cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שוק מחנה יהודה
תוכנית אשבי
אשבי תכנן שוק מלבני רחב מידות, המוקף בחומה ובה ארבעה שערים גדולים מכל צד. התכנון הציג מערך של עשרות חנויות המקיפות את החצר והצמודות לחומה, ושורות דוכנים מקורים מאורגנים במבנה סימטרי לרוחב החצר הגדולה. כדי לשוות לשוק מראה אוריינטלי, עיצב אשבי את שערי החומה ופינותיה בסגנון מזרחי עם כיפות ושערים קשתיים, ואף ייעד את מרכז השוק לכיכר קטנה ובה סביל מזרחי. בחזית השוק הפונה לדרך יפו תכנן אשבי שדרת עצים שתפריד בין השוק לבין הרחוב.
קתדרלת נואיון
היסטוריה
חזית הקתדרלה משלבת בין הסגנונות הגותי והרומנסקי. ישנה מבואה מקורה מהמאה ה-14 לפני הנרתקס ובה שלושה שערים. שני המגדלים המערביים הם מהמאה ה-13 ומעולם לא הושלמו. שני קצוות בית הרוחב, כמו כן בית המקהלה, מסתיימים באפסיסים חצי-עגולים, דבר המקנה לקתדרלה מבנה תלתני. הספינה הראשית בת שלושת האגפים משתרעת לאורך 102 מטר ומתנשאת לגובה 21.5 מטר. כמו לקתדרלות הבנויות בסגנון גותי מוקדם, גם לקתדרלה זו קמרונות סקספרטיט בעלי 6 צלעות (שנבנו מחדש ב-1293 אחרי שרפה) ומבנה קיר בעל 4 אזורים (שניתן לראותו כאן): קומת קשתות, גלריה, טריפוריום וקומת תאורה. הקיר התומך באזור הגלריה מוגבה, דבר שאיפשר להגביה את המבנה ולהציב את התמיכות הדואות, שהיו אז קונספט חדשני, יותר גבוה. התמיכות הדואות שוחזרו במאה ה-19 בסגנון המאה ה-12. במאה ה-14 נוספו קפלות צידיות בצד הצפוני ובמאה ה-15 בצד הדרומי.
שוק מחנה יהודה
שורת חנויות הקבע של ישיבת עץ חיים
בסופו של דבר נגנזה תוכניתו של אשבי, מסיבות תקציביות בעיקר, והשוק המשיך לפעול במתכונתו הישנה בתנאים סניטריים ירודים ובמראה עלוב ומוזנח. אך עם זאת קהל הקונים הלך וגדל, במיוחד לאחר פרעות תר"פ ותרפ"א, כאשר יהודים הססו להיכנס לשוקי העיר העתיקה. במקביל השתנתה גם אוכלוסיית המוכרים בשוק - מפלאחים ערבים לעולים חדשים יהודים ותושבי השכונות, שהתפרנסו ממכירת תוצרת חקלאית ומוצרי מכולת. את המצב הזה ניצלה ישיבת עץ חיים, ששכנה בצמוד למגרש מצד מזרח, בתוך חצר גדולה ורבועה. פרנסי הישיבה יזמו את הקמתה של שורת חנויות בצמוד לחומת החצר ממערב, שפתחיהן פנו אל המגרש. החנויות נועדו לספק פרנסה ליושביה היהודים של העיר, ולהגדיל את קופת הישיבה בעזרת דמי השכירות שישלמו בעלי החנויות. כארבעים חנויות נבנו במהלך שנות ה-20 וה-30, במימונם של נדבנים ותורמים שקבעו את שמם בלוחות זיכרון מעל פתחי החנויות. בעקבות קירוי השוק (בשנות השמונים) לא ניתן היום להבחין בשלטים אלה.
קתדרלת נואיון
היסטוריה
העיטורים הפיסוליים בקתדרלת נואיון אחידים, לעומת האינדיבידואליות של העיטורים הרומנסקיים. מטרת האיחוד היא ליצור מכונה בה הפרט משרת את הכלל ונותן תנופה למבנה. כיום עיטורים ופסלים רבים הושחתו ונהרסו במהלך השנים ובמיוחד במהלך המהפכה הצרפתית.
שוק מחנה יהודה
שורת חנויות הקבע של ישיבת עץ חיים
במקביל המשיכו לפעול הרוכלים הוא הוקם בסוף המאה ה-19
קתדרלת נואיון
היסטוריה
מצפון לקתדרלה ישנו קלויסטר יפה מ-1230 ולידו בית מועצת הקתדרלה (Chapter House), גם הוא מסביבות 1230.
שוק מחנה יהודה
שורת חנויות הקבע של ישיבת עץ חיים
והתגרנים במגרש ולירו, והבריטים רדפו אותם וניסו ללא הפסקה להשליט סדר וניקיון בשוק. הם דרשו את הריסתן של כל סככות הפח והעץ, והוציאו צווים האוסרים על מכירת תוצרת חקלאית ללא פיקוח. מכתבו של אחד התגרנים משנת 1922 ל"ועד העיר" (ארגון שייצג את היהודים מול השלטון הבריטי), הנושא את הכותרת: "הריסת החנויות הבנויות עץ על מגרש האדון חיים ואלירו בשכונת מחנה יהודה", מלמד על המצב הקשה:
שוק הקבע הראשון - רחוב האגס ורחוב התפוח
הוועד נחלץ לעזרת המוכרים בשוק וסייע כלכלית על ידי מתן הלוואות לכמה מהם, שביקשו להפוך את חנויותיהם למבני קבע. הוועד גם ניהל משא ומתן עם משפחת ולירו שהייתה בעלת הקרקע, ובסופו של דבר נרכשה חלקת אדמה בחלק הפונה לרחוב אגריפס, ועליה נבנו ארבע שורות חנויות בשני רחובות צרים שנקראו רחוב התפוח ורחוב האגס. חלוצי החנויות הבנויות באזור זה היו ברובם בני העדה הפרסית שגרו בשכונת נווה שלום הסמוכה, ובהם אליהו יעקב בנאי ובנו מאיר אליהו, אבותיהם של בני משפחת בנאי המפורסמת. ברחוב האגס חלק מהמקימים העתיקו את מגוריהם אל הקומה השנייה וכילי בלומ ביקרה\ הו
והשלישית שמעל חנויותיהם, ובהם גם מאיר אליהו, שביתו וחנותו שכנו ברחוב האגס 1. כתובת זו שימשה לימים את נכדו הזמר, אהוד בנאי, כהשראה לשיר על שוק מחנה יהודה:
בצד חנויות הקבע המשיך השוק להתנהל כרגיל בדוכנים ובסככות רעועות, בהם הציעו רוכלים את מרכולתם במחירים נמוכים בהרבה מאלה שבחנויות הבנויות. בשל כך פנו הסוחרים במכתבים זועמים לעיריית ירושלים וטענו כי המאמץ הרב שהשקיעו בהסדרת עסקיהם בחנויות עמד למעשה בעוכריהם, שכן עתה עליהם לשלם מיסים ולעיתים אף שכר דירה, ולעמוד תחת פיקוח של משרד הבריאות, בעוד שהתגרנים והרוכלים מול חנויותיהם פטורים מכל אלה, ויכולים להציע בשל כך את מרכולתם במחיר נמוך ש"שובר את השוק". בשנת 1928 החריף המצב עד כי יושבי החנויות שבתו במחאה ודרשו שיורחקו כל בעלי הדוכנים מקרבת השוק. אלה מצדם טענו כי הם חפצים בחנויות קבע, אלא שאין ידם משגת לממן את קניית הקרקע ואת הבנייה.
שוק הקבע השני - שוק הלוואה וחיסכון
רק בשנת 1930 הצליחו הרוכלים להתארגן יחד, ובסיועו של "ועד העיר" רכשו את הקרקע שמדרום לרחוב האגס. "בנק הלוואה וחיסכון" (אגודה שיתופית לעזרה הדדית) העניק להם הלוואה באשראי לשש שנים, אך התנה זאת בקריאת השוק על שמו. השוק החדש נבנה בין שורות החנויות המקוריות לבין רחוב אגריפס (כיום - בין הרחובות השקד, עץ חיים, אגריפס ומחנה יהודה). שלט הקיים עד היום ברחוב השקד 1 מציין כי "שוק הלוואה וחיסכון" נוסד בשנת תרצ"א על ידי ועד העיר ליהודי ירושלים.
שוק הקבע השלישי - השוק העיראקי
פחות משנה לאחר הקמתו של שוק הלוואה וחיסכון, פנו כעשרים בעלי דוכנים ל"ועד העיר" וביקשו ממנו לסייע להם לבנות חנויות קבע. למרות התנגדותם של סוחרי שוק הלוואה וחיסכון, שחששו מפגיעה בפרנסתם, נרכשה חלקת אדמה ממערב לשוק הקבע הראשון. בשנת 1931 נחנך במקום שוק נוסף, אשר ברבות השנים אוכלס בידי סוחרים יוצאי עיראק, ולכן הוא מכונה "השוק העיראקי". שוק זה שוכן ממערב לרחוב מחנה יהודה וגובל ברחוב השקמה וברחוב בית יעקב.
חנויות נוספות
התמסדותו של שוק מחנה יהודה הגדילה מאוד את קהל הקונים, דבר שעודד יזמים נוספים לקבוע בו את משכנם. בית הספר אליאנס ירושלים שהוקם על ידי רשת כל ישראל חברים, ששכן ממערב לשוק (מעט דרומית לישיבת עץ חיים), החליט לקחת חלק ביוזמה הכלכלית, ובראשית שנות ה-40 של המאה ה-20 הקים שורת חנויות לאורך גבול מגרש בית הספר ממערב, בהמשך לשורת החנויות של ישיבת עץ חיים. כיום ניתן להבחין בין החנויות של הישיבה, הנמצאות מצפון ליציאה אל חניון השוק, ובין חנויות בית הספר, השוכנות מדרום לו.
השוק לאחר קום המדינה
שוק מחנה יהודה הלך והתפתח עם השנים, וכיום (2023) הוא מכסה שטח ניכר, המשתרע בין ישיבת עץ חיים ממזרח ושכונת בית יעקב ממערב. החנויות הצפוניות ביותר שוכנות ברחוב יפו, מול שכונת מחנה יהודה, ואילו חנויותיו הדרומיות ביותר, שוכנות משני צדיו של רחוב אגריפס. במהלך השנים נעשו ניסיונות לשפר את תשתיותיו ואת מראהו של השוק, אולם רוב הסוחרים בשוק, שנמנו על האוכלוסייה החלשה של שכונות הנחלאות, לא שיתפו פעולה, והשוק נותר מוזנח ועלוב למראה.
בין הפועלים המרכזיים לשיפור מצב השוק היה אורי עמדי, מנהל מתנ"ס בשכונת מקור ברוך הסמוכה, אשר במהלך שנות ה-80 פעל לשכנע את סוחרי השוק להכיר בחשיבות שיקומו, לפעול לשיפור מצבם ותנאיהם, ולהשתתף בוועדות הציבוריות הדנות בעתידו של השוק. עמדי יזם את הקמתה של קבוצת כדורגל ייצוגית של השוק, ויצירת "גאוות יחידה" שהתבטאה ב'המנון השוק' ותיעוד ההווי שבו. פעילותו של עמדי, שנסתייעה במינהל הקהילתי של הנחלאות ובעיריית ירושלים, הביאה לשיפור גדול במראהו ובמעמדו של שוק מחנה יהודה. ציפוי האספלט הרעוע והמבוקע הוחלף בריצוף חדיש; גגוני הפח הדולפים שכיסו את רחוב עץ חיים והסמטאות הסמוכות לו הומרו בגג עמיד, שעוצב כך שיאפשר אוורור ותאורה; מערכת הניקוז הוחלפה וכן המנורות הישנות וריקועי הפח החלודים.
פיגועים בשוק
מיקומו המרכזי וצפיפותו של השוק הפכו אותו ליעד למחבלים.
ב-22 בנובמבר 1968 נהרגו 12 אזרחים ונפצעו כ-50 בפיצוץ מכונית תופת ברחוב אגריפס.
ב-28 במאי 1990 נהרג אזרח מפיצוץ מטען חבלה בשוק.
ב-12 במאי 1992, כאשר מחבל פלסטיני דקר שני נערים ישראלים ופצע אותם קל. אירוע זה התפרסם בעיקר בשל בילה פריינד, אשה שהגנה על המחבל בגופה מפני ההמון שביקש לנקום בו.
באוקטובר 1994 התפוצצה בסמוך לשוק מכונית תופת שגבתה את חייהם של שני אזרחים.
ב-30 ביולי 1997, במסגרת הפיגוע בשוק מחנה יהודה, נהרגו 16 אזרחים.
ב-12 באפריל 2002, התפוצצה מחבלת מתאבדת בתחנת אוטובוס בכניסה לשוק והרגה ארבעה אזרחים ושני עובדים זרים. עקב הפיגועים הרבים נחסמו הכניסות לשוק למעבר חופשי, וניתן היה להיכנס אליו רק דרך פתחים המאובטחים בידי שוטרי משמר הגבול. עם השנים והירידה בפיגועים נפתחו שוב הכניסות באופן חופשי למבקרים בשוק והמקום חזר להיות הומה אדם.
ב-24 באפריל 2023, ערב יום הזיכרון, חמישה אנשים נפצעו בפיגוע דריסה בצומת כי"ח בסמוך לשוק, ביניהם אחד נפצע קשה, 2 באורח בינוני ושתיים באורח קל.
השוק בשנות האלפיים
בנובמבר 2002 הודיעה העירייה לרוכלים בשוק שהיא לא תחדש את אישור הרוכלות שלהם בשנת 2003 בגלל עבודות תשתית עבור הרכבת הקלה בירושלים. גם לאחר סיום עבודות התשתית ביוני 2004 סרבה העירייה לחדש את רישיונות הרוכלות אף על פי שהתוכנית לנטיעת שדרת עצים ברחוב מחנה יהודה נזנחה, כך שמאז שנת 2003 לא פועלים רוכלים ברחוב מחנה יהודה. פינוי הרוכלים נועד להקל על מעבר רכבי פריקה וטעינה ורכבי חירום, בהתאם לתצהיר של המפקח על התעבורה במחוז ירושלים ודרום במשרד התחבורה, ש"רחוב מחנה יהודה חייב להישאר פתוח לחלוטין למעבר רכבי חרום וביטחון להולכי רגל". עם זאת, הוצבו לאורך הרחוב עגלות לפינוי פסולת וכיסאות ושולחנות של בתי קפה, אך העירייה מקפידה שאלו לא יחרגו מקצוות הרחוב.
ככר חיים אהרון ולירו
באביב 2012 חנכה עיריית ירושלים את ככר ולירו בצומת הרחובות יפו-בית יעקב מול שוק מחנה יהודה.
אברהם אדגך
אברהם אדגך (געז: አቡርሃም አድገሀ ; 1910–1975) אחד מילדי פייטלוביץ', היה בעל תפקידים בממשלה האתיופית ופעל למען ביתא ישראל.
קורות חיים
אדגך נולד בכפר צ'רביטה שבווגרה ב-1910 והעביר את ילדותו ברעיית צאן. בגיל 11 או 12 ברח אדגך מביתו כשמטרתו ללמוד בבית הספר היהודי באדיס אבבה. בליווי סוחר הגיע אדגך לוולו, שם הוא שהה בביתו של מושל המחוז, שהיה אביו של אלעזר דסתה. מאוחר יותר ברחו אדגך בודסתה לאדיס אבבה במסע רגלי שארך כשלושה חודשים. בבית הספר למדו לימודי קודש וחול, ביניהם עברית, געז, צרפתית, אמהרית, תנ"ך, תושב"ע, היסטוריה ותרבות יהודית, אריתמטיקה, גאוגרפיה ועוד. ב-1925 נבחרו אדגך ודסתה, יחד עם מכונן לוי להישלח ללימודים באירופה.
באירופה
החבורה הגיעה ב-26 במרץ 1926 לנמל מרסיי שבצרפת, משם נסעה לפריז והתארחה בביתה של לאה, אחותו של פייטלוביץ'. בנקודה זו נפרדה החברה: אדגך ומכונן נשלחו ללונדון שבבריטניה, שם אומצו על ידי משפחות יהודיות-חרדיות ממוצא גרמני שהשתייכו להתאחדות קהלות החרדים. אדגך עצמו אומץ על ידי משפחת לוין שהייתה משפחה אמידה ושאב המשפחה, ראלף, התפרנס כרופא שיניים. אברהם למד במכללת סנט ג'ורג' היוקרתית שבהייבורי לימודים כלליים ובבית הספר העברי "עדת ישרואל" לימודי יהדות. הסביבה תיארה את אדגך כאדם חברותי וכאחד שנטמע בתרבות האנגלית.
באתיופיה
ב-1935 חזר לאתיופיה כדי להשתתף בלחימה נגד האיטלקים וביקר בכפר אמבובר. באמבובר נשא לאישה את בתו של הקס טואבה מלקו ונולדה להם בת. מאוחר יותר הזוג התגרש. את רוב שהותו העביר בעיר אדיס אבבה כמדריך ומורה בבית הספר היהודי, תחת הנהלת פרופ' תאמרת עמנואל.
כאשר פרצה המלחמה נשלח למאסאווה ושימש כמתורגמן. ב-1939 מונה לתפקיד בכיר בעיריית גונדר ובמסגרת תפקידו עשה לקהילתו. לאחר ששב השלטון האתיופי ובעקבות חילוקי דעות עם מושל בגמדר עבר לאדיס אבבה ומונה לתפקיד במשרד המסחר ומתרגם החוק הבריטי לאמהרית. ב-1940 הועבר לעיר הרר ובשנות ה-60 הועבר לאריתראה, שם נישא בשנית לאישה מקומית ונולדו לו בן ובת. לאחר מכן העובר לאדיס אבבה ומונה לראש חטיבת התחזוקה והרכישה של העירייה. בתפקיד זה החזיק עד 1972, שבה אולץ התפטר בגלל דעותיו הפוליטית על הקיסר. כאשר פרצה המהפכה האתיופית תמך בה ושמח שפרצה.
אדגך נפטר ב-1975 ונקבר בבית הקברות היהודי באדיס אבבה. על קברו ישנו מגן דוד.
בתו, מלכה אברהם, הייתה אחת מנערי ביתא ישראל שהתחנכו בכפר בתיה.
זרחון
זִרְחוּן (או פוספורילציה) הוא הוספת קבוצת זרחה (\ PO_4^{-3}, יון המכיל אטום זרחן אחד וארבעה אטומי חמצן) למולקולה נתונה. אנזימי קינאז מוסיפים קבוצות זרחה ואנזימי פוספטאז מסירים אותן. סימון מולקולות באמצעות זרחון משמש לבקרה על מגוון עצום של תהליכים בתאים חיים. בהתאם לחשיבות הביולוגית של תהליכי זרחון, הם מהווים כר פורה למחקר מדעי. נכון לחודש יולי 2018 מנה מסד הנתונים PubMed כשלוש מאות אלף מאמרים המזכירים את המונח זרחון, רובם בהקשר לזרחון חלבונים.
תפקיד
זרחון הוא ככל הנראה אמצעי הבקרה המרכזי ביצורים איקריוטיים. אנזימים וקולטנים רבים מופעלים או מושבתים על ידי הוספה או הסרה של קבוצת זרחה. אנזימים המתמחים בהוספת קבוצת זרחה למולקולות יעד מוגדרות נקראים אנזימי קינאז ואילו אנזימים המתמחים בהסרתן נקראים אנזימי פוספטאז.
במבט ראשון, דומה כי הוספת יון זרחה בודד לחלבון המונה מאות חומצות אמינו אינה אמורה להשפיע באופן משמעותי על תפקודו. הזרחון אמנם לא משנה את המבנה הראשוני של החלבון, אך עשויה להיות לו השפעה ניכרת על אופן קיפולו המרחבי ובעיקר על המבנה השלישוני של החלבון. המטען החשמלי של היון מגדיל באופן ניכר את הקוטביות של השייר האמיני אליו הוא נוסף. כך גדלה ההידרופיליות של השייר ומסיסותו במים ובחומרים קוטביים אחרים משתפרת. זרחון שיירים באתרי מפתח לאורך החלבון עשוי לשנות את הקיפול המרחבי שלו וכך להשמיש או להשבית אותו.
לדוגמה, גורם השעתוק p53 ממלא תפקיד מרכזי בדיכוי תהליכים סרטניים בעקבות נזק למולקולות DNA. הגורם מגביר את ביטויים של גנים המעכבים את מחזור התא ועשויים אף להביא למותו. לאור זאת פעילותו של p53 מזיקה לתא הבריא ויש להגבילה למקרים הקשים בהם היא נחוצה. בהתאמה, כדי להפעיל את p53 יש לזרחן 18 אתרים שונים על פניו, קרי 18 שיירים אמיניים מוגדרים. כך קטנה ההסתברות להפעלתו של p53 בשוגג.
סרין היא חומצת האמינו המזורחנת באופן השכיח ביותר ואחריה תראונין. זרחון טירוזין הוא נדיר יחסית, אך קל יותר לזיהוי באמצעות נוגדנים מתאימים. לכן, קיימת הבנה טובה יחסית של אתרי זרחון טירוזין. ביצורים פרוקריוטיים מבוצע גם זרחון של היסטידין וחומצה אספרטית, כחלק מתהליך איתות דו-מרכיבי.
רשתות איתות
חלבונים עשויים לזרחן אלה את אלה באופן סבוך למדי. בכמה מסלולי איתות תאיים, חלבון א' מזרחן את חלבונים ב' וג', בעוד חלבון ב' מזרחן את חלבונים ג' וד' וזה האחרון מזרחן את חלבון א'. כך נוצרות לולאות היזון חוזר (משוב) והיזון קדמי המאפשרות לממש פעולות בוליאניות, בדומה לתפקידם של שערים לוגיים במעגלים חשמליים. קצב הזרחון מהיר באלפי מונים מתהליכי שעתוק ותרגום, לכן רשתות איתות זירחוניות מגיבות מהר יותר לשינויים מאשר רשתות בקרה גנטיות. במקרים רבים קיימים קשרי גומלין בין רשתות זרחון לרשתות שעתוק, כאשר תגובות הזרחון המהירות מאפשרות בקרה עדינה יותר של תהליך השעתוק.
במעגלי בקרה המתבססים על זרחון נמצא לרוב פעילות בו-זמנית של אנזימי קינאז ופוספטאז, המבצעים הוספה והסרה של קבוצות זרחה מאותם חלבונים. מעגל בקרה שכזה מווסת את הנהירה הכימית של חיידקי E. coli לעבר מזון והרחק מרעלים. במעגל זה, חלבון CheY מזורחן הנקשר למנוע השוטון מגדיל את ההסתברות לשינוי מגמת הסיבוב של המנוע. במצב מתמיד מתקזזת פעילות האנזימים המוסיפים או מסירים את קבוצת הזרחה מ-CheY, כך שריכוז החלבון המזורחן לא משתנה בממוצע. כאשר קולטנים מתאימים בחיידק חשים במולקולות מזון, הם מחלישים את פעילות אנזימי הקינאז המזרחנים את CheY, כך שריכוז החלבון המזורחן הולך ויורד. כתוצאה מכך משנה החיידק את כיוון תנועתו בתכיפות נמוכה יותר ומגיע מהר יותר אל מקור המזון.
אפיון וניתוח רשתות איתות זירחוניות מחייב מדידות כמותיות של שיעור החלבון המזורחן לדרגותיו השונות, למשל בעזרת ספקטרומטר מסות. הענף במדעי החלבונות (פרוטאומיקה) האמון על מדידות אלה נקרא "זרחלבונות" (פוספופרוטאומיקה). באחד המחקרים נמצא למשל כי גורם הגדילה EGF משפיע על הזרחון של למעלה מששת אלפים אתרי זרחון שונים.
אתרי זרחון חלבוניים
מעריכים כי בכל תא חי קיימים אלפי אתרי זרחון, בהתאם לאומדן הבא:
כדי להבין באיזה "מצב" נמצא התא ברגע נתון, יש למדוד את "מצב הזרחון" של חלבוניו. לדוגמה, האנזים AKT1 נעשה פעיל כשחומצת האמינו מס' 473 לאורך השרשרת הפפטידית המרכיבה אותו, סרין-473 (S473), עוברת זרחון. ניתן להיעזר בנוגדנים ייעודיים הנקשרים לאנזים בזיקה שונה לפי מצב הזרחון שלו. כיום זמינים מאות נוגדנים הבררניים למצב הזרחון של חלבונים שונים. לנוגדנים אלה חשיבות מרכזית הן במחקר בסיסי והן באבחון קליני.
היסטוריה
בשנת 1906 זיהה הביוכימאי היהודי פובוס לוין (Phoebus Aaron Theodore Levene) קבוצת זרחה בחלבון ויטלוגנין (Vitellogenin). בשנת 1933 מצאו לוין ופריץ ליפמן שייר סרין מזורחן באותו חלבון. זרחון אנזימטי של חלבונים תואר לראשונה רק בשנת 1954 על ידי ג'ורג' ברנט ויוג'ין קנדי.
זרחון מולקולות אחרות
המולקולה ATP, המשמשת "מטבע אנרגיה" בכל היצורים החיים, אינה אלא מולקולת ADP מזורחנת. לשם הפקת ATP, ליצירת אנרגיה הזמינה לתהליכים שונים בתא, יש אפוא לזרחן מולקולת ADP. קיימות בתאים שתי גישות לתהליך זה. הראשונה, בה קבוצת הזרחה מועברת ישירות מחומר ביניים הנושא אותה אל מולקולת ה-ADP, לקבלת ATP, מכונה זרחון ברמת המצע (סובטרט). שני תהליכים שונים נעזרים בגישה זו לביצוע זרחון : הגישה האחרת מכונה זרחון חמצוני. תהליך זה מבוצע ברובו על ידי מכלול חלבוני בשם ATP סינתטאז, הטובל בקרום הפנימי של המיטוכונדריון. ה-ATP סינתטאז מצרף קבוצות זרחה חופשיות למולקולות ADP, על בסיס האנרגיה הפוטנציאלית המנוצלת במעבר פרוטונים (יוני מימן) דרכו. ניתן לדמות מכלול זה לתחנת כוח הידרואלקטרית הממירה מפלי ריכוזים, השקולים לפי משוואת נרנסט להפרש פוטנציאל חשמלי, לאנרגיה כימית. משאבות פרוטונים הן שיוצרות את מפלי ריכוזי הפרוטונים, כך שלפי אותו דימוי מפיק המכלול "מטבעות אנרגיה" מאנרגיה שאובה. שלבים אלה הם תכליתו של תהליך הנשימה התאית וחלקם חיוניים לתפקוד בכל התאים. תהליך דומה לזרחון החמצוני הוא זרחון באור (Photophosphorylation). התהליך מתרחש בכלורופלסט בצמחים (ובאצות מסוימות) כחלק מתהליך הפוטוסינתזה ובו אור השמש משמש מקור אנרגיה לזרחון מולקולות ADP, גם כן תוך פעפוע יוני מימן דרך מכלול ה-ATP סינתטאז.
זרחון פחמימות הוא בדרך כלל השלב הראשון בפירוקן. הזרחון מונע מהפחמימות לחזור על עקבותיהן דרך הנשא החלבוני המוביל אותן אל תוך התא, וכך מבטיח שפירוק הפחמימות יושלם בתא והפחמימות לא תצאנה אל מחוץ לו.
ישראל במשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008)
המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) היו הפעם ה-13 שבה השתתפה משלחת ישראלית במשחקים הפאראלימפיים, מאז החלה את השתתפותה במשחקים בשנת 1960. המשלחת כללה 42 ספורטאים שהתחרו ב-11 ענפי ספורט.
שיט
(בסוגריים - 2 השיוטים הגרועים שאינם נחשבים בדירוג הכולל)
ה'ש"ע
לדעת רוב הראשונים זוהי שנת היובל.
התיקון ה-16 לחוקת ארצות הברית
התיקון השישה-עשר לחוקת ארצות הברית הוא הבסיס החוקי לפיו נגבה מס הכנסה בארצות הברית, מאז אשרורו ב-3 בפברואר 1913.
מקור
"The Congress shall have power to lay and collect taxes on incomes, from whatever source derived, without apportionment among the several States, and without regard to any census or enumeration."
תרגום
"לקונגרס תהא הסמכות להטיל ולגבות מיסים על הכנסות, שנבעו מכל מקור שהוא, מבלי לחלקו בין המדינות החברות בברית, ובלי להתחשב בכל מפקד או ספירת אוכלוסים."
הרקע לחקיקה
קודם לקבלת התיקון, הסמיכה החוקה את הקונגרס לגבות מיסים ישירים, בתנאי שייגבו מכל מדינה ומדינה ביחס הזהה לחלקה באוכלוסיית ארצות הברית, על פי מפקד האוכלוסין הקבוע גם הוא בחוקה. מיסים עקיפים (excises בלשון כותבי החוקה), לעומתם, לא היו נתונים למגבלה זו. הדרישה היחידה לגביהם הייתה שייגבו בשיעורים אחידים בכל האיחוד.
מה שלא נאמר בחוקה, הוא מה בדיוק נחשב מס ישיר. עד 1895 מקובל היה לחשוב ולפרש, שרק מס גולגולת ומס רכוש המחושב לפי שווי קרקע ונגבה מבעליה, נחשבים למיסים ישירים. כל סוגי המיסים על הכנסה (תקופתית), מכל מקור שהוא, נחשבו לעקיפים וממילא נגבו על ידי הקונגרס בלי התחשבות בהתפלגות האוכלוסייה. מצב עניינים זה נותר בעינו עד שבא בית המשפט העליון של ארצות הברית והפכו, בפסק דין פולוק נגד החברה להלוואות ונאמנות לחקלאים.
פסק דין פולוק
ב-1894 העביר הקונגרס חקיקה שהטילה, למשך חמש שנים, מס חדש של 2% על הכנסה, שנועד להחליף מכסים מסוימים. פולוק עתר לבתי המשפט, על מנת למנוע מהחברה שבה היה בעל מניות, מלשלם את המס על רווחיה. ב-1895 פסק בית המשפט העליון לטובתו, וקבע שמיסים על הכנסה שמקורה ברכוש דינם כמיסים ישירים על הרכוש עצמו, ואין לגבותם אלא בנאמנות להתפלגות האוכלוסייה, כפי שדורשת החוקה. בכך יצר בית המשפט הבחנה בין הכנסה ממקורות שונים: מס על הכנסה מעבודה נותר מס עקיף, אך מס על הכנסה מריבית, דיבידנד או רנטה הוגדר כמס ישיר.
חקיקת התיקון ואישורו
נושא מס ההכנסה הפדרלי עלה שוב ב-1909 כאשר הקונגרס דן ברפורמה על המכסים, ונוצר צורך לגבות את הכסף שנגרע בשל הרפורמה ממקורות אחרים. בקונגרס היה רוב בעד הטלת מס הכנסה, שהורכב מהדמוקרטים ומהפלג הפרוגרסיבי במפלגה הרפובליקנית. אולם תומכי הנהגת מס ההכנסה התפלגו בשאלה האם לשם כך יש לתקן את החוקה או לא. מי שהכריעו את הכף היו דווקא אנשי הפלג השמרני במפלגה הרפובליקנית, בראשות יושב ראש ועדת הכספים של הסנאט נלסון אולדריץ', שעל מנת להוריד את הנושא מסדר היום לפחות זמנית, ואולי אף בתקווה שהצעת התיקון תיכשל ותוריד את הנושא מסדר היום לתמיד, שכנעו את הנשיא ויליאם טאפט להטיל את כל כובד משקלו הפוליטי לטובת פשרה שתכלול גביית מס בדרכים אחרות, ופתיחת הליכים לתיקון החוקה.
הצעת התיקון התקבלה ללא התנגדות בסנאט וברוב גדול בבית הנבחרים ביולי 1909, ועברה לאישור המדינות. ב-3 בפברואר 1913 הייתה ניו מקסיקו למדינה ה-36 לאשר את התיקון, ובכך הוא התקבל. שש מדינות נוספות אישרו אותו לאחר מכן, אף שהרוב הדרוש של שלושה רבעים מבין המדינות כבר הושג.
על ידי תיקון החוקה, עקף הקונגרס את החלטת בית המשפט העליון והשיב לעצמו את היכולת הגורפת למסות הכנסה מכל מקור שהוא. פסקי דין מאוחרים יותר תמכו בפרשנות מרחיבה, אשר לפיה יכול הקונגרס כיום למסות כל הכנסה שהיא, פרט להכנסות שהוא עצמו מצא לנכון להעניק להן פטור מיוחד, כגון תשלומי ביטוח חיים לשארים ומלגות מסוימות.
סרבני מס חזרו וניסו לתקוף סמכות זו בטיעונים מטיעונים שונים. בעיקר נסובו התקפותיהם על הליך אישורו של התיקון בבתי המחוקקים של המדינות השונות: יש שטענו שהנוסח שהעבירו חלק מהמדינות אינו זהה בדיוק למה שהעבירו אחרות (עד כדי סימני פיסוק ואותיות גדולות או קטנות); אחרים תקפו את הליכי האישור בבתי המחוקקים של מדינות מסוימות, שכביכול הפרו נהלים בדרך להחלטת האישור. כל הטענות הללו ושכמותן נדחו באופן עקבי על ידי בתי המשפט.
אלפרד וגנר
אלפרד לותר וֶגֶנֶר (גרמנית: Alfred Lothar Wegener; 1 בנובמבר 1880, ברלין – 2 או 3 בנובמבר 1930, גרינלנד) היה מדען גרמני רב-תחומי שהתפרסם בזכות התאוריה שפיתח על נדידת היבשות.
קריירה
וגנר למד פיזיקה, אסטרונומיה ומטאורולוגיה בברלין, היידלברג ואינסברוק, וקיבל תואר Ph.D באסטרונומיה מאוניברסיטת הומבולדט בשנת 1905. לאחר לימודיו התעניין במחקר המטאורולוגיה והקלימטולוגיה. וגנר – שנשא לאישה את בתו של המטאורולוג והקלימטולוג המפורסם ולדימיר קפן – היה מחלוצי השימוש בבלונים כדי לעקוב אחרי תנועת מאסות של אוויר. הרצאותיו רוכזו בספר הלימוד הסטנדרטי למטאורולוגיה: "התרמודינמיקה של האטמוספירה" (Thermodynamik der Atmosphäre). וגנר השתתף בכמה משלחות לגרינלנד על מנת לחקור את תנועת האוויר הקוטבי, בעת בה היה עצם קיומו של זרם הסילון שנוי במחלוקת.
במסעו האחרון, בנובמבר של שנת 1930, נעלמו אלפרד וגנר ושותפו ראסמוס וילומסן (Rasmus Villumsen). גופתו של וגנר נמצאה ב-12 במאי 1931, ולפי הסברה נגרם מותו מדום לב בשל מאמץ יתר.
נדידת היבשות
בשנת 1915 התפרסם ספרו "מקור היבשות והאוקיינוסים" בו כלל את רעיון קיומה של יבשת על גדולה, ובמהדורות מאוחרות יותר אף העניק לה שם: פנגיאה. בשלב זה כבר נתמך בראיות ממספר תחומי ידע לחיזוק טענותיו. מהדורות מורחבות בשנות ה-20 של המאה ה-20 הציגו עוד ועוד ראיות נצברות. המהדורה האחרונה, שפורסמה זמן קצר לפני מותו, חשפה את התגלית החשובה שככל שאוקיינוסים רדודים יותר, הם צעירים יותר מבחינה גאולוגית.
תאוריית הכוח הצנטריפוגלי
תאוריית נדידת היבשות של וגנר נשענה על הטענה כי כוחות צנטריפוגליים הניעו את היבשות הכבדות לכיוון קו המשווה. הוא סבר שהאינרציה מן התנועה הצנטריפוגלית ביחד עם דחף הגאות ביבשות (שנגרם על ידי משיכה כבידתית של השמש והירח), מסבירים את התרחקותן של היבשות זו מזו.
בסופו של דבר, ועל אף הישענותו על ראיות מדעיות, התבררה טענה זו של וגנר כשגויה.
תגובות
בעבודתו הציג וגנר כמות גדולה של ראיות נסיבתיות התומכות בתאוריית נדידת היבשות, אך לא הצליח להציג מכניזם משכנע. לפיכך, בעוד רעיונותיו משכו כמה תומכים כמו אלכסנדר די-טואה (Alexander Du Toit) מדרום אפריקה וארתור הולמס (Arthur Holmes) מאנגליה, זכתה ההשערה שלו ליחס ספקני. ב-1924 התפרסמה בארצות הברית מהדורה מקומית של ספרו, וזו התקבלה בקרירות כה רבה עד כי "האגודה האמריקנית לגאולוגים של נפט" (American Association of Petroleum Geologists) ארגנה סימפוזיון מיוחד להתנגדות לתאוריה שלו. מתנגדיה אף טענו, בעקבות הגאולוג הגרמני פרנץ קוסמט (Franz Kossmat), כי קרום כדור הארץ באוקיינוסים היה פשוט מוצק מכדי שהיבשות יוכלו "לחתור בו". במהלך שנות ה-30 נדחתה עבודתו הגאולוגית של וגנר על ידי הקהילה המדעית הבינלאומית, ונותרה באפלה במשך יותר מ-30 שנה.
תחייה מחודשת
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 חלו כמה התפתחויות חשובות בגאולוגיה, ובפרט: התפתחויות אלה הובילו לתחייה מהירה של תאוריית נדידת היבשות ותולדתה המיידית – טקטוניקת הלוחות. כתוצאה מכך הוכר אלפרד וגנר כאב המייסד של אחת מן המהפכות המדעיות החשובות במאה ה-20.
תארים ואותות כבוד
ההכרה בחשיבות תרומתו של אלפרד וגנר קיבלה ביטוי נרחב:
גיולה קרודי
גְיוּלה קרודי או דְיוּלה קרודי (בהונגרית: Krúdy Gyula; 21 באוקטובר 1878 – 12 במאי 1933) היה סופר ועיתונאי הונגרי. נחשב לנציג של המגמות המודרניסטיות בפרוזה ההונגרית, הרומנים שלו "החמנית" ו"פרס ליום הנשים" יחד עם הסיפור "חלום החיים" תארו את חיי בודפשט בתחילת המאה ה-20. בספרים אחרים תיאר קרודי את חיי הפרובינציה בהונגריה של סוף האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ביוגרפיה
גיולה קרודי נולד בצפון-מזרח הונגריה, בעיר נירג'האזה, במשפחת בני אצולה זעירה. אביו, גיולה קרודי, היה עורך דין ואמו, יוליאנה צ'אקאני, עבדה כעוזרת בבית משפחתו. ההורים התחתנו רק אחרי לידת ילדם השמיני, כשלגיולה מלאו 17 שנים. בילדותו ובנעוריו התעצבה אישיותו תחת השפעת האידיאליים של התחייה ההונגרית וצביונם של החיים והסביבה הרב-תרבותית בפרובינציה של האימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא למד בבתי ספר בסאטו מארה (סטמר) (כיום בצפון-מערב רומניה), בפודולין (כיום בסלובקיה) ובעיר הולדתו, נירג'האזה. קרודי פרסם עוד מנעוריו כתבות וסיפורים קצרים בעיתונים.
ב-27 בדצמבר 1899 התחתן בבודפשט, ברובע אליזבטווארוש, עם הסופרת והמורה היהודיה בלה (אנבלה) שפיגלר, בת של הרב ד"ר גיולה שמואל שפיגלר מבלשגיארמט ושל תרז לבית פולאק. בלה שפיגלר הייתה יותר מבוגרת ממנו וכתבה בכינוי העט "שטנלה". אביו נישל אותו מהירושה והסופר פרנס את אשתו הראשונה ואת שלושת ילדיו, מכתיבת סיפורים ורומנים. הרומנים פורסמו בפרקים ביומונים ובכתבי עת בפיליטון.
קרודי היה כותב פורה, ופקד בקביעות את עולם הבוהמה וחיי הלילה של בירת הונגריה. התחתן פעמיים, ניהל רומנים רבים, היה מעורב לא פעם אחת בפרשיות דו-קרב, אהב מרוצי סוסים ומשחקי קלפים. כסופר הצליח לזכות בתמלוגים נכבדים, אותם היה מוציא במהירות. הירבה לטייל אך רק בתחומי האימפריה.
ספרו, "נעורי סינבד" משנת 1911 הביא לו הצלחה רבה. קרודי השתמש בדמות של סינבד, שחלק את שמו עם אחד מגיבורי אלף לילה ולילה, פעמים חוזרות לאורך הקריירה שלו כיוצר. אלטר אגו אחר של הסופר – קזמייר רזדא (Kazmer Rezeda) – היה גיבורם של כחצי תריסר רומנים, לרבות "הכרכרה האדומה" (1913). הפרוזה של קרודי מצטיינת בליריות מעודנת וביסודות עתירי חלומות שמבליטים את הספק ויחסיות הזמן.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, עם התפרקות האימפריה, הפך קרודי לפסימי ומאוכזב. נישואיו הראשונים התפרקו, והוא נטה להימורים. בשנת 1933, בגיל 55, מת קרודי בבודפשט, כתוצאה מאירוע מוחי.
אחרי מותו נשכחו ספריו, עד שבשנת 1940 פרסם הסופר שנדור מאראי את הספר "סינבד חוזר הביתה" – סיפור אמנותי על ימיו האחרונים של קרודי. יצירה זו עוררה עניין מחודש של קוראים ביצירותיו.
חייו האישיים
מנישואיו לבלה שפיגלר נולדו לו שלושה ילדים: גיולה (נולד ב-1900), אילונה (נולדה ב-1902) ומריה (נולדה ב-1907). בשנת 1919 התגרש מבלה שפיגלר והתחתן ב-12 ביולי 1919 ברובע פרנצווארוש עם אישה בת 17, צעירה בהרבה ממנו, ז'וז'אנה רוז'ה, בתם של יאקאב רוז'ה ורגינה לבית קָלֶמֶן. מנישואין אלו, נולדה להם בת בשם ז'וז'אנה קרודי (1992-1919).
יער
חשיבות היערות
יערות מכילים בדרך כלל מספר גדול של עצים הצומחים בגבהים שונים, עם צמחייה נמוכה בקרקעית היער. יער בצורתו הטבעית הוא בית גידול למינים רבים של בעלי חיים וצמחים, בהם מינים רבים הנמצאים בסכנת הכחדה שנפוצים רק ביערות מסוימים, והריסת היער גורמת להכחדתם.
רג'י אפשואו
רג'ינלד יוג'ין אפשואו הבן (באנגלית: Reginald Eugene Upshaw Jr.; נולד ב-7 באפריל 1995) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הסמול פורוורד בהפועל תל אביב.
יער
חשיבות היערות
העצים ביער קולטים מהאוויר דו תחמוצת הפחמן ופולטים חמצן, ובכך עוזרים לאיכות האוויר על כדור הארץ. משום כך, מכונים לעיתים יערות 'ריאות ירוקות'.
סוגי יערות ותפוצה
ישנם סוגים שונים של יערות, כשכל סוג שונה מהאחר בכמות המשקעים, בעלי החיים, אקלים וסוגי העצים והצמחייה בו. סוגי יערות עיקריים:
רג'י אפשואו
קריירת תיכונים ומכללות
בעונתו הראשונה של אפשואו, הוא העמיד ממוצעים של 6.4 נקודות ו-3.5 ריבאונדים למשחק. בעונתו השנייה, הוא העמיד ממוצעים של 9.9 נקודות ו-7.0 ריבאונדים למשחק. מכללתו סיימה את העונה במאזן 16–19 והפסידה בסיבוב הראשון בטורניר אליפות המכללות.
בעונתו השלישית, נבחר אפשואו לקבוצה השלישית של העונה. מכללתו זכתה באליפות המחוז כשניצחה בגמר 53–55 את אוניברסיטת דומיניון העתיקה. אפשואו, שקלע תשע נקודות בגמר כולל ארבע הנקודות האחרונות של המשחק, נבחר לשחקן המצטיין. בטורניר אליפות המכללות, באחת ההפתעות הגדולות בהיסטוריה של הטורניר, מכללתו גברה על אוניברסיטת מדינת מישיגן 81–90, עם משחק טוב של אפשואו שקלע 21 נקודות והיה הקלע המוביל של המכללה. זה היה הניצחון הראשון של טנסי בטורניר מאז 1989. בסיבוב אחרי, בניגוד למשחק הקודם, מכללתו איבדה יתרון 25 והפסידה לאוניברסיטת סירקיוז, כשאפשואו קלע ב-1 מ-10 מהשדה ומסר אסיסט אחד. אפשואו העמיד ממוצעים של 13.7 נקודות, 8.5 ריבאונדים ו-2.2 אסיסטים למשחק בשנתו השלישית. לאחר העונה הוא עבר ניתוח בפרק כף היד.
בעונתו האחרונה במכללה, אפשואו העמיד ממוצעים של 14.5 נקודות ו-6.8 ריבאונדים למשחק. הוא מונה לקבוצה השנייה של ארצות הברית בכל המחוזות. לצד ג'אקורי וויליאמס, הוא הוביל פעם נוספת את מכללתו לטורניר אליפות המכללות. בסיבוב הראשון, מכללתו ניצחה את אוניברסיטת מינסוטה 72–81 כשאפשואו קלע 19 נקודות, במשחק בו טנסי הייתה הפייבוריטית על פי ההימורים. בסיבוב אחרי, טנסי הפסידה 65–74 לאוניברסיטת באטלר.
יער
סוגי יערות ותפוצה
יערות מותאמים לאקלים ולמזג האוויר באזור.
רג'י אפשואו
קריירה מקצועית
בשנת 2017, לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA, החל אפשואו לשחק במילווקי באקס בליגת הקיץ של ה-NBA. במקום להצטרף למחנה האימונים שלהם לקראת העונה, הוא חתם לעונה בטיבינגן טייגרס מהליגה הגרמנית. בנוגע לבאקס אמר אפשואו, "לא הרגשתי שהחוזה שהיה לי איתם היה הטוב ביותר עבורי בשנה הראשונה שלי". בטייגרס העמיד אפשואו ממוצעים של 14.4 נקודות, 6.7 ריבאונדים ו-2.2 אסיסטים למשחק.
יער
שמירה על יערות
בגלל כריתת עצים רבה שכתוצאה ממנה הולכים ונעלמים יערות ומיני בעלי חיים רבים מכדור הארץ, מדינות רבות חוקקו חוקים שמונעים או מגבילים כריתת עצים.
רג'י אפשואו
קריירה מקצועית
ב-2018 חתם אפשואו בלוס אנג'לס קליפרס במסגרת ליגת הקיץ. ב-11 ביולי הוא תרם 24 נקודות, 9 ריבאונדים, 2 אסיסטים וחטיפה בניצחון 74–88 על וושינגטון ויזארדס. ב-27 ביולי, חתם אפשואו במוראבנק אנדורה מהליגה הספרדית.
יער
שמירה על יערות
לחלק מהיערות ישנם יערנים שתפקידם להשגיח שאנשים לא מבעירים אש במקומות אסורים, ולא מזיקים לעצים. יערות יכולים להינזק על ידי שריפות, כריתת עצים, גשם חומצי וזיהום.
רג'י אפשואו
קריירה מקצועית
ב-30 ביולי 2019, חתם אפשואו בפלקנסטרו רג'אנה מהליגה האיטלקית. הוא העמיד ברג'אנה ממוצעים של 11 נקודות ו-6 ריבאונדים למשחק. ב-27 במאי 2020, חתם אפשואו במכבי חיפה ממהליגה הישראלית. הוא העמיד ממוצעים של 13.9 נקודות ו-7.6 ריבאונדים למשחק.
יער
יערות בישראל
כשישה אחוזים משטח ישראל מכוסה ביערות. רוב היערות בישראל הם יערות נטע אדם, לאחר שבמשך מאות שנים בוראו מרבית שטחי היער והחורש הטבעי בארץ ישראל לצורך פינוי שטחים לחקלאות ולמרעה, ולניצול עצי יער כחומר גלם לבניין והסקה.
קישורים חיצוניים
יערות בישראל
רונן אברהם
רונן אברהם הוא פרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. תחומי התמחותו העיקריים של הם ניתוח כלכלי ואמפירי של המשפט, דיני נזיקין, דיני חוזים ודיני ביטוח.
ביוגרפיה
רונן אברהם גדל והתחנך בתל אביב והיה פעיל בתנועת הצופים בה שימש כמדריך. שירת כקצין בצה"ל בתפקידים מסווגים במודיעין חיל האוויר. לאחר סיום שירותו, למד לתואר ראשון במשפטים ולתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן (סיים את שני התארים בהצטיינות ב-1998), במהלך לימודיו שימש כעורך כתב העת המשפטי של האוניברסיטה "מחקרי משפט". לאחר סיום חוק לימודיו התמחה אצל שופט בית המשפט העליון תיאודור אור והשלים גם התמחות במשרד עורכי הדין גרוס חודק ושות'. לאחר סיום ההתמחות ומעבר מבחני לשכת עורכי הדין, המשיך את לימודיו בארצות הברית, והשלים תואר שני במשפטים, ובשנת 2003 השלים את לימודי הדוקטורט, שניהם באוניברסיטת מישיגן בארצות הברית. בהמשך לימד נושאים משפטיים שונים באוניברסיטת נורת'ווסטרן והחל משנת 2008 לימד באוניברסיטת טקסס באוסטין. בשנת 2014 שב לישראל, וכיום הוא פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב. בנוסף לימד מספר שנים במרכז הבינתחומי הרצליה.
מחקרו ופעילותו האקדמית
פרופ' אברהם פרסם מחקרים רבים בתחום דיני הנזיקין בנושא השפעת הרפורמות בדיני הנזיקין על עולם המשפט, עולם הביטוח וכן על תאוריות של צדק ושוויון.
פרופסור אברהם הקים ומתחזק שני מאגרי מידע, האחד בנושא חקיקת רפורמות בדיני הנזיקין ב-50 המדינות בארצות הברית מאז 1980 ועד היום, והשני בנושא דיני איסור האפליה בביטוח בחמישים המדינות בארצות הברית מאז 1940 ועד היום. פרופסור אברהם מלמד קורסים בדיני ביטוח, דיני נזיקין, ניתוח כלכלי של המשפט הפרטי וניתוח כלכלי של המשפט הציבורי.
פרופ' אברהם הוא המנהל האקדמי של תוכנית תל אביב נורת'ווסטרן לתואר שני למנהלים במשפט ציבורי, ומנהל תוכנית פרסול לתואר שני בין-לאומי. החל משנת 2017 הוא משמש כמנחה האקדמי של הקליניקה לזכויות אדם בפקולטה למשפטים.
פרופ' אברהם הוא חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד השינויים שהוצעו במערכת המשפט בשנת 2023.
טביליסי
טְבִּילִיסִי (, בתעתיק מדויק מגאורגית לעברית: תְּבִּילִיסִי) היא בירת גאורגיה והגדולה שבעריה. טביליסי היא המרכז התעשייתי, החברתי, הפיננסי והתרבותי החשוב ביותר בגאורגיה. העיר צומחת גם כדרך מעבר לצינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן. היא נמצאת על צומת דרכים בין אירופה לאסיה ושוכנת על אחד מנתיבי דרך המשי ההיסטורית. פעמים רבות הייתה טביליסי מקום המפגש של כוחות ואימפריות מתחרות שונות. ביטוי להיסטוריה של העיר ניתן לראות באדריכלות שלה, משדרות רוסתוולי האוסמניות, דרך מרכז העיר, המאופיין בערב רב של סימטאות צרות, ועד לרובע נריקלה הימי-ביניימי. בטביליסי מרוכזים המוסדות העיקריים של המדינה, ובהם: נמל התעופה הבינלאומי טביליסי, הבורסה הגאורגית לניירות ערך, האוניברסיטה הראשית של גאורגיה ורוב יתר המוסדות להשכלה גבוהה ולמחקר במדינה, אצטדיוני הכדורגל ומוסדות הספורט הראשיים במדינה וכן שש קבוצות כדורגל, המוזיאון הלאומי הגאורגי, שמאגד את רוב המוזיאונים במדינה, והמוזיאונים הראשיים של גאורגיה.
שם העיר
שם העיר בתעתיק מגאורגית הוא "תְּבִּילִיסִי" (თბილისი). גרסה נפוצה ביותר של סיפור עם עתיק מספרת כי שטחה הנוכחי של העיר היה מכוסה יערות, והמלך וחטנג, המכונה "בעל ראש הזאב", הלך לצוד פסיונים יחד עם חבריו, באזור שהיה מכוסה ביערות, עם בז (בגרסאות אחרות מופיע כנץ או כעוף דורס אחר). במהלך הציד, הבז הכה בפסיון בעודו עף באוויר, והשניים נפלו לתוך מעיין חם ומתו. כאשר הגיעו הציידים היו שתי הציפורים מבושלות. המלך וחטנג התלהב כל כך מן המעיינות החמים עד כי שכח את אובדן הבז, והחליט לגדוע את היער ולבנות עיר באותו המקום. המילה "תְּבִּילִי" (თბილი) פירושה בגאורגית "חמים", ומכאן "תְּבִּילִיסִי" – "מקום חמים". עד היום ישנם שם מעיינות גופרית חמים הנובעים מהאדמה. רובע בתי המרחץ של טביליסי, אבאנותובני, נמצא באזור זה.
השם המקורי של העיר הוא תיפליס (تفلیس), והוא תועד כבר במאה ה-13 על ידי כרטוגרף גרמני, ומאוחר יותר על ידי מרקו פולו. השם הוא, כפי הנראה, שמה המקורי שניתן לה בידי הפרסים, מייסדיה המקוריים. העיר המשיכה להיקרא תיפּליס או תיפּליסי גם מאוחר יותר בתקופת השליטים העות'מאנים והרוסים. תעתיק השם מרוסית הוא טיפליס (Тифлис). שמה של העיר היה טיפליס גם בתחילת השלטון הסובייטי בגאורגיה, עד אשר שונה על ידי בלשנים גאורגים, בשנת 1936, לטבּיליסי (Тбилиси) בתעתיק מרוסית, או תבּיליסי (თბილისი) בתעתיק מגאורגית. ב-20 בספטמבר 2006 חגג הפרלמנט של גאורגיה את חגיגות 70 שנה לשינוי השם.
שם העיר שנשתרש בעברית הוא טביליסי, אם כי עדיין ניתן למצוא שרידים לשמותיה הקודמים. כך, למשל, מייסד הכת הקראית התפליסיים נקרא במקורות העבריים מוסא אל-תפליסי, כנראה משום היותו מטביליסי. גם יהודי גאורגיה שעלו לישראל נוהגים לעיתים לכתוב את שם העיר על פי הגייתה מגאורגית. המודעות לתעתיק הגאורגי גברה במיוחד עם קבלת עצמאותה של גאורגיה והתקרבותה למערב בכלל ולישראל בפרט.
אקלים
אקלימה של טביליסי משתנה מאקלים סובטרופי גשום לאקלים יבשתי מתון יחסית. האקלים בעיר מושפע הן ממסת אוויר יבש ממזרח (ממזרח אסיה וסיביר) והן ממסת אוויר סובטרופי-לח ממערב (מהים השחור). החורף בה קר, והקיץ חם. מכיוון שהעיר מוקפת מרוב צדדיה ברכסי הרים, בשל ריחוקה היחסי מימים גדולים (הקרובים ביותר הם הים השחור והים הכספי) ובשל העובדה כי רכס הרי הקווקז הגדול (רחוק יותר מצפון) חוסמים את מסת האוויר הקרה מרוסיה, יש לטביליסי מיקרו-אקלים. מתון יחסית הדומה לערים בעלות מאפיינים דומים באותו קו רוחב. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 12.7 °C מעלות צלזיוס. ינואר הוא החודש הקר ביותר עם ממוצע של 0.9 °C, ויולי הוא החודש החם ביותר עם טמפרטורה ממוצעת של הטמפרטורה הקרה ביותר שנמדדה בטביליסי היא 23 °C- והטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה היא 40 °C. כמות המשקעים הממוצעת לשנה היא 568 מ"מ לשנה. מאי הוא החודש בעל המשקעים הרבים ביותר, עם כ-90 מ"מ, ואילו ינואר הוא החודש הגשום בעל המשקעים המועטים ביותר, עם 20 מ"מ. שלג יורד 15–25 ימים בשנה. בחודשי האביב והסתיו לוכדים, במקרים רבים, ההרים הסובבים את טביליסי את משקעי העננים, וגורמים לגשם מתמשך ולמזג אוויר מעונן. רוחות צפון מערביות נושבות במשך השנה ברוב חלקי טביליסי. כמו כן נפוצות גם רוחות דרום-מזרחיות.
היסטוריה מוקדמת
על פי הממצאים הארכאולוגיים התקיימה התיישבות באזור טביליסי כבר במילניום הרביעי לפנה"ס. האזכור הראשון של העיר בכתובים מופיע במחציתה השנייה של המאה ה-4, כאשר נבנתה במקום מצודה בתקופת שלטונו של המלך ואראז-בקור. לקראת סוף המאה ה-4 נפלה המצודה בידי הפרסים ולאחר מכן, באמצע המאה ה-5, בידי מלך ממלכת איבריה, וחטנג גורגסלי, ששלט בה עד סוף המאה ה-5. ייסוד העיר נזקף בעיקר לזכותו של גורגסלי, שהיה האחראי בפועל לחידושה ולבנייתה של העיר, אך היא לא נוסדה על ידיו. העיר שנבנתה בידי גורגסלי מכסה את סביבות צוק מטחי וסביבות אבאנותובני (רובע בתי המרחצאות של טביליסי – רובע היסטורי).
טביליסי הופכת לעיר בירה
המלך דאצ'י, מלך ממלכת איבריה (נקרא גם דאצ'י הראשון אוּגָ'רמֶלי), שהיה יורשו של וחטנג גורגסלי, העביר את בירת ממלכתו ממצחתה לטביליסי בהתאם לצוואתו של אביו. טביליסי שימשה איפוא כבירת הממלכה המזרחית של גאורגיה, ולא הייתה בירתה של כל גאורגיה. בתקופת שלטונו סיים דאצ'י את בניית החומה המקיפה של המצודה שסימנה את גבולות העיר. החל מהמאה ה-6 החלה טביליסי לצמוח במהירות עקב מיקומה האסטרטגי; העיר שכנה על מסלולי מסחר ומסלולי טיול (המטיילים של אותה תקופה היו גם הגאוגרפים וההיסטוריונים של אותה תקופה) בין אירופה ואסיה.
טביליסי תחת שלטון זר – תחילת ימי הביניים
מיקומה האסטרטגי של טביליסי, במרכז הקווקז על הדרך בין אירופה לבין אסיה, הפך אותה למטרה עבור המעצמות הגדולות באזור באותן השנים, בהם: הביזנטים, הערבים והסלג'וקים. התפתחותה התרבותית של העיר הייתה תלויה לפיכך, במידה רבה, במי שהיה בשלטון באותה תקופה. למרות זאת, טביליסי וכל מזרח גאורגיה הצליחו לשמור על מידה מסוימת של עצמאות מפני הכובשים. השליטה הזרה על העיר החלה במחצית השנייה של המאה ה-6 והתמשכה עד המאה ה-10.
בשנים 570–580 השתלטה האימפריה הסאסאנית על העיר, ושלטה בה כעשור. בשנת 627 נבזזה טביליסי בידי צבאות הביזנטים והכוזרים במהלך המלחמה הפרסית-טורקית השלישית, ומאוחר יותר, בשנים 736–738, נכנסו לעיר ערבים בראשות הח'ליף האומאי מרוואן השני , כבשו את טביליסי וחלק גדול מהשטחים השכנים, וייסדו אמירות ערבית, אמירות טביליסי. השלטון הערבי בטביליסי הביא סדר מסוים שלא היה קיים לפני כן. בין היתר הכניסו הערבים מודרניזציה במערכת המשפט. בשנת 764 נבזזה טביליסי שוב בידי הכוזרים. בשנת 853 שיגר הח'ליף אל-מתוכל הראשון משלחת ענישה לדיכוי המרד שיזם האמיר של טביליסי, אסחאק בן איסמעיל. המשלחת בראשות בוע'ה אל-כביר אל-שרעבי (הידוע גם בשם "בוע'ה הטורקי") שרפה את טביליסי עד אפר וערפה את ראשו של אסחאק בן איסמעיל. בכך הוא חיסל את הסיכוי של העיר להפוך למרכז של מדינה אסלאמית עצמאית בקווקז. העבאסים בחרו לא לשקם את העיר, וכך ירד מעמדה של העיר יחד עם מעמדם של המוסלמים בקווקז. עד שנת 1050 סולק לחלוטין השלטון המוסלמי מטביליסי. ניסיונות של הגאורגים לכבוש את העיר באותה תקופה עלו בתוהו. בשנת 1068 נבזזה העיר פעם נוספת בידי הסלג'וקים בראשות אלפ ארסלאן.
טביליסי – בירת הממלכה הגאורגית המאוחדת
בשנת 1122, לאחר קרבות קשים נגד הסלג'וקים ובהשתתפותם של לפחות 60,000 חיילים גאורגים נגד כ-300,000 טורקים-סלג'וקים, הצליחו חייליו של דוד הבנאי (1089-1125), מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת, לכבוש את טביליסי. לאחר שהקרב הסתיים, העביר דוד את מושבו מכותאיסי לטביליסי, והפך אותה לבירת ממלכתו. מהמאות ה-12 וה-13 הפכה טביליסי לעיר דומיננטית באזור, נהנתה משגשוג כלכלי עם חיי מסחר מפותחים וכוח עבודה מיומן, וממערכת סוציאלית מבוססת היטב. עד סוף המאה ה-12 נאמד מספר תושבי טביליסי בכ-80,000 איש. העיר הפכה למרכז ספרותי ותרבותי לא רק עבור גאורגיה אלא גם עבור העולם הנאור הגדול יותר. בתקופת שלטונה של תמר, מלכת גאורגיה, עבד שותא רוסתוולי בטביליסי כאשר חיבר את האפוס הלאומי הגאורגי "עוטה עור הנמר". תקופה זו מצוינת לעיתים קרובות כ"תור הזהב של גאורגיה". או "תקופת הרנסאנס
השליטה המונגולית וחוסר היציבות שלאחריה
מסוף המאה ה-14 ועד סוף המאה ה-18 הייתה טביליסי תחת שליטה זרה ואף נשרפה לאפר מספר פעמים. בשנת 1386 נכבשה ונבזזה על ידי טימור לנג ומספר פעמים נוספות במהלך הפלישות הטימוריות לגאורגיה. בשנת 1444 נכבשה העיר ונבזזה על ידי מוזפאר אלדין ג'יהאן שאה, השאה של תבריז ומנהיג הקראקויונלו. בשנים 1477–1478 נכבשה טביליסי על ידי אוזון האסן, סולטאן האק קויונלו. בשנת 1522 נכבשה טביליסי בידי האימפריה הספווית, אולם שוחררה מאוחר יותר על ידי דוד העשירי מלך ממלכת כארתלי. בתקופת שלטונו נבנו מחדש ושוקמו חלקים רבים של העיר. החל מהמאות ה-17 וה-18 הפכה טביליסי שוב למטרה נחשקת על ידי העות'מאנים והפרסים הקג'ארים. ארקלה השני, מלך ממלכת כארתלי-קאחתי, ניסה מספר פעמים ואף הצליח לשחרר את טביליסי מידי הפרסים, בראשותו של מוחמד ח'אן קג'אר (محمد خان قاجار), אולם בסופו של דבר, למרות הברית שכרת ארקלה עם הרוסים, נשרפה העיר לאפר בשנת 1795 בתום קרב עקוב מדם. תוצאת הקרב הובילה להרס מוחלט של טביליסי, ורבים מתושביה נהרגו בקרבות רחוב. אלפי פליטים נמלטו למחוזות אחרים של המדינה.
תחת שליטת האימפריה הרוסית
בשנת 1801, לאחר שמלך כארתלי-קאחתי הצטרף לאימפריה הרוסית, הפכה טביליסי למרכז המנהלתי של פלך טביליסי ולבירת מלכות המשנה של הקווקז. מתקופה זו החלה טביליסי להתפתח פוליטית וכלכלית. מבנים חדשים, רובם בסגנון אירופאי, החלו להופיע בעיר. כבישים חדשים ומסילת ברזל חדשה קישרו את טביליסי לערים האחרות של רוסיה, ולערים אחרות בעבר הקווקז, כמו בתומי, פותי, באקו וירוואן. עד שנות ה-50 של המאה ה-19 הפכה טביליסי שוב לעיר מסחר ראשית ולמרכז תרבותי של כל עבר הקווקז. הייתה זו העיר המועדפת על ידי איליה צ'בצ'בדזה, אקקי צרתלי, יעקב גוגבשווילי ואלכסנדר גריבוידוב וכן על ידי מדינאים, משוררים, ואמנים אחרים, אשר פעלו בטביליסי.
בין המבקרים הרבים בטביליסי, שהביעו ביצירותיהם את החיבה שרחשו לה, היו אלכסנדר פושקין, לב טולסטוי, מיכאיל לרמונטוב, משפחת רומנוב ואחרים. משפחת רומנוב ייסדה בטביליסי את מושבה הטרנס-קווקזי ברחוב גולובאני (כיום שדרות רוסתוולי).
במהלך המאה ה-19 מילאה טביליסי, על הגיוון התרבותי שבה, תפקיד חשוב מבחינה פוליטית, כלכלית, ותרבותית לא רק עבור גאורגיה אלא עבור כל הקווקז. טביליסי השתנתה לגמרי, נבנו בה מונומנטים אדריכליים שונים, והיא קיבלה תכונות של עיר בינלאומית, בד בבד עם פולקלור עירוני, עגה מקומית ותרבות ייחודית שנקראה "טבּיליסוּרי" (מילולית: "השייך לטביליסי").
עצמאות 1918–1921
תחת השלטון הגאורגי הפכה טביליסי לעיר האוניברסיטאית הראשונה בקווקז, לאחר שהוקמה בה, ב-8 בפברואר 1918, האוניברסיטה הממלכתית של טביליסי. היה בכך משום הגשמת חלומם הישן של הגאורגים, שכן נאסר עליהם להקימה בתקופת האימפריה. ב-25 בפברואר 1921 פלשו הסובייטים לגאורגיה, כבשו את טביליסי לאחר קרבות קשים, והכריזו על שלטון סובייטי.
תחת השלטון הקומוניסטי
עם כיבושה של גאורגיה בידי הסובייטים ועד שנת 1936 הפכה טביליסי לבירתה של הרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז, רפובליקה שכללה את מדינות עבר הקווקז, ואחריה הייתה לבירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה. בתקופת השלטון הסובייטי גדלה אוכלוסיית טביליסי משמעותית, העיר הפכה למתועשת, זכתה לחשיבות פוליטית וחברתית והייתה למרכז תרבותי בברית המועצות. בשנת 1980 נערך בה פסטיבל הרוק הראשון בברית המועצות.
בשנת 1956 התרחשו בטביליסי הפגנות אנטי-רוסיות גדולות שהסתיימו בטבח. 20 שנה מאוחר יותר נערכו הפגנות למניעת ביטול השפה הגאורגית כשפה הרשמית של המדינה, שהסתיימו, לאחר מעורבותו של אדוארד שוורדנדזה, בהתקפלות רוסית, ובשנת 1989 נערכו הפגנות שנסתיימו בטבח המפגינים והביאו בסופו של דבר, שנתיים לאחר מכן, להכרזה על הקמת המדינה ביום הזיכרון לטבח.
שלטון מקומי
טביליסי הוכרזה כבירת גאורגיה בחוקת גאורגיה, סעיף 10, שהוסף לחוקה בשנת 1995. ב-20 בפברואר 1998 חוקק "חוק בירת גאורגיה - טביליסי".
העיר מנוהלת על ידי מועצת העיר טביליסי (תְּבִּילִיסִיס סָאקְרֶבּוּלוֹ ) ועיריית טביליסי (תְּבִּילִיסִיס מֶרִיָּה ). המועצה כוללת 37 נציגים הנבחרים מדי ארבע שנים. הבחירות האחרונות נערכו באוקטובר 2017, וחברי המועצה הנבחרים יכהנו עד אוקטובר 2021. ברוב הקולות זכתה מפלגת השלטון בגאורגיה, החלום הגאורגי - גאורגיה הדמוקרטית ונציגה קאחה קאלדזה, שהוא ראש העיר המכהן של טביליסי כיום, שזכה ב-51.13% מהקולות. לתפקיד יושב ראש מועצת העיר טביליסי נבחר גִּאּוֹרְגִּי טְקֶמָאלָאדּזֶה, שהחליף את גִּאּוֹרְגִּי אֶלִיבֶּגָּאשְׁווִילִי שכיהן בתפקיד בשנים 2014-2017. בבחירות שנערכו בשנת 2021 נבחר קאלדזה וטקמלאדאזה לראש עיריית טביליסי ויושב ראש מועצת העיר, בהתאמה.
מבחינה מנהלית מחולקת העיר ל"רָאיונים" (רבעים או מחוזות) שבעצמם מחולקים למחוזות בעלי שלטון מקומי מרכזי ותחום שיפוט מוגבל. מחוזות עירוניים אלה הוקמו תחת השלטון הסובייטי בשנות ה-30 של המאה ה-20. לאחר הכרזת עצמאותה של גאורגיה חל שידוד מערכות מלא של השלטון המקומי בטביליסי.
הרבעים (ראיונים) של טביליסי הן:
דמוגרפיה וכלכלה
אוכלוסיית טביליסי גדלה משמעותית במאה ה-6, עם העברת עיר הבירה ממצחתה לטביליסי. בתקופת השלטון הערבי בטביליסי, מהמאה ה-8 עד המאה ה-12, הייתה אוכלוסיית טביליסי מעורבת - גאורגים ערבים ולא-ערבים, והמוסלמים היוו את רוב האוכלוסייה. בשנת 1216 הצטמצמה האוכלוסייה כיוון שנהרגו כ-200,000 איש מתושבי העיר בסירובם להתאסלם. במשך תקופות ארוכות בהיסטוריה של טביליסי היה הרוב בעיר לא-גאורגי. בסוף המאה ה-19 היה הרכב אוכלוסיית טביליסי: 38.1% ארמנים, 26.3% גאורגים ו-24.8% רוסים. בשנת 1989 היוו הגאורגים כ-60% מהאוכלוסייה. יתר ה-40% היו: רוסים, ארמנים, אזרים, יוונים, יהודים, יזידים ואוסטים, נכון ל-1 בינואר 2020 אוכלוסיית העיר מונה 1,184,818 בני אדם המהווים כ-20% מכלל אוכלוסיית המדינה או מעל ל-25% מכלל אוכלוסיית טביליסי רבתי.
לאחר עצמאות גאורגיה, משנת 1991 ואילך, התכווצה אוכלוסיית טביליסי ב-15%. התכווצות זו נבעה בין היתר מהגירה המונית של רוסים וארמנים לרוסיה וגידול טבעי נמוך בקרב הגאורגים תושבי טביליסי. מגמה זו התהפכה בשנות ה-2000 עם הגירתם של גאורגים רבים מהכפרים אל טביליסי.
בשנת 2009 היוו הגאורגים כ-84% מהאוכלוסייה. קבוצות אתניות גדולות אחרות הן: ארמנים (8%), רוסים (3%), ואזרים (3%). מחוץ לאלה ישנם גם: אוסטים, אבחזים, אוקראינים, יוונים, יהודים, אסטונים, גרמנים, כורדים, אשורים ועוד. בתקופה האחרונה גדלה אוכלוסיית הטורקים והסינים בעיר.
בתקופת שלטון האימפריה הרוסית, הייתה טביליסי בירת מלכות המשנה של הקווקז ונהרו אליה מכל רחבי הקווקז. העיר נודעה כעיר רב-תרבותית והתרכזו בה קבוצות אתניות רבות ושונות.
כלכלה
מבחינה כלכלית מהווה אבטלה של כ-23.8% מהאוכלוסייה ב-2021 את הבעיה העיקרית של העיר. בעיות בולטות נוספות הן עומס כלי הרכב ברחובות העיר, והבנייה הבלתי חוקית הגורמת לנזק בלתי הפיך למבנים ההיסטוריים של טביליסי. מוסר התשלומים הנמוך של האוכלוסייה מביא לאי סדירות באספקת האנרגיה לבירה המסופקת על ידי חברת החשמל, "תלאסי", וחברת הגז "תבילגאזי". לעיתים קרובות לא מגיעה אנרגיה לרבעים שלמים.
יהודי טביליסי
במאה ה-19 התרחשה הגירה של חיילים יהודים רוסים, שהצטרפו לקהילה היהודית הקיימת, וכן הייתה קיימת קהילה קטנה של יהודי פרס.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שימשה טביליסי תחנת מעבר לחלוצים שעלו לארץ ישראל.
ערב מלחמת העולם השנייה מנתה האוכלוסייה היהודית בטביליסי כ-40,000 איש (על פי הערכות), מתוכם כ-60% יהודים מקומיים. מקורות מסוימים קובעים כי ערב מלחמת העולם הראשונה היו בעיר חמישה עשר בתי כנסת, שהיו מאורגנים על פי הקהילות שמהן הגיעו. לאחר מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר שלוש קהילות (או עדות):
תחבורה
ישנם מספר סוגי תחבורה הפועלים בטביליסי. האמצעי הפופולרי מכולם הם האוטובוסים הצהובים שהועברו מהולנד על ידי ממשלתה החדשה של גאורגיה. אמצעי תחבורה נוסף שפועל בעיר משנת 1966 הוא הרכבת התחתית של טביליסי, שנמצאת בתהליך מודרניזציה במטרה להקל על העומס בכבישי העיר. הירידה בשימוש בחשמליות ובטרוליבוסים עד להפסקת השימוש בהם בסוף 2006, שהיו כלי תחבורה עיקריים בתקופה הסובייטית, הביאה לגידול בשימוש במיניבוסים (מרשרוטקה) ובמוניות. השימוש במוניות הגדיל במידה ניכרת את העומס בכבישים, ונעשים מאמצים לצמצמו. אמצעי תחבורה נוספים הפועלים בטביליסי הם הרכבל והפוניקולר של טביליסי. המתאימים לתחבורה בעיר המאופיינת באזורים הרריים בתוכה. עקב מחסור כספי נפגמה האחזקה השוטפת של הרכבל, ובשנת 2004 היו רק כשישה קווים פעילים.
כבישים
עקב מצבה הרעוע של רשת הרחובות בטביליסי והגאוגרפיה ההררית שלה, מוגבל, על פי תחשיבי האו"ם, מקסימום כלי הרכב המותרים לנסיעה ל-4,200-4,500 כלי רכב בשעה. מספר כלי הרכב הנעים בטביליסי משנות ה-90 של המאה ה-20 נמצא בעלייה מתמדת, ולכן הצפיפות בכבישי טביליסי ועומס היתר הם מנת יומם של תושביה. על פי תוכניות עיריית טביליסי, עד שנת 2009 צפוי חידושם של 25 כבישים ראשיים וצמתים.
טרוליבוס
בתקופת השלטון הסובייטי בגאורגיה, בשנת 1937, הוכנסו לשימוש בטביליסי החשמליות הישנות שנקראות "הטרוליבוס של טביליסי" בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 הועברו לטביליסי כ-300 טרוליבוסים מסוג "סקודה". בשנות ה-90 של אותה מאה עדיין היו 137 מתוכם פעילים בטביליסי. אולם בשנת 2004 קטן מספרם משמעותית לכ-80, ורק מחציתם (כ-40) היו פעילים. הטיפול השוטף בטרוליבוסים נפגע עקב מחסור בכסף. בשנת 2004 הוכנסו לראשונה לשימוש האוטובוסים. בשנת 2005 העמיד הבנק האירופי לשיקום ולהשקעות (EBRD) לרשות חברת התחבורה של טביליסי 3.1 מיליון אירו אשראי לרכישת טרוליבוסים חדשים. אולם הטרוליבוס יחד עם החשמלית של טביליסי נסגרו בסוף 2006.
במקום הטרוליבוסים הופיעו בשנות ה-90 של המאה ה-20 מיניבוסים קטנים, מרשרוטקה (маршрутка). מספר הנתיבים המיועדים לתחבורה ציבורית גדל מ-72 ל-223. הפחתת השימוש בטרוליבוסים הביאה גם להתחזקות השימוש במוניות, עד כדי כך שמספר המוניות הפועלות בטביליסי אינו פרופורציונלי לכמות האוכלוסייה. מנהלת העיר מנסה להגדיל את מספר המיניבוסים ולהקטין את מספר המוניות במטרה להפחית את הצפיפות ואת זיהום האוויר ברחובות טביליסי.
תחבורה מסילתית
מאז שנת 1966 פועלת בטביליסי רכבת תחתית קטנה – הרכבת התחתית של טביליסי. אורכה מגיע ל-26.3 ק"מ. הרכבת התחתית פועלת במרווחים של שלוש דקות, ומחברת חלקים מרוחקים למרכז העיר. כיום ישנם שני קווים פעילים, והשלישי נמצא בתהליך בנייה עוד משנות ה-80 של המאה ה-20 ומתעכב עקב בעיות מימון. יחד עם הטרוליבוסים סבלה הרכבת התחתית מנפילות חשמל תכופות, והנוסעים בה נאלצו לסבול עיכובים בנסיעה.