cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארנסט ריצ'מונד
רקע אישי וצבאי
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 הצטרף ריצ'מונד לשירות האמבולנסים הצבאי ושירת תקופה קצרה בבלגיה. בהמשך אותה שנה נתמנה ריצ'מונד כאחראי להספקת רימוני יד לצבא. בשנת 1915 ארעה לו תאונה שנגרמה מהתפוצצות רימון יד והוא נפגע בידו השמאלית, דבר שגרם להתדרדרות במצב בריאותו הכללי והוא עבר לשרת, בדרגת סגן, במודיעין של הצי בגיברלטר, במשך תקופה קצרה בשנת 1917. הוא גילה חוסר שביעות רצון מתפקידו זה וביקש לשוב לאנגליה ואזי הוצב לשירות בוועדה הצבאית להקמת בתי קברות צבאיים בריטיים בצרפת.
בארץ ישראל
לקראת סיום המלחמה נשלח ריצ'מונד על ידי הגנרל אדמונד אלנבי להכין עבורו סקר על מצב המבנים של מסגדי הר הבית ובמיוחד על מצב המבנה של כיפת הסלע. פה החלו להתגלות הסימנים הראשונים לאהדתו של ריצ'מונד את הלאומנות הערבית. לדבריו (כפי שכתב לאחר מכן) ציפו ממנו מי שמינו אותו למשימה זו כי מסקנתו תהיה שהמסגדים הוזנחו קשות, עד שאיבדו כל ערך והם עומדים בפני השחתה והרס "ועתידים להיות מוחלפים על ידי מקדשים רבי ערך יותר אולי לכבודה של דת אחרת". אך לדבריו לא זו הייתה מסקנתו, הוא קבע כי מבני המסגדים יציבים ואיתנים. בשנת 1919 שב ריצ'מונד לאנגליה כדי לשכנע את הממשלה להקציב אמצעים לתחזוקת המסגדים, דבר שלדבריו ישכנע את העולם המוסלמי, שהשקעת הממשלה הבריטית, תביא לידי חיזוק הידידות עם עולם זה. כן סבר כי יהיה בכך כדי להפריך את החשש, כי היהודים, שקיבלו ב-1919 גישה חופשית לכותל המערבי, עומדים להקים מחדש את מקדש שלמה.
במהלך אותה שנה קיבל ריצ'מונד הזמנה מן הנציב העליון הרברט סמואל להצטרף לממשלת המנדט כדי להיות איש קשר בינה לבין האוכלוסייה המוסלמית. ריצ'מונד נעתר לבקשה ונתמנה ליועץ מדיני לנציב העליון וליועץ פוליטי האחראי לענייני ערבים.
לתפקיד השני בחשיבותו בממשלת המנדט, מיד לאחר הנציב העליון, נתמנה בריגדיר גנרל וינדהאם דידס איש המודיעין הצבאי הבריטי במזרח התיכון, אוהד הציונות. בראש המערכת המשפטית של ממשלת המנדט הועמד היהודי נורמן בנטוויץ', בן למשפחה ציונית באנגליה. כנגד צמד זה עמד הצמד הפרו-ערבי ארנסט ריצ'מונד ורונלד סטורס מושל ירושלים, שניהם מתנגדים מושבעים של היישוב. ריצ'מונד היה מומחה לתרבות האסלאם, פרו ערבי נלהב, שונא הציונות, ואנטישמי חריף, שלא טרח להעלים את השקפתו כי "ארץ ישראל היא ארץ מוסלמית וממשלתה צריכה להיות מוסלמית", ולא הסתיר את התנגדותו להגשמתה של הצהרת בלפור.
הישגו החשוב ביותר של ריצ'מונד היה בכך שהביא בשנת 1921 לבחירתו של חאג' אמין אל-חוסייני למופתי של ירושלים, למרות שהלה לא זכה ברוב הקולות בהצבעה. במרוצת הזמן הפך ריצ'מונד לאחד היועצים הראשיים של החוסיינים.
בשנת 1922, לאחר תום מאורעות תרפ"א, משנתבררו לשלטונות המנדט כוחו של ארגון "ההגנה" ומידת החימוש שלו, החלו השלטונות לערוך חיפושים אחר מחסני הנשק של "ההגנה". ארנסט ריצ'מונד כתב שטנה על "ההגנה" בו תיאר אותה כארגון סתר בולשביקי. כשנמשך הקטרוג על "ההגנה" החליט הנציב העליון להפגיש את המקטרגים עם ראשי היישוב לשיחה גלויה. בנוכחות הנציב העליון הרברט סמואל והמזכיר הראשי של ממשלת המנדט וינדהאם דידס, נפגשו ריצ'מונד ומפקד משטרת המנדט פרסי בראמלי (שונא היישוב גם הוא) עם קבוצה ממנהיגי היישוב ובהם ד"ר חיים ויצמן והקולונל פרדריק קיש. הפגישה לא הביאה לכל תוצאה כשהמקטרגים חזרו בה על טענותיהם כי היהודים העולים לארץ ישראל הם סוכנים קומוניסטים.
ארנסט ריצ'מונד מת בשנת 1955.
היכל התהילה של ה-WWE לשנת 2014
היכל התהילה של ה-WWE (2014) היה טקס הוקרה למחזור ה-15 במסגרת טקסי היכל התהילה של ה-WWE המסורתיים. האירוע הופק על ידי ארגון ההיאבקות האמריקאי, World Wrestling Entertainment (WWE) ב-5 באפריל 2014 באולם סמות'י קינג סנטר שבניו אורלינס, לואיזיאנה. האירוע היה חלק מסוף השבוע של רסלמניה 30. האירוע הונחה על ידי ג'רי לולר. גרסה של שעה אחת מהטקס שודרה בערוץ הטלוויזיה USA, אחרי התוכנית Raw.
טקס
בעקבות השקת רשת ה-WWE Network זמן קצר לפני רסלמניה 30, אירוע זה הציג את אירוע "השטיח האדום" הראשון אי פעם כמופע מקדים של שעה לפני תחילת האירוע. המופע המקדים הונחה על ידי מייקל קול, מריה מנונוס ורנה יאנג.
לאחר שליטה הוכנסה להיכל התהילה על ידי טריש סטרטוס, היא שיתפה מספר סיפורים על איך התחילה בהיאבקות מקצועית ממקסיקו, עד שבסופו של דבר הגיעה ל-WWE ועל תהליך התפתחותה בארגון. סיפור אחד מני רבים שליטה סיפרה היה כיצד פגשה לראשונה את ארן אנדרסון ואת הרצון שלה לפגוש את ריי מיסטריו. ליטה אמרה שאנדרסון עזר לה לפגוש את מיסטריו בתמורה לבירה מסוג מילר לייט. ליטה הצהירה שהיא מעולם לא קיימה את ההבטחה ורצתה לעשות זאת, כשבשלב זה סטרטוס הלכה אל מאחורי הקלעים וחזרה עם שלושה בקבוקי בירה, אותם חלקו ליטה, אנדרסון ומיסטריו.
ג'ייק "הנחש" רוברטס הוכנס על ידי דיאמונד דאלאס פייג'. במהלך שני נאומיהם דיברו השניים על סוגיותיו של רוברטס באלכוהוליזם ועל האופן בו הוא חווה חודשים רבים עם פייג' בניסיון להיגמל. רוברטס הודה לשיטת היוגה של פייג' ואף הגדיר אותה כשיטה שהצילה את חייו. רוברטס סיכם את נאומו, בכך שהודה לילדיו על שהעניקו לו הזדמנות שנייה אחרי כל מה שהוא העביר את משפחתם לאורך השנים.
מיסטר טי הוכנס על ידי ג'ין אוקרלנד.
פול ברר, שנפטר שנה לפני כן, הוכנס על ידי קיין. במהלך נאומו של קיין, הוא שיתף כמה סיפורים מהימים יחדיו ופירט על מערכת היחסים ביניהם. עקב פטירתו של ברר במרץ 2013, התואר התקבל לכבודו על ידי בניו, דניאל ומייקל מודי. בנוסף לכך, אנדרטייקר הופיע במהלך ההכנסה, כשהעניק כבוד למנג'ר שלו.
רייזר ראמון (סקוט הול) הוכנס להיכל התהילה על ידי חברו לצמד האאוטסיידרס, קווין נאש. הול, בדומה לרוברטס, דיבר על בעיותיו בחייו האישיים עם אלכוהול, כשהוא הודה לדיאמונד דאלאס פייג' על שהציל את חייו. לאחר נאומו, הצטרפו שלושת החברים הנותרים של קבוצת הקליק, טריפל H, שון מייקלס ושון וולטמן.
קרלוס קולון הוכנס על ידי שני בניו קרליטו, אדי, והאחיין, אורלנדו קולון. קרליטו לפני שנשא את נאומו אמר כי ה-WWE קיצר את משך הזמן שהיה עליו לדבר, וזה גרם לו להרגיש שהוא מעולם לא עזב את ה-WWE.
האחרון שהוכנס היה האולטימייט ווריור, על ידי לינדה מקמהן. בתום נאומו, ווריור הודיע כי חתם על חוזה ארוך טווח אשר יאפשר לו לשמש כשגריר של ה-WWE.
תוצאה לאורך זמן
למרות שהאולטימייט ווריור הודיע שהוא חתם על חוזה ארוך טווח עם WWE, הופעתו בתוכנית Raw ביום שני שלאחר מכן הייתה הופעתו האחרונה ב-WWE. הוא נפטר ב-8 באפריל 2014 בסקוטסדייל, אריזונה. על פי הדיווחים, ווריור אחז בחזהו והתמוטט בשעה 05:50 אחר הצהריים תוך כדי הליכה לרכבו עם אשתו מחוץ למלון שלהם באריזונה. הוא הובהל לבית החולים ושם נקבע מותו בגיל 54. חבריו של ווריור אמרו כי הוא היה נראה שביר במהלך אותו סוף השבוע של רסלמניה, ואף אמרו שהוא הזיע והתנשם בכבדות מאחורי הקלעים.
לאחר מותו, ארגון ה-WWE יצר את פרס הלוחם, כשהפרס הראשון ניתן בטקס היכל התהילה לשנת 2015. פרס הלוחם ניתן למי ש"הפגין כוח והתמדה בלתי פוסקים, וחי את החיים באומץ לב ובחמלה, המגלמים את רוחו הבלתי מובסת של הלוחם האולטימטיבי."
טיבור אדלר
טיבור אדלר (בהונגרית: Adler Tibor; בודפשט, 26 ביולי 1905 – Khrenovoe, ברית המועצות, 16 בפברואר 1943) היה פסנתרן מחונן שהופיע ברחבי אירופה, מלחין ומנצח יהודי-הונגרי שנספה בשואה.
ביוגרפיה
טיבור אדלר נולד במשפחה יהודית כבנם של שאנדור אדלר (1873–?), סוחר ספרים, ושל אילונה ויליונר (1873–1910). טיבור השלים את לימודיו באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט כתלמידם של אישטוואן תומאן ושל דז'ה אנטלפי-ז'ירוש. כמנצח על תזמורת אוניית הפאר פולוניה, הפליג וסייר בים התיכון ובחוף המערבי של אפריקה. הוא היה חבר ומנהל של להקות מחול וג'אז, עבד כמנצח במלון עדן בווינה במלון קזנובה בברלין וכן היה המנהל המוזיקלי של הקברט במגדבורג.
ב-1933, יחד עם הפסנתרן ג'רג' פייר, הקים את צמד הפסנתר אדלר-פייר, שהדוגמה להקמתו הייתה צמד הפסנתרים הידוע בעולם אז וינר & דוסה (Wiener et Doucet). בשנת ההקמה כבר נחתם איתם חוזה בפריז לשנה שלאחר מכן. הרפרטואר שלהם כלל הרבה דברים, מיצירות קלאסיות ועד קטעי מוזיקה של אותו הזמן. עם עיבודי הג'אז והלחנים שלהם, הם הופיעו לעיתים קרובות בשידורים חיים של הרדיו ההונגרי, וכן כמה סרטים (כבר מדברים) ישנים משמרים גם הם את נגינתם. טיבור אדלר הופיע גם בתחנות הרדיו פריז וברצלונה. ב-1937, השתתף במסע הופעות בברית המועצות והופיע גם במונטה קרלו.
לאחר כניסת החוקים האנטי יהודים לתוקף בממלכת הונגריה ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי, היו לו פחות ופחות הזדמנויות להופיע. הוא היה חבר בתיאטרון גולדמארק במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, הופעות שהותרו ליהודים רק בפני קהל יהודי.
חיים אישיים
אשתו הייתה אירמה שרנאי (1900–?), בתם של ברנאט שרנאי ושל אסתר שוורץ, לה נישא ב-1 ביולי 1936 בבודפשט.
הקרב על מאראווי
הקרב החל כאשר עשרות לוחמי דאעש המשתייכים לארגון אבו סיאף ולמיליציית מאוט פתחו במתקפה מתואמת על המחנה הצבאי ראנאו ועל עמדות צבא ומשטרה בעיר, כאשר בתום יממה הג'יהאדיסטים הצליחו לכבוש אתרים מרכזיים בעיר ורחובות ראשיים, ובתום יומיים להשתלט על מרבית העיר על פי מספר דיווחים. על פי הממשלה הפיליפינית לעומת זאת, המתקפה החלה כאשר נודע לכוחות הביטחון שמנהיג אבו סיאף שוהה בעיר עם קבוצה מלוחמיו לצורך פגישה עם חמושי מיליציית מאוט, ולאחר שהצבא והמשטרה ניסו לפשוט על מקום המסתור, לוחמי אבו סיאף פתחו עליהם באש כבדה וקראו לתגבורת של מיליציית מאוט. הממשלה הפיליפינית טענה לשליטה על מרכז העיר כבר ביום השני, וברוב הזמן שבו התרחשו חילופי אש בעיר, עלו דיווחים סותרים של תושבי העיר, לוחמי דאעש וכוחות הביטחון על המתרחש בפועל בעיר.
ב-17 באוקטובר 2017, יממה לאחר מותם של מנהיגי המיליציה עומאר מאוט ואיסנילון הפילון, הכריז הנשיא רודריגו דוטרטה על "שחרור האזור מההשפעה האיסלאמית". ב-13 באוקטובר הכריז שר ההגנה הפיליפיני דלפין לורנזה על סיום הקרב על מאראווי.
רקע
באי מינדנאו הנמצא בדרום הפיליפינים, קיימת אוכלוסייה אתנית-מוסלמית גדולה הידועה כמורו. מאז 1969, התנהל הסכסוך בדרום הפיליפינים באי מינדנאו ובאיים נוספים בין תנועות מוסלמיות שדרשו אוטונומיה לבין הממשלה הפיליפינית. לאחר חתימת הסכם טריפולי והקמת האזור האוטונומי המוסלמי במינדנאו, הארגונים העיקריים שהמשיכו להילחם נגד הממשלה היו ארגונים ג'יהאדיסטים קיצוניים כמו אבו סיאף ששאפו להקים מדינה אסלאמית ברחבי האי מינדנאו המנוהלת על ידי חוקי השריעה. בעקבות הקמת המדינה האסלאמית בעיראק וסוריה והכרזתה על ח'ליפות עולמית, ארגון אבו סיאף נשבע אמונים לאבו בכר אל-בגדאדי, ובמקביל, מספר מיליציות מקומיות נשבעו אף הם אמונים לארגון. כל אחד מהארגונים המסונפים למדינה האסלאמית ביצע פעולות טרור במידה זו או אחרת ברחבי האי, והתיאום בין הארגונים הג'יהאדיסטים גבר עם הזמן. הוקם אף ארגון-גג הקרוי הח'ליפות האסלאמית במינדנאו.
במהלך פברואר 2016, מיליציית מאוט נאלצה לסגת מהמפקדה הראשית שלה בעיר בוטיג במחוז לאנאו דל-סור, לאחר פשיטה של צבא הפיליפינים שבאה בעקבות פעולות טרור קודמות של הארגון בעיר, ביניהם תקיפת גדוד הרגלים בבסיס בעיר. בנובמבר של אותה שנה, המיליציה השיקה מתקפה רצינית על האזור העירוני של בוטיג בכוח של 300 לוחמים ואף כבשה אותו למספר ימים. המיליציה נאלצה לסגת מהעיר להרים לאחר הגעת כוחות גדולים של צבא הפיליפינים שגרמו לה להרוגים רבים. כנקמה על כך, היא ביצעה פיגוע התאבדות קטלני בדבאו סיטי בירת האי מינדנאו זמן קצר לאחר מכן. במקביל, ארגון אבו סיאף ביצע מספר התקפות בין 2014 ל-2016, ביניהם המתקפה באי המוסלמי בסליאן. ב-11 באפריל 2017, חוליה בת 11 לוחמים של אבו סיאף, מיליציית מאוט ואנצר אל-ח'ילאפה, תקפו את כוחות הביטחון הפיליפינים באי בוהול הנמצא בארכיפלג ויסאיאס - הרחק ממעוזי הארגונים בארכיפלג סולו הסמוך למלזיה. העימות הסתיים רק ב-15 במאי עם הריגת כל אחד עשר הלוחמים בידי כוחות הביטחון. פעולה זאת לימדה על תחילת שיתוף הפעולה המלא בין הארגונים הג'יהאדיסטים.
העיר מאראווי (Marawi), היא בירת מחוז לאנאו דל-סור באי מינדנאו, והיא בעלת אוכלוסייה של כ-200,000 תושבים. המיקום שלה במרכז האי מינדנאו, הפך אותה ליעד נוח עבור לוחמי המדינה האסלאמית, עקב קרבתה לאזורי הפעילות של אבו סיאף בצפון האי, ולאזורי הפעילות של מיליציית מאוט בדרום האי. אף על פי שהמתקפה על העיר נראתה כפעולה מתוכננת היטב, על פי הכוחות המזוינים של הפיליפינים, הלחימה החלה כתוצאה ממבצע שערך הצבא בעיר בתיאום עם המשטרה הפיליפינית: בכוחות הביטחון התקבל דיווח מתושבי העיר לפיו קבוצת לוחמי אבו סיאף בראשות איסנילון הפילון נמצאת בעיר על מנת להיפגש עם עמיתיהם ממיליציית מאוט, וכוח צבאי-משטרתי משולב הגיע למקום המסתור של הפילון - הטרוריסט המבוקש ביותר בפיליפינים - במטרה ללוכדו או לחסלו. עם זאת, ייתכן שהטענה בדבר המבצע מהווה דיסאינפורמציה של הממשל הפיליפיני בניסיון להראות שליטה על המצב הרעוע במינדנאו.
היום הראשון
חילופי האש בין כוחות הממשלה לבין לוחמי דאעש החלו ביום שלישי 23 במאי בשעה 2:00 אחר הצהריים (שעון פיליפינים). על פי העיתונות הפיליפינית, ההתקפה החלה בשכונת בסק מלוטלוט בעיר כאשר לוחמיו של איסנילון הפילון קראו למיליציית מאוט לשלוח להם תגבורת; לוחמי דאעש כבשו תחילה את בית החולים עמאי פקפק והורו לעובדיו לצאת ממנו, ולאחר מכן הניפו על גג בית החולים את דגל המדינה האסלאמית. חטיבה 103 של הצבא הפיליפיני המוצבת במחנה ראנאו בעיר הותקפה לפי דיווחים ראשונים על ידי 500 לוחמי דאעש (מאוחר יותר הצבא הכחיש זאת), ותמונות שצולמו על ידי התושבים בעיר מהבניינים במהלך היום, הראו את לוחמי דאעש החמושים בנשק קל למכביר משוטטים ברחובות ראשיים בעיר ומקימים מחסומים ועמדות בידוק במספר רחובות. חלק מקווי החשמל והתקשורת בעיר נותקו עקב הלחימה, ודרכי הגישה לעיר נחסמו על ידי כוחות הממשלה. לקראת הלילה הרחוב הראשי בעיר נכבש, ומספר בניינים ובתים הוצתו על ידי דאעש, ביניהם כנסיית סנט מרי, בית הספר נינוי אקינו ומכללת דנסלאן. על פי הדיווחים מתושבי העיר, לוחמי דאעש חטפו כומר קתולי ו-12 חברי כנסייה בתור בני ערובה על מנת למנוע מהממשלה להתקיף אותם. במקביל, עשרות חמושים כבשו את בית העירייה ולאחר מכן את בית הכלא בעיר, והם שחררו ממנו כ-107 אסירים. בשלב כל שהוא, כוחות דאעש כבשו את תחנת המשטרה בעיר, לקחו ממנה שלל רב בדמות נשק וציוד, ולאחר מכן שרפו את הקומה השנייה של התחנה; הלוחמים הוציאו להורג בעריפת ראש את מפקד המשטרה המקומי.
היום השני
למחרת ביום רביעי (24 במאי), תגבורות של הצבא הפיליפיני נחתו בשדה התעופה לגואינגנדיאן באי מינדנאו או הגיעו לאי באמצעות ספינות של משמר החופים. לטענת הממשל, הצבא הצליח להשתלט על בית החולים עמאי פקפק ולשחרר ממנו 120 אזרחים שנלקחו על ידי דאעש כמגנים אנושיים. במהלך היום לוחמי דאעש צרו על מבנה בניסיון לחטוף קבוצה של 42 מורים, אולם הצבא הצליח לחלץ אותם משם. באמצע היום, סוכנות הידיעות של המדינה האסלאמית - אעמאק, פרסמה הצהרה רשמית בה נאמר שלוחמיה כבשו את רוב העיר מאראווי, וכי נהרגו כ-75 אנשים מכוחות הביטחון הפיליפינים. מאוחר יותר, הסוכנות פרסמה תמונות של לוחמי דאעש ברחבי העיר, וכן תמונות של כלי רכב ותחמושת שנלקחו שללו ומחסומים בעיר. הממשלה לעומת זאת, טענה שהצבא כבש מחדש עד סוף היום את אוניברסיטת מינדנאו ואת בית העירייה במרכז העיר. חילופי האש הכבדים גרמו לבריחה המונית של אלפי תושבים מהעיר במהלך היומיים הראשונים, וגודש תנועה גדול התרחש בכבישים המובילים לערים ליגאן וקגאיאן דה אורו. מתחילת המתקפה נהרגו לפחות 11 אזרחים ברחובות, ביניהם שני חובשים שנעצרו על ידי לוחמי דאעש בעת שענו לשיחות חירום, ו-8 אזרחים שנעצרו במחסומים בעיר והוצאו להורג ביריות כשהם כפותים. מתחילת המתקפה ועד סוף היום השני נהרגו על פי הממשלה 5 חיילים, 2 שוטרים ומאבטח אחד, ונפצעו 31 חיילים.
היום השלישי
עם הזריחה של יום חמישי (25 במאי), על פי מספר דיווחים לוחמי דאעש סיימו לכבוש את כל העיר למעט השוליים המערביים, ובמרכז העיר השתרר שקט שהופר מדי פעם בירי צלפים. תגבורות של הצבא החלו להגיע לחופי האי מינדנאו, וכוחות צבאיים הקימו מחסומים בכניסות לעיר שאיפשרו יציאה רק לאזרחים. חטיבה 103 החלה בחדירה לעיר ממזרח בבוקר, והחלו להגיע דיווחים על חילופי אש בינם לבין לוחמי דאעש; במקביל, מסוקי קרב של חיל האוויר הפיליפיני החלו לסייר בשמי העיר ולבצע תקיפות ממוקדות, ולטענת הממשלה התרחשו סמוך לקפיטול במרכז העיר חילופי אש בין חיילים מהצבא הפיליפיני שהגיעו ממערב העיר לבין לוחמי דאעש. עד הצהריים, מנין ההרוגים של לוחמי דאעש מתחילת המתקפה עמד על 13 לוחמים, ולכוחות הביטחון הפיליפינים נהרגו עוד 6 חיילים (סך הכל 14 הרוגים מכוחות הביטחון מתחילת המתקפה על פי הממשלה). חיל האוויר הפיליפיני תקף מהאוויר 3 כפרים סביבות מאראווי בהם אותרה נוכחות של דאעש. לקראת אמצע היום, לוחמי דאעש מארגון אבו סיאף הרגו 10 חיילים באי סולו המרוחק ממינדנאו - ככל הנראה כדי לגרום להידרדרות המצב הכללי באזור האוטונומי המוסלמי. על פי הצבא, בסוף היום המצב בעיר החל להתבהר לעומת היום הראשון, ולטענתו השתתפו בהתקפה רק כ-50 לוחמי דאעש ולא מאות כפי שחשבו קודם לכן; הצבא טוען שלוחמי דאעש לא הצליחו להבריח מהעיר את איסנילון הפילון, והם מפוזרים בעיר בכיסים קטנים שמטופלים על ידי הצבא, ועדיין שולטים על מספר גשרים. דובר הצבא הוסיף שהתמונות שהפיצו התושבים ולוחמי דאעש מאזורים מרכזיים בעיר סייעו להם להפיץ כאילו הם כבשו את כל העיר, והודיע שאין להסתמך על המדיה החברתית כמידע אמין על המתרחש בעיר. על פי דיווחים, שני טרוריסטים בכירים מלזים שדחפו להצטרפות אבו סיאף לדאע"ש, שהו יחד עם איסנילון הפילון בעיר, והם נהרגו במהלך חילופי האש. מקורות מודיעיניים הוסיפו שבין התוקפים יש לוחמים זרים מאינדונזיה וסעודיה. סוכנות הידיעות הצרפתית דיווחה ש-26 לוחמים דאעש ממיליציית מאוט נהרגו עד סוף יום חמישי, וכי נותרו בעיר בסביבות 25 לוחמים נוספים. כן דווח שנפצעו מתחילת הקרב ועד סוף יום חמישי כ-39 חיילים.
תגובות
נשיא פיליפינים רודריגו דוטרטה ששהה בתחילת המתקפה בביקור מדיני ברוסיה, הכריז על החלת משטר צבאי על כל האי מינדנאו למשך 60 יום, והודיע על קיצור הביקור המדיני ברוסיה. הוא הוסיף שבמקרה הצורך יוכרז משטר צבאי בכל הפיליפינים. בבוקרו של היום השלישי הוא נחת בפיליפינים והגיע לעיר דבאו סיטי במינדנאו בה הוקם חדר מצב מלחמתי. מלזיה החלה להדק את השמירה בגבול עם הפיליפינים זמן קצר לאחר הכרזת המשטר הצבאי, ובריטניה הזהירה את אזרחיה מלנסוע לאי מינדנאו.
נשיא ארגון הבישופים הקתולים בפיליפינים ביקש מאזרחי הפיליפינים ביום השני ללחימה לשאת תפילה לאחר שהטרוריסטים של מיליציית מאוט לקחו כומר ומספר חברי הכנסייה כבני ערובה במאראווי. נשיא הארגון דרש מכוחות הממשלה שביטחונם של בני הערובה יהיה בעדיפות ראשונה.
תיבת נגינה
תיבת נגינה היא סוג של אוטומטון, המיועד להשמעת מנגינות.
לב מנגנון תיבת הנגינה הוא תוף מתכת עליו מוטבעים זיזים. התוף מסתובב כנגד שורת מפרטים העשויים בתבנית "מסרק" כאשר כל "שן" ב"מסרק" משמיעה בפריטה עליה גובה צליל אחר. לעיתים משולבים יחד עם המפרטים כלי הקשה זעירים כתופים או פעמונים.
סיבוב התוף נעשה על ידי קפיץ ספירלי הנמתח באמצעות מפתח ומשוחרר באופן מבוקר על ידי וסת צנטריפוגלי, על מנת שקצב הסיבוב יהיה אחיד. אפשרות אחרת לסיבוב התוף, במיוחד בתיבות גדולות-ממדים, היא באמצעות בוכנת-יד (מנואלה).
היסטוריה
תיבות נגינה נוצרו על ידי שענים כבר במאה ה-18, הן לא עמדו בפני עצמן אלא היו משולבות בבובות מכניות. המפעל הראשון לייצור תיבות נגינה נפתח בשווייץ בשנת 1815 לאחר מכן נפתחו מפעלים בבוהמיה, בגרמניה ובצרפת.
תיבה קלאסית
התיבה הקלאסית היא קופסה מקושטת שניתן להציב על שולחן. "מכסה התיבה שימש כמראה, כשהורם על צירו, אך אפשר היה לשבץ בו גם תמונה"התוף מסתובב באמצעות קפיץ נמתח. הקפיץ משולב במעצור, הננעל כאשר מכסה התיבה סגור ומשחרר את הקפיץ כאשר המכסה נפתח. לעיתים משולבת בתיבה בובת-רקדנית על קפיץ גמיש, המסתובבת עם השמע המנגינה.
תיבות מרובות-תופים
בתיבה מרובת תופים נמצאים בתוך התיבה מספר תופים ביניהם ניתן להחליף על ידי מוט המסיט את מסרק המפרטים מול התוף הרצוי.
בתיבת נגינה אוניברסלית ניתן להזין תופים שונים, הנמכרים בנפרד. כל תוף מנגן מנגינה אחרת.
בשווייץ הומצאה, בתחילת המאה ה-20, תיבת נגינה שחייבה הזנת מטבע על-מנת לבחור את התוף, גרסה מוקדמת למכונה להשמעת תקליטים, ג'וקבוקס (Jukebox).
תיבות נגינה ללא תוף
לאורך השנים פותחו שיטות נוספות לנגינה אוטומטית ולהחלפה מהירה ונוחה של תופי הנגינה. כך פותחו תיבות בהן המנגינה הוטבעה על דיסקית מתכת (שהסתובבה במאונך ל"מסרק") או על גבי כרטיסים מנוקבים או סרטים מנוקבים מקרטון או ממתכת מרוקעת. בשיטה זו המסרק הומר ב"מברשת" שהסתובבה כנגד הכרטיס המנוקב.
תיבת נגינה נישאת
תיבת נגינה גדולה, הנישאת ברצועות על כתפי אדם, המסובב את התוף באמצעות בוכנת-יד (מנואלה). תיבה כזו אינה מופעלת בדר-כלל באמצעות קפיץ. קולה של תיבה נישאת חזק והיא הייתה נפוצה בירידים ובחוצות ערים בראשית המאה ה-20.
סוג נוסף של תיבת נגינה נישאת הוא עוגב היד בו סיבוב התוף מפעיל מערכת שסתומים המזרימה אוויר ממפוח אל שורת צינורות מתכת בעלי אורך שונה, המשמיעים את הצלילים, בדומה לעקרון העוגב.
תיבת נגינה נישאת מסוג נוסף היא סוג של הארדי גארדי (Hurdy Gurdy) בה המפרטים פורטים על מערכת מיתרים.
שילוב עם פסנתר
באמצע המאה ה-19 פותחה תיבת נגינה שבה התוף מסתובב בתוך פסנתר, כאשר זיזי המתכת מושכים את מיתרי הפסנתר והמנגינה מנוגנת על הפסנתר ללא פסנתרן.
אורקסטריון - שילוב כלי נגינה אחרים
בתיבות נגינה הנקראות "אורקסטריון" שולבו כלי מיתר עליהם פרטו זיזי התוף ואף כלי נשיפה שהיו מחוברים למפוח וזיזי התוף לחצו על המנענעים שלהם. לעיתים שולב אורקסטריון יחד עם פסנתר ליצירת צליל מלא יותר.
דרו סילי
אנדרו מייקל אדגר סילי (באנגלית: Andrew Michael Edgar Seeley; נולד ב-30 באפריל 1982) הוא שחקן, זמר ורקדן אמריקאי-קנדי. הוא הקליט שירים רבים עבור חברת וולט דיסני. הוא רקד בילדותו באונטריו עד שהיה בן 13 ואז עבר לפלורידה. סלי נשוי לשחקנית/קומיקאית איימי פפרת. לזוג בת אחת שנולדה בשנת 2019.
ביוגרפיה
סילי גדל בטורונטו. היה בלהקת הבנים "נו גראונד".
2005–2010: ערוץ דיסני
בשנת 2005 החל סילי לעבוד עם המפיק הוותיק ריי צ'אם ויחד הם כתבו את השיר "Get'cha Head in the Game" לפסקול המוזיקלי המצליח של דיסני לסרט היי סקול מיוזיקל. הקול שלו עורבב עם הקול של זאק אפרון לדמותו של טרוי בולטון בסרט. על שיר זה קיבל מועמדות לפרס אמי לבידור בפריים טיים בקטגוריית המוזיקה המקורית. סילי מילא את מקומו של אפרון (שצילם את הסרט היירספריי) בסיבוב ההופעות של שחקני היי סקול מיוזיקל, והוא מופיע באלבום המופע.
הקשר של סילי עם חברת וולט דיסני נמשך וניתן לשמוע אותו כאמן בולט במספר פסקולים ואלבומי אוסף של דיסני, כולל Disneymania 5, Disneymania 6, Disney Channel Holiday, סדרת Radio Disney Jams ועוד. הדואט של סילי עם הזמרת המקסיקנית בלינדה "Dance with Me", מהפסקול המצליח של הסרט בנות הצ'יטה 2, הושמע בערוץ דיסני וברדיו דיסני. דרו הופיע בווידאו קליפ של בלינדה "Ni Freud ni tu mamá". דרו גם עשה הופעת אורח באלבום של הצ'יפמאנקס, "Undeniable". סילי הופיע בסרט "קלייר" של ערוץ הולמרק ובסרט "Fly Kidz", בו היה שותף לכתיבת והפקת הפסקול. הוא גם כתב וביצע מוזיקה בסרט המקורי של ערוץ דיסני "Jump In!".
סילי שיחק בסרט עוד סיפור סינדרלה בתפקיד כוכב הפופ ג'ואי פרקר. דרו כתב וביצע ארבעה שירים בסרט, וצילם וידאו קליפ בשתי הגרסאות לשיר "New Classic".
בקיץ 2009 כיכב בתפקיד הנסיך אריק במחזמר של דיסני בברודוויי, בת הים הקטנה, והיה לו תפקיד ראשי בסרט האימה קיצור הדרך. ביוני 2010 כיכב בסרט הטלוויזיה בערוץ הולמרק "Freshman Father".
2011 –היום: The Resolution, סרטים והטלוויזיה
אלבומו "The Resolution" יצא ב-5 באפריל 2011. לאחר צאת האלבום יצא סילי לסיבוב הופעות ארצי בו ביצע מוזיקה מקורית משלו. הוא גם שר שיר בסדרה שייק של ערוץ דיסני. דואט עם אדם היקס, "Dance for Life", הוקרן בפרק מתוך הסדרה. "Dance for Life" נכלל בפסקול התוכנית. השיר של סילי "It's Always Been You" שימש כשיר הנושא "Crown for Christmas", סרט של ערוץ הולמרק משנת 2011.
ב-12 ביוני 2011 דווח כי סילי הצטרף לסדרת הנוער של רשת ה-CW,, אך בהמשך נודע כי הוא עזב את התפקיד. במרץ 2012 כיכב בסרט "I Kissed a Vampire". סלי הוציא וידאו קליפים לשיריו "Beautiful" ו"Into The Fire". שירו "I Do" נכלל בפסקול השלישי של הסדרה שייק.
בשנת 2013 כיכב בסרט הטלוויזיה "Lovestruck: The Musical" של ABC Family. בסרט הוא מבצע גרסת כיסוי לשיר "DJ's Got Us Fallin 'in Love "של אשר. בשילוב עם הסרט החדש, סילי כתב וביצע את השיר "Here & Now", שיר הנושא למסע הפרסום האביבי של ABC Family. השיר נכלל במיני אלבום של סילי שיצא לאור באפריל 2013.
חיים אישיים
סלי התחתן עם השחקנית איימי פפרת בשנת 2013. ב-20 ביולי 2019 נולדה בתם.
לב גרופ מדיה
לב גרופ מדיה מייצגת ומפיצה אמנים כגון עלמה זהר, המדרגות, אריאל הורוביץ ויעל דקלבאום. כמו כן, לב גרופ מדיה היא היבואן והמפיץ הבלעדי של חברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ וחברות הבת שלה, יחד עם חברת התקליטים הישראלית היי פידליטי. בנוסף, מפיצה לב גרופ מדיה בישראל אלבומים של חברות נוספות, בהם פרלופון ואקס-אל רקורדינגס.
לב גרופ מדיה היא הנציגה הרשמית של שירות הזרמת המדיה Deezer בישראל.
פיאט 520 סופר פיאט
פיאט 520 סופר פיאט (באיטלקית: Fiat 520 Super Fiat, קרויה גם: Fiat Super Fiat) היא מכונית סלון אשר הוגדרה כסוג של מכונית "Torpedo" מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית פיאט אשר יוצרה בין השנים 1921–1923.
יוצרו 6 יחידות בלבד.
==תצורות==
רעידת האדמה בוורונה (1117)
רעידת האדמה בוורונה התרחשה ב-3 בינואר, 1117 והייתה ככל הנראה במגניטודה 7. דרגת העוצמה הסייסמית המקסימלית הייתה IX בסולם מרקאלי קנקני סיברג (MCS) והיא התקיימה בעיר ורונה. הרעידה פגעה בצפון איטליה וגרמניה. מוקד הרעש היה ליד העיר ורונה שספגה את הנזק הרב ביותר. חלק הארי של החומה החיצונית של הארנה של ורונה קרס. כנסיות רבות אחרות, מנזרים ומבנים עתיקים נהרסו או ניזוקו קשות, מה שביטל חלק ניכר מהאדריכלות של ימי הביניים המוקדמים של ורונה, ונתן מקום לבנייה רומנסקית מאסיבית חדשה.
גילויים חדשים אודות רעידת האדמה של שנת 1117
עד תחילת המאה ה-21, היה מקובל לחשוב שמדובר ברעידת אדמה אחת, ענקית, שפגעה במדינות רבות באזור מרכז אירופה. הרעידה נרשמה בקטלוגים של 7 מדינות: איטליה, גרמניה, אוסטריה, צרפת, בלגיה, שווייץ וחצי האי האיברי.
במחקר שפורסם בשנת 2005 באחד מכתבי העת המובילים בתחום, התברר שלמעשה, מדובר ברצף של 3 רעידות אדמה שונות, שאינן קשורות זו לזו, ובאזורי משנה שונים אשר התרחשו באותו תאריך: הראשונה התרחשה בין השעה 02:00 לשעה 03:00 לפנות בוקר (UTC). היא פגעה בעיקר באזור דרום גרמניה וזלצבורג, אוסטריה דהיום. המגניטודה שלה הייתה כ-6.4 והעוצמה הסייסמית המקסימלית הייתה VII-VIII בסולם MCS. השנייה היא זו של ורונה שהייתה הגדולה והחזקה ביותר מבין השלוש, והיא התרחשה בשעות אחר הצהריים בסביבות 14:30 - 15:30 (לפי אותו שעון כמו הראשונה). המגניטודה שלה הייתה כאמור בדרגה 7 בערך והעוצמה הסייסמית המקסימלית הייתה IX בסולם MCS. הרעידה השלישית התרחשה גם היא בשעה דומה להתרחשות הרעידה השנייה, אבל באזור פיזה שבצפון טוסקנה. הרעידה גרמה לקריסת מגדלים, בניינים ומגדלי פעמונים רבים בפיזה והיו מקרי מוות. המרחק בין אזור הרעידה השנייה לשלישית הוא כ-180 קילומטרים, ושרשרת הרי האפנינים מפרידה ביניהם. מסיבה זו המדענים סבורים שמדובר ברעידת אדמה נפרדת, למרות צירוף המקרים של מועד הרעידה והאזור. העוצמה הסייסמית המקסימלית ברעידה השלישית הייתה VII-VIII בסולם MCS. לא ניתן היה להעריך את מגניטודת הרעידה. לרעידה זו קדמה רעידה מקדימה לפנות בוקר שלא גרמה לכל נזק.
הנזקים מרעידת האדמה
רעידת האדמה בוורונה בשנת 1117 הייתה החזקה ביותר שנרשמה בהיסטוריה של צפון איטליה. כנסיות רבות מהתקופה הרומנסקית בורונה נפגעו קשות, ורבות מהן לעולם לא נבנו מחדש. גם במחוז ונטו כולו נפגעו קשות כנסיות רבות: בברשה, קרמונה, בחלק הצפוני של מישור אמיליה ולאורך המסלול המרכזי של נהר האדיג'ה, וקריסה חלקית של כנסיות בפדובה, פיאצ'נצה, פארמה ומודנה.
כילדריך השלישי
כילדריך השלישי (Childéric III; 717–754) היה מלך הפרנקים, האחרון מהשושלת המרובינגית. למעט תוארו כמלך, לכילדריך לא היה כוח ממשי, וכל ההשפעה וקבלת ההחלטות רוכזו בידיו של המאיורדומוס פפין הגוץ (אביו של קרל הגדול), שמלך אחרי כילדריך כמלך הראשון של השושלת הקרולינגית.
רקע
אחרי מותו של דגוברט הראשון (מלך בשנים 634-629) דעך כוחם של המלכים המרובינגים ותפקידם היה בעיקרו טיקסי, בעוד שהכח האמיתי עבר לידי מחזיקי משרת המאיורדומוס. המאיורדומוס היה בתחילה סוג של ראש מטה הארמון ואחר כך הפך לשליט המדינה בפועל. המשרה החלה לעבור בירושה במשפחה הקרולינגית והגיעה לידי קרל מרטל (ה"פטיש") ששילב את משרות המאיורדומוס של נויסטריה ושל אוסטרזיה ובכך חיזק את מעמדו כאיש החזק בין הפרנקים. אחרי מות המלך תיאודריך הרביעי בשנת 737 לא הומלך מלך חדש וקרל מרטל היה למלך בפועל. אחרי מות קרל מרטל בשנת 741 עברה משרת המאיורדומוס לשני בניו (מאשתו הראשונה רוטרוד) - קרלומן ופפין הגוץ. המרד שפרץ בהנהגת אחיהם למחצה הצעיר גריפו וגיסם אודילו דוכס בוואריה שכנע את קרלומן ואת פפין לשים שוב מלך רשמי על כס המלוכה (לאחר שש שנים שבהן לא היה מלך) כדי לחזק את חוקיות מעמדם. המלך שנבחר היה כילדריך השלישי.
תולדות חייו
מוצאו של כילדריך השלישי ויחסו למשפחת השושלת המרובינגית אינו ברור. יש המשערים שהיה אולי בנו של כילפריך השני או של תיאודריך הרביעי. המלך כילדריך לא לקח כל חלק בשלטון בפועל שהמשיך להיות מנוהל כמקודם בידי המאיורדומי. פעם בשנה הובל כילדריך על ידי איכר בעגלת שוורים אל חצר המלוכה והשיב על שאלות השגרירים בתשובות שהוכנו לו מראש על ידי המאיורדומי.
אחרי שקרלומן פרש למנזר בשנת 747, החליט פפין לקחת את הכתר לעצמו. הוא שלח איגרות לאפיפיור זכריה בהם שאל אם ראוי שתואר המלוכה יהיה בידי הצאצא לזרע המלוכה או בידי השליט בפועל. זכריה ענה שראוי שהשליט בפועל יחזיק גם בתואר המלכותי. בראשית מרץ שנת 751 הוסר כילדריך מכס המלוכה על ידי זכריה ושער ראשו גולח לתגלחת נזירית. שיערו הארוך היה אחד מסמלי המלכים המרובינגים ארוכי השיער - בלטינית reges criniti. גילוחו הסיר ממנו כל סמכות מלכותית או יכולות מיסטיות הקשורות במלוכה. לאחר מכן הושמו כילדריך ובנו תיאודריך במנזר (שניהם במנזר סן-ברטן או שהוא במנזר סן-אומר ובנו בסן-וונדריל).
מוקדמות מונדיאל 2022 - אסיה
משחקים
נבחרת מונגוליה, סרי לנקה, בנגלדש, מלזיה, קמבודיה וגואם עלו לסיבוב המוקדמות השני.
סיבוב שני
בסיבוב השני מתמודדות 40 קבוצות (כולל המארחת קטר). כאשר הסיבוב הזה משמש גם כמוקדמות גביע אסיה בכדורגל 2023.
הקבוצות חולקו לחמש רמות לפי דירוג פיפ"א ביוני 2019. הגרלת הבתים התקיימה ב־17 ביולי 2019.
בית א
עלתה לסיבוב השלישי לאחר שסיימה במקום הראשון בבית. העפילה כאחת מחמש הסגניות עם המאזן הטוב ביותר.
בית ב
עלתה לסיבוב השלישי לאחר שסיימה במקום הראשון בבית. לא עלתה לאחר שלא סיימה כאחת מבין חמש הסגניות הטובות ביותר.
בית ג
עלתה לסיבוב השלישי לאחר שסיימה במקום הראשון בבית. העפילה כאחת מחמש הסגניות עם המאזן הטוב ביותר.
בית ד
עלתה לסיבוב השלישי לאחר שסיימה במקום הראשון בבית. לא עלתה לאחר שלא סיימה כאחת מבין חמש הסגניות הטובות ביותר.
בית ה
עלתה לסיבוב השלישי לאחר שסיימה במקום הראשון בבית. העפילה כאחת מחמש הסגניות עם המאזן הטוב ביותר.
בית ו
עלתה לסיבוב השלישי לאחר שסיימה במקום הראשון בבית. לא עלתה לאחר שלא סיימה כאחת מבין חמש הסגניות הטובות ביותר.
בית ז
עלתה לסיבוב השלישי לאחר שסיימה במקום הראשון בבית. העפילה כאחת מחמש הסגניות עם המאזן הטוב ביותר.
בית ח
עלתה לסיבוב השלישי לאחר שסיימה במקום הראשון בבית. העפילה כאחת מחמש הסגניות עם המאזן הטוב ביותר.
הערה: קוריאה הצפונית פרשה מההתמודדות בעקבות מגפת הקורונה במרץ 2021. תוצאות כל המשחקים שלה שהתקיימו - התבטלו.
טבלת דירוג המקום השני
ארבע הראשונות מבין הנבחרות שיסיימו כסגניות יעלו לשלב הבא, יחד עם שמונה מנצחות הבתים. מכיוון שקטר הבטיחה את ראשות הבית שלה אז גם המדורגת חמישית תעלה לשלב הבא.
הערה: בעקבות פרישתה של קוריאה הצפונית בבית ח יש רק 4 קבוצות ולכן בחישוב המקום השני, לא נלקחים בחשבון תוצאות המשחקים נגד המדורגת החמישית בכל בית.
סיבוב שלישי
בסיבוב זה מתמודדות 12 נבחרות. מנצחות הבתים של השלב הקודם יחד עם 4 הנבחרות עם הדירוג הטוב ביותר מהמקום השני. הנבחרות יחולקו לשני בתים של 6 נבחרות וישחקו בשיטת בית וחוץ, סה"כ 10 משחקים לכל אחת. בסיום הסיבוב, שתי הנבחרות המדורגות ראשונות בכל בית יעלו למונדיאל ושתי הנבחרות מהמקום השלישי יעלו לשלב הרביעי.
בית א
מבית זה העפילו איראן וקוריאה הדרומית ישירות למונדיאל ואיחוד האמירויות הערביות העפילה לשלב הבא.
בית ב
מבית זה העפילו יפן וערב הסעודית ישירות למונדיאל ואוסטרליה העפילה לשלב הבא.
סיבוב רביעי
בסיבוב זה מתמודדות שתי הנבחרות שהגיעו למקום השלישי בסיבוב השלישי. הנבחרת המנצחת תעלה לפלייאוף הביניבשתי. הסיבוב הרביעי התקיים ב־7 ביוני, שבוע לפני הפלייאוף הביניבשתי בדוחה. במשחק ניצחה אוסטרליה והיא עלתה לפלייאוף הביניבשתי.
נבחרות שהעפילו
הנבחרות שלהלן העפילו למונדיאל 2022.
חיים בן בצלאל
למד מפי יצחק הספרדי בנעוריו. בהמשך למד בלובלין מפי המהרש"ל ורבי שלום שכנא, והיה חברו ללימודים של הרמ"א. לימים חיבר את הספר "ויכוח מים חיים", שבו הוא מתפלמס עם פסיקות הרמ"א בהגהותיו לשולחן ערוך.
ב-1549 יצא לגרמניה והתיישב בוורמס. בוורמס הצטרף לישיבה המקומית ועסק בלימוד תורה. מלבד עיסוק בתלמוד ובהלכה, הוא מעיד כי הצטרף אז לחבורה של לומדי דקדוק. בשנת ה'שכ"ד עבר להתגורר בקהילת פרידברג בהסן העילית, ככל הנראה בעקבות רציחתו של רב הקהילה רבי אליעזר מזיא בכ"ט בתשרי ה'שכ"ג. בפרידברג שימש כנראה ראש ישיבה ועסק בהוראת הלכה, אך נמנע מלקבל על עצמו באופן רשמי משרה של אב"ד ומרא דאתרא, ואף לא של דיין, ובשל כך מונה רב אחר לקהילה, רבי מן טודרוס שפירא. ייתכן שבשנותיו האחרונות, לאחר פטירת ר' מן טודרוס, כן קיבל על עצמו משרת אב"ד.
ספריו
חיבר מספר ספרים באגדה, מוסר, דקדוק ופילוסופיה.
ספריו נדפסו פעמים רבות, בעיקר בעידוד מנהיגי החסידות.
ארנולד שטיינהארדט
ארנולד שטיינהארדט (באנגלית: Arnold Steinhardt, נולד ב-1937) הוא כנר אמריקאי, ששמו נודע בעיקר ככנר הראשון של רביעיית גוארנרי.
לימודים וקריירה
שטיינהארדט, יליד לוס אנג'לס, קליפורניה, הופיע לראשונה עם הפילהרמונית של לוס אנג'לס בגיל 14. הוא למד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, אצל איוואן גאלאמיאן ובהמשך בשווייץ, אצל יוזף סיגטי. ב-1958 זכה במקום הראשון בתחרות הכינור הבינלאומית לבנטריט. הוא מרבה להופיע גם כסולן.
שטיינהארדט חי בניו יורק. הוא חיבר שני ספרים: "לא מתחלק לארבעה: רביעיית מיתרים שוחרת הרמוניה", תיאור חייו ברביעיית המיתרים גוארנרי, ו"חלומות כינור", אוטוביוגרפיה על חייו ועל חוויותיו ככנר.
דמיטרי לוסקוב
דמיטרי לוסקוב (ברוסית: Дмитрий Вячеславович Лоськов) נולד ב-12 בפברואר 1974 בעיר קורגן (מחוז קורגן, רוסיה); הוא כדורגלן עבר רוסי. בשיאו היה קפטן לוקומוטיב מוסקבה ונחשב לאחד מטובי הקשרים בליגת העל הרוסית. הוא מחזיק בשיא ההופעות בליגה הרוסית וממוקם שני בדירוג מלכי השערים שלה בכל הזמנים, ונחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים בתולדות לוקומוטיב.
קריירה
לוסקוב החל ללמוד באקדמיית הכדורגל "טורפדו" שבקורגן ב-1983, והצטרף למחלקת הנוער של וסטוב ב-1990. כעבור שנה הוא חתם על חוזה מקצועני ברוסטוב והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון ב-1992. עד מהרה הוא הותיר את חותמו על הקבוצה כאשר הפגין כישרון רב, והבקיע 25 שערים ב-111 משחקי ליגה במדיה במשך ארבע שנים. בתחילת שנת 1996 הביעה לוקומוטיב מוסקבה עניין בצירופו של השחקן לשורותיה.
לוסקוב עבר ללוקומוטיב מוסקבה ב-1997 וזכה להצלחה גדולה במהלך עשר השנים בהן שיחק במועדון. הוא שיחק במדיה 355 משחקים והבקיע 108 שערים בכל המסגרות, 95 מהם בליגת העל הרוסית. בראשית דרכו בקבוצה הגיע לוסקוב עם לוקומוטיב להישגים מכובדים במסגרות האירופיות, כאשר העפיל עמה פעמיים ברציפות לשלב חצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע בעונות ו-.
לשיאו במדי לוקומוטיב הגיע לוסקוב במהלך העשור הראשון של המאה ה-21. בעונת 2002 הוא זכה עם קבוצתו לראשונה באליפות רוסיה, ובנוסף זכה בפרס כדורגלן השנה. גם ב-2003 הוא נבחר לכדורגלן השנה, וסיים גם כמלך השערים של הליגה באותה עונה עם 14 שערים. מלבד שעריו הרבים נתן לוסקוב בישולים רבים לחברי קבוצתו, והופעותיו המרשימות משכו עניין מצד מועדונים ברחבי אירופה, כדוגמת טוטנהאם הוטספר וא.ס. מונקו. בעונת 2004 הוא זכה עם לוקומוטיב באליפות השנייה שלו, וזכה עמה גם בשלושה גביעי רוסיה (2000, 2001 ו-2007). הוא נבחר שבע פעמים לנבחרת העונה ברוסיה מטעם התאחדות הכדורגל הרוסית.
בהשתתפויותיו עם לוקומוטיב בליגת האלופות, הישג השיא של לוסקוב היה העפלה לשמינית הגמר בעונת. על אף הצטיינותו הרבה בלוקומוטיב הוא לא הרבה לשחק בנבחרת רוסיה — הוא ערך במדיה 25 הופעות וכבש שני שערים. הוא השתתף עם הנבחרת בטורניר יורו 2004, שבו הודחה כבר בשלב הבתים.
ב־2007 עזב לוסקוב את לוקומוטיב בשל סכסוך עם המאמן אנטולי בישובץ וחתם בקבוצת סאטורן ראמנסקו.
ב־2010 חזר למועדונו הקודם לוקומוטיב מוסקבה שם שיחק עד לפרישתו בשנת 2013.
ב־2016 מונה לעוזר מאמן בלוקומוטיב מוסקבה ובאוקטובר 2021 (לאחר פיטוריו של מרקו ניקוליץ' הסרבי) מונה לממלא מקום המאמן הראשי, עד למינויו של מרקוס גיסדול.
מרסל אופולס
מרסל אופולס (בצרפתית: Marcel Ophüls; נולד ב-1 בנובמבר 1927) הוא במאי קולנוע יהודי-צרפתי, הידוע בסרטיו התיעודיים. סרטו "מלון טרמינוס" זכה בפרס האוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 1988.
קורות חיים
אופולס נולד בגרמניה בשם האנס מרסל אופנהיימר למשפחה יהודית שעסקה בקולנוע ובתיאטרון. אביו, מקס אופולס היה במאי קולנוע, ואמו הילדגרד ואל הייתה שחקנית. לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה עבר מקס אופולס לצרפת, והיה שם לבמאי קולנוע מוביל. לאחר כיבוש צרפת על ידי הנאצים בשנת 1940 הצליחו אופולס ומשפחתו להימלט, ובסופו של דבר הגיעו לארצות הברית, שם היה מקס אופולס לבמאי בהוליווד. מרסל אופולס למד בתיכון בארצות הברית, ולאחר מכן שירת בצבא ארצות הברית במסגרת כוחות הכיבוש האמריקנים ביפן. ב-1950 שב עם משפחתו לפריז ושם החל בקריירה קולנועית. הוא שימש כעוזר לבמאי בסרטיהם של ז'וליין דוביבייה ואנאטול ליטוואק, ובסרטו של ג'ון יוסטון "מולין רוז'" בשנת 1952. כן שימש כעוזר במאי בסרטו של אביו, "לולה מונטז" (1955), כשהוא נקרא בשם הנעורים של אמו, "מרסל ואל". כן ביים סרט טלוויזיה בשנת 1958 וסרט דוקומנטרי קצר בשנת 1960.
בשנת 1962 ביים אפיזודה בסרט "אהבה בגיל עשרים", לצד במאים כפרנסואה טריפו, אנדז'יי ויידה, רנצו רוסליני ושינטרו אישיהארה. הסרט זכה להצלחה והיה מועמד לפרס דב הזהב בפסטיבל ברלין. בשנת 1964 ביים קומדיה בשם "קליפת בננה" בכיכובם של ז'אן מורו וז'אן-פול בלמונדו, שזכתה להצלחה מסחרית רבה. בשנת 1965 ביים מותחן נוסף בכיכובו של אדי קונסטנטין. לאחר מכן עבר לבימוי סרטים תיעודיים. בשנת 1967 ביים את סרט התעודה "מינכן" שעסק במשבר מינכן בשנת 1938. היה זה סרטו התיעודי הראשון, שסימן מעבר לסוגה שונה, ונושאים שונים ורציניים בהרבה, שהפכו להיות מזוהים עמו בהמשך הקריירה שלו.
בשנת 1969 יצא אל האקרנים אחד מסרטיו החשובים ביותר, "הצער והחמלה", שבחן את קורותיה של העיר הצרפתית קלרמון-פראן בתקופת הכיבוש הנאצי, והעמיד אל מול מיתוס ה"רזיסטאנס" הצרפתי, שראה את קורות מלחמת העולם השנייה כסאגה של התנגדות, את דמותם של הצרפתים כמשתפי פעולה ואת משטר צרפת של וישי כמשטר שסייע לגרמנים בפשע השמדת היהודים. הסרט זכה להצלחה ביקורתית וקופתית, היה מועמד לפרס האוסקר כסרט התיעודי הטוב ביותר בשנת 1972 וזכה בפרס באפט"א כתוכנית הטלוויזיה הזרה ביותר בשנת 1972. הסרט כלל גם אלמנטים צורניים חדשניים בסוגת הסרט התיעודי - הוא שילב ראיונות שערך הבמאי עצמו עם קטעי ארכיון בצורה שטרם הוצגה בעבר, ונמנע מהבאת קריינות דומיננטית כקול רקע המהווה למעשה קולו של הבמאי, דבר שהיה נהוג בסרטים הדוקומנטריים עד אז.
אופולס המשיך בעשייה דוקומנטרית במהלך השנים שלאחר מכן. ראוי במיוחד לציון סרטו "זיכרון הצדק" (1976) בו השווה בין מעשי הנאצים בצרפת, הצרפתים באלג'יר והאמריקאים בווייטנאם. מאבקים משפטיים הותירו אותו מרושש, ובמהלך שנות השבעים ושנות השמונים עסק אף מעט במשחק, וכן הרצה באוניברסיטה.
בשנת 1988 הוקרן סרטו "מלון טרמינוס" העוסק בקורותיו של הפושע הנאצי קלאוס ברבי המכונה "הקצב מליון". הסרט זכה להצלחה רבה, זכה בפרס האוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר, ולפרסים רבים נוספים. בשנת 1994 ביים את סרטו האחרון "הצרות שראינו" העוסק במלחמה בבלקן. מאז לא עסק עוד בבימוי.
הבחירות לראשות העבודה (1980)
בחירות לראשות מפלגת העבודה נערכו ב-18 בדצמבר 1980, במסגרת הוועידה השלישית של המפלגה. שמעון פרס, יושב ראש המפלגה המכהן, גבר על ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין עם כ-70% מקולות צירי הוועידה. רבין קיווה לזכות בקולותיהם של תומכי יגאל אלון שהתמודד על הנהגת המפלגה בתקופה שקדמה למותו בפברואר 1980, אך מחנה פרס היה מאורגן יותר ונתמך על-ידי בכירים במנגנון המפלגתי. ההתמודדות קיבעה את תופעת המחנאות שאפיינה את המפלגה בתקופתם של פרס ורבין.
רקע
ב-1977 התפטר ראש הממשלה יצחק רבין מתפקידו כיושב ראש מפלגת העבודה על רקע פרשת חשבון הדולרים. שר הביטחון שמעון פרס נבחר באפריל 1977 להנהיג את המפלגה על-ידי מרכז המפלגה ברוב גדול, כאשר מתוך 815 חברי מרכז רק שמונה התנגדו ו-18 חברים נמנעו. פרס עמד בראש המפלגה בבחירות לכנסת התשיעית, בה הפסידה מפלגת העבודה את השלטון למפלגת הליכוד ועברה לאופוזיציה.
מועמדותו של יגאל אלון
לאחר הבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 החל להסתמן במפלגת העבודה מאבק בין שני מחנות, מחנה פרס מצד אחד ומחנה אלון-רבין מצד שני. בפרס תמכו רוב המחוזות והסניפים העירוניים, תנועת המושבים, המשמרת הצעירה, עיירות הפיתוח ומספר בכירים כמו אבא אבן וחיים בר-לב. מחנה אלון-רבין נתמך בעיקר על-ידי התנועות הקיבוציות. ב-1979 יצא לאור ספרו של יצחק רבין "פנקס שירות" שבו הטיח ביקורת בשמעון פרס, מה שהחמיר את המתיחות בין המחנות. במהלך 1979 העלה יגאל אלון את שאלת ההתמודדות על ראשות המפלגה. אלון בתחילה נמנע מלהכריז כי הוא מעוניין להנהיג את המפלגה, אך טען כי נוצר צורך לקבוע כיצד ייבחר ראש הרשימה בבחירות לכנסת העשירית. פרס טען כי התמודדות תביא לפילוג במפלגה ותחבל במאמצי השיקום שלה לאחר ההפסד בבחירות ב-1977 ובמפלגה נוצרה אווירה של התמודדות. המתיחות בין המחנות באה לידי ביטוי, בין השאר, במחלוקת על איוש הוועדה שמכינה את וועידת המפלגה. פרס הגיש רשימה לאישור לשכת המפלגה וראשי התנועות הקיבוציות טענו כי הן קופחו. ביולי 1979 הגיעו פרס ואלון לפשרה שאושרה על-ידי לשכת המפלגה. לשכת המפלגת הכירה בלגיטימיות הדמוקרטית של הצגת מועמדות אך הביעה דאגה מיצירתה של אווירת התמודדות מלאכותית. הלשכה קבעה כי איש לא הציג מועמדות לראשות המפלגה ושמעון פרס הוא יושב ראש המפלגה, ראש הרשימה ומועמדה לראשות הממשלה.
בראיון לעיתון "מעריב" בספטמבר 1979 אמר יגאל אלון כי לפני הבחירות הקודמות היה הסכם בינו לבין פרס לפיו אלון לא יתמודד על ראשות הממשלה ויהיה רשאי לבחור בכל תפקיד בו יחפוץ בממשלה בראשות פרס, אך הסכם זה פג. אלון טען כי חברי מפלגה דוחקים בו להתמודד על ראשות הממשלה ויצחק רבין בראיון ל"קול ישראל" הביע תמיכה במועמדותו ואמר כי לדעתו פרס איננו האיש המתאים להוביל את המפלגה והמדינה. פרס דרש לקיים התמודדות באופן מיידי במרכז המפלגה שתקבע את מועמד המפלגה לראשות הממשלה בכנסת העשירית ואלון טען כי יש לקיים התמודדות במרכז מפלגה חדש שייבחר על-ידי הוועידה. ישראל גלילי ניסה לפשר בין השניים, אך ללא הועיל.
בינואר 1980 צידדה ועדת החוקה של מפלגת העבודה בעמדתו של אלון וקבעה כי מרכז המפלגה הנוכחי איננו יכול לבחור את מנהיג המפלגה לבחירות לכנסת העשירית. ב-13 בינואר התכנס מרכז מפלגת העבודה וקבע כי כן יש בסמכותו לקבוע מועמד לראשות ממשלה. 424 חברי מרכז תמכו בהחלטה אל מול 19 מתנגדים ו-19 נמנעים. תומכי אלון לא השתתפו בהצבעה לאות מחאה. ב-17 בינואר החליטה לשכת מפלגת העבודה ברוב של 32 מול 2 כי מרכז המפלגה יצביע כעבור ימים ספורים על מועמד לראשות ממשלה. ב-20 בינואר הצביע מרכז המפלגה על מועמדותו של פרס כאשר 457 תמכו, 220 התנגדו ו-41 נמנעו. פרס טען כי זוהי הכרעה מפורשת הקובעת כי הוא מועמד המפלגה לראשות הממשלה בבחירות לכנסת העשירית ואלון טען כי מדובר בהכרעה זמנית עד לוועידת המפלגה. אלון טען כי השיג תוצאה טובה מן הצפוי בהתחשב בכך שלא עמדו לרשותו מנגנון ותקציב והוא איננו פורש מהמירוץ. במאמר בעיתון דבר בתחילת פברואר כתב היועץ המשפטי של המפלגה, זאב טריינין, כי החלטת ועדת החוקה של המפלגה הייתה בגדר "הוראת שעה" ומרכז המפלגה יהיה רשאי לבטל אותה ולבחור מועמד חדש לראשות הממשלה.
התמודדתו של של יצחק רבין מול שמעון פרס
ב-29 בפברואר נפטר יגאל אלון ומתוך מחנה אלון היו פניות אל יצחק רבין על מנת שהוא יתמודד מול פרס על ראשות המפלגה. דני רוזוליו, יצחק בן-אהרון ויעקב צור, מראשי הקיבוץ המאוחד, ואלמנתו של אלון, רות, קראו להמשיך לקיים את מחנה אלון בהנהגתו של רבין. רבין השהה את תשובתו לקריאות. באפריל הוחלט לדחות את וועידת מפלגת העבודה שתוכננה ליולי. בסוף ספטמבר אמר פרס בראיון לטלוויזיה כי הוא בעד התמודדות אך, בהתייחסו להצבעת המרכז בינואר, אמר כי ההכרעה כבר נפלה. באוקטובר 1980, כחודשיים לפני הוועידה, אמר פרס כי אם הוועידה תבטל את החלטת המרכז מינואר שקבעה שהוא המועמד, הוא לא יתמודד מול רבין. יומיים לאחר מכן טען פרס כי אמר את הדברים בשיחה סגורה ואין מדובר בהצהרה רשמית. בתקופה שקדמה לוועידה ניסו גורמים במפלגה לפשר בין מחנות פרס ורבין ולמנוע התמודדות. בליל שבת 11 באוקטובר הודיע רבין בטלוויזיה על התמודדותו. במוצאי שבת כינס רבין מסיבת עיתונאים בבית סוקולוב וטען כי למפלגת העבודה סיכוי גדול יותר לנצח בבחירות אם הוא יעמוד בראשה. רבין טען כי יש לאפשר למוסדות המפלגה החדשים לבחור את מנהיג המפלגה ואין להסתמך על החלטת מרכז המפלגה מינואר. בסוף נובמבר החליט מרכז מפלגת העבודה לקיים הצבעה לראשות המפלגה במסגרת וועידת המפלגה ב-18 בדצמבר.
ברבין תמכו ראשי הקיבוץ המאוחד יצחק בן אהרון, יעקב צור ודני רוזוליו. בנוסף תמכו ברבין חברי כנסת ופעילי מפלגה בולטים כמו: ז'אק אמיר, אהרון ידלין, שבח וייס, אורה נמיר וראש עיריית הרצליה יוסף נבו.
בסוף נובמבר נערכו בחירות בסניפי מפלגת העבודה ברחבי הארץ לבחירת צירים לוועידה. לפי הערכות כשני שלישים מהצירים שנבחרו הם תומכי פרס וכשליש תומכי רבין. פרס זכה להצלחה בערים ובאיחוד הקבוצות והקיבוצים ואילו רבין זכה להצלחה בקיבוץ המאוחד. פרס טען כי 70-75% מהצירים שנבחרו תומכים בו ורבין טען כי 35%-40% מהצירים תומכים בו. במחנה רבין התלוננו על כך שהבחירות לא התנהלו בצורה תקינה והיו וועדות קלפי שהורכבו מאנשי פרס בלבד. תלונות על אי-סדרים הובילו לכך שבמספר סניפים נערכו בחירות חוזרות. לקראת ההצבעה בוועידת המפלגה המשיכו ביתר שאת חילופי האשמות בין המחנות. בתחילת דצמבר טען רבין בכנס בדימונה כי הבחירות לוועידה לא היו הוגנות ופרס התלונו על ההתקפות האישיות נגדו מצד מחנה רבין.
ההצבעה בוועידת מפלגת העבודה
ב-18 בדצמבר נערכה הצבעה חשאית בוועידת מפלגת העבודה. מתוך 3062 צירים הצביעו 3026 צירים שהם 98.8%. פרס זכה בהתמודדות עם כ-70% מהקולות. 21 נמנעו ו-9 קולות נפסלו.
לאחר ההצבעה בוועידה
המאבק בין המחנות נמשך לאחר הבחירות להנהגת המפלגה. רבין אמר כי מחנהו לא יפורק והוא חיוני להצלחת המפלגה בבחירות. במחנה רבין אף איימו כי יימנעו את כינוס המרכז החדש אם לא יזכו לייצוג של 30%. לאחר הוועידה נאבקו המחנות ביניהם על איוש מטה הבחירות של המפלגה.
בתחילת 1981 החליטה הכנסת להקדים את הבחירות לכנסת העשירית ליוני. בבחירות לכנסת שוב הפסידה מפלגת העבודה בראשות פרס למפלגת הליכוד בראשות בגין ונותרה באופוזיציה.
דוד מלץ
דוד מַלֶץ (כ"ו בכסלו תר"ס, 28 בנובמבר 1899, בנדין – י"ד בתשרי תשמ"ב, 11 באוקטובר 1981) היה סופר עברי, ממייסדי קיבוץ עין חרוד וממבקריה הראשונים של התנועה הקיבוצית.
ביוגרפיה
בשנת 1921 נישא ליהודית לבית מֶנש. לשניים נולדו בת ובן. בנו, סגן נהרג במלחמת העצמאות, בקרב נבי סמואל. בשנת 1933 נישא בשנית, לסופרת רוחמה חזנוב. לשניים נולדו שתי בנות.
מלץ נפטר בשנת תשמ"ב-1981 ונקבר בקיבוצו.
בשנת תש"ט ראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד ומשק עין-חרוד הספר "ביקוד", שבו נדפסו מכתביו להוריו ולחברתו.
ספריו
בתרגום:
עריכה:
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
משפחת אומנה
משפחת אומנה (או משפחה אומנת) היא משפחה המקבלת לחזקתה ילד כסידור זמני לתקופה מסוימת, מתוך מטרה לתרום להתפתחותו הגופנית, הרגשית והחינוכית.
כרים אבו שקרה
כרים אבו שקרה (נולד ב-1982) הוא צייר ואמן ערבי-ישראלי. נולד וגדל באום אל פחם, בן למשפחת אבו שקרה הידועה בתשוקה לאמנות ויצירה.
משפחת אומנה
ישנן מספר דרכים בהן סידור אומנה נפסק: כשהגיע הילד לגיל 18, עם מעבר הילד לסידור חוץ-ביתי אחר, בהכרזה על אחד או יותר מהוריו הביולוגיים ככשירים להחזקתו או בהעברה לאימוץ.
כרים אבו שקרה
פעילות אמנותית
ציוריו של אבו שקרה מושפעים מזיכרונות ילדותו: שיטוטים בטבע, ציד ודיג. ציוריו מציגים סצנות שכוללות שילוב מיוחד בין שלושה מרכיבים: האדם, הטבע והחיה, אותם הוא שוזר בציוריו ומגיעים מזיכרונותיו. ציוריו הם מעין אוטוביוגרפיות לחוויותיו שלו, אבו שקרה מעיד כי הציור נובע מתוכו, הוא אינו מתכנן את הציור, הוא נזכר לעיתים במצב מדיטטיבי כמעט בו הוא מרגיש ולאחר מכן מצייר מבלי לשים לב לדבר מלבד הציור. "זיכרון העבר נקרא להופיע מחדש ולהפוך לישות חומרית באמצעות העברתו מהדמיון אל הציור" שני הנושאים חוזרים על עצמם בציורים בטכניקות ובסגנונות שונים, הטכניקה משמשת את אבו שקרה ככלי באמצעותו הוא מלביש את האובייקט בצורה חדשה ונותן לה משמעות אחרת. עבודותיו האקספרסיביות מתאפיינות בגודש חומרי ובמחוות ישירות לציורים קאנוניים מן המודרניזם המערבי (פיקאסו, ואן גוך). אבו שקרה יצר מאות ציורים והוא מצייר בעיקר על בדים גדולי ממדים עם שמנים או צבעי אקריליק. ציוריו בגדלים שונים, כשהגדול ביותר שיצר אי פעם היה בגובה שני מטרים ורוחבו שבעה מטרים, והוא נמכר לדמות בעלת השפעה רבה בישראל.
משפחת אומנה
אטימולוגיה
מקור המילה "אומנה" הוא ממגילת אסתר, בה מסופר שאסתר גדלה אצל מרדכי – שהיה אומֵן שלה. המגילה קוראת לקשר הזה אָמְנָה:.
כרים אבו שקרה
פעילות אמנותית
כמו כן, כרים מושפע מעבודותיו של דודו המנוח, עאסם אבו שקרה, שתמך בתשוקתו וכישרונו של כרים לאמנות. ב־2009, בתערוכה "מאוהב בצבע ובמכחול", הציג כרים סדרת ציורים המבוססת על צילום של דודו, מתוך קטלוג תערוכה שהתקיימה במוזיאון תל אביב ב-1994 (דודו נפטר ב־1990). בסדרת הציורים של כרים מופיעה דמות גבר שרגליו משוכלות, וידיו על ברכו. הציורים מופיעים בסגנונות שונים, חלקם בסגנונות הקרובים לסגנון הציור של עסאם. אבו שקרה מתאר את תהליך הציור כתהליך בו הוא אוסף את זיכרונותיו "אני מביט בעלה הקקטוס במשך שעות, כשאני מצייר אותו אני לא שם לב אלא רק לציור שלי, כל דבר שאני רואה - אני לא מצייר אותו עד שאני מרגיש אותו וזה הופך לחלק ממני, וכל מה שאתה רואה זה חלק ממי שאני".
משפחת אומנה
משך זמן האומנה
משך תקופת האומנה נע בין ימים בודדים לבין מספר שנים, בהתאם לסוג מסגרת האומנה:
כרים אבו שקרה
עבודותיו
ב־2015 אבו שקרה מציג תערוכת יחיד "אחדות האדם, הטבע והחיה" בגלריה לאמנות אום אל-פחם אותה אצר אחמד כנעאן. ציוריו המוצגים הם כמעין ביטוי אוטוביוגרפי של האמן. "הייתה לי ילדות נהדרת, כמו ילדים אחרים בתקופתי, נהגתי לבלות את הזמן החופשי שלי בטיול בטבע, אהבתי לצוד, בייחוד ציפורי שיר אדומות, וגם אהבתי לדוג, הרגע הנהדר בו הדג היה נתפס בקרס החכה, הייתי נוהג להסתכל בדג הנאבק על חייו, כמעט מת".
משפחת אומנה
הפסקת האומנה
אומנה מוגדרת כפתרון זמני, בניגוד לאימוץ. במצבים שונים ייתכן ותופסק שהות הילד במשפחה האומנת:
כרים אבו שקרה
עבודותיו
אבו שקרה מתאר את הרגעים בהם הדג היה נתפס בחכה והוא היה מתבונן בו כשהוא נאבק ברגעי חייו האחרונים. רגעי המאבק עם המוות מרגשים אותו. הסצינות המוצגות כוללות שילוב מיוחד בין שלושת המרכיבים: שיחי הצבר, הציפורים, הדגים ובעלי החיים.
משפחת אומנה
מאפייני הילדים
סידור האומנה הוא אחד מהסידורים החוץ-ביתיים הקיימים עבור ילדים. ייתכנו אפיונים שונים לילדים המופנים למשפחה אומנת, באופן זמני או קבוע.
כרים אבו שקרה
סדרת הציורים "אספר לאללה הכל"
סדרה של כעשרה ציורים בגדלים ובתכנים שונים בעקבות מקרה של ילד סורי שאיבד את כל משפחתו במלחמה. שמה של הסדרה הגיעה מתוך משפט אותו אמר הילד לתקשורת כאשר סיפר "אני רוצה לספר לאללה הכל". סדרת העבודות נבדלת מעט בסגנון ובשיטת העבודה משאר העבודות של אבו שקרה. כרים מתאר כי "הצופה בציור אמור, אפוא, להגיב לו כאילו הוא צופה בסצנה אמיתית וחיה". סדרה זו מלאה במספר מסרים שהחשובים שבהם הם ילדים במצב מלחמה והמציאות של אובדן הילדות, ההורים והבית והאובדן האפשרי של החיים. מסר נוסף הוא השפעת המלחמות על חופש היצירה ושגשוג המחשבה.
משפחת אומנה
מאפייני הילדים
לאומנה נמסרים לרוב ילדים בסיכון, שהוריהם הביולוגיים נמצאו בעלי תפקוד הורי לקוי. חלק מילדים אלו סבלו ממצבי התעללות והזנחה. לעיתים מדובר בילדים שמשפחתם הביולוגית עברה משבר חריף (כגון: יתמות, גירושין). חלק מהילדים המופנים לאומנה הם בעלי נכות או פיגור שכלי, שמשפחותיהם לא מוכנות או לא יכולות לטפל בהם. לעיתים מדובר בתינוקות שננטשו בבית החולים על ידי הוריהם מיד לאחר הלידה לאחר שההורים גילו כי תינוקם סובל ממוגבלות קשה.