cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יקטן
בתנ"ך, יָקְטָן היה בנו של עֵבֶר, אחיו של פֶּלֶג, ואביהם של 13 בנים: אַלְמוֹדָד, שֶׁלֶף, חֲצַרְמָוֶת, יֶרַח, הֲדוֹרָם, אוּזָל, דִּקְלָה, עוֹבָל (או: עיבל), אֲבִימָאֵל, שְׁבָא, אוֹפִר (אופיר), חֲוִילָה ויוֹבָב. שמות אלה מתאימים לעמים שחיו בדרום חצי האי ערב.
על פי מדרש בראשית רבה (נח, פרשה לז, ז), פירוש שמו של יקטן הוא משום "שהיה מקטין את עצמו ואת עסקיו", ובכך מרמז הכתוב שאם הקטן מקטין את עסקיו וזוכה להעמיד 13 משפחות, גדול שמקטין את עסקיו על אחת כמה וכמה.
הפירוש על תרגום יונתן מוצא בשמות בניו של יקטן לשון נופל על לשון, ומדגים זאת על השמות אלמודד – שמדד הארץ בחבלים (אלמודד מלשון מדידה), ושלף – שמשך מי הנהרות ודקדק בשמן.
יקטן מוזכר בספר בראשית:
כמו כן, הוא מוזכר בדברי הימים א' א', יט-כג.
חדף אירופי
חדף אירופי (שם מדעי: Sorex araneus) הוא מין של יונק קטן ממשפחת החדפיים החי בטבע במזרח אירופה, סקנדינביה, בריטניה, רוסיה ומערב אסיה. כשמו האנגלי (Common shrew) הוא נפוץ מאוד בתחומי תפוצתו ושימורו הוא "ללא חשש".
תיאור
חדף זה מגיע לאורך 55 עד 82 מ"מ ומשקלו 5 עד 12 גרם בממוצע. הוא בעל פרווה עבה בצבע חום-אפרפר עם גוונים אדומים והבטן לבנה. הוא בעל חוטם מוארך עם שפמות ארוכים העוזרים לחוש את סביבתו והוא בעל רגליים קצרות וזנב ורדרדים ועירומים משיער.
תרופת סבתא
תרופת סבתא היא כינוי מקובל לרפואה עממית, בה ניתן טיפול על פי מסורת מבלי שהטיפול נבחן באמות מידה מדעיות ורפואיות, ולעיתים אף נשללה ההשפעה הרפואית של הטיפול בבדיקות על-פי אמות מידה אלו. פעמים רבות תרופת סבתא היא מזון שמיוחסת לו השפעה חיובית, אך הן כוללות גם חומרים למריחה על הגוף וסוגי טיפול נוספים.
מקור השם הוא היותן לכאורה של תרופות הסבתא מסורות העוברות מאם לבתה. תרופות סבתא מסוימות זכו לאישוש מדעי מסוים. מובן שתרופות סבתא לא עברו ניסוי קליני לשם אישורן, אך יש המשתמשים בהן. רבות מתרופות הסבתא עוסקות בהשפעה חיובית שיש למיני מזון מסוימים על בעיות מסוימות, ולכן כשלעצמן אין בהן נזק. תרופות סבתא אחרות עשויות להיות חסרות תועלת, ואף מסוכנות - בייחוד בכמות גדולה ובשילוב עם תרופות מרשם. רופאים רבים מזהירים שלא להסתפק בתרופות סבתא במקרים שבהם יש סכנה בריאותית, אלא להיעזר ברופא.
האזורים ההיסטוריים של פקצ'ה
האזורים ההיסטוריים של פקצ'ה (בקוריאנית: 백제역사유적지구) הם קבוצה של שמונה אתרים היסטוריים השוכנים בשלוש ערים בקוריאה הדרומית:, ו. הם מתייחסים לתקופה האחרונה של ממלכת פקצ'ה, שהייתה אחת משלוש הממלכות ששגשגו משנת 18 לפנה"ס עד 660 לספירה, התקופה שבין 475 ל-660 לספירה. הנכס, שהוגדר כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו כולל שמונה אתרים ארכאולוגיים והם: מבצר קונגסנסאונג (공주 공산성) והקברים המלכותיים בסונגסאן-רי, הקשורים לעיר הבירה, כיום קונגג'ו; מבצר בוסוסאנגסאונג (부소산성) ומבני המנהלה של גוואנבוק-רי, מקדש ג'אוגנימסה, קברי המלוכה בניונגסן-רי וחומת העיר נאסאונג ב, כיום בוייאו; וארמון וואנגגונג-רי ומקדש מירוקסה באיקסאן, בירה משנית באזור סאבי.
האזורים ההיסטוריים של פקצ'ה הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-8 ביולי 2015 במושב ה-39 של הוועדה. הם נרשמו הן כמורשת תרבותית תחת קריטריון 2, עבור המאפיינים התרבותיים והאדריכליים שהתפתחו בממלכות העתיקות של מזרח אסיה של קוריאה ביחס לשיטות בנייה ובודהיזם וחילופי התרבות עם סין ויפן, ותחת קריטריון 3, עבור האדריכלות יוצאת הדופן, התרבות, הדת והאומנות של ממלכת פקצ'ה בערי הבירה שלה, המקדשים הבודהיסטים, מבני הקבורה ופגודות האבן.
היסטוריה
בפקצ'ה, ממלכה עתיקה של קוריאה ששגשגה במשך 678 שנים משנת 18 לפנה"ס עד 660 לספירה, אפשרה אינטראקציה עם מדינות מזרח אסיה את פיתוח התרבות הייחודית שלה, השונה מזו של שתי הממלכות השכנות האחרות של קוגוריו ושילה. פקצ'ה נוסדה על שטח קטן על גדות נהר האנגאנג, סיאול של ימינו, בשנת 18 לפני הספירה,  עם אוכלוסייה מהגרת מקוגוריו, ובמהלך השנים העיר גדלה לכיוון דרום מערב-המדינה. היא התפרסמה מבחינה תרבותית וכלכלית. בסופו של דבר פרצו מלחמות בין שלוש הממלכות, ובקרב ניצחה קוגוריו וכבשה את פקצ'ה, בירת ממלכת פקצ'ה. לאחר מכן עברה פקצ'ה מהאנסונג לאונגג'ין, שם הוקם מבצר קונגסנסאונג בשנת 475 לספירה,  ונקבעה כבירת הממלכה. מעבר זה הקל על מדינת פקצ'ה הצעירה לספוג את התרבות והאדריכלות הסינית הקשורה לתכנון ערים, והיא גם ספגה את הבודהיזם. פקצ'ה גם העבירה את ערכיה התרבותיים והדתיים ליפן, ואונגג'ין (שנבנתה במרכז נהר גאומגאנג בצורת יהלום, 130 קילומטרים ממזרח לסיאול ) הפכה לעיר רבת השפעה במזרח אסיה.
עם זאת, היה מעבר נוסף של הבירה לסאבי, וממלכה חזקה הוקמה בבוייאו בשנת 538 לספירה. העברה זו הייתה הכרחית מסיבות של סחר ומסחר, משום שלבירה העיקרית לא היה יתרון זה. בסאבי נבנתה עיר עם ארמון מלכותי, מבצרים, שטחי קבורה מלכותיים, וחומת עיר. במהלך המשטר של תקופת סאבי (538–660 לספירה), המלך סאונג העביר את הבירה לבוייאו בשנת 538. איקסאן הוקמה כבירה שנייה למטרות מנהליות. בשנת 660 לספירה, הובסה פקצ'ה במלחמה עם ממלכת שילה, שהיו בעלי ברית של שושלת טאנג של סין.
הבודהיזם מצא את דרכו אל פקצ'ה מסין בפעם הראשונה בסוף המאה ה-4. במאה ה-6 נסע גיאומיק, נזיר בודהיסטי של פקצ'ה, להודו כדי ללמוד עוד על בודהיזם ולהחזיר את כתבי הקודש, שתורגמו לשפה המקומית. הפילוסופיה הבודהיסטית התפשטה באופן נרחב בכל מגזרי החברה, והשליט הכריז על עצמו כבודהה כדי להצדיק שליטה מלכותית על נתיניו. במהלך תקופה זו, מקדשים ופגודות בודהיסטיות גדולות נבנו בפקצ'ה. זה גם אפשר אינטראקציה הדוקה עם סין ויפן, לא רק בתחומי הדת והפילוסופיה, אלא גם בבניית מקדשים במדינות אלו במהלך המאות ה-5 עד ה-7. תקופה זו הייתה עדה גם לעליית מזרח אסיה כ"מעגל גאו-תרבותי" עם דפוס כתיבה אחיד עם תווים סיניים, אמונה בבודהיזם ואימוץ קודים משפטיים קונפוציאניים. הממלכה שגשגה במשך כמעט 700 שנים משנת 18 לפנה"ס עד 660 לספירה עם הממלכות השכנות שלה - קוגוריו מצפון ושילה ממזרח.
המונומנטים ההיסטוריים של תקופת פקצ'ה נקברו. כאשר הם נחפרו הם נמצאו במצב שמור היטב. אלה תועדו על ידי ממשלת קוריאה כאתר מורשת תחת חוק הגנת מורשת תרבותית משנת 1962, שתוקן ב-2012, והחוק המיוחד לשימור וקידום ערים עתיקות משנת 2004, שתוקן בשנת 2013. האתרים מוגנים גם במסגרת סמכות מקומית באמצעות צווי ההגנה על מורשת תרבותית של ממשל מחוזות קוריאה הדרומית, למשל מחוז דרום צ'הונגצ'האנג בשנת 2002 ומחוז צפון צַ'אלַּה בשנת 1999.
ארגון מיוחד בשם "הקרן לשימור וניהול אזורים היסטוריים של פקצ'ה" הוקם בשיתוף כל בעלי העניין: רשויות ממשלתיות, מחוזיות ומקומיות ועמותות קהילתיות מעורבות. תוכנית שימור וניהול כוללת לשנים 2015–2019 הוקמה גם כדי להבטיח ש"הערך האוניברסלי יוצא הדופן" של המונומנטים באתר המורשת העולמית יישמר היטב באמצעות תוכנית ניהול תיירות מתאימה לאתרים.
אתר המורשת העולמית
בנימוקים להוספת האתר לרשימת אתרי המורשת העולמית נכתב:
ההוספה התבססה על קריטריונים 2 ו-3 לבחירת אתר מורשת עולמית:
רשימת המונומנטים
אתר המורשת העולמית מורכב משמונה אזורים נפרדים. אלה מכסים שטח מוגן כולל של 1,351 דונם. אזורי ההגנה הבודדים מוקפים כל אחד באזורי חיץ, ששטחם הכולל 3,036 דונם.
אל-אמין
אל-אמין (מילולית: הנאמן), אבו עבדאללה מוחמד בן הארון א-רשיד (בערבית: الامين ابو عبد الله محمد بن هارون الرشيد), נולד בשנת 787, ירש את אביו הארון א-רשיד ב-809 והיה הח'ליף העבאסי עד למותו בשנת 813.
המאבק על הירושה
הארון א-רשיד השביע את שני בניו, אל-אמין ואחיו הצעיר אל-מאמון, בעודם במכה לרגל החג' שהם יקיימו את צוואתו לפיה אל-אמין יהיה הח'ליף ואל-מאמון ימשול בח'ורסאן ויזכה לאוטונומיה מלאה. עם מותו של אל-אמין, יירש אותו אחיו כח'ליף. אל-מאמון חשד בכוונת אחיו עוד קודם למותו של אביו הארון א-רשיד והוא שכנע אותו לקחת את אל-אמין עמו במסעו האחרון מזרחה. למרות שהארון הנחה את מפקדי הצבא הבגדאדיים להתלוות לאל-אמין כל העת, לאחר מותו הם חזרו לבגדאד והשאירו אותו במזרח הח'ליפות. אל-אמין ניסה לגייס לצידו את גזברו של אל-מאמון בעיר ריי. אל-אמין ציווה על אל-מאמון עצמו להכיר בבנו מוסא כיורשו תחתיו ולהתייצב בבגדאד. אל-מאמון סירב למצוותו של אחיו והחליף את גזברו בראיי, זאת בשל ביטחונו בתמיכה המקומית שקיבל בח'ורסאן שהייתה מולדתה של אימו.
מלחמת האזרחים נגד אל-מאמון
אל-אמין שוכנע לצאת לקרב כנגד אחיו המרדן על ידי שריו הסכסניים, ובראשם אל-פדל בן א-רביע. אל-אמין שלח שליחים למכה להביא את מסמכי השבועה שחתם עליהם לפני אביו ולהשמידם. אל-אמין שלח תועמלתנים ח'ורסאנה להתסיס את המוני העם כנגד אחיו אך הם נתפשו על הגבול וחוסלו. מנגד, החזיק אל-אמין במשפחתו וברכושו של אחיו אל-מאמון כבני ערובה בבירה וסירב לשחררם. במרץ 811 שילח אל-אמין צבא כנגד אחיו בראיי תחת פיקודו של עלי בן עיסא אל-מהן, אך צבאו המיומן של אל-מאמון בפיקודו של טאהר בן חוסיין הביס אותו ועלי חוסל.
בינתיים, התפרצו מהומות בסוריה והוא נאלץ לשלוח כוח בראשותו של עבד אל-מלכ בן צאלח להשיב את הסדר על כנו. לאחר לחימה קשה, חוסל עבד אל-מלכ והמרי התרחב לאזורים נוספים. במקביל, שילח אל-אמין צבאות נוספי מזרחה בראשות המצביאים אחמד בן מזיאד ועבדאללה בן חומייד. אך שליחיו של טאהר סכסכו ביניהם וסופם היה שנלחמו זה בזה.
התקוממות פרצה בבגדאד בראשות בנו של עלי בן עיסא אל-מהן, חוסיין. אל-אמין הצליח להביס את כוחותיו של חוסיין והוא הומת. בו זמנית התקדמו כוחותיו של טאהר וכבשו בשם אל-מאמון אזורים נרחבים ובהם בחרין, אחואז והחוף המזרחי של חצי האי ערב. כופה ובצרה נשבעו אמונים לאל-מאמון, וטאהר הביס כוח נוסף שנשלח לבלום את התקדמותו לעבר בגדאד. אף במכה, המטיף דאוד בן עיסא הזכיר למאמינים כיצד השמיד אל-אמין את שבועתו הקדושה לפני האל לאביו ומשם המשיך לעיר מארב ומסר לאל-מאמון את שבועת האמונים של העיר. כאות תודה, הוא מינה אותו למשרת מושל ערי הקודש.
היא-סטוריה
היא-סטוריה (באנגלית: Herstory) הוא מונח שנטבע בשנות ה-60 המאוחרות כביקורת פמיניסטית על ההיסטוריוגרפיה המקובלת. המונח נבנה בניגוד-כביכול למילה האנגלית history (היסטוריה), אם מפרשים את זו כמייצגת את הצירוף "his story" (הסיפור שלו) – כך שהיא-סטוריה זה "Her story" (הסיפור שלה). לאמיתו של דבר, מקור המילה history במילה היוונית ἱστορία, והיא אינה קשורה לכינוי השייכות. בעברית מקובל לתרגם את המונח כ"היא-סטוריה".
בשיח הפמיניסטי משמש המושג לתיאור היסטורי מנקודת מבט פמיניסטית, המדגיש את הפרספקטיבה הנשית או מתואר מנקודת מבטה של אישה. השימוש במושג נעשה מתוך תפיסה שההיסטוריה המקובלת, שנכתבה בתוך תרבות פטריארכלית - נכתבה על ידי גברים ולמען גברים.
תנועת ה"היא-סטוריה" התבטאה בעיקר בפרסום והוצאה לאור של ספרות היסטורית אמיתית ובדיונית שנכתבה על ידי נשים, ומציגה את זווית ראייתן על ההיסטוריה.
שימוש
מילון אוקספורד מייחס את טביעת המושג לרובין מורגן, שבספרה משנת 1970, "אחוות נשים היא כוח", כתבה על ארגון הנשים W.I.T.C.H ("מכשפה"):
"הנזילות והשנינות של 'המכשפות' ניכרת בתחלופה הגבוהה של המילים שעומדות מאחורי ראשי התיבות (שבשם הארגון): הפירוש הראשוני והבסיסי היה 'המזימה הנשית הטרוריסטית מהגיהנום' [...] אולם הפירוש האחרון שהגיע לאוזניי בזמן הכתיבה היה 'נשים בעלות השראה לביצוע היא-סטוריה'"
בשנת 1976 כתבו קייסי מילר וקייט סוויפט במאמר "מילים ונשים":
בספרות הפמיניסטית משמש המושג גם כהכללה למאמצים הפמיניסטיים לפרוץ את הקאנון ההיסטורי הגברי.
ביקורת
כריסטינה הוף סומרס ביקרה את השימוש ב"היא-סטוריה" בספרה משנת 1994 "מי גנב את הפמיניזם?", בו המושג מוגדר כניסיון להחדיר אידאולוגיה לחינוך על חשבון הידע. "פמיניסטיות מגדר" כפי שכינתה את הדוגלות ברעיון ה"היא-סטוריה", הן מובילות התנועה שמסתכמת בגישה שוללנית. היא ראתה בניסיון לעצב למידה היסטורית המוכוונת יותר לזווית הנשית ניסיון מכני המכשיל את התקדמות המחקר ההיסטורי.
פרופ' דבוני לוזר טענה שתנועת ה"היא-סטוריה" מנסה באופן מאולץ לאתר נשים שהשפיעו על ההיסטוריה שלפני המאה ה-20.
אלבטרוס לבן-כיפה
אלבטרוס לבן-כיפה (שם מדעי: Thalassarche cauta) הוא עוף ימי בינוני בגודלו ממשפחת האלבטרוסיים. הוא מקנן באיים הסמוכים לאוסטרליה וניו זילנד, ותפוצתו בים מקיפה אזורים נרחבים באוקיינוס הדרומי. לעיתים אף יימצא בסמוך לחופי האוקיינוס השקט של ארצות הברית. בעבר, התאוריות הטקסונומיות המקובלות כללו במין זה גם את אלבטרוסי סאלווין ואת אלבטרוסי צ'טהאם, אולם הוחלט להפרידם ולהתייחס אליהם כמינים נפרדים.
ניצוי האלבטרוס: נוצות הגב, הכנפיים העליונות והזנב כהות, בעוד שבטנו, צווארו וכנפיו התחתונות - לבנים. כיפת ראשו האפור לבנה (ומכאן שמו), אולם מעל עיניו מעין גבות שחורות. מקורו אפור בהיר, וקצהו - צהוב. אורכו כ-98 סנטימטרים, מוטת כנפיו - כ-254 סנטימטרים, ומשקלו - כ-4.1 קילוגרמים. הוא תופס את טרפו תוך צלילה מן האוויר, ולעיתים אף צולל פנימה לתוך המים (לעומק של עד חמישה מטרים). מזונו המועדף כולל בעיקר דגים, ובאופן פחות - דיונונים (בשונה מאלבטרוסים רבים אחרים).
פנחס צינוביץ
פנחס צינוביץ (13 בספטמבר 1943 – 27 בפברואר 2007) היה צייר ישראלי.
חייו
צינוביץ נולד בקיבוץ דפנה בגליל העליון ב-13 בספטמבר 1943. בוגר בצלאל (1967 - 1970), ב-1967 למד עיצוב גרפי באולפן בתל חי, ב-1989 זכה בפרס בנק דיסקונט לאמן ישראלי מטעם מוזיאון ישראל בירושלים, וב-2002 זכה בפרס שר התרבות לאמן ישראלי.
בשנת 1965, בזמן שירותו הצבאי נפגע קשה. פציעתו השפיעה על דרך חיו ויצירתו, תוך כדי השיקום הגופני והנפשי חזר לצייר והחליט להפוך את התחביב למקצוע. שלוש שנים אחר כך עבר להתגורר בקיבוץ צובה בהרי ירושלים והקים שם סטודיו לציור. בין השנים 1972–1979 עסק בעיקר בתחריט והדפס אמנותי ובין השנים 1979 עד 1993 צייר בצבעי שמן על דיקט ובד ובצבעי מים על נייר.
צינוביץ השתתף והציג בתערוכות רבות בעיקר בארץ. בין תערוכותיו החשובות: ב-1993 הציג תערוכת יחיד גדולה במוזיאון תל אביב, ב-2005 הציג את התערוכה "ציור בורא" במשכן לאמנות על שם חיים אתר בעין חרוד, וכן תערוכות רבות בגלריה שלוש בתל אביב, בגלריה בתל חי, בגלריה גבעת חביבה, בגלריה לאמנות תל אביב, ובגלריה בקיבוץ כברי.
מס שבח מקרקעין
מס שבח מקרקעין הוא מס המוטל על רווח הון הנובע ממכירת מקרקעין בישראל או מכירת מניות באיגוד מקרקעין. המקור החוקי למס זה הוא חוק מיסוי מקרקעין (שבח ורכישה), התשכ"ג-1963 (להלן: "החוק"). סוג מס זה הוא פיתוח ישראלי ייחודי היוצר הבחנה בין מיסוי רווח הון הנובע ממקרקעין בישראל לרווח הון הנובע מנכסים אחרים.
המס בוחן את השבח (רווח) שנוצר לאדם בעת ביצוע עסקה, דהיינו התמורה אותה הוא מקבל (או במקרים חריגים התמורה אותה הוא אמור לקבל) בהתאם לשווי השוק של הנכס אל מול המחיר ששילם בעת רכישת הנכס בתוספת השבחות אשר בוצעו במהלך תקופת ההחזקה, בנכס בניכוי פחת.
מס שבח מקרקעין מחושב בדרך כלל בעת מכירת דירה ועומד כיום על 25% מתוך השבח נטו, לאחר הפחתת הפטורים וההוצאות המותרים על פי החוק, ובפעולה באיגוד מקרקעין - 30%.
תחולת מס השבח
זכות במקרקעין
החוק מגדיר זכויות מקרקעין בצורה יחסית מצומצמת. כך, לא כל זכות קניין על-פי חוק המקרקעין תהא כפופה להגדרת המכירה, ורק זכויות הקרובות לבעלות ממש ממוסות. סעיף 1 לחוק מגדיר זכות במקרקעין כבעלות, חכירה לדורות, הרשאה להשתמש במקרקעין שניתן לראות מבחינת תוכנה בעלות או חכירה לתקופה העולה ל-25 שנה, הרשאה להשתמש במקרקעי ישראל (לכל תקופה), או זכויות בניה.
מכירה
לעניין הגדרת "מכירה", הרי שהחוק יחסית מרחיב, במטרה לתפוס גם פעולות נוספות ולמנוע התחמקות ממס. כך, גם ויתור על הזכות, העברתה או הענקתה תיחשב למכירה, ואין נפקא מינה אם מדובר בזכות במקרקעין ממש או בזכות חוזית לקבל את נכס המקרקעין או להורות על הענקה של זכות כזו.
בנוסף, הגדרת המכירה מבקשת לתפוס גם פעולות באיגוד (לאו דווקא איגוד מקרקעין) שהזכות המוקנית בו מקנה לבעליה כוח יכולת או זכות לתפוס מקרקעין מסוימים של האיגוד.
הגדרת המכירה אף חלה על שינוי ייעוד של זכות במקרקעין והפיכתה למלאי עסקי, כאשר חלפו למעלה מ-4 שנים מיום רכישת הזכות ועד לשינוי הייעוד. כך, העברת זכות פרטית במקרקעין למלאי עסקי או העברת זכות במקרקעין שהיא נכס קבוע בעסק למלאי עסקי תיחשבנה למכירה. המחוקק רואה בשינוי הייעוד "מכירה רעיונית" החייבת במס, שכן יש בהעברת הנכס משום הנאה כלכלית לנישום.
בפשטות, ניתן לומר כי שינויי יעוד של נכס למלאי עסקי, ייחשב למכירה רק אם חלפו 4 שנים מיום רכישתו עד לשינוי הייעוד.
אף שהחוק מכיר בשינוי הייעוד כ"מכירה", הרי שהוא קובע שתשלום מס השבח יידחה עד למימוש המכירה בפועל (לצדדים שלישיים). כך, כאשר יימכר המלאי העסקי לצדדים שלישיים, ישלם המוכר את מס השבח הדחוי, וכמו-כן מס הכנסה בעד התקבולים מהמקרקעין.
מכירה יכולה להתבצע אף באופן כפוי, באמצעות תביעת חלוקה, פירעון משכנתא, שעבוד או חוב פסוק, או הליכי הוצאה לפועל. ואולם, ההפקעה צריכה להיות בתמורה, ומכאן שהפקעה שאין עמה תמורה איננה נחשבת ל"מכירה", ואין צורך לדווח עליה לשלטונות המס.
איגוד מקרקעין ו-"פעולה" בו
איגוד מקרקעין מוגדר כהתאגדות שכל הנכסים בה, במישרין או בעקיפין, הם נכסי מקרקעין. ההיגיון מאחורי הגדרה זו הוא לבצע "הרמת מסך" מעל לאיגוד, ולמנוע התחמקות מתשלומי מס. ואולם, הואיל והמטרה היא למנוע יצירת חברות סרק כדי להתחמק ממס, המחוקק התקין כמה פטורים מעניין זה במקרים בהם ישנה הצדקה כלכלית להתאגדות. כך, ניתן פטור לאיגוד שהזכויות בו רשומות למסחר בבורסה, וכן קרן להשקעות במקרקעין. בנוסף, העברת מניות מחברת חוץ שהיא איגוד מקרקעין לבעלי מניותיה, בהתאם לזכויותיהם ביום ההעברה, פטורה ממס שבח וממס רכישה, אם ההעברה נעשית על-מנת ליהנות מהקלות שמעניק הסכם למניעת כפל מס שנעשה בין ישראל למדינה זרה בה נמצאת ההתאגדות של חברת החוץ (תקנות מס שבח (פטור ממס בהעברת מניות מחברת חוץ לבעלי מניותיה), התש"ם-1980).
חרף הגיונם של פטורים אלו, אין בנמצא פטור כללי ממס לאיגודי מקרקעין בעלי היגיון כלכלי. במקום, הסתפק המחוקק ברשימת פטורים אלו, וכן הגדיר את ה"מכירה" כך ש"פעולה באיגוד מקרקעין" (כגון העברת מניות) תהא חייבת הן במס שבח והן במס רכישה, אך הקצאה של זכויות באיגוד שתמורתה שולמה במלואה לאיגוד - ולא לבעלי הזכויות בו - לא תהא חייבת במס שבח, אך כן במס רכישה. גם מתן אופציה ומכר מותלה (חוזה המותנה בתנאי מתלה) יחשבו למכירת זכות במקרקעין.
העברות שאינן נחשבות למכירה
החוק מונה מספר העברות שאינן נחשבות ל"מכירה". העברות אלו אינן יוצרות "אירוע ממס", ומכאן שלא זו בלבד שהן אינן חייבות במס, אלא שהן גם אינן חייבות בדיווח לשלטונות המס.
ראשית, העברת זכויות במקרקעין על-פי פסק דין שניתן אגב הליך גירושין, אינה מהווה "מכירה", בין שהיא בין בני הזוג ובין שהיא מבני הזוג לילדיהם. בנוסף, במכירת הזכויות במקרקעין בידי מי שהועברו לו הזכויות, יחשוב המס כאילו נמכרו הזכויות על ידי המעביר.
העברה נוספת שאינה מהווה מכירה היא הקניה לנאמן, אפוטרופוס, מפרק או כונס נכסים. הגיונה של הוראה זו היא שעצם ההעברה לגורמים אלה אינה מביאה לתמורה כלכלית מסוג מכירה. עם זאת, אם וכאשר ימכור הנאמן/אפוטרופוס/כונס הנכסים/המפרק את הזכות, יחושב המס כאילו נמכרה הזכות על-ידי המקנה.
לבסוף, גם הורשה, בין על-פי דין ובין על-פי צוואה, אינה נחשבת לאירוע מכירה. החוק דואג להדגיש כי אף שההורשה עצמה איננה מהווה "מכירה", הרי שאם במסגרת חלוקת העיזבון שולמו תשלומי איזון שמקורם מחוץ לעיזבון, הרי שהחלק שעבורו משולמים תשלומי האיזון יראה כאילו נמכר ולכן חלק זה יהא חייב במס (כי אינו שונה ממצב בו היורש מוכר לצד שלישי את הנכס).
שיעור המס
ככלל, גובה מס השבח לא יעלה על 25%, ובפעולה באיגוד מקרקעין - 30%. שיעור מס השבח נקבע על-פי מדרגות מס הכנסה, וניתן לפרוס אותו על-פני תקופה של 4 שנים טרם המכירה, וכך להפחית את גובה מדרגות המס, שכן הגיונו של מס השבח הוא שה"רווח" נצבר על פני שנים. הזכות לפרוס את המס אינה נתונה לתאגיד, אלא אם מדובר בחברה "משפחתית" או בחברה שקופה לפי הגדרתה בפקודת מס הכנסה.
אם החייב במס מעוניין להשיג על החלטה בעניין שיעורי מס השבח הנדרשים ממנו, הוא רשאי להגיש ערעור למנהל מס השבח. על החלטתו של המנהל, רשאי הנישום לערער לוועדת ערר. אם עולה שאלה משפטית בוועדה, עליה מעוניין הנישום לערער - הרי שעומדת לו הזכות לערער לבית המשפט העליון בתוך 45 ימים, בלא הצורך להגיש בקשת רשות ערעור.
פטור ממס שבח מקרקעין
למס מערכת מסועפת של פטורים. בתנאים מסוימים המנויים בחוק ניתן ליהנות מפטור מתשלום מס שבח.
במכירת דירה יחידה
מי שהייתה בבעלותו דירה יחידה במשך 18 חודשים לפחות לפני מכירתה, ובעת המכירה לא קיימת בבעלותו יותר מדירת מגורים אחת, זכאי למכור אותה בפטור מלא ממס שבח מקרקעין כ"דירת מגורים מזכה".
במכירת דירה שנייה
אדם המוכר דירת מגורים ויש לו דירה נוספת בבעלותו, באופן מלא או חלקי, יהיה זכאי לפטור ממס שבח במקרים כדלקמן:
במכירת דירה שניתנה במתנה
אדם שנותן במתנה דירה, או כל זכות במקרקעין, לקרוב משפחה כמוגדר בחוק: בן-זוג, הורה, הורי הורה, צאצא, צאצאי בן-זוג ובני-זוגם של כל אחד מאלה, אח או אחות ובני-זוגם, פטור מתשלום מס שבח מקרקעין.
כאשר מקבל הדירה במתנה ימכור אותה הוא ישלם מס שבח לא רק על השבח שנצבר בתקופה שהוא היה הבעלים בדירה, אלא גם על השבח שנצבר לפני שהדירה הועברה אליו.
אם מקבל המתנה מוכר את הדירה לאחר שחלפה תקופת צינון הוא יהיה זכאי לפטור ממס שבח מקרקעין.
תקופת צינון:
במכירת דירה שהתקבלה בירושה
מי שמבקש למכור דירת מגורים מזכה שקיבל בירושה, ועומד בכל תנאים הבאים יהיה פטור מתשלום מס שבח מקרקעין:
בתמ"א 38
בפרויקט מסוג תמ"א 38, מוענקות לקבלנים זכויות בנייה בבניין מגורים, תמורת ביצוע עבודות השבחה בבניין ובדירות.
הבעלים בדירות ממשיכים להחזיק בהן והם יוכלו לזכות בפטור ממס שבח מקרקעין, בגין השבח שנוצר בעקבות הפרויקט, אם התמורה שהם מקבלים מהקבלן ניתנת בדרך של שירותי בנייה ולא בדרכים אחרות כגון תמורה כספית. שירותי הבניה הם אלה בלבד: חיזוק מפני רעידות אדמה, מעלית, חניה, הרחבת דירות עד 25 מ"ר יותר מגודלן הקודם וכן הוצאות עיצוב ובנייה.
בפינוי-בינוי
פטור ממס שבח מקרקעין יוענק לבעלים של דירה, שהתקשר עם קבלן במסגרת תוכנית פינוי-בינוי, והתקיימו שני התנאים הבאים:
=== תקרות הפטור - תעריפים === רשימת הפטורים ממס שבח היא ארוכה וייתכן שעדיף להשתמש בפטור אחד ולא באחר מתוך תכנון מס חוקי, לגבי עסקאות עתידיות.
כללי חישוב המס
מס שבח מקרקעין בשיעור של 25% משולם על ההפרש בין סכום מכירת הדירה לעומת סכום הקניה, בהפחתת פטורים והוצאות מוכרות. חישוב המס בפועל מסובך ודורש מיומנות מיוחדת.
שומת מס שבח מקרקעין נקבעת לפי שיעורי מס משתנים, המושפעים ממועד הקניה לעומת מועד הרכישה, חישוב הצמדה למדד, הפחתת הוצאות מוכרות לניכוי מס, שיעורי מס היסטוריים לגבי נכסים אשר נרכשו עד 31 במרץ 1961, חישוב מס ליניארי "רגיל" הכולל חלוקה לשלוש תקופות וחישוב ליניארי חדש לגבי דירת מגורים מזכה ועוד.
הוצאות מוכרות לניכוי בחישוב מס שבח
החוק קובע שלשם קביעת סכום השבח בעת מכירת דירה יותרו בניכוי הוצאות שונות כדלקמן :
חישוב המס
רשות המיסים מעמידה לרשות המעוניינים מחשבון לחישוב מס שבח, שנועד להקל ולייעל את החישוב וכן לאפשר הדמיית חישוב מס שבח.
על המשתמש לדווח את מרכיבי השומה ותאריכים של פרטי המכירה, פרטי הרכישה והוצאות מותרות לניכוי והמערכת מבצעת את חישוב המס על פי הכללים הקבועים בחוק.
חישוב המס בעסקת קומבינציה
עסקת קומבינציה היא עסקה שבה התמורה אינה ניתנת בכסף אלא בזכויות בנייה. זהו סוג של עסקת חליפין הנעשית בין יזם לבין בעל קרקע.
בעסקה זאת בעל הקרקע מוכר ליזם נכס או מקרקעין שבבעלותו או חלק מהם ובתמורה יקבל בעתיד זכויות על חלק מיחידות הדיור אותן יבנה היזם.
במקרה זה יהנו הן המוכר והן היזם מרווח עתידי על זכויותיהם בקרקע ולפיכך שניהם ידרשו לשלם מס שבח, כל אחד על פי חלקו בקרקע.
חישוב התמורה לצורך מס השבח נעשה לפי שווי שירותי הבנייה שניתנו, שנקבעים על פי הוראת ביצוע של נציבות מס הכנסה וכוללים רכיבים כגון עלויות הבניה: תשומות, עלויות חומר ועבודה, עלויות תכנון ופיקוח, רווח קבלני סביר, מס ערך מוסף, אגרות, מיסים והיטלים שמשלם הקבלן בעבור בעל הקרקע וכו'.
בפועל קיימות מספר שיטות לחישוב שווי שירותי הבניה, דבר שגורם לא אחת לחוסר אחידות ולחילוקי דעות בין רשות המיסים למוכרים וקבלנים.
בסוף שנת 2020 נדרש בית המשפט העליון בשבתו כבית משפט לערעורים אזרחיים לקבוע האם לצורך חישוב מס שבח מקרקעין יש לכלול בשווי עלויות הבנייה "רווח יזמי" בנוסף ל"רווח קבלני" שהיותו כלול בשווי עלויות הבנייה אינו שנוי במחלוקת.
מדובר בעסקת קומבינציה בה מנהל מיסוי מקרקעין חיפה הוסיף לשווי המכירה 15% בגין "רווח יזמי". בערר שהגישו יוסף יקותיאלי ואלומת שושנה בע"מ באמצעות עו"ד ליאור עמר נגד מנהל מיסוי מקרקעין חיפה באמצעות עו"ד חן אבידוב, טענו המערערים שאין להוסיף רווח יזמי. בית המשפט קבל את טענת המערערים וקבע שהוספת הרווח היזמי הוא "עמדה החותרת תחת ההלכה הפסוקה" . באמצע יוני 2021 פסק בית המשפט העליון כי "במסגרת חישוב התמורה עבור מכר זכויות במקרקעין, בעסקת קומבינציה המבוצעת על דרך של מכר חלקי, לצורך חישוב נטל מס השבח והרכישה, אין להביא בחשבון את הרווח היזמי שהוא הרווח שאותו מצפה היזם להפיק מהמיזם בכללותו, עם מכירת הדירות לצדדים שלישים".
דיווח על מכירה או רכישת נכס ותשלום מס שבח מקרקעין
כל אדם המוכר או רוכש זכות במקרקעין מחויב במתן הצהרה לגבי העסקה למשרד האזורי של מיסוי מקרקעין, בתוך 30 ימים מיום ביצוע העסקה.
תשלום מס שבח מקרקעין מבוצע בהתאם לשומה העצמית של המוכר או על פי מיטב השפיטה של מנהל מיסוי מקרקעין. ניתן להגיש ערעור על גובה המס למנהל מיסוי מקרקעין.
תשלום מס שבח מקרקעין יבוצע תוך 14 ימים מיום שנמסרה הודעה למוכר. אם המוכר הגיש ערעור על גובה המס, עליו לשלם את המס שאינו שנוי במחלוקת.
מיסוי זכויות מקרקעין על-פי מס רווחי הון
כאמור לעיל, בחינת חוק מיסוי מקרקעין (שבח ורכישה) תשכ"ג-1963, מלמדת כי לא כל "זכות קניינית" תהא "זכות במקרקעין" לעניין חוק זה וממילא אפשר שזכות קניינית במקרקעין לא תמוסה מכוחו. כך למשל עסקה בה הנמכר היא "זיקת הנאה" יש למסות על פי הכללים החלים במיסוי רווחי הון, ששיעוריו נמוכים יותר. עומד על כך המלומד, פרופ' א. נמדר בספרו מיסוי מקרקעין: "ישנן זכויות קנייניות אחרות שאינן נכללות בגדר זכות במקרקעין ומכירתן לא תתחייב במס שבח או במס רכישה. בגדר זכויות שכאלה תבואנה: זכות המשכנתא, זיקת הנאה וזכות קדימה. למרות היותן של שלוש הזכויות הנ"ל זכויות קניניות לפי חוק המקרקעין, אין הן עולות כדי זכות במקרקעין לפי חוק מיסוי מקרקעין ... לכן, חוק מיסוי מקרקעין מותיר אותן מחוץ לתחומו, והן תימוסנה במקום זאת, במס רווחי הון לפי סעיף 88 לפקודת מס הכנסה"
תדעל
תִּדְעָל מלך גּוֹיִם נזכר בתנ"ך בספר בראשית, כאחד ממלכי קואליציית ארבעת המלכים שהוקמה יחד עם אמרפל מלך שנער, אריוך מלך אלסר וכדרלעומר מלך עילם, למטרת דיכוי מרד של חמשת מלכי כיכר הירדן, שכרתו ביניהם ברית על מנת למרוד במלכי מסופוטמיה.
מס שבח מקרקעין
מיסוי זכויות מקרקעין על-פי מס רווחי הון
—
תדעל
במקרא
ארבעת המלכים, בהנהגת כדרלעומר, באו לכנען כדי להכניע את מלכי כיכר הירדן שמרדו בכדרלעומר. בדרכם הכו בעמים נוספים, בהם הרפאים, החורים הכנעניים, האמורים ועוד. במלחמתם כנגד חמשת מלכי כיכר הירדן הכניעו ארבעת המלכים את המורדים, שבו מהם שבי רב ובזזו את כל רכושם. בדרכם צפונה אל ארצותיהם רדף אחריהם אברהם, ובאזור דמשק השיג אותם, הביסם, והשיב את השבויים והרכוש למלכי כיכר הירדן.
מס שבח מקרקעין
היסטוריה
הסיבה להבחנה בין מס שבח מקרקעין למס רווח הון היא בעיקרה היסטורית. בשנת 1949 נקבע מיסוי של רווחי הון הנובעים ממקרקעין מתוך הנחה שאלו רווחים משמעותיים מספיק שיאפשרו גבייה אפקטיבית. המחוקק הישראלי הושפע מהמחוקק הבריטי שקבע הסדר דומה מספר שנים קודם לכן. מנגד לא מוסו רווחי הון מנכסים אחרים עד שנת 1965, שאז נקבעו ההסדרים השונים למיסוי רווחי הון בפקודת מס הכנסה.
תדעל
שמו ומוצאו
תדעל הוא שם חתי. השם תדעל הוא תעתיק עברי לשם החתי דֻדְחַ'לִי.
סוכי ארצ'בולד
סוכי ארצ'בולד (שם מדעי: Archboldia papuensis) הוא מין של עוף ממשפחת הסוכיים החי רק ביערות גשם הרריים במערב גינאה החדשה שבשליטת אינדונזיה.
תדעל
שמו ומוצאו
מקור השם הוא בהר המקודש לחיתים, הר תֻדְחַ'לִי. זיהוי השם תדעל עם מלכי החתים הנושאים את השם תֻדְחַ'לִי, דֻדְחַ'לִי או תודחליאש נעשה בשנות השלושים של המאה העשרים והוסבר בחילופי האותיות ח' והאות ע' וכן ייתכן שהעי"ן מייצגת מבטא קדום יותר של ע'י"ן כדוגמת "עזה" עבור "ע'זה" ומאידך ייתכן שבחיתית גם היה מבטא דומה אם כי הכתב המבוסס על כתב היתדות האכדי במקורו חסר סימן מדויק עבור הגה זה ובמקומו נכתב סימן שנהוג לקרוא כח', תופעה מוכרת באכדית. השם תֻדְחַ'לִי נמצא בארכיון העיר אוגרית ונכתב שם בצורתו המקראית.
סוכי ארצ'בולד
מאפיינים
סוכי זה הוא אחד המינים הגדולים ביותר במשפחת הסוכיים והוא מגיע לאורך של 37 סנטימטרים. רוב גופו של הזכר בצבע שחור, קשתית עינו בצבע חום, הרגליו בצבע אפור ונוצות פדחת ראשו בצבע צהוב. הנקבה קטנה יותר מהזכר, צבע כנפייה צהוב והיא חסרת נוצות בפדחת ראשה. מין זה התגלה בידי החוקר אוסטין לומר ראנד בשנת 1939 ותואר על ידו שנה לאחר מכאן בשנת 1940. המין קרוי על שם החוקר והאורניתולוג ריצ'רד ארצ'בולד שחקר את האי גינאה החדשה. לא ידוע הרבה על מין זה אך בשל אובדן בתי גידול הוא מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון.
מס שבח מקרקעין
היסטוריה
עם זאת, אף על פי שטבעי היה שיאחדו בין השניים, האיחוד לא בוצע ונוצרו שתי מערכות דינים, וזאת בשונה מהמקובל במדינות רבות.
תדעל
שמו ומוצאו
לדעת אלישע קמרון, תדעל הוא תֻדְחַ'לִי השני, אשר כבש את סוריה ב, ואילו אחרים נוטים לזהותו עם תודחליאש מהמאה ה-17 לפנה"ס.
מס שבח מקרקעין
היסטוריה
החל משנת 2014 הוכנסו שינויים מרחיקי לכת בחישוב מס שבח מקרקעין שהמרכזי בהם הוא ביטול פטור ממס על רווח ההון לבעלי יותר מדירה אחת, אם הנכס היה ברשותם ארבע שנים ויותר.
תדעל
שמו ומוצאו
בתרגום השבעים, מופיע שמו כ"תלעל".
בדברי חז"ל
הביטוי "מלך גויים" מתורגם על ידי אונקלוס כ"מַלְכָּא דְּעַמְמֵי", כלומר: מלך עמים רבים. בצורה זו פירשו את הכינוי גם רוב המפרשים.
הרמב"ן בפירושו לספר בראשית מביא מדרש, לפיו כל אחד מארבעת המלכים רומז לאחת מהאימפריות הגדולות שיקומו בעולם. לפי מדרש זה, רומזת "גויים" לאימפריה הרומית:
הפיגועים באוטובוסים בקו 18 בירושלים (1996)
הפיגועים באוטובוסים בקו 18 בירושלים היו שני פיגועי התאבדות שבוצעו בידי ארגון החמאס באוטובוסי נוסעים ברחוב יפו שבמרכז ירושלים בהפרש של שבוע זה מזה, בחודש פברואר ובחודש מרץ 1996. בפיגועים אלו נרצחו 45 בני אדם ונפצעו עשרות רבות.
גל פיגועים זה נערך לאחר ההתנקשות בחייו של "המהנדס" יחיא עיאש בינואר 1996, וחמאס התייחס אליו כאחד מ"פיגועי הנקמה" שבאו בעקבות ההתנקשות, ביניהם הפיגוע בדיזנגוף סנטר, שבוצע ב-4 במרץ. בעקבות הלחץ שהופעל על יאסר ערפאת והרשות הפלסטינית ננקטו צעדים קשים נגד תשתית החמאס בחודשים לאחר מכן.
הפיגועים
הפיגוע הראשון התחולל בבוקר יום ראשון, 25 בפברואר 1996, בקו 18 של אגד שהיה בדרכו מצומת פת בירושלים אל התחנה המרכזית. מחבל מתאבד מן החמאס שעלה על האוטובוס הפעיל את מטען הנפץ שנשא בשעה 06:45, כאשר האוטובוס הגיע לצומת הרחובות יפו ושרי ישראל, ליד בניין שערי העיר. עקב ההתפוצצות נהרס האוטובוס לחלוטין ונפגעו עוברי אורח, מכוניות ואוטובוס נוסף שנמצאו בסמוך אליו. 24 בני אדם נהרגו מיד, ושניים מן הפצועים נפטרו בימים שלאחר מכן. בין ההרוגים היו תשעה חיילי צה"ל. כמו כן נפצעו עשרות בפיגוע.
המחבל מג'די מוחמד אבו ורדה ממחנה הפליטים אל-פוואר.
באותו בוקר, בתיאום עם הפיגוע בירושלים, נעשה פיגוע התאבדות גם בכניסה לאשקלון, בו נרצחה חיילת צה"ל,, ונפצעו 36 בני אדם.
הפיגוע השני התחולל שבוע בדיוק לאחר הפיגוע הראשון, בבוקר יום ראשון, 3 במרץ 1996, באותו קו אוטובוס. מחבל מתאבד שעלה עליו הפעיל את מטענו בשעה 06:20, בעת שהאוטובוס חלף ליד בניין ג'נרלי ברחוב יפו. בפיגוע נרצחו 19 בני אדם (מהם אחד שנפטר לאחר מספר ימים) ונפצעו שמונה. שישה מההרוגים היו עובדים זרים מרומניה.
המחבל ראיד אלשנובי מכפר בורקה.
למחרת הפיגוע, ב-4 במרץ 1996, ביצע מחבל פלסטיני בתל אביב את פיגוע ההתאבדות בדיזנגוף סנטר, שבו נרצחו 13 בני אדם.
מורעלים
מורעלים (באנגלית: Poisoned) הוא סרט אימה קומי ישראלי משנת 2011, בבימויו של דידי לובצקי. זירת ההתרחשות של הסרט היא בסיס צה"לי, שנתקף במכת זומבים, וגיבור הסרט - עובד רס"ר בשם דני - מנסה במהלכו להיחלץ ממגפת הזומבים שאליה נקלע.
הפיגועים באוטובוסים בקו 18 בירושלים (1996)
לאחר הפיגועים
בימים שאחרי הפיגועים נערכו בירושלים הפגנות מחאה, ולאחר הפיגוע השני הוצבו זמנית בירושלים שוטרים וחיילים רבים במטרה להשיב את תחושת הביטחון לציבור.
מורעלים
הסרט הוצג בהקרנת בכורה במהלך פסטיבל אייקון TLV שנת 2011, ב-17 באוקטובר. כמו כן, הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ב-20 באוקטובר והוקרן על בסיס שבועי בסינמטק תל אביב במשך תקופה מסוימת.
עלילה
דני (דוד שאול) הוא בנו של גיבור הצבא הישראלי בינו אהרונוביץ', שנודע בלחימתו הנועזת. אולם, דני הוא ההפך ממנו: עובד רס"ר חסר אומץ, שעסוק במהלך היום בעבודות גיזום באמצעות מזמרה. בחג הפסח מורה לדני הרס"ר שלו, מני (רודי סעדה), להישאר בבסיס ולבצע עבודות ניקיון וגינון שונות.
הפיגועים באוטובוסים בקו 18 בירושלים (1996)
לאחר הפיגועים
לוחות זיכרון לנרצחים ואנדרטת מתכת לפיגוע הראשון הוצבו באתרי הפיגועים בירושלים (בבניין ג'נרלי וברחוב יפו 214). באפריל 2010 נתפסו חמישה צעירים בעת שחיללו את האנדרטה.
מורעלים
עלילה
במהלך עבודת הגינון המייגעת נרדם דני על האדמה, וכשהוא קם ומגיע לחדר הרס"ר, הוא מגלה שהוא ומזכירתו הפכו לזומבים. משהוא יוצא מחדרו הוא מגלה שכך גם קרה לכל החיילים הקרביים בבסיס (לוחמי "סיירת נחליאלי"). דני נסוג למחסן, שבו עובד חברו הטוב שאולי (ארתור פרי); שאולי מגיע למחסן מאוחר יותר, ומתברר שאף הוא הפך לזומבי, ועל כן נאלץ דני להורגו. דני מתקשר דרך מכשיר קשר עם מאיה (אורנה שיפריס), חובשת שהגיעה לבסיס למתן זריקות לחיילים הקרביים; דני הכיר אותה זה מכבר, והיה מאוהב בה בתיכון. מתברר, על פי דבריה של מאיה, שמגפת הזומבים פשטה בעקבות פגם בחיסונים שניתנו (מאיה מתארת את הזומבים בשם "מורעלים", כשמו של הסרט).
מאיה ודני מנסים למצוא דרך להיחלץ מהמצב. דני מתקשר להוריו, שעורכים את ליל הסדר, ומבקש מאביו להגיע לבסיס כדי לסייע לו. דני מתכנן להגיע לחדר הרס"ר ולקחת משם את מפתחות הרכב שלו על מנת לצאת ברכב מהמקום; לשם כך, הוא מתכנן למשוך את החיילים הזומבים למחסן על ידי פיזור תוכנן של קופסאות לוף על הרצפה, להסטת תשומת לבם במהלך הדרך שיעשה מהמחסן לחדר.
דני מוציא את תוכניתו לפועל ומגיע לחדר הרס"ר. הוא מוצא שם מפתחות, אך הם אינם פותחים את הרכב. הוא מבין כי המפתחות שהוא זקוק להם נמצאים אצל הרס"ר עצמו; לכן הוא יוצא למסע הרג של הזומבים בבסיס, על מנת להגיע בסופו של דבר אל הרס"ר, להורגו ולהשיג את המפתחות. במסע הרג זה הוא נעזר במזמרה, בפטיש קטן ובמסור. הוא הורג את הרס"ר אחרון, ומשיג את המפתחות.
במהלך מסע הרציחות רואה דני כי מאיה ננשכה על ידי אחד הזומבים, ועל כן הוא סבור שהיא צפויה להיהפך אף היא לזומבית. לכן, לאחר ההרג מגיע דני לחדר שבו מאיה נמצאת ומנסה להרוג אותה עם המזמרה, אך בדיוק לפני שהוא עושה זאת עוצרת אותו מאיה, ומסבירה לו שהיא לבשה אפוד מגן שמנע את הידבקותה.
הפקה
הסרט החל כסרט גמר בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. את הסרט, שהוא סרט הביכורים של הבמאי דידי לובצקי, יצר לובצקי לצד חבריו ללימודי הקולנוע באוניברסיטת תל אביב. בהפקה תמכו, מלבד אוניברסיטת תל אביב, גם קרן סנונית וקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.
הסרט צולם במחנה רשף בהרצליה, שהיה בעבר מחנה גדנ"ע. בסרט מדובר כביכול בבסיס מרוחק בדרום הארץ.
ז'אנר
"מורעלים" הוא סרט אימה קומי. הוא הופק בתקופה פורייה יחסית של סרטי אימה ישראליים, שבה הופקו גם סרטים כמו "כלבת", "Another World" ו"חתולים על סירת פדלים". הסרט מוגדר "קומדיית זומבים צה"לית", הגדרה שאותה הסבירה מיכל דניאלי, כתבת mako, כך: "שילוב של סרט חבר'ה, סרט בורקס וסרט אימה – בצפייה אחת".
מפיק הסרט, נדב שלמה גלעדי, סיפר על בחירת ז'אנר האימה:
זירת ההתרחשות: צה"ל
על בחירת השירות הצה"לי כמסגרת לעלילה, אמר במאי הסרט דידי לובצקי:
על כך הוסיפה מיכל דניאלי כי:
לובצקי אמר גם, בהקשר הרקע הטעון כביכול של זירת התרחשות צה"לית:
אילטיד קלייטון
בריגדיר, סר אילטיד ניקל קלייטון (באנגלית: Iltyd Nicholl Clayton; 15 בספטמבר 1886 – 30 ביוני 1955) היה קצין התאום של הצבא הבריטי למזרח התיכון, שהתפרסם בעיקר בזכות מעורבותו במשרד המזרח התיכון הבריטי בקהיר במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה ובהקמת הליגה הערבית. באביב 1947 קלייטון מונה בלונדון לקצין הביון הפוליטי הבכיר במזרח-התיכון, כיד ימינו של שר החוץ בווין באזור.
חייו
אילטיד ניקל קלייטון נולד בסנדאון, האי ווייט, בנם של לוטננט קולונל ויליאם לואיס ניקול קלייטון ושל מריה מרתה פילקינגטון. הוא התחנך בלנסינג קולג' ובאקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ', בריטניה. הוא התגייס לחיל המצב הארטילרי המלכותי בשנת 1906 וקודם לדרגת סגן בשנת 1909. קלייטון שירת במלחמת העולם הראשונה והגיע לדרגת רב-סרן. אחרי המלחמה הוא מילא תפקידים שונים בעיראק ובקהיר ושימש כלוטננט קולונל ברגימנט הארטילריה המלכותי בשנים 1934–1938 ופרש בשנת 1939. לאחר שגויס מחדש לשירות במהלך מלחמת העולם השנייה, שימש כיועץ לענייני ערבים לממשלת בריטניה (1943–1945). לימים קלייטון כיהן כיועץ מיוחד לראש משרד המזרח התיכון הבריטי ושליח מיוחד שהיה צמוד לשגרירות בריטניה בקהיר בשנים 1947–1948.
הוא התחתן עם מרג'ורי קלמנס דיוק, בתו של פקיד קולוניאלי בכיר בהודו. נולדו להם שתי בנות ובן. קלייטון הלך לעולמו כתוצאה משבץ, בוובלי, הרפורדשייר, בן 68.
קלייטון ושאלת ארץ ישראל
במהלך שירותו בקהיר בזמן מלחמת העולם השנייה היה קלייטון במגע מתמיד עם חיים ויצמן מהצד היהודי ועם מוסא עלמי מהצד הפלסטיני.
ב-2014 וב-2019, נטען על ידי ההיסטוריונים הישראלים מאיר זמיר ועזרא נשרי (בהתאמה) כי בה בעת שהמדיניות הבריטית הרשמית של מפלגת הלייבור בראשות קלמנט אטלי הייתה התנתקות מפלשתינה-א"י, כחלק ממגמת הדה קולוניזציה, פעל קלייטון כנציגם של גופי המודיעין הבריטי, במה שנודע מאוחר יותר על ידי חוקרים כ"תוכנית קלייטון", שמטרתה הייתה שימור וביצור ההגמוניה האימפריאלית של בריטניה במזרח התיכון, אל מול האיום הסובייטי המתפתח לאחר מלחמת העולם השנייה. כפועל יוצא של האסטרטגיה הזאת שקד קלייטון על הקמת שתי קואליציות פלישה ערביות לארץ ישראל במחצית השנייה של 1947 ותחילת 1948 לסיכול תוכנית החלוקה.
נשרי מבסס את טענותיו גם על עמדת מנהיגי היישוב העברי ב-1948, בן-גוריון ושרת. על פי נשרי, במכתב לשרת ב-11 במרץ 1948 הציג דוד בן-גוריון את הערכתו את מדיניות הממשלה הבריטית כלפי ארץ ישראל: "...לאפשר למדינות השכנות, כל עוד השלטון [בארץ ישראל] בידי אנגליה, להכניס לארץ צבאות בכמות מספקת כדי להשמיד את היישוב ולתפוס את הארץ אחרי ביטול המנדט... מזימה משותפת של משרד-החוץ הבריטי והליגה הערבית ...". טענה דומה השמיע גם ב-1955 משה סנה ממק"י (ששימש כראש המפקדה הארצית של ההגנה בשנים 1941–1946), שטען כי: "המלחמה הארצישראלית משנת 1948/9 הוכנה, תוכננה, נוהלה על ידי המטה הבריטי, ובשמו הדריך הבריגאדיר קלייטון את הרמטכ"לים של הליגה הערבית במועצה הידועה, שהתקיימה בבלודאן (סוריה) ...". סנה עשה שימוש בטענתו זו להוכחת משנתו שגרסה כי הסכסוך הישראלי-ערבי הוא תוצאה של האימפריאליזם הבריטי והאמריקאי.
לעומתם, טוען ההיסטוריון, אורי מילשטיין, שב-11 בדצמבר 1947, כשפגש קלייטון נציג יהודי בריטי של בן-גוריון בדמשק ואמר לו שבין אם הבריטים אוהבים זאת או לא, שכבר עתה יש מדינה יהודית בפלסטין שלה הנהגה, מטרות ברורות וכוח צבאי. כן הוא אמר לחבריו הערבים שלא יעצמו עיניים לנוכח המציאות.
לקריאה נוספת
עזרא נשרי, "הסוס הטרויאני הבריטי במלחמת השחרור הישראלית", הוצאת סטימצקי, 2019
ביאטה סירוטה גורדון
ביאטה סירוטה גורדון (בגרמנית: Beate Sirota Gordon; 25 באוקטובר 1923 - 30 בדצמבר 2012) הייתה אמנית יהודיה ופעילת זכויות אדם שניסחה את הסעיפים הקשורים לנשים בחוקת יפן שאחרי מלחמת העולם השנייה. היא אחיינית של יאשה הורנשטיין.
ביוגרפיה
נולדה בווינה, להורים יהודים, יוצאי רוסיה. אביה, לאו סירוטה, היה מוזיקאי, פסנתרן קונצרטים. בשנת 1928 עברה המשפחה לטוקיו, יפן, בעקבות האב שקיבל שם משרה באקדמיה למוזיקה. ביאטה התחילה את לימודיה בבית ספר גרמני בטוקיו, אותו עזבה עקב האווירה הנאצית ועברה לבית ספר אמריקאי. עם תחילת מלחמת העולם השנייה, ב-1939, עזבה את יפן ונסעה ללמוד בקולג' בארצות הברית. בעקבות המתקפה היפנית על פרל הארבור, ב-1941, נותק הקשר בינה לבין הוריה שנותרו בטוקיו. גורדון שלטה בשפות יפנית, גרמנית, אנגלית, צרפתית, ספרדית ורוסית, וניצלה את שליטתה בשפות אלה כדי להשיג עבודה. שליטתה ביפנית סייעה לה להתקבל לעבודה במודיעין האמריקאי. ב-1945, לאחר סיום המלחמה, קיבלה משרה של מתורגמנית ליפנית, במטהו של גנרל דאגלס מקארתור, המפקד העליון של צבא הכיבוש של בעלות הברית ומושלה של יפן, לאחר כניעתה של יפן. היא חזרה ליפן, כחברה במשלחת האמריקאית. אחרי חיפושים מצאה את הוריה, אשר שהו במחנה הסגר יפני במהלך המלחמה.
בתקופת הכיבוש האמריקני של יפן
האמריקאים לא התכוונו לכפות על יפן מערכת פוליטית חדשה באופן חד-צדדי. במקום זאת, היה בכוונתם לעודד את מנהיגיה החדשים של יפן ליזום רפורמות דמוקרטיות בעצמם. אולם, הבכירים היפנים לא ראו עין בעין עם אנשיו של מקארתור את כינונה של החוקה המתגבשת. הקיסר הירוהיטו, ראש הממשלה קיג'ורו שידהרה ומרבית שרי הממשלה נרתעו מהחלפתה של החוקה הקיימת, חוקת מייג'י, שנחקקה ב-1890, במסמך ליברלי יותר, וניסו להציע תיקונים שמרניים יחסית לחוקת מייג'י.
הגנרל מקארתור דחה תיקונים אלה ובשנת 1946 הורה לאנשיו לנסח מסמך חדש. מרבית החוקה החדשה נוסחה על ידי שני קציני צבא בכירים בעלי תואר במשפטים, מיילו ראוול וקורטני ויטני, יחד עם צוות של 22 מומחים. גורדון, בת ה-22, הייתה האישה היחידה בקבוצה זו והיא שהייתה אחראית לניסוחם של שני הסעיפים הדנים בזכויות הנשים: סעיף 14 המעניק לכל האזרחים זכויות שוות בלי הבדל מין גזע ודת, וסעיף 24 המעניק לנשים באופן מפורש זכות לבחור בן זוג, זכויות רכוש, ירושה ובחירת מגורים.
פרסים ואותות הוקרה
גורדון קיבלה מספר רב של פרסים ומספר תוארי ד"ר לשם כבוד.
בשנת 1998 הוענק לה אות מסדר האוצר ה"קדוש".תואר הכבוד היפני הגבוה ביותר.
האסטרואיד 5559 Beategordon שהתגלה על ידי אלינור הלין, נקרא על שמה. ההכרזה ניתנה בנובמבר 2019.
מערת צדקיהו
מערת צדקיהו (בערבית: مغارة سليمان, מערת שלמה) היא המערה המלאכותית הגדולה בישראל. היא שוכנת מתחת לבתי הרובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים, והייתה חסומה למבקרים במשך דורות רבים. למערה נקשרו מסורות רבות, והמפורסמת בהן קשורה במנוסתו של צדקיהו מלך יהודה מפני הבבלים עם חורבן בית המקדש הראשון. מסורת זו היא שהעניקה למערה את שמה.
תיאור ומיקום
מערת צדקיהו היא מערת ענק, החצובה כולה בסלע הגיר הקשה האופייני לעיר העתיקה. שטחה הוא כ-9,000 מ"ר, אורכה הוא כ-300 מטרים, רוחבה המרבי כ-100 מטרים, וגובהה המרבי כ-15 מטרים. פתחה היחיד של המערה קטן יחסית, והוא שוכן בין שער שכם לשער הפרחים. המערה משתרעת מתחת לבתי הרובע המוסלמי, בין חומות ירושלים הצפוניות עד אזור רחוב ויה דולורוזה שברובע המוסלמי, מצפון להר הבית. נראה כי היה המשך למערה מצד דרום-מזרח, אך הוא חסום במפולות סלעים, ויש המשערים כי המערה הגיעה בעבר עד להר הבית.
המערה חצובה בעומק של תשעה מטרים מתחת לבתים שנבנו מעליה, והיא מחולקת לחללים ולאולמות גדולים. בעומק המערה יש נביעה קטנה, אם כי ייתכן כי זוהי תעלת ניקוז שניזוקה בעת חציבת המערה ומימיה זולגים פנימה. על קירות המערה ניתן להבחין בסימני חציבה, וכן בכתובות גראפיטי מהעת החדשה, בערבית, אנגלית, יוונית וארמנית (אחת הכתובות, למשל, היא: "W. E. Blackstone Jan. 1889").
שימוש
מערת צדקיהו הייתה בתחילתה מערה טבעית קטנה, כפי שמעיד פתחה, שהוא המרכיב הטבעי היחיד בה. המערה הפכה מחצבה, וחללה רחב הממדים נוצר בעקבות פעולות החציבה הרבות שנערכו בה במשך מאות שנים. החללים במערה מופרדים בקירות ובזקיפי סלע שהשאירו החוצבים כדי לתמוך בתקרת המערה עם התקדמות החציבה והעמקתה. מפלס רצפת המערה יורד מעט ככל שמתרחקים מן הפתח, ונראה כי היא הועמקה כך עם השנים, כדי למנוע ערעור של יסודות בתי העיר שמעל למערה. מפלס אולם הכניסה למערה היום גבוה בהרבה משהיה בעבר, בעקבות הצטברות שפכי עפר ופסולת שלא פונו ממנו.
שמות המערה
מסורת יהודית, שמופיעה לראשונה במפורש במקורות מן המאה ה-16, קושרת את המערה לבריחת צדקיהו, מלכהּ האחרון של ממלכת יהודה, אל ערבות יריחו מירושלים הבוערת מפני צבא בבל. האירוע מתואר ב:
על פי מסורת זו, הייתה המערה מפולשת משני צדיה, ולכן יכול היה צדקיהו להסתתר בה ולברוח דרכה, כמובא אצל רש"י בפירושו לספר יחזקאל:
המסורת היהודית אף קושרת את המעיין שבבטן המערה לדמעותיו של המלך העיוור, הנוטפות שם עד היום מצער חורבנה של ירושלים. בשל כך הוא נקרא 'מעיין דמעות צדקיהו'. למרות זאת, לא ניתן להתחקות בוודאות אחר הזמן המדויק בה החלה המערה להיקרא על שם צדקיהו המלך.
השם האנגלי של המערה הוא "מחצבות המלך שלמה" (King Solomon's Quarries), המקדים את תיארוך המערה לימי שלמה המלך, כ-300 שנה לפני ימי צדקיהו. הערבים מכנים את המערה בשם "מערת המלכים" או "מערת קורח". השם הראשון מושפע מן השם האנגלי, המייחס את המערה לשלמה המלך, ואילו השם השני מבוסס על פולקלור מקומי, המזהה את המערה עם המקום בו נקברו קורח ועדתו, לאחר שהאדמה בלעה אותם. כך או כך, נראה כי זיהוי המערה עם מלכים שונים קשור בכך שסוג אבן הגיר בה נקרא 'מֵלֶכֶּה'. אבן זו נוחה לחציבה, עמידה בפגעי מזג האוויר, ומתקשה במגע עם אוויר על ידי ציפוי טבעי בנארי, כראוי למבני מלכות.
ימי בית המקדש הראשון
מסורות שאין להן סימוכין ארכאולוגים מייחסות את תחילת הפעילות במערה לימי בית ראשון, ואף לימי שלמה המלך. תיארוך זה נשען על התיאור המקראי של בניית בית המקדש הראשון על ידי שלמה: "וַיְהִי לִשְׁלֹמֹה שִׁבְעִים אֶלֶף נֹשֵׂא סַבָּל וּשְׁמֹנִים אֶלֶף חֹצֵב בָּהָר... וַיְצַו הַמֶּלֶךְ וַיַּסִּעוּ אֲבָנִים גְּדֹלוֹת אֲבָנִים יְקָרוֹת לְיַסֵּד הַבָּיִת אַבְנֵי גָזִית".
ב-1873 גילה החוקר הצרפתי, שארל קלרמון-גנו, תבליט של יצור מכונף בגודל 35X27 סנטימטרים על קיר באולם הכניסה של המערה. היצור, המזכיר את הכרובים שעל ארון הברית, דומה בסגנונו לאמנות האופיינית לימי בית ראשון.
התיאור המקראי והתבליט שנמצא עמדו בבסיס תיארוך ראשית הפעילות במערת צדקיהו לימי שלמה המלך. הארכאולוג גבריאל ברקאי, שבחן את התבליט שנית לאחר מלחמת ששת הימים, גרס כי אין הוכחה ארכאולוגית לתיארוך פעילות החציבה במערת צדקיהו לימי בית ראשון: "השטח (של הסלע) הוחלק טרם החריטה בכלי משונן, שתאריך השימוש בו לפי המקובל הוא בימי בית שני."
ימי בית המקדש השני
לעומת "שתיקת הממצאים" מימי הבית הראשון, המערה עשירה בעדויות מימי הבית השני. מקובל לזהות את מערת צדקיהו כמקור האבן העיקרי של המלך הורדוס, בעת שבנה את מקדש הורדוס לפני כאלפיים שנה. זיהוי זה מסתמך על סגנון החציבה שהיה מקובל אז, וניכר בקירות המערה, וכן בגודל האבנים שהוצאו ממנה, המאפיינות את כותלי הר הבית. כן יש לציין כי המערה סמוכה מאוד להר הבית, ושוכנת מעט גבוה ממנו, דבר שהקל מאוד על ניוד האבנים. בחינת האבנים המרכיבות את הכותל המערבי העלה כי הן זהות מבחינה גאולוגית למסלע מערת צדקיהו, דבר המאשש אף הוא את ההנחה כי מקורן ממערה זו.
ייתכן כי מערת צדקיהו שימשה גם את המלך אגריפס הראשון, נכדו של הורדוס, במפעלי הבנייה הרבים שלו בירושלים, ואולי אף את אגריפס השני ממשיכו, שבנה את החומה השלישית במאה הראשונה לספירה.
התקופה הרומית
אין כל מידע על קורות מערת צדקיהו לאחר חורבן ירושלים בשנת 70 לספירה. עם זאת, בתוספתא, שנכתבה במאות השנייה והשלישית לספירה, מובאת הלכה בנושא יציאה מתחום שבת, המזכירה את מערת צדקיהו:
מאחר שהמערה הייתה כבר קיימת בימי התוספתא, ומוכרת בוודאי לתושבי ירושלים, ייתכן שניתן למצוא במקור זה הוכחה כי באותה עת כבר נקשרה המסורת בין צדקיהו והמערה. עם זאת, ייתכן כי התוספתא לא התייחסה כלל למערה הנקראת היום 'מערת צדקיהו', אלא נתנה דוגמה ערטילאית למערה ארוכה מאד.
ימי הביניים
בשנת 985 פרסם הגאוגרף המוסלמי, מוקדסי ספר על ארץ ישראל. בספר זה הזכיר מוקדסי את מערת צדקיהו ואת המסורת המוסלמית הקושרת אותה לקורח ועדתו, אולם הוא מסתייג ממסורת זו:
רבי אשתורי הפרחי שעלה לארץ בשנת 1322 ועסק בחקר ארץ ישראל, פרסם את הספר "כפתור ופרח" ובו תיאור מערת צדקיהו: "לפנים מחומת ירושלם לצפון הוא פתח מערת חזקיה. והיא גדולה כים." (כפתור ופרח, פרק ו', על הר ציון). נראה כי אין מדובר כאן בפליטת קולמוס (חזקיה במקום צדקיה), שכן מקור יהודי מן המאה ה-19 (להלן) מציין אף הוא את השם חזקיהו, דבר המעיד על מסורת יהודית נוספת. כך או כך, תיאור המערה ומיקומה מעיד כי הכותב הכיר את המערה וידע היכן היא.
בחיבור "תולדות ירושלים וחברון" של ההיסטוריון והגאוגרף מוג'יר א-דין משנת 1495 מובא מידע מפתיע אודות מערת צדקיהו, תחת הכותרת "מערת הכותנה":
מוג'יר א-דין מעיד, שבשלהי המאה ה-15 הייתה מערת צדקיהו ידועה, אולם היא נקראה משום מה בשם 'מערת הכותנה', והטילה אימה גדולה על המבקרים בה. האחרון שמזכיר את מערת צדקיהו בתקופה ההיא, הוא הנוסע היהודי רבי משה באסולה, שביקר בירושלים בראשית המאה ה-16. בספר המסע שלו תיאר את מערת צדקיהו, השוכנת בסמוך לשער שכם ומוסיף:"הרבה יהודים סיפרו לי שהלכו בה מיל, והיא גבוהה כסוס ורומח בידו."
התקופה העות'מאנית
במאה ה-16 בנה הסולטאן סולימאן הראשון את חומת ירושלים, ובעקבות כך הורה לחסום כליל את פתח מערת צדקיהו, כדי למנוע חדירת אויבים לתוך העיר דרכה. פתח המערה נסתם, המקום הפך לאתר אשפה ופסולת, ומיקומה של מערת צדקיהו נשכח למשך למעלה מ-300 שנה. עדות לכך ניתן למצוא בתיאור המסע שערך רבי גרשון סג"ל בירושלים בשנת 1624, בו הוא מספר כי מערת צדקיהו שוכנת בדרומה של ירושלים (ולא בצפונה) וכי "אין שום אדם ראוי ליגש שמה עד ביאת המשיח."
למרות זאת, ישנה עדות שכתב ישראל יוסף בנימין ("בנימין השני") על מערת צדקיהו, לאחר ביקורו בירושלים בשנת 1847:
הדמיון הרב של תיאור זה למופיע בתיאור מסעו של רבי משה באסולה, וכן התוספת "כן הגידו לי יהודים אחדים", מעידים כי הכותב לא ראה בעצמו את המערה, שכבר לא הייתה ידועה, אלא הסתמך על עדות קודמו ועל מסורת שבעל פה.
הוכחה נוספת לכך שמערת צדקיהו נעלמה מהעין מובאת בספר 'תבואות הארץ' של חוקר ארץ ישראל, יהוסף שוורץ. בספר, שראה אור בשנת תר"ח (1848), זיהה שוורץ את מערת צדקיהו עם "מערות המלכים" המוזכרות בכתבי ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו:
מקור זה מלמד כי על אף המסורות בעל פה, מערת צדקיהו לא הייתה ידועה במחצית הראשונה של המאה ה-19, עד כי שוורץ בלבל בינה ובין קברי המלכים, שיוחסו אז לכלבא שבוע.
שנים ספורות לאחר פרסום 'תבואות הארץ', בחורף של שנת 1854, יצא הרופא וחוקר המקרא הבריטי, ג'יימס ברקלי, לטיול עם כלבו סמוך לשער שכם בירושלים. לפתע נעלם הכלב, ולאחר חיפושים התברר כי החליק לתוך פתח מערה ענקית, שהיה מוסתר בערימת אשפה גדולה. הפתח נחשף בעקבות גשמים עזים שירדו באותה שנה, וסחפו את האשפה אל תוך חלל המערה. נרעש מן הגילוי, מיהר ברקלי לביתו, ולמחרת בלילה יצא שוב בחברת שני בניו לבדוק את המערה מקרוב. הם התחפשו לערבים כדי לא למשוך תשומת לב, ונכנסו דרך הפתח הקטן מצוידים בלפידים כבויים, שהודלקו רק בתוך המערה. הייתה זו הפעם הראשונה לאחר מאות שנים שרגל אדם דרכה במערת צדקיהו.
עם פרסום גילוי המערה, הוזעקו למקום חוקרים מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל, שבה היה חבר גם ברקלי עצמו. הם בילו לילות כימים בחקירתה של המערה ובחשיפתה, והיו הראשונים לתארכה לימי שלמה המלך. הגילוי סקרן במיוחד את היהודים, בשל הקשרה לסיפור התנ"כי. משה ריישר הביא בשנת 1867 תיאור משעשע ורצוף גוזמאות על הרפתקאות אימה להן זכו יהודים שביקרו במערה, שנקראה בפיו 'מערת שכם':
בשנת 1885 השתלטו חברי כת נוצרית גרמנית תמהונית על מערת צדקיהו, והפכו אותה לביתם. היה זה לאחר שניסו לשכנע את דיירי המושבה האמריקאית בירושלים, שגרו בדיוק מעל לפתח המערה, לפנות את ביתם ולהעניקו להם. בינתיים החליטו להמתין במערה, אך הלחות, האשפה ותנאי התברואה הקשים בה גרמו לרבים מהם לחלות באופן חמור. בסופו של דבר, בהתערבות הקונסול הגרמני בירושלים, סולקה החבורה מהמערה, ומנהיגם גורש לגרמניה. בשנת 1893 חסמו השלטונות את פתח המערה בדלת ברזל, ולא התאפשרה עוד כניסה אליה.
בשנת 1907 נעשה שימוש אחרון במערת צדקיהו כמחצבה, כאשר השלטון המקומי הורה על חציבת אבנים במערה לבניית מגדל השעון על שער יפו, לכבודו של הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני. בעקבות כך נפתחה שוב המערה לקהל, כפי שמעידה המודעה בדבר הסדרי תשלום הכניסה אליה (משמאל), אך היא נסגרה שוב במהלך מלחמת העולם הראשונה.