cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מציאת אישה ליצחק
המפגש בין יצחק ורבקה
יצחק יוצא לשדה למקום באר לחי ראי. מקום בו התגלה המלאך כאשר ברחה הגר משרה גבירתה. רמב"ן מפרש כי: . הכתוב מספר כי יצחק יצא " לָשׂוּחַ בַּשָּׂדֶה". יש שפירשו כשיחה והסבר זה נתמך בסיפור כי יצחק יצא להתאבל על אמו: "וַיִּנָּחֵם יִצְחָק, אַחֲרֵי אִמּוֹ." ואחרים סברו כי לשוח הוא מלשון שיח השדה. יצחק רואה את שיירת הגמלים הבאה לקראתו. רבקה נושאת את עיניה, רואה את יצחק ושואלת לזהות האיש הבאה לקראתה. העבד עונה לה כי "הוּא אֲדֹנִי". רבקה מתעטפת בצעיף ויש שזיהו מעשה זה בצניעות האופיינית לרבקה. אחרים סברו כי הרגישה נוח יותר בסביבת העבד מאשר עם יצחק המיועד לה.
באפילוג לסיפור המופיע בפרק מסופר כי יצחק מביא את רבקה לאוהל אמו ואחר כך מתאבל עליה. הנישואין עצמם באים לידי ביטוי בשורשים: ב-ו-א ול-ק-ח המתארים נישואין במקרא. שרה נזכרת פעמיים בסוף הסיפור וכך יוצרת התורה זיקה בין קשריו של יצחק עם אמו לבין קשריו עם אשתו. יצחק מתואר כבנו של אברהם ורבקה היא הנכנסת לאוהל אמו ועתה היא זו שתנהל אותו. יש בכך רמז לתחילתו של סיפור הדור הממשיך רבקה ויצחק.
מוטיב האירוסין
במקרא מופיע המוטיב החוזר של פגישת הנער והנערה ליד הבאר המובילה לנישואין. הידועים שבסיפורים אלו הן סיפור פגישתם של יעקב ורחל ליד הבאר, משה וציפורה בראשית כ"ד הוא הופעתו הראשונה של המוטיב החוזר. בדרך כלל יוצג כי איש זר מגיע לעיר או מקום אחר. הוא מגיע לאזור באר המים. דו-שיח מתנהל בינו ובין הנערה המיועדת. הנערה מזמינה את האיש לביתה. אב המשפחה עורך משתה לכבוד האיש והנער והנערה נישאים. לעיתים יחרוג הסיפור תוך שינוי קל מהקונוונציה הידועה. בסיפור המופיע בבראשית כ"ד האיש המיועד לשאת את האישה אינו העבד הנפגש עם הנערה ומוזמן לביתה.
מועד חיבור הסיפור
בעבר, נהוג היה לשייך את סיפור מציאת אישה ליצחק ל, אחד מארבעת המקורות של התורה לפי השערת התעודות, שנכתב בתקופת בית ראשון. זאת, כיוון שבסיפור זה נעשה שימוש בשם יהוה עוד טרם התגלות ה' למשה. בשני מקורות אחרים, המקור הכהני והמקור האלוהיסטי, נעשה שימוש בשם זה רק לאחר ההתגלות, בעוד שלפניה נעשה שימוש בשם אלוהים בלבד. עם זאת, לדברי חוקר המקרא אלכסנדר רופא, מספר ביטויים בסיפור מציאת אישה ליצחק מעידים על כך שהסיפור נכתב בתקופת בית שני. הסיפור קרוב בלשונו לספרים שנכתבו בתקופת בית שני, כגון אסתר, דניאל, עזרא, נחמיה ודברי הימים ואף שורר בו דמיון ללשון חז"ל. לפיכך, רופא מפריד את סיפור מציאת אישה ליצחק מהמקור היהוויסטי. דוגמות להשפעה של לשון מאוחרת:
מחילות קוצ'י
המחילות שימשו את לוחמי הוייטקונג כמקומות מסתור בקרבות, כקווי אספקה ותקשורת, טיפול בפצועים, מזון, מסתורי נשק וכמתחמי מגורים. מערכת המנהרות הייתה אמצעי קריטי במלחמת הווייטקונג נגד ארצות הברית וסייעה להתמודד עם העליונות הצבאית האמריקאית.
החיים במנהרות
החיילים האמריקאים כינו את המנהרות "ההד השחור" כדי לתאר את התנאים שבהן. עבור הווייטקונג, החיים במחילות היו קשים מאוד. חוסר באוויר, במזון ובמים היה נפוץ, ובמחילות שרצו נמלים, מרבי רגליים ארסיים, נחשים, עקרבים, עכבישים ומכרסמים. רוב הזמן, הלוחמים העבירו את זמנם בעבודות או במנוחה ויצאו רק בלילה כדי להביא אספקה, לגדל את היבול שלהם ולתקוף את האויב. לעיתים, בזמן הפצצות כבדות במיוחד או תנועת כוחות אמריקאים, החיילים נשארו במחילות במשך ימים שלמים. עקב התנאים הקשים, מחלות התפרצו בקלות בקרב אנשי המחילות, ביניהן המלריה, שהייתה גורם המוות השני אחרי פציעות קרב. דו"ח וייטקונג הצביע על כך שבכל זמן נתון, חצי מהלוחמים סבלו ממלריה, וכי "למאה אחוזים היו טפילי מעיים בעלי משמעות".
פעולות אמריקאיות נגד המחילות
האמריקאים הבחינו במחילות כגורם סיכון משמעותי, והוציאו מספר מבצעים גדולים נגדן, ביניהם מבצע קיפול (Opertaion Crimp) ומבצע מפלי ארז (Operation Cedar Falls).
מבצע קיפול יצא לפועל ב-7 בינואר 1966 כשמפציצי B-52 הטילו 30 טונות של פצצות על אזור בקוצ'י, מה שהפך את הנקודה שנפגעה לדמוית מכתש ירחי. לאחר מכן, שמונת אלפים חיילים מהדיוויזיה הראשונה, חטיבת הצנחנים ה-173 (כולל גדוד הארטילריה המלכותי הניו זילנדי) האמריקאי וכן הגדוד הראשון האוסטרלי פשטו על המקום וחיפשו אחר פעילות של הווייטקונג.
המבצע הביא תוצאות מאכזבות, בין היתר בגלל שהחיילים נטו להמעיט בערך המחילות שמצאו, וכן נמנעו מלחפש בתוך המחילות בגלל הסכנה הרבה. המחילות היו ממולכדות בדרך כלל במלכודות נפץ, ובדרך כלל הפעילות שבוצעה כשנמצאה מחילה הייתה להציף אותה במים, בזפת או להחדיר גז פנימה כדי לאלץ את החיילים שבפנים לצאת, או להשליך רימונים פנימה. פעולות אלו התגלו כלא יעילות בגלל התכנון והשימוש בדלתות ובמערכות סינון אוויר.
עם זאת, כוח הנדסה אוסטרלי שנכנס למחילות, מצא תחמושת, ציוד רדיו, ציוד רפואי, מזון, וסימנים לנוכחות משמעותית של הווייטקונג. אחד מהחיילים האוסטרלים נהרג לאחר שהתגלה שנכנס למבוי סתום. יחד עם זאת, הפעילות האוסטרלית הייתה הראשונה שחשפה את היקף המחילות וחשיבותן. לאחר תגליותיהם, זכה מפקד האוסטרלים בצלב צבאי.
הפיקוד האמריקאי למד מהתגליות האוסטרליות שנדרשת גישה אחרת למחילות. החלו להכשיר קבוצות מובחרות בלוחמת מנהרות, כשהם חמושים רק באקדח, סכין, פנס ופיסת חוט. החיילים שהוכשרו היו נכנסים למחילות ובודקים בזהירות אחר מלכודות, זאת ללא שיטה סדורה ללחימה. למרות המאמץ לספק הכשרות ומשאבים, זו הייתה פעולה שהיחידות תכננו לעצמן.
למרות המאמץ להילחם באויב בתנאיו, הפעולות האמריקאיות נותרו לא מוצלחות. ב-1967 יצא מבצע מפלי ארז, בקנה מידה גדול של 30 אלף חיילים. ב-18 בינואר נחשפה מפקדת מחוז קוצ'י של הווייטקונג, שהכילה חצי מיליון מסמכים שנוגעים לאסטרטגיה הצבאית.
לאורך כל המלחמה, המחילות הוכיחו את יעילותן בפגיעה בצבא האמריקאי.
כיעד תיירותי
מתחם מחילות באורך כולל של 121 ק"מ שומר על ידי ממשלת וייטנאם והפך לאתר הנצחה למלחמה. המחילות הן אטרקציה תיירותית, ומבקרים נכנסים לחלקן. חלק מהמחילות אף הורחבו כדי לאפשר ליותר תיירים להיכנס אליהן.
קבצים
קבצים (באנגלית: Files; נקראה בעבר נאוטילוס - Nautilus) היא תוכנת ניהול קבצים הקיימת כברירת מחדל בשולחנות עבודה של GNOME.
תוכנת "קבצים" החליפה את מנהל הקבצים Midnight Commander שהיה ב־GNOME גרסה 1.4 והפכה לברירת מחדל מגרסה 2.0 ואילך.
פיתוח התוכנה החל בשנת 2001 על ידי החברה לשעבר Eazel, והייתה מוצר הדגל שלה.
היסטוריה
התוכננה שוחררה לראשונה בשנת 2001 בשם נאוטילוס, והתפתחותה ממשיכה עד היום. להלן לוח הזמנים של התפתחותה:
תכונות
"קבצים" יכולה לעבוד עם מערכת הקבצים המקומית ואף עם מגוון סוגי קובצי ארכיון, מערכות קבצים מרוחקות בעזרת SSH, SMB ועוד.
ברמה החזותית קיימת תמיכה בשינוי רקע החלונות, הוספת סמלים ושינוי אופן תצוגת הסמלים (רשימה, צלמיות, תצוגה חסכונית במקום ועוד). "קבצים", בדומה לדפדפנים שונים, מתעד את התיקיות האחרונות להם נכנסו וכך מאפשר גישה נוחה אליהם בהמשך.
ישנה גם תמיכה בתצוגה מקדימה של הקבצים מבלי להיכנס אליהם, הכוללת קובצי טקסט, תמונות, אודיו, וידאו ועוד.
תכונה נוספת היא היעדר הצורך ברענון התצוגה באופן ידני, בזכות הספרייה Gio, העוקבת אחר שינויי קבצים בזמן אמת.
עתירה מנהלית
בישראל, עתירה מנהלית היא הליך משפטי המתקיים בבית משפט מחוזי בשבתו כבית משפט לעניינים מנהליים, ובה מתבקש בית המשפט לבטל או לשנות החלטה שהתקבלה על ידי גורם ציבורי בישראל.
היסטוריה
בשנת 2000 נחקק חוק בתי משפט לעניינים מינהליים, תש"ס-2000 שמטרתו המוגדרת הייתה "להסמיך באופן הדרגתי את בית המשפט המחוזי בשבתו כבית משפט לעניינים מינהליים לדון בעניינים מינהליים הנדונים בבית המשפט העליון בשבתו כבית משפט גבוה לצדק (בג"ץ) או בבתי משפט אחרים, על ידי שופטים של בית המשפט המחוזי שייקבעו לצורך זה, ולפי סדרי דין מיוחדים שייקבעו".
בדברי ההסבר להצעת החוק, נכתב כי הוא נועד להפחית את העומס שהיה מוטל עד אותה עת על בית המשפט העליון:
במסגרת העברת הסמכויות מבית המשפט העליון לבתי המשפט המחוזיים, נקבעה סמכותו של בית המשפט לעניינים מנהליים לדון בעתירה מנהלית, ערעור מנהלי, ותובענה מנהלית.
כמו כן נקבע בחוק כי שופטי בית המשפט לעניינים מנהליים הם נשיא בית המשפט המחוזי ושופטים אחרים של בית המשפט המחוזי, שיקבע נשיא בית המשפט המחוזי. דיון בבית המשפט ייעשה בהרכב של שופט יחיד, למעט אם קבע נשיא בית המשפט המחוזי או סגן הנשיא כי עניין מסוים יבוא לדיון בפני שלושה שופטים.
העניינים שבגינם ניתן להגיש עתירה מנהלית
עתירה מנהלית מוגשת כנגד החלטה של רשות ציבורית או של גוף ציבורי המנוי בתוספת הראשונה בחוק בתי משפט לעניינים מינהליים. מדובר ברשימה סגורה בלבד, ועל כן החלטות או גופים ציבוריים שאינם מופיעים ברשימה זו לא ניתנים לתקיפה באמצעות עתירה מנהלית אלא רק באמצעות עתירה לבג"ץ.
להלן מקצת הגורמים וההחלטות (מתוך 62) שכנגדם ניתן להגיש עתירה מנהלית, בהתאם לתיקון מס' 126 לחוק בתי משפט לעניינים מנהליים מיום 17.12.2020:
עקרונות הדיון בעתירה מנהלית
עם זאת, בית המשפט לעניינים מנהליים לא יתערב בדרך כלל בהחלטה של גוף מנהלי ולא יפגע בסמכותו לקבל החלטות מקצועיות, אלא רק אם ההחלטה סותרת את כללי המשפט המנהלי. לפיכך בית המשפט יבחן בעיקר אם נפל פגם בהליך, האם נפגעו זכויות דיוניות, האם ההחלטה חורגת ממתחם הסבירות והאם הפגיעה באזרח הייתה מידתית. בין היתר, בית המשפט בוחן אם הרשות שקלה חלופות שפגיעתן באזרח פחותה, אם שקלה את כל השיקולים הדרושים לעניין, אם ניתן משקל ראוי לשיקולים השונים וכדומה.
במקרה שבו הכריע בית המשפט שהעתירה המנהלית מוצדקת, הוא רשאי לפסול את ההחלטה שלגביה הוגשה העתירה המנהלית ולהורות לרשות הציבורית שקיבלה את ההחלטה, לדון שוב בסוגיה שבמחלוקת ולרפא את הפגם שנפל בהחלטה הקודמת.
סדרי הדין בעתירה מנהלית
תקנות בתי משפט לעניינים מינהליים (סדרי דין), תשס"א-2000 קובעות כי עתירה מנהלית יש להגיש לבית המשפט המחוזי שבאזור שיפוטו ניתנה החלטה של רשות אשר נגדה מוגשת העתירה. אם מדובר בהחלטה בעניין מקרקעין – לבית המשפט שבאזור שיפוטו נמצאים המקרקעין. עתירה שאין לה מקום שיפוט המתאים לה, תוגש לבית המשפט המחוזי בירושלים. המועד להגשת העתירה הינו 45 ימים ממועד ההחלטה שעליה עותרים, בכפוף לשיהוי. תקנה 3 לתקנות בתי משפט לעניינים מנהליים (סדרי דין), תשס״א-2000
ביחד עם כתב העתירה ניתן להגיש גם בקשה לצו ביניים או בקשה לצו ארעי. בקשות אלו נועדו להביא ל"הקפאת" המצב הקיים בעת הגשת העתירה, ולמנוע מצב בו ההחלטה שבגינה הוגשה העתירה תמומש באופן שיקבע עובדות בשטח באופן בלתי הפיך. השיקולים שיילקחו בחשבון על ידי בית המשפט אם לקבל בקשה כזו הם שניים: סיכויי העתירה ומאזן הנוחות. ככל שסיכויי העתירה נראים כגבוהים יותר וכלל שמאזן הנוחות נוטה יותר לטובת מגיש העתירה, כך בית המשפט ייטה יותר לאשר את הבקשה לצו ביניים.
בכתב העתירה ובבקשה הנלווית לצו ביניים/צו ארעי יש לציין את פרטי העותר - שם, תעודת זהות, מען ופרטי התקשרות. כמו כן יש לציין את פרטי הגורם שמשיב לעתירה (דהיינו, הגורם שכנגדו מוגשת העתירה והגורמים הנוספים שצורפו לעתירה כמשיבים), את עניינו של העותר בעתירה ואת נימוקיו לכך שיש לבטל את ההחלטה שכנגדה הוגשה העתירה. לכתב העתירה יש לצרף תצהיר חתום על ידי עורך דין לצורך אימות העובדות הכתובות בעתירה. לאחר הגשת כתב העתירה, רשאי בית המשפט להורות למשיבים להגיש בתוך 30 יום את כתב התשובה, שגם אליו ילווה תצהיר חתום של עו"ד.
לאחר הגשת כתבי הטענות (כתב עתירה מטעם העותר, כתבי תשובה מטעם המשיב/ים, ובקשות לצו ביניים או צו ארעי) בית המשפט יחליט אם יש מקום לדחות את העתירה על הסף או לקיים דיון במעמד הצדדים. ככל שייקבע דיון בעתירה, יוכלו הצדדים להציג את טיעוניהם בעל פה בפני בית המשפט. לעיתים יסתפק בית המשפט בדיון אחד ולאחריו יכריע במחלוקת במסגרת פסק דין, אך לעיתים יתקיימו מספר דיונים אם בית המשפט יהיה סבור שיש צורך בכך. לדוגמה, אם הצדדים החלו במגעים לצורך פשרה ומבקשים שיתקיים דיון נוסף במקרה שהמגעים ביניהם לא יביאו לפשרה מוסכמת.
פסק דין של בית משפט לעניינים מנהליים בעתירה מנהלית ניתן לערעור בפני בית המשפט העליון בתוך 45 ימים ממועד פסק הדין.
פח'רי נשאשיבי
פח'רי א-נשאשיבי (בערבית: فخري النشاشيبي; ? – 1941) היה מנהיג פוליטי ערבי פלסטיני בתקופת המנדט הבריטי ואישיות בולטת באופוזיציה להנהגה החוסיינית. לדברי יעקב שמעוני, פח'רי היה "הרוח החיה" של משפחת נשאשיבי ו"זרועה המבצעת" של מפלגתה, מפלגת ההגנה הלאומית.
פעילותו הגיעה לשיאה בזמן המרד הערבי הגדול בארץ ישראל, שבתחילתו היה מראשי המסיתים למהומות ובמהלכו עבר להילחם בכנופיות הטרור באמצעות ארגונן של "כנופיות השלום". בשנת 1941 נרצח בבגדאד, ככל הנראה בידי מתנגדיו הפוליטיים.
1918–1935
פח'רי נשאשיבי היה בן למשפחת נשאשיבי הירושלמית, ובן אחיו ויד ימינו של ראש המשפחה, ראע'ב נשאשיבי. הופעת רעיון האחדות של ארץ ישראל עם סוריה עם סיום מלחמת העולם הראשונה, הביא להקמתן ב-1918 של שתי אגודות מתחרות שדגלו בו: "המועדון הספרותי" (אַל-מֻנְתַדַא אַל-אַדַבִּי) ו"המועדון הערבי" ("א-נאדי אל-ערבי"). בלחץ השלטונות הבריטיים, שינתה האגודה הראשונה את מנהיגותה ונבחרה הנהלה חדשה שהורכבה ברובה מבני משפחת נשאשיבי, ובהם פח'רי, שהיה הבולט בארגון עד אביב 1920. הוא היה מזכיר האגודה ועד אז היה בעל עמדה אנטי-בריטית קיצונית, אולם במרץ 1920 הוא מונה לעוזרו של מושל מחוז ירושלים, רונלד סטורס. הוא היה קצין משטרה ושימש גם כשלישו של הנציב העליון, הרברט סמואל. במשך רוב תקופת כהונתו של ראע'ב נשאשיבי כראש עיריית ירושלים, שימש פח'רי סגנו ומזכירו.
פעילות באופוזיציה
ב-1923 היה לפח'רי נשאשיבי חלק חשוב בארגון מפלגת האופוזיציה הראשונה, "המפלגה הלאומית הערבית הפלסטינית". במהלך תהליך הארגון, הוא אף פנה אל חיים מרגליות קלווריסקי, ראש המחלקה הערבית של ההנהלה הציונית בירושלים, בבקשה לתמיכה כספית להקמת מועדוני המפלגה, אולם זו לא ניתנה.
ביום פרוץ פרעות תרפ"ט, ב-23 באוגוסט 1929, נהרו המוני המתפללים בסיום תפילת יום שישי אל מחוץ ל בירושלים, כשהם חמושים במוטות ובמקלות. נשאשיבי, שהיה מראשי המתנגדים ל ונשיא המועצה המוסלמית העליונה, חג' אמין אל-חוסייני, עמד עם אישים נוספים בשער יפו וניסה למנוע מההמונים לתקוף, אולם ללא הועיל.
באוקטובר 1930 פורסם הספר הלבן של פאספילד, בו הודיעה הממשלה על כוונתה לכונן מועצה מחוקקת לתושבי ארץ ישראל. הנשאשיבים תמכו ברעיון ומספר חודשים לאחר פרסום ההצהרה, עסקו ראע'ב ופח'רי בתעמולה למען בחירתם למועצה העתידית, אולם זו לא קמה. בינואר 1931 פתחו תומכיו של אמין אל-חוסייני בהתקפה על האופוזיציה, שבהמשך אותה שנה כוונה גם נגד פח'רי נשאשיבי באופן אישי, שהואשם על ידם כשותף למכירת אדמות ואדי אל-קבאני ליהודים. נשאשיבי הכחיש את ההאשמות, אולם חילופי ההאשמות נמשכו. בחודשים אוקטובר-דצמבר אותה שנה, בזמן ההכנות לוועידה הכל-אסלאמית שכינס אל-חוסייני, ניהלה האופוזיציה מסע חריף נגדו, ואישים בולטים בה, ובהם נשאשיבי, ערכו פגישות ברחבי הארץ והשמיעו בהן את האשמותיהם. במסע זה העבירה האופוזיציה אל צדה את רוב המנהיגים הכפריים החשובים. בכנס ארצי שכינס הוועד הפועל הערבי ביפו ב-20 במרץ 1933, תמך נשאשיבי בהצעת מפלגת אל-איסתקלאל בזכות אי-שיתוף פעולה עם הממשלה, וזאת כדי להביא להתפטרות עובדי הציבור הערבים, ובהם גם נשיא המועצה המוסלמית העליונה, אמין אל-חוסייני. הוא אף הציע בכנס לקרוא לאוכלוסייה הערבית שלא לשלם את מס המעשׂר המוטל על החקלאים ואת מס הרכוש העירוני, וזאת על פי העיקרון של "אין מיסוי ללא ייצוג". אולם הרוב בכנס סירב לאמץ את רעיון ההתפטרות.
מנהיג פועלים
לדברי יעקב שמעוני, נשאשיבי היה "איש רב־פעלים". הוא עסק בארגון תנועות פוליטיות, בארגון מסחרי וכלכלי ובהקמת תנועת פועלים. לדבריו, נשאשיבי היה "מנהיג פועלים" מסוגם של אותם עסקנים ערבים שהשתמשו בארגון פועלים כ"קרש קפיצה" למנהיגות. בסתיו 1934 החריף מאוד המאבק בין הפועלים היהודים והערבים, ולקראת סוף אותה שנה, כחלק ממאמצי הנשאשיבים להתאושש מתבוסתם בבחירות לעיריית ירושלים, החל פח'רי נשאשיבי לארגן אגודות מקצועיות של פועלים ערבים ולהציב משמרות מטעמם כנגד משמרות "העבודה העברית". באוגוסט אותה שנה, ניסה נשאשיבי לגבש בסיס יציב לאופוזיציה בקרב הפועלים, לקראת הבחירות לראשות העיריות בספטמבר. בנובמבר חידש את מאמציו בקרב הפועלים, וארגן משמרות פועלים ערבים בחיפה כנגד משמרות הפועלים היהודים שנאבקו למען "עבודה עברית". ביפו ניסה לארגן את פועלי הנמל ואורזי פרי ההדר הערבים באגודות מקצועיות, שאמורות היו להתחרות בסניף המקומי של אגודת הפועלים הערבית הפלסטינית, שהוקמה על ידי החוסיינים, ובהסתדרות העובדים הכללית, שהקימה בעיר סניף של "ברית פועלי ארץ ישראל", ארגון הפועלים הערבים של ההסתדרות. ב-1935 החל נשאשיבי לפעול באגודת הפועלים הערבית הפלסטינית ביפו. בין האגודות ביפו ובחיפה, שהתנהלו באופן נפרד, התחולל מאבק מפלגתי בין חוגי החוסיינים והנשאשיבים, שאף גבר כאשר ניסה פח'רי נשאשיבי להרחיב את השפעתו גם על האגודה בחיפה.
הסתה למהומות ותמיכה בחלוקה 1936–1937
בתחילתו של המרד הערבי הגדול ב-1936, היה נשאשיבי מן המסיתים הראשיים למהומות. באפריל אותה שנה היה המסית הראשי ביפו וככל הנראה היה האחראי על ההתפרצות האלימה בעיר ב-19 באפריל. בתגובה לרישיון שנתנה הממשלה ליהודים ב-15 במאי להקים מזח בחוף תל אביב, הוא הסית את הסוורים הערבים בנמל יפו נגד הצבא והמשטרה באומרו להם: "תקופת השביתה כבר חלפה. כל מי שיכול לשאת משהו בידיו, חייב לצאת לשדה־הקרב". בסוף אותו חודש אסרה הממשלה כ-60 מנהיגים, רובם מהחוגים הרדיקליים, והגלתה אותם למקומות שונים בארץ. בין הגולים, שזכו לתהילה בציבור, היה גם נשאשיבי, שלפני צאתו לגלות פרסם ב-7 ביוני כרוז פרידה בניסוח לאומי. תגובת האוכלוסייה העירונית להגליות הייתה חריפה, וביפו הותקפו בנייני השלטונות, חיילים ושוטרים ביריות ופצצות.
באביב וקיץ 1937 התחדשו מעשי הטרור, בעיקר נגד ערבים מתונים שנחשדו בתמיכה בתוכנית החלוקה שנידונה בוועדת פיל. בעקבות פרסום המלצת החלוקה, נתחדש המרד, אולם בניגוד לשנת 1936, לא לקחו בו הפעם אנשי האופוזיציה הנשאשיבית חלק, וגם פח'רי, שהמשיך לתמוך בחלוקה, התרחק ממנו. בתגובה ליחס העוין של הנשאשיבים כלפיהם, הגבירו המורדים את פעולות הטרור נגדם. בסוף יוני 1937 נעשה ניסיון לרצוח את פח'רי נשאשיבי, ככל הנראה על ידי תומכי אמין אל-חוסייני. עקב ההתנקשות, פרשה בתחילת יולי מפלגת ההגנה הלאומית הנשאשיבית מהוועד הערבי העליון. על רקע הצעת החלוקה של ועדת פיל, החלה המפלגה להתפורר. בתחילה קיבלה המפלגה את עקרון החלוקה, אולם לאחר מכן גינתה את התוכנית המוצעת. אף על פי כן, נשאר פח'רי נשאשיבי נאמן לעקרון ואף ניסה להחליף את דודו, ראע'ב, כראש המפלגה, בראש עיריית שכם הפופולרי, שגם הוא המשיך לתמוך בחלוקה.
ארגון "חבורות השלום" 1938–1939
במהלך שנת 1938, עשו ראע'ב ופח'רי נשאשיבי מאמצים להתגונן ולהילחם בטרוריסטים. ב-12 ביולי ערך פח'רי בביתו בירושלים פגישה בהשתתפות נכבדים מכפרי הסביבה. הוא הפציר בהם שלא להיכנע למורדים ועודד אותם להקים חבורה מזוינת שתילחם ב"טרוריסטים של המופתי". הם הוציאו את הצעתו לפועל, אך היו לכך תוצאות: כעבור חודש נשלחה לכמה מן הכפרים הללו "יחידת עונשין" מטעם אחד ממפקדי המורדים. כפריי סביבת ירושלים התארגנו להגנתם, ובאמצע ספטמבר ארגן נשאשיבי חבורות נוספות כאלו באזור רמאללה, שהחלו להילחם במורדים. הנשאשיבים עשו מאמצים רבים להרחיב את חוג הלוחמים במורדים וניסו להעביר לצדם את אחד ממפקדיהם. עוד בתחילת מרץ 1938 נפגש פח'רי נשאשיבי בביירות עם פח'רי עבד אל-האדי, שהיה המפקד הראשי של כנופיות הטרור בתחילת המהומות, והציע לו להצטרף אל שורות האופוזיציה. באוקטובר-נובמבר אותה שנה, החל נשאשיבי לארגן את "כנופיות השלום", שעסקו בטרור נגדי ובביעור הכנופיות הערביות תוך שיתוף עם הצבא הבריטי. המפקד הצבאי של "כנופיות השלום" היה עבד אל-האדי.
נשאשיבי פעל באזור ירושלים–חברון, ופרסם כרוזים נגד אמין אל-חוסייני. הבולט מבין גילויי הדעת שפרסם, היה פמפלט בשם "קול מקברי פלסטין, עושק הערבי בידי אחיו הערבי", שבו תקף את המופתי בחריפות ומנה את פשעיו. עארף עבד אל-ראזק, מפקד המורדים באזור טולכרם, הוציא על נשאשיבי פסק-דין מוות, אולם זה המשיך לקרוא לכפריים להצטרף ל"חבורות השלום". לקריאתו נענו גורמים שעד אז תמכו במורדים והצטרף אליו גם מפקד חבורת מורדים במערב הר חברון. נשאשיבי ערך סדרת כינוסים כפריים המוניים, בהם בישר לתושבים כי הממשלה הבריטית תומכת בו. ב-30 בנובמבר 1938 כינס בביתו 25 שייח'ים ומוח'תארים, שייצגו 45 כפרים בהר חברון ובסביבות ירושלים. הכינוס הגדול ביותר נערך ב-18 בדצמבר בכפר יטא, בפני 3,000 כפריים, שהביעו את תודתם של תושבי הר חברון לצבא על שהסיר מהם את אימת הטרור הפנימי. בכינוס השתתפו הגנרל ריצ'רד אוקונור, המפקד הצבאי של מחוז ירושלים, והשיח' רשיד שחאדה עראם, מנהיגם של כפריי חברון (משאיח' ג'בל אל-ח'ליל), שנשא בפני המתכנסים נאום שהכין נשאשיבי, שגינה את מסע הטרור של אמין אל-חוסייני ושליחיו.
בעקבות הטרור הנגדי של "כנופיות השלום", כמה מאוהדי הוועד הערבי העליון שפוזר ב-1937, נרצחו או נאלצו לברוח מן הארץ, ואילו הנשאשיבים ואוהדיהם, שנמלטו בעצמם קודם לכן מפחד הטרור של החוסיינים, החלו לשוב לארץ. למרות זאת, נכשל פח'רי נשאשיבי בשכנוע הבריטים שכדאי להם לנהל משא ומתן עם הנשאשיבים. העיתונות הערבית בארץ ישראל ובארצות השכנות סירבה לפרסם את הודעותיו וחיבור שכתב על פשעי החוסיינים כונה על ידה "תזכיר צהוב". ראשי ממשלת המנדט היו נייטרליים והסתייגו מאנשי האופוזיציה. בינואר 1939 הביע הנציב העליון הרולד מקמייקל בפני שר המושבות את הסתייגותו מהדרך בה ארגן נשאשיבי את הכינוס ביטא ובתחילת ספטמבר אותה שנה הביע בפניו את שמחתו על כך שמתחולל תהליך של התפייסות בין הממשלה למחנה הלאומי של הפלסטינים, אך גם את חששו שנשאשיבי ואנשיו עלולים להכשיל את התהליך: "מגמה בריאה זו מופרת, למרבה הצער, על ידי מסע בלתי־אחראי שמנהלת מפלגת ההגנה בראשות פח'רי אל-נשאשיבי. אין ספק שג'נטלמן זה היה לעזר מסוים בכך שעודד מסירת מידע ונשק לשלטונות. אולם היותו נכס בעל ערך בתהליך כינון תנאי שלום הושמה לאל על ידי רצונם של אנשי הפלג הנשאשיבי לחטוף את כל היד לאחר שניתנה להם זרת ולנצל את מעמדם המועדף למטרותיהם האישיות יותר מאשר למען מטרות הממשלה. בזאת הם פגעו בפופולריות שלהם כמנהיגים לאומיים". הממשלה האזרחית לא סייעה ל"חבורות השלום" וכך גם הבולשת של המשטרה, אך בניגוד אליהם, הצבא כן שיתף עמן פעולה.
לאחר המרד
לקראת ועידת השולחן העגול בלונדון, התנגד הוועד הערבי העליון בתוקף להשתתפות הפלג הנשאשיבי בה. בתגובה לכך, ארגן פח'רי מסע תעמולה בארץ, שנועד לאלץ את הוועד והממשלה להסכים לייצוג הפלג שלו, אולם התקפותיו הקשות על המופתי עוררו התנגדות חריפה ואנשי סיעתו, ובהם ראע'ב, נאלצו להסתייג ממנו. בפברואר 1939 נערכה הוועידה ואת הפלסטינים ייצגה משלחת שהורכבה מחוגי החוסיינים בלבד. חוגי האופוזיציה הרכיבו משלחת נפרדת ופח'רי נשאשיבי היה חבר בה. רק לאחר שהחלה הוועידה בעבודתה, הותר לשני נציגי האופוזיציה, ראע'ב נשאשיבי ויעקוב פראג', להצטרף אל המשלחת הפלסטינית, וזאת כדי שהמשלחת הנפרדת לא תזכה למעמד שווה לה. ראע'ב דרש מקום נוסף במשלחת עבור פח'רי, אך נאלץ לוותר על דרישתו, וזאת רק לאחר שהופעל עליו לחץ כבד במהלך דיוני הוועידה.
לאחר המרד הערבי הגדול, החל נשאשיבי לעסוק במסחר. כמו כן, עסק בגיוס ערבים לצבא הבריטי ובמדיניות. אולם גם לאחר שנסתיים המרד, נמשכו במשך מספר שנים רציחות הנקמה. ב-1941 הגיע פח'רי נשאשיבי, מנהיג מתנגדי המופתי, לביקור בבגדאד, ובנובמבר אותה שנה הוא נרצח בעיר על ידי פלסטיני, ככל הנראה בפקודת אמין אל-חוסייני. צעיר ממשפחת נוסייבה נאסר כחשוד ברצח בשליחות מתנגדיו של נשאשיבי. באותה שנה בעיראק, הואשם עבד אל-קאדר אל-חוסייני ברצח, אך במהלך המשפט חזרו בהם העדים מעדותם והוא שוחרר וגורש מהמדינה. לאחר הרצח, משפחת נשאשיבי כמעט ולא הייתה פעילה יותר בעניינים פוליטיים.
בתחילת שנות ה-40, ג'וואד נשאשיבי, אחיינו של פח'רי, נישא לאסתר וינר, בת אחותו של ש"י עגנון.
סוכה
סוכה היא מבנה ארעי המשמש את העם היהודי לקיום מצוות ישיבה בסוכה בחג הסוכות. הסוכה בנויה על פי כללים הלכתיים מוגדרים ובמהלך ימי החג מועברות אליה כל פעולות המגורים העיקריות, בעיקר האכילה והשינה. הישיבה בסוכה היא מצוות עשה שהזמן גרמה ולכן היא חובה לגברים ורשות לנשים.
מבנה הסוכה
בהלכה יש מספר דינים לבניית סוכה: גובהה, שטח רצפתה, מספר דפנותיה, החומרים שמהם אפשר לבנותה ועוד. כלל חשוב ומרכזי בהלכות סוכה הוא שתהיה דירת ארעי: "סוכה דירת עראי בעינן". מכלל זה נגזרות הרבה הלכות הקשורות לצורת בנייתה של הסוכה, למשל שאפשר לבנותה על גמל או שהיא חייבת לעמוד בפני רוח מצויה בלבד, ולא כל רוח.
דיני מבנה הסוכה
גודלה המִזעָרִי של הסוכה הוא ריבוע של שבעה טפחים וגובהה עשרה טפחים, ההסבר לגודל זה הוא שזוהי צורת הישיבה שהייתה נהוגה בזמן המשנה שהיו מסבים על צידם ולמולם שולחן קטן, (כ-56*56 ס"מ רוחב, 80 ס"מ גובה לשיטת רבי חיים נאה, לשיטת החזון איש המידות הן כ-69*69 ס"מ רוחב, וכמטר אחד גובה). הגובה המְרַבִּי הוא 20 אמות (כ-10 מטרים לשיטת רבי חיים נאה, לשיטת החזון איש כ-12 מטרים) (שכן מבנה מעל גובה זה איננו מוגדר עוד מבנה ארעי וגם שאין העין שולטת בגובה זה). לאורכה ולרוחבה המקסימליים אין הגבלה, אך במקרה של סוכה גדולה במיוחד עלולות להופיע בעיות טכניות כמו למשל בהעמדת הסכך באופן כשר. סוכה עשויה להיות כשרה גם במצבים הרחוקים ממבנה משמעותי, למשל מצב של שתי דפנות שלמות מחוברות בניצב ודופן שלישית סמלית, הגדולה במעט יותר מטפח והעומדת במרחק קטן מעט מ־3 טפחים מן הדופן הסמוכה, כך שרואים צד זה כאילו יש בו דופן רציפה באורך ד' טפחים, ומן הצד השני יש לבנות צורת הפתח עד תום שבעה טפחים. לעומת זאת סוכה אשר דפנותיה עשויות מבד המתנופף ברוח רגילה (סוכות מסוג זה נפוצות מאוד במאה ה-21) אינה כשרה לעיתים, ויש להקיף אותה משלושה כיוונים בדופן יציבה ברוח עד לגובה 80 ס"מ, שיעור הגובה המינימלי של דפנות הסוכה. סוכה עגולה כשרה כאשר גודלה המינימלי חוסם ריבוע של סוכה כשרה.
דפנות הסוכה צריכות להיות מחיצות, אך יכולות להיות עשויות מכל חומר, ואפילו מבעל חיים קשור, או מאדם. פוסקי זמננו דנו בשאלה האם מחיצות שקופות כשרות אף הן. הדפנות יכולות אף להיות פרוצות במספר רב של פתחים וחלונות, כל עוד "פרוץ אינו מרובה על העומד", ובלבד שהפרצה לא תהיה רחבה יותר מעשר אמות. ויש המכשירים אף בפרוץ מרובה על העומד. יתר על כן, הדפנות אינן חייבות להגיע עד לסכך - די בכך שהן מגיעות לגובה עשרה טפחים, ובכך ייחשבו כאילו מגיעות עד לסכך מדין "גוד אסיק מחיצתא".
הגבלה נוספת היא שעל הדפנות להיות חזקות מספיק כדי "שלא תהא רוח מצויה מנידה אותם תמיד". הלכה זו נחשבת לבעייתית ביותר, לנוכח המנהג הנפוץ, בו דפנות הסוכה עשויות מיריעות, המורכבות על שלד עץ או מתכת. לכאורה, ניתן היה לפתור בעיה זו על ידי מתיחה וקשירה הדוקה של היריעה, אך פוסקי ההלכה כתבו שאין לעשות כן, מחשש שהקשר יינתק בלא שבעל הסוכה ישים לב. פתרון לבעיה זו מוצע בשולחן ערוך, והוא לארוג בתוך היריעה קנים במרווח הפחות משלושה טפחים, וכך, אף אם היריעה תנוע באמצע, הדופן תיחשב כאחידה מדין לבוד. בעשור השני של המאה ה-21 נפוצות "רצועות לבוד" או מוטות מתכת המתבססים על עיקרון זה - סביב הסוכה נמתחות רצועות או מונחים מוטות ברזל, אשר המרווח ביניהם הוא פחות משלושה טפחים. הם מגיעים עד גובה עשרה טפחים, ובכך מכשירים את הדופן.(הגובה המינימלי לדופן כשרה הוא עשרה טפחים.)
יש החולקים על פסיקה זאת ומתירים לעשות דפנות מיריעות כל עוד הן קשורות מכל צדדיהן (או לפחות משני צדדים מקבילים), כיוון שכל מה שאסרו הראשונים הוא, שלא לעשות דפנות מיריעות שאינן קשורות בתחתיתן, וכשהרוח נושבת בהן, הן עולות מעל 3 טפחים מהקרקע ונפסלות מלשמש כדופן.
הסוכה איננה חייבת להיות מחוברת לקרקע ואפשר לבנות אותה על גבי עגלה, ספינה או גמל. כיום נפוץ מימוש הלכה זו אצל חסידי חב"ד בהתקנת סוכות ניידות על גבי מכוניות, למתן אפשרות לציבור לקיים את מצוות הישיבה בסוכה. מטיילים רבים בחול המועד משתמשים בדלתות המכונית כדפנות, לאחר פתיחתן, ומעל הם פורשים מחצלת קטנה, כך יש להם סוכה ניידת הצמודה לרכבם.
דיני הסכך
סכך הסוכה חייב להיות מחומר שגידולו מן הקרקע אך תלוש ממנה, וגם אסור שיהיה מדבר שמקבל טומאה כמו כלים, בגדים ומאכלים. חז"ל גזרו שאין לסכך גם בכל כלי שפעם היה מקבל טומאה, אף אם כבר איבד תכונה זו, וכן אסרו להשתמש בסכך שמַשִּיר את עליו לתוך הסוכה, או שריחו רע.
כמות הסכך הנדרשת היא מעל מחצית שטח התקרה, כדי שתהיה "צילתה מרובה מחמתה". סכך פסול במרכז הסכך, פוסל את הסוכה אם רוחבו 4 טפחים או יותר. שטח ריק ללא כל סיכוך פוסל את הסוכה ב-3 טפחים.
הסכך אינו חייב לעמוד על הדפנות עצמן, אלא הוא כשר גם כאשר הוא מונח בגובה מעל הדפנות, בתנאי שאין רווח מעל 20 אמה.
מצוות הסוכה
המצווה בחג הסוכות היא לגור בסוכה ממש ולעשות בה את כל הפעולות השגרתיות שנעשות במשך השנה בבית: לאכול, לשבת, ללמוד ואף לישון, בכל שבעת ימי החג, זכר לסוכות שבהן ישבו בני ישראל במדבר או ענני הכבוד שסוככו עליהם לאחר יציאתם ממצרים. ('תשבו כעין תדורו').
המקור למצוות הסוכה מצוי במקרא בספר ויקרא ובספר דברים. דיני הסוכה מפורטים בעיקר במסכת סוכה שבסדר מועד, ברמב"ם בהלכות סוכה פרקים ד-ו, בשולחן ערוך אורח חיים תרכ"ה-תר"מ ובקיצור שולחן ערוך סימן קל"ד.
בניית הסוכה
נהוג להתחיל את בניית הסוכה כבר במוצאי יום כיפור, ובכך להתחיל בקיום מצווה ראשונה מיד לאחר יום כיפור שהוא יום כפרת העוונות, לקיים את הנאמר: ילכו מחיל אל חיל. הסוכה אינה צריכה להיבנות דווקא לשם מצוות סוכה, וכל סוכה שהוקמה לצל - כשרה. סוכה שהוקמה 30 יום קודם החג אינה כשרה, וראוי שיעשה בה שינויים לפני החג, כדי שייראה שהיא לצורך מצוות סוכה.
ברכה על ישיבה בסוכה
מצוות הישיבה בסוכה טעונה ברכה קודם שנכנס לישב בה, ככל מצוות עשה, שיש לברך עליהן עובר לעשייתן. בראשונים נחלקו מתי מתחייב לברך. יש אומרים שמברכים אותה בכל עת שנכנסים לסוכה לשהייה ממושכת(כך נוהגות היום חלק מעדות התימנים), ויש אומרים שרק לפני אכילת קבע בסוכה (כך נוהגות עדות המזרח).
אכילה ושינה
מצווה לאכול ולשתות בסוכה, ואסור לאכול אכילת קבע מחוץ לסוכה, אך אכילה מועטה (אכילת ארעי) מותרת.
לעומת זאת, לגבי שינה מחוץ לסוכה, נאסרה בין שינה ארוכה ובין שינה קצרה, כיוון שגם שינה מועטת יכולה לעיתים להרוות ולרענן כמו שינה ארוכה. בפועל, רבים מהאוכלים בסוכה אינם ישנים בה, היות שהשינה בסוכה מחוץ לבית גורמת להם צער, והמצטער פטור מן הסוכה. נהוג בחסידות חב"ד ובעלז לא לישון בסוכה וכן בכמה קהילות בפרס, וטעמים שונים נאמרו להצדיק מנהגם.
הפטורים מהסוכה
נשים (בכל גיל) פטורות מהישיבה בסוכה, ככל מצוות עשה התלויות בזמן (מצוות עשה שהזמן גרמן). כך גם בנים קטנים שגילם פחות מבר מצווה (גיל 13). אלה פטורים מדין תורה מן המצווה, אך חכמים תקנו לחנכם למצווה מגיל חינוך שהוא הגיל שבו הקטן מבין את כללי המצווה, כלומר, את החובה לאכול ולישון בסוכה. גיל זה הוא בסביבות 6 שנים.
מצטער פטור מן הסוכה
בניגוד לרוב מצוות התורה, שאותן חייב לקיים גם המצטער צער הגוף בעשייתן, בסוכה קיים דין ייחודי לפיו "מצטער פטור מן הסוכה", כלומר אדם שהשהות בסוכה גורמת לו לצער ולעוגמת נפש, פטור ממנה. הרמב"ם, למשל, מציין שאדם שאינו יכול לישון בסוכה בשל הרוח או הזבובים והפרעושים פטור מלקיים את המצווה.
אמנם פטור זה מותנה בכך שכאשר ייכנס האדם לביתו - יימלט מן הצער. אך אם יסבול ממנו גם בביתו, אין הצער מהמטרד פוטר אותו מהסוכה. למשל אם יסבול מזבובים גם בביתו - חייב להישאר בסוכה אף על פי שסובל בישיבתו בה בגלל הזבובים. כמו כן, על הצער להיות משמעותי כך שאם היה זה בביתו שבו הוא דר כל השנה, היה מעדיף לעזוב את ביתו לזמן מה ולעבור לבית עם תנאים פחות טובים משמעותית כדי להימלט מן הצער.
בדומה למצטער מן הסוכה, גם חולים פטורים מישיבה בסוכה. הנימוק לדין מצטער הוא "תשבו כעין תדורו", שהאדם מצווה לשבת בסוכה כפי שהוא גר בביתו, "ואין האדם דר במקום שבו הוא מצטער".
הפטור מן הדבר ועושהו נקרא הדיוט
מאחר שבמקרה של צער אדם פטור ממצוות ישיבה בסוכה, במקרה של מזג אוויר גשום או קר, אין כל טעם להמשיך ולשהות בסוכה, והממשיך להישאר בה נידון לגנאי ולא לשבח ונקרא הדיוט. חכמי המשנה המשילו את המצב, בו יורדים גשמים בחג הסוכות, לעבד שמזג כוס לרבו וזה האחרון שפך בתגובה דלי של מים בפניו.
עוסק במצווה פטור מן המצווה
העסוק בקיום מצווה אחרת, נפטר באותו הזמן מחיוב הסוכה, ויכול לאכול ולישון מחוץ לסוכה. כמו כן ההולכים לדבר מצווה פטורים מישיבה בסוכה בכל זמן הליכתם, פטור זה הוא מהכלל ההלכתי שהעסוק במצווה פטור מן המצווה.
נוי סוכה
את הסוכה נוהגים לקשט בקישוטים ותמונות הנקראים בלשון חז"ל "נוי סוכה". יש נוהגים שלא לתלות קישוטים על הסכך אלא רק על הדפנות מטעם סכך פסול.
בתלמוד מסופר שהיו נוהגים לתלות מיני פירות בסוכה כנוי סוכה, ונאסר להורידם לפני תום החג, אלא אם התנו על כך מבעוד מועד:
אושפיזין
רבים נוהגים להזמין לסוכה את שבעת האושפיזין (אברהם, יצחק, יעקב, משה, אהרן, יוסף ודוד) כל אחד מהם ביום אחר מימי החג, לפי סדר זה, או לפי סדר כרונולוגי שבו יוסף מוזמן לפני משה. נהוג גם להזמין אורחים בשר ודם להתארח בסוכה לארוחות החג.
אישי ציבור ומנהיגים דתיים נוהגים לקבל אורחים בסוכתם, לפי ההלכה "חייב אדם להקביל את פני רבו ברגל". על פי מנהג זה, אף נשיא המדינה נוהג לקבל בסוכתו את הציבור הרחב.
סוכות כיום
יהודים רבים ברחבי העולם מקיימים את מצוות בניית הסוכה לחג הסוכות, ובפרט בישראל. מקובל לארח ולהתארח בחג בסוכותיהם של שכנים ומכרים, וכמו כן רווחות תחרויות מקומיות לסוכה היפה ביותר. יש פיתוחים רבים שחודשו כדי להקל את הישיבה בסוכה. למשל, בדירות בבנייני מגורים המיועדים למגזר היהודי-דתי נבנות "מרפסות סוכה" החשופות לכיפת השמים במשך כל השנה או שיש להן גג נפתח, ובהן מתאפשר להקים סוכה כהלכה. פתרון אחר לקיום מצוות הסוכה בבניין מגורים הוא בניית מצללה (פרגולה) כשרה לסוכות.
לקראת סוכות מוקמים ברחבי ישראל, בפרט ביישובים ובשכונות יהודיים-דתיים, דוכנים למכירת חומרים לבניית סוכה מתוצרת מסחרית או אחרת, ובהם סכך העשוי מחצלות קש או נסרים לשימוש רב-פעמי. עיריות רבות נוהגות לגזום עצים בתחומן ולתת את ענפיהם לסכך לתושביהן.
בשנת 2010 יזם הארגון היהודי-אמריקני "Reboot" את התחרות האדריכלית "סוכה סיטי" לעיצוב סוכה מודרנית ובה השתתפו מאות מעצבים. בסופה הוקמו בכיכר יוניון בניו יורק 12 סוכות על פי ההצעות הזוכות, ומתוכן נבחרה אחת להישאר בכיכר במהלך חג סוכות.
דב קוצ'ינסקי
דב קוצ'ינסקי (1980-1891) היה אדריכל ישראלי.
קוצ'ינסקי נולד בברלין להורים שהיגרו אליה מפולין. אביו עסק תחילה בזגגות ופתח מפעל לעבודות זכוכית. את הכשרתו כאדריכל רכש קוצ'ינסקי במכללה הטכנית שארלוטנבורג שבעיר הולדתו. ב-1919 נשא לאשה את לאה. לאחר שעבד כעשר שנים בברלין, היגר ב-1923 בהיותו בן 32 לארץ ישראל והתיישב בירושלים בה עבד במחלקת העבודות הציבוריות של ממשלת המנדט. חיפושי העבודה הובילו את המשפחה לאחר שנתיים לעבור לתל אביב ולאחר שנה המשיכו לחיפה שם קיבל משרה בטכניון וב-1927 שבה המשפחה להתגורר בירושלים.
בשנות ה-30 התמחה בעיקר בתכנון מבני מגורים שהתאפיינו בסגנון בינלאומי. ב-1944 פתח את חברת "המהנדס" בה היה שותף ופעלה במשך קרוב ל-15 שנה. בהמשך פעל כאדריכל עצמאי ותכנן מבני מגורים ומבני ציבור בכל רחבי הארץ. ב-1967 פרש מהמקצוע ויצא לגמלאות. נפטר בנהריה בהיותו בן 89.
שו הא רי
שוּ הא רי הוא מושג מאמנויות הלחימה היפניות המתאר את שלבי הלמידה עד דרגת אמן. המונח משמש לעיתים גם בתחומים אחרים (לדוגמה בגו), בעיקר כדי לתאר דרגות שונות של התמחות וכישורים.
תרגום מקורב של שלושת השלבים:
סמינר בנות אלישבע
בנות אלישבע הוא סמינר חרדי לבנות בית יעקב. הסמינר ממוקם בשכונת רמות. בסמינר יותר מ-1750 תלמידות.
היסטוריה
הסמינר הוקם ב-2002 על ידי הרב יעקב משה הלל כחלק ממוסדות חברת אהבת שלום,
המנהל הרוחני היה הרב אהרון גולובנציץ עד לפטירתו בשנת ה'תשע"א. אחריו מונה הרב ישראל גואלמן לרב הסמינר, ולמנהלת מונתה גברת הדסה אוירבך (כלתו של רבי שלמה זלמן אוירבך).
קווי יסוד
בתחילה היו בסמינר מבחני חוץ בלבד, אך עם השנים הוחלפו המבחנים בחלק מהמקצועות - לפי דרישת משרד החינוך ובאישורו של הרב אלישיב - לבחינות בגרות רגילות, רק במקצועות מתמטיקה ואנגלית במטרה לאשר רצף לימודי לכיתות יג יד בפיקוח משרד החינוך.
בין המקצועות שלומדים בכיתות י"ג–ט"ו נלמדים בין השאר הנדסאי אדריכלות, הנדסאי תוכנה, הנדסת אלקטרוניקה מחשבים, ראיית חשבון, ייעוץ מס, חשבות שכר, הנדסאי עיצוב מדיה, מוזיקה, חינוך מיוחד, היסטוריה וחקר קהילות ישראל, מתמטיקה, חשבונאות, עברית לשון, גיל הרך, לימודי ארץ ישראל, ועוד.
התלמידות ממשיכות ללימודי שנה רביעית לתואר ראשון אקוויוולנט (דרגה 1) ככל מוסדות בית יעקב.
הסמינר שכן בעבר ברחוב רש"י בירושלים, ובשנת ה'תש"ף עבר לקמפוס חדש בשכונת רמות בעיר.
דורון מאירי
דורון מאירי (נולד ב-1 באפריל 1955) הוא עיתונאי וסופר ישראלי.
ביוגרפיה
דורון מאירי נולד בתל אביב ב-1 באפריל 1955 לאם לוחמת בפלמ"ח ולאב בשירות מחתרת לח"י. אביו נהרג ב-1967 בנסיבות מעורפלות, זהותו האמיתית אינה ידועה עד היום. את ילדותו העביר מאירי בירושלים עם אימו, סבתו, סבו ואחותו. בנעוריו עבר לקיבוץ עין דור שבעמק יזרעאל כילד חוץ. מאירי שירת בצה"ל כשבע שנים, בסדיר ובמילואים - מרביתן באגף המודיעין - ושהה תקופות ממושכות בפעילויות מבצעיות בלבנון ובחצי האי סיני.
לאחר שחרורו היה מאירי ימאי בצי הסוחר משך כשנה וחצי והפליג בעיקר בקו שבין מדינת ישראל לבין יבשת אירופה. באחת מההפלגות שנעשו בעת תקופת שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו ברומניה, מאירי נעצר ונחקר על-ידי סקוריטטה – המשטרה החשאית הרומנית (בנסיבות לא פליליות). במהלך שירותו בצי הועמד לדין משמעתי בגין "מרד ימי", לאחר שסירב לבצע מטלות שלא נכללו בהגדרת תפקידו והתנגד לעוולות, לטענתו, שנעשו לימאים. כאשר סירב לחתום על הצהרה כי לא ינהיג מרד שכזה בעתיד, הודח מעבודתו.
בגיל 30 סיים מאירי ארבע שנות לימוד במכללת וינגייט, ושימש במשך שנה כמורה לספורט וכמדריך חברתי במוסד החינוכי "תבור" בקיבוץ עין דור. לאורך השנים, הוא עסק גם בחקלאות, עבד כנהג משאית והיה מדריך קרב מגע. באמצע שנות ה-80 ערך מאירי סדרת מבצעי אקסטרים שסוקרו בתקשורת, וכללו מאמצים פיזיים קיצוניים, בתנאי מזג אוויר קשים וכמעט ללא שינה. הוא כתב על מבצעים אלה בספרו הראשון, "ספר הכושר הגופני".
ב-1987, בעודו חבר קיבוץ עין דור, מאירי היה כתב במוסף "הדף הירוק" של עיתון "על המשמר". ב-7 במרץ 1988, במסגרת שירותו במילואים, השתתף מאירי באירוע חטיפת "אוטובוס האמהות". בעודו נוסע בשטח צבאי סגור עם חבריו הלוחמים, פגש בכרמלה מנשה (כתבת קול ישראל לענייני צבא) שניסתה להשיג מידע עיתונאי אודות המאורע. המפגש עימה השפיע עליו, ובעקבותיו הוא עזב את הקיבוץ והחליט לסלול את דרכו לעיתונות. כשבוע לאחר אירוע החטיפה התקבל מאירי לעבודה בעיתון "מעריב". הוא שימש כתב כללי, כתב מחליף לענייני משטרה וכתב ספורט. ב-1990 עבר מאירי לעיתון החדש "חדשות" והתמנה לכתב הארצי לענייני משטרה. ב-1992 החל מאירי לשמש כתב ארצי לענייני משטרה בעיתון "ידיעות אחרונות".
בתפקידו ככתב משטרה ארצי, מאירי סיקר את משטרת מחוז ירושלים, המטה הארצי של המשטרה, להב 433, המשרד לביטחון פנים, המחלקה לחקירות שוטרים במשרד המשפטים (מח"ש), משמר הגבול, היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור (ימ"מ) ושב"ס. במסגרת תפקידו נפגש בבתי הכלא עם פושעים, רוצחים ומחבלים. ב-2000, לאחר 12 שנים בהן היה כתב לענייני משטרה, עבר מאירי לשמש כעורך בדסק החדשות של "ידיעות אחרונות" – תפקיד שבו הוא עדיין עוסק.
במהלך עבודתו כעורך ב"ידיעות אחרונות", החל מאירי בכתיבת ספרים, שעלילותיהם מתבססות על ניסיונו ככתב לענייני משטרה ועל חוויות משירותו הצבאי.
מאירי מתגורר בתל אביב, והוא אב לשלוש בנות.
התפוצצות (סרט)
התפוצצות (באנגלית: Blow Out) הוא סרט מותחן פוליטי אפל אמריקאי משנת 1981, שכתב וביים בריאן דה פלמה. בסרט מככב ג'ון טרבולטה בתפקיד ג'ק טרי, איש סאונד מפילדלפיה, שבעקבות הקלטת סאונד לסרט סלאשר דל תקציב, הוא עד להתנקשות במועמד לנשיאות ארצות הברית. ננסי אלן מככבת לצידו בתור סאלי בדינה, צעירה המעורבת בפשע. צוות שחקני המשנה כולל את ג'ון לית'גו ודניס פרנץ. הטאג ליין של הסרט הוא: "Murder has a sound all of its own" (בתרגום חופשי: "לרצח יש סאונד משלו").
שם הסרט מתכתב עם Blowup, יצירת המופת של מיכלאנג'לו אנטוניוני משנת 1966 המהווה השראה תמתית ועלילתית לסרט. הסרט עוסק בתוכן דומה של חקירת רצח באמצעות אמנות, אך מחליף את מדיום הצילום במדיום הקלטת האודיו, ובכך הוא מתכתב גם עם הסרט השיחה של פרנסיס פורד קופולה (שגם הושפע מסרטו של אנטוניוני). דה פלמה הגה את הקונפסט בזמן שעבד על המותחן לבוש לרצח (1980). הסרט צולם בשלהי הסתיו ובחורף של 1980 בפילדלפיה, בתקציב נמוך יחסית של 18 מיליון דולר.
התפוצצות לא זכה להתעניינות הקהל בזמן אמת, למרות שזכה לביקורות חיוביות מרוב המבקרים. המשחק של השחקנים הראשיים של טרבולטה ואלן, הבימויו של דה פאלמה והסגנון הוויזואלי צוינו כנקודות החוזקה של הסרט. המבקרים זיהו גם את הקשר הסגנוני והעלילתי ליצירותיו של אלפרד היצ'קוק, שאותו דה פאלמה מעריץ, ולסרטי האימה האיטלקיים ג'אלו (Giallo). בחלוף השנים, הסרט זכה למעמד של סרט פולחן וזכה להפצה מחודשת באוסף קריטון (Criterion Collection).
עלילה
ג'ק טרי (טרבולטה) הוא טכנאי קול בפילדלפיה. הוא עובד יחד עם המפיק שלו על פוסט-פרודקשן לסרט סלאשר דל תקציב. המפיק דורש ממנו לספק צרחה ריאליסטית חדשה לסצנה עליהם הם עובדים. לשם כך, ג'ק יוצא בלילה להקליט רעשי רקע חדשים בפארק מקומי. בזמן ההקלטה, הוא מבחין במכונית הסוטה מהכביש אל נחל סמוך. הנהג נהרג, אך ג'ק מצליח לחלץ אישה צעירה שנכלאה במכונית, סאלי (אלן) ולוקח אותה לבית חולים. בבית החולים בלש חוקר את ג'ק על התאונה, וג'ק מבקש ממבקש מסאלי המטושטשת לצאת איתו לשתות. מתברר כי נהג המכונית היה המושל ג'ורג' מקריאן, מועמד לנשיאות, וכי סאלי הייתה נערת הליווי שלו. מקורביו של מקריאן מנסים להסתיר את מעורבותה של סאלי באירוע, ומשכנעים את ג'ק להבריח אותה מבית החולים ולהכחיש את הסיפור.
ג'ק לוקח את סאלי איתו למלון דרכים, שם הוא משגיח עליה ומאזין להקלטת האודיו שהקליט בזמן התאונה. הוא מזהה בהקלטה קול ירייה, שקודם לרחש התפוצצות הצמיג שלכאורה גרם לתאונה. הוא לומד מדו"ח חדשותי שצלם ושמו מני קארפ (פרנץ) היה גם הוא בפארק באותו לילה וצילם את התאונה. קרפ מוכר סטילס מהסרט שלו לצהובון מקומי, וג'ק ממהר לקנון עותק וגוזר ממנו את התמונות. ג'ק עורך את התמונות יחד לסרט ביתי ומסנכרן אותן עם האודיו שהקליט. כשהוא מזהה את הירייה מההקלטה בסרט, הוא מבין שהתאונה הייתה למעשה התנקשות. בינתיים, אדם מסתורי פורץ למחסן משטרתי בו מוחזק הרכב מהתאונה ומחליף את הצמיג המחורר בצמיג אחר.
לצופים מתגלה שסאלי וקארפ הם פושעים-שותפים, ואחד ממתחריו של מקריאן שכר אותם כדי להוציא את מקריאן מהמרוץ לנשיאות: התוכנית הייתה שסאלי תפתה את מקריאן וקארפ יארוב להם ויצלם תמונות של הסקנדל. שותף נוסף בקונספירציה הוא האדם שפרץ למחסן המשטרתי: בורק (לית'גו), שתפקידו היה לארגן את כל המבצע. עם זאת, בורק החליט לשנות את התוכנית על ידי פיצוץ הצמיג של מכוניתו של מקריאן בירי, ובכך גרם לתאונה ולמותו. כשלבורק נודע שג'ק וסאלי מנסים לפענח את האמת מאחורי התקרית, הוא מתכנן למחוק את הקלטת של ג'ק ולהרוג את סאלי כדי להסתיר את העקבות שלו. בורק מנסה לרצוח את סאלי, אבל לאחר מעשה הוא מבין שהוא בטעות רצח מישהי אחרת שדומה לה. כדי לחפות על הרצח ועל הרצח המתוכנן של סאלי הוא מנסה לגרום לרצח להיראות כמו מעשה ידיו של רוצח סדרתי, "חונק פעמון החירות".
בניסיון להסתיר את עניין נערת הליווי, מקורביו של מקריאן לוחצים על סאלי לעזוב את העיר, אבל ג'ק משכנע אותה להישאר ומנסה לתחקר אותה בנוגע לתקרית. תחילה סאלי מסתייגת, אך בסופו של דבר היא מסכימה לשתף עמו פעולה. כשהם יוצאים לשתות, ג'ק מגלה לה כיצד עזב את הקריירה הקודמת שלו במשטרה בעקבות פעולת האזנות סתר בה היה מעורב הוביל למותו של שוטר סמוי.
כדי לסייע לג'ק לחקור את רצח מקריאן, סאלי גונבת את סרטו המלא של קארפ מליל התאונה. כשג'ק מסנכרן את הסרט ען ההקלטה שלו מתגלה בבירור שמדובר בהתנקשות. ג'ק מנסה להעביר את הקלטת למשטרה, אבל המשטרה מחזירה לו אותה בטענה שהיא ריקה. מגיש תוכנית אירוח מקומית, פרנק דונהו (קורט מאי), מבקש לראיין את ג'ק בשידור ולשדר את הקלטות בטלוויזיה. ג'ק מסתייג בהתחלה אבל בסופו של דבר מסכים. בורק עוקב אחר ההתפתחות דרך האזנה לטלפון של ג'ק. הוא מתקשר לסאלי ומציג את עצמו כדונהו, ומבקש ממנה לפגוש אותו בתחנת רכבת עם הקלטות. כאשר סאלי מספרת לג'ק על הפגישה המתוכננת שלה עם "דונהו", ג'ק נעשה חשדן. הוא מעתיק את קלטות האודיו, אך אין לו זמן להעתיק את הסרט לפני הפגישה של סאלי.
לפני הפגישה שלו עם סאלי, בורק רוצח זונה בתחנת הרכבת ומחתים אותה בסימן "פעמון החירות". ג'ק מרשת את סאלי במכשיר האזנה כדי לעקוב אחר הפגישה, אבל מייד כשהוא שומע את קולו של בורק במקום קולו של דונהו הוא נבהל. ג'ק מנסה להזהיר אותה, אך סאלי ובורק חומקים לפני שהוא מגיע אליהם. ג'ק נוסע כמטורף ברחבי פילדלפיה, מנסה להדביק אותם ולהציל את סאלי, אך מרסק את הרכב שלו במהלך המרדף ומתעלף. כשהוא מתעורר, בורק השיג כבר השיג את הסרט מסאלי וזרק אותו לנהר. לאחר מכן הוא לוקח את סאלי לגג ותוקף אותה. ג'ק מקשיב לתקיפה במכשיר ההאזנה שלו ומבחין בהם כשסאלי צורחת צרחת אימים. הוא מפתיע את בורק ומצליח לדקור אותו למוות, אבל זה כבר מאוחר מדי: בורק כבר חנק את סאלי. ג'ק לוקח את גופה חסר החיים בזרועותיו כשזיקוקים מאירים את השמיים.
מותו של בורק, בשילוב עם אובדן הסרט, מביאות לסיום מר: קלטות האודיו של ג'ק לבדו אינן מספיקות כדי להוכיח את הקונספירציה. ג'ק מתחיל להאזין להקלטת הצרחה של סאלי שוב ושוב והופך לאובססיבי אליהן. בסצנה הסיום הוא שוב בחדר העריכה משתמש בצרחת המוות של סאלי בסרט הסלאשר. המפיק נלהב מכך שמצא צעקה מושלמת ואותנטית, ומנגן אותה מספר פעמים, וג'ק הנסער מכסה את אוזניו.
הפקה
לאחר שסיים לעבוד על סרטו " Dressed to Kill", דה פלמה שקל לביים מספר פרויקטים נוספים, ביניהם " אקט של נקמה" (בהמשך הופק כסרט טלוויזיה עבור HBO בכיכובם של צ'ארלס ברונסון ואלן בורסטין), פלאשדאנס ותסריט משלו בשם "אפקטים אישיים" שהיווה את הבסיס ל"התפוצצות" אך התרחש בקנדה.
תמות ואזכורים
התפוצצות מתמקדת במכניקה של היצירה הקולנועית, ועוסקת באופן ארס פואטי רפלקסיבי בסרט כמדיום שבו, באופן שבו הסגנון הוא התוכן. בסצינות רבות, הסרט מתאר את האינטראקציה בין סאונד לתמונה, את האופן שבו השניים מחוברים זה לזה, ושיטות בהן הם נערכים מחדש, מתוכננים מחדש ומאורגנים מחדש כדי לחשוף אמיתות חדשות או היעדר אמת אובייקטיבית כלשהי. בסרט נעשה שימוש בכמה מן הטכניקות שנעשו לסימני ההיכר של דה פאלמה: מסך מפוצל, עדשת הדיופטר המפוצלת, והשוט ארוך.
כמו במספר סרטי דה פלמה אחרים, התפוצצות בוחן את כוח האשמה; גם ג'ק וגם סאלי מונעים לעזור לתקן את עוולות עברם, כשלמעשיהם השלכות טרגיות. דה פלמה גם חוזר לבקר את נושא המציצנות, נושא שחוזר על עצמו בחלק גדול מהעבודות הקודמות שלו (למשל: ”היי, אמא!”, ”אחיות”, ו-”לבוש לרצח”). ג'ק מציג אלמנטים של אבל כזה שעובד עם צליל במקום תמונה. וכן, סצנת הפתיחה מציגה גרסה מוגזמת ומחוצנת של המציצנות בקולנוע דרך הסרט בתוך הסרט. שני מוטיבים אלו בולטים גם ביצירתו של היצ'קוק.
הסרט משלב רמיזות מרובות הן לסרטים אחרים והן לאירועים היסטוריים. השחזור האובססיבי של הגיבור להקלטת שלו לחשיפת רצח אפשרי, מתכתבים הן עם יצרים והן עם "השיחה". הסרט מרמז על אלמנטים מפרשת ווטרגייט ורצח קנדי והקונספירציות שנקשרו בהן. הסרט גם נזכר באלמנטים מפרשת צ'פקווידיק אם כי דה פלמה ניסה במכוון להימנע מהדמיון.
דה פלמה התייחס במפורש לשניים מהפרויקטים הקודמים שלו. בשלב מסוים בסרט, דניס פרנץ צופה בסרטו של דה פלמה Murder a la Mod בטלוויזיה. במקור, הדמות הייתה אמורה לצפות Dementia 13 של קופולה, אך רוג'ר קורמן דרש יותר מדי עבור הזכויות. הפלאשבק בו הגיבור נזכר באירוע שבו הוביל למותו של מודיע משטרתי, נלקח גם מפרויקט שדה פלמה זנח בשם "נסיך העיר", שבסופו של דבר בוים על ידי סידני לומט.
קבלה
הסרט יצא לאקרנים ב-24 ביולי 1981, וזכה לשבחים ממבקרים.פאולין קאל המבקרת של הניו יורקר כתבה ”דה פלמה זינק למקום שרוברט אלטמן השיג עם סרטים כמו הקלפן והייצאנית ונשוויל ושפרנסיס פורד קופולה הגיע אליו עם סרטי הסנדק - כלומר, למקום בו מתעלים אל מעבר לז'אנר, ומה שמעבר לו הוא חזון של אמן... זה סרט נהדר. טרבולטה ואלן הם מבצעים קורנים”. בסקירה של רוג'ר איברט הטר העניק לסרט ארבעה מתוך ארבעה כוכבים בשיקגו סאן-טיימס וציין כי הסרט ”מאוכלס על ידי אינטליגנציה קולנועית אמיתית. הקהל לא מושפל... אנו חולקים את ההתרגשות שבלהבין כיצד הדברים מתפתחים ונפרשים, כאשר לעיתים קרובות כל כך הסרטים זקוקים לנו רק כעדים פסיביים.” באתר Rotten Tomatoes ניתן לסרט דירוג ממוצע של 85% בהתבסס על 47 ביקורות, עם ציון ממוצע של 7.75/10.
אף על פי שזכה לביקורות חיוביות, הסרט נכשל בקופות. וזכה להכנסות נמוכות בהרבה מן המצופה.
עם זאת המוניטין הציבורי של הסרט צמח משמעותית בשנים שלאחר יציאתו לאור. כסרט על יצירת סרטים, הוא זכה להערכה רבה בקרב חובבי ויוצרי קולנוע. ביניהם, קוונטין טרנטינו ששיבח את הסרט בעקביות ודירג אותו לצד ריו בראבו ולצד נהג המונית כאחד משלושת סרטיו האהובים בכל הזמנים. הסרט גם השפיע על בחירתו של טרנטינו ללהק את טרבולטה לסרט ספרות זולה. בנוסף טרנטינו ערך מחווה לסרט, כשהשתמש במוטיב המוזיקלי "סאלי וג'ק" מתוך הפסקול, עבור סרטו שלו חסין מוות. נואל מורי וסקוט טוביאס מה- AV Club הציבו את התפוצצות במקום הראשון ברשימת הסרטים הטובים ביותר של דה פלמה ("המהותיים"), ותארו אותו כ"סרט דה פלמה המובהק ביותר, מחקר זה של אומנות הקולנוע החוקר פוליטי הכיסוי מתחתן עם מתח, הומור חולני, מיניות וציניות שמאלנית למחקר רפלקטיבי ללא הפסקה של אמנות המחקה אמנות מחקה חיים." באפריל 2011 הפך הסרט לחלק מאוסף קריטון עם הוצאת DVD ובלו-ריי. התוספות כוללות ראיונות חדשים עם בריאן דה פלמה וננסי אלן. גרסת קריטריון כוללת גם את הסרט הראשון של דה פלמה באורך העלילה Murder a la Mod.
נח"ל גינת
נח"ל גינת הייתה היאחזות נח"ל שהוקמה בשנת 1983 על ידי העובד הלאומי. ההיאחזות מוקמה מעט צפונית-מערבית לעיר ג'נין, לצד כביש 66.
מקור שמה של גינת הוא הדמיון הלשוני לשם העיר הסמוכה ג'נין. כמו כן, באזור שכנה העיר המקראית גינת המזוהה עם ג'נין ומופיעה בשמו של הטוען לכתר מלכות ישראל – תבני בן גינת.
במסגרת הסכמי אוסלו עם הרשות הפלסטינית, פורקה ההיאחזות וישראל נסוגה מהשטח. במקום בו הייתה ממוקמת ההיאחזות קיים כיום בסיס של הביטחון המסכל של הרשות הפלסטינית.
יוהאן קרויף ארנה
יוהאן קרויף ארנה (בהולנדית: Johan Cruijff ArenA), המוכר גם בשמו המקורי, אמסטרדם ארנה (Amsterdam Arena), הוא אצטדיון באמסטרדם, בירת הולנד. בראשית תכנונו נועד האצטדיון להיות גולת הכותרת של הצעתה של אמסטרדם לארח את אולימפיאדת הקיץ 1992. לאירוח האולימפיאדה נבחרה ברצלונה ולא אמסטרדם, והתוכניות לאצטדיון השתנו לבניית מרכז כללי לספורט ואירועים. כיום, האצטדיון הוא ביתה של קבוצת הכדורגל אייאקס אמסטרדם ושל נבחרת הולנד בכדורגל.
היסטוריה
האצטדיון, שנפתח בשנת 1996, הוא אחד הראשונים בעולם שבהם משטח דשא וגג שניתן להזזה. הדבר גרם למספר בעיות בהתחלה: הדשא לא צמח בצל הגג, ומשום כך הוא הוחלף ארבע פעמים בשנה. סך מקומות הישיבה הוא 56,120. העלות המשוערת לבניית האצטדיון היא כ-96 מיליון אירו. משחק הפתיחה של האצטדיון היה בין אייאקס למילאן והסתיים בניצחונה של מילאן 3 - 0. את השער הראשון באצטדיון הבקיע דז'אן סביצ'ביץ'. טינה טרנר הייתה הזמרת הראשונה שערכה קונצרט בארנה בזמן סיבוב ההופעות העולמי שלה, ואל שלוש ההופעות בספטמבר 1996 הגיעו 150,000 אנשים.
לאחר מותו של רינוס מיכלס ב-2005 ניסו אוהדי אייאקס לשכנע את דירקטוריון האצטדיון למתג מחדש את שמו לאצטדיון רינוס מיכלס, אולם בקשה זו נדחתה על ידי דירקטוריון המועדון.
במאי 2013 אירח האצטדיון את גמר הליגה האירופית בו גברה צ'לסי על בנפיקה ליסבון בתוצאה 1–2.
באפריל 2017 עיריית אמסטרדם הודיעה כי שמו של האצטדיון ישונה ויקרא על שמו של יוהאן קרויף, שחקן הקבוצה בעבר.
ב-5 באפריל 2018 פורסם כי האצטדיון עתיד לשנות את שמו באופן רשמי עם פתיחת עונת 2018–2019, אשר תחל באוגוסט 2018. ב-25 באפריל 2018, יום הולדתו של יוהאן קרוייף, הוצג הלוגו החדש של האצטדיון.
אירועים נוספים
למרות תלונות חוזרות לגבי האקוסטיקה של הארנה, נערכים באצטדיון קונצרטים רבים של אמנים מפורסמים. במשך השנים הופיעו באצטדיון טינה טרנר (3 פעמים), מייקל ג'קסון, ג'ורג' מייקל, דייוויד בואי, בון ג'ובי, אמינם, רובי ויליאמס, רד הוט צ'ילי פפרז, ג'סטין טימברלייק, הרולינג סטונז, סלין דיון, להקת ג'נסיס, U2, מטאליקה ומדונה.
באוגוסט 1998 נערכו באצטדיון זה טקסי הפתיחה והסיום של המשחקים הגאים בהשתתפותם של דנה אינטרנשיונל, ז'אן-פול גוטייה, בנות וית'ר ואמנים אחרים.
צומת השומרים
הצומת חיבר בעבר בין מרכז ודרום ישראל לעמק יזרעאל, אזור הכנרת וצפון ישראל. עם פתיחת מחלף ישי עברה אליו חלק מהתנועה שעברה במקור בצומת השומרים.
הצומת נקרא על שם ארגון השומר: הוא סמוך לשייח' אבריק שהיה אחד ממרכזי הארגון החל בשנות העשרים של המאה העשרים.
FIFA 17
FIFA 17 הוא משחק וידאו מסדרת המשחקים FIFA. המשחק יצא ב-27 בספטמבר 2016 בצפון אמריקה וב-29 בספטמבר בשאר העולם. המשחק יכול להיות משוחק באמצעות קונסולת הפלייסטיישן 3 ו-4 אקס בוקס וואן ו-360 ובאמצעות מחשב אישי. FIFA 17 הוא המשחק הראשון בסדרת FIFA המשתמש במנוע המשחק Frostbite. ב-21 ביולי 2016, לאחר הצבעה של ציבור הרחב, הוכרז שמרקו רויס יוצג על העטיפה של המשחק.
חלק מהשיפורים ב-FIFA 17 ביחס למשחקים קודמים בסדרת המשחקים הם מאפיינים חדשים כמו טכניקות התקפה חדשות, מערכת חכמה המשנה את תגובת השחקנים, שיפורים באינטראקציות פיזיות בין שחקנים והוספת שני מצבים חדשים בשם FUT Champions ,The Journey.
The Journey
בקונסולות המשחקים Xbox one ו-PS4 זמין מצב משחק חדש לשחקן יחיד. מצב משחק זה נקרא The Journey (המסע).
אפשרות נוספת במשחק היא FUT Champions, במצב זה השחקן אמור לשחק נגד שחקן אחר, מצב זה אפשרי לשחק רק בסופי שבוע. מטרת המצב היא שכל משחק שהשחקן מנצח השחקן יעלה רמה.
1793 (ספר)
1793 הוא סיפור בלשי היסטורי שוודי משנת 2017, שנכתב על ידי הסופר ניקלס נט-או-דאג ופורסם על ידי הוצאת "פורום". הוא פורסם גם כספר שמע עם השחקן מרטין וולסטרום כמספר. הזכויות על הספר נמכרו ליותר מ־30 מדינות.