cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של חוף השנהב
בשנים 1844-1843 הפכו מספר אזורים בחוף השנהב לפרוטקטורט צרפתי. במסגרת המירוץ לאפריקה, הפך ב-1886 כל אזור החוף למושבה צרפתית אשר הוכרזה רשמית ב-1893, לאחר ההשתלטות על המדינה כולה, והתקיימה עד 1946. בין השנים 1946 ל-1958 הייתה חוף השנהב חלק מהאיחוד הצרפתי שכלל את מושבותיה לשעבר של צרפת במסגרת הרפובליקה הרביעית. ב-1958 ניתנה לחוף השנהב אוטונומיה במסגרת הקהיליה הצרפתית, עד לקבלת עצמאותה ב-1960.
לאחר קבלת העצמאות נבחר פליקס הופואה-בואני כנשיאה הראשון של חוף השנהב והקים רפובליקה בשלטון מפלגה אחת, המפלגה הדמוקרטית של חוף השנהב. תחת הנהגתו שגשגה כלכלתה המדינה בשני העשורים הראשונים לקיומה, בהשוואה לשכנותיה, תוך סיוע מסיבי מצרפת וממדינות מערביות נוספות. לאחר מותו של הופואה-בואני ב-1993 החלו בחוף השנהב סכסוכים בין הקבוצות האתניות השונות בשל המצב הכלכלי שהחל להתדרדר מתחילת שנות ה-80 ואילך. סכסוכים אלה החריפו לעימות על רקע מוצא, תרבות ודת והביאו להפיכה צבאית ב-1999 ואחריה לשתי מלחמות אזרחים אשר חילקו את המדינה בין מוסלמים שבצפון המדינה לנוצרים שבדרומה. עלייתו לשלטון של מנהיג האופוזיציה אלאסן ואטארה לאחר מלחמת האזרחים השנייה ב-2011 איחדה מחדש את המדינה והביאה לסיומה תקופה ארוכה של חוסר יציבות ושפיכות דמים.
פרהיסטוריה והיסטוריה מוקדמת
רק מעט ידוע על תושביה המקוריים של חוף השנהב, והיסטוריונים מאמינים כי הוחלפו או נטמעו לחלוטין באבותיהם של תושביה הנוכחיים. ההיסטוריה המתועדת הראשונה על האזור מופיעה בזיכרונותיהם של סוחרים מצפון אפריקה, שכבר מהתקופה הרומית המוקדמת הובילו שיירות גמלים אשר חצו את מדבר סהרה וסחרו במלח, זהב, עבדים ומוצרים נוספים. נקודות המסחר הדרומיות ביותר בנתיב הסחר חוצה סהרה שכנו על גבול המדבר, ונתיבי מסחר משלימים נמשכו מהן דרומה עד קצה יער הגשם. הנקודות החשובות ביותר - ג'נה, גאו וטימבוקטו - גדלו למרכזי סחר גדולים שתמכו בהקמת האימפריות הגדולות של סודאן, אשר שלטו בזכות כוחן הצבאי על נתיבי המסחר ושמרו על דומיננטיות מול מדינות שכנות. האסלאם חדר לאזור באמצעות סוחרים ערבים מצפון אפריקה, התפשט במהירות ולאחר התאסלמותם של רבים מהמנהיגים, הפכו האימפריות הסודאניות גם למרכזי לימוד חשובים של דת זו. החל מהמאה ה-11, כאשר החלו השליטים הסודאניים לאמץ את האסלאם, התפשטה זו דרומה אל תוך שטחיה הצפוניים של חוף השנהב של ימינו.
גאנה, שהייתה האימפריה הסודאנית המוקדמת ביותר, שגשגה בשטח מזרח מאוריטניה של ימינו בין המאה ה-4 ל-13. בשיא כוחה במהלך המאה ה-11 השתרע שטחה מהאוקיינוס האטלנטי ועד לטימבוקטו. לאחר דעיכת האימפריה של גאנה הפכה אימפריית מאלי למדינה מוסלמית רבת עוצמה שהגיעה לשיא כוחה בתחילת המאה ה-14, וחלקה הצפון מערבי של חוף השנהב נכלל בשטחה (באזור העיירה אודיאן (Odienné) של ימינו). דעיכתה האיטית של מאלי החל מסוף המאה ה-14 הובילה לחוסר שקט בקרב תושביה ולמרד של מדינות וסאליות, שאחת מהן, סונגהאי, שגשגה כאימפריה בין המאות ה-14 ל-16. גם אימפריה זו סבלה מחוסר שקט שהוביל למלחמות פנימיות בין קבוצות אתניות שונות, וכתוצאה מכך החלה הגירה של חלק מהתושבים דרומה לעבר חגורת יער הגשם. היער הצפוף אשר כיסה את מחציתה הדרומית של חוף השנהב של ימינו שימש כמחסום מפני שלטון חזק ומאורגן בקנה מידה גדול בדומה לאימפריות שהתקיימו בצפון, ותושבי הדרום התגוררו בכפרים בודדים או בצבר של מספר כפרים סמוכים, כאשר המגע עם העולם החיצון צומצם לביקורים אקראיים של סוחרים, בעוד הכפריים התקיימו על חקלאות וצייד.
חמש מדינות חשובות שגשגו בחוף השנהב בתקופה הפרה-קולוניאלית: ממלכת בני אברון, שבט שהשתייך לאקאן, ייסד במאה ה-17 את ממלכת גייאמאן (Gyaaman) לאחר שעזב את תחומי קונפדרציית אשנטי ששכנה בשטח גאנה של ימינו. ממקום מושבם סמוך לבונדוקו, הרחיבו האברון את שליטתם על שטחיה של האחרונה והפכו את העיר למרכז חשוב של מסחר ושל לימודי אסלאם. אימפריית קונג המוסלמית הוקמה על ידי הדיולה בתחילת המאה ה-18 במרכז צפון חוף השנהב בשטח שאוכלס גם על ידי הסנופו (Senufo) אשר נמלטו מהאיסאלמיזציה באימפריית מאלי. על אף שקונג הפכה למרכז משגשג של חקלאות, מסחר ומלאכה, הביאו המתחים האתניים לשקיעה הדרגתית של הממלכה, והעיר קונג נחרבה ב-1895 על ידי סאמורי טורה, שליט אימפריית ואסולו. באמצע המאה ה-18 הוקמו שלוש ממלכות נוספות בחלקה המרכזי-מזרחי של חוף השנהב על ידי קבוצות נוספות שנמלטו מהאשנטי - אחת על ידי הבאולה (Baoulé) ושתיים על ידי האגני (Agni) - הסאנווי (Sanwi) והאינדני (Indénié). לבאולה הייתה חברה מפותחת מבחינה פוליטית ותרבותית ומנגנון השלטון שלהם הורכב מנגידויות, בראשן עמדו צ'יף, מלך או מלכה (בהתאם לגודלו של הכפר) אשר נעזרו כל אחד במועצה מייעצת. הנגידויות יצרו איחוד ביניהן לרמה פוליטית גבוהה יותר בראשה עמדו צ'יפים שעבדו בשיתוף פעולה ליצירת מדיניות אזורית ופתרון סכסוכים פנימיים. שיטת ממשל זו שרדה עד ימינו, אם כי המעבר למחוזות והפוליטיקה ברמה הלאומית רוקנו מתוכנן את רוב סמכויותיהם של הצ'יפים. בתקופה הקולוניאליסטית התנגדו הבאולה בחריפות לניסיונות הכיבוש הצרפתיים. צאצאי בני האגני ניסו להשיב את זהותם הלאומית זמן רב לאחר עצמאותה של חוף השנהב; ב-1969 נעשה ניסיון של צאצאי שליטי ממלכת סאנווי להיפרד מחוף השנהב ולהקים ממלכה עצמאית בדרום מזרח המדינה.
תחילת ההשפעה האירופאית
יבשת אפריקה, הממוקמת בין אירופה למוצרי המותרות של המזרח הרחוק הפכה במהירות למטרתם של מגלי הארצות ממוצא אירופי החל מהמאה ה-15, כאשר הראשונים מביניהם היו פורטוגזים. מדינות אירופאיות נוספות הצטרפו ונוצרו יחסי מסחר עם מקומיים באזורי חוף רבים. תחילה, כלל המסחר מוצרים כגון זהב, שנהב ופלפל, אך הקמתן של מושבות אירופאיות ביבשת אמריקה במאה ה-16 יצרה ביקוש גובר לעבדים, אשר הובילה לחטיפתם ושעבודם של תושבים מאזורי החוף במערב אפריקה.
בדומה לשאר אזורי החוף במערב אפריקה, הייתה גם חוף השנהב נתונה להשפעות אלה, אך חסרונם של מקומות מוגנים לעגינת אוניות מנעו מהאירופאים להקים נקודות מסחר קבועות בשטחה. משום כך, המסחר באמצעות אוניות לא היה סדיר ושימש בתפקיד שולי בחדירת האירופאים לחוף השנהב שהסתיימה לבסוף בכיבושה. למסחר בעבדים, במיוחד, הייתה השפעה מועטה על התושבים המקומיים. המסחר הרווחי בשנהב, אשר נתן למדינה את שמה, התפתח במהלך המאה ה-17, אך הביא לירידה דרסטית במספר הפילים וכתוצאה מכך כמעט דעך בתחילת המאה ה-18.
המסע הצרפתי המתועד המוקדם ביותר למערב אפריקה התרחש בשנת 1483 והיישוב הצרפתי הראשון באזור, סן-לואי, הוקם בשטח סנגל של ימינו באמצע המאה ה-16, כאשר באותה תקופה מסרה הולנד לצרפת את האי גורה. מיסיון צרפתי הוקם ב-1687 באסיני (Assinie), סמוך לגבול עם חוף הזהב, והפך לנקודת היישוב האירופאית הקבועה הראשונה באזור, אך נעזב לאחר מספר שנים ורק באמצע המאה ה-19 הצליחו הצרפתים להיאחז בקביעות בחוף השנהב. באותו הזמן, כבר היו לצרפתים יישובים בשפך נהר סנגל ובמקומות נוספים לאורך חוף מערב אפריקה הכוללים בימינו את סנגל, גמביה וגינאה, כאשר לבריטים היו מאחזים קבועים משלהם באותו אזור וכן נוספים במפרץ גינאה, מזרחית לחוף השנהב.
במאה ה-18 פלשו לחוף השנהב שתי קבוצות שהשתייכו לאקאן - האגני, אשר התיישבו בדרום מזרח, והבאולה אשר התיישבו במרכז. בשנים 1842–1843 חתם האדמירל לואי אדואר בואט-וילומז על הסכם עם מלכי אזור גראן-בסאם ואסיני, אשר הכניס את תחומי שליטתם תחת פרוטקטורט צרפתי. חוקרים, מיסיונרים, חברות מסחריות וחיילים הרחיבו בהדרגה את השטח בשליטת צרפת מאזור הלגונות שבחוף אל פנים הארץ. ההסכמים שחתמה צרפת עם המנהיגים המקומיים אפשר להשליט את ריבונותה באזורים בהם הקימה מאחזים וזכתה בזכויות מסחריות בתמורה לעמלה אשר שולמה על השימוש בשטח. הסדר זה לא היה לרוחה של צרפת משום שהמסחר היה מוגבל בהיקפו ולעיתים קרובות צצו אי הבנות לגבי סעיפי ההסכמים. אף על פי כן שמרה הממשלה הצרפתית על ההסכמים בתקווה שהיקף המסחר יורחב. בנוסף הייתה צרפת מעוניינת להמשיך ולקיים נוכחות רבת היקף ככל האפשר כדי למנוע את ההשפעה הבריטית הגוברת באזור מפרץ גינאה.
תבוסת צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה, וכתוצאה מכך איבוד מחוז אלזס-לורן לגרמניה, גרמה לממשלת צרפת לנטוש את שאיפותיה הקולוניאליות ולהחזיר את חילות המצב שלה ממאחזיה ומתחנות המסחר במערב אפריקה, והותירה אותם בניהולם של סוחרים צרפתים שעזבו את צרפת והתגוררו באזור בקביעות. ב-1884 נערכה ועידת ברלין, שמטרתה העיקרית הייתה להצדיק את המירוץ לאפריקה בין מדינות אירופה. אוטו פון ביסמרק היה מעוניין בהגדלת חלקה של גרמניה באפריקה והעריך שהדבר יתאפשר באמצעות עידוד תחרות בין בריטניה לצרפת. במסגרת סיכומי הוועידה ב-1885 הוחלט כי רק החזקה בפועל של החוף האפריקני תוכר על ידי המדינות המתחרות כשטח השייך למדינה הטוענת לבעלות עליו. הסכם נוסף מ-1890 הרחיב את ההגדרה גם לפנים היבשת והגביר את התחרות על שטח בין המדינות, בעיקר מצד בלגיה, פורטוגל, בריטניה וצרפת.
כינון השלטון הצרפתי
עד סוף העשור של 1880 גיבשה צרפת את שליטתה האפקטיבית (מבחינת הסכמי ועידת ברלין) על אזורי החוף ובריטניה הכירה בריבונותה ב-1889. באותה שנה מונה טרש-לאפלן כמושל בתואר בלבד, ולאחר שהפכה חוף השנהב רשמית למושבה צרפתית קיבל קפטן באנז'ר את תפקיד המושל. הסכמים עם ליבריה ב-1892 ועם בריטניה ב-1893 גיבשו את גבולותיה המערביים והמזרחיים של המושבה, אך הגבול הצפוני נותר ללא סימון, היות שצרפת הייתה מעוניינת לחבר חלקים מוולטה עילית ומסודאן הצרפתית לחוף השנהב מטעמים כלכליים ואדמיניסטרטיביים.
התקופה הקולוניאלית הצרפתית
חוף השנהב הפכה רשמית למושבה צרפתית ב-10 במרץ 1893, ובאנז'ר, שסקר את השטחים הסמוכים לגבול עם חוף הזהב, מונה כמושלה הראשון. באנז'ר ניהל את המשא ומתן עם ליבריה ועם בריטניה (ששלטה בחוף הזהב) לגבי גבולות המושבה במערב ובמזרח וניהל את המערכה כנגד סאמורי טורה, אשר נלחם כנגד הצרפתים עד שנלכד ב-1898.
במהלך השנים הראשונות לקיום המושבה, יצאו משלחות צבאיות להקים מוצבים בחלקיה הפנימיים של הארץ, פעולות שהביאו להתנגדות עזה מצד המקומיים, גם באזורים שעם שליטיהם נחתמו בריתות והסכמי חסות. מבין אלה שהתנגדו בצורה החריפה ביותר היה סאמורי טורה, אשר הקים בעשורים של 1880 ו-1890 אימפריה רחבת ידיים אשר כללה חלקים גדולים מגינאה, מאלי, בורקינה פאסו וחוף השנהב של ימינו. צבאו הגדול והמצויד היטב של טורה, שהיה גם בעל יכולת ייצור עצמי ותחזוקה של כלי נשקו, נהנה מתמיכה נרחבת בקרב תושבי אותם אזורים. הצרפתים הגיבו להתפשטות האימפריה של טורה באמצעות לחץ צבאי מתמשך ומערכות צבאיות, אשר נתקלו בהתנגדות עזה, התנהלו בעוצמה הולכת וגדלה החל מאמצע העשור של 1890 והסתיימו בלכידתו של טורה ובפירוק האימפריה שלו ב-1898.
ב-1900 הטילה צרפת מס גולגולת, שתכליתו אספקת כוח אדם לעבודות ציבוריות שבוצעו במושבה. העבודות הציבוריות שניהלו השלטונות הקולוניאליים הצרפתיים וניצולם של המשאבים הטבעיים דרשו כמות גדולה של ידיים עובדות ולכן יושמה מערכת של עבודת כפייה, במסגרתה היה על כל תושב בוגר של חוף השנהב לעבוד במשך עשרה ימים בשנה בעבודות ציבוריות ללא כל תמורה, כחלק ממחויבותו למדינה. מערכת זו סבלה משימוש לרעה והייתה לאחד האספקטים השנואים ביותר של השלטון הצרפתי שגרם למספר מרידות. מכיוון שכמות האוכלוסייה המקומית לא הייתה מסוגלת לספק את כוח האדם הדרוש לעבודות הציבוריות שדרשו השלטונות ביערות ובמטעים, גייסו הצרפתים כמות גדולה של עובדים מוולטה עילית לעבודה בחוף השנהב. מקור זה של עובדים היה כה חשוב לחיי הכלכלה של המושבה, עד שב-1932 סיפחה אפריקה המערבית הצרפתית חלק גדול מוולטה עילית לחוף השנהב וניהלה אותם כיחידה אדמיניסטרטיבית אחת. תושבים רבים בחוף השנהב ראו במס הפרה של תנאי הסכמי החסות מכיוון שנראה היה שצרפת דורשת מהשליטים המקומיים את המקבילה למנהג במקום להפך. חלק גדול מהאוכלוסייה, בעיקר בפנים הארץ, ראה במס סמל משפיל לכניעה.
בין השנים 1904 ל-1958 הייתה חוף השנהב חלק מפדרציית מערב אפריקה הצרפתית ונחשבה כמושבה וכטריטוריה צרפתית מעבר לים תחת הרפובליקה הצרפתית השלישית. עד לתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה נוהלו ענייניה הממשלתיים של הפדרציה מפריז. מדיניות צרפת במערב אפריקה השתקפה בעיקר מהפילוסופיה שלה לגבי "התאחדות", שפרושה שהתושבים המקומיים היו רשמית נתינים ללא זכות בחירה באפריקה או בצרפת. ב-1905 ביטלה צרפת רשמית את העבדות במרבית שטחיה במערב אפריקה.
ב-1908 התמנה גבּריאל אנגולבאן למושל חוף השנהב. גבּריאל אנגולבאן, שהיה בעל ניסיון מועט באפריקה, האמין שהמשך פיתוחה של המושבה אפשרי רק באמצעות כיבוש-בכוח, או "פיוס" לכאורה, של האוכלוסייה המקומית. כתוצאה מכך נשלחו משלחות צבאיות לפנים הארץ לדיכוי התנגדות ושליטים מקומיים נאלצו לציית לחוקים כנגד העבדות, לספק סבלים ומזון לכוחות הצבא ולהבטיח את שלומם של הסוחרים ואנשי השלטונות הצרפתיים. הצרפתים, מצידם, הסכימו לא לפגוע במנהגים ובמסורות ובעיקר לא להתערב בבחירת שליטים מקומיים. אף על פי כן, התעלמו הצרפתים לעיתים קרובות מהצד שלהם בהסכם והדיחו או הגלו שליטים שנחשדו בהסתה למרד. בנוסף, ארגנו הצרפתים מחדש כפרים והקימו מנגנון אדמיניסטרטיבי במדים ברוב שטחה של המושבה. לבסוף, החליפו הצרפתים את מערכת המנהג במענקים המבוססים על ביצוע.
המדיניות הצרפתית במושבותיה שילבה מושגים כמו התאחדות והטמעה. ההטמעה הניחה מראש את עליונותה של התרבות הצרפתית על פני תרבויות אחרות, כך שבפועל הייתה מדיניות ההטמעה במושבות מכוונת להרחיב את השפעות השפה, המוסדות, החוקים והמנהגים הצרפתיים. מושג ההתאחדות ביטא בפועל את עליונות הצרפתים במושבות, ומוסדות ומערכות נפרדות נועדו למתיישבים ולמקומיים. תחת מדיניות זו, היו תושבי חוף השנהב זכאים לשמר את מנהגיהם, כל עוד התאימו לאינטרסים הצרפתיים. נוצרה שכבת עילית של מקומיים, אשר עברו הכשרה באדמיניסטרציה הצרפתית ושימשו כמתווכים בין הצרפתים ליתר התושבים. רמת ההטמעה הגיעה לכך שלאחר 1930 קיבלה קבוצה קטנה משכבת העילית את הזכות להגיש בקשה לקבלת אזרחות צרפתית. בכל אופן, מרבית תושבי חוף השנהב סווגו כנתינים צרפתים ונשלטו תחת עקרונות ההתאחדות, ללא זכויות פוליטיות, ונאלצו לעבוד במכרות, במטעים, בסבלות ובעבודות ציבוריות אחרות כחלק מהמס שהושת עליהם. בנוסף, ציפו מהם לשרת בצבא והם היו נתונים למערכת חוקים נפרדת, ה- indigénat.
במלחמת העולם השנייה נשלטה מערב אפריקה הצרפתית על ידי משטר וישי, אשר הכביד ידו על האוכלוסייה באמצעות גיוס בכפייה לעבודות ציבוריות ולשירות צבאי. כניעתה המהירה של צרפת בשלביה המוקדמים של המלחמה, גרמו לשינוי חשיבתי באזור כאשר תנועות פוליטיות הוקמו במערב אפריקה הצרפתית, ובחוף השנהב בכלל זה, תוך שימת דגש על לאומיות מקומית במקום השאיפה להפוך לחלק מצרפת. אינטלקטואלים אפריקניים רבים שהחלו את דרכם בתקופה זו הפכו לכוח משמעותי בתקופה שלאחר המלחמה.
עד 1958 נשלטה חוף השנהב על ידי מושלים שמונו על ידי הממשלה בפריז, אשר השתמשו במערכת אדמיניסטרטיבית ישירה וריכוזית, שנתנה רק מעט ביטוי לתושבי חוף השנהב מבחינת קביעת מדיניות. בנוסף, אימץ השלטון הקולוניאלי מדיניות של הפרד ומשול ויישם את רעיונות ההטמעה רק בקרב העילית המשכילה המקומית שעבדה עבור מנגנון המערכת השלטונית. השלטונות דאגו גם לשמר את הסטטוס קוו מבחינת שביעות רצונה של העילית המקומית, על מנת למנוע רגשות אנטי-צרפתיים. למעשה, על אף שהתנגדו לעקרונות ההתאחדות, האמינו חלק משכבת המשכילים המקומית שדרך ההטמעה יוכלו להשיג שוויון מלא עם הצרפתים ולא באמצעות קבלת עצמאות מלאה, שינוי אשר יוכל להפסיק את היתרונות הכלכליים העצומים בהיותם בריבונות צרפתית. לאחר שדוקטרינת ההטמעה יושמה במלואה, לפחות עקרונית, באמצעות הרפורמות שלאחר המלחמה, הגיעו מנהיגי חוף השנהב להסכמה שהעליונות הצרפתית נותרה בעינה והאפליה ואי השוויון יסתיימו רק בעצמאות.
עצמאות ושלטונו של הופואה-בואני
בדצמבר 1958 הפכה חוף השנהב לרפובליקה אוטונומית במסגרת הקהילייה הצרפתית כתוצאה ממשאל עם שהפך את כל מושבות הפדרציה של מערב אפריקה הצרפתית לחברות בקהילה (למעט גינאה, שהצביעה נגד המהלך). ב-11 ביולי 1960 הסכימה צרפת להעניק עצמאות מלאה לחוף השנהב, אשר הפכה למדינה ב-7 באוגוסט אותה שנה, תוך שהיא מאפשרת לתקופת חברותה בקהילייה לפקוע. העיר אביג'אן, אשר שמשה כמרכז המסחר הגדול, הוכרזה כבירת חוף השנהב.
ההיסטוריה הפוליטית בת זמננו של חוף השנהב קשורה בצורה הדוקה לקריירה של פליקס הופואה-בואני, נשיא הרפובליקה ומנהיג המפלגה הדמוקרטית של חוף השנהב (Parti Démocratique de la Côte d'Ivoire, או PDCI) מהכרזת העצמאות ועד למותו ב-7 בדצמבר 1993. הופואה-בואני נמנה עם מייסדיה של האספה האפריקנית הדמוקרטית (Rassemblement Démocratique Africain), התנועה הפוליטית שהוקמה בתקופה שקדמה למתן העצמאות, אשר הקיפה את כל מושבות מערב אפריקה הצרפתית, מלבד מאוריטניה.
הופואה-בואני נכנס לראשונה לחיים הפוליטיים ב-1944, כמייסדה של תנועת Syndicat Agricole Africain, אשר הצליחה להביא לשיפור בתנאי העבודה של החקלאים האפריקנים ויצרה את הגרעין ל-PDCI. לאחר מלחמת העולם השנייה, נבחר ברוב זעום לאספה המכוננת הראשונה. בעודו מייצג את חוף השנהב באספה הלאומית בין השנים 1946 ל-1959, הוקדשה רוב עשייתו ליצירת ארגון פוליטי אפריקני בין-טריטוריאלי והמשך מגמת השיפור בתנאי עובדים. לאחר תקופה כהונה בת שלוש-עשרה שנה באספה הלאומית, מתוכן כמעט שלוש שנים כשר בממשלת צרפת, הפך הופואה-בואני ב-1 במאי 1959 לראש הממשלה הראשון של חוף השנהב, ובנובמבר 1960 נבחר כנשיאה הראשון.
במאי 1959 חיזק הופואה-בואני את מעמדו כדמות דומיננטית בפוליטיקה של מערב אפריקה כאשר הוביל את חוף השנהב, בצוותא עם ניז'ר, וולטה עילית, ודהומיי ליצירת קונסיי דה ל'אנטאנט, ארגון אזורי המקדם פיתוח כלכלי. לשיטתו, הייתה הדרך לסולידריות אפריקנית באמצעות שיתוף פעולה כלכלי ופוליטי הדרגתי, תוך הכרה באי התערבות בענייניהן הפנימיים של מדינות אפריקניות אחרות.
הופואה-בואני היה שמרן בצורה משמעותית בהשוואה למנהיגים אפריקנים אחרים בתקופה הפוסט-קולוניאלית, שמר על קשרים הדוקים עם מדינות המערב ודחה עמדות שמאליות ואנטי-מערביות בהשקפתן של מנהיגים רבים באותה תקופה, מה שתרם ליציבות הכלכלית והפוליטית של חוף השנהב, לפחות בתחילת תקופת שלטונו. בשנות ה-60 וה-70 נהנתה חוף השנהב מפריחה כלכלית כתוצאה ממכירת מוצרים חקלאיים כגון קפה, קקאו וכריתת עצים, כאשר קשריה הטובים עם המערב, ובמיוחד עם צרפת, אפשרו את מכירתם במחירים גבוהים בהשוואה לשכנותיה. הופואה-בואני שלט אמנם בדרכים לא דמוקרטיות, כאשר למפלגת השלטון היה למעשה כוח בלתי מוגבל ולמפלגות מתחרות לא היה כל סיכוי להכניס נציגים לפרלמנט, אך נחשב כמנהיג אהוב ונערץ על העם והוביל את המדינה גם בתקופות של אבטלה ומיתון עמוקים, אשר החלו בשנות ה-80. האופוזיציה לשלטונו החלה ב-1982, כאשר סטודנטים פתחו בשביתה במחאה על איסור הפעילות הפוליטית בקמפוסים. לוראן גבאגבו, אקדמאי בעל השקפות שמאליות מאוניברסיטת אביג'אן, שהיה אחד מראשי המחאה, הציע בחירות רב-מפלגתיות ונאלץ לגלות לצרפת, שם הקים את החזית האיווארית הפופולרית (Front Populaire Ivoirien, או FPI).
בשל ההידרדרות במצב הכלכלי ובניסיון לשמר את שלטונו ערך הופואה-בואני "בחירות" בהן הוצגה מועמדותו בלבד. כצפוי, זכה ב-100% מקולות הבוחרים. עם ניצחונו, הדיח את המזכיר הכללי של מפלגתו ומינה עצמו ל"יושב הראש המבצע" של ה-PDCI, צעד שחיזק את שליטתו במדינה. הופואה-בואני החל בשורת צעדים שנועדו להאדיר את שמו ולהבטיח את מורשתו בחוף השנהב: לאחר העברת בירת המדינה לעיר הולדתו ימוסוקרו ב-1983 השקיע מאות מיליוני דולרים בפרויקטים שנשאו את שמו בעיר ובסביבותיה. סירוב המדינה לממן את בתי הספר המוסלמיים מצד אחד, והקמתה הבזבזנית של בזיליקת גבירתנו של השלום ביאמוסוקרו מצד שני, גרמה גם לאוכלוסייתה המוסלמית של חוף השנהב למחות כנגדו.
באוקטובר 1990 נערכו בפעם הראשונה בחירות רב-מפלגתיות לנשיאות והופואה-בואני זכה באופן ברור, עם כ-82% מקולות הבוחרים. תנועות האופוזיציה טענו לזיוף התוצאות, אם כי המועמד מטעם מפלגת FPI שהתמודד מול הופואה-בואני, לוראן גבאגבו, הצליח, יחד עם שמונה נציגים נוספים ממפלגתו, לזכות בפעם הראשונה במושבים בפרלמנט לזכות האופוזיציה.
לקראת סוף העשור של שנות ה-80 החלה בריאותו של הופואה-בואני להדרדר וב-PDCI החלו מאבקי כוח פנימיים לגבי זהות יורשו. ב-1990 טס הופואה-בואני לצרפת לטיפולי חירום בסרטן הערמונית ולפני שעזב מינה את אלאסן ואטארה כראש הממשלה. מינוי של ואטארה, כלכלן לשעבר מקרן המטבע הבינלאומית נכפה על הופואה-בואני כחלק מהסכם הלוואות שהקרן הסכימה להעביר לחוף השנהב. כאשר היה ברור כי הופואה-בואני לא יחזור לתפקידו, נטל ואטארה את סמכויותיו כנשיא וניהל את המדינה, אך המצב הסתבך כאשר מינה הופואה-בואני את נשיא הפרלמנט אנרי קונאן-בדייה כיורשו. עם מותו של הופואה-בואני ב-7 בדצמבר 1993 הכריז על עצמו קונאן-בדייה כנשיא ולאחר יומיים התפטר ואטארה מתפקידו מתוך כוונה להתמודד בעתיד על תפקיד הנשיא.
לאחר הופואה-בואני
בתחילת 1994 החל ואטארה לעבוד כסגן מנהל קרן המטבע הבינלאומית בוושינגטון די. סי. ונמנע מלעסוק בפעילות פוליטית. מתוך ה-PDCI התפצלה סיעה של תומכי ואטארה, במוצאו מוסלמי מהצפון, שהפכה למפלגת התאחדות הרפובליקנים (Rassemblement des Republica או RDR), יצרה לעצמה זהות כנציגת תושביה המוסלמים של צפון חוף השנהב ולמעשה הביאה ליצירת הקרע בברית שיצר הופואה-בואני עם תושבי אזור זה עוד ב-1940, כאשר פעל בשיתוף פעולה עם ראשי השבטים להפסקת מערכת עבודות הכפייה.
מהגרי העבודה שהגיעו מצפון חוף השנהב ומהמדינות השכנות לעבודה במטעים שבדרום בהזמנת הופואה-בואני השתייכו ברובם לקבוצות האתניות המוסלמיות של הדיולה, הסנופו והמלינקה ועבדו בצוותא עם הקבוצות האתניות של הבאולה, הבטס והדידה שהתגוררו בדרום והיו ברובן נוצריות. בתקופת השגשוג הכלכלי, כאשר הייתה עבודה רבה לכולם, ניתן למהגרים רשות על ידי השלטון להשיג לעצמם חלקות אדמה שלא היו בשימוש. רק לאחר שהתמעטו מקומות העבודה וחלקות האדמה החלו הבעיות על רקע ההבדלים התרבותיים בין הקבוצות.
אנרי קונאן-בדייה, אשר הפך לנשיא עם מותו של הופואה-בואני, ניסה לבסס את שלטונו במדינה שהפכה ליותר ויותר מפוצלת בין קבוצות שונות, והפעיל מדיניות שכונתה "איוואריות" ("Ivoirite"), שתכליתה לפנות לפטריוטיות וללאומנות של תושבי המדינה כ"ילידים" ו"איווארים טהורים" אשר יקבלו יחס מועדף על פני ה"זרים" - מהגרים שהגיעו ממדינות הצפון וצאצאיהם. לאפליה זו התווסף עד מהרה גם צד דתי, אשר כלל עד מהרה גם איווארים מוסלמים שהתגוררו בצפון. קונאן-בדייה התנכל לאוכלוסייה זו בכך שמנע מהם להשיג אזרחות ראויה, הטריד אותם באמצעות המשטרה והציגם בסטריאוטיפים גזעניים.
למדיניות האיוואריות היה גם מניע פוליטי, מכיוון שמפלגת PDCI נשענה על תמיכת הקבוצות האתניות בדרום בעוד שמפלגתו החדשה של ואטארה, ה-RDR, נהנתה מתמיכתם של הדיולה, הסנופו והמלינקה מהצפון. לפני הבחירות לנשיאות ב-1995 ביצע קונאן-בדייה צעד שנוי במחלוקת ושינה את חוקת המדינה כך שמועמדים לנשיאות יהיו חייבים להתגורר במדינה במשך חמש שנים עוקבות עד לבחירות ושעל ההורים להיות ילידי חוף השנהב. צעד זה נראה כניסיון ברור למדי למנוע מואטארה להתמודד כנגדו, היות שהאחרון התגורר בארצות הברית כחלק מעבודתו בקרן המטבע הבינלאומית ושאביו הגיע מבורקינה פאסו. מפלגות ה-RDR ו-FPI (בהנהגת לוראן גבאגבו, שחזר מגלותו והיה עתה חבר פרלמנט) זעמו על כך והחרימו את הבחירות. שיעור היענות נמוך ביותר מצד התושבים בבחירות וזכייתו של קונאן-בדייה עם תמיכה של כ-96% הייתה ניצחון חלול. הציבור ראה בזכייה המשך לדמוקרטיה המדומה של תקופת הופואה-בואני ואי השקט בקרב התושבים גבר, על רקע המשך הדיכוי של מדיניות האיוואריות והבעיות הכלכליות המעמיקות.
ב-23 בדצמבר 1999 הציגה קבוצת קצינים שורה של דרישות בפני קונאן-בדייה, ביניהן שחרור פעילים של ה-RDR מהכלא. קונאן-בדייה סירב ולמחרת, ב-24 בדצמבר, נערכה הפיכה צבאית: המורדים השתלטו במהירות על שדה התעופה ועל גשרים חשובים באביג'אן בעוד מהומות מתחוללות ברחבי העיר. קונאן-בדייה הכריז על פיזור הפרלמנט ונמלט מהמדינה לטוגו ומשם לפריז. הוקמה ממשלה זמנית בראשות רובר גֵאִי, גנרל לשעבר שהודח על ידי קונאן-בדייה מצבא חוף השנהב ב-1997, אשר הכריז על עריכת בחירות בשנת 2000. בניגוד להבטחות קודמות החיה גאי את מדיניות קודמו וקבע כי על שני הוריו של מועמד לנשיאות להיות ילידי חוף השנהב. כך נמנעה פעם נוספת מועמדותו של ואטארה ונותר מועמד אחד שנחשב "איווארי" מספיק להתמודד מול גאי - לוראן גבאגבו. גבאגבו ניצח בבחירות באופן ברור אך גאי סירב לקבל את תוצאות הבחירות ורק לאחר הפגנות הסכים לוותר על השלטון, וגבאגבו הושבע כנשיא ב-26 באוקטובר 2000.
תחילת שלטונו של גבאגבו
במרץ 2001 התקיימו בחירות מקומיות למחוזות חוף השנהב, אשר נחשבו כמבחן משמעותי לבדיקת כוחם של גבאגבו וה-PFI. בבחירות, שהתנהלו בשקט, השתתפו כל המפלגות ותוצאותיהן הראו כי מפלגת השלטון הייתה רק השלישית בכוחה בזירה המקומית: ה-RDR (מפלגת תומכי ואטארה) זכתה ב-63 מחוזות וה-PDCI (לשעבר מפלגת השלטון) ב-59, בעוד ה-PFI רק ב-33. גבאגבו ניסה לנטרל את המתח הגואה במדינה וקרא לקיום פורום פיוס לאומי בו השתתפו כ-700 נציגי כל המפלגות, המסגדים, הכנסיות והארגונים החברתיים. בפורום, שנערך בין ה-9 באוקטובר ל-18 בדצמבר השתתפו נשיא גאנה ג'ון קופואור ונשיא מאלי אלפה עומאר קונארה, וגם גבאגבו, גאי, קונאן-בדייה ששב מגלותו בנובמבר וואטארה, ששב למדינה בדצמבר.
בין ה-22 ל-24 בינואר 2002 כינס גבאגבו ועידת פסגה בימסוקרו בהשתתפות גאי, קונאן-בדייה וואטארה, על מנת לדון בהשגי הפורום עם סיומו. הארבעה הגיעו להסכמה על 14 ההמלצות שסוכמו בפורום ובנוסף התייחסו לעשרה נושאים נוספים שעסקו במימון המפלגות בהתאם לכוחן האלקטורלי על ידי המדינה, בהנפקת תעודות זהות אחידות והכרה בלגיטימציה של גבאגבו כנשיא. בנוסף קראו להפסקת ההתנכלויות לתושבי הצפון.
תחילת מלחמת האזרחים
ב-19 בספטמבר 2002 אירע ניסיון הפיכה בזמן שגבאגבו שהה מחוץ למדינה. המורדים תקפו בו זמנית את בואקה, קורוגו ואביג'אן ובקרבות הרחוב שהתפתחו באחרונה נהרג גאי יחד עם אשתו ונאמנים נוספים, ולטענת תומכיו נרצח בביתו בידי אנשיו של גבאגבו. תאריך זה סימן את תחילתה של מלחמת האזרחים הראשונה בחוף השנהב. המורדים כבשו תוך זמן קצר את כל אזור צפון חוף השנהב והפכו את העיר בואקה לבסיסם הראשי. אנשי הצבא שנותרו נאמנים לממשלה הצליחו להחזיק בדרום ולמנוע את השתלטות המורדים על אביג'אן. כוחות צבא צרפת שהיו מוצבים במדינה סייעו לכוחות הממשלה לעצור את התקדמות המורדים דרומה ב-22 בספטמבר, ושלחו כוחות לצפון למשימות חילוץ אזרחים זרים. צבא חוף השנהב ערך ניסיונות כושלים להשתלט מחדש על בואקה ועל הצפון, אך המורדים תוגברו בנשק כבד שהגיע דרך בורקינה פאסו, גייסו לוחמים חדשים, ביססו את שליטתם על הצפון ולחמו בכוחות הממשלה על ערים אסטרטגיות במערב המדינה. ב-17 באוקטובר הושגה הפסקת אש בתיווך ארגון הקהילייה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה (Economic Community of West African States, או ECOWAS), והצדדים היריבים, המורדים, שהקימו את התנועה הפטריוטית של חוף השנהב (Mouvement patriotique de Côte d'Ivoire, או MPCI) בראשות גיום סורו והממשלה בראשותו של גבאגבו, החלו במשא ומתן.
ב-28 בנובמבר כבשו שתי קבוצות מורדים חדשות, התנועה האיווארית הפופולרית של המערב הגדול (Mouvement populaire ivoirien du Grand Ouest או MPIGO) והתנועה לשלום ולצדק (Mouvement pour la justice et la paix, או MJP), את העיירות מאן ודאנאנה שבמערב המדינה וצרפת ניהלה מולן משא ומתן ויצאה במקביל למבצע חילוץ של אזרחים זרים מהאזור, במהלכו נפצעו מספר חיילים צרפתים ונהרגו כעשרה מורדים. מאוחר יותר הפכו קבוצות אלה לחלק מקואליציה בראשות ה-MPCI שנקראה כוחות החדשים של חוף השנהב (Forces Nouvelles de Côte d'Ivoire, או FNCI).
משא ומתן והפסקת אש
בין ה-15 ל-26 בינואר 2003 נפגשו הצדדים בצרפת כדי לדון על החזרת השלום למדינה וחתמו על הסכם פשרה, לפיו נותר גבאגבו נשיא חוף השנהב ויריביו הוכנסו לממשלת אחדות וקיבלו לידיהם את משרדי ההגנה והפנים. 4,000 חיילים צרפתיים וכוחות נוספים ממדינות מערב אפריקה השכנות החברות ב-ECOWAS הוצבו בתווך, תוך יצירת אזור חיץ בין הצדדים. המפלגות היריבות הסכימו לעבוד בשיתוף פעולה ולעצב את מחדש את הזהות הלאומית, הזכאות לאזרחות, וחוקי החזקה על הקרקע, אשר משקיפים רבים סברו כי האחרונה הייתה בין הגורמים לפרוץ הסכסוך.
ב-27 בפברואר 2004 אישר האו"ם את הקמתו של ONUCI (United Nations Operation in Côte d'Ivoire) כחלק מכוח שמירת השלום בחוף השנהב, וזאת בנוסף לכוחות צבא צרפת ו-ECOWAS. חוסר השקט הפוליטי נמשך לאורך שנת 2004, על אף חתימה של הצדדים על "הצהרת סיום הלחימה", שהכירה בגבאגבו כנשיא וכללה התחייבות לביצוע ההסכם שנחתם בינואר 2003 בצרפת, לפירוק ארגוני המורדים מנשקם ושילובם מחדש בצבא חוף השנהב. התחייבות זו לא בוצעה והצדדים נכנסו למבוי סתום פוליטי שנמשך עד נובמבר 2004. במהלך כל תקופה זו נותרה המדינה מחולקת בין המורדים שהשתייכו לקבוצות אתניות מוסלמיות ששלטו בצפון והפכו את בואקה לבירתם לבין כוחות הממשלה ששלטו בדרום בו היה רוב נוצרי.
המשך הלחימה ומעורבות צרפתית
ב-4 בנובמבר 2004 תקף חיל האוויר של חוף השנהב את בואקה שבצפון המדינה. ב-6 בחודש הפציץ מטוס תקיפה מדגם סוחוי SU-25 בסיס בו שהו כוחות צרפתיים סמוך לבואקה. תשעה חיילים צרפתיים ועובד סיוע אמריקני של האו"ם נהרגו ו-31 איש נפצעו. בתגובה ביצעו חיילים צרפתים תקיפה יבשתית על שדה התעופה בימוסוקרו והשמידו בו זוג מטוסי סוחוי SU-25 ושלושה מסוקי קרב, ושני מסוקים נוספים של צבא חוף השנהב הופלו מעל אביג'אן. הצרפתים השתלטו במהירות על שדה התעופה של אביג'אן והטיסו אליו תגבורות. כתוצאה מכך החלו מהומות אנטי-צרפתיות בעידוד הממשלה באביג'אן ובימוסוקרו, ומאות אזרחים זרים, רובם צרפתים, פונו. מספר לא ידוע של מפגינים נהרגו בעימותים עם החיילים הצרפתיים. עד ה-8 בנובמבר עזבו רוב האזרחים הזרים שחולצו את המדינה.
סיום העימות (2005–2007)
העפלתה ב-2006 של נבחרת חוף השנהב לטורניר גביע העולם בכדורגל סייעה בהבטחת הפסקת האש בין הצדדים ושכנעה את גבאגבו לפתוח מחדש במשא ומתן. בנוסף, סייעה הנבחרת בהפחתת המתח כאשר ערכה משחק בבירת המורדים בבואקה באירוע שהפגיש בפעם הראשונה בין שני הצבאות והסתיים בשלום. מועד הבחירות נדחה, כאשר החליט האו"ם להאריך את המנדט שניתן לממשלתו של גבאגבו בשנה נוספת, על אף התנגדות האופוזיציה, ובסוף 2006 נדחה פעם נוספת לאוקטובר 2007.
בחירות 2010 ומלחמת האזרחים השנייה
הבחירות נדחו שוב ושוב עד שנקבעו לבסוף ל-31 באוקטובר 2010. בסיבוב השני של הבחירות שהתקיים ב-28 בנובמבר טענו ואטארה וגבאגבו לניצחון וכל אחד מהם הושבע בנפרד כנשיא. אנשיו של גבאגבו טענו לאי סדרים באזורי הבחירה בצפון, שתמכו בואטארה, והנשיא סירב לפנות את כיסאו על אף הלחץ הבינלאומי, שכלל את האו"ם, ארגון הקהילייה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה, האיחוד האירופי וארצות הברית. על רקע המשבר אירעו במדינה אירועים אלימים בין תומכי שני הצדדים, שהביאו לחששות במערב מפני פרוץ מלחמת אזרחים בעלת אופי אתני. בין נובמבר 2010 למרץ 2011 נהרגו מאות בעימותים וכמיליון איש נמלטו, בעיקר מאזור אביג'אן.
לאחר קרבות שפרצו בסוף פברואר בין כוחות המורדים לכוחות הממשלה במערב המדינה, שהביאו לכיבושן של מספר ערים ועיירות בידי הראשונים, פתחו ב-28 במרץ הכוחות החדשים (ששמם שונה לכוחות הרפובליקנים של חוף השנהב (RFCI)) במתקפה כללית ועד ה-31 במרץ השתלטו על מרבית שטחה של חוף השנהב, תוך התנגדות מועטה מצד כוחות צבא הממשלה, ונכנסו לאביג'אן, שם התבצרו כוחותיו הנאמנים ביותר של הנשיא המפסיד, גבאגבו.
מ-31 במרץ התרכזו הקרבות באביג'אן בעיקר סביב הארמון הנשיאותי ובאזור בניין הטלוויזיה הממשלתית. במקביל לקרבות השתלטו כוחות האו"ם וצבא צרפת על נמל התעופה לאחר שננטש על ידי כוחות הממשלה, תגבורת של כוחות צרפתיים נוספים נחתה בו והחל פינויים של אזרחים זרים מהעיר לשדה התעופה ומשם אל מחוץ למדינה. ב-2 באפריל התנהלו קרבות כבדים סביב הבסיס הצבאי אגבאן (Agban) והארמון הנשיאותי, ובניין הטלוויזיה חזר לפעול לאחר ששידוריו הופסקו בשל הקרבות בסביבתו. מזכיר האו"ם באן קי-מון קרא לגבאגבו "להתפטר ולמסור את השלטון לנשיא הנבחר ואטארה".
ב-4 באפריל החלו עובדי סיוע של האו"ם להתפנות מאביג'אן ומאות חיילים צרפתיים נוספים נחתו בשדה התעופה. מסוקים המשתייכים לאו"ם ולצבא צרפת החלו לירות לעבר עמדות של אנשי גבאגבו, ומזכיר האו"ם ודובר של צבא צרפת ציינו כי מדובר בתקיפות על מנת להגן על מתקני האו"ם ועל אזרחים.
2011-2016
באוקטובר 2011 פתח בית הדין הפלילי הבינלאומי בחקירה על אירועים האלימים שבוצעו בתקופה שלאחר בחירות 2010 והוציא צו מעצר לגבאגבו, אשר שהה מאז אפריל 2011 במעצר בית בקורוגו. גבאגבו הוטס להאג ב-29 בנובמבר 2011 והוחזק במעצר עד לפתיחת משפטו, שהחל ב-28 בינואר 2016 בו כפר בהאשמות נגדו, אשר כללו פשעים נגד האנושות כגון רצח, אונס ורדיפה פוליטית.
ביוני 2011 הקים גיום סורו ממשלה חדשה בראשותו, ובחירות לפרלמנט, הראשונות מאז 2000, נערכו ב-11 בדצמבר אותה שנה. על אף ההיענות הנמוכה מצד ציבור הבוחרים, הגדילו מפלגת השלטון החדשה ובעלי בריתה את כוחן, בעוד נציגי מפלגת השלטון המודח החרימו את הבחירות. לאחר ששימש כראש ממשלה במשך יותר משנה, התפטר סורו ממשרתו ב-8 במרץ 2012, על מנת לפנותה עבור נציג ממפלגת PDCI אשר תמכה בואטארה בבחירות 2010. סורו נבחר כיושב ראש הפרלמנט לאחר ארבעה ימים, ללא הצגת מועמדות מנציגים אחרים, תפקיד אשר הותיר אותו כבעל השפעה רבה בפוליטיקה המקומית.
תחת שלטונו של ואטארה התייצבה כלכלת חוף השנהב, עם צמיחה כלכלית של 8-9% בשנה והתוצר המקומי הגולמי הגיע ל-37.4 מיליארד דולר. הגידול בהשקעות הזרות במדינה אפשר לואטארה להשיג מימון באמצעות איגרות חוב עבור פרויקט פיתוח התשתיות שלו להקמת מערכת כבישים מודרנית וגשר חדש באורך 1.5 ק"מ. על אף ההתאוששות הכלכלית, ובדומה לשלושת הממשלים שקדמו לואטארה, שכבות האוכלוסייה מהמעמד הסוציו-אקונומי הנמוך כמעט ולא נהנו ממנה והפער הכלכלי המשמעותי בין העשירים לעניים ובין תושבי הערים לכפרים במדינה נותר בעינו.
בבחירות שנערכו ב-25 באוקטובר 2015 זכה ואטארה בניצחון גורף, עם כ-84 אחוזי תמיכה. עם זאת, מפלגות אופוזיציה קראו להחרמת הבחירות בטענה לאי סדרים. הבחירות הבאות, אשר נקבעו לשנת 2020, צפויות להוות צומת חשוב בפוליטיקה המקומית, היות שאין יורש ברור לואטארה. מלבד זאת, על פי חוקת המדינה מוגבלת כהונת הנשיא לשתי קדנציות וגיל המקסימום למועמד לנשיאות עומד על 75 שנים (ואטארה יהיה בן 78 בשנה זו).
ב-30 באוקטובר 2016 נערך בחוף השנהב משאל עם לאישור חוקה חדשה למדינה. סעיפי החוקה החדשה כללו הקמת סנאט, ביטול הסעיף המחייב את הוריו של מועמד לנשיאות להיות ילידי חוף השנהב והקמת משרת סגן-נשיא. הבחירות לנשיא, סגן הנשיא ושני שלישים מחברי הסנאט יתקיימו בזמן הבחירות לפרלמנט, כאשר השליש הנותר ימונה על ידי הנשיא לאחר בחירתו. החוקה אושרה ברוב של כ-94%, עם שיעור הצבעה של כ-42%, בעוד מפלגות האופוזיציה קראו להחרמת ההצבעה וטענו לזיוף התוצאות ואחוז ההשתתפות.
הווה
במרץ 2020 הודיע הנשיא ואטארה שלא ירוץ שוב בבחירות הנשיאותיות. ביולי 2020 הודיע ואטארה כי ירוץ פעם שלישית לנשיאות. מועמדותו הייתה שנויה במחלוקת, מכיוון שחוקת חוף השנהב אינה מרשה אלא שתי כהונות של הנשיא. בנובמבר 2020 בית המשפט החוקתי פסק שכהונתו הראשונה של ואטארה תחת חוקה שונה אינה נספרת ושלפי החוקה הנוכחית מותר לנשיא להציג שוב את מועמדותו. בנסיבות אלה פרצו הפגנות מחאה סוערות באביג'אן וברחבי המדינה.
בוצ'קו
בוצ'קו הוא שם משפחה.
ויקטורי רוד (2006)
עשרה קרבות התנהלו באירוע, כולל אחד ששימש כקרב חושך (קרב שלא שודר בטלוויזיה). בקרב המרכזי, סטינג ניצח את כריסטיאן קייג', סמואה ג'ו וסקוט סטיינר בקרב הדרך לניצחון אשר קבע את הטוען לכתר לאליפות העולם במשקל כבד של NWA.
עלילות
האירוע כלל קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות מתוכניות Impact.
יחזקאל חרלף
יחזקאל אליהו חרלף (או חרל"פ; 30 באוגוסט 1897 - 6 במרץ 1949) היה פעיל ציבור.
ביוגרפיה
יחזקאל חרלף נולד בבקלרובה (Bakałarzewo), פלך סובאלק (Powiat suwalski) האימפריה הרוסית (פולין), ליעקב, מצאצאי הגר"א, ואמו פייגה חנה בלאוס הייתה מצאצאי ר' ישראל מסלנט, מייסד שיטת המוסר בליטא. אביו יעקב, שהיה רב העדה האשכנזית בטביליסי, נמלט מבקלרובה לטביליסי והתיישב שם. יחזקאל חרלף למד בישיבות סובאלק, סלונים, נובהרדוק ולידא. לאחר מכן למד בבית ספר למסחר בטביליסי והיה מורה בגימנסיה עברית בטיפליס.
את פעילותו הציבורית החל עוד בהיותו בגאורגיה. היה ראש הסתדרות צעירי ציון בקווקז שמרכזה היה בטביליסי. בדו"ח שמסר חרלף למערכת "הפועל הצעיר" (ט"ו 4 עצ' 12-13) הוא כתב כי לאחר הפרוד בצעירי ציון הודיע סניפי צעירי ציון בגאורגיה לחרקוב שהם רואים את עצמם חלק מצעירי ציון ולא ישמעו למרכז החרקובי. עובדה שהייתה לה משמעות חשובה לאור מקומה המיוחד של התנועה הציונית בגאורגיה בשנים 1919-1921 כחוליה המקשרת היחידה בין התנועה הציונית באירופה לבין רוסיה. חרלף היה גם חבר הוועד הציוני ליהודי גאורגיה, חבר הנהלת הוועד הלאומי ליהודי טיפליס, ציר לוועידה הציונית הכל-רוסית ולוועידת צעירי ציון בפטרוגראד 1917.
בשנת 1921 עלה לארץ ישראל. עם עלייתו עבד כפועל בחקלאות ובבניין. בשנת 1923 התיישב בחיפה ועסק בראיית חשבון ופעילות ציבורית. בשנת 1925 נשא לאישה את דבורה בת ברוך רובינשטיין (1901-1991), ממשפחה ציונית ידועה. הוא היה פעיל בחיי ציבור הפועלים בארץ כראש קבוצת קווקז-טורקסטן, ציר לוועידות הפועל הצעיר וחבר מועצתה, בא כח המרכז החקלאי במגדיאל והסביבה, ציר לוועידות השנייה והשלישית של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל וחבר מועצתה וממייסדי קואופרטיב התחבורה "חבר" (בפברואר 1934) בחיפה ומנהלו.
חרלף היה חבר הוועד הפועל והמזכירות של מועצת פועלי חיפה, רואה חשבון וחבר הנהלת ועד קריית חיים בשנותיו הראשונות. כחבר הנהלת קריית חיים תמך חרלף בקבוצה שהתנגדה לאנטי-דתיים בפרשת סתימת הדלתות. המחלוקת, שהחלה ב-1932, התגלעה בעניין התנגדות להקמת בית כנסת ביישוב. במחלוקת היו מעורבים גם רבה הראשי של חיפה, הרב מרכוס, ראשי הוועד הלאומי, הרבנים זאב גולד ומאיר ברלין וברל כצנלסון. בשיאה של הפרשה, בראש השנה ה'תרצ"ה, סתמו חברי הקבוצה האנטי-דתית את דלתות בית העם כדי למנוע את כניסת המתפללים, וזאת למרות שהצעת חרלף להיענות לבקשה זכתה ברוב גדול במועצת העיר, קודם לכן. התערבותו של חרלף יחד עם אריה אפרת, שהיו חברי ההנהלה, הביאה לפשרה כאשר הדתיים שוכנעו להקים את בית הכנסת ברחוב הראשונים (במקום רחוב הגדוד העברי שהיה רחוב ראשי). סגן המזכיר הראשי של קהילת חיפה. חבר הוועד הפועל של המוסד ללשון ולתרבות.
במלחמת העצמאות התמנה למזכיר ועדת המצב, שדאגה לפליטים יהודים. היה פעיל בתנועת הפועל הצעיר ובהמשך במפא"י ושימש מזכיר מועצת פועלי חדרה. ניהל את לשכת הגיוס של חיפה בזמן מלחמת העולם השנייה. נחטף ונפצע בידי חברי אצ"ל (1944) כתגובה על פעולת ההגנה נגד משתמטים. במשך שנים רבות היה פעיל בבית משפט השלום העברי ועד פירוקו של מוסד זה שימש סגן יושב ראש מחוז חיפה.
נפטר בחיפה ב-ה' באדר תש"ט ב-6 במרץ 1949 ונקבר בחוף הכרמל.
רחוב יחזקאל (חרל"פ) שבשכונת רמות רמז בחיפה נקרא על שמו. פרסם מאמרים ב"הפועל הצעיר" וב"דבר".
הוא אביהם של עמירם חרלף ואראלה.
Issues (שיר של ג'וליה מייקלס)
Issues הוא סינגל של הזמרת-יוצרת האמריקאית ג'וליה מייקלס. הסינגל שיצא על ידי ריפבליק רקורדס ב-13 בינואר 2017, נמצא במיני-אלבום השלישי שלה, Nervous System. נכון ליוני 2021, השיר הושמע למעלה מ-955 מיליון פעמים בספוטיפיי.
ב-2018, השיר היה מועמד בקטגוריית שיר השנה בטקס פרסי גראמי.
ביקורת
השיר זכה, בדרך כלל, לביקורות חיוביות. מגזין בילבורד שיבח את השיר: "בליריות בוטה, כנה וכתיבת שירים חדה כתער, החלטתה של מייקלס לבחור בהפקה מינימלית מוכיחה שהיא חכמה ועוזרת למסגר את קולותיה המסקרנים במומחיות כדי לתת למעריצים טעימה ראשונה למה שעוד יבוא". מייק ווס, מ-Idolator, אמר כי "זה יכול להיות קשה עבור כותבי שירים לגלף קול ייחודי כשהם יוצאים לבד, אבל לא נראה שזו תהיה בעיה עבור ג'וליה".
הופעות חיות
מייקלס ביצעה בהופעה חיה את השיר מפסר פעמים. ב-20 במרץ 2017, היא ביצעה את השיר בתוכנית הטלוויזיה האמריקאית, The Tonight Show Starring Jimmy Fallon. ב-30 באפריל 2017, היא ביצעה את השיר בפרסי המוזיקה של רדיו דיסני. ב-13 במאי 2017, היא ביצעה את השיר בפסטיבל Wango Tango. ב-21 במאי 2017, היא ביצעה את השיר בפרס המוזיקה של בילבורד. מספר כלי תקשורת אמרו כי הופעתה הייתה אחת מהטובות ביותר שבוצע בטקס. ב-18 ביוני 2017, היא ביצעה את השיר ב-iHeartRadio MMVAs. ב-27 באוגוסט 2017, היא ביצעה את השיר בפרסי הווידאו קליפים של MTV. הופעה זו נקטעה כאשר MTV החליטה לקצץ שירים להפסקת פרסומות. החלטה זו של MTV ספגה ביקורת קשה מצד אנשים רבים, כולל מסולן מארון 5, אדם לוין. באוגוסט 2017, היא ביצעה את השיר בתוכנית הטלוויזיה האמריקאית, Today.
אקסנצ'ר
אקסנצ'ר (באנגלית: Accenture) היא חברה גלובלית המעניקה ייעוץ עסקי, שירותים טכנולוגיים ושירותי מיקור חוץ לארגונים ולחברות הגדולות במשק. הכנסותיה של אקסנצ'ר ממקמות אותה כאחת מחברות הייעוץ הגדולות בעולם, ונמצאת ברשימת 500 החברות הגדולות בעולם של המגזין Fortune Global 500.
נכון לפברואר 2023, לאקסנצ'ר כ-738,000 עובדים הפזורים במעל 120 מדינות ברחבי העולם, ומבחינת מספר עובדיה היא חברת הייעוץ הגדולה בעולם. עם לקוחותיה נמנות 89 חברות מרשימת Fortune 100 ויותר משלושה רבעים של החברות ברשימת Fortune 500. כמו כן, 97 מתוך 100 הלקוחות הגדולים ביותר של אקסנצ'ר עובדים עם אקסנצ'ר מעל לעשור.
מניית אקסנצ'ר נסחרת בNYSE, ומשתייכת למדד S&P 500.
בשנת 2015, ציין מגזין Fortune את אקסנצ'ר כחברה המוערכת ביותר בתחום שירותי מערכות מידע (IT services).
הקמה והשנים הראשונות
אקסנצ'ר החלה כחטיבת הייעוץ העסקי והטכנולוגי של משרד רואי החשבון "ארתור אנדרסן" בשנת 1953, בעקבות בקשה של ג'נרל אלקטריק לעבור תהליך אוטומציה לעיבוד השכר והייצור. ג'ו קליגוף היה מנהל הפרויקט האחראי על עיבוד השכר ובהמשך הוביל את חטיבת השירותים הניהוליים והעסקיים במשך 10 שנים.
כיום נחשב קליגוף לאבי הייעוץ הטכנולוגי בעולם.
פיצול מארתור אנדרסן
בשנת 1989, הפכו 'ארתור אנדרסן' ו'אנדרסן ייעוץ' לשתי יחידות נפרדות של אנדרסן העולמית.
לאורך שנות ה-90 גבר המתח בין שתי היחידות עקב תחרות עסקית שנוצרה בעקבות הקמתה של חטיבת ייעוץ נוספת בתוך 'ארתור אנדרסן'. במקביל, נדרשה 'אנדרסן ייעוץ' לשלם 15% מהרווחים שלה מדי שנה ל'ארתור אנדרסן'.
בשנת 1998, טענה 'אנדרסן ייעוץ' להפרת חוזה עם אנדרסן העולמית. לאחר משא ומתן משפטי והגעה להסדר, שינתה 'אנדרסן ייעוץ' ב-1 בינואר 2001 את שמה לאקסנצ'ר ונפרדה באופן רשמי מ'ארתור אנדרסן'. מטה החברה נקבע בברמודה.
הנפקה לציבור
ביולי 2001 הונפקה אקסנצ'ר לציבור במחיר של 14.50$ למניה ב-NYSE, כאשר גולדמן סאקס ומורגן סטנלי היו החתמים. ביום הגיוס גייסה אקסנצ'ר כמעט 1.7 מיליארד דולר.
שירותים
בשנת 2012 דורגה אקסנצ'ר במקום השני בשוק הניתוח העסקי צופה פני עתיד, בדירוג שנעשה על ידי חברת המחקר IDC(International Data Corporation).
אקסנצ'ר ישראל
אקסנצ'ר פתחה את משרדיה בישראל בשנת 2001. הפעילות בארץ הוקמה ונוהלה על ידי גיל גדרון עד שנת 2009, מנכ"ל החברה החל משנת 2018 הוא שמעון אלקבץ.
המשרד הישראלי של החברה נמצא בהרצליה והיא מעסיקה כ-100 עובדים.
ב-2016 רכשה אקסנצ'ר את חברת מגלן, חברה העוסקת בתחום הסייבר ההתקפי. הקבוצה היא חלק מאקסנצ'ר סקיוריטי, גוף האבטחה של אקסנצ'ר המספק שרותי אבטחה ללקוחות החברה בכל רחבי העולם. המשרד הישראלי ואגף הפיתוח של אקסנצ'ר סקיוריטי נמצאים בכפר סבא.
ויקטור רוטשילד
נתנאל מאייר ויקטור רוטשילד, הברון רוטשילד השלישי (31 באוקטובר 1910 – 20 במרץ 1990) היה בנקאי, מדען, קצין מודיעין בריטי במלחמת העולם השנייה, ובהמשך היה מנהל בכיר בחברת רויאל דאטש של ובבנק הבריטי "נ.מ. רוטשילד ובניו" (שמוזג לתוך בנק רוטשילד ושות'). שימש כיועץ לממשלות אדוארד הית' ומרגרט תאצ'ר בבריטניה. היה צאצא של הענף הבריטי של משפחת רוטשילד. ויקטור רוטשילד יזם ומימן את הטלוויזיה החינוכית הישראלית, באמצעות קרן יד הנדיב.
ביוגרפיה
רוטשילד היה בנם היחיד של ורוז'יקה רוטשילד (נולדה בשם: הברונית אדל פון ורטהיימשטיין). שני הוריו היו יהודים, אביו בן למשפחת הבנקים רוטשילד ואמו בת למשפחה היהודית הראשונה באוסטריה שקיבלה תואר אצולה ללא צורך להתנצר. הוא גדל באחוזת ואדדסון ובאחוזת טרינג פארק, ובתים משפחתיים אחרים. היו לו שלוש אחיות, ביניהן פאנוניקה דה קניגסווארטר (הידועה בכינוי "ברונית הג'אז") ודיים מרים לואיזה רוטשילד, מדענית שעסקה בזואולוגיה, באנטומולוגיה ובבוטניקה. רוטשילד סבל מהתאבדות אביו כשהיה בן 13. הוא התחנך בבית הספר הארו, אחד מבתי הספר היוקרתיים והוותיקים באנגליה. בבית הספר התמחה בביולוגיה וחלם להיות מדען.
הוא למד בטריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג', פיזיולוגיה, צרפתית ואנגלית. בעת לימודיו בקיימברידג' היה מקורב לחוגים מרקסיסטים, אם כי הצהיר על עצמו שהוא "שמאלני קלות אך אף פעם לא היה מרקסיסט". בשנת 1935, השלים את לימודי הדוקטורט שלו במחלקה לזואולוגיה שחקרה את תהליך ההתרבות. הוא נשאר כעמית מחקר באוניברסיטה עד מלחמת העולם השנייה.
רוטשילד ירש את התואר הברון רוטשילד השלישי, בגיל 26 בעקבות מות דודו וולטר רוטשילד, הברון רוטשילד השני ב-27 באוגוסט 1937, לאחר שהוא נפטר ללא ילדים. הוא ישב כחבר מפלגת הלייבור בבית הלורדים, אך דיבר שם רק פעמיים במהלך חייו (שני הנאומים היו בשנת 1946, אחת על פיסטור של חלב, ואחרת על המצב בארץ ישראל).
רוטשילד גויס לעבודה ב-MI5 בזמן מלחמת העולם השנייה, בתפקידים הכוללים סילוק פצצות, דיסאינפורמציה וריגול, וזכה ב"מדליית ג'ורג'" על "עבודה מסוכנת בנסיבות מסכנות חיים". הוא היה ראש מחלקת B1C, "מדור הנפץ והחבלה", ועבד בזיהוי היכן המאמץ המלחמתי של בריטניה היה פגיע לחבלה ונגד ניסיונות החבלה הגרמניים, וקיבל דרגת לוטננט קולונל. זה כלל פירוק באופן אישי של מלכודות גרמניות וחומרי נפץ מוסווים. עם עוזרתה של תרזה קליי הוא ניהל את מבצע "העמוד החמישי", שנועד לזהות אוהדים נאצים בבריטניה.
עם סיום המלחמה חזר רוטשילד למחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת קיימברידג' בה עבד עד 1970. הוא והוסיף לחקור באיזו דרך מעורר הזרע את הביצית לחיים. עבודתו הייתה שילוב של ביוכימיה, כימיה פיזיקלית, פיזיקה וביולוגיה. במחקריו אף נעזר הרבה במתמטיקה ובהנדסה חשמלית. בעבודותיו הצליח לגלות מנין שאב תא הזרע את האנרגיה הנחוצה לתנועתו, וכיצד הוא נושם. בנוסף גילה כי תא הזרע משתמש בעיקר בפרוקטוז, בניגוד לתאים רבים אחרים, המשתמשים בעיקר בגלוקוז. בין תגליותיו החשובות, שיטה חשמלית למדידת אופן התנועה של תאי הזרע, המשמשת להזרעה מלאכותית.
הוא שימש כיו"ר מועצת המחקר החקלאית משנת 1948 עד 1958 וכראש חטיבת המחקר העולמית בחברת רויאל דאטש של בין השנים 1963 עד 1970. רוטשילד היה ראש "צוות ביקורת המדיניות המרכזית" בין השנים 1971 - 1974, צוות שתכנן את המדיניות ארוכת הטווח של ממשלת בריטניה.
פעילות בישראל
בשנת 1962, יזם את הקמתה של הטלוויזיה החינוכית הישראלית במימון מלא של קרן יד הנדיב. רוטשילד הכריז על הרעיון במסיבת עיתונאים בתל אביב ב-1 בנובמבר 1962. לאחר דיונים שנמשכו מספר חודשים, במרץ 1963 אושרה התוכנית על ידי הכנסת. אולם ההכנות להקמתה, הכשרת כוח האדם, רכישת ציוד והקמת אולפני טלוויזיה ארכה כשלוש שנים, והיא החלה לשדר ב-24 במרץ 1966.
בשנת 1962, הוענק לרוטשילד תואר חבר כבוד של מכון ויצמן למדע. בשנת 1968 הוענק לרוטשילד תואר כבוד מהטכניון. בשנת 1971 הוענק לו תואר כבוד מאוניברסיטת תל אביב עבור "קידום המדע, החינוך וכלכלת ישראל". בשנת 1975 קיבל תואר כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים. "סימפוזיון לזכרו של ויקטור רוטשילד" במכון הישראלי ללימודים מתקדמים נקרא על שמו.
חיים אישיים
בשנת 1933 התחתן עם ברברה ג'ודית האצ'ינסון (ילידת 1911). נולדו להם שלושה ילדים: בשנת 1946 התחתן עם טרזה ג'ורג'ינה מייור (1915–1996), נולדו להם ארבעה ילדים:
רוטשילד, שנולד למשפחה יהודית באופן נומינלי, הכריז על עצמו כאתאיסט. אחותו מרים לואיזה רוטשילד הייתה אנטומולוגית, ואחותו פאנוניקה דה קניגסווארטר הייתה חובבת ג'אז והפטרונית של ת'לוניוס מונק וצ'ארלי פארקר.
לאחר מותו התברר כי נישל את ילדיו מנישואיו הראשונים מהירושה. ככל הנראה משום שכעס על אשתו הראשונה, שעזבה אותו והתחתנה עם הסופר רקס וורנר.
יקטרינה קולסניקובה
יקטרינה קולסניקובה (ברוסית: Екатерина Колесникова; 5 בדצמבר 1907 – 10 במרץ 1993) הייתה איכרה רוסיה, שהצטרפה לשורות הפרטיזנים במהלך מלחמת העולם השנייה. הוכרה כחסידת אומות העולם על הצלת ילדה יהודיה ממוות בידי הנאצים בתקופת השואה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
קולסניקובה התגוררה יחד עם בעלה ובנה בעיר סימפרופול שבחצי האי קרים. היא הייתה מיודדת עם אישה יהודייה בשם מריה פלדמן. בדצמבר 1941, כאשר ריכזו הגרמנים את כל יהודי העיר סימפרופול בגטו, ביקשה מריה מקולסניקובה להגן על בתה קטיה בת ה-11. קולסניקובה לקחה את הילדה היהודיה לביתה, והסתירה אותה במשך יותר משנתיים. הילדה זכתה לטיפול מסור. הגרמנים ערכו חיפושים תכופים בביתה של קולסניקובה, וקטיה, שהסתתרה מרבית ימיה בארון, הייתה יוצאת ממחבואה כדי לנשום אוויר צח רק בלילה. קולסניקובה ובעלה היו מעורבים גם בפעילות מחתרתית בעיר, ובמרץ 1944 הם לקחו את בנם ואת קטיה, והצטרפו לפרטיזנים ביערות, שם שהו עד השחרור, ב־13 באפריל.
לאחר המלחמה
אחרי המלחמה, בעלה של קולסניקובה נעצר על ידי השלטונות הסובייטים והוגלה למרכז אסיה, והיא נותרה לבדה לטפל בבנה ובקטיה, שהתייתמה במהלך הכיבוש. מטעמים הומניטריים, ולמרות המצוקה הכלכלית שלה, קולסניקובה אימצה באופן חוקי את הילדה היהודיה, קטיה פלדמן, והמשיכה לגדל אותה באהבה, יחד עם בנה.
הכרה והנצחה
ב-28 בפברואר 1993 הכיר יד ושם ביקטרינה קולסניקובה כחסידת אומות העולם ושמה נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם. בנוסף התקיים טקס במוסקבה. קולסניקובה נפטרה ב-10 במרץ 1993.
מלאכת מרקד
מְלֶאכֶת הַמְרַקֵּד (וגם הַמַּרְקִיד) היא הרקדת הקמח בנפה, כדי לגרום לקמח הדק יותר ליפול למטה, ולהותיר את הפסולת למעלה, היא מלאכה המנויה כמלאכה נפרדת בל"ט מלאכות שבת ממלאכות זורה ובורר, אף על פי שמלאכה זו ומלאכת בורר הן מלאכות שוות, שמהותן ברירת פסולת מתוך אוכל, ולמרות זאת הן מנויות כשלוש מלאכות נפרדות מכיוון שבמשכן היו שלוש פעולות נפרדות.
למרות זאת, קיים חילוק בין מרקד לבורר וזורה, בכך שמלאכת מרקד היא דווקא מלאכה הנעשית על ידי כלי, זורה הוא דווקא על ידי רוח, ובורר הוא אפילו ביד, וזה החילוק המעשי בין שלוש המלאכות.
משמר
במסכת שבת קובעת המשנה כי אסור לברור את שמרי היין מתוך היין בשבת, דין זה נלמד ברמז מדברי המשנה:. המשנה קובעת כי בשבת אסור להשתמש בכלי "משמרת" העשוי לברור את שמרי היין מתוך היין, אלא אם כן המשמרת תלויה ועומדת שאז מותר לתת לתוכה שמרים ולסנן, כי אין דרך משמר בכך, אך אסור לקחת את הכלי ביד ולסנן.
בתלמוד, נחלקו רבה ורבי זירא מה הוא איסור מלאכת משמר. למשמר יש נקודות דמיון למרקד, אך היא שונה ממנה. אף על פי ששתיהן נעשות על ידי כלי שבורר את האוכל מהפסולת, שונה משמר שמרי יין ממרקד את הקמח מתוך הפסולת, שבזה האחרון האוכל נותר בכלי והפסולת הדקה נופלת מבין הנקבים, ואילו במשמר שמרי היין העבים נותרים בכלי והיין הצלול נשפך אל עבר הכלי המונח למטה.
רבה אומר כי פעולת משמר היא עבירה על מלאכת בורר מכיוון שהיא דומה לזו יותר מאשר ל"מרקד", כי "מה דרכו של בורר? נוטל אוכל ומניח הפסולת, אף הכא נמי נוטל את האוכל ומניח את הפסולת", ומכיוון שכך, ניתן להתרות בפני ה"משמר" על מלאכת בורר, לעומת זאת סבור רבי זירא שמשמר הוא איסור מלאכת מרקד, ולכן אם העדים מתרים בו על מנת לחייבו סקילה, יש להתרות בו משום מלאכת מרקד, כי "מה דרכו של מרקד? פסולת מלמעלה ואוכל מלמטה! אף הכא נמי אוכל מלמעלה ופסולת מלמטה".
נחלקו הראשונים בפירוש המחלוקת. לפי רש"י כולם מודים שניתן להתרות ב"משמר" משום מלאכת מרקד, והמחלוקת היא רק האם ניתן להתרות בו גם משום מלאכת בורר. אך רבינו חננאל סבור שהמחלוקת היא קוטבית, וכל אחד מהם סובר שניתן להתרות בו רק משום מלאכה אחת. הרמב"ם פוסק להלכה שמשמר חייב משום בורר או מרקד, כלומר שניתן אכן לחייבו משום כל אחת מהשתיים, משום ששתיהן מהותן שווה.
הרעיון מאחורי מלאכות הברירה
מרקד הוא אחד מארבעה אבות מלאכה שעוסקות בברירה(זורה, דש, בורר ומרקד). ומזה למדו חכמים על כך שפעולת הבירור מרכזית בחיי האדם. העולם מלא בערבוב ובלבול ויש קושי יום יומי של בני אדם להפריד את החלקים הטובים מהרעים. הברירה של האדם מאפשרת לו לפתח את העולם ולהפוך אותו למקום טוב יותר. ארבעת מלאכות הברירה רומזות לדעת חכמים לעבודת הנפש של האדם מאחר שגם הערכים בעולם מבולבלים ומעורבבים, ותפקיד האדם להבדיל בין הטוב לרע. למרות שבתוך הטוב יש רע, ובתוך הרע יש טוב, ודבר שהוא רע במקום אחד, יכול להחשב כטוב במקום אחר, האתגר של האדם, הוא לברור את הטוב מהרע. לפי היהדות בימות החול צריך יהודי לעסוק במלאכה המורכבת של ברירת הטוב מהרע, אבל בשבת צריך להתמקד בצד הפנימי הטוב של המציאות ולא להתעסק בזה.
אקטואלי
כל מלאכת בורר הנעשית על ידי כלי היא איסור מלאכת מרקד. מכיוון שכך, התחבטו הפוסקים האם מותר לערות משקה תה מתוך כלי שיש מסננת בפיו שמטרתו למנוע חדירת עלי התה לתוך הכוס. נחלקו הפוסקים בזה, יש שסבורים שמדובר באיסור, ויש שסברו שמותר מכיוון שאפשר לשתות את עלי התה ואינם נחשבים לפסולת גמורה, וראיה לכך שאם נכנסו לתוך פיו אין הדרך לפולטם אלא לבלוע אותם, ולכן גם אם משום צלילות המים בוררים אותם, אין הם נחשבים לפסולת כלל.
יהיה מי שיאהב אותך ככה
יהיה מי שיאהב אותך ככה הוא שיר של הזמרת הישראלית יובל דיין, שיצא לאור כסינגל באוקטובר 2022. דודו טסה הלחין את השיר למילותיה של נינט טייב.
רקע
השיר הוא שיתוף פעולה ראשון של דיין עם נינט טייב. לאחר שטייב כתבה את השיר, היא יצרה קשר עם דיין וסיפרה לה שדודו טסה והיא חשבו על שיר בשבילה. היא הזמינה אותה לאולפן של טסה, שעבד עם דיין בעבר באלבומיה הראשון והשני.