cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנטוניו וילאס בואס
סיפורו של בואס
לטענתו של בואס, זמן קצר לאחר מכן נכנסה לחדר חוצנית דמוית אנוש, בלונדינית, בעלת עיניים כחולות מוארכות, שפתיים דקות ביותר וגוף נשי. לטענתו, החוצנית אילצה אותו לקיים עמה יחסי מין. לאחר מכן, לפני שהיא יצאה מהתא, הוא הבין ממנה כי בכוונתה ללדת את הצאצא שלהם בכוכב מוצאה. לאחר שהחוצנית עזבה את התא חזרו החוצנים, והחזירו לו את בגדיו. בהמשך החוצנים לקחו אותו לסיור בחללית, ובמהלך הסיור הוא ניסה לגנוב מהחללית מכשיר דמוי שעון כהוכחה לאמיתות המפגש, אך החוצנים גילו זאת ומנעו ממנו לקחת עמו את המכשיר. לאחר מכן ליוו אותו החוצנים החוצה מהחללית, והוא צפה בה ממריאה במהירות גבוהה, עד שהיא נעלמה באופק. כאשר חזר הביתה הוא גילה שהשעה הייתה 5:30 בבוקר וכי האירוע נמשך קרוב ל-4 שעות.
אחרית דבר
בשבועות שלאחר האירוע, בואס החל לסבול מבחילות ומחולשה, כמו גם מכאבי ראש ומפצעים על עורו. פרט לאמו לא סיפר אנטוניו לאיש על האירוע, עד שבסופו של דבר החליט ליצור קשר עם העיתונאי הברזילאי חוסה מרטינס. לאחר ששמע את סיפורו של בואס, יצר מרטינס קשר עם ד"ר אולאבו פונטס, רופא ברזילאי בכיר ומומחה בעל שם עולמי במחלות קרינה. פונטס בדק את בואס והגיע למסקנה כי הוא סובל מרמות גבוהות של קרינה.
על אף שלאורך השנים בואס נמנע מלהעניק ראיונות בתקשורת אודות התקרית, בספטמבר 1978 הסכים בואס לקיים ראיון טלוויזיוני עם איש הטלוויזיה הברזילאי הנודע פלביו קאבלקאנטי (Flávio Cavalcanti).
אפי בן ישראל
ביוגרפיה
אפי בן ישראל נולדה וגדלה בחיפה. באמצע שנות השבעים שירתה בצה"ל בצוות הווי הנח"ל. בשנת 1978 השתתפה כזמרת מלווה של הזמרות ג'וזי כץ ונאוה ברוכין בפסטיבל הזמר והפזמון.
בשנת 1979 השתתפה בשנית בפסטיבל הזמר והפזמון כחלק מלהקת "שלושים שנה ושיר" עם השיר "עוד לא אבדה תקוותנו" שזכה במקום התשיעי. באותה שנה השתתפה גם בתוכנית "ימי כסלו" של רשות השידור בהנחיית נעמי שמר, בניצוחו של גיל אלדמע ולצידם של אסתר שמיר, אריק סיני ועוזי חיטמן. בתוכנית ביצעה בין השאר את השירים "שבחי מעוז" ו"אליעזר בן יהודה". ב-1979 השתתפה גם בהצגה הסאטירית "ערוץ 2" שכתבו אפרים סידון וב. מיכאל.
במהלך שנות השמונים ועד סוף שנות התשעים הופיעה בעשרות פרקים של הסדרה "פרפר נחמד" בהפקת הטלוויזיה החינוכית והפכה לאחת מכוכבות הילדים הבולטות בישראל.
בינואר 1982 הוציאה לרדיו את המוכר ביותר מבין שיריה "אישה ילדה" (מילים: צילה דגן, לחן: קובי אושרת). השיר זכה להצלחה רבה ואף הוצב במקום הראשון במצעד הפזמונים השבועי של גלי צה"ל במשך מספר שבועות ברציפות.
בשנת 1983 הוציאה שיר נוסף בשם "להאמין", גרסה עברית של שמרית אור לשיר לשיר הלועזי ELLE IMAGINE שעיבד הנרי ברטר.
בן ישראל היא מוותיקי תחום הדיבוב בישראל, ועוסקת בו החל משנת 1989, בה השתתפה בדיבוב הסרט "פיקניק הארנבים" אשר שודר בטלוויזיה החינוכית, בתפקיד אמא ארנבת.
בקדם-אירוויזיון 1993 התחרתה לצידו של נתן נתנזון עם השיר "מרקוני", שהגיע למקום ה-11.
בשנת 1996 השתתפה במחזמר "עליסה בארץ הפלאות" בהפקת מנחם גולן לצד חני נחמיאס, צחי נוי, ירון חי מנשה ואוליביה אפלבאום.
בשנת 1997 החלה בן ישראל לעבוד באולפני נ.ל.ס של עוזי פוקס, כבמאית דיבוב וכמדבבת, בהם ביימה דיבובים לסדרות ולסרטים רבים, ואף דיבבה בהם.
בשנת 1998 השתתפה במחזמר "סיסי הנסיכה" בהפקת מרים עציוני לצד עודד מנשה, דנה דבורין, גילי ורנר, גאולה נוני, שרית סרי, והילה סורג'ון פישר.
בשנת 2002 החלה לעבוד באולפני "דאבי דאב", כבמאית וכמדבבת, ובהם היא עובדת עד היום באופן נרחב. במשך השנים דיבבה בסדרות רבות וביימה דיבובים רבים לסרטים ולסדרות, ביניהם "מועדון ווינX", "עלילות בבאי", "משפחת קדמוני", "הטיטאנים", "סברינה", "נארוטו" ועוד. בן ישראל תרמה את קולה לגרסאות העבריות לסרטים "היפהפייה והיחפן", בו גילמה שני תפקידים: דארלינג ופג, "טרזן", בו גילמה את קאלה, "אנסטסיה", בתפקיד פלגמנקוף.
בשנים 2003 ו-2010 גילמה את מלכה קופרמן בסדרה "הפיג'מות".
במשך שנים רבות הייתה שחקנית וקריינית תשדירי רדיו, הידועים שבהם: "פיצה מקפיצה" לחברת "מעדנות", "קריסטל – מכונת כביסה", "אמא, אני רוצה דני" לחברת שטראוס ועוד.
בשנת 2007 שחקה בתוכנית "זומזום" בתפקיד אחותה של מלכה (מרגלית צנעני).
בשנת 2009 ביצעה בן ישראל את שיר הפתיחה של הסדרה "מנדלבאום בלש פרטי" בערוץ הילדים.
בפברואר 2010 התארחה בן ישראל בתוכנית הטלוויזיה "התבורי'ס", שם ביצעה מחרוזת של שירים מתוך התוכנית "פרפר נחמד" בדואט עם שותפה לתוכנית דאז, דודו זר.
בשנת 2016 החלה בן ישראל להתנדב כנהגת אמבולנס במד"א.
בשנת 2019 החלה בן ישראל להשתתף בסדרת הטלוויזיה "הנוכלות" לצד אילן פלד ויעל פוליאקוב.
בן ישראל היא אם חד-הורית למדבבת והשחקנית עדי זינו. לאחר מותו של השחקן והקומיקאי ספי ריבלין טענה עדי שריבלין הוא אביה. לדברי ג'ודי שלום ניר מוזס, הכיר ריבלין בבתו ואף דאג לה מבחינה כלכלית.
בן ישראל מתגוררת בבית אריה.
מרדכי טמקין
מרדכי יהודה טֶמְקִין (1891 - 9 ביולי 1960) היה מורה, משורר ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה
טמקין עלה לארץ ישראל משדליץ שבפולין בשנת 1907, במסגרת העלייה השנייה, ביחד עם אחיו ד"ר משה טמקין. בשנת 1909 נישא לשרה כרמית-טמקין (לבית ויינברג).
טמקין עבד בכרמי רחובות, אך העבודה הייתה למעלה מכפי כוחו, ובעצת רופאיו יצאו בני הזוג טמקין לברן שבשווייץ, שם נולד בכורם, אליהו טל. בשנת 1912 שבו לארץ ישראל והתיישבו באחוזת בית. במלחמת העולם הראשונה גורשו, עם יתר תושבי תל אביב, והשתקעו בטבריה, שם שימש טמקין מורה בבית הספר לבנות. ב-1921 עברה המשפחה, שכללה כבר שלושה ילדים, לירושלים, ונמנתה עם שש המשפחות הראשונות שהקימו את שכונת בית הכרם. טמקין עבד כמורה בבית הספר לבנות בעיר העתיקה. עקב קשיים כלכליים עברו לגור בשכירות בשכונת רחביה. בשנות הארבעים שימש מורה ומחנך בבית הספר "תחכמוני" של תנועת המזרחי בירושלים.
בשנת 2013 הופיע מבחר מספרי שיריו - "פרחי בדידות לבנים" - הכולל גם שירים מן העיזבון.
קישורים חיצוניים
משיריו:
ריקי אה פוברי
ריקי אה פוברי (באיטלקית: Ricchi e Poveri) היא להקת פופ איטלקית, אשר פעילה מסוף שנות ה-60. הלהקה מכרה מעל 22 מיליון עותקים ברחבי העולם.
הלהקה ייצגה את איטליה באירוויזיון 1978, עם השיר "Questo Amore", וסיימה לבסוף במקום ה-12.
שנות השישים: הקמת הלהקה
הלהקה נוסדה בשנת 1967 בגנואה על ידי פרנקו גאטי, אנג'לה ברמבאטי, אנג'לו סוטגיו ומרינה אוקיינה.
בשנות ה-70 וה-80 הלהקה נחלה הצלחה רבה בפסטיבל סן רמו כשהם הגיעו למקום השני בשנת 1970 (La prima cosa bella) ו-1971 (Che sarà), ולמקום הראשון בשנת 1985 עם השיר "Se m'innamoro".
צ'ן-נינג יאנג
צ'ן-נינג פרנקלין יאנג (בכתב סיני מסורתי: 楊振寧; בסינית מפושטת: 杨振宁; בפין-יין: Yáng Zhènníng; נולד ב-1 באוקטובר 1922) הוא פיזיקאי אמריקאי, יליד סין, העוסק בפיזיקה סטטיסטית ובפיזיקת חלקיקים. ב-1957, קיבל יחד עם צונג-דאו לי פרס נובל לפיזיקה על עבודתם בנושא אי שימור הזוגיות של הכוח הגרעיני החלש.
ביוגרפיה
יאנג נולד באנחווי בסין, אביו, יאנג וו-צ'ין (楊武之) היה מתמטיקאי ואמו לו מנג-הו (羅孟華) עקרת בית. למד ביסודי ובתיכון בבייג'ינג, ב-1937 משפחתו עברה לחפיי בעקבות מלחמת סין–יפן השנייה. ב-1938 עברו לקונמינג בירת מחוז יונאן, שם שכנה ה"אוניברסיטה הלאומית המאוחדת של דרום המערב", איחוד של מספר אוניברסיטאות שהתקיים בזמן המלחמה. באותה שנה הצטרף יאנג לאוניברסיטה זו. ב-1942 קיבל תואר ראשון, עבודת התזה שלו לתואר הראשון הייתה על יישום של תורת החבורות עבור ספקטרום פליטה. ב-1944 קיבל תואר שני ובעקבותיו אושר לו מימון לימודים בארצות הברית, מקרן שהקדישה חלק מהכספים הסיניים שקיבלה בעקבות מרד הבוקסרים לתמיכה בסטודנטים סיניים. החל מ-1946 למד באוניברסיטת שיקגו, בין השאר אצל אדוארד טלר, וב-1948 קיבל תואר דוקטור. שימש כשנה עוזר מחקר של זוכה פרס נובל אנריקו פרמי. ב-1949 עבר למכון למחקר מתקדם והחל תקופה פורה של שיתוף פעולה עם צונג-דאו לי. ב-1966 עבר לאוניברסיטת סטוני ברוק וכיהן כראש המכון לפיזיקה תאורטית שכיום נקרא על שמו. בשנת 1999, בגיל 77, פרש מהאוניברסיטה.
נבחר כחבר ל: החברה הפיזיקלית האמריקאית, האקדמיה הסינית למדעים, אקדמיה סיניקה, האקדמיה הרוסית למדעים, החברה המלכותית ועוד. קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פרינסטון (1958), אוניברסיטת מוסקבה (1992), האוניברסיטה הסינית של הונג קונג (1997) ועוד.
יאנג ביקר בסין ב-1971, בפעם הראשונה לאחר התקררות יחסי ארצות הברית-סין, בעקבות הביקור עשה מאמצים רבים לעזור לקהילת הפיזיקה הסינית לשקם את המחקר לאחר ההרס שנגרם במהלך מהפכת התרבות בסין. לאחר פרישתו מאוניברסית סטוני ברוק חזר לסין ומשמש שם כנשיא כבוד של אוניברסיטת צינחוה וכפרופסור במרכז למחקר מתקדם שם.
חייו האישיים
נישא לצ'י-לי טו ב-1950 וממנה יש לו שני בנים ובת. טו נפטרה ב-2003. בסוף 2004, בהיותו בן 82, נישא לוונג פן, שהייתה בת 28 באותה עת. יאנג מזדהה כאגנוסטי.
סויוז TMA-10
סויוז TMA-10 (ברוסית: Союз ТМА-10) היא חללית סויוז ששוגרה ב-7 באפריל 2007 בשעה 20:30 שעון ישראל מקוסמודרום בייקונור. החללית שוגרה למפגש עם תחנת החלל הבינלאומית כשעל סיפונה 3 אנשי צוות - ובהם צ'ארלס סימוני, תייר החלל החמישי, ששילם עבור טיסה זו כ-25 מיליון דולר.
מטרת המשימה
החללית סויוז TMA-10 שיגרה אל תחנת החלל הבינלאומית את הצוות החמישה עשר שלה, שצפוי לאכלס אותה למשימה של כחצי שנה. בנוסף, עלה לחלל תייר החלל החמישי, המיליונר צ'ארלס סימוני. סימוני טס לחלל בתיווכה של חברת Space Adventures, ששיגרה לחלל את ארבעת תיירי החלל שקדמו לו.
הצוות
צוות ששוגר:
צוות שחזר:
איסור ערלה
איסור ערלה הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה אסור לאכול ואף ליהנות מפירות עצי הפרי בשלוש השנים הראשונות לנטיעתם. איסורים אלה חלים על פירות העץ בלבד, ולא על עץ סרק או על עץ פרי שניטע לשימוש בענפיו ולא בפירותיו.
מקור המצווה
מקור המצווה ב:
פירוש המילה
רש"י מפרש שכל לשון ערלה הוא אטום. וזה הכוונה ששלש שנים יהיה לכם ערלים - אטום ומכוסה ומובדל מלאכלו.
המלבי"ם פירש שכל דבר שהוא מיותר ומסתיר תחתיו דבר, נקרא בשם ערלה.
מניין שנות הערלה
כאמור, איסור תורה חל על הפירות הגדלים בשלוש השנים הראשונות של העץ. אולם, שלוש השנים הללו נמנות לפי שנות העולם ולא שנות הפרי - כלומר כאשר אדם שותל עץ ומגיע ראש השנה, הרי שמונים כבר שנה אחת ובראש השנה הבא ימנו שנתיים וכן הלאה. ובלבד שלפני ראש השנה עברו לפחות שבועיים לקליטת הנטיעה בקרקע ועוד 30 יום נוספים. היום האחרון בשנה שבו אפשר לנטוע עץ כך שהתקופה הקצרה עד ראש השנה תחשב שנה שלמה הוא ט"ו באב, והשותל ביום זה יוכל להסתפק במניין של שנתיים ו44 יום בלבד.
עם זאת, על פי ההלכה כל הפירות החונטים עד ט"ו בשבט נחשבים כשייכים לשנה שעברה, ולכן הפירות מפסיקים להיות אסורים מדין ערלה רק בט"ו בשבט שאחרי השנה השלישית. מנין השנים מתחיל מהנטיעה בקרקע של יחור או גרעין או אפילו עץ שלם. כך שעץ זקן אם יעקר וישוב וינטע, הפירות החדשים שיגדלו, יהיו ערלה.
בחוץ לארץ
ערלה היא מהמצוות התלויות בארץ, שבדרך כלל חלות רק בארץ ישראל. המשנה במסכת קידושין קובעת כי בניגוד לשאר מצוות אלו, הערלה נוהגת גם בחוץ לארץ. במשנה בערלה מבואר כי דין זה הוא הלכה למשה מסיני (לפי פירוש ר' יוחנן בתלמודים), וכן מובא בספרא.
בתוספתא מובאת שיטה אחרת, לפיה אין איסור ערלה בחוצה לארץ כלל - ואף ערלה ודאית מותרת הן באכילה והן בהנאה. דעה זו מובאת בשם רבי אליעזר בן הורקנוס, זאת בניגוד למשנה בקידושין בה משתמע שר' אליעזר מסכים לכך שערלה נוהגת בחו"ל. לשיטה זו יש הד גם בתלמוד הבבלי
ספק ערלה בחוצה לארץ
המשנה בערלה מבארת שספק ערלה בחוצה לארץ מותר, ובתלמודים מבואר שכך ניתנה ההלכה למשה מסיני.
בתלמוד הירושלמי נפסק בפשטות כי ספק ערלה בחוצה לארץ מותר,, וכך פסקו כמה אמוראים בתלמוד הבבלי. לעומת זאת האמורא רבי יוחנן החמיר לחלוטין באיסור ספק ערלה בחוצה לארץ בתשובה ששלח אל רב יהודה:
חומרת האיסור
לפי הזוהר, בחג העצרת נידונין בני ישראל אם שמרו איסור ערלה כפי שורת הדין וכפי המובא בספר הזוהר, קיים ממונה שמימי בשם "גזר דינא" לפרוע ממרפי שמירת האיסור כפי הדרוש
במה נוהג איסור ערלה
איסור ערלה נוהג רק בעץ ולא בירק כמו שכתוב "ונטעתם כל עץ מאכל וערלתם ערלתו את פריו", ומכאן למדנו שאינו נוהג בירק. נתנו הגדרות שונות על מנת להגדיר את ההבדל בין ירק לאילן, כיום מקובל להגדיר שאילן הוא צמח רב שנתי וירק הוא חד שנתי בין היתר דנו פוסקים רבים בשאלה האם יש דין ערלה בחציל ובבננה, ונקטו בדרך כלל שאין בהם משום ערלה. לעומת זאת לגבי פטל, פפאיה, פסיפלורה ועוד, דינם נותר שנוי במחלוקת.
מהפסוק "ונטעתם כל עץ מאכל" נלמד שדווקא עץ מאכל חייב בערלה אך אין חיוב ערלה בעצי סרק. כמו כן אין איסור ערלה בעצים, אף אם הם עצי מאכל, אם נשתלו שלא לשם אכילה אלא למטרות אחרות, כגון: גידור שדות או שימוש בענפיהם. לפי פסק השולחן ערוך הדבר תקף רק אם מצורת הנטיעה או הגידול ניכר שמטרת הנטיעה לא הייתה אכילת הפירות.
מהפסוק "וערלתם ערלתו את פריו" למדנו שאיסור ערלה חל רק על הפירות של עצי מאכל, ולא על חלקים אחרים מהעץ אף אם הם ראויים לאכילה (כגון עלי גפנים). עם זאת קליפות וחלקים אחרים הטפלים לפרי אסורים אף הם.
הפירות שצמחו בשלוש השנים הללו אסורים לחלוטין ונאסר ליהנות מהם ומצוה לקוברם או לשורפם, ויש שנהגו להסיר הפרחים מהעץ קודם שיעשו פרי כדי להימנע מאיסור ערלה. על הפירות שצמחו בשנה הרביעית חל דין נטע רבעי.
מכיוון שאיסור ערלה הוא איסור הנאה, אסור לעשות קומפוסט (זבל אורגני) מפירות ערלה.
תערובת ערלה
בדומה לתוצרת של כלאי הכרם, מדאורייתא, דין פירות ערלה שנתערבו בפירות מותרים (תערובת מסוג 'יבש ביבש') שווה לדין שאר מאכלים אסורים, ובטלים ברוב. וכך במקרה שנתערבו פירות ערלה בתבשיל, או מיץ פירות ערלה במשקה של היתר (תערובת מסוג 'לח בלח') - התערובת מותרת, אלא אם כן האיסור נתן טעם בהיתר. אך חז"ל החמירו בתערובת של איסור ערלה, וקבעו שהתערובת מותרת רק אם יש יחס של 1:200 לטובת ההיתר. לדעת הרמב"ם ובעלי התוספות, רק בתערובת מסוג מין במינו, חלה חומרה זו, אבל לא בתערובת מסוג מין בשאינו מינו. אך לדעת רש"י, נצרך יחס של 1:200, בכל מצב בו הערלה עוד מעורבת עם ההיתר, בין בתערובת מין במינו ובין בתערובת מין בשאינו מינו. הסיבה שהחמירו חכמים בערלה ובכלאי הכרם שלא יתבטלו בפחות מיחס של 1:200, היא איסור ההנאה שלהן, אף שלא החמירו כך לגבי איסורי הנאה אחרים, כגון בשר בחלב.
מכיוון שערלה אסורה בהנאה, אוסרת היא את כל תערובתה בהנאה, ולא באכילה בלבד. אך פרטי הדין תלויים במחלוקת ראשונים הנוגעת לתערובות איסורי הנאה באופן כללי : לדעת הראב"ד והרשב"א, בתערובת מסוג יבש ביבש' אף שערלה אוסרת תערובתה באכילה כל עוד אין יחס של 1:200 לטובת ההיתר, אין היא אוסרת את הכל בהנאה אלא אם כן מדובר בדבר חשוב, כגון 'דבר שבמניין'. לעומת דעה זו, כתב הר"ן שבכל מקום שערלה אוסרת תערובתה באכילה, אוסרת היא אותה גם בהנאה.
טעמי האיסור
הרמב"ם במורה הנבוכיםמבאר שמטרת איסור ערלה הוא להוציא מדעת עובדי עבודה זרה שהיו נוהגים פולחנים שונים בפירות האילנות בשלש השנים הראשונות לגידולם.
הרמב"ן על התורה מביא שני טעמים לאיסור. הטעם הראשון הוא שראוי שנכבד את ה' מראשית תבואת הפירות, אך בשלש השנים הראשונות הפירות דלים ואינם ראויים לכבד בהם את ה'. לכן ממתינים שלש שנים, בשנה הרביעית הפירות הם נטע רבעי והם מובאים לפני ה', ורק מהשנה החמישית והלאה הפירות נתונים להנאת האדם. הטעם השני הוא שבשנים הראשונות הפירות מזיקים לבריאות.
בעל התניא מסביר את איסור ערלה על פי הקבלה שהיא משלוש הקליפות הטמאות לגמרי שאין להם עלייה לקדושה לעולם.
המקובל רבי יוסף ג'יקטיליה האריך בספרו שערי אורה לתת טעם קבלי לאיסור אכילת פרי ערלה וקושרו לעניין חטא עץ הדעת;
אייל קנדי
אייל קנדי או אייל ואפיטי (שם מדעי: Cervus canadensis) הוא האייל השני בגודלו במשפחת האייליים, ואחד היונקים היבשתיים הגדולים ביותר באמריקה הצפונית ובמזרח אסיה. האייל הקנדי דומה במראהו לאייל אציל שגדל בין היתר באירופה, ובמשך שנים הוא נחשב לאחד מהתת-מינים שלו. עם זאת, עדויות של DNA מיטוכונדריאלי הפריכו השערה זו.
מאפיינים
האייל הקנדי גדל ביערות ובבתי גידול דמויי יערות, וניזון מדשא, צמחים, עלים, וקליפות עצים. האייל הקנדי היה נפוץ במקור באמריקה הצפונית (שם הוא מכונה באנגלית Elk) ובמזרח אסיה, אך הוא הסתגל היטב גם למדינות אחרות שאליהן הוא הובא כגון ארגנטינה, אוסטרליה וניו זילנד. יכולת ההסתגלות הגבוהה של האיילים עשויה לאיים על מינים אנדמיים ועל מערכות אקולוגיות שאליהן הם הובאו.
לזכרים יש קרניי אנטלר גדולות שעוברות השלה בכל שנה. במהלך עונת הייחום הזכרים מבצעים טקסי חיזור, כולל העמדת פנים, קרב עם הקרניים, והשמעה של סדרת קולות שנועדו לבסס את הדומיננטיות שלהם על פני זכרים אחרים ולמשוך נקבות.
לאייל הקנדי יש מעמד רוחני במספר תרבויות. בחלקים מאסיה משמשים הקרניים והציפוי הקטיפתי שלהן כחומר בתרופות מסורתיות. האייל הקנדי ניצוד בין היתר בשל בשרו, שהוא רזה יותר ועשיר יותר בחלבונים בהשוואה לבשר בקר או בשר של תרנגול הבית.
טרנטולה קובלט בלו
טרנטולה קובלט בלו (באנגלית:  Cobalt blue tarantula; שם מדעי: Haplopelma lividum) היא מין של טרנטולה יבשתית שתפוצתו בתאילנד, מיאנמר, לאוס, קמבודיה ווייטנאם.
מחזור חיים
טרנטולה זו מגיעה לבגרות מינית בתוך 5-3 שנים. הנקבות יאריכו ימים עד כ-15 שנה, בניגוד לזכרים שיחיו עד כ-10 שנים.
סביבת מחיה ואקולוגיה
תפוצתה של הקובאלט בלו ביערות הגשם הטרופיים של דרום-מזרח אסיה. זוהי טרנטולה יבשתית שמתחפרת במחילות עמוקות אותן היא חופרת בעצמה. היא ממעטת לצאת ממחילתה, למעט במטרה למצוא אוכל.
תזונה
טרנטולה זו ניזונה בעיקר מחרקים קטנים אותם היא צדה על קרקע היער.
כחיית מחמד
למרות שהיא נחשבת לאחת הטרנטולות היפות ביותר, היא אינה מומלצת למגדלים מתחילים עקב נטייתה להסתתר במחילתה רוב הזמן ועקב תוקפנותה וזריזותה. טרנטולה זו תמהר לנשוך וארסה נחשב מסוכן, אם כי לא קטלני.
תיאום כוונות (ספר)
תיאום כוונות הוא ספר שנכתב בידי הרב חיים סבתו ויצא לאור בשנת 1999 בהוצאת ידיעות ספרים. הספר זכה בפרס ספיר בשנת 2000 ובפרס יצחק שדה לספרות צבאית 2002.
הספר
הספר בנוי מאוסף של זכרונות אותם מעלה המחבר, על הרקע של מלחמת יום הכיפורים בחזית רמת הגולן. הספר אינו עלילתי, והזכרונות אינם מובאים בו בסדר כרונולוגי אלא על פי הקשרם. הזיכרונות מועלים מנקודת מבטו האישית של תותחן טנק במילואים בחטיבה 679, תלמיד ישיבת הסדר. זיכרונותיו מתארים אירועים מילדותו בשכונת בית מזמיל שבירושלים, משירותו הסדיר, מהשעות שקדמו לפרוץ המלחמה והמלחמה עצמה, ומהשהייה במובלעת הסורית. חלק מהאירועים מתוארים על ידי המחבר עצמו, וחלקם כעדות שמיעה מפי אחרים. את הספר מלווה תחושת מצוקה של המחבר עקב היעדרותו בקרב של חברו הטוב ביותר, דב אינדיג.
דמויות עיקריות
בנוסף, מובאות עדויותיהם של אנשי צוות שונים מפלוגתו וחיילים נוספים.
שם הספר
שם הספר מבטא כפל משמעות: מצד אחד, חוסר הסדר והארגון בתחילת המלחמה שגרם לכך שהצוות לא הספיק לבצע הכנות בסיסיות כמו תיאום כוונות לתותח הטנק ומצד שני, המשמעות הדתית של כוונה בתפילה. בספר משולבים דברי חז"ל, אגדות, מדרשים, פיוטים.
תרגום
הספר תורגם לאנגלית על ידי הלל הלקין, לצרפתית על ידי צביה פרנק-ויגודה ולרוסית על ידי נ. רדובסקיה.
הסרט
בשנת 2003 יצא סרט המבוסס על הספר. את הסרט כתב וביים אייל חלפון. בין השחקנים היו דן שפירא ואלון אבוטבול. בסרט, שחקנים חילוניים מגלמים בחורי ישיבה, ולצורך כך שהו השחקנים במשך יום אחד בישיבת כרם ביבנה. הרב סבתו התנגד בהתחלה ליצירת הסרט ונעתר לבקשת חלפון רק לאחר הפצרות רבות.
חלפון נעזר בעת כתיבת התסריט ברב מרדכי ורדי, ראש מגמת תסריטאות בבית הספר לקולנוע "מעלה".
משטרת היישובים העבריים
משטרת היישובים העבריים (Jewish Settlement Police) הייתה כוח משטרה יהודי חוקי שפעל בחסות הבריטים בתקופת המנדט, והיה חלק ממערך הנוטרות בארץ ישראל.
היסטוריה
בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט נרצחו מאות יהודים ברחבי הארץ. דבר זה היה הזרז להקמת משטרת היישובים העבריים שהוקמה בשנת 1936. כוח משטרתי זה הוקם בחסות שלטון המנדט הבריטי, כגוף חוקי להגנת היישובים העבריים מפני התקפות הערבים, כחלק מכוחות השמירה. הבריטים נענו בכך לדרישת הסוכנות היהודית, לאפשר שימוש בנשק חוקי להגנת היישוב היהודי.
אנשי הכוח נחשבו כ"שוטרים מוספים", דהיינו אנשי כוח עזר משטרתי, בהתאם לסמכות שהייתה נתונה למפקדי המשטרה הבריטית לגייס במידת הצורך שוטרי עזר. למתנדבים למשטרת היישובים ניתן הכינוי "נוטרים" או "גאפירים". המונח גאפיר (Ghaffir) מקורו במילה הערבית ח'פיר (خفير) שפירושה שומר. הבריטים הביאו מונח זה ממצרים שם הוקם כח של שוטרים מקומיים, גפירים, בסוף המאה ה-19. בארץ ידעו במפקדת ההגנה את מקור השם גאפיר ועשו מאמצים למחוק את השם גאפיר מהסמל. לבסוף נענו הבריטים והשם הזה הורד מהמדים של משטרת היישובים. הוא נשאר רק על מדי השוטרים המוספים ששמם הרשמי היה גאפיר.
ארגון וניהול
במהלך המאורעות גדל מספרם והגיע בשנת 1937 ל-15,000 איש בעשרה גדודים אזוריים. ניתנו להם מדים נאים ונשק טוב, והם הורשו לצאת מתחום היישובים גם לשדות ולמטעים. הקולפאק הטורקי הוחלף לכובע אוסטרלי רחב שוליים. הכובעים האלה היו בעלי קיפול מצד שמאל. קיפול זה נועד לאפשר נשיאת רובה על כתף שמאל בצעידה ארוכה. בדרך כלל על השוליים השמאליים של הכובע היה משולש שציין את האזור אליו השתייכו הנוטרים. לכל אזור היה משולש בצבע שונה:
הקמת משטרת היישובים הייתה גורם מכריע לשינוי לטובה במצבו הביטחוני של היישוב במהלך המאורעות. פורמלית היו הנוטרים תחת פיקוד בריטי, אך בפועל פעלו תחת פיקוד ארגון "ההגנה".
בשנת 1938 אבטחו הנוטרים את העלייה לחניתה. באירוע זה צולמה התמונה המפורסמת של יצחק שדה החובק שני סרג'נטים צעירים מכוח הנוטרים משה דיין מימינו ויגאל אלון משמאלו, כשהם במדים ונשקיהם בידם; תמונה שעל גבה כתב חיים ויצמן את המילים הנבואיות: "המטה הכללי". במסגרת משטרת היישובים פעלו יחידות מיוחדות: נוטרי הרכבת, נוטרי שדות התעופה, נוטרי "גדר הצפון", נוטרי משמר החופים והמשמר הנע. בשנת 1939 כללה משטרת היישובים 22,000 איש. משטרת היישובים המשיכה לפעול עד לסיום המנדט הבריטי, אם כי מספר השוטרים היהודים ירד בהרבה, עד לכ - 1,800.
אמיל ארטין
אמיל ארטין (בגרמנית: Emil Artin, 3 במרץ 1898 - 20 בדצמבר 1962) היה מתמטיקאי אוסטרי-אמריקאי.
ביוגרפיה
אביו סבל מתסמינים של עגבת מתקדמת מה שהביא לערעור נפשי ואשפוז במוסד פסיכיאטרי. אמיל ארטין האב נפטר ממחלתו במוסד כשאמיל ארטין הבן היה רק בן שמונה. אימו נישאה לסוחר גרמני והם גרו ברייכנברג, כיום ליברץ, בצ'כיה. ב-1907 החל ללמוד בבית הספר העממי בסטרובניץ (Strobnitz), עיירה צ'כית על גבול אוסטריה. באותה שנה התגורר בחווה מקומית. שנה לאחר מכן החל ללמוד בבית ספר תיכון ברייכנברג, שם החלה חברותו ארוכת השנים עם ארתור בר, לימים אסטרונום באוניברסיטת קיימברידג'. שני הנערים התעניינו באסטרונומיה עוד באותם ימים. ב-1916 סיים את לימודי התיכון והחל תואר במתמטיקה באוניברסיטת וינה. ב-1918 הופסקו לימודיו עקב גיוסו לצבא אוסטריה, הוא הוצב בגבול איטליה כמתורגמן, על אף בורותו בשפה האיטלקית. עוד באותה שנה השתחרר מן הצבא וחזר לאוניברסיטה. ב-1919 עבר לאוניברסיטת לייפציג וב-1921 קיבל שם תואר דוקטור בשל עבודת תזה ומבחנים בעל פה שעבר בהצטיינות. בסתיו 1921 החל פוסט-דוקטורט באוניברסיטת גטינגן שהייתה ידועה כמוקד עלייה לרגל עבור מתמטיקאים. הוא למד שם אצל ריצ'רד קוראנט ודויד הילברט ועבד יחד עם אמי נתר והלמוט הס.
באוקטובר 1922 החל ללמד באוניברסיטת המבורג וב-1923 השלים עבודת הביליטציה וקודם לדרגת "Privatdozent" הנהוגה באוניברסיטאות דוברות גרמנית.
באפריל 1925 קודם לדרגת פרופסור חבר. באותה שנה קיבל אזרחות גרמנית. באוקטובר 1926 קודם לדרגה הגבוהה של פרופסורה הנהוגה באוניברסיטה ("ordentlicher Professor"), בכך נעשה לאחד משני הפרופסורים הצעירים ביותר בגרמניה באותה עת.
ב-1932 זכה, יחד עם אמי נתר, בפרס ע"ש המהנדס אלפרד אקרמן טובנר, על סך 500 מארק.
באוגוסט 1929 התחתן עם נטליה (נטשה) נומובנה יאסני, מהגרת מרוסיה שלמדה אצלו מספר קורסים. לזוג נולדו בן (המתמטיקאי מייקל ארטין) ובת (קארין טייט) בשנים 1933–1934. אביה של נטשה היה יהודי, ולכן על פי חוקי נירנברג הוגדרה כמישלינג מדרגה ראשונה. היחס כלפי ארטין ומשפחתו הורע בהדרגה, בין היתר הם זיהו כי מישהו עוקב אחריהם. ביולי 1937 פוטר ארטין ממשרתו באוניברסיטה על רקע החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי. בסיועו של ריצ'רד קוראנט, אז בניו יורק, נמצאה משרה עבורו באוניברסיטת נוטרדאם.
ארטין לימד באוניברסיטת נוטרדאם עד סוף השנה האקדמית ולאחר מכן קיבל תקן קבוע באוניברסיטת אינדיאנה.
ב-1946 עבר לאוניברסיטת פרינסטון. בשנת 1957 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פרייבורג ונבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ב-1958 עזב את ארצות הברית וחזר ללמד בהמבורג, שנה לאחר מכן התגרש רשמית מאשתו, שנשארה בארצות הברית.
ב-20 בדצמבר 1962 מת בהמבורג מהתקף לב.
מחקר מתמטי
ארטין עסק בעיקר באלגברה, תורת המספרים האלגברית, תורת השדות ותורת גלואה. אסופת מאמריו, שנערכה על ידי סרג' לאנג וג'ון טייט, אמנם הסתכמה בכרך אחד אך השפעתו של ארטין על המתמטיקה הייתה גדולה.
בתורת המספרים האלגברית ובתורת השדות הוא תרם רבות לתורת שדות המחלקה.
ארטין תרם הרבה גם לאלגברה מופשטת ולחקר חוגים, חבורות ושדות. גישתו לטיפול באלגברה מופשטת ובפרט באלגברה קומוטטיבית, תוך שילוב מחקרה של אמי נתר, השפיע רבות על המחקר והלימוד בתחום. אחד המושגים הבולטים הקרויים על שמו הוא חוג ארטיני.
ארטין גם תרם לפיתוח הגישה של שימוש בקוהומולוגיה של חבורות לטיפול בבעיות מתורת חוגי המחלקה.
ארטין תרם גם לאלגברה גאומטרית וטופולוגיה אלגברית (בפרט ל"תורת הצמות", Braid theory).
ארטין תרם לפתרון 2 בעיות מתוך 23 הבעיות של הילברט.
בצלאל ז'ולטי
ביוגרפיה
נולד בפולין למשה אריה ז'ולטי ולשרה רחל לבית בלדקובסקי (בתו של הרב אלחנן בלדקובסקי מהעיירה סטביסק בפלך לומז'ה בפולין). בשנת 1926, בגיל שש, עלה עם משפחתו לארץ ישראל והם התיישבו בירושלים. בילדותו למד בישיבת עץ חיים, לאחר מכן בישיבת חברון ונחשב לעילוי.
בשנת תשט"ז (1956) החל לכהן כחבר בית הדין הרבני בירושלים, וכעבור מספר שנים, בהיותו כבן 35 בלבד, התמנה כחבר בית הדין הגדול. זכה פעמיים בפרס הרב קוק לספרות תורנית – לשנת תשי"ד ולשנת תשכ"ד.
הרב ז'ולטי יצא חוצץ נגד פסק דין האח והאחות של הרב שלמה גורן. בשנת 1973 כשל בניסיון להיבחר למועצת הרבנות הראשית, אל מול מומלצי הרב גורן.
רבנות העיר ירושלים
בשנת תשכ"א נפטר הרב צבי פסח פרנק, רבה האשכנזי של ירושלים. בשל חילוקי דעות במערכות הציבוריות בעיר לא התקדמו תהליכי בחירת ממלא מקומו. בחלוף למעלה מעשור, בחנוכה ה'תשל"ב (1971), הכתירו רבנים חרדים בולטים בירושלים, ואנשי אגודת ישראל, את הרב ז'ולטי באורח לא רשמי כרב העיר ירושלים.
בנובמבר 1977 נבחר הרב ז'ולטי באופן רשמי לרבה האשכנזי של ירושלים, לאחר שתדלנות רבה של הרב עובדיה יוסף ונציגי אגודת ישראל, אשר הובילו את מפלגת המערך לתמוך ברב ז'ולטי. מולו התמודד הרב דוב ליאור, שכיהן בזמנו כראש ישיבת ניר קריית ארבע ונציג הציבור הדתי לאומי, ונתמך בידי הרב גורן. לצדו נבחר הרב הספרדי שלום משאש.
משפחתו
אחיו הרב יצחק מיכל, היה דיין. בתו היא הסופרת החרדית חנה בת שחר הנשואה לרב יהושע אייכנשטיין ראש ישיבת יד אהרן בירושלים; הרב ז'ולטי כיהן כנשיא הישיבה. בנו, הרב אריה, הוא חתנו של יצחק חברוני, שהיה מנהל ישיבת חברון. בתו השנייה מרים, נשואה לרב דוד וילמובסקי ראש ישיבה בישיבת יד אהרן בירושלים.
זכרו מונצח ברחוב על שמו בשכונת רמת שלמה בירושלים.
ספרו
משנת יעבץ:
רנדאל ברנס
רנדאל ברנס מויה (בספרדית: Randall Brenes Moya; נולד ב-13 באוגוסט 1983) הוא כדורגלן עבר קוסטה ריקאי ששיחק בעמדת החלוץ. לזכות ברנס 43 הופעות במדי נבחרת קוסטה ריקה.
קריירה
ברנס החל לשחק בקרטחינס מליגת העל של קוסטה ריקה ובשנתו הראשונה כבש 15 שערים ב-20 משחקים, ב-2005 עבר לקבוצת בודה/גלימט מליגת העל הנורווגית אולם לאחר שנה הקבוצה ירדה לליגת המשנה. לאחר שתי עונות בליגת המשנה, הקבוצה שבה לליגת העל. באמצע העונה בנרס הושאל לקונסיגר ובתום העונה חתם בקבוצה.
ב-2010 ברנס שב לקרטחינס בה שיחק שתי עונות ובפברואר 2012 עבר לחזר לנצ'ראן מהליגה האזרית. בתום אותה עונה חזר לקרטחינס.
ב-7 באוגוסט 2014 הושאל לקבוצה הנורווגית סאנס אולף.
פרנסיס זומן לראשונה לנבחרת ב-2005. הוא שיחק עם הנבחרת בגביע הזהב 2007 ו-2013 וכן בקופה אמריקה 2011. הוא נמצא בסגל הנבחרת במונדיאל 2014.
דרובין
דרובין (בפולנית: Drobin) היא עיירה במחוז פלוצק שבפרובינציית מזוביה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
יהודי דרובין
יהודים ראשונים התיישבו בדרובין במחצית השנייה של המאה ה-17, ומאמצע המאה ה-18 התקיימה ביישוב קהילה עצמאית. במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעו יהודי העיירה מפרעות שביצעו במקום חיילים גרמנים.
בין מלחמות העולם פעלו בעיירה חוגים ציוניים, לצד אגודת ישראל. בשנות השלושים סבלו יהודי העיירה מהחרם הפולני על עסקי יהודים, ובמספר מקרים הותקף בית הכנסת המקומי. ערב מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-1,300 יהודים, כמחצית מתושביה.
בשואה
ב-5 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועם כניסתם אליה, ערכו בה יחד עם פולנים מקומיים ביזה של חנויות היהודים. בהמשך, ביצעו הגרמנים מעשי התעללות ביהודי העיירה, ובמקרה אחד אולץ רב העיירה, שמואל אליהו קליבנסקי, לטאטא את כיכר השוק בעיירה. ביום כיפור ת"ש ריכזו אנשי גסטאפו את הגברים היהודים בעיירה, ומשך מספר שעות אילצו אותם לרקוד ולשיר, תוך גזיזת זקניהם, לשעשוע הקהל הפולני.
באוקטובר 1939 צוו יהודי העיירה לענוד טלאי צהוב, ובד בבד, הוקם בעיירה יודנרט. בהמשך, הוחרמו כל חנויות ובתי העסק של היהודים, ודירות היהודים נפרצו, ונבזזו, תוך שהוטל על היהודים לשלם סכום כופר גבוה. פליטים יהודים מכפרי הסביבה שהגיעו לעיירה, גורשו ממנה באביב 1940 בידי הגרמנים, ובתקופה זו הועסקו יהודי העיירה, כולל נשים וילדים, בעבודות כפייה. כמו כן, הרסו הגרמנים את בית הכנסת ובית המדרש בעיירה, וכן את בתי העלמין היהודיים בה, אשר מצבותיהם שימשו לריצוף מדרכות בעיירה, ועל שטחם הוקם מגרש ספורט.
ביולי 1940 גורשו היהודים מבתיהם במרכז העיירה, ודירותיהם הועברו לידי האוכלוסייה הפולנית. ב-7 במרץ 1941 בוצעה בדרובין אקציה, בה כ-600 יהודים הועברו במשאיות לפיוטרקוב טריבונלסקי, תוך שרכושם נלקח מהם, כאשר משם הועברו בשנת 1942 לאושוויץ. כ-700 היהודים שנותרו בדרובין רוכזו בגטו שהוקם בה, בו שררו תנאי מחיה קשים, ובדצמבר 1941 גורשו כולם לגטו נובה מיאסטו, ושם רבים מהם מתו ממגפת טיפוס הבהרות, והיתר שולחו לאושוויץ. עם סיום המלחמה שבו לדרובין יהודים בודדים, אך בשל יחס עוין מצד הפולנים במקום, לרבות רצח 5 יהודים ביישוב סמוך, עזבו כולם את העיירה. כ-50 עד 60 יהודים מהעיירה שרדו את השואה.
סמי הכבאי
סמי הכבאי (בוולשית: Sam Tân, באנגלית: Fireman Sam; "סם הכבאי") היא סדרת טלוויזיה מונפשת בריטית לילדים, שהופקה במקור בשנות השמונים והתשעים בעבור רשת S4C הוולשית. הסדרה עוסקת בקורותיו של כבאי בשם סמי (במקור סם), ובמשימות והפעילויות אשר סמי מבצע. הסדרה מכילה רעיונות בתחום הבטיחות ומניעת שרפות המונגשים לקהל הצעיר. תחת המותג "סמי הכבאי" הופקו שלוש סדרות: הראשונה בין 1985 ו-1994, השנייה בין 2003 ו-2005 והשלישית החל מ-2008.
עלילה
סמי הוא כבאי מצטיין העובד בתחנת הכיבוי של פונטיפנדי (Pontypandy). בכל פרק נקלעת אחת מהדמויות לצרה או יוצרת אותה, לעיתים בטעות ולעיתים בכוונה תחילה. הדמויות המקורבות לנפגע או הרואות את המתרחש, רצות לטלפון הציבורי או מתקשרות בטלפון הנייד האישי שלהן. השיחה מועברת לפקס בתחנת הכיבוי (או למערכת הממוחשבת שלה בעונות החדשות). מתחנת הכיבוי יוצאים רכבי הכיבוי וההצלה, כאשר על סיפונם סמי וחבריו אלביס ופני (וכן אלי וארנולד בעונות החדשות), כאשר הצוות משתנה מפעם לפעם.
התאמה לגרסה העברית
בערוץ הופ! נטען כי חלק משמות הדמויות המקוריים היו לועזיים מדי, כגון טרבור ונורמן, ולכן הותאמו לגרסה העברית. "סם" הפך ל"סמי", "טרבור" ל"יענק'לה", "דיליס" ל"אדלה" ו"נורמן" ל"אדם". עם זאת, לימים שונו שמותיהן של דמויות מסוימות בחזרה, כגון שרה וג'יימס (במקום עדנה ובן), סטיל (במקום ויקטור) ופני (במקום יפה).
הסרטים
בנוסף לסדרות הופקו גם חמישה סרטים (באורך של כשעה):
אולדסמוביל סטארפייר
אולדסמוביל סטארפייר (באנגלית: Oldsmobile Starfire) היא מכונית קופה מתוצרת חטיבת הרכב אולדסמוביל בקונצרן הרכב האמריקאי ג'נרל מוטורס, אשר יוצרה בין השנים 1960–1966 (דור ראשון), ובין השנים 1974–1980 (דור שני) בארצות הברית וקנדה.
מלבד לשם הדגם "אולדסמוביל סטארפייר" וליצרן "אולדסמוביל" לא היה כל קשר במבנה, במפרט, במכלולים, בעיצוב, ובמנוע בין הדגמים שיוצרו ב-2 הדורות. הדור השני יוצר 8 שנים לאחר סיום ייצור הדור הראשון. דגמי הדור הראשון הוגדרו "Full-size car", לעומת דגם הדור השני שהוגדר כ"סוב-קומפקטי".
נבחרת גביע דייוויס של שוודיה
נבחרת גביע דייוויס של שוודיה היא נבחרת הגברים של שוודיה בטניס, המורכבת מהטניסאים הבכירים של המדינה.
נבחרת הטניס של שוודיה זכתה שבע פעמים בגביע דייוויס (1975, 1984, 1985, 1987, 1994, 1997, 1998).
נכון ליולי 2022 לנבחרת שוודיה שחקן אחד ב-100 המדורגים הראשונים בעולם, על פי דירוג ה-ATP (מיקאל יימר, מקום 91). שוודיה היא אחת הנבחרות היחידות שלא ירדו מעולם לבתים האזוריים.
בשנת 2012 אחרי 12 שנים רצופות בבית העולמי נשרה שוודיה לבית 1 האירופאי אפריקני של גביע הדייוויס לאחר הפסד לבלגיה.
בשנת 2016 רשמה שוודיה את שיא השפל שלה לאחר שירדה לבית 2 אחרי הפסדים באותה שנה לרוסיה, הולנד וישראל.
בשנת 2017 שבה שוודיה לבית 1 לאחר ניצחונות על טונסיה, טורקיה וליטא.
בשנת 2018 חזרה שוודיה לבית העולמי אחרי היעדרות של 6 שנים אחרי ניצחון חוץ על שווייץ 2–3.
שוודיה משחקת בצבעים צהוב וכחול. קפטן הנבחרת נכון ל-2022 הוא רובין סודרלינג.
נבחרת נוכחית (2022)
נכון למרץ 2022
ברנט
{{פירושונים|* ברנט (רובע) (Brent) – אחד מרובעי לונדון, הנמצא בצפון־מערב העיר
אישים
דמויות
ראו גם
}}
לואי דה פינס
לואי דה פינס דה גלארזה (בצרפתית: Louis Germain David de Funès de Galarza; 31 ביולי 1914 – 27 בינואר 1983) היה שחקן קולנוע צרפתי. נחשב לאחד השחקנים הבולטים של הקומדיה הצרפתית של שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20.
קורות חייו
דה פינס נולד בפרוור פריזאי לזוג שהיגר מספרד (היו לו גם שורשים פורטוגזיים מצד אמו). את דרכו החל כנגן פסנתר ג'אז בברים, ובקריירת משחק החל כשחקן תיאטרון, שם זכה להצלחה בינונית בלבד. לפרסום זכה משהפך לשחקן קומי בסרטי סלפסטיק צרפתיים. הצלחתו הגדולה באה בהיותו בן 49 עם הסרט "השוטר מסן טרופז" (1964), קומדיה בה גילם שוטר עצבני, אנוכי ומגוחך. הצלחת הסרט גררה מספר סרטי המשך.
בסרטיו שיחק דה פינס לצד גדולי שחקני צרפת, ובהם ז'אן גאבן ובורביל. למרות יכולתו לגלם תפקידים רציניים, הוא לוהק בעיקר לתפקידים קומיים. עיקר האפקט הקומי במשחקו נבע ממנעד רחב של הבעות פנים קיצוניות, ומיכולתו לעבור בקלות בין הבעות זעם, שביעות רצון או תדהמה. דמותו הטיפוסית הייתה של גבר גוץ בגיל העמידה, היפראקטיבי, תככן, ובעל התקפי זעם בלתי נשלטים ומעוררי גיחוך.
למרות הצלחתו הרבה בצרפת ובשאר מדינות אירופה, כמו גם בישראל וברית המועצות, הוא נותר בלתי ידוע במדינות דוברות אנגלית. בארצות הברית התפרסם לראשונה רק בשנת 1973 עם יציאתו לאקרנים של הסרט "הרפתקאותיו של רבי יעקב", שצולם בחלקו בניו יורק.
דה פינס סבל מבעיות לב וסיכן את בריאותו עם כל הופעה, אך למרות זאת המשיך להופיע עד מותו בגיל 68 מהתקף לב. הוא היה חובב נלהב של ורדים, ובטירה של אשתו הוקמה לכבודו אנדרטה בדמות גינת ורדים, בה אחד הזנים קרוי על שמו – "לואי דה פינס רוז".
מקדחת שיניים
מקדחת שיניים היא כלי בו משתמשים ברפואת שיניים להוצאת החלקים הנגועים בעששת מהשן, על מנת למנוע את התפשטות הרקבון ומניעת החמרה של הבעיה. במקום החלקים הנגועים רופא השיניים מכניס לשן חומר לסתימה.
מקדחת שיניים משמשת להוצאת הרקבון שבשן ובכך מונעת מצבי זיהום שיכולים לגרום במצבים נדירים אף לבעיות רפואיות קשות. בעבר רופאים עקרו שיניים שלקו בעששת קשה במשיכה וללא הרדמה. במקום השיניים שנעקרו, לעיתים הותקנו בפה שיניים תותבות מזהב או שנהב. נמצאו שיניים בתותבות בלסתות של מומיות מצריות משנת 500 לפני הספירה.
סתימת חורים על ידי ריקוע זהב או ספוגי זהב נעשה נפוץ במאה התשע עשרה. ניסיונות להחליף את הזהב בחומרים אחרים נכשלו, וגם את הזהב שהיה רך מדי היה צורך להחליף לעיתים קרובות. ב-1826 החל השימוש באמלגם למטרה זו. החומר החדש היה שיפור גדול ביחס לזהב משום שהיה עמיד לאורך זמן וקל לעיבוד.
השימוש באמלגם עורר את הצורך במקדחה יעילה יותר.
מקדחת שיניים ראשונה שעבדה על מנוע יוצרה בשנת 1864 על ידי ג'ורג' פלו הרינגטון. מקדחה זו הייתה מחוברת למנגנון של שעון והייתה מסורבלת ולא נוחה לשימוש. בשנת 1875 רשם ג'ורג' פ. גרין פטנט על מקדחת שיניים חשמלית. גם מקדחה זו הייתה לא נוחה ומגושמת.
עד אמצע המאה העשרים הייתה בשימוש גם מקדחת שיניים ללא מנוע. התנועה הסיבובית נוצרה על ידי לחיצה חוזרת על דוושה שסובבה גלגל תנופה. מקדחה כזאת הייתה מיועדת למקומות ללא חשמל ולתנאי שדה.
רדהנים
הרדהנים (או רַאדַ'אנִים) היו חברי גילדת סוחרים, בחלקם הגדול יהודים, שמילאו תפקיד חשוב במסחר בין חלקי האימפריה המוסלמית במזרח לארצות הנוצריות באירופה בימי הביניים. רשת דרכי המסחר של הסוחרים הללו כיסתה את מרבית שטחי אירופה, צפון אפריקה, המזרח התיכון, מרכז אסיה וחלקים מהודו וסין.
אטימולוגיה
כמה מקורות הוצעו לכינוי "רדהני": חוקרים רבים, ביניהם שארל ברביאֶה דה מיינאר ומשה גיל, מאמינים שהשם נובע ממחוז במסופוטמיה, שנקרא בערבית "ארץ הרדהן" על פי טקסטים עבריים וערביים מאותה תקופה.
חוקרים אחרים סבורים כי מרכזם של הרדהנים היה בעיר ריי (ראגא בשמה הקדום), מצפון פרס. ססיל רות' וקלוד כהן, מייחסים את הכינוי לנהר הרון בצרפת, שנקרא בלטינית "רודנוס" (Rhodanus)
על פי גרסה נוספת המילה "ראה" בפרסית משמעותה "דרך", והמילה "דאן" משמעותה "אחד שיודע"; השילוב יוצר את המושג "האחד שיודע את הדרך".
תיעוד הרדהנים
העדות על הרדהנים נמצאת ב"מדריך לנוסעים ולשליחים", שנכתב על ידי מנהל הדואר של ח'ליף בגדד אבן ח'ורדאדבה, באמצע המאה ה-9:
מלבד אבן ח'ורדאדבה, הרדהנים הוזכרו בשמם זה במספר קטן של מקורות. בספרו של אבן אל-פקיח, "כיתב אל-בולדאן" (ספר הארצות), הם מוזכרים - אך רוב המידע של אבן אל-פקיח מסתמך על אבן ח'ורדאדבה.
ספר הדינים, המספר את תולדות מסעות יהודה בן מאיר ממיינץ, מציין את קייב ופשמישל כתחנות מסחר על דרך המסחר של הרדהנים.
בראשית המאה ה-12, הסוחר היהודי הצרפתי יצחק דורבלו כתב שנסע עם סוחרים רדהנים לפולין.
חשיבות היסטורית
במהלך ימי הביניים המוקדמים המדיניות האסלאמית במזרח התיכון ובצפון אפריקה והמדיניות של המדינות הנוצריות באירופה אסרו לעיתים קרובות את כניסת הסוחרים של הצד השני לנמליהם.
קורסרים משני הצדדים פשטו על משלוחים של אויביהם. הרדהנים תיפקדו כשליחים וכסוחרים נייטרליים, ובכך תרמו לשמירת דרכי הסחר והתקשורת בין מדינות אירופה לבין המזרח הרחוק פתוחות. עקב ההכנסות שהביאו למדינות השונות, נהנו סוחרים יהודים מפריבילגיות רבות תחת השושלת הקרולינגית בצרפת, כמו גם ברחבי העולם המוסלמי. עובדה זו הכעיסה את רשויות הכנסייה הקתולית בצרפת באותה עת.
רוב המסחר בין אירופה למזרח אסיה עבר דרך פרס ומרכז אסיה. הרדהנים היו הראשונים שפיתחו מערכת סחר מסועפת שהשתרעה על דרכי הגישה ממערב למזרח. הם סחרו לאורך תקופה של מאות שנים עוד בטרם מרקו פולו ואבן בטוטה הביאו את סיפוריהם על המזרח לאירופה, ולעולם המוסלמי.
בעוד שהיסטוריונים רבים נטו להאמין שהאומנות הסינית של הפקת נייר הובאה לאירופה על ידי סוחרים ערביים, שהשיגו את המידע משבויי מלחמה בקרב טאלאס, אחרים סוברים שסוחרים יהודיים, ביניהם הרדהנים, ייבאו שיטה זו למערב.
יוסף מספרד, סוחר יהודי שייתכן כי היה רדהני, נודע לפי מספר מקורות כאדם אשר הכיר לאירופה את הספרות ההודיות-ערביות מהודו.
חלק מהחוקרים מאמינים שלרדהנים היה חלק חשוב בגיור הכוזרים כמו כן, נראה כי הם סייעו להקמתן של קהילות יהודיות במקומות שונים על צירי המסחר שלהם, וככל הנראה היו מעורבים גם בהתיישבות היהודית המוקדמת של מזרח אירופה, מרכז אסיה, הודו וסין.
סוף העידן הרדהני
נפילת שושלת טאנג בסין ב-908, ונפילת כגן הכוזרי כשישים שנה אחר כך, הובילו לתוהו ובוהו ברחבי אירו-אסיה, הקווקז, וסין. דרכי המסחר נהפכו לא יציבות ולא בטוחות. מצב זה הועצם עקב פלישות של שבטים טורקמנים לפרס ולמזרח התיכון. גם דרך המשי קרסה לכמה מאות שנים.
במקביל, הקיטוע וההתפצלות של עולם האסלאם ושל העמים הנוצריים למדינות קטנות יותר פתחה בפני סוחרים לא-יהודיים הזדמנויות להיכנס לשוק זה. באותה עת החל להתפתח המרקנטיליזם בערי המדינה באיטליה, במיוחד בג'נובה, בוונציה, בפיזה ובאמאלפי, והאירופים החלו לראות ברדהנים גורם תחרותי לא רצוי.
כלכלת אירופה הושפעה עד הייסוד מהיעלמם של הרדהנים. כך למשל, תבלינים רבים שבהם השתמשו בימי הביניים המוקדמים נעלמו לחלוטין מאירופה במאה ה-10. בעבר נהנו היהודים ממונופול על הסחר בתבלינים.
אנטונינה זליקוביץ'
אנטונינה ויקטורובנה מכינה-דומצ'בה-זליקוביץ' (ברוסית: Антонина Викторовна Махина-Думчева-Зеликович; נולדה ב-4 במרץ 1958 בריאזן שברוסיה) היא חותרת עבר רוסייה. בעלת 3 מדליות אולימפיות, פעמיים סגנית אלופה אולימפית (מוסקבה 1980 וסיאול 1988) ומדליית ארד (ברצלונה 1992).
שטוג סימן 3
שטורמגשיץ סימן 3 (Sturmgeschütz III, תותח סער סימן 3, ובקיצור: שטוג 3) היה כלי הרק"ם שיוצר במספרים הגדולים ביותר למען הורמאכט במשך מלחמת העולם השנייה (10,619 כלים נבנו במהלך המלחמה). ה"שטוג" היה שנבנה על בסיס שלדה של פאנצר סימן 3. למרות היותו תותח סער, הוא שימש במהלך המלחמה לרוב כמשחית טנקים.
פיתוח
הצורך בכלי דוגמת ה"שטוג" עלה כבר במלחמת העולם הראשונה, כאשר במהלך הסתערויות חיל רגלים התגלה שלא הייתה לו יכולת לתקוף ביצורים. התותחים של אותם ימים היו מיושנים וכבדים ולא הצליחו להדביק את הקצב בו התקדמו חיילי הרגלים.
ב-1935 הציע הגנרל הגרמני אריך פון מאנשטיין ללודוויג בק ליצור "חיל תותחנים מסתער" על מנת לסייע לחיל הרגלים. ב-15 ביוני 1936 הוטל על דיימלר בנץ AG להכין רק"ם בעל תותח 75 מ"מ קצר קנה. הרכב יוצר ונעשה בו שימוש בשלדה של פאנצר סימן 3. לא היה ידוע בתחילה לאיזה חיל בוורמאכט יסופח כלי הרכב החדש. התברר כי לחיל השריון, שהוא החיל הטבעי לקבל רכב זה, היו קשיים תקציביים לקבל גדודי שטוגים ולכן השטוג הופנה לחיל התותחנים.
השטוגים שירתו בגדודים, שם קיימו את התפקיד הנועד להם כ"חיל תותחנים מסתער". מאוחר יותר הושם דגש על לחימה נגד שריון שהגרמנים נתקלו בה והשטוג שימש גם כמשחית טנקים. שטוג סימן 4 (StuG IV) נכנס לייצור בסוף 1943 תחילת 1944. ההבדל בינו לבין השטוג סימן 3 הוא השימוש בשילדת פאנצר סימן 4 במקום פאנצר סימן 3.
שירות מבצעי
השטוג סימן 3 היה מוצלח ושימש בכל החזיתות במלחמה בהצלחה כתותח סער וגם כמשחית טנקים. על אף שהשטוגים לא זכו לתהילה כמו הפאנצר והפנתר הם השמידו יותר טנקים. בגלל שילדתו הקטנה, השטוג היה מטרה קשה לפגיעה. השטוגים נחשבו לעילית של חיל התותחנים הגרמני והיה להם שיא מרשים של הרס טנקים - 20,000 טנקים עד אביב 1944. ב-10 באפריל 1945, סמוך לתבוסת גרמניה הנאצית, נמצאו ברשות הגרמנים 1,053 שטוגים.
הצבא הפיני קיבל מגרמניה 59 שטוגים בקיץ 1944 והשתמש בהם במלחמת ההמשך. שטוגים אלו השמידו 87 טנקים סובייטים כאשר רק 8 שטוגים הושמדו (חלקם בשל העובדה שצוותי הטנקים השמידו אותם כדי למנוע מהסובייטים לקחתם שלל). בסיום המלחמה, השטוגים הפכו לרק"ם העיקרי בצבא הפיני עד לשנות ה-60.
שטוגים הועברו גם לבעלות בריתה של גרמניה במהלך המלחמה: בולגריה, רומניה, הונגריה ואיטליה וגם לספרד שהייתה נייטרלית אך אהדה את הנאציזם. לאחר מלחמת העולם השנייה מכרו הסובייטים לסוריה שטוגים שנפלו לידיהם כשלל במלחמה. הם המשיכו לשרת בצבא הסורי לפחות עד מלחמת ששת הימים.
עדות למצב הטוב שבו נשמרו השטוגים ניתן לראות בסרט "החופשה של מיסטר בין" שם כלי השריון שדרס את אופניו של מר בין היה שטוג סימן 3.
סיפורו של המחלן
סיפורו של המחלן (באנגלית: The Pardoner's Tale) הוא הסיפור הארבעה-עשר בסיפורי קנטרברי, יצירתו של ג'פרי צ'וסר, המשורר האנגלי בן המאה ה-14. הדמות המגוללת סיפור זה היא מוכר כתבי מחילה (אינדולגנציות). (האינדולגנציות הן מסמכים משפטיים בנצרות הקתולית של ימי הביניים אותם יכול נוצרי מאמין לרכוש כעדות מול האל לפטירתו מעונש על חטא שכבר נסלח). ככזה, הוא אמון על סיפורים שנועדו להפחיד את קהל שומעיו מפני החטא והמוות וסיפורו אכן עוסק בנושאים אלה.
הסיפור עוסק בשלושה חברים, הוללים. הימים הם ימי מגפת "המוות השחור" באנגליה וכאשר הם שומעים קול הלוויה מבחוץ, הם נשבעים למגר את המוות. המוות מתואר כדמות אנושית, שיושב בצל עץ בצד הדרך. הם מתגרים במוות אך זה דווקא פונה אליהם בדברים. הוא מסכסך בין החברים כאשר הוא מראה להם אוצר של מטבעות זהב. החברים שוכחים את נדרם ולבסוף הם רוצחים איש את רעהו בשל תאוות בצע.
הסיפור עוקב אחר תימות אופייניות בדרשות של אנשי דת המזהירים את ציבור השומעים מפני החטא, ובמיוחד חטאים המכוונים כלפי דרכי ההתנהלות של העולם.
ג'יי קיי רולינג סיפרה (בצ'אט מ-30 ביולי 2007) ששאבה את הרעיון לסיפור "מעשה בשלושה אחים", המופיע בספרים "הארי פוטר ואוצרות המוות" ו"מעשיות בידל הפייטן", מ"סיפורו של המחלן".
סוזן בנט
סוזן בנט (באנגלית: Susan Bennett; נולדה ב-31 ביולי 1949) היא מדבבת אמריקאית ולשעבר זמרת הליווי של רוי אורביסון וברט בכרך. בקולה נעשה שימוש בתוכנת סירי.
ביוגרפיה
סוזן בנט נולדה בברלינגטון. בשנת 1967 היא התחילה ללמוד בקולג' ובשנת 1971 היא סיימה אוניברסיטת בראון בה התמחתה בלימודים קלאסיים והתכוונה להיות מורה.
לאחר הלימודים בנט השתתפה בכמה הצגות תיאטרון והייתה חברה בלהקת ג'אז.
בשנת 1974 היא הקליטה את קולה למערכת ממוחשת של בנק באטלנטה. בהמשך היא הקליטה עבור חברת תעופה דלתא איירליינס, תוכנות למידה ממוחשבת, חברות טלפון ומערכות GPS. בנט הוקלטה למספר רב של פרסומות. בנוסף לכך היא דיבבה בכ-10 סרטים. בשנת 1993 היא הייתה מפיקה של כמה פרקים בסדרת טלוויזיה Crossfire.
בשנת 2005 בנט הוקלטה על ידי חברת ScanSoft לצורכי פרויקט הקמת בסיס נתונים לניתוח דיבור. הקלטות קול אלו של בנט נוצלו עבור סירי על ידי חברת אפל בשנים 2011–2013. אפל אף פעם לא הצהירה של מי הקול, אך ניתוח שבוצע על ידי מומחים הוכיח שקול של "סירי" זה קול של סוזן בנט.
בשנת 2021 סוזן בנט הוקלטה עבור חברת UserWay. באותה שנה היא הצטלמה בסרט תיעודי Beyond Sixty.
בשנת 2022 דיבבה את קולה של מרגו, מערכת הבינה המלאכותית המתקדמת של הבית בסרט האימה "Margaux" בבימויו של סטיבן סי. מילר.
חיים אישיים
בתקופת לימודיה באוניברסיטה היא הכירה את בעלה הראשון, שחקן ההוקי קרח קורט בנט. לאחר גירושים היא התחתנה בשנית עם מהנדס הקול והגיטריסט ריק הינקל. הזוג מתגורר באטלנטה, ג'ורג'יה.
זואופרקסיסקופ
זוּאוֹפְּרָקְסִיסְקוֹפּ (Zoopraxiscope) הוא מתקן מוקדם להצגת תמונות נעות. המכשיר פותח על ידי חלוץ הצילום אדוארד מויברידג' בשנת 1879, וניתן לראות בו את מקרן הסרטים הראשון. הזואופרקסיסקופ הורכב בבסיסו ממכשירים קיימים - סוגים של "צעצועים פילוסופיים" שהיו נפוצים מאז המחצית הראשונה של המאה ה-19 - בעיקרם הפנקיסטוסקופ ופנס קסם. פנס הקסם שולב עם מנגנון של שני דיסקים שנעו בכיוונים מנוגדים. דיסק אחד שקוף, עליו צוירו, ואחר-כך הודבקו, רצף תצלומי התנועה, ודיסק שני ממתכת, שחורץ בחריצים ששימשו לסירוגין כתריס שמעלים דימוי אחד וחושף את הבא אחריו. תנועת הדיסק המהירה יצרה אשליה נראית של תנועה, שהתבססה על חוסר יכולתה של העין האנושית לקלוט את הרגע המפריד את מקטעי התנועה המהירה של אובייקט, במידה שמקטעים אלו עוברים לפני העין במהירות העולה על 1/16 של השנייה. למכשיר שבנה קרא אדוארד מויברידג' תחילה זואוגירוסקופ (Zoogyroscope), אך מאוחר יותר שינה את השם לזואופרקסיסקופ. הזואופרקסיסקופ הקרין את דימויי שלבי התנועה רציפה בהקרנה שהגיע לגודל מלא של המצולמים. רצף הדימויים הסטטיים שלבי התנועה צוירו תחילה על גבי הדיסק כצלליות. סדרה מאוחרת יותר, שנוצרה בין השנים 1892-1894, השתמשה באיורי המתאר שהודפסו על גבי הדיסק באמצעות תהליכי צילום, ונצבעו ביד לאחר מכן. כמה מהדימויים המונפשים הללו מורכבים מאוד, ומראים מגוון שילובים של תנועות חייתיות ואנושיות.
מכשירו של מייברידג' היה, ככל הנראה, מקור השראה עבור תומאס אלווה אדיסון וויליאם קנדי דיקסון בפיתוח מכשיר הקינטוסקופ שלהם. דימויים מכל שבעים ואחד דיסקי הזואופרקסיסקופים ששרדו שועתקו לאחרונה בספר: (Eadweard Muybridge: The Kingston Museum Bequest (The Projection Box, 2004.
ביסנובאט R-40
R-40 (קוד נאט"ו: AA-6 אקריד) הוא טיל אוויר-אוויר ארוך טווח שפותח בברית המועצות בשנות השישים לחימוש מיירטים מגביהי טוס. זהו טיל גדול ממדים יחסית וארוך טווח.
פיתוח ודגמים
משרד התכנון ביסנובאט החל בפיתוח טיל אוויר-אוויר ארוך טווח בשנת 1962. טיל ה-R40 שפותח שולח עם מערכת המכ"ם "סמרץ'-A" של המיג 25. נבנו לטיל גרסאות מונחות מכ"ם חצי-אקטיבי (R-40R) ומונחות אינפרה אדום (R-40T).
לאחר עריקתו של טייס ה-PVO ויקטור בלנקו במיג 25 ליפן בשנת 1976, מונתה חברת וימפל לעדכן את תכנון הטיל כדי להופכו לעמיד יותר בפני אמצעי שיבוש ולשפר את הנחייתו ודיוקו. לדגמי הטיל המשופרים הוספה הסיומת D או D1.
ייצור הטיל הסתיים ב 1991, אך הטילים שנותרו שמישים עדיין מחמשים את מטוסי המיג 25 ו-31 בחבר המדינות.
הבחירות לכנסת השש עשרה
המנצחות הגדולות של הבחירות היו הליכוד, שזכתה ל-38 מנדטים, ומפלגת שינוי, שזינקה ל-15 מנדטים ונהפכה למפלגת לשון מאזניים של כל קואליציה. גם מפלגת האיחוד הלאומי זכתה להישגים נאים (7 מנדטים). המפסידות הגדולות של הבחירות היו מפלגת העבודה (ירדה מ-26 ל-19 מנדטים), ש"ס (ירדה מ-17 ל-11) ומרצ (ירדה מ-10 ל-6). הירידה הכללית בכוחן של מפלגות השמאל נבעה בעיקר מהלך הרוח הניצי בעקבות הפיגועים שביצעו הפלסטינים ומחוסר מוכנותן לבחירות שהוקדמו ב-9 חודשים.
האינתיפאדה השנייה
באופן עקרוני, אף על פי שאהוד ברק לא התמודד בבחירות אלו (ואף נמצא כמעט שנתיים מחוץ לפוליטיקה) ומפלגת העבודה טרחה רבות על מנת להעלים אותו מההיסטוריה שלה (כולל ביטול שינוי השם לישראל אחת), הציבור ראה בו ובמפלגתו את האחראים הישירים לפרוץ האינתיפאדה.
באופן כללי, בדומה לבחירות הקודמות, גם אם במינון נמוך יותר, גרמה האינתיפאדה ליצירת פער משמעותי בדעות הציבור, תוך שהציבור שבעבר זיהה את עצמו כשמאל מתון נסחף ימינה בצורה משמעותית והותיר למעשה חלל ריק בינו לבין השמאל הקיצוני שהקצין אף הוא. מצב זה פגע משמעותית בקהל היעד הפוטנציאלי של מפלגת העבודה, שמאז 1977 הפכה למפלגה שמסתמכת בעיקר על השמאל המתון.
המאבק על הנהגת העבודה
לאחר פרישתו של אהוד ברק בסוף פברואר 2001, הוקמה ממשלת אחדות לאומית עם הליכוד, בה ייצג שמעון פרס את העבודה כבכיר שריה. במקביל התמודד בן אליעזר מול מתן וילנאי על תפקיד שר הביטחון בממשלת האחדות (שמעון פרס מונה לשר החוץ). נקבעו פריימריז במפלגת העבודה ל-4 בספטמבר 2001. בפריימריז אלו זכה לכאורה אברהם בורג (יושב ראש הכנסת דאז), אולם ההפרש הקטן (1000 קולות בלבד לטובת בורג) הביא לטענות רבות על זיופים, במיוחד במגזר הדרוזי. לאחר שורה ארוכה של דיונים והאשמות לגבי אפליה עדתית של הדרוזים הוחלט על עריכת פריימריז חוזרים ב-51 קלפיות (רובן במגזר הדרוזי) ב-26 בדצמבר, בבחירות חוזרות אלו נרשמו אחוזי הצבעה נמוכים (שכל צד פירש כחיזוק לעמדתו) ובסופן זכה בן אליעזר בראשות המפלגה בפער קטן של 1900 קולות.
אף על פי שזכייתו של בן אליעזר בראשות המפלגה הבטיחה לכאורה את מועמדותו לראשות הממשלה מטעם העבודה, הרי שבפועל תהליך הבחירות הבעייתי גרם לרינונים רבים בנושא זה, גם חוסר ההתלהבות של הפלג היוני בעבודה ממדיניות בן אליעזר כשר ביטחון תרם לכך. לאחר שהטיח האשמות קשות על אפליה עדתית כלפיו מכיוון שהוא ספרדי נאלץ בן אליעזר להסכים להתמודדות נוספת. בזמן שחלף בין ההחלטה על הפריימריז הנוספים לבין הפריימריז עצמם שנקבעו ל-19 בנובמבר 2002 פרשה מפלגת העבודה מהממשלה, מה שהביא לשמועות כי הפרישה נובעת משיקולי פריימריז. בפריימריז עצמם זכה עמרם מצנע, עד אז ראש עיריית חיפה, בראשות המפלגה תוך שהוא זוכה ב-53% מהקולות וגובר בכך על בן אליעזר שזכה ב-38% ועל חיים רמון (שנתמך על ידי בורג) שזכה ב-7% בלבד.
הפריימריז האחרונים, בהם נבחר מנהיג מהקצה היוני של המפלגה, גרמו לטענות של האגף הניצי של המפלגה שטענו כי בחירה זו תהפוך את העבודה ל"מרצ ב'" ותרחיק מצביעים. לעומת זאת, האגף היוני קיבל בשמחה את הבחירה וטען כי האגף הניצי הופך את העבודה ל"ליכוד ב'" ויש ליצור בידול. האשמות אלו, כמו גם תהליכי הפריימריז הארוכים והתכופים (שלוו כאמור בהאשמות זיוף רבות) גרמו לפגיעה ממשית במעמד העבודה ואף לטענות כי העבודה מתפוררת אשר נשמעו מכל קצוות הקשת הפוליטית.
מכיוון שהבחירות הכלליות הוקדמו באופן מפתיע, לא הספיק מאבק הפריימריז לשכוך וגרם כנראה נזק נוסף למפלגה בבחירות.