cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוק הסעד (טיפול באנשים עם מוגבלות שכלית-התפתחותית)
אבחון מוגבלות שכלית
על פי חוק הסעד, הגוף אשר מוסמך לקבוע ולאבחן מיהו אדם עם לקות שכלית התפתחותית הוא ועדת האבחון מטעם משרד הרווחה והשירותים החברתיים. בוועדה חברים כחמישה אנשי מקצוע ובהם: עובד סוציאלי, פסיכולוג ומחנך, שמינה שר הרווחה והשירותים החברתיים, וכן רופא פסיכיאטר ורופא מומחה למחלות ילדים או רופא אחר, שמינה שר הרווחה והשירותים החברתיים, בהתייעצות עם שר הבריאות.
אנשים שעולה לגביהם שאלה בדבר קיום מוגבלות שכלית מחויבים לעבור אבחון, אשר ניתן בחינם. האבחון מתקיים במרכזי אבחון בערים השונות, אשר זכו במכרזים המוצעים מעת לעת של משרד הרווחה.
ועדת האבחון אינה חלק ממכון האבחון וחבריה אינם שותפים באבחון עצמו. הוועדה מקבלת לידיה את מסקנות האבחון, נפגשת עם האדם שיש לו מוגבלות שכלית ועם בני משפחתו האחראים עליו, ומוסרת את המלצותיה השונות. למשל, בכוחה של הוועדה לקבוע על מתן יום לימודים ארוך לילד שיש לו מוגבלות שכלית. המלצותיה של הוועדה מחייבות את המדינה ואת הרשות המקומית.
קביעתה של ועדת האבחון אינה ניתנת באופן חד פעמי, אלא, לפחות פעם בשלוש שנים חייב עובד סוציאלי לשוב ולהביא את עניינו של האדם עם המוגבלות שכלית התפתחותית לפני ועדת אבחון. נציג מתוך ועדת האבחון מעביר לבני המשפחה את קביעתה של הוועדה. אם אלו אינם שבעי רצון ניתן לערער על ההחלטה שהתקבלה בוועדה. אם בני משפחתו של האדם עם מוגבלות שכלית-התפתחותית אינם שבעי רצון מן ההחלטה שהתקבלה בוועדה הם רשאים לערער עליה בפני ועדת ערר לפי סעיף 9 לחוק הסעד. ערעור על החלטות הוועדה מתקיים על ידי פניה לבית המשפט המחוזי.
ביקורת על החוק
בשנת 2000 תוקן החוק ונקבע בו כי שירותי הדיור הניתנים באמצעותו צריכים להינתן במידת האפשר במסגרת הקהילה. על אף שינוי זה, נכון לשנת 2017, כ-68% מכלל האנשים אשר קיבלו שירותי דיור, קיבלו זאת במסגרת של מעונות, ועוד כ-18% במסגרת של הוסטלים. ביקורת נוספת מתייחסת לסל השירותים הניתנים באמצעות החוק. למעשה, רובו של הסל לא מעוגן בחוק אלא בתקנות מנהלתיות. תקנות אלו נתונות לשינויים רבים ואינן מעניקות את השירותים כזכות מוכרת.
הוועדה לתשתיות לאומיות
הוועדה לתשתיות לאומיות (נקראת בקיצור "הות"ל") היא ועדה שהוקמה בשנת 2002 במסגרת הסדרת התכנון והבנייה בישראל, בהתאם לתיקון מספר 60 לחוק התכנון והבנייה. שמה המלא של הוועדה הוא "הוועדה הארצית לתכנון ולבנייה של תשתיות לאומיות".
מטרת הוועדה
הוועדה הוקמה על מנת לזרז הליכי תכנון של תשתיות המוגדרות "תשתיות לאומיות". סעיף 1 לחוק התכנון והבנייה מונה את סוגי התשתיות שניתן להכריז עליהן כתשתיות לאומיות. הכרזה על תשתית כתשתית לאומית דורשת הצהרה של ראש הממשלה, שר האוצר ושר הפנים. לוועדה מוקנות סמכויות המועצה הארצית בענייני תכנון ובניה של תשתיות לאומיות, עריכת תוכנית מתאר ארצית עם הוראות של תוכנית מפורטת ומתן היתר בניה. המשמעות היא כי לוועדה סמכות כל מוסדות התכנון על ההיררכיה שלהם.
מהי תשתית לאומית
תשתית לאומית מוגדרת בחוק כ"מתקני תשתית, נמל תעופה, נמל, מעגן, מתקן להתפלת מים, מתקני מים וביוב לרבות מאגרים, אתרי סילוק וטיפול בפסולת, מתקני תקשורת, תחנת כוח, מתקן אחסון גז ודלק, דרך (כביש, מסילה), מתקני גז ומיתקני גט"ן כהגדרתם בסעיף 2 לחוק משק הגז הטבעי, התשס"ב-2002, אתרי כרייה וחציבה, והכל אם ראש הממשלה, שר האוצר ושר הפנים הכריזו, על כל אחד מהם, כי הוא בעל חשיבות לאומית."
תוכנית תשתית לאומית
הליכי התכנון של תשתיות לאומיות מיושמות באמצעות תוכנית תשתית לאומית (תת"ל) שעוברת את כל הליכי האישור בות"ל בלבד (עד אישור הממשלה), כמו כן:
הרכב הוועדה
הרכב הוועדה נקבע על פי סעיף 6א לחוק התכנון והבנייה. הוועדה מונה 15 חברים:
איידס באפריקה שמדרום לסהרה
מחלת האיידס נפוצה באפריקה שמדרום לסהרה ("אפריקה השחורה") פי שישה יותר מאשר בשאר אזורי העולם, ולדבר יש השלכות כלכליות וחברתיות מרחיקות לכת. בשנת 2005 מנו חולי האיידס באפריקה שמדרום לסהרה כ-63% מכלל חולי האיידס בעולם. בשנת 2000, למעלה מ-30% מהתושבים בזימבבווה, בוטסואנה וסווזילנד, נשאו את המחלה.
איידס
איידס (AIDS; ראשי תיבות באנגלית: Acquired Immune Deficiency Syndrome, תסמונת הכשל החיסוני הנרכש) היא מחלה כרונית וחשוכת המרפא של מערכת החיסון שמקצרת באופן משמעותי את תוחלת החיים. המחלה מפריעה לגוף להתגונן ממחלות וגידולים. האיידס נתגלתה במדינות המערב בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, אחרי שהפכה למגפה עולמית. סוברים כי מקורה של המחלה הוא באפריקה שמדרום לסהרה, שם היא הופצה בלא מפריע עד שהתגלתה. ארגון הבריאות העולמי מעריך שלמעלה מ-25 מיליון בני אדם מתו עד סוף 2006 מהמחלה.
כיום, מחלת האיידס היא אחת המחלות המדוברות והנחקרות ביותר בעולם.
אפידמיולוגיה
איידס מהווה גורם תמותה משמעותי בקרב צעירים ומבוגרים מאפריקה אשר פעילים מינית. בדומה לרוב מדינות העולם השלישי, הרוב נדבקו דרך קיום יחסי מין ללא אמצעי הגנה כגון קונדום.
פרופסור מקס אסקס, מחוקרי האיידס הגדולים בעולם, מצא כי בקרב הטרוסקסואלים בלבד, אחד מכל 5-10 מבוגרים באפריקה נדבק בנגיף, לעומת אחד מכל 3,000-5,000 מבוגרים ברחבי העולם המפותח. כלומר, הסיכון באפריקה גדול פי 500 מאשר במערב, וזאת כנראה בשל ההבדלים התרבותיים בהתנהגות מינית, שכיחות גבוהה יותר באפריקה של מחלות בלתי מטופלות אשר מועברות על ידי מגע מיני, וזנים שונים של הנגיף.
במדינות הנגועות ביותר - דרום אפריקה וזימבבווה, כשליש מהאוכלוסייה הבוגרת נושא את הנגיף. מדינות אלו צפויות לאבד בשנים הקרובות דור שלם של תושבים. תוחלת החיים באפריקה השחורה (נכון לשנת 2005) היא 47 שנים; מומחים מעריכים שללא מחלת האיידס הייתה תוחלת החיים עולה ל-67 שנים.
היחס בין גברים לנשים
בתחילתה של המגפה מספר הגברים שהיו נגועים במחלה היה גבוה ממספר הנשים הנגועות, אך כיום סיטואציה זו ברוב המדינות היא הפוכה. נשים אפריקאיות נדבקות בגיל יותר מוקדם מגברים והפער בשכיחות הנגיף בין גברים לנשים ממשיך להצטמצם.
בחקר האיידס שנעשה בזאיר, עומד במרכז ניתוח היחסים בין המינים ומעמד האישה. הנשים בזאיר תופסות מקום מרכזי בניהול משק הבית. יחד עם זאת, רובן נמצאות בעמדות של תלות כלכלית ורגשית. נשים ללא עצמאות כלכלית אינן יכולות לסרב למין גם כאשר הוא איננו מין בטוח. הפסקת ניצול הכוח הגברי ביחסי מין מצריך שינוי חברתי ותרבותי, שיתקבל במידה שתוענק לגיטימציה חוקית וסוציאלית לנשים לסרב לקיים יחסי מין ויינתן להן החופש הכלכלי לעשות זאת. זכות אנושית בסיסית זו מופרת בחברות רבות באפריקה. במחקר שנערך בזאיר, נראה כי הדומיננטיות הגברית משאירה מעט מאוד חופש לנשים וזאת לעומת מה שהיה קיים בקהילות שהיו קיימות לפני דור.
נתונים סטטיסטיים
נתוני האומות המאוחדות לשנת 2005:
להלן מספר נתונים ממחקר שנערך באוניברסיטת קליפורניה בנוגע לאפריקה השחורה (אפריקה שמדרום לסהרה) לשנת 2007:
השפעת הכלכלה
הבעיות החברתיות והכלכליות משפיעות על נגישותם של תושבי אפריקה לשירותי טיפול ומניעה הולמים. במדינות שמדרום לסהרה המגפה השפיעה באופן חסר תקדים על משקי בית וקהילות. מחקרים הראו כי מדינות אלו מאבדות בממוצע בין 1% ל 2% מהצמיחה הכלכלית כתוצאה מהמגפה.
המשבר הכלכלי מביא עמו מספר רב של נשים לסיטואציות מסוכנות בהן הן נאלצות להשתמש במין עם מספר רב של בני זוג על מנת לפרנס את עצמן ואת בני משפחתן. יחד עם זאת, הרבה מן המתבגרים באפריקה מגיעים ממשפחות עניות ולכן הם מאוד חשופים ופגיעים. חלקם נאלצים לעסוק בזנות בתמורה למזון, ביגוד ואף בתמורה לציונים טובים בבית-הספר.
אנדרניק אסקנדריאן
אנדרניק אסקנדריאן (בארמנית: Անդրանիկ Իսքանտարեան; נולד ב-31 בדצמבר 1951) הוא כדורגלן איראני-אמריקאי ממוצא ארמני.
איידס באפריקה שמדרום לסהרה
השפעת הכלכלה
רוב המדינות באפריקה שמדרום לסהרה סובלות ממגפות רבות ככלל ומגפת האיידס בפרט אשר מתפרצת ופוגעת באוכלוסייה הכללית ולא נשארת בתחום האוכלוסייה עם סיכון גבוה כגון: עובדים בזנות, גברים המקיימים יחסי מין עם גברים, ונרקומנים הצורכים סמים באמצעות מזרקים.
מניעת הדבקה
לאורך שנים נעשו ניסיונות שונים להקטנת שיעורי ההדבקה. טכניקות עיקריות שבהן נעשה שימוש 1. חינוך למין בטוח עם קנדום 2. ברית מילה ניתוחית או ללא ניתוח (תוך שימוש בציוד כמו Prepex) אשר הוכחה כמקטינה את שיעור ההידבקות בעד 80 אחוזים.
אנדרניק אסקנדריאן
קריירה
אסקנדריאן שיחק במונדיאל 1978 במדי נבחרת איראן. זמן קצר לאחר מכן, בתחילת עונת 1979, עבר לשחק בקבוצה המובילה בארצות הברית באותה תקופה, ניו יורק קוסמוס. בשנת 1984, עבר אסקנדריאן לניו יורק אקספרס מליגת ה-MISL, שבה שיחק במשך כמה שנים.
איידס באפריקה שמדרום לסהרה
הנגישות לתרופה
נגישות האוכלוסייה לטיפול תרופתי בנגיף גדלה פי שמונה מסוף שנת 2003, כאשר כ-810,000 בני אדם מטופלים בדצמבר 2005. 17% מתוך 4.7 מיליון בני אדם מקבלים את הטיפול האנטי ויראלי נגד המחלה באפריקה שמדרום לסהרה (חולה אחד מתוך כל שישה חולים). במרבית מדינות אפריקה את הטיפול מקבלים כ-20% מן האוכלוסייה, כאשר יוצאים מן הכלל הן בוטסואנה, נמיביה ואוגנדה, בהן מגיעה רמת הטיפול לכ-50% מן החולים.
אנדרניק אסקנדריאן
קריירה
אסקנדריאן קיבל אזרחות אמריקאית ב-1984. בנו, אלקו, היה כדורגלן מקצועני אף הוא.
איידס באפריקה שמדרום לסהרה
הנגישות לתרופה
בתחום זה פועל הקרן העולמית למאבק באיידס, שחפת ומלריה.
הירתמות למאבק
בין האנשים המנסים לעורר מודעות וליצור שינוי, ניתן למנות את נלסון מנדלה, נשיא דרום אפריקה לשעבר, שהקדיש מאז פרישתו את מרב מרצו במאבק נגד מחלת האיידס. עם תום תקופת כהונתו כנשיא, הודה מנדלה כי לא עשה מספיק כדי להילחם במחלה, מתוך חשש למחיר הפוליטי אותו יישא במידה שיודה במשבר ההומניטארי החמור. בעבר אמר מנדלה: "איידס אינה עוד מחלה, זוהי סוגיה בזכויות אדם". כחלק מפועלו להגברת המודעות למחלה, מנדלה הרצה בכנסים ברחבי העולם וניסה לתעל את קשריו והיותו דמות ציבורית מוכרת לטובת המאבק. ניתן לראות דוגמה לכך בקמפיין גיוס כספים שנערך בשנת 2003, אשר זכה לשם 46664 AIDS, על שם מספר האסיר שהיה לו. בשנת 2005, איבד נלסון מנדלה את בנו, מקגטו מנדלה, שנפטר ממחלת האיידס.
יסעוריים
יסעוריים (שם מדעי: Procellariidae) הם משפחת עופות ימיים המקורבים לאלבטרוסיים, החיים כמעט בכל הימים והאוקיינוסים. חלקם גדולים, כגון היסעור הגדול הנפוץ באוקיינוס האטלנטי, שגודלו כמעט ששים סנטימטר; ולאחרים, כדוגמת היסעור הקטן שגודלו 30 סנטימטר.
תיאור
היסעורים אינם מצטיינים בצבעים רבים. גבם והצד העליון של כנפיהם הם שחורים, ואלו חלקי גופם התחתונים מבהיקים בלבנם הטהור. הודות לקרומי השחייה המתוחים בין שלוש האצבעות שברגליהם הם מיטיבים לשחות, והודות לכנפיהם הארוכות והחדות הם מצטיינים כמעופפים מֻבהקים. בדרך כלל הם מתעופפים בסמוך לפני הים וחגים במעגלים. את רוב זמנם הם מבלים על פני המים. במשך היום הם מתעופפים ותרים אחרי טרף, בעיקר דגים וסרטנים. בלילה הם נחים על פני המים.
רבייה
בעונת הקינון באים היסעוריים בלילה לחופי המים, ועל-פי-רוב בוחרים הם לשם כך איים בלתי מיושבים. הם מכינים לעצמם קנים בתוך מאורות שבאדמה, ומקום קינונם המאֻכלס להקות גדולות נהפך לכעין "חלת-דבש" מרֻבת מאורות. הנקבה אינה מטילה אלא ביצה אחת והאפרוח הנבקע מן הביצה מכֻסה פלומה ארֻוכה וצפופה. ההורים דואגים לאפרוחים ומביאים להם מזון והללו משמינים מאוד. אולם במשך היום עוזבים ההורים את האפרוחים לנפשם ויוצאים להתעופף על פני המים, ורק לאחר רדת החשכה הם חוזרים אל הקנים.
סן מרקו (רובע)
סן מרקו (באיטלקית: San Marco) הוא אחד מששת רובעי העיר ונציה שבאיטליה. הרובע ממוקם בלב העיר, וכולל גם את האי סן ג'ורג'ו מג'ורה.
ברובע ממוקמים אתרים רבים ובהם בזיליקת סן מרקו ובסמוך לה כיכר סן מרקו, ארמון הדוג'ים, תיאטרון לה פניצ'ה, מוזיאון פאלאצו גראסי, הבר של הארי וכנסיות רבות.
הרובע היווה המרכז השלטוני של רפובליקת ונציה. כיום מהווה הרובע את המרכז התיירותי של העיר, ומצויים בו מלונות רבים, מסעדות וחנויות יוקרה.
מאיר רוטנברג
מאיר רוטנברג (1895–1992), בלשן עברי, חוקר מקרא ופרשן תנ"ך.
ביוגרפיה
מאיר רוטנברג נולד למשפחה חרדית אדוקה בעיירה רימנוב שבגליציה, שהייתה אז בממלכה האוסטרו הונגרית. אף שאביו ביקש שילמד רק לימודי קודש ורצה שיהיה לרב, בחר הילד רוטנברג ללמוד גם לימודים כלליים וקרא הרבה בחשאי. לאחר מות אביו הוא התמסר ללימודים כלליים, ובגיל צעיר כבר הציע דרכים חדשות להוראת המתמטיקה, שאומצו באוניברסיטה של ורשה. מאיר רוטנברג למד מקטנות מספר שפות: עברית ויידיש, פולנית וגרמנית וגילה כישרון בלשני יוצא דופן.
מאיר רוטנברג החל את דרכו כמורה לעברית. לאחר נישואיו ניסה את כוחו במסחר אך נכשל ואיבד את רכושו. במקביל לעבודות שונות בהם עבד הוא עסק בלימוד התנ"ך ואף שלח מספר מאמרים לעיתון דבר בארץ ישראל, וזכה על פירושיו לדמי סופרים ולשבחים.
בעת מלחמת העולם השנייה נמלט עם משפחתו הקטנה לברית המועצות, ושם גלה לסיביר. בגלל מחלה בכיב התריסריון הוא קיבל פטור מעבודה וניצל את זמנו ללימוד תנ"ך בספר של נביאים אחרונים וכתובים עם תרגום לגרמנית וללא פירושים נוספים שקנה מאחד הגולים האחרים. בהיעדר כל ספרים אחרים הוא נאלץ ללמוד ולבאר את כל הכתובים לבדו ללא עזרה של מפרשים אחרים. לאחר תום מלחמת העולם השנייה עבר למחנה פליטים באירופה בה המשיך במחקריו בתנ"ך ויכל לבדוק את רעיונותיו אל מול ספרי הפרשנים. בסוף 1948 עלה לארץ ישראל וביקש להשיג תמיכה להמשך מחקריו לתנ"ך. אולם למרות המלצות שקיבל מקאסוטו, אפשטיין ומאיר מדן לא הצליח לזכות במלגה והוא נאלץ להתמסר לעבודה כעורך לשוני בכתב עת של המכון לפריון העבודה והייצור - "המפעל". לאחר כתשע וחצי שנים הוא חלה שוב, עבר ניתוח בכיב התריסריון ואושפז במשך שבעה חודשים בבית חולים השרון בפתח תקווה. בעקבות זאת יצא לפנסיה ויכל להתמסר למחקרי התנ"ך שלו. הוא פרסום מאמרים בלשוננו וזכה בפרס זלצמן של האקדמיה ללשון העברית. החל ממאי 1970 הוא קיבל תמיכה מ"קרן ישראל מץ" בניו יורק אשר מימנה את הוצאת ספריו. בשנת 1979 יצא לאור ספרו הראשון, ובו הביא את פירות מחקרו על "כללי תחביר נעלמים" בטקסט המקראי.
מאיר רוטנברג הוכר בארץ כחוקר מקורי וחשוב, חרף היותו אוטודידקט. פרסומיו עשו לו שם, והוא זכה לכיבודים ולפרסים, בעיקר באקדמיה ללשון העברית. חרף מחלותיו, זכה מאיר רוטנברג להאריך ימים, ולראות את עבודותיו נדפסות ומתפרסמות. הוא נפטר בגיל 97. לאחר מותו, בשנת 2007, הוציא לאור בנו, יוסף רותם, את ספרו האחרון "כי טובים דודיך מיין", על ספר "שיר השירים".
מחקריו
רוטנברג טען במחקריו שמבחינת פסוקי המקרא ניתן להסיק 30 כללי תחביר ששמשו את כותבי התנ"ך אך לא היו מוכרים בתקופות מאוחרות יותר. חלק מכללי תחביר אלו כוללים השמטת מילים אשר נראו לכותב כמובנים מאליהם, אך בתקופות מאוחרות יותר הביאו לכך שהפסוקים היו קשים להבנה.
לגבי מגילת שיר השירים טען רוטנברג שהיא מתארת נערה שנחטפה להרמון המלך מעין גדי.
משוואות קושי-רימן
ניסוח פורמלי
משוואות קושי-רימן הן שתי המשוואות הדיפרנציאליות הבאות:
תנאי קושי-רימן
תנאי קושי-רימן לגזירות מנוסח באופן הבא:
פונקציה גזירה בנקודה  אם ורק אם \ u(x,y) ו- \ v(x,y) גזירות בכל רכיב בנקודה, הנגזרות החלקיות  רציפות בנקודה (x_0,y_0) ומשוואות (1) ו-(2) לעיל מתקיימות בנקודה זו.
משוואות (1) ו-(2) לעיל נובעות למעשה, ממשוואת קושי-רימן ההומוגנית: כך שאם נציב את \ u, v במשוואה האחרונה, נקבל את המשוואות הקודמות. ניסוח זה נוח במיוחד כאשר רוצים לבדוק את קיום תנאי קושי-רימן אצל פונקציות שקשה להפריד אותן לחלק ממשי ולחלק מדומה, למשל:.
כמו כן, אם נשתמש בקשרים ונפעיל את כלל השרשרת על משוואת קושי-רימן ההומוגנית, נקבל את התנאי, שהוא בפני עצמו מעיד על אנליטיות של פונקציה. כלומר אם הנגזרת של f לפי z-צמוד מתאפסת רק בנקודות מסוימות, אנחנו כבר יודעים שהפונקציה f היא אנליטית אך ורק בנקודות אלה. בנוסף, אם \ f=u+iv היא אנליטית, אז גם \ g=-v+iu היא אנליטית. נשים לב שעם ההגדרה הנ"ל עבור \ x,y אנו יכולים להגדיר את אופרטורי הגזירה הבאים: ובדרך זו אנו מקבלים ביטוי לאופרטור לפלס בשני משתנים:.
ממשוואות קושי-רימן ניתן להסיק כי קווי הגובה של הפונקציות \ u,v הם אורתוגונליים, כי המכפלה הסקלרית של הגרדיאנטים של \ u,v מתאפסת:
מהוכחת משוואות קושי-רימן ניתן גם לקבל את ערך הנגזרת של הפונקציה. בשל הקשר בין הנגזרות החלקיות שבא לידי ביטוי במשוואות קושי-רימן, די בשתיים מהנגזרות החלקיות כדי לבטא את הנגזרת בשלמותה. ביטוי אחד לנגזרת הוא.
כמו כן, אם נתונה לנו למשל הפונקציה u והיא הרמונית בתחום מסוים, אז ניתן לקבל על ידי משוואות קושי-רימן את הפונקציה v, שתיקרא ההרמונית הצמודה של u, ולכן נוכל לקבל גם את הפונקציה f, שתהיה אנליטית בתחום ההרמוניות של u ו-v.
תנאי קושי רימן בייצוג פולרי:
תהא פונקציה מרוכבת בייצוג פולרי, אז ניתן לכתוב אותה כסכום של שתי פונקציות ממשיות \ u,v :.
במקרה זה ניתן להמיר את תנאי הגזירות של \ u,vבייצוג האלגברי לפולרי כך:
הוכחה
כאשר. (קל להשתכנע בקיומו של קירוב זה מטור טיילור)
נגדיר את אופרטורי הגזירה הבאים:
קל לראות שהביטוי לא מוגדר (פשוט באמצעות בדיקת הגבול פעם כשהחלק הממשי שווה לאפס והמדומה שואף לאפס, ופעם כשהחלק המדומה שווה לאפס והממשי שואף לאפס, שמניבים תוצאות שונות), לכן הביטוי כולו מוגדר אם ורק אם, כלומר , ומהשוואת החלקים המדומה והממשי נקבל שהם משוואות קושי-רימן.
מרדכי הכהן
הרב מרדכי הכהן (כ"ג בכסלו תרס"ז, 10 בדצמבר 1906 - ה' באייר תשל"ב, 19 באפריל 1972) היה רב, סופר וחוקר, איש היישוב הישן בירושלים. ומחשובי הוגיה של הציונות הדתית אביהם של האחים שמואל אבידור הכהן, פינחס פלאי ומנחם הכהן, וחמיו של הרב יחזקאל פוגל.
ביוגרפיה
נולד בעיר העתיקה בירושלים להרב חנוך חיים הכהן, רב ותלמיד חכם שעלה עם משפחתו לארץ ישראל מטרנסילבניה בשנת 1900 בילדותו למד בישיבת עץ חיים. נישא לרבקה, נכדת הרב שמואל יצחק שור, ובתו של הרב אברהם צבי שור, מחבר ״שביבי א״ש״ ואב ב"ד חסידים שבירושלים.
התגורר ב"בתי מונקאטש" שבירושלים. בבחרותו הוסמך לרבנות על ידי הרב קוק והרב יוסף חיים זוננפלד.
למרות חינוכו השמרני כמסורת היישוב הישן בירושלים, גילה בצעירותו נטיות עצמאיות ותמך בציונות. מגיל צעיר קרא ספרות כללית בשפות שונות. ב-1924 היה מעשרת התלמידים הראשונים במכון למדעי יהדות של האוניברסיטה העברית. התנדב לגדוד העבודה ועסק בסלילת כבישים. בשנים הראשונות לאחר נישואיו עסק בהוראה ובניהול בית ספר. את ילדיו שלח למוסדות חינוך דתיים שבהם למדו גם לימודי חול.
את חייו הבוגרים הקדיש למחקר וכתיבה, ולמחייתו עבד כפקיד בכיר במשרד הדתות - יועץ לשר הדתות לענייני המקומות הקדושים ומנהל מחלקת המחקר של המשרד.
הרב הכהן נפטר ביום העצמאות שנת ה'תשל"ב, כבן 65 היה בפטירתו. הוא נטמן בהר הזיתים בירושלים.
לאחר מותו הנציחה עיריית ירושלים את זכרו ברחוב "נרות שבת" שבשכונת רמות על שם העיתון שהוציא.
מפעלו הספרותי
מגיל צעיר גילה כישרון ספרותי ונטייה מחקרית. בשנות ה-40 ערך שבועון בשם "נרות שבת" ושיתף בכתיבתו את בניו - שמואל ופנחס. לימים יסדו הבנים את השבועון "פנים אל פנים" והוא פרסם בו מאמרים תורניים ומחקריים. פרסם מאמרי מחקר בביטאונה של הרבנות הצבאית "מחניים", שערך בנו מנחם.
כחובב ארץ ישראל, הקיף הכהן בכתיבתו ובמחקריו נושאים רבים הקשורים בארץ ובחידוש ההתיישבות בה. ב-1969 פרסם ספר על אבות רעיון חידוש יישוב ארץ ישראל. הוא כתב על המקומות הקדושים, מערת המכפלה, הר הזיתים ועוד. חיבה מיוחדת גילה לכותל המערבי והתמחה בתחום המקדש וגבולותיו. שנה לאחר מלחמת ששת הימים פרסם את הספר "הכותל המערבי: מקורות ומסורות".
בשנות ה-50 פרסם בהוצאת משרד הדתות את "דפים לחג", עלונים המוקדשים לחגי ישראל, הלכותיהם ומנהגיהם.
בתשכ"ב (1962) הוציא לאור את הספר "מדרש בראשית זוטא" מאת רבי שמואל בן נסים מסנות, בן המאה ה-13, מכתב יד, בתוספת הערות, ציוני מקורות ומבוא מקיף.
משפחתו
בניו הם שמואל אבידור הכהן, פינחס פלאי ומנחם הכהן. בתו, טובה וכטפוגל (גיתית הכהן), הייתה עיתונאית ב"פנים אל פנים", ולימים בשבועון "יום השישי", שבו ערכה את המדור לנשים, תחת שם העט ט. בת הרמה (ראשי תיבות: הרב מרדכי הכהן). שלוש בנותיו הנוספות - שרה, יהודית ואמרמה, שהייתה נשואה ליחזקאל פוגל עד לפטירתה בטרם עת.
בין נכדיו: הסופרת אמונה אלון ודיקן בית הספר למשפטים שערי משפט פרופ׳ אביעד הכהן.
ג'ק שפרד (פושע)
שפרד נעצר ונכלא חמש פעמים ב-1724. הוא נמלט בארבע הפעמים הראשונות, דבר שהפך אותו לדמות ידועה לשמצה בציבור, ופופולרית ביותר בקרב השכבות העניות. בסופו של דבר הוא נתפס, הורשע והוצא להורג בתלייה. חוסר היכולת של ג'ונתן ויילד (שהתחזה לאחד ממגיני החוק הראשיים בבריטניה) לשלוט בשפרד, והפציעות שספג בידי אחד מעמיתיו של שפרד הובילו לבסוף לנפילתו של ויילד.
חיים זליגמן
חייו
נולד בשם היינץ אלפרד זליגמן בעיר קרלסרוהה שבמחוז באדן בגרמניה, בן לאוסקר זליגמן ותיאה (תרזה) לבית דוקס, שניהם צאצאים למשפחות שעסקו בבנקאות. חיים היה האח השני מתוך חמישה אחים ואחיות. הוא למד בגימנסיה ההומניסטית ע"ש ביסמרק בקרלסרוהה, ואביו ראה אותו כממשיך דרכו בעסקי הבנקאות המשפחתיים.
חיים הצעיר לקח חלק בפעילות התנועות הציונית קדימה והחלוץ, ולאחר תקופת הכשרה חקלאית בשווייץ, עלה לארץ ישראל על גבי ספינת המעפילים "גליל", ב-1935.
לאחר העלייה, הצטרף זליגמן לקיבוץ גבעת ברנר, והיה מחברי קבוצת חירות, וממייסדי הקיבוץ. בתקופה זו עסק הקיבוץ בעיקר בחקלאות.
ב-1939 נישא זליגמן לשפרה גורביץ', חברת הקיבוץ שעלתה מליטא. מנישואים אלו נולדו להם שלושה ילדים: משה, מימי ויגאל.
זליגמן התגייס לשורות הפלמ"ח בשנים 1941-1945.
בתקופה מאוחרת יותר, נודע לחיים, כי במקביל, המשפחה שנשארה בגרמניה סבלה מן המשטר הנאצי. ב-22 באוקטובר 1940, גורשה המשפחה במשלוח שכלל כ-7,500 יהודים מן המדינות באדן, פפאלץ ווירטמברג. המשלוח שהיה במסגרת תוכנית מדגסקר של אייכמן, היה למחנה המעצר גירס בצרפת של וישי. אביו נספה ב-1941, ואימו תיאה נפטרה בבית החולים בקורזה שבצרפת, ב-1947, לאחר שחרור המחנה. אחיו, ורנר והרברט הובלו לאושוויץ ושם נרצחו. אחיו ארנסט ואחותו סופי, הצליחו להימלט ועלו לארץ בתום מלחמת העולם השנייה.
חיים שירת כשליח מטעם תנועת הנוער הבונים בצרפת, וסייע ליהודים צעירים, חלקם יוצאי מדינות צפון אפריקה לעלות לארץ ישראל. ב-1957 החל את לימודיו. תחילה באוניברסיטה העברית בירושלים ולאחר מכן באוניברסיטת תל אביב. בקיבוץ עבד כמחנך, מזכיר הקיבוץ ומנהל בית הספר היסודי.
שינוי דפוסי הקיבוץ מחברה אינטימית ושיתופית לחברה גדולה, הביא אותו לנתח את השורשים שעמדו בבסיס החברה הקיבוצית, מחקרו כלל הן את הרעיונות והן את ההישגים של החברה הקיבוצית בארץ ישראל. הוא היה חוקר ושותף ביד טבנקין של התנועה הקיבוצית, ובשולחן הקומונות הבינלאומי. את הדוקטורט שלו כתב באוניברסיטת בילפלד הגרמנית. והיה ממייסדי חוג אורפלד.
זליגמן נפטר ב-25 בספטמבר 2009 כשהוא בן 96. הוא נטמן לצד אשתו, בבית העלמין בגבעת ברנר בערב יום הכיפורים התש"ע.
דודס
דודס הוא משחק המבוסס על משחק כדור הבסיס האמריקאי, ולפיכך מצריך שתי קבוצות. כלי המשחק הם כפיס עץ קצר, המחודד משני קצותיו, וקרש ארוך יותר ושטוח. אחד מחברי הקבוצה שב"בית" מניח את הכפיס הקצר על הקרקע, וחובט בו באמצעות המקל הארוך כדי שיתרומם. משהתרומם הכפיס באוויר, מנסה החובט לחבוט בו שנית, הפעם למרחק. בגרסה אחרת של המשחק, מגיש החובט את הכפיס כפי שמגישים באמצעות מטקה. מטרת החובט להספיק לעבור ארבע תחנות מסומנות מראש הנמצאות במרחק של כ-20 מטר זו מזו ולחזור חזרה הביתה, לפני שחברי הקבוצה השנייה, קבוצה ה"שדה", יספיקו להביא את הכפיס חזרה לבסיס.
הקבוצות מתחלפות בתפקידיהן לאחר שכל חברי הקבוצה שבבית סיימו את תורם. קבוצה מפסידה אם כל שחקניה תקועים או שרופים.
מחנכים התנגדו למשחק בכפיס העץ בגלל הסכנות הפיזיות הטמונות בו, שעיקרן פגיעה בעיניים.
הקפות
משחק בכדור טניס במקום במקל קצר. המחבט עשוי להיות מקל של מטאטא. במסגרת פעילויות שיעורי אימון גופני בבית הספר המשחק מכונה בית-שדה או  (ארבע) תחנות. הכינוי הקפות רווח באמצע המאה העשרים. בחיפה של שנות השלושים עד שנות השישים של המאה העשרים המשחק כונה כדור הקפה, וקבוצת השדה הייתה צריכה להביא את הכדור לתחנה הבאה (או לאחת התחנות הבאות) של השחקן הרץ, ולא לבסיס.
כדור חלופי לכדור טניס היה כדור פינג פונג מגומי מלא שנטבל בנפט או בטרפנטין כדי שיתנפח.
מוכנים
גרסה מפתח תקווה. כהכנה למשחק מציירים בגיר קו ולידו מעגל. החובט עומד על הקו, קורא "מוכנים?" וחובט בכפיס באמצעות המקל הארוך. יתר המשתתפים מנסים לתפוס את הכפיס, המכונה בולבול.
תפס שחקן את הכפיס בעודו באוויר - החובט נפסל, והתופס הופך לחובט במקומו. נחת הכפיס על הקרקע - הראשון שהצליח להגיע אל הכפיס ולזרוק אותו חזרה לתוך המעגל המצויר, פוסל את החובט ותופס מקומו. נחת הכפיס מחוץ למעגל, מותר לחובט להרחיק את הכפיס מן המעגל באמצעות המקל הארוך.
שמשון הולצמן
שמשון הולצמן (1907–1986) היה צייר ישראלי, יליד גליציה. היה ממקימי קריית האמנים בצפת וחתן פרס דיזנגוף הראשון.
ביוגרפיה
שמשון הולצמן נולד בעיר סמבור שבגליציה לפייבל, שהיה צבע-אמן. בשנת 1922 עלה פייבל הולצמן עם שלושת בניו לארץ ישראל ועסק בצביעת בתים בין היתר צבעו את מלון המלך דוד, בו עדיין מצויים ציורי קיר ותקרה שלהם. באמצע שנות העשרים החליט שמשון הולצמן שציור הוא ייעודו, ועל-כן הצטרף לסטודיו של יצחק (פרנל) פרנקל בתל אביב.
בסוף שנות העשרים נסע הולצמן לפריז כדי לשכלל את אומנותו והוא גר במונמארטר, שם עבד כצבע ולמד ב-Académie de la Grande Chaumiere. במהלך שהותו שם למד מחיים סוטין כיצד להעריך אמנות וכיצד ליצור אמנות. הולצמן הושפע מאוד מהאימפרסיוניזם הצרפתי ומציירי תנועה זו, אותם למד להכיר לעומק בפריז. כמו כן הושפע מציוריהם של פול גוגן, אנרי מאטיס, פול סזאן ואנדרה דרן.
הולצמן ערך תערוכות יחיד בפריז וחזר לארץ ישראל בתחילת שנות ה-30. כשחזר לארץ ישראל לקח חלק בתערוכת האמנים הכללית של אמני ארץ ישראל בפתיחת מוזיאון תל אביב ב-1932 וערך שתי תערוכות יחיד במוזיאון תל אביב. ב-1934-1935 חזר לשהות שנייה בפריז שם השתתף בתערוכת ציורי שמן בסאלון טילרי. ב-1947 ערך תערוכת יחיד בגלריה מארלבורו בלונדון וב-1948 השתתף ב'הביאנלה של ונציה'. ב-1937 היה ראשון חתני פרס דיזנגוף לאמנות ובשנת 1959 קיבלו בשנית. הולצמן היה ממקימי קריית האמנים צפת ואחריו נהרו רבים מבכירי ציירי ישראל של שנות ה-50.
הולצמן צייר לא מעט ציורי שמן על בד, אך עיקר יצירתו הם ציורי נוף בצבעי מים, שהקנו לו מוניטין רב. בחייו נחשב לאחד מבכירי ציירי המים בעולם. הולצמן צייר מאות ציורי אקוורל של נופי ישראל, בייחוד אלה של צפת, הר מירון, טבריה, הירקון ויפו. המוטיב הידוע ביותר של ציוריו באזור טבריה הם שלושת עצי האקליפטוס העומדים על לשון יבשה קטנה, אשר מאחוריהם וימינם מים, וברקע בעיירה מגדל והרי צפת. כפי שכותב שלמה שבא בספר הולצמן בהוצאת מסדה: "ראש עיריית טבריה משה צחר היה מביא בזמנו תיירים למקום ומסביר הנה העצים של הולצמן". המבקר האמריקני הידוע אלפרד ורנר כתב כי ב"יצירותיו של הולצמן ישנה חיוניות שלא תיאמן.... אין דומה לו בהתמקדות נלהבת ובלעדית כזו בנופי ארץ ישראל".
הולצמן נפטר בתל אביב ב-1986.
צייטלין (בית ספר)
בית ספר תיכון עירוני תורני ב'-ג' צייטלין, הקרוי על שם הלל צייטלין, הוא בית ספר ממלכתי דתי על יסודי לבנים ולבנות בתל אביב.
בית הספר מונה קרוב ל-1,000 תלמידים, בכיתות ז' עד י"ב. בית הספר שוכן ברחוב צייטלין במרכז תל אביב ומגיעים אליו תלמידים מתל אביב ומאזור גוש דן. בין מגמות הלימוד בבית הספר נמנות מגמת קולנוע, תקשורת, פיזיקה, כימיה, ביולוגיה, מחשבים, פסיכולוגיה, ומשפטים.
היסטוריה
בית ספר נוסד בשנת 1950 בקריית מאיר, כ"תיכון עירוני ב' דתי לבנים", ו"תיכון עירוני ג' דתי לבנות", שמוקמו במתחם אחד עם חצר משותפת. זאת, על בסיס בית הספר מוריה שהוקם בשנות השלושים, ברחוב טשרניחובסקי 49, בבית הבאר של משפחת חינאווי.
בשנות ה-50 שונה שם הרחוב שבו שוכן בית הספר לרחוב צייטלין (עד אז הרחוב היה המשך של רחוב פרישמן) ושם בית הספר שונה בהתאמה ל"תיכון צייטלין".
מנהלו הראשון של בית הספר היה הרב ד"ר דוד אוקס. מנהלו השני של בית הספר היה ד"ר דב אברון בשנים 1957–1982.בין השנים 1985-2000 ניהל אותו ד"ר אביעזר וייס. בין היתר הוא ייסד בו לראשונה את מגמת חוק ומשפט.
גילה פינקלשטיין, בוגרת בית הספר, לימדה בו אנגלית מאוחר יותר, וכן כיהנה כמנהלת בית הספר עד שנת 2003, בשל בחירתה לכנסת השש עשרה. בתקופת כהונתה כמנהלת פרסם "ידיעות אחרונות" מאמר ובו טענות על אפליה לכאורה בבית הספר, בין תלמידים ממוצא אשכנזי (רובם מצפון תל אביב) לבין תלמידים ממוצא מזרחי (שרובם היו מדרום תל אביב). לאחר בדיקה של משרד החינוך פורסם כי לא הייתה נהוגה בבית הספר מדיניות של אפליה על רקע עדתי. עם זאת, בשנת 2011 כתבה תלמידה לשעבר על אירועים שונים בהם חוותה אפליה בבית הספר כתלמידה מדרום תל אביב, וגם מנהל בית הספר תיאר את השינויים שחלו בו עקב אותו מאמר.
בשנת 2011 נפתח בתיכון מסלול מופ"ת ללימודי מדעים, פיזיקה ותרבות, ובשנת 2014 נפתח בתיכון מסלול "צופי"ה", מסלול דתי־ליברלי, על פי מודל תיכון פלך הירושלמי, מסלול שהוצא ב-2018.
מנהל בית הספר בשנים 2014–2018 היה שמעון אש. באפריל 2018, פוטר מנהל בית הספר שמעון אש. בעקבות מחאת ההורים והשבתת בית הספר, מנהל בית הספר הוחזר עד סיום השנה. בשנה שלאחר מכן מונתה למנהלת ריקי אילוז.
בין בוגרי בית הספר נמנים אליקים רובינשטיין, יצחק עמית, נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג, וסמדר שיר.
Shalom
Shalom הוא אלבום הסולו הראשון של הזמר שלום חנוך. האלבום ראה אור בשנת 1971 באנגליה.
הפקה
לאחר כשלוש שנים של עבודה מצליחה ומוערכת עם השלושרים, אריק איינשטיין וחבורת לול בישראל, החליט חנוך לנסות להצליח גם מחוץ לישראל. בסוף 1970 עבר יחד עם אשתו ובתו להתגורר בלונדון, העיר המרכזית בתעשיית המוזיקה באותם ימים. לאחר כמה חודשי הסתגלות הצליחה אשתו ליצור קשר עם דיק ג'יימס, המייסד והבעלים של חברת התקליטים תקליטי DJM ומי שהיה האמרגן של הביטלס בעבר, ושל אלטון ג'ון עד 1976. לאחר שהאזין לשירים, הביע ג'יימס התלהבות והחליט להחתים את חנוך על חוזה הקלטות. לאחר שלא היה מרוצה מהכותבים שהוצמדו לו, חנוך עצמו כתב תוך זמן קצר מילים באנגלית ל־11 מלחניו, והחל להקליט. ג'יימס גייס את המפיק קפלן קיי, המעבד רוברט קירבי ואת טובי נגני האולפן של אותה תקופה, ביניהם קיילב קוואיי, דייב גלובר, איאן דאק ורוג'ר פופ, שעבדו עם אלטון ג'ון באלבומיו הראשונים, וזכו לפרסום עקב הצלחתו.
האלבום כלל חידושים באנגלית לשיריו של חנוך עם אריק איינשטיין: הקטע האינסטרומנטלי "פלסטלינה" הפך ל־"End of the Road", "אבשלום" הפך ל־"Here & Now", "אל תוותרי עליי" – ל־"Take Off My Shoes", ו"מאיה" תורגם לאנגלית. בנוסף כתב שירים חדשים: "Peaceful Love" (שהפך ב־1976 ל"אהבה שקטה" של להקת תמוז), "You Do Need Sleep" (שהפך כעבור 26 שנה ל"מת לישון" והופיע באלבומו של חנוך ערב ערב), "So Long", "Never Kissed the Sun", "God Knows", "Lihi's Song" והשיר שהיה אמור להפוך ללהיט, "Under Tropical Moon Light".
על אף הביקורות הנלהבות של מגזיני המוזיקה באנגליה, האלבום לא הצליח מסחרית, ודיק ג'יימס (ששילם משכורת חודשית לחנוך) ביטל את החוזה ביניהם. עד 1973 ניסה חנוך לעניין חברות תקליטים בצרפת ובאנגליה, אך לאחר שלא הצליח בכך חזר לישראל והקים יחד עם אריאל זילבר את להקת תמוז. האלבום מעולם לא עבר לפורמט דיגיטלי – קיימים עותקים בודדים ממנו בפורמט ויניל, והוא נגיש כולו ביוטיוב.
פאלאצו גראסי
פאלאצו גראסי (באיטלקית: Palazzo Grassi) הוא ארמון הבנוי בסגנון נאו קלאסי הממוקם על גדתה המזרחית של התעלה הגדולה ברובע סן מרקו של ונציה שבאיטליה. הארמון, שתוכנן על ידי האדריכל ג'ורג'ו מאסארי ונבנה בין השנים 1748–1772, משמש כיום כמוזיאון.
היסטוריה
הארמון, הוא אחד הארמונות האחרונים שנבנו לאורך התעלה הגדולה. בשל התקופה בה נבנה הארמון הוא יוצא דופן בחזיתו הנאו קלאסית - לעומת המבנים הסמוכים הבנויים בסגנון ביזנטי, רומנסקי, גותי ובארוק. הבדל נוסף בין חזית הארמון למבנים הסמוכים, הוא העדר כניסה מסחרית בחזית התעלה של הארמון (משפחת גראסי לא השתמשה בארמון כמרכז עסקיה, בשונה מהארמונות שנבנו עבור משפחות האצולה הוונציאניות לאורך התעלה).
מדד מחירים
מדד מחירים הוא מדד, המחושב בטכניקות סטטיסטיות ומשתנה מזמן לזמן, אשר מיועד למדוד את השתנות המחירים של סל מוצרים ושירותים הנקבעים במסגרת מדד ספציפי.
מדדים כאלה יכולים להיות מדד המחירים לצרכן אשר אמור למדוד את השתנות מחירי סל מוצרים ושירותים (להלן: "הסל") הנצרכים על ידי קבוצת אנשים מסוימת, מדד המחירים ליצרן, מדד מחירי הייבוא ועוד. המדד יכול להתייחס לסל של קבוצות בני אדם שונות המוגדרות על פי משתנים שונים (גאוגרפיים, דמוגרפיים ועוד).
המדד כגודל יחסי
מאחר שמטרת המדד היא למדוד את השינוי ברמת המחירים, אין חשיבות לערכו המוחלט אלא לשנוי היחסי בערך זה. לעליית המדד מרמה של 100 נקודות לרמה של 110 נקודות משמעות זהה לעלייה מ-200 ל-220. לפיכך, קובעים את ערך המדד בנקודת זמן אחת (הקרויה "תקופת הבסיס") באופן שרירותי. בדרך כלל, נהוג לקבוע את ערך המדד בתקופת הבסיס בגובה של 100 (או 100 נקודות). קביעה כזו תגרום לכך שערך המדד בכל נקודת זמן יהיה שווה ל"רמת המחירים הכללית" באותו זמן, כשהיא מבוטאת באחוזים מרמת המחירים בתקופת הבסיס.
סל בסיסי קבוע או משתנה
כדי לקבוע את ערכו של המדד יש לחשב את ערכו של הסל בכל עת ולקבוע את ערכו היחסי לעומת סל הבסיס. מכאן החשיבות בקביעת הסל המשמש לחישוב המדד.
שיטה אחת לחישוב המדד היא לקבוע סל בסיסי קבוע שישמש לקביעת ערכי המדד בכל עת. לשיטה זו יש יתרון בכך שהיא מאפשרת (לפחות תאורטית) השוואה בין מחירי אותו סל במשך תקופה ארוכה. חסרונות השיטה הן:
מדד לספיר ומדד פאש
שתי שיטות מפורסמות לחישוב המדד (או למעשה, לחישוב הסל הבסיסי של המדד) ידועות בשמות: מדד לספיר (Laspeyres) ומדד פאש (Paasche).
לפי שיטת לספיר נקבע הרכב הסל הבסיסי להיות זה שבתקופה הראשונה לחישוב המדד (בדרך כלל החודש הראשון) ואילו לפי שיטת פאש נקבע הסל לפיו מחושב המדד להיות הסל של החודש האחרון. כלומר, מדד לספיר מודד את השיעור שבו השתנו מחירי הסחורות שנצרכו בחודש הראשון ואילו מדד פאש מודד את השתנות מחירי הסחורות שנצרכו בחודש האחרון.
אם:
אז:
קביעה מעשית של סל בסיסי
למעשה, אם רוצים לחשב את המדדים בכל תקופה (בדרך כלל חודש) ללא פיגור גדול, אין אפשרות להשתמש במדד פאש. זאת, מאחר שלצורך זה יש להשתמש בהרכב הסל הנקבע על יסוד נתוני החודש האחרון. גם מדד לספיר אינו יכול לשמש לצורך מעשי, אם רוצים למנוע פיגור בחישוב המדדים הראשונים ואם מניחים שהנתונים לגבי הרכב הסל נאספים בפיגור מסוים.
לפיכך, בדרך כלל, לצרכים מעשיים, משתמשים בסל בסיסי המבוסס על נתוני הכמויות הידועים לגבי מספר תקופות (חודשים) שלפני התקופה לגביה מחושבים המדדים.
מדד כמויות
בטכניקה דומה ניתן להשתמש לחישוב מדד כמויות. מדד הכמויות נותן ביטוי לשינוי בכמויות המוצרים לאורך זמן. במקרה זה, מתהפכים התפקידים של המחירים ושל הכמויות בכל הנוסחאות. בעוד שבמדד המחירים משמשות הכמויות בתקופת הבסיס לצורך קביעת המשקל שיש לתת לכל מוצר במסגרת המדד, הרי, במדד כמויות, משמשים המחירים בתקופת הבסיס לצורך קביעת המשקל הניתן לכל כמות של מוצר.
המסע אל קצה העולם
המסע אל קצה העולם (אנגלית: East) הוא סיפור פנטזיה שנכתב על ידי הסופרת האמריקאית אדית פאטו. הספר מבוסס על האגדה הנורדית העתיקה "East of the Sun and West of the Moon". הוא יצא לאור באנגלית בשנת 2003, ותורגם לעברית בשנת 2007 על ידי אמיר צוקרמן. הספר העברי הודפס בהוצאת ידיעות ספרים (פרוזה).
הספר יצא לאור בארצות הברית בשם "מזרח" (East), ואילו באנגליה נקרא "ילידת צפון" (North Child).
תקציר העלילה
לארנה ויוג'יניה, זוג נורדי קשה יום, נולדים בזה אחר זה שבעה ילדים. לאחר שאחת מבנותיהם נפטרה, מחליט הזוג להביא לעולם ילדה נוספת - רוז.
רוז מתגלה כילדה הרפתקנית ורודפת אקשן. היא יוצאת למסע קסום על גבו של דוב לבן, שמסתבך מרגע לרגע. משפחתה של רוז נפרדת ממנה לתקופה ארוכה, בה רוז נדרשת לחיות בתוך הר, להעפיל לקוטב הצפוני, להביס את מלכת הטרולים ולהשיב עשרות חפים מפשע לבתיהם.
ועדה מחוזית לתכנון ולבנייה
ועדה מחוזית לתכנון ולבנייה הוא גוף ממשלתי-ציבורי המשמש כגוף תכנוני, במסגרת הסדרתם של תכנון ובנייה בישראל, ביקורתי ושיפוטי בתחומי התכנון והבנייה בשבעת המחוזות של מדינת ישראל, ופועל תחת סמכות משרד האוצר.
מבנה הוועדות המחוזיות והתפרסותם בישראל
משרד האוצר (עד 2015 משרד הפנים), האחראי על יישום חוק התכנון והבנייה, מחלק את מדינת ישראל לשבעה מחוזות מבחינה מנהלתית: מחוז הצפון, מחוז חיפה, מחוז המרכז, מחוז תל אביב, מחוז יהודה והשומרון, מחוז ירושלים ומחוז הדרום. בכל אחד מהמחוזות פועלת ועדה מחוזית לתכנון ולבנייה שהוקמה מתוקף סעיף 7 לחוק התכנון והבנייה התשכ"ה-1965. בנוסף ליו"ר המחוז ומתכנן המחוז בוועדה חברים 9 נציגי משרדי ממשלה שיש להם זיקה לתכנון, 5 נציגים של הרשויות המקומיות שבמחוז, נציג מינהל מקרקעי ישראל, נציג הארגונים הסביבתיים ונציג המהנדסים והאדריכלים.
בדומה למועצה הארצית לתכנון ולבנייה, כך גם הוועדה המחוזית פועלת כגוף תכנוני ושיפוטי.
נוסטרה אטאטה
נוֹסְטְרָה אֵטָאטֶה (בלטינית: Nostra Aetate - "בזמננו אנו", "בעתותינו" או "בעת הזו") הוא שמה המקובל של ה"הצהרה בדבר יחס הכנסייה לדתות הלא־נוצריות" (Declaratio de Ecclesiae habitudine ad religiones non-Christianas), ומקורו בשתי המילים הראשונות של המסמך. ההצהרה הוקראה על ידי האפיפיור פאולוס השישי ב-28 באוקטובר 1965, עם סיומה של ועידת הוותיקן השנייה.
מבנה המסמך
כותרת ההצהרה היא אמנם יחס הכנסייה לדתות לא־נוצריות, אבל ההצהרה אינה מתייחסת ליהדות או לאסלאם אלא רק ליהודים ולמוסלמים, להבדיל מההינדואיזם, הבודהיזם והדתות האחרות.
המסמך היהודי
כהכנה לקראת כינוס הוועידה הטיל האפיפיור על הקרדינל הישועי הגרמני אוגוסטין באה, ראש "המועצה לקידום האחדות הנוצרית" של הקוריה הרומאית בוותיקן, את ניסוח המסמך בנוגע ליהודים. באה החל במלאכה בעזרת קבוצת עבודה ממשרדו, בחודש יולי 1960, וסיים אותה לאחר 14 חודשים בנובמבר 1961, היינו כשנה לפני כינוס הוועידה. המסמך שניסח הסיר מהעם היהודי את אשמת צליבת ישו, והודה כי לאנטישמיות הדתית היה חלק לא מבוטל באסונות שהתרגשו על העם היהודי. המסמך הסתמך גם על החלטת ועידה אקומנית קודמת, ועידת טרנטו מהמאה ה-16, אשר פורסמה ב-30 בספטמבר 1566.
ניסוח יחס הכנסייה אל היהודים ואל היהדות, התאפיין במחלוקת רבה ביחס לניסוח עמדותיה כלפי הדתות האחרות. שש טיוטות נערכו בעניין זה, והמסמך זכה לשם "המסמך היהודי" או "המסמך בעניינם של היהודים" (Decretum de Judaeis). בסופו של דבר, רק חלק מהמסמך היהודי אומץ, והוא היה לסעיף 4 של הנוסטרה אטאטה.
סעיף 4 - היחס ליהודים
סעיף 4 לנוסטרה אטאטה עומד על הרקע המשותף לנצרות וליהדות:
הרקע לאימוץ סעיף 4 והשפעתו
הנוסטרה אטאטה העיד בעצמו על הרקע לניסוחו במשפט המבוא שלו, כדקלמן:
אולם אם ניתן לנקוב באירוע אחד שאין בלתו, להנעת התהליך שהחל בעבודה על "המסמך היהודי" בשנת 1960, והסתיים חמש שנים לאחר מכן בקבלתו של הנוסטרה אטאטה, הרי ברי שמדובר בשואה. למעשה, השואה ניערה את הנהגת הכנסייה הקתולית, והכריחה אותה להתעמת עם עברה ועם יחסה אל היהדות והיהודים משך מאות שנים. למרות שהדברים נדונו בעקיפין בעבר, ועידת הוותיקן השנייה הייתה ההזדמנות הראשונה, בוודאי בתקופה המודרנית, בה הכנסייה הקתולית נדרשה באופן מפורש לתרומתה הישירה לאנטישמיות ולסבלו של העם היהודי, אשר הגיעו לשיאם בשואה. מבחינה היסטורית, הדבר התאפשר גם על ידי מינויו של האפיפיור הליברלי יוחנן העשרים ושלושה, אשר החליף ב-1958 את פיוס השנים עשר השנוי במחלוקת, האפיפיור אשר כיהן בעת מלחמת העולם השנייה והשואה.
כבר ב-1959 הורה יוחנן העשרים ושלושה להשמיט מתפילת למען היהודים של יום שישי הטוב את הדיבור "היהודים הבוגדניים/חסרי האמונה", ובמקום המשפט "Oremus et pro perfidis Judaeis" ("הבה נתפלל למען היהודים הבוגדנים/חסרי האמונה") להנהיג את המשפט "Oremus et pro Iudaeis" ("הבה נתפלל למען היהודים").
למרות הוויכוחים הכבדים שאפפו את ניסוחו וקבלתו, הנוסטרה אטאטה היה רק אחד מ-16 מסמכים שונים שהתקבלו במהלך הוועידה האקומנית. הוא הקצר מבין כל ה-16 והוא אינו נושא הד למחלוקת שניצבה ברקע לו. עם זאת, נראה כי הוותיקן לא העריך את מלוא השפעתו ומשמעותו של המסמך בעת קבלתו, במיוחד בכל הנוגע ליחס אל היהודים והיהדות, וכתוצאה מכך ובשלב מאוחר יותר, גם כלפי מדינת ישראל.
בשנת 1970, וכפועל יוצא של הנוסטרה אטאטה, שונתה תפילת למען היהודים לחלוטין, ובמקום הנוסח הקודם:
התקבל הנוסח החדש, שבו אין התייחסות ליהודים כפרטים. במקום זאת, ישנה בו הכרה ביהודים כקולקטיב, כעם:
בתחילת שנות ה-70 היו מספר יוזמות של ועדות ומועצות קתוליות לאומיות אשר פרסמו הנחיות מקומיות בעניין היחס ליהודים. מסמכים כאלה התפרסמו לדוגמה בהולנד ובצרפת.
ב-22 באוקטובר 1974 הקים האפיפיור פאולוס השישי ועדה אפיפיורית קבועה ליחסים דתיים עם היהודים, ומטרתה הראשונה הייתה לפרסם הנחיות ליישום משמעויותיו של סעיף 4 של הנוסטרה אטאטה. הוועדה השלימה את מלאכתה ב-1 בדצמבר 1974, והמסמך פורסם ב-3 בינואר 1975. ההנחיות גינו כל צורה של אנטישמיות ואפליה, כנוגדות את רוח הנצרות ואת כבוד האדם, והפצירו בנוצרים לרכוש ידע אודות היהדות ומסורתה הדתית, כדי לאפשר קשרים ויחסים טובים בין שתי הדתות. ההנחיות הציעו פעולה בארבע דרכים - דו-שיח, פולחן, הוראה וחינוך, ופעילות חברתית משותפת:
הוועדה המשיכה בפעולות לימוד ומעקב של הנושא, ובשל היותה מודעת לכך שההנחיות החדשות חלחלו באיטיות לדרגים הנמוכים בכנסייה הקתולית, היא פרסמה אנציקליקה בשנת 1985 בעניין "הערות לדרך הנכונה שבה יש להציג את היהודים והיהדות בהטפה ובהוראת עיקרי האמונה הקתולית". מסמך זה שב ועמד על החשיבות שבהוראת היהדות לציבור המאמינים בדרך "נכונה, אובייקטיבית, קפדנית ומדויקת" וכדי "להרחיקם מסכנת האנטישמיות" האנציקליקה שבה וחזרה על העקרונות המרכזיים שבהנחיות משנת 1974, וציינה שיש להציג את העם היהודי באופן אובייקטיבי, גם בהקשרו של האמור בברית החדשה. לשם כך, יש לראות את האמור בכתבי הקודש הנוצריים בהקשרם ההיסטורי. האנציקליקה ציינה כי העם היהודי המשיך והתקיים בגולה, וחידשה בכך שבמסגרתה התייחסה הכנסייה הקתולית לראשונה אל מדינת ישראל:
שנה לאחר מכן, ב-13 באפריל 1986, ערך האפיפיור יוחנן פאולוס השני את ביקורו ההיסטורי בבית הכנסת הגדול של רומא, ונפגש עם הרב הראשי של רומא, אליהו טואף; וב-30 בדצמבר 1993 חודשו היחסים הדיפלומטיים בין הכס הקדוש למדינת ישראל, עם חתימת הסכם היסוד בין הכס הקדוש ומדינת ישראל.
עקב קבלת ההחלטה, הכריז הארכיבישוף השמרני מרסל לפבר שהוותיקן הוא סוטה וכופר והקים את אגודת הקדוש פיוס העשירי, שאינה מכירה עוד בסמכות האפיפיור ורואה בעצמה את ההמשך האמיתי של הנצרות הקתולית.
זלמן זלצמן
זלמן זלצמן (1915 – 11 במאי 2005) היה בין המתנדבים הארצישראלים לבריגדות הבינלאומיות במלחמת האזרחים הספרדית. כיהן כמזכיר האיגוד הישראלי של לוחמי הבריגדות הבינלאומיות.
ביוגרפיה
זלצמן נולד בשנת 1915, גדל בירושלים ולמד בגימנסיה. עם סיום הלימודים החל לעבוד כפועל נמל בחיפה. בשנת 1937, בגיל 18, עזב את הארץ ונסע לספרד להילחם לצד הרפובליקנים במלחמת האזרחים הספרדית.
מלחמת האזרחים הספרדית
בשונה ממתנדבים ארצישראליים רבים, זלצמן לא היה קומוניסט, ובצעירותו היה חבר בית"ר. בראיון שנערך עמו בשנת 1990 הוא העיד כי ראה בפשיזם כאילו היה אויב אישי, וספרד הייתה המקום בו קיבל נשק ואפשרות להילחם נגדו. בהזדמנות הראשונה שהייתה לו, עלה על אנייה ונסע לצרפת, ומשם נשלח לספרד. הוא הגיע עם מתנדבים נוספים עד למרגלות הפירנאים, ומשם המשיכו ברגל דרך ההרים לתוך שטחה של ספרד. זלצמן דיבר עברית ואנגלית בלבד ולכן השתתף בלחימה במסגרת היחידות של האמריקנים והקנדים. הוא לחם בשורות הבטליון ה-60, הקנדי "מקינזי-פאפינו" (Mackenzie–Papineau), בבריגדה ה-15. זלצמן נטל חלק בקרבות הקשים ביותר, ביניהם הקרב בקטלוניה. לאחר שנתיים במלחמת האזרחים חזר לארץ כדי להחלים.
בסוף שנת 1941 כשארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה, נסע זלצמן להתגייס לצבא האמריקני והשתתף בפלישה לנורמנדי.
לאחר המלחמה
זלצמן שירת כמזכיר האיגוד הישראלי של לוחמי הבריגדות הבינלאומיות בספרד. בשנת 1986 נסע למדריד כדי להשתתף בוועידה של לוחמי הבריגדות הבינלאומיות, שנערכה לרגל שנת החמישים לפרוץ מלחמת האזרחים הספרדית. הוא עמד בראש המשלחת הישראלית, שמנתה תשעה גברים ונשים.
בשנת 1988, בגיל 73, נישא בפעם השנייה לחברת קיבוץ מזרע.
את המשך חייו הקדיש זלצמן להפצת המורשת, לחקר הבריגדות הבינלאומיות ולהנצחתן. ביוזמתו ניטעה חורש השלום והאחווה על שם ותיקי הבריגדה הבינלאומית, ליד מערת התאומים באזור בית שמש. זלצמן השקיע מכספו הפרטי לקניית האדמה ולביצוע הנטיעות.
זלצמן נפטר בתל אביב, במאי 2005, בגיל 90.
חתונה מבורכת
חתונה מבורכת (בפרסית: عروسی خوبان, תעתיק לאנגלית: Arousi-ye Khouban, שם באנגלית: Marriage of the Blessed) הוא סרט דרמה איראני, אשר בוים על ידי מוחסן מח'מלבאף בשנת 1989. בסרט מתוארת דמותו של צלם איראני בשם חאג'י פאקדל, המתמודד עם תסמיני פוסט טראומה, שבין היתר, נגרמו לו עקב חוויותיו ממלחמת איראן–עיראק. תסמינים אלו משפיעים על תפקודו היומיומי והאנשים הסובבים אותו. תסמיני הפוסט טראומה מתבטאים בכך, שבמספר סצנות מוצגים גירויים ראייתיים ושמיעתיים, נייטרליים במהותם, אשר גורמים לחאג'י לשחזור הטראומה, ובחלק מהמקרים אף גורמים לו לאובדן בוחן מציאות.
חלק מהסרט הוא צבעוני וחלקו מצולם בשחור-לבן. כמו כן, נכללו בסרט גם מספר סצנות שלא בוימו מלכתחילה. סצנות אלו מתרחשות בין צוות הסרט לבין עוברים ושבים במוקדים מסוימים, ובין הצוות לבין שוטרים איראניים. בכך מוצגות גם פניה האמיתיות של טהראן בזמן הפקת הסרט.
לדברי הבמאי, מוחסן מח'מלבאף, ההשראה לסרט התבססה על מקרים דומים שחוו, חלק ממכריו וקרוביו השונים. מאז יציאתו לאקרנים, הוצג הסרט ביותר מ-60 פסטיבלי קולנוע שונים ברחבי העולם. בשנת יציאתו הוצג הסרט, בין היתר, בפסטיבל לוקרנו ה-42 בשווייץ, ובפסטיבל הקולנוע של פיגרה דה פוז הפורטוגזי.
התמודדותו של חאג'י עם חיי החברה
באחת הסצנות הבאות, נער בשם מאמאלי מבהיל בחורה האוחזת במגש, ועליו גרעיני פרי אדום. כתוצאה מהבהלה, המגש מועף ונוחת בחוזקה, והרצפה מוכתמת בצבע אדום. גירוי זה גורם לחאג'י לדמיין קול פיצוץ, אש מיתמרת, וחייל פצוע. גם מצב זה גורם לו לצרוח ולהחזיק בחוזקה את פניו.
בהמשך חאג'י מוכנס על ידי מהרי לחדר מסוים ובו תמונות, סרטים ומקרן. לאחר קריאה מבחוץ מהרי מפעילה את המקרן, ונצפה סרט שבו נראים בין היתר בני אדם הסובלים מתת תזונה באפריקה, בני אדם העוברים סימון על גבי מצחם, ומהומות בין היתר בלבנון. תוך כדי הצפייה מהרי מדברת עם חאג'י לגבי חתונתם, אך חאג'י מדבר על הנצפה בסרט. הצפייה גורמת לפניו להלבין והוא נע בחוסר נוחיות. תוך כדי מהרי גוערת בו על כך, שלא צריך להיות לו אכפת מבעיותיהם של אחרים בעולם.
במהלך הסרט קרובי משפחתה של מהרי מבטאים חוסר שביעות רצונם מכך שמהרי תתחתן עם חאג'י, בין היתר עקב מצבו הנפשי. חאג'י מדבר עם שותפו לסטודיו על כך שצריך כסף לחתונתו, ושוקל למכור את חלקו בשותפות. שותפו אומר לו שיעזור לו לגייס כסף לחתונה. תוך כדי חאג'י מתפנה לצלם זוג שהגיע לסטודיו. בת הזוג מסירה את כיסוי הראש ומתגלה שהיא קירחת. חאג'י אינו מסוגל לצלם ומבקש משותפו שימשיך.
חאג'י מגיע למרכז רפואי, ועובר טיפול הכולל שימוש בתאורה בתדירויות שונות. תוך כדי טיפול זה הסרט משתנה לשחור לבן. לאחר מכן, חאג'י ומהרי מגיעים למשרד רישום כללי, כדי לרשום את נישואיהם. בזמן השהות בחדר ההמתנה נשמע קול תקתוק מכונת הכתיבה, שבה משתמש פקיד הרישום. קול זה גורם לחאג'י לחוש שלא בטוב, לנוע בחוסר נוחיות במקום ישיבתו, והוא נזכר בקולות ירי. קולות הירי מתגברים במחשבותיו, הוא קם ממקומו, ומתחיל להזות כנמצא בשדה קרב וזאת בתוך חדר ההמתנה. תוך כדי התקף זה הוא נזכר בדמויות רעבות מהסרט שצפה בו, משתמש במקל הליכה כרובה ושובר זכוכית בעזרתו. עם זאת הוא מתמוטט על הרצפה, רועד, ונזכר בסיטואציה שבה ראה גבר מכה אישה, ואישה המנסה לכבות להבות על זרועותיה. האנשים סביבו אוחזים בו ונוטלים אותו.
מהרי מביעה את כוונתה להתחתן עם חאג'י בכל מחיר, אך חאג'י מבטא היסוס לגבי אפשרות זו, עקב מצבו, ומה שצפוי להם כזוג נשוי. אביה של מהרי מהרהר על האפשרות שביתו תתחתן עם חאג'י, ומציין שלחאג'י אין עבודה הגונה, ולא יכול לחזור לעבודתו בעיתון בנוסף למצבו הבריאותי.
בביקור במערכת העיתון, שבו עבד, אחד העובדים משבח את תמונותיו של חאג'י מהחזית, ושהיו מבוקשות מאוד. לאחר מכן, חאג'י מסתובב במספר מוקדים שונים ומצלם אנשים ברחובות העירוניים, חסרי בית, וילדים בשכונת מגורים. לפי תגובות האנשים למצלמה, כולל חסרי הבית, ומבטי העוברים ושבים ברחוב, נראה כי היו מוטרדים מכך, וייתכן שסצנות אלו היו ספונטניות ולא מבוימות. בחלק מצילומי חסרי הבית מהרי הצטרפה אליו כצלמת. רוב חסרי הבית שצולמו היו דרים בחשכה, ותאורת הלהט של המצלמה האירה אותם למספר רגעים, אף על פי שרובם ביטאו חוסר נוחיות מכך. ייתכן שמטרת צילומים אלו הם מצד אחד להקנות סוג של תרפיה באמצעות צילום, ומצד שני להציג את הפנים האמיתיות של טהראן בזמן הפקת הסרט.
כאשר משוחררים מתחנת המשטרה, חאג'י מצלם פרח, ומתבקש לזרז את יציאתו. חאג'י ומהרי מגיעים למערכת העיתון ומוסרים לעורך את התמונות. שם פוגש בו יוּסוֹף, שפניו הושחתו, אך לא ברור מה הקשר ביניהם. בנסיעה על קטנוע סירה עם חברו מתברר, כי מכל התמונות שחאג'י צילם, רק צילום הפרח פורסם בעיתון, וחאג'י מתרגז. בהמשך הנסיעה, אדם מסוים מבקש צדקה בתמורה לניקוי השמשה של קטנועו. חאג'י ממשיך לנסוע, ותוך כדי נזכר ויזואלית בתמונות ובסרטונים לא נעימים שאותם צילם. פניו מתחוורות, והוא מאבד את ריכוזו בנהיגה עד כדי שנוסע בנתיב הנגדי וראשו מוטל למספר רגעים. הוא נעצר בפתאומיות באמצע הכביש, ומתחיל לדמיין עצמו בקבוצת אנשים העוברים סימון על גבי המצח. חאג'י ממשיך בנהיגה למרות הפצרותיו המילוליות והפיזיות של חברו לעצור, וממשיך להיזכר בחוויות ויזואליות שונים.
במהלך תערוכת של צילומיה מהרי, כתב מסוים משוחח בקצרה עם מהרי, ותוך כדי פונה אליה אישה המציגה עצמה כחברתה של אימה. אל אותה אישה מתלווה מישהי, וכאשר מהרי ממשיכה בדרכה, האחת אומרת לשנייה כי פיה של מהרי אינו נודף צחנה, ומהרהרת האם מהרי קירחת? אל אחת מהן פונה אותו כתב, אך היא מסרבת לדבר איתו, כי לדבריה, בעלה אינו מרשה לה לשוחח עם זרים. הכתב מעלה שאלה "מדוע בתערוכה שהופקה על ידי אישה נראים גברים?", אך שתי הנשים מסרבות להשיב.
טקס הנישואין וסיום הסרט
בסופו של דבר נערכת חתונתם של חאג'י ומהרי. אישה מסוימת אומרת למהרי, שלא סידרה את שערותיה. חאג'י מגיע למקום החתונה ומתיישב ליד מהרי. חאג'י נוטל את המצלמה מחברו, ותוך כדי צילומים שוב נזכר בתמונה לא נעימה שצילם בעבר. חאג'י נקרא לנאום בפני האנשים, ומתחיל לומר דברים, שחלקם מתקבלים בקהל בצחוק רם וחלקם בחוסר הבנה. הוא חוזר על משפט מסוים, "מזון גנוב הוא מעדן" מספר פעמים, ולאחר משפט נוסף, אביה של מהרי דורש להורידו מהבמה. חאג'י מתחיל לשיר בעצב, וחוזר מספר פעמים על מילה מסוימת מתוך השיר בתדירות מתגברת תוך שהוא נזכר במראות וקולות משדה הקרב, ומסובב את ראשו בפראות. לבסוף נלקח בכח על ידי מספר אנשים, ומוחזר לאשפוז במרכז לבריאות הנפש, ומאושפז ככל הנראה באותו חדר שנראה בתחילת הסרט.
מהרי מבקרת את חאג'י באותו מרכז, וחאג'י מבקש ממנה לומר להתראות, כי לא תראה אותו שוב. מהרי אומרת, כי אף על פי שיש הבדלים ביניהם, גורלם שזורים אחד בשני. בסיום המפגש ביניהם חאג'י אומר, כי אביה יכניע את המהפכה מבפנים. בהמשך, לאחר שחאג'י הצליח לחמוק מהמרכז בו הוא מאושפז, הוא נראה שוכב לצד גדר עם עיתון המכסה אותו, ומנסה לחמוק מאדם המצלם אותו. חאג'י מדבר עם מהרי, ומבינה כי עזב את האשפוז על דעת עצמו. היא מבקשת להיפגש עימו, אך הוא אינו משיב לה. מהרי יוצאת מביתה ולא ברור לאן מועדות פניה. חאג'י נראה במקום מסוים, ונשמע קליק של צילום. הסרט מסתיים עם מכונת כתיבה מונחת על שולחן בשדה קרב, ותוך כדי ההקלדה נשמעים קולות ירי, אשר נמשכים עם צילום פנורמי של טהראן.
דיספלזיה
דִּיסְפְּלַזְיָה (באנגלית: Dysplasia, תרגום מיוונית: "צורה רעה". במינוח האקדמיה ללשון העברית: פֶּרַע הִתְפַּתְּחוּת) היא מונח מעורפל המשמש בפתולוגיה להתייחסות לחריגות בהתפתחות או בצמיחה ובידול של האפיתל (דיספלזית אפיתל).
מונחים כמו דיספלזית ירך, דיספלזיה סיבית מעידים על התפתחות חריגה ברמה המיקרוסקופית וגם המאקרוסקופית.
התסמונת המיאלודיספלזטית או דיספלזיה של תאים יוצרי דם, מראה עליה במספרם של תאים לא בשלים במח העצם, וירידה בתאים בוגרים ופונקציונליים בדם.
לעיתם גידולים דיספלזטיים נסוגים ללא התערבות, במקרה שאין נסיגה ספונטנית ניתן להסיר את הגידול בניתוח, בצריבה או בהקפאה. הסרת הרקמה הדיספלזטית מונעת התפתחותה של הדיספלזיה לגידול סרטני מלא- ניאופלזיה.
הדיספלזיה הידועה ביותר היא הנגע הקדם סרטני של צוואר הרחם (cervical intraepithelial neoplasia - CIN). אף על פי שנשים חשות ברקמה הלא נורמלית רק לעיתים נדירות, הדיספלזיה מתגלה בבדיקת משטח צוואר הרחם וכך מטופלת מבעוד מועד לפני התפתחות סרטן צוואר הרחם.