cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחידת הניוד
תרומתה של היחידה למערך הניוד המבצעי במערכת הביטחון
חלק משמעותי מהקצינים והלוחמים אשר גדלו ביחידה, משרתים בתפקידי מפתח ביחידות מיוחדות אחרות בצבא ביניהן סיירת מטכ"ל, יחידת שלדג, שייטת 13, הימ"מ ויחידות מיוחדות במשרד הביטחון. ובכך למעשה, לוחמים וקצינים אלו, משפיעים באופן פעיל על מערך הניוד המבצעי במערכת הביטחון הישראלית כולה בשוטף בעת שגרה או מלחמה.
ידיד נפש - עמותת יחידת הניוד
בשנת 2016, בוגרי יחידת הניוד ייסדו עמותה, 'ידיד נפש'. העמותה הוקמה, על מנת לאסוף ולאגד את יוצאי יחידת הניוד כחברי העמותה וידידיה. כמו-כן ובמיוחד, תכלית העמותה היא ליצור ולעשות ברוח וערכי יחידת הניוד, למען חברה טובה יותר במדינת ישראל. לעסוק בטיפוח ושימור מורשת יחידת הניוד תוך חיזוק הקשר הבין-דורי, טיפוח הקשר עם משפחות הנופלים, היחידה הסדירה ולמען חברי העמותה והתפתחותם האישית.
פיאט 418
פיאט 418 (באיטלקית: Fiat 418) הוא אוטובוס מתוצרת חטיבת כלי הרכב המסחריים של פיאט ("Fiat Veicoli Industriali" ) מקונצרן הרכב האיטלקי פיאט אשר יוצר בין השנים 1972–1982.
יוצרו 6,796 יחידות.
פיליפ לאת'אם
צ'ארלס פיליפ לאת'אם (באנגלית: Charles Philip Latham; 17 בינואר 1929 - 20 ביוני 2020) היה שחקן בריטי.
ביוגרפיה
לאת'אם נולד באסקס. הוא למד ב"פלסטד סקול" ואחר כך באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה וסיים את התואר ב-1951.
בסוף שנות השישים ובתחילת שנות השבעים של המאה העשרים היה לאת'אם מוכר לצופי הטלוויזיה בבריטניה בתפקיד רואה החשבון "המצפון" של חברת הנפט בבעלות בריאן סטיד (בגילומו של ג'פרי קין) בסדרה "The Troubleshooters" של ה-BBC. עוד הופיע לאת'אם בין השנים 1960 ו-1962 בסדרה "Danger Man", במיני-סדרה "ישו מנצרת", בסדרה "The Treasure Seekers", במיני-סדרה "The Cedar Tree", בפרקים בסדרות "המלאך", "המפקח מגרה", בסדרה הבלשית "Sergeant Cork" בסדרה "Justice", "סיפור אהבה", "Killers", בסדרה "Hammer House of Horror", בסדרה "נני" ובסדרה "המקצוענים".
אחד מתפקידיו הידועים של לאת'אם בקולנוע הוא בדמות קלוב המשרת הרשע של דרקולה בסרט "Dracula: Prince of Darkness" בהפקת חברת האמר משנת 1966. לפני כן הופיע לאת'אם בסרטי האמר נוספים "Devil-Ship Pirates" ו-"The Secret of Blood Island" שניהם מ-1964. עוד בקולנוע שיחק בסרטים "Ring of Spies" (מ-1964), "Spy Story" (מ-1976), "גיבורי נברון" (1978). בטלוויזיה שיחק לאת'אם בתפקיד ראשי בדמות פלנטג'נט פאליסר, לצדה של סוזן המפשייר בתפקיד אשתו, בסדרה בת 26 פרקים של ה-BBC "משפחת פאליסר" עיבוד לסדרת הרומנים הפוליטיים של אנתוני טרולופ. ב-1983 גילם את הלורד הנשיא בורוסה בסדרה "דוקטור הו" בפרק "חמשת הדוקטורים" שנוצר לציון 20 שנה לסדרה.
נפטר ב-20 ביוני 2020.
הצבעים של קשת
הצבעים של קשת היא סדרת טלוויזיה מונפשת ישראלית לילדים שנוצרה על ידי חברת האנימציה stange ושודרה בערוץ הופ! (כחלק מהופל '' ה) בערוץ לולי באנגלית ובשפות אחרות הסדרה מכונה בשם colorful rainbow.
עלילה
העלילה עוסקת בילדה ושמה קשת שבוחרת יום יום צבע ובעזרתו לומדת על הצבעים שבעולם כל פרק מסודר במבנה קבוע קודם כל קשת מתעוררת ובוחרת צבע ליום שלה (לדוגמה צהוב) ואז פרט אחד בצבע לדוגמה (בפרק כתום היא בחרה תפוז כתום) לאחר מכן היא הולכת לחדר של סבא שלה ושם הוא מצייר ציור בצבע שהיא בחרה אחר כך היא עם סבא שלה או עם אמא שלה או עם שניהם הולכת למקום כלשהו ופוגשת דברים בצבע שהיא בחרה (לדוגמה בפרק כחול היא הלכה לחוף הים) לקראת סוף הפרק יש דקלום על פרט אחד שקשת מצאה (לדוגמה בפרק אדום היה דקלום על חיפושית אדומה) בחלק מהפרקים קשת נועלת סנדלים ובחלק מהפרקים גם נעליים.
דמויות
הדמויות הראשיות בסדרה הן:
1.קשת (הדמות הראשית)
2.סבא בר צבע
3.אמא של קשת
שאר הדמויות לא מופיעות בכל פרק אלא בפרק על הצבע אין לדמויות מדבבים זה רק מספר שמדבר גם בתור הדמויות עם כן בחלק מהפרקים כאשר קשת נהנת היא צוחקת הדיבוב הוא קול צחוק של ילדה.
הצבעים שקשת למדה עליהם בסדרה
להלן רשימה של צבעים המופיעים בפרקים לפי צבעי הקשת
1.אדום
4.ירוק
5.כחול
6.סגול
7.ורוד
8.חום
10.אפור
11.שחור
12.למרות שקשת בכל פרק פגשה צבע אחר היה פרק אחד שבו היא פגשה את כל הצבעים לפרק קראו צבעוני
תיירות בת קיימא
תיירות בת קיימא או תיירות מקיימת (באנגלית: Sustainable Tourism) מתייחסת לפרקטיקות של קיימות בענף התיירות, וזו שאיפה שכל צורות התיירות יהיו בנות קיימא. תיירות בת קיימא לפי הגדרת ארגון התיירות העולמי (UNWTO) היא "תיירות המתחשבת באופן מלא בהשפעותיה הכלכליות, החברתיות והסביבתיות בהווה ובעתיד, ומתייחסת לצורכי המבקרים, התעשייה, הסביבה והקהילות המארחות. עקרונות הקיימות מתייחסים להיבטים הסביבתיים, הכלכליים והחברתיים-תרבותיים של פיתוח התיירות, ויש ליצור איזון מתאים בין שלושת הממדים הללו כדי להבטיח את קיימותה של התיירות לטווח הארוך."
לפי עמותת תיירות אקולוגית ובת קיימא ישראל, "תיירות בת קיימא הנה תיירות המשתמשת באופן מושכל ואחראי במשאביה הטבעיים (בע"ח, צמחייה, גופי מים) והתרבותיים (אנשים, שרידים ארכאולוגיים), כך שהפוטנציאל הכלכלי של המשאבים נשמרים לאורך זמן ולדורות הבאים."
התיירות הנה פעילות כלכלית חשובה עבור מדינות רבות, אך בעלת השפעה שלילית ישירה ועקיפה על הסביבה הטבעית והתרבותית: הרס נוף, זיהום מים, אוויר וקרקע, ניצול עובדים, מסחור תרבויות ועוד. ככל שהשפעות אלו ממשיכות, ענף התיירות מסתכן בהרס-עצמי, שכן אותם משאבים טבעיים ותרבותיים שנפגעים הם אלו שמושכים את התיירים מלכתחילה. לכן, על מנת להבטיח תועלות כלכליות-תרבותיות-אקולוגיות ארוכות טווח מתיירות, יש לפתחה באופן בר קיימא.
בשנים האחרונות הנושא הפך לבעל חשיבות והתייחסות על ידי ממשלות וחברות בינלאומיות, כולל סקרים שמראים כי הנושא חשוב מאוד לכלל התיירים.
תיירות בת קיימא כחלק מהותי מפיתוח בר קיימא
המונח "תיירות בת קיימא" קיים מסוף שנות השמונים, והוגדר באג'נדה 21 מועידת ריו בשנת 92', כ"תיירות שמתאימה לצרכים של התיירים ואזורי האירוח בהווה תוך כדי שמירה והעצמה של הזדמנויות לעתיד".
חשיבות התיירות לפיתוח בר-קיימא הוכר לאחר מכן בוועידת האו"ם בריו דה ז'ניירו בשנת 2012, ונכלל במסמך התוצאה של Rio+20, 'העתיד שאנו רוצים': "אנו מדגישים שתיירות מעוצבת ומנוהלת יכולה לתרום תרומה משמעותית לשלושת הממדים של פיתוח בר-קיימא [...] אנו קוראים לתמיכה משופרת בפעילות תיירותית בת קיימא ובניית יכולות רלוונטיות במדינות מתפתחות כדי לתרום להשגת פיתוח בר קיימא".
בנסיבות אלה ענף התיירות עצמו נקרא בשנים הקרובות להיות אחד המנועים הבסיסיים ותחום היישום העדיפי של בשנת 2015 הוכרזו 17 היעדים לפיתוח בר-קיימא של האו"ם (SDGs). ענף התיירות מופיע באופן בולט במסמך "שינוי העולם שלנו: סדר היום לפיתוח בר-קיימא 2030" והוא נכלל כיעד ב-3 מתוך 17 היעדים: יעד 8.9, יעד 12 ויעד 14.7.
האספה הכללית של האו"ם הכריזה על שנת 2017 כשנה הבינלאומית לתיירות בת קיימא, כמיקוד בפוטנציאל התיירות לקידום אג'נדה 2030 לפיתוח בר-קיימא לפי 17 היעדים לפיתוח בר-קיימא של האו"ם. השנה הבינלאומית שאפה להעלות את המודעות לתרומתה של תיירות בת קיימא לפיתוח ולגייס את כל בעלי העניין בהפיכת המגזר לזרז לשינוי חיובי.
קריטריונים וסטנדרטים
במשך השנים, גופים רבים פיתחו סטנדרטים שמתייחסים לפרקטיקות של קיימות בענף התיירות. כעת, קריטריוני המועצה העולמית לתיירות מקיימת (GSTC) משמשים כסטנדרטים העולמיים לקיימות בענף התיירות. הקריטריונים משקפים המטרה להשיג הסכמה עולמית בנושא תיירות בת קיימא.
הקריטריונים הם המינימום שעסקים, ממשלות, ויעדי תיירות צריכים להשיג כדי להגיע למצב של קיימות חברתית, סביבתית, תרבותית וכלכלית. מכיוון שיעדי התיירות שונים ולכל אחד תרבות, סביבה, מנהגים וחוקים משלהם, הקריטריונים נועדו להתאים לתנאים המקומיים וניתן להוסיף קריטריונים נוספים שרלוונטיים למיקום ולפעילות הספציפיים (לוקליזציה).
ישנם עשרות סטנדרטים נוספים ברחבי העולם, שהמרכזיים בהם מוכרים על ידי ה-GSTC כגון הסטנדרטים לתיירות בת קיימא של קוסטה ריקה, צ'ילה, מלטה, סיישל, מצרים, אוסטריה, שמכילים את ארבעת החלקים של ניהול בר קיימא, השפעות סוציו-אקונומיות, השפעות תרבותיות, והשפעות סביבתיות.
קישורים חיצוניים
אמנון דירקטור, נופש בראש ירוק, באתר זווית: סוכנות ידיעות למדע ולסביבה, 26 במרץ 2023
טקס פרסי אופיר לשנת 2002
הטקס שודר בשידור חי בערוץ 2 על ידי הזכיינית טלעד וצפו בו כ–1.1 מיליון איש.
את רשימת המועמדים הוביל הסרט "המנגליסטים" עם מועמדות לכל 13 הקטגוריות האפשריות (הכל למעט פרס הסרט התיעודי). הסרט לא זכה בסופו של דבר באף פרס.
פרס על מפעל חיים הוענק לשחקן אריה אליאס ופרס על הישגים מקצועיים הוענק למעצב קולי סנדר.
מועמדים
מקור:
רשת חינוך חב"ד
רשת חינוך חב"ד (השם הרשמי: רשת אהלי יוסף יצחק ליובאוויטש בארץ הקודש, או בקיצור: "הרשת") הוא גוף המאגד את בתי הספר והגנים של חסידות חב"ד בישראל. ברשת 86 בתי ספר לבנים ולבנות, 35 תלמודי תורה, 11 בתי ספר על־יסודיים ו-456 גני ילדים. נכון לשנת 2021 מתחנכים ברשת כ-35000 ילדים.
מוסדות הרשת שייכים לזרם החינוך הממלכתי דתי ומתוקצבים על ידה, אך יש לה מערכת תכנים משל עצמה, שמוכרת על ידי משרד החינוך. הרשת כוללת מכון להוצאת ספרי לימוד והעשרה למורים וילדים.
היסטוריה
בקיץ שנת ה'תש"י פנה הרב מנחם מנדל שניאורסון, חתנו של הרבי יוסף יצחק שניאורסון מחב"ד, אל הרב זושא וילימובסקי והרב זלמן אבלסקי מעסקני חב"ד בארץ באותו זמן, וביקש לברר אפשרות הקמת רשת חינוכית חדשה הדומה לרשת שהקימו שלוחי חב"ד במרוקו.
הוא הציב שלושה תנאים להקמת הרשת: א. הקמת בתי הספר רק במקומות בהם אין אוכלוסייה דתית. ב. הקמת בתי הספר רק במקומות בהם אין בתי ספר דתיים אחרים. ג. שהרשת תהיה ממלכתית. הסיבה האחרונה היוותה את המניע העיקרי לקושי שבהקמת הרשת, ומסיבה זו אף הקימו היהדות חרדית רשת חינוך שאינה ממלכתית החינוך העצמאי.
הקמת הרשת התאפשרה הודות לשיתוף הפעולה בין רבני חב"ד למנהלי יד לאחים (שנקרא באותו זמן "הפעילים"), כך הכירו אנשי חב"ד עולים חדשים רבים בעיקרם מהמעברות השונות, והקימו בתי ספר בשבילם, משרד החינוך, התחייב להקים כיתה לכל קיבוץ של 25 תלמידים, וכך הקימו אנשי הרשת כיתות שונות במקומות שונים ברחבי הארץ, שהתרחבו בהמשך לבתי ספר.
בהקמת הרשת סייע שר החינוך שכיהן באותה התקופה ומי שהיה מקורב רבות לחסידות חב"ד מר זלמן שזר.
במשך השנים התווספו לרשת אף בתי ספר שאינם עונים לקטגוריות הראשונות של הקמת הרשת.
שמה של הרשת הוא כשמו של האדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון, האדמו"ר השישי בחסידות חב"ד.
אגף תוכניות לימוד
במסגרת אגף זה מופקות תוכניות לימודים ויוצאים לאור ספרי לימוד המותאמים לצורכי התלמידים באופן מדויק. התוכניות מופקות על ידי אנשי מקצוע מומחים בתחום המלווים לאחר הפקת התוכנית את צוותי בתי הספר ומקיימים פורומים למורים בתחומי הדעת השונים, השתלמויות ואף מפיקים חומרים נלווים במהלך השנה.
אגף הורים וקהילה
לחינוכו של תלמיד שותפים רבים. בתי הספר של הרשת עובדים על שיתוף משמעותי של הורי התלמיד בהווי בית הספר ויצירת קשר משמעותי בין בית הספר למשפחת התלמיד. במסגרת אגף זה מופקים ערבי הורים וילדים, ימי פעילות משותפים, רבעונים לכל בית ספר ופרויקט ביקורי בית.
אגף הכשרה והשתלמויות
לכל תוכניות הלימוד שמופקות ברשת מוקמות במקביל השתלמויות למורים שמלוות את תהליך ההטמעה של התוכניות בבתי הספר. אנשי הצוות של הרשת מעבירים השתלמויות הן בבתי הספר עצמם והן השתלמויות ארציות. בנוסף לכך קיימות ברשת השתלמויות המועברות בווידאו לרכזי התוכניות.
אגף חינוך חברתי חסידי
על מנת שילד יוכל לבטא את כישוריו והחזון שלו וכדי שהחינוך היהודי והחסידי יוטמע בו, בית הספר צריך לספק לו סביבה מיטבית ותומכת. באגף זה שוקדים על פיתוח סביבת חינוך מיטבית, מעשירה ונעימה. באגף מפותחות תוכניות חברתיות וחסידיות השמות דגש על הנאת התלמיד מהתהליך, על פיתוח כישורים, העצמת התלמידים, נתינת אחריות לתלמידים והפיכתם לדמות משפיעה בבית הספר ובסביבתם.
אגף העצמת השליחות בחינוך
מורה ברשת אינו רק מורה, הוא שליח. במסגרת אגף זה מועצמת במורים תחושת השליחות שבחינוך ומודגשת התחושה בית הספר הוא לא מקום עבודה אלא מקום שליחות. האגף מפעיל פרויקטים רבים להעצמת המורים כמו באנקט שליחות שנתי, שבת מעצימה למורות, מתנת לידה למורות ברשת, אתר אינטרנט, יומן למורה ועוד.
אגף בינוי ופיתוח
מוסד לימוד צריך להיות מקום שנעים לשהות בו לכן תומכת הרשת בבינוי ופיתוח בתי הספר ברחבי הארץ. הן על ידי שיפוץ מסיבי בבתי הספר הזקוקים לכך או הרחבתם והן על ידי יצירת מרחבים לימודיים מעוצבים בתוך כותלי בתי הספר. באגף זה מופקים קירות תוכן ומרחבי לימוד המותאמים בקלות לכל בית ספר וכך יוצרים נראות מרשימה ומעשירה לקירות בתי הספר והופכים אותם לכלי חינוכי.
נרות להאיר
החזון החינוכי של רשת חינוך חב"ד, כפי שהוגדר על ידי מייסד ונשיא הרשת הרבי מחב"ד, הוא לחנך התלמידים שיהיו 'נרות להאיר' - שיהיה לתלמיד את הכלים והערכים הנדרשים כדי לממש את כל יכולותיו אשר קיבל מה' יתברך, לטובת ההשפעה החיובית על סביבתו, בכל מקום בו הוא נמצא בהשגחה פרטית. החינוך צריך להיות כזה שהתלמיד מודע לכך שכל שאיפתו להתעלות היא לצורך תפקידו בעולם ולשם כך נדרש ממנו להתעלות בתמידות כנר.
השליחות בחינוך
צוותי החינוך ברשת חינוך חב"ד, פועלים מתוך תחושת שליחות המאפיינת את פעילות חב"ד בעולם כולו, אשר באה לידי ביטוי בהתמסרות בלתי מוגבלת, אהבה פנימית אמיתית לכל תלמיד ותלמידה, השקעה אין סופית בקידום התלמידים בלמידה וחינוך, כל זאת מתוך אמונה כי בכל תלמיד יש את כל הכישורים והיכולות הנדרשות לו כדי להצליח, ותפקיד הצוות החינוכי, הוא לגלות זאת ולעשות הכל כדי להתגבר על האתגרים העומדים בדרכו.
ההורים כשותפים
מורי הרשת רואים את תפקידם כשליחות ועל כן הם חשים אחריות על התלמידים לא רק בשעות בית הספר. בפרויקט ביקורי בית יוצאים מורי הרשת במהלך השנה לביתם של התלמידים על מנת להכיר את משפחתו של כל תלמיד באופן אישי. בכל ביקור מעניק המורה מתנה חינוכית מיוחדת המופקת ברשת. הביקורים תורמים באופן משמעותי לחיזוק הקשר המשולש בין התלמיד, הוריו והמורה.
מנהלי הרשת
בראשות הרשת עמדו במשך השנים: הרב דוד חנזין, הרב מאיר בליז'נסקי, הרב אברהם פריז, הרב זושא וילימובסקי, הרב אורי בן שחר, הרב שלמה מיידנצ'יק, הרב זלמן אבלסקי, הרב משה סלונים, הרב מאיר פריימן, הרב שמואל חפר והרב ישראל בוטמן. כיום מנהל את הרשת הרב אליהו קריצ'בסקי. בראשות רשת הגנים של הרשת עומד הרב יעקב ליברמן.
ויליאם סטנלי האסלטין
ויליאם סטנלי האסלטין ( William Stanley Haseltine; 11 ביוני 1835 – 3 בפברואר 1900) היה צייר אמריקני שהיה קשור לבית הספר לציור בדיסלדורף, לאסכולת נהר ההדסון.
ביוגרפיה
נולד בפילדלפיה לג'ון האסלטין, איש עסקים מצליח, ואליזבת שין האסלטין, ציירת נוף חובבת, האסלטין למד באוניברסיטת פנסילבניה ואחר כך באוניברסיטת הרווארד, שם קיבל תואר בשנת 1854.
בשנת 1864 נפטרה אשתו של האסלטין בזמן הלידה. הוא הקדיש זמן לאימוני אחיינו, האוורד ראסל באטלר, עד שהתחתן עם הלן מרשל בשנת 1866 ועבר להתגורר באירופה. בתחילה שקלה המשפחה להתיישב בפריז, אך בשנת 1867 הם עברו לרומא, אשר תשמש לאחר מכן כביתו של האסלטין ונקודת המוצא ממנו יוכל להציג ציורים של הנוף האירופי. בעוד שציוריו של קאפרי וסיציליה יתבררו כמבוקשים בקרב תיירים אמריקאים מבקרים, האסלטין גם טייל וצייר בצרפת, בלגיה והולנד, בבוואריה ובטירול בשנות השמונים של המאה ה-19. בשנותיו המאוחרות הוא חזר מדי פעם לארצות הברית, ועשה טיול אחרון למערב בשנת 1899.
האסלטין נפטר מדלקת ריאות ברומא בשנת 1900. הוא קבור בבית העלמין הפרוטסטנטי ברומא.
בנו הרברט שבלייה האסלטין הפך לאחד מפסלי החיות המפורסמים ביותר, בעיקר סוסים. כמה מהעבודות המפורסמות ביותר שלו נעשו עבור לקוחות כמו ברברה האטון וגיא דה רוטשילד. בתו של ויליאם, מילדרד (מילי), גם היא הייתה אמנית, התחתנה עם נסיך רומאי בשנת 1904.
איברהים פואד נאסר
מייג'ור גנרל איברהים פואד נַּאסֵר (בערבית: إبراهيم فؤاد نصار; 8 באוקטובר 1923 – 23 במרץ 2018) היה מנהיג צבאי ופוליטי מצרי, שכיהן כראש המודיעין הצבאי בזמן מלחמת יום הכיפורים, בשנים 1972–1975. לאחר מכן שימש גם כראש המודיעין הכללי של מצרים בשנים 1981–1983.
ביוגרפיה
נולד בשביין אל-קום. בשנת 1944 סיים לימודים במכללה צבאית. לאחר מכן, הוא הצטרף לחיל מודיעין אותות ומאוחר יותר עבד כמורה בבית הספר למודיעין אותות.
הוא סיים את לימודיו במכללת המלחמה המצרית בשנת 1944.
במהלך מלחמת יום הכיפורים שימש כראש המודיעין בצבא המצרי בשנים 1972–1975. לאחר מכן מונה מטעם הצבא למושל מחוז הים האדום (מרץ 1976–נובמבר 1976) ולאחר מכן היה מושל צפון סיני (דצמבר 1976-אוגוסט 1978).
כיהן גם כראש המודיעין הכללי המצרי (1981–1983).
מת ב-23 במרץ 2018.
מלאכי הכהן
רבי מלאכי הכהן (כ"ב בתמוז ה'ת"ס, 10 ביולי 1700 - כ"א בחשון ה'תקל"ב, 29 באוקטובר 1771) היה רב איטלקי, מגדולי רבני ליוורנו במאה ה-18. נודע בספרו האנציקלופדי לכללי התלמוד "יד מלאכי".
ביוגרפיה
נולד לרב יעקב הכהן בליוורנו, הוא למד אצל רבני ליוורנו ובהם הפוסק והמקובל רבי אברהם חיים רודריגס מחבר "ארח לצדיק". רבו המובהק היה המקובל רבי יוסף אירגס מחבר "שומר אמונים", ממנו למד תלמוד, הלכה וקבלה. עם פטירת רבו זה, הפקיד את כל כתביו בידי תלמידו רבי מלאכי, והוא שהדפיס את ספריו הקבליים "שומר אמונים", "מבוא פתחים" ו"שאלות ותשובות"; ואת ספר השו"ת ההלכתי שלו "דברי יוסף".
הוא ידע את מלאכת כתיבת הסת"ם, וספר תורה שכתב בכתב ידו, מתואר בידי רבי חיים פלאג'י.
בהיותו מרבני ליוורנו הוא חתום על הסכמות ספרים רבים שנדפסו בעיר. הוא חתום גם על מכתב התמיכה ברבי יהונתן אייבשיץ בעת המחלוקת שהתגלעה בינו לבין רבי יעקב עמדין. איגרת ממנו בלועזית, חתומה לטינית הנוגעת לתיבת ספריו של רמח"ל בעת הפולמוס בעניינו, התפרסמה בטעות בעילום שמו בידי שמעון גינצבורג, "ר' משה חיים לוצאטו ובני דורו, אוסף אגרות ותעודות".
הוא נפטר בכ"א בחשון ה'תקל"ב, 29 באוקטובר 1771. נחום סלושץ משער שנפטר בטריפולי, לוב, אך מכל מקום, קברו נמצא בליוורנו. רבי אברהם כלפון מחכמי טריפולי כתב עליו קינה בשם "על מצבת הרב יד מלאכי".
על מצבת קברו נחרתו השורות:
הרב דוד שלוש מסר בשם יהודה לייב ביאלר שהשתתף במשלחת הישראלית להעברת קברו של החיד"א מליוורנו להר המנוחות בירושלים, כי בעת חפירת הקבר, פגעו החופרים בקבר הסמוך, קברו של רבי מלאכי הכהן, וגילו את רגלו עטופת התכריכים.
ספריו
הוא סידר רבים מחידושיו ככללים המקיפים סוגיות רבות בתלמוד ובדברי הראשונים והאחרונים. הגהותיו לספר הליכות עולם נדפסו במהדורות מאוחרות של הספר, בחתימה הרמ"ך. ספרו "יד מלאכי" נדפס לראשונה בחייו בשנת ה'תקכ"ז ובפעם השנייה בברלין בשנת ה'תרי"ז. הספר נחשב לאחד מספרי הכללים היסודיים ביותר ומצוטט תדיר בכל ספרות הכללים שלאחריו. הוא זכה למהדורות רבות, לאחרונה גם הודפס בסדר חדש בשנת ה'תשס"א על ידי מישור ובשנת ה'תשע"ו על ידי מכון ירושלים בשלושה כרכים. בשני כרכים הראשונים הודפס הספר יד מלאכי ובכרך השלישי הודפסו כתבים נוספים: ביאורו על התורה וכמה משניות, שו"ת ופסקים, "השיר והשבח" - פיוטים, כל אלו בתוספת מפתחות והערות רחבות.
מלבד ספרו זה חיבר גם ספרון תפילה בשם "שבחי תודה" לאחר רעידת אדמה שפקדה את ליוורנו.
הוא ניהל חליפות מכתבים בעיקר בנושאים הלכתיים עם רבים מרבני דורו, ידוע במיוחד דין ודברים שהיו לו, בהוראת רבו רבי אברהם חיים רודריגס, עם רבי יצחק למפרונטי מחבר האנציקלופדיה ההלכתית "פחד יצחק" בעניין ברכת ה"קוקולאט"א" (שוקולד). לדעת הרבנים רודריגס והכהן, יש לברך על השוקולד בורא פרי העץ, ואילו הרב למפרונטי צידד כי יש לברך שהכל נהיה בדברו. מסקנתם המשותפת למעשה הייתה לברך "שהכל"
חיבר קינות מחורזות ושנונות, ביניהן על רבו, רבי יוסף אירגאס ועל רבי חיים בן עטר.
קישורים חיצוניים
ספרו
סמואל מריל
סמואל מריל (באנגלית: Samuel Merrill; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איווה השביעי בשנים 1868–1872.
ראשית חייו
סמואל מריל נולד בעיירה טרנר שבמיין. הוא היה השני בצעירותו מבין ילדיהם של אייבל מריל הבן ושל רעייתו אביגיל. כבר בצעירותו הוא היה חסיד המפלגה הוויגית, כנוצרי פרוטסטנטי הקפיד לפקוד את הכנסייה, והיה תומך נלהב בחוק היובש ומתנגד נמרץ להרחבת העבדות בארצות הברית.
לאחר שגמלה בליבו ההחלטה להיות מורה, עבר מריל לדרום ארצות הברית, אך הבין שהוא לא היה אהוד שם בשל השקפותיו הנחרצות נגד העבדות. הוא שב לניו אינגלנד, ניסה לשלוח את ידו בחוואות, ולאחר מכן נכנס לעסקי המסחר. ב-1854 הוא נבחר כמועמד של מתנגדי העבדות לבית המחוקקים של ניו המפשייר.
ב-1856 החליט מריל לעזוב את ניו אינגלנד ועבר למקגרגור שבאיווה. בתחילה הוא היה מעורב במסחר במקגרגור. ב-1861 הוא מכר את העסק שלו וארגן את הסניף המקומי של הבנק המדינתי.
מלחמת האזרחים
זמן לא רב לאחר מכן, נבחר מריל לבית הנבחרים של איווה. בקיץ 1862 הוא גויס כקולונל לרגימנט הרגלים המתנדבים ה-21 של איווה, ושירת בו עד שנפצע קשה בירכו בקרב גשר נהר ביג בלאק במאי 1863. קרב זה היה חלק ממערכת ויקסבורג, בה כוחות צבא האיחוד שבו 1,700 אנשי צבא הקונפדרציה שנסוגו. בקרב נלכדו כוחות הקונפדרציה בויקסבורג, מיסיסיפי, שהייתה חיונית מבחינה אסטרטגית. גנרל יוליסס ס. גרנט, שהוביל את המערכה, התייחס לחוסר המורא של מריל כ"מבריק ונועז במיוחד", ואמר שלולא היה מריל אז קצין בדרגת גנרל, הוא היה ממליץ להעניק לו את מדליית הכבוד. מריל הצטרף שוב לרגימנט בינואר 1864 אך השפעות הפציעה בירכו אילצו אותו לסיים את שירותו הצבאי ביוני אותה שנה.
מושל איווה
מריל שב למקגרגור כדי להחלים. הוא שב לעסוק בבנקאות בעיר, ונבחר כנשיא הבנק הלאומי הראשון. ב-1867 הוא נבחר כמושל איווה מטעם המפלגה הרפובליקנית. העיתון North Iowa Times דיווח, תושבי מקגרגור היו מרוצים מאוד מבחירתו של מריל והפגינו את רצונם הטוב כאשר שרו בביתו".
מריל כיהן כמושל במשך שתי תקופות כהונה בשנים 1868–1872. עברו המרשים כמחוקק בעל מודעות אזרחית מופגנת וכקצין פטריוטי הקנו לו בסיס פוליטי משמעותי בעידן שלאחר המלחמה. ב-1867 בחרה בו המפלגה הרפובליקנית באיווה כמועמדה לתפקיד המושל בעדיפות על פני חבר בית נבחרים הרדיקלי, ג'וזייה ב. גרינל, שלא השתתף במלחמה. מריל זכה בקלות בבחירות הכלליות על בסיס המצע שבו הוא הביע תמיכה בתוכנית השיקום של הקונגרס., בפיתוח הכלכלי המקומי, ובהענקת זכות ההצבעה לאוכלוסייה הקטנה של האפרו-אמריקאים באיווה.
מריל הוכיח את עצמו כמושל מוכשר במהלך שתי תקופות הכהונה שלו. הוא פעל במרץ לדחיפת השגשוג הכלכלי של המדינה באמצעות טיפוח סלילת מסילות הברזל בה וההגירה אליה. הוא פעל למען הגנת נתיבי השיט בין נהר המיסיסיפי והימות הגדולות. הא תמך במוסדות הציבור, כמו בתי הספר, אך גם שאף לשפר את השיטות העסקיות לצמצום האפשרויות לשחיתות וכדי לקדם מתן של שירותים יעילים נוספים. מריל גם הבין את הדאגה של אנשי המגזר החקלאי בנוגע למונופוליזם כאשר התנגד בגלוי לתעריפי התובלה המפלים. בנוגע למערכת הכליאה של המדינה, הוא אסר על הלקאה ודחף לקיום לימודים לאסירים. בתקופת ממשלו, קודם תהליך הקמת בניין הקפיטול המדינתי החדש.
בנאום הפרידה שלו ב-1872 אמר מריל, "בעת שמילאתי את חובתי, לשקוד על פיתוח המדינה שלו, לפעול להצלחת בתי הספר ומוסדות הצדקה שלנו... הייתה לי הזכות להבין את האינטליגנציה, הצדק והאנושיות של אנשינו... כשאני עובר מתחנה אחת של חיי לתחנה אחרת, הרשו לי יחד עמכם להקדיש את עצמנו, את הקהילה שלנו, ואת ארצנו מחדש לחירות".
מותו
ב-1897 נפצע מריל בתאונת דרכים בלוס אנג'לס, פציעה שממנה הוא לא החלים.
סמואל מריל נפטר בלוס אנג'לס ב-31 באוגוסט 1899, בגיל 77. הוא נטמן בדה מוין לאחר מסע הלוויה מרשים שבו נכחו רוב חברי הממסד הפוליטי של איווה. הוא נטמן לצד אשתו השלישית אליזבת בקבר שיש בבית הקברות וודלנד שבדה מוין.
אשתו הראשונה של מריל הייתה קתרין תומאס, שנפטרה ב-1847, 14 חודשים לאחר נישואיהם. בינואר 1851 הוא נישא בשנית לאליזבת ד. היל, שהייתה אם ארבעת ילדיו, שאף אחד מהם לא העריך ימים מעבר לגיל שנתיים וחצי.
רעידת האדמה באקוודור (2016)
רעידת האדמה באקוודור התרחשה ב-16 באפריל 2016, בשעה 18:58 בזמן המקומי. מוקד הרעש היה סמוך לעיירה מואיסנה (Muisne) שבצפון-מערב המדינה, כ-170 ק"מ מערבית לבירה קיטו. עוצמת הרעש הייתה 7.8 בסולם מגניטודה לפי מומנט. 654 בני אדם נהרגו כתוצאה מהאסון, וכ-16,600 נפצעו, ומבנים ברדיוס של מאות קילומטרים ממוקד הרעש קרסו. רעידת האדמה הורגשה גם בקולומביה ובפרו, ובעקבותיו יצאה אזהרת צונאמי לשלוש המדינות בהן הורגש הרעש וכן לפנמה, קוסטה ריקה ופיג'י.
בעקבות רעידת האדמה קיצר נשיא אקוודור רפאל קוראה את ביקורו באיטליה, והכריז על מצב חירום במדינה. כ-10,000 חיילים וכ-3,500 שוטרים נפרסו באזורי האסון כדי לסייע במאמצי החילוץ ובהשבת הסדר על כנו. תחנות כוח הידרואלקטריות וצינורות נפט במדינה נסגרו כאמצעי זהירות עד לבחינת מצבם. גם נמל התעופה הבינלאומי חוסה חואקין דה אולמדו בגואיאקיל נסגר לאחר הרעש.
הר הקטור (אנטארקטיקה)
הר הקטור (באנגלית: Mount Hector) הוא הר מכוסה שלג הממוקם בין הר פרנסיס והר פריאם בחלקו הדרומי של הרכס הטרויאני בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
גילוי הרכס
הרכס מופה לראשונה על ידי הסקר האנטארקטי הבריטי, בשנת 1955.
מקור השם
שמו של הרכס ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטית של בריטניה, והוא נקרא על שם הקטור, בנו של פריאמוס והמפקד העליון של הברית הטרויאנית המתוארת באיליאדה מאת הומרוס.
סול קימל
שמואל סאלו (סול) קימל (באנגלית: Salo Kimel; 7 באוקטובר 1928 – 14 באוגוסט 2021) היה פיזיקאי כימאי ישראלי. היה פרופסור בטכניון וביצע מחקר על יישומים ביו-רפואיים של לייזרים.
ביוגרפיה
קימל נולד ב-7 באוקטובר 1928 בברלין שבגרמניה. בילדותו באמסטרדם שבהולנד, הוא היה מיודד עם אנה פרנק. בתקופת השואה, בשנת 1942 נלקחה אמו על ידי הנאצים. בהמשך מלחמת העולם השנייה, הסתתר קימל בחווה. בתחילת 1945 פשטו הנאצים על החווה בה הסתתר, והוא נשלח למחנה המעבר וסטרבורק שם שהה עד לשחרור המחנה ב-12 באפריל 1945. בשנת 1960 הוא קיבל את הדוקטורט בפיזיקה מאוניברסיטת אמסטרדם בראשותו של פרופסור יאן קטלאר. קימל נבחר לחבר מקביל באקדמיה המלכותית בהולנד לאמנויות ומדעים בשנת 1989.
נאדה (זמרת)
נאדה (באיטלקית: Nada; נולדה בשם נאדה מאלאנימה ב-17 בנובמבר 1953, גאברו, רוזיניאנו מריטימו, ליבורנו) היא זמרת איטלקייה. היא כונתה בשם "האפרוח מגאברו".
קריירה
ב-1971 זכתה נאדה בתחרות השירים של פסטיבל סן רמו יחד עם ניקולה די בארי, בו ביצעו בנפרד את השיר "Il cuore è uno zingaro" שזכה להצלחה בינלאומית. ב-1972 הופיעה נאדה שוב בסן רמו עם השיר "Il re di denari", איתו הגיעה למקום השלישי. היא השתתפה בפסטיבל סן רמו גם בשנת 1987 עם השיר "Bolero", ב-1999 עם השיר "Guardami negli occhi", וב-2007 עם השיר "Luna in piena".
ב-1983 נבחרה נאדה לזמרת השנה עם השיר "Amore disperato", שהיה להיט בקיץ אותה שנה. ב-1998 זכתה הלהקה האיטלקית Super B בהצלחה רבה עם גרסת הכיסוי שלהם לשיר "Amore disperato".
ב-2004 יצא אלבומה "Tutto l'amore che mi manca " (בהפקת ג'ון פריש שהיה המפיק של פי ג'יי הארווי), וזכה בפרס האלבום העצמאי הטוב ביותר של השנה באיטליה. האלבום כולל דואט עם הזמר-יוצר האו גלב. אלבום האולפן הבא שלה "Luna in piena" זכה בפרס האלבום העצמאי הטוב ביותר לשנת 2007.
ב-21 ביוני 2009 השתתפה נאדה בקונצרט "Amiche per l'Abruzzo" שנערך באצטדיון סן סירו במילאנו, שבו הופיעה שורה של כוכבות איטלקיות. הקונצרט אורגן על ידי הזמרת לאורה פאוזיני, לגיוס כספים עבור העיר ל'אקווילה, שנפגעה באותה שנה מרעידת אדמה קשה. נאדה הצטרפה ללהקה שכללה את מרינה ריי, פאולה טורצ'י וכרמן קונסולי לביצוע של השיר הקלאסי שלה "Ma che freddo fa".
ב-2011 יצא אלבום אולפן נוסף של נאדה בשם "Vamp".
ב-2016 נכלל הסינגל שלה "Senza Un Perché" בסדרת הטלוויזיה "האפיפיור הצעיר" של HBO.
ברברה אוברמן
'''ברברה .פ. אוברמן (באנגלית: Barbara Oberman'''; 20 במאי 1935) הייתה פעילה למען שחרור אסירי ברית המועצות בתקופה הקומוניסטית משנת 1971 ועד שנפתחו השערים ויהודי ברית המועצות הורשו לצאת מהמדינה. הקימה את תנועת "ה-35" ותנועת "הוועדה למען שחרור אסירי ציון".
קורות חיים
ברברה אוברמן נולדה בלונדון, בירת אנגליה, בשנת 1935 ליעקב וגלי קוקלין. כשאוברמן הייתה בת ארבע פרצה מלחמת העולם השנייה. ילדותה בלונדון בזמן מלחמת העולם השנייה לא הייתה פשוטה, בתחילת המלחמה הפציצו את לונדון מספר פעמים, ולכן ברברה ומשפחתה נאלצו לצאת מן העיר לזמן מה ולעבור לגור בבתים של אנשים זרים שהיו מוכנים לקבל את פניהם ולשמש כמחסה עבור המשפחה עד שהמצב ירגע. כאשר אוברמן הייתה בת שבע אמה חלתה ונפטרה. בשנת 1957 ברברה נישאה לססיל אוברמן, היו להם שלושה ילדים- אנטוני (ילדו של ססיל מנישואיו הקודמים), דוד וג'ודי. במאי 1971 הקימה אוברמן את תנועת "ה-35".
הרקע להקמת תנועת "ה-35" (The 35’s)
באותו זמן אוברמן הייתה גם כן בת 35 וכששמעה את הסיפור הזה היא לא הייתה מוכנה להתעלם ממנו והחליטה לצאת למאבק. היא אספה קבוצה של חברות והקימה תנועת התנגדות לאחר 3 שעות של דיון סוער עם הרב הראשי ללונדון שהתנגד להקמת התנועה. התנועה הוקמה כדי למחות נגד רדיפת היהודים על ידי הרוסים. התנועה הייתה בת 35 נשים, בנות 35, שנלחמו על אישה בת 35. התקשורת קראה להם ה-"35".
פעולות תנועת "ה-35" (The-35)
הפעולות של "ה-35" החלו בהפגנה קטנה מחוץ לשגרירות רוסיה בלונדון שהשתתפו בה 35 נשים. הן נלחמו על שחרורה של רייזה פלטניק. לאחר הפגנה זו, פלטניק הועברה מהצינוק הרוסי אל הכלא הרוסי. ההפגנה נשמעה בתוך הקהילה היהודית ובהפגנה השנייה השתתפו כבר אלף מפגינים.
למרות ההתנגדות של הממשלה הבריטית, אוברמן המשיכה בפעולותיה. היא ארגנה עוד הפגנות וזכתה לכיסוי בטלוויזיה, ברדיו ובעיתונות כדי לפרסם את מאסרה של פלאטניק. בעקבות ההפגנות סניפים של תנועת "ה-35" החלו להיפתח בכל קהילות בריטניה. פעולות "ה-35" העלו את המודעות למצב היהודים בברית המועצות, ותנועות הנוער בכל רחבי בריטניה החלו לפעול למענם. בנוסף לתנועות הנוער יהודים רבים החלו להתקשר ולשלוח מברקים ומכתבים ליהודי ברית המועצות כדי להראות להם שיהודי העולם תומכים בהם ועושים כל שביכולתם כדי להוציא אותם לחופשי.
יהודי אנגליה היו נוסעים לטיולים מאורגנים בברית המועצות, ובזמן הטיול היו בורחים והולכים לבקר את יהודי ברית המועצות כדי ללמד אותם עברית, לספר להם על ארץ ישראל ולהביא להם טליתות, סידורים ותפילין. לאוברמן היו רעיונות מקוריים איך להעלות את המודעות לנושא של הסירובניקים (מסורבי עלייה). לדוגמה, פעם אחת היא הדפיסה עלונים שעליהם היה כתוב "סוניה מביאה מסאג'ים בחינם... תבקשו את שרנסקי" מספר הטלפון על העלונים לא היה קשור למסאג'ים, אלא המספר של שגרירות ברית המועצות באנגליה. כל כך הרבה אנשים התקשרו וביקשו את שרנסקי (סירובניק שכבר אז היה מפורסם) עד שהשגרירות נאלצה לשנות את מספר הטלפון שלה. זהו אותו נתן שרנסקי שלימים שוחרר, עלה ארצה והפך לשר בממשלת ישראל. כך היא נלחמה על שורה של סירובניקים שחלקם ידועים היום כגון אידה נודל, יולי אדלשטיין, סילווה זלמנסון ורבים אחרים. לאחר שנתיים של הפגנות, שביתות רעב וסיקור עיתונאי וטלוויזיוני נרחב, רייזה פלטניק שוחררה מהכלא הרוסי ועלתה לארץ ישראל בזכות כל הפעילויות של ה-35.
תנועת "הועדה למען שחרור אסירי ציון" אוברמן לא השתתפה רק בתנועת ה-35. לאחר כמה חודשים בהם הייתה מנהיגת תנועת "ה-35" התנועה התרחבה מאוד. עקב כך, רבים בתנועה החלו להגביל את אוברמן בפעולותיה. לכל אחר היו רעיונות שונים ודעות שונות ולכן היא עזבה את "ה-35" והקימה תנועה חדשה שנקראה "הועדה למען שחרור אסירי ציון". התנועה מומנה על ידי ססיל, בעלה של אוברמן, והתחילה בשלושה חברים: סוניה כהן, פרנסיס מארי מארזל ואוברמן ביחד עם המשפחות שלהם, שהמורל והתמיכה שלהם נתנו להן כוח וגרמה להן להמשיך ולפעול. ילדיהם של משפחת אוברמן: אנטוני, דוד וג'ודי, באו להפגין עימם. בכל פעם היו חושבים על הפגנות ייחודיות ועל עוד דרכים מקוריות להסב את תשומת לב של הרוסים. עם נפילת המשטר הקומוניסטי ב-1991 נפתחו הדלתות ורוב היהודים שרצו לעזוב את רוסיה עזבו. (1)
עלייתה של אוברמן לארץ ישראל
בשנת 1974 הטרוריסט הבינלאומי קרלוס ("התן") שם את אוברמן ב"ראש הרשימה" של החיסולים שלו, ואיים עלייה. בעקבות איומים אלו, אוברמן ומשפחתה נסעו לארץ ישראל לארבעה חודשים. לאחר מכן חזרו לאנגליה, ובשנת 1979, אוברמן ומשפחתה עלו לארץ ישראל ומתגוררים בה עד היום.
מנחם מנשה
חכם מנחם מנשה  (ה'תרנ"ג, 1892 - י"ב באלול ה'תשכ"ח, 5 בספטמבר 1968, ירושלים) היה מייסד ארגון "חברת אהבת חיים" ומחבר הספר אהבת חיים, על התורה, הכולל פירושים, מעשיות, אגדות והלכות.
חייו
נולד בעיירה קאייק הסמוכה לרוסה שבנסיכות בולגריה ליעקב מנשה ולסולטנה. אביו נפטר כשהיה בן 10 והוא נותר עם אמו וארבעת אחיו. למד בעירו ובהמשך באיסטנבול אצל חבריו ותלמידיו של רבי יצחק אקריש (מחבר הספר "קריית ארבע"), ואצל רבי שלמה אליעזר אלפנדרי. במקביל עבד בעבודות זמניות לפרנסתו. היה חבר בחברת מזהירי שבת שיצאו מדי ערב שבת להזהיר את בעלי החנויות על סגירתן לקראת כניסת השבת.
בגיל 18 נשא את אסתר חרז, בת למשפחת נדבנים מאדריאנופול, שהייתה יתומה ומבוגרת ממנו בשנתיים. בגיל 20 גויס לצבא האימפריה העות'מאנית והשתתף במלחמת העולם הראשונה. בשנת תרע"ח בגל 25, עלה לארץ ישראל עם אשתו ובנו, באמצעות עגלה שהביאה אותם לגבול לבנון. המשפחה התיישבה בשכונת בית ישראל בירושלים.
בירושלים התחבר עם המקובל הרב יצחק אלפייה והפך לתלמידו. בשנת ה'תרצ"ד כאשר עלה הרב יהודה פתיה לירושלים, הפך ליד ימינו ולתלמידו.
עבד לפרנסתו כפחח. בשנת 1930 (ה'תר"צ) הקים את "חברת אהבת חיים", שעסקה בהפצת תורה, קיום תעניות דיבור, תפילות, תיקונים ואיסוף כספים לעזרה לנזקקים. בימי מלחמת העולם השנייה ערך מספר תפילות ציבוריות למען שלום האזרחים וסיום המלחמה.
רוב פעולותיו למען נזקקים היו בסתר. הרב שמואל אליהו סיפר שאביו, הרב מרדכי אליהו אמר עליו שהיה אחד מל"ו צדיקים, "אם לא הראשון שבהם".
נפטר בי"ב אלול ה'תשכ"ח, 5 בספטמבר 1968, בגיל 76.
נכדתו היא הזמרת ריקי גל.
ורמיה-מזוריה
ורמיה-מזוריה (בפולנית: Warmińsko-Mazurskie) היא אחת משש עשרה הווייוודות של פולין. היא שוכנת בצפון מזרח פולין, וגובלת בצפון במובלעת הרוסית קלינינגרד, במזרח בווייוודה פודלסיה, בדרום בווייוודה מזוביה, ובמערב בווייוודות קויאוויה-פומרניה ופומרניה.
בירתה של ורמיה-מזוריה והעיר הגדולה ביותר בה היא העיר אולשטין השוכנת במרכזה. ערים גדולות נוספות הן אלבלונג ואלק.
מקור השם
ורמיה-מזוריה נקראת על שם שני האזורים ההיסטוריים המרכיבים אותה: ורמיה ומזוריה. ורמיה, האזור ההיסטורי המשתרע בצפון הווייוודה ורמיה-מזוריה, מכונה בפולנית Warmia ובגרמנית Ermland. ורמיה נקראת ככל הנראה על שמו של שבט פרוסי קדום בשם Warmier. למרות זאת, ככל הנראה השבט שלעיל מעולם לא התיישב באזור ורמיה. האזכור הראשון של האזור בשם זה הוא ככל הנראה משנת 1249. מזוריה, האזור ההיסטורי המשתרע בדרום הווייוודה ורמיה-מזוריה, מכונה בפולנית Mazury ובגרמנית Masuren. באזכוריו הראשונים מזוריה הייתה הכינוי בו כינו הפרוסים אשר שלטו היסטורית במקום את יושביו - אוכלוסייה פולנית שמוצאה ממזוביה. משמעה של המילה maz בגרמנית עתיקה הוא ככל הנראה "מלוכלך".
היסטוריה
האזור נשלט על ידי ממלכת פרוסיה עד המאה ה-20. אף כי הפולנים באזור היוו מיעוט גדול, עדיין רוב התושבים בו ראו עצמם כגרמנים, ושפת השלטון הייתה גרמנית. בעקבות הפסד גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, בוטלה מדינת פרוסיה, גבולות פולין הורחבו והיא קיבלה את השליטה באזור. תושבי האזור הגרמנים גורשו. הפולנים, שהיוו קודם מיעוט, קיבלו עידוד לבוא להתיישב באזור בהמוניהם. חלק באו מווילנה וממרכז פולין; ורובם, כולל מספר קטן של אוקראינים, באו משטחי פולין במזרח, שסופחו לברית המועצות בקו קרזון.
גאוגרפיה
בדומה לפודלסיה שכנתה מדרום מזרח, גם ורמיה-מזוריה היא הררית במעט בהשוואה לשפלת מזוביה שמדרום לה, אך יחד עם זאת היא עדיין מישורית במיוחד, וכוללת בעיקר גבעות. ורמיה-מזוריה ידועה כ"ארץ אלף האגמים" (Krainą Tysiąca Jezior), הודות לאגמים המָזוּריים, המכסים את רוב הווייוודה. האגמים המזוריים הוא אזור עתיר-אגמים (כ-2,000 במספר), הם מקושרים לנהרות סביבם ולים הבלטי במערכת תעלות מלאכותיות שהוקמו בעיקר במאה התשע עשרה. האגמים הוצעו על ידי פולין לרשימת שבעת פלאי עולם הטבע ונבחרו בקבוצת 28 האתרים הראשונים. לצד אגמים רבים מתהדרת ורמיה-מזוריה גם ביערות רבים במיוחד, יערות המכסים 30.9% משטח הוויוודה. מדובר בעיקר בעצי אורן ובעצים מחטניים אחרים. אגן ההיקוות של נהר הוויסלה תוחם את ורמיה-מזוריה מדרום וממערב. באגמים שבאזור נמצא מקורו של הנהר אנגרפה (הידוע בפולנית בשם ונגורפה (Węgorapa)). נהר זה זורם צפונה אל תוך המובלעת הרוסית קלינינגרד, ומנקז את רוב מימי האזור. תנאי השטח של מזוריה - ריבוי יערות וגופי מים - משאיר מקום מצומצם יותר לחקלאות, אשר תופסת עדיין חלקים נרחבים מהאזור.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת באולשטין, בירת הוויווידה, היא 7.6 מעלות צלזיוס. החודש הקר ביותר הוא ינואר (עם טמפרטורה ממוצעת של -2.3 מעלות צלזיוס), והחודש החם ביותר הוא יולי (עם טמפרטורה ממוצעת של 17.9 מעלות צלזיוס). הגשמים יורדים בעיקר בקיץ, כאשר כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 625.8 מ"מ.
בוורמיה-מזוריה יש שמונה פארקי נוף (Park krajobrazowe) ו-111 שמורות טבע (Rezerwat przyrody).
מחוזות
בוורמיה-מזוריה ישנם 21 מחוזות, מתוכם שתי ערים מחוזיות.
מוזיאון מלחמת יום כיפור (מצרים)
מוזיאון מלחמת יום הכיפורים, שנקרא באופן רשמי הפנורמה של מלחמת אוקטובר (בערבית: بانوراما حرب أكتوبر), הוא מוזיאון שהוקם בשיתוף פעולה בין מצרים לקוריאה הצפונית בשנת 1983 כדי להנציח מלחמת יום כיפור כפי שהשתקפה מהצד המצרי, שם היא מכונה בפשטות מלחמת אוקטובר.
המוזיאון ממוקם בהליופוליס ברחוב סלאח סאלם, בסמוך לאצטדיון הבינלאומי של קהיר. המבנה גלילי בצורתו, מוקף בציורים ותמונות על קירותיו הפנימיים המייצגים את הקרבות החשובים שניהלה מצרים בהיסטוריה, החל מהקרב שניהל המלך נרמר על מנת לאחד את המדינות, בקרב בו אחמוז גירש את חיקסוס בשנת 1520 לפני הספירה, קרב אל-מנצורה בשנת 1250, קרב פורט סעיד בשנת 1956 ולבסוף המלחמה באוקטובר 1973, כאשר פלש צבא מצרים לחצי האי סיני תוך חציית תעלת סואץ.
קיימת פלטפורמה מעגלית בה המבקרים יושבים והפלטפורמה נעה איתם כך שהמשתתפים יוכלו לראות את ציורי הקיר התלת־ממדיים המייצגים את הקרבות באוקטובר. יש גם אולם תצוגה בפנורמה לצפייה בסרטים המציגים סצנות אמיתיות ממלחמת 1967 וממלחמת 1973. בכניסה לפנורמה ישנם מטוסים וטנקים ששימשו במלחמה.
מרי ריד
מרי ריד (באנגלית: Mary Read) הייתה שודדת ים אנגלייה מפורסמת מן המאה ה-18.
עונת 1899/1900 בפוטבול ליג
עונת 1899/1900 הייתה העונה ה-12 של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-2 בספטמבר 1899 והסתיימה ב-30 באפריל 1900.
הליגה כללה 18 קבוצות. מנצ'סטר סיטי וגלוסוף נורת' אנד היו הקבוצות שעלו מליגת משנה.
עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון ביחס שערים דורגה במקום גבוה יותר. שיטה זו הייתה בתוקף עד לעונת 1976/1977.
אסטון וילה זכתה באליפות בפעם החמישית בתולדות המועדון.
קבוצות שסיימו את העונה במקומות 17-18 ירדו לליגת משנה. בסוף העונה גלוסוף נורת' אנד (זו הייתה העונה היחידה של הקבוצה בליגה הבכירה) וברנלי ירדו ליגה. במקומם עלו ונסדיי ובולטון וונדררס.
כדורגלנים מצטיינים
ביל גראטי מאסטון וילה כבש 23 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
מרי ריד
ביוגרפיה
על פי ההערכות ריד נולדה בשנת 1691. ג'ונסון כותב שמשפחתה הייתה משפחה ענייה שקיבלה קצבאות מאת הסבתא עבור אחיה של מרי. אולם האח מת, והאמא המודאגת הכריחה את מרי ללבוש בגדי נערים ולהתנהג כזכר, וזאת כדי שהסבתא תמשיך לשלוח כסף.
מרי המשיכה להתנהג כגבר לאורך כל חייה. היא הצטרפה לצי הבריטי כנער בשם "מרק ריד" והשתתפה במלחמת הירושה הספרדית, אולם במהלך שירותה היא התאהבה במלח הולנדי. היא נישאה לו וניהלה יחד איתו פונדק בהולנד. כאשר מת בעלה, היא חזרה להתחזות לגבר והתגייסה לצי ההולנדי ומשם הגיעה לספינה שהפליגה לאיי הודו המערביים.
הספינה הותקפה בדרך בידי שודדי ים תחת פיקודם של ג'ון רקהאם ואהובתו אן בוני. ריד לחמה באומץ, אולם מרבית חברי הצוות נהרגו והפיראטים הכריחו את הנותרים להצטרף לשורותיהם. ריד הצטרפה גם כן, אולם לא חשפה את מינה וגם בקרב השודדים נודעה כמרק ריד. אן בוני ראתה אותה פעם אחת בעת שהתלבשה וכך גילתה את מינה היא לא סיפרה זאת לשאר הצוות, והשתיים הפכו לידידות טובות. הדבר הכעיס את רקהאם, שלא ידע את מינה של ריד, וסבר שבוני בוגדת בו. ריד חשפה בפניו את שדיה והוכיחה לו שהיא אשה. רקהאם הנדהם הסכים לא לפרסם זאת אולם הדבר נודע לבסוף לפיראטים, שלא שינו את יחסם אליה.
בשנת 1720 עגנה ספינת השודדים בג'מייקה. הגברים השתכרו כולם, ורק הנשים נותרו פיכחות. ספינת שיטור בריטית תחת פיקודו של ג'ונתן ברנט גילתה אותם, ולאחר קרב קצר נשבו כולם. החוק הבריטי מטיל עונש מוות על כל שודד ים באשר הוא בלי הבדל בין המינים, אולם ריד ובוני טענו שהן בהריון ועובריהן אינם אשמים. הגברים נתלו כולם, אך הוחלט לדחות את משפטן של הנשים. בשנת 1721 מתה ריד בתא הכלא מ, או במהלך הלידה. לא ברור אם אכן הייתה מעוברת או שהמציאה זאת כדי לדחות את משפטה.
סרגיי ריאבקוב
סרגיי אלכסייביץ' ריאבקוב או רייבקוב (ברוסית: Серге́й Алексе́евич Рябко́в; נולד ב-8 ביולי 1960, לנינגרד) הוא דיפלומט רוסי, המכהן כסגן שר החוץ של רוסיה מאז 15 באוגוסט 2008.
ביוגרפיה
הוא בוגר המכון הממלכתי המוסקבאי ליחסים בינלאומיים של משרד החוץ של ברית המועצות משנת 1982. דובר אנגלית ודנית שוטפת. מאז 1982 הוא משרת בשירות החוץ הדיפלומטי של רוסיה. עבד בתפקידים דיפלומטיים שונים במשרד החוץ.
מ-1995 עד 1999, הוא היה ראש מדור OSCE של המחלקה לשיתוף פעולה אירופי של משרד החוץ הרוסי. מ-2002 עד 2005, הוא שירת בוושינגטון די. סי. כיועץ בשגרירות הפדרציה הרוסית בארצות הברית. מ-2005 עד 2008 שימש כמנהל המחלקה לשיתוף פעולה אירופי של משרד החוץ הרוסי.
מאז 15 באוגוסט 2008 מכהן בתפקיד סגן שר החוץ של הפדרציה הרוסית. במסגרת תפקידו מפקח על נושאי היחסים הדו-צדדיים עם מדינות אמריקה, אי-הפצה ופיקוח על נשק, תוכנית הגרעין האיראנית והשתתפות הפדרציה הרוסית באיחוד BRICS.
חיים אישיים
הוא נשוי ואב לשניים.
ויקיפדיה הרומנית
ויקיפדיה הרומנית היא גרסה של ויקיפדיה בשפה הרומנית. המיזם החל ב-19 ביוני 2003 ונכון ל- ב ישנם בו  ערכים ו- משתמשים פעילים.
היסטוריה
באפריל 2004, ויקיפדיה הרומנית סייעה בהשקת ויקיפדיה בשפה הארומנית.
המחלוקת המולדובנית
מרבית תושביה של רפובליקה מולדובה הם דוברי רומנית, אולם בתקופה בה האזור היה חלק מברית המועצות כתבו את השפה הרומנית באותיות קיריליות ובהשפעת השפה הרוסית חדרו לאוצר המילים המולדובני מילים רוסיות. לאחר שרפובליקת מולדובה זכתה לעצמאות היא הכריזה על השפה הרומנית כשפתה הרשמית ועברה לשימוש באלפבית הרומני, שנגזר מהאלפבית הלטיני. המיעוט הסלאבי ברפובליקת מולדובה לא היה מרוצה מההתפתחות ותבע מעמד דומה לשפה הרוסית, אך התביעות נדחו. חבל טרנסניסטריה המולדובני, שבשטחו מרבית האוכלוסייה היא ממוצא רוסי או אוקראיני, הכריזה ב-1990 על פרישה ממולדובה ותבע עצמאות. בחבל טרנסניסטריה מדוברות שלוש שפות, רוסית, אוקראינית ורומנית המכונה מולדובנית - כל השפות נכתבות באותיות קיריליות. נמצאו כותבי רומנית באותיות קיריליות שתבעו הכרה בשפה מולדובנית נפרדת מהרומנית, שפה קרויה בפיהם: "מולדובנית" וגם פתחו מיזם ויקיפדי עבור השפה הזאת. לאחר שהצדדים הציגו את טיעוניהם, ויקיפדיה החליטה ב-2006 להקפיא את המיזם המולדובני ולהותיר רק ויקיפדיה רומנית, בעיקר משום שלא נמצאו ויקיפדים מולדובנים, שישאו את המיזם ומספר הערכים בוויקיפדיה המולדובנית היה מועט מאוד ומרבית הערכים היו הפניות לערכים המתאימים בוויקיפדיה הרומנית.
שינויים בסימנים הדיאקריטיים
ב-2010 שינתה הוויקיפדיה הרומנית את הסימנים הדיאקריטיים של האותיות הרומנית המקבילות לשי"ן ולצד"י. האותיות היו מורכבות מהאותיות S ו-T עם סימן דיאקריטי מתחתן - הסימן היה סדיליה ושונה לפסיק רגיל.
טיסה תת-מסלולית
טיסת חלל תת-מסלולית היא טיסת חלל בה חללית מגיעה לחלל אך מסלולה מצטלב עם אטמוספירת או קרקע העצם השמימי ממנו שוגרה כך שהיא אינה משלימה אף הקפה סביב העצם.
לדוגמה, מסלולו של גוף המשוגר מכדור הארץ לגובה 100 ק"מ מפני הים, ונופל חזרה לקרקע, נחשב לטיסה תת-מסלולית. ישנן טיסות תת-מסלוליות המבוצעות לשם בחינת כלים המיועדים לטיסות מסלוליות, כגון חלליות ומשגרים, בעוד ישנם כלים המתוכננים במיוחד לטיסות תת-מסלוליות כגון מטוס הניסוי האמריקני X-15, החללית המסחרית ספייס שיפ 1, טילים בליסטיים וטילי מחקר.
גובה טיסה תת-מסלולית
לפי הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה, הגובה המינימלי בו טיסה נחשבת לטיסה תת-מסלולית (ולא לטיסה רגילה) הוא 100 ק"מ מגובה פני הים (הגובה נקרא קו קרמן). גובה זה נקבע כי זהו בערך הגובה המרבי בו מטוס הטס במהירות גבוהה מספיק כדי להפיק עילוי מאטמוספירת כדור הארץ, היה טס מהר יותר מאשר בטיסה מסלולית. לעומת זאת, חיל האוויר האמריקאי ונאס"א מעניקים כנפי אסטרונאוט לאנשים שטסו מעל לגובה 50 מייל (80.47 ק"מ), אף על פי שמחלקת ההגנה של ארצות הברית לא קבעה בצורה מוחלטת מהו הגובה בו מתחיל החלל.
על מנת להגיע לגובה בו הטיסה נחשבת לטיסה תת-מסלולית, נעזרים בדרך כלל במנועים רקטיים. המנועים יכולים להיות חלק מובנה מהחללית (X-15), או שהם יכולים להיות חלק נפרד מהחללית (משגר). על מנת לחסוך בדלק רקטי נעזרים לעיתים ב"מטוס אם" - מטוס רגיל המותאם כך שיוכל לשאת את החללית לגובה מסוים, אז החללית משתחררת ומפעילה את מנועיה המשמשים אותה בהמשך הטיסה. "מטוסי אם" שימשו הן את ה-X-15 של חיל האוויר האמריקאי (מפציץ B-52 מותאם) והן את הספייס שיפ 1 של חברת וירג'ין גלקטיק (מטוס מיוחד בשם "אביר לבן"). וירג'ין גלקטיק פיתחה מטוס אם חדש "אביר לבן 2" המשמש את החללית ספייס שיפ 2 בטיסות הניסוי שלה, וישמש אותה בסופו של דבר גם בטיסות התת-מסלוליות.
החזרה מטיסה תת-מסלולית, בדומה לחזרה מטיסה מסלולית, נעשית באמצעות מצנחים או כנפיים מובנות בחללית. מפני שחלליות הטסות בטיסות תת-מסלוליות מגיעות למהירויות גבוהות במיוחד, עליהן להיות מצוידות במגיני חום המשמשים אותם בעת החדירה לאטמוספירה.
היסטוריה
העצם המלאכותי הראשון שהגיע לחלל היה טיל ה-V-2 של גרמניה הנאצית ששוגר לראשונה ב-3 באוקטובר 1942, והגיע לגובה מקסימלי של 97 ק"מ. הטיסה התת-מסלולית הראשונה בוצעה בתחילת 1944 כאשר טיל V-2 ניסיוני שוגר לגובה 189 ק"מ. עם תום מלחמת העולם השנייה ותחילת המלחמה הקרה, החלו ארצות הברית וברית המועצות לפתח טילים בליסטיים (תוך שימוש במדענים ומהנדסים גרמנים) חזקים יותר ויותר, אותם היה ניתן לשגר לטיסות תת-מסלוליות ארוכות יותר. האמריקאים והסובייטים פיתחו את הטילים לא רק למטרות צבאיות אלא גם למטרות מחקר - על הטיל היו מרכיבים ניסויים מדעיים שהיו משדרים נתונים חזרה לכדור הארץ (בהמשך התפתחו טכנולוגיות מגיני החום וניתן היה להחזיר את הניסויים לכדור הארץ).
בעלי החיים הראשונים שעברו את קו 100 הק"מ היו זבובי פירות ששוגרו על גבי טיל V-2 אמריקאי ב-20 בפברואר 1947 והגיעו לגובה 109 ק"מ. הקפסולה והזבובים בתוכה נחתו בשלום. הקוף הראשון בחלל היה מקוק רזוס אמריקאי בשם "אלברט II" (קודם לו שוגר "אלברט I" אך משגרו התפוצץ והוא נהרג לפני שהגיע לחלל) ששוגר ב-14 ביוני 1949 והגיע לגובה 134 ק"מ. בעת הנחיתה לא נפרשו מצנחי הקפסולה ואלברט II נהרג בהתרסקות. ב-22 ביולי 1951 שיגרו הסובייטים את המשימה R-1 IIIA-1 ובתוכה הכלבים "טזיגן" ו"דזיק" לטיסה תת-מסלולית. שני הכלבים חזרו בשלום. עד לטיסתו ההיסטורית של יורי גגארין לחלל ב-12 באפריל 1961 שיגרו הסובייטים והאמריקאים יונקים רבים לטיסות מסלוליות ותת-מסלוליות. גם הצרפתים שיגרו בעל חיים (חולדה) לחלל ב-22 בפברואר 1961.
בין 1963 ל-1967 שיגרו הצרפתים והסינים מספר חיות גם הם לטיסות תת-מסלוליות.
ב-1963 ביצע מטוס הניסוי האמריקאי X-15 (מס' 3) שתי טיסות תת-מסלוליות, כשבתוכו האסטרונאוט (בשירות חיל האוויר האמריקאי ולא נאס"א) ג'וז ווקר. שתי טיסות אלו היו היחידות מבין כל טיסות ה-X-15 שעברו את גובה ה-100 ק"מ (11 טיסות נוספות עברו את גובה 50 המייל - גובה החלל לפי חיל האוויר האמריקאי).
ב-5 באפריל 1975 שיגרו הרוסים את משימת סויוז 18A שיועדה להיכנס למסלול, אך בעקבות כשל במשגר לא נכנסה למסלול אלא ביצעה טיסה תת-מסלולית וחזרה בשלום לכדור הארץ.
ב-1986 שיגרה ברית המועצות את פוליוס - חללית במשקל 80,000 ק"ג שיועדה להיכנס למסלול, אך השיגור כשל והמטען נכנס לטיסה תת-מסלולית. מטען זה הוא הכבד ביותר אי פעם שטס בטיסה תת-מסלולית.
ב-21 ביוני 2004 טסה החללית ספייס שיפ 1 לטיסת החלל (התת-מסלולית) המסחרית הראשונה, כשבתוכה האסטרונאוט המסחרי הראשון - מייק מלוויל. מאוחר יותר ב-2004 שוגרה החללית לטיסות תת-מסלוליות במסגרת התחרות Ansari X-Prize, בה זכתה.
טיסות אלו הן טיסות תת-מסלוליות מאוישות שטסו גבוה יותר מקו קרמן - כלומר יותר מ-100 ק"מ מגובה פני הים:
עתיד הטיסות התת-מסלוליות
כיום ישנן מספר חברות פרטיות המפתחות חלליות לטיסות תת-מסלוליות, שמטרתן לשמש בעיקר עבור תיירות בחלל. וירג'ין גלקטיק מפתחת כיום את החללית ספייס-שיפ 2. חברות נוספות כגון XCOR אירוספייס, ארמדילו אירופספייס, בלו אוריג'ין ו-SNC מפתחות גם הם חלליות מסוגים שונים שישמשו גם לטיסות תת-מסלוליות וגם לטיסות מסלוליות. SNC מפתחת את הדרים צ'ייסר במסגרת תוכנית CCDev של נאס"א (תוכנית שמטרתה לערב חברות פרטיות בתחום הטיסות המאוישות לחלל), ועתידה לשמש גם לטיסות תת-מסלוליות (במימון פרטי) וגם לטיסות מסלוליות אל תחנת החלל הבינלאומית (במימון נאס"א).
בעתיד הרחוק ייתכן וטיסות תת-מסלוליות ישמשו כנתיב תחבורה למטוסי חלל עבור אנשים ומטען שירצו להגיע ליעדם במהירות המרבית ביותר.
דגל השבטים המאוחדים
מקורות והיסטוריה
הצורך בדגל ייחודי לניו זילנד התעורר לראשונה ב-1830, כאשר ספינת הסוחר "סר ג'ורג' מוראי" אשר נבנתה בהוקיאנגה נתפסה על ידי רשויות המכס בנמל סידני ובין נוסעיה היו גם שני ראשי שבטים מאורים רמי דרג. הספינה הפליגה ללא כל דגל - הפרה של תקנות השיט הבריטיות - וזאת כיוון שספינות אשר נבנו בניו זילנד לא היו רשאיות להניף את דגל הממלכה המאוחדת עקב מעמדה הקולוניאלי של ניו זילנד. מעצרה של הספינה עורר זעם בקרב האוכלוסייה המאורית אך ללא כל דגל אשר יונף עליה, הספינה הוסיפה להיות תחת מעצר. בנוסף, הצורך בדגל התעורר לא רק בגלל תפיסתן של ספינות ניו זילנדיות בסידני, אלא גם כסמל לעצמאות אשר הוכרזה על ידי ראשי השבטים המאורים.
דגלה הראשון של ניו זילנד אומץ ב-9 במרץ 1834, לאחר הצבעת השבטים המאוחדים, במסגרת התכנסות ראשי שבטי המאורים אשר הכריזו את הכרזת העצמאות של ניו זילנד בוואיטנגי בשנת 1835. שלוש הצעות לדגל הוגשו, שלושתן עוצבו בידי המיסיונר הבריטי הנרי ויליאם, אשר לאחר מכן, בשנת 1840, לקח תפקיד חשוב בתרגומו של הסכם ואיטנגי. ראשי השבטים דחו שתי הצעות אשר הציגו את דגל הממלכה המאוחדת בקנטון לטובת דגל צלב ג'ורג' הקדוש או נס לבן. ברבות הימים נטבע שמו של הדגל כדגל השבטים המאוחדים של ניו זילנד.
המכון הישראלי ללימודים מתקדמים
המכון הישראלי ללימודים מתקדמים (באנגלית: Israel Institute for Advanced Studies, בקיצור: IIAS) הוא מכון מחקר השוכן בקמפוס אדמונד ג'י ספרא של האוניברסיטה העברית בירושלים בגבעת רם. המכון עוסק במחקר אקדמי בפיזיקה, מתמטיקה, מדעי החיים, כלכלה ודת השוואתית. המכון הוקם בשנת 1975 על ידי המתמטיקאי הישראלי אריה דבורצקי, על פי המודל של המכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון, ניו ג'רזי. תחילה נקרא "המכון ללימודים מתקדמים", ושנת 2012 שונה שמו לשם הנוכחי.
קייס סעיד
קייס סעיד (בערבית: قيس سعيد; נולד ב-22 בפברואר 1958) הוא משפטן ופוליטיקאי תוניסאי, נשיא תוניסיה ה-6 ופרופסור למשפט חוקתי לשעבר.
המכון הישראלי ללימודים מתקדמים
המכון מפגיש חוקרים מרחבי העולם לעסוק בפרויקטים מחקריים שיתופיים במשך תקופות של ארבעה עד שנים עשר חודשים. קבוצות המחקר במכון מורכבות מחוקרים מן הארץ והעולם, כאשר מדי שנה פועלות בו בין שלושה לחמישה שיתופי פעולה מסוג זה, נוסף על חוקרים עצמאיים.
קייס סעיד
ביוגרפיה
סעיד נולד בתוניס ב-22 בפברואר 1958 למונצף סעיד וללאלה זכייה, משפחה אינטלקטואלית שאינה מהמעמד הגבוה. דודו, הישאם סעיד, היה מנתח הילדים הראשון בתוניסיה, ונודע ברחבי העולם בשל ניתוח הפרדת התאומים הסיאמיים בשנות השבעים של המאה ה-20.
מאז 1999, עבד סעיד כמרצה באוניברסיטת תוניס, ושימש כמזכיר הכללי של האגודה התוניסאית של משפט החוקתי בין השנים 1990 ו-1995, וכסגן יו"ר האגודה מאז 1995. כמו כן, סעיד עמד כדיקן בית הספר למשפטים באוניברסיטת סוסה בין השנים 1994 ו-1999, והיה מומחה משפטי ב  של הליגה הערבית. סעיד היה גם חבר בוועדת המומחים של תוניסיה, ועדה שמסרה את הערותיה על טיוטת חוקת תוניסיה  ב-2014.
המכון הישראלי ללימודים מתקדמים
חברי מועצת המנהלים של המכון בוחרים מדי שנה את הזוכים בפרס מיכאל ברונו. פרס ברונו מוענק בכל שנה לשלושה חוקרים ישראלים בתחומים שונים על הישגים במחקרם.
המכון חבר ברשתות המכונים ללימודים מתקדמים - SIAS, NetIAS ו-UBIAS.
קייס סעיד
ביוגרפיה
ב-23 באוקטובר 2019, הושבע סעיד כנשיא תוניסיה. הוא הנשיא הראשון שנולד לאחר שתוניסיה קיבלה את עצמאותה מצרפת ב-20 במרץ 1956.