cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מושל ארקנסו
היסטוריה
בחוקה משנת 1836 נקבעו שכהונת המושל תימשך ארבע שנים. מספר זה ירד לשנתיים בשנת 1874. בשנת 1984 אורך הכהונה חזר שוב לארבע שנים. החוקה משנת 1874 הסירה כל מגבלת מספר הכהונות של המושל. לאחר משאל עם משנת 1992 הוגבלה כהונתם של המושלים לשתי תקופות כהונה.
עד שנת 1864 נקבעו בחוקה כי אם משרת המושל תתפנה, מסיבה כלשהי נשיא הסנאט ישמש כמושל בפועל. הבא אחריו בסדר הירושה היה יושב ראש בית הנבחרים. ב-1864 נוצרה משרת סגן המושל. ב-1874 בוטלה המשרה והיא נוצרה שוב ב-1914, אך אוישה מחדש רק ב-1927. מאז, כאשר מתפנה משרת המושל, מושבע סגנו במקומו. מושל ארקנסו וסגנו לא מתמודדים בבחירות באותו פתק הצבעה.
עד מלחמת האזרחים, נבחרו בארקנסו אך ורק מושלים מטעם המפלגה הדמוקרטית. במדינה נבחרו שלושה מושלים רפובליקנים לאחר תקופת השיקום, אך במהרה חזרה הדומיננטיות הדמוקרטית. נכון ל-2021, בארקנסו כיהנו 7 מושלים רפובליקנים, 39 דמוקרטים ושלושה עצמאיים.
טליה שניידר
טליה שניידר (נולדה ב-1972) היא סופרת, מרצה ומתכננת פרמקלצ'ר ישראלית-חרדית. התפרסמה בעקבות הקמת ארגון הפרמקלצ'ר הישראלי בשנת 2002 ובזכות ספריה הייחודיים המוקדשים כולם לחיבור בין לימודי סביבה מקצועיים לבין הידע הסביבתי מארון הספרים היהודי – תורה, משנה והלכה. זיקקה טכניקות מעשיות להחייאת ההכנות לשנת השמיטה בשש שנות המעשה.
חיה עם משפחתה בבית יער בעיירה טלז סטון, בו היא מדגימה הלכה למעשה את אורח החיים אותו היא מלמדת, ועליו היא כותבת בספריה.
קורות חייה
שניידר נולדה בישראל, ליהושע כהן, בעל מלאכה רב תחומי, ולפרחיה פלורי כהן. היא גדלה והתחנכה במוצא עילית.
בשנת 1996 התגייסה לצבא כמורה חיילת בבית הספר השדה מעגן מיכאל, שם התוודעה לראשונה לנושאי אקולוגיים וסביבתיים שונים. בסיום שירותה נסעה להודו ושם נחשפה לאורח חיים כפרי כאשר חיה עם משפחה כפרית בצפון במשך כשנה. בעקבות כך החליטה להתמקצע בתחום עבודת האדמה והצמחים, והחלה ללמוד גינון במשרד העבודה בירושלים. בסיום הלימודים הבינה שהיא מחפשת דרך אורגנית יותר לעבודתה, וכיוון שהגינון האורגני והחקלאות בת-הקימא הייתה רק בחיתוליו בישראל, נסעה ב-1999 לאנגליה, שם למדה פרמקלצ'ר בחוות שונות במשך שנה. עם שובה לארץ הקימה את ארגון הפרמקלצ'ר הישראלי. תחום שטרם הוכר אז. וניהלה את הארגון בעשר שנותיו הראשונות, כשהיא מקימה תשתית לקורסי היסוד (PDC – PERMACULTURE DESIGN COURS) ולדיפלומה בפרמקלצ'ר ישראלית. היא יצרה את הוצאת יער – הוצאת הספרים האקולוגית היחידה בישראל, המדפיסה ספרים במגוון גדול של נושאי סביבה, בתהליך הדפסה ירוק, על נייר אקולוגי ובדיו על בסיס סויה.
בשנת 1999, בזמן שניהלה את 'אתר השומרה' ביער ירושלים על בשיתוף עם הקק"ל ועם גברת תמר גינדיס מהר נוף, התוודעה אל החקלאות היהודית, על הידע המשנאי וההלכתי של המצוות התלויות בארץ, והושפעה רבות מדרכים מסורתיות אלה של עיבוד האדמה, שהעניקו חיבור מקומי לידע החקלאי שאספה בהודו ובלימודיה באנגליה. ככל שהעמיקה בלימוד, גילתה את עומק התפיסה האקולוגית ביהדות, ובעיקר שנת השמיטה ועומק החיבור לתבניות הטבעיות, והחלה תהליך של חזרה בתשובה.
בשנת 1999 נישאה לעופר שניידר, ונולדו להם ארבעה ילדים. המשפחה מתגוררת בקריית יערים, כחלק מקהילת 'ברכת שלום' בראשות הרב אברהם מרדכי גוטליב.
עבודתה בתחום הפרמקלצ'ר
בשנת 1998 הקימה את אתר השומרה ביער ירושלים, על אדמת קק"ל, שם הכשירה לראשונה עשרה מדריכים ומדריכות אשר כל אחד מהם מגיע מ'מגזר' אחר – כך נוצר צוות כל-מגזרי שהוא כמו משפחה, אשר התאים לעבודה עם כל סוגי האוכלוסייה סביב יער ירושלים. פרויקט השומרה פעל עשר שנים מתוך מטרה לקרב בין העיר ליער, ולהראות כי המכנה המשותף של אהבת הסביבה יכול גם יכול לחבר בין כל גוני הציבור הישראלי.
בשנת 2000 הקימה את הוצאת הספרים יער, כשהיא מתחייבת להדפיס את כל ספריה אך ורק על נייר אקולוגי (100% ממוחזר או מיערות בר קיימא), ובדיו על בסיס סויה שאינה מזהמת את מי התהום. היא עדיין הוצאת הספרים האקולוגית היחידה בישראל, ופועלת לכך שכל ספרי הקודש בישראל יודפסו כך.
בשנה הראשונה לקיומה של הוצאת יער הוציאה שניידר לאור שני ספרי ביכורים. האחד בשיתוף עם אחותה גלית היוז, 'עיסוי לתינוקות' (הראשון בישראל בתחום זה) – כי צריך להתחיל לחיות חיים ירוקים כבר מרגע הלידה. והשני מתורגם פרי עטה, רב מכר: 'ניחוחות מרפא' מאת ואלרי אן וורווד – על שמנים נדיפים כתחליף לכל הדטרגנטים, התרופות והכימיקלים בחיינו.
בשנת 2001 יצא לאור ספרה הראשון 'גן עדן בפתח הבית', שהיה לרב מכר. זהו מדריך הפרמקלצ'ר הראשון במזרח התיכון. הספר יצר שינוי בתודעה הישראלית, והעלה את החשיבות של עיסוק בחינוך סביבתי וגינון ירוק בגינות קהילתיות/גנים ובתי ספר/ובמגזר הפרטי. נמכר באלפי עותקים. ספר זה הוא עדיין המדריך המוביל בישראל לתחום הגינון והתכנון האקולוגי. בעקבותיו, שש שנים אחר כך, נולד ספר ההמשך 'חוג טבע – גן עדן לילדים', המיועד לכל מי שהם עדיין ילד בלב ובנפש, ולא רק לילדים. הספר עב-הכרס והצבעוני הפך בין לילה ללהיט, כשהוא מציע בתמונות ובאיורים מרהיבים של הצייר רועי שנער, עם אינספור פעילויות ופרויקטים ירוקים המתאימים לכל נפש.
במהלך השנים בין יציאתם לאור של שני ספריה אלה, הקימו בני משפחת שניידר את משק צוף, שפעל בפרדס חנה שבע שנים, והיום נמכר לאחרים, והוא עדיין יער מאכל פורה, ללא צורך בטיפול יד אדם. במהלך שנים אלה הוא רואיינה בתוכניתו של דליק ווליניץ, ובתוכניתו של דב אלבוים על פועלה. הראיונות נמצאים בארכיוני הטלוויזיה וטרם הועלו לרשת.
עם החזרה בתשובה, חזרו בני המשפחה לאזור ירושלים, והקימו את 'בית יער' – משק זעיר על חצי דונם ובו אפשר לראות את כל הטכניקות המעשיות לחיים ירוקים, תוך לימוד מעמיק ורוחני של חקלאות יהודית, ליקוט צמחי המשנה והקשר היהודי העתיק בין אגו לאקו על פי תורת החסידות.
שלושת ספריה הבאים של שניידר, עוסקים ישירות בחיבור היהודי בין אדם לאדמה, ובין ארץ לרצון:
יש תורה בסביבה, חללית השמיטה והודו מחזירה מתנות. להלן פירוט. הספרים האלה הם שיא יצירתה, והם מנגישים לכל ישראלי את הידע שהיה גנוז אלפי שנים, כאשר עם ישראל היה רחוק מעבודת אדמה בגלותו. שניידר רואה בהם ספרי יסוד לכל מי שרוצה לחיות חיים ישראלים מתוקנים, מכל מגזר שהוא.
'המדריך לזבלאנושי' – אחד הספרים שתרגמה והוציאה לאור (והתאימה לתנאי האקלים בישראל) לקח חלק במאבק נגד שפיכת שפכי גוש דן לים התיכון. הספר זיכה אותה בפרס 'זבל הזהב' בשנת 2012 מטעם הארגון הישראלי לפרמקלצ'ר – גביע עשוי זבל פרות. טליה קיבלה זאת בחוש הומור, כשאמרה: על פי הגמרא, זב"ל הם ראשי התיבות של זה ברכה לעולם.
בשנת 2018 העלתה על הכתב מאות מערכי הדרכה בסביבתנות יהודית – התחום אותו פיתחה במשך עשרים השנה האחרונות, אותם היא מציעה למדריכים פרטיים, מחנכים נועזים ובתי ספר, וכן גופים סביבתיים גדולים כגון השומר החדש, קרן קרב ועוד. בין מערכיה לשנה שלמה אפשר למצוא, סדרת מערכים על חקלאות משנה עולם - על פי המשניות, סדרה על ל"ט אבות מלאכה, סדרה על הצמחים שחז"ל העריכו, ליקטו וגידלו, סדרה על הכנה לשמיטה, סדרה על כלאיים וחברותות צומח בגינה, סדרה על ירקות רב שנתיים ועוד מערכים חדשניים, בתוכנם, הבאים להשיב עטרה ליושנה.
טליה שניידר מנהלת שתי גינות קהילתיות בשכונות חרדיות, וממשיכה ללמד, לתכנן גינות אקולוגיות ולכתוב.
עידן לשם
עידן לשם (נולד ב-19 במרץ 1997) הוא טניסאי ישראלי, שחקן נבחרת גביע דייוויס של ישראל, אלוף ישראל בטניס לשנת 2022, מדורג במקום ה-366 בעולם ביחידים ובמקום ה-395 בזוגות (נכון ל-9 ביולי 2023). דירוג השיא של לשם ביחידים היה 249 בעולם (ב-18.12.2017) ודירוג השיא בזוגות היה 349 (ב-24 בספטמבר 2018).
באליפות אוסטרליה הפתוחה 2018 הגיע בפעם הראשונה בקריירה שלו למוקדמות טורניר גראנד סלאם.
בנוסף לכך הוא מחזיק ב-7 תארים ליחידים מסבב הפיוצ'ר, ועוד תואר אחד בזוגות.
בפברואר 2019, לאחר ששקל את המשך דרכו כטניסאי עקב גיוסו לצה"ל שמנע ממנו להשתתף בתחרויות, שוחרר לשם על סעיף רפואי וחזר להתחרות.
בדצמבר 2022 זכה לראשונה בקריירה שלו באליפות ישראל בטניס.
גביע דייוויס
בפברואר 2023 היה שותף לניצחון 2:3 על נבחרת לטביה, שבעקבותיו נשארה הנבחרת בבית העליון.
מכרות הצור הנאוליתיים בספיין
מכרות הצור הנאוליתיים בספיין (בצרפתית: Minières néolithiques de silex de Spiennes) שוכנים בעיירה ספיין שבעיר מונס בדרום בלגיה. מכרות צור ממחישים את התפתחותן של החברות הראשונות שנושבו במקום קבע, כאלף שנים לאחר תחילתה של תקופת האבן החדשה. החל באלף ה-5 לפנה"ס החלה התפתחות מהירה באורחות החיים, שהפכו למורכבים יותר, החלו הקמת יישובי קבע על פני הקרקע, והומצאו שיטות חפירה וכריה חדשות. המכרות בספיין הוכרזו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000.
היסטוריה
כריית צור במכרות בספיין החלה במחצית השנייה של האלף ה-5 לפנה"ס, ככל הנראה בין שנת 4400 ל-4200 לפנה"ס, ועובדה זו הופכת את המקום לבין העתיקים בסוגו באירופה. לפי ממצאים המשיך המקום והיה פעיל משך כל האלף ה-4 לפנה"ס ובמהלך מחצית האלף ה-3 לפנה"ס, דהיינו, עד סוף התקופה הנאוליתית. עם זאת, לא כל אזורי הכרייה תוארכו עדיין. במכרות נמצאו פריטים רבים המעניקים תמונה טובה של קבוצות בני האדם אשר עסקו בכרייה במקום. כלי חרס שנמצאו במקום סייעו לכך במיוחד.
הפריטים המוקדמים ביותר שנמצאו בסביבה הם שני כלי גילוף האופייניים לתרבות רובאנה (Rubané). הם מתוארכים למחצית השנייה של האלף ה-6 לפנה"ס, אך הם אינם יכולים לשמש כעדות לכך שהמכרות היו פעילים באותה עת, בין היתר מכיוון שנמצאו על פני הקרקע. רוב הממצאים שנמצאו במכרות עצמם, בפירים או בחדרי המלאכה אופייניים לתרבות מיכלסברג (Michelsberg) שהתפשטה על פני שטחים בצפון צרפת, בלגיה ובמערב גרמניה. תרבות זו פרחה בין השליש האחרון של האלף ה-5 לפנה"ס לבין אמצע האלף ה-4 לפנה"ס. ברי שכלי קדרות שנמצאו בתוך המכרות, הונחו במקום על ידי הכורים, לפני שהמחילות נסתמו.
ספיין המשיכה והייתה נושבת גם בתקופת הברונזה המאוחרת, בין המאה ה-8 לפנה"ס למאה ה-7 לפנה"ס, ובתקופת הברזל של תרבות לה טן השנייה. מתקופה זו נמצאו ממצאים המראים כי במקום המשיכו לייצר כלי צור.
גאוגרפיה
מכרות ספיין שוכנים במרחק של שישה ק"מ דרומית-מזרחית לעיר מונס. הם משתרעים על פני שתי רמות עשויות אבן גיר, הנפרדות זו מזו על ידי ערוץ נחל. הרמה הנמוכה מכונה "ספיין הקטנה" (Petit-Spiennes) או "זו שמעבר למים" (Pa d'la l'lau). גובהה 77 מטר מעל פני הים, ומכל צדדיה, למעט הצפוני, היא מסתיימת במצוק בגובה של עד 35 מטר שפונה אל הערוץ. בצידה הצפוני של הרמה, שבו ממוקמת העיירה ספיין, המדרון אינו תלול. הרמה מצידו האחר של הנחל דומה באופיה לזו שמולה, והיא מכונה "קאמפ אה קיו" (Camp à Cayaux). היא תלולה בצידה הדרומי והמערבי וגובהה המרבי מגיע ל-92 מטר פני הים.
הצור בספיין שוכן בכ-15 שכבות באדמת הגיר, שעשויות מ"חוטים" בקוטר של 10 עד 30 ס"מ. במקומות מסוימים מתחלפים חוטי חומר אלה בגושי צור באורך של מטר עד שניים, ובקוטר של מטר ויותר. ערוץ הנחל שהתחפר ברמה חשף את שכבות הצור וסייע לגילוין. חלק משטחן של הרמות מכוסה בשכבת אדמה, ובמקומות הגבוהים היא עשויה להגיע עד לעומק של חמישה עד שבעה מטרים, אולם דבר זה לא מנע מהתושבים הקדומים של ספיין לחפור ולחצוב בקרקע גם באזורים אלה.
כיום נראה האזור כאחו גדול שבו משולבים שדות, ובהם מפוזרות מיליוני פיסות צור, שהפכו את הקרקע לבלתי ראויה לעיבוד עד סוף המאה ה-19. עובדה זו העניקה לרמת "קאמפ אה קיו" את שמה, שמקורו בצירוף "Camp à Cayaux" ("שדה אבנים/חלוקים").
המכרות
האתר התת-קרקעי הוא מבוך ענק של חדרים המחוברים אל הקרקע על ידי פירים מאונכים. ספיין היא האתר הגדול מסוגו באירופה, ושטחה מוערך ב-100 הקטאר. אזור המכרות בקאמפ אה קיו הוא הגדול בין השניים. הפירים ערוכים בצורה בלתי סדירה ובמרחקים שונים זה מזה, והערכה היא כי באזור שוכנים בין 15,000 ל-25,000 פירים בסך הכל. שיטות כריה הצור היו שונות. נוסף לחפירת הפירים, החומר נאסף גם במקומות בהם נחשף על ידי ערוץ הנחל או בבורות פשוטים בעומק של מטרים ספורים. בספיין הקטנה נחפרו פירים במרחק ממוצע של כחמישה מטרים זה מזה, ומספרם הכולל מוערך בכ-5,000. גם בחלק זה נאסף החומר בכל השיטות.
קוטרם של הפירים נע בין 80 ל-130 ס"מ, ועומקם תלוי בעומקה של שכבת הצור האיכותי ביותר. בתחתית הפיר הוא הורחב לחדר שממדיו היו קטנים, וזאת הן מסיבות בטיחותיות (למנוע התמוטטות), והן כדי לנצל עד כמה שניתן את האור המגיע מלמעלה. כמויות עצומות של פסולת מראות כי כאשר הצור נחצב, הוא עובד על פני הקרקע סמוך לפתחו של הפיר, ולעיתים על גבי פירים שנסתמו. במקום נמצאו כל סוגי הפסולת האפשריים, החל בגושים בלתי מעובדים לחלוטין, גושים שעיבודם החל ופסק, וכלה בכלים בשלבים שונים של עיבוד וגימור. ממצאים אלה מספקים תמונה חיה של כל שלבי העיבוד, למעט שלב ההחלקה הסופי ("פוליש") שלא דרש מיומנות מיוחדת. נראה כי שלב זה נעשה במקום אחר, ועל כך מעיד מספרם הקטן של כלים ששימשו למלאכה זו וכן של מעט מאוד כלים במצב סופי. רוב הכלים שיוצרו בספיין היו גרזנים שנחצבו במידות קבועות ולהבים לכלי נשק. בנוסף יוצרו במקום סכינים, מספרים, איזמלים, כלים שיועדו לעבודת הכרייה עצמה ועוד.
בפינה הדרום-מערבית של "ספיין הקטנה" התגלו שרידי מעוז העשויים משני חפירים מעוגלים, המונחים האחד בתוך השני. המרחק ביניהם הוא של כחמישה עד עשרה מטרים, רוחבו של כל אחד מהם הוא ארבעה עד שישה מטרים, ועומקם הממוצע הוא כ-1.7 מטר. במתחם זה התגלו ממצאים התואמים את תרבות מיכלסברג, ולכן ברור שקיומו של המתחם חפף באופן חלקי לפעילותם של המכרות. עוד ברור כי המכרות המשיכו והיו פעילים כאשר המעוז ננטש. המעוז הוא ראיה נוספת להתפתחות האנושית בתקופה זו, ולתחילת המעבר למבנים חברתיים מורכבים יותר, ולהקמת "מקום יישוב" מתוכנן על פני הקרקע.
משבר בני הערובה באיראן
משבר בני הערובה באיראן הוא כינוי לתקופה בת 444 ימים (מ-4 בנובמבר 1979 ועד ל-20 בינואר 1981) שבה הוחזקו 52 דיפלומטים ואזרחים אמריקאים כבני ערובה בטהראן בירת איראן על ידי השלטון האסלאמי המהפכני החדש, שעלה לשלטון בעקבות המהפכה האסלאמית באיראן.
ההשתלטות על השגרירות
ב-4 בנובמבר צרו מאות סטודנטים איראנים על שגרירות ארצות הברית בטהראן, בעקבות קריאה של המנהיג החדש של איראן, האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, לפגוע באינטרסים אמריקניים וישראליים. העילה הרשמית לתפיסת בני הערובה הייתה הרשות שנתן נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר, מספר שבועות לפני כן, לשאה המודח, מוחמד רזא פהלווי, להיכנס לארצות הברית על מנת לקבל טיפול למחלת הסרטן שבה לקה. אך נראה שהיה בכך שילוב של הפגנת כוח של השלטון החדש כנגד ארצות הברית, כנקמה על עשרות שנות תמיכה בשלטון של השאה, וכן נקמה על מעורבותה של ארצות הברית בהפיכה שהדיחה ב-1953 את ראש ממשלת איראן הפופולרי מוחמד מוסאדק במבצע AJAX. הסטודנטים טענו כי הפלתו של מוסדאק ורציחתו של חוסיין פאתמי, שהיו מנהיגי השלב הראשון של המהפכה, היו מתוכננים. כך שכעת לאחר 25 שנה, כוחות המהפכה הם אלו הממשיכים ומוחים על התבוסה הראשונה.
הסטודנטים טענו שבשגרירות פועלים לא רק דיפלומטים אלא מרגלים שמטרתם לפגוע במהפכה האיסלאמית. תחילה, נראה שהסטודנטים תכננו להחזיק במתחם במשך כמה ימים כדי למשוך תשומת לב בינלאומית, וגם אנשי הסגל בשגרירות סברו כי הממשלה הזמנית באיראן תסלק אותם מן המקום בתוך זמן קצר. עם זאת, לאחר ההשתלטות המהירה על השגרירות ועל יושביה הוחלט להסב את המקום לבית כלא מאולתר ולהחזיקם כבני ערובה. בשלב הראשון נתפסו כ-90 בני אדם ששהו בשגרירות באותה העת, 66 מהם אמריקנים.
בחסות המהומה הצליחו שישה אמריקנים נוספים לברוח; בתחילה הם הסתתרו בדירתו של השגריר הבריטי, ואחר-כך קיבלו מקלט בבית השגריר הקנדי, שם אורגנו להם מאוחר יותר דרכונים מזויפים. השישה עזבו את איראן בטיסה מסחרית של סוויסאייר בסיוע השגריר הקנדי קן טיילור ובליווי של סוכן ה-CIA טוני מנדז (שניהם קיבלו מאוחר יותר עיטורים גבוהים על פועלם). השחרור ההרואי, תחת סיפור כיסוי של צוות הפקת סרט קנדי, זכה לגרסה קולנועית בסרט "ארגו".
הנשים והאפרו-אמריקאים בשגרירות האמריקנית שוחררו אחרי כשבועיים, ובשגרירות נותרו 52 בני ערובה. הנשיא האמריקני קרטר אסר על ייבוא נפט איראני, הקפיא נכסים איראניים בארצות הברית בשווי של כ-8 מיליארד דולר, וגירש מהמדינה אזרחים איראניים. בפברואר 1980 דרשה ממשלת איראן שתמורת שחרור בני הערובה יוסגר השאה מוחמד רזא, ושארצות הברית תתנצל על פעולותיה במדינה בעבר. קרטר סירב לתנאים ופנה לתכנון פעולה צבאית לשחרור בני הערובה, החלטה שהובילה להתפטרות מזכיר המדינה סיירוס ואנס.
כישלון ניסיון החילוץ
בליל 24–25 באפריל יצא מבצע טופר העיט לשחרור בני הערובה לפועל. מספר כלי טיס נשלחו לנקודת היערכות בשטח איראן, בהם שמונה מסוקים שמתוכם שניים לא הגיעו (אחד נאלץ לנחות נחיתת אונס והשני נאלץ לחזור לנושאת המטוסים), ולאחד נגרם נזק למערכות ההידראוליות. לאחר שקרטר אישר לבטל את המשימה, התנגשות של מסוק במטוס תובלה השמידה את שני כלי הטיס והרגה שמונה חיילים. חמישה מסוקים הושארו מאחור על ידי כוחות הצבא האמריקאים, מתוכם השתלטו האיראנים לפחות על ארבעה. יוקרתה של ארצות הברית ויוקרתו של קרטר ספגו מכה קשה.
משא ומתן ושחרור בני הערובה
בקיץ 1980 הועברו בני הערובה ממבנה השגרירות לבתי כלא ברחבי טהראן. לאחר מותו של השאה ביולי, ותחילת מלחמת איראן–עיראק בספטמבר 1980, הבשילו התנאים למשא ומתן על שחרור בני הערובה, אך בפועל החלו רק לאחר הפסדו של קרטר בבחירות. לבסוף, שוחררו בני הערובה ב-20 בינואר 1981, יום השבעתו של רונלד רייגן לנשיאות, 20 דקות בדיוק לאחר כניסתו לתפקיד. התנאים לשחרורם כללו הפשרה של כ-7.9 מיליארד דולר של נכסים איראניים בבנקים בארצות הברית והסכמתה לערוב לכך שלא תתערב מדינית או צבאית בענייניה הפנימיים של איראן. קרטר, כשליח מיוחד של הממשל החדש, קיבל את פניהם של בני הערובה בבסיס חיל האוויר האמריקאי בפרנקפורט, גרמניה. לאחר מכן הוטסו לוושינגטון די. סי., בה התקבלו בתשואות על ידי קהל רב.
אחרית דבר
מאז המשבר יחסי איראן–ארצות הברית לא השתקמו, ואין יחסים דפלומטיים בין המדינות. עם בחירתו של מחמוד אחמדינז'אד לנשיא איראן ב-2005, זיהו אותו חלק מבני הערובה כאחד מהסטודנטים האיראניים החמושים שכלאו אותם בשגרירות. טענות אלו זכו לאישוש נוסף לאחר שתמונות שצילמו אנשי השירות החשאי הסובייטי באיראן ב-1979 פורסמו בעיתונות. באחת התמונות נראה אחמדינז'אד בשגרירות ארצות הברית בטהראן כשהוא נושא רובה קלשניקוב. למרות זאת, שלטונות איראן מכחישים בתוקף כי אחמדינז'אד היה בין שובי הדיפלומטים האמריקניים.
בשנת 2012 יצא לאור סרט קולנועי המתאר את הצלת שישה מאנשי השגרירות האמריקאית באיראן, בשם "ארגו".
נכון ל-2015, במתחם השגרירות ממוקמת מפקדה של משמרות המהפכה.
אפרון
אֶפרון (ידוע גם בשם מיכלזון או מיכלסון) הוא בימה מתרוממת ניידת לצרכים חקלאיים. האפרון הוא מנוף אשר בקצהו קבוע התקן בהתאם למשימה שהמפעיל נדרש לבצע. על פי רוב ההתקן הוא סל לנשיאת אדם, כתחליף לסולם, בעיקר לצורך קטיף במטע, אולם ישנם גם דגמים שבהם בראש הזרוע קבוע מסור לגיזום או התקנים אחרים. לאפרון דגמים בעלי שלושה גלגלים לניידות גבוהה יותר או ארבעה גלגלים ליציבות גבוהה יותר.
שמו של הכלי ניתן לו על ידי ממציאו, יגאל מיכלזון, כהלחם שמותיהם של שני ילדיו, אפרת וירון. בשנת 1969 זכה מיכלזון בפרס קפלן על המצאתו. נימוקי הזכייה תיארו את האפרון כ"מיתקן פשוט וזול ובעל גמישות הפעלה גדולה ביותר". האפרון יוצא מישראל לארצות הברית ואוסטרליה בשנת 1975 היו בישראל כ-2,000 אפרונים ועוד כמה מאות יוצאו אל מחוץ לישראל.
לנהיגת אפרון בישראל דרוש רישיון מפעיל של משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה.
ג'ורג' קרלין
ג'ורג' דניס פטריק קרלין (באנגלית: George Denis Patrick Carlin; 12 במאי 1937, ניו יורק – 22 ביוני 2008, סנטה מוניקה) היה סטנדאפיסט, קומיקאי, שחקן וסופר אמריקאי.
שנותיו הראשונות
קרלין נולד במנהטן ב-1937 היה הבן השני למרי, מזכירת נשיא "איגוד המפרסמים האמריקאי" (באנגלית: Association of National Advertisers) ולפטריק קרלין, מנהל הפרסום הארצי של ה"ניו יורק סאן". הוריו ממוצא אירי והוא גדל כקתולי.
על פי עדותו של קרלין בתוכנית "סטודיו למשחק", אביו פטריק היה אלכוהוליסט אלים שנהג להכות את אחיו הגדול של ג'ורג'. מרי, שלא רצתה שמציאות זו תתקיים גם כלפי בנה השני, ברחה מן הבית יחד עם בנה הגדול בן החמש ועם ג'ורג', שהיה אז כבן חודשיים. ג'ורג' גדל בצפון שכונת "מורנינגסייד הייטס" ברובע של מנהטן, בסמוך למערב הארלם. את לימודי בית הספר היסודי סיים בבית ספר קתולי בשם "קורפוס קריסטי" בשכונת "מורנינגסייד הייטס", את לימודיו התיכוניים החל בתיכון קתולי לבנים בברונקס, אך לאחר שלושה סמסטרים עזב אותו ועבר לזמן קצר לתיכון קתולי נוסף בהארלם שגם ממנו נשר וכך בגיל 16 הפסיק ללמוד.
מאוחר יותר הצטרף לחיל האוויר של ארצות הברית והוכשר כטכנאי מכ"ם, על פי עדותו הצטרף לחיל האוויר בעקבות הערצתו לאחיו שגם כן הצטרף לשם. קרלין הוצב בבסיס חיל האוויר האמריקאי ברקסדייל בלואיזיאנה. במהלך תקופה זו הוא החל לעבוד בתור תקליטן בתחנת רדיו בעיר הסמוכה שריבפורט. הוא לא השלים את שירותו בחיל האוויר ושוחרר ב-29 ביולי 1957 כשממוניו תיארו אותו כ"איש צוות אוויר בלתי פרודוקטיבי". ככלל, במהלך שירותו בחיל האוויר הוא נידון בבית הדין הצבאי שלוש פעמים וגם קיבל עונשים משמעתיים רבים.
הקריירה הקומית
לאחר ששוחרר מחיל האוויר חזר לשריבפורט כאזרח ונשאר לעבוד שם כתקליטן באותו הרדיו במשך כמעט שנה, אז עבר לבוסטון בעקבות חבר שהכיר בתחנה בשריבפורט אשר הפך למנהל תחנת רדיו בבוסטון, אך המשרה שהוצעה לקרלין בבוסטון כשדרן רדיו לא התאימה לו מכיוון שלא כללה את האפשרות להיות תקליטן כפי שרצה להיות.
בעקבות כך עזב קרלין את בוסטון ועבר לפורט וורת', שם החל לעבוד בתחנת הרדיו "KXOL". בתחנה זו התגבש ב-1959 צמד הקומיקאים ג'ורג' קרלין וג'ק ברנס, שהכירו אחד את השני עוד בתחנה בבוסטון ועבדו יחדיו גם ב"KXOL". בפברואר 1960, לאחר כמה הופעות מוצלחות באחד מבתי הקפה בפורט וורת', החליטו ברנס וקרלין לעזוב להוליווד ולעבוד כצוות קומי במועדוני הלילה שלה.
בתוך כמה שבועות מרגע הגעתם לקליפורניה, ברנס וקרלין יצרו יחדיו קלטת אודישן שגרמה להתקבלותם לרדיו "KDAY" בהוליווד, שם ניתנה להם תוכנית בוקר תחת השם "האחים רייט" (באנגלית: The Wright Brothers) בה עבדו במשך כשלושה חודשים עד שהתפטרו כדי להמשיך את קריירת מועדוני הלילה שלהם, בתקופה זו הקליטו את אלבומם היחיד "ברנס וקרלין במועדון הפלייבוי הערב" וגם הופיעו בפעם הראשונה בטלוויזיה בתוכנית "הטונייט שואו" בהנחיית ג'ק פאר. ברנס וקרלין נשארו יחד במשך כשנתיים עד שנפרדו כידידים לקריירות סולו נפרדות.
בשנות ה-60 החל קרלין להופיע פעמים רבות בתוכניות טלוויזיה מגוונות ביניהן המופע של אד סאליבן ו-The Tonight Show. ב-1967 הוציא את אלבום הבכורה שלו תחת השם "המראות ומתיחות" (באנגלית: Take-Offs and Put-Ons), אלבום זה הוקלט בהופעה חיה שקרלין ערך בדטרויט בנובמבר 1966. החומר שלו בתחילת הקריירה, כמו גם מראהו שכלל חליפות, שיער קצוץ ופנים מגולחות למשעי, היו מאוד קונבנציונליים ו"נקיים" בהשוואה לעבודתו המאוחרת יותר שאופיינה בגוונים אנטי-ממסדיים, בשפה בוטה ובמראה לא שגרתי.
בשנות ה-70 שינה קרלין גם את החומר הקומי שלו וגם את המראה שלו, הוא החל להתלבש בצורה מוזרה ביחס לקומיקאים בני זמנו כאשר לבש מכנסי ג'ינס דהויים וספורטיביים, הוא האריך את שיערו, גידל זקן וענד עגילים לאוזניו, זאת בתקופה בה הקומיקאים ה"נורמטיביים" בני התקופה התלבשו בהידור והיו בעלי שיער קצר ופנים מגולחות. ביוני 1971 הוא הקליט את אלבומו השני "FM & AM" בהופעה חיה בוושינגטון די. סי.. האלבום יצא לאור בינואר 1972, זכה להצלחה רבה, הגיע למעמד של אלבום זהב וזיכה את קרלין בגראמי.
ביולי 1972 קרלין נעצר ב"סאמרפסט" במילווקי לאחר שהציג את הקטע הקומי שלו "שבע מילים גסות" בפני הילדים שהיו באירוע, והואשם בהפרת חוקי התועבה. התיק נדחה בדצמבר של אותה שנה, כאשר השופט הצהיר כי שפתו של קרלין אכן הייתה מגונה, אך היה לו את החופש לומר את אותם המילים כל עוד לא הפריע לאף אחד. בספטמבר של אותה שנה יצא אלבומו השלישי של קרלין "ליצן הכיתה" שהוקלט בהופעה חיה שהתקיימה בקליפורניה במאי, האלבום הכיל את הקטע שבגינו נעצר קרלין, לצד קטעים נוספים, על גב העטיפה נכתבה הקדשה מאת קרלין ל"לני שניידר" (הלא הוא שמו המקורי של הקומיקאי לני ברוס ממנו הושפע קרלין) על ש"לקח את כל הסיכונים", בנוסף מפורטים כל שמות הנזירות והכמרים שעבדו בבית הספר היסודי הקתולי שבו למד כילד ושעליו דיבר באריכות באלבום. גם אלבום זה זכה להצלחה רבה והגיע למעמד של אלבום זהב.
במרץ 1973 קרלין הקליט את אלבומו הרביעי "עיסוק: Foole", האלבום יצא לאור באוקטובר וגם כן הגיע למעמד של אלבום זהב. באותה שנה, אדם התלונן בפני רשות התקשורת האמריקאית (.F.C.C) לאחר האזנה עם בנו לקטע האחרון מאלבומו הרביעי של קרלין שנקרא "מילים מלוכלכות", ששודר בתחנת רדיו ניו-יורקית בשידור של אחר הצהריים, רשות התקשורת האמריקאית הוציאה צו הצהרתי כנגד התחנה וזו החליטה ללכת לבית המשפט. הנושא הגיע עד לבית המשפט העליון בארצות הברית שדן בנושא ב-1978 והחליט בהצבעה צמודה של 5 מול 4 לאשר את זכות ה-F.C.C. לווסת את מופעו של קרלין בשידורים הציבוריים במהלך שעות בהן ישנה סבירות גבוהה להאזנה של ילדים. לאות התמדה בכוונתו, המשיך בקטעים מעין אלה חרף הצנזורה ובשנת 1982 מנה כ-258 ביטויים ומילים אסורות לשידור במשך 4 דקות תמימות.
בנובמבר 1974 הוציא את אלבומו החמישי "Toledo Window Box" שהוקלט כמה חודשים קודם לכן, אלבום זה היה מוצלח גם כן והגיע גם כן לכדי אלבום זהב. ב-1975 קרלין הנחה את פרק הבכורה של סאטרדיי נייט לייב והוציא את אלבומו השישי "An Evening with Wally Londo Featuring Bill Slaszo", שהצליח פחות מקודמיו. אלבומו השביעי "בדרכים" שהוקלט ב-1976, יצא באפריל 1977 וגם כן זכה להצלחה פחותה מקודמיו ולא הגיע לזהב. ב-1976, הפסיק קרלין במפתיע להופיע באופן קבוע, כאשר הקריירה שלו הייתה בשיאה. במשך חמש השנים הבאות, קרלין הופיע לעיתים נדירות כאשר גם כשהופיע במהלך השנים הללו היו אלה בעיקר שני הספיישלים שעשה בטלוויזיה בHBO, האחד ב-1977 והשני ב-1978. מאוחר יותר הוא חשף כי בתקופה זו הוא קיבל את התקף הלב הראשון שלו.
ב-1981 חזר קרלין לבמה ושחרר את אלבומו השמיני "מקום לדברים שלי", שהתאפיין בסגנון קומי מעט שונה שמתבסס על החוויות האוניברסליות של בני האדם. באותה שנה חזר לעשות את הספיישל השלישי שלו ב-HBO שצולם בקרנגי הול שבניו יורק. קרלין המשיך לעשות ספיישלים ב-HBO פעם בשנה או בשנתיים בעשור וחצי הבאים, כל האלבומים שיצאו לקרלין מרגע זה ואילך נוצרו מתוך הספיישלים שהוא עשה ב-HBO.
קרלין הנחה בפעם השנייה את סאטרדיי נייט לייב ב-10 בנובמבר 1984, הפעם הוא גם השתתף במספר מערכונים. קריירת המשחק של קרלין נסקה עם תפקיד משנה מרכזי בקומדיה המצליחה מ-1987, "הנוכל, האוהבת והמאהבת", בכיכובן של בט מידלר ושלי לונג, זה היה התפקיד הבולט הראשון שלו על המרקע אחרי קומץ של תפקידי אורח קודמים במספר סדרות טלוויזיה. ב-1989 הוא צבר פופולריות בקרב דור חדש של בני נוער כאשר לוהק לתפקיד רופוס, מדריך הנסיעה בזמן של הדמויות הראשיות ב"ההרפתקה המצוינת של ביל וטד", תפקיד אותו שב לשחק בסרט ההמשך מ-1991 - "מסע הכזבים של ביל וטד", כמו כן תרם את קולו לעונה הראשונה של הסדרה המצוירת על מסעותיהם של ביל וטד, שהתבססה על הסרטים. בנוסף ב-1991 הוא השתתף בתפקיד משנה מרכזי בסרט "נסיך הגאות והשפל" בכיכובם של ברברה סטרייסנד וניק נולטי, ושימש כקריין של הסדרה "תומס הקטר וחברים" בדיבוב האמריקאי בין העונות הראשונה והרביעית. באותה תקופה גילם את מר כרטיסן בתוכנית הנלווית "Shining Time Station" בין השנים 1991 ו-1993 ובסדרות הנלוות "Mr. Conductor's Thomas Tales" ו"Story Time with Thomas". בשנת 1999 הוחלף קרלין בתפקיד זה על ידי אלק בולדווין בעונה החמישית.
ב-1993 החל קרלין בסיטקום שבועי ברשת הטלוויזיה של פוקס, תחת השם "המופע של ג'ורג' קרלין", בסיטקום זה שיחק נהג מונית ניו-יורקי בשם ג'ורג' או'גריידי. התוכנית, שנוצרה ונכתבה בשיתוף פעולה עם אחד מיוצרי משפחת סימפסון - סם סימון, שודרה במשך 27 פרקים עד דצמבר 1995.
ב-1997 הוציא לאור את ספרו הראשון תחת השם "לשלשת המוח", הספר מכר כמעט 900,000 עותקים ובילה במשך 40 שבועות ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס. באותה שנה, הוענק כבוד לקרלין בפסטיבל הקומדיה באספן כאשר נעשתה תוכנית ספיישל רטרוספקטיבית על חייו וחומרי הקומדיה שלו תחת השם "ג'ורג' קרלין: 40 שנה של קומדיה", תוכנית זו שולבה בקטעים של ג'ורג' קרלין ובראיון בהנחייתו של ג'ון סטיוארט.
ב-1999 שיחק קרלין בתפקיד משנה בסרטו של קווין סמית', "דוגמה", שם גילם, באופן אירוני למדי, דמות של חשמן. שנתיים לאחר מכן הופיע בסרט נוסף של סמית', ג'יי ובוב השקט מכים שנית, הפעם הייתה זו הופעת קמע. ב-2004 שיחק, שלא כדרכו, בתפקיד רציני - בסרט נוסף של סמית', "ג'רזי גירל", כאיש הצווארון הכחול ואביו של דמותו של בן אפלק.
לקרלין הוענק פרס מפעל חיים מפרסי הקומדיה האמריקאית ב-2001. במשך שנים הופיע קרלין בלאס וגאס, אך ב-2005 הוא פוטר ממשרתו ב"MGM Grand Hotel" בלאס וגאס לאחר עימות עם הקהל שלו. לאחר קטע קומי שהתקבל גרוע על ידי הקהל והכיל הפניות של הומור שחור לפיגועי התאבדות ועריפת ראשים, אמר קרלין כי הוא לא יכול לחכות לצאת מ"המלון המזוין הזה" ומלאס וגאס, בטענה שהוא רוצה לחזור למזרח המדינה, "איפה שנמצאים האנשים האמיתיים". הוא המשיך להעליב את הקהל שלו כשאמר: "אתה צריך להטיל ספק באינטלקט של אנשים שהולכים ללאס וגאס מלכתחילה. לנסוע מאות ואלפי קילומטרים כדי בעצם לתת את כספך לתאגיד גדול זה סוג של טמטום מזוין, מה שאני תמיד מקבל כאן זה סוג כזה של אנשים מזוינים עם אינטלקט מוגבל מאוד". מישהו מן הקהל צעק בחזרה כי קרלין צריך "להפסיק להשפיל אותנו", בנקודה זו קרלין ענה: "תודה רבה לך, מה שזה לא היה אני מקווה שזה היה חיובי,...אם לא, ובכן, מצוץ לי". בתגובה קרלין פוטר מיד וזמן קצר לאחר מכן הודיע כי הוא נכנס לגמילה מהתמכרותו לאלכוהול ולמשככי כאבים.
קרלין החל בסיבוב הופעות נוסף במחצית הראשונה של 2006 בעקבות שידור הספיישל ה-13 במספר ב-HBO שהוקלט ב-5 בנובמבר 2005 ונקרא "Life Is Worth Losing". במהלך ספיישל זה הצהיר כבר בשלב מוקדם כי הוא פיכח כבר 341 ימים, בהתייחסו לשיקום שאליו נכנס לאחר שפוטר ממשרתו ב-"MGM Grand Hotel". הנושאים שנכללו בספיישל כללו: התאבדות, אסונות טבע (והרצון לראות אותם מסלימים בחומרתם), קניבליזם, רצח עם, איומים על זכויות האזרח באמריקה ועוד. ב-1 בפברואר 2006 במהלך סיבוב ההופעות של "Life Is Worth Losing" בהופעה שנערכה בקליפורניה, הודיע קרלין לקהל כי הוא שוחרר מבית החולים רק שישה שבועות קודם לכן ושהה שם בשל "אי-ספיקת לב" ו-"דלקת ריאות" ואמר כי זוהי הופעתו הראשונה מאז.
הספיישל האחרון של קרלין נקרא "זה לא טוב בשבילך" והוא הועבר בשידור חי ב-1 במרץ 2008 מסנטה רוזה בקליפורניה. הנושאים שנכללו בספיישל היו: "בולשיט אמריקני", "זכויות", "מוות", "זקנה" וכן "גידול ילדים". בקטעים שלו הוא שפך אור על רבות מהבעיות העומדות בפני אמריקה, הוא אמר לקהל שלו לחתוך "דרך הבולשיט" של העולם ו"ליהנות מהקרנבל".
קטעי הסטנד-אפ האחרונים שלו התמקדו בעיקר בתקיפת המגרעות באמריקה המודרנית. לעיתים תכופות הוא התמקד בסוגיות פוליטיות בארצות הברית והעביר ביקורת סאטירית על ההגזמות בתרבות האמריקאית.
הוא נחשב בעיני רבים ליורשו של לני ברוס ותואר בידי "קומדי סנטרל" בתור הקומיקאי השני הגדול בכל הזמנים אחרי ריצ'רד פריור ולפני לני ברוס. כמו כן הוא היה הראשון שהנחה את התוכנית "סאטרדיי נייט לייב".
ג'ורג' קרלין מת ב-22 ביוני 2008 לאחר שטען לכאבים בחזה והובא לבית החולים בסנטה מוניקה, קליפורניה. סיבת המוות הייתה אי ספיקת לב. גופתו נשרפה ואפרו פוזר.
קופה אמריקה 1975
תחרות הקופה אמריקה 1975 (1975 Campeonato Sudamericano Copa América), הוא גביע אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל ה-30. הטורניר נערך בין ה-17 ביולי ל-28 באוקטובר 1975, ואורגן על ידי התאחדות הכדורגל הדרום אמריקאית (CONMEBOL). כל עשר הנבחרות החברות בהתאחדות השתתפו בטורניר.
הטורניר חזר לפעילות אחרי שמונה שנים, והחליף את שמו מאליפות דרום אמריקה לקופה אמריקה (גביע אמריקה). כמו כן, הטורניר שינה את מתכונתו, והציג לראשונה שלב נוקאאוט. כמו כן, בפעם הראשונה בהיסטוריה, לא הייתה מדינה מארחת לטורניר, והוא נפרש על פני היבשת. בשלב הבתים חולק הטורניר לשלושה בתים בני שלוש נבחרות כל אחד. הנבחרות נפגשו ביניהן פעמיים (בית וחוץ), ומכל בית העפילה הנבחרת המובילה לחצי הגמר, שם המתינה מחזיקת קופה אמריקה 1967,, שמתוקף זכייתה קיבלה כרטיס חופשי לחצי הגמר.
נבחרות ו העפילו לגמר, וניצחו כל אחת במשחק הביתי שלה. מתוקף חוקי התחרות החדשים, הקבוצות התייצבו למשחק פלייאוף במגרש נייטרלי, שהסתיים בניצחונה של פרו 1-0 משער של הוגו סוטיל. פרו זכתה בטורניר בפעם השנייה בתולדותיה, ולראשונה מזה 36 שנים.
סיבוב ראשון
בשלב זה, מחולקות הנבחרות לשלושה בתים בני שלוש נבחרות כל אחד. הנבחרות נפגשות אחת עם השנייה פעמיים (בית וחוץ), והראשונה מכל בית מעפילה לחצי הגמר.
עבור כל ניצחון זוכה הנבחרת בשתי נקודות, ועבור כל תוצאת תיקו זוכה הנבחרת בנקודה אחת. במקרה של שוויון בנקודות, תדורג גבוה יותר:
''', האלופה המכהנת, העפילה אוטומטית לחצי הגמר
הפשיטה על דייפ
הפשיטה על דייפ הידועה גם כמבצע ג'ובילי (באנגלית: Operation Jubilee, "יוֹבֵל") הייתה מבצע נחיתה כושל של בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, במסגרתו נעשה ניסיון לכבוש ולהחזיק למשך פרק זמן קצר, את נמל דייפ שבצפון צרפת, הכבושה בידי גרמניה הנאצית. במהלך המבצע, שהתרחש ב-19 באוגוסט 1942, נחתו למעלה מ-6,000 חיילים, רובם קנדים, במספר נקודות בחופי דייפ, בסיוע כוחות ים ואוויר מצבאות בריטניה וארצות הברית.
למבצע היו מספר מטרות. מבחינה פוליטית הוא נועד לרצות את ההנהגה הסובייטית, שדרשה לפתוח "חזית שנייה" במערב אירופה, ולהציג הישג מוחשי להעלאת מורל הציבור בבריטניה ובארצות הברית. מבחינה צבאית, הוא נועד לשמש כמקרה בוחן, ולצבור לקחים חיוניים לצורך תכנון פלישת צבאות בעלות הברית לצרפת (פלישה שהתבצעה בסופו של דבר רק כשנתיים לאחר מכן, במסגרת הפלישה לנורמנדי). מטרה משנית של המבצע הייתה איסוף מידע מודיעיני וטכנולוגי, אם מחקירת שבויים, ואם מתפיסת מכשיר הרדאר הגרמני, שפעל בעיירה פורוויל (Pourville) הסמוכה.
המבצע נחל כישלון חרוץ, ואף אחד מיעדיו לא הושג. מתוך 6,086 החיילים שנחתו בחוף דייפ נהרגו או נשבו 3,623, כשישים אחוזים מהכוח התוקף. חילות האוויר של בעלות הברית כשלו בהגנה על התוקפים ואיבדו 119 מטוסים, בעוד שהצי המלכותי הבריטי ספג 555 אבדות. הניסיון שנצבר במבצע הכושל השפיע על תכנונם של מבצעי פלישה ימיים עתידיים כמבצע לפיד ומבצע אוברלורד.
רקע היסטורי
מיד לאחר מבצע דינמו, שבו פונו מאות אלפי חיילי בעלות הברית מחופי דנקרק לאחר התבוסה במערכה על צרפת, בשנת 1940, נראה היה כי ניצחון במלחמה יושג רק למי שיוכל להנחית כוחות משמעותיים מהים בטריטוריה של הצד השני. כניסתה של ברית המועצות למלחמה, בשנת 1941, והדרישה לפתיחתה של "חזית שנייה", הביאו לעניין מוגבר בבירור אפשרויות הנחיתה מן הים בחופי צרפת.
וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה, שהיה בעברו איש צבא, אך גם בעל קשר הדוק ללוחמה ימית, דחף באופן אישי לבדיקת האפשרויות למבצעי לוחמה אמפיבית, לנחיתה מהים, ולשבירת ההבחנה המסורתית וההדוקה בין הצי ובין צבא היבשה. ביולי 1940 הוקם מטה המבצעים המשולבים. בתחילה פיקד על המטה אדמירל רוג'ר קיז ולצדו גנרל מצבא היבשה. לאחר מכן, באוקטובר 1941, קיבל את הפיקוד לואי מאונטבאטן. המטה עסק בעיקר במבצעי קומנדו ובחקר אינטנסיבי של חופי נחיתה אפשריים, ובצבירת ניסיון שיאפשר נחיתה בקנה מידה גדול בחופי צרפת.
בסוף 1941 הוצעה תוכנית להנחתת 12 דיוויזיות בסמוך ללה הבר, אם ידוללו הכוחות הגרמניים המחזיקים באזור בשל התעצמות הלוחמה במזרח. מתוכנית זו נותרה הצעה לבדיקת מבחן בצורה של "מבצע פרש" (Operation Rutter), שנועד לבחון את האפשרות לתפוס נמל בחופי צרפת ולהחזיק בו לפרק זמן מסוים, תוך התנסות בטכניקות נחיתה והתמודדות עם הבעיות המבצעיות הכרוכות במהלך כזה.
מלחמת הרדאר
לאחר סיום המערכה על צרפת הופנה חלק גדול מהמאמץ המלחמתי הבריטי לפיקוד המפציצים ולהפצצות אסטרטגיות באירופה. במהלך 1941 חל גידול משמעותי באבדות המפציצים, שיוחס על ידי אנשי המודיעין להתקדמות טכנולוגית בתחום המכ"ם. בריטניה וגרמניה היו במרוץ טכנולוגי לפיתוח טכניקות רדאר מתקדמות מזה כעשור, והגרמנים היו בשלב מתקדם מעט יותר בתחילת המלחמה, בשל ההשקעה המאסיבית שהשקיעו בחימוש ובפיתוח אמצעי לחימה.
אנשי המודיעין הבריטי גילו מספר מערכות רדאר שהיו בשימוש הגרמנים, כתוצאה מניתוח מסמכים, בדיקת מטוסים שהופלו על אדמת בריטניה, וחקירת שבויי מלחמה. המערכת הראשונה שהתגלתה כונתה "רדאר פרייה", וזוהתה בצילומי אוויר שבוצעו ליד האג. לאחר זיהוי המערכת ננקטו צעדים טכנולוגיים לחסימתה, והופנו מאמצים להפצצת המתקנים שבהם הותקנה. בנובמבר 1941 התגלתה מערכת נוספת, שכונתה "רדאר וירצבורג", שעבדה בשיתוף פעולה עם ה"פרייה". הפריה הייתה מערכת לטווחים ארוכים, אך לא מדויקת, וה"וירצבורג" הייתה מערכת לטווחים קצרים יותר, אך מדויקת. בפברואר 1942 נתפסה מערכת מסוג זה במבצע בייטינג שבו השתתפו אנשי מטה המבצעים המשולבים. הצלחת המבצע דרבנה את אנשי המבצעים המשולבים ואנשי המודיעין הטכנולוגי לנסות ולתפוס מערכות נוספות. בעיירה פּורוויל, הסמוכה לדייפ, הייתה מערכת רדאר, שלפי המידע המודיעיני שהתקבל, כללה מערכת "פרייה - וירצבורג". מטרה משנית של המבצע הייתה לתפוס רדאר וירצבורג נוסף.
מבצע פרש (Operation Rutter)
ב-13 במאי 1942 אישר הפיקוד של בעלות הברית את "מבצע פרש", שתוכנן להתבצע בחודש יולי. המטרות שהותוו למבצע היו ברורות - לתפוס ולהחזיק בנמל בחופה הצפוני של צרפת לפרק זמן קצר, לאסוף מידע משבויים וממכשירים טכנולוגיים שייתפסו, ולבחון את התגובה הגרמנית לפעולה. המבצע, שתוכנן להיות מבצע ימי, אווירי ויבשתי משולב, נועד גם למשוך את הלופטוואפה לקרב אווירי גדול בשמי תעלת למאנש, בתקווה להסב לו אבדות כבדות. הכוח היבשתי העיקרי שנועד להשתתף בפעולה הייתה הדיוויזיה הקנדית ה-2. השימוש בקנדים נבע מהרצון לספק את רצונם של האחרונים לפעולה, שכן הם שהו על אדמת אנגליה ללא פעולה מזה חודשים רבים, והתמרמרו על כך. התבוסות שנחל הצבא הבריטי בצפון אפריקה גרמו לביקורת גוברת על ממשלת בריטניה בעיתונות הבריטית ובפרלמנט, והגדילו את הלחץ הפוליטי לבצע את הפעולה המתוכננת. בנוסף לכך, היה ברור כי פעולה מוצלחת בקנה מידה גדול בצרפת תתרום להידוק היחסים בין בעלות הברית המערביות לבין ברית המועצות. האחרונה נמצאה במצב צבאי קשה כתוצאה ממתקפת הקיץ הגרמנית בדרום רוסיה (מבצע מקרה כחול), וההנהגה הסובייטית הפעילה לחץ כבד על בריטניה וארצות הברית לפתוח באופן מיידי חזית שנייה במערב אירופה, כדי לסייע לה ולהקל על הלחץ הגרמני. הצלחת אנשי המבצעים המשולבים בפשיטה על סן-נאזר ב-28 במרץ 1942, בה הושמד מבדוק יבש גדול, פעולה שצמצמה מאוד את טווח הפעולה של אוניית המערכה הגרמנית "טירפיץ", הביאה לאופטימיות באשר למבצע.
תכנון המבצע
על אף שמונטגומרי היה נחוש בדעתו שלא להמשיך במבצע בכל תנאי שהוא, מאונטבאטן עדיין רצה להוציא את המבצע אל הפועל. כבר ב-11 ביולי, ימים ספורים לאחר כישלון "מבצע פרש", החל תכנון לביצועו מחדש של המבצע תחת שם הקוד "ג'ובילי" (יובל). צ'רצ'יל עמד לצדו של מאונטבאטן. באמצע אוגוסט נסע צ'רצ'יל למוסקבה, לפגישה עם סטלין, וזאת בעוד מתקפת הקיץ הגרמנית שהפכה לאחר מכן לקרב על סטלינגרד נמצאת בעיצומה, והצבא האדום נסוג לאורך מאות קילומטרים אל תוככי רוסיה. מיד לאחר כישלון "פרש" לא שלל צ'רצ'יל אפשרות לפעולה כלשהי של בעלות הברית המערביות בקנה מידה גדול עוד בקיץ 1942, אך סבר כי יהיה זה זהיר שלא לגשת למבצע מסוג זה בטרם ייערך ניסוי בקנה מידה קטן יותר. באוגוסט הבין צ'רצ'יל כי פעולה מעין זו היא בלתי אפשרית, אך כי תחליף נאות למבצע בקנה מידה גדול יהיה החייאתו של "מבצע פרש" במתווה עליו דיבר מאונטבאטן.
הכוח היבשתי
בתכנון המבצע חלו שינויים מסוימים. את הצנחנים, שהיו תלויים בתנאי מזג אוויר, החליפו אנשי הקומנדו של מאונטבאטן, שאמורים היו לתפוס את סוללות התותחים שעל החוף ולהכשיר את נחיתת הגוף העיקרי. פרט לכך שונו במקצת יעדי המבצע, ותוכנן לתפוס גם מפקדה גרמנית ושדה תעופה בסמוך לדייפ עצמה.
הכוח היבשתי העיקרי במבצע היה דיוויזיית הרגלים הקנדית השנייה, בפיקודו של מייג'ור ג'נרל ג'ון המילטון רוברטס. הוא נועד לכבוש את העיירות דייפ, פוייס ופורוויל, בעוד שאנשי הקומנדו של מאונטבאטן, המתוגברים בריינג'רס אמריקנים, ישתקו את סוללות התותחים שעל החוף.
דיוויזיה זו תוגברה בשלושים טנקים חדשים מסוג צ'רצ'יל, שבהנחתתם על החוף ייעשה שימוש בכלי נחיתה חדישים. הטנקים צוידו במגוון של חימוש. חלקם צוידו בתותח 2 ליטראות (37 מ"מ) וחלקם בתותח כבד יותר של 6 ליטראות (57 מ"מ). חלקם צוידו בלהביורים. הטנקים נאטמו והותאמו לפעולה אמפיבית במים הרדודים שליד החוף. סך הכל אמורים היו לפעול ביבשה כששת אלפים לוחמים.
הכוח הימי האווירי
הצי התוקף כלל מאתיים וחמישים ספינות ואסדות נחיתה, ובנוסף להן שולות מוקשים ומשחתות של הצי המלכותי הבריטי ששימשו כסיוע ימי, וכלים שונים כסירות טורפדו שליוו את הכוחות הנוחתים בסיוע באש.
החיפוי האווירי המאסיבי שתוכנן לפלישה כלל כ-70 טייסות, רובן מפיקוד מטוסי הקרב של ה-RAF, לרבות 48 טייסות של מטוסי ספיטפייר וכל שלוש "טייסות הנשר" שהיו מורכבות ממתנדבים בני ארצות הברית שהתנדבו לשורות ה-RAF. אל מול כוח זה עמדו כ-200 מטוסי קרב של הלופטוואפה, המאורגנים בשתי כנפות, רוב מטוסי הקרב היו מדגם Fw 190 החדיש. כן עמדו לרשות המגנים על החוף שתי כנפות של מפציצים שמנו כמאה מפציצים, רובם מדגם דורניר 217. על הנייר היה לבעלות הברית יתרון משמעותי באוויר, לפחות מבחינה מספרית.
ההשתתפות הבינלאומית
המבצע כלל במכוון שיתוף פעולה בין בני לאומים שונים, שלחמו ביבשה, בים ובאוויר.
הכוח המגן
נמל דייפ והחופים בקרבתו היו מוגנים על ידי כוחות חלשים יחסית. כ-1,500 חיילים משני רגימנטים, שהשתייכו לדיוויזיית הגנת החופים ה-302 היו פזורים בדלילות לאורך חופי הנמל והעיירות הסמוכות, וחיפו על אתרי נחיתה אפשריים כשהם מצוידים במכונות ירייה, מרגמות ותותחים. ההגנה הייתה מורכבת מעמדות מבוצרות, ששלטו על צירי היציאה מהחופים, וכוחות עתודה שהוחזקו בעורף. מתחמי הגנה מוקמו גם בצוקים ובשטחים הפתוחים הצופים אל החופים. על החוף בדייפ הגן כוח שכלל כ-150 איש, ועל החוף בפואי (Puys) 50 איש נוספים. חיילי הרגימנט הגרמני ה-571 שמרו גם על תחנת הרדאר בפורוויל, ובאזור דייפ פעל גם רגימנט הרגלים ה-570, שהחזיק בגזרה מעט מערבה משם. צ'רצ'יל, בזיכרונותיו, טוען כי כישלון "מבצע פרש", הביא לתגבור הכוח המגן הגרמני בזירת המבצע המתוכנן, ולהעלאת רמת הכוננות של המגינים בתקופה שבין 10 עד 19 באוגוסט, ימים בהם תנאי הגאות התלויים בירח טובים לנחיתה מן הים.
המתקפה
כ-252 כלי שיט יצאו לפעולה מנמלים שונים בלילה של 18 באוגוסט והגיעו לחופי צרפת סמוך לדייפ ב-19 באוגוסט. הפעולה כללה פשיטה של כוחות קומנדו על סוללות תותחי חופים באזור הנחיתה המתוכננת, נחיתות מישניות משני העברים של נמל דייפ (לרבות מתקפה שכוונה אל העיירה פורוויל, סמוך לה נמצאה תחנת רדאר, שהיוותה מטרה משנית של הפעולה), ונחיתה עיקרית בחופי העיר דייפ.
פעולות הקומנדו
המבצע תוכנן כך שקודם לפשיטה עצמה ינטרלו אנשי הקומנדו סוללות תותחים שאיימו על חופי הנחיתה. חלק מהכשל במבצע ואובדן אלמנט ההפתעה היה כי פשיטות הקומנדו קדמו בכשעה וחצי לפלישת הכוח העיקרי, דבר שאיפשר את הערכות המגנים בגזרה העיקרית. על אף שאכן נוטרלו שתי סוללות תותחים בשתי הגזרות שיועדו לאנשי הקומנדו, עדיין נותרו בגִזרה שתי סוללות תותחי חוף שלא נוטרלו, שישה עשר תותחי הוביצר שדה בקוטר 100 מילימטר, וכן שמונה תותחי 75 מילימטר, שהיו מחופרים ומיועדים להגנה על החופים, מספר רב של תותחי נ"מ, מרגמות, מקלעים כבדים וטנקים נייחים, ממוגנים בבטון.
האגף השמאלי, החוף הצהוב, קומנדו מס' 3
מטרת כוח הקומנדו של לוטננט קולונל ג'ון דאנפורד סלייטר הייתה לנטרל סוללת תותחי חוף גרמנית ליד ברנוואל, שיכלה לאיים על הכוח העיקרי שנחת כשישה קילומטרים מערבה לשם. הסוללה כללה שלושה תותחי 170 מילימטרים וארבעה תותחי 105 מילימטרים.
על אף שבשעה 21:30 בליל הנחיתה איתר רדאר חופים בריטי שיירה גרמנית בסמוך לחוף בו אמורים היו אנשי הקומנדו לנחות, לא עודכנו על כך אנשי הקומנדו. סירות טורפדו גרמניות שליוו מכלית גרמנית נתקלו בכוח התוקף בדרכו אל החוף, טיבעו חלק מכלי הנחיתה, והוציאו מכלל פעולה את כלי השיט שליווה את הכוח התוקף למטרת סיוע באש. בחילופי האש שנפתחו הצליח הכוח התוקף לגרום לגרמנים לסגת, אך הכוח התוקף סבל אבדות, ועתה ידעו הגרמנים שעל החוף כי הם צפויים למתקפה באזור זה. רק קומץ של אנשי קומנדו בפיקוד סגנו של סלייטר, מייג'ר פיטר יאנג, נחת והחל לטפס על הצוקים המוגנים בגדרות תיל. לבסוף הגיעו 18 מאנשי הקומנדו למתחם הסוללה אותה אמורים היו להשמיד, והתקיפו את אנשיה באש מכלי נשק קלים. על אף שכשלו בהשמדת המטרה עצמה, הנזק שגרמו לתותחנים הגרמנים מנע מהם לירות באופן יעיל על המתקפה העיקרית.
האגף הימני, החוף הכתום, קומנדו מס' 4
משימתו של כוח הקומנדו מס' 4 בפיקודו של לורד לובאט הייתה להשמיד סוללה של שישה תותחי 150 מילימטרים גרמנית באגפו הימני של הכוח העיקרי. הכוח הצליח לנחות ולהשמיד את מטרתו, והיה הכוח היחיד במתקפת דייפ שהשלים את משימתו. רוב החיילים חזרו לאנגליה בשלום, והלקחים שהופקו מההצלחה היוו מודל לתקיפות מאוחרות יותר במלחמה.
המתקפה העיקרית - האגפים
בנוסף לכוח התוקף את דייפ עצמה, התבצעה גם תקיפה באגפים על העיירות פואי ופורוויל ממערב וממזרח לדייפ. התקיפה בפורוויל נועדה, בין היתר, לקחת שלל את מתקני רדאר וירצבורג המוצבים שם. תקיפות אלו כשלו ומטרתן לא הושגה. מפקד הכוחות הקנדיים, רוברטס, לא הקצה כל כוחות עתודה למתקפות אלו, ומרגע שנחתו החיילים על החוף לא קיבלו כל תגבורת. היחידות הקטנות סבלו מפיקוד לקוי וממנהיגות גרועה ברגעי המשבר.
החוף הירוק - פורוויל
בנחיתה בעיירה פורוויל, הצליחו אנשי גדוד ססקצ'און הדרומי ואנשי ההיילנדרים הקנדים של המלכה לנחות עם אבדות מועטות יחסית. שני הגדודים הצליחו להתקדם לכיוון דייפ, ולהגיע למרחק קצר ממטרתם. לאחר מתן פקודת הנסיגה, סבלו שני הגדודים אבדות כבדות בנסיגה. 341 איש הצליחו לסגת, אך 141 נהרגו ו-265 נפלו בשבי.
מטרה משנית של הנחיתה בפורוויל הייתה תפיסת הרדאר הגרמני המוצב שם. על מנת להשיג מטרה זו נשלח איש ה-RAF ג'ק ניסנטל, שהיה מומחה לרדאר, והיה באפשרותו לפקח על פירוק הרדאר הגרמני לשם משלוחו לאנגליה. ניסנטל היה בעל ידע ייחודי במערך הרדאר הבריטי, וכן הכיר את הרדאר הגרמני, במידה שהייתה מאפשרת לגרמנים לעמוד על מידת ההיכרות הבריטית עם מערך הרדאר שלהם, לו היו שובים אותו. מכיוון שכך, הוצמדו לו שומרי ראש מאנשי גדוד ססקצ'און, ואלו קיבלו הוראה לירות בו אם תהיה סכנה לנפילתו בשבי. ניסנטל לא הצליח לקחת שלל את הרדאר הגרמני. בגזרתו הייתה הלחימה כבדה עד כדי כך, שהקנדים הלוחמים ערמו קיר מגופות חבריהם, וירו בגרמנים מעליו. למרות כל זאת, שרד ניסנטל את הלחימה, והצליח לשוב בשלום לאנגליה.
המתקפה העיקרית
המתקפה העיקרית על העיר דייפ בוצעה על ידי גדוד הטנקים של המלך מקלגרי, במרכז, במזרח גדוד הסקוטים מאסקס, ובמערב גדוד החי"ר הקל המלכותי של המילטון. המתקפה יצאה לדרך כחצי שעה לאחר תחילת המתקפות באגפים, דבר שהביא לאובדן ההפתעה ולמוכנות הכוח המגן. הכוחות נחתו על חופים תלולים, זרועים בחלוקי אבן, אל מול אש כבדה. המתקפה במזרח נעצרה על החוף, ועד לסיום המתקפה איבדו הסקוטים של אסקס 121 הרוגים, ורבים אחרים נפצעו ונשבו. המתקפה במערב הצליחה להחזיק בקזינו שהיה על החוף, אך מעטים הצליחו להגיע אל הכביש והמתקפה נעצרה מבלי שהתקרבה ליעדיה. הטנקים הגיעו באיחור רב וגילו כי נקודת הנחיתה שלהם קשה מאוד למעבר שריון. רק 27 מטנקי הצ'רצ'יל שהועמסו על כלי הנחיתה הצליחו לנחות. היתר לא הצליחו לצאת מכלי הנחיתה, ושניים טבעו במים. מאלו רק חמישה עשר הצליחו לצאת מאזור חלוקי האבן שעל החוף, לחצות את התעלה האנטי טנקית שהייתה במקום ואת המצוקים, ולהגיע אל הטיילת של דייפ, וכל זאת תחת אש עזה מעמדות פילבוקס ועמדות שולטות על המצוקים. הטנקים נעצרו לחלוטין על ידי מכשולי בטון אנטי-טנקיים שחסמו את היציאה מהטיילת. חלקם נעמדו במקומם, וחלקם הצליחו לשוב אל החוף על מנת לחפות על הנסיגה. אנשי ההנדסה הקרבית, שתפקידם היה לפנות מכשולים מסוג זה, לא הצליחו לבצע משימתם תחת אש עזה, שהטנקים לא הצליחו לדכא.
הבעיה אך החריפה, כאשר בהסתמך על דיווחים שגויים וקטועים הוטלה למערכה, בשעה 7:00 בבוקר, גם העתודה, שהמתינה בכלי הנחיתה על קו המים. 584 חיילי גדוד הקלעים מונט-רויאל, ספגו אבדות כבדות עם ניסיון נחיתתם על החוף, ורק 125 מהם הצליחו לשוב לאנגליה. 369 אנשי יחידת הקומנדו "A" נתקלו באש כבדה מיד עם נחיתתם. מפקדם, לויטננט קולונל ג'וזף פיליפס הצליח לסמן באמצעות סמפור לשארית הכוח שבפיקודו שלא לנחות, בטרם נהרג. חלק גדול מהכוחות זיהה את הסימון ונסוג. אף אחד מאנשי הקומנדו שנחתו לא הצליח להתקדם מעבר לצעדים ספורים מן החוף. בשעה 10:50 ניתנה פקודת הנסיגה.
אבדות הצדדים היריבים
מתוך 4,963 החיילים הקנדיים שהשתתפו בפשיטה, פחות מ-1600 שבו בשלום לבסיסם. אבדות הכוח הקנדי הסתכמו ב-1027 הרוגים ו-2340 שבויים יחידות הקומנדו הבריטיות, שהשתתפו במבצע, ספגו 275 נפגעים נוספים. בנוסף לכך הופלו 106 מטוסים של בעלות הברית, לעומת 46 מטוסים בלבד שאיבד הלופטוואפה, והצי הבריטי ספג אבדות ניכרות. 29 מ-58 הטנקים שהשתתפו בקרב הושמדו. אבדות המגינים הגרמניים היו קלות יחסית, ועמדו על 311 הרוגים ונעדרים ו-280 פצועים.
רבים מחללי בעלות הברית בפשיטה נקברו בבית הקברות הצבאי הקנדי בדייפ. אחרים, שהוחזרו לאחריה לבריטניה, נקברו בבית הקברות הצבאי ברוקווד.
ההשפעה על גורל שבויי המלחמה
תקרית שאירעה בעת הפשיטה השפיעה על גורל שבויי המלחמה ואנשי הקומנדו שנתפסו בשבי עד לסיום המלחמה. בריגדיר ויליאם סאות'ם נחת כשברשותו עותק של תוכנית הפשיטה. הוא נפל בשבי, ועל אף ניסיונותיו להשמיד את התוכנית, היא נפלה בידי הגרמנים. הגרמנים מצאו כי אחת מההוראות שקיבלו הפושטים הייתה לכבול באזיקים את השבויים שיפלו בידיהם. חלק מהשבויים הללו נמצאו לאחר מכן על החוף, כשידיהם קשורות. יש להניח כי אלו נהרגו מאש הגרמנים בעת הנסיגה. כשהדבר הובא לידיעתו של היטלר, הוא הורה על כבילתם באזיקים של כל השבויים הקנדים, דבר שהביא להוראה דומה של צ'רצ'יל באשר למספר רב של שבויים גרמנים שהוחזק בקנדה. בסופו של דבר הביאה הדינמיקה של החיים במחנות השבויים להקלת מגבלות אלו, גם לאחר תיווך שווייצרי שהביא לריכוך הצדדים. עם זאת, מאוחר יותר באותה השנה, וייתכן שבשל אירועים אלו, הוציא היטלר את "פקודת הקומנדו" שלו, לפיה כל איש קומנדו שייתפס בידי הגרמנים יוצא להורג במקום, גם אם ייכנע ולא יהווה סכנה לכוחות הגרמנים. פקודה זו הביאה למותם של מאות אנשי קומנדו של בעלות הברית במהלך המלחמה.
הפשיטה בתעמולת בעלות הברית
הידיעות הראשונות על הפשיטה הציגו אותה כהצלחה מסחררת של בעלות הברית. בשעות הראשונות לא היה ברור למערכות העיתונים במה מדובר. יש שסברו כי המדובר במהלך שעשוי להוביל לפתיחת "החזית השנייה", והידיעות על מעורבותם של טנקים בלחימה, כמו גם סמיכות הזמנים לשובו של צ'רצ'יל ממוסקבה פורשו ברוח זו. הניו יורק ג'ורנל שפרסם ויליאם רנדולף הרסט יצא בכותרת ענק "ארצות הברית ובריטניה פולשות לחופי צרפת", ואילו הניו יורק פוסט יצא בכותרת "אנו נוחתים בחופי צרפת". רק לאחר זמן מה החלו לזרום ידיעות על כישלון המבצע ומספר ההרוגים. הודעות רשמיות של בעלות הברית הסבירו לציבור כי הייתה לחימה עזה שלוותה באבדות כבדות לשני הצדדים, אך כי המדובר בסך הכל בהצלחה. כישלון המבצע והיקף האבדות האמיתי הוחדרו לציבור בהדרגה, בידיעות כגון ידיעה שסיפרה על טקס אשכבה לחמישים הרוגים קנדים שהתקיים בבית הקברות ברוקווד בלונדון. בשנת 2004 התגלה מסמך על ידי סטודנט לתואר שני בהיסטוריה בשם טימותי בלצר, בו מורה מטה המבצעים המשולבים על הדרך בה יש להציג את הפשיטה בציבור. המסמך נוסח חמישה ימים לפני הפשיטה, "למקרה שהפשיטה תיכשל". המסמך הורה להציג את הפשיטה כמבחן ממשי ליכולת להנחית כוחות וציוד כבד על חופי צרפת, ולהדגיש את גבורת החיילים במבצע, תוך העלמת העובדה כי יעדי הפשיטה לא הושגו. עיתוני קנדה המשיכו לפרסם ידיעות על גבורת החיילים, וקריקטורות בהם מוצגים הקנדים כהולמים בהיטלר. אך שיעור האבדות היה כזה שלא ניתן היה להסתירו, וכאשר, לאחר כחודש, פורסמה רשימת הנופלים, חדרה ההבנה לתודעת הציבור כי מדובר בכישלון יקר.
הערכת תוצאות הפשיטה
הגִרסה הרשמית באשר לפשיטה גרסה כי מדובר בניסיון רב ערך, שתרם להצלחת מבצעי נחיתה מאוחרים יותר כמבצע לפיד או מבצע אוברלורד. צ'רצ'יל, בזיכרונותיו, מסביר כי המבצע היה "יקר אך לא עקר", וכדבריו - "מבחינה טקטית היה זה אוצר בלום של ניסיונות. הוא נסך אור חושפני על הרבה ליקויים בהשקפתנו. הוא לימד אותנו לבנות מבעוד מועד כמה וכמה טיפוסים חדשים של מכשירים וספינות לשימוש בימים יבואו. עמדנו שוב על ערכו של סיוע אדיר מצד תותחי צי כבדים בנחיתה נוכח התנגדות, ושיטת ההרעשה שלנו, הן מן הים והן מן האוויר, שופרה אחרי כן. על הכל הוכח כי כשרו וגבורתו של היחיד לא יכריעו את הכף בלא ארגון יסודי ואימונים משולבים, וכי עבודת צוות היא סוד ההצלחה... מבחינה אסטרטגית שימשה הפשיטה להעמיד את הגרמנים עוד יותר על הסכנה לאורך כל חופה של צרפת הכבושה. דבר זה סייע לריתוק צבא ומשאבים במערב, ובכך ניטל משהו מן העומס שעל רוסיה."
גרסה זו אומצה על ידי רבים, שרצו להאמין כי קרבנם של יקיריהם לא היה לשווא. עם זאת, רבים אחרים חשו כי היה מדובר בטבח חסר תכלית וחסר תועלת, בו הוקרבו החיילים הקנדים הבלתי מנוסים למטרה לא ברורה. לורד ביברברוק, איל העיתונות הקנדי, ביטא את הדברים בפנייה ישירה למאונטבאטן, אותו פגש בארוחת ערב רשמית - "רצחת אלפים מבני ארצי... לקחת את החיילים הקנדים האומללים... הם נקצרו באלפיהם, ודמם על ידיך."