cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפארק הלאומי ימת קלארק
היסטוריה
הנוכחות האנושית הקדומה ביותר הידועה באזור ימת קלארק הייתה במפרץ בריסטול. בני המסורת הפלאו-ארקטית חיו שם בין לפני 10,000 שנים עד לפני 7,500 שנים. בעקבותיהם הגיעו בני המסורת הארכאית הצפונית בין לפני 6,000 ועד לפני 4,000 שנים. שני אתרים ממסורת זו זוהו בתחומי הפארק. התרבות הבאה הייתה מסורת הכלים הקטנים הארקטית מלפני 5,000 עד לפני 3,000 שנים. מסורת נורטון התפתחה בין לפני 2,200 ועד לפני 1,000 שנים. מסורת תולה החלה לפני 2,000 שנים ונמשכה עד התקופה ההיסטורית. בני הדנאינה (Dena'ina) דוברי שפה צפון אתבסקית חיים כיום באזור. הכפר קיג'יק (Kijik) הוא האתר הארכאולוגי העיקרי בתחומי הפארק, שבו התגוררו בני הדנאינה עד תחילת המאה ה-20. יישובים תועדו גם סביב מפרץ צ'יניטנה.
הקפטן ג'יימס קוק חקר את המפרץ שנקרא אחר-כך על שמו ב-1778. בעשורים אחר-כך הקימו סוחרים מרוסיה תחנות באזור. ההתיישבות העיקרית במאה ה-19 הייתה בקיג'יק, שבו התגוררו כמה מאות. סוחרים אמריקנים הגיעו לאזור בשנות ה-90 של המאה ה-19, ופגשו אוכלוסייה שהצטמצמה מאוד עקב מחלות שהביאו איתם האירופאים. קיג'יק הוגדר כנפת ציון דרך היסטורי לאומי (National Historic Landmark district).
המטוס הימי הראשון נחת בימת קלארק ב-1930. ב-1942 החל לפעול שירות המוניות האווירי הראשון לימת קלארק, שהופעל על ידי לאון "בייב" אלסוורת, סניור (Leon "Babe" Alsworth, Sr.) אל פורט אלסוורת. מלבד פורט אלסוורת יש חמישה יישובים נוספים בתחומי הפארק. מרבית התושבים המקומיים הם בני דנאינה.
במהלך המאה ה-20 התגוררו בפארק העתידי מעט תושבים שהסתגלו לחיי בדידות. אחד מהם היה ריצ'רד פרואנקה (Richard Proenneke; 1916-2003), במקור מאיווה שהגיע לאלסקה ב-1949. פרואנקה חי בבקתה שבנה בעצמו על חוף האגמים התאומים (Twin Lakes) מ-1968 עד 1999, וניזון מחיות שצד בעצמו או מחיות שציידים לשם ספורט השאירו מאחוריהם. ב-1973 פרסם חבר ספר "אזור הבר של אדם אחד: אודיסאה באלסקה" (One Man's Wilderness: An Alaskan Odyssey) המבוסס על יומניו של פרואנקה. חלק מהסרטונים שצילם פרואנקה על חייו על גדת האגם נערכו לסרט דוקומנטרי "בודד באזור הבר" (Alone in the Wilderness). הסרט נערך לאחר מותו של פרואנקה, והפך פופולרי בטלוויזיה הציבורית בארצות הברית. הבקתה של פרואנקה שייכת כיום לשירות הפארקים והוא הוסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places).
ימת קלארק הוכרזה כמונומנט לאומי ב-1 בדצמבר 1978 על ידי נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר תוך שימוש בסמכותו על בסיס חוק העתיקות של ארצות הברית. בשנת 1980 העביר הקונגרס של ארצות הברית את "חוק שימור האדמות של אלסקה" (Alaska National Interest Lands Conservation Act), בראשי תיבות ANILCA, שקבע את מעמד המונומנט כשמורה ופארק לאומיים.
ב-2007 הוצע לחפור מכרה פתוח גדול בסמוך לגבול המערבי של הפארק. מכרה פבל (Pebble Mine) הוא מיזם לכריית מוליבדן, זהב ונחושת מבור פתוח שרוחבו מעל ל-3 קילומטרים ועומק של מאות מטרים. בנוסף מתוכנן לנצל גוף מחצבים נוסף תוך שימוש במכרה תת-קרקעי. שיורת ממפעלי הכרייה אמורה להיות מאוחסנת מאחורי הסכרים באתר, ויידרשו גם כבישים ונמל מים עמוקים. המיזם עורר חששות מההשפעות של המכרה על מרכז הפארק בשל זיהום מאבק וההשפעות האפשריות על אוכלוסיית האלתית האדומה.
אזור הטבע הראשיתי ימת קלארק (Lake Clark Wilderness) המשתרע על שטח 10,601 קילומטרים רבועים, מרבית שטח הפארק, ואינו כולל את שטח השמורה וחוף מפרק קוק. האזור כולל שלושה נהרות המוגנים על פי חוק הנהרות הנופיים והפראיים (Wild and Scenic Rivers Act): הנהר צ'יליקדרוטנה (Chilikadrotna River), הנהר מולצ'אטנה (Mulchatna River) והנהר טליקקילה (Tlikakila River).
פעילויות
הפארק והשמורה מציעים מגוון של פעילויות אפשריות, כולל שיט בקיאקים, רפטינג, מסלולי הליכה ומחנאות בשטח. מרבית בעלי החיים הגדולים, ובייחוד הדובים החומים, נוכחים ואפשר לצפות בהם בפארק. דיג מותר הן בפארק והן בשמורה. בעוד שציד ספורטיבי מותר אך ורק בשמורה.
Stable Diffusion
Stable Diffusion הוא מודל למידה עמוקה שיוצר תמונה מטקסט. המודל פורסם בשנת 2022 והוא משמש בעיקר ליצירת תמונות מפורטות בהתאם לתיאורים טקסטואלים, אם כי ניתן להחיל אותו גם על משימות אחרות כגון שיפוץ תמונות וציור. המודל שוחרר על ידי שיתוף פעולה של מספר חברות: Stability AI, אוניברסיטת מינכן ו-Runway ובתמיכת EleutherAI ו-LAION.
בניגוד לתוכנות יצירת תמונות מטקסט על בסיס בינה מלאכותית אחרות כגון DALL-E ו- Midjourney שהיו נגישים רק באמצעות שירותי ענן, הקוד של Stable Diffusion פורסם לציבור והוא יכול לפעול על רוב המחשבים הביתיים בעלי GPU בסיסי.
יכולות
מודל ה-Stable Diffusion תומך ביכולת ליצור תמונות חדשות מאפס באמצעות בקשת טקסט המתארת אלמנטים שיש לכלול או להשמיט מהתמונה הסופית. באמצעות המודל ניתן לצייר מחדש תמונות קיימות ולשלב אלמנטים חדשים המתוארים על ידי הנחיית טקסט (תהליך המכונה "סינתזת תמונה מונחית").
שימוש
יצירות הנוצרות ב-Stable Diffusion משוחררות מבחינת זכויות יוצרים והתוכנה מעניקה את זכויות השימוש בכל תמונה למשתמש שיצר את התיאור, בתנאי שתוכן התמונה אינו בלתי חוקי או מזיק לאחרים. החופשיות הניתנת למשתמשים על שימוש בתמונות יצר מחלוקות על האתיקה של זכויות יוצרים, מכיוון שבסופו של דבר, Stable Diffusion ומודלים יצירתיים אחרים מאומנים על תמונות רבות המוגנות בזכויות יוצרים ללא הסכמת הבעלים.
לאור העובדה שסגנונות ויצירות ויזואליות אינן כפופות לזכויות יוצרים, נוטים לראות בתוצרים של Stable Diffusion ככאלו שאינן מפרות את זכויות היוצרים של יצירות דומות מבחינה ויזואלית.
עם זאת, אנשים המתוארים בתמונות שנוצרו עשויים להיות מוגנים על ידי זכויות אישיות אם נעשה שימוש בדמותם או בקניין רוחני אחר כגון לוגו מותג מוכר שאף הוא נשאר מוגן בזכויות יוצרים.
אף על פי כן, אמנים חזותיים רבים הביעו דאגה ששימוש בתוכנות דוגמת Stable Diffusion עלול להוביל בסופו של דבר לאמנים אנושיים, צלמים, דוגמנים ושחקנים, לאבד בהדרגה את הכדאיות המסחרית מול מתחרים מבוססי בינה מלאכותית.
רישיון שימוש
בניגוד ל-DALL-E וMidJourney יוצרי Stable Diffusion פרסמו את קוד המקור מה שהפך את התוכנה לתוכנה חופשית וקוד פתוח, הרישיון שלה אוסר על מקרי שימוש לא חוקיים בלבד כגון פשע, לשון הרע, הטרדה, דוקסינג, "ניצול קטינים", מתן ייעוץ רפואי, יצירת חובות משפטיות אוטומטית, הפקת ראיות משפטיות ו"אפליה או פגיעה ביחידים או קבוצות על סמך התנהגות חברתית או מאפיינים אישיים או אישיותיים". המשתמש הפרטי הוא הבעלים של הזכויות על תמונות הפלט שנוצרו, והוא חופשי להשתמש בהן באופן מסחרי.
כישור השריר
כישור השריר (באנגלית: muscle spindle) הוא מבנה הממוקם בתוך שרירים, המתפקד כקולטן (רצפטור) הרגיש לשינויים באורך השריר. לכישורי השריר תפקיד מהותי בשליטה על פעולת השרירים ובתחושת ההתמצאות המרחבית (פרופריאוספציה) של הגוף.
אנטומיה
כישורי השריר מורכבים מסיבי שריר ייחודיים המכונים תוך כישוריים (intrafusal muscle fibers). הסיבים ממוקמים בתוך ובמקביל ליתר סיבי השריר (החוץ כישוריים; extrafusal muscle fibers). מספרם משתנה לפי תפקוד השריר ונע בין 40 ל 550 כישורים לגרם שריר אחד. שרירים המסוגלים לבצע תנועות קטנות ומהירות יכילו מספר גדול יותר של כישורים.
בכל כישור כשנים עשר סיבי שריר תוך כישוריים בעלי יכולת כיווץ ברוב אורכם. למרכז סיבי השריר התוך כישוריים אין יכולת כיווץ אלא מבנה המתפקד כקולטן. ישנם שני סוגים של סיבי שריר כישוריים: סיב שק גרעינים (nuclear bag fiber) הכולל מספר רב של גרעינים המרוכזים במקום אחד וסיב שרשרת גרעינים (nuclear chain fiber) הכולל מספר גרעינים המסודרים בשרשרת.
סביב סיבי שק הגרעינים וסיבי שרשרת הגרעינים כרוכים סיבי עצב תחושתיים שלהם תעלות יונים רגישות למתיחה. סיבי עצב תחושתיים מסוג Ia (הסיבים שלהם יכולת העברת הדחף העצבי המהירה ביותר בגוף) עוטפים את שני סוגי סיבי השריר התוך כישוריים וסיבי עצב תחושתיים מסוג II עוטפים את סיבי שרשרת הגרעינים בלבד.
סיבי השריר התוך כישוריים מעוצבבים גם דרך סיבי עצב תנועתיים מסוג γ (להבדיל מסיבים מסוג α המעצבבים את יתר סיבי השריר). מספרם הרב של סיבי עצב מסוג γ, כשלושים ואחד אחוזים מסך סיבי העצב התנועתיים של השריר, מעיד על חשיבותם של כישורי השריר.
תגובת כישור השריר לשינויים באורך השריר
סיבי העצב התחושתיים של הכישור מעבירים דחפים עצביים ללא הפסק. שינוי פאסיבי באורכו של שריר (והכישורים בתוכו), קרי שינוי ממקור חיצוני ולא עקב כיווץ או הרפיה של שריר, גורם לשינויים בקצב הדחפים העצביים. מתיחת הכישור גורמת לעליה בקצב הדחפים וקיצורו גורם לירידה בקצב הדחפים, כך ששינוי בקצב הדחפים מהווה אינדיקציה לשינוי באורך השריר ולכיוון השינוי.
מתיחה איטית של כישור השריר גורמת לעליה מתונה ופרופורציונלית לקצב המתיחה בקצב הדחפים העצביים המועברים עלי ידי סיבי עצב מסוג Ia ו II. פעולת הסיבים נמשכת מספר דקות ומכונה תגובה סטטית.
מתיחה מהירה של השריר גורמת להפעלה רבת עוצמה של סיבי עצב מסוג Ia המחוברים לסיבי שק הגרעינים. תגובת סיבי העצב למתיחה גדולה הרבה יותר מבתגובה סטטית. האירוע מכונה תגובה דינמית והוא יכול להופיע עקב שינוי של שבריר מיקרומטר באורכו של כישור השריר במידה והשינוי נערך במהירות. התגובה הדינמית מסתיימת ברגע שהשינוי המהיר באורך השריר מסתיים. תגובה הפוכה (ירידה דרסטית בקצב הדחפים העצביים) תתרחש מיד עם קיצורם של סיבי השריר ותפסק (חזרה לקצב נורמלי של דחפים) מיד עם הגעתם של סיבי השריר לאורך יציב.
תגובות סיבי העצב התחושתיים יכולות להיות נשלטות על ידי פעולת סיבי העצב התנועתיים. הפעלת סיבי עצב מסוג γ משנה ישירות את אורך סיבי השריר התוך כישוריים על ידי כיווצם. הפעלת סיבי עצב מסוג γ סטטי (מחוברים בעיקר לסיבי שרשרת הגרעינים) תקצר את סיבי שרשרת הגרעינים ותעורר תגובה סטטית. באותה דרך, הפעלת סיבי עצב מסוג γ דינמי תעורר תגובה דינמית חזקה.
רפלקס המתיחה של השריר
מהשריר, הסיבים התחושתיים מגיעים לחוט השדרה וחלקם (בעיקר מסוג Ia) מתחברים ישירות דרך סינפסה לנוירונים התנועתיים של השריר (שסיביהם הם מסוג α של סיבי השריר החוץ כישוריים), השבים ומתחברים לשריר. החיבור יוצר קשת רפלקס מונוסינפטית (בעלת סינפסה בודדת).
מתיחה מהירה של השריר גורמת לדחפים עצביים לנוע בסיבים התחושתיים, להפעיל דרך הסינפסה את הנוירונים התנועתיים, אלו שולחים דחפים עצביים דרך סיביהם אל השריר וגורמים לכיווצו הרפלקסיבי המיידי וכן לכיווצם של מספר שרירים סינרגיסטים. עם כיווצו של השריר הגורם לקיצורו, נפסק הגירוי של הכישור ומסתיימת התגובה הדינמית. לאחר מכן משמרת התגובה הסטטית את השריר באורכו המקורי.
רפלקס המתיחה משמש לשמירת השרירים באורכם כנגד כוחות חיצוניים. לדוגמה, שרירי היציבה הפועלים נגד הכבידה וכך משמרים את היציבה. אפשר לזהות את הרפלקס במקרה היומיומי של אחיזת ספל שנוזל נמזג לתוכו, מסת הנוזל מגבירה את המנוף המופעל על המרפק ושואפת ליישר את המרפק, בתגובה ליישור המרפק המהיר רפלקס המתיחה מגביר את פעולת השרירים הכופפים של המרפק ויישורו של המרפק מתבטל בעזרת פעולת השרירים.
היישום הקליני המוכר ביותר של רפלקס המתיחה הוא חבטה בעזרת פטיש נוירולוגי על האזור שמתחת לפיקת הברך. החבטה גורמת למתיחה מהירה של השריר הארבע ראשי, להפעלת רפלקס המתיחה של השריר וכך ליישור מהיר וקצר של הברך. רפלקסים של שרירים נוספים נבדקים באותה דרך ומספקים מידע לבודק על פי עצם התרחשותם ועוצמתם.
ג'עפר נומיירי
ג'עפר מוחמד א-נומיירי (בערבית: جعفر محمد النميري, תעתיק מדויק: ג'עפר מחמד אלנמירי; 1 בינואר 1930 – 30 במאי 2009) היה פוליטיקאי סודאני שכיהן כנשיא סודאן בין 1969 ל-1985.
ביוגרפיה
נומיירי נולד בואד נובאווי, אומדורמאן, בעיר ח'רטום. הוא היה נכד למנהיג שבט מקומי בואד נמיירי, דונגולה, במחוז הסודאני א-שמאלייה.
ב-1952 סיים את חוק לימודיו במכללה הצבאית הסודאנית, שם הושפע מרעיונות הפאן-ערביות של המנהיג הטרי של מצרים, גמאל עבד אל נאצר. ב-1966, כקצין בכיר בצבא סודאן, למד במכללה לפיקוד של צבא ארצות הברית בפורט לוונוורת'. ב-1969, יחד עם קצינים אחרים, הדיח את הנשיא אסמאעיל אל-אזהרי, ומונה לראש ממשלת סודאן וראש מועצת ההפיכה. בעת שלטונו החל במסע להלאמת בנקים ומפעלי תעשייה ולרפורמות אגרריות ברוח הסוציאליזם והפאן-ערביות.
שנות השבעים - ניסיונות הפיכה
נומיירי עמד במוקד מספר ניסיונות הפיכה. ב-1970 ניסה להדיחו מהשלטון סאדק אל-מהדי, שהיה ראש ממשלה בעברו, וב-1971 ניסתה קבוצה קומוניסטית לעשות זאת, בהצלחה מזערית. נומיירי שרד, ובאותה שנה נבחר לתפקיד נשיא סודאן במשאל עם ברוב של 98.6%.
הוא חתם מטעם סודאן על הסכם אדיס אבבה שבו הוכרזה אוטונומיה לאזורים הלא-מוסלמיים בדרום סודאן, ושבעקבותיו הסתיימה מלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה. לאחר שנחתם ההסכם, שרר בסודאן שקט יחסי במשך כ-11 שנים, עד לפרוץ מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה.
שנות השמונים
בתחילת שנות השמונים שינה נומיירי את טעמו וחבר לאחים המוסלמים. ב-1983 השליט בסודאן את השריעה, חוקי הדת האסלאמיים, וכפה אותה גם במחוזות הדרום, הנוצרי ברובו, תוך פיזור הממשלה האוטונומית שם ותוך הפרה של הסכם אדיס אבבה. צעדיו הציתו מחדש את מלחמת האזרחים בין הדרום לצפון, שארכה 22 שנים, והסתיימה רק ב-2005, לאחר חתימת הסכם שלום עם המורדים, שהפך את אזור דרום סודאן לאוטונומי.
ג'עפר נומיירי היה אחד המנהיגים הערביים היחידים ששמרו על קשרי ידידות עם נשיא מצרים אנואר סאדאת לאחר חתימת הסכם השלום עם ישראל. נומיירי אף השתתף בהלווייתו של סאדאת לאחר הירצחו בידי קושרים.
גלות וחזרה לסודן
נומיירי הודח ב-6 באפריל 1985, בעת שהיה בביקור רשמי בארצות הברית, בתקווה לזכות בסיוע כספי נוסף מוושינגטון, על ידי שר ההגנה שלו, עבד א-רחמן סוואר א-דהב. בבחירות שלאחר מכן הפך המנהיג האסלאמיסט, סאדיק אל-מהדי (שניסה לעשות הפיכה נגד נימאירי ב-1976) לראש ממשלה.
נומיירי חי בגלות במצרים בין השנים 1985–1999, בוילה הממוקמת ברובע הליופוליס, בקהיר. הוא חזר לסודן במאי 1999, וזכה לקבלת פנים נלהבת שהפתיעה רבים ממנגדיו. בשנה שלאחר מכן הוא התמודד בבחירות לנשיאות נגד הנשיא המכהן עומר אל-בשיר, אך כשל, והשיג רק 9.6% מהקולות בבחירות שהוחרמו על ידי האופוזיציה הסודנית ונטען כי זויפו. בשנת 2005 חתמה מפלגתו של נומיירי, ברית כוחות העבודה, על הסכם מיזוג עם הקונגרס הלאומי השולט בסודן. הקונגרס הלאומי ניהל משא ומתן על סיום מלחמת האזרחים הסודנית השנייה, שנחתמה בהסכם שלום כולל ב-9 בינואר 2005.
נימאירי מת מסיבות טבעיות בביתו באומדורמן ב-30 במאי 2009. עשרות אלפים הגיעו להלוויה הרשמית שלו, כולל חברי הכוחות הפוליטיים של סודאן שהתנגדו לשלטונו.
לאחר מותו של נימאירי במאי 2009, חבר מועצת הפיקוד המהפכני לשעבר חאלד חסן עבאס נבחר לראש ברית כוחות העבודה העמים. פיצולים התרחשו בין תומכי נומיירי, כאשר חלקם אישרו את השותפות עם הקונגרס הלאומי, ואחרים טענו כי הקונגרס הלאומי התנער מהסכם המיזוג ולא יישם אותו כראוי. הקבוצה שתפצלה הקימה את האיחוד הסוציאליסטי, שהשתתף בבחירות לפרלמנט בסודן בשנת 2010. קבוצה אחרת בראשות פרופסור ד"ר פאטימה עבד אל מחמוד, הקימה את האיחוד הסודאני הסוציאליסט הדמוקרטי Partu, כמפלגה היורשת של האיחוד הסודני הסוציאליסטי. עבד אל מחמוד הייתה השרה הראשונה בממשלה בסודן בשנות ה-70, והאישה הסודנית הראשונה שהתמודדה על הנשיאות בבחירות בסודאן ב-2010.
המגעים החשאיים עם ישראל
בשנות השבעים יצרה ממשלת ישראל קשר עם נומיירי באמצעות המוסד והשיגה את הסכמתו להעלאת יהודי אתיופיה בחשאי משטח מדינתו. למאמצים סייע משה מני שהיה רופאם של מנהיגי מדינות ערב. לנומיירי הועבר תמורת שיתוף הפעולה, סכום של 40 מיליון דולר. אלפים מיהודי אתיופיה עזבו את כפריהם וחצו את הגבול לסודאן ברגל, תוך התחזות לפליטים ממחוזות אחרים באתיופיה בהם שרר רעב. היהודים שוכנו במחנות פליטים של הצלב האדום, משם הוברחו לישראל בדרכי הים והאוויר. משנת 1977 עד נובמבר 1984 הגיעו לישראל כחמשת אלפים יהודים מבני העדה, ובמקביל נספו לפחות ארבעת אלפים יהודים בדרך לסודאן ובמחנות ממגפות, מרעב ומהתקפות שודדים רצחניות.
בשלהי 1984 גבר החשש לחיי היהודים הממתינים במחנות מוכי המגפות, והושגה הסכמתו של נומיירי להפעלת רכבת אווירית שתטיס את אלפי העולים משטח סודאן. כך יצא לדרך מבצע משה, במסגרתו הוטסו כשמונת אלפים עולים תחת איפול תקשורתי, המטוסים נחתו במסלולים צדדיים ורה"מ שמעון פרס הגיע להסכמה עם ועדת העורכים של העיתונים בארץ לא לפרסם. בינואר 1985 הידיעות על המבצע הגיעו ליהודי ארצות הברית על ידי נציג הסוכנות שגייס כסף למבצע. משם דלפו טרם סיום המבצע לתקשורת באמצעות עיתונאי ישראלי שכתב על כך בכתב העת נקודה (גיליון 82, 4/1/1985), הכתבה צוטטה בוושינגטון וממשלת ישראל אולצה לסיים את המבצע בטרם עת ב-5 בינואר 1985, בעקבות החשיפה הופעלו לחצים על נומיירי מצד מנהיגים ערביים אחרים להפסיק את הסיוע. באתיופיה ובסודאן נותרו עוד קרוב ל-15,000 יהודים, ומשפחות רבות נקרעו: חלק מההורים או הילדים נשארו באתיופיה וחלק הגיעו לישראל. בהמשך אותה שנה הועלו מהמחנות בסודאן לארץ כאלף יהודים במבצע שבא, ביוזמת ג'ורג' בוש האב, שהיה אז סגן נשיא ארצות הברית.
אהרן טייטלבוים
הרב אהרן טייטלבוים (נודע גם בכינוי: מהר"א ; נולד בו' בחשוון ה'תש"ח, 20 באוקטובר 1947), הוא אחד משני אדמו"רי סאטמר.
תולדות חייו
נולד בניו יורק, לרבי משה טייטלבוים שכיהן אז כרב של קהילת סיגט בבורו פארק. בשנות ה-60 נישא לסאשה, בתו של רבי משה יהושע הגר, האדמו"ר החמישי מוויז'ניץ. לאחר נישואיו התגורר במשך תקופה בבני ברק ולמד בכולל חזון איש.
בשנת תש"מ (1980) נבחר אביו לאדמו"ר מסאטמר, שנה לאחר פטירת הרב יואל טייטלבוים. בשנת ה'תשמ"ג (1983) הוכתר כרבה של קריית יואל במונרו. אנשי קהילת "בני יואל" במקום, אשר התנגדו גם לאביו, התנגדו למינוי.
עד לשנת ה'תשנ"ט (1999) בלט הרב אהרן כדמות מרכזית בסאטמר וההנחה המקובלת בקרב החסידים הייתה שהוא ימלא את מקום אביו, אולם באותה שנה נקרא אחיו, הרב יקותיאל יהודה (זלמן לייב), שכיהן עד אז כרב קהילת סאטמר בירושלים, לשוב לארצות הברית, שם הוכתר כרב בווילאמסבורג. מאוחר יותר, בצוואה שכתב בשנת ה'תשס"ב (2002), ציווה האב למנות את הרב יקותיאל יהודה לאדמו"ר אחריו.
בין שני פלגי החסידות מתנהלת מחלוקת עזה, והיא גברה לאחר פטירת האדמו"ר האב בשנת ה'תשס"ו (2006). החסידים התומכים באח הצעיר ("זאלונים") טוענים כי מעשי האב בחייו וכן צוואתו אינם מותירים מקום לספק בדבר זהות היורש. לעומתם, הפלג התומך ברב אהרן (מכונים "אהרונים") טוען כי האדמו"ר הקודם חלה במחלת אלצהיימר ולמעשה נשלט על ידי בני ביתו ומשמשיו, ובייחוד הגבאי רב-העוצמה משה פרידמן, וכי בצוואה קודמת משנת ה'תשנ"ו (1996) מינה האב את בנו, הרב אהרן, ליורש. באפריל 2020 דיברו האחים לראשונה בטלפון מזה 20 שנה.
באוגוסט 2007 ביקר הרב טייטלבוים בישראל. בביקורו השתתף בהנחת אבן הפינה לשני בנייני מגורים שיועדו לחסידיו במתחם קולנוע אדיסון לשעבר בירושלים. בהמשך הוא נפגש בקריית צאנז בנתניה עם האדמו"ר רבי צבי אלימלך הלברשטאם מצאנז, ובהמשך עם אחיו מארצות הברית, רבי שמואל דוד, זאת לאחר נתק של שנים בין חסידות צאנז לחסידות סאטמר.
בחודש שבט ה'תשע"ב, בעת ביקורו בישראל לרגל שמחה משפחתית, נפגש עם גיסו רבי ישכר דב רוקח, האדמו"ר מבעלז, לאחר שלושים ושלוש שנות נתק בין החסידויות. המפגש כונה "היסטורי", וגם הוא נעשה בניגוד לדעת אחיו.
הרב טייטלבוים תיקן תקנות בתחום הוצאות החתונה, ובפרט שאין להוציא על כל הליך הנישואין למעלה מ-30,000 דולר ושאין להוציא יותר מ-2,500 דולר עבור שטריימל לחתן.
ספריו
חסידיו הוציאו עשרות חיבורים המבוססים על דרשותיו ושיחותיו, בהם:
ילדיו
לרב אהרן שמונה ילדים:
ויטוריו דה סיקה
ויטוריו דה סיקה (באיטלקית: Vittorio De Sica; 7 ביולי 1901 או 1902 – 13 בנובמבר 1974) היה במאי ושחקן קולנוע איטלקי. אחד מהמייסדים והבמאים הבולטים בזרם הנאו-ריאליזם האיטלקי. הסרטים שביים זכו לפופולריות גדולה והביאו לתודעת הציבור ברחבי העולם את עולמם של אנשי מעמד הפועלים באיטליה.
ביוגרפיה
נולד בסורה שבמרכז איטליה וגדל בעיר נאפולי במשפחה קשת יום. כבר בנערותו יצא לעבודה כפקיד. נמשך מגיל צעיר למשחק ובזכות מראהו הנאה זכה כבר בגיל 17 לשחק בסרט. ב-1923 הצטרף לחבורת תיאטרון ובסוף שנות העשרים כבר נחשב כשחקן פופולרי מאוד בהצגות תיאטרון שרובן היו קומדיות קלילות. הוא החל לשחק גם בסרטים בעלי אופי דומה וגם שם צבר הצלחה מרובה. ב-1940 הוא החל לביים סרטים ושוב, בדרך כלל קומדיות קלילות.
ב-1943 חל מפנה כאשר בסרטו החמישי של דה סיקה "הילדים צופים בנו" הוא הראה בעבודת הבימוי שלו עמקות מפתיעה ומגע רגיש בעבודה עם שחקנים ובמיוחד עם ילדים. זה היה גם הסרט הראשון שבו שיתף פעולה עם התסריטאי צ'זארה זאוואטיני שאיתו יצר מאוחר יותר את רוב סרטיו המפורסמים. שני הסרטים שפרצו עבורו את הדרך לפרסום העולמי, היו ממבשרי זרם הנאו ריאליזם בקולנוע האיטלקי ועסקו במצוקות האדם העני והפשוט על רקע סיום מלחמת העולם השנייה. הסרט הראשון היה "מצחצחי הנעליים" שיצא ב-1946 והשני, אולי סרטו המפורסם ביותר, "גונבי האופניים" יצא ב-1948. שני הסרטים זכו בפרס מיוחד מהאקדמיה האמריקאית (באותה תקופה עדיין לא הוענק פרס אוסקר ל"סרט הזר הטוב ביותר"). ב-1951 יצאו שני סרטים נוספים בבימויו. "נס במילאנו" ו"אומברטו דה" שעסק בחייהם של הקשישים. למרות אהדת הביקורת, הסרט נחל כישלון מסחרי ודה סיקה הפסיק לתקופה של חמש שנים לביים סרטים וחזר להופיע כשחקן.
אף על פי שבשנים הבאות הוא המשיך וביים מדי פעם סרטים, מקובל לחשוב שסרטיו החשובים ביותר של דה סיקה היו אלו שהוא ביים בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה. הוא זכה בעוד שני פרסי אוסקר עבור שניים מסרטיו היותר מאוחרים. "אתמול, היום ומחר" ב-1963 ו"הגן של פינצי קונטיני" (על פי ספרו של ג'ורג'ו באסאני) ב-1970. בסרטו זה הוא מותח ביקורת על הפאשיזם האיטלקי ומשרטט את קורותיה של משפחה יהודית עשירה באיטליה של מלחמת העולם השנייה. ב-1965 שיחק בסרט מול פלנדרס בתפקיד הרוזן. ב-1964 ביים את "נישואין נוסח איטליה" עם סופיה לורן ומרצ'לו מסטרויאני.
בשנת 2003 נטען על ידי עיתון איטלקי, כי דה סיקה פעל יחד עם הותיקן ב-1943, לעכב סיום עבודה על סרט בבימויו, שהופק על ידי הכנסייה, על מנת למנוע את גירושם למזרח של 300 פליטים (חלקם יהודים) ששיחקו כניצבים בסרט. וזאת, עד אשר הגרמנים עזבו את רומא ב-1944.
דה סיקה והנאו ריאליזם
כשנתבקש פעם דה סיקה, להגדיר את סרטיו בקיצור, הוא אמר שסרטיו הם מונומנט לאפשרות של סולידריות אנושית. ואמנם, האנושיות בסרטיו היא זו שקוסמת יותר מכל לצופים.
דה סיקה החזיק בהשקפה מרקסיסטית וככזה משרתים סרטיו את השקפת עולמו. בסרטיו הוא מראה את האדם הפשוט מהמעמד הנמוך העומד מול כוחות הגדולים ממנו. כוחות אשר גורמים לאבטלה, עוני, פירוק התא המשפחתי, בדידות ויאוש. יחד עם זאת, סרטיו אינם מטיפים לפתרון כלשהו ומתמקדים במצוקותיו של היחיד ולא של ההמון.
כאחד ממיסדי זרם הנאו ריאליזם, היה לדה סיקה חלק בפיתוח העקרונות הבאים:
השפעה
השפעת סרטיו של דה סיקה, ובמיוחד אלו שיצר בין השנים 1946–1952, ניכרת על דורות שלמים של במאים, במיוחד במאים שהראו בסרטיהם את חייהם של בני המעמדות הנמוכים, אך לא רק הם. גם במאים מודרניים כמו קן לואץ' למשל, מצהירים בצורה גלויה על ההשפעות הללו. במשאל שעורך מדי עשור המגזין הבריטי Sight & Sound בקרב מבקרי קולנוע ובקרב במאים לגבי עשרת הסרטים הטובים ביותר בהיסטוריה של הקולנוע, הגיע בשנת 2002 הסרט "גונבי האופניים" למקום השישי אצל הבמאים בני זמננו ולמקום ה-45 בלבד אצל המבקרים. בשנת 2012 דורג הסרט במקום ה-10 במשאל הבמאים.
Californication (שיר)
Californication ("קליפורניקציה") הוא שיר הנושא של אלבומה בעל אותו השם של להקת רד הוט צ'ילי פפרז. השיר רגוע יחסית לשירי הלהקה.
השיר, שיצא כסינגל הרביעי מהאלבום, זכה להצלחה במצעדים ונחשב לאחד משיריה המפורסמים והמצליחים ביותר של הלהקה. השיר ידוע גם בווידאו קליפ שלו, שבו נראים חברי הלהקה בתוך משחק פלייסטיישן, ונמצאים במקומות שונים בקליפורניה כמו הוליווד, גשר הזהב, האוקיינוס השקט, הרי קליפורניה ועוד.
השיר נבחר ל"שיר העשור" של העשור הראשון של המאה ה-21 על ידי מאזיני תחנת הרדיו גלגלצ אף על פי שלא נכתב והוקלט בעשור הזה ויצא כסינגל ב-20 במאי 2000.
יחידון
יחידון (באנגלית: singleton – סינגלטון) היא קבוצה המכילה איבר אחד בלבד. לדוגמה, הקבוצה היא יחידון.
I Paralyze
I Paralyze (בעברית: אני משתקת) הוא אלבום האולפן ה-17 של זמרת הפופ האמריקנית, שר. האלבום יצא לאור ב-28 במאי 1982, ונכשל במצעדים ובביקורות.
רקע
האלבום הופץ על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס, בשונה משלושת אלבומיה הקודמים של שר שיצאו תחת קזבלנקה רקורדס. זהו האלבום הראשון והיחיד של שר תחת קולומביה.
האלבום מכיל ניסיונות עם סגנונות מוזיקה שונים. כך למשל השיר הפותח של האלבום והסינגל הראשון ממנו, Rudy, מכיל אלמנטים של רוק קל, בעוד שיר הנושא של האלבום I Paralyze הוא שיר גל חדש מובהק. כמו כן האלבום מכיל בלדות וגם שירי פופ.
האלבום הניב שני סינגלים, שניהם כשלו במכירות ולא זכו להתייחסות מצד תחנות רדיו. לשני הסינגלים לא צולם וידאו קליפ והם לא התברגו באף מצעד מהותי. באותה השנה שוחרר שיר של שר ומיט לוף, Dead Ringer For Love אשר היה להיט בבריטניה ובאופן מפתיע לא שובץ באלבום.
האלבום זכה לביקורות פושרות ולא הצליח להתברג במצעדים. AllMusic העניקו לו שלושה כוכבי זהב. האלבום הוא האחרון מתוך רצף של שמונה שנים ושבעה אלבומים כושלים שלא צלחו מכירות או מצעדים. לאחר רצף הכשלונות, שר עזבה את עולם המוזיקה לחמש שנים והתמקדמה במשחק, ואף זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
סוויסלוץ'
סוויסלוץ' (בבלארוסית:, סוויסלץ'; בפולנית: Świsłocz, שוויסלוץ'; ברוסית: Свислочь; ביידיש: סיסלעוויטש) היא עיירת מחוז במחוז גרודנו שבמערב בלארוס, בסמוך לגבול פולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
העיירה נזכרת לראשונה בשנת 1256, ובאמצע המאה ה-14 נכבשה בידי הדוכסות הגדולה של ליטא. בשנת 1523 הוענקו ליישוב זכויות עיר. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי סוויסלוץ' (סיסלביץ')
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,000 יהודים, כשני שלישים מתושביה, ופעלו בה תנועות נוער ציוניות ובית ספר עברי. פעילות זו נאסרה עם כיבוש העיירה בידי הסובייטים בספטמבר 1939, ובתקופה זו הגיעו לעיירה פליטים יהודים רבים ממערב פולין.
ב-26 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, כבשו הגרמנים את העיירה, והחלו במעשי התעללות ורצח ביהודיה, בסיוע האוכלוסייה המקומית. בו ביום גם חויבו יהודי העיירה בענידת טלאי צהוב.
ביולי 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, בו חוו מעשי שוד והתעללות, ונלקחו לעבודות כפייה. ב-2 בנובמבר 1942 נערכה בגטו שבעיירה אקציית חיסול. כ-300 יהודים בעיקר מבוגרים וילדים נלקחו במשאיות ליער וישניק הסמוך, המבוגרים נורו בבורות ירי והילדים נקברו עמם חיים. בין המוצאים להורג היה רבה האחרון של העיירה, הרב חיים יעקב מישקינסקי. כ-3,000 היהודים הנותרים הועברו למחנה ריכוז ליד וולקוביסק, בו מתו רבים מהם. כעבור מספר שבועות שולחו מהמחנה למחנות ההשמדה טרבלינקה ואושוויץ.
רבני העיירה
כמה מרבני העיירה התפרסמו:
טEלEנוער
טלנוער (או בשמו הרשמי טEלEנוער) היה גוף התנדבותי של בני נוער שהפיק תוכניות טלוויזיה בין 1992 לתחילת שנות ה-2000.
הקבוצה הוקמה ב-1991 על ידי בני רדום, בתמיכת עיריית תל אביב, ופעלה ממרכז ביכורי העיתים בתל אביב. ייחודה של הקבוצה היה שכל שלבי הפקת התוכנית - כתיבה, הפקה, בימוי, צילום, עריכה לשידור וכו' - אוישו על ידי בני נוער בגילאי 14-18. את הקבוצה ליוו מספר מצומצם של "רכזים" מבוגרים אשר פיקחו על הפעילות, קישרו בין הצוות לגופים המפעילים (עיריית תל אביב והחברה למתנ"סים), וסיפקו תמיכה טכנית. ברוב שנות הפעילות הקבוצה הורכבה מ-20 עד 40 חברים ו-2-4 רכזים. בין הרכזים: אילן ברנט, עומר לקנר ורן קוצר.
חלק ניכר מחברי הקבוצה שירתו ביחידות תקשורת בצה"ל, ביניהן יחידת ההסרטה של דובר צה"ל, שה"ד, גלי צה"ל, והתקדמו לקריירה בתחום השידור והטלוויזיה בישראל, ביניהם רן לוי, אביב הוד, שחר אבירי, בן ברנר, עודד שרון, ירון שילון, גולן יוכפז, איתי פיליבה, סנדי ריישר, אילי בר (שדרן גלי צה"ל) ואבי משולם (עורך מעריב לשעבר וכיום עורך ראשי של ידיעות אחרונות וYNET).
הטלנוער הפיק שלוש תוכניות במהלך קיומו: "איך להרוס שעה", "עומס יתר", ו"הצתה מאוחרת". רוב התוכניות היו בפורמט מגזין, עם כתבות שטח, אורחים באולפן ומערכונים. התוכניות עסקו בכל נושא שרלוונטי או מעניין בני נוער. התכנים לתוכניות נקבעו על ידי חברי צוות הטלנוער, ללא הכוונה או צנזורה חיצונית (למעט מקרים נדירים). רוב התוכניות שודרו מדי שבועיים בערוץ הקהילתי בכבלים. "איך להרוס שעה" שודרה במשך תקופה מסוימת גם בערוץ 6 בחברת הכבלים תבל ("ערוץ הילדים"). לאחר עונת שידור, חזרה התוכנית לערוץ הקהילתי. השידור היה מוגבל תחילה לאזור הזיכיון של תבל (תל אביב והמרכז), אך בהמשך התוכניות שודרו גם בחברות ערוצי זהב ומת"ב בכל הארץ.
בתוכניות הטלנוער התארחו אורחים מפורסמים רבים, כגון צביקה פיק, עדי טלמור, עמנואל הלפרין, ענת וקסמן, רוני ידידיה, טל ברמן, וניסים גרמה.
בניין החברה התנ"כית
בניין החברה התנ"כית הוא בניין היסטורי מתקופת המנדט המהווה כיום חלק מבנייני קריית עיריית ירושלים.
הבניין נבנה בשנות ה-20 של המאה ה-20 בתכנונו של האדריכל הבריטי קליפורד הולידיי ובשיתוף האדריכל זולטן שמשון הרמט, כחלק מרצף מבני השלטון שנבנו בתקופה זו בחלקו הדרומי של רחוב יפו (יחד עם בניין עיריית ירושלים ההיסטורי, בניין בנק לאומי ובניין הדואר המרכזי). בניין החברה התנ"כית נבנה בסמטת יוחנן מגוש חלב, למול גן העיר ולצד בניין עיריית ירושלים.
בניין ארבע קומתי זה נבנה עבור החברה הבריטית המיסיונרית להפצת הנצרות. אבן הפינה למבנה הונחה בטקס רשמי ב-22 בדצמבר 1926 בנוכחות נשיא החברה התנכ"ית, הדוכס מקונוט, הנציב העליון הבריטי באותה עת, הרברט פלומר והאדריכל קליפורד הולידיי. טקס החנוכה הרשמי של הבניין נערך ב-10 באפריל 1928.
במסגרת תוכנית מנספלד עבור הקמת קריית עיריית ירושלים, הוצע להרוס מבנה זה, אולם תוכניות מאוחרות יותר, כגון תוכנית ניב, הכירה בחשיבותו ההיסטורית והארכיטקטונית, והמבנה שומר, ומשמש כיום חלק ממשרדי עיריית ירושלים.
פרידריך סטרינדברג
פרידריך סטרינדברג (בגרמנית: Friedrich Strindberg; 21 באוגוסט 1897 – 30 במרץ 1978) היה עיתונאי וסופר גרמני-שוודי, שהוכר כחסידי אומות העולם על הצלת יהודים בשואה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
פרידריך, בנו של הסופר והמחזאי הגרמני פרנק ודקינד, גדל עם סבתו בדורנאך, סקסוניה, אוסטריה העליונה. כשנולד אמו פרידה אוהל הייתה נשואה ליוהאן אוגוסט סטרינדברג שאימץ אותו כבנו. התנדב לצבא האוסטרי במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה חזר לווינה. אשתו הראשונה מריה לזר הייתה סופרת ומחזאית. לזוג נולדה בת בשם ג'ודית ב-1924. נישואיהם פורקו ב-1927.
בדצמבר 1942 פרידריך ואשתו השנייה אוטיה הסתירו יהודי בשם הרברט שטראוס, שהכיר את הזוג שהיו שכניו בברלין. שטראוס התחבא בביתם עד סוף פברואר 1943.
פרידריך, שהיה פעיל בתנועה האנטי-נאצית ברח לשוודיה ב-1943. בנוסף לכך הנאצים טענו שאביו הביולוגי, פרנק ודקינד יהודי, טענה שהתבררה כשקרית. בזמן שהותו בשוודיה פרידריך היה אחד הראשונים שפרסם מאמרים, אשר דיווחו על שילוח יהודים למחנות ריכוז. הוא גם התחיל לכתוב את ספרו ״Under jorden i Berlin״, סיפור על התנגדות יהודית בברלין בתקופת השואה.
לאחר המלחמה
ב 1949 פרידריך חזר למערב גרמניה. ב-1957 עמד בראש הוצאה לאור גרמנית.
הכרה והנצחה
פרידריך ואוטיה זכו להכרה כחסידי אומות העולם על ידי יד ושם ב-16 בינואר 2001. הטקס התקיים בברלין ושמם נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
פרמננטה
באלגברה ליניארית ובקומבינטוריקה, הפרמננטה של מטריצה היא גודל מספרי, המחושב על-פי נוסחה דומה לזו של הדטרמיננטה. בעוד שבחישוב הדטרמיננטה, הנפוץ בהרבה, יש לחבר ולחסר את המכפלות של אברי המטריצה לסירוגין, הפרמננטה מוגדרת כסכום של כל המכפלות, ללא חיסור: כאשר הסכום הוא על-פני התמורות בחבורת התמורות. בפרט, הפרמננטה של מטריצה שרכיביה חיוביים, גם היא חיובית. הפרמננטה הופיעה לראשונה במאמר שכתב אוגוסטין לואי קושי, ב-1812.
בעוד שלדטרמיננטה יש משמעות גאומטרית והיא קשורה ישירות בפתרון משוואות ליניאריות (על-פי נוסחת קרמר), הפרמננטה שימושית בהקשרים שונים לחלוטין, כגון חישובי הסתברויות וספירת מסלולים בגרפים. שימוש נוסף הוא בעיית מציאת מספר השידוכים המושלמים בגרף דו צדדי. הבדל בולט אחר הוא העבודה שנדרש להשקיע בכל חישוב. למרות שבשני המקרים התוצאה תלויה ב-n עצרת מכפלות, את הדטרמיננטה אפשר לחשב בכ- \ n^3 פעולות באמצעות דירוג המטריצה המדוברת (ואף מהר יותר, באמצעות כפל מטריצות מהיר). לעומת זאת, לא ידועה שיטה מהירה לחישוב הפרמננטה. סיכום כל המכפלות השונות בזו אחר זו יהיה כרוך ב \ {n!} פעולות וסיבוכיות האלגוריתם המהיר ביותר הידוע היא \ {O(n2^n)}. יתירה מזאת, לזלי ואלינט הראה שזו בעיה NP-קשה. כלומר אם קיים אלגוריתם עם סיבוכיות פולינומית לחישוב של הפרמננטה, ינבע מכך כי P=NP, והדבר נכון אף למטריצות שאבריהן הן \ 0 או \ 1. בעיית חישוב הפרמננטה שייכת למחלקת הסיבוכיות P# והיא שלמה עבורה. מאידך ידוע אלגוריתם פולינומי אקראי לקירוב הפרמננטה. בעיית פוליה מבקשת למצוא, עבור מחלקות מסוימות של מטריצות, העתקה כך ש-.
עבדוליי דיאבי
עבדוליי דיאבי (בצרפתית: Abdoulay Diaby; נולד ב-21 במאי 1991) הוא כדורגלן מאלי המשחק בעמדת הקיצוני באל-ג'זירה.
קריירת מועדונים
דיאבי נולד בנאנטר שבצרפת התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של סדאן. ב-4 במאי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד דיז'ון בו הפסידה סדאן 3-1. ב-13 בינואר 2011 חתם על חוזה לשלוש וחצי שנים בקבוצה הבוגרת. ב-11 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 5-3 לאיסטר. ב-24 באוגוסט 2012 הורחק בדקה ה-80 בניצחון 0-2 נגד קלרמון פוט.
ב-22 במאי 2015 דיאבי חתם בקלאב ברוז' מליגת העל הבלגית לארבע שנים תמורת 2 מיליון אירו. ב-16 ביולי 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד גנט. ב-1 באוגוסט 2015 דיאבי הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-3 נגד מכלן. ב-30 באוגוסט כבש רביעייה בניצחון 1-7 נגד סטנדרד לייז'. את עונת סיים עם 20 שערים בכל המסגרות והיה מלך שערי הקבוצה בצוותא עם יילה ווסן. במהלך עונת נפצע בקרסול וסיים את העונה מוקדם מהרגיל.
ב-21 באוגוסט 2018 חתם לחמש שנים בספורטינג ליסבון הפורטוגלית תמורת 4 מיליון אירו, עם סעיף שחרור של 70 מיליון אירו. ב-24 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1-0 לספורטינג בראגה.
ב-5 באוקטובר 2020 הושאל לבשיקטש מליגת העל הטורקית. בהמשך הושאל גם לחטאפה ואנדרלכט.
ב-23 באוגוסט 2021 הצטרף לאל-ג'זירה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
קריירה בינלאומית
באוקטובר, דיאבי זומן לראשונה סגל נבחרת מאלי. ב-11 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-2 נגד, בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
דיאבי השתתף עם הנבחרת פעמיים בגביע אפריקה לאומות.
פאזארדז'יק (מחוז)
מחוז (אובלסט) פאזארדז'יק (בבולגרית Област Пазарджик) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה.
גאוגרפיה
המחוז מצוי בדרום בולגריה ועיר הבירה של המחוז היא פאזארדז'יק. המחוז שופע מקורות מים, המרכזי שבהם הוא נהר המריצה אשר באגן הניקוז שלו זורמים גם יובליו, הנהרות טופולניצה ולודה יאנה.
הכביש המהיר של תראקיה עובר במחוז כמו גם מסילת הרכבת המחברת בין סופיה לפלובדיב. העיר פאזארדז'יק, היא הגדולה ביותר מבחינת אוכלוסין עם כ-78,000 תושבים ואחריה הערים ולינגראד עם כ-25,000 תושבים ופשטרה עם כ-20,000 תושבים.
כלכלה
כלכלת המחוז נסמכת על תעשייה, הכוללת מכרות מפעלי עיבוד נחושת, מפעל תרופות, מפעל לייצור נייר ומפעלי טקסטיל. במחוז ישנן 3 תחנות כוח הידרואלקטריות בהספק כולל של 250 מגה-ואט. במרכזו של המחוז קיימת חקלאות משגשגת, המתבססת על גידולי תפוחים, ענבים, שזיפים וכן סוגי דגנים ואורז.
בדרום המחוז מתנשא רכס הרי הרודופי, ובאזור מספר אתרי סקי, המושכים אליהם תיירים. תיירים מגיעים גם לאגמים המלאכותיים שהוקמו על חלק ממדרונות ההרים. בסמוך לעיר פאזארדז'יק ישנם מעיינות מרפא. המחוז שופע אתרים ארכאולוגיים ושרידי מבצרים, מתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה, התקופה הביזנטית והעות'מאנית.
הונג יינג
הונג יינג (במנדרינית תקנית: 虹影; נולדה ב-21 בספטמבר 1962) היא משוררת וסופרת סינית מודרנית.
חייה
הונג יינג נולדה בימי הרעב הגדול וגדלה בשכונות העוני של צ'ונגצ'ינג שעל גדות נהר היאנגצה. החלה לכתוב בגיל 18. בגיל 19 עזבה את בית הוריה ובמשך עשר שנים ערכה מסע ברחבי סין, במהלכו כתבה את שיריה וסיפוריה הראשונים וניסתה לטוות את קווי המתאר של זהותה כסופרת וכמשוררת.
לאחר תקופה קצרה של לימודים בשנת 1989 באקדמיה על שם לו שון בבייג'ינג ובאוניברסיטת פודאן בשאנגחאי, היא עקרה אל לונדון ב-1991, והמשיכה שם את עבודתה כסופרת. היא חזרה אל סין והתיישבה בבייג'ינג בשנת 2004, שם היא חיה עד היום. ספריה תורגמו לעשרים שפות וחלקם זכו להפוך לרבי מכר בסין ובמערב. בין הספרים הבולטים שכתבה: מאהבת סינית, קיץ של בגידה, אננדה, ליפסטיק פלפל אדום וספרה האוטוביוגרפי בת הנהר. כמו כן פרסמה עד היום ארבעה קובצי שירה.
בתפיסתה הונג יינג רואה את תפקידה כסופרת כשליחות חברתית: להילחם למען החלשים והשונים בחברה הסינית, בעבור חיים נסבלים ויחס הוגן מהשלטונות. בספרה "בת הנהר", המבוסס על חייה, היא אף מבקרת קשות את חוסר הצדק החברתי המצוי בחברה הסינית. בכתיבתה היא משלבת בין היסטוריה פוליטית מדינית וסיפורים אנושיים. גיבורים רבים בספריה הם גברים ונשים בעלי העדפה מינית חריגה לתקופתם (הומוסקסואלים, לסביות, חובבי פולחני מין וכדומה). כך בספרה "K: אמנות האהבה" (בגרסה העברית: "מאהבת סינית"), היא מתארת סיפור אהבה ארוטי המבוסס על רומן שהתרחש בין המשורר האנגלי ג'וליאן בל (אחיינה של הסופרת וירג'יניה וולף) והסופרת הסינית לין צ'אנג, בשנות השלושים בסין. גם באוסף הסיפורים הקצרים "ליפסטיק פלפל אדום", היא מתארת סיפורים אודות הומואים ולסביות בסין של שנות התשעים.
בוליד
בוליד או כדור אש (מיוונית βολις - "הבזק") הוא מטאור גדול באופן יחסי למרבית המטאורים, אולם, אין הגדרה מוחלטת המבדילה בין מטאור לבוליד.
לבוליד גודל אופייני של אבן חצץ (רדיוס של כ-2 ס"מ), בהירותם האופיינית גבוהה למדי. מקובל להגדיר כבוליד (או בכינויו באנגלית, כדור-אש - Fireball) כל מטאור הבהיר מבהירותו של כוכב הלכת נוגה (בערך 4-). בבולידים ניתן להבחין בכל לילה, אולם בדומה למטאורים ישנן תקופות ולילות בשנה בהם יראו בולידים רבים יותר. חלק מהבולידים מתפוצצים, תוך גרימת רעש רב.
למושג בוליד שימוש גם בגאולוגיה לתיאור גוף מטאוריט הנחשב גדול למדי.
בולידים במטרי מטאורים
חלק ממטרי המטאורים מתאפיינים בכמות בולידים גבוהה יחסית, הבולט מכולם הוא מטר הפרסאידים המתרחש באוגוסט כל שנה. אז ניתן להבחין בבולידים רבים שחלקם אף מותירים שובל אור אשר נותר למספר שניות עד מספר דקות לאחר הופעת הבוליד. במהלך מטר הג'מינידים, בעיקר מיד לאחר השיא, ניתן להבחין בבולידים בהירים רבים.
קנאורגנץ'
קנאורגנץ' (בטורקמנית: Köneürgenç, מפרסית: کُهنه‌ اورگَنج - "כּׂהְנֵה אורגנץ'" או "אורגנץ' העתיקה") היא עיר בצפון-מערב טורקמניסטן ואתר מורשת עולמית מאז שנת 2005. העיר הייתה בירתה של ממלכת ח'ווארזם וחרבה מספר פעמים אך שוקמה, עד שנינטשה באופן סופי, כאשר נהר אמו דאריה שעבר סמוך לה שינה את מסלולו. במאה ה-19 נבנתה תעלת מים בסמוך מצפון לחורבות קנאורגנץ' ובמקום קמה עיירה חדשה שבה התגוררו 31,565 בשנת 2005.
היסטוריה
בשנת 712 פלשו הערבים לעיר וקראו את שמה גורגנג'. העיר החלה לשגשג החל במאה ה-10, והמאה ה-12 סימנה את תחילת תקופת הזוהר שלה כשהייתה לבירת ממלכת ח'ווארזם, ונחשבה לעיר השנייה בחשיבותה במרכז אסיה לאחר בוכרה. בשנת 1221 נהרסה קנאורגנץ' לחלוטין על ידי צבאותיו של ג'ינגיס חאן אשר טבח בתושביה. העיר שוקמה אך נחרבה שוב על ידי טימור לנג ב-1388, אם כי היא המשיכה להתקיים עד המאה ה-16. באותה עת שינה נהר האמו דאריה את מסלולו והעיר נינטשה לחלוטין.
החל ב-1831 החלו טורקמנים להתיישב בסביבותיה של העיר העתיקה ועשו בה שימוש בתור בית קברות. חפירות ועבודות מחקר התבצעו באתר לראשונה החל בשנת 1929.
האתר
האזור המוכרז בעיר משתרע בשלושה מוקדים בשטח כולל של 353.27 הקטאר (כ-3.5 קמ"ר) שרובם המכריע בדרומה של העיר העתיקה.
האזור הדרומי
האזור הדרומי (1 במפה) הוא הגדול מבין השלושה, והוא מוקף בשרידי חומה מהמאה ה-14 ממזרח, דרום וממערב. בדרום-מזרחו של האזור שוכנים שרידיהן של "המצודה" העתיקה (אלקאלה) ושל מצודת "חורזם-באג" מהמאה ה-19, ובמרכזה שוכנות הריסות "מצודת האבן" (טשקאלה).
רוב המונומנטים באזור נמצאים מצפון למצודת האבן, ובין אלה מצודת קרקמולה והמינרט של קוטלוג טימור. זה נבנה בתחילת המאה ה-11 או בתחילת המאה ה-12 והוא נישא לגובה של 60 מטר. קוטרו בבסיסו עומד על 12 מטר ובקצהו העליון על 2 מטר בלבד. עד לבנייתו של המינרט בג'אם ב-1194 היה זה המינרט עשוי לבנים הגבוה בעולם, והוא האתר הידוע ביותר בקנאורגנץ'. המינרט היה צמוד אל המסגד הגדול של העיר אך זה לא שרד. הכניסה אל המינרט הייתה באמצעות גשר קטן שהוביל מהמסגד אל פתח בקירו החיצוני, כ-7 מטר מעל פני הקרקע. מאז שהמסגד חרב ניתן להגיע אל הפתח רק בעזרת סולם, ו-144 מדרגות מובילות אל ראש הצריח.
במקום ארבעה מוזוליאומים. המאוזוליאום של אילארסלאן משנת 1150 לערך קטן למדי ובנוי בצורת מרובע שלראשו גג כיפה בצורת חרוט. על הגג דוגמאות גאומטריות בלבנים ושער הכניסה הקדמי נושא כיתוב בטרקוטה. זהו המבנה העתיק ביותר ששרד בכל האתר.
המאוזוליאום השני, של סולטאן טקש, בנו של אילארסלאן, מתוארך לשנת 1195 והסולטאן ששלט בח'ווארזם עד שנת 1200 בנה אותו עבור עצמו. הוא דומה במבנהו לזה של אילארסלאן אך הוא גדול יותר, וחלק מהלבנים הצבועות בטורקיז עדיין ניצבות על גגו שצורתו כשל חרוט (ראו תמונה). ייתכן כי טקש היה קבור במאוזוליאום בעבר, אך שרידי גופתו לא נמצאו במקום.
המאוזוליאום השלישי הוא של סייט אחמט ונבנה מחדש לאחר שהמבנה הקודם התמוטט בשנת 1993.
המאוזוליאום הגדול באתר הוא של טוראבק-הנם ונבנה ככל הנראה מאוחר מהאחרים, במהלך המחצית השנייה של המאה ה-14). לא ברור מי קבור במבנה ויש הטוענים כי הוא שימש כאולם כס ולא כמאוזוליאום. צורתו כשל מתומן ובצידם החיצוני של קירותיו קבועות נישות. הגג בצורת חרוט קרס זה לא מכבר, אך הכיפה הפנימית שרדה ומצוירות עליה דוגמאות גאומטריות בצבעי כחול ולבן, המחולקות ל-365 חלקים, כמספר ימי השנה בשנת השמש. מתחת לכיפה ניצבות 24 קשתות המסמלות את שעות היממה ומתחתן 12 קשתות גדולות יותר כנגד 12 חודשי השנה. 4 חלונות מסמלים את עונות השנה.
האזור הצפוני
אזור זה (2 במפה) משתרע על שטח של 14.2 הקטאר בלבד ובמרכזו בית קברות מוסלמי וארבעה מבנים. המאוזוליאום של נאג'ם אדין אלקוברה מהמאה ה-14 שייסד את האסקולה הסופית הקובראווית והיה משורר, מדען ושחקן שח מצטיין. זהו המבנה הקדוש ביותר באתר כולו ולפי המסורת יש לו סגולות מרפא. בתוך המבנה שני קברים - האחד לגופו של אלקוברה והאחר לראשו, ואלה הופרדו בידי המונגולים אשר רצחו אותו.
מולו ניצב המאוזוליאום של סולטאן עלי ששלט במקום במאה ה-16, וסמוך לו המאוזוליאום של פיריאר ולי מהמאה ה-13 או ה-14. המבנה הרביעי הוא מסגד דאש שנבנה בתחילת המאה ה-20 ומשמש כיום כמוזיאון האתר.
האזור המערבי
באזור זה (3 במפה) ששטחו 5.17 הקטאר בלבד מתחם שנבנה לכבודו של אבן חאג'יב, תלמידו של נאג'ם אדין אלקוברה, במספר שלבים בין המאה ה-14 והמאה ה-19.
מלחמת האזרחים האתיופית
מלחמת האזרחית האתיופית היא מלחמה עקובה מדם שהתרחשה בשטחי אתיופיה ואריתריאה, וגלשה גם לעימותים עם המדינות השכנות בקרן אפריקה סומליה, סודאן וג'יבוטי. מלחמה זו הייתה חלק מהמלחמה הקרה, והמעצמות דאז ברית המועצות וארצות הברית תמכו בצדדים השונים בלחימה האכזרית שגרמה למותם של מיליוני אזרחים אתיופים. המלחמה החלה רשמית ב-12 בספטמבר 1974 כשהדרג המרקסיסטי החל בהפיכה נגד הקיסר היילה סלאסי, ונמשכה עד שארגון האיחדג, קואליציה של חבורות מורדים, הפיל את הממשלה האתיופית הסוציאליסטית בשנת 1991.
הכיבושים הגדולים
למלחמת האזרחים האתיופית ישנם מספר רב של גורמים שהחשוב שבהם הוא האתני. מאז איחוד האימפריה האתיופית על ידי הקיסר תוודרוס השני בתחילת המאה ה-19 שהצליח לשים קץ לשלטון המצביאים המקומיים בתקופת השופטים האתיופית, האימפריה החלה לצבור כוח וממלכות רבות בתוך שטח המדינה כדוגמת שאווה וגוג'אם החלו במסעות כיבושים דרומית לאזור חבש על מנת להסדיר את מרותם על האזורים בהם חיו שבטים שונים שאינם חבשים. האימפריה קיבלה תנופה כאשר ניצחה בקרבות רבים מספר מדינות שנחשבו לחזקות ממנה מצרים ואיטליה ניצחונות אלו השיבו את הדומיננטיות של האימפריה לקרן אפריקה והיא הצליחה להשליט את מרותה על מדינות כגון אמירות הרר וסולטנות אוסה. הממלכה החזקה ביותר באימפריה הייתה שאווה שהצליחה לכבוש שטחים רבים בייחוד אזורים רבים מ"ארץ גאלה" כדוגמת ארסי במהלך המירוץ לאפריקה האימפריה קיבלה תנופה נוספת וסיבות נוספות לכיבוש ובהתפשטות נוספת, עלייתו של הקיסר מנליק השני שכיהן קודם לכך כמלך שאווה הגבירה את קצב הכיבושים האתיופים. האימפריה חילקה את צבאה לשלוש אוגדות עיקריות: הראשונה בפיקודו של ראס מקונן הייתה אחראית על כיבושם של אוגדן ובנישנגול השנייה על ממלכת קאפה והשלישית על בורנה כיבושים אלו מחקו ממלכות שלמות בדרום, מזרח ומרכז אתיופיה ומלכיהם הוצאו להורג באכזריות - ובכך אתיופיה נהפכה למדינה האפרקאית היחידה שהשתתפה באופן בלתי רשמי במירוץ לאפריקה.
אמהריזציה
מדיניותם של קיסרי האימפריה האתיופית לאחר שלבי כיבוש הייתה תמיד של "אמהריזציה" של העמים המקומיים שכבשה, החוקים שהשליטים שמונו באותם אזורים אסרו על השימוש בשפות המקומיות ולכן פעילויות אתניות נעשו במחתרת. מטרת האמהריזציה הייתה אחת שילובם שכוח של העמים שנכבשו ולכפות עליהם את מרותה של האימפריה בנוסף להתנצרותם של עמים אלו, אישים רבים שעברו תהליך זה השתלבו באליטה השלטת כגון הבטה גיורגיס שכיהן כסגן הקיסר היה מבני האורומו השיא היה בשלטונו של ייאסו החמישי אשר אביו היה עלי מיכאל מלך וואלו מבני האורומו ואשר היה מוסלמי. השילוב נעשה בצורה כזו עד שהשם "אמהרים" נהפך להדבק התרבותי-פוליטי של הארץ כולה וצמרתם הייתה לאליטה ככל-אתיופית שהתרכזה ברובה במרכז השלטון בשוואה.
השלטון האיטלקי
במשך מרבית העידן הקולוניאלסטי באפריקה הצליחה אתיופיה לשמור על ריבונותה. תקופה קצרה יחסית שבה אתיופיה הייתה קולוניה התרחשה לאחר פלישת איטליה לשטחה כאשר הקיסר המכהן היילה סלאסי הודח מכיסאו והחל לנהל התנגדות מזוינת מקומית לשלטון האיטלקי על ממלכתו מתחומי האימפריה הבריטית. במהלך תקופת הכיבוש אתיופיה סופחה למזרח אפריקה האיטלקית יחד עם אריתראה וסומליה סבלה מביזה של אוצרות לאומיים, מעשי טבח המוניים וניסיונות חוזרים ונשנים של איטליה הפשיסטית לדכא את התרבות האתיופית. ב-5 במאי 1941, הקיסר הוחזר לשלטון בעזרת כוחות בעלות הברית.
רחוב אלנבי
רחוב אלנבי הוא רחוב מרכזי בתל אביב הנקרא על שמו של אדמונד אלנבי. הרחוב משתרע מכיכר הכנסת בצפון-מערב, הצמודה לחוף הים, ועד לכיכר המושבות מרכז-מזרח, שמעבר לה רחוב העלייה. חלקו הדרומי של הרחוב מקביל לרחוב הרצל ובקרבת הים הרחוב ניצב אל קו החוף כשבכיכר מוגרבי קיימת "ברך" היורדת לים. הרחוב מהווה גבול בין רובע לב תל אביב ממזרח ובין שכונת כרם התימנים הנמצאת מערבית לו בחלקו הצפוני.
היסטוריה
עם סלילתו בשנת 1911 במסגרת ההתרחבות הראשונה של תל אביב נקרא הרחוב "חברה חדשה". בשנת 1918 שונה שם הרחוב ונקרא על שמו ולכבודו של הגנרל אדמונד אלנבי על ידי מאיר דיזנגוף.
בשנת 1922 הוקם קזינו גלי אביב על קו המים במפגש הרחוב עם רציף הרברט סמואל. הקזינו עמד בחלקו מעל הים. נטען שהיזמים התנו הקמתו בהסטת רחוב אלנבי, שעבר עד אז במקביל לים, אל הקזינו.
ב-10 ביוני 1923 בשעה 19:00 אירע "הנס הגדול" - הארת רחוב אלנבי בחשמל שסופק מתחנת הדיזל שהקים פנחס רוטנברג.
בעבר שימש רחוב אלנבי כמרכז המסחרי של העיר וכרחוב הראשי החדש של העיר, במקום רחוב הרצל, רחובה הראשון של העיר. בין השאר אירח את אירועי ה"עדלאידע" המפורסמים של תל אביב המנדטורית. כמו כן ב-20 שנותיה הראשונות של מדינת ישראל אירח הרחוב את מצעדי צה"ל, שהיו אירוע חשוב שנערך בכל יום עצמאות, ובו היו מתקהלים רבבות אזרחים ברחוב, כמו גם בהמשכו הצפוני ברחוב בן-יהודה. בסמוך לרחוב אלנבי (בפינת רוטשילד) הוכרזה מדינת ישראל, ובו ובסביבתו התרחשו החגיגות העיקריות סביב אירוע זה.
בקצהו הנושק לים כיום מלונות פשוטים, ולאורכו - פאבים, מועדונים, חנויות הלבשה והנעלה, ובתי קפה - כל אלה משרתים אוכלוסיות מגוונות של ישראלים, תיירים, עובדים זרים וגם צעירים רבים.
סמיכותו למרכזי תרבות תל אביביים וללב העיר מחד, ולשוק הכרמל ולתחנה המרכזית מאידך, הפכוהו לציר חשוב ומרכזי גם בתל אביב של ימינו. ברחוב נסלל נתיב תחבורה ציבורית בשני הכיוונים, דבר שהקל באופן משמעותי על עומסי התנועה.
כחלק מהעבודות להקמת הקו הסגול של הרכבת הקלה בתל אביב, רחוב אלנבי נחסם לתנועה בין כיכר הכנסת לכיכר מוגרבי בדצמבר 2021, ובין כיכר מוגרבי לכיכר מגן דוד בפברואר 2023. ומכיכר מגן דוד לרחוב מונטיפיורי באוגוסט 2023.
בתום העבודות, אמור הרחוב להפוך למדרחוב עם רכבת קלה בדומה לרחוב יפו בירושלים.
אתרים חשובים לאורך הרחוב
בפתחת רחוב אלנבי כיכר הכנסת, שצורתה חצי משושה והיא נפתחת אל הים. משני צדדיה תכנן האדריכל יוסף נויפלד שני מבנים בסגנון אדריכלי זהה, עם חזית של עמודים וגמלונים. קומת העמודים במגדל האופרה משחזרת את רכיב הגמלונים שאפיין את בניין קולנוע "קסם" שעמד במקום ואת גמלוני המבנה בגדה שממול. במהלך 1949 התנהלו במבנה הקולנוע ישיבות הכנסת הראשונה ובמלון "סן רמו" במגרש הצמוד לו התארחו לשכות חברי הכנסת והמזנון ששרת אותם. בניין הקולנוע שימש כמשכנה של האופרה הישראלית משנת 1958. קרוב אל הכיכר נמצא בית אוסישקין בפינת רחוב הירקון.
ברחוב אלנבי 13 (פינת הירקון) התגוררו בשנים 1923–1934 ברל כצנלסון ובת זוגו לאה מירון.
בבית מספר 30 שכנה הצלמנייה, חנות הצילום הראשונה של תל אביב, אשר הנציחה את מורשתו של הצלם רודי ויסנשטיין.
במפגש רחוב אלנבי עם רחוב בן-יהודה נמצאת כיכר ב' בנובמבר. בכיכר זו עמד קולנוע מוגרבי, שנהרס בשנות ה-80, אשר העניק לכיכר את השם הבלתי רשמי "כיכר מוגרבי". ממול עומד בניין גדול אשר אכלס את משרדי חברת "צים".
ברחוב אלנבי 54 הייתה מעבדת רדיו של "ההגנה", כפי שכתוב על שלט זיכרון מול הבית.
בבית מספר 58 היה קולנוע אלנבי. בהמשך פוגש רחוב אלנבי בכיכר מגן-דוד את שוק הכרמל ואת הרחובות: שינקין, המלך ג'ורג' ונחלת בנימין.
ברחוב אלנבי 72 שכנה במשך כשבעים שנה הוצאת הספרים סיני. בעשור הראשון של המאה ה-21 היא העתיקה את משכנה למדרחוב נחלת בנימין הסמוך.
באלנבי 105 עמד בזמנו בית משפחתו של יהושע חנקין.
במספר 110 שוכן בית הכנסת הגדול. אבן הפינה הונחה ביהודה הלוי ב-1913, אך לבסוף הוקם בית הכנסת ברחוב אלנבי ובנייתו נשלמה רק ב-1925, לאחר סיוע כלכלי של הברון רוטשילד. במקור תוכנן הבניין על ידי האדריכל יהודה מגידוביץ' שתכנן מבנים רבים לאורכו של הרחוב.
בהמשך חוצה הרחוב את שדרות רוטשילד. בפינה ניצב בית לדרברג, ובפינה אחרת הוקם מגדל מאייר ברוטשילד, שהוא הבניין השני הגבוה בישראל המשמש למגורים בלבד, בגובה של כ-158 מטרים. בקומת הקרקע של המגדל נפתח בינואר 2017 מתחם מסעדות גדול בשם "שוק רוטשילד אלנבי".
בהמשך חוצה הרחוב את רחוב לילינבלום ורחוב יהודה הלוי וממשיך עד לכיכר המושבות. במרתף הפסאז' שברחוב אלנבי 111, דרומית לשדרות רוטשילד, פעל קולנוע "תמר", שהיה הקולנוע הראשון שהקרין סרטים ברצף במשך כל שעות היום, החל מ-10 בבוקר. הקולנוע שנפתח בשנות החמישים של המאה ה-20, נחנך בסרט "האדם השלישי" ובהמשך הוקרנו שם סרטי איכות רבים. ברבות הימים הפך לקולנוע של סרטים פורנוגרפיים. בפסאז' שאחריו פעלה הבורסה לניירות ערך בתל אביב. באזור מפגש הרחובות אלנבי ויהודה הלוי מתוכננת אחת מתחנות הרכבת הקלה הגדולות ביותר שתשרת את באי המע"ר שבאזור.
באלנבי 115 עמד מלון הרצליה בשנים 1926–1929, בית הוועד הפועל של ההסתדרות (עד שעבר לרחוב ארלוזורוב) לצד מערכת העיתון דבר (עד שעברה לרחוב שינקין), והמרכז הארצי של מפקדת "ההגנה" וההעפלה. בשנת 1968 הוקם במקומו בית מנורה מבטחים ובכניסה לוחית זיכרון למבנה ההיסטורי.
לאורך הרחוב נפרשו דוכני כותבי בקשות.
הרחוב בתרבות
לרחוב אלנבי שמור מקום מיוחד בתרבות הישראלית. אופיו של הרחוב כרחוב ראשי בתל אביב הכולל מגוון של מוסדות תרבות, חנויות מסוגים שונים ומועדונים, ועצם מרכזיותו והיותו גם ציר תנועה חשוב, הביאו לאזכורים רבים בתחום התרבות.
קולנוע מוגרבי למשל הוזכר בשירים עבריים שונים כגון "הילד ניסים" של נתן אלתרמן ו"חמסינים במשלט" של נעמי שמר. רחוב אלנבי עצמו הוזכר בשירו של חיים חפר "חדווה הקטנה" בביצוע בצל ירוק.
רחוב אלנבי הוא זירת ההתרחשות המרכזית של הסרט הקומי הישראלי "תעלת בלאומילך", פרי יצירתו ובימויו של אפרים קישון אשר צולם בשנת 1969, בתקופה שבה נחשב אלנבי לרחובה הראשי של תל אביב ושימש גם עורק תחבורתי חשוב, לפני שהוגבלה בו תנועת רכב פרטי בשעות העסקים (הגבלה שהחלה בתחילת שנות ה-70). הסרט מתאר עבודת-חפירה שערורייתית המתבצעת ללא תכנון מוקדם בקטע הרחוב בואכה הים. החפירה מתפשטת, מתעצמת ומחבלת בשגרת חיי התושבים וגורמת למהומה רבה ולמחלוקות בין אגפים שונים של עיריית תל אביב והמשטרה. לקראת סוף הסרט פורצים מי הים לתעלה שנחפרה לאורך הרחוב ושמו מוסב בטקס חגיגי ל"תעלת אלנבי".
חלקים מרחוב אלנבי נראים גם במספר רב של סרטים ישראלים אחרים המתרחשים בתל אביב.