cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ערוץ הופ!
הופ! לדעת
הרצועה כוללת תוכיות ללימוד חשבון, אנגלית, עברית ומדעים.
מוזיקה קלאסית רוסית
היסטוריה קדומה
בתקופת המוסקובי (1547-1283), התהווה קו מפריד ברור בין מוזיקת קודש של הכנסייה האורתודוקסית למוזיקה חילונית, ששימשה לבידור. הראשונה שואבת ממסורת האימפריה הביזנטית, שיסודות עיקריים שלה שימשו בצלצול הפעמונים הרוסי-אורתודוקסי כמו גם בשירת המקהלה. נוימות התפתחו לכתב תווים, וכתוצאה מכך, דוגמאות למוזיקת קודש מימי הביניים שרדו עד ימינו אלה, בהן שתי "סְטִיכֵרוֹת" en:Sticheras שחיבר הצאר איוואן הרביעי במאה ה-16.
אחד מתאוריטקאי המוזיקה המוקדמים ביותר של רוסיה היה האוקראיני ניקולאי דילצקי (1630 בקירוב קייב - אחרי 1680, מוסקבה). אף כי מעטים מחיבוריו שרדו, תהילתו של דילצקי נובעת בעיקר ממסת ההלחנה שלו, "דקדוק של מוזיקה [שירת מוזיקה]" (Grammatika musikiyskago peniya), הראשונה בסוגה ברוסיה; שלוש גרסאות של עבודה זו שרדו, המוקדמת ביניהן מ-1677. ממשיכיו של דילצקי היו וסילי טיטוב, שיצירתו שהאריכה ימים ביותר הייתה התפילה "מונגויה לטה" ('Многая лета), או "בול'שואה מונגולטי" (Большое многолетие), שהמשיכו לשיר זמן רב לאחר מותו, אולי משום שהפוליפוניה הפשוטה יחסית שלה תאמה יותר לאידיאלים של התקופה הקלאסית. התפילה בוצעה בכנסיות רוסיות עד מהפכת אוקטובר.
המאות ה-18 וה-19
במאה ה-18, הכניס פטר הגדול חידושים כשהביא אופנות מוזיקה מערביות לרוסיה. בשנים הבאות, במהלך שלטונן של הצארינות יליזבטה ויקטרינה משכה חצר הקיסרות הרוסית הרבה מוזיקאים בעלי-שם, רבים מהם מאיטליה. הם הביאו עמם מסורות אופרה איטלקיות ומוזיקה קלאסית באופן כללי, שהשפיעו אל דורות העתיד של מלחיני רוסיה. כמה מן המלחינים למדו באיטליה אצל אותם מהגרים איטלקים שזה מקרוב באו והלחינו יצירות ווקאליות ואינסטרומנטליות במסורת האיטלקית הקלאסית שהייתה פופולריות באותו זמן. ביניהם היו המלחינים האוקראינים דמיטרי בורטניאנסקי, מקסים ברזובסקי וארטם ודל, שחיברו לא רק מוזיקה ווקאלית מעולה אלא גם אופרות, מוזיקה קאמרית ויצירות סימפוניות.
ראשון המלחינים הרוסים הגדולים, ששילב מוזיקה רוסית ילידית במוזיקה החילונית היה מיכאיל גלינקה (1857-1804), שחיבר את האופרות המוקדמות ברוסית, "החיים למען הצאר" ("איוואן סוסאנין") ורוסלאן ולודמילה. הן לא היו האופרות הראשונות ברוסית וגם לא הראשונות שהלחין רוסי, אבל הן התפרסמו בשימוש הברור והבולט שעשו בנעימות ובנושאים רוסיים ובכך שהושרו בניב מקומי.
מוזיקה עממית רוסית הייתה למקור העיקרי לדור הצעיר של המלחינים. קבוצה שכינתה את עצמה החמישה, בראשותו של מילי באלאקירב (1910-1837) וכללה את ניקולאי רימסקי-קורסקוב (1908-1844), מודסט מוסורגסקי (1881-1839), אלכסנדר בורודין (1887-1833) וצזאר קואי (1918-1835), הצהירה על כוונתה להלחין ולקרב לציבור הכללי את המסורות הרוסיות הלאומיות במוזיקה קלאסית. בין יצירותיהם הבולטות ביותר של "החמישה" היו האופרות "נערת השלג" (Snegurochka), "סדקו", בוריס גודונוב, הנסיך איגור, "חובנשצ'ינה" והסוויטה הסימפונית שחרזאדה. רבות מן היצירות של גלינקה והחמישה התבססו על היסטוריה רוסית, סיפורי עם וספרות, והן נחשבות ליצירות מופת של לאומיות רומנטית במוזיקה.
תקופה זו הייתה עדה גם לייסודה של האגודה למוזיקה רוסית (RMS) בשנת 1859, בהנהגת המלחינים-פסנתרנים אנטון (1894-1829) וניקולאי רובינשטיין (1881-1835). "החמישה" הוצגו לעיתים קרובות כיריבי האגודה למוזיקה רוסית, כשהחמישה מתגדרים בזיהותם הרוסית הלאומית והאגודה מצטיירת כשמרנית יותר מבחינה מוזיקלית. עם זאת, האגודה ייסדה את הקונסרבטוריונים הראשונים של רוסיה בסנקט פטרבורג ובמוסקבה; מן הראשון יצא המלחין הרוסי הגדול פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי (1893-1840), הנודע ביותר בבלטים כגון אגם הברבורים, היפהפייה הנרדמת ומפצח האגוזים. הוא נשאר המלחין הרוסי המפורסם ביותר מחוץ לרוסיה. ממשיך דרכו וסגנונו המפורסם ביותר הוא סרגיי רחמנינוב (1943-1873), שלמד בקונסרבטוריון של מוסקבה (שם לימד צ'ייקובסקי עצמו). גם אלכסנדר גלזונוב כתב באותו סגנון רומנטי.
בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 הופיע הגל השלישי של מלחיני-מופת רוסים: איגור סטרווינסקי (1971-1882), אלכסנדר סקריאבין (1915-1872), סרגיי פרוקופייב (1953-1891) ודמיטרי שוסטקוביץ' (1975-1906). הם ערכו ניסויים בסגנון ובשפה מוזיקלית. כמה מהם היגרו לאחר המהפכה הרוסית (1917), אם כי פרוקופייב חזר בסופו של דבר ותרם גם למוזיקה הסובייטית.
המאה ה-20: מוזיקה סובייטית
לאחר המהפכה הרוסית, חל שינוי דרמטי במוזיקה הרוסית. שנות ה-20' הראשונות היו תקופה של התנסויות באוונגארד, בהשראת "רוח המהפכה" של הזמן. מגמות חדשות במוזיקה (כגון מוזיקה מבוססת על אקורדים סינתטיים) הוצעו על ידי חברי מועדון נלהבים, כדוגמת האגודה למוזיקה בת-זמננו.
גשר ברונקס וייטסטון
גשר ברונקס וייטסטון (באנגלית: Bronx Whitestone Bridge) המכונה גם "גשר וייטסטון" הוא גשר תלוי החוצה את איסט ריבר ומחבר בין רובע קווינס לרובע הברונקס בניו יורק.
מוזיקה קלאסית רוסית
המאה ה-20: מוזיקה סובייטית
בשנות ה-30', תחת שלטונו של יוסיף סטלין, נכפו על המוזיקה גבולות ברורים של תוכן וחדשנות. הייתה העדפה לקלאסיציזם והכשלת ניסיונות חדשניים. (דוגמה בולטת: האופרה בסגנון וריזמו של שוסטקוביץ', "ליידי מקבת ממחוז מצנסק", הוקעה בעיתון פראבדה כפורמליזם והורדה עד מהרה מבימות התיאטרון למשך שנים.)
אבות המוזיקה בתקופה זו היו פרוקופייב, שוסטקוביץ' ואראם חצ'אטוריאן. עם הזמן, הופיע גל של מלחינים סובייטיים צעירים יותר, כמו גיאורגי סבירידוב, אלפרד שניטקה וסופיה גוביידולינה והתייצב בקדמת עולם המוזיקה, הודות למערכת הנוקשה של החינוך הסובייטי. איגוד המלחינים הסובייטים נוסד בשנת 1932 והיה לגוף המפקח הראשי על המוזיקה הסובייטית.
ירין שחף
ביוגרפיה
ב-1979 סיים לימודי איפור ב-Giorgio Make-up School בפירנצה שבאיטליה. עם שחרורו מצה"ל, בשנת 1983, התמנה למאפר הראשי של רבלון ישראל ועבד במקביל כמאפר בהפקות אופנה, פרסומות, סרטים ומופעים. במסגרת שירות המילואים התמנה ירין כמאפר הראשי של חיל הרפואה בצה"ל ועסק בהדמיות איפור פציעות והסוואות.
בשנת 1986 הקים את בית הספר למקצועות האיפור. במקביל להוראת איפור מקצועי בבית ספרו, מלמד שחף איפור מקצועי בבתי ספר בעולם (Make Up Institute בסטוקהולם שבשוודיה, Beni Durrer בברלין שבגרמניה).
בשנת 2015 הקים את "בית ירין שחף" בתל אביב, בית הספר למקצועות היופי. בבית הספר כיתות לימוד להכשרת מאפרים, מעצבי שיער וסטייליסטים, לצד גלריה לאמנות בה מוצגות תערוכות מתחלפות של אמנות מודרנית.
בשנת 2021 הקים סניף נוסף בחיפה, בסמוך למרכזית המפרץ. בשנת 2018 נבחר "ירין שחף" כבית הספר לאיפור הטוב בישראל מטעם I.U.M – האיגוד הבינלאומי לבתי ספר לאיפור.
בשנת 2001 הקים את מיזם "ירין שחף למען הקהילה", שבו בוגרי בית ספרו מתנדבים ומאפרים במופעים שונים המהווים מנוף לגיוס כספים לבתי חולים ועמותות שונות כגון עמותת עלם, האגודה למלחמה בסרטן, כתף לחייל והאגודה למען החייל.
שחף נשוי ואב לשתי בנות.
מוזיקה קלאסית רוסית
המאה ה-21: מוזיקה רוסית מודרנית
ה"מוזיקה הקלאסית" או מוזיקה של אולם קונצרטים, איבדה במידה רבה את זוהרה, מצד אחד עקב עליית המוזיקה הפופולרית המסחרית ברוסיה, ומצד שני, הירידה בקידומה מאז נפילת ברית המועצות. אף על פי כן, מספר מלחינים, שנולדו בשנות ה-50' ואחריהן, הטביעו את רישומם, בייחוד ליאוניד דסיאנטניקוב, שהיה למלחין הראשון מזה עשרות שנים שתיאטרון בולשוי הזמין אצלו אופרה חדשה ("ילדי רוזנטל", 2005), והמוזיקה שלו נהנתה מתמיכתם של גדעון קרמר ורומן מינץ. בינתיים, סופיה גוביידולינה, כמו עוד מלחינים סובייטים-לשעבר בני דורה, ממשיכה לקיים פרופיל גבוה מחוץ לרוסיה, בחיבור כמה יצירות יוקרתיות שקצרו ביקורות חיוביות, בהן "אין טמפוס פרזנס" (2007) לכנרת אן-סופי מוטר.
גשר ברונקס וייטסטון
הגשר התלוי מחבר בין פארק פרי פוינט שברובע הברונקס לוייטסטון שבקווינס. אורכו הכולל של הגשר 1,149 מטרים, ואורך חלקו המרכזי - 701 מטרים. הגשר תוכנן בדומה לגשר מצר טקומה ולאחר שהאחרון התמוטט, הוא שופץ הגשר וחוזק. הגשר בבעלות העיר ניו יורק ומתופעל על ידי רשות מנהר וגשר טרייבורו.
אובליסק תאודוסיוס
"אובליסק תאודיסיוס" או "עמוד תאודוסיוס" הוא אובליסק מצרי שהוצב בהיפודרום קונסטנטינופול בידי הקיסר תאודוסיוס הראשון (בלטינית: Flavius Theodosius) בשנת 390 לספירה.
היסטוריה
האובליסק העשוי אבן גרניט ורודה, נבנה עבור המקדש בכרנך בלוקסור בתקופת מלכותו של פרעה תחותמס השלישי בשנת 1490 לפנה"ס. תאודוסיוס חתך את האובליסק לשלושה חלקים על מנת להובילו לקונסטנטינופול. רק החלק העליון של האובליסק נשתמר, והוא עומד כיום באותו מקום בו עמד האובליסק. האובליסק מוצב על בסיס אבן שעליו תבליטים המתארים את הקיסר ומלויו יושבים בתא בהיפודרום כשהם מוקפים בדמויות של שומרים וצופים.
הקומפוזיציה של התבליטים היא סימטרית. סימטריה זו באה לביטוי בהפניית ראשי הדמויות למרכז התבליט וסימטריה פנימית של כל פנל בנפרד, וגם ביחס שבין אורכו של הבסיס לרוחבו. בנוסף, הפנלים מחולקים לשתי רצועות אורך רגיסטרים אותן אפשר לפרש הן כמיקום הגבוה ביותר בהיפודרום והן כראשיתה של קונבנציית התיאור הביזנטית של תיאור היררכי.
למרות קווי דמיון משותפים כגון אופי הדמויות והעובדה כי קיים "חלל" אשר בתוכו מתוארות הדמויות תוך תיאור חלקים ארכיטקטוניים רומיים, אופי תיאור הדמויות כבר שונה מרחק רב מן התיאור הרווח באמנות הרומית ממנו מושפעת האמנות הביזנטית. הדמויות הן שטוחות ועיצובן אינו יוצר עומק אלה דווקא תיאור שטוח ובעל נטייה לסמליות. מורגש בעיצוב התבליט נטייתו של היוצר לדקורטיביות ולהדגשה של מרקמים. נטייה זו תוארה לעיתים כיוצרת תחושה של תבליט העשוי מעץ.
צוערי הצי 5
צוערי הצי 5 (ברוסית: Гардемарины V), רשמית צוערי הצי-1787. מלחמה (ברוסית: Гардемарины-1787. Война) הוא סרט עלילתי רוסי בבימויה של סבטלנה דרוז'ינינה והוא החלק החמישי אודות צוערי הצי בצבא האימפריה הרוסית, מהווה המשך לסרטים "צוערי הצי, קדימה!", "לחיי צוערי הצי!","צוערי הצי III"ו"צוערי הצי IV".
במקור תוכנן ליצור סרט אחד, המשך לחלק השלישי, אך מאוחר יותר הוחלט לכתוב תסריט לסרט צוערי הצי IV ותסריט עבור צוערי הצי V.
עלילה
עלילת הסרט מתחילה בחצי האי קרים בשנת 1787. נציגי המעצמות המערביות מתחילים שוב את תככיהם נגד רוסיה, אך הדמויות הראשיות, אנשי הצי הרוסי הקיסרי לשעבר, שכבר הגיעו לגיל מכובד וילדיהם הבוגרים, עומדים להגן על מולדתם. הם יצטרכו להפליג לקרים ממלטה ולקחת חלק במלחמה עם טורקיה שם; בפרט, הגיבורים נלחמים תחת הנהגתו של אלכסנדר סובורוב בקינבורן.
מיכאילוב
מיכאילוב (ברוסית: Миха́йлов) היא עיר והבירה של מחוז המשנה מיכאילוב במחוז ריאזאן שברוסיה. היא ממוקמת על נהר פרוניה, יובל של נהר אוקה, 68 ק"מ דרומית לריאזאן, הבירה המחוזית.
היסטוריה
העיר הוזכרה לראשונה בשנת 1546 יחד עם ערים מבוצרות אחרות בפריפריה של הדוכסות הגדולה של מוסקבה. היא הייתה מיושבת על ידי רובאים, יצרני תותחים ונגרים, שיצרו סלובודות בסביבות העיר. ב-1618, במהלך מלחמת רוסיה-פולין, עמדה מיכאילוב במצור של עשרה ימים על ידי הצבא הפולני. בשנת 1708, העיר הפכה לחלק מפלך מוסקבה של האימפריה הרוסית, ולאחר מכן חלק מפלך ריאזאן.
מעמד מנהלי ועירוני
במסגרת חלוקות המשנה של רוסיה, משמשת מיכאילוב כבירת מחוז משנה מיכאילוב. בחלוקת המשנה, מיכאילוב, יחד עם שישה יישובים כפריים, מסווגת כעיר ברמת חשיבות של מחוז משנה.
איזבלה מאראגון, דוכסית מילאנו
איזבלה מנאפולי או איזבלה מאראגון (באיטלקית: Isabella di Napoli או Isabella d'Aragona; 2 באוקטובר 1470 - 11 בפברואר 1524) הייתה נסיכת נאפולי ודוכסית מילאנו ובארי, רעייתו של ג'אן גלאצו ספורצה. בשנות ה-70 של המאה ה-20 הועלתה השערה שהיא הדמות המצוירת בדיוקן מונה ליזה של לאונרדו דה וינצ'י. לאחר שב-2008 השערה זו נדחתה בעקבות גילוי הערתו של וספוצ'י מ-1503, העלה ב-2012 ההיסטוריון הגרמני, מייק פוכט לירסן את ההשערה כי המונה ליזה היא אכן איזבלה מאראגון.
תולדות חייה
בתו של אלפונסו השני, מלך נאפולי ואיפוליטה מריה, אחותו של לודוביקו ספורצה.
בגיל 18 נישאה ליורש דוכסות מילאנו, ג'אן גלאצו, אולם מי ששלט בפועל בדוכסות היה דודה, לודוביקו. יאקופו טרוטי, שגריר דוכסות פרארה, כתב כי היא הייתה "כה יפה וקורנת, עד כי נדמתה לשמש".
לזוג נולדו שלושה ילדים: פרנצ'סקו (1491–1512), שעבר לחצרו של לואי השביעי, מלך צרפת ב-1499; בונה ספורצה, רעייתו של זיגמונט הראשון, מלך פולין; ואיפוליטה מריה (1493–1501).
ב-1496, לאחר מותו של ספורצה, הרחיבה את הטירה שבעיר בארי ועברה להתגורר בה לאחר מכן, מ-1499 ועד מותה.
איטרציה
אִיטֵרַצְיָה (באנגלית: Iteration; על פי האקדמיה ללשון העברית: חִזְרוּר) היא פעולה החוזרת על עצמה במהלך פתרון של בעיה, בדרך כלל בעיה כמותית. כל חזרה נקראת איטרציה. תהליך המורכב מאיטרציות קרוי תהליך איטרטיבי (או תהליך חזרור). כאשר מדובר בבעיה כמותית, ניתן לבצע את האיטרציות הן באופן ידני והן בעזרת מחשב. בדרך כלל משמשים מושגים אלה לתיאור תהליך במסגרת תוכנית מחשב, ובאופן כללי יותר לתיאור אלגוריתמים.
גודל האיטרציה
לאיטרציה יש גודל, המשקף את מספר פקודות המחשב שבכל איטרציה או את הזמן הנדרש לביצועה. משמעות גודל האיטרציה משתנה בהקשרים שונים. בלולאות שבתוכניות מחשב, לדוגמה, סופרים את מספר מחזורי השעון באיטרציה.
מספר האיטרציות
מספר האיטרציות בתהליך מסוים יכול לנוע בין אפס לאינסוף. בדרך כלל מספר האיטרציות הוא פונקציה של הקלט לתוכנית או לאלגוריתם, ושל יעילות האלגוריתם. דוגמה: לחיפוש איבר מבוקש ברשימה ממוינת בת 1,024 איברים יידרשו לכל היותר 1,024 איטרציות (ובממוצע 512 איטרציות) כאשר החיפוש נעשה באמצעות סריקה סדרתית של הרשימה. אבל כאשר מבוצע חיפוש בינארי, שהוא יעיל יותר, יידרשו לכל היותר 10 איטרציות, משום ש-, או בניסוח אחר.
שיקולי תכנות של איטרציה
ישנם תהליכים בהם איטרציות מהוות 'צוואר בקבוק', ולכן אם לגורם הזמן יש משמעות ובפרט במערכות זמן אמת (Real time), יש חשיבות מיוחדת ליעילות האיטרציה.
מתכנתים מתייחסים ליעילות של איטרציה בהבטים אחדים:
בתוכניות מחשב בהן מתבצעת פעולה ממושכת המהווה 'צוואר בקבוק', כגון לולאה, בזמן התרחשות הפעולה המשתמש אינו יכול לבצע פעולה נוספת (בתוכנית עצמה ובמקרים אחרים אף במחשב כולו) וכן אינו מבין למה המחשב 'נתקע' ומתרעם על כך.
ישנם מספר אמצעים, בעזרתם ניתן 'לשחרר' את המחשב:
אמצעים אחרים נועדו לשתף את המשתמש בידע על המתרחש:
יחסי אירלנד–פינלנד
יחסי אירלנד–פינלנד הם יחסי החוץ בין אירלנד לפינלנד. שתי המדינות חברות במועצת אירופה וב.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-2 בנובמבר 1961, כאשר אירלנד יוצגה בתחילה באמצעות שגרירותה במוסקבה ולאחר מכן באמצעות שגרירותה בסטוקהולם. פינלנד פתחה שגרירות בדבלין בשנת 1989, ואירלנד פתחה שגרירות בהלסינקי בשנת 1993.
הטישך אנדה קני ביקר בהלסינקי ב-7 ביוני 2013, ונפגש עם הנשיא סאולי ניניסטה וראש הממשלה יורקי קאטאינן.
לאירלנד היו יחסי עבודה טובים מאוד וקרובים עם פינלנד במספר כוחות שמירת שלום לאחרונה של האו"ם, ביוניפי"ל השני בלבנון וגם בצ'אד.
פינלנד תמכה באופן פעיל בתהליך השלום בצפון אירלנד. בשנת 1995 מונו ראש ממשלת פינלנד, הרי הולקרי, יחד עם הסנאטור ג'ורג' מיטשל והגנרל ג'ון דה צ'סטליין, על ידי ממשלות אירלנד ובריטניה לגוף הבינלאומי שינסה להביא לסיום האלימות בין הצדדים. הולקרי המשיך לשמש כאחד מיו"רים משותפים לדיונים מרובי המפלגות שהסתיימו עם הסכם יום שישי הטוב בשנת 1998.
בשנת 2000 הוטל על נשיא פינלנד, מרטי אהטיסארי, ומזכ"ל ה-ANC לשעבר, סיריל רמפוזה, לפקח על פירוק ה-IRA מנשקו. בשנת 2007 מונה מרטי אחטיסארי ליועץ בינלאומי לקבוצת הייעוץ בנושא התמודדות עם העבר בראשות הארכיבישוף רובין איימס ודניס בראדלי. בשנת 2008 הוענק לאהטיסארי פרס נובל לשלום "על מאמציו החשובים בכמה יבשות ולמעלה משלושה עשורים לפתור סכסוכים בינלאומיים".
יחסי סחר
בשנת 2018, פינלנד ואירלנד סחרו בסחורות בשווי של 444 מיליון אירו, והסחר בשירותים היה שווה 2,390 מיליון אירו.
הסכם למניעת כפל מס נחתם בשנת 1992.
ניקולאי מיקלוחו-מקלאי
ניקולאי ניקולאייביץ׳ מִיקְלוּחוֹ-מַקְלַאי (ברוסית: Никола́й Никола́евич Миклу́хо-Макла́й; (17 ביולי 1846 – 14 באפריל 1888) היה אתנוגרף, אנתרופולוג, ביולוג ונוסע רוסי שחקר את האוכלוסייה הילידית של דרום-מזרח אסיה, אוסטרליה ואוקיאניה, כולל הפפואנים בחוף הצפון-מזרחי של גינאה החדשה, אשר ידוע בספרות הרוסית כ"חוף מקלאי". חיבר כ-160 עבודות מדעיות שפורסמו לרוב בגרמנית ובאנגלית.
ידוע כמגן העמים הילידיים בדרום-מזרח אסיה ובאוקיאניה, שהתנגד באופן פעיל לסחר בעבדים. כמדען, הוא דבק בעקביות בעקרון אחדות המין האנושי, ודחה תיאוריות פופולריות בזמנו שלפיהן גזעים שחורים, כולל אבוריג'ינים אוסטרליים ופפואנים, הן מין מעבר מקוף לאדם. במקביל, הוא ראה בחוף הצפון-מזרחי של גינאה החדשה "שמורה אתנוגרפית" וטען לבעלות עליה. זה דחף אותו להרפתקנות פוליטיות ולקריאה להתיישבות רוסית בחוף מקלאי והקמת "איחוד פפואני", מדינה עצמאית שהוא שאף לעמוד בראשה. לאחר שממשלת רוסיה דחתה את הפרויקט, הוא הציע לבריטניה ולאימפריה הגרמנית להקים שם מדינת חסות. בפנייתו לאוטו פון ביסמרק, מיקלוחו-מקלאי קרא לגרמניה להיות ערבה לכך שהמקומיים לא ייפגעו. בשנת 1884 חוף מקלאי הפך למושבה גרמנית.
יום הולדתו של מיקולוחו-מקלאי נחוג ברוסיה באופן לא רשמי ברוסיה כחג המקצועי של האתנוגרפים.
ראשית חייו
מיקלוחו-מקלאי נולד בשנת 1846 באתר זמנים לעובדים באוייזד (נפת) בורוביצ'י בפלך נובגורוד (כיום נפת אוקולובסקי במחוז נובגורוד) ברוסיה, כבן למהנדס אזרחי שעבר במיזם בניית מסילת הרכבת מוסקבה-סנקט פטרבורג. האב ניקולאי איליץ' מיקלוחה היה ממוצא אוקראיני ,נולד בסטראודוב, בפלך צ'ריניגוב והיה צאצא לקצין קוזקי מזפורוז'יה שהצטיין במלחמה הרוסית-עות'מאנית (1792-1787) בימי יקטרינה הגדולה. עם אבותיו נמנה גם האוטאמן מזפורוז'יה אוחרים מיקלוחה ששימש כאב טיפוס לטאראס בולבה, גיבור יצירתו בעלת אותו שם של ניקולאי גוגול.הסבים של מיקלוחו-מקלאי מצד האב היו ידידים של גוגול. האם של ניקולאי הבן, יקטרינה סימונובנה לבית בקר, היה בעלת שורשים פולנים-גרמנים. שלושת האחים שלה השתתפו במרד הפולני בינואר 1863. אחרי 1873 משפחת מיקלוחו מקלאי רכשה אחוזה בספר ביישוב מאלין ,100 ק"מ צפונית-מערבית מקייב  במחוז ז'יטומיר של ימינו, באחבל פולסיה. ניקולאי למד יחד עם אחיו סרגיי בגימנסיה שבעיר הבירה סנקט פטרבורג. ניקולאי היה תלמיד חלש והחמיץ שיעורים רבים. כתוצאה מכך הוא בילה שנתיים בכיתה ד׳ בגימנסיה. למרות ציוניו הגרועים הוא עלה לכיתה ה׳. בהתעוררות הסוציו-פוליטית בשנת 1861, הקשורה לביטול הצמיתות ברוסיה, נטלו חלק גם תלמידי הגימנסיה. ב-14 באוקטובר, כתוצאה מפיזור הפגנות סטודנטים מחוץ לבניין אוניברסיטת סנקט פטרבורג, נעצרו 35 אנשים, בהם האחים סרגיי וניקולאי מיקלוחה, שהיו אז בני 16 ו-15 בהתאמה. הם נכלאו במבצר פטרופבלובסקיה, שם לא הותרו ביקורים ומשלוחים. עם זאת, כבר ב-18 באוקטובר הם שוחררו בנימוק שהם נעצרו בטעות.
ב-24 בספטמבר 1863 ניצל מיקלוחה את ההזדמנות להיכנס לאוניברסיטת סנקט פטרבורג כשומע חופשי, והגיש בקשה להתקבל לפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה. כשומע חופשי הוא למד את מדעי הטבע. ב־3 בפברואר 1864 הגיש בקשה להשתתף בקורס פיזיולוגיה, אך בעקבות הפגנות סטודנטים בשנת 1864 נאסר על השומע החופשי מיקלוחה לבקר באוניברסיטה, ובדו״ח של המפקח אוזרקצי נאמר שכבר לפני כן הפר מיקלוחה שוב ושוב את הכללים ואת אמנת האוניברסיטה.
מורו לשעבר ייעץ לו לעבור לאוניברסיטת היידלברג. כמו באוניברסיטאות אחרות בגרמניה, גם שם אזרחי רוסיה לא היו צריכים להציג תעודות לימודים. למרות מצבה הכלכלי הקשה של המשפחה, אמו הסכימה לשלוח אותו לגרמניה. במרץ 1864 חלה מיקלוחה בדלקת ריאות ובנוסף לכך בדלקת שלפוחית. ב-21 באפריל 1864 נסע ניקולאי לגרמניה.
היידלברג ולייפציג
בהיידלברג נרשם מיקלוחה להרצאות בנושא גאומטריה וטריגונומטריה, אך השתתף גם בקורסים בכלכלה פוליטית, היסטוריה מודרנית, מדינה ומשפט, מה שהכעיס את אמו. תנאיו החומריים היו דלים, הכסף שנשלח לו מסנקט פטרבורג הספיק בקושי לשכר לימוד ולדירה. בשל חששות מהטרדות המשטרה הרוסית, בעצת אמו לא חזר לרוסיה ונסע במהלך החופשה הראשונה ליער השחור כדי לשפר את בריאותו. לפי האוטוביוגרפיה שלו בסמסטר החורף של השנה האקדמית 1864/1865 הוא למד פיזיקה, כימיה, גאולוגיה, פילוסופיה, משפט פלילי ואזרחי בהיידלברג. הוא נסחף אחר הסוציאליזם האוטופי, בעיקר אוון, סן-סימון וצ'רנישבסקי, שאת הרומן שלו, "מה לעשות?", הביא איתו מסנט פטרסבורג. עם זאת, תבוסת התנועה הדמוקרטית ברוסיה בשנות ה-60 של המאה ה-19 הביאה לכך שהתלמידים הרוסים בגרמניה התפצלו. המתונים חזרו לרוסיה והשתלבו שירות המדינה, והרדיקלים עברו לשווייץ, עם התגברות תגובת המשטרה בדוכסות הגדולה של באדן. עד שנת 1866 כמעט ולא נשארו סטודנטים רוסים בהיידלברג.
מיקלוחה בילה את סמסטר הקיץ של שנת 1865 באוניברסיטת לייפציג, שם נכנס לפקולטה הקאמרלית, שהכשירה מומחים לעבודה כמנהלים בחקלאות וייעור. מיקלוחה הצטרף לפקולטה ב־19 באפריל 1865, והשתתף בארבעה קורסים: גאוגרפיה פיזית; תיאוריות של כלכלה לאומית, סטטיסטיקה השוואתית ומחקרי מדינה בגרמניה; תולדות הפילוסופיה היוונית ותורות על עצמות וגידים. לאחר שנכנס לפקולטה ה"יישומית" לבקשת אמו, הוא המשיך ללמוד מדעים שונים. באוקטובר 1865 עבר ניקולאי לעיר ינה, שמשכה אותו הן בזכות עלות המחיה הנמוכה והן בזכות העובדה שהאוניברסיטה המקומית הפכה למרכז הדרוויניזם בגרמניה.
ינה
ב-19 באוקטובר 1865 הגיש ניקולאי פון מיקלוחו (כפי שכינה את עצמו) בקשת קבלה לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ינה שבדוכסות סקסוניה-ויימאר-אייזנך. בנוסף לקורסים ברפואה, ניקולאי שילם גם על הרצאות ביסודות החקלאות, האסטרונומיה והטלגרפיה, אולם בהמשך התמקד במקצועות ליבה במשך שלוש שנים. קארל הגנבאוור וארנסט הקל הפכו למנחים של מיקלוחה באוניברסיטת ינה. כבר במכתבים ממרץ 1866 מכנה הקל את מיקלוחה "עוזרו הנאמן והשימושי". אף על פי שלא עבד בתמורה לשכר, עבודותיו סיפקו לו ניסיון רב. ניקולאי הכין עזרים חזותיים להרצאותיו של הקל, הכין עבורו טבלאות וצייר תצפיות מיקרוסקופיות. בעקבות עבודה ממושכת עם מיקרוסקופ, במרץ 1866 לקה מיקלוחה ב"שיתוק קל של החצי השמאלי של פניו". הקל כתב להוריו כי עליו לדאוג לסטודנט רוסי שאין לו אף אחד בגרמניה.
באותה העת היה נהוג בגרמניה לפגוש בנשים באמצעות התכתבות במודעות העיתונים. התכתבויות כאלה יכלו להוביל להכרות מרחוק ואפילו לנישואין. עדות ראשונה להתכתבויות כאלה מצד מיקלוחה היא משנת 1865. המטרה העיקרית עבורו, ככל הנראה, הייתה בקיאות בז'אנר כתיבת המכתבים הגרמני. כמה דוגמאות של מכתבים כאלה שרדו, ועל פיהן ניקולאי כתב בנימה אירונית ואפילו בתחושת עליונות. בשנת 1868 ניהל מיקלוחה רומן עם אורליה, בתו של הפרופסור לסטטיסטיקה ברונו הילדברנד. במהלך העיסוק הקליני התרחש רומן בין ניקולאי למטופלת שלו, וזו הורישה לו את גולגולתה לפני מותה. ניקולאי יצר מהגולגולת מנורת שולחן. מנורה זו שימשה אותו בכל מסעותיו והייתה עדיין קיימת בשנת 1887.
המשלחת לאיים הקנריים
במרץ 1866 השלים המנחה של ניקולאי, ארנסט הקל, את המונוגרפיה "המורפולוגיה הכללית של האורגניזמים". כשמאס בעבודה המשרדית, החליט לנסוע לסיציליה כדי לחקור את החי הימי בים התיכון. המשלחת כמעט בוטלה בגלל פרוץ מלחמת אוסטריה-פרוסיה, בה השתתפה דוכסות סקסוניה-וויימאר-אייזנך (שהעיר ינה הייתה חלק ממנה). לאחר סיום המלחמה החלה מגפת כולרה בדרום אירופה, שבגללה הופסקה התעבורה הימית ונסגרו הגבולות. רשויות מסינה, שהייתה יעד הנסיעה של הקל, הודיעו כי יירו לעבר כל ספינה שתתקרב לנמל. בעקבות זאת הוא נאלץ לשנות את תוכניתו.
בסוף אוקטובר 1866 יצא ניקולאי יחד עם סטודנט נוסף, הרמן פול, ברכבת לבורדו, ומשם בדרך הים לליסבון. בזכות ציור של ניקולאי ידוע שביקרו גם בסינטרה. הקל, יחד עם הפריבט-דוצנט ריכרד גרף, הפליג לליסבון דרך אנגליה, שם עמדו לפגוש את תומאס האקסלי ואת דרווין בעצמו. ב-15 בנובמבר הפליגו אנשי המשלחת למדיירה. הקל התכוון לערוך שם היכרות ראשונית עם עולם החי של הים הפתוח ושל אזור הכרית באוקיינוס האטלנטי, ולאחר מכן להפליג לאיים הקנריים. עם זאת, התברר שהתחבורה לאיי מדיירה הופרעה בגלל כולרה, ולאחר שהייה של יומיים בפונשל, הנוסעים הגיעו ב-22 בנובמבר לסנטה קרוס דה טנריפה.
ב-9 בדצמבר עגן הצוות בנמל ארסיפה באי לנזרוטה. בנמל הם התחילו בפעילות מדעית: חקר מדוזות, סרטנים ורדיולריות שחיו בשכבת מי השטח נאספו ברשת, כמו גם דוגמאות לעולם החי של הקרקעית. הסטודנט מיקלוחה חקר ספוגיים וכתוצאה מכך גילה סוג חדש של ספוג פחמי, וקרא לו Guancha blancaלכבודם של תושבי האיים הילידים. דגימות של דגים נקנו לרוב מדייגים בשוק, וכתוצאה מכך אסף מיקלוחה נתונים על שלפוחית השתן של דגים ועל מוחם של כרישים.
התושבים המקומיים נזהרו מהזואולוגים הגרמנים, וחשדו שהם מרגלים פרוסים או מכשפים. השמועה האחרונה הובילה לכך שהקל התבקש באופן קבוע לרפא מחלות ולחזות את העתיד. הבית ששכר הצוות שפע חרקים וחולדות; הקל חישב כי בינואר 1867 בלבד הוא הרג יותר מ 6,000 פרעושים. לבסוף הוחלט לחזור לאירופה, אך ניתן היה לעשות זאת רק דרך מרוקו. ב־2 במרץ הגיעו הקל וגרף למרוקו על סירה אנגלית. מיקלוחה ופול החליטו לטייל במרוקו: לאחר שקנו תלבושות ערביות ושכרו מדריך-מתורגמן, הם הגיעו בשיירה למרקש, שם התעניין ניקולאי במיוחד בחיי הברברים. לאחר מכן נסעו המטיילים לאנדלוסיה. במדריד ניקולאי ביקר במחנה צוענים, וגם חלה מאוד. משם המשיכו לספרד, הם בילו שבועיים באלחסירס וחקרו את החי הימי. הם המשיכו ברכבת לפריז, שם ביקרו בתערוכה העולמית, ובתחילת מאי 1867 חזרו לינה.
בחירת מסלול החיים
בשנת 1868 סיים מיקלוחו-מקלאי את לימודי הפקולטה לרפואה באוניברסיטת ינה. מכיוון שהוא לא התכוון להיות רופא מטפל, לא ניגש לבחינות הממלכתיות. בקיץ 1868 התפרסם מאמרו השני - "חומרים להכרת ספוגים", שתיאר מין חדש של ספוג. ביולי 1868 כתב את מאמרו השלישי, "לקראת אנטומיה השוואתית של המוח" על בסיס חומריו על מוח הכרישים, בו תיאר את הבנתו במנגנון האבולוציה. בניגוד למוריו דרווין והקל, שטענו למאבק על הקיום, הוא העדיף את מודל הבידול - מעבר מהצורה המקורית לצורות אחרות, לאו דווקא מתקדמות יותר. קארל בר, הסמכות בנוירופיזיולוגיה, הסכים עם רעיונותיו של מיקלוחו. עם זאת, התזות העיקריות שלו, הן ביחס לבידול והן לתפקיד שמשחק בתיאוריה זו מוח הדגים, לא נשתמרו במדע.
באפריל 1868 ביקר ניקולאי בגותה, שם נמשך במיוחד למערכת כתב-העת הגאוגרפי של הקרטוגרף הנודע אוגוסט פטרמן. המדען הצעיר התעניין במחקר גאוגרפי, במיוחד באזורים שנחקרו מעט באופן יחסי. הוא למד מפטרמן על מסע הקוטב הגרמני הראשון ואף רצה לקחת בו חלק, אך סורב. גם חוקר הקטבים השוודי, אדולף אריק נורדנשלד, סירב לבקשתו. במקום זאת, מיקלוחו החליט לערוך מסע לסיציליה, אולם באותה תקופה לא היה לו כסף אפילו לדיור. בקיץ הוא שלח מכתבים רבים לאחיו סרגיי, וביקש ממנו להשפיע על אמו, כשהוא מתלונן על בריאות לקויה וחוסר כסף.
המשלחת לסיציליה
את המסע לסיציליה בשנת 1868 יזם אנטון דורן, זואולוג-דרוויניסט ותלמידו של הקל. ב־2 באוקטובר הגיע מיקלוחו-מקלאי למסינה, שם שכר חדר במלון זול. עד מהרה הוא הצליח לגלות סוג חדש של ספוג, אותו קרא על שמו של מורהו Astrospongia Heckelii. דורן הגיע באמצע אוקטובר; בהיותו בעל באמצעים הוא שכר כמה חדרים בארמון פאלאצו ויטאלה. בארמון הותקנה מעבדת שדה, שם חקר דורן סרטנים, ומיקלוחו עסק במורפולוגיה של ספוגים ואנטומיית מוח של דגים. דורן בנה במעבדה אקווריום עם מים זורמים והתחקה לראשונה אחר מעגל התפתחותו מהזחל של הלובסטר achelata.
המשלחת לים סוף
בפברואר 1869 נודע למיקלוחו על השלמת תעלת סואץ. הוא החליט לנצל את ההזדמנות האחרונה לתאר את החי הימי של ים סוף, שבימים ההם כמעט ולא היה מתועד, לפני שיחובר אל הים התיכון. ב-12 במרץ 1869 הפליג ניקולאי לאלכסנדריה. ב־22 במרץ עזב את קהיר לכיוון סואץ. שם הוא חווה את ההתקף הראשון של מלריה - מחלה שתלווה אותו עד סוף ימיו. על פי תקופת הדגירה נראה שהוא נדבק כבר בסיציליה, שם המחלה הייתה נפוצה.
ניקולאי הפליג על ספינה מצרית לג'דה, שם שהה 18 יום. הוא התיישב בביתו של איש עסקים צרפתי, שהתרשם מהתלהבותו המדעית של הצעיר. מיקלוחו שט מדי יום לשוניות אלמוגים. תנאי המחקר היו קשים: החום לא ירד מתחת ל-35 מעלות צלזיוס אפילו בלילה, לרוב לא היה איפה לגור, התקפי המלריה לא פסקו והוא פיתח דלקת לחמית בגלל האבק המדברי. בקושי רב חזר ניקולאי לסואץ. הוא ליקט אוסף ספוגים, המאוחסן כעת במוזיאון לזואולוגיה של המכון הזואולוגי של האקדמיה הרוסית למדעים. לטענת הביורגף ד. טומרקין, מסעו של מיקלוחו לים האדום מילא תפקיד חשוב בגורלו של המדען. שם הופיעו התכונות האופייניות לפעילותו: נטייה לעבוד לבד והעדפה לשיטות מחקר נייחות. הוא הפך לחוקר טבע רחב יריעה, שהגיע לבסוף לשאלות על הפעילות האנושית ותרבותו ביחס לסביבתו הגאוגרפית.
הכנת המשלחת
עד חזרתו של ניקולאילרוסיה מצבה הכלכלי של משפחתו השתפר מעט. לאחר שקיבל כסף מאמו, נסע ניקולאי מאודסה לסראטוב, שבסמוך אליה הייתה אחוזה של קרובי משפחתו. בסמוך לסמרה הוא לקה בהתקפי מלריה קשים. גם מצבו הנפשי היה קשה. הוא התלונן במכתבים לדורן על כך שאינו רגיל עוד לרוסיה והתעצבן מהמציאות והאנשים סביבו. הוא נסע למוסקבה, שם חזרו התקפי המלריה כשהם מלווים בהזיות והתעלפויות. באוגוסט הוא בכל זאת הגיע לסראטוב, שם התאושש מעט בזכות טיפול של קרובי משפחתו. במוסקבה או בסראטוב הוא קיבל מרשם רפואי לצריכת כינין, אשר מקל על התקפי המחלה.
לאחר חודש בסרטוב, ניקולאי עזב למוסקבה לקונגרס השני של הנטורליסטים הרוסים, שהתקיים בין התאריכים 1–11 בספטמבר 1869. הוא נרשם למסלול לזואולוגיה ולאנטומיה השוואתית, בו הוצגו 69 דיווחים, שניים מהם שלו: על התפתחות המוח בכימרה ועל הקמת תחנה זואולוגית על בסיס חומרים שנאספו יחד עם דורן במסינה. לאחר הקונגרס נסע ניקולאי לסנקט פטרבורג, שם הוא נשכר על ידי האקדמאי ברנדט כדי לעבד ולפרסם את אוספי הספוגים שנאספו על ידי קארל בר ואלכסנדר מידנדורף. המדען השלים משימה זו במהירות ופרסם שני דיווחים בגרמנית במהדורות האקדמיה למדעים של בסנט פטרבורג. זה תרם לקבלתו לשורות החברה הגאוגרפית הרוסית.
כבר ב־5 באוקטובר הופיע ניקולאי בישיבה משותפת של האגפים לפיזיקה ולמתמטיקה של החברה הגאוגרפית עם דו"ח על המסע לים סוף. באותם ימים נפגש עם הנסיך קרופוטקין, אשר ב"הערותיו של מהפכן" תיאר אותו כ"בן אדם עצבני שסובל כל הזמן מקדחת". קרופוטקין היה באותה תקופה מיוזמי משלחת קוטב גדולה, אך סיכויי מימונה היו קלושים. ככל הנראה, הדבר הוביל את ניקולאי ב־8 באוקטובר להגיש לחברה הגאוגרפית הרוסית את פרויקט משלחתו לאוקיינוס השקט. הפרויקט הוגש לנשיא החברה פיוטר סמיונוב, אך נתקל בהתנגדותו של סגן הנשיא הרוזן ליטקה. ב-28 באוקטובר 1869 מועצת החברה החליטה לאמץ את התוכנית של מיקלוחו. הוחלט לפנות למשרד הצי כדי להביא את ניקולאי לאוקיינוס השקט ובחזרה באונייה צבאית.
משם ניקולאי נסע לינה לצורך הכנת מונוגרפיה על התפתחות המוח בדגים. בעיר הוא התיישב אצל פרופסור הילדברנד, שבתו אורליה קיימה עמו יחסים רומנטיים. במקביל להכנת המונוגרפיה "חומרים לנוירולוגיה השוואתית של בעלי חוליות" הוא קרא ספרות על אוסטרליה ואוקיאניה. בפברואר 1870 כתב ניקולאי לאוסטן-סקן מהחברה הגאוגרפית כי בכוונתו להישאר באיים של דרום האוקיינוס השקט לפחות 3–4 שנים. מועצת החברה אישרה את התוכניות של ניקולאי ב-11 במאי 1870 והקצתה לו גימלה בגובה 1,200 רובל. ב־21 במאי הודיע שר הצי כי התקבל אישור מלכותי לקחת את מיקלוחו על קורבטת ״ויטיאז״, אך מבלי לספק גמלה מהצי. יציאת המשלחת נקבעה לספטמבר.
מהעיר ינה נסע ניקולאי לגותה, שם שוחח עם פטרמן, אך מבלי לחשוף את תוכניותיו. ב-11 במרץ ניקולאי גילה כי הסופר איוון טורגנייב והזמרת פולין ויארדו נמצאים בוויימאר. הוא כתב לאחותו אולגה: "די מהר התחברנו. חבל שאני טובע בעבודה, אחרת הייתי נוסע לעיתים קרובות יותר לווימאר". הקשר של ניקולאי עם הסופר נמשך עד מותו של טורגנייב בשנת 1883.
מבחינה חומרית, ניקולאי היה עדיין תלוי לחלוטין באמו, איתה העדיף לתקשר באותה תקופה דרך אחותו אולגה. באפריל 1870 החליט המדען לנסוע ללונדון להתייעץ עם מומחים ולרכוש ציוד מדעי. לאחר ששקע בחובות ביינה, נסע לליידן בשארית כספו, שם קיבל צ'ק מאמו בצירוף מכתב לפיו הוא לא יכול לבנות עוד על דבר. בלונדון הוא שהה שבוע, ופגש את תומאס הנרי האקסלי. האקסלי הכיר את ניקולאי דרך מכתביהם של הקל ודורן וקיבל את ניקולאי בלבביות. האקסלי שיתף את זיכרונותיו מטיולו באוסטרליה ובגינאה החדשה בשנים 1846–1850, והגיש גם המלצה לקבלת פנים באדמירליות. ניקולאי הוצג בפני נשיא האגודה הגאוגרפית המלכותית, סר רודריק מורצ'יסון, שהבטיח לשגר לו מכתב המלצה לכל הקונסולים האנגלים באיי האוקיינוס השקט, אך הדבר התברר כבלתי אפשרי. רכישת הציוד כשלה בשל המחירים הגבוהים בבריטניה. ב-30 באפריל עזב ניקולאי בדחיפות את לונדון עקב החמרה במלריה וחזר ליינה דרך בריסל. הוא לא יכול היה לנסוע לרוסיה בגלל חוסר כסף, ורק ב-24 במאי העבירה לו אמו סכום נוסף. לאחר שהכיר בברלין את רודולף וירכו והשאיר בלייפציג ספר לפרסום, הפליג מקלאי ב־17 ביולי 1870 משצ'צ'ין לסנקט פטרבורג.
לפני ההפלגה
המכשול העיקרי של ניקולאי לפני היציאה לימים הדרומיים היה שמשרד הצי לא התכוון לשנות עבורו את מסלול הספינה ״ויטיאז״. לכן הוא נאלץ להגיע לגינאה החדשה לבדו מבטאוויה (כיום ג'קרטה) שבאיי הודו המזרחיים ההולנדיים. הגמלה של החברה הגאוגרפית הרוסית לא הספיקה. המדען עצמו העריך את תקציב המשלחת בלפחות 5,000 רובל. במצב זה, הוא פנה שוב אל אמו בבקשה למכור את חלקה במניות חברת ״סמוליוט״ על חשבון הירושה. אמו סירבה בעדינות, מכיוון שבעצת אחיה היא חסכה כספים לרכישת נכס. המדען ניסה ללוות כסף ממכרים, והעביר לבסוף את אוסף הספוגים שלו למוזיאון הזואולוגי תמורת החזר על עלויות "האיסוף, האחסון וההובלה של האוספים הללו", אשר העריך ב-300 רובל. חלק מחברי החברה הגאוגרפית הרוסית סיפקו לו ציוד חינם: מיכאיל ריקצ'יוב נתן לו חדש ברומטר חדש וסגן אדמירל סמיון זליונוי  הביא לו מדחום למים עמוקים. אך כל זה לא הספיק. האקדמאי סמיונוב הצליח לעניין את הנדבנית המפורסמת, הדוכסית ילנה פבלובנה. ניקולאי קיבל את הזמנתה לאורניינבאום, שם שהה בפאר ויצר קשרים מועילים. כתוצאה מכך הצליח להשיג שינוי בנתיב הספינה.
ב־19 באוקטובר 1870 הודיע ניקולאי באספה הכללית של החברה הגיאוגרפית הרוסית כי הוא מתכנן משלחת בת 7 או 8 שנים. התוכנית הייתה שאפתנית, אך מעורפלת. חלק מהנוכחים הביעו תמיהה, מכיוון שמחקרים על איים טרופיים נראו מיותרים עבור רוסיה. עם זאת, על פי אמנת החברה הגיאוגרפית הרוסית, לא היה צורך באישור התוכניות על ידי האספה הכללית. עד מהרה קיבל המדען מכתב המלצה פתוח לכל הקונסולים הרוסים בנמלים ובאיים של האוקיינוס השקט, ומשרד הפנים של האימפריה הרוסית שלח דרכון זר לחברה הגאוגרפית הרוסית על שם "האציל מיקלוחו-מקלאי, שנשלח למטרות מדעיות". כך הפך שמו הכפול לרשמי.
ב־29 באוקטובר ביקר באוניה ״ויטיאז״ הדוכס הגדול קונסטנטין ניקולאביץ', שניהל שיחה ארוכה עם ניקולאי. הוחלט ששנה לאחר הורדתו תבקר ספינת מלחמה רוסית בגינאה החדשה; במקרה שהחוקר לא יהיה בחיים, הספינה תאסוף כתבי יד ארוזים בגלילים הרמטיים. ביום ההפלגה, ה-8 בנובמבר 1870, ניקולאי בן ה-24 שלח מכתב לדוכס ולאמו. במכתב נאמר:.
ההפלגה לגינאה החדשה
לאחר שעזבה את קרונשטט, ב-14 בנובמבר הגיעה ה״ויטיאז״ לקופנהגן. ניקולאי ירד שם ומ-17 בנובמבר ועד 4 בדצמבר ביצע מסע באירופה בערים המבורג, ברלין, ינה, גותה, האג ואוסטנדה ויצר קשרים במשרד המושבות ההולנדי. במסעו הוא רכש את הציוד הדרוש לו ואת החשבונות שלח לנסיך משצ'רסקי. לאחר מכן לקח מעבורת לפלימות' שבאנגליה וחבר בחזרה לאונייה. במהלך שהות קצרה בלונדון פגש ניקולאי את אלפרד ראסל וולאס, מהוגי תאוריית הברירה הטבעית. בשיחה עמו הצהיר ניקולאי שהוא יוכל ללמוד משהו על הילידים רק אם יחיה ביניהם. לאחר היציאה מאנגליה, בלילה סוער ב-29 בדצמבר 1870, שיקעה ה״וויטיאז״ ספינת מפרשים גרמנית שנלכדה על ידי הצרפתים והפליגה ללא אורות. היה צורך צריך להפליג לפונשל שבפורטוגל לתיקונים ולחילוץ הניצולים. הקורבטה נכנסה לשם ב-31 בדצמבר והמשיכה לאיי כף ורדה, שם עמדה במשך שלושה שבועות, שם חקר ניקולאי חקר ספוגים על החוף.
ב־3 בפברואר ערך ניקולאי ניסוי מדידות טמפרטורת מי האוקיינוס בעומק רב. הניסוי נמשך שלוש שעות, ועל הקרקעית בעומק 1829 מ׳ נמדדה טמפרטורה של +3.5 מעלות צלזיוס, בעוד שעל פני המים היא הייתה +27.56 מעלות צלזיוס. כבר בשנת 1871 כתב המדען מאמר בנושא זה לחדשות החברה הגאוגרפית הרוסית. ב־7 בפברואר חצתה הקורבטה את קו המשווה (באותו יום ניקולאי ניתח את מוחו של כריש כחול שנתפס על ידי מלחים), ובבוקר 20 בפברואר הגיעה לריו דה ז'ניירו. ניקולאי הגיע מיד לבית החולים העירוני, שם קיבל הזדמנות לבחון כמה מאות אנשים שחורים, גברים ונשים כאחד. את "הדוגמאות" המעניינות ביותר הוא הוביל אל צלם, שצילם אותן ללא בגדים "משלושה צדדים ובחמישה מצבים". גורלו של ארכיון התצלומים האנתרופולוגי הזה אינו ידוע.
ב-9 במרץ 1871 ההפלגה נמשכה. ב-1 באפריל נכנסה ה"ויטיאז" למצר מגלן. שלושה ימים לאחר מכן הם הגיעו לפונטה ארנס שבדרום צ'ילה. אף על פי שהמעבר החד מהאזור הטרופי של ברזיל לקור של פטגוניה פגע בבריאותו, המשיך ניקולאי בחקר הפטגונים ושרטוטם. ב-11 באפריל המשיכה ה״ויטאז״ בדרכה וב-16 באפריל היא נכנסה לאוקיינוס השקט ופנתה צפונה לאורך חופי צ'ילה. בתחילת מאי הגיע הצוות לוולפראיסו, שם המתין המפקד נזימוב במשך חודש להוראות מסנקט פטרבורג. חלקן נגעו לניקולאי, שביקש שהקורבטה תיכנס לאוסטרליה לפני העגינה בגינאה החדשה. כדי לחקור את האינדיאנים, נסע המדען לטלקוואנו, שם רכש מראש הכלא המקומי יותר ממאתיים מסמכי אסירים עם צילומים ותיאור הפשעים: הוא האמין שיוכל לקשר בין האופי לצורת הגולגולת. גם חומרים אלה לא התגלו עד היום.
בסוף מאי התקבל אישור מסנקט פטרבורג להיכנס לגינאה החדשה, אך איסור לבקר באוסטרליה. זה הציב את ניקולאי במצב לא נוח: הוא העביר את הכסף שהתקבל מהחברה הגאוגרפית הרוסית לבנקים בסידני ומלבורן, ובנוסף קיווה לרכוש סחורות עבור סחר חליפין ולהעסיק שני משרתים. כעת נותר לעשות זאת באיי האוקיינוס השקט.
האוניה עזבה את יבשת אמריקה, וב־24 ביוני התקרבה לאי הפסחא. נזימוב ביקר את ז'אן דיטרו-בורנייה, ששכר את האי מממשלת צ'ילה כדי לגדל שם כבשים. לאחר שהתרשם מממדי האסון שפקד את האי מאז 1862 (כמעט כל הגברים הילידים נמכרו לעבדות בפרו, חלק מהשורדים מתו ממגפה, ודיטרו-בורנייה שאף להפוך את האי לאזור מרעה), נזימוב סירב לעגינה וכעבור יומיים המשיך לאי פיטקרן, שבו ניקולאי לא ירד מהאוניה בשל מחלה. הקורבטה הגיעה ב-8 ביולי לאי מנגארווה, ומקלאי החולה ירד אל החוף למשך ארבעה ימים. שם הוא תיקשר עם הילידים, כולל גולים מאי הפסחא, קנה גרזן אבן, תוף ומזבח. ב-21 ביולי הגיע הצוות לטהיטי וניקולאי שכר בית בפפאטה. על פי יומנו, הוא ביקר את הבישוף הקתולי ז׳וסאן והמלכה פומארה הרביעית, התוודע לחיים במטעים ונכח בקבלת פנים לכבוד המלחים הזרים. אחד המטעים היה שייך לסקוטי בשם ויליאם סטיוארט. ניקולאי חקר את העובדים שהובאו מאיים שונים והתיידד עם סטיוארט. סטיוארט מכר את תוצרתו לאוסטרליה, ולכן יכול היה לספק את המוצרים והסחורות הדרושים תמורת אשראי של סידני. ניקולאי רכש סכינים, מחטים וסבון בסכום כולל של כ-300 דולר. רושם מיוחד עשו על ניקולאי הריקודים הארוטיים. במקביל הוא קיבל לוחית רונגו-רונגו במתנה מהבישוף ז'וסאן, וכנראה קנה אחת נוספת מיליד אי הפסחא שעבר לטהיטי או למנגארווה. הלוחיות נשמרות כעת במוזיאון האנתרופולוגיה והאתנוגרפיה של אקדמיית המדעים הרוסית על שם פטר הגדול.
הביקור הראשון בחוף גינאה החדשה
ב-20 בספטמבר 1871 עגנה הספינה כ־140 מטר מהחוף. עד מהרה הופיעו הפפואנים. הם התקבלו על סיפון הקורבטה בשלווה, אך המפקד נזימוב הורה על ירי הצדעה שהבהיל אותם. הפפואנים השליכו את המתנות ונסוגו בחופזה. ניקולאי ירד לחוף עם אולסון ובוי וסירב לשמירה. הוא ביקר בכפר שכל אוכלוסייתו ברחה לג'ונגל. האמיץ ביותר היה פפואני בשם טוי, שלימים היה המגשר של ניקולאי עם תושבי כפרי החוף. נזימוב הזהיר שלא יוכל לעגון ליותר משבוע. בעזרתו של טוי, ניקולאי מצא לשון יבשה קטנה בשם כף גרגאסי, שם הקימו צריף 7 על 14 רגל, מטבח וסוכה סמוכה בה השתכן וטוי. נזימוב התעקש למקש את הרחבה בגודל 70 × 70 מ', אולם קיים מידע סותר האם אכן נעשה שימוש במוקשים. ניקולאי לקח כאספקה שני קילוגרמים של אורז, שעועית צ'יליאנית, בשר מיובש ופחית שומן מאכל. נזימוב ניסה לשכנע אותו לקחת הקצבה יומית של הצוות - כלומר אספקה יומית של 300 איש, אך ניקולאי סירב לקחת אותה ללא תמורה. ב־27 בספטמבר עזבה האונייה את המפרץ.
החודש הראשון בגינאה החדשה היה מתוח. ניקולאי הגיע למסקנה שביקוריו מטרידים יותר מדי את תושבי האי והסתפק במגעים עם הילידים שביקרו אותו בכף גרגאסי. מכיוון שהוא לא ידע את השפה והמנהגים, העת הראשונה הייתה מוגבלת למחקרים מטאורולוגיים וזואו-בוטניים. כבר ב-11 באוקטובר הוא הוכה בעוויתות ראשונות של קדחת, והתקפים חוזרים ונשנים נמשכו לאורך כל שהותו במפרץ אצטרולב. גם המשרתים חלו ללא הרף, ומצבו של בוי היה רע במיוחד. ניקולאי איבחן בו גידול בבלוטות הלימפה במפשעה וניסה לרפאו. לאחר שגסס מספר שבועות, ב-13 בדצמבר נפטר הנער. אז נזכר ניקולאי בהבטחה שנתן לפרופ׳ הגנבאוור להשיג דוגמה לגרון של אדם שחור כולל הלשון וכל השרירים, והכין כזו למרות המצב המסוכן. בשל חוסר האמון של המקומיים, היה חשש שהמקומיים עלולים לראות את הנער כשגרונו שסוף ולחשוב שהוא נרצח. גופת הנער נקברה בים, כשניקולאי ואולסן נזהרים שלא לעורר תשומת לב. עם הזמן התקבל ניקולאי בקרב המקומיים. ב-11 בינואר הוא קיבל את ההזמנה הראשונה לכפר בונגו. הוחלפו מתנות, אך הפפואנים עדיין הסתירו את נשיהם וילדיהם מניקולאי. בפברואר 1872 הצליח לרפא את טוי מפציעה קשה לאחר שנפצי בראשו מעץ שנפל. לאחר מכן התקבל בכפר, וטוי הציג בפניו את אשתו וילדיו. ההשקפה כאלו האירופאי הוא רוח רעה כבר התערערה משמעותית. שילובו הסמלי של האתנוגרף בחברה המקומית התרחש ב־2 במרץ בטקס לילי, בו השתתפו גברים משלושה כפרים - גומבו, גורנדו ובונגו. את הטקס האומנותי תיאר ביומנו:. לאחר מכן הוא היה יכול לבצע טיולים ארוכים בבטחה לאורך החוף ואפילו אל ההרים. עם זאת, מחסום השפה יצר קושי רב: בסוף שהותו הראשונה בגינאה החדשה ידע המדען כ-350 מילים בשפת בונגו, אך בסביבה דוברו לפחות 15 שפות. בירור מילים יומיומיות לעיתים לקח ניקולאי חודשים לגלות. את השטחים שנחקרו, חופי מפרץ אצטרולב וחלק מהחוף שממזרח לו עד כף הואון, כינה ניקולאי על שמו "חוף מיקלוחו-מקלאי". זאת ״בזכות האירופאי הראשון שהתיישב שם, חקר את החוף הזה והשיג תוצאות מדעיות״.
המשך פעילותו באוקיינוס השקט
ניקולאי נשאר עד 1882 בדרום מערב האוקיינוס השקט, וביצע מחקרים באיי מאלוקו, מלנזיה, גינאה החדשה ואוסטרליה. באוסטרליה הוא ניהל מאבק פוליטי על מנת לאפשר למקומיים בגינאה החדשה שלטון עצמי ולהגן עליהם מהכובשים הלבנים. בשנת 1881 נודע בסידני כי בכפר קאלו שבחוף הדרום-מזרחי של גינאה החדשה נהרגו כמה מיסיונרים נוצרים. מפקד הצי הבריטי בדרום מערב האוקיינוס השקט, קומודור וילסון, החליט לבצע פעולת תגמול. בין השאר הוא רצה לשרוף את הכפר ולכרות מטעים. ניקולאי התעקש להיות נוכח במסע והצליח להציל את המקומיים מפעולה אלימה.
משפחתו
סבו, איליה סטפנוביץ׳ מקלוחה, נולד בשנת 1791 והיה פקיד בכיר, אך על פי מסמכים לא היה בעל נדל״ן. בנו הבכור, היה אביו של מושא הערך ונקרא ניקולאי איליץ׳ מקלוחה. הוא נולד ב־24 באוקטובר 1818, התקבל למכון חיל המהנדסים, ולמד בו משנת 1837. בסיום הלימודים קיבל דרגה של מהנדס-סגן ונשלח לבניית תעלה המקשרת את הנהרות מוסקבה ווולגה. בדצמבר 1843 הועלה לדרגת מהנדס-סרן ומונה לסלילת מסילת הרכבת ניקולייב. ב-14 אפריל 1844 התחתן ניקולאי עם יקטרינה סמיונובנה בקר, בתו של קולונל בקר, גיבור המלחמה הפטריוטית של 1812. החתן היה בן 25 והכלה בת 17. הזוג הטרי נסע למקום השירות - הכפר יאזיקובו, תת-מחוז בורוביצ׳י, מחוז נובגורוד. ב־2 ביולי 1845 נולד הבכור לבני הזוג - סרגיי (נפטר בשנת 1895). ב־17 ביולי 1846 נולד בנם השני, ניקולאי. בתם אולגה נולדה ב-1849 (נפטרה ב-1880).
שם המשפחה הכפול והזהות הלאומית
לטענת ד. טומרקין, שם המשפחה הכפול (Miklouho-Maclay) הופיע לראשונה בחתימה לכתבה משנת 1868 בגרמנית; זה היה הפרסום המדעי הראשון של ניקולאי. כבר לאחר פרסום הביוגרפיה שנכתבה על ידי טומרקין, מחקרים של מסמכי ארכיון הראו כי החלק השני של שם המשפחה הופיע ארבע שנים קודם לכן. החוקר בלקוב גילה כי באחת המחברות משנת 1882 הייתה מודבקת פיסת נייר מלבנית חתוכה יפה עם הכיתוב: „''N. Von Maclay Stud. philоs. Heidelberg. 1864''“. נראה שמיקלוחו-מקלאי אימץ את השם הסקוטי כאשר הופיע לראשונה באוניברסיטת היידלברג בשנת 1864, תוך שהוא לא ממש דואג לאזכור השם "מיקלוחה". הוא השתמש גם בשם "N. von Maclay" בפרסומיו המוקדמים. הפרסום הראשון של מיקלוחו-מקלאי בנושא אתנוגרפיה, המאמר "על ה-Rokau-rogo-rogo או לוחיות העץ של רפנואי", חתום בשם זה.
דעות
דעות הוא כתב עת שיוצא לאור בהוצאת תנועת נאמני תורה ועבודה החל משנת 1998. כתב העת עוסק בהגות יהודית אורתודוקסית מודרנית בישראל, ומעלה לדיון סוגיות חברתיות, הגותיות ותרבותיות. ייחודו של דעות הוא באופי תכניו, החריגים בפתיחותם וכן בחדשנותם לעומת כתבי עת אחרים היוצאים לאור בציבור הציוני דתי.
אפיון כתב העת
כתב העת דעות יוצא לאור על ידי תנועת נאמני תורה ועבודה משנת 1998 (החל משנת 2004 גם בשיתוף עם "מרכז יעקב הרצוג" השייך לתנועת הקיבוץ הדתי). בכתב העת כותבים אנשי רוח ואקדמיה, הוגי דעות, אנשי הקיבוץ הדתי, ורבנים מתונים, ביניהם גם רבנים בולטים המלמדים ועומדים בראש ישיבות הסדר. כתב העת יוצא לאור פעם בחודשיים, ורבים מתכניו מועלים גם לאתר האינטרנט שלו.
"דעות" עוסק בשאלות הנוגעות לדרכה של הציונות הדתית כגון: היחס בין פמיניזם ליהדות, היחס בין פוסטמודרניזם ליהדות, שילוב האקדמיה בעולם הדתי, היחס לזרמים יהודים לא-אורתודוקסיים, היחס לנוכרים ולדתות אחרות, ביקורת על מצב שירותי הדת בישראל (ובכלל זה בתי הדין הרבניים), משבר המנהיגות בחברה הדתית, היחס לניצול מיני ופגיעות מיניות בציבור הדתי, דרכה של מערכת החינוך הדתית, ועוד. לצד אלו עוסק כתב העת בסוגיות תרבותיות והגותיות כמו אמנות יהודית, שירה דתית, היחס לגוף בחברה הדתית (לכך הוקדש גיליון 43 של דעות), היחס בין הלכה לרוחניות (גיליון 40), ועוד.
לכתב העת סגנון כתיבה אקלקטי, והוא מכיל מאמרים תורניים, הגותיים ואקדמיים, ראיונות עם דמויות ציבוריות או מיוחדות, מדורי אמנות וביקורת תרבות, ועוד.
רוב קוראיו של "דעות" משתייכים לציבור האורתודוקסי-מודרני, אך בהיותו מופץ בקרב אנשי ציבור, רבנים, ובישיבות של הציונות הדתית, מהווה כתב העת צוהר לעולם רעיוני שונה גם עבור ציבורים שמרניים יותר.
גליונות ומאמרים בולטים
לאורך השנים עסק לעיתים כתב העת בסוגיות שנחשבו "רגישות" בציבור הציוני-דתי וחלק ממאמריו היו בגדר עיסוק ראשון באותם נושאים מעל במה אורתודוקסית. כמה מהמאמרים שפורסמו בדעות עוררו פולמוס רחב בעולם הדתי. כך למשל המאמרים:
עורכים
העורך הראשון של "דעות" הוא צחי מזומן, שייסד את העיתון בשנת 1998 יחד עם יו"ר נאמני תורה ועבודה באותה העת, מאיר רוט. מזומן ערך את כתב העת בשבע השנים הראשונות (גיליונות 1-19), ובתקופתו עוצב אופיו. בשנת 2005 החליפה אותו רבקה רוזנר, שערכה את גיליונות 20-32. את גיליונות 33-39 (אוגוסט 2009-אוגוסט 2008) ערך אבישי בר אשר. בשנים 2008-2011 ערך את כתב העת עמרי שאשא (גליונות 40-52). בשנים 2011-2013 ערך את כתב העת אוראל שרפ. בשנים 2014-2017 ערך את כתב העת אריאל הורוביץ (גליונות 64-80). אביעד עברון ערך את כתב העת בשנים 2017–2019 (גליונות 81 - 89). רעות המבורגר ערכה את כתב העת בשנים 2019-2021 (גליונות 90-97). העורך כיום הוא גילעד הסה.
אמפיקוליאס
אמפיקוליאס (שם מדעי: Amphicoelias, מבוטא באנגלית: אמפיצליאס) הוא סוג של דינוזאור זאורופוד ממשפחת הדיפלודוקיים, שהתגלה בשנת 1877 בקולורדו, ארצות הברית. לאמפיקוליאס יש שלושה מינים מוכרים:
האמפיקוליאס היה זאורופוד דיפלודוקי טיפוסי: היה לו צוואר ענקי וגמיש, ראש כמו לסופרזאורוס, זנב ארוך, גוף גדול, ורגליים חזקות ובעלות חמש אצבעות. שיניו היו חזקות ודמויות וו, הם היו קבועות בלסתות דומות מעט ללסתות של הסופרזאורוס. עיניו היו גדולות וממוקמות מאחורי הלסתות.
המין השני בסוג זה הוא A. altus שממדיו דומים לשל דיפלודוקוס ואורך גופו כ-25 מטר.
משערים שכאוכלי צמחים אחרים באותה תקופה, האמפיקוליאס חי בעדרים. כמויות המזון שהחיה צרכה לא אפשרה קיומם של עדרים גדולים.
אירתח
אירתח הוא כפר ערבי מדרום לטולכרם שהפך לשכונה של טולכרם בשנת 1967.
היסטוריה
במפקד האוכלוסין של 1922 נמנו בכפר 590 תושבים, כולם מוסלמים. במפקד האוכלוסין של שנת 1931 נמנו באירתח 841 תושבים, ארבעה נוצרים והשאר מוסלמים, שהתגוררו ב-161 בתים. עד סיום סלילת הקטע של כביש 4 בין רעננה וחיפה במהלך המרד הערבי הגדול, עברה הדרך הראשית מתל אביב לחיפה בין קלקיליה לטולכרם באירתח.
בעקבות הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, בהן קיבלה ישראל את השטח עד המסילה המזרחית ההיסטורית, נמצאה אירתח בגדה המערבית של ממלכת ירדן קרובה מאוד לקו הירוק ולמסילת הרכבת. בשנת 1953 נורו מסביבות הכפר יריות על רכבת שעברה במסילה, אך באופן כללי הגבול בין ישראל לירדן בקרבת הכפר היה שקט בין מלחמת העצמאות ומלחמת ששת הימים. ב"גשר אירתח" היה אחד המעברים בין ישראל וירדן. בתחילת 1967 התנהל משא ומתן בין הנהגת הכפר ועיריית טולכרם על סיפוח הכפר לעיר, ובאותה עת חובר הכפר לרשת החשמל של טולכרם. הסיפוח של אירתח לטולכרם הושלם בשנת 1967. בכפר התגוררו כ-2500 תושבים, ומאות מבני הכפר הגרו לכווית.
בספטמבר 1967, בעקבות הנחת מוקש על מסילת הרכבת, פוצץ צה"ל ארבעה בתים בכפר אליהם הגיעו עקבות מניחי המוקש. פיצוץ הבתים עורר מחלוקת בישראל בשאלת הריסת בתים שלא ידוע אם בעליהם היו פעילי טרור, כתגובה על מעשי חבלה. בתחילת 1968 נדון אחד מתושבי הכפר למאסר על סיוע לחבלנים.
אתרים בכפר
בכפר נמצא אתר בשם "בנות יעקב" המיוחס למקום בו התגורר יעקב בעת שהתבשר שיוסף חי במצרים.
לוז'
לוז' (Luge) היא מזחלת קטנה המיועדת לאדם אחד או שניים. הניווט במזחלת נעשה על ידי הרגליים או על ידי הפעלת לחץ על המזחלת בעזרת הכתפיים. מזחלת לוז' שוקלת בדרך כלל בין 21 ל-25 ק"ג ליחיד, ובין 25 ל-30 עבור מזחלת כפולה. הגלישה בלוז' היא ספורט אולימפי. הגולשים יכולים להגיע למהירויות של עד 140 קמ"ש בעת הירידה במדרון. הגולשים מתמודדים בזה אחר זה, וזמנם נמדד בעזרת שעון עצר, אשר מגיע לדיוק של אלפיות השנייה.
היסטוריה
ממצאים היסטוריים וארכאולוגים מעידים על שימוש נרחב במזחלות על ידי המין האנושי במשך אלפי שנים. התיעוד הראשון של תחרות מזחלות הוא מנורווגיה במאה ה-15. חוקי הספורט האולימפי של ימינו, כמו גם תחרויות הבוב-סליי והסקלטון, מקורן בעיירת הנופש היוקרתית סנט מוריץ שבשווייץ. בסוף המאה ה-19. בשנת 1883 נערכה התחרות הבינלאומית הראשונה של הענף בדאבוס שבשווייץ, שבה השתתפו כ-21 ספורטאים מ-7 מדינות. בשנת 1913 הוקם הארגון המנהלי הראשון של הספורט בדרזדן בגרמניה, אשר נקרא "Internationale Schlittensportverband or International Sled Sports Federation". בשנת 1935 הוא נטמע בארגון האחראי על הבוב-סליי והסקלטון.
בשנות ה-30 עבר הספורט הלוז' מהפכה בעקבות עיצוב מחודש של המזחלת על ידי הגולש הגרמני מטרין טייצה (Martin Tietze). העיצוב המחודש שנקרא המזחלת הגמישה, איפשר לגולש לנווט בעזרת גופו בלבד. לפני כן, הניווט נעשה על ידי נגיעה בעזרת ידי הגולש, שהיו מכוסות בכפפות, על פני המדרון.
בשנת 1957 הוקם מחדש הארגון האחראי על רגולציה של הענף, ונקרא International Luge Federation. הלוז' הוכר כמשחק אולימפי רשמי בשנת 1954 על ידי הוועידה האולימפית הבינלאומית. בשנת 1955 נערכה תחרות הלוז' הבינלאומית הרשמית הראשונה באוסלו, בהשתתפות כשמונה מדינות. תחרויות בתחום נערכות בכל אולימפיאדה, החל מאולימפיאדת החורף של שנת 1964. התחרויות כוללות מקצים לנשים ולגברים עבור גולש אחד, ומקצה כפול, הפתוח לשני המינים, אולם בפועל משתתפים בו רק גברים. בשנת 1980 נערכה התחרות לראשונה במסלול מלאכותי. הענף נשלט על ידי מספר מצומצם של מדינות, בהן איטליה, אוסטריה ואיטליה, השולטות בענף, כשאחריהן מזנבות גם רוסיה, ארצות הברית, ולטביה.
מזחלת הלוז' המודרנית בנויה מפיברגלס וברזל, ולרוב בנויה בהתאמה אישית לאתלט המשתמש בה, בהתאם למאפייני הגוף שלו.
סכנות
לוז' הוא ספורט אתגרי, ועלול להיות מסוכן. הפציעות בו יהיו פגיעות חבלה, שבירת עצמות או זעזוע ראש. בשנת 2010, במהלך האימונים לאולימפיאדת החורף בוונקובר, נהרג בתאונת אימונים הגולש הגאורגי נודאר קומאריטאשווילי. בשנת 1964 נהרג גולש לוז' בריטי בשם קאז'ימיש קיי-סקרז'יפקי במהלך ההכנות לאולימפיידת החורף.
היסטוריה אולימפית
המדינה שזכתה במספר הרב ביותר של מדליות זהב בגלישת לוז' יחידה לגברים היא גרמניה, עם עשר מדליות, אחריה איטליה, עם שלוש ואחריה אוסטריה עם מדליה אחת. בתחרות הנשים היחידות, גרמניה נמצאת במקום הראשון, אחריה איטליה ואחריה אוסטריה.
אסתר (ציור)
"אסתר" הוא ציור משנת 1865 מאת הצייר הבריטי ג'ון אוורט מיליי, המתאר את דמותה של אסתר המלכה ממגילת אסתר.
אסתר מתוארת כניצבת לפני מסך כחול, לפני הכניסה אל אחשוורוש. היא מתוארת כאישה בעלת שיער ארוך ואדמוני והיא לובשת בגד צהוב סיני. הבגד הוענק לצ'ארלס גורדון על ידי הקיסר הסיני בעקבות אירועי מרד טאיפינג, ומיליי שאל אותו לשם יצירת הציור. למרות שהציור אינו חושף את המרחב הארכיטקטוני, מופיעים בציור שני עמודים או פילסטרים בסגנון קלאסי, המעוטרים בפסי זהב.
הציור משקף את עבודתו המוקדמת של מיליי ואת סגנון הציור ה"פרה-רפאליטי" שלו. מריון ספילמן (Marion Spielmann), הביוגרף של מיליי, כתב על ציור זה כי הוא "בעל הטיפול המודרני ביותר מבין יצירותיו המוקדמות של מיליי".