cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסף בן עמראן
ביוגרפיה
רבי יוסף בן עמראן היה רב ודיין בעיר סיג'ילמסה שבמרוקו במאה ה-12. ככל הנראה היה נצר לשושלת חכמים בסיג'ילמסה, שכן רב האי גאון (939–1038) נשאל מדיין מסיג'ילמסה בעל שם זהה לשלו. יש המשערים כי דברי הרמב"ם באגרתו לתלמידו, אודות המחלוקת שהייתה לו עם הדיין מסגלמאסה, בעניין גט, מכוונים לרבי יוסף, ויש המפקפקים בכך.
בקשרי ידידות עם אבן עזרא
רבי אברהם אבן עזרא בפגש בתקופת נדודיו שהחלה ב-1140 ברבי יוסף, הוא התפעל מחכמתו ואף הקדיש לו כמה שירי שבח: 1. "לשוני בחרי מבחר לשונות". 2. "אם הנדוד חלקי". לדעת חלק מן החוקרים, הוא כתב עליו עוד ארבעה שירים נוספים. מהשיר "אם הנדוד חלקי" עולה כי האבן עזרא חסה בצילו של רבי יוסף לזמן ממושך, שכך הוא כתב:
שנים לאחר מכן יחריבו גדודי אל-מוואחידון את קהילת סיג'ילמסה, על כך יבכה אבן עזרא בקינתו אהה ירד עלי ספרד:
התאסלמות למראית עין
כמו רובם המוחלט של יהודי ספרד והמגרב שחיו תחת שלטון אל-מוואחידון, שנאנס להתאסלם. במכתב שנמצא בגניזה הקהירית, שנכתב על ידי איש בשם שלמה הכהן, שהיה במקום בשעת המהומות, נאמר כי רבי יוסף אולץ להתאסלם. הכותב מכנה בשל כך מכנה רבי יוסף בכינוי קשה: "ראש הפושעים". אך כבר העיר החוקר נפתלי בן-מנחם כי נראה שההמרה הייתה למראית עין בלבד, שכך יעיד אבן עזרא:
רודפי הבצע
רודפי הבצע (צרפתית: Les Morfalous) הוא סרט פעולה - הרפתקאות צרפתי מ-1984, אשר בוים על ידי אנרי ורניי ומככב בו ז'אן-פול בלמונדו.
עלילה
בתוניס הצרפתית, בזמן מלחמת העולם השנייה, פלוגה של לגיון הזרים הצרפתי נשלחת לעיר אל קשור בשביל לחלץ מטען זהב בשווי שישה מיליון פרנק שנימצא בכספת בבנק בלב העיר ולהביא אותו למקום בטוח, הרחק מן הכוחות הגרמניים. ב-4 באפריל 1943, הפלוגה מגיע לעיר בשיירה רכובה וחונה בכיכר העיר לפני הבנק הצפון אפריקני המאוחד, שם הזהב נמצא. פלוגה גרמנית, שהתבצרה במבצר של העיר, מציבה מארב לשיירה ומצליחה להרוג את כל הפלוגה מלבד ארבעה לגיונרים. ארבעת הלגיונרים שמצליחים להינצל מסתתרים במלון נטוש בכיכר העיר. במלון הם מוצאים את ברל חייל מגושם ופחדן (מגולם על ידי ז'אק וילרט) מגדוד הארטילריה הקולוניאלי הצרפתי, אשר הסתתר בשירותים של המלון בזמן שהגדוד שלו נשחט על ידי הגרמנים.
רב-סמל אדוארד מאוזרד (מישל קונסטנטין), הלגיונר הבכיר מבין השורדים, מודיע לשאר שהם ממשיך במשימה. כשהוא ועוד אחד מן הלגיונרים מנסים להתגנב למשאיות הנטושות של הפלוגה ולפרוק את חומרי הנפץ, הגרמנים מזהים אותם ופותחים באש. אדוארד מצליח להימלט לתוך הבנק בזמן שהלגיונר השני נהרג בהתפוצצות המשאית.
סמל פייר גניור (ז'אן-פול בלמונדו) וברל יוצאים מן המלון מחופשים לחיילים גרמנים ומצליחים להשמיד את המבצר, בו מבוצרים הגרמנים, בעזרת התותחים הנטושים של הגדוד של ברל.
בבוקר פרנסואה דה לה רוש פריאון (פרנסואה פרו) מנהל הסניף הבנק מגיע עם אשתו ומציע לעזור ללגיונרים לחלץ את הזהב. אבל ריב מתפתח בין אדוארד, הרוצה להשלים את המשימה, לבין גניור, הרוצה לחלק את הזהב בין ארבעת החיילים. גניור מצליח לאחר קרב מכות לנעול את אדוארד במשרד המנהל ויוצא עם אשת המנהל לביתם בשביל להביא את המפתחות לכספת. בבית המנהל הוא מצליח לשבות את סרן אולריך דיטרל (פייר סמלר) קצין שריון גרמני, אשר מתברר שהוא המאהב של אשת המנהל.
כשגניור חוזר לבנק הוא מגלה שברל, שהופקד לשמור על אדוארד, שחרר אותו מפחד של משפט צבאי והוצא להורג, שאדוארד איים בהם עליו. אדוארד כולא במרתף הבנק את גניור, הקצין הגרמני ואת הלגיונר הנוסף, ששרד את המארב, מפני שהוא מצדד בגניור. אשת המנהל שמואסת בבעלה מחליטה לשחרר את הכלואים במחשבה שהם ייקחו אותה איתם.
בזמן שאדוארד, ברל ומנהל מעמיסים את הזהב שלושת הכלואים נמלטים בעזרת מפתח, שאשת המנהל הגניבה להם, וחוזרים לבית המנהל בשביל להביא את הטנק של אולריך. לאחר שאדוארד מסיים את העמסת הזהב, גניור ושני הנמלטים מגיעים עם הטנק. בקרב שפורץ אדוארד, ברל ואחד הנמלטים נהרגים ומשאית הזהב מתפוצצת.
גניור ואולריך מעמיסים את הזהב על הטנק אבל משאירים מספר מטילים לאשתו של פרנסואה, שאותה הם משאירים מאחור ויוצאים מהעיר דרומה במטרה לחמוק מהכוחות הלוחמים. בדרך אולריך מנסה לנטוש את גניור במדבר ולברוח עם הזהב. אבל גניור מצליח להתגבר עליו ומפקיר אותו בצד הדרך בזמן שהוא מנסה למצאו את דרכו בין הכוחות הלוחמים.
גניור מצליח להתחמק מן הכוחות הלוחמים ופוגש אדם אשר מוכן לקנות ממנו את הזהב. לאחר שהם מסכמים על מחיר גניור נועל את עצמו בטנק ומחכה שהקונה ישוב עם הכסף. כשהוא מתעורר שהוא נדהם לגלות שהוא מוקף בצבא הצרפתי. גניור מצליח לשכנע את מפקד הצבא שהוא ניסה למצוא את דרכו חזרה לקווים הצרפתיים. הגנרל ומנהל הבנק הצפון אפריקני המאוחד מודים לגניור אישית על כך שחילץ את הזהב.
הסרט מסתיים בציטוט מאת המשורר בלז סנדראד (לגיונר בעברו):
j'etais l'homme le plus riche du monde, l'or m'a ruine.
אני הייתי האיש העשיר בעולם, הזהב הרס אותי.
ג'יימס מאטיס
ג'יימס נורמן "ג'ים" מאטיס (באנגלית: James Norman "Jim" Mattis; נולד ב-8 בספטמבר 1950) הוא גנרל בדימוס בחיל הנחתים של ארצות הברית ששירת כמפקד דיוויזיית הנחתים הראשונה במלחמת עיראק וכמפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית. כיהן כמזכיר ההגנה של ארצות הברית בממשלו של הנשיא דונלד טראמפ.
ביוגרפיה
מאטיס נולד וגדל בעיירה פולמן שבמזרח מדינת וושינגטון. בשנת 1972 התגייס לחיל הנחתים. הוא הוכשר כלוחם ועבר קורס קציני חי"ר. לאחר מכן שירת כמפקד מחלקה רובאית וכמפקד מחלקה מסייעת בדיוויזיית הנחתים השלישית, שירת כמפקד פלוגה רובאית וכמפקד פלוגה מסייעת ברגימנט ה-1 בחיל. במלחמת המפרץ שירת כמפקד הגדוד הראשון ברגימנט ה-7 של החיל. על אומץ הלב שהפגין במלחמה עוטר מאטיס בכוכב הארד. במלחמת אפגניסטן פיקד על הרגימנט ה-7 ולאחר מכן על חטיבת המשלוח הראשונה. בלחימה בעיראק פיקד על דיוויזיית הנחתים הראשונה והוביל אותה במסע הלחימה עד לבגדאד. בשנת 2004 פיקד עליה בקרבות בפלוג'ה.
ב-2013 כיהן כעמית אורח במכון הובר.
מזכיר ההגנה
בדצמבר 2016 בחר הנשיא הנבחר דונלד טראמפ את מאטיס לכהן כמזכיר ההגנה. מכיוון שטרם עברו שבע שנים מיום שחרורו, הזדקק מאטיס לאישור מיוחד של לפחות 60 מחברי הסנאט של ארצות הברית על מנת להתמנות לתפקיד. ב-20 בינואר 2017 אישר הסנאט את מינויו (ברוב של 98–1), והוא הושבע לתפקידו.
מעון גילעם
מעון גילעם או  מעון גיל-עם הוא מוסד לשיקום עבריינים צעירים הפועל במסגרת רשות חסות הנוער של משרד הרווחה והשירותים החברתיים. המוסד שוכן מצפון-מזרח לקריית אתא.
ג'יימס מאטיס
מזכיר ההגנה
ב-22 במרץ 2017 אישר את השארת מעט הכוחות האמריקאים בעיראק שנותרו לאחר סיום קרב מוסול.
מעון גילעם
פעילות
מטרת המעון היא קידום בני הנוער המגיעים אליו מבחינה לימודית, מקצועית וטיפולית עד לשילובם בקהילה. למקום מגיעים בני נוער בגילאי 12-18, שהופנו בצו בית משפט לאחר ביצוע עבירות חמורות. רבים מהם נחשבים נוער בסיכון, נפלטו ממסגרות אחרות, וסובלים מקשיים בתחום הרגשי, החברתי או המשפחתי.
ג'יימס מאטיס
מזכיר ההגנה
ב-20 בדצמבר 2018 הודיע מאטיס לנשיא טראמפ על התפטרותו אשר תיכנס לתוקף ב-1 בינואר 2019. התפטרות באה על רקע התנגדותו של מזכיר ההגנה לנסיגה מסוריה ולמדיניות הצבאית הבדלנית של טראמפ.
לאחר התפטרותו מתפקיד מזכיר ההגנה
ב-2019 התפרסמה האוטוביוגרפיה שלו, Call Sign CHAOS: Learning to Lead, בה הוא מתאר את הקריירה הצבאית שלו, וכן מגן על הגישה האינטרנציונליסטית.
ביוני 2020, במהלך הפגנות שנערכו בעקבות הריגתו של ג'ורג 'פלויד, מאטיס מתח ביקורת פומבית על טראמפ ותיאר אותו כ"נשיא הראשון בחיי שלא מנסה לאחד את העם האמריקני - אפילו לא מתיימר לנסות. במקום זאת, הוא מנסה לפלג אותנו".
יחסו לסעודיה
בשיחת טלפון שנערכה בינואר 2017 דיבר מאטיס עם יורש העצר הסעודי, מוחמד בן סלמאן. בשיחה מאטיס הצהיר כי הוא מכיר ב"חשיבות היחסים האסטרטגיים בין ארצות הברית לסעודיה".
מעון גילעם
פעילות
בצוות המעון פועלים מורים, מדריכים חינוכיים ומקצועיים, עובדים סוציאליים, פסיכולוג, פסיכיאטר וצוות רפואי, כמו כן צות מתנדבי שנת שרות בשליחות הצופים, אשר עושים ככל האפשר להעשרת הנוער במעון.
ג'יימס מאטיס
יחסו לסעודיה
מאטיס תומך בתמיכה אמריקאית במערכה צבאית בהנהגת סעודיה נגד המורדים השיעים והח'ותים בתימן ואף ביקש מהנשיא טראמפ להסיר את המגבלות על התמיכה האמריקאית בסעודיה במערכת הצבאית שהיא כבר מנהיגה.
בנובמבר 2018 ה-CIA העריך "בביטחון רב" כי יורש העצר הסעודי, בן סלמאן הורה להתנקש בחייו של כותב העיתונאי הסעודי ותומך האחים המוסלמים, ג'מאל ח'אשוקג'י, חרף לחץ של מחוקקים שרצו לפעול נגד הממשל הסעודי גם מטאיס וגם מזכיר המדינה האמריקאי, מייק פומפאו חלקו על מסקנות ה-CIA במהלך תדרוך סגור של הסנאט, בתדרוך הצהירו השתיים כי אין שום ראיות שקשורות באופן שיר את יורש העצר לרצח ח'אשוקג'י.
מעון גילעם
היסטוריה
המעון הוקם ב-1966 כמעון סגור בלבד, וכלל מספר מבני מגורים, בתי מלאכה ומבני שירותים נוספים, המוקפים חומת בטון. שוכנו בו כ-30 בני נוער. בתחילה הוא הופעל בהתאם לתפיסה התפתחותית ופסיכואנליטית, לפיה עבריינות נוער היא תסמין למצוקה רגשית חמורה הנובעת מרקע סביבתי קשה, ולפיכך הטיפול התמקד בעברם של בני הנוער ובשורש של מניעי פעולתם (באמצעות פסיכותרפיה ועבודה סוציאלית), ופחות בהתנהגותם בהווה. בתקופה זו הועלתה ביקורת כלפי התנהלות המעון, לאחר שנמצא כי בני הנוער בו פעלו ללא מגבלות, במעין תת-תרבות עבריינית, והתרחשו בו אירועי אלימות קשה בין בני הנוער ובינם לבין המדריכים. ב-1972 נסגר המעון בהוראת שר הסעד לצורך ארגון מחדש. המעון נפתח מחדש ב-1974, והופעל בהתאם לתפיסה חדשנית יחסית בארץ במוסדות מסוג זה באותה תקופה - כלכלת אסימונים. זוהי שיטת טיפול התנהגותי, לפיה שינוי בהתנהגות מושג כאשר הסביבה פועלת באופן מתוכנן ועקבי בתגובה לכל פעולה של הנער - קבלת חיזוק חיובי על התנהגות רצויה (כך שהנער ירצה לחזור שוב ושוב על התנהגות זו כדי לקבל את החיזוק שוב), וחיזוק שלילי או עונש על התנהגות לא רצויה (כדי שהנער יפחית התנהגות זו כדי להימנע מכך). צוות המעון ערך רשימה מפורטת של התנהגויות מצופות לאורך סדר היום, ומערכת חיזוקים וקנסות על כל התנהגות, תוך שימוש ב"גילים" - אסימונים שווי כסף בהם יכלו בני הנוער לרכוש שירותים, מצרכים, אפשרויות בידור ואפשרויות תעסוקה כדאיות יותר, ובסופו של דבר אף להגיע לשחרור מוקדם יותר מהמעון והמרת ה"גילים" שנחסכו לכסף.
השיטה ספגה ביקורת, בדומה לביקורות שהופנו לכלל השיטות בתחום הטיפול ההתנהגותי ועיצוב התנהגות - מכניזם קר ומנוכר של חיזוקים ועונשים בדומה לזה המופעל על חיות מעבדה; פעילות המתמקדת בתקנון ההתנהגויות בלבד ואי יצירת קשר אישי בין המדריכים לנערים או הפיכתם למודל הזדהות עבורם; התרגלות המביאה לירידה הדרגתית ביעילות השיטה עבורם; עיסוק בהתנהגות שטחית שאינה מוטמעת באופן מעמיק באישיות בני הנוער; עיסוק בהתנהגויות יומיומיות קטנות ושוליות לצד חוסר התעסקות במניעים הפנימיים העמוקים של בני הנוער להתנהגות העבריינית שהביאה אותם אל המעון מלכתחילה; חוסר טיפול בסביבה החיצונית החברתית-משפחתית שלהם אליה הם חוזרים בתום שהותם במעון; ביקורת על חלק מהעונשים כגון שימוש ב"חדר פסק-זמן" ומתן עונשים ללא בירור מעמיק של סיבות ההתנהגות (למשל פסק זמן ונטילת כל ה"גילים" שנצברו עד כה לאחר איחור בחזרה מחופשה בבית וזאת ללא בירור האם יש סיבות מוצדקות לכך); ועוד.
ג'יימס מאטיס
יחסו לישראל
מאטיס הצהיר בעבר כי הוא תומך בפתרון שתי מדינות לשני עמים על מנת לפתור את הסכסוך הישראלי-פלסטיני. לדבריו, המצב הנוכחי בישראל הוא "בלתי נסבל", וכי התנחלויות ביהודה ושומרון פוגעות בסיכויים לשלום ובביטחונה של מדינת ישראל. הוא שיבח את מאמציו של מזכיר המדינה ג'ון קרי לקדם הסכם שלום במזרח התיכון, ובפרט שיבח את קרי על היותו "ממוקד בחכמה כמו קרן לייזר" לעבר מטרת השגת שלום בין ישראל לפלסטינים. בעת שימועיו בסנאט, אמר כי בירת ישראל היא תל אביב-יפו, זאת, לדבריו, בהמשך למדיניות האמריקנית לפיה ירושלים אינה מוכרת רשמית כבירת ישראל.
מעון גילעם
היסטוריה
נערכו מחקרים מועטים על יעילות השיטה בגילעם. מצד אחד, נמצא כי השיטה הביאה להצלחה בהתנהלות המוסד ובתפקוד בני הנוער בו, ואלימות בני הנוער בו פחתה באופן משמעותי. לצד זאת, ובדומה לממצאים על שיטות דומות ברחבי העולם, נמצא כי ההתנהגויות הספציפיות שרכשו בני הנוער פחתו ונעלמו מספר חודשים לאחר יציאתם מהמעון. כן נמצא כי כ-65% מבני הנוער שנבדקו חזרו לפעילות עבריינית ולבתי הסוהר לאחר שחרורם.
ג'יימס מאטיס
יחסו לישראל
ב-20 באפריל 2017 ביקר מאטיס לראשונה כמזכיר הגנה בישראל, ונפגש עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, נשיא המדינה ראובן ריבלין ושר הביטחון אביגדור ליברמן. במהלך מסיבת עיתונאים בקריה הצהיר כי דבריו בעבר על "סכנת התנחלויות" היו כחלק מהשקפתו לחיזוק ביטחונה של ישראל, ובנוסף הוא רואה את חובתה של ארצות הברית ליתרון ביטחוני על איראן והתמודדות מול האיומים של חזבאללה וארגוני הטרור.
מעון גילעם
היסטוריה
בהמשך לביקורת שספגה השיטה, נערכו בה מספר שינויים לאורך השנים. המדריכים נדרשו ליצירת קשר בלתי-פורמלי ואישי יותר עם בני הנוער, ולגמישות רבה יותר בהפעלת התקנון. במהלך סוף שנות ה-70 הוקמה לצד המעון הסגור יחידת המרחב הפתוח, כולל שלב הקידום (אליו עברו בני נוער שצברו 16,000 "גילים" ויצאו מהמרחב הסגור), ושלב ההוסטל, שהיווה הכנה ליציאה חזרה לקהילה. במרחבים אלו הופעלה שיטת ה"גילים" פחות על התנהגויות יומיומיות ספציפיות ויותר על הרגלים חברתיים כלליים ונורמות מקובלות, במטרה להגביר את ההכללה בהטמעת דרכי ההתנהגות הרצויות עבור בני הנוער, לקראת חזרתם לקהילה (בה אין "גילים").
המעון כיום
מתחילת שנות ה-2000 מושם דגש רב יותר על פרויקטים של הקהילה במסגרת המעון, ופעילויות לשילוב בני הנוער במסגרת הקהילה.
בשנים האחרונות עולה ביקורת על התנהלות המעון, ופורסמו בתקשורת מספר אירועי אלימות חמורה והתעללות של מדריכים כלפי בני הנוער במוסד. כן נטען כי מספר העובדים מועט וקוצץ עם השנים, וכי קיימת פגיעה בתנאי העסקתם, ומצב זה מקשה על התנהלות המעון.
כל נער שמגיע למעון נמצא כשלושה חודשים באבחון והסתכלות על מנת לקצוב את זמן השהייה שלו במעון.
קיים בית ספר בתוך המעון, הילדים לומדים על-פי מסגרת הלימודים של תוכנית היל"ה, ברמה שבה הם נמצאים וללא קשר לגילם. חלקם לומדים ברמה המקבילה לרמה הנדרשת מבוגר 12 שנות לימוד, הכוללת גם היבחנות במספר יחידות בגרות בחלק מהמקצועות.
אריה פרידמן-לבוב
אריה פרידמן-לְבוֹב (7 בפברואר 1884, שבט תרמ"ד, ויטבסק – 6 בפברואר 1955, י"ד בשבט תשט"ו, חיפה) היה זמר, מחנך ועסקן ישראלי, זמר טנור, זמר אופרה ברוסיה, מחלוצי הזמרה העממית היהודית ברוסיה, מראשוני הזמרים בעלי רמה אמנותית אירופית בארץ ישראל, מחלוצי הזמרה העברית העממית והשירה בציבור בארץ, מורה לזמרה ומנצח מקהלות בחיפה, ממייסדי המכון למוזיקה בחיפה וחבר הנהלתו. גיסו של דוד בן-גוריון.
ביוגרפיה
בקיץ 1912, בהיותו תלמיד בקונסרבטוריון, התקרב לקבוצת המוזיקאים והעסקנים שייסדו ב-1908 בפטרבורג את החברה למוזיקה עממית יהודית, בהם יואל אנגל, יוסף אחרון, מיכאיל גנסין, לזר סמינסקי, אלכסנדר קריין, מיכאל מילנר ושלמה רוזובסקי. השתתף באיסוף מנגינות עממיות יהודיות ברוסיה, עיבד שירים ופעל במסגרת החברה כזמר של שירים עממיים יהודיים. כשעבר למוסקבה התיידד עם יואל אנגל, ובהשפעתו התמסר לשיר העממי היהודי וכעבור זמן לא רב זנח את הבמה הרוסית. עם התגברות פעילותו בשדה זה, היה פרידמן-לבוב רושם בעצמו שירים עממיים, ויואל אנגל כתב-עיבד עבורו לחנים רבים, שהוא היה הראשון שביצע. בין אלה הייתה אחת מיצירותיו הנודעות, הקדיש של ר' לוי יצחק מברדיצ'ב; עם הדפסתה של היצירה (Kaddisch des Rabbi Lewi Izchak Barditschewer; ברלין: יוּבָל, 1923), הקדיש לו אותה אנגל. אחרי מהפכת אוקטובר (בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה) החל לצאת לסיבובי הופעות של שירה יהודית עממית בפני הקהל היהודי בערים ובעיירות ברחבי רוסיה, וזכה לפופולריות רבה (עד כדי כך שזמן רב לפני הופעתו ביישוב כלשהו, היו נמכרים הכרטיסים למופע). הוא היה הזמר הראשון בעל השכלה מוזיקלית גבוהה והפועל כמבצע מוזיקלי על הבמה הרוסית הכללית, שהקדיש את עצמו לביצוע האמנותי של השיר היהודי העממי ולהפצתו בין המוני העם היהודי והאינטליגנציה היהודית. בתקופה זו התקרב לתנועה הציונית, בנוסף לקונצרטים מיוחדים למוזיקה יהודית, הופיע בשירים עבריים ויידיים באספות תעמולה ציונית בערים הגדולים ברוסיה ומסיבות ספרותיות אמנותיות שנערכו מטעם התנועה הציונית, ולקח חלק משמעותי באירועי "השבוע הארצישראלי" שנערך בכמה ערים בחודשי האביב והקיץ של שנת 1918.
בשאיפתו לעלות לארץ ישראל נסע בשנת 1919 דרומה לחצי האי קרים, ועם בואו של יוסף טרומפלדור לשם באביב השתתף באספות שנערכו בערי קרים עם טרומפלדור ושאול טשרניחובסקי. משם הפליג עם קבוצת חלוצים לאיסטנבול, שם פעל למען קרן העלייה, ובאביב 1921 עלה לארץ ישראל עם אנשי "החלוץ". פרידמן-לבוב היה אחד המוזיקאים המקצוענים הראשונים שעלו לארץ, וכבר עם הגעתו החל לפתח את שדה המוזיקה בה. ב-26 במאי הופיע בירושלים בזמר יהודי עממי כחלק השני של הצגת "הבמה העברית". הוא חבר לזמר הבריטון יהודה הר-מלח, שאותו הכיר מרוסיה עוד מעת לימודיו בקונסרבטוריון, וביחד ערכו השניים בערי הארץ ומושבותיה קונצרטים של ארִיות מאופרות מפורסמות ושירי עם מיהדות מזרח אירופה, שתורגמו עבורו מיידיש לעברית, וזכו להצלחה. השניים ערכו גם מופעים מוזיקליים עממיים לילדים. ב-29 בדצמבר 1921 הגיש יחד עם הר-מלח באולם "עדן" בתל אביב קונצרט אופראי תחת הכותרת "האופרה העברית". בקונצרט השתתפו עוד ג' שליונסקי (סופרן) והזמרים מילר, חזנוב ודייטש, עם מקהלה בניצוחו של חנינא קרצ'בסקי ובליוויה של לינה הופנקו בפסנתר, ובוצעו בו הפרולוג לאופרה "הדמון" ('השד') לאנטון רובינשטיין בתרגומו של קרצ'בסקי, ושתי תמונות מ"יבגני אונייגין" בתרגום ישראל דושמן. פרידמן-לבוב היה נודד על חמור בארץ, מבקר בכל נקודות העבודה של החלוצים, בכבישים ובנקודות החקלאיות, כשארגזים או חבית משמשים לו כבמה להופיע עליה בזמרה העממית. לצד השירים היהודיים העממיים המתורגמים, היה שר את השירים העבריים שנוצרו בארץ. בין היתר הפיץ בארץ את פזמוניו הארצישראליים של יואל אנגל, בהם "שירת העמק", "שני מכתבים" ו"עגבנייה", שגם על תוויו נמצאת הקדשת המלחין לפרידמן-לבוב. באביב 1922 הופיעו פרידמן-לבוב והר-מלח עם מרים ברנשטיין-כהן, ברוך אגדתי ומנחם בנימיני ב"נשף מיניאטורות אמנותי" (מופע בידורי שכלל שמונה סקצ'ים) שהועלה במסגרת "התיאטרון הדרמטי" קצר-הימים. בהמשך אותו עשור השתתף ביחד עם הר-מלח באופרה הארצישראלית מיסודו של מרדכי גולינקין.
בביקורת על הופעתו במאי 1921 בירושלים נכתב ב"דואר היום" כי "קולו, טנור-לירי רך וצלול, לובש צורה וקסם רק בעזרת שתי סגולות שהמזמר מחונן בהן. ראשית, ההרצאה וחתוך-הדבור הברורים והצלולים ושנית – ה"משחק". הוא משחק את שיריו יותר ממה שהוא מזמר אותם, וכנראה שהוא משחק אמן וזוהי מתנה שבאה לנו בהיסח הדעת". המבקר, א' צבי, הוסיף כי "קולו של מר פרידמן הוא כאמור לירי ורך ולא גדול וחזק ביותר, ועל כן נֹח לו לזמר שירים שכֹּחם בצד הלירי ובמימיקה שבהם, אך לא בשירים דרמטיים הדורשים חֹמר-קוליי חזק כגון ה"קדיש" של ר' לוי יצחק. בתנאים כאלה משתדל מר פ. להגביר את קולו יותר מפי כֹחו, מה שגורם לאי טבעיות ולהעלאה יתרה, כמו שקרה לו באמת בשיר ה"קדיש"". לאחר הופעתו ביפו בספטמבר אותה שנה נכתב שם כי פרידמן-לבוב ביצע את השירים האמנותיים ב"בהירות ההברה ומתיקות הקול... קולו [...] מתאים ביחוד לצלילים עדינים ולשירה לירית, שירה לאור הירח, וכאן מצא מין את מינו. אבל כישרונו הבמתי של פרידמן-לבוב בא לידי בטוי בשירים עממיים בעיקר. פרידמן-לבוב הוא גם משחק [=שחקן], הוא גם קונדס גדול, והשירה העממית מקבלת על ידו צורה פלסטית". החזן והמורה לזמרה הירושלמי הוותיק שלמה זלמן ריבלין העיר על זמרתו של פרידמן-לבוב כי "קולו של זה, טֶינור שני לירי ודק, הוא טבעי, עדין ומלוטש מבטא קל, ברור ומלבב, רוח המלה מתרכזת על קצה השפתים, מושכת הלב עד גמירתה. קולו איננו מקושר לעומק הנשימה כלל וכלל ובשביל זה [=ומשום כך] אין די חומר בקולו והוא רפה מאד ואיננו יכול להוציא לפועל את "רגש האבירות" שבזמרה, הוא נזהר מאד שלא להניח שום טון כדי שלא לאבד את היופי והרצינות". ב-1924 נכתב ב"דואר היום":
בספטמבר 1922 נסע פרידמן-לבוב לחו"ל, עשה שנתיים בסיבובי הופעות במדינות אירופה ואמריקה וזכה לתשבחות כפרשן גדול של הזמרה העממית. בתקופה זו הועמד בראש התעמולה לקרנות הציוניות (קרן היסוד וקרן קיימת לישראל). מששב לארץ ישראל כעבור שנתיים, ביולי 1924, השתקע בחיפה. בסוף אותה שנה (דצמבר 1924) היה ממייסדי בית הספר למוזיקה (לימים המכון למוזיקה) בחיפה, יחד עם המנהלת גיטה דוניה-ויצמן, המורה לפסנתר רחל קרוגליאקוב והמורֶה לכינור א' קליין. פרידמן-לבוב פעל במכון במשך שלושים שנה, שבהן שימש כמורה וכסגן המנהלת. פרט להוראת זמרה ופיתוח קול במכון למוזיקה, היה במשך עשרים וחמש שנה מורה לזמרה בבתי ספר יסודיים ותיכוניים רבים בחיפה, וניצח על מקהלות בתי הספר בעיר – בית ספר אליאנס, בית הספר הריאלי, בית הספר העממי א' מיסודו של זאב כרמי, ועל מקהלות עממיות בעיר – מקהלת מועדון "מכבי" בחיפה, מקהלת הפועלים בחיפה, קבוצת הזמר של חוג "הדסה" בחיפה ועוד.
לאורך קרוב לשלושה עשורים הופיע בזמרה במופעים מיוחדים, בקונצרטים סימפוניים ובאירועים שונים (בעיקר בחיפה ובקריות), בהם חגי ישראל ותפילות אזכרה, והנחה ערבי שירה בציבור עבריים בעיר, מהם רבים שנערכו במסגרת אירועי התרבות של "אוהל שם" ו"עונג שבת" (שכללו הרצאה ולאחריה שירה בציבור בניצוחו). הופיע בזמרה ברדיו. כמה מביצועיו, בהם ה"קדיש", הוקלטו על גבי תקליטים. כיהן כיו"ר אגודת האמנים והמורים למוזיקה בחיפה, והיה חבר חוג הפולקלור "יֶדע-עם" בחיפה.
פרידמן-לבוב היה גבר נמוך-קומה, שתואר כ"איש עממי לפי אופיו, מלא הומור וחדוַת חיים, שופע מרץ נעורים ואהבה לנגינה". בשנת 1928 נישא בשנית, לצפורה (פֶייגלֶה) בן-גוריון (גרין), אחות בחיפה, אלמנה ואם חד-הורית לשני נערים ואחותו הצעירה של דוד בן-גוריון. ביתם שברחוב ארלוזורוב 26 בחיפה היה מוקד של פעילות מוזיקלית ובית ועד לחוג שוחרי המוזיקה בעיר.
בשנת הלימודים תש"י פרש לגמלאות מהוראה בבתי ספר, בתום 25 שנות הוראה, אך המשיך לפעול כמורה לזמרה, כחבר הנהלת המכון למוזיקה, כזמר וכיו"ר אגודת האמנים והמורים למוזיקה בחיפה. מאביב 1950 עד ינואר 1951 שהה עם אשתו בצרפת ובאנגליה, שם ערך קונצרטים במחנות העלייה ובארגונים ציוניים, בעוד אשתו הייתה פעילה במועצות הפועלות.
בפברואר 1954, במלאת לו 70, קבע ארגון אמהות עובדות מלגה על שמו, והמכון למוזיקה התכונן לבנות אולם קונצרטים שייקרא על שמו; האולם, שתוכנן עוד בראשית שנות ה-50, נחנך בסוף שנת 1966. בשנת 1954 חלה במחלת לב, וכעבור מספר חודשים, בפברואר 1955, נפטר בביתו שבחיפה, יום לפני מלאת לו 71. הותיר את אשתו, בתו ונכדיו. לאחר מותו פעל במוזיאון וספריית אמלי למוזיקה בחיפה שמיסודו של משה גורלי ארכיון המוזיקה היהודית ע"ש אריה פרידמן-לבוב.
משפחתו
בתו היחידה, רות הילמן (1917–2010), מאשתו הראשונה, שרה, הייתה פסנתרנית ומורה למוזיקה, בוגרת האקדמיה למוזיקה בווינה, מייסדת ומנהלת הקונסרבטוריון העירוני באר שבע. הייתה נשואה לישראל הילמן, תעשיין ומנהל (בנו של התעשיין הלל הילמן).
אשתו השנייה, צפורה בן-גוריון, נולדה ב-1890 בפלונסק שבפולין הרוסית, בתם הצעירה של שיינדל ואביגדור גרין. נסעה ללמוד גננות בפֶּסטָלוֹצי-פּרֶבֶּל האוס בברלין, ושם הכירה את ד"ר משה קוריטני, סטודנט לרפואה, שהיה לכירורג. השניים נישאו ושבו לרוסיה, שם כיהן קוריטני כמנהל בית חולים ממשלתי ביליזבטגרד. בשנת 1922 נרצח בעלה, וב-1923 עלתה ארצה. תחילה עבדה כאחות בבית החולים הראשון של קופת חולים שבצריף על החולות בתל אביב. כעבור שנה עברה לעטרות שליד ירושלים למרפאת שדה לפועלים שהקימו את שדה התעופה קלנדיה עבור ממשלת המנדט. לאחר שהסתיימה העבודה, אמורה הייתה להישלח לכפר גלעדי, אולם בישיבה של מרכז קופת חולים בחיפה הוטל עליה לפתוח מרפאה בהדר הכרמל כאחות ראשית. ב-1946 פרשה מתפקידיה כאחות ראשית ומרכזת האחיות בחיפה, והקדישה את זמנה לעבודה ציבורית בארגון אמהות עובדות, ובפרט בבית הילדים "אומנה" שבנווה שאנן. נפטרה בשנת 1965, בגיל 75.
בנה הבכור של אשתו, אריה בן-גוריון, היה ממייסדי קיבוץ בית השיטה, פעיל חינוך ותרבות, מקים ארכיון החגים הבין-קיבוצי. בנה הצעיר, עמנואל בן-גוריון, היה כתב לענייני מדע בעיתוני הארץ ומחבר ספרים פופולריים בנושא תעופה.
פרנסיסקו קרסקו
פרנסיסקו חוסה קרסקו הידלגו (בספרדית: Francisco José Carrasco Hidalgo, נולד ב־6 במרץ 1959 באלקוי שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ומאמן כדורגל בהווה. קרסקו, ששיחק בעמדת הקיצוני, בילה את רוב הקריירה שלו במדי ברצלונה, עמה זכה 3 פעמים בגביע המחזיקות, 3 פעמים בגביע הספרדי ופעם אחת באליפות הליגה הספרדית. כמו כן, קרסקו ייצג גם את נבחרת ספרד, עמה השתתף במונדיאל 1986. קרסקו נודע בכינוי "לובו" (Lobo), שמשמעותו בספרדית "זאב".
קריירה קבוצתית
קרסקו הצטרף בנעוריו למחלקת הנוער של ברצלונה. בעונת 1977/78 עלה לקבוצת המשנה של ברצלונה, ברצלונה אתלטיק. הוא הושאל באמצע העונה לטראסה, ששיחקה בליגה השנייה בספרד כדי לצבור ניסיון מקצועני. עד סוף העונה הספיק להבקיע שער אחד ב-6 משחקי ליגה בהם שותף עם הקבוצה. בתחילת עונת 1978/79 חזר קרסקו לברצלונה והוא עלה לקבוצה הבוגרת. כבר בעונתו הראשונה בקבוצה, בגיל 19 בלבד, הופיע באופן קבוע במשחקי הקבוצה והוא שותף ל-21 משחקי ליגה. את שערו הראשון בליגה כבש קרסקו ב-14 בינואר 1979, בניצחון 9-0 על ראיו וייקאנו. עד סוף העונה כבש שני שערים נוספים בליגה, נגד רקראטיבו ולבה ונגד ראיו וייקאנו פעם נוספת. קרסקו היה שותף לזכייתה של ברצלונה בגביע מחזיקות הגביע באותה עונה, אחרי שניצחה במשחק הגמר את פורטונה דיסלדורף 4-3. בעונה הבאה המשיך קרסקו להשתתף במשחקי ברצלונה, וב-21 הופעות בליגה הצליח להבקיע שער אחד, בהפסד 4-3 לריאל סוסיאדד.
בעונת 1980/81 מיעט קרסקו לשחק, וב-8 הופעות בליגה הבקיע רק במשחק אחד, צמד לאלמריה ב-13 בדצמבר 1980. בתום עונה זו זכתה ברצלונה בגביע המלך. בעונת 1981/82 זכה קרסקו עם ברצלונה בפעם השנייה בגביע המחזיקות, ובליגה הוא עזר לקבוצה להגיע למקום השני, עם 3 שערים שהבקיע ב-18 הופעות. בעונה הבאה חזר קרסקו למלא תפקיד משמעותי יותר, וב-28 הופעות בליגה הבקיע 8 שערים. הוא לקח חלק בזכיית הקבוצה בגביע הליגה הספרדית עם 2 שערים, ובגביע הספרדי פעם שנייה בקריירה שלו. עונת 1983/84 הייתה עונת השיא של קרסקו. הוא כבש 11 שערי ליגה ב-34 הופעות ועזר לקבוצה לסיים במקום השלישי. בין היתר הבקיע צמד לרשתה של ולנסיה, ב-9 בנובמבר 1983. בעונת 1984/85 זכה קרסקו באליפות ליגה ראשונה ויחידה עם ברצלונה. תרומתו של קרסקו לזכייה באליפות הייתה ארבעה שערים ב-27 משחקי ליגה בהם שותף.
גם בעונת 1985/86 הבקיע קרסקו ארבעה שערים, הפעם ב-28 משחקי ליגה. בעונה זו סיימה ברצלונה במקום השני בליגה, הגיעה עד לגמר גביע אירופה לאלופות, בו הפסידה לסטיאווה בוקרשט בגמר, וזכתה בגביע הליגה פעם נוספת. בעונת 1986/87 סיימה ברצלונה את העונה מבלי לזכות באף תואר. בליגה, בה סיימה ברצלונה במקום השני, כבש קרסקו 6 שערים ב-31 הופעות. בעונה הבאה, עונת 1987/88, הצליח קרסקו להבקיע כמות זהה של שערים באותו מספר הופעות, אך הקבוצה סיימה רק במקום השישי בליגה. קרסקו הבקיע שער ראשון בקלאסיקו מול ריאל מדריד, ב-30 באפריל 1988, וברצלונה ניצחה 2-0. בסוף העונה זכתה ברצלונה בגביע המלך הספרדי, הייתה זו זכייתה השלישית בתואר בשנות ה-80 של המאה ה-20. בעונת 1988/89 דעך מעמדו של קרסקו בקבוצה והוא שותף רק ל-14 משחקי ליגה, בהם הצליח להבקיע רק שער אחד, בקלאסיקו בו ברצלונה הפסידה לריאל מדריד 3-2, ב-22 באוקטובר 1988. בסוף העונה זכתה ברצלונה בגביע המחזיקות.
קרסקו עזב את ברצלונה בקיץ 1989 לסושו הצרפתית, שם שיחק במשך 3 שנים. בעונתו הראשונה במדי הקבוצה הבקיע קרסקו שני שערים ב-27 משחקי ליגה, אך בשתי העונות הבאות לא הצליח לכבוש אף שער. ב-1992 חזר קרסקו לספרד ושיחק ב-5 משחקים במדי פיגרס, ששיחקה אז בליגה השנייה בספרד, לפני שפרש ממשחק.
נבחרת לאומית
קרסקו זומן לראשונה לנבחרת ספרד כבר בעונתו הראשונה כשחקן ברצלונה. הופעת הבכורה שלו בנבחרת הספרדית הייתה ב-4 באפריל 1979, במשחק ידידות מול שהסתיים בתוצאה 2-2. קרסקו שותף עם נבחרת ספרד ביורו 1980, בו הודחו בשלב הבתים לאחר שסיימו אותו במקום האחרון עם נקודה אחת. את שער הבכורה שלו בנבחרת הבקיע קרסקו במוקדמות יורו 1984, בניצחון 3-2 על ב-15 במאי 1983. ביורו 1984 הגיעה נבחרת ספרד עד לגמר, וקרסקו הבקיע בטורניר שער אחד, בבעיטת עונשין נגד בשלב הבתים. קרסקו עזר לנבחרת להעפיל למונדיאל 1986 עם שער שהבקיע נגד בשלב המוקדמות. בטורניר עצמו אמנם נכלל בסגל הנבחרת, אך לא שותף באף משחק, ונבחרתו הגיעה עד לרבע הגמר. קרסקו השתתף במשחקי הנבחרת עד 1988. סך הכול הופיע קרסקו ב-35 משחקים וכבש 5 שערים במדי הנבחרת.
כמאמן
במהלך עונת 2005/06 החל קרסקו לאמן את קבוצת המשנה של מאלגה, ששיחקה בזמנו בליגה השנייה בספרד. ב-23 משחקים תחתיו הפסידה הקבוצה ב-12, והיא ירדה לליגה השלישית בסוף העונה. בשל כך עזב קרסקו את הקבוצה. בעונת 2007/08 אימן את ריאל אוביידו מהליגה השלישית בספרד. קרסקו הדריך את הקבוצה למקום הראשון בליגה בעונה הסדירה, עם 88 נקודות מתוך 114 אפשריות, והיא הגיעה לפלייאוף ההעפלה לליגה השנייה. בפלייאוף הודחה אוביידו כבר בסיבוב הראשון, בתוצאה מצטברת 5-6 לטובת קרבקה.
קוזימו רוסלי
קוזימו רוסלי (באיטלקית: Cosimo Rosselli; 1439 – 1507) היה צייר איטלקי שצייר בסגנון הקוואטרוצ'נטו, והיה פעיל בעיקר בעיר הולדתו, פירנצה.
ביוגרפיה
קוזימו רוסלי נולד בפירנצה. בגיל ארבע עשרה הוא הפך להיות תלמידו של נרי די ביצ'י, ובגיל 21 הוא התחיל לעבוד כעוזרו של בן דודו, ברנרדו די סטפנו רוסלי.
רוסלי גם בילה קצת זמן בלוקה, שם הוא צייר עבודות בשביל מספר כנסיות. ציור שיוחס אליו לקוח מכנסיית סנט גירולמו שבפייזולה, ונמצא כיום בגלריה הלאומית בלונדון. הציור הוא מזבח גדול, שבמרכזו נמצא הירונימוס, במדבר, כורע ברך לפני צלב, ובצדדיו עומדות דמויות כמו דמסוס הראשון, אוסביוס הקדוש, פאולה הקדושה ואוסטוכיום הקדוש; הדמויות בציור מעוצבות בכבוד רב.
ב-1480, רוסלי, יחד עם עוד אמנים, כמו סנדרו בוטיצ'לי, פייטרו פרוג'ינו, דומניקו גירלנדיו ואחרים, נקראו על ידי סיקסטוס הרביעי לרומא, כדי לעבוד על עיצוב קירות הקפלה הסיסטינית. רוסלי ומשתפי הפעולה שלו (כולל חתנו פיירו די קוזימו) השלימו שניים או שלושה פרסקאות: "הירידה מהר סיני","הסעודה האחרונה" ואולי גם "הדרשה על ההר". הציור "מעבר הים האדום" מיוחס בדרכים שונות אליו, אל גירלנדיו, או אל ביאג'יו ד'אנטוניו.
ג'ורג'ו וזארי כתב ביצירותיו "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר", שבשונה משאר הציירים, שעקבו אחר השיטה הרגילה והנפוצה של הפרסקו, רוסלי השתמש בצבעים בהירים יותר, הכוללים זהב, וטריק זה הוא זה שנתן לו את ההערכה מסיקטוס הרביעי (שלא היה מומחה גדול באמנות, לפי וזארי).
בגמלדה-גאלרי שבברלין, ישנם שלושה ציורים שנעשו על ידו: "הבתולה בפאר", "קבורת ישו" ו"טבח התמימים". תלמידו הראשי היה פיירו די קוזימו ובין תלמידיו היו גם פרא ברתולומאו אנג'לו די דונינו וג'ובאני בטיסטה וואני.
לפי וזארי, רוסלי מת ב-1484, אך זו היא טעות, מכיוון שידוע היה שהוא היה בחיים ב-25 בנובמבר 1506.
לואיג'י די ביאג'ו
לואיג'י די ביאג'ו (נולד ב-3 ביוני 1971 ברומא) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר האחורי, וכיום מאמן.
די ביאג'ו שיחק באיטליה לאורך כל קריירת המשחק, ובלט במיוחד במדיהן של אינטר מילאנו ושל רומא. לזכותו של די ביאג'ו 31 הופעות ושני שערים במדי, אותה ייצג בשני טורנירי מונדיאל והן בטורניר יורו 2000 בו הגיעה הנבחרת לגמר.
לאחר פרישתו פנה לקריירת אימון בנבחרת איטליה עד גיל 21. במרץ 2018 הדריך לזמן קצר את הנבחרת הבוגרת כמאמן זמני, בעקבות פיטוריו של ג'אמפיירו ונטורה.
תחילת הקריירה
די ביאג'ו החל את הקריירה בקבוצת הנוער של לאציו מעיר הולדתו. הוא קודם לקבוצה הבוגרת במהלכה של עונת 1988/1989, וב-11 ביוני 1989 ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', בהפסד החוץ של לאציו 2–4 ליובנטוס, שני מחזורים לתום העונה. הייתה זו הופעתו היחידה של די ביאג'ו במדי לאציו.
עם תום העונה עבר די ביאג'ו למונצה מהסרייה ב'. בעונת הבכורה שלו בקבוצה צבר שבע הופעות ליגה, אך ירד עם קבוצתו לליגה השלישית, שם היה תפס לראשונה מקום של קבע בהרכב. בסיומה של עונת, עונתו השלישית במונצה והשנייה בליגה השלישית, הצליחו די ביאג'ו וקבוצתו להעפיל בחזרה לליגת המשנה. בסך הכול בשלוש עונות במדי מונצה, כבש די ביאג'ו שבעה שערי ליגה ב-62 הופעות.
לקראת עונת 1992/1993 חזר די ביאג'ו לליגה הבכירה, כאשר חתם בפוג'ה של המאמן זדנק זמאן. לראשונה בקריירה היה די ביאג'ו לשחקן הרכב בליגה הבכירה, כאשר זמאן הציב אותו כקשר מרכזי בעל אוריינטציה הגנתית. את עונת הבכורה שלו חתם די ביאג'ו עם שלושים הופעות ליגה בהן כבש חמישה שערים. בשתי עונות תחת המאמן הצ'כי הצליחה פוג'ה להתברג במרכז הטבלה, הרחק ממאבקי הירידה. בעונת 1994/1995, ללא זמאן שעבר ללאציו, רשמו די ביאג'ו ופוג'ה הישג מרשים כאשר העפילו עד לחצי גמר הקופה איטליה, כולל הדחה מרשימה של אינטר מילאנו ברבע הגמר. די ביאג'ו כבש ראשון במשחק הראשון של חצי הגמר מול פארמה, שהסתיים בשוויון 1-1 ביתי, אך פארמה ניצחה 1–3 בבית והדיחה את פוג'ה מהמפעל. פוג'ה ירדה לסרייה ב' בתום העונה, אך יכולתו של די ביאג'ו (12 שערי ליגה ב-87 הופעות במדי פוג'ה) משכה אליו עניין רב מצד קבוצות הצמרת באיטליה.
רומא
לקראת עונת 1995/1996 הצטרף די ביאג'ו לרומא. הוא התברג בהרכב הקבוצה באופן מיידי, תרם שני שערי ליגה בשלושים הופעות בעונת הבכורה שלו שהסתיימה עם המקום החמישי בסרייה א'. באותה העונה ערך את הופעות הבכורה שלו במסגרות האירופיות, כאשר שותף בשישה משחקים במסעה של רומא שנעצרה ברבע גמר גביע אופ"א. עונה לאחר מכן, תחת המאמן קרלוס ביאנצ'י, רשמה רומא עונה חלשה מהרגיל ואף הייתה מועמדת לירידה, אך חילופי המאמנים והגעתו של נילס לידהולם בשלהי העונה חילצו את רומא ממאבקי התחתית.
בעונת עונת 1997/1998, עונתו השלישית במדיה של רומא, שב די ביאג'ו לשתף פעולה עם זדנק זמאן, שהגיע לתפקיד מאמן רומא. רומא שבה להתמודד בצמרת וסיימה את העונה במקום הרביעי בטבלה, כולל הופעה זכורה לקראת תום העונה בה הביסה 0–5 את מילאן (די ביאג'ו כבש בפנדל). הייתה זו עונת השיא של די ביאג'ו ברומא, שאף זיכתה אותו בזימון בכורה לסגל נבחרת איטליה, והוא סיים אותה עם שבעה שערי ליגה בשלושים הופעות. עונה לאחר מכן, עדיין תחת זמאן, סיימה רומא חמישית בטבלה והעפילה לרבע גמר גביע אופ"א. בעונה זו רשם די ביאג'ו את שער הבכורה האירופי שלו, כאשר כבש לרשתה של אתלטיקו מדריד בהפסד החוץ 1–2 בשלב רבע הגמר, שהסתיים בהדחתה של רומא מהמפעל.
בתום העונה, לאחר עזיבתו של זמאן ולאחר ארבע עונות ברומא, סיים די ביאג'ו את דרכו בקבוצה עם 15 שערי ליגה ב-114 הופעות.
אינטר מילאנו
לקראת עונת 1998/1999, ולאחר שעשה את קפיצת המדרגה ברומא, עבר די ביאג'ו לאינטר מילאנו של המאמן מרצ'לו ליפי. הוא השתלב היטב במדי הקבוצה, שסיימה את העונה במקום הרביעי בליגה, כאשר כבש שני שערים ב-29 הופעות, הראשון שבהם במסגרת הדרבי של מילאנו במחזור ה-24, בו ניצחה אינטר בחוץ בתוצאה 1–2. באותה העונה העפיל עם אינטר עד לגמר הגביע האיטלקי. בשלב רבע הגמר הדיחה אינטר את יריבתה העירונית מילאן, כאשר די ביאג'ו כובש את שער השוויון במשחק הגומלין הביתי, שקבע 1-1 במשחק וניצחון 3–4 בסיכום. בשלב הגמר מול לאציו, עלה די ביאג'ו מהספסל במחצית המשחק הראשון בחוץ, בו נוצחה אינטר 1–2. הוא פתח בהרכב בגומלין הביתי שהסתיים בשוויון 0-0, שהספיק ללאציו על מנת לזכות בתואר. בעונה לאחר מכן, לאחר פתיחת עונה עגומה, הוחלף ליפי במרקו טארדלי. תחת המאמן החדש היה די ביאג'ו לשחקן בעל כמות ההופעות הגבוהה ביותר בקבוצה באותה העונה (יחד עם לורן בלאן), כאשר שותף ב-44 משחקים בכל המסגרות. אינטר, שהודחה במפתיע כבר בשלבים המוקדמים של העונה מליגת האלופות, סיימה את העונה במקום החמישי בטבלה.
בעונת 2001/2002 הגיע לקבוצה המאמן הארגנטינאי הקטור קופר, שהפך את די ביאג'ו לשחקן המרכזי בקישור של אינטר. תחת קופר העפילה הקבוצה עד לחצי גמר גביע אופ"א, שם הודחה על ידי הזוכה בטורניר, פיינורד. בליגה הגיעה אינטר למחזור הנעילה מהמקום הראשון בטבלה, כאשר ניצחון היה מבטיח לה זכייה בתואר. היא פגשה את לאציו וירדה למחצית בשוויון 2-2 (די ביאג'ו כבש במחצית הראשונה), אך בסיום 2–4 ללאציו, שהוריד את אינטר למקום השלישי (גם רומא ניצחה ועקפה את אינטר). עונה לאחר מכן התקרבה אינטר של קופר לזכייה בשני תארים חשובים, אך איבדה את שניהם. בליגה האיטלקית סיימה אינטר כסגנית האלופה, כאשר יובנטוס שמרה על תוארה מהעונה החולפת. בליגת האלופות הצליחה אינטר להעפיל עד לחצי הגמר, אך הפסידה ליריבתה העירונית מילאן בעקבות חוק שערי חוץ, לאחר ששני המפגשים בחצי הגמר הסתיימו ללא הכרעה. בתום העונה נפרד די ביאג'ו מאינטר עם 13 שערי ליגה ב-117 הופעות.
שלהי הקריירה
לקראת עונת 2003/2004 עבר די ביאג'ו לברשה של המאמן ג'אני דה ביאסי, שם שיתף פעולה בעונתו הראשונה עם רוברטו באג'ו. תחת דה ביאסי שיחק די ביאג'ו לעיתים קרובות בעמדת הבלם או הקשר האחורי השני בשיטת שלושת הבלמים. עונה לאחר מכן, על אף שעבר הסבה סופית לעמדת הבלם, רשם די ביאג'ו את עונת השיא שלו בפן ההתקפי, עם תשעה שערי ליגה ב-34 הופעות. על אף הסגל המבטיח, בו שיחקו לצד די ביאג'ו בין היתר מתיאס אלמיידה, מרקו דלווקיו, פייר וומה ומארק האמשיק, סבלה הקבוצה מכושר ירוד, כאשר גם חילופי המאמנים במהלך העונה לא הועילו. ברשה סיימה את העונה עם 41 נקודות, ארבע בלבד מהמקום השמיני - אך כמות שהספיקה לה למקום ה-19 מתוך עשרים ולירידה לסרייה ב'. די ביאג'ו נותר בקבוצה לעונה שלישית בקבוצה, שקטעה רצף של 13 עונות בהן שיחק בליגה הבכירה. ברשה לא הצליחה להתחרות על ההעפלה, ולקראת תום העונה אף החליפה את המאמן, כאשר זדנק זמאן שב לשתף פעולה עם די ביאג'ו בפעם השלישית בקריירה.
בתום העונה נגרע די ביאג'ו מהסגל של ברשה, ובנובמבר 2006 סיכם על מעבר לאסקולי מהסרייה א'. מכיוון ששחרורו מברשה לא הגיע בזמן לפתיחת העונה, נאלץ די ביאג'ו להמתין עד לחודש ינואר על מנת להצטרף רשמית לקבוצתו החדשה, ובינתיים שיחק בקבוצה החובבנית מהעיר רומא, לה סטורטה, על מנת לשמור על כושר משחק. ב-14 בינואר 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי קבוצתו החדשה אסקולי, ובסך הכול תרם שני שערי ליגה בשבע הופעות עד לתום העונה. אסקולי נשרה מהמקום ה-19 לסרייה ב'.
עם תום העונה הודיע די ביאג'ו על פרישה ממשחק פעיל בגיל 36. על אף שהיה מהקשרים הבולטים באיטליה ושיחק במספר קבוצות צמרת, סיים די ביאג'ו את הקריירה ללא זכייה בתואר משמעותי.
נבחרת איטליה
די ביאג'ו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת איטליה ב-28 בינואר 1998, תחת המאמן צ'זארה מלדיני, בניצחון 0–3 על במשחק ידידות. עוד קודם לכן, ב-1993, הוביל מלדיני את נבחרת איטליה עד גיל 23 לגמר משחקי הים התיכון, עם די ביאג'ו בסגל.
לאחר שרשם עונה טובה במדי רומא, ועל אף החוסר בניסיון בינלאומי (ערך שתי הופעות בנבחרת בלבד, שתיהן במשחקי ידידות במהלך אותה השנה), זומן די ביאג'ו על ידי מלדיני לסגל איטליה לקראת מונדיאל 1998 בצרפת. במשחק הראשון מול עלה די ביאג'ו מהספסל לאחר 57 דקות (2-2 בסיום), ורשם הופעה רשמית ראשונה בנבחרת. במשחק השני מול פתח בהרכב, ובדקה השביעית נגח די ביאג'ו מתוך הרחבה, מהגבהה של רוברטו באג'ו מאגף שמאל, כדור עוצמתי ומדויק לפינה שקבע 0–1 לאיטליה, בדרך לניצחון 0–3 בסיום. השער של די ביאג'ו היה השער המאה של איטליה במשחקי גביע העולם. די ביאג'ו שמר על המקום בהרכב בניצחונה של איטליה 1–2 על בתום שלב הבתים, שלאחריו העפילה איטליה לשמינית הגמר מהמקום הראשון בבית. בשמינית הגמר גברה איטליה, עם די ביאג'ו בהרכב, 1-0 על. ברבע הגמר מול המארחת, פתח די ביאג'ו ושיחק לאורך 120 הדקות, לאחר שההארכה הסתיימה בשוויון 0-0. המשחק הוכרע בדו-קרב בעיטות עונשין, כאשר את הפנדל החמישי והאחרון של איטליה בעט די ביאג'ו. לאחר שלקח מרחק הרצה קצר, בעט די ביאג'ו בעוצמה למשקוף של פביאן בארטז, ובעקבות ההחמצה הסתיים הדו-קרב בניצחון צרפתי.
מעמדו של די ביאג'ו בנבחרת נותר על כנו גם לאחר הגעתו של דינו זוף לתפקיד המאמן. לאחר ששותף בארבעה משחקים במסגרת מוקדמות יורו 2000, זומן די ביאג'ו על ידי זוף לטורניר הגמר. די ביאג'ו לא שותף בניצחונות על ועל  בשלב הבתים, ונכלל בהרכב לראשונה במשחק הנעילה של השלב מול. בדקה ה-39 קבע די ביאג'ו 0–1 לאיטליה, לאחר שנגח מתוך הרחבה הגבהת קרן של אלסנדרו דל פיירו, בדרך לניצחון 1–2 בסיום. איטליה העפילה מהמקום הראשון לרבע הגמר, שם עלה די ביאג'ו מהספסל בדקה ה-55 בניצחון 0–2 על. בחצי הגמר פתח די ביאג'ו בהרכב איטליה מול. לאחר שוויון 0-0 בתום הארכה, כבש די ביאג'ו את הפנדל הראשון של איטליה בדרך לניצחון 1–3 בפנדלים. היה זה הפנדל הראשון שבעט די ביאג'ו מאז ההחמצה במונדיאל שנתיים קודם לכן. במשחק הגמר מול צרפת עלה די ביאג'ו בהרכב איטליה, והוחלף בדקה ה-66 במצב של 0–1 לזכות נבחרתו, אך הצרפתים איזנו את המשחק וניצחו עם שער זהב במהלך ההארכה.
תחת המאמן ג'ובאני טרפטוני איבד די ביאג'ו מעט ממעמדו בסגל. הוא היה שותף רק פעם אחת במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002, אך עם זאת, זומן על ידי טרפטוני לטורניר הגמר. הוא פתח בהרכב למשחק הפתיחה של איטליה בטורניר, ניצחון 0–2 על, ואף בישל לכריסטיאן ויירי את השער השני של איטליה, אך בהמשך נפצע ולא זכה לדקות משחק בהמשך הטורניר, בו הודחה איטליה בשמינית הגמר מול.
די ביאג'ו היה שותף לשני משחקים במוקדמות יורו 2004, ואת הופעתו האחרונה ערך ב-20 בנובמבר 2002, במשחק ידידות מול טורקיה שהסתיים בשוויון 1-1. בסך הכול ערך 31 הופעות במדי איטליה, בהן כבש שני שערים.
קריירת אימון
בינואר 2008, זמן קצר לאחר פרישתו ממשחק פעיל, חזר די ביאג'ו לקבוצת לה סטורטה, בה התאמן כשנה קודם לכן, הפעם על תקן מאמן נוער. לאחר כחצי עונה עבר לשמש כמאמן נוער באתלטיקו רומא, והחזיק בתפקידו במשך שלוש עונות.
ב-25 ביולי 2011 התמנה די ביאג'ו למאמן נבחרת איטליה עד גיל 20. לאחר שנתיים בתפקיד זה קודם לתפקיד מאמן. במשחק הבכורה שלו על הקווים הביסה איטליה הצעירה את סלובקיה בתוצאה 1–4. הוא העפיל עם נבחרתו לאליפות אירופה 2015 שנערכה בצ'כיה, אך הודח בתום שלב הבתים, כשנבחרתו סיימה במקום השלישי בבית צמוד אחרי פורטוגל, שסיימה עם נקודה יותר, ואחרי שוודיה, שסיימה עם מאזן נקודות זהה, אך ניצחה את איטליה במשחק הראשון ועלתה על חשבונה. שוודיה המשיכה לזכייה בטורניר.
שנתיים לאחר מכן, הוביל די ביאג'ו את איטליה לאליפות אירופה 2017 בפולין. הפעם צלחה איטליה את שלב הבתים במקום הראשון, אך נוצחה 1–3 על ידי ספרד.
ב-5 בפברואר 2018 התמנה די ביאג'ו למאמנה הזמני של הבוגרת, בעקבות פיטוריו של ג'אמפיירו ונטורה מספר חודשים קודם לכן. הוא הוביל את הנבחרת לשני משחקי ידידות, הראשון שבהם הפסד 0–2 ל, והשני שוויון 1-1 מול ארבעה ימים לאחר מכן. ב-15 במאי, בעקבות מינויו של רוברטו מאנצ'יני למאמנה הקבוע של הנבחרת, שב די ביאג'ו לתפקידו בנבחרת הנוער.
ב-2020 התמנה למאמן קבוצת ספאל מהסרייה א'.
צו הריסה
צו הריסה היא הוראה של השלטון להרוס מבנה.
צו הריסה מנהלי בישראל
צו הריסה מנהלי הוא צו המוצא על ידי ועדה מקומית לתכנון ובנייה. הצו מוצא כנגד בנייה ללא היתר בנייה של מבנה שחורג מתוכנית בניין עיר או תוכנית מתאר מקומית או תוכנית מתאר ארצית או כנגד שימוש חורג ללא היתר או תוך סטייה מהיתר. יושב ראש הוועדה מקומית לתכנון ובנייה רשאי להוציא צו הריסה בתנאי שהוגש לו תצהיר חתום ממהנדס הוועדה המקומית או מהנדס הרשות המקומית. את צו ההריסה המנהלי יש להדביק על הקיר החיצוני של המבנה המיועד להריסה וניתן לבצע את ההריסה בתום 24 שעות משעת הדבקתו, או בכל מקרה אחר בתום 72 שעות משעת הדבקתו. למי שהוצא נגדו צו הריסה מנהלי יכול לפנות לבית משפט ולבקש למנוע את צו ההריסה.
ביהודה ושומרון כל בנייה צריכה אישור של צה"ל ושר הביטחון. כל מבנה ללא אישור שלהם מועמד להריסה. לטענת המתנחלים אי מתן האישורים נובעים מסיבות פוליטיות. על הריסות אלה יש פעמים רבות עימותים בין משטרת ישראל והמתנחלים. בהריסת המבנים בעמונה עימותים אלה יצאו מכלל שליטה.
התמשכות ההליכים
במקרים רבים עוברות שנים רבות מעת שהוצא צו הריסה עד שהוא מבוצע בפועל. למשל, צו הריסה שהוצא על ידי בית משפט לעניינים מקומיים בתל אביב-יפו בשנת 1994 לא בוצע עד אמצע שנת 2010.
על תופעה זאת של התעלמות מצווי הריסה במשך שנים רבות כתב השופט אליעזר ריבלין:
דיוויזיית השדה ה-13 של הלופטוואפה
דיוויזיית השדה ה-13 של הלופטוואפה (בגרמנית: 13. Luftwaffen-Feld-Division), הייתה דיוויזיה של הצבא הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
דיוויזיית השדה ה-13 של לופטוואפה הוקמה ב-15 באוקטובר 1942 באזור האימונים של Fallingbostel. בתחילת 1943 הועברה הדיוויזיה לקבוצת ארמיות צפון בחזית המזרחית והוקצתה לארמייה ה-18. הדיוויזיה השתלטה על קטע עמדה על נהר וולכוב באזור צ'ודובו - דימנו-ספאסקיה פוליסט. כאן נותרה הדיוויזיה בחודשים הבאים.
בסוף מרץ 1944 לחמה הדיוויזיה על קו הרכבת אופוצ'קה - פסקוב, וסבלה אבדות רבות כל כך עד שהיא פורקה ב-1 באפריל 1944.
מה שנותר מהדיוויזיה שולב בדיוויזיית השדה ה-12 של הלופטוואפה.
בקי שארפ
רֶבֶּקָה (בקי) שארפ היא דמות ספרותית ברומאן "יריד ההבלים" מאת ויליאם מייקפיס תאקרי. שארפ היא האנטי-גיבורה של הרומן ומתוארת כבחורה פיקחית וערמומית אשר נחושה בדעתה לסלול לעצמה דרך לחברה הגבוהה. זאת לעומת הגיבורה אמיליה סדלי, בת מפונקת למשפחה אמידה, טובת לב וחביבה המוצגת כתמימה ופתיה. שארפ מוצגת בתחילת הרומן, כצעירה פקחית, מוכשרת ויפה, בעלת גוף קטן, שיערה בצבע החול ועיניה ירוקות. היא שנונה מאוד ומשעשעת, שולטת היטב בשפות אנגלית וצרפתית, קולה ערב לאוזן, היא מנגנת בפסנתר ומגלה כישרון משחק. עם זאת היא לחלוטין חסרת מצפון ואינה מוסרית. כבת למשפחה ענייה היא שואפת יותר מכל לביטחון כלכלי וחברתי וכמעט כל מעשיה נועדים על מנת להבטיח לעצמה מעמד חברתי יציב. לאחר שהיא מתחתנת עם ג'נטלמן בעל סיכוי לירושה בשם רודון היא מנסה לקדם את מעמדו החברתי כולל על ידי פלרטוטים עם מפקדו ג'נרל טופטו, או עם מרקיז כדי שיתן לרודון משרה.
בקי משתמשת במיניותה על מנת לפתות גברים. היא מצליחה להפיל גברים רבים ברשתה, אבל בדרך כלל היא לא מנסה לקשור קשרי ידידות עם נשים. רוב הנשים שמכירות אותה אינן הולכות שולל אחרי תחבולותיה, יוצאות מן הכלל הזה הן המחנכת שלה, מיס קרולי (לפתות בפתיחת הרומן) ואמליה סדלי. למרות זאת, כותבת יעל לוטן שבקי מתוארת כ"אשה עצמאית ואנוכית כמעט כמו גבר".
שארפ, כפי ששמה מרמז (באנגלית: חדה, מחודדת) היא צעירה חריפה ומניפולטיבית החותרת למעמד הגבוה בכל דרך אפשרית. עמדתה כ"אאוטסיידר" (מתבונן חיצוני) מסייעת למתן זווית ראייה אירונית על החברה על גינוניה, נימוסיה והצביעות שבה. זאת, מבלי לאבד את המוטיבציה להשתייך לאותה חברה עצמה. הדמות מבלבלת את הקורא, הנרתע ממנה ונמשך אליה. כותרת המשנה של הרומן היא "רומאן בלי גיבור", כיוון ששארפ, הדמות המרכזית ברומאן, איננה דמות הגיבורה המסורתית הטובה. תאקרי אף נאלץ "להעניש" את שארפ בסופו של דבר ולגרום למפלתה, על מנת שלא לגרום שערורייה על ידי הצלחתה של דמות "מרושעת".
בשנת 1899 כתב המחזאי לנגדון אלווין מיטצ'ל (Langdon Elwyn Mitchell ;1862–1935) את המחזה "בקי שארפ", על פי ספרו של תאקרי, המחזה שימש בסיס לסרט באותו שם שהופק ב-1935.
את דמותה של שארפ בקולנוע גילמו בין השאר השחקניות מירנה לוֹי (בסרט "יריד ההבלים" מ-1932) מרים הופקינס (בסרט "בקי שארפ", על פי המחזה של מיטצ'ל, מ-1935), עליו הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר וריס וית'רספון ("יריד ההבלים", 2004).
בקי שארפ הוא גם שמה של להקת רוק שוודית.
יואל פלדשו
יואל פלדשו (נולד ב-30 במאי 1949) הוא טייס קרב לשעבר בחיל האוויר הישראלי, פיקד על להק המודיעין ולהק כוח האדם והשתחרר בדרגת תת-אלוף. ניהל את רשות התעופה האזרחית עד סוף אוקטובר 2022.
ביוגרפיה
פלדשו נולד בקריית טבעון, בנם של מנחם ורות, למד בבסמ"ת והתגייס לצה"ל ב-1967. הוא סיים קורס טיס ושירת כ-26 שנים בחיל האוויר, בו נחשב לאחד מהטייסים המצטיינים ששירתו בחיל ולזכותו נרשמו 4 הפלות של מטוסי אויב. במלחמת יום הכיפורים לחם עם טייסת 69, טייסת F-4 פנטום, והשתתף בגיחות הפצצה רבות, ביום השני של המלחמה רשם הפלה של מיג 21 מצרי. ביולי 1976 היה אחד מחמשת הטייסים שנשלחו להביא את מטוסי ה-F-15 איגל הראשונים לחיל האוויר, יחד עם איתן בן-אליהו, בני צינקר, משה מלניק ושאול סיימון, והיה שותף להקמת טייסת 133. ב-27 ביוני 1979 השתתף בקרב האוויר הראשון של מטוסי F-15 ורשם את הפלתו השנייה כשיירט מיג 21 סורי באמצעות טיל פיתון 3. פיקד על טייסת תעופה ונבחר לעמוד בראש טייסת ה-F-15 השנייה, טייסת 106, עליה פיקד מיוני 1982 ועד יוני 1985. במלחמת לבנון הראשונה רשם שתי הפלות נוספות במהלך קרב אוויר נגד מטוסי מיג 23 סורים, שנערך ב-24 ביוני 1982. באוקטובר 1985 השתתף כטייס מן המניין, בתקיפת מפקדות אש"ף בתוניס במסגרת מבצע רגל עץ. בשנים 1987 עד 1989 פיקד על בסיס חצור ואחר כך יצא ללימודי תואר שני במנהל עסקים ב-MIT. במהלך מלחמת המפרץ פיקד על להק המודיעין ואחר כך עמד בראש להק כוח האדם. את שירותו הצבאי סיים ב-1993.
לאחר פרישתו מצה"ל שימש כמנכ"ל חברת אדיונטיק, העוסקת בפיתוח לומדות מחשב, וב-1994, התמנה למנכ"ל יבואנית הרכבים צ'מפיון מוטורס.
בספטמבר 1996 מונה למנכ"ל חברת אל על ועמד בראשה עד להתפטרותו בשנת 2000. בתקופתו באל על ניצח על תוכנית התייעלות מקיפה והחברה עברה מהפסד של 82 מיליון דולר ב-1996 לרווח של כ-16 מיליון דולר ב-1999.
בפברואר 2001 הצטרף לקבוצת גנדן של נוחי דנקנר, מונה למנכ"ל גנדן טכנולוגיות והקים את חברת GS-3 שעסקה בתחום האבטחה התעופתית. במקביל שימש כדירקטור בחברות הקבוצה כגון נתור, יוניטל והשטיח המעופף. במאי 2003 מונה למנכ"ל שופרסל אך עזב את תפקידו לאחר חודשיים בלבד בעקבות חילוקי דעות עם יו"ר דירקטוריון החברה. בפברואר 2004 מונה למנכ"ל חברת נשר מפעלי מלט ישראליים. בספטמבר 2014 מונה על ידי שר התחבורה, ישראל כץ למנהל רשות התעופה האזרחית.
פלדשו בוגר תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת חיפה ו-MBA מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. הוא נשוי לסמדר, נכדתם של שושנה ואברהם האפט שהיו ממיסדי דגניה ב'. מרכז מירב לבריאות השד במרכז רפואי שיבא, נקרא על שם בתם שנפטרה בדמי ימיה מסרטן השד. פלדשו כיהן כחבר ועדת השופטים לבחירת זוכי פרס ישראל ב-2014.
חמר (עם)
חמר או קמר (בחמרית: ខ្មែរ) היא הקבוצה האתנית העיקרית בקמבודיה, המהווה בסביבות 90% מ-14.8 מיליון התושבים במדינה. החמר מדברים בשפת החמר, שהיא חלק ממשפחת שפות המון-חמר הנפוצה בדרום-מזרח אסיה. מרבית אנשי החמר מאמינים בגרסת החמר לבודהיזם, אשר משלבת יחד טהרוואדה, הינדואיזם, אנימיזם ופולחן מתים. רבים מאוכלוסיית החמר חיים באזורים הסמוכים לתאילנד ובדלתה של נהר המקונג בסמוך לווייטנאם.
היסטוריה
החמר החלו להתיישב בדרום-מזרח אסיה, תוך שהם נודדים מאזורים צפוניים לשם, עוד בתקופות מוקדמות של ההיסטוריה. מרבית המלומדים סבורים כי תחילת התיישבותם באזור דרום-מזרח אסיה אירעה עוד לפני כ-3,000 שנה, ומוקדם בהרבה לפני התיישבותו באזור של העם התאילנדי שכיום מאכלס את מה שהייתה הטריטוריה האוסטרו-אסיאתית. קיימת מחלוקת באשר לסיבה להגעתם לדרום-מזרח אסיה, אך הסברה הנפוצה היא כי הם נדחקו לאזור זה לאור פלישתם של עמים סינו-טיבטיים מהצפון, מה שנתמך באוצר מילים אוסטרו-אסייאיתי הקיים בשפה הסינית, או לחלופין שהיו אלה מטרות חקלאיות שהביאו לנדידתם, מה שנתמך במסלול נדידתם המתפרש לאורך נהרות מרכזיים. החמר קרובים לאוכלוסיית המון אשר התיישבה מערבה מהם.
לאחר התיישבותם בדרום-מזרח אסיה, ההיסטוריה של החמר מקבילה למעשה להיסטוריה של קמבודיה. כמו עמים אחרים בסביבתם, גם החמר היו מושפעים מסוחרים ומלומדים הודים וסרי-לנקים, תוך אימוץ חלקים נרחבים מהדת, המדע, המנהגים והשפה שלהם. החמר אימצו גם את האלים ההינדואים ואת הקונספט של המקדש הגדול כמעין 'הר קדוש'. למרות שהממלכות הקמבודיות עלו ונפלו לסירוגין ואף נעלמו לבסוף, החיבה הקמבודית להקמת מקדשים מאבן הותירה חותם היסטורי בדמות מבנים מפוארים הקיימים ממש עד ימינו.
המלך ג'איאווארמן השני (802-830), היה זה שהביא את קמבודיה לגדולתה והניח את היסודות לאימפריה האנגקורית, תוך הקמת שלוש ערי בירה שונות: אינדרפורה, הריאלאיה ו- מחנדרפרווטה - אשר השרידים הארכאולוגיים שלהן מגלים רבות על תקופתו. המלך סוריאווארמן הראשון (שלט בשנים 1002-1050) ניצח במלחמת אזרחים ארוכה, ולאחריה הפנה את כוחותיו מזרחה ושעבד את ממלכת דוורווטי (היכן שהיום נמצאת ממלכת תאילנד). כפועל יוצא מכך, הוא שלט על חלקים נרחבים ממה שהיום הן תאילנד ולאוס, כמו גם חלקו הצפוני של חצי האי המלאי. תקופה זו, במהלכה הוקם גם מקדש אנגקור וואט נחשבת לשיאה של תרבות החמר.
תרבות
תרבותם האתנית של החמר אחידה באופיה על פני כל מקומות התיישבותם. קיימים אומנם ניבים שונים של שפת החמר, אך לא כאלה שמעוררים בעיות הבנה בין אוכלוסיית החמר לבין עצמה. הניב הרשמי הוא זה של עיר הבירה פנום פן, אשר לאור מעמדה המרכזי של העיר בהיסטוריה, מושפע גם מהשפה הצרפתית ומהשפה הווייטנאמית. עם זאת, השפה המדוברת בפרובינציה של בטמבנג משקפת טוב יותר את שפתה של רוב האוכלוסייה. קיימים ניבים נוספים לשפה, אשר ייחודיים לחמר החיים באזורים הסמוכים לתאילנד, כגון ניב החמר הצפוני, המדובר על ידי חמר החיים בתאילנד, וניב החמר קרום, המדובר על ידי חמר הגרים בווייטנאם, בדלתה של נהר המקונג.
הקמבודים מאמינים בברהמניזם - דת הנגזרת מההינדואיזם, ומהבודהיזם. אוכלוסיית החמר המודרנית מזהה באופן חזק את הזהות האתנית שלה, יחד עם האמונות והמנהגים הדתיים הנהוגים בקמבודיה, ואשר משלבים מדת הטהרוואדה, מאלמנטים של אמונות אליליות הנהוגות אצל ילידים, מפולחן מתים ומשמאניזם.
מרבית החמר חיים בכפרים, ועוסקים בגידול אורז או בדיג, וחייהם נסובים סביב המקדש וסביב טקסים דתיים בודהיסטים למיניהם החלים במהלך השנה. במידה ומישהו מהם נעשה חולה, הם יביאו אותו אל השאמאן, אשר רבים מהם מאמינים כי יוכל לזהות את הרוחות הרעות אשר גרמו לחולי, וכך יוכל בהתאם להציע מסלול שבו ינוחמו אותן רוחות, ותתרפא המחלה.
חנה ביתן
חנה ביתן (נולדה ב-1938) היא מרכזת מדעית של ועדת השמות הממשלתית. כתבה את "אטלס ההתיישבות בישראל: אטלס שמות היישובים והמקומות בישראל", שעל חיבורו זכתה בפרס האגודה הגאוגרפית הישראלית לשנת 2007, עם הנימוק: "כתיבה ועריכת אטלס ההתיישבות בישראל, מפעל חינוכי ונדבך בלימוד הערכים הגאוגרפיים וההיסטוריים של ארצנו".