cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צבא ההצלה
צבא ההצלה הערבי (בערבית: جيش الإنقاذ - גַ'יְשֶ אלְאִנְקַאד') היה צבא של מתנדבים ממדינות ערביות בפיקודו של פאוזי קאוקג'י הלבנוני, שפלש לתחום המנדט החל בינואר 1948 מבלי שנתקל בהתנגדות בריטית, במטרה למנוע את התבססות היישוב היהודי ולסכל את תוכנית החלוקה. צבא ההצלה היה יציר כפיה של הליגה הערבית ולא סר למנהיגותו של הוועד הערבי העליון. קאוקג'י היה יריבו של מפקד הכוחות הערביים באזור ירושלים עבד אל-קאדר אל-חוסייני, קרוב משפחתו של המופתי של ירושלים, אמין אל-חוסייני. באופן כללי הסתיימה משימתו של "צבא ההצלה" בכישלון. עם זאת, צבא ההצלה גילה לפרקים יוזמה ויכולות בלתי מבוטלות. הוא ריתק לפעמים כוחות גדולים פי כמה של צה"ל, ואילץ אותו להאריך את הקווים גם כלפי פנים, ולא רק בגבולות החיצוניים של הארץ.
הקמה
החל מספטמבר 1947 החלו מדינות הליגה הערבית בדיונים שבהם ניסו לגבש עמדה מאוחדת, צבאית ומדינית, באשר לתוכנית החלוקה. בישיבת של הליגה הערבית, בסאופר שבלבנון בספטמבר 1947 מונה איסמעיל ספואת, שהיה אז בדרגת לואא' (דרגת קצונה עיראקית המקבילה לדרגת אלוף) בראש "ועדה טכנית קבועה" שתדון בנושא הצבאי של הסכסוך היהודי ערבי. הוועדה ובה קצינים נוספים ממדינות ערב ונציג פלסטיני התמקמה במחנה קטנא בסוריה וגיבשה המלצות, ובהם הקמת צבא מתנדבים כל ערבי שילחם לצד ערביי ארץ ישראל. המלצה זו אושרה בכינוס הליגה הערבית בעאליי שבלבנון באוקטובר 1947 . בדיונים הליגה הערבית,  הייתה עיראק בהנהגת ראש הממשלה סאלח ג'בר הכוח המניע להתנגדות לתוכנית החלוקה, וקראה לצעדים קיצוניים. . הוועדה הטכנית מימנה והקציבה נשק ותחמושת, שסופקו על ידי מדינות הליגה הערבית.
כוח המתנדבים רוכז ואומן במחנה קאטאנה מדרום לדמשק. המתנדבים קבלו שכר, מזון ואימון בסיסי. עד סוף חודש מרץ 1948 אומנו במחנה קאטאנה כ-5,200 מתנדבים (כ-3,000 מסוריה, כ-800 מעיראק, כ-800 מארץ ישראל, כ-300 מלבנון, כ-50 ממצרים וכמה עשרות יוגוסלבים מוסלמים). נשקו של צבא ההצלה כלל תותחים ושיריוניות מעודפי מלחמת העולם השנייה. "צבא ההצלה" נשלח למשימתו באופן רשמי ב-1 בינואר 1948, אך הסתננות של יחידות קטנות החלה כבר בדצמבר 1947.
לאחר ועידה נוספת של ראשי הליגה בקהיר, בפברואר 1948 התמנה איסמעיל ספואת ל"מפקד כללי של הכוחות הערבים בפלשתינה", שכללו אז, בין היתר, את צבא ההצלה בפיקודו של פאוזי קאוקג'י שלחם מינואר 1948 ובאפריל ספג תבוסה משמעותית בקרב משמר העמק. ספואת מעולם לא נטל לידיו את הפיקוד בפועל, והיחסים בינו ובין קאוקג'י שפיקד בפועל על הכוחות לא היו תקינים.
כניסה לארץ ישראל
ב-8 בינואר 1948 פלש לתחומי ארץ ישראל הגדוד הראשון של צבא ההצלה - "גדוד הירמוך השני" ובו 330 חיילים בפיקודו של אדיב שישכלי שקבע את מפקדתו ליד תרשיחא. ב-20 בינואר 1948 התקיף גדוד זה את קיבוץ יחיעם ונחל את כישלונו הראשון. הנציב העליון, אלן גורדון קנינגהם תבע מממשלתו שתדרוש מסוריה למנוע את פלישת צבא ההצלה לתחומי המנדט, שאם לא כן יפעל הצבא הבריטי נגד הפולשים.
ב-20 בינואר 1948 נכנס לארץ ישראל מעבר הירדן בשיירה גדולה על גשר דמיה, "גדוד הירמוך הראשון" בפיקודו של הקצין הסורי מוחמד צפא ובו 630 חיילים. ניסיון של משטרת המנדט למנוע את כניסתם נכשל בגלל התערבות הלגיון הירדני. הבריטים העלימו עין מפלישה זאת של כוח ערבי גדול למרות מחאות היהודים. קאוקג'י הצטרף לגדוד זה שחנה ליד טובאס. ב-15 בפברואר 1948 התקיף גדוד זה את קיבוץ טירת צבי ונחל כישלון כבד.
ב-29 בינואר 1948 חצה את נהר הירדן על גשר דמיה והגיע להרי שומרון "גדוד חיטין" בפיקודו של העיראקי מדלול עבאס.
שני הגדודים שהגיעו דרך עבר הירדן התפצלו ליחידות קטנות והתפרסו ברחבי השומרון. תפקידם היה לשמור על הסדר באזור ולאפשר לעבדאללה הראשון, מלך ירדן לספח את האזור לממלכתו. ניסיונות של הוועד הערבי העליון לסכסך בין היחידות של צבא ההצלה, לא צלחו. באופן פרדוקסלי, אזור השומרון היה לאחד השקטים ביותר בארץ ישראל בתקופה זו, הודות לצבא ההצלה. המהלך נעשה בתאום עם ארנסט בווין אשר אישר לעבדאללה להכניס את צבא ההצלה לשומרון, בלא ידיעת הנציב העליון, בתנאי שהדבר לא יגרום להתערבות מועצת הביטחון ולא יביא לטענות של מדינות ערב האחרות נגד בריטניה.
קאוקג'י חזר לסוריה לשם התארגנות. בחודש מרץ 1948 נכנסו ארצה "גדוד אל חוסיין" ו"גדוד אל קאדסיה" בני 360 חיילים כל אחד וכן גדוד דרוזי בשם "ג'בל אל ערב" בן 500 חיילים בפיקודו של שכיב והאב שהתמקם בשפרעם והשתתף בקרב רמת יוחנן. בעקבות הקרב הקשה, שהביא לנפגעים רבים משני הצדדים, הגיעו מפקדי הגדוד להסכם עם ההגנה על נסיגתו. מקצת אנשי הגדוד, בהנהגת איסמעיל קבלאן ברחו מסוריה והתנדבו ליחידות המיעוטים בצה"ל.
ב-5 במרץ 1948 שב קאוקג'י וקבע את מטהו בכפר ג'בע בין שכם לג'נין. הוא הקים במקום גם תחנת שידור ששידרה תעמולה בעברית, ערבית ואנגלית.
ב-4 באפריל 1948 פתח קאוקג'י בהתקפה על קיבוץ משמר העמק במטרה לכבשו ולחבור לכוחות הערבים בחיפה. המערכה נמשכה עשרה ימים והסתיימה בתבוסה. גם הגדוד של שישכלי הובס במערכה על צפת. בנוסף לקרבות שתוארו, נשלחו יחידות של "צבא ההצלה" לגזרות אחרות, כמו ירושלים והדרך אליה, השרון, או להגנת ערים מעורבות, בנוסף לצפת ולירושלים, כמו יפו. בכמה מקומות גרמו כוחות אלה אבדות קשות לכוח המגן העברי, כמו בנבי סמואל או תל א-ריש. ב-27 במאי 1948 יצא קאוקג'י לסוריה עם שארית כוחותיו לשם התארגנות.
שלבי המלחמה האחרונים
בחודש יוני 1948 "צבא ההצלה" חזר לגליל. בגליל העליון נטל "צבא ההצלה" חלק בכיבוש מאליכיה (כיום קיבוץ מלכיה) ב-5 ביוני. בגליל התחתון "צבא ההצלה" השתתף בהתקפות על סג'רה. הוא מיקם את מפקדתו בתרשיחא ובקרבות עשרת הימים תקף פעמים רבות את סג'רה, אך נאלץ לסגת כאשר נכבשה נצרת במבצע דקל. בתקופת ההפוגה השנייה צבא ההצלה המשיך להיות פעיל. כך למשל, ב-5 וב-6 בספטמבר 1948 השתלט על מספר משלטים באזור סח'נין-שעב, וצה"ל עקר אותו משם בימים הבאים.
מבצע חירם של צה"ל, בסוף אוקטובר 1948, החל לאחר שמתקפת "צבא ההצלה" על מוצב שייח' עבאד שליד מנרה הוכתרה בהצלחה. התקפת הנגד של חטיבת כרמלי (מבצע יעל) נכשלה. במבצע חירם הוכה "צבא ההצלה" על ידי כוחות צה"ל. מפקדתו של קאוקג'י בתרשיחא הותקפה על ידי כוחות צה"ל, לרבות חיל האוויר, ונכבשה, אולם קאוקג'י הצליח לברוח ממנה. הוא נס יחד עם צבאו, שאף כי ספג מאות אבדות, הצליח לצאת מהארץ כמעט בשלמותו ללבנון, ויותר לא שב. "צבא ההצלה" פורק בחודשים הבאים.
הדור השני לשואה
הדור השני לשואה, או בסתמי: הדור השני, הוא כינוי לבניהם ובנותיהם של ניצולי השואה, שנולדו לאחר השואה. אף שבני הדור השני לשואה לא חוו ישירות את מוראות השואה, הרי השפעת הטראומה שעברו הוריהם ניכרת בהם במידה זו או אחרת, וזוכה להתייחסות בישראל. בשפה הקלינית טראומה זו מכונה 'טראומה בין-דורית'.
בפסיכולוגיה
הדור השני לשואה העלה מספר שאלות מחקריות ראשוניות בפסיכולוגיה, בין הבולטות שבהן: האם טראומה נפשית שחווה הורה יכולה לעבור לילדיו אף שלא היו נוכחים בעת הטראומה, וכן מה ביטוייה הנפשיים של העברה בין דורית של תחושת הטראומה. ההשערה היא כי דפוסי התקשורת בין הורים אשר חוו את טראומת השואה לבין ילדיהם היא בעלת תפקיד מכריע בהעברת הטראומה לדור השני. תופעות דומות של העברת ביטויי טראומה מדור הורים לדור הילדים נחקרו ונמצאו אף אצל ילדיהם של חיילים אמריקאים משוחררים אשר שירתו במלחמת וייטנאם, אזרחים אמריקאים-יפנים אשר נעקרו מבתיהם ושהו במחנות ריכוז בתקופת מלחמת העולם השנייה ובמקרים אחרים.
דפוס התקשורת אותו זיהו הפסיכולוגים כמאפיין תקשורת בין הורים שחוו טראומה לבין ילדיהם כונה בשם "קשר השתיקה". אותו קשר שתיקה הוא ההסכמה שבשתיקה, במשפחות של ניצולי השואה, שלא לשוחח על הטראומה של ההורה ולנתקה מחיי היום-יום במשפחה. הצורך בקשר השתיקה נובע לא רק מן הצורך של ההורים לשכוח ולהסתגל לחייהם לאחר הטראומה, אלא אף מאמונתם כי תאורי הזוועות שחוו בתקופת השואה עלולים לפגוע בהתפתחות הנפשית התקינה של הילד. ילדיהם של הניצולים - הדור השני לשואה - נעשים בדרך כלל רגישים לצורך הזה של הוריהם שלא לדבר על הנושא והתוצאה היא כי שני הצדדים, הורים וילדים יחד שותפים לקשר השתיקה.
ממחקרים שנעשו על בני הדור השני לשואה עלה כי קיימת בדור זה תודעה בתחום התחושה של ניסיונות הוריהם בתקופת השואה לצד יכולת מועטה, ולעיתים היעדר יכולת, לנסחה במילים. דפוס תקשורת זה כונה בשם: "לדעת מבלי לדעת". הסופרת אילנה סטרלין ציינה את ההלם שהיה לה אחרי שגילתה שמשפחתו הראשונה של אביה נספתה בשואה.
תחושת האשמה אצל ניצולי שואה נחקרה בהרחבה בתחום הפסיכולוגיה, הפסיכיאטר ליפטון כינה אותה בשם "אשמת הניצול" ותוארה כרגשות אשמה של הניצול על כך ששרד, בעוד שאהוביו וקרוביו לא שרדו. יש חוקרים המציעים כי רגשות "אשמת הניצול" עלולים לעבור אף לדור הילדים וזאת בתנאי שההורים "משדרים" לילד את תחושת האשמה והילדים מרגישים אשמים בסבלם של הוריהם, אף שלא גרמו, או תרמו, לסבל זה בשום אופן. תחושות אשמה כאלה אצל בני הדור השני לשואה עשויים להתלוות לקשיים גדולים יותר בהפחתת כעסים. במחקרים שנערכו בארצות הברית על הדור השני לשואה נמצא כי תפקודם הפסיכולוגי הוא בגדר הנורמה, אולם קיימים מאפיינים ייחודיים לאישיותם. מאפיינים אלה כוללים קשיים בתהליך ההיפרדות והייחוד (separation-individuation), נטייה מוגברת לחרדות, התנסות בתחושות דיכאוניות ותלונות פסיכוסומטיות.
במחקרים שונים נמצא כי טראומת השואה עשויה לעבור אף לדור השלישי.
בשנת 2003 פורסם מחקר השוואתי שנערך בישראל בו הושוותה השפעת סבתות, שהיו ילדות ניצולות שואה, על מצבן הנפשי של בנותיהן (שהיו כבר אימהות בעת המחקר), לעומת סבתות שלא חוו את השואה. במחקר נמצא כי בעוד שאצל הסבתות, ניצולות השואה, ניכרו סימני האובדן הנפשי, בנות הדור השני לא נבדלו מקבוצת הבקרה במדדי התקשרות הורית (attachment), חרדה, תגובה מתח טראומטיות והתנהגות אימהית. המחקר מצביע על כך כי ניצולי שואה, אשר היו ילדים בתקופת השואה, הצליחו לגונן על ילדיהם מלהחשף לניסיונותיהם בשואה.
להעברת הטראומה בין הדורות עשויות להיות לא רק סיבות פסיכולוגיות אלא גם סיבות ביולוגיות. במחקר של החוקרת רחל יהודה שהתפרסם בספטמבר 2016 - "מחקר גן טראומת השואה" - היא מראה כי שינויים גנטיים שנבעו מהטראומה שעברו ניצולי השואה יכולים לעבור לצאצאיהם באמצעות "הורשה אפיגנטית" - הורשה שלא באמצעות הגנים המוכלים ב-DNA
ספרות הדור השני לשואה
ספרות השואה, שהחלה להיווצר בארץ בשני העשורים הראשונים, שלאחר תום מלחמת העולם השנייה, היא בראש ובראשונה פרי יצירתם של יוצרים ניצולי שואה. ספרות השואה היא אך אחד מתחומי המדע והאמנות האחרים, המתמודדים עם אתגר כמעט בלתי-אפשרי : שחזורה של טראומת הענק. ספרות השואה, הכוונה לשירים וסיפורים קצרים, מתארת את המציאות ואת חיי היום-יום. את היצירות על השואה כתבו ניצולים רבים, אך גם בני הדור השני והשלישי מצאו דרך להתמודדות עם הנושא באמצעות הכתיבה והשירה. בכתיבתם ניתן לשמוע את "קולות השואה" כמלווים גלויים וסמויים של ילדותם בני "הדור השני". כל מי שכתב על השואה נדרש לתעוזה רבה משום שמדובר בטראומה מתמשכת, במובן מסוים להנציח את הטראומה ולתת לה מקום.
לקריאה נוספת
מקורות
מחקרים
אלבן בארקלי
ביוגרפיה
בארקלי נולד בלוואס שבקנטקי לג'ון וילסון בארקלי ולאלקטרה אלייזה סמית'. בשנת 1897 סיים את לימודיו במקווין קולג', אותם מימן בהיותו איש תחזוקה. לאחר מכן הוא למד בקולג' אמורי שבג'ורג'יה ובשנת 1900 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת וירג'יניה. בשנת 1901 הוסמך בארקלי לעריכת דין והחל לעסוק בתחום בקנטקי.
בשנים 1905 – 1909 שימש התובע המחוזי של מחוז מקראקן ובשנים 1909 – 1913 היה שופט בבית המשפט המחוזי. יכולותיו הרטוריות ועמידתו לצד המעמד החלש הביאה להשתלבותו בהנהגה המקומית של המפלגה הדמוקרטית, ובשנת 1912 נבחר בארקלי לבית הנבחרים של ארצות הברית. כהונתו נמשכה שש קדנציות רצופות (1913 – 1927) ובשנת 1923 הוא הציג מועמדותו למשרת מושל קנטקי. בשנת 1926 התמודד בארקלי לשמש נציג קנטקי בסנאט וניצח.
כהונתו בסנאט נמשכה ארבע כהונות (1926 – 1949), עד למינויו לסגן נשיא ארצות הברית, ובשנים אלו שימש מנהיג הרוב בסנאט (1937 – 1947) ומנהיג המיעוט בסנאט (1947 – 1949). מעמדו במפלגה הדמוקרטית גבר עוד בראשית דרכו בסנאט, כאשר בשנת 1932 הוא נשא את הנאום המרכזי בוועידת המפלגה ובשנת 1933 נבחר לסגן יו"ר הוועידה ועוזר למנהיג הרוב בסנאט ג'וזף רובינסון. בשנת 1937 נפטר רובינסון ובארקלי נבחר, על חודו של קול, להחליפו בתפקיד מנהיג הרוב. בתפקיד זה הוא הביע תמיכה גורפת במדיניותו של הנשיא פרנקלין רוזוולט, ובין היתר בניו דיל ובחלוקת תקציבים לתמיכה בהצטרפות ארצות הברית ללחימה במלחמת העולם השנייה. בשנת 1944 הוא התפטר מתפקידו עקב וטו שהטיל רוזוולט על חקיקה בנושא מיסים שבארקלי פעל להעבירה, אך בעקבות הצלחתו להפוך את החלטת הנשיא בקונגרס, בארקלי הושב לתפקיד כעבור זמן קצר.
בשנת 1948 הוצגה מועמדותו לכהונת סגן נשיא ארצות הברית, לצד המועמד לנשיאות הארי טרומן. בארקלי היה מראשוני המועמדים שעשו שימוש בתעופה ככלי תחבורה בעת הקמפיין. עם היבחרם הושבע בארקלי לתפקיד בינואר 1949 וכיהן בו לאורך מלוא הכהונה, עד לינואר 1953. לבקשת הנשיא טרומן היה בארקלי משתתף קבוע בכל ישיבות הקבינט והמועצה לביטחון לאומי, והיה סגן הנשיא הראשון לקחת חלק בסדר יומו המלא של הנשיא. בשנה הראשונה לכהונתו נישא בארקלי בשנית, לאחר מות רעייתו הראשונה ואם ילדיו בשנת 1947, והיה לסגן הנשיא הראשון להינשא בתקופת כהונתו בתפקיד.
לקראת הבחירות לנשיאות בשנת 1952 הודיע בארקלי על כוונתו להתמודד לתפקיד. ארגוני עובדים וארגוני מעבידים גדולים הודיעו על כוונתם שלא לתמוך במועמדותו, לנוכח גילו המבוגר, והביאו להסרת מועמדותו. עם סיום כהונתו הנחה בארקלי תוכנית טלוויזיה בנושאים פוליטיים, עסק במתן הרצאות והחל בכתיבת זיכרונותיו. בשנת 1954 הוא התמודד בהצלחה לכהונה נוספת בסנאט, לאור רצונו לסייע ללינדון ג'ונסון בהנהגת מחנה הרוב בבית. כהונתו החלה בשנת 1955 ונמשכה כשנה, עד לפטירתו בעקבות התקף לב שקיבל בעת נאום פומבי בווירג'יניה.
בשנת 1949 הוענקה לבארקלי מדליית הזהב של הקונגרס. באוניברסיטת אמורי נקראה על שמו קתדרה במחלקה למדע המדינה ונקרא על שמו פורום הדיבייט של האוניברסיטה. כן נקראו על שמו אגם בארקלי וסכר בארקלי בגבול קנטקי וטנסי.
יחסי הודו–ישראל
ראשיתם של יחסי הודו–ישראל בשנים שלאחר התמוטטות הגוש המזרחי, לאחר תקופה ארוכה של קרירות ביחסי שתי המדינות שנמשכה החל מיום הקמתן. כיום מערכת היחסים בין המדינות נחשבים למערכת יחסים מיוחדת. היחסים כוללים שיתוף פעולה צבאי ומודיעיני נרחב וסחר בעל היקף הולך וגדל. מאז בחירתו בשנת 2014 הוביל ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי קו שיתוף פעולה צבאי וכלכלי עם ישראל. ב-4 ביולי 2017 התקיים ביקור ראשון של ראש ממשלה מהודו בישראל.
מהקמת מדינת ישראל ועד לקריסת הגוש המזרחי
בקיץ 1947 פנו מנהיגי התנועה הציונית אל אלברט איינשטיין, כדי שישכנע את ראש ממשלת הודו, ג'ווהרלל נהרו, לתמוך בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. איינשטיין כתב אליו מכתב ב-13 ביוני ונהרו ענה לו במכתב ב-11 ביולי. במכתבו רמז נהרו כי הודו תתנגד להצעה ותתמוך בעמדה הערבית. ברקע תשובתו עמד המאבק של הודו ההינדואית במיעוט המוסלמי הגדול שבשטחה, וגם המלחמה הקרובה עם פקיסטן על חבל קשמיר שלקראתה ניסתה הודו לגייס את תמיכתן של מדינות ערביות ומוסלמיות. את מכתבו חתם נהרו באמירה: "על אף האהדה הרבה שיש בי כלפי היהודים, יש לי אהדה גם כלפי הערבים [...] אני יודע שהיהודים עשו עבודה נהדרת בפלסטינה והעלו את רמת האוכלוסייה שם, אך שאלה אחת מטרידה אותי. כיצד קרה, שאחרי כל ההישגים המרשימים הללו הם עדיין לא הצליחו לזכות ברצונם הטוב של הערבים?". ב-27 בנובמבר שלח אליו חיים ויצמן מברק בניסיון אחרון לשכנעו, אולם ללא הצלחה: בהצבעה ב בכ"ט בנובמבר 1947, הצביעה הודו יחד עם המדינות המוסלמיות נגד תוכנית החלוקה.
עם הקמתה של מדינת ישראל במאי 1948 סירבה הודו להכיר במדינה, בה הכירה ב-18 בספטמבר ב-1950, אך סירבה להחליף שגרירים ולפתוח נציגויות הדדיות. דוד בן-גוריון כתב ביומנו יום קודם לכן: "אם ההכרה תבוא הלילה - הרי זה בעיני ההכרה החשובה ביותר, אחרי זו של ארצות הברית וברית המועצות, וכמובן ידוע לא פחות חשובה מאלה. יש ביננו ובין הודו אפשריות של שיתוף פעולה שאינן ביחס לכל שאר המדינות. שיתוף מתוך זהות רוחנית במידה רבה." בשנת 1951 הסכימה הודו למינוי אחד מאזרחיה היהודים של הודו לקונסול כבוד של ישראל, ושנתיים מאוחר יותר הסכימה לפתיחת קונסוליה ישראלית במומבאי. על אף התפתחויות חיוביות אלו נותר יחסה של הודו לישראל שלילי ואף התדרדר. ליחס שלילי זה מספר סיבות:
גישתה של הודו כלפי ישראל נותרה קרירה ואף עוינת בימי שלטונו של ג'ווהרלל נהרו, בימי שלטון בתו אינדירה גנדי ובימי יורשיה עד לשנות התשעים, סך הכול משך 44 שנה. אולם גם במהלך שנים אלו התקיים בין שתי המדינות קשר חשאי הדוק באמצעות המוסד, בשל האינטרס המשותף: המלחמה בטרור האסלאמי.
לאחר תבוסתה של הודו במלחמתה עם סין ביוני 1962, פנה נהרו באגרת רשמית לראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון בבקשת סיוע. בעקבות בקשה זו העניקה ישראל להודו סיוע צבאי שכלל אמצעי לחימה ותחמושת ובהמשך נערכו גם ביקורי עבודה של אנשי צבא בכירים מישראל. בעקבות הדלפה תקשורתית ומחאה מצרית הופסק שיתוף הפעולה, הוכחש ולא חודש עוד בתקופת שלטונו של נהרו.
מחליפו של נהרו, ראש הממשלה לאל בהאדור שסטרי פנה לישראל בבקשה לסיוע צבאי בעקבות מלחמת הודו פקיסטן בשנת 1965.ישראל נענתה לבקשתו בחיוב ושיגרה להודו סיוע צבאי, אולם גם הפעם ללא כל הכרת תודה מדינית מצידה של הודו.
אף על פי שבין המדינות לא התקיימו יחסים דיפלומטיים, במהלך מלחמת העצמאות של בנגלדש (1971) ישראל סיפקה בחשאי משלוחי נשק לצבא הודו ולארגון המחתרת מוחטי באהיני, שלחמו נגד פקיסטן. המשלוחים יצאו מליכטנשטיין בעזרת סוחר הנשק שלמה זבלודוביץ' ונאספו בהודו על ידי אגף מחקר וניתוח. מסמכי ארכיון חשפו תכתובות בין אינדירה גנדי לגולדה מאיר בהן נאמר ששיתוף הפעולה מצד ישראל נועד לקדם קשרים דיפלומטיים בין המדינות, דבר שקרה רק בשנת 1992.
ב-1978 ביקר שר החוץ משה דיין בחשאי בהודו ונפגש עם ראש הממשלה מורארג'י דסאי, בניסיון ליצור קשרים בין המדינות, אך התמוטטות ממשלת דסאי וחזרתה לשלטון של אינדירה גנדי.
תחילת שנות התשעים: נירמול היחסים
יסוד השינוי ביחסה של הודו לישראל מצוי בשינוי הדרמטי שהתרחש בזירה הבינלאומית בין השנים 1989–1992. בדומה לגורמים שהביאו את הודו לגלות יחס קר לישראל, גם הגורמים שהניעו אותה לשנות את יחסה הם רבים ומגוונים. ראשית, קריסת ברית המועצות, ידידתה וספקית הנשק הגדולה של הודו, הביא אותה לנסות ולהתקרב לארצות הברית, שנותרה מעצמת העל היחידה. ההתקרבות לארצות הברית הותנתה כמעט מאז ומעולם בחימום היחסים עם ישראל, כפי שנוכח לדעת ראש ממשלת הודו אותם ימים, נרסימחה ראו. ראוֹ היווה את הסיבה השנייה להתחממות היחסים: במדיניותו הליברלית ובביטולו של המשק הסוציאליסטי לכאורה ששרר בהודו בימי קודמיו קירב את הודו למערב. שיחות השלום בין ישראל לבין אש"ף העלו את קרנה של ישראל בעיני הודו, ששאפה בלהט להשתתף בשיחות בעצמה על מנת לבצר את מעמדה הבינלאומי. ולבסוף, מלחמת המפרץ הותירה את מדינות ערב במערומיהן והוכיחה סופית את עדיפותו של המערב על פניהן. גם ירידת מחירי הנפט הפחיתה את תלותה של הודו בארצות ערב, ותמיכתן בפקיסטן בסכסוך קשמיר ציננה מעט את היחסים. החלטתה של ממשלת ישראל שלא להגיב למתקפת הטילים של סאדאם חוסיין, זיכתה את ישראל באהדת התקשורת ההודית שבפעם הראשונה כיסתה בהרחבה ובאהדה את המצב בארץ. במקביל החלה התקשורת, בעיקר בשפה האנגלית, לשאול מדוע הודו איננה מקיימת יחסים דיפלומטים נורמליים עם ישראל.
ביוני 1991 אירעה בעיר סרינגר שבחבל קשמיר תקרית בה קבוצה של טרוריסטים מוסלמים תקפה חבורת תרמילאים ישראלים, הרגה אחד מהם, פצעה שניים אחרים וחטפה אחד נוסף. במסגרת המאמצים לשחרור החטוף הגיע משה יגר, שהיה סמנכ"ל משרד החוץ וראש אגף אפריקה, אסיה ואוקיאניה, להודו. במהלך שליחותו נפגש יגר עם מספר בכירים הודים ושכנע אותם בחיוב חימום הקשרים עם ישראל, ואלו העבירו את המסרים גבוה יותר אל שרי הממשלה. בדיעבד נודע כי שרי הממשלה תמכו עקרונית בחימום היחסים אך סברו כי הזמן עוד מוקדם מדי והממשלה חלשה מדי על מנת לבצע תפנית חדה שכזו ביחסי שתי המדינות. אף על פי כן, נראה כי מאמצי הביקור נשאו פרי ובטווח הארוך השפיעו על החלטת הודו לשנות את יחסה לישראל. לא זאת בלבד, אלא שהתקרית בסרינגר עוררה גל אהדה לישראל ובעקבותיו השתנה יחסה של התקשורת ההודית לישראל לחיוב, ומאמרים נלהבים התומכים בשיפור היחסים בין המדינות החלו להתפרסם.
ביולי אותה שנה הפעילו ארגונים יהודים ופרו-ישראליים בארצות הברית לחץ על הודו לכונן יחסים דיפלומטים מלאים עם ישראל. ב-21 בנובמבר נפגש איזי ליבלר, סגן נשיא הקונגרס היהודי העולמי וממנהיגי יהדות אוסטרליה עם ראש הממשלה ראו. בפגישה, שבה נכח גם שגריר אוסטרליה בהודו, דרש ליבלר את חימום היחסים בין הודו לישראל, וכן את הצבעתה של הודו בעד החלטה 4686 של העצרת הכללית של האו"ם, המבטלת את הגדרת הציונות כגזענות. ראו השיב כי הודו מחממת את יחסיה עם ישראל בהדרגה.
ב-22 בינואר 1992 הוזמן קונסול ישראל במומבאי, גיורא בכר, לפגישה עם מנכ"ל משרד החוץ ההודי, ג'יוטינדרה נאת' דיקשיט, בה הובהר לו, כי הודו מתכוונת לכונן בקרוב יחסים מלאים עם מדינת ישראל, הגם שטרם הוחלט האם יסתפקו בהעברת הקונסוליה לניו דלהי או יאפשרו מיד פתיחת שגרירות. הקונסול בכר הבהיר בתגובה כי ממשלת ישראל מצפה לכינון יחסים דיפלומטים מלאים ללא כל סייג. שבוע מאוחר יותר הודיע מנכ"ל משרד החוץ ההודי במסיבת עיתונאים מיוחדת על כינון יחסים דיפלומטים מלאים עם ישראל, מספר ימים לאחר כינון היחסים הדיפלומטים בין ישראל לסין.
יחסי ישראל-הודו כיום
ישראל היא יצואנית הנשק השנייה בגודלה להודו, שהיא יבואנית הנשק הגדולה בעולם. יצואנית הנשק הגדולה ביותר להודו היא רוסיה, וארצות הברית ניצבת במקום השלישי. בין היתר נמכרו להודו על ידי ישראל ספינות מלחמה, תותחים, טילים, כלי טיס בלתי מאוישים וציוד אלקטרו אופטי. בשנות האלפיים נרקמו בין המדינות מספר עסקאות נשק חשובות, כגון עסקת הפאלקון בשווי כמיליארד דולר, במהלכה מכרה ישראל להודו מטוסי ביון מסוג פלקון, לאחר שהוסרה ההתנגדות האמריקנית לעסקה. עסקה אחרת כוללת מכירת טילים נגד טילים ימיים מסוג "ברק", מתוצרת התעשייה האווירית, בשווי 270 מיליון דולר. הודו גם קנתה את "אורן ירוק" - המכ"ם המשמש את הטיל "חץ 2", אשר גם באשר לרכישתו מתנהלים מגעים. מלבד זאת, אימנה ישראל חיילים הודים, בעיקר בפעילות אנטי-טרוריסטית. למשל, כהודו ביקשה מישראל שתעזור לה בהקמה וחידוש היחידה לחילוץ בני ערובה בשל מתקפת הטרור במומבאי ב-2008, קציני מגב וימ"מ הגיעו ועזרו ואימנו את חיילי היחידה. היחידה נקראת פורס ואן.
באוקטובר 2014 סוכמה עסקה לפיה הודו תרכוש מישראל טילי נ"ט מסדרת "ספייק" בשווי כחצי מיליארד דולר. בינואר 2018 הודיע משרד ההגנה ההודי על ביטול העסקה.
בפברואר 2015 הגיע לראשונה שר הביטחון של ישראל, לביקור רשמי בהודו. בוגי יעלון נפגש עם עמיתו שר ההגנה ההודי מנוהאר פריקאר.
במרץ 2015, לאחר הבחירות לכנסת העשרים, נקט ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי במחווה מיוחדת כלפי ראש הממשלה הנבחר, בנימין נתניהו, כאשר שיגר לו ברכה בעברית.
באוקטובר 2015 הגיע נשיא הודו פרנב מוקהרג'י לביקור בן שלושה ימים בישראל. היה זה הביקור הראשון של נשיא הודי במדינה.
בין ישראל להודו קיים שיתוף פעולה פורה שאינו צבאי, בעיקר בתחומי החקלאות. מומחים ישראליים וחברות המתמחות בנושא זה מדריכות משלחות ומומחים הודים בתחומים כגון השקיה, המלחַת קרקע, דשָׁנים, גידול בחממות, התפלת מי ים, ניהול משק מים, לחימה במדבור, אנרגיה סולארית ואחרים. ב-2009 במהלך ביקור שר החקלאות ההודי בישראל נחתם הסכם להקמת שורה של מרכזי מצוינות חקלאיים בהודו בהן תבוא לידי ביטוי בולט החדשנות הטכנולוגית החקלאית הישראלית. ההסכם חודש ב-2011 וסוכם על הרחבתו לשבע ממדינות האיחוד ההודי. קשרים והסכמים קיימים בין המדינות גם בתחומי הסחר, הבנקאות, המיסוי, התעופה ובנושא התיירות, המאופיינת בזרימתם של אלפי תרמילאים ישראלים צעירים להודו.
ב-29 בינואר 2017 ישראל והודו ציינו 25 שנים להיווסדות היחסים הדיפלומטיים. נשיא הודו פרנב מוקהרג'י ביקר בשנית בישראל. ביוני 2017 אישרה ממשלת ישראל תוכנית רב שנתית להידוק הקשרים עם הודו, בהיקף כולל של כ-240 מיליון שקל.
ב-4 ביולי 2017 ביקר ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי בישראל, לראשונה מאז קום המדינה, ונפגש עם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
בדצמבר 2017 הצביעה הודו באו"ם נגד הכרזת טראמפ וההכרה בירושלים כבירת ישראל
בינואר 2018, למרות ההצבעה נגד ישראל באו"ם, ביקר ראש ממשלת ישראל נתניהו בהודו בראש משלחת ישראלית גדולה. במשך מספר ימים נערך לו ביקור ממלכתי גדול, בליווי צמוד של ראש הממשלה מודי, במהלכו נחתמו הסכמים כלכליים ונוספים.
ביולי 2020 היחסים המשיכו להתחמם, כאשר סוכם כי שתי המדינות ישתפו פעולה במאבק בנגיף הקורונה.
ב-14 ביולי 2022, בעת ביקורו של נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בישראל, התקיימה (בשיחת ועידה) פסגת המנהיגים הראשונה של קבוצת I2U2 - קבוצה המאגדת את איחוד האמירויות הערביות, ארצות הברית, הודו וישראל ומטרתה להגביר שיתופי פעולה כלכליים במגוון תחומים.
סחר
הסחר הישראלי-הודי נמצא במגמת עליה בולטת החל מכינון היחסים ועד היום. מהצד ההודי מגיעים לישראל בעיקר יהלומים ואבנים יקרות (66%), טקסטיל ומוצריו (9%), כימיקלים ומוצרי פלסטיק (10%), פלסטיק וגומי (5%), ומן הצד הישראלי יהלומים ואבנים יקרות (69%), מוצרי תקשורת (18%), כימיקלים ומוצרי פלסטיק (6%) וציוד רפואי (3%) כמו כן מהווה הסחר באמצעי לחימה חלק ניכר מן היצוא הישראלי להודו, אך שתי המדינות מכחישות כאמור את הקשרים מהסוג הזה, והם אינם מופיעים בנתונים הרשמיים שמפרסמות שתי המדינות.
לשכת המסחר ישראל הודו היא חלק מלשכת המסחר ישראל אסיה. בראש הלשכה עומדים מר רביב בירון (נשיא) ועו"ד ענת ברנשטיין-רייך (יו"ר). בלשכה חברות עשרות חברות ישראליות אשר פעילות בהודו והיא משמשת כגשר של אינפורמציה והזדמנויות עסקיות בין ישראל להודו.
מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל מערך של שלוש נספחויות כלכליות בהודו במטרה לסייע לחברות ישראליות לפתח את עסקיהן בשוק ההודי המתפתח, בערים בנגלור, מומבאי וניו דלהי.
להלן נתוני הסחר בין ישראל להודו בחמש עשרה השנים שעברו מאז כינון היחסים (כל המספרים במיליוני דולרים):
יחסים בין דתיים
בפברואר 2007 נערכה בניו דלהי פסגת המנהיגות הבין-דתית הראשונה של יהודים-הינדו. הפסגה כללה את הרב הראשי לישראל דאז יונה מצגר, המנהל הבינלאומי לעניינים בין-דתיים של הוועד היהודי-אמריקאי דוד רוזן, משלחת של רבנים ראשיים מרחבי העולם ומנהיגים הינדים מהודו. במהלך הפסגה הצהיר הרב מצגר כי "יהודים חיו בהודו למעלה מ-2,000 שנה ומעולם לא הופלו לרעה. זה דבר שאין שני לו בהיסטוריה האנושית.
בשנת 2008 התקיימה פסגה יהודית-הינדית שנייה בירושלים. הפסגה כללה מפגש בין קבוצות הינדיות לבין נשיא ישראל דאז, שמעון פרס, שבה נדונה החשיבות של מערכת יחסים ישראלית-הודית חזקה. המשלחת ההינדית נפגשה גם עם הפוליטיקאים הישראלים יצחק הרצוג ומג'אלי והבי. קבוצות הינדיות ביקרו ונשאו את תפילותיהן בכותל המערבי, וכן חלקו כבוד לקורבנות השואה.
בשנת 2009 התקיים בעיר ניו יורק ובוושינגטון מפגש בין-דתי-הינדי-יהודי קטן יותר שאורגן על ידי הקרן ההינדית האמריקאית והוועד היהודי האמריקאי. נציגים הינדים ויהודים העניקו מצגות, והמשתתפים ענדו סיכות דש בשילוב דגל ישראל, הודו ואמריקאי. בנובמבר 2012, ציין נשיא ישראל שמעון פרס, "אני חושב שהודו היא ההצגה הגדולה ביותר של איך כל כך הרבה הבדלים בשפה, בכתות יכולים להתקיים במקביל מול סבל גדול ושמירה על חופש מלא.
בשנת 1928 מאולאנא ג'לאל אל דין שמס מהודו. הוא הגיע לחיפה ב-1927 מהודו דרך דמשק. והמסיר את ההודעה של האחמדים שהיא תנועה חדשנית באסלאם והקים את העדה האחמדים בארץ ומרכזה עד היום הוא בחיפה ואיש דת חשוב של העדה בארץ מאולאנא שמסודין אל-מלאבארי הוא גם הגיע מהודו בשנת 2004.
1934 בברית המועצות
1934 בברית המועצות הייתה שנה בה נחגגה השנה ה-17 למהפכת אוקטובר.
הנהגה
מעשית, יוסיף סטלין בתפקיד המזכיר של המפלגה הבולשביקית מרכז בידיו את השלטון במדינה.
ארנסט לוביטש
ארנסט לוביטש (באנגלית: Ernst Lubitsch; 29 בינואר 1892 – 30 בנובמבר 1947) היה במאי קולנוע יהודי-אמריקאי יליד גרמניה.
סרטיו של לוביטש שנונים ומתוחכמים, ויש בהם מיניות מרומזת ועדינה. בכולם יש את "מגע לוביטש" המפורסם – דרכו הלא-קונבנציונלית לעשיית סרט, שהתבססה על חוש ההומור הסרקסטי שלו ושאט-נפשו מן החיים.
קורות חיים
לוביטש נולד בשנת 1892 למשפחה יהודית בברלין בירת הקיסרות הגרמנית. הוא הפנה עורף לעסק החייטות של אביו לטובת התיאטרון, ובשנת 1911 שיחק בתיאטרון הגרמני של מקס ריינהרט. עבודתו בסרטים החלה בשנת 1912 כשחקן. בהדרגה עזב את המשחק לטובת בימוי, וב-1918 עשה ציון דרך כבמאי רציני עם הסרט האילם Die Augen der Mumie Ma (עיני המומיה), דרמה טרגית בכיכובה של פולה נגרי. לאחר מכן עבד לסירוגין על קומדיות אסקפיסטיות ודרמות היסטוריות רחבות מידה; הוא נהנה מהצלחה בינלאומיות בשני הז'אנרים. המוניטין שלו כרב אמן של עולם הראינוע הגיע לפסגה חדשה עם הוצאת סרטיו Madame Du Barry (מאדאם דו בארי ו-Anna Boleyn (אן בולין).
חייו בארצות הברית
לוביטש עזב את גרמניה לטובת הוליווד ב-1922 בעקבות הזמנת השחקנית האמריקאית מרי פיקפורד. פיקפורד הביאה אותו לידי חתימת חוזה עם האחים וורנר, שם ייסד את המוניטין שלו בקומדיות מתוחכמות, בהן הסרטים המסוגננים והמהנים כגון The Marriage Circle (מעגל הנישואים, 1924), Lady Windermere's Fan (מניפתה של ליידי ווינדרמר, 1925) ו-So This Is Paris (אז זוהי פריס, 1926). ב-1928, כאשר הגיעה בשורת השמע והסאונד לסרטי הוליווד, הצטרף לוביטש לאולפני סרטי פרמאונט.
בסרטו המדבר הראשון, The Love Parade (מצעד האהבה, 1929), בכיכובם של ג'נט מקדונלד ומוריס שבלייה פסע לוביטש צעד גדול כיוצר קומדיות מוזיקליות (והיה שוב מועמד לאוסקר). עם תחילת עידן הסאונד, הוא יצר דיאלוגים חריפים וסרקסטיים בצד מצבים קומיים זדוניים ומוזרים. מצעד האהבה, Monte Carlo (מונטה קרלו 1930), ו-The Smiling Lieutenant (הסגן המחייך 1931) קיבלו דברי הלל מן המבקרים שהגדירום יצירות מופת של הז'אנר המוזיקלי החדש.
אך בין אם הייתה מוזיקה בסרטיו, כמו The Merry Widow (האלמנה העליזה, 1934), Trouble in Paradise (צרות בגן עדן, 1932, שרבים מחשיבים אותו לסרטו הטוב ביותר) ו- One Hour With You (שעה אחת איתך, 1932) ובין אם לא Design for Living משנת 1933, לוביטש עדיין המשיך להתמחות בקומדיה מתוחכמת. הוא יצר רק סרט דרמטי אחד נוסף, סרטו האנטי מלחמתי The Man I Killed ב-1932.
ב-1935 היה למנהל ההפקה של האולפן, ומתוקף תפקידו הפיק בעצמו את סרטיו והשגיח על מלאכת הפקות סרטים של במאים אחרים. ב-1936 הפיק את הסרט תשוקה עם גרי קופר ומרלן דיטריך. ב-1938 הפיק וביים את אשתו השמינית של כחול הזקן בכיכובם של גרי קופר וקלודט קולבר.
ב-1939 עבר לוביטש לאולפני MGM, וביים את גרטה גרבו ב-"נינוצ'קה", קומדיה סאטירית מבריקה על משטרו של סטלין, בה צחקה השחקנית הידועה לראשונה על המסך. לאחר מכן ביים את החנות מעבר לפינה (1940) עם ג'יימס סטיוארט ומרגרט סולאוון. אחרי כן ביים עצמאית ב-1941 את  That Uncertain Feeling, והקומדיה הצינית האנטי נאצית To Be or Not to Be (להיות או לא להיות, 1942).
לוביטש עבר לעבוד עם אולפני פוקס המאה ה-20, אך בעיית לב הורידה את מינון עבודתו. סרטו הגדול האחרון נחשב כ-Heaven Can Wait (השמיים יכולים לחכות 1943), קומדיה אלגנטית ואירונית.
במרץ 1947 זכה לוביטש בפרס אוסקר לשם כבוד על "25 שנות תרומתו לסרטי הקולנוע". הוא מת מאוחר יותר באותה שנה בגיל 55 כתוצאה מהתקף לב, השישי במספר שחווה. סרטו האחרון That Lady in Ermine הושלם על ידי הבמאי אוטו פרמינגר ויצא לאקרנים אחרי מותו ב-1948.
בהלווייתו אמר בילי ויילדר: "לא עוד לוביטש", והבמאי ויליאם ויילר ענה: "גרוע מכך. לא עוד סרטי לוביטש".
המכון לעבודות דת
המוסד לפעולות דת (באיטלקית: Istituto per le Opere di Religione; IOR) הידוע יותר כבנק הוותיקן (Banca del Vaticano) הוא מוסד פיננסי פרטי הממוקם בקריית הוותיקן. המטרה המוצהרת של המוסד היא "לשמור ולנהל מטלטלין ומקרקעין שהועברו, הופקדו או הוקדשו לוותיקן על ידי אישים או ישויות משפטיות ומיועדים לפעולות של דת או צדקה". מנכ"ל הבנק מדווח למועצת מנהלים המורכבת כולה מקרדינלים שהיו"ר שלה הוא האפיפיור (או מנהל הנכסים של הוותיקן (ה-Camerlengo), כאשר אין אפיפיור מכהן). הבנק נוסד על ידי פיוס השנים עשר ב-27 ביוני 1942 על בסיס הוועדה לפעולות צדקה (Commissione ad pias causas) שהוקמה על ידי לאו השלושה עשר ב-1887. נכסי הבנק מופרדים מהמנהלה לנכסי הכס הקדוש (Amministrazione del Patrimonio della Sede Apostolica) ומנוהלים בנפרד. הבנק איננו הבנק המרכזי של הוותיקן ורשמית אינו מיועד לצבירת הון ורווחים אלא למימון פעולות צדקה וחסד.
תקופת השואה
ספרים שראו אור בשנות השמונים כ"הברית הלא-קדושה" ו"שואת הוותיקן" ("The Vatican's Holocaust") ביקרו באופן קשה את הבנק כדרך להלבנת כספים שנשדדו, בעיקר מיהודים ("הזהב הנאצי") ומימון מדינת-החסות הנאצית המדינה העצמאית של קרואטיה (מדינת האוסטאשה). מחלקת המדינה של ארצות הברית פתחה בחקירת הנושא, הוותיקן הכחיש נמרצות את ההאשמות, אך סירב לפתוח את התיקים הנוגעים בדבר.
ב-15 בנובמבר 1999 הוגשה בבית המשפט הפדרלי בסן פרנסיסקו תובענה ייצוגית על ידי ניצול שואה בשם הלפרין נגד בנק הוותיקן (Alperin v. Vatican Bank), לאחר מספר דיונים סירב בית המשפט לדון בתיק וקבע ב-2009 שלא ניתן לתבוע את בנק הוותיקן כיוון שהוא נהנה מחסינות ריבונית.
הלבנת כספים וקשרים עם המאפיה
בשנת 1968 מונה מיקלה סינדונה (Michele Sindona), בנקאי שהיה מקורב למשפחת הפשע גמבינו ליועץ בכיר למנהל הבנק. ב-1972 השקיע סינדונה בבנק אמריקאי, גרף רווחי עתק וצבר מוניטין של מושיע, אולם שנתיים לאחר מכן התרסקו מניות הבנק שרכש ב-98% תוך מחיקת 40 מיליון דולר. סינדונה השתמש בבנק הוותיקן על מנת להלבין כספי מאפיה שנצברו במסגרת מסחר בהרואין. תאוריית קונספירציה מפורסמת (שמצוטטת בסרט הסנדק חלק שלישי) טוענת שיוחנן פאולוס הראשון נרצח ב-1978 זמן קצר לאחר בחירתו בהוראת המאפיה, כיוון שהורה לקרדינל ז'אן-מרי וילו (Jean-Marie Villot) לחקור את אי-הסדרים בבנק.
בנק הוותיקן היה בעל המניות העיקרי של בנק אמברוזיאנו (Banco Ambrosiano), שהיה הזרוע הפיננסית של ה"מדינה בתוך מדינה" שנוהלה על ידי המאפיה בשנות השבעים, ואשר קרס ב-1982, תוך שהוא מותיר חוב בסך 3.5 מיליארד דולר. ראש בנק הוותיקן, פול מרצינקוס, הואשם בקריסת הבנק, אך לא ניתן היה לשפוט אותו באיטליה עקב חסינות דיפלומטית ממנה נהנה כאזרח הוותיקן. בהסדר שנערך הכיר בנק הוותיקן ב"אחריות מוסרית" לקריסת בנק אמברוזיאנו, אם כי לא באחריות חוקית והסכים לפצות את נושיו ב-241 מיליון דולר. מרצינקוס הוגלה לאריזונה.
נגד הבנק ומנהליו נפתחו חקירות של הבנק המרכזי של איטליה והמשטרה הפיננסית בגין הלבנות כספים ב-2009 (180 מיליון אירו) ו-2010 (23 מיליון). ב-30 בדצמבר 2010 הכריז האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר על יצירת סוכנות מודיעין פיננסי של הוותיקן. ב-24 במאי פוטר מנהל הבנק גוטי טדסקי (שזכה בתקשורת לכינוי "הבנקאי של אלוהים") עקב ניהול כושל. טדסקי טען מצידו שפוטר דווקא כיוון שחשף שחיתויות.
TUGS
TUGS ("גוררות") הייתה סדרת טלוויזיה בריטית לילדים, בת 13 פרקים, שהופקה לטלוויזיה בשנת 1988. הסדרה עלתה לשידור בממלכה המאוחדת ולאחר מכן גם באוסטרליה וביפן.
הודות להצלחת שתי העונות הראשונות של "תומס הקטר וחברים" החליטו רוברט ד. קרדונה ודייוויד מיטון ליצור סדרת טלוויזיה מקורית. הסדרה צולמה באולפני שפרטון בשנת 1988 באמצעות דגמים מציאותיים, בדומה ל"תומס הקטר וחברים". כלי השיט הוצבו על גבי תושבות שנמשכו מתחת למים באמצעות חוטים. מנועי שלט רחוק שימשו להפעלת מנגנונים בתוך הדגמים כגון עיניים זזות.
עלילה
עלילת הסדרה התרחשה בשנות העשרים הסוערות ועסקה בעלילותיהם של שני ציים של גוררות מואנשות: צי הכוכבים (Star Fleet) וארובות האפס (Z-Stacks) בנמל העיר הבדיונית ביג (Bigg) סיטי. שני הציים התחרו ביניהם כדי לחתום על חוזים להכנסת כלי שיט גדולים לנמל, כגון אוניות נוסעים, אוניות שוטטות ומפרשיות.
הסדרה הופקה על ידי חברת "Tugs Ltd" בעבור TVS ו-Clearwater Features Ltd. פסקול הסדרה הולחן על ידי מייק אודונל וג'וניור קמפבל, שהלחינו גם את המוזיקה ב"תומס הקטר וחברים".
פשיטת רגל והפקות אחרות
לאחר פשיטת הרגל של חברת ההפקה TVS, לא נוצרו פרקים נוספים מלבד השלושה עשר שיועדו לעונה הראשונה. בעקבות השידור הראשון בשנת 1989 נמכרו זכויות השידור לחברה לא ידועה, וכל הדגמים והתפאורות נמכרו לבריט אולקרופט. אביזרי סט הצילומים ודגמי גוררות מחודשים הועברו להפקה של "תומס הקטר וחברים" ושימשו בה בין השנים 1991 ו-2008, וקטעים מהתוכנית המקורית עברו דיבוב ועריכה מחדש עבור הסדרה האמריקאית לילדים "המגדלור של סולטי". מיטון חזר לעבוד עם צוות ההפקה של "תומס הקטר וחברים" בשנת 1991, וקרדונה עבר לביים את הסדרה "" (במקור: Theodore Tugboat, "תיאודור ספינת-גרר"), סדרה אחרת ברוח "גוררות" המתרחשת בקנדה. כל שלושה עשר פרקי הסדרה יצאו בקלטות VHS בין השנים 1989 ו-1993.
הדגמים
חלק מהדגמים, ביניהם העגורן ביג מיקי, נמכרו כאביזרי רקע לשימוש ב"תומס הקטר וחברים". היו שטענו שרוב הדגמים המקוריים נצבעו מחדש, אם כי באמצע שנת 2012 נמכרו רבות מיציקות הבעות הפנים של הדמויות ב-eBay, ובדצמבר אותה שנה התגלה שדגמי הדמויות עדיין קיימים. נכון ל-9 בינואר 2013 נמכרו הדגמים באוסף כמעט שלם (חלק מהם, ובעיקר טופ האט, חסרים), והם נשמרו על ידי ארגון "Star Tugs Company Ltd", שהתחיל פרויקט לשחזור הדגמים ולשימורם. הדגמים נמסרו לבעליהם החדשים ב-26 בינואר 2013. החברה הפעילה קמפיין קיקסטארטר להקמת תערוכה קבועה של הדגמים, שאותה מימנו ב-16 בפברואר 2014.
דמויות
בסדרת הטלוויזיה הבריטית TUGS משתתפות שתי קבוצות של ציי גוררות מואנשים: צי הכוכבים וארובות האפס. הם מתחרים אחד נגד השני בעיר הנמל הבדיונית ביג סיטי.
ברכת שהכל נהיה בדברו
ברכת "שֶׁהַכֹּל נִהְיָה בִּדְבָרוֹ" היא אחת מברכות הנהנין שיש לברך לפני האכילה. ברכת שהכל נתקנה על כל מאכל שאינו מהצומח, כגון בשר, חלב, ביצים ופטריות, על מאכל שמקורו מן הצומח אך נאכל שלא כפי הדרך הרגילה לאכלו, כגון תפוח אדמה חי או פירות מקולקלים שעוד ראויים לאכילה, וכן על כל המשקים מלבד יין ושמן זית. ככלל, ברכת שהכל היא הברכה על כל מאכל שאין לו ברכה מיוחדת אחרת.
TUGS
צי הכוכבים
טופ הט מדובב על ידי ג'ון בדלי. ב-"המגדלור של סולטי", הוא מדובב על ידי לונג ג'ון בלדרי.
ברכת שהכל נהיה בדברו
מהות הברכה ודיניה
ברכה זו היא ברכה ראשונה, כלומר אומרים אותה לפני האכילה ואסור להפסיק בינה לבין האכילה. הברכה אינה כוללת בתוכה פירוט מסוים בדומה לברכות האחרות המפרטות את סוג המזון, כגון לחם, תבשיל או פרי, אלא משמשת כהודאה כללית "שהכול נהיה בדברו" ולכן היא פוטרת את כל סוגי המאכלים שאין עליהם ברכה ספציפית, ובדיעבד, גם אם עשו ברכה כזו על כל סוג אוכל אחר – היא פוטרת. בנוגע לדין אם בירכה על לחם ויין ראו להלן.
TUGS
צי הכוכבים
קפטן כוכב (באנגלית: Captain Star) - בעלם של צי הכוכבים. הוא מספר את הסדרה בלשון העבר, שרומז כי הוא כבר לא המפקד של הצי, ושהוא פרש. הוא אינו מופיע בעצמו, כי הוא מעדיף ליצור קשר באמצעות מגפון מהחלון של בנין המזח של צי הכוכבים. הוא מאוד גאה בצי שלו, והוא קיצוני כדי שהם יצליחו.
ברכת שהכל נהיה בדברו
המאכלים שברכתם שהכל
שהכל מברכים על מאכלים שאין גידולם מן הארץ, כגון מאכלים שמקורם בבעלי חיים - בשר דגים וביצים, או שמקורם אינו מהקרקע, כגון מים, החורגים מן הכלל הזה הן הפטריות שאפילו שהן גדלות בקרקע ברכתן שהכל, מכיוון שמבואר בתלמוד שיניקתן היא מהאוויר והן אינן יונקות מהקרקע. מאכלים שברכתם המקורית אינה שהכל והתקלקלו או שהשתנתה צורתם עד שאין נכרת צורתם המקורית, כגון פירות שנטחנו, ברכתם שהכל וכן פירות בוסר שלא הבשילו.
TUGS
ארובות האפס
ארובות האפס הם גוררים ערמומיים, רמאים וזוממים. המפקד שלהם הוא קפטן אפס. הם מחפשים דרכים כדי להפיל ולהכשיל את צי הכוכבים המתחרה. קפטן אפס (באנגלית: Captain Zero) - בעלם של ארובות האפס. כמו קפטן כוכב, הוא מייצר קשר באמצעות מגפון מבנין מזח האפס. הוא מדבר בניב אורקדיאני. מרומז בפרק "רוח חזקה" שייתכן שיש לו רקע פלילי גנגסטר. הוא תמיד מחפש דרכים להפיל את קפטן כוכב ולעיתים קרובות הוא נופש לשיתות ערמומיות. הגוררות שלו מפחדות ממנו מאוד ומצייתות לפקודות בצייתנות. קפטן אפס רק מדבר בשני פרקים, אך המגפון שלו מופיע בפרק "מזל רע".
ברכת שהכל נהיה בדברו
המקור במשנה
בברייתא המובאת בתלמוד נאמר: "תנו רבנן: על דבר שאין גדולו מן הארץ, כגון בשר בהמות חיות ועופות ודגים אומר שהכל נהיה בדברו. על החלב ועל הביצים ועל הגבינה אומר שהכל".
בהמשך הברייתא מפורט, כי לא רק על אוכלים שאינם מיני מזון (בורא מיני מזונות או המוציא לחם מן הארץ) או יין או פירות העץ או הארץ - מברכים "שהכול", אלא גם על מהמינים המנויים, אם נתקלקלה צורתם ואינם במעלה הרגילה של לחם, פרי העץ או האדמה, כמו הפת שעפשה, יין שהקרים, או תבשיל שעבר צורתו, גם עליהם אומר שהכל. כמו כן, על המלח ועל הזמית ועל כמהין ופטריות אומר שהכל, למרות שהם בוקעים מתוך הארץ או גדלים עליה (פטריות), אין הם יונקים מים ממנה אלא מהאוויר.
לחם ויין
בתלמוד נחלקו רבי יוחנן ורב זירא האם ברכת שהכל פוטרת בדיעבד גם לחם ויין או שמא משום חשיבותם של מאכלים אלו הם צריכים דווקא את ברכתם המיוחדת. לדעת ר' זירא לא פטר ולדעת ר' יוחנן פטר. להלכה נפסק כר' יוחנן ואף מאכלים אלו נפטרים בברכה זו.
קרטוזיאנים
מסדר הקרטוזיאנים (בלטינית: Ordo cartusiensis), הידוע גם כמסדר ברונו הקדוש, הוא מסדר נזירים מתבודדים ומדיטטיבים, אחד ממסדרי הנזורה המחמירים ביותר של הכנסייה הקתולית. המסדר הוקם בשנת 1084 על ידי ברונו מקלן יחד עם שישה חברים נוספים - ארבעה כמרים ושני אחים הדיוטות.
בהתחלה היוו הנזירים הקרטוזיאנים ברית של נזירים גברים מתבודדים החיים בקהילה קטנה. צביון זה נשמר לאורך מאות השנים, אך המסדר שילב גם נשים מתבודדות (הרמיטיות) בתוך מנזרים מסוג קוינוביון.
הקרטוזיאנים מצטיירים כ"מתבודדים המאוחדים כמו אחים" במה שנקרא "המשפחה הקרטוזיאנית". אורח חייהם המשותפים בא לידי ביטוי מעל לכל במיסה הנחגגת במשותף, אך גם במפגשים המתקיימים בין הנזירים בהפסקות. כללי המסדר נקראים "תקנונים" (Statutes), והם נקבעו על פי הרגולה (Regula) המיוחדת למסדר זה, שהיא שונה מהרגולה הבנדיקטינית.
שם המסדר בא מהמסיב שרטרז (Chartreuse), רכס הרים מצפון לעיר גרנובל טרום-האלפים הצרפתיים. ברונו הקדוש בנה את מנזרו הראשון בעמק בהרים אלה ביישוב הנקרא בימינו סן-פייר-דה-שרטרז, במחוז איזר שבשטח צרפת של ימינו. מנזר ראשון זה נקרא בהמשך "לה גראנד שארטרז" (La Grande Chartreuse).
סיסמת המסדר היא Stat crux dum volvitur orbis ("הצלב עומד איתן בעוד העולם מסתובב").
בתחילת שנת 2014 מנה המסדר 17 מנזרים הקרויים "שרטרז" ו-296 נזירים, מתוכם 152 כמרים. החל משנת 2014 המיניסטר הכללי של המסדר הוא דיסמאס דה לאסוס.
היסטוריה
בשנת 1084 הציע הבישוף יו מגרנובל או איג משאטונף, לברונו, מלומד גרמני ו"קנצלר כנסייתי" לשעבר של הדיוקסיה של ריימס, להקים מנזר במקום מבודד בהרי אותה דיוקסיה, בעמק הקטן שרטרז, מעל העיר גרנובל בחבל דופינה. לברונו היו שישה מלווים שותפים:לאנואן (Lanuin) איג הקפלן, אטיין ועוד אטיין, וכמו כן שני הדיוטות:אנדרה וגרן (Guérin). ביחד הם בנו באותו מקום מנזר קטן, שכלל מספר בקתות מעץ המחובר דרך גלריה עם המתחם המשותף, הכנסייה, חדר האוכל וחדר המפגשים, מבלי להיחשף יותר מדי לשרירותיות מזג האוויר. המנזר שנקרא במשך הזמן "לה גארנד שארטרז" הפך לקהילת האם של מסדר הקרטוזיאנים. כעבור שש שנים, בשנת 1090 אחד מתלמידיו לשעבר של ברונו, האפיפיור אורבנוס השני פנה אליו וביקש את עזרתו. ברונו חי ברומא במשך מספר חודשים ואחר כך, לבקשת האפיפיור הקים מנזר חדש של נזירים מתבודדים ביערות קלבריה. ברונו מת שם ב-6 באוקטובר 1101. אחרי מותו מנזר שני זה הצטרף למסדר הציסטרציאנים ורק במאה ה-16 חזר להיות קרטוזיאני. בשנת 1132 נהרס המנזר הראשון שארטרז על ידי מפולת שלגים שהרגה תחתיה 7 נזירים. גיג, האב החמישי של מנזר שארטרז בנה אותו מחדש.
בתרבות
השם הצרפתי "שרטרז" הוענק גם למשקה החריף שייצרו נזירים אלה החל משנת 1737, והמשקה עצמו העניק את השם לגוון הצבע "שרטרז".
עונת 2002/2003 בגביע יול"ב
עונת 2002/2003 בגביע יול"ב הייתה העונה הראשונה של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי יורוליג בסקטבול.
המשחק הראשון התקיים ב-15 באוקטובר 2002 ומשחק הגמר התקיים ב-24 באפריל 2003. בתחרות השתתפו 24 קבוצות.
בסדרת הגמר של התחרות ניצחה פאמסה ולנסיה וזכתה בגביע בפעם הראשונה בתולדות המועדון. בעקבות כך היא העפילה לעונת 2003/2004 ביורוליג.
מתכונת התחרות
בתחילת התחרות התקיימו משחקים ב-4 בתים בשיטת מפגש כפול בין קבוצות הבית. 16 קבוצות (4 מכל בית) העפילו לפלייאוף שהתקיים בשיטת משחק בית/משחק חוץ כולל סדרת הגמר.
לתחרות הוזמנו קבוצות ממדינות הבאות:
ישראל בתחרות
אף קבוצה ישראלית לא השתתפה בתחרות.
יסודות (בנייה)
יסודות הם החלקים עליהם מבוססים מבנים. היסוד מעביר את מכלול העומסים הפועלים על המבנה אל הקרקע.
קביעת עומק היסודות
על פי ההנחיה הכללית ייקבע עומק היסודות בעומק בו ישנם מי תהום במפלס קבוע, על מנת שהשינויים במפלס מי התהום לא ישפיעו על יציבות המבנה. לא תמיד מי תהום הם הגורם העיקרי לקביעת עומק היסוד, כיוון שישנם אזורים בהם אין מי תהום הסמוכים לפני הקרקע וישנן קרקעות, שמי התהום אינם משפיעים באופן משמעותי על תכונותיהן המכניות.
היקף ועומק הסיוד תלויים בתכונות הקרקע של המבנה העתידי. לעיתים נדרש שימוש בטכניקת "ג'ט גראוט" לשיפור הקרקע.
סוגי יסודות
ניתן למנות חמישה סוגים עיקריים של יסודות
יסוד בודד
בדרך כלל יסוד בודד הוא פירמידה קטומה מבטון הנוצקת בתוך בור רדוד. מעל היסודות הבודדים בונים את עמודי המבנה. יסודות בודדים, משמשים לביסוס בתים קטנים ופשוטים, או סככות, בעיקר באזורים בהם הקרקע נחשבת כקרקע טובה לביסוס, כלומר קרקע חולית או קרקע סלעית רכה ורציפה.
.id
id. היא סיומת האינטרנט (ccTLDs - Country Code Top Level Domains) הלאומית של שמות המתחם (domain name) של אתרי אינטרנט הרשומים באינדונזיה, הסיומת נרשמה בשנת 1993 ובשנת 1996 הפכה לברת ביצוע באופן מלא. הסיומת מנוהלת על ידי ארגון PANDI האינדונזי.
ב-11 במרץ 2013, פורום שמות המתחם האינדונזי אישר הרשמות אתרי אינטרנט בסיומות אינטרנט משניות עבור 72,944 הכפרים האוטונומיים של אינדונזיה.
ב-17 באוגוסט 2014, נוספה ל-11 סיומות האינטרנט המשניות הקיימות סיומת כללית (id.), ללא קידומת. כעת ישנם 12 סוגי סיומות אינטרנט שונים באינדונזיה:
נורדאוסטלנדט
נורדאוסטלנדט (בנורווגית: Nordaustlandet – "האי הצפון-מזרחי") הוא האי השני בגודלו מבין איי סבאלברד שבנורווגיה. שטחו של האי הוא 14,443 קמ"ר והוא שוכן מצפון-מזרח לשפיצברגן. רוב שטחו של האי מכוסה בקרחונים ושאר שטחו הוא שטח טונדרה שמשמש כבית גידול לאוכלוסייה של תת-מין מקומי של אייל הצפון ושל ניבתנים. האי אינו מיושב וכל שטחו הוא חלק מהפארק הצפון-מזרחי של סבאלברד (Nordaust-Svalbard naturreservat).
היסטוריה
ציידי ניבנתים אנגלים גילו את נורדאוסטלנדט כאשר חלפו ליד הנקודה הדרומית שלו ב-1617. התגלית צוינה במפות כבר בשנת 1625 בהן האי נקרא בשם "אי סר תומאס סמיית'" (Sir Thomas Smyth's Iland). במפה הולנדית משנת 1662 מסומן האי בשם "הארץ המזרחית" (Oostlandt) ובמפה שיצאה שנה לאחר מכן מסומן האי כאשר חופיו משורטטים בצורה מדויקת יותר וניתן לראות בה את חופיו המערביים והצפוניים, כשהאחרונים מופרדים משבעת האיים (Sjuøyane). מפה הולנדית משנת 1710 הייתה הראשונה להציג את האי בצורה מדויקת ובה הוא נקרא בשם "הארץ הצפון-מזרחית" (Het Noord Ooster Land).
גאולוגיה
מקורותיהם של טיפוסי הסלעים בנורדאוסטלנדט מגיעים מתקופות גאולוגיות שונות. חלקו הצפוני של האי בנוי מסלעים גבישיים כמו: שיש, קוורציט, צפחה, גנייס וגרניט. מזרחה לפיורד לידי פרנקלין (Lady Franklinfjorden) ולפיורד דובה (Duvefjorden) המסלע הוא ממקור געשי. מזרחה ודרומה לפיורד ריפ (Rijpfjorden) סלע היסוד עשוי מגרניט אדום. גרניט זה עשוי מגרגרים בינוניים. הוא מכיל מוסקוביט, ביוטיט, קוורץ, פלגיוקלז ואורתוקלז. הסלעים מתוארכים לתקופת הסילור המאוחרת.
סלעי גברו דיאבז מרובדים מתקופת הסילור נמצאים בכף לאורה (Kapp Laura) שבנקודה המזרחית ביותר בנורדאוסטלנדט, וכן על האי סטורויה (Storøya) ובחלקו המזרחי של האי קוויטייה (Kvitøya). בקצהו הדרומי של קויטויה הסלעים השכיחים ביותר הם גרניט וגנייס. בקצהו המזרחי של קרחון אוסטפונה (Austfonna) ניתן לראות ארבעה דורות של סלעים: גנייס, אמפיבוליט, גרניט אפור וגרניט ורוד. דרומה לפיורד והלנברג (Wahlenbergfjorden) יש שטח גדול של סלעי משקע, בעיקר אבן גיר ודולומיט מתור הקרבון ומתור הפרם. הסלעים הצעירים ביותר בנורדאוסטלנדט הם סוללות דיאבז מהקרטיקון-יורה, שמהווים את סלע היסוד של האי לאגויה (Lågøya) ובמוצאו של פיורד ברנווינס (Brennevinsfjorden).
פעילות קרחונית עיצבה את פני השטח של נורדאוסטלנדט במשך כמה עידני קרח. מישורים חלקים והרים בעלי מתאר מעוגל הם הנוף השכיח ביותר. ההרים הגבוהים ביותר באי בגובה של 600 מטרים מעל פני הים נמצאים בצפון האי. חלקו המזרחי של האי מכוסה בקרחונים והאזורים החשופים מועטים, אם כי בעשורים האחרונים הקרחונים נמסו במידת מה וחשפו שטחי קרקע חדשים. שני הקרחונים העיקריים באי הם קרחון אוסטפונה (Austfonna), ששטחו הוא 8450 קמ"ר המהווים כ-58% משטח האי, וקרחון ווסטפונה (Vestfonna), ששטחו 2445 קמ"ר. בין שני הקרחונים הללו משתרע השטח החשוף הגדול ביותר באי. קרחון בראסוולברין (Bråsvellbreen) הוא סעיף של קרחון ווסטפונה. ב-1937–1938 התנתק ממנו גוש הקרח הגדול ביותר שתועד אי פעם בסבאלברד. גוש ברוחב של 30 ק"מ גלש למרחק של 20 ק"מ לתוך מימי האוקיינוס.
יחסי ארמניה–יפן
יחסי ארמניה–יפן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת ארמניה לבין יפן.
היסטוריה
בשנת 1918 הוקמה ארמניה כמדינה עצמאית והיא התקיימה עד לשנת 1920. בין המדינות שמאטות שהכירו במדינה החדשה הייתה יפן ודיאנה אבגר הייתה שגרירת ארמניה ביפן.
היחסים שבין ארמניה לבין יפן כוננו באופן רשמי ב-7 בספטמבר 1992, שנה לאחר שארמניה קיבלה את עצמאותה מברית המועצות והפכה מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של ארמניה לרפובליקה קפיטליסטית שמתיימרת להיות מערבית.
ב-29 ביוני 2017 הודיעו היפנים כי דרישות הוויזה לארמנים על מנת להיכנס לשטח יפן יוקלו, ויהיה ניתן לקבל ויזה בקלות. ב-1 בספטמבר 2017, ביטלה ארמניה את דרישות הוויזה לאזרחי יפן.
כריסטיאן דיור
כריסטיאן דיור (בצרפתית: Christian Dior; 21 בינואר 1905 – 23 באוקטובר 1957) היה מעצב אופנה צרפתי רב השפעה, אשר נודע כמייסדו של בית האופנה "דיור", אחד מבתי האופנה המובילים בעולם.
ביוגרפיה
דיור נולד בעיירה גרנוויל, בחבל נורמנדי תחתית בצרפת. הוא היה בן למשפחה מבוססת, שמקור הונה היה בייצור דשנים לחקלאות. מתוך ציות לרצון הוריו, שקיוו כי יהיה לדיפלומט, למד דיור במכון למדע המדינה בפריז בין השנים 1920–1925. אולם, משיכתו של דיור הייתה דווקא לתחום האמנויות, בעיקר לאופנה ולציור. לאחר סיום לימודיו, פתח בשנת 1928 גלריה קטנה לאמנות בתמיכתו הכספית של אביו, שם מכר מעבודותיהם של פבלו פיקאסו, מקס ז'אקוב ואחרים. דיור נאלץ לסגור את הגלריה בשנת 1931, לאחר שמשפחתו סבלה התמוטטות כלכלית שהובילה לסגירת עסקו של אביו. בתחילת שנות ה-30 הרוויח דיור את לחמו במכירת ציורי אופנה לבתי אופנה עילית בפריז. החל משנת 1938, עבד עם רוברט פיג'ו ומאוחר יותר הצטרף לבית האופנה של לוסיאן ללון, והיה למעצב ראשי יחד עם מרסל בוסה.
יש המייחסים לדיור את שיקומה של פריז כבירת עולם האופנה. דיור המשיך וחידש בעולם האופנה כאשר שיווק את בגדיו ברחבי תבל וגיוון את מוצרי המותג כך שכללו אף אביזרי אופנה אחרים, דוגמת בשמים. דיור אף מכר רישיונות לייצור אביזרי אופנה תחת המותג שייצר.
לרעיונות העיצוביים של דיור הייתה השפעה גם על פיתוחן של חליפות החלל ששימשו את האסטרונאוטים שהלכו על אדמת הירח. 'המראה החדש' שהדגיש את עיצוב צללית הגוף הביא לשימוש מוגבר בבדים מחטבים (כגון Latex), ומפתחי חליפות החלל נעזרו בבדים אלה כדי לאפשר לאסטרונאוטים טווח תנועה מרבי תוך מניעה של התנפחות החליפה עקב לחץ האוויר הפנימי.
דיור מת ב-1957 בעיירת המרפא מונטקטיני טרמה באיטליה מהתקף לב. לאחר מותו המשיכו מעצבי אופנה אחרים להוביל את בית האופנה שהקים, זאת עד לשנת 1990, אז נרכש בית האופנה בידי לואי ויטון (Möet Hennessey Luis Viutton).
ח'טבה
החֻ'טְבּה (בערבית: خطبة, מילולית: דרשה) היא הדרשה הנישאת לפני תפילת יום שישי במסגדים, או לאחר התפילה בימי העיד.
הבטים שונים
הח'טבה בדרך כלל נאמרת במסגד מעל הדוכן (מינבר), אם כי מוחמד העדיף לעמוד על האדמה, באזור לא מוגבה. מצופה מהקהל כי ישתתק ויאזין בקשב, וחכמי דת רבים טענו כי על הקהל להימנע מלעשות דבר (אפילו להתפלל), ולהעניק לנושא הדרשה את תשומת לבם המלאה.
שפת הח'טבה
ישנן צורות רבות לשאת את החטבה. מרבית המוסלמים מסכימים כי יש לשאת את הדרשה בשפה המובנת למרבית ציבור המתפללים, אולם יש המתנגדים לכך, וטוענים כי הח'טבה תמיד צריכה להאמר בערבית. יש הנושאים את הח'טבה בערבית, אך מקדימים אותה בנאום בשפה המקומית. אחרים מחמירים עוד יותר, וטוענים כי הדרשה צריכה אך ורק לחזור על דבריו של הנביא מוחמד.
ח'טבה ביום שישי
הח'טבה הנפוצה ביותר, נישאת לפני תפילות יום שישי (המכונות גָ'מֻעַה, קרי- התכנסות). במדינות מוסלמיות, שישי הוא היום הקדוש בשבוע (על פי פס' 9 בסורה 62 של הקוראן).