cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מולדובה
יהדות מולדובה
בשנת 1989, אחרי עשורים של דיכוי על ידי השלטון הסובייטי, יכלו יהודי הרפובליקה להתארגן לראשונה ב"חברה הרפובליקנית לתרבות יהודית" בראשות בוריס סנדלר וולדימיר ביטקין. בשנת 1997 מיוזמת יושב ראש החברה הזאת, סמיון שויחט, היא הפכה ל"איגוד הארגונים והקהילות היהודיות של מולדובה". ב-2008 שינה ארגון זה את שמו ל"קהילת יהודי מולדובה" ובחר בשני יושבי ראש שותפים אלכסנדר פנצ'בסקי ואלכסנדר בילינקיס.
כיום פועל ברפובליקת מולדובה 'איגוד הארגונים והקהילות היהודיות במולדובה' או "קהילת יהודי מולדובה" בראשות אלכסנדר בילינקיס (החל מ-2013). "קהילת יהודי מולדובה" פתחה וייסדה בתי כנסת, בתי ספר, גני ילדים, בתי תמחוי, מרכזים קהילתיים ועוד ברחבי מולדובה וכן בטרנסניסטריה. ביטאון הארגון הוא כתב העת "נאש גולוס" ברוסית. במסגרת "הקהילה היהודית של מולדובה" פועל גם "הקונגרס היהודי של מולדובה" שהוקם בשנת 2003 על ידי אנשי עסקים יהודים. קהילת יהודי מולדובה נקשרה למרכז החינוכי היהודי "חפץ חיים".
במולדובה פועלים בקרב היהודים גם חסידות חב"ד על פעילותה הענפה, הסוכנות היהודית (החל משנת 1991), הג'וינט (החל משנת 1993), השירות היהודי למשפחה "נס", תנועת אגודת ישראל, הקרן "דור לדור" ומוסדות יהודיים אחרים. בשנת 1994 ממשלת מולדובה הכירה ב"פדרציה של הקהילות היהודיות (הדתיות) במולדובה שבחסות תנועת חב"ד. בראשה עומד כיום הרב זושא אבלסקי, אחד הבנים של הרב זלמן לייב אבלסקי (2014-1927) שפעל בקישינב בשנים 2014-1989. רבה הראשי של מולדובה הוא הרב יוסף יצחק אבלסקי ושל קישנב הרב מנדי אקסלרוד.
אבא יוסי חליקופרי איש טבעון
אַבָּא יוֹסֵי חֲלֵי קוּפְרִי אִישׁ טִבְעוֹן היה תנא בדור החורבן. מקום מוצאו, על פי שמו, הוא היישוב הקדום טבעון שבגליל התחתון.
אבא יוסי חליקופרי נזכר פעם אחת במשנה, בקשר להלכה בעניין טומאה שנמסרה בשמו: .
בתקופת פעילותו נזכר בתוספתא מעשה ברבי מאיר שקרא את המגילה בפורים בבית הכנסת בטבעון, וכן נזכר דרשן בן עירו בשם חנינה איש טבעין.
ענבר בזק
ענבר בזק (נולדה ב-10 במאי 1974, י"ח באייר ה'תשל"ד) היא חברת הכנסת לשעבר מטעם מפלגת יש עתיד. בעבר הייתה מרצה באקדמיה ויועצת עסקית וכיום מכהנת כמנכ"לית החברה הכלכלית הגליל העליון.
ביוגרפיה
בזק נולדה וגדלה בקיבוץ דן שבאצבע הגליל. היא למדה בבית הספר התיכון עינות ירדן בקיבוץ עמיר. לאחר לימודיה יצאה לשנת שירות מטעם תנועת השומר הצעיר בתל אביב ולאחר מכן שירתה בצה"ל בפלס"ר נח"ל כמדריכת כושר קרבי.
בזק בעלת תואר ראשון בתקשורת ופסיכולוגיה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני במנהל עסקים עם התמחות בשיווק משלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל. במהלך התואר הראשון, למדה שנה באוניברסיטת טקסס באוסטין במסגרת חילופי סטודנטים.
בשנים 2015-2000 כיהנה בתפקידי ניהול שונים בתחום השיווק בחברות תנובה, טבעול וטבע נאות.
ב-2008 היא הקימה חברת ייעוץ בשם "דה מרקט", שהתמחה בייעוץ אסטרטגי לחברות, עסקים וארגונים.
בנוסף, עבדה כמרצה בחוג לתקשורת באוניברסיטת חיפה משנת 2013 ועד כניסתה לכנסת ב-2021.
בפברואר 2015 ייסדה בזק תנועה חברתית בשם "עצמאים עושים שינוי" במטרה לאחד את העצמאים ובעלי העסקים הקטנים על מנת להביא שינויי חקיקה שייצרו רשת ביטחון סוציאלית לעצמאים ויפחיתו את הרגולציה לעסקים הקטנים.
בשנת 2016 הצטרפה למטה העצמאים של מפלגת יש עתיד שם הייתה פעילה בגיבוש מצע המפלגה בתחום העצמאים והעסקים הקטנים ובהמשך קיבלה על עצמה גם את ניהול מטה משגב של המפלגה.
בשנת 2018 התמודדה בזק בבחירות לרשויות המקומיות לראשות מועצה אזורית משגב, אך הפסידה לדני עברי.
בשנת 2019 שובצה לראשונה ברשימת יש עתיד, לבחירות לכנסת ה-21, במקום ה-27.
בשנת 2021, שובצה בזק במקום ה-20 ברשימה לכנסת ה-24, ונכנסה לכנסת ב-25 ביוני 2021, במסגרת החוק הנורווגי (לאחר התפטרותה של השרה קארין אלהרר).
בזק הייתה חברה ב וב, בוועדה המיוחדת לפניות הציבור ובוועדה המיוחדת לענייני התמכרויות, סמים ואתגרי הצעירים בישראל.
בזק הייתה יו"רית משותפת של השדולה ללקויות למידה והפרעות קשב וריכוז, השדולה לפיתוח הגליל והשדולה למאבק בסחר בנשים ובזנות; חברה בשדולה החקלאית ובשדולת העסקים הקטנים; יו"ר אגודת הידידות ישראל-צ'ילה ויו"ר אגודת הידידות ישראל-מקסיקו.
לקראת בחירות לכנסת העשרים וחמש, הודיעה כי לא תתמודד ברשימת יש עתיד לכנסת.
בינואר 2023 מונתה כמנכ"לית החברה הכלכלית של הגליל העליון.
חיים אישיים
בזק היא תושבת היישוב יובלים. נשואה לזיו, בן קיבוץ איילת השחר ואם לשלושה ילדים.
בנעוריה הייתה בזק אלופת ישראל ואלופת המכביה לנוער בריצות למרחקים בינוניים ואף ייצגה את ישראל באליפות העולם לנוער בבודפשט בריצת 1,500 מטר שם זכתה במדליית ארד.
סיבוכיות מעגלים
סיבוכיות מעגלים היא ענף של תורת הסיבוכיות במדעי המחשב התאורטיים, העוסק במודל החישובי של מעגל בוליאני, בבעיות השונות שניתן לפתור בעזרתו והפונקציות שהוא יכול לחשב. התחום חוקר את כמות המשאבים הנדרשים ממעגל בוליאני על מנת לבצע חישובים מסוימים, כאשר המשאבים באים לידי ביטוי בגודלו של המעגל ובעומקו. העיסוק בסיבוכיות מעגלים החל עם עבודתם של קלוד שנון ואולג לופנוב על מעגלי מיתוג, והעניין בתחום גבר כאשר החלו להתברר הקשרים של מעגלים בוליאניים למודלי חישוב אחרים, ובפרט למכונת טיורינג ולמודלים של חישוב מקבילי.
תיאור
מעגל בוליאני ניתן לתיאור כאוסף של שערים לוגיים המחוברים אלה לאלה ומחשבים פונקציה מסוימת. המודל הנפוץ ביותר של מעגלים בוליאניים מכיל רק שערים עבור שלוש הפונקציות הבוליאניות הבסיסיות: AND לוגי, OR לוגי ו-NOT לוגי. למעגל מחוברות כניסות עבור הקלט, ויש לו יציאה אחת עבור הפלט.
בצורה פורמלית יותר, ניתן לתאר מעגל בוליאני עם קלט של n ביטים בתור גרף מכוון ללא מעגלים, שבו כל צומת מייצגת שער לוגי, ישנם n צמתים מיוחדים עם דרגת כניסה 0 שכל אחד מתאים לביט אחר מהקלט, וישנו צומת מיוחד אחד נוסף המסמל את צומת הפלט. חישוב הפלט של המעגל על קלט מסוים מתבצע על ידי חישוב הערך שיוציא צומת הפלט באמצעות חישוב הקלט שהוא מקבל מהצמתים שלפניו, וכן הלאה.
זיהוי שפות ומשפחות של מעגלים
מכיוון שהמעגל מחשב פונקציה בוליאנית, ניתן לחשוב עליו כאילו הוא "מקבל" או "דוחה" כל מילה בת n ביטים. בצורה זו קושרים בין מעגלים בוליאניים לבין מודלי חישוב אחרים שעוסקים בזיהוי שפות פורמליות. עם זאת, גודל הקלט שמעגל בוליאני יכול לקבל הוא קבוע (תמיד n ביטים) ועל כן יש צורך בהכללה של המודל כדי לעסוק בזיהוי שפות שלמות, שבהן יכולות להיות מילים מכל גודל שהוא.
יוניפורמיות של מעגלים
אף שניתן לעסוק בבעיות הכרעה עם מעגלים בוליאניים כלליים, קיימת בעייתיות בהם כמודל חישוב מכיוון שתיאור של משפחת מעגלים כללית הוא אינסופי (בקלטים מגודל שונה מטפלים מעגלים שונים, שיכולים להיבדל זה מזה באופן קיצוני), בעוד שתיאור של אלגוריתם הוא מעצם הגדרתו סופי. המחשה לבעייתיות שבכך ניתן לראות בעובדה שקיימות משפחות של מעגלים בוליאניים שמכריעות שפות שאינן בנות הכרעה על ידי מכונת טיורינג, ואפילו כאלו שאינן ניתנות לקבלה על ידי מכונת טיורינג.
דוגמה בסיסית היא זו: כל שפה אונרית (שפה שכל מילה בה מורכבת מרצף של 1 בלבד) \ L ניתנת לקבלה על ידי משפחת מעגלים בוליאניים, שכן אם הרי שהמעגל על \ n קלטים שמחזיר תמיד 1 מקבל את המילה, ואם, המעגל על \ n קלטים שמחזיר תמיד 0 דוחה אותה, ומכאן שסדרת המעגלים המתאימה מקבלת את \ L. עם זאת, ידוע כי קיימות משפחות של שפות אונריות שאינן ניתנות לקבלה על ידי אף מכונת טיורינג (למשל, משיקולי ספירה: קיים מספר בן מנייה של מכונות טיורינג אך מספר לא בן מנייה של שפות אונריות).
על כן, כדי לקשור את המעגלים הבוליאניים למכונות הטיורינג נוהגים לרוב לעסוק במשפחות יוניפורמיות של מעגלים בוליאניים - משפחות שניתנות לחישוב באמצעות מכונת טיורינג. כלומר, משפחת מעגלים היא יוניפורמית אם קיימת מכונת טיורינג שעל הקלט \ n מוציאה כפלט קידוד מוסכם של \ C_n.
אדוארד רג'ואן
אדוארד רג'ואן היה טניסאי ישראלי, מחלוצי הטניס הישראלי. ארבע פעמים ברציפות אלוף ישראל בטניס (1938-1935).
ב-20 באוקטובר 1935 זכה רג'ואן באליפות ארץ ישראל שנערכה ביפו לאחר ניצחון במשחק הגמר על אחיו נעים ב-4 מערכות (3-6, 2-6, 6-3, 3-6).
בשנת 1986 זכה רג'ואן בעיטור, חבר כבוד של איגוד הטניס בישראל.
התגורר בסמוך לאחיו נעים בשכונת תל בנימין ברמת גן.
אסנת רג'ואן היא קרובת משפחתו.
דיר מימאס
דיר מימאס (בערבית: دير ميماس) הוא כפר במחוז אל-נבטיה בנפת מרג' עיון שבדרום לבנון, כ-88 קילומטרים דרומית לביירות וכ-3 קילומטר צפונית לגבול הצפון. אוכלוסיית הכפר מורכבת מיוונים אורתודוקסים ומלכיתים. הכפר נקרא על שמו של מימאס הקדוש ועל שמו מתקיים בכפר מדי שנה פסטיבל.
הכפר משקיף על נהר הליטאני ומבצר הבופור ממערב ועל הר החרמון ממזרח. בפאתי הכפר שכן מוצב גלגלית עד לנסיגת כוחות צה"ל במאי 2000.
בתקופה העות'מאנית
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן בדיר מימאס בשנת 1870, וכתב כי במקום כ-1,000 תושבים, כולם נוצרים, רובם המוחלט מהזרם היווני אורתודוקסי, למעט כ-20 איש שדבקו שנים ספורות לפני כן בנצרות הפרוטסטנטית. הוא תיאר את הבוסתנים המכסים את שיפולי ההר, ובהם עצי תאנה, זית, תות וגפנים, המשגשגים בזכות מעיין איתן הנובע בתוך הכפר, וכן תיאר בית תפילה קטן, גם כן בשם 'דיר מימאס', שנבנה זמן קצר לפני ביקורו מתחת ליישוב, על שפת נהר הליטאני.
במלחמת לבנון השנייה
במסמך של חזבאללה שנמצא בכפר פורטה תוכנית לחימה בצה"ל בתוך הכפר דיר מימאס, תוכנית זו כוללת, בין השאר, שימוש באזרחים כמגן אנושי והוכחה לכך שבכפר פעלה תשתית טרור של הארגון. כמו כן, לפי טענת ועדת הבדיקה של האו"ם במלחמת לבנון השנייה, הטמין צה"ל מוקשים בסביבת הכפר, לאחר ששני מומחים אירופאים לחומרי נפץ ורופא לבנוני נפצעו בעת שניסו לחלץ רועה צאן לבנוני שנקלע לשדה מוקשים לא מסומן. צה"ל טען בתגובה כי ייתכן שמדובר בשדה מוקשים ישן מתקופת שהות צה"ל בדרום לבנון.
בנימין גליקמן
בנימין גליקמן (10 באוגוסט 1923 - 29 ביוני 2006) היה פסל ומחנך ישראלי.
נעוריו ושירות בצה"ל
בנימין גליקמן נולד ברומניה להוריו יעקב ולאה, עלה לישראל ב-1948 וחי ועבד בירושלים. עבד חוות הנוער הציוני על שם ד"ר ישראל גולדשטיין והיה מחנך ומרכז המגמה לפיסול ולגילוף מיום שהוקמה. פסליו הוצגו בתערוכות ובגלריות ועבודה פרי יצירתו, גילופי עץ זית, נבחרה לקשט את קירות אולם האורחים בבית הנשיא יצחק בן-צבי (הצריף הגדול).
בנעוריו למד בנימין גליקמן בבית ספר תיכון לאמנות שימושית ע"ש גריגורסקו. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נקטעו לימודיו והוא נשלח לעבודה במחנות כפייה. בתום המלחמה יצא לאיטליה בדרכו לארץ ישראל. באיטליה נאלץ להמתין כשנתיים עד שהתאפשר לו לעלות על אניית מעפילים. בתקופה זו שהה בכפר אמנים באזור סנטה קרוצה שבדרום איטליה. בכפר זה, שאמניו המשיכו מסורות עתיקות של אמנות שימושית, למד ועבד.
ב-1947 עלה על האנייה "חיים ארלוזורוב", בפיקודו של לובה אליאב, שמעפיליה נתפסו על ידי הבריטים ונשלחו למחנות בקפריסין. במחנות בקפריסין הכיר את אשתו לעתיד, לאה אילונה לבית שוורץ, ילידת טרנסילבניה, שניצלה מהתופת באושוויץ ובברגן בלזן, והגיעה אף היא לקפריסין באניה "חיים ארלוזורוב" לאחר שהות של כשנה וחצי במחנות החלמה בשוודיה.
קריירת הוראה ופיסול
לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף בנימין לצוות החינוכי שהקים את חוות הנוער הציוני ע"ש ד"ר ישראל גולדשטיין בירושלים, והחל להורות שם במגמה לאמנות, שאותה גם ריכז במשך שנים ארוכות. אופייה של מגמה זו, ראשונה בחינוך העל-יסודי בארץ, וגם היחידה במשך תקופה ארוכה מאוד, נקבע על ידו כמרכז המגמה. המטרה הייתה להעניק לחניכים את מירב הכלים ליצירה פלסטית ולקרב אותם אל צורות ביטוי רבות ככל האפשר. הוא הצליח לעודד ביטוי אישי של תלמידים יוצרים ולפתח את יכולתם לעסוק באמנות שימושית.
בנימין בחר להתמקד בחינוך לאמנות והוסמך להוראה, למד בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים ולמד פיסול אצל האמנים בן צבי ולב. הוא לימד והדריך בחוות הנוער הציוני במשך 42 שנה, ושם גם התגורר עם בני משפחתו במשך תקופה ארוכה, והיה חשוף ביצירתו לעיני חניכיו כמעט כל שעות היממה. הוא לא הבדיל בין תפקידו כאמן יוצר לבין תפקידו כמחנך ליצירה. את החומרים, התכנים והצורות בחר לרוב כדי להציג לתלמידים את מירב האפשרויות הקיימות בחומר וכדי לקרבם לאסכולות השונות. הסדנא בה הדריך בחוות הנוער הציוני הפכה לימים לסדנא חשובה בירושלים, ומבית מלאכה זה נתנו מתנות רשמיות לאישים רמי מעלה בהם, הגב' אינדירה גאנדי וגב' רוזוולט. פסליו של בנימין גליקמן ופסלי חניכיו מקשטים פינות רבות בחוות הנוער הציוני.
עבודותיו של בנימין הוצגו בתערוכות בישראל ומחוצה לה והוצגו בגלריות רבות. ב-1977 עשה תערוכת יחיד בירושלים, שזכתה להצלחה רבה. בנוסף יצירתו, שבעת המינים, תבליטים מעץ זית, נבחרה לקשט את קירות אולם האורחים בבית הנשיא יצחק בן-צבי (צריף הנשיא). פסלו, עוף דורס, נכלל בתערוכה "סגולות של זיכרון, 65 שנות יצירה של ניצולי שואה", שהוצגה במוזיאון יד ושם (2010-2011).
ביצירותיו השתמש בנימין בעיקר במתכת ובעץ. הוא התחיל בעצי זית והמשיך בעיקר במהגוני, אגוז ואשור (בוק). עם השנים עבר יותר ויותר לעסוק בפסלי מתכת בעיקר מפליז ומאלומינים מעורב במגנזיום. בפסליו של בנימין ניתן לראות, לכאורה, שתי נטיות שמקובל לראותן כסותרות זו את זו: הנטייה אל הפיסול הפיגורטיבי והנטיה אל הפיסול המופשט. אולם פסליו הפיגורטיביים אינם ריאליסטיים ואילו בפסלים האבסטרקטים ניכרים יסודות מסוגננים. "אני מעצב לפי נושאים ומוטיבים," אמר גליקמן בראיון שנתן על עבודתו, "בין הנושאים נמצא את דמות האדם, המשפחה, הילדים, הטבע. סגנון הפיסול הוא על פי רוב פיגורטיבי, המובן לכל אדם, ולפעמים ריאלי. הדמיון וההיגיון קיימים זה לצד זה." הוא ראה בעבודתו שליחות להחדרת ערך האמנות בקרב בני נוער ומבוגרים, והאמין שהאמנות היא אחת הדרכים לחינוך לערכים ולעיצוב דמות בני הנוער.
הפסל בנימין גליקמן קיבל תואר יקיר ההסתדרות בירושלים לשנת 1991. הוא שימש תקופה ארוכה כנציג הנוער הציוני ותנועת העבודה הליברלית במועצת פועלי ירושלים. כן היה פעיל בהסתדרות המורים וכיהן כחבר במרכז הסתדרות המורים.
קלימנטי ציטאישווילי
קלִימֶנטִי צִיטַאִישווִילִי (בגאורגית: კლიმენტი წიტაიშვილი; נולד ב-5 בינואר 1979) הוא כדורגלן עבר גאורגי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
ציטאישווילי גדל בקבוצת זוגדידי (אז דינמו זוגדידי), וכשהיה בן 18 חתם בקבוצת דינמו טביליסי. לאחר שזכה בשנת 2000 בתואר מלך השערים של ליגת העל הגאורגית הוא הגיע לישראל והוחתם במכבי תל אביב על ידי שלמה שרף, והושאל לעירוני ראשון לציון, במדיה כבש 12 שערים בעונת 2000/2001. בעונה שלאחר מכן עבר לבני יהודה תל אביב, ובמהלך העונה חתם בינואר 2002 בהפועל צפרירים חולון.
לאחר שחזר לגאורגיה לעונה אחת הגיע בשנת 2003 לקפריסין וחתם בקבוצת אנורתוסיס פמגוסטה, עמה זכה באליפות קפריסין בשנת 2005 והעפיל לשלב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות לאחר שהבקיע שער בניצחון 3–1 על הקבוצה הטורקית טרבזונספור. לאחר מכן שיחק בקבוצות נוספות בקפריסין וחזר לאנורתוסיס, עמה זכה בשנת 2008 באליפות נוספת. בשנת 2009 חתם בשורות היריבה העירונית נאה סלמיס פמגוסטה ובמדיה פרש ממשחק פעיל בשנת 2010.
בינואר 2014 חזר לשחק בקבוצת נעוריו זוגדידי עד תום העונה.
בנו, גאורגי ציטאישווילי, משחק בעמדת קשר בקבוצת דינמו קייב.
מאירוביץ
מאירוביץ' או מאירוביץ (רוסית: Меерович או Меирович, פולנית: Mayerowicz, אנגלית: Meirovitch או Meyrowitz) הוא שם משפחה יהודי-אשכנזי שפירושו "בן מאיר".
Meyrowitz
אהרן טברסקי
ביוגרפיה
נולד לרבי מרדכי מצ'רנוביל וחיה שרה בתו של רבי אהרן הגדול מקרלין שעל שמו הוא קרוי.
היה חתנו של רבי גדליה מליניץ בעל תשואות חן, ובזיווגו השני היה חתנו של בן דודו רבי צבי מקריסצ'וב, בן רבי אברהם מקריסצ'וב ולגרסה אחרת נישא בשנית לבתו של רבי אהרן מטיטיוב.
יריב אזרחי
יריב אזרחי (תרס"ד; 1904 - כ"ח באדר תשס"ב; 12 במרץ 2002) היה כנר, מוזיקאי, מבקר מוזיקה, מלחין ומורה למוזיקה, מנהל קונסרבטוריון רון שולמית. יקיר תל אביב.
קורות חיים
נולד בירושלים בשם אסא יריב משה קרישבסקי לבתיה ולמרדכי אזרחי-קרישבסקי. בגיל צעיר עברה המשפחה לתל אביב הקטנה, ובה גדל. בילדותו למד כינור בקונסרבטוריון שולמית ביפו, תחת ניהולו של משה הופנקו, לימים גיסו. ככנר מצטיין הופיע כסולן באירועים חשובים, ובשנת 1927 יצא לשלוש שנות השתלמות בווינה.
בשנת 1930 הופיע אזרחי כסולן עם תזמורת הקונסרבטוריון בקונצרט שנערך לכבודו של פרופסור אלברט איינשטיין, בהשתתפות הנציב העליון סר הרברט סמואל. כמו כן השתתף בקונצרטים הראשונים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של ארתורו טוסקניני.
אהרן טברסקי
ביוגרפיה
נהג להכתיר את בניו ונכדיו לאדמו"רים עוד בחייו.
יריב אזרחי
קורות חיים
בשנות השלושים, עם גלי עליית היהודים מגרמניה, הוקמו באזור תל אביב, לצד קונסרבטוריון "שולמית", עוד שמונה קונסרבטוריונים ללימודי מוזיקה. אחד מהם היה קונסרבטוריון "רון", בהנהלת אזרחי, שהוקם בשנת 1936. רבים מילדי תל אביב והסביבה למדו אצל אזרחי, שהיה המורה הבכיר לכינור בתל אביב. הוא הקים תזמורת כלי מיתר והשתתפו בה כמה מתלמידיו, ובהם נתיבה בן-יהודה.
אהרן טברסקי
ביוגרפיה
נפטר בח' בכסלו תרל"ב ונקבר על פי בקשתו בחלקת סבו רבי מנחם נחום.
משפחה
הותיר אחריו ששה ילדים:
יריב אזרחי
קורות חיים
בשנת 1961 התאחדו "רון" ו"שולמית" לקונסרבטוריון אחד, תחת השם "קונסרבטוריון רון שולמית", שנוהל על ידי אזרחי עד שנת 1991. בין תלמידיו: יצחק פרלמן ושלמה מינץ. בשנותיו המאוחרות, עם גלי העלייה מברית המועצות, סייע למוזיקאים עולים וטיפח את הכישרונות הצעירים שבהם.
זכה בתואר "יקיר תל אביב" על תרומתו לחיי המוזיקה בעיר.
מלחין
מלבד פעילותו המוזיקלית בתחום ההוראה והנגינה הקלאסית, היה יריב אזרחי מלחין של שירים ופזמונים מן התקופה שלפני קום המדינה, ונחשב המלחין הראשון יליד הארץ. אחד מלחניו הידועים הוא לשירו של המשורר דוד שמעוני, "ואף על פי כן" ("ואף על פי כן ולמרות הכול ארץ, ארץ, ארץ ישראל") שנכתב בעקבות מאורעות תרפ"ט. השיר זכה לארבעה לחנים, ולחנו של אזרחי היה הראשון, ואף הושר במסיבות "עונג שבת" באוהל שם בתל אביב, בהשתתפות חיים נחמן ביאליק. לחן אחר חובר על ידו לאחד משירי עין חרוד הידועים, "טיילתי בעמק", למילותיו של אהרון בן ישי.
מבקר מוזיקה
במקביל לפעילותו המוזיקלית שימש אזרחי מבקר מוזיקה בעיתונות הארץ-ישראלית והישראלית. בשנות השלושים כתב ביקורת מוזיקלית בהארץ. בעקבות זאת הוא הוזמן על ידי אברהם שלונסקי לכתוב ביקורת מוזיקלית בשבועון "כתובים".
במשך כחמישים שנה היה מבקר מוזיקלי בעיתונים שונים, ובהם ידיעות אחרונות והבוקר, ובין השורות היה משלב מזיכרונו אנקדוטות מהעבר המוזיקלי של ארץ ישראל בתקופת היישוב.
משפחתו
אזרחי נישא לחנה דיזנהויז (1981-1906), שעלתה מפולין לארץ ישראל בהיותה בת 17, למדה כימיה וספרנות והייתה מנהלת הספרייה, מרצה ואוצרת במוזיאון תל אביב. אחותו, הפסנתרנית לינה (רחל לאה) הופנקו, הייתה נשואה לכנר והמוזיקאי משה הופנקו, שניהל את קונסרבטוריון שולמית. ילדיו הם: ירון אזרחי, שהיה פרופסור למדע המדינה, והמוזיקאית עופרה ברושי (הנשואה לארכאולוג מגן ברושי), שהקימה את הסניף של "רון שולמית" בירושלים.
בת דודו היא יהודית ויצמן, אמו של עזר ויצמן.
טימבלס
הטימבלס מורכבים משני תופי מתכת (עשויים מפלדת אל-חלד או פליז), כאשר הגדול (המכונה Hembra, "נקבה") הוא בקוטר של 55 סנטימטר והקטן (המכונה "Hombre", "גבר") בקוטר 50 סנטימטר. ממברנת התנודות עשויה מפלסטיק גמיש.
תופים אלו פתוחים בצידם התחתון ומורכבים על חצובה מתכווננת, כאשר בנוסף מחוברים לחצובה שני פעמוני מתכת - פעמון גדול (Mambo bell) ופעמון קטן (Cha Cha Bell). בנוסף, נהוג לחבר גם ג'אם בלוק (תיבת פלסטיק חלולה) ומצילה.
הנגינה על הטימבלס מתבצעת על ידי מקלות עץ מיוחדים השונים ממקלות תיפוף רגילים בכך שהם אינם מתרחבים בקצה אלא בעלי קוטר שווה ואחיד לאורך כל המקל.
צליל הטימבלס הוא חד ומתכתי, בשונה מהצלילים הרכים יותר המתקבלים ממערכת תופים.
היסטוריה
הטימבלס הומצאו בראשית המאה ה-20 על ידי טיטו פואנטה ונגנים קובניים אחרים, אשר לקח תופי מצעד רגילים (תופי טימפאני) והרכיב אותם על בסיס יציב. שאר התוספות התפתחו עם הזמן, כאשר נגני הקשה לטיניים הוסיפו כלי הקשה שונים לתופי המצעד.
המילה טימבלס היא המילה הצרפתית לתופי טימפאני אירופאיים, ולכן בצרפתית טימבלס נקראים "טימבלס לטינאס" כדי להבדיל בין הסוגים.
במוזיקה הלטינית, הטימבלס הם כלי חשוב המנגן מקצבי יסוד (קאסקארה, ממבו, קלאווה) וגם אלתורים חופשיים.
אינוקנטיוס האחד עשר
אינוקנטיוס האחד עשר (בלטינית: Innocentius XI, נולד כבנדטו אודסקלצ'י; 16 במאי 1611 – 12 באוגוסט 1689) היה האפיפיור משנת 1676 ועד מותו בשנת 1689. ידוע בבודפשט בתור "המושיע של הונגריה". רוב שנותיו עברו במתיחות עם לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. כתוצאה מעמדותיו השמרניות, אינוקנטיוס הוריד מיסים במדינת האפיפיור וצמצם את תקציב המדינה.
ביוגרפיה
נולד ב-16 במאי 1611 בקומו, לומברדיה שבצפון איטליה למשפחת אצולה בשם בנדטו אודסקלצ'י. אחיו הגדול הקים בנק מצליח. בנדטו עסק בתחילה בלימודים ובגיל 15 עבר לג'נובה על מנת לעזור בעסק המשפחתי שבאותה העת כבר פתח סניפים בנירנברג, מילאנו, קרקוב ורומא. בשנת 1630 הוא שרד מגפה המונית אשר הרגה את אימו.
בשנת 1669 היה בנדטו מועמד בולט לתפקיד האפיפיור לאחר מותו של קלמנס התשיעי, אך נדחה לאחר שהשלטון הצרפתי הטיל וטו על מועמדותו. בשנת 1676 אודסקלצ'י ניסה להתמודד שוב על התפקיד. לואי ה-14, מלך צרפת ניסה פעם נוספת להטיל וטו, אך אישר את המינוי לאחר לחץ ציבורי. אודסקלצ'י נבחר לתפקיד ב-21 בספטמבר 1676 ובחר לעצמו את הכינוי אינוקנטיוס האחד עשר על שם האפיפיור אינוקנטיוס העשירי אשר מינה אותו לקרדינל שנים קודם לכן. הוא הוכתר רשמית לתפקיד ב-4 באוקטובר.
עם כניסתו לתפקיד, אינוקנטיוס ניסה לצמצם את הוצאות מדינת הוותיקן וניסח תקנות מחמירות כנגד נפוטיזם בקרב הקרדינלים. בנוסף על כך, ניסה אינוקנטיוס להעלות את הרמה המוסרית של אנשיו. אחת הדוגמאות הבולטות לכך היא סגירת כל התיאטראות ברומא שנחשבו לזילות מוסרית. בנוסף על כך, אינוקנטיוס פעל כנגד בתי ההימורים וכתב תקנות מחמירות הקשורות ללבוש הנשים. מדיניותו כלפי היהודים הייתה סלחנית יחסית.
אינוקנטיוס תרם רבות לגירוש האימפריה העות'מאנית מבודפשט והונגריה. קונפליקט מרכזי בתקופות כהונתו של אינוקנטיוס היה סביב מלכותו האבסולוטית של לואי ה-14 ושררה בין השניים מתיחות רבה בנוגע לחלוקת הכוח בין השלטון הצרפתי לבין עליונותה הדתית של הכנסייה. המתיחות החריפה עד כדי כך שלואי כבש את שטח הכנסייה באביניון וכמעט ניתק את צרפת מריבונותה של הכנסייה הקתולית. לאחר מותו של אינוקנטיוס המחלוקות הוסדרו לטובתה של הכנסייה.
אורגן (חברה בע"מ)
בדיני חברות, אורגן הוא גוף (אדם, או מספר בני אדם) הפועל במסגרת החברה, שפעולתו נחשבת כפעולת החברה. בישראל מגדיר סעיף 46 לחוק החברות, תשנ"ט - 1999 את האורגן כ"האספה הכללית, הדירקטוריון, המנהל הכללי וכל מי שעל פי דין, או מכוח התקנון רואים את פעולתו בעניין פלוני כפעולת החברה לאותו עניין".
רוממה (חיפה)
כמו שכונות אחרות על הכרמל, גם רוממה מוקפת בוואדיות מוריקים. בדומה לרוממה הירושלמית, גם השכונה החיפנית קיבלה את שמה, שלקוח מספר תהילים, בשל מיקומה הנישא.
רוממה הישנה
בעת בנייתם נבנו בתיה של רוממה בסטנדרט בנייה גבוה. בשכונה נמצא היכל הספורט העירוני, שנבנה ב-1976, ובו מתקיימים תחרויות ספורט ומופעי אמנות. לא הרחק משם שוכן בית הספר היסודי "בן-גוריון", שקיבל הסמכה כ"בית ספר ירוק" ו"בית ספר קהילתי". בלב השכונה עומד מלון "מרום". עוד במרכז השכונה, באתר הנקרא "ראש מיה", נמצאים שרידיו של המבצר הצלבני רושמיה. בחפירות ארכאולוגיות שנעשו במקום בראשות ד"ר משה פראוסניץ נמצאו שרידים מהתקופה הרומית ומתקופת החשמונאים. בראש מיה אתר הנצחה: "חורשת הבנים" ואנדרטה, לזכר הנופלים בני רוממה.
ב-31 במרץ 2002, בעיצומה של האינתיפאדה השנייה, בוצע פיגוע התאבדות במסעדת מצה בכביש רופין הסמוך לשכונה, שגבה את חייהם של 16 סועדים.
רוממה החדשה
רוממה החדשה (שבפי עיריית חיפה נקראת "רמת בן-גוריון") נבנתה מדרום לרוממה הוותיקה על גבעה גבוהה יותר בסוף שנות ה-60. השכונה היא משכנם של המרכז ליהדות מתקדמת "אור חדש", בית ספר יסודי משולב "ניגונים-רוממה", מרכז מסחרי גדול ומבנה מעונות סטודנטים של אוניברסיטת חיפה. היא מצטיינת ברבי-קומות.
בגל השרפות בישראל שהתרחש בנובמבר 2016, נפגעו בתים רבים בשכונה מהשריפה, כולל פגיעה בבית הספר היסודי רוממה.
גבעת אורנים
בפאתי רוממה החדשה נבנתה בסוף המאה ה-20 שכונה קטנה בשם "גבעת אורנים" שמיצבה עצמה כשכונת יוקרה.
יחסי הפיליפינים–פלאו
יחסי הפיליפינים–פלאו הם היחסים הבילטרליים בין פלאו לרפובליקת הפיליפינים.
היסטוריה
בשנת 1979, מספר טריטוריות החליטו להקים את מיקרונזיה, בזמן שפלאו רצתה להיות עצמאית ומופרדת ממיקרונזיה. הפיליפינים, יחד עם יפן, וטאיוואן היו התומכים העיקריים.
היחסים דיפלומטיים הרשמיים בין פלאו לפיליפינים כוננו ב-15 ביולי 1997. הפורמליזציה של הקשרים בוצעה בבירת הפיליפינים מנילה.
לפאלאו יש שגרירות במנילה החל משנת 2012 בעוד שלפיליפינים הייתה שגרירות בקורור שנפתחה ב-1998 ונסגרה עקב בעיות תקציב.
גבולות ימיים
שתי המדינות חולקות גבול ימי. הגבול בין פלאו והפיליפינים הוגדר בשיחות תיחום, אך לא הושגה הסכמה סופית בנושא.
ג'ון אשברי
ג'ון לורנס אשברי (באנגלית: John Ashbery; 28 ביולי 1927 – 3 בספטמבר 2017) היה משורר אמריקאי. הוא פרסם למעלה מעשרים ספרי שירה, וזכה בפרסים רבים, בהם פרס פוליצר על ספרו "דיוקן עצמי בראי קמור", שראה אור בשנת 1975. שירתו מורכבת ומושפעת לא מעט מפוסטמודרניזם וסוריאליזם, אף על פי שהוא הצהיר על רצונו ששיריו יהיו נגישים לאנשים רבים ככל האפשר.
חייו
ג'ון אשברי נולד ב 1927 ברוצ'סטר, ניו יורק, וגדל בחווה ליד ימת אונטריו. הוא למד ספרות ואמנות באוניברסיטת הרווארד, ולאחר מכן סיים תואר שני באוניברסיטת קולומביה. במהלך לימודיו התיידד עם סופרים ומשוררים רבים, בהם קנת' קוך, פרנק אוהרה, ג'יימס סקיילר וברברה אפשטיין.
משנת 1951 עד 1955 עבד כרעיונאי בניו יורק, ואז התקבל לתוכנית פולברייט לחילופי סטודנטים, והתגורר בצרפת עד שנת 1965. בתקופה זו פיתח את מיומנויותיו כמשורר, עורך, מבקר אמנות ומתרגם בכתבי עת רבים לספרות ואמנות, בהם המגזינים "ניו יורק" ו-ARTnews. בין הסופרים והמשוררים שתרגם נמנים ארתור רמבו ומקס ז'אקוב.
לאחר שובו לארצות הברית לימד שירה במסגרות אקדמיות רבות, והוציא מספר רב של ספרי שירה. אוסף השירים "דיוקן עצמי בראי קמור" שראה אור ב-1975 זיכה אותו בפרס פוליצר ובפרסים נוספים. הספר תורגם לשפות רבות, ויצא גם בשפה העברית בשנת 1982 בתרגומו של זלי גורביץ'.
השירה של אשברי לעיתים קרובות מופשטת, חסרת נושא מרכזי, ונעדר ממנה קולו הצלול של המשורר. ברבים משיריו הוא מתאר מעין מאבק בין עולם הכאוס לעולם האמנות. שירתו מורכבת ומושפעת לא מעט מפוסטמודרניזם וסוריאליזם. אף על פי שהוא הצהיר על רצונו ששיריו יהיו נגישים לאנשים רבים ככל האפשר, היו משוררים שהביעו ביקורת על סגנונו וכינו אותו "קשה וכמעט בלתי-אפשרי לקריאה", אך רוב מבקרי הספרות התייחסו אליו כאל אחד המשוררים החשובים ביותר בארצות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה.
אשברי גר בניו יורק ובהדסון, ניו יורק, עם בן זוגו במשך רוב חייו הבוגרים, דוד קרמני, שגם פרסם ביוגרפיה על חייו. הם התחתנו בנישואים חד-מיניים. אשברי מת בנסיבות טבעיות בביתו בהדסון ב-3 בספטמבר 2017, בגיל 90.
מקום (אלבום)
מקום הוא אלבומו ה-14 של הזמר והמוזיקאי הישראלי שלמה ארצי משנת 1982.
הפקה
לאחר הצלחת אלבומו "חצות", אסף ארצי 11 שירים המתאפיינים בסגנון "שירי ארץ ישראל". בין השירים הבולטים באלבום: "הרדופים ליד החוף", "אני נושא עמי" (שיר שהוקלט בהופעה חיה, ונמשך למעלה מ-7 דקות, בליווי גיטרה אקוסטית בנגינת דני רובס שליווה את ארצי בהופעותיו באותה תקופה), "אומרים ישנה ארץ", והדואט עם המוזיקאית אסתר שמיר בשיר אהבה מפוכח וקודר, "ברית לא מותרת", ששמיר כתבה והלחינה ומאוחר יותר הקליטה אותו לבדה עבור תקליט שדרים.
באלבום התארחו הנגנים דני רובס, גרי אקשטיין, אלון הלל ומשה לוי. בדומה לאלבומים שהוציא בשנות ה-70 האלבום כולל שלושה שירים שהולחנו לטקסטים מאת המשורר נתן יונתן. ארצי עצמו הלחין חמישה משירי האלבום.
חיים אתגר
חיים דב אתגר (נולד ב-22 בנובמבר 1974) הוא כתב תרבות ומנחה טלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה
אתגר נולד למשפחה ישראלית בארצות הברית, בנם של העיתונאית לאה אתגר ופרופ' לכלכלה מיכאל אתגר, יליד פולין. חוקר, מרצה ומומחה לשיווק. המשפחה חזרה לישראל ב-1978 כשהיה בגיל 4 והם התגוררו בהרצליה פיתוח. עבד בהיותו תלמיד תיכון כעיתונאי בעיתונים "מעריב" ו"מעריב לנוער". למד משפטים במכללה למנהל ובמקביל השלים תואר ראשון במחלקת הדרמה של החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2000–2005 הופיע במופעי סטנד-אפ במועדונים צוותא וקאמל קומדי קלאב. בשנת 2001 קיבל תפקיד ראשון בתיאטרון, בהצגה "המורדים" של עדנה מזי"א בתיאטרון הקאמרי, ולאחר מכן שיחק גם בהצגה "מקבת'" שהעלה התיאטרון. באותה שנה השתתף בתוכנית "המצב" של זכיינית ערוץ 2 "טלעד", לצידו של אברי גלעד. ב-2002 הנחה לצד העיתונאי שאול ביבי תוכנית בערוץ 10. במהלך אותה שנה שיחק בסרט "פיתוי" של ערן ריקליס על פי רומן של רם אורן. כיכב במספר דרמות בערוץ HOT3 ומילא מספר תפקידי אורח בסדרות ישראליות. בשנת 2003 הנחה את התוכנית "אלי נגד העולם" בערוץ ביפ.
בשנים 2001–2003 שימש ככתב ב"חדשות ערוץ הספורט". במהלך השנים 2001–2005 שימש ככתב בתוכנית הבידור "ערב טוב עם גיא פינס". ב-2004 הגיש למשך כשנה את תוכנית הרדיו "ציפורי לילה" בגלי צה"ל לצידו של שרון טייכר.
ב-2006 הצטרף לערוץ 10, שם שימש ארבע שנים ככתב לענייני תרבות וכראש הדסק לענייני תרבות. בשנים 2008–2011 הגיש את תוכנית הבוקר בערוץ 10, וכתב טור קבוע ופופולרי ב"נענע 10". בשנת 2009 הנחה את תוכנית הריאליטי "הבלוק".
ב-2015 וב-2019 הגיש את הפינה הנלוות לאח הגדול - "רגע לפני".
החל מ-2017 מגיש את "המתחזים" ששודרה בערוץ 2 וכיום בקשת 12.
החל מ-2019 מגיש את התוכנית "יצאת צדיק" לאחר פרישתו של המנחה הקודם חיים הכט.
החל מ-2020 מגיש את התוכנית "חשיפה" שבקשת 12.
ב-22 בדצמבר 2020 שודר בקשת 12 סרטו הדוקומונטרי של אתגר "אבא, אתה כבר לא ילד", בו הוא חושף לראשונה את חייו האישיים מול המצלמה.
חיים אישיים
ב-5 ביוני 2018 התחתן אתגר עם בת זוגו, העורכת ענבל הרצברג. לזוג שתי בנות.
טיפשות
טיפשות היא מצב או תכונה של היעדר אינטליגנציה, חוכמה, הבנה או חשיבה.
פולקלור
בפולקלור של עמים אחדים מופיעות ערי טיפשים. תושבי אותן ערים נוהגים לעשות מעשים נפסדים שאין בהם תכלית, ומתגאים בהם כאילו היוו תרומה של ממש. בפולקלור היהודי ידועה העיר חלם שבפולין כעיר של טיפשים ותושביה מכונים חכמי חלם או חלמאים.
פרסים
פרס דרווין מוענק לבני אדם אשר, כהגדרת מעניקי הפרס, "סייעו לאנושות לשפר את מאגר הגנים שלה, וזאת על ידי סילוק עצמם מהעולם או סירוס עצמי בדרך מטופשת במיוחד".
הכוחות המזוינים של צ'ילה
צבא
הצבא מונה 46,350 איש ומאורגן תחת שישה אזורים מנהליים צבאיים ושש מפקדות. הכוחות כוללים חטיבה אחת של כוחות מיוחדים, ארבע חטיבות שריון, שלוש חטיבות ממונעות, ארבע חטיבות הרים וחטיבת תעופה אחת. הצבא מפעיל את טנקי לאופרד הגרמניים 1 ו-2 כטנקי הקרב העיקריים שלו. לצבא יש כ-40,000 חיילי מילואים.
חיל הים
הצי הצ'יליאני מכיל 19,800 איש, כולל 3,600 נחתים. מתוך הצי שמונה 66 ספינות שטח, 8 הן ספינות לוחמות גדולות ובסיסן בוולפראיסו. חיל הים מפעיל מטוס משלו לתחבורה ולסיור ובנוסף יש לחיל מסוקי תקיפה. חיל הים גם מפעיל ארבע צוללות.
חיל האוויר
חיל האוויר הצ'יליאני מכיל 11,050 חיילים. הכוח האווירי מחולק בין חמש חטיבות אוויריות שבסיסן באיקיקה, אנטופגסטה, סנטיאגו, פוארטו מונט ופונטה ארנס. חיל האוויר גם מפעיל בסיס אווירי באי המלך ג'ורג' שבאנטארקטיקה.
Feels
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום הראשון במצעד של מדיה פורסט.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי קלווין האריס, קייטי פרי, פארל ויליאמס וביג שון והופק על ידי קלווין האריס. איגוד תעשיית ההקלטות הניו זילנדי העניק לשיר את תואר הפלטינה, על מכירות של למעלה מ-30,000 עותקים במדינה. בצרפת קיבל את תואר היהלום.
בסמוך לצאתו של השיר כסינגל, העלה אותו קלווין האריס לעמוד הספוטיפיי שלו.
וידאו קליפ
ב-27 ביוני 2017, העלה קלווין האריס לערוץ היוטיוב שלו את הווידאו קליפ הרשמי של השיר. בקליפ מופיעים קייטי פרי, פארל ויליאמס, ביג שון וקלווין האריס. נכון למרץ 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-500 מיליון צפיות. הקליפ בוים על ידי אמיל נאוה.
סופוצ'קיניה
סופוצ'קיניה (בבלארוסית: Сапоцкін, ספוצקין; בפולנית: Sopoćkinie; ברוסית: Сопоцкин, סופוצקין) היא עיירה במחוז גרודנו שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
לסופוצ'קיניה הוענקו זכויות עיר בשנת 1560. בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכלל היישוב בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכלל בתחום פולין הקונגרסאית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי סופוצ'קיניה
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-900 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ענפה. עם כיבוש האזור בידי הצבא האדום בספטמבר 1939 נאסרה פעילות זו, ובתים של יהודים ביישוב הוחרמו, תוך גירוש יהודים אמידים לסיביר. בתקופה הסובייטית הסבו השלטונות את בית המדרש בעיירה למקום בילוי.
ב-22 ביוני 1941, תחילת מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים לאחר הפצצות כבדות, בהן נהרגו יהודים רבים. בימים הראשונים לכיבוש רצחו הגרמנים את רב הקהילה, מרדכי אליהו רבינוביץ', ובכירים נוספים בקהילה, וגייסו את יהודי היישוב לעבודות כפייה. בדצמבר 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו בן בניין אחד שהוקם בה, בו הצפיפות הייתה רבה.
ב-1 בנובמבר 1942 הועברו כל יהודי העיירה למחנה קלבסין הסמוך לגרודנו, אשר ב-19 בדצמבר 1942 נרצחו אחרוני יושביו. כמה חודשים לאחר האקציה בעיירה נתגלה בה ילד יהודי כבן שבע, אשר הסתתר בין הריסות הגטו. ילד זה נכפת בידי הגרמנים בחוטי תיל, והושלך למדורה בעודו חי לעיני קהל מקומי.
תלת-אופן
תלת-אופן הוא כלי רכב בעל שלושה גלגלים. תלת-אופן יכול להיות רתום ומונע על ידי:
בסוף המאה ה-19 היה מיוצר תלת אופן "Craigievar Express" עם מנוע קיטור.
רולף קנלר
רולף קנלר (1921 - 21 ביולי 2005) היה צלם קולנוע ישראלי.
חייו
רולף מיכאל קנלר נולד למשפחה יהודית בברלין. בצעירותו למד ציור וגרפיקה. בעקבות קורס צילום שעבר, עבד בשנות ה-30 כמתלמד באולפני הקולנוע UFA, שהוקמו בידי המשטר הנאצי. לאחר שהתגלה מוצאו היהודי ובעקבות התנכלויות מצד הגסטאפו עלה באביב 1939 לארץ ישראל.
בארץ עבד בהסרטת יומני קולנוע, עד שגויס לצבא הבריטי. המשיך בפעולתו כצלם קולנוע. קנלר השתתף ב-1952 בפגישה בדירתו של יעקב מרקס ברחוב הירקון בתל אביב, שבה הוחלט על הקמת איגוד ההסרטה, על יסוד פסטיבל קולנוע בחיפה ועל חלוקת "פרס צבר". עמו השתתפו בפגישה הצלם נפתלי אבנון (רובינשטיין), מפקד יחידת ההסרטה בצה"ל, הבמאי אלפרד שטיינהרדט והצלם יעקב יונילוביץ'. בשנת 1961 נקרא לצלם את משפטו של אדולף אייכמן יחד עם מילק קנבל ויעקב יונילוביץ'. ב-1988 הציג בגרמניה תערוכה מצילומיו בשם "Und sie haben Deutschland verlassen müssen" (והם היו חייבים לעזוב את גרמניה). בשנת 2003 זכה לרטרוספקטיבה מיצירותיו במכון גתה בירושלים. קנלר נפטר בירושלים בשנת 2005.
פילמוגרפיה
סרטים שצולמו בידי קנלר, מתוך אוסף ארכיון שפילברג
הכנסייה הארצישראלית
הכנסייה הארצישראלית הייתה ניסיון לכנס גוף כעין-פרלמנטרי של ציוני ארץ ישראל, במקביל לקונגרס הציוני העולמי, אשר ייצג את ציוני ציון החיים בארץ ישראל הן בפני השלטון העות'מאני והן בפני מוסדות הקונגרס וגורמים אחרים בישראל ומחוצה לה. ה"כנסייה" הראשונה אורגנה ביוזמתו של מנחם אוסישקין בשנת 1903, במטרה להתכנס אחת לשנה, אך למיזם לא היה המשך והכנסייה הראשונה הייתה גם האחרונה. עם זאת מהווה הכנסייה ציון דרך חשוב לקראת הכרה בעצמאות היישוב היהודי-ציוני בארץ ישראל.
רקע
בקיץ 1903 התקיים בבזל הקונגרס הציוני השישי. רוב הצירים ייצגו יהודים מן הגלות וייצוג יהודי ארץ ישראל היה זעום. יתרה מזו, רוב הצירים בקונגרס השתייכו ל"טריטוריאליסטים", ותמכו בהצעתו של הרצל להקמת מדינה יהודית באוגנדה, היא תוכנית אוגנדה. מנחם אוסישקין הבין עוד בטרם התכנס הקונגרס, כי בסיס כוחם של ציוני ציון מצוי בקרב יהודי ארץ ישראל (שמנו אז כ-50 אלף נפש) ושעל מנת לתת ביטוי לכוח זה עליהם להיות מאוחדים ולבחור להם הנהגה ייצוגית ומוסדות מארגנים.
הציבור היהודי באותה תקופה התחלק בחלוקה ראשית בין אנשי היישוב הישן ובני העלייה הראשונה ובכל אחד משני הציבורים היו עשרות מוסדות מפלגתיים, עדתיים וכלכליים שנלחמו זה בזה על משאבים ללא כל ארגון אחיד. גורמים שונים ניצלו את הפירוד הפנימי כנגד היישוב ובהם נציגי השלטון הטורקי ופקידי הברון רוטשילד.
אוסישקין פרסם קול קורא בעיתונות העברית לייסוד "אורגניזציה" (התארגנות או "הסתדרות"):
ארגון הכינוס
אוסישקין פנה למספר חברים נכבדים בציבור על מנת שיערכו את הסידורים הדרושים ל"כנסייה" (כלומר כינוס) הראשונה של ה"הסתדרות". הוועד המארגן נבנה בתמהיל של נציגי הארץ ונציגי "הוועד האודסאי", בני היישוב הישן ובני העלייה וכלל את אלתר דרויאנוב, יהושע ברזילי, בצלאל יפה, שמעון רוקח ואוסישקין עצמו.
חברי הוועד הודיעו שכל 25 איש מבני 22 ומעלה, היושבים בארץ לפחות שנה אחת, "החיים מעמל כפיהם ואינם מתפרנסים מן הצדקה", אשר רכשו כל אחד "שקל" בסך חצי מג'ידי (מטבע טורקי), רשאים לבחור ציר אחד אל האספה הכללית של הכנסייה. הם סבבו בערים ובמושבות, גבו את ה"שקלים" ופיקחו על הבחירות שנעשו לפי "דעות נעלמות" (כלומר בבחירה חשאית).
ראשי היישוב הישן לא הגיבו לפעילות. לא היה להם כל עניין באספה שבה הארגון והדיון איננו בידי רבנים או מנהיגים מקובלים ומסורתיים של הציבור, לפיכך גם ההגבלה לכלול באספה רק אנשים שאינם חיים על החלוקה לא נגעה להם. מכתב אחד בעיתון חבצלת אמנם מוקיע את "המנהיגים החדשים שנטלו רשות לעצמם לבזות את יושבי ארץ הקודש", אך לא מדובר בתגובה קיצונית ורבת היקף.
הצירים
לאספה נבחרו 70 צירים וביחד עם אוסישקין, שהיה נשיא הכנסייה כללה מליאת הכנסייה 71 איש, כמו הסנהדרין הגדולה.
ירושלים שיגרה את המשלחת הגדולה והמגוונת ביותר שכללה 18 צירים. בהם דוד ילין, אליעזר בן-יהודה, יחיאל מיכל פינס, יחיאל צבי צימרינסקי, אברהם אלנדאף (ראש הקהילה התימנית בירושלים), רפאל חיים הכהן (ראש העדה הפרסית בעיר) ועוד. יפו (כולל נוה צדק) שיגרה שבעה צירים ובהם שמעון רוקח, יחזקאל דנין (סוכובולסקי) ובן ציון מוסינזון. צפת שיגרה ארבעה צירים וטבריה שלושה (בהם יהושע חנקין). כן השתתפו ד"ר הלל יפה (רופא המושבות), נציג חדרה וחיים מרגליות קלווריסקי ממנחמיה.
מזכיר הכנסייה היה אגרונום צעיר בן המושבה, אהרן אהרנסון.
הצירים הגיעו לזכרון יעקב ביום שישי והתארחו בבתי איכרים שהוכנו מראש למעמד. בליל שבת נערכה תפילה חגיגית בבית הכנסת הגדול של זכרון יעקב ועם צאת השבת נפתח הכינוס הראשון של מליאת הכנסייה. בית הפקידות היה מקושט בדגלי טורקיה ובתמונת הברון רוטשילד. האורקסטרה של ראשון הנעימה בנגינה שנמשכה בכל ימי הכינוס.
כתב העיתון "השקפה" כתב בעיתונו על המעמד:
הכינוס
מקום הכינוס נקבע בבית הפקידות בזכרון יעקב. ומועד הכינוס נקבע בין ה-22 באוגוסט כ"ט באב תרס"ג ועד ה-24 באוגוסט, א' באלול 1903 (בדיוק במקביל לקיומו של הקונגרס הציוני ה-6 בבזל). לנשיא הוועידה נבחר פה אחד מנחם אוסישקין שבחר שני סגנים (שכונו "סופרים"), דוד ילין וד"ר וייץ מזכרון יעקב. פעולתו הראשונה של אוסישקין הייתה קשורה לפוליטיקה הפנימית של הקונגרס הציוני - שיגור "מברק ברכה" להרצל ולצירי הקונגרס הציוני השישי שעמד ערב כינוסו. למעשה היה בכך משום קריאת תִּגָּר של אוסישקין על הרצל כדבר ראש-אספת יהודים אחד אל משנהו.
בימים ראשון ושני (23, 24 באוגוסט) נערכו עוד ארבע ישיבות ובהן נדונו בעיות שונות של היישוב היהודי בארץ ישראל: תמיכת הברון ויחס הפקידות, שיטות החינוך, היחס בין היישוב החדש ליישוב הישן ובפרט לרבניו ולבעיית השמיטה במושבות החקלאיות, שאלת קדימותה של השפה העברית ועוד. בניגוד לחגיגיות הפתיחה, הוויכוחים בישיבות היו סוערים "כמו לו רעשה הארץ", כדברי כתב ה"השקפה".
שני נושאים נוספים הסעירו את הרוחות, האחד דרישתו של אוסישקין שהכנסייה תאפשר גם לנשים לבחור ולהיבחר. ב-1903 רק ניו זילנד ואוסטרליה נתנו זכות בחירה לנשים (אך לא זכות להיבחר) והצעתו של אוסישקין התקבלה בתדהמה על ידי הצירים. עם זאת, ולאחר ויכוח סוער ביותר, בעיקר בין הנציגים הדתיים והספרדים לנציגי המושבות, עברה ההצעה ברוב שהומרץ על ידי אוסישקין. הנושא השני שהלהיט את הרוחות היה הידיעה שהגיעה עם נעילת הכנסייה על כך שהקונגרס בבזל אימץ את תוכנית אוגנדה של הרצל. החלטת ועידת הנעילה של הכנסייה ייפתה את כוחו של אוסישקין להתנגד להחלטת הקונגרס.
הכנסייה אישרה את התקנון שכלל ארבעה סעיפים:
נאום הנעילה של אוסישקין הסתיים במילים, שנאמרו בעברית אשכנזית:
תוצאות
מיד עם תום דיוני הכנסייה התכנסה באותו מקום ובהשתתפות חלק מהצירים ועידת הייסוד של הסתדרות המורים (או כפי שנקראה אז, "אגודת המורים העברים בארץ ישראל").
ההצלחה והתעלות הנפש חלפו עד מהרה. אוסישקין שגה כאשר ניסה לצאת בגלוי כנגד מעמדו הייחודי של הרצל בתנועה הציונית וכל מפעל בו נגע, ובכלל זה הכנסייה, הוקע על ידי ראשי הציונות הממוסדת כניסיון פוליטי להשגת מעמד אישי. הקונגרס לא ראה בכנסייה נציגות לגיטימית ואף חשש שחיזוקה יביא להרחבת הקרע בין "ציוני ציון" לבין ה"אוגנדיסטים" ולפירוק הקונגרס הציוני ובכך שמט בסיס לקיומה.
גם חברת יק"א, שניהלה את מושבות הברון, סירבה להכיר ב"הסתדרות הארץ ישראלית" כגוף ייצוגי ובכך שמטה בסיס נוסף לקיומה.
השלטונות הטורקיים החלו לחשוש מפני האפשרות שהגוף החדש יצמח ויהפוך למוסד ממלכתי יהודי עצמאי מדי והצרו את צעדיהם המהוססים של נציגי הציבור היהודי. אוסישקין סבר שהיו אלה נציגיו של הרצל בקונגרס ש"ייעצו" לטורקים לגדוע את הנציגות הארץ ישראלית בעודה באיבה. הוועד הנבחר לא הצליח לגייס כספים, וכעבור שנתיים חדל להתקיים.
אברהם שמשון שלום הלפרין
הרב אברהם שמשון שלום הלפרין (נולד בט"ז באב ה'תש"ג (אוגוסט 1943)) הוא האדמו"ר הנוכחי של חסידות וסלוי. בנו של הרב יעקב יוסף שלמה הלפרין ונינו של הרב שלום הלפרין, אבי שושלת חסידות ווסלוי.
תולדותיו
אביו היה מנהיג לחסידים בבוקרשט ולפני כן בגאלאץ. אמו של הרב אברהם שלום שמשון הייתה בתו של הרב יעקב שמשון קנר (הרבי מטשחויב), חתנו של רבי משה משינאווא.
למד בישיבת באר יעקב אצל הרב משה שמואל שפירא. הוא נישא לטובה בת הרב אברהם יהושע השיל ברים, ראש ישיבת "תפארת ישראל" של חסידות בויאן בירושלים (נפטרה בתשפ"א, 2020). היה ראש כולל "תומר דבורה" בבני ברק ורב בעמנואל.
האדמו"רות
בשנת ה'תשמ"ה, על-פי צוואת אביו החל לכהן כאדמו"ר מווסלוי. הוכתר לאדמו"ר על ידי האדמו"ר רבי יצחק פרידמן מבוהוש. הוא נמצא מידי שבת בתל אביב ומארח אורחים רבים על שולחנו. כמו כן פתח בית מדרש ברמת אהרן בבני ברק, ובו הוא עורך את הטישים בימי ההילולא של אבותיו.
הוא עורך התוועדות גם ביום ההילולא של האדמו"ר משטפנשט וזאת בעקבות מסורת שלפיה העביר רבי אברהם יהושע השיל פרידמן, האדמו"ר מאדז'וד-שטפנשט, את שרביט ההנהגה של חסידות שטפנשט אל האדמו"ר מוואסלוי-גאלאץ.
בדיקת CRAAP
בדיקת CRAAP פותחה על ידי Sara Blakeslee וצוות הספרנים באוניברסיטת קליפורניה, צ'יקו  כדי להעריך איכות של מקורות מידע המשמשים למחקר אקדמי בתחומי דעת שונים. המספר העצום של מקורות באינטרנט, מקשה על בחירת המקורות שניתן לבסס עליהם מחקר אקדמי. בדיקת CRAAP נועדה להקל על מרצים וסטודנטים לקבוע אם ניתן להסתמך על המקורות שאיתרו. הערכת מקורות באמצעות בדיקת CRAAP היא שיטה הנלמדת בעיקר בהדרכות של ספרנים בספריות אקדמיות.
עקרונות
המונח CRAAP הוא ראשי התיבות מאנגלית של: עדכניות, רלוונטיות, סמכות, דיוק, מטרה
רקע היסטורי
הערכת מקורות באמצעות בדיקת CRAAP נלמדה לראשונה בשנת 2004 במסגרת סדנה שערכה Sarah Blakeslee למרצים של סטודנטים בשנה הראשונה. Sara המציאה את ראשי התיבות כדי לזכור את הקריטריונים להערכת מקורות. היא רצתה ללמד שיטה קלה יותר לקבוע רמת איכות של מקורות.
הערכת אתרי אינטרנט
מאז החל השימוש בבדיקת CRAAP באוניברסיטת CSU Chico, אוניברסיטאות אחרות אימצו אותה כדי לסייע בהערכת האתרי אינטרנט. במאמר שלה, Cara Berg, ספרנית יעץ ורכזת הדרכת משתמשים באוניברסיטת William Paterson, מתייחסת בהרחבה להערכת אתרי אינטרנט ככלי למחקר פעיל. הערכת אתרים באמצעות CRAAP נלמדה במסגרת קורסי כתיבה לסטודנטים שנה ראשונה, כדי לסייע להם לחדד את מיומנויות המחקר שלהם.
אתגרים
כאשר בדיקת CRAAP הוטמעה לראשונה, היו מספר אתגרים טכניים. הסדנה להערכת אתרים הייתה מואצת וברוב המקרים הספרן לא הצליח להעביר את החומר בשלמותו. סטודנטים רבים לא הבינו שהם צריכים להעריך את האתר ובמקום זאת העריכו את התוכן שפורסם בו. חלק מהסטודנטים השלימו את המשימה מבלי להבין את ההנחיות. היה צורך בהנחיות יותר מפורטות וכאשר ניתנו כאלה, הסטודנטים הצליחו להעריך אתרים בעזרת בדיקת CRAAP.
שימושים פדגוגיים
בדיקת CRAAP נלמדת בדרך כלל בהדרכות ספרייה לסטודנטים שנה הראשונה. השימוש הנפוץ ביותר הוא בקורסי כתיבה, אך משתמשים בה גם בקורסים רבים אחרים, ובהם קורסים בתחומי המדעים וההנדסה.
ביקורת
מאמר שפרסמו ספרן היעץ Toni M. Carter ומרצה בקורסי כתיבה בשנת 2016 יצא כנגד הנטייה של ספרנים בספריות אקדמיות לספק "רשימת מכולת" של קריטריונים להערכת מקורות, ובדיקת CRAAP היא הדוגמה העיקרית לרשימות מסוג זה. הטענה היא שרשימות כאלה מוותרות על המורכבות והניואנסים שבהערכת מקורות ומעודדות הערכת מידע דיכוטומית (נכון / לא נכון).
במאמר נטען כי רשימות מסוג זה ספגו ביקורת רבה מאז ש-ACRL פרסמה קווים מנחים להנחלת אוריינות מידע בשנת 2015. לפי קווים אלה נדרשת גישה הוליסטית ופדגוגיה אותנטית המתמקדת בפרקטיקות של למידה מהתנסות ביצירת מידע ורפלקציה.
דניאלה מסטריקיו
דניאלה פאולה מסטריקיו (בספרדית: Daniella Mastricchio; נולדה ב-18 בנובמבר 1987) היא שחקנית ארגנטינאית, המוכרת מתפקידה כסול בטלנובלה "קטנטנות" מבית היוצר של כריס מורנה.
ביוגרפיה
מסטריקיו, ילידת בואנוס איירס, החלה את קריירת המשחק בגיל שמונה בסדרת הטלוויזיה הארגנטינאית "קטנטנות". בסדרה היא גילמה את דמותה של סול, ילדה שננטשה על ידי אביה כשנולדה, ולאחר שאמה מתה, חברתה הטובה ביותר של האם, בלן פראגה (רומינה ז'אן), מאמצת אותה.
מסטריקיו שיחקה ב"קטנטנות" עד סוף העונה הרביעית ואז פרשה ממנה לטובת לימודים, והמשיכה את קריירת המשחק שלה בפרופיל נמוך.
לאחר מכן יחד עם ידיד היא העלתה הצגה איתה רצו השניים על במות קורדובה.
בשנת 2002 היא חזרה להופיע בטלוויזיה וקיבלה תפקידים משניים בטלנובלות "קצ'ורה" ו"דרך הלב".
בשנת 2005, ילדה מסטריקיו בן בשם ולטינו והחלה לגדל אותו כאם חד-הורית. בשנת 2012 נולדה לה בת בשם סול.
ב-10 במרץ 2022 מסטריקיו התארסה למטי פביאני.
חופש העיתונות
חופש העיתונות או חופש התקשורת הוא ערך יסוד במדינה דמוקרטית לפיו יש לצמצם את התערבות השלטון בעיתונות ובתקשורת המונים (לרבות אמצעי תקשורת מודפסים ואלקטרוניים) ולהבטיח את אי־תלותה בשלטון. שמירה על חופש העיתונות נעשית על ידי הגנה עליו בחוקה או הגנה חוקית אחרת וכן יש מנהג חוקתי ונורמות נגד פגיעה בחופש העיתונות. מנגד, פגיעה בעצמאות ובחופש של גופי תקשורת או עיתונאים היא אחד מסימני ההיכר הבולטים של שלטון דיקטטורי ואחד השלבים החשובים בתהליכים כמו שחיקה דמוקרטית והפיכה עצמית.
הנימוק המרכזי לחופש העיתונות הוא שהאינטרס של כל שלטון הוא להמשיך ולשלוט ולכן גורמי מפתח בשלטון ירצו למנוע השמעה של ביקורת או פיקוח עליו, ולעודד הפצה של הסברה, מידע מוטה, פייק ניוז או תעמולה בעד השלטון. עיתונות עצמאית עשויה לספק מידע על המתרחש במדינה ובעולם, לחשוף מידע מביך, מקרי צנזורה, שחיתות וכן לְהָזֵם אי-דיוקים או תעמולה מטעם השלטון ובכך היא ממלאת פונקציה של פיקוח על השלטון. בנוסף, עיתונות עצמאית מספקת במה להעלאת דעות, רעיונות והצעות חלופיות לשלטון ולמדיניות, ולחשוף מידע על מחאות נגד השלטון, ובכך היא ממלאת פונקציה של ביקורת. חופש התקשורת הוא אמצעי חשוב כדי להבטיח את חופש הביטוי. כדי שהעיתונות תוכל למלא את תפקידיה ביותר יש להבטיח את עצמאותה. חופש עיתונות בא לידי ביטוי בשני אופנים עיקריים: היכולת לכתוב ביקורת על השלטון ללא חשש מצנזורה או מפני התנכלות לעיתונאי או למערכת העיתון, והחיסיון העיתונאי - אפשרות שמירה על זהותו של מקור מידע חסויה.
בשנת 1993 קבע האו"ם את 3 במאי כיום חופש העיתונות כדי להדגיש את חשיבות הנושא.
חופש העיתונות בעולם
ברבות ממדינות הדמוקרטיות חופש העיתונות מעוגן בחוקה, ובהן:
יש מדינות שבהן חופש העיתונות נרמס, למשל באמצעות כליאתם של עיתונאים. בטורקיה, למשל, בשלושת החודשים הראשונים של 2010 עמדו לדין 216 עיתונאים, בעיקר בגין הפרת החוק למלחמה בטרור, או הסעיף האוסר על פגיעה באומה הטורקית.
מדד חופש העיתונות
לפי הדירוג שהתפרסם באפריל 2020, ישראל דורגה במקום ה-88 בעולם.
התנגשויות של חופש העיתונות
במדינות רבות קורה לא אחת שזכויות אדם עשויות להיפגע על ידי זכויות אחרות המתנגשות עמן. חופש העיתונות מתנגש לא אחת עם זכויות יסוד וחירויות אחרות שיש המזהים עם דמוקרטיה, למשל במקרים הבאים:
חופש העיתונות בישראל
חופש העיתונות בישראל אינו מעוגן בחקיקה ראשית או משנית. בניגוד למדינות דמוקרטיות רבות, בישראל אין חוקה ואין בה גם חוק יסוד ייעודי להגנת חופש העיתונות או חופש הביטוי. ההגנה הרשמית היחידה שיש בישראל היא בפסיקות בית המשפט העליון, למן ההכרעה בבג"ץ קול העם שניתנה בשנת 1953.
עד לשנת 2017, הייתה לממשל בישראל, בניגוד לרבות מהדמוקרטיות האחרות, סמכות לסגור עיתונים. סמכות הסגירה הייתה על פי פקודת העיתונות משנת 1933 אשר חייבה לקבל רישיון ממשלתי לפני הוצאה לאור של עיתון, ואפשרה לסגור עיתונים כמעט ללא התראה. - פקודת העיתונות בוטלה בעקבות עתירה לבג"ץ שהוגשה על ידי האגודה לזכויות האזרח והחלטת הכנסת מיום 29 במאי 2017.
בנוסף, תקנות ההגנה (שעת חירום) משנת 1945 כוללות, בין היתר, הענקת סמכויות רחבות לצנזורה הצבאית. כדי למנוע חיכוכים בלתי פוסקים בין אמצעי התקשורת לצנזורה, התקבל בשנת 1949 "הסכם הצנזורה" בין נציגי התקשורת לנציגי צה"ל. על פי הסדר זה, כלי התקשורת החתומים על ההסכם ביצעו מעין צנזורה עצמית בנושאים הקשורים לביטחון המדינה. בתמורה הצנזורה הצבאית התחייבה שלא להפעיל את הסמכויות הנרחבות שמקנה לה החוק, אם הדבר לא היה נחוץ. הסכם זה עודכן כמה פעמים, האחרונה שבהן בשנת 1996. בעקבות פרשת "שניצר" בשנת 1988, שבה חידד בג"ץ את מטרתה של הצנזורה למנוע פרסום של ידיעות רק כאשר יש "ודאות קרובה" לפגיעה בביטחון המדינה, נכלל כלל ה"ודאות הקרובה" שקבע בג"ץ גם בהסכם הצנזורה.
יו חווה
יו חְוָוה (בסינית פשוטה: 余华; בסינית מסורתית: 余华; נולד ב-3 באפריל 1960 האנגג'ואו בג'ג'יאנג) הוא סופר סיני. עבד כרופא שיניים במשך חמש שנים, ולאחר מכן בשנת 1983 פנה לכתיבה ספרותית. הוא גדל במהלך מהפכת התרבות, ורבים מהסיפורים והרומנים שלו עוסקים בתקופה זו. אחד המאפיינים הייחודיים של עבודתו היא חיבתו לתיאורים מפורטים של מעשי אלימות ברוטלית.
דומינגו מרטינס דה איראלה
דומינגו מרטינס דה איראלה (בספרדית: Domingo Martínez de Irala, בערך 1509 ורגארה, גיפוסקואה בארץ הבסקים, בזמנו בכתר קסטיליה, בספרד - בערך 1556 אסונסיון, המושבה "נואבה אנדלוסיה דל ריו דה לה פלטה", פרגוואי, מלכות המשנה של פרו) היה קונקיסטאדור, מגלה ארצות ופוליטיקאי ספרדי ממוצא בסקי שפעל בשטחי ארגנטינה, פרגוואי וברזיל של ימינו. בשנת 1537 הוא מונה על ידי חואן דה איולאס לממלא מקום של מושל לה קנדלריה, בשטח ברזיל של היום. אחר כך כיהן איראלה בפועל ומאוחר יותר כנבחר על ידי המתיישבים בתפקיד ממלא מקום של המושל הכללי של מושבת אנדלוסיה החדשה של נהר לה פלאטה (Nueva Andalucía del Río de la Plata) שמושבו היה באסונסיון. איראלה כיהן שלוש פעמים כממלא מקום של מושל המושבה הספרדית הזאת בשנים 1542-1539, 1544 -1548 ו-1552-1549. לבסוף בשנת 1552 מינה אותו הקיסר קרל החמישי כמושל רשמי והוא מילא את התפקיד עד מותו בשנת 1555.
בשנת 1535 התגייס איראלה למסע של פדרו דה מנדוסה לאמריקה והשתתף בהקמתה הראשונה של העיר בואנוס איירס בשנת 1536. הוא חקר יחד עם חואן דה איולאס את הנהרות פרנה ופרגוואי ופיקד את המשמר המאסף כשכוח הקדמי של איולאס הושמד על ידי האינדיאנים פאיאגואה במצבי חירום כאלה קיבלה מושבת "אנדלוסיה החדשה" (Nueva Andalusia) מידי הקיסר קרל החמישי הרשות הבלעדית בין המושבות הספרדיות באמריקה לבחור בעצמה את מפקדה החדש. אכן ב-1539 בחרו הקונקיסטאדורים באיראלה בתפקיד של קפטן כללי של מושבת אנדלוסיה החדשה, של ריו דל פלאטה. באותה שנה החליט איראלה להעביר את תושבי בואנוס איירס אל היישוב החדש אסונסיון, כך שב-1541 בואנוס איירס נותרה נטושה. איראלה פיקד על המושבה יחד עם חואן דה סלסאר עד שנת 1542 כשהגיע המושל שמונה על ידי קרל החמישי, אלוואר נונייס קבסה דה ואקה. אחרי הדחתו של האחרון והשבתו למשפט על בגידה בספרד בשנת 1544, ניהל איראלה את המושבה למעשה, ללא הפסקה, עד מותו, אף על פי שבשנים 1547–1552 לא כיהן כמושל באופן רשמי (ב-1547 התמנה בתפקיד חואן דה סנבריה וב-1549 בנו, דייגו דה סנבריה, אך הם לא יכלו למלא בפועל את התפקיד) בשנת 1552 אישר המלך את מינויו של איראלה כמושל באופן רשמי. איראלה הנהיג ביד רמה את מושבת ריו דל פלאטה עד למותו בשנת 1556. בימי שלטונו נבנו כנסיות ובניינים ציבוריים, ערים שלמות בעוד שהילידים דוכאו וחולקו בין האנקומיינדות שבבעלות המתיישבים הספרדים. אחרי מותו ירש גונסאלו דה מנדוסה את תפקיד המושל.