cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ים בנקס
ביוגרפיה
בנקס הושבע לתפקידו בבית הנבחרים בראשית ינואר 2017, מיד עם התכנסות הקונגרס ה-115 של ארצות הברית. הוא חבר בוועדת המחקר הרפובליקנית. בדצמבר אותה שנה חבר בנקס לשלושה מעמיתיו הרפובליקנים, רון דה-סנטיס, סקוט פרי ורוברט פיטנג'ר, בחתימה משותפת על מכתב שנמען למזכיר המדינה של ארצות הברית רקס טילרסון בבקשה לחשוף הסכם לוחמה בטרור מסווג שנחתם עם ממשלת קטר. בנקס מתנגד לזכויות להט"ב ובפרט נישואים של בני-זוג מאותו המין. הוא תומך בביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, ודוחה את הקונצנזוס המדעי בדבר התחממות עולמית בתואנה כי מדובר ב"תעמולה שמאלנית".
בינואר 2020 ניצב בנקס בפני ביקורת ציבורית נוקבת לאחר שאמר כי דבריה של אילהאן עומאר על חוויותיה עם הפרעת דחק פוסט-טראומטית "פוגעים ביוצא הצבא שלנו". בילדותה, עומאר נמלטה מתופת של מלחמת האזרחים בסומליה ובמשך ארבע שנים הייתה עקורה במחנה פליטים בקניה. בשלהי פברואר 2021, בנקס ותריסר רפובליקנים אחרים בבית הנבחרים נעדרו מהצבעות וייפו את כוחם של אחרים להצביע בשמם, באמתלת מגפת הקורונה בארצות הברית. עם זאת, בנקס ויתר עמיתיו השתתפו בפועל ב"וועידת הפעולה הפוליטית השמרנית" (CPAC), שהתקיימה במקביל להיעדרותם מהקונגרס. בתגובה, המלכ"ר הליברלי "הקמפיין לאחריות" (Campaign for Accountability) קרא לחקור את בנקס.
Talking Heads
בשנת 2002 צורפה הלהקה אל היכל התהילה של הרוק אנד רול. הלהקה דורגה במקום ה-100 ברשימת "100 האמנים הגדולים בכל הזמנים" של מגזין המוזיקה "רולינג סטון".
חברי הלהקה
במהלך השנים החלה הלהקה להופיע בגיבוי של מוזיקאים נוספים בהופעותיהם. עם זאת, ארבעת החברים המקוריים הם ההרכב הרשמי והעקבי לאורך כל שנות פעילותה.
השנים הראשונות (1974-1977)
דייוויד בירן, כריס פרנץ וטינה ויימאות' היו חברים לספסל הלימודים במכללה לעיצוב ברוד איילנד. בשנת 1974 הקימו בירן ופרנץ להקה בשם "The Artistics"; ויימאות', זוגתו של פרנץ ולימים אשתו, נהגה ללוות את הלהקה. שנה מאוחר יותר הלהקה התפרקה והשלושה עברו יחדיו לניו יורק, שם הקימו את הלהקה מחדש תחת השם Talking Heads. ויימאות', בעידודו של פרנץ (ומאחר ולא הצליחו למצוא נגן בס), הצטרפה כנגנית הבס של ההרכב. שם הלהקה (שמשמעותו "ראשים מדברים") נלקח ממינוח של אולפני הטלוויזיה, המתייחס אל אופן צילום של אדם מכתפיו ומעלה, לרוב קריינים.
ב-1977, לאחר שנתיים של הופעות, חתמו חברי הלהקה על חוזה עם "Sire Records". צורף אליהם ג'רי הריסון שניגן על גיטרה וקלידים. הסינגל הראשון שהוציאו היה "Love → Building on Fire". עם זאת, הוא לא הופיע באלבומם הראשון, "Talking Heads: 77", שיצא בשנה זו. מתוך אלבום זה זכה להצלחה הסינגל "Psycho Killer".
ביסוס מעמדם (1978-1982)
אלבומם השני, "More Songs About Buildings and Food", יצא ב-1978, ובו החל שיתוף הפעולה ארוך השנים של הלהקה עם המפיק בריאן אינו; התלהבותו של אינו ביחס לעירוב סגנונות מוזיקליים יחד, לצד תעוזתם של חברי הלהקה, יצרו שירים בסגנונות מוזיקליים מגוונים יותר, מפוסט-פאנק ועד פאנק פסיכדלי. הלהקה הופיעה בפברואר 1979 בתוכנית בטלוויזיה "סאטרדיי נייט לייב" עם שיר מתוך האלבום, גרסת כיסוי ללהיט שכתב בעבר אל גרין, "Take Me to the River"; בזכות הופעה זו זכתה הלהקה להכרה, והשיר נכנס לראשונה לדירוג 30 הלהיטים הגדולים של הבילבורד.
שיתוף הפעולה של הלהקה עם אינו המשיך באלבומם השלישי, "Fear of Music", שיצא בשנת 1979. באלבום קיבלה הלהקה תפנית לכיוון מוזיקת הפוסט-פאנק, שאופיינה בסגנון אפל יותר, לצד תוכני האלבום שעסקו במצב הגאו-פוליטי של סוף העשור. באלבום זה החל בירן להתנסות בסגנון כתיבה אינטואטיבי מבעבר, כאשר רבים מתכני השירים עסקו בשאלות אקזיסטנציאליסטיות ובפראנויה, נושא שלבש צורות חדשות בשנותיה הבאות של הלהקה. מתוך האלבום זכה להצלחה הסינגל "Life During Wartime".
בשנת 1980 חזרה הלהקה לשתף פעולה עם אינו בפעם השלישית ברציפות. בתקופה זו החל אינו לגלות עניין בסגנונות מוזיקליים אתניים, פוליריתמיקה מערב-אפריקאית ועד סגנונות ערביים מצפון אפריקה וכן סגנונו של המוזיקאי הניגרי פלה קוטי. השפעה זו על תהליך היצירה של הלהקה הובילה להפקה היקרה ביותר בה התנסתה עד אז, אשר יצרה את מה שנחשב לימים לאלבום המופת שלה, "Remain in Light". לצד האקספרימנטליות של האלבום וחדשניותו בעולם הרוק, נארגו בשיריו תוכן מילותיו של בירן, אשר עסקו בשאלות קיום ופחד בעידן המודרני, מ-"Born Under Punches" שיוחס לפרשת ווטרגייט ואובדן האמון בממשל, דרך ערעור על מהותן של עובדות ב-"Crosseyed and Painless", וכן גם בסינגל שיצא לקידום האלבום, "Once in a Lifetime", העוסק באובדן אמון רגעי במציאותו של אינדיבידואל. בזמנו האלבום סבל ממכירות ירודות, אך עם השנים השתקם המוניטין שלו וכיום הוא נחשב לאחד מהאלבומים המכוננים ביותר בעולם הרוק.
בהמשך יצאה הלהקה לסיבוב הופעות עם הרכב מורחב כדי לנגן מוזיקה מגוונת זו. הלהקה הורחבה לאנסמבל של כעשרה מוזיקאים, בהם הנגנים ברני וורל ואדריאן ביליו, וכן זמרות ליווי שחורות. בתקופה זו הקימו ויימאות' ופרנץ הרכב מצליח משלהם, "Tom Tom Club", שניגן בסגנון הגל החדש והושפע מהיפ הופ; במקביל, הריסון הוציא אלבום סולו משלו. גם בירן הוציא אלבום משלו ב-1981, בשיתוף עם אינו, בהשפעת המוזיקה האפריקאית לה התוודעו בעבודתם המשותפת; השניים יצרו באלבום שירים בסגנון מוזיקת עולם וארט רוק, בשפות אנגלית וערבית. במהלך שלוש השנים שעברו מצאת אלבומם הרביעי, הוציאה הלהקה רק אלבום הופעה, "The Name of This Band Is Talking Heads", וקיימה מסע הופעות באירופה וארצות הברית. בתקופה זו הופסק שיתוף הפעולה עם אינו, שעבר לעבוד עם להקת U2.
הצלחה מסחרית בשיאה ופירוק הלהקה (1983-1991)
ב-1983 יצא האלבום "Speaking in Tongues", שכלל את השיר "Burning Down the House", הלהיט היחיד של הלהקה שנכנס לדירוג American Top 10. הלהקה השיקה מהדורת אספנים לאלבום, ועל התקליט עצמו הודפסה עבודה של אמן הפופ ארט רוברט ראושנברג. יציאת האלבום לוותה במסע הופעות שתועד בסרטו של הבמאי ג'ונתן דמי, "Stop Making Sense". בנוף הפופולרי של סרטי הופעה באותה תקופה, אשר הושפעו מתרבות ה-MTV והחוויה התזזיתית שבהם, נחשב הסרט לחדשני בסגנונו ועיצובו האמנותי (הסרט צולם בעדשה רחבה, צילומי קהל כמעט ולא נראו, והוא נפתח בעלייתו של בירן לבדו לבמה העירומה וביצוע ל-"Psycho Killer", בליווי טייפ, כאשר עם כל שיר מצטרף חבר להקה נוסף עד אשר מופיע האנסמבל בשלמותו על רקע התפאורה הנבנית לאטה). בעקבותיו הוציאה הלהקה אלבום הופעה באותו שם. האלבומים הבאים שהוציאה הלהקה היו "Little Creatures", שיצא ב-1985 ומתוכו זכו להצלחה הסינגלים "And She Was" ו-"Road to Nowhere"; "True Stories", שיצא ב-1986 וכלל גרסאות כיסוי של חברי הלהקה לשירים שכתב בירן לסרט קומי-מוזיקלי שביים בעצמו ויצא בתקופה זו באותו שם; ו-"Naked", שיצא ב-1988 והושפע מסגנונות מוזיקליים אפריקאים, בניגוד לשני האלבומים שקדמו לו, שנטו יותר לסגנון פופ-רוק אמריקאי.
בתקופה זו ניכרו חילוקי דעות בלהקה, בה ניסה בירן להשליט את סגנונו, והיא נכנסה לתקופה של הפסקה זמנית בפעילותה. רק ב-1991 הודיעה הלהקה רשמית על פירוקה. היא התאחדה לזמן קצר בהמשך אותה שנה, כשהופיעה בשיר "Sax and Violins" מתוך פסקול הסרט "Until the End of the World" של וים ונדרס. חברי הלהקה המשיכו בקריירות נפרדות - בירן הוציא שני אלבומי סולו, הריסון הוציא אלבום אחד, ו-"Tom Tom Club" הוציאו גם הם שני אלבומים.
ב-1996 התאחדו ויימאות', פרנץ והריסון תחת השם "The Heads", והוציאו אלבום אחד, "No Talking, Just Head", בו הופיעו אמנים אורחים ידועים נוספים. בירן סירב להשתתף ואף תבע את ההרכב כאשר ניסה להשתמש תחילה בשם הלהקה המקורי. ההרכב יצא למסע הופעות לאחר צאת האלבום, עם ג'ונט נפוליטנו מלהקת "Concrete Blonde" כסולנית. בירן המשיך בקריירת הסולו שלו, הריסון עבר להפיק מוזיקה עבור אמנים אחרים, ו-"Tom Tom Club" המשיכו לכתוב מוזיקה וגם להפיק עבור אחרים.
ב-2002 הוכנסה הלהקה להיכל התהילה של הרוק אנד רול. בטקס שנערך לכבוד מאורע זה, התאחדו חברי הלהקה ושרו שלושה מלהיטיהם, "Life During Wartime", "Psycho Killer" ו-"Burning Down the House".
במסגרת הפרויקט הנרחב של מגזין הרולינג סטון ב-2003, "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים" ארבעה מאלבומי הלהקה זכו להיכלל בו (בסדר עולה): Stop Making Sense, More Songs About Buildings and Food, Talking Heads 77 ו- Remain in Light
חרקוב
חַרְקוֹב (באוקראינית: Харків – חַרְקִיב; ברוסית: Харьков – חרקוב; ביידיש: חארקאוו ) היא העיר השנייה בגודלה באוקראינה, אחרי קייב, הבירה. חרקוב היא מרכז מחוז חרקוב, ומצויה בצפון-מזרח אוקראינה; ב-2010 היו בה כ-1,449,000 נפש. חרקוב היא אחד ממרכזי התעשייה, התרבות, החינוך וההשכלה החשובים של אוקראינה.
היסטוריה
חרקוב נוסדה במאה ה־17, בין 55–1654, כמרכז לחיילים הקוזקים של אוקראינה הסלובודית. בשנת 1765 האיגודים הקוזקים בוטלו וחרקוב התחילה לשמש כבירת-פלך (גוברניה) של חרקוב. פעלה בה אוניברסיטה משנת 1805. בשנים הראשונות של השלטון הסובייטי (1917-1934) שימשה חרקוב כבירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
אוכלוסיית העיר גדלה משמעותית במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, שנים בהן הרעב הכבד באוקראינה אילץ כפריים רבים לנטוש את כפריהם ולנדוד לעיר, בה קיוו להשיג עבודה ומזון.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה חרקוב במהלך קרב חרקוב הראשון בידי הנאצים ב-24 באוקטובר 1941 על ידי הארמייה השישית של גנרל ולטר פון רייכנאו. אוכלוסייתה פונתה ברובה לאסיה התיכונה. העיר שוחררה על ידי הצבא האדום ונכבשה עוד פעמיים על ידי הנאצים עד לשחרורה הסופי ב־23 באוגוסט 1943. 70% מבתי העיר נהרסו במהלך הקרבות, ועשרות אלפים מתושביה נהרגו. בסמוך לעיר נערך באביב 1942 קרב חרקוב השני, אחד הקרבות החשובים במלחמת העולם השנייה שבו הובס הצבא האדום ונפתחה הדרך לקווקז בפני הצבא הגרמני.
לפני הגעת הנאצים, המפעל על שם מאלישבה הועבר בשלמותו לצ'ליאבינסק ושם המשיך לייצר את טנק ה־T-34 שהיווה את עמוד השדרה של הצבא האדום.
לאחר קבלת העצמאות על ידי אוקראינה בשנת 1991 התפתחה העיר, ושטחה הורחב. שמה של כיכר דזרז'ינסקי במרכז העיר, אחת הכיכרות הגדולות בעולם, שונה ל"כיכר החירות" (Ploshcha Svobody). בשנת 2007 בנה המיעוט הווייטנאמי בחרקוב את המקדש הבודהיסטי הגדול ביותר באירופה ולידו אנדרטה המוקדשת להו צ'י מין.
הפלישה הרוסית לאוקראינה
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, ניסו הכוחות הרוסיים לכבוש את חרקוב, בירת מחוז חרקוב והעיר השנייה בגודלה באוקראינה, בסערה בימים הראשונים למלחמה. אולם המתקפה הרוסית על חרקוב נקלעה לקשיים מהיום הראשון למלחמה. הכוחות הרוסיים שתקפו מכיוון בלגורוד נתקלו בהתנגדות עזה בפרברים הצפוניים של העיר, והשיגו התקדמות מועטה. בראשית מרץ ויתר הפיקוד הרוסי על כוונתו לכבוש את חרקוב בסערה, או לכתר את העיר. הרוסים הסתפקו בהפגזה של חרקוב מרחוק באמצעות ארטילריה וטילי קרקע קרקע, וריכזו את המאמץ ההתקפי בחלק המזרחי של מחוז חרקוב. בספטמבר 2022 ערכו האוקראינים מתקפת נגד מוצלחת במזרח המחוז שאילצה את הרוסים לסגת מרוב השטח שכבשו שם
כלכלה ותחבורה
התעשייה והמחקר בחרקוב מתרכזים בתחומי ייצור הנשק והמכונות. ישנם מאות מפעלי תעשייה בעיר והגדולים בהם הם: "זאבוד מאלישבה" המפורסם (בעבר שימש לייצור טנקים), "חרטרון" (תעשייה אווירית ומכשירים לכורים גרעיניים), "חה טה זה", מפעל הטרקטורים של חרקוב ו"טורבאטום" (ייצור טורבינות).
בעיר ישנה מערכת של רכבת תחתית שאורכה 38.1 קילומטר, והיא כוללת 29 תחנות. בתוך תחומי העיר נמצא נמל תעופה בינלאומי.
ספורט
העיר אירחה מספר משחקים במסגרת אליפות אירופה בכדורגל יורו 2012.
דמוגרפיה
במפקד ב-1959 48% מתושבי חרקוב היו אוקראינים, 40% רוסים ו-9% יהודים.
יהודים
העיר חרקוב לא נכללה בתחום המושב ולכן לא ישבו בה יהודים, אבל החל מהמחצית השנייה של המאה ה-18 פקדו סוחרים יהודים את העיר לרגל הירידים הגדולים שנערכו בה. משנת 1859 התחילו להשתקע בחרקוב יהודים שהותר להם לגור מחוץ לתחום המושב.
בחרקוב התקיימה קהילה יהודית גדולה ומגוונת שכללה משכילים, ציונים, סוציאליסטים וחרדים. בעקבות הפרעות שנה קודם לכן, הוקמה בא' בשבט תרמ"ב (21 בינואר 1882) בחרקוב תנועת ביל"ו ("בית יעקב לכו ונלכה") על ידי קבוצת צעירים יהודים ציונים. ב-1903 נערכה בעיר ועידת חרקוב של מתנגדי תוכנית אוגנדה בקונגרס הציוני. ב-1910 החלה בנייתם של שני בתי כנסת חדשים בעיר. בית הכנסת המרכזי, לפי הפרויקט של גבירץ, הושלם ב-1913. משנת 1906 עד 1936 שימש הרב ישראל משה סלומון כרבה הראשי של העיר, הקים בה ישיבה בשם "יגדיל תורה", ועמד בראשה.
לאחר השתלטות הצבא האדום בדצמבר 1919, הקימו יהודים קומוניסטים את ה"יבסקציה", המחלקה היהודית, שהשתלטה על כל המוסדות היהודיים הקודמים וסגרה רבים מהם. בשנת 1923 הוחרם בית הכנסת המרכזי מהקהילה היהודית והפך למועדון ספורט. בעקבות השלטון הטוטליטרי הקומוניסטי שהגביל את חופש הביטוי היגרו פעילים יהודיים רבים בעיר מחוץ למדינה, ביניהם חתן פרס נובל בכלכלה סיימון קוזנץ שהיגר לארצות הברית, הגביר וולף סויפר, הכנר מ.י. בוקיניק ורבים אחרים. חברי הבונד נאלצו להצטרף למפלגה הקומוניסטית באפריל 1921, ולהתפרק למעשה. בשנות ה-30, כשחרקוב שימשה בירת אוקראינה, גדלה האוכלוסייה היהודית משמעותית ובעיר התגוררו אקדמאים ואנשי תרבות רבים. העיר שימשה מרכז לתרבות היידיש בברית המועצות, פעלו בעיר ארבעה בתי ספר בשפה זאת, תיאטרון ויצאו לאור מספר עיתונים. אולם, בסוף שנות ה-30 רוב הפעילות התרבותית ביידיש עברה לקייב או הופסקה.
בשנת 1939 הגיעה אוכלוסיית העיר ממוצא יהודי ל-135,000 נפש שהיוו 15.9% מהאוכלוסייה הכללית. לפני כניסת הצבא הגרמני ב-1941 רוב תושבי חרקוב פונו לסיביר ולאוזבקיסטן במהלך שנת 1941, ולפי המפקד הגרמני ב-1941 נשארו בעיר רק 10,271 יהודים, שברובם מצאו את מותם בדרוביצקי יאר בין דצמבר 1941 עד ינואר 1942, כ-400 איש, ברובם בגיל מתקדם, ביניהם אנשי אקדמיה ותרבות נשרפו חיים בבית הכנסת ברחוב גרז'דנסקיה. בשנת 1943, לאחר סיום כיבוש העיר, נערך משפט בו מפקדים נאצים הואשמו בהריגת אזרחים סובייטים. מפקד משטרת הביטחון פרידריך קראנביטר הואשם בהריגת 40 אלף אזרחים (בהיעדרו). חלק מהנאשמים הוצאו להורג.
היישוב היהודי בעיר התחדש, וב-1959 מנה יותר מ-84,000 נפש (שהיוו 9 אחוזים מכלל האוכלוסייה).
בשנות ה-70 התקיימה בעיר קהילה יהודית בהנהלת הרב יופה. עם הקמת אוקראינה העצמאית הוחזר בית הכנסת המרכזי לידי הקהילה היהודית בשנת 1990.
מ-1989 עד 1997 עזבו כ-15,000 יהודים את חרקוב וכ-70% מהם עלו לישראל. ב-1989 נבחר אדוארד חודוס, אספן עתיקות מפורסם, כראש הקהילה היהודית ויורי ליאחוביצקי הוציא לאור את עיתון "בשיח". שנה לאחר מכן, הקים זאב אלקין, שהפך לאחר מכן לחבר הכנסת ושר מטעם הליכוד, את איגוד המורים לעברית בברית המועצות שמרכזו בחרקוב. ב-1991 הגיע לעיר הרב משה מוסקוביץ כשליח חב"ד ונבחר כעבור שנתיים לרבה הראשי של חרקוב ומתוקף תפקידו הקים בה ישיבה. לאחר חב"ד הגיע ב-1992 שליח האיגוד האורתודוקסי, עו"ד הרב שלמה אסרף, שהקים קהילה ומועדון סטודנטים ברחוב סומסקיה וכן בית ספר יהודי חדש, "ליציום שעלבים", כסניף של ישיבת שעלבים לילדים יהודים מחרקוב ומהסביבה, שרוב בוגריו עולים לארץ לאחר סיום לימודיהם. בעיר פועלים מוסדות יהודיים נוספים רבים.
לפי נתוני הקונפדרציה היהודית של אוקראינה מראשית שנות ה-2000, האוכלוסייה היהודית מונה כ-45,000 נפש. מקורות אחרים מדברים על 25,000 יהודים.
בין היהודים המפורסמים שנולדו בחרקוב ניתן למנות את הבלרינה אידה רובינשטיין, הפרסומאי יחיאל כגן, המוזיקולוג יוסף שילינגר, הסאטיריקן יורה זויפר, השחמטאי בוריס אלתרמן והטייס מארק דימשיץ, כמו גם את חבר הכנסת והשר זאב אלקין וחבר הכנסת יגאל יאסינוב והכדורגלן מקסים גרצ׳קין.
ערים תאומות
העיר חרקוב היא עיר תאומה יחד עם הערים הבאות:
דוד עם ראשו של גוליית
דוד עם ראשו של גוליית (באיטלקית: Davide con testa di Golia) הוא ציור שמן של האמן האיטלקי קאראווג'ו, שצויר בין השנים 1605–1610 לערך. היצירה מוצגת בגלריה בורגזה שברומא. היצירה מנסה לתאר סצנה בסיפור התנ"כי "דוד וגוליית".
ההשראה הישירה ליצירתו של קרוואג'ו מגיעה מיצירה אחרת של אחד מחסידיו של ג'ורג'ונה. אולם קרוואג'ו נתפס כמי שלכד ביצירתו את הדרמה שבסיפור דוד וגוליית ביעילות רבה יותר, כשבידו של דוד ראשו המתנדנד ונוטף הדם של גוליית. על חרבו של דוד מופיע הכיתוב: H-AS OS, המשמש קיצור עבור משפט בלטינית:, שפירושו "ענווה הורגת גאווה".
העניין הביוגרפי של הציור, שמוסיף שכבה נוספת של משמעות ליצירה המורכבת, הוא שדוד וגוליית משמשים דימוי לישו והשטן, לניצחון הטוב על הרע, כחלק מהאיקונוגרפיה הנוצרית-אורתודוקסית של אותה תקופה. קרוואג'ו מצייר את דוד כבעל רגשות אֵבֶל עמוקים על מותו של גוליית, ואין בו אכזריות או אדישות להרג שביצע, בהתאם להיותו מייצג הטוב וניצחונו.
לומברדיה
לומברדיה (באיטלקית: Lombardia) הוא אחד מ-20 המחוזות באיטליה ונמצא בצפון מערב המדינה. בירתו היא העיר מילאנו. הוא גובל במחוזות פיימונטה, אמיליה-רומאניה, ונטו, טרנטינו - אלטו אדיג'ה ובשווייץ. בלומברדיה מתגוררת שישית מהאוכלוסייה הכוללת של איטליה (כ-10 מיליון נפש). מושל המחוז הנוכחי הוא אטיליו פונטנה.
לומברדיה הוא אחד משלושת המחוזות העשירים ביותר באירופה. חברות רבות, איטלקיות וזרות, מציבות את המטות שלהן במילאנו. לומברדיה היא ביתן של קבוצות ספורט רבות, בענפי ספורט מגוונים. גורד השחקים הגבוה ביותר באיטליה, מגדל יוניקרדיט, שגובהו 231 מטר, נמצא בלומברדיה ומשמש כמטה חברת יוניקרדיט.
שם המחוז נגזר משמו של שבט הלומברדים, שבט גרמאני שהתיישב באזור לאחר נפילת האימפריה הרומית המערבית.
היסטוריה
האזור יושב לראשונה באלף השני לפני הספירה. אחר כך יושב על ידי האטרוסקים. האטרוסקים בנו את העיר מנטואה והפיצו את שפת המנטואה בכתיבה. במאה ה-5 לפנה"ס התיישבו באזור הקלטים. הקלטים הקימו מספר ערים (בהן מילאנו), והצליחו להרחיב את שליטתם עד הים האדריאטי. שמות גאוגרפיים רבים באזור עודם קלטיים (מילאנו, לדוגמה) או מאזכרים את העמים הקלטים שישבו באזור (בין הדוגמאות הבולטות - גאלארטה). התקדמות הקלטים נעצרה על ידי הקיסרות הרומית. אחרי מאות שנות מאבק, כבשה רומא ב-194 לפנה"ס את האזור ולומברדיה הפכה לפרובינציה.
בעקבות הכיבוש הרומי והודות למיקומה החשוב של לומברדיה בדרך לגאליה (צרפת) ולמזרח היבשת, הפכה לומברדיה לאזור עשיר, עם חקלאות מפותחת ונתיבי מעבר רחבים. פוליטיקאים ומצביאים רומיים חשובים נולדו באזור.
אחרי נפילת האימפריה הרומית סבלה לומברדיה מהתקפות שונות. היחסים בין הלומברדים לבין שבטים גאליים ובווארים התחזקו מאוד באותה התקופה, ואחר כך התחזקו הקשרים עם האיטלקים עצמם. הקשרים התהדקו מאוד, ומן התרבות הלומברדית נותר רק קומץ קטן של חוקים. גם חוקים אלו בוטלו עם כיבוש לומברדיה בידי קרל הגדול, מלך הפרנקים. קרל סיפח לממלכתו את לומברדיה ומחוזות רבים מצפון ומרכז איטליה. את מקום הדוכסים הלומברדים תפסו וסאלים גרמאנים, בישופים ונסיכים.
החל מהמאה ה-11 החלה לומברדיה בפיתוח מחודש של התעשייה, המסחר והחקלאות. פיתוח זה חיזק את התושבים בערים העצמאיות של החבל, שיצרו ברית בשם הליגה הלומברדית, והגיע לשיאו במאות ה-12 וה-13, אז הביסו לגיונות מקומיים את פרידריך הראשון ופרידריך השני, קיסרי האימפריה הרומית הקדושה.
במאה ה-14 התפתח האזור תחת שליטים מקומיים שונים. לומברדיה עברה תהליך של התעצמות פוליטית וכלכלית, ובאמצע המאה ה-15 היה דוכס מילאנו, פרנצ'סקו ספורצה, פוליטיקאי בעל עוצמה כלכלית וצבאית גדולה באירופה כולה.
אחרי הקרב על פאביה ב-1525, הפכה משרת דוכס מילאנו לעמדת כוח אוסטרית. בתקופת שלטון בית הבסבורג על האזור המשיכה הכלכלה להתפתח. באותה התקופה היו חלקיה המזרחיים של לומברדיה נתונים לשליטתה של רפובליקת ונציה.
השלטון האוסטרי נפסק בסוף המאה ה-18, עם פלישת צבא צרפת. ב-1815 הוחלה הרסטורציה על אירופה, ואוסטריה שבה לשלוט על לומברדיה. בסוף המאה ה-19 התאחדה עם מדינות איטליה הנוספות לאיטליה, ומאז נחשב מחוז לומברדיה לאחד המחוזות העשירים באיטליה בפרט ובאירופה בכלל. באוקטובר 2017 נתקיים במחוז משאל עם ובו הכריעו התושבים בעד דרישה לאוטונומיה.
ב-2020 הייתה לומברדיה הזירה העיקרית של התפרצות נגיף הקורונה באיטליה, ואחד האזורים שנפגעו פגיעה קשה בשלב מוקדם של התפשטות המגפה בעולם.
גאבור היינל
גאבור היינל (במקור הולצר, בהונגרית: Hajnal Gábor; ג'פיפיזש, 4 באוקטובר 1912 – בודפשט, 26 בינואר 1987) היה משורר יהודי-הונגרי, מתרגם ספרות, עורך זוכה פרס אטילה יוז'ף (1970) שהוא הפרס הספרותי הגבוה בהונגריה, אחיה של אנה היינל, אביה של ז'וז'ה קרטל (1947–2011) משוררת, מבקרת ספרות.
ביוגרפיה
גאבור הולצר נולד במשפחה יהודית בכפר גפיפיזש (היום באוסטריה על הגבול ההונגרי, אז היה שייך להונגריה) כבנם של וילמוש הולצר (1877–1940), סוחר כללי, ושל רוזה טרביטש (1886–1958). הוא השלים את לימודיו בבית הספר היסודי בסומבטהיי מ-1919. ב-1926 עבר לבודפשט עם הוריו. הוא סיים שם את לימודיו התיכוניים ב-1931. הוא היה מנהל חשבונות מ-1935 עד 1942. ב-1942 הוא עבד כפועל בלתי מקצועי, אחר כך נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). בשנתיים שלאחר מלחמת העולם השנייה למד משפטים. הוא נעשה מעורב בעבודתה של אגודת ארפאד טוט. משנת 1950 היה מרצה לחינוך ציבורי. בהמלצתו של המחזאי ומנכ"ל הוצאה לאור אנדרה אילש, הוא מונה למנהל ספריית באומגרטן. מ-1957 היה עורך העיתון "חינוך עממי" (Népművelés). הוא היה סופר עצמאי משנת 1961.
ספר השירים הראשון שלו המשיך את המסורות של כתב העת ניוגט. הוא גם תרגם משוררים גרמניים ואוסטריים.
גאבור היינל הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (5ב-8–28).
ביקור הגברת הזקנה
ביקור הגברת הזקנה (בגרמנית: Der Besuch der alten Dame) הוא מחזה מאת המחזאי השווייצרי פרידריך דירנמאט, שנכתב בשפה הגרמנית, פורסם והוצג לראשונה בציריך בשנת 1956, בכיכובה של תרזה גיזה.
מחזה זה הוא טרגדיה קומית, או מחזה מוסר מקאברי, שעוסק בהשתעבדות האדם לממון, תוך ויתור על ערכים מוסריים דוגמת קדושת החיים. המחזה מדגיש את האמצעים שמאפשרים לאדם ולחברה לשנות את ערכיהם מבלי להתייסר, וכן בודק את יחסיות מושג הצדק. יש שרואים במחזה משל על הפנמת ערכי האידאולוגיה הנאצית בקרב החברה הגרמנית בתקופת השלטון הנאצי. המחזה משופע בסמלים ובסצינות גרוטסקיות.
המחזה עובד ב-1964 לסרט קולנוע (The Visit), בכיכובם של אינגריד ברגמן ואנתוני קווין. בסרט שונו שמות הדמויות ואף עודן סופו של המחזה.
עלילה
המחזה מתאר מיליארדרית זקנה החוזרת לעיירת ילדותה. היא מציעה לאנשי העיירה מתנת כסף שתעשיר אותם, בתמורה למותו של אחד מאנשי העיירה שזנח אותה בצעירותה. אנשי העיירה שבתחילה דוחים את ההצעה, נסוגים אחד אחד ובאופן הדרגתי מפני כוחו הגדול של הפיתוי.
המחזה נפתח בתיאור עליבותה של העיר (הבדיונית) גילן ותושביה (שמה של העיר מעיד על טיבה: המילה Güllen פירושה בגרמנית שווייצרית 'זבל נוזלי'). זוהי עיר מרכז-אירופית שידעה עבר מפואר, אך ירדה מנכסיה. מפעלי התעשייה התרוששו ונסגרו, מוסדות הציבור לא מתפקדים, ואפילו הרכבת כבר לא עוצרת בתחנת העיר. למרות זאת, יש לתושבי העיר סיבה לאופטימיות: הם מתבשרים כי המיליארדרית קלייר זאחנסיאן, ילידת העיר, מתעתדת להגיע לביקור בעיירת ילדותה. תושבי העיר מתכוננים לביקור וממרקים את העיר. בראש מקבלי הפנים יעמוד אלפרד איל, מועמד לתפקיד ראש העירייה וממכובדי העיר, וחברה הראשון של המיליארדרית. כן מוצגים מכובדי העיר האחרים: ראש העיר, הכומר, הרופא, השוטר והמורה.
הרכבת עוצרת לפתע, לאחר שהגברת משכה את בלם החירום, ושיחדה את הכרטיסן. קלייר זאחנסיאן ופמלייתה (הכוללת את רב המשרתים, משרתים, בעלה השביעי, שני בריונים ושני סריסים-עיוורים) יורדים מהרכבת, וזוכים לקבלת פנים ונאומים הכוללים אין-ספור קלישאות והתחנפויות. מתברר כי הגברת הביאה איתה גם ארון קבורה ופנתר שחור. לאחר קבלת הפנים יוצאים קלייר ואיל לטיול ביער שבו בילו בעברם. במשך כל הטיול מתחנף איל ומספר עד כמה אהב אותה ועד כמה הצטער כשאיבד אותה.
לאחר מכן מתקיימת קבלת פנים בבית מלון. בסצנה זו מספרת הגברת את סיפורה: היא נכנסה להיריון מאיל, שהתכחש לאבהותו. הוא זנח אותה, והעליל עליה שהיא זונה. כתוצאה מהעלילה היא הועמדה למשפט וגורשה חסרת-כל מהעיר, התפרנסה בבית זונות בגרמניה, עד שהכירה מיליארדר שנשא אותה. בתוך כך מתברר כי רב המשרתים שלה הוא השופט שגירש אותה מהעיר, והסריסים-עיוורים הם שני אנשים שהעידו עדות שקר כנגדה באותו משפט.
כעת תובעת הגברת מאנשי העיר להרוג את אלפרד איל, ובתמורה תיתן סכומי כסף גדולים לתושבים ותאושש את העיר. תושבי העיר המזועזעים דוחים בשאט נפש את ההצעה, ומבהירים כי אי אפשר לקנות צדק בכסף, וכי אין פרופורציה בין העוול שנעשה לה, לבין העונש שהיא דורשת. קלייר עונה במשפט אחד: "אני אחכה".
המשך המחזה מתאר כיצד אט אט תושבי העיר המרוששים מתחילים לחשוב שאולי ההצעה אינה כה נוראה, ואפשר שאלפרד איל אכן צריך לשלם מחיר כבד על חטאיו. תושבי העיר מתחילים לשפר את רמת חייהם על ידי קניות בהקפה ולקיחת הלוואות. כן הם מתנכרים לאלפרד איל, ובעצם כולם ממתינים שמישהו יקום ויעשה את המעשה. איל מבקש את חסותם של גורמי אכיפת החוק, אך נענה במילים ריקות מתוכן. בינתיים נוהרים לעיר עיתונאים, לסקר את הביקור, אך אין הם מודעים לתכלית הביקור ולהצעתה של הגברת. בזמן שהיא ממתינה, קלייר מתגרשת מבעלה השביעי ומתחתנת עם בעלה השמיני. כן היא מסבירה כי "העולם הפך אותי לזונה ואני אהפוך אותו לבית בושת".
בחלקו האחרון של המחזה ממשיך איל לחוש את החבל המתהדק סביב צווארו: כל התושבים מתייחסים אליו כאל פושע, כולל בני משפחתו. כולם רומזים לו (ואחר כך אומרים מפורשות) שמוטב שיתאבד ושיפטור את תושבי העיר מלעשות את המעשה בעצמם. איל, שמודע לכך שגורלו נחרץ, מסרב להניח לתושבי העיר לקבל את הכסף מבלי להפוך בעצמם לרוצחים. בינתיים קלייר מתגרשת מבעל מספר שמונה ונישאת לבעל מספר תשע, ומספרת כי היא מי שגרמה לפשיטת הרגל של העיר: היא רכשה את כל המפעלים ופעלה לסגירתם.
בסופו של המחזה מתאספים כל אנשי העיר מסביב לאיל. ראש העיר נושא נאום נמלץ על עשיית צדק, הכומר נושא דרשה, וכל תושבי העיר מקיפים במעגל, ההולך ונסגר, את איל, עד למותו. בכך הוא נרצח בידי כל תושבי העיר, ולא בידי אדם ספציפי. העיתונים מסקרים את הכינוס, אך נמנעים מלספר על הרצח, אלא מדווחים רק על עשיית צדק ועל טוב לבה של הגברת זאחנסיאן. הגברת מוסרת המחאה לראש העיר, לוקחת את גופתו של איל, מבטיחה לקבור אותה במאוזוליאום, ועוזבת את העיר.
העלאת המחזה בישראל
המחזה תורגם לעברית בידי חיים גורי, והוצג בישראל מספר פעמים. בין השאר, בהפקה של תיאטרון הבימה מ-1959 שיחקו אלישבע מיכאלי ואהרן מסקין. בשנת 1974 שיחקה אורנה פורת בתפקיד הראשי בהצגה שהוצגה בתיאטרון הקאמרי, ובשנת 1994, בהפקה המשותפת הראשונה של תיאטרון הבימה והקאמרי, שיחקו בתפקידים הראשיים ליא קניג ועודד תאומי. עמרי ניצן, במאי ההצגה, החליט כי העברית ששם גורי בפי הדמויות מיושנת, והפקיד את מלאכת התרגום בידיו של איתן בלום. בשנת 2011 עלה המחזה בהפקה חדשה ב"הבימה", כאשר התרגום הופקד בידי רבקה משולח ולתפקידים הראשיים לוהקו יהורם גאון וגילה אלמגור. בשנת 2013 החליף שמיל בן ארי את גאון. המחזה הוצג פעמים רבות בבתי ספר למשחק ובחוגים לתיאטרון. בנוסף, העלילה של הטלנובלה הישראלית "האלופה" מבוססת בחלקה על עלילת המחזה.
תרגום נוסף יצא בהוצאת "אור עם" בשנת 1983, בתרגומה של טובה קשת.
מחוז קרוק
ראו גם
}}
שינה פוליפאזית
שינה פוליפאזית או שינה מרובת חלקים הוא מונח המתייחס לדפוס שינה הכולל כמה מנוחות ביום, לרוב יותר מפעמיים, בניגוד לשינה מונופאזית (שינה פעם אחת ביום). השינה הפוליפאזית זוכה לעניין רב בגלל יכולתה לכאורה לקצר את הזמן שיש להקציב לשינה ללא ירידה ביכולות השכליות והגופניות, עד כדי שעתיים שינה ביום, אך טענה זו זוכה לביקורת רבה. היא קיימת גם אצל אנשים בעלי בעיות בריאותיות שונות, בבעלי חיים רבים, ועוד.
שינה מפוצלת בהיסטוריה
קיימות עדויות כי לפני המצאת התאורה החשמלית - שהאריכה את שעות הערות הרצופות גם לאחר שקיעת השמש - הייתה שנת הלילה מפוצלת לשני מקטעים, שביניהן זמן של ערות, כלומר "שינה ביפאזית". בני האדם נהגו להירדם בסמוך לשקיעת השמש, לנום את השינה הראשונה, להתעורר למשך זמן של בין שעה לשעתיים, ולחזור לשינה שנייה עד זריחת השמש.
בספר At Day's Close: Night in Times Past מאת רוג'ר איקריץ' (Roger Ekrich), שיצא לאור ב-2006 מביא הסופר הפניות למקורות רבים המעידים על דפוס שינה מפוצל בימי הביניים שקדמו למהפיכה התעשייתית. בין הדוגמאות בספר, תפילות נוצריות שנהוג היה לומר בזמן העירות בין השינה הראשונה לשינה השנייה, יומנים אישיים שנשמרו, המלצות מיומניו של רופא על האופן הנכון בריאותית לנהוג בין השינה הראשונה לשנייה, היצירה סיפורי קנטרברי מהמאה ה-14 בה מתוארות דמויות החוזרות למיטתן אחרי "שנתן הראשונה", וכן הלאה.
לפי איקריץ', שינה בי-פאזית הייתה כה נפוצה וטבעית, עד שאיש לא התייחס אליה באופן מיוחד. הדבר השתנה בהדרגה, במקביל לשינויים נוספים באופן חייו של המין האנושי, במהלך הזמן.
שינה פוליפאזית עם זמן שינה כולל רגיל
במחקר על טבעה של שינה ספונטנית בבגרות נחקרו זמן ואיכות השינה של בוגרים צעירים, מגיל העמידה וקשישים. בין השאר הסיקו החוקרים:
נימנום במצבים קיצוניים
ברגעי משבר ובתנאים קיצוניים אחרים אנשים עלולים למצוא את עצמם במצב בו אינם מסוגלים לישון את משך הזמן המומלץ עבורם (עבור אדם בוגר: כ-8 שעות ביום), ושינה פוליפאזית עלולה להפוך להכרחית.
ד"ר קלאודיו סטאמפי, עקב עניינו במרוצי סירות ארוכים ליחידים, חקר את השימוש בתזמון שיטתי של מנוחות קצרות ככלי לשיפור הישגים במקרים של מחסור שינה קיצוני. מחקרו בן ה-49 ימים עקב אחר אדם צעיר שישן 3 שעות ביום, והוא מראה כי כל שלבי השינה נכללו בשנתו, אך הוא אינו ממליץ על ריבוי מנוחות אולטרה-קצרות כאורח חיים. סטאמפי כתב על מחקרו בספרו "למה אנחנו נחים: אבולוציה, כרונוביולוגיה ופונקציות של שינה פוליפאזית ואולטרה-קצרה" (Why We Nap: Evolution, Chronobiology, and Functions of Polyphasic and Ultrashort Sleep). ב-1989 פרסם את תוצאות מחקר שדה שערך, והסיק ש"אסטרטגיות שינה פוליפאזית משפרות ביצועים למשכי זמן ארוכים" תחת מצבי עבודה מתמשכים.
שינה פוליפאזית יוצרת עניין גם בקרב צבאותיהן של מדינות שונות, בגלל מחסור השינה אליו עלולים להיקלע חיילים במצבים שונים. דוח של חיל האוויר האמריקני, העוסק באמצעי נגד לעייפות, קובע:
מדיווח של טייסי חיל הים הקנדי עולה כי:
חיל האוויר האיטלקי ערך גם הוא ניסויים לטייסיו. בלוחות זמנים שכללו משמרות לילה וחילוק משמרות החיילים נחקר סוג של שינה פוליפאזית. הנסיינים ביצעו 4 שעות פעילות ולאחריהן שתי שעות מנוחה, שבה יכלו לישון. תהליך זה חזר על עצמו 4 פעמים ביום. למרות שהשינה הותרה, הנסיינים סיגלו לו"ז של חוסר שינה מוחלט במשך המנוחה הראשונה של היום. חיל האוויר פרסם את ממצאיו וקבע כי "זמן השינה הכולל הופחת משמעותית לעומת השינה המונופאזית הלילית הרגילה, בת 7–8 שעות", בזמן ש"נשמרה רמה טובה של עירנות, כפי שמוצג לפי היעדר שינות זעירות במדידות האא"ג" (שינה זעירה היא מצב מדיד אך קשה להבחנה של רגעי שינה במוח הנמשכים שניות אחדות, בעת שהאדם החווה אותן נראה ער. אנשים הישנים בלילה באיכות גרועה עלולים לחוות מספר רב של שינות זעירות במהלך שעות עירנותם, וכתוצאה מכך נפגעות יכולותיהם להתמקד ולתת תשומת לב).
נאס"א, בשיתוף עם ה-NSBRI, מימנה מחקר על מנוחות. למרות המלצתה לספק לאסטרונאוטים 8 שעות שינה ביום, בדרך כלל מדובר בפרק זמן ארוך מדי, ולכן הסוכנות ביקשה לדעת על פרקי הזמן, התזמון וההשפעה של מנוחות. פרופ' דוד דינג'ס מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה הוביל מחקר בתנאי מעבדה, בו שולבו משכי זמן משתנים של שינה עיקרית – בין 4 ל-8 שעות, יחד או ללא מנוחות נוספות שנמשכו עד שעתיים וחצי. מנוחות ארוכות יותר נמצאו עדיפות, אם כי יכולות קוגניטיביות מסוימות הרוויחו יותר מאחרות כתוצאה ממנוחות. הדריכות והעירנות הכללית הרוויחו הכי פחות, בעוד שזיכרון עבודה השתפר משמעותית. מנוחות בשעות שהשעון הביולוגי מחשיב לשעות יום עבדו היטב, אך מנוחות בשעות הלילה הובילו לאינרציית שינה  – בפשטות, רצון לחזור לישון הקיימת לאחר ההתעוררות – ארוכה יותר, שנמשכה עד כשעה.
שינה ביפאזית
שינה ביפאזית היא דפוס שינה הכולל שתי מנוחות ביום. לעיתים כשמדברים על שינה פוליפאזית מתכוונים ליותר מ-2 מנוחות ביום, אך שינה ביפאזית נפוצה יותר. בעבר, לפני המצאת התאורה המלאכותית, אירופאים היו מתעוררים משנתם הראשונה במהלך הלילה למשך כשעה, ואז חוזרים לשנתם השנייה.
מחקר שבדק את דפוסי השינה של בני אדם בתקופות של משך אור יום קצר (כ-10 שעות) מצא כי תחת תנאים חופשיים – שאינם מחייבים למספר קבוע של מנוחות, למשכן או לתכיפותן, אלא השינה נקבעת כרצונו של האדם – הם יאמצו שינה ביפאזית. מחקר אחר מצא שזה יכול לקרות גם כאשר בני-אדם אינם נחשפים לאור מלאכותי.
שינה פוליפאזית כאמצעי להשגת יותר שעות עירנות
באזכורים מוקדמים למנוחות שיטתיות כאורח חיים, במטרה להשיג יותר שעות עירנות ביום, בניו של הגר"א (הגאון רבי אליהו מווילנא) כתבו שאביהם נהג לישון ארבע פעמים ביום שינה באורך של חצי שעה מתוך התמדתו בתורה במשך כל חייו, דפוס הידוע היום בשם שנת "דימקסיון". כמו כן, באקמינסטר פולר תמך פומבית במשטר חיים המורכב מחצי שעת שינה בכל 6 שעות. מאמר קצר על לו"ז השינה של פולר פורסם במגזין טיים ב-1943, שם הוא מתייחס ללו"ז זה כאל "intermittent sleeping" (שינה מקוטעת). המאמר טוען שפולר שמר על אורך חיים זה במשך שנתיים, ומוסיף: "בסופו של דבר הוא נאלץ להפסיק כי הלו"ז שלו לא תאם את זה של עמיתיו לעבודה, שהתעקשו לישון כמו כל אדם אחר." עם זאת, לא ברור מתי פולר קיים את אורך החיים הזה, והאם הוא באמת היה מחמיר כפי שנטען.
מבקרים רבים מחשיבים את התאוריה להפחתה משמעותית של שעות שינה בעזרת שינה פוליפאזית רעועה. הם טוענים כי אין מנגנון בקרה מוחי שיוכל לאפשר הסתגלות לשיטת השינות המרובות, ושהגוף ישאף לאחד את השינה לבלוק מלא יחיד. הם מביעים דאגה שהשיטות בהן משתמשים אלו הישנים מנוחות אולטרה-קצרות כדי להקטין את זמן השינה הכולל מגבילות את הזמן העובר בשלבים שונים של השינה, מפריעות לשעון הביולוגי שלהם, ובסופו של דבר יגרמו לאותן תופעות שליליות שחווים אנשים אחרים עם מחסור בשינה או הפרעות בתזמון השינה (כגון ירידה ביכולות השכליות והפיזיות, עלייה בלחץ ובחרדה, ומערכת חיסון מוחלשת). המבקר פיוטר ווזניאק מוסיף וטוען שעבר על בלוגים של אנשים הישנים שינה פוליפאזית ומצא שהם נאלצים לעסוק בפעילויות המחייבות אותם להישאר ערים שוב ושוב וששינה פוליפאזית לא משפרת את יכולות הלמידה או היצירתיות.
השוואה בין דפוסי שינה
להלן גרפי עוגה של דפוסי שינה מקובלים ושמותיהם. בכחול מוצג פרק הזמן המוקדש לשינה, ובאפור לעירנות. משכי השינה המוצגים מתייחסים לאדם בוגר, והם ארוכים יותר עבור צעירים.
אורי סביר
אוריאל (אורי) סביר (7 בינואר 1953 – 14 במאי 2022) היה דיפלומט, פובליציסט, ופוליטיקאי ישראלי. כיהן כמנכ"ל משרד החוץ וכחבר הכנסת בכנסת ה-15.
ביוגרפיה
סביר נולד וגדל בירושלים. ביסודי למד בגימנסיה רחביה (סיים בשנת 1967) ובתיכון החל ללמוד בגימנסיה העברית רחביה, אך לא סיים את לימודיו שם, כי משפחתו נסעה לשליחות דיפלומטית לחו"ל. אביו, ליאו סביר, היה ממקימי שירות החוץ של מדינת ישראל, ושימש בין היתר כציר בשגרירות ישראל בגרמניה ושגריר ישראל בפינלנד.
אורי סביר היה בוגר האוניברסיטה העברית ביחסים בינלאומיים.
קריירה כדיפלומט ופוליטיקאי
לאחר הרוטציה בממשלת האחדות בסוף 1986, המשיך סביר עם פרס כיועצו בתפקיד שר החוץ. בשנת 1988 מונה לקונסול ישראל בניו יורק. בתפקיד הקונסול בניו יורק הפך לדמות מוכרת בתקשורת האמריקאית והבינלאומית, לאחר שנהג להתראיין תכופות - בעיקר בתקופת מלחמת המפרץ. ב-1992 חזר לישראל ומונה לסמנכ"ל לענייני אירופה במשרד החוץ.
במרץ 1993 מונה על ידי שמעון פרס למנכ"ל משרד החוץ, בעת שכיהן כשר החוץ בממשלת יצחק רבין השנייה, הוא נכנס לתפקידו ב-1 במאי 1993. במסגרת תפקידו היה מעורב במשא ומתן על הסכם אוסלו, הוא עמד בראש המשלחת של ישראל לשיחות, החל מהשיחות החשאיות בנורווגיה בתיווך טריה לארסן, דרך המשא ומתן להסדר הביניים ועד לפתיחת המשא ומתן להסדר הקבע. בנוסף, היה מעורב במגעים לקראת משא ומתן לשלום עם סוריה, בשילוב עם הסכם וחסות כלכלית של ערב הסעודית.
בשנת 1999 נבחר לכנסת ה-15 מטעם מפלגת המרכז. בפברואר 2001, פרש ביחד עם אמנון ליפקין-שחק ודליה רבין שהקימו את מפלגת "הדרך החדשה", אך שבוע אחר כך פרש מהחיים הפוליטיים ולא הצטרף יחד עם דליה רבין לממשלת שרון הראשונה.
פעילות למען השלום
סביר היה ממקימי מרכז פרס לשלום ב-1996 ועד 1999 שימש כמנכ"ל המרכז. לאחר שפרש מחברותו בכנסת ב-2001 כיהן כנשיא כבוד של המרכז.
בשנת 2001 הקים את הגלוקל פורום (The Glocal Forum), יחד עם איש העסקים השוודי יאן סטנבק, ארגון בינלאומי שפעל במטרה לעודד את קידום השלום והפיתוח הבינלאומי באמצעות שיתוף פעולה בין ערים והמגזר הלא ממשלתי. הארגון הדגיש את התפקיד המרכזי של ערים ביחסים בינלאומיים, ובחזון ה"גלוקליזציה". במאי 2004 הפיק הארגון קונצרט צדקה למען ילדים החיים באזורי עימות, שנערך ברומא והופק על ידי קווינסי ג'ונס.
כתיבה ופובליציסטיקה
בשנת 1998 פרסם את הספר "התהליך, מאחורי הקלעים של הכרעה היסטורית" המגולל את סיפור שיחות השלום, תחילה פורסם באנגלית ואחר כך בעברית. בשנת 2006 פרסם, בהוצאת "ידיעות אחרונות", את הספר "מר ישראלי בבחירות 2006". ספר היתולי על הבחירות שנערכו באותה השנה, באמצעות אוסף סיפורים קצרים המצביעים על רדידות הדיון הציבורי. בשנת 2007 פרסם את הספר "קודם שלום: מודרניזציה של תהליכי שלום" (ידיעות ספרים). בשנת 2018 פרסם את הספר "העתיד על פי פרס" (ידיעות ספרים).
סביר כתב מאמרי פובליציסטיקה בעיתון "הארץ" ומאז 2015 ועד מותו, בעיתון "מעריב השבוע".
בשנת 2018, יצא לאקרנים סרטם התיעודי של מור לושי ודניאל סיון "יומני אוסלו", המבוסס בחלקו על יומנו האישי של סביר ואחרים. הסרט היה מועמד לפרס אמי, בקטגוריית הסרט התיעודי ההיסטורי הטוב ביותר.
חיים אישיים
היה נשוי לעליזה, ששימשה כסמנכ"ל ומנהלת מחלקת חינוך לשלום ולתרבות במרכז פרס לשלום. בתם, מיה סביר, היא סופרת.
סביר נפטר ב-14 במאי 2022 בגיל 69. נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
קישורים חיצוניים
ממאמריו
סאיאקו קורודה
סאיאקו קורודה (ביפנית: 黒田清子; נולדה ב-18 באפריל 1969) היא בתם השלישית של אקיהיטו, קיסר יפן, ומיצ'יקו, קיסרית יפן. היא ויתרה על תאריה ומעמדה כדי להינשא לפשוט עם.
ביוגרפיה
סאיאקו נולדה ב-18 באפריל 1969 בבית החולים של הארמון הקיסרי ברובע צ'יודה שבטוקיו. אביה הוא אקיהיטו, קיסר יפן, ואמה היא מיצ'יקו, קיסרית יפן. יש לה שני אחים גדולים, נארוהיטו ופומיהיטו. בילדותה קיבלה את התואר "הנסיכה נורי" (紀宮清子内親王 נורי נו מיה). היא למדה בבתי הספר של גאקושין. ב-1992 החלה ללמוד ספרות יפנית באוניברסיטת גאקושין. בהמשך אותה שנה התקבלה כעמיתה ב"מכון ימאשינה לאורניתולוגיה", והתמחתה בצפרות. ב-1998 הפכה לחוקרת מטעם המכון, וכתבה מאמרים בנושא צפרות. היא מתעניינת במיוחד בשלדגיים.
ב-30 בדצמבר 2004 הודיעה סוכנות הידיעות הקיסרית כי סאיאקו בת ה-35 התארסה עם יושיקי קורודה (בן 39) – מעצב עירוני וחבר ותיק של הנסיך פומיהיטו, אחיה של סאיאקו. האירוסים קיבלו את אישור משפחתה של סאיאקו, ונערכו ב-15 בנובמבר 2005. הם התקיימו בטקס שינטו מסורתי וצנוע במלון אימפריאל בטוקיו. השתתפו בו רק כ-30 אורחים מהצד של החתן והכלה גם יחד, אולם אלפים התגודדו ברחובות הסמוכים. מכיוון שקורודה הוא פשוט עם, לאחר נישואיה נאלצה סאיאקו לוותר על כל תאריה וזכויות היתר שלה, והיא שינתה את שמה ל"סאיאקו קורודה". היא בת המלוכה היפנית הראשונה שעושה זאת מאז הנסיכה מסאקו ב-1960.
היא ויתרה גם על קבלת קצבה קיסרית, אולם קיבלה כמתנת חתונה מממשלת יפן 152 וחצי מיליון ין (כ-1.2 מיליון דולר) בהקצבה חד פעמית. כהכנה לחיי הנישואים, היא ויתרה על הקריירה כצפרית, לקחה שיעורי נהיגה והתאמנה בקניות בסופרמרקט. עם זאת, גם לאחר שוויתרה על תאריה, היא נותרה חלק לא רשמי מהמערכת הקיסרית, ומדי פעם אף מופיעה באירועים רשמיים, למשל באוקטובר 2016 הופיעה במשתה לכבודם של פיליפ, מלך הבלגים ומתילדה, מלכת בלגיה. באפריל 2012 היא מונתה לכוהנת הגדולה של מקדש איסה, במשותף עם דודתה הנסיכה יורי. ב-19 ביוני 2017 פרשה יורי מהתפקיד, וסאיאקו ממלאת אותו מאז בעצמה.
תואר
מיום לידתה ועד נישואיה החזיקה סאיאקו בתואר.
ברי לארסון
ביוגרפיה
ב-2005 יצא לאור אלבום המוזיקה הראשון שלה. אחרי הדיסק הראשון, היא זנחה את קריירה המוזיקה והחליטה להיות שחקנית קולנוע.
קריירה קולנועית
הופעתה הראשונה הייתה ב-1998 במערכון בתוכנית "The Tonight Show" של ג'יי לנו. ב-1999 שיחקה בתפקידה הקולנועי הראשון בסרט "משלוח מיוחד". ב-2001 שיחקה בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "לגדל את אבא" ב-The WB. ב-2003 שיחקה בסרט המקורי של חברת וולט דיסני "בדיוק על המסלול". ב-2004 שיחקה בתפקיד קטן, בסרט "פתאום 30". באותה שנה שיחקה בסרט "מסיבת פיג'מות" עם ג'ף גרלין. בשנת 2007 שיחקה בדרמת ההתבגרות "לזכור את המבוכה" לצד אמבר הרד. בשנת 2009 שיחקה בסרט "בנות טאנר הול". לאחר מכן שיחקה בסרט "לכסח ת'בית".
את פרסומה הטלוויזיוני הראשון קיבלה בסדרת הטלוויזיה "טרה", שם שיחקה את דמותה של קייט גרגסון בין 2009–2011.
ב-2010 שיחקה בסרטו של נוח באומבאך "גרינברג". באותה שנה שיחקה בסרט "האקסים של החברה שלי" שהפך לסרט קאלט. באותה שנה שיחקה תפקיד דרמטי בסרט המתח "רמברנדט", עליו זכתה לשבחים.
ב-2012 שיחקה בסרט "הבעיה עם בליס". בנוסף, שיחקה בסרט "רחוב ג'אמפ 21" על פי תסריט של מייקל באקול. באותה שנה היא כתבה תסריט והייתה חלק של צוות הבמאים בסרט הקצר "The Arm" בו שיחקה שרה ראמוס.
ב-2013 קיבלה קריירת המשחק שלה תפנית כששיחקה בסרט "טווח קצר 12" זכתה לביקורות מהללות על תפקידה, והחלה להיחשב שחקנית איכותית. באותה שנה שיחקה בסרט העצמאי "לחיות את הרגע", ובסרט "דון ג'ון" שביים ג'וזף גורדון-לוויט.
ב-2014 שיחקה בסרט "המהמר" לצד מארק וולברג.
ב-2015 זכתה לתפקיד קולנועי משמעותי בסרט הדרמה "חדר" וזכתה לשבחי המבקרים. בעקבות זאת היא זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסרט דרמה, פרס גילדת שחקני המסך ופרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר על גילום דמותה של ג'וי. שיחקה גם בסרט "אסון מהלך".
במהלך 2016 שיחקה בדרמת הפשע הבריטית של בן ויטלי "אש חופשית".
בשנת 2017 השתתפה בסרט ההרפתקאות "קונג: אי הגולגולת", אשר מהווה אתחול לסדרת סרטי קינג קונג. השתתפה גם בסרט "טירת הזכוכית".
בשנת 2018 זכתה לארסון בפרס קריסטל למצוינות נשים בקולנוע.
בשנת 2019 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט גיבורי העל "קפטן מארוול", אותה חזרה לגלם בסרט "הנוקמים: סוף המשחק". באותה שנה ביימה לראשונה סרט - "חנות חדי קרן" שהפיקה לנטפליקס - וגם שיחקה בו בתפקיד ראשי.
חיים אישיים
בשנת 2013 לרסון החלה לצאת עם הזמר אלכס גרינוולד, סולן להקת הרוק Phantom Planet, והם היו מאורסים משנת 2016 עד ל-2019. ב-10 בינואר 2019, דווח כי הזוג ביטל את אירוסיהם. הם התגוררו יחד בשכונת הוליווד הילס בלוס אנג'לס.
לרסון שומרת על נוכחות פעילה במדיה החברתית ומשתמשת בה כפלטפורמה לשיתוף דעות ופוסטים שהיא כותבת בעצמה. בשנת 2020 היא הקימה ערוץ יוטיוב משלה. היא הוכתרה על ידי פורבס ברשימת 30Under30 לשנת 2016 והוכתרה על ידי מגזין People ברשימת האנשים היפים לשנת 2016 ושוב בשנת 2019. בשנת 2018, היא הוכתרה בין השחקנים האמריקאים הטובים ביותר מתחת לגיל 30 על ידי IndieWire. בשנת 2019, מוזיאון מאדאם טוסו בניו יורק חשף פסל שעווה של לרסון בתור קפטן מארוול, ובאותה שנה, מגזין "טיים" כינה אותה כאחת מ-100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם. בשנת 2021, לארסון וחברתה הטובה, עמיתתה השחקנית ג'סי אניס, השיקו את הפודקאסט Learning Lots, ש"מטרתו לקיים שיחות מעוררות סביב תרבות הפופ, נושאים מגמתיים וכמה מהשאלות העמוקות של החיים."
מעבר דרייק
מעבר דרייק הוא מצר ים באורך 800 קילומטרים בין הנקודה הדרומית ביותר של אמריקה הדרומית בכף הורן, צ'ילה לאיי שטלנד הדרומיים הסמוכים ליבשת אנטארקטיקה. בנקודה זו, מתמזגים החלק הדרום-מערבי של האוקיינוס האטלנטי והחלק הדרום-המזרחי של האוקיינוס השקט והוא ממשיך דרומה לעבר האוקיינוס הדרומי.
המצר נקרא על שמו של יורד הים ומגלה הארצות האנגלי פרנסיס דרייק.
גאוגרפיה
מעבר דרייק הוא המצר הרחב ביותר על המפה, ורוחבו בחלק הצר ביותר הוא 820 קילומטרים. התכונה השנייה של מצר דרייק היא העומק שלו. זהו המצר העמוק ביותר על פני כדור הארץ, עומקו כ-5 ק"מ. התכונה השלישית של המקום הקשה הזה היא רוחות מערביות בלתי פוסקות.
רוחות אלה לא נתקלות במכשולים בדרך בצורה של יבשות או איים גדולים ולכן מפתחות מהירות גבוהה.
בנוסף לרוחות סוערות, המצב במצר מסובך משמעותית בגלל קרחונים וקרח נסחף. החלק הדרומי של המצר מאפריל עד נובמבר (עונת החורף בהמיספרה הדרומית) מכוסה בקרח. בקיץ, בדרום מצר דרייק, הקרח צף לעיתים קרובות, וקרח נסחף מגיע לחופי ארץ האש.
תנאי הפלגה
כל הספינות המפליגות דרך מצר דרייק מהאוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט צריכות להתגבר על ההתנגדות החזקה של זרמי האוקיינוס המעגלי האנטארקטי.
חמישים חמושים, כך קראו המלחים למרחב האוקיאני שבין קו הרוחב הדרומי בין 50° ל-60°. רוחות מערביות חזקות נושבות כאן ללא הרף, ומגיעות לרוב ל-25-30 מ'/ש', כלומר אינדיקטורים לסערה של 10 נקודות. בגלל התנאים הגאוגרפיים, השייט באזור זה אינו מפותח במיוחד.
לאחר שנבנתה תעלת פנמה, רוב האוניות עוברות דרכה בדרכן מהאוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט וחזרה. אם יש צורך להגיע לחלק הדרומי של דרום אמריקה כלומר לסובב אותה מדרום, אז מעדיפים את המסלול דרך מיצר מגלן Magellan שהוא הרבה יותר רגוע ובטוח יותר.
מפלגת שוויון לנשים
מפלגת שוויון לנשים (באנגלית: Women's Equality Party) היא מפלגה פמיניסטית בממלכה המאוחדת אשר נוסדה במרץ 2015. הוועידה הראשונה של מפלגת השוויון התקיימה ב-28 במרץ.
באוקטובר של אותה השנה הוצג הקו הרעיוני של המפלגה. המצע הרעיוני התחיל במשפט כי "שוויון לנשים אינו נושא של נשים. כאשר נשים מממשות את הפוטנציאל שלהן, כולם נהנים. שוויון משמעו פוליטיקה טובה יותר, כלכלה תוססת יותר, כוח עבודה המושתת על כישרונות האוכלוסייה כולה. החברה מתפקדת טוב יותר". המפלגה הדגישה מספר נקודות ספציפיות במצע: ייצוג שווה בפוליטיקה בעסקים ובחינוך, שכר שווה, שוויון בכל הקשור להורות והתנגדות לאלימות נגד נשים.
בבחירות הכלליות בשנת 2015 המפלגה לא העמידה מועמדים כתוצאה מחוסר זמן להערכות. בשנת 2016 מפלגת השוויון העמידה מועמדת לראשות עיריית לונדון. מועמדת המפלגה זכתה ל-53,055 קולות (2.04%). בנוסף על כך, היו מועמדות נוספות בבחירות מחוזיות שהתקיימו בדרום ויילס ולפרלמנט הסקוטי אשר לא הצליחו להיבחר לשום עמדת כוח. בבחירות אלו המפלגה זכתה לתמיכה ציבורית מנשים ידועות כגון אמה תומפסון, לילי אלן, ג'ו ברנד, קייטלין מורן וג'ק מונרו.
בשנת 2017 המפלגה העמידה מועמדת לראשות עיריית ליברפול אשר קיבלה בסופו של דבר כ-1.5% מהקולות ולא נבחרה לתפקיד. בבחירות הכלליות שנערכו באותה השנה, המפלגה העמידה כשבעה מועמדות. מועמדות אלו קיבלו בין 0.3% ל-1.9% מהקולות ואף אחת מכן לא נבחרה לתפקיד.
סדר כוחות צבא הקונפדרציה בקרב פייב פורקס
יחידות צבא הקונפדרציה ומפקדיהן שלהלן נטלו חלק בקרב פייב פורקס, אשר התקיים בשלבים הסופיים של מלחמת האזרחים האמריקנית. סדר כוחות צבא האיחוד לקרב זה מוצג בנפרד.
מחוז קרוק (ויומינג)
המחוז הוקם בשנת 1875 ונקרא על שם בריגדיר ג'נרל ג'ורג' קרוק אשר שירת בצבא ארצות הברית ונלחם במלחמות האינדיאנים.
גאוגרפיה
שטחו של מחוז קרוק 7,435 קמ"ר מהם 7,404 קמ"ר הם שטחי יבשה, ו-31 קמ"ר (0.42%) הם שטחי מים. המחוז גדול פי 1.5 ממדינת רוד איילנד. מחוז קרטר שבמדינת מונטנה גובל במחוז קרוק מצפון, מחוז לורנס שבמדינת דקוטה הדרומית גובל בו מצפון-מזרח ומחוז בוט שבמדינת דקוטה הדרומית גובל בו מדרום מזרח, מחוז קמפבל שבמדינת ויומינג גובל במחוז קרוק ממערב ומחוז וסטון שבמדינת ויומינג גובל במחוז קרוק מדרום.
במחוז ממוקם חלק מהיער הלאומי הגבעות השחורות, הגן הלאומי מגדל השטן, וערבת העשב הלאומית של אגן הרעם.
אוכלוסין
נכון לשנת 2000 מתגוררים במחוז 5,887 תושבים. צפיפות האוכלוסין הממוצעת היא נפש אחת לקמ"ר. 34.1% מתושבי המחוז הם ממוצא גרמני, 14.6% ממוצא אנגלי ו-7.8% ממוצא אירי.
פוליטיקה
לאורך מאה השנים האחרונות מחוז קרוק הוא מחוז התומך במפלגה הרפובליקנית. המועמד הדמוקרטי האחרון לנשיאות ארצות הברית אשר זכה בבחירות במחוז היה פרנקלין דלאנו רוזוולט בשנת 1932. בחמש מערכות הבחירות האחרונות לנשיאות זכתה המפלגה הדמוקרטית בפחות מ-24% מקולות הבוחרים.
דורון גלעזר
דורון גלעזר (נולד ב-17 ביולי 1952) הוא עיתונאי, עורך "מעריב" לשעבר, שימש כעורך תוכנית התחקירים "עובדה" וכיו"ר ועדת העורכים.
ביוגרפיה
גלעזר נולד בשכונת אפקה בתל אביב, למד בבית הספר היסודי "אלחריזי" בתל ברוך, בתיכון 'אליאנס' ברמת אביב ומדעי המדינה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בהמשך השלים תואר ראשון בהיסטוריה. כבר ב-1973, כשהיה בן 21, מונה גלעזר לדוברה של תנועת השמאל 'מוקד'. בהמשך היה בין מקימי מחנה של"י ודוברה בבחירות 1977. גלעזר פרש מפעילות פוליטית בעקבות עליית הליכוד לשלטון ב-1977.
החל את דרכו העיתונאית בתחילת שנות השמונים בשבועון הירושלמי 'כל העיר'. החל מ-1989 היה עורכו הראשי במשך שש שנים.
באמצע שנות התשעים מונה גלעזר לעורך הראשי של מקומוני 'רשת שוקן' מקבוצת 'הארץ'. בסוף שנת 1996 מונה לערוך את שבועון סוף השבוע של 'ידיעות אחרונות'. לאחר כהונה בת ארבע שנים ב-7 ימים, מונה גלעזר לסגן העורך הראשי של 'ידיעות אחרונות' והאחראי על כלל המגזינים בעיתון.
בתחילת שנות האלפיים פרש גלעזר מידיעות אחרונות, פנה לקריירה טלוויזיונית. במשך שבע שנים היה העורך הראשי של תוכנית התחקירים 'עובדה עם אילנה דיין'. גלעזר שינה את מתכונת התוכנית לשלוש כתבות שבועיות.
בסוף 2007 מונה גלעזר, עם רות יובל, לעורכים ראשיים משותפים של העיתון 'מעריב' במקום אמנון דנקנר. גלעזר עצמו גם מונה ליו"ר ועדת העורכים של העיתונים היומיים, הגוף המייצג של העיתונות העברית. גלעזר ויובל שפירו את מצב העיתון מגרעון של חמישה מיליון שקל לחודש לגרעון של מיליון שקל אחד בלבד ובלמו את הירידה בתפוצה. כמו כן, הם שינו את הקו המערכתי בעיתון, לטובת מלחמה בשחיתות השלטונית ועבירות צווארון לבן, תמיכה במאבק למען עצמאות בית המשפט העליון ושמירה על זכויות הפרט. גלעזר ויובל התפטרו לאחר קרוב לשנתיים, בגלל סירובם להיענות לדרישות המו"ל עופר נמרודי לפטר כמאה עובדים נוספים, כדי לאזן את תקציבו של העיתון.
בעשור האחרון היה גלעזר חבר מועצת העיתונות, חבר הנהלת פסטיבל "דוקאביב", יועץ לגופי תקשורת ומרצה לעיתונות חוקרת במכללה האקדמית תל אביב-יפו ובמכללת נתניה. היה שותף, עם דוד דרעי ורות יובל, ליצירת הסרט והסדרה "סאלח, פה זה ארץ ישראל", יצירה שחשפה כיצד יושבו בשנות החמישים והששים עולי צפון אפריקה בעיירות הפיתוח בפריפריה. גלעזר ויובל היו עורכי התוכן של הסרט והסדרה והאחראים על התחקיר ופיתוח הנרטיב ההיסטורי שלה. הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר לשנת 2017 בתחרות פורום היוצרים הדוקומנטריים, ובפרס הבימוי והתחקיר בפסטיבל דוקאביב 2017.
פלטיאל הנגיד
פלטיאל הנגיד (לעיתים רבי פלטיאל הנגיד; נפטר בשנת 976) כיהן כנגיד הקהילות היהודיות במזרח וכראש השרים בממלכתו של הח'ליף הפאטימי אבו תמים מעד אל-מועיז.
במגילת אחימעץ
על פי המסופר במגילת אחימעץ, פלטיאל נולד במחוז קלבריה באיטליה ולמד אסטרולוגיה ואסטרונומיה. הוא היה צאצא של משפחה מכובדת ביותר, וכאשר השליט הפאטימי אל-מועיז כבש את חבלי דרום איטליה, הוא התעניין במשפחה ופלטיאל הוצג בפניו, מצא חן בעיניו ומונה ליועצו האישי. בעקבות חזון בכוכבים בו חזה פלטיאל שאל-מועיז ימונה לח'ליף, מונה פלטיאל למשנה למלך.
כאשר באה משלחת ביזנטית כדי לכרות ברית עם הח'ליף אל-מועיז, שגריר המשלחת סירב לדבר עם יהודי (אותו שגריר ביזה את פלטיאל הנגיד), ולכן לא התקבל לשיחות עם הדרג המדיני של הממלכה. לאחר כמה ימים התנצל ורק אז התקבל לשיחה עם פלטיאל, שבסופה הם חתמו הסכם שלום. פלטיאל הנגיד תכנן את מסע הכיבוש של הח'ליף במצרים.
לאחר הצלחותיו הללו, מינה הח'ליף אל-מועיז את פלטיאל לראש השרים בממלכתו, ועושרו וכבודו התעצמו עד מאוד. הח'ליף גם העלה אותו בדרגה, ובשם הח'ליף קיבל שליטה בארץ ישראל, מצרים, סוריה, סיציליה, מרוקו ושאר ארצות המזרח.
במגילת אחימעץ מתואר פלטיאל כ-"המגן לקהלות עם אל הדרים במצרים ובארץ ישראל בפלרמו ובאפריקא ובכל ארץ ישמעאל".
במחקר
ב"לקוטים מדברי יוסף" לר׳ יוסף בן יצחק סמברי מופיע סיפור על מינוי "פלוני" כנגיד הראשון במצרים. ישנם אשר זיהו סיפור זה כמתייחס לפלטיאל ובהתאם הדעה המקובלת בקרב החוקרים היא שפלטיאל היה הנגיד הראשון על הקהילות היהודיות במזרח. אולם יש חולקים על קביעה זאת וטוענים שמוסד הנגידות התפתח מאוחר יותר והתואר "נגיד" שניתן לפלטיאל לא היה קשור למוסד זה.
לאחר כמה זמן אף הוכתר בתואר רב. מאוחר יותר, עשר שנים בערך לפני מותו, הוא מונה לשר הכספים ולגובה המיסים בתחום שלטונו של הח'ליף. פלטיאל הנגיד נפטר בשנת 976, ובנו ממשיכו היה שמואל בן פלטיאל. אחיינו אחימעץ בן פלטיאל כתב את "ספר היוחסין", בו סופר על חיי היהודים בתקופה זו.
במגילה מסופר כי בנו העלה אותו לקבורה בירושלים.