cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרעב ההמוני בקוריאה הצפונית
התגובה הבינלאומית
קוריאה הדרומית (לפני כהונת ממשלתו של לי מיונג-באק) וסין נותרו התורמות הגדולות ביותר של משלוחי מזון לקוריאה הצפונית. ארצות הברית התנגדה לתרומת משלוחי מזון עקב סירובה של קוריאה הצפונית לאפשר לנציגי המדינות התורמות לפקח על חלוקת המזון. צורה כזאת של פיקוח הייתה יכולה להבטיח ששום סיוע לא יילקח ויימכר על ידי אליטות המקושרות לשלטון או ייועד להאכלת הצבא האדיר של המדינה. ב-2005 סיפקו קוריאה הדרומית וסין יחדיו כמעט מיליון טונות של מזון.
הסיוע ההומניטרי לקוריאה הצפונית מידי שכנותיה קוצץ לעיתים כדי לעורר אותה לחדש את השיחות שהיא החרימה. לדוגמה, קוריאה הדרומית החליטה ב-2006 לדחות את ההחלטה על שליחת 500,000 טונות אורז לצפון, לאחר שזו ביצעה את הניסוי הגריעיני הראשון בתולדותיה, אך הרעיון בנוגע לאספקת המזון כתמריץ ברור לא יצא לפועל.
התפתחויות מאוחרות
קוריאה הצפונית עדיין לא שבה למצב בו היא מסוגלת לספק לעצמה את המזון והיא תלויה בסיוע חיצוני מקוריאה הדרומית, סין, ארצות הברית, יפן, האיחוד האירופי ומדינות אחרות. ב-2002 ביקשה קוריאה הצפונית להפסיק את משלוחי המזון.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 דיווחה תוכנית המזון העולמית שעלול להיווצר מצב שהרעב ההמוני יתרחש שוב בקוריאה הצפונית והממשלה דיווחה שהיא גייסה מיליונים מתושבי הערים לסיוע לחקלאים בגידול האורז. ב-2012 דווח מטעם תוכנית המזון העולמית שסיוע מזון יישלח שוב לקוריאה הצפונית מוקדם ככל האפשר.
ב-2011, במהלך ביקור שערך בקוריאה הצפונית, דיווח נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ימי קרטר, ששליש מילדי קוריאה הצפונית סבלו מתת-תזונה וצמיחתם הואטה בשל המחסור במזון. הוא גם ציין שממשלת קוריאה הצפונית הפחיתה את צריכת המזון היומית מ-1,400 ל-700 קלוריות (לשם השוואה, צריכת המזון היומית הנורמלית באירופה עומדת על 2,000 עד 2,500 קלוריות).
אזרחי קוריאה הצפונית שערקו דיווחו בספטמבר 2010 שהרעב חזר לארצם. ב-2012 דווח שגובהם הממוצע של ילדי הגנים בקוריאה הצפונית נמוך ב-3 עד 8 ס"מ בהשוואה לשכניהם בקוריאה הדרומית. כ-45% מהילדים הצפון קוריאנים מתחת לגיל חמש סובלים מתת תזונה ואוכלוסיית ילדי הקוטג'בי גדלה בהתמדה. רוב תושבי קוריאה הצפונית זוכים לאכול בשר רק בחגים, כלומר בימי ההולדת של קים איל-סונג ושל קים ג'ונג-איל.
על פי דיווח של העיתון היפני "טוקיו שימבון" מאפריל 2012, מאז מותו של קים ג'ונג-איל בדצמבר 2011, מתו כ-20,000 איש ברעב במחוז דרום הואנג-הה. בדיווח נוסף של סוכנות ידיעות יפנית מינואר 2013 נמסר שמחוזות צפון ודרום הואנג-הה מתו יותר מ-10,000 איש מרעב. סוכנויות ידיעות בינלאומיות נוספות החלו להפיץ ידיעות בנוגע לתופעת הקניבליזם. אף על פי כן, במרץ 2013 דיווחה תוכנית המזון העולמית על מצב של תת-תזונה ומחסור במזון, אך לא על רעב המוני. ב-2016 דיווחה הוועדה לזכויות הילד של האו"ם שקיימת ירידה רצופה בשיעור תמותת התינוקות מאז 2008. ניתוח מדעי שנערך ב-2016 מצא שמאז שנות התשעים השתפר המצב ושרמות התזונה והבריאות בקוריאה הצפונית זהות לאלו שבמדינות מתפתחות אחרות.
עיצורים דו-שיניים
עיצורים דו-שינִיים (bidental) הם עיצורים אשר מבטאים אותם דרך שתי השיניים התחתונות והעליונות. באלפבית הפונטי הבינלאומי מסומנים את העיצורים הדו-שיניים באמצעות רישום סימן ⟨  ⟩. בניב הצ'רקסים השפסוגים של הים השחור קיים עיצור דו-שיני, חוכך, אטום [h̪͆] במילים כמו дахэ "יפה" (daːxa) ו-хы "שש" (xə) שבניבים צ'רקסים אחרים מבטאים אותה כעיצור וילוני, חוכך, אטום [x]. לכן אולי עדיף לכתוב את העיצור כ-⟨x̪͆⟩. אבל אין חיכוך בווילון (החך הרך). מבטאים את העיצור רק דרך השיניים. השפתיים פתוחות, השיניים חשוקות והלשון מקישה, האוויר נכנס בין השיניים. העיצור הוא בין העיצור [ʃ] ו-[f]. כותבים את העיצור באפ"ב כ-[h̪͆].
חוקת משחק הכדורגל
חוקת משחק הכדורגל היא אוסף של 17 חוקים אשר מגדירים את משחק הכדורגל. לפי חוקה זאת מנוהלים כל משחקי הכדורגל תחת ארגון פיפ"א, הקונפדרציות האזוריות, והתאחדויות הכדורגל בעולם. מאז 1886 הגוף האחראי על החוקה הוא ה-IFAB.
ספר החוקים הרשמי נכתב בשפה האנגלית על ידי ארגון ה-IFAB, ומתורגם על ידי התאחדויות הכדורגל המקומיות. בישראל הספר מתורגם לעברית על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל.
חוקי המשחק
כל אחד מהחוקים הוא אוסף של חוקים בפני עצמו, אשר מפרט את כל תתי החוקים תחת החוק.
היסטוריה
במהלך המאה ה-19 היו ניסיונות רבים לקביעת חוקה מרוכזת עבור משחק הכדורגל. החוקים המקוריים הושפעו רבות מחוקי קיימברידג' (1848) ובהמשך מחוקי שפילד (1858). ב-1863 כתב אבנעזר קוב מורלי את החוקים הראשונים אשר אושרו על ידי התאחדות הכדורגל האנגלית שקמה בדצמבר של אותה השנה. חוקים אלו שונים במהותם מחוקי המשחק של היום, אך לראשונה נוצרו הבדלים מהותיים בין חוקי משחק הרוגבי, לבין הכדורגל.
שינויים מהותיים בחוקי המשחק
במהלך השנים חוקי המשחק השתנו רבות, וגם כיום מפרסם ארגון ה-IFAB בסוף כל עונה את השינויים אשר יחולו החל מעונת המשחקים הבאה. לרוב שינויים אלו הם קוסמטיים בלבד, אך לעיתים הם משנים את הדרך בה משחק הכדורגל משוחק.
אורי רוזנווקס
אורי רוזנווקס (נולד בשנת 1965) הוא במאי, מפיק ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה
רוזנווקס נולד בירושלים לברוריה ולזלמן רוזנווקס וגדל בבאר שבע.
את שירותו בצה"ל עשה כמפקד טנק. הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב בקולנוע וטלוויזיה ומוסמך אותה אוניברסיטה בחקר המזרח התיכון.
מאז תחילת הקריירה הקולנועית שלו ב-1991 יצר רוזנווקס סדרות טלוויזיה, סרטים דוקומנטריים ודוקו-אקטיביסטיים במגוון נושאים. בנוסף, היה תחקירן בתוכנית "עובדה" בין השנים 1993–2007, שם כתב והפיק עשרות דיווחים דוקומנטריים.
כיהן בין השנים 2010–2013 כיו"ר פורום יוצרי הסרטים הדוקומנטריים בישראל.
הוא מתגורר ברמת גן, נשוי לתמי ואב לשלושה.
איוואן באשב
איוואן חריסטוב באשב (בבולגרית: Иван Христов Башев; 11 בפברואר 1916, סופיה, ממלכת בולגריה - 13 בדצמבר 1971, ויטושה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היה דיפלומט ופוליטיקאי בולגרי, אשר בין השנים 1962–1971 כיהן כשר החוץ של הרפובליקה העממית של בולגריה.
קורות חייו
איוואן באשב נולד בסופיה. הוא רכש השכלה אקדמית במשפטים ובהיסטוריה באוניברסיטת סופיה. בראשית שנות ה-40 של המאה ה-20, הצטרף לחוגי הנוער המזוהים עם המפלגה הקומוניסטית של בולגריה אשר בעת ההיא הייתה מחוץ לחוק. הוא נעצר מספר פעמים ונכלא במחנה מעצר. ב-1944, לאחר הפיכת חזית המולדת של בולגריה רקם קשרים עם מנגנון הממשל החדש, והצטרף למפלגה הקומוניסטית. בין 1957–1961 כיהן כשר החינוך והתרבות של בולגריה וסגן ראש הממשלה.
הרייט המרגלת (סרט)
הרייט המרגלת (באנגלית: Harriet The Spy) הוא סרט קומדיה משפחתית אמריקאי בכיכובה של מישל טרכטנברג שיצא לאקרנים ב-10 ביולי 1996 בארצות הברית. סרט זה מבוסס על רומן הנעורים "הרייט המרגלת" שנכתב על ידי הסופרת האמריקאית לואיז פיציו שיצא לאור בשנת 1964 והפך לקלסיקה.
עלילה
הסיפור עוקב אחר ילדה בת 11 המתגוררת במנהטן שבניו יורק. הרייט היא בעלת עולם פנימי עשיר ומכנה את עצמה כמרגלת. תחביבה העיקריים הם ריגול ומעקב אחר אנשים קרובים ותיעוד בכתיבה במחברת אשר נוהגת לשאת לכל מקום ולכתוב בה את מחשבותיה והערות על הסובבים אותה. את שעות הפנאי שלה מעבירה בריגול אחר אנשי השכונה ואוספת מידע. עם זאת, שואפת הרייט להיות סופרת. הכול משתנה כאשר מתרחש אירוע שזעזע את חייה של הרייט והוא עזיבתה של האומנת האהובה שליוותה אותה מגיל צעיר. ואם זאת לא מספיק, בזמן שהרייט נסחפת למשחק עם חבריה לכיתה, נופלת המחברת הסודית שלה ובאותה היום כל סודותיה הכמוסים נחשפים למשמע כל הילדים. ילדי הכיתה מנדים אותה ועושים לה תרגילים מלוכלכים, היא נפגעת ונוקמת ובעקבות כל הנזקים, הוריה מחרימים לה את המחברת. הרייט פגועה ועלייה להתמודד ולהשיב את חבריה.
מודיבו מאיגה
מודיבו מאיגה (נולד ב-3 בספטמבר 1987) הוא כדורגלן מאלי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אל-ג'יל. לזכותו 59 הופעות במדי נבחרת מאלי.
קריירת מועדונים
מאיגה התחיל את הקריירה שלו בסטאד מאליין המקומית. בגיל 17 עזב את מאלי וחתם ברג'א קזבלנקה המרוקאית בה שיחק 3 שנים, שבסיומן חתם בלה מאן הצרפתית בה שיחק 3 שנים. בתום עונת ירד עם המועדון לליגה השנייה וחתם ל-4 שנים בסושו.
בעונת שיתף פעולה עם בראון אידאייה והשניים היו מלכי השערים של המועדון עם 15 שערים כל אחד ומוקמו במקום ה-7 של מלכי השערים של הליגה ביחד עם ז'רביניו מליל, והיו שותפים לעונה מוצלחת של המועדון שהסתיימה במקום ה-5 שמוביל למוקדמות הליגה האירופית.
ב-12 באוגוסט 2011 הודיע כי הוא אינו מעוניין להמשיך בשל ההתעניינות מצידה של ניוקאסל יונייטד. ב-16 בדצמבר 2011 דווח בצרפת שעסקת ההעברה שלו לניוקאסל נפלה ומאיגה סירב לשחק עבור המועדון, אלא שב-22 בפברואר 2012 חזר לשחק בהפסד 1-0 נגד ליל.
ב-17 ביולי 2012 עבר בדיקות רפואיות בווסטהאם יונייטד ויום למחרת הוא חתם על חוזה ל-4 עם אופציה לשנתיים נוספות. ב-18 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בווסטהאם בניצחון 0-1 נגד אסטון וילה. ב-28 באוגוסט 2012 מאיגה הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0-2 נגד קרו אלכסנדרה במסגרת גביע הפוטבול ליג. ב-20 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה בניצחון 1-4 נגד סאות'המפטון. ב-1 בדצמבר 2012 הבקיע בניצחון 1-3 נגד צ'לסי שהיה הניצחון הראשון של "הפטישים" על "הבלוז" מאז.
לאחר שהתקשה לספק את הסחורה, ב-31 בינואר 2014 הושאל לקווינס פארק ריינג'רס עד לסיום העונה. יום למחרת הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 3-3 נגד ברנלי בו אף הבקיע את שער הבכורה שלו במדי קבוצתו החדשה. באוגוסט חזר לליגה הצרפתית כאשר הושאל למץ עד לסיום העונה עם אופציה לרכוש את כרטיס השחקן שלו בסיום תקופת ההשאלה. ב-1 בנובמבר 2014 הבקיע צמד בניצחון 2-3 נגד קאן. ב-4 באפריל 2015 הבקיע שלושער ראשון בקריירה בניצחון 2-3 נגד טולוז. מאיגה סיים את העונה עם 9 שערים ב-25 משחקים, אך קבוצתו ירדה לליגה השנייה בסיום העונה.
באוגוסט חתם בא-נסר מליגת העל הסעודית. בקיץ חתם באל-איתיחאד כלבה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
בספטמבר חתם בעג'מאן.
ב-6 בינואר 2019 מאיגה חתם בבורירם יונייטד מליגת העל התאית.
קריירה בינלאומית
ב-20 באוגוסט 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מאלי בהפסד 3-2 נגד. ב-21 ביוני 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-3 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. מאיגה נכלל בסגל הנבחרת 4 פעמים לקראת גביע אפריקה לאומות: 2010, 2012, 2013 ו-2015.
עיצור דו-שיני, חוכך, אטום
העיצור הדו־שיני, חוכך, אטום הוא סוג של צליל. העיצור מיוצג באלפבית הפונטי הבינלאומי על יד הסמל [h̪͆]. השפה הטבעית היחידה שיש לה את העיצור הזה היא ניב של הצ'רקסים השפסוגים של הים השחור. עיצור זה מופיע במילים צ'רקסיות כמו дахэ "יפה" (daːh̪͆a) ו-хы "שש" (h̪͆ə) שבניבים אחרים מבטאים את המילים כ-(daːxa) ו-(xə) בעיצור וילוני, חוכך, אטום [x]. מבטאים את העיצור הזה דרך השיניים העליונות והתחתונות. השפתיים פתוחות, השיניים חשוקות והלשון שטוחה, האוויר נכנס בין השיניים (כמו מעין /h/ בשיניים חשוקות).
חרב דו-ידנית
חרב דו-ידנית (גרמנית: zweihänder, אנגלית: two-handed sword) או חרב ארוכה (גרמנית: langes schwert, אנגלית: longsword) היא סוג של חרב בעלת להב וניצב ארוכים, שהונפה בשתי הידיים, והייתה בשימוש בעיקר על ידי אבירים ובני-אצולה באירופה במאה ה-14 עד המאה ה-16, בסוף ימי הביניים ובראשית תקופת הרנסאנס.
אטימולוגיה ומונחים
המינוח של חרבות דו-ידניות מעורפל משום שהוא משתנה בשפות שונות, במקומות שונים ובתקופות שונות. חרבות רבות נקראו לפעמים על ידי בני תקופתן או על ידי היסטוריונים ואספנים מודרניים "חרבות ארוכות" משום שהיו ארוכות מן החרבות הטיפוסיות לזמנן, אך המילה האנגלית longsword (מילולית: "חרב ארוכה") בדרך-כלל מתייחסת לטיפוס חרב לשתי ידיים שהיה בשימוש באירופה בסוף ימי הביניים ובתחילת תקופת הרנסאנס. מילה זו, בצורתה כמילה יחידה ללא רווח או מקף מחבר, היא מילה מודרנית שהופיעה רק במאה ה-21, ואיננה קיימת עדיין באופן רשמי במרבית המילונים לאנגלית, אך היא פופולרית אצל חובבי אמנויות לחימה אירופיות היסטוריות ואספני נשק, וכן אצל חובבי סוגות הרומן ההיסטורי, פנטסיה, משחקי תפקידים ומשחקי מחשב. היא קרוב לוודאי תרגום המונח הגרמני העתיק "לאנגס שוורט" (גרמנית: langes schwert, מילולית: "חרב ארוכה").
סוגים דומים של חרב נודעו באיטלקית כ"ספאדה לונגה" (spada longa, מילולית: "חרב ארוכה") ובספרדית כ"אספאדה לארגה" (espada larga, מילולית: "חרב גדולה"). אך גם מונחים אלו נפוצים יותר בתקופה המודרנית, ומרבית המקורות הכתובים ששרדו מימי הביניים ומתקופת הרנסאנס השתמשו במונח הגנרי "חרב" ללא התייחסות לסוג הספציפי.
לחלופין נפוצים גם המונחים האנגלים two-handed sword ו-two-hander, שהם קרוב לוודאי תרגום המונח מגרמנית "צוויהאנדר" (zweihänder), והמונח האיטלקי "ספאדה א דואי מאני" (spada a dui mani). הפירוש המילולי של כל המונחים האלו הוא "חרב לשתי ידיים". מונחים אלו שימשו גם לחרבות ארוכות וגם לחרבות גדולות אפילו יותר, שלעיתים נקראו במונח האנגלי greatsword (מילולית: "חרב אדירה"). סוגים מקומיים של חרבות ענק כאלו נקראו באיטלקית "ספאדונה" (spadone, מילולית: חרב גדולה), בספרדית ובפורטוגזית "מונטנטה", ובסקוטלנד "קלאימור" (מגאלית סקוטית: claidheamh-mór, מילולית: "חרב ענק").
מונחים נוספים המופיעים לפעמים במקורות היסטוריים אך נפוצים בעיקר בתרבות הפופולרית המודרנית הם "חרב ממזרית" (אנגלית: bastard sword, גרמנית: bastardschwert) ו"חרב יד וחצי" (אנגלית: hand and a half sword). הכינוי "ממזר" לא היה רמיזה לייחוסם של המשתמשים בחרב (שביניהם היו מלכים ואצילים רמי מעלה) אלא ציין טיפוס "כלאיים" שבין חרב ארוכה דו-ידנית לחרב רגילה חד-ידנית. הכינוי "יד וחצי" מתייחס לניצב באורך ביניים שבין הניצב הקצר שנועד ליד אחת לניצב הארוך שנועד לשתי ידיים. תעודות היסטוריות ששרדו מחצרו של הנרי השמיני מספרות על ארגון הדגמה של אמנות לחימה במספר קטגוריות שביניהן "חרב דו-ידנית" ו"חרב ממזרית", מה שמרמז כי לפחות באנגליה של המאה ה-16 מונחים אלו אכן ציינו טיפוסים נבדלים של חרב. ואולם נראה שבמקומות ובזמנים רבים לא הקפידו על הבדל זה.
מאפיינים
החרב הדו-ידנית דמתה במבנה הכללי שלה לחרב האירופית החד-ידנית הנפוצה בימי הביניים: בעלת להב פלדה סימטרי סביב ציר האורך שלו, ישר ורחב, עם חוד בקצהו ושתי שפות חדות משני צדדיו, ניצב ישר עם "תפוח ניצב" גדול באחוריו, ושמורות ניצב מוצלבות ארוכות. ההבדלים היו באורכו הגדול יותר של הלהב, כ-90 עד 110 ס"מ במקום כ-75 ס"מ בחרבות חד-ידניות, ובניצב הארוך יותר (20 עד 40 ס"מ) אשר איפשר אחיזה נוחה בשתי הידיים. הלהב של חרבות "ממזריות" היה בדרך-כלל באורך ביניים של 80 עד 90 ס"מ.
הלהב היה בתצורות שונות ומגוונות: בעל חתך רוחב מעוין, עדשתי, משושה או מתומן, לעיתים בעל שקע לאורכו (אנגלית: fuller), או אף מספר שקעים מקבילים. שקעים אלו לא נועדו להגביר את זרימת הדם מתוך הפצע (אמונה שגויה נפוצה כיום) אלא להקל ככל האפשר ממשקל הלהב תוך פגיעה מזערית בחוזקו. הלהב היה לעיתים רחב לכל אורכו עד לחוד, תצורה המותאמת לחיתוך יעיל, ולעיתים בעל צורה משולשת המתכנסת לחוד צר, תצורה מותאמת לפיצוח החוליות של שריון שרשראות ולחדירה בין הלוחות של שריון לוחות. הלהב בדרך-כלל חושל מפלדה גמישה במקצת, כך שהייתה לו יכולת להתכופף מעט לצדדיו ולחזור לצורתו הישרה, כדי להפחית את הסכנה לעיקומו או לשבירתו כתוצאה ממהלומות חוזרות ונשנות.
הניצב היה באורך של כ-20 ס"מ ויותר, והמבנה שלו לעיתים קרובות עוצב בבירור לאחיזה בשתי ידיים. תפוח הניצב היה גדול יחסית, ותפקידו העיקרי היה לאזן את משקל החרב כך שמרכז הכובד שלה יהיה קרוב יותר לידיים האוחזות בניצב, כדי לעשותה קלה יותר להנפה, לתמרון ולשינויי כיוון. תפוחי ניצב עוצבו בצורות מגוונות, ותכופות היו מעוטרים או מסוגננים. לעיתים קרובות צורתם איפשרה אחיזה נוחה בהם, כך שניתן היה להרחיק את אחיזת היד האחורית עד קצהו האחורי ביותר של הניצב, ובכך להאריך את זרוע המנוף ולהגביר את מהירות ועוצמת ההנפה. כמו כן ניתן היה להשתמש בתפוח הניצב גם כבנשק, כדי להלום ביריב כמו באמצעות אלה. באנגלית הפועל to pummel שמשמעותו "להלום" נגזר מן המילה pommel, שמו האנגלי של תפוח הניצב.
שמורות הניצב המוצלבות (אנגלית: crossguard) היו בדרך-כלל ישרות, ולעיתים מוטות או מעוקלות קמעה בכיוון החוד, בכיוון הניצב או אף לצדדים בצורת ספירלה. תפקידן העיקרי היה להגן על כפות ידיו ואמות היד של הלוחם מפגיעת להב היריב, ובטכניקות משוכללות אף ללכוד את להב היריב תוך כדי התקפת נגד. בדומה לתפוח הניצב ניתן היה להשתמש בשמורות הניצב גם כבנשק כדי להלום ביריב. בתקופת הרנסאנס נוספו לעיתים צורות משוכללות יותר של שמורות ניצב, בעיקר טבעות בבסיס הלהב מעל או בצד השמורות המוצלבות.
חרבות "אדירות" היו ארוכות להב וניצב אף יותר מן החרבות הדו-ידניות ה"ארוכות", ובפועל היו חרבות הלחימה הגדולות בהיסטוריה. כאשר חודן הושען על הרצפה, קצה הניצב הגיע מעל גובה בית השחי של המשתמש, ולעיתים אף גבוה מקומתו הכללית. הן צוידו לעיתים קרובות בזיזים משני צידי הלהב, אשר שימשו כעין זוג נוסף של שמורות, לפני שמורות הניצב הרגילות. אזור הלהב שמאחורי זיזים אלו נקרא במונח האיטלקי "ריקסו" (ricasso), ובדרך-כלל לא הושחז והושאר קהה, ולפעמים אף כוסה בכיסוי עור. הוא נועד לאחיזה ביד השנייה, בערך באמצע אורכה של החרב, בדומה לאחיזה בידית ארוכה של חנית או רומח.
אין גבולות מוסכמים של אורך או משקל המבדילים בין "חרבות ממזריות", "חרבות ארוכות" ו"חרבות אדירות", והשימוש במונחים אלו לא היה עקבי לאורך ההיסטוריה, או אף באותה התקופה. באופן כללי, חרבות ממזריות היו קצרות וקלות דיין כך שהיה נוח להניפן ביד אחת או בשתי הידיים במידה דומה, וחרבות ארוכות נועדו לשימוש בשתי הידיים אף כי ניתן היה עדיין להשתמש בהן ביד אחת בשעת הדחק. חרבות אדירות היו כה ארוכות עד כי חגירתן בנדן לצד הגוף לא הייתה מעשית עוד, והיה צורך לשאתן על הכתף ולהשעינן על הקרקע בדומה לנשקי מוט. לפיכך הן שימשו כנשק התקפה עיקרי לשדה הקרב, ולא כנשק גיבוי או כנשק צד לחיי היומיום.
משקל החרב הדו-ידנית היה כבד מעט ממשקל החרב החד-ידנית, אך עדיין קל ממה שמרבית האנשים נוהגים לשער כיום. משקלן של חרבות ארוכות טיפוסיות ששרדו מתקופה זו במוזאונים ובאוספי נשק הוא בין 1.3 ל-1.7 ק"ג, ומשקלן של חרבות "אדירות" בדרך-כלל נע בין 2 ל-3.5 ק"ג. כמה חרבות ענק כבדות אף יותר מעולם לא נועדו ללחימה, אלא היו חרבות טקסיות מקושטות שהוצגו לראווה ונישאו בתהלוכות חגיגיות. מרכז הכובד היה בבסיס הלהב, בדרך-כלל במרחק של 10 עד 20 ס"מ משמורות הניצב.
באימונים ובטורנירים לא השתמשו בחרבות חדות, אלא בתחליפים קהים שנקראו בגרמנית "פדר שוורט" (feder schwert, מילולית: "חרב נוצה"). ה"להב" של הפדר שוורט היה זהה באורכו ללהב האמיתי, אך בדרך כלל מעט צר וקל יותר, ועשוי מפלדה גמישה יותר כדי להתכופף ולא לחדור לגוף המתאמנים בעת ה"דקירה". ה"חוד" היה מעוגל ולעיתים מעובה או מקופל לתוספת בטיחות. בסיס הלהב מעל שמורות הניצב היה לעיתים קרובות מורחב כדי לספק הגנה נוספת לידי המתאמן. הפדר שוורט הוא למעשה הכלי המשמש גם בתקופה המודרנית לצורך אימונים ותחרויות בחרב הדו-ידנית.
היסטוריה
בניגוד לתפיסה רומנטית מוטעית הנפוצה בתרבות הפופולרית המודרנית, חרבות ארוכות דו-ידניות לא היו בשימוש באירופה במשך מרבית תקופת ימי הביניים, מתחילתם במאה ה-6 לפני הספירה ועד כמחצית המאה ה-14. למשל, הן לא היו בשימוש על ידי אבירים במסעי הצלב. באנדרטת וולאס בסקוטלנד מוצגת "חרב אדירה" עתיקה באורך כולל של 163 ס"מ ובמשקל של 2.9 ק"ג, שעל פי המסורת העממית השתייכה לגיבור הסקוטי ויליאם וולאס, ונקראת כיום על שמו "חרב וולאס". ואולם בפועל סביר להניח שוולאס, שחי בסוף המאה ה-13 ובתחילת המאה ה-14, לא השתמש בחרב דו-ידנית, ועל פי מספר מאפיינים חרב וולאס כנראה מאוחרת היסטורית מן המסורת המשויכת אליה. במשך כל ימי הביניים, אבירים באירופה השתמשו בעיקר בחרבות חד-ידניות, משום שהיד השנייה נדרשה כדי לאחוז במגן, ובעת לחימה רכובה גם במושכות הסוס. בכל מקרה, נשק ההתקפה העיקרי של האביר, בטורניר או בשדה הקרב, היה בדרך-כלל רומח או נשק מוט אחר, בעוד שהחרב נחגרה על המותן כנשק גיבוי למקרה שהרומח יישבר או יאבד, או ללחימה בטווחים קצרים מאוד ובמקומות צפופים וסגורים, שבהם הרומח היה מסורבל בשל אורכו.
החל מן המאה ה-13 מופיעים בכמה ציורים מן התקופה אבירים הנראים כמניפים חרב חד-ידנית בשתי ידיהם, ככל הנראה כדי להגביר את כוח ומהירות החיתוך. היד האחורית, שלא היה לה מקום אחיזה בניצב הקצר, אחזה בתפוח הניצב. מומחי אמנויות לחימה אירופיות היסטוריות בימינו הציעו שצורות מסוימות של תפוחי ניצב מאותה תקופה עוצבו במיוחד לצורך אחיזה כזו. נראה שצורת שימוש זו בחרב עודדה את הופעת החרב הדו-ידנית האמיתית.
חרבות דו-ידניות שניצבן ארוך דיו לאחיזה נוחה בשתי הידיים הופיעו לראשונה רק במאה ה-14. הן נפוצו בעיקר בארצות גרמניה השונות, אך גם בשאר ארצות אירופה כמו איטליה, ספרד, צרפת, אנגליה וסקוטלנד. הופעתן התאפשרה ככל הנראה עקב השימוש הגובר של אבירים בשריון לוחות. ההגנה שסיפק שריון הלוחות איפשרה לוותר במקרים רבים על המגן, כך שהיד השנייה התפנתה לאחיזה בחרב. הארכת הניצב איפשרה להגדיל את המרחק בין שתי הידיים האוחזות בחרב, כך שהתקבלה זרוע מנוף ארוכה יותר למהירות וכוח רבים אף יותר. יתרון זה איפשר להאריך את הלהב בלי לפגוע במהירות ובכושר התמרון, והלהב הארוך איפשר לתקוף את היריב ממרחק גדול יותר.
הפופולריות של החרב הדו-ידנית באירופה התבטאה במקום המרכזי שיוחד לה בספרות ההדרכה לסיוף ואמנויות לחימה, ששרדה מן המאות ה-14 ועד ה-16 בעיקר בשפה הגרמנית. בגרמנית ספרי הדרכה אלו נקראו "פשטבוך" (fechtbuch, מילולית: "ספר לחימה"), הם הופצו תחילה ככתבי יד ומאוחר יותר גם בדפוס, ולעיתים הציגו איורים מפורטים של הטכניקות השונות. המונח הגרמני "לאנגס שוורט" (כיום מתורגם לעיתים לאנגלית כ- German Longsword) התייחס לא רק לסוג החרב הדו-ידנית עצמה, אלא בעיקר לשיטת הלחימה בה. אסכולת הלאנגס שוורט הידועה ביותר בגרמניה הייתה אגודת לישטנאוור, על שמו של מורה החרב בן המאה ה-14 יוהאנס לישטנאוור (Johannes Liechtenauer), אשר נחשב למייסדה אף שלא שרדו כתבי יד המיוחסים לו ישירות. בין כתבי היד ששרדו מאסכולת לישטנאוור חשובים בייחוד אלו של הנס טלהופר, פטר פון דנציג וזיגמונד רינגבק במאה ה-15, ויואכים מייר במאה ה-16. כמו כן שרדה מעט ספרות הדרכה בחרב הדו-ידנית בשפות לא גרמניות, כמו כתב היד של האביר, הדיפלומט ומורה החרב האיטלקי מסוף המאה ה-14 פיורה די ליברי (Fiore dei Liberi), שהדריך קונדוטיירי בעלי-שם בזמנו. האיורים בספרות ההדרכה מראים בדרך כלל סייפים ללא שריון גוף, או מוגנים רק בגמבסון - בגד הגנה מרופד משכבות רבות של בד פשתן. ניתן להסיק שאצילים ואבירים נהגו לחגור חרב דו-ידנית עם בגדיהם האזרחיים בחיי היומיום, ולהילחם בדו-קרבות ובתחרויות ללא שריון. אך ספרות ההדרכה מראה גם את שיטת הלחימה בחרב הדו-ידנית נגד שריון, שהייתה שונה מאוד מן הלחימה ללא שריון (ראו בסעיף אמנויות לחימה).
רק במאה ה-15 הופיעו גם חרבות דו-ידניות "אדירות", שהיו גדולות מדי לנשיאה בנדן או לשימוש על ידי לוחם רכוב, ולכן שימשו ככלי-נשק ייעודי למשימות מיוחדות, כמו הגנה על מעבר בדלת או גשר, או הגנה על נושא דגל בשדה הקרב מפני תוקפים רבים בו-זמנית. ספרי הדרכה ללחימה מן המאה ה-16 מספרד ומפורטוגל מתעדים שימוש אזרחי בחרב ה"מונטנטה" על ידי שומרי ראש להגנה על אצילים וגבירות רמי-מעלה, ולהשלטת סדר ברחובות הערים. שיטת הלחימה בחרב האדירה הייתה שונה במקצת משיטת הלחימה בחרב הארוכה, ודמתה יותר לשיטת הלחימה בנשקי מוט. החרב האדירה לא הייתה בהכרח נשק של אביר מן האצולה, ושימשה גם חיילים רגלים מובחרים אך פשוטי-עם, כמו שכירי החרב השווייצרים והלאנדסקנכט שירשו אותם. מספר קטן של לוחמים מובחרים חמושים בחרב אדירה או בהאלברד היה נהוג לפזר בשורה הראשונה של מערכי ריבוע של רגלים החמושים ברמחים וכלונסאות. תפקידם היה לכרות את מוטות הרמחים של כוח היריב, בניסיון לפלס דרך וליצור פרצה במבנה הקרבי שלו.
השימוש בחרב הדו-ידנית דעך במחצית השנייה של המאה ה-16 כתוצאה מדעיכת השימוש בשריון הלוחות. חרבות אמנם המשיכו להיות נשק צד נפוץ באירופה עד סוף המאה ה-19, אך היו אלו חרבות חד-ידניות כמו הרפייר, סיף הפרשים והקטלס, שהיו קלות ונוחות יותר לנשיאה, ושימושיות נגד יריבים שלא היו מוגנים בשריון לוחות מלא.
חרבות דו-ידניות שימשו איפוא באירופה רק למשך כמאתיים שנה. ואולם ההילה והרומנטיקה של החרב הארוכה המשיכו לשבות את דמיונם של האירופים. בתקופה הרומנטית במאה ה-18 ובתקופה הוויקטוריאנית במאה ה-19, סייפים נודעים בגרמניה ובבריטניה ניסו להחיות את התרגול בחרבות דו-ידניות, אם כי למטרות תצוגה ותחרות בלבד, ללא שימוש צבאי או לדו-קרב אזרחי. בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, החרב הדו-ידנית היא סוג החרב הפופולרי ביותר במועדונים ובתחרויות של אמנויות לחימה אירופיות היסטוריות. אמני לחימה חוקרים את ספרות ההדרכה מימי הביניים ומשחזרים את טכניקות הלחימה העתיקות. בין הטורנירים השנתיים המפורסמים בחרב הארוכה הם אירועי ה"סורדפיש" בשוודיה ו"לונגפוינט" בארצות הברית.
טכניקה ואמנות לחימה
אמנות הלחימה בחרב הדו-ידנית מתועדת בספרות ההדרכה מסוף ימי הביניים ומתחילת תקופת הרנסאנס, בעיקר בספרים ובכתבי-יד מאוירים של אסכולת לישטנאוור בשפה הגרמנית, וכן גם של אסכולות אחרות בשפה האיטלקית ובשפות אחרות. אמנות לחימה זו אבדה כמסורת חיה עקב הפסקת השימוש בחרב הדו-ידנית, אך היא משוחזרת כיום על ידי חוקרים ומומחים לאמנויות לחימה היסטוריות. המחקר המודרני מראה שאמנות הלחימה הייתה מתוחכמת ומגוונת, ודרשה מיומנות ותרגול רב. בניגוד לתפיסות רומנטיות מודרניות היא התבססה על ידע והבנה יותר מאשר על כוח ופראות. ספרי ההדרכה מתארים לכל טכניקה מספר טכניקות נגד להבסתה, ולוחם מאומן היה עשוי לחזות את הטכניקה בה ישתמש יריבו כדי להקדים אותו.
בדומה לחרב האירופית החד-ידנית, החרב הדו-ידנית נועדה גם להתקפות דקירה באמצעות החוד וגם להתקפות חיתוך ושיסוף בשפות הלהב. בספרות ההדרכה מתועדות טכניקות לחיתוך בעיקר באמצעות השפה הפונה ליריב (באנגלית true edge כלומר "הצד הנכון") אך גם באמצעות השפה הפונה אל המשתמש (באנגלית false edge כלומר "הצד הלא נכון"). המבנה הסימטרי לחלוטין של הלהב והניצב איפשר להפוך את האחיזה בחרב כך שהשפה הקדמית הפכה להיות אחורית, אפשרות שימושית בשדה הקרב כאשר השפה הקדמית קהתה עקב מהלומות רבות.
אופן השימוש בשתי הידיים בחרב הדו-ידנית מזכיר את אופן השימוש בחרב הקטאנה היפנית באמנויות הקנג'וטסו, איאיידו וקנדו. דמיון זה קרוב לוודאי איננו תוצאת קשר ישיר בין אירופה ליפן (שלא התקיים באותה תקופה) אלא תוצאת יישום עקרונות דומים של אמנות לחימה באופן בלתי-תלוי. עם זאת לטכניקה האירופית גם ייחוד משלה, למשל עקב היכולת לחתוך בחרב לשני הכיוונים באמצעות שתי השפות החדות. ההתקפות שלימדה אסכולת לישטנאוור היו מתוחכמות יותר מאשר מהלומות ודקירות פשוטות, ובהתאם לכך נקראו "חתכי האמנים" (גרמנית: meisterhauwen). הן תוכננו לא רק כדי לפגוע ביריב, אלא גם כדי לחסום בו-זמנית את התקפת היריב. דגש מיוחד הושם על תנועה מן המצב ההתחלתי שבו שני היריבים חוסמים זה את זה באמצעות מגע בין להבי החרבות. המגע שימש לתחושה (גרמנית: fühlen) של כיוון ועוצמת הכוח שמפעיל היריב, ולפיכך לניחוש כוונותיו ולהפעלת כוחו נגדו. בטווחים קרובים מאוד, ההתקפות התבצעו לא רק באמצעות להב החרב, אלא גם באמצעות מהלומות בשמורות הניצב ובתפוח הניצב, וכן על ידי תפיסת להב היריב או ידיו, ואף הטלתו בתרגילי היאבקות שונים.
אופן הלחימה נגד אביר אחר עטוי שריון היה שונה מאוד מאופן הלחימה נגד יריב בלתי-משוריין. בכתבי היד של אסכולת לישטנאוור, לחימה משוריינת נידונה תחת המונח "הרניספשטן" (harnischfechten, מילולית: "לחימה ברתמה"). ניסויים מודרניים ברפליקות של חרבות ושריונות מראים כי מכת חיתוך בשפה החדה של חרב לא הייתה מסוגלת לחדור שריון. דקירה רבת-עוצמה באמצעות החוד הייתה מסוגלת לחדור שריון שרשראות, אך בדרך-כלל לא שריון לוחות. לפיכך, יריב משוריין היטב היה צורך לדקור בנקודות התורפה המעטות שלא ניתנו לכיסוי בלוחות, דוגמת העיניים, בית השחי או צידה האחורי של הברך. לחלופין ניתן היה להחדיר את קצה הלהב החד בדומה לאזמל בין לוחות שריון חופפים. טכניקה נפוצה לשם כך הייתה אחיזת החרב ביד השנייה באמצע הלהב (אנגלית: halfswording, מילולית "מחצית החרב") כדי ליצור זרוע מנוף ארוכה מאוד ושליטה טובה יותר על החוד. דרך נפוצה שלישית ללחימה נגד שריון הייתה הפיכת החרב ואחיזה בלהב כמו במוט של אלה, כדי להלום ביריב באמצעות תפוח הניצב או באמצעות שמורות הניצב. מהלומות כאלו היו עשויות להמם ולמחוץ יריב מבחוץ ("טראומת מכשיר קהה" או blunt force trauma) אף מבלי לחדור את הקסדה או השריון. בנוסף נלמדו טכניקות לשימוש בלהב ובשמורות הניצב כמו במנוף או בקרס, לצורך תרגילי לכידה והכשלה הדומים לתרגילי היאבקות. מטרת טכניקות אלו הייתה להטיל את היריב ארצה ואף לרתק אותו לקרקע, שם הוא היה פגיע לדקירת חרב או פגיון בנקודות התורפה של השריון, או לחלופין קיבל הזדמנות והסכים להיכנע. כל הטכניקות הללו היו שונות מאוד מצורת הלחימה המוצגת בדרך-כלל בסרטים ובמשחקי מחשב מודרניים.
בתרבות הפופולרית
מקור ההשראה לרעיונות רומנטיים אלו הוא קרוב לוודאי בחרבות טקסיות היסטוריות גדולות, שתכופות היו מקושטות מאוד בעיטורים, מתכות יקרות ואבני חן, ולכן יקרות וכבדות מכדי להשתמש בהן ללחימה מעשית. חרבות כאלו נקראו באנגלית bearing sword כלומר "חרב נשיאה", ובגרמנית: paradeschwert כלומר "חרב מצעדים". הן הועברו בירושה עם חפצי ההכתרה של שושלות מלוכה ואצולה באירופה, הוצגו לראווה במנזרים ובקתדרלות, ונישאו בטקסים, במצעדים ובתהלוכות חגיגיות. למשל תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת כוללים מספר חרבות דו-ידניות טקסיות, שבמקורן נוצרו במאות ה-16 וה-17, ונישאות עד היום בטקסי ההכתרה של מלכי בריטניה ובטקס פתיחת הפרלמנט.
סגנון הלחימה בחרב הדו-ידנית המוצג בקרבות מבוימים בסרטים ובמשחקי מחשב לעיתים קרובות מושפע מטכניקות קטאנה הנראות בסרטי סמוראים יותר מאשר מן הטכניקה ההיסטורית האמיתית, וכן הוא נוטה לכשלים ולאי-דיוקים היסטוריים נוספים. למשל, קרבות מבוימים תכופות מציגים לוחמים עוטי שריון לוחות "נפצעים" או "נהרגים" כתוצאה ממהלומות חיתוך בחרב, בעוד שבמציאות חתכי חרב לא היו מסוגלים לחדור שריון לוחות. חרבות דו-ידניות לא התקיימו במציאות בתקופות היסטוריות שקדמו למחצית המאה ה-14, כפי שהן מוצגות בסרט "לב אמיץ" ובסרטים וברומנים היסטוריים רבים על מסעי הצלב. לעיתים הן מוצגות כנישאות בנדן חגור על הגב, למשל על ידי גיבור סדרת משחקי הווידאו The Witcher, קרוב לוודאי השפעה מסרטי נינג'וטסו, אך אין לכך עדויות היסטוריות באירופה, ובאופן מעשי הלהב של חרב דו-ידנית ארוך מכדי לשלוף אותו במלואו מנדן חגור על הגב. חרבות דו-ידניות לעיתים מוצגות בסרטים כנשק העיקרי בהסתערות אבירים בשדה הקרב, בעוד שבמציאות הן בדרך-כלל נחגרו כנשק גיבוי לרומח, לגרזן-חנית או לנשק מוט אחר.
שלום מ' פאול
שלום מורטון פאול (Shalom Morton Paul; 1936 - 16 בנובמבר 2020) היה פרופסור למקרא באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
במהלך השנים הצטברו נגד פאול תלונות על הטרדות מיניות. ב־2013 חתם על הסכם עם האוניברסיטה שאסר עליו ללמד ולהדריך סטודנטיות ולהעסיק עוזרות מחקר. ב־2015, בעקבות מידע נוסף, האוניברסיטה הרחיקה אותו מהקמפוס.
לקריאה נוספת
ביבליוגרפיה של פרסומיו:
טליורייד (קולורדו)
טליורייד (באנגלית: Telluride) היא העיירה הגדולה ביותר ומושב המחוז במחוז סן מיגל בדרום-מערב מדינת קולורדו שבארצות הברית. על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2000 היו ביישוב 2,221 תושבים ובמפקד האוכלוסין של 2010 היו בעיירה 2,325 תושבים.
העיירה החלה כמחנה כורים על גדות נהר סן מיגל במערב הרי סן חואן. זהב נתגלה לראשונה בהרים שמעל טליורייד ב-1875 ובעקבות הגילוי קם היישוב שקדם לטליורייד. העיירה עצמה נוסדה ב-1878 בשם "קולומביה" (Columbia), אבל בשל הבלבול עם עיירה בקליפורניה באותו שם, שונה שמה לטליורייד ב-1887, בשל המינרל זהב טלוריד (AuTe2, טליורייד בהגייה האמריקנית) תרכובת של זהב וטלור המצוי במקומות אחרים בקולורדו. מינרל זה מעולם לא נתגלה בסמוך לטליורייד, ומכאן שהעיירה קרויה על שם מינרל שמעולם לא נכרה מסביבתה. עם זאת, במכרות שבאזור נתגלו תרכובות של זהב עם אבץ, עופרת, נחושת, כסף ועפרות זהב אחרות.
טליורייד שוכנת בקניון. הרים תלולים מיוערים וצוקים מקיפים אותה כשמפלי הינומת הכלה (Bridal Veil Falls) שוכנים בראש הקניון. הריסות של מכרות ישנים רבים מנמרות את מורדות ההרים. מעלית גונדולה חופשית מקשרת בין טליורייד לעיירה הנלווית מאונטיין וילאג' (Mountain Village), בבסיס אזור הסקי. טליורייד והאזור שסביבה מופיעים בהבלטה בתרבות הפופ. העיירה היא נושא לכמה שירי פופ. היא ידועה במיוחד בשל אתר הסקי והמורדות במהלך החורף, כמו גם מגוון הפסטיבלים בקיץ.
הנפה ההיסטורית של טליורייד (Telluride Historic District), הכוללת חלק נכבד מהעיירה, רשומה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places) והיא גם אחד מציוני הדרך הלאומיים ההיסטוריים של קולורדו (National Historic Landmarks in Colorado).
תקופת הכרייה
זהב נתגלה לראשונה בקולורדו סמוך לדנוור של ימינו, וגילויו הוביל לבהלה לזהב של קולורדו ב-1858. עורק הזהב סמגלר (Smuggler – "מבריח") וזהב בגדות הנהר סן מיגל, נתגלו ב-1875. ג'ון פאלון (John Fallon) רכש זיכיון באגן מרשל מעל טליורייד ב-1875 וההתיישבות המוקדמת בטליורייד קמה בעקבותיו. העיירה עצמה נוסדה ב-1878. טליורייד נקראה במקור "קולומביה", אבל בשל הבלבול בינה לבין קולומביה בקליפורניה, החליף משרד הדואר המקומי את השם ב-1887. העיירה קרויה על שם תרכובות עפרה יקרות ערך של היסוד הכימי טלור, מתכת למחצה היוצרת טלורידים (טליורייד בהגייה האמריקנית) טבעיים. הבולטים בהם טלורידים של זהב וכסף. אף על פי שזהב טלוריד (AuTe2) מעולם לא נתגלה בסמוך לטליורייד, המכרות שבאזור עשירים בתרכובות של זהב עם אבץ, עופרת, נחושת, כסף ועפרות זהב אחרות.
טליורייד התפתחה באיטיות בשל מיקומה המבודד. ב-1881 נסלל כביש אגרה ביוזמתו של איש העסקים אוטו מיארס (Otto Mears; 1931-1840) שאפשרו גישה לעגלות בדרך שבה קודם עברו רק פרדות משא, דבר שהוביל להגדלת מספר התושבים בטליורייד, אבל הובלת עפרת הזהב מהעמק הייתה עדיין יקרה.
ביוני 1889 שדד בוץ' קסידי את בנק סן מיגל ואלי בטליורייד. זה היה הפשע המתועד הראשון שלו. הוא יצא מהבנק עם 25,580 דולר, ואחר-כך התפרסם כשודד בנקים.
ב-1891 הגיע לטליורייד קו הרכבת של ריו גראנדה סאותרן (Rio Grande Southern), שגם אותו הקים מיארס, ובמקום הוקמו מתקנים שונים של חברת הרכבת. הקו המשיך הלאה במעלה העמק והסתיים ליד מכרה פנדורה (Pandora), כשהוא משרת את המכרות ואת העיירה עד 1952. התחבורה הזולה והאמינה אפשרה לכורים ולסחורות להגיע אל העיירה ולהוביל את עפרות הזהב אל מפעלי הזיקוק. הרכבת הובילה לפריחה חסרת תקדים, אבל קצרה, של טליורייד לפני הבהלה של 1893.
בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 היו סכסוכי עבודה במכרות סמוך לטליורייד. המשמר הלאומי של קולורדו נקרא לסייע והיו הרוגים משני הצדדים. איגודים מקצועיים נוסדו כשהכורים הצטרפו לפדרציית הכורים המערבית (Western Federation of Miners) ב-1896. שביתות שהוכרזו על ידי האיגודים ב-1899 הובילו את רוב המכרות להעניק לכורים שלושה דולר ליום עבודה של שמונה שעות בתוספת תשלום בגין דמי לינה של דולר. בתקופה ההיא עבדו הכורים במשמרות של 10 עד 12 שעות והמכרות פעלו 24 שעות ביממה. תנאי העבודה היו מסוכנים: מכרות מעל גובה של 3,600 מטרים, היעדר אמצעי בטיחות, ומזג אוויר קשה במיוחד בחודשי החורף. אפילו המגורים נבנו בצורה מסוכנת על מורדות ההרים.
אי השקט התעשייתי בטליורייד התרחש על רקע מאבק ברחבי מדינה בין כורים ובעלי המכרות. בלקלי ולס (Bulkeley Wells; 1931-1872) היה אחד ממפעילי המכרות שהיה ידוע בעוינות הגדולה שלו לאיגודים המקצועיים. בראש איגוד הכורים של טליורייד עמד וינסנט סיינט ג'ון. היעלמותו של שומר המכרה ויליאם בארני (William Julius Barney), שוולס הכריז כי נרצח, גרמה להתעניינות ברמה לאומית. ההאשמות, העוינות, קרב היריות, והגירושים שבאו עקב כך היו חלק ממאבק מתמשך ברחבי קהילות הכורים של קולורדו שכונו אחר-כך מלחמות העבודה של קולורדו.
ב-1891 שילב היזם לושיוס נאן (Lucien Lucius Nunn; 1915-1853) כוחות עם ג'ורג' וסטינגהאוס בבניית תחנת הכוח ההידרואלקטרית איימס (Ames Hydroelectric Generating Plant), תחנת הכוח ההידרואלקטרית הראשונה בעולם לזרם חילופין, בסמוך לטליורייד. ביתו של נאן מצוי כיום בפינת הרחובות אספן וקולומביה בטליורייד, ולידו הבית שרכש עבור המהנדסים שילמדו הנדסה הידרו-אלקטרית. תחנת הכוח סיפקה חשמל למכרה גולד קינג (Gold King Mine) במרחק 5 קילומטרים. הייתה זו ההדגמה המוצלחת הראשונה בעולם של העברת זרם חילופין בעוצמה תעשייתית למרחקים שהשתמשה בשני אלטרנטורים בני 100 כוחות סוס של וסטינגהאוס, האחד פועל כגנרטור המייצר זרם חילופין חד פאזי של 3,000 וולט בתדירות של 133 הרץ והשני שימש מנוע של זרם חילופין. תחנת כוח הידרואלקטרית זו קדמה לתחנה של וסטינגהאוס במפלי ניאגרה בארבע שנים. נאן ואחיו פול בנו תחנות כוח בקולורדו, יוטה, איידהו, מונטנה, מקסיקו ותחנת הכוח אונטריו במפלי ניאגרה בצד הקנדי. נאן פיתח התעניינות נלהבת בחינוך כחלק מחברות החשמל שלו, ובשיתוף עם מדענים מאוניברסיטת קורנל בנה את בית טליורייד באוניברסיטת קורנל בשנת 1909 כדי ללמד את התלמידים המבטיחים הנדסת חשמל. מאוחר החל נאן יחד עם צ'ארלס דוליטל וולקוט (Charles Doolittle Walcott), את המוסד ללא כוונת רווח, אגודת טליורייד (Telluride Association), המקדם חינוך של צעירים. נאן יסד את קולג' דיפ ספרינגס (Deep Springs College) בקליפורניה ב-1917. כל היוזמות בתחום החינוך של נאן ממשיכות גם כיום. כל שנה מכבד פסטיבל טליורייד טק (Telluride Tech Festival) את וסטינגהאוס, נאן וטסלה, יחד עם מדענים ואנשי טכנולוגיה מובילים של ימינו.
המכרות ההיסטוריים הידועים ביותר של טליורייד הם טומבוי (Tomboy), פנדורה (Pandora), סמגלר-יוניון (Smuggler-Union), נלי (Nellie) ושרידאן (Sheridan). ב-1939 החלו חברות הכרייה של אזור רד מאונטיין וטליורייד בתהליך התמזגות לתוך חברת המכרות איידארדו (Idarado Mining Company), כיום חטיבה בניומונט מיינינג (Newmont Mining Corporation). תהליך ההתמזגות הסתיים ב-1953 כאשר איידארדו רכשה את "מכרות טליורייד" (Telluride Mines). איידארדו המשיכה בפעילות הכרייה ובתפעול המתקנים מעל במכרה פנדורה עד 1978. כאשר המכרה נסגר רשמית, השלג, שעינה את הכורים של טליורייד, הפך למקור ההכנסה החדש של העיירה, בצורת סקי ותיירות. הסרטון התיעודי "גורם YX" מתעד את המעבר מכרייה לסקי ולשיטפון ההיפים בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20 ותחילת שנות ה-70 כפי שמתארים תושבים מקומיים ופרשנים כגון פיטר יארו וטום היידן.
עידן הסקי
כרייה הייתה התעשייה היחידה בטליורייד עד 1972, כאשר מעלית הסקי הראשונה הותקנה על ידי ג'וזף זולין (Joseph T. Zoline), מייסד אתר הסקי טליורייד, וחברת טליורייד סקי שלו (Telluride Ski Corporation). זולין קנה את הקרקע לאתר הסקי העתידי ב-1969 והחל לעצב את המדרונות. יחד עם מנהל האתר המיועד, ביל מהוני, יליד טליורייד, הם הכינו לאט ובכובד ראש תוכנית לפיתוח בר-קיימא של טליורייד והאזור. ככל שהכרייה פסקה בשלבים ותעשיית השירות החדשה נכנסה בשלבים, השתנתה האוכלוסייה בחדות. משפחות הכורים נמלטו מטליורייד על מנת להתיישב במקומות כמו מואב ביוטה, שבהם כריית אורניום הציעה תקווה להמשך תעסוקה. משפחות הכורים התחלפו בתושבים שהמקומיים כינו "היפים", אנשים צעירים בעלי השקפת עולם של שנות ה-60 שהתנגשו לעיתים קרובות עם הדעות של התושבים הוותיקים של טליורייד. חדשים זה מקרוב באו אלו אופיינו כבטלנים שעשו את כספם בקרנות נאמנות שנמשכו לעיירה בשל אורח החיים הקליל ופעילויות הספורט בסביבה כדוגמת גלישה אווירית, טיפוס הרים וקיאקים.
אוכלוסייה חדשה זו התנגדה לצמיחת העיירה ולהתרחבות הכלכלית, כולל צמיחה בשל תיירות וסקי. בשלב מסוים, נעשה מאמץ רציני לאסור על כניסת מכוניות לתוך גבולות העיר ולאלץ מבקרים להשתמש בעגלות רתומות לסוסים. כמות השלג שירדה בשנות ה-70 של המאה ה-20 לא תמיד הספיקה לפתוח את אתר הסקי ולכן היה שפל כלכלי. עם זאת, פסטיבלי המוזיקה והסרטים המפורסמים כיום של העיירה היו חסינים מהביקורת נגד הצמיחה ושגשגו. פסטיבלים אלו חשפו לראשונה למאות אלפים את התפארה של העמק ויצרו קשרים בין בדרנים מהמעלה הראשונה לבין העיירה. בינתיים עמל מקים אתר הסקי ג'ו זולין לפתח את אחד מההרים הטובים ביותר באמריקה הצפונית לגולשי סקי מקצועיים ויצר תשתית לתיירות שכיבדה את הצורך של טליורייד להישאר קטנה ויפה.
כאשר קרונות העפרה האחרונות התגלגלו ממכרה פנדורה החלו תיירים לגלות בצורה רצינית את טליורייד בשל נופיה המרהיבים, הסקי המקצועי, ושינויי הצבע הידועים של העצים בסתיו. לאחר שב-1976 לא ירד שלג ועקב כך כמעט וחוסלה תעשיית הסקי והמגורים שהייתה אז בחיתוליה, החלה העיירה להתאושש כלכלית. ב-1978 קנה רון אלרד ושותפו ג'ים ולס את הזיכיון לאזור סקי והם הקימו את חברת טליורייד (Telluride Company). הבעלים החדשים הרחיבו את התשתית בהוסיפם גונדולה שקישרה בין טליורייד למאונטיין וילאג'.
במרוצת שנות ה-80 זכתה טליורייד למוניטין של "הסוד השמור ביותר של קולורדו", שבצורה פרדוקסלית הפך אותה לאחת מקהילות אתרי הסקי הידועות ביותר. גולשי סקי עשירים נהרו לאתר הסקי ברמה עולמית בכל החורף, ומטיילים הבטיחו שתפוסת חדרי המלונות תהיה מלאה במהלך כל הקיץ. במהלך שנות ה-80 יצא שמה של טליורייד לשמצה בתרבות הנגד של הסמים בהיותה נקודת הפצה למבריחים ממקסיקו, ומקום בילוי חביב ליבואני סמים. העיירה אפילו כיכבה בלהיט של גלן פריי "בלוז המבריחים" (Smugglers Blues) מתוך סדרת הטלוויזיה מיאמי מחלק מוסר. תשומת לב זו סייעה להבדיל בין טליורייד לעיירת הסקי אספן. הפסטיבלים ותדמית הילד הרע שדבקה בטליורייד משכה אליה ידוענים דוגמת טום קרוז, אופרה וינפרי ואוליבר סטון. באמצע שנות ה-90 השילה טליורייד את תדמיתה הן כעיירת מכרות והן כעיירת סמים על מנת לבסס את עצמה כעיירת נופש ראשונה במעלה המאזנת בין התרבות המודרנית להיסטוריה המרתקת של יישוב במערב הפרוע. ב-2003 הורחב אתר הסקי כשנפתח אזור "פרוספקט בול" (Prospect Bowl – "קדירת חיפוש הזהב") והוא הוסיף שבילים ומסלולי סקי חדשים רבים. בעונת 2007–2008 נפתחו באתר הסקי כמה ממסלולי הסקי הקשים ביותר. מרבית מעליות הסקי נועדו לשאת ארבעה נוסעים. המעלית המגיעה לגובה הרם ביותר מגיעה לגובה של 3,831 מטרים מעל פני הים.
גאוגרפיה
טליורייד שוכנת בנקודה מבודדת ב-37.93915°N, -107.81632°W בהרי סן חואן בדרום-מערב קולורדו. שטחה 1.8 קילומטרים רבועים, כולו יבשתי. העיירה שוכנת 16 קילומטרים דרומית-מערבית ליוראי, אבל בשל הטופוגרפיה, אורכה של הדרך ביניהם היא כ-80 קילומטרים.
בצד המזרחי של העיירה יש שני מפלי מים: מפלי אינגרם (Ingram Falls) שניתן לראותם מהעיירה, ומימינם מפלי הינומת הכלה (Bridal Veil Falls), שלא ניתן לראותם מהעיירה, ושאליהם צמודה תחנת הכוח ההידרואלקטרית הינומת הכלה. תחנת הכוח נבנתה ב-1895 על מנת לספק חשמל למכרה סמלגר-יוניון. למשך זמן מה שכר אריק ג'ייקובסן את התחנה ושיקם את המבנה והגנרטור שבתוכה.
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2010 התגוררו בעיירה 2,325 תושבים ב-1,086 משקי בית, ו-436 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 1,291 תושבים לקילומטר רבוע, והאוכלוסייה התחלקה ל-55.3% זכרים ו-47.2% נקבות. היו בעיר 2ת070 יחידות דיור.
90.5% מהאוכלוסייה היו לבנים, 0.4% אפרו-אמריקאים ו-1.1% אמריקנים ילידים. 9.4% היו ממוצא היספאני. ההכנסה השנתית הממוצעת למשק בית הייתה 51,938 $, כש-8.5% ממשקי הבית מתחת לקו העוני, כולל 7.1% מתחת לגיל 18 ו-6.9% בגיל 65 ומעלה.
תיירות
טליורייד מוכרת כאתר נופש לכל השנה. אתר הסקי של טליורייד הוא ללא ספק האטרקציה הראשית בחורף. אבל כאשר מגיע הקיץ הופכת טליורייד לאתר מבוקש לפעילויות בטבע, כשהמבקרים באים ליהנות מאופני הרים, סיורים בטבע, רפטינג בנהר, צפייה בנופים ועוד. לשכת התיירות של טליורייד (Telluride Tourism Board) מקדמת תיירות באזור.
טליורייד היא גם משכן לאירועי סיבולת. מרוץ Hardrock 100 בן 160 הקילומטרים, שאורך מעל ליממה, נערך ביולי ועובר דרך טליורייד שבה מכינים לרצים תחנת עזרה ראשונה גדולה. "Fall Tilt", אירוע אופני הרים במורד ההרים הנמשך 12 שעות, נערך במאונטיין וילאג' כל ספטמבר. מרוץ ההר של טליורייד (Telluride Mountain Run) בן ה-64 קילומטרים מקיף את העיירה ברצועה רחבה הכוללת כמה מהשבילים הקשים והנופיים ביותר שבאזור.
במהלך הקיץ יש בעיירה פסטיבל כמעט בכל סוף שבוע, כולל פסטיבל סרטים דוקומנטריים (Mountainfilm in Telluride), פסטיבל סרטים (Telluride Film Festival), פסטיבל מוזיקה ובירה (Telluride Blues & Brews Festival), פסטיבל יין (Telluride Wine Festival), פסטיבל פטריות (Mushroom Festival), פסטיבל שבו לא עושים דבר (Nothing Day Festival), ופסטיבל מוזיקת בלוגראס (Telluride Bluegrass Festival).
תחבורה
הכביש היחיד למכוניות המוביל לטליורייד הוא כביש 145 של קולורדו, חלק ממערכת הכבישים הנופיים המכונים סן חואן סקייווי (San Juan Skyway). הכביש מחבר בין טליורייד לעיר קורטז ונאצ'ריטה. מכביש זה יש גם גישה לכביש 62 של קולורדו, הנתיב הראשי אל דנוור, מונטרוז, ומקומות חשובים אחרים בקולורדו.
עם זאת יש שתי דרכים חלופיות שבהן ניתן להגיע לעיירה ברכבי ארבע על ארבע, מעבר אימוג'ן (Imogene Pass) וכביש בלק בר (Black Bear Road).
אל העיירה ניתן להגיע בדרך האוויר דרך שדה התעופה האזורי של טליורייד (קוד יאט"א TEX), שפעם היה שדה התעופה המסחרי הגבוה ביותר בארצות הברית. שדה התעופה נחשב מאתגר לטייסים בשל תנאי מזג האוויר, הגובה הרם, וההרים הגבוהים המקיפים את השדה מכל הצדדים. שירות סדיר של חברות תעופה מסחריות קיים בעונה לשדה התעופה האזורי של מונטרוז (Montrose Regional Airport), כ-110 קילומטרים בכביש צפונה.
בטליורייד יש תחבורה ציבורית חינמית. מערכת האוטובוסים המכונה "הברווז הדוהר" (Galloping Goose), מבצעת לולאה שלמה סביב העיירה והגונדולה המקשרת בין טליורייד למאונטיין וילאג'. קו אחר של הברווז הדוהר מגיע לגבעת לואוסון (Lawson hill) ונורווד (Norwood).
בתרבות הפופולרית
לטליורייד וסביבותיה הייתה השפעה ניכרת על תרבות הפופ. טליורייד ההיסטורית מוצגת בצורה בולטת ברומן "כנגד היום" (Against the Day) של תומאס פינצ'ון. טליורייד הייתה נושא למסה מאת אדוארד אבי, וטליורייד המודרנית היא הרקע לרומן הבלשי מ-1988 "חיוך טליורייד" (Telluride Smile) מאת ריימונד רינג (Raymond H. Ring). העיירה מוזכרת בלהיט של גלן פריי "בלוז המבריחים" (Smugglers Blues) מתוך סדרת הטלוויזיה מיאמי מחלק מוסר. אומנים שונים כתבו שירים על העיירה. העיירה היא הרקע לסרט Scrapple בבימויו של כריסטופר הנסן (Christopher Hansen). תושבים מקומיים ואורחים קבועים, שחלקם הגיעו לפסטיבל הסרטים של טליורייד (Telluride Film Festival), כוללים את ג'ון דנוור, בוב דילן, דריל האנה, ג'רי סיינפלד, גרג קיניר, אד הלמס, ניקולס קייג', פינק, ג'ייסון שוורצמן, שון פן, אופרה וינפרי, מג ויטמן וטום קרוז.
להקת הרוק הכבד קצרת הימים T-Ride נטלה את שמה מקיצור נפוץ לטליורייד. נראה שבחרו בשם זה בחלקו בשל התאוריה ש"טליורייד" הוא בעצמה קיצור ל-"To Hell You Ride" ("אתה רוכב לגיהנום").
יוסף דמונטנייא
יוסף דמונטנייא (באיטלקית: da Montagna) היה איש ציבור, מלומד ובעל הון, מן העיר ונציה. אגרותיו של יוסף דמונטנייא הן מקור מידע על מצב האוכלוסייה בארץ ובמיוחד הקהילות והיישובים היהודים בשלהי המאה ה-15.
מסעו לארץ ישראל
בשנת ה'רמ"א 1481 עלה לארץ ישראל, וממנה שלח אגרות לבניו ולבנותיו באירופה. את מסעו עשה בצוותא עם רעייתו ושתי נשים יהודיות נוספות שנלוו אל בני הזוג. מסלול הנסיעה לארץ ישראל החל בנמל ונציה, בו הפליג באונייה ונציאנית לעיר ביירות; ממנה נסע שני ימים ומחצה אל העיר דמשק ושהה בקרב הקהילה היהודית בחגי תשרי: יום הכיפורים וסוכות. הוא מתארה כ"עיר יפה ומקום סחורה", אשר יוקר המחיה בה נמוך מבוונציה, ושפע מזונות מצויים בה: "ויש בה כל טוב לחם בשר ויין וכמה מיני פירות"; הקהילה היהודית מנתה לפי ממצאיו כמאה משפחות "ויש מהם הרבה נכבדים ויודעי תורה". אחר כך נסע לעיר צפת; ובדרכו אליה עבר "גשר של יעקב אבינו, אשר נקרא עוד היום על שמו והיא [כך!] על הירדן, ושם נכנסתי בארץ ישראל". הוא מספר כי מצא בצפת "קהילה יפה" המונה כשלוש מאות משפחות, אומדן שכלל גם את יהודי הכפרים שבסביבות העיר. הוא סייר באזור הגליל וכתב: "ושם קברי הרבה נביאים צדיקים ותנאים ואמוראים, וכן מצא ציוני קברים המיוחסים לאסתר המלכה, חבקוק הנביא ויתרו חותן משה. אחר כך, פנה דרומה, בדרכו עבר את הכפר כנה ("קני") ושכם; בסביבות העיר מצא ציוני קברים של אלעזר ואיתמר בני אהרן הכהן, וזיהה את הר גריזים והר עיבל. עד שהגיע אל ירושלים, בראשית חודש כסליו.הוא "מכחיש את השמועות הנפוצות באיטליה על רשעות הערבים", ומעיד כי מצב היחסים בין יהודים לבין ערבים בכי טוב: "היינו לפעמים על השדה בין הרבה ישמעאלים, ולא שמעתי שפצה איש פיו לרע. וגם פה ירושלם [כך!] ... אנשים ונשים הולכים בשוק באורך וברוחב ואין איש פוצה פיו לרע". לפי עדותו, יהודי ירושלים מוצאים את פרנסתם במסחר, בחנויות הפזורות בעיר. דמונטנייא סייר בעיר ובסביבתה; בין השאר, הוא ביקר במבנה מגדל דוד, בעמק יהושפט, בקבר זכריה ובהר הבית. אנשי ירושלים קבלו אותו בסבר פנים יפות "והבטיחוני לנהוג עמי כשורה וכהוגן".
מזהה על
מזהה על הוא מונח לתיאור אנשים בעלי יכולת גבוהה במיוחד לזיהוי פנים.
רקע
מונח זה נטבע בשנת 2009 על ידי חוקרים מאוניברסיטת הרווארד ומיוניברסיטי קולג' לונדון. המונח מזהה על מתאר אדם עם יכולת זיהוי פנים גבוהה משמעותית מהממוצע באוכלוסייה. מזהי העל יכולים לזהות ולזכור אלפי פרצופים, לעיתים קרובות לאחר שראו אותם פעם אחת בלבד.
מְיוּמָנוּת
מזהי העל מהווים בעצם את התופעה ההפוכה לפרוסופגנוזיה, הפרעה המתבטאת בקושי בעיבוד פנים שונות ובאי-הבחנה ביניהן. ההערכה היא כי אחוז עד שני אחוזים מהאוכלוסייה הכללית הם מזהי על שיכולים לזכור כ-80% מהפנים שנחשפו אליהם, בהשוואה ל-20% מהאוכלוסייה הכללית אך נתונים אלו שנויים במחלוקת.
הפסיכולוג ריצ’ארד ראסל, שעוסק בחקר התופעה, מציין כי אנשים שמוגדרים מזהי-על יחוו לעיתים קרובות מצבים בהם הם מזהים אנשים מחוץ להקשרם. כמו כן אנשים אלו נוטים לזהות אנשים מוקדם יותר ממה שאחרים מזהים אותם. לטענתו רבים עם יכולת זיהוי כזו חוששים לגשת לאנשים שהם מזהים, מחשש שיחשבו שהם סטוקרים. מסיבה זו, בין היתר, הם הרבה פעמים עושים עצמם כלא מכירים אנשים.
בנסיבות מסוימות, מזהי על יכולים להתאים פרצופים טוב יותר ממערכות זיהוי ממוחשבות. המדע מאחורי המידע לגבי מזהי העל עדיין לא מובן עד הסוף, אך ייתכן ויש קשר בין יכולת זיהוי על לבין אזור הפנים הפוזיפורמי במוח. באוניברסיטת גריניץ' פותח מבחן שמטרתו לבדוק את הכישרון הזה. מדובר במבחן פשוט, במהלכו הנבחן מתבונן כ 8 שניות על פניו של אדם לבחור את תווי הפנים של אותו אדם מתוך 8 פרצופים. מי שמציג למעלה מעשר תשובות נכונות נחשב כ”בעל יכולת זיהוי על”.
יישומים מעשיים
המיומנות לזיהוי פנים מוכרת בקרב קהילת המודיעין הבריטית שגם מעסיקה עובדים בתחום זה.
במאי 2015, משטרת המטרופולין של לונדון הקימה רשמית צוות המורכב מאנשים בעלי יכולות זיהוי אלו. חברי הצוות פועלים בתחום זיהוי של אנשים שפניהם צולמו במערכות של טלוויזיה במעגל סגור. גם לסקוטלנד יארד יש נבחרת של למעלה מ-200 מזהי-על. באוגוסט 2018 דווח כי משטרת המטרופולין השתמשה בשני מזהי-על כדי לזהות את החשודים בהתקפה על סרגיי ויוליה סקריפאל במסגרת פרשת ההרעלות בסולסברי, לאחר שעברו על למעלה מ 5000 שעות של צילומי טלוויזיה במעגל סגור מסולסברי ומשדות תעופה רבים ברחבי המדינה.
כוחות המשטרה הגרמנים עשו שימוש הולך וגובר במזהי על במקרים שונים בהם נדרש זיהוי של חשודים, כמו למשל בעקבות המהומות בעיר שטוטגרט ב-2020.
אנשים שהוגדרו כמזהי-העל גם השיגו ביצועים טובים במבחן התאמת הפנים של גלאזגו בהשוואה לקבוצת ביקורת.
שושנה יפה
רוזה-שושנה יפה
מגלה טמירין
מגלה טמירין הוא חיבור סאטירי אנטי-חסידי שנכתב על ידי יוסף פרל בשנת 1819 כרומן מכתבים פארודי בין חסידים, והפך לסמל במאבקי תנועת ההשכלה היהודית בתנועת החסידות.
תוכן
אחרי שפרסם את ספרו "על מהות כת החסידים, על פי ספריהם שלהם עצמם" בשפה הגרמנית, שבו מתח פרל ביקורת חריפה על תנועת החסידות בהסתמך על בקיאותו בחיבורי ראשוני החסידות הראשונים, ואותו ייעד לקהל משכיל וגרמני, חיבר פרל את מגלה טמירין בלשון הקודש שיועדה ליהודים. השם מגלה טמירין רומז לשמו של פרל, כפי שרשם בחידות בסוף לוח שנה שפרסם, לגבי הצוללנים שולי הפנינים (משמעות שם משפחתו) והמילה טמירין היא גימטריא י' פרל.
הספר נכתב בצורה של רומן מכתבים (רומן אֶפּיסטוֹלָרי) בתכתובת של 151 איגרות בדויות ששלחו חסידים שהעיקרי שבהם הוא גבאו של אדמו"ר שגם את שמו בדה. האיגרות ברובן עוסקות ב"בוך" (יידיש: ספר חולין, בניגוד לספר קודש) מסתורי שנכתב כנגד החסידות ונשלח לשלטונות, ובעקבותיו התגברו הגזירות והרדיפות על החסידים. הגבאי מבקש ממכותביו לעשות כל שביכולתם לנסות להשיג את הבוך, לראות מה כתוב בו, ולגלות מתוך ההקדמה מיהו המחברו. בדרך אגב, הוא מספר כיצד הבוך משפיע על מתנגדי החסידות המתלוצצים על החסידים, ומביא דוגמאות מפורטות לכך. ככל הנראה מתכוון פרל ב"בוך" לחיבור הגרמני שחיבר הוא עצמו קודם לכן, אך נראה שגם ספר זה עצמו יכול להיות הבוך האמור, והקורא מתחיל לגלות זאת עם התקדמותו בקריאת התכתובת.
פרל העלים את שמו וחתם על החיבור בשם "עובדיה בן פתחיה", בדמותו של חסיד שקיבץ את האיגרות והוסיף הקדמה מפורטת עם ציטוטים מכמה ספרי חסידות, ובהם שבחי הבעש"ט וכתבי ר' נחמן מברסלב. הגבאי הכותב את הספר מקבל פתקה שאם שם אותה בכיס ימין הופך רואה ואינו נראה ואם שם אותו בכיס של בגד הציצית יוכל לעוף בעננים ממקום למקום, וכיס שמאל לא מסייע לו בדבר, וכך הוא יוצא למשימתו לראות את מעשיהם היומיומיים של ה"צדיקים" - מנהיגי החצרות החסידיות. בשלב מסוים הוא מגלה את שם כותב האיגרת יוסל פראדעלס.
חלק מכלי הסאטירה של פרל הם כלים לשוניים: הוא חיקה את העברית המשובשת והמעורבת של החסידים בכישרון רב. הסאטירה והלגלוג היו כל כך שנונים עד שבתחילה לא הבינו חסידי גליציה שהספר שלפניהם הוא זיוף סאטירי, והחלו מפיצים אותו ביניהם, ורק אחר כך עמדו על התרמית והחלו רודפים את עותקי הספר ושורפים אותם.