cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מריה ברניאס מוררה
ביוגרפיה
היא האדם המבוגר ביותר שחי בעת הכרזת סיום מצב החירום העולמי בעקבות הקורונה ב-5 במאי 2023, וגם הכי מבוגרת בזמן הכתרת המלך צ'ארלס השלישי.
ליאון לוי
ליאון לוי (באנגלית: Leon Levy; 13 בספטמבר 1925 – 6 באפריל 2003) היה איש עסקים אמריקני-יהודי, נדבן, אספן אמנות קלאסית ותומך במוסדות תרבות ומדע ובמיזמים ארכאולוגיים. בשנות ה-90 כיהן כנשיא אגודת ידידי רשות העתיקות של ישראל בארצות הברית.
קורות חייו
ליאון לוי ורעייתו, שֶׁלבִּי וַייט, היו אספנים מושבעים של יצירות אמנות הלניסטית ורומית ותומכים נדיבים במיזמי תרבות ומדע, בעיקר כאלה הנוגעים לתרבויות העולם העתיק.
נדבנות
לוי החל בפעילות פילנתרופית עוד בשנות ה-50 בתרומות לארגוני זכויות אדם ולארגוני שמירת טבע. מענקיו הלכו והתרחבו במרוצת השנים והתעצמו אחרי פטירתו. במשך חייו העניקו לוי ורעייתו, שׁלבִּי וַייט, כ-200 מיליוני דולרים למוסדות תרבות שונים, ובהם מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, שבו הוקמה על שמם גלריה מיוחדת האוצרת מבחר גדול של יצירות אמנות הלניסטיות ורומיות, חלקן מאוספיהם הפרטיים של לוי ווַייט.
אחת היוזמות הראשונות של קרן ליאון לוי הייתה הקצאת 200 מיליוני דולרים לאוניברסיטת ניו יורק (NYU) להקמת המכון לחקר העולם העתיק – מרכז ללימודים מתקדמים ולמחקר בינתחומי של תרבויות העת העתיקה המתמקד בהבנת הקשרים ביניהן. קרן ליאון לוי תומכת במפעלי מדע ותרבות מגוונים, בהם המרכז לתודעה, מוח והתנהגות באוניברסיטת רוקפלר, המרכז לביוגרפיות באוניברסיטת העיר ניו יורק ומרכז הארכיבים בספריית העיר ניו יורק שנועד להגביר את הנגישות של חוקרים ושל הציבור הרחב לגנזכים מרכזיים, ובתוך כך תומך במיזמי קיטלוג מקוון. במסגרת פעולותיה המסועפות מקדישה הקרן תשומת לב למאבק למען זכויות אדם ותורמת למיזמי שמירת טבע וגנים.
עניינם של ליאון ורעייתו בחקר הארכאולוגיה והאמנות של העולם העתיק הוביל להקמת קרן ייעודית לפרסומים מדעיים בארכאולוגיה. הקרן תומכת בהשלמת חפירות ארכאולוגיות שהתעכבו בגלל העדר משאבים, וזאת באמצעות מענקים לפרסום המחקרים. רוב החפירות הנתמכות על ידיה מצויות במזרח הים התיכון – ביוון, בטורקיה, בקפריסין, במצרים, בירדן ובישראל. תוכנית שלבי וייט וליאון לוי לפרסומים בארכאולוגיה פועלת מאז 1997 באמצעות המוזיאון השמי של אוניברסיטת הרווארד.
עניינו של ליאון לוי בתרבויות העולם העתיק בא לביטוי אף במתן השם Odyssey לחברת ההשקעות שלו, שכן, לדבריו, "ככלות הכול, האודיסיאה היא מסע רצוף הזדמנויות וסיכונים". בהתאם לנטייתם, מאז 1985, תמכו ליאון לוי ורעייתו בפעילות ארכאולוגית בישראל.
פועלו במיזמי ארכאולוגיה בישראל
תחילת מעורבותם הפעילה של ליאון לוי ושל רעייתו שלבי וייט במיזמים הארכאולוגיים בישראל הייתה במימון חפירות אשקלון, שנערכו בראשות לורנס סטייגר מטעם המוזיאון השמי של אוניברסיטת הרווארד ("משלחת ליאון לוי לאשקלון"). בכל עונות הקיץ בשנים 1985–2000 נהגו ליאון לוי ורעייתו להשתתף בחפירות בפועל ממש, ואחרי הקמת רשות העתיקות נענו להצעתו של אמיר דרורי לעמוד בראש אגודת הידידים בארצות-הברית. במסגרתה סייעו לפעולות רשות העתיקות בתחומים שונים, בהן יצירת קשרים עם אישים ומוסדות שקידמו את מיזם תערוכות המגילות הגנוזות. אחת הבולטות בתרומות קרן ליאון לוי לרשות העתיקות היא הקמת הספרייה המקוונת של מגילות מדבר יהודה. הספרייה המקוונת מיועדת לתיעוד קטעי המגילות ולהצגתן במרשתת בפני כול.
תרומתו של ליאון לוי סייעה בהפקת כרכי האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ-ישראל, בעברית ובאנגלית, על ידי החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה ובהוצאה לאור של כרכי "ארץ־ישראל – מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה". פעולות השימור והשחזור של רצפות הפסיפס הרומיות שנתגלו בעיר לוד והקמת מרכז מבקרים באתר נעשות בתרומה ייעודית מקרן ליאון לוי. בסיוע הקרן לתחום אוצרות המדינה (הגוף הממונה על התיעוד והבקרה של ממצאי עתיקות בישראל) מתאפשרת תצוגת ממצאים נבחרים מתוך האוספים. בקריה הלאומית לארכאולוגיה של ארץ ישראל, ההולכת ונבנית, יוקם המרכז לאוצרות המדינה ע"ש שלבי וייט וליאון לוי.
עשרות מֵיזמי חפירות בישראל נתמכים באמצעות תוכנית שלבי וייט–ליאון לוי לפרסומים מדעיים בתחום הארכאולוגיה, ובהם החפירות ברובע היהודי בירושלים, תל קשיש, קומראן, תל לכיש, תל יקנעם, תל אשדוד, תל דותן, גמלא, תל מור, תל יבנה, שער הגולן, חפירות מזר בהר הבית, תל ערוער, הקארדו בירושלים, תל אל-מזר, כונתילת עג'רוד, אזור, תל חצור, תל גזר, פקיעין, תל מגידו, באר רסיסים, תל גמה, תל בית ירח, סקר הר הנגב המרכזי, תל כודאדי, רמת רחל, העיר העתיקה באשקלון, תל באר שבע, תל שקמונה והכפר הנאוליתי בעתלית-ים.
הפקולטה לאמנויות ע"ש יולנדה ודוד כץ
הפקולטה לאמנות על שם יולנדה ודוד כץ היא הפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת תל אביב. היא כוללת את החוג לתולדות האמנות, החוג לאמנות התיאטרון, בית הספר לקולנוע ולטלוויזיה על שם סטיב טיש, בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה, בית הספר לאדריכלות ע"ש דויד עזריאלי, התכנית הרב-תחומית באמנויות, התוכנית הבינתחומית באמנויות לתואר שני, תוכנית המצטיינים בעיצוב במה, קולנוע וטלוויזיה, תוכנית מיוחדת להבעה ויצירה באמנויות ולימודי תעודה באוצרות ומוזיאולוגיה.
היסטוריה
ב־11 במרץ 1964 החליטה וועדת ההיגוי של סנאט אוניברסיטת תל אביב על הקמתה של הפקולטה לאמנויות וב-1 ביולי באותה שנה הונחה אבן הפינה של בניין מקסיקו, משכנה של הפקולטה לאמנויות מאז. באירוע הנחת אבן הפינה נכחו קדיש לוז יו"ר הכנסת, אבא אבן מ"מ ראש הממשלה, מרדכי נמיר ראש עיריית תל אביב, כ-30 מראשי הקהילה היהודית במקסיקו סיטי ובראשם הנדבן סם וישניאק. הבניין נקרא על שם אשתו פאני וישניאק.
בניין מקסיקו נחנך ב-4 במאי 1967. עלות הקמת הבניין הייתה 2.5 מיליון ל"י. בעת חנוכתו הוא כלל שתי קומות וקומת מרתף, 18 כיתות לימוד וחדרי סטודיו, שני אולמות לתצוגות ולתערוכות, ספרייה ואודיטוריום לכ-300 איש. אולם הקמת הפקולטה בפועל נמשכה מספר שנים. במרץ 1971 הציעה אוניברסיטת תל אביב למשה לזר, שהיה ראש המכון לאמנויות ב, לעמוד בראש הפקולטה החדשה. האוניברסיטה העברית התלוננה שלזר הסכים לעבור מכיוון שאוניברסיטת תל אביב הציעה לו תנאי שכר טובים יותר. למרות שהמינוי היה לשנת הלימודים הבאה, בטלו סמכויותיו של לזר כראש המכון ובתגובה הוא התפטר מתפקידו מיד. אוניברסיטת תל אביב ומשה לזר הכחישו שקיבל תנאי שכר טובים יותר בכדי להסכים לעבור.
הפקולטה החלה לפעול בשנת 1972, בשם "הפקולטה לאמנויות ותקשורת", כאשר החלה לרשום תלמידים לשנת הלימודים שהתחילה באוקטובר. הפקולטה כללה בתחילה את החוגים לתיאטרון, החוג לתולדות האמנות, והחוג למוזיקולוגיה יחד עם החוג לקולנוע וטלוויזיה שהוקם באותה עת. מטרת האיחוד לפקולטה אחת הייתה שיתוף בין המחקר התאורטי, ההוראה והיישום המעשי יובילו להפריה הדדית של הדיסציפלינות האמנותיות והעשרת הפעילות. רבים מהחוגים, כגון בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה החוג לתולדות התיאטרון ובבית הספר למוזיקה, מציעים מגמות מעשיות לצד מגמות תאורטיות.
בשנת 1977 החלה לפעול הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, ביוזמות האוצר מרדכי עומר. היא שכנה תחילה באולם הכניסה של בניין מקסיקו, ובדצמבר 1988 נחנך מבנה נפרד עבור הגלריה.
בשנת 1991 הוקמה קרן מיוחדת למימון פעולותיה של הפקולטה על ידי דוד כץ מוונצואלה ביחד עם ילדיו לזכר אשתו המנוחה יולנדה. כך קיבלה הפקולטה את שמה "הפקולטה לאמנויות ע"ש יולנדה ודוד כץ".
בתחלת שנות ה-2000 פקד משבר כספי את אוניברסיטת תל אביב, בעקבותיו שקלה האוניברסיטה לסגור את האקדמיה למוזיקה ואת החוג למוזיקולוגיה, בנוסף בוטלו מספר תוכניות לימוד בפקולטה לאמנויות. הנדבן יוסף בוכמן הסכים לתרום להבטחת המשך הפעילות של האקדמיה. הוא העניק תרומה חד פעמית של מיליוני דולרים וסיוע כספי שנתי של חצי מיליון דולר, והוקם "בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה" שכולל גם את החוג למוזיקולוגיה.
בית הספר לאדריכלות ע"ש עזריאלי
בית הספר לאדריכלות ע"ש דוד עזריאלי הוקם בשנת 1994 במטרה להרחיב את לימודי האדריכלות בישראל. עד להקמת בית הספר נלמדה בישראל אדריכלות בטכניון ובבצלאל בלבד. בית הספר הציע לשלב בין לימודי אדריכלות, לימודי רוח וחברה, ולימודי הנדסה וטכנולוגיה. בוגרי בית הספר לאדריכלות מסיימים עם תואר המקנה להם אופציה להירשם כאדריכלים על ידי רשם המהנדסים והאדריכלים.
בשנת 2010, פתח בית הספר תוכנית לתואר שני (עם תזה ובלי תזה) ותוכנית לדוקטורט. בתוכניות אלו יכולים סטודנטים להתמחות בתחומי ההיסטוריה והתיאוריה של האדריכלות, אורבניזם, אדריכלות דיגיטלית, לימודי הנדסה טכנולוגיה ושימור. בבית הספר מלמדים חוקרים ואדריכלים מובילים, בהם אמיר מן, תאה קיסלוב, ליאורה קיסלוב קיי, דני לזר, מוטי בודק, דני קייזר, אילה רונאל, אמנון בר אור, שם טוב צוריה, טולה עמיר, אלי אליקים, ערן נוימן, אפרת בלומנפלד-ליברטל, טליה מרגלית ורועי קוזלובסקי. בבית הספר לימדו גם מרצים אורחים, וביניהם גרג לין, מרטין ברזני, מארי מקלאוד, אנטואן פיקון, ברנרד קאש, דני קרוון, מייקל ויינסטוק, טרי נייט, לארי סאס ואחרים.
בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה
בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה נוסד בשנת 2005 כתוצאה מאיחוד של האקדמיה הישראלית למוזיקה ע"ש סמואל רובין, החוג למוזיקולוגיה של אוניברסיטת ת"א ותוכנית ההכשרה התזמורתית של התזמורת הפילהרמונית הישראלית. בית הספר משתף פעולה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בקמפוס אוניברסיטת ת"א כחלק מן הפקולטה לאמנויות. בית הספר קרוי על שמו של איש העסקים יוסף בוכמן מפרנקפורט, שתרומתו אפשרה את הקמת בית הספר, והמנצח זובין מהטה, המשמש כנשיא הכבוד של בית הספר. בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה מכשיר את דור העתיד של מוזיקאי ישראל בכל תחומי הנגינה, השירה, הניצוח, הקומפוזיציה והמחקר העיוני, תוך שימת דגש מיוחד על הכשרת דור חדש של נגנים בכלי תזמורת – עתודה לתזמורת הפילהרמונית ולתזמורות האחרות בישראל. בית הספר למוזיקה מעניק B.A ו-M.A בכל תחומי הלימוד, תואר שלישי במוזיקולוגיה משולב עם קומפוזיציה ו"תעודת אמן". המגמות המעשיות הן המגמה האינסטרומנטלית - כלי תזמורת וכלי-מקלדת, המגמה הווקאלית - ביצוע קולי ואנסמבל אופרה, והמגמה לקומפוזיציה וניצוח. המגמה העיונית בבית הספר למוזיקה מיועדת ללימודי מוזיקולוגיה. הלימודים מקנים הזדמנויות מרובות לצבירת ניסיון בימתי ולפיתוח מקצועי. כל גופי הביצוע בבית הספר, כגון התזמורת הסימפונית של בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה, המקהלה האורטורית, אנסמבל האופרה ועוד רבים, משתתפים בסדרות הקונצרטים הפומביות של בית הספר.
לאורך שנות קיומו של בית הספר למוזיקה (ולפני-כן בראש האקדמיה למוזיקה) עמדו בראשו גדולי המוזיקאים בישראל, ובהם הקומפוזיטור והוויולן עדן פרטוש, הפסנתרן והמנצח אריה ורדי, המלחינים יחזקאל בראון, יצחק סדאי, יוסף דורפמן, הכנר יאיר קלס, הקומפוזיטור והמנצח עמי מעיני, הקומפוזיטור והמנצח נועם שריף, המנצח ונגן הבסון זאב דורמן והפסנתרן תומר לב.
הארכיב למוזיקה ישראלית
הארכיב למוזיקה ישראלית הוקם ב-1977. שלוש מחלקותיו – אוספים ציבוריים ופרטיים, ספרייה ואינדקס ביבליוגרפי - משמשות מרכז לעיון וחקר עולם המוזיקה הישראלית, כמו גם יד זיכרון למוזיקאי העבר שיצירתם תרמה רבות לכינונם וקידומם של חיי התרבות במדינת ישראל.
בית הספר לקולנוע ולטלוויזיה ע"ש סטיב טיש
בית הספר לקולנוע וטלוויזיה נוסד ב-1972, ועל בוגריו נמנים היוצרים, חוקרים ומבקרים בולטים בתחומי הקולנוע והטלוויזיה בארץ. בית הספר מכשיר יוצרים וחוקרים בעלי יכולת להוביל ולחדש על ידי שילוב בין השכלה אקדמית רחבה לבין לימודים מקצועיים, והכרת התיאוריה וההיסטוריה של הקולנוע והטלוויזיה. השילוב בין לימודים אקדמיים (תארים ראשון ושני) בתחומים העיוניים של הטלוויזיה והקולנוע לבין מסגרת עשירה של לימודים מעשיים בבימוי, הפקה, תסריטאות, צילום, עריכה ומדיה חדשה, מקנה לתלמידים את היסודות והכלים הנחוצים לחתירה למצוינות במחקר, בהוראה וביצירה. החוג נהנה ממוניטין רב בארץ ובעולם ויש לו תפקיד מרכזי ביצירת התשתית לתעשיית הקולנוע והטלוויזיה בישראל. סרטי הסטודנטים, המוצגים בקביעות בפסטיבלים בינלאומיים, מציבים את בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש בשורה אחת עם בתי הספר המובילים בעולם. לבית הספר לקולנוע ולטלוויזיה ע"ש סטיב טיש ארכיון הסרטים על שם אנדה זימר אשר משמש מאגר לשימור ולמחקר ונותן מענה לצורכי ההוראה של החוג.
החוג לאמנות התיאטרון
החוג לאמנות התיאטרון נוסד בשנת 1958 על ידי פיטר פריי. החוג בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב הוא הוותיק והגדול ביותר מבין חוגי התיאטרון בארץ. הלימודים בחוג לאמנות התיאטרון מעניקים תואר ראשון, שני ושלישי. הלימודים בחוג משלבים לימודים עיוניים ומקצועיים. הלימודים לתואר ראשון כוללים מסלולים מקצועיים בתחומי המשחק, הבימוי והתיאטרון הקהילתי. הלימודים העיוניים כוללים נושאים כמו דרמה ותיאטרון ישראלי ועולמי, תיאוריה וביקורת, תיאטרון ומגדר, תיאטרון פוליטי ודרמטורגיה. לימודי התואר השני מציעים מסלול עיוני (M.A) המכשיר חוקרים, מורים לאמנות התיאטרון וסוכני תרבות ברמה גבוהה, ומסלול יישומי (M.F.A) אשר מכיל ארבע תוכניות התמחות מקצועיות בבימוי, בבימוי בתיאטרון הקהילתי, בעיצוב ובשחקן-יוצר-חוקר.
החוג לתולדות האמנות
החוג לתולדות האמנות נוסד בשנת 1968 כחלק מהפקולטה למדעי הרוח והועבר לפקולטה לאמנויות עם הקמתה בשנת 1972. תחילה מנה החוג מספר קטן של כ-16 תלמידים והשיעורים כולם הועברו על ידיאברהם רונן מייסד החוג. עם דור המייסדים נמנית, מלבד רונן שעמד במשך שנים רבות בראש מגמת לימודי אמנות הרנסאנס, גם נורית כנען-קידר, שהצטרפה שנה מאוחר יותר ושימשה ראש המגמה לתולדות אמנות ימי הביניים. במשך השנים הצטרפו אליהם אשר עובדיה (אמנות יוון ורומי), חוה בר (אמנות האסלאם), גילה בלס ומרדכי עומר (אמנות מודרנית). כולם נמנים עם החוקרים הבולטים בתחומם ותרמו רבות להבנת פרקים שונים באמנות אירופה והאסלאם, כמו גם באמנות ארץ ישראל על תקופותיה השונות. אולם מלבד השם הבינלאומי שקנו להם מייסדי החוג, הם תרמו לעיצוב ופיתוח תחום תולדות האמנות בארץ והכשירו דורות של סטודנטים שהמשיכו את דרכם בעולם האקדמיה, החינוך והעשייה האמנותית בארץ ובעולם.
תוכנית הלימודים מציעה הכרות וידע נרחב בתולדות האמנות המערבית למן העת העתיקה ועד האמנות העכשווית, אמנות אסיה, אמנות גלובאלית, היסטוריה ותיאוריה של הצילום, ואמנות ישראלית, לצד הכשרה מחקרית מעמיקה. תוכנית הלימודים הייחודית מעניקה לתלמידיה מבט רחב, עדכני ומעמיק באמנות המערבית על כל תקופותיה, והיא היחידה הכוללת מסלולים ייחודיים, כמו התמחות באמנות ישראלית והיסטוריה ותיאוריה של הצילום למן התואר הראשון ועד התואר השלישי ותוכנית מצטיינים יוקרתית לתלמידי התואר הראשון ומסלול ישיר לתואר השני. כמו כן, נחשפים התלמידים לתהליכי היצירה עצמם, תוך דיאלוג עם אמנים מובילים, אוצרי אמנות מהארץ והעולם, ביקורים מודרכים במוזיאונים ובאתרי אמנות, ומפגשים עם דמויות מובילות בשדה האמנות המקומי והעולמי כאחד.
דנמרק באירוויזיון לרוקדים צעירים
דנמרק נטלה חלק באירוויזיון לרוקדים צעירים 4 פעמים, החל מהצתרפותה ב-1987 ועד לפרישתה ב-1993. דנמרק ניצחה בתחרות פעם אחת ב-1987.
הפנתר השחור (שורי)
שורי (באנגלית: Shuri) היא דמות בדיונית של גיבורת-על שהופיעה בחוברות הקומיקס הפנתר השחור ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Black Panther Vol.4 #2 ממאי 2005, ונוצרה בידי הכותב רג'ינלד הולדין והמאייר ג'ון רומיטה הבן.
שורי הייתה בתו הצעירה של מלך ואקאנדה טצ'אקה, אשר חמדה מילדותה את זהות הפנתר השחור. היא ניסתה לקרוא תיגר על דודה והפנתר השחור דאז ס'יאן, אך גילתה שאחיה הגדולה - טצ'אלה - הביס אותו וזכה. במהלך מתקפה על ואקאנדה שהונהגה בידי קלו, שורי הרגה את האיש הרדיואקטיבי, ולאחר מכן זכתה לאימוני קרב פנים אל פנים מטצ'אלה. כאשר טצ'אלה ואשתו היו באמריקה עם ארבעת המופלאים, אריק קילמונגר הופיע בוואקאנדה עם ספינות קרב. שורי ויועציה החליטו לתקוף, אך היא נלכדה. היא הזמינה אותו לקרב, אך הוא שלח במקומו מספר מחייליו, אותם שורי הביסה ולאחר מכן ברחה. היא הובילה את צבאות ואקאנדה נגד גזע הסקרול במהלך פלישתם לצד דודה ס'יאן, וזאת בעוד טצ'אלה וסטורם נלחמו במנהיגי כוח הסקרול.
בעקבות ההתקפה על ואקאנדה באירועי "אוונג'רס נגד אקס-מן", שורי דחתה את חוזה השלום של נאמור והכריזה על מלחמה. בתגובה, נאמור הוביל את המסדר השחור של תאנוס לוואקאנדה, כשלאחר מכן שורי גירשה את אחיה והגבילה אותו לנקרופוליס. לבסוף, הקאבאל של נאמור השתלטו והחריבו את ואקאנדה, ושורי נהרגה כשניסתה להגן על האזרחים. לאחר חורבן המולטי-יקום ויצירתו מחדש, נשמתה של שורי הייתה כלואה בין החיים למוות, כשלבסוף היא הוחייתה בידי טצ'אלה.
את דמותה של שורי בסרט היקום הקולנועי של מארוול "הפנתר השחור", "הנוקמים: מלחמת האינסוף", "הנוקמים: סוף המשחק" ו"הפנתר השחור: ואקאנדה לנצח" מגלמת השחקנית לטישה רייט.
דידי בן יואש
דידי בן יואש (נולד ב-26 במרץ 1956, ז' בניסן ה'תשט"ז), הוא תת-אלוף במילואים, שירת כמפקד בית הספר לשריון, ראש מחלקת מערכות חימוש (מח"ר) ורכב קרבי משוריין (רק"ם) במשרד הביטחון ובמינהל למחקר, פיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית (מפא"ת) וכקצין שריון ראשי בחירום.
בן יואש מוביל את התוכנית לפיתוח הרכב הקרבי המשוריין העתידי "כרמל" במסגרת מפא"ת.
קורות חייו
נולד בקריית חיים ליהודית וניסו בן יואש. בוגר קן השומר הצעיר קריית חיים. התגייס ב-1974 לנוער חלוצי לוחם (נח"ל) ובהמשך התנדב במסגרת גרעין הנוער חלוצי לוחם לעבור הסבה לשריון. את ההכשרה הבסיסית לשריון עבר על גדות תעלת סואץ בבלוזה על גבי טנקי טירן. שירת כמפקד מחלקת טירן סדירה בחטיבה 320 וכמפקד פלוגת טירן סדירה באוגדה 440. במהלך לימודיו בטכניון נקרא על ידי האלוף ישראל טל להוביל ניסויים מבצעיים בטנק מרכבה ובהמשך שירותו השתתף בקביעות במפגשי צוות הפיתוח בראשות האלוף טל. עם סיום לימודיו בטכניון מונה לראש ענף פיתוח אמצעי לחימה לשריון במפקדת חילות השדה. בשנים 1989–1991 שירת כמפקד גדוד 46, לאחר מכן שימש מפקד קורס מפקדי טנקים גדוד 532, בשנים 1995 - 1997 פיקד על חטיבה 130, שימש ראש תורת חיל השריון ובשנים 1997 עד 1999 פיקד על בית הספר לשריון. את שירותו הסדיר סיים בשנת 2001 לאחר תפקיד ראש מחלקת מערכות חימוש ורכב קרבי משוריין במשרד הביטחון והמינהל למחקר, פיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית.
עם שחרורו משירות סדיר בשנת 2001 מונה לראש תורת חיל השריון בחירום ובהמשך הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה לקצין השריון הראשי בחירום.
בשנים 1982–1986 למד הנדסת חשמל בטכניון. בשנים 1992–1994 סיים תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת UCLA.
ממאפייני ומפתחי מערכת ההגנה האקטיבית לטנקים מעיל רוח. זכה בפרס ביטחון ישראל על חלקו בפיתוח המערכת.
בעלים ומנהל את חברת RNDD לייעוץ וניהול פרויקטים. החברה ניהלה פרויקטי פיתוח רכב קרבי משוריין במספר מדינות ומפתחת רכב קרבי משוריין עתידי במשרד הביטחון והמינהל למחקר, פיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית.
איכתיאורניס
איכתיאורניס (שם מדעי: Ichthyornis) הוא סוג של עוף ימי נכחד מהקבוצה הלא-טקסונומית הנקראת "עופות בעלי שיניים".
מאפיינים
העוף הקדום תואר לראשונה ב-1873 בידי עותניאל צ'ארלס מארש ופירוש שמו הוא: "עוף דגים", על שם מבנה העצמות דמוי-הדג שלו. הוא נחשב לעוף קמאי, אך מפותח מאוד ודומה לעופות הבתראים. כיום הוא משויך לקבוצה אורניתורה.
האיכתיאורניס דמה במראו לשחף מודרני, אך גודלו הממוצע היה כ-24 ס"מ (בדומה ליונה) ומוטת כנפיו הייתה כ-43 ס"מ, אם כי קיימים מינים מעט גדולים יותר וקטנים יותר.
מאובנים של האיכיתיאורניס נצפים החל מכ-95 עד לפני כ-83.5 מיליון שנה לפני זמננו, בגיל הקמפן של הקרטיקון.
המאובנים של האיכתיאורניס התגלו באמריקה הצפונית, בין השאר באלברטה, אלבמה, ססקצ'ואן, קנזס, ניו מקסיקו ובטקסס, שאז היו מכוסים תחת הים הפנימי המערבי והאיים סביבו. באזורים אלה האיכתיאורניס שגשג וחיפש דגים וביצי פטרוזאורים בדומה לשחף מודרני.
ניתן לראות בוודאות כי היה לעוף ימי זה באמצע המקור שלו שיניים בחלק העליון והתחתון שלו, אך בחלק הפנימי והקצה של המקור לא היו שיניים.
בתרבות
עוף קדום זה הופיע בסדרה כוכב הדינוזאורים ובסרט Sea Rex 3D.
אלחנן מאיר
קורות חייו
נולד בשנת 1936 בירושלים. לאחר סיום לימודיו בתיכון למד בישיבת קול תורה, שבה לימד הרב שלמה זלמן אוירבך, במשך כחודשיים. הוא גויס לנח"ל והשתחרר בשנת 1956, לפני מבצע קדש. לאחר שחרורו מצה"ל הלך ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. מכיוון שבאותה עת לא היה קיים באוניברסיטה העברית חוג לפסיכולוגיה, מאיר חשב ללמוד חינוך וסוציולוגיה. הכלכלן משה זנבר שכנע אותו ללמוד סטטיסטיקה במקום חינוך. בשנה השנייה ללימודיו באוניברסיטה נפתח חוג לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית. מאיר נרשם לחוג זה ולמד בשלושת החוגים במקביל. במהלך לימודיו לתואר ראשון בפסיכולוגיה, סטטיסטיקה וסוציולוגיה, עבד בהכוונת נערים לעבודה בלשכת העבודה לנוער ולאחר מכן החל לעבוד במכון הדסה לייעוץ, במשרה חלקית. במכון הדסה עבד במשך 35 שנים.
לאחר סיום לימודיו לתואר שני, לימד מאיר באוניברסיטת תל אביב במשך 39 שנים והגיע לדרגת פרופסור מן המניין. בין היתר היה אחראי על התוכניות המיוחדות באוניברסיטה ועוד תפקידים שונים. במקביל לעבודתו באוניברסיטה פרסם עשרות מאמרים בכתבי עת נחשבים בפסיכולוגיה תעסוקתית. מאיר כיהן כיושב ראש הסתדרות הפסיכולוגים בישראל במשך עשר שנים ולאחר מכן, במינוי של שר הבריאות, כיהן כיושב ראש מועצת הפסיכולוגים במשך שש שנים. בשנת 1996 עזב את עבודתו במכון הדסה. במהלך עבודתו באוניברסיטה הדריך 103 עבודות גמר; קרוב ל-40% מעבודות אלו פורסמו כמאמרים בכתבי עת בינלאומיים.
נישא בשנת 1963 לרחל מאיר (לבית דה פריס, ביתו של ‏הרב פרופ׳ בנימין דה פריס) ונולדו להם חמישה ילדים. כלתו, דפנה מאיר, נרצחה בינואר 2016 בחדירת מחבל לביתה בעתניאל.
בעקבות שיחה מקרית, כשנתיים לפני יציאתו לגמלאות, החליט מאיר ללמוד בישיבת עתניאל. בשנה הראשונה הוא לימד כמרצה מן החוץ באוניברסיטת בן-גוריון ובערבים למד עם חברותא בישיבה. בשנותיו האחרונות למד בישיבה כתלמיד מן המניין והעביר אחת לשבוע שיעור על פרשת השבוע.
מאיר נפטר ב-17 בפברואר 2014, י"ז באדר א' ה'תשע"ד.
ספריו ועבודתו
במהלך עבודתו באוניברסיטה פרסם מאיר עשרות מאמרים ואת הספר "יסודות הסטטיסטיקה למדעי התנהגות" (הוצאת "דיונון", מהדורה 16, 2000).
במהלך לימודיו בעתניאל פרסם חמישה ספרים בסדרת "שבת וינפש, פרשיות השבוע בניתוח פסיכולוגי" (הוצאת גילוי), "דמויות משנה בספר בראשית: ניתוח פסיכולוגי" (הוצאת גילוי, 2011) שיצא לאור גם בשפה האנגלית, ו"לימוד הלכה לפי מרכיבים" (הוצאת גילוי, 2013).
בשנת 2007 פרסם כתב העת המדעי "Journal of Vocational Behavior" מאמר שבדק את כמות הפרסומים בתחום חקר הקריירה המקצועית במשך 34 השנים שקדמו לפרסום המאמר; אוניברסיטת תל אביב דורגה במקום הראשון בדירוג האוניברסיטאות, ומאיר דורג במקום הראשון בדירוג החוקרים המפרסמים.
זולטאן וראסטו
ביוגרפיה
וראסטו נולד בבודפשט. הוא התאמן תחת הדרכתו של המאמן תמאש סצ'י.
באולימפיאדת מינכן (1972) סיים וראסטו במקום שביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:10.09 דקות. בשלב המוקדמות הוא שחה תוצאה של 2:09.89 דקות. המנצח היה רולנד מאתס ממזרח גרמניה שקבע שיא עולם חדש של 2:02.82 דקות. בנוסף, הוא סיים במקום 17 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:01.13 דקות ובמקום 24 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17:18.66 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בבלגרד, לשעבר יוגוסלביה בשנת 1973, זכה וראסטו במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:05.89 דקות, אחרי מאתס שקבע שיא עולם חדש של 2:01.87 דקות ולפני ג'ון נייבר מארצות הברית (2:06.91 דקות). בנוסף, הוא סיים במקום שמיני במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:01.64 דקות כששחה את סגנון הפרפר.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1974, זכה וראסטו בשתי מדליות, מדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:04.76 דקות ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.78 שניות. בנוסף, הוא סיים במקום שביעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:00.47 דקות.
אלוף עולם
באליפות העולם בשחייה שנערכה בקאלי, קולומביה בשנת 1975 זכה וראסטו במדליות זהב, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:05.05 דקות, לפני מארק טונלי מאוסטרליה 2:05.78 דקות) ופול הוב מארצות הברית (2:06.49 דקות). בנוסף, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.28 שניות.
אלוף אירופה
באליפות אירופה בשחייה שנערכה ביינקפינג, שוודיה בשנת 1977 זכה וראסטו בשתי מדליות, מדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:03.88 דקות ובמדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.48 שניות. שבוע לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה בסופיה, בולגריה הוא זכה ב-3 מדליות, מדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:05.60 דקות, במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:34.19 דקות ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.79 שניות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במערב ברלין, מערב גרמניה בשנת 1978 זכה וראסטו במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:03.90 דקות, אחרי ג'סי ואסאלו מארצות הברית (2:02.16 דקות) וגארי הרינג מניו זילנד (2:03.71 דקות).
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכה וראסטו בשתי מדליות, מדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:02.40 דקות, אחרי חברכון לנבחרת שאנדור ולאדר (2:01.93 דקות) ולפני מארק קרי מאוסטרליה (2:03.14 דקות) ובמדליית ארד במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:24.24 דקות, אחרי אלכסנדר סידורנקו שקבע שיא אולימפי חדש של 4:22.89 דקות וסרגיי פסנקו (4:23.43 דקות) שניהם מברית המועצות. רביעי סיים חברו הרגיטאי (4:24.48 דקות).
משפחה
ילדיו של זולטאן אוולין ודוד הם שחיינים אלופים בעלי מדליות באליפות אירופה בשחייה.
לוקמאן סלים
לוקמאן מוחסן סלים (בערבית: لقمان محسن سليم; 17 ביולי 1962 – 4 בפברואר 2021) היה מוציא לאור לבנוני, פעיל פוליטי ופרשן שקידם תרבות זיכרון להתמודדות עם הסכסוכים הנוכחיים וההיסטוריים של לבנון והאזור כולו. היה ידוע במיוחד כמבקר חריף ובולט של חזבאללה, אך גם ביקורתי כלפי כל מפלגות העדה האחרות. הוא נורה ונמצא מת במכוניתו בדרום לבנון שבשליטת חזבאללה. אחותו טענה כי חזבאללה ביצע את ההתנקשות, אך חזבאללה הכחיש טענה זו.
ראשית חיים וקריירה
לוקמאן סלים נולד בחארת חריכ, שהיה אז כפר סמוך לביירות, וכיום הוא חלק מדרום ביירות. הוא היה נצר למשפחה לבנונית-שיעית משפיעה עם קשרים חזקים לאליטות הנוצריות. אמו, סלמה מרצ'ק, היא נוצרייה ממצרים. אביו מוחסן סלים היה חבר בפרלמנט הלבנוני בשנים 1960–1964, ובשנת 1977 הקים את מפלגת "איחוד הכוחות הלבנוניים" (Union des Forces Libanaises), שדרשה שהכוחות הפלסטיניים המיליטנטיים בלבנון יפורקו מנשקם. מאוחר יותר במהלך מלחמת האזרחים בלבנון העביר את משרד עורכי הדין שלו לפריז.
לוקמאן סלים עבר לצרפת בשנת 1982 כדי ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת פריז-סורבון. הוא חזר לביירות ב-1988. שנתיים לאחר מכן הקים את הוצאת דאר אל-ג'דיד, המפרסמת ספרות ערבית ומאמרים בעלי תוכן שנוי במחלוקת. פרסומיו נעים בין ספרים שנאסרו על ידי הביטחון הכללי הלבנוני לבין התרגומים הערביים הראשונים לכתביו של מוחמד ח'אתמי, הנשיא הרפורמיסטי האיראני לשעבר, שיצר מחלוקת בקרב הקהילה השיעית בלבנון. כמה ממאמריו, מסותיו ותרגומיו של סלים התפרסמו בעיתונים ובספרים באנגלית, צרפתית וערבית. עד מותו חי ועבד בפרברים הדרומיים של ביירות, ביירות רבתי, דרום לבנון ועמק בקאע.
אמנות כפעילות פוליטית
אחת התערוכות המתמשכות של אומאם מאז 2008 היא "חסר", קולאז' של תצלומים המתארים נעדרים ממלחמת האזרחים בלבנון. התערוכה מוצגת בשיתוף ועדת קרובי המשפחה החטופים והנעדרים בלבנון, תמיכתם של לבנונים במעצר ובגלות, וועדת משפחות העצורים הלבנוניים בסוריה יחד עם מאות אנשים הקשורים לנעדרים.
חינוך אזרחי כמניע לשינוי פוליטי
בשנת 2008 השתתפה התנועה כשותפה בפרויקט "אזרח לבנון" של המכון הלאומי לדמוקרטי (NDI). בשיתוף אימונים למנהיגות והשתתפות אזרחית שערכה NDI, התנועה עמדה בראש מספר פרויקטים של הסברה ציבורית באזורים השיעיים בלבנון. בבעלבכ, צוות השדה של התנועה ארגן פרויקט הדברה במטרה לתמרץ את כלכלתם של החקלאים המקומיים; בשמוסטר, צוות מתואם עם התושבים במטרה לדבוק בפומבי בשירותי איסוף אשפה למניעת התפשטות מחלות. בהרמל, פרויקט כולל לאזור ניקוי נחל אסי. פרויקט זה כלל פעילויות למודעות סביבתית, ימי ניקוי ודיונים רשמיים עם נבחרי ציבור.
התנועה ממשיכה ליישם את תוכנית החינוך האנגלית היחידה בלבנון לנשים בוגרות, "ללמד נשים אנגלית" ומגייסת מורים באזורים כפריים במטרה להביא שיעורים לאזורים מדוכאים כלכלית בדרום ובבקאע. הפדגוגיה של התוכנית משלבת דקדוק פורמלי עם צמתים מהותיים, כגון זכויות אדם, אזרחות, מקום עבודה ואוצר מילים סביב הבית. הדגש החוצה אזורית של התוכנית מאפשר גם למורים כפריים שמעולם לא עזבו את כפריהם לנסוע ברחבי הארץ לתוכניות להכשרת מורים.
סלים הצהיר בשנת 2019 שמנהיג חזבאללה אחראי לאירועים לכאורה בהם אנשים הגיעו לביתו ולמשרדיו כדי לקרוא השמצות ואיומים. הוא דיווח גם על איומי מוות נגדו לאחר ויכוח במהלך המחאה הלבנונית 2019–2020. סלים הצהיר כי הוא סבור כי לחזבאללה היה תפקיד בפיצוץ בנמל ביירות ב-2020.
מוות
בליל 3 בפברואר 2021, במהלך הסגר שהוטל במדינה על רקע מגפת הקורונה בלבנון, לוקמאן חזר לבדו במכוניתו השכורה לביירות, לאחר שביקר אצל חבר בכפר ניחא, שבמחוז צור, ולא ניתן היה לעקוב אחריו בשעות שנקפו. מאוחר יותר התגלתה מכוניתו באזור נידח בין הכפרים אל-עדוסיה ותפאחתא שבדרום מחוז המשנה אל זהראני, במחוז צידון, כאשר לוקמאן נמצא מת בתוכה, לאחר שנורה ארבע פעמים בראשו ופעם אחת בגבו. הוא אושפז בבית חולים מקומי, שם הוכרז כמת. אחותו אמרה כי "נראה שיש ברצח רקע אידאולוגי ופוליטי".
סלים הצהיר, בימים שלפני הרצח, כי תומכי חזבאללה איימו עליו בביתו והאשימו אותו בבגידה. לאחר אישור המוות, ג'וואד נסראללה, בנו של מנהיג חזבאללה, צייץ בטוויטר: "אובדן של אנשים מסוימים הוא למעשה רווח לא מתוכנן # לא מצטער". מאוחר יותר הוא מחק את ההודעה והכחיש שהתייחס לסלים. חזבאללה גינה את ההרג, הכחיש כל מעורבות וקרא לחקירה מיידית. מערכת DW קבעה כי סלים היה "[איש] אחד ברשימה ארוכה של מקרי רצח" הפוקדים את מבקרי חזבאללה, וכי "איש בלבנון אינו מצפה לפתרון כלשהו ברצח סלים".
שכנא רותם
שלום שכנא רותם-רוטנברג (תרע"ג, 1912 - ט' בכסלו תש"ס, 18 בנובמבר 1999) היה ממייסדי פועלי אגודת ישראל בארץ ישראל, סמנכ"ל משרד הפנים בישראל ויושב-ראש החברה קדישא "קהילת ירושלים" בירושלים. במשך עשרות שנים היה מראשי פעילי הציבור למען מוסדות הדת ועולם התורה בישראל. יקיר ירושלים.
ביוגרפיה
שכנא רותם נולד לחיים-יעקב ופני רוטנברג בפרנקפורט שבגרמניה. למד בישיבת הרב ברויאר. בשנת תרצ"ד (1934) עלה לארץ ישראל והתיישב בבני ברק. בין השנים תרצ"ז - תש"ט (1937–1949) שימש גזבר ומנהל חשבונות של המועצה המקומית של בני ברק. בשנת תרצ"ז (1937), כשבני ברק הוכרזה כמועצה מקומית, עיצב רותם את סמלה של העיר - שחר עולה בין שני לוחות הברית. במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט ארגן "ההגנה" מחלקה מיוחדת של חברים דתיים להגן על בני ברק, ועימם נמנה גם רותם (אז: רוטנברג).
רותם היה מקורב לחזון איש, ועל פי עצתו נשאר בשירות הציבורי. לאחר קום המדינה שירת בתפקידים ציבוריים שונים. בין השאר היה יושב ראש החברה קדישא בירושלים. שימש בתפקידים שונים במשרד הפנים, ולבסוף כיהן כסמנכ"ל המשרד.
במסגרת תפקידיו השונים היה פעיל מרכזי בהקמתם ופיתוחם של מוסדות תורה ומבני דת בישראל - ישיבות, כוללים, בתי כנסת, מקוואות, וכן מפעלים וארגונים להפצת יהדות. את חלקם יזם ולאחרים סייע וקידם תוך הפעלת קשריו עם הרשויות. היה קשור לגדולי התורה, ובהם הרב שך, הרב שלמה זלמן אוירבך והרבי מצאנז. הרבנים וראשי הישיבות ראו בו נציג אישי והטילו עליו משימות שונות, רובן חשאיות. למרות שהיה איש תנועת פא"י פעילותו הייתה על-מפלגתית וחצתה מגזרים וחוגים בציבור החרדי והדתי.
כהוקרה על פעילותו קיבל בשנת תש"מ (1980) את "פרס השירות לציבור", ובשנת תשנ"א (1991) קיבל את אות "יקיר ירושלים", אליה העתיק את מגוריו.
בשנות ה-70 יזם את הדף להסברה יהודית "דע את יהדותך" שהופיע במשך שנים בעיתון מעריב, בעריכתם של שמואל חסידה ומשה גרילק. הוא היה אחראי למימונו של המיזם ולשם כך גייס תרומות ברחבי העולם.
בהיותו איש צנוע שהתרחק מן הפרסום נותרה רוב פעילותו מאחורי הקלעים ולא דווחה בעיתונות הדתית והחרדית.
משפחתו
באמצע שנות ה-30 נישא ליפה. בניו הם עורך הדין יחזקאל רוטנברג (חתנו של הרב דב כץ), רחל ברנד, פנחס רותם (חתנו של ג'ק לונצר מלונדון) וחבר הכנסת דוד רותם. אחיו היה בנו רותנברג.
מחנה הריכוז קאופרינג
מחנות ריכוז קאופרינג (בגרמנית: KZ-Kommando Kaufering IV) היו 11 מחנות עבודה שהיו מסונפים למחנה הריכוז דכאו, ופעלו ליד העיירה קאופרינג, במחוז העיר לנדסברג בגרמניה, בשלהי מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
עם התגברות המלחמה האווירית של בעלות הברית נגד מפעלי תעשייה צבאיים גרמנים בשנת 1943, האס אס ומשרד החימוש הגרמני החלו להאיץ את הבנייה של מפעלים תת-קרקעיים גדולי-ממדים, וזאת על פי שיטתו של פרופסור פרנץ דישינגר, דיקן המכון הטכנולוגי הגבוה בברלין. על פי שיטה זו ניתן היה לבנות בונקר בעל ממדים גדולים ללא צורך בהתקנת תמוכות ותבניות לגג המבנה ולקירותיו באזורים שבהם הייתה שכבה גאולוגית טבעית מתאימה. הבנייה התבצעה תוך שימוש במספר גדול של עובדים ואסירי מחנות הריכוז. מאות מחנות לוויין, שצורפו למחנות ריכוז נאציים גדולים, הוקמו ברחבי הרייך הגרמני בשנים 1944–1945. האסירים נאלצו לחפור בתוך הרים או מערות כדי ליצור מערכות עצומות של מנהרות, שישמשו כמקום מוגן למפעלים מפצצות בעלות הברית. אלה ששרדו משימות אלה שימשו בדרך כלל ככוח עבודה לבניית כלי נשק חדשים, כמו מטוס הקרב מסרשמיט Me-262 והטיל הבליסטי V-2.
על מנת לשכן את עובדי הכפייה, הקים האס-אס בקרבת אתרי התעשייה בבוואריה שתי מערכות מחנה מסועפות, מילדורף וקאופרינג, כמחנות משנה של מחנה הריכוז דכאו. אסיריהם נועדו לספק את העבודה הדרושה להקמת מתקנים תת-קרקעיים על מנת לייצר מטוסי קרב באזור לנדסברג. האזור נבחר בין השאר בשל ההרכב הגאולוגי החיובי שלו לבניית מתקנים תת-קרקעיים ענקיים, שהיו אמורים להיות מבודדים על ידי 9–15 מטר של קירות בטון עבים.
ב-18 ביוני 1944 הגיע לקאופרינג המשלוח הראשון ממחנה ההשמדה אושוויץ ובו 1,000 אסירים יהודים מליטא. באוקטובר 1944 הגיעו משלוחים גדולים של יהודים מפולין, הונגריה, רומניה וצ'כיה, רובם מאושוויץ.
תנאי החיים במחנות
אסירי המחנות קאופרינג ומילדורף ישנו בבקתות עפר עלובות, שהיו שקועות בחלקן באדמה ומכוסות באדמה כדי להסוות אותן מהאוויר. כל אחד מ-11 מחנות קאופרינג הכיל כמה אלפי אסירים, רובם הגדול היו יהודים. לא ידוע מספרם המדויק של האסירים, אחת הערכות מדברת על מעל ל-28,000 אסירים בכל מחנות קאופרינג שמתוכם שרדו כ- 15,000 איש. מחלות, תת-תזונה, עינויים, התעללויות והתנאים הקשים במקומות העבודה ובמחנות גבו את מחירם מהאסירים, וכתוצאה מכך נוצר שיעור תמותה גבוה.
אורי חנוך, אסיר לשעבר, העיד על התנאים במחנות:
פינוי ושחרור
כשהצבא האמריקאי התקרב למתחם קאופרינג בסוף אפריל 1945, האס-אס החל בפינוי המחנות ושליחת האסירים בצעדות המוות לכיוון דכאו. האסירים שלא יכלו לעמוד בקצב לעיתים קרובות נורו או הוכו למוות על ידי השומרים. ב-27 באפריל שוחררו המחנות, כשרובם נטושים. בקאופרינג הרביעי, האס-אס הצית את צריפי המגורים והרג מאות אסירים שהיו חולים או חלשים מדי מכדי לזוז או להימלט.
מתוך 30,000 האסירים שהובאו לקאופרינג נספו כ-14,500 אסירים ואסירות.
שחרור מחנה קאופרינג ליד העיירה בוכלו (Buchloe) בוצע בידי פלוגה ה', רגימנט 506. החיילים מצאו מאות גופות של אסירים במחנה ומאות אסירים חיים מזי רעב. הקצין האמריקאי ריצ'רד וינטרס תיאר את תחושותיו בעת ששחרר את המחנה:
לאחר המלחמה
מבני מחנות קאופרינג נהרסו כמעט כליל. רק שרידים של מחפורות, שרידי מבנים במחנה מס' 7 וקברים הפזורים ביער מעידים על העבר.
בשנת 1989 החליט אקהרד קנובלוך, ראש עיריית גאוטינג, עיירה הסמוכה למיקומם של מחנות קאופרינג, לחקור את המחנות ולאתר ניצולים. בעזרתו ובעזרת עמותה שקמה מניצולי קאופרינג ודכאו, הוקמו בעיירות הסמוכות למחנות בבוואריה עשרים וארבע אנדרטאות זהות ועוד אחת נוספת ב"יד ושם".
באתר הוקם מוזיאון קטן בתוך בסיס צבאי השוכן באחד המפעלים לשעבר. בכניסה למוזיאון הוצב לוח זיכרון.
שחרור אחד ממחנות קאופרינג היה נושאו של פרק בסדרת הטלוויזיה "אחים לנשק" (פרק 9 - "מדוע אנו נלחמים").
גביע העולם בכדורגל נשים 2011
גביע העולם בכדורגל נשים 2011 (באנגלית: 2011 FIFA Women's World Cup) נערך בגרמניה. גביע העולם החל ב-26 ביוני 2011 והסתיים ב-17 ביולי. מונדיאל זה הוא סיום של משחקי מוקדמות שהחלו באפריל 2009, שבהם שיחקו 126 נבחרות לאומיות מתוך 208 הנבחרות החברות בפיפ"א.
שש מדינות הגישו הצעות לאירוח המונדיאל: אוסטרליה, גרמניה, פרו, צרפת קנדה ושווייץ. במאי 2007, הודיעה שווייץ על פרישתה מהמירוץ, והשאירה את הפוקוס האירופאי על גרמניה וצרפת. באוגוסט של אותה שנה, פרשה גם צרפת - בתמורה לתמיכתה של גרמניה במועמדותה לאירוח יורו 2016. לאחר מכן, גם אוסטרליה (12 באוקטובר 2007) ופרו (17 באוקטובר 2007) הודיעו על משיכת המועמדות שלהן, והותירו בתחרות רק את גרמניה וקנדה. ב-30 באוקטובר 2007, הכריזה פיפ"א שגרמניה תארח את גביע העולם ב-2011, ואילו קנדה תזכה לארח את הטורניר ארבע שנים לאחר מכן, ב-2015.
במשחק הגמר נפגשו ארצות הברית (בפעם השלישית בתולדותיה) ויפן - בהופעת בכורה היסטורית. בסיום משחק מותח, שהסתיים בדו-קרב בעיטות עונשין, הפתיעה יפן וזכתה בתואר. בכך הפכה יפן לנבחרת האסייתית הראשונה בהיסטוריה שזוכה בגביע העולם לכדורגל (גם גברים וגם נשים). משחק הגמר גם קבע שיא ציוצים לשנייה בטוויטר - 7,196.
מוקדמות הגביע
משחקי המוקדמות התקיימו בין אפריל 2009 לנובמבר 2010. כמאחרת, העפילה גרמניה אוטומטית לטורניר הגמר. בשלבי המוקדמות התחרו 125 נבחרות משישה אזורים על 16 (15 + מארחת) מקומות בטורניר לפי הסדר הבא:
אצטדיונים
אחרי שההתאחדות הגרמנית הביעה רצון לארח את הגביע העולמי, 23 ערים הציעו את אצטדיונן לאירוח המשחקים. באוגוסט 2007, הוגשו לפיפ"א שמותיהן של תריסר ערים שנבחרו מתוך ה-23, ובספטמבר 2008 החליטה ההתאחדות הגרמנית לצמצם את מספר הערים המאחרות לתשע; האצטדיונים שבערים אסן, בילפלד ומגדבורג הוסרו מאירוח הטורניר.
משחק הפתיחה של הטורניר נערך באצטדיון האולימפי של ברלין - אותו אצטדיון שאירח את גמר מונדיאל 2006. זה היה המשחק היחיד שנערך באצטדיון במהלך הטורניר. משחק הגמר נערך באצטדיון קומרצבנק ארנה שבפרנקפורט, שאירח בשנת 2005 את גמר גביע הקונפדרציות.
מתוך תשעת האצטדיונים המארחים, שלושה נבנו לקראת הטורניר (אאוגסבורג, דרזדן וזינסהיים) ושניים נוספים שופצו (בוכום ולברקוזן). שישה אצטדיונים היו באותה עת מגרשי הבית של קבוצות הבונדסליגה הראשונה ושלושת הנותרים היו אצטדיוני הבית של קבוצות מהבונדסליגה השנייה. בהשוואה למגרשים שאירחו את מונדיאל 2006, רוב האצטדיונים בגביע העולם הזה היו קטנים יותר והכילו בין 20 ל-30 אלף מקומות.
מבנה טורניר הגמר
מבנה משחקי הגמר של גביע העולם 2011 היה זהה לזה של גביע העולם הקודם. התחרות התחלקה לשני שלבים: שלב הבתים ושלב הנוק אאוט.
בשלב הבתים שובצו הנבחרות לשמונה בתים בני ארבע נבחרות, וכל נבחרת ערכה משחק אחד נגד שלוש יריבותיה לבית. חלוקת הנקודות היא כמו במשחק כדורגל רגיל, כלומר 3 לניצחון, 1 לתיקו ו-0 להפסד. בשלב זה שיחקה כל נבחרת נגד שלוש הנבחרות האחרות בבית, ועל פי הדירוג נקבעו 8 הנבחרות אשר ימשיכו לשלב רבע הגמר ושיבוץ המשחקים בשלבים הבאים. הראשונה והשנייה בכל בית עלו לשמינית גמר, בעוד שהשלישית והרביעית סיימו את חלקן בטורניר.
במקרה של שוויון במספר הנקודות בין כמה נבחרות, דירוגן ייקבע לפי הקריטריונים הבאים, לפי הסדר:
לשלב הנוק אאוט מבנה שונה. בשלב רבע הגמר שיחקה הנבחרת אשר סיימה במקום ראשון בבית א' נגד זאת אשר סיימה במקום שני בבית ב', וההפך (שנייה בבית א' נגד ראשונה בבית ב'), ובאופן דומה עבור הבתים האחרים. הנבחרת המפסידה במשחק הודחה מהמשך הטורניר, והמנצחת העפילה לחצי הגמר. במקרה ומתרחש תיקו ניתנת הארכה בת 30 דקות, ואם גם בסופה התוצאה עדיין תיקו המשחק מוכרע באמצעות דו-קרב פנדלים. ארבע המנצחות בשלב זה העפילו לשלב חצי הגמר באופן דומה. הנבחרות שהפסידו בחצי הגמר התמודדו במשחק נוסף על המקום השלישי, והמנצחות העפילו למשחק הגמר שבסיומו נקבעו האלופה וסגניתה.
הגרלת הבתים
קביעת ראשי הבתים התבססה על הדירוג העולמי של פיפ"א ועל הישגים קודמים, כשאחת מתוכם הייתה נבחרת גרמניה מתוקף היותה המארחת והאלופה המכהנת. היא שובצה לבית א' והצטרפו אליה ארצות הברית, ברזיל ויפן.
בהגרלה היו גם שיקולים גאוגרפיים, דהיינו שלא יותר משתי נבחרות מאותה קונפדרציה יהיו באותו בית, למעט הנבחרות האירופיות, שבמקרה שלהן יהיו עד שתי נבחרות בכל בית. משמעות הדבר היא, לדוגמה, שצפון קוריאה לא יכלה להיות מוגרלת מול נבחרות אסייתיות אחרות.
טקס ההגרלה התקיים ב-29 בנובמבר 2010 בהשתתפות נשיאת הוועדה המארגנת של הטורניר, שטפי ג'ונס ונערך על ידי שחקן העבר הגרמני גינטר נצר והדוגמנית הסלובקית אדריאנה סקלנריקובה.
בית א'
נבחרת גרמניה, מארחת הטורניר ואחת הפייבוריטיות לזכייה בטורניר, סיימה את שלב הבתים במאזן מושלם של תשע נקודות, והייתה לנבחרת השלישית בטורניר שעשתה זאת. אליה הצטרפה צרפת, שהעפילה בפעם הראשונה בתולדותיה לרבע הגמר. אלופת צפון אמריקה - קנדה ואלופת אפריקה - ניגריה, סיימו במקומות הרביעי והשלישי, בהתאמה.
בית ב'
בבית זה נפגשו שתי סגניות יבשתיות - אנגליה (אירופה) ומקסיקו (צפון אמריקה), ואלופה יבשתית אחת: ניו זילנד (אוקיאניה). אנגליה העפילה מהמקום הראשון בבית לאחר ניצחון במחזור האחרון על יפן, אך זו לא נפגעה וסיימה במקום השני. מקסיקו וניו זילנד המשיכו את מסורתן - לא לעבור את שלב הבתים, ולא העפילו לרבע הגמר.
בית ג'
ארצות הברית, קוריאה הצפונית ושוודיה נפגשו בשלב הבתים בפעם השלישית ברציפות, כשאליהן הצטרפה הפעם נבחרת קולומביה, בהופעתה הראשונה אי פעם בגביע העולמי. שוודיה, שהודחה בשלב הבתים במונדיאל הקודם, סיימה ראשונה עם מאזן מושלם של תשע נקודות. ארצות הברית - אחת הפייבוריטיות לזכייה, סיימה אחריה. קוריאה הצפונית וקולומביה סיימו עם נקודה אחת, כששתיהן לא מצליחות להבקיע אפילו שער אחד.
בית ד'
ברזיל, סגנית אלופת העולם, העפילה לרבע הגמר מהמקום הראשון כשבאמתחתה תשע נקודות. בקרב על המקום השני נאבקו אלופת אסיה, אוסטרליה ונורווגיה, שסיימה במקום הרביעי במונדיאל הקודם. למחזור האחרון הגיעו השתיים כשהן עם שלוש נקודות כל אחת, והמנצחת מביניהן עולה לרבע הגמר. המשחק הסתיים בניצחון של אוסטרליה, שהעפילה לרבע הגמר בפעם השנייה ברציפות. נורווגיה הודחה לראשונה בשלב הבתים ואליה הצטרפה סגנית אלופת אפריקה, גינאה המשוונית.
הגמר
משחק הגמר הפגיש את ארצות הברית, שקיוותה להפוך לנבחרת הראשונה שזוכה שלוש פעמים בגביע העולם ואת יפן, שהעפילה בפעם הראשונה בתולדותיה לגמר. זה היה המפגש השלישי של שתי הנבחרות במסגרת הגביע העולמי, כשבשני המפגשים הקודמים ידה של ארצות הברית הייתה על העליונה. ארצות הברית הגיעה לגמר, כשמאזן המפגשים שלה מול יפן עומד על 22 ניצחונות, 3 משחקי תיקו ואפס הפסדים. יפן הייתה לנבחרת האסייתית השנייה (אחרי סין) שמעפילה לגמר גביע העולם.
למרות כל הנתונים המקדימים לטובת ארצות הברית, יפן התמודדה עימה שווה בשווה, והצליחה לגרור את המשחק להארכה. שער דרמטי בדקה ה-117 של קפטנית יפן, הומארה סאווה לקח את המשחק לבעיטות הכרעה. האמריקאיות החמיצו את כל שלוש הבעיטות הראשונות שלהן, ויפן - שהחמיצה רק בעיטה אחת, זכתה בגביע. סאווה היפנית זכתה בתוארי מלכת השערים והשחקנית המצטיינת של הטורניר, כאשר השוערת האמריקאית הופ סולו זוכה בתואר השוערת המצטיינת.
מלכות השערים
בסך הכל, נכבשו במהלך הטורניר 86 שערים על ידי 58 שחקניות שונות, בעוד אחד מהם היה שער עצמי. להלן מוצגות הכדורגלניות שהבקיעו שלושה שערים ומעלה במהלך הטורניר: 5 שערים 4 שערים 3 שערים
ריינהרד גנצל
ריינהרד גנצל (בגרמנית: Reinhard Genzel; נולד ב-24 במרץ 1952) הוא אסטרופיזיקאי גרמני, מנהל-שותף של מכון מקס פלאנק לפיזיקה מחוץ לכדור הארץ בגרכינג ליד מינכן, פרופסור באוניברסיטת מינכן ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בשנת 2020 זכה בפרס נובל לפיזיקה "על הגילוי של עצם קומפקטי על-מאסיבי במרכז הגלקסיה", לצד אנדריאה גז ורוג'ר פנרוז.
ביוגרפיה
גנצל נולד בבאד הומבורג ששכנה אז בגרמניה המערבית, בנם של אווה-מריה גנצל ולודוויג גנצל, פרופסור לפיזיקה של מצב מוצק (1922–2003). הוא למד פיזיקה באוניברסיטת פרייבורג ובאוניברסיטת בון, שם ערך את לימודי הדוקטורט שלו ב-1978 ובאותה שנה את עבודת הדוקטורט שלו בתחום הרדיו-אסטרונומיה במכון מקס פלאנק לרדיו אסטרונומיה. לאחר מכן עבד במרכז הרווארד-סמית'סוניאן לאסטרופיזיקה בקיימברידג' שבמסצ'וסטסעם סיום הדוקטורט, יצא גנצל ללימודי פוסט-דוקטורט בארצות הברית, במרכז הרווארד-סמיתסוניאן לאסטרופיזיקה שבמסצ'וסטס, ועסק באינטרפרומטריה (תצפית) אסטרונומית של גלי קרקע ארוכים מאוד ובחקר של קרינה תת-אדומה בינונית, באזורים בהם נוצרים כוכבים.
בשנים 1980–1982 היה חבר בתוכנית "עמיתי מילר", באוניברסיטת ברקלי, ובמסגרתה עסק בספקטרוסקופיה של קרינה תת-אדומה רחוקה. בשנת 1981 מונה לפרופסור חבר לפיזיקה ומחקר אסטרונומי במעבדה למדעי החלל שבאוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בין השנים 1987–1999, המשיך להרצות במחלקה ללימודי הפיזיקה באוניברסיטת ברקלי על תקן של פרופסור אורח, ובשנת 1999 מונה בה לפרופסור מן המניין.
בשנת 1986 הפך לחבר מדעי באגודת מקס פלאנק ומנהל במכון מקס פלאנק לפיזיקה מחוץ לכדור הארץ בגרכינג ליד מינכן. כמו כן, מאז 1988 הוא פרופסור כבוד באוניברסיטת מינכן שם החל להרצות באותה השנה. בנוסף על כך, בשנת 2020 מונה בוועדת הבחירה ליושב ראש ועדת פרס שאו באסטרונומיה.
גנצל חוקר אסטרונומיית אינפרא אדום ותת-מילימטרים. הוא ועמיתיו פעילים בפיתוח מכשירים מבוססי קרקע וחלל אסטרונומיים והם השתמשו באלה כדי לעקוב אחר תנועות של כוכבים במרכז שביל החלב סביב קשת A*, ובמטרה להוכיח שהם מקיפים אובייקט מסיבי מאוד, הידוע בדיעבד כחור שחור. גנצל פעיל גם במחקרים העוסקים בהיווצרות והתפתחות גלקסיות.
לגנצל שיתופי פעולה מדעיים נרחבים עם פיזיקאים ישראלים בהם חגי נצר ועמיאל שטרנברג מבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב, אבישי דקל וראם סרי מהאוניברסיטה העברית וכן, בעבר גם עם טל אלכסנדר ממכון ויצמן למדע.
באוקטובר 2020 הכריזה האקדמיה המלכותית השוודית למדעים על הזוכים בפרס נובל לפיזיקה. חציו העונק לרוג'ר פנרוז מאוניברסיטת אוקספורד "על התגלית כי חורים שחורים הם תוצר ישיר של תורת היחסות הכללית", וחציו השני העונק לגנצל ולאנדריאה גז מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס "על הגילוי של עצם קומפקטי על-מאסיבי במרכז הגלקסיה". גנצל וגז חלקו את הפרס על גילויים שעצמים בלתי נראים וכבדים ביותר שולטים במסלול הכוכבים שבמרכז גלקסיית שביל החלב.
עבודתו
עיקר עבודתו של ריינהרד גנזל מתמקדת בחקר הקרינה התת-אדומה והגלים התת-מילימטריים. תחומי המחקר העיקריים של גנצל מתמקדים באסטרופיזיקה ניסיונית, ובפרט בתחום האופטיקה האדפטיבית. גנצל עומד בראש קבוצת מחקר בין-לאומית של אסטרונומים, מטעם מכון פלאנק, העוסקת בתצפית וחקר התפתחות הגלקסיות ומתמקדת בשאלת התקיימותם של כוכבים שחורים מסיביים במרכזי הגלקסיות.
גנצל ועמיתיו בקבוצת המחקר פיתחו מכישור תצפית חדשני, בעיקר בתחומי קרינה תת-אדומה וגלים תת-מילימטריים. הקבוצה פיתחה טלסקופים גדולי ממדים אשר חלקם מקובעים אל הקרקע וחלקם האחר משוגרים לחלל באמצעות לוויין. באמצעות מצפי כוכבים אלו, חוקרת הקבוצה את הקרינה התת-אדומה אשר נפלטת מתוך גלקסיות מרוחקות, ובכך חושפת את פעילות הגלקסיות ללא תלות בהשפעות מעכבות המדידה של "הסתרת אבק". כך, עשתה הקבוצה שימוש במכשיר תצפית חדש, GRAVITY, ובאמצעותו הצליחה לצפות בלב ליבו של הקוואזר 3c 273, ובגז אשר סובב את החור השחור. תוצאות התצפית המהפכנית התפרסמו בכתב העת היוקרתי Nature.
ב-16 באוקטובר 2002 דיווח צוותו של גנצל לראשונה על ממצאיה של תצפית בת כעשר שנים אשר נערכה במצפה הכוכבים קק שבהוואי לשם חקירת קשת A* (סגיטריוס A*) שבמרכז שביל החלב. באמצעות דימות קרינה תת-אדומה של המרכז הגלקטי הצליח גנזל ועמיתיו להתגבר על ענני אבק המסתירים את האור הנראה וליצור תמונות של מרכז שביל החלב, וכך לעקוב אחר מסלולי הכוכבים שסובבים את קשת A*. בדיקת מסלול ההקפה של הכוכב העלתה כי המסה של קשת A*, המיקום ממנו יוצא שידור רדיו חזק ומרוכז במיוחד במרכז גלקסיית שביל החלב, היא של כ-3.7 מיליון מסות שמש ברדיוס אשר אינו עולה על 6.25 שעות אור, או כ-4.2 מיליארד קילומטרים. לשם השוואה, הכוכב פלוטו מקיף את השמש ברדיוס של 5.51 שעות אור או כ-3.7 מיליארד קילומטרים. ראיות אלו תומכות בהשערה כי קשת A* הוא חור שחור על-מסיבי, כמו אלו הקיימים במרכז של מרבית הגלקסיות.. ממצאים אלו הובילו את צוות המחקר למסקנה כי במרכז גלקסיית שביל החלב ממוקם חור שחור על-מסיבי. על תגליות אלו זכה גנצל בפרס נובל לפיזיקה לשנת 2020, יחד עם אנדריאה גז ורוג'ר פנרוז.
אופיר סגרסקי
אופיר סגרסקי (נולדה ב-25 בינואר 1993) היא סטנדאפיסטית, עיתונאית, שחקנית, פעילה פמיניסטית, כותבת ויוצרת תוכן ישראלית.
ביוגרפיה
סגרסקי נולדה וגדלה במכבים-רעות בשם יעל סגרסקי. עד גיל 14 למדה במסגרות המקומיות, משם עברה ללימודי תיאטרון בתלמה ילין. במסגרת לימודיה שיחקה בהצגות שונות והשתתפה בהצגה "בודדה באפלה" בתיאטרון הספרייה.
ב-2017, לאחר שפרסמה בו מספר טורי קומיקס סאטיריים, הפכה סגרסקי לחברת מערכת, כתבת ומגישת וידאו במגזין התרבות והפנאי "Time Out תל אביב". במסגרת עבודתה עסקה במגוון נושאים, בעיקרם יחסים, נשיות, פמיניזם ותרבות. במקביל עלתה לראשונה על במות הסטנדאפ, והופיעה מעת לעת בבמות פתוחות בתל אביב.
בינואר 2019 שינתה את שמה מיעל לאופיר. החל משנת 2019 פתחה בקריירת עיתונות עצמאית והחלה לפרסם כתבות באתרים "וואלה!", "ynet", "מאקו", "את, "בלייזר" ואתרים נוספים, במקביל להיותה סטנדאפיסטית ויוצרת רשת פמיניסטית. היצירה הראשונה שלה שזכתה לחשיפה ויראלית היא סדרת הרשת "סגורסקי", שיצרה עם בן זוגה, הצלם ועורך הטיקטוק שרון בנימין. בסדרה מציגה סגרסקי מדי פרק מונולוג סאטירי בנושאים חברתיים, בדגש על סוגיות מגדריות מנקודת מבט פמיניסטית וקומית.
ב-2019 נחשפה לעולם הפטיש והבדס"מ (BDSM), ומאז מדברת על כך באתרים ובפלטפורמות השונות. במסגרת תכניה בנושא, סגרסקי משלבת את האג'נדה הפמיניסטית כשהיא עוסקת בזכותן של נשים לכבוד ללא קשר להעדפותיהן המיניות.
בשנת 2020 ייסדה קהילת פייסבוק עבור נשים סטנדאפיסטיות, אשר מתוכה נולד מאבק מתוקשר נגד הטרדות מיניות בקהילה, שסגרסקי הייתה ממובילותיו. בינואר 2021 עלתה שוב לכותרות בשל חשיפת התנהגותו המינית הבוטה של ארז דריגס, שחקן ויוצר הסדרה "חזרות". בעקבות המהלך עוררה מודעות לסוגיית ההטרדות המיניות המילוליות, אך גם ספגה ביקורת ציבורית ממי שטענו כי חומרת המעשים המיוחסים לשחקן נמוכה, ועל כן איננה מצדיקה תגובה מסוג זה.
בשנת 2021 העלתה את "סגורסקי - המופע", מופע סטנדאפ פמיניסטי ברוח סדרת הרשת.
ב-2021 תבעה במהלך מתוקשר איש זר ששלח לה דיק פיק (תמונה של איבר מינו) ללא הסכמה. התביעה נסגרה בפשרה מחוץ לכותלי בית המשפט. סגרסקי עודדה נשים אחרות לתבוע במסגרת אזרחית על הטרדות מיניות ברשת, ופועלת רבות על מנת למגר תופעה זו. בהשראת המהלך קם מיזם "קיק-פיק", מערכת לתביעה מהירה של מטרידים ברשת.
באותה שנה גם הגדירה את עצמה באופן ציבורי כאל-הורית, וקראה לתת לגיטימציה חברתית לנשים שאינן רוצות ילדים. במקביל, החלה לעסוק בנושא הא-מונוגמיה, לעודד סובלנות למערכות יחסים על סקאלה זו, ולנפץ סטיגמות באשר לנשים שמקיימות מערכות יחסים אינטימיות מרובות.
ואלבייק (כדורגל)
ואלבייק (בהולנדית: RKC Waalwijk) הוא מועדון כדורגל הולנדי מהעיר ואלבייק.
היסטוריה
המועדון הוקם ב-26 באוגוסט 1940 ושיחק את משחקי הבית שלו בספורט פארק אולימפיה. האצטדיון החדש שלו, אצטדיון מנדמייקרס בן 7,500 מושבים, נפתח בשנת 1996 ונחנך במשחק מול רודה. אף שהוא נחשב לאחד המועדונים הקטנים בליגה הבכירה בהולנד, המועדון שמר על יציבות בליגה הבכירה במשך שנים רבות. בשנים 2000-2003 מאמן הקבוצה היה פטר ואן דן ברך.
בסוף עונת 2006/2007, RKC ואלבייק ירדה מהליגה הבכירה לליגת המשנה לאחר הפסד בפלייאוף ההישארות לונלו. ב-3 ביוני 2009 שבה הקבוצה לליגה הבכירה לאחר ניצחון בפלייאוף מול דה חראפסחאפ. עם זאת, בעונה שלאחר מכן ירדו שוב לאחר שסיימו במקום האחרון עם 15 נקודות בלבד. בעונה שלאחר מכן, סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגת המשנה ושבה לליגה הבכירה. לאחר ירידה נוספת בסיום עונת 2013/14, RKC ואלבייק סיימה במקום ה-20 והאחרון בעונת 2014/15. בשנת 2019 עלתה ואלבייק בחזרה לליגה הבכירה לאחר היעדרות של חמש שנים, לאחר שגברה על גו אהד איגלס בגמר הפלייאוף.
בעונת 2019/20, RKC סיימה במקום האחרון, אך לא ירדו ליגה בגלל העונה שבוטלה עקב התפרצות נגיף הקורונה. ובעונת 2020/2021 סיימה הקבוצה במקום ה-15 ונשארה בליגה.
חמאם דאוט-פאשין
חמאם דאוט-פאשין (במקדונית: Даут-пашин амам) הוא חמאם טורקי שנמצא בבזאר הישן בסקופיה, ליד כנסיית דימיטרי הקדוש. המבנה נבנה בסוף המאה ה-15, כמונומנט לזכרו של קושה דאווד פאשה. כיום, החמאם משמש כגלריה לאמנות והוא מאכלס את המטה של הגלריה הלאומית, שחלק מהתערוכות נמצאות בחמאם צ'יפטה.