cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקרב על גוש עציון
אחרית דבר
בקרבות גוש עציון נהרגו בסך הכל 242 תושבים וחיילי תגבורת, כאשר הראשונים היו כשני שלישים מן החללים. ארבעה מבין חללי הגוש היו החוכר של 'המנזר הרוסי' ובני משפחתו, אשר עברו במהלך הקרבות להתגורר בכפר עציון. אובדן גוש ובו ארבעה יישובים, יחד עם אובדנם של מאות לוחמים, היה אחת המפלות הקשות לצד היהודי, ומבחינת מספר האבדות, הקשה ביותר, הן במלחמת העצמאות, הן במלחמות ישראל בכלל. אובדן הגוש, כמו גם גורל המגינים, היו גורם מכריע בהחלטה לפנות, עם פלישת צבאות ערב, מיד לאחר הכרזת העצמאות, את קליה, בית הערבה, נווה יעקב, עטרות והרטוב. גם הלגיון מיעט בהמשך המלחמה לנסות לכבוש יישובים יהודיים, ככל הנראה, בין היתר, כדי שלא לשחוק את כוחו.
היישובים נבזזו מיד לאחר כיבושם (ולעיתים אף ממש במהלכו), ונחרבו בהמשך כמעט לחלוטין. בשטחם הוקמו בהמשך מחנות של צבא ירדן, אשר עשה שימוש גם במנחת. על חורבות משואות יצחק הוקם מחנה פליטים. הגברים שבין השבויים שוחררו לאחר הסכם שביתת הנשק עם עבר הירדן, שנחתם באפריל 1949.
כשנה וחצי לאחר נפילת הגוש ולאחר סיום מלחמת העצמאות, בנובמבר 1949, הועברו 240 גופות נופלי הגוש ומחלקת הל"ה לירושלים. הגופות נקברו ב-17 בנובמבר בקברי אחים בהר הרצל בירושלים. קבר האחים של נופלי הגוש וקברי מחלקת הל"ה היו לקברים הראשונים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
השפעה על המערכה על ירושלים
עם החרפת הקרבות בירושלים ובדרך אליה, הורה הפיקוד העליון של 'ההגנה' לכוחות הלוחמים בגוש עציון לתקוף את התחבורה הערבית בכביש חברון. בליל 11 - 12 באפריל 1948 תקפו לוחמי הגוש משאית ומשוריין של הלגיון. בעקבות זאת פתח הלגיון ב-12 באפריל 1948 בהפגזה ובהתקפה על המנזר הרוסי, וכפריים ניסו להסתער על המנזר אך נהדפו.
בליל 29 - 30 באפריל 1948, בעת הקרב על קטמון, במסגרת מבצע יבוסי, נתבקשו שוב לוחמי הגוש למנוע תגבורת מחברון לירושלים. ואכן, הם מנעו הגעת תגבורות ערביות ללוחמים בקרב סן סימון, דבר שהיה קריטי להצלחת הצד היהודי בקרב. במקביל לוחמי גוש עציון חיבלן ומיקש כביש ירושלים-חברון, דבר אשר שיבש באופן ניכר את התחבורה הערבית בו.
ב־12 באפריל 1948 הכוחות הלוחמים של גוש עציון תקפו שיירה של לוחמים ערבים בלתי סדירים ופגעו ב-15 מכוניות שלהם. צבא בריטי הגיע למקום במשוריינים, פתח באש וחילץ את שיירה הלוחמים הערבים. התקפה נוספת על שיירה ערבית הייתה ב-3 במאי 1948, ובעקבותיה החליט הלגיון להתערב באופן פעיל בקרבות בגוש.
ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, תיאר את ההשפעה של לוחמי גוש עציון על המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות:
הקמת גוש עציון מחדש לאחר מלחמת ששת הימים
באפריל 2012 נחנכה בגוש אנדרטה לנופלים בקרב 4 במאי.
סמל סודאן
סמל סודאן הנוכחי אומץ בשנת 1969.
במרכז נמצאת ציפור הלבלר המחזיקה את המגן מתקופת מוחמד אחמד שהכריז על עצמו כמהדי ושלט בסודאן במאה ה-19.
הסמל כולל שתי כתובות בערבית:
ציפור הלבלר היא הציפור הלאומית של סודאן, ונבחרה כחלופה מקומית לעיט צלאח א-דין או לנץ שבט קורייש, המתוארים בסמלים של מדינות ערב אחרות.
יער המלאכים
יער המלאכים-שחריה הוא יער נטוע אורנים שננטע על ידי קק"ל והנמצא באחזקתה. שטחו משתרע על 7,000 דונם וחלק ממנו משתרע בשטחם של היישובים חרבת א-ראעי וחרבת כרוע, ששכנו על גבולו המזרחי של כיס פלוג'ה במלחמת העצמאות. היער נמצא בחבל לכיש מזרחית לקריית גת ולמושב שדה משה ולא הרחק מגן לאומי לכיש וגן לאומי בית גוברין - מרשה.
המרכז ללימודי יהדות בשאנגחאי
המרכז ללימודי יהדות בשאנגחאי הוא מחלקה באקדמיה ללימודי חברה בשאנגחאי, העוסק בחקר היהדות ומדינת ישראל. המרכז הפך להיות למכון המחקר המשפיע ביותר בסין לחקר היהדות וישראל. הוא הוקם בשנת 1988, ומנוהל כיום על ידי פרופסור פאן גואנג.
המרכז מתמקד בחקר ההיסטוריה של יהודי שאנגחאי, שרידי הקהילה היהודית בסין ובחקר הפוליטיקה של המזרח הקרוב. מבין הפרסומים של המרכז ניתן למנות את: "הציוויליזציה היהודית", "התחדשות העם היהודי", "היהודים בסין" (שתורגם לאנגלית, צרפתית וגרמנית), "היהודים בשאנגחאי", "היהודים בשאנגחאי לאורך חצי מאה" ו-"החברה הישראלית ותרבותה".
בין האישים שביקרו במרכז נמנים יצחק רבין, אהוד אולמרט, אריאל שרון, גרהרד שרדר, הילרי קלינטון ותומאס קלסטיל.
למרכז קשרים ענפים עם עמיתים בתחום ברחבי העולם, והוא משתף פעולה עם מוסדות אקדמיים בישראל.
אמזלג
אמזלג (לעיתים: אמזאלג, או אמזלאג או אמזלאק), הוא שם משפחה יהודי הנפוץ בקרב יהודים ספרדים. ומשמעו תכשיטן (כמו השם ).
חורבת בית לויה
חורבת בית לוֹיָה היא אתר ארכאולוגי בו שרידי ישוב קדום, בראש גבעה בדרום השפלה, כ-3.5 ק"מ מצפון למושב אמציה. במקום נמצאו שרידי ישוב מתקופת הברזל, תקופת בית שני, התקופה הביזנטית והתקופה הממלוכית בארץ ישראל. במקום נמצאה כתובת עברית משלהי תקופת בית ראשון ובה ההופעה המוקדמת ביותר של השם העברי "ירושלים".
בתקופת הברזל
יש המזהים את חורבת בית לויה עם בית לְבָאוֹת המוזכרת בספר יְהוֹשֻׁעַ כאחת מערי שבט שִׁמְעוֹן (שקיבל את נחלתו בתוך נחלת יְהוּדָה). אמנם בחפירות שנערכו בתל בשנת 1961 על ידי יוסף נוה התגלו שתי מערות קבורה מתקופת הברזל, אך יש הטוענים שלפי סדר המקומות המופיעים בתיאור נחלת שִׁמְעוֹן מסתבר אתר דרומי יותר לבית לְבָאוֹת, כמו תל שוקת.
באחת מהמערות הללו התגלו מספר כתובות בכתב העברי הקדום משלהי המאה ה-6 לפנה"ס, במצבי שימור שונים. מנהל החפירה, פרופסור נוה, הציע לקרוא את הכתובת כך:.
יש חילוקי דעות לגבי קריאה כזאת אך נראה שבכל מקרה מדובר בהופעה המוקדמת ביותר של השם העברי ירושלים. הכתובת מוצגת כיום במוזיאון ישראל.
מורמונים מימנו את החפירות במקום בשנת 2008 כיוון שלפי מסורת שלהם השם הערבי של האתר משמר זכרו של האתר כביתו של "לחי" מייסד האמונה המורמונית. פה, לפי המסורת המורמונית, הייתה נחלתו. מפה, לפי אמונתם, הוא נדד אל המדבר באזור ים סוף, ולבסוף מ"ים איריטאום" הוא, משפחתו, ורעיהם למסע, הפליגו ל"ארץ המובטחת" המזוהה ביבשת אמריקה, ככתוב בספר הראשון של ספר מורמון.
שרידי היישוב מתקופת בית שני ומהתקופה הביזנטית
בחפירות שנערכו במקום נמצאו שרידי יישוב גדול מהתקופות ההלניסטית והביזנטית. היישוב נמצא לצד דרך רומית שקישרה בין מרשה ובית גוברין לבין לכיש וחברון ובסמיכות לאדמות השפלה הפוריות. במקום נמצאו שרידי תעשייה חקלאית הכוללים מספר בתי בד, גת מרוצפת פסיפס, ומספר אולמות קולומבריום (לגידול יונים לצורכי מאכל, דשן, ופולחן - כולל בבית המקדש בירושלים), אחד מהם מהגדולים בארץ ישראל.
האדמה במקום היא של סלע קירטון פריך המקל על חפירה ובנייה תת-קרקעית. מלבד מערכות מגורים, בורות מים, מערת פעמון, ומערות קבורה, גם חלק מהמתקנים החקלאיים שהוזכרו למעלה וששרדו (כולל בית בד והקולומבריום) הם תת-קרקעיים. הירידה אל בית הבד היא בגרם מדרגות חצוב. המזוזות והמשקוף מעוטרים בעיטור אטי מפואר. על אחת המזוזות חרוטות שתי מנורות בעלות שבעה קנים ומנורה נוספת חרוטה במרכז המשקוף שמעל לכניסה. במקום נמצאו מתקני סחיטה שלמים, אגן חצוב, ים וממל ומעל מרכז הים, התגלתה בתקרה גומחה שאליה הותאמה ככל הנראה קורת עץ. ריצפת בית הבד הוסרה מאוחר יותר ונחצבה לעומק של כ-3 מ' עם גרם מדרגות נוסף. במילוי העפר שם נמצא מטבע מימי אגריפס השני (מאה 1 לספירה) וכן חרסים משלהי ימי הבית השני. בסמוך לבית הבד מובילות 7 מדרגות מטויחות אל אחד ממספר מקווי טהרה יהודים חפורים שהתגלו באתר. בסמוך נמצאת כמו כן כניסה למערכת מסתור מאוחרת יותר מתקופת מרד בר כוכבא.
הכנסייה הביזנטית והפסיפס
בחלק המערבי של האתר נמצאים שרידי כנסייה נוצרית מהתקופה הביזנטית (הוקמה בשנת 500 לספירה לערך) ולידה שרידי מבנים נוספים - כולל בית-בד ומשטח דריכה של גת. רצפת האולם של הכנסייה מכוסה ב"שטיח" פסיפס גדול ששרד היטב, עם קישוטים וציורים של פירות, עופות, יונקים, ודמויות דייגים. בכניסה לאולם המרכזי הפסיפס כולל כתובת ברכה ביוונית, ובאולם עצמו ציור של אמפורה ממנה יוצאים שריגי גפן היוצרים מדליונים ובתוכם ציורים. הפירות המתוארים כוללים רימון, ענבים בצבעים שונים, תאנה, ולפי המשוער גם דובדבן, מלון, תפוח, אתרוג, ואולי גם עוזרר ופגות שקמה. הפירות מעוצבים בסגנון שרווח אז במרחב (למשל הדובדבנים הדומים בעיצובם לאלה שנמצאו בווילה מהמחצית ראשונה של המאה השישית בארגוס שביוון. לכן לא ברור שכל הפירות הללו אמנם גודלו באזור. במרכז הסיטרה הצפונית של האולם מצוירת אוניית מפרש בעלת משוטים ובה זוג דייגים, שאחד מהם תפש דג בחכתו. במרכז הסיטרה הדרומית מופיעים הדיגים עם שללם. מכאן ההשערה שתושבי היישוב עסקו גם בדיג או לפחות במסחר בו. בסיטרה הדרומית מצוירים גם עופות שונים, יונקים, פרחים ורימונים.
רוב דמויות האדם, החיות והדייגים הושחתו באופן שיטתי בעידן האיקונוקלאזם הביזנטי או המוסלמי המאוחר יותר בשל האיסור על עשיית פסל או תמונה, ומולאו אחר כך באבני פסיפס.
מצפון-מזרח לכנסייה הביזנטית נחפרה (כבר בראשית המאה ה-20 על ידי רוברט מקאליסטר מההקרן לחקר ארץ ישראל) קפלת תפילה ביזנטית תת-קרקעית מהמאות ה5–8 לסה"נ.
תקופה הממלוכית
על ראש הגבעה של האתר נמצאו שרידי בנייה רבים ובהם מבני מגורים, מתקנים וטרסות חקלאיות מימי הביניים המאוחרים המתוארכים לתקופה הממלוכית. באתר נמצאה גם אורווה תת-קרקעית (כנראה לחמורים) המשוערת גם כן לתקופה הממלוכית. לאורווה מובילות מדרגות רחבות, ובה שישה אבוסים וביניהם קדחים ששימשו כנראה לקשירת החמורים, שוקת קטנה, וגומחות לנרות.
הגישה לאתר
חורבת בית לויה היא אתר ארכאולוגי פעיל שעדיין לא הוסדר לציבור. במקום מערות רבות ובורות שרבים מהם עדיין לא סומנו או נחסמו. האתר נמצא בלב שטח אש צבאי ולכן יש צורך בתיאום כניסה. הגישה הנוחה לאתר היא ברכב גבוה (או רגלית או באופניים) ב"דרך הפטרולים" (סימון שבילים אדום) אליו ניתן להיכנס מצפון מכביש 35 כ-6 ק"מ מזרחית לצומת בית גוברין, או מדרום דרך כביש 358 כחצי קילומטר מזרחית למושב אמציה. במעלה הגבעה של בית לויה ישנה חנייה נוחה ליד אתר החפירות.
גאת'ות
הגאת'ות הם מזמורים עתיקים בשפה האווסטית המייחסים את כתיבתן לזרתוסטרה. המזמורים מהווים את ליבת הליטורגיה הזורואסטרית. הגתות מחולקים ל-17 פזמונים המורכבים מ-238 בתים בכל פזמון.
שפה
שפת הגתות, היא אווסטית עתיקה שנכחדה השייכת למשפחת השפות האירניות ולמשפחת-על של השפות ההודו-אירופאיות. ישנם חוקרים שניסו לפענח את הגתות על סמך הסנקסריט אך הסתמכות זו יוצרת קושי בתרגום ובפרשנות שכן שתי השפות, אף על פי שמקורן משותף, התפתחו באופן עצמאי וההבדל ביניהן משמעותי. ישנם תרגומים ופרשנויות על סמך שפות הודו-אירופיות אחרות אך גם תרגומים אלו אינם מציגים תרגום אמיתי ומקיף של הנכתב בגתות.
תוכן
חלק מהפסוקים של הגתות מופנים ישירות לבורא הכל יודע, אהורה מאזדה. פסוקים אלה, מתארים את תמצית האלוהות של האמת. את הטוב שבאלוהות, ווהו מאנה ואת רוח הצדק. כמה מן הפסוקים האחרים מופנים ככל הנראה לציבור שהגיע לשמוע את הנביא זרתוסטרה ובפסוקים אלה הוא ממריץ את קהל שומעיו לחיות את חייהם בדרך אותה הורה אהורה מאזדה.
פסוקים אחרים, מהם הובאו כמה היבטים בחייו של זרתוסטרה, הם ביוגרפיים למחצה, אך כולם סובבים סביב משימתו של זרתוסטרה לקדם את השקפתו על האמת. לדוגמה, חלק מהקטעים מתארים את ניסיונותיו הראשונים של זרתוסטרה לקדם את משנתו של אהורה מאזדה, ואת הדחייה שלאחר מכן מצד קרוביו. דחייה זו וסיבות נוספות הובילה אותו לתחושות של ספק בנוגע למסרים אותם ניסה להעביר, ובגתות ביקש לקבל ביטחון ואמונה מאהורה מאזדה כדי להתיר את הספק ולטעון מול מתנגדיו.
ברנט מונקצ'י
ברנאט מונקצ'י (במקור מונק, בהונגרית: Munkácsi Bernát; 12 במרץ 1860, אוראדיה, בהונגרית: Nagyvárad (נאג'ווארד); טרנסילבניה – 21 בספטמבר 1937, בודפשט, הונגריה) היה בלשן, אתנוגרף, טורקולוג, מזרחן, יהודי-הונגרי וחוקר השפות הפינו-אוגריות. הוא היה חבר באקדמיה ההונגרית למדעים. הוא היה גיסם של יוז'ף יעקבי, רופא ושל בלה יעקבי, עורך דין.
ביוגרפיה
מונקצ'י נולד במשפחה יהודית מסורתית. אביו מאיר אברהם (אדולף) מונק היה סוחר דגנים וסופר לעת מצוא ואמו שרה לבית שטיין.
ב-1885 יצא למסע המחקר האתנו-בלשני הראשון שלו, לעם האודמורטי השוכן במערב הרי אורל. בדרך התעכב בעיר קאזאן שם למד אודמורטית מסטודנט בן אותו העם שלמד בסמינר. הסיור עצמו ערך שלושה חודשים שבהם אסף חומר לשוני רב. בדרכו חזרה שהה בעיר סימבירסק (כיום אוליינובסק) שליד הוולגה שם אסף חומר על שפת הצ'ובה (csuva) מתלמידי סמינר המורים יוצאי העם הצ'ובשי. בשנת 1887 פרסם את הטקסטים שאסף בשפה האודמורטית ומחקר על שפת הצ'ובשית.
עיכוב
עיכוב, על פי לחוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - מעצרים), התשנ"ו-1996, היא הגבלת חירותו של אדם לנוע באופן חופשי. הגבלה זו מסויגת מראש בזמן ובתכלית.
ברנט מונקצ'י
ביוגרפיה
באביב 1888 יצא מונקצ'י למסעו השני. במשך שנה, עד אפריל 1889, הוא תר את האזור בו שוכנים הווגולים (vogul) או המנטים. החומרים שאסף פורסמו בארבעה כרכים (1600 עמודים) של פרסומי הבלשנות של האקדמיה ההונגרית. בכרכים אלו תוארו 6 ניבים של שפת הווגולים או המנטים. מונקצ'י גם חקר את המילים ההונגריות ממקור איראני וקווקזי. ב־1915, בעת מלחמת העולם הראשונה חזר מונקצ'י לחקר השפה האודמורטית. הוא נעזר בשבויי מלחמה אודמורטיים שהיו עצורים במחנה ליד בודפשט, מהם אסף חומר רב בניבים אודמורטיים שונים. מחקרים אלו פורסמו רק שנים אחרי מותו, ב-1952. מ-1917 ואילך חקר בעיקר את השפה האוסטית, מחקרים אלו פורסמו ב-1927 בכתב העת ה"ידיעון המזרחי" ההונגרי (Keleti Szemle).
בשנת 1890 נבחר מונקצ'י לחבר מתכתב (Corresponding member) באקדמיה ההונגרית למדעים. ב־1891 נבחר לחבר חיצוני של החברה הפינו-אוגרית, ב-1892 נבחר לסגן נשיא של החברה האתנוגרפית ההונגרית. בשנים 1894 עד 1910 היה עורכו של כתב העת המדעי אתנוגרפיה. מ-1900 ועד סוף ימיו היה עורך משותף של הידיעון המזרחי. ב-1910 נבחר לחבר מלא של האקדמיה ההונגרית למדעים. ב-1930 הוציאה האקדמיה ההונגרית למדעים ספר לכבודו של מונקצי, במלאת לו 70. החל משנת 2005 האקדמיה מחלקת מענק מחקר בחקר הבלשנות על שמו של מונקצ'י.
עיכוב
סיבת ותכלית העיכוב
שוטר רשאי לעכב אדם במקום או להביאו לתחנת המשטרה הקרובה אם התקיימו אחד מהתנאים הבאים:
ברנט מונקצ'י
ביוגרפיה
בהיותו יהודי לא קיבל מעולם שום משרה אקדמית. זאת למרות כל הישגיו המחקריים והכיבודים המדעיים שזכה להם, ואף על פי שכמנהג רבים מיהודי הונגריה החליף את שמו ממונק, לשם ההונגרי מונקצ'י. את פרנסתו מצא כמפקח במערכת החינוך של הקהילה היהודית בבודפשט. בפעילותו היהודית יזם, במסגרת המוזיאון היהודי של בודפשט, מפעל של כתיבת "מגילות היוחסין של משפחות יהודיות הונגריות". השמדת יהודי הונגריה בשואה הפסיקה מפעל זה באיבו. יצא רק הכרך הראשון שהוכן על ידי מונקצ'י עצמו: "שלשלת היוחסין של משפחות מונק ומשפחת פעלזענבורג".
מונקצ'י היה נשוי לפאולה יקובי. לזוג היו שני צאצאים הסופר ואיש הציבור ד"ר ארנה מונקצ'י והמשוררת ד"ר נעמי וינקלר. מונקצ'י עסק במחקר של הצ'אנגו במולדובה יחד עם הבלשן היהודי הונגרי איגנץ קונוש. הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
עיכוב
סיבת ותכלית העיכוב
באופן כללי, בהתאם לרוח חוק "כבוד האדם וחירותו", על השוטר תמיד להעדיף עיכוב על פני מעצר גם כאשר החוק מתיר לו לבצע מעצר.
ברנט מונקצ'י
פרסומים עיקריים
בין פרסומיו (כולם בהונגרית):
עיכוב
חובות השוטר המעכב
על השוטר המעכב אדם מוטלות החובות הבאות:
בכל מצב, ברגע שחלפו הנסיבות שמנעו את מילוי חובותיו של השוטר, חובה עליו לבצען בהקדם האפשרי.
מגבלות העיכוב
על משך העיכוב להיות לא יותר משלוש שעות. חריג לכך הוא במקרים בהם מתבצע עיכוב של מספר מעורבים באותו אירוע, אז רשאי קצין משטרה להאריך את העיכוב בשלוש שעות נוספות, כך שמשך העיכוב לא יעלה על שש שעות. זמן החקירה אינו נכלל בזמן העיכוב. בכל מצב על השוטר המעכב לשאוף לכך שזמן העיכוב יהיה קצר ככל הניתן ויהיה כרוך בטרחה מועטה ככל המתאפשר לאדם המעוכב.
עיכוב לא חוקי
שוטר המבצע עיכוב לא חוקי עובר עבירת משמעת על-פי : "עריכת חיפוש, ביצוע עיכוב או מעצר או כניסה לרשות היחיד, שלא כדין או שלא בתום לב".
בפסיקת בית המשפט נקבע כי אדם שמעוכב שלא כדין על ידי שוטר רשאי להשתמש בכוח סביר ומידתי (כגון דחיפה ללא גרימת חבלה) כדי להשתחרר מהעיכוב הלא חוקי, והדבר לא יביא להרשעתו בביצוע עבירה. (כגון תקיפת או הכשלת שוטר)
עיכוב לא חוקי עשוי להיות בסיס לתביעת נזיקין נגד המשטרה.
עיכוב על ידי אדם שאינו שוטר
במדינות רבות, החוק מתיר לכל אדם לעכב אדם אחר, שביצע עבירות מסוימות, עד לבואו של שוטר. החוקים במדינות שונות נבדלים בעבירות עליהם מותר לאזרח שאינו שוטר לעכב אדם אחר והתנאים הנלווים הנדרשים.
ישראל
בישראל, כל אדם רשאי לעכב חשוד שביצע, בנוכחות המעכב, עבירת אלימות, פשע, גנבה או עבירה שגרמה נזק של ממש לרכוש. במידה שאדם אחר, הקורא לעזרה, הצביע בפני אדם על חשוד בעבירה כפי שפורטו לעיל, רשאי האדם לעכב את החשוד אך ורק אם יש חשש שהחשוד ימלט או שזהותו אינה ידועה. בדומה לשוטרים, גם האדם המעכב אינו רשאי לעכב חשוד למעלה משלוש שעות, ומוטלת עליו החובה למסור אותו ללא דיחוי לשוטר. המעכב רשאי להפעיל כוח סביר כדי להתגבר על התנגדות המעוכב, בתנאי שהשימוש בכוח לא יגרום למעוכב חבלה.
גלגולי החקיקה בישראל
סמכות של כל אדם לעכב חשוד נקבעה בעבר בחוק סדר הדין הפלילי (מאסר וחיפושים), סעיף 5, בו נקבע שכל אדם רשאי לעכב אדם רק אם המעוכב עבר בפני המעכב עבירה שדינה מוות או עבודת פרך. בהמשך שונה הנוסח ונקבע שכל אדם רשאי לעצור אדם שביצע בפניו פשע. צמצום הסמכות רק לעבירות של פשע הביא לביקורת מצד שופטים וביקורת ציבורית על שופטים שזיכו אנשים שהשתמשו בכח כדי להשתחרר מעיכוב לא חוקי. בשנת 1997 במסגרת הסדרה של נושא המעצרים, תוקן חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - מעצרים), כדי לקבוע בו את סמכויות העיכוב ואלו הוסרו מפקודת סדר הדין הפלילי (מעצר וחיפוש). כיום, כל אדם רשאי לעכב אדם שביצע בפניו עבירה של אלימות, פשע, גנבה או נזק של ממש לרכוש.
חוק סמכויות לשם שמירה על ביטחון הציבור
בעקבות חקיקת חוק סמכויות לשם שמירה על ביטחון הציבור, תשס"ה-2005, העניק המחוקק סמכויות עיכוב לחיילים ומאבטחים, שהשר לביטחון פנים הסמיך אותם לביצוע פעולות אבטחה ושמירה על ביטחון הציבור, במקומות המפורטים בחוק. לפי החוק, רשאי חייל או מאבטח לעכב אדם עד לבואו של שוטר במידה ומתעורר חשד שאותו אדם נושא נשק או מתכוון לעשות שימוש בנשק. חייל שהוסמך לשמש כמאבטח בתחנת הסעה או בנקודת בדיקה בין ישראל לבין יהודה ושומרון וחבל עזה מוסמך לעכב אדם גם במידה ומתעורר חשד שאותו אדם מתכוון לבצע עבירה המסכנת את ביטחון האדם, הציבור או המדינה.
קנדה
בקנדה, כל אדם רשאי לעכב חשוד בעבירה פדרלית (indictable offence), שביצע את העבירה בפניו או שהוא מאמין על סמך יסוד סביר שהחשוד ביצע את העבירה והוא בורח מאדם שיש לו סמכות חוקית לעכבו. החוק בקנדה מתיר בנוסף לכך לבעל רכוש לעכב חשוד בפגיעה ברכושו בפניו. בשנת 2012 תוקן החוק באופן המתיר לבעל הרכוש לבצע את העיכוב תוך זמן סביר מביצוע העבירה.
דגל הוואי
דגל מדינת הוואי או קא האה הוואי (באנגלית: Flag of Hawaii) הוא הדגל הרשמי של מדינת הוואי ושל ממלכת הוואי. דגל הוואי הוא הדגל היחידי של מדינה בארצות הברית שנשאר זהה לדגל שהונף תחת ממשלים קודמים, וכן היחיד מדגלי מדינות ארצות הברית שבו מופיע היוניון ג'ק - דגל בריטניה.
תיאור הדגל
בקנטון הדגל (הרביע העליון הקרוב לנס הדגל) נמצא היוניון ג'ק. שאר הדגל מחולק לשמונה פסים אדומים, כחולים ולבנים המסמלים את שמונת האיים העיקריים של הוואי. הפס העליון ביותר לבן, ותחתיו פס אדום וכחול, ולאחר מכן שוב לבן, אדום וכחול, לבן והפס התחתון ביותר הוא אדום.
היסטוריה
הדגל הונף לראשונה על ידי מלך הוואי, קאמהאמהא הראשון לאות חברותו של המלך עם רב החובל הבריטי ג'ורג' ונקובר. דגל זה הוענק למלך על ידי ונקובר כמתנה ממלך הממלכה המאוחדת ג'ורג' השלישי. מאוחר יותר יועצי המלך יעצו לו להוריד את הדגל מאחר שהנפתו תציב את הוואי כתומכת בבריטניה שבאותה עת נלחמה בארצות הברית, ובעקבות המלצתו הדגל הורד. בהמשך, בעת מלחמת 1812 הונף דגל ארצות הברית על בית המלוכה - ואף זה הורד לאור מחאות קצינים בריטיים שנכחו בחצר המלוכה. כתוצאה מכך, ועל מנת למנוע טענות משני הצדדים הורה המלך בשנת 1816 על הנפת דגל המשלב בין שני הדגלים.
במקור היו בדגל שבעה פסים אדומים לבנים, אולם בשנת 1845 שונה מספר הפסים רשמית לשמונה.
יום קה האה הוואי
בשנת 1990 הכריז מושל הוואי ג'ון ד. וייהי השלישי על ה-31 ביולי בכל שנה כיום הדגל או "יום קה האה הוואי".
אמפיטריאון
זאוס התחזה לאמפיטריאון ובגד באשתו הרה עם אלקמנה. מאוחר יותר באותו היום כאשר חזר אמפיטריאון מהמלחמה, שכב גם הוא עם אלקמנה וכך נולדו לה תאומים, האחד, הרקולס, בנו של זאוס, והשני, איפיקלס, בנו של אמפיטריאון. שמו של הרקולס ניתן לו כלעג לאשתו של זאוס, הרה, על כך שהוא הילד של בעלה שבגד בה.
עלילה
האל יופיטר (זאוס) מתאהב באלקמנה, אשתו של אמפיטריאון, מלך תבאי. כאשר אמפיטריאון יוצא למלחמה נגד הטלבואים, יופיטר לובש את דמותו, נכנס לביתם, אוכל, מדבר ושוכב עם אלקמנה שבטוחה שזה בעלה שחזר מהמלחמה. יופיטר מאריך את הלילה כדי שיהיה לו כמה שיותר זמן להיות איתה. כל הזמן הזה מרקוריוס, בנו של יופיטר, עומד על המשמר מחוץ לבית, מחופש לסוסיא, עבדו של אמפיטריאון. כשסוסיא חוזר הוא מגלה שיש מחוץ לביתו אדם שנראה בדיוק כמוהו, שבתחבולות משכנע אותו שהוא לא סוסיא ומבריח אותו משם. אמפיטריאון מאשים את אלקמנה בבגידה. יופיטר (מחופש לאמפיטריאון) אומר לאלקמנה שהוא צריך לחזור לפני שהצבא ישים לב להיעדרו, והוא נותן לה גביע זהב והולך. בשובו הביתה לאחר ניצחונו במלחמה, אמפיטריאון האמיתי שומע מסוסיא שכשחזר הביתה הוא ראה עוד סוסיא עומד ליד הדלת ואמפיטריאון לא מאמין לו. כשהם מגיעים הביתה, אלקמנה חושבת שהוא לועג לה, כי לפני רגע הוא אמר לה שהוא צריך ללכת ועכשיו פתאום הוא חוזר. הם רבים, היא מראה לו את הגביע כהוכחה לכך שהוא היה בבית בלילה והוא מאשים אותה בבגידה. אלקמנה יולדת שני בנים בלידה אחת, אחד של אמפיטריאון ואחד של יופיטר. האחד, הרקולס, בנו של זאוס, והשני, איפיקלס, בנו של אמפיטריאון. שמו של הרקולס ניתן לו כלעג לאשתו של יופיטר (יונו/הרה) על כך שהוא הילד של בעלה שבגד בה. יופיטר משמיע את קולו מהשמיים בליווי רעמים ומודה במעשיו.
על פי סיפור נוסף במיתולוגיה, שישה מצאצאיו של מסטור, אחיו של אלקטריאון, חמיו של אמפיטריאון, הגיעו למיקנה כדי לתבוע את חלקם בממלכה. כאשר אלקטריאון סירב לדרישתם, הם הניסו את עדרו. התפתח מאבק בינם ובין בניו של אלקטריאון, ובסופו נותר בחיים רק אדם אחד מכל צד. אוורס, שנותר בחיים, מכר את העדר לאמפיטריאון, וזה החזיר את העדר לאלקטריאון, אך בטעות הרג את אלקטריאון כאשר זרק את אלתו לעבר אחת הפרות. אחיו של אלקטריאון מלך במקומו, האשים את אמפיטריאון ברצח והגלה אותו.
טומי אונגרר
ז'אן-תוֹמָא "טומי" אוּנגֶרֶר (בצרפתית: Jean-Thomas "Tomi" Ungerer; 28 בנובמבר 1931 – 9 בפברואר 2019) היה סופר ילדים ומאייר צרפתי, שנודע גם כקריקטוריסט פוליטי וארוטי.
ביוגרפיה
אונגרר נולד בשטרסבורג שבאלזס. אביו, תאודור, שהיה אמן, מהנדס ובונה שעונים, מת בהיותו ילד, בשנת 1936. לאחר פטירת האב עברה המשפחה לעיר קולמר שבאלזס. בשנת 1940 נכבשה אלזס על ידי הצבא הנאצי וסופחה לגרמניה. הגרמנים השליטו באזור את תרבותם, ובבית הספר נאלץ אונגרר לדבר גרמנית. לאחר שחרור חבל אלזס ב-1945 שב בית הספר לדבר צרפתית. חוויות אלו השפיעו על אונגרר, ומוטיבים של רב-תרבותיות ואינדיבידואליזם הפכו למאפיין של ספריו.
כאמן צעיר הושפע אונגרר מאוד מהאיורים במגזין ה"ניו יורקר" ובמיוחד מעבודתו של סול סטיינברג. מיד עם הגיעו לניו יורק זכה להצלחה. בשנת 1957 פרסם את ספר הילדים הראשון שלו, "The Mellops Go Flying". הוא שימש כמאייר עבור מגזינים מובילים כ"ניו יורק טיימס", "אסקווייר", "לייף", "הרפרס בזאר" ו"וילג' ווייס", וכן אייר מסעות פרסום של חברות מובילות. בד בבד החל בפרסום קריקטורות וכרוזים הנוקטים בעמדה פוליטית שמאלית רדיקלית ומתנגדים למלחמת וייטנאם.
ב-1970 עבר לקנדה וחי בחווה מבודדת בנובה סקוטיה. ב-1975 עבר לאירלנד, ומאז חי שם עם משפחתו. במהלך הקריירה שלו הפך למאייר מוביל ואהוב, לקריקטוריסט משפיע ולסופר ילדים שפרסם עשרות ספרים. עיקר יצירתו לילדים פורסמה לפני 1974, ולאחריה הקדיש עצמו ליצירות למבוגרים, הנושאות לעיתים אופי פוליטי. לצד זאת, חלק ניכר מיצירתו מוקדש לארוטיקה ובמיוחד לנושא ה-BDSM. בשנת 1998 שב ליצור ספרי ילדים. בסך הכול פרסם כ-140 ספרים לילדים ולמבוגרים.
אונגרר הציג תערוכות יחיד במוזיאונים רבים בעולם, ובשנת 2007 נבנה מוזיאון בשטרסבורג המוקדש רק ליצירותיו. בשטרסבורג מוצגת גם "מזרקת יאנוס" שעיצב, מזרקה שהוקמה בשנת 1998 בעיצובו, על מנת לציין יובל 2,000 שנה להקמת העיר.
אחדים מספרי הילדים של אונגרר תורגמו לעברית, בתחילה בשנות ה-70, ולאחר מכן שוב בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 על ידי מיכאל דק בהוצאת צלטנר.
אונגרר נפטר ב-9 בפברואר 2019.
אריק מנקין
אריק (אריה) מנקין (באנגלית: Eric Minkin; 28 בנובמבר 1950) הוא כדורסלן עבר אמריקאי-ישראלי, בגובה 2.02 מטר, ששיחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר במכבי תל אביב, הפועל גליל עליון ובנבחרת ישראל.
ביוגרפיה
מנקין גדל בפנסילבניה למשפחה יהודית אמריקאית. למד במכללת דייווידסון, ובתוך כך שיחק בשנים 1969–1972 בנבחרת הכדורסל של המכללה - דייווידסון ווילדקטס. באותן שנים, נחשב מנקין לאחד מעשרת היהודים הטובים ביותר במכללות.
ביולי 1972 הגיע מנקין לישראל כעולה חדש. מנקין הגיע בכוונה לשחק לצד חברו סטיב קפלן בהפועל רמת גן, אך הצטרף לבסוף למכבי תל אביב, שמיהרה להחתימו על חוזה וספגה על כך ביקורת. מנקין הצטרף לאלופה הישראלית לצד טל ברודי וסטיב צ'ובין, ועד מהרה הפך לשחק מפתח בקבוצה, כאשר תפקד כאחד משחקני הציר הטבעיים היחידים בכדורסל בישראל. המשחק של מנקין התאפיין באגרסיביות וחוכמה, שאפשרו לו להתמודד עם שחקנים באירופה שהיו גבוהים ממנו.
בשנת 1979 הצטרף מנקין להפועל גליל עליון, תחת הדרכתו של מיכה שוורץ, ושיחק בקבוצה במשך 7 עונות, עד שפרש בתום עונת 1984/1985.
סך הכל, שיחק מנקין 14 עונות בליגה הבכירה, בהן קלע בממוצע של 12.1 נקודות למשחק, והוא במקום ה-55 ברשימת קלעי כל הזמנים. כן מדורג מנקין במקום הרביעי ברשימת קלעי כל הזמנים של הפועל גליל עליון עם 1,644 נקודות אחרי ברד ליף, ארז חזן ואנדרו קנדי.
במדי נבחרת ישראל הופיע מנקין ב-32 משחקים, והשיא היה בקיץ 1979, כאשר זכה במדליית כסף באליפות אירופה בטורינו תחת המאמן רלף קליין. במשחק הגמר באותה אליפות שמר מנקין על ולדימיר טקצ'נקו, אשר נראה זועף, ולא פעם פנה בזעם לשופטים. בתום המשחק (הסובייטים ניצחו 76–98), סיפר מנקין שנהג באגרסיביות כלפי טקצ'נקו ודרך על רגלו. כמו כן השתתף מנקין בטורניר הקדם אולימפי 1980, בה הנבחרת לא הצליחה להעפיל לאולימפיאדה, תוך שמנקין קלע 57 נקודות.
בשנת 1976 השתתף בתור השחקן הראשי בסרט הקולנוע "הבננה השחורה" בבימוי של בנימין חיים, בה גילם את דמותו של טקס. בסרט השתתפה גם אשתו דאז, פנינה מנקין.
לאחר הפרישה עבד במשך שנתיים כעוזר מאמן בהפועל גליל עליון, אך בשנת 1988 עזב במפתיע את ישראל לאחר שהסתבך בחובות.
כיום מתגורר בסרסוטה, פלורידה. עבד במשך 22 שנה כאח מוסמך בבית החולים בסרסוטה.
לה רמבלה
שדרת לה רַמְבְּלָה (בקטלנית וספרדית: La Rambla) היא שדרה מרכזית בברצלונה, אחד מיעדי התיירות העיקריים של העיר. היא נמשכת לאורך כ-1.2 ק"מ המעוטרים בעצים, בין הרובע הגותי לשכונת אל רבאל, ומחברת בין אנדרטת קולומבוס אשר על יד הים לכיכר קטלוניה.
מקור השם הוא שיבוש של המילה הערבית "רמל", שפירושה "חול" (זהו גם מקור שמה של העיר הישראלית רמלה) ובמקור הייתה שדרת נתיבים של נחלים שיָּבשו. היא נחשבת כסדרה של חמישה רחובות קצרים, לכל אחד מרחובות אלו שם ייחודי, והשדרה כולה נקראת על כן בצורת רבים "לס רמבלאס" (Las Ramblas).
המשורר הספרדי פדריקו גארסיה לורקה תיאר את הרמבלה.
מאפיינים
הרמבלה היא מקום שוקק חיים בכל שעות היום, וניתן למצוא בה בתי קפה, פסלים, מופעי רחוב, קוסמים, משחקי מזל, דוכני פרחים, עציצים, קיני צפורים, בעלי חיים ועוד, לכל אורכה.
לאורך השדרה ניצבים מבנים עתיקים ומיוחדים כגון בניין התיאטרון, השעון הראשון של ברצלונה, לצד יצירות אמנות של ז'ואן מירו (הפסיפס בכניסה לשוק) ומרצפות ייחודיות בצורת גלים.
נקודות ציון:
רוב השנה הרמבלה צפופה, בעיקר בעונת התיירות, שאז נמצאים בשדרה יותר תיירים מאשר מקומיים, או לפני משחקים בינלאומיים הנערכים בין קבוצת הכדורגל של ברצלונה לבין קבוצה אירופית אחרת, אז ניתן לראות תהלוכות של אוהדים הצועדים בשדרה. תופעה זו שינתה את אופי הרחוב, וכיום ניתן למצוא בו הרבה יותר חנויות מסחר מבעבר. מסיבה זו, השדרה הפכה מוקד מרכזי לכייסים.
מפת רחובות הרמבלה
להלן מפת רחובות הרמבלה הנמשכים בין נמל ברצלונה לכיכר קטלוניה (מימין ומשמאל - הרובע הגותי).
Think About Things
Think About Things (בעברית: חושב על דברים) הוא שיר באנגלית שנכתב, הולחן ובוצע על ידי דאדי פרייר. ב-29 בפברואר 2020 השיר זכה בתוכנית "Songvakeppnin 2020" שמהווה את קדם האירוויזיון האיסלנדי, ונבחר לייצג את המדינה באירוויזיון 2020 ברוטרדם, הולנד. ב-18 במרץ 2020 בעקבות התפרצות נגיף הקורונה הוחלט לבטל את התחרות.
סמל נמיביה
במרכזו נמצא מגן עם דגל המדינה. מעל המגן נמצא עיטם קולני. המגן מוחזק על ידי זוג אנטילופות מהמין ראם הצבי המסמלות אומץ-לב, אלגנטיות וגאווה.
מתחת למגן נמצאות דוגמאות של השיח המקומי ולויטשיה המסמל הישרדות וגבורה לאומית.
מידע
מידע (או אינפורמציה) הוא תיאור הניתן להבנה על ידי המוח האנושי.
תהליכי היצירה, האיסוף, הארגון, האחסון, האחזור, ההפצה והשינוי של מידע תלויים במטרה ובתחום בו המידע מתוכנן לספק תשובות.
לדוגמה, ברפואה המידע אמור לספק תשובות לפתרון בעיות בריאותיות, בלימודי נשים לעזור בהבנה ואמנציפציה של נשים, במערכות מסחריות, לתרום לבניית האסטרטגיה העסקית.
בתחומי ידע שונים קיימות הגדרות שונות של מידע.
במדעי המחשב, המונח "מידע" כולל כל דבר (ערך, מתאם, נתון או פרט תוכן) שניתן לקידוד, שמירה או שימוש בעיבוד.
בספרנות משמעות המונח "מידע" זהה למונח "מסמך".
בתקשורת ובלשנות, "מידע" הוא קשר בין מסמן למסומן, כאשר מסמן הוא סמל מוחשי המצביע על המסומן:
המשולש הסמיוטי: מסמן, מסומן ומשמעות
מידע אינו יכול להתקיים ללא מסמן כלשהו, בעל צורה או ביטוי פיזי.
מידע פוטנציאלי מייצג את המכלול של מסמן כלשהו והמהות הסמנטית שלו (מסומן). בהתאם לכך, המידע הפוטנציאלי הוא בעל אופי אובייקטיבי אשר מתקיים ללא תלות במערכת פירוש חיצונית.
האינטראקציה שבין המסמן למסומן מתרחשת באמצעות תהליך פירוש סמיוטי. בתהליך זה המידע הפוטנציאלי המרומז (Implicit) מקודד באופן מפורש (Explicit).
הפירוש של המסמן והקישור שלו למשמעות של המסומנת אינו יכול להתרחש מאליו ומצריך גורם חיצוני שלישי. גורם זה יכול להיות אדם, בעל חיים, בינה מלאכותית וכו'.
באופן זה המסמן מתפקד כ"נשא" של מידע פוטנציאלי, אשר התוכן הסמנטי שלו יכול להתחיל ולהתעורר רק עם הופעתו של מפרש כלשהו. לצורך כך על המפרש לאתר את קיומו של המסמן הנתון ולזהות את הפוטנציאל שלו. רק אז תהליכי הפרשנות והתקשורת יכולים לגבש את המידע הגלום במסמן ולהקנות לו צורה ממשית.
בפסיכולוגיה נהוג להתייחס למסמן כגירוי בסביבה החיצונית או הפנימית. הקליטה של גירוי מסוים באמצעות החושים היא השלב הראשוני בתהליך התפיסה. תהליך זה מאפשר את עיבוד המידע שהתקבל במערכת העצבים לצורך קידודו בזיכרון והפקת משמעות.
בעקבות הצורך בגורם חיצוני המזהה את הקשר בין המסמן למסומן, המשמעות המופקת מתהליך הפירוש תלויה בצופה והיא בעלת אופי סובייקטיבי. לדוגמה: טבלה המכילה נתונים אודות מחירים של ניירות ערך, יכולה להראות כג'יבריש מספרי להדיוט או כמקור הכנסה לכלכלן מנוסה.
גאלט
גָאלֵט (מצרפתית: Galette) הוא מונח כללי המשמש בצרפתית כדי לתאר סוגים שונים של עוגות פריכות, עגולות ושטוחות. הקנדים הצרפתים משתמשים במונח כדי לתאר עוגיות גדולות. על פי רוב הגאלט מורכב משכבת בצק פריך ומלית פירות כגון תפוחים, אפרסקים, נקטרינות, פירות יער וכיוצא בזה. לעיתים הגאלט ממולא במלית מלוחה עם פטריות, בצל, עגבניות ואף בשר.
מידע
יכולת איתור מסמנים
כאמור, השלב הראשון של תהליך התפיסה הוא קליטה של גירויים מהסביבה ורק לאחריו מתאפשר העיבוד של המידע שנקלט מהחושים. לאור זאת, קיימת אפשרות שמסומן מסוים לא יפורש כלל. זאת משום שלמפרשים שונים יש מערכות חישה שונות המשפיעות על היכולת שלהן לאתר מסמנים שונים. כאמור, במקרה זה המידע יישאר בצורתו הפוטנציאלית הסובייקטיבית.
גאלט
סוגים נוספים אך שונים של מאפים הנושאים גם הם את הכינוי גאלט הם:
מידע
יכולת איתור מסמנים
אף על פי שהמערכת התפיסתית האנושית משוכללת ומורכבת מאוד בהשוואה לבעלי חיים אחרים, לחלק מבעלי החיים מערכות חישה המאפשרות קליטה של אותות שאינם נקלטים בחושי האדם. לדוגמה, מערכת התפיסה האנושית לא מאפשרת קליטה של: גלי אור אולטרה סגוליים הקובעים את תמונת המציאות של חרקים מסוימים, גלים אולטרה סוניים הקובעים את תמונת המציאות של הדולפינים ותופעות פיזיקליות כגון שדות חשמליים ומגנטיים.
אם מפרש אינו מודע לקיומו של מסמן מסוים הוא לא יוכל לייחס לו משמעות כלשהי. למשל, בעלי חיים יכולים לחוש בסימנים המקדימים של רעידת אדמה, אך בני אדם לא. מסיבה זו בעלי חיים מבויתים מראים סימני חרדה ומנסים לברוח או להתחבא לפני רעידת אדמה, בשעה שבני האדם ממשיכים את שגרת חייהם כרגיל ואינם מנסים להגן על עצמם.
מכאן שחוסר יכולתה של המערכת האנושית לאתר מסמנים מסוימים אינו מצביע על כך שהם אינם קיימים, או על כך שאינם נושאים מידע פוטנציאלי אשר יכול להתפרש על ידי מערכת אחרת.
השימוש בטכנולוגיה מגביר באופן משמעותי את היכולת האנושית לאתר מסמנים ולעבד מידע באמצעות מכשירים שונים. עם זאת, מערכת העיבוד האנושית עדיין אינה מסוגלת לחשוף את כל המסמנים המצויים ביקום. ייתכן שמסמנים חבויים נוספים יתגלו, ויאפשרו להרחיב את מקורות המידע של המין האנושי ולהשפיע על המחקר המדעי והטכנולוגיה. בהקשר זה ניתן לציין את גילוי הרדיואקטיביות כגילוי תחום חדש של מסמנים, שהשפיע רבות.
יצירה, פיתוח ואחסון של מידע
תכנות מחשבים הוא דוגמה לתהליך זה. משום שהמחשב הוא מכונה הנשלטת על ידי רצף של פקודות, הוא יכול להשתמש במידע מסוים כדי לשלוט על האופן שבו הוא מעבד מידע אחר. כך ניתן לעשות עיבוד אותות ספרתי.
כדי שיהיה אפשר להשתמש במחשב לצורך אחסון ועיבוד מידע יש להמיר את המידע לפורמט מתאים. דיגיטציה היא התהליך שבו ממירים אות אנלוגי "פיזיקלי" ורציף לאות דיגיטלי ספרתי ובדיד.
התפתחויות טכנולוגיות יוצרות אפשרויות חדשות לעיבוד מכני של מידע מגוון ומורכב יותר. דוגמאות לכך הן תוכנות ויישומים כמו זיהוי תווים אופטי ומערכת זיהוי תווי פנים. באופן זה מחשבים מסוגלים לבצע פעולות שקודם לכן נחשבו לנחלתו של המוח האנושי בלבד.
רוב ענפי המדע מתבססים על שיטות שונות של עיבוד מידע כדי לגלות מידע חדש.
מהפכת המידע
התפתחות המחשב והאינטרנט וההתרחבות העצומה של התשתיות לאגירת מידע הביאו לגידול מהיר בכמויות המידע המופץ בעולם. תשתיות התקשורת הדיגיטלית מאפשרות לכל אדם לאתר מידע ברשת, להוסיף מידע משלו ולשלוח אותו באופן מידי לכל קצווי תבל.
העידן בו אנו חיים מכונה בפי רבים 'מהפכת המידע' על שום המידע הרב הזמין בו: ערוצי טלוויזיה ורדיו רבים מספור; אינטרנט, החוצה גבולות, מדינות, משטרים ולאומים; תגליות מדעיות רבות המעשירות את הידע האנושי, ועוד. בעוד שבעבר היה הידע מצוי ברשות בעלי הכוח: ממשלות, ארגונים ובעלי מקצוע, הרי שבסוף המאה העשרים חל מהפך בגישה זו. הגישה הפטרנליסטית לידע נבעה, בין השאר, מפערים גדולים ובלתי ניתנים לגישור בין האזרח הפשוט לבין בעל הידע. מהפכת הידע תרמה משמעותית לביטול מצב זה.
זמינות המידע מתאפשרת בין היתר הודות למנועי חיפוש מתוחכמים, מהירים ונוחים לשימוש. מנועי החיפוש מאפשרים לגולש לסרוק כמויות מידע עצומות במהירות רבה ולאתר את המידע המבוקש בכל עת, מכל מקום, ללא צורך לקום מהכיסא.
המידע בתחומים שונים
בהסתמך על המחקר המדעי ניתן לראות שהמידע נמצא בכל מקום. הוא נוכח בכל דיסציפלינה ובכל תחום בחיי האדם והחברה. למשל: מידע יכול להיות קשור לנתונים, למשמעות, ידע, הדרכה, תקשורת, ייצוג, סמלים, לגירוי חשיבה ועוד.
האופן בו מוגדר המושג "מידע" מושפע מהתפתחויות מחקריות בנושא החושפות תכונות חדשות שלו ומההתרחבות המתמדת של השימוש בו בתחומים חדשים של הפעילות האנושית.
מידענות
מידענות היא הדיסציפלינה העוסקת במידע ובחקר המאפיינים שלו במסגרת מדעים אחרים.
מידע חדש אודות "מידע" משמש מדענים ליצירת ידע חדש, אשר מרחיב את גבולות המדע.
מידען הוא איש המקצוע שתפקידו לאסוף, לנתח ולפרש מידע בנושא מסוים.
תורת המידע
תורת האינפורמציה (תורת המידע) היא ענף של מתמטיקה שימושית, העוסקת בעיבוד וכימות מידע. היא עושה שימוש בשיטות מתורת ההסתברות ומסטטיסטיקה מתמטית.
תורת האינפורמציה מתייחסת למידע כאל כמות ההפחתה באי-הוודאות שנוצרת בהתקבל אות או שידור בעל משמעות. תורת המידע הקלאסית רואה את המידע רק כתכונה סטטיסטית של מסר בלי תלות במשמעותו או בתכונותיו הפרגמטיות־תקשורתיות.
בתורה כמות המידע היא ההסתברות לאירוע מסוים עם המידע, חלקי ההסתברות לאותו אירוע בלי המידע. אפשר לכמת מידע בסיביות - סיבית היא ספרה בינארית או ביט - והמידע בסיביות הוא הלוגריתם על בסיס 2 של החלוקה של ההסתברויות. לדוגמה, הסיכוי של איטליה לנצח בגמר גביע העולם בכדורגל מול ארגנטינה, ללא מידע מוקדם, הוא חצי (50%). הסיכוי של איטליה לנצח כאשר נתון המידע "איטליה ניצחה" הוא 1 (100%). הסיכוי עם המידע חלקי הסיכוי בלי הוא 2, ואחרי לוגריתם על בסיס 2 נקבל 1 - סיבית אחת של מידע במשפט "איטליה ניצחה".
מדעי המחשב
המחשבים הרחיבו את תורת האינפורמציה בכך שהם יכולים להעביר ואף לעבד מידע ללא התייחסות למשמעות שלו. לדוגמה: SPSS היא אחת התוכנות הנפוצות בעולם לניתוח סטטיסטי של נתונים.
יש המגדירים מידע כתוצר מיוחד של עיבוד נתונים המשמשים לקבלת החלטות. על פי הגדרה זו, מערכות מידע הן מערכות מבוססות מחשב המעבדות נתונים (קלט) ומפיקות את המידע כתוצר העיבוד (פלט). עיבוד נוסף של המידע יוצר מידע נוסף.
מערכות מידע המבוססות על טכנולוגיית היי-טק מייעלות את המחקר המדעי בכך שהן משפרות תהליכים של איסוף, עיבוד, אחסון ושידור מידע. באופן זה מכונות שאופן פעולתן אינו תלוי במשמעות המידע יכולות ליצור פלטים בעלי משמעות עבור המשתמשים.
תקשורת
בתחום התקשורת מידע מתייחס למסר בעל חידוש אשר מועבר לנמען כלשהו. בהקשר זה מידע הוא כל חידוש אשר כלול בתוך מסר. שני מושגים אלה, "חידוש" ו"מסר", הם מרכיבים מרכזיים של המושג "מידע": מידע הוא תמיד מרכיב של מסר, כלומר: מידע הוא תמיד דבר שנמסר לנמען כלשהו שמקבל אותו, ומסר שאין בו משום חידוש איננו אינפורמטיבי לדידו של מקבל המסר (כלומר: הוא לא נותן לו מידע). בשימוש היומיומי של המושג מידע הוא כולל גם את גורם התקשורת (הוא מחייב מחד גיסא מקור מְיַדֵּעַ השולח את המסר ומאידך גיסא נמען אשר מבין אותו ומבחין בחידוש כלשהו בו).
שפה ולשון
בתחום השפה הסמנטיקה חוקרת את המשמעות של הסמלים הלשוניים והמידע שהם מיצגים עבור דוברי השפה.
תפיסת המושג מידע בציבור הרחב
לעיתים המושג מידע משמש כמילה נרדפת ל"נתונים" או "פרטים"; מילונים באנגלית מגדירים מידע (information) או כ"ידע לגבי עובדות, נסיבות או אירועים מסוימים שנמסר או פורסם, התקבל או הושג על ידי לימוד, ניסיון וכד׳; חדשות; נתונים עובדתיים", או כ"פעולת היידוע". ליידע – to inform – מוגדר כ"למסור או לספק ידע לגבי עובדות או נסיבות".
בדרך כלל מבלבלים בין נתונים למידע ומזהים את המידע עם הנתונים המייצגים אותו, כאילו מובנת מאליה המשמעות המיוחסת לנתונים. ואז אומרים שמידע עשוי להיות נייד, באמצעות תקשורת. לרוב תקשורת היא אמצעי מכוון להעברת נתונים בין בני אדם שונים. עבור כל תקשורת קיים מוען - מעביר הנתונים - ונמען - מקבל הנתונים.
יש הטוענים אפילו שמכלול המידע של אדם מסוים, האגור בזכרונו, הוא הידע שלו. טענה זו מתעלמת מרכיבים של ידע שאינם ניתנים לניסוח כ"מידע", כמו יכולת התמצאות, ידע של רכיבה על אופניים, ואינטואיציה מתמטית.
מידע כוזב
מפיצי המידע הכוזב משיגים את מטרותיהם רק אם יצליחו לשכנע את צרכני המידע שהוא לא כוזב, לכן מקובל לתבל את המידע הכוזב בפיסות מידע אמיתי, כדי לחזק את אמינותו ולבלבל את צרכני המידע.
יחסי צרפת–תאילנד
המשלחות הצרפתיות הראשונות
המקרה הראשון של קשרים בין צרפת ותאילנד הוא גם התיעוד ההיסטורי הראשון של ניסיון להכניס את הנצרות לסיאם: על פי ג'ובאני פייטרו מאפי, בערך בשנת 1550, פרנסיסקני צרפתי, בונפרר, שמע על ממלכת הבאגאנים הגדולה והתאילנדים, שב מזרחה, נסע על ספינה פורטוגזית מגואה לקוסמה (באגו), שם במשך שלוש שנים הטיף את הנצרות ללא שום תוצאה.
המגעים העיקריים הראשונים בין שתי המדינות התרחשו לאחר שהוקמה נציגות אפוסטולית בתאילנד על ידי האפיפיור אלכסנדר השביעי ב-22 באוגוסט 1662. המשימה הוטלה על ידי החברה החדשה שהוקמה בפריז למשימות חוץ כדי להטיף לנצרות באסיה, וסיאם הפכה למדינה הראשונה שקיבלה מאמצים אלה, אחריה הגיעו משלחות חדשות 40 שנה אחר כך בקוצ'ינצ'ינה, טונקין ובחלקים מסין, מכיוון שסיאם הייתה סובלנית ביותר לדתות אחרות והייתה אכן המדינה היחידה בדרום מזרח אסיה בה הכמרים הקתולים יכלו להתבסס בבטחה.
פייר למברט דה לה מוטה, בישוף ביירות, הכומר-אפוסטוליק מקוצ'ינצ'ינה, וחבר המשלחות אטרנג'רס דה פריז, מלווה על ידי הכמרים דה בורז ודיאר, עזב את מרסיי ב-26 בנובמבר 1660, והגיע למרגואי 18 חודשים לאחר מכן. הוא הגיע לממלכת איוטאיה בשנת 1662.
בשנת 1664 הצטרפה קבוצת מיסיונרים בראשות פרנסואה פאלו, בישוף הליופוליס, אף היא של האגודה למשימות חוץ בפריז, ללמברט בעיר הבירה איוטהאיה לאחר 24 חודשים בנסיעות יבשתיות והחלה בעבודה מיסיונרית. בשנים 1665–1666 הם הקימו סמינר לכמרים באיוטהאיה באישור המלך נאראי, בית המדרש של סנט ג'וזף.
במהלך טיול בצרפת בשנת 1670, השיג פאלו מלואי ה-14 מכתב למלך נאראי, אשר יחד עם מכתב מהאפיפיור הוא מסר באיוטטהאיה באוקטובר 1673 ואשר התקבל ביראת כבוד רבה.
קשרים אלה היו קשורים קשר הדוק להתפתחות ההשפעה הצרפתית בדרום אסיה, ובמיוחד להקמתה של חברת הודו המזרחית הצרפתית בשנת 1664, והתפתחותה של הודו הצרפתית הקולוניאלית.
קשרי סחר ראשונים (1680)
בספטמבר 1680 ביקרה ספינה של חברת הודו המזרחית הצרפתית בפוקט ויצאה עם מטען מלא של פח. ההולנדים, האנגלים, ומשנות ה-80 של המאה ה-17 הצרפתים, התחרו זה בזה על סחר עם האי פוקט, שהוערך כמקור עשיר של פח. בשנת 1681 או 1682, המלך הסיאמי נאראי, שביקש לצמצם את ההשפעה ההולנדית והאנגלית, מינה כמושל פוקט את המיסיונר הרפואי הצרפתי האח רנה צ'רבונו, חבר במשלחת Société des Missions Etrangères. שרבונו מילא את תפקיד המושל עד שנת 1685.
משלחות תאילנדיות ראשונות לצרפת (1680 ו-1684)
המלך נאראי ביקש להרחיב את היחסים עם הצרפתים, כדי להתמודד עם השפעה פורטוגזית והולנדית בממלכתו, ובהצעת יועצו היווני קונסטנטין פאולקון. בשנת 1664, ההולנדים השתמשו בכוח כדי לגבש אמנה המקנה להם זכויות אקס-טריטוריאליות כמו גם גישה חופשית יותר לסחר. בשנת 1680 נשלח שגריר סיאמי ראשון בצרפת, פיאה פיפטקוסה על סיפון סוליי ד'אריאנט, אך הספינה נהרסה מול חופי אפריקה לאחר שעזבה את מאוריציוס והוא נעלם.
משלחת שנייה נשלח לצרפת בשנת 1684, בהובלתם של ח'ון פיג'אוואניט וחון פיג'יטמאיטרי, בבקשה לשלוח שגרירות צרפת לתאילנד. הם נפגשו עם לואי ה-14 בוורסאי. בתגובה שלח לואי ה-14 שגרירות בראשות שבאלייה דה-שומון.
משלחת שבאלייה דה שומון (1685)
שבאלייה דה שומון היה השגריר הצרפתי הראשון של המלך לואי ה-14 בסיאם. הוא לווה במשימתו על ידי ראש המנזר דה שויסי, הישועי גי טשאר, והכומר בניג'ה ווצ'ה. במקביל, הוא החזיר לסיאם את שני השגרירים ממשלחת סיאם הראשונה בצרפת.
שבאלייה דה שומון הביא גם קבוצה של מתמטיקאים ישועים שמשימתם הייתה להמשיך לסין עבור משימות שונות. לה קונטה נשאר בסיאם עם המלך נאראי, אך האחרים הגיעו לסין בשנת 1687.
שבאלייה דה שומון ניסה ללא הצלחה להמיר את נאראי לקתוליות ולחתום על חוזה מסחרי משמעותי. נחתם הסכם זמני להקלה על הסחר בין צרפת לסיאם. צרפת קיבלה גם מונופול פח בפוקט, כאשר המיאטר ד'הוט לשעבר של שומון, זיור דה בילי, מונה למושל האי, וקיבל את שטח סונגקלה בדרום.
כששומון חזר לצרפת, הרוזן קלוד דה פורבין, נשאר בשירותו של מלך הסיאמים, וקיבל, אם כי בחוסר רצון רב, את עמדות האדמירל הגדול, גנרל כל צבאות המלך ומושל בנגקוק. אולם עמדתו נעשתה במהרה בלתי נסבלת על ידי הקנאה והתככים של השר קונסטנטין פאולקון, ואחרי שנתיים עזב את סיאם והגיע לצרפת בשנת 1688. הוא הוחלף כמושל בנגקוק על ידי שבאלייה דה ביורגר.
המהנדס הצרפתי למארה נשאר גם בסיאם לבקשת המלך כדי לבנות ביצורים. הוא התחיל על ידי בניית מבצר בבנגקוק, וביצורים בליגור (נאקון סי טמרט), סינגור (סונגקלה), פאתאלונג, איוטאיה, לובו (לופבורי), מרגי, אינבורי וטאלה שופסו.
משלחת תאילנד שנייה לצרפת (1686)
משלחתו של קוזה פן גרמה לסנסציה בבתי המלוכה ובחברה של אירופה. המשלחת נחתה בברסט ונסעה דרך היבשת לוורסאי, כשהיא מוקפת ללא הרף המוני צופים סקרנים.
הבגדים ה"אקזוטיים" כמו גם נימוסים של השליחים, יחד עם "מכונה" מיוחדת ששימשה להעברת המתנה של המלך נאראי למלך הצרפתי, גרמו להרבה הערות בחברה הגבוהה הצרפתית.
הרחוב הראשי של ברסט נקרא Rue de Siam לכבוד המשלחת.
מלחמת סיאם–אנגליה (1687)
בינתיים, ממלכת איוטאיה התנגשה עם חברת הודו המזרחית הבריטית, הכריזה רשמית על מלחמה באוגוסט 1687. הסיבה הייתה שהאנגלי סמואל וייט עלה לגדולה ומונה למושל מרגואי בשנת 1684, במקום בן ארצו ברנבי. משם הוא סחר תחת דגל ממלכת איוטהאיה ועסק בפיראטיות, ותקף לפעמים אוניות שנמצאו תחת שיפוט אנגלי. האנגלים הגיבו בשליחת ספינות מלחמה לנמל מרגואי, והתאילנדים, מחשש שאולי העיר תיכבש מינו את שבאלייה דה ביורגר הצרפתי למושל מרגואי על ידי מלך איוטהאיה בשנת 1687.
משלחת לובר-סברט (1687)
משלחת צרפתית שנייה נשלחה לסיאם במרץ 1687, ואורגנה על ידי קולבר. השגרירות כללה כוח משלחת צרפתי של 1,361 חיילים, מיסיונרים, שליחים וצוותים שהיו על סיפונן של חמש ספינות מלחמה, והייתה להן החובה הנוספת להחזיר את משלחת קוסה פן לסיאם. הזרוע הצבאית הובלה על ידי הגנרל דספרגס, והמשלחת הדיפלומטית על ידי סיימון דה לה לובר וקלוד צ'ברט דו בולאי, מנהל חברת הודו המזרחית הצרפתית. המשלחת הגיעה לבנגקוק באוקטובר 1687.
המשלחת כללה 14 מדענים ישועיים שנשלחו לסיאם על ידי לואי ה-14, בהנחייתו של הכומר טשאר. הישועים קיבלו את התואר "מתמטיקאים מלכותיים" והיו בחסות האקדמיה.
דספארז' קיבל הוראות לנהל משא ומתן על הקמת כוחות במרגי ובבנגקוק ולא בדרום סונגקלה, ולנקוט במקומות אלה במידת הצורך בכוח. המלך נאראי הסכים להצעה, ומצודות הוקמו בשתי הערים בפיקוד מושלי צרפת. דספארז' פיקד על המצודה בבנגקוק, עם 200 קצינים וגברים צרפתים, וקונטמנט סיאמי שסיפק המלך נאראי. דו ברואנט פיקד על מרגואי עם 90 חיילים צרפתים. בשנת 1688, ז'אן רייבל מונה למושל בנגקלי (פאנג נגה המודרנית). 35 חיילים נוספים עם 3 או 4 קצינים צרפתים הוצבו באוניות של מלך סיאם, במטרה להילחם בפיראטיות.
המשלחת הדיפלומטית השיגה מעט מלבד אישורה מחדש של האמנה המסחרית משנת 1685. הישועי טשאר קיבל הוראות סודיות מסיינליי, שאיפשרו לו להתמודד ישירות עם פאולקון. התקוות להמרתו של המלך נאראי לקתוליות, שהניעו במידה רבה את המשלחת ששלח לואי ה-14, לא התממשו.
כהערה צדדית להיסטוריה של המתמטיקה, סיימון דה לה לובר גם הביא ממסעותיו לסיאם שיטה פשוטה ליצירת ריבועי קסם, המכונים "השיטה הסיאמית" או "שיטת דה לה לובר",  שככל הנראה התגלו לראשונה בסוראט בהודו על ידי צרפתי אחר, מ' וינסנט, ששט באוניה חזרה עם דה לה לובר.
מהפכת 1688
נחיתת חיילים צרפתים בבנגקוק ומרגואי הביאה לתנועות לאומניות חזקות בסיאם בראשותו של המנדרין ומפקד חיל הפילים, פראה פטרצ'ה. באפריל 1688 ביקש פאולקון עזרה צבאית מצד הצרפתים על מנת לנטרל את המרד. בתגובה נשלח כוח של 80 חיילים ו-10 קצינים מבנגקוק לארמון בלופבורי, אך הכוח נעצר בדרך באיוטאיה, ולבסוף נטש את תוכניתו ונסוג לבנגקוק מחשש שתותקף על ידי מורדים סיאמיים ונרתע על ידי שמועות שווא שהמלך כבר מת.
ב-10 במאי מינה המלך נאראי הגוסס את בתו יותת'פ לעוצרת. לאחר מכן נודע לו שפטרצ'ה מכין נגדו הפיכה. זה דרבן את פטרצ'ה לבצע את ההפיכה המתוכננת זמן רב באופן מיידי, ופתח מיד את המהפכה הסיאמית מ-1688. ב-17–18 במאי 1688 נעצר המלך נאראי וב-5 ביוני הוצא להורג פאולקון. שישה קצינים צרפתים נלכדו בלופבורי והושלכו לידי האספסוף, אחד מהם מת כתוצאה מכך. רבים מבני משפחתו של נאראי נרצחו (אחיו של המלך, יורשיו לפי החוקה, נהרגו ב-9 ביולי), והמלך נאראי נפטר במעצר ב-10 ביולי. פטרצ'ה הוכתר למלך ב-1 באוגוסט. קוזה פאן, שגריר צרפת משנת 1686, הפך לשר לענייני חוץ וסחר.
התקפות בקנה מידה גדול נפתחו על שתי המצודות הצרפתיות בסיאם, וב-24 ביוני נאלצו הצרפתים תחת דו בראנט לנטוש את חיל מצבם במרגואי. דו ברואנט ושבאלייה דה ביורגר נמלטו תחת אש על ידי תפיסת ספינת מלחמה סיאמית, המרגואי. דו ברואנט וחייליו היו תקועים על אי שומם במשך ארבעה חודשים לפני שנמצאו על ידי ספינת מלחמה בריטית. בסופו של דבר הם חזרו לפודוצ'רי דרך מדרס.
המצור על בנגקוק
פטרצ'ה הטיל מצור על המצודה הצרפתית בבנגקוק עם 40,000 איש, ומעל מאה תותחים, במשך ארבעה חודשים. הכוחות הסיאמיים קיבלו ככל הנראה תמיכה הולנדית במאבקם נגד הצרפתים. ב-9 בספטמבר הגיעה ספינת המלחמה הצרפתית "אוריפלמה", שנשאה 200 חיילים בפיקוד דה לאסטרילס, אל שפת נהר צ'או פרייה, אך לא הצליחה לעגון במצודת בנגקוק מכיוון שהסיאמים חסמו את הכניסה לנהר.
אשתו היפנית-פורטוגזית של פאולקון, מריה גיאומאר דה פינאה, שהובטח לה הגנה על ידי מינויה כרוזנת צרפתית, מצאה מקלט אצל הכוחות הצרפתים בבנגקוק, אך דספארז' החזיר אותה לסיאמים בלחץ פטרצ'ה ב-18 באוקטובר; היא נידונה לעבדות תמידית במטבחו של פטרצ'ה. אחר כך ניהל דספארז' משא ומתן על חזרתם לפונדיצ'רי ב-13 בנובמבר, על סיפון האוריפלאמה ושתי אוניות סיאמיות, הסיאם והלובו, שסופקו על ידי פטרצ'ה.
חלק מהחיילים הצרפתים נשארו בפונדיצ'רי כדי לחזק את הנוכחות הצרפתית שם, אבל רוב המשלחת חזרה לצרפת ב-16 בפברואר 1689, על סיפון ספינות הצי הצרפתי Normande ו-Coche. שתי הספינות נתפסו על ידי ההולנדים בכף התקווה הטובה, בעקבות פרוץ מלחמת ליגת אוגסבורג. לאחר חודש במעצר, האסירים נשלחו לזיילנד שם הוחזקו בבית הכלא של מידלבורך. הם הצליחו לחזור לצרפת באמצעות חילופי שבויים כלליים.
משלחת דוקסן-גיטון (1690)
משלחת סיאם משנת 1688 הוחזרה לסיאם על ידי צי שש ספינות המלחמה של אברהם דוקסן-גיטון (אחיינו של אברהם דוקסן) בשנת 1690, אך בגלל רוחות לא טובות, הצי נעצר בבלאסור, בפתח הגנגס, שם הנחיתו את המשלחת. המשלחת חזרה לבסוף לסיאם דרך היבשה.
המאה ה-18
המהפכה בתאילנד ניתקה את היחסים בין צרפת לתאילנד עד המאה ה-19, אם כי הותר לישועים הצרפתים להמשיך להטיף בתאילנד.
בין השנים 1760–1765 השתתפה ספינת תותחים צרפתית בראשות שבאלייה מילאר בפלישות הבורמזיות לסיאם, ככוח מובחר של הצבא הבורמזי.
לאחר הפלישות הבורמזיות, בשנת 1769 המשיך הכומר קורר את עבודתו המיסיונרית בסיאם, ואחריו המשיך בכך לבון. לבון נאלץ לעזוב בשנת 1775 לאחר רדיפות, אך ממשיכיו הבישופים קונדה וגרנו חזרו לסיאם. בשנים 1859–1867 הרחיבו כוחות צרפתים את שליטתם על כל ששת המחוזות בדלתת המקונג והקימו מושבה צרפתית, קוצ'ינצ'ינה. בשנת 1863, צרפת והמלך נורודום מקמבודיה חתמו על הסכם הגנה עם צרפת, שהעביר את המדינה מחסות סיאמית ווייטנאמית לשלטון הקולוניאלי הצרפתי. הסכם חדש נחתם בין צרפת לסיאם ב-15 ביולי 1867.
מלחמת סיאם-צרפת (1893)
הסכסוך הטריטוריאלי בחצי האי הודו-סין להרחבת הודו-סין הצרפתית הוביל למלחמת סיאם–צרפת. בשנת 1893 הרשויות הצרפתיות בהודו-סין השתמשו בסכסוכי גבול, כמו פרשת גרוסגורין ותקרית פקנאם, כדי לעורר משבר. סירות תותחים צרפתיות הופיעו בבנגקוק ודרשו את מסירת שטחי לאוס ממזרח למקונג. המלך צ'ולונגונגקורן פנה לבריטים, אך השר הבריטי אמר למלך להגיע להסכם שלום בכל תנאי שיוכל להשיג, ולא הייתה לו ברירה אלא לקבל הצעה זו. המחווה היחידה של בריטניה הייתה הסכם עם צרפת שהבטיח את שלמותם של שאר סיאם. בתמורה נאלצה סיאם לוותר על תביעתה לחבל שאן דובר הטאי בצפון מזרח בורמה לבריטים, ולמסור את לאוס לצרפת, אם כי מלך לאו ביקש את ההגנה הצרפתית במקום השלטון הסיאמי. אף על פי שסיאם איבדה שליש משטחה, האסטרטגיה של פעולה כאזור חיץ בין שתי המעצמות הקולוניאליות שמרה על עצמאותה. בעקבות התבוסה בשנת 1893, צ'ולונגונגקורן יצא לחו"ל ללמוד דגמים אחרים. הוא ביקר בפריז בשנים 1897 ו-1907. כתוצאה מכך הוא העצים את תוכנית המודרניזציה שלו, ובכך בנה מדינה מודרנית ייחודית ואבסולוטיסטית.
המאה ה-20
הצרפתים המשיכו ללחוץ על סיאם ובשנים 1906–1907 ייצרו משבר נוסף. הפעם נאלצה סיאם לוותר לצרפתים על השטח בגדה המערבית של המקונג מול לואנג פרבאנג וסביב שמפאסק בדרום לאוס, כמו גם במערב קמבודיה. צרפת כבשה גם את החלק המערבי של צ'נטאבורי. בוועידת פרנקו-סיאם ב-13 בפברואר 1904, על מנת להחזיר את צ'נטאבורי, נאלצה סיאם לוותר על טראט להודו-סין הצרפתית. טראט הפך לחלק מתאילנד שוב ב-23 במרץ 1907 בתמורה לאזורים ממזרח לנהר המקונג כולל באטמבאנג, סיאם נחון וסיסופון.