cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לזר דה באיף
ביוגרפיה
בשנת 1529 נשלח על ידי המלך פרנסואה הראשון כשגריר בוונציה. שם נולד לו בן - ללא נישואים -ככל הנראה מקשר עם אישה ונציאנית, לימים המשורר ז'אן-אנטואן דה באיף, אותו אימץ וגידל. בתקופת שהותו בוונציה התכתב לזר דה באיף עם מלומדים הומניסטים כמו יאקופו סאדולטו, פייטרו במבו ז'רמן דה ברי וארסמוס מרוטרדם. התוודע גם לג'ירולמו אליאנדרו וללזרו בונאמיקו, למד עברית והכיר את הרב אליהו בחור לויטה. בשנת 1540 השתתף באיף בכינוס בהגנאו שניסה לשווא ליצור דו-שיח בין הקתוליים לפרוטסטנטים. בהמשך, כשגריר בגרמניה הוטל עליו על ידי המלך פרנסואה ליצור בריתות עם כמה מהנסיכים הגרמנים נגד הקיסר קרל החמישי אולם נכשל במשימתו. בשובו לצרפת ב-1532 פעל כיועץ משפטי בפרלמנט של פריז וכן כ- maître des requêtes של המלך, משפטן אחראי על פתרון פניות הציבור אל המלוכה. באותם ימים הקדיש מאמצים רבים בחינוך בנו, אנטואן, בין היתר בעזרת תלמידו, המלומד שארל אטיין ובעזרת המשורר פייר דה רונסאר שהיה חבר ללימודים וחונך של בנו.
בשנת 1540 היה לזר דה באיף אחראי (אב in commendam) על המנזר "נוטר דאם דה לה גרנטייר בלז ארבייה (les Herbiers), בחבל ואנדה, בארץ הלואר. בשנת 1543 התחלף בתפקיד עם בן דודו, פייר שאטנייה דה לה רושפוזה, ועבר להיות במקומו ראש המנזר Saint Sauveur (הגואל הקדוש) בשארו, מחוז ויאן (Charroux), כיום באקיטן החדשה.
בשנת 1536 תרגם לזר דה באיף מיוונית את האלקטרה מאת סופוקלס ואחר כך כתב גרסה מתורגמת של "הקובה" (הקאבי) מאת אוריפידס, תרגם מכתבי פלוטרכוס. באיף כתב שירים בצרפתית ובשפה הלטינית אלגנטית. לדברי ז'ואשן די בלה השפה הצרפתית התעשרה בזכותו בכמה מילים חשובות. קנה לעצמו שם כפילולוג וכהיסטוריון של המשפט.
זמן קצר אחרי מותו של המלך פרנסואה הראשון, נפטר גם דה באיף בפריז בשנת 1547. בנו המשורר כתב את האפיטף על מצבתו:
תרגומים
Tragedie de Sophocles intitulée Electra, contenant la vengeance de l'inhumaine et trespiteuse mort d'Agamemnon Roy de Mycene la grand, faicte par sa femme Clytemnestra et son adultere Egistus. Ladicte Tragedie traduicte du grec dudit Sophocles en rythme Francoyse, ligne pour ligne, et vers pour vers. Estienne Roffet, Paris 1537. La Tragedie d'Euripide, nommee Hecuba: traduict de Grec en rythme Francoise, dediee au Roy. Robert Estienne, Paris 1544.
קישורים חיצוניים
[וhttps://it.wikisource.org/wiki/Autore:Lazare_de_Baïf ויקיטקסט]
וילם ארונדאוס
וילם ארונדאוס (בהולנדית: Willem Arondeus; 22 באוגוסט 1894 – 1 ביולי 1943) הוא אמן וסופר הומוסקסואל הולנדי, שהצטרף לתנועת ההתנגדות האנטי נאצית במלחמת העולם השנייה, והוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם ב-19 ביוני 1986.
שנותיו הראשונות
וילם ארונדאוס נולד בנארדן, כבנו הצעיר של סוחר דלקים מאמסטרדם. הוריו היו הנדריק קורנליס ארונדאוס וקאתרינה ווילהלמינה דה וריס. הוא התחיל לעבוד כמאייר, מעצב כרזות ושטיחי קיר וצייר, למשל ציור קיר גדול על בניין עיריית רוטרדם. הוא העריץ את המעצב ההולנדי המבוגר ריצ'רד רולנד הולסט, והדבר מתבטא בעבודותיו. בחייו לא השיג הרבה תהילה וחי בדוחק. בסביבות שנת 1935, הוא ויתר על אמנות חזותית והפך סופר. את השירים והסיפורים שכתב בשנת 1920 לא פרסם, אבל בשנת 1938 הוא פרסם שני רומנים, "בית הינשופים" ו"בפרוח צנונית החורף", שניהם מאוירים עם עיצובים שנעשו על ידי ארונדאוס עצמו. ב-1939 יצאה לאור יצירתו הטובה ביותר, "מתת'יס מריס: הטרגדיה של חלום", ביוגרפיה של הצייר מתת'יס מריס (Matthijs Maris), שהיה אחיהם של האמנים ההולנדיים יעקב וילם מריס. שנתיים לאחר מכן הוציא את הספר "דמויות ובעיות בציור מונומנטלי בהולנד" גם הוא עם איורים מאת המחבר. בשלב זה היה ארונדאוס כבר מעורב בתנועת המחתרת ההולנדית.
במחתרת
באביב של שנת 1941, הוא החל בפעילות מחתרתית שבה הוא ניסה להסית את עמיתיו אמנים להתנגד לכיבוש הנאצי של הולנד. ארונדאוס הבין מוקדם מאחרים, שהדרישה הנאצית שכל היהודים להירשם אצל הרשויות המקומיות אין כוונתה, כפי שטענו הנאצים, למען ביטחונם, אלא כדי שאפשר יהיה לגרשם לווסטרבורק - מחנה הריכוז ומשם למחנות ההשמדה בפולין.
החלה התארגנות של מספר ארגוני מחתרת להשגת מסמכים מזויפים עבור יהודים והטמעתם באוכלוסייה הכללית. ארונדאוס היה חבר באחת מקבוצות אלו - Raad van Verzet (מועצת ההתנגדות) תוך זמן קצר, החלו הנאצים לפעול כדי לחשוף את המסמכים המזויפים על ידי השוואת השמות עם אלה במרשם האוכלוסין המקומי. כדי לעכב את הנאצים, ב-27 במרץ 1943, ארונדאוס הוביל קבוצה בפעולה חבלנית שפוצצה את בניין מרשם האוכלוסין באמסטרדם, בפעולה זו השתתפה גם המוזיקאית הלסבית ההולנדית פרידה בלינפנט. אלפי תיקים הושמדו, ועיכבו את הניסיון להשוות מסמכים לרישום. בתוך שבוע, ארונדאוס ושאר חברים מן הקבוצה נעצרו. הם הוצאו להורג בהארלם באותו חודש יולי. מילותיו האחרונות של ארונדאוס, שחי בגלוי כהומוסקסואל לפני המלחמה, לפני הוצאתו להורג, היו "ידע-נא העולם כי הומוסקסואלים אינם פחדנים."
הכרה והנצחה
בשנת 1945, לאחר שחרורה של הולנד, הוענקה למשפחתו מדליה על פעולותיו על ידי ממשלת הולנד.
בשנת 1984, הוענק לארונדאוס ולכל יתר חברי הקבוצה עיטור "צלב זיכרון ההתנגדות" (Verzetsherdenkingskruis) על ידי מלכת הולנד.
ב-19 ביוני 1986 הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם, ושמו הונצח על לוח הכבוד בחורשת חסידי אומות העולם.
סיזיפוס
סיזיפוס מוכר בעיקר מהמיתוס על העונש שקיבל לאחר מותו. נגזר עליו לגלגל סלע ענק במעלה הר רק כדי להגיע לפסגה ולצפות בו נופל חזרה למטה. עונשו של סיזיפוס הוא המקור לביטוי "עבודה סיזיפית", שמשמעותו עבודה מפרכת ואינסופית ללא תכלית.
משפחה
מסופר שבין סיזיפוס לאחיו, סלמוניאוס, שררה שנאה עזה. סיזיפוס הערמומי רצה להרוג את אחיו והלך לאורקל בדלפי כדי לטכס עצה. נאמר לו שעליו להביא ילד עם בתו של סלמוניאוס, טירו, ושילד זה עתיד להרוג את סבו. סיזיפוס פיתה את טירו והביא עמה ילד, אך טירו גילתה את תוכניתו של סיזיפוס והרגה את ילדה כדי להציל את אביה.
המחזה פילוקטטס מאת סופוקלס מציג גרסה של המיתוס בה סיזיפוס הוא אביו האמיתי של אודיסיאוס. סיזיפוס רצה להערים על אבטוליקוס הידוע כתחבולן בעצמו ופיתה את בתו אנתיקליאה שילדה את אודיסיאוס. אולם, גרסה זו של הסיפור מוכרת רק מהמחזה והגרסה המקובלת היא המופיעה באודיסיאה ובמיתוסים אחרים, שאנתיקליאה הרתה את אודיסיאוס לבעלה לארטס.
סכסוכו עם זאוס
סיזיפוס מתואר כמלך רע וערמומי. מסופר עליו שנהג לגרום למטיילים ואורחים שהגיעו לקורינתוס לטעות בדרכם ולהרוג אותם. בכך פגע בערך ה"קסניה" היווני שקובע שהכנסת אורחים היא ערך עליון. והחל את סכסוכו עם שליט האלים, זאוס, הידוע גם כמגנם של האורחים.
עונשו המפורסם של סיזיפוס בשאול ניתן לו על שחשף את מקומו של זאוס לאל הנהר אזופוס. זאוס חטף את בתו של אזופוס, אגינה. כאשר אזופוס הגיע בחיפושיו לקורינתוס, סיזיפוס גילה לו את מיקומה של בתו. בסופו של דבר, זאוס הצליח להבריח את אזופוס עם ברק והביא עם אגינה את בנם איאקוס.
התחמקויות מהמוות
בעקבות המקרה עם אזופוס אל הנהר, זאוס פנה לתנטוס וציווה עליו לכבול את סיזיפוס בשאול. סיזיפוס חשד כאשר הגיע אליו תנטוס ולא האל הרמס שתפקידו ללוות את המתים לשאול. על כן, הוא הערים על תנטוס וכבל אותו תחתיו. בעקבות כליאתו של תנטוס המוות הפסיק לפעול בעולם. לא היה ניתן להעלות עולות או לאכול בשר והזקנים והגוססים סבלו בלי שיגיע הקץ. המצב ליבה את חמתו של ארס, אל המלחמה, ששחרר לבסוף את תנטוס.
סיזיפוס הבין בשלב זה שייאלץ לחזור לשאול. הוא ביקש מאשתו מרופה שלא תשים על עיניו מטבעות כמנהג הקבורה ביוון. כך, בהגיעו לשאול עמד על נהר הסטיקס ולא יכול לשלם למשיט המעבורת כארון כדי לעבור את הנהר. האדס אל השאול (בגרסאות אחרות מדובר באשתו, פרספונה) אפשר לו לחזור לעולם החיים כדי לבקש מאשתו לבצע את הקבורה כראוי. על ידי תחבולה זו חזר סיזיפוס לעולם החיים ומת כעבור שנים בשיבה טובה.
עונשו של סיזיפוס
כעונש על תחבולותיו של סיזיפוס נגזר עליו לגלגל סלע ענק במעלה הר בשאול. זאוס גרם לכך שבכל פעם, כמעט לפני שסיזיפוס מגיע לפסגה, הסלע מתגלגל חזרה למטה ומצריך את סיזיפוס לחזור על הפעולה. סיזיפוס נידון לנצח למאמץ חסר תועלת וייאוש ללא סוף.
ישנו אזכור אחד בו סיזיפוס עצר ממלאכת עונשו. בספר העשירי של מטמורפוזות מאת אובידיוס מובא סיפורם של אורפאוס ואאורידיקה. אורפאוס ידוע כנגן שמצליח לשבות את כל שומעיו. בעת נגינתו להאדס בשאול ישנו תיאור כיצד כל הפעילות בשאול עצרה מלכת, שם מסופר כי אפילו סיזיפוס נח, נשען על הסלע והקשיב.
אזכורים בתרבות
טרגדיה יוונית עתיקה בשם "סיזיפוס", כנראה מאת קריטיאס, לא שרדה אלא בציטוט קטע חלקי.
בספרו של אלבר קאמי "המיתוס של סיזיפוס", תוהה הגיבור, מה המשמעות לחיים בעולם מודרני של אבסורד, שבו אין ערכים מוחלטים. שאלתו היא מה הטעם לבכר קיום כזה על פני התאבדות. הוא השווה את חייו של האדם המודרני לגורלו של סיזיפוס שנגזר עליו לגלגל במעלה ההר אבן כבדה מבלי שיצליח להשלים את משימתו לעולם. הוא כותב: "די במאבק אל הפסגה כשלעצמו, כדי למלא בשמחה את לב האדם. יש לחשוב על סיזיפוס שמח".
ריצ'רד רייט, קלידן להקת פינק פלויד, תרם לאלבום של הלהקה Ummagumma (בה כל חבר להקה מבצע יצירה שלו) יצירה אינסטרומנטלית משלו בשם "Sysyphus" (אף על פי שמאייתים את השם באנגלית כ-"Sisyphus") יצירת רוק מתקדם ואוונגרד בת 13 דקות המחולקות לארבעה חלקים. כל חלק מבוסס על חלק מסיפורו של סיזיפוס.
ימים של יין ושושנים
ימים של יין ושושנים (באנגלית: Days of Wine and Roses) הוא סרט דרמה אמריקאי בשחור-לבן משנת 1962 בבימויו של בלייק אדוארדס עם ג'ק למון ולי רמיק בתפקידים הראשיים.
התסריט של ג'.פ. מילר מבוסס על סרט טלוויזיה שלו בשם זה משנת 1958 עם קליף רוברטסון ופייפר לורי. העלילה היא על זוג נשוי המתמודד עם בעיית אלכוהוליזם קשה הפוגעת והורסת את חיי משפחתם.
שיר הנושא של הסרט בלחן של הנרי מנסיני ומילים של ג'וני מרסר זכה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר. השיר זכה לביצועים רבים כמו: אלה פיצג'רלד, אנדי ויליאמס, פרנק סינטרה, רוזמרי קלוני, ג'ולי אנדרוז, פגי לי, שירלי בייסי, פטי פייג', ברנדה לי, טוני בנט ועוד.
ג'ק למון היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, ולי רמיק הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר על העיצוב האמנותי ופרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
תקציר העלילה
ג'ו קליי (ג'ק למון) עובד במשרד יחסי ציבור בסן פרנסיסקו. הוא לא מרוצה מעבודתו ומרבה בשתיית אלכוהול. הוא מתחיל לחזר אחרי אחת המזכירות במשרד, קירסטן (קירסט) ארנסן (לי רמיק) שנענית לו לאחר כמה ניסיונות עקרים.
הוא לוקח אותה למסעדה. קירסט מתעבת שתיית אלכוהול, אך אוהבת שוקולד ולכן מזמין לה ג'ו ברנדי אלכסנדר, המשקה מוצא חן בעיניה וזו ההתחלה של האלכוהוליזם שלה.
הם נישאים ומבשרים זאת לאביה של קירסט (צ'ארלס ביקפורד) המתייחס לג'ו בחשדנות. נולדת להם בת, דבי, אך השתייה משפיעה על שניהם. ג'ו מתרשל בעבודתו ומועבר למשרה נחותה יותר ביוסטון. הוא נקרא לחזור בדחיפות לאחר שקירסט גרמה לשריפה בדירתם.
ג'ו מפוטר ועובר ממשרה למשרה. הם ממשיכים בשתייה עד שיום אחד מסתכל ג'ו במראה ונחרד ממראהו. הוא מחליט לעבור עם קירסט לאביה, לעבוד שם בחממת הפרחים שלו.
ג'ו וקירסט מתנזרים במשך חודשיים עד שיום אחד מחביא ג'ו בקבוקי אלכוהול בחממה ועל רגליו ומשדל את קירסט לשתות אותו. הם מתחילים לשתות ולהשתכר. תוך זמן קצר מתרוקנים הבקבוקים וג'ו הולך לחממה בגשם שוטף והורס את העציצים בניסיון למצוא את הבקבוקים שהחביא.
הוא מאושפז בסניטריום לגמילה מאלכוהוליזם וסובל מתסמונת גמילה מאלכוהול. במוסד הוא נפגש עם ג'ים הונגרפורד (ג'ק קלוגמן), אלכוהוליסט לשעבר ופעיל באלכוהוליסטים אנונימיים. הוא משכנע אותו לבוא למפגש עם האלכוהוליסטים, להציג את עצמו ולהודות שהוא אלכוהוליסט.
ג'ו מתנזר מיין, אבל קירסט לא רוצה להכיר בעצמה כאלכוהוליסטית ממשיכה לשתות ובורחת. ג'ו מאתר אותה במוטל, והיא משכנעת אותו לשתות אתה. תוך זמן קצר הוא משתכר, פורץ לחנות משקאות נעצר ונשלח שוב לסניטריום. ג'ים פוגש אותו שוב ומשכנע אותו להישאר פיכח גם אם הדבר דורש היפרדות מקירסט.
מיקלוש גפני
מיקלוש גפני (במקור ויינשטוק, בהונגרית: Gafni Miklós; טיסהצ'גה, 28 במאי 1923 – ניו יורק, 8 במרץ 1981) היה זמר אופרה (טנור) יהודי-הונגרי-אמריקאי בעל שם עולמי בשל קולו המיוחד והופעותיו ברחבי העולם.
ימים של יין ושושנים
תקציר העלילה
ג'ו משתקם מפסיק לשתות מוצא עבודה ומגדל את דבי. הוא משלים עם אביה של קירסט ומשלם לו על הנזק שגרם. האב מספר לג'ו שקירסט נעלמת לזמנים ארוכים ומסתובבת בברים עם כל מיני גברים. לבסוף קירסט מגיעה לדירתם, אבל אינה מוכנה להיענות לדרישת ג'ו להפסיק לשתות ומסרבת לראות את דבי. היא עוזבת את הדירה וג'ו עוקב אחריה מהחלון.
מיקלוש גפני
ביוגרפיה
מיקלוש ויינשטוק נולד במשפחה יהודית כבנם של אהרון ויינשטוק, חוכר טחנת קיטור וסוחר, ושל אילונה צובל. ביולי 1942 זכה בתחרות השירה של איגוד קבוצות הנוער (מתוך שישים משתתפים). החוקים היהודיים במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי עצרו את כישרונו המתפתח לכמה שנים. בדצמבר 1942 הוא הופיע בערב זולטאן קודאי בתיאטרון גולדמארק במסגרת פעילות האמנות של של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך שהייתה המסגרת היחידה אז להופעת אמנים יהודים ורק בפני קהל יהודי. בין היתר הופיע עם נגן הצילו בעל השם העולמי יאנוש סטארקר. במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ולאחר מכן גורש למחנה הריכוז מאוטהאוזן, שם שוחרר כמה שבועות לפני יום הולדתו ה-22. לאחר השואה לא נשאר לו איש, הוריו ואחיו נרצחו באושוויץ.
קריירה
בשנת 1945, המנצח האיטלקי סרג'יו פיילוני, שהיה המנהל המוזיקלי הראשי של בית האופרה של בודפשט באותה תקופה, נתן לו את ההזדמנות להופיע בבית האופרה, שם הופיע לראשונה באופרה "האדרת" ולאחר מכן בתפקיד אלפרד גרמונט בלה טרוויאטה של ורדי. לאחר מכן הייתה לו הזדמנות ללמוד ברומא מהמאסטרים הגדולים של אותה תקופה כמו ריקרדו סטראצ'ארי, אורליאנו פרטיל ובנימינו ג'ילי. קול הטנור החזק שלו הזכיר לרבים את קולו של ג'ילי. לאחר הופעתו בשגרירות האמריקנית ברומא, הוזמן לסדרת קונצרטים בארצות הברית. לאחר מכן כבר לא רצה לחזור להונגריה והתיישב בארצות הברית. ב-8 בפברואר 1947, נתן קונצרט בבית העירייה של ניו יורק, והעיתונים למחרת השוו אותו לאנריקו קרוזו.
בנובמבר 1949 נתן קונצרט בקרנגי הול, שם זכה שוב לביקורות נלהבות וביצע, בין היתר, את הכניסה של יאנצ'י מתוך "יאנוש ויטז" מאת פונגראץ קאצ'ו. באותה שנה צולם סרט קצר על חייו בשם "קול נולד" (A Voice Is Born), שזכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר. מתחילת דרכו ועד מותו השתתף ביותר מ-17 סיורים ברחבי העולם. הוא הופיע כמעט בכל בתי האופרה המפורסמים בעולם ונתן מאות קונצרטים סולו. הוא שר תפקידי טנור מובילים בלפחות שש עשרה אופרות. גפני ביצע את תפקידיו בתשע שפות.
מיקלוש גפני שתחילה שינה את שמו מוויינשטוק לווארי ולאחר מכן לשם העברי גפני, ביקר בהונגריה מספר פעמים בשנות ה-60. באפריל 1964 הוא שר את התפקיד הראשי באופרה שמשון ודלילה של קאמי סן-סנס בבית האופרה של בודפשט, אך הופיע גם בטוסקה ובליצנים. בדצמבר 1965 הוא שר שוב בבודפשט, הפעם בליצנים ובנשף המסכות, בשתי הפעמים מול אולמות מלאים. נראה היה שימשיך את קריירת השירה שלו בהונגריה, אבל בסופו של דבר חזר לאמריקה, שם ויתר על קריירת השירה והצטרף לעסק של מזון ארוז בשם "Michel's Magnifique".
תפקיד קולנוע
ב-1958 שיחק בסרט "כלוב הזהב", (The Golden Cage) שהציג את המרד ההונגרי של 1956 באמצעות סיפור אהבה. בסרט הוא גילם טנור צעיר שסירב להצטרף למפלגה הקומוניסטית ההונגרית, ואז עוזב את אהבתו הרקדנית, כדי להמשיך בקריירה עולמית. עם זאת, לאחר מרד 1956, הוא פוגש שוב את אהבתו בווינה. הוא ויאנינה סרוואש מגלמים את עצמם בסרט, שכולל גם קטעים דוקומנטריים מקוריים.
הנצחה
בהונגריה, בשנת 1997, הונצח מיקלוש גפני בטקס קדושי השואה בעיר הולדתו טיסאקסג, ובאותה תקופה הוצע גם להקים לכבודו חדר זיכרון בעיר. ככל שידוע לא הושגה התקדמות בעניין הזה, למרות שגפני הוא היליד המפורסם ביותר של העיר.
ראף ואלונה
ראף ואלונה (באיטלקית: Raffaele "Raf" Vallone ; 17 בפברואר 1916 – 31 באוקטובר 2002) היה כדורגלן ושחקן קולנוע איטלקי.
ביוגרפיה
ואלונה, בנו של עורך דין למד משפטים בטורינו ועבד במשרדו של אביו. הוא שיחק ככדורגלן מקצועי בסרייה א' במועדון הכדורגל טורינו וזכה עם קבוצתו בתחרות קופה איטליה ב-1935.
הוא התמנה לראש מדור התרבות בעיתון ל'אוניטה של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית וכן למבקר קולנוע בעיתון לה סטמפה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה חבר במחתרת הקומוניסטית האנטי פשיסטית.
עיט שמש
עיט שמש (שם מדעי: Aquila heliaca) הוא סוג של עיט גדול.
ראף ואלונה
ביוגרפיה
ב-1942 הופיע בתפקיד קטן בסרט אנו החיים לפי ספרה של איין ראנד. ב-1949 ליהק אותו הבמאי ג'וזפה דה סאנטיס לסרט הנאו-ריאליסטי האורז המר לצידם של סילבנה מנגנו וויטוריו גסמן. ואלונה הופיע אתם גם בסרט "אנה" (1951).
אדריכלות בתי כנסת
מתווה תכנוני לבתי כנסת
בשונה מבית הכנסת, מתווה עיצוב ארון הקודש הוא מפורט בדרך כלל, גם אם מדובר בארון שאינו מהווה חלק אינטגרלי מהמבנה, או סידור נייד המשמש זמנית לעבודת הקודש ולהכנסת התורה לחלל הזמני. בנוסף, חייב להיות גם שולחן ממנו נקראת התורה. השולחן, הנקרא בימה על ידי יהדות אשכנז המזרחית, או אלממאר (או בלמר) על ידי יהודים יוצאי מערב ומרכז אירופה, או תיבה על ידי ספרדים, שעל גביו קוראים את התורה (וממנו נערכים הטקסים בבתי כנסת ספרדים) ועיצובו יכול לנוע בין פלטפורמה מורחבת אינטגרלית לתוכנית הבניין (בתי כנסת מודרניים מוקדמים רבים במרכז אירופה כללו בימות עם עמודים שתמכו בתקרה), לבין פלטפורמות מורמות העומדות בחלל בחופשיות, ועד שולחנות פשוטים. על גבי בימה זו ממוקם נר התמיד - אור הדולק ללא הפסקה כתזכורת למנורת בית המקדש בירושלים שהיה מואר ללא הפסקה. בבתי כנסת רבים, בעיקר בקהילות אשכנזיות, ישנו דוכן (בימה) הניצב אל מול הקהילה וממנו פונים אל הנוכחים. כל בתי הכנסת מחייבים הצבתו של עמוד תפילה, דוכן עץ מיטלטל, צר וגבוה, עליו מניח החזן את סידור התפילה הפונה אל הארון שממנו מוביל החזן את התפילות.
עיט שמש
תפוצה
עיט שמש נפוץ ממזרח אירופה ומהבלקנים עד מרכז אסיה. במהלך החורף נודד העיט לאפריקה, הודו וסין. שטחי המחיה שלו הם יערות ערבתיים, יערות הרריים ומישורים פתוחים.
בישראל חולף בסתיו ובאביב, וחורף מצוי במספרים קטנים, בעיקר בנגב המערבי, בשפלה ובעמקי הצפון. מעריכים כי בכל שנה חולפים בין 60–90 עיטי שמש בשמי ישראל.
אדריכלות בתי כנסת
מתווה תכנוני לבתי כנסת
בבית כנסת עשויות להיות, אך לא הכרחי שתהיינה, יצירות אמנות. טווח סגנונות בתי כנסת נע בין חדרי תפילה פשוטים ולא מעוטרים ועד מבנים מעוצבים לפרטי פרטים בכל סגנון אדריכלי שהוא.
ראף ואלונה
ביוגרפיה
הוא החל בקריירה בינלאומית והופיע בעשרות סרטים, רובם בתפקידי משנה. ב-1960 הופיע בסרט שתי נשים לצידה של סופיה לורן.
עיט שמש
תפוצה
על פי מחקר פלאואקולוגי (הבנת האקולוגיה של העבר דרך תיעוד מאובנים) מתקופת הפליסטוקן וההולוקן באירואסיה, הרחיב עיט השמש את תפוצתו במהלך תקופת הקרח האחרונה עקב התפשטות הערבות. משערים כי פרטים אחדים מהאוכלוסייה הנודדת של עיט השמש, הגיעו בתקופה זו לחצי האי האיברי, הסתגלו לאקוסיסטמה הים-תיכונית והתמחו בתזונה המבוססת על ארנבאים, טרף זמין בכל השנה.
ראף ואלונה
ביוגרפיה
ב-1957 הופיע בסרט "מוכרת הפרחים" ("לה ויולטרה") לצידה של שרה מונטייל.
אדריכלות בתי כנסת
מתווה תכנוני לבתי כנסת
בית הכנסת, גם אם מדובר בבניין רב-תכליתי או מתחם תפילה מקודש בתוך בית הכנסת, צריך לפנות לכיוון ירושלים. לפיכך, מתחמים מקודשים המערביים לישראל פונים בדרך כלל מזרחה, ואלה שממזרח לישראל פונים מערבה, בעוד מתחמים קדושים בישראל פונים לכיוון ירושלים, בהתאם למיקומם. אולם נטייה זו אינה בהכרח מדויקת ולפעמים מתמודדים בתי כנסת עם כיוונים אחרים מסיבות שונות. במקרה זה הקהילה לורב עשויה לפנות לכיוון ירושלים בעת שהיא נושאת את התפילות.
עיט שמש
תפוצה
זמינות המזון ביטלה את הצורך בנדידה והאוכלוסייה הפכה ליושבת קבע באזור. לאורך זמן ובעקבות זיווגים באוכלוסייה הישיבה בלבד, נפרדה מהאוכלוסייה הנודדת. מנגנון זה עשוי להסביר את היווצרות המין עיט ספרדי באמצעות ספציאציה סימפטרית ופרהפטרית. תיעוד במאובנים של העיט הספרדי מתום הפליאוסטיקן ותחילת ההולוקן במזרח חצי האי האיברי חופף השערה זו וכן המרחק הגנטי בין המינים, אשר מקובל להניחם באותו על-מין.
תיאור המין
זהו עיט גדול מאוד, אורך גופו: 70-85 ס"מ. מוטת כנפיו: 190-210 ס"מ. אורך כנף: 57-63 ס"מ. משקלו: 2.2-3.5 ק"ג.
אדריכלות בתי כנסת
סגנון
קיים מספר מצומצם של הוראות תלמודיות בנוגע לבניית בתי כנסת, ובאופן מדויק יותר - צריכים להיות בהם חלונות ועליהם להיות ממוקמים במקום מוגבה יותר מבניינים אחרים בעיר. עם זאת, בדרך כלל תכנון בתי כנסת לא הוגבל כמעט וגם אותם חוקים מועטים לא בהכרח יושמו במקרים רבים (במיוחד מכיוון שלרוב, יהודים לא הורשו לבנות מבנים גבוהים). אין תכנון מוגדר לבתי כנסת והצורות האדריכליות כמו גם העיצוב הפנימי של מבנים אלו הם מגוונים מאוד.
ראף ואלונה
ביוגרפיה
ב-1961 הופיע בסרט אל סיד לצידם של צ'רלטון הסטון וסופיה לורן.
עיט שמש
תיאור המין
הבוגר בעל ניצוי חום כהה, כתמים לבנים מעטרים את כתפיו וראשו ועורפו חום-צהוב בהיר, אברות התעופה והזנב אפורים, הסוככות כהות. לצעירים ניצוי חום בהיר עם אברות תעופה כהות, החזה מפוספס.
אדריכלות בתי כנסת
סגנון
מבחינה היסטורית, בתי כנסת נבנו בסגנון האדריכלי ששרר באותה העת ובאותו מקום. כך, בית הכנסת בקייפנג, סין מזכיר מקדשים סיניים מאותו אזור ותקופה, עם קיר חיצוני וגן פתוח בו מוקמו מספר מבנים. הסגנונות של בתי הכנסת המוקדמים יותר דמו למקדשים של דתות אחרות באימפריה הרומית המזרחית. בתי הכנסת של מרוקו מעוטרים באומנות האריחים הצבעונית האופיינית לאדריכלות המרוקאית. בתי הכנסת ששרדו מימי הביניים בבודפשט, פראג ובשטחי גרמניה הם מבנים גותיים טיפוסיים.
ראף ואלונה
ביוגרפיה
ב-1962 שיחק בתפקיד הראשי של אדי קרבונה בסרט מראה מעל הגשר בבימויו של סידני לומט לפי מחזהו של ארתור מילר. על תפקידו זה זכה בפרס דוד די דונטלו לשחקן הטוב ביותר.
עיט שמש
תיאור המין
בתעופה הזנב אסוף רוב והכנף שטוחה על פי רוב. טפריו קטנים וחלשים (יחסית לגודלו) והוא ניזון בעיקר מיונקים קטנים ומעופות.
אדריכלות בתי כנסת
סגנון
במקומות בהם הותר לבנות בתי כנסת, הם נבנו בסגנון האדריכלי המקובל לאותו זמן ומקום. כך, בערים רבות באירופה נבנו בתי כנסת ברוח עידן הרנסאנס, מהם שרדו רק מעטים. באיטליה נבנו בתי כנסת רבים בסגנון הרנסאנס האיטלקי (ראו לגהורן; פדובה; ונציה). אלו אשר בפאדובה ובוונציה בולטים ביופי הרב של עיצוב הפנים שלהם, ומהווים דוגמה מצוינת לעבודות הרנסאנס. עם בוא עידן הבארוק הופיעו ברחבי אירופה בתי כנסת בסגנון הבארוק.
האמנציפציה של יהודי אירופה במדינותיהם ושל יהודים במדינות מוסלמיות שמצאו עצמם תחת קולוניזציה של מדינות אירופה העניקו ליהודים את הזכות לבנות בתי כנסת גדולים ועשירים מבחינה עיצובית, הנראים מהרחוב הציבורי. אדריכלות בית הכנסת פרחה באותה העת. קהילות יהודיות גדולות ביקשו להפגין לא רק את עושרן, אלא גם את מעמדן החדש כאזרחים, על ידי הקמת בתי כנסת מפוארים. בתי כנסת נאים של המאה ה-19 מהווים את תקופת פריחת הדמיון העיצובי היהודי כמעט בכל מדינה בה היו קהילות יהודיות. רובם נבנו בסגנונות התחייה (Revivalism) שהיה אז באופנה (סגנון אדריכלי המהדהד בעיצובו תקופות קודמות). בהתאם, נבנו בתי כנסת בשורה של סגנונות ובהם: הסגנון הנאו-קלאסי, נאו-ביזנטי, נאו-רומנסקי, מורי, סגנונות התחיה הגותית והתחייה היוונית, ואף בתי כנסת בסגנון התחייה המצרית ואפילו בסגנון תחיית המאיה. עם זאת, רוב בתי הכנסת שהוקמו, בשיא תקופת האדריכלות ההיסטוריציסטית של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, ואפילו המפוארים שבהם, לא ניסו להציג סגנון טהור, או אפילו סגנון מסוים כלשהו, וניתן לתאר אותם בצורה הטובה ביותר כאקלקטים.
חסידות חב"ד ליובאוויטש קבעה לעצמה נוהג של עיצוב כמה מבתי ומרכזי חב"ד שלה כרפליקה או מחווה לאדריכלות של מרכז חב"ד העולמי - 770.
מרכז אירופה: האיחוד הפולני-ליטאי
החריגים הגדולים לנוהג לפיו בתי כנסת נבנים בסגנון הרווח של זמנם ומקומם הם בתי הכנסת מעץ של האיחוד הפולני - ליטאי לשעבר, ושתי צורות הבנייה של בתי הכנסת שהוקמו בדרך זו: בתי כנסת עם בימה נתמכת ובתי כנסת של תשעה שדות (האחרונים לא מובחנים לגמרי כבתי כנסת).
בתי כנסת מעץ
בתי הכנסת מעץ היו מתכונת ייחודית של אמנות ואדריכלות יהודית. המאפיינים כוללים את אי תלותו של הגג המשופע בעיצוב הפנים של התקרה הכיפתית, שהייתה מגולפת בצורה מורכבת, מקומרת וצבועה. הצורניות האדריכלית החיצונית של המבנה נבעה מקנה המידה הגדול שלו, הקווים האופקיים המרובים של שכבות הגג והזיזים המגולפים שתמכו בהן. בבתי כנסת מעץ ניתן היה למצוא אולם גדול ויחיד. בניגוד לכנסיות בנות זמננו, לא היו שם גומחות (אפסיס). יתר על כן, בעוד שכנסיות עכשוויות כוללות מבואה מרשימה, מבואות הכניסה לבתי הכנסת מעץ היו כעין תוספת נמוכה, בדרך כלל עם קרוי פשוט הנשען על גג המבנה. בבתי כנסת אלה הדגש היה על בניית חלל פולחן כיפתי יחיד וגדול.
לדברי היסטוריון האמנות סטיבן ס. קייזר, בתי הכנסת מעץ בפולין עם חזיתותיהם הצבועות והמגולפות היו "ביטוי אמנותי מקורי, אמיתי ואורגני - האמנות העממית היהודית האמיתית היחידה בהיסטוריה."
לפי לואיס לוזוביק, במאמר משנת 1947, בתי הכנסת מעץ היו ייחודיים מכיוון שבניגוד לכל בתי הכנסת הקודמים, הם לא נבנו בסגנון האדריכלי של אזורם ותקופתם, אלא בסגנון יהודי חדש וייחודי שהתפתח, מה שהפך אותם "לביטוי עממי מקורי ואמיתי, שמקוריותו אינה טמונה בארכיטקטורה החיצונית גרידא, אלא מצויה באותה מידה גם בגילוף העץ היפה והמורכב של הפנים."
יתרה מזאת, בעוד שבאזורים רבים בעולם היו היהודים מנועים מלהיכנס לעסקי הבניין ואף לעסוק באומנות דקורטיבית של ציור וגילוף בעץ, בתי הכנסת מעץ נבנו למעשה על ידי בעלי מלאכה יהודיים.
היסטוריון האמנות אורי ז. סולטס, מציין כי בתי כנסת מעץ, שהיו יוצאי דופן באותה תקופה בהיותם מבנים יהודיים גדולים, ומזוהים ככאלו, שלא הוסתרו בחצרות או מאחורי קירות, נבנו לא רק בתקופת "תור הזהב האינטלקטואלי" היהודי אלא בזמן ובמקום בהם "האוכלוסייה היהודית המקומית הייתה שווה בגודלה או אפילו עלתה במספרה על האוכלוסייה הנוצרית."
בתי כנסת עם בימה נתמכת
במחצית השנייה של המאה ה-16 נבנו ברחבי האיחוד הפולני-ליטאי בתי כנסת אשר חלל הפנים שלהם הציג פתרון מבני מקורי, שלא נמצא בשום סוג אחר של מבנה. אלה היו אולמות בית כנסת שהבימה שלהם הוקפה בארבעה עמודים. עמודים אלו הוצבו על פודיום, וחוברו מעל בארקדות, באמצעות עמוד תומך חזק אחד. העמודים היוו את תמיכת הבימה (או - מגדל בימה) שתמכו בקמרונות, וכללו ארבע קשתות עם לונטות שהצטלבו בפינות. בסיסי הקמרונות הוצבו על הבימה או הועברו דרך מעקה, מוצק או מנוקב. קופולה קטנה כיסתה את השטח מעל הבימה. קופולות אלה הונמכו לעיתים משמעותית בהשוואה לשאר שדות הקמרון. כך נוצר מעין קפלה פנימית, שנבנתה בתוך מגדל הבימה.
אחד מבתי הכנסת הראשונים עם בימה נתמכת היה בית הכנסת העתיק בפולין (Old Synagogue (Przemyśl), שנהרס במלחמת העולם השנייה. בתי כנסת עם מגדל בימה הוקמו עד המאה ה-19 והרעיון אומץ במספר מדינות מרכז אירופה.
בתי כנסת עם קמרון תשעת המפרצים
סביב שנת 1630 נבנו בתי כנסת ראשונים עם קמרון בן תשעה שדות. הם אפשרו אולמות גדולים בהרבה מכפי שהיה עד כה, וכונו גם "בתי הכנסת של תשעת המפרצים". בית הכנסת הגדול בלבוב, אוקראינה, ובית הכנסת באוסטרוה הוקמו כמעט באותה העת (1625 ו-1627). באולמות אלה הקמרון נשען על ארבעה עמודים גבוהים ועל גבי פילסטרים הצמודים לקיר. העמודים והפילסטרים הוצבו ברווחים שווים וחילקו את שטח הגג לתשעה שדות שווים. בבתי כנסת אלה הבימה הייתה פודיום עומד או מגדלור שמוקם בשדה המרכזי בין העמודים.
התחייה המצרית
בתי כנסת בסגנון התחיה המצרית היו פופולריים בראשית המאה ה-19. ההיסטוריונית רחל וישניצר טוענת שהם היו חלק מאופנת הסגנון מצרי שהתפשטה בהשראת פלישת נפוליאון לאירופה. לדברי קרול הרשל קרינסקי הם היוו חיקויים של מקדש שלמה שנעשו על ידי ארכיטקטים וממשלות, ותכליתם הייתה להעליב את היהודים ולהציגם כפרימיטיבים. לדברי דיאנה מיור אפלבאום, הם היו ביטויים לזהות יהודית שנועדה להבליט את המקורות היהודים של ישראל העתיקה.
השפעה מורית
בספרד של ימי הביניים (הן באל-אנדלוס והן בממלכות הנוצריות), נבנו שלל בתי כנסת, והיה מקובל להזמין את תכנונם מאדריכלים מוריים ובהמשך מאדריכלי המודחאר (Mudéjar). מעטים מבתי כנסת האלו מימי הביניים, שנבנו בטכניקות וסגנון מוריים, נשמרו. שני בתי הכנסת הספרדיים הידועים ביותר נמצאים בטולדו, ספרד, האחד מכונה "אל טרנסיטו", והשני -"סנטה מריה לה בלנקה", ושניהם, ללא ספק יפים מאוד, ונשמרים כיום כאתרי מורשת לאומיים. הראשון הוא מבנה קטן המכיל קישוטים עשירים מאוד; והשני מבוסס על סגנון אלמושד ומכיל שורות ארוכות של עמודים מתומנים עם בירות מגולפות באופן מסקרן, שממנו נובעות קשתות מוריות התומכות בגג.
בית כנסת משמעותי נוסף של אדריכלי מודחאר הוא זה שבקורדובה שנבנה בשנת 1315. כמו באל טרנסיטו, עיטורי הסטוקו הצמחיים והגאומטריים הם מוריים לחלוטין, אך בשונה מבית הכנסת הקודם, הטקסטים האפיגרפיים הם בעברית.
עיט שמש
תיאור המין
דו צורתיות זוויגית מתבטאת בגודל הזוויגים בלבד ולא בניצוי, הנקבה גדולה מהזכר בכ-10%.
תפוצה ומגמות אוכלוסין
האוכלוסייה העולמית של המין קטנה במספר פרטיה (מוערכת ב-2,500-10,000 פריטים) ונמצאת במגמת ירידה בעיקר בשל פגיעה באזורי המחיה, וכן חמיסת קנים, התחשמלות פרטים בוגרים וצמצום כמות הטרף הזמין.
לעיט שמש אוכלוסייה מתרבה במדינות: אוסטריה, אוקראינה, אזרבייג'ן, בולגריה, גאורגיה, הונגריה, טורקיה, יוון, מקדוניה, סין, סרביה, סלובקיה, קזחסטן ורוסיה.
אדריכלות בתי כנסת
השפעה מורית
לאחר גירוש ספרד הייתה תחושה כללית בקרב ספרדים בעלי הון כי אדריכלות מורית מתאימה לבתי כנסת. באמצע המאה ה -19, הסגנון אומץ על ידי האשכנזים של מרכז ומזרח אירופה, שקישרו את הצורות האדריכליות המוריות ואלו של מודחאר עם תור הזהב של היהדות באל-אנדלוס. כתוצאה מכך, האדריכלות הניאו - מורית החלה להתפשט ברחבי העולם כסגנון מועדף לאדריכלות בתי כנסת, אף על פי שהאדריכלות המורית אינה יהודית בשום פנים ואופן, לא למעשה ולא בתחושה. אלהמברה סיפקה השראה לבתי כנסת, רבים אך רק לעיתים רחוקות הועתקו בהצלחה בפרופורציות שלה או העיטורים והקישוטים המפורטים שלה. הסגנון המורי, עת אומץ על ידי האשכנזים, נתפס כביטוי לתור הזהב של יהדות ספרד, זו לא הייתה כוונתם העיקרית של היהודים והאדריכלים שבחרו לבנות בסגנון המורי. הבחירה בסגנון המורי שיקפה למעשה את גאוותם במורשתם השמית או האוריינטלית. גאווה זו במורשתם ובובראייתם את עצמם כ"שמיים" או "אוריינטליים" הובילו ארכיטקטים כמו גוטפריד סמפר (בית הכנסת סמפר דרזדן, גרמניה) ולודוויג פרסטר (טמפגאסה או לאופולדסטשטר טמפל, וינה, אוסטריה ובית הכנסת הגדול של בודפשט) לבנות את בתי הכנסת שלהם בסגנון מורי. סגנון מורי נותר בחירה פופולרית עבור בתי כנסת לאורך כל המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
ראף ואלונה
ביוגרפיה
ב-1963 הופיע בסרטו של ג'ון יוסטון "הקרדינל".
עיט שמש
תפוצה ומגמות אוכלוסין
רבייה משוערת אך לא מוכחת במדינות: אוזבקיסטן, איראן, אלבניה, אפגניסטן, ארמניה, בוסניה והרצגובינה, טג'יקיסטן, טורקמניסטן, מולדובה, מונגוליה, פקיסטן, קירגיזסטן, קרואטיה ורומניה.
האוכלוסייה המזרחית (בוגרים ומתבגרים) חולפת וחורפת במזרח התיכון, מזרח אפריקה מדרום לטנזניה, חצי האי ערב, יבשת הודו ודרום ומזרח אסיה (מתאילנד לקוריאה).
מכלל האוכלוסייה העולמית, 1,110-1,6249 זוגות מוערכים באירופה. החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20 חלה ירידה משמעותית בגודל האוכלוסייה האירופאית וייתכן אף האסייתית. בשנת 2007 הוערכה ירידה של 40% בסוף שנות ה-90 באזור ימת באיקל - גבול התפוצה המזרחי של המין. האוכלוסייה במרכז אירופה במגמת עלייה קלה (הונגריה וסלובקיה, כתוצאה מפעולות שימור) והיא מורכבת מ-130 זוגות לערך. האוכלוסייה הבלקנית יציבה, על אף היעדר תצפית של קינון ביוון מאז 1993.
תצפיות במישורי צפון-מערב אזרבייג'ן הראו ריכוז של כ-60 זוגות בשטח מדגמי של 6,000 קמ"ר. דבר אשר מצביע על אוכלוסייה גדולה מששוער באזור הקווקז. עיקר האוכלוסייה העולמית, 900-1000 זוגות, מתרבה ברוסיה, שם צפויה מגמת ירידה באוכלוסייה זו ב-5 השנים הקרובות בתגובה לפיתוח האזורי.
מספר אתרים מוגדרים כצוואר בקבוק לנדידה: בורגס בבולגריה, צפון-מזרח טורקיה, החוף המזרחי של הים התיכון (ישראל, ירדן וסוריה) וכן אזור אילת. האתר המשמעותי ביותר הוא אילת בדגש על המלחות (מרכז הצפרות באילת).
אקולוגיה
עיט שמש הוא מין שתפוצתו הטבעית במישורים, ואשר נדחק באירופה לגבהים עקב רדיפה על ידי האדם ופגיעה באזורי המחיה. במזרח ובמרכז אירופה הוא מתרבה ביערות בגובה 1000 מ' מעל פני הים, בערבות ובשטחים חקלאיים עם עצים גבוהים וכן על עמודי חשמל. תפוצתו באזור הקווקז בערבות ומישורים וביערות סמוכי נהרות, האוכלוסיות המזרחיות מתרבות במישורים טבעיים ובחקלאיים ואלו גם חורפות. אגנים ירוקים (wetlands) הם אתרים מועדפים לחריפה. האוכלוסיות במרכז אירופה, בלקן, טורקיה וקווקז הן אוכלוסיות יציבות בעוד שהצעירים מדרימים מעט בחורף. פרטים חסרי טריטוריה (צעירים, זוגות לא מקננים וכדומה) מתחברים עם מיני עיטים גדולים אחרים, לרוב עיטם לבן-זנב ועיט צפרדעים.
רבייה
מוכנות לרבייה מגיל 4 שנים, אז חובר עיט השמש לבן זוג קבוע לכל משך חייו. במקרה מות אחד מבני הזוג, ימצא הנותר בן זוג קבוע לרבייה כבר בשנה הבאה. הזוג בונה קן בצמרת עץ, הקן עשוי ענפים ומשמש בעונות האביב והקיץ בלבד. הנקבה מטילה על פי רוב 2 ביצים בשנה, ולעיתים רחוקות גודל התטולה הוא 3 או אף 4 ביצים. בני הזוג דוגרים על הביצים בתורות, במשך כ-43 ימים. ההטלה א-סינכרונית ובקיעת הגוזלים בהפרש של מספר ימים זה מזה. במצב זה הישרדות כל הגוזלים נדירה, מאחר שהגוזל הבוגר דורש ומקבל מזון רב מהגוזל הצעיר מתקיפו ולעיתים אף הורגו. תופעה זו נקראת קייניזם או סינדרום הבל ושכיחה בקרב "עיטים אמיתיים" ודורסים גדולים אחרים.
סכנות ואיומים
אתרי הרבייה מאוימים מכריתה אינטנסיבית ביערות ההרריים וממחסור בעצים טבעיים ביערות הערבתיים. איומים נוספים הם שינוי בהרגלי שיחור המזון עקב היעדר טרף בגודל בינוני (סוג Spermophilus המקורב למרמיטה), הפרעות אנתרופוגניות שונות: קרבה לאתרי הרבייה, חמיסת קנים וסחר, ציד, הרעלות והתחשמלות. מעבר לחקלאות אינטנסיבית מדיחה את המין מאזורים כפריים בהם קינן בעבר. ציד והרעלות הם המקור העיקרי לתמותה לא טבעית באתרי החריפה ולאורך צירי הנדידה.
שימור
המין מוגן על פי חוק במספר מדינות: אוקראינה, ארמניה, אזרבייג'ן, בולגריה, גאורגיה, הונגריה, טורקיה, יוון, סלובקיה, קרואטיה, רומניה. קבוצה אירופאית לשימור למין "The Eastern Imperial Eagle Working Group" הוקמה בשנת 1990. תוכנית פעולה אירופאית פורסמה בשנת 1996, וכן תוכניות אזוריות לחבל הבלקן ולדרום קווקז. תוכנית לממשק ארצי עבור המין פורסמה בהונגריה בשנת 2005 ובתהליכי כתיבה בסלובקיה.
לאור הסכנות הנזכרות ומאמצי השימור, קיימות המלצות מטעם ארגון Birdlife International (המרכז את הרשימה האדומה של עופות עבור IUCN): <BR>
ראף ואלונה
ביוגרפיה
ב-1966 הופיע ככומר בסרט "נבדה סמית' לצידו של סטיב מקווין.
עיט שמש
התנהגות
הסברה כי עיט השמש, כמרבית העיטים, הוא מונוגמי לאור מידת ההשקעה ההורית של הזכר ותוחלת החיים הגבוהה, נבדקת לאור התאוריה החדשה של הפריית בן זוג נוסף (EPF) בקרב עופות רבים שנחשבו מונוגמיים. עד כה נבדקה האוכלוסייה של קזחסטן ונמצא כי היא מונוגמית לחלוטין מבחינה גנטית.
אדריכלות בתי כנסת
אדריכלות בתי כנסת מודרנית
בתקופה המודרנית המשיכו להיבנות בתי כנסת בכל סגנון אדריכלי פופולרי, כולל ארט נובו, ארט דקו, סגנון בינלאומי, וכל הסגנונות העכשוויים. בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה עלתה לקדמת הבמה "תקופה של מודרניזם שלאחר המלחמה", "המאופיינת במחוות ארכיטקטוניות אסרטיביות שהיה להן את הכוח והיושרה לעמוד בזכות עצמן, ללא יצירות אומנות או איקונוגרפיה יהודית." יצירה ראויה לציון של סגנון ארט נובו של טרום מלחמת העולם הראשונה היא בית הכנסת ברחוב קזינזי בבודפשט. בבריטניה, בתי כנסת שנבנו בתחילת שנות השישים, דוגמת מוסד החינוך היהודי - כרמל, בבריטניה, שתוכנן על ידי האדריכל הבריטי, תומאס הנקוק, עוטרו בחלונות ויטראז' של האמן הישראלי, נחמיה עזז. חלונות הויטראז' זכו לשבחים על ידי חוקר האמנות והארכיטקטורה ניקולאוס פבזנר והוגדרו על ידו כטכניקה יוצאת דופן של פיסות זכוכית צבעוניות כמו קריסטלים" ועל ידי אנגליה ההיסטורית - ועדת אתרי המורשת הבריטית כ"זכוכית אמנותית מבריקה וחדשנית".
סאלי ייטס
סאלי קוויליאן ייטס (באנגלית: Sally Quillian Yates; נולדה ב-20 באוגוסט 1960) היא משפטנית אמריקאית, אשר כיהנה כתובעת הכללית בפועל של ארצות הברית וכמשנה לתובעת הכללית תחת נשיא ארצות הברית ברק אובמה, בתקופת כהונתה של לורטה לינץ'.
אדריכלות בתי כנסת
הפנים
התוכנית הכללית הנפוצה ביותר לפנים בית הכנסת היא ארון בקצה המזרחי מול הכניסה, עם אלממר או דוכן. בבתי כנסת ישנים או אורתודוקסים עם מקומות ישיבה נפרדים, ייתכנו ספסלים לגברים משני הצדדים, וגלריית נשים אליה הגיעו במדרגות מדרום הפרוזדור החיצוני. הווריאציות של תוכנית פשוטה זו הן מרובות: הפרוזדור הפך רחב יותר וגרמי המדרגות אל גלריית הנשים הופרדו מהפרוזדור וקיבלו חשיבות רבה יותר. ככל שהמבנים הלכו וגדלו, נדרשו שורות של עמודים לתמיכה בגג, אך בכל מקרה נשמרה צורת הבזיליקה. הארון, שהיה מותר בעבר כגומחה בקיר בלבד, התפתח לכדי סממן הפנים האדריכלי העיקרי -מוקף בעמודים, מכוסה בחופה ומעוטר מאוד. האלממר חובר במקרים רבים למדרך שלפני הארון, עם מדרגות שהובילו אליו.
סאלי ייטס
ייטס הועברה מתפקידה על ידי הנשיא דונלד טראמפ לאחר שהורתה לעובדי מחלקת המשפטים שלא להגן בבתי המשפט על צו נשיאותי 13769 שהוציא טראמפ, האוסר זמנית על כניסת תושבי מדינות מוסלמיות מסוימות להיכנס לארצות הברית.
אדריכלות בתי כנסת
ארון הקודש
ארון הקודש (המכונה בדרך כלל תיבה או הקהל) הוא המאפיין החשוב ביותר של פנים בית הכנסת, ובדרך כלל הוא זוכה לכבוד מיוחד דוגמת עיטורים עשירים, והיותו מורם על פני משטח מוגבה שמגיעים אליו באמצעות שלוש מדרגות לפחות, ולעיתים קרובות אף יותר. הוא בדרך כלל מוקף בעשרת הדיברות והתורה. מיקום הדוכן משתנה; הוא עשוי להיות ממוקם בשני צדי הארון ולעיתים במרכז המדרגות.
סידורי פנים אחרים
בית הכנסת המודרני, מעבר לכך שהוא מכיל גם את חדר העבודה של הרב, חדרי צוות, חדרי מקהלות, וחדר אורגן, מקדיש מקום רב לשימושים חינוכיים. בדרך כלל הקומה התחתונה כולה משמשת לחדרי כיתות. הטיפול הפנימי בבית הכנסת מאפשר מרחב רב בעיצוב.
סאלי ייטס
ביוגרפיה
ייטס נולדה באטלנטה שבג'ורג'יה, בת לשופט בבית המשפט לערעורים של המדינה. ב-1982 סיימה לימודי תואר ראשון בעיתונאות באוניברסיטת ג'ורג'יה וב-1986 קיבלה תואר במשפטים מאוניברסיטה זו. היא עבדה כעורכת דין במשרד פרטי וב-1989 החלה לעבוד בפרקליטות הפדרלית של המחוז הצפוני של ג'ורג'יה, בה עבדה 26 שנים. התמחתה בטיפול בעבירות מרמה ושחיתות. כמו כן שימשה כתובעת במשפטו של הטרוריסט שהפעיל מטען חבלה באטלנטה במהלך האולימפיאדה שם ב-1996. היא התקדמה בתפקידים עד שב-2010 מונתה על ידי הנשיא ברק אובמה לפרקליטה הפדרלית של המחוז הצפוני של ג'ורג'יה. במהלך כהונתה זו מונתה לסגן יושב ראש הוועדה המייעצת לתובע הכללי של ארצות הברית.
ראף ואלונה
ביוגרפיה
הוא מת מהתקף לב ברומא בשנת 2002 בגיל 86.
סאלי ייטס
התובעת הכללית בפועל
על פי הודעת דובר מחלקת המשפטים התבקשה ייטס בינואר 2017 על ידי אנשי ממשל טראמפ לשמש כתובעת הכללית בפועל לאחר סיום כהונת ממשל הנשיא אובמה ועד אשר יאשר הסנאט את מינויו של ג'ף סשנס על ידי טראמפ לתובע הכללי.
ב-27 בינואר הוציא הנשיא טראמפ צו נשיאותי אשר אסר באופן זמני על כניסת תושבי שבע מדינות מוסלמיות לארצות הברית. ב-30 בינואר פנתה ייטס במכתב לעובדי מחלקת המשפטים ובו כתבה:
בעקבות הוצאת המכתב האמור העביר הנשיא טראמפ ב-30 בינואר את ייטס מתפקידה כתובעת הכללית בפועל ומינה פרקליט אחר במקומה. בהודעת הבית הלבן בנדון נאמר כי ייטס "בגדה (betrayed) במחלקת המשפטים בכך שסירבה לאכוף צו משפטי המיועד להגן על אזרחי ארצות הברית."
פעולתה של ייטס זכתה לתגובות מנוגדות בארצות הברית. אחדים טענו שהיא עשתה מעשה אמיץ ונכון. אחרים סברו כי היה עליה למלא אחרי צו הנשיא או לפרוש בעצמה מתפקידה. מנהיג המיעוט הדמוקרטי בסנאט צ'אק שומר והעיתון הניו יורק טיימס השוו בין הדחת ייטס לבין "טבח מוצאי שבת" שערך הנשיא ניקסון ב-1973 וכינו אותה "טבח יום שני". העיתונאי קרל ברנסטין, מחוקרי פרשת ווטרגייט, טען שההשוואה אינה במקומה כיוון שניקסון פעל בעת שהוא עצמו היה מושא לחקירה ועל מנת לחבל בעשיית הצדק, וסבר שהנשיא טראמפ היה רשאי להעביר את ייטס מתפקידה.
מבועים
מַבּוּעִים הוא יישוב קהילתי בנגב הצפוני, מצפון-מזרח לעיר נתיבות וצפונית לעיר רהט, בתחום המועצה האזורית מרחבים. הוא הוקם בשנת 1958 כמרכז כפרי המספק שירותים למושבי האזור. בעקבות גלי העלייה בשנות ה-90, קלט היישוב עולים רבים וכן ילידי הארץ מבני היישובים הסמוכים. יושב ראש הוועד המקומי הוא שאול חביב, ומתגוררים בו כ-285 משפחות.
סאלי ייטס
התובעת הכללית בפועל
ייטס נשואה ואם לשניים.
מבועים
משמעות שם היישוב היא מעיינות, והוא ניתן למקום בהשראת פסוק מספר ישעיהו המסמל את הפרחת השממה:. ביישוב הוקם בית ספר בשם "מבועים", הוקמו גם גנים, מספרה ומסעדות כגון פלאפל ופיצרייה.
ראף ואלונה
חיים אישיים
היה נשוי לשחקנית האיטלקית אלנה וארזי ולהם שתי בנות ובן.
מבועים
שטח מבועים כולל כ-6,400 דונם. אך ללא משקים חקלאיים. בנוסף על כך, ביישוב פועלים 5 פעוטונים, 4 גנים ובית ספר יסודי. בני הנוער לומדים בתיכון האזורי במועצה האזורית או בבית הגדי. ביישוב פועל סניף של תנועת הנוער האיחוד החקלאי.
במבועים פעולים שני בתי כנסת - "רינת אבות" ו"היכל מנשה".
אדריכלות בתי כנסת
סידורי פנים אחרים
תוך חקר שלושים ושלושה בתי הכנסת בהודו, הסתבר לאדריכל האמריקאי והפרופסור לארכיטקטורה ג'יי א' וורונקר כי מבנים אלה נוטים לעקוב אחר המסורות הספרדיות של התיבה (או הבימה, הפלטפורמה המוגבית שעל גביה מתקיים טקס התפילה וקריאת התורה) היא פרושה ועומדת בערך באמצע החלל כשארון הקודש עצמו נמצא בדרך כלל בקרבת הקיר הפונה לירושלים. ההקהל הוא למעשה ארון המאחסן את ספר התורה. הישיבה, מעוצבת בדרך כלל בצורת ספסלי עץ ארוכים,עם הפנים אל התיבה. גברים יושבים יחד במפלס העיקרי של המקדש ואילו נשים יושבות באזור ייעודי באותו מפלס כשמדובר בבתי הכנסת קטנים יותר או בקומה העליונה בגלריה נפרדת להן (עזרת נשים).
חריגים ארכיטקטוניים ותכנוניים מעניינים לנוסחה ספרדית נפוצה זו הם בתי הכנסת בקוצ'י בקראלה שבדרום מערב הודו. כאן, במפלס הגלריה ובצמוד לחלל המיועד לנשים ומשקיף על הבימה למטה, נמצאת תיבה שנייה. תיבה זו שימשה לחגים ולאירועים ייחודיים. לכן מעניין שבאירועים המיוחדים יותר, הנשים נמצאות הכי קרוב לנקודה בה מובילים את התפילה הדתית.
בבתי כנסת בבגדדי בהודו נראה כי הקהל הוא ארונן בגודל סטנדרטי מבחוץ (הצד הפונה לאזור הקדוש), אך עם פתיחתו מתגלה חלל גדול מאוד. אלו הם למעשה חדרים עם מדף היקפי המכילים מאה ספרי תורה.
פאל סנדה
פאל סנדה (במקור שוורץ, בהונגרית: Szende Pál; נירבאטור, 7 בפברואר 1879 – סאין 15 ביולי 1934) היה סופר, כלכלן, פוליטיקאי רדיקלי בורגני, יהודי-הונגרי, שר האוצר של הונגריה בשנים 1918–1919 בממשלות מיהאי קארואי ולאחר מכן בממשלת ברינקיי (Berinkey).
קורות חיים
פאל שוורץ נולד במשפחה יהודית בנירבאטור, שם אביו היה רופא העיירה. אמו באה ממשפחת איכרים יהודית עשירה. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הלותרנית בנירג'האזה ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטה בודפשט (בשמו היום אוניברסיטת אטווש לוראנד). בשנים 1901–1902 שירת כמתנדב בתותחנים הצבאיים של מבצר בודפשט. בשנת 1904 עבר את בחינת לשכת עורכי הדין והפך לעורך דין. הוא נעזר בבודפשט בדודו מצד אמו איגנץ אצ'אדי (מקודם:אדלר), היסטוריון וחבר האקדמיה ההונגרית למדעים, איתו גם התיידד מאוד.
בשנת 1905 התוודע לקבוצה סביב המגזין "המאה העשרים", ביניהם יצר קשר עמוק עם אוסקר יאסי והתוודע דרכו לפוליטיקה. בהשפעתו הצטרף למגמה הרדיקלית הבורגנית ולבונים החופשיים ובשנת 1914 הפך לחבר מייסד של "המפלגה הרדיקלית האזרחית". מעט קודם לכן התוודע לפוליטיקאי היהודי הליברלי המפורסם, פאל שאנדור (מקודם:שלזינגר) שדרכו הצטרף לפעילות איגוד הסחר הלאומי ההונגרי (OMKE) בשנת 1908. באיגוד מילא את תפקיד המזכיר הכללי עד שנת 1918.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא כמתנדב, ונשלח לחזית המזרחית. מאוחר יותר שוחרר משירותו לבקשת OMKE כדי שניתן יהיה להעמיד את הידע הכלכלי שלו לשירות כלכלת המלחמה. הוא הודח מתפקידו ב-OMKE במהפכת החרציות, בה היה מעורב באופן מלא בשליחות מפלגתו. ב-31 באוקטובר 1918 באחר הצהריים של יום המהפכה מונה למזכיר מדיני באוצר (סגן שר) בממשלת מיהאי קארואי. ב-25 בנובמבר מונה לשר האוצר ושמר על תפקידו זה גם בממשלת ברינקאי עד 1919. ב-21 במרץ לא צורף ולא רצה להצטרף לממשלת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
במאי 1919, ברח מהדיקטטורה של בלה קון, ועבר לווינה, שם עסק בפעילות עיתונאית אנטי-קומוניסטית ערה. בשל השתייכותו הפוליטית ותפקידו הפוליטי הקודם, החליט להתיישב בווינה. שם הצטרף לקבוצה של סוציאל-דמוקרטים מהגרים בשם "אור", ובהמשך אף הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית. משנת 1925 ביקר בקביעות בפריז, שם למד כל כך טוב צרפתית שיכול היה להרצות. כתוצאה מכך קיבל משרת הוראה באחת המכללות. מאוחר יותר היה מעורב בעבודתה של ליגת זכויות האדם ובחיים הפוליטיים של השמאל הצרפתי. הוא לקה בהתקף לב בשנת 1928, וכתוצאה מכך פרש חלקית מהחיים הפוליטיים הפעילים.
בתחילת 1934 ברח מווינה בשל מלחמת האזרחים האוסטרית ועבר לצ'כוסלובקיה, שם קיבל את פניו בחום יאן מסריק. הם דנו ביחד בזמנו על תיקון הגבול הונגריה-צ'כוסלובקיה בשנת 1918 (המשא ומתן לא הבשיל אז בגלל המצב הפוליטי הפנימי של הונגריה), ואז הם הכירו. הוא ביקר גם בכמה מבכירי הממשל צ'כוסלובקיים דרך מסריק, אך לא יכול היה לעשות יותר מדי למען המטרה ההונגרית; במאי חלה קשה בפראג. נראה היה שהוא התאושש בהצלחה עד יוני והצליח לנסוע לטרנסילבניה, לסאין אצל אמו ואחותו שהתגוררו שם. בביתם התחיל ללמוד את השפה הצ'כית, שנראתה לו חשובה בנסיבות גלותו. בינתיים לקה בהתקף לב נוסף ב-15 ביולי, אותו כבר לא שרד.
הנצחה
על שמו נקרא רחוב ברובע 5 של בודפשט.
אדם הירש
אדם הירש (נולד ב-27 באפריל 1988) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
קריירה
אדם הירש נולד וגדל בירושלים. את שירותו הצבאי עשה כמפקד סוללה בחיל התותחנים בין השנים 2007–2010.
אדם הירש הופיע לראשונה בטלוויזיה בשנת 2000 בתוכנית "ארבעה בעקבות החג" בערוץ הילדים בתפקיד בן ובפינה קבועה בתוכנית "זאפזאפים" בערוץ 1.
בשנת 2003 השתתף בסרטו של שחר סגל "צעד קטן" לצד חלי גולדנברג ואבי נשר, ועל משחקו זכה למועמדות לפרס אופיר, והיה למועמד הצעיר ביותר.
בשנת 2004 השתתף בסדרת הטלוויזיה לילדים של יס "ראש גדול" בתפקיד תומר בן נון. הירש גילם את דמותו של תומר במשך שלוש העונות הראשונות של הסדרה, שאף הייתה הדמות הראשית בסדרה.
בשנת 2006 גילם את דמותו הראשית של אילן בסרט "בקרוב יקרה לך משהו טוב" של אייל שיראי לצד טינקרבל ואסי דיין, וזכה למועמדות שנייה לפרס אופיר. ב-2006 זכה בפרס האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרת ילדים ונוער על משחקו בעונה השנייה בסדרה "ראש גדול". בפברואר 2016 נודע כי ישחק בעונה השנייה של "שכונה", המשודרת בערוץ ניקלודיאון מספטמבר באותה שנה.
לאחר שירותו הצבאי למד משחק בסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין, אותו סיים בשנת 2016.
בשנת 2018 שיחק בהצגה "מייד אין יזראל" לצד אסף הרץ, רועי ויינברג ועוד.
בשנת 2019 שיחק בהצגה "הדולפין" בדמות מיקי ובסרטו של טומי לנג, "מריונטה".
בשנת 2020 שיחק בתפקיד משני בסדרה "תאג"ד" בדמות חייל חרדי.
בשנת 2021 כתב וכיכב בסדרת הרשת "גיבורים מהדורה מוגבלת" שעלתה בערוץ שרוטונים.
בשנת 2022 דיבב בסדרה "אולי הלך לאיבוד", כאשר זהו תפקיד הדיבוב הראשון שלו.
דגרתיליים
דגרתיליים (שם מדעי: Megapodiidae) הם משפחת עופות הקרובים לתרנגולים ושייכים לסדרת התרנגולאים, אשר יוצרים תלים באדמה ומטילים את ביציהם בתוכם. הם אינם דוגרים אלא מכסים את הביצים בשכבת אדמה ונשארים בסביבה כדי לבדוק מדי פעם את טמפרטורת התל. הדבר נעשה באמצעות מקוריהם, המצוידים בחיישן טמפרטורה, והם מוסיפים לתל, או גורעים ממנו אדמה, בהתאם לתוצאת הבדיקה. האפרוחים שבוקעים מהביצים פורצים את שכבת האדמה ויוצאים לעולם מצוידים ביכולת הליכה וליקוט מזון. בשונה משאר דוגרי הקרקע, ההורים אינם נשארים כדי להגן על האפרוחים או להכיר להם את סביבתם וללמדם כישורים נוספים. האפרוחים הדגרתיליים אינם פוגשים כלל את הוריהם, ומסתדרים בכוחות עצמם.
הדגרתיליים חיים בעיקר ביערות טרופיים, סוואנות ואזורי שיחים בדרום-מזרח אסיה, גינאה החדשה ואוסטרליה ומלקטים עלים, זרעים, פירות וחרקים.
ולדימיר לוין
ולדימיר לוין (ברוסית: Владимир Леонидович Левин; נולד ב-1967 בלנינגרד) הוא אזרח ברית המועצות ורוסיה, שב-1994, בעודו ברוסיה, הצליח להעביר כמה מיליוני דולרים מחשבונותיהם של לקוחות גדולים בבנק האמריקני סיטיבנק, נעצר אז בבריטניה והורשע בארצות הברית. בשנת 1998 נגזר על לוין 36 חודשי מאסר, אותם כבר ריצה עד ששוחרר ממעצר והוסגר מארצות הברית.
זה היה המקרה הראשון שדווח בתקשורת בקשר לפריצה לרשת המחשבים של בנק, שבוצעה ממדינה אחרת. הודות לכך, לוין הפך לדמות אייקונית בתחום אבטחת מידע, למרות העובדה שרשת הבנק לא נפרצה על ידו - הוא פשוט קנה הוראות לגישה לרשת הבנקאית, בהן השתמש לגישה לחשבונות החברה.
קרוהלה (מחוז משנה)
מחוז משנה קרוהלה (בבלארוסית: Круглянскі раён; ברוסית: Круглянский район) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז מוהילב שבמזרח בלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר קרוהלה.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה קרוהלה 15,761 בני אדם. האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2016 נמנו במחוז המשנה 14,208 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה ב-2009: 94.46% בלארוסים, 4.05% רוסים ו-1.49% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (86.9%) ורוסית (11.92%).
אלכסיי ליאונוב
אלכסיי ארחיפוביץ ליאונוב (ברוסית: Алексе́й Архи́пович Лео́нов; 30 במאי 1934 – 11 באוקטובר 2019) היה קוסמונאוט, מחלוצי תוכנית החלל הסובייטית והאדם הראשון שביצע הליכת חלל.
ביוגרפיה
ליאונוב נולד בכפר ליסטביאנקה (Листвянка) שבסיביר (מחוז קמרובו). סיים את בית הספר לטייסי קרב בשנת 1957, ובשנת 1960 התקבל ליחידה להכנת הקוסמונאוטים הסובייטים.
ב-18 במרץ 1965 ביצע ליאונוב את "הליכת החלל" הראשונה בהיסטוריה, כאשר יצא אל מחוץ לחללית ווסחוד 2 (ברוסית: Восход-2, זריחה) לטיול שנמשך 12 דקות ו-9 שניות. לאונוב עשה זאת שלושה שבועות לפני מקבילו האמריקאי, האסטרונאוט אד וייט. בתום ההליכה, נתקל ליאונוב בקושי להיכנס חזרה לחללית, מפני שלחץ האוויר בחליפת החלל שלבש ניפח אותה עד כדי כך שהיא לא התאימה לפתח הקפסולה. בסופו של דבר, הצליח ליאונוב להידחק חזרה בקושי רב, לאחר ששיחרר מהאוויר שבחליפה לחלל. בעקבות התקלה, התארכה המשימה, שהייתה מתוכננת להמשך 12 דקות, לכמעט 24 דקות. אין בנמצא תמונות טובות של הרגע ההיסטורי, משום שהמצלמה שהותקנה מחוץ לחללית נשארה במנעל-האוויר שהושלך לחלל.
בחזרתם לאטמוספירה ארעה תקלה נוספת, במערכת ההנחיה האוטומטית, שחייבה את הטייס פאבל בלייב (Павел Беляев) לנווט את החללית באופן ידני. כתוצאה מכך, נחתו הקוסמונאוטים כ-1,000 ק"מ מהיעד המתוכנן, ונאלצו לבלות יומיים בקור המקפיא של הרי אורל. למעשה, הם שהו בהרים זמן ארוך יותר מאשר בחלל.
בשנת 1968 יוּעד ליאונוב לעמוד בראש הטיסה הרוסית המאוישת הראשונה סביב לירח, אך זו בוטלה לאחר שהאמריקאים הצליחו לבצע זאת לפניהם, בחללית אפולו 8.
בטיסתו הבאה לחלל, ב-15 ביולי 1975, פיקד ליאונוב על החללית סויוז 19 במסגרת משימה משותפת עם החללית האמריקאית אפולו, שהייתה הפעילות הרוסית-אמריקאית הראשונה בחלל.
בין השנים 1976 ו-1982 שימש גנרל לאונוב כסגן מנהל מרכז הקוסמונאוטים "גגארין" ואף שימש כעורך המעצב והקריקטוריסט של עיתון הקוסמונאוטים APOGEE.
כמחווה לקוסמונאוט, בחר סופר המדע הבדיוני, ארתור סי. קלארק בספרו "אודיסיאה 2: 2010" לקרוא לחללית הרוסית הראשונה שנשלחה לכוכב הלכת צדק בשם "אלכסיי ליאונוב".
הוא הופיע בהופעת קמע בסרט החלל הרוסי "מעבר לכוכבים".
באוקטובר 2019 הלך לעולמו, בן 85 היה במותו. הותיר אחריו אישה, סבטלנה ושתי בנות. נקבר בבית העלמין הצבאי הפדרלי להנצחה סמוך למיטישצ'י במחוז מוסקבה.
וילאייט הדנובה
וילאייט הדנובה (בטורקית עות'מאנית: ولايت طونه; בבולגרית: Дунавска област, נפוץ יותר: Дунавски вилает) היה מחוז אדמיניסטרטיבי מדרגה ראשונה של האימפריה העות'מאנית בין השנים 1864–1878. בסוף המאה ה-19, לפי הדיווחים, שטחו היה.
הפרובינציה פורקה לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), כאשר חלקה הצפון-מזרחי (צפון דוברוג'ה) שולב ברומניה, חלק משטחה המערבי בסרביה, ואילו אזורי המרכז והדרום היוו את מרבית נסיכות בולגריה וחלק מרומליה המזרחית.
ממשלה
מידהט פאשא היה המושל הראשון של הווילאייט (1864–1868). בתקופתו כמושל הוקמו קווי ספינות קיטור על נהר הדנובה; מסילת הרכבת רוסה-ורנה הושלמה; הוכנסו קואופרטיבים לאשראי חקלאי המספקים לחקלאים הלוואות בריבית נמוכה; כמו כן הוצעו תמריצי מס לעידוד מפעלים תעשייתיים חדשים.
העיתון הרשמי הראשון בווילאייט של האימפריה העות'מאנית, טונה / דונב, התפרסם הן בטורקית עות'מאנית והן בבולגרית והיו בו גם עורכים עות'מאניים וגם בולגרים. עורכיו הראשיים כללו את איסמעיל כמאל ואחמד מידאת אפנדי.
בווילאייט התקיימה אספה מינהלית שכללה פקידי מדינה שמונו על ידי הממשלה העות'מאנית וכן שישה נציגים (שלושה מוסלמים ושלושה לא מוסלמים) שנבחרו מבין תושבי הפרובינציה. לא-מוסלמים השתתפו גם בבתי המשפט הפליליים והמסחריים המחוזיים שהתבססו על קוד חוק וצדק חילוני. הוצגו גם בתי ספר מעורבים מוסלמים-נוצריים, אך רפורמה זו בוטלה לאחר שהתמודדה עם התנגדות עזה מצד האוכלוסייה.
חטיבות מנהליות
המחוז כלל את הסנג'קים הבאים: