cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הר יונה
גאוגרפיה
על המפנה המערבי של ההר ממוקמת שכונת רמות גולדה מאיר (לשעבר 'הר יונה א' ו-ב'), ממערב לכביש במורדות ההר צפונה נמצאת שכונת הר יונה ג'. ממזרח לו הכפר עין מאהל, ומצפונו, למרגלותיו, מצוי כפר כנא. על ההר מצויה שמורת טבע, שבה פורח מדי שנה האירוס הנצרתי. בסמוך להר זורם נחל ציפורי ממזרח למערב. ההר מוקף במעיינות רבים: עין אבינועם, עין רני, עין מהל, עין לפידות ועוד.
ההר נקרא על שם יונה הנביא אשר נולד בגת חפר, המזוהה בין היתר עם משהד הסמוכה. שמו המקורי של ההר בערבית הוא "ג'אבל סיח'".
אלמז (יחידה)
טרור נגד האופוזיציה
במהלך פיזור ההפגנות בתאריכים 19–20 בדצמבר 2010, לוחמי אלמז הואשמו באכזריות מיוחדת. ב-27 בדצמבר פוטר ניקולאי קרפנקוב, מפקד היחידה למלחמה בטרור אלמז במשרד הפנים, בשל כך. על פי The Insider, לוחמי אלמז עשויים להיות מעורבים ברצח אלכסנדר טרייקובסקי במהלך דיכוי ההפגנות במינסק ב-10 באוגוסט 2020, יחד עם לוחמי יחידת אלפא של הק.ד.ב..
דוד צבי הופמן
הנחות היסוד של פירושיו
המגמה האפולוגטית של פירושיו "מונחת על השולחן", כאשר הוא מבקש מקוראיו מבין היהודים שישפטו את פירושיו ברוח דבריו של גביהא בן פסיסא: "אם יניצחוני, אמרו הדיוט שבנו נצחתם; ואם אני אנצח אותם אמרו להם תורת משה נצחתכם". כך, כותב רד"צ,
היחס בין התורה שבכתב לתורה שבעל פה
הראשונה ב"הערות מוקדמות כלליות" בפירושו לספר ויקרא, היא אמונה באלוהיותה של התורה שבכתב, ובזו של התורה שבעל פה - דהיינו, הפירושים ההלכתיים של חז"ל לפסוקי התורה. לדידו, שני אלו שווי מעמד הם, וכך הוא מגיע לרעיון מבריק, בשאלה מה לעשות כאשר יש סתירות לכאורה בין פשט התורה שבכתב לבין התורה שבעל פה: כשם שבתוך התורה שבכתב יכולות להיות סתירות בין שני כתובים, ובמקרה כזה משתמשים חז"ל בכלל עד שיבוא הכתוב השלישי ויכריע ביניהם, כך יש לנהוג במקרה של סתירה בין הכתוב למסוּר, ולמצוא את המכריע, כאילו הפירוש המסוּר כבר כתוב ועומד. לדוגמה, בדין המלקות נאמר "ארבעים יכנו, לא יוסיף"; ואולם התורה שבעל פה פוסקת שאין להלקות יותר מ-39 מלקות. לפתירת סתירה זו יש לפרש, שהכתוב לפני כן "והיה אם בן הכות הרשע", מתייחס בהכרח לחוק קדום הידוע לקורא התורה. ואם כן יש לנו לצייר במחשבתנו שהחוק הזה אמר, למשל "העובר על לא תעשה לוקה ארבעים חסר אחת". ואם כן הפסוק שלנו, המדבר על ארבעים, אין הוא אלא עיגול של המספר המדויק. בדיוק כשם שאין "תספרו חמישים יום" סותר את "שבע שבתות תמימות" (=49), ואין "שש מאות אלף ושלושת אלפים וחמש מאות וחמישים" למניין בני ישראל סותר את "שש מאות אלף רגלי" המוזכר בדברי משה, שכן דרכה של התורה, לעגל מספרים.
פתרונות של סתירות בין שני כתובים מעין אלו, כותב רד"צ, "אין בהן כלל משום כפייה ומשום 'ויש ליישב בדוחק', הן טבעיות מאוד ונוהגות בכל מקצועות החוקים, ואין לך ספר חוקים שאינם נמצאים בו דינים המכחישים זה את זה ויש הכרח לתרצם על פי פירושים קבועים ומקובלים, ולא עלה על דעת איש להטיל בהם דופי". בתור דוגמה מביא רד"צ את שלושת ספריו של יוסטיניאנוס הראשון, שיש בהם סתירות רבות, והדרך הרגילה היא לפרשן על פי כללים קבועים וידועים; ואף יוסטיניאנוס עצמו רומז שאם יעיינו בדבריו ב"רוח נאמנה" (subtilianimo) ימצאו בדבריו כוונה נסתרת כדי להשוות בין הניגודים.
מתוך כך יוצא רד"צ לבאר את היחס שבין הפשט לדרש, בעיה שנתחבטו בה רבים וטובים. לדעתו, אין המדרש "מדרש יוצר", והיינו שחז"ל חקרו וחיפשו במקרא עד שהוציאו את הלכותיהם, אלא הוא "מדרש סומך", דהיינו שחז"ל קיבלו הלכות קבועות, ואותן ניסו לסמוך ברמזים שמצאו במקרא. רד"צ שולל גם השקפה (שבה תמך בספרים מוקדמים יותר) שגם ההלכות וגם דרך המדרש עברו במסורת. השקפתו של רד"צ פותחת פתח לבאר פסוקים על פי פשטם במקרים שבהם המסורת אינה עולה בקנה אחד עם הפשט, ואת המסורת להסביר כבלתי תלויה בפסוקים אלו.
מתוך כך עומד רד"צ על חובתו של "כל יהודי שבא לפרש את תורת משה", "לדעת היטב את ההלכות המבארות את הכתובים ומשלימות אותם. רק בקיאות גמורה במפתח הראשי הזה נותנת את האפשרות לתפוס היטב את התוכן האמיתי ופירוש המילים. וכל פירוש על התורה שאינו מיוסד על האקדמות האלו, הוא מנקודת ההשקפה היהודית חטא לאמת" (יש לשים לב למילים "כל יהודי", "מנקודת ההשקפה היהודית", המהווים מילות-מפתח בהבנת מטרת פירושו של רד"צ והנחות היסוד שלו). אין ספק כי רד"צ מילא את תביעתו זו באורח שלם ומקיף, ובכל פירושיו באה לידי ביטוי היטב שליטתו הבלתי-מעורערת בכל רחבי התורה שבעל פה.
רד"צ מדגיש כי ב"תורה שבעל פה" הוא מתכוון אך ורק לחלק ההלכתי של התורה. אשר לחלק של האגדה, יחסו אליו הוא כדבריו של שמואל הנגיד בהקדמתו לתלמוד, שאין ללמוד מהם אלא מה שמחייב השכל (השקפה זו הייתה רווחת גם בקרב נאו-אורתודוקסים אחרים, כדוגמת רש"ר הירש). אולם הרב יוסף אברהם וולף כתב בספרו שהשקפתו של הרד"צ הייתה כהשקפתו של החזו"א שיש לקבל את האגדה ככח נבואי, ואין לחלוק עליה.
יחסו ל"ביקורת הגבוהה"
רד"צ מבהיר במפורש כי על הפרשן היהודי להניח מראש כי כל התורה כולה היא מן השמים, וכי דברי הנביאים והכתובים נאמרו ברוח הקודש או על ידי בעלי רוח הקודש, כפי מסורת חז"ל וכפי שמעיד יוסף בן מתתיהו. "מי שפוגע בספרים האלה ושולל מהם את קדושתם או את מקורם האלוהי, הרי יצא על ידי זה מכלל היהדות. ולכן מוכרח מפרש עברי לדחות בשתי ידיו כל ביאור שאינו מתאים אל האמונה באמיתותה של התורה, באלוהותה ובקדושתה".
יחסו ל"ביקורת הנמוכה"
רד"צ שולל שימוש בהצעות תיקון לטקסט התורה ("הביקורת הנמוכה"). רד"צ מטעים, כי הספרים הקאנוניים נשמרו מזיופים "בשמירה מעולה ובזהירות נמרצה". הוא מודה אמנם כי נפלו לעיתים שיבושים שונים במהלך ההעתקה (כפי שכבר מעידים חז"ל), אך הנוסח נקבע על פי רוב הספרים, ולא על פי השערות בלבד. כל תיקון שעל פי השערה אינו יכול להכריח אותנו להאמין כי הדברים נאמרו במקורם דווקא בצורה שמציע לנו המתקן. רד"צ מציין טעם פרקטי, מדוע אסור אפילו להציע תיקון נוסח ולרשום אותו בצד הגיליון בלבד, ומי שימצאנו מוטעה, ימחק אותו:
"ראיות מכריעות נגד ולהויזן"
הספר "ראיות מכריעות נגד ולהויזן" ("Die wichtigsten Instanzen gegen die Graf-Wellhausensche Hypothese", "ראיות מכריעות נגד היפותזת גראף-ולהאוזן"), שיצא לאור ב-1904, משקף יותר מכול את שיטת התמודדותו הישירה של רד"צ. בשפה הגרמנית, שפתם של המבקרים ושפת המדע החדש, ובכליו המדעיים, יוצא רד"צ לסתור את השיטה, שכבר קנתה לה שם בעולם.
ראשיתו של הספר במאמרים שונים שפרסם רד"צ בשנים 1879–1880 במגזין לחכמת ישראל (Magazin für Wissen des Judenthums), לאחר צאתו לאור של ספרו של ולהאוזן "תולדות עם ישראל".
הספר מתייחס ישירות להיפותיזה של ולהאוזן, אשר אחד מחידושיה העיקריים היה שספר ויקרא (או, למעשה, מקור P, או PC - תורת כהנים, הכולל את רוב ספר ויקרא, אך גם חלק מספרים אחרים) הוא מאוחר יותר מכל ספרי התורה (בניגוד למה שהיה מקובל עד אליו במחקר המקרא), ונכתב בתקופת בית שני, על ידי הנהגת הכהנים. פועל יוצא בולט של טענה זו, הוא גם הטענה שיחזקאל לא הכיר את ספר ויקרא.
הספר דן בשורה של סוגיות שמעלה רד"צ כדי לסתור את טענותיה של הביקורת. לדוגמה, לפי ולהאוזן המקור P חידש את נושא המשכן כמקום פולחן יחיד קדום, כדי לקדם את אחדות הפולחן ולשלול הקרבות בבמות למיניהן. רד"צ מביא את קורבן פסח, המובא גם במקור P לשיטת הביקורת, כראיה נגדית - הקורבן מובא דווקא במקור זה כמוקרב בבתים ולא במקום מרכזי.
בספר זה אין הקדמה על אודות ההנחות המוקדמות של המחבר, וזאת מסיבה פשוטה: כאן מטרתו של רד"צ אינה פירוש אלא ביקורת הביקורת כשלעצמה; את זאת אין לעשות על ידי הנחות מוקדמות הסותרות את הנחותיה של הביקורת. למעשה, רד"צ מראה כאן את כוחו הגדול בסתירת דברי הביקורת על ידי שימוש בטענות הביקורת עצמה; כך, יכול הוא לסתור טענה המדברת על אופיו של מקור מסוים (מבין מקורות התורה לדברי הביקורת), בהביאו פסוק נגדי אשר לדברי המבקרים עצמם שייך לאותו מקור. שיטה נפוצה אחרת שבה משתמש רד"צ היא ציטוט מדברי אחד המבקרים החולק על שיטת רוב המבקרים, והבאתו כ"תנא דמסייע" לדעתו.
ובאמת, רד"צ הפליא לכתוב בספר זה מנקודת מבט כמו-אובייקטיבית, עד כי הדברים אכן יוצרים רושם, כדברי רב צעיר שהובאו לעיל, שאילו היה מגיע למסקנות אחרות מן המסורת היה מאמצן באותה מידה. חשוב להדגיש שהדברים נכונים לגבי סגנון הספר ומטרתו, שנועד לשכנע גם את הלא-משוכנעים (ולחזק את המשוכנעים), אך לא לגבי עצם אמונותיו האישיות של רד"צ, כפי שהבהיר היטב ב"הערות המוקדמות" לספר ויקרא.
פירושיו לתורה
הראשון (והנודע) מבין פירושיו לתורה שיצאו לאור היה פירושו לספר ויקרא. הפירוש מבוסס על הרצאות שהעביר רד"צ בבית המדרש לרבנים בשנים 1873/4 ו-1876/7, ויצא לאור שלושה עשורים לאחר מכן, ב-1904. לאחר מכן יצא, על ידי בנו הרב משה הופמן, פירושו לרוב ספר דברים, ולבסוף פירושו לחלקים מבראשית; גם פירושים אלו מבוססים על סדרת הרצאות שהעביר. בכתב יד נותרו טיוטות פירושיו לספר שמות, שאותם לא הספיק לעדכן לאור התפתחויות המדע החדש.
לפירושו לספר ויקרא צירף רד"צ מבוא כללי על הנחות היסוד העקרוניות של פירושיו, וכן "הערות מוקדמות" לספר ויקרא גופו. לפירוש לספר דברים הקדים רד"צ הקדמה קצרה; מבוא כללי לספר, כתב, יוכל לבוא רק לאחר כתיבת כל הפירוש. רד"צ לא זכה להשלים את הפירוש, ועל כן גם לא כתב את המבוא הכללי לספר. בשונה משני ספריו אלה, שהוכנו לדפוס על ידי רד"צ עצמו, בגרמנית, נדפס פירושו לספר בראשית לאחר מותו, כשהוא מתורגם כבר לעברית מתוך כתב היד. פירושו של רד"צ לספר שמות נדפס מטיוטות כתב היד בתרגום עברי רק בשנת 2010.
רד"צ כחוקר ספרות חז"ל
רד"ץ הופמן הוציא לאור את "מדרש תנאים" על ספר דברים, ו"מכילתא דר' שמעון בר יוחאי" על ספר שמות. מלבד זאת חיבר מאמרים על דרך הלימוד של חז"ל: "המשנה הראשונה ופלוגתא דתנאי" בו הוא מבאר את עריכת המשנה; ו"מסילות לתורת התנאים".
רד"צ כפוסק הלכה
מלבד היותו מורה, חוקר מקרא, וחוקר ספרות חז"ל, היה רד"צ הופמן פוסק הלכה. בעשרות שנותיו האחרונות היה לפוסק ההלכה הראשי של יהדות גרמניה האורתודוקסית, בפרט בקהילות צפון גרמניה. בין היתר נזקק לענות תשובות לשאלות הלכתיות שעלו בעקבות ההתקדמות הטכנולוגית המודרנית, כדוגמת נסיעה ברכבת שעלולה להמשך אל תוך השבת, והדלקת נורת להט חשמלית בשבת. כפוסק, נאלץ להתמודד גם עם שאלת היחס ההלכתי למחללי שבת, לאור העובדה ששומרי המצוות הפכו להיות מיעוט בין יהודי גרמניה. מאות מתשובותיו לשואלים, פורסמו בספר "שו"ת מלמד להועיל" שיצא לאור בפרנקפורט בשנת תרפ"ו (1926), כשש שנים לאחר פטירתו. בספר מופיעות תשובות בחלקי אורח חיים, יורה דעה, ואבן העזר משולחן ערוך.
אברהם אהוביה
אברהם אהוביה (1921 – 1 בספטמבר 2015, י"ז באלול ה'תשע"ה) היה איש חינוך ישראלי, יוצרו של תנ"ך רם.
ביוגרפיה
אברהם אהוביה נולד בכפר קוזלוב (Kozłów) שבפולין בשנת 1921. בגיל 17 עבר לקרקוב והצטרף לתנועת "דרור". הוריו ואחותו נספו בשואה, והוא ושני אחיו נלקחו למחנה עבודה. נמנה עם מייסדי גרעין "קיבוץ בוכנוואלד", שנוסד על ידי אסירי מחנה הריכוז בוכנוואלד לאחר שחרורם, ובמסגרתו עלה לארץ ישראל בסוף שנת 1945. גרעין זה יסד את קיבוץ נצר סרני, שבו היה אהוביה חבר עד לפטירתו.
בשנים תש"ט–תש"י למד הוראה בסמינר הקיבוצים בתל אביב, ומאז ועד 1976 היה מורה, מחנך ומנהל של בית הספר היסודי בקיבוצו. בשנת 1968 סיים בהצטיינות לימודים לתואר ראשון בחוגים למקרא ולשון עברית באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1969 החל להרצות על נושאי מקרא בתוכנית הרדיו "פרקי היום בתנ"ך" של "קול ישראל", והמשיך בכך כ-18 שנים. מ-1976 עד 1986, אז פרש לגמלאות, עבד אהוביה במשרד החינוך כמפקח על בתי ספר ממלכתיים, תחילה בשרון ואחר כך בפתח תקווה וסביבתה.
מספריו
בנוסף תרגם וערך ספרים אחדים.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
יונה כהן (פולטבר)
הרב יונה כהן (מכונה ר' יונה פולטבר על שם עיר הולדתו פולטבה. ה'תרנ"ח - כ"ב בשבט ה'תש"ט) היה מנהל ישיבות תומכי תמימים המחתרתיות ברוסיה הסובייטית, מראשי "ועד הבריחה" בלבוב ומארגן "הבריחה הגדולה" של אלפי חסידי חב"ד מרוסיה בשנים ה'תש"ו וה'תש"ז. נאסר, הוגלה לסיביר ונרצח בעינויים בשל פעילותו המחתרתית לשמירת יהדות בברית המועצות.
הלחין את הניגון "שהשלום שלו", שבוצע בין היתר על ידי הזמר נמואל הרוש והופיע באלבום צמאה 5 בביצוע עמיר בניון.
ביוגרפיה
נולד בפולטבה והתחנך בישיבת תומכי תמימים בלובביץ', בשצ'דרין, בקרמנצ'וג וברוסטוב על הדון.
בה'תרצ"ה החל לנהל את ישיבות תומכי תמימים במקום הרב אברהם דרייזין שהחליף את הרב אלחנן דב מרוזוב בתפקיד. בשנת ה'תש"ו ניהל את הבריחה הגדולה ביותר בהיסטוריה של חסידי חב"ד מברית המועצות, שכונתה "הבריחה הגדולה", והבריחה אלפים באמצעות דרכונים פולניים מזויפים, זאת במסגרת פעילותו ב"ועד הבריחה" בלבוב.
לאחר שנתגלתה הבריחה, הסתתר מעין המשטר בלבוב, לאחר מכן שהה במוסקבה ועבד במפעל קטן שהקים אברהם אשר קוגן. מאוחר יותר עבר להסתתר בלנינגרד. בלנינגרד הוא נתפס ונאסר בעקבות הלשנה בי"ט בכסלו ה'תש"ח, ומאוחר יותר הוגלה לסיביר, שם נרצח תוך עינויים והכאות.
לקריאה נוספת
אוצר החסידים, חלק ד' - בברית המועצות ובפולין. עמ' 235 - 250. יוסף אשכנזי, הוצאת חזק ה'תשע"ה.
לינץ
לינץ (בגרמנית: Linz) היא עיר באוסטריה על גדות הדנובה, בירת אוסטריה עילית והעיר השלישית בגודלה באוסטריה מבחינת מספר האוכלוסין, לאחר וינה וגראץ. העיר משתרעת על 96 קמ"ר, אוכלוסייתה מונה 198,181 תושבים (2015) ובמטרופולין פרבריה 758,220 תושבים (2012).
בתחומי העיר נשפך נהר הטראון אל הדנובה.
היסטוריה
לינץ הוקמה על ידי הרומאים ונקראה על ידם "לניטה", כשבמקום היה יישוב קלטי קטן בשם "לנטוס".
העיר הייתה מחוז ומושב הממשלה המקומית של האימפריה הרומית הקדושה, ובמקביל גם מרכז סחר שחיבר בין שתי גדות הדנובה; בין פולין וצ'כיה לבלקן ולאיטליה. היותה של העיר מקום מושבו של קיסר האימפריה ההבסבורגי פרידריך השלישי באחרית ימיו, הפכה אותה לתקופה קצרה לעיר החשובה ביותר באימפריה, עד שהפסידה את מעמדה לווינה ולפראג עם מות הקיסר בשנת 1493. תושב מפורסם של העיר הוא יוהאנס קפלר, שניסח את אחד מחוקיו בעיר.
במהלך השנים 1862–1924 נבנתה במרכז העיר "הקתדרלה החדשה", שהיא הגדולה ביותר באוסטריה, ויכולה להכיל כ-20 אלף בני אדם.
בתקופה הנאצית
העיר נעשתה אזור תעשייתי חשוב במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה, וייצרה כימיקלים ופלדה לצבא הנאצי. מפעלים רבים פורקו בצ'כוסלובקיה שנכבשה על ידי הנאצים זמן קצר לפני כן והועברו ללינץ.
לאדולף היטלר, שנולד בקרבת העיר, היו תוכניות אדריכליות נרחבות לעיר, והוא תכנן להפוך אותה למרכז התרבות הראשי של הרייך השלישי. היטלר תכנן להפוך את לינץ לבודפשט הגרמנית. העיר הייתה אמורה להתרחב בסדר גודל שהיה אמור להיות פי 3 מגודלה באותם ימים. כל הפרויקט היה צפוי להיות מושלם עד 1955.
היטלר תכנן להקים בלינץ בית מלון על שמו שיפעל על פי עקרון ה"כוח באמצעות שמחה", בנייני פאר בשני צדדי הדנובה, בניין עירייה חדש, אצטדיון, מצפה כוכבים, אוניברסיטה טכנולוגית, מרכז קהילתי, מאוזוליאום לזכר הוריו, תיאטרון גדול, ספרייה, מוזיאון נשק, בית תערוכות, גשר תלוי שיחבר בין צדדי הדנובה, בית אופרה וספרייה שתכיל למעלה מ-250,000 ספרים, אנדרטה לכבוד "שחרור אוסטריה ב-1938" (האנשלוס) ואנדרטת נוספת לזכרו של אנטון ברוקנר. שלושה מבנים מרכזיים בפרויקט שהיו צפויים לקום היו: "מוזיאון הפיהרר" שהיה אמור להיות המוזיאון הגדול ביותר באירופה, מעונו האישי של היטלר (שבו לאחר המלחמה תכנן לבלות את שאריו חייו) וכן אולם גדול לצורכי המפלגה הנאצית שיתחבר למגדל פעמונים אשר בתוכו תוקם אחוזת הקבר של היטלר.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר המלחמה, היה נהר הדנובה שעובר בעיר, הגבול בין הכיבוש האמריקאי לכיבוש הרוסי.
ערים תאומות
לינץ היא עיר תאומה של הערים:
רכש ביטחוני במלחמת העצמאות
הרכש הביטחוני במלחמת העצמאות, הוא שם כולל לכלל המאמצים שנעשו על ידי היישוב ומאוחר יותר מדינת ישראל לצייד את כוח המגן העברי וצה"ל במלחמת העצמאות. היחס להיבטים רבים במלחמת העצמאות, ובעיקר לסוגיית הרכש, כפוף לשני שלביה העיקריים וכן לשתי ההפוגות שלה.
רכש שהובל בים
הרכש הצבאי בתקופת מלחמת העצמאות
יונתן זקס (כדורסלן)
יונתן (יוני) ויליאם זקס (באנגלית: Yonatan William Sachs 5 ביוני 1954– 31 במרץ 2005) היה כדורסלן ישראלי ששיחק בשנות ה-70 וה-80 בליגה העליונה בשורות אליצור תל אביב, בית"ר תל אביב, וכן שיחק עבור קבוצות בליגת המשנה. שיחק בשורות נבחרת הנוער של ישראל ובנבחרת הבוגרת. כולל באליפות אירופה בכדורסל ב-1973 בספרד.
קריירה
נולד בלידס באנגליה ועלה לישראל בגיל חמש יחד עם משפחתו: הורים ושני אחים. למד במוסדות דתיים, כולל בתיכון דתי בר-אילן בנתניה, יחד עמו הגיע לגמר אליפות בתי הספר התיכוניים ב-1972. צורף לנבחרת הנוער והיה חלק מהחמישייה הקבועה באליפות אירופה לנוער שנערכה בזאדאר שביוגוסלביה ב-1972 והגיעה עד לשלב חצי הגמר בטורניר. מיד לאחר הצלחת נבחרת הנוער והצטיינותו בה צורף זקס לסגל הנבחרת הלאומית. הוא שותף במסגרת הנבחרת הבוגרת ב-12 משחקים.
בשנותיו הראשונות שיחק באליצור נתניה שבליגה הארצית (באותה עת - ליגת המשנה) וממנה עבר לאליצור תל אביב, עמה העפיל לליגה הלאומית (באותה עת - הליגה העליונה) בתום עונת 1974/1973. מ-1975 ועד 1979 שיחק באליצור תל אביב בליגה הלאומית והיה בין שחקניה הבולטים. בקיץ 1979 חזר לשחק באליצור נתניה, ושנה לאחר מכן עבר לבית"ר תל אביב מהליגה הלאומית, בשורותיה שיחק גם בשנים 1981 ו-1982. בשורות בית"ר תל אביב קבע זקס שיא נקודות כשקלע 88 נקודות במשחק אחד. לאחר מכן שיחק גם באליצור גבעת שמואל.
את שנותיו האחרונות כשחקן פעיל עשה זקס במכבי חדרה בזמן ששיחקה בליגה הארצית. כמו כן אימן את הפועל גבעת אולגה כמאמן-שחקן ועלה איתה לליגה א'. היה מורה לחינוך גופני ועסק באימון ילדים ונוער.
נפטר כתוצאה מהתקף לב ב-2005 ונקבר בכפר מונש. השאיר אישה ושלושה ילדים.
אפטוסטיכוס
אפטוסטיכוס (שם מדעי: Aptostichus) הוא סוג של עכביש ממשפחת אוקטניזיים שרובם שוכנים במחילות שלהן דלת ציד נפתחת. הסוג נפוץ בעיקר באזור הדרומי של קליפורניה.
אוון ביי
בירץ' אוון ביי השלישי (באנגלית: Birch Evans Bayh III; נולד ב-26 בדצמבר 1955) הוא פוליטיקאי לשעבר ושדלן אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית. ביי היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אינדיאנה בשנים 1999–2011, וקודם לכן היה מושלהּ ה-46 של אינדיאנה.
ביי נבחר לראשונה לתפקיד הציבור כמזכיר המדינה של אינדיאנה בשנת 1986. הוא מילא את התפקיד במשך שנתיים בטרם נבחר למושל המדינה. הוא עזב את תפקידו זה בתום שתי תקופות כהונה ולזמן קצר עבד כמרצה באוניברסיטת אינדיאנה בלומינגטון. הוא נבחר לקונגרס של ארצות הברית כסנאטור ב-1998 ונבחר מחדש בשנת 2004. ב-15 בפברואר 2010, הכריז ביי במפתיע כי לא יתמודד לתקופת כהונה שלישית בבחירות אמצע הכהונה שבאותה השנה. לאחר שעזב את הסנאט, הוחלף על ידי קודמו בתפקיד, דן קואטס, והיה לשותף במשרד עורכי דין וחברת שדלנות בוושינגטון הבירה. בשנים 2011–2016 היה תורם לפוקס ניוז.
ראשית חייו וקריירתו הפוליטית
ביי נולד בשירקיוויל (Shirkieville) שבמערב אינדיאנה, בנם של מרבלה ביי (לבית הרן) ובירץ' א. ביי. אביו היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם אינדיאנה מ-1963 ועד להפסדו בבחירות ב-1981 בידי דן קווייל, לימים סגן נשיא ארצות הברית. אמו הייתה הדוברת הלאומית של החברה האמריקנית לסרטן. אוון למד בבית ספר המכינה סנט אלבנס שבוושינגטון הבירה, וב-1978 השלים לימודי תואר ראשון במנהל עסקים באוניברסיטת אינדיאנה בלומינגטון. ב-1981 קיבל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת וירג'יניה. מתחילת דצמבר 1986 עד לינואר 1989 כיהן ביי כמזכיר המדינה של אינדיאנה.
לאחר דיון בשאלה האם הוא עומד בדרישה להיות תושב מדינת אינדיאנה חמש שנים טרם היציאה לקלפיות, גבר ביי על ראש עיריית קוקומו לשעבר סטיב דיילי בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הדמוקרטית למועמדות המפלגה עבור תפקיד מושל אינדיאנה. בבחירות הכלליות הוא ניצב בפני סגן המושל המכהן ג'ון מוץ, מועמד המפלגה הרפובליקנית, ולאחר שניצח אותו בבחירות נהפך ביי לדמוקרטי הראשון שנבחר למושל אינדיאנה זה עשרים שנה. רק בן 32 שנים ביום היבחרו ו-33 בע השבעתו לתפקיד, ביי נעשה למושל הצעיר ביותר של מדינה זו. הוא נבחר מחדש כמושל ב-1992, וניצח את התובע הכללת של אינדיאנה, לינלי א. פירסון עם 63% מקולות הבוחרים.
בסוף כהונתו השנייה נהנה ביי מכמעט 80 אחוזי תמיכה בקרב הציבור. עם זאת, לא היה ביכולתו להתמודד לתקופת כהונה שלישית ב-1996 בשל הגבלות כהונה. עם סיום כהונתו השנייה כמושל בראשית 1997, הועסק ביי כמרצה במקום בו רכש את השכלתו האקדמית — בית הספר קלי לעסקים באוניברסיטת אינדיאנה בלומינגטון. בין השנים 1997–1998, בזמן שניהל מסע בחירות לקונגרס האמריקאי, נשכר ביי גם כשותף במשרד עורכי הדין "בייקר ודניאלס" שבסיסו באינדיאנפוליס. ב-1998 שכרו של ביי נאמד בכ-265,000 דולר אמריקני. אוניברסיטת אינדיאנה בלומינגטון שילמה לו באותה שנה 51,000 דולר נוספים, מה שתרם לשגשוג מסע הבחירות שלו.
בסנאט של ארצות הברית
בבחירות אמצע הכהונה לשנת 1998 נבחר ביי לסנאט של ארצות הברית, והחל לאייש מושב שהוחזק בעבר על ידי אביו. הוא זכה ל-64% מקולות הבוחרים, אחוז ניצחון הגדול ביותר שהשיג אי פעם מועמד דמוקרטי בבחירות לסנאט האמריקאי באינדיאנה, וניצח את ראש עיריית פורט ויין לשעבר, פול הלמקה. הוא זכה בקלות בבחירות לתקופת כהונה שנייה ב-2004, ועם ניצחונו על המועמד הרפובליקני מרווין סקוט כשלו 62% מהקולות - נעשה ביי הדמוקרטי החמישי בלבד שנבחר לתקופת כהונה שנייה בסנאט מטעם אינדיאנה. ב-2003 ביי הוציא לאור אוטוביוגרפיה בשם "מאב לבן: חיים פרטיים בעין ציבורית".
בשנים 2001–2005 כיהן ביי כיושב ראש "המועצה הדמוקרטית למנהיגות" (DLC), ארגון הפועל למיתון המגמה השמאלנית שחלה במפלגה הדמוקרטית משנות ה-60 של המאה ה-20. ביי היה מהתומכים הראשוניים במדיניות החוץ של ממשל ג'ורג' ווקר בוש כלפי עיראק. ב-2 באוקטובר 2002 הצטרף ביי לנשיא ג'ורג' ווקר בוש יחד מנהיגי הקונגרס בטקס שנערך בגן הוורדים של הבית הלבן בו הוכרזה הסכמתם ליציאה למלחמת עיראק. ב-2006 הוא הצביע בעד האישור מחדש של חוק הפטריוט. ביי הוא תומך במדינת ישראל, והוא חבר במועצה המייעצת של איפא"ק.
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי בשנים 2007–2008, חבר ביי לעמיתיו לבנאט בקריאתם למנוע קריסה של מוסדות פיננסיים ברחבי ארצות הברית. במהלך תקופתו בסנאט, מתח ביקורת על מדיניות הסחר של מדינות מסוימות, בהן הרפובליקה העממית של סין. "החוק המפלגתי להפסקת הסובסידיות לחוץ לארץ" שהציג ביי נועד לאפשר לארצות הברית לאכוף את חוקי האנטי-סובסידות שלה מעבר לים. הוא הצביע נגד CAFTA (הסכם הסחר החופשי של מרכז אמריקה). בסנאט היה חבר בוועדת המודיעין, בוועדת העסקים הקטנים והיזמות, בוועדת האנרגיה ומשאבי הטבע, בועדת הבנקאות, השיכון והעניינים האורבניים, בוועדת הכוחות המזוינים ובוועדה המיוחדת לענייני הזדקנות.
פרישתו
ב-15 בפברואר 2010 הודיע ביי כי אין בכוונתו להתמודד לקדנציה שלישית בסנאט, לקראת בחירות אמצע הכהונה ב-2 בנובמבר 2010. הודעתו של ביי באה זמן קצר מאוד לאחר שדן קואטס, קודמו של ביי בתפקיד, הצהיר על מועמדותו למושבו הישן בסנאט. מכיוון שביי הכריז על אי-כוונתו להתמודד מחדש לסנאט יממה לפני המועד האחרון לרישום בבחירות המקדימות, אף דמוקרט לא הספיק לאסוף את מספר חתימות הדרוש כדי להיות מועמד בפריימריז. אי לכך, ועדה מסדרת של המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה בחרה בבראד אלסוורת', חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, כמועמד המפלגה לסנאט.
על פי סוכנות הידיעות "AP", ביי בילה חלק ניכר משנתו האחרונה בסנאט בחיפוש אחר עבודה, וקיים עשרות פגישות עם מעסיקים פוטנציאליים בחברות ותאגידים במגזר הפרטי בין פברואר לדצמבר 2010. כמו כן, הוא הצביע בעד או נגד בנושאים הנוגעים למעסיקיו העתידיים.
הבחירות לנשיאות 2008
מסע הבחירות של ביי לנשיאות ארצות הברית החל זמן קצר אחרי הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004. עם זאת, על אף שפעמים תכופות הוזכר ביי כמי שעלול להוות איום עבור המתמודדות הראשית הילרי קלינטון בשל היותו כסנאטור ממדינה אדומה באופן מסורתי שיכול היה לפנות למתונים בבחירות כלליות, ביי השעה את פעילותו הנשיאותית בדצמבר 2006. בעת שהודיע על סיום מסע הבחירות שלו, ביי גייס קרוב ל-10.4 מיליון דולר אמריקני. פרישתו נקשרה לתדמיתו הציבורית, שאפיינה אותו כ"אמין" אך "משעמם". במשך מרבית 2005 ו-2006 הוא בילה זמן רב במדינות הראשונות שמשתתפות בבחירות המקדימות לנשיאות, לרבות איווה וניו המפשייר.
שבועיים טרם פרישתו הגדיר את מטה הבחירות שלו כ"וועדת גישוש" בפני ועדת הבחירות הפדרלית, בשם "ידידי אוון ביי". לאחר פרישתו מהמירוץ, הביע ביי את תמיכתו במועמדותה של הילרי קלינטון, ועם פרישתה שלה מההתמודדות הסב את תמיכתו לסנאטור ברק אובמה מאילינוי. ביי נמנה בין המועמדים האחרונים שנשקלו להיות העמית למירוץ של אובמה, אך לבסוף אובמה בחר בג'ו ביידן. בהמשך נאם ביי בכינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית ב-2008, ונשא נאום בו תמך באובמה והצהיר:
הבחירות לסנאט באינדיאנה 2016
ב-11 ביולי 2016, דווח ב-CNN כי ביי מכין את הקרקע לקראת כניסה לבחירות לסנאט של ארצות הברית באינדיאנה, כדי להתמודד על מושבו של דן קואטס אשר הודיע על פרישתו מהקונגרס. חבר בית הנבחרים בארון היל, שזכה בבחירות המקדימות הדמוקרטיות ללא מתחרים ב-3 במאי, פרש רשמית מהמירוץ לסנאט באותו היום כדי לפנות מקום למועמדותו של ביי.
באוגוסט 2016 ניצב ביי בפני ביקורות על סטטוס התושבות שלו באידנאינה. תחנת הטלוויזיה WFLI-TV דיווחה כי פעמיים הוא נרשם כ"מצביע לא פעיל" ברשומות של מדינות אינדיאנה. רשת CNN הוסיפה לדווח כי ביי "רשם שוב ושוב את שני הבתים שלו בסך מיליוני הדולרים בוושינגטון הבירה כמגורים העיקריים שלו, ולא את דירתו בסך 53 אלף הדולרים באינדיאנפוליס". כשנדרש על ידי כתב טלוויזיה מקומי לציין מהי הכתובת שלו באינדיאנה, ביי ציין כתובת שגויה. ביי התמודד מול המועמד הרפובליקני טוד יאנג, שניצל את חוסר הפופולריות של חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה באינדיאנה במטרה למשוך מצביעים מתוסכלים אל המחנה שלו, וזכה לתמיכת מושל המדינה מייק פנס, עמיתו למירוץ של דונלד טראמפ שהתמודד על תפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
ביום הבחירות הכלליות שהתקיים בנובמבר הפסיד ביי ליאנג בפער של 10%, כשלו 42.4% מהקולות לעומת יאנג שסחף 52.1 אחוזים מקולות הבוחרים.
דניס מילר בונקר
דניס מילר בונקר (באנגלית: Dennis Miller Bunker; 6 בנובמבר 1861 - 28 בדצמבר 1890) היה צייר של האימפרסיוניזם האמריקאי. עבודותיו כוללות גם ציורי נוף בצבעים בהירים וגם פורטרטים ודמויות כהים. נפטר בגיל 29.
חיים
בונקר נולד בעיר ניו יורק למתיו בונקר, המזכיר-גזבר של חברת מעבורת, ואשתו, מרי אן אייטינגה בונקר.
בשנת 1876 נרשם לליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק ובאקדמיה הלאומית לעיצוב. משנת 1880 הוא השתתף בתערוכות השנתיות של האקדמיה הלאומית, האגודה האמריקאית לצבעי מים ואיגוד האמנות בברוקלין.
בשנת 1881 הציג בונקר ציורי צבעי מים במועדון האמנות בוסטון. לאחר מכן הוא הציג גם ציורי שמן וגם צבעי מים במועדון בשנת 1882 ו- 1883. בשנת 1886 הציג בית הדפוס האמריקאי לואי פראנג שניים מיצירותיו של בונקר מהאוסף שלו במועדון.
בשנת 1882 עזב בונקר את ניו יורק ללמוד בבית הספר לאמנויות בפריז, ובמיוחד אצל ז'אן לאון ז'רום. באביב 1883בליווי סטודנטים עמיתים כמו צ'ארלס א. פלאט וקנת ר. קרנפורד, עזב בונקר את פריז לסיור בצרפת הכפרית ובחופי נורמנדי, וחזר להמשיך את לימודיו באמצע אוקטובר. בשנה שלאחר מכן שלושת האמנים נסעו וציירו בבריטני. בסוף אותה שנה חזר בונקר לעיר ניו יורק. באוקטובר אותה שנה, בהמלצתו של ג'יימס קרול בקוויט, הוא עבר לבוסטון כדי ללמד בבית הספר לאמנות של קוולס, שם היה המדריך הראשי לציורי דמות, אנטומיה האמנותית וקומפוזיציה. הוא חי ולימד בבניין בית הספר לאמנות. במקביל ערך בונקר את תערוכת היחיד הראשונה שלו, בגלריית נויס ובלקסלי בבוסטון.
למרות ההצלחות הללו, בונקר רצה לחזור לצרפת, וכתב על כך שהוא מרגיש "מגוחך להפליא" ב"אווירה זו של עושר ומכובדות ". מצבו הכספי מנע ממנו להישאר בבוסטון במהלך הקיץ, קל וחומר לנסוע לאירופה, בונקר נעתר להזמנה של אבוט אנדרסון תאייר להצטרף אליו ולצייר בדרום וודסטוק, קונטיקט בשנת 1886. באותה שנה הוא פגש גם את איזבלה סטיוארט גארדנר, אשר תתגלה כחברה ופטרונית יקרת ערך.
בונקר צייר דיוקנאות בחורף 1887 ובילה את הקיץ בניובוריפורט, מסצ'וסטס עם חברים אמנים. כולל הנרי אוליבר ווקר. בנובמבר פגש את ג'ון סינגר סרגנט בבוסטון, במהלך מסע העבודה של סרגנט לאמריקה. בשנת 1888 קיבל בונקר מספר עבודות ציורי דיוקן של בוסטונים חשובים, כולל בני משפחת גרדנר, סמואל אנדיקוט פיבודי וג'יי מונטגומרי סירס.
את הקיץ בילה בונקר באנגליה, שם הצטרף לסרגנט ומשפחתו בקלקוט, כשהוא מצייר במהלך היום ומשחק טניס בערב. , באביב 1889 התפטר בונקר מבית הספר לאמנות של קוולס. בדלפק הקבלה הוא פגש את אלינור הרדי, שאיתה יתחתן בשנה שלאחר מכן. בקיץ שהה בונקר בפנימיה במדפילד, מסצ'וסטס, ונהנה מעונת הציור הפוריה ביותר שלו. בסתיו חזר לניו יורק, וכתב מדי יום לאלינור הרדי בבוסטון. בשלב זה מעגל חבריו של בונקר כלל לא רק את סרגנט, אלא את תומאס וילמר דיווינג. בשנת 1890 הציג בונקר לראשונה את נופיו האימפרסיוניסטים במועדון סנט בוטולף בבוסטון.
ב־28 בדצמבר נפטר מאי ספיקת לב. הוא נקבר בבית העלמין מילטון, ומצבתו תוכננה על ידי חבריו סטנפורד ווייט ואוגוסטוס סן-גאודנס.
פלאט וחברים אחרים ארגנו תערוכת זיכרון שהתקיים בשנת 1891.
יצירתו
ציוריו המוקדמים של בונקר בניו יורק (1880-82 בקירוב) היו לעיתים קרובות נושאים ימיים, הכוללים סדרה של סירות חוף, שצוירו בלונג איילנד. אותם הכין אחרי התהליך הרגיל של ציור רישומי הכנה ראשונים לפני עבודות מוגמרות שהושלמו באופן קונבנציונלי יותר. הדיוקנאות המוקדמים מעידים גם הם על אומנות קפדנית.
בזמן לימודיו בפריז, טיולי הקיץ של בונקר לאזור הכפרי הביאו לסדרה נוספת, הפעם של סצינות של עיירה בבריטני. המוקד של קומפוזיציות אלה, בין אם מדובר בצריח הכנסייה, צלב בית קברות, או עץ בודד, היה תמיד אלמנט כהה עשיר בצורה גרפית צבועה, על רקע שמים בהירים. עם זאת, התמונות מתאפיינות בהשפעות אטמוספיריות רכות ודקויות טונליות.
עדינים לא פחות הם הנופים שצייר בונקר לאחר שחזר לאמריקה; ציורים שנעשו בדרום וודסטוק, קונטיקט. עדיין הוא העדיף ניגודים דרמטיים, של נושאים שצוירו בקפידה על רקע שמים בהירים, אך לוח הצבעים נעשה בהיר והצבע רווי יותר.
בשנת 1887 השלים בונקר את דיוקנה של אן פייג', ציור שדרש עבודה רבה, אך היא אחת מיצירותיו הטובות ביותר. בשימוש המאופק בצבע, רישום אסתטי עדין ואלגנטי שמזכיר את עבודותיהם של תאייר וג'יימס מקניל ויסלר. עד מהרה קיבל הזמנות עבודה בבוסטון, דיוקנאות בעיקר של גברים - אותם צייר בצבעים קודרים, אבל נצבעו בצורה בטוחה יותר, מה שמרמז על השפעתו של סרגנט. בונקר בילה את קיץ 1888 בציור עם סרגנט, עובדה מאומתת על ידי התכתבויות אישיות, כמו גם באמצעות כמה יצירות של האמן האחרון. לא שרדו ציורים של השהייה באנגליה של בונקר. ייתכן שהוא השמיד אותם בחוסר שביעות רצון. [5] עם זאת, אחרי שובו לבוסטון, במשך השנתיים הבאות בונקר הפיק סדרה של ציורים שהוכיחו שהוא היה אחד האמנים האמריקנים הראשונים שהבינו את האימפרסיוניזם במלואו ועבד לפיו בהצלחה.
גשר מולטקה
גשר מולטקה (בגרמנית: Moltkebrücke) הוא גשר על נהר השפרה בברלין, גרמניה. הגשר שהושלם בשנת 1891, מחבר את האזור הישן של מואביט ליד תחנת הרכבת המרכזית בגדה הצפונית לווילי-ברנדט-שטראסה ומשרדי הפדרל קנצלר (Chancellery) בגדה הדרומית. הגשר נקרא על שמו של פילדמרשל הלמוט פון מולטקה האב, שהיה ראש המטה של הצבא הפרוסי במשך שלושים שנה. מולטקה הלך לעולמו ממש לפני השלמת הגשר והוא נחנך על ידי מחלקת ההלוויה שלו. לגשר שלוש קשתות מוצלבות עשויות אבן חול אדומה, והוא מעוטר בפסלים של יוהנס בוזה, קארל פייפר וקרל יוזף בגס.
דניס מילר בונקר
יצירתו
ב"חממה", בערך 1888, "חרציות", 1888 "הבריכה", מדפילד, 1889 כולן כוללים לוח עשיר בצבעים, יצירות מקוריות, ומשיכות המכחול הייחודיות שלו.
גשר מולטקה
היסטוריה
בניית הגשר החלה ב-1888 והסתיימה ב-1891. באזור הגשר התנהלו קרבות קשים במהלך הקרב על ברלין באפריל 1945 בסוף מלחמת העולם השנייה. מגנים גרמנים, כ-5,000 חברי אס אס ופולקסשטורם, חסמו את הגשר בשני קצותיו וחיברו אליו מטעני נפץ כדי להורסו. ב-28 באפריל, יחידות של ארמיית ההלם הסובייטית השלישית, בפיקודו של גנרל מאיור ס.נ. פרברטקין, נלחמה במורד מואביט לעבר הגשר במטרה לכבוש את הרייכסטאג הגרמני שנמצא 600 מטר מהגשר. בשעת בין ערביים תקפו הסובייטים את הגשר. מטעני הפיצוץ גרמו לנזק, ומקטע ממנו נפל לשפרה, אך נותר מספיק שטח למעבר של אנשים וכלי רכב. עד חצות, דיוויזיות הרובאים ה-150 וה-171 הסובייטיות אבטחו את ראש הגשר מפני התקפת נגד של הגרמנים. מכאן הם עברו לרייכסטאג, וכבשו אותו ב-2 במאי.
למרות שניזוק, הגשר היה אחד הבודדים ששרדו את המלחמה ונותר דומה למבנהו המקורי, אם כי הוא תוקן וחוזק כדי לעמוד בעומס התנועה המודרנית.
דניס מילר בונקר
יצירתו
במקביל, ציורי הדמיות האחרונים של בונקר נותרו נאמנים להכשרתו האקדמית. "ג'סיקה", 1890, "המראה", 1890 ו"אלינור הרדי בונקר", 1890 מאופיינות בטווח צבעים מוגבל ואלגנטיות מוגברת.
מורשׁת
אף על פי שהוא היה מוערך מאוד במהלך חייו, הערכת במאה העשרים של האימפרסיוניזם האמריקאי הייתה שלילית ברובה, ועבודתו של בונקר נשכחה לאחר מותו.
תורתו השפיעה על מספר ציירים ביניהם היו ויליאם מקגרגור פקסטון ולילה קאבוט פרי. היה זה תלמיד של פקסטון בשם איבס גאמל שעשה את המקסימום כדי לשמור על המוניטין של בונקר, ארגן שתי תערוכות במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון בשנות הארבעים של המאה העשרים, והוציא לאור ביוגרפיה בשנת 1953.
התחייה הנוכחית של ההתעניינות ביצירתו היא תוצאה של הערכה מחודשת של אמנות המאה ה-19, שרואה בו מצד אחד שמרן ומצד שני מחדש בעבודתו. למעשה הוא היה שניהם בעת ובעונה אחת.
אילזה אייכינגר
אילזה אייכינגר  (גרמנית: Ilse Aichinger; 1 בנובמבר 1921 – 11 בנובמבר 2016) הייתה סופרת יהודיה-אוסטרית, שיצירתה הושפעה במידה רבה מרדיפות הנאצים בגלל מוצאה היהודי. היא כתבה שירים, סיפורים קצרים ותוכניות רדיו, היא זכתה במספר רב של פרסים אירופאיים הקשורים לספרות.
ראשית חייה
אילזה נולדה בווינה, יחד עם אחותה התאומה, הלגה. הן נולדו לברטה ולודוויג אייכינגר, רופאה יהודייה ומורה. הילדים גדלו כקתוליים, כיוון שהמשפחה של אמה היו מתבוללים. אילזה בילתה את ילדותה בלינץ. לאחר שהוריה התגרשו, היא חזרה יחד עם אמה ואחותה לווינה ולמדה בבית ספר קתולי. לאחר המהפכה ב-1938 היא ומשפחתה היו נתונים לרדיפת הנאצים. כיוון שהיא הייתה חצי יהודייה, היא לא הורשתה להמשיך ללמוד ועבדה במפעל לכפתורים. אחותה, הלגה, נמלטה מהנאצים ביולי 1939 באמצעות הקינדרטרנספורט לאנגליה, לבסוף שם היא ילדה את ביתה, שהפכה לאמנית אנגלייה, רות ריקס. במהלך מלחמת העולם השנייה, אייכינגר הצליחה להסתיר את אמה בחדר מול מלון מטרופול, של הגסטאפו הוינאי. לעומתה ולעומת אמה, רוב קרובי משפחתה מצד אמה, ביניהם גם סבתא שלה, ג'יזל, אותה היא אהבה במיוחד, נתפסו בידי הנאצים ונשלחו למחנה השמדה ליד מינסק, ונרצחו.
קריירה
בשנת 1945, החלה אילזה ללמוד רפואה באוניברסיטת וינה, תוך כדי שהיא ממשיכה בזמנה הפנוי לכתוב. בזמן כתיבת בזמנה הפנוי. הפרסום הראשון שלה היה השער הרביעי (Das vierte Tor), בו כתבה על החוויה שלה כאשר הייתה תחת השלטון הנאצי. בשנת 1947, אילזה ואמה, ברטה יכלו בפעם הראשונה לנסוע ללונדון ולבקר את אחותה התאומה, הלגה, ואת ביתה רות. ביקור זה היווה השראה לסיפורה הקצר "דובר".
בשנת 1948 ויתרה על לימודיה לטובת סיום הרומן הראשון שלה, Die größere Hoffnung ("תקווה יותר גדולה").רומן זה הפך לאחד מהרומנים החשובים בשפה בגרמנית במאה העשרים. את הספר הפך לאחד העליון גרמנית-שפת הרומנים של המאה העשרים. הספר מדבר על ילד שנרדף בידי הנאצים בווינה.
בשנת 1949 כתבה אילזה גם את הסיפור הקצר "סיפור במראה", שפורסם בארבעה חלקים בעיתון האוסטרי, שהיה ידוע מאוד כיוון שהשתמשו בו כדי ללמד ילדים בבתי ספר, כחלק מספרי לימוד. הסיפור הזה כתוב הפוך, הוא מתחיל מהסוף, עם ביוגרפיה של אישה ללא שם, ומסתיים הסיפור ילדותה.
ב-1949 הפכה אייכינגר להיות הקוראת של ההוצאה לאור וינה ופרנקפורט, היא עבדה יחד עם אינגה שול, ביחד הן עבדו על מנת לייסד מכון לכתיבה יוצרת, בתוך אלם, גרמניה.
בשנת 1951, אילזה הוזמנה להצטרף לקבוצת הסופרים קבוצת 47, קבוצה שמטרתה הייתה להפיץ את הרעיונות הדמוקרטיים שעלו לאחר המלחמה באוסטריה. היא הקריאה את הסיפור שלה, "סיפור במראה" בזמן הפגישות שלה בקבוצה, מה שהוביל את חברי הקבוצה להתרשם באופן יוצא דופן מנרטיב הבנייה שהיא הביאה. בשנה שלאחר מכן, היא זכתה בפרס הקבוצתי לטקסט הטוב ביותר, ובכך הפכה לאישה הראשונה שקיבלה זאת. ב-1956 היא הצטרפה לאקדמיה לאמנות, ברלין. היא תפקדה גם כמרצה אורחת בבית המכון הגרמני באוניברסיטת וינה, לימדה על ספרות ופסיכואנליזה.
במהלך שנת 1957, נפח גדול מיצירותיה של אילזה תורגמו, ביניהם "יצרים אדם וסיפורים אחרים", "מעין תמציתי קפקא", ""קשורות", "הנרטיב שימוש רב מוערך הסמליות", בין "קפקא" לשאר הסיפורים היה דמיון רב, שהתבטא בעיקר בעניין הרגשי של הצד האנושי.
בשנת 1972, לאחר מותו של בעלה, המשורר הגרמני גונטר, אילזה ואחרים החלו לערוך את עבודותיו ופורסם אוסף עבודתי של גונטר. בשנת 1996, בגיל 75, היא הייתה המארחת של תוכנית הרדיו הגרמנית סדרה סטודיו LCB שמדבר על הסמינר הספרותי שמתקיים בברלין.
אילזה אייכינגר נפטרה ב-11 בנובמבר 2016, כשהיא בת 95.
חייה האישיים
אילזה פגשה במשורר ומנחה הרדיו, גונטר אייך דרך קבוצת 47, בה היו שניהם חברים. הם נישאו בשנת 1953, הם הביאו לעולם שני ילדים: בן העונה לשם קלמנס, 1954-1998, ובת העונה לשם מרים, שנולדה בשנת 1958.
שטוטגרט
שטוטגרט (בגרמנית: ) היא בירת מדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה והעיר הגדולה בה, אוכלוסייתה מונה כמעט 600 אלף תושבים ובמטרופולין סביבה מתגוררים כ-5.3 מיליון תושבים.
לשטוטגרט חשיבות היסטורית וכלכלית רבה. במיוחד ידועה העיר כמרכז של תעשיית הרכב הגרמנית; בעיר זו הוקמו כמה ממפעלי הרכב הראשונים בעולם בהם דיימלר AG (יצרנית מרצדס-בנץ) ופורשה, ובה הם פועלים גם כיום.
שטוטגרט ממוקמת בחלק הדרום-מערבי של גרמניה, כ-75 ק"מ מהגבול עם צרפת ו-120 ק"מ שווייץ. העיר שוכנת לגדות הנקר, יובלו של הריין. בניגוד לערים אחרות בהן עובר הנקר כגון טיבינגן והיידלברג, בהן בנוי מרכז העיר בסמוך לנהר, הרי שבשטוטגרט מרוחק הנהר מהמרכז, הוא אינו מהווה סמל ומרכז תרבותי לעיר וחשיבותו היא בעיקר כלכלית. הנוף העירוני נשלט על ידי גבעות, כרמים וריאות ירוקות, בנייה לגובה אינה נפוצה כלל.
בנוסף פועלות בעיר 7 מכללות, בהן לומדים כ-17,913 סטודנטים נוספים. בעיר 42 מוזיאונים ובית אופרה יוקרתי הנחשב לאחד הטובים בגרמניה. את העיר משרת נמל התעופה שטוטגרט הנמצא במרחק של כ-13 קילומטרים ממרכזה.
אחרי פרנקפורט, שטוטגרט היא העיר הרב-תרבותית ביותר בגרמניה, כאשר קרוב ל-40 אחוזים מתושביה רקע הגירתי. שטוטגרט ידועה ברחבי גרמניה בזכות השילוב המוצלח יחסית של הזרים בחיי העיר ובזכות היחסים הטובים בין הגרמנים והזרים. המתחים הבין-עדתיים הצצים לעיתים בברלין ובהמבורג כמעט ואינם קיימים בשטוטגרט. אף על פי שרבים מתושבי מדינת באדן-וירטמברג הם קתולים, הרי שבשטוטגרט הם מהווים כרבע מהאוכלוסייה בלבד, בעוד הפרוטסטנטים מהווים כמעט שליש.
איכות החיים בשטוטגרט היא מהגבוהות בגרמניה, ומבין עריה הגדולות של גרמניה שנייה רק למינכן. גם יוקר המחיה בעיר גבוה, ושכר הדירה הממוצע למ"ר בעיר גדול ב-40 אחוז מזה שבברלין, למשל.
ספורט
לעיר שטוטגרט יש קבוצת כדורגל המשחקת בבונדסליגה הנקראת מועדון ספורט שטוטגרט. הקבוצה זכתה בעברה חמש פעמים באליפות גרמניה בשנים 1952, 1950, 1984, 1992 ו-2007. בנוסף, פועלת בעיר קבוצת כדורגל נוספת בשם שטוטגרט קיקרס שמשחקת (נכון ל-2020) בליגה החמישית בגרמניה. שטוטגרט קיקרס שיחקה בעברה בבונדסליגה אך למשך עונות בודדות בלבד.
בספטמבר 2015 אירחה שטוטגרט את אליפות העולם בהתעמלות אמנותית.
פיורלו לה גוארדיה
פיורלו הנרי לה גוארדיה (באנגלית: Fiorello Henry La Guardia; 11 בדצמבר 1882 – 20 בספטמבר 1947) היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי, שכיהן כראש עיריית ניו יורק בשנים 1934–1945. סייע רבות להצלת יהודי אירופה בזמן מלחמת העולם השנייה ופעל רבות למען הקמת מדינת ישראל.
קורות חיים
לה גוארדיה נולד ברובע הברונקס בניו יורק, לאקילה לה גוארדיה (אב קתולי) ולאירנה כהן (אם יהודייה) שהיגרה מטריאסטה, והתחנך באריזונה כאפיסקופלי. לאחר שאביו פוטר ממשרתו כמנצח על תזמורת בצבא ארצות הברית בשנת 1898, עקרה משפחתו לטריאסטה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית.
קריירה
בשנים 1904–1906 הועסק לה גוארדיה בקונסוליה האמריקאית בפיומה. הוא שב לארצות הברית כדי ללמוד באוניברסיטת ניו יורק. בשנים 1907–1910 עבד כמתורגמן באליס איילנד.
בשנת 1914 מונה לסגן התובע הכללי של מדינת ניו יורק. בשנת 1916 נבחר לכהן בקונגרס של ארצות הברית, מטעם המפלגה הרפובליקנית, כנציג רובע הארלם הספרדית בניו-יורק, בו גרו בעיקר מהגרים ממוצא איטלקי. במלחמת העולם הראשונה התגייס לה גוארדיה לצבא ארצות הברית הוסמך לקצונה והוכשר לטייס בזרוע האוויר (שקדמה להקמת חיל האוויר). הוא לחם כטייס מטוסי הפצצה בחזית האיטלקית.
הוא כיהן כחבר הקונגרס בין השנים 1917–1919 וכן 1924–1933. לה גוארדיה רכש לעצמו מוניטין של רפורמטור נלהב ומסור. הוא תמך בחקיקה בענייני תנאי עבודה (בין היתר, העביר חוק הקובע שחוזה העסקה, בו העובד מתחייב שלא להיות חבר באיגוד עובדים, איננו חוקי) וערך עצרות נגד מכסות הגירה. בשנת 1929, הובס בבחירות לעיריית ניו יורק על ידי ג'יימס ג'יי ווקר.
בשנת 1934 נבחר לראש עיריית ניו יורק (ה-99 במספר), על מצע נגד שחיתות בזמן "השפל הגדול". הוא היה ראש העירייה הראשון ממוצא איטלקי. בתולדות העיר ניו יורק מאוזכר לה גוארדיה כאחד מראשי העיר המוצלחים. הייתה לכהונתו השפעה פסיכולוגית, ויוחסה לו הצלחה בהחזרת אמון התושבים בממשל ובעירייה, בתקופת השפל הגדול. הוא היה הראשון שנבחר לעמוד בראשות עיריית ניו יורק במשך שלוש תקופות כהונה רצופות. בשנת 1945 החליט לפרוש ולא להתמודד שוב.
לה גוארדיה התפרסם ), ובכך שהקריא את קטעי הקומיקס ברדיו בעת שביתת העיתונים.
לאחר שפרש מהתפקיד, כיכב לה גוארדיה בתוכנית רדיו משלו.
חיים אישיים
לה גוארדיה דיבר שבע שפות ובכללן עברית, יידיש, הונגרית ואיטלקית.
הוא כונה בשם "ליטל פלאוור" ("פרח קטן" - פירוש השם "פיורלו") שתאם גם את קומתו הנמוכה: 157 ס"מ.
הוא נפטר מסרטן הלבלב ב-20 בספטמבר 1947 בביתו בריברדייל, ברובע הברונקס.
רומן ברנר
קורות חיים
ברנר נולד בזפוריז'יה, אוקראינה.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיים ברנר במקום חמישי ממקפצה גמישה מ-3 מטר ומקום שמיני מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר.
אלוף אירופה
באליפות אירופה שנערכה בטורינו, איטליה בשנת 1954 זכה ברנר בשתי מדליות זהב ממקפצה גמישה מ-3 מטר ומפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר.
באולימפיאדת מלבורן (1956) סיים ברנר במקום חמישי מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר ובמקום שישי ממקפצה גמישה מ-3 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1958 זכה ברנר במדליית ארד ממקפצה גמישה מ-3 מטר.
מנהג המדינה
במשפט העברי, מנהג המדינה הוא הסדר משפטי מקובל בקרב קבוצה מקומית מסוימת, בנוגע לתחום מסוים בדיני ממונות. בניגוד למנהג יהודי רגיל, שהוא הנהגה דתית הנפוצה בקרב קבוצה מסוימת, מנהג המדינה הוא מוסכמה חברתית גרידא, המשמשת ככלי עזר לפסיקת הדין. לעיתים רחוקות המושג משמש גם על מנת לתאר הנהגות דתיות.
תחומים בהם הדין נקבע על פי מנהג המדינה
לפי כלל השגור במשנה בתחומים רבים בדיני ממונות,, כלומר אין בזה דין קבוע אלא הוא נקבע לפי המנהג המקובל בכל מקום. הכלל נאמר בעניין זכויות עובדים, חובות של המקבל קרקע מחברו באריסות; סוג הגדר שיש לבנות בין שכנים;, ודיני כתובות.
גם בספרות הראשונים נעשה שימוש נרחב בכלל זה. המשנה במסכת בבא בתרא (פרקים ד-ה) קובעת משמעויות למגוון מינוחים שעשויים לעורר בעיות בפרשנות חוזה, אך בתלמוד, ובראשונים מבואר שפרשנויות אלו תקפות רק במקום שבו אין משמעות קבועה למינוחים אלו, ולביאור זה יש סימוכין כבר בדברי התוספתא בדין מכירת בהמה גסה על פי זה פסק הרמב"ם שיש להתחשב בפרשנות שקבעה המשנה רק במקום שבו אין מנהג, אך במקום שבו יש מנהג מקובל כיצד לפרש את החוזה או משמעות ברורה למונח, יש לפסוק את הדין על פיהם:
גם בנוגע לביטול מכר בשל מקח טעות קובע הרמב"ם שהגדרת "טעות" תלויה בבני המדינה:.
בהקשר אחר נקבע שבענייני ממון, הכוללים תמורה בין הצדדים - הולכים אחר מנהג המדינה, גם במקרים שבהם לא נקבע בחוזה גובה התשלום.
בדבר שבממון שמעורבים בו אנשים רבים, תינתן עדיפות למנהג המדינה בקביעת ההסדרים שבין המעורבים, על מנת למנוע מריבה ביניהם. כך קובע בעל תרומת הדשן (רבי ישראל איסרלן):
האחרונים יישמו גם הם את מנהג המדינה בתחומים שונים. כך לדוגמה מובא ברמ"א (רבי משה איסרליש) שמועד תשלום למתווך ולשדכן תלוי במנהג המדינה. גם בעניינים הנוגעים לדיני שמירה, קובע רמ"א "דהכל תלוי לפני מנהג המקום". השולחן ערוך גם הוא מחיל את מנהג המדינה בתחומים שונים, ובהם בדיני שכירות : "ובמקום שאין מנהג ידוע; אבל במקום שיש מנהג - הכל לפי מנהג".
המושג 'מדינה'
מדברי התלמוד ניתן ללמוד שמשמעותו של המושג 'מדינה' אינו מסגרת פוליטית כפי שהיא מוכרת בעברית המודרנית, אלא אזור גאוגרפי. כך, למשל, בארץ ישראל אזורי יהודה (חבל ארץ), עבר הירדן והגליל - היו מכונים מדינות. ראו, למשל: "שלוש ארצות לחזקה: יהודה, ועבר הירדן, והגליל.. אינה חזקה עד שיהא עמו במדינה אחת". בדרך זו נקבע בהלכות גיטין: "אין לכתוב מדינה אלא כשכל הפלך נקרא על שם אותה העיר" - כלומר ניתן לכנות בגט את העיר 'מדינה', רק אם היא עיר מרכזית שיש לה השפעה על המחוז כולו. בעקבות הדברים האמורים פוסק הרב משה פיינשטיין שפירושה של "מדינה" במונח "מנהג המדינה" יכול להתייחס גם למחוז או לעיר גדולה, ולא בהכרח למושג מדינה המוכר כיום.
הטעם להסתמכות על מנהג המדינה
להסתמכות על מנהג המדינה נאמרו כמה טעמים:
הסכם בין צדדים שאיננו ברור, ניתן להשלמה על פי המקובל באותו מקום. הנימוק לכך הוא 'שהואיל והוא מנהג פשוט וכולם עושים כן, וכל המקבל [על עצמו התחייבות]- על דעת כן קיבל". מכאן שגם כאשר לא נכתב ולא נאמר דבר בין הצדדים, יש תנאי מכללא לפיו ההסכם יתפרש בהתאם למנהגי המקום.
הפיכת נוהג ציבורי למנהג המדינה
על מנת שנוהג של הציבור יהפוך למנהג המדינה, עליו לעמוד במספר תנאים מצטברים:
אופן היווצרות מנהג המדינה
הראשונים חלוקים בשאלה כיצד נוצר מנהג המדינה. האם הוא נוצר דה פקטו על ידי המציאות בפועל, או שעליו להתבסס על תקנת חכמים או תקנות נציגי הציבור (תקנות הקהילה).
בין דעות הראשונים שהובאו לעיל, הדעה הרווחת היא דעת הרמב"ם. עם זאת, כאשר מנהג המדינה מבטל הלכה, יהיה לו תוקף רק כאשר הוא נוצר על ידי החכמים, או על פי תקנות הקהילה.
מנהג המדינה מול ההלכה
כלל מקובל הוא ש"מנהג מבטל הלכה". לפי כלל זה במצב בו מתקיימת סתירה בין ההלכה לבין המנהג, האחרון גובר ויש לנהוג על פיו. בין הפוסקים נחלקו הדעות באשר להיקף תחולתו של הכלל. לפי העמדה הרווחת, הכלל חל רק בדיני ממונות.
נפסק שגם בדיני ממונות יש להחיל את מנהג המדינה באופן מוגבל. לכן, אם מנהג המדינה סותר את ההלכה – אין לו תוקף משום שאין להחליף את התורה, באופן גורף, במערכת משפט אחרת, וכן משום שהרוב רגיל לציית להלכה, ולכן אינו מקבל על עצמו מנהג הסותר את ההלכה.
מנהג גרוע
מנהג גרוע, או מנהג הדיוט, הוא מנהג שנחשב בעיני חכמי ההלכה לבלתי ראוי או חסר היגיון, ולכן אין לו תוקף. כך ניתנה לחכמי ההלכה יכולת בקרה על מנהגי ממון שנוצרו על ידי הציבור.
להלן כמה דוגמאות בולטות למנהג שהוגדר על ידי חכמים ופוסקים כ"גרוע":
גם מנהג תושבי רודוס להשוות את הבנות לבנים בירושת האב, מנוגד לדין והוא מנהג גרוע:
החוק המודרני כמנהג המדינה
הפוסקים המודרניים נחלקו בשאלה האם נורמות משפטיות מקובלות הן בגדר מנהג מדינה. השאלה מתייחסת לנורמות שונות – חוקי המדינה, נורמות מקומיות ופרשנות בתי המשפט ביחס לחוקי המדינה.
באופן כללי ניתן לקבוע כי דיינים המזוהים עם גישת הציונות הדתית מכירים בחוקי המדינה הן כדינא דמלכותא דינא (דין המלכות הוא הדין) והן כ'מנהג המדינה'. זאת בעקבות עמדתם האידאולוגית, הרואה במדינה ערך דתי והלכתי. לעומת זאת, בתי הדין החרדיים מכירים בחוקי המדינה באופן מוגבל ומסויג, בעקיפין, מכוח "מנהג המדינה". לשיטתם, החוק עשוי להפוך למנהג המדינה רק אם בפועל ינהגו על פיו בקהילה החרדית. גישה זו נובעת, כנראה, מיחסם המסויג של החרדים כלפי המדינה ומוסדותיה. לפי גישה זו אין להכיר ישירות בחוקי הכנסת. תוקפם של החוקים אינו נובע מסמכותה הבעייתית של הכנסת, כי אם מסמכותו של הציבור, שבקיימו את החוקים מעניק להם מעמד של "מנהג מדינה". לפי קו מחשבה זה, לפסיקותיו של בית המשפט העליון אין מעמד מחייב משום שמקורן בסמכות המדינה ולא בסמכות הציבור.
פרופ' רון קליינמן ערך מחקר אמפירי על פסקי דין בעניינים ממוניים, שנתנו בבתי הדין הממלכתיים ובבתי הדין הפרטיים בישראל. לפי ממצאיו רובם הגדול של הדיינים בבתי הדין החרדים העניקו תוקף הלכתי לפרקטיקות הנוהגות בקהילה, והעדיפו אותן על פני הדין הישראלי. זאת, בדרך כלל, שלא באמצעות פסילה גלויה של הדין האזרחי, אלא באמצעות יישומם של כללים הלכתיים ועקרונות-על כגון: "תקנת הציבור", "טובת הציבור", "מנהג גרוע", "יושר, צדק, מוסר והיגיון".
תפיסה אחרת מובאת בדבריו של הרב זלמן נחמיה גולדברג. לדעתו, יש לתת תוקף למנהג בתחום דיני הקניין, רק אם המנהג נוצר באופן אותנטי על ידי הציבור, בטרם נחקק הדבר כחוק, אך לא כאשר המנהג נוצר בהשפעתו של חוק אזרחי קיים. ביתר הסוגיות הממוניות, הרב גולדברג סבור כי לכל חוק אזרחי, שרבים נוהגים על פיו, יש תוקף של "מנהג", ויש לבחון לעניין זה כל חוק לגופו. החוק האזרחי יהפוך למחייב כמנהג המדינה אם יוכח שרבים נוהגים על פיו, ללא קשר להיותו מוכר על ידי הצדדים לדין.
הרב משה פיינשטיין סבור כי בבואנו לבחון את משקלו של מנהג המדינה בסוגיות ממוניות, יש להבחין בין חוקי המדינה שניתן להתנות עליהם לעומת אלה שאינם בני-התנאה. חוקים שאינם בני-התנאה תקפים כמנהג, משום שהצדדים מחויבים להם, ויש להניח שהצדדים מקבלים עליהם את החוקים הללו מתוך הסכמה. עם זאת, מפסיקותיו של הרב פיינשטיין נראה שהוא לא פנה מיוזמתו לבחון את החוק האזרחי כדי לפסוק על פיו כמנהג מדינה. לדעת הרב פיינשטיין גם מנהג גויים מקומי עשוי להיחשב למנהג המדינה והוא בעל תוקף.
דוגמאות להתנגשות בין חוקי המדינה לכללים ההלכתיים
פסיקותיהם של דיינים משקפות לעיתים את המתח שבין חוקי המדינה להלכה. כך לדוגמה הרב נסים קרליץ התייחס לתקפו של התקנון המצוי בבית משותף כפי שהוא מופיע בחוק המקרקעין. לדבריו חוק המקרקעין הוא זר לדין התורה, ולכן אין להניח את קבלת התקנון (המצוי בחוק) על ידי דיירי בנין משותף.
הרב יקותיאל כהן, סבור שהמגזר החרדי ברובו אינו מציית לחוקי מגן בתחום דיני עבודה, ולכן עבורו הם אינם נחשבים מנהג מחייב. לטענתו, מנהלי מוסדות החינוך החרדים מתחייבים כלפי משרד החינוך לשלם לעובדים המועסקים במוסדותיהם לפי כמות השיעורים ולפי הכללים הנהוגים בדיני עבודה. עם זאת, צעד זה נעשה למראית עין בלבד, ואותם המנהלים כלל לא התכוונו לקיים הבטחה זו, ולכן היא נעדרת תוקף.
מנגד, הרב שלמה דיכובסקי חלק על גישה זו. לדעתו, יש לתת תוקף הלכתי לחוקי המדינה, ולחוקי המגן בתוכם ולכן פסק פעמים רבות על פי "דין המלכות", תוך בחינת כל מקרה לגופו ולמידת הנסיבות המשתנות. כך סבורים גם פוסקים נוספים. הרב אשר וייס קובע כי יש תוקף קוגנטי לחוקי המגן שנועדו להגן על העובד, וכי התעלמות מהם מקפחת את המאמינים בדין תורה, והיא בבחינת "חילול השם". הרב מיכאל צדוק טוען שהמגזר החרדי הוא חלק מהחברה הישראלית, ולכן חוקי המגן חלים עליו, ומחייבים אותו כשם ששאר חוקי מדינת ישראל מחייבים אותו.
Brave (שיר של שרה ברליס)
Brave (בעברית: אמיץ) הוא סינגל של שרה ברליס, מתוך אלבומה The Blessed Unrest.
הפקה
השיר נכתב בהשראתו של המאבק של חבר קרוב של הזמרת שמתמודד עם יציאתו מהארון. השיר זכה לביקורות חיוביות מצד מבקרי מוזיקה, יחד עם ההרגשה שהכתיבה מתאימה לזמרות כמו פיונה אפל ופלורנס ולץ'. חלק מהמבקרים השוו גם את השיר "Roar" של קייטי פרי.
קליפ הווידאו בוים על ידי שחקנית הקולנוע ראשידה ג'ונס, ובו הזמרת שרה ברליס שרה ורוקדת יחד עם אנשים במקומות ציבוריים שונים ברחבי קליפורניה, כמו קניון, חדר כושר, ספרייה ותחנת אוטובוס. הזמרת ביצעה את השיר בכמה הופעות חיות, וביניהם Today ו-The Voice. ב-2014, השיר היה מועמד לקטגוריית ביצוע הסולו הטוב ביותר של פופ בפרסי גראמי ה-56 במספר. למרות ההצלחה הבינלאומית של השיר, בבריטניה השיר יצא רק במרץ 2014, כמעט שנה לאחר שיצא לראשונה.
לטיפה אלזיאת
לטיפה אלזיאת (בערבית: لطيفة الزيات; 8 באוגוסט 1923 – 11 בספטמבר 1996) הייתה סופרת ומבקרת ספרות מצרית ונחשבת לאחת מחלוצות ספרות הנשים במצרים. אלזיאת הקדישה תשומת לב מיוחדת לסוגיות של נשים ופמיניזם. היא כתבה סיפורים קצרים ורומנים שהמפורסם שבהם הוא "הדלת הפתוחה" (אלבאב אלמפתוח), שזכה בפרס נגיב מחפוט' לספרות בשנת 1996, וכן מסות וביקורות ספרותיות. אלזיאת זכתה בפרס הוקרה ממלכתי לספרות מטעם מצרים בשנת 1996.
ביוגרפיה
לטיפה אלזיאת נולדה בשנת 1923 בעיר דמיאט שבמצרים, בתקופת המונרכיה החוקתית במדינה. מתוקף עבודתו של אביה במועצות העירוניות התגוררה אלזיאת בצעירותה בערים רבות, דבר שהקנה לה חוויות חיים עשירות. אביה, שנפטר בשנת 1935 בהיותה בת שתים עשרה, היווה עבורה מודל לחיקוי. הוא לימד אותה לחשוף ולהביע את עצמה ובהשראתו גיבשה את זהותה הציבורית והפוליטית, זהות שבאה לידי ביטוי גם בתקופות אירוסיה ונישואיה.
אלזיאת רכשה את השכלתה בבתי ספר מצריים. בשנים 1942–1946 השלימה את לימודיה לתואר ראשון בשפה וספרות אנגלית באוניברסיטת קהיר. כסטודנטית הייתה בעלת דעות מרקסיסטיות לקחה חלק במאבק לשחרור מצרים.