cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צחי גרוסמן
השכלה ופעילות אקדמית
פעילותו המחקרית מתפרשת על שטחים רבים הקשורים במקצוע, בין השאר במישורים הבאים:
גרוסמן הוא חבר מערכת של המגזין הרפואי הנחשב Lancet Child and Adolescent Health, מאז 2017.
IPROS
רשת מחקר היא קבוצת רופאים ראשוניים, הקשורים ביניהם למטרת ביצוע מחקרים בקהילה, ניתן להסתכל על רשת מחקר כעל "מעבדה" המאפשרת ביצוע מחקרים ברפואה ראשונית. הרשת בנויה בדרך כלל מגוף לוגיסטי המרכז את הפעילות וממירפאות הקשורות אליו. הגוף המרכזי יכול להיות קשור לאיגוד הרופאים, בית-חולים לילדים, חוג אוניברסיטאי וכיוצא בזה. מטרת הגוף המרכזי לספק את התשתית האדמיניסטרטיבית, הלוגיסטית והתקציבית לרשת.
האיגוד לרפואת ילדים בישראל
גרוסמן נבחר בנובמבר 2020 כיושב ראש האיגוד לרפואת ילדים בישראל.
בעבר כיהן כמזכ"ל האיגוד הישראלי לרפואת ילדים, בארבע השנים האחרונות לצידו של יו"ר האיגוד, פרופ' שי אשכנזי (כיום דיקן הפקולטה לרפואה באוניברסיטת אריאל בשומרון), וכיו"ר חיפ"א – החברה הישראלית לרפואת ילדים אמבולטורית.
פעילות ציבורית
גרוסמן היה חבר בוועד חיפ"א בשנים 1996–2000, יו"ר חיפ"א בשנים 2000–2004, מזכ"ל האיגוד לרפואת ילדים בשנים 2008–2020, חבר בוועדת ההתמחות של המועצה המדעית, 2000–2004, חבר המועצה הלאומית לבריאות הילד משנת 2000, חבר בוועדות הבחינות של האיגוד לשלב א' ולשלב ב' משנת 2008, חבר הוועד המנהל של "גושן", העמותה לבריאות ורווחת הילד בקהילה, משנת 2014 וחבר המועצה לגיל הרך משנת 2018. הוא חבר אקדמיה האירופית לרפואת ילדים. כמו כן, פרופ' גרוסמן היה חבר בוועדה המייעצת למשרד החינוך בנושא שיווק מזון לילדים, בשנת 2017.
הוביל את הקמפיין הציבורי לחיסון נגד מחלת שיתוק ילדים (הפוליו) בשנת 2013, תחת שרביטו של פרופ' רוני גמזו ששימש באותה העת מנכ"ל משרד הבריאות. הוא הופיע בתקשרות וקיים כנסים שונים, על מנת לשכנע את הציבור הישראלי לחסן את הילדים ולמנוע תחלואת פוליו.
יחד עם עמיתיו באיגוד רופאי הילדים הוביל מאבק להפלרת מי השתיה בישראל, לטובת בריאות הפה והשיניים של ילדי ישראל.
פרסומים נבחרים
גרוסמן פרסם מעל 60 מאמרים בכתבי עת בינלאומיים, להלן מבחר מפרסומיו העיקריים:
קישורים חיצוניים
מכתביו ומהרצאותיו
No Body, No Crime
No Body, No Crime (בעברית: אֵין גּוּפָה, אֵין פֶּשַׁע) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, ביחד עם להקת הבנות חיים, מתוך אלבום האולפן התשיעי שלה, Evermore. השיר יצא לאור ב-11 בדצמבר 2020, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס, ביחד עם שאר שירי האלבום. השיר נכתב על ידי סוויפט והופק על ידה ועל ידי ארון דסנר. השיר זכה להצלחה בינלאומית ראשונית מבלי שיצא כסינגל. בהמשך, יצא לאור ב-11 בינואר 2021, כסינגל השני מתוך האלבום.
"No Body, No Crime" הוא שיר קאנטרי, פופ רוק וקאנטרי רוק המגולל בתוכו את סיפורה של אישה בשם אסתי, שחושדת שבעלה בוגד בה. בהמשך אסתי נעלמת, והחברה (המספרת; סוויפט) חושדת שאסתי נרצחה על ידי בעלה לאחר שהיא מבחינה שהוחלפו צמיגי הטנדר שלו והמאהבת עוברת לגור בביתה של אסתי. החברה נשבעת שלא תנוח עד שתנקום בו.
רקע והוצאה
"No Body, No Crime" הוא שיתוף הפעולה הראשון בין טיילור סוויפט לחיים. הוא בלדת רצח שנכתבה אך ורק על ידי סוויפט, בשילוב גיטרת ברידג' שדסנר השיג עבורה. היא שלחה לו דואר אלקטרוני עם דגימה קולית מתוך השיר עצמו ולאחר מכן, הקליטה את כולו. לסוויפט היו רעיונות ספציפיים כיצד היא רצתה ליצור ולהקליט את השיר, כולל הרעיון לארח בו את להקת הבנות חיים. חברות הלהקה הקליטו את החלק שלהן בלוס אנג'לס ושלחו אותו לסוויפט ששהתה באולפני לונג פאונד באותה העת. על מפוחית הפה והריפים של הגיטרה היה אחראי ג'וש קאופמן, שלקח חלק ביצירת השיר "Betty". ג'יי טי בייטס ניגן על התופים ב-"No Body, No Crime" ו-"Dorothea".
ב-10 בדצמבר 2020, סוויפט חשפה את רשימת הרצועות של Evermore, בה "No Body, No Crime" הוצב במקום השישי; האלבום עצמו יצא לאור ב-11 בדצמבר 2020. חברת התקליטים MCA נאשוויל שלחה את "No Body, No Crime" לתחנות הרדיו הקאנטרי בארצות הברית ב-11 בינואר 2021. בהמשך, נכלל במיני-אלבום, The "Ladies Lunching" Chapter.
הרכב ומילים
בתחילת השיר, ניתן לשמוע סירנה של משטרה, תוך שהוא תואר כשיר הלקוח "מעולם הקולנוע". השיר הוא שיר קאנטרי, פופ רוק, וקאנטרי רוק. מבחינה לירית, השיר מתאר תעלומת רצח. הדמות אסתי (שקרויה על שמה של אסתי חיים מלהקת חיים), מגלה שבעלה בוגד בה. אסתי מתעמתת עמו ונרצחת. במהלך השיר ישנה שירה חוזרת ונשנית של השורה "הוא עשה את זה!". ג'סטין קרטו ממגזין Vulture השווה את "Goodbye Earl" של הצ'יקס ואת "Before He Cheats" של קארי אנדרווד ל-"No Body, No Crime".
את השיר הקליטה סוויפט במהלך שנת 2020, בדומה לשאר שירי האלבום Evermore.
אינטרו
השיר מתחיל כאשר ניתן לשמוע סירנות של משטרה, הרומזות על נושאו הפלילי של השיר. בהמשך, חוזרות טיילור סוויפט וחיים פעמיים על השורה "הוא עשה את זה".
בית ראשון
את הבית הראשון שרה סוויפט לבדה. השורה הראשונה "אסתי היא חברה שלי" מאזכרת בתוכה את הדמות אסתי, שנקראה על שמה של אסתי חיים. סוויפט ממשיכה ושרה "אנחנו נפגשות בכל יום שלישי בערב, לארוחת ערב וכוס יין" ומציינת שאסתי סיפרה לה כי הפסיקה לישון. לאחר מכן, היא מצהירה שבעלה של אסתי "מתנהג באופן שונה, וזה מריח כמו בגידה". רגע השיא של הבית מגיע בשורות הבאות, בהן מצהירה אסתי כי: "זה לא המרלו שלי על שפתיו; זה לא התכשיטים שלי בחשבון המשותף שלנו; לא, אין ספק; אני חושבת שאני הולכת לקרוא לו". השורות הבאות מאששות את החשד של אסתי בכך שבעלה בוגד בה. מרלו, שפירושו המילולי 'Blackbird' בצרפתית, הוא סוג של יין אדום הידוע בצבע כחול-כהה, המופק מהענבים שלו. זהו הסוג השני בפופולריותו של יין אדום באמריקה אחרי קברנה סוביניון. עם זאת, מכיוון שמרלו הוא גם צבע של שפתון פופולרי מאוד, אסתי חושדת שהכתם האדום על פיו אינו יין, אלא שאריות של שפתון של אישה אחרת. הוא גם, ככל הנראה, קונה תכשיטים לאהובתו הסודית דרך חשבונם המשותף. טעות נפוצה המאפיינת בוגדים, עליה פורסמו מאמרים שונים. בהמשך, מתברר כי נראה שהבעל תכנן הכל מראש; הוא פעל כך כדי ליצור חשד אצל אשתו ותכנן לרצוח אותה ברגע שהיא תתעמת איתו. מה שהוא לא תכנן או ציפה, הוא שאסתי תספר לחברתה (סוויפט, המספרת) על חשדותיה.
פזמון
הפזמון מתחיל עם השורה "היא אומרת, 'אני חושבת שהוא עשה את זה, אבל אני פשוט לא יכולה להוכיח את זה'". השורה "אני חושבת שהוא עשה את זה, אבל אני פשוט לא יכולה להוכיח את זה", חוזרת על עצמה פעמיים ומשמעותה הוא שאסתי חשה בכך שבעלה בגד בה, אך אינה יכולה להוכיח זאת. לקראת סוף הפזמון, מופיעה השורה "לא, אין גופה, אין פשע". היא מתייחסת לצו "הביאס קורפוס" (כלומר: "הביאו את הגוף") שהמבקש אותו, מבקש משופט להורות לרשויות להביא בפני בית המשפט, פיזית, אדם הכלוא בידי הרשויות ולדון במעצרו, ואם המעצר בלתי חוקי - לשחרר את האדם. ללא הוכחה שבוצע פשע, לא ניתן להעמיד לדין את הבעל בגין רצח. השורה יכולה להתייחס גם ל"קורפוס דליקטי". (כלומר: "גוף הפשע") הדבר הוא עקרון בחוק שעל פיו יש תחילה להוכיח שנעשה פשע בטרם ניתן להאשים או להרשיע אדם בפשע המסוים. שני המונחים מטילים את נטל ההוכחה על המאשימה. כדי שאסתי תאשים את בעלה בבגידה, היא זקוקה להוכחה לכך. כדי שהבעל בכלל יישפט על רצח אסתי, צריכה להיות הוכחה - ראשית, כי אסתי נרצחה (כפי שמעידה גופתה) ושנית, שהייתה התנהגות בוגדנית ואלימה שהובילה לרצח שלה.
את סוף הפזמון סוגרת השורה "אך אני לא ארפה עד יום מותי", שמדברת על נחישותה של אסתי להוכיח את הבגידה של בעלה, תוך שהיא נודרת שהיא תסרב להפסיק לנסות עד שהיא תמות. למרות זאת, היא אכן נרצחת לפני שהיא הייתה מסוגלת להוכיח שבעלה בגד בה. המספרת (סוויפט) נדרה נדר דומה לזה של אסתי, אך עם מטרה אחרת; להוכיח שהוא רצח את חברתה. עם זאת, בסופו של דבר היא מחליטה לקחת את העניינים לידיים.
פוסט-פזמון
בפוסט-פזמון נאמרת המילה "לא, לא" ארבע פעמים, תוך שניתן לשמוע את השורה "אני חושבת שהוא עשה את זה". בסופו, נקבעת באופן חותך העובדה: "הוא עשה את זה".
בית שני
את הבית השני פותחת סוויפט באמירה "אסתי לא הייתה שם ביום שלישי בלילה באוליב גארדן". המסעדה המוזכרת בשורה היא רשת מסעדות הידועה באוכל איטלקי ביתי. המסעדה עצמה צייצה בטוויטר על Folklore מספר פעמים לפני יציאתו של Evermore בדצמבר 2020. היא הוקמה במקור ב-13 בדצמבר 1982, בדיוק ביום ובחודש בו נולדה סוויפט. בסמוך ליציאת השיר, הצהירה כי:
בהמשך הבית, ישנן השורות "בעבודתה או בכל מקום אחר; הוא דיווח על אשתו הנעדרת". כלומר, בעלה סיפר והמציא כי היא נעדרה. סוויפט שרה "ושמתי לב כשחלפתי על פני ביתו, שלמשאית שלו יש צמיגים חדשים לגמרי". בתרבות הפופולרית, ניקור צמיגים היא דרך נפוצה לנקום בבוגד. בלהיט של אמנית הקאנטרי האמריקאית קארי אנדרווד "Before He Cheats", היא שרה שהיא "ניקבה חורים בכל ארבעת הצמיגים" של המשאית של בן זוגה שבגד בה. סוויפט מפתחת את הנרטיב של השיר הזה, תוך שהיא מציגה את קווי הדמיון בין "No Body, No Crime" ל-"Before He Cheats", הן מבחינה מוזיקלית (שניהם שירי קאנטרי) והן מבחינת המשמעות. כאשר ציינה כי למשאית של בעלה של אסתי יש צמיגים חדשים, סוויפט גם מרמזת שאולי אסתי התעמתה איתו בנוגע לרומן שלו וחתכה את צמיגי המשאית שלו; דבר שאילץ אותו להחליף אותם. הדבר מצביע על כך שהבעל קשור באופן ישיר להיעלמותה. כמו כן, ייתכן כי שהוא החליף את הצמיגים על מנת להעלים ראיות שכן, סימניהם נמצאו בזירת הרצח והדבר עלול לקשור אותו לרצח המדובר. לקראת סוף הבית, שרה סוויפט "ופילגשו עברה להתגורר עמו; ישנה במיטה של אסתי והכול; לא, אין ספק; מישהו חייב לתפוס אותו, בגלל [...]" ובעצם מספרת שסיפור הרצח טויח ובנוסף אליו, תפסה המאהבת את תפקידה של אסתי. סוף הבית הוא המשך ישיר לפזמון שבא אחריו.
פזמון שני
הפזמון השני הוא המשך ישיר של הבית השני. כלומר, הבית השני מסתיים בשורה "מישהו חייב לתפוס אותו, בגלל" (והפזמון השני ממשיך ואומר) "שאני חושבת שהוא עשה את זה, אבל אני פשוט לא יכולה להוכיח את זה (הוא עשה את זה)". בשורות אלה, סוויפט אומרת שהיא חושבת שבעלה של אסתי רצח אותה ואילו חיים (כולל אסתי חיים עצמה) מגיבות, "הוא עשה את זה!". הדבר מתפרש בכך שאסתי קוראת מעבר לקברה וזועקת לסוויפט שהאינסטינקטים שלה נכונים ונותנת לה את המוטיבציה והמניע לנקום את נקמתה. הפזמון השני מציג את נוכח העובדה שלא נעשה צדק עם אסתי ושהיא נרצחה בלי שבעלה קיבל עונש.
פוסט-פזמון שני
הפוסט-פזמון השני, דומה לראשון ובו נאמרת המילה "לא, לא" ארבע פעמים, תוך שניתן לשמוע את השורה "אני חושבת שהוא עשה את זה". גם בסוף של הפוסט-פזמון הזה, מוצגת העובדה "הוא עשה את זה".
בית שלישי
הבית השלישי נפתח בשורות "טוב שאבא שלי גרם לי לקבל רישיון שייט כשהייתי בת חמש עשרה; וניקיתי מספיק בתים כדי לדעת להסתיר את המאורע". המספרת (סוויפט) ושותפיה, רומזים על התוכנית שלהם לרצוח את בעלה של אסתי, כעונש על פשעו. הם, ככל הנראה, מתכננים להשליך את הגופה שלו בגוף מים. עלילה זו, שכוללת בתוכה רצח בן זוג בוגדני עם שותפים, הציבה את סוויפט יחד עם אמניות קאנטרי נוספות כמו הצ'יקס (בעבר נקראו דיקסי צ'יקס) וקארי אנדרווד שתכננו פשעים דומים בשיריהן "Goodbye Earl" ו-"Two Black Cadillacs". שורה זו חושפת מעט גם על דמותה של המספרת, אשר ככל הנראה הועסקה כמשרתת, או במקצוע אחר בתחום הניקיון. הכשרה זו בניקיון העניקה לה יתרון כיצד להסתיר ראיות באופן מקצועי. אירוע דומה לזה המופיע בשיר התבצע על ידי האחיות פאפין, שביצעו רצח כפול בצרפת בשנת 1933, תוך שעשו שימוש בעיסוקיהן כמשרתות כדי להסתיר את פשעיהן.
פזמון שלישי
בפזמון השלישי הקערה התהפכה על פיה. סוויפט וחיים שרות את שלוש השורות: "הם חושבים שהיא עשתה את זה, אבל הם פשוט לא יכולים להוכיח זאת; הם חושבים שהיא עשתה את זה, אבל הם פשוט לא יכולים להוכיח זאת; היא חושבת שעשיתי את זה, אבל היא פשוט לא יכולה להוכיח את זה". בשורות אלה, מתגלה כי כפי שבעלה של אסתי רצח אותה וחמק מעונש, כך סוויפט שרצחה אותו והטילה את האשמה על פילגשו חמקה מעונש. זאת בנוסף לכך שפילגשו יודעת על כך שסוויפט רצחה אותו, אך אינה מסוגלת להוכיח זאת. כלומר, כולם חושבים שהפילגש רצחה את בעלה של אסתי תמורת כספי פוליסת ביטוח החיים, בעוד שזו מודעת לכך שהמספרת עשתה זאת. המספרת לא יכלה להביא לכך שהוא יישלח לבית הסוהר עקב חוסר ראיות, אך ידעה שאם תרצח אותו, היא תוכל לחמוק ללא עונש. כמו כן, צוין השורה הזו מזכירה את השיר "The Last Great American Dynasty", הלקוח מ-Folklore.
בנוסף לכך, המשמעויות של הפזמונים משתנה בכל פעם ומתהפכת בסוף. הפעם הראשונה היא שאסתי מספרת לחברתה שבעלה בוגד בה, אך היא לא יכולה להוכיח זאת. בפעם השנייה המספרת חושבת שהבעל מעורב בהיעדרה של אסתי. בפעם השלישית גם המאהבת וגם המשטרה לא יכולות להוכיח את חשדותיהן: הן חושבות שהפילגש רצחה אותו תמורת הכסף מפוליסת ביטוח החיים והיא חושבת שהמספרת רצחה אותו כנקמה, אך אף אחד מהם לא יכול להוכיח זאת.
אאוטרו
סיום השיר מזכיר בתוכו את השורה "לא, אין גופה, אין פשע" שלוש פעמים לא רציפות בכוונה תחילה. בפעם הראשונה, מופיעה השורה בצירוף שורה נוספת: "לא, אין גופה, אין פשע; לא הרפיתי עד היום שהוא [...]" ובפעם השנייה מופיעה בשנית: "לא, אין גופה, אין פשע; לא הרפיתי עד היום שהוא [...]" תוך שבפעם השלישית, משלימה סוויפט את המילה החסרה: "לא, אין גופה, אין פשע; לא הרפיתי עד היום שהוא מת". האופן בו טיילור נאנחת אחרי שהיא אומרת את המילה "מת" כמילה האחרונה בשיר, גורמת לה להישמע כאילו הוקל לה אחרי שהיא נקמה את הירצחה של אסתי.
ביקורת
השיר ספג ביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה, תוך שנאמר עליו כי "הוא שיר קאנטרי עכשווי וישיר עם טוויסט המדבר על עוול שנעשה" ושהוא "מהווה מעין מחווה לשירי נקמה פופולריים כמו "Before He Cheats" של קארי אנדרווד, משנת 2006". בנוסף לכך, הוא תואר כבלדת רצח, המגוללת בתוכה סיפור רצח, שבוצע כנקמה. במגזין Glamour הוא נכלל ברשימת "63 השירים הטובים ביותר לשנת 2020". ברודי לנקסטר מ-The Sydney Morning Herald סבר כי "No Body, No Crime" הוא מעין חידוש של טיילור סוויפט וחיים לשיר "Cell Block Tango" מהמחזמר "שיקגו". בובי אוליבייה מ-Spin טען שהשיר דומה במשמעותו ל-"Before He Cheats" של אנדרווד. כריס וילמן מווראייטי טען שהשיר הוא מעין "רוח כיפית וטהורה" באלבום. הוא אפיין את "No Body, No Crime" כ"בלדת רצח כפול, שנוצרה בהשראת "Goodbye Earl" של להקת הבנות האמריקאית הצ'יקס".
טום ברייהאן מ-Stereogum, הגדיר את השיר כ"שיר על רצח מכוון", המזכיר את "Goodbye Earl" של הצ'יקס, ושיבח אותו כ"דבר הקרוב ביותר למוזיקת הקאנטרי שסוויפט עשתה מזה שנים". פטריק ראיין מ-USA Today טען שהשיר "מחזיר את סוויפט לשורשי הקאנטרי שלה". ג'ייסון ליפשוט מבילבורד סקר את השיר גם כן, תוך שטען שיש בו תקווה. חנה מילריאה מ-NME ציינה לשבח את הכיוון הקולי של "No Body, No Crime", ותיארה אותו כ"שיר נקמה מסוגת הקאנטרי, המסתיים ברצח". אמיר שוורץ מ-ynet כתב כי מדובר בשיר "קאנטרי-רוק ויפה לא פחות מקודמיו, ובו מתארחות גם בנות ההרכב חיים – האחיות אסתי, דניאל ואלונה".
קרדיטים וצוות
כל הקרדיטים שלהלן לקוחים מטיידל, ופיצ'פורק.
נמל התעופה דאלאס לאב
נמל התעופה דאלאס לאב (באנגלית: Dallas Love Field) הוא נמל תעופה השוכן בתוך תחומי העיר דאלאס במדינת טקסס שבארצות הברית. עד שנת 1974, עת נפתח נמל התעופה הבינלאומי דאלאס/פורט וורת', הוא שימש כנמל תעופה בינלאומי וכנמל העיקרי של העיר. מאז הוא משרת בעיקר טיסות פנים. בשנת 2019 עברו בו 16,754,262 נוסעים. הנמל משמש כבסיס פעולה מרכזי של חברת סאות'ווסט איירליינס.
היסטוריה
נמל התעופה נוסד בשנת 1917, כאחד מעשרות שדות תעופה קטנים שהקים שירות האוויר של צבא ארצות הברית לאחר כניסתה למלחמת העולם הראשונה. הוא נקרא על שמו של הטייס מוס לאב (Moss L. Love), אחד מחלליו הראשונים של השירות. השדה שימש לאימון טייסים. לאחר המלחמה נמכר השדה לעיריית דאלאס והחל לשמש לתעופה אזרחית. במלחמת העולם השנייה שימש שוב את חילות האוויר של הצבא.
ב-22 בנובמבר 1963 הגיע לנמל נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי בדרכו לביקור בדאלאס. קנדי נרצח בדאלאס פחות משעה לאחר נחיתתו בנמל. בהמשך היום הועלה ארונו של הנשיא המת על המטוס הנשיאותי שחנה בנמל. לפני שהמריא המטוס מהנמל בדרכו חזרה לוושינגטון די. סי. הושבע על סיפונו סגן הנשיא לינדון ג'ונסון לנשיא החדש.
לאחר פתיחת נמל התעופה דאלאס/פורט וורת' ירדה קרנו של הנמל כבסיס לטיסות בינלאומיות, אך הוא עדיין משמש כנמל תעופה חשוב לטיסות פנים.
מתקנים ופעילות
במרכז נמל התעופה ממוקם טרמינל הנוסעים היחיד שבו, אשר החליף את הטרמינלים הרבים שנבנו בו לאורך השנים. בטרמינל זה 20 שערי עלייה למטוס. משני עברי הטרמינל ולאורך שטח הנמל משתרעים שני מסלולי הטיסה המקבילים שלו.
לאחר פתיחת נמל התעופה דאלאס-פורט וורת' הופעלה חקיקה פדרלית במטרה למנוע תחרות כלפיו מצד נמל התעופה לאב. כתוצאה מכך החברה העיקרית הפעילה בנמל (מטיסה יותר מ-90% מהנוסעים העוברים בו) היא סאות'ווסט איירליינס, אשר השכילה לעקוף את המגבלות המשפטיות. מלבדה פועלות בנמל חברות תעופה בודדות. סאות'ווסט מפעילה מהנמל טיסות לעשרות יעדים בכל רחבי ארצות הברית וכן לפנמה סיטי וליעדים מעטים בקנדה.
בשנה שמאפריל 2019 ועד מרץ 2020 היו קווי התעופה העמוסים ביותר מהנמל אלו שבינו לבין הערים יוסטון (556,000 נוסעים), אטלנטה (370,000), דנוור (330,000) וסן אנטוניו (321,000).
ברבוס C V8
ברבוס C V8 (בגרמנית: Brabus C V8) היא מכונית סלון המוגדרת כמכונית קומפקטית ספורטיבית, מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית Brabus (שם מלא: "BRABUS GmbH") אשר מבוססת על דגם מרצדס-בנץ C-קלאס של יצרנית הרכב הגרמנית מרצדס.
דגם ה-"ברבוס C V8" (היה קרוי: Brabus C V8 W203) הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות הבינלאומית בפריז בשנת 2000.
ג'יימס דנלופ
ג'יימס דָנְלוֹפּ (31 באוקטובר 1793 – 22 בספטמבר 1848) היה אסטרונום סקוטי שעבד בעיקר בניו סאות' ויילס, אוסטרליה וערך תצפיות רבות בשמי הלילה של חצי הכדור הדרומי ממצפה כוכבים בפארמטה (כיום פרוור של סידני). בתצפיותיו הוא גילה ותיעד מאות ערפיליות וצבירי כוכבים וכן תיעד אלפי כוכבים, מהם כוכבים כפולים רבים.
ביוגרפיה
ג'יימס דנלופ נולד ב-1793 בעיירה דלרי שבמחוז צפון איירשייר שבמערב סקוטלנד. בגיל 14 הוא החל לעבוד במפעל לייצור חוטים ובמקביל למד בערבים. בגיל צעיר הוא החל להתעניין באסטרונומיה וסביב גיל 17 החל לבנות בעצמו טלסקופים. הוא נשא לאישה את ג'ין סרוויס בגיל 23 וסביב שנת 1820 הוא הכיר את תומאס בריזביין, מייג'ור גנרל בצבא הבריטי ואסטרונום. כאשר מונה בריזביין למושל מדינת ניו סאות' ויילס, הוא מינה את דנלופ לאחד מעוזריו המדעיים ולקח אותו עימו לאוסטרליה בשנת 1821. בריזביין הקים מצפה כוכבים בפארמטה ודנלופ החל לעבוד בו, תחילה תחת אסטרונום גרמני בשם קארל רומקר, ולאחר כשנתיים כאחראי על המצפה. עד שנת 1827 הוא ערך כ-40,000 תצפיות בשני הלילה של הדרום באמצעות טלסקופ שבנה בעצמו וגילה ותיעד ערפיליות, צבירים וכוכבים רבים. בשנה זו הוא שב לסקוטלנד כדי לעבוד במצפה הכוכבים הפרטי של בריזביין, שבעצמו חזר לסקוטלנד שנתיים קודם לכן, ובתקופה זו פרסם את תוצאות התצפיות שלו. בשנת 1831 הוא מונה למנהל מצפה הכוכבים בפארמטה ושב לאוסטרליה. הוא גילה שהמצפה וציודו לא נשמרו במצב טוב והקדיש מאמצים לשקם את המצפה ולהשיבו למצב עבודה תקין. הוא המשיך לבצע תצפיות אסטרונומיות וכן סייע לחוקר תומאס מיצ'ל בעבודתו למיפוי דרום-מזרח אוסטרליה, אך ככל הנראה בשל בעיות בריאות הוא לא עבד הרבה ולא פרסם את תוצאות תצפיותיו משנת 1932. בשנת 1947 הוא פרש מעבודתו ונפטר כשנה לאחר מכן. אשתו נפטרה 11 שנים אחריו ולזוג לא היו ילדים.
עבודתו
דנלופ פרסם בשנת 1828 קטלוג שכלל 629 ערפיליות וצבירי כוכבים שגילה במהלך תצפיותיו בשמי הדרום. בין המפורסמות שבתגליותיו הן הגלקסיה קנטאור A (NGC 5128 או Δ.482) ו-NGC 55 (Δ.507) וכן הזיהוי של 47 בטוקאן כצביר כדורי. כמו כן הוא פרסם רשימה של 256 כוכבים כפולים שזיהה, ביניהם אקרוקס, מימוזה וגקרוקס. על השגים אלה הוא קיבל את מדליית הזהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה וכן התקבל כחבר באגודה המלכותית של אדינבורו בעקבות המלצתו של תומאס בריזביין. תצפיות מאוחרות יותר, בעיקר של ג'ון הרשל בשנות ה-30 של המאה ה-19, לא הצליחו לזהות חלק גדול מהערפיליות ומהכוכבים הכפולים שברשימות של דנלופ, ועבודתו כיום נחשבת לחובבנית ולא מקצועית. נראה שרק כחצי מהערפיליות שציין אכן קיימות וחלק גדול מהכוכבים הכפולים שציין הם כוכבים שאינם קשורים זה לזה עם מרחק זוויתי גדול יחסית ביניהם. ייתכן שהסיבה לחוסר הדיוק בעבודתו של דנלופ נבע מהעדרה של השכלה מסודרת בתחום ומהמכשור שבו השתמש שהיה בחלקו מתוצרת עצמית ולא באיכות גבוהה.
המנון סנט קיטס ונוויס
הו ארץ היופי (באנגלית: O Land of Beauty) הוא ההמנון הלאומי של סנט קיטס ונוויס, הוא הולחן ונכתב בידי קנריק ז'ורז', ההמנון אומץ בשנת 1983 כאשר קיבלה הפדרציה את עצמאותה.
חגביים
חגבים הם קבוצה של חרקים מסדרת החגבאים, השייכים לתת־סדרה Caelifera. הם נמנים עם קבוצות החיים העתיקות ביותר של חרקים אוכלי עשב, שראשיתה בתקופת הטריאס המוקדמת לפני כ־250 מיליון שנה.
חגבים הם בדרך כלל חרקים דרי קרקע בעלי רגליים אחוריות חזקות במיוחד המאפשרות להם לברוח מאיומים באמצעות ניתור. כחרקים בעלי גלגול חסר, הם לא עוברים מטמורפוזה מוחלטת; הם בוקעים מביצה לנימפה או עוברים חמש התנשלויות, והופכים דומים יותר לחרק הבוגר בכל שלב התפתחותי. בצפיפות אוכלוסייה גבוהה ובתנאים סביבתיים מסוימים, מינים מסוימים של חגבים יכולים לשנות צבע והתנהגות וליצור נחילים. נחילים אלה מכונים ארבה.
חגבים הם צמחונים, וקיימים כמה מינים שלעיתים גורמים נזק רציני לדגנים, ירקות ומרעה, במיוחד כאשר כמה מיליונים מהם מתקבצים לנחיל ארבה ומשמידים שטחים נרחבים של יבול. הם מתגוננים מפני טורפים על ידי הסוואה; כאשר הם מתגלים, מינים רבים מנסים להרתיע את הטורף בהבזק כנף צבעונית בזמן שהם קופצים ומשגרים את עצמם בתעופה לאוויר (אם הם בוגרים), בדרך כלל הם עפים למרחק קצר בלבד. מינים אחרים כגון הכושן הארסי הם בעלי צבע אזהרה המרתיע טורפים. חגבים עלולים להיפגע מטפילים ומחלות שונות, ויצורים טורפים רבים ניזונים מנימפות ומבּוגרים כאחד. הביצים נתונות להתקפה של טפילים וטורפים.
לחגבים הייתה מערכת יחסים ארוכה עם בני אדם. נחילי ארבה יכולים לגרום לרעב, ואפילו במספרים קטנים יותר, החרקים יכולים להיות מזיקים חמורים. הם משמשים כמזון במדינות כמו מקסיקו ואינדונזיה. הם מופיעים באמנות, בסמלים ובספרות. חקר מיני חגבים נקרא אקרידולוגיה.
פילוגנטיקה
חגבים משתייכים לתת סדרת Caelifera. אף על פי שלעיתים ”חגב” משמש כשם נפוץ לתת הסדרה באופן כללי,  מקורות מסוימים מגבילים אותו לקבוצות ”המתקדמות” יותר. הם עשויים להיות ממוקמים באינפרה־סדרה אקרידידיאה וכונו "חגבים קצרי מחוש" בטקסטים ישנים יותר כדי להבדיל אותם מ"חגבים ארוכי מחוש" (כיום חרגולים), בעלי המחושים הארוכים בהרבה.
אברי חישה
לחגבים יש מערכת עצבים טיפוסית לחרקים, ויש להם מערך נרחב של איברי חישה חיצוניים. בצד של הראש יש זוג עיניים מורכבות גדולות המעניקות שדה ראייה רחב ואת היכולת לזהות תנועה, צורה, צבע ומרחק. ישנן גם שלוש עיניות על המצח שיכולות לזהות את עוצמת האור, זוג מחושים המכילים את קולטני הריח והמגע, וחלקי פה המכילים קולטני גוסטציה (טעם). בקצה הקדמי של הבטן קיים זוג איברים לקליטת קול. ישנן מספר רב של שערות עדינות (סאטות) המכסות את כל הגוף ופועלות כקולטני מכני (חיישני מגע ורוח), והשערות הצפופות ביותר נמצאות במחושים, בבחנינים ובקצה הבֶּטֶן. ישנם קולטנים מיוחדים (campaniform sensillae) המוטבעים בציפורן הרגליים שחשים לחץ ועיוות בציפורן. קיימים גם איברי חוש פנימיים המתמחים בזיהוי מיקום ותנועה סביב מפרקי השלד החיצוני. הקולטנים מעבירים מידע למערכת העצבים המרכזית דרך נוירונים חושיים.
קפיצה
חגב גדול, יכול לקפוץ כמטר (עשרים אורכי גוף) מבלי להשתמש בכנפיו; התאוצה מגיעה לשיאה בערך ב־20g. חגבים קופצים על ידי מתיחת רגליהם האחוריות הגדולות ודוחפים כנגד המצע (הקרקע, זרד, דשא או כל דבר אחר שהם עומדים עליו); כוח התגובה מניע אותם לאוויר. הם קופצים מכמה סיבות; כדי לברוח מטורף, לשגר את עצמם לאוויר כדי לעוף, או פשוט כדי לעבור ממקום למקום. בקפיצות מילוט יש לחץ סלקטיבי חזק בשביל מקסימום מהירות המראה, מכיוון שזה קובע את הטווח. פירוש הדבר שעל הרגליים להידחק אל הקרקע גם בכוח רב וגם במהירות גבוהה. מאפיין בסיסי של שריר הוא שהוא אינו יכול להתכווץ בכוח ובמהירות גבוהה בו זמנית. חגבים מתגברים על זה באמצעות מנגנון קטפולטה כדי להגביר את הכוח המכני שמייצרים שריריהם.
הגנות נגד טורפים
לחגבים יש מגוון של התאמות נגד טורפים, המאפשרות להימנע מגילוי, לברוח אם התגלו, ובמקרים מסוימים להימנע מאכילה אם נתפסו. חגבים לעיתים קרובות מוסווים כדי למנוע גילוי על ידי טורפים הצדים בראייה; מינים מסוימים יכולים אפילו לשנות את צבעם כך שיתאים לסביבתם.
כמה מינים כמו Phyllochoreia ramakrishnai הם חיקויים מפורטים של עלים. חגבים מסוימים יכולים גם לחקות מקלות בצורה וצבע. לחגבים יש לעיתים קרובות דפוסים דמימטיים על הכנפיים שלהם, מה שגורם לפרץ של צבעים עזים שעשויים להבהיל טורפים מספיק זמן כדי לתת זמן לברוח בשילוב של קפיצה ומעוף.
חגבים כמזון
החגבים מהווים מקור עם אחוז חלבוני גבוה מאוד, סיבים תזונתיים, ויכולים לשמש כמשפרי טעם, ובתור קמח. היתרון הגדול של חגבים כמקור חלבוני הוא בטביעת רגל פחמנית ונזק אקולוגי במידה משמעותית פחותה לעומת בקר, שכן הם צורכים פחות שטח, מים ומשאבים (עקיפים וישירים לגידול) אחרים להפקת אותה כמות חלבון. מבחינת כשרותית החגבים מוגדרים ככשרים.
חגבים הם החרקים היחידים ואף השרצים היחידים המוגדרים ככשרים לאכילה ליהודים וחלאל למוסלמים. יש לציין שרק 4 סוגים של חגבים הותרו לאכילה ליהודים. נאמר בספר ויקרא (יא,כב): ""אַךְ אֶת־זֶה תֹּאכְלוּ, מִכֹּל שֶׁרֶץ הָעוֹף, הַהֹלֵךְ עַל־אַרְבַּע; אֲשֶׁר לו כְרָעַיִם מִמַּעַל לְרַגְלָיו, לְנַתֵּר בָּהֵן עַל־הָאָרֶץ׃ אֶת־אֵלֶּה מֵהֶם תֹּאכֵלוּ, אֶת־הָאַרְבֶּה לְמִינוֹ, וְאֶת־הַסָּלְעָם לְמִינֵהוּ; וְאֶת־הַחַרְגֹּל לְמִינֵהוּ, וְאֶת־הֶחָגָב לְמִינֵהוּ׃ וְכֹל שֶׁרֶץ הָעוֹף, אֲשֶׁר־לוֹ אַרְבַּע רַגְלָיִם; שֶׁקֶץ הוּא לָכֶם׃", וקיימת מסורת ארוכת שנים של אכילה שלהם בקרב קהילות יהודיות ומוסלמיות במזרח התיכון ובאפריקה אמנם, כשרות תלויה גם במסורת אכילה, ולכן יש על כך חולקים בימינו.
ג'קלין קוקרן
ג'קלין קוקרן (באנגלית: Jacqueline Cochran; 11 במאי 1906 - 9 באוגוסט 1980) הייתה טייסת ואשת עסקים אמריקאית. חלוצה בתעופה לנשים ואחת מטייסות המרוצים הבולטות בדורה. במהלך חייה קבעה שיאים רבים והייתה האישה הראשונה ששברה את מחסום הקול ב-18 במאי 1953.
חיים מוקדמים
ג'קלין קוקרן, נולדה בשם בסי לי פיטמן בפנסקולה, פלורידה (מקורות מסוימים מצביעים על כך שהיא נולדה בדפיוניקס ספרינגס), הייתה הצעירה מבין חמשת ילדיהם של מרי (גרנט) ואיירה פיטמן. למרות שמשפחתה לא הייתה עשירה, ילדותה של קוקרן שחיה בעיר הקטנה בפלורידה, הייתה דומה לאלו שבמשפחות אחרות באותו האזור. בניגוד לחלק מהסיפורים, משפחתה של ג'קלין הייתה אמידה והיא לא אומצה כפי שטענה לעיתים.
בסביבות 1920, (כשהייתה בת 13 או 14), היא נישאה לרוברט קוקרן וילדה בן, רוברט, שנפטר ב-1925 בגיל 5. לאחר סיום הנישואים, היא שמרה על השם קוקרן והחלה להשתמש בג'קלין או ג'קי כשמה הפרטי. לאחר מכן הפכה קוקרן לספרית והשיגה עבודה בפנסקולה, ולבסוף עברה לניו יורק. שם היא השתמשה במראה ובאישיות הסוחפת שלה כדי למצוא עבודה בסלון יוקרתי בסאקס, בשדרה החמישית.
למרות שקוקרן התכחשה למשפחתה ולעברה, היא שמרה איתם על קשר ופרנסה אותם לאורך השנים. חלק ממשפחתה עברה לגור בחווה שלה בקליפורניה לאחר שנישאה בשנית. משפחתה קיבלה הוראה לומר תמיד שהם המשפחה המאומצת שלה. ככול הנראה קוקרן רצתה להסתיר מהציבור את פרקי חייה הראשונים והצליחה בכך עד לאחר מותה.
מאוחר יותר פגשה קוקרן את פלויד בוסטוויק אודלום, מייסד אטלס קורפ ומנכ"ל RKO בהוליווד. מבוגר ממנה בארבע עשרה שנים, הוא נחשב לאחד מ-10 האנשים העשירים בעולם. אודלום התלהב מקוקרן והציע לעזור לה להקים עסק לקוסמטיקה.
לאחר שחבר הציע לה טרמפ במטוס, קוקרן החלה לקחת שיעורי טיסה בשדה התעופה רוזוולט, לונג איילנד בתחילת שנות ה-30 ולמדה להטיס מטוס תוך שלושה שבועות. לאחר מכן היא הכושרה בלצע טיסות סולו ותוך שנתיים השיגה את רישיון הטיס המסחרי שלה. אודלום, לו נישאה ב-1936 לאחר גירושיו, היה איש כספים ומשווק נבון שהכיר בערך הפרסום עבור העסק שלה. כינה את קו הקוסמטיקה שלה "Wings to Beauty", היא טסה במטוס משלה ברחבי המדינה כדי לקדם את מוצריה. שנים מאוחר יותר, אודלום השתמש בקשרים ההוליוודיים שלו כדי לגרום למרילין מונרו לאמץ את קו השפתונים של קוקרן.
תרומות לתעופה
ג'קלין אשר הייתה ידועה על ידי חבריה כ"ג'קי", ושמרה על השם Cochran, הייתה אחת משלוש נשים שהתחרו במירוץ האוויר של מקרוברטסון ב-1934. ב-1937, היא הייתה האישה היחידה שהתחרתה במירוץ בנדיקס ועבדה עם אמיליה ארהארט כדי לפתוח את המירוץ לנשים. באותה שנה היא גם קבעה שיא מהירות עולמי חדש לנשים. עד 1938, היא נחשבה לטייסת הטובה ביותר בארצות הברית. היא זכתה בבנדיקס וקבעה שיא מהירות חוצה יבשתי חדש כמו גם שיאי גובה. קוקרן הייתה האישה הראשונה שהטיסה מפציץ מעבר לאוקיינוס האטלנטי. היא זכתה בחמישה גביעי הרמון. פעמים רבות כונתה "מלכת המהירות", אף טייס אחר לא החזיק יותר שיאי מהירות, מרחק או גובה בתולדות התעופה כמו קוקרן.
תשעים ותשע
קוקרן הייתה חברה של אמיליה ארהארט. למרות שלא הייתה מייסדת של התשעים ותשע (אנ), היא הייתה אחת החברות המשפיעות ביותר בארגון. היא הייתה נשיאת תשעים ותשע בין השנים 1941-1943, והייתה גורם מרכזי בהבטחת השתתפות טייסות בסיירת האוויר האזרחית שזה עתה נוסדה, כמו גם ב-WASP. במאמרי המערכת החודשיים שלה עבור ניוזלטר תשעים ותשע, היא קראה לחברים להצטרף ל-CAP או ל-WASP, ולעשות כל שביכולתם כדי לתרום למאמץ המלחמתי.
טייסות בשירות חיל האוויר
בספטמבר, 1939, כתבה קוקרן לאלינור רוזוולט כדי להציג את ההצעה להקים חטיבת טיסות לנשים בחילות האוויר של הצבא. היא הרגישה שטייסות מוסמכות יכולות לבצע את כל העבודות עורפיות, הנחוצות כדי לשחרר עוד טייסים גברים לקרב. היא דמיינה את עצמה מפקדת על הנשים הללו, עם מעמד זהה לזה של קולונל אובתה קלפ הובי, שהייתה אז מנהלת חיל העזר של צבא הנשים (WAAC). (ה-WAAC קיבל מעמד צבאי מלא ב-1 ביולי 1943, ובכך הפך אותם לחלק מהצבא. במקביל, שונה שם היחידה לחיל הנשים של צבא ארצות הברית (WAC). )
באותה שנה כתבה קוקרן מכתב לסגן קולונל רוברט אולדס, שסייע בארגון פיקוד המעבורות של חיל האוויר עבור חיל האוויר באותה תקופה. (פיקוד המעבורת היה במקור שירות משלוחי שליחים/מטוסים, אך התפתח לענף התובלה האווירית של חילות האוויר של צבא ארצות הברית (USAAF) בתור פיקוד התובלה האווירית ). במכתב הציעה קוקרן להעסיק נשים טייסות לטוס במשימות לא קרביות עבור הפיקוד החדש. בתחילת 1941 ביקש אולדס מקוקרן לברר כמה נשים טייסות יש בארצות הברית, מה זמני הטיסה שלהן, כישוריהן, הנכונות שלהן לטוס עבור המדינה ומידע אישי. היא השתמשה ברשומות של מינהל האווירונאוטיקה האזרחית כדי לאסוף את הנתונים.
למרות מחסור בטייסים, לוטננט גנרל הנרי ה. "האפ" ארנולד היה האדם שהיה צריך להשתכנע שטייסות הן הפתרון לבעיות כוח האדם שלו. ארנולד, ראש חיל האוויר, המשיך כמפקד של חילות האוויר של הצבא עם הקמתו ביוני 1941. הוא ידע שנשים נמצאות בשימוש מוצלח ב-ATA באנגליה, אז ארנולד הציע לקוקרן לקחת קבוצה של טייסים מוסמכים כדי לראות מה שלום הבריטים. הוא הבטיח לה שלא יתקבלו החלטות לגבי נשים שטסות ל-USAAF עד שתחזור.
כאשר ארנולד ביקשה מקוקרן לנסוע לבריטניה כדי ללמוד את ה-ATA, קוקרן ביקשה מ-76 הטייסות המוסמכות ביותר - שזוהו במהלך המחקר שעשתה קודם לכן עבור אולדס - לבוא ולטוס עבור ה-ATA. לנשים אלו היו יכולות גבוהות: לפחות 300 שעות טיסה, אבל לרוב הנשים הטייסות היו מעל 1,000 שעות. מי שהגיע לקנדה גילה שגם שיעור ההדחה גבוה. בסך הכל 25 נשים עברו את המבחנים, וכעבור חודשיים במרץ 1942 הן נסעו לבריטניה עם קוקרן כדי להצטרף ל-ATA.
בזמן שקוצ'רן שהתה באנגליה, בספטמבר 1942, אישר הגנרל ארנולד את הקמתה של
טייסות שירות חיל האוויר (WAFS) בניהולה של ננסי הרקנס לאב. ה-WAFS החל בבסיס האוויר ניו-קאסל בווילמינגטון, דלאוור, עם קבוצת טייסים שמטרתה הייתה להעביר מטוסים צבאיים. כששמעה על ה-WAFS, קוקרן חזרה מיד מאנגליה. הניסיון של קוקרן בבריטניה עם ה-ATA שכנע אותה שניתן להכשיר טייסות לעשות הרבה יותר מאשר להטיס מעבורות. היא פעלה למען ארנולד על מנת להרחיב את הזדמנויות הטיסה לטייסות, כל שהוא אישר את הקמת מחלקת האימון לטיסות לנשים (WFTD), בראשות קוקרן. באוגוסט 1943 התאחדו ה-WAFS וה-WFTD ליצירת טייסות שירות חיל האוויר (WASP) עם קוקרן כמנהלת וננסי לאב כראש חטיבת המעבורות.
כמנהל ה-WASP, קוקרן פיקחה על הכשרתן של מאות נשים טייסות בשדה הנוקמים לשעבר בסוויטווטר, טקסס מאוגוסט 1943 עד דצמבר 1944.
הענקת מדליית השירות המכובד
עבור שירותה בזמן המלחמה, קוקרן אותרה במדליית השירות המצוין (DSM) ב-1945. הענקת ה-DSM שלה הוכרזה בהודעה לעיתונות של מחלקת המלחמה ב-1 במרץ 1945, בה צוין שקוקרן הייתה האזרחית הראשונה לקבל את ה-DSM, פרס שהיה נחשב בזמנו לפרס הלא קרבי הגבוה ביותר שהעניק ממשלת ארצות הברית ל. (בפועל, עם זאת, כמה נשים אזרחיות קיבלו את ה-DSM לשירות במהלך מלחמת העולם הראשונה. נשים אלו כללו את האנה ג'יי פטרסון ואנה הווארד שו מהמועצה להגנה לאומית, אוונג'לין בות' מצבא הישועה וכן מרי וייל אנדרס וג'יין א. דלאנו מהצלב האדום האמריקאי . )
לאחר המלחמה
בסופה של המלחמה, קוקרן נשכרה על ידי מגזין כדי לדווח על אירועים גלובליים שלאחר המלחמה. בתפקיד זה, היא הייתה עדה לכניעתו של הגנרל היפני טומויוקי יאמשיטה בפיליפינים והייתה לאשה הלא יפנית הראשונה שנכנסה ליפן לאחר המלחמה ולהשתתף במשפטי נירנברג בגרמניה.
שיאים מעופפים
לאחר המלחמה, קוקרן החלה להטיס את מטוס הסילון החדש, וקבע שיאים רבים. היא הפכה לטייסת הראשונה שעברה את מהירות הקול.
בשנת 1952, בגיל 47, קוקרן, החליטה לשבור מחדש את שיא המהירות העולמי לנשים, אז הוחזק על ידי ג'קלין אוריול. היא ניסתה לשאול מטוס F-86 מחיל האוויר האמריקני, אך סורבה. היא הוצגה בפני סגן-מרשל אווירי של חיל האוויר המלכותי הקנדי (RCAF), אשר, באישור שר ההגנה הקנדי, סידר לה לשאול את 19200, הסיבר 3 היחיד. קנדאייר שלחה צוות תמיכה של 16 איש לקליפורניה לצורך הניסיון. ב-18 במאי 1953, קוקרן קבעה שיא מהירות חדש ל-100 ק"מ של 1,050.15 ק"מש (652.5 מייל לשעה). מאוחר יותר ב-3 ביוני היא קבעה שיא מהירות חדש ל15 ק"מ במעגל סגור של 1078 קמ"ש (670 מייל לשעה). בעידוד מייג'ור דאז צ'אק ייגר, שעמו קרוקן הייתה ידידה טובה, ב-18 במאי 1953, ברוג'רס דריי לייק, קליפורניה, הטיסה קוקרן את הסאבר 3 במהירות ממוצעת של 652.337 מייל לשעה. במהלך טיסה זו, הסאבר עבר את מהירות הקול, וקוצ'רן הפכה לאישה הראשונה ששברה את מחסום הקול.
בין הישגיה הרבים, מאוגוסט עד אוקטובר 1961, כיועצת לחברת Northrop Corporation, קוקרן קבעה סדרה של שיאי מהירות, מרחק וגובה בזמן שהטיסה מטוס אימון על קולי Northrop T-38A-30-NO Talon, מספר סידורי 60-0551. ביום האחרון של סדרת השיאים, היא קבעה שני שיאי עולם של Fédération Aéronautique Internationale (FAI), כשהיא לקחה את ה-T-38 לגבהים של 55,252.625 רגל (16,841 מ') בטיסה אופקית והגיעה לשיא גובה של 56,072.835 רגל (17,091 מ').
קוקרן הייתה גם האישה הראשונה שהמריאה ונחתה מנושאת מטוסים, האישה הראשונה שהטיסה מפציץ על פני צפון האוקיינוס האטלנטי (בשנת 1941) ומאוחר יותר הטיסה מטוס סילון בטיסה טרנס-אטלנטית, היא האישה הראשונה שביצעה נחיתה עיוורת בעזרת מכשירים בלבד, האישה היחידה אי פעם שהייתה נשיאה של פדרציה אירונאוטיקה אינטרנשיונל (1958–1961), האישה הראשונה שהטיסה מטוס סילון עם כנף קבועה מעבר לאוקיינוס האטלנטי, הטייסת הראשונה שטסה מעל 20,000 רגל (6,096 מ) עם מסיכת חמצן, והאישה הראשונה שנכנסה למירוץ הטרנס-יבשתי של בנדיקס. היא עדיין מחזיקה ביותר שיאי מרחק ומהירות מכל טייס חי או מת, זכר או נקבה.
בגלל העניין שלה בכל צורות התעופה, בתחילת שנות ה-60 הטיסה קוקרן את הGoodyear Blimp עם הקפטן R.W Crosier באקרון, אוהיו.
מרקורי 13
בשנות ה-60, קוקרן הייתה נותנת חסות לתוכנית מרקורי 13, מאמץ מוקדם לבדוק את יכולתן של נשים להיות אסטרונאוטות. 13 נשים טייסות עברו את אותם מבחנים מקדימים כמו האסטרונאוטים הגברים של תוכנית מרקורי לפני שהתוכנית בוטלה. זו מעולם לא הייתה יוזמה של נאס"א, אם כי בראשה עמדו שני חברים בוועדת מדעי החיים של נאס"א, שאחד מהם, ויליאם רנדולף לאבלייס השני, היה חבר קרוב של קוקרן ובעלה. למרות שקוקרן תמכה בתחילה בתוכנית, היא הייתה אחראית מאוחר יותר לעיכוב שלבי בדיקות נוספים, ומכתבים ממנה לחברי חיל הים ונאס"א המביעים דאגה אם התוכנית אמורה להתנהל כראוי ובהתאם ליעדי נאס"א אולי תרמו באופן משמעותי לביטול בסופו של דבר של התוכנית. סבור שקוקרן פנתה נגד התוכנית מתוך דאגה שהיא לא תהיה עוד הטייסת הבולטת ביותר.
ב-17 וב-18 ביולי 1962, הנציג ויקטור אנפוסו ( D - NY ) כינס דיונים פומביים בפני ועדת משנה מיוחדת של ועדת בית הנבחרים למדע ואסטרונאוטיקה כדי לקבוע אם הדרת נשים מתוכנית האסטרונאוטים הייתה מפלה או לא, במהלך אשר ג'ון גלן וסקוט קרפנטר העידו נגד קבלת נשים לתוכנית האסטרונאוטים. קוקרן עצמה טענה נגד הכנסת נשים לתוכנית החלל, ואמרה שהזמן הוא המהות, והתקדמות כמתוכנן היא הדרך היחידה לנצח את הסובייטים במירוץ לחלל. (אף אחת מהנשים שעברו את המבחנים לא הייתה טייסת ניסוי סילון צבאיות, או היו להן תארים הנדסיים, שהיו שני הכישורים הבסיסיים של אסטרונאוטים פוטנציאליים. נשים לא הורשו להיות טייסות ניסוי סילון צבאיות באותה תקופה. עם זאת, בממוצע, לכולם היה יותר ניסיון טיסה מאשר לאסטרונאוטים הגברים. ) "נאס"א דרשה מכל האסטרונאוטים להיות בוגרי תוכניות טיס מבחן סילון צבאיות ובעלי תארים הנדסיים. ב-1962, אף אישה לא יכלה לעמוד בדרישות הללו". בכך הסתיימה תוכנית מרקורי 13. עם זאת, גם ג'ון גלן וסקוט קרפנטר, שהיו חלק ממרקורי 7, לא היו בעלי תארים הנדסיים כשנבחרו. שניהם קיבלו תואר לאחר טיסותיהם לנאס"א.
באופן משמעותי, הדיונים חקרו את האפשרות של אפליה מגדרית שנתיים תמימות לפני שחוק זכויות האזרח משנת 1964 הפך את זה לבלתי חוקי, מה שהפך את השימועים הללו לסמן כיצד רעיונות על זכויות נשים חלחלו לשיח הפוליטי עוד לפני שהם עוגנו בחוק.
פעילות פוליטית
כתוצאה ממעורבותה בפוליטיקה ובצבא, קורקן התיידדה עם הגנרל דווייט אייזנהאואר. בתחילת 1952, היא ובעלה סייעו במתן חסות לעצרת גדולה במדיסון סקוור גארדן בעיר ניו יורק לתמיכה במועמדותו של אייזנהאואר, הנציג הרפובליקני לנשיאות.
קוקרן התמודד לקונגרס בשנת 1956 ממחוז הקונגרס ה-29 של קליפורניה כמועמדת המפלגה הרפובליקנית. שמה הופיע לאורך כל הקמפיין ובקלפי כג'קלין קוקרן-אודלום. למרות שהיא ניצחה חמישה יריבים גברים כדי לזכות במועמדות הרפובליקנית, בבחירות הכלליות היא הפסידה למועמד הדמוקרטי ולחבר הקונגרס האסייתי-אמריקאי הראשון, דאליפ סינג סונד. סונד זכה עם 54,989 קולות (51.5%) ל-51,690 קולות של קוקרן (48.5%). הכישלון הפוליטי שלה היה אחד מהכישלונות הבודדים שחוותה אי פעם, והיא מעולם לא ניסתה להתמודד שנית. אלה שהכירו את קוקרן אמרו שההפסד הפריע לה עד סוף חייה.
מורשת
קוקרן מתה ב-9 באוגוסט 1980 בביתה באינדיו, קליפורניה, שחלקה עם בעלה עד שמת ארבע שנים לפני כן. היא הייתה תושבת ותיקה בעמק קואצ'לה והיא קבורה בבית העלמין הציבורי של עמק קואצ'לה. היא השתמשה בקביעות בשדה התעופה התרמי במהלך קריירת התעופה הארוכה שלה. שדה התעופה, ששמו שונה ל-Desert Resorts Regional, שונה שוב לכבודה לשדה התעופה האזורי ג'קלין קוקרן.
הישגי התעופה של קוקרן מעולם לא זכו לתשומת הלב התקשורתית המתמשכת בהינתן אלה של אמיליה ארהארט. כמו כן, השימוש של קוקרן בעושרו העצום של בעלה הפחית מאופי העוני בסיפור שלה. אף על פי כן, מגיע לה מקום בשורות הטייסים המפורסמים וכאישה שבתדירות ניצלה את השפעתה לקידום מטרות הנשים בתעופה.
למרות חוסר ההשכלה הפורמלית שלה, קוקרן ניכרה בחשיבה חדה ומהירה וזיקה לעסקים והשקעתה בתחום הקוסמטיקה הוכיחה את עצמה כרווחת. מאוחר יותר, ב-1951, לשכת המסחר של בוסטון בחרה בה לאחת מ-25 נשות העסקים המצטיינות באמריקה. בשנים 1953 ו-1954, סוכנות הידיעות AP כינתה אותה "אשת השנה בעסקים".
קוקרן כיהנה במועצת הנאמנים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון משנת 1962 ועד לפטירתה ב-1980.
מבורכת בתהילה ועושר, קוקרן תרמה הרבה זמן וכסף לעבודות צדקה.
ציטוט מדליית שירות מכובד
על שירות ראוי במיוחד לממשלה בתפקיד בעל אחריות רבה מיוני 1943 עד דצמבר 1944 כמנהלת טייס נשים, חילות האוויר של המטה. היא ניהלה את התכנון, התכנות והניהול של כל פעילויות הטייסות של חילות האוויר של הצבא, לרבות ארגון, הכשרה ותפעול של טייסי חיל האוויר הנשים (WASP). בהנהגתה, ה-WASP ביצעה בנאמנות וביעילות מרבית, שירותי טיסה מרובים, בתמיכה ישירה ואפקטיבית של חילות האוויר של הצבא שהיו לעזר ולתמיכה הגדולה ביותר למאמץ המלחמתי ולאומה. יתרה מכך, הישגיה בהקשר זה והמסקנות שהסיקה בזהירות ובתבונה מהתחייבות זו מייצגים תרומה בעלת משמעות קבועה ומרחיקת לכת לעתיד התעופה. החזון, המיומנות והיוזמה שלה הביאו לשירותים בעלי ערך וחשיבות יוצאי דופן למדינה.
ציטוט ראשון של הצלב המעופף
נשיא ארצות הברית של אמריקה, שאושר על ידי חוק הקונגרס, 2 ביולי 1926, נהנה להציג את הצלב המעופף המכובד לקולונל ג'קלין קוקרן, חיל האוויר של ארצות הברית, עבור הישג יוצא דופן בעת השתתפותו בטיסה אווירית מ-1947 עד 1951 . במהלך תקופה זו, קולונל קוקרן הטייסה מטוס F-51 בו היא קבעה שישה שיאי מהירות עולמיים. בעמק קואצ'לה, קליפורניה, בטיסה במסלול של 100 ק"מ במעגל סגור, קבע קולונל קוקרן שיא מהירות חדש של 469.549 מיילים לשעה. בטיסות אחרות מתרמי, אינדיו ופאלם ספרינגס, קליפורניה, קולונל קוקרן קבע שיאי מהירות עולמיים עבור המסלולים של 3, 15, 500, 1000 ו-2000 קילומטרים. הכשירות המקצועית, המיומנות האווירית והמסירות לתפקיד שהפגינה קולונל קוקרן משקפים קרדיט רב לה ולחיל האוויר של ארצות הברית.
ציטוט שני של הצלב המעופף
נשיא ארצות הברית של אמריקה, שאושר על ידי חוק הקונגרס, 2 ביולי 1926, נהנה להציג אשכול עלי אלון ברונזה במקום פרס שני של הצלב המעופף המכובד לקולונל ג'קלין קוקרן, חיל האוויר של ארצות הברית, על הישג יוצא דופן תוך כדי השתתפות בטיסה אווירית במהלך אפריל 1962. במהלך אותה תקופה, קולונל קוקרן קבע מספר שיאי עולם בטיסה מניו אורלינס, לוס אנג'לס לבון, גרמניה. הטסת לוקהיד ג'ט סטאר C-140 קולונל קוקרן קבע 69 שיאי מרחקים בין עירוניים, בין-עירוניים וקווי ישר, בנוסף להיותה האישה הראשונה שהטיסה מטוס סילון מעבר לאוקיינוס האטלנטי. השיאים היו גם למהירות וגם למרחק. הכשירות המקצועית, המיומנות האווירית והמסירות לתפקיד שהפגינה קולונל קוקרן משקפים קרדיט רב לעצמה ולחיל האוויר של ארצות הברית.
ציטוט שלישי של הצלב המעופף המכובד
נשיא ארצות הברית של אמריקה, שאושר על ידי חוק הקונגרס, 2 ביולי 1926, נהנה להציג אשכול עלי אלון ברונזה שני במקום פרס שלישי של הצלב המעופף המכובד לקולונל ג'קלין קוקרן, חיל האוויר של ארצות הברית, על הישג יוצא דופן תוך כדי השתתפות בטיסה אווירית במהלך מאי ויוני 1964. במהלך תקופה זו, קולונל קוקרן קבע שלושה שיאי מהירות עולמיים במטוס F-104C Starfighter. בטיסה במסלול מעגלי מדויק, קולונל קוקרן קבע שיא של 25 קילומטרים של 1429.297 מיילים לשעה, יותר מפי שניים ממהירות הקול. היא קבעה שיא למסלול של 100 קילומטרים על ידי טיסה במהירות 1302 מייל לשעה. קולונל קוקרן קבע שיא מהירות בעולם השלישי על ידי השגת 1135 מיילים לשעה במהלך 500 ק"מ. הכשירות המקצועית, המיומנות האווירית והמסירות לתפקיד שהפגינה קולונל קוקרן משקפים קרדיט רב לה ולחיל האוויר של ארצות הברית.
פרסים אחרים
קוקרן קיבלה מדליות ותעודות ממדינות רבות ברחבי העולם. בשנת 1949, ממשלת צרפת הכירה בתרומתה למלחמה ולתעופה והעניקה לה בשנת 1951 את מדליית האוויר הצרפתית. היא האישה היחידה שקיבלה אי פעם את מדליית הזהב מ-Fédération Aéronautique Internationale. היא המשיכה ונבחרה לוועד המנהל של גוף זה ולמנהלת Northwest Airlines בארצות הברית. חיל האוויר האמריקני העניק לה את אות הצלב המעופף המכובד ואת לגיון הכבוד. בשנת 1949, הפכה קוקרן לאישה הרביעית בארצות הברית שזכתה בפרס הגבוה ביותר של טורק חוה קורומו (האגודה הטורקית לאווירונאוטיקה), Murassa Brövesi (Diamond Brevet).
מופע אוויר שנתי בשם ג'קלין קוקרן נקרא לכבודה ומתקיים בנמל התעופה האזורי ג'קלין קוקרן. קוקרן גם הפכה לאישה הראשונה שזכתה לכבוד בתצוגה קבועה של הישגיה באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית. במחזה "האישה המהירה ביותר בחיים", שכתבה קארן סונד, מתוארים חייה של קוקרן לצד בעלה, פלויד, אמיליה ארהארט ואחרים.
מליות ותארים נוספים:
הערות שוליים
<references group="N" />
ז'אן-באטיסט לאנדה
ז'אן-באטיסט לָאנְדֶה (בצרפתית: Jean-Baptiste Landé, מת ב-26 בפברואר 1748) היה רקדן בלט צרפתי, שפעל בשוודיה, דנמרק ורוסיה. הוא מייסד בלט מריאינסקי הרוסי.
שוודיה
לנדה עבד בשירות חצר המלכות הפולנית בדרזדן כאשר פרדריק הראשון, מלך שוודיה הזמין אותו לחצרו בשנת 1721. הוא מונה למנהל המחולות של החצר השוודית וב-1723 היה למנהל תיאטרון האופרה הצרפתי בבולהוסט בסטוקהולם, שלו נתן את השם "האקדמיה המלכותית למוזיקה ולמחול". ב-1726 היה למנהל בלט אורח של התיאטרון הראשון בדנמרק, ה"Lille Grönnegade theatre" (1728-1722), שם הופיע עם אשתו.
דנמרק
הוא עזב את שוודיה ב-1728, בעקבות סכסוך עם השחקן שארל לנגלואה, שקרא תגר על מעמדו בתיאטרון כשארגן בעצמו את מחזותיו הוא בבולהוסט. לנדה יצא לדנמרק, שם נסגר באותה שנה התיאטרון היחיד הפעיל, וניסה לפתוח תיאטרון משלו, אבל בשנים 1730–1746 חל איסור על תיאטרון בדנמרק, ולאנדה התפרנס מהוראת מחול.
רוסיה
בשנת 1734 הוזמן לאנדה לרוסיה, שם התמנה למנהל בלט באקדמיה הצבאית. לאחר הופעת בלט לפני אנה, קיסרית רוסיה בשנת 1735, נוסד בית הספר הרוסי לבלט בשנת 1738, עם לאנדה כמנהל הבלט. הוא הכשיר את הרקדנים הראשונים ברוסיה, שנאספו מבין אנשי הסגל בארמון המלכו תי: טימופיי בובליקוב, ניקולאי צ'וגלוקוב, אפאנאסי טופורקוב, איוואן שאטילוב, ניקולאי טולובייב, סרגיי צ'אלישקין, אנדריי זאמרין ואנדריי נסטרוב. מן הנשים גויסו יליזווטה, אבדוטיה טימופייבה ואקסיניה סרגייבה.
יחסי צרפת–קוסטה ריקה
יחסי צרפת–קוסטה ריקה הם היחסים הבינלאומיים בין קוסטה ריקה וצרפת.
היסטוריה
היחסים בין קוסטה ריקה וצרפת כוננו ב-12 במרץ 1848 עם חתימת הסכם טולדו-ברדר (Toledo-Baradère). הנציג הדיפלומטי הראשון של קוסטה ריקה בפריז היה פליפה פרנסיסקו מולינה אי בדויה, שהציג את כתב ההאמנה שלו ב-4 באוגוסט 1849 בפני הנסיך לואי נפוליאון, נשיא הרפובליקה הצרפתית. הנציג הדיפלומטי הצרפתי הראשון מוכר בקוסטה ריקה היה דגובר פורקד, שהקים את השגרירות ב-24 בספטמבר 1850.
באנדרטה הלאומית של קוסטה ריקה, המוטו הצרפתי "חירות, שוויון, אחווה" רשום כמו גם מושגי האומה והמולדת. העבודה הופקדה בידי הפסל הצרפתי לואי-רובר קרייה-בלז. היחסים בין שתי המדינות העמיקו עם השנים, הן מנקודת מבט דיפלומטית, מסחרית ותרבותית.
שתי המדינות חולקות ערכים משותפים כמו שלום, כבוד לזכויות אדם ודמוקרטיה. הם חתמו על מספר לא מבוטל של הסכמי שיתוף פעולה דו-צדדיים והסכמים בתחומים שונים, כגון שיתוף פעולה תרבותי, טכני, מדעי, שימור משאבי טבע ונדידה, וקיימים גם כמה הסכמים בין אוניברסיטאות בקוסטה ריקה לאוניברסיטאות בצרפת לקידום חילופי סטודנטים.
בית מדרש תפארת בחורים
בית מדרש תפארת בחורים הוא בית מדרש וכולל אברכים במרכזה של שכונת מאה שערים בירושלים, בית המדרש נוסד על ידי הרב אברהם אלישיב (אביו של הרב יוסף שלום אלישיב) עם עלייתו ארצה מהומל שבבלארוס. מקור שמו הוא בפסוק "תִּפְאֶרֶת בַּחוּרִים כֹּחָם, וַהֲדַר זְקֵנִים שֵׂיבָה" (משלי, כ', כ"ט)
יסוד בית המדרש
בשנת 1912 שרר בארץ ישראל מצב כלכלי קשה, סוג של מיתון אשר פגע מאוד בתושביה של העיר ירושלים ובין היתר גם בתושביה המרודים יותר שהיו האברכים החרדיים. בחורים חרדיים רבים נאלצו לצאת לשוק העבודה גם אם דבר זה התנגש בקונפליקט עם האמונה והתפיסה הדתית של הציבור החרדי. בחורים חרדיים רבים נזרקו מקהילותיהם לאחר יציאתם לשוק העבודה לאחר שקרסו מבחינה כלכלית.
באותה שנה, 1912, עלו ארצה הרב שלמה אלישיב ("בעל הלשם" ע"ש ספרו "לשם שבו ואחלמה") וחתנו, הרב אברהם אלישיב ("בעל ביכורי אברהם" ע"ש ספרו) שהיה רבה הראשי של העיר הומל שבבלארוס. הרב אברהם החליט להילחם בתופעה וכך הקים ביחד עם חותנו, הרב שלמה את חברת תפארת בחורים שבית הכנסת שלה שימש שטיבל (בית כנסת פעיל בכל שעות היממה). סדר היום היה מתחיל בשעה 4 לפנות בוקר, אז היו מקימים משנתם חבורת 'המעוררים' שלעיתים היו מתקשים להגיע לבית הכנסת גם בתקופות עוצר כמו בימי המנדט הבריטי.
מבין הדמויות המוכרות בבית המדרש ניתן למנות את הרב שלמה אלישיב ואת הרב שלמה שבדרון וגם את הרב נחום אוירבך (בלכר) שהיה אחראי גם בסיוע הקמת חברת תפארת בחורים ועל ניהולה. רבה של 'תפארת בחורים' היה הרב אברהם אלישיב, מייסד בית המדרש. בסוף ימי חוליו ולאחר פטירתו תפס את מקומו בנו, הרב יוסף שלום אלישיב מי שלימים יהיה הפוסק ההלכתי והמנהיג העיקרי של היהדות החרדית-ליטאית.
לאחר פטירת הרב אברהם אלישיב
הרב אברהם אלישיב היה מוסר שיעורים בקביעות בבית המדרש, מדי יום. עם פטירתו בשנת 1942 שלושים שנה לאחר שהקים ביחד עם הרב נחום אוירבך וחתנו, הרב שלמה אלישיב התמנה בנו, הרב יוסף שלום אלישיב לממלא מקומו בבית המדרש. כמסורת אביו המשיך למסור את שיעורו היומי ועם השנים החל בית המדרש לקבל זהות פוליטית לאחר שהרב אלישיב החל לשמש כמנהיגה הרוחני של מפלגת דגל התורה. כשהחלה זקנתו של הרב יוסף שלום אלישיב להשפיע עליו במצב הבריאותי הוא חדל מלהגיע אל בית המדרש תפארת בחורים ולמסור את שיעורו היומי, לשם כך הוקם בית כנסת קטן שיהיה קרוב לביתו תחת השם "תפארת בחורים".
לבית המדרש כמה מוסדות מסועפים, כולל האברכים לתלמידים מצוינים בראשות הרב בנימין אלישיב, בנו של הרב יוסף שלום אלישיב וכולל 'בנין ציון' שמו ע"ש הרב בן ציון סניידרס שהיה מגדולי הונגריה ונרצח בשואה. כיום רב בית המדרש הוא הרב שלמה אלישיב.
עשרה ברמדאן (עיר)
עשרה ברמדאן (בערבית: العاشر من رمضان, תעתיק מדויק: אלעאשר מן רמצ'אן) היא עיר במחוז א-שרקיה שבצפון מצרים. עשרה ברמדאן היא בין הערים המתועשות ביותר במצרים. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2021 אוכלוסיית העיר מנתה 246,148
היא נהנית מקרבה לבירת מצרים, קהיר, ונחשבת לחלק מקהיר רבתי. העיר נוסדה בשנת 1977 במטרה למשוך מהגרים ומקומיים מתוך כוונה לספק הזדמנויות תעסוקה לנוער המדינה, כמו גם להרחיק אנשים מעמק הנילוס כדי להקל על הלחץ על התשתיות הקיימות ולהפחית עומסים. העיר נקראה על שם התאריך ב בו פרצה מלחמת יום הכיפורים, ומבחינה זו יש בשם דמיון אטימולוגי למקרה של העיר שישה באוקטובר.
מיקום
עשרה ברמדאן ממוקמת על הכביש המהיר המדברי של קהיר-איסמעיליה, במרחק 46 ק"מ מקהיר ו-20 ק"מ מהעיר בילביס.
חקלאות
47 מיליון לירות מצריות הושקעו בייעור בעיר.
תעשייה
חלק מהתעשיות הקיימות בעיר כוללות תעשיות אלקטרוניקה, עיבוד מזון, בגדים מוכנים, פלסטיק, נייר, טקסטיל, חומרי בניין, פלדה, תרופות ורהיטים. ישנם אזורי תעשייה רבים בעיר.
עיטור האומץ
עיטור האומץ של משטרת ישראל ושירות בתי הסוהר הוא העיטור השני בחשיבותו מבין העיטורים הניתנים לשוטרי משטרת ישראל. העיטור מוענק על ידי המפכ"ל (לשוטרים). העיטור מוענק על "מעשה גבורה, שנעשה בעת מילוי תפקיד, תוך חירוף נפש, שיש בו גילוי אומץ לב בלתי רגיל".
עיצוב העיטור וענידתו
את העיטור עיצב נתן קרפ. מדליית העיטור היא עיגול בקוטר כ-4 סנטימטרים עליו יש צורה של מנורת שבעה קנים. מתחת למנורה שני ענפי זית וביניהם סמל המשטרה. העיטור מחובר לסרט סגול ברוחב 4 סנטימטרים ובו שני פסים אדומים דקים. העיטור עשוי כסף ומשקלו כ-25 גרם.
את העיטור מנפיקה החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות.
אות העיטור הוא סגול ובו שני פסים אדומים דקים. כאשר אדם זכאי ליותר מעיטור אומץ אחד הוא עונד תג בצורת הפארה על אות העיטור ודין תג זה כעיטור נוסף. אות העיטור על הצד השמאלי של החזה והעיטור עצמו, כאשר הוא נענד, הוא נענד בצד ימין.
יוז'ף פרנק
יוז'ף פרנק (בהונגרית: Frank József; באיה, 12 במרץ 1875 – סגד, 24 במרץ 1929) היה עיתונאי ועורך עיתון יהודי-הונגרי בולט, מוכשר ביותר ויוצא דופן שריכז בעיתונים שונים שערך צוות עיתונאים מהטובים בהונגריה.
עד תום מלחמת העולם הראשונה
יוז'ף פרנק נולד במשפחה יהודית כבנם של רואה החשבון מיקשה פרנק ושל יוליאנה קֶלֶמֶן. הוא השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון הפיאריסטי בסגד בין השנים 1885–1894, אך נשר מהכיתה האחרונה (יב) מסיבה כלשהי. יחד עם זה בסוף שנת הלימודים 1893/94 ניגש לבחינת הבגרות. ב-1894 נרשם לפקולטה לרפואה של אוניברסיטה בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), אך עם הזמן הפסיק את לימודי הרפואה ועבר לפקולטה למדעי הרוח. כבוגר מדעי הרוח, הברון גרודל ומשפחתו הזמינו אותו לגגינגן שבגרמניה כמחנך של אחד מבניהם.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-20 חזר לסגד, ובתחילת 1906 הצטרף למערכת של העיתון היומי הטוב ביותר אז בסגד, "יומן סגד" (Szegedi Napló). היומן נערך אז על ידי גזה ואש ואנטל בקפי עם צוות מצוין של עמיתים, פרנץ מורה, אישטוואן טמרקן ועוד. עם זאת, יוז'ף פרנק לא נשאר שם זמן רב, הוא עבר למערכת של "חדשות סגד" (Szegedi Híradó) ולאחר מכן בשנת 1908 היה כבר במערכת של "סגד והסביבה" (Szeged és Vidéke). אנחנו יכולים למצוא אותו בעיתון היומי הזה, בו עבד עד 1918, שם הפך מעמית מערכת לעורך הראשי של העיתון. סגד והסביבה היה עיתון רב תפוצה שתמך ברדיקלים הבורגניים, מתומכיו של אוסקר יאסי עד אמצע העשור השני של המאה ה-20, בעיתון הזה החלו את הקריירה העיתונאית דיולה יוהאס, מיהאי באביץ', דז'ה קוסטולאני וגזה צ'אט. בשנת 1910 כתב בעיתון זה גם זולטאן שומיו.