cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פייטון רוס
משפחה
פייטון רוס נולד בקרבת העיר בולטימור במרילנד שבארצות הברית בשנת 1879. אמו הייתה ממשפחה צרפתייה שהיגרה לוירג'יניה כ-200 שנה קודם לכן. היא המשיכה לטקסס יחד עם אביה, סבו של רוס, ב-1860. אחרון כיהן כשופט מצליח. אביו של רוס, ממוצא בלטימורי, התחתן עם אימו במהלך ביקורו בטקסס ועבד כיצואן דגנים לאירופה. לרוס היו שלושה אחים, ואביו נפטר כשהיה צעיר. במהלך חייו התחתן עם מריון אקפורד דקי והיה אב לשלוש בנות; מריון, אלן ופיבי.
לימודים
רוס עשה את שני תאריו ברפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבבולטימור, ולאחר מכן החל לעבוד כמתמחה בבית החולים של האוניברסיטה, עד שהבין שאינו מתאים להיות רופא והחל להתמקד במחקר.
הוא עבד כפתולוג באוניברסיטת מישיגן, שם קיבל משכורת מינימלית, על עבודה שעיקרה טכנית. ראש המחלקה באוניברסיטה הציע לרוס ללמוד גרמנית ובתמורה יממן לו לימודי קיץ בבית חולים בעיר דרזדן שבגרמניה, וישלם לו שכר.
לאחר שחזר מגרמניה ב-1907, עבר למוסד הרפואי ברוקפלר, שם ניתן לו אישור לערוך ניסויים. ב־1909 קיבל מעבדה משלו לחקר הסרטן, ומאז עבד כמדען במשרה מלאה. עם השנים הפך לחבר במוסד רוקפלר, שהפך לאוניברסיטת רוקפלר.
ב-1966 קיבל פרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה, על עבודתו המחקרית בנושא גידולים סרטניים שמופצים באמצעות וירוס.
רוס לא הפסיק לחקור במעבדתו עד שנפטר, בשנת 1970.
עבודתו המחקרית
ב-1911, לאחר קיבל מעבדה משלו במוסד הרפואי ברוקפלר, עבד כמדען במשרה מלאה ובחר להתמקד בחקר הסרטן משום שהנושא היה מאוד פופולרי בתקופה, והרבה תגליות נמצאו בתחום. במהלך עבודתו גילה והוכיח כי גידולים סרטניים בעופות (ובמיוחד סרקומה, שהיא סרטן שמקורו ברקמות החיבור), יכולים להתפשט באמצעות וירוס Rous sarcoma virus.
הייתה זו ההדגמה הראשונה של וירוס שמסוגל להעביר סרטן. תגליתו נזנחה לשנים רבות, אך לאחר פענוח מבנה ה-DNA, פיתוח אמצעים חדשניים, ועלייה בהתעניינות בגנטיקה של הסרטן, הייתה לתגלית זו חשיבות בחקר הסרטן.
אופל RAK
אופל RAK (בגרמנית: Opel-RAK) היא סדרת רכב רקטי שייצר והפיק פריץ פון אופל, (שם מלא בגרמנית: Fritz Adam Hermann von Opel) מבעלי יצרנית המכוניות הגרמניות אופל, בין השנים 1928–1929, בעיקר כפעילות פרסום.
בהרכבת הרכבים ובניסויים, השתתפו חלוץ הטילים האוסטרי Max Valier ומהנדס הפירוטכניקה Friedrich Wilhelm Sander.
סנונית אתיופית
סנונית אתיופית (שם מדעי: Hirundo aethiopica) היא מין של ציפור בינונית בגודלה, שמשקלה נע בטווח 10–17 גרם. מצויה בעיקר באזורי מרכז אפריקה. הסנונית ניזונה מחרקים מעופפים, וקולה הוא ציוץ מלודי.
מראה חיצוני
הסנונית האתיופית בינונית בגודלה. חלקי גופה העליונים צבועים בכחול כהה זוהר ועל מצחה מתנוסס כתם ערמוני. החזה שלה בצבע לבן מלוכלך עם גוון של אדום חיוור. זנבה מפורץ והנוצות בצדדיו מוארכות. משקלה הוא 10–17 גרם. מוטות הכנפיים שלה הם באורך 24–30 ס"מ.
בית גידול
בית הגידול של הסנונית האתיופית הוא במרכז אפריקה. היא נמצאת מחוף האוקיינוס האטלנטי ועד האוקיינוס ההודי. בית הגידול נמצא באזורים פתוחים מכוסי עשב ושיחים כמו סוואנה, ולפעמים בחורשים דלילי עצים. בתקופת הקינון ניתן לראותה בצוקים ליד החוף. בישראל היא נדירה ביותר ונצפתה לראשונה במרץ 1991.
מזון
הסנונית האתיופית ניזונה בעיקר מחרקים מעופפים, כגון: דבורים, נמלים, טרמיטים, ציקדות וזבובים.
שירת הציפור
קולה של הסנונית האתיופית הוא ציוץ מלודי: " cheep –cheep".
יעקב דוד וילובסקי
ביוגרפיה
הרידב"ז נולד בעיר קוברין בפלך גרודנו (כיום במחוז ברסט שבבלארוס) בל' בשבט ה'תר"ה (1845) לרב זאב וילובסקי ולאשתו הנדיל. עוד בצעירותו נודע כעילוי. בגיל עשרים ושלש נבחר לרב באיזבלין, ובשנת תרל"א שימש כדרשן בווילנה. הוציא לאור בשנת תרל"ד את ספרו מגדל דוד. שנתיים לאחר מכן מונה לרב בבוברויסק והוציא לאור את ספרו חנה דוד.
בשנת תרמ"ג עבר לפולוצק, בשנת תרמ"ז שימש כרב בווילקובישק, אך נאלץ לפרוש מהרבנות שם בגלל אי ידיעת פולנית (תנאי מחייב לרבנים לפי החוק באותו זמן). בשנת תר"נ עבר לשמש כרב של סלוצק. בתרנ"ו פנה לישיבת סלובודקה וביקש תלמידים לייסד ישיבה במקומו. משנת תרנ"ט עד לתרס"ב ערך והוציא לאור את פירושו על התלמוד הירושלמי. נסע לארצות הברית בשנת תר"ס כדי לגייס כסף להדפסת פירושו על הירושלמי ולמכור את ספריו, שם התקבל בכבוד רב כפי שמתאר עד ראייה תושב בוסטון:
לאחר המסע אף הקדיש את סדר נזיקין לתומכיו באמריקה. בתרס"ג עבר לארצות הברית במטרה לחזק את היהדות במקום ונתמנה לרב בשיקגו. אולם משנתקל בהתנגדות של רבני המקום ונוכח כי לא יוכל להביא לתיקונים שרצה בהם ויתר על משרת הרבנות.
בתרס"ה עלה לארץ ישראל והתיישב בעיר צפת, שם ייסד ישיבה בה למדו כמאה תלמידים. הייתה לו תוכנית להביא לצפת קבוצה גדולה מתלמידי ישיבות בליטא אשר תלמד בפרט בעיון בכתבי הגר"א אך תוכנית זו לא יצאה לפועל.
נפטר בא' בתשרי ה'תרע"ד בצפת. נקבר בבית הקברות העתיק בצפת, קרוב לקברו של רבי לייב בעל הייסורים.
היתר המכירה
היה מהמתנגדים להיתר המכירה וחלק בנושא זה על הרב קוק (תשובה ארוכה של הרב קוק אליו בנושא ניתן לראות באגרות הראי"ה, איגרת תקנ"ה, ותשובה על הדברים נכתבה בהקדמה לספרו של הרידב"ז בית רידב"ז). נסע לפריז להיפגש עם הברון רוטשילד על מנת להסתייע בו בעניין השמיטה. על מנת להסביר את שיטתו בהלכה בנושא השמיטה בשנת תרע"ב הוציא מחדש את ספרו של רבי ישראל משקלוב "פאת השלחן" בתוספת פירוש שלו (בית רידב"ז ושו"ע שבת). עם כל זאת, למרות המחלוקת החריפה ביניהם בעניין הרעיון הציוני והשמיטה, הייתה ביניהם ידידות עמוקה.
משפחתו
הרב וילובסקי נשא לאישה את מרים בלומה, בתו של של הרב שלמה וריזל, ולהם נולדו שתי בנות ושלושה בנים:
הענק הירוק חוזר
הענק הירוק חוזר (באנגלית: The Incredible Hulk Returns) הוא סרט טלוויזיה אמריקאי של גיבורי-על משנת 1988, המבוסס על דמותו של הענק הירוק. הסרט משמש כהמשך לסדרת הטלוויזיה של הענק הירוק, "הענק הירוק", אשר שודרה בין השנים 1978 ל-1982.
בסרט, ד"ר דייוויד "ברוס" באנר, מדען שהופך למפלצת על-אנושית ירוקה כאשר הוא מתעצבן, מאמין שמצא תרופה פוטנציאלית למצבו, אך הוא מותקף בעת הגעתו של אל המלחמה השחצן, ת'ור, אשר גורש מוולהאלה. לאחר מכן, שניהם מצטוותים כדי להילחם בארגון פלילי. ביל ביקסבי חוזר בתור דייוויד באנר ולו פריגנו מככב שוב בתור הענק הירוק. אריק קראמר מופיע בפעם הראשונה והאחרונה כת'ור, וסטיב לוויט מופיע כדונלד בלייק. זו הייתה גם הופעתו האחרונה של ג'ק קולבין בתור ג'ק מקגי.
עלילה
ד"ר דייוויד באנר הועסק במכון המחקר ע"ש יהושע למברט (בתור דייוויד באניון), במקום בו הוא וצוות של מדענים מסיימים ליצור משדר גמא שבו הוא מתכוון להשתמש כדי לרפא את עצמו מהיכולת להפוך לענק הירוק. הוא לא הפך לענק הירוק במשך שנתיים, מאז שפגש אלמנה צעירה בשם מגי שואו שאיתה היה בקשר רומנטי. במקרה, תלמיד שלו לשעבר, דונלד בלייק, מזהה אותו. בלייק מגלה שבזמן מסע בנורווגיה הוא נקשר לפטיש מכושף ובו נשמתו של ת'ור, לוחם בן אלמוות שגורש בידי אודין לכדור הארץ. ת'ור נאלץ לשרת את בלייק והוא נרתע מזה. ת'ור גורם נזק לציוד ומכעיס את באנר, מה שגורם לו להפוך לענק הירוק. הענק הירוק נלחם בקלות בת'ור ועוזב מיד.
בבוקר, באנר זועף בבלייק מפני שעיכב את הניסוי שלו ודורש שהוא ות'ור יתפייסו. העיתונאי ג'ק מקגי שומע על כך שהענק הירוק נצפה והוא מנסה לאתר אותו. ת'ור מתאבל על ההגליה שלו מוולאהלה ומתאחד עם בלייק בבר. ארגון פשע בתוך מכון המחקר ע"ש יהושע למברט רוצים לחטוף את באנר ואת המשדר, אך הענק הירוק הביס אותם ללא מאמץ. מנהיג המוב ג'ק לבאו שם לו למטרה את ד"ר שואו במקום באנר. חברי המוב במסווה של שוטרים אורבים לבאנר ושואו וחוטפים את שואו, למרות המאמצים המשולבים של הענק הירוק ות'ור.
לבאו סוחט את באנר כדי לגרום לו למסור לו את המשדר בתמורה לחייה של שואו. באנר מחבל במשדר כך שאי אפשר להשתמש בו כנשק, וכך הורס את סיכוייו להשתמש בתרופה. הענק הירוק, בלייק ות'ור אורבים למחבוא של הכנופיה ונלחמים בלגיון של אנשים חמושים כדי לחלץ את שואו. מקגי הוא שוב נושא ללעג בגלל האובססיה שלו לענק הירוק ולת'ור. גם בלייק וגם באנר מסכימים ששואו כנראה הבינה שבאנר והענק הירוק הם אותו אדם ושבאנר צריך לעזוב כדי להגן עליה. ת'ור ובלייק, עכשיו בשלום זה עם זה, נפרדים לשלום מבאנר. באנר מוכרח לסיים את יחסיו עם שואו ושוב עוזב כדי למצוא תרופה.
הפקה
בשונה מסדרת הטלוויזיה שהקדימה את הסרט שהופקה על ידי MCA/יוניברסל, סרט זה ושני סרטי ההמשך הופקו על ידי New World Television (חברה זו הייתה הבעלים של מארוול בעת יציאתו של הסרט) ומחלקת ההפקה של ביל ביקסבי, אשר בשיתוף פעולה עם NBC, קנתה את זיכיון סדרת הטלוויזיה של הענק הירוק מבעליה הקודמים, CBS.
ביל ביקסבי גייס את ניקולס קוראה, שכתב וביים מספר פרקים של סדרת הטלוויזיה הענק הירוק כדי שיביים ויכתוב את הענק הירוק חוזר. סטן לי היה יועץ בסרט. קנת' ג'ונסון, היוצר והמפיק בפועל (ולפעמים אף הכותב והמפיק) של סדרת הטלוויזיה, לא הוזמן כדי לעבוד על הסרט.
סרט טלוויזיה זה שימש כפיילוט סודי לסדרת טלוויזיה שלא הופקה שהציגה את ת'ור, עוד דמות מהקומיקסים של מארוול שנוצרה על ידי סטן לי וג'ק קירבי שהייתה מבוססת על אל במיתולוגיה הנורדית בעל אותו השם. כמו השינוי הטלוויזיוני של הענק הירוק, סיפור המקור של ת'ור השתנה מאשר סיפור המקור שלו בקומיקס: בזמן שבקומיקס דונלד בלייק ות'ור חלקו את אותו הגוף ויכלו להתחלף בעזרת שימושו של מקל מכושף, כאן ת'ור תואר כמשרת של בלייק ות'ור ובלייק הם שתי ישויות שונות, אף על פי שהוא עדיין תואר כאל שגורש לכדור הארץ בידי אודין מכיוון היותו לוחם שחצן ולא אחראי. המעמד שלו כ"אל הרעם" הוא מעורפל (אף על פי שהוא פעם טען שהוא "בנו של אודין"), כוחותיו הם כמעט ולא מוגבלים, והפטיש שלו, מיולניר, אינו מוגבל בידי "כישוף ההגינות".
הסרט הוא הפעם הראשונה שדמות אחרת מהיקום של מארוול או דמות על טבעית הופיעה ביקום של סדרת הטלוויזיה של הענק הירוק. הענק הירוק ות'ור יופיעו בפעם הבאה ביחד בקולנוע בסרט הנוקמים משנת 2012, ושניהם גולמו על ידי כריס המסוורת' ומארק ראפלו, בהתאמה.
ביקורות
הענק הירוק חוזר היה הצלחה גדולה בביקורות, זאת אפילו מעבר לציפיות הגבוהות שהופנו אליו כאיחוד של סדרת הטלוויזיה הענק הירוק.
באתר הביקורות Rotten Tomatoes הסרט קיבל 50% בהתבסס על 6 ביקורות.
האתר Imdb העניק לסרט ציון של 5.8 מתוך 10 על סמך 2805 ביקורות.
מדיה ביתית
הסרט יצא ל-Anchor Bay Entertainment ב-13 במאי 2008 ביחד עם המשפט של הענק הירוק.
הם שוחררו מחדש ל-Image Entertainment ב-11 באוקטובר 2011.
יחסי ונצואלה–סוריה
יחסי ונצואלה–סוריה הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה הערבית הסורית לרפובליקה הבוליברית של ונצואלה.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-17 ביוני 1946. והתאפיינו בידידות ובשיתוף פעולה. תחת הנשיא הוגו צ'אווס, היחסים השתפרו במידה ניכרת. הוא ביקר בסוריה ב-2006 כדי להראות את תמיכתו בסוריה לאחר שיחסיו עם ארצות הברית נפגעו. ב-29 ביולי 2019, במהלך המשבר הנשיאותי בוונצואלה הצטרפה נציגות סוריה לאומות המאוחדות להצהרה משותפת, שהופנתה למזכיר הכללי אנטוניו גוטרש, בתמיכה בממשלתו של ניקולאס מדורו.
סרבנות בישראל
בישראל, סַרְבָנוּת היא בעיקר סירובו של חייל בצה"ל למלא פקודות חוקיות מסוימות שניתנו לו על ידי מפקדיו, ולעיתים סירוב מלא לשירות בו, כתוצאה מחוסר הסכמה עם מדיניות ממשלת ישראל, שאותה מבצע הצבא, או מתוך פציפיזם. סרבנות היא סירוב פקודה הבא ממניעים פוליטיים-אידאולוגיים. סירוב להתגייס או לבצע פקודה מסוימת ממניעי פחד, עייפות, נוחות וכדומה מוגדר כסירוב פקודה בלבד, ואינו נכלל בהגדרת סרבנות.
אחרי טבח כפר קאסם נטבע המושג "פקודה בלתי חוקית בעליל", המתאר מצב שבו חייל חייב לסרב לבצע פקודה, משום שהיא בלתי-חוקית בעליל. סירוב לציית לפקודה כזו אינו בגדר סרבנות.
מהות הסרבנות בישראל
להלן סוגי הסרבנות בישראל (לא נכללות כאן כל הקבוצות הפטורות מעשית משירות מטעמים שונים):
יחס לסרבנות בחברה
מדינת ישראל מוגדרת כמדינה דמוקרטית ובשל כך ההתנגדות לשלטון במדינת ישראל מותרת מבחינה עקרונית. עם זאת, בעיני רבים בחברה הישראלית הסרבנות נחשבת ללא-לגיטימית, שכן היא נתפסת כניסיון של המיעוט לכפות את דעתו על הרוב, אשר החליט באופן דמוקרטי לשלוח את הצבא למשימות מסוימות; זאת בנוסף למיליטריזם בחברה הישראלית, אותו נוטים הסרבנים לבקר. הסרבנים טוענים בדרך כלל, כי סרבנותם איננה פוליטית אלא מצפונית, שכן המצפון שלהם לא מאפשר להם לציית לפקודה שקיבלו (להשתתף בפעולה צבאית מסוימת בשטחים, או לחלופין, להשתתף בפינוי התנחלויות). טיעון נוסף המשמש לעיתים את הסרבנים הוא, שהפקודה שהם קיבלו היא פקודה בלתי חוקית בעליל.
סרבנות הנובעת מהתנגדות כללית לשרת בכל צבא שהוא, דהיינו, מהשקפת עולם פציפיסטית, מוכרת רשמית כסיבה לאי-גיוס בנות לצה"ל. לעומתה, התנגדות לגיוס חובה ספציפי לצה"ל כצבאה של מדינת ישראל או לסירוב למלא פקודות מסוימות, נקראת לעיתים "סרבנות חלקית" או "סרבנות סלקטיבית". לעיתים מוקעת הסרבנות, ובעיקר זו הסלקטיבית, ככזו שאינה מונעת מטעמי מצפון, כלומר פעולה אישית בה נוקט אדם על מנת להשקיט את מצפונו הוא בלבד, אלא כסרבנות פוליטית. "סרבנות פוליטית" מוגדרת כשימוש בסרבנות לשירות צבאי או לפקודות מסוימות על מנת להשיג מטרה פוליטית כל שהיא, להשפיע על מקבלי ההחלטות או על דעת הקהל הציבורית. תנועות הסרבנות אינן מקבלות טענה זו וטוענות שסרבנות יכולה (ואף חייבת) להיות מצפונית ופוליטית בו זמנית.
הסרבנות מופיעה כפעולה של יחידים, או כפעולה מאורגנת של קבוצה. קשת הדעות הרחבה היא הסיבה העיקרית שלתופעת הסרבנות אין ארגון דגל אחד. סיבה נוספת היא שרוב הסרבנים עד היום טענו כי פעולתם מצפונית-אישית, וככזו אין היא מונעת מהחלטה קבוצתית כל שהיא. רוב תנועות הסרבנות בישראל הגדירו עצמן כארגוני מידע, תמיכה וסיוע לסרבנים, אך לא כגוף המחולל סרבנות.
ניסיון לקבוע קו גבול בין סרבנות לגיטימית לשאינה לגיטימית נעשה על ידי הסוציולוג ד"ר לב גרינברג:
אחד הגורמים להתרחבותה של תופעת הסרבנות היא היחלשות הלאומיות אל מול התגברות השפעתן ומעמדן של תפיסות אינדיבידואליות. בנוסף לפוליטיקאים מהימין ומהשמאל גם יחד שגינו את תופעת הסרבנות, זכתה התופעה להתנגדותו החריפה של הפילוסוף אסא כשר, ממחברי הקוד האתי של צה"ל. לעומתו, ישעיהו ליבוביץ נודע בתמיכתו הגלויה בתופעת הסרבנות.
מקום המדינה עד למלחמת ששת הימים
סרבנות איננה תופעה חדשה בחברה הישראלית. כבר בשנת 1925 נוסדה תנועת "ברית שלום" שדגלה בפציפיזם. בשנת 1947 ייסד נתן חפשי, חבר בתנועת "ברית שלום", את אגודת "סרבני מלחמה מטעמי מצפון בארץ ישראל" שהטיפה להימנעות מכל פעול אלימה וראתה במלחמה פשע נגד האנושות. לסרבנות בתקופת טרום המדינה היה ערך ברמה ההצהרתית, אך לא המעשית. עם הקמת המדינה הוקם גם הצבא הישראלי, שתפס את מקומם של הארגונים החמושים שפעלו ביישוב היהודי, שהשירות בהם היה על בסיס התנדבותי. הצבא החדש דרש גיוס של כלל האוכלוסייה היהודית וציות מלא לפקודותיו. למרות זאת, כבר במהלך מלחמת העצמאות הופיעו מקרים של סרבנות לשירות בצבא.
יוסף פרוקופייץ היה הסרבן הראשון מצה"ל מטעמי מצפון, שנשפט על סירובו להתגייס. ב-23 במאי 1948 הוא נשפט בפני "בית הדין העליון לענייני משתמטים מגיוס". העילה לסירובו הייתה פציפיזם. באותו היום התקיים משפט נוסף של סרבני גיוס, ירמיהו ונעמי שטיין, "שמסרבים לקבל את צוו המוסדות הלאומיים כיוון שמוסדות אלה הם ציוניים". השניים היו חברים ב"תנועת הכוח השלישי", שהתנגדה לשיתוף פעולה עם הציונות ולמלחמה בין יהודים לערבים. ב-30 באוגוסט אותה שנה נשפט סרבן גיוס נוסף מטעמי מצפון, יוסף אבילאה. מעבר להיותו פציפיסט, ראה אבילאה בערבים בני עמו, ואף תמך במוצהר בסיפוח ארץ ישראל לממלכת ירדן. גזר דינו של אבילאה היה קנס על תנאי ושירות צבאי בתפקיד לא מלחמתי. אבילאה דחה את ההסדר, ונמצא לא כשיר לשירות על ידי הצבא.
במהלך שנות החמישים והשישים היו עוד מספר מקרים של סרבנות לשרת בצבא, כאשר המקרה שזכה לתהודה הרבה ביותר היה של אמנון זכרוני. זכרוני, חבר בתנועה שייסד חפשי, גויס באוקטובר 1953 לצבא אך סירב מטעמי מצפון להישבע אמונים לצבא וללבוש מדים. לאחר שנידון לשבעה חודשי מאסר בשל סירובו, הוא פתח בשביתת רעב, שלוותה במכתב גלוי לנשיא המדינה. שביתת הרעב עוררה תהודה עולמית וב-19 ביוני 1954 הודיע הצבא על ביטול גזר דין המאסר, והוא שבר את צומו ביום ה-24.
ממלחמת ששת הימים עד לאינתיפאדה השנייה
בשנות השבעים, בעקבות מלחמת ששת הימים וכיבוש שטחי יהודה, שומרון וחבל עזה חל שינוי מהותי באופייה של הסרבנות כשחל מעבר מסרבנות על רקע מצפוני-פציפיסטי לסרבנות על רקע אידאולוגי-פוליטי. באוגוסט 1971 שלחו ארבעה חברי הארגון "מצפן" מכתב לשר הביטחון ובו הכריזו על סירובם להתגייס ל"צבא הכיבוש". סירוב זה נשא אופי של מחאה פוליטית ונבע מהתנגדות לפעולה צבאית מסוימת ולא מהתנגדות עקרונית לשירות בצבא. במהלך השנים הבאות פנו מספר חברי הארגון שי"ח אל הצבא בבקשה שלא לשרת בשטחי יהודה, שומרון וחבל עזה והצבא נענה אל הבקשות. ביולי 1979 נשלח לשר הביטחון "מכתב השמיניסטים" הראשון ובו הצהירו 27 בוגרי כיתות י"א וי"ב על סירובם לשרת בשטחים. מכתב זה הוביל לשינוי במדיניות הצבא בנוגע לבקשות אישיות להימנע משירות ביהודה, שומרון וחבל עזה ומעתה נטה הצבא שלא להיעתר לבקשות מסוג זה.
על רקע מלחמת לבנון הראשונה הפכה הסרבנות לתופעה חברתית רחבה. הקמת תנועת "יש גבול" העלתה על נס את הלגיטימציה לסרבנות פוליטית. במהלך המלחמה נשפטו ונכלאו 168 חיילים בשל סרבנותם. המקרה הסרבנות המפורסם ביותר הוא של אלי גבע, מפקד חטיבה בחיל השריון שהודיע שאינו מוכן להוביל את חייליו לפריצה לתוך העיר ביירות משיקולי מוסר מלחמה ובשל כך פרש מתפקידו. תופעת הסרבנות במהלך המלחמה חרגה בחינת היקפה ובחינת אופיים של הסרבנים - תופעת הסרבנות, שעד כה הייתה נחלתם של חברים בקבוצות שוליים, הפכה לתופעה המאפיינת גם חלקים מרכזיים במערכת הפוליטית. במהלך שנות האינתיפדה הראשונה המשיכה תופעת הסרבנות הסלקטיבית לצבור תאוצה. כ-180 חיילים נשפטו ונשלחו לתקופות מאסר שונות.
בעקבות החתימה על הסכמי אוסלו נרשמה גם סרבנות עקרונית לשירות בצה"ל מצד הימין. כך סרב, למשל, מוטי קרפל, לימים ממקימי תנועת "מנהיגות יהודית", לשרת בשירות מילואים משום שהתנגד למדיניות ממשלת השמאל. במקביל לכך, התפרמו בעקבות הסכם אוסלו גילויי-דעת של רבנים לפיהם יש לסרב לפקודת פינוי יישובים או בסיסי צבא והעברתם לידי הפלסטינים: הראשון היה של הרב שלמה גורן והשני של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, הרב שאול ישראלי והרב משה צבי נריה. לא ידוע על חיילים שסירבו באותן השנים בעקבות קריאות אלו, אולי מכיוון שלא פונו בהן יישובים.
סרבנות האינתיפאדה השנייה
האינתיפדה השנייה שפרצה בשלהי חודש ספטמבר 2000, העלתה שוב את נושא הסרבנות לסדר היום. סרבן השטחים הראשון באינתיפאדה היה נועם כוזר, ובשנים 2001 ו-2002 פורסמו שני מכתבי שמיניסטים שנשלחו לשר הביטחון ובהם הצהירו כי יסרבו לשרת בשטחים וחלקם הביעו התנגדות לשירות בצבא בכלל. באפריל 2003 הועמדו לדין חמישה מחותמי המכתב במשפט שזכה לכינוי "משפט הסרבנים".
בספטמבר 2003 חתמו 27 טייסי חיל האוויר במילואים על מכתב בו הצהירו כי הם מסרבים לעשות מילואים בשטחים, וחודשים ספורים לאחר מכן חתמו 13 לוחמי סיירת מטכ"ל. בעקבות 2 המכתבים פורסם מכתב נוסף עליו חתמו 51 קצינים לוחמים, צעד שהוביל להקמת תנועת "אומץ לסרב". מכתבים אלו היוו עוד שלב בהפיכת הסרבנות לתופעה מרכזית, שכן באו מצד חיילי יחידות עילית בצבא.
בגופים ומפלגות בשמאל היו כמה גישות. היו מנהיגים אשר לא הביעו התנגדות נחרצת לסרבנות וחלקם - אף ששללו את המהלך - הביעו הערכה כלפי הסרבנים (למשל תנועת שלום עכשיו). אחרים אף תמכו בגלוי בסרבנות, למשל ח"כ זהבה גלאון וח"כ רומן ברונפמן ממרצ. לעומתם, פוליטיקאים במפלגת העבודה וכן אמנון רובינשטיין, רן כהן ואבשלום וילן ממרצ הביעו התנגדות נחרצת לסרבנות. הממסד הביטחוני, בראשות ראש הממשלה אריאל שרון, שר הביטחון שאול מופז והרמטכ"ל משה יעלון הביעו התנגדות חריפה לסרבנות והזהירו שהיא עלולה לפגוע בחוסן הלאומי. גם בג"ץ פסק כנגד הסרבנות הסלקטיבית והזהיר שאם תותר סרבנות שמאלנית, לא תהיה ברירה להתיר גם סרבנות ימנית, והצבא יהפוך "לצבא של עממים המורכבים מיחידות שונות שלכל אחת מהן תחומים שבהם מותר לה לפעול מצפונית, ותחומים אחרים שבהן נאסר עליה מצפונית מלפעול".
אנשי ימין טוענים שסרבנות השמאל מעודדת את הפלסטינים להמשיך בטרור ולראיה הם מביאים ציטוט מהספר "המלחמה השביעית" של העיתונאים עמוס הראל ואבי יששכרוף, בו הם מצטטים פעיל חמאס שטוען שמכתב הטייסים ומכתב סיירת מטכ"ל עודדו אותם להמשיך בפיגועי ההתאבדות. כמו כן, נטען כי יש להבחין בין סרבנות מימין, הנוגעת לאי מילוי פקודות פוליטיות, כגון פינוי יישובים, שאינן קשורות לביטחון אזרחים ישראלים ולתפקיד הצבא ככוח מגן, לבין סרבנות משמאל, הנוגעת לאי מילוי פקודות הקשורות לביטחון אזרחים ולתפקיד הצבא ככוח מגן, דוגמת עמידה במחסומים.
יועצו של רה"מ שרון, דב וייסגלס, סיפר שתנועת הסרבנות, יחד עם יוזמות כמו יוזמת ז'נבה, הבהירו לשרון עד כמה הציבור בישראל אינו מרוצה מהמשך האלימות ודורש התקדמות בתהליך השלום – דרישה שתוכנית ההתנתקות באה, לפי חלק מהדעות, לסכל, לא למלא.
סרבנות להתנתקות
בעקבות תוכנית ההתנתקות שהציג אריאל שרון ב-2004 ואישורה בממשלה ובכנסת, הודיעו מספר רבנים שיש איסור מוחלט "לעקור יישוב ולגרש אחים". ויכוח עז ניטש בחוגים הדתיים לאומיים בשאלת הלגיטימיות של הסרבנות. הוויכוח נגע בסוגיות היסוד של התפיסה הציונית דתית וביחסה למדינת ישראל.
אנשי ציבור בקרב המתנחלים, כגון אורי אליצור, הודיעו שיסרבו להתפנות בשקט. בעקבות ההכרזה על תוכנית ההתנתקות גבר החשש שחיילים דתיים לאומיים יסרבו לפקודת הפינוי. החשש גבר בעקבות פסיקת הלכה של הרב אברהם שפירא, מבכירי הרבנים של הציונות הדתית שהשווה את הפקודה לפנות התנחלויות לפקודה של חילול שבת, או אכילת טרפה - לה חייב כל יהודי לסרב. היו גם אנשי אקדמיה דתיים כמו פרופ' הלל ויס מהמחלקה לספרות באוניברסיטת בר-אילן וד"ר יאיר ויסמן מהמחלקה למדעי המחשב שם שפרסמו בעיתונות מאמרים הקוראים לסרב פקודה.
לעומתם, אפי איתם, הסמן הימני של המפד"ל דאז ותא"ל (במיל') בצה"ל, גינה בחריפות את הסרבנות וחזר על עמדתו שאסור לסרב לפקודות ואסור להרים יד על חיילי צה"ל. בראש הרבנים המתנגדים לסרבנות התייצב הרב שלמה אבינר, ששילם על עמדתו מחיר אישי. עם זאת, אפילו הרב אבינר הבהיר כי למעשה הוא מצפה מחייל שלא למלא את פקודת הפינוי, לא מתוך סירוב הפגנתי, אלא מתוך היעדר יכולת מוסרית ונפשית למלאה. יש שראו אף בהבהרה זו מעין קריאה ל"סרבנות אפורה".
אחרי אישור התוכנית בכנסת ב-2005 ודחיית הקריאות למשאל עם, החלו חוגי ימין בפעולות הקוראות לסרבנות כנגד ההחלטה. עיקר הפעולות התמקדו בהחתמה המונית של חיילים בשירות סדיר המתחייבים להימנע מסיוע לפעולות צבאיות הכרוכות בהתנתקות או מסייעות לה. הקיצוניים שבתומכי הסרבנות ראו אף בהשתתפות בביצוע פעילות ביטחונית שוטפת בתקופת ההתנתקות כדי סיוע להתנתקות בשל העובדה שבאופן עקיף, השתתפות זו משחררת כח אדם לעסוק בביצוע ההתנתקות. עמותת "מטה חומת מגן" בראשות נועם לבנת (אחיה של לימור לבנת) פרסמה מכתב ובו חתימות של 13,000 חיילים המסרבים לקחת חלק בפינוי ההתנחלויות. תומכי הסרבנות אף חיזקו את טענתם בציטוט מדבריו של אריאל שרון עצמו בראיון שנתן לערוץ 7 בתקופת הסכמי אוסלו ובו הוא אמר: "כמי ששירת בצה"ל שנים רבות אני אומר שחייל חייב למלא פקודות. ואם החייל מרגיש שהפקודה שניתנה לו היא בניגוד למצפונו, עליו באופן אישי, ואני מדגיש - באופן אישי, להתייצב בפני מפקדו, להסביר לו זאת ולהיות מוכן לשאת בתוצאות, כפי שהיו דברים מעולם."
בפועל, במהלך תוכנית ההתנתקות, היו כמה עשרות חיילים סרבנים בלבד (סרבנים הם כאלו שנשפטו בצבא על סירוב פקודה כלשהו, במקרים רבים הועברו סרבנים כאלו לשירות במקום אחר כגון הנח"ל החרדי או שמירה בבסיסי הציוד בלי שירשמו כסרבנים). זאת, משתי סיבות: ראשית, צה"ל איים בעונשים חמורים (עד כדי הדחה לאיש קבע) לכל סרבן, ושנית, למשימות הפינוי ("המעגל הראשון") נלקחו, בנוסף לשוטרים, בעיקר קצינים, נגדים וחניכי קורס קצינים בשירות סדיר, שאינם שייכים למערך השדה. חיילי מערך השדה ובייחוד חיילי חטיבת גולני, החוגרים בשירות סדיר והקצינים במילואים, שלהם היה יחסית מעט להפסיד מהדחה ובקרבם פוטנציאל הסרבנות נחשב לגבוה, כמעט שלא נטלו חלק בפינוי עצמו, ואילו מחלקות בני הישיבות, כמו גם הנח"ל החרדי, אשר בהם היה פוטנציאל הסרבנות הגבוה ביותר, לא השתתפו כלל בהינתקות. סיבה אפשרית נוספת היא שבניגוד לכפי שהצטייר, אחוז גבוה מבין החיילים הדתיים לא קיבל את עמדתו של הרב שפירא. בדיון שנערך בפני ועדת החוץ והביטחון של הכנסת אמר הרמטכ"ל דני חלוץ שבתקופת ביצוע תוכנית ההתנתקות היו 63 סרבנים, מהם 24 חיילי הסדר, וכי מחויבות הציבור הדתי לגישה ממלכתית והימנעות צה"ל מלכלול במעגלי הפינוי הראשוניים חיילים סדירים מיחידות בהן שיעור הדתיים גבוה תרמה לכך ששיעור הסרבנות היה שולי ונמוך בהרבה מרוב התחזיות. מאידך, טענו גורמים בימין הדתי כי מספר הסרבנים בפועל היה גבוה בהרבה וכלל "סרבנים אפורים" רבים שדאגו שאי-השתתפותם בפעולה לא תגיע לכדי סירוב פקודה והליכים משמעתיים. בקרב חוגים מסוימים בציבור הדתי לאומי הופיעה קריאה לחשבון נפש לאור ממדיה ה"בלתי מספיקים" של הסרבנות.
סרבנות מימין
במהלך מלחמת לבנון השנייה בשנת 2006 היו קריאות בימין לסרב להילחם במלחמה אשר, לדידם, מטרתה השגת שקט על מנת לבצע נסיגה ביהודה ושומרון במסגרת תוכנית ההתכנסות. קריאה זו באה בעקבות דבריו של ראש הממשלה אהוד אולמרט שהמלחמה בצפון מקדמת את תוכנית ההתכנסות. בין הקוראים היו מיכאל פואה ושושי גרינפילד שקראה לסירוב להשתתף במלחמה בהלווייתו של אחיה יהודה גרינפלד שנהרג בהיותו במילואים מנפילת קטיושה וסיפרה כי לפני נפילת אחיה, ביקשה בפניו שיסרב להשתתף בלחימה. חייל המילואים אבי אבלו, תושב אפרת, אף ערק משירות ויצא להפגין בירושלים נגד הלחימה חסרת התוחלת לדעתו. סירובו זכה להבנה מצד חברת הכנסת אסתרינה טרטמן מישראל ביתנו וביקורת מצד שני על סרבנות בזמן מלחמה. דובר יישובי גוש קטיף, ערן שטרנברג, המשמש גם כקצין במילואים, קרא גם הוא לחיילים לסרב להשתתף במלחמה מעל דפי עיתון בשבע. בתוכניתה של יעל דן בגלי צה"ל, בזמן הלחימה בלבנון, הביע את דעתו כי המלחמה היא תוצאה של תוכנית ההתנתקות ולכן על אנשי המילואים, תומכי פינוי גוש קטיף, לשלם את המחיר על כך ולהילחם לבדם במלחמה, ללא סיוע מאנשי הימין.
סרבנות משמאל
בנוסף לסרבן מימין, ישבו בבתי הכלא הצבאיים שבעה חיילי מילואים אשר סירבו ליטול חלק בלחימה בלבנון. חיילים אלו נשפטו לעונשים שבין 14–28 ימי מחבוש.
סרבנות לסייע לפינוי התנחלויות
באוגוסט 2007 הודיעו ביחד 38 לוחמים מגדוד דוכיפת, רובם חיילי הסדר, כי הם מסרבים להשתתף בפעילות מבצעית אשר נועדה להחליף שוטרי מג"ב אשר יועדו להשתתף בפינוי 2 בתים אליהם נכנסו יהודים בחברון. אחרי שיחה עם המפקדים, הרוב חזרו בהם אך 12 התמידו בסירובם. 7 מתוכם, ביניהם 3 מפקדים, הודחו מיידית מתפקידם כלוחמים בגדוד ונשפטו על ידי מפקד חטיבת כפיר ל-28 ימי מחבוש.
בעקבות הסרבנות בדוכיפת, סירבו 10 חיילים מגדוד נצח יהודה (הנח"ל החרדי) להחליף כוחות המיועדים להשתתף בפינוי. ארגון הימין "המטה העולמי להצלת העם והארץ" העניק מעין "ציון לשבח" ואף פיצוי כספי לחיילים הסרבנים.
רבנים בולטים קראו לחיילים לסרב פקודה אם יידרשו למסירת שטחים, ביניהם הרבנים: שלמה גורן, שאול ישראלי, אברהם אלקנה כהנא שפירא, נחום אליעזר רבינוביץ',משה צבי נריה, מאיר יהודה גץ, חיים דרוקמן, יעקב יוסף, יעקב אריאל, דוב ליאור, אליעזר ולדמן, זלמן ברוך מלמד, אליעזר מלמד ויעקב אלעזר כהנא שפירא.
לפני ההתנתקות קראו לסרב פקודה אביו ואחיו של בנימין נתניהו - פרופסור בן ציון נתניהו ודוקטור עידו נתניהו. וכן 185 אנשי ציבור ואישי רוח נוספים, ביניהם מאיר הר ציון, אורי אליצור, יוסי בן אהרון ואחרים, שכינו את המעשה "גילוי של עריצות, רשעות ושרירות לב, המכוון לשלול את זכותם של יהודים באשר הם לחיות בארצם, פשע לאומי ופשע נגד האנושות".
מכתבי השמיניסטים
כינוי לשורה של מכתבי סרבנות (מן הצד השמאלי של המפה הפוליטית) שנשלחו לממשלה כשהידועים שבהם נשלחו בשנים 1970 (המכתב המקורי), 1979 ("מכתב ה-27"), 1987, 2001, 2005 ו-2017.
מכתב השמיניסטים 1970
מכתב שנשלח לראש הממשלה, גולדה מאיר, ב-8 באפריל 1970, על ידי קבוצה של 56 תלמידי תיכון ירושלמים העומדים לפני גיוס, שכללה את בנו של שר הבריאות ויקטור שם-טוב (מפ"ם), ובו הסתייגו חותמיו מכיבוש השטחים, ממלחמת ההתשה, ומהימנעות הממשלה מנקיטת צעדים שיובילו לסיום הלחימה. במרץ 1970 שלח נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, הזמנה לנשיא הקונגרס הציוני, נחום גולדמן, לבוא לקהיר כדי לדבר. גולדמן, כאזרח ישראל, פנה בשלהי אותו חודש לראש הממשלה, גולדה מאיר, וביקש רשותה לנסיעה, אולם היא סירבה. פרשת "גולדמן־נאצר" פורסמה ב-6 באפריל ובעקבות זאת פנו תלמידי כיתה י"ב שעמדו להתגייס לצה"ל באותה השנה ושאלו "על מה הם הולכים להיהרג בתעלה?" וכי אם אין כוונה לשלום אין סיבה למות למענה.
המכתב התקבל במשרד ראש הממשלה ב-12 באפריל, ובמקביל נשלח העתק ממנו לעיתון "הארץ". במהלך הסערה הציבורית שהתעוררה, חזרו בהם כמה מחותמי המכתב. ב-5 במאי הוזמנו כמה מהחותמים, ובהם שמואל שם-טוב, בנו של שר הבריאות, לפגישה עם שר החינוך, יגאל אלון. האורחים הדגישו כי אין בכוונתם לסרב לשרת בצבא וכי הם רק מממשים את זכותם האזרחית להביע את דעתם. בדברי התשובה של אלון, הוא דחה את הטענה לפיה ישראל היא האחראית למלחמת ששת הימים, טען כי ניתן "למנות למעלה משנתיים של יוזמות שלום ישראליות" ואמר כי "החיים המדיניים אינם רק קביעת עמדות או חתימה על עצומות". בהתייחסו ליוזמת גולדמן, אמר כי "אין צד שלישי שהוא במקום הישראלים והוא נושא ונותן בשמם" וטען כי גם במקרה הזה "לא החמצנו שום שלום".
מכתב השמיניסטים שימש כבסיס לעמדותיהם הפוליטיות של אחדים מגיבורי הסרט הישראלי בלוז לחופש הגדול (1987), המבוסס על אירועים שחווה הבמאי רנן שור, בן המחזור. הסרט השפיע על צעירים רבים ועל ניסוחם של מכתבי שמיניסטים נוספים.
מכתב השמיניסטים 1978
בינואר 1978 שלחו 80 שמיניסטים מכתב לראש הממשלה מנחם בגין, ובו קריאה לקדם במקביל לשיחות השלום עם מצרים, שיחות שלום עם שאר מדינות ערב, לסגת מהשטחים ולמנוע את המלחמה הבאה. המכתב לא קראה לסירוב אך עורר דיון ציבורי ומספר מכתבי תגובה. ביניהם גם את "מכתב הקצינים" שהביע עמדה דומה.
מכתב ה-27
ביולי 1979 שלחו 27 תיכוניסטים ותיכוניסטיות, תלמידי שביעית ושמינית מכתב לשר-הביטחון שבו הודיעו על סירובם לשרת "בשטחים הכבושים". בעוד מכתב השמיניסטים של 1970 הביע פקפוק בצדקת השירות הצבאי, מכתב ה-27 היה מכתב הסירוב הקולקטיבי הראשון, ובעקבותיו הפך הסירוב הקולקטיבי לתופעה מוכרת המעוררת דיון ציבורי נוקב.
כמה מחברי הקבוצה נשפטו לתקופות מאסר קצרות בעקבות סירובם; חלק מחברי הקבוצה לא נשלחו לשטחים, וכמה מהם שוחררו מצה"ל. הידוע בחברי הקבוצה, גדי אלגזי, סירב שבע פעמים לשרת בגדה המערבית לאחר שהשלים את הטירונות. לאחר שורת תקופות מאסר קצרות, הועמד בדצמבר 1980 בפני בית-דין צבאי. בפסק דין שעורר דיון ציבורי נרחב קיבל בית הדין חלק ניכר מטיעוניו המוסריים והמליץ להתחשב בהם בעתיד, אך גזר עליו שנת מאסר. בפברואר 1981 נדחה ערעור שהגיש, ובאפריל החליט הרמטכ"ל רפאל איתן לשחרר את אלגזי משירות צבאי בטענה ש"אינו ראוי לשרת בצבא היהודי".
מכתב השמיניסטים 1987
בספטמבר 1987 שלחו קבוצה של 16 תיכוניסטים ותיכוניסטיות מכתב לשר הביטחון יצחק רבין, בו הודיעה על סירוב לשרת בשטחים. אחת מחותמות המכתב הסבירה:. שלושה שבועות אחר כך שלחה קבוצה של 50 שמיניסטים גם מכתב בו הודיעו על סירוב לשרת בשטחים.
מכתב השמיניסטים 2001
במהלך האינתיפאדה השנייה נשלחו מכתבים דומים על ידי בני נוער לראשי ממשלה ואישים אחרים. בספטמבר 2001 שלחו 62 בני נוער מכתב לראש הממשלה אריאל שרון, ובו הם מודיעים על סירובם של חלקם לשרת בשטחים ושל חלקם האחר לשרת בצה"ל בכלל. בני נוער נוספים, ובהם דפני ליף, הצטרפו לחותמי המכתב שנשלח שנית ב-2002 ומספרם הגיע לכ-350. מכתב השמיניסטים בגרסת שנות האלפיים נכתב מתוך כוונה שכמה שיותר סרבנים וסרבניות יחתמו עליו. בתוך זמן קצר החלו חותמי מכתב השמיניסטים לעמוד בהצהרתם ולהימנע או לסרב לשרת בשטחים או בצה"ל. בעקבות הסירוב המוצהר של חלקם נכלאו בכלא הצבאי מספר חותמי מכתב השמיניסטים. באפריל 2003 הועמדו לדין צבאי חמישה מחותמי המכתב, שריצו עד אז מספר חודשים כל אחד כעונשים משמעתיים. משפטם ידוע בשם "משפט הסרבנים", והוא נמשך כתשעה חודשים במהלכם שהו במעצר. בינואר 2004 הורשעו כל החמישה בסירוב פקודה ונשלחו כל אחד לשנת מאסר נוספת. לאחר תשעה חודשים בכלא שוחררו החמישה מצה"ל מטעמים של אי-התאמה.
כתגובה למכתבים אלה התארגנה קבוצת שמיניסטים מבני הציונות הדתית (מחזור 2002) וכתבה מכתב שמיניסטים משלה. במכתב זה כתבו השמיניסטים שהם ישמחו לשרת את המדינה בשירות צבאי או לאומי ככל שיצטרך.
מכתב השמיניסטים 2005
בשנת 2005, נשלח אל ראש הממשלה אריאל שרון, שר הביטחון שאול מופז, הרמטכ"ל בוגי יעלון ושרת החינוך לימור לבנת, מכתב שמיניסטים חדש ובו מצהירים 250 תלמידי י"א וי"ב שלא יתגייסו לצבא, שכן הם מסרבים "לקחת חלק במדיניות הכיבוש והדיכוי". עם זאת, בני הנוער החתומים על העצומה לא פסלו סוגים אחרים של שירות: "אנו מבקשים לתרום לחברה בדרך חלופית, אשר אינה כוללת פגיעה בבני-אדם".
גורמים רבים, מנשיא המדינה משה קצב ועד התאחדות הסטודנטים, גינו את המכתב. בנוסף לכך, נכתב מכתב שמיניסטים נגדי, אשר התנגד לסרבנות על כל צורותיה, והדגיש את השירות הצבאי כ"זכות וחובה מוסרית לכל אזרח ואזרח במדינת ישראל".
מכתב השמיניסטים 2009–2010
ב-2009 פרסמו קרוב ל-90 בני נוער מכתב נוסף. במכתב הם מוחים כנגד הכיבוש, וטוענים שאינו יכול להתקיים בצד שאיפה למוסריות. בנוסף, בני הנוער טענו כי אמנם יש מי שמחשיבים אותם כ"סרבנים", אך "ממשלת ישראל היא הסרבנית העקבית ביותר – סרבנית השלום. הצבא הישראלי אינו 'צבא הגנה', אלא צבא של כיבוש ותוקפנות. ממשלת ישראל אינה שוחרת שלום, אלא מקיימת מדיניות לאומנית ואלימה".
מכתב השמיניסטים 2014
ב-2014 חתמו 58 שמיניסטים על עצומה הקוראת לאי גיוס לצבא, ובה הצהירו כי הסיבה העיקרית לסירובם הוא כיבוש השטחים בידי הצבא, היוצר לדבריהם מצב שאינו שוויוני ואינו צודק. בזמן חתימת העצומה, סרבן הגיוס הדרוזי עומר סעד היה בתקופת מעצרו החמישית, והסרבן נתן בלנק שוחרר לא מכבר. הסרבנים ביקרו את המילטריזציה בבתי הספר בישראל, ואת מקומו של הצבא ביחס לקבוצות מוחלשות כמו יוצאי אתיופיה. מארגני העצומה סיפרו כי השתחררו משרות צבאי בתואנות רפואיות, ואף היו שטענו כי מעשה זה רדיקלי יותר מישיבה בכלא מכיוון שלטעמם בכך הם דוחים את אידיאל ההקרבה.
יש גבול
"יש גבול" היא הוותיקה והבולטת בתנועות הסרבנות בישראל. התנועה הוקמה ב-1982 עם תחילתה של מלחמת לבנון הראשונה. במהלך מלחמה זו חתמו כ-3,000 חיילי מילואים על סירוב לשרת בשטח לבנון: "נשבענו להגן על שלומה וביטחונה של מדינת ישראל. אנו נאמנים לשבועה זאת. על כן אנו פונים אליכם לאפשר לנו לקיים את שרות המילואים בתחומי מדינת-ישראל ולא על אדמת לבנון". את העצומה הגישו לראש הממשלה ושר הביטחון בשם "יש גבול". מתוכם כ-150 נשפטו במשפט צבאי על סירוב פקודה. התנועה אינה מאמינה בסרבנות מוחלטת וגורפת מצה"ל, אלא מעודדת כל אדם ואדם במדינת ישראל לבחור את הקווים האדומים שלו. הקו הרשמי של התנועה הוא שגבול מדינת ישראל הוא הקו הירוק.
עם הסכמי אוסלו הפסיקה התנועה את פעילותה הפוליטית אך המשיכה (וממשיכה גם כיום) לתמוך בחיילים הרוצים לסרב לשירות חלקי/מלא בצה"ל. החל מיום העצמאות תשנ"ח מקיימת תנועת יש גבול ערב הדלקת משואות אלטרנטיבי ברחבת אמיל גרינצוויג שמול משרד ראש הממשלה בירושלים.
במהלך האינתיפדה השנייה הגישה התנועה תביעות נגד קצינים בכירים בצה"ל בבית הדין הפלילי הבינלאומי באשמת "פשעי מלחמה"; ונגד אחד מהם, דורון אלמוג, אף הוצא צו מעצר בבריטניה בעקבות תביעה זו, שלבסוף בוטל.
פרופיל חדש
מסרים עיקריים של התנועה:
אומץ לסרב
בינואר 2002 חתמו 51 חיילים וקציני מילואים על "מכתב הלוחמים". חותמי המכתב הודיעו על סירובם לשרת בשטחים מטעמי מצפון, והקימו את תנועת "אומץ לסרב". מאז חתמו על המכתב 650 לוחמים וקצינים במילואים.
תנועת "אומץ לסרב" מתנגדת לסירוב מלא לשרת בצה"ל ומתפארת בכך שרבים מחבריה הם קצינים לוחמים בצה"ל, אשר מוכנים ברצון לשרת בצבא, אך לא בפעולות אשר, לדידם, כל תכליתן היא דיכוי העם הפלסטיני. ססמת התנועה היא "סירוב לכיבוש זו ציונות".
מכתב הטייסים
ב-24 בספטמבר 2003, פורסם "מכתב הטייסים", אשר עליו חתמו 27 מטייסי חיל האוויר - טייסי מילואים וכאלה שכבר היו פטורים משירות מילואים, ובהם תא"ל (מיל.) יפתח ספקטור. שניים מביניהם היו טייסי מסוקי קרב (הכלים העיקריים המופעלים במסגרת הסיכולים הממוקדים). במכתב נאמר: . נימוקם של החותמים: . החותמים הבהירו שאין הם שוללים את השירות בצה"ל:. הרמטכ"ל הודיע שחותמי המכתב יקורקעו ולא יוכלו להדריך עוד פרחי טיס בבית הספר לטיסה. לפי תא"ל (מיל.) יצחק אמיתי, לשעבר ראש להק כוח אדם, חלק מהטייסים לא ידעו כי הם חתומים עליו, וכן רבים חזרו בהם והסירו חתימתם מהמכתב.
מכתב לוחמי סיירת מטכ"ל
בדצמבר 2003 פורסם "מכתב לוחמי סיירת מטכ"ל" על ידי 13 לוחמים המשרתים במילואים - מתוכם 9 מסיירת מטכ"ל, 2 שהודחו כבר ממילואים ביחידה בעקבות סרבנות קודמת ועוד 2 לוחמים מיחידות אחרות - ובו הודיעו כי יסרבו לשרת בשטחים. במכתב, שהופנה לראש הממשלה אריאל שרון, ציינו החותמים כי ימשיכו להגן על ביטחון מדינת ישראל מול אויביה, אך לא יתנו ידם לדיכוי הפלסטינים בשטחים ולשלילת זכויות האדם מהם ולא ישמשו חומת מגן להתנחלויות. נימוקם: "זה מכבר חצינו את גבול הלוחמים על צדקת דרכם, ובאנו אל גבול הלוחמים לדיכוי עם אחר".
מכתב הסרבנות, שהוגש שלושה חודשים לאחר מכתב הטייסים, עורר גינוי חריף מצד פוליטיקאים מהימין ומהשמאל גם יחד. בשמאל המתון גילו אמנם הבנה למניעי החותמים, אך גינו את מעשה הסרבנות. כך למשל, ח"כ אבשלום וילן ממרצ אמר: . ואילו בימין גינו בחריפות את המעשה ואף האשימו את השמאל הקיצוני בהמרדה. כך למשל, ח"כ צבי הנדל מהאיחוד הלאומי אמר:. הרמטכ"ל ורה"מ לשעבר אהוד ברק (שפיקד בעברו על סיירת מטכ"ל) קרא לחותמים לחזור בהם מיד וציין שאין מקום לנהל מאבק פוליטי על גב הצבא.שר הביטחון, שאול מופז, טען שהחותמים מנצלים את המוניטין של יחידתם על מנת לתקוף את מדיניות הממשלה. בתגובה למכתב הודיע צה"ל כי חותמי המכתב שלא יחזרו בהם יודחו מיחידתם ומצה"ל.
חננו
חננו היא עמותה שהוקמה בשנת 2001 ומעניקה סיוע משפטי בין השאר לסרבנים מימין בכל הנוגע לפינוי בכוח של אזרחים מבתיהם בהתנחלויות. כך למשל סייעה העמותה לחיילים שסירבו ליטול חלק ביישום תוכנית ההתנתקות בשנת 2005.
הלב היהודי
הלב היהודי היא עמותה שהוקמה ערב ביצוע תוכנית ההתנתקות, כשמטרתה הראשית הייתה סיוע לחיילים ושוטרים שהיו מעוניינים לסרב למשימת הפינוי. העמותה עסקה בעיקר בסיוע משפטי לחיילים ושוטרים שנמצאו בהליכים משמעתיים בכל הנוגע לסירובם למשימות הפינוי מגוש קטיף ועמונה. נוסף על משימות הסיוע, עסקה העמותה בהסברה, הכוללת חלוקת פליירים ועלונים לחיילים, בעיקר באזור התחנה המרכזית בירושלים. ארגון הלב היהודי קשור לארגון הגג הבית הלאומי, העוסק בסיוע לכלל העצורים במהלך ההתנגדות לפינויים השונים של אזרחים ישראלים מביתם ביו"ש. תנועת הלב היהודי מעודדת שירות בצה"ל ככלל, אך קוראת לסרב למלא פקודות שלדעתה "דגל שחור מתנוסס עליהן" ואינן נובעות משיקולי ביטחון אלא משיקולים פוליטיים.
מכתב "השמיניסטים הכתומים"
בספטמבר 2005, עם סיומה של תוכנית ההתנתקות, שלחו כמאה בני נוער תלמידי כיתות י"ב מכתב תחת הכותרת: "לא מתגייסים לצה"ל, צבא הגירוש והחורבן". במכתב שהופץ ברחבי הארץ ונשלח לחברי כנסת מימין ומשמאל, נכתב בין היתר: "לנו, החתומים מטה, אין כוונה ומוטיבציה לשרת בצבא שאחראי לגירוש 15 אלף אנשים מביתם, להחרבת יישובים ושרפת בתי כנסת וישיבות". המכתב עורר הד רב וחשש כבד לגל השתמטויות וסירובים מקרב בני הנוער שהשתתפו בהתנגדות לתוכנית ההתנתקות. חברי הכנסת ואישי ציבור מהימין בישראל התנערו מהמכתב וטענו כי הוא מייצג תופעה של פוסט טראומה שיש לקחת אותה בפרופורציה ולטפל בה בהבנה ורגישות. לעומתם, אישים אחרים, ובהם ערן שטרנברג, דובר יישובי גוש קטיף לשעבר, טען, כי מדובר בצעד ראשון של "התפכחות מהתמימות הילדותית שאפיינה את הציבור הכתום עד לקיץ האחרון".
לשליחת המכתב לא הייתה משמעות בפועל, ואירועי מלחמת לבנון השנייה הראו כי לא היה הד נרחב למכתב וכי רוב הציבור הדתי-לאומי התגייסו לצה"ל ולכוחות המילואים.
מאחז קידה
בשנת 2009, בעקבות ידיעות על התחייבות ממשלת ישראל לפינוי מאחזים ביהודה ושומרון, פנו אחדים מתושבי המאחז קידה לרמטכ"ל במכתב בו כתבו:
פסיקות בסוגיית הסרבנות
בנוסף למישור השיפוטי נוקט צה"ל בדרכים שונות לצמצום תופעת הסרבנות. לדוגמה, בספטמבר 2017 נערכה פגישת עבודה בין שר הביטחון אביגדור ליברמן ומפקד גלי צה"ל שמעון אלקבץ, בה סוכם כי זמרים שלא התגייסו לשירות צבאי מטעמי מצפון לא יושמעו בשידורי התחנה, וככלל מי שהיו סרבני מצפון לא ירואיינו בה.
הפצצת אהבה
הפצצת אהבה היא ניסיון להשפיע על אדם על ידי הפגנה של תשומת לב קיצונית וחיבה יתרה. בהתעללות נרקיסיסטית, הנרקיסיסט מציף את הקורבן במילים אוהבות ובפעולות פיזיות המלוות בהתנהגויות מניפולטיביות. ניתן להשתמש בטכניקה של הפצצת אהבה בדרכים שונות ולמטרות חיוביות או שליליות. פסיכולוגים זיהו הפצצות אהבה כחלק אפשרי מדפוס התעללות והזהירו מפניה. מטפלים בנפגעי כתות משתמשים בביטוי זה על מנת להדגיש שה"אהבה" היא מזויפת, ולמעשה אינה אלא מניפולציה פסיכולוגית, שמטרתה ליצור תחושה של אחדות בין חברי הכת, כנגד החברה האנושית שמחוץ לכת, הנתפשת כעוינת.
ענת ישראלי
כיום עורכת ראשית ב"קווים" הוצאה לאור.
עזיז חידר
עזיז חידר (בערבית: عزيز حيدر) הוא סוציולוג ערבי-ישראלי. חידר הוא פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים ועמית מחקר במכון ון ליר בירושלים, שבמסגרתו הוא ניהל את הפרויקט של השנתון הסטטיסטי לאוכלוסייה הערבית בישראל.
אודות
חיידר עשה דוקטורט בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטה העברית בירושלים ופוסט דוקטורט באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון. לאחר מכן שימש ראש המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת ביר זית במשך ארבע שנים והרצה בה עד שנת 1997. חידר מלמד במכללת דוד ילין ומשמש כעמית מחקר במכון טרומן באוניברסיטה העברית.
בשנת 1997 הקים את המכון ללימודים ערבים באוניברסיטת אל-קודס.
קמיל בצ'יו
קמיל בצ'יו (ברומנית: Camil Baciu; 21 ביוני 1926 – 22 באפריל 2005) היה מהנדס, עיתונאי וסופר מדע בדיוני יהודי-רומני-צרפתי.
קורות חיים
בצ'יו נולד בגאלאץ, רומניה, במשפחה יהודית, בשם Camillo Kaufman. הוא למד בבית הספר התיכון "וסילה אלכסנדרי" בעיר הולדתו והנדסה במכון הפוליטכני של בוקרשט עם התמחות במשאבות ומאווררים. הוא עבד שבע שנים במקצועו, אולם בהמשך פנה לכיוון אחר, כתיבת פרוזה ומחזאות. היה עיתונאי ב-Flacăra (הלהבה) ואסף בדיחות. הוא יצא לשיט בסירה משערי הברזל ועד הדלתה של הדנובה והעביר רשימות על כך לעיתונו.
בצ'יו היגר ב-1969 לליון, בצרפת. ב-1970 הוציא לאור את הגיליון הראשון והיחיד של כתב העת "Le Chronogonmoscopographe", שניתן חינם למי שהצליח בניסיון הראשון לבטא את שמו. הוא עבר לפריז, שם עבד במפעלי רנו.
הוא נסע לישראל, שם הכיר ישראלית, והתחתן איתה ולזוג נולד צמד תאומים.
בצ'יו ייסד את תיאטרון הפנטומימה Neutrino בליון. ב-1974 כתב את המחזה "Pledoarie pentru Augustin", שהוצג ב-Théâtre de l’Atelier, בפריז. הוא הירצה בפני קהלים בבלגיה ובישראל.
רותם קינן
רותם קינן (נולד ב-2 בנובמבר 1979) הוא שחקן, במאי, מחזאי ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה
רותם קינן נולד וגדל בפתח תקווה. אמו רחל היא מורה בתיכון, אביו יהודה עובד בתחום ההנדסה והתקשורת ולו אח אחד. למד בבית ספר היסודי עין גנים ובחטיבת הביניים פיינשטין. למד שנה בתיכון ברנר פתח תקווה ואז עבר לתיכון הדרים בהוד השרון, שם סיים בגרות בספרות ובתיאטרון. מגיל שמונה הלך לחוגי דרמה ושיחק בהצגות נוער בניהולו של אדי מוכתר. בתקופת התיכון היה בצעירי הבימה, שם למד עם ליאורה ברנשטיין וליאור שלג. בתיכון היה גם בצעירי הקאמרי, קבוצת צעירים שהקימו הבמאי עמית גזית והמחזאי יגאל אבן אור, במסגרתו שיחק בהצגה "ילדי הנרות" שאבן אור כתב וגזית ביים.
בצבא הוצב רוב השירות בבסיס גדנ"ע בשדה בוקר, אליו הגיעו צעירים יהודים מהתפוצות כדי להתנסות בחווייה צבאית. הוא התחיל כמפקד כיתה וסיים כמפקד פלוגת מרווה, בדרגת סגן, במסגרת חיל החינוך.
קריירה
קינן למד במסלול התלת-שנתי בסטודיו למשחק ניסן נתיב תל אביב, אותו סיים ב-2005. ב-2003 זכה במלגת קרן שרת אמריקה ישראל. בסטודיו פגש את חבריו לאנסמבל ציפורלה והקים את האנסמבל ביחד עם תשעה מחבריו לכיתה, בתום השנה השלישית ללימודיהם. איתם המשיך לשחק, ללמד ולהופיע במשך שבע שנים, עד לשנת 2012, אז עזב את ציפורלה. האנסמבל זכה בפרס קיפוד הזהב 2007 בקטגוריה "עבודה קבוצתית". זכה בתמיכת מפעל הפיס 2007. "דרך חגב" זכתה בפרס הצגת השנה "קיפוד הזהב", 2011 וכן בפרסי המלחין, עיצוב התאורה ועיצוב התלבושות.
הוא כתב וביים ביחד עם דני אשור את המחזה הקצר "צפירה", במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר בצוותא 2003. המחזה מתרחש ביום הזיכרון, בו חבורה של חללים מארגנים לעצמם טקס במקביל לטקס החי שנערך על ידי גנרל. זהו מחזה סאטירי עם הומור שחור. ההצגה רצה שנה וחצי בצוותא ובתמונע והייתה מועמדת להצגת השנה בפרס קיפוד הזהב.
הוא כתב את המחזה "הבלש העברי חוזר", שעלה בסטודיו למשחק ניסן נתיב ירושלים בבימויו של שלום שמואלוב, ב-2006. המחזה מספר על דוד תדהר, הבלש העברי הראשון ומתרחש בתל אביב של שנות ה-20 של המאה ה-20 ומככבים בו גם מאיר וצינה דיזנגוף.
הוא עיבד וביים גרסה ישראלית למחזה "אגממנון" מאת איסכילוס, בתיאטרון הסימטה, החל מ-2007.
בטלוויזיה שיחק בתפקיד מורדי כהן, יועץ התקשורת של ראש הממשלה בסדרה "ילדי ראש הממשלה", ששודרה ב-HOT ב-2011/2. כמו כן שיחק בתפקידי אורח בסדרות "מסודרים", "המובילים" ו"חי, צומח, דומם". ב-2011 קינן שיחק בקופרודוקציה של תיאטראות הבימה ושאוביהנה מברלין, בהצגה "היום שלפני האחרון", פרי עטה ובבימויה של יעל רונן. הצגה שעוסקת מזוויות שונות בסוף העולם, שיתוף פעולה בין שחקנים יהודים, ערבים וגרמנים. ההצגה הופיעה בישראל, צרפת, גרמניה ופורטוגל. כמו כן שיחק בהצגות "חברון", "המלך ליר" ו"הגדר" בתיאטרון הקאמרי.
קינן שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של ערן קולירין "ההתחלפות" (2012). הוא גילם את דמותו של עודד, דוקטורנט לפיזיקה שמתחיל להתבונן על חייו. הסרט היה מועמד לפרס בתחרות הרשמית בפסטיבל ונציה 2011 וקינן זכה בפרס השחקן בפסטיבל חיפה 2011. הוא שיחק בתפקיד משני בסרטו של עמיר מנור "חיותה וברל" (2012).
הוא שיחק בסרט "מי מפחד מהזאב הרע", בבימויים של אהרון קשלס ונבות פפושדו הסרט הוקרן בפסטיבל טרייבקה, ניו יורק, באפריל 2013 וזכה לשבחים.
הוא כתב תסריטים ודיאלוגים לסדרות ותוכניות הטלוויזיה "שחק אותה סשו", "תיכון השיר שלנו", "דני הוליווד", "לא לפני הילדים" ו"קצרים".
קינן תרגם את המחזה האמריקני של ג'ון קריאני "Almost, Maine" בשם "קריית כמעט". קינן משמש כמורה למשחק וליצירה אישית בבית הספר "אימפרו" ברמת גן. היה מורה ליסודות המשחק בבית הספר לאומנויות מנשר (2011-2009).
בשנת 2013–2014 התחיל ללמד באקדמיה לתיאטרון ומחזות זמר, בניהולו של עידן ליפר, במרכז רוזין, תל אביב.
החל משנת 2014 משמש כמנהל אמנותי של פסטיבל תיאטרון קצר בצוותא.
בשנת 2017 גילם את דמותו של "הרב שפיצר" בסדרה "שבאבניקים" של HOT. באותה שנה החל לשחק בתפקיד תא"ל כספי בעונה השנייה בסדרת הטלוויזיה "פאודה" והמשיך עד לעונה הרבעית.
בשנת 2018 השתתף קינן בפרסומת ל"הרשות להגנת הצרכן".
בשנת 2020 גילם קינן את דמותו של יוסף בלפור מנהל בית הספר, בסדרה "בת השוטר" ובשנת 2022 שיחק בסדרה כל עוד בלבב בתפקיד מדריך מסע לפולין.
בשנת 2023 גילם קינן את אלכס, רואה חשבון בעל חרדה חברתית, בסדרה שישה אפסים של תאגיד השידור הציבורי כאן 11.
חיים אישיים
רותם קינן נשוי לשחקנית והתסריטאית נועה לזר קינן מאז 2009, והם הורים לשני ילדים.
כתיבה לטלוויזיה
בשנים 2008–2011:
Boss Bitch
Boss Bitch (מעוצב: B**ch Boss; בעברית: בוסית כלבה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפרית האמריקאית דוג'ה קאט. השיר יצא לאור ב-23 בינואר 2020, על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס, כסינגל מתוך פסקול הסרט "ציפורי הטרף: והארלי קווין המהממת".
השיר הגיע למקום השמיני במצעד השירים של אירלנד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי דוג'ה קאט, אשניקו, עימאד רויאל וסקיי אדמס והופק על ידי עימאד רויאל גם כן. לאחר שמייגן די סטליון ונורמני הוציאו את השיר "Diamonds", כסינגל הראשון מתוך פסקול הסרט, הוחלט כי "Joke's on You" של שרלוט לורנס יהיה הסינגל השני מתוך הפסקול, והוחלט כי השיר הזה יהיה הסינגל השלישי מתוכו.
עם יציאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בדומה לשאר שירי הפסקול. כמו כן, צבר השיר למעלה מ-175 מיליון השמעות בספוטיפיי.
וידאו קליפ
נכון ליוני 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-272 מיליון צפיות.
אוליבריוס
אניקיוס אוליבריוס (לטינית: Anicius Olybrius) היה קיסר רומי בין 11 ביולי 472 ו-2 בנובמבר 472.
חייו
אוליבריוס היה ככל הנראה מצאצאי אניקיוס הרמוגניאנוס אוליבריוס, שהחזיק במשרת הקונסול בשנת 395 ואשתו נקראה אניקיה יוליאנה. מכאן ניתן להקיש ששניהם היו מחברי משפחת אניקיוס החזקה באיטליה. בערך בשנת 454 נישא לפלקידיה, בתם הצעירה של הקיסר ולנטינינוס השלישי וליקיניה אאודוקסיה. ייתכן והמניע לנישואים היה רצונו של ולנטיניוס לחזק את קשריו עם האצולה האיטלקית, במיוחד בעימותו מול גנרלים רבי עוצמה כמו פלביוס אאטיוס (aëtius).
אחרי מותו של הקיסר מיוריאנוס בשנת 461 הפעיל גאיזריק לחץ למינוי אוליבריוס, עמו היה קשור עתה בקשרי נישואין, למשרת הקיסר. סיבה נוספת הייתה יכולה להיות נוכחותו של גאוּדנטיוס, בנו של פלאביוס אאטיוס, בחצרו. לחציו לא הועילו ולתפקיד מונה ליביוס סוורוס, בן חסותו של הגנרל הברברי ריקימר. גאיזריק הפעיל לחצים למנותו שוב בשנת 465, אך גם כאן נכזבו תקוותיו ולתפקיד מונה אנתמיוס.
בשנת 472 נשלח אוליבריוס לאיטליה על-ידי לאון הראשון, לכאורה כדי לסייע לקיסר אנתמיוס במאבקו בריקימר, חותנו ובהמשך, לנסות לכרות ברית בין ביזנטיון לבין הוונדלים, שעם מלכם היה אוליבריוס קשור בקשרי נישואין. ככל הנראה, שיחק כאן ליאו משחק כפול. הוא חשש מכך שאוליבריוס ישנה את טעמו כאשר יגיע לרומא וישלב כוחות עם גאיזריק כדי להשתלט על רומא. הכרוניקאי הביזנטיני מאלאלאס מספר כי ליאו שלח במקביל שליחים לאנתמיוס ובידם הוראה כפולה: הרוג את ריקימר ואחר כך הרוג את אוליבריוס עצמו. ככל הנראה, ריקימר תפס את השליחים והציג את מכתבי ההוראה לאוליבריוס. ככל הנראה במהלך חודש אפריל 472 מונה אוליבריוס לתפקיד הקיסר. מאחר שאנתמיוס נרצח בהוראת ריקימר רק ביולי, הוא שלט ככל הנראה כקיסר משך חודשיים בעוד קודמו בחיים. אחרי מותו של ריקימר זמן קצר אחרי כן, הגיע בן אחותו גונדובאד, למלא את מקומו. זמן לא רב אחרי כן, במהלך החודש השישי או השביעי לכהונתו, נפטר אוליבריוס בנסיבות טבעיות. הוא נחשב לנצר האחרון לשושלת תאודוסיוס. אשתו ובנותיו, שנותרו כל העת בקונסטנטינופול, האריכו ימים שנים רבות אחריו.
ערב חג המולד
מנהגי החג
במרבית המדינות הנוצריות נהגו להפסיק לעבוד בשעה מוקדמת של היום (בדומה לערב חג בישראל). במדינות אירופה נהוג להכין בערב את שולחן החג, להציב את עץ חג המולד ולקשט אותו (בארצות הברית נוהגים להציב את העץ כבר לאחר חג ההודיה).
בנצרות הקתולית אירועי חג המולד מתחילים ביום ערב חג המולד עצמו - ומיסה מיוחדת נערכת בבוקרו של ערב חג המולד. עונת חג המולד מסתיימת בחג ההתגלות - ב-5 בינואר.
בחצות הלילה שבין ערב חג המולד לחג המולד נערכת מיסת חצות מיוחדת - מיסת חג המולד המציינת את תחילתו של חג המולד.
כמו כן נוהגים הנוצרים בערב החג לאכול את ארוחת חג המולד - ארוחה חגיגית שהמנה העיקרית בה היא תרנגול הודו או חזיר. בגרמניה נהוג לאכול קרפיון צלוי. במדינות מזרח אירופה ובייחוד בפולין ולטביה נהוג לאכול ארוחת חג ללא בשר.
ערב החג הוא המועד בו, לפי הפולקלור הנוצרי, סנטה קלאוס עובר בין הבתים ומחלק את המתנות לילדים. בצ'כיה, פולין, אירלנד, אוסטרליה, בריטניה, שוודיה, דנמרק, נורווגיה, רוב חלקי גרמניה ובפורטוגל נהוג לפתוח את המתנות בערב, באיטליה וארצות הברית נהוג לפתוח את המתנות בבוקר חג המולד.
בספרד ואמריקה הלטינית נהוג לפתוח את המתנות רק בבוקר חג ההתגלות - ב-6 בינואר.
קישורים חיצוניים
Jul
איתי גולדפדן
איתי גולדפדן (נולד ב-24 באפריל 1996) הוא שחיין ישראלי. פעמיים ברציפות אלוף ישראל בשחייה ושיאן ישראל במשחה ל-50 מטר חזה וסגן אלוף אירופה לנוער במשחה ל-100 מטר חזה (דורדרכט 2014). בעל מדליית כסף מהמכביה העשרים (2017).
ביוגרפיה
גולדפדן מתאמן בקבוצת הפועל עמק חפר בהדרכתו של אסף מימון.
2013
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 2013 סיים גולדפדן במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 28.92 שניות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 28.85 שניות, פעמיים במקום שמיני במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.91 שניות. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 23.76 שניות ובמשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.09 דקות.
2014
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בפברואר 2014 זכה גולדפדן במדליית ארד, במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 28.21 שניות, אחרי יהב שחף מהפועל ירושלים (27.64 שניות) ומיקי מלול ממכבי קריית ביאליק (28.07 שניות). בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אישי חדש של 28.03 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 23.10 שניות ובמקום שמיני במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.71 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 1:02.21 דקות.