cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רון פול
חייו
שערורייה נוספת התעוררה כשפעיל רפובליקני שעבד כעוזרו של פול שנים רבות ציין שפול מאמין שהקמת מדינת ישראל הייתה שגויה, ושיש לאפשר לערבים שברחו בהקמת המדינה לשוב אליה. בנוסף, לדבריו פול סבור שלא היה זה תפקידה של ארצות הברית להתערב במלחמת העולם השנייה או לעצור את השואה, ואף מאמין בקונספירציה שלפיה ממשלת ארצות הברית ידעה מראש על ההתקפה היפנית על פרל הארבור.
במהלך הצבעת האלקטורים לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 שנערכה ב-19 בדצמבר 2016, אלקטור "סורר" מטקסס הצביע עבור רון פול במקום למועמד הרפובליקני דונלד טראמפ.
פול נשוי, אב לחמישה ילדים, בהם ראנד פול, סנאטור המייצג את מדינת קנטקי, וסב לנכדים ולנינים.
כלכלה
פול הוא ליברטריאן, בעל עמדות ליברליות בנושאי חירות הפרט (לדוגמה, תמיכה בלגליזציה מלאה של סמים) ותומך במדיניות חוץ של אי-התערבות. על פי מדען המדינה קית פול מאוניברסיטת ג'ורג'יה, פול אחז ברקורד ההצבעה השמרני ביותר מבין חברי הקונגרס של ארצות הברית מאז 1937, ועל פי אחת משיטות המדידה בהן נקט כתב העת האמריקני למדע המדינה (Journal of Political Science), פול הוא השמרן ביותר מבין 3,320 חברי הקונגרס שכיהנו בין השנים 1937 - 2002.
הוא עמית בכיר במכון מיזס, כותב ומחבר מאמרים בתאוריה פוליטית וכלכלית, וכן מפרסם את הרעיונות של האסכולה האוסטרית בכלכלה במהלך הקמפיינים הפוליטיים שלו. פול כתב שישה ספרים על הכלכלה האוסטרית, בהם הוא קורא לסגור את הפדרל ריזרב. בחדר משרדו תלויים תמונותיהם של הוגים ידועים מהאסכולה כגון מארי רות'בארד, לודוויג פון מיזס, פרידריך האייק (וכן הכלכלן מאסכולת שיקגו מילטון פרידמן והנשיא גרובר קליבלנד). הוא תומך נלהב בצמצום פיסקלי, התחייב שלא יעלה מיסים וכמו כן הצהיר שמעולם לא הצביע בעד אישור גירעון תקציבי. הוא תומך בחיסול רוב הסוכנויות הממשלתיות הפדרליות בארצות הברית מפני שהן משמשות כביורוקרטיות לא נחוצות ולא שימושיות.
ביטחון ומדיניות חוץ
הוא תומך בפרישת ארצות הברית מנאט"ו ומהאומות המאוחדות ובהפסקת הסיוע הכלכלי למדינות זרות, ובכלל זה ישראל. להשקפתו, מדינות מזרח התיכון מקבלות סיוע כלכלי גדול יותר מאשר ישראל, והפסקת הסיוע תעזור לישראל שכן הפער הכספי בינה לבין אויביה יצטמצם. כמו כן, פול פוסל, בנימוק של "סחר מנוהל", את חברות ארצות הברית בהסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה ובארגון הסחר העולמי. כשהקונגרס הביע תמיכה בישראל בתחילת מלחמת לבנון השנייה היה פול אחד המתנגדים המעטים וטען שארצות הברית לא צריכה להתערב בסכסוך. הוא המועמד הרפובליקני היחיד שהתנגד למלחמת עיראק. פול שואף לצמצם את נוכחות כוחות צבא ארצות הברית ברחבי העולם ולהשיב את כל החיילים לארצות הברית. הוא מבקר את מדיניות החוץ של ארצות הברית במזרח התיכון אשר לטענתו גורמות, שלא במתכוון, לפעולות טרור נגד אמריקנים. ולדעתו, אין לארצות הברית כל זכות לתקוף את איראן במטרה למנוע ממנה לפתח נשק גרעיני, שכן זוהי זכותה של כל מדינה לפתח נשק כזה. עם זאת, הביע את דעתו בעד זכותה של ישראל להוציא לפועל את תקיפת הכור הגרעיני בעיראק. הוא תומך, בין השאר, בהסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
מדיניות פנים
פול מתנגד למלחמה בסמים, ומביע תמיכה בתיקון השני לחוקת ארצות הברית, המגן על הזכות של תושבי ארצות הברית לשאת נשק. לדעתו שנעשה ברעיון של הפרדת הדת מהמדינה שימוש בלתי הולם על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית, שמאפשר לממשל הפדרלי להתערב ולמנוע מהאזרחים את מימוש חופש הדת שלהם.
פול מתנגד לחוק הפטריוט ולשימוש של הממשל הפדרלי בעינויים ולגיוס חובה.
בריאות וחברה
פול מתנגד למתן שירותי רווחה ובריאות לשוהים בלתי חוקיים ובביטול הענקת אזרחות לילדיהם של מהגרים בלתי חוקיים אשר נולדו בארצות הברית.
לדעתו הממשלה צריכה להפסיק להתערב במימון וניהול ענייני בריאות; מחירי שירותי הבריאות ירדו בזכות הדינמיקה הבסיסית של השוק החופשי.
ספריו
בין הספרים שכתב:
להט"ב
בשנים האחרונות מקובלים גם הצירופים: להטב"ק (ק' מציינת קוויר/questioning), או להטב"א (א' מציינת אינטרסקס, אומניסקסואליות, א-בינארי או א-מיניות), או השילוב להטבא"ק. ונוסף לכך, קיים גם השימוש בראשי התיבות להטבפא"ק (פ' מציינת פאנסקסואליות או פוליסקסואליות). לעיתים מקובל להשתמש בביטוים כמו "הקהילה הגאה", מכיוון שאין בהם ראשי תיבות ולכן הם אינם מהווים הגדרה מדויקת באשר לזהויות המשתייכות לקהילה.
לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים רבים רואים עצמם חלק מציבור אחד מסיבות של אחדות גורל ושותפות במאבק נגד כפיית תפקידי מגדר, ורואים במאבקם מאבק שאינו בלעדי לקהילת הלהט"ב, אלא מיטיב עם החברה כולה. האפליה כנגד קבוצות אלו, נתפסת כנובעת מגורם משותף, והוא כפייה של התפקידים המגדריים והמיניים הנפוצים על ידי כלל האוכלוסייה תוך דיכוי הגיוון והשונות האנושית. עוד בראשית המאבק במהומות סטונוול (1969) כלל המאבק לשוויון זכויות לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים שהתאחדו תחת התעמרות המשטר והחברה כלפיהם.
טרם השימוש במונח
בטרם המהפכה המינית של שנות ה-60 לא היה קיים מונח רוֹוח תקין פוליטית ולא-מזלזל שאיחד תחתיו זהויות לא-הטרוסקסואליות. המונח היחיד הקרוב לכך היה "מין שלישי", שמקורו בשנות ה-60 של המאה ה-19, אך מעולם לא זכה להכרה נרחבת. המונח "הומוסקסואליות" נתפס עד לאותה העת כבעל קונוטציה שלילית, והיו ניסיונות לשנות אותו ל"הומופיל" בשנות ה-50 וה-60, ובהמשך לגיי בשנות ה-70. כאשר עיצבו הלסביות זהויות צבוריות רבות יותר וגבר השיח סביבן, הפך לרווח השימוש בביטוי "הומואים ולסביות".
בנותיה של ביליטיס, הארגון לקידום זכויות הלסביות בארצות הברית, בחן בשנת 1970 את הנושא, והפעילוֹת בו התחבטו באשר לסוגיה המרכזית שבה צריך להתמקד המאבק החברתי: פמיניזם או זכויות להט"ב. נושא השוויון היה מרכזי בפמיניזם הלסבי, ופער בתפקידים בין נשים וגברים או תרבות הבּוצ'ות והפמיות נתפסו כהתנהגות פטריארכלית. לסביות פמיניסטיות נמנעו מתפקידי מגדר שהונהגו בברים וראו בהומואים שוביניסטים, ועל כן הן נמנעו מפעילות חברתית הכוללת גם את מטרותיהן. תנועה מהותנית הולכת וגוברת של לסביות פמיניסטיות קראה ליצור בדלנות מוחלטת של נשים לסביות בנושא זה. ככל שגדלה קהילת הלהט"ב, ביקשו גם ביסקסואלים וטרנסג'נדרים הכרה חברתית בקטגוריות הזהויות המיניות והמגדריות אליהן הם משתייכים.
מהומות סטונוול היו הפעם הראשונה בה הומוסקסואלים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים התקוממו יחד כקבוצה אחת כנגד התעמרות שלטונית על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית. עם זאת, בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 החלו לעלות ספקות בנוגע לתפיסת כלל הזהויות כקבוצה אחת, והומואים ולסביות רבים החלו לקבל פחות את השתייכותם של ביסקסואלים וטרנסג'נדרים. התפיסה הייתה שטרנסג'נדרים מתנהגים באופן סטריאוטיפי שמזיק למאבק למען הזכויות, וכי ביסקסואלים הם למעשה הומואים ולסביות שמפחדים לצאת מהארון. כל קהילה המכונסת יחד עם קהילות אחרות נאבקת על זכות ההגדרה העצמית שלה. השאלה האם וכיצד לחבור לקבוצות אחרות או לתת-קבוצות, הולידה קונפליקטים הבאים לידי ביטוי עד היום.
השחקנית הטרנסג'נדרית קנדיס קיין כינתה את קהילת הלהט"ב בשנת 2009 "המיעוט הגדול האחרון", ואמרה "אנחנו, כקבוצה, עדיין יכולים להיות מוטרדים באופן פומבי ולהיות מושג ללעג בטלוויזיה."
באנגלית
בראשי התיבות להט"ב (באנגלית: LGBT) נעשה שימוש בארצות הברית החל משנת 1988 לערך. שימוש במונח כפנייה שוויונית להומוסקסואלים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים החל בשנות ה-90. על אף שהייתה וישנה מחלוקת בקרב קהילת הלהט"ב בדבר קבלת מונח הכולל בתוכו זהויות שנתפסות כשונות האחת מהשנייה (ולעיתים אף נדחקות לשולי הקהילה), הפך המונח להט"ב לסמל חיובי של הכללה. השימוש במונח הפך עם הזמן לכלי שסייע באופן ניכר להעברת אינדיבידואלים משולי החברה לעבר המרכז.
בעברית
את המקבילה העברית לראשי התיבות LGBTQ, הגה הפעיל החברתי ומנכ"ל המועצה לזכויות הגייז, שבי גטניו, בסוף שנת 2001. גטניו עסק בקידום מטרות הקהילה הגאה בכנסת ובממשלה. במסגרת תפקידו כתב דו"חות שונים ונאלץ לחזור שוב ושוב על המשפט 'לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים' - דבר שגרם לו לחוסר נוחות ולכן החליט להמציא ראשי תיבות. גטניו חשב על צירופי אותיות שונים, ולאחר שפסל אפשרויות כגון בלט"ה, הבל"ט ובטל"ה משום שלתפיסתו היו שליליים או סטיגמטיים, בחר בקיצור להט"ב שנתפס בעיניו כצירוף החיובי ביותר. גטניו ביטא את הקיצור באופן בו נשמע קרוב למילה 'להיטיב' (LEHETAV). חברי ועד המועצה לזכויות הגייז (יוקי לביא, עמית שאנן, מנחם שיזף, רותם דנון, נורה גרינברג, אלי שרון ואחרים) הסכימו לשנות את שם המועצה ל'המועצה לזכויות הלהט"ב'.
המושג תחילה נתקל בהתעלמות ובהתנגדות. כלי תקשורת וארגונים בקהילה הגאה, לרבות האגודה למען הלהט"ב בישראל והבית הפתוח סירבו לאמץ את ראשי התיבות הללו. המושג הופיע לראשונה בכלי התקשורת ב-11 בפברואר 2002 לאחר שגטניו שלח הודעה לעיתונות בנושא סיקור ישיבת כנסת בנושא להט"ב. לצד המושג 'להט"ב' נכתב בסוגריים 'לסביות, הומואים, טרנסקסואלים וביסקסואלים'.
מונחים נוספים
ראשי התיבות הם תרגום של ראשי התיבות המקבילים באנגלית: GLBT (או LGBT).
וריאציות נפוצות פחות על ראשי התיבות:
לעיתים יש מחלוקת בין קהילות ה-LGB המוגדרות על פי נטייה מינית וקהילות TTI המוגדרות על פי זהות מגדרית, ומרבית חבריהן מזדהים כהטרוסקסואלים, זאת על אף שהסביבה לעיתים קרובות אינה מזהה אותם ככאלו.
גם בישראל מתנהל ויכוח בשאלה האם ראוי להשתמש בראשי התיבות להטב"ק (ה-ק' מציינת קוויר), או אף להטבא"ק (שבה ה-א' מייצגת אינטרסקס וא-מיניות), וכן באשר לשימוש בראשי התיבות להטבפא"ק (שבה ה-פ' מייצגת פאנסקסואליות).
בתרבות ובאמנות
יצירות רבות עוסקות בלהט"ב ובמאבקיו: גאווה (Pride) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 2014, המבוסס על סיפור היסטורי, אודות שיתוף פעולה בין שתי תנועות מחאה: אקטיביסטים להט"בים, והכורים בבריטניה. הסרט מציג קבוצה של אקטיביסטים הומואים ולסביות שגייסו כספים כדי לסייע למשפחות שנפגעו משביתת הכורים בבריטניה ב-1984, מה שהביא להקמת התנועה לסביות והומואים למען הכורים. שיתוף הפעולה בין הלהט"בים מלונדון לבין הכורים מווילס היה יוצא דופן ומפתיע. הוא החל בהיסוס ובחשדנות הדדית, המשיך בסיוע מוראלי וכספי בעת מאבק הכורים, ולימים אף נחל הצלחה בלתי צפוייה, כאשר בעקבות לחץ האיחוד הלאומי של עובדי הכרייה, שילבה מפלגת הלייבור במצעה מאבק למען זכויות להומואים ולסביות (כפי שמצויין בכתוביות הסיום של הסרט). שיתוף פעולה זה הדגים את כוחה של סולידריות בין קבוצות אינטרס שונות במאבקים חברתיים.
המוזיאון היהודי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ז'אבינקה (מחוז משנה)
מחוז משנה ז'אבינקה (בבלארוסית: Жáбінкаўскі раён) הוא אחד מ-16 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז ברסט בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר ז'אבינקה.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה ז'אבינקה 24,469 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 88.6% בלארוסים, 5.5% רוסים, 4.3% אוקראינים ו-1.0 פולנים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (53.2%) ורוסית (43.6%).
הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית
הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית-אפוסטולית האוטוקפאלית (בגאורגית: საქართველოს სამოციქულო მართლმადიდებელი ავტოკეფალური ეკლესია) היא כנסייה אוטוקפאלית החברה בקומוניון האורתודוקסי-המזרחי, והכנסייה הלאומית של גאורגיה. המסורת מייחסת את מקורה לשליח אנדראס במאה הראשונה. היא הדת השלטת בגאורגיה מהמאה הרביעית.
הנצרות בעת העתיקה ובגאורגיה הפאודלית
על פי המסורת, כאשר נשלחו שנים-עשר השליחים להפיץ את הבשורות ברחבי העולם, נשלח אנדראס הקדוש בתחילה לאזור הקווקז, באזור בו נמצאת כיום גאורגיה (אותם ימים היו אלה ממלכת קולכיס וממלכת איבריה). אנדריאס לקח עמו איקונין שמימי של מרים הבתולה שעל פי המסורת לא נעשה בידי אדם. מסורת אחרת טוענת כי השליח שמעון הקנאי סייר אף הוא בקווקז והפיץ את הנצרות במערב גאורגיה ונקבר ליד העיר סוחומי, בכפר אנאקופיה (כיום אתוס החדשה באבחזיה). נאמר גם כי קדוש נוסף, מתיאס הקדוש, שהחליף את יהודה איש קריות, הפיץ את הנצרות בדרום-מערב גאורגיה ונקבר בגוניו, כפר ליד בתומי. ישנם גם מספר מקורות גאורגיים המציינים כי בגאורגיה פעלו גם ברתולומאוס הקדוש ותדאוס הקדוש.
האפרכיה הגאורגית הראשונה נוסדה באצקורי, שבדרום-מערב גאורגיה. על פי המסורת נוסדה האפרכיה בידי אנריאס הקדוש. הכנסיות הגאורגיות העתיקות ביותר נבנו בתחילת המאה השלישית, בכפר נקרסי (כארתלי, מזרח גאורגיה). משנת 303 הוענק לנינו הקדושה מקפדוקיה התואר העילאי, "השווה-לשליחים", בגין הפצת הנצרות בממלכת איבריה הגאורגית. בשנת 327 אומצה הנצרות, על ידי המלך מיריאן ואשתו ננה, כדת הרשמית של הממלכה. גאורגיה המערבית, שנשלטה באותם ימים על ידי הקיסרות הרומית, התנצרה בתהליך הדרגתי שהושלם במאה השישית. הממלכה מערב גאורגית, אגריסי, הכריזה, בשנת 523, על הנצרות כדת הרשמית של הממלכה. הממלכות הכריזו על גיאורגי הקדוש כקדוש המגן של גאורגיה. מסורות של הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית מחזיקות בדעה כי גאורגיה היא מצויה תחת הגנתה המיוחדת של הבתולה, והוקרתה של מולידת האלוהים מצויה מאוד בתודעה. הנצרות הגאורגית הושפעה היסטורית מהכנסייה של האימפריה הביזנטית, והייתה תמיד חלק מההנצרות האורתודוקסית המזרחית הנרחבת. משנות העשרים של המאה הרביעית, הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית הייתה תחת הסמכות של הבישופות האפוסטולית של אנטיוכיה. הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית הפכה לאוטוקפליה (עצמאית) בשנת 466 כאשר ההטריארך של אנטיוכיה העלה בדרגתו את הבישוף של מצחתה לדרגת "הקתוליק של כארתלי". בשנת 1010 עלה הקתוליקוס של כארתלי בדרגה לדרגת פטריארך. מאז ואילך, היא הפכה הדרגה העליונה בחשיבותה בכנסייה הגאורגית האורתודוקסית, הקתוליקוס-פטריארך של כל גאורגיה.
בין המאות השישית והתשיעית חוותה גאורגיה מהפך תרבותי כאשר הופיעה ושגשגה המנזריות. מנזרים חשובים נוסדו במספר מקומות במיוחד מנזר איווירון בהר אתוס שביוון, בו תורגמו חיבורים דתיים רבים מיוונית לגאורגית. ספרות הגיוגרפית משמעותית נוצרה גם בגאורגיה, כמו: "חיי נינו הקדושה" (წმინდა ნინოს ცხოვრება), "מות הקדושים של המלכה שושניק הקדושה".
נציגים בולטים של הרבות כהכנסייתית הגאורגית כוללים את אווגירוס פונטיקוס (ידוע בגאורגיה כאווגרה פונתלי מהמאה הרביעית), פטר האיברי (פטרה איבריאלי מהמאה החמישית), אכתווימה מאתוס  (אכווימתה אתונלי מהמאות העשירית וההאחת עשרה), גיאורגי מאתוס  (גיאורגי אתונלי ממאה האחת עשרה), ארסן מאיקאלתו  (מהמאה האחת עשרה) ואפרים הקטן  (אפרים מְצִירֶה מהמאה האחת עשרה).
הפלישה המונגולית לגאורגיה במאה ה-13 והפלישות הטימוריות לגאורגיה במאות הארבע עשרה והחמש עשרה פילגו את הנצרות הגאורגית. בין המאות החמש עשרה והשמונה עשרה, היו גם הכנסייה והמדינה שתיהן מחולקות לשני חלקים, מזרח גאורגיה ומערב גאורגיה ולפיכך נוהלה הכנסייה על ידי שני פטריארכים. בשנת 1801 סופחה הממלכה המזרח-גאורגית, ממלכת כארתלי-קאחתי לאימפריה הרוסית. ב-18 ביולי 1811, בוטל המעמד האוטוקפלי של הכנסייה הגאורגית על ידי השלטונות הרוסיים, חרף האופוזיציה הכבדה בגאורגיה, והכנסייה הגאורגית הוכפפה לשלטון סינודי (מועצתי) של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית. הליטורגיה הגאורגית נדחקה הצידה והוחלפה בליטורגיה רוסית.
הכנסייה הגאורגית מהמאה העשרים והלאה
לאחר מהפכת אוקטובר ונפילת הצאר ניקולאי השני, שבאה בעקבותיה, במרץ 1917, החזירו הבישופים הגאורגים, ב-25 במרץ 1917, באופן חד-צדדי, את האוטוקפליה (עצמאות) של הכנסייה הגאורגית. הכנסייה הרוסית לא קיבלה את השינוי שעשו הגאורגים אולם לא יכלה לעשות דבר. רק לאחר נפילת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בעקבות פלישת הצבא האדום לגאורגיה, בשנת 1921, נתנה להם את ההזדמנות לגרום להטרדת ודיכוי הכנסייה הגאורגית. מאות כנסיות נסגרו ומאות נזירים הוצאו להורג בתקופת הטיהורים הגדולים של סטלין. למרות זאת הוכרה, ב-31 באוקטובר 1943, עצמאותה של הכנסייה הגאורגית על ידי הכנסייה הרוסית, אולם עדיין הייתה כפופה לכנסייה הרוסית שהפעילה לחץ בלתי פוסק על הגאורגים בתקופה המערכה האנטי-דתית של השלטונות הסובייטים.
ב-30 במרץ 1990, הכיר פטריארך קונסטנטינופול בעצמאותה של הכנסייה הגאורגית ואישר את האוטוקפליה שלה, שהופעלה, הלכה למעשה, מאז המאה החמישית. כמו כן קיבל הפטריארך של גאורגיה את התואר הכנסייתי קתוליקוס. עצמאותה של גאורגיה שבאה לאחר מכן הביאה לתחייה מחודשת של הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית.
הקתוליקוס-פטריארך של גאורגיה מאז 1917
הכנסייה הגאורגית האורתוקודסית מנוהלת על ידי הסינוד הקדוש. בראש הסינוד הקדוש עומד הקתוליקוס-פטריארך של כל גאורגיה. הקתוליקוס הראשון של גאורגיה היה מלכיצדק הראשון (1010-1030). בשנת 1811 בוטל כאמור התפקיד, ובשנת 1917 מונה קיריון השני לפטריארך. משנת 1977, ממלא את התפקיד, איליה השני הנושא גם בתואר הארכיבישוף של מצחתה וטביליסי.
מאמן טיסה
מאמני טיסה מתקדמים קיימים בחילות אוויר בעולם ובחברות תעופה.
תפקידים
מאמני טיסה משמשים לאמן את צוותי ההטסה (טייסים, נווטים ומטיסים בכלי טיס בלתי מאוישים) בתפעול מערכות המטוס, בתרגול מצבי חירום, מצבי קיצון ובביצוע משימות ייעודיות. כמו כן משמש המאמן להסבות לצוותי אוויר לפני הגעה למטוס חדש ולא מוכר.
במרבית חילות האוויר בעולם מחויבים הצוותים להגיע אחת לתקופה מוגדרת למאמן טיסה לטובת שמירת כשירות טיסה.
מדמה טיסה
ההבדל המהותי בין מאמן טיסה לבין מדמה טיסה הוא שבמאמן חוויית ההטסה והאיכות הגרפית כפועל יוצא, היא שולית, והמיקוד הוא בתחום התפעול הטכני. במדמה טיסה, מהווה הגרפיקה את העיקר, ודימוי של תפעול טכני מדויק או מצבי חירום הוא שולי.
סיבה בגללה מגיעים טייסים מרחבי העולם לטוס במדמה טיסה, היא קרבה לעולם התעופה האמיתי תוך חיסכון בעלויות משום שאין הוצאות על צריכת דלק ובלאי רכיבי מטוס. הודות לאמצעי ההטסה החדישים שחברות בכל העולם מספקות עבור הסימולטורים, אמצעים אלו מסייעים לתחושת ההטסה במציאות. בין האמצעים הללו ניתן למצוא הגאים שהם העתק של הגאי מטוסים אמיתיים, דוושות טיסה (האחראיות על ציר הסבסוב והמעצורים), אוזניות המדמות את מכשירי הקשר שבהם משתמשים הטייסים במהלך הטסת המטוס, מכשירי קשר ורדיו המתמקמים באמצעות חיבורים פשוטים על שולחן העבודה ועוד תוספים שמשפרים את חוויית הטיסה.
טיסה וירטואלית
טיסה וירטואלית הוא כינוי להדמיית טיסה ממוחשבת, ומציאותית עד כמה שניתן. בעולם משתמשים במאמני טיסה רבים (בהם Flight Simulator X, Dcs world ו-Flight Simulator 2004) המדמים את הטיסה באמצעות המחשב. חברת מיקרוסופט פיתחה את שני הסימולטורים הללו, על מנת ליצור חוויית טיסה מציאותית עד כמה שניתן. ברחבי העולם קיימות חטיבות ואגודות שונות, הנוגעות לקבוצה של טייסים וירטואליים, שמגיעים אליהם על מנת לחוות כמה שיותר את הטיסה והתעופה בצורה הריאליסטית (אמיתית) ביותר. להדמיית הטיסה באמצעות סימולטור יש שימושים רבים ובהם הכנות לקראת קורסי טיס, בין אם אזרחיים ובין אם צבאיים.
משחקי מחשב מדמי טיסה
קיימים מספר משחקי מחשב המדמים טיסה וירטואלית, אשר זמינים עבור המשתמש הביתי. חלקם בוחרים להתרכז ברמת מציאותיות גבוהה ולהיצמד כמה שיותר לחוויה האמיתית בעוד אחרים מתרכזים בעלילה או בגרפיקה. בין אלו ניתן למנות את הבאים:
יצחק ויטנברג
יצחק ויטנברג (1907–1943) היה ראש המחתרת בגטו וילנה בתקופת השואה. נאלץ להסגיר את עצמו לידי הנאצים ומת בכלא.
ביוגרפיה
יצחק ויטנברג נולד בוילנה בשנת 1906. הוא היה חבר ב. עד פרוץ מלחמת העולם השנייה כיהן ויטנברג כמזכיר איגוד פועלי העור ועבד כחייט. וילנה באותה עת הייתה תחת שלטון פולני, שלא אהד את הקומוניזם. כבר ביום הראשון של ההתקפה של גרמניה הנאצית על ברית־המועצות, ביוני 1941, החל בתכנונה של התנגדות מזוינת.
לאחר כיבוש ליטא על ידי גרמניה הנאצית עמד בראש המחתרת הקומוניסטית ויזם את איחודה בינואר 1942 עם מחתרות נוספות, בעיקר ציוניות, למחתרת מאוחדת: הארגון הפרטיזאני המאוחד (פ.פ.או). ויטברג נבחר למפקד הראשי של הארגון, מתוך תקווה שהקשרים של הקומוניסטים עם גורמים מחוץ לגטו יסייעו בהשגת נשק. הוא כבש לו מעמד סמכותי במחתרת, עקב ניסיונו המחתרתי ואישיותו שידעה לגשר בין פערים. שמו המחתרתי היה "ליאון".
ביולי 1943 נודע לנאצים על קיומו של תא קומוניסטי בגטו ועל הקשרים של ויטנברג עם המחתרת הליטאית והם דרשו מהיודנראט של הגטו להסגירו. הוא נתפס על ידי משטרת הגטו היהודית אבל שוחרר בפעולה צבאית של חבריו למחתרת והסתתר בגטו. הוא התחפש בבגדי אשה ועבר למקום מסתור של המחתרת. בעקבות השחרור הודיעו הנאצים שאם הוא לא יוסגר הם ישמידו את הגטו. ראש היודנראט, יעקב גנס, דרש בפני ההמון להסגירו. ההמון היהודי, שחשש לחיסול הגטו, הסתער בזעם על המחתרת ובלחץ ההמון החליטה מפקדת הפ.פ.או שעל ויטנברג להסגיר את עצמו. ב-16 ביולי 1943 הסגיר ויטנברג את עצמו לראש היודנראט גנס, שהעביר אותו לידי הגרמנים. בבוקר למחרת נמצא ויטנברג מת בתאו. על פי גרסתה של ציפורה (פייגלה) קופרברג (מילשטיין), הוא בלע כדור ציאניד שנמסר לו עוד בהיותו בגטו, ועל פי גרסה שנייה הוא מת בעינויים בידי אנשי הגסטפו.
הנצחתו
על שמו של יצחק ויטנברג נקראו רחובות בערים תל אביב, פתח תקווה ובאר שבע. גם בברית המועצות הונצח כגיבור המאבק בנאצים.
בשנת 1966 העלה תיאטרון הבימה הצגה על חייו, "ציפור הגטו", שכתבה חוה רוזנפרב, בבימוי ישראל בקר ועם מישא אשרוב בתפקיד הראשי.
בשנת 1989 העלה הבימה את המחזה "אדם" של יהושע סובול (מחזה השני בטרילוגיית "טריפטיך הגטו" שכתב לאחר "גטו"). ההתרחשויות העיקריות במחזה מתרחשות סביב הלילה שבין ה-15 וה-16 ביולי 1943 בגטו וילנה, על פי זיכרונותיה של אשה זקנה, נדיה, שהייתה שם, בלילה בו הסגיר את עצמו ויטנברג. בזכרונה של נדיה עולים כל האירועים הדרמטיים והטרגיים שקדמו להסגרה. במחזה, מתואר בהרחבה את כל מה שהתרחש לאחר שראש היודנראט גנס נפגש עם מטה המחתרת ועד לרגע שויטנברג, כבול באזיקים, הובל למטה הגסטאפו. שיאו הדרמטי של המחזה הוא בקטע ההצבעה. לפי סובול, הוחלט ברוב של שלושה כנגד שניים, שעל ויטנברג להסגיר את עצמו. בין אלה שהצביעו בעד הסגרתו של ויטנברג היה סגנו (שבמחזה נקרא לב). מי שהיה סגנו של ויטנברג באותה תקופה, היה אבא קובנר. אלמנתו ויטקה, הביעה מחאה על סיפור המחזה ועל סיפור ההצבעה שלא התרחש במציאות.
המוזיאון היהודי בסטוקהולם
המוזיאון היהודי (Judiska Museet) בסטוקהולם, בירת שוודיה, שוכן בשכונת ואסאסטן (Vasastan) שבצפון-מרכז העיר, במבנה שנבנה בין 1929–1931, שאותו תכנן האדריכל ראגנאר אסטברג (Östberg) שגם עומד מאחורי תכנון בית העירייה של סטוקהולם. במקורו שימש המבנה בית ספר לבנות.
המוזיאון נפתח בשנת 1987. הוא מציג פריטים הקשורים ביהדות, במסורת ובהיסטוריה של עם ישראל. מנהלת המוזיאון היא איבון יקובסון.
מרבית המבקרים הם תלמידי בתי-ספר שזוכים לסיורים מודרכים על פני האוספים השונים וגם שומעים סיפורים על החיים היהודיים. בתערוכה הקבועה מוצגים פריטים שנאספו ושלהם קשר לחיי יום-יום יהודיים, להיסטוריה ולדת. תערוכות מתחלפות מתעדכנות פעמיים בשנה, וכוללות מגוון של דברי אמנות וצילום לצד תערוכות לימודיות. בתחום המוזיאון גם חלל שבו מועלים מיצגי מולטימדיה וסרטים.
תערוכות קודמות כללו את "קבלה" (2002), "אוהל מועד", "לצד אבותינו", "שישה יהודים עירומים" (2003), "ולנברג" (2004), "שוודיה, שוודיה מולדתנו" (2005), "יהודים בפינה", "אקסודוס" (2006), "ירושלים הלוך וחזור", "לחיות בשני עולמות", "" (2007), "" בעיר...!?", "1968" (2008), "2058", "שֵׁר מִיסְייֶה", "אישה קטלנית" (2009), " – האלגנט של הבמה השוודית", "פרנץ קפקא וברונו שולץ", "שליט הסְפָר" (2010).
עקב האריס
עקב האריס (שם מדעי: Parabuteo unicinctus) הוא מין של עקב בינוני החי בטבע באמריקה הצפונית והדרומית ממערב ארצות הברית ועד לצ'ילה במגוון בתי גידול אבל בעיקר במדבריות ואזורים צחיחים והוא המין היחיד בסוגו.
מאפיינים
העקב שונה מרוב הדורסים בכך שהוא צד בלהקות שמתבססות על היררכיה בין הפרטים ביניהם ובראשם נקבה חזקה. הם ניזונים מלטאות, עופות ויונקים קטנים. הם יכולים לטרוף גם חיות גדולות יחסית, כגון אנפות, תרנגולי הודו וארנבות. כשעקב אחד מוצא טרף הוא פולט קריאה שמזמינה את שאר העקבים אחריו ומנסים להתיש את הטרף הניצוד ואם הוא בורח למסתור כמו אל מתחת קקטוס הם ירוצו אחריו ויחכו שהוא ייצא. לעיתים הם גם יטרפו מינים מבויתים כמו תרנגולות.
De Mysteriis Dom Sathanas
De Mysteriis Dom Sathanas הוא אלבום האולפן הראשון באורך מלא של להקת מייהם (לפני כן הוציאו לאור דמו ומיני-אלבום). האלבום הוקלט בין השנים 1992 ו-1993 ויצא לאור בשנת 1994, ונחשב לאחד מיצירות המופת בז'אנר הבלאק מטאל.
משמעות שם האלבום בלטינית הוא 'טקסי-הפולחן הסודיים של האדון השטן'.
זהו אלבום האולפן האחרון של מייהם שבו הופיעו שירים שנכתבו על ידי פר יינגווה "דד'" אוה'לין, שהתאבד לפני תחילת הקלטת האלבום. זהו גם אלבום האולפן היחיד של הלהקה שבו מנגן הגיטריסט יורונימוס, שנרצח לפני צאת האלבום, שהוקדש לו בעקבות מותו.
מבצעים
אטילה קיסאהר - שירה + מילים בשיר 8
יורונימוס - גיטרה
קאונט גרישנאך - בס
הלהאמר - תופים
נמל התעופה הבין-לאומי ג'ון פ. קנדי
'''נמל התעופה הבין-לאומי ג'ון פ. קנדי (באנגלית: John F. Kennedy International Airport, ובקיצור JFK''') הוא החשוב, החדש והעמוס מבין שלושת נמלי התעופה המשרתים את העיר ניו יורק בארצות הברית (האחרים הם לה גוארדיה וניוארק). הנמל ממוקם בשכונת ג'מייקה ברובע קווינס בדרום-מזרח ניו-יורק, כ-24 ק"מ ממרכז העיר במנהטן. במקור היה שמו של הנמל "איידלוויילד" (Idlewild Airport) והוא סומן בקוד יאט"א IDL ובקוד איקאו KIDL, אך ב-1963 שונה שמו והוא נקרא על שם נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי.
נמל התעופה משמש כשער הכניסה הבינלאומי החשוב ביותר לארצות הברית כולה, ועוברים בו כ-17% מהנכנסים לארצות הברית, וכן כמסוף המטען האווירי הגדול במדינה. בשנת 2017 שירת נמל התעופה 59,400,000 נוסעים, יותר מ-1,400,000 טון מטען ו-408,913 המראות ונחיתות. הנמל מופעל על ידי רשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי.
בנמל פועלות כ-80 חברות תעופה מכ-150 מדינות המפעילות ממנו טיסות סדירות. אף שהוא ידוע בעיקר כשער הכניסה הבינלאומי החשוב למדינה, עוברת דרכו גם תחבורה אווירית פנימית בהיקף גדול. הנמל משמש בסיס פעולה חשוב לחברות התעופה דלתא איירליינס, אמריקן איירליינס וג'ט בלו איירוויז (JetBlue Airways).
בשדה ארבעה מסלולים ושישה טרמינלים המכילים 128 שערים הממוספרים 1–8, לא כולל טרמינל 3 (שנהרס ב-2013) וטרמינל 6 (שנהרס ב-2011). הם מקושרים זה לזה בקו רכבת המכונה "איירטריין" (AirTrain, מילולית: "רכבת אוויר"). קו זה מחבר את כל הטרמינלים ומקשר אותם אל הרכבת התחתית של ניו יורק ואל הרכבת ללונג איילנד. בנוסף פועלים גם שירותי אוטובוס ומוניות אל הנמל וממנו.
סינגפור איירליינס מפעילה מהנמל טיסה לנמל התעופה סינגפור, שזאת הטיסה המסחרית הארוכה בעולם.
נתונים כלכליים
עיריית ניו יורק השקיעה כ-150 מיליון דולר בהקמת שדה התעופה. ומאז רשות הנמלים מתחזקת את שדה התעופה, והשקיעה בכך עד כה למעלה מ-7.6 מיליארד דולר. כ-37 אלף איש מועסקים ישירות על ידי שדה התעופה בשכר של יותר מ-16.2 מיליארד דולר לשנה. הפעלת שדה התעופה תורמת לכלכלת המטרופולינים ניו יורק וניו ג'רזי כ-45.7 מיליארד דולר בכך שמייצרת עוד כ-300 אלף משרות.
טיסות לישראל וממנה
אל על מפעילה 16 טיסות שבועיות בין תל אביב לנמל, המבוצעות במטוסי בואינג 787.
דלתא איירליינס מפעילה 10 טיסות שבועיות בין תל אביב לנמל, המבוצעות במטוסי איירבוס A330-900.
אמריקן איירליינס החלה להפעיל טיסה יומית בין הנמל לתל אביב ב-9 במאי 2021. טיסה זו מבוצעת במטוס בואינג 777-200ER.
פולקסווגן טיגואן
פולקסווגן טיגואן (באנגלית: Volkswagen Tiguan) היא מכונית במרכב קרוסאובר בעלת חמישה מקומות שמיוצרת על ידי פולקסווגן משנת 2007. היא הוצגה בשנת 2007 והגיעה לישראל בשנת 2008.
דור ראשון (2016-2007)
הדור הראשון יוצר בין השנים 2007–2016. הדור הראשון כלל שתי אפשרויות למנועים:
מתיחת פנים שנת 2011
בשנת 2011 עברה הטיגואן מתיחת פנים, הכוללת עיצוב חדש ומנוע חדש. המנוע הוא מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח המספק כ-180 כוחות סוס ב-4,500 סיבובים לדקה. תיבת הילוכים אוטומטית רובוטית כפולת מצמד בעלת שבעה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 7.9 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 202 קילומטרים לשעה.
דור שני (2016-הווה)
הדור השני הוצג בשנת 2016. הדור השני כולל מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח המספק כ-150 כוחות סוס ב-5,000 סיבובים לדקה. תיבת הילוכים אוטומטית רובוטית כפולת מצמד בעלת שישה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 9.2 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 200 קילומטרים לשעה.
מתיחת פנים שנת 2020
בשנת 2020 עברה הטיגואן מתיחת פנים, שכללה שלושה דגמים חדשים. הראשון טיגואן R גרסת הביצועים לגרסה הבסיסית הכוללת מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח המספק כ-320 כוחות סוס. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שבעה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 4.9 שניות. היא הוצגה בשנת 2020. השני טיגואן היברידית בעלת הנעה היברידית הכוללת מנוע טורבו בנזין בנפח, עם מנוע חשמלי המספק טווח נסיעה חשמלי של 50 קילומטרים. שני המנועים מספקים יחד 230 כוחות סוס. היא הוצגה יחד עם גרסת R בשנת 2020. טיגואן X גרסת קופה המיועדת לסין הכוללת מנוע טורבו בנזין בנפח המספק כ-220 כוחות סוס או 186 כוחות סוס. הוצגה בשנת 2020.
אקציאברסקי (מחוז משנה)
מחוז משנה אקציאברסקי (בבלארוסית: Жáбінкаўскі раён) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הומל בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר אקציאברסקי.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה אקציאברסקי 15,989 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 95.1% בלארוסים, 2.8% רוסים, ו-1.0% אוקראינים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (90.8%) ורוסית (7.6%).
אלעיזריה
אלעיזריה (בערבית: ﺍﻟﻌﻳﺯﺮﻳﺔ), הידועה גם בשמה הנוצרי בית עניה (Bethany), היא עיירה פלסטינית ממזרח לירושלים ומצפון לאבו דיס. בעיירה מתגוררים כעשרת אלפים תושבים, רובם המכריע מוסלמים וקיים מיעוט של נזירים ונזירות נוצרים המתגוררים במוסדות דת בעיירה. מאז יישום הסכמי אוסלו העיירה נמצאת בשטח B.
מקור השם אלעיזריה
בקרבת מקום לאלעיזריה שכן בתקופת בית שני הכפר היהודי בית עניה (Bethany). על פי המסופר בברית החדשה החיה ישו את תושב הכפר לזרוס (אליעזר), אחיהן של מרים ומרתא ארבעה ימים לאחר מותו של לזרוס. במקום ישנו בניין המזוהה כביתו של שמעון המצורע . בימי הביניים נקראה העיירה "לזאריום" או "לזריון" על שם אליעזר ומכאן בא שמה כיום אלעיזריה. עם זאת במקורות נוצריים קרויה העיירה עד היום גם בשם המשמר את שם הכפר מימי בית שני: "בית עניה".
היסטוריה
במערות בקרבת הכפר נתגלו קברים מתקופת הברונזה התיכונה וכן ממצאים מהתקופות הפרסית, ההלניסטית והרומית, בהם מערות קבורה יהודיות משלהי תקופת בית שני. כמו כן נמצא אתר קדום ובו מעיין ("עין חוד"). מרבית הממצאים שוכנים מערבית לכפר.
בתקופה הביזנטית גדל הכפר והוקמו בו מנזרים וכנסיות. גם בתקופה הצלבנית היה הכפר מקום חשוב ותרומות רבות נשלחו לכנסייה ולמנזר שבכפר. לאחר תבוסת הצלבנים נשארו הכנסיות בכפר שלמות ומעדות משנת 1212 אנו למדים שהמוסלמים נהגו כבוד באתרים אלו. בתקופה הממלוכית נהרסו מוסדות הדת הנוצריים בכפר ומסגד נבנה על גבי חלק מהם.
במאה ה-20 התיישבו בכפר במגורי קבע רבים מבני השבטים הבדואים של מדבר יהודה ובהם מבני שבטי הא-סוואחרה והתעאמרה. ערב מלחמת העצמאות נמנו בכפר כתשע מאות תושבים ובאותה העת רבים מהם עסקו בחקלאות. לאחר המלחמה התיישבו בכפר פליטים. לצד זאת בשנות ה-50 של המאה העשרים החלה בנייה מחודשת של מוסדות דת נוצריים (כנסיות) סביב קבר אלעזר שבעיירה. בין השנים 1948 ו-1967 הייתה העיירה תחת השלטון הירדני, ומזרחית לכפר הוקם מחנה צבא ירדני, שמבניו הוקמו מאבני מצבות קבורה יהודיות שנלקחו מהר הזיתים. במלחמת ששת הימים נכבשה העיירה על ידי ישראל. גדר ההפרדה עוברת בצדה המערבי של העיירה ומפרידה בין העיירה ובין ירושלים. הקמת גדר ההפרדה גרמה לקשיים כלכליים ניכרים בעיירה.
אתרים דתיים היסטוריים בעיירה
בעיירה שוכן, על פי המסורת הנוצרית, קברו של לזרוס (אליעזר) אשר על-שמו קרויה העיירה. כיום מצוי הקבר בידי המוסלמים ולצד הקבר מצוי מסגד. המסגד נבנה במאה ה-16 על יסודות של כנסייה צלבנית. לצד הקבר ניצבת כנסייה פרנציסקנית שהוקמה בשנת 1954. הכנסייה נבנתה על פי תוכניות של האדריכל אנטוניו ברלוצי אשר תכנן מוסדות דת נוצריים רבים בארץ ישראל. כנסייה זאת נבנתה על שרידיהן של כנסיות מהתקופה הבינזנטית והצלבנית. כמו כן שוכנת בסמוך כנסייה יוונית אורתודוקסית אשר הוקמה בשנת 1965, גם היא על יסודות צלבניים קדומים.
יעקב יוסף טברסקי
רבי יעקב יוסף טברסקי (ט"ו בתמוז ה'תרנ"ט - ב' בניסן ה'תשכ"ח) היה האדמו"ר מסקווירא. יסד בשנת ה'תשי"ז את עיירת ניו סקוור בארצות הברית.
ביוגרפיה
לאחר החתונה חי במשך שנתיים בבֶּלז אצל חותנו (שעדיין התגורר אצל חותנו).
בשנת ה'תרפ"ז, לאחר מות אביו, מונה לאדמו"ר חסידות סקווירא בעיר קאלאראש שברומניה. בשנת ה'תרצ"ד עבר לגור בעיר יאשי וניצל עם משפחתו מהפוגרום שנערך ביהודי העיר בשנת ה'תש"א.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבר לעיר בוקרשט, ובשנת ה'תש"ח עבר לארצות הברית. התגורר בבורו פארק ולאחר שנתיים עבר לשכונת ויליאמסבורג שבברוקלין, ניו יורק, שם התגורר בשדרת בדפורד. בשנת ה'תשי"ז ייסד את עיירת ניו סקוור בניו יורק, על מנת ליצור מקום מגורים הולם עבור חסידיו.
הרב טברסקי נפטר בשנת ה'תשכ"ח ונקבר בבית הקברות בעיריית ניו סקוור וכמנהג חסידות סקוור אין כיתוב על המצבה שעל הקבר שלו.
את מקומו ממלא בנו היחיד, הרב דוד טברסקי.
ארומה אספרסו בר
ארומה היא רשת של בתי קפה בישראל, שנוסדה בשנת 1994. החל משנת 1999 הרשת התפצלה ופעלה תחת שתי חברות פרטיות, רשת בתי קפה בשם "ארומה אספרסו בר", המוּכרת גם בשם "ארומה ישראל", שפעלה מחוץ לתל אביב, ורשת "ארומה תל אביב", שפעלה בתחומי העיר בלבד. בשנת 2021 הוכרז שהרשתות יתאחדו ויקראו "ארומה אספרסו-בר ישראל".
מחוץ לישראל
בשנת 2006 יצאה ארומה מחוץ לשטחה של ישראל ופתחה סניף ראשון בניו יורק. בהמשך פתחה ארומה סניפים גם בפלורידה וניו ג’רזי.
מאז שנת 2007 לארומה סניפים גם בקנדה, ושם היא מונה כיום 39 סניפים.
בנוסף, הרשת מחזיקה זיכיונות גם באוקראינה, שם יש לה שני סניפים אשר נמצאים בקייב.
פיצול
חמש שנים לאחר הקמת הרשת החליטו האחים שפע לפרק את השותפות, ולפצל מ"ארומה אספרסו בר" שנותרה בבעלות יריב שפע, את "ארומה תל אביב" שעברה לידי סהר שפע, וקיבלה זיכיון לפתוח סניפים בתחומי העיר תל אביב בלבד. שתי הרשתות המשיכו להשתמש במותג "ארומה". ארומה תל אביב הייתה בתחילה בבעלות סהר שפע (סהר שפע ובניו החזקות בע"מ). בשנת 2011 רכש איש העסקים גולן עינת 50% מ"ארומה תל אביב" ונוצרה החברה "ארומה הולדינגס בע"מ", שבבעלותה הרשת התל אביבית. ביוני 2013 רכש עוד 25% מהרשת, ובינואר 2014 השלים את רכישת מלוא הבעלות על הרשת.
בשנת 2000 החלה "ארומה אספרסו בר" להכין בעצמה את הקפה הנמכר בסניפיה, ושנה לאחר מכן עברו גם המאפים של הרשת לייצור עצמי. בשנת 2004 עבר המרכז של החברה מירושלים לעמק האלה, שם הוקמו בית קלייה, בית מאפה ומפעל חומרי גלם המשרתים את כל הסניפים. מפעל זה מייצר עבור הרשת קיטים של פירות וירקות למיצים הטבעיים הנסחטים בבית הקפה, ממרחים, רטבים, מרקים, משקאות מיוחדים וירקות למנות אנטיפסטי.
פרסום שלילי ובידול הרשתות
שני אירועים ברשת "ארומה תל אביב" גררו פרסום שלילי רב ותגובות נזעמות בציבור למותג "ארומה". בנובמבר 2006 פורסם כי סהר שפע הפסיד בתביעת לשון הרע שהגישה כנגדו עובדת של חברת "כלמוביל", שאליה פנה שפע בעת שביקר במשרדי החברה, במילים פוגעניות בדבר מוצאה המזרחי ומעמדה הכלכלי. ב-15 באוקטובר 2019 אושפזו שני לקוחות לאחר שאכלו סלט טונה בסניף של "ארומה תל אביב". בעקבות זאת נסגר הסניף עד לתיקון ליקויים שנמצאו בו.
אירועים אלה גררו עמם פרסום שלילי רב ותגובות נזעמות בציבור למותג "ארומה". בניסיון למנוע פגיעה במוניטין שלה, הדגישה רשת "ארומה אספרסו בר" כי לסהר שפע אין חלק בבעלות על רשת זו, אלא הוא בעליה של רשת נפרדת, "ארומה תל אביב", ופעלה לבידולה המותגי מרשת זו. בעקבות פרשת הרעלת הטונה, פעלה גם "ארומה תל אביב" לבידולה באמצעות שינויים בתפריט, הכללת מנות צמחוניות וטבעוניות, אריזות אישיות של מוצרים, וכן הקמת מערך בקרת איכות למוצרי המזון הנמכרים ברשת.
בשנת 2018 החלה רשת "ארומה תל אביב" להשתמש בסמליל חדש, ייחודי לה שבמרכזו האות A, במטרה לפנות גם לתיירים וכן להבדיל אותה מרשת "ארומה אספרסו בר". עם זאת, היא המשיכה להשתמש במקביל גם בסמליל הוותיק.
צמיחה וסניפים
ביוני 2006 פתחה רשת "ארומה אספרסו בר" סניף ראשון מחוץ לישראל, בשכונת סוהו בניו יורק. סניף זה זכה ליחסי ציבור מפתיעים בנובמבר 2008, כאשר בריאיון למוסף של השבועון "טיים" אמרה הטניסאית מריה שרפובה כי כריך גבינת חלומי בארומה אספרסו בר בניו יורק הוא מאכל שכדאי לנסוע במיוחד כדי לאכול אותו.
עד לדצמבר 2021 כללה הרשת "ארומה אספרסו בר" מעל 150 סניפים ברחבי ישראל, כולם מחוץ לתל אביב. לרשת גם מעל 40 סניפים בקנדה, כ-10 סניפים בארצות הברית, שני סניפים באוקראינה וחמישה סניפים בקזחסטן. רשת "ארומה תל אביב" כללה בשנת 2021 35 סניפים, בתחומי העיר תל אביב-יפו בלבד, זאת לאחר שבשנת 2020, לנוכח התפרצות נגיף הקורונה בישראל, סגרה הרשת שישה סניפים.
מיזוג
בדצמבר 2021, 22 שנה לאחר שהפרידו כוחות, פורסם כי שתי הרשתות יתמזגו. במסגרת המיזוג, גולן עינת, הבעלים של "ארומה תל אביב", יהפוך לבעל מניות בחברת "ארומה ישראל". לאחר המיזוג בין ארומה אספרסו בר וארומה תל אביב תכלול הרשת 187 בתי קפה בישראל.
מאפייני הרשת
הן "ארומה תל אביב" והן "ארומה אספרסו בר" עבדו בשיטת הזכיינות, כלומר הסניפים ברחבי הארץ מנוהלים על ידי זכיינים, אשר עוברים התלמדות בת חצי שנה ומשלמים דמי זיכיון על בסיס אחוזים מהמכירות והוצאות שיווק ופרסום של הרשת. סניפי הרשת פועלים בשיטת השירות העצמי ואין בהם שירות מלצרים: הסועד ניגש לדלפק, מוסר את הזמנתו ואת שמו ומשלם תמורתה, ולאחר שהזמנה מוכנה הוא נקרא בשמו במערכת הכריזה שבסניף כדי לקבלה ולקחת אותה אל שולחנו. בסניפיה של כל אחת מהרשתות היה תפריט זהה ועקרונות עיצוב ותפעול משותפים. בנוסף לקפה לסוגיו ומשקאות קלים, מוגשים בסניפי הרשתות גם מאפים, סלטים, מרקים, כריכים וארוחות קלות. מרכיב ייחודי בתפריט הוא העובדה שהלחמים ומרבית המאפים מותפחים ונאפים בסניפים עצמם מספר פעמים ביום.
במסגרת שיתוף הפעולה בין "ארומה אספרסו בר" לחברת "שומרי משקל" הונהג החל מנובמבר 2011 סימון קלורי של מנות בתפריט הרשת.
בשנת 2017 השיקה "ארומה אספרסו בר" אפליקציה המאפשרת הזמנה ללא עמידה בתור, וכן הושק כרטיס נטען בשם "ארומה כארד". שימוש באפליקציה או בכרטיס הנטען בסניפי הרשת מקנה 10% בכל קניה. לרשת שני סניפי ארומה Drive – בטמרה ובתחנת דלק הנשיאים בבאר שבע, בהם ניתן להזמין ולאסוף את ההזמנה מבלי לצאת מהרכב.
בין סניפי הרשת קיימים סניפים כשרים חלביים או בשריים, סניפים שאינם כשרים וכאלו שהם בפיקוח ארגון רבני צהר. בחודש ינואר 2021 עבר הסניף בקניון ירושלים להשגחת ארגון רבני צהר, ובכך היה לסניף הראשון ברשת שסיים את ההתקשרות עם הרבנות הראשית לישראל.
בשנת 2021 זכתה "ארומה אספרסו בר" במקום הראשון בתחרות הגיוון הישראלי בפרסום ובשיווק בקטגוריית "מיתוג מעסיק", על קמפיין העסקת עובדים עם מוגבלויות בסניפי ארומה ישראל, כחלק ממדיניות הרשת. ב-29 בנובמבר 2021 הוענק הפרס למנכ"ל הרשת, דני מישל, על ידי נשיא המדינה יצחק הרצוג.
ברית הפלדה
ברית הפלדה הייתה הסכם בין איטליה הפשיסטית לגרמניה הנאצית שנחתם ב-22 במאי 1939. שרי החוץ של שתי המדינות, גליאצו צ'אנו מאיטליה ויואכים פון ריבנטרופ מגרמניה, השלימו את החוזה בשם מדינותיהם.
ברית הפלדה הייתה ברית איטלו-גרמנית למקרה של איומים בינלאומיים, לסיוע מיידי ולתמיכה צבאית במקרה של מלחמה, ושיתוף פעולה בזמן מלחמה. בנוסף, לא תחתום אף מדינה על הסכם שלום ללא הסכמת האחרת. ההסכם שנחתם היה תקף לעשר שנים.
ההסכם נחתם תחת ההנחה כי תפרוץ מלחמה בתוך שלוש שנים. אולם, כאשר החלה גרמניה את המערכה בספטמבר 1939, איטליה לא הייתה מוכנה עדיין למלחמה והתקשתה לעמוד בהתחייבויותיה, ולא נכנסה למערכה בעצמה עד יוני 1940, בניסיון הכושל לפלוש לדרום צרפת. מספר חברים בממשלה האיטלקית, כולל צ'אנו אשר חתם על המסמך, התנגדו לדבר ההסכם.
גרם (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ג'ק האמבל
ג'ון וילקינסון "ג'ק" האמבל (באנגלית: John Wilkinson "Jack" Humble; 1862–1931) היה כדורגלן אנגלי שהיה אחד ממייסדי מועדון הכדורגל ארסנל.
חייו
האמבל נולד בסטוקטון-און-טיס. ב-1890 הוא עבר ללונדון על מנת לעבוד במפעל התחמושת רויאל ארסנל; האמבל ואחיו הלכו מעירם ללונדון ברגל, מרחק של כ-640 ק"מ, וזכו למספר כותרות בעיתונים המקומיים באותה תקופה. האמבל היה שמאלני וחבר במפלגות סוציאליסטיות שדגל בזכויות עובדים, ופעל למען יום עבודה קצר יותר וזמן רב יותר לפעילויות פנאי שכללו בין השאר כדורגל (הספורט האהוב עליו).
האמבל פגש במפעל חובבי כדורגל אחרים כגון דייוויד דנסקין, פרד בירדסלי ומוריס בייטס, וב-1886 הוא היה לאחד מהמייסדים של מועדון הכדורגל דיאל סקוור, שמאוחר יותר שינה את שמו לרויאל ארסנל וכיום ידוע בשם ארסנל. רויאל ארסנל הפך תוך זמן קצר לאחד המועדונים החובבנים החזקים ביותר בדרום אנגליה. לא ברור האם האמבל שיחק בדיאל סקוור או ברויאל ארסנל, או שהיה חבר הנהלה בלבד; שמו לא מופיע בהרכבים הבודדים ששרדו מאותה תקופה, אך ייתכן כי הוא שיחק עבור ארסנל בתקופה אחרת.
תרומתו הגדולה ביותר לארסנל הייתה הפיכת המועדון למקצועני. מועדון הכדורגל דרבי קאונטי ניסה ב-1891 להעביר לשורותיו שני שחקנים של ארסנל לאחר משחק בין המועדונים במסגרת גביע ה-FA; האמבל ודנסקין הבינו כי המועדון לא ישרוד אם שחקניו יעזבו אותו. לכן, באספה השנתית של 1891 האמבל הציע להפוך את המועדון למקצועני; אולם, כיוון שהיה סוציאליסט בהשקפתו הוא הביע את מורת רוחו מהכוונה להפוך את ארסנל לחברה המנוהלת באמצעות בעלי מניות.
האמבל כיהן כדירקטור במשך שלושים שנים, שבמהלכן עבר המועדון לאצטדיון הייבורי שבצפון לונדון ושינה את שמו לארסנל. הוא המשיך לעבוד במפעל התחמושת כמפקח רובים, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה הוצב בשפילד ובבלגיה.
האמבל היה אחרון המייסדים שהיה בקשר עם ארסנל, ובמשך השנים הפך להיסטוריון הלא רשמי של ארסנל בזכות היותו הוותיק ביותר. אולם, הוא אולץ להתפטר מההנהלה ב-1929 בעקבות השערורייה שבגינה נאלץ להתפטר היושב-ראש הנרי נוריס; נוריס ניצל את כספי המועדון לתועלתו האישית, ואף גרף לכיסו את הרווחים ממכירת האוטובוס של המועדון. אף על פי שהתאחדות הכדורגל האנגלית ניקתה את האמבל מכוונת זדון בפרשייה, היא פסקה כי מתוקף תפקידו כדירקטור הוא היה צריך להבחין במעשיו של נוריס, ולפיכך השעתה אותו מכדורגל.
האמבל זכה לראות את זכיית ארסנל בגביע ה-FA ב-1930, לפני שמת בדצמבר 1931.
עיט גואני מצויץ
מאפיינים
העיט חי בטבע ביערות מצפון גואטמלה לבליז, הונדורס, ניקרגואה, קוסטה ריקה, פנמה, קולומביה, צפון ונצואלה, גיאנה, סורינאם, גיאנה הצרפתית, ברזיל (שם הוא נמצא בסכנה עקב כריתת היערות), מזרח אקוודור, דרום פרו, פרגוואי, בוליביה ועד לצפון ארגנטינה המזרחית. הם חיים ברחבי היערות הלחים והטרופיים אך גם בהרים עד גובה 1,600 מ' בערך.
העיט הוא עוף גדול עם אורך 71–89 ס"מ, מוטת כנפיים של 138–179 ס"מ ומשקל 1.3-3 ק"ג. הנקבות כבדות יותר מהזכרים. הגוף בצבע אפור-בהיר עד חום כשהצוואר והחזה לבנים והראש בעל ציצה שחורה ו"מסיכה" בן העיניים. הכנפיים החומות ומנוקדות מעט, קטנות יחסית ומעוגלות כדי לעוף בתוך היער והזנב ארוך.
עיט זה הוא קרוב רחוק של עיט הרפיה, אך הוא רזה ממנו וחזהו לא שחור כמו שלה וכמובן הוא גם קטן יותר ובשל כך הוא מוותר על טרפו כשההרפיה מוצאת אותו עם מזון. הם לא מין חברתי אבל מדי פעם ישנם זוגות שקוראים אחד לשני בקולות גבוהים.
העיט מאוים בשל צמצום בתי-הגידול שלו עקב כריתת היערות באזורו.
גרבוץ
בסלנג עברי, גִּרְבּוּץ הוא גירוד באשכים. המילה היא הֵלְחֵם של המילים "גירוד" ו"ביצים" (סלנג לאשכים), והיא מתייחסת לנגיעה אינטימית באזור המפשעה, בעיקר בקרב גברים. גרבוץ יכול להיות גירוד של שק האשכים, הפין או חיץ הנקביים או התעסקות אחרת בהם, שאינה מינית. הפעולה היא לעיתים מודעת ולעיתים לא מודעת, והיא ברוב הפעמים כבכולן נחשבת לא-מנומסת כשהיא נעשית בפומבי.
גירוי עור מטריד באזור החלציים מופיע מסיבות מגוונות, סיבות שכיחות הן הזעה או לחלופין היעדר לחות מספקת, או כשבד התחתונים צמוד יתר על המידה. לצד אלה ישנו גירוי ממקור של מחלות ככיני ערווה, אקזמה, או פטרת העור במפשעה (Tinea cruris), או כתגובה לגירוי כשפשפת, דלקת עור אלרגית (אלרגיה לבָּד של התחתונים), או עקיצת יתוש.
לצד מתן מענה של הרגעה לתחושת גרד מתון, פעולת גירוד מהווה, בקבוצות תרבותיות מסוימות, כשהיא נעשית באופן גלוי ליד אנשים נוספים, "טקס גברי". במרבית הנסיבות החברתיות גרבוץ מעיד על גסות רוח. אחת הדרכים שנהוגות כדי להימנע מגירוד גלוי, היא הכנסת היד לכיס המכנס וגירוד מבעד לאריג בִטנת הכיס. התעסקות כזו נובעת לא אחת מצורך פיזי - לסדר ו'להפריד' את עור האשכים מהירכיים ואת עור הפין מהאשכים, כשהם נצמדים זה לזה, להרים את איברי המין ולהזיזם מצד לצד, למשל במקרה של מכנסיים לוחצים.
מלבד המשמעות הפיזית-המילולית, המושג גרבוץ משמש בעברית המדוברת - בעיקר בצורת הפועל שלו - לביטוי מצב של בטלה, שעמום, עצלות, עיסוק בעצמי והנאה תפלה. זאת כיוון שמשחק באשכים הוא פעולה שנעשית בעיקר במצב של מנוחה, ויש שהיא משדרת אמירה של חוסר עניין או וולגריות.
ייצוג תרבותי בולט להקשר זה מצוי בדמותו של אל באנדי, גיבור הסדרה "נשואים פלוס", שהדפוס הקבוע של הכנסת היד למכנסיו נושא גם משום הבעת התמסכנות. המונח נפוץ בשיח הסלנג הישראלי כבא לתאר בטלה וחוסר-מעש, ו"לגרבץ" הפך למטפורה התנהגותית שכבר אינה תלויה בהקשר של פעולת גירוד האשכים הקונקרטית, מה שמאפשר החלה של הביטוי גם על נשים ועל אובייקטים מופשטים.
אמילקר C4
אמילקר C4 (בצרפתית: Amilcar C4) היא מכונית ספורט בסגנון טורפדו, בעלת 2-3-4 מושבים, בתצורת קבריולה מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית "אמילקר" אשר יוצרה בין השנים 1922–1929.
סך הכול יוצרו 4,950 יחידות.
סימולטור
סימולטור (בעברית: מַדְמֶה) הוא מתקן המאפשר סימולציה (הדמיה או חיקוי) של פעילות מסוימת במצבים ותרחישים אופייניים שונים, שהם חלק מהמציאות. המתקן עשוי להיות מכני או ממוחשב, והוא משמש לצורכי הדרכה או אימון (בעיקר בהקשר הצבאי), וכן לצורכי בידור ופנאי.
סימולטורים צבאיים
מדמים צבאיים משמשים להכשרת מפעילי אמצעי לחימה שונים, שיפור מיומנויותיהם המוטוריות והקוגניטיביות, ואימונם בתרחישים שונים שבהם יצטרכו לפעול במסגרת תפקידם. לסימולטור במקרה זה מספר יתרונות על-פני האימון הרגיל, "יבש" או "רטוב" (תרגיל אש חיה):
סימולטורים בידוריים
מדמה משמש גם לבידור, בהעניקו, למשל, את חוויית הטיסה בחללית גם למי שאינו טייס חלל. כמו כן, נפוצים סימולטורים למחשב הבייתי בהם השחקן יכול להטיס שלל מטוסי קרב ומסוקים ולהפיל מטוסי אויב. בסימולטורים רבים הושם דגש על ריאליזם גבוה ומנוע המשחק פועל לפי חוקי הפיזיקה האמיתיים בנוסף לשליטה במטוס, שלעיתים דומה מאוד לשליטה במטוס האמיתי (מבחינת לוח מכוונים, תצוגת נתונים, ביצוע תרגולות כמו ירי חימוש, המראה ונחיתה ועוד).
בתחום התעופה הכללית קיימים מספר מוצרי סימולציה שמאפשרים דימוי טיסה בעזרת מסך ומקלדת, יוק או ג'ויסטיק. מוצרי תוכנה אלו ניתנים להפעלה כמעט בכל מחשב מודרני, התוכנה הנפוצה ביותר היא פלייט סימולטור של מיקרוסופט (Microsoft Flight Simulator).
הסימולטורים הביתיים מאפשרים אימון במכשירי המטוס, מכשירי ניווט, ודינמיקת טיסה בדומה למציאות, למדמי הטיסה הביתיים אין מערכת תזוזה הידראולית, שקיימת בדרך כלל במאמני הטיסה המסחריים\צבאיים, לחלק ממאמני הטיסה הביתיים ניתן להוסיף תוכנת פיקוח (ATC) שבה פקחים נמצאים בשידור חי ומדמים פיקוח אווירי כמו במציאות, עניין זה עוזר ללמוד את הנדב"ר (נוהלי דיבור ברשת) וביטויי הלשון בקרב הטייסים, ועוזר להעלות את הריאליזם בסימולטור.
סימולטורים שמדמים טיסה:
אירינה אנטונובה
אירינה אלכסנדרובנה אנטונובה (ברוסית: Ирина Александровна Антонова; 20 במרץ 1922 – 30 בנובמבר 2020) הייתה היסטוריונית של האמנות בתקופה הסובייטית ולאחריה ברוסיה. מנהלת מוזיאון פושקין במוסקבה במשך 52 שנים, בין השנים 1961 ו-2013.
היא הייתה המנהלת בפועל למשך התקופה הארוכה ביותר של מוזיאון גדול לאמנות ברחבי העולם וזכתה לפרסים ועיטורים רבים, בהם: פרס הפדרציה הרוסית ועיטור מסדר האמנויות והספרות הצרפתי.
במישור הפוליטי הייתה אנטונובה תומכת מוצהרת של הנשיא ולדימיר פוטין. אנטונובה, שלטה בארבע שפות: רוסית, גרמנית, צרפתית ואיטלקית. היא נישאה להיסטוריון האמנות הרוסי אבסיי רוטנברג (נפטר ב-2011).
היא נפטרה ב-30 בנובמבר 2020 מסיבוך של COVID-19.
הלב הרגיל
הלב הרגיל (באנגלית: The Normal Heart) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2014, שבויים על ידי ראיין מרפי. התסריט נכתב על ידי לארי קרמר, שהתבסס על המחזה האוטוביוגרפי ברובו שפרסם בשנת 1985 באותו שם. בסרט מככבים מארק רופאלו, מאט בומר, טיילור קיטש, ג'ים פרסונס, אלפרד מולינה, ג'ו מנטלו, וג'וליה רוברטס.
הסרט יצא ב-26 באוגוסט 2014. הסרט שודר לראשונה בישראל לכבוד שבוע הגאווה ב-13 ביוני 2014, ב-yes3.בטקס פרי האמי 2014, זכה הסרט בפרס הסרט הטוב ביותר.
הסרט מציג את משבר האיידס בעיר ניו יורק בין השנים 1981 ל-1984, כפי שנראה מנקודת מבטו של הסופר והאקטיביסט נד ויקס, המייסד היהודי-אמריקאי ההומוסקסואל של קבוצת תמיכה בולטת בנפגעי ה-HIV. ויקס העדיף עימותים ציבוריים גלויים על פני אסטרטגיות רגועות ופרטיות יותר, אותן העדיפו שותפיו, חבריו ובן זוגו - ארוניסטים ברובם. ההבדלים בדעותיהם הובילו לוויכוחים תכופים שאיימו לערער את הגשמת מטרותיהם המשותפות.
עלילה
בקיץ של 1981, נוסע נד ויקס (מארק רופאלו) - מחזאי הומוסקסואל גלוי מניו יורק - למסיבת יום ההולדת של חברו קרייג דונר (ג'ונתן גרוף) בלונג איילנד. במקום נמצאים צעירים הומוסקסואליים רבים אחרים, שחוגגים את יכולתם להפגין את מיניותם בגלוי. על אף שהוא נראה צעיר ובריא, קרייג מתמוטט על החוף ללא סיבה נראית לעין, ולאחר מכן מתחיל לסבול משיעולים. מאוחר יותר הוא מתחיל לסבול מפרכוסים אלימים ומובהל לבית החולים, שם נקבע מותו זמן קצר לאחר מכן.
במהלך הנסיעה שלו בחזרה לניו יורק, נד קורא מאמר בניו יורק טיימס, שכותרתו: "סרטן נדיר אובחן ב-41 הומוסקסואלים". הוא מבקר במשרדה של ד"ר אמה ברוקנר (ג'וליה רוברטס), רופאה שמתניידת בכיסא גלגלים. היא מספרת לו שטיפלה בחולים רבים שהופיעו אצלם סימפטומים של מחלות שבדרך כלל לא פוגעות באנשים, אלא אם כן קרסה המערכת החיסונית שלהם. נראה כי כל המקרים הללו הופיעו בקרב גברים הומוסקסואלים. היא מבקשת מנד לעזור להעלות את המודעות למחלה הזו בקרב הקהילה ההומוסקסואלית. נד מארגן כינוס בביתו ומזמין רבים ממכריו ההומוסקסואלים לשמוע את ד"ר ברוקנר. על אף שאין לה ראיה חותכת, היא מאמינה שהמחלה עוברת באמצעות מגע מיני, וטוענת שעליהם להימנע מקיום יחסי מין בתקופה הנוכחית כדי להימנע ממקרים חדשים. ההצעה מכעיסה ומקוממת את המשתתפים, שטוענים שדימוי שלילי לקיום יחסים הומוסקסואליים יפגע בקהילה, והאיסור עצמו קיצוני ולא ריאלי.
ד"ר ברוקנר ונד מבקרים בבית חולים מקומי שבו מאושפזים כמה מהפציינטים שלה. אנשי צוות בית החולים נמנעים מלהיכנס לחדרים מפחד להידבק, ולכן הטיפול שמקבלים החולים גרוע מאוד, וגם לאחר המוות הפרוצדורה מבזה ולא אנושית. ד"ר ברוקנר מנסה לגייס מענק כספי על מנת לקדם את המחקר שלה על המחלה, אבל מאמציה נבלמים על ידי נציגי הממשלה. לאחר מאמצים כושלים לפגישה עם ראש העיר, נד מוזמן לפגישה בבית הלבן אבל יועץ הנשיא שאיתו הוא נפגש מתעניין בעיקר בסבירות לפגיעה בגברים הטרוסקסואליים, ממניעים אנוכיים, ומסרב לעזור. חברי הוועד מתאגדים נגד נד ומוציאים אותו מהארגון, בטענה שהטקטיקות שבהן הוא נוקט פוגעות בהם.
פליקס יוצר קשר עם אחיו של נד בבקשה שיעזור לו לערוך את צוואתו, שבה הוא מבקש להוריש הכול לנד. בן, שמתרשם מאישיותו של פליקס שמגיע אליו חולה מאוד, מחדש את הקשר עם נד. נד נמצא עם פליקס הגוסס בבית החולים וד"ר ברוקנר עורכת להם טקס נישואים מאולתר בנוכחותו של בן. נד נוסע להרצות באוניברסיטת ייל, שם למד בצעירותו, לרגל שבוע הגייז שנחגג שם. בסיום הסרט הוא יושב בצד וצופה בזוגות הרוקדים כשהוא דומע ומחייך.
שידור
הסרט שודר לראשונה בערוץ HBO ב-25 במאי 2014 בשעה 21:00, והוקרן בהקרנה מוקדמת בפסטיבל הסרטים והווידאו Inside Out בטורונטו, אונטריו ב-23 במאי.
ביקורת
הסרט קיבל הכרה ביקורתית חזקה מהמבקרים ומהקהל, עם תשבחות רבות שהופנו לבימויו של ראיין מרפי, לתסריט של לארי קריימר ולעיבוד המוצלח של המחזה שלו לטלוויזיה, למשחק (במיוחד לזה של מארק רופאלו, מאט בומר, טיילור קיטש, ג'ים פרסונס, ג'ו מנטלו וג'וליה רוברטס), לדרמה, למסרים המוסריים ולערכי ההפקה. אתר אוסף חוות הדעת Rotten Tomatoes נותן לסרט ציון של 93% המבוסס על ביקורות של 45 מבקרי סרטים עם ציון ממוצע של 7.8 מתוך 10. הקונצנזוס אומר: "הודות להופעות שוות פרס אמי של צוות שחקנים בעל מוניטין, הלב הרגיל הוא לא רק דרמה מלאת עוצמה ושוברת לב, אלא גם תיעוד חיוני של אירועים המובילים אל, ומתרחשים בתחילת משבר האיידס." Metacritic, המייחס ציון ממוצע בעל משקל מתוך 100 לחוות דעת של מבקרים מרכזיים, נותן לסרט ציון של 85 בהתבסס על 33 חוות דעת, המצביע על 'הכרה אוניברסלית'.
זכיות
בטקס פרסי האמי ה-66, שנערך ב-25 באוגוסט 2014, זכה הסרט בפרס סרט הטלוויזיה הטוב ביותר.
קית' ג'ארט
קית' ג'ארט (באנגלית: Keith Jarrett; נולד ב-8 במאי 1945) הוא פסנתרן ומלחין ג'אז אמריקאי.