cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בזיליקת הלנה הקדושה
המבנה
צורתה של הבזיליקה היא כשל צלב, והיא נחלקת לשלוש ספינות. בשנת 1910 קושט חלל המבנה בפרסקאות המציגים סצינות מחייהם של קדושים שונים ואת ניצחון הצלב, ובכיפה המרכזית מתואר יום הדין האחרון. גם כיפות המשנה המכסות על קפלות הצד מעוטרות בפרסקאות עשירים. 12 המזבחים בבזיליקה עשויים משיש צבעוני מעשה ידיו של פסל מקומי ב-1837, אשר גילף גם את פסל העץ של הלנה הקדושה. הפסל נישא בתהלוכת הפסטה המקומית, החלה ביום חגה של הקדושה, ביום ראשון ה-18 באוגוסט, או ביום ראשון שלאחריו אם הוא חל ביום אחר. עוד הוא נישא בתהלוכה המתקיימת ביום 3 במאי, והמנציחה את מציאת הצלב האמיתי על ידי הקדושה.
"הפעמון הגדול"
מגדל הפעמונים המערבי של הבזיליקה גדול מהמזרחי, וכיום קבוע בה הפעמון הגדול ביותר במלטה, אשר החליף שני פעמונים קודמים. הכספים הדרושים ליציקת הפעמון נאספו בתוך עשרה חודשים, והוא יוצר במילאנו ב-24 בספטמבר 1931. הוא הגיע לנמל הגדול במלטה ב-12 בינואר 1932, הועבר לבירקירקארה ונקבע במקומו סמוך לאחר מכן. קוטרו של הפעמון הוא 2.5 מטרים, גובהו כ-3.3 מטרים והוא שוקל כשמונה טונות.
פובאר (סדרת טלוויזיה)
עונה ראשונה
בהווה, לאחר משימה אחרונה מוצלחת, לוק מתכנן את מסיבת הפרישה שלו מה-CIA ונפרד מהצוות שלו. אך בארי, איש הקשר והמלווה שלו מהבולשת מספר לו שצריכים את עזרתו עבור משימה אחת אחרונה - סוכנת בשם "פנדה" נמצאת בשטח עוין וזהותה נחשפה ועל לוק להצילה. לוק מגלה שפנדה נמצאת בשטחו של בורו, שגדל וכעת ממלא את מקומו של אביו בניהול ארגון הטרור. לוק חוזר לזהות הסמויה שלו, חודר לשטחו של בורו ומגלה שפנדה היא בעצם אמה ברונר, בתו. בניסיון להבריח את אמה משטחו של בורו, זהותם של השניים מתגלית והם נחלצים בעור שיניהם בעזרת צוותו של לוק: בארי, רו ואלדון.
לאחר החילוץ, החבורה מגלה שבורו מנסה לשים ידו על חומר רדיואקטיבי במטרה לחמש נשק גרעיני בצורת מזוודה הקלה לנשיאה. החבורה מצליחה לעצור את בורו מלשים ידיו על החומר הרדיואקטיבי המועבר בעזרת רכבת מיוחדת. במקביל, דוט, ראש הצוות מצווה על לוק ואמה להיפגש אצל פסיכולוג היחידה במטרה לגשר על הכעסים ביניהם ולגרום להם לעבוד טוב ביחד. אל הצוות מצטרפת אנליסטית בשם טינה, שהושאלה מהסוכנות לביטחון לאומי ובארי מתאהב בה. לאחר שהצליחו לבלום את בורו באופן זמני, בורו מנסה לגלות את זהותם האמיתית של לוק ושל אמה ולהרוג אותם.
בזמן הזה, אף אחד מבני משפחת ברונר לא מודע לעבודתם הסודית של לוק ואמה: טלי, גרושתו של לוק החלה במערכת יחסים עם גבר בשם דוני, לאחר שלוק התגרש ממנה 15 שנה קודם לכן בגלל עבודתו הסודית. אמה יוצאת עם קרטר, שהוא גנן ילדים במקצועו. אחיה של אמה ובנם של לוק וטלי, אוסקר הוא מתכנת אפליקציות שנשוי לסנדי, לה בת בשם רומי שנוצרה בעקבות סטוץ חד פעמי. בזמן שהם בזהותם האזרחית, לוק מתפקד כמוכר ציוד ספורט ביחד עם בארי ואמה עובדת בארגוני צדקה שונים, כאשר רו ואלדון "עובדים" ביחד איתה.
במהלך נסיונות הצוות לעצור את בורו, בארי וטינה מסתננים למשחק פוקר מחתרתי ברוסיה והצוות מגלה דרכם שחפרפרת שתולה ב-CIA. בורו נפגש עם סוחר נשק רוסי המסכים למכור לו את זהותם של לוק ואמה בתמורה לנשק הגרעיני שארגונו של בורו מייצר.
במשימה האחרונה של הצוות, הם פולשים לבונקר תת קרקעי בו בורו מייצר את הנשק הגרעיני. במהלך המבצע, אלדן נפצע, אך רו מצילה את חיו ואמה ובורו נאלצים לשתף פעולה כדי לצאת מהבונקר לפני שהוא יתפוצץ. לוק עוזר לאמה לצאת מהבונקר, אך מחליט להשאיר את בורו מאחור, למרות שראה בו כבנו שלו. לוק יודע שבמידה ובורו יישאר בחיים, הוא יתנקם בו ובמשפחתו.
בסוף העונה הראשונה, טלי מנהלת רומן עם לוק, אך לוק נפרד ממנה במטרה לעזור לה להמשיך הלאה והיא מתארסת לדוני. קרטר נפרד מאמה בגלל שהוא מרגיש שהיא מתרחקת ממנו ואמה מתאהבת באלדון. ביום החתונה של טלי ודוני, בורו, המתגלה ששרד את הפיצוץ, חוטף את טלי בתור בת ערובה ושולח את אנשיו לירות בנוכחים בטקס החתונה. לוק, אמה, אלדון, רו ובארי חושפים את הכיסוי שלהם במטרה להגן על הנוכחים ונאלצים לברוח מהמקום ביחד עם משפחתם לאחר שזהותם נשרפה. במקביל, מתגלה לצופים שטינה היא בעצם החפרפרת שהושתלה ב-CIA.
העונה מסתיימת כשאמה ולוק הורגים את בורו. בסוף הפרק האחרון, טינה מספרת לצוות (שלא מודע לזהותה כחפרפרת) שזהותם נחשפה בקרב ארגוני הטרור. עם הגילוי, משפחת ברונר וחבריהם במנוסה, חוששים מהפושעים שירדפו אחריהם לאחר שזהותם נחשפה לכל.
הילדה דוליטל
הילדה דוליטל (באנגלית: Hilda Doolittle, ידועה גם בשם העט H.D.; 10 בספטמבר 1886 – 27 בספטמבר 1961) הייתה משוררת אמריקאית, מחברת רומנים וספרי זיכרונות. היא ידועה בהשתייכותה לזרם האוונגרד "אימג'יזם" של תחילת המאה ה-20 יחד עם משוררים כמו עזרא פאונד וריצ'רד אלדינגטון. המודל האימג'יסטי התבסס על ניבים וביטויים, ריתמיקה, בתיאורים פשוטים של הדברים עצמם, שפה חדה וחסכונית והחופש היצירתי בבחירת תמה ספרותית. כתביה המאוחרים של דוליטל התבססו על עקרונות אלה ושילבו אותם לכדי גרסה של מודרניזם המציבה במרכזה השקפת עולם נשית.
חייה
דוליטל נולדה בפנסילבניה, ארצות הברית. היא עברה ללונדון ב-1911 ושיריה הקנו לה תפקיד עיקרי בתנועת האימג'יזם שהחלה להתפתח באותה התקופה. דוליטל הכריזמטית אומצה על ידי המשורר המודרניסט עזרא פאונד שדאג לטפח את הקריירה שלה. בשנת 1916 וזו שאחריה הייתה הילדה דוליטל העורכת של מגזין Egoist ובמקביל שיריה פורסמו במגזינים "English Review"ו-" Transatlantic Review". במהלך מלחמת העולם הראשונה נהרג אחיה של דוליטל ונישואיה לריצ'רד אלדינגטון הסתיימו. לשני האירועים הללו הייתה השפעה ניכרת על כתיבתה בהמשך. דוליטל מצאה עניין רב בספרות יוון העתיקה ובמקרים רבים הייתה השירה שלה שאובה מהמיתולוגיה היוונית ומשירה קלאסית. כתיבתה ידועה כמאופיינת בתיאורים טבעיים של תחושות ונושאים, בהם נעשה לרוב שימוש על מנת להקצין רגש או תחושה מסוימת.
בשנות ה-30 היא התיידדה עם זיגמונד פרויד והפכה למטופלת שלו במטרה להבין ולהביע את הביסקסואליות שלה. דוליטל נישאה פעמיים, והייתה מעורבת בכמה מערכות יחסים לסביות. היא לא התנצלה או התביישה בזהות המינית שלה, ובשל כך הפכה לאייקון עבור התנועה למען זכויות להט"ב והתנועה הפמיניסטית כאשר השירים, המחזות והמאמרים שלה התגלו מחדש בשנות ה-80 ושנות ה-90 של המאה העשרים.
מכון שכטר למדעי היהדות
מכון שכטר למדעי היהדות הוא מכללה אקדמית ישראלית העוסקת בחקר מדעי היהדות ובלימוד והנחלת היהדות בגישה שוויונית ופלורליסטית, תוך הדגשת משמעותם ויישומם בחיים המודרניים. המוסד נוסד על ידי בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS) ומזוהה עם היהדות הקונסרבטיבית. הגישה האקדמית במכון שכטר משלבת דרכי לימוד מסורתיות עם גישות מחקר מודרניות. לצד הדיון ההיסטורי והטקסטואלי במקורות היהדות מתנהל שיח תרבותי ואקטואלי, המתמודד עם הדילמות המוסריות-חברתיות של החברה הישראלית בימינו. המכון שוכן בשכונת ניות בירושלים. המכון חבר באיגוד ההתחדשות היהודית "פנים".
היסטוריה של המכון
מכון שכטר נוסד בשנת 1984 בירושלים ביוזמת הנגיד פרופ' גרשון ד. כהן (1924–1991) וממשיכו הנגיד פרופ' איסמר (יצחק) שורש ושותפים מקרב מייסדי התנועה המסורתית בישראל. המייסדים הגדירו את מטרת המכון כלאפשר לאזרחי מדינת ישראל ללמוד יהדות במסגרת אקדמית מקרבת, המכבדת את הדרכים השונות ביהדות המודרנית ומתבססת על עמדה רוחנית של "כלל ישראל" באמצעות הפגשת לומדים מרחבי מדינת ישראל והתפוצות וממגוון רחב של ביוגרפיות יהודיות (בעיקר). המכון נקרא על שם הרב ד"ר שניאור זלמן שכטר, חוקר ומחנך אשר נחשב לאחד מגדולי ההוגים של היהדות הקונסרבטיבית. תחילה נפתחה התוכנית ללימודים לקראת תואר שני, כשלוחה של בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS) אשר העניקה תואר אקדמי אמריקאי.
בשנת 2005 קיבל המכון הכרה מהמועצה להשכלה גבוהה לפעול כמוסד אקדמי ישראלי שמוסמך להעניק תואר שני M.A. במדעי היהדות.
באביב 2012 הושלמה בנייתו של הקמפוס החדש של המכון שנמצא בצמוד לבניין הישן, בתכנון האדריכלית עדה כרמי מלמד, כלת פרס ישראל לאדריכלות לשנת תשס"ז. במקביל הושלמה בנייתו של מרכז "נווה שכטר – מרכז לגסי הריטג' לתרבות יהודית" בשכונת נווה צדק בתל אביב יפו. במרכז מתקיימת פעילות של לימוד וחוויה יהודית בבית מדרש, בסדנאות ובסדרות, מופעי מוזיקה וכיתות אומן, תערוכות, חוגים למשפחה וסיורים. נוסף על כך, במקום נערכת פעילות קהילתית של חגיגה וציון מועדים בסדר הזמנים העברי.
נכון לשנת 2021 לומדים במכון כ־400 סטודנטים ועד כה השלימו את לימודיהם יותר מ־1,900 בוגרים, רובם אנשי חינוך מתחומי החינוך הפורמלי והבלתי פורמלי.
תוכניות לימוד לתואר שני
מכון שכטר מציע תוכנית רב־תחומית לתואר שני במדעי היהדות הכוללת: מקרא, תלמוד והלכה, מדרש ואגדה, מחשבת ישראל, תולדות עם ישראל, לימודי ירושלים וארץ ישראל, לימודי מגדר ופמיניזם, האמנויות ביהדות, יהדות ספרד וארצות האסלאם, לימודי ישראל ותולדות הציונות, ועוד.
המכון מציע כמה תוכניות מיוחדות:
הלימודים לתואר השני מרוכזים ביום בשבוע.
מכוני מחקר
במכון פועלים חמישה מכוני מחקר:
מפעל המדרש
במכון שכטר פועל מפעל המדרש, ששם לו למטרה להוציא לאור מהדורות מדעיות של מדרשי חז"ל שטרם זכו למהדורה כזו. במפעל זה לוקחים חלק כמה חוקרים העובדים על הכנת המהדורות, הפירושים והמבואות. רוב המהדורות של מפעל המדרש החלו את דרכן בעבודות דוקטורט של המהדירים, חלקן לפני כמה עשורים, ובשנים האחרונות מגיעות לידי גמר. עורכי הסדרה הם דוד גולינקין ושמא פרידמן.
עד עתה ראו אור המהדורות הבאות (בסוגריים שם המהדיר והשנה):
מהדורות אחרות שעתידות לראות אור בשנים הקרובות: מלבד המהדורות המדעיות המודפסות, מפעל המדרש מפרסם גם מהדורות סינופטיות של המדרשים שכבר ראו אור (וגם של אחדים שטרם יצאו). מהדורה סינופטית היא הצגת הטקסט של כל כתבי היד של החיבור באופן משווה, שורה תחת שורה, כדי לאפשר למעיין הבנה טובה יותר של נוסח החיבורים. המהדורות הסינופטיות זמינות באופן חופשי ב אתר האינטרנט של המפעל.
מלבד זאת, מוציא מפעל המדרש ספרות מחקרית בנושא מדרשי חז"ל. במסגרת זו ראו אור בינתיים שני ספרים:
עמותות חינוך
לצד מכון שכטר פועלות עוד שלוש עמותות העוסקות בקידום חינוך יהודי רב-גוני בארץ ובתפוצות ושמציעות מגוון תוכניות חינוכיות להעשרה יהודית:
מפעלים נוספים
למכון שכטר עוד כמה מפעלים:
סגל המכון
על הסגל הקבוע של המכון נמנים כ־25 אנשי אקדמיה וחוקרים בתחומי ההלכה, מחשבת ישראל, המקרא, לימודי ארץ ישראל ועוד. ישנם עוד כ־40 מרצים מן החוץ.
בראש המכון עומד פרופ' ארי אקרמן, שהחליף ב-2022 את פרופ' דורון בר, גאוגרף היסטורי ומרצה בכיר ללימודי ארץ ישראל, שהחליף בסתיו 2015 את פרופ' דוד גולינקין שממשיך לשמש כמרצה לתלמוד והלכה במכון.
החל משנת הלימודים תשע"ט הדקנית היא ד"ר תמר קדרי. קודמיה בתפקיד: פרופ' ארי אקרמן (תשע"ו–תשע"ח), פרופ' דורון בר (תשע"ג–תשע"ה), פרופ' רינה לוין מלמד.
הסכם לונדון (פרס-חוסיין)
הסכם לונדון נחתם ב-11 באפריל 1987 בין שר החוץ הישראלי שמעון פרס לבין חוסיין מלך ירדן, במהלך פגישה חשאית בין השניים בביתו של ידידם המשותף לורד מישקון בלונדון. בפגישה נכחו גם ראש הממשלה הירדני, זייד אל-ריפאעי, ומנכ"ל משרד החוץ יוסי ביילין.
ההסכם, אשר נחתם בחשאי ונוסח כהבנה הכפופה לאישור שתי הממשלות, התווה מסגרת לוועידה בינלאומית בחסות האו"ם למציאת פתרון לסכסוך הישראלי-ערבי ולסוגיה הפלסטינית באמצעות ועדות בילטרליות, שבאחת מהן תדון ישראל מול נציגות ירדנית-פלסטינית.
ההסכם נועד לקדם את "האופציה הירדנית", כלומר את הרעיון שלפיו ממלכת ירדן תחזור לשלוט באוכלוסייה הפלסטינית בשטחים במתכונת כלשהי, ובמקביל תחתום על חוזה שלום עם ישראל. סוכם כי העניין הפלסטיני ייוצג במסגרת המשלחת הירדנית לוועידה הבינלאומית, וכי נציגי אש"ף לא ישתתפו בוועידה. פרס, אשר יזם את הפגישה עם חוסיין, קיבל את אישורו של ראש הממשלה יצחק שמיר להוציאה אל הפועל, אך לא למטרת חתימת הסכם. שמיר הסתייג מן ממסירת שטחי איו"ש לירדנים.
עם שובו לארץ, עדכן פרס את ראש הממשלה שמיר בדבר ההסכם אולם סירב, לפי עדותו של פרס, להעביר לראש הממשלה עותק של ההסכם "מחשש להדלפות". שמיר טען כי ההסכם נחתם בחוסר סמכות, ללא אישור הממשלה, ועל דעתו של שר החוץ פרס בלבד. בעוד פרס קידם את ההסכם ופנה לאמריקנים על מנת שיציגו אותו כיוזמתם, כפי שסיכם עם חוסיין, שמיר, שלא נתן אישור למהלך מלכחתחילה, מנע אותו. הוא שלח את איש אמונו משה ארנס לארצות הברית להיפגש עם מזכיר המדינה ג'ורג' שולץ, על מנת להבהיר לו כי ישראל רואה בניסיונה של ארצות הברית ליזום ועידת שלום ניסיון פסול להתערבות בענייניה הפנימיים. הממשל האמריקאי העדיף שלא לקדם את היוזמה. ההסכם הוצג בפני הקבינט במאי, שדחה אותו. פרס עוד ניסה לקדם את "האופציה הירדנית", אולם המלך חוסיין, מאוכזב מגוויעתו של ההסכם ומן הפגיעה במעמדו, נסוג מתמיכתו בה. בדצמבר 1987 פרצה האינתיפאדה הראשונה, וביולי 1988 הודיע חוסיין כי ירדן מוותרת על כל תביעה ריבונית בגדה המערבית.
למרות נצחון הליכוד בבחירות, העדיף שמיר לכונן ממשלת אחדות לאומית עם מפלגת העבודה שבראשה פרס, על פני ממשלה צרה עם המפד"ל והחרדים. הסכם לונדון סימן את לב המחלוקת בין המנהיגים.. שמיר התמיד בהתנגדותו הנחרצת לכינוסה של ועידה בינלאומית. בשנת 1990, עקב כישלונו של פרס להפיל את הממשלה, בה הוא כיהן, ולהקים במקומה ממשלת שמאל וחרדים צרה, במה שכונה לימים "התרגיל המסריח", הקים שמיר ממשלת ימין צרה יחד עם החרדים. ממשל בוש הוסיף ללחוץ על שמיר להסכים לכינוס ועידה בינלאומית לשלום, ובסופו של דבר הסכים שמיר לכינוסה של ועידת מדריד באוקטובר 1991. זאת בתנאי שהוועידה תהיה טקסית, וכי המשא ומתן שיתקיים בעקבותיה יהיה עם כל מדינה ערבית בנפרד, ולא במסגרת הוועידה. ועידת מדריד אימצה את העיקרון שהותווה בהסכם לונדון שעל-פיו הפלסטינים ייוצגו במסגרת משלחת ירדנית-פלסטינית משותפת, וכי אנשי אש"ף לא ייכללו בה.
גייגר
גייגר (Geiger) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו כנר.
אנגרבודה
אנגרבודה (בנורדית עתיקה: Angrboða, פירוש השם הוא "מבשרת הנזק"), היא ענקית במיתולוגיה הנורדית. היא מוזכרת בשירים הנורדיים כאימו של פנריר, אשר אביו הוא לוקי. כמו כן, היא גם אמם של אחיו של פנריר, יורמנגנד הנחש הענק והל מלכת העולם התחתון (אשר גם הם צאצאיו של לוקי).
אימת-חג
חוקרי הקולנוע כריס ונדר קיי וקתלין פרננדז-ונדר קיי חקרו את תת-הז'אנר ופרסמו אודותיו מחקר. אחת מסדרות סרטי האימה הרווחיות ביותר בכל הזמנים היא ליל המסכות, שסרטיה מבוססים על החג הקלטי-גאלי ליל כל הקדושים. סרטים בסדרה כמו "ליל המסכות" (1978), "ליל המסכות 2" (1981), "ליל המסכות 3: עונת המכשפה" (1982), "ליל המסכות 4: שובו של מייקל מאיירס" (1988) ו"ליל המסכות 5: הנקמה של מייקל מאיירס" (1989), מבוססים על ליל כל הקדושים והאווירה בהם היא של החג. כמו כן, ישנו הסרט "בלאדי ולנטיין" (1981), בו נרצחים האנשים בצורה כזו שתואמת את יום ולנטיין.
רשימת סרטים
להלן רשימה של סרטי אימת חגים, אשר מבוססים או קורים בעת החגים השונים.
SRY
Sex-determining Region Y) SRY) הוא האזור בכרומוזום Y שקובע את מין העובר.
SRY הוא גן חסר אינטרונים המקודד לגורם שעתוק מקבוצת HMG. החלבון שנוצר ממנו נקרא testis determining factor) TDF) או חלבון SRY, והוא המתחיל את תהליך התמיינות תאים זכריים. מוטציות בגן זה יכולות לגרום לנקבות XY חסרות שחלות (תסמונת סוויר); טרנסלוקציה של חלק מכרומוזום Y הכולל את SRY יכול לגרום לתסמונת זכר XX.
רחוב בנק 40
רחוב בנק 40 (באנגלית: 40 Bank Street) הוא גורד שחקים המצוי ברציפי הרון באזור הדוקלנדס של רובע טאוור המלטס בלונדון שבאנגליה. גובהו של המבנה 153 מטרים, ובו 33 קומות. המבנה הושלם בשנת 2003 וכיום נמצא בשימוש משרד עורכי הדין סקאדן, ארפס, סלייט, מיג'ר ופלום (Skadden, Arps, Slate, Meagher & Flom), אחד ממשרדי עורכי הדין הגדולים בעולם.
המבנה תוכנן על ידי משרדו של האדריכל הבריטי סזאר פלי.
קרחון אנדרו
קרחון אנדרו (באנגלית: Andrew Glacier) הוא קרחון הזורם לכיוון צפון מזרח לתוך מפרצון אוגנן שבמפרץ צ'ארקוט ממזרח לפסגות ובסטר בחצי האי טריטנטי שבצפון ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
גובהו של הקרחון 442 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה
הקרחון מופה לראשונה בשנת 1948 על ידי הסקר הבריטי האנטארקטי. הקרחון נקרא על שם דוקטור ג'יימס דארבי אנדרו (James. Darby. Andrew), ששימש כרופא עבור הסקר, בתחנת מפרץ התקווה בין השנים 1946–1947.
פרידריך ולר
פְרִידְרִיךְ וֵלֶר (בגרמנית: Friedrich Wöhler; 31 ביולי 1800 – 23 בספטמבר 1882) היה כימאי גרמני, מגדולי הכימאים של המאה ה-19. ולר מכונה "אבי הכימיה האורגנית" הוא ידוע בעיקר בשל הצלחתו בהפקת שתנן במעבדה, אך לזכותו נזקפות גם הצלחות בבידוד כמה יסודות.
נעורים והשכלה
ולר נולד באֶשֵרְסְהַיים (Eschersheim) שליד פרנקפורט. בשנת 1823 סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת היידלברג, אך בהשפעת לאופולד גמלין, שהיה אחד ממוריו, עבר לכימיה. גמלין אף ארגן לוולר השתלמות בנושא במעבדה של הכימאי הנודע ביותר בתקופה זו, השוודי יונס יעקב ברצליוס, בסטוקהולם. תקופה זו תוארה על ידי ולר עצמו בשנת 1875 בספר "Jugenderinnerungen eines Chemikers" ("זכרונות־נעורים של כימאי"). בין ברצליוס לבין ולר התפתחה ידידות עמוקה וגם כשחזר ולר לגרמניה ב-1825 המשיכו השניים בהתכתבות ביניהם עד למותו של ברצליוס. חליפת המכתבים בין השניים מהווה מקור חשוב להבנת התפתחות הכימיה במאה ה-19. ולר לימד כימיה מ-1825 ועד 1831 במכון הפוליטכני בברלין, ואחר־כך במכון הפוליטכני הגבוה בקאסל עד לשנת 1836. משנת 1836 ואילך היה ולר פרופסור מן המניין לכימיה באוניברסיטת גטינגן, שם התגורר עד מותו.
תרומות לכימיה האורגנית
בשנת 1828 חימם ולר במעבדתו אמוניום ציאנט, בהנחה שהחימום יגרום לפליטת ציאניד, אך התוצאה התגלתה כשונה מהמצופה, האמוניום ציאנט הפך לשתנן, בתהליך המכונה כיום "סינתזת ולר". בתקופה זו שלטה בכיפה התאוריה המכונה "ויטליזם", על פיה נדרש כוח מיוחד, "vis vitalis" (מלטינית "הכוח החיוני"), על מנת ליצור חומרים אורגניים (כדוגמת "הפרוטופלזמה") בגופם של בעלי חיים וצמחים. בכך שהצליח להפיק שתנן מחומרים אנאורגניים הפריך ולר תאוריה נפוצה זו, והפך לחלוץ בכימיה אורגנית. הסינתזה של השתנן הייתה חיונית לביוכימיה משום שהראתה כי ניתן להפיק מחומרים דוממים, במעבדה בתנאים מבוקרים, תרכובת שהיה ידוע כי רק אורגניזמים ביולוגיים יכלו לייצר. על תגלית זו, ששמה קץ לתאוריה מדעית ששורשיה במאה ה-17, כתב ולר לברצליוס כי היה עד ל"טרגדיה מדעית גדולה, רצח של השערה יפהפייה בידי עובדה מכוערת".
בהפקת השתנן התגלתה תופעה כימית חשובה נוספת. ולר הראה כי ניתן להפוך בחימום אמוניום ציאנט לשתנן, תהליך ששינה את הסדר הפנימי של האטומים בלבד מבלי שבתהליך נגרע או נוסף למשקל החומר. זו הייתה הדוגמה הראשונה ואחת הטובות לתופעת האיזומריה (שם שטבע ברצליוס). גם תגלית זו הרסה את ההשקפה הוותיקה כי לא ייתכן שוויון בהרכב של שני חומרים השונים זה מזה בתכונותיהם הפיזיות והכימיות. בשנה שבה הפיק שתנן, בהיותו בן 28, התמנה ולר לפרופסור.
שנתיים אחר־כך, ב-1830, פרסם ולר ביחד עם יוסטוס פון ליביג, את תוצאות מחקרם על חומצה ציאנית וחומצה ציאנורית ועל שתנן. ברצליוס, בדיווחו לאקדמיה השוודית המלכותית למדעים, תיאר מחקר זה כמחקר החשוב ביותר בתחומי הפיזיקה, הכימיה והמינרלוגיה שהודפס באותה שנה. תוצאות המחקר היו בלתי צפויות וסיפקו עדות נוספת לחיזוק השערת האיזומריה. ולר וליביג הפכו ידידים לכל ימי חייהם, וחלק מעבודת־חייו של ולר בתחום הכימיה נעשה תוך שיתוף הדוק עם ליביג. כך, למשל, ב-1832 גילו ולר וליביג את המבנה של החומצה הבנזואית.
בשנת 1834 פרסמו ולר וליביג מחקר על השמן המופק משקדים מרים. בניסיונותיהם הם הוכיחו כי קבוצה של אטומים של פחמן, מימן וחמצן יכולה להתנהג כמו יסוד, לתפוש מקום של יסוד, ויכולה להחליף יסודות בתרכובות כימיות. בתגליות אלה הונח היסוד לדוקטרינה של רדיקלים של תרכובת, דוקטרינה שהייתה לה השפעה עמוקה על התפתחות הכימיה. ב-1837 הפיקו ולר וליביג במשותף את הבנזאלדהיד. בהמשך גילה ולר את התרכובות הפנוליות כינון והידרוכינון.
תרומות לכימיה האנאורגנית
ולר פעל גם בתחומי הכימיה האנאורגנית. בין התגליות שגילה בתקופה שבה שהה בקאסל הייתה הדרך להפקת המתכת ניקל בצורה טהורה, ובעזרה משני ידידים הקים שם בית חרושת להפקת ניקל בשיטה זו.
מאז גילוי האשלגן על ידי האמפרי דייווי הייתה קיימת ההשערה כי התרכובת אלומינה, הבסיס לחרסית, מכילה מתכת בצירוף חמצן. דייווי, אורשטאט וברצליוס ניסו לבודד מתכת זו, אך כשלו. ולר עבד גם הוא על נושא זה ועל ידי חימום אלומיניום כלורי באשלגן הצליח לגלות את המתכת אלומיניום (1827). לוולר מיוחסים גם בידודם של היסודות איטריום (1828), בריליום (1828) וטיטניום, ואת התגלית כי צורן יכול להתגבש. ולר היה בין הראשונים להפיק את קרביד הסידן. והיה הראשון לגלות כי כמה אבני מטאוריטים מכילות חומר אורגני.
הוא בחן מספר מטאוריטים ובמשך שנים כתב את התמצית על ספרות המטאוריטים בשנתון "Jahresbericht der Chemie" (שנתון הכימיה). במשך השנים צבר ולר את האוסף הפרטי הטוב ביותר של אבני מטאוריטים. ולר והגאולוג הצרפתי שארל סנט-קלר דוויל (Charles Joseph Sainte-Claire Deville) גילו את התצורה הגבישית של בורון, ולר ובוף (Buff) גילו את תרכובות הצורן עם מימן ותחמוצת הצורן.
מורשתו וכתביו
לתגליות של ולר הייתה השפעה גדולה על ההיסטוריה של הכימיה. ולר חיבר כמה מספרי הלימוד בכימיה החשובים ביותר בדורו ואף השתתף בקביעות בכתיבת מאמרים לביטאונים מקצועיים. הביטאונים המקצועיים מכל שנה בין 1820 ל-1881 מכילים מאמרים שתרם. נאמר עליו כי "אמנם בגין שניים או שלושה ממחקריו הגיע לו הכבוד הרם ביותר שיכול מדען לקבל, אך מעבר לכך, סך כל עבודתו מדהים. אילולא נולד, חזות הכימיה הייתה שונה מאוד ממה שהיא כיום".
ספריו העיקריים:
פטרייה (פירושונים)
{{פירושונים|
אנני (סרט, 1982)
את התסריט לסרט כתב תומאס מיהאן, והוא עיבוד קולנועי של המחזמר "אנני" (1977), המבוסס על רצועת הקומיקס "אנני" (1924). הסרט כולל מוזיקה מאת צ'ארלס סטראוס, מילים של מרטין שרנין, וכן כוריאוגרפיה מאת ארלין פיליפס. זהו הסרט המוזיקלי היחיד שביים במאי הקולנוע האמריקאי ג'ון יוסטון. חלק מהשירים בסרט חופפים למחזמר הבימתי, בעוד ששירים מסויימים נוספו ואחרים ירדו.
בשנת 2014 יצאה גרסה מחודשת ועדכנית לסרט בכיכובם של ג'יימי פוקס (אוליבר וורבאקס), קוובנז'ניי ווליס (אנני) וקמרון דיאז (גברת האניגן).
תקציר העלילה
בשנת 1933, במהלך השפל הגדול, אנני (איילין קווין) מתגוררת בבית לילדות יתומות ברחוב הדסון שבעיר ניו יורק. בעוד חלק מהילדות האחרות יודעות בוודאות כי הן יתומות, אנני סבורה כי הוריה בחיים, ופשוט השאירו אותה שם. בית היתומות מנוהל על ידי גברת האניגן (קרול ברנט) - אלכוהוליסטית, אכזרית ורומנטיקנית חסרת תקנה, שכל הבנות פוחדות ממנה. אנני מנסה שוב ושוב לברוח מבית היתומות, וכן להסתיר בתוכו כלב רחוב שאימצה והעניקה לו את השם סנדי, אולם היא נתפסת שוב ושוב על ידי גברת האניגן.
יום אחד מגיעה לבית היתומות גברת גרייס פארל (אן רייקינג), מזכירתו של המיליארדר אוליבר ווארבאקס (אלברט פיני), שבחר לפתוח את אחוזתו ולארח בה במשך שבוע ילד יתום, וזאת על מנת לשפר את תדמיתו הציבורית. גרייס בוחרת עבורו באנני (ועקב כך - גם בסנדי), למורת רוחה של גברת האניגן. עם הגעתם לאחוזה, אנני, סנדי וגרייס זוכות לקבלת פנים מצד פונג'אב (ג'פרי הולדר), שומר הראש של ווארבאקס, ויתר עובדי משק הבית. במהלך שהותה באחוזה אנני מבלה בנעימים וכובשת את לבם של כל מי שהיא פוגשת - למעט ווארבאקס, שרצה לארח ילד יתום (ולא ילדה). בינתיים, גברת האניגן - שיכורה ומדוכאת - זוכה לביקור פתע מאחיה רוסטר האניגן (טים קארי) וחברתו לילי סנט ריג'ס (ברנדט פיטרס).
בסופו של דבר, אנני זוכה באמונו של ווארבאקס וכובשת את ליבו, לאחר שהכלב סנדי מציל את חייו מניסיון התנקשות. גרייס משכנעת את ווארבאקס לאמץ את אנני, והוא הולך לבית היתומים על מנת לחתום על מסמכי האימוץ. בתחילה, גברת האניגן לא משתפת איתו פועלת ומנסה לפתות אותו, אך בסופו של דבר חותמת על מסמכי האימוץ. ווארבאקס קונה תליון של טיפאני על מנת להעניק לאנני, אך בטרם הוא מספר לה כי בכוונתו לאמץ אותה היא אומרת לו שחלומה הוא למצוא את הוריה. ווארבאקס מחליט לעזור לה, ומציע פרס של 50,000 דולר למי שיסייע לו במציאת הוריה של אנני. מספר זוגות מגיעים לפתח ביתו של ווארבאקס, וטוענים כי הם הוריה של אנני, אולם היא מבינה כי הם נוכלים. ווארבאקס מנסה לשכנע אותה שלא לוותר.
בינתיים, גבר ואישה מגיעים לבית היתומות של גברת האניגן, וטוענים כי הם הוריה של אנני. גברת האניגן מגלה כי אלו הם רוסטר ולילי, הלבושים בתחפושת. השלושה זוממים להשתמש בתחפושת על מנת לגבות את הפרס הכספי, לקבל לידיהם את אנני, להטביע אותה ולהתחלק ביניהם בשלל. כשחברותיה של אנני בבית היתומות שומעות על כך, הן מתכננות לברוח ולהזהיר את אנני, אולם נתפסות ונכלאות על ידי גברת האניגן, רוסטר ולילי. בסופו של דבר, הילדות מצליחות לברוח ולהגיע לאחוזתו של ווארבאקס, אך הן מגיעות מאוחר מדי, לאחר שרוסטר ולילי כבר קיבלו לידיהם את אנני ואת הכסף.
היתומות מגלות לווארבאקס אודות המזימה, ונפתח מצוד אחר רוסטר ולילי. כשהמשטרה בעקבותיו, רוסטר חוטף את אנני, אך פונג'אב מציל אותה ממנו. לאחר שרוסטר ולילי נשלחים לכלא, אנני סוף סוף מגשימה את חלומה להיות חלק ממשפחה טובה. הסרט מסתיים במסיבה, בה לוקחים חלק אנני, ווארבאקס, גרייס, חברותיה היתומות של אנני ואפילו גברת האניגן, שמוצגת כעת כאישה משוקמת. כמו כן, מוצגת התפתחות במערכת היחסים שבין ווארבאקס לבין גרייס - השניים מתנשקים. הסרט מסתיים עם תצוגת זיקוקין די-נור המאייתים את השם "אנני".
הפקת הסרט
הסרט צולם במשך שישה שבועות באוניברסיטת מונמאות' שבניו ג'רזי, שבשטחה שתי אחוזות ששימשו לצילומים. אחת מהן נקראת "Shadow Lawn Mansion" ומוכרת גם בשם "Woodrow Wilson Hall", על שם הנשיא וילסון. גשר רכבת נטוש מעל נהר "פאסאייק" שבניוארק שימש מיקום לצילומים של אחד מרגעי השיא של הסרט.
ביקורות ותגובות
הסרט קיבל ביקורות מעורבות באופן כללי ולציון 50% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 24 ביקורות. למרות שהסרט הכניס 57 מיליון דולר ממכירת כרטיסים בקופות בארצות-הברית (ובכך הפך לסרט העשירי המכניס ביותר לשנת 1982 בארצות הברית), הסרט לא היה רווחי בעת שיצא לראשונה לאקרנים.
מוניקה לינקיטה
ביוגרפיה
לינקיטה נולדה ב-3 ביוני 1992 בגרגז'דאי. מאוחר יותר היא עברה לוילנה על מנת ללמוד באוניברסיטת וילנה, שם למדה בריאות הציבור, אך עזבה לאחר שלושה סמסטרים. ב-2014 החלה ללמוד משפטים באוניברסיטת וילנה, אך ב-2016 עזבה לטובת לימודי חינוך מוזיקלי במכון הבריטי והאירי למוזיקה מודרנית בלונדון.
קריירה
בשנת 2007, בגיל 15, התמודדה לינקיטה בבחירה הלאומית של ליטא לתחרות אירוויזיון הילדים 2007. מאוחר יותר היא חזרה לאירוויזיון ב-2010 כשהתחרתה ב-Eurovizija 2010 עם השיר "Give Away". היא העפילה מחצי הגמר הראשון וסיימה במקום העשירי בגמר. לאחר מכן, היא התמודדה ב-Eurovizija 2011 ו-2012, וסיימה במקומות הרביעי והשלישי בהתאמה בגמר עם השירים "Days Go By" ו-"Happy". היא המשיכה לנסות ולייצג את המדינה שנה מאוחר יותר, בעונה השנייה של Lietuvos Balsa, הגרסה הליטאית של The Voice.
לאחר שהגמר הלאומי של האירוביזיה בוטל לטובת-Eurovizijos Atranka 2013, המשיכה להשתתף, והתחרתה בשיר "Baby Boy". היא נאלצה לפרוש מהתחרות לאחר חצי הגמר השני עקב דלקת גרון. בשנה שלאחר מכן, היא התחרתה ב-Eurovizijos Atranka 2014 וסיימה במקום הרביעי. בשנה שלאחר מכן, היא התחרתה ב-Eurovizijos Atranka 2015 וזכתה בתחרות כצמד יחד עם ואידאס באומילה עם השיר "This Time". השניים ייצגו את ליטא באירוויזיון 2015 שהתקיים בווינה, אוסטריה, שם העפילו מחצי הגמר השני מהמקום השביעי, ובגמר סיימו במקום ה-18 עם 30 נקודות.
לאחר האירוויזיון, הוציאה לאור את הסינגל "Po dangum", שהגיעה לדרגת פלטינה בליטא. אלבום האולפן הראשון שלה Walk with Me יצא לאור ב-17 בספטמבר 2015, וגם הוא קיבל תעודת פלטינה. היא המשיכה וזכתה באלבום הטוב ביותר עבור Walk with Me, השיר הטוב ביותר עבור "Po dangum", וזמרת השנה במדינה בטקס פרסי ה-MAMA לשנת 2015, טקס פרסי המוזיקה הגדול ביותר בליטא. ב-2016 הייתה מועמדת בשנית לזמרת השנה במדינה.
הדיוויזיה הרב-לאומית צפון
הדיוויזיה הרב-לאומית צפון (בדנית: Multinational Division North) היא דיוויזיה משותפת של דנמרק, לטביה ואסטוניה. הדיוויזיה נכללת במסגרת הקורפוס הרב-לאומי צפון-מזרח של נאט"ו.
אורלוב
אוֹרְלוֹב (בכתב קירילי: Орлов) הוא שמה של משפחת אצולה רוסית, שהעמידה מתוכה מדינאים, דיפלומטים ומצביאים ידועי-שם. שמאל|ממוזער|250px|שלט האצולה של משפחת אורלוב הנציג הראשון של המשפחה היה ולריאן אורלוב שתפקד כראש אזור במחוז טבר של היום בשנת 1613. גריגורי אורלוב האב היה מושל נובגורוד ונפטר בשנת 1746. הוא היה האב של חמשת האחים אורלוב, שהבכיר ביניהם היה מאהבה של יקטרינה הגדולה ושני הזוטרים היו מפקדי צבא ידועים. הם למעשה העלו את המשפחה למעמד גבוהה באצולה רוסית. מאחר שאיש מן האחים לא השאיר אחריו בן זכר חוקי, עברו התואר וסמל האצולה של רוזני אורלוב ב-1856 לבני משפחת דווידוב (Давыдов), שארי-בשרם.
הדיוויזיה הרב-לאומית צפון
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-1 בינואר 2019 על בסיס הדיוויזיה הדנית, אשר כללה גם חיילים מלטביה ומאסטוניה. לדיוויזיה ישנם שני מטות, אחד באדז'י שבלטביה, והשני בקארופ שבדנמרק. הדיוויזיה כפופה אל הקורפוס הרב-לאומי צפון-מזרח של נאט"ו, ואמונה על הגנת מבואות הים הבלטי.
אורלוב
האחים אורלוב
שמאל|ממוזער|250px|פורטרט של איוואן אורלוב, מעשה ידי פיודור רוקוטוב שמאל|ממוזער|250px|הרוזן ולדימיר אורלוב, פרוטומת שיש מעשה ידי [[פדוט שובין]]
גריגורי גריגורייביץ' אורלוב
הרוזן גריגורי גריגורייביץ' אורלוב (1734–1783), הראשון שהעניק למשפחתו מקום של כבוד בדפי ההיסטוריה הרוסית. היה בין יוזמי הפיכה שלטונית שהביאה את יקטרינה הגדולה לשלטון.
אלכסיי גריגורייביץ אורלוב
הרוזן אלכסיי גריגורייביץ' אורלוב (1737–1808), אחיו של גריגורי, היה בנה המוכשר ביותר של משפחת אורלוב, והתפרסם גם על שום כוחו הפיסי וזריזותו. בהפיכת החצר של 1762 מילא תפקיד חשוב אף יותר משל אחיו גריגורי. ב-1770 מונה למפקד הצי שנשלח להילחם בטורקים; הוא הצית את מרד המניאטים, היוונים יושבי חצי האי מאני, נגד הטורקים, התקוממות שזכתה לשם מרד אורלוב, וניצח את הצי הטורקי העדיף בקרב צ'סמה. על הישגיו אלה קיבל ב-1774 את תואר הניצחון "צ'סמנסקי" ואת הפריבילגיה להוסיף את הסמלים הקיסריים לשלט האצולה שלו.
איוואן גריגורייביץ' אורלוב
הרוזן איוואן גריגורייביץ' אורלוב (1733–1791 היה בכור האחים אך הפחות מפורסם שבהם. לאחר מות אביהם ב-1746 נעשה הוא ראש המשפחה; כל האחים סרו למשמעתו וכיבדוהו. הוא ניהל אורח חיים צנוע, וניהל את אחוזות אורלוב. גם לאחר הפיכת החצר של 1762, כאשר האורלובים נעשו רוזנים וזכו בעושר עצום, סירב לקבל מינויים ותפקידים בשירות החצר, והמשיך לגור במוסקבה ובאחוזות המשפחה.
ולדימיר גריגורייביץ' אורלוב
הצעיר באחים היה הרוזן ולדימיר גריגורייביץ' (1743–1831). היה בן 19 בלבד כשאחיו הגדולים ממנו הגיעו לעמדות כוח, והם החליטו לשלוח אותו ללימודים באוניברסיטת לייפציג. אף שחינוכו היה מקוטע וחלקי, מינתה אותו הקיסרית - עם שובו לאחר ארבע שנים - לנשיא האקדמיה הרוסית למדעים. בורותו בשפה הלטינית הביאה אותו להוציא את לימודי שפה זו מהאקדמיה ולהחליפה בשפה הגרמנית, שבה שלט טוב למדי. היה פטרונם של מדענים גרמנים כמו פטר סימון פאלאס (Peter Simon Pallas), אשר את מחקריהם מימן מכיסו ואף הזמין רבים מהם לרוסיה. ב-1767 ליווה את יקתרינה במסעה לאורך הוולגה ותיעד אותו ביומן מסע. לאחר שאיבד אחיו את חינו בעיני הקיסרית, סולק ולדימיר ממשרתו ופרש לאחוזתו.
נולדו לו כמה בנות, שאחת מהן הייתה אשתו של פיוטר דוידוב, ובן – הרוזן גריגורי ולדימירוביץ' (1777 - 22 ביוני 1826) – שמת לפניו. כמותו, הקדיש גריגורי הצעיר את עצמו למדעים. בנובמבר 1799 הוא נישא לרוזנת אנה סלטיקובה, עזב את רוסיה וטייל בצרפת, איטליה ושווייץ. בעודו חי בפריז, תרגם אורלוב לצרפתית כמה ממשלי איוואן קרילוב. לאחר מות אשתו, שב הרוזן אורלוב לרוסיה. ספריו העיקריים הם Mémoirs historiques, politiques et littéraires sur le Royaume de Naples, שתורגם לגרמנית, אנגלית ואיטלקית ומקיף את תולדות איטליה מימי קדם ועד 1820; Histoire des Arts en Italie, ששניים מכרכיו עוסקים במוזיקה והאחרים בציור; Voyages dans une Partie de la France, ou Lettres descriptives et historiques, שראה אור בפריז ב-1824. מ-25 בינואר 1809 היה חבר כבוד באקדמיה הרוסית למדעים. כל שלושת בניו נולדו מחוץ לנישואים.
הנסיכים לבית אורלוב
שמאל|ממוזער|250px|במאה ה-19 נחשבו [[סוס מרוץ|סוסי המרוץ של אורלוב למהירים ביותר באירופה.]] שמאל|ממוזער|250px|פסל הנשר בגטצ'ינה (Га́тчина) מתייחס לשם המשפחה של האורלובים, שפירושו ברוסית "נשר".
אלכסיי פיודורוביץ' אורלוב
הנסיך אלכסיי פיודורוביץ' אורלוב (1787-1862), בנו הלא חוקי של הרוזן פיודור גריגורייביץ, נולד במוסקבה ב-8 באוקטובר (19 באוקטובר 1786 על פי הלוח הגרגוריאני), ונטל חלק בכל המלחמות הנפוליוניות מ-1805 עד כיבוש פריז בשנת 1814. היה אחד הצירים שחתם על הסכם פריז. באותה שנה הוענק לו תואר נסיך והוא מונה לנשיא המועצה המדינית וראש הממשלה.
ניקולאי אלכסייביץ' אורלוב
בנו היחיד של אלכסיי אורלוב, הנסיך ניקולאי אלכסייביץ' אורלוב (1827-1885) היה דיפלומט וסופר רוסי ידוע-שם. הוא החל את הקריירה שלו בצבא ונפצע קשה במלחמת קרים. בשל פציעתו עזב את הצבא והצטרף לשירות הדיפלומטי. הוא שימש כשגריר רוסיה בבריסל (1860-1870), פריז (1870-1882) וברלין (1882-1885). מאמריו הפובליציסטיים על עונשי גוף, שנתפרסמו ב"רוסקאיה סטארינה" ב-1881, תרמו תרומה חשובה לביטולם.
מיכאיל פיודורוביץ' אורלוב
אחיו של הנסיך אלכסיי אורלוב, מיכאיל פיודורוביץ' אורלוב (1788-1842), לקח חלק פעיל ביותר במלחמות הנפוליוניות, ועם שובו לרוסיה ב-1814 הוענקה לו דרגת גנרל-מאיור. בהיותו ידידו של אלכסנדר פושקין וליברל מושבע בעצמו, ריכז את כל מעייניו בהענקת אמנציפציה לאיכרים הצמיתים ובהקמת ממשל רפובליקני ברוסיה. מאז 1818 עמד בראש סניף קישינב של אגודת הדצמבריסטים. עם כישלון המרד הוא נאסר, אך שוחרר מיד בערבות הודות להתערבותו של אחיו. לאחר מכן השתקע במוסקבה ופרסם מחקר חלוצי על האשראי של המדינה.
צבי זוהר (חוקר יהדות)
צבי זוהר (נולד ב-23 ביוני 1949 בארצות הברית) הוא פרופסור אמריטוס בחוג למשפטים ובחוג למדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן. תחום המחקר המרכזי שלו הוא התפתחות ההלכה היהודית מבחינה היסטורית, סוציולוגית, אנתרופולוגית ודתית. מבחינה גאוגרפית, מחקרו עוסק רבות ביהדות צפון אפריקה.
ביוגרפיה
צבי זוהר נולד ב-1949 בארצות הברית. בשנת 1958 עלה לישראל. למד בתיכון ממלכתי דתי בתל אביב ולאחר מכן התגייס לשירות צבאי בחיל המודיעין. לאחר שחרורו מצה"ל פנה ללימודים ישיבתיים בישיבת מרכז הרב.
בשנת 1973, לאחר מלחמת יום כיפור ובעקבותיה, פנה זוהר ללימודים אקדמיים באוניברסיטת בן-גוריון. הוא השלים תואר ראשון בפילוסופיה כללית ובתולדות עם ישראל בהצטיינות בשנת 1978. לאחר מכן, למד לתואר שני ושלישי במכון ליהדות זמננו שבאוניברסיטה העברית בירושלים. את הדוקטורט שלו הוא השלים בשנת 1989.
במהלך לימודיו הפך לחבר ולעמית בכיר במכון שלום הרטמן.
בשנת 2000 הפך זוהר לחבר סגל באוניברסיטת בר-אילן והוא מלמד בחוג למשפטים ובחוג למדעי היהדות באוניברסיטה.
בשנת 2005 הופקד על הקתדרה על שם צ'נסי סטילמן ליצירה ההלכתית והערכית של חכמי ישראל בארצות האסלאם באוניברסיטת בר-אילן.
תפקידים ציבוריים
במסגרת תפקידיו, שימש זוהר כראש המרכז להלכה של מכון שלום הרטמן, ירושלים; חבר הוועד להוצאת כתבי הרב עוזיאל זצ"ל; חבר ועדת השופטים לפרס בן צבי 2008/תשס"ח וחבר ועדת ההיגוי למפעל מקורות תולדות החינוך.
מחקריו וספריו
מחקריו של זוהר נוגעים להתפתחות ההיסטורית של ההלכה בייחוד בצפון אפריקה. בתוך כך הוא עסק ביהודי סוריה ומצרים במאה העשרים, יהודי ארצות האסלאם ושאלת הזהות הלאומית, הלכה ומודרניזציה ביהדות ארצות האסלאם (המזרח-התיכון וצפון אפריקה), היסטוריה חברתית ותרבותית של יהודי המזרח בארץ-ישראל (משלהי התקופה העת'מאנית ועד להקמת מדינת ישראל), תולדות עם ישראל בזמננו, קהילות ישראל בזמננו, הסוציולוגיה של העם היהודי בזמננו, הלכה וחילון, הלכה ומציאות חברתית, גיור ועוד.
על מחקריו בתחום קיבל את פרס גאון לחקר מורשת יהדות צפון אפריקה בשנת 2006 ופרס ע"ש הנרי טולדנו לחקר יהדות צפון אפריקה (על עבודת המאסטר, בשנת 1982).
ליטורגיה
לִיטוּרְגִּיָה (מיוונית: λειτουργία, הלחם של Λαός (עָם) + ἔργο (עבודה, פולחן) כלומר פולחן ציבורי) היא מערכת טקסים המבוצעים באופן פולחני וקבוע על ידי קבוצה דתית מסוימת, על פי האמונות, המנהגים והמסורות שלה.
ליטורגיה כשירות ציבורי
המונח ליטורגיה שימש ביוון העתיקה ולאחר מכן באימפריה הרומית כשם לשירות ציבורי שהוקם על ידי הפוליס, כאשר האזרחים והתושבים האמידים, כחלק מגישת הארטה, מימנו בהתנדבות את הפוליס מרכושם הפרטי, וכך היה קשר ישיר בין המימון לבין כל סוג של הוצאה ציבורית, למשל הניהול והמימון של הגימנסיון. היו גם ליטורגיות משניות בהן סכום הכסף שהוצא היה נמוך כמו הסטיאסיס (ἑστίασις) - מימון ארוחת ערב ציבורית. מטבע הדברים חלק גדול מההוצאות הציבוריות היו קשורות לחגים דתיים, כלומר היו צמודות לתאריכים מסוימים בלוח השנה הליטורגי (ראו בהמשך). בשלב מאוחר יותר הליטורגיה הפכה מהתנדבותית בלבד לכזו שעל בעל ההון לבצע (בהתאם למידת עושרו בטאלנטים) אבל היוקרה הקשורה במתן הליטורגיה נשארה והסכומים נשארו נתונים לשיקול דעתו של התורם. היו גם כללים הקשורים למקסימום התרומה ולתכיפותה וכן לניסיונות התחמקות ממילוי החובה. סולון אסר על עבדות בשל חובות, ונקט באמצעים נוספים לעזור לאיכרים שלא הצליחו להתפרנס על ידי יצירת עבודות ציבוריות שמומנו על ידי בעלי האמצעים, המונח ליטורגיה הושלך באותה תקופה מהתרומה הכספית אל העבודות הציבוריות עצמן.
Vespertine
Vespertine (בוטניקה: שנפתח בערב; זואולוגיה: שפעיל בשעות הערב), שיצא לאור באוגוסט 2001, הוא אלבום מאת הזמרת, מוזיקאית וכותבת השירים האיסלנדית ביורק. באלבום זה יצרה ביורק עולם מופנם ושקט של ביטים קטנטנים ונושאים ליריים חלומיים ואישיים. על עטיפת האלבום מצולמת ביורק כשהיא לבושה בשמלת הברבור שגרמה למהומה בטקס פרסי האוסקר ב-2001.
ליטורגיה
ליטורגיה כשירות ציבורי
אחרי המלחמה הפלופונסית והמלחמה הקורינתית כאשר אתונה נזקקה לכסף רב למימון המלחמה, הליטורגיה הפכה מהתנדבותית לחובה והאופי הסמלי של הפונקציה הליטורגית נמוג לטובת ההיבט המעשי שלה. כאשר פריקלס ערך את הרפורמה שלו, נוסף מנהג שאדם יכול למלא משרה במקום לתת כסף.
Vespertine
האלבום הגיע בשיאו למקום ה-8 בטבלת האלבומים בבריטניה ולמקום ה-19 בטבלת הבילבורד בארצות הברית. וספרטיין היה מועמד לפרס האלבום האלטרנטיבי הטוב ביותר בטרס פרסי גראמי ב-2002. וספרטיין הוא האלבום עם קצב המכירות המהיר ביותר של ביורק ברחבי העולם, והוא מכר 2 מיליון עותקים ב-2001 בלבד. האלבום זכה גם להערכת המבקרים, וקיבל ביקורת של ארבעה וחצי כוכבים מתוך חמישה מהמגזין Allmusic וביקורת של ארבעה כוכבים מהמגזין רולינג סטון.
ליטורגיה
ליטורגיה כשירות ציבורי
באימפריה הרומית, נושאי תפקידים כדוגמת דיקוריון היו פטורים מליטורגיות, כלל זה הוחל גם על יהודים (הפטור הכללי קודקס תאודוסיאנוס 16:2:7 והפטור לנושאי משרות בקהילה היהודית ב-16:8:2 ו-16:8:4)
Vespertine
סינגלים
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Hidden Place", יצא לאור באוגוסט 2001. השיר הציג את האווירה של האלבום היטב, עם סאונד מינימלי ושירה שקטה ולוחשת. המילים מתארות את הרצון של ביורק לשמור את רגשותיה ואת מערכות היחסים שלה לעצמה. גרסת האלבום כוללת בית שאינו נשמע בגרסת הסינגל ובקליפ של השיר. "Hidden Place" הוא אחד מהסינגלים המסחריים הבודדים של ביורק שיצאו לאור בארצות הברית. בשיאו הגיע הסינגל למקום ה-21 בטבלאות הסינגלים בבריטניה ולמקום ה-16 בקנדה. הקליפ לשיר מציג נוזלים שונים זורמים לתוך ומחוץ לעיניה, אפה ופיה של ביורק. הקליפ נחל הצלחה גדולה בארצות הברית.
ליטורגיה
ליטורגיה במשמעות פולחן
המונח ליטורגיה (בלטינית גם servitium או ministerium) כמתאר את עבודת האלוהים שנעשית בציבור מופיע כבר בנוסח המקורי של הברית החדשה ביוונית, בפסוק 2 של פרק י"ג של מעשי השליחים ("ויהי בשרתם בשם יהוה ובצומם ויאמר רוח הקדש הבדילו לי את בר-נבא ואת-שאול למלאכה אשר קראתים לה") - המילה "בשרתם" היא תרגום של λειτουργούντων ביוונית קוינה.
המימוש הנפוץ ביותר של ליטורגיה היא התפילה שהיא תגובה לנשגבות (למשל על ידי הודיה, חרטה, בקשה או מתן שבחים לאל), פעילות ליטורגית יכולה להתקשר לשלבי מעבר בחיים כמו לידה, התבגרות וטקסי מעבר הקשורים בה, נישואין מוות וטקס הקבורה וכן אירועים הקשורים בחגים ובימי זיכרון של הקדושים ובכך היא מאפשרת כינון מערכת יחסים עם הישות האלוהית בה מאמין מבצע טקס הליטורגיה ובנוסף כינון יחסים עם שאר המשתתפים בטקס.
Vespertine
סינגלים
הסינגל השני מתוך האלבום הוא "Pagan Poetry", שיצא לאור בנובמבר 2001. הוא הגיע בשיאו למקום ה-38 בטבלאות הסינגלים בבריטניה ולמקום ה-12 בקנדה. הוא נכתב והופק על ידי ביורק. הקליפ לסינגל, בבימויו של ניק נייט, הוא על אישה שמכינה את עצמה לנישואים עם אהובה. היה זה גם אחד מהקליפים היותר שנויים במחלוקת של ביורק. הקליפ הציג את ביורק בשמלה שעוצבה על ידי אלכסנדר מקווין, שכיסתה רק את החלק התחתון של גופה. החלק העליון של השמלה נראה כמו פנינים שנתפרו על עורה של ביורק. הקליפ כלל גם תמונות קלוז אפ מאוד מטושטשות של יחסי מין, שצולמו בידי ביורק עצמה בפרטיות עם חברה מת'יו בארני, בעזרת מצלמה שניתנה לה על ידי נייט. הקליפ גם מראה תצוגה גרפית של פירסינג. הווידאו הוחרם על ידי MTV בארצות הברית. במרץ 2006, בגרסה הספרדית של המגזין רולינג סטון, השיר דורג במקום ה-38 ברשימת השירים הטובים ביותר בשנות האלפיים על ידי מומחי מוזיקה ספרדים.
ליטורגיה
ליטורגיה במשמעות פולחן
הנוצרים הראשונים השתמשו במונח ליטורגיה לתיאור כל טקס דתי הנעשה בפומבי, ובעיקר המיסה. הכנסייה האורתודוקסית משתמשת בשם הליטורגיה הקדושה או בקיצור ליטורגיה לטקס האוכריסטיה שבמהלכו בוצע הכומר את הלחם.
Vespertine
סינגלים
הסינגל השלישי והאחרון מתוך האלבום הוא "Cocoon", שיצא במרץ 2002. הוא נכתב על ידי ביורק ותומס קנאק. השיר הוא על ילדה שזוהרת מרוב אושר עקב רומן שסחף אותה בהפתעה, והוא כולל כמה סיטואציות מיניות מתוארות בתור מטפורות. הקליפ היה כמעט שנוי במחלוקת כמו הקליפ הקודם, של "Pagan Poetry". הקליפ מציג את ביורק עירומה למראית עין (למעשה היא לובשת חליפת גוף מאוד צמודה) כשחוט אדום יוצא מפטמותיה ובסופו של דבר מתפתח לפקעת סביבה. הסינגל הגיע בשיאו למקום ה-35 בטבלאות הסינגלים בבריטניה.
ליטורגיה
דודקאורטון
(ביוונית: Δωδεκάορτον) הוא מחזור 12 החגים בכנסייה האורתודוקסית. חג הפסחא, המציין את תחיית ישו הוא החג החשוב ביותר בכנסייה האורתודוקסית, נקרא גם "חג החגים" ומתחיל את מחזור החגים השנתי. מחזור החגים הליטורגי כולל 8 חגים לכבודו של ישו ו-4 חגים לכבודה של מריה, אם ישו.
Vespertine
רשימת השירים
כל השירים נכתבו על ידי ביורק, אלא אם מצוין אחרת.
ליטורגיה
דודקאורטון
בעיטורי כנסיות, הפנדנטיבות מעוטרות אף הן ב-12 איורים המייצגים את האירועים, לעיתים האיורים מתארים נושא שונה במקצת מאשר החג עצמו:
וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה
וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה (בגרמנית: Prinz Wilhelm zu Schaumburg-Lippe; 12 בדצמבר 1834 – 4 באפריל 1906), היה נסיך גרמני וגנרל חיל הפרשים בצבא האוסטרו-הונגרי.
ביוגרפיה
וילהלם נולד ב-12 בדצמבר 1834 בביקבורג שהשתייכה לנסיכות שאומבורג-ליפה, לגאורג וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ולאידה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתם של גאורג הראשון, נסיך ולדק ופירמונט ואוגוסטה, נסיכת שוורצבורג-זונדרסהאוזן. בין השנים 1854–1856 למד וילהלם באוניברסיטת בון, ובשנת 1859 הוא הצטרף לצבא האוסטרי. בשנת 1857 נתן לו אביו את טירת נאחוד, ובשנת 1861 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית.
ב-30 במאי 1862 התחתן וילהלם בדסאו עם בטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של פרידריך אוגוסט, נסיך אנהלט-דסאו ומריה לואיזה שרלוטה, נסיכת הסן-קאסל, ממנה נולדו לו 8 ילדים. בשנת 1866 השתתף וילהלם במלחמת אוסטריה–פרוסיה כקצין בצבא האוסטרי. הוא הועלה לדרגת מיור על ידי הקיסר פרנץ יוזף הראשון, וקיבל את עיטור צלב ההצטיינות הצבאי. בשנת 1867 מונה וילהלם כחבר תורשתי של בית הלורדים האוסטרי, ובשנת 1871 הוא רכש את מזלטש. בשנת 1875 הוא קיבל את עיטור מסדר כתר הברזל מדרגה ראשונה, ובשנת 1876 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. בשנת 1879 הוא הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט הדרגונים ה-14 (אלפרד הראשון, נסיך וינדיש-גראץ). בשנת 1885 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1890 הוא הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט. בשנת 1899 הוענק לו הצלב הגדול של מסדר לאופולד, ובשנת 1901 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
וילהלם התערב גם בפוליטיקה הבוהמית, וניסה להביא לידי פשרה בין הלאומנים הצ'כים לבין הפאן-גרמנים, ולשם כך הסתייע בקשריו עם הקיסר. וילהלם ניסה להביא ללגיטימיות של שתי הקבוצות האתניות, וקרא לזכויות שוות לשפות הגרמנית והצ'כית.
בשנת 1902 מתה אשתו בטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו, ובשנת 1904 מת בנו מקסימיליאן, נסיך שאומבורג-ליפה. ב-4 באפריל 1906 מתה כלתו לואיז, נסיכת דנמרק, וכמה שעות לאחר מכן מת אף וילהלם. ב-9 באפריל נערך טקס הלוויה צבאי, ובו השתתפו מלבד חתנו וילהלם השני, מלך וירטמברג אף פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה ופרדריק השמיני, מלך דנמרק.
אריח עם דיוקנאות יהודים
"אריח עם דמויות יהודים" הוא הדפס של דיוקנאות יהודים על גבי אריח שיצר יעקב איזנברג.
תיאור
בכתבה בעיתון "דואר היום" מתוארים דיוקנאות דומים של איזנברג המתוארים "[כ]מקוריים ביותר הם פרוטומיטי הפינם [הפנים] של ראשי־יהודים מזרחיים. ברק הזיגוג השחום עושה את הרושם באילו זהו העור של יהודי ארץ־ישראלי שחום מכוסה זעה של שמש ארצנו היוקדת".
בית ג'מאל
בית גִ'מָאל (בערבית: بيت جمال/الحكمه) הוא כפר ומנזר קתולי של המסדר הסלזיאני הנמצא בשיפולי הרי יהודה, סמוך לצידה הדרומי של העיר בית שמש.
המנזר נמצא על גבעה בגובה 370 מטר מעל פני הים ובמרחק של 35 קילומטר מזרחית לקו החוף. במתחם בית ג'מאל ישנם ארבעה מבנים מרכזיים: בית לנזירים הסליזיאניים המקדישים את עצמם לחינוך במקומות שבהם האוכלוסייה חלשה ונזקקת לעזרה, כנסיית סטפנוס הקדוש, מנזר לנשים של מסדר בית לחם של סן ברונו, ועל תל גמליאל שבדרום המתחם, נמצא המנזר לגברים של מסדר בית לחם של סן ברונו.
מידע כללי
פירוש השם בערבית הוא "בית היופי" והוא מיוחס לנוף היפה הנשקף מהמקום. לפי המסורת הנוצרית, המקום נקרא בעבר כפר גמלא (כפר גמליאל), על שם רבן גמליאל הזקן שהיה נשיא הסנהדרין במחצית ה-1 של המאה ה-1 לספירה, וע"פ המסורת הכנסייתית הנזכרת לראשונה על ידי פוטיוס מקונסטנטינופול (המאה ה-9), התנצר בחשאי ונקבר במקום שהיה אחוזתו, וכתובת מקומית מן המאה ה-5 "מתעדת" את קבורתו.
במבנה הכניסה למנזר הנשים בית לחם, נמכרים מוצרי המנזר (כלי קרמיקה, שמן זית, זיתים כבושים, דבש, נרות ועוד) בשתי חנויות קטנות. המנזר מוכר גם יינות של יקב כרמיזן. במנזר נערכים קונצרטים של מוזיקה קלאסית בשבתות. המקום משמש אתר תיירות ומשיכה למטיילים ישראלים רבים. בחצר המנזר פועלת תחנה מטאורולוגית קטנה שהוקמה ב-1919 ונחשבת לתחנה הוותיקה בארץ ישראל אשר פועלת ברצף עד היום .מול הכניסה למנזר במרחק של כ-400 מטרים, על "תל גמליאל", ניצב מבנה המשמש כמנזר לגברים השייכים למסדר בית לחם. במבנה זה גרים 6 נזירים (נכון ל-2021), העוסקים בחקלאות, בגידול גפנים (בעיקר קברנה סוביניון, שרדונה וריזלינג), במסיק זיתים, ובכבישת שמן זית וזיתים. חלק מעצי הזית השייכים למנזר הם בני מאות שנים. הגפנים משמשים לייצור יין ביקב כרמיזן, השייך למסדר הסלזיאני. חלק מאדמות המנזר הוחכרו לקיבוץ צרעה הסמוך.
התקופה העות'מאנית
בית ג'ימאל, כמו שאר ארץ ישראל, נכבש על ידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1517. על פי מרשמי המיסים משנת 1596 היה זה כפר בסנג'אק (מחוז) של עזה עם אוכלוסייה של 37 משקי בית, כולם מוסלמים. הם שילמו מס קבוע של 33.3% לשלטון העות'מאני על מוצרים חקלאיים, שכללו: חיטה, שעורה, עצי זית, עזים וכוורות דבורים, ובנוסף, שילמו מס להכנסות מזדמנות בסך של 3,500 אקצ'ה.
באחד ממסעותיו הרבים, ויקטור גרין ביקר במקום בשנת 1863, ודיווח כי התושבים סובלים מחום כבד ומתגוררים בבתים רעועים. בנוסף דיווח כי ישנה מגפה שהתפשטה והפילה חללים בבית ג'ימאל. רשימת כפרים עות'מאנית, בשנת 1870 לערך, הראתה כי בבית ג'מאל האוכלוסייה מנתה 21 אנשים, עם בסך הכל 8 בתים, אם כי מפקד האוכלוסין כלל גברים בלבד.
אדמות בית ג'מאל נרכשו בשנת 1869 על ידי אנטוניו בלוני, כומר איטלקי בפטריארכיה הלטינית שבירושלים ופרופסור לתאולוגיה בסמינר הלטיני שבבית ג'אלה שליד בית לחם, במימון ובסיוע של המרקיז הקתולי סקוטי לורד דה בוטה. בשנת 1878 יסד הכומר אנטוניו בלוני בית ספר חקלאי ופנימייה לבנים עניים ויתומים מהכפרים שבסביבה מתוך כוונה להקדיש את חייו וכוחו לטיפול ביתומים, תושבי המקום אף קראו לו "אבו אל-יתמה" (אבי היתומים). בשנת 1891 התמזגה הקהילה הקטנה של האב אנטוניו בלוני עם המסדר הסלזיאני אשר נוסד על ידי דון בוסקו הקדוש במאה ה-19, דון בוסקו הקדיש את חייו לחינוך ילדים ונערים ואף פיתח שיטת חינוך משלו אשר נקראת "השיטה המונעת" המבוססת על חכמה, אהבה ודת.
בשנת 1899 היו בבית היתומים בבית ג'מאל כ־30 יתומים, יחד עם נזירות ואחיות מהמסדר הסליזיאני של דון בוסקו הקדוש.
תקופת המנדט הבריטי
בשנת 1922 העניק חבר הלאומים לבריטניה מנדט על ארץ ישראל ובתוכה בית ג'מאל. במפקד שנערך בשנת 1922 על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בית ג'מאל מנתה 59 אנשים, מתוכם היו: 56 נוצרים, ושלושה מוסלמים, כאשר מתוך הנוצרים היו 29 קתולים רומאיים, 24 מלכיתים ו-2 מרונים.
עד מפקד האוכלוסין של 1931 האוכלוסייה עלתה ל-168; 78 נוצרים ו-90 מוסלמים, ובסך הכל 22 בתים.
בשנת 1932 נבנתה כנסיית סטפנוס על שרידי הכנסייה הביזנטית שנמצאו בחפירה ארכאולוגית במקום. בשנת 1945 האוכלוסייה של בית ג'מאל כללה בסה"כ כ-240; 120 מוסלמים ו-120 נוצרים. שטח האדמה היה 4,878 דונם, מתוכם 715 דונם יועדו למטעים וקרקע להשקיה, 2,899 לדגנים, ואילו 1,264 דונם סווגו כקרקע שאינה מעובדת.
לאחר 1948
באוקטובר 1948 במהלך מבצע ההר שבמלחמת העצמאות, נכבש בית ג'ימאל והכפרים שסביבו על ידי הגדוד החמישי בפיקודו של משה בן דרור (מוריס) כחלק מכיבוש נרחב של האזורים השולטים על הדרך לירושלים. בית ג'ימאל היה המקום שבו שכנה מפקדת כוחות המצריים באזור.
בעקבות מלחמת העצמאות, המצב הדמוגרפי באזור בית ג'ימאל השתנה, והיתומים והעניים שנהגו לפקוד את בית הספר החקלאי שבאזור חדלו מלהגיע. בעקבות כך בשנת 1957 פסק בית הספר החקלאי מלפעול ובמקומו הוקמה במקום ב־1958 פנימייה לילדים ממשפחות מעורבות ליהודים ונוצרים שהחזיק עד 1963. בשנת 1969 היה בית ג'ימאל בית ספר יסודי ופנימייה עם חטיבת ביניים לילדים מרקע סוציו אקונומי קשה מהגליל, מרמלה ומירושלים, פנימייה זו החזיקה מעמד עד 1981, משום שבשנה זו כבר היה לרוב הכפרים והערים סביב בית ספר מקומי מסודר, ובנוסף היה מחסור בכוח אדם בקרב האחים הסליזיאניים.
בשנת 1985 לאחר מפגש מקרי של הכומר המקומי עם נזירה בבית לחם החלו להגיע נזירות בית לחם של סן ברונו הקדוש מצרפת ומבלגיה ולהשתקע במנזר בבית ג'מאל, הגעתם נתמכה בידי האבות הסליזיאניים במקום ובסיוע של סגן ראש עיריית ירושלים, הפרופסור נתן אנדרה שוראקי, סופר ידוע שאף תרגם את התנ"ך, הברית החדשה והקוראן לצרפתית.
בשנת 1991, בעקבות מלחמת המפרץ, הועתק משכנה של שגרירות איטליה בישראל למשך כחודשיים לבית ג'מאל, בתום המלחמה ב-28 בפברואר חזרה שגרירות איטליה לתל אביב.
בשנת 2000 על הגבעה הגבוהה ביותר בבית ג'מאל, תל גמליאל, הצטרפו כ־8 נזירים מאותו מסדר של נזירות בית לחם של סן ברונו הקדוש אשר נמצאים במבנה סגור וללא כניסת מבקרים. הנזירים מתפרנסים מייצור סוגי קטורת שונים ונרות לכנסיות. נכון לשנת 2021 יש במנזר זה 6 נזירים בלבד.
סכסוך נדל"ני
הקרקע הסובבת את בית ג'מאל היא בבעלות המסדר הסליזיאני של דון בוסקו ובבעלות הכנסייה הקתולית. בשנת 2004 חברת "קדמת עדן" חתמה הסכם פיתוח עם המסדר על כ-1000 דונם המיועדים לבניית 4,300 יחידות דיור למגזר החרדי בבית שמש. חברת הפיתוח קדמת עדן לא קידמה את ההסכם ועל כן בשנת 2015 נחתם הסכם חכירה בין המסדר ובין חברת "אקה פיתוח ובנייה". העניין הובא לדיון בפני בית המשפט העליון. ובשנת 2018 קבע בית המשפט כי חברת קדמת עדן תזכה לפתח קרקע באזור בית שמש תמורת מאות מיליוני שקלים. לאחר פסק הדין, הגישה אקה ערעור אך בסופו של דבר ביוני 2021 משכה אותו בהמלצת השופטים. את המסדר ייצג בבית המשפט עו"ד דוד שמרון, ובמהלך המשפט הוגשו נגדו תלונות למשטרה ולבית המשפט על ידי חברת אקה בטענה כי הוא פועל לטובתה של חברת קדמת עדן בנוסף לעבודתו מול המסדר. שמרון הכחיש את הטענות נגדו ואמר כי זהו ניסיון להפעלת לחץ על בית המשפט.
כנסיית סטפנוס הקדוש
על פי המסורת הנוצרית, בשלושה בדצמבר בשנת 415 לספירה, חלם כומר ביזנטי בשם לוקיאנוס שהתגורר בכפר גמלא, כי עצמותיו של סטפנוס הקדוש נמצאות בבית ג'מאל. בדרך פלא לאחר חיפושים אכן נמצאו עצמות במקום ועל כן נבנתה בו כנסייה ביזנטית על שמו של סטפנוס.סטפנוס נחשב בדיעבד למרטיר הנוצרי הראשון משום שהוא היה הנוצרי הראשון שנסקל למוות על חומות ירושלים בגלל אמונתו. חשוב לציין כי סטפנוס חי כיהודי ואף היה תלמידו של רבן גמליאל הזקן, אולם בסוף ימיו השתייך לקבוצת המאמינים היהודים בישו כמשיח. הנוצרים מאמינים שרבן גמליאל הזקן תמך בסטפנוס במהלך המשפט שנערך לו כי האמין בדרכו ולכן איפשר את קבורת סטפנוס בנחלתו זו.
עם כיבוש ירושלים בידי הפרסים ב-614 נהרסה הכנסייה ביחד עם כנסיות נוספות בארץ ישראל וביניהן כנסיית הקבר וכנסיית הר הזיתים על ידי חוסרו השני מלך פרס.
בין השנים 1916 - 1922, בוצעו באתר חפירות ארכאולוגיות במהלכן התגלו בחצר בית בכפר בית ג'מאל שרידי הכנסייה הביזנטית מן המאה החמישית. בין הממצאים שנמצאו היו יסודות הכנסייה, שרידי פסיפס וכתובת ביוונית. כמו כן התגלתה בחפירות, מערה קטנה חצי אובלית ובה ארבעה קברים: קבר ראשון המיוחס לרבן גמליאל, קבר שני המיוחס לבנו אביבוס (חביב), קבר שלישי המיוחס לניקודמוס (נקדימון) וקבר רביעי אשר מיוחס לסטפנוס הקדוש. על פי הצלב המופיע במוזאיקה שברצפת הכנסייה שנחשפה, סביר מאוד שהמוזאיקה נוצרה לפני שנת 427, שהיא גם השנה שבה אסר הקיסר על ציור צלבים ברצפה או במקום שדורכים עליו.