cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישיבת כנסת ישראל (מיסודו של רבי חיים בן עטר)
הנהגות וסדרי לימוד
בלילות למדו התלמידים בקבוצות, כשכל קבוצה עסקה במגוון נושאים: משנה תורה, הלכות רב אלפס, תלמוד בבלי, ושולחן ערוך. קבוצה קטנה עסקה בששה סדרי משנה. במוצאי שבת היו לומדים בסדר ייחודי עד לתפילת שחרית עם הנץ החמה. הלימוד בליל זה כלל מזמורי תהילים, פרקי משנה, ספר הזוהר על פרשת השבוע, שלושה או ארבעה דפים מהתלמוד הבבלי, ומספר סימנים משולחן ערוך. בחצות הלילה היו עורכים תיקון חצות. רבי חיים ייסד לימוד זה על בסיס רעיונות קבליים. בלילות שבת היה כל אחד מן התלמידים מציע את חידושיו לפני שאר חכמי הישיבה.
גם בירושלים, מקום משכנם הקבוע, קיימו חכמי הישיבה השתטחות ותפילות על "קברי הצדיקים", אותן כינו זיאראס. את הזיארס ערכו מדי חודש, בה הרבו תפילות ותחנונים על עם ישראל ועל תומכי הישיבה. באחת מן הזיארס נכח החיד"א שהיה צעיר לימים, אך כנראה נמנה אז על תלמידי הישיבה.
לאחר פטירתו של רבי חיים
בט"ו בתמוז ה'תק"ג (1743), בשיא פריחתה של הישיבה, נפטר רבי חיים. לאחר פטירתו נפגעה הייחודיות של הישיבה והפכה להיות כשאר הישיבות בירושלים - ללא סדרי הלימוד שייסד רבי חיים. לממלא מקומו מינה רבי חיים את רבי יוסף אמזלג, מתלמידיו המובהקים. מכתבי חברי "ועד כנסת ישראל" עולה כי רבי יוסף סירב לקבל את התפקיד כמשרה של קבע אלא רק זמנית, עד שהוועד ימצא את האישיות שתחליף אותו.
הוועד, שאכן חיפש אחר אישיות שתבטיח כי הנהגת הישיבה וסדרי הלימוד יתנהלו באותה המתכונת שהתקיימה בחייו של רבי חיים, פנה לרבנים שונים, מהם רבי שלמה אלגאזי, רבה של קהיר, שסרב. כמו כן פנה לרבי יעקב שאול, רבה של איזמיר, ואף הוא סרב. לבסוף, בשנת ה'תק"ו (1746), מונה רבי יונה נבון לעמוד בראשות הישיבה. בשנת ה'תק"ט (1749) חתם בראש, בשלהי ההקדמה שכתבו חכמי הישיבה לספר "ראשון לציון" של רבם. באותה השנה מונה לעמוד בראשות ישיבת "גדולת מרדכי" שנוסדה זה עתה על ידי רבי מרדכי טאלוק ממרוקו, יחד עם חברו מ"כנסת ישראל", רבי שם טוב גבאי. לא ידוע אם הוא פרש בשל כך מראשות כנסת ישראל. בשנת ה'תקי"ח (1758) הוא נזכר כראש ישיבת "גדולת מרדכי" וכחבר בישיבת "יפאר ענוים בישועה" (הישיבה שנוסדה עבור תלמידו המובהק של רבי חיים – רבי דוד חיים שמואל חסאן). באותה העת עזב את "כנסת ישראל" ובמקומו הועמד בראשות הישיבה רבי חיים מונדובי.
אחריו כיהן לתקופה קצרה רבי יהודה עייאש, שנפטר בראש השנה ה'תקכ"א (1760). אחריו כיהן בראשות הישיבה רבי משה יוסף מרדכי מיוחס, מי שלימים יכהן במשרת הראשון לציון. לאחר פטירת הרב מיוחס, בתשרי ה'תקס"ו (1805), כיהן בראשות הישיבה אחד מתלמידיה הוותיקים - רבי יעקב משה עייאש, ה"ראשון לציון". בשנת ה'תקס"ח (1808), בעקבות מצבה הכלכלי הירוד של הישיבה, נשלח רבי חיים יהודה עייאש, בנו של רבי יעקב משה עייאש, לערי אירופה המערבית, כדי לאסוף תרומות עבור הישיבה. בשנת ה'תקע"ו בא ללמוד בישיבה רבי מנחם מנדל משקלוב. באגרת מכסליו ה'תקפ"ד (1823), אנו מוצאים בראשות הישיבה את רבי יוסף דוד מיוחס, הוא חתם כתלמיד הישיבה בשנת ה'תקס"ז באגרת השליחות לרבי חיים יהודה עייאש.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 אנו מוצאים בראשות הישיבה גם את רבי יצחק קובו, ששימש במקביל בראשות ישיבת בית יעקב (פירירא).
ברשימה שהוגשה למשה מונטיפיורי בשנת ה'תרכ"ו (1866) נזכרו פרטים על הישיבה: לומדים בה תלמוד ומפרשיו, מספר תלמידיה 18, ובראשה עומד רבי ידידיה סוזין.
החוקר מאיר בניהו משער כי בין השנים 1866 ל-1877 חדלה הישיבה מלהתקיים יותר.
משה הירש (נטורי קרתא)
משה הירש (1930 - 2 במאי 2010, י"ח באייר ה'תש"ע) היה פעיל אנטי-ציוני. כונה "שר החוץ של נטורי קרתא" ושימש כ"שר לענייני יהודים" בממשלת הרשות הפלסטינית.
ביוגרפיה
נולד במנהטן, ניו יורק. למד בישיבת בית מדרש גבוה בלייקווד. בהמשך עלה לישראל, למד תקופה קצרה בישיבת סלבודקה ולאחר מכן בישיבת מיר. נישא לטויבא לאה, בתו של הרב אהרן קצנלבוגן, ממייסדי תנועת "נטורי קרתא" וראש ישיבת תורה ויראה.
התגורר בשכונת מאה שערים בירושלים והיה מקורב לרב עמרם בלוי. כחלק מהתנגדותו האידאולוגית למדינת ישראל ולציונות ניהל מגעים קרובים עם יאסר ערפאת ונשא בתואר "השר לענייני יהודים" בממשלתו.
הירש היה קורבן לפיגוע חומצה במסגרת סכסוך נדל"ן. הוא התעוור בעין אחת והורכבה לו עין תותבת.
נפטר בל"ג בעומר ה'תש"ע ונקבר בו ביום בבית הקברות בהר הזיתים. משלחת של חברי הפת"ח באה לניחום אבלים בביתו בזמן השבעה.
בנו ישראל מאיר ממשיך את דרכו בהידברות עם בכירים פלסטינים ובהפצת השקפת אביו. בנו מרדכי יהושע (מוטקה) פעיל גם הוא בתחום זה והוא גבאי בית הכנסת ישועות יעקב. בתו צביה נשואה לרב שמואל לובצקי, ראש מוסדות בני ירושלים ומראשי "הוועד להצלת משפחות ממצוקה".
אברהם צפרוני
אברהם צפרוני (ציפרונוביץ, ציפרינוביץ, ציפרונוביטש) (כ' בכסלו תרמ"ג 1 בדצמבר 1882 – י"א באלול תרצ"ג 2 בספטמבר 1933) היה פילולוג, חוקר יהדות וספרות עתיקה, מתרגם, איש חינוך והעורך הראשון של כתב העת "לשוננו" לחקר הלשון העברית.
ביוגרפיה
צפרוני, נולד בעיר פרילוקי, פלך פולטובה שבאוקראינה. לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה הרוסית, עבר ללמוד בווינה פילולוגיה שמית וקלאסית והיה בעל תואר דוקטור לפילוסופיה. להעמקת ידיעותיו והשכלתו בתחום היהדות, למד בבית מדרש לרבנים בווינה. לאחר שגמר את חוק לימודיו, החל לעסוק בבלשנות, בפילולוגיה, בחקר היהדות, בהוראה ובתרגום כתבים עתיקים. בתקופה זו שקד על עבודה ספרותית-מדעית, ופרסם שורה של מאמרים בנושאי חכמת ישראל. פרסם מאמרי ביקורת על ספרים מדעיים ב"הצפירה", ב"השלח" וב"מולדת".
עלייה לארץ ישראל
בשנת 1912, בהזמנת הגימנסיה הרצליה, עלה לארץ ישראל. צפרוני השתכן בתל אביב, והחל ללמד בגימנסיה הרצליה בתור מורה ללטינית, להיסטוריה, לתנ"ך, לפילוסופיה ולתלמוד. בתפקיד זה עבד במשך 22 שנים עד יום פטירתו.
היה חבר ועד הלשון העברית משנת 1925 (תרפ"ה) מטעם אגודת הסופרים, וחבר בוועדות למונחי חקלאות, למונחי דפוס ולמונחי עבודות עץ וחבר הוועד לשיפור הלשון בתל אביב.
בבוקרו של יום שבת, י"א באלול תרצ"ג (2 בספטמבר 1933), נפטר צפרוני בפתאומיות בבית הכרם בירושלים לאחר שחש ברע. צפרוני הניח אחריו אישה ושלושה ילדים.
הלווייתו רבת-המשתתפים יצאה מבית החולים "הדסה", עברה דרך בית הכנסת הגדול שם הספידו מאיר דיזנגוף בשם העיר תל אביב, יצחק ספיבק, בשם הסתדרות המורים, והפרופסור נפתלי הרץ טור-סיני בשם ועד הלשון העברית. כמו כן, הספידו את ד"ר צפרוני ד"ר ברוך בן-יהודה מנהל הגימנסיה הרצליה, צבי נשרי, ר' בנימין ואלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' בשם אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל, ויצחק בן-צבי בשם הסוכנות היהודית והוועד הלאומי. הלווייתו נסתיימה בבית הקברות טרומפלדור שם נקבר בסמוך לאחד העם.
קפריקורן 1
קפריקורן 1 (באנגלית: Capricorn One) הוא סרט קולנוע משנת 1978 (הוקרן בישראל תחת השם "חטיפה בשעת האפס"), שעלילתו הבדיונית מתארת ניסיון של נאס"א לביים נחיתה מאוישת על מאדים ולהציגה כנחיתה אמיתית. הסרט נוצר בהשראת התפתחות תאוריית הקשר על זיוף הנחיתה על הירח, שתרמה לא מעט להצלחתו והוא נמנה עם סדרת סרטי הקונספירציה של שנות השבעים שבאו בעקבות רצח קנדי ופרשת ווטרגייט.
במאי הסרט פיטר האיימס הכניס אלמנטים מרתקים בעלילה ועם השחקנים נמנים, אליוט גולד, ג'יימס ברולין, האל הולברוק, סם וטרסטון, ברנדה ואקרו וקארן בלק.
עלילת הסרט
עם ניסיון ההמראה לקראת המשימה של כיבוש המאדים, נוצרת תקלה, המונעת את שליחת האסטרונאוטים למשימתם. נאמר להם כי הם במעצר, ואם הם יתנגדו יאונה רע למשפחותיהם. בלית ברירה הם מסכימים לכל מה שמוכתב להם.
האסטרונאוטים שאינם נשלחים אל המאדים מצולמים באולפן משוכלל עם תפאורה אותנטית של רקע המאדים (הרבה אדום). מן האולפן הם מבצעים בין היתר שיחות עם מנהיגי עמם וכן עם משפחותיהם. שיחות אלה משודרות לציבור הרחב ובין היתר קשוב להן מדען אחד ששם לב לבאג מסוים והוא ששיחות הטלפון זורמות מבחינת המשוחחים (למשל, על שאלה מה שלומך? מתקבלת מיד תשובה) בעוד שכתוצאה מהמרחק הממוצע בין כדור הארץ למאדים (כ-20 דקות אור בממוצע) צריך היה לקחת זמן של כ-40 דקות מהרגע של פתיחת שיחה ועד קבלת התשובה. (גלי הרדיו נעים במהירות האור). מדען זה מיד מבין כי יש כאן תרמית. הוא מעלה עניין זה בריאיון עיתונאי.
מיד אחרי הריאיון עם העיתונאי נעלם המדען בנסיבות לא ברורות, ואילו העיתונאי שמנסה לברר את סיבות היעלמותו נתקל על כל צעד ושעל בניסיונות להתנקש בחייו.
בינתיים מגיע מועד שיבת החללית לכדור הארץ, אך שלא כמתוכנן היא נשרפת בהכנסה לאטמוספירה של כדור הארץ, דבר שגורם לשלושת האסטרונאוטים להיחשב על ידי הציבור לשלושה גיבורים שנספו בעת מלוי תפקידם.
שולחיהם נמצאים במלכוד שכן אם ייראו האסטרונאוטים בחיים לאחר התקלה הרי התרמית תתגלה.
האסטרונאוטים גם מבינים את המצב והם מבצעים בריחה ממקום שהותם כשאחריהם רודף צבא שלם להבטיח שהם יישארו בגדר גיבורים מתים.
הבריחה מבוצעת דרך מדבר ועם הרבה תלאות וקשיים גופניים. אחריהם רודפים שני מסוקים צבאיים שלא מרפים מהם גם בעת בריחה בדרך סלעית ומדברית, ומהם מנסים הבורחים כל העת להסתתר.
בסופו של דבר שניים מהאסטרונאוטים נתפסים והשלישי מצליח להגיע היישר לטקס בו מספיד נציג הממשל את "הגיבורים שמתו על כיבוש המאדים" והוא מוכיח את היותו בחיים עובדה שנותנת לו חסינות ולגיטימציה לחיות עם משפחתו באושר מבלי שיוכלו להתנכל לו יותר.
חור בלבנה
חור בלבנה הוא סרט סאטירי-אוונגרדי ישראלי משנת 1965, שכתב עמוס קינן וביים אורי זוהר. הסרט זכה לביקורות טובות מצד מבקרי הקולנוע, אולם היה כישלון מסחרי והכניס את מפיציו לחובות.
עלילה
צלניק (אורי זוהר) מגיע למדבר על רפסודה רעועה ובלב הישימון מקים דוכן קיוסק למכירת לימונדה, מולו מקים מזרחי (אברהם הפנר), שהופיע משום מקום, גם הוא קיוסק, והשניים מתקיימים ממכירה זה לזה. תופעות מתמשכות של פאטה מורגנה וכישלונם של הדוכנים מוביל אותם להקמת עיר סרטים דמיונית בלב השממה.
צלניק ומזרחי מתחילים לצלם פרודיות אודות ז'אנרים בקולנוע הישראלי והבינלאומי דאז, בכיכוב שלל דמויות פרי דמיונו של צלניק. ככל שעובר הזמן חוסר הסדר בעיר מסלים ויותר ויותר דמויות אבסורדיות מצטרפות (הפסיכואנליסט והמנחה להומור) אל הסט. הדמויות מתחילות לחיות על פי חוקים שלהן עצמן והן משתלטות על עולמו של צלניק: הן רוצחות את חברו הדמיוני, מזרחי (שמהקבר מפציר בצלניק לנהוג בשיטתיות ובסדר), הן מחליפות את תפאורת הקרטון בעיר ענק (שהיא פרודיה ישירה על מפעל ההתיישבות הציוני), הן מעבירות שיעורים אבסורדים למשחק ולבסוף, כשהגבול בין מציאות לדמיון מתפוגג, הן רוצחות את צלניק.
הפקה
אורי זוהר צפה בסרטו של הבמאי הנסיוני האמריקאי אדולפאס מקאס, "הללויה לגבעות" שיצא לאור ב-1963 והושפע ממנו עמוקות. הוא החליט ליצור סרט אוונגרדי שבו ימוצה הרעיון ש"באמנות לתכנים אין חשיבות: ההתרחשות היא הקובעת". המפיק מרדכי נבון האמין באורי זוהר וסייע לו ליצור את סרטו הראשון, סרט חסר תסריט (כך מסופר, על אף שנכתב תסריט עבור סרט זה בידי עמוס קינן) שבו הרעיונות להתרחשויות בסרט משמשים כמוטיב המרכזי. הוא אסף את חבריו לתחום הבידור והאמנות שנהגו לפקוד את בתי הקפה בדיזנגוף, כגון "כסית", וירד איתם לאזור אילת למשך 40 ימי צילומים. לטענתו, כולם עבדו בהתנדבות ואיש מהמשתתפים לא קיבל שכר על השתתפותו בסרט. הפקת הסרט בוצעה באולפני גבע.
את הכרזה לסרט עיצב האמן והמעצב דן ריזינגר, לימים חתן פרס ישראל.
פרשנות
הסרט מבטא בבסיסו את הקמת מדינת ישראל בלב המדבר, קיבוץ הגלויות והחזון הציוני. הסרט מגולל את סיפור הקמת תעשיית הקולנוע הישראלית תוך הבעת ביקורת על המיתוסים של החברה הציונית ושל תעשיית הקולנוע שלה. לדוגמה, ההיסטוריה האישית של הגיבורים, צלניק ומזרחי שמקימים חברת סרטים, מוצגת באופן בו נהוג היה להציג את ההיסטוריה של הישראלים השונים בסרטים כמו "גבעה 24 אינה עונה" – סיפור העלייה של האשכנזי מוצג ואילו בן עדות המזרח צץ בארץ בלי שום הסבר. הערבים מוצגים כ"רעים" וכשנכנעים לדרישתם להיות מוצגים כ"טובים", מאפשרים להם לעבד אדמות ולשיר שירים ציוניים. באמצע עבודתם, מפתיעה אותם חוליית מחבלים ומאיימת עליהם בחושבה שהם יהודים, אך ברגע שהם מבינים את הטעות - הם מתחבקים.
הסרט מבקר את הנושאים בהם עוסקת תעשיית הקולנוע הישראלית, שחלקם זרים לחלוטין לישראלים – מזרחי וצלניק מצלמים בישראל, למרבה הגיחוך, סרטי המערב הפרוע. הסרט מבקר גם את הפשטנות שבה ענף הקולנוע מאמץ את השערות הפסיכואנליזה. בסרט, הרוצח מהמערב הפרוע מאשים את אביו בנטיות הרצחניות שלו, כיוון שאביו הוא קצב. דן בן אמוץ שמגלם את דמות "המומחה לפסיכואנליזה" מציג מומחה בעל התנהגות חזירית ואנוכית שמקשיב רק לעצמו.
בקרב מבקרי הקולנוע והפרשנים נהוג להתייחס לסרט כאל מבשר תקופת הרגישות החדשה שחוללה מהפכה ביחסו של הקולנוע הישראלי למיתוסים ציוניים ולסרטי הבורקס שנתפסו כעממיים מדי.
הסרט גם מהווה פרודיה על ז'אנרים מפורסמים בקולנוע העולמי, כמו סרטי גנגסטרים ומערבונים.
סחר העבדים הערבי
סחר העבדים הערבי התרחש בעיקר בין ימי הביניים לבין תחילת המאה ה-20. הסחר בעבדים בעולם הערבי היה נפוץ עיקר במערב אסיה, צפון אפריקה, דרום מזרח אפריקה, קרן אפריקה ואירופה. סחר זה נעשה בעיקר באמצעות שוקי עבדים באזורים אלה, כאשר העבדים נלקחו בעיקר מאפריקה.
היקף המסחר
סחר העבדים הערבי, אשר היה נפוץ ברחבי מדבר סהרה וחצה את האוקיינוס ההודי, החל לאחר שסוחרים מוסלמים השתלטו על החוף הסוואהילי ועל נתיבי הים בראשית ימי הביניים. סוחרים אלה כבשו עמי בנטו (בעיקר משבט הזאנג', ) מתוך קניה, מוזמביק וטנזניה, והביאו אותם לחוף. שם, העבדים התבוללו בהדרגה ואף נטמעו באזורים הכפריים.
מעריכים כי כ-17 מיליון בני אדם נמכרו לעבדות בחופי האוקיינוס ההודי, המזרח התיכון וצפון אפריקה, וכחמישה מיליון עבדים אפריקאים נרכשו על ידי סוחרי עבדים מוסלמים ונלקחו מאפריקה על פני הים האדום, האוקיינוס ההודי ומדבר סהרה בין השנים 1500 ו-1900.
העבדים נמכרו ברחבי המזרח התיכון. סחר זה הואץ עם התפתחות ענף הספנות ומנוע הקיטור שאפשרו סחר גדול יותר, ומכאן נוצרה עלייה בביקוש לעבודה במטעים במדינות הקולוניאליות. בסופו של דבר, עשרות אלפי שבויים נלקחו מדי שנה.
העבדות במזרח אפריקה של אנשי הזאנג' שחיו לאורך החוף המזרחי של אפריקה נמשכה במשך מאות שנים, כאשר אלו נשלחו כעבדים על ידי סוחרים ערבים לכל המדינות הגובלות באוקיינוס ההודי. הח'ליפויות, האומיית והעבאסית גייסו עבדים זאנג'ים רבים כחיילים, וכבר בשנת 696 היו התקוממויות של זאנג' נגד המשטר הערבי שלהם בעיראק.
הזאנג' שנלקחו כעבדים למזרח התיכון שימשו לעיתים קרובות כעבדים בעבודה חקלאית מאומצת. ככל שהתפתחה כלכלת המטעים והערבים נעשו עשירים יותר, החקלאות וכל עבודת כפיים אחרת נחשבו כמבזות. מחסור בכוח העבודה הוביל לעלייה בהיקפיו של שוק העבדים.
תפקיד הזאנג' היה לשקם את הדלתא של החידקל-פרת שהפך לאדמת ביצות נטושה כתוצאה מהצפות חוזרות ונשנות. בעלי הון עשירים קיבלו מענקים נרחבים של אדמה פורייה בתנאי שהם יעבדו אותה. גידול קני סוכר היה בין הבולטים, במיוחד במחוז ח'וזסתאן. העבדים הועסקו גם במכרות המלח של מסופוטמיה, בעיקר סביב בצרה.
עבודתם הייתה לפנות את הקרקעית החנקנית מה שיאפשר את עיבוד האדמה. גם במקרה זה תנאי העבודה נחשבו קשים ביותר.
היסטוריית סחר העבדים הערבי
סחר העבדים הערבי מקרב הזאנג' (בנטו) בדרום מזרח אפריקה הוא סחר העבדים מן העתיקים ביותר, אשר קדם ב-700 שנים לסחר העבדים הטרנס-אטלנטי האירופאי עבדים גברים שימשו לעיתים קרובות כמשרתים, חיילים או פועלים על ידי בעליהם, ואילו השפחות, נשלחו למדינות וממלכות המזרח התיכון על ידי סוחרים ערבים ושימשו פילגשים ומשרתות. סוחרים ערבים, אפריקנים ואוריינטליים היו מעורבים בכיבוש ובהעברת עבדים צפונה על פני מדבר סהרה ואזור האוקיינוס ההודי אל המזרח התיכון, פרס והמזרח הרחוק.
מ-1800 ל-1890, בין 25,000-50,000 עבדים מקרב אנשי הבנטו נמכרו בשוק העבדים של זנזיבר לסומליה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, היה ביקוש רב לעבדים מאתיופיה בשווקים של חצי האי ערב ובמקומות אחרים במזרח התיכון. רובם היו משרתים ביתיים, אך חלקם שימשו פועלים חקלאיים, או נושאי מים, רועים, ימאים, נהגי גמלים, סבלים, כובסות, בונים, עוזרי חנות ומבשלות. בעלי המזל עבדו כפקידים או שומרי ראש של השליט והאמירים, או כמנהלים עסקיים עבור סוחרים עשירים. חלקם נהנו מחופש אישי משמעותי, ולעיתים היו להם עבדים משלהם. מלבד בנות סיניות וכאלה שהובאו מהמזרח הרחוק, היו נשים צעירות מאתיופיה "אדומות" (שאינן שחורות), שנחשבו בין הפילגשים המוערכות ביותר. היפות ביותר נהנו לעיתים קרובות מאורח חיים עשיר, והפכו לגברות מקרב האליטה או אפילו לאימהות של שליטים, לאחר שהרו בתור פילגשות של השליט והולידו את יורשי העצר, כאשר אלה האחרונים עלו לשלטון בתור נערים, הייתה לנשים אלו השפעה גדולה מאוד בתור אמו של יורש העצר. המקורות העיקריים של עבדים אלה, היו החלקים הדרום-מערביים של אתיופיה, במדינת אורומו וסידמה.
עד המאה ה-5 לפני הספירה, נראה כי רוב העבדים היו רכושם של מלכים, כוהנים ומקדשים, ורק חלק קטן יחסית היו ברשות עצמם. הם הועסקו בשדות ורעו את עדריהם של אדוניהם המלכותיים והכוהנים, אך בנוסף נראה שהם מילאו גם תפקיד קטן בייצור כלכלי, שהיה שייך בעיקר לחקלאים קטנים ולבעלי מלאכה.
מרד הזאנג'
מרד הזאנג' הוא הכינוי להתקוממות עבדים מאורגנת בין השנים 869–883, באזור עיראק של ימינו כנגד הח'ליפות העבאסית. המורדים היו עבדים שחורים ממזרח אפריקה, אשר כונו "זאנג'". בהמשך המרד הצטרפו אליהם עבדים רבים בני לאומים שונים מכל אזורי הח'ליפות, והמרד גבה עשרות אלפי קרבנות לפני שדוכא בידי העבאסים. סופרים מוסלמיים בני אותה תקופה מתארים את המרד בתור אחד האירועים היותר האלימים ועקובים מדם שפקדו את הח'ליפות העבאסית.
הביקוש לכוח עבודה זול גבר באותה תקופה בקרב בעלי אדמות עשירים אשר רכשו אדמות ביצה נרחבות מסביב לעיר בצרה. בניגוד לפרסים שקדמו להם, העבדים נכלאו במחנות ועבדו בתנאים קשים ביותר. העבודה כשלעצמה הייתה קשה מאוד, והם לא זכו להפסקות.
בשנת 863 ניסה עלי איבן מוחמד לעורר מרד כנגד הח'ליפות במזרח ערב. המרד נכשל בשל חוסר תמיכה מצד המקומיים, וב-868 עלי עבר להתגורר באזור בצרה ונעצר על ידי השלטונות. עלי צבר כוח פוליטי ודתי בקרב המתנגדים לאסלאם השלטוני והחל להטיף בדרשות ימי שישי במסגדים.
ההצלחות והכיבושים הביאו את עלי ולוחמיו לכבוש את בצרה ולבזוז אותה. המצב החדש הבהיל את השלטון העבאסי, ועוד כוחות נשלחו לצורך דיכוי המרד. בהדרגה הצליחו העבאסים לדחוק את הזאנג' מכל כיבושיהם, ואל-מואפק שחרר את בצרה בסוף שנת 879. ב-881 הטיל אל-מואפק מצור על אל-מכתרה, והציע תנאים נדיבים למורדים, אשר גרמו לרבים מהם לערוק. באוגוסט 883 נפלה אל-מכתרה, ועלי אבן מוחמד נהרג. המורדים הנותרים נכנעו או נטבחו.
היחס לעבדות
בשנת 1842 פנה הקונסול הבריטי במרוקו לסולטן המדינה, במטרה להביא לביטול העבדות או לכל הפחות לקיצוץ הסחר בעבדים, ושאל אותו האם יש לו אמצעים שיסייעו בהשגת המטרה הרצויה. הסולטן השיב במכתב המביע תדהמה כי "הסחר בעבדים הוא עניין שבו כל הכתות והאומות הסכימו עליו מימי התנ"ך ועד עצם היום הזה" וכן כי העבדות אושרה על ידי דתות רבות. מוסד העבדות אכן היה מקובל מאז ומעולם והיה קיים בכל התרבויות העתיקות של אסיה, אפריקה, אירופה. במזרח התיכון הקדום יש כתבים ורישומים שמצביעים על תרבות של עבדות של כל מיני עמים עתיקים כמו השומרונים, הבבלים, המצרים ועוד.
היו גם כאלה שהתנגדו לעבדות. בעולם היווני-רומי, פילוסופים רבים דחו את העבדות כי היא נוגדת את הצדק. יש שמבססים את התנגדותם על אחדות המין האנושי, והמשפטנים הרומיים אף טענו כי העבדות מנוגדת לטבע ומתוחזקת רק על פי חוק "אנושי". כמו כן, רבים גם העלו כטיעון את העניין המוסרי והרוחני – אדם ירגיש חופשי אם הוא אדם טוב – גם אם הוא משועבד וגם אם לא, ואילו אדם רשע ייחשב לעבד גם כאשר הוא בן חורין כיוון שהוא משועבד לתשוקותיו.
התנ"ך והברית החדשה מכירים ומקבלים את מוסד העבדות. עם זאת, ישנה הסכמה שלעבד אנושיות בסיסית ויש צורך להתייחס אליו בכבוד. היהודים מזכירים לעיתים קרובות, הן בתנ"ך והן בתלמוד, שגם הם היו עבדים במצרים ולכן עליהם להתייחס לעבדים שלהם בהגינות.
הקוראן, כמו התנ"ך והברית החדשה, מניח כי העבדות קיימת. זה מסתדר עם הנוהג של המוסד ובכך מקבל את העבדות באופן מרומז. הנביא מוחמד ומקורביו אשר הייתה בידם היכולת הכלכלית - החזיקו בעבדים. עם זאת, חקיקה קוראנית שאושרה והוכחה לאחר מכן בחוק הקדוש, הביאה שני שינויים משמעותיים בעבדות העתיקה, ולהם השפעות מרחיקות לכת: הראשון היה חזקת החירות והשני האיסור על שעבודם של בני-חורין, למעט בנסיבות מוגדרות.
אף על פי שהעבדות נשמרה, ההשתלטות האסלאמית שיפרה במידה רבה את מעמדו של העבד הערבי, שהפך לבן אנוש בעל מעמד דתי מסוים, ולפיכך מעמד חברתי ובעל זכויות משפטיות. הח'ליפים הראשונים ששלטו בקהילה האסלאמית לאחר מותו של הנביא הציגו רפורמות נוספות של נטייה הומאנית אשר גרמו לכך שהשעבוד של מוסלמים חופשיים הצטמצם ובסופו של דבר הפך לאסור.
זה היה בלתי חוקי עבור בן חורין למכור את עצמו או את ילדיו לעבדות עבור חוב או כדי לכפר על פשע שביצע, כפי שהיה מקובל בעולם הרומי, ולמרות ניסיונות הרפורמה, בחלקים של אירופה הנוצרית עד המאה השש-עשרה לפחות נמשכה העבדות.
באופן כללי, במדינות המרכזיות של האסלאם, הוקם הכלל שפרטים חופשיים במדינה, מוסלמים ולא מוסלמים, היו מוגנים מפני שעבוד בלתי חוקי.
כיוון שכל בני האדם היו חופשיים מטבעם, העבדות יכולה לנבוע רק משתי סיבות: הראשונה היא היוולדות להורים עבדים. השנייה היא נפילה בשבי בזמן מלחמה. רפורמות אלה הגבילו מאוד את היצע העבדים החדשים. ילדים נטושים לא יכלו עוד להתקבל כעבדים, ואנשים חופשיים לא יכלו עוד להשתעבד. על פי החוק האסלאמי, ניתן לגייס את אוכלוסיית העבדים, בנוסף ללידה ולכידה, על ידי יבוא. היבוא התבצע על ידי רכישה או בצורה של מחווה.
עבדים הוצאו מתפקידים דתיים או מכל משרד הקשור לתחום שיפוט על אחרים וכן עדותם לא נתקבלה בהליכים משפטיים. בחוק העונשין, העונש על עבירה היה לאדם החופשי מחצית מזה של עבד.
בנוסף, להתעללות בעבדים לא היה שום עונש קבוע בחוק. כמו כן, העבד היה ללא סמכויות משפטיות או זכויות כלשהן, הוא לא יכול להיכנס לחוזה, להחזיק רכוש, או לרשת רכוש.
דרכי גיוס העבדים
אוכלוסיית העבדים גויסה בארבע דרכים עיקריות – על ידי לכידה, מחווה, צאצאים ורכישה.
לכידה
לכידה של אנשים במהלך מלחמה או כאשר הם חצו גבולות מדינה. במאות הראשונות של האסלאם, בתקופת הכיבוש וההתפשטות, זה היה המקור החשוב ביותר. עם הייצוב של הגבול, המספרים שגויסו בדרך זו פחתו, ובסופו של דבר סיפקו רק חלק קטן מאוד מדרישות העבדים. לוחמת הגבול והפשיטות הימיות הניבו מספר שבויים, אבל אלה היו מעטים יחסית, והם הוחלפו בדרך כלל. במאות מאוחרות יותר, לוחמה באפריקה או בהודו סיפקה מספר עבדים על ידי לכידה. עם התפשטות האסלאם וקבלת מעמדם של הד'ימים (אזרחים לא מוסלמים אשר חיים במדינה מוסלמית), הוגבלו באופן משמעותי אפשרויות הגיוס באמצעות לכידה.
מחווה
לעיתים עבדים היו חלק מן המחווה הנדרשת ממדינות גובלות למדינות האסלאם כאות לפיוס או תמורה. האמנה הראשונה שנעשתה אי פעם, כללה היטל שנתי של עבדים שיסופקו מנוביה (חבל ארץ היסטורי בעמק הנילוס) וזו אכן הייתה הסיבה מדוע נוביה לא נכבשה במשך זמן רב. הסכמים דומים שסיפקו מסירת עבדים, הוטלו על ידי הכובשים הערבים הראשונים על נסיכים שכנים באיראן ובמרכז אסיה, אך היו קצרים יותר.
צאצאים
ילדי העבדים המשיכו ברוב הפעמים את עבדות הוריהם. גיוס אוכלוסיית העבדים על ידי גידול טבעי נראה קטן, ועד ימינו, לא מספיק כדי לשמר את כמות העבדים הנחוצה. זאת בניגוד לתנאים בעולם החדש, שם גדלה אוכלוסיית העבדים במהירות רבה. כמה גורמים תרמו להבדלים אלה, החשוב ביותר הוא שאוכלוסיית העבדים במזרח התיכון האסלאמי הייתה מתרוקנת ללא הרף על ידי שחרור העבדים – לפעמים כאקט של חסד אך בדרך כלל באמצעות ההכרה והשחרור על ידי האיש החופשי אשר אבותיו היו עבדים.
היו סיבות נוספות לגידול הטבעי הנמוך של אוכלוסיית העבדים בעולם האסלאמי שכללו בין היתר:
רכישה
עבדים נרכשו באמצעות כסף או מוצרים יקרי ערך בגבולות העולם האסלאמי ולאחר מכן יובאו למרכזים הגדולים, שם היו שוקי עבדים מאוד נפוצים.
בנוסף, אוכלוסיית העבדים גויסה גם על ידי מכירה, נטישה או חטיפה של ילדים. אנשים חופשיים יכלו למכור את עצמם או את צאצאיהם לעבדות. כמו כן, אנשים שלא הצליחו לפרוע את חובותיהם היו משועבדים לעבדות על מנת לשלם את אותם חובות.
קולנוע
ניתן למצוא אזכורים לסחר העבדים הערבי באפריקה בסרט הדוקומנטרי "מורשת". מדובר בסרט תיעודי על יבשת אפריקה מימי מצרים העתיקה ועד ימינו. הסרט נותן סקירה כללית של ההיסטוריה האפריקאית ונושאים עכשוויים, כאשר תושבי אפריקה במרכז הסיפור.
הסרט זכה לפרסים: בסוף הסרט מעודדים את האפריקאים לזכור את עברם כדי להתקדם. הסרט מקדם את הרעיון כי עצם השעבוד צריך להיות מקור כוח ולא חולשה או גורם לבושה.
מטרת הסרט היא ללמד ילדים אפריקאים היסטוריה אפריקאית, במקום היסטוריה אירופאית. היא גם מעידה על כך שהחברה חייבת להקים ולקדם רעיונות והיסטוריה אפריקאים כדי לשמר את מה שהם רוצים לדורות הבאים. הסרט קורא לרעיונות המקודמים בו להפוך למיינסטרים, כך שתהיה אפריקה טובה יותר והיסטוריה טובה יותר הקשורה ליבשת.
ספרות
אחד הספרים הבולטים בנושא – The Slave Trade Today' של Sean O'Callaghan – מתאר את השווקים הרבים בהם אדונים ערבים סחרו בעבדים אפריקאים. שווקים אלו אף נחשבו קדושים עבור האסלאם. הספר אומנם נכתב במצע המאה ה-20, אך מקורות רבים טוענים כי תרבות העבדות לא עברה מן העולם והיא מתרחשת גם בהווה, אמנם בסודיות, כדי לא לעורר את עניין הציבור. בעקבות הספר, דורות העתיד של אותם עבדים מכירים באבותיהם כאנשים חזקים אשר הצליחו לשרוד עבדות שכזו, מוקירים ומעריכים אותם.
ב-1814 כתב חוקר השווייצרי יוהאן בורקהרדט על מסעותיו במצרים ובנוביה, שם ראה את הפרקטיקה של סחר העבדים: "ראיתי לעיתים קרובות סצנות של חוסר הגינות מרושע ביותר, אשר הסוחרים, שהיו השחקנים הראשיים, רק צחקו.
דייוויד ליווינגסטון כתב על סחר העבדים באזור האגמים הגדולים של אפריקה, שם סייר באמצע המאה ה-19. ליוינגסטון העריך כי 80,000 אפריקאים נפטרו מדי שנה לפני שהגיעו לשוקי העבדים של זנזיבר. זנזיבר היה פעם נמל הסחר העיקרי של מזרח אפריקה, ובמאה ה-19, כ-50,000 עבדים עברו את העיר מדי שנה.
מסאקו, קיסרית יפן
מַסַאקוֹ אוֹוַדַה (ביפנית: 小和田雅子, נהגה אוֹוַדַה מַסַאקוֹ; נולדה ב-9 בדצמבר 1963), היא רעייתו של נארוהיטו, קיסר יפן.
קורות חייה
אביה היה דיפלומט והמנהל הכללי של משרד החוץ היפני. כשהייתה בת שנתיים עברה עם הוריה למוסקבה, וכשהייתה בת חמש עברה המשפחה לניו יורק. בשנת 1971 חזרה ליפן, למדה בבית ספר נוצרי, והתמחתה בשפות צרפתית וגרמנית. בשנת 1979 עברה עם משפחתה לארצות הברית, בה סיימה את לימודי הכלכלה בהרווארד. לאחר קבלת התואר חזרה ליפן, ולמדה באוניברסיטת טוקיו, כדי להתכונן לבחינות למשרד החוץ היפני. מתוך 800 המועמדים התקבלו רק 28: שלוש נשים, כולל מסאקו, ועשרים וחמישה גברים. היא התחילה בפיתוח קריירה מקצועית במשרד החוץ, וסירבה להצעת הנישואים של יורש העצר, מתוך רצון להתקדם בקריירה הדיפלומטית.
נסיכת יפן
לאחר שניאותה להצעת הנישואים השלישית של יורש העצר, הזוג נישא ב-9 ביוני 1993. לזוג נולדה בת, הנסיכה אייקו, או הנסיכה טושי, ב-1 בדצמבר 2001. לידת הבת, שמונה שנים לאחר הנישואים, עוררה ביפן את הוויכוח האם יש לשנות את הסעיף בחוקה כך שאישה תוכל לעלות על כס החרצית.
הנסיכה מסאקו נעלמה מעין הציבור מאז 2002, כשדווח שהיא סובלת מהפרעות רגשיות. ב-2004 אובחנה כסובלת מהפרעת הסתגלות המתבטאת בקשיים בהתמודדות עם מצבי לחץ, שנובעים מאירועים או משינויים משמעותיים בחיים. הנסיכה נמצאת בתהליך שמיועד לשקמה ולשפר את מצבה. לדבריה, מצבה אכן משתפר, ורופאיה טוענים שבין הגורמים לכך, נמצאת העלאת תדירותן של הופעותיה הציבוריות.
ב-2008 עלתה משפחת הנסיך לכותרות כאשר הנסיך ביקש את הבנת הציבור בהקשר למחלתה של אשתו.
ניו דלהי
ניו דלהי (בהינדי: नई दिल्ली), או המועצה המוניציפלית ניו דלהי (באנגלית: New Delhi Municipal Council) היא עיר הבירה של הודו, ומהווה ישות מוניציפלית נבדלת, אחת מתוך שלוש בטריטוריית הבירה הלאומית דלהי. בעיר ממוקמים מוסדות ממשלת הודו - מושב ומשרדי הממשלה המרכזית, משרד ראש הממשלה ומגוריהם של כל אנשי הממשל והצבא. בניו דלהי אוכלוסיית קבע של כ-20 מיליון תושבים אך האוכלוסייה הדינמית - המתחלפת תדירות בקומפלקסים הממשלתיים המשמשים כאכסניות לעובדי מדינה מבקרים - מוערכת בפי שלושה מכך בכל זמן נתון.
ברחבי המטרופולין של ניו דלהי התגוררו ב-2016 כ-26 מיליון תושבים, שהפכו אותו לאחד מעשרת הריכוזים העירוניים הגדולים בעולם.
היסטוריה
סביבותיה של דלהי ההיסטורית שימשו בעבר ערי בירה של ממלכות שונות בתת-היבשת ההודית. ירידתה מגדולה של האחרונה שבהן, האימפריה המוגולית, לאחר מות השליט אורנגזב, כיבושה וביזת הבירה, "שאה-ג'אהנבד", ב-1739 בידי השליט האפגני נאדיר שאה, נפילת העיר שוב, בידי האימפריה המראטהית ולבסוף הכיבוש ושילטון הראג' הבריטי - כל אלו לא הפחיתו (וייתכן שאף חיזקו) את מעמדה של דלהי כעיר בעלת חשיבות פוליטית.
במאה ה-19 החל בחבל בנגל תהליך איטי של תסיסה פוליטית אשר הואץ על רקע התוכניות הבריטיות לחלק אותה לשתי מדינות. הניסיון הראשון להוציאן אל הפועל, אשר נעשה בשנת 1905, כשל 6 שנים אחר כך. העיר כלכותה, מרכז שלטוני של "חברת מזרח הודו הבריטית" מאז הקמתה כמושבה בסוף המאה ה-17 ובירת הודו הבריטית מתחילת השלטון הישיר ב-1857, נמצאה כעת במרכזו של אזור רגיש פוליטית - והוחל בדיונים על העברתה. בדצמבר של שנת 1911 הגיעו לדלהי, חודשים ספורים לאחר טקס הכתרתם בכנסיית וסטמינסטר שבלונדון, מלך ומלכת אנגליה הטריים - ג'ורג' החמישי ואשתו, המלכה מרי. במעמד חגיגי רב פאר ושפע, שכלל את נוכחותם של בני אצולה ונסיכים הודים, הוכרזו ג'ורג' ומרי כ"קיסר וקיסרית האימפריה ההודית" (טקס הכתרה כנסייתי-נוצרי על קרקע הודו נשלל, על ידי הבישוף מקנטרברי, מטעמים דתיים). מעמד ראוותני וחגיגי זה - אשר זכה לשם הדוּרבּר של דלהי - סוקר בצורה אינטנסיבית על ידי העיתונות העולמית והוסרט בסרט הקינמקולור (צבעוני) הראשון באורך מלא שצולם בהיסטוריה של הקולנוע, אשר נושא את שם המאורע.
הארכיטקט אדווין ל. לאצ'נס (Sir Edwin Landseer Lutyens) נבחר לתכנן את הבירה החדשה בשיתוף עם הרברט בייקר (Sir Herbert Baker), אשר זכה בעבר לתשבחות על תכנון מבנים בדרום אפריקה הקולוניאלית. מאוחר יותר זכה לוטיינס בהערכה ופרסום רבים בשל תוכנית המתאר המקורית וחלקים ממנה אף יושמו בעבודותיו המאוחרות באנגליה. בניית הבירה החלה בשנת 1912 בשטח 'גבעת ראיסינה' - מרחק קילומטרים ספורים מ"דלהי הישנה" (Old Delhi) - והסתיימה ב-1929. שרידים היסטוריים שנותרו מתקופות קודמות משובצים ברחבי העיר החדשה.
סמכות חוקית
ב-25 במרץ 1913 הוקמה אספת דלהי הקיסרית כגוף מרכזי לפיקוח על עבודות הבנייה באזור. ב-1916 הקים המפקח הראשי של דלהי את המועצה המוניציפלית ראיסינה כגוף שיספק שירותים לפועלים בבנייני הבירה החדשה וב-1925 העלה אותה ל-"דרג שני" על פי "החוק המוניציפלי הפנג'אבי של שנת 1911". המועצה הורכבה אז מעשרה אנשים שמחציתם נבחרו באופן ציבורי ומחציתם מונו מטעם השלטון המרכזי. הוענקה לה הזכות לגבות מיסים למימון הוצאותיה. ב-1927 הוחלט ואושר לקרוא לעיר "ניו דלהי" והשם שונה הפעם האחרונה ל-מועצה המוניציפלית ניו דלהי. בשנת 1932, שנה לאחר סיום הבנייה, קודמה האספה ל"דרג ראשון" וקיבלה אחריות לאספקת חשמל ומים לתושבים וכן ייפוי כוח לביצוע והשלמת כל המשימות שנדרשה לבצען (כגון גבייה). עם השנים צברה האספה תפקידים נוספים. במאי 1994 החליף חוק המועצה המוניציפלית ניו דלהי (NDMC Act, 1994), שאושר קודם לכן באותה שנה על ידי הפרלמנט ההודי, את החוק הפנג'אבי בעיר ושינה באופן משמעותי את הגדרת סמכויות ותפקידי המועצה.
מבנה, שירותים ומוסדות
משנת 2005 מונה המועצה המוניציפלית 11 חברים: יושב ראש (נכון ל-2006 - סינדהוּשרי קוּלאר), 3 חברים מטעם "המועצה המחוקקת" של ניו דלהי, 2 חברים אנשי ציבור שנבחרו על ידי השר הראשי (מושל דלהי) ו-5 חברים נוספים מטעם השלטון המרכזי. במועצת ניו דלהי 14 מחלקות שונות והיא מעסיקה בהן מעל ל-18,000 עובדים. בנוסף לאספקת שירותים בסיסיים, המועצה אחראית גם על אספקת חשמל ומים לאוכלוסייה וניהול מוסדות התרבות, החינוך, הרפואה והעזרה הסוציאלית שבשטחה. למעשה, למעט שיטור ותחבורה, העניק חוק ה-NDMC למועצה סמכויות שלטוניות כמעט מלאות. סמכויות אלו הן נרחבות ביותר וייחודיות באופיין - כמותן לא ניתנו לאף אחת מריבוא הרשויות המוניציפליות בהודו. בין המוסדות שנמצאים בתחום המועצה נמנים 7 בתי חולים, 14 מרכזים קהילתיים, 5 בריכות שחייה ציבוריות, מספר מרכזי ספורט לנוער ואצטדיון שיוואג'י (Shivaji), המשמש כעת זירה לתחרויות הוקי. אתרי המורשת נמצאים אף הם בתחום אחריותה של המועצה.
פהאר גאנג'
אזור התרמילאים, כולל תרמילאים ישראלים רבים. הרחוב הראשי של האזור נקרא "מיין בזאר" (Main Bazar) ולאורכו, וכן בסמטאות היוצאות ממנו ניתן למצוא אין ספור דוכנים ואכסניות (גסטהאוסים).
כיכר קונאוט
כיכר קונאוט (Connaught Place), ששמה הרשמי ראג'יב צ'וק (Rajiv Chowk), מכונה בפי המקומיים "סי. פי." (C.P) ומהווה מרכז עסקים חשוב בדלהי. זוהי כיכר ענק, בסגנון ויקטוריאני, בעלת שלוש טבעות שנחלקת על ידי 8 רחובות רדיאליים המתחילים בטבעת הפנימית וממשיכים בקו ישר. שבעה מהרחובות נקראים "דרך רדיאלית מספר 1-7" והשמיני רחוב הפרלמנט.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי אינדירה גנדי, נמל התעופה העמוס ביותר בהודו.
בעיר פועלת הרכבת התחתית של דלהי הכוללת שישה קווים.
ערים תאומות
ערים תאומות של ניו דלהי:
פרגה NDO
פרגה NDO (בצ'כית: Praga NDO) הוא אוטובוס מתוצרת יצרנית המטוסים והרכב הצ'כית Praga (company) אשר יוצר בצ'כיה בין השנים 1930 – 1948.
פרואטה
פרואטה (שם מדעי: Proatta) הוא סוג נמלה מתת-המשפחה דו-מתניות (Myrmicinae), אשר כוללת את המין proatta butteli המין היחיד בסוג זה. הנמלה חיה ביערות גשם בדרום-מזרח אסיה בחצי האי המלאי,סומטרה ובורנאו.
אה"מ הוד
אה"מ הוּד (HMS Hood) הייתה סיירת מערכה של הצי הבריטי, האחרונה בסוג זה של ספינות מלחמה. הוד הושקה בשנת 1920 והייתה אמורה להיות הראשונה בסדרה של ארבע סיירות מערכה, אולם בשל קיצוצי תקציב, הוחלט לבנות רק את הסיירת הראשונה. כמה שנים אחרי השקתה, נכנסה הוד שוב למספנות והוספו לה עוד כחמשת אלפים טון של שריון.
בשנת 1938, הייתה האוניה אמורה להיכנס שוב למספנות כדי לעבור עדכון מסיבי אשר אמור היה לכלול הכנסת מנועים חדשים והוספת שריון, אך עקב המלחמה הממשמשת ובאה, נדחו תוכניות אלו והצי הבריטי, אשר חיפש אוניות גדולות מכל הבא ליד, לא יכול היה לוותר עליה לתקופת השיפוצים.
הוד הייתה עסוקה ביותר לאורך מלחמת העולם השנייה. היא סיירה בים הצפוני, השתתפה בהתקפת הצי הבריטי על הצי הצרפתי בצפון אפריקה וליוותה אוניות סוחר בריטיות. במהלך אחת ממשימות הליווי, ב-4 במאי 1941, קיבלה הוד קריאה דחופה לשוט אל עבר צפון האוקיינוס האטלנטי יחד עם אוניית המערכה פרינס אוף ויילס על מנת לחסום את דרכה של ביסמרק, אוניית המערכה הגרמנית.
המפקדה הבריטית עשתה טעות בשלחה אונייה מדרג נמוך יותר להילחם בספינת הקרב החזקה ממנה מגרמניה. התוצאה הבלתי נמנעת הייתה הפסדה של הוד לביסמרק בקרב שהתפתח ביניהן.
בעת הקרב, ביקש מפקדה של הוד להגיע למצב שבו הדופן של סיירת המערכה תהיה מקבילה לדופן של ביסמרק, מצב שבו יוכל לנצל את תותחיה הגדולים שהוצבו בארבעה צריחים עם שני תותחי 15 אינצ'ים בכל אחד, אשר לא נפלו מאלה של ביסמרק. אולם גודלה של ביסמרק הכריע את הכף, וכבר במטח השלישי נפגעה הוד במחסן התחמושת שלה, אשר לא היה מוגן היטב מפני פגזים בקליבר כזה. סיירת המערכה התרוממה באוויר והתרסקה בקול פיצוץ עז, ומכל אנשי צוותה נשארו רק שלושה בחיים.
טביעתה של הוד, שהייתה אונייה אהובה ומוערכת ביותר, גרמה זעזוע בצי הבריטי והעצים את הפחד מפני ביסמרק ואחותה הזהה לה, הטירפיץ. חשש זה עומעם במקצת שלושה ימים מאוחר יותר כאשר הוטבעה ביסמרק עצמה באוקיינוס האטלנטי.
מוזיאון לונדון
מוזיאון לונדון (באנגלית: Museum of London) מתעד את ההיסטוריה של לונדון החל מהתקופה הפלאוליתית ועד ימינו. המוזיאון נמצא במרכז הסיטי של לונדון, בקרבת קתדרלת סנט פול.
הקמה
המוזיאון, שנפתח בשנות ה-70 נמצא במבנה שנבנה כחלק מפרויקט שיקום הסיטי, והוא אחד מבנייני מתחם הברביקן. בגן המוזיאון מצויים חלקים מחומת העיר לונדון.
סניף נוסף של המוזיאון נמצא באזור הרציפים של לונדון - הדוקלנדס ונקרא המוזיאון בדוקלנדס. המוזיאון נמצא באייל אף דוגס בקרבת קנרי וורף. סניף זה מתמקד בהיסטוריה התרבותית והחברתית של אזור הרציפים.
מנהל המוזיאון מתקופת הקמתו ועד 1997 היה מקס הבדיץ' (Max Hebditch). בשנת 1997 מונה סיימון תורלי (Simon Thurley) כמנהל המוזיאון. מנהל המוזיאון הנוכחי הוא פרופסור ג'ק לומן (Jack Lohman).
מוצגים
המוזיאון מציג את אוסף איגוד העיר לונדון שהוצג קודם לכן בבניין הגילדהול. גלריות המוזיאון מסודרות בסדר כרונולוגי ומציגות מוצגים ארכאולוגיים, דגמים, תמונות ותרשימים. המוזיאון מתמקד בעיקר בהיסטוריה הסוציאלית והכלכלית של העיר, תוך מתן דגש למוצגים ארכאולוגיים המציגים היבטים אלה, וכן להשפעת התרחבות העיר על היבטים אלה ועל חיי האוכלוסייה בעיר.
בשנת 2004 החל שדרוג של גלריות המוזיאון תוך כוונה להפוך את התצוגות לתצוגות אינטראקטיביות. במסגרת השיפוץ שודרגה הגלריה הפרהיסטורית הנקראת "לונדון שקדמה ללונדון" (London Before London) וגלריית ימי הביניים.
מוצגים בעלי עניין מיוחד הם:
שאדק
שאדק (בפולנית: Szadek; ביידיש: שאדיק) היא עיירה במחוז זדונסקה וולה שבפרובינציית לודז' בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
שאדק נזכרת לראשונה בשנת 1295, ובשנת 1401 הוענקו לה זכויות עיר. מהמאה ה-16 נודעה העיירה בשל היותה מרכז טקסטיל, הגם שבמאה ה-17 נפגעה ממגיפות וממלחמות.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום שליטת פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.
יהודי שאדק
בכתב זכויות שהוענק לעיירה בשנת 1624 נאסרו בה מגורי יהודים, והקהילה ביישוב התפתחה לאחר ביטול הגבלות אלה בידי המשטר הפרוסי בשנת 1802. מהמחצית השנייה של המאה ה-19 התקיימה בעיירה קהילה יהודית עצמאית. רב הקהילה הראשון, נחום לעווי, עלה ארצה בשנת 1844.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-500 יהודים, והתקיימה בה פעילות ציונית. עם הכיבוש הגרמני בתחילת מלחמת העולם השנייה גורשו כ-100 מיהודי העיירה לזדונסקה וולה. 410 היהודים שנותרו בעיירה רוכזו בגטו שהוקם בה, אשר ב-14 באוגוסט 1942 שולחו כל יושביו למחנה ההשמדה חלמנו.
מוקדמות מונדיאל 2022 - אירופה
מוקדמות מונדיאל 2022 של אופ"א נערכו בין 24 במרץ 2021 ל-29 במרץ 2022. 55 הנבחרות החברות באופ"א התמודדו על 13 מקומות במונדיאל 2022. המוקדמות התחלקו לשני סיבובים: שלב הבתים ופלייאוף.
בשלב הפלייאוף התחרו עשר הסגניות משלב הבתים בנוסף לשתי נבחרות שהעפילו מליגת האומות 2020/2021. 12 הנבחרות חולקו ל-3 מסלולים שכללו 4 נבחרות כל אחד. בכל מסלול התקיימו משחקי חצי גמר ומשחק גמר. שלוש הנבחרות שניצחו את משחקי הגמר בפלייאוף העפילו למונדיאל.
הגרלה
כל נבחרות החברות באופ"א הוגרלו לשלב הבתים. הנבחרות דורגו לשש דרגות לפי דירוג פיפ"א מנובמבר 2020. כאשר ב־5 הדרגות הראשונות יהיו 10 נבחרות ובדרג השישית יהיו 5 נבחרות. ההגרלה התקיימה ב־7 בדצמבר 2020.
דירוג הנבחרות והחלוקה לקבוצות לפי דירוג פיפ"א נובמבר 2020:
בית 1
מבית זה העפילה סרביה ישירות למונדיאל ופורטוגל העפילה לפלייאוף.
בית 2
מבית זה העפילה ספרד ישירות למונדיאל ושוודיה העפילה לפלייאוף.
בית 3
מבית זה העפילה שווייץ ישירות למונדיאל ואיטליה העפילה לפלייאוף.
בית 4
מבית זה העפילה צרפת ישירות למונדיאל ואוקראינה העפילה לפלייאוף.
בית 5
מבית זה העפילה בלגיה ישירות למונדיאל וויילס העפילה לפלייאוף. צ'כיה העפילה גם היא לפלייאוף דרך ליגת האומות.
בית 6
מבית זה העפילה דנמרק ישירות למונדיאל וסקוטלנד העפילה לפלייאוף. אוסטריה העפילה גם היא לפלייאוף דרך ליגת האומות.
בית 7
מבית זה העפילה הולנד ישירות למונדיאל וטורקיה העפילה לפלייאוף.
בית 9
מבית זה העפילה אנגליה ישירות למונדיאל ופולין העפילה לפלייאוף.
בית 10
מבית זה העפילה גרמניה ישירות למונדיאל ומקדוניה הצפונית העפילה לפלייאוף.
שלב הפלייאוף
בשלב הפלייאוף יתחרו עשר הנבחרות שסיימו במקום השני בבית, ושתי הנבחרות הטובות ביותר מבין הנבחרות שסיימו במקום הראשון בבתים בליגת האומות וסיימו מחוץ לשני המקומות הראשונים בבתים במוקדמות המונדיאל. שתים־עשרה הנבחרות יחולקו לשלושה בתים, ארבע נבחרות בכל בית שיתחרו בשני חצאי־גמר וגמר בכל אחד מהבתים על שלושה מקומות לשלב הבתים של המונדיאל. את חצאי הגמר תארח הנבחרת בעלת המאזן הטוב ביותר במוקדמות מבין שתי המתמודדות, אירוח הגמר ייקבע בהגרלה. חצאי הגמר ייערכו בתאריכים 24–25 במרץ, ומשחקי הגמר ייערכו בתאריכים 28–29 במרץ. שלוש המנצחות בכל גמר יעפילו למונדיאל.
הגרלה
הגרלת המשחקים התקיימה ב-26 בנובמבר 2021. שש הנבחרות עם הביצועים הטובים ביותר בשלב הבתים יארחו את חצאי הגמר, וארבע הנבחרות הנותרות ושתי הנבחרות שיעלו דרך ליגת האומות ישתתפו כאורחות. 12 הנבחרות הוגרלו לשלושה מסלולי חצאי גמר שתי המנצחות בכל מסלול בשלב חצי הגמר יתמודדו ביניהן במשחק הגמר והמנצחת בכל אחד ממשחקי הגמר תעפיל למונדיאל.
מסלול ב'
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, ב-24 בפברואר 2022 הודיעו נבחרות, ו, על חוסר הסכמה לשחק משחקים בשטח רוסיה. ב-5 בפברואר השעה הוועד הפועל של אופ"א את כל המשחקים שהיו עתידים להתקיים בשטחה של רוסיה, אך ההחלטה לא חלה על משחקי מוקדמות גביע העולם שנמצא תחת אחריותה של פיפ"א. ב-26 בפברואר הודיעו פולין ושוודיה כי הן מסרבות לשחק נגד נבחרת ללא קשר למיקום המשחק. יממה לאחר מכן הצטרפה גם צ'כיה להחלטה. באותו יום הודיעה פיפ"א כי על רוסיה להתחרות תחת השם התאחדות הכדורגל הרוסית (RFU) ללא הדגל או ההמנון הרוסי, במגרש נייטרלי וללא צופים. ב-28 בפברואר הודיעו אופ"א ופיפ"א על השעיה של הנבחרת הרוסית והמועדונים הרוסיים מכל התחרויות.
מלכי השערים
מעודכן ל-24 במרץ 2022.
באקלר
רוב המידע על כלי נשק זה הושג באמצעות כתב היד המפורסם Royal Armouries Ms. I.33, המכיל הסברים וטכניקות בשימוש בכלי נשק שונים. החומרים שמהם יוצר מגן זה היו מגוונים. בחלק מהמקרים הוא נעשה כולו ממתכת, באחרים מעץ עם בליטת מגן מברזל או מפלדה, ופעמים אף בשילוב עור.
ליגה משלהן
עלילה
בשנת 1988, האלמנה הקשישה דוטי הינסון (ג'ינה דייוויס) נוסעת לקופרסטאון, ניו יורק, על מנת להשתתף, בחוסר רצון מופגן, בטקס חניכת היכל התהילה של ליגת בייסבול אמריקאית מקצועית לנשים, באנגלית: All-American Girls Professional Baseball League, או בקיצור: AAGPBL. דוטי הייתה אחת מגדולות שחקניות הליגה, אולם על אף אהבתה הרבה למשחק - היא מעולם לא ראתה בו חלק משמעותי בחייה. באצטדיון הבייסבול המקומי דוטי מתאחדת עם חברותיה לקבוצה, דבר הגורם לה להיזכר (פלשבק) בימי תחילתה של הליגה, בשנת 1943.
במהלך מלחמת העולם השנייה שחקני ליגת המייג'ור ליג בייסבול נשלחים לחזית שבאירופה, וכתוצאה מכך - איום סגירה מרחף מעל הליגה. ולטר הארבי (גארי מרשל), יצרן ממתקים עשיר, מחליט להקים ליגת נשים על מנת שיוכל להמשיך ולהרוויח כסף. איירה לוונסטין (דייוויד סטראתיירן) מתמנה להיות האחראי על יחסי הציבור, בעוד ארני קפדינו (ג'ון לוביץ) נשלח לגייס כישרונות - שחקניות חדשות לליגה.
קפדינו צופה במשחק, בו משתתפת דוטי וחובטת היטב. הוא מציע לה להגיע למבחני התאמה, אולם דוטי הנשואה מסרבת, וטוענת שהיא מסופקת מחייה, כעובדת במחלבה באורגון, בזמן שבעלה נלחם במלחמה. אחותה הצעירה של דוטי, קיט קילר (לורי פטי) לא מרשימה במיוחד את קפדינו, והוא מתנה את השתתפותה במבחני ההתאמה רק אם תצליח לשכנע את דוטי להצטרף לליגה. השתיים מצטרפות אליו בזמן שקפדינו בודק את יכולותיה של מרלה הוץ' (מייגן קאוואנה), אולם מסרב לקבל אותה בשל המראה החיצוני שלה. דוטי וקיט מסרבות להמשיך בלעדיה, וקפדינו נכנע להן. כאשר שלוש הנשים מגיעות למבחנים בשיקגו, הן נפגשות עם מועמדות רבות נוספות, הכוללות את שומרת הסף דוריס מרפי (רוזי אודונל) ואת חברתה הטובה מיי "כל הדרך" מורדאביטו (מדונה). כמו כן הן פוגשות באוולין גרדנר (ביטי שרם), שירלי בייקר (אן קיוזאק), ומלכת היופי לשעבר של ג'ורג'יה סו אלן גוטלנדר (פרדי סימפסון). ביחד עם תשע שחקניות נוספות הן מתקבלות לקבוצת "רוקפורד פיצ'ס", בעוד 48 שחקניות אחרות מתחלקות בין שלוש קבוצות אחרות - "רייסין בלס", "קינושה קומיטס" ו-"סאות' בנד בלו סוקס". קבוצת הפיצ'ס מנוהלת על ידי שחקן הבייסבול, כוכב העבר ואלכוהוליסט בהווה - ג'ימי דוגאן (טום הנקס), אשר בתחילה מתייחס לכל העניין כבדיחה, ומשאיר את כל תפקידי הניהול של הקבוצה לידי דוטי. לאחר עימות בינו לבין דוטי, על מקומה של מרלה על המגרש, הוא לוקח לידיו בחזרה את תפקיד ניהול הקבוצה בפועל.
בתחילה, הליגה מעוררת מעט מאוד עניין בקרב הצופים, שלא מגיעים אל המשחקים. לוונסטין מספר לפיצ'ס כי להארבי, הבעלים של הליגה, יש הרהורי חרטה בנוגע לליגה והוא שוקל לסגור אותה. כאשר צלם המגזין "לייף" מגיע יום אחד למשחק, לוונסטין מבקש מהשחקניות לעשות משהו מרהיב. דוטי נענית לבקשתו, ותופסת כדור מן האוויר תוך כדי ביצוע שפגאט. התצלום מתפרסם על שער העיתון, בעקבותיו מתחיל קמפיין פרסום ענק ויותר ויותר אנשים מגלים עניין בליגה - שהופכת להצלחה.
במקביל להצלחת הקבוצה - היריבות בין שתי האחיות דוטי וקיט מתעצם: לקיט, האחות הצעירה, יש תסביך נחיתות בשל היותה של דוטי, האחות המבוגרת, שחקנית טובה יותר, חובטת טובה יותר ובעלה מראה יפה יותר. כאשר דוטי תומכת בג'ימי, אשר במהלך משחק מחליף את קיט בשחקנית אחרת, בניגוד לרצונה, קיט מתרגזת עליה.
דוטי מספרת ללוונסטין כי היא שוקלת לפרוש מן הליגה, שכן היא לא רוצה להיות מואשמת באומללות של אחותה. לוונסטין משכנע את דוטי להישאר בליגה, ולהפתעתן של שתי האחיות - הוא מעביר את קיט לקבוצה היריבה - "רייסין". קיט זועמת על אחותה, ומאשימה אותה במהלך הזה.
זמן קצר לפני תחילתו של משחק מכריע באליפות, שחקנית הקבוצה בטי "ספגטי" הורן (טרייסי ריינר) מגלה כי בעלה ג'ורג' נהרג בקרב. באותו הערב בעלה של דוטי בוב (ביל פולמן) מגיע, לאחר ששוחרר בכבוד עקב פציעה באיטליה. למחרת בבוקר, ג'ימי מגלה כי דוטי ובוב מתכננים לנסוע יחדיו בחזרה לאורגון. הוא מתרעם על החלטתה, ומזהיר אותה כי אם תפרוש - היא תצטער על כך.
יתר שחקניות הקבוצה ממשיכות במשחקיהן בליגה ללא דוטי, עד אשר מגיע משחק האליפות של הרוקפורד פיצ'ס מול הרייסין בלס. דוטי מפתיעה את ג'ימי, כשהיא מופיעה למשחק הגמר נגד הנבחרת בה משחקת אחותה. קיט עולה לחבוט, ולמרות שדוטי מודעת לכל חולשותיה כשחקנית, ומנסה לנצל זאת לטובה הפיצ'ס, קיט מצליחה להביא לניצחון קבוצת "רייסין", ובסופו של דבר היא זוכה לכבוד ולההערצה שכה רצתה. לאחר המשחק דוטי מתעמתת עם אחותה, השתיים מתפייסות ודוטי חוזרת הביתה עם בוב, לגדל משפחה.
בחזרה להווה - דוטי וקיט הקשישות, אשר לא התראו מזה זמן רב, מתאחדות שוב, ביחד עם יתר שחקניות העבר האחרות. הן מצטלמות יחד לתמונה משותפת מיוחדת, כשחקניות המקוריות של קבוצת "רוקפורד פיצ'ס" משנת 1943 (אם כי ג'ימי דוגאן נעדר מן התמונה, עקב פטירתו שנה קודם לכן).
סלק עלים
סלק עלים או מַנְגוֹלְד (שם מדעי: Beta vulgaris subsp. vulgaris) הוא זן של סלק אשר בוית להשגת עלים וגבעולים גדולים ואכילים, בניגוד לזן הסלק הנפוץ יותר, אשר בו השורש הוא החלק המזין. עליו של סלק העלים יכולים להיות במספר צבעים, הנפוצים יותר הם או בעלי גוון אדום, או ירוק-לבן.
ליגה משלהן
ביקורות ותגובות
בסרט יצא לאקרנים ב-1 ביולי 1992 והיה בסוף השבוע להקרנתו (10–12 ביולי) הסרט הרווחי בקופות. הסרט הפך להצלחה מסחרית בארצות הברית והרוויח כ-107 מיליון דולר לעומת תקציב של 40 מיליון דולר. בנוסף הכניס הסרט עוד 25 מיליון דולר בהקרנות ברחבי העולם.
סלק עלים
סלק העלים מקובל במטבח הים-תיכוני ובמטבח הערבי. לעלים הצעירים טעם מריר קמעה והם עשויים לשמש לסלט טרי. עלים בוגרים נאכלים לאחר בישול, למשל ברוטב לפסטה, בתבשיל מוקפץ ובמאפים כגון פשטידה וטארט. הבישול גורם לירק לאבד את הטעם המריר ולרכוש טעם מעודן מזה של תרד מבושל.
ליגה משלהן
ביקורות ותגובות
מצד המבקרים, הסרט זכה לביקורות חיוביות ולציון 82% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 44 ביקורות.
סלק עלים
שימושים קולינריים
בישראל ניתן למצוא בשנים האחרונות ברשתות השיווק, במרכולים ובשווקים במשך כל השנה מנגולד, בשלושה סוגים: הנפוץ ביותר הוא הסוג הירוק ויש עוד שני סוגים נפוצים פחות: מנגולד צהוב ואדום. המנגולד הצהוב והירוק ניתנים לאכילה כמו שהם בסלט טרי או מבושל, במרק או בתבשיל. המנגולד האדום הוא זן שטעמו מריר פחות וחמצמץ יותר. לכן סוג זה יימצא כמתאים יותר למנות מבושלות, למשל ממולאים ומרקים. המנגולד הירוק יכול להחליף במתכונים רבים ובמקרים רבים את התרד. ישנם מתכונים רבים מאוד, של מאכלים מסוגים שונים, ובעיקר של מאפים, שמציעים את המנגולד מכל הסוגים כחלופה לירקות אחרים.
ליגה משלהן
ביקורות ותגובות
באפריל 1993 עלתה לשידור ברשת CBS סדרת טלוויזיה המבוססת על הסרט. בסדרה השתתפו כוכבי הסרט גארי מרשל, מייגן קאוואנה, טרייסי ריינר וג'ון לוביץ, אך הסדרה בוטלה לאחר שישה פרקים בלבד.
כרויקוצפלוס
כרויקוצפלוס (שם מדעי: Chroicocephalus) הוא סוג במשפחת השחפיים ובו מינים בעלי ראש כהה בדרך כלל, מקור דק אדום או שחור, רגליים אדומות וכנפיים צרות ואפורות-בהירות. הם נוטים לחיות באזורים יותר יבשתיים משאר השחפים.
סבארוג
סְבַארוֹג או סְבַארוּג (בקירילית: Сварог; בפולנית: Swaróg; בסורבית: Schwayxtix) הוא אל השמש הסלאבי ורוח האש במיתולוגיה הסלאבית. פירוש שמו הוא ככל הנראה "בהיר וצלול". ייתכן כי השם קשור לשם הסנסקריטי סבארגה (स्वर्ग) שבהינדואיזם משמעה מערך של עולמות שמימיים הממוקמים מתחת ועל הר מרו, ולמילה הפרסית "חוואר", שפירושה זהה – מה שמצביע על קרבה אטימולוגית הודו-אירופית.
בפולקלור הוא מתואר כנחש-אש, או כמעין דרקון מכונף הנושף אש. מיתוסים אחרים מתארים אותו כאל נפח, המזוהה עם הכוח היוצר והמיני של האש. במיתוסים אלה נלחם סבארוג בנחש הענק (ולעיתים: דרקון מרובה ראשים), זְמֵיי, הקוטל אנשים ללא הבחנה. סבארוג לוכד אותו בעזרת מלקחי-נפחים, ומשתמש בו לגרירת מחרשה. בכמה מן המיתוסים נאלץ זמיי להשתמש בפיו כדי לחפור את השוחות, ובכך להפריד את ארץ החיים (יאב) מארץ המתים (נאב) ולהשליט סדר (פראב). בחלק מן המיתוסים הופכת השוחה החפורה לנהר סמוֹרוֹדינה, וזמיי נעשה לשומר גשר קַלינוב.
מקורן של האגדות הנסובות סביב סבארוג הוא ככל הנראה מסביבות המאה ה-8 לפנה"ס עד המאה ה-6 לפנה"ס, כאשר החלו השבטים הסלאביים לעסוק בחקלאות.
הסמל המוקדש לסבארוג הוא סמל דמוי צלב קרס, הקרוי קוֹלוֹבְרַאט (Kolovrat; מילולית, ככל הנראה: גלגל מסתובב). החיות המקודשות לו הן שור מוזהב, חזיר בר, סוס ובז ששמו וַרַגנָה (Varagna).
מלון שפרד
מלון שפרד הוא בניין וחלקת קרקע בשכונת שייח' ג'ראח במזרח ירושלים, שעבר גלגולים שונים בייעודו ושימושיו. המבנה הוקם על ידי המופתי של ירושלים אמין אל-חוסייני כאחוזת מגורים מפוארת. בשלב מאוחר יותר הפכה האחוזה למלון ידוע בשם "מלון שפרד". בשנות ה-80 נקנה השטח בידי ארווינג מוסקוביץ', שהקים במקום בשנות 2009-2014 שכונה יהודית, כשחלקים מהמלון נהרסו למענו.
היסטוריה
המבנה הוקם בשנות ה-20 של המאה ה-20, על ידי המופתי של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני, בחלקת קרקע שנקראה "כרם אל-מופתי". המופתי החל בהנחת היסודות לבניית ביתו באמצע שנות ה-20, אך עקב בעיות כספיות הופסקה העבודה. ב-1927 פרסם המופתי בשם המועצה המוסלמית העליונה, שבראשותה עמד, מכרז לבניית מלון פאלאס, בו זכתה חברת "אלבינה, דוניה וקטינקא", ובין המופתי לשני המהנדסים היהודים, ברוך קטינקא וטוביה דוניה, נקשרו קשרי ידידות. כשסיפר להם המופתי על מצוקתו בבניית ביתו הפרטי, ניאותו קטינקא ודוניה להשלים עבורו את הבנייה, והבניין הושלם במקביל לחנוכת מלון פאלאס בשנת 1929. הבית היה בית אחוזה דו-קומתי ורחב-ידיים שבחזיתו גן מטופח, בדומה לבתי המידות של נכבדי ירושלים הערבית ועשיריה באותה תקופה.
המופתי מעולם לא התגורר בבית: לאחר השלמתו השכירו המופתי להיסטוריון הערבי-נוצרי ג'ורג' אנטוניוס, שהתגורר בו עם רעייתו קטי אנטוניוס, אשת חברה ידועה. ב-1937 הפך המופתי מבוקש בידי שלטונות המנדט הבריטי בשל מעורבותו בארגון המרד הערבי הגדול והוא נמלט מן הארץ. הזוג אנטוניוס עדיין התגורר בבית, שהיה לזירת אירוח לשועי הארץ הערבים והבריטים. קטי אנטוניוס המשיכה להתגורר בבית לאחר פטירתו של בעלה ב-1942, והמשיכה לארח בו מסיבות חברתיות ואף לנהל בו רומן מתועד עם מפקד הכוחות הבריטיים בארץ ישראל, הגנרל אוולין יו בארקר, עד להעברתו מתפקידו לאחר פיצוץ מלון המלך דוד ב-1946.
בפברואר 1948 עזבה קטי אנטוניוס את הבית לאחר שבית סמוך פוצץ בפעולה של ההגנה. אנשי ההגנה השתלטו על הבית ולקחו ממנו מסמכים שונים ותמונות, בין היתר מכתבי אהבה שכתב הגנרל בארקר לקטי אנטוניוס. לאחר מכן הוחרם הבית על ידי השלטונות הבריטיים ושימש מתקן צבאי, בו שהו את חיילי רגימנט ה"היילנדרס" הסקוטי. ב-13 באפריל 1948 הותקפה שיירת הדסה בדרכה להר הצופים בסמוך לבית, אך במשך שעות רבות לא זכתה לעזרתם של החיילים הבריטים שנכחו במקום. רק באיחור ניכר ולאחר עשרות אבדות בין נוסעי השיירה ניאות הפיקוד הבריטי להורות לחייליו על התערבות ופינוי הנפגעים, והם פונו בתחילה לבית המופתי שם טופלו בידי רופאי הדסה.