cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גישה דיאלוגית בגני הילדים
קשיים ואתגרים ביישום הגישה הדיאלוגית בגן הילדים
בהסתכלות על התפתחות גישות חינוכיות בעשרות השנים האחרונות ניתן לראות שהגישה הדיאלוגית נחשבת לגישה חדשנית שמקבלת בהדרגה תוקף במקומות שונים בעולם, נראה שהשינוי הגדול שמביאה איתה הגישה הדיאלוגית מקשה על קליטתה ואימוצה בידי מוסדות ואנשי חינוך רבים והתפשטותה מתקדמת אט אט. רק בשנת 1991 ניתנה בישראל הכרה רשמית לדעותיהם של ילדים, אותה הכרה רשמית התבטאה בהכנסת סעיף באמנה הבינלאומית לזכויות הילד. יוצא מכך שהתנהלות דיאלוגית אינה טבעית בהכרח ומצריכה לימוד ותרגול תדיר של אנשי צוות כדי להכשירם להתנהלות מסוג זה. על אנשי הצוות מוטלים אתגרים לא פשוטים, עליהם לאמץ את עקרונות הגישה הדיאלוגית לא רק אל מול הילדים אלא גם בקבוצת השווים שלהם (ביחסים הבין צוותיים), עליהם ליצור דוגמה ממשית ליחס ושיח דיאלוגי עם הזולת. קושי נוסף במימוש הגישה הדיאלוגית הוא יצירת שפה משותפת בין כל המבוגרים הרלוונטיים לגן הילדים (הורים וצוות). למימוש מיטבי של הגישה הדיאלוגית נדרשת המשכיות בין הבית לגן, נדרש סנכרון ונדרשת התאמה מסוימת בהתנהלות המבוגרים מול ילדיהם ובעולמות התוכן אליהם הם חושפים את ילדיהם. המנטליות, התרבות וההרגלים השונים של משפחות הגן עלולות להקשות על יצירת האחידות המקווה ומצריכות תהליכי הדרכה וליווי גם להורי הגן, לרוב ההדרכות להורים מצריכות מההורים זמן ונכונות ללמוד, דבר שגם כן עלול להערים קשיים. את הצורך באחידות ניתן לראות גם בתלות ההדדית שבין המשפחות השונות בגן, ילד אחד שהוריו חושפים אותו לתכני מדיה אלימים ולא הולמים, יכול במהירות "להדביק" את כל הילדים בדיבורו ובמשחקי הדמיון שלו המושפעים מהתכנים אליהם הוא חשוף, מצב זה עלול להעלות את תחושת המתיחות בין ההורים. קושי נוסף הוא המשאבים הנדרשים ליצירת תנאים המאפשרים קיום דיאלוגים בין אנשי הצוות, על מנת להשריש את הדיאלוגים לכדי גישה ודרך חיים בקרב אנשי הצוות ודרכם ליתר הנפשות הפועלות בגן, נדרש זמן מובנה המוקצה ללמידת עמיתים בצוות החינוכי, נדרש זמן לקיום דיונים רפלקטיביים של הצוות על עבודתם עם הילדים ונדרש זמן לדיאלוגים בדבר יצירת תכנים חדשים המותאמים לילדים לפי אופיים והתפתחותם. כל אלו דורשים משאבים של זמן, כסף ומוטיבציה שלא תמיד קיימים וזמינים בגני הילדים.
סנדרה רינגלר
סנדרה רינגלר (נולדה ב-11 באפריל 1971) היא סטייליסטית ומגישת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
רינגלר נולדה וגדלה בתל אביב, ואת לימודי התיכון עשתה רינגלר בתיכון אליאנס תל אביב.
אחרי שירותה הצבאי החלה לעבוד כדיילת בחברת אל על ומדי פעם עבדה בדוגמנות.
רינגלר התפרסמה לראשונה כאשר השתתפה כסטייליסטית בתוכנית "מהפך" (2001–2006) בהנחייתה של אורנה דץ. ב-2015 הנחתה רינגלר ביחד עם יעל בר זוהר גרסה מחודשת של התוכנית "המהפך" בקשת שבערוץ 2.
ב-2005 נבחרה לשמש כפרזנטורית של קמפיין ההשקה המחודשת של מכשיר מסיר השיער "אפיליידי", והשתתפה בקמפיין של נעלי "קליגולה". בקיץ אותה שנה הגישה פינה ב"ערוץ החיים הטובים" ערוץ עיצוב וסטייל ששודר ב-HOT, עם זאת המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין טענה שתוכנית כוללת פרסום סמוי ללא אישור, והטילה על המפיקים קנס.
ב-2006 השתתפה במסע פרסום של מותג הוילונות "DOMUS", וקמפיין של קו בגדי ההריון "מאדרלנד", בעת שהייתה בהריון.
ב-2008 מונתה ל"סטייליסטית הבית" של קניון רמת אביב.
ב-2010 נבחרה להוביל את תחום הלייף-סטייל בחנויות הדיוטי פרי במטוסי חברת אל על. החוזה נחתם לשנה אחת.
ב-2011 נבחרה לשמש כסטייליסטית הבית של "קבוצת בריל" המחזיקה במותגי ההנעלה: "ניין ווסט", "אן קליין" ו"גלי".
ב-2013 עיצבה קולקציית חורף למותג התכשיטים "יעקובוב".
בשנים 2014–2018 הנחתה את תוכנית הטלוויזיה "מילון היופי" בערוץ 10, לצד גליה תורן חן וד"ר מוניקה אלמן.
החל מ-2015 משמשת כסטייליסטית של שרה נתניהו.
חיים אישיים
נשואה בשנית לשף שגב משה, ולהם שלושה בנים.
המגדלור במרינה אשקלון
המגדלור במרינה אשקלון ממוקם על שובר הגלים של המרינה באשקלון.
המגדלור מתנשא לגובה של כ-18 מטרים מעל פני המים, כל 6.4 שניות הוא מהבהב 2 הבהובים ירוקים הנצפים למרחק של עד 8 מייל, המגדל סגור בפני מבקרים מהקהל הרחב.
המגדלור הוצב במרינה בשנת 1995 עם סיום בניית המרינה.
המצור על אוואריקום
המצור על אוואריקום התרחש בשנת 52 לפנה"ס בעת מרד ורקינגטוריקס במהלך מלחמת גאליה. אוואריקום (בורז' המודרנית) הייתה האופידום החשוב ביותר של שבט הביטוריגים שהיו בין השבטים הגאלים הראשונים שמרדו בשלטון הרומי בגאליה וקיסר הטיל מצור על העיר במטרה לכבוש אותה.
הצבא הרומי
בתקופה זו הצבא הרומי היה צבא מקצועי וחייליו ראו בשירות בו קריירה ארוכת שנים. המבנה המבצעי החשוב ביותר בצבא הרומי היה הלגיון, שנחלק לקוהורטות. בלגיון שירתו אזרחים רומאים בתפקידי חיל רגלים כבד ולא נכללו בו חיילים קלי חימוש או פרשים. בנוסף ללגיונות שירתו בצבא הרומי חילות עזר שחייליהם גויסו מקרב עמים כבושים או מקרב שכירי חרב. חיילים אלו שירתו בחיל הפרשים וביחידות של חיל רגלים קל.
הלגיונר היה מוגן היטב בשריון שרשראות, מגן גדול סקוטום ועל ראשו קסדה טובה. שריונו של הלגיונר היה טוב כמו שריונו של האריסטוקרט הגאלי, אך היות שהאריסטוקרטים היו מעטים היווה השריון הכבד של הלגיונר יתרון מכריע בקרב. לחימושו השתמש הלגיונר בחרב גלדיוס שאורכה כ-50-65 ס"מ ונועדה בעיקר לדקירה, בפגיון כבד ובכידון הטלה כבד - פילום. הפילום היה יעיל לטווח של כמה עשרות מטרים והיה מסוגל לפלח את המגן של היריב ואף להוציא אותו מכלל שימוש. כך נותר הלוחם הגאלי חשוף ללא מיגון אפקטיבי כלשהו, נתון לחסדי הלגיונר המשוריין בכבדות.
בגלל היעדר הפרשים בלגיונות נאלץ קיסר לגייס פרשים מקרב בעלי בריתו. מרביתם גויסו מקרב השבטים הגאלים שהיו נאמנים לו ומספרם השתנה משנה לשנה, אך בכל אופן לא היה גבוה במיוחד ועמד בממוצע על כ-3,000 עד כ-4,000 פרשים. בשנת 55 דיווח קיסר בספרו שמשרתים בצבאו 5,000 פרשים, אם כי זה מספר חריג. בנוסף, שירתו בצבאו עוד כ-500 פרשים גרמאנים.
כוחות רגלים קלים סופקו על ידי חיל העזר. שמם מטעה מעט; אמנם רבים אכן היו חמושים באופן קל ללא מיגון כבד, אך חלקם היו מוגנים היטב בשריון. השם "קל" מצביע לא רק על סוג החימוש, אלא בעיקר על צורת הלחימה: לגיונרים נלחמו במערך צפוף ואילו חיילי העזר נלחמו במערך פזור יותר. כוחותיו הקלים של קיסר כללו קלעים מהאיים הבלאריים, מטילי כידונים מנומידיה ועוד.
טקטיקה ופיקוד
על כל קנטוריה פיקד קנטוריון, שהיה קצין מקצועי. הקנטוריונים היוו את עמוד השדרה של הצבא הרומי; תפקידם לא הוגבל רק לפיקוד על הקנטוריה, אלא גם לאימון החיילים ולפיקוח על המשמעת בקנטוריה. על הלגיון עצמו פיקדו שישה טריבונים, חלקם לא היו אנשי צבא מקצועיים והיו צעירים בתחילת דרכם הפוליטית, אך חלקם היו בני מעמד הפרשים והיו קצינים מנוסים ששירתו בלגיון זמן רב. יחד עם זאת, אף טריבון לא מונה למפקד עליון של הלגיון. בכל שנה נבחרו ברומא 24 טריבונים, אך רק חלק מהם יועדו לתפקידים צבאיים. לכן, סביר להניח שרוב (או אפילו כל) הטריבונים מונו על ידי קיסר עצמו. בנוסף, היו בלגיון בעלי תפקידים נוספים.
בנוסף לקצינים האינטגרליים של הלגיונות נהנה קיסר ממטה שכלל מספר לגאטים וקצינים נוספים כמו הקווסטור. לגאטים אלו יכלו לקבל על עצמם מגוון תפקידים, החל מפיקוד עצמאי על לגיון או אפילו על כוח גדול, וכלה במשימות דיפלומטיות ולוגיסטיות מורכבות. שרשרת הפיקוד המסודרת איפשרה מקצועיות רבה וביצוע יעיל של הפקודות שניתנו על ידי הפיקוד הגבוה. יתרה מכך, הקצונה המקצועית בדמותם של הקנטוריונים איפשרה לקיסר לגייס לגיונות חדשים ולאמנם תוך כדי המלחמה ובכך לדאוג להזרמה מתמדת של כוח אדם איכותי לצבא שהתדלדל בקרבות.
חיל הרגלים הכבד היה עמוד השדרה של הצבא הרומי והיה חיוני להצלחתו הטקטית בקרב. הצבא הרומי פיתח טקטיקות מתוחכמות רבות שהיו המתקדמות ביותר בחלק זה של העולם. החלוקה של הצבא ליחידות משנה גדולות - הלגיונות, וחלוקת הלגיונות ליחידות משנה קטנות יותר - הקוהורטות, איפשרה גמישות טקטית שלא הייתה קיימת אצל יריביהם הגאלים. כל אחד מהלגיונות ומהקוהורטות הללו היה מסוגל לפעול באופן עצמאי, הן במנותק מהצבא העיקרי והן בתוך הקרב כיחידות משנה שאפשרו למפקד להעביר כוחות בין האגפים וליצור עתודה בת קיימא.
בקרב התפרס הצבא הרומי בדרך כלל במבנה מסורתי של שלושה קווים על פי תבנית שחמט (ראו איור). במידת הצורך הקווים היו יכולים לשנות את המבנה לטריז משונן שהיה מסוגל לשבור את קווי האויב. נגד התקפת פרשים נהגו הרומאים להסתדר בריבועים כשהם מכוונים את כידוניהם אל מחוץ לריבוע. כלי הארטילריה הרבים של הצבא הרומי (כמה מאות בסך הכל בצבאו של קיסר) היו יעילים לטווח של כמה מאות מטרים - פי כמה מהטווח של הקשת. כלי נשק אלה שימשו לצליפה באריסטוקרטים ובמפקדים של הצד השני, שהיו קלים לזיהוי בגלל השריון הטוב שעטו לגופם.
לתקיפת יעד מבוצר הפעילו הרומאים שתי טקטיקות עיקריות: הסתערות עם סולמות, מגדלי מצור ואילי ניגוח. הלגיונרים הסתדרו במבנה טסטודו צפוף שהגן עליהם מפני החצים וכלי ההטלה של האויב, ובצורה זו התקרבו לחומות העיר. בנוסף, הופעלו כלי ארטילריה כבדים שלא היו פרוסים בדרך כלל בשדה הקרב - הקטפולטות. כלי ארטילרי זה היה מסוגל להטיל סלעים כבדים שהיה באפשרותם לפגוע בחומות העיר. בנוסף, ירי מכלי אריטלריה קטנים יותר - סקורפיונים ובליסטראות, סילק את האויב מהחומות ולא איפשר למגינים להתגונן באופן יעיל.
במידה וההסתערות נכשלה או לא התאפשר לבצעה, הטילו הרומאים מצור. במקרים מסוימים בנו חומה מבוצרת סביב היעד או מנעו גישה לעיר. המהנדסים הרומאים היו מסוגלים לבנות סוללות עפר גדולות שאיפשרו גם את כיבושם של היעדים הקשים ביותר.
הצבא הגאלי
החיילים הגאלים רכשו את כלי נשקם בעצמם. החיילים היעילים ביותר בצבא הגאלי הגיעו מקרב האצולה הלוחמת, אך אלה היו מעטים וגם הם לא התאמנו באופן מסודר, אלא הסתמכו בעיקר על גבורה אישית שהתאימה לאורח הלחימה הגאלי. שיטה זו, המסתמכת על גבורה אישית, הייתה נחותה יחסית לשיטה שנקטו בה הלגיונרים שנלחמו כיחידה מלוכדת אחת. חלק הארי של הצבא גויס מקרב האיכרים שהיו חסרי הכשרה צבאית ויעילותם הצבאית הייתה מעטה. מרבית השבטים הגאלים היו דרי יבשה ולא החזיקו צי צבאי. הוונטים, שישבו באזור חצי האי ברטאן, היו יוצאי דופן מבחינה זו והחזיקו צי פעיל.
הלוחמים הגאלים היו בדרך כלל לא מוגנים בשריון גוף ורק האריסטוקרטים העשירים היו יכולים להרשות לעצמם שריון שרשראות. נעשה שימוש מסוים בקסדות שיוצרו באיכות טובה, אך גם אלו לא היו נפוצות במיוחד. להגנתם השתמשו בעיקר במגן גדול עשוי מעץ, שהיה חיוני גם לצורת הלוחמה הגאלית. להתקפה השתמשו הגאלים בעיקר בחרבות ארוכות, שהיו גדולות בהרבה מגלדיוס, החרב הרומית הטיפוסית. אורכה של החרב הגאלית בתקופה זו הגיע עד כ-90 ס"מ. החרב נועדה בעיקר לשיסוף ורבות היו עם קצה מעוגל. הגאלים השתמשו גם בחניתות קשתות, כידונים וקלע, אך אלה היו נפוצים פחות מהחרבות הארוכות.
הפרשים הגאלים היו מורכבים בעיקר מבני האצולה העשירה ולכן חמושים טוב יותר. סביר להניח שרובם חבשו קסדות ורבים עטו על גופם שריון. בנוסף לשריון הגוף, השתמשו במגן, לרוב עגול או מאורך. הפרשים נלחמו בדומה לרגלים בחרבות כבדות, אך השתמשו גם בחניתות.
טקטיקה ופיקוד
העדרה של סמכות מדינית אחת ופיקוד מאוחד דרשו מיליוס קיסר להכניע את השבטים אחד אחרי השני. תבוסתו של שבט מסוים לאו דווקא גררה אחרי כניעה של שבטים אחרים. בשנת 52 לפנה"ס, התאחדו שבטים גאלים רבים תחת מנהיגותו של הכריזמטית של אריסטוקרט משבט הארוורנים (Arverni), ורקינגטוריקס. ורקינגטוריקס הצליח לקיים משמעת נוקשה יחסית בצבאו ואף הצליח להביא את הגאלים לשתף פעולה זה עם זה. עם נפילתו בשבי לאחר תבוסתו במצור על אלסיה התפרקה הקואליציה שהקים ומרבית השבטים נכנעו ליוליוס קיסר.
העדר הקצינים המקצועיים מנעה מהגאלים יצירת טקטיקה גמישה. מבנים טקטיים מורכבים לא היו קיימים וגם לא הייתה קיימת חלוקה ליחידות משנה. הלוחמים הגאלים נלחמו כפרטים בודדים בתוך קבוצה ולא כגוף אחד. בקרב עצמו, הטקטיקה העיקרית הייתה הסתערות במהירות גבוהה בניסיון לשבור את שורות האויב. אם קווי האויב לא נשברו, חזרו על ההסתערות במהירות גבוהה וצעקות קרב וכך שוב ושוב עם הפסקות קלות למנוחה עד שהאויב נשבר או הצבא הגאלי נסוג. שיטת לחימה זו לא הייתה גמישה, אך הייתה מפחידה מאוד ובמקרה של אויב לא נחוש היה בה עצמה מספיקה כדי לשבור את שורותיו. טקטיקה זו שימשה את צאצאי הקלטים הסקוטים עד המאה ה-18 וסופה בהסתערות בקרב קלודן (1746).
לא היה נהוג להקים מבצרים בגאליה, אך חלק ניכר מהערים שקיסר מכנה אותן אופידה - היו מוקפות חומה. ערים אלה היו מרכזי מינהל של סביבתם הכפרית, אך לא עלו לדרגת החשיבות של הערים בעולם היווני-רומי. ביצורי הערים האלה לא היו חזקים במיוחד ובדרך כלל לא הציבו אתגר קשה לצבא הרומי. העדר סמכות מדינית מרכזית לא אפשר לקיים מערכת לוגיסטית מפותחת. לכן, הצבא שכונס היה צריך להתנגש תוך זמן קצר עם האויב. אם ההתנגשות לא ארעה, לא הייתה ברירה אלא לפזר את הצבא, משום שלא הייתה דרך לספק לו מזון. כאשר הצבא הגאלי היה מסיים את המסע לאותו יום, הגאלים נמנעו מהקמת מחנה מבוצר והסתפקו בהקפת המחנה בעגלות משא.
לקראת סוף המלחמה בעת המרד של ורקינגטוריקס, הבינו הגאלים שאין ביכולתם להתנגד לצבא הרומי הממושמע והמצויד היטב במערכה בשדה הפתוח ופנו לאסטרטגיה של האדמה החרוכה. הטקטיקה הזאת נחלה הצלחה, אך הייתה כרוכה במחיר כבד. עם זאת, כשוורקינגטוריקס בחר להתבצר באלאסיה ולא נסוג ממנה הצליח קיסר ללכוד אותו וכך הביא למפלתו.
המצור
ורקינגטוריקס, מנהיג המרד הגאלי, שראה את היתרון הבולט של הצבא הרומי בקרב פקד על טקטיקת אדמה חרוכה שמטרתה הייתה למנוע מהרומאים את המחייה מהארץ. הוא עצמו נמנע מעימות חזיתי עם הצבא הרומי ופנה למלחמת גרילה השיטה הייתה יעילה מאוד, אך קשה מאוד לגאלים עצמם שנאלצו לשרוף את כפריהם ואת עריהם. אחרי שעשרים ערים של הביטוריגים עלו באש בפקודתו של ורקינגטוריס, פנו הביטוריגים בתחינה לוורקינגטוריקס שיחוס לפחות על אוואריקום, עירם הגדולה והעשירה ביותר. לאחר הפצרות ניאות ורקינגטוריקס לחוס על העיר והורה על חיזוק הגנותיה. קיסר, ששמח על האפשרות שניתנה לו להתמודד מול הגאלים בעימות חזיתי ולהביס אותם, הטיל מצור על העיר.
במהלך המצור סבל הצבא הרומי ממחסור חמור במזון. תרמו לכך שני גורמים עיקריים: עונת השנה הלא נוחה - מרבית התבואה טרם הבשילה בשדות ובעלי בריתו הגאלים של קיסר לא שיתפו עמו פעולה כפי שעשו בעבר. יתרה מכך, צבאו של ורקינגטוריקס חנה בסמוך לרומאים ומנע מהם לאסוף אספקה מהסביבה. אולם אחת הגיחות שערכו הרומאים לאיסוף אספקה הצליחה בכל זאת והביאה לתפיסת עדר בקר מכפרי הסביבה, ולשיפור מצב אספקת המזון.
העיר הייתה מבוצרת היטב וקיסר הטיל עליה מצור מסודר. הצבא הרומי הקים מחנה מבוצר וליד חומות העיר נבנתה סוללה גדולה באורך של 330 מטר ובגובה של 80 ועליה מגדלי מצור. הגאלים ניסו ככל יכולתם למוטט את הסוללה או להצית את מגדלי המצור שהלכו ונבנו. באחד הלילות הגיחו הגאלים מתוך השערים אוחזים בלפידים וכלי הצתה אחרים ותקפו את הסוללה. שני לגיונות היו בעמדות שמירה ואלה מיהרו להדוף את הגאלים. קיסר החיש תגבורות נוספות לאזור והורה להסיג את מגדלי המצור הפגיעים כדי להגן עליהם מפני הצתה אפשרית. הגאלים נלחמו באומץ לב רב, שהרשים את קיסר, אך ללא הועיל. ההתקפה נבלמה והגאלים נסוגו לתוך העיר הנצורה בלי שהצליחו להסב נזק משמעותי לציוד המצור הרומי.
בסופו של דבר, אחרי 27 ימי מצור הושלמה הסוללה והמגדלים הוצבו על ראשה, מוכנים לפעולה. למחרת השלמת הסוללה, ירד גשם כבד וקיסר החליט לנצל את מזג האוויר הסוער להתקפת פתע. תוכניתו הצליחה והלגיונרים תפסו את הגאלים לא מוכנים. עד מהרה נכבשה החומה והלגיונרים זרמו לתוך העיר. הגאלים ניסו להתגונן ברחובות, אך הרומאים גברו עליהם. כמעט כל תושבי העיר הנצורה נטבחו בפקודתו של קיסר ורק קומץ נותר בחיים.
סולימאן עיזאת
קריירה צבאית
סולימאן עזאת סיים את לימודיו במכללה הצבאית המצרית ב-1931.
ב-1945 ניטרל מנשקו את מחמוד אל-עסאווי עוואד אללה, רוצחו של ראש ממשלת מצרים, ד"ר אחמד מאהר פאשה ולכד אותו.
מלחמות נגד ישראל
לאחר מלחמת סיני חיזק הצי המצרי את כוחותיו בים סוף, נוכח פתיחת מצרי טיראן והגברת התנועה הימית הישראלית במפרץ אילת. בשנת 1961 מצרים רכשה 3 צוללות סובייטיות, ובסוף תרגיל גדול הצהיר עיזאת כי מצרים מחזיקה בצי החזק ביותר מקרב המדינות הבלתי-מזדהות.
ביוני 1963 השתתף עיזאת במשלחת צבאית גדולה של ראשי צבא מצרים אל נשיא ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב. בביקור זה, עיזאת סיכם על רכש חדש לחיל הים המצרי, טילים הדומים לאלה המותקנים על ספינות הטילים מסדרת קומאר. זאת כדי להימנע מקרב־מגע מול חיל הים הישראלי, הנחשב לחולשה היסודית של הצי המצרי. באוגוסט אותה שנה הכריז עיזאת כי מצרים הצליחה לייצר צוללת בעצמה, והשלימה בהצלחה את הפלגת הניסיון שלה.
במלחמת ששת הימים נמנע עיזאת מלהפעיל את חיל הים המצרי ביצוע פעולות מקיפות, למרות ציו הגדול. זאת מתוך חשש שחיל האוויר הישראלי, אשר השמיד כבר את חיל האוויר המצרי, יטביע את הצי המצרי, או חלק משמעותי ממנו. במצרים זוקפים לזכותו של עיזאת את פעולת אלכסנדריה בה נשבו 6 לוחמי שייטת 13 ונפגעה הצוללת אח"י תנין (צ-71).
התפטרות
לאחר ההפסד המצרי, מנהיגי הכוחות המזוינים של מצרים הודחו ובהם הרמטכ"ל עבד אל-חכים עאמר, מפקד כוחות היבשה עבד אל-מוחסן כאמל מורתגי ומפקד חיל האוויר מוחמד סידקי מחמוד וכן שר ההגנה שמס בדראן. למחרת, אולץ עזאת להתפטר. עם זאת, בתקשורת המצרית פורסם כי הוא הגיש את התפטרותו מרצונו, והתעקש על כך עד שגמאל עבדל נאצר קיבל אותה. זאת כחלק ממזעור הנזקים התקשורתי שעשתה התעמולה המצרית, אשר פרסמה כי כוחות חיל הים המצרי לא נפגעו, ואף השיגו ניצחונות על חיל הים הישראלי. החליפו בתפקיד פואד אבו זיכרי.
במהלך שירותו קיבל עיזאת כמה אותות צבאיים, החשובים שבהם הם "מדליית הזיכרון למלחמת פלסטין ב-1948", "מדליית השחרור בשנת 1956", ו"המדליה הצבאית של המחלקה הראשונה בשנת 1961".
מותו
עיזאת נפטר ב-25 ביולי 1970.
על שמו נקראה ספינת הטילים מדגם "אמבסדור" שהגיעה לחיל הים המצרי בנובמבר 2013. בנוסף, נקראה על שמו הקבוצה ה־98 של בוגרי המכללה הצבאית המצרית.
איי גלורייז
איי גלורייז (בצרפתית: Îles Glorieuses) הם שני איים טרופיים בשטח כולל של 7 קמ"ר בצפון מדגסקר. האי לא מיושב וכל שטחו מוגדר שמורת טבע. הוא מהווה טריטוריה צרפתית, כחלק מאיי אפארסה אך למדגסקר דרישת שליטה על האיים.
גאוגרפיה
איי גלורייז נמצאים בצפון מצר מוזמביק בצפון מדגסקר. הארכיפלג הוא אטול שנוצר בשונית אלמוגים שמקיפה לגונה. המבנה מוארך מצפון מזרח לדרום מערב. את המבנה מחלקים לשלושה חלקים עיקריים: בנקודה הדרום מערבית נמצא האי המרכזי, האי גראן גלורייז. שונית אלמוגית שנקראת רוש ור שנמשכת מהאי גראן גלורייז לכיוון צפון מזרח. בקצה הצפוני, כ-8 ק"מ בצפון מזרח האי גראן גלורייז נמצא האי איל די ליס (île du Lys). האיים שטוחים והנקודה הגבוהה ביותר נמצאת באי גראן גלורייז וגובהה 12 מטר מעל לגובה פני הים.
האיים מורכבים מדיונות ושטחים חוליים מאבן גיר שבמקור היו אלמוגים. הצומח מורכב בעיקר מקזוארינה שבטבטית ודקל הקוקוס. החי באיים מורכב מעופות ימיים בעיקר מהסוג שחפית שמקננים באיים ומדולפינים שנמצאים בלגונה. באי לא חיו בני אדם מעולם והמבנים היחידים מעשה ידי אדם הם מסלול טיסה ותחנה מטאורולוגית במערב מסלול הטיסה באי גראן גלורייז.
האנשים היחידים שמגיעים לאיים הם חוקרים ואנשי צבא מ-Forces armées de la zone sud de l'océan Indien (הכוחות המזוינים של האזור הדרומי של האונייקוס ההודי) מצבא צרפת שתפקידו לוודא שריבונות צרפת באיים שבין ראוניון למיוט לא מופרים על ידי אף אחד.
היסטוריה
ככל הנראה האנשים הראשונים שהגיעו לאי היו יורדי ים מלגשים או ערבים שהגיעו לאיים במאה השביעית. האירופאי הראשון שידוע שהגיע לאיים היה איפוליט קאלטו (Hippolyte Caltaux) מראוניון שסחר עם מדגסקר ב-1878. הוא מבקש אישור להחזיק באיים משר הקולוניות הצרפתי שמאשר לו להחזיק באיים. קאלטו מעניק לאיים את שמם לזכר מהפכת יולי 1830 שנקראה Trois Glorieuses (שלושת ימי התהילה). הוא מבקר באיים למרות נוכחות מוגברת באזור של הצי המלכותי הבריטי ובשנת 1885 הוא מתחיל לשתול באי דקלי קוקוס. צרפת משאירה לקאלטו לנהל את האי עד שהיא תופסת את האי על ידי רב החובל של האונייה פרימוגה (Primauguet) ב-23 באוגוסט 1892. השלטון על האיים קושר לקולוניית מיוט שלוש שנים מאוחר יותר. ב-1912 עברה לקולוניית מדגסקר יחד עם כל ארכיפלג קומורו.
ב-1955 החלה הקמת תחנה מטאורולוגית באי גראן גלורייז שהחלה לפעול בשנת 1959 ושנה לאחר מכן הופעלה בצורה אוטומטית. התחנה מהווה חלק ממערך תחנות מטרואולוגיות שמטרתם לחזות ציקלון טרופי. תחנה זו משמשת לאזהרת התושבים בצפון מדגסקר ובארכיפלג קומורו. התחנה מסייעת גם לניווט הימי ולניווט האווירי בקווים ג'יבוטי-מדגסקר וקניה-מאוריציוס.
משבר בין-לאומי
משבר בין-לאומי הוא מצב ביחסים בין-לאומיים בו חילוקי דעות, או התרחשויות בין שתי מדינות או יותר מעמיד אותן בסיכון למלחמה. מדובר בסכסוך חמור בין המדינות, אך ללא הפעלת אלימות בפועל. במשבר הבינלאומי יכולות להיות דרגות שונות של חומרה והמדינות יכולות להשתמש במגוון אמצעים כדי לאיים ולהרתיע את יריבותיהן. במשבר הבינלאומי סכנת המלחמה קרובה, אך אין הכרח שהוא ידרדר לאלימות, ישנן דרכים שונות לפתור משברים בין מדינות.
שמורת האינדיאנים יורוק
שמורת האינדיאנים יורוק (באנגלית: Yurok Indian Reservation) היא שמורת אינדיאנים עבור בני היורוק הממוקמת בחלקים ממחוזות קליפורניה המבולדט ודל נורטה בצפון קליפורניה בארצות הברית, על רצועה באורך 71 קילומטרים של הנהר קלאמת. זהו אחד מהשבטים הבודדים שמעולם לא נעקרו מארצות אבותיהם בקליפורניה.
משבר בין-לאומי
הגדרת תאורטית
משבר בינלאומי הוא שלב מכריע בסכסוכים בין מדינות. על פי הרמן מצב המשבר מתאפיין בשלושה תנאים: משבר מתרחש כאשר אחד מן הצדדים מנסה לשנות את ההתנהגות של יריבו ומוכן להסתכן בשל כך. במשבר משתמשות המדינות בסוגים שונים של כוח מוגבל כמו: איומים, הנעת כוחות, "דיפלומטיה של ספינות תותחים" וחימוש מערכות נשק אסטרטגי כדי לנסות לגרום ליריב לסגת ראשון מעמדתו. יתרון שימוש במשבר על פני מתקפה צבאית היא היותו חסכוני בכוח, ועשוי להשיג הישגים ללא שפיכות דמים. יתרונו על פני דיפלומטיה הוא ממד האיום שבו, המדרבן את היריב לוותר. החיסרון העיקרי של משבר הוא החשש שהוא ידרדר למלחמה חמה, כפי שאכן קרה במשברים רבים.
שמורת האינדיאנים יורוק
לשבט יורוק יש 6,311 חברים רשומים, שבט הילידים הגדול ביותר בקליפורניה. הגישה לשמורה המשתרעת על פני 219.41 קילומטרים רבועים היא באמצעות של קליפורניה מדרום, אשר מסתיים בתוך השמורה. היא גובלת בשמורת האינדיאנים הופה בדרום, וצמודה למערכת הפארקים רדווד במערב. מפקד האוכלוסין של שנת 2000 דיווח על אוכלוסיית תושבים של 1,103 נפשות בשטח השמורה, בעיקר בקהילת קלאמת בקצה הצפוני של השמורה. נכון למפקד האוכלוסין של 2020 מנתה האוכלוסייה 1,236 נפשות.
משבר בין-לאומי
הגדרת תאורטית
משברים בינלאומיים היו נפוצים ביותר במאה ה-20. בין השנים 1918–1994 נמנו 412 משברים בינלאומיים שלא הגיעו לכדי מלחמה. המדינות שהרבו במיוחד ליזום משברים היו המעצמות הגדולות: ארצות הברית וברית המועצות, אולם בסכך הכל היו מעורבים במשברים יותר מ-850 מדינות.
התפתחות משבר
מדינות עשויות ליזום משבר כאשר הן סבורות שהן יכולות להשיג יעד מדיני בלא מלחמה ממשית. סיבה נוספת ליזום משבר היא הרצון לפתוח במלחמה, אך השאיפה שהיריב יהיה זה שיפתח באש ראשון. כך לדוגמה לפני מלחמת ששת הימים סגר גמאל עבד אל נאצר נשיא מצרים את מצרי טיראן כאשר הוא יודע שדבר זה יוביל את ישראל למלחמה. משברים יכולים להיווצר גם בטעות, בשל אירוע קטן שהופך לבעל משמעות אסטרטגית כמו למשל "תקרית הגרזן" בגבול בין קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית שהביא למשבר של מבצע פול באניין.
במהלך משבר בינלאומי מתקבלות החלטות חשובות בידי הדרג הבכיר ביותר של המדינאים בזמן קצר ולכן יש תחושה של אי ודאות לגבי התפתחות המשבר. משברים עשויים להתפתח למלחמה אך יכולים גם להיפתר בטרם יהפכו לאלימים באמצעות נסיגה של אחד היריבים או הסכם מדיני מהיר.
אסטרטגיות בעת משבר
בעת משבר קיימת חשיבות רבה ללחץ הפסיכולוגי על מקבלי ההחלטות של המדינה היריבה. הדבר נעשה באמצעות הצבת איום צבאי ממשי, אף אם אין כוונה אמיתית להשתמש בו. מדינות הנמצאות במשבר יכולות להיכנע לדרישות היריב, לנסות לפתור אותו בדרכים דיפלומטיות, לעיתים בתיווך של מעצמות, או לנקוט מדיניות של "הליכה על הסף". בניתוח מצבי משבר יש חשיבות רבה לתאוריות מתחום תורת המשחקים, לפיהן כל שחקן שואף למקסם את ההישגים שלו מן המשבר בנזק מזערי מצידו.
כאשר מתרחש משבר בין שתי מדינות בעלות נשק גרעיני, כמו למשל במשבר הטילים בקובה, קיימת חשיבות רבה במיוחד לפתור את המשבר בדרכי שלום ולא להיגרר למלחמה גרעינית, שכן מלחמה כזו תהייה הרסנית במידה קיצונית. תאוריות שונות פותחו כדי להציע פתרונות למצבי משבר גרעיניים.
יומי דפגרא
"יומי דפגרא" הוא כינוי ארמי מקוצר ל"יומי דמפגרי ביה רבנן". כלומר, ימים שלא מתקיימים בהם לימודים והתלמידים יוצאים לפגרה.
מקור הביטוי בתלמוד הבבלי. : . ביטוי זה היה נפוץ. רש"י שם פירש:.
בימי הביניים היה נפוץ הביטוי "יומא דפגרא" לכינוי הימים שלא התקיימו בהם לימודים בישיבות, כגון בראש חודש, בחנוכה, בט"ו בשבט, בל"ג בעומר, בט"ו באב וכדומה.
כיום הורחב השימוש במילה והוא מהווה כינוי לימים מיוחדים בשנה, הכולל שמחות קהילתיות משותפות או ימי אירועים מיוחדים בשנה.
מנהגים רבים נקשרו ל"יומי דפגרא". בקהילות מסוימות נהגו שאבל אינו ניגש לפני התיבה בימים אלו, והיו שנהגו שלא לומר בהם תחנון, ולהרבות בהם בנרות בבית הכנסת.
בנג'מין פרנקלין
בנג'מין פרנקלין (באנגלית: Benjamin Franklin; 17 בינואר 1706 – 17 באפריל 1790) היה מדינאי, מדען, סופר, ממציא, ומו"ל בעל השפעה גדולה ביותר על הפוליטיקה וההיסטוריה של ארצות הברית, ועל המדע של המאה ה-18, מן החותמים על הכרזת העצמאות. חבר בהיכל התהילה העולמי של השחמט.
קורות חיים
פרנקלין נולד בבוסטון שבפרובינציה של מפרץ מסצ'וסטס (במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית של ימינו), שהייתה אז חלק מהאימפריה הקולוניאלית האנגלית, כילד העשירי למשפחה בת 17 ילדים. אביו היגר מאנגליה. עונייה של משפחתו הרחבה מנע את האפשרות לקבלת חינוך מסודר, ובגיל 10 פרש פרנקלין מלימודים מסודרים בבית ספר, והחל לעבוד בבית המלאכה של אביו בייצור נרות וסבון. לאחר שנתיים מאס הילד בנג'מין בבית המלאכה ועבר לעבוד בבית הדפוס של אחיו, ג'יימס. השהות בבית הדפוס שהיה חנות למכירת ספרים הרחיבה מאוד את השכלת הנער הצעיר שקרא כאחוז בולמוס.
בגיל 16 החל פרנקלין הצעיר לפרסם טור קבוע של מכתבים בשם בדוי בעיתון שהוציא אחיו, ובו התחזה לאלמנה מבוגרת ואדוקה בשם Silence Dogood המתגוררת בבוסטון.
בגיל 17 (1723) בעקבות סכסוך עם אחיו, ברח פרנקלין לפילדלפיה, שהייתה עיר מרכזית באמריקה של אז. את הגעתו הוא תיאר כך: "הייתי בבגדי עבודה מלוכלכים, והכיסים מלאים בחולצות ובגרביים. לא הכרתי איש, ולא ידעתי היכן לחפש אכסניה. הייתי עייף מההליכה, מהחתירה, ומחוסר השינה. הייתי רעב מאוד, וכל רכושי היה דולר אחד ושילינג".
בפילדלפיה מצא פרנקלין עבודה בבית דפוס, וכפי שיקרה פעמים רבות בהמשך חייו, באמצעות קסמו האישי השופע ואישיותו הכובשת, הצליח להתחבר עד מהרה עם האליטה האינטלקטואלית והפוליטית בעיר תוך שהוא מפרסם מאמרים שונים בעיתונים. אף עם מושל העיר התיידד. מושל זה עודד אותו להשתלם במקצוע הדפוס בלונדון תוך שהוא מבטיח לעזור בכסף ובמכתבי המלצה, הבטחה שהתבררה לפרנקלין הצעיר כהלצה או כתרמית רק ביום הנסיעה, אך הוא השלים את נסיעתו והגיע ללונדון בשנת 1724, שוב בחוסר כול.
אולג מנשיקוב
אולג יבגנייביץ' מנשיקוב (ברוסית: Олег Евгеньевич Меньшиков; נולד ב-8 בנובמבר 1960) הוא שחקן, במאי תיאטרון וזמר רוסי, משמש בתפקיד המנהל האמנותי הנוכחי של תיאטרון ירמולוב במוסקבה.
בנג'מין פרנקלין
קורות חיים
בשנים 1724–1726 שהה בלונדון. הוא עבד בשני בתי דפוס, רכש ידע מקצועי רב בהדפסה ושוב קנה לו חברים רבים בחוגים אינטלקטואליים. פרנקלין היה בתקופה זו של חייו פטריוט אנגלי, והאמין בחשיבות הקשר של המושבות האמריקאיות עם הכתר האנגלי. הוא היה גם אדם דתי אך לא חשש לכתוב כי אינו מאמין במיוחד בכוחה של התפילה.
אולג מנשיקוב
מנשיקוב ידוע בזכות תפקידיו בסרטים של ניקיטה מיכלקוב "שמש בוגדנית" (1994), "הספר מסיביריה" (1998), "שמש בוגדנית 2: הציפייה" (2010) "שמש בוגדנית 2: המצודה" (2011), כמו גם על הופעתו ב"ממזרח למערב" של רגיס ורנייה (1999).
בנג'מין פרנקלין
קורות חיים
ב-1726 חזר לפילדלפיה ופתח בית דפוס עצמאי וחנות ספרים הסמוכה לבית הדפוס שבה פרסם בין השאר קובצי שירה שלו (עוד בנערותו החל לכתוב שירים). הוא הדפיס עיתון יומי, "פנסילבניה גאזט", שאותו קנה ובו פרסם הגיגים, אמרות כנף וקטעי סאטירה. כמו כן, הוא זכה במכרז ממשלתי כמדפיס רשמי של שטרות כסף, מכרז שהכניס לו כסף רב. פרנקלין התגלה כיזם מצליח. הוא אסף וקנה סמרטוטים ושאריות נייר מבתי דפוס ומכר אותם למיחזור. הוא רכש בית עסק לפחם, ובו בין השאר ייצר דיו לבית הדפוס שלו, ושל אחרים.
אולג מנשיקוב
מנשיקוב זכה בפרס פרס לורנס אוליבייה, בפרס ניקה ושלושה פרסי מדינה של הפדרציה הרוסית הוא גם חתן מסדר הכבוד של הפדרציה הרוסית.
בנג'מין פרנקלין
קורות חיים
בשנת 1727, בן פרנקלין הצעיר (רק בן 21) ייסד בפילדלפיה את ה"ג'ונטו" או, בשמו האחר, "מועדון סינרי העור" – אגודת דיונים של אומנים וסוחרים שהוקדשה להפצת ההשכלה והנאורות, שבתורה הצמיחה מתוכה מועדונים-בנים רבים, ובכללם את "החברה הפילוסופית האמריקאית" (1743). אמנם פרנקלין היה הצעיר שבחבורה, הוא הצליח למשוך למועדון לא מעט אנשים מצליחים ונבונים, שנהנו משיחה מלומדת באווירה בלתי-פורמלית.
אולג מנשיקוב
ראשית חייו
מנשיקוב נולד בסרפוחוב, מחוז מוסקבה, לאב יבגני (יליד 1934), מהנדס צבאי, ולאם ילנה (ילידת 1933), רופאה.
בנג'מין פרנקלין
קורות חיים
אך עיקר פרסומו בא מסדרת אלמנכים שפרסם בשנים 1732–1757 בשם "Poor Richard's Almanack". האלמנך הפך במהרה לרב-המכר השני (אחרי התנ"ך) במושבות אמריקה. היה זה למעשה לוח שנה מורחב, הכולל את מופעי הירח, תנועות כוכבי הלכת, מועדי זריחת השמש והירח ושקיעתם, הגאות והשפל, וכן דברי מוסר, עצות, חרוזים, בדיחות ופתגמים ששתל בכל מקום אפשרי. בשנת 1758 אסף לקט מובחר ופרסמו כספר בשם "הדרך אל העושר" (The Way to Wealth) – שהפך ללהיט לא רק באמריקה אלא גם באירופה ותורגם לשפות רבות. יש הטוענים כי תפיסת העולם והמוסר האמריקאי עוצבו על פי רב-מכר זה.
אולג מנשיקוב
ראשית חייו
בנוסף לבית הספר הרגיל, מנשיקוב למד בבית ספר למוזיקה, שם ניגן בפסנתר ובכינור. בשנת 1977 נרשם לבית הספר לתיאטרון הגבוה "מיכאיל שצ'פקין", שם למד משחק תחת ולדימיר מונחוב.
בנג'מין פרנקלין
קורות חיים
ב-1736 מונה פרנקלין למזכיר האספה הכללית של פנסילבניה. הוא ייסד אגודת מתנדבים של מכבי אש והמשיך להמציא המצאות מועילות שונות. הוא יזם שיפורים בריצוף והארת רחובות, הוא שיפר את תכנונן של הארובות, והמציא קמין משופר ("אח פרנקלין"), שהביא לחיסכון בעצים להסקה.
ב-1743 ייסד פרנקלין את "החברה הפילוסופית האמריקאית" שישבה בפילדלפיה וקיימת גם בימינו. המונח "פילוסופיה" כלל אז בעיקר את מדעי הטבע.
אולג מנשיקוב
קריירה
מנשיקוב עשה את הופעת הבכורה שלו בסרט הטלוויזיה "ממתין ומקווה" משנת 1980. בשנה שלאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בקולנוע בסרט "יחסי משפחה", שהיה שיתוף הפעולה הראשון שלו עם ניקיטה מיכאלקוב. מנשיקוב המשיך אז לככב בסדרה של סרטים מצליחים שהפכו אותו לכוכב בברית המועצות, כולל "טיסות בחלומות ומציאות", "הליצן החביב עלי", "דרך רחוב מיין עם תזמורת" ו"מון סאונד" אודות קרב מון סאונד. הוא זכה לשבחים על הופעתו ב"דיובה-דיובה" (1992), שעבורה היה מועמד לפרס ניקה, האוסקר הסובייטי.
מנשיקוב משך לראשונה את תשומת הלב הבינלאומית בהפקה של תיאטרון הגלוב "כשהיא רקדה", עבורה זכה בפרס פרס לורנס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה. הוא זכה להצלחה נוספת עם "שמש בוגדנית" של ניקיטה מיכלקוב, בו גילם סוכן נ.ק.ו.ד. מניפולטיבי שהתאבד במהלך הטיהור הגדול של סטלין. "שמש בוגדנית" זכה בפרס הגדול בפסטיבל הקולנוע בקאן ובפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. מנשיקוב שב לגלם מחדש את הדמות בסרטי ההמשך שיצאו בשנים 2010–2011.
בשנת 1996 כיכב מנשיקוב ב"אסיר ההרים" של סרגיי בודרוב, עבורו זכה בפרס ניקה לשחקן הטוב ביותר. הוא המשיך לשתף פעולה עם מיכלקוב בהספר מסיביריה (1998) לצד ג'וליה אורמונד, ובסרטו של רגיס ורנייה "ממזרח למערב" (1999) לצד סנדרין בונאייר וקתרין דנב. הוא הופיע גם בסדרת הטלוויזיה "חשוד עיקרי" (2003), "דוקטור ז'יוואגו (2005) "יועץ ממלכתי" (2005) כאראסט פנדורין וב"אגדה מספר 17" (2013) כאנטולי טראסוב ובסדרה "דוקטור ז'יוואגו" (2006).
בנג'מין פרנקלין
בתחום המדע
פרנקלין תרם רבות להבנת תחום החשמל, והמציא את המונחים "חיובי", "שלילי" ו"סוללה". הוא הצליח להסביר בצורה פשוטה את תופעת החשמל, שהיה עד אז תופעה עלומה גם בין אנשי מדע. המצאתו החשובה והשימושית, כליא הברק, מה שמוכר כמכשיר הארקה, הצילה נפשות רבות מהתחשמלות.
אולג מנשיקוב
קריירה
בשנת 1997, מנשיקוב היה נשיא חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של מוסקבה. מאז 2012 משמש כמנהל אמנותי של תיאטרון ירמולובה במוסקבה.
בנג'מין פרנקלין
בתחום המדע
תרומתו העיקרית למדע (בנוסף להמצאות שימושיות בחיי יום-יום, כגון מתקן חימום שמוכר כתנור חשמלי) הייתה בתחום החשמל, והוא התפרסם בעיקר בניסוי שבו הוכיח כי הברק הוא התפרקות חשמלית. הוא עשה זאת באמצעות עפיפון שהפריח בעת סערת ברקים. לחוט העפיפון קשר מפתח וכאשר נגע בו בעיצומה של הסערה ספג מכת חשמל שכמעט הרגה אותו, אבל איששה את ההיפותזה לגבי חשמליות הברק. כממציא המציא שורה של המצאות ביניהן המשקפיים הדו-מוקדיים. בנוסף, חקר בצורה יסודית את תרבותם של האינדיאנים והושפע ממנה עמוקות. פרנקלין המציא גם כלי נגינה שלו קרא "ארמוניקה" (armonica). מקור המילה הוא "הרמוניה", ואין לו קשר למפוחית (harmonica). הכלי שייך למשפחת כלי הנגינה האידיופוניים, והוא מבוסס על הרעיון של הצליל הנוצר מהעברת אצבע על שפת גביעים מזכוכית בגדלים שונים. באמצעות ההמצאה של פרנקלין, ניתן להפיק עד עשרה צלילים שונים בבת אחת.
אולג מנשיקוב
קריירה
מנשיקוב זכה שלוש פעמים בפרס המדינה של הפדרציה הרוסית על תרומתו הבולטת לאמנות הקולנוע. בשנת 2003 הוענק לו תואר האמן העממי של רוסיה וכן הוענק לו מסדר הכבוד בשנת 2010.
בנג'מין פרנקלין
כאיש ציבור
כבר ב-1727 הקים פרנקלין מועדון לאנשים מבוססים שעסקו בדיונים בנושאי ציבור וחברה. מועדון זה נחשב לאבי מועדוני הרוטרי. הוא יזם הקמת מוסדות ציבוריים שהיוו בסיס למה שהוכר אחר כך כספרייה הציבורית, המשטרה ומכבי האש. ב-1743 ייסד פרנקלין את החברה הפילוסופית האמריקאית. הקים את האקדמיה של פילדלפיה, שממנה התפתחה אוניברסיטת פנסילבניה. בשנים 1737–1753 כיהן כמנהל הדואר בפנסילבניה, ובפרישתו מהתפקיד מונה למנהל שירותי הדואר לכל המושבות האנגליות בצפון מזרח ארצות הברית.
אולג מנשיקוב
חיים אישיים
בשנת 2005 נישא מנשיקוב לחברתו השחקנית אנסטסיה צ'רנובה. הוא מתגורר במוסקבה.
בנג'מין פרנקלין
כאיש ציבור
פעילותו הפוליטית של פרנקלין החלה ב-1736, כאשר מונה לפקיד אספת הנבחרים של פנסילבניה. ב-1751 הוא נבחר לאספה כנציג. פרנקלין החל לצבור השפעה בקרב המושבות האנגליות כאשר פעל לאחד אותן על בסיס פדרלי (תוכנית שהתקבלה על ידי קונגרס שהתכנס באולבני ב-1754, אך נדחתה על ידי המושבות עצמן), דבר שהיה מסוכן, משום שאנגליה ראתה זאת כשלב בדרך להתנתקות ממנה ולהשגת עצמאות מדינית, והייתה עלולה להגביל בתגובה את האוטונומיה של המושבות.
בשנות החמישים והשישים של המאה ה-18, ניסה פרנקלין למנוע את הקרע בין המושבות לבין אנגליה, אך בסופו של דבר הכיר בכך שהקרע הוא בלתי נמנע. הוא שב לפילדלפיה ב-1775, ונתמנה כציר לקונגרס הקונטיננטלי השני, שבו נבחר לכהן כיו"ר הוועדה להשגת תמיכת חוץ למאבק האמריקני. הוא תרם רבות לניסוח הצהרת העצמאות, ואף היה בין החותמים עליה. בספטמבר 1776, עם ההכרזה על העצמאות, נשלח כשגריר ארצות הברית לצרפת, על מנת להשיג חוזה לשיתוף פעולה בתחומים השונים. פעילותו בצרפת הועילה רבות לארצות הברית בתחילת דרכה. לאחר תשע שנים סיים את תפקידו, ובגיל 79 סייע בניסוח החוקה האמריקנית. פרנקלין אף השתתף בצוות שניהל שיחות להשגת הסכם השלום עם אנגליה, לאחר הניצחון של ארצות הברית במלחמת העצמאות.
בין 1785 ל-1788 הוא כיהן כמושל פנסילבניה.
בתחילת חייו היו לפרנקלין מספר עבדים שחורים והוא תמך בעבדות, אך בהמשך עמדתו השתנתה והוא היה אחד החלוצים בתנועה לביטול לעבדות, במיוחד מבין הפוליטיקאים הבכירים בארצות הברית. בשנת 1758 הוא החל להתנגד בצורה מתונה לעבדות בארצות הברית וקרא לתת השכלה לשחורים. כאשר חזר מאנגליה לארצות הברית ב-1762 הוא החל להתנגד לעבדות בצורה חריפה יותר. ב-1770 הוא שחרר את כל העבדים שלו ותקף את השימוש בעבדים ואת הסחר הבינלאומי בעבדים. עם זאת הוא סירב לדון בפומבי בנושא העבדות בועידת החוקה של ארצות הברית שהתכנסה ב-1787. בשלב כלשהו לאחר שנת 1785 פרנקלין התמנה לנשיא של "האגודה של פנסילבניה לביטול העבדות" שהייתה האגודה הראשונה שפעלה לביטול העבדות בארצות הברית וקמה כעשור קודם לכן. לאחר מכן כאשר הקונגרס נאלץ לעסוק בסוגיות של עבדות, בשנים 1789–1790 הוא כתב מספר מאמרים שתמכו בביטול העבדות ובשילוב השחורים בחברה בארצות הברית. בשנת 1790 קווייקרים מניו יורק ופנסילבניה הגישו עצומה לקונגרס שקראה לביטול העבדות, בתמיכת האגודה לביטול העבדות של פנסילבניה ופרנקלין.
אמונה דתית
פרנקלין הגדיר עצמו משחר ימיו כדאיסט המאמין באל בורא שאינו מתערב בעולם, ומניח לברואיו לגלות את האמת דרך מחקר מדעי ושכלתני. פרנקלין האמין בקיומה של נשמה, ואף אמר שאינו שולל את תחיית המתים או גלגול נשמות. במכתב שכתב כחודש לפני מותו הוא נזהר מלחוות דעה על אלוהותו של ישו, והזכיר שבקרוב הוא יוכל לבדוק עמו נקודה זו באופן בלתי אמצעי.
השפעתו
פרנקלין היה במותו האמריקני הידוע השני בעולם, אחרי ג'ורג' וושינגטון. למרות היותו פוריטני, הוא פיתח רעיונות מהפכניים ואף נלחם למענם. מורשתו הכתובה היא עצומה, ומספר המסות שהותיר אחריו, בנושאים אקטואליים ופילוסופיים כאחד, היה רב מאוד: כתביו יצאו לאור ב-40 כרכים.
דיוקנו של פרנקלין מופיע על שטרות של 100 דולר.
בשנת תר"ה (1845 בקירוב) הדפיס רבי ישראל מסלנט ספר לתיקון המדות שחובר על ידי מנדל לפין [מסָטָנוב] ונקרא בשם "חשבון הנפש", שהסתמך על המתודה המוסרית של בנג'מין פרנקלין, כמו שלש-עשרה המידות שבנפש ועוד. ספר זה שימש גם כספר לימוד והדרכה בישיבות המוסריות בליטא, ונדפס שם בפעם האחרונה על ידי הסתדרות תלמידי סלבודקה בשנת תרצ"ז.
קניון רננים
קניון רננים הוא מרכז קניות בילוי והיי טק באזור התעשייה רעננה. הקניון משתרע על מגרש של 41,000 מטרים רבועים, המיועדים לבילוי ומסחר. הקניון נפתח בשנת 1998, והוא בבעלות חברת גיי.טי.אל.וי.
היסטוריה
הקמת הקניון החלה בשנת 1997 על ידי החברות מליסרון ו"כבלים" שבשליטת קבוצת האחים עופר, על שטח של 42 דונם אותם רכשו בשתי עסקאות. 21 דונם מחברת הארגז שהפעלה במקום מפעל לריהוט ו-21 דונם מתשלובת הבנייה של הקיבוץ הארצי, שהפעלה בשטח מפעל לחומרי בנייה. שלב א' ,שכלל 13 אלף מ"ר, נפתח ביוני 1998. בסוף שנת 1999 החלה הקמת שלב ב' של הקניון.
הקניון נרכש בשנת 2013, תמורת 844 מיליון שקל, על ידי קבוצת רוכשים שכללה את חברות הביטוח הפניקס ומנורה מבטחים, קרנות הפנסיה הוותיקות עמיתים וחברת JTLV המנוהלת על ידי השותפים עמיר בירם ואריאל רוטר.
אודות הקניון
קניון רננים מכיל כמאתיים בתי עסק בשתי קומות מסחר, קומת גלריה ומגדל עסקים. השטח הבנוי ברוטו שלו מגיע ל-178 אלף מ"ר מתוכם 43 אלף מ"ר שטחי מסחרי. בקניון מגוון עשיר של חנויות אופנה, בהן מותגים מובילים כגון H&M, מנגו, זארה, אדידס, סטרדיווריוס, ועוד. הקניון מציע אפשרויות בילוי מגוונות הכוללות באולינג, ביליארד-בר, פליי פארק, משחקיית "פעלטון" לילדים, יער הפיות, ועשרים מסעדות ובתי קפה.
במגדל העסקים נמצאים מכון הכושר סוויפט, ומרפאות מכבי, ואמריקן לייזר. במקור היו לקניון עתודות בנייה של 20,000 מטרים רבועים, המיועדים לתחומי בידור, מסחר ומפעלי היי-טק. בשנת 2022 אושרה לקניון תוכנית נוספת המאפשרת תוספת של כ-70,000 מ"ר לשימושים מגוונים (תעסוקה, מסחר ושטחי ציבור). התוכנית עתידה לפתוח את הקניון לרחובות התוחמים אותו ולשפר את המרחב הציבורי סביבו.
קרפיונאים
קרפיונאים (שם מדעי: Cypriniformes) היא סדרה של דגי מים מתוקים נפוצים והיא כוללת 11-12 משפחות, 400 סוגים ו-4,250 מינים, רבים מהם דגי מאכל נפוצים וגם דגי נוי כמו דג הזהב או הקוי.
המאפיין הבולט של דגים אלה הוא הקשקשים הגרמיים שיש על גופם. הם בעלי סנפיר גב ראשי וסנפירי גחון קטנים יותר. רובם טובים בשחייה אבל חיים בנהרות רדודים וחלקם חיים על קרקעית הנהר. לקרפיונים ישנם "זיפים" מחוץ לפיהם המאפשרים להם לחוש את הסביבה כמו שפמנונים שהם קרוביהם הרחוקים. דגים אלה באים בגדלים, צבעים ובצורות שונות.
דגים אלה חיים במים מתוקים בכל היבשות פרט לאוסטרליה ולדרום אמריקה. הם נפוצים ביותר בנהרות אסיה וחלקם חיים בבריכות גידול מלאכותיות, אותם מגדלים בשביל מזון או לנוי. דג מוכר בסדרה זו הוא קרפיון מצוי ממנו עושים מאכלים שונים כמו הגעפילטע פיש.
פילופוימן
פילופוימן (ביוונית: Φιλοποίμην; המאה ה-3 לפנה"ס) היה מצביא ומדינאי יווני בן מגלופוליס. שימש שמונה פעמים כסטרטגוס של הליגה האכאית, והפך אותה לאחד הכוחות החזקים ביותר ביוון כולה. כונה "היווני האחרון".
תחילת דרכו
פילופוימן היה בנו של קוראגיס, טיראן מגלופוליס, שהייתה אז פוליס קטנה בארקאדיה. אביו מת עוד כשהיה צעיר, ועל כן הוא גודל בידי ידיד של אביו, קלאנדר שמו. מוריו היו פילוסופים שחינכו אותו ברוח הדמוקרטיה, ופילופוימן עצמו ניסה תמיד לחקות את גישתו המדינית של אפמינונדס. הוא נהג להתלבש ולהתנהג בפשטות, פלוטרכוס אף מספר שפעם חשבה אותו אשתו של אחד מקציניו לחייל פשוט.
בשנת 223 לפנה"ס כשפילופוימן היה בערך בן שלושים, תקף מלך ספרטה קלאומנס השלישי את מגלופוליס. פילופוימן לחם באומץ נגד הפולש, ואף נפצע בקרב ואיבד את סוסו, אולם הוא הצליח להבריח את מרבית האזרחים אל מסיניאה. קלאומנס שידע שיהיה לו קשה להחזיק בעיר הרפאים, הציע לתושבים חזרה את בתיהם ורכושם אם יסכימו לחזור למגלופוליס ולהיות נאמנים לו. האזרחים נטו לקבל את ההצעה, אולם פילופוימן נאם בפניהם והבהיר להם שאין קלאומנס רוצה את טובתם אלא רק מנסה לנצל אותם. בתגובה קלאומנס הרס עד עפר את מגלופוליס.
פילופוימן הצטרף לצבאו של אנטיגונוס דוסון, מלך מוקדון שהיה במלחמה עם קלאומנס. הוא פיקד על חטיבה של אנשי מגלופוליס בצבא המוקדוני. בשנת 222 לפנה"ס החליט אנטיגונוס להגיע לקרב מכריע נגד קלאומנס, הצדדים נפגשו בקרב סלאסיה. הכוח המוקדוני הורכב משלושה מרכיבים עיקריים, מוקדונים, אכאים ואילירים. על פי האסטרטגיה שתוכננה בידי אנטיגונוס, המוקדונים והאילירים היו אמורים לתקוף ראשונים, בעוד האכאים אמורים להמתין. פילופוימן ואנשיו היו עם הכוח האכאי, אולם במהלך הקרב הבחין פילופוימן שהעורף המוקדוני-אילירי לא מוגן היטב, והספרטנים שעליהם פיקד אאוקלידס אחיו של קלאומנס איגפו אותם מאחור. הוא ניסה להפנות את תשומת לבם של הגנרלים המוקדונים לכך, אולם הללו התעלמו ממנו ולעגו לו משום שהיה עדיין צעיר יחסית. לכן בלית ברירה הפנה את תשומת לבם של האכאים לכך, ויחד עמם התנפל על הספרטנים. הללו נסוגו, ואפשרו למוקדונים והאילירים להמשיך בהתקפה. פילופוימן עצמו נפצע בירכו במהלך הקרב, אולם סירב להפסיק להילחם וגבורתו עודדה את השאר. פוליביוס מספר שלאחר הקרב שאל אנטיגונוס את הגנרל המוקדוני אלכסנדר: "מדוע פתח בקרב לפני שניתן האות. אלכסנדר הכחיש את הדבר, ואמר שנער ממגלופוליס התחיל בפעולה לפני הזמן בניגוד לדעתו. אז אמר אנטיגונוס שאותו נער הבין את המצב ופעל כראוי למצביא, ואילו הוא המצביא פעל כאחד הנערים." פלוטרכוס מספר שאנטיגונוס צחק ואמר: "ובכן אז נער צעיר התנהג כמצביא גדול."
המאבק במאכאנידס
לאחר המלחמה הפך פילופוימן לשכיר חרב, הוא לחם בשירות ערים שונות בכרתים, אולם כאשר בשנת 201 לפנה"ס עלה לשלטון בספרטה הרודן מאכאנידס, והתחדשו מעשי האיבה בפלופונס, פילופוימן חזר לארצו. הליגה האכאית שאיגדה תחתיה מספר ערים, וביניהם מגלופוליס, עיר מולדתו של פילופוימן, רצתה להסתייע בניסיונו הצבאי במלחמה הקרבה. קיקליאדס מונה לסטרטגוס של הליגה, ופילופוימן נבחר להיפרכוס (מפקד חיל הפרשים). הזדמן לו להוכיח את כישרונו כמפקד בקרב נהר לאריסוס, שבו הביס כוח משותף ספרטני-אילאי שעליו פיקד מאכאנידס עצמו. בשל ניצחון זה מונה פילופוימן לסטרטגוס הליגה לשנת 207 לפנה"ס.
פילופוימן קבע לעצמו כמטרה להביס סופית את מאכאנידס. והחליט לשם כך לבצע רפורמות מקיפות בצבא. לאחר שהצליח לשכנע את מועצת הליגה להקציב לו כספים לשם כך, פילופוימן החליף את מגן התיראוס המקובל במגן אספיס דק ונוח. החנית המקובלת שנקראה דורי, הוחלפה בסריסה שהייתה מקובלת בצבא המוקדוני. כמו כן הוא הלביש את החיילים בקסדות נחושת שנקראו קראנוס, בשריונות חזה שנקראו תוראכס, ומוקיים. כוונתו הייתה למעשה להפוך את החיילים הרגליים הקלים, לכבדים יותר. כמו כן הוא הנהיג מערכת אימונים קפדנית ויעילה. לקראת הקיץ של אותה שנה הגיע פילופוימן למסקנה שחייליו כשירים לקרב המכריע מול ספרטה. מאכאנידס כבש את העיר טיגיאה, וחפץ להשתלט גם על מנטיניאה ששכנה 15 קילומטרים משם. פילופוימן גייס את כל צבאו, שכלל גם תגבורות מאת מלך מוקדון, וצעד אל מנטיניאה. המערכה התפתחה לקרב שכונה קרב מנטיניאה, על פי המסופר במהלך הקרב נפגשו מאכאנידס ופילופוימן פנים אל פנים. פילופוימן הכה פעמיים, ומאכאנידס מת. לזכר אותו מאורע הקימו האכאים בדלפי פסל המתאר את פילופוימן מניף חנית מעל מאכאנידס. מלבדו איבדו הספרטנים 4,000 איש
המאבק בנאביס
לאחר הניצחון על מאכאנידס, שאף פילופוימן להפוך את הליגה האכאית למעצמה שאינה תלויה במוקדון. בשנת 205 לפנה"ס נחתם "שלום פויניקי" בין הרפובליקה הרומית למוקדון, הסכם השלום נחתם לאחר סיום המלחמה המוקדונית הראשונה שהותירה את מוקדון חלשה מתמיד. אולם עם מותו של מאכאנידס לא תמו הצרות, בספרטה עלה לשלטון רודן גרוע יותר מקודמו בשם נאביס, שרצח את פלופס, אחרון המלכים החוקיים של ספרטה. בשנת 201 לפנה"ס נאביס פלש למסיניאה, פילופוימן גייס במהירות את כל צבאו וצעד אל מסיניאה. נאביס שלא חפץ להסתבך בקרב גדול נסוג מהעיר בחשאי.
נאביס הצליח לכבוש את גיתיון, ואף הביס את האכאים בקרב ימי קטן, אולם פילופוימן הנחיל לו מפלות ניצחות ביבשה, והשמים את האדמה מסביב לספרטה. הוא אף יכל להטיל מצור על ספרטה עצמה, אולם אז הגיע לאזור המצביא הרומאי טיטוס קווינקטיוס פלמינינוס, שלא אהב את היוזמה האכאית שהועלמה ממנו. פילופוימן הצליח להגיע להסדר עם נאביס, שהיה הוגן מאוד מבחינת האכאים. אולם אז הגיע גיס בן 1,000 איש ששלחה הליגה האיטולית, בעלת בריתו של נאביס, לספרטה. נאביס קיבל אותם בכבוד, אולם סירב להמשיך במלחמה. כתגובה רצחוהו האיטולים והכריזו על עצמם כ-"משחררים". אולם הספרטנים גרשו את האיטולים, והכתירו נער מזרע המלוכה בשם לאקוניקוס כמלך. פילופוימן הבין שנקרתה לפניו הזדמנות שלא תחזור, הוא עלה על ספרטה עם כל צבאו, והדיח את לאקוניקוס. הוא כונן בעיר ממשל חדש בראשות טימולאוס, שהיה נאמן לו. טימולאוס אף רצה למסור לידיו את רכושם המופקע של נאביס וחבריו, ששוויו הגיע לכדי מאה ועשרים כיכרות כסף, אולם פילופוימן סרב.
שנים אחרונות
פילופוימן שאותה שנה שימש כסטרטגוס, לא התקשה להעביר במועצה הכרזת מלחמה על ספרטה. הסנאט ברומא מצדו לא הצליח להגיע להכרעה ברורה. ופילופוימן גייס את כל צבא הליגה וצעד אל ספרטה בראשית שנת 188 לפנה"ס. הספרטנים שנרתעו מהצבא האכאי העצום, הציעו שלום, פילופוימן הסכים באותם תנאים כמקודם. הספרטנים היססו, אולם לאחר שנקטלו המתנגדים, פילופוימן פקד על ניתוץ החומות שנבנו בימי נאביס, וביטול החוקה הספרטנית המסורתית לטובת החוקה האכאית. בוצעה חלוקה מחדש של האדמות, ובוטל מוסד האגוגה. כל האזרחים שזכו להשפעה בימי מאכאנידס ונאביס גורשו, ונותרו רק אלו שהיו נאמנים לשלטון האכאי. פקידים מטעם סטרטגוס הליגה נותרו בספרטה כדי להבטיח שהכל יבוצע. פילופוימן אף ניתק מספרטה את חבל בילבינה, והעניק אותו למולדתו מגלופוליס. שליחים מספרטה התלוננו ברומא על העוול, ושליחים רומאים הגיעו להיפגש עם מנהיגי הליגה. חלק מחברי המועצה ובראשם דיופאנס תמכו בדרישות הרומאים, אולם פילופוימן התנגד להן בעוז. השליחים הרומאים יצאו זועמים מהפגישה, ומאז שינו את מדיניותם כלפי האכאים וכלפי יוון בכלל מן הקצה אל הקצה.
בשנת 183 לפנה"ס העיר מסיניאה הכריזה בהנהגתו של דינוקראטס על פרישה מהליגה האכאית. פילופוימן היה אז בן שבעים, ושהה עם חטיבת פרשים בארגוס. הוא דהר בחיפזון אל מסיניאה וניסה לפרוץ את קווי ההגנה שלה, הפשיטה נכשלה ופילופוימן נפל בשבי. היו שרצו לנצלו לצורכי משא ומתן, אולם דינוקראטס גזר עליו גזר דין מוות. הוצע לו למות על ידי שתיית רעל, מיתה שנחשבה למכובדת למדי. פילופוימן שאל את החייל שהביא לו את הרעל מה עלה בגורלם של שאר הפרשים שהשתתפו בפשיטה, החייל השיב לו שרובם הצליחו להימלט. פילופוימן אמר "אלה חדשות טובות אם כך לא אבדנו לגמרי", ובלע את הרעל.
חוק בתי קברות צבאיים
חוק בתי קברות צבאיים, התש"י-1950 הוא החוק המסדיר בישראל את הקמת בתי קברות צבאיים וסדרי הקבורה בהם. הוא התקבל על ידי הכנסת הראשונה ב-25 ביולי 1950.
היסטוריה חקיקתית
החוק נחקק על פי הצעת הממשלה. הוא נחקק בסמוך לחקיקתם של חוקים אחרים, שעסקו במחיר האנושי ששילמה המדינה במלחמת העצמאות ובהתמודדות עם תוצאותיה - חוק משפחות חללים (תגמולים ושיקום) וחוק הנכים (תגמולים ושיקום).
הצורך בחוק נבע מן המספר הרב של האתרים שבהם נקברו כ-6,000 חללי המלחמה: בעת הדיון בקריאה הראשונה של החוק נמסר כי יש 144 אתרים כאלו, שחלקם מצויים בשדות קרב לשעבר, וכי לא ניתן לתחזק את כולם. החוק נועד איפוא במקור לאפשר הקמת בתי קברות צבאיים קבועים והעברת חללים אליהם, כדי שיהיה אפשר לפנות חלק מאתרי הקבורה שנוצרו במהלך המלחמה. בעת חקיקת החוק היו שמונה בתי קברות צבאיים קבועים (בראש פינה, נהריה, עפולה, חיפה, נתניה, תל אביב, ירושלים וכפר ורבורג.). עם השנים גדל מספר בתי הקברות המוכרזים ל-43.
נושא נוסף שהוסדר בחוק הוא הסמכות להקים בעת הצורך - כלומר במצבי מלחמה וחירום - בתי קברות ארעיים, והכללים אודות פינוים בבוא העת.
טוביאנסקי (סרט)
טוביאנסקי הוא סרט דרמה ישראלי משנת 2014 בבימויו של ריקי שלח, עם מיכה סלקטר, עוז זהבי, פולי רשף ומרינה שויף בתפקידים הראשיים.
חוק בתי קברות צבאיים
היסטוריה חקיקתית
החוק תוקן מספר פעמים מאז חקיקתו. עם השינויים שהביא הזמן באופי החברה בישראל, עסקו התיקונים בחוק בשני נושאים עיקריים:
טוביאנסקי (סרט)
התסריט נכתב על ידי מיכאל בר זוהר והוא מבוסס על פרשת טוביאנסקי ממלחמת העצמאות בה נחטף סרן מאיר טוביאנסקי על ידי מפקדי מודיעין, הועמד לדין שדה מהיר באשמת בגידה והוצא מיד להורג על ידי כיתת יורים. התסריט אינו חופף במדויק את המהלך ההיסטורי כמו התנגדותו של אחד השופטים להחלטה על ההוצאה להורג או הרומן בין בנימין ג'יבלי למזכירתו. הזמן בין מעצרו של טוביאנסקי להוצאתו להורג היה 3.45 שעות בלבד.
רוב הצילומים נערכו בבית קאסר באבו כביר ובסביבתו. קיר ההוצאה להורג הקולנועי של טוביאנסקי נמצא שם עד היום.
המוזיקה נכתבה בידי אלירן אביתר לוי. בסוף הסרט שרה מיטל טרבלסי את שירו המפורסם של נתן אלתרמן "אלמנת הבוגד" ללחן של לוי.
חוק בתי קברות צבאיים
תוכן החוק
החוק, על תיקוניו, עוסק בנושאים הבאים:
טוביאנסקי (סרט)
תקציר העלילה
שאלתיאל מודיע לו כי התקבלו תלונות של חיילים על התנהגותו כלפיהם כמפקד מחנה שנלר ולכן החליט להעבירו לתפקיד חשוב של מפקד שדות התעופה של ירושלים המשמשים כעורק קשר יחיד בין הבירה לשפלה. טוביאנסקי מקבל זאת בחוסר רצון אך מבטיח שישפר את התנהגותו.
חוק בתי קברות צבאיים
התגברות על דינים
החוק מפקיע במידה רבה את הנושא שבו הוא עוסק מגדר סמכותה של מערכת הבריאות ומוסר אותו בידי משרד הביטחון. הוא מונע את תחולת חלק מהוראות הדין הכללי החל על קבורה בישראל (הכלולות בפקודת בריאות העם) על קבורה צבאית. כמו כן הוא מאפשר הקמת בית קברות צבאי ארעי אף בסתירה לחוק התכנון והבנייה ולתקנות או תוכניות שהותקנו או נערכו על פיו.
טוביאנסקי (סרט)
תקציר העלילה
טוביאנסקי עובד בנוסף לתפקידו הצבאי, כמנהל שירות הלקוחות של חברת החשמל הירושלמית. החברה היא בבעלות בריטית ומנהל החברה הוא מייק בריאנט (דייוויד מילטון ג'ונס) שמגיע למשרדי החברה ומבקש מטוביאנסקי את רשימת האתרים המועדים שיש לספק להם חשמל ברציפות למרות החוסר בדלק בירושלים. שלמה לוי (רוני בליץ) סגנו של טוביאנסקי בחברת החשמל, מבחין בדבר ומוסר את העתק הרשימה לג'יבלי שקופץ על המציאה ובטוח שתפס את המרגל. הוא מציג זאת לשאלתיאל שמכיר את טוביאנסקי, לא מתרגש ודורש הוכחות נוספות. ג'יבלי שולח את הקצינים זאב לסקי (עידו מוסרי) וזאב נגבי (אלדד פריבס) לחקור אבל הוא כבר מודיע לאיסר בארי (פולי רשף) קצין הש"י הראשי.
ג'יבלי ובארי נפגשים על חוף הים בתל אביב ומחליטים לאסור את טוביאנסקי ולהעמידו לדין על ריגול ובגידה. בינתיים מבלה טוביאנסקי חופשה קצרה בתל אביב עם אשתו כאשר נעצרים לידם הקצינים דוד קרון (אורי פפר) ואברהם קדרון (מיקי לאון) ומבקשים ממנו להתלוות אליהם לפגישה חשובה במפקדה. טוביאנסקי נפרד מאשתו שהולכת לראות סרט של דני קיי (חייו הסודיים של וולטר מיטי) ומשאירה אצל הסדרן (יהודה ברקן) את הכרטיס של בעלה שיתאחר.
טוביאנסקי מבחין שהג'יפ עזב את תל אביב ולשאלתו הם מגלים לו שהוא עצור ולוקחים ממנו את האקדח ומקל. בדרך מתלווים אליהם ג'יבלי ובארי וכולם עוצרים לאכול במסעדה כשטוביאנסקי מוחזק בג'יפ.
בינתיים נודע ללסקי ונגבי כי ההפצצות הרלוונטיות, קדמו להעברת הרשימה וממהרים לבית ג'יז בכדי למנוע את ההוצאה להורג, אך מאחרים את המועד.
טוביאנסקי מועמד ליד קיר מול כיתת יורים ומתעקש לעמוד בעיניים פתוחות. דרגותיו מוסרות ולקול פקודת גולדמן הוא נורה ונהרג במקום, גופתו מוטלת לתוך בור במקום ללא קבורה יהודית.
הסרט מסתיים במשפט שנערך לאיסר בארי. אב בית הדין (ברונו לנדסברג) מודיע לבארי כי הוא נידון למאסר של יום אחד וקנס של לירה אחת. לנה קמה ומתקוממת על גזר הדין הזה ומצביעה על השופטים במשפט בעלה (ג'יבלי, קרון וקדרון) שגזרו על בעלה מוות ויוצאים ללא עונש. הם קמים ויוצאים בבושת פנים.
בסוף הסרט מופיעה כיתובית על כך שאיסר בארי קיבל חנינה מנשיא מדינת ישראל חיים ויצמן.
אפרים בואנו
אפרים חזקיה בּוּאֶנוֹ (בהולנדית: Ephraim Hezekiah Bueno; 1599 – ~1656) היה סופר ורופא יהודי מפורסם יליד פורטוגל שפעל באמסטרדם במאה ה-17.