cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אהרן ברגמן
קורות חיים
אהרן ברגמן נולד בישראל בשנת 1958. הוא שירת בצה"ל, ונטל חלק במלחמת לבנון הראשונה (1982), במסגרת שירותו כסמג"ד בחיל התותחנים. לאחר המלחמה פרש מהצבא, והחל ללמוד יחסים בינלאומיים ומדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים. הוא גם עבד כעוזר פרלמנטרי בכנסת. בעקבות ריאיון שהעניק לעיתון הארץ בשנת 1988, בו טען כי יסרב לשרת בשטחים הכבושים, עזב את ישראל ועבר לאנגליה. שם הצטרף למחלקה ללימודי מלחמה בקינגס קולג' בלונדון, שם השלים את לימודי הדוקטורט בשנת 1994. ברגמן הוא המחבר של מספר ספרים ומאמרים בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי ומערכות יחסים במזרח התיכון. מאז שנת 1994, שימש ככותב הספדים על אישים מהעולם היהודי ומישראל בעבור הדיילי טלגרף הלונדוני. הוא מרצה במחלקה ללימודי מלחמה ועובד כעיתונאי, ומתגורר בלונדון עם אשתו דנה, ושלושת ילדיו.
ב-2002 חשף אהרן ברגמן בלונדון את זהותו המלאה של סוכן המוסד אשרף מרואן. ב-2019 יצא לאור סרט תיעודי, "המרגל שנפל לאדמה", הסרט מגולל את סיפור חייו ומותו המסתורי של אשרף מרואן, סרט המבוסס על ספרו של ברגמן.
פרסומים
ברגמן חיבר מספר ספרים, בנוסף להיותו מפיק-שותף ויועץ בעבור שתי סדרות טלוויזיה.
ספרים
ברגמן חיבר ספרים בשפה האנגלית, שתורגמו למספר שפות, ובהן צרפתית, ערבית והולנדית.
טלוויזיה
ברגמן היה מפיק-שותף ויועץ אקדמאי בשתי סדרות טלוויזיה של ה-BBC:
טובה פירון
טובה פִירוֹן (15 באפריל 1911 - 2 ביוני 1999) הייתה שחקנית וזמרת בתקופת היישוב.
ביוגרפיה
פירון נולדה בשנת 1911 למרדכי ורבקה פירון, במשפחה בת ארבעה ילדים ברוסיה. עלתה לארץ ישראל בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 וסיימה את לימודיה בגימנסיה הרצליה. פירון שיחקה בתיאטראות "הקומקום" ו"המטאטא". היא נסעה ללונדון ללמוד משחק וב-1930 סיימה בהצטיינות את לימודיה באקדמיה המלכותית לאמנות הבמה בלונדון. כעבור זמן קצר נסעה שוב לבריטניה והתקבלה לתיאטרון בקיימברידג'. בראשית שנות ה-30 נישאה לאיש תיאטרון בריטי, ג'ורג' באייט (Bayat), והשניים היו הורים לבן, דוד. השניים נפרדו כעבור מספר שנים וב-1939 שבה לארץ עם בנה.
בזמן מלחמת העולם השנייה התחברה ללהקת שחקנים ונשלחה על ידי "שירות הבידור הצבאי הלאומי" של הצבא הבריטי להופיע בשירים רוסיים בפני חיילי בעלות הברית באיטליה. באחת מנסיעותיה בכבישי איטליה נתקלה בחיילי הבריגדה היהודית, שמעה את שירתם העברית והחלה לשיר בפניהם בעברית. בזאת הפכה מזמרת "רוסית" לזמרת עברית. הופיעה גם בפני שארית הפליטה. כשחזרה לארץ הופיעה על במת התיאטרון לי-לה-לו.
פירון נהגה לשיר שירים רוסיים רומנטיים בתרגום עברי. שירה המפורסם ביותר היה "תכול המטפחת", בתרגומו של אברהם שלונסקי, מהשיר המקורי ברוסית מאת המשורר היהודי-רוסי יאקוב (קובה) גאליצקי, בלחן של המלחין היהודי-פולני יז'י פטרסבורסקי. פירון הייתה הראשונה שביצעה את השיר, שבוצע בשנים הבאות על ידי זמרים אחרים, ביניהם אריק איינשטיין.
בתקופת מלחמת העצמאות הופיעה טובה פירון בפני חיילי צה"ל בחזיתות. לאחר המלחמה עבדה כמורה לאנגלית וגם הופיעה בתפקידי משנה במספר הפקות. ב-1967 השתתפה בסרטו של אורי זוהר, "שלושה ימים וילד".
בשנת 1977 הופיעה טובה פירון במותחן הפוליטי "קשר הדבש", בבימויו של יעוד לבנון, על פי תסריט של אריה קרישק. פירון ביצעה בסרט את להיטה הנודע "שן בני שן במנוחה". הסרט זכה במקום ראשון בתחרות סרטי עלילה באותה שנה. ב-1979 השתתפה בשני סרטים: "פרשת וינשל", בבימויו של אברהם הפנר, ו"רגעים" בבימויה של מיכל בת-אדם. ב-1986 השתתפה בסרט "אלכס חולה אהבה".
טובה פירון העלתה את זיכרונותיה על הכתב בשני ספרים: "Good Bye פיקאדילי" ו"זמרת תל אביב הקטנה".
נפטרה ב-1999 ונקברה בבית העלמין ירקון. הותירה אחריה את בנה, דוד (1933-2012), ושלושה נכדים.
פרז'מר
פרז'מר (ברומנית: Prejmer, בהונגרית: Prázsmár; בגרמנית: Tartlau) הוא כפר גדול (קומונה) בחלק הדרום-מזרחי של חבל טרנסילבניה שברומניה, ב"ארץ הברסה" או בגרמנית - בורצנלנד, הנמצא 18 ק"מ צפונית מזרחית לעיר בראשוב. הכפר ידוע בזכות הכנסייה המבוצרת שנמצאת בו. הקומונה פרזמ'ר מורכבת כיום מיישוב מרכזי ובעל אותו שם, פרז'מר, עיירה לשעבר, היישוב לונקה קלניקולוי (פרקשוואגו) - 3 ק"מ מהמרכז, ווהיישוב הקטן סטופיני פרזמ'רולוי (בגרמנית:רוהראו, בהונגרית:מהשקרט) הנמצא 4 ק"מ מהמרכז.
הכפר נחצה על ידי הנהר אולט אליו נשפך היובל ראול נגרו ("הנחל השחור" - בהונגרית: פקטיג')
היסטוריה
מתיישבים דוברי גרמנית הגיעו לראשונה לאזור בסביבות 1150, בהזמנת מלך הונגריה גזה השני. ב-1211 מלך הונגריה אנדראש השני הזמין את אבירי המסדר הטבטוני להתיישב באזור פרז'מר. כדי שיהוו מחסום לפולשים אפשריים מכיוון מעבר ההרים של בוזאו. זו גם הפעם הראשונה שפרז'מר מוזכרת בכתובים. אבירי המסדר הקימו במקום את מבצר טרטלאו עם הכנסייה בשנים 1212– 1213 כחלק מהתיישבותם בארץ הברסה (בורצנלנד). האבירים הטבטוניים סולקו ב-1225 על ידי אותו המלך אנדראש השני ששב ממסע הצלב, ובמקומם באו הנזירים הציסטרציאנים. אז התחילה להתפתח בקרבת המבצר העיירה טרטלאו או פרזמ'ר והיא הפכה ליישוב המזרחי ביותר של הסקסונים הטרנסילבנים.
במשך הדורות שלאחר מכן, תוך כדי מלחמות, נכבש הכפר, שהיה מיושב בגרמנים (סקסונים טרנסילבנים) נתינים של ממלכת הונגריה או של נסיכות טרנסילבניה, על ידי פולשים טטרים, הונגרים, עות'מאנים, קוזקים ורומנים מנסיכות מולדובה. המבצר עצמו נכבש רק פעם אחת, בשנת 1611, על ידי נסיך טרנסילבניה גאבור באטורי.
רוב התושבים ממוצא גרמני עזבו לגרמניה לאחר מהפיכת 1989.
דמוגרפיה
בשנת 1800 חיו בכפר 2300 גרמנים (סקסונים טרנסילבנים) ו-1000 רומנים.
במפקד בשנת 2011 מספר הכפר הגדול היה 8,472 תושבים, לעומת 8,316 בשנת 2002. מבחינה אתנית הייתה האוכלוסייה מורכבת בשנת 2011 מ:רומנים (86,74%), צוענים (6,02%) והונגרים (1,82%) וגרמנים (% 0.8). לגבי 4.51% אין מידע על שייכתם האתנית. לפי שייכות דתית - התושבים, נוצרים באמנותם, מתחלקים בין רוב נוצרי-אורתודוקסי (89,06%), רומיים-קתוליים (1,56%), פנטקוסטלים (1,3%) ושדתם אינה ידועה (4,57%)
הכנסייה המבוצרת
הכנסייה המבוצרת של פרז'מר היא "כנסיית מפלט" (אנ') שבנייתה החלה בתחילת המאה ה-12 על ידי אבירי המסדר הטבטוני ובהמשך על ידי הסקסונים הטרנסילבנים. היא חלק מאתר המורשת העולמית של הכפרים עם הכנסיות המבוצרות בטרנסילבניה. הכנסייה שהייתה במקורה קתולית הפכה ללותרנית בעקבות הרפורמציה הפרוטסטנטית במאה ה-16.
כץ
כץ או כ"ץ (בכתיב גרמני: Katz) הוא שם משפחה וכן שם יהודי נפוץ.
השם היהודי נמצא בשימוש למן המאה ה-17 לפחות, והוא ראשי תיבות של כהן צדק.
{{פירושונים| ישראל כץ
קישורים חיצוניים
}}
דניאלה להבי
הסטודיו שהקימה ורשת החנויות הנושאת את שמה ממשיכים לפעול לאחר פטירתה, בניהולו של בנה, אוֹרי להבי.
ביוגרפיה
דניאלה להבי הייתה בתו של יהודה אסיא, איש עסקים ישראלי, וג'ין איינסלי, ילידת תאילנד שהתגיירה עם נישואיה ליהודה. להבי נולדה וגדלה בז'נבה, שם הקים אביה את "סוויס-ישראל טרייד בנק" (Suisse-Israelien Banque pour La Commerce), ששלוחתו בישראל נקראה בנק לסחר חוץ, שלימים התמזג לבנק הבינלאומי הראשון.
בשנת 1963 עלתה לישראל עם משפחתה ולמדה שנה בפנימיית אלוני יצחק, ובהמשך התגוררה עם משפחתה בסביון.
להבי הייתה בוגרת המחלקה לעיצוב תעשייתי באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל. היא סיימה את לימודיה בשנת 1980 ולאחריהם עסקה בעבודות שונות בתחום העיצוב. בין השאר שימשה כמעצבת בחברות מובילות בתעשייה באותה תקופה כגון "מיפ" ו"קליגולה".
ב-1991 הקימה את המותג הקרוי על שמה. היא החלה בעיצוב ובייצור תיקים, ומשם התפתחה עם השנים גם אל תחום הנעליים, הארנקים, החגורות ואביזרי אופנה נוספים.
בעשר השנים הראשונות למותג נמכרו מוצריו ב-70 חנויות תיקים ואופנה שונות ברחבי ישראל. בשנת 2001 פתחה להבי את החנות הראשונה במתחם בזל בתל אביב. כיום, רשת חנויות "דניאלה להבי" מונה 12 חנויות. המותג נמכר כיום רק בחנויות הרשת, ובנוסף מייצאת החברה את מוצריה לארצות הברית, לקנדה, לקוריאה, ליפן ולאוסטריה.
משפחתה
להבי נישאה בשנת 1976 ובשנת 1985 התגרשה. בנה היחיד מנישואיה, אורי להבי, מונה בשנת 2009 למנכ"ל רשת האופנה. להבי נישאה בשנית לשוקי פרמינגר.
להבי הייתה אחותם של דליה פלד, מנכ"לית משותפת של חברת אנשים ומחשבים, ויזם ההייטק דייוויד אסיא, מייסד החברות משוב מחשבים ומג'יק תעשיות תוכנה.
הנרי איאן קיוזיק
הנרי איאן קיוזיק (באנגלית: Henry Ian Cusick; נולד ב-17 באפריל 1967) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון סקוטי.
ביוגרפיה
קיוזיק נולד בטרוחיו, פרו, לאם פרואנית, אספרנסה צ'אבס, ולאב סקוטי, הנרי ג'וזף קיסיק. כשהיה בן שנתיים עברה משפחתו למדריד, ספרד, ולאחר מכן לגלאזגו, סקוטלנד. בשל עבודתו של אביו, עבר עם משפחתו לטרינידד וטובגו, שם התגוררו במשך עשר שנים, שם אף הספיק ללמוד בבית הספר קתולי בסן פרננדו. בגיל 14 הוא שב עם משפחתו לעיירה ניוטון מירנס (אנ'), ממש מחוץ לגלאזגו שבסקוטלנד.
קיוזיק למד בקונסרבטוריון המלכותי של סקוטלנד (אנ'), אולם נאלץ לעזוב בשנתו השנייה.
קריירה
קיוזיק שיחק תחילה במספר מחזות תיאטרון, וקיבל תפקידים ראשיים במחזות כמו "תמונתו של דוריאן גריי" (לצד רופרט אוורט) ו"המלט". ב-1995 זכה ב"פרס איאן צ'ארלסון" הבריטי על תפקידו במחזה "אדיפוס המלך".
כשעבר לשחק בסדרות טלוויזיה, שיחק תחילה בתפקידי אורח בסדרות בריטיות. ב-1993 התארח בסדרת הטלוויזיה הבריטית הוותיקה "טגארט".
בשנת 2003 שיחק בעונתה השנייה של סדרת הטלוויזיה זוכת הפרסים "מועדון הספר", הפקת של ערוץ 4. ב-2003 גילם את ישו בסרט "הבשורה על-פי יוחנן". ב-2004 שיחק בסרט הטלוויזיה "רומנטיקה מושלמת" לצד דסטין מיליגן. ב-2005 זכה להכרה כאשר גילם את דמותו של דזמונד יוּם החל מהעונה השנייה של הסדרה הפופולרית "אבודים"; על תפקידו בעונה זו היה מועמד לפרס אמי.
בשנת 2017 שיחק בדרמת המסתורין של הבמאי מארק פלנסקי, "זיכרון מחדש" בתפקיד לווטון, ובסדרה "הבלתי אנושיים" שם הוא מגלם את אוון דקלן בתור גנטיקאי.
בשנת 2019 גילם את אחת הדמויות הראשיות בסדרת המסתורין "המעבר" ברשת FOX ואף בוטלה לאחר עונה אחת.
בשנת 2020 החל לגלם את ראסל טרוי בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "מקגייוור" ברשת CBS.
בשנת 2022 החל לגלם את אייברי בעונה השלישית של סדרת הדרמה "Big Sky" שיצר דייוויד אי קלי לרשת ABC.
חיים אישיים
קיוזיק ואשתו אנני קיוזיק ווד הם הורים לשלושה בנים, אלי (נולד ב-1994), לוקאס (נולד ב-1998), ועשיו (נולד ב-2000); הם מתגוררים באדינבורו.
קיוזיק דובר אנגלית וספרדית שוטפת.
מקדש השינטו באיצוקושימה
מקדש השינטו באיצוקושימה (ביפנית: 厳島神社) הוא מקדש על האי איצוקושימה בים הפנימי סטו, מערבית להירושימה במערב יפן. המקדש שנודע בזכות הטוריאי ה"צף" שממוקם בחזיתו הוא אחד המראות המוכרים ביפן והוא מוכרז כאתר מורשת עולמית מאז 1996.
היסטוריה
הר מיסן שגובהו 530 מטר השוכן באי איצוקושימה הוא ההר הגבוה באזור, ובשל כך נחשב המקום לקדוש מימים ימימה. מפאת קדושתו לא העזו תושבי האזור להציב את כף רגלם על האי והם סגדו לו מרחוק. המקדש הוקם לחופיו של האי ובשל קדושת הקרקע הוא ניצב על כלונסאות מעל למימי הים. כך גם הטוריאי המשמש לו ככניסה מכיוון הים ודרכו עברו הבאים אל המקדש בסירות.
סביר כי המקדש הראשון ניצב במקום מאז שנת 593 אך לקיומו ניתן אישוש רק בשנת 811, בראשית תקופת הייאן, כאשר הוא נודע כ"מקדש הקדוש במחוז אקי". עוד ידוע כי כהן השינטו סאקי קגהירו דיווח בשנת 1168 לחצר הקיסרית כי הקים מחדש את המבנה העיקרי של המקדש. נראה כי עבודות הבנייה מומנו על ידי השליט החזק ביותר ביפן במאה ה-12, טאירה נו קיומורי (平 清盛), וזאת כאות תודה על הצלחותיו הצבאיות והפוליטיות, ובשל אמונתו כי אלה באו לו מהאל של איצוקושימה המגן על משפחתו. המבנה עלה באש ב-1207 ונבנה מחדש לאחר שמונה שנים, אך שוב הושמד בשריפה ב-1223. הפעם התמשכה עבודת השיקום עד 1241, והמבנה המרכזי של המנזר הוא מתקופה זו. מאז נחשב המנזר לגדול מידי מכדי שניתן יהיה לשפצו בבת אחת, ולכן נערכו העבודות בכל פעם בחלק אחר שלו. במשך כל תקופת קמקורה ועד תקופת אשיקאגה היה המנזר נתון לחסותה של הממשלה הפאודלית.
בשל מיקומו של המנזר מעל הים ממש, הוא סבל מהצפות חוזרות ונשנות אך הוא שופץ בכל פעם בסיועם של בעלי השפעה וממון. הטוריאי הניצב בלב המפרץ, כ-150 מטר ממבנה המנזר, היה רגיש במיוחד להשפעות הים בשל מיקומו והוא שופץ ושוחזר פעמים רבות, ולאחרונה ב-1875. למתחם נוספו מבנים חדשים במשך השנים ובהם פגודה בת 5 קומות (גוג'ונוטו) ב-1507, פגודה דו קומתית ב-1523, וכן נבנה הונדן (קודש הקודשים של מקדש השינטו) ב-1556 ואחד נוסף ב-1587.
בשל מיקומו של האי במרכזו של הים הפנימי, הוא הפך למרכז כלכלי ומסחרי ולקראת סוף תקופת אשיקאגה במאה ה-16 התפתח במקום יישוב. מקדש בודהיסטי הוקם בסמוך לפסגתו של הר מיסן, דבר שהעצים את זרם המבקרים והעולים לרגל. התפתחויות אלה הביאו לכך שהאי איבד את מעמדו כאי קדוש השמור לפולחן ותו לא.
המקדש
המקדש שוכן במפרץ קטן ורדוד על שטח שצורתו כשל אליפסה והמחובר אל מימי הים במצר ים קטן. אורכו של תא השטח הוא כ-200 מטר מדרום-מערב לצפון-מזרח, ורוחבו בין החוף וקצה המזח הקיצוני של המנזר כ-100 מטר. הטוריאי ניצב במרחק של 150 מטר מהמזח, בקצהו החיצוני של מצר הים ובגבול שבינו לבין הים הפתוח. מרחקו של הטוריאי מהחוף הקרוב ביותר הוא כ-70 מטר בעת הגאות, ולבאים מכיוון הים הפתוח נגלה נוף ייחודי של הטוריאי והמקדש על רקע הר מיסן שמאחוריהם. בעת שפל מתגלה קרקעיתם של המפרצון ומצר הים וניתן לגשת אל הטוריאי ברגל. בשעת גאות מסתירים המים את יסודותיו של הטוריאי, ועל כן הוא מתואר כ"צף" על המים.
המנזר מורכב מהמבנה העיקרי ("הונשה") והמבנים הסובבים אותו. אלה נוספו סביבו במשך מאות שנים וביניהם מקשרים פרוזדורים מקורים ("קאירו"). קו דמיוני נמתח מהטוריאי דרך הרציף ועד לצידו האחורי של המקדש, סמוך לחוף. לאורך קו זה ניצבים זה מאחורי זה המזח והרחבה הטקסית ("היראבוטאי") וארבעת אולמות ההונשה. מהרחבה הטקסית מובילים שני פרוזדורים מקורים לכיוון דרום-מערב וצפון-מזרח ומאפשרים גישה ליתר חלקיו של המנזר.
ג'ון צ'ו
ג'ון יו-האן צ'ו (באנגלית: John Yo-Han Cho; בקוריאנית: 존 요한 조; נולד ב-16 ביוני 1972 בשם צ'ו יו-האן) הוא שחקן ומוזיקאי אמריקאי-קוריאני, הידוע בעיקר בזכות תפקידים שגילם בראשית הקריירה שלו, כגון: הרולד לי בסרטי "הרולד וקומאר" ובתור ג'ון, בחור מס' 2 בסדרת סרטי "אמריקן פאי" שהפך את המונח "MILF" לפופולרי.
צ'ו גילם את דמותו של היקארו סולו ממסע בין כוכבים בסרט האתחול "סטארטרק", שיחק ברימייק של זיכרון גורלי. בטלוויזיה, הוא שיחק בדמותו של סוכן ה-FBI דימטרי נו בדרמת המדע בדיוני "פלאש פורוורד".
ביוגרפיה
צ'ו נולד בסיאול שבדרום קוריאה. משפחתו היגרה לארצות הברית בשנת 1978, והוא גדל בלוס אנג'לס בה התיישבה המשפחה אחרי שהתגוררה במספר מקומות בהם; יוסטון, סיאטל, דיילי סיטי, ומונטריי פארק בקליפורניה. אביו היה כומר ומטיף בכנסייה של ישו, והיה במקור מקוריאה הצפונית בתקופת מלחמת קוריאה צ'ו הוא בוגר בית ספר תיכון על שם הרברט הובר בגלנדייל, קליפורניה, בשנת 1990. לאחר מכן הוא למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, סיים לימודיו בשנת 1996 עם תואר BA באנגלית, ולימד אנגלית בבית ספר במערב הוליווד, בעת שעבד בתיאטרון של "East West Players" במרכז העיר לוס אנג'לס.
קריירה
צ'ו החל את קריירת המשחק שלו לאחר שסיים את לימודיו בברקלי, כשהוא עבר ללוס אנג'לס ועבד בקבוצת השחקנים "East West Players" של התיאטרון האסיאתי-אמריקאי. שם, הוא הופיע במחזה "The Taste of Kona Coffee" של אדוארד סקמוטו בשנת 1996, ובמחזה "My Tired Broke Ass Pontificating Slapstick Funk" של איוג'ון קים בשנת 2000. הוא זכה לתשומת לב כאשר גילם תפקיד קטן בסרט "אמריקן פאי" בשנת 1999, בו הפך את המונח "MILF" לפופולרי. צ'ו חזר לגלם את התפקיד בשלושה סרטי המשך: "אמריקן פאי 2" (2001), "אמריקן פאי: החתונה" (2003) ולאחרונה ב-"אמריקן פאי: האיחוד" (2012), שבו היה לו כבר תפקיד הרבה יותר גדול. בתחילה, לדמות לא היה שם, אולם הוא קיבל את השם "ג'ון" בסרט השלישי, על שם צ'ו עצמו.
צ'ו מוכר בכיכובו בסדרת סרטי הרולד וקומר, ובסרט הראשון בסדרה הרולד וקומר משתוללים באמריקה. התפקיד הראשי המוצלח ביותר שלו עד כה היה כהרולד לי בסרט "הרולד וקומר בורחים ממפרץ גואנטנמו" משנת 2008, שגרף 38 מיליון דולר בבתי הקולנוע (סרט ההמשך משנת 2011 "A Very Harold & Kumar 3D Christmas" נמצא במקום השני, עם 35 מיליון דולר). תפקידו של צ'ו בזיכיון פופולרי זה נכתב במיוחד עבורו על ידי היידן שלוסברג, וצ'ו מספר שכאשר שכאשר שלוסברג פנה אליו בראשונה בנוגע לתפקיד זה, הוא היה די חשדני בתחילה.
צ'ו השתתף בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "מכושפות" בשנת 1998, בתפקיד רוח רפאים, והיה אחד מהכוכבים של קומדיית המצבים "Off Centre" בשנים 2001–2002. הוא היה כוכב-משנה של "Kitchen Confidential" של רשת FOX, המבוססת על הספר רב המכר של אנתוני בורדיין. הוא גילם תפקידי משנה ב-"אבולוציה", קומדיית מדע בדיוני בבימויו של איוון רייטמן, וב-"Down to Earth", בכיכובו של כריס רוק ותפקיד שולי ב-"Bowfinger".
בשנת 2002, היה לו תפקיד ראשי באנסמבל השחקנים של "Better Luck Tomorrow" מאת ג'סטין לין, דרמה המתמקדת בתלאות של קבוצה של אמריקאים ממוצא אסייתי המתגוררת בדרום קליפורניה, המצליחים בלימודים, אבל לא מרוצים מבחינה חברתית, וכתוצאה מכך מתדרדרים להתנהגות עבריינית. סרט זה זכה לשבחים מצד המבקרים, לרבות אלביס מיטשל מהניו יורק טיימס שתיאר את הדמות שגילם צ'ו כבעלת "עצלנות ממגנטת, אשר הוא מודע לה באופן מקסים".
צ'ו הופיע בגיליון יולי 2004 של כתב העת KoreAm, בשנת 2006 הוא גילם את איטלס בקומדיה המוזיקלית "אמריקן דרימז" לצד יו גרנט ומנדי מור, ובספטמבר 2006 לוהק לקומדיה החדשה "The Singles Table" של NBC, אבל הסדרה מעולם לא שודרה עקב שינויים בלוחות זמנים ובהפקה. בשנת 2006, ושוב בשנת 2009, צ'ו נבחר כאחד הגברים הסקסיים ביותר בחיים על ידי המגזין "פיפל".
בשנת 2007, צ'ו הצטרף לשחקנים של "בטי" כדמות חוזרת. צ'ו משחק את קני, החבר הטוב ביותר של רואה החשבון הנרי גרובסטיק (בגילומו של כריסטופר גורהאם). צ'ו שחק ההגאי היקארו סולו בסרט "מסע בין כוכבים" של ג'יי ג'יי אברהמס. מנוהלה דרגיס מהניו יורק טיימס שיבחה אותו, יחד עם אנטון ילצ'ין, כריס פיין וזאכרי קווינטו, על ביצוע תפקידיהם "בסופו של דבר בצורה נפלאה".
בשנים 2009–2010, צ'ו ככב בסדרת הטלוויזיה "פלאש פורוורד" כסוכן מיוחד של ה-FBI דימיטרי נו. דמותו הייתה מתוכננת, במקור, למות במהלך מה שהתברר להיות העונה היחידה של הסדרה, אבל לאחר שהפופולריות שלו עלתה בעקבות גילום תפקידו של היקארו סולו, המפיקים שינו את עלילת הסדרה, כך שהוא שורד, בניסיון לשפר את הרייטינג המתדרדר.
בשנת 2015 שיחק לצד לילי טומלין בדרמה הקומית "סבתא" של פול וייץ.
בשנת 2016 שב לגלם את דמותו של היקארו סולו בסרט המדע הבדיוני "סטארטרק: אל האינסוף" לצד כריס פיין, זואי סלדנה ואידריס אלבה, זהו הסרט ה-13 במספר בסדרת סרטי "מסע בין כוכבים" המשמש כהמשכו הישיר של הסרט "האויב בתוכנו - סטארטרק" משנת 2013.
קריירה מוזיקלית
צ'ו הוא הסולן של "Viva La Union", לשעבר "Left of Zed", להקה מלוס אנג'לס, המורכבת מתלמידי אוניברסיטת קליפורניה בברקלי ואוניברסיטת דרום קליפורניה לשעבר. עד כה יש להם אלבום אחד, הנושא את שם הלהקה, בעוד השיר "Chinese Baby" שלהם מופיע בפסקול של הסרט "Harold & Kumar Escape from Guantanamo Bay".
חיים אישיים
צ'ו נשוי משנת 2006 לשחקנית האמריקאית ממוצא יפני קרי היגוצ'י ולהם בן שנולד בשנת 2008 ובת שנולדה בשנת 2013.
בשנת 2016, צ'ו היה הפנים של התנועה החברתית וקמפיין ההאשטאג "#StarringJohnCho", שנוצר על ידי ויליאם יו, שבו תמונותיו של צ'ו הוכנסו על ידי פוטושופ על כרזות סרטים קיימים כדמות הגברית הראשית. מטרת הפרויקט הייתה להפנות את תשומת הלב להיעדר ההזדמנויות של שחקנים אמריקאים-אסייתיים בהוליווד.
ב-2012 צ'ו תמך במערכת הבחירות השנייה של נשיא ארצות הברית מטעם ההמפלגה הדמוקרטית ברק אובמה.
מריו באסלר
מריו באסלר (בגרמנית: Mario Basler, נולד ב-18 בדצמבר 1968 בנוישטאדט אן דר ויינשטראסה שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר, ומנהל ספורטיבי בקבוצת לוקומוטיב לייפציג בהווה. באסלר התמחה בבעיטות חופשיות ואף הבקיע שערים בבעיטת קרן.
קריירת מועדונים
באסלר החל את הקריירה במועדון כדורגל בנוישטט עירו, ולאחר מכן עבר לקבוצת הנוער של קייזרסלאוטרן. בשנת 1987, בגיל 19, עלה לקבוצה הבוגרת, אך מיעט לשחק, ועבר למועדון רוט-וייס אסן, ואחר כך להרטה ברלין, שתיהן שיחקו אז בליגת הבונדסליגה השנייה. בשנת 1993 עבר לורדר ברמן מהבונדסליגה, עמה זכה בגביע אחד, ואף סיים כמלך השערים בעונת 1995, בצוותא עם הייקו הרליך.
בשנת 1996 עבר באסלר לבאיירן מינכן, עמה זכה בשתי אליפויות ובגביע אחד. באסלר הבקיע בקאמפ נואו את שער היתרון של באיירן מינכן בדקה השישית של גמר ליגת האלופות בשנת 1999 נגד מנצ'סטר יונייטד. יתרון זה החזיק מעמד 85 דקות, עד המהפך אותו ביצעה יונייטד בתוספת הזמן, שהקנה לה את הגביע.
בשנת 1999, לאחר ההפסד בגמר ליגת האלופות, חזר באסלר לקייזרסלאוטרן, והגיע איתה לחצי גמר גביע אופ"א ולגמר הגביע הגרמני, בו נוצח על ידי קבוצתו הקודמת, באיירן מינכן. בשנת 2003 עבר באסלר לאל ריאן מליגת העל הקטרית, שם סיים את הקריירה לאחר עונה אחת.
קריירה בינלאומית
באסלר שיחק 30 משחקים בנבחרת גרמניה בכדורגל וכבש שני שערים, בין השנים 1994–1998. באסלר היה חלק מהסגלים של גרמניה למונדיאל 1994 ויורו 1996 בו גרמניה זכתה, אך לא זכה לדקות משחק.
קריירת אימון
באסלר החל לאמן עם פרישתו ממשחק פעיל בשנת 2004. המועדון הראשון אותו אימן היה יאן רגנסבורג, ממנו פוטר לאחר מספר חודשים. בשנת 2007 הועסק כעוזר מאמן במועדון טוס קובלנץ. כעבור שנה חתם באיינטרכט טריר, בה אימן שנתיים, עד שפוטר. לאחר מכן חתם בוואקר בורגהאוזן, עמה ירד ליגה בשנת 2011, ושוב פוטר. המועדון האחרון בו אימן באסלר היה רוט-וייס אוברהאוזן, אותו עזב לאחר ארבעה הפסדים בשבעה משחקים. לאחר הפסקה מאימון של מספר שנים, הועסק באסלר בשנת 2015 כמנהל הספורטיבי של לוקומוטיב לייפציג, המשחקת בליגה האזורית, החמישית בהיררכיית הליגות בגרמניה.
תארים
עם ורדר ברמן:
עם באיירן מינכן:
עם נבחרת גרמניה:
תארים אישיים:
יחסי רוסיה–תימן
יחסי רוסיה–תימן הם יחסי החוץ שבין רוסיה ותימן. שתי המדינות נהנות מיחסים חמים וידידותיים שראשיתם למעלה ממאה שנה. רוסיה תמכה הן ברפובליקה הערבית של תימן והן ברפובליקה הדמוקרטית העממית של תימן במספר הזדמנויות וכוננה עמם יחסים קרובים. לאחר האיחוד התימני, שתי המדינות מקיימות קשרים הדוקים.
יחסים בילטרליים
היחסים בין רוסיה לתימן החלו לפני יותר משמונים שנה. ממלכת תימן וברית המועצות חתמו על הסכם ידידות ושיתוף פעולה ב-1 בנובמבר 1928. במסגרת האמנה ממשלת ברית המועצות הכירה בעצמאות תימן. האמנה חודשה לראשונה בשנת 1939, אך בגלל מלחמת העולם השנייה היחסים נקטעו. בשנת 1955 חתמו תימן וברית המועצות על הסכם לשיתוף פעולה כלכלי. באוקטובר 1962 הפכה ברית המועצות למדינה הראשונה בעולם שהכירה ברפובליקה הערבית תימנית. ב-21 במרץ 1964, הרפובליקה הערבית תימנית וברית המועצות חתמו על חוזה ידידות, בנוסף לחיזוק היחסים הכלכליים והצבאיים בין המדינות. ב-3 בדצמבר 1967 הכירה ברית המועצות ברפובליקה הדמוקרטית העממית של תימן ובשנת 1968 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים וצבאיים חזקים. בנוסף לברית המועצות, הרפובליקה העממית הדמוקרטית של תימן כוננה קשרים הדוקים עם הרפובליקה העממית של סין, קובה, גרמניה המזרחית והארגון לשחרור פלסטין. לברית המועצות היו יחסים קרובים וידידותיים עם צפון תימן ודרום תימן. לאחר האיחוד התימני ב-22 במאי 1990 הכירה ברית המועצות ברפובליקה של תימן. לאחר התפרקות ברית המועצות, הרפובליקה של תימן הכירה בפדרציה הרוסית ב-3 בדצמבר 1991. מאז היחסים בין רוסיה לתימן היו קרובים מאוד וידידותיים. נשיא תימן עלי עבדאללה סאלח ביקר במוסקבה במספר הזדמנויות, ונפגש עם נשיאי רוסיה ולדימיר פוטין ודמיטרי מדבדב.
נציגויות דיפלומטיות
תימן מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה בלבד, מאידך, רוסיה מחזיקה בתימן שגרירות בצנעא בלבד.
פרנצ'סקו טוטי
פְרַנְצֶ'סְקוֹ טוטי (איטלקית: Francesco Totti; נולד ב-27 בספטמבר 1976 ברומא, איטליה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת רומא מסרייה א' ושימש בתור קפטן הקבוצה. טוטי שיחק לרוב כקשר התקפי או כחלוץ שני, אך גם הפגין יכולות מרשימות כחלוץ בודד וכקיצוני.
לכל אורך הקריירה שלו שיחק טוטי במדי רומא, וזכה עם המועדון פעם אחת באליפות, פעמיים בקופה איטליה ופעמיים בסופר קאפ האיטלקי. כמו כן, טוטי מחזיק בשיא השערים ובשיא ההופעות של המועדון, והוא אף הקפטן הצעיר ביותר בתולדות הסרייה א'. התקשורת האיטלקית העניקה לטוטי כינויים רבים, בהם: "Il Bimbo D'oro" (ילד הזהב), "Il Re di Roma" (המלך של רומא), "Er Pupone" (התינוק הגדול) ו"Il Gladiatore" (הגלדיאטור). טוטי כבש את מספר השערים השני הכי גבוה בכל הזמנים בליגה - 250 שערים.
כשחקן התקפי יצירתי, אשר מוכר בזכות יכולותיו הטכניות וכיבוש השערים, טוטי נחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים האיטלקים בכל הזמנים, לאחד השחקנים המוכשרים ביותר בדורו ולשחקן הטוב ביותר של רומא אי פעם.
ראשית חייו
טוטי נולד ברומא, להוריו לורנצו ופיורלה טוטי, וגדל בשכונת פורטה מטרוניה בעיר. מגיל צעיר העריץ את הקפטן לשעבר של רומא, ג'וזפה ג'ניני, ונהג לשחק כדורגל עם ילדים גדולים ממנו. בגיל 8 טוטי החל לשחק כדורגל במועדון הנוער של פורטיטודו, לאחר מכן עבר לסמיט טראסטוורה ואז ללודיג'אני. אחרי שתפס את תשומת לבם של כמה סוכנים, אמו סירבה להצעה משתלמת של מילאן כדי שלא יעזוב את עיר הולדתו. אף על פי שהמועדון בו שיחק הגיע להסכם על מכירתו של טוטי למועדון הנוער של לאציו, אחד ממאמני הנוער של רומא, ג'ילדו ג'אניני, שכנע את הוריו לתת לו להצטרף לקבוצת הנוער של רומא בשנת 1989.
רומא
טוטי החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של רומא ב-1989. הוא היה רק בן 16 כאשר ערך את הופעת הבכורה שלו במדי האדומים-צהובים של רומא, בניצחון 0:2 על ברשה ב-28 במרץ 1993. בעונת 1994–1995 הוא כבש 4 שערים ב-21 המשחקים שבהם עלה מן הספסל, ובעונות הבאות כבר הפך לשחקן הרכב קבוע. הוא הוכרז כ-"שחקן השנה באיטליה" בשנת 2000. בעונת הוא עזר לרומא לזכות באליפות ראשונה מאז 1983, כאשר כבש 13 שערים במסגרת הליגה. בעונה הבאה רומא סיימה שנייה לאחר יריבתה יובנטוס. טוטי שבר את שיאו וכבש 14 שערי ליגה בעונת. בעונת טוטי כבר הפך לשחקן החשוב ביותר בקבוצה והוא כבש 20 שערי ליגה בעונה אחת בלבד ועזר לרומא לזכות שוב במקום השני באיטליה. העונה הטובה ביותר של טוטי מבחינה אישית הייתה, בה טוטי כבש 26 שערים וזכה בנעל הזהב האירופית.
טוטי הוכרז כ-"שליח רצון הטוב" מטעם ארגון יוניצ"ף, הוא אישר לפרסם שני ספרי בדיחות עליו, שהכנסות מכירותיהם נתרמו למטרות צדקה. הוא נכלל ברשימת 125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם שפרסם פלה במרץ 2004.
ב-20 בספטמבר 2013 חתם טוטי על הארכת חוזהו ברומא, ויישאר בקבוצה עד סוף עונת 2015/2016.
ב-30 בספטמבר 2014, בגיל 38 ו-3 ימים, הפך טוטי למבקיע המבוגר ביותר בליגת האלופות, כאשר כבש שער ב-1-1 של קבוצתו רומא נגד קבוצת מנצ'סטר סיטי.
ב- 20 בספטמבר 2015 כבש טוטי את שערו ה-300 בכל המסגרות במדי רומא בתיקו 2-2 נגד ססואולו.
ב-9 בינואר 2016 חזר טוטי למגרשים אחרי פציעה של שלושה חודשים ועלה כמחליף בתיקו הביתי 1-1 נגד מילאן, ובכך השווה את שיא ההופעות של ג'אנלוקה פליוקה בסרייה א', עם 592 הופעות. ב-30 בינואר 2016, עלה כמחליף ובישל בניצחון 1–3 על פרוזינונה, ובכך עשה היסטוריה כשערך את ההופעה ה-593 בסרייה א', ועלה למקום השלישי ברשימה כשהוא חולף על שוער העבר ג'אנלוקה פליוקה.
ב-4 במאי 2017, הודיע כי יפרוש בסוף העונה, לאחר 25 שנה במדי רומא. טוטי שיחק את משחקו האחרון ב-28 במאי 2017, כאשר עלה כמחליף בניצחונה של רומא על גנואה בתוצאה 2–3, במסגרת מחזור הליגה האחרון של עונת 2016/2017.
נבחרת איטליה
ביורו 2004, טוטי ספג ביקורת תקשורתית עצומה, כאשר נתפס יורק על פניו של קשר כריסטיאן פאולסן. טוטי הורחק עד לשלב חצי-הגמר בידי פיפ"א, שלב אליו נבחרתו לא הגיעה. במונדיאל 2006 טוטי היה שותף לזכייה הגדולה של נבחרת איטליה בגמר בגרמניה נגד צרפת. באותו מונדיאל טוטי הבקיע שער נגד.
סטטיסטיקת קריירה
עדכני לתאריך 18 בספטמבר 2016.
נבחרת
עדכני לתאריך 9 ביולי 2006.
שערים בנבחרת
עדכני לתאריך 9 ביולי 2006.
ערד שאואט
ערד שׁאואט (באנגלית: Arad Sawat` נולד ב-23 בינואר 1975) הוא מעצב הפקה ומעצב תפאורה ישראלי, אשר עוסק בעיצוב אמנותי לסרטים ולדרמות טלוויזיוניות. שאואט זכה להכרה בינלאומית בעקבות העיצוב האמנותי של סרט הקולנוע "הערת שוליים", שזכה בפרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל קאן. זכה בשלושה פרסי אופיר בקטגוריית העיצוב האמנותי הטוב ביותר: בשנת 2011 על הסרט הערת שוליים, בשנת 2013 על הסרט מי מפחד מהזאב הרע ובשנת 2017 על הסרט פוקסטרוט.
ביוגרפיה
שאואט נולד בעיר צפת שבישראל למשפחה יהודית. בשנת 1993 התגייס לצה"ל ושרת בחיל מודיעין. בתום שירותו הצבאי, בשנת 1996, עבר להתגורר בתל אביב והחל לעבוד כפרופסמן ודקורייטור.
בסוף שנות ה-90 החל לעבוד כמעצב תפאורה של דרמות, פרסומות ותוכניות טלוויזיה רבות, בעיקר עיצוב הפקות שהצריכו בניית סטים באולפנים ומחוץ להם.
במשך השנים, עבודתו העיצובית התרחבה לתחום האדריכלות ועיצוב מקומות מסחריים מורכבים.
אדואר דרימון
אדואר אדולף דְרִימוֹן (צרפתית: Édouard Adolphe Drumont; 3 במאי 1844 – 5 בפברואר 1917) היה עיתונאי, מחבר פמפלטים וסופר צרפתי, שהתפרסם כאידאולוג וכתעמולן של האנטישמיות בימי הרפובליקה הצרפתית השלישית. ייסד את הליגה האנטישמית של צרפת והוציא לאור את העיתון "לה ליבר פארול" (La Libre Parole; "המילה החופשית"), שהתמחה באידאולוגיה קסנופובית זו, ושסיסמתו הייתה: "צרפת לצרפתים!" ("!La France aux Français"). דרימון הפך בזמנו לפופולרי על ידי מסריו המסיתים נגד היהודים והקפיטליזם, ועל ידי דיבורו הלוחמני והמלהיב את ההמונים. התגאה בכך שנעשה מעין "אפיפיור של האנטישמיות". להשקפותיו היו הדים גם מעבר לגבולות צרפת, והן השפיעו כעבור עשורים אחדים על מדיניות משטר וישי ועל משתפי הפעולה עם הנאצים בצרפת בעת מלחמת העולם השנייה.
ערד שאואט
ביוגרפיה
בשנת 2011 החל שאואט לעבוד כמעצב הפקה בתחום הקולנוע, תוך שימוש בניסיון שצבר מתחום עיצוב תפאורה, עיצוב מוצר ואדריכלות. באותה השנה יצא הסרט "הערת שוליים", סרטו הראשון כמעצב אמנותי. על עבודתו בסרט זכה בפרס אופיר. בעקבות ההצלחה הגדולה של הסרט, המשיך שאואט לעבוד עם במאים מובילים.
אדואר דרימון
רקע משפחתי ונעוריו
אדואר אדולף דרימון נולד בפריז לאדולף דרימון, פקיד בעירייה, שהיה צאצא למשפחת צובעי חרסינה מסביבות העיר ליל ואדם משכיל, בוגר בית הספר "אקול דה שארט" (École des Chartes) בפריז, שהתמחה בהיסטוריה ומידענות.
בנעוריו למד אדואר בתיכון הקיסרי "בונפרטה" (היום "קונדורסה") ולאחר מכן בתיכון "שארלמאן", אולם לא יכול היה לסיים את בחינות סיום הלימודים מפני שאביו חלה במחלת נפש ולא יכול היה שוב לפרנס את המשפחה. החל משנת 1861 אושפז האב במשך שבע שנים בבית החולים "שרנטון" (כיום בית החולים אסקירול) עם אבחנת "דיכאון מלנכולי". אחרי מות אביו בימי המצור על פריז בשנת 1870 ניהל אדואר דרימון זמן מה חיים של "חצי-קלושאר", ובגיל עשרים עבד במשך שישה חדשים בפרפקטורה של מחוז סן; אולם חלומו היה להצטיין כעיתונאי וכסופר.
הצלחתו כעיתונאי, משיכתו למונרכיזם וחזרתו בתשובה לאמונה הקתולית
את טבילת האש כעיתונאי קיבל בעיתון "מוניטר דו בטימאן" (Moniteur du bâtiment; "מדריך הבית"), משם עבר ל"דיאבל א קאטר" (Diable à quatre) של איפוליט דה וילמסאן (de Villemessant). באותו זמן עבד בעיתון "ל'אנפלקסיבל" (L’inflexible; "הבלתי מתפשר"). כבר אז החל אופיו להתגלות כבעייתי. כאשר חשף במערכת של "ל'אנפלקסיבל" את סודות מעבידו השני, וילמסאן, נאלץ זה האחרון לפטרו.
ערד שאואט
ביוגרפיה
כיום מתגורר שאואט בליסבון, פורטוגל ועובד בארצות הברית, גרמניה, תל אביב, קרואטיה, בולגריה, מרוקו, סינגפור, הודו, וסין.
הוא בזוגיות עם מייסלון חמוד ויש להם בת בשם לילה
אדואר דרימון
הצלחתו כעיתונאי, משיכתו למונרכיזם וחזרתו בתשובה לאמונה הקתולית
בהתקבלו לסלונים הספרותיים של פריז בשנים הראשונות של הרפובליקה השלישית, הזדמן לדרימון הצעיר להכיר דמויות מפורסמות של התקופה, כמו הוגו, האחים גונקור, פלובר ואמיל זולא. כתב מחזה במערכה אחת: "ארוחה בצהרים" (1875), יחד עם אמה דולפוס, ובשנת 1878 פרסם את ספרו הראשון, שקיבל השראה מאירועי הקומונה הפריזאית, ובאותו הזמן מעין מדריך של הבירה – "פריז עירי הקשישה". בהמשך חיבר גם את "החגים הלאומיים בפריז" (1878) ו"האחרון מבני טרמולן" (1879).
אחרי תבוסתה הקטסטרופלית של צרפת על ידי פרוסיה ב-1871, החל דרימון לאהוד את הרעיונות המלוכניים. לזמן-מה הפך למעריץ של הרוזן אנרי דה שאמבּוֹר (de Chambord), טוען לכתר צרפת, עד אשר התאכזב מחוסר האומץ שלו. בשנת 1880 כתב דרימון מבוא לספר שנודע אז ברבים לראשונה, פרי יצירתם של חדרני המלך לואי ה-14. בהקדמה זו כבר באים לידי ביטוי נטיותיו הפרו-מלוכניות ודאגתו בנוגע למה שנראה לו "ניוון" החברה הצרפתית תחת המשטר הרפובליקני.
לאחר שגדל בילדותו במסורת רפובליקנית ואנטי-קלריקלית (אביו העריץ בהתלהבות את השירים האנטי-מלוכניים של ויקטור הוגו, "העונשים" (Les Châtiments), בהשפעת הכומר סטניסלס דו לאק דה פוז'ר (Stanislas Du Lac de Fugères), מנהל מכללה ישועית, החליט דרימון בשנת 1879 לחזור בתשובה לדת הקתולית. השפעה לא מבוטלת על חשיבתו באותם הימים הייתה לכתביהם של ז'וזף דה מֶסְטְר (de Maistre) ושל לואי דה בונאל (de Bonald).
בשליחות האנטישמיות; רב-המכר "צרפת היהודית"
באביב השנה 1886, בעידודו של הכומר דו לאק ובתמיכתו של הסופר הידוע אלפונס דודה, כתב אדואר דרימון את רב-המכר שעתיד לקנות לו את פרסומו בעולם: "La France juive" – "צרפת היהודית: מסה להיסטוריה בת זמננו". הספר הופיע בשני כרכים בהוצאת הספרים "פלמריון". הספר, מעין מחזור של השנאה נגד היהודים, מכר בתוך שנה בערך מאה אלף עותקים, והודפס עד שנת 1945 בכמאתיים מהדורות. אחת מהן, ב-1887, הייתה זולה יותר ועממית; מהדורה אחרת, משנת 1892, הייתה מאוירת. התרגום לגרמנית זכה במרחב הדובר גרמנית להצלחה יוצאת מן הכלל. דרימון, שהתחיל להתלהב מאוד מהתגלותו, קרא לאנטישמיות "השנאה היפה" ("la belle haine") – כינוי ששאל מוילהלם מאר. הספר, שהקדים בשנה את "הקטכיזם של האנטישמים" של הגרמני תיאודור פריטש, תימצת את כל התאוריות היודאופוביות: הגזעניות, הסוציאליסטיות-אנרכיסטיות ממסורתם של אוטופיסטים כמו שארל פורייה או של אנרכיסטים אנטי-קפיטליסטים כמו פרודון, דתיות, קצת פחות אלו מן הסוג ה"מדעי" כביכול. ספרו של דרימון המשיך את רעיונותיו של אנרי רוז'ה גוז'נו דה מוּסו (Henri Roger Gougenot des Mousseaux) כפי שהוצגו בספר "היהודי, היהדות ויהוד העמים הנוצרים" (Le Juif, le Judaïsme et la judaïsation des peuples Chrétiens), והפיץ את תאורית הקונספירציה הסודית המשותפת של היהודים, הבונים החופשים והיעקובינים נגד צרפת הקתולית באמצעות השיטה הרפובליקנית. בעיני דרימון, יסוד האנטישמיות אינו דתי כמו גזעני – ההבדל בין הגזעים ה"מנוגדים" – בין הארים ובין היהודים, הקרויים גם "השמיים". בתיאוריו את אפיוני היהודים לא שכח דרימון להזכיר "מגיפות" כמו הצהבת והאנמיה, הנוצרות לדעתו על ידי הדבקה בטפילים ספציפיים ליהודים, ואשר מזיקות ומחלישות את "הגזעים האצילים" כמו העמים הגאלים, הקלטים, הנורמנים והגרמנים. גם האשמת היהודים ב"רצח האל" (רצח ישו) מוצאת מקום מרכזי אצל דרימון, אולם אליה מתווספות רציחות רבות אחרות כמו חיסול מנהיגי הפרנקים, אבות הצרפתים, לרבות מותו של קרל הגדול. דרימון מציין גם את צאצאי עשרת השבטים האבודים של ישראל, שהגיעו עד לאתיופיה, סין ואפילו עד למורמונים בצפון אמריקה; גם שם, כמו באירופה, אחראים היהודים לשפל המוסרי. כל זאת, בתקופה של משבר כלכלי, שבה נהיו צרפתים רבים משוכנעים שכל צרותיה של צרפת נבעו מאנשי עסקים יהודים כמו רוטשילד, פרייר, פולד, נאקה ואחרים. דרימון לא ראה שום אפשרות של פתרון על ידי התנצרות, התבוללות, שיקום או חינוך מחדש של היהודים, ומשום כך קרא להוצאתם מחוץ לחברה הצרפתית.
כמומחה בנושא, נתבקש דרימון לכתוב מבוא לפמפלט האנטי-יהודי המצליח "היהודי התלמודי" (Der Talmudjude) מאת התאולוג הגרמני הקתולי אוגוסט רוהלינג (Rohling). בשנת 1888 כתב דרימון מנשר נוסף - "La Fin du siècle" ("קץ המאה"), שבו הוקיע את "ניוון" החברה בת זמנו.
עוד ביטוי ל"שנאה היפה" של דרימון ליהודים היה הספר "צוואתו של אנטישמי" (Le Testament d'un antisémite) משנת 1891, שבו ניתן למצוא טענות כגון "עובדת רציחת ילדים נוצרים על ידי יהודים היא ברורה כמו אור היום", המצדיקה את עלילות הדם.
ב-5 בספטמבר 1889, הקים דרימון יחד עם המרקיז דה מוראס את הליגה האנטישמית הצרפתית, שתמכה לזמן מה בפלג של הגנרל בולנז'ה. ב-1890 הוא כינס בפריז את "הליגה האנטישמית הלאומית של צרפת", וסגנו פעיל בשם ז'אק דה ביאז (de Biez), שקרא לעצמו בימים ההם "נאציונל-סוציאליסט", וטען כי ישו היה ממוצא קלטי. מסריו של דרימון קנו להם תמיכה בקרב אינטלקטואלים לאומנים רבים כמו פול אדאן, לאון קלודל, לאון דודה ושארל מוראס. גם ז'ורז' ברנאנוס הצעיר נמנה עם אלה שרותקו על ידי כישוף הפולמוסן התקיף, וחלק לו שבחים בכמה מכתביו. הסופר והרופא סלין, חסיד ידוע של הגזענות, טען ש"על כל [בן גזע] ארי לקרוא את דרימון".
דרימון ושערוריית פנמה; העיתון "לה ליבר פארול"
מעודד מההד היוצא מן הכלל של ספרו, הקים דרימון ב-20 באפריל 1892, בעזרת תמיכה כספית מאיש העסקים ז'ול גרן (Guérin) ובשיתוף הפעולה של יהודי משומד בשם גסטון כרמיה (Gaston Crémieux; שינה את שם המשפחה לוויאלאר), את עיתונו שלו עצמו – "לה ליבר פארול", שהגיע לתפוצה יומית בת עשרת אלפים גיליונות. "לה ליבר פארול" שימש לו שופר במערכה שפתח נגד הפוליטיקאים, העיתונאים ונגד מאות חברי הפרלמנט שהיו מעורבים ונחשדו בשחיתות בשערורייה הידועה כ"שערוריית פנמה".
בשנת 1892 החלו חקירות ותביעות משפטיות נגד דמויות בכירות שנתנו שוחד לעיתונים ומימנו מערכות בחירות של חברי פרלמנט בעזרת תרומות מהחברה שעמדה לבנות את תעלת פנמה. מקור דמי השוחד והתרומות היה בסופו של דבר סכומי כסף שהתקבלו מאזרחים במסגרת מלווה ציבורי תמורת מניות של המפעל הגרנדיוזי.
הפוליטיקאים, חברי הפרלמנט והעיתונים המשוחדים הסתירו מפני הציבור את המשבר החמור שנקלעה אליו חברת התעלה, שלבסוף פשטה את הרגל. נערכו משפטים של מנהלי הפרויקט, פרדיננד דה לספס, שבנה בעבר את תעלת סואץ, בנו שארל, והמהנדס גוסטב אייפל, כשהאחרון נמצא זכאי. כמה משרי הממשלה התפטרו, ואחדים נידונו לעונשי מאסר. בבחירות 1893 כמה מחברי הפרלמנט החשודים או המסובכים בשחיתויות, בהם בין היתר גם ז'ורז' קלמנסו, שנחשד עקב קשריו עם אחד מגיבורי הפרשה, קורנליוס הרץ, לא נבחרו שוב. בפרשת פנמה שיחקו תפקיד חשוב שני יהודים – הברון ז'אק דה ריינאך (de Reinach; 1840–1892), ששם קץ לחייו, ויועצו, קורנליוס הרץ (1845–1898), שסחט אותו. הם היו המארגנים הראשיים של המלווה הציבורי, שנעשה גם באמצעות הגרלות, ושל השוחד ששולם לפוליטיקאים ולעיתונאים. מעשים אלו שימשו לדרימון כנימוק בזכות מערכתו למען גירוש היהודים מהחברה הצרפתית.
בנובמבר 1892 עד פברואר 1893 נכלא גם אדואר דרימון בעצמו במשך שלושה חודשים בבית הכלא סנט-פלאז'י (Sainte-Pélagie). זאת באשמת הוצאת דיבתו של אוגוסט בירדו, חבר בוועדה פרלמנטרית. דרימון טען שבירדו קיבל שוחד מהבנקאי היהודי הברון אלפונס דה רוטשילד כדי לסייע לחידוש ההטבות שמהן נהנו חברי מועצת ההנהלה של "בנק צרפת", שרוטשילד היה אחד מהם.
דרימון ופרשת דרייפוס
מתוך מעמדו המוסרי הרם של חושף השחיתות במדינה, החל דרימון, באמצעות עיתונו, לעסוק בנושא אחר, מבחינתו לא פחות שערורייתי ולא פחות חשוב מהראשון: נוכחותם של קצינים יהודים בצבא הצרפתי וקריאה להרחקתם המידית.
ב-1 בנובמבר 1894 פרסם "לה ליבר פארול" בעמוד הראשון את הידיעה על מעצר קצין יהודי במטה הכללי של הצבא, בחשד לבגידה חמורה: מסירת מידע סודי לגרמניה. קצין זה, הקפטן אלפרד דרייפוס, הוצא בהמשך משורות הצבא הצרפתי, ונידון לעבודות פרך במושבת העונשין באי השדים שבמושבה הרחוקה גיאנה הצרפתית. עיתונו של דרימון בירך בסיפוק על גזר הדין נגד דרייפוס בעמוד הראשון, ובכותרת הופיעו הסיסמאות: "הלאה היהודים!" ו-"צרפת לצרפתים!". דרימון התגאה בתרומת מאמריו ועיתונו למניעת מה שכינה "נפילת צרפת בידי היהודים". הארסיות האובססיבית של מאמרי דרימון בימי פרשת דרייפוס עוררה עלייה ניכרת במכירות עיתונו, שהגיע הפעם לתפוצה בת מאה אלף עותקים. יש לציין כי בשנת 1894 הכומר סטניסלס דו לאק דה פוז'ר, שנבהל מההיקף המוגזם בעיניו של פעילות בן טיפוחיו, נזף בו במכתב והחליט לנתק את הקשר איתו: "אתה עובר כל גבול ואני מתפלל לאל הטוב שיחזיר אותך לעצמך. נראה שמשהו עכור קורה בחיים שלך."
פעילותו בפרלמנט ושנותיו האחרונות
בשנת 1893 ניסה דרימון ללא הצלחה לרוץ לפרלמנט מטעם העיר אמיין. בשנת 1894 יצא לגלות בבריסל. כעבור 4 שנים, ב-1898, כשזכה לפופולריות מחודשת הודות לפרשת דרייפוס המתמשכת, חזר לצרפת. הוא חצה את הים התיכון אל הנחלה הצרפתית החדשה באלג'יריה, ועם תוכנית בחירות אנטישמית, בתמיכת ראש העיר של אלג'יר, מקס רז'יס, נבחר לפרלמנט כנציגהּ של עיר זו. הוא הצליח להיבחר במאי 1898, זמן קצר אחרי שבאלג'יר התרחשו פרעות נגד היהודים (בב אל ווד, ינואר 1898). בהיותו חבר בפרלמנט נאלץ לעזוב את ניהול העיתון "לה ליבר פארול". דרימון הפך לראש "הסיעה האנטי-יהודית" בפרלמנט הצרפתי, ובתוקף תפקיד זה ניהל בשנת 1899 מאבק עיקש למען ביטול "החלטת כרמיה", שהעניקה בשנת 1870 אזרחות צרפתית ליהודי אלג'יריה. כמו כן התנגד בתוקף לדיון משפטי מחדש בפרשת דרייפוס, ודרש את העמדתו לדין של אמיל זולא. על רקע משפטו של אמיל זולא התקיים דו-קרב באקדחים בינו לבין קלמנסו, אך שניהם יצאו ממנו ללא פגע.
בשנת 1901 בעקבות הצהרות מעליבות אסורות נגד שר המשפטים הרפובליקני, ארנסט מוני, שאותו כינה " בעל מום" (taré; במובן של "דגנרט"), סולק דרימון מחברות בבית הנבחרים.
בבחירות ב-24 באפריל 1902 לא נבחר שוב לפרלמנט. מאותו רגע חזר לעבודתו הפובליציסטית. בערך בשנת 1910 כשל במאמציו לשכנע את ליאון דודה (בנו של אלפונס דודה) לקבל את ניהולו של "ליבר פארול" ולאחד את העיתון עם העיתון הימני שלו, "אקסיון פראנסז", שנעשה יותר פופולרי באותם הימים. לבסוף נרכש העיתון על ידי קבוצה פיננסית קתולית, שהרחיקה את דרימון מניהולו. אולם דרימון לא אמר נואש, וב-22 בפברואר 1915 בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, קיבל לידיו את ניהול העיתון "לה פפל פראנסה" ( Le Peuple français; "העם הצרפתי").
את שנותיו האחרונות בילה דרימון בכפר ונה-לה-סבלון (Veneux-les Sablons), הידוע גם כוונה נדון (Veneux Nadons), שבאיל-דה-פראנס, ובכפר ואלרי במחוז יון שבבורגון.
לא צלח בידו להיבחר לאקדמיה הצרפתית בשנת 1909.
דרימון, איש קשה מאוד, רדוף כנראה מזיכרון מחלת הנפש של אביו ומחרדת ההידרדרות לעוני מימי נעוריו, האמין מאוד בספיריטואליזם ובכירומנטיה, ונהג לשאת איתו תמיד שורשי דודא כקמע נגד עין הרע. הסתכסך כמעט עם כל מקורביו, בהם הסופר אלפונס דודה, עם העובד הסוציאלי והפעיל הקתולי אלבר דה מון, עם המוודה הישועי סטניסלס דו לאק, שעודד אותו לכתוב את "צרפת היהודית", עם ז'ול גרן, מנהיג הליגה האנטישמית, עם המרקיז דה מוראס ועוד.
דרימון מת באופן פתאומי ב-5 בפברואר 1917 בפריז, שאליה הגיע כדי לטפל בהפרעת ראייה מטרידה. נקבר בבית העלמין פר לשז.
מורשת דרימון בקרב הימין הקיצוני הצרפתי
בשנות ה-20 וה-30 נעשו ניסיונות להקים מחדש עיתון בשם "לה ליבר פארול", אחד מהם על ידי אדם בשם אנרי קוסטון (Coston). בשנות משטר וישי והכיבוש הנאצי בצרפת, הפכו כתבי דרימון לאחד מהיסודות הרוחניים של השלטון, שיישם מדיניות רדיפה קשה והנהיג צעדים הדרגתיים במגמה להשמדת המיעוט היהודי בצרפת ובמושבותיה. באותה תקופה הועלו הצעות שונות - כמו זו של העיתון "אוֹ פִּילוֹרִי" (Au Pilori; "אל עמוד הקלון") להעלות את שרידיו של דרימון לפנתאון של פריז.
בשנת 1963 פרסמה קבוצת פעילים ותיקים של הימין הקיצוני – מוריס ברדש, קסבייה ויאלה, אנרי קוסטון וז'אק פלונקאר ד'אסאק – כתבים מאת דרימון, בהם "ניתוחיו" את ספר הפלסתר האנטישמי הידוע הפרוטוקולים של זקני ציון". ב-20 באפריל 2005 – יום היווסדו של העיתון "ליבר פארול", ובצירוף מקרים גם יום הולדתו של היטלר – הוקמה עמותת אדואר דרימון (Amicale Edouard Drumont), המוקדשת לטיפוח מורשתו ולהפצת יצירותיו.
בשנת 2005, בהחלטת עיריית פריז, הורחקה מעל קברו של דרימון הכתובת המוקדשת ל"מחבר הנצחי של "צרפת היהודית"".
הרקולנאום
הרקולנאום (בלטינית: Herculaneum; באיטלקית: Ercolano) היא עיר רומית עתיקה במפרץ נאפולי, על חוף הים, כשמונה קילומטרים מדרום-מזרח לעיר נאפולי, במחוז קמפניה שבאיטליה. העיר נחרבה יחד עם פומפיי בהתפרצות הר הגעש וזוב ב-24 או ב-25 באוקטובר שנת 79 לספירה. נחשולים פירוקלסטיים לוהטים כיסו את העיר, והיא נקברה תחת שכבות של חומר געשי בעובי המתקרב לעשרים מטרים.
העיר שכנה על גבעה צופה לחוף הים, למרגלות הר הגעש, בין שני נחלים.
בהרקולנאום התגלו רחובות, בתי מגורים, מרחצאות, ציורי קיר, וכן אוסף גדול של מגילות - פפירוסים.
הרקולנאום, יחד עם פומפיי הגדולה ממנה שחרבה יחד איתה, הוכרזו בשנת 1997 על ידי אונסק"ו כ"אתרי מורשת עולמית".
תולדות העיר
מייסד הרקולנאום, על פי המיתולוגיה, היה לא אחר מאשר הרקולס, האיש על שמו נקראה. נראה שהעיר אכן נוסדה על ידי יוונים, שנתנו לה את שמה, ואשר גם נהגו בהרקולס כבאל, על פי מנהגי הפולחן המקומי. לא הרבה ידוע על תולדות העיר בתקופה הקדם-רומית. על פי סטראבון היא כאחיותיה הייתה בשליטת האוסקים ואחריהם הסאמניטים.
הרקולנאום הייתה עיר קיט שלווה לעשירי רומא, שבנו בה חווילות מפוארות. הידועה שבהן היא חווילת הפפירוסים, השוכנת לחוף הים. מספר תושבי העיר הגיע לכ-4,000. חלקם השתמשו בבתים כבתי קיץ. גרו בה גם אמנים רבים.
בתיה צפו אל נופי מפרץ נאפולי, ובנמלה הקטן עגנו ספינות וסירות דייגים. כלכלתה התבססה על דיג, חקלאות וייצור חפצי אמנות. העיר הייתה מחולקת לגושים על ידי רחובות ראשיים (קארדו ) ומשניים (דקומנוס), והייתה קטנה בהרבה מפומפיי. (שטחה הכולל כ-200 דונם).
בתקופה האוגוסטנית בוצעו בעיר שיפוצים נרחבים במבנים ציבוריים ובהם: אמת המים, מערכת המזרקות, המרחצאות העירוניים והפרבריים.
בשנת 62 לספירה אירעה באזור המפרץ רעידת אדמה בעוצמה חזקה. בניינים רבים ניזוקו והפכו מסוכנים למגורים. עד שנת 79 לספירה שופצו חלקם.
התפרצות הווזוב בשנה זו שמה קץ לקיומה של העיר וכיסתה אותה בשכבות של אפר ובוץ געשי בעובי של כ-20 מטר. במשך יותר מ-1600 שנים לא ניסה איש לחשוף את אשר מתחת לשכבות. רק ב-1709 התגלתה העיר במקרה בעת חפירת באר, וכמה עשרות שנים מאוחר יותר החלו חפירות ארכאולוגיות.
ההתפרצות
התפרצות הר הגעש וזוב ב-24 או ב-25 באוקוטובר, שנת 79 לספירה, תפסה את תושבי מפרץ נאפולי כשאינם ערוכים לה. לא הייתה התרעה מוחשית על בוא ההתפרצות. עם זאת היו סימנים מעידים אחדים לאפשרות של קרות אירוע מסוים: בארות המים והמעיינות שסביב ההר התייבשו 10 ימים לפני שההר התפרץ, והפרות שרעו במדרונות הר הווזוב התנהגו בצורה מוזרה. מספר רעידות אדמה קלות אירעו בימים שקדמו להתפרצות. בצורה אירונית משהו, ב 23 באוגוסט, החגיגה השנתית של תושבי פומפיי לכבודו של האל וולקן - האל האחראי להרי הגעש (בעבר סברו שההתפרצות היתה ב 24 באוגוסט).
איש לא קישר בין רעידת האדמה משנת 62 לבין הווזוב, שהיה רדום במשך מאות שנים, כלל לא נחשב באותה התקופה להר געש. היחיד שהישווה את הוזווב להר הגעש הפעיל אטנה היה הגאוגרף היווני סטרבו. ההתפרצות הפתיעה רבים מהתושבים ביישובי המפרץ, שלא הספיקו להימלט.
על פי שני מכתבים ששלח פליניוס הצעיר להיסטוריון הרומי טקיטוס, וכן על פי ניתוחים גאולוגיים של אדמת האזור ושל ממצאים מהחפירות, שוחזר מהלך ההתפרצות. פליניוס, אז בחור צעיר בן 18, שהה בחופשת קיץ בעיר מיסנום (Misenum), בצפון המפרץ, כ-30 קילומטרים מההר. מכתביו הם העדויות היחידות למה שהתרחש.
ב-...., בשעות הצהריים, החל זרם של עשן, אפר געשי ופומיס להתפרץ מלועו של ההר לגובה של עשרות אלפי מטרים, תופעה שפליניוס הצעיר כינה "עץ אורן ענקי". הסלעים והאפר הגעשי נעו עם הרוחות לכיוון דרום מזרח, כשהם מכסים בנפלם את העיר פומפיי וסביבתה, מכלים בחומם הלוהט כל יצור חי שנקלע לאזור. ההתפרצות כולה ארכה קרוב ל-24 שעות.
הרקולנאום שבמערב לא ניזוקה כמעט, למעט מעט נפולת של אפר, אך תושביה החלו להימלט מאימת ההר. במהלך הלילה החל החומר הגעשי ליפול על ההר, והחל להתהוות על מורדותיו זרם פירוקלסטי, תערובת של אפר וסלעים מותכים, בטמפרטורה של כ-400 מעלות צלזיוס, שעשה את דרכו במהירות של כ-150 קמ"ש לכיוון הרקולנאום.
במשך מאות שנים הייתה סברה שכל תושבי העיר הצליחו להינצל, שכן כמעט ולא נמצאו בה שלדים. ב-1982, עם הרחבת החפירות לאזור החוף, התברר כי סברה זו בטעות יסודה. למעלה מ-200 שלדי אדם נמצאו בקרבת החוף, בתוך 12 בתי סירות, שריד לתושבי העיר שניסו להימלט אל הים מאימת ההתפרצות, בחשבם שסמוך לים יצליחו להינצל. חומו של הזרם קטל אותם. מעריכים שהם מצאו את מותם סביב השעה אחת בלילה.
בהמשך הלילה נוצר זרם פירוקלסטי נוסף, שכיסה את העיר בשכבה נוספת של טוף - חומר געשי, אך שני הזרמים הגדולים יותר הגיעו בבוקר 25 באוגוסט, והם שכיסו את העיר בשכבות שהצטברו לכדי 20 מטרים.
להבדיל מפומפיי, שכמות החומר הגעשי שניתכה עליה הייתה כה רבה עד כי חלק מגגות הבתים בה קרסו תחת העומס, בהרקולנאום, בה ההרס נוצר על ידי נחשול פירוקלסטי, גגות הבתים שרדו בדרך כלל, היות שהבתים התמלאו בחומר הפירוקלסטי ועמדו בעומס.
פליניוס הצעיר ששהה בעיר מיסנום באחוזת דודו, כתב במכתביו כי האוויר באזור שעל שפת הים היה כה רעיל עד כי אלה שנשמו אותו מתו, ביניהם דודו בן ה-56, פליניוס הזקן, מפקד בצבא ובצי הרומאי, וחוקר בעל שם, שיצא בספינה לכיוון מרכז המפרץ. אוויר עכור זה מנע מרבים את האפשרות להימלט מאימת ההר אל מחוץ לתחום המפרץ.
גילוי שרידי העיר וחשיפתם
במשך השנים נעשו ניסיונות למצוא את מיקומה המדויק של הרקולנאום, אך אלה עלו בתוהו.
אמברוג'ו לאונה (Ambrogio Leone), טופוגרף, סימן ב-1503 את מיקומה המשוער במפתו במיקום קרוב לזה המדויק.
רק בשנת 1710, 1631 שנים לאחר החורבן, עסק איכר מקומי מהעיירה רסינה בקידוח באר מים באתר. הוא מצא חלקי שיש, שלימים הסתבר כי היו הריסות התיאטרון של העיר, שכללו שרידי פסלים, עמודים וציורי קיר.
החפירות הרשמיות בהרקולנאום נפתחו רק בשנת 1738, בהוראתו של מלך ספרד ונאפולי קרלוס השלישי. באותן שנים החל להתפרסם ברחבי אירופה דבר קיומן של "עתיקות הרקולנאום". המלך דווקא לא היה מעוניין בפרסום התגלית, שכן הוא ביקש להשלים את חשיפת העיר כדי שיוכל להכריז עליה כמרכז תרבותי בר-תחרות לפירנצה, אך הדבר לא עלה בידו. בשנת 1740 ביקר הוראס וולפול (Horace Walpole), בנו של ראש ממשלת בריטניה בשטח בו נמצאו השרידים, ודיווח כי עיר רומאית תת-קרקעית החלה להחשף.
בחפירות נמצא שמבני העיר שרדו במצב מצוין. ייתכן שהסיבה לכך היא הזרם הפירוקלסטי שכיסה את העיר, מילא את המבנים בחומר געשי ומנע נזק כקריסת גגות כפי שאירע בפומפיי ממפולת האפר והסלעים שנחתו על העיר מאוחר יותר.
ב-1750 התגלו שרידי "חווילת הפפירוסים" ובהמשך שרידי הבזיליקה. החפירות במאה השמונה עשרה בוצעו בפיקוחו של המהנדס קרל ובר, ולאחריו על ידי פרנצ'סקו לה וגה.
ברם, בשנת 1748 התגלו שרידי פומפיי, ובאחת הפכה העיר השכנה למתחרתה של הרקולנאום. גובה השכבות בפומפיי היה רק ארבעה מטרים, היא הייתה הרבה יותר קלה לחשיפה, והחל מ-1750 הופנו אליה מרבית מאמצי החשיפה. המהנדס קרל ובר עזב את אתר הרקולנאום ועבר לפקח על החפירות בפומפיי. לכל אלה נוסף לחץ כבד מצד תושבי העיר רזינה, הגובלת באתר, וכך הסתיימו החפירות בהרקולנאום ב-1765. במאה התשע עשרה היו מעט ניסיונות חשיפה בעיר. ב-1828 חפרה משלחת איטלקית בעיר עד 1855, אך קצב החפירות היה איטי, הן בשל עובי השכבות והן בשל התקשות החומר הפירוקלסטי.
רק במאה העשרים שבו עתיקות העיר לעניין את הארכאולוגים. ב-1927 חודשו וביתר שאת מאמצי החשיפה בראשות הארכאולוג האיטלקי אמדאו מאיורי, ובתמיכת ממשלת איטליה, והן נמשכות עד ימינו. בשנת 1938, במלאת מאתיים שנה לתחילת החפירות הראשונות בעיר, נחשף הבית של מאתיים השנים.
ב-1942 מצא מאיורי את ראשו של פסל הסנטור נוניוס בלבוס ואת בסיס הפסל. הגוף עצמו נמצא רק ב-1981, כ-40 שנה מאוחר יותר, בחפירות באזור החוף. מניחים שהנחשול הפירוקלסטי היה כה עוצמתי עד כי סחף את גוף הפסל מערבה, לכיוון חוף הים. חלקיו של הפסל חוברו וכיום הוא מוצג באתר.
בסוף המאה העשרים ותחילת המאה ה-21 החפירות מתנהלות בעיקר באזור החוף והנמל, וכך נחשפו בשנות השמונים של המאה העשרים מעל מאתיים שלדים בבתי הסירות שעל החוף, ממצא חשוב ביותר המעיד הן על מהלך ההתפרצות והן על הדמוגרפיה העירונית.
חלק גדול מן העיר עדיין לא נחשף, ומאמץ החשיפה נתקל בקושי לשמר את הקיים, מכיוון שהחשיפה מזיקה לממצאים. קיימת גם בעיה בהרחבת החפירות צפונה, מכיוון ששם (בסמיכות של מספר מטרים) שוכנת העיירה המודרנית ארקולנו.
רוב הממצאים שנחשפו בהרקולנאום נמצאים במוזיאון הארכאולוגי של נאפולי.
מבנה העיר
שטחה הכולל של הרקולנאום הוא כ-200 דונם (מתוכם רק כ-50 פתוחים לציבור). העיר מחולקת לחמישה גושים על ידי 5 רחובות אורך - (קארדו) ו-3 רחובות רוחב שכיוונם מצפון מערב לדרום מזרח (דקומנוס). רחובות האורך בשטח שנחשף ממוספרים כקארדו 3, 4 ו-5. (קרדו 1 ו-2 טרם נחשפו).