cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צדק נאצי ללא עונש: מסמכים על צדק נאצי
מחקר
התערוכה עוררה מחקר על מערכת הצדק הנאצית והמשכיותה. ב-1963 פרסם וולפגנג קופל את הקטלוג "Justiz im Zwielicht" (צדק בדמדומים), שהציג את תרומתה של מערכת המשפט הנאצית לפשעי הנאצים ומונה את בתי המשפט הגרמניים שבהם עבדו אז שופטים נאצים לשעבר. כך נסתר הנרטיב הנפוץ שרק פושעים סדיסטים משורות האס-אס ביצעו את הפשעים הנאצים. עבודתו פורצת הדרך של אינגו מילר משנת 1987 בשם "עורכי דין נוראים" (Furchtbare Juristen) השתמשה במסמכי התערוכה כראיות לתיאורי מקרה. נורברט פריי תיאר את הישגו של שטרקר "קריירות בדמדומים" (Karrieren im Zwielicht) משנת 2001. אנט ויינקה תיארה את ההשפעה העכשווית של התערוכה: היא הביאה למהפך מאוחר בדעת הקהל כלפי נאצים בשירות המדינה.
ההיסטוריון סטפן אלכסנדר גלינקה קבע ב-2005 שרק התגובות בחו"ל, במיוחד בבריטניה ומזרח גרמניה, העניקו לתערוכה השפעה רחבה יותר. בעבודת הדוקטורט שלו (2008) הראה גלינקה את הדחף שנתנה התערוכה: הראיון של גידה הוא שהעניק למציגים פרסום בלתי צפוי ואת הטיעון המשפטי להאשמותיהם הפליליות נגד עורכי דין נאצים. בפעם הראשונה, האוניברסיטה החופשית של ברלין (FUB) צמצמה חלק מחופש הביטוי של תלמידיה. הדבר עורר גל של סולידריות מצד כמה ועדות סטודנטים ועמותות אוניברסיטאיות וכן עימות בין ה-SDS ל-SPD, שהגביר את הסכסוך ביניהם והוביל לסילוק ה-SDS מה-SPD ב-1961. ניסיונות הסנאט במערב ברלין למנוע זאת משכו תשומת לב של העיתונות הבריטית. כתוצאה מכך, ובאמצעות מגעים של שטרקר עם סטודנטים בריטים וחברי פרלמנט של הלייבור, יצרה התערוכה כנראה את הלחץ הדרוש על הממשל הפדרלי, ששכנע אותה לעשות ויתורים מינימליים בשאלת השופטים הנאצים.
בינואר 2012 הקים משרד המשפטים הפדרלי (BMJ) ועדה מדעית עצמאית, אשר הוזמנה על ידי שרת המשפטים סבין לויתויסר-שנארנברגר (Sabine Leutheusser-Schnarrenberger) לבחון באופן שיטתי את ההמשכיות האישית ובכך הטכנית-פוליטית מהתקופה הנאצית בפעילות משרד המשפטים והממשלה בתקופה שלאחר המלחמה. במאי 2012, מנהלי הוועדה, מנפרד גורטמייקר וכריסטוף סאפרלינג וכן יואכים רוקרט הסבירו את התוצאות הראשונות: בהתבסס על מידת הלחץ על עובדים רשמיים בתקופה הנאצית, עד 50 אחוז או יותר עורכי דין לשעבר מהתקופה הנאצית עבדו בניהול במשרד המשפטים ב-1959 עד 1961. עורכי דין בני 23 עד 33 ב-1933 היו בשיא הקריירה המקצועית שלהם בשנות ה-50 וה-60. כבר ב-1950, מחצית מכל ראשי המחלקות ו-21% מכלל היועצים, וב-1959 כ-33% או יותר עובדים בדרגי ההנהלה במשרד המשפטים היו נאצים בעברם. ב-1966, כל ראשי המחלקות ויותר ממחצית מראשי המחלקות היו עורכי דין נאצים לשעבר. בפרט אלה שקודמו על ידי המשטר הנאצי כ"עורכי דין מהשורה הראשונה", שהיו נאמנים למערכת ושהמשיכו לעלות גם בתקופה שלאחר המלחמה בגלל ריחוקם לכאורה מהטרור הנאצי. אדוארד דרהר, למשל, הטיל עונשי מוות כתובע בעבירות קלות בתקופת הנאצים וכעורך דין פלילי השפיע על חוק המבוא לחוק העבירות המנהליות ב-1968. משרד המשפטים פסק ב-1969 תקופת התיישנות על שותפות לרצח. באותה תקופה, ארבעה מתוך חמשת שופטי בית המשפט הפדרלי היו שופטים נאצים לשעבר. מסיבה זו ביקשה הוועדה גם לחקור ביתר פירוט שותפויות אפשריות להגנה הדדית, כמו השתתפותם של נאצים לשעבר בחוקי החנינה הגרמניים של 1949 ו-1954, כיצד להתמודד עם פושעי נאצים כלואים שטרם הועמדו לדין, וכיצד עורכי דין נאצים לשעבר השפיעו על תוכנו של הקוד הפלילי הגרמני. במשרד המשפטים הייתה צפויה התנגדות, למשל לבדיקת תיקים. הדו"ח הסופי מ-2016 הכיר בתערוכה "צדק נאצי ללא עונש" כהישג חלוצי.
גוטפריד אוי (Gottfried Oy) וכריסטוף שניידר (2013) הסבירו את הטענות על תעמולה וזיוף נגד מציגי התערוכה והדרתם מה-SPD בעוינות שבין שתי מדינות גרמניה. מערב גרמניה ניסתה להתרחק מהאשמתה בכך שהיא מאפשרת לנאצים לשעבר לכהן בשורות מערכת המשפט שלה, בפרט על רקע התיימרותה של מזרח גרמניה לייצג את קורבנות הנאציזם, בעיקר את הקומוניסטים מביניהם. רק השתדלותו של גידה היא שאפשרה את ההאשמות הפליליות, מה שאילץ תובעים ציבוריים וועדות משפטיות ברחבי גרמניה לבחון מקרים של עוול נאצי ואילץ 149 עורכי דין נאצים לפרוש מוקדם. התערוכה תרמה אפוא תרומה חשובה לבירור פשעי הנאצים. עם זאת, ב-1969 נכשל ניסיונה לסלק את עורכי הדין הנאצים ממשרדיהם. ההמשכיות בין מערכת המשפט הנאצית למערכת המשפט הפדרלית הגרמנית המשיכה להשפיע בטווח הארוך, כפי שהראה הקשר בין רשויות הביטחון לקבוצת הטרור שנחשפה ב-2012 במחתרת הנציונל-סוציאליסטית. לטענת אוי ושניידר, "קונצנזוס הברזל של השתיקה" לגבי המשכיות זו עד הופעתה של התערוכה, והניסיונות המעטים להעניש את פשעי השיפוט הנאצים, הפכו דיון בכשלונה של הרפובליקה הפדרלית להתעמת עם העבר שלה ל"כמעט בלתי אפשרי". מחאות החברה האזרחית, כמו זו של המציגים, נותרו חריגות.
לרגל יום הולדתו ה-85 של ריינהרד שטרקר בשנת 2015, ארגנו המרכז הממלכתי של ברלין לחינוך פוליטי, הפורום להיסטוריה משפטית eV והמרכז למחקר על אנטישמיות ב-TU Berlin אירוע משותף. מיכאל קולשטרוק נזכר בטקסט ההודעה: שטרקר הכין את התערוכה במשך חודשים של מחקר מדוקדק, הצביע לראשונה על המשכיות אישית בין המערכת הנאצית לרפובליקה הפדרלית ובכך תרם תרומה משמעותית לתהליך למידה היסטורי. למרות פעולות איבה ניכרות, הוא דבק במטרתו של "הארה עצמית קריטית של הדמוקרטיה" ובכך נתן דוגמה מאלפת לאומץ אזרחי.
המסגד הגדול סולטאן קאבוס
המסגד הגדול סולטאן קאבוס (ערבית: جامع السلطان قابوس الكبير, "ג'אמע אלסלטאן קאבוס אלכביר") הוא המסגד הראשי בעומאן, וממוקם בעיר הבירה- מסקט.
בשנת 1992 החליט הסולטאן קאבוס להקים במסקט מסגד ראשי. תחרות מתכננים להקמתו התקיימה בשנים 1993-1995 ולאחריה החלה בניית המסגד, אשר הושלם בשנת 2001.
המסגד והגנים סביבו משתרעים יחד על שטח של כ-416 דונם, מתוכם שטח בנוי של כ-40 דונם. בבנייתו נעשה שימוש ב-300 אלף טון של אבן חול מהודו.
במסגד אולם תפילה רבוע בממדים של 74 על 74 מטרים, שמעליו מתנשאת כיפה לגובה של 50 מטרים. קיבולת המסגד היא עד 20 אלף מתפללים, מהם עד 6,500 באולם התפילה הראשי.
במסגד חמישה מינרטים - הגדול שבהם בגובה של 90 מטרים והאחרים, הניצבים בארבע פינות מתחם הבנוי של המסגד, הם בגובה של 45.5 מטרים.
באולם התפילה נמצא שטיח תפילה ענק, השטיח השני בגודלו בעולם (60 על 70 מטרים). ארבע שנים נדרשו להשלמת השטיח, שיוצר באיראן. יש בו 28 גוני צבע, משקלו 21 טון ובו 1.7 מיליארד קשרים.
.lr
היא סיומת האינטרנט בליבריה. ההרשמה מוגבלת לאלה עם נוכחות מקומית וכוונה להשתמש בתחום.
רישום ב-LR מחייב תחומים ספציפיים ברמה שנייה (COM.LR, ORG.LR, NET.LR וכדומה). השם מבוסס על שתי האותיות הראשונות של השם הליברי עבור ליבריה. לנקודת הרישום היחידה של תחומי LR, ראו אתר רישום תחום.
קייזר דארין
קייזר דארין (באנגלית: Kaiser Darrin) היא מכונית ספורט קבריולה המוגדרת רודסטר מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית קייזר מוטורס קורפורישין ("Kaiser Motors" (שם קודם: "קייזר-פרייזר") אשר יוצרה בשנת 1954 בארצות הברית.
מתנה משמיים (1973)
מתנה משמיים הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת פשע וקומדיה רומנטית משנת 1973 בבימויו של גד בן ארצי, עם עמוס טל שיר ועדנה לב בתפקידים הראשיים.
הסרט קבל ביקורות שליליות ולא הצליח מסחרית. את שיר הנושא של הסרט, "מתנה משמיים", שרה עדנה לב למילים של אהוד מנור ולחן של יואל שר, שהלחין גם את פסקול המוזיקה של הסרט.
העלילה מתרחשת בשכונת עוני בדרום תל אביב בה מסתובבים בטלנים ואנשים קשי יום ועליהם מופקד שוטר מבולבל.
תקציר העלילה
דוד (עמוס טל שיר) שעובד בשדה התעופה לוד, מצפה להיפגש עם ידידתו ג'ין גרינברג (איריס דוידסקו) שמגיעה בטיסת סוויסאייר משווייץ. דוד גר בשכונה ענייה בדרום תל אביב ויש לו רומן ארוך עם בת השכונה דינה (עדנה לב) שמאוהבת בו אך הוא נמשך אחרי ג'ין שהיא ממעמד חברתי גבוה יותר.
הוא מבקש מחברו ירח (יוסי פולק) שילווה לו 1000 ל"י לקנות בגדים מתאימים לפגישה עם ג'ין. ירח מתערב עם שלישיית הבטלנים אברהם (עזרא דגן), יצחק (יוסי אלפי) ויעקב (אשר צרפתי) על 1000 ל"י שיוכל "להרים" את בתו של איש עשיר שמבקר לעיתים בשכונה. הוא תופס את הבחורה (ציפי שביט) ומרים אותה לגובה. מתחוללת מהומה והשוטר השכונתי אילוז (גבי עמרני) נזעק לסדר אך מקבל מכה מהאב ומתעלף.
דוד מקבל כסף מאביו כדי לפתוח עסק אך קונה בכסף זה מכונית מהודרת כדי להרשים את ג'ין. כל זה למורת רוחם של דינה ושל אימו (דבורה קידר).
ג'ין היא חברתו של מאפיונר (צבי ירון) שמתכנן לשדוד רכב של חברת אבטחה ובו כסף רב ולערב בזאת את דוד בלי ידיעתו. שני עבריינים (אילן תורן ודב רייזר) משתלטים על הרכב ומעבירים את הכספת לרכב של דוד. השוטרים רודפים אחריהם לחולות הרצליה שם מתהפך רכב העבריינים והם נתפסים ונכלאים אך הכסף לא בידם. מנהל חברת הביטוח (ז'אק כהן) מבקש מהשלישייה למצוא את הכסף.
המאפיונר מנסה להעביר את הכספת לרכבו אך ירח ואנשי השכונה מונע ממנו ומתפתחת מהומה. ג'ין חוטפת את הכספת וירח פותח אותה, מוצא שם כסף ומחביא את הכספת בביתו של דוד. נשאלת השאלה מה לעשות בכסף?. עזרא (יעקב בנאי) טוען שהכסף חייב להישאר בשכונה. המאפיונר מגיע עם אנשיו לחפש את הכספת ומוצא שהיא ריקה. לשאלתו היכן הכסף מפנים אותו לשמיים.
מסוק טס מעל השכונה ומטיל את כל שטרות הכסף על אנשי השכונה - "מתנה משמיים". לאחר זאת מבין דוד שג'ין אינה בשבילו ושני האוהבים דוד ודינה מתחבקים לקול המגינה של "מתנה משמיים".
על ישראל אמונתו
על ישראל אמונתו הוא פיוט מאת הפוסק והפייטן בן המאה העשירית רבי משולם בן קלונימוס. הפיוט נאמר אצל יהודי אשכנז בחזרת הש"ץ של תפילת שחרית ביום הכיפורים (בסמוך לאמירת הקדושה, לפני הפיוט האדרת והאמונה). בקהילות אחדות נהוג לומר את הפיוט בזכר לשמחת בית השואבה.
לתארים הללו ביחס בין הקב"ה לישראל נאמרו כמה הסברים:
אדמונד היינץ
אדמונד היינץ (בגרמנית: Edmund Heines; 21 ביולי 1897, מינכן - 30 ביוני 1934, כלא שטדלהיים) היה חבר במפלגה הנאצית וסגנו של ארנסט רהם באס אה.
ביוגרפיה
היינץ שירת במלחמת העולם הראשונה כמתנדב בצבא הגרמני ושוחרר בשנת 1918 בדרגת סגן. משנת 1919 עד דצמבר 1922 היה מפקד של יחידה בפרייקור, ואז הצטרף לשורות המפלגה הנאצית ולפלוגות הסער הנאציות (האס אה).
בשנת 1929 הוא הורשע ברצח של פעיל קומוניסטי בשם קונרד פייטרזוך, שהוכה למוות על ידי פלוגה של האס אה שהיינץ עמד בראשה. המשפט היה אמור להיערך בשנית, אך היינץ זכה לחסינות מ"טעמים פוליטיים". באותה השנה הוא מונה לעמוד בראש מחוז נאצי גדול בברלין לאופן זמני. בשנת 1930 קיבל חברות ברייכסטאג וייצג את העיר לגניצה. משנת 1931 עד 1934, שימש כמפקד האס אה בשלזיה ובאותה עת גם כסגנו של ארנסט רהם. בשנת 1933, היינץ ישב במועצה הפרוסית ובמאי של אותה השנה מונה לראש משטרת ורוצלב.
הוצאתו להורג
נהגו האישי של היטלר, אריך קמפקה, סיפר בראיון שנערך עמו בשנת 1946 כי היינץ נתפס במיטה עם בחור אלמוני בן 18 ביום בו נעצר בליל הסכינים הארוכות, אם כי קמפקה לא חזה במעשה. לדבריו, היינץ סירב לשתף פעולה עם עוצריו ולהתלבש. כאשר בלשי האס האס דיווחו על כך להיטלר, היטלר בעצמו ניגש לחדרו של היינץ והורה לו להתלבש בתוך חמש דקות או שיוצא להורג. לאחר שעברו חמש הדקות היינץ נותר בלי בגדים. היטלר זעם כל כך עד שהורה להוציא הן את היינץ והן את מאהבו מהחדר ולחסלם. היינץ, רהם ובכירים רבים אחרים באס אה הוצאו להורג מיד לאחר מעצרם.
אחיו הצעיר של היינץ, אוסקר, היה אף הוא קצין באס אה. בבוקר ה-1 ביולי 1934 שמע ברדיו על ההוצאה להורג של אחיו. זמן קצר לאחר מכן, אוסקר וקצין נוסף באס אה, וורנר אנגלס, התייצבו בפני משטרת ורוצלב. הם נלקחו למעצר על ידי אנשי האס אס מיידית. משם הם נלקחו בנסיעה לילית לאזור מיוער והוצאו להורג ביריות בשחר ה-2 ביולי 1934.
.mv
.mv היא סיומת האינטרנט באיים המלדיביים. היא מנוהלת על ידי חברת הטלקומוניקציה Dhiraagu.
בגלל חוסר הזמינות של שירותי רישום מקוון ובדיקות שייכות שמות תחום, ועלות תחזוקת תוכנה גדולה, עיקר השימוש בסיומת האינטרנט של האיים המלדיביים נעשה על ידי סוכנויות ממשלתיות ותאגידים גדולים. חברות וארגונים קטנים מעדיפים סיומות כלליות כגון .com ו-.net
טייאנה טיילור
טייאנה מי שיי ג'קלי שומפרט טיילור (באנגלית: Teyana Me Shay Jacqueli Shumpert ; נולדה ב-10 בדצמבר 1990 ) היא זמרת-יוצרת, שחקנית, רקדנית, כוריאוגרפית ודוגמנית אמריקאית.
ביוגרפיה
טיילור נולדה ב-10 בדצמבר 1990 בהארלם, מנהטן, ניו יורק; בתם של ניקי טיילור וטיטו סמית'. היא ממוצא אפרו-טרינידדי. טיילור היא הילדה היחידה של אמה ואילו לאביה שני בנים ובת נוספת ממערכת יחסים קודמת. אמה גידלה אותה עם משפחתה וכיום היא המנהלת שלה.
קריירה
בספטמבר 2006, טיילור בת ה-15 זכתה להכרה ככוריאוגרפית בקליפ לסינגל "Ring the Alarm" של הזמרת ביונסה.
בינואר 2007, טיילור חתמה על חוזה עם חברת התקליטים "Star Trak Entertainment" שבבעלותו של פארל ויליאמס. בשנת 2007, טיילור הופיעה בקליפ לסינגל של ג'יי זי, "Blue Magic", שם ניתן לראות אותה רוקדת ומבצעת ריקודי רחוב.
בשנת 2011 שיחקה בסרטו של טיילר פרי "Madea's Big Happy Family" בדמותה של סברינה.
בשנת 2018 גילמה חשפנית בסרט הקומדיה "אפטר פרטי".
בשנת 2021 שיחקה בסרט "מגלה את אמריקה 2", המשך לסרט הקאלט "מגלה את אמריקה" משנת 1988.
בשנת 2022 השתתפה בעונה השביעית של תוכנית המציאות "הזמר במסכה" בתור "הגחלילית", וזכתה במקום הראשון.
חיים אישים
בשנת 2015, לאחר שנכנסה ללידה מוקדמת, בעלה אימאן שאמפרט ילד את תינוקם בכוחות עצמו.
ב-20 בספטמבר 2016, בתוכנית "וונדי ויליאמס", טיילור חשפה שהיא שאמפרט "נישאו", אך הזוג לא התחתן בפועל עד 1 באוקטובר 2016, כשבועיים לאחר הראיון.
ב-12 ביוני 2020, אישרה טיילור כי היא בהריון שני במהלך הווידאו קליפ לסינגל "Wake Up Love".
רובי רוז
רובי רוז לאנגנהיים (אנגלית: Ruby Rose Langenheim; נולדה ב-20 במרץ 1986) היא דוגמנית, שחקנית ומגישת טלוויזיה אוסטרלית. התפרסמה כמגישה בערוץ MTV אוסטרליה (2011-2007), ובשל גילומה של סטלה קרליין בעונה השלישית של הסדרה "כתום זה השחור החדש" מבית נטפליקס.
ביוגרפיה
רובי רוז לאנגנהיים נולדה במלבורן, ויקטוריה שבאוסטרליה, למשפחה מרקע נוצרי. אמה קטיה לאנהגיים גידלה אותה כאם חד-הורית, והיא אמנית במקצועה.
כבר בילדותה, יצאה בהצהרה בגיל 12 כי היא לסבית. כנערה מתבגרת, סבלה מאלימות מילולית ופיזית מצד חבריה לספסל הלימודים בשל זהותה המינית. רוז מגדירה את עצמה כג'נדרפלואיד.
משחק
רוז פרצה לתודעה כאשר MTV האוסטרלי יצאה במסע ארצי כבן שלושה שבועות כדי לחפש מנחה חדש לאחת מתוכניות הערוץ. רוז הייתה בין 2,000 המועמדים שניסו את מזלם להתקבל לתפקיד בערוץ.
בשנת 2009 זכתה רוז בפרס האישיות הנשית האהובה ביותר. היא הופיעה בפרק של "הטופ מודל הבאה של אוסטרליה" כשופטת אורחת. בנוסף, עזרה רוז לכתוב את סיום התוכנית.
ביולי 2009 הנחתה עם ידידיה לתעשייה תוכנית אירוח טלוויזיה אוסטרלית.
בשנת 2013 קיבלה את תפקיד המשחק הראשון שלה בסרט "מסביב לבניין" לצד מתיו נייבל.
בשנת 2015 הצטרפה רוז לעונה השלישית של הדרמה הקומית "כתום זה השחור החדש" של רשת נטפליקס. בהמשך אותה השנה, לוהקה לתפקיד אורח בסדרת המדע הבדיוני הקנדית "חומר אפל".
בשנת 2017 שיחקה בסרט "האויב שבפנים: פרק הסיום", השישי בסדרת הסרטים "האויב שבפנים", בכיכובה של מילה יובוביץ'. באותה שנה שיחקה בסרט הפעולה "XXX: הילוך גבוה" בכיכובם של וין דיזל וסמואל ל. ג'קסון וכן בסרטים "ג'ון וויק 2" ו"פיץ' פרפקט 3".
ב-2018 שיחקה בסרט האימה "אימה במצולות". בקרוסאובר "עולמות אחרים" של יקום החץ, גילמה לראשונה את גיבורת-העל באטוומן, דמות שאותה שבה לגלם בתפקיד ראשי בסדרה "באטוומן" המתמקדת בה. עזבה במפתיע בתום העונה הראשון, מה שגרם ל"ריבוט" של הסדרה עם באטוומן אחרת.
בשנת 2020 דיבבה לצד ג'יימי בל בסרט האנימציה "אקדמיית קרנסטון: אזור המפלצות". בשנה זו רוז השתתפה בוידאו קליפ לשיר "Yo Visto Así" של הזמר הפורטוריקני באד באני.
בשנת 2021 שיחקה בסרט הבריטי "SAS: Red Notice".
דוגמנות
בשנת 2010, שיתפה רוז פעולה עם מותג אופנה אוסטרלי חדש בשם "חלב ודבש", במטרה לייצר קו עיצוב ייחודי משל עצמה. בין שלל מותגי האופנה שיצרה רוז ניתן למנות ג'ינסים מכובסים, מעילי עור וחולצות בייצורים מיוחדים. קו האופנה החדש שנוצר זמין לקנייה ברשתות האופנה באוסטרליה. רוז משתפת פעולה גם עם מותגי הנעלה אוסטרליים.
בשנת 2014, החלה בשיתוף פעולה עם פיבי דאל כדי לייצר בגדים בסגנון מגזיני האופנה המובילים בעולם.
רוז הייתה השגרירה האוסטרלית עבור חברת ג'ינסים אוסטרלית, והייתה דוגמנית הבית של מייבלין ניו יורק באוסטרליה.
חיים אישיים
רוז היא לסבית מוצהרת מגיל 12. לדבריה, היא סבלה מבריונות, כולל התעללות מילולית ופיזית מצד חבריה הגברים, בגלל מיניותה והשוני המגדרי שלה. כמו כן היא עברה התעללות מינית בילדותה על ידי קרוב משפחה. רוז חוותה מחשבות אובדניות וניסתה להתאבד בגיל 12. בתגובה על ניסיון ההתאבדות במהלך חייה והאבחנה שלה מהפרעות שונות, כולל דיכאון קליני והפרעת דחק פוסט-טראומטית מורכבת, הצהירה כי היא נאבקה עם בעיות נפשיות כל חייה. היא הוסיפה, "מה שלמדתי ממאבקי בריאות הנפש הוא עד כמה אני חזקה."
רוז אמרה שהיא הייתה משוכנעת בזמן ילדותה כי היא ילד בגוף של ילדה וכי היא חוסכת כסף כדי לעבור פיזית מנקבה לזכר. היא אמרה, "זה היה במוחי כמשהו שרציתי לעשות ואז פשוט ... לא עשיתי את זה."
בשנת 2014 הודיעה רוז על אירוסיה עם מעצבת האופנה פיבי דאל; בדצמבר 2015 הם סיימו את הקשר הרומנטי שלהם. רוז ניהלה מערכת יחסים עם הזמרת ג'סיקה אוליגרסו מהצמד המוזיקלי הוורוניקס מאוקטובר 2016 עד אפריל 2018.
רוז היא טבעונית. בראיון סיפרה שאת ההחלטה לעבור לטבעונות קיבלה לאחר שבצעירותה אכלה מרק סנפיר כריש ומאוחר יותר הזדעזעה לגלות שכדי להכין אותו חותכים לכרישים את הסנפירים ומשליכים אותם חזרה לאוקיינוס.
בשנת 2019 עברה רוז ניתוח חירום בגב בגלל בעיות בעמוד השדרה שהוביל אותה לפני כן לשתי פריצות דיסק שנגרמו כתוצאה מפעלולים פיזיים על הסט של "באטוומן".
זטא פי בטא
זטא פִֿי בטא (ΖΦΒ) הוא ארגון־גג ורשת של אחווֹת סטודנטיוֹת, שבתקופת ההפרדה הגזעית בארצות הברית יוחד לסטודנטיות אפרו־אמריקאיות. בשנת 1920 חמש נשים מאוניברסיטת הווארד הגו אחוות סטודנטיות שתעודד הישגיות אקדמית, תחושת אחדות בקרב חברותיה, ופיתוח תודעה חברתית בקרב אפרו־אמריקאים. הן סברו שאחוות אחרות מתפקדות כמועדון חברות אליטיסטי, ובכך מזניחות את המשימה הראויה לארגונים פרוגרסיביים.
זטא פי בטא הוא ארגון בינלאומי ללא מטרות רווח הרשום בארצות הברית (מסוג 501(c)(7)), והוא מחולק לשמונה אזורים בין־יבשתיים ולו למעלה מ־800 סניפים, הממוקמים בארצות הברית, אפריקה, אירופה, אסיה, והאיים הקריביים. בשנת 1948, הפך זטה פי בטא לארגון אחוות הסטודנטים הראשון שהקים סניף באפריקה (במונרוביה, בירת ליבריה). הארגון הוא השלישי בגודלו בין אותם ארגוני אחוות הסטודנטים שרוב חבריהם אפרו־אמריקאים.
תולדות הארגון
באביב 1919, במהלך טיול בקמפוס אוניברסיטת הווארד, העלה הסטודנט צ'ארלס רוברט סמואל טיילור, חבר באחוות הסטודנטים פִֿי בטא סיגמא, באוזני הסטודנטית אריזונה קליבר רעיון לאחוות סטודנטיות חדשה, שתהא ארגון־אחות לאחוות הסטודנטים שאליה השתייך. קליבר הציגה את הרעיון הזה בפני חברותיה פרל ניל, מרטל טיילר, ויולה טיילר, ופאני פטי, והן החליטו לייסד אחווה חדשה.
קליבר פנתה להנהלת אוניברסיטת הווארד בבקשה לאשר הקמת אחוות סטודנטיות חדשה בקמפוס. הרשות ניתנה, וב־16 בינואר 1920 נערכה האספה הרשמית הראשונה. המייסדות בחרו בשם זטא פִֿי בטא; את ה"פי בטא" שאלו מאחוות הסטודנטים הגברים פִֿי בטא סיגמא, כדי "לחתום ולבטא את הקשר בין שני הארגונים". ככל הנראה, אין האותיות ראשי תיבות למוטו ביוונית.
בדצמבר 1920, ערכה האחווה את הבּוּלֵה (ביוונית: מועצה) הראשונה, בהשתתפות חברי אחוות הגברים פִֿי בטא סיגמא, באוניברסיטת הווארד. זמן קצר לאחר מכן הוקם ה־Archon, הביטאון הרשמי של האחווה. מאז נערכו כינוסי "בולה" בערים רבות ברחבי ארצות הברית.
בשנת 1923 נוסד סניף של האחווה במכללת וויילי (Wiley) במדינת טקסס, והוא היה הסניף הראשון בטקסס של אחוות סטודנטיוֹת אפרו־אמריקאיות.
בשנת 1959 רכש הארגון את משרדו הראשי הנוכחי, בכתובת 1734 New Hampshire Avenue NW בשכונת Dupont Circle בוושינגטון הבירה.
ב־25 בינואר 2001 קיבלה זטה פי בטא מעמד של ארגון לא ממשלתי (NGO) מצד האו"ם.
קרן ארצית לחינוך
הקרן הארצית לחינוך של אחוות זטא פי בטא הוא מוסד ללא כוונת רווח מסוג 501(c)3 שהוקם בשנת 1975 כדי לנהל את פעילויות הנדבנות והחינוך של האחווה. הקרן מעניקה מלגות, מפעילה תוכניות ופעילויות חינוכיות קהילתיות, ומממנת מחקר הקשור למטרות הקרן.
בין היתר, שיתפה הקרן פעולה עם הקרן לבריאות הצרכן, עם אוניברסיטת קסאבייר בניו אורלינס, עם הרשת האטלנטית לגנטיקת סרטן, עם איגוד המחוקקים האפרו־אמריקאים של פנסילבניה, ועם המרכז לחיי משפחה של הכנסייה הבפטיסטית שילֹה. הקרן קיימה כנסים בנושא מחקר הגנום האנושי בערים שונות בארצות הברית.
קן החסידה
מאז 1971 מקיימת זטא פי בטא שותפות עם מצעד הפרוטות האמריקאי במטרה לעודד נשים לצרוך שירותי בריאות הריון בטרימסטר הראשון להריונן, וזאת כדי לשפר מניעת מומים מולדים ותמותת תינוקות. המיזם קרוי "קן החסידה", ומעודד התנהלות בריאה בזמן הריון באמצעות הדרכה ובאמצעות תמריצים. הארגון תומך בקרוב למאתיים סניפי "קן החסידה" ברחבי ארצות הברית, ועד 2010 השתתפו במיזם עשרות אלפי נשים.
יום פעילות בקונגרס
מדי שנה מקיים הארגון יום פעילות בקונגרס האמריקאי, תחת הכותרת Zeta on the Hill. לקראת האירוע, חברות הארגון לומדות את הנהלים למגע עם נציגי הקונגרס ודרכים למיטוּב ההירתמות של חברי קונגרס למטרות שהארגון מבקש לקדם. במהלך יום הפעילות, נפגשות חברות האחווה מסניפים ברחבי ארצות הברית עם נציגיהן בקונגרס (או עם אנשי סגל מטעמם) ומעלות נושאים ובקשות בהתאם לסדר היום המקומי, המדינתי, או הלאומי של חברות האחווה.
Amicae
בקבוצת Amicae (בלטינית: חבֵרוֹת) חברות נשים שלא השלימו תואר אקדמי, אך מעוניינות לסייע לחברות האחווה בפעילויות מקומיות. ישנן כ־175 קבוצות Amicae בארצות הברית. קבוצת Amicae הראשונה נוסדה באומהה שבמדינת נברסקה בשנת 1947 על ידי סניף של האחווה.
Archonettes
בקבוצות הארכונֶטות (Archonettes) חברות נערות בגילאי 14 עד 18 המתעניינות ביעדים ובערכים של השכלה גבוהה, אחוות נשים, ושירות קהילתי. כל קבוצה כזו פועלת בחסות סניף מקומי של אחוות זטא פי בטא.
Amicettes
בקבוצות ה־Amicettes חברות ילדות בגילאי 9 עד 13 המתעניינות בערכי האחווה ובשירות קהילתי. כל קבוצה כזו פועלת בחסות סניף מקומי של האחווה.
Pearlettes
קבוצות ה־Pearlettes מיועדות לילדות בגילאי 4 עד 8. חברות האחווה חונכוֹת את הילדות ומעודדות אותן לעבודה קהילתית ולמנהיגות.
רשת הגברים של זטא
רשת הגברים של זטא הוא ארגון תומך שכולל גברים בחייהן של חברות זטא פי בטא.
אנגרי בירדס סטלה (סדרת טלוויזיה)
אנגרי בירדס סטלה (באנגלית: Angry Birds Stella) היא סדרת טלוויזיה מונפשת פינית, המבוססת על משחק וידאו בעל אותו שם הלוקח חלק בזיכיון "אנגרי בירדס" שפותח על ידי חברת Rovio Entertainment.
הסדרה עוקבת אחר סטלה, ציפור ורודה, ושל חברותיה ווילו, פופי ודליה, וכמו כן גם לוקה, הבן היחיד בחבורה. ביחד צריכים להביס את גייל, חברה לשעבר של סטלה, שהיא המלכה של החזירים באי הזהב.
הסדרה שודרה במקור בשירות ToonsTV החל מ-1 בנובמבר 2014 עד 11 במרץ 2016, במשך שתי עונות ו-26 פרקים. בישראל הסדרה אינה שודרה בטלוויזיה, אך פרקי העונה הראשונה שלה הופצו ב-DVD על ידי חברת התו השמיני. פרקי הסדרה מופצים גם בנטפליקס. בשנת 2020, פרקי הסדרה הופצו ב-HOT VOD Young וב-NEXT TV.
מדיה ביתית
חברת Sony Pictures Home Entertainment הפיצה את ה-DVD של הסדרה.
מוכרים את היטלר (ספר)
מוכרים את היטלר (באנגלית: Selling Hitler) הוא ספר מאת רוברט האריס, המסקר את פרשת זיוף יומני היטלר.
האריס כתב את הספר זמן קצר לאחר סיום הפרשה, על בסיס תחקיר שערך, וראיונות עם דמויות מפתח בפרשה. הספר מתמקד בעיקר בשתי דמויות המפתח בפרשה: הזייפן החובב קונרד קויאו אשר זייף את היומנים, והעיתונאי גרד היידמן, שתמימותו יחד עם האובססיה שלו למזכרות מימי גרמניה הנאצית, גרמו לו לרכוש את היומנים המזויפים.
ב-1991 עובד הספר למיני-סדרה באותו השם, עם ג'ונתן פרייס בתפקיד היידמן ואלכסיי סייל בתפקיד קויאו. באותה שנה תורגם הספר לעברית בידי עמנואל לוטם ויצא לאור בישראל בהוצאת הדר.
יצחק נוסינוב
יצחק נוסינוב (14 ביולי 1889 צ'רניחוב ווהלין - 31 באוקטובר 1950 מוסקבה) היה חוקר ומבקר ספרות יהודי-סובייטי. כתב ברוסית ויידיש.
קורות חיים
נוסינוב לא קיבל חינוך יהודי מסורתי, הוא למד אצל מורים פרטיים ועסק בהשכלה פרטית. ב-1906 הוא הצטרף אל שורותיה של תנועת הבונד. ב-1910 סיים לימודים בגימנסיה בוורשה, יותר מאוחר למד פילולוגיה באוניברסיטאות של שווייץ ואיטליה. ב-1917 הוא חזר לרוסיה, ושנתיים לאחר מכן הצטרף אל שורותיה של המפלגה הקומוניסטית. למשך זמן קצר ניהל את הסניף של היבסקציה בקייב. בסוף שנת 1920 היה מנהל של קולטור-ליגע באוקראינה. בשנת 1921 הוא יסד וערך יחד עם נחום אויסלנדר ודוד הופשטיין את סדרת ספרי שירה ליריק, במסגרתה יצאו לאור 10 ספרים. ב-1922 הוא עבר למוסקבה, ושלוש שנים לאחר מכן החל ללמד ספרות באוניברסיטאות בעיר. בתחילת 1933 הוא היה יחד עם משה ליטבקוב ופרץ מרקיש מחמשת הסופרים היהודיים, שנבחרו לייצג את הספרות היהודית באסיפה של כלל הסופרים של ברית המועצות.
הוא פרסם מאמרים בנושאי ספרות במספר עיתונים וכתבי עת ביידיש, ביניהם עמעס, די רויטע וועלט ואחרים. הוא כתב מספר ערכים בשביל האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה והאנציקלופדיה הספרותית, כמו כן היה חבר המערכת של האחרונה. בזמן מלחמת העולם השנייה הוא היה חבר בוועד היהודי האנטי פשיסטי.
רדיפות כנגדו החלו בתקופת המאבק נגד קוסמופוליטיות, בתור תירוץ השתמשו בספרו "פושקין והספרות העולמית", במחקר זה הוא ניסה לאמוד את השפעת סופרים מערביים על יצירתו של משורר וסופר רוסי מפורסם אלכסנדר פושקין, מתנגדיו טענו כי הספר הוא אנטי פטריוטי. הוא נעצר ב-1949 ונפטר במאסר בהיותו בן 61.
מסעוד אבוחצירא
רבי מסעוד אביחצירא (או: אבוחצירא) היה רב וראש ישיבה בריסאני שבמחוז תאפילאלת, מרוקו. בנו הבכור של רבי יעקב אבוחצירא ואביהם של רבי ישראל אביחצירא, רבי יצחק אביחצירא ורבי דוד אביחצירא.
תולדות חייו
נולד ב-1828 (ה'תקפ"ט), ה'תקצ"ה או ה'תקצ"ו בריסאני. למד תורת הנגלה והנסתר בישיבת אביו, ומעשי מופתים מסופרים עליו כבר מצעירותו. סייע לאביו בעבודת הרבנות והרבצת התורה, ולאחר צאת אביו למסע לכיוון ארץ ישראל, מילא את מקומו כרב בריסאני וכראש ישיבת אביר יעקב.
נפטר בי"ב באייר ה'תרס"ח (1908) ונקבר בריסאני.
תורתו
כתב חידושי תורה ופסקי דין שלא השתמרו, פרט לפסק דין אחד שאושר על ידי הרב שלמה אבן דנאן. הגיעו לידינו גם שני שטרי בוררות שכתב. הכין להדפסה את ספרי אביו, וכתב הקדמות לשניים מהם ("בגדי השרד" ו"אלף בינה"). דרשתו לחגיגת בר המצווה שלו פורסמה אף היא.
בתחום הנסתר, יצאו לאור שני חיבורים קטנים ממנו: כוונות על הגדה של פסח וחידושים על ספירת העומר.
כתב גם מספר פיוטים, בהם הפיוטים "מזמור שיר ליום השבת" ו"יום השבת טוב להודות", הנפוצים בקרב יהודי מרוקו כחלק מזמירות השבת, ו"ארוממך אודה את שמך".
עשרים ושניים משיריו קובצו ויצאו לאור בספר יגל יעקב.
משפחתו
מאשתו הראשונה חנה נולדו לו: לאחר פטירת אשתו הראשונה נשא את עיישה בן חמו, ולהם נולדו שני בנים ושתי בנות:
הנסיכה מרי אדלייד מקיימברידג'
הנסיכה מרי אדלייד מקיימברידג' (באנגלית: Princess Mary Adelaide of Cambridge, שמה המלא: מרי אדלייד וילהמינה אליזבת; 27 בנובמבר 1833 – 27 באוקטובר 1897) הייתה בת למשפחת המלוכה הבריטית, נכדתו של ג'ורג' השלישי וסבתא-רבתא של המלכה אליזבת השנייה. בזכות נישואיה היא נשאה את התואר "דוכסית טק".
מרי אדלייד תיזכר כאמה של המלכה מרי, בת זוגו של המלך ג'ורג' החמישי. היא הייתה אחת מבני משפחת המלוכה הראשונים שנתנו חסות למגוון רחב של מפעלי צדקה.
ראשית חייה
מרי אדלייד בילתה את שנותיה הראשונות בהנובר, שם אביה כיהן כמשנה למלך בשמו של דודה ג'ורג' הרביעי ואחריו ויליאם הרביעי.
ב-1837, לאחר מות דודה, ויליאם הרביעי, עלתה לכס המלוכה בבריטניה, בת דודתה, הנסיכה ויקטוריה מקנט כמלכה ויקטוריה. על פי החוק הסאלי נמנע מהמלכה ויקטוריה לרשת את כתר ממלכת הנובר, ותחת זאת הועבר הכתר לנסיך ארנסט אוגוסטוס, דוכס קמברלנד. לפיכך, הגיעה לקיצה האוניה הפרסונלית בין בריטניה והנובר, שהתקיימה מעל מאה שנה ושבמסגרתה המונרך של ממלכת הנובר התגורר באנגליה כמלך בריטניה ובאמצעות משנה למלך שמשל בשמו, מלך בהנובר. הדוכס מקמברלנד עבר להנובר ואביה של מרי אדלייד לא היה כבר נחוץ שם והוא שב עם משפחתו ללונדון וקבע את משכנו בארמון קנזינגטון.
נישואין
בגיל 30 הייתה מרי אדלייד עדיין רווקה. ממדי גופה הגדולים (שהקנו לה את הכינוי "מרי השמנה" - Fat Mary) והעובדה שלא הייתה לה הכנסה כספית, היו הגורמים לרווקותה, בנוסף לגילה המתקדם. עם זאת, מעמדה המלכותי מנע ממנה להינשא לאדם ללא ייחוס מלכותי. בת דודתה, המלכה ויקטוריה, ריחמה עליה וניסתה להסדיר שידוך עבורה.
בסופו של דבר, נמצא מועמד מתאים בממלכת וירטמברג, הנסיך פרנסיס מטק. הנסיך היה בדירוג נמוך ממרי אדלייד. הוא היה צאצא לנישואים מורגנטיים ולא היו לו זכויות ירושה לכתר וירטמברג, אך היה לו תואר נסיך ובעורקיו זרם דם מלכותי. ללא כל אפשרות אחרת, הסכימה מרי אדלייד להינשא לו. ב-12 ביוני 1866 נישאו מרי אדלייד ופרנסיס בכנסיית סנט אן שבקיו, מחוז סארי.
מרי אדלייד ביקשה שלבעלה יוענק תואר "הוד מעלתו המלכותית" (Royal Highness), אך המלכה סירבה לכך ותחת זאת העניקה לפרנסיס את התואר "הוד מעלתו" (Highness) לרגל חגיגות יובל הזהב שלה.
חייה מעבר לים
למרות הכנסתם הצנועה של מרי אדלייד ופרנסיס, היה לה טעם יקר והיא חיה חיים ראוותניים, היא צרכה מאכלים יקרי המציאות, רכשה בגדים יקרים ויצאה לחופשות מעבר לים. עד מהרה תפחו חובותיה ובני הזוג נאלצו להימלט מבריטניה ב-1883 כדי להתחמק מנושיהם. הם נסעו לפירנצה וכן התארחו אצל קרובי משפחתם באוסטריה ובגרמניה. בתחילה הם נסעו תחת השמות הרוזן והרוזנת פון הוהנשטיין. יחד עם זאת, מרי העדיפה לנסוע תחת תוארה המלכותי שהעניק לה תשומת לב ושירות טוב יותר באופן משמעותי.
שנותיה האחרונות
בני הזוג טק שבו מגלותם הכפויה ב-1885 והמשיכו לחיות בארמון קנזינגטון ובוויט לודג'. מרי אדלייד החלה להקדיש את חייה לפעילות צדקה ושמשה כפטרונית של מפעלי צדקה שונים לילדים.
ב-1891, פעלה מרי אדלייד בלהיטות למען נישואיה של בתה, הנסיכה ויקטוריה מרי מטק (שכונתה בחוג המשפחה "מאי") עם אחד מבניו של נסיך ויילס, לימים המלך אדוארד השביעי. באותה תקופה, חיפשה המלכה ויקטוריה כלה ילידת בריטניה עם ייחוס מלכותי עבור נכדה, המלך לעתיד, ובתה של מרי אדלייד התאימה לקריטריונים אלו. לאחר אישורה של המלכה, התארסה הנסיכה ויקטוריה מרי עם הנסיך אלברט ויקטור, דוכס קלרנס ואייבונדייל, שהיה אז השני בסדר הירושה לכתר הבריטי. מותו של הדוכס, שישה חודשים מאוחר יותר, היה מכה אכזרית. יחד עם זאת, המלכה ויקטוריה חיבבה את הנסיכה מרי ושכנעה את אחיו של הדוכס המנוח והבא בתור בסדר הירושה, הנסיך ג'ורג', דוכס יורק, לשאת את מרי לאישה. השניים נישאו ב-6 ביולי 1893 בקפלת ארמון סנט ג'יימס.
מרי אדלייד לא זכתה מעולם לראות את בתה מוכתרת כמלכה. היא מתה ב-27 באוקטובר 1897 בוויט לודג', בעקבות סיבוכים של ניתוח חירום שעברה. היא נטמנה בקמרון המלכותי בקפלת סנט ג'ורג' שבטירת וינדזור.
תאריה
כנכדה בקו זכרי של מלך הנובר, היא גם נשאה את התארים: נסיכת הנובר ודוכסית בראונשווייג ולינבורג.
אנשי הגשם
אנשי הגשם הוא פזמון עברי שנכתב על ידי רחל שפירא והולחן על ידי נחום היימן.
השיר נכתב בשנות ה-60, עוד לפני כתיבת השיר מה אברך, אך התפרסם בשנת 1984, כאשר הולחן כחלק מפרויקט של "שירי ארץ ישראל" על ידי המלחין נחום היימן. היימן חזר לארץ לאחר למעלה מעשור, אותו בילה בלונדון. הוא אסף שורה של זמרים צעירים: משה דץ, מאיר בנאי, חני ליבנה וליזה לנג, הקים עבורם את הלהקה שנקראה "להקת חופים", ובנה עבורם רפרטואר המורכב מקלאסיקות עבר שלו, יחד עם שירים חדשים שהלחין במיוחד למופע ולתקליט. בין השירים הוא בחר את השיר "אנשי הגשם" שלא היה מולחן עד אז.
השיר ידוע במסתורין שבו. ראשית, מושא השיר, מי שאליה מופנה השיר. ייתכן שהדובר פונה לאישה, אך ייתכן גם שלמדינה, וכן הלאה.
שנית, גיבורי השיר, שהם "אנשי הגשם". יש הנחות רבות בדבר זהותם, ויש רמזים שונים לכאן ולכאן. השיר הפך למושא לתאוריות שונות לגבי משמעויותיו הנסתרות. יש המפרשים את אנשי הגשם כדימוי לאנשי המוסד, הנחבאים אל הכלים. יש שקשרו בין הסרט למסדר אנשי הגשם אך לא ברור שהמסדר אכן קיים לפני השיר, או קם בעקבותיו. אחרים מפרשים זאת כדימוי להורים, ויש המפרטים יותר כי מדובר בהורים שיש להם ילדים עם צרכים מיוחדים (לכאורה כפראפרזה לסרט איש הגשם, אף על פי שהשיר פורסם לפני הסרט), או בהורים בקיבוצים, שילדיהם לנו בלינה משותפת והקשר ההורי עמם היה מוגבל. יש המפרשים את אנשי הגשם אף כחקלאים בקיבוץ. גישות אחרות רואות ב"אנשי הגשם", על פי רמזים בשיר, עובדים סוציאליים המסייעים ברגעי מצוקה, או אנשי חברא קדישא המסייעים במקרים של פטירת אדם אהוב, ועוד.
בריאיונות שונים עם המשוררת רחל שפירא, שחיברה את מילות השיר, היא לא פתרה את התעלומה. באחד הריאיונות עמה, בו נשאלה במפורש על משמעות השיר, אמרה:
מבצע אאוטוורד
מבצע אאוטוורד (באנגלית: Operation Outward) היה תוכנית שהפעיל הצי המלכותי הבריטי בשנים 1942–1944, בימי מלחמת העולם השנייה, לתקיפת גרמניה הנאצית באמצעות כדורים פורחים. כדורים פורחים קטנים מולאו מימן ושולחו עם הרוח מזרחה כשהם גוררים תילי מתכת, שחוללו קצרים בקווי מתח גבוה, או נושאים מתקני תבערה, שחוללו שרפות יער וצמחייה. בסך הכל שולחו במסגרת התוכנית כ-99 אלף בלונים.
רקע
בשנת 1937, על רקע חשש מהינתקות בלוני מחסום ממקומות עגינתם, נערך בבריטניה מחקר אודות הנזק שעשוי להיגרם לקווי מתח גבוה על ידי בלונים אלו. בהמשך, בתחילת 1940, הוצע לשגר מצרפת אל גרמניה בלונים נושאי פצצה ומתקן רדיו, שיאפשר את איכון מקומם על ידי טריאנגולציה וישחרר את הפצצה באות מרחוק כאשר יימצא הכדור מעל מטרה ראויה. רעיון זה נדחה גם מחשש לפעולת תגמול גרמנית דומה והפך לבלתי ישים לאחר נפילת צרפת.
בליל 17-18 בספטמבר 1940 עקרה סערה ממקומם מספר בלוני מחסום בבריטניה. הבלונים נישאו ברוח מעל הים הצפוני אל דנמרק ושוודיה. הם חוללו שם קצרים בקווי מתח גבוה, הפריעו לתנועת רכבות ואף גרמו נזק לאנטנה של תחנת רדיו שוודית. חמישה מהבלונים הגיעו עד פינלנד. המידע על הנזקים שחוללו הבלונים הגיע אל קבינט המלחמה הבריטי. בעקבות זאת הורה ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל לבחון את האפשרות להשתמש בבלונים בתעופה חופשית כנשק נגד גרמניה.
מיניסטריון האוויר המליץ לגנוז את הרעיון, אך האדמירליות התלהבה ממנו יותר. בדיקה מטאורולוגית העלתה כי רוחות ברום של 4,900 מטר נוטות לנשוב ממערב למזרח, באופן שיקשה על הגרמנים לנקוט פעולת תגמול על ידי אמצעי דומה. בדיקה וניסויים של אפשרות החבלה בקווי מתח גבוה על ידי תיילים הנגררים על ידי בלון הפיקו גם הם המלצה חיובית: התברר כי די בתיל נגרר דק על מנת לגרום לקצר משמעותי בקווי מתח. כמו כן התברר כי הקצר שיחולל תיל כזה יוכל לפגוע גם בשנאים ובמפסקי זרם. נמצא גם כי עלות הבלונים ומטענם ועלות הפעלתם יהיו נמוכות, שכן רוב מרכיביהם כבר היו קיימים במסגרת מלאי עודף, והפעלתם לא הייתה צפויה לדרוש כוח אדם רב. מאחר שבגרמניה היו שטחי יער וערבה נרחבים ניתן היה לקוות שבלונים נושאי מתקני תבערה יגרמו להם נזק ויאלצו את הגרמנים להקצות כוח אדם רב למשימות של תצפית אש במקום למשימות חיוניות אחרות.
לאחר ויכוחים ממושכים בין תומכי התוכנית למתנגדיה היא אושרה על ידי ראשי המטות הבריטיים בספטמבר 1941, ויישומה הוטל על הצי המלכותי.
הבלונים ומטענם
בהשוואה לפצצות הכדור הפורח ששולחו מיפן במהלך המלחמה היו הבלונים פשוטים וגסים, מכיוון שהיה עליהם לטוס מרחק קטן יותר ובגובה נמוך יותר. נעשה שימוש במלאי עודף של 100 אלף בלוני מזג אוויר של הצי בקוטר של 2.4 מטר (כשהם מנופחים). הבלונים היו עשויים לטקס, חומר שהיה חיוני למאמץ המלחמתי ושלא ניתן היה להקצותו במיוחד לטובת המבצע, ואם לא היה קיים מלאי ללא שימוש של בלונים לא היה המבצע יוצא לפועל.
פותחו מנגנונים פשוטים שנועדו למנוע את נסיקת הבלונים מעבר לגובה מקסימלי של 7,600 מטר על ידי שחרור מימן מהבלון. לאחר מכן היה הבלון מנמיך עקב דליפת הגז.
הבלונים נשאו סוגים שונים של מטענים – תיילים או מטעני תבערה - שזכו לכינויים תיל, בירה, ג'לי, גרב, לימון וריבה.
למעלה ממחצית הבלונים ששולחו נשאו תיל מתכת. אל הבלון חובר פתיל מסיבי קנאביס בקוטר של 1.6 מילימטרים ובאורך של 210 מטר. לקצה הפתיל חובר תיל מתכת בקוטר של 1.8 מילימטר ובאורך של 91 מטר. מנגנון פרימיטיבי שמר על גובה הריחוף של הבלון, באופן שבסופו של דבר נגרר חלק מן התיל על פני האדמה, בעוד הבלון שומר על גובה של כ-300 מטר מעל פני האדמה. התיל נגרר על הקרקע למרחק של עד 50 קילומטר בשטח כפרי פתוח על מנת לאפשר לו להיתקל בסופו של דבר בקו מתח גבוה.
לבלונים הוצמדו מתקני תבערה שונים. אחד מהם היה מיכל שהכיל זרחן לבן ואחר היה מיכל של 4.5 ליטרים של ג'לי דליק שבהתלקחו היה מחולל כדור אש בקוטר של שישה מטרים. נעשה שימוש גם בשקיקי בד ממולאים בחומר דליק שנועדו להיתפס בצמרות עצים. פתיל השהיה שהוצת לפני השיגור תזמן את שחרור מטעני התבערה מעל טריטוריה בשליטה גרמנית. המתקנים עצמם צוידו במנגנוני הצתה.
מילוי ושילוח הבלונים
בסיס שילוח לבלונים הוקם במתקן של הצי ליד עיר הנמל פליקסטו שבחוף המזרחי של אנגליה, ובהמשך השנה נפתח אתר שילוח נוסף ליד דובר שבדרום-מזרח אנגליה. בפליקסטו נעשה שילוח הבלונים בשטח מסלול גולף שליד חוף הים. על מנת לשמור על חשאיות המבצע הוכן עבורו סיפור כיסוי שלפיו היו הבלונים חלק ממערכת בלוני המחסום הבריטית.
בשילוח הבלונים הועסקו 235 איש ואשה, מרבית הצוות הורכב מחיילות ששירתו בשירות הימי המלכותי לנשים. הבלונים מולאו במימן שסופק במיכלים על ידי זרוע בלוני המחסום של חיל האוויר המלכותי. תהליך המילוי נעשה בתוך אוהלים משולשים, והיה צורך להתיז מים על הבלונים במהלך המילוי כדי להקטין את החיכוך בגג האוהל, שהיה עלול להביא לקריעת הלטקס, לדליפת המימן ולהצתתו. לאחר מכן הובלו הבלונים ביד לנקודת השילוח, שבה הוצמד אליהם מטענם. מעת לעת נפצעו אנשי צוותי השילוח כאשר התלקחו בלונים או מתקני התבערה שלהם (האחרונים - עקב טיפול לא זהיר בהם) ולכן צוידו הצוותים בבגדי מגן נגד אש. בשטח מסלול הגולף הוצבו מקלעים להגנה אווירית, אשר החיילות הוכשרו להפעילם, בין השאר על ידי שחרור בלונים לאוויר וצליפה בהם.
הבלונים הראשונים שולחו ב-20 במרץ 1942. באוגוסט באותה שנה הגיע קצב השילוח לעד 1,000 בלונים ביום. בהמשך הושג גם קצב שילוח של 1,800 בלונים תוך שלוש עד ארבע שעות. לעיתים קרובות הושעה השילוח בשל מתקפות הפצצה נרחבות שערכו מטוסי בעלות הברית נגד גרמניה, מחשש שהבלונים יגרמו נזק למפציצים. ממאי 1944 הופסק השילוח ההמוני של הבלונים עקב הגברת הפעילות האווירית של מטוסי בעלות הברית. מאותו מועד שולחו הבלונים ב"טפטוף" משלושה אתרים במהלך שעות היום ובמרווחים של 10 דקות. טקטיקה זו נחשבה כפחות מסוכנת למטוסי בעלות הברית. היא גם צמצמה את צריכת המימן, שהיה דרוש לבלוני הגנה על חופי הנחיתה בצרפת ולבלוני הגנה על לונדון מפני פצצות V-1.
בסך הכל שולחו במהלך המבצע 99,142 בלונים, מהם 54,599 (55%) שהיו מצוידים בתיל מתכת. הבלונים האחרונים שולחו ב-4 בספטמבר 1944.
תוצאות המבצע
עיון במסמכים גרמניים לאחר המלחמה העלה שהבלונים המצוידים בתיילים היו מטרד משמעותי עבור הגרמנים, שכן אספקת החשמל הופרעה תדיר על ידי נזק משמעותי שגרמו למערכת הולכת החשמל. דו"ח מ-1946 העריך את הנזק שנגרם ב-1.5 מיליון לירות (49 מיליון לירות במחירי 2016) וקבע כי הנזק האמיתי היה גבוה בהרבה בשל קושי להעריך את הנזקים שנגרמו בשטח גרמניה שהיה נתון אז בשלטון סובייטי. מלבד שילוח מטוסי קרב נגד הבלונים, הגרמנים ניסו גם להפילם באש נגד מטוסים ואף הפסיקו את זרימת החשמל בכבלים מסוימים בעת שהתקפת בלונים הייתה צפויה. ב-12 ביולי 1942 פגע בלון בקו מתח גבוה בן 110 אלף וולט ליד לייפציג. בעקבות זאת ובעקבות כשל של מפסק זרם בתחנת כוח גרמנית באותו אזור פרצה שרפה שהשמידה את התחנה. זו הייתה ההצלחה הגדולה ביותר שהשיג מבצע אאוטוורד.
היה קשה הרבה יותר לבדוק כמה נזק גרמו הבלונים נושאי מטעני ההצתה, שכן שרפה פלונית יכולה הייתה להיגרם בשל מספר גורמים אפשריים. עם זאת ניתן היה לקבוע כי בלוני התבערה אכן חוללו שריפות בגרמניה.
המבצע חולל נזקים גם בארצות נייטרליות. כך, בליל 19–20 בינואר 1944 התנגשו שתי רכבות בדרומה של שוודיה לאחר שבלון נושא תיל גרם להפסקת התאורה על פסי הרכבת באותו מקום. בנוסף, שינויים ברוח היו עלולים לסחוף בלונים חזרה לשמי בריטניה. במקרה אחד גרמה פגיעה של בלון נושא תיל לקטיעת אספקת החשמל לעיר איפסוויץ'.
ג'סי הלמס
ג'סי אלכסנדר הלמס ג'וניור (באנגלית: Jesse Alexander Helms, Jr; 18 באוקטובר 1921 - 4 ביולי 2008), היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כסנאטור רפובליקני מטעם מדינת קרוליינה הצפונית וכיושב ראש ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית.
הלמס נחשב לשמרן קיצוני, שנלחם בממשלים הדמוקרטים, ובעקרונות ליברלים וסוציאליסטים. כמו כן, הוא הוביל קו תקיף שהתנגד לפשרות פוליטיות, התנגדות שזיכתה אותו בכינוי "Senator No" ("סנאטור לא").
ביוגרפיה
ג'סי הלמס נולד במונרו, קרוליינה הצפונית, להורים ממוצא אנגלי. אביו היה מפקד תחנת משטרה, ואמו עקרת בית.
במלחמת העולם השנייה שירת בחיל הים האמריקאי במשך שלוש שנים, בתפקיד עורפי כמגייס. התפרסם בשנות ה-50 וה-60 בעקבות מאמרים והופעות תקשורתיות, שהיו בעלי אופי שמרני-קיצוני. ב-1972, לאור הפופולריות הרבה לה זכה, החליט להתמודד לסנאט. הוא נבחר לחמש כהונות ברצף, וכן כיהן במשך שש שנים כיושב ראש ועדת הסנאט לענייני חוץ, עד לתחילת 2001, אז זכו הדמוקרטים ברוב בסנאט. באוגוסט 2001 הודיע הלמס על פרישתו מהחיים הפוליטיים מסיבות בריאותיות. עם זאת, פרשנים אמריקאים העריכו כי הפרישה באה בעקבות הדחתו מוועדת החוץ, וכן בעקבות שינוי דעת הקהל בקרוליינה הצפונית, שלא תאמה את עמדותיו הקיצוניות. הלמס פרש לבסוף בינואר 2003.
הלמס היה נשוי ואב לשלושה. הוא נפטר ביום שישי, 4 ביולי 2008, בראלי. נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש אמר בהודעת האבל על מותו: "...הולם שהפטריוט הגדול הזה עזב אותנו ב-4 ביולי, יום העצמאות של אמריקה".
שוויון גזעי
הלמס נודע כשמרן קיצוני שלחם בתנועה לזכויות האזרח והתנגד לחוק זכויות האזרח, שביטל את ההפרדה הגזעית שהייתה נהוגה בארצות הברית. ב-1983, ניסה הלמס לארגן פיליבסטר במטרה למנוע את קביעת יום הולדתו של מרטין לותר קינג כחג לאומי.
הקהילה הלהט"בית
הלמס התנגד לזכויות הקהילה הלהט"בית. הוא כינה את ההומוסקסואלים "אנשים חלשים ומסכנים שנגועים בחולשה מוסרית". בתקופת ממשל ביל קלינטון, ניסה הלמס לסכל את כוונתו של הנשיא למנות לסבית לתפקיד בכיר בממשל.
הפלות
מאבקו של הלמס בהפלות היה קיצוני. הוא השווה את ההפלות לשואה ולפיגועי 11 בספטמבר, ואמר כי "לעולם לא אסכים לשתוק בנוגע לרצח של אלה שאינם מסוגלים להגן על עצמם".
מדיניות חוץ
הלמס נודע במלחמתו בהתפשטות הקומוניזם, וכן בתמיכתו במדינות בעלות משטר ימני בדרום אמריקה, גם כאשר היו תחת שלטון לא דמוקרטי. כלפי האו"ם ומדינות אירופה ניהל הלמס מדיניות חשדנית ומעט עוינת, עוינות שהגיעה לשיאה בזמן ממשל ג'ורג' בוש האב, אז עיכב הלמס את פירעון חובות ארצות הברית לאו"ם, בעקבות התנגדותו למדיניות הארגון. רק בשנת 2000 הסכים הלמס לאשר את פירעון החוב, התפייס עם מזכ"ל האו"ם קופי אנאן ואף קיים ביקור מתוקשר בבניין האו"ם.
יחסו לישראל
בשנות ה-80 חל שינוי קיצוני בדעותיו של הלמס: הוא הודיע על התנגדותו להקמת מדינה פלסטינית בישראל, ואף שינה את דעתו בייחס לסיוע לישראל, כשהוא מסביר שהוא אמנם מתנגד לסיוע למדינות זרות, אבל בעד תקציב צבאי לישראל, שבעזרתו משמשת ישראל כ"נושאת מטוסים" של ארצות הברית במזרח התיכון, וחוסכת את העלות של הצבת כוחות אמריקאים באזור, עובדה שלבדה מצדיקה את הסיוע הצבאי השנתי שהיא מקבלת מארצות הברית.
שינוי בולט במיוחד היה ביחסו של הלמס בנוגע להעברת השגרירות. הלמס פנה במכתב לנשיא רונלד רייגן ובו ביקש שיעביר את השגרירות לירושלים, ואף היה מהיוזמים של חוק שגרירות ארצות הברית בירושלים, שחייב את הנשיא להעביר את השגרירות לבירת ישראל.
ב-1984, פנו ארגונים יהודיים-אמריקאים לחבר הכנסת מיכאל קליינר וביקשו ממנו להיפגש עם הלמס בניסיון לשנות את יחסו למדינת ישראל. בדרכו, נפגש קליינר עם ראשי הממסד היהודי בניו יורק, שתקפו אותו על כוונתו להיפגש עם הלמס, שכונה בפיהם "צורר ישראל". למרות זאת, נפגש קליינר עם הלמס. לטענתו של קליינר, פגישות אלו היו הגורם המרכזי לשינוי בדעותיו של הלמס.
עם זאת, גם לאחר השינוי בדעותיו נוצרו לעיתים חיכוכים בנוגע לסיוע לישראל. בשנת 2000, בעקבות איומיו של סגן שר החוץ אפרים סנה, כי אם יקוצץ הסיוע האמריקני לישראל תצמצם ישראל את רכישת המוצרים מארצות הברית, קרא הלמס לראש הממשלה ושר הביטחון אהוד ברק לפטר את סנה, והוסיף כי "האיום של סנה הוא עלבון לכל העם האמריקני, כולל לי, שאני ידיד ותיק של ישראל. עדיף שסנה יזכור שהחברות האמריקניות שהוא רוצה להעניש משלמות מיסים, שמאפשרים למעשה את מתן הסיוע לישראל". בתגובה האשים סנה את הלמס בהתנהגות פטרונית כלפי ישראל.
אריך ולטר
פרידריך אריך ולתר (בגרמנית: Friedrich Erich Walther; 5 באוגוסט 1903 – 26 בדצמבר 1948) היה גנרל צנחנים גרמני במהלך מלחמת העולם השנייה, אשר עוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות של גרמניה הנאצית.
ראשית חייו
ולטר נולד ב-5 באוגוסט 1903 בגורדן, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, ולטר הצטרף למשטרת ברלין ב-1 באפריל 1924, שם סיים את הכשרתו עד אמצע מאי 1928. לאחר מכן עבד מ-16 ביוני 1928 עד 24 בפברואר 1933 במטה המשטרה באופולה, ולאחר מכן במטה בברלין. ב-25 בפברואר 1933 הצטרף למשטרת וקה כמפקד מחלקה והועלה לדרגת אובר-לויטננט ב-21 במרץ 1933.
ב-1 באוקטובר 1935 עבר ולטר ללופטוואפה בדרגת האופטמן ושירת שם עד ה-30 בספטמבר 1937 כמפקד פלוגה בגדוד היגר ה-1 של רגימנט הלופטוואפה "גנרל גרינג". לאחר מכן כיהן באותו תפקיד בגדוד הצנחנים ה-4 של הרגימנט עד סוף מרץ 1938, ולאחר מכן פיקד על הגדוד ה-1 במשך שנה. מאפריל 1939 ועד תחילת מלחמת העולם השנייה הועסק ולטר בפיקוח על חיילי הצנחנים במשרד התעופה של הרייך, וב-10 בנובמבר 1939 מונה כמפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הצנחנים ה-1.
מלחמת העולם השנייה
באפריל 1940 השתתף ולטר במערכה בנורווגיה, במאי 1940 הוא השתתף במתקפה המוטסת בהולנד וב-19 ביוני 1940 הועלה לדרגת מיור. במאי 1941 הוא השתתף בהתקפה המוטסת על האי כרתים, וב-24 במאי 1941 קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. מאז ספטמבר 1941 לחם ולטר בחזית המזרחית, ונלחם ליד לנינגרד, וב-1 בינואר 1942 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט. ולטר הוביל את הגדוד בחזית המזרחית עד 22 באפריל 1942, וב-31 במרץ 1942 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-17 בספטמבר 1942 מונה למפקד רגימנט הצנחנים ה-4, וביולי 1943 לחם עמו באי סיציליה ולאחר מכן באיטליה היבשתית. ב-2 במרץ 1944 הוא קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובספטמבר אותה שנה פיקד על צוות קרב במהלך הקרב על ארנהם. ב-24 בספטמבר 1944 מונה ולטר למפקד דיוויזיית פאנצר מוצנחת השנייה הרמן גרינג ולחם עמה בפרוסיה המזרחית, וב-30 בינואר 1945 הועלה לדרגת גנרל-מיור והועבר לעתודת המילואים. ב-1 בפברואר 1945 הוא קיבל תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-27 במרץ 1945 הוא מונה שוב למפקד דיוויזיית פאנצר מוצנחת השנייה הרמן גרינג ופיקד עליה עד לכניעה ללא תנאי של הוורמאכט ב-8 במאי 1945.
אחריתו
ב-5 בנובמבר 1945, ולטר נעצר על ידי ה-NKVD ושבוע לאחר מכן נידון ל-25 שנות מאסר על השתתפותו במלחמה נגד ברית המועצות. דרך מחנות סובייטים שונים הגיע למחנה מיוחד מס' 2 בוכנוואלד, שם מת מרעב ושחפת ב-26 בדצמבר 1948.
ב-23 בינואר 1996, זוכה ולטר על ידי משרד התובע הכללי של הפדרציה הרוסית.
גמר קופה אמריקה 2015
גמר קופה אמריקה 2015 נערך באצטדיון הלאומי של צ'ילה, בסנטיאגו שבצ'ילה ב-4 ביולי 2015, שבסופו נקבע כי נבחרת צ'ילה היא הזוכה במהדורת 2015 של טורניר קופה אמריקה, לאחר שגברה על  נבחרת ארגנטינה, בסיומו של דו-קרב פנדלים, בתוצאה של 4 – 1.
זוהי הופעתה החמישית של נבחרת צ'ילה בגמר וזכייתה הראשונה בקופה אמריקה. הופעתה הקודמת בגמר הייתה בשנת 1987, בו הפסידה לנבחרת אורוגוואי.
נבחרת ארגנטינה השתתפה בגמר עשרים ושש פעמים לפני כן. הופעתה הקודמת בגמר הייתה בשנת 2007, בו הפסידה לנבחרת ברזיל. ניצחונה האחרון בטורניר (ובכל המסגרות הבינלאומיות) התרחש בשנת 1993, כאשר גברה בגמר על נבחרת מקסיקו.
מהלך המשחק
<div style="text–align: center;"> שופט: ווילמר רולדן קוונים: אלכסנדר גוזמן,  כריסטיאן דה לה קרוס שופט רביעי: חוסה ארחוטה שופט חמישי: כריסטיאן לסקאנו
החברה המאוחדת לפרסומים והדפסות
החברה המאוחדת לפרסומים והדפסות הייתה חברה בשליטת מפא"י שהוציאה לאור בישראל עיתונים במגוון שפות.
היסטוריה
מפא"י הוציאה לאור עיתונים בשפות זרות מראשית ימי המדינה. שבתאי הימלפרב, יזם שהיה מקושר להנהגת מפא"י, ניהל החל משנות החמישים בית-דפוס גדול ברחוב הרכבת 52 בתל אביב, שקיבל את הכינוי "דפוס מפא"י". הוא גם עמד בראש "החברה המאוחדת לפרסומים והדפסות", ויזם רכישה של יומונים, שבועונים ותקופונים בשפות לועזיות.
בשנת 1967 הוציאה החברה את העיתונים "ויאצה נוסטרה" ברומנית ו-"L'information d'Israel" בצרפתית ואת השבועון "פקלע" ברומנית. כן הייתה החברה שותפה ב-50% בעיתון "לעצטע נייעס" ביידיש וב"נובינה קורייר" בפולנית וב-41% ב"אוי קלט" שיצא בהונגרית. בשנת 1968 הוחל בהוצאת "נאשה סטראנה" ברוסית כשבועון. בבעלות החברה היה גם דפוס מפא"י בו הודפסו העיתון הכלכלי "שער" וביטאון פא"י, "שערים".
בשנת 1971 נסגר העיתון בצרפתית, בגלל שהיה הפסדי.
החל מ-1 בינואר 1974 החברה התחילה להפעיל עיתון בגרמנית בשם ״חדשות ישראל״, לאחר סגירת העיתון היומי ״ידיעות חדשות״ בגרמנית, שפעל בין השנים 1935 ועד 31 בדצמבר 1973.
כל מניות החברה, למעט מנייה אחת על שם מאיר ארגוב, היו בידי מפא"י. החברה הייתה רווחית.
בשנות ה-70 היה שיתוף פעולה בין החברה לבין לוח מעריב, ומודעות לוח מעריב פורסמו במקביל בעיתוני החברה.
בשנות ה-80 כללה רשת העיתונים של החברה עשרה שבועונים ועיתונים יומיים, בשפות רומנית, רוסית, גרמנית ויידיש. שבתאי הימלפרב שימש בו־זמנית מנכ״ל, יו״ר ההנהלה שלהם ועורכם הראשי.
בשנת 1994 נמכרו עיתוני החברה לאיש העסקים ג'ורג' אדרי. אחר כך הם נסגרו בהדרגה עקב הפסדים וירידה במספר הקוראים. העיתון האחרון שנסגר היה "אוי קלט" ב-2015.
בשנת 2006 מכרה מפלגת העבודה את המבנה של "דפוס מפא"י" ברחוב הרכבת 52 בתל אביב, ששימש גם כמטה החברה. לאחר שעמד נטוש במשך מספר שנים. הבניין שהיה צמוד ל"דפוס מפא"י" גם שימש כבית דפוס, בשם "גרפוליט", שהיה שייך למשפחת מוזס בעלי "ידיעות אחרונות". הבניין שימש גם למערכת המגזין "לאשה".
מנחם בן משה הבבלי
רבי מנחם בן משה הבבלי רקנאטי (נפטר ב-1571) היה רב יהודי שמוצאו בבבל והתגורר בערים צפת וחברון. הוא חיבר את הספר "טעמי מצוות".
ביוגרפיה
לא ידוע בוודאות היכן נולד, אם כי יש הטוענים שמקורו באיטליה או בבגדאד. בשנים 1522 ו-1525 היה דיין בטריקלה שביוון העות'מאנית. בהמשך הוא עבר לצפת שבארץ ישראל (האימפריה העות'מאנית באותה תקופה), איתו הגיעו אביו ואחיו ראובן שעבדו בצביעת צמר. מנחם שימש כסופר של רבי יוסף קארו, שאף אישר את הפסק שפסק בשאלה הלכתית שהגיעה לפניו והזכירו בכבוד גדול. מנחם נחשב לאחד מרבני צפת הגדולים וערך את שולחן ערוך חלק אבן העזר בו הוא רמז שהוא היה תלמיד של רבי יעקב בירב. מצפת הוא עבר למצרים, חזר לצפת ולבסוף נסע לחברון בשנת 1540. בחברון הוא הצטרף לקבוצת רבנים יהודים ספרדים שהתגוררו בה במאה ה-16, לאחר שרכש אדמות מהקראים.
חיבורו
חיבורו המרכזי של רבי מנחם בן משה הבבלי הוא ספר "טעמי מצוות" אותו הדפיס בשנת ה'של"א (1570). השל"ה הזכיר חיבור זה פעמים רבות. גם בחיבור קצות החושן הוא מוזכר.
בהקדמה לחיבור "טעמי מצוות" הוא ציין כי חיבר ספר נוסף בשם "טעמי מצוות הארוכות", אך הספר אבד.
המשורר הרוסי-עברי דוד פוגל השתמש באחת מיצירותיו של מנחם הבבלי לאחר שביקר בפריז ובארץ ישראל.
קישורים חיצוניים
מאיר בניהו, מהיכן בא רבי מנחם בבלי לחברון קריית ספר כ"ט (תשי"ג) עמ' 173-174.
Exif
Exif, ראשי תיבות של Exchangeable image file format, הוא השם למטא-מידע (meta-data) אודות תמונה או צילום דיגיטלי, שנשמר בקובץ התמונה עצמה. הכוונה במטא-מידע היא למידע על התמונה שאינו מתייחס לתוכן התמונה עצמה, אלא למאפייניה - אלה כוללים בין השאר:
מרבית המצלמות הדיגיטליות מוסיפות ל-Exif של קובצי הצילומים שהן מפיקות נתונים על מצב המצלמה בזמן הצילום. נתונים אלו כוללים את הפרטים הבאים:
תוכנות גרפיקה ועיבוד תמונה מאפשרות להוסיף מידע רב נוסף ל-Exif ובו:
את המידע ניתן להוסיף לקובצי JPEG, TIFF ו-WAV. פורמט ה-Exif לא נתמך על ידי PNG, GIF או JPEG 2000.
ה-Exif פותח לראשונה ב-1998 על ידי JEIDA היפנית. הגרסה האחרונה היא מ-2010 ופותחה על ידי JEIDA ו-Camera & Imaging Products Association מיפן.