cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לסר אורי
קורות חיים
נולד בשם לאו לסר אורי בעיר בירנבאום שבמחוז פוזנן (בעבר פרוסיה וכיום בפולין) כבנו של אופה. לאחר מות אביו ב-1872, עברה אימו עם לסר ושני אחיו לברלין, שם עבדה כתופרת. לאחר שפרש מבית הספר התיכון באמצע לימודיו, החל ב-1879 בלימודים באקדמיה לאמנות בדיסלדורף (Kunstakademie Düsseldorf). בשנים שלאחר מכן, נדד אורי בערים פריז, בריסל, שטוטגרט, קרלסרוהה ומינכן. בכל המקומות הללו הוא למד בבתי ספר לציור, עד אשר שב ב-1887 לברלין, שם יצר קשר חברי קרוב עם הצייר מקס ליברמן. בעשור הראשון לפעילותו האמנותית הוא חזר שוב ושוב אל דמות התופרת, שהכיר מקרוב בילדותו, בציור "השטיח האדום". בימיו בפריז החל אורי לצייר את ציורי התפנים ( interieurs ), הרחוב והאווירה הלילית, וכן את ציורי הפרחים הראשונים שלו. נושאים אלה סימנו את תחילת התפתחותו האומנותית שהגיעה לשיאה בציורי וולווט ( Volluvet כפר פלמי בו שהה אורי מס’ חודשים ב-1883/4). ב-1889 הציג את תערוכתו הראשונה בברלין. ב-1893 הציג תערוכה יחיד נוספת. באותה עת עלו יחסיו עם ליברמן על שרטון והם נותרו יריבים מושבעים עד סוף ימיהם. בהמשך זכה אורי להכרה. האספן פאול קסירר הציג ב-1916 תערוכה רטרוספקטיבית שלו וב-1922 הוצגה תערוכה גדולה, עם 150 מיצירותיו, לרגל מלאת לו 60 שנה. אורי יצר מספר רב של עבודות בשמן, רישומים, ליתוגרפיות ותחריטים, אבל כישרונו הגדול היה בציורי פסטל, והוא נחשב לאחד מגדולי ציירי הפסטל במאה ה-19 הוא גם צייר סצנות תנ"כיות, שרבות מהן לא שרדו. בשנותיו האחרונות הרבה לצייר נופים עירוניים במזג אויר סוער, בעלי אופי מלנכולי.
מ-1929 פחת כוחו היצירתי והוא מיעט לצאת מביתו. נפטר ב-1931 ונקבר בבית הקברות היהודי בווייסנזה.
אורי צייר אלפי ציורים ורובם נמצאים אצל אספנים פרטיים. בשנים האחרונות זוכים ציוריו להכרה ועניין מחודשים.
על שמו נקרא רחוב בתל אביב, בקרבת בית החולים איכילוב.
ויטני – I Wanna Dance with Somebody
ויטני – I Wanna Dance with Somebody (באנגלית: Whitney Houston: I Wanna Dance with Somebody) הוא סרט דרמה מוזיקלית ביוגרפית אמריקאי משנת 2022 בבימויה של קאסי למונס, ותוסרט על ידי אנטוני מק'קארטן. הסרט מבוסס על חייה והקריירה של זמרת הפופ והשחקנית האמריקאית, ויטני יוסטון. בסרט מככבים נעמי אקי, סטנלי טוצ'י, אשטון סנדרס, תמרה תוני, נאפסה ויליאמס וקלארק פיטרס.
קרדיגיון
במאה ה-18 וה-19 היה האזור מרכזי מבחינת מסחר ומכרות עופרת, כסף ואבץ. בנוסף, נשען האזור על כלכלת בקר לחלב. עם זאת, במהלך המאה ה-19 ומאה ה-20 הפכה כלכלת המחוז לרווחית פחות ואוכלוסייתו התדלדלה. תמיכה ממשלתית, תיירות ותמיכה בפנסיונרים שיבחרו במחוז להשתקעות לאחר פרישתם, שיפרו את מצב המחוז. בירת המחוז, אבריסטווית', היא עיר אוניברסיטאית, משכנה של הספרייה הלאומית של ויילס ומרכז תרבות ולשית. למעלה ממחצית תושבי המחוז דוברים ולשית.
ויטני – I Wanna Dance with Somebody
הסרט, שהוכרז לראשונה בתחילת 2020, הופק בתקציב של 45 מיליון דולר אמריקאי. צילומי הסרט התקיימו במסצ'וסטס וניו ג'רזי באוגוסט עד דצמבר 2021.
קרדיגיון
היסטוריה
קיימות עדויות להתיישבות באזור מתקופת הברונזה. בהתקופה הרומית נכלל האזור במסגרת פרובינקיית האורדוביקים והיה בעל חשיבות כאתר מכרות זהב. לאחר השלטון הרומי, במאה ה-5, הפך האזור לממלכת קרדיגיון (שעל שמה נקרא המחוז). לפי ההיסטוריון נניוס, מקים הממלכה היה קרדיג, בנו של קונד'ה. רודרי הגדול איחד במאה ה-9 את קרדיגיון עם ממלכת גוויניד'. ב-1282 כבש אדוארד הראשון, מלך אנגליה את ויילס, חילק אותה למחוזות ויצר את מחוז קרדיגנשייר.
ויטני – I Wanna Dance with Somebody
הסרט יצא בארצות הברית ב-23 בדצמבר 2022, ויצא בישראל ב-29 בדצמבר 2022.
קרדיגיון
היסטוריה
במהלך ימי הביניים נודע האזור במלומדים שישבו במנזריו. במאה ה-18 הפך האזור למרכז מתודיסטי. העיר קרדיגן, בדרום המחוז, על גבול פמברוקשייר, הייתה בירתו והנמל החשוב ביותר של דרום ויילס. דרך הנמל יוצאו עופרת, כסף ואבץ שנכרו במחוז. בין 1790 ל-1860 היגרו ממנו לארצות הברית אלפי תושבים, דבר שגרם להתדלדלות אוכלוסייתו.
ויטני – I Wanna Dance with Somebody
פסקול
הפסקול לסרט יצא, על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס, ב-16 בדצמבר 2022, כשבוע לפני יציאת הסרט לאקרנים.
קרדיגיון
היסטוריה
ב-1974 נקבע בחלוקה של ויילס שהאזור יהיה נפה מנהלית בשם הוולשי המקורי, קרדיגיון ובירתו באברארון. ב-1986 הוא הוכרז כמחוז. ב-1996 נקבעה אברסטווית' כבירת המחוז.
גאוגרפיה
המחוז שוכן על שפת מפרץ קרדיגן במרכז ויילס ורובו כולל את הרי קמבריאן שהפסגה הגבוהה בהם, פלינלימון, מתנשאת לגובה של 752 מטרים מעל פני הים. בצפונו הוא גובל עם מחוז גוויניד' (אך אין כל דרך ראשית למעבר ביניהם בשל תוואי השטח), בדרום עם פמברוקשייר, במזרח עם פוויס ובדרום-מערב עם קרמרת'נשייר (הגבול בין המחוזות הוא הנהר הגדול ביותר הזורם באזור נהר טייפי ). שטח המחוז 1,795 קמ"ר ואוכלוסייתו מנתה (נכון ל-2010) 76,938 נפש, מה ההופך אותו למחוז השני הכי דליל באוכלוסייה בוויילס. עם זאת, זהו המחוז הצומח ביותר מבחינת אוכלוסייה בווילס. אוכלוסייתו גדלה ב-19.5% בין 1999 ל-2003.
בית המדרש הגבוה למדעי היהדות
בית המדרש הגבוה למדעי היהדות (מתורגם גם כבית המדרש הגבוה לחכמת ישראל, ולעיתים כבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות; בגרמנית: Hochschule für die Wissenschaft des Judentums) היה מוסד גבוה ללימודי יהדות שהחל לפעול בברלין ב-6 במאי 1872, ופעל עד לסגירתו בידי הנאצים בשנת 1942.
הרקע להקמתו
בית המדרש לרבנים בברסלאו היה המוסד המודרני הראשון בגרמניה להכשרת רבנים, אך בקרב החוגים הרפורמיים רווחה אי-נחת מדרכו; בוגריו עסקו בעיקר בלימוד הלכה, וכמעט שלא דנו בהיבטים רעיוניים או אמוניים. כמו כן, החופש האקדמי בברסלאו היה מוגבל ובין היתר נאסר על שימוש של ממש בביקורת המקרא. אברהם גייגר ותומכיו שאפו לכונן מכון משלהם, שתהיה בו חירות מדעית גמורה ויהיה נאמן לשיטתם. יוזמה של ממש התחילה רק ב-1869, בוועידת לייפציג; לאחריה לקח פרופ' מוריץ לצרוס את הובלת המיזם. לצרוס היה בראש ובראשונה עסקן קהילתי, ולמורת רוחו של גייגר תכנן את המוסד כעל-זרמי וכפה הכללת אורתודוקסים בין המורים ותוכנית לימודים משולבת. ב-1870, נחנך המוסד ונפתח כעבור שנתיים (בגלל מלחמת צרפת–פרוסיה). בראש חבר הנאמנים של המוסד עמד לצרוס וגייגר שימש כפרופסור לתולדות עם ישראל וספרות עברית.
בית המדרש הוקם במטרה לעסוק בכל הזרמים של היהדות, אך במהלך השנים התמקד בהכשרת רבנים.
מורים
המורים הראשונים בבית המדרש היו אברהם גייגר, ישראל לוי, היימן שטיינטל ודוד קאסל. פנחס פרנקל החליף את גייגר וד"ר יואל מילר החליף את לוי, שעבר בשנת 1883 לבית המדרש לרבנים בברסלאו. לאחר פטירתו של פרנקל החליף אותו בשנת 1888 ד"ר מאיבוים. בעקבות פטירת דוד קאסל מילאו המורים את מקומו באופן זמני ובסוף 1893 החליף מרטון שריינר את דוד קאסל.
בשנת 1898 היו ארבעת מורי בית המדרש: פרופ' היימן שטיינטל, הד"ר מאיבוים שלימד את חכמת הדרוש, מדרשים ובאירוי תנ"ך, ד"ר מרטון שריינר שלימד תנ"ך ופילוספיה יהודית ויחזקאל בנעט שלימד גמרא. בעקבות פטירתו של שטיינטל מילא שריינר את מקומו. בשנת 1903 החליף ד"ר יצחק משה אלבוגן את ד"ר שריינער, שפרש עקב מחלה. עוד קודם לכן הצטרף ד"ר מאנעט לצוות. בשנת 1905 הצטרף אברהם שלום יהודה לצוות בית המדרש, כדי לחזק את לימוד העברית. בשנת 1913 למדו בבית המדרש גם ד"ר ולשויער, ד"ר פריינד, ד"ר הוכפלד ואויגן טויבלר, שהצטרף לצוות בית המדרש בשנת 1910. הרמן כהן נתן במוסד הרצאות לקהל שומעים חופשי, דבר שמשך שומעים רבים לבית המדרש.
מורים נוספים בבית המדרש היו חנוך אלבק (לימד בין 1926-1936), ליאו בק, יעקב נחום אפשטיין (לימד בשנים 1922-1924), יוליוס גרינטל ויוליוס גוטמן, וכן אברהם יהושע השל, שגם למד במוסד זה.
בית המדרש לא העמיד דרישות בנושאי דת בפני מוריו, אך כולם היו מסורתיים ושלטו בשפה העברית.
תלמידים
בשנתו הראשונה, 1872, למדו בבית המדרש 12 סטודנטים, בהם 4 נשים. בשנת 1898 למדו בבית המדרש בין 28-30 תלמידים ובשנת 1903 הגיע מספר התלמידים לכ-40. בשנת 1921 למדו בו 63 סטודנטים בהיקף מלא, ו-45 בהיקף חלקי. רבים מהסטודנטים היו בוגרי ישיבות ממזרח אירופה. בשנים 1930–1933 הביא המוניטין של בית המדרש להצטרפות סטודנטים לא-יהודים, ובפרט אנשי כמורה נוצרים. בשנת 1932 למדו בו 155 סטודנטים, ובהם 27 נשים. כמעט כל הסטודנטים למדו גם באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1902 התארגנה בבית המדרש אגודה ציונית של סטודנטים, ובה יהודה לייב מאגנס וארתור בירם. מורי בית המדרש, ששללו פעילות פוליטית בין כתליו, הביאו לסגירתה.
תחת השלטון הנאצי
הנהגת נומרוס קלאוזוס באוניברסיטאות בגרמניה עם עלייתו של היטלר לשלטון הביאה להצטרפות סטודנטים יהודים שגורשו מהאוניברסיטאות, ובבית המדרש נפתחו למענם קורסים בנושאים כלליים. בשנות השלושים אף נמשכה הסמכת רבנים במוסד. (כך למשל, הוסמך אמיל פאקנהיים בשנת 1936). יחד עם זאת החלה דעיכתו של בית המדרש, לאחר שמורים ותלמידים היגרו מגרמניה. בשנים הראשונות לשלטונו של היטלר עסק בית הספר בהוראת עבודה סוציאלית. ניסיון להעבירו ללונדון נכשל. בשנת 1942 נותרו בבית הספר שלושה תלמידים ומורה אחד, ליאו בק. ב-19 במאי 1942 נסגר בית המדרש ורכושו הוחרם.
המשלחת הצבאית לאתיופיה (1868)
המשלחת הצבאית לאתיופיה הייתה משלחת עונשין של הצבא הבריטי שנשלחה למדינה בשנת 1868, לאחר שהקיסר תוודרוס השני כלא שני דיפלומטים בריטים ומספר מיסיונרים. המערכה שעלתה הון תועפות ונמשכה כמעט שנה שלמה, הסתיימה בקרב קצר בן שעתיים. פעולת המשלחת, הביאה, בין היתר, להתאבדותו של הקיסר.
רקע
בשנת 1862 התערערה שליטתו של תוודרוס השני במדינה, ומרידות פרצו ברוב שטחי הקיסרות. בניסיון אחרון להשיב לעצמו את השליטה במדינה פנה הקיסר למעצמות העיקריות, האימפריה הרוסית, צרפת, בריטניה, האימפריה האוסטרית ופרוסיה, בבקשת סיוע. מבין החמש, רק צרפת טרחה להשיב לקיסר, והציבה לו דרישות משלה. בתגובה לחוסר ההיענות כלא הקיסר את האירופים הראשונים שניקרו בדרכו, שני מיסיונרים בריטים בשם הנרי אהרן שטרן ורוזנטל. שטרן אף התייחס בספר שכתב למוצאו חסר הייחוס של הקיסר, דבר שהעלה את חמתו של הקיסר, אשר ניסה להוכיח את מוצאו הרם מהשושלת הסולומונית. כאשר הקונסול הבריטי באתיופיה ומספר מיסיונרים נוספים התערבו בפרשה, הורה הקיסר לאסור גם אותם, ועד מהרה הוא כלא את רוב האירופים ששהו במחנה הקיסרי. המלכה ויקטוריה שלחה את הדיפלומט הבריטי הורמוזד רסאם לנהל משא ומתן לשחרור השבויים, אך הקיסר שבתחילה קיבל אותו יפה גילה בהמשך התנהגות לא יציבה, כלא אותו עם יתר בני הערובה והעביר לבסוף את כל האסורים לבירתו במקדלה. ב-21 באוגוסט 1867 פקעה סבלנותה של מלכת בריטניה ויקטוריה, והיא החליטה לשלוח לאתיופיה משלחת צבאית שתביא את הפרשה לסופה.
המהלך הצבאי
המשימה הופקדה בידי כוח צבאי מהודו בפיקודו של רוברט נפיר, אשר מנה 13,000 חיילים, 26,000 אנשי שירות וכ-40,000 בהמות משא לשינוע הציוד. בנוסף הובאו מהודו 44 פילים לנשיאת התותחים. כוח מקדים הפליג מבומביי, ובאוקטובר 1867 הכשיר נמל בזולה שלחופי ים סוף, כ-48 ק"מ מדרום למאסאווה (כיום באריתריאה). במקום נבנו שני מזחים, והחלה סלילת מסילת רכבת באורך של 48 ק"מ, מזולה לפנים הארץ, ודרך בהמשכה. הכוח העיקרי הגיע לזולה בינואר 1868 ב-280 ספינות. הצבא הבריטי עשה את 640 הק"מ מחוף הים למקדלה בשלושה חודשים, ונפיר יצר קשר עם הקיסר לעתיד יוהנס הרביעי וזכה בסיועו. בשלב זה כבר איבד תוודרוס את שליטתו במדינה ורוב חייליו ערקו משירות. צבאו שמנה 4,000 חיילים בלבד הגיע למקדלה עשרה ימים לפני הבריטים, לאחר מסע בן שלושה חודשים דרך שטח עוין שכבר לא סר למרות הקיסר.
לאחר הקרב
הבריטים בזזו את מקדלה והעלו אותה באש. בין היתר לקחו עימם הבריטים את כתרו של הקיסר האתיופי, וזה הוחזר באופן אישי לקיסר היילה סלאסי ב-1925, בעת שביקר בבריטניה ופגש במלך ג'ורג' החמישי. עוד לקחו עימם החיילים תבותים רבים ואת אוצרותיה הכתובים של השושלת הגונדרית. חלקים מאלה שמורים כיום במוזיאון הבריטי בלונדון, ואחרים מפוזרים בספריות שונות ברחבי אירופה. ממקדלה לא שרד כמעט דבר, למעט התותח "סבסטופול", תותחו הענק של הקיסר האתיופי במשקל 6.7 טון. בתמורה לסיוע שהעניק להם, מסרו הבריטים ליוהנס הרביעי ציוד ששוויו נאמד בכחצי מיליון ליש"ט, וזה סייע לו, מקץ ארבע שנים, לתפוס את השלטון בקיסרות. ביוני הגיע הכוח הבריטי לזולה ועזב את אתיופיה. לנפיר הוענק תואר אצולה - ברון מקדלה, ולכוחות שהשתתפו במבצע הוענק אות המערכה "אביסיניה" (Abyssinia - "חבש"). עלותה של המשלחת הבריטית לאתיופיה מוערכת בסכום עתק של 9 מיליון ליש"ט, והרולד מרכוס קבע כי הייתה זו:
העלייה אל ההר
פורצי הדרך
הקובץ מונה ומתאר את המקומות שבהם החלה ההתיישבות היהודית ביהודה ושומרון:
גוש עציון
יוחנן בן יעקב, מבני גוש עציון, מספר על תחילת ההתיישבות ליד כפר עציון. היא החלה בשנת 1927 עם הקמת מגדל עדר. אף על פי שארתור רופין, ממתכנני ההתיישבות, לא ראה עדיפות להתיישבות בהר, הרי המתיישבים הראשונים ראו חשיבות במיקום היישוב, בדרך האבות בין ירושלים לבין חברון. היישוב הראשון, מגדל עדר, קרס בעקבות מאורעות תרפ"ט.
חברון
מטרת ההתיישבות בעיר הייתה לחדש את היישוב היהודי שנכחד בעקבות מאורעות תרפ"ט - 1929. שותפים למטרה היו גם אנשי תנועת העבודה. התנועה למען ארץ ישראל השלמה תמכה בהם ועל הכרוז שלהם התנוסס שמם של נתן אלתרמן ואורי צבי גרינברג. יגאל אלון, שר בממשלת ישראל, תמך ברעיון ומשה דיין, שר הביטחון, שלל אותו. כאשר הסתבר כי התוכנית ליישוב היהודים בחברון אינה יוצאת לפועל, יגאל אלון אמר לראשי המתיישבים: "אל תחכו לאישור ממשלתי, לכו ותקבעו עובדות".
אלון מורה
אחרי כפר עציון, חברון והקמת קיבוצים בבקעת הירדן הגיע תור השומרון. ממשלת גולדה מאיר לא ראתה עתיד ליישוב ישראלי בשומרון ודחתה את הבקשות להתיישב ליד שכם. מלחמת יום הכיפורים בשנת 1973 החישה את התהליך. לפי סיכום עם שר הביטחון דאז שמעון פרס הגרעין עלה להתיישבות בבקעת מכמתת, 3 ק"מ משכם, בט"ו בסיוון ה'תשל"ד - 5 ביוני 1974.
עפרה
לאחר שרחל ינאית בן-צבי ביקרה במחנה הצבאי בבעל חצור ותהתה: "מדוע לא תקימו פה קבוצת עבודה ?" - בסגנון העלייה השנייה, התקבל הרעיון להקים קבוצה התארגנה לבניית גדר היקפית לבסיס. קבוצת העובדים נשארה ללון בבסיס צבאי ירדני נטוש, לימים יוקם בו היישוב עפרה. וכך בט' באייר תשל"ה - 21 באפריל 1975 החלה ההתיישבות היהודית באזור צפון בנימין. שמעון פרס הסכים להסדר בתנאי שהדבר "ייעשה בפרופיל נמוך".
אישור רשמי לקיום מחנה עבודה ניתן ב-29 אפריל 1975 ל-20 בחורים ו-4 בחורות. בינתיים הוכר המקום כ"מחנה עבודה לצורכי הגנה מרחבית". פורמלית היישוב אושר רק בדצמבר 1976. אחרי המהפך בשנת 1977 הוקמו בסביבה רצף של יישובים ואוכלס אזור בנימין הכולל: מועצה אזורית, חמש מועצות מקומיות ועיר מעלה אדומים.
מדבר הר חברון
באזור ספר המדבר היו יישובים יהודיים בתקופת הבית השני ולאחריה. לאחר מלחמת ששת הימים נמצא באזור יישוב ערבי דליל ושבטי בדואים שנדדו עם עדרם. הוקמה שרשרת של יישובים היהודיים מנוקדים בצפון עד בית יתיר בדרום.
התכנון והביצוע
בנוסף ליוזמות שהוזכרו בפרק קודם, קמו גם יישובים מסוג אחר: בהר גילה - הוקם בית ספר שדה ובבקעת הירדן אוכלסו ההיאחזויות נח"ל. קיבוץ קליה, שננטש במלחמת העצמאות הוקם מחדש, אם-כי לא במקומו הקודם, בצפון ים המלח. בקעת הירדן נחשב לאזור ביטחוני וההתיישבות בו זכתה לתמיכה מלאה. עד שנת 1974 הוקמו בבקעה 12 יישובים. במטרה להשלים גוש התיישבות, הוקמו בגוש עציון ארבעה יישובים. בשנים 1975 - 1978 החלה פריצת הדרך אך רק בשנים 1979–1984 החלה תנופת ההתיישבות. בקיץ 1982 הוקמה ועדת השרים להתיישבות ובמשך 3 שנים החליטה על הקמת 72 יישובים. ואכן השיא ביישוב יהודה ושומרון היה בשנים 1983 - 1984.
פרדי אדו
פרדואה קוראנטנג "פרדי" אדו (אנגלית: Fredua Koranteng "Freddy" Adu; נולד ב-2 ביוני 1989 בגאנה) הוא כדורגלן אמריקאי ממוצא גנאי.
העלייה אל ההר
התכנון והביצוע
היה שלב של קפאון משנת 1992, כאשר ממשלת יצחק רבין עלתה לשלטון: בוטל מעמד אזור פיתוח א' והבנייה בפועל הואטה. בשנת 1993 נחתמו הסכמי אוסלו כאשר בשטח היו 140 יישובים. בחירות 1996 החזירו את הליכוד לשלטון, אך המציאות הייתה מאכזבת. בשנת 2002 היו ביהודה ובשומרון 218,535 ישראלים.
פרדי אדו
אדו הוא שחקן כדורגל מפורסם בשל העובדה, שהוא הכדורגלן הצעיר ביותר בהיסטוריה שהחל לשחק בכדורגל מקצועני.
קריירה
אדו נולד בגאנה שבאפריקה וב-1997 עזב עם משפחתו לארצות הברית. בארצות הברית החל אדו לשחק כדורגל ולמד את עקרונות המשחק.
העלייה אל ההר
התכנון והביצוע
עזרה זהר מציג במאמרו את הרעיון כי יישוב יהודה ושומרון ייעשה באמצעות ערי לוויין. התושבים יגורו בהר ויעבדו בסביבה. הרעיון המקורי היה לבצע זאת באזור המטרופוליני של תל אביב. תוכנית נוספת פיצלה את הארץ לשבעה אזורים ובכל אזור מרכז עירוני ובו יועסקו התושבים, ובסביבתו יוקמו יישובים למגורים. היו גם וריאציות של התוכניות. המטרה היא לנצל באופן מרבי את התשתיות הקיימות בערים הקיימות לתעסוקה ואילו הבנייה למגורים לבצע רק באזורים מרוחקים.
פרדי אדו
קריירה
בגיל 13 הצטרף אדו לאקדמיית ברדנטון לכדורגל. קבוצות אירופאיות רבות ובהן מנצ'סטר יונייטד התעניינו באדו אבל הוא טען שהוא לא רוצה לשחק בפרמייר ליג עד גיל 17.
העלייה אל ההר
התכנון והביצוע
הישוב הקהילתי זכה לפריחה ביישובי יהודה ושומרון. אין צורך להיות מתיישב חקלאי כדי לבות בית צמוד-קרקע עם שטח לגן נוי. היישוב הקהילתי קבל אחיזה איתנה במציאות הישראלית. גם ל"דור ההמשך" ביישובים חקלאיים קיימים נמצא פתרון זול: אין צורך בבניית משקים חקלאיים נוספים, די בבניית בית למגורים. התעשייה הייתה הפתרון התעסוקתי. התכנון של יישוב קהילתי נקבע לגודל אופטימלי של 250 משפחות עם מגרש בגודל של 600 מ"ר. גודל כזה של יישוב מבטיח שירותים מוניציפליים ברמה סבירה. מיקום היישוב חשוב שכן בהיעדר קשר למקורות תעסוקה לא תהיה לו זכות קיום.
פרדי אדו
קריירה
אדו שיחק במדי נבחרת ארצות הברית בשני טורנירים שונים בשנת 2003: אליפות העולם בכדורגל עד גיל 17 שנערכה בפינלנד ובאליפות העולם לנוער שנערכה באיחוד האמירויות הערביות.
ב-18 בנובמבר 2003 סיכם עם קבוצת די.סי. יונייטד וב-16 בינואר 2004, נבחר במקום הראשון בסופר-דראפט על ידה. בכך הפך אדו לכדורגלן המקצועני הכי צעיר בהיסטוריה.
העלייה אל ההר
התכנון והביצוע
בניית יישובים בהר מהווה בעיה הנדסית עבור האדריכל והמהנדס האזרחי: גובה השיפועיים של חלקת הבנייה, סוג האדמה, אפשרויות סלילת הדרכים. אספקטים אלה זכו לתשומת לב רק לאחר שהתגלו בסיום בנייה של יישובים אחדים ופגיעה בנוף. הלקחים הופקו והסתבר כי לבנייה בהר יש מגבלות.
פרדי אדו
קריירה
ב-3 באפריל 2004 שיחק את משחקו המקצועני הראשון ביונייטד נגד קבוצת סן חוזה ארת'קווייקס כאשר נכנס במחצית השנייה. ב-17 באפריל הוא כבש את שערו המקצועני הראשון בדקה ה-75 נגד קבוצת מטרוסטארס.
העלייה אל ההר
התכנון והביצוע
לשם פתרון בעיות איכות הסביבה והקשר עם הכפרים הערביים בסביבה הוקם איגוד ערים לאיכות סביבה שומרון. עיקר חשיבותו היה בדאגה לסילוק שופכין ופסולת מוצקה. חוסר המודעות של הכפרים הערביים לבעיה או חוסר יכולתם להתמודד עם נושאי איכות סביבה החריפו לאחר חתימת הסכמי אוסלו.
פרדי אדו
קריירה
את עונתו הראשונה בכדורגל המקצועני סיים אדו עם חמישה שערים ושלושה בישולים מתוך שלושים משחקים בהם שיחק. באותה עונה זכה עם היונייטד בגביע ה-MLS.
ב-22 בינואר 2006, כשאדו היה בן 16 ו-234 ימים, הוא נכנס כמחליף בדקה ה-81 במשחק התיקו 0:0 מול נבחרת קנדה והפך לשחקן הצעיר ביותר אי פעם שמשחק בנבחרת ארצות הברית.
העלייה אל ההר
התכנון והביצוע
יישובי הר חברון הוקמו על ידי גוש אמונים. אך זכו לתגבורת בדמות יישובים פרבריים לעיר באר שבע כמו מיתר. בכוונת המייסדים היה להפריד בין אזור חברון, בעל אוכלוסייה ערבית לבין אזור באר שבע, בעל אוכלוסייה היהודית. כתוצאה מהקמת יישובים מסוג זה השתנה אופי ההתיישבות בדרום הרי חברון.
פרדי אדו
קריירה
ב-31 ביולי 2007, חתם אדו עבור המועדון הפורטוגזי בנפיקה ליסבון. לאחר עונה אחת בקבוצה, הוא הושאל לקבוצת מונקו. לאחר עונת ההשאלה למונקו, הושאל אדו לקבוצת בלננשש. ב-5 באפריל 2013 חתם בקבוצה הברזילאית באהיה.
העלייה אל ההר
התכנון והביצוע
העיתונאי חגי הוברמן מפרט את תשעת שלבי הביצוע לפיהם ייצאו לפועל הסכמי אוסלו: מלידת ה"פעימות", שיתוף המתנחלים בציור מפת הנסיגה ומשקלם של הצעותיהם עד ועידת שארם א-שייח' (1999). ובפרק מיוחד הוא מתייחס לשאלת 'מבחו ההישרדות של ההתיישבות ביש"ע'.
פרדי אדו
קריירה
במרץ 2015 חתם אדו בקופס הפינית.
העלייה אל ההר
התכנון והביצוע
המאמר האחרון בחלק זה דן ב"משאבי הטבע בשרת ההר המרכזי". מחברו הוא פרופסור יואל דן מומחה לתורת הקרקע. חשיבות האזור לטענתו היא במיקומו המרכזי לביטחון המדינה ומי התהום המצויים בו, המהווים מקור מים חשוב בארץ ישראל. השטחים הריקים שבו טובים למגורים ועשויים למנוע את הצפיפות הקיימת בשפלת החוף. הוא מציין שיש גם ערך לניצול אנרגיית הרוח, חקלאות הררית ולאספקת אבן לבנייה. יחד זאת, הרקע של האזור: התנ"ך, ההיסטוריה, הצומח, המעיינות והמסלע יחד עם קדושת האזור לבני הדתות השונות מהוות פוטנציאל לפיתוח התיירות.
פרדי אדו
קריירה
ביולי 2015 חתם אדו בטמפה ביי ראודיס מהליגה השנייה בארצות הברית.
העלייה אל ההר
שער הקהילה והחברה
דוד נוימן ולביאה אפלבום מציגים בשני מאמרים את היישוב הקהילתי: נסיבות הקמתו, השלבים בהתפתחותו ומגמות התגבשותו לעתיד. רוב היישובים שהוקמו בשנים האחרונות היו קהילתיים. ההבדל ביניהם הוא במבחני הקבלה, בהון הדרוש להצטרפות ובקִרבה של כל אחד למקורות תעסוקה. בסופו של דבר התקבלה ההגדרה המעשית שמדובר ב"פרבר עירוני ללא עיר". חלק מהיישובים הקהילתיים, הגדולים שבהם הגיעו לסטטוס של רשות מקומית כמו אלפי מנשה וקדומים. אך לרוב נשארו במסגרת המועצה האזורית סטטוס אשר איפשר להם להמשיך בקיום ועדת קבלה וקביעת דרישות סף מהמצטרפים החדשים.
אופי היישוב הקהילתי לעומת מסגרות היישוב החקלאיות היה בדגש על המימד החברתי. המימד הכלכלי היה ענינו של הפרט. הנושא החברתי המשותף היה חשוב למייסדי היישוב. ולכן גם הפיצול הרב בין הקבוצות המקימות: כל קבוצה הומוגנית בקשה להקים יישוב משלה. המימסד התנגד לכך לאור העלויות הכרוכות בהקמת יישוב חדש.
אברהם שבות סוקר את מעמדו של "המוקד הזמני כאלמנט בתהליך התפתחות ההתיישובותית ביו"ש". הסתבר כי למחנה הזמני היה ייסוד אפילו בימי המושבות הראשונות. אפילו יישוב חומה ומגדל הוקמו בתור מחנות זמניים. לפי בדיקתו, 92 יישובים ביו"ש מתוך 107, החלו את דרכם במחנה זמני. היתרון הגדול של המחנה הזמני היה באפשרות להקים את הייושב באופן מיידי. אט אט, נבנה סביבו היישוב החדש, לעיתים לאחר שנים רבות.
המחנכת ברכה אביקסיס עומדת על תפקיד ה"אמהות בהתיישבות וערכים לאומיים". במילים אחרות, עד כמה אמא מוכנה להקריב את האינסטיקט הטבעי שלה למען ערכים לאומיים. המסקנה הייתה שהדגש היה על מוסד המשפחה. הרקע החינוכי של האם הוא בעל השפעה מכרעת. היא מחנכת כי לבני משפחתה יהיה קשר אל החברה בה הוא חי. וכי בניה יפעלו בהתאם לנורמות המקובלות בה.
מאמר אחרון בחלק זה עוסק ברעיון להקים "מועצה מרחבית" ביש"ע אשר תפעל בתור מטה-על של המועצות האזוריות. המטרה לקיים שיתוף פעולה בכל התחומים האפשריים. וכמובן לתרום לצמיחת מנהיגות מקומית ואזורית ברמה שתתן לאזור ייצוג פוליטי.
שער המשפט
המאמר הפותח את החלק האחרון של הספר הוא של אליאב שוחטמן בנושא זכות ההתיישבות היהודית בחבלי יש"ע. לדעתו, זכותו של עם ישראל על הארץ נובעת מהקשר ההיסטורי של העם היהודי לארץ ישראל. זכות שהוכרה על ידי חבר הלאומים בשם אומות העולם בועידת סן רמו. על המנדט הבריטי הוטל להקים מדינה יהודית על ידי הקמת התיישבות יהודית בכל רחבי ארץ ישראל. לדעתו, מדינת ישראל שבאה במקום המנדט אין לה זכות לפעול נגד התיישבות יהודית ביהודה ובשומרון.
משה דרורי, לשעבר היועץ משפטי במינהל האזרחי ביו"ש, סבור כי בהיעדר תוכנית לסיפוח יו"ש, או תושביה לישראל לא נותר אלא להחיל חוקים ישראליים מסוימים על המתיישבים הישראליים. מדובר בסדרת פתרונות, טלאי אחרי טלאי. לדעתו לא יהיה מנוס אלא לספח את אזורי ההתיישבות למדינת ישראל.
אדמות יהודה ושומרון
אלבק מתארת את התהליך לפיו נקבע האם הקרקע היא אדמת מדינה. הבדיקה בוצעה לפי חוקי הקרקעות הירדנים שהיו תקפים ביהודה ושומרון, חוקים אשר התבססו על חוקי הקרקעות העות'מאניים ומנדטוריים כמו במדינת ישראל.
בשנת 1978, ממשלת ישראל הטילה עליה לבדוק ולאשר את אדמות המדינה ביהודה ושומרון. מאז ועד 1993 היא נחשבה לסמכות הראשונה בנושא. לדבריה, "שיטת הבדיקה הוכיחה את עצמה במרוצת השנים, והטעויות המעטות שהיו תוקנו על ידי עררים".
אורי פז
ביוגרפיה
פז הוא בנו של העיתונאי ישראל פז, ממייסדי העיתון "חדשות הספורט", עורך הספורט והכתב הצבאי של "על המשמר".
פז קיבל תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל וארץ ישראל מאוניברסיטת תל אביב ב-1981, ותואר שני בתקשורת מהאוניברסיטה העברית בירושלים ב-1987. עבודת המאסטר שלו התמקדה באתיקה עיתונאית: "הפיקוח על אמצעי התקשורת – הקשר בין מועצת העיתונות לציבור". ב-2018 סיים את לימודי התואר השלישי בתקשורת באוניברסיטת בר-אילן (בהנחיית פרופ' איתן גלבוע) בנושא: "אתיקה עיתונאית - טעות, תיקון, מניעה".
החל את הקריירה העיתונאית בעיתונים "על המשמר" ו"חדשות הספורט" ככתב וכעורך (בשנים 1975 – 1983). נמנה עם צוות ההקמה של העיתון "חדשות" ב-1984.
ד"ר פז שימש בתפקידים רבים בתחנת הרדיו גלי צה"ל. הוא החל ככתב, מגיש מבזקים ויומני חדשות, ועבר לתפקידי עורך ועורך ראשי של יומן הערב "ערב טוב ישראל", ראש מחלקת החדשות והאקטואליה (בשנים 1994 – 1988), וממלא-מקום מפקד גלי צה"ל. פז נמנה עם צוות אנשי גלי צה"ל שזכו בפרס סוקולוב לתקשורת האלקטרונית על סיקור מלחמת לבנון הראשונה ב-1984. זכה בפרס מפקד גלי צה"ל במסגרת השידורים על התוכנית "ערב טוב ישראל" כעורך ראשי ב-1987 וכן על ניהול הגל המיוחד עם "קול ישראל" במלחמת המפרץ (1991) ושידורי מחלקת האקטואליה מוועידת מדריד (1992).
לאחר 16 שנים בגלי צה"ל היה פז בין מקימי תחנת הרדיו האזורית רדיוס 100FM, ושימש בה כמנהל הרדיו והתוכניות בשנים 1994 – 1996.
עבד בחדשות ערוץ 2 בתפקיד רכז הכתבים, רכז המערכת וסמנכ"ל התוכן של החברה עד להקמת ערוץ הכנסת. במסגרת פעילותו בחברה היה שותף ב-2002 להקמת מערכת החדשות של "ישראל פלוס" (ערוץ 9) ברוסית, וניהל מטעמה את המערכת בשנתה הראשונה.
בנוסף לעבודתו כעיתונאי, פז משמש כמרצה לתקשורת, ובמיוחד לאתיקה עיתונאית ולמקצועות הרדיו, במוסדות להשכלה גבוהה. לימד מ-1996 באוניברסיטת בר-אילן ומ-1990 במכללה למנהל.
בשנת 1994 קיבל מלגה מטעם ממשלת ארצות הברית והוזמן על ידי מחלקת המדינה להשתתף בפרויקט בינלאומי בנושא "תהליך קבלת ההחלטות במדיניות החוץ האמריקאית", בהשתתפות דיפלומטים ועיתונאים בכירים מרחבי העולם.
בשנת 2018 קיבל תואר דוקטור מבית הספר לתקשורת והמחלקה למדעי המדינה של אוניברסיטת בר-אילן, על עבודה שכותרתה "אתיקה עיתונאית: טעות, תיקון, מניעה", שנעשתה בהנחייתו של פרופ' איתן גלבוע.
בספטמבר 2022, מונה על ידי מועצת תאגיד השידור הישראלי "כאן" לתפקיד הממונה על קבילות הציבור בתאגיד. ביולי 2023 מונה על ידה גם כיו"ר קבוע לועדת האתיקה הפנימית בתאגיד.
פז פרסם מחקרים ומאמרים רבים בתחומי התקשורת בכתבי עת שונים.
נשוי לרחל, פסיכולוגית קלינית, ואב לשלושה ילדים: אמיר, נדב ויובל.
שלמה די אוליוירה
רבי שלמה בן דוד אוליוירה או אוליוויירה, (ליסבון 1635 – אמסטרדם, 23 במאי 1708) היה מרבני הקהילה הספרדית-פורטוגזית באמסטרדם ומחבר פורה בתחום הלשון והדקדוק.
ביוגרפיה
אוליוירה שימש תחילה כדרשן ומטיף בקהילה הספרדית באמסטרדם, שהייתה הקהילה העשירה והמבוססת בעיר. כמו כן שימש כמורה ומלמד בחברת כתר תורה שבאמסטרדם, תחת מקומו של משה רפאל די אגילאר. בנוסף שימש גם כר"מ בישיבות "חונן דלים" ו"גמילות חסדים". אחרי פטירתו של רבי יעקב ששפורטש בשנת 1698, התמנה אוליוירה כאב בית דין הקהילה הספרדית תחתיו. נפטר בשנת 1708, ואת מקומו ברבנות הקהילה מילא רבי שלמה אאיליון.
חיבוריו
אוליוירה היה מחבר פורה בתחום הלשון העברית והדקדוק. בתחילת שנת 1652 תרגם את הקנון של אבן סינא לפורטוגזית. חיבר פיוטים רבים בעברית, וספרים בעברית ובפוטוגזית. להלן רשימת חלק מספריו בעברית:
חיות שטח
חיות שטח היא סדרת טבע-תיעודית ישראלית על עולם החי והצומח בישראל, שמשודרת בערוץ כאן חינוכית. הסדרה מונחת על ידי לירי קירשנבאום ונעמי צור דרור.
הסדרה מורכבת מ-20 פרקים כשכל פרק אורך כ-15 דקות, עוסק בנושא מסוים ומורכב משלושה חלקים, העוסקים בנושא מזוויות שונות, מתוך כוונה להעמיק את הידע באותו נושא. בין שלושת החלקים ישנן גם פינות קבועות כמו המלצות למסלולי טיול, הסבר על שמות ייחודיים לבעלי חיים ועובדות. הצילומים התקיימו מאילת והנגב ועד לצפון, בחופי הים התיכון, ביערות הארץ ובאזורים עירוניים.
הפוגה הגדולה
הפוגה הגדולה (גרמנית: Große Fuge) מאת לודוויג ואן בטהובן, יצירה לרביעיית כלי קשת, מפורסמת בדרישותיה הטכניות מן הנגנים ובטבעה החודרני והמתבונן פנימה, במידה יוצאת דופן אף לגבי סגנונו של בטהובן בשנותיו האחרונות. היצירה נכתבה בשנים 1825‒1826, כשבטהובן כבר היה חירש לגמרי.
במקור הייתה הפוגה הגדולה פרק הסיום של רביעיית כלי הקשת השלוש־עשרה של בטהובן, אופוס 130 בסי־במול מז'ור. אך דרישותיה הטכניות (לנגנים באותה תקופה) והמוזיקליות (למאזינים) היו גבוהות כל כך, עד שהמוציא לאור של בטהובן, מתיאס ארטריה, דחק בו לכתוב פרק סיום חלופי ליצירה. בטהובן, שהיה ידוע בעקשנותו ובאדישותו כלפי דעת הקהל וטעמו המוזיקלי, ניאות במקרה זה לבקשת המוציא לאור ופרסם את הפוגה הגדולה בנפרד – והיא קיבלה את מספר האופוס 133 ברשימת יצירותיו. אחרי כן הלחין בטהובן פרק סיום חדש לרביעייה בסי־במול מז׳ור. פרק זה היה ליצירה המוזיקלית החשובה האחרונה שהשלים בטהובן בחייו. פרק הסיום החדש קל יותר באופיו לעומת הפוגה הגדולה, וסגנונו הולם יותר את שאר פרקי הרביעייה. כיום הפוגה הגדולה נכללת על פי רוב בהקלטות של רביעיית כלי הקשת אופ׳ 130, לפני פרק הסיום החלופי או אחריו (ולפעמים אף בלעדיו).
בעת נגינת הבכורה של הרביעייה דרש הקהל הדרן, אך רק לשניים מפרקיה הפנימיים של היצירה. בטהובן רטן בזעם: "ולמה הם לא ניגנו בהדרן את הפוגה? רק זאת ראויה להיות מנוגנת שוב. בהמות! חמורים!".
מרבית המבקרים במאה ה־19 ביטלו את ערכה המוזיקלי של הפוגה הגדולה. דניאל גרגורי מייסון כינה אותה ”דוחה“, ולודוויג שפור אמר עליה שהיא יצירה ”סתומה, זוועה חסרת תקנה“. הדעות החלו להשתנות לטובה בתחילת המאה ה־20. כיום הפוגה הגדולה נחשבת לאחד מהישגיו המוזיקליים הכבירים של בטהובן. איגור סטרווינסקי אמר עליה כי היא ”יצירה מוזיקלית עכשווית, והיא תישאר עכשווית לעד“.
כתב היד של היצירה בגרסתה לרביעיית מיתרים שמור בספרייה היאגֶלֹונית (Biblioteka Jagiellonska) בקרקוב, ואילו כתב היד של הגרסה לארבע ידיים, שהתגלה מחדש ב-2005, שמור באוסף כתבי היד של ג'וליארד (Juilliard Manuscript Collection).
קישורים חיצוניים
תווי היצירה בספריית המוזיקה הבינלאומית של פטרוצ'י
עליסה בארץ הפלאות (סרט, 1988)
עליסה בארץ הפלאות (באנגלית: Alice in Wonderland) הוא סרט פנטזיה מונפש אוסטרלי לילדים משנת 1988, המבוסס על הספר "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" שכתב לואיס קרול. הסרט בוים על ידי ריצ'רד טרואבלוד, נכתב על ידי פול לידון והופק על ידי רוז פיליפס, כאשר הפקת הסרט נעשתה באולפני ההנפשה ברבנק.
הסרט הופץ להקרנה ביתית ברחבי העולם ודובב לשפות שונות. הסרט הופץ לראשונה באוסטרליה בשנת 1988 בדיבוב אנגלי. בישראל הסרט הופץ לראשונה בדיבוב לעברית בשנת 1990, ובפעם נוספת בדיבוב שונה בשנת 1997. אורך הסרט הוא כ-51 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית (הסרט דובב לשפות נוספות, ביניהן עברית ואיטלקית).
בשונה מסרטים אחרים של אולפני ההנפשה ברבנק, בסרט היה רק שיר נושא מקורי אחד, אותו הלחין מארק איסקס. שנה לפני הפצת הסרט, חברת ההפקה הפיצה את הסרט "אליס מבעד למראה", אשר מבוסס על הספר "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם" המשמש כספר המשך ל"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות".
זכויות היוצרים של הסרט כיום נמצאות בבעלות Pulse Distribution and Entertainment, ומנוהלות על ידי חברת NuTech Digital.
תקציר העלילה
הסרט מספר על עליסה, ילדה היושבת לבד ליד הנהר וקוראת ספר עד שהיא מחליטה שהיא לא מסוגלת לקרוא עוד ומפסיקה. שהיא מפסיקה לקרוא היא משתעממת ומרגישה שנאה למקום בו היא נמצאת. פתאום, מופיע ארנב לבן שמחזיק שעון כיס, עליסה ראתה אותו ורצה אחריו. עליסה רצה בסקרנות אחרי הארנב הלבן, ומוצאת את עצמה נופלת לתוך בור. אחרי נפילה ארוכה, עליסה הגיעה לארץ הפלאות, ארץ בה יש הרבה דברים שונים. בארץ הפלאות עליסה פוגשת אנשים רבים, ועוברת חוויות שונות ומשונות.
מדבבים בעברית בשנת 1990
דיבוב זה בוים על ידי ניקו בר, והופק על ידי שרון מלמד.
מדבבים בעברית בשנת 1997
דיבוב זה בוים על ידי יסמין גמליאל, והופק על ידי עוזי פוקס, סאלי אמיגה וענבר שטגר עזרא.
וולטון פורד
וולטון פורד (Walton Ford; נולד ב-1960) הוא אמן וצייר אמריקאי.
ציורו המפורסמים הם ציורי טבע בסגנון ריאליסטי של ג'ון ג'יימס אודובון שהיה מקובל במאה ה-19, בהם הוא מתאר בעלי חיים. אולם בכל תמונה מוסיף להם מימד פרודי, אפל או מקברי ומוטיבים שונים של אלימות, מין, צייד או מוות, וכך הוא מתאר את השפעת המין האנושי על הטבע.
פורד בוגר תואר ראשון מבית הספר לעיצוב בפרובידנס שברוד איילנד משנת 1982.
בסיס חיתוך
בסיס חיתוך הוא המקום שבו מספר איברי הגייה סותמים באופן חלקי או מלא את חלל הפה או הגרון ויוצרים את אופן החיתוך שהוא מידת החסימה של מעבר האוויר ביניהם. העיצורים מופקים כתוצאה מתזוזתם של איברי הגייה מסוימים כלפי אחרים ומזרימת האוויר ביניהם, המקומות בהם מתקיימת פעולה זו נמצאים לכל אורך חלל הפה, בין מיתרי הקול הנמצאים בחלק העליון של קנה הנשימה לבין השפתיים והם מאפיינים את בסיסי החיתוך. לכל בסיס חיתוך יש איבר הגייה פעיל, איבר הגייה סביל וישנם בסיסי חיתוך שעשוים להיות ראשיים או משניים.
איברי החיתוך
שני מרכיביו של בסיס החיתוך, הם:
עיצורים קיצוניים
עיצורים הנחתכים בבסיסי החיתוך הנוצרים בעומק הלוע והגרון.
עיצורים אחוריים
עיצורים הנחתכים בבסיסי החיתוך הנוצרים כאשר גב הלשון הוא איבר ההגייה הפעיל והחך הקשה והרך והענבל הם איברי ההגייה הסבילים.
עיצורים קדמיים
עיצורים הנחתכים בבסיסי החיתוך הנוצרים כאשר קדמת הלשון קצה הלשון והשיניים התחתונות הם איברי ההגייה הפעילים, והמכתש השיניים התחתונות והאזור שבין המכתש לחך הם איברי ההגייה הסבילים.
עיצורים שפתיים
עיצורים הנחתכים בבסיסי החיתוך הנוצרים כאשר השפה התחתונה היא איבר ההגייה הפעיל והשפה העליונה או השיניים העליונות הם איברי ההגייה הסבילים.
ריבוי בסיסי חיתוך
ניתן ליצור יותר מבסיס חיתוך אחד בזמן הגיית העיצור, את העיצורים המופקים כאשר בעת הגייתם נוצרים יותר מבסיס חיתוך אחד ניתן לחלק לפי מידת החיתוך לעיצורים עם בסיסי חיתוך כפולים ולעיצורים עם בסיס חיתוך ראשי ובסיס חיתוך משני.
עיצורים עם בסיסי חיתוך כפולים
עיצורים הנחתכים בשני בסיסי חיתוך השווים במידת השפעתם.
עיצורים עם בסיס חיתוך משני
עיצורים הנחתכים בשני בסיסי חיתוך כאשר האחד הוא ראשי והאחר משני.
לאונור מאוסטריה
לאונור מאוסטריה (בגרמנית: Eleonore von Österreich; 15 בנובמבר 1498 - 25 בפברואר 1558), הייתה בתו של פליפה הראשון, מלך קסטיליה והאשה של מנואל הראשון, מלך פורטוגל ופרנסואה הראשון, מלך צרפת.
ביוגרפיה
לאונור נולדה ב-15 בנובמבר 1498 בלוון, לפליפה הראשון, מלך קסטיליה, בנו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ולחואנה הראשונה, מלכת קסטיליה, בתם של פרננדו השני, מלך אראגון ואיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה, והייתה אחותם של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ופרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
גנטאים
גנטאים (שם מדעי: Gnetophyta) היא מחלקה של צמחים וסקולריים חשופי זרע הכוללת 3 סוגים: שרביטן, ולויטשיה וגנטיים
לאונור מאוסטריה
ביוגרפיה
בצעירותה הועלתה הצעה לחתנה עם הנרי השמיני, מלך אנגליה, אולם לבסוף הוא החליט להתחתן עם דודתה קתרין מאראגון, אלמנתו של אחיו ארתור, נסיך ויילס. לאחר מכן הועלו הצעות לחתנה עם לואי השנים עשר, מלך צרפת, פרנסואה מאנגולם, זיגמונט הראשון, מלך פולין ואנטואן, דוכס לורן, אולם אף אחת מההצעות הללו לא יצאו אל הפועל. בשנת 1517 ניהלה לאונור רומן עם פרידריך השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ, אולם אחיה קרל, דוכס בורגונדיה גילה זאת וגירש את פרידריך מהחצר הקיסרית.
גנטאים
תפוצה
הולויטשיה נפוצה במדבר נמיב. השרביטן נפוץ באירואסיה מספרד ועד הרפובליקה העממית של סין,צפון אפריקה,ארצות הברית וצפון מקסיקו,הרי האנדים ודרום אמריקה הדרומית.הגנטיים נפוץ באמריקה הטרופית,מערב אפריקה,הודו ,דרום-מזרח אסיה,גינאה החדשה ואיי האוקיינוס השקט.
לאונור מאוסטריה
ביוגרפיה
ב-16 ביולי 1518 התחתנה לאונור עם מנואל הראשון, מלך פורטוגל, ממנו נולדו לה שני ילדים, אולם הוא מת בשנת 1521 במפתיע ממחלת הדבר. ביולי 1523 התארסה לאונור עם שארל השלישי, דוכס בורבון, אולם הנישואים לא יצאו אל הפועל. בשנת 1526 התארסה לאונור עם פרנסואה הראשון, מלך צרפת, בעת שהיה שבוי בספרד, וב-4 ביולי 1530 נערך טקס הנישואין בפריז. ב-31 במאי 1531 נערך טקס הכתרתה כמלכת צרפת בבזיליקת סן-דני, אולם לא היה לה שום כוח פוליטי בחצר המלוכה. בשנת 1538 שימשה לאונור כמתווכת בין צרפת והאימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1544 שוב היא תיווכה בין אחיה קרל לבעלה.
בשנת 1547 מת בעלה פרנסואה, ובשנת 1548 עברה לאונור להתגורר בבריסל. לאחר התפטרות אחיה קרל מתפקיד הקיסר בשנת 1555 ליוותה אותו לאונור לספרד, וב-25 בפברואר 1558 היא מתה בטלאוורה לה ריאל.
יוסף סורינוב
יוסף (יוז'י) סוֹרינוב (17 במאי 1946 – 1 בפברואר 2019) היה שוער כדורגל ישראלי.
קריירה בליגה הלאומית בישראל
נולד בעיר לגניצה שליד ורוצלב שבפולין. בנעוריו הצטיין באתלטיקה קלה וצורף לנבחרת פולין הצעירה באתלטיקה. כמו כן, הצטיין גם בכדורסל, כדורעף וכדורגל ושיחק כשוער בקבוצת הליגה השנייה "ג'בייש לגניצה". בגיל 18 עמד לפני גיוס ושירות בן חמש שנים בצבא הפולני, והוריו החליטו לעלותו לישראל. עם הגיעו החל להתאמן במכון וינגייט בריצת 110 מטר משוכות ובקפיצה לגובה, אך כדבריו: "הבנתי שכסף מזה לא יהיה והתגלגלתי לכדורגל".
בינואר 1965 ביקש סורינוב להצטרף להפועל תל אביב, אך נדחה ומיד נסע למגרש בית"ר תל אביב באבו כביר, שם נבחן כשוער על ידי קרלוס בוסטמנטו, ז'קי פורטוגז, אנטוניו בונזי והאחים חליבה והוחתם מיד במקום.
בית"ר תל אביב הייתה מעורבת באותה עת במאבקי התחתית של הליגה הלאומית (אז הליגה העליונה בכדורגל בישראל), ולסורינוב ניתנו הזדמנויות רבות להפגין את יכולתו ולהצטיין. חודשיים לאחר שהתחיל לשחק, זומן על ידי עמנואל שפר לנבחרת הנוער, וזכה עמה בגביע אסיה לאחר שספג שני שערים בלבד בטורניר הגמר. בשנה שלאחר מכן עלתה משפחתו של סורינוב לישראל בעקבותיו והוא התחתן. בסוף אותה שנה נשרה בית"ר תל אביב לליגה א' (אז ליגת המשנה), וסורינוב עבר, בסיועו של עמנואל שפר, למכבי נתניה.
סורינוב, שעבר עם משפחתו להתגורר בנתניה, הצטיין מיד במשחקו הראשון, וזכה לאהדת האוהדים הנתנייתים. בעונת 1970/1971 היה סורינוב אחד מהגורמים המרכזיים שהביאו לזכייה הראשונה של מכבי נתניה באליפות.
בפברואר 1971 יצא סורינוב עם נבחרת ישראל למשחק באיטליה נגד נבחרת איטליה הצעירה. בזמן הטיסה הוא שוכנע על ידי ראובן ריבלין, שהיה יו"ר המשלחת וגם יו"ר בית"ר ירושלים, לעבור לבית"ר ירושלים, תמורת שיפור ניכר בתנאיו הכספיים. כדי להשתחרר ממכבי נתניה יזם סורינוב תקרית במשחק בישראל, שבה התיישב על הכדור באמצע המגרש, וסירב לחדש את המשחק בעקבות טענתו לנבדל בעת שער שספג. בתגובה להתנהגות השערורייתית, שחרר אותו יו"ר מכבי נתניה, ראובן פריזנר, משורות הקבוצה.
סורינוב נותר בשיא של אי-ספיגה לקבוצת בית"ר ירושלים, שעמד על 928 דקות (במשך 10 משחקים רצופים) ללא ספיגה מעונת 1973/1974.
בעונת 1975/1976 שיחק בהפועל רמת-גן במשך עונה אחת, ואז הועבר למכבי תל אביב. בעונתו הראשונה בקבוצה היא זכתה בדאבל. סורינוב שיחק במכבי תל אביב עד קיץ 1978 ואז פרש מכדורגל.
הנבחרת הלאומית
ב-1977 בטורניר מוקדמות מונדיאל 1978, היה השוער הראשון של הנבחרת, והצטיין בשלושת משחקיה הראשונים, בהם לא ספגה הנבחרת שערים. במשחק המכריע בסיאול, ב-20 במרץ 1977, נוצחה ישראל על ידי נבחרת קוריאה הדרומית 3:1, ונכשלה בהעפלה לטורניר המונדיאל. היה זה משחקו ה-19 והאחרון של סורינוב בשורות הנבחרת.
תכונות כשוער
סורינוב היה גבה קומה והצטיין בכדורי גובה, ובזינוקים אל פינות השער. כמו כן, היה ידוע במעורבותו במשחק ההגנה, על ידי ארגון שחקני ההגנה ועידודם. היה ידוע באופיו הסוער ובתגובותיו הקיצוניות לנעשה במגרש. לעיתים, אף נגח את קורת שערו לאחר שספג שער. לאורך כל שנותיו ככדורגלן פעיל, פשטו מדי פעם שמועות בין אוהדי הקבוצות בהן שיחק, כי נהג להמר על משחקים וכי "מכר" משחקים. סורינוב תמיד הכחיש את ההאשמות הללו, והן מעולם לא הוכחו, אם כי ועדת עציוני קבעה ב-1971 כי יש לחשדות בסיס.
בערוב ימיו התגורר סורינוב בירושלים, ובבעלותו הייתה מעדנייה שניהל.
סורינוב הלך לעולמו ב-1 בפברואר 2019, בגיל 72. ביקש לתרום את גופתו למדע.
ירגזי שחור
מאפיינים
יחד עם הירגזי הכחול, הירגזי השחור הוא אחד הירגזים הקטנים ביותר באירופה. אורכו 10–12 ס"מ, משקלו 8–10 גרם ומוטת כנפיו 17–21 ס"מ. גבו אפור, גחונו צהבהב, בעל כתם שחור על החזה, על קודקודו כיפה שחורה, לחייו והעורף שלו לבנים, ויש לו שני פסים לבנים בכל כנף. המקור שחור, הרגליים בצבע אפור כחלחל, וקשתית העין שחומה. לחלק מהזנים יש ציצה קטנה. הזכר והנקבה דומים מאוד בגודל ובמראה, אך דרך להבדיל בין השניים היא שלזכרים יש פס לבן נוסף על העורף. בנוסף, ניתן לזהות פרטים צעירים באמצעות הגוון הצהוב המובהק על הלחיים והעורף. הקול של הירגזי דומה לשריקה החוזרת ונשנית של משאבת אופניים - "פי-צ'יו, פי-צ'יו, פי-צ'יו" מהיר.
התנהגות
הירגזי ניזון בעיקר מחרקים (במיוחד זחלים) ופרוקי רגליים קטנים, ובחורף גם מפירות קשים ומזרעים. הירגזי השחור הוא צייד פעיל שצד חרקים ועכבישים בין הענפים והעלים הקטנים של עצים ביערות. מבקר במתקני האכלה. המקור הקטן והדק שלו בנוי לאכילה מעצי מחט. בחורף הם מצטרפים עם מינים אחרים ויוצרים להקות שמסתובבות ביערות ובגנים בחיפוש אחר מזון. האויבים העיקרים של הירגזי הם חתוליים למיניהם ודורסי יום. הם מאוימים גם על ידי טורפים אחרים כמו שועלים, נחשים, סנאים אפורים וסמורים. כאשר הירגזי בסכנה הוא בורח למקום מסתור בין העצים ולפעמים גם נושף נשיפות מרוגזות (מכאן מקור השם "ירגזי"). תוחלת החיים הממוצעת של מין זה היא שנתיים. הוכח כי בחורף תאי הדם האדומים של הירגזי מכילים יותר מיטוכונדריה, הצורכות חמצן ומייצרות חום.
רבייה
הרבייה מתחילה בסביבות סוף אפריל. הירגזי מקנן בחורים בעצים, אבל ישתמש גם בתיבות קינון, ויש כמה ראיות המצביעות על כך שהם עשויים להעדיף תיבות קינון עם חריץ אנכי צר על אלה עם חור עגול. גודלם הקטן יותר פירושו שלעיתים קרובות הם יוצאים מהתחרות עם קרוביהם הגדולים מהם בכל הנוגע למציאת והגנה על תיבות קינון. הם מעדיפים תיבות קן המותקנות על עצי מחט על פני אלו המורכבות על עצים נשירים. הקן הוא בצורת גביע ומרופד בנוצות ובשיער. הנקבה מטילה בקן 6–7 ביצים לבנות חלקות עם כתמים עדינים של חום-אדמדם, ודוגרת עליהן במשך ארבעה עשר עד שמונה עשר ימים, בזמן שהזכר מביא לה מזון. הגוזלים פורחים לראשונה בגיל 16–19 יום. גם אחרי שהגוזלים עוזבים את הקן ההורים עדיין ממשיכים לטפל בהם ולדאוג לצרכיהם.
ירגזים שחורים מתת־המין (Periparus ater melanolophus) מזדווגים עם ירגזים שחורים מתת־מינים אחרים באזורים בהם הם חיים במקביל (הרי ההימלאיה וטיאן שאן). פרטי כלאיים כאלו עם תת-המין (P. a. aemodius) חיים בטווח צר של פחות מ-100 ק"מ במערב נפאל, ברכס דאולגירי. פנוטיפי ביניים אלו תוארו כבר בשנות ה-70 על סמך מורפולוגיה ושירים טריטוריאליים. שכיחות פרטי הכלאיים הייתה אחת מהגורמים העיקריים שהביאו לסיווג מחדש של תת-מין זה כתת-מין של ירגזי שחור ולא כמין עצמאי.
בית גידול ותפוצה
הירגזי השחור נפוץ בחורשות מחטניות ומעורבות, יערות, פארקים, וגנים באזורי אקלים ממוזגים ברחבי אירואסיה. הוא מזדמן לאזור ארץ ישראל לעיתים רחוקות. מצטרף לעיתים קרובות ללהקות מעורבות בסתיו ובחורף. בעוד שאצל מיני ירגזי אחרים האוכלוסייה גדלה, אוכלוסיית הירגזי השחור בבריטניה הייתה יציבה למדי מאז אמצע שנות ה-70, בעקבות עלייה מהירה קודם לכן. גודל האוכלוסייה המקננת בבריטניה הוא כ־600,000 זוגות. המגמה האירופית מתוארת כ'ירידה מתונה'; עם זאת, גרף המגמה מצביע על כך שהמספרים היו יציבים באופן כללי מלבד שיא בתחילת שנות ה-90. שיעור התמותה בקן בשלב הביצה ירד בעשורים האחרונים, ומועד ההטלה התקדם בכמעט שבועיים, אך לא חל שינוי בשיעור ההצלחה של הרבייה.
שירות ביון החוץ של אסטוניה
שירות ביון החוץ של אסטוניה הוא שירות המודיעין של הרפובליקה של אסטוניה. זוהי סוכנות ביון ממשלתית האחראית על איסוף מודיעין למען האינטרסים של אסטוניה והעברתו לנשיא, לראש הממשלה, לראש המטה הכללי, לשר הפנים, לשר החוץ ולשר ההגנה. נכון למרץ 2016, המנהל הכללי הוא מיק מראן.
סוכנות זו מקבילה למוסד הישראלי ול-CIA האמריקאי.
היסטוריה
סוכנות הביון האסטונית הוקמה לראשונה בשנת 1992 כשירות המודיעין (Eesti Vabariigi Riigikantselei Teabeteenistus).
בשנת 2001 פעילות השירות עוגנה בחוק רשויות הביטחון ושמו שונה למועצת המודיעין (Teabeamet).
ב-1 ביולי 2017, שמו שונה שוב, לשירות ביון החוץ של אסטוניה.
תפקידים
משימתו המוצהרת של שירות ביון החוץ היא להבטיח את ביטחונה הלאומי של אסטוניה, לשמור על ההסדר החוקתי באמצעים לא-צבאיים. השירות אוסף מודיעין על מדינות זרות, על התפתחויות ואירועים בחו"ל לצורך גיבוש מדיניות החוץ, הכלכלה וההגנה. כמו כן מבצע השירות תפקידי סיכול ריגול, אבטחת משלחות דיפלומטיות; ארגון ופיקוח על יישום פעילויות מאומצות בתחום ביטחון מידע ואבטחת התקשורת הממשלתית.
הירארכיה
השירות כפוף ישירות למשרד ההגנה. ממשלת אסטוניה לא חשפה כל מידע על הסוכנויות או על המחלקות שפועלות בתוך הארגון, אולם ידוע שהסוכנות משתפת פעולה באופן הדוק עם שירות הביטחון הפנימי: משטרת הביטחון האסטונית ועם צבא אסטוניה ומנהלת פעילויות מודיעין משותפות עם כל גופי הממשל האסטוניים.
יום הנכסה
יום הנַּכְּסַה (בערבית: يَوْم النَّكْسَة; "יום התבוסה" או "יום הנסיגה"), 5 ביוני, הוא היום שבו מציינים גורמים בעולם הערבי את פרוץ מלחמת ששת הימים.
שירות ביון החוץ של אסטוניה
פיקוח
ב-4 באפריל 2015, הוקמה הוועדה הפרלמנטרית לפיקוח על רשויות הביטחון תחת סעיף 36 לחוק רשויות הביטחון. תפקידה לוודא שסוכנויות אכיפת החוק ורשויות המודיעין והביטחון תפעלנה בכפיפות לסעיפי חוק רשויות הביטחון בכל הנוגע לביצוע פעילויות מעקב. הוועדה אחראית על ניהול הפעילות של שירות הביון כדי להבטיח את התאמת פעילויותיו עם קוד ההליך הפלילי האסטוני, כמו גם ביצוע פיקוח על הליך גיוס אנשים לגופי המודיעין והביטחון.
יום הנכסה
"הנכסה" הוא כינוי ערבי להפסד הצבאי של מדינות ערב במלחמת ששת הימים, שהתנהלה בין ישראל לבין שלוש המדינות - מצרים, ירדן וסוריה. בעיני העולם הערבי נחשב אירוע זה כהמשך ליום הנכבה, הקשור במלחמת העצמאות.
אטימולוגיה
הביטוי "נכסה" היה בשימוש גם לגבי התבוסה הערבית ב-1948, אולם לא היה שכיח. כמו כן, גם התמוטטות איחוד מצרים–סוריה נקראה באותו הזמן בכינוי זה בהודעות הבעת', וב"אמנה הלאומית" המצרית נקרא הפרק הרביעי, המסכם את הלקחים מהכישלונות הלאומיים בשנים 1919–1952, "לקח הנכסה". אולם המונח "נכסה" – נסיגה זמנית, נטבע לראשונה ככינויה של המפלה הערבית במלחמת ששת הימים על ידי נשיא מצרים דאז, גמאל עבד אל נאצר, בנאום ההתפטרות שלו ב-9 ביוני 1967, כמשמעו "הכישלון הקטן", בבקשו להקטין את כישלונו הצבאי מול ישראל ולהפוך אותו ל"כישלון קטן". חוויית ההפסד הנחיתה מהלומה ניצחת על הלכי רוח מהפכניים וסוציאליסטיים שהיו נפוצים החל משנות ה-50. רוח המחאה החברתית הפנים ערבית, כתוצאה מהתבוסה, בעלת גוון אנטי-מערבי, אנטי-ציוני יחד עם תחושת העלבון ההיסטורי תועלו אל האסלאם הפוליטי לסוגיו, כתורה המגלמת תקווה לגאולה, אחדות וניצחון. אל-נכסה הפך לראשונה למינוח היסטורי, המתאר את פרשת הדרכים אליה הגיעו מדינות ערב שהשתתפו במלחמת ששת הימים נגד ישראל מפאת חוויית התבוסה הגורפת, בשנת 2011, בעקבות ניסיון פריצת גדר הגבול של ישראל ברמת הגולן על ידי סורים, בהם צאצאי פליטים ערבים.
מאורעות יום הנכסה
עד שנת 2011 כמעט ולא צוין יום הנכסה. ב-5 ביוני 2011 הפגינו מאות סורים (ממוצא פלסטיני) ברמת הגולן ואף ניסו לפרוץ את גדר הגבול שבין ישראל לסוריה. צה"ל הגיב באמצעים לפיזור הפגנות, ובצד הסורי דווח כי כ-13 מפגינים נהרגו כתוצאה מירי ומשדות מוקשים שהציב צה"ל באזור, אולם על פי תחקיר צה"ל, נורו רק כמה קליעים על ידי צלפים לכיוון רגלי המפגינים, וחלקם נהרגו עוד לפני העימות, בסמוך לעיירה קוניטרה, כתוצאה מפיצוץ בשדה מוקשים שנוצר עקב השלכת בקבוקים והצתת צמיגים, מזרחית לגדר הגבול עם ישראל. ניסיון הפריצה הוגדר על ידי ישראל כניסיון פרובוקטיבי של נשיא סוריה בשאר אל-אסד להסיט ממנו את הכעס של תושבי סוריה בזמן שהפגנות מחאה רחבות היקף נערכות נגדו בסוריה. ניסיון דומה התרחש כחודש מוקדם יותר, כשסורים-פלסטינים הפגינו ופרצו את גדר הגבול ואף חדרו למג'דל שמס, כמחאה לציון יום הנכבה.
פרופסור אייל זיסר טען שהצעדות הדומות שאורגנו לציון יום הנכסה והנכבה מהוות "הכרזה מפורשת, שהפלסטינים כעם וכחברה עודם מסרבים להשלים עם קיומה של מדינת ישראל ומבחינתם השאלה אינה שאלת גבולות 1967 אלא שאלת זכות השיבה של הפליטים הפלסטינים לשטחי מדינת ישראל, תוך שלילת זכותו של העם היהודי למדינה משלו בארץ ישראל".
סטפני, נסיכת הוהנצולרן-זיגמרינגן
סטפני, נסיכת הוהנצולרן-זיגמרינגן (בגרמנית: Stephanie von Hohenzollern; 15 ביולי 1837 - 17 ביולי 1859), הייתה נסיכה גרמנית מבית הוהנצולרן-זיגמרינגן, ואשתו של פדרו החמישי, מלך פורטוגל.
ביוגרפיה
סטפני נולדה ב-15 ביולי 1837 בזיגמרינגן, לקרל אנטון, נסיך הוהנצולרן וליוזפינה, נסיכת באדן, בתם של קרל, הדוכס הגדול של באדן וסטפני דה בוארנה. אביה היה נצר לבית הוהנצולרן-זיגמרינגן, שהיה ענף קתולי של בית הוהנצולרן, ואחיה הקטן קרל הוכתר מאוחר יותר כמלך רומניה.
ב-29 באפריל 1858 התחתנה סטפני עם פדרו החמישי, מלך פורטוגל על ידי שליח, וב-18 במאי התקיים טקס הנישואין בליסבון. שנה מאוחר יותר, ב-17 ביולי 1859 מתה סטפני מדיפטריה ללא ילדים, ובשנת 1861 מת גם בעלה פדרו מכולרה ואחיו לואיש הראשון, מלך פורטוגל עלה לשלטון במקומו.
מינג (צדפה)
מינג (1499–2006) היא בעל החיים המבוגר ביותר שידוע למדע, אשר ניתן לחשב את גילו. בתחילה שיערו שגילה הוא 405 שנה, אך בסופו של דבר התגלה כי היא בת 507 שנים. הדגימה נלקחה מחוף ים באיסלנד בשנת 2006 מצדפה ממין Arctica islandica. גילה חושב על ידי ספירת קווי גדילה בקליפתה. הצדפה מתה בעת המחקר המדעי שבוצע בה, כאשר חוקרים בריטים מאוניברסיטת בנגור שלא היו מודעים לגילה המופלג של הצדפה, הקפיאו אותה במטרה לחתוך אותה ולחשב כך את גילה. לא ידוע עד איזה גיל הייתה הצדפה ממשיכה לחיות אם הייתה נשארת בסביבת האוקיינוס.
הצדפה קרויה על-שם שושלת מינג הסינית, כיוון שהיא נוצרה בתקופת השליטה של שושלת מינג.
גינקו דו-אונתי
גינקו דו־אונתי או גינקו בילובה (שם מדעי: Ginkgo biloba) הוא מין של עצים שמקורו בסין והוא מין יחיד במערכת הגינקואיים. זהו עץ בעל יכולת הסתגלות מצוינת, ועמידות גבוהה לתנאים עירוניים, ולפיכך הוא משמש כעץ נוי בארצות רבות בעולם. אורך חייו של עץ גינקו רב מאוד, ועשוי להגיע לאלפי שנים. בסין ידוע על פרט שגילו כ־3,500 שנים.
בספרות הבוטנית העברית מופיעים שני שמות עבריים לצמח - גינקגו וגינקו (דו־אונתי). מקורה של הצורה "גינקגו" בסין, שם נתגלה הצמח לראשונה, וזה שמו במנדרינית. הצורה "גינקו" מקורה ביפן, בשל שיבוש בהגיית המילה.
מיון והיסטוריה גאולוגית
גינקו דו־אונתי הוא המין היחיד הקיים כיום במערכת הגינקואיים (Ginkgophyta), השייכת למערכת הצמחים חשופי הזרע, כלומר: צמחי זרע שלא נמנים עם בעלי הפרחים. לכן יש לגינקו מעמד של מאובן חי. שרידים ראשונים של קרובי משפחתו שייכים לפרם (לפני כ־270 מיליוני שנים). תור הקרטיקון היה שיאם של הגינקואיים, שמנו אז יותר מעשרה מינים שונים הידועים כיום לפי השרידים המאובנים שלהם. עם זאת, לקראת תחילת תור השלישון נותר רק מין נוסף אחד (Ginkgo adiantoides), שאף הוא נעלם בסוף תקופת הפליוקן. המין הנותר, גינקו דו-אונתי, קיים בעיקר כצמח תרבותי, שניטע בידי בני-אדם. במקדשים בסין, למשל במנזר שאולין, ישנם עצי גינקו שניטעו לפי הערכות לפני כ-1,500 שנים. בשנת 1690 הופיע תיעוד ראשון בכתבים מערביים על קיום העץ בגני מקדשים ביפן.
עלי הגינקו דמויי מניפה; פרי העץ צהוב-כתום, גודלו כגודל שזיף קטן וזרעו ניתן לאכילה לאחר ניקוי הציפה בעלת הריח החריף. הפירות יורדים באשכולות צרים מהענפים.
שימושים רפואיים
קיימות עדויות חלשות ליתרונות טיפוליים של גינקו למספר מצבים רפואיים, אך בתמונה הכוללת, עדויות אלה אינן חד-משמעיות. מצבים אלה כוללים חרדה, גלאוקומה, סכיזופרניה, ורטיגו, רטינופתיה סוכרתית, מחלת העורקים הפריפריאליים ותסמונת קדם-וסתית.
מהמחקרים הקיימים נראה שגינקו אינו מסייע למצבים הבאים: שיפור זיכרון בקרב אנשים בריאים, טרשת נפוצה, לחץ דם גבוה, טנטון ודיכאון עונתי. גינקו גם אינו מפחית את הסיכון ללקות בשבץ מוחי או באוטם שריר הלב.
גינקו הוא תוסף מקובל למשקאות אנרגיה, אך כמותו בהם בדרך כלל נמוכה כל כך, שקשה להניח כי יש לו השפעה כלשהי.
נוכח העובדה כי בלדאק ובטיבט ממליצים בפני תיירים על נטילת גינקו למניעת מחלת גבהים, בוצעו מחקרים רפואיים לבדיקת יעילותה. מחקרים מבוקרים על קבוצות מדגם גדולות הראו שתמצית גינקו אינה מועילה כלל למניעת מחלת גבהים. מחקר נוסף הראה כי לצמח אין שום השפעה מיטיבה על פעילות מוחית. מחקר אחר מצא השפעה מועטה.
התניות ותופעות לוואי
עבור רוב האנשים, צריכה אוראלית של תמצית עלי גינקו בכמויות מתונות היא בטוחה. תופעות לוואי של גינקו כוללות כאבי ראש, כאבי בטן, סחרחורת, פעמת, עצירות ותגובות אלרגיות של העור. גינקו עלול גם להגביר את הסיכון לדימום. במחקר על מכרסמים נמצא שצריכה ממושכת של תמצית עלי גינקו הגדילה את הסיכון לסרטן הכבד ובלוטת התריס. לא ברור אם ממצא זה תקף גם לבני אדם.