cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי איחוד האמירויות הערביות–בנגלדש
היסטוריה
נכון לדצמבר 2016, מעל 700,000 מהגרים שמוצאם בבנגלדש מתגוררים באיחוד האמירויות הערביות.
יחסים כלכליים
בשנת 2016, ייצאה בנגלדש לאיחוד האמירויות הערביות סחורה בשווי 251 מיליון דולר אמריקאי. נתחים גדולים מהסחורה הם מוצרי טקסטיל, תבלינים, תה, בטריות חשמליות, זהב, חלקי רכב, ירקות מעובדים, מוצרים אפויים ורהיטים. לעומתה, איחוד האמירויות הערביות ייצאה לבנגלדש סחורה בשווי 574 מיליון דולר אמריקאי. נתחים גדולים מהסחורה הם זהב, תכשיטים, נפט מזוקק, מוצרי ברזל, פירות טרופים, מחממים חשמלים ומים.
בג"ץ מונה ג'בארין נגד שר החינוך
בג"ץ מונה ג'בארין נ' שר החינוך הוא פסק דין, שניתן על ידי בג"ץ בשנת 1994, בו נדונה המחלוקת סביב היתר עטית כיסוי ראש מוסלמי בבית ספר תיכון בבעלות עדה דתית מוכרת (במקרה הקונקרטי של פסק הדין – העדה היוונית-קתולית-מלכיתית). בית המשפט בחן את האיזון הראוי בין חופש המצפון והדת של הפרט, אל מול זכותה של העדה הדתית לקיים בית ספר משלה בעל אופי ואיכות ייחודיים.
בג"ץ קבע כי למוסדות חינוכיים פרטיים השייכים לעדות הנוצריות שמורה אוטונומיה רחבה לשמירה על צביונם וערכם, והפלורליזם הדתי והעדתי שלהם הוא זה שנמצא בבסיס האיסור עטית כיסוי הראש. לכן על אף שהחלטת בית הספר מגבילה את חופש הדת והפולחן, היא אינה מהווה הפרה של זכות זו. לפיכך דחה בית המשפט, ובראשו המשנה לנשיא, השופט אהרן ברק, את העתירה, וקבע כי החלטת בית הספר סבירה ואין מקום להתערב בה.
הרקע לפסק הדין
במרכז פסק הדין עומד חופש הדת והפולחן. המשפט הישראלי מכיר בחשיבותה של זכות זו בשורה ארוכה של פסקי דין בהם נקבע שזו כזכות בסיסית ועקרון יסוד של האדם במדינה דמוקרטית.
פרוניזם
פרוניזם (בספרדית: Peronismo) הוא שמה הפופולרי והנפוץ של אידאולוגיית החוסטיסיאליזם הארגנטינאית. האידאולוגיה מבוססת על מורשתו של נשיא ארגנטינה לשעבר, חואן פרון.
בג"ץ מונה ג'בארין נגד שר החינוך
הרקע לפסק הדין
חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו עיגן את זכויות אדם מסוימות כבעלות חשיבות ראשונה במעלה, אשר בהן ניתן לפגוע רק לאחר עמידה במבחנים ערכיים שונים, כפי שמצויים בחוק. החופש מדת אמנם לא מצוין בחוק היסוד, אך נקבע זה מכבר (בין היתר גם בפסק הדין שבענייננו) כי הזכות נגזרת מחוק היסוד.
פרוניזם
האידאולוגיה הפרוניסטית
האידאולוגיה הפרוניסטית אינה נעדרת סממנים של פולחן אישיות לחואן פרון, אם כי היו שנים בהן לא נהנה מפופולריות אישית, ובהן קראו ארגנטינאים רבים ל"פרוניזם ללא פרון". פופוליזם ולאומנות קשורים קשר הדוק לפרוניזם, אך מורשתו של פרון נעדרת אלמנטים גזעניים הנלווים לעיתים קרובות לאידאולוגיות לאומניות.
הפרוניזם הוא אידאולוגיה חיה ונושמת עד היום, שנים לאחר מותו של חואן פרון (1974), ומשחקת תפקיד חשוב בפוליטיקה הארגנטינאית. ישנן היום מספר מפלגות בארגנטינה המזהות עצמן כבעלות אידאולוגיה "פרוניסטית".
בג"ץ מונה ג'בארין נגד שר החינוך
העובדות שבבסיס ההכרעה בפסק הדין
העותרת היא מונה ג'בארין, נערה דתית-מוסלמית אשר נבחנה והתקבלה לבית הספר התיכון סן-ג'וזף, אשר בבעלות הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית. העותרת גדלה במשפחה דתית בזמן ההתעוררות האיסלאמית. בהגיעה לבית הספר ומטפחת ראש לראשונה, נודע לה כי נוהלי המקום אוסרים על כיסוי הראש המוסלמי (חיג'אב) ובנוסף לכך נתגלו קשיים נוספים שנסובו סביב מחלוקת דתית (העותרת דרשה ללבוש מכנסי "טרנינג" לשיעורי הספורט, בניגוד לתלבושת האחידה וכן ביקשה הפרדה מגדרית בשיעורי שחיה). לאחר שניסיונות גישור עלו בתוהו, פנתה ג'בארין לבית המשפט בבקשה ששר החינוך והמנהל הכללי של משרד החינוך יורו למנהל בית הספר לקבלה לבית הספר ללא תנאים בדבר כיסוי ראשה ויתר דרישותיה האמורות.
השאלה המשפטית
השאלה המשפטית במרכזו של פסק הדין היא האיזון הראוי בין חופש הדת של הפרט לבין זכותה של עדה דתית לקיים בית ספר משלה בעל אופי וערכים ייחודיים לה.
פקודת החינוך [נוסח חדש], תשל"ח-1978 (להלן – פקודת החינוך) מגדירה "בית ספר של עדה" כבית ספר שבעליו הם עדה שנתארגנה על פי פקודת העדות הדתיות. כאמור, בית הספר שבמקרה דנן הוא בבעלותה של העדה היוונית-קתולית-מלכיתית. פקודת החינוך היא אם כן היא המסגרת הנורמטיבית שחלה על מדיניות בית הספר. בית הספר נהנה מכוח הפקודה מאוטונומיה רחבה באשר לתוכנית הלימודים, לאופי בית הספר ולניהול הפנימי שלו. כחלק מאוטונומיה זו, יש לו חופש פעולה והחלטה רחבים לבית הספר לפי הצרכים הייחודיים של הקהילה.
מנגד, לעותרת שמור חופש המצפון והדת. כל אדם בישראל נהנה מחופש זה כחלק מהיותה של ישראל מדינה דמוקרטית. בית המשפט לא מקל ראש בזכות זו, ואף מגדיל ומציין שורת פסקי דין אשר מעגנים את הזכות הזו כזכות יסודית שנגזרת מאופי המדינה. אף על פי כן, חופש הדת, ככל חירות, איננו מוחלט.
ההכרעה המשפטית
בית המשפט קבע שכאשר בית הספר מסרב לקבל תלמידים שאינם בני העדה הוא לא מפר את עקרון השוויון, שכן יחס שונה לאנשים שונים לא מהווה פגיעה כאמור. על מנת לקבוע אם בית הספר מפר את חופש הדת של תלמידיו בקביעת תלבושת והתנהגות אחידה, בית המשפט בחן את הטעם בבסיס הדרישה של בית הספר. הוא קבע שכי אילו היה מדובר אך ורק בערך של אחדות, הרי שערך זה אינו חזק מספיק כדי לגבור על חופש הדת של הפרט. אך בית המשפט קובע שהדרישה מבוססת על שיקולים חינוכיים שקשורים לצביון של בית הספר כבית ספרה של העדה. משכך, דרישת האחידות משרתת את ערך הפלורליזם הדתי והעדתי בכך שהיא מאפשרת קיום מערכת חיים משותפת בבית הספר. בית המשפט הוסיף שפגיעה באחידות זו הייתה מביאה עימה גם פגיעה באופי הייחודי של בית הספר כמוסד בעל עמדה דתית ששולטת בו.
לאור מסקנות אלה בית המשפט הוסיף כי לו המקרה היה נדון בבית ספר רשמי, היה ראוי להיענות לבקשת העותרת, שכן אז היה מדובר במסגרת ממלכתית. השופט גולדברג, שמסכים עם תוצאת פסק הדין, חולק על חלק ספציפי זה. לדידו, גם בבית ספר ממלכתי-דתי אשר מבוסס, בין היתר, על סובלנות, אין מקום לחופש ביטוי של התלמיד על פני המסגרת החינוכית שבה הוא לומד. לדוגמה, לא ייתכן שתלמיד שלומד בבית ספר בזרם הממלכתי-דתי (היהודי) יבקש להגיע לבית הספר מבלי לחבוש כיפה. כיוון שזה לא היה מוקד פסק הדין, השופט גולדברג לא הרחיב מעבר לכך.
בעקבות פסק הדין
עתירות בדבר איסור עטית חיג'אב המשיכו להגיע לפתחו של בית המשפט. כך לדוגמה, בשנת 2010 עתרה לבית הדין לעבודה מורה מוסלמית, בבקשה להורות לבית הספר בו עבדה להמשיך את העסקתה אף על פי שהחלה להגיע כשכיסוי ראש על ראשה. העותרת הייתה מורה בבית ספר פרטי נוצרי-קתולי, שהוא מוסד מוכר שאינו רשמי, בזהה לבית הספר סן-ג'וזף. גם במקרה זה טענה העותרת לזכותה לחופש דת ופולחן, וכן לחופש הביטוי. גם טענת המשיבים זהה למשיבים שבעניין סן-ג'וזף. בין היתר נטען כי לא מדובר בהפליה על רקע דת, וזאת לאור המדיניות והערכים של בית הספר הנוצרי-קתולי והרצון לשמור על אופיו המיוחד. בית המשפט נסתמך על פסק הדין בעניין ג'בארין, חרף העובדה שהפעם מדובר במורה, ולא בתלמידה. גם כאן נקבע כי בהיותו של בית הספר מוסד פרטי בבעלות עדה דתית מוכרת, שמורה לו הזכות לקבוע קוד לבוש שיחזק את הפלורליזם שבו, מתוך המטרה שלא יובדלו נוצרים ומוסלמים בבית הספר. עם זאת, לאחר ערעור על פסק הדין הוחלט כי הוא לא יהווה תקדים, התביעה תימחק ובמקומה יינתנו פיצוים מוגדלים למורה שעזבה את מקום עבודתה.
על פסק הדין נמתחה ביקורת בספרות המשפטית. פרופ' גילה שטופלר טוענת כי מדינת ישראל מטבעה אינה נייטרלית מבחינה דתית. בית הספר סן-ג'וזף הוא חלק ממערכת החינוך הערבית. לכן, ונוכח העובדה שהמרחב הציבורי בישראל בין כה וכה מקפיד על תחימת גבולות בין הקהילות, ייתכן שמה שהביא את בית הספר סן-גוז'ף מלכתחילה לדרוש נייטרליות עדתית הוא הכוונה ליצירת מרחב ערבי עצמאי וזהות ערבית אחידה. אם כך, הנימוק של בית המשפט להצדקת המגבלה בכך שמדובר בבית ספר ייחודי לעדה הדתית, איננו משכנע.
ארתור שופנהאואר
ארתור שופּנהאואר (בגרמנית: Arthur Schopenhauer; 22 בפברואר 1788 – 21 בספטמבר 1860) היה פילוסוף גרמני, מבקר תרבות והוגה דעות. הוא התפרסם בעיקר בזכות המגנום אופוס שלו "העולם כרצון וכדימוי", שבו טען כי עולמנו מונע מאי-שביעות רצון תמידית ומחתירה מתמדת לסיפוק. שופנהאואר הושפע מההגות ומעולם המחשבה של המזרח והחזיק בדעה ש"האמת הוכרה על ידי חכמי הודו"; עקב כך, פתרונותיו באשר לסבל האנושי דומים במידה רבה לאלה של חכמי הוודאנטה והבודהיזם. אמונתו באידיאליזם טרנסצנדנטלי הובילה אותו לקבל את האתאיזם וללמוד מפילוסופיה נוצרית.
שופנהאואר עמד על חשיבות האמנות בחיי האדם. הוא החזיק בהשקפות פציפיסטיות וקוסמופוליטיות, ותורתו הייתה לנדבך חשוב בהתפתחות הפילוסופיה האירציונלית. הושפע מכתביהם של אפלטון, קאנט וכתבי פילוסופיה הודית וכן מהמשורר גתה, שאותו העריץ ושאל חוגו התקרב ב-1813.
ביוגרפיה
ארתור שופנהאואר נולד ב-1788 בדנציג למשפחת סוחרים אמידה. ב-1793 עברה המשפחה להמבורג. אביו שאף שארתור יירש את עסקיו, לכן רצה שבנו יכיר את העולם ודאג שילמד צרפתית. ב-1804 עזב את הגימנסיה לפני תום הלימודים, וטייל עם הוריו באנגליה, צרפת, הולנד ובלגיה. עם שובו החל לעבוד כפקיד בחברה מסחרית. ב-1805 התאבד אביו, ואמו הסופרת, יוהאנה שופנהאואר, עברה לוויימאר. שנתיים אחר כך עזב את עבודתו ועבר גם הוא לוויימאר, שם השלים את השכלתו הקלאסית בשיעורים פרטיים. עם הגיעו לגיל 21 קיבל חלק מירושת אביו ועקב כך נהנה מעצמאות כלכלית.
ב-1809 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת גטינגן אך במהרה פנה ללימודי פילוסופיה, וב-1811 עבר ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת ברלין. ב-1813 עזב לאוניברסיטת יינה, שם קיבל תואר דוקטור ב-1813 על עבודתו: "השורש המרובע של עקרון הסיבה המספקת".
במהלך שנות לימודיו התעמק הן בכתביהם של אפלטון וקאנט מן המערב, והן באופנישדות ובכתבי הבודהיזם מן המזרח. מקורות אלו השפיעו מאוד על עבודתו ועל יצירתו העיקרית "העולם כרצון וכדימוי" אותה פרסם בשנת 1818.
פרסום הספר הביא להכרה מסוימת בשופנהאואר והוא מונה ב-1820 למרצה לפילוסופיה באוניברסיטת ברלין. במהלך הרצאותיו באוניברסיטה הביע התנגדות חריפה להגותו של הגל, שהפילוסופיה שלו הייתה השלטת באותם ימים ברחבי אירופה ובמיוחד באוניברסיטת ברלין, בה הרצה גם הגל עצמו. התעקשותו של שופנהאואר לקיים את הרצאותיו בדיוק בשעות בהן העביר יריבו הגל את הרצאותיו שלו, גרמה לכך שמעט תלמידים נכחו בהרצאותיו, עד שלבסוף הופסקו כליל.
שופנהאואר מעולם לא נישא, הוא התגורר לבדו עם כלבו, ובינו לבין אמו שרר נתק שנמשך עד מותה. לכל אורך חייו סבל שופנהאואר מחרדות שונות, ויש הטוענים כי הייתה לכך השפעה על הפסימיזם הפילוסופי שלו.
בשנת 1860 חלה הידרדרות במצב בריאותו של שופנהאואר, והוא מת באותה שנה.
אחדות וריבוי
נקודת המוצא של שופנהאואר היא הפילוסופיה של קאנט. שופנהאואר פירש את מושג ה"דבר כשהוא לעצמו" - נואמנון, אצל קאנט כעולם ממשי הקיים מאחורי עולם התופעות, שהוא אשליה. לפי קאנט, התודעה מטילה על הדברים כשהם לעצמם את הקטגוריות שלה: הזמן, המרחב והסיבתיות; וכך מכוננת את העולם המוכר לנו - עולם התופעות.
שופנהאואר צעד צעד נוסף וטען כי כל הבחנה המוכרת לנו בין שני דברים יסודה בזמן, במרחב או בסיבתיות. לפיכך הנואמנון, שאינו כפוף לקטגוריות האלה חייב להיות דבר אחד המסתתר מאחורי ריבוי התופעות. מסקנה זו קירבה את שופנהאואר לזרמים מסוימים בפילוסופיה ההודית (בבודהיזם המוקדם).
הרצון
המונח "רצון" אצל שופנהאואר מבטא דחף בסיסי הקודם לתודעה ולכוונה. "שופנהאואר עצמו הציג את תורתו כפירוש של קאנט: מה שהיה לקאנט "הדבר כשהוא-לעצמו" ובבחינת נעלם, הוא לש' הרצון."
אתיקה
לפי שופנהאואר, הרצון יוצר את התשוקות השונות, והתשוקות הן מקור לסבל. הרצון, כמקור הסבל, הוא רע. שופנהאואר משבח, בדומה לבודהיזם, אורח חיים נזירי הממית את התשוקות ומבטל את הסבל. אולם אין הוא קורא לכל אדם לחיות בהתנזרות לכתחילה, כי על האדם לבחור את תשוקותיו בקפידה. יש לתור אחר התענוגות העליונים, כמו ספרות אינטלקטואלית, אמנות, מדיטציה, משום קרבתם למרחב המטאפיזי, ונגישותם הבלתי אמצעית, הניצבים בניגוד מהותי לאופיים של התענוגות השטחיים. שופנהאואר מכנה זאת "שלילת רצון". האדם עצמו הוא גילוי של הרצון, ובתור שכזה אין לו רצון חופשי אינדיבידואלי. כאשר מתרחשת "שלילת הרצון", הרצון הוא זה ששולל את עצמו, ומדובר באירוע ולא בבחירה של האדם.
אסתטיקה
מפלט נוסף מהרצון ששופנהאואר מציע הוא האמנות. לדעתו, ההתבוננות האסתטית מתייחסת לאובייקט באופן טהור, משוחרר מתשוקות ואינטרסים מעשיים, ובכך היא מהווה שחרור זמני. שופנהאואר העדיף את המוזיקה על הציור והפיסול הפיגורטיבים שכן היא משוחררת לחלוטין מעיסוק בעולם. לתאוריית המוזיקה שלו הייתה השפעה על וגנר.
שופנהאואר העריץ את דמות הגאון. לדעתו המאפיין העיקרי של גאונות הוא חירות יחסית מתשוקות מעשיות, המאפשרת התמסרות ליצירה.
פסיכולוגיה
שופנהאואר הגה את רעיון ה"לא מודע", שלפיו המניעים העיקריים שלנו הם תשוקות ורצונות שאינם מודעים. הוא גם ההוגה הראשון בתקופתו שכתב על המיניות. יצר המין הוא בעיניו גילוי בסיסי של הרצון. רעיונות אלה השפיעו על פרויד, אך אצל שופנהאואר, בניגוד לפרויד, הלא מודע קודם למודע ואינו "מחסן" לתכנים שהודחקו מהמודע.
הסבל האנושי
שופנהאואר מסכים עם טענתו של קאנט לגבי המציאות: קיים מסך בין האדם למציאות. וכל עוד יש מסך לא נדע את המציאות. המסך הוא התפיסה שלנו. התוספת של שופנהאואר: את התפיסה הזו אנו מכירים בצורה ישירה ביותר. החוויה של היכרות ישירה עם האני. הדבר הכי בסיסי ל"אני" למציאות זה: הרצון. המניע, התשוקה ל... כלומר: כוח הרצון מניע את היקום וזאת התנועה המרכזית שלנו. המציאות פועלת באנרגיה עיוורת והיא לא מודעת לנו וגם אנחנו לא מודעים אליה. האנרגיה הזו מניעה אותנו לפעול באופן עיוור (בלתי מודע). לדוגמה, יצר המין: האנרגיה הבלתי מודעת מובילה אותנו ליחסים בינינו. האנרגיה הזו פועלת ללא התחשבות בבני האדם, דורסנית, כובשת. התנהגותנו מתבטאת באלימות ובמיניות שהן ביחד. על פי שופנהאואר יצרים אלו לא נפרדים ולכן האדם מבטא הרבה תוקפנות שחלק ממנה מתבטא במיניות. פרויד מושפע מגישה זו. המסקנה היא שאנו יצורים סובלים המונעים על ידי תשוקות ששולטות בנו.
על כן מציע שופנהאואר פתרונות לסבל האנושי:
ביבליוגרפיה חלקית
להן רשימת עבודותיו העיקריות והחשובות והתרגומים הקיימים לעברית:
אוקסנה יבלונסקיה
אוקסנה יבלונסקיה (באנגלית: Oxana Yablonskaya, ברוסית: Оксана Михайловна Яблонская; נולדה ב-6 בדצמבר 1938) היא פסנתרנית סובייטית-אמריקאית-ישראלית.
קורות חיים
נולדה במוסקבה בירת ברית המועצות למשפחה יהודית. בגיל שש החלה ללמוד בבית הספר המרכזי למוזיקה של מוסקבה (בית ספר לילדים מחוננים במוזיקה), שם למדה במשך עשר שנים אצל אניידה סומבטיאן. בגיל שש עשרה החלה את לימודיה בקונסרבטוריון של מוסקבה בהדרכת אלכסנדר גולדנווייזר וסגנו דמיטרי בשקירוב.
גביע המדינה בכדורגל נשים 2008/2009
גביע המדינה בכדורגל נשים לעונת 2008/2009 היא התחרות ה-11 מאז היווסדה. משחקי התחרות החלו ב-23 בדצמבר 2008 ומשחק הגמר נערך ב-11 במאי 2009 והסתיים בניצחון של מכבי חולון על אס"א תל אביב בדרך לזכייה שביעית ברציפות בתואר.
אוקסנה יבלונסקיה
קורות חיים
ב-1965 סיימה את לימודי הדוקטורט שלה בקונסרבטוריון והצטרפה לפקולטה לפסנתר. היא זכתה בפרסים ראשונים בתחרויות לונג-טיבו- קרספין ב-1963, בתחרות בריו דה ז'ניירו ב-1965 ובתחרות בטהובן בווינה ב-1969.
גביע המדינה בכדורגל נשים 2008/2009
בעונה זו התקיימה ליגת נשים אחת ובה 12 קבוצות. מתוכן נרשמו 10 קבוצות להשתתף בתחרות.
לפי תקנון התחרות, בעונה זו התקיימו 4 סיבובים כשבסיבוב הראשון לקחו חלק 4 קבוצות ו-6 קבוצות העפילו באופן אוטומטי לרבע הגמר.
אוקסנה יבלונסקיה
קורות חיים
היא התפרסמה והופיעה ברחבי ברית המועצות בעיקר עם התזמורת הפילהרמונית של מוסקבה ותזמורת הבולשוי. השלטונות הסובייטים סירבו לתת לה לצאת לקונצרטים מחוץ לתחום ברית המועצות.
גביע המדינה בכדורגל נשים 2008/2009
שמינית הגמר
הסיבוב הראשון בתחרות היה למעשה שמינית הגמר. בסיבוב זה השתתפו 4 קבוצות.
אוקסנה יבלונסקיה
קורות חיים
ב-1975 הגישה בקשה לקבלת ויזת הגירה לארצות הברית ונענתה בשלילה. היא פוטרה מעבודתה בקונסרבטוריון של מוסקבה, הוכנסה לרשימה שחורה ונאסר עליה להופיע בקונצרטים בברית המועצות.
גביע המדינה בכדורגל נשים 2008/2009
רבע הגמר
אל 2 העולות משמינית הגמר הצטרפו 6 קבוצות שעלו בהגרלה לשלב זה שהתקיים בין ה-1 ל-3 בפברואר 2009.
אוקסנה יבלונסקיה
קורות חיים
היא חיכתה שנתיים לקבלת הוויזה. בתקופה זו הוגשה עצומה לשלטונות ברית המועצות בחתימת מנצחים, מוזיקאים, שחקנים, סופרים וסנטורים אמריקאים לתת לה להגר לארצות הברית; בין החותמים - אלי ויזל, ליאונרד ברנשטיין, יצחק בשביס-זינגר, קתרין הפבורן, שלי וינטרס, סטיבן סונדהיים ועוד. לאחר שקיבלה היתר, ב-1977 עברה לארצות הברית עם בנה, הצ'לן דמיטרי יבלונסקי.
גביע המדינה בכדורגל נשים 2008/2009
חצי הגמר
משחקי חצי הגמר התקיימו בהצגה כפולה ב-16 באפריל באצטדיון רמת גן.
אוקסנה יבלונסקיה
קורות חיים
היא לימדה במשך יותר מ-30 שנה בפקולטה לפסנתר בג'וליארד, הופיעה בקרנגי הול וברחבי העולם עם תזמורות מפורסמות, הקליטה תקליטורים רבים וקבלה פרסום עולמי.
ב-2006 זכתה במדליית איינשטיין להישגים יוצאי דופן באמנויות.
ב-9 בנובמבר 2014 עלתה לישראל עם בנה, והם קיבלו אזרחות ישראלית. לדבריה, עשתה זאת בגלל התגברות האנטישמיות בעולם.
יבלונסקיה מתגוררת ברמת גן, מלמדת באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, ומופיעה בישראל וברחבי העולם. היא מנגנת בשלישייה עם בנה דמיטרי ואשתו הכנרת ז'אנה גנדלמן.
טנקרי
ג'ין טנקרי הוא ג'ין לונדוני יבש (London Dry Gin) המיוצר בתהליך זיקוק כפול של דגנים, הרכיבים הבוטניים: ערער, כוסברה, שורש אנג'ליקה וליקריץ (במינונים השמורים בסוד מסחרי), מתווספים למשקה במהלך הזיקוק השני.
טנקרי אינו מחזיק נתח שוק ניכר בשוק הבריטי, והשוק הגדול ביותר שלו הוא בארצות הברית.
ג'ין טנקרי משווק ברחבי העולם כולו ונמנה עם שישה עשר 'המותגים האסטרטגיים' של דיאג'יו, באתר החברה הוא מתואר בתיאור 'הג'ין המהולל ביותר בעולם'.
מוצרי משנה
ג'ין טנקרי המקורי, המשווק בשם "Tanqueray London Dry Gin" הוא המוצר המקורי שהושק לראשונה ב-1830. הגרסה המוכרת שלו, הנמכרת בארצות הברית, קנדה, גרמניה וחנויות דיוטי פרי ברחבי אירופה, מכילה 47.3% כוהל בנפח. אך קיימות גרסאות של 43.1% כוהל בנפח (משווקת בבריטניה ובסקנדינביה) ו-40% כוהל בנפח (בקנדה, אוסטרליה וניו זילנד).
ישנן גרסאות של ג'ין טנקרי שהותאמו עבור קוקטיילים. כך למשל "Tanqueray No. Ten Gin" שהושק בשנת 2000 והותאם למתכוני מרטיני. תהליך הזיקוק שלו הוכפל לכדי ארבע פעמים ונוספו לתהליך אשכוליות ותפוזים ליים וקמומיל.
שילובים נוספים וגם גרסה נטולת אלכוהול (Tanqueray 0.0 שבוקבקה ב-2021) זכו למידות משתנות של הצלחה.
גרסה חריגה של המותג, היא למעשה וודקה, 'וודקה טנקרי סטרלינג'.
Gay Kids
Gay Kids – Kule barn som også finnes (בעברית: ילדים גאים - ילדים מגניבים שקיימים גם הם) הוא ספר נורווגי מ-2008 שאינו בדיוני שניסה לקדם קבלת הומוסקסואליות בקרב ילדים.
הספר יצא לאור ב-6 בנובמבר 2008, ותערוכה על חומר הצילום של הספר הוצגה מחוץ למוזיאון לתרבות היסטורית באוסלו. במקור תוכנן כי התערוכה תוצג עד ינואר 2009, אם כי התערוכה הוצגה עד ליולי באותה שנה. התערוכה נפתחה על ידי הפוליטיקאי הגאה ושר האוצר לשעבר של נורווגיה, פר כריסטיאן פוס, שגם הציג תמונה של עצמו כילד בן 9. ידוענים אחרים כמו הפעילה הגאה הנורווגית החלוצית קרן-כריסטין פרילה, יו"ר מועצת העיר אוסלו, ארלינג לה והעורכת הראשית של Dagbladet , אן אייסהיים  הציגו גם הם צילומים שלהם כילדים. בסך הכל, הציגו למעלה ממאה אנשים להט"בים את תמונותיהם מילדותם.
הספר, בחלקו מבוסס על המחקר שנערך במכון למחקר חברתי נורווגי, נועד במקור להיות פרויקט אמנות לתיאור ילדותם של גברים ונשים להט"בים לפני שיצאו מהארון. הספר ממומן בחלקה על ידי מענקים של משרד הילדים והשוויון ו-Fritt Ord , וגם היא בחסות הארגון Gay & Lesbian Health Norway ומספר ארגונים אחרים. המחבר אנגלטבדט הצהיר כי עם יציאת הספר, הוא רוצה לראות את הספר נהיה ספר לימוד בבתי הספר היסודיים של נורווגיה. בריאיון שנערך עם שר החינוך בארד ווגארד סוללהל , שהתקיים ב-6 בנובמבר 2008, נכתב כי הספר יהיה זמין בבתי ספר יסודיים וכי:
צזיום אאוריד
צסיום אאוריד (Caesium auride) הוא תרכובת יונית שנוסחתה CsAu והמורכבת מקטיון צזיום והאניון הנדיר זהב Au−. החומר מתקבל מחימום תערובת סטויכיומטרית של זהב וצסיום. שתי המתכות המותכות מגיבות ליצירת תוצר אחיד שצבעו צהוב, טמפרטורת ההתכה של התרכובת 580°C. צבעו של החומר המומס באמוניה נוזלית הוא חום. בגיבוש חוזר מאמוניה נוזלית מתקבלים גבישים מתכתיים כחולים של CsAu•NH3 בהם חלק מצפיפות המטען שעל אניון הזהב עוברת לאמוניה
התרכובת מגיבה בעצמה עם מים ומתקבל גז מימן וזהב מתכתי:
החומר התגלה על ידי הכימאי האמריקאי J. J. Lagowski בשנת 1978 שהבחין בצבע בלתי צפוי של תמיסות אמוניה של צסיום וזהב ובכך אישר לראשונה את קיומם של אניונים של אטומי המתכות היקרות. את התמיסה של החומר באמוניה ניתן להעביר דרך מחליף יונים ומתקבלת תרכובת אחרת המכילה אניון זהב - טטראמתילאמוניום אאוריד.
יוז'ף ז'ודי
יוז'ף ז'ודי (בהונגרית: Zsudi József; אלברטירשה, 16 באפריל 1923 – 16 בפברואר 2013) היה במאי, שחקן יהודי-הונגרי, זוכה פרס יאסאי מארי (1968) אשתו הראשונה הייתה אנה ז'ודי עד 1968 ואשתו השנייה יודית ביטֵרה (1941).
ביוגרפיה
ז'ודי נולד במשפחה יהודית בעיירה במחוז פשט בעלת מסורת של התיישבות יהודית במשך כ-200 שנה. כבר בילדותו שיחק בתיאטרון הילדים של אדן שיליגא. בין השנים 1939–1943 למד את יסודות המשחק בבית הספר הפרטי של ג'רג' נאג' (עד שנאג' היהודי גויס למחנות שירות העבודה, שהיה עבודות כפייה ליהודים, ואף ניספה שם בתחילת 1945). ז'ודי, בשל היותו יהודי, לא יכול היה לעבוד כשחקן אלא רק בתיאטרון גולדמארק, (שהציג רק לקהל יהודי) במסגרת אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך. שם מילא תפקיד במיוחד כעוזרה של השחקנית ז'וז'ה שימון, אך קיבל גם תפקידי משחק מינוריים. בתום מלחמת העולם השנייה בשנים 1945–1946 היה תלמיד באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע לתחום הדרמה. בין השנים 1945–1949 שיחק בתפקידים משניים בתיאטרון הונגרי וב"תיאטרון מדאץ'" (Madách Színház). בין השנים 1949–1951 היה בצוות של חברת מאפילם (אולפן הסרטים הגדול והמשמעותי בהונגריה שנוסד בשנת 1948). בין השנים 1951–1955 היה הבמאי של "תיאטרון הכפר הממלכתי" (התיאטרון הוקם בשנת 1951 עם מטה בבודפשט על בסיס החלטה שהתקבלה במאי אותה שנה. תפקיד התיאטרון היה לקיים הצגות תיאטרון ביישובים הרחק מתיאטראות העיר. משנת 1955 שינה התיאטרון את שמו ל"תיאטרון גברת דרי"). בין השנים 1955–1957 היה חבר ב"בימת המשחק ההונגרית". משנת 1957 עבד כחלק מצוות הבמה העליזה, ומשנת 1965 עד 1973 היה הבמאי הראשי שלה. הוא היה אספן תעודות על "תולדות התיאטרון" והיה מחבר שותף ב"לקסיקון ההומור" בו חיבר כמה וכמה ערכים. בחודש אפריל 2014, נחנך שלט הנצחה בבית מגוריו לשעבר, על קיר הבית ברחוב טומפה 20 ברובע 9 בבודפשט.
עבודותיו בתיאטרון
מספר הצגות הבכורה שלו שנרשמו במאגר התיאטרון: כמחבר: 3; כשחקן: 4; כבמאי: 54.
יורוס
יורוס (יוונית: Ευρος) הוא אל הרוח הדרום-מזרחית, או, על פי גרסאות אחרות, המזרחית במיתולוגיה היוונית, בנם של הטיטנית אאוס, אלת השחר, ואיאולוס, אל הרוחות ואחיהם של בוריאס (אל הרוח הצפונית), זפירוס (אל הרוח המערבית) ונוטוס (אל הרוח הדרומית). פעמים רבות תואר אל זה מחזיק כד הפוך, שממנו נשפכים מים.
לפי האמונה היוונית, יורוס הביא בכנפיו עמו רוח חזקה וסערות שאיימו על שלום הימאים וכיוון שכך הוא לא היה נערץ כמו אחיו זפירוס, מבשר האביב ומחיה התבואה, אך גם לא מטיל אימה כמו שני אחיו בוריאס ונוטוס, שמרוחותיהם חששו מאוד היוונים הקדמונים. באמונה היוונית יורוס היה מושא אהבתו של נרקיסוס אך יורוס דחה אותו ופגע בו בדחייתו. הנימפה מדוזה מאוד אהבה את נרקיסוס וכאבה על פגיעותו של נרקיסוס ובכך "נתנה לו ברכה" לא להיפגע יותר מאהבה והפכה את רגשותיו לאבן ואהבה עצמית כלפי עצמו בלבד. האלה נמסיס ניסתה לתקן את האבל שנגרם לנרקיסוס וגרמה ליורוס להתאהב נואשות בנרקיסוס. היא נעזרה באלה אובסה וביקשה ממנה שיורוס יהיה נואש לאהבתו של נרקיסוס. אך זה היה מאוחר מדי, מדוזה לקחה את נרקיסוס תחת חסותה וגרמה לו להיות חסר רגש חיצוני לסביבה. במיתולוגיה הרומית אובססיה נקראת על שם האלה אובסה
במיתולוגיה הרומית מקבילו של יורוס הוא וולטורנוס.
טלסטו
טלסטו (באנגלית: Telesto, מוכר גם כ-S/1980 S13) הוא ירח של כוכב הלכת שבתאי. קרוי על שם אוקיאנידה טלסטו מהמיתולוגיה היוונית.
גילוי ומחקר
הירח התגלה ב-1980 על ידי צוות חוקרים מאוניברסיטת אריזונה. תחילה הירח הקטן קיבל את השם S/1980 S13 ולאחריו Saturn XIII ו Tethys B. השם טלסטו התקבע ב-1983.
הצילום הראשון של טלסטו הגיע ממשימת החלל קאסיני ב-2005. ב-2009 מידע ממשימת חלל זה עזר לפענח את ההרכב של הכימי של הירחים הקטנים של שבתאי
מסלול הקפה
טלסטו נמצא במסלול משותף עם הירחים קליפסו וטתיס. טלסו נמצא בנקודת לגראנז' L4, 60° לפני טתיס על אותו המסלול. קליפסו וטלסטו התגלו יחדיו והם הירחים הטרוייאנים של טתיס.
צאגא כרסטוס
__ללא_תוכן__ צאגא כרסטוס (בצרפתית: Zaga Christ; סביבות 1610, דמביה, אתיופיה – 22 באפריל 1638, פריז, צרפת) היה אתיופי נוצרי בן המאה ה-17 שטען שהוא בנו ויורשו של יעקב, קיסר אתיופיה. צאגא כרסטוס נמלט ב-1629 מארצו, הגיע לאירופה ובסוף שנותיו חי בצרפת שבה מת ונקבר.
קורות חייו
צאגא כרסטוס נולד באתיופיה במועד כלשהו בין השנים 1610 ו-1614, ולפיכך ספק אם אביו מולידו היה קיסר אתיופיה יעקב הראשון שנהרג בידי סוּסנֶיוֹס ב-1607. צאגא כרסטוס נמלט ממקומו ב-1629 עם פמליית מלווים ומצא מפלט אצל שליט סולטנות סנאר, שבדרום סודאן. בגלל איומים על חייו מצד קיסר אתיופיה, סוסניוס, נסע למצרים, ומקהיר יצא לארץ ישראל. על הגעתו לירושלים בתקופת התענית שלפני הפסחא ב-1632 העיד הפרנציסקני אוז'ן רוז'ה שפגש אותו שם. צאגא כרסטוס הובא בברית הנצרות הקתולית ב-1632 על ידי פאולו דה לודי (Paulo da Lodi), הקוסטוס של משמורת ארץ הקודש.
מארץ ישראל נסע דרך יוון לרומא שבה שהה מספטמבר 1632 ועד אוקטובר 1634. דמותו ועניינו משכו תשומת לב בשל האינטרסים של המיסיון הקתולי באפריקה, והיו אף שראו בו התגלמות של הכומר יוחנן ("פרסטר ג'ון") האגדתי, מלכהּ הנוצרי של אתיופיה. בעת שהותו של כרסטוס ברומא דחק הקיסר פאסיל את רגלי המיסיונרים הקתולים מאתיופיה: תחילה ריכז אותם בפרמונה ולאחר מכן, ב-1633, גירש אותם מאתיופיה. צאגא כרסטוס התקבל אצל האפיפיור ופגש בכירים בכנסייה הקתולית בתקווה לתמיכה במשלחת לאתיופיה שתסייע לו בכיבוש כס הקיסרות, בעוד אנשי ה"פרופגנדה פִֿידה" (הפצת האמונה) בוותיקן ראו בו אמצעי להמרת האתיופים לנצרות הקתולית. צאגא כרסטוס המשיך לצפון איטליה והתארח בחצרו של דוכס סבויה. ארבעת הפרנציסקנים שמונו ללוות אותו פרשו זה אחר זה כשגילו שאין בכוונתו לחזור לארצו, ומתחילת 1635 התעכב בצרפת. מפגשו שם עם הקרדינל רישלייה מצביע על ההכרה במעמדו הרם, וכך גם קצבת המחיה שקיבל מטעם מלך צרפת, למרות הפקפוקים בזהותו כיורש כתר הקיסרות האתיופית.
טנטורה
טַנְטוּרָה (בערבית: الطنطورة, תעתיק מדויק: אלטנטורה) היה כפר ערבי לחוף הים התיכון, שכן בחלק הדרומי של חוף הכרמל, כ-5 קילומטרים מצפון-מערב לזכרון יעקב. הכפר קם בתקופה העות'מאנית. במלחמת העצמאות תושבי הכפר ברחו או גורשו ממנו, ובתי הכפר נהרסו. טענה שלוחמי גדוד 33 של חטיבת אלכסנדרוני ביצעו טבח בתושבי הכפר במהלך המלחמה מעסיקה חוקרים עד ימינו.
מקור השם והיסטוריה קדומה
השם "דור" או תל דור מוזכר בכתבים עתיקים רבים. כאשר היוונים התיישבו במקום, הם שינו את שמו לשם "דורה", על שמו של דוריוס, מייסד שבט הדורים.
בשנת 1738 ביקר במקום ריצ'רד פוקוק, שכינה אותה "טורטורה". על פי תיאורו זהו כפר קטן עם נמל לסירות גדולות. ייתכן שהשם "טורטורה" הוא שיבוש של "תל דורה".
לפי המסורת המקומית יושבה טנטורה על ידי קבוצת משפחות שהיגרה מהודו, ותושביה כינו אותה בשמות רבים, בהם דור, ד'רהמיה, דריהימיה, דרכימה, דרכמונה וטנטורה. ייתכן שהשם "טנטורה" קשור לטנטור, כובע מחודד הדומה בצורתו לתל דור, או לתנור שמקורו בהודו.
חשיבותה של טנטורה גדלה בימי דאהר אל עומר באמצע המאה ה-18. הוא הרחיב את הנמל הקטן ששימש ליצוא כותנה לאירופה. בזמן מסע נפוליאון בארץ ישראל שימשה טנטורה כבסיס לאספקה לצבאו. בנסיגתו אחרי המצור על עכו במאי 1799, חנה צבאו בטנטורה, והוא נאלץ להותיר בחולות ובים שבסביבתה את תותחי המצור הכבדים שלו. צבאותיו הנסוגים של נפוליאון שרפו את הכפר, והוא נבנה מחדש; בשנת 1821 מתאר אותו הנוסע בקינגהאם ככפר קטן עם מעגן קטן וחאן.
נוסעים במחצית הראשונה של המאה ה-19 מתארים את טנטורה ככפר קטן, כ-30 עד 40 בתים, עם נמל וחאן. במאה ה-19 שימש הנמל ליצוא אבטיחים למצרים (כמו עוד מספר נמלים במישור החוף). בשנת 1839 חנו בטנטורה יהודית ומשה מונטיפיורי, במסעם צפונה לאורך החוף של ארץ ישראל. בשנת 1848 הגיעה לטנטורה משלחת המחקר האמריקנית של ויליאם פרנסיס לינץ', וחבריה תיארו אותה כ"עיירה רבת-אוכלוסין ומשגשגת", שהנמל שלה "נוצר בידי שלושה או ארבעה איים". הכפר היה אחד הגדולים בארץ בשלהי המאה ה–19, אז הוערכה אוכלוסייתו בכ–1,200 נפש; אנשי הסקר הבריטי מתארים כאן מעגן ומלון אורחים.
ניסיונות להתיישבות יהודית באזור
בשנת 1892 ייסד אדמונד רוטשילד מפעל זכוכית ("המזגגה") על שטח של 200 דונם שרכש בטנטורה ותכנן להקים בו אזור פיתוח נרחב. בביקורו בארץ ישראל ב-1893 עגנה ספינתו של רוטשילד בטנטורה ומשם נסע לזכרון יעקב. מאחר שמהחול המקומי ניתן להפיק רק זכוכית שחורה, שלא התאימה לבקבוקי היין, כשל מפעל הזכוכית, ומנהלו, מאיר דיזנגוף, עזב את הארץ. המבנה ננטש והיה חסר גג במשך עשרות שנים. החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 שופצה הקומה השנייה במבנה והגג נבנה מחדש. כיום משמש המבנה כמוזיאון לארכאולוגיה ימית ולעתיקות תל דור הסמוך (ראו מוזיאון המזגגה).
בשנת 1920 מסר ג'יימס דה רוטשילד לחברו מהגדוד העברי ד"ר מאיר גורביץ, ששימש יו"ר ועדת המים ביישוב, זיכיון על שטח של 200 דונם כולל המבנים הבנויים עליו, לשם הקמת כפר דייגים ליד נמל הדיג העתיק במפרץ. המטרה הייתה ליישב כפרי דיג על ידי קבוצות דיג מקצועיות המורכבות מסובוטניקים שהגיעו מאסטרחן שברוסיה. יוסף טרומפלדור היה שותף לתוכנית בשם תנועת החלוץ, ומטרתה הייתה ללמד עברים מהקווקז את תורת הדיג על ידי שילובם בקבוצות דיג מקצועיות לכיבוש העבודה בים ויישובם בכפרי דיג לאורך חופי הארץ בסמוך לנמלי ים עתיקים לשם פיתוחו הכלכלי של היישוב.
תקופת המנדט ומלחמת העצמאות
בימי המנדט הכפר היה שייך לנפת חיפה במחוז חיפה. על פי סקר הכפרים 1945, בשנת 1945 שטחי אדמותיו הכולל היו 14,520 דונם עות'מאני, מהם 2051 דונם בבעלות יהודית, ומספר תושביו היה 1490 נפשות. סמל המועצה המקומית היה דייג שולה דגים ברשת.
במהלך מלחמת העצמאות, ולאחר כיבוש חיפה הוחלט על כיבוש טנטורה. טנטורה שימשה כבסיס ימי שדרכו זרמה אספקת נשק ותגבורות מלבנון לכפרים הערבים שבכרמל המערבי, עין ע'זאל, איג'זים וג'בע, שכונו "המשולש הקטן". כפרים אלו תקפו את התחבורה היהודית בציר שבין חיפה לתל אביב וחסמו אותה. גם טנטורה שלטה על ציר התנועה חיפה-תל אביב. סיורים שנערכו בכפר גילו כי אנשי הכפר חמושים היטב. בתחילת מאי המליץ הש"י על כיבוש הכפר בהקדם כיוון שביצוריו הלכו והשתפרו. במהלך מבצע נמל כבשה חטיבת אלכסנדרוני את טנטורה. מטרות המבצע היו "ביעור וטיהור הדרך המובילה מתל אביב לחיפה", וניתוק כפרי המשולש הקטן שבכרמל מנתיב אספקת הנשק המגיע מטנטורה שעל חוף הים ובידודם. לפני ההתקפה על הכפר, ניסתה ה"הגנה" לשכנע את תושביו להיכנע ללא קרב, אולם נכבדי הכפר סירבו. הם דחו את תנאי ה"הגנה" לכניעה, שכללו בין היתר את מסירת כל הנשק שבכפר והסגרת הלוחמים הלא-סדירים הלא-מקומיים. בלילה שבין 22 ו-23 במאי 1948 תקף את הכפר גדוד 33 של חטיבת אלכסנדרוני. בקרב הקצר נהרגו 13 מחיילי אלכסנדרוני ומעל 70 מקומיים.
עוד באפריל ובתחילת מאי 1948 נטשו את הכפר כ-45 משפחות אמידות. לאחר כיבוש הכפר עקרו מרצונם או גורשו רוב תושביו (בין 500 ל-1200) לכפר השכן פוריידיס, שכבר נכנע קודם לכן, ואילו אחרים מתושביו עזבו למשולש הערבי שבצפון השומרון. לפי בני מוריס, "ברור כי לפחות חלק מתושביו גורשו". ב-31 במאי שאל שר המשטרה, בכור-שלום שטרית, את דוד בן-גוריון האם להעביר את הפליטים לטולכרם לנוכח הקשיים שנגרמים מהמשך שהייתם בפוריידיס. באמצע יוני 1948 עדיין נמצאו בפוריידיס כ-1,200 מפליטי טנטורה. ב-17 ביוני התכנסו אנשי מפ"ם מהאזור לדון בשאלת הגלייתם של הפליטים הללו לטולכרם. על פי הדו"ח של יעקב אפשטיין, מכיוון שנאסר עליהם לחזור לבתיהם ואדמותיהם, ביקשו אנשי טנטורה עצמם לעבור לטולכרם ולבקשתם הצטרפו נכבדי פוריידיס בנימוק שאינם יכולים לכלכל את הפליטים. ב-18 ביוני נמסרו 1086 מתושבי טנטורה בסיוע הצלב האדום לידי הצבא העיראקי ששיכן אותם בטולכרם. רובם של פליטי טנטורה שמצאו מקלט בפוריידיס, גורשו בקיץ משטח המדינה היהודית, ובפוריידיס נשארו מהם רק כ-20 נשים וילדים, שאחר כך הצטרפו אליהם גם גברים שהיו עצורים בידי ישראל.
על אדמות הכפר הוקמו בשנת 1949 מושב דור וקיבוץ נחשולים. מבנה בית הספר של הכפר משמש כיום את התחנה לחקר המדגה של משרד החקלאות. כן נותר מבנה גדול בחוף דור, קבר שייח' בתוך כפר הנופש דור ומבנה בתוך מלון החוף בנחשולים.
פרשת תדי כ"ץ
בשנות התשעים כתב תדי כ"ץ, סטודנט לתואר שני בהיסטוריה בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה, עבודת גמר בהנחיית פרופ' קייס פירו תחת הכותרת "יציאת הערבים מכפרים למרגלות הכרמל הדרומי ב-1948". בעבודה זו טען כ"ץ שחיילי חטיבת אלכסנדרוני ערכו טבח בתושבי הכפר טנטורה, והרגו כמאתיים גברים בלתי חמושים. הוא נתבע לדין על ידי ותיקי החטיבה, בגין הוצאת לשון הרע. הלוחמים לשעבר טענו כי האשמותיו, כאילו רצחו 200–250 כפריים בטנטורה, הן "דברי כזב זדוניים שפורסמו באיצטלה של מחקר מדעי" וכי עבודתו של כ"ץ היא בגדר עבודה של "שרלטן" והיא "חסרת ערך". בהסכם פשרה נקבע שעל כ"ץ לחזור בו מההאשמה על טבח ולפרסם הודעת התנצלות לעיתונות. כ"ץ חתם על ההודעה לעיתונות, בה אמר "לא התכוונתי לומר שהיה טבח בטנטורה, וגם כיום אני אומר שלא היה טבח בטנטורה". כץ חזר בו מן ההסכם זמן קצר לאחר מכן בטענה כי חתם, כאשר היה "תחת לחץ של מכריו, וקרובי משפחתו, שטענו שהדיון מזיק לבריאותו", סירב לשלם בעבור פרסום ההתנצלות עליה חתם. כ"ץ עתר בהמשך לבית המשפט העליון בניסיון לבטל את הסכם הפשרה, אך ערעורו נדחה.
להגנתו של כ"ץ נחלץ אילן פפה, שסייע לו בהכנת העבודה. מעורבותו בפרשה גדלה אחרי שאוניברסיטת חיפה פסלה את העבודה, בהתאם למסקנותיה של ועדה אקדמית שמונתה לצורך העניין . פפה המשיך להתעקש שמדובר בעבודה אמינה, המוכיחה את קיומו של הטבח. הוא גם טען נגד הפסילה כי כ"ץ ביצע בתום לב מספר טעויות שאינן מהותיות ולכן אינן מצדיקות פסילה. טענה זו עמדה בסתירה לקביעת הוועדה האקדמית שמדובר ב"פערים בדרגת חומרה גבוהה". פפה עוד טען שהפסילה נעשתה ממניעים פוליטיים ואף האשים את אוניברסיטת חיפה בהתנכלות לחופש האקדמי שלו ושל תלמידו.
את לוחמי החטיבה התנדב לייצג עורך הדין גיורא ארדינסט, לבקשת חמיו, משה גרשוני, שהיה לוחם בחטיבה. ממסמכים שפרסם בעיתון "מעריב" במאי 2005 עלה כי כ"ץ שינה את העדויות עליהן דיווח. לדוגמה עדותו של עלי עבד אל-רחמן אלערג'רא (אבו פהמי), אמר "לא ראינו שהרגו אחרי שהרימו ידיים", בעוד שבעבודתו של כ"ץ (עמ' 119–120) הוא מצוטט כאילו אמר: "הנחנו את כלי הנשק ואותתנו שאנחנו נכנעים. אז נכנסו החיילים היהודים לכפר וריכזו את כל הגברים... תוך כדי כך הלכו חיילים עם מקלע 'ברן' ... ומדי פעם ירו והרגו ופצעו אנשים". הצוות המשפטי של ותיקי חטיבת אלכסנדרוני מסר לאוניברסיטת חיפה את ממצאיו לגבי העדויות עליהם ביסס כ"ץ את עבודתו, ובעקבות זאת החליטה האוניברסיטה לפסול את העבודה ולאפשר את הגשתה מחדש לאחר תיקון. באפריל 2003 נפסלה גם עבודתו המתוקנת.
הפילוסוף פרופ' אסא כשר וההיסטוריון מאיר פעיל התנצלו בפני חטיבת אלכסנדרוני על שהאשימו אותם בפשע המלחמה וטענו שהוטעו על ידי העבודה של כ"ץ. פעיל כתב לחיילי החטיבה:
פרשת טנטורה לפי בני מוריס
לדברי מוריס, הדוחה את גישת המחקר המבוססת על היסטוריה שבעל פה ואת תפיסת הרלטיביזם ההיסטורי המאפיינת את עבודתו של עמיתו אילן פפה, הפרשה מראה שלא ניתן "להתבסס על עדויות ראייה או שמיעה לאחר שעברו עשרות שנים מאז האירוע (השנוי במחלוקת), שכן זיכרון משובש, אינטרסים פוליטיים ובעיות בתרגום או תמלול ההקלטות, יוצרים בהכרח פערי אמינות". עם זאת, מוריס קובע גם כי כישלונו של סטודנט בניסוח התזה אינו מעלה או מוריד בשאלת קיומו של טבח, וכי מראיונות שהוא עצמו ערך, אין לו ספק שבוצעו פשעי מלחמה. מוריס הוסיף כי מניסיונו כחוקר "אם הייתה אש, העשן יופיע גם יופיע."
בני מוריס מצא כי תיאור ראשון של האירועים בטנטורה התפרסם למעשה כבר בתחילת שנות החמישים של המאה העשרים בספר של איש האחים המוסלמים חאג' מוחמד נימר אל־ח'טיב "מן את'ר א-נכבה" (בערבית: من اثر النكبة [השלכות הנכבה]; תעתיק: Min Athar al-Nakba) שעזב את חיפה בראשית 1948. הוא מביא סיפור של פליט אלמוני מטנטורה (לא ברור מהספר אם הוא אמור להיות אמיתי) שמתאר הרג של שבויים. מוריס מעריך כי ספר זה היה הספר הראשון בו נמצא תיאור טבח "שיטתי בקנה מידה נרחב בטנטורה".
בשנת 1998 פרסם יחיא מחמוד אל-יחיא, מנכבדי הכפר שגלה לדמשק, ספר בשם "טנטורה - כפר שהרס הכיבוש הציוני" (الطنطورة - قرية دمرها الاحتلال الصهيوني) ובו הוא מתאר הוצאה להורג של חמישה צעירים ערבים שקברו גופות ומציין שבטנטורה נהרגו סך הכל 52 ערבים. אולם על פי מוריס, יחיא "בשום מקום לא תיאר או אפילו הזכיר טבח שיטתי ומסיבי מהסוג שתיאר כץ".
מוריס מביא כראיה מסמכית בודדת למעשה זוועה יומן של חייל שנהרג מאוחר יותר, טוליק מקובסקי, שמספר ביומנו כי שתי חוליות שנשלחו לנטרל צלפים שהיו על גבעות, תפסו את הצלפים והוציאו אותם להורג בהיותם שבויים. מקובסקי מסביר ביומנו כי ההורגים היו בעיקר "בחורים שהערבים רצחו, שחטו או עשו מעשים 'יפים' אחרים לבני ביתם או נפגעי היטלר", וכי הם נקמו בהם "את נקמתם הפרטית ואת נקמת חברינו שנפלו".
טענות פלסטיניות על טבח בכפר
ככלל לא הייתה פרשת טנטורה סיפור מרכזי באתוס הפלסטיני על הנכבה. כך, למשל, בספר של וליד ח'אלדי All That Remains, הכולל את סיפוריהם ההיסטוריים של הכפרים הערביים שנהרסו במלחמת העצמאות, לא מוזכר הטבח כלל. בעקבות התעוררות הפרשה בישראל כתב על הטבח מוסטפא אל-וואלי בכתב העת של המוסד ללימודי פלסטין כי הפרשה הושמטה בטעות. אל-וואלי מתאר את הספר של חאג' מוחמד נימר אל־ח'טיב בצורה שונה מזו של מוריס בספר ואומר כי יש בו גם סיפור על קורבנות אונס שהגיעו לטיפול בבית החולים בשכם.
במהלך השנים, טענו פליטים מהכפר שהיו עדים לטבח שבוצע בעת כיבושו.
חלק מפליטי הכפר הגיעו לאחר חורבנו לכפר הסמוך פוריידיס, ולאחר חודש נכנס לשם צה"ל וגירש את רובם לטולכרם. הטענות לטבח נפוצות בקרב תושבי הכפר. טענות על הטבח נכללו גם בסרטה של ערב לוטפי "על גופותיהם" (على أجسادهم).
הסרט "איים בחוף" בכתיבתו ובימויו של יעוד לבנון (2003) הופק בהשראת פרשת טנטורה.
הסרט "טנטורה" והתעוררות הפולמוס מחדש
בינואר 2022 יצא סרטו של הבמאי אלון שוורץ "טנטורה", שפתח את פסטיבל הסרטים סאנדנס. בסרט מושמעים קטעים מההקלטות שעליהן התבסס תדי כ"ץ, ומופיעים ראיונות עדכניים עם ותיקי חטיבת "אלכסנדרוני", ובהם תיאור למעשים קשים שבוצעו במהלך הקרב על טנטורה. אלו פורשו בסרט כהודאה בטבח בהיקף של 200–250 חללים שבוצע לאחר הקרב. הסרט החזיר לדיון הציבורי את טענותיו של תדי כ"ץ לקיומו של טבח ועורר פולמוס. עו"ד גיורא ארדינסט, המשמש בהתנדבות כפרקליטה של עמותת אלכסנדרוני, טען שהסרט מוציא את דברי הלוחמים מהקשרם, ושלמעשה אין בו כל עדות חדשה וכל אישור לכך כי אכן התבצע טבח בטנטורה.
קישורים חיצוניים
פרשת תדי כץ
אירוויזיון לרוקדים צעירים 2013
האירוויזיון לרוקדים צעירים 2013 הייתה התחרות ה-13 של האירוויזיון לרוקדים צעירים. פולין אירחה את התחרות באופרה הממלכתית הבלטית.
פורמט
המשתתפים שנבחרו הם רקדנים לא-מקצועיים בין הגילאים 16 ל-21. הריקוד של כל משתתף נבחר ומוכן מספר שבועות לפני התחרות.
השופטים
המנצח נבחר לאחר הצבעת השופטים. השופטים שהצביעו הם:
קרל (שם משפחה)
קרל (Crelle, Karle, Kerll, Carle) הוא שם משפחה. {{פירושונים|
ראו גם
}}
קורקוס
קורקוס הוא שם משפחה יהודי הקיים בקרב יהודי ספרד.
שרון דוידוביץ' (איש תקשורת)
שרון דוידוביץ' (נולד ב-5 באפריל 1986) הוא שדרן, עיתונאי, במאי טלוויזיה ומגיש ספורט ישראלי.
ביוגרפיה
דוידוביץ' נולד וגדל בשכונת מרמורק ברחובות, ולמד בבית הספר התיכון ע"ש אהרון קציר.
ב-2004 התגייס לצה"ל ואת שירותו עשה בגלי צה"ל, שם שימש כמפיק חדשות, כתב ספורט ומפיק ועורך התוכנית "עושים ספורט". מיד עם שחרורו, ב-2007, הצטרף לערוצי צ'רלטון, שם שימש בהתחלה כשדרן קווים, מגיש פינות ביורו 2008 ובהמשך שדרן של משחקי כדורגל, כדורסל, טניס וענפי ספורט נוספים המשודרים בערוץ. בנוסף דוידוביץ' מגיש אולפנים ומביים ומקריין כתבות צבע. במסגרת יורו 2008, 2012 ו-2016 עבד גם עם ערוץ 10.
בין 2011 ל-2014 שידר גם בטלוויזיה החינוכית את אליפויות התיכונים בכדורגל, כדורעף, קט-רגל וכדוריד.
במקביל לעבודתו בטלוויזיה, בשנים 2010–2017, עבד דוידוביץ' במערכת הספורט של ynet ובידיעות אחרונות. בשניהם הוא שימש כפובליציסט וכתב, בעיקר בתחום הספורט.
ב-2014 הגיש תוכנית לילית בגלי צה"ל יחד עם הקריין עודד דוידוב.
ביולי 2017 החל להגיש פינת ספורט שבועית בתוכנית "הבוקר עם טל ואביעד" בתחנת "אקו 99 FM". החל משנת 2022 החל להשתתף בתוכנית גם כמגיש אורח כשאחד מהמגישים העיקריים נעדר.
ב-2017 הוציא בצוותא עם אלעד זאבי ספר בשם "נבחרת החלומות", העוסק בליגת ה-NBA ובכדורסל וסוקר את 50 השחקנים הגדולים ביותר בשנים 1992 - 2017.
ב-2019 הוציא בצוותא עם אסף כהן ספר בשם "אגדות דשא", העוסק בכדורגל עולמי וסוקר את 50 השחקנים הגדולים ביותר בדור האחרון - מאז חקיקתו של חוק בוסמן. ב-2021 יצא הספר השלישי בסדרת "50 הגדולים", כאשר הוציא יחד עם אלעד זאבי את "סיפור אולימפי", על 50 הרגעים הגדולים בתולדות המשחקים האולימפיים. ב-2022 הוציא ספר ראשון לבדו, "פלאי מונדיאל" על 50 הרגעים הגדולים בתולדות גביע העולם.
ביוני 2021 נבחר להיות המגיש הראשי של "יורו 2020" ששודר בערוצי ספורט 1 וברשת 13. ביוני 2022 נבחר לצוות השדרים מטעם כאן 11 למשחקי מונדיאל 2022 שייערכו בקטר.
לדוידוביץ' יש ערוץ פייסבוק בלעדי ששמו "שרון דוידוביץ'/אוי דוידוביץ'", שם הוא נוהג להעלות את כל הכתבות שעורך בנושאים האקטואליים לספורט. מתחילת עונת 2018/19, החל להקליט פודקאסט אודות הפרמייר ליג, בשם "בשירות הוד מלכותה", בשיתוף עם בן פורגס ואסף כהן. בתחילת 2020 החל להקליט את הפודקאסט "עושים NBA", בשיתוף עם ערן סורוקה, משה דוידוביץ' ועידן לוצקי.
דוידוביץ' נשוי לדנה ואב לשלושה. הוא מתגורר בהוד השרון.
עכבר ים
עכבר הים (Aphrodita aculeata) הוא תולעת רב-זיפית ימית המצויה בצפון האוקיינוס האטלנטי, בים הצפוני, בים הבלטי ובים התיכון. עכבר הים בדרך כלל קבור בחול, ראשו מתחפר קודם. הוא נמצא בעומקים של למעלה מ-3 ק"מ.
אטימולוגיה
שמו של הסוג נלקח מאפרודיטה, אלת האהבה היוונית העתיקה, בגלל דמיון כביכול לאיברי המין הנשיים. השם האנגלי עשוי לנבוע מהדמיון לעכבר מצוי שאותו ראו אלה שזיהו אותו כשנשטף אל החוף. פירוש השם הספציפי aculeata הוא "קוצני" בלטינית.
צבעוניות מבנית
הקוצים, או הסטים (setae), על גבו המדורג של עכבר הים הם אחת מתכונותיו הייחודיות. בדרך כלל, לקוצים יש ברק אדום עמוק, המרתיע טורפים, אבל כשהאור מאיר עליהם בניצב, הם ירוקים וכחולים, דוגמה להנדסה פוטונית אצל אורגניזם. צבעוניות מבנית זאת היא מנגנון הגנה המרתיע טורפים פוטנציאליים. את האפקט מפיקים גלילים משושים רבים בתוך הקוצים, ה"מתפקדים הרבה יותר ביעילות מסיבים אופטיים מעשה ידי אדם".
מזון
עכבר הים הוא טורף פעיל הניזון בעיקר מסרטנים קטנים, סרטנים נזירים ותולעים רב-זיפיות אחרות כולל Pectinaria והוא נצפה כשהוא אוכל תולעים רב-זיפיות מעל פי שלושה מאורך גופו. הוא אוכל בלילה כשהוא קבור חלקית בחול.
פארק צ'אטוצ'אק
פארק צ'אטוצ'אק (בתאית: สวนจตุจักร) הוא פארק עירוני ברובע צ'אטוצ'ק, שבבנגקוק, תאילנד. זהו גם שמה של תחנת רכבת תחתית MRT שעוברת מתחת לפארק. זהו אחד הפארקים הישנים בבנגקוק. עבודות הפיתוח החלו בשנת 1975 על אדמה שנתרמה על ידי חברת הרכבת הממשלתית של תאילנד. הפארק נפתח לציבור בשנת 1980. בצמוד לפארק ישנם עוד שני פארקים שיחד יוצרים את הריאה הירוקה הגדולה ביותר בבנגקוק: פארק המלכה סיריקיט ופארק ואצ'ירה בנג'אטאט. בתחומי הפארק ישנו אגם מלאכותי עם גשרים וגינת פרפרים וחרקים.
מייק אובריין
מייקל ג'ון "מייק" אובריין (באנגלית: Michael Jon "Mike" O'Brien; נולד ב-23 באוקטובר 1965) הוא שחיין אמריקאי בעבר. אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1984) במשחה ל-1500 מטר חופשי.
אובריין נישא לגובה של 1.98 מטר.
ביוגרפיה
אובריין נולד בסקוקי, שבאילינוי. הוא שחה במועדון השחייה במישן וייחו שבקליפורניה. הוא למד ושחה באוניברסיטת דרום קליפורניה.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה אובריין במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:05.20 דקות, לפני בן ארצו ג'ורג' דיקארלו (15:10.59 דקות) ושטפן פייפר ממערב גרמניה (15:12.11 דקות).
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו באינדיאנפוליס שבאינדיאנה בשנת 1987 זכה אובריין בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:02.29 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:23.29 דקות.
מחלקת המדינה של ארצות הברית
מחלקת המדינה של ארצות הברית (באנגלית: United States Department of State) היא סוכנות פדרלית בארצות הברית, שעל אף שמה היא אחראית בעיקר על ענייני החוץ של הממשל האמריקאי. בראש המחלקה עומד מזכיר המדינה שתפקידו כמעט מקביל לתפקיד שר החוץ בישראל, והוא אחד האנשים הבכירים בממשל וכפוף ישירות לנשיא. בניין מחלקת המדינה בוושינגטון די. סי. נקרא על שמו של הארי טרומן, נשיאה ה-33 של ארצות הברית.
היסטוריה
חוקת ארצות הברית, שנכתבה לראשונה בפילדלפיה בקיץ של שנת 1787 ואושרה לבסוף על ידי המדינות בשנה שלאחר מכן, נתנה לנשיא את האחריות לנהל קשרי החוץ של האומה. אך במהרה התברר, שהזרוע המבצעת של ארצות הברית היא חיונית בדבר וצריכה לסייע לנשיא בניהול ענייני החוץ של הממשלה הפדרלית החדשה.
בית הנבחרים והסנאט אישרו את החקיקה שמורה להקים את המחלקה לענייני חוץ ב-21 ביולי 1789, והנשיא וושינגטון חתם עליה והפכה לחוק ב-27 ביולי, וכך הייתה המחלקה לענייני חוץ לסוכנות הפדרלית הראשונה שהוקמה תחת החוקה החדשה. חקיקה זו נשארה החוק הבסיסי של מחלקת המדינה. בספטמבר 1789, חקיקה נוספת שינתה את שמה של הסוכנות למחלקת המדינה וצירפה לה עוד מגוון של חובות הנמצאות בתחום פעילותה.
חובות אלו גדלו וכוללות גם ניהול של מטבעת ארצות הברית, שמירה על החותם הגדול של ארצות הברית, ועריכת מפקד האוכלוסין. הנשיא ג'ורג' וושינגטון חתם על החקיקה החדשה ב-15 בספטמבר. רוב החובות האלו של מחלקת המדינה הפכו בסופו של דבר לשלל אגפים וסוכנויות פדרליות שהוקמו בזמן המאה ה-19.
ב-29 בספטמבר 1789 מינה הנשיא וושינגטון את תומאס ג'פרסון מווירג'יניה, שהיה אז שליח ארצות הברית בצרפת, למזכיר הראשון של מחלקת המדינה של ארצות הברית.
תחומי פעילות
לזרוע המבצעת ולקונגרס של ארצות הברית יש מחויבות חוקתית למדיניות החוץ של ארצות הברית. בתוך הזרוע המבצעת, מחלקת המדינה היא הסוכנות המובילה של ארצות הברית בענייני קשרי חוץ, וראשה, מזכיר המדינה, הוא היועץ העיקרי של הנשיא בהחלטות הקשורות למדיניות חוץ, אף על פי שלעובדים אחרים בממשל או ליחידים אולי תהיה יותר השפעה על החלטותיו של הנשיא. המחלקה מקדמת את האינטרסים והיעדים של ארצות הברית בעולם אף על פי שתפקידה העיקרי הוא לפתח ולבצע בפועל את מדיניות החוץ של הנשיא. מחלקת המדינה אף תומכת בשלל הפעילויות הקשורות לענייני חוץ במחלקות אחרות בממשל, כמו מחלקת הסחר של ארצות הברית והסוכנות להתפתחויות בינלאומיות. המחלקה גם מעניקה מערך של שירותים חשובים לתושבי ארצות הברית ולתושבי חוץ המבקשים לבקר או להגר לשטח ארצות הברית.
כל הפעילויות הקשורות לענייני החוץ - נציגויות ארצות הברית בחו"ל, תוכניות עזרה למדינות זרות, תוכניות הגבה לפשע בינלאומי, תוכניות אימון חוץ של הצבא, השירותים שהמחלקה מספקת, ועוד - כולם מתוקצבים מתוך התקציב לענייני חוץ, שמייצג קצת פחות מ-1% מכלל התקציב הפדרלי או, במילים אחרות, כ-12 סנט ליום לכל אזרח אמריקאי. כמוצהר במחלקת המדינה, תכליתה כוללת:
מדיניות החוץ של ארצות הברית - תפישות יסוד
מדיניות החוץ של ארצות הברית מתנהלת בהתאם לאבני יסוד של תפישות העולם במדיניות החוץ, האינטרס הלאומי וסוגי ממשלים שונים בארצות הברית. בבחינת האינטרס הלאומי האמריקאי, ניתן לציין שלוש רמות. הראשונה מדינות ואזורים בהם ארצות הברית תצא למלחמה, אפילו מלחמת עולם כדי לשמור על האינטרסים שלה, כאשר בקטגוריה זו נכללים: חצי הכדור המערבי (יבשת אמריקה), אירופה המערבית ומזרח אסיה. בחצי הכדור המערבי ארצות הברית היא הסמכות הבלעדית בנושא הפעלת כוח וענייני הגנה, בעוד שבאירופה ובאסיה היא נהגה להיוועץ בבעלות בריתה. הרמה השנייה מתייחסת לאזורים בהם התערבות צבאית אמריקאית היא אופציונלית, אך לא אוטומטית ומורכבת ממדינות בעלות חשיבות אסטרטגית לארצות הברית, או בעלות אוצרות טבע רבים, החשובים לארצות הברית ובעלות בריתה, כגון המזרח התיכון. ברמה השלישית של האינטרסים הלאומיים, סדר העדיפויות שונה מאוד, כשהסיכוי להתערבות צבאית אמריקאית באזורים אלו קטן מאוד, מאחר שהם מורכבים ממדינות שאינן מספיק חיוניות לביטחון הלאומי האמריקאי, כדי להצדיק צעד לוחמני. אופי ההתמודדות עם האירוע על כל היבטיו, תלוי גם בפרמטרים הגאוגרפיים והרלוונטיים לאינטרס הלאומי האמריקאי.
ניתן להגדיר מדיניות חוץ, כמטרותיה החיצוניות של ארצות הברית, אשר לצורך השגתן מוכנה ארצות הברית להקריב ממשאביה השונים. הגדרה זו מאפשרת להבדיל בין פוליטיקה ריאלית, לשאיפות הצהרתיות כגון השגת דמוקרטיה גלובאלית. דהיינו, אם אין ניצול של משאבי ארצות הברית, כלכליים, צבאיים ואחרים, לא ניתן להגדיר זאת כמדיניות חוץ. ניתן להגדיר תהליך של מדיניות חוץ, כרשימת צעדים אותם מתכננים נושאי המשרות בקרב הזרוע המבצעת והאינטלקטואלית, כדי לגבש את יעדי מדיניות החוץ האמריקאית והאמצעים ליישמה. לדוגמה, בשנת 1947 הצהיר הנשיא טרומן בקונגרס על "דוקטרינת טרומן", כאשר המטרות שהוצבו על ידי הזרוע המבצעת היו, מניעת ההתפשטות הסובייטית על ידי גידורה באזורים בהם אין סכנה לארצות הברית. כך, בתחילה הועבר סיוע כלכלי לטורקיה ויוון ולאחר מכן יושמה תוכנית מרשל, כאשר צעדים אלו נבחנים תקופתית ולאורך זמן.
מדיניות הביטחון הלאומי, כוללת את מכלול הפעולות מחוץ לארצות הברית ובתוך ארצות הברית, המיועדות להגנת שלמותה ועצמאותה, דהיינו הגנה מפני אויבים פוטנציאליים מבית ומחוץ. הצעדים כוללים: איסוף מודיעין, אספקת נשק למדינות ידידותיות ועוד. אף על פי שבתחום זה משרד ההגנה הוא דומיננטי, הרי שגם למשרד החוץ וסוכנויות נוספות, תפקיד מרכזי.
מדיניות החוץ של ארצות הברית, מתבססת על תפישות עולם בסיסיות (פרדיגמות), אשר פותחו ועודכנו לאורך ההיסטוריה. תפישות עולם אלו נחלקות לשתי דוקטרינות עיקריות: התערבות, אי התערבות, כשכל דור של אליטות משנה את הדוקטרינות בהתאם לאירועים מכוננים, שעבר הדור הקודם. כך, המתקפה על פרל הארבור סיימה את תקופת אי ההתערבות והוליכה למדיניות התערבות אגרסיבית, עד למלחמת וייטנאם, שם החלה התנועה ההפוכה. מקובל לבחון תפישת עולם במדיניות חוץ, ככזו שיש לה מחזור חיים: לידה, גדילה ומוות. הלידה מתחילה בביקורת על התפישה הקודמת, ממשיכה בניעות חלק גדול מהאליטות לכוון תפישה חדשה ועוברת מ"ילדות לבגרות", עקב אירוע מכונן אשר ממית את התפישה הישנה. פרל הארבור, מלחמת וייטנאם, קריסת מגדלי התאומים ומלחמת עיראק היו אירועים מכוננים, אשר גרמו לשינוי בתפישת העולם של הממשל בארצות הברית.
בהתמודדות עם אירועים גלובליים, ניתן לציין שלושה ענפי מדיניות חוץ, שננקטו על ידי ממשלים שונים בארצות הברית:
הגישה הטהורה – Pure Realism: קובעת שהעולם קוטבי וכל שינוי במאזן הכוחות מסוכן. מאחר שארצות הברית מחפשת יציבות עליה לשמר את הסטאטוס קוו. כל הפרה של הסטאטוס קוו מסוכנת לביטחון ארצות הברית ויש להגיב עליה. זוהי מדיניות מונוליתית שהופעלה כנגד הקומוניזם, או הטרור הגלובאלי ועיקר חסרונה הוא בכך שהיא מדיניות מגיבה והיריב בוחר את המגרש בו נוח לו לשחק. ממשלי אייזנהאואר ובוש הבן הן דוגמאות לגישה זו.
הגישה הריאליסטית המתונה - Moderate Realism: קובעת כי יש רמות שונות של סיכונים ולא כל ניסיון לשינוי הסטאטוס קוו מסכן את ארצות הברית. ממשלי הנשיא לינדון ג'ונסון ובוש האב מהווים דוגמה לגישת ביניים זו.
גישת הריאליסט המקומי - Local Realism: קובעת שכל משבר עומד בפני עצמו, יש איומים רבים על ארצות הברית, צריך לבחון כל אחד בנפרד והתגובה שונה, גמישה ורלוונטית לבעיה. ממשלו של ג'ון קנדי, ממשל ניקסון השני, ממשלם של ג'ימי קרטר, ביל קלינטון וברק אובמה הן דוגמאות לגישה זו. בנוסף, כדי לקבוע את הענף הרלוונטי לכל ממשל יש להתייחס למדיניות המעשית של ארצות הברית ולא למדיניות ההצהרתית.
המוזיאון למאבק המקדוני
המוזיאון למאבק המקדוני (במקדונית: Музеј на македонската борба) הוא המוזיאון הלאומי של מקדוניה הצפונית ששוכן בעיר הבירה סקופיה. בניית המוזיאון החלה ב-11 ביוני 2008 והוא נפתח לקהל הרחב במלאת 20 שנה להכרזת העצמאות ב־8 בספטמבר 2011. המוזיאון ממוקם ליד המוזיאון הארכאולוגי, המרכז להנצחת השואה של יהודי מקדוניה, גשר האבן והנהר וארדאר.
המוזיאון מציג תקופות שונות מתחילת תנועות ההתנגדות נגד השלטון העות'מאני, עד להכרזת העצמאות מיוגוסלביה ב-8 בספטמבר 1991. במוזיאון, ישנם 13 תערוכות, יחד עם העותק המקורי של הכרזת העצמאות מ-1991.