cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דינה קניג
בתיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט
אחרי תום המלחמה, בשנת 1946 קניג בחרה שלא לחזור לפולין אלא להתיישב עם יצחק חוויס ועם בתה, ליא ברומניה, שהפכה בשבילה מולדת שנייה. יחד עם בעלה הצטרפה ללהקת התיאטרון "איקוף" שקם אחרי שהמשטר החדש ברומניה ביטל את החוקים נגד היהודים ונגד שפת היידיש שהונהגו בימי משטר יון אנטונסקו. ב-1948 הפכה להקת "איקוף" לתיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט שמנהלו הראשון היה ברנרד לבלי. במסגרת להקה זו שיחקה קניג כ-16 שנה ב-50 תפקידים. ההצגה הראשונה של התיאטרון הייתה "הזכייה הגדולה" מאת שלום עליכם ב-11 בינואר 1948. קניג שיחקה, בין היתר, במופעים המוזיקליים "דאס פולק זינגט" (העם שר - שנערך ברוח האידאולוגיה הקומוניסטית השלטת) (1951), מיט א ליד אויף די ליפן (עם זמר על השפתיים - מאת הרמן שטולפר ומוישה בלן, 1953), "שח-מט" גם כן מאת קטולפר ובלן, 1955), בתפקידים קטיה קבאנובה ב"דער שטורם" - "הסערה" מאת אלכסנדר אוסטרובסקי, בבימוי פרנץ אאורבך (1957), ליידי מילפורד ב"מזימה ואהבה" (אינטריגע און ליבע) מאת פרידריך שילר בבימויו של מאוריצ'יו סקלר (1949), ב"מסעות בנימין השלישי" (1955) לפי מנדלה מוכר ספרים, עיבוד מאת ישראל ברקוביץ' ויוליאן שוורץ, בתפקיד בוצ'קארובה ב"פלטון קרצ'ט" מאת אולכסנדר קורנייצ'וק, גברת ממלוק ב"פרופסור ממלוק" (Mamlock) מאת פרידריך וולף (1961) ובתפקידיה הבלתי נשכחים - התפקידים הראשיים ב"אמא קוראז' ובניה" מאת ברטולט ברכט (1964), מירלה אפרת במחזה בעל אותו השם מאת יעקב גורדין (1958) בבימויו של איזו שפירא, וכן גולדה ב"טוביה החולב", לצד בעלה איסק חוויס בתפקיד הראשי (1957), בבימוי בנו פופליקר. קניג השתתפה ב-1951 גם בבימוי ההצגה "המכשפה" לצד ברנרד לבלי, ובכוראוגרפיה של מספר הצגות.
קניג נפטרה במפתיע בעקבות מחלה קטלנית מהירה. היא הובאה לקבורה בבית העלמין פילנטרופיה בבוקרשט, בטקס שנוהל על ידי הרב הראשי של יהודי רומניה, משה רוזן. נכחו אלפי אנשים, ונאמו הספדים דמויות בכירות מועם הרשויות והאמנים, והבמאים פרנץ אוארבך, מנהל התיאטרון היהודי, ואיזו שפירא. על מצבת קברה נכתב:
בתה, ליא קניג, שהתחילה להצטיין באמנות המשחק כבר ברומניה, וחתנה צבי שטולפר, עלו לישראל בשנת 1961, והטביעו שם את חותמם בזירת התיאטרון בעברית וביידיש. כעבור שנים אחדות עלה לישראל גם האלמן, השחקן יצחק חוויס.
מרגו רובי
מרגו אליס רוֹבי (באנגלית: Margot Elise Robbie; נולדה ב-2 ביולי 1990) היא שחקנית קולנוע אוסטרלית. הייתה מועמדת לשני פרסי אוסקר; לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט "אני, טוניה" לשנת 2017, ולשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט "פצצה" לשנת 2019. היא מוכרת מתפקידה בתור הדמות הארלי קווין בסרטים "יחידת המתאבדים", "ציפורי הטרף: והארלי קווין המהממת" ו-"יחידת המתאבדים 2".
ביוגרפיה
רובי נולדה בעיירה דאלבי, קווינסלנד שבאוסטרליה. למדה דרמה בתיכון הנוצרי "סומרסט קולג".
קריירה
ב-2008 התפרסמה באוסטרליה בזכות תפקיד הסטודנטית לעיצוב אופנה דונה פרידמן באופרת הסבון "שכנים שכנים". באותה שנה גם כיכבה בסרט הפעולה האוסטרלי "ויג'ילנט". לפני כן, שיחקה בסדרה האוסטרלית "רצח עירוני".
ב-2009 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט המתח האוסטרלי "I.C.U.", בו סייעה גם להפקה.
בתחילת 2011 עזבה את אוסטרליה וטסה לעבוד בהוליווד, שם עברה מבחן בד לסדרה "המלאכיות של צ'ארלי", אולם המפיקים העדיפו לצרף אותה במקום לסדרת הדרמה "פאן אם" בתפקיד הדיילת לורה קמרון לצידה של כריסטינה ריצ'י.
ב-2013 שיחקה בקומדיה השחורה של מרטין סקורסזה, "הזאב מוול סטריט", בתפקיד נעמי לפגליה. בנוסף, השתתפה באותה שנה בקומדיה הרומנטית של ריצ'רד קורטיס, "כל הזמן שבעולם".
ב-2015 שיחקה בכמה סרטים מצליחים: "פוקוס", "סוויטה צרפתית" ו"האיש האחרון".
ב-2016 שיחקה בכמה סרטים: ב"אגדה של טרזן", ב"יחידת המתאבדים" בתפקיד הארלי קווין ובסרט הביוגרפיה הקומי "כתבת אמריקאית". בהמשך כיכבה והפיקה בסרט המתח "טרמינל". כמו כן שיחקה בסרט בריטי על אודות פו הדב "להתראות כריסטופר רובין".
בשנת 2017 שיחקה בדרמה הביוגרפית "אני, טוניה" בו גילמה את דמותה של המחליקה האמנותית על הקרח טוניה הארדינג. על התפקיד קיבלה את המועמדות הראשונה שלה לפרס האוסקר.
ב-2018 יצא לאקרנים סרט האנימציה המוזיקלי "לאריקינס" בדיבובה לאנגלית. בנוסף לכך, רובי גילמה את המלכה אליזבת' הראשונה בסרט "מרי, מלכת הסקוטים", לצידה של סירשה רונן.
בשנת 2019 שיחקה בסרט "היו זמנים בהוליווד" של קוונטין טרנטינו בתפקיד השחקנית שרון טייט. באותה שנה שיחקה בתפקיד קיילה פוספיסי בסרט הדרמה הביוגרפי "פצצה" בבימויו של ג'יי רואץ' ונכתב על ידי צ'ארלס רנדולף.
בשנת 2020 יצא לאקרנים סרט הספין-אוף "ציפורי הטרף: והארלי קווין המהממת", בו היא משחקת בתפקיד הראשי ומגלמת בשנית את תפקידה כהארלי קווין.
בשנת 2021 יצא סרט ההמשך "יחידת המתאבדים", בו היא מגלמת בשלישית את תפקידה כהארלי קווין.
ב-2022 כיכבה בסרטו של דמיאן שאזל "בבילון".
בשנת 2023 גילמה רובי את דמותה של ברבי בסרט בעל אותו שם.
חיים אישיים
בתחילת שנת 2010 עברה רובי ממלבורן להתגורר בשכונה ויליאמסבורג, ברוקלין, ארה"ב. במהלך אותה תקופה, היא הפכה לחובבת הוקי קרח מושבעת, הפכה לאוהדת של הקבוצה ניו יורק ריינג'רס, ושיחקה במשך תקופה בליגת הוקי קרח לחובבים.
בשנת 2014, פתחה במערכת יחסים רומנטית עם עוזר-הבמאי הבריטי טום אקרלי אותו הכירה במהלך צילומי הסרט "סוויטה צרפתית". בדצמבר 2016 התחתן הזוג בטקס פרטי בבית משפחתה באוסטרליה, והם מתגוררים בלוס אנג'לס בשכונה וניס ביץ'.
פרד רוטן
פרדריקוס יקובס רוטן (בהולנדית: Fredericus Jacobus Rutten; נולד ב-5 בדצמבר 1962) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל הולנדי.
קריירה
רוטן נולד בעיירה לה-ורנה במחוז חלדרלנד. כשחקן רוטן היה כל שנותיו בקבוצת נעוריו טוונטה אנסחדה ההולנדית, שם שיחק כבלם. ב-317 הופעות ליגה הוא כבש 11 פעמים. רשם הופעה אחת במדי נבחרת הולנד, פרש בסוף 1992.
כשנה לאחר פרישתו ממשחק החל את קריירת האימון. תחילה כמאמן נוער בטונטה ולאחר מכן כעוזר מאמן. ב-1999 הוא הפך לראשונה למאמן ראשי בטוונטה ושימש בתפקיד במשך שנתיים, כשבעונה השנייה הוא זכה בגביע אחרי ניצחון על פ.ס.וו בפנדלים. לאחר מכן שימש כעוזרו של מאמן פ.ס.וו. איינדהובן חוס הידינק, וב-2006 שב לטוונטה כמאמן ראשי. את עונתו השנייה במועדון (07/08) סיים במקום הרביעי בליגה והעפיל לליגת האלופות בזכות ניצחון על אייאקס במשחקי הפלייאוף. בסיום העונה קיבל את פרס "ריינולס מיכלס" - מאמן השנה בהולנד.
עונה לאחר מכן חתם לשנתיים בשאלקה 04. למרות סגל שכלל שחקנים כמו איבן רקיטיץ', מנואל נוייר, חליל אלטינטופ ועוד, הוא לא הרשים על הקווים ופוטר לפני סיום העונה. לאחר חוסר ההצלחה בגרמניה חזר פרד להולנד וחתם בפ.ס.וו כמאמן ראשי. בשתי עונותיו הראשונות סיים במקום השלישי בליגה, כאשר ב-24 באוקטובר 2010 רשם ניצחון 10-0 על פיינורד החזקה. מדובר בהפסד הגדול ביותר בהיסטוריה של פיינורד. בעונתו השלישית במועדון פוטר לקראת סיום העונה, ומחליפו פיליפ קוקו הוביל את הקבוצה לזכייה בגביע הולנד. בשנים אלו שיחקו תחתיו שחקנים כמו איברהים אפליי, דרייס מרטנס, ג'רמיין לנס, ויינלדום ועוד.
התחנה הבאה שלו הייתה ויטסה בין השנים 2012-2013 איתה סיים במקום הרביעי בליגה ועזב בסיום העונה. בעונת 2014-2015 חתם רוטן בפיינורד הוא הצליח להעפיל איתה לשלב הבתים של הליגה האירופית ולאחר מכן גם להעפיל לשלב הנוקאאוט שם הודח על ידי רומא. בסיום העונה עזב לאחר שלא הצליח להבטיח את המקום לליגה האירופית. את העונה האחרונה העביר כמאמן ראשי בדובאי בקבוצת אל-שבאב.
סטטיסטיקה כמאמן
( *הסטטיסטיקה במכבי חיפה מעודכנת לתאריך 10.10.2018 - 6 משחקים לעונת 2018/19)
יהדות ליטא
תחילת התיישבות היהודים בליטא
ישנן עדויות להתיישבות של מספר יהודים באזור ליטא של היום כבר בזמן המאה ה-12. הגיעו אליה אז פליטי רדיפות ופרעות של הנוצרים באזורים אחרים באירופה, או סוחרים מדרום אירופה ומזרחה. באמצע המאה ה-13 עברו חקלאים יהודים מאזורי גליציה, האליץ וקייב לאזורים הצפוניים יותר בקרבת ליטא והקימו את הקהילות בגרודנו ובריסק, אזורים שהשתייכו אז לליטא. בשנת 1348 החל גל הגירה שנמשך כארבע שנים, במהלכו נמלטו יהודים רבים מאזורי אירופה השונים בהם פגעה "המגפה השחורה", וכתוצאה מהפגיעות ביהודים באזורים אלה.
הקהילה גדלה עוד יותר בימיו של ויטאוטס, נכדו של גדימינס, שפיתח את הערים שכבש. הוא הציע ליהודים לעבור אליהן כדי שיפתחו את הכלכלה באזורים אלה. בימיו הגיעו לליטא יהודים מחצי האי קרים (חלקם קראים), ויהודים מספרד ופורטוגל שברחו מהאינקוויזיציה. בני עדת הקראים, שהיו בין אלו שהתיישבו בתקופת ויטאוטס, התיישבו בעיקר בעיר טרקאי, שבאזור וילנה. הללו התבדלו דרך קבע מהקהילה היהודית. בתקופת השואה, טענו שאינם ממוצא יהודי וטענתם נתקבלה על ידי הגרמנים. על ידי כך ניצלו מגזירות-השמד. הפחד מהזיהוי שלהם כיהודים הושרש בהם באופן עמוק.
דוכסות ליטא כללה גם את רוסיה הלבנה (כיום בלארוס).
יהודי ליטא מהמאה ה-16 עד הכיבוש הרוסי
מהמאה ה-16 ועד המאה ה-17, תחת שלטון האיחוד הפולני-ליטאי קיבלו יהודי דוכסות ליטא כתבי זכויות רבים אשר הקלו על חייהם מאוד, דבר שהביא לליטא הגירה מתמדת של יהודים מאזורים שונים. במאה ה-17 התפתחה מאוד קהילת וילנה, הפכה למרכז של לימוד תורה, ואף כונתה בשל כך "ירושלים דליטא" (ירושלים של ליטא).
הרעה במצבם של היהודים התרחשה בשנים 1648–1655, במהלך מרד האיכרים והקוזקים באוקראינה. במהלך המאה ה-17 נערכו גם עלילות דם רבות כנגד היהודים, למרות כתבי הזכויות שקיבלו. בין האירועים החשובים היו השריפה הגדולה בבריסק בשנת 1637, שהנוצרים ניצלו אותה לפגוע ביהודים. בימי שלטונו של וישניוביצקי, נערכו במהלך חג הפסח מעצרים רבים ליהודים בעיירה רוז'ינוי, לאחר שנזרקה גופת ילד נוצרי למרתף של יהודי. רבים מבני הקהילה נעצרו ושניים מראשיה נרצחו ללא משפט וללא מציאת אשמה ביהודים.
ב-1775 התקבלה חוקה חדשה לדוכסות ליטא ובה, בין היתר, ניתנה לראשונה ליהודים אפשרות חוקית לחכור אדמות ולעבדן. אולם היענות היהודים לפריבילגיה זו הייתה מועטה.
בתקופה הזאת התחילה יהדות ליטא (כולל רוסיה הלבנה) להתפתח כמרכז תורני. לדוגמה: רבי אריה ליב גינצבורג ("שאגת אריה") (1695 -1785) (נולד בפינסק, רוסיה הלבנה), ורבי אליהו, "הגאון מווילנה" (1720 -1797) (נולד בסלץ, על יד בריסק, ברוסיה הלבנה). במחצית השנייה של המאה ה-18 חדרה לשם החסידות של תלמידי הבעל שם טוב. הגאון מווילנה הנהיג תנועת התנגדות לחסידות. על אף ההתנגדות רבים מיהודי ליטא אמצו את אורח החיים החסידי.
לאחר הכיבוש הרוסי בשנת 1795
לאחר כיבוש כל ליטא על ידי רוסיה בשנת 1795, הובטח תחילה ליהודים כי זכויותיהם ישמרו כפי שהיו, אך לאחר זמן מה ההבטחות הופרו, שכן הרוסים חששו מחדירתם של היהודים לתוככי רוסיה והגבילו אותם למגורים בתחום המושב - האזורים שבהם גרו לפני הכיבוש.
בשנת 1804 פרסם הצאר אלכסנדר הראשון את "חוקת 1804", אשר התבססה על המלצותיהם של "הוועד לתקנת היהודים". החוקה חילקה את שטחי רוסיה ל-13 פלכים, ומאוחר יותר ל-25 פלכים שבהם יושבו היהודים ללא יכולת לעבור מפלך אחד לשני. כמו כן, נאסר על היהודים לעסוק בפונדקאות ולכן עזבו כ-60,000 יהודים את שטחי הכפרים. מצד האוכלוסייה המקומית, היחס אל יהודי ליטא לא השתנה בעקבות הכיבוש הרוסי, והם המשיכו להיפגע מצד הליטאים.
בערך בשנת 1801 ייסד רבי חיים מוולוז'ין, תלמידו של הגאון מווילנא את ישיבת וולוז'ין, בעיירה וולוזין שברוסיה הלבנה, ישיבה שנודעה אחר כך כאם הישיבות הליטאיות. בעקבותיה נוסדו אחר כך בליטא, כולל רוסיה הלבנה, ישיבות דומות רבות, ויהדות ליטא נעשתה בהדרגה למרכז התורני החשוב בעולם.
מלחמת העולם הראשונה (1914–1918)
במהלך מלחמת העולם הראשונה נגרם סבל רב ליהדות ליטא. סבל זה בא לשיאו בשנת 1915, עם גירוש רוב יהדות ליטא לעומק רוסיה ולאוקראינה על ידי השלטון הצארי בתואנה של חשש משיתוף פעולה בין יהודי ליטא לבין האויב הגרמני.
ליטא העצמאית (1918–1940)
לאחר מלחמת העולם הראשונה והורדת העול הרוסי מעל המדינות הבלטיות, זכתה ליטא לעצמאות מידי רוסיה יחד עם לטביה, אסטוניה ופינלנד. בתחילת שנות ה-20 זכתה הקהילה היהודית לאוטונומיה שהתבטאה בהקמת משרד לענייני יהודים בממשלה הליטאית. בשנים 1919-1921 בתפקיד זה היה ד"ר מנחם סולובייצ'יק ומשנת 1923 שמשון רוזנבאום שבשנת 1924 עלה ארצה. ב-1919 נוסד הגימנסיון העברי במריאמפול שהיה לבית הספר התיכון הראשון מחוץ לארץ ישראל, ששפת ההוראה בו בכל המקצועות היא עברית. ענייני הקהילות השונות נוהלו האופן עצמאי בפיקוח משרד זה, היהודים יוצגו על ידי ה"נציונל-ראט" (המועצה הלאומית), אשר גייסה את דעת הציבור היהודי בעולם לטובת עצמאותה של ליטא.
יהודי ליטא בזמן מלחמת העולם השנייה וחורבן הקהילה
ביוני 1940, סמוך לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, נכבשה ליטא על ידי ברית המועצות, כפי שהוסכם בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב. בתקופה זו עלתה לשלטון ממשלה ליטאית-קומוניסטית בחסות ברית המועצות. השלטון החדש הלאים רכוש רב ושלח רבים מבני-מעמד הבורגנות למחנות בסיביר, ביניהם כ-5,000 יהודים.
למרות שהיהודים היו הגרעין הקשה של המפלגה הקומוניסטית במחתרת, לא זכו הקומוניסטים היהודים לכוח ממשי בשלטון החדש. עם זאת, הליטאים זיהו את היהודים עם המשטר החדש, שנוא-נפשם, אשר נתפש בעיניהם ככיבוש סובייטי זר. בתקופה זו הוצאה התנועה הציונית אל מחוץ לחוק, וכל בתי-הספר שלימדו בעברית נאלצו לעבור ללימוד ביידיש.
מבין אלו שהצליחו לברוח לברית המועצות הוקמה ה"דיוויזיה הליטאית" במסגרת הצבא האדום. הדיוויזיה מנתה בתחילה כ-12,000 חיילים, מהם כמחצית היו יהודים. בשל מספרם הרב של המפקדים והפקודים היהודים היו יחידות שהפקודות בהם ניתנו ביידיש ואף בעברית. הלוחמים היהודים נודעו בהתנדבותם למשימות נועזות, מה שמצא ביטויו במתן אותות הצטיינות רבים.
עיקר הרצח התבצע בגאיות-הריגה ביערות שמחוץ לערים הגדולות. ידוע מעדויות של ניצולים, כי מרבית הנרצחים הובלו לשם ברגל או במשאיות, נאלצו לחפור את קברם-שלהם, אולצו להתפשט ונורו למוות. לאחר הרצח, אולצו אסירים לכסות את הגופות בעפר. בדרך כלל לאחר מעשי הטבח נהגו המרצחים למכור את בגדיהם של הנרצחים בשוקי העיירות הקרובות, בעוד שהתושבים, שכניהם של היהודים הטבוחים, נהגו "לרשת" את בתי היהודים ורכושם שנותר.
במעט הגטאות שהוקמו על אדמת ליטא (ביניהם גטו וילנה, גטו קובנה וגטו שאוולי), הושארו יהודים כדי לעבוד בתעשייה ששירתה את מכונת-המלחמה הגרמנית. בהם ידוע מפעל העור של חיים פרנקל בשאולאי אשר היה הגדול מסוגו בליטא וייצר נעליים ומגפיים עבור הצבא הגרמני. בגטאות הוקמו מחתרות ובין חבריהן היו פעילים רבים מתנועות הנוער הציוניות. יהודים רבים, בעיקר ילדים, זקנים וחולים נשלחו גם למחנות ההשמדה כדוגמת אושוויץ.
מתוך קהילה של כ-220,000 יהודים לפני הפלישה הגרמנית, נרצחו בשואה, בעזרתם הפעילה של הליטאים, כ-206,800 (כ-94 אחוזים מבני הקהילה). מפקד האס אס בליטא, קרל יגר (Karl Jäger), הודה שאת מבצע הטיהור של ליטא מיהודים אפשר היה להגשים רק הודות לשיתוף-הפעולה של הפרטיזנים הליטאים והמוסדות האזרחיים הליטאים.
עם זאת, מספרם של חסידי אומות העולם אשר פעלו למען היהודים בליטא, הוא מהגבוהים באירופה כולה (ביחס לכלל האוכלוסייה הארצית). עד חודש ינואר 2008 קיבלו 723 ליטאים את התואר הזה על ידי מוסד "יד ושם".
תחת השלטון הקומוניסטי וכיום
למרות שקהילה יהודית הייתה קטנה, בשנת 1958 התרחש אירוע של עלילת דם בעיירה פלונגה, אך הוא טופל במהירות על ידי השלטונות.
עלייה מסיבית החלה עוד בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 והיא קיבלה תנופה לאחר עם נפילת ברית המועצות ב-1989 עלו חלק מבני הקהילה לישראל. כיום הקהילה מונה כ-3,600 יהודים, המהווים 0.1 אחוז מכלל האוכלוסייה של ליטא.
ב-1995 ביקר בישראל נשיא ליטא, אלגירדס ברזאוסקאס, וביקש סליחה מהעם היהודי מעל בימת הכנסת גם נשיא מדינת ישראל ביקר בליטא. בשני העשורים האחרונים רמת האנטישמיות בליטא היא מהנמוכות ביותר באירופה. בשנת 2016 מונה על ידי ועד הקהילות היהודיות בליטא הרב כלב קרלין כרבה הראשי של ליטא.
ישיבות ליטא במאה ה-20
לפני מלחמת העולם השנייה שכנו בליטא ישיבות רבות, שנודעו בחשיבותם בקרב יהודי אירופה והעולם. רבים באו ללמוד בישיבות אלו ממזרח אירופה, ואף ממקומות רחוקים יותר. בכללם יש למנות את תלמוד תורה ד׳קלם, ישיבת כנסת ישראל (סלבודקה), ישיבת טלז ועוד.
ולטר לוסטיג
ולטר לוסטיג (בגרמנית: Walter Lustig; 10 באוגוסט 1891, רטיבור, גרמניה - 1945, ברלין) היה רופא גרמני ממוצא יהודי שהיה מנהל בית החולים היהודי בברלין בתקופת המשטר הנאצי בגרמניה. וראש ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה.
חייו
ולטר לוסטיג היה בנם של הסוחר היהודי ברנהרד לוסטיג ואשתו רגינה לבית בסר. הוא למד בבית הספר היסודי ברטיבור ולאחר מכן בגימנסיה המלכותית שם, שם סיים את לימודיו במרס 1910 עם תעודת "אביטור" (Abitur, תעודת סיום לימודי בית ספר תיכון בגרמניה). לאחר מכן למד רפואה והתמחה בכירורגיה ומדעי הטבע באוניברסיטת ברסלאו. הוא היה חבר האגודה הברלינאית לאנתרופולוגיה, אתנולוגיה ופרה-היסטוריה (Berliner Gesellschaft für Anthropologie, Ethnologie und Urgeschichte) ומ-1914 - עוזר מחקר במכון האנתרופולוגי באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברסלאו. לוסטיג המיר את דתו בגיל צעיר מיהדות לנצרות והשתייך לקהילה הבפטיסטית. עם תחילת מלחמת העולם הראשונה התנדב לוסטיג לצבא הקיסרות הגרמנית ושירת כרופא בבית חולים צבאי. ב-1915 עבר בהצלחה בחינה ברפואה מטעם המדינה ולאחר חודש, בעת שירותו הצבאי, קיבל את תואר הדוקטור לרפואה, ולאחר שנה קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה על מחקר על האדם הניאנדרטלי.
מ-1920 היה לוסטיג קצין רפואה בקובלנץ. בתפקידו זה אסף מידע על בריאות הציבור והעביר את המידע למשרד הרווחה הפרוסי. במקביל ניהל קליניקה פרטית. ב-1927 עבר לברלין. בסוף ינואר 1927 נישא לרופאה הלא-יהודיה אנמרי פרויס (Annemarie Preuss), ילידת 4 ביוני 1897, ברסלאו. לא נולדו להם ילדים. בתחילת פברואר 1927 הצטרף לוסטיג למנהל משטרת ברלין ובין 1929–1933 ניהל את המחלקה הרפואית במטה המשטרה באלכסנדרפלאץ, ברלין. בתפקידו זה היה אחראי על השגחה על בריאות הציבור בבתי ספר ובבתים פרטיים, ועל הכשרת אנשי צוות רפואי. ב-1926 יצא לאור ספר הדרכה שחיבר בנושא בריאות הציבור.
בתקופת השלטון הנאצי בגרמניה
באוקטובר 1933, מספר חודשים לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, פוטר לוסטיג מתפקידו מתוקף החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי. הוא ביקש להישאר בתפקידו עקב שירותו הצבאי במלחמת העולם הראשונה. בקשתו נדחתה בנימוק שהוא לא שירת בקו החזית. הוא קיבל פנסיה חודשית של 500 רייכסמרק.
מ-1936 הועסק במנהל בית החולים של הקהילה היהודית בברלין. רישיון הרופא שלו נשלל ב-1938. הוא נדרש לשלם כופר וחלק מרכושו הוחרם. עם הקמת ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה ניהל לוסטיג את המחלקה לשירותי הבריאות שפעלה בה, ועבד תחת קונראד כהן (Conrad Cohn, שמאוחר יותר נרצח במאוטהאוזן).
מנהל רפואי בבית החולים היהודי בברלין
ב-1 בדצמבר 1941 יצר המשטר הנאצי מחלקה שנועדה לארגן את התחבורה מבית החולים (Untersuchungsabteilung für Transportreklamation). שם המחלקה היה יופמיזם לגירוש היהודים להשמדה. לוסטיג אולץ לנהל מחלקה זו. ב-20 באוקטובר 1942 מונה לוסטיג לתפקיד מנהל בית החולים היהודי בברלין. בפקודת הנאצים נאלץ לוסטיג לארגן בחודש זה שילוח של 91 עובדים יהודים מבית החולים למחנות ההשמדה. עם זאת, במקרים אחרים הצליח למנוע גירוש יהודים על ידי קביעה שמצבם הרפואי לא מאפשר שינועם.
אחרי אקציית בתי החרושת שהתקיימה ב-27 בפברואר 1943, ביקשו הגסטפו והקריפו לסגור את בית החולים היהודי. לוסטיג הצליח למנוע את הסגירה. עם זאת, הוא לא הצליח למנוע שילוחם של 300 חולים ובני משפחותיהם למחנות ריכוז. ביוני ובנובמבר 1943 היו גירושים נוספים של חולים יהודים מבית החולים. לוסטיג נאלץ ליצור רשימות לגירוש. מתחילת מרס 1944 שימש בניין הפתולוגיה של בית החולים כנקודת ריכוז ליהודים לקראת שילוחם למחנות.
מנהל ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה
בסוף 1942 מונה לוסטיג לתפקיד חבר הנהלת ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה. לפני כן זומן לישיבות ההנהלה מדי פעם כמומחה בריאות. ב-10 ביוני 1943 נסגרו משרדי ההתאחדות הארצית ואחרוני חברי הנהלתה גורשו לגטו טרזין. לוסטיג היה האחרון שנותר מבין חברי ההנהלה. הוא מונה לתפקיד מנהל הארגון שהחליף את ההתאחדות, ארגון ששמו היה Rest-Reichsvereinigung. הוא כיהן בתפקיד זה עד תום מלחמת העולם השנייה. הוא ניצל מגירוש כי היה נשוי בנישואין מעורבים - אשתו הייתה לא-יהודייה. אביו נכלא בגטו טרזין. אשתו הנוצריה חויבה לעבוד בכפייה בתור רופאה בבית חולים עירוני.
משרדי הארגון החדש שייצג את שארית יהודי גרמניה ישבו בבית החולים היהודי, ברחוב Iranischen מספר 2. הארגון היה אחראי על ייצוג היהודים שעדיין לא גורשו ועל החרמת רכושם. בנוסף, שמר לוסטיג קשר עם חנויות שעדיין הורשו לספק סחורה ליהודים. האופטשטורמפיהרר האס-אס פריץ וורן (Fritz Wöhrn) מהצוות של אדולף אייכמן חקר את לוסטיג מדי פעם.
יחסי הונגריה–מולדובה
יחסי הונגריה–מולדובה הם יחסי החוץ בין הונגריה למולדובה.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-16 בינואר 1992 לאחר פירוק ברית המועצות, ובכך הייתה המדינה השנייה שכוננה יחסים דיפלומטיים עם מולדובה לאחר רומניה. בפברואר 2020 נחתם הסכם כדי ש-40 סטודנטים מולדובה יוכלו להתחיל את לימודיהם עם מלגות באוניברסיטאות הונגריות בספטמבר. ביוני 2022 בירך ראש ממשלת הונגריה ויקטור אורבן על התוכנית של ממשלת מולדובה להשיג מעמד של מועמדת להצטרפות ל.
הוקס ביי
הוקס ביי (Hawke's Bay - המפרץ של הוק) הוא חבל במזרח האי הצפוני של ניו זילנד סביב מפרץ הוק (Hawke Bay). שטחו של החבל הוא 14,111 ק"מ רבוע ומתגוררים בו 149,400 תושבים. שתי הערים המרכזיות באזור הן נפיר (Napier) והסטינגס (Hastings) ובשתיהן מתגוררים כשני שלישים מאוכלוסיית החבל. האקלים בהוקס ביי יבש וללא טמפרטורות קיצוניות, עובדה ההופכת אותו לאזור גידול מצוין לענבים, והוא ידוע בכל רחבי העולם בזכות היינות המופקים בו.
גבעה בחלקו הדרומי של החבל זכתה בשם המאורי - טאומטאפקאטאנגיהנגקואוואווטמטאפוקאיפנואקיטאנאטאהו, והיא המקום עם השם הארוך ביותר (בשפה האנגלית) בעולם.
חלוקה מנהלית
מבחינה מנהלית החבל מחולק לארבע רשויות אזוריות: שלושה מחוזות ועיר אחת. בנוסף, חלקים מהמחוזות רנגיטיקי וטאופו שחבלים השכנים מצויים גם הם בתחומי הוקס ביי.
דמויי יונקים
דמויי יונקים (שם מדעי: Mammaliaformes) היא קבוצה קדומה של יצורים מקבוצת הסינאפסידה שהתפתחו מהקיינודונטיים (Cynodontia) לפני 225 מיליון שנה בתקופת הטריאס ומהם התפתחו היונקים המודרניים. הטקסונים היחידים מקבוצה זו שחיים כיום הם התת-מחלקות קדם-יונקים (Yinotheria) ויונקים אמיתיים (Theria).
יצורים אלה היו בעלי גדלים שונים אך רובם הגדול היו קטנים ודמויי עכברים או חדפים. חלקם כמו הקסטרוקאודה גם חיו במקווי מים. רובם היו פעילי לילה, עקב הטורפים הזוחלים שצדו במשך היום ותפסו את הגומחות הקיימות ליצורים גדולים. לאחר היכחדות הדינוזאורים הם התחילו לגדול ולהתפתח למגוון צורות.
גופם הזכיר גוף יונק עם פרווה ומערכות שיניים של יונקים, אך הם הטילו ביצים. יצורים אלה התפתחו ליונקי הביב המודרניים ולשאר היונקים. ב-2020 דווח על מציאתו של מאובן אדלאת'ריום הויי המתאפיין בגודלו החריג ביחס לדמויי יונקים אחרים מאותה תקופה.
אפרטהייד
אַפַּרְטְהַיְיד (מאפריקאנס: Apartheid - הפרדה) הייתה מדיניות הפרדה גזעית שהונהגה על ידי המיעוט האירופאי-הלבן בדרום אפריקה משנת 1948 ועד שנת 1994. המדיניות הנהיגה הפרדה בין לבנים לבין שחורים ו"צבעוניים" (בני תערובת), והעניקה זכויות יתר לבני המיעוט הלבן.
אף על פי שהמונח אפרטהייד מתאר במקור רק את המדיניות הדרום אפריקאית, המונח "פשע האפרטהייד" אומץ לתאר "מעשים נפשעים במיוחד שבוצעו לצורך קיום ותחזוק של משטר שליטה של קבוצה גזעית אחת של בני אדם על פני כל קבוצה גזעית אחרת של אנשים ודיכוי שיטתי שלהם", כפי שנוסח ב"אמנה הבינלאומית בדבר דיכוי ועונש פשע האפרטהייד" שקיבלה העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-1973. הגדרה דומה אומצה בחוקת רומא שמתוקפה פועל בית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג. יש שמשתמשים במונח "אפרטהייד" כדי לתאר את ההפרדה הגזעית שהייתה נהוגה בעבר בארצות הברית או את היחס של מדינת ישראל כלפי הפלסטינים.
רקע
החל מהמאה ה-17 החלו להתיישב אירופאים לבנים בדרומה של יבשת אפריקה. אלה היו בעיקר קלוויניסטים ממוצא הולנדי, גרמני וצרפתי-הוגנוטי, שנודעו בכינוי בורים ומאוחר יותר אפריקאנרים. במהלך המאה ה-19 נכבשו שטחי דרום היבשת, בהדרגה, על ידי האימפריה הבריטית, תהליך שהיה מלווה במלחמות עקובות מדם, הן עם עמי הילידים השחורים והן עם המתיישבים הבורים שקדמו לבריטים. כאשר קיבלה דרום אפריקה עצמאות בשנת 1910 הוקמה המדינה כחלק מחבר העמים הבריטי, על רקע של מתיחות ועוינות בין שתי קבוצות המתיישבים – האפריקאנרים הוותיקים יותר והבריטים החדשים יותר. תושבי המדינה השחורים, בני עמים ושבטים רבים, שהיו מסוכסכים ומפולגים, לא היוו מרכיב במשוואת כוחות זו.
הבסיס הכלכלי של המדינה נשען על כריית זהב ויהלומים, ענפים שהצריכו שפע כוח עבודה זול וזמין. כוח עבודה זה נמצא אצל שבטי השחורים שהיו פזורים ברחבי המדינה. על רקע המציאות הקולוניאלית ברחבי אפריקה של אותה תקופה, התייחסות מפלה, מתנשאת ונצלנית כלפי אוכלוסיית הילידים האפריקאים וצאצאי העבדים שהובאו מאסיה לא הייתה חריגה. אף על פי כן, בניגוד לבריטים שניסו לפחות לשוות להתייחסותם המתנשאת מראית עין של נאורות, מצאו האפריקאנרים שפע של צידוקים אידאולוגיים ודתיים לגזענותם. הגרעין הקשה והלאומני של האפריקאנרים (שהיה באותה תקופה באופוזיציה) התנגד להשתתפותה הפעילה של דרום אפריקה במלחמת העולם השנייה לצד בריטניה ובעלות הברית, ומצא עצמו מצדד בגרמניה הנאצית, כשברקע התקיימה עוינותם ההיסטורית לבריטים והזדהותם עם עקרונות מסוימים של תורת הגזע.
מדיניות האפרטהייד לא הייתה דבר חדש. היא נשענה במידה רבה על חקיקה, מתווי מדיניות ונוהגים שראשיתם בתקופת השלטון הבריטי (מתחילת המאה ה-19 ועד לסוף שנות השלושים של המאה ה-20). כאשר המפלגה הלאומית הביסה את המפלגה המאוחדת הפרו-בריטית לאחר מלחמת העולם השנייה, רעיון ההפרדה הגזעית כבר היה מושרש היטב בדרום אפריקה.
בניגוד למושבות הבוריות במזרח המדינה, היחס לשחורים ולצבעוניים במושבת הכף היה מתון יותר וחוקי הבחירות שם סיפקו, לכלל בעלי הרכוש (שבתוכם היה מספר מצומצם אך עדיין משמעותי מספיק של שחורים) זכות הצבעה. עם איחוד המדינה בשנת 1910, שחורים בשטחי מושבת הכף, שבאותו הזמן כללה את מרבית שטחי המדינה, יכלו עוד להצביע לפרלמנט כל עוד עמדו במגבלות הסף של החזקת רכוש, זאת מאחר שאותם החוקים הבריטיים במקור, לפחות ברמה הפורמלית, לא הכירו באפליה בזכות הצבעה על בסיס גזע, אלא על בסיס מעמד כלכלי בלבד. לצד זאת, בעוד שבעשורים שלאחר מכן כונן השלטון רפורמות המפחיתות בהדרגה את המגבלות הכלכליות על זכות ההצבעה (עד להסרתן באופן מלא), הן לא חלו על האוכלוסייה השחורה, וכתוצאה מכך כוחם האלקטורלי של שחורים הוגבל לבעלי הרכוש בלבד בשעה שלבנים מכלל המעמדות יכלו להצביע בפרלמנט. דבר זה החליש משמעותית את הכוח של האלקטורט השחור, עד להפיכתו לחסר כל משקל אלקטורלי משמעותי. ב-1936 תחת שלטון ג'יימס ברי מוניק הרצוג ספגו מעט השחורים בעלי זכות ההצבעה מפלה נוספת ונקבע שמעתה קולותיהם ייספרו בנפרד מהלבנים ושיוקצה עבורם מספר מושבים מצומצם מאוד בפרלמנט המיועדים ל"אוכלוסייה הילידית". כפיצוי על כך הוקמה מועצה מייעצת שתורכב מנציגים שחורים נבחרים אך זו הייתה חסרת כל סמכויות ממשיות ויכלה רק לשלוח לשלטון המרכזי המלצות בלבד. לצד זאת בסיום הקדנציה השנייה של יאן סמאטס, שקל האחרון לשנות את המדיניות ולהפחית את הסגרגציה וחלק משמעותי מהמגבלות על האוכלוסייה השחורה במטרה לשלב אותה יותר, בדגש על עידוד רחב יותר של הגירה שחורה אל הערים הגדולות, אם כי טרם דובר על שוויון זכויות מלא. המלצות אלה נכתבו בוועדת פאגאן (1948) שהייתה למסמך שנוי במחלוקת בקרב האוכלוסייה הלבנה, והמפלגה הלאומנית גינתה את המסמך והבטיחה לבוחריה שאם תעלה לשלטון היא תפעל בכיוון ההפוך, ותחזק בצורה משמעותית עוד יותר את הסגרגציה בין לבנים ושחורים.
האפרטהייד התחיל כמדיניות רשמית מוצהרת בשנת 1948, עם עלייתה לשלטון של "המפלגה הלאומית" הימנית-לאומנית. המפלגה זכתה במרב המושבים בפרלמנט בבחירות של אותה שנה, ובמסגרת קואליציה עם "מפלגת האפריקנארים" הלאומנית הקימה את הממשלה. באותה עת, לרוב תושביה הלא-לבנים של דרום אפריקה לא הייתה זכות הצבעה במערכות הבחירות במדינה בשל חוקים שנחקקו החל משנת 1910. עוד במהלך מסע הבחירות, הצהירה "המפלגה הלאומית" שמטרתה לשמר את ההפרדה הגזעית במדינה. באופן מקורי טענו אבותיה מולידיה של מדיניות האפרטהייד, כי כוונתם להבטיח התפתחות נפרדת של בני הקבוצות האתניות השונות בדרום אפריקה תוך שמירה על צביונם, מורשתם ותרבותם. בפועל, התפתחה המדיניות למערכת מסועפת של חוקים ותקנות, שהותירו בידי המיעוט הלבן את השליטה בפוליטיקה, בכלכלה ובחופש התנועה, תוך הדרת בניהן של הקבוצות האתניות האחרות.
חוקי האפרטהייד כפו הפרדה מוחלטת באזורי המחיה, במוסדות החינוך, באמצעי התחבורה, ובגישה לשרותי הבריאות, התרבות והפנאי, תוך הקצאת המיטב שבהם לשימוש בני המיעוט הלבן. הם גם אסרו על נישואים ועל יחסי מין בין בני הגזעים השונים, העניקו ללבנים את הזכות הבלעדית לבחור ולהיבחר למוסדות השלטון, הגבילו את חופש התנועה של השחורים, ואסרו עליהם התאגדות פוליטית ומקצועית.
אכיפה והתנגדות
בצד חוקי האפרטהייד התפתחה מערכת נוקשה של אכיפת החוקים תוך שימוש בעונשים מחמירים, מעצר מנהיגי אופוזיציה פוליטית, שיטור ברוטאלי ופיזור הפגנות מחאה באש חיה. ב-21 במרץ 1960 התרחש טבח שארפוויל שבו נורו למוות 69 מפגינים שחורים בידי כוחות המשטרה בעת הפגנת מחאה של 20,000 איש נגד "חוק המעבר" - החוק שחייב אזרחים שחורים לשאת בכל עת תעודות מעבר מיוחדות שהונפקו בידי השלטונות כדי לשלוט בתנועותיהם בתוככי המדינה. טבח שארפוויל עורר את מנהיגי ההתנגדות למשטר להחליף את קו אי-האלימות שנקטו בו, בקו תקיף יותר של טרור וחבלה, והביא להסלמה בעימות, שגררה מעצרים נרחבים. בין היתר נעצר נלסון מנדלה, מנהיג הזרוע הצבאית של תנועת הקונגרס הלאומי האפריקני שהוצאה אל מחוץ לחוק. העצורים הועמדו למשפט ונשלחו לתקופות מאסר ממושכות. פעילים אחרים חמקו מהמדינה וגלו, ובמהלך העשור וחצי הבאים עבר המאבק אל מחוץ לגבולות המדינה, והגיע גם לזירה הבינלאומית.
ניסיונות להפרדה מדינית
החל משנות ה-50 ניסתה ממשלת דרום אפריקה לקדם תוכנית הפרדה, שבמסגרתה יינתנו לאוכלוסייה השחורה שטחים ברחבי המדינה להקמת מדינות "עצמאיות", לפי חלוקה שבטית. הרעיון מאחורי התוכנית היה להוציא חלק ניכר מהאוכלוסייה השחורה מכלל ההגדרה של אזרחי דרום אפריקה, תוך מימוש, לכאורה, של שאיפותיהם לעצמאות ולריבונות במסגרת שטחי מולדתם השבטית-היסטורית. 10 "ארצות מולדת" (homelands) כאלה, כפי שקראה להם ממשלת דרום אפריקה, הוכרזו, והוחל בתהליך הדרגתי של מתן אוטונומיה מסוימת לחבלי ארץ אלה, לחלקם אף עצמאות מלאה. אך התוכנית הייתה בעייתית: השטחים שהוקצו ל"ארצות" אלה היו קטנים, שוליים, נעדרי תשתית כלכלית ואוצרות טבע, וחסרי רצף טריטוריאלי (לעיתים אותה "מדינה" הורכבה מ-7 מובלעות שונות). יתרה מכך, חלק ניכר מאלו שהוגדרו כאזרחי אותן ארצות מולדת כלל לא התגורר בשטחן, כי אם בצמוד לריכוזי האוכלוסייה הגדולים של דרום אפריקה ה"לבנה" – שם היו מקורות התעסוקה והפרנסה.
השחורים, וכן יתר העולם, סירבו לראות בשטחים אלה "ארצות מולדת" וכינו אותם בזלזול "בנטוסטנים" ("בנטו" – שבטי השחורים של דרום אפריקה, "סטן" – כסיומת שמן של מדינות מרכז אסיה). בפועל, למעט ממשלת דרום אפריקה, כמעט אף מדינה בעולם לא הכירה במדינות אלה. המדינות היחידות שקיימו יחסים מיוחדים עם הבנטוסטנים היו ישראל וטאיוואן. התוכנית, שהתגלגלה במשך כשלושה עשורים, נחלה בסופו של דבר כישלון חרוץ.
ההתייחסות הבינלאומית לאפרטהייד
ביוני 1976 פרצו מהומות בעיר השחורים סווטו שבפאתי יוהנסבורג. על רקע כוונת השלטונות להנחיל את שפת האפריקאנס של שלטון המיעוט הלבן כשפת לימוד בבתי הספר השחורים החלו המהומות בהפגנות תלמידים, אך במהרה התפתחו להתנגשויות אלימות עם המשטרה בכל ריכוזי השחורים ברחבי המדינה. למעלה מאלף איש קיפחו את חייהם באותן התנגשויות בין כוחות הביטחון למפגינים שחורים, ודעת הקהל העולמית נזעקה. רבים רואים באותן מהומות את נקודת המפנה, המציינת את תחילת התמוטטותו של האפרטהייד.
בשנת 1983 השתכנע הממשל הדרום אפריקאי להנהיג חוקה חדשה, שכללה שותפות חלקית ומוגבלת בשלטון לנציגי קבוצות לא-לבנות, בצד ביטול חלק מהחוקים המפלים והמשפילים. הוחלט להקים במקביל לפרלמנט הלבן גם פרלמנט לצבעונים ופרלמנט למיעוט ההודי הגדול. ההודים והצבעונים, שהבינו כי מדובר ברעיון של "הפרד ומשול" כדי לנטרל את השתתפותם במאבק נגד חוקי האפרטהייד, סירבו ברובם המכריע להשתתף בבחירות לפרלמנטים אלו, ורק 15 אחוז מהם הצביעו. בעולם המערבי עוררה פעולה זו גיחוך, ובקרב הרוב השחור נתפסה כמעליבה. בעקבות כישלונן של ההקלות לכאורה, פנו ממשלת דרום אפריקה והנשיא פיטר וילם בותה לדכא בקשיחות את כל גילויי המאבק. ב-1986 הוחרף המצב לכדי הכרזת "מצב חירום", תהליך שהוביל להגברת הסנקציות הבינלאומיות נגד דרום אפריקה, ולקריאה מצד קבוצות דתיות בעולם להחרמתה.
סוף האפרטהייד וחילופי השלטון
לאחר התפטרותו של בותה בשנת 1989 החליפו בתפקיד חברו למפלגת השלטון פרדריק וילם דה קלרק. ב-17 ביוני 1990 הפתיע פרדריק את דרום אפריקה ואת העולם כולו בהכריזו כי הוא מכיר בכך שמדיניות האפרטהייד נכשלה. הוא ביטל את יתר חוקי האפרטהייד המפלים ובראשם את חוק מרשם האוכלוסין, שהיווה בסיס להבדלה בין אזרחי דרום אפריקה. דה קלרק התיר מחדש את פעילותה של מפלגת "הקונגרס הלאומי האפריקאי" (ANC) כמו גם את פעילותן של תנועות פוליטיות אחרות, ושחרר מכלאו את מנהיג ה-ANC נלסון מנדלה. הוא גם פתח במגעים עם מנדלה לקראת קיום בחירות רב-גזעיות לראשונה במדינה, והעברה מסודרת ושקטה של השלטון לידי הרוב על בסיס דמוקרטיה אמיתית. על פעילותם זו זכו שניהם בפרס נובל לשלום לשנת 1993.
בשנת 1994 התקיימו הבחירות הדמוקרטיות הרב-גזעיות הראשונות בדרום אפריקה, בהן זכה הקונגרס הלאומי האפריקאי ברוב מוחץ. הנשיא הנבחר, נלסון מנדלה, ערך מחדש את חוקת המדינה והקים את ועדת האמת והפיוס. תפקידה של הוועדה היה לחקור ולהוקיע את עוולות משטר האפרטהייד תוך מתן חנינה ומחילה למבצעי מדיניות האפרטהייד, וזאת בתנאי שימסרו את כל האמת על מעשי המשטר הקודם ויביעו חרטה על מעשיהם, לתועלת הדורות הבאים.
יחסי המשטר בדרום אפריקה עם ישראל
בתחילת שנות השבעים נוצרו קשרים סודיים בין שתי המדינות. בעקבות מלחמת יום הכיפורים, ניתקו כמעט כל המדינות באפריקה את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל, וכך, מדיניות החוץ של ישראל פנתה אל זרועותיה הפתוחות של דרום אפריקה, שכבר נחשבה כ"מצורעת" בעקבות האפרטהייד.
באפריל 1976 ביקר בישראל ראש ממשלת דרום אפריקה ג'ון פורסטר, כאורחו של ראש הממשלה יצחק רבין. היה זה ביקור נדיר של פורסטר במדינה זרה, בשל הסנקציות שהוטלו על דרום אפריקה. ביקור זה סימל את תחילת ירח הדבש בין שתי המדינות. בימי התחזקות הסנקציות על משטר האפרטהייד בסוף שנות השבעים ובשנות השמונים, שתי המדינות היחידות שקשריהן כמעט ולא נפגעו היו ישראל וטאיוואן. בין הסיבות לקשרים הטובים בין ישראל ומשטר האפרטהייד ניתן למנות את:
הקשר בין המדינות היה חשאי, אך לפי פרסומים בינלאומיים דובר על פיתוח משותף של ספינות מלחמה, טילי ים וטילים בליסטיים לטווח בינוני, השבחת טנקים ומכירת מזל"טים ומטוסי התראה, שריוניות לפיזור הפגנות. כלי מלחמה ישראלים יוצרו בדרום אפריקה תחת שם אחר. למשל, מטוס הכפיר יוצר בשם 'צ'יטה'. ב-1979 קלט לוויין אמריקני הבזק מעל לאוקיינוס ההודי. פרשנים שונים בעולם ייחסו זאת לניסוי נשק גרעיני משותף לדרום אפריקה ולישראל. אירוע זה זכה לשם "תקרית ולה". עם זאת, סך המסחר הישראלי עם דרום אפריקה היה שולי גם בתקופה זאת ביחס לסחר הדרום אפריקאי עם ארצות הברית, יפן ומדינות נוספות. הקשרים הגרעיניים בין המדינות נותרו עמומים גם היום, אבל הנשיא בוש (האב) התבטא כי הקשר הגרעיני בין ישראל ודרום אפריקה יכול לסבך את היחסים בין ישראל לארצות הברית.
אלון ליאל, שגריר ישראל בדרום אפריקה בשלהי ימי האפרטהייד, מי שפתח את המגעים עם הרוב השחור, מסביר בספרו צדק שחור כי לאורך תקופה ארוכה העדיפה ישראל ליצור קשר עם הצ'יף בוטולזי, מנהיג הזולו, איש מפלגת אינקאתה, שניהלה יחסים עם ממשלת האפרטהייד, ולא עם מנהיגות אותנטית של השחורים, שנתפשה כפרו-פלסטינית.
בדצמבר 1986 הייתה ישראל המדינה הדמוקרטית היחידה שלא השתתפה בהטלת הסנקציות על דרום אפריקה. אך שנה מאוחר יותר, בעקבות לחץ בינלאומי ואיומים על הפסקת הסיוע מארצות הברית, החליט משרד החוץ, בדחיפתו של יוסי ביילין ששימש כסגן שר, על גיבוש מדיניות נוקשה יותר כלפי שלטון האפרטהייד והצטרף לחלק מהסנקציות על המדינה. אחת הסיבות לכך הייתה הרצון לשבור את "ברית המצורעות", שבו נכרכו יחדיו דרום אפריקה וישראל. בספטמבר 1987 הוחלט בממשלת ישראל על מגוון סנקציות נגד משטר האפרטהייד, פעולה שזכתה תחילה לחוסר אמון בעולם.
בשנת 1998 נלסון מנדלה נשאל בריאיון לידיעות אחרונות האם הוא נוטר טינה לישראל על יחסיה עם דרום אפריקה בזמן האפרטהייד והשיב:
האפרטהייד והקהילה היהודית
ככלל, לא סבלה הקהילה היהודית הגדולה של דרום אפריקה מגזענות האפרטהייד. היהודים, ברובם יוצאי אירופה (ואף ה"מזרחיים" וכהי העור שביניהם), היו חלק אינטגרלי מהאוכלוסייה האנגלו-סקסית הגדולה במדינה, סווגו כ"לבנים" והיוו חלק מהאליטות החברתיות והכלכליות. עם זאת, מספר יוצא דופן של יהודים נמצא בין ראשי המתנגדים למשטר האפרטהייד - הן במסגרת החוק והן במחתרת. יהודים שעסקו באופן פעיל ב"מאבק", נעצרו ונשפטו - לא על רקע יהדותם, אלא בשל פעילותם הפוליטית. הקהילה היהודית הוקיעה באופן גורף ועקבי את היהודים שתמכו בקונגרס הלאומי האפריקאי, ובדרך כלל התייחסה אליהם כבוגדים.
בשנות ה-80, על רקע המתיחות הבין-גזעית והסנקציות הבינלאומיות, החל גל עזיבה גדול של יהודים. חלקם נימקו רשמית את הגירתם ב"התנגדות למשטר האפרטהייד", אך נראה כי רבים חשו את תחילת הקץ של ימי השלטון הלבן וחששו משלטון שחור, מושחת וקשה ללבנים, כמו במדינה השכנה זימבבואה, שבה המשיך המיעוט הלבן לסבול משלטונו של רוברט מוגאבה עוד עשרות שנים. זמן מה לאחר התבססות המשטר החדש בדרום אפריקה, נגוז החשש בקרב הקהילה היהודית מהידרדרות. בסוף השבוע שלפני הכתרתו, ב-7 במאי 1994, ביקר נלסון מנדלה בכנסייה, במסגד ובבית כנסת בקייפטאון, כביטוי לקיום יחסים תקינים עם המיעוט היהודי.
אישים יהודים בולטים במאבק נגד האפרטהייד
לאחר סיום האפרטהייד, אותם אנשים שנודו הפכו ברובם לסמלים לאומיים ולמקור גאווה בעיני הקהילה היהודית.
בית קשת
בֵּית קֶשֶת הוא קיבוץ באזור הגליל התחתון השייך למועצה אזורית הגליל התחתון. בית קשת נמצא כ-175 מטר מעל פני הים.
היסטוריה
הקיבוץ הוקם ביום כ"ו אב תש"ד, 15 באוגוסט בשנת 1944 על ידי לוחמי פלמ"ח וזהו היישוב הראשון בישראל שהוקם על ידי אנשיו. נקודת ההתיישבות הייתה ממזרח לנקודת היישוב הנוכחית במקום שנקרא היום בית קשת הישנה. אל המקימים הצטרפו בעת ההקמה בוגרי המחנות העולים ובוגרי בית הספר החקלאי כדורי. שמו של היישוב (כלי הנשק קשת) מסמל את יכולתם של מקימי הקיבוץ לעמוד מול אויביהם.
ב-16 במרץ 1948 יצאה מבית קשת כיתה של שמונה סיירים בפיקודו של (בנו של הנשיא לעתיד יצחק בן-צבי) לסייר בגבעת שהב (מקומה הנוכחי של בית קשת). בהגיעם למקום נפתחה עליהם אש תופת מכל הצדדים על ידי מארב מתוכנן של בני שבט ערב א זביח. רק ניצול אחד הצליח להימלט ולהגיע לשער הקיבוץ ושם התמוטט (ראו קרב בית קשת). ב-17 בספטמבר 1948 הונחה אבן הפינה למקום ההתיישבות הנוכחי של בית קשת. לאחר מכן עבר הקיבוץ לנקודת ההתיישבות הנוכחית.
בעשור הראשון של המדינה לא צלח דרכו של הקיבוץ והוא שקע בחובות. עם זאת, בעשור השלישי של המדינה, יחד עם התפתחות הרפת והענפים החקלאיים בקיבוץ, הוא החל למכור חלב וביצים לאורך כל המשק (בהפצת חברת תנובה), ונכון לתחילת המאה ה-21 נמצא הקיבוץ ברשימת עשרת הקיבוצים העשירים בישראל.
בשנת 1950, פורק צריף המגורים שבו התגורר יצחק בן-צבי עם משפחתו ברחביה מאז 1924, והועבר לקיבוץ בית קשת, לשמש בית תרבות לזכר בנו. בשנת 2002 הוחל בשיפוץ הצריף. בשנת 2008 שופץ הצריף ביוזמת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ובסיוע איש העסקים אלישע קלעי.
בבית קשת ממוקמת התחנה של רדיו קול רגע. את הקיבוץ מקיפה שמורת אלוני בית קשת. וליד הקיבוץ נמצא השער המזרחי של דרך נוף יער בית קשת החוצה את השמורה.
מול הכניסה שריד של חאן תג'ר (חנות תגרים) שנבנה כאחד החאנים בדרך הדואר לדמשק.
ה'תשל"ט
פרסי ישראל
מקבלי פרס ישראל לשנת תשל"ט הם:
גלורי (סרט, 1989)
גלורי (באנגלית: Glory) הוא סרט מלחמה אמריקאי משנת 1989 בבימויו של אדוארד זוויק. הסרט מספר על רגימנט חיל הרגלים ה-54 של מסצ'וסטס, היחידה הסדירה הראשונה בכוחות המזוינים של ארצות הברית שהורכבה מחוגרים ונגדים אפרו־אמריקאים, ולחמה במלחמת האזרחים האמריקנית. הסרט מתמקד במפקד הרגימנט, רוברט גולד שו שהיה בן 25 עת פיקד על היחידה, וכן בחייליו.
עלילה
בפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, קפטן רוברט גולד שו (מתיו ברודריק), בנם של אנשי תנועת הביטול העבדות מבוסטון, מפקד על חיילים באנטיאטם ושורד את הקרב. בשובו הביתה, מושל מסצ'וסטס ג'ון אלביון אנדרו ולוחם זכויות האדם האפרו־אמריקאי פרדריק דאגלס מציעים לו פיקוד על יחידת חיל רגלים חדשה שתוקם על פי הוראתו של לינקולן – הרגימנט הראשון שיורכב מאפרו־אמריקאים. לאחר לבטים הוא מסכים לקבל את המינוי, עם חברו פורבס (קרי אלווס) כסגנו וחבר ילדותו סירלס (אנדרה בראואר), אפרו אמריקאי משכיל, בתור המגויס הראשון.
שו, כעת קולונל, מפקד על הרגימנט ה-54 של מסצ'וסטס, ובין מגוייסיו טריפ, עבד נמלט (דנזל וושינגטון) וקברן מבוגר, רולינס, (מורגן פרימן) אותו פגש באנטיאטם. החיילים עוברים טירונות בידי סרג'נט מייג'ור מולקאי האירי, ובמהלכה עוברים קשיים שונים: הסתגלות למערכת הצבאית, חוסר הנכונות של הצבא לספק להם מדים ושכר הולם, ופרסום פקודה של הקונפדרציה לפיה הם יוציאו להורג חיילים שחורים ואת קציניהם הלבנים, זאת במקום לקחת אותם בשבי. למרות הקשיים, כל המגויסים ומפקדיהם עוברים את הטירונות בהצלחה, והרגימנט יוצא לדרום.
לאחר שהם לא נשלחים לחזית ומוטלות עליהם עבודות כפיים עורפיות, שו סוחט את הממונה עליו, גנרל הארקר המושחת (בוב גנטון) על מנת שהרגימנט יישלח לקרב. לאחר לחימה מוצלחת, שו וחייליו זוכים לכבוד, ולבסוף הוא מתנדב להוביל את הרגימנט בהתקפה מסוכנת על פורט וגנר. בקרב זה רוב החיילים לרבות שו עצמו נהרגים.
הסרט נגמר עם צילום האנדרטה שהוקמה לזכר הרגימנט בבוסטון.
השנים (סדרת טלוויזיה)
השנים (באנגלית: Years and Years) היא סדרת דרמה בהפקה משותפת של ה-BBC ו-HBO. שידור הסדרה בערוץ BBC One החל ב-14 במאי 2019, וב-HBO ב-24 ביוני 2019.
גלורי (סרט, 1989)
הפקה
פסקול הסרט נערך בידי המלחין ג'יימס הורנר. תקציב הסרט היה 18 מיליון דולר, וצולם ברובו במסצ'וסטס וג'ורג'יה, כאשר סצנת הקרב באנטיאטם צולמה למעשה בגטיסברג.
השנים (סדרת טלוויזיה)
יוצר הסדרה והתסריטאי הוא ראסל טי דייוויס. אמה תומפסון מככבת בדמות ויוויאן רוק, אשת עסקים ידוענית חריפה וישירה, הופכת לפוליטיקאית שדיעותיה השנויות במחלוקת מפלגות את האומה. לצדה מככבים רורי קיניר, ראסל טובי, ג'סיקה היינס, רות מאדלי ואן ריד כבני משפחת ליונס.
גלורי (סרט, 1989)
ביקורות והוקרה
הסרט זכה לביקורות טובות, והכניס כ-27 מיליון דולר. הסרט היה מועמד לפרסים רבים, שבחלקם זכה:
השנים (סדרת טלוויזיה)
תקציר עלילה
הסדרה בת ששת החלקים עוקבת אחר משפחת ליונס הבריטית ממנצ'סטר. דניאל מתחתן עם בן זוגו ראלף, סטיבן וסלסט דואגים לילדים שלהם, רוזי מחפשת בן זוג חדש, ואדית עסוקה בפעילות הומניטרית כלשהי. המפקחת על הכל היא הסבתא מיוריאל. כל חייהם מתכנסים לקראת לילה אחד ב-2019, ואז הסיפור ממשיך אל העתיד, ועוקב אחר חייהם ואהבותיהם של בני משפחת ליונס במשך 15 שנה, בעוד בריטניה נעה בין סערות פוליטיות, כלכליות וטכנולוגיה מתקדמת.
הפקה
ביוני 2018 הכריז ה-BBC שראסל טי דייוויס יכתוב את הסדרה "השנים" שתוארה כ"דרמה אפית העוקבת אחרי משפחה בתקופה של 15 שנה באווירה לא יציבה של שינויים פוליטיים וכלכליים ושל התפתחות טכנולוגית." דייוויס ציין שהוא התכוון לכתוב דרמה כזו כבר כמעט שני עשורים.
באוקטובר 2018 פורסם שאמה תומפסון לוהקה לתפקיד ויוויאן רוק, לצדם של רורי קיניר, ט'ניה מילר, ראסל טובי, ג'סיקה היינס, לידיה וסט, רות מאדלי ואן ריד. את הליהוק עשה אנדי פריור. עוד פורסם שסיימון סלאן ג'ונס יהיה הבמאי.
צילומי הסדרה החלו במנצ'סטר באוקטובר 2018. אתרי הצילומים כללו את טראפורד פארק כמחנה הפליטים, ואת Altcar Training Camp בליברפול כאתר "לפנים" (Erstwhile).
שידור
הסדרה שודרה בערוץ BBC One בממלכה המאוחדת, בערוץ BBC First בהולנד ובבלגיה, ב-HBO בארצות הברית, מקסיקו, פולין וספרד ובערוץ Canal+ בצרפת.
בישראל שודרה הסדרה בערוץ yesEDGE של yes הטלוויזיה בלוויין.
Bagh nakh
Bagh nakh (במראטהית: वाघनख או वाघनख्या, בבנגלית: বাঘনখ, בהינדית: बाघ नख, באורדו: باگھ نکھ, בתרגום חופשי: טְפרי הנמר) הוא סוג של נשק קר דמוי טְפרים, העשוי ממתכת, שמקורו בתת-היבשת ההודית.
כלי הנשק מעוצב כך שישתלב מעל פרקי היד או מוסתר מתחת כף היד. הוא מורכב מארבעה או חמישה להבים מעוקלים המחוברים למוט המעוקל בשני צדדיו, ה-Bagh nakh נועד לחתוך דרך העור והשרירים. מקובל שהוא נוצר בהשראת הטפרים של חתולים גדולים.
רודולף ולנטינו
ביוגרפיה
רודולף ולנטינו נולד בקסטלנטה שבאיטליה, השלישי מארבעת ילדיהם של ג'ובני ולנטינו, מנהל קרקס שנפטר כשוולנטינו היה בן 11, ושל מארי ברטה גבריאל (Marie Berta Gabrielle, לבית ברבן Barbin), צרפתייה. בשנת 1912 התגורר בפריז אך חזר באותה השנה לאיטליה. בשנת 1913 עבר לארצות הברית וגר בניו יורק. עד מהרה התרושש מכספו, הסתובב ברחובות ועבד בעבודות מזדמנות- בעיקר במסעדנות ובגינון. הוא למד סגנונות ריקוד רבים וניסה לפתוח בקריירת ריקוד ללא הצלחה.
בשנת 1917 עבר לקליפורניה והחל את דרכו בקולנוע בסרטים אילמים בהם רקד. לאחר שהתגלה בסרט דל תקציב, לוהק ולנטינו לסרטים נכבדים באולפני הוליווד. הוא הרבה לשחק את המאהב יפה התואר והפך למושא תשוקה של מיליוני נשים.
ב-15 באוגוסט 1926 פונה ולנטינו לבית החולים בניו יורק במצב קשה, לאחר שהתגלה אצלו זיהום בכבד. הניתוח עבר בהצלחה, אבל גרם לו להרעלת דם. ולנטינו נפטר ב-23 באוגוסט 1926 בניו יורק כתוצאה מההרעלה. בן 31 בלבד היה במותו. למעלה מ-100,000 אבלים יצאו לרחובות ניו יורק על מנת לחלוק לו כבוד אחרון. אלפים נוספים התכנסו בתחנות בהן עברה הרכבת אשר הסיעה את גופתו לקבורה בלוס אנג'לס, ועשרות אלפים עמדו מחוץ לבית הקברות בו נטמן.
בתרבות
בשנת 1977 יצא לאקרנים הסרט "ולנטינו" אודותיו. בתפקיד ולנטינו שיחק רודולף נורייב.
בסרטו של וודי אלן, "קפה סוסייטי" (2016), מעניקה מאהבתו הצעירה של המפיק ההוליוודי שבסרט, מכתב אהבה כתוב וחתום בכתב ידו של ולנטינו, לאות אהבתה.
בתרבות העברית שימשה דמותו של ולנטינו לתיאור דמות המאהב יפה התואר והבלתי מושג. בתוכניתה של להקת הנח"ל "רד אלינו לבקעה" (1968) נכלל השיר "טנגו ולנטינו" שנכתב על ידי יורם טהרלב והולחן על ידי סשה ארגוב.
השיר "נסיך החלומות" שכתבה שמרית אור, אשר מוכר בביצוע גלי עטרי, נכתב אודותיו.
ייסנגריניה
ייסנגריניה (שם מדעי: Ysengrinia) הוא סוג נכחד של טורף ממשפחת כלבי הדוב, אשר חי בתחילת המיוקן באירופה (שם התגלה בצרפת, ספרד וגרמניה), אמריקה הצפונית, בעיקר בנברסקה ואולי גם בדרום-מערב אפריקה בנמיביה. שרידים נוספים מיפן ומקזחסטן נחשבים לשייכים לסוגים קרובים.
הסוג הוגדר בשנת 1858 בידי החוקר האמריקאי ג'וזף ליידי. בסוג זה כלולים 4 מינים. שם הסוג נקרא על שם הדמות הספרותית של הזאב ייסנגרימוס מהספר ריינארד השועל.
יונק זה הגיע עד לממדים של דוב חום במשקל של 200 קילוגרם והוא הזכיר מעט דוב. עם זאת הוא היה קל יותר ובעל רגליים ארוכות מותאמות לריצה לטווח קצר. ייתכן שהנקבות היו נמוכות מהזכרים ב-30 סנטימטרים בערך. הייתה לו גולגולת קצרה וחסונה בעלת ניבים בולטים ורחבים שהיו יכולים לנגוס בעוצמה רבה ומאחוריהם היו שיניים טוחנות בעלות בסיס חזק, בייחוד בלסת התחתונה שהיו חזקות עוד יותר מהטוחנות העליונות.
במראהו הוא דמה לפסאודוקיון מאירואסיה ואמריקה הצפונית והוא השתייך לקבוצת יונקים טורפי על במשך המיוקן שהפיצו את עצמם לאורך היבשות בהצלחה. הוא כנראה עבר במשך המיוקן דרך גשר ברינגיה לאמריקה הצפונית, שם התפתח המין Ysengrinia americanus. ייתכן שסוג זה התפתח לסוגים גדולים יותר כמו האמפיקיון.
אכסאל
אִכְּסָאל (בערבית: إكسال) היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל, הממוקמת בבקעת כסולות שבעמק יזרעאל, למרגלות הרי נצרת שבגליל התחתון. כלל תושביה הם ערבים-מוסלמים.
השם וגלגוליו
יואל אליצור משער שהשם המקורי היה כְּסָלֹת על אותו משקל כמו עטרות, וכִּסְלֹת תָּבֹר הוא שם המקום בסמיכות ביחד עם כינוי מזהה שנועד להבדילו ממקום עם שם דומה, אולי כסלון. עד יוסף בן מתתיהו מופיעה בשם הסיומת "ות", אולם בתקופה הביזנטית השם התקצר בסופו, ל"כסלו" או "כסלוס" ומנגד השווא היה לשווא נח והחלה לְהִתּוֹסֵף לעיתים א' פרוסתטית שיצרה את השם "אכסלו" המופיע בבראשית רבה פרשת ויחי. בכפתור ופרח מצוין שקוראים למקום "כסל".
היסטוריה
בספר יהושע מוזכרת כסלות בתיאור נחלת שבט יששכר על גבול שבט זבולון. אצל יוסף בן מתתיהו היא מוזכרת כגבול הדרומי של הגליל התחתון וככל הנראה כגבול הדרומי של ההתיישבות היהודית בגליל. במאה השישית היא הייתה מושב של בישוף. בשנת 946 ניצחו צבאות השושלת האיח'שידית את סייף אל-דאולה בקרבת אכסאל. הצלבנים בנו במקום מבצר שזוהה על ידי המשלחת של אדוארד רובינסון שביקרה במקום ב-1837.
בכפר נמצאו שרידים מהתקופה הרומית, אולם אלברכט אלט שיער שמיקומה המקורי של אכסאל העתיקה היה 2 קילומטר צפונית מאכסאל היום, בחרבת טירה, הנמצאת בפאתיה של נוף הגליל.
במחצית השנייה של המאה ה-19 התגוררו בכפר כ-400 נפשות, כולם מוסלמים, בבתי אבן בבנייה גסה. במפקד האוכלוסין של שנת 1922 התגוררו בכפר 621 נפשות. במפקד האוכלוסין של 1931 נמנו בכפר 166 בתים מיושבים ב-752 נפשות, כולם מוסלמים. בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל צוין מספר תושבי הכפר כ-1110 ושטחו נרשם כ-16,009 דונם, מתוכם 2,343 דונם של אדמה ציבורית. במהלך תקופת המנדט הבריטי, אירעו מקרים רבים של חבלה וגנבה בתל עדשים מצד ערבים מאיכסל. במאי 1936 הטילו הבריטים עונש קיבוצי על הכפר בעקבות מקרה של שריפת חציר בתל עדשים. במאי 1938 נחטף המוכתר של הכפר, שניסה לרסן את הכנופיות.
בעקבות כיבוש נצרת במבצע דקל, יצאה משלחת מהכפר, ב-17 ביולי 1948, לתל עדשים כדי להודיע על כניעה.
בריאות ורווחה
באכסאל פעיל הסניף הראשון של יד שרה ביישוב ערבי.
תחבורה
הכניסה הראשית למועצה יוצאת ממחלף אכסאל על כביש 60 (כביש עפולה–נצרת) ומתחברת למועצה ממערב. כניסה נוספת יוצאת מהמועצה דבורייה ליד הר תבור ומתחברת למועצה ממזרח.
בעיר עוברים קווי אוטובוס לנצרת, נוף הגליל ועפולה.
אמיל שופאני
האב אמיל שופאני (בערבית: أميل شوفاني; נולד ב-24 במאי 1947) הוא איש ציבור, מחנך, פעיל שלום ואיש דת ערבי-נוצרי בדרגת ארכימנדריט בכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית הפועל למען סובלנות, דו-קיום ושיח יהודי-נוצרי-מוסלמי. האב שופאני עוסק בהנחלת מורשת השואה לערביי ישראל כאמצעי להבנה ופיוס בין העמים, ובמסגרת זו הוביל מסע משותף של ערבים ויהודים למחנות ההשמדה בפולין.
ביוגרפיה
אמיל שופאני נולד בנצרת בשנת 1947. עם סיום לימודיו התיכוניים בסמינר סנט ג'וזף בנצרת, עשה שנים אחדות כפרח כמורה בפריז, שם למד פילוסופיה ותאולוגיה. בפריז גיבש את ההכרה כי הכנסייה הקתולית היא אוניברסלית ותפקידה לגשר בין מערב למזרח, ובין מסורת למודרניות. שם גם התוודע לראשונה לנושא השואה ומקומה המרכזי בחיי העם היהודי, והחל לעסוק בדיאלוג נוצרי-יהודי.
בשנת 1971 חזר שופאני לישראל ושימש ככומר בכפרי הגליל. ב-1976 מונה למנהל קולג' סנט ג'וזף בנצרת, השייך לכנסייה היוונית-קתולית. בית הספר, הידוע גם כתיכון אל מוטראן, מחנך בני נוער ערבים בערכים של סובלנות ודו-קיום. בשנת 1988 השיק את תוכנית "חינוך לשלום, דמוקרטיה ודו-קיום", במסגרתה ארגן חילופי משלחות בין תלמידי בית ספרו לבין תלמידים יהודים מבית ספר התיכון ליד האוניברסיטה בירושלים.
אירועי אוקטובר 2000 חיזקו בלב האב שופאני את התחושה כי ביסוד העוינות בין יהודים לערבים בישראל עומדת בורות הדדית של שני הצדדים באשר להיסטוריה של הסבל ושל המצוקה בצד השני. לשיטתו, האמצעי להפחתת העוינות וקרוב הלבבות טמון בהתוודעות הדדית של שני הצדדים אל מוקדי הכאב של כל אחד מהם.
המסע לפולין
בשנת 2003, יחד עם הפעילה הישראלית, רות בר שלו (גור),יהודית פסטרנק המנהלת הלוגיסטית ואדמיניסטרטיבית של המסע ועמותת "נאס", ארגן שופאני והוביל משלחת משותפת של ישראלים, ערבים ויהודים, לביקור בפולין ובמחנות ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. המשלחת מנתה כ-260 איש, כולל אישי ציבור משני המגזרים. אליהם הצטרפה קבוצה גדולה של צרפתים שכללה מוסלמים, נוצרים ויהודים, וכן ניצולי השואה. ארגון המשלחת והמסע והוצאתם המוצלחת לפועל זכו לתגובות חמות בציבור הישראלי-יהודי, ולתגובות מעורבות במגזר הערבי.
אותות ופרסים
האב שופאני זכה בפרס אונסק"ו לחינוך לשלום לשנת 2003. הוועדה ציינה בנימוקיה כי "גישתו האישית ומעשיו התאפיינו תמיד בדיאלוג, שלום וסובלנות, ובשאיפתו המתמדת לקירוב ערבים ויהודים". בינואר 2004 קיבל האב שופאני מידי נשיא המדינה, משה קצב, את עיטור הסובלנות לשנת 2003 של תנועת "סובלנות", יחד עם רות בר שלו. ביוני 2004 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים. ב-2007 זכה לאות לגיון הכבוד שהעניק לו שגריר צרפת בישראל. באוגוסט 2008 היה בין מקבלי אות הגלבוע לדו-קיום. בדצמבר 2008 היה בין מקבלי מגן הנגיד לסובלנות מטעם מועדון רוטרי, במסגרת הכנס האזורי השנתי להבנה בינעדתית שהתקיים בחיפה.
ליז קאר
ליז קאר (באנגלית: Liz Carr; נולדה באפריל 1972) היא שחקנית, סטנדאפיסטית ומנחה בריטית. היא פעילה למען זכויות של בעלי מוגבלויות.
ביוגרפיה
קאר נולדה בפורט סנלייט וגדלה בבבינגטון. היא למדה בבית הספר אפטון הול באפטון שבמרזיסייד, ובבית הספר התיכון בבירקנהד. קאר למדה משפטים באוניברסיטת נוטינגהאם.