cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הוקון, נסיך נורווגיה
ביוגרפיה
הוקון נישא למטה מאריט, אם לילד במשפחה חד-הורית, בשנת 2001. נישואיו עוררו שערורייה בנורווגיה, לא רק בשל מעמדה האישי של רעייתו, אלא גם בשל מעורבותה בסמים לא חוקיים. לנסיך ולנסיכה נולדו בת, אינגריד, ובן, סבר מגנוס. אלה, נמצאים במקומות השני והשלישי לסדר הירושה לכתר הנורווגי. בני הזוג מתגוררים באחוזת סקאוגום.
בר קפרא
בר קפרא היה חכם בדור המעבר שבין התנאים והאמוראים. תלמידו של רבי יהודה הנשיא. היה ידוע כבדחן. בילדותו למד תורה מפי רבי מאיר.
יש שמזהים אותו עם רבי אלעזר הקפר, ואחרים אומרים שהוא בנו של רבי אלעזר הקפר. סידר קובץ משניות ערוך המכונה "משנת בר קפרא" (בבלי בבא בתרא, קנד, ב). קובץ זה מקביל ומשלים את משנת רבי יהודה הנשיא.
עם תלמידיו נמנה רבי יהושע בן לוי שמסר רבים מאמרותיו ופסקיו.
בשנת 2001 נמצאה מערת קבורה ליד כרמיאל שהוכרזה כקברי רבי אלעזר הקפר ובנו בר קפרא, שלא נמצאו קודם לכן.
משפחתו
בספר יחוסי תנאים ואמוראים מובאת אגדה לפיה לבר קפרא היו שתים עשרה נשים שהסכימו לפרנסו מרוב חכמתו. הרב ראובן מרגליות תמה על האפשרות כי היה ריבוי נשים אצל אחד מהתנאים דבר מקובל, והציע לפרש על פי גמרא המובאת בתלמוד ירושלמי המספרת כי לפני רבי יהודה הנשיא באו שתים עשרה נשים שבעליהן מתו ללא צאצאים והיו זקוקות לייבום, האח השלושה עשר סירב לייבם בטענה שלא יוכל לפרנסן, ולכן הציעו כי כל אחת תקבל על עצמה לפרנס את כולן חודש אחד בשנה ובחודש העיבור הסכים רבי יהודה לפרנסן. הרב מרגליות משער כי האח שסירב בתחילה לייבם היה בר קפרא הידוע בשיטתו שראוי לבצע חליצה במקום ייבום ולאחר שייבם היו לו שתים עשרה נשים. לפי הסבר זה היו לבר קפרא שנים עשר אחים ושלושים ושישה ילדים לפחות.
מתורתו
בר קפרא נחלק עם חבריו בהגדרת ההבדל בין גנבה לגזילה:. בניגוד לדעת רבי אבהו המגדיר את ההבדל בין גנבה לגזילה בהבדל דק כחוט השערה, ומגדיר אותו בהגדרה השווה להגדרות דומות באיסורי תורה (למשל המחלל שבת בפרהסיא שנחשב לכזה רק אם חיללה לעיני עשרה אנשים) ובמצוות (תפילה בציבור), שבהם "פרהסיא" הוא מעשה הנעשה בפני ציבור חשוב של עשרה אנשים המוגדר בהלכה כ"עדה", בר קפרא הגדיר את הדברים בדרך פחות פורמלית. הרמב"ם אף אימץ את דעתו בספר "משנה תורה":, וכך גם נפסק בשולחן ערוך.
הגם אתה, ברוטוס?
הגם אתה, ברוטוס? (בלטינית: Et tu, Brute?‎) היו, על פי מחזהו של ויליאם שייקספיר, מילותיו של יוליוס קיסר, דיקטטור הרפובליקה הרומית, מיד אחרי שהתנקשו בו קסיוס וברוטוס. לאחר מכן אמר את המלים "אז פול, קיסר", ומת.
הגרסה הלטינית שלעיל פורסמה על ידי ויליאם שייקספיר, שהשתמש בה במחזהו "יוליוס קיסר".
מילים אלה הפכו לביטוי פופולרי המשמש לרוב את מי שחש נבגד על ידי אדם קרוב.
מוטגנסיס
מוטגנסיס (באנגלית: Mutagenesis) הוא תהליך, שבו המידע הגנטי של אורגניזם משתנה ונוצרת מוטציה. מוטגנסיס קורה בטבע באופן ספונטני, או עקב חשיפה למוטגנים. המוטגנסיס עלול לגרום למחלות ממאירות ולמחלות תורשתיות, ומאידך הוא גם מהכוחות המניעים את האבולוציה.
ניתן לגרום למוטגנסיס באופן מלאכותי בתהליכים מעבדתיים. ניסויים ראשונים ליצירת מוטגנסיס מלאכותי נעשו, במחצית הראשונה של המאה ה-20, על ידי זוכה פרס נובל הרמן מולר, שרלוט אאורבך, ג. מ. רובסון ויוסף רפופורט. בעקבות ניסויים אלו נוצר הענף המדעי של המוטגנסיס.
הביאס קורפוס
הַבֵּיאָס קוֹרְפּוּס (בלטינית: Habeas corpus – "הביאו את הגוף" או "הביאוהו בגופו", פיזית) הוא צו הקיים במשפט המקובל (אשר חל גם במדינת ישראל מכוח קבלת המשפט האנגלי על פי דבר המלך במועצה על ארץ ישראל). המבקש צו זה מבקש משופט להורות לרשויות להביא בפני בית המשפט, פיזית, אדם הכלוא בידי הרשויות ולדון במעצרו, ואם המעצר בלתי חוקי - לשחרר את האדם. גם במשפט הקונטיננטלי קיימת מקבילה לצו זה, אולם שמה שונה.
מאפייני הצו
כל אדם הכלוא, או המוחזק בידי אחר, ללא משפט או צו מעצר חוקי, זכאי לפנות לבית משפט, כדי שזה יורה לכולא להשיב "מדוע לא יביא 'בגופו' את העציר בפני בית המשפט, או ישחררו". מקור שמו של הצו בלטינית: Habeas corpus ad subjiciendum ("הביאו את הגוף לצורך הגשתו [לבית המשפט]").
בית המשפט אינו דן באשמתו של העציר, אלא רק בחוקיות המעצר. מקורו של הצו לוט בערפל. ידוע כי בימי הביניים השתמשו בו להעלאת מקרים מערכאות שיפוטיות נמוכות לגבוהות יותר. בגלגולו המודרני משמש הצו לשמירה על חירויות הפרט מפני שרירות לבן של הרשויות. סבורים כי לראשונה נעשה בו שימוש בתקופת שלטונו של הנרי השביעי באנגליה. ניתן להשתמש בצו זה גם ללא קשר לקוד הפלילי (אשפוז אדם בניגוד לרצונו). ההביאס קורפוס מעוגן בחוק האנגלי ומדינות שונות אימצו חלקים שונים ממנו. צו זה מיועד לאדם כלוא, החושב שכליאתו מנוגדת לחוק (הצו יכול שיהיה מוגש הן על ידי הכלוא והן על ידי משפחתו או כל אדם אחר מטעמו). הצו יכול להתייחס לכל מעצר – הן מעצר פלילי, הן מעצר בשל חוב אזרחי, וכן במקרה של בזיון בית משפט.
בישראל, הסמכות להוציא צו הביאס קורפוס נתונה לבית המשפט הגבוה לצדק וזאת מתוקף לחוק יסוד: השפיטה, המקנה לבג"ץ סמכות במצבים שיורים של שלילת חירות. הסעיף מכוון לאותם מצבים בהם אדם מוחזק על ידי רשויות השלטון מבלי סמכות כלל, ובמובן זה בג"ץ הוא המפקח העליון על חירות אזרחי המדינה, דוגמת מעצרים מנהליים. בעיקר משמש הצו בקשר לדיני משפחה, כאשר יש מחלוקת בין ההורים על משמורת של ילדם.
צו זה דומה מאוד לצו הבאה הקיים במשפט האזרחי והפלילי, על פיו מורה בית המשפט לרשויות המדינה להביא בפניו כל אדם. גם צו ההבאה כונה בעבר צו הביאס קורפוס – קיצור של הביטוי הלטיני: Habeas corpus ad testificandum – "יובא העד בגופו על מנת להעיד".
צו הביאס קורפוס באנגליה
צו זה מקורו במשפט האנגלי. ויליאם בלקסטון מזכיר שימוש בצו זה בשנת 1305 בתקופת מלכותו של המלך אדוארד הראשון, אולם סבורים שהשימוש בצו החל כבר במאה ה-12.
האופן המפורט לשימוש בצו זה הוסדר בחוק של הפרלמנט הבריטי לאחרונה בשנת 1679.
בטרם נחקק חוק זה היה הצו (כמו יתר צווי המשפט המקובל) צו מלכותי המורה לבית המשפט להביא בפני נציג הכתר (בית משפט בערכאה נמוכה, כוחות שיטור, השריף, או כל אדם אחר) את נשוא הצו. כיום הצו מופנה על ידי ערכאה עליונה לערכאות נמוכות ממנה או אל כוחות האכיפה.
במשפט האנגלי ניתן לפנות לכל שופט ערכאה עליונה ולבקש את הצו – בין אם מדובר בזמן דיון בבית משפט ובין אם לאו (ניתן לפנות לשופט גם בהיותו בביתו).
בשנת 1771, במקרה סמרסט, ניתן הצו נגד אדם פרטי על מנת שישחרר עבד שבו החזיק. הנימוק של הלורד מנספילד היה שבאנגליה לא ראוי שתהיה עבדות, או במילותיו של השופט: במשפט המודרני, במטרה לייעל את ההליך, לא מוצא הצו בהיעדר נשוא הצו – אלא הלה מובא לדיון מכח הצו עצמו.
בעתות חירום מאפשר החוק להגביל את הצו, והדבר בוצע במלחמת העולם השנייה. לאחרונה, חוק מניעת הטרור 2005 שהעבירה ממשלת בריטניה הגביל במידת מה את סמכויות הצו, והדבר מעורר ביקורת רבה בבריטניה.
צו הביאס קורפוס בארצות הברית
צו זה אומץ במושבות שנהיו ארצות הברית של אמריקה עוד בטרם המהפכה האמריקאית, בהיותו חלק מהמשפט המקובל. הצו מוזכר מפורשות בחוקת ארצות הברית, הקובעת כי "אין להגביל את סמכויות בתי המשפט למתן צו זה אלא במקרה של מרד או פלישה, כאשר הדבר דרוש להגנה על ביטחון הציבור".
הסמכות להוצאת צווים אלה נתונה לבתי המשפט האמריקניים (על פי סימן 28, סעיף 2254 לקוד ארצות הברית).
גם בארצות הברית, בעתות חירום כגון במלחמת האזרחים האמריקנית (ב-27 באפריל 1861 הגביל הנשיא אברהם לינקולן את סמכויות בית המשפט למתן צו זה בחלק ממדינות מערב ארצות הברית. בית המשפט הפדרלי לאזור מרילנד קבע במקרה אקס פארטה מרימן כי צו הנשיא אינו חוקי (החלטת נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני, בשבתו כשופט סבב), אולם לינקולן התעלם מהחלטה זו.
גם נשיא מדינות הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, הוציא צו נשיאותי המבטל את סמכויות בתי המשפט למתן צו הביאס קורפוס.
בשנת 1866, במקרה אקס פארטה מיליגן, קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי פסק דין להוצאה להורג בתלייה שנגזר על מיליגן (נעצר בשנת 1864 בגין תוכניתו לגנוב כלי נשק) היה בלתי חוקי כיוון שבתי המשפט האזרחיים עבדו בזמן המלחמה, ואילו את הצו, על פי החוקה, ניתן להקפיא רק במקרה בהם בתי המשפט סגורים בפועל עקב פלישה או מרידה.
על פי החלטות בית המשפט העליון של ארצות הברית, בזמן כהונת נשיא בית המשפט ויליאם רנקוויסט, צומצמו המקרים בהם יינתן הצו.
לאחרונה נעשו ניסיונות להשתמש בצו על מנת להביא בפני שופט עצורים אמריקניים שנעצרו על ידי כוחות ארצות הברית במלחמתם באפגניסטן ובעיראק.
חלוצי החלל (להקה)
חלוצי החלל היה הרכב היפ הופ ישראלי שהוקם על ידי צמד הראפרים יוצאי ההרכב שב"ק ס': חמי (כפיר ארצי) ומירו (עמיר ירוחם). שמו של ההרכב נלקח משמה של סדרת הטלוויזיה המצוירת "חלוצי החלל" שהוקרנה בטלוויזיה הישראלית בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20. ההרכב התחיל תחת השם "מירו וחלוצי החלל", והוא כלל את מירו כסולן עם להקה מלווה. ההרכב הופיע פעמים ספורות במקביל לפעילות שבק ס'. לאחר העזיבה הראשונה של חמי ומירו את שבק ס' הם החלו לשתף פעולה תחת השם "חלוצי החלל". לאחר עזיבתו של נימרוד רשף את להקת שבק ס' בשיא הצלחתה - 1998, חמי ומירו שבו ללהקה ויחד הוציאו את האלבום "כנען 2000". האלבום וסיבוב ההופעות שליווה אותו היו כישלון קופתי צורם והלהקה התפרקה זמן קצר לאחר מכן. בשלב הזה יוצאי הלהקה החלו בפרויקטים עצמאיים; מוקי שיתף פעולה עם פילוני והוציא את אלבומו הראשון, "שמע ישראל", רשף הקים את ההרכב "בויאקה" ביחד עם קוואמי וקוטג' שהוציא אלבום אף הוא, וחמי מירו חזרה לשתף פעולה תחת השם "חלוצי החלל" והוציאו אלבום אלטרנטיבי במיוחד, שלא היה נגיש מספיק לקהל הרחב, אך הרוויח מיידית מעמד של קלאסיקה. חמי ומירו המשיכו לאסוף חומרים לקראת אלבום שני, אך ב-2007 התאחדה שבק ס', לראשונה עם כל ארבעת הסולנים יחדיו ומאז הוציאה שני אלבומי אולפן נוספים.
שבק ס' - סיבוב ראשון
חמי ומירו החלו את דרכם המוזיקלית במאי 1992 כראפרים בלהקת The Floating Fat Man, ששינתה את שמה זמן קצר לאחר מכן לשבק ס'. הלהקה הופיעה בעיקר ביבנה וברחובות. את הפריצה שלה היא חבה להופעתה בתחרות להקות במועדון הרוקסן, שזיכתה אותה בניצחון. ההופעה האנרגטית והייחודית משכה תשומת לב רבה ללהקה ובהמשך היא הוחתמה על ידי חברת התקליטים NMC. לאחר עיכובים שכללו גניזה של הגרסה הראשונה של האלבום ושינוי של הרכב הסולנים (גולש קפטן ק' היה אז בלהקה, בזמן שמוקי ניגן על הבס), יצא לבסוף אלבום הבכורה של שבק ס' ב-1995 (קיימת מחלוקת בנוגע לשם של האלבום; שבק ס' / שבע / אימפריה) בהפקתו של יוסי פיין. באלבום הסופי משמשים חמי, מירו ומוקי כסולנים / ראפרים. מהאלבום יצאו הקליפים ל"מכופף הבננות" ו"אימפריה". שירים בולטים נוספים מהאלבום היו "אסאסינים", "סכנה לחברה", "המדינה בלהבות", "בעסקי ה-ש'" ו-"יום שמש".
העזיבה הראשונה של שבק ס'
באוגוסט 1996 עזב מירו את הלהקה ובינואר 1997 עזב גם חמי. באלבום השני של שב"ק ס' מאוגוסט 1997 ("בעטיפה של ממתק") השתתף חמי רק בשיר אחד - "לבקש את הקש". בחוברת האלבום חמי ומירו מוזכרים ברשימות התודות וכן זוכים לקרדיטים נוספים. מירו זוכה לקרדיט על כתיבת "עושים שמות על הבמות" והשניים זוכים לקרדיט על כתיבת "לבקש ת'קש". יותר מאוחר, בתקופת הפעילות האינטנסיבית של "חלוצי החלל" ב-2002–2003, השניים ביצעו קטעים מ"עושים שמות על הבמות", שהופיעו במקור ב"בעטיפה של ממתק" ובוצעו על ידי נמרוד רשף ומוקי, דבר שאכן רימז שהקרדיט על הכתיבה שייך למירו.
לאחר שהשניים עזבו את הלהקה הם החלו להופיע תחת השם "חלוצי החלל", אף על פי שהתיעוד הראשון של הופעה של "מירו וחלוצי החלל" היה עוד ב-1995.
שבק ס' - סיבוב שני
שבק ס' הגיעה לשיאים חדשים של הצלחה לאחר ששחררה את אלבומה השני, "בעטיפה של ממתק", שבו אל מוקי הצטרף כוכב ערוץ הילדים ושערי המגאזינים (פנאי פלוס, מעריב לנוער וכו') דאז נמרוד רשף (נימי-נים). סכסוך התגלע בתוך ההרכב. למוקי יוחסה הטענה שרשף "גונב את ההצגה". רשף עזב את הלהקה ובהמשך מירו וחמי שבו לשורותיה. יחדיו הם הוציאו את אלבומה השלישי של הלהקה, "כנען 2000". אומנותית האלבום נחשב כיום למוצלח אך מסחרית הוא נכשל כישלון חרוץ. הלהקה התפרקה זמן קצר לאחר יציאתו. מבין השירים הבולטים שבאלבום היו הסינגלים "נופל וקם" ו- "אין כבוד" ושירים מצוינים נוספים, דוגמת "שיר הגאנג'ה" הקורא לליגלזיציה של קנאביס, הראגאיי הרומנטי והקופצני של "רק תגידי לי" שבישר על הכיוון שמוקי ייקח בהמשך, ושירי-אלבום אהובים נוספים כמו "מפילים את הפצצה", "מלחמת מיקרופון הזהב" ו"מספר אחד".
העזיבה השנייה של שבק ס' ואלבום הבכורה של חלוצי החלל
אחרי הוצאת האלבום השלישי של שב"ק ס' החליטו חברי הלהקה לקחת פסק זמן וחמי ומירו חזרו לשתף פעולה תחת השם חלוצי החלל. בשנת 2001 הם החלו לעבוד על אלבום עם רע מוכיח. האלבום הופק מוזיקלית על ידי מוכיח בניו יורק. רוב הקלטות המוזיקה בוצעו בניו יורק אך הקלטות השירה בוצעו בישראל. בשנת 2002 יצא האלבום בהפצה עצמית של חלוצי החלל תחת לייבל שהקימו בשם "המקלט".
שבק ס' - סיבוב שלישי
ב-2007 התאחדה להקת שבק ס', כאשר היא כוללת לראשונה את כל ארבעת הסולנים יחדיו. מאז הוציאה הלהקה שני אלבומי אולפן: "בום קרנבל" (2008) ו"פרה פרה" (2012). מאז חמי ומירו ולא פעילים כ"חלוצי החלל".
קונספט
פרט להופעות הלא-שגרתיות, הלהקה שאפה לשמור על קשר עם מעריציה באמצעות הכלים החדשניים ביותר בזמנו: אתר אינטרנט שכלל פורום וכן פוסטים נרחבים, משעשעים, אינפורמטיביים והזויים בעת ובעונה אחת, מאת מירו וחמי.
שירי האלבום
שירי האלבום הצטיינו במילים מלאות כנות מדהימה, חדות לשון, חריפות מחשבה ואוונגרדיות אומנותית שהייתה מאוד קשה לעיכול בזמנו. לאלבום כולו יש צליל ייחודי שמהווה מכנה משותף יציב, אך משתנה באופן מגוון מאוד על פי האופי של השירים עצמם. הוא כולל מקצבים, סאונדים, כלי נגינה, צורות הגשה וסגנונות רבים, כמו גם תמות חוזרות, וקטעי מעבר. האלבום נפתח בקטע שמבוצע על ידי מוני מושונוב, שמציג את חמי ומירו כאומנים שזה עתה שבו מסיבוב הופעות בין-גלקטי.
השיר הראשון, "מוזיקה", נפתח כמחווה רומנטית ומלאת פאסון לתחום עיסוקם ומושא אהבתם של חמי ומירו, ולאחר בית אחד חותך בחדות להמנון רוקנרולי רועש וסוחף, ולא מסתיים לפני שהוא עובר לקטע דאונרי נוסף שכולו התמכרות למסיבות.
השיר הבא, "ימים טובים", ששימש כסינגל בכורה, בו מתארח אסף אמדורסקי, הוא נוסטלגיה משתהה של ילדות ותהליך התבגרות והתפקחות כואב ומתסכל שמזמין צורת התמודדות לא שונה בהרבה מזו שבשיר הקודם - בריחה.
השיר "קראטה", שגם זכה לקליפ בו הוא קרוי "נוסע מערבה", מניח את ההתמודדות הקשה עם החיים בצד ולוקח את האסקפיזם להילוך גבוה, על גבי ביט דראם-אנד-בייס ושירה הזייתית של חמי.
שירי מחאה
פרט למסרים האמורים שמופיעים בשיר "כח", דברי המחאה החדים של החלוצים חוזרים בטראקים נוספים באלבום, "שן דובי", "מספיק קשקשת" ו-"'סתכל לתוך עיני". "שן דובי" המופתי הוא כנראה החריף שביניהם; זעקה אנטי-מלחמתית מהדהדת ומצמרמרת עם תחושה כללית של פאניקה רודפת, והגשה חסרת מעצורים או רחמים של חמי ומירו.
השיר "'סתכל לתוך עיני" (שעבורו צולם גם קליפ) מתייחס ספציפית למצב המדיני/פוליטי ומכוון את חיצי הביקורת לעבר הדת ומנהיגיה, מוסדות החינוך, הפוליטיקאים והגנרלים כאחראים למעגל האלימות הבלתי נגמר. במרכזו פנייה ישירה לאנשים עצמם, משני צדדי הסכסוך. בשיר מתארח הראפר הערבי-ישראלי תאמר נפאר, וכן הראפר האפרו-אמריקאי TY.
פנטאקווארק
לקווארקים יש מספר באריוני של +, ולאנטיקווארקים של –, לפנטאקווארק יהיה מספר באריוני כולל של 1, וכך הוא יהיה באריון. יתר על כן, מכיוון שיש בו חמישה קווארקים במקום השלושה הרגילים שנמצאים בבריונים רגילים (כלומר 'טריקווארק'), הוא מסווג כבאריון אקזוטי. את השם פנטאקווארק טבעו קלוד ג'יגנו וצבי ליפקין בשנת 1987. עם זאת, האפשרות של חלקיקים בעלי חמישה קווארקים זוהתה כבר בשנת 1964 כאשר מארי גל-מאן הניח לראשונה את קיומם של קווארקים. אף על פי שנחזו במשך עשרות שנים, התברר שקשה להפליא לגלות פנטקווארקים, וכמה פיזיקאים החלו לחשוד שחוק טבע לא ידוע מונע את ייצורם.
קיומו הוצע על ידי מקסים פוליאקוב, דמיטרי דיאקונוב וויקטור פטרוב בשנת 1997, בעקבות עבודות קודמות שלהן היה שותף גם הפיזיקאי הישראלי צבי ליפקין.
הטענה הראשונה לגבי גילוי של פנטאקווארק תועדה ב-LEPS שביפן בשנת 2003, ומספר ניסיונות באמצע שנות ה-2000 גם דיווחו על גילויים של מצבי פנטאקווארק אחרים. אחרים לא היו מסוגלים לשכפל את התוצאות של LEPS, ואילו תגליות הפנטאקווארק האחרות לא התקבלו בגלל נתונים וניתוחים סטטיסטיים ירודים. ב-13 ביולי 2015, קבוצת LHCb ב-CERN דיווחה על תוצאות העולות בקנה אחד עם מצבי פנטאקווארק בדעיכה של באריון למדא תחתון (Λ). ב-16 במרץ 2019, קבוצת LHCb הכריזה על גילוי של פנטאקווארק חדש, שלא נצפה לפני כן. התצפיות עברו את סף ה-5 סיגמה שנדרשות כדי לטעון על גילויים של חלקיקים חדשים.
מחוץ למעבדות של פיזיקת חלקיקים, פנטאקווארקים יכולים להיות מופקים באופן טבעי על ידי סופרנובה, כחלק מהתהליך של יצירת כוכב נייטרונים. המחקר המדעי של פנטאקווארקים עשוי להציע תובנות לגבי יצירתם של כוכבים אלה, וכן לאפשר מחקר מעמיק יותר של יחסי גומלין בין החלקיקים לבין הכוח החזק.
הפנטאקווארק הראשון שנראה בניסוי, עם הסימון +Θ, מורכב על-פי הסברה, משני קווארקי למעלה, שני קווארקי למטה, ואנטיקווארק מוזר (uudd).
רקע
קווארק הוא סוג של חלקיק אלמנטרי שיש לו מסה, מטען חשמלי ומטען צבע, וכן מאפיין נוסף שנקרא טעם, המתאר איזה סוג של קווארק הוא (למעלה, למטה, מוזר, קסם, עליון או תחתון). בשל השפעה המכונה כליאת צבעים, קווארקים לעולם אינם נראים בעצמם. במקום זאת, הם יוצרים חלקיקים מרוכבים המכונים הדרונים, כך שמטעני הצבע שלהם מתבטלים. הדרונים העשויים מקווארק אחד ואנטיקווארק אחד ידועים כמזונים, ואילו אלה העשויים משלושה קווארקים ידועים כבריונים. הדרונים ה'רגילים' הללו מתועדים ומאופיינים היטב; עם זאת, בתאוריה, אין דבר שמונע מקווארקים להפוך להדרונים 'אקזוטיים' כמו טטראקווארקים עם שני קווארקים ושני אנטיקווארקים, או פנטקווארקים עם ארבעה קווארקים ואנטיקווארק אחד.
מבנה
מגוון רחב של פנטאקווארקים הוא אפשרי, כאשר שילובי קווארקים שונים מפיקים חלקיקים אחרים. כדי לזהות אילו קווארקים מרכיבים פנטאקווארק נתון, פיזיקאים משתמשים בסימון qqqq, כאשר q ו- בהתאמה, מתייחסים לכל אחד מששת הטעמים של קווארקים ואנטיקווארקים. הסימנים u, d, s, c, b ו-t מתכוונים ללמעלה (up), למטה (down), מוזר (strange), קסום (charm), תחתון (bottom) ועליון (top), בהתאמה, והסימנים, , , , ו- מתייחסים לאנטיקווארקים המתאימים. לדוגמה, פנטאקווארק שמורכב משני קווארקים למעלה, קווארק למטה אחד, קווארק קסום אחד ואנטיקווארק קסום אחד ירשם uudc.
הקווארקים מקושרים ביחד על ידי הכוח החזק, שמתנהג בצורה כזאת במטרה לבטל את מטעני הצבעים בתוך החלקיק. במזון, המשמעות של כך היא שקווארק משותף לאנטיקווארק עם מטען צבע נגדי – כחול ואנטיכחול, לדוגמה – כאשר בבאריון, לשלושת הקווארקים יש ביניהם את כל שלושת מטעני הצבעים – אדום, כחול וירוק. בפנטאקווארק, הצבעים גם צריכים להתבטל, והשילוב האפשרי היחיד הוא כשיש קווארק אחד עם צבע אחד (לדוגמה, אדום), קווארק אחד עם צבע שני (לדוגמה, ירוק), שני אנטיקווארקים עם הצבע השלישי (לדוגמה, כחול), ואנטיקווארק אחד כדי לנטרל את הצבע העודף (לדוגמה, אנטיכחול).
משה שור
משה שוֹר (בפולנית: Mojżesz Schorr; 10 במאי 1874, פשמישל, גליציה – 8 ביולי 1941, אוזבקיסטן) היה מורה ומנהיג רוחני, חוקר היהדות והמזרח הקדום וסנאטור יהודי בפולין.
פנטאקווארק
אמצע שנות ה-2000
הדרישה שנחוצה כדי לכלול אנטיקווארק פירושה שקשה לזהות בצורה ניסויית סוגים רבים של פנטאקווארק – אם טעמו של האנטיקווארק תואם את טעמו של כל קווארק אחר בחמישייה, הוא יתבטל והחלקיק יהיה דומה להדרון בן שלושה קווארקים. מסיבה זו, חיפושי פנטאקווארקים מוקדמים חיפשו חלקיקים שבהם האנטיקווארק לא בוטל. באמצע שנות ה-2000 טענו כמה ניסויים כי הם חשפו מצבי פנטאקווארק. בפרט דווח על תהודה עם מסה של 1540 MeV/c2 ב-LEPS בשנת 2003, בעל הסימון +Θ. ממצא זה חפף למצב פנטאקווארק עם מסה של 1540 MeV/c2 שנחזה בשנת 1997.
משה שור
חייו
משה שור נולד בשנת 1874 בפשמישל שבגליציה (אז בתחומי אוסטריה, לימים בתחומי הרפובליקה הפולנית השנייה). קיבל חינוך מסורתי וכללי נרחב. למד פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת וינה ומדעי היהדות בבית המדרש לרבנים בעיר. עבודתו הראשונה נתפרסמה בשנת 1896 על הנושא "לתולדות דון יוסף נשיא" על יסוד תעודות שבארכיון לבוב. הדיסרטציה שלו מטפלת בנושא היסטורי: "על המשטר הארגוני של יהודי פולין למן התקופה הקדומה ועד שנת 1772" (כלומר, עד חלוקת פולין; העבודה נשלמה בשנת 1899). כמלומד צעיר ומבטיח, המשיך שור לפרסם עבודות על תולדות יהודי פולין, ועורר תשומת לב בעולם המחקר. למרות זאת, הוא פנה לשטח מחקרי חדש - המזרח הקדום. לאחר ששימש שש שנים כמורה בבית ספר תיכון וכמורה לדת בסמינר הממשלתי למורים בלבוב, יצא בשנת 1902 לברלין ואחר כך לווינה להשתלם במדעי המזרח. זו הייתה תקופת מפנה בחקר המזרח, ושור החליט להקדיש לו את חייו.
פנטאקווארק
אמצע שנות ה-2000
המצב המוצע מורכב משני קווארקי למעלה, שני קווארקי למטה ואנטיקווארק מוזר (uudd). בעקבות הכרזה זו, 9 מחקרים עצמאיים נוספים דיווחו על כך שראו פסגות צרות מ-nK+ ו-pK0, עם מסות שנעות בין 522 MeV/c2 ו-1555 MeV/c, כאשר כל התוצאות הן בעלות מסות יותר גדולות מ-4 σ. אף על פי שהיו חששות לגבי אמינותם של מצבים אלה, ה-PDG נתן ל-+Θ דירוג של 3 כוכבים (מתוך 4) במאמר סקירת פיזיקת החלקיקים משנת 2004. שני מצבי פנטאקווארק נוספים דווחו, אם כי עם מובהקות סטטיסטית נמוכה יותר מהשאר, ה-Φ– –, בעל מסה של 1860 MeV/c2, וה-Θ, בעל מסה של 3099 MeV/c2. מאוחר יותר, התגלה כי שניהם היו אפקטים סטטיסטיים, מאשר תהודות אמיתיות.
משה שור
חייו
ב-1910 שימש כדוצנט והחל מ-1916 כפרופסור באוניברסיטה בלבוב. הרצה על פילולוגיה שמית והיסטוריה שמית עתיקה. בשנים 1907–1910 פורסמו שלושה כרכים של חיבורו: "התעודות הבבליות מימי השושלת הבבלית הראשונה". עבודה זו הקנתה לו פרסום בינלאומי. עבודתו הגדולה השנייה מטפלת בתעודות החלק האזרחי והפרוצדורה המשפטית הבבלית הקדומה.
פנטאקווארק
אמצע שנות ה-2000
10 ניסויים חיפשו אחר ה-+Θ אבל לא הצליחו למצוא אותו. שניים במיוחד (אחד מהם ב-Belle והאחר ב-CLAS) היו כמעט בעלי אותם תנאים כמו ניסויים אחרים שטענו כי זיהו אותו (DIANA ו-SAPHIR, בהתאמה). סקירת פיזיקת החלקיקים משנת 2006 סיכם כי:
סקירת פיזיקת החלקיקים משנת 2008 הרחיק לכת אפילו עוד יותר:
משה שור
חייו
בשנת 1922 ירש את מקומו של הרב ד"ר שמואל אברהם פוזננסקי בבית הכנסת טלומצקה בוורשה וכרב ראשי. שור השמיע מעל במה זו דרשות אמיצות על בניין הארץ ועל בעיות לאומיות אחרות. בשנת 1928 נבחר לאקדמיה הפולנית למדעים ובה בשנה ניגש יחד עם חבריו להקמת המכון לחכמת ישראל. במכון הורה תנ"ך, ובלשנות שמית. בשנים 1927–1930 שימש רקטור במכון, ששינה את שמו ל"מכון למדעי היהדות" בוורשה. באותן שנים עסק בניסיון להוציא לאור מהדורה שנייה מעודכנת של הספר אוצר הספרים, אשר חותנו, יעקב בן-יעקב (בנו של עורך המהדורה הראשונה, יצחק אייזיק בן יעקב), עדכן במשך 40 שנה לאחר צאת המהדורה הראשונה. מאמציו לא נשאו פרי וכתב היד אבד בשואה. בשנותיו האחרונות שימש נציג היהודים בסנאט הפולני, והצטיין במלחמתו נגד עלילות אנטישמיות. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה יצא לווהלין ונכלא על ידי הרוסים. שור מת בבית כלא באוזבקיסטן.
פנטאקווארק
אמצע שנות ה-2000
למרות "תוצאות האפס" הללו, התוצאות של LEPS המשיכו להראות את קיומו של מצב צר עם מסה של 1524±4 MeV/c2, עם מובהקות סטטיסטית של 5.1 σ.
משה שור
חייו
על שמו נקראו מספר רחובות בישראל, חלקם תחת השם "פרופסור שור".
פנטאקווארק
תוצאות LHCb מ-2015
ביולי 2015, צוות LHCb ב-CERN זיהה פנטאקווארקים באפיק Λ→J/ψKp שמייצג את דעיכתו של באריון למבה התחתון (Λ) אל תוך מזון J/ψ, קאון (K) ופרוטון (p). התוצאות הראו שלפעמים, במקום שהדעיכה תקרה דרך מצבי למדא בינוניים, ה-Λ דועך דרך מצבי פנטאקווארק בינוניים. לשני המצבים, שקרויים (P(4380 ו-(P(4450, מובהקות סטטיסטית של 9 σ ו-12 σ, בהתאמה, ומובהקות משולבת של 15 σ – מספיק כדי לטעון גילוי פורמלי. הניתוח שלל את האפשרות שההשפעה נגרמה על ידי חלקיקים קונבנציונליים. שני מצבי הפנטקווארק נצפו דועכים ל-J/ψp, ולכן הם חייבים להיות בעלי תוכן קווארק ולנסי של שני קווארקים למעלה, קווארק למטה, קווארק קסום ואנטיקווארק קסום (uudc) מה שהופך אותם לצ'ארמוניום-פנטאקוורקים.
עבדות ביוון העתיקה
לא נשתמר תיעוד רב על סוגיות העבדות, ועיקר העדויות שנשתמרו קשורות לעיר אתונה ולא לערים אחרות ביוון. מרבית המסמכים המשפטיים הנוגעים לעבדות שנותרו עד ימינו נוגעים לשאלות של חוזים ורווחיות הקשורים לעבדות ולא לשאלות המוסריות העולות מהעבדות.
מונחים
ביוון העתיקה היו מינוחים רבים לתיאור העבדים והשפחות. ביצירותיו של הומרוס מתואר העבד במונח "דמוס" (δμώς) שמשמעו למעשה "אסיר" או "שבוי מלחמה" - שכן מדובר בעבד שנלקח כשלל. בתקופה הקלאסית נעשה שימוש במונח "אנדראפודון" (ἀνδράποδον - שמשמעו: "אחד עם רגלי אדם"), בניגוד ל"טטראפודון" (τετράποδον - שמשמעו "אחד עם ארבע רגליים" - היינו בקר או צאן).
המונח המקובל ביותר לעבדים בכל התקופות הוא "דולוס" (δοῦλος) המופיע כבר בתקופה המיקנית שמשמעו - אדם שהוא קניין, בניגוד לאלאותרוס (ἐλεύθερος) - אדם חופשי.
מונח נוסף בו נעשה שימוש הוא "אויקטס" (οἰκέτης, שמשמעו - "מי שגר בבית" או "ביתי").
מקורות העבדות
היסטוריונים מצאו עדויות לכך שכבר בתקופה הקדומה של יוון המיקנית הייתה הכלכלה מבוססת על העבדות. מסמכים מתקופה זו מבדילים בין שתי קטגוריות של עבדים - "עבדים פשוטים" (εοιο) ו"עבדי האל" (θεοιο) - ככל הנראה עבדי אל הים פוסידון. העבדים הגיעו (בהסתמך על שמותיהם) מקיתירה, כיוס, למנוס והליקרנסוס וככל הנראה נחטפו לעבדות על ידי שודדי ים. על פי תיעוד שנשתמר, נישואים בין עבדים לשאינם עבדים היו מקובלים. כמו כן, עבדים היו יכולים להפוך לאמנים עצמאיים ולרכוש אדמה. ההבדל העיקרי בין התושבים בתקופה המיקנית לא היה בין אנשים חופשיים לעבדים - אלא בין מי שהיה עצמאי למי שעבד עבור ארמון המלוכה.
בתקופת הומרוס שונתה הטרמינולוגיה, ועבדים לא נקראו עוד דולוס (δοῦλος) אלא דמוס (δμώς). עבדים שכונו דמוס באיליאדה ובאודיסיאה היו בעיקר נשים שנלקחו כשלל מלחמה (בשעה שהגברים, לרוב, נהרגו בשדה הקרב). נשים אלו שימשו כמשרתות וכפילגשים. בתקופה זו היה העבד חלק בלתי נפרד מהאויקוס - התא המשפחתי, אולם הסטטוס החברתי של עבד היה הנמוך ביותר.
לא ברור מתי התחיל הסחר בעבדים. ב"מעשים וימים" של הסיודוס מהמאה השמינית לפנה"ס מוזכרים עבדים אולם לא ידוע מקורם. גם חוקי המחוקק דרקון משנת 620 לפנה"ס דנים בעבדים, וחוקיו של סולון (594 - 593 לפנה"ס) אוסרים על עבדים לעסוק בהתעמלות ולקיים יחסי מין עם קטינים (דבר שהותר לאזרחים החופשיים). בתקופת הדמוקרטיה האתונאית העבדים כבר הפכו לחלק בלתי נפרד מהכלכלה, ובמאה השישית לפנה"ס כבר החל הסחר בעבדים בין הערים היווניות - וזאת מבלי שהדבר עומד בסתירה למגמות הדמוקרטיות של תקופה זו (הדמוקרטיה היתה עניינם של האזרחים החופשיים בלבד).
תפקיד כלכלי
לעבד הותר לעסוק בכל פעילות כלכלית, למעט בפוליטיקה, שהייתה נחלתם של האזרחים החופשיים בלבד.
הפעילות העיקרית של העבדים הייתה בתחום החקלאות, שהיוותה את בסיס הכלכלה ביוון העתיקה. ספרות רבה שנכתבה ביוון העתיקה מתארת את אופן ניהול המשאבים של בעלי האדמות והשימוש בעבדים (כגון "הכלכלה" של קסנופון). בעוד שבכפרים בעלי האדמות (בעלי חלקות קטנות) הסתפקו לרוב בכוח האדם המשפחתי, האחוזות הגדולות שהצריכו שימוש בכוח אדם רב התבססו, כמעט תמיד, על עבדים ולא על שכירים. יחד עם זאת, לא היו ביוון העתיקה אחוזות בסדר גודל של הלטיפונדיות של רומא העתיקה.
תחום כלכלי נוסף בו נעשה שימוש רב בעבדים היה תחום הכרייה. המכרות היו בבעלות פרטית של אזרחים עשירים ומרבית הכורים היו עבדים. כך לדוגמה הסטרטגוס ניקיאס חכר אלפי עבדים שיעבדו עבורו במכרות הכסף של לאוריון שבאטיקה. קסנופון במאמרו "על ההכנסות" ציין כי הוא קיבל אובולוס אחד ליום עבור כל עבד, היינו 60 דרכמאות לשנה. קסנופון העריך כי למעלה מ-30,000 עבדים עבדו במכרות לאוריון, והוא מציין כי אם לעיר יהיו שלושה עבדים לכל אזרח, די בהחכרתם כדי לתקצב את פעילות העיר עבור כל אזרחיה. תנאי המחיה במכרות היו קשים ביותר, והעבדים לרוב מתו שם תוך זמן קצר.
עבדים שימשו גם כאומנים וסוחרים, ועבדים רבים עבדו בייצור מוצרים מסחריים. מפעל המגינים של ליסיאס העסיק 132 עבדים. לאביו של דמוסתנס היו 32 עבדים טבחים ו-20 עבדים שעבדו בניקיון משק הבית.
אוכלוסייה
מספר העבדים שהיו ביוון העתיקה אינו ידוע, מאחר שלא נעשה כל סקר או מדגם. אין מחלוקת כי דווקא באתונה הדמוקרטית היה מספר העבדים הגדול ביותר. ככל הנראה במאה החמישית לפנה"ס היו באתונה כ-80,000 עבדים- היינו, בממוצע, שלושה או ארבעה עבדים לכל בית אב. במהלך המאה החמישית, תוקידידס מתאר בריחה של 20,000 עבדים במהלך מלחמת דקליה (מרבית העבדים היו אומנים שעסקו ביצור מוצרים מסחריים), ואינו מוצא בכך דבר יוצא דופן. מכך ניתן ללמוד כי מספר העבדים היה גדול בהרבה.
ההערכה הזהירה ביותר (הנמוכה ביותר) של מספר העבדים בתקופת דמוסתנס מניחה כי היו באתונה כ-20,000 עבדים - היינו עבד אחד לכל בית אב.
בין השנים 317 לפנה"ס ו-307 לפנה"ס (תקופת שלטונו של דמטריוס פאלריוס) נערך סקר של מספר התושבים באטיקה ונספרו 21,000 אזרחים, 10,000 מטויקים (תושב זר ללא זכיות אזרח) ו-400,000 עבדים.
על פי הספרות ששרדה, כל בית אב ביוון העתיקה החזיק לפחות עבד אחד. על פי אריסטופאנס במחזהו "פלוטוס", אפילו החקלאים העניים ביותר החזיקו מספר עבדים. אריסטו בספרו "פוליטיקה" מגדיר בית אב כיחידה הכוללת אזרחים חופשיים ועבדים. למרות ששיעור העבדים ביוון היה גבוה כאמור לעיל, הוא מועט בייחס למספר העבדים שהיו בערים באימפריה הרומית.
תוקידידס ציין כי מבחינת צפיפות האוכלוסין, מספר העבדים באי כיוס היה הרב ביותר.
השגת עבדים
ארבעת המקורות העיקריים להשגת עבדים היו: מלחמה, שוד ימי, חטיפות וסחר בינלאומי.
מלחמה
בהתאם לדיני המלחמה של התקופה העתיקה - המנצח במלחמה הפך לשליט ולבעלים של המובסים - בין אם לחמו באופן פעיל ובין אם לאו. הצד המפסיד במלחמה שועבד על ידי המנצח. תוקידידס מספר כי 7,000 תושבי הכפר היקארא בסיציליה נלקחו כשבויי מלחמה על ידי ניקיאס ונמכרו לכפר הסמוך קטניה עבור 120 כיכרות. בשנת 348 לפנה"ס תושבי אולינתוס נמכרו לעבדות, ובשנת 335 לפנה"ס תושבי תבי נמכרו לעבדות על ידי אלכסנדר מוקדון.
על אף שהיה זה נוהג מקובל, האזרחים החופשיים התנגדו לרוב למכירת ערים שלמות לעבדות, וידוע על מספר גנרלים שסירבו למכור את המובסים לעבדות, לדוגמה המצביא הספרטני אגסילאוס השני, לדברי פלוטרכוס בספרו "חיי אגסילאוס", וכן קליקרטידאס, כאמור בספרו של קסנופון "הלניקה".
מספר ערים אסרו את המנהג, והערים מילט וקנוסוס במאה השלישית לפנה"ס חתמו על אמנה לפיה התחייבו שלא למכור אף תושב חופשי אחת של השנייה.
מנהג שהיה קיים היה פדיון כל אזרחי עיר שנשבתה ונמכרה לעבדות. כך לדוגמה, קסנדר פדה בשנת 316 לפנה"ס את כל תושבי תבי.
שוד ימי
שוד ימי וחטיפות יבשתיות שמשו מקור שופע וקבוע לעבדים. שודדי הים נהגו לחטוף נוסעים של ספינות ומלחים ולדרוש עבורם כופר נפש, בהתאם לעושרו של כל חטוף. במידה ולא ניתן הכופר, נמכרו החטופים לסוחרי עבדים. לדברי תוקידידס, אזורים מסוימים התפרנסו מסחר זה, לדוגמה תושבי אקרנאניה שבמערב יוון וכן אזור אסיה הקטנה. בתקופה ההלניסטית, אזור קיליקיה הפך אף הוא למוקד של שוד ימי וחטיפות.
התעצמות וההתפשטות של האימפריה הרומית הביאו לגידול בביקוש לעבדים ולגידול בהיקף השוד הימי, ואולם, החל מהמאה הראשונה לפנה"ס החלו השלטונות הרומיים לנסות ולהפסיק את השוד הימי והחטיפות. הביקוש לעבדים בתקופה זו סופק על ידי שבויי מלחמות.
סחר בינלאומי
מקור נוסף להשגת עבדים היה הסחר עם עמים ברבריים שכנים: התראקים, סקיתים, קפדוקיאנים ופאפלאגוניאנים. סוחרי עבדים תפסו תושבי כפרים ושבטים סמוכים ומכרו אותם לעבדות לסוחרים יווניים. אפסוס שבאזור ביזנטיון וטאנייס שבשפך נהר הדון היוו מרכזים עיקריים לסחר עבדים. הרודוטוס מציין שהברברים נהגו למכור את ילדיהם לעבדות. מחירו של עבד בתקופה הקלאסית היה כ-200 דרכמות.
גידול טבעי
תופעה שטרם הוסברה היא היעדר הגידול הטבעי של העבדים. מובן שבמכרות וביחידות הצבא מרבית העבדים היו גברים, ובבתים מרבית העבדים היו נשים (שפחות), אולם בהנחה שמצב העבדים שעבדו בחקלאות היה דומה לעבדים במדינות הדרום של ארצות הברית, הרי שמספרם היה צריך לגדול. קסנופון, בספרו "הכלכלן", המליץ לבעלי העבדים להלין עבדים ושפחות בנפרד - על מנת למנוע ריבוי טבעי של עבדים.
עבדים שנולדו בבתי אדונם שימשו כסוג מיוחד של עבדים - ולמעשה היוו אומנים של ילדי האדונים, וסמכו עליהם בגידול הילדים ולקיחתם לבית הספר.
מעמד העבדים
מוזס פינלי הציע מספר דרגות שונות של חופש בהתאם לסוגים שונים של זכויות:
עבדות באתונה
לעבדים באתונה לא היו זכויות משפטיות. אדם חופשי העובר עבירה יענש בתשלום קנס בעוד שעבד יולקה. היחס היה, ככל הנראה, הצלפה אחת לכל דרכמא. עדות של עבד בבית המשפט לא הייתה קבילה, אלא אם הושגה בעינויים של העד. העבד עצמו לא היה מוגן שלעצמו, והיווה קניין אדונו בכך שאם העבד נפגע, קיבל אדונו את הפיצויים. עבד שאדונו התעלל בו לא יכול היה לעשות דבר, אולם אזרחים חופשיים אחרים יכלו לפתוח בהליכים כנגד אותו אדון, לא בשל טובת העבד, אלא כדי למנוע אכזריות מיותרת של האזרח - כך גם נאסרה רציחת עבד - מטעמים של מניעת בזבוז ולא מטעמי הגנה על העבד, והאדון הרוצח את עבדו היה נענש לכל היותר בהגליה (העונש על גרימת מוות ברשלנות), ולא בעונש על רצח (עונש מוות).
קודם לתקופת סולון, היה נהוג באתונה למכור לעבדות אדם שלא עמד בתשלום חובותיו, או לשעבד את החייב לנושהו. העבד שוחרר בתום תשלום חובו (בדומה להסדר המופיע בספר דברים ט"ו, 12 - 17). שיעבוד זה הוסדר בחקיקה בתקופת דרקון. מנהג זה נאסר בתקופת סולון, עם ההחלטה על הסייסכתיאה (σεισάχθεια) - שמיטת החובות, והאיסור על מכירת אתונאים חופשיים אפילו ביוזמתם וברצונם.
עבדות בגורטין
בגורטין התגלה על גבי אבן מהמאה השישית לפנה"ס קודקס של חוקים המתייחסים לעבדים. על פי כללים אלה, ילדי עבדים שייכים לאדוניהם, האדון קיבל פיצוי בשל פגיעה בעבד, והעבד נענש בכפל הקנס שניתן לאדם חופשי בגין אותה עבירה. בהתאם, העונש בגין עבירה כנגד עבד היה מחצית מהעונש הניתן בפגיעה באדם חופשי, כך לדוגמה העונש בגין אונס של אישה חופשית על ידי עבד היה קנס של 200 סטאטרים, בעוד שבגין אונס שפחה על ידי עבד אחר היה קנס של אובולוס אחד. יחד עם זאת, קודקס זה נחשב למתקדם ביותר ביוון בכך שהרשה לעבדים להיות בעלים של רכוש - ואף בעלים של בתים ובקר, ואלה יכלו להוריש רכוש זה לילדיהם.
שחרור עבדים
נוהג של שחרור עבדים היה קיים בכיוס כבר במאה השישית לפנה"ס אולם ככל הנראה נוהג זה היה קיים ביוון עוד קודם לכן. די היה בכך שהבעלים שחרר את העבד בפני אזרחים חופשיים במקום ציבורי כדי להעניק לעבד את חירותו. מקום מקובל לשחרור העבדים היה בתיאטראות שהיו ממוקמות בערי יוון העתיקה, או בפני מותב של בית דין. מנהג זה של שחרור העבדים נאסר באתונה על מנת למנוע אי בהירות משפטית. החל מהמאה הרביעית לפנה"ס מנהג שחרור העבדים נעשה נפוץ יותר ויותר כפי שמעידים לוחות אבן שהתגלו בדלפי ובדודונה בהם מתואר שחרור העבד מעבדותו. בדרך כלל שחרור העבד נעשה ביוזמת האדון, והעבד, לרוב, נדרש לשלם את מחיר עלותו של עבד חדש - עלות ששילם בחסכונותיו או באמצעות הלוואה (אראנוס - ἔρανος) שלקח מחבר או מאדונו. לרוב שחרור העבד היה במסגרת פעילות דתית - והעבד "נמכר" לאחד האלים (לרוב אפולון) - כאשר המקדש קיבל חלק מהתשלום ששילם העבד.
שחרור העבד יכל להיות מוחלט או חלקי, והעבד המשוחרר היה מוגן משיעבוד מחדש על ידי יורשיו של אדונו.
עבד משוחרר קיבל מספר זכויות אולם לא היו לו זכויות של אדם חופשי (כאמור בספרו של אפלטון - "החוקים"), לדוגמה, נאסר על עבד משוחרר להיות עשיר יותר מהאדון ששחרר אותו.
תנאי המחיה של העבדים
לא ידועים כיום פרטים רבים על תנאי המחיה של העבדים ביוון העתיקה. קסנופון, בספרו כלכלה הציע להתייחס לעבדים כאל בקר - היינו להעניש על אי ציות ולתת פרסים בגין התנהגות טובה. אריסטו הציע בספרו פוליטיקה שהיחס לעבדים יהא כאל יחס לילדים.
הספרות היוונית מזכירה מקרים רבים בהם הולקו העבדים, על מנת לשפר את ביצועי עבודתם. בתחילת מחזהו של אריסטופאנס "הפרשים" מתלוננים שני העבדים כי הם מוכים בלי סיבה.
תנאי המחיה של העבדים השתנה בהתאם למעמדם. עבדים במיכרות חיו בתנאים גרועים מעבדי הערים אשר יכלו, תמורת תשלום לאדונם (אפופורה - ἀποφορά) להתגורר שלא בבית אדונם, וכך יכלו לעבוד בעבודה חלקית לאחר שעות עבודתם ולחסוך כסף על מנת לרכוש את חירותם.
באתונה נאסר על הלקאת עבדים, וזאת ככל הנראה הסיבה ש-20,000 עבדי העיר לא ברחו ממנה בסוף המלחמה הפלופונסית. ככל הנראה מדובר היה בעבדים שהם אמנים, אשר יכלו להחזיק קניין ולהרוויח כסף מעבודות נוספות.
השקפות על העבדות בתקופה העתיקה
בעולם העתיק ראו את העבדות כמובן מאליו. אמנם נשמעו טענות ספציפיות בדבר עבדים מסוימים ששועבדו שלא כדין, אולם עצם מושג העבדות לא היה נתון לספקות. הומרוס והכותבים הפרה קלאסיים ראו בעבדות תוצאה בלתי נמנעת של מלחמה. הרקליטוס אמר כי "המלחמה היא האב של הכל, המלך של הכל, ההופך חלק לעבדים, ומשחרר אחרים".
בתקופה הקלאסית נוצר הרעיון של "עבדות טבעית". אייסכילוס כותב במחזהו "הפרסים" שהיוונים רואים עצמם כאנשים חופשיים, לעומת אאוריפידס המציין במחזה "הלנה" כי "הפרסים כולם הם עבדים למעט אדם אחד (הכוונה למלך הפרסי)".
היפוקרטס טען בסוף המאה החמישית לפנה"ס כי האקלים של אנטוליה שהוא אקלים נוח יותר מביא לכך שאנשי אנטוליה כנועים יותר, בעוד שהאקלים היווני הקשה יותר יוצר אנשים חופשיים. אריסטו בספרו "פוליטיקה" מרחיב רעיון זה של "עבדות טבעית" ומציין כי יש אנשים שהם מטבעם אדונים ויש אנשים שהם מטבעם עבדים. אפלטון עצמו, שנמכר לעבדות ושוחרר על ידי חבריו, מתנגד נחרצות לעבדות. הסופיסטים טענו כי כל בני האדם, בין יוונים ובין ברברים הם אותו הגזע, ולכן יש עבדים שיש להם נפש של אדם חופשי ולהפך.
גם בהשקפות היווניות על אוטופיה לא יכלו היוונים לדמיין עולם בלי עבדות. בעוד שהיו מחזות יווניים בהם הוצבו נשים בעמדת כוח (כגון ליזיסטרטה ונשים באספת העם) לא היו מחזות בהם שלטו העבדים או לא היו עבדים. אריסטו אמר שלא היה צורך בעבדים אילו הכלים יכלו לעבוד לבד: כלומר המצב היחיד בו יכל יווני עתיק לתאר חברה ללא עבדים הוא כשאין לאנשים צורך לעבוד כלל, כמו בתור הזהב המיתולוגי.
השקפות מודרניות על העבדות ביוון העתיקה
הדיון בעבדות ביוון העתיקה התפתח בתקופה המודרנית לאור ההשקפות השונות על העבדות המודרנית. הנרי מלון פרסם בשנת 1847 את הספר "ההיסטוריה של העבדות בעת העתיקה" כחלק מטענותיו למען ביטול העבדות במושבות האימפריה הצרפתית. בעוד שהתאוריות המתבססות על קרל מרקס טענו כי העבדות היוותה הבסיס לדמוקרטיה האתונאית, אדוארד מאייר בספרו "עבדי העולם העתיק" משנת 1898 טען כי העבדות הייתה ממניעים חברתיים וחוקיים ולא נבעה ממניעים כלכליים. המלומדים עדיין חלוקים אם יוון הייתה "מדינת עבדות" במשמעות המודרנית של מושג זה, או "מדינת מעמדות" (בדומה למעמדות שהיו בהודו קודם לכיבוש הבריטי).
רקסיזם
רקסיזם היא אידאולוגיה פשיסטית אשר התקיימה בבלגיה בחצי הראשון של המאה העשרים.
היסטוריה
שורשי המפלגה נעוצים באידאולוגיה קתולית בשם כריסטוס רקס (המקבילה הלטינית של "מלך המשיח") שקראה לשילובה של הדת הקתולית במדינה, כמו כן המפלגה הושפעה מהאידאולוגיה הפשיסטית ושאלה ממנה רעיונות כגון קורפורטיזם והתנגדותה לדמוקרטיה ולקומוניזם.
עם הפלישה הגרמנית לבלגיה בשנת 1940 פרצו חילוקי דעות במפלגה בין הפלג הקתולי שהיה מעוניין להתנגד לגרמנים לבין הפלג הפרו-נאצי שהיה מעוניין בשיתוף פעולה איתם על בסיס הזדהותם האידאולוגית, מנהיג המפלגה דגרל נעצר בחשד לשיתוף פעולה.
אחרי כיבוש צרפת ובלגיה דגרל חזר למולדתו ובנה מחדש את המפלגה הרקסיסטית כמפלגת משתפי פעולה עם שלטונות הכיבוש הנאצים, הוא הקים את הלגיון הוולוני שנלחם בחזית המזרחית במסגרת הוואפן אס אס.
עם הבסתה של גרמניה הנאצית ושחרורה של בלגיה בשנת 1945 הרקסיזם חדל מלהתקיים.
תיירות מין
תיירות מין היא תופעה המתאפיינת בביקור במדינות שונות ובמקומות שונים במטרה לעסוק בפעילות מינית, ובפרט בתחום הזנות. לרוב מדובר במדינות עולם שלישי בהן נפוץ העיסוק בזנות, ולקוחותיהן המרכזיים הם תיירים מערביים, אך זה לא תמיד המצב - תיירות מין קיימת גם במדינות מפותחות ולעיתים אף מעוגנת בחוק במדינות אלו.
כיום, בהמשך לתהליך גלובליזציה משמעותי, תעשיית המין מהווה חלק בלתי נפרד מהכלכלה הקפיטליסטית העולמית. כלכלת תעשיית המין כוללת בתוכה שני נדבכים - תיירות וזנות. כתעשייה בפני עצמה, תיירות המין מכילה בתוכה גם את אלמנט הצריכה וגם את המודלים השונים של אספקת שירותי המין. כאשר דנים בתיירות מין ניתן לבחון אותה דרך מספר נקודות מבט - האחת של ספקי השירותים והשנייה של צרכני תיירות מין. כמו כן, עולה חלוקה נוספת הקיימת בין אספקה וצריכה של תיירות מין במדינות עולם ראשון מפותחות לבין אספקה וצריכה של תיירות מין במדינות העולם השלישי.
יש קושי להגדיר מיהו תייר מין. דוגמה לכך ניתן למצוא בשאלות העולות כחלק ממחקרים אקדמיים בנושא, כגון: האם תייר מין הוא מי שעורך נסיעה למטרת מין בלבד או שמא גם מי שרוכש שירותי מין כחלק מנסיעת עסקים? האם זרים שמגיעים לטווח ארוך וצורכים מין נחשבים גם הם לתיירי מין? וכן, האם אנשי צבא הצורכים מין ונמצאים הרחק ממולדתם כחלק משירותם בארץ זרה נופלים תחת ההגדרה תיירי מין?
תיירות המין הולכת וגדלה ברחבי העולם. המדינות הפופולריות ביותר כיעד לתיירות מין הן הולנד, גרמניה, תאילנד, ברזיל, סרי לנקה, הרפובליקה הדומיניקנית, קוסטה ריקה, קמבודיה וקניה.
התפתחות היסטורית של תיירות המין
התפתחותו של מודל תיירות המין הוא חלק בלתי נפרד מתהליך הגלובליזציה שהשפיע רבות על האופן בו מנהלים עסקים, מלחמה וכמו כן על האופן שבו ניתן לרכוש הנאה. בהתאם לכך, עם התפתחותה של ההנאה באמצעות תעשיית התיירות הבינלאומית התפתחה גם תיירות המין. במדינות רבות ניתן לראות כיצד בהמשך להתפתחות זאת, תיירות מין התחילה לתרום נתח משמעותי לכלכלה המקומית. בהמשך להתפתחות התעופה והטכנולוגיה, והיכולת לעשות שימוש בטיסות כאמצעי תחבורה לציבור הרחב למטרות עסקים וכן למטרות הנאה ונופש, החלה התפתחות משמעותית בכמות הצריכה והדרישה להכנסת אורחים בתשלום ובהתאם לכך, גם הצריכה והדרישה למין בתשלום.
מודל הגלובליזציה השפיע גם על האופן שבו התנהלו מלחמות. כתוצאה מכך, גורם נוסף אשר הביא לעלייה משמעותית בהתפתחות תיירות המין הוא הקמתם של בסיסים צבאיים של מדינות מערביות מתפתחות במדינות זרות, חלקן מדינות עולם שלישי. בסיסים צבאיים אלו שימשו מסגרת בה מקובל ואף נהוג לעשות שימוש בתיירות המין ולהזמין מין בתשלום מספקי השירות בתוך כותלי הבסיס וגם מחוצה לו. ישנם מספר גורמים לריכוזיות של תיירות מין, אחד מהגורמים המשמעותיים ביותר נוגע בהשפעות של מלחמות והימצאותם של צבאות זרים במדינות שונות.
את הריכוזיות של תיירות מין לאזורים ומחוזות מסוימים במדינות כמו תאילנד, וייטנאם ודרום קוריאה, וכן מדינות רבות באירופה, ניתן לשייך להימצאותם של בסיסים צבאיים במדינות אלו בעבר ובהווה. לרוב מדובר בבסיסים של מדינות כמו ארצות הברית, אך ניתן לראות זאת גם סביב בסיסים של צבא מקומי. מודל הצרכנות של תיירות המין מבוסס לרוב על טקטיקה שהייתה מקובלת כאמצעי בידור לחיילים בזמן מלחמה. המנהג אפשר להביא קבוצה גדולה של צרכנים, במקרה זה – חיילים, למחוזות בהם היה נהוג לסחור במין, כך הלכה והתעצמה הכלכלה של סחר במין. גדודים צבאיים הפכו לגורם משמעותי ועיקרי בכלכלה של תעשיית המין ולכן ניתן היום למצוא מבחר של בתי עסק שמציעים שירותי מין בתשלום סביב בסיסים צבאיים שונים, לרוב בסיסים אמריקאים.
היחס לתיירות המין
מודל תיירות המין מביא לידי ביטוי את היחסים השונים הקיימים בין מספר גורמים מאפיינים: מין אל מול כוח, מעמד של גברים אל מול זה של נשים, מדינות עולם שלישי אל מול מדינות עולם ראשון ויחסי מין אל מול תרבות ונורמות חברתיות במדינות ולאומים שונים. תיירות המין נפוצה בעיקר בערים, ובמיוחד באזורים שבהם העוני והאבטלה נפוצים והממשלות בהם "רעבות" לכסף זר ולכן לעיתים מעלימות עין מפעילות זו. החוקרת הבריטית גארופלו (Garofalo), טוענת שהיחס של השלטון כלפי תיירות המין במדינות השונות הוא יחס אמביוולנטי. מצד אחד היא מדוכאת ומן הצד השני היא מקודמת על ידי המדינה. הסיבה לדיכוי נובעת מהעובדה כי תיירות זו נחשבת להרסנית ולרוב גם לא חוקית, אך מן הצד השני היא מקודמת בשל היותה מכונה משומנת היטב המכניסה כסף רב למדינה בה היא מתקיימת.עם זאת מדינות רבות בוחרות בשנים האחרונות לבצע לגליזציה ופיקוח ממשלתי על תעשיית המין במקום מלחמה בתיירות המין למדינה עקב קורלציה חיובית שנמצאה במחקרים בן לגליזציה לירידה משמעותית בשיעורי התפוצה של מחלות מין שהמרכזית ביניהם היא HIV (עד 50% ירידה בתפוצה) (זאת בנוסף למחקר באוניברסיטת נבדה שמצא כי לגליזציה של זנות מפחיתה את הסיכון לסיכון של העובדות כולל מאלימות פיזית ), וועידה של האומות המאוחדות למלחמה בHIV אף המליצה על לגליזציה של תעשיית המין מסיבות אלו ואחרות. מדינות רבות בחרו בשנים האחרונות לבצע לגליזציה של זנות, בתי בושת ואף סרסרות והפכו למרכזים לתיירות מין אזורית, כגון: גרמניה, ניו זילנד, ניו סאות' ויילס, בנגלדש, נבדה ועוד.
למרות ההסתייגות הראשונית, מדינות בעלות כלכלה חלשה החלו לעודד בקרבן את התיירות כמקור הכנסה עיקרי כחלק מתוכנית למען התפתחות כלכלית. עם צמיחתה של התיירות במדינות אלו, תיירות מין הפכה לחלק בלתי נפרד מהמודל העסקי התיירותי. במדינות אלו, כוח עבודה נשי נחשב ככוח זול, צייתן וכנוע, אשר לרוב אינו מאוגד ובהתאם לכך אין מי שילחם עבור זכויותיהן כנשים עובדות. נשים בשוק העבודה במדינות אלו הן לרוב פגיעות מינית. במסגרת עבודה בתעשיית התיירות ניתן לראות את טשטוש הגבולות בין מתן שירות כחלק ממסגרת העבודה בתיירות לבין פגיעה מינית וניצול מיני של כוח העבודה הנשי בעולם זה.
החוקרת ג'ינדי פטמאן (Pettman) טוענת במאמרה כי מדינות מערביות ומתקדמות כמו ארצות הברית, אוסטרליה ויפן הן בעלות המוניטין הגדול ביותר בשליחת תיירים לטובת תיירות מין במדינות כמו תאילנד והפיליפינים. מדינות אלו זכו להיות ידועות כיעד מרכזי ומשמעותי עבור תיירות מין. מדינות בהן תיירות מין היא פופולרית זכו לשם "מדינות מקבלות" (Receiving States). התיירות במדינות אלו מאופיינת על פי תיירות המין הפופולרית ולכן החוויה התיירותית במדינות אלו מאופיינת בדגש משמעותי על החוויות המיניות שניתן לרכוש בהן, חוויה ארוטית ואקזוטית. הנשים במדינות אלו מתוארות כ"אחרות" ולכן נעשה שימוש רב בשוני התרבותי כדי להצדיק ולהמשיך את הקידום של תיירות מין. המרוויחים העיקריים מתיירות המין הן חברות התעופה, מסעדות, מלונות וכן התחזקות הכלכלה מתיירות במדינות העניות. בניגוד למדיניות שפועלת נגד פעילות זו, מרבית המדינות העניות מעודדות ומרחיבות פעילות זו וקיימת עלייה חדה במספר הנשים הפונות לזנות בשל הביקוש ההולך וגדל. ההערכה היא שכיום בתאילנד כ-10% מכלל הנשים במדינה לוקחות חלק פעיל בתעשיית המין. בשל הביקוש, סרסורים מבנגקוק פונים לאזורים כפריים עניים ומרוחקים בתקווה למצוא נשים נוספות.
תיירות מין לנשים
אף שרוב תיירי המין הם גברים, בשנים האחרונות מתקיימים גם שירותי זנות לנשים. יעדי הנסיעה הנפוצים הם ג'מייקה, האיים הקאריביים ומדינות באפריקה. חוקרים מעריכים כי כ-650,000 נשים מערביות היו מעורבות בתיירות מין משנת 1980 ועד היום, רובן אף לקוחות חוזרות. הערכות אחרות מדברות על כ-600,000 נשים תיירות מין מדי שנה.
ניתן למצוא גברים רבים המספקים שירותי מין ורומנטיקה בתוך עולם תיירות המין. הנערים והגברים הפועלים בעולם תיירות המין הם לרוב בני 18 עד 35. בניגוד למה שידוע על שעבוד נשים בעולם תיירות המין, אחוז הגברים אשר עובדים בתעשיית המין וחווים שעבוד הם נמוכים יותר. בהשוואה לזנות נשים, גברים בזנות הם לרוב בעלי מעמד טוב יותר מזה של נשים ויותר בעלי שליטה בכל הנוגע לקבלת ההחלטה לספק שירותי מין. אחוזים גבוהים מהגברים בזנות ובתיירות המין מספקים שירותי מין לגברים אחרים, יותר מאשר לנשים. כאשר מדובר בנשים אשר שוכרות שירותים של גברים לרוב ניתן למצוא פערי גילאים משמעותיים ביניהם. בעוד גברים בכל הגילאים עושים שימוש בזנות ושוכרים את שירותיהן של נשים לטובת מין, מי שיעשו שימוש בתיירות מין הן נשים מבוגרות אשר משלמות וקונות לא רק יחסים מיניים אלא גם יחסים רומנטיים. מחקרים מציגים כי נשים מבוגרות נוהגות לחזור לאותו המקום ולאותו ה"חבר" שהיה להן בחופשתן הקודמות, הן נוהגות לשמר את היחסים עם אותו הגבר לאורך זמן ובמקרים רבים נוהגות לשלוח לו כסף ומתנות. אין זה נכון באופן גורף לגבי כל הנשים אשר מהוות חלק מצרכני תיירות המין.
מודל תיירות רומנטית בברבדוס
תיירות רומנטית היא מודל בעולם תיירות המין אשר לרוב ניתן למצוא במדינות מתפתחות כמו ג'מייקה, הרפובליקה הדומיניקנית וברבדוס. מודל זה מתאר את מערכת היחסים הנוצרת בין נשים עשירות לבין נערים וגברים מקומיים במדינות מתפתחות. מודל תיירות המין ותיירות רומנטית בברבדוס מציג מערכת יחסים שונה ממה שידוע על תיירות מין וזנות במדינות מתפתחות במערב. במודל זה אין תשלום ישיר עבור יחסי מין אלא תשלום בצורת מתנות ותמיכה כלכלית עבור מערכת יחסים, חברה ואינטראקציות רומנטיות בטבען. הגבר במודל זה אינו מציע רק שירותי מין, אלא מציע גם את האישיות, הקסם האישי, החברה והזמן שלו. על אף שהאישה היא זו שמשלמת עבור היחסים הללו, הגבר נתפס כדמות הדומיננטית במערכת יחסים זו: הוא מוביל את האישה, רוקד איתה, יוצא איתה בערב, מזמין אותה לשתות - הכל כחלק מתהליך החיזור ומערכת היחסים.
דמות הג'יגולו בתיירות רומנטית
דמות הג'יגולו, בניגוד לדמות הזונה אשר לרוב נתפסת בחברה כדמות מנוצלת מינית וכלכלית, מתקבלת לרוב כדמות חזקה ואף בצד המנצל ולא בצד המנוצל. את הג'יגולו ניתן למקם בתיירות המין בענף התיירות הרומנטית. ניתן למצוא אותו לרוב מטייל לאורך החופים האקזוטיים במטרה למצוא נשים מבוגרות בעלות הון, לפתות אותן ולזכות בתמיכתן הכלכלית בתמורה לתשומת הלב שלו ובהמשך בתמורה גם ליחסי מין.
תיירות מין ילדים
ארצות-הברית מובילה בצרכנות פורנוגרפיית קטינים והתעשייה מגלגלת במדינה קרוב לשישה מיליארד דולר בשנה קלנדרית אחת. גם לאינטרנט תרומה רבה בהתפתחות והפצת פורנוגרפיית הילדים ברחבי העולם, יחד עם הקושי של רשויות החוק לאכוף פורנוגרפיה מסוג זה.
לילדים, בניגוד למה שלעיתים מקובל לחשוב, יש יכולת גבוהה יותר להידבק ולהפיץ מחלות מין ביחס למבוגרים בשל גופם הלא מפותח, מערכת חיסונית חלשה יותר ופציעות הנגרמות מיחסים מיניים. חוסר שימוש באמצעי מניעה בזנות קטינים הוא נפוץ ומתרחש בעקבות האמונה השגויה שקטינים אינם יכולים להדבק במחלות מין, לרבות איידס, ולהפיץ אותן. בחלק מהמקומות קיימת אמונה שמין עם בתולה עשוי להוות תרופה לאיידס וידוע כי בתאילנד כ-50% מהנערות בזנות חולות בנגיף HIV.
מעדויות של ילדים בזנות בתאילנד עולה כי הם פונים לענף זה לאחר שעבדו במספר עבודות בעבר והן היו פחות רווחיות עבורם, מתוך הצורך לסייע לרווחת המשפחה. כמו כן, מציינים הילדים כי ההטבות הן יותר מתשלום סטנדרטי עבור עבודה, כמו למשל העובדה שהם זוכים לישון במקומות לינה טובים כמו מלונות וזוכים לאכול אוכל מיוחד או לאכול במסעדות. הילדים העוסקים בזנות רואים עצמם כמי שעושים פעילות זו במסגרת חברתית, כאחריות וחובה למשפחותיהם, ויש להם קושי לתפוש את הזנות כדבר פוגעני ומנצל. הם לרוב אינם משתמשים במילה המפורשת זנות. הילדים בזנות רואים זאת כמעשה חברי בו המבוגר משלם להם ומתייחס אליהם יפה ואילו המין הוא דבר נלווה לחברות עם המבוגרים הזרים, כאשר הם לרוב מקבלים מהם הלוואות ועזרה כלכלית במהלך השנה ולא רק בתום ביצוע האקטים המיניים.
כיום קיימת תוכנית למניעת סחר, פורנוגרפיית וזנות ילדים אשר אומצה בשנת 1992 על ידי האו"ם בוועדה לזכויות האדם. הישג נוסף במאבק התרחש בשנת 1996 כאשר נערכה בשוודיה ועידת הקונגרס הראשונה נגד ניצול מיני של ילדים בה השתתפו חברים מ-120 מדינות. הנציגים נשבעו לשתף פעולה ולהטיל סנקציות על פדופילים, סוחרים, סרסורים ומנצלים מינית ילדים לצד סיוע לקורבנות התופעה. התופעה רחבת ההיקף של זנות קטינים עלתה למודעות בזכות קמפיינים של ארגונים בינלאומיים אשר סייעו להעביר חקיקה בינלאומית של עונש מאסר עד 17 שנים לבגירים שקיימו יחסי מין עם קטינים בחו"ל, גם אם הם שבו למולדתם.
מעמדה החוקי של תיירות המין
במדינות אוסטריה, גרמניה, הולנד, הונגריה, יוון, טורקיה, שווייץ, במחוזות מסוימים במדינת נבדה שבארצות הברית ובמדינות קווינסלנד, ניו סאות' ויילס ו-ויקטוריה שבאוסטרליה הזנות ממוסדת, מפוקחת ומוכרת כמקצוע לכל דבר. במדינות שבהן העיסוק בזנות חוקי, גם תיירות המין היא חוקית, במסגרת המגבלות החלות על העיסוק בזנות. גם במדינות אלה תיירות מין לשם פדופיליה או שמעורב בה סחר בנשים, אסורה.
בארצות הברית, לעומת זאת, זנות היא בלתי חוקית, למעט אזורים מסוימים של המדינה נבדה. אלה הפכו ליעד תיירות מין מרכזיים בעבור האמריקאים בגלל אופיין של המדינות. בניגוד לשאר מדינות העולם, בארצות הברית קיים חוק נגד שידול לזנות, כלומר הלקוח השוכר זונה הוא המבצע את העבירה. בישראל, לעומת ארצות הברית, הן הזונה והן הלקוח אינם מבצעים עבירה, אלא רק מי שמרוויח מכך בעקיפין, משמע הסרסור שלה, בעל בית הזונות ועוד (חוק איסור צריכת זנות, שייכנס לתוקף ביולי 2020, ישנה את המצב בישראל, ויביא להפללת הלקוח של שירותי זנות).
אמנה של האו"ם הקוראת להפסקת דיכוי וניצול נשים וכן אנשים בזנות אומצה בשנת 1949. אמנה זאת מאפיינת את הזנות כדבר שאינו עולה בקנה אחד עם כבוד וערך האדם. תחת אמנה זו נדרשות ממשלות להעניש כל אדם המנצל זנות של אחר, גם אם היא בהסכמה, וקוראת לממשלות לפעול באמצעים המתאימים, לרבות חקיקה, כדי לעצור ולדכא סחר בבני אדם וזנות ככלל.