cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קריעת ים סוף
ניסיונות להסבר מדעי
מתווה אפשרי אחד הוא הטענה שרוחות מזרחיות חזקות שנהגו לפקוד את אזור ים סוף, במקום בו קיים רכס מתחת לפני המים (אזור של מים רדודים) אשר חוצה את הים, כך שניתן היה לצעוד מחוף לחוף. הטוענים כך מוצאים ראיה לשיטתם בסיפור המקראי עצמו, שם מופיע "וַיּוֹלֶךְ ה' אֶת הַיָּם בְּרוּחַ קָדִים עַזָּה כָּל הַלַּיְלָה וַיָּשֶׂם אֶת הַיָּם לֶחָרָבָה וַיִּבָּקְעוּ הַמָּיִם". רעיון זה הוכח ניסויית, בתנאי מעבדה. מחקר מ-2010 שנערך על ידי צוות מהמרכז הלאומי למחקר אטמוספירי (NCAR) ואוניברסיטת קולורדו בארצות הברית אישר אפשרות של קריעת ים סוף כתוצאה מתהליכים הידרודינמיים הנובעים מהשפעת הרוחות על המים בתנאים מסוימים. החוקרים נקטו במיקום מסוים בדרום הים התיכון, וערכו עליו סימולציות ממוחשבות לגבי צורות שונות של קו החוף הקדום, שיאפשרו היבקעות כגון זו המתוארת בתורה. על פי המודל, בהינתן צורת U של נהר הנילוס, ולגונה רדודה לאורך החוף, הרי שרוח במהירות של 100 קמ"ש הנושבת במשך 12 שעות ברציפות יכולה הייתה לדחוף את המים בעומק של 2 מטר. על פי המודלים הממוחשבים, עם תום השפעת הרוח, המים צפויים לחזור באחת למקומם ולהטביע את העוברים בהם, בדיוק כמתואר בסיפור המקראי. תאוריה זו ממקמת את ים סוף בלגונות מְלוּחוֹת מזרחית לדלתת הנילוס - כגון ימת בלה או ימת ברדוויל.
עוד אפשרות שהועלתה היא שאירעה התפרצות הר געש, בעקבותיה נוצרו גלי צונאמי אדירים. טיעון זה מתבסס בין היתר על ההתנהגות הסינוסואידלית של גלים, שלהם יש נקודת שיא ונקודת שפל. חלק ממניחי הצונאמי סוברים שבני ישראל הגיעו לים סוף ממש בנקודת השפל וכך יכלו לחצות, בעוד הצבא המצרי הגיע מאוחר מדי, כאשר גל הצונאמי כבר לא היה בשפל, ולכן הכה במצרים. עקב כך נבדקו התפרצויות היסטוריות וחזקות של הרי געש, וההתפרצות אשר נלקחת בחשבון היא זו שהתרחשה באי סנטוריני שבים התיכון, בין השנים 1640 ל-1525 לפנה"ס. התפרצות געשית זו, מהאדירות שידע כדור הארץ, מחקה כליל את כל התרבות אשר התקיימה באי באותה תקופה ומוטטה עימה שטח אדמה גדול. ההתפרצות גררה בעקבותיה נחשול מים גדול מאוד, גלי צונאמי אשר השפיעו על מרבית חופי הים התיכון. אלו המקשרים בין מאורע זה לכרוניקה המקראית, מניחים שבני ישראל עברו דרך אזור הדלתה, חלקו הצפוני של הנילוס. מבחינת התארוך, התאוריה מתאימה יותר לתיארוך יציאת החיקסוס (המאה ה-16 לפנה"ס) ובמידה פחותה לתארוך יציאת מצרים המוקדם (המאה ה-15 לפנה"ס). גם תאוריה זו ממקמת את ים סוף בלגונות מלוחות מזרחית לדלתת הנילוס - כגון ימת בלה או ימת ברדוויל.
השערה דומה היא שהתפרצות הר געש גררה עמה היווצרות קרקע על פני הים, וכך ניתן היה לעבור את הים. הנחה זו מתבססת על כך שהתפרצות געשית גורמת למפולות עצומות של לבה ובזלת על פני השטח שלרגלי ההר. כאשר הלבה או הבזלת החמים באים במגע עם מי הים הם מתקררים מיד ויוצרים שטח אדמה על פני הים, שמתקיים תקופת זמן קצרה עד קריסתו לתוך מי הים. האזור בו שוכנות ישראל ומצרים נמצא ממש על בסיס השבר הסורי אפריקני, אזור שמלוּוה בהתפרצויות געשיות. אם כך, ההתפרצות הייתה צריכה להתחולל מתוך הים, כאשר ההשערה היא שזו הייתה באזור עקבה. הסוברים כך טוענים שבני ישראל הגיעו בפרק זמן הקצר בו התקיים ה"שביל" שנוצר מהתקררות מפולת הר הגעש, ואילו המצרים הגיעו בדיוק כשהתצורה שקעה לתוך המים.
השערה נוספת מדברת על תופעת גאות ושפל חזקה למדי שפקדה את האזור בו חצו בני ישראל את הים. משה דיין (מהנדס הידרוגרפי) סבור כי תופעת גאות ושפל (בצפון מפרץ סואץ), בתוספת רוחות חזקות סבירות לאותו מקום כמתואר במקרא, עשויים לגרום לחשיפת קרקעית הים, וכמו כן לשינוי פתאומי בגובה המפלס באטלס דעת מקרא, צוין מקום קריעת ים סוף על פי מחקר זה.
שילוב של שני סיפורים שונים
חוקרים אשר מנתחים את הטקסט המקראי לפי השערת התעודות או מיישמים את ״שיטת הבחינות״ של הרב מרדכי ברויאר, רואים בפרק י״ד שילוב של שני טקסטים אשר מספרים שני סיפורים שונים בתכלית. חלוקת הפסוקים דומה למדי בין השיטות, אך בעוד השערת התעודות מיחסת חלק מהפסוקים לרובד לא-כהני קדום וחלקם למקור הכהני המאוחר יותר, שיטת הבחינות מבדילה בין פסוקים המשתייכים ל"בחינה I" ופסוקים המשתייכים ל"בחינה II". ההבדלים בין שני הסיפורים מתבטאים הן בהתנהגותם של בני ישראל, הן באופיו של הנס והן בקווי דמותו של האל. על-פי אחד המקורות, האל "קורע" את הים לשניים, כך שהמים עומדים משני צדיו של שביל בחרבה, אך על-פי המקור השני - האל מייבש את הים ומסיג אותו, כמו בתופעת "שפל". חלוקת הפסוקים לשני מקורות, או לשתי בחינות, מספקת הסברים למספר שאלות שעולות לאור כפילויות וסתירות שמופיעות בטקסט, לדוגמה: האם פרעה התחרט על שילוח בני ישראל בגלל השפעה אלוהית (פסוק ד׳) או בגלל שנאמר לו שהם ברחו (פסוק ה׳)? האם בני ישראל צוו לנסוע (פסוק ט״ו) או לעמוד במקום (פסוקים י״ג-י״ד)? האם הים נחצה לשניים (פסוקים כ״א-כ״ב) או רק התייבש (אמצע פסוק כ״א)? האם המצרים טבעו לחלוטין במעמקי הים (פסוק כ״ח) או שגופותיהם צפו על שפת הים (פסוק ל׳)? ועוד.
להלן הפרק בחלוקה לפי השערות אלו. כפי שניתן לראות, כל סיפור עומד בפני עצמו כסיפור שלם:
דה מיתולוגיזציה
מספר חוקרים מזהים את עלילות בעל וענת (חלקם אף מזהים אותו כמיתוס בריאה או מיתוס עם יסודות בריאה) הכנעניים כמקביל לקריעת ים סוף, במסגרתם גובר בעל על כוחות הים, ומייבש אותו. לפי השירה האוגריתית מהמאה ה־13 לפנה"ס, האל בעל הביס את האל ים ואת עוזריו התנין, לוויתן נחש בריח ולוויתן נחש עקלתון. מיתוס זה רווח בקרב עמי האזור בגרסאות שונות, ובתוך כך ניתן להזכיר גם את מיתוס הבריאה הבבלי, אנומה אליש, במסגרתו מרדוך, ראש הפנתיאון, גובר על האלה תיאמת (תהומות באכדית), היא התהום המהווה פרסונפיקציה של כאוס מימי, מבתר את גופה לשניים, ומתוכה בורא שמים וארץ. עם זאת, זיהוי זה איננו קונצנזוס, וחוקרים רבים אחרים מזהים את עלילות בעל וענת עם סיפור המבול או עם מיתוס מאבק בין אלוהי ישראל לים שהיה מוכר לכותבי המקרא אך לא נכנס אליו.
מקובל, גם בקרב חוקרים שאינם מזהים את עלילות בעל וענת עם קריעת ים סוף, כי סיפור הבריאה הכנעני היה מוכר למחבר המקראי, ובמקורות אחרים ישנם הדים לסיפור הבריאה של המיתולוגיה הכנעני. כך, למשל, ישעיה, נ"א, ט'–י"א, וכן ישעיה, כ"ז, א', וספר תהילים, פרק ע"ד. דה מיתולוגיזציה נוספת לסיפור הבריאה הכנעני מופיעה בבראשית פרק א', שם בורא האל את התנינים הגדולים (במקור יצורים מיתולוגיים שבכוחם להיאבק בכוחות האל - אך על-פי סיפור הבריאה התנ"כי אינם אלא ברייה ברואה ככל הבריות).
מנהגים
שירת הים נאמרת בכל יום כחלק מפסוקי דזמרא שבתפילת שחרית. כמו כן, קריעת ים סוף מוזכרת בתפילת שחרית ובתפילת ערבית בברכות קריאת שמע.
על פי מסורת חז"ל, נס קריעת ים סוף התרחש בליל שביעי של פסח ולכן יש הנוהגים בלילה זה לקרוא את שירת הים, בחלק מהמנהגים בחצות, ובחלק מהמנהגים באשמורת הבוקר. כמו כן, השבת שבה קוראים בתורה את פרשת 'בשלח', נקראת 'שבת שירה', ורבים נוהגים לקרוא בליל שבת זו את שירת הים, ולעסוק בה.
"קשה כקריעת ים סוף"
הביטוי "קריעת ים סוף" מופיע לראשונה בספרות התנאים בשם רבי אליעזר בן הורקנוס ורבי עקיבא, ובפיוט "דיינו", פיוט שנכתב לדעת חוקרים רבים עוד בימי בית שני.
הביטוי "קשה כקריעת ים סוף" מוזכר בספרות חז"ל, בקשר לפרנסה ("קשים של אדם כקריעת ים סוף"), לנישואין ("קשה זיווגו של אדם כקריעת ים סוף") ולצורכי הגוף ("קשין נקביו של אדם... כקריעת ים סוף"). לדעת אביגדור שנאן, אין הכוונה שקשה לאלוהים לבצע מעשים אלה, אלא שהם נפלאים ואדירים ומרשימים כקריעת ים סוף. בעיני האדם, מדובר בעניינים טבעיים ומובנים מאליהם, וחז"ל מבקשים ללמד כי הם ניסים גדולים לא פחות מאשר קריעת ים סוף.
אך לאורך השנים, הביטוי "קשה כקריעת ים סוף" הפך לניב שמשמעותו דבר שקשה מאוד וכמעט בלתי אפשרי לעשותו, דבר קשה ומסובך, הדורש מאמצים רבים.
אל-מנופיה
אל-מנופיה (בערבית: المنوفية) הוא אחד מ-27 מחוזות מצרים הממוקם בצפון מצרים, על גדות הנילוס, מדרום למחוז אל-ע'רביה ומצפון לקהיר. נכון לשנת 2015, מתגוררים במחוז כ-3.9 מיליון תושבים ושטחו הוא כ-2,543.03 קמ"ר.
בירת המחוז היא שיבין אל קום. האוכלוסייה באל-מנופיה היא כפרית מאוד, כאשר רק כ-20.6% מתושבי המחוז מתגוררים בערים. מבחינה מנהלית המחוז מחולק ל-8 נפות. בנפה הגודלה ביותר "אשמון" מתגוררים כ-800 אלף תושבים ומרכזה בעיר אשמון.
אל-מנופיה ידוע בייצור גידולים חקלאיים כמו כותנה, תירס וחיטה, כמו כן גידולי ירקות כגון תפוחי אדמה ושעועית ירוקה אשר חלק גדול מגידולים אלו מיוצא.
שניים מנשיאי מצרים נולדו בשטח המחוז- אנואר סאדאת וחוסני מובארכ.
אוטוביאנקי
אוטוביאנקי (באיטלקית: Autobianchi) הייתה חברה איטלקית לייצור כלי רכב.
היסטוריה
חברת ביאנקי נוסדה בשנת 1885 על ידי אדוארדו ביאנקי, והתמחתה בייצור אופניים (המיוצרים עד היום). בשנת 1902 יצרה באופן עצמאי את המכונית הראשונה שלה, דגם 12HP. לאחר מכן נכנסה החברה לתחרות מול חברת פיאט, וייצרה מספר דגמים תחת הסדרה S.
בתקופה שבין מלחמות העולם, ייצרה ביאנקי את דגמי האוגוסטה והאפריליה, שזכו להצלחה גדולה באיטליה. במלחמת העולם השנייה הופצץ המפעל של ביאנקי, והחברה הפסיקה לייצר כלי רכב והתמקדה באופניים ואופנועים.
ב-1955 החליטה הנהלת ביאנקי לשוב ולייצר מכוניות. לשם כך הגיעה ביאנקי להסכם עם יצרנית הרכב פיאט ועם יצרנית הצמיגים פירלי על הקמת החברה אוטוביאנקי.
בשנת 1957 יצא הדגם הראשון של אוטוביאנקי, ה-אוטוביאנקי ביאנקינה, שהיה מבוסס על דגם פיאט 500. ב-1963 יצא הדגם הבא של אוטוביאנקי, הסטלינה, שהייתה מכונית קבריולה המבוססת על דגם פיאט 600.
ב- 1963 יצא דגם הספורט, 2 מושבים אוטוביאנקי סטאלינה. הדגם יוצר עד שנת 1965.
ב- 1968 יצא דגם ה-סופרמיני בתצורת סטיישן, "אוטוביאנקי ג'רדיניירה" אשר היה מבוסס על דגם "פיאט 500 ג'רדיניירה".
בשנת 1969 הוציאה אוטוביאנקי שני דגמים חדשים, אוטוביאנקי A111 ו- אוטוביאנקי A112. באותה שנה הועברה אוטוביאנקי לחטיבת לנצ'יה של פיאט. ב-1985 הוציאה אוטוביאנקי דגם חדש, Y10, ששווק במקומות מסוימים גם תחת השם "לנצ'יה Y10".
ב-1992 נסגר המפעל של אוטוביאנקי. פיאט מכרה את זכויות המותג למועדון הרכב של אוטוביאנקי באיטליה.
הדיירת מאחוזת ויילדפיל (מיני-סדרה)
הדיירת מאחוזת ויילדפיל (באנגלית: The Tenant of Wildfell Hall) היא סדרת טלוויזיה משנת 1996 עיבוד לרומן באותו שם מאת אן ברונטה. הסדרה הופקה על ידי ה-BBC וביים אותה מייק ברקר. השחקנים הראשיים בסדרה הם טרה פיצג'רלד בתפקיד הלן גרהם, רופרט גרייבס מגלם את הבעל האלים ארתור הנטינגטון וטובי סטיבנס בתפקיד גילברט מרקהם.
תקציר עלילה
אלמנה צעירה ומסתורית מגיעה להתגורר בווילדפיל הול, בית אחוזה ישן מהתקופה האליזבתנית, עם בנה הקטן. היא נחושה בדעתה לחיות באורח חיים עצמאי, אבל שכניה אינם מניחים לה. רק גילברט מרקהם, חוואי צעיר, מצליח לגלות את סודותיה.
סנדי פוינט
סנדי פוינט טאון (באנגלית: Sandy Point Town) היא העיר השנייה בגודלה במדינת סנט קיטס ונוויס שבאיי ליווארד באנטילים הקטנים שבים הקריבי. העיר שוכנת לחופו הצפון-מערבי של האי סנט קיטס, ומשמשת כבירת מחוז סנט אן סנדי פוינט.
אל האזור בו שוכנת העיר הגיע בשנת 1623 מגלה הארצות הבריטי סר תומאס וורנר. בשנות העשרים של המאה ה-17 נוסדה העיר, ובמהרה הפכה למרכז המסחרי של סנט קיטס. נמל העיר היה אחד העמוסים באזור, כפי שמעידים למעלה משלוש מאות שרידי המחסנים הפזורים על קו החוף.
בשנת 1727 הועברו מרכזי המסחר לבירה באסטר, וסנדי פוינט איבדה את חשיבותה. בנובמבר 1984 פגע בעיר הוריקן קלאוס, וגרם לנזקים כבדים. בעקבות ההוריקן נסגר הנמל.
מצודת ברימסטון היל, המבצר הגדול ביותר שבנו הבריטים במזרח הקריביים, נבנה על מנת להגן על סנדי פוינט ועל מבצר צ'ארלס פוינט.
אווירה קבוצתית
האווירה הקבוצתית מושפעת מהתהליך המתרחש בין חברי הקבוצה לבין עצמם והן התהליך בין חברי הקבוצה לבין המנחה או המדריך.
השפעה
לאווירה הקבוצתית משמעות רבה בהקניית הרגשת שייכות וביטחון אצל כל אחד מחברי הקבוצה, וכן בקליטת חברים חדשים לקבוצה. אווירה קבוצתית חיובית מאפשרת יצירת אינטימיות בין חברי הקבוצה, ומכאן גיבוש הקבוצה לגוף החזק ממרכיביו (הפרטים המרכיבים את הקבוצה). כמו כן האווירה בקבוצה מאפשרת יעילות בהשגת מטרות הקבוצה.
דירוג על פי אווירה קבוצתית
מספר חוקרים, ובהם מוס, אינזל והמפרי, קבעו עשרה קריטריונים לדירוג קבוצה על פי אווירה קבוצתית השרויה בה:
עמר כראמי
עֹמַר עבד אלחמיד כראמי (ערבית: عمر عبد الحميد كرامي; 7 בספטמבר 1934 - 1 בינואר 2015) שימש כראש ממשלת לבנון בשתי קדנציות נפרדות. בפעם הראשונה נכנס לתפקיד ב-24 בדצמבר 1990, לאחר שסלים אל-חוס התפטר, וכיהן בו עד ל-13 במאי 1992, אז התפטר בעקבות נפילת הלירה הלבנונית והמחאה הציבורית החריפה שבאה לאחריה. הוא הושבע שוב לתפקיד ב-21 באוקטובר 2004, אך התפטר ב-28 בפברואר 2005, בעקבות המחאה הציבורית נגד רצח קודמו בתפקיד רפיק אל-חרירי.
ביוגרפיה
כראמי נולד בעיירה א-נורי שבצפון לבנון, בסמוך לטריפולי. גם אביו עבד אלחמיד כראמי וגם אחיו רשיד כראמי כיהנו כראשי ממשלה לפניו, וכניסתו של עמר לזירה הפוליטית נעשתה בעקבות ההתנקשות באחיו ב-1987. כראמי, עורך דין בהשכלתו, מייצג מאז 1991 את מחוז הבחירה טריפולי בפרלמנט ותומך בדבקות בהידוק הקשרים בין לבנון לבין סוריה. תמיכה זו עוררה ומעוררת ביקורת נגדו מצד לאומנים לבנונים, ובייחוד בקרב הנוצרים המרונים האנטי-סורים, הטוענים כלפיו כי שעבד את ריבונותה של לבנון להגמוניה הסורית.
לאחר רצח ראש הממשלה הקודם רפיק אל-חרירי ב-2005, האשימו חברי אופוזיציה את סוריה במעשה, ודרשו כי תסיג את כוחותיה ואת אנשי המודיעין שלה מתחומי לבנון - דרישה שנתקלה בהתנגדותו של כראמי הפרו-סורי. כמה ממנהיגי האופוזיצה אף האשימו את ממשלת כראמי במעורבות ברצח. למרות האיסור על הפגנות ציבוריות גברה המחאה הציבורית ברחובות לבנון, והאופוזיציה הודיעה על כוונתה להגיש הצעת אי-אמון בממשלתו של כראמי, דבר שאילץ אותו להגיש את התפטרותו ב-28 בפברואר 2005, ולהמשיך לכהן כראש ממשלת מעבר.
עשרה ימים לאחר התפטרותו, ובעקבות הפגנות תמיכה בסוריה שנערכו בביירות, החזיר אותו הנשיא אמיל לאחוד לתפקידו והטיל עליו להקים ממשלה חדשה. כראמי ניצל את ההזדמנות כדי לקרוא לכל המפלגות להצטרף לממשלת אחדות לאומית, אך מאמציו עלו בתוהו וב-13 באפריל נאלץ להגיש את התפטרותו פעם נוספת.
יחסי טורקיה–ספרד
יחסי ספרד–טורקיה הם יחסי החוץ שבין ספרד לטורקיה. לספרד יש שגרירות באנקרה וקונסוליה כללית באיסטנבול. לטורקיה יש שגרירות במדריד וקונסוליה כללית בברצלונה.
כיום שתי המדינות חברות במועצת אירופה, נאט"ו, הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, ארגון הסחר העולמי ואיחוד מדינות הים התיכון. ספרד מצדדת בצירוף טורקיה לאיחוד האירופי.
היסטוריה
במהלך המאה ה-16 ספרד ההבסבורגית והאימפריה העות'מאנית נלחמו על עליונות בים התיכון, כאשר הקרב הבולט ביותר בין המדינות היה קרב לפנטו אשר אירע באוקטובר 1571. בתקופה זו היגרו יהודים רבים אשר ברחו מספרד (כתוצאה מגירוש ספרד) לשטחי האימפריה העות'מאנית. היחסים המודרניים בין שתי המדינות החלו בשנת 1782, כאשר נחתם הסכם השלום, הידידות והמסחר.
כלכלה
כ-75 חברות טורקיות פועלות בספרד. ההשקעות הטורקיות בספרד הגיעו ל-143 מיליון דולר בשנים 2002–2015.
שירות ללא תשלום
לחיילי השל"ת תעודת חוגר של"ת בצבע חום, המקנה הנחות מסוימות. בתקופת השל"ת החיילים אינם רשאים לעבוד או לנסוע לחו"ל ללא אישור מיוחד, ובעת חירום יכול הצבא לגייסם לשירות פעיל.
של"ת בישיבות
שלב השל"ת מהווה את החלק העיקרי של השירות של בני ישיבות ההסדר (בעגה הצבאית בני"שים - בני ישיבות). ברוב הישיבות התלמידים לומדים את השנה הראשונה במסגרת תורתו אומנותו, ואינם שייכים לצה"ל. רק בסוף השנה הראשונה או במהלך השנה השנייה הם עוברים תהליך חיול מקוצר ומצטרפים לצה"ל. לאחר שירותם הפעיל הם חוזרים לישיבה למעמד של"ת.
סך משך השל"ת, לפני השירות בפועל ולאחריו, הוא כשנתיים וחצי. משך זמן השירות בפועל (שר"פ) הוא שנה וחמישה חודשים בין אם המשרת משמש ביחידות קרביות ובין אם לאו. במשך השירות בפועל, בניגוד לתקופת השל"ת שבה הדבר אסור עליהם, החיילים מחויבים, ככל חייל אחר, בלבוש צבאי ובנשיאת חוגר.
בישיבות שילוב מחויבים התלמידים בשלוש שנות שירות צבאי מלא, ובנוסף לכך בשנתיים נוספות (לפני הצבא ובמרכזו) שבהן הם מוגדרים כחיילים בשל"ת.
בשנים האחרונות הוחל בצה"ל מסלול הסדר מקוצר המכונה "שילובים" שנמשך ארבע שנים, כששנתיים מתוכם הם בשירות פעיל.
של"ת בנח"ל
תקופות השל"ת בנח"ל הן שריד של מסלול הנח"ל שכלל הגשמה בקיבוצים, כיום השל"ת מהווה ארבעה חודשים נוספים לבנים וחודשיים נוספים לבנות לאחר תום השירות הצבאי המיועדים לאפשר לגרעין להתחיל את חייו המשותפים (לעיתים במסגרת של תנועת בוגרים) ביחד ולייצר נחיתה רכה למציאות (מעין חפש"ש ארוך). גרעין יכול להחליט שהוא לוקח את השל"ת לפני השירות הצבאי ולא לאחריו.
החזית לשחרור פלסטין
החזית לשחרור פלסטין (חש"פ) (בערבית: جبهة تحرير فلسطين, תעתיק מדויק: ג'בהת תחריר פלסטין) היא ארגון טרור פלסטיני שמושבו בלבנון, עם בסיסים בתוניסיה ובעיראק. הארגון חבר באש"ף.
הארגון הוקם ב־24 באפריל 1977 בעקבות פיצול בארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית של אחמד ג'יבריל. בראשות הארגון החדש עמדו מוחמד זיידאן (אבו עבאס) וטלעת יעקוב. הארגון ביצע במהלך השנים פעולות טרור כנגד מטרות אזרחיות וצבאיות ישראליות, ובכללן מספר ניסיונות חטיפה כושלים. הארגון פעיל בעיקר באזור הגבול ישראל-לבנון.
על רקע המרד הפנימי בפת"ח לאחר מלחמת לבנון הראשונה, התפצל הארגון לשלוש סיעות. כל סיעה המשיכה לשמור על השם המקורי ולטעון כי היא מייצגת את הארגון:
בנובמבר 1986 פתחו אבו עבאס ויעקוב במשא ומתן למיזוג בין סיעותיהם, אך המיזוג צלח רק ב־1989, לאחר מותו של יעקוב. אבו עבאס, שהיה המזכיר הכללי החדש, נבחר לוועד הפועל של אש"ף והארגון הפך למעשה לנספח של פת"ח, למרות שנתמך לוגיסטית ובאימונים על ידי לוב וסוריה.
בשנים האחרונות ראשי הארגון משתלבים פוליטית באש"ף ובפת"ח, למרות שהמסגרת הארגונית העצמאית של החזית נשמרה, במיוחד במחנות הפליטים בלבנון. אנשי הארגון מעורבים, יחד עם אנשי פת"ח, בעימותים מקומיים נגד ארגונים הנתמכים על ידי סוריה.
לאחר הסכמי אוסלו קיבל אבו עבאס את החלטת אש"ף להימנע מביצוע מעשי טרור. הארגון התמקם בלבנון ובתוניס, שם יש לו כוח המונה כמה מאות לוחמים. לארגון אין כמעט תמיכה בקרב הפלסטינים בשטחים.
באפריל 2003 נעצר אבו עבאס בעיראק על ידי הכוחות האמריקאיים. הוא מת בכלא האמריקאי במרץ 2004.
שלהי העת העתיקה
שלהי העת העתיקה הוא הכינוי לתקופה שנמשכה בערך בין שנת 300 לשנת 700 עד 800 לספירה, שבה רואים היסטוריונים את קיצה של העת העתיקה ותחילתם של ימי הביניים באירופה ובאגן הים התיכון. ערך זה, עם זאת, עוסק בהתפתחות ההיסטורית באירופה עד נפילת האימפריה הרומית. לתיאור ההתפתחות אחרי נפילתה, ראו הערך ראשית ימי הביניים.
במסגרת התקופה נכללת תקופת שקיעת האימפריה הרומית, החל בסוף המאה השלישית או תחילת הרביעית ועד כינונה הראשוני של התרבות המערבית תחת שלטונו של קרל הגדול באירופה, חליפות בגדד במזרח התיכון והשתלטות האימפריה הביזנטית על שטחי אסיה הקטנה ומזרח אירופה.
היסטוריונים בעבר נטו להתייחס לתקופת שלהי העת העתיקה כאילו הורכבה מגושים גדולים וחד-משמעיים יחסית של התרחשות: האימפריה הרומית, נפילתה, עליית אימפריות אחרות, וכדומה. כיום, מקובלת יותר גישה המדגישה את ההמשכיות וההשתנות ההדרגתית. נדידת העמים במאה הרביעית והחמישית נתפשת היום כהליך של דעיכה הדרגתית של שלטון ישן ועליית יורשים כמו האוסטרוגותים והויזיגותים. כמו כן, ישנם היסטוריונים המבחינים בעליית דפוסים חברתיים המאפיינים את ימי הביניים כבר בתקופת האימפריה הרומית.
תחילת שקיעת האימפריה הרומית
האימפריה הרומית הגיעה לשיא התפשטותה תחת שלטון טראיאנוס (עד 117 לספירה). במהלך המאה השנייה נשמר כוחה בעיקר הודות לתקופת שלטונם של "חמשת הקיסרים הטובים": נרווה, טראיאנוס, אדריאנוס, אנטונינוס פיוס ומרקוס אורליוס אשר כבשו מחדש שטחים אשר אבדו לה שמרו ביד ברזל על 'נכסי' האימפריה. באמצע המאה השלישית ניתן לזהות כבר את תחילת שקיעתה של האימפריה הניכרת היטב בתקופה של מלחמות אזרחים. קיסרים ששלטו בסוף המאה השלישית ובתחילת הרביעית, במיוחד דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס, ניסו לשמר את האימפריה באמצעות מאמצים ניכרים לארגון מחדש של הפרובינקיות והשליטה בהם.
מאמצים אלו זכו להצלחה הולכת ופוחתת עם הזמן, וברחבי האימפריה הרומית ניתן היה להבחין בהידלדלות הולכת ונמשכת של הכלכלה, החיים העירוניים, הלכידות החברתית, והעוצמה האימפריאלית. התרחשות כה דרמטית כמו שקיעת האימפריה החשובה ביותר של העולם העתיק, לא התרחשה מסיבה אחת או בבת אחת, אך ניתן לומר כי בעיה עיקרית אחת, האופיינית לכל ממלכות העולם העתיק, תרמה במידה משמעותית להאצתם והחרפתם של תהליכי השקיעה.
הרקע לשקיעת האימפריה הרומית
לפי אחת הגישות, ברומא, כבמרבית האימפריות בהיסטוריה, היה ההון הכספי והאנושי שנכבש או נוצר משמש בעיקר לצורכי אגירה והתעשרות של בעלי הכוח. סנטורים, קונסולים, שליטי פרובינקיות וקיסרים—כולם נהגו להשתמש בהון שצברו בעקבות כיבושיהם כדי לבנות לעצמם אחוזות פאר, לחלק למקורביהם, לרכוש נאמנים, וכדומה. המוני העם—האזרחים ועוד יותר מזה אלו שלא נמנו על מעמד האזרחים—זכו לרוב בשאריות שחולקו מתנת נדבה.
מסלול ההתקדמות המרכזי והחשוב ביותר באימפריה היה באמצעות השירות הצבאי. חייל ששרד את עשרים שנות השירות יכול היה עם תומן ליהנות ממידה מסוימת של ניעות חברתית: נחלה ורווחה כלכלית. מנגנון זה אפשר לתושבים ששאפו להפוך אזרחים רומים מן המניין מסלול "התאזרחות" ושותפות בעושר האימפריה ואפשר התיישבות והפצת התרבות והמנהל הרומיים במקומות בהם התיישבו החיילים לשעבר.
באימפריה הרומית, לא הושקעו הכספים מהפרובינקיות או ההכנסות בהליכים שישפרו את ייצור המזון, הכלים או התעבורה בעתיד. הון שנאגר הושקע בקידום רווחתו הכלכלית ותענוגותיו של זה שהשיג את ההון. משמעות הדבר הייתה שמחזור ההון של האימפריה הצטמק בהתמדה. לפיכך, כדי לאפשר את קיום המנגנון החיוני של הצבא הרומי, נדרשה האימפריה לעסוק בהתמדה בכיבושים חדשים או מחודשים, כדי להגדיל את מאגר ההון האנושי והכספי שלה.
לגידול באמצעות כיבוש כזה היו מגבלות ברורות שנבעו ממהירות התעבורה ברחבי האימפריה, שלא אפשרו בקרה או שליטה מדוקדקת בשטחים מרוחקים מאוד; חמור מזה, היות שההתפתחויות הטכנולוגיות, במיוחד בתחום עיבוד האדמה, היו זניחות, התרחשה תופעה הולכת ומחריפה של דלדול המשאבים הקרקעיים וירידה בתנובה החקלאית עם הזמן, תופעה שבלטה במיוחד ב"אסמי התבואה" של האימפריה בצפון אפריקה.
מבנה בסיסי זה של האימפריה, למרות שיפורים חשובים שהיו בה ביחס לאימפריות אחרות בעולם העתיק (כמו האימפריה של אלכסנדר מוקדון, האשורים, הבבלים, וכן הלאה) בזכות המנהל הטוב יותר ומנגנון הניעות החברתית שהתקיים בה, הביא בהדרגה לדעיכת האימפריה:
ניסיון ההצלה של דיוקלטיאנוס
הניסיון החשוב ביותר להשיב את עטרת האימפריה ליושנה נעשה על–ידי הקיסר דיוקלטיאנוס (שלט בשנים 284-305). דיוקלטיאנוס, יצר שיטת שלטון חדשה, הטטררכיה, שבה חולק השלטון בין ארבעה שליטים: הוא עצמו במזרח האימפריה, ומקסימיאנוס באפריקה ובאיטליה היו השליטים הבכירים, בעלי תואר אוגוסטוס. לצידם, אימצו השניים שני גנרלים מנוסים שמוצאם באזור הדנובה: גלריוס, בנו המאומץ ויורשו המיועד של דיוקלטיאנוס שלט באיליריה, מקדוניה ויוון; וקונסטנטיוס, יורשו של מקסימיאנוס, שלט בספרד, גאליה ובריטניה. הרעיון היה ליצור מועמדים לרשת את השליט עוד בחייו, תוך בחירתם על–פי כישוריהם ולא על–פי מוצאם.
תחת שלטון דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס עברה האימפריה רפורמה שלטונית מקיפה. הממלכה חולקה ל-11 מחוזות (דיוקסיות), שבכל אחת מהן שלט ויקאריוס, ואילו מספר הפרובינקיות הוכפל ל-100 (ואחר כך נוספו עוד). הקטנת שטחי הפרובינקיות נועדה למנוע מצב שבו שליט פרובינקיה יהנה מבסיס כוח רחב מספיק כדי לפתוח במרידה. כל ויקאריוס נשלט על ידי פרפקטים פראיטוריאנים מטעם הטטררכים, פרפקט אחד לכל טטרארך. הפרפקטים לא היו מפקדים צבאיים אלא מומחים למנהל ומשפט. מינוי זה החליש עוד יותר את כוחו של הסנאט כרשות שלטונית עצמאית, והעצים עוד יותר את השליטה של הטטררכים.
מגמה דומה, מכיוון אחר, באה בדמות ניסיון להעצים במידה ניכרת את הילתם וסמכותם של הטטררכים. דיוקלטיאנוס ומקסימיאנוס הכריזו על עצמם כבני יופיטר והרקולס, שינוי שנועד להפוך אותם ליצורים דמויי-אל, בנוסח שליטי המזרח. השליט, ה-dominate, היה שליט בחסד האל, עטוי גלימה מוזהבת שוליים, כתר וטבעת חותם, שכל הניצב בפניו נדרש לנשק את שולי גלימתו.
כדי לבסס את שלטון הטטררכים על חשבון כל הכוחות האחרים ביקש דיוקלטיאנוס לחסל לא רק את כוחם העצמאי של שליטי הפרובינקיות, הצבא והסנאט אלא גם לחזק את המסורות הרומיות ואת פולחן האלים הרומים, שמהם שאב את סמכותו, כביכול. דיוקלטיאנוס הוציא בשנת 297 צו המורה לחיילים ומנהלנים להקריב קרבנות לאלים, ואחר כך ב-24 בפברואר 303 הורה על הריסת כל הכנסיות והכתבים הקדושים של הנוצרים בממלכה. מאוחר יותר באותה שנה הוא הורה להשליך את כל הכמרים הנוצרים למאסר ולשחררם רק אחרי שיקריבו קרבן לאלים הרומים. לבסוף, באפריל 304, הוציא צו סופי שהורה לכל הנוצרים לעבוד את האלים הרומים. המסרבים היו אמורים להיות מוצאים להורג.
תפישה דומה, לפיה ניתן לשנות מציאות רבת שנים בתוקף צו אימפריאלי, הנחתה את דיוקלטיאנוס בצעדיו בתחומים אחרים. כדי להגדיל את הצבא (מ-300 אלף חיילים ל-600 אלף חיילים), הנהיג דיוקלטיאנוס חובת גיוס כללית וכונן חוק שקבע שעל בנו של איש צבא ללכת בעקבות אביו ולהתגייס אף הוא. את הצבא המוגדל חילק דיוקלטיאנוס לשני כוחות עיקריים: לימיטאניי (limitanei) לשמירת הגבולות, ו-comitantenses כחיל פנימי לטיפול בבעיות ברחבי האימפריה.
כדי לממן את הרחבת הצבא וצרכים אימפריאליים אחרים הנהיג דיוקלטיאנוס מערכת מיסוי מורכבת שבה נגבו מיסים בהתאם לגידולים השונים והסחר השונה, עם מיסוי ברמה גבוהה יותר על מקומות בהם היה סחר ענף יותר או אדמה פורייה יותר. בצו משנת 301 הורה דיוקלטיאנוס על קיבוע המחירים והשכר בכל רחבי האימפריה כדי לרסן את האינפלציה שחוללו הוא וקודמיו וכונן מערכת דו-מטבעית, שכללה מטבע זהב ומטבע כסף כבד יותר. לשני הצעדים, ובמיוחד לצו המחירים המרביים, נודעה השפעה שלילית ארוכת טווח על הכלכלה הרומית, בהופכם ענפי ייצור וחקלאות שונים לבלתי–רווחיים עד כדי כך שחלק מהם נעלמו ממפת הייצור והסחר.
המיסוי הכבד של דיוקלטיאנוס גרם לרבים מהאיכרים המרוששים להימלט מחובותיהם אל הערים, מה שהחריף את מצוקת המזון בה. דיוקלטיאנוס, כדרכו, ניסה להתמודד עם המצב החדש באמצעות צווים ובשנת 302 נאסר על האיכרים בחוק לנטוש את חלקת האדמה שלהם. יתר על–כן, כוננה מערכת שאפשרה את תשלום המיסים לא בכסף אלא במוצרים. מוצמתים נוספים היו הדקוריונים, אנשי עסקים בפרובינקיות שנכפו לשמש כגובי מיסים לכל חייהם. כדי להבטיח במידת האפשר את סיפוק צורכי הצבא, כונן דיוקלטיאנוס גם מפעלי מדינה, שעובדיהם היו עבדים ומגויסים בכפייה שיצרו נשק ומדים עבור הצבא והביורוקרטיה.
קונסטנטינוס המשיך בקו החקיקה המחמירה של קודמו, כשהוא מעביר חוקים נוספים שחייבו בנים להמשיך במקצוע אביהם, מעין הרחבה של התקנה השנואה של דיוקלטיאנוס ביחס לבניהם של ותיקי הצבא. תקנה זו נדרשה במיוחד ביחס לדקוריונים, שניסיונם להימלט מחובת השירות כגובי מיסים הוביל להפיכת המקצוע למוּרש. המיסוי שהנהיג קונסטנטינוס היה חריף אף יותר מזה של קודמו. תושבי העיר נדרשו לשלם מס בשם כריסרגירון, מס ארבע-שנתי בזהב או בכסף שנגבה בהכאות ובעינויים.
קונסטנטינוס כונן לעצמו בירה חדשה, שבאופן טיפוסי לשליטים מזרחיים נקראה על שמו. על חורבות העיר ביזנטיום שעל מיצרי הבוספורוס הוא החל לבנות בשנת 325 את קונסטנטינופול. העיר, שבניינה דרש שש שנים, נועדה להיות המרכז האמיתי החדש של האימפריה וקונסטנטינוס כונן בה את כל סממני הפאר האימפריאלי בדומה לאלו שהתקיימו ברומא: סנאט, משפחות סנטוריאליות עשירות אותן משך לעיר, ואפילו חלוקת חיטה בחינם לאזרחי העיר.
קונסטנטינוס הפך את הנצרות מדת נרדפת לדת מועדפת באימפריה. לא ידוע אם קונסטנטינוס, שנטבל רק על ערש דווי, היה נוצרי מאמין או שאימץ את הדת מטעמים אופורטוניסטיים, אך שיטתו הייתה זהה לזו של דיוקלטיאנוס, רק במהופך: במקום רדיפת נוצרים ובזיזת רכושם לתועלת הקיסר, היו אלו עתה היהודים ובמיוחד הפולחנים הפגנים שנרדפו ורכושם נבזז לתועלת הכנסייה הנוצרית.
כדי לקדם את ענייני של הנצרות בנה קונסטנטינוס מספר כנסיות מרשימות, העניק לכנסייה אדמות חקלאיות רבות, שהכנסותיהן סייעו בהתפשטותה. לכנסייה הותר גם לקבל ירושות של אנשים, מה שהוביל להגדלה נוספת של שטחי האדמה שבבעלותה. זכויות יתר נוספות שניתנו לכנסייה היו האפשרות להשתמש במאגרי התבואה האימפריאליים לצורך צדקה וכן האפשרות להמלטות מחיי דקוריון באמצעות הצטרפות לכנסייה. נוסף על אלו, כדי לתמוך בתפישות הנצרות העוינות, הנהיג קונסטנטינוס ענישה מחמירה במיוחד על חריגה מינית. ניאוף היה עבירה שעונשה מוות. נערה שנמלטה עם מאהבה הייתה נדונה לשרפה על המוקד ומי שסייע לה נדון לשפיכת עופרת מותכת אל תוך פיו. אנסים נשרפו אף הם על המוקד, אך גם קורבנותיהם נענשו שכן לדעתו של קונסטנטינוס אישה לא הייתה צריכה לצאת מהבית.
המעמד המועדף שלו זכתה הנצרות גרם לשינוי מהיר במצבה. מדת קטנה ונרדפת, הפכה הנצרות בתוך כמה עשרות שנים לדת שולטת, גם באמונה, גם בקרקע וגם ברכוש. בתוך זמן קצר, החלה הנצרות להתפשט מן הערים לכפרים ומשם לאזורי הספר. בשנות השלושים של המאה הרביעית, כבר החל אולפיליאס לנצר את השבטים הגרמאנים.
כישלון רפורמות דיוקלטיאנוס
חמישים השנים שבהן משלו דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס, בין 285 ו-337 העצימו במידה ניכרת מגמות שכבר ניכרו קודם לכן ולמעשה, נסיונותם למנוע את שקיעתה של האימפריה הרומית למעשה החישו את שקיעתה במידה ניכרת.
המבנה השלטוני החדש שיצרו עיקר במידה רבה כל מקור כוח לבד מהשלטון המרכזי. הצבא ומנהל האימפריה הוכפפו ישירות לאימפרטור ולבאי כוחו. נוסף על–כך, שני הקיסרים חתרו לכונן דת אחת ויחידה בכל רחבי האימפריה, תוך ניסיון לחסל את הדתות והאמונות האחרות. חשוב במיוחד כאן היה השינוי שחולל קונסטנטינוס, שהעלה למדרגת הדת הראשית את הנצרות, שבניגוד לפולחנים הפגניים השונים, שהיו פוליתאיסטים במהותם, אופיינה בחוסר סובלנות כלפי כל דעה או מחשבה אחרת.
במקביל, מתוך התפישה שכדי לשמר את האימפריה יש לקיים צבא גדול ולנסות "להקפיא" כל שינוי, הוטלו מיסים כבדים, הצבא הוגדל ונעשה ניסיון לארגן את החברה במבנים קשיחים: האיכרים הוצמתו לאדמה (coloni), בעלי המלאכה למקצועות אבותיהם, התושבים הפכו מאזרחים בעלי זכויות לנתינים (subjecti).
שינויים אלו התוו את הרקע להתפתחויות שהתחוללו בימי הביניים ולעליית השיטה הפיאודלית. הניסיון לשלוט באופן ישיר בתושבים באמצעות עיקור כל סמכות אחרת, ובמיוחד סמכות חוק שגם השליט כפוף לה היה נואל, כיוון שמחד, האימפרטור נעדר יכולת מעשית לשלוט בכל רחבי האימפריה באופן יעיל; ומאידך, המיסוי הגבוה, כפיית הגיוס הצבאי, הרדיפות הדתיות והניסיון להקפיא את החברה שחקו במידה רבה את ההנעה של הנתינים להגן על האימפריה.
לכוחות הצבאיים, שהורכבו במידה הולכת וגוברת מפואדרטי, שכירי חרב בתמורה לקרקע, הייתה הנעה הולכת ופוחתת להגן על אימפריה שבעושרה לא ניתן להם להשתתף. התושבים, מצידם, היו צריכים לשאת עתה בעול מיסים הולך ומתגבר למימון צבא הפואדרטי, תוך הגבלות הולכות ומחמירות על חירותם לייצר ולסחור, ובמצב בו זכויות הקניין שלהם ויכולתו ורצונו של האימפרטור להבטיחן הולך ונעלם.
תוצאת הדברים הייתה דעיכה משמעותית של הסחר והעברת הידע ברחבי האימפריה. סוחרים יכלו לסמוך פחות ופחות על ביטחון התעבורה, חשו שרכושם מוחרם בחוזק יד במיסוי שרירותי כמו הכריסרגירון, שכוחה של האימפריה להדוף אויבים הולך ודועך, ואילו היצרנים התקשו באופן טבעי לעמוד בדרישת "ההקפאה" של התעסוקה, אופני התעסוקה והיכולת לעבור באופן חופשי ממקום למקום וממקצוע למקצוע.
היעלמותם ההדרגתית של היתרונות שבייצור ובסחר במסגרת האימפריאלית העלתה במידה ניכרת את חשיבותן של נאמנויות מקומיות ושבטיות. מסעי ביזה ושוד ברחבי האימפריה הפכו משתלמים הרבה יותר מייצור או סחר.
תושב האימפריה הפך ללוחם בשבט; האיכר הפך לצמית; הערים החלו גוועות בהדרגה; והפרובינקיות הלכו והתפוררו לשורות של כפרים מנותקים ומבודדים. ערי מדינה כמו רומא, רוונה, טריאר ודומותיהן עלו, כשלצידן שבטים השולטים בחלקים נפרדים של האימפריה—פרנקיה, בריטאניה, היספניה, צפון אפריקה, ועוד—וקבוצות גדולות או קטנות של חבורות לוחמים.
במקביל, הסתמנה דעיכה באמצעי העברת המידע העיקרי של האימפריה—השפה. מעמדן של היוונית והלטינית החל שוקע, כששפות כמו ארמית, ארמנית, ערבית, קופטית, לטינית וולגרית, ודיאלקטים המבוססים על לטינית צומחים באזורים השונים של האימפריה.
התפשטות הנצרות
תופעה בולטת נוספת של התקופה, המשקפת אף היא את התפוררות האימפריה היא התפשטותה ההדרגתית של הנצרות ממקום מושבה המסורתי, הערים, אל אזורי הכפר. במעבר אימצה הנצרות, תוך כדי התאמה, את המסורות הכפריות כמו הפולחן הפוליתאיסטי (שהומר בפולחן הקדושים), פולחן האתרים המקודשים (שבו הסלעים והחורשות המקודשות הומרו בשרידים קדושים (relic), פולחן המרטירים, הקדושים המעונים ומחוללי הנסים השונים, שבאו על מקום מקביליהם הפגנים.
דגל התעופה האזרחית האוסטרלית
דגל האוויר האזרחי של אוסטרליה הוא הדגל אשר בשימוש רשות התעופה האזרחית של אוסטרליה.
שלהי העת העתיקה
התפשטות הנצרות
מסורת לא חדשה שצברה תאוצה של ממש הייתה ההתבודדות והקמת מנזרים שבהם חיו הנזירים חיים אסקטיים של אכילה דלה ופרישות מינית. עיקר המצטרפים למנזרים לא היו אנשים שבחרו בחיי פרישות אלא אנשים שהתרוששו וירדו מנכסיהם, בעלי חובות נמלטים, בני בעלי מלאכה, פליטי קרבות ואיכרים שביקשו להתנתק מחובת הצמיתות. סיפורו של אתנסיוס מאלכסנדריה, אתנסיוס הקדוש ממצרים (298-373), טיפוסי למצב זה. כפי שמסופר ב"חיי אנטוני הקדוש", שנכתב בין 356 ל-362, גדל אתנסיוס במשפחה בעלת הכנסה ממוצעת, בלי להפגין הסתייגות מיוחדת מחיי החומר או נטייה רבה לפרישות, אך
המנזרים הראשונים שכנו בעיקר במקומות מבודדים, אך במהרה החלו המנזרים פושטים בכל מקום, ובמיוחד במקומות בהם לא הייתה הדת הנוצרית מקובלת עדיין. בשיתוף עם הבישופים, שימשו המנזרים כלי חשוב בניצורה של אירופה וחלקים במזרח הקרוב ובאפריקה. יתר על–כן, בהדרגה הפכה הקריירה המונסטית מושכת לא רק עבור אלו שהתקשו לשרוד בעולם האימפריאלי המתפורר אלא גם עבור מי שביקשו לפתח קריירה במוסד המצליח של העידן שאחרי האימפריה.
דגל התעופה האזרחית האוסטרלית
על פי התכנון המקורי, נועד הדגל להיות מונף בשדות תעופה ועל מטוסים אזרחיים חונים. כאשר המנהג להניף דגלים על מטוסים חונים פסק, אומץ הדגל על ידי סוכנויות אוסטרליות כגון רשות התעופה האזרחית ובשימוש משרד התחבורה האוסטרלי.
שלהי העת העתיקה
התפוררות האימפריה
האימפריה שהתקיימה אלף שנים התמוטטה כמעט בחטף. בעקבות התקדמות ההונים מערבה בשנת 375 התחנן המלך הוויזיגותי פריטיגרן בפני הקיסר ואלנס להרשות לשבטו לחצות את הדנובה ולהתיישב מדרום לה בתוך השטח שבשליטת רומא.
התושבים החדשים לא התקבלו בסבר פנים יפות על ידי התושבים הרומים מעברו השני של הנהר ובהיעדר מזון מרדו בסוף שנת 376 והפכו לגורם מעורר מדנים קבוע בתוך האימפריה. תאודוסיוס הראשון הצליח לצמצם במשהו את הנזק שנגרם באמצעות יישוב הגרמאנים כפואדרטי—חיילים תמורת קרקע—בבולגריה. הצעד נראה רצוי לשני הצדדים נוכח החורבן שהמיטו המלחמות הפנימיות הבלתי פוסקות באימפריה על צבאה.
שני בניו החלשים של תאודוסיוס, ארקדיוס והונוריוס לא הצליחו לעמוד בהסכם ובשנת 395 פתח המלך הוויזיגותי אלאריק במסע ביזה והרג ברחבי יוון ומאוחר יותר באיטליה. מספר שנים אחר כך, בשנת 405, נמלט המלך הברברי רדגאיסוס מההונים, ועם צבא גדול עבר את האלפים ופלש לאיטליה. הוא הובס על ידי סטיליקו, הכוח מאחרי הקלעים באימפריה המערבית, ב-406. זמן קצר אחרי כן, בחורף 406, חצו בני שבטים גרמאנים, בורגונדים, אלאנים, סואבים וונדלים, את נהר הריין הקפוא והתפשטו ברחבי גאליה כשרובם, לבד מהבורגונדים, ממשיכים הלאה לספרד.
יורשו של אלאריק, אטהאולף תפש מקום חשוב יותר כמגן האימפריה הגוועת מפני השבטים הגרמאנים השונים באזורי גאליה וספרד. יורשו, ואליה, כבר הצליח לזכות במעמד פואדרטי עבור הויזיגוטים, כשהוא מקבל נחלות בדרום-מערב צרפת (אקוויטניה סקונדה). נוסף על מזון ומעמד, זכו הויזיגוטים המאוזרחים למעמד "אורחים" בהתאם לתקנות ההוספיטליטס שנועדו במקורן לחיילי האימפריה, אצל בעלי האדמות בגאליה. הגרמאנים המשיכו להתגורר בערים, אך קיבלו זכות לחלק הארי של מהתנובה החקלאית. הסדרי פואדרטי דומים כוננו גם עם הסואבים והסילינג (שבטים ונדאלים) בצפון-מערב גליה, ועם הבורגונדים באזור הרוּן העילי. להלכה, היו שבטים גרמאנים אלו תחת מרותה של האימפריה. בפועל, שמטה כאן האימפריה את השליטה בחלקיה החשובים ביותר של גאליה. עם השליטה שנשמטה בבריטניה, ודעיכת כוחה של האימפריה לשלוט בספרד ובצפון אפריקה, התכווצה האימפריה המערבית לכדי שליטה מעשית רק באיטליה וברצועות קרקע מזרחית לה, בואכה האימפריה המזרחית.
אחרי מותו של הונוריוס בשנת 423 עלה לשלטון ולנטיניאנוס השלישי, נער צעיר שנשלט על–ידי אמו, גאלא פלקידיה ועל ידי פלביוס אאטיוס, שהיה מגיסטר מיליטום ופטריקיוס. השיטה בה נקט אאטיוס דמתה לזו של סטיליקו: הוא כרת ברית עם ההונים והסתייע בהם כדי להילחם באחרים. בסיוע צבא הוני הביס את הבורגונדים והאלאנים, והצליח להגביל את התפשטותם דרומה בגאליה. כוחו לא עמד לו, עם זאת, למנוע את התפשטותם במערב גאליה, ספרד וצפון איטליה. תחת מלכם תאודוריק הראשון התבססו הוויזיגותים בצפון מזרח גאליה ואילו הוונדאלים, תחת הנהגת גאיזריק פנו לספרד בשנת 429 ועברו מגיברלטר לצפון אפריקה וכבשו את קרתגו בשנת 435. כיבוש זה סיפק להם בסיס מזון וכוח עצמאי, מנע אספקת תבואה חשובה לרומא ואפשר לוונדלים לכונן צבא ביזה ימי, שישמש אותם לצור ולבזוז את ערי החוף באיבריה, סיציליה ואיטליה.
נפילת האימפריה הרומית
במקביל ללחצים של הוויזיגותים מצפון והוונדלים מדרום על חלקה המערבי של האימפריה, היה חלקה המזרחי של האימפריה נתון ללחץ גובר והולך של ההונים, שהיו עתה תחת שלטונו של המצביא המוכשר אטילה.
אטילה, שעלה לשלטון במשותף עם אחיו בלדה בשנת 434, המשיך את מסכת הלחצים שהפעיל דודו רוגה על שליטי קונסטנטינופול לתשלום כופר בעבור האדמות שהיו יקרות לשליט המזרחי ובשנת 433 הכפיל את דמי הכופר השנתיים ל-700 ליטראות זהב, ואף דרש להשיב את כל הגרמאנים שנמלטו מהאדמות עליהן השתלט.
בשנת 441 הגדיל אטילה את סכום הכופר לגובה של 21 אלף ליטראות זהב ושש שנים אחרי כן שב וערך מסע ביזה באזור הבלקנים כשהוא דורש מן האימפריה לפנות עבורו את כל השטח שמדרום לדנובה. בשנת 450 סירב הקיסר מרקיאנוס, יורשו של תאודוסיוס השני לדרישת הכופר של אטילה. אטילה הבין, ככל הנראה, כי אין ביכולתו להכניע את העיר קונסטנטינופול וניצל את פנייתה של הונוריה, אחות קיסר המערב ולנטיניאנוס השלישי להושיעה מנישואים לסנאטור זקן כהצעת נישואין והזמנה פתוחה לפלוש לאימפריה המערבית.
מסע הביזה והרצח של אטילה ברחבי גאליה ואיטליה, כביכול בדרך לנישואיו להונוריה, הפך שם דבר. אאטיוס, שהסתמך עד אז על ההונים כדי להיאבק בגרמנים, שינה טעמו וכרת ברית עם השבטים הגרמאנים, שהיו מבוהלים כמוהו מן הפלישה ההונית. בסיוע כוחות פרנקים, בורגונדים, אלאנים וויזיגותים הצליח אאטיוס להביס את כוחות אטילה בקרב שאלון בשנת 451. הכוחות העיקריים בקרב היו הוויזיגותים בהנהגת תאודוריק הראשון, שאף נהרג בקרב.
שנה לאחר מכן, שב אטילה למסע ביזה נוסף, הפעם בעמק הפו, וכאן כבר לא עמדו לרשות רומא כוחות הגרמאנים ומסע הביזה נמשך עמוק אל תוך איטליה, כשהוא נעצר רק בשערי רומא ובתחינה מלווה בכופר כבד שנשאו סנטורים רומיים והאפיפיור לאו הראשון.
בתחילת שנת 453 מת אטילה והממלכה ההונית התפוררה במהירות, אך הכוחות הדלים שהייתה האימפריה המערבית מסוגלת לתרום למאבק בהונים, ואדישותו המוחלטת של מרקיאנוס לפלישות ההונים הבהירו כי גורלה נחרץ. הקיסר ולנטיניאנוס השלישי סבר כי אחרי נפילת ההונים אין לו צורך עוד באאטיוס וקשריו הטובים עמם והביא לרציחתו בשנת 455. זמן קצר אחרי מותו, הגיע צי שודדי ים ונדלי בהנהגת גאיזריק ובזז את רומא במשך 14 יום. בכל מובן מעשי, היה זה קיצה של האימפריה המערבית, אך הבשורה הרשמית הייתה עתידה להגיע במועד מאוחר יותר.
סדרה של גנרלים גרמאנים שלטה עתה ברומא, כשהיא מפעילה קיסרי בובה שונים ומתמרנת את רומא כממלכתם. כך עשו ריקימר ואחריו גונדובאד ופלביוס אורסטס, כשכל אחד מהם מנהל מערכת של יריבויות ובריתות מול ונגד הוונדלים והוויזיגותים. התמרון האחרון התרחש כאשר הכתיר אורסטס את רומולוס אוגוסטולוס לקיסר בשנת 475. שניהם הודחו שנה מאוחר יותר על–ידי אודואקר, שהודיע לקיסר המזרחי זנון כי אין צורך במינוי עמית-בובה במערב. אודואקר עצמו היה עתיד לשלוט במערב כשליחו של זנון. האימפריה הרומית המערבית, ועמה העת העתיקה, הגיעו אל קיצם.
מודל מתמטי
מודל מתמטי הוא מודל, המשתמש בשפה מתמטית על מנת לתאר מערכת. מודלים מתמטיים נמצאים בשימוש נרחב לא רק בתחומי מדעי הטבע וההנדסה (כגון פיזיקה, ביולוגיה, כימיה ומדעי כדור הארץ) אלא גם במדעי החברה (כגון כלכלה, פסיכולוגיה, סוציולוגיה, מדעי המדינה) ולמעשה בכל תחום המשתמש במתמטיקה על מנת לתאר את עולמו. תהליך הפיתוח של המודל המתמטי נקרא "מידול מתמטי" ועל פי רוב הוא מצריך הבנה מתמטית טובה מספיק המאפשרת למפתח המודל להשתמש בכלים המתמטיים הנדרשים על מנת לתאר את המערכת אותה הוא חוקר.
קיימים סוגים רבים של מודלים מתמטיים, בין היתר כמערכת דינמית, כמודל סטטיסטי, משוואה דיפרנציאלית, תהליך סטוכסטי ואף כמשחק בתורת המשחקים ומודל אחד אף יכול להכיל מרכיבים שונים היוצרים יחד את המודל המתמטי של המערכת הכוללת.
מטרת המודל המתמטי (כמו כל מודל אחר) היא לספק תיאור מופשט של המציאות, שיהיה מספיק ריאלי ומספיק גמיש כדי לבצע ניתוחים, הערכות, חיזוי והסקת מסקנות על המערכת במציאות. ציטוט ידוע של הסטטיסטיקאי ג'ורג' בוקס בהקשר זה הוא ש"כל המודלים שגויים, אך חלקם מועילים", כלומר אף מודל אינו מדויק לחלוטין והוא בסך הכל פישוט של מציאות מסוימת, אך לעיתים בחינת המודל מעלה תובנות מעניינות וחשובות להבנת המערכת הכללית. למעשה, השימוש במודל מתמטי מאפשר יישום עקרונות מתחום אחד (מתמטיקה) כדי לפתור בעיות מתחום אחר—למשל, מדעי החברה.
פסגת ולס
פסגת וֶלֶס או מתלול וֶלֶס (באנגלית: Veles Bastion; בבולגרית: рид Велес) הוא אזור נישא שמדרונותיו תלולים, המכוסה קרח המהווה את הקצה הדרומי של הרי סטריבוג, באי בראבאנט שבארכיפלג פאלמר; האי נמצא למול חוף חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
גובהו של המתלול 1,200 מטרים מעל פני הים.
מורדות המתלול תלולים - המדרונות הצפוניים, המערביים, והדרום- מערביים אינם מכוסים קרח בשל תלילותם.
המתלול מתנשא מעל קרחון זלאטיה, שנמצא ממזרח ומדרום לו.
המתלול נמצא 3.13 קילומטים מזרחית לנקודת פלמינג, 10.15 קילומטרים דרומית-מערבית להר פארי, 7 קילומטרים מערבית-צפונית-מערבית להר אימהותפ, ו-2.77 קילומטרים צפונית להר סארנגור.
גילוי הפסגה
הפסגה מופתה לראשונה על ידי סקר בריטי בשנת 1980, ובשנית בשנת 2008.
מקור השם
הפסגה נקראת על שמו של האל הסלאבי של החוכמה והידע ולס.
בנטפוכלס
פעילויות
החברים בחבורה כללו ציירים, תחריטאים, פסלים ומשוררים. רובם התגוררו באזורים שונים בעיר (בעיקר בקהילות של סנטה מריה דל פופולו וסן לורנצו בצפון לוסינה, בצפון העיר) והתכנסו יחד למסיבות חברתיות ואינטלקטואליות. הקבוצה הייתה ידועה בטקסי החניכה שבה שהיו מלווים בשתייה לשוכרה, ששולמה על ידי היוזם של המפגש. חגיגות אלה, שלפעמים נמשכו 24 שעות, הסתיימו בצעדה קבוצתית לכנסיית סנטה קוסטנזה, הידועה בפופולריות באותה תקופה כמקדש של בכחוס. שם הם ערכו טקסים לבכחוס לפני הסרקופג של קונסטנטינה (נמצא במוזיאוני הוותיקן), שנחשב לקברה בגלל המוטיבים שישנם שם. אפשר לראות את רשימת של חברי האגודה באחת הקפלות הצדדיות של הכנסייה. נוהג זה נאסר סופית על ידי האפיפיור קלמנס האחד עשר בשנת 1720. אף על פי שבאגודה היו בעיקר אמנים פלמיים והולנדים, אושרו כמה חברים נוספים, ביניהם יואכים פון סנדרט, ולנטין דה בולון.
למרות האופי הרעשני של פעילויותיהם, נשמרה בתוך החבורה האיכות האינטלקטואלית. יואכים פון סנדררט, למשל, כתב בספרו (1675–1679), כי האירועים כללו "דיון מנומק, שנערך על ידי צרפתים ואיטלקים, כמו גם על ידי גרמנים והולנדים, כל אחד בלשונו שלו. " כמו כן, קורנליוס דה ברוין כתב על הטקסים בחבורה זו, שנאלץ לעבור בשנת 1674 וערך מהחוויה כמה תחריטים שפרסם בשנת 1698.
בנטפויכלס והאקדמיה די סן לוקה
חברי הבנטפויכלס היו לעיתים קרובות בוויכוח עם האקדמיה של רומא סנט לוקה, שמטרתה הייתה להעלות ולהדגיש את עבודתם של "אמנים" מעל זו של אומן. מסיבה זו, לפני שיצאו לדרך לאיטליה, האמנים ניסו תחילה להיות חברים באגודת האמנים המקומית שלהם על שם ״סנט לוק״ כדי שיהיו להם מסמכים להראות עם הגעתם לרומא.
הנסיעות לאיטליה הפכו לטקס מעבר של אמנים הולנדים ופלמיים צעירים לאחר פרסום הספר Schilder-boeck של קרל ואן מנדר בשנת 1604. לעיתים קרובות המסע לאטליה היה קשה ובמקרים רבים גם מסוכן. אמנים היו משקיעים שנים להתאקלם ולהקלט בהגיעם לאיטליה, ומשתמשים בכישרונותיהם האמנותיים כדי לשלם את מחיר הנסיעה והקליטה. רבים מעולם לא הגיעו לאיטליה ורבים מעולם לא ניסו לנסוע חזרה ברגע שהם הגיעו לשם.
עם הגעתם, אמנים רבים היו אפוא מבוססים למדי בזכות ניסיון העבודה שלהם שנעשה לאורך הדרך. עם זאת, רבים לא פחות היו עדיין צעירים ולא ידועים. מה שלכולם היה בזמן שהגיעו לרומא, הייתה תחושה חזקה של ביטחון עצמי ביכולתם לחיות בזכות עבודתם, והחברות באקדמיה לא הייתה רלוונטיות רבה עבורם.
באופן מסורתי הודגשו התכונות הפשוטות של פעולות הבנטפויכלס על פני העשייה האינטלקטואלית והאמנותית שלהם. דייוויד לוין מציע במקום זאת כי "פדגוגיה אמנותית אקדמית, עם הדגש שלה על העתקה חוזרת, עשויה בהחלט הייתה להאיר על חברי הבנטפויכלס, כמבצעי פעולות פשוטות בניגוד לגישתם ההומניסטית האמיתית" חלק מהאמנים האלה כמו פיטר ואן לאר, היה שייך לשני הארגונים.
חברי האגודה וכינויים
הפרסום המוקדם ביותר בו מוצגים חברי האגודה, הוא ספרו של ארנולד הוברקן, אמן וחרט שמעולם לא נסע לאיטליה, אך השתמש ברשימת החברים של בנטופיכלס כמקור לספרו, De groote schouburgh der Nederlantsche konstschilders en schilderessen, בשנת 1718. במידת האפשר הוא גם מביא את הכינוי של הצייר והערות ביוגרפיות שלו. חברי הקבוצה המקוריים הוצגו גם הם בסדרת רישומים שנערכה בסביבות שנת 1620. בין המופיעים ברישומים ניתן למנות את ברתולומאוס ברנברג, דירק ואן באבורן, פאולוס בור, קורנליוס שוט וסימון ארדה. בזמן שהציירים התקבלו לחניכות דרך האגודה, ניתנו לחברים כינויים שהיו לעיתים קרובות על שמות אלים וגיבורים קלאסיים, כמו בכחוס, קופידון, הקטור, אורפיאוס. לפעמים, לעומת זאת, הכינויים היו שנונים ועוקצניים בדומה לכלל הפעילויות של החבורה.
2004 בטלוויזיה בישראל
תוכניות וסדרות
בשנת 2004 נוצרו עשרות תוכניות וסדרות ישראליות. להלן חלק מהתוכניות:
טקסים
להלן חלק מהטקסים שנערכו בטלוויזיה ב-2004:
אייר פורס 1 (סרט)
אייר פורס 1 הוא מותחן אסונות משנת 1997. את הסרט ביים וולפגנג פטרסן והוא נכתב על ידי אנדרו וו. מרלו. עלילת הסרט נסובה סביב חטיפת מטוסו של נשיא ארצות הברית - הידוע בשם אייר פורס 1 - על ידי חבורת טרוריסטים רוסים.
בסרט מככבים האריסון פורד בתפקיד נשיא ארצות הברית, גארי אולדמן, גלן קלוז, אלכסנדר ברקלי, ויליאם ה' מייסי ודין סטוקוול.
עם הצלחה קופתית וביקורות חיוביות בדרך כלל, הסרט נחשב לאחד מסרטי הפעולה הפופולריים ביותר של שנות התשעים של המאה העשרים, ואף מי שהיה בזמנו נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, שיבח אותו.
עלילת הסרט
במבצע מסובך מצליחים לוחמי כוח דלתא בשיתוף הצבא הרוסי לחטוף את הרודן החדש של קזחסטן, גנרל איוון ראדק. בעת קבלת הפנים במוסקבה שנערכה לכבוד הצלחת המבצע מצהיר נשיא ארצות הברית ג'יימס מרשל (האריסון פורד) כי ארצו תאמץ מדיניות חדשה של מלחמת חורמה בטרוריסטים בכל העולם בשם השמירה על השלום. לאחר מכן הוא עולה על מטוסו, אייר פורס 1 בחברת אנשי צוותו, אשתו ובתו וטס חזרה לארצות הברית.
חבורת טרוריסטים בהנהגת איגור קורשונוב (גארי אולדמן) עולה על המטוס במסווה של עיתונאים רוסים. במהלך הטיסה פותח עבורם סוכן של השירות החשאי בשם גיבס (קסנדר ברקלי) את נשקיית המטוס ומאפשר להם להשתלט על כלי הנשק שבה, לפתוח בקרב יריות במטוס ולחטוף אותו ולהסיט אותו ממסלולו לוושינגטון למסלול חדש לקזחסטן. במהלך החטיפה הנשיא מובל על ידי אנשי השירות החשאי לתא שיגור מיוחד במטרה להבריח אותו מהמטוס. הטרוריסטים מאחרים את המועד והתא משוגר מחוץ למטוס.
הטרוריסטים דורשים את שחרורו של גנרל ראדק ומאיימים בהוצאה להורג של אנשי הצוות החטופים, בהאמינם כי הגנרל ראדק יחזיר את ברית המועצות לגדולתה. ללא ידיעתם, הנשיא מרשל, אשר שירת בצבא ארצות הברית כטייס מסוקים, לחם במלחמת וייטנאם ועוטר בעיטור הכבוד של הקונגרס, נשאר במטוס לאחר שיגור התא ומנהל קרב יחיד נגד הטרוריסטים, במהלכו שואב הנשיא דלק ממיכלי המטוס כדי לגרום לשוביו להנחיתו, אך הללו מגייסים תדלוק מארצות הברית באיומים.
בסופו של דבר הנשיא מצליח לשחרר את אנשי צוותו מתחת לאפם של הטרוריסטים, ומלבד אשתו ובתו ושלושה מאנשי צוותו המתנדבים להישאר איתו, ביניהם הסוכן גיבס, כל בני הערובה צונחים מהמטוס לחופשי, על ידי הנמכת גובה המטוס לצורך תדלוק.
בנקודה זו הוא נתפס על ידי הטרוריסטים כדי שישמש כבן ערובה לשחרורו של הגנרל ראדק מהכלא הרוסי. הם מנהלים משא ומתן מול סגנית הנשיא קתרין בנט (גלן קלוז), שמתבקשת על ידי שר ההגנה להכריז על הנשיא כבלתי כשיר כדי למנוע ממנו לנהל משא ומתן עם הטרוריסטים, אך זו מסרבת. בסופו של דבר הנשיא מצליח לשחרר את עצמו, להרוג את הטרוריסטים הנותרים, ולהחזיר לידיו את השליטה במטוס. הגנרל ראדק, שבמהלך החטיפה שוחרר מכלאו, נורה ברגע האחרון.
אחרי המאבק בטרוריסטים הנשיא לוקח פיקוד ומטיס את המטוס אל מחוץ לגבולות קזחסטן, אך במהלך הטיסה הם מותקפים על ידי מטוסי קרב של צבא קזחסטן. הם ניצלים ברגע האחרון על ידי מטוסי הקרב האמריקאים, אך מטוס קרב אויב יורה טיל לכיוון אייר פורס 1, ואחד מטייסי הקרב מקריב את עצמו עם מטוסו כדי שהמטוס לא יושמד. בעקבות הפיצוץ, רסיסים מהמטוס שהושמד פוגעים בזנב המטוס וגורמים לסדקים בזנב, אשר גורמים לבריחת דלק. לאחר מכן מטוסי הקרב האמריקאים מיירטים בהצלחה את מטוס האויב האחרון. בשלב זה המטוס כבר הרוס וקיימת סכנה לאנשים שעל סיפונו. במבצע אווירי נועז מצליחים אנשי חיל האוויר האמריקאי להציל את הנשיא ואת משפחתו על ידי העברתם באוויר מהמטוס ההרוס למטוס צבאי, כשברגע האחרון נחשף הבוגד גיבס, והוא נשאר על המטוס הנשיאותי המתרסק בתוך הים הפתוח.
הפקה
חלק גדול מהצוות השתתף בסיור מקדים על מטוס האייר פורס 1 האמיתי, וחלק מהסצינות בסרט - ביניהן בסצינות בהן הטרוריסטים מוסווים כעיתונאים הסוקרים את תכנון המטוס ומתכוננים לתפוס את מקומותיהם - מבוססות על סיור מקדים זה. גם דמותה של סגנית דובר הבית הלבן התבססה באופן מובהק על התדריך שהצוות קיבל בסיור המקדים, והצוות חש אי-נוחות לצלם את הוצאתה של דמות זו להורג על ידי חוטפי המטוס.
סצינות השופכות אור על המניע מאחורי בגידתו של סוכן השירות החשאי, גיבס, נחתכו מהתסריט הסופי. לדברי הבמאי פטרסן, גיבס הוא סוכן CIA לשעבר שאיבד רבות עם סיום המלחמה הקרה, ולפיכך כעס על הממשל האמריקני. בסרט, חוטפי המטוס אינם חושפים בשום שלב את פרצופו האמיתי של גיבס, ובסצנה בה הם תוקפנים כלפי הנשיא ושלושה מאנשי צוותו שנשארו איתו על המטוס, הוא סובל מתוקפנותם כאחד משלושת אנשי הצוות.
משא ומתן
משא ומתן (בראשי תיבות: מו"מ) הוא כל תקשורת שהמטרה שלה היא לשכנע או להשפיע על הזולת. משא ומתן הוא מושג חברתי בעל בולטות בתחומי מדעי החברה, הניהול והשיווק אשר בא לציין את תהליך התנהלותם של דברים (דיבור, שפת גוף, מהלכים) בין שני אנשים או יותר, לצורך חילופי דברים ביניהם.
במשא ומתן ניתן לדון הן בדברים מוחשיים כעצמים או כסף, והן בדברים שאינם מוחשיים כגון ידע, כישרון או קניין רוחני.
מוכנות במשא ומתן
כדי להגיע במצב של מוכנות למשא ומתן חשוב להתמקד לא רק ביעדים סופיים ובהיבטים של מה רוצים להשיג, אלא גם באופן שבו רוצים להשיג את היעד. מוכנות מלאה למשא ומתן היא תפיסה רחבה בה הנושא ונותן נדרש לתכנון קפדני ויסודי הן ברמה האסטרטגית והן ברמה הטקטית. התבוננות זו כוללת מתן מענה לשאלות רחבות דוגמת:
טכניקות משא ומתן
להבדיל משיחה רגילה ללא מטרת חילופי תן וקח, במשא ומתן מתנהלים חילופי הדברים על ידי שני מושגים תכנוניים הנקראים אסטרטגיה וטקטיקה. באמצעות ידע מוקדם כיצד לנהל משא ומתן מוצלח ניתן לשפר את תהליך השגת המטרה הרצויה בסוף תהליך המשא ומתן.
שיטות המשא ומתן רבות וכן תלויות תרבות. בנוסף לכך, השיטות עשויות להשתנות תכופות גם בהתאם לאופי האנשים השונים, הנוטלים חלק בתהליך המשא ומתן, ואף במהלך כל זמן ניהול המשא ומתן המתממש בשטח. השתנות של אופני המשא ומתן בשטח עשויה להיחשב כטקטיקה ואילו ההתנהלות של כל המשא ומתן ברמת המאקרו עשויה להיחשב כאסטרטגיה.
משא ומתן יעיל דורש מידע מוקדם. נהוג לגשת לתהליכי משא ומתן תוך בירור מראש של מאפייני הצד השני שאיתו יתנהל המשא ומתן. רק לאחר תהייה ובדיקת שטח של צרכיו, מאפייניו, רצונותיו ויכולתו הממשית לספק את המבוקש, ניתן להתחיל במשא ומתן אפקטיבי.