cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משה פלד (אלוף)
במלחמת העצמאות
ב-11 ביוני 1948 הוליך, לראשונה, פלוגה של גולני בחוד המאמץ של גדוד 11 מחטיבה 9, במטרה לעקור את ראש הגשר הסורי בגליל העליון המזרחי בעקבות נפילת משמר הירדן יום קודם לכן. הכוח של פלד ביצע את משימתו עוד בטרם האיר היום והשתלט על המשלטים החולשים על המדרונות לכיוון הנהר ומשמר הירדן, אולם הגדוד שהיה אמור להתקדם בעקבותיו, לכבוש את גשר בנות יעקב ולפוצצו כלל לא הופיע. מי שכן הופיעה וצלחה את הירדן הייתה חטיבה סורית מלווה בנגמשים וטנקים. פלד תיאר את אותו היום "הקרב הקשה של חיי". "הסורים פשוט טבחו בנו. נסעו וירו נסעו וירו". מי שלא נהרג מבין לוחמי הפלוגה באותו הקרב, נפצע.
במהלך המלחמה קיבל גם את הפיקוד על פלוגת הג'יפים החטיבתית, שהובילה את כוחות החטיבה במבצע עובדה לכיבוש אום רשרש (היא אילת) והיה למ"פ הראשון של חטיבת גולני שהגיע אליה. החלטת מפקד פיקוד דרום לעצור את הכח של גולני כ-8 שעות איפשרה לחטיבת הנגב להגיע ראשונה לאום רשרש. לאחר תום המלחמה — במהלכה נפצע פעמיים — השתחרר מצה"ל והתיישב במשק במושב נהלל.
חזרתו לשירות
בשנת 1958, בעקבות פנייתו של מפקד גייסות השריון, האלוף חיים בר-לב, חזר פלד לשירות-קבע בצה"ל והתמנה למדריך בקורס מפקדי פלוגות שריון. הוא סיים את לימודיו במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה בשנת 1960, ומונה לפקד על גדוד הטנקים 52. ב-1962 יצא לקורס שריון מתקדם במרכז השריון של צבא ארצות הברית בפורט נוקס, קנטקי. ב-1963 מונה למפקד קורס מפקדי פלוגות שריון. ב-1964 מונה למפקד חטיבת מילואים, חטיבה 8. ב-1965 מונה למפקד חטיבה 14, שהייתה מורכבת באותו זמן מגדוד 52 (טנקי שרמן ו-AMX-13), ממתקן צאלים שהיה קרוי אז מא"ח 500 ומשני גדודי חרמ"ש. בתקופתו כמח"ט 14 הוקם מתקן צאלים.
במלחמת ששת הימים
במלחמת ששת הימים היה פלד סגן-מפקד אוגדה 36 של האלוף אלעד פלד. האוגדה יועדה ונפרסה מלכתחילה לבלום התקפה סורית בדרום רמת הגולן, אולם היא הופנתה עם תחילת המלחמה לחזית הירדנית: בתחילה הופנתה האוגדה להתקפה בעמק דותן במאמץ לכבוש את השומרון (5 - 6 ביוני), ומאוחר יותר התקדמה מזרחה, במאמץ לתפוס את הגשרים על נהר הירדן ולבלום את התקדמותה של חטיבה עיראקית ממוכנת שהתכוונה לפרוץ באזור (7 ביוני). עם סיום כיבוש הגדה המערבית הופנתה האוגדה לחזית הסורית, ועם תחילת המתקפה כבשו כוחותיה את דרום רמת הגולן (9 - 10 ביוני).
במלחמת ההתשה
בשנת 1968 הקים את חטיבה 670, חטיבה ממוכנת על בסיס גדודי המילואים של חטיבה 14. בעת קרבות ההתשה בחזית תעלת סואץ (מלחמת ההתשה) מונה פלד לסגן-מפקד הכוחות המשוריינים בסיני. בשנים 1970–1972 פיקד על המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובמינוי חירום שימש מפקד עוצבת ראם. עם סיום תפקידו זה מונה לפקד על אוגדה משוריינת (אוגדה 146 - עוצבת המפץ), בדרגת תת-אלוף.
במלחמת יום הכיפורים
בתחילת מלחמת יום הכיפורים (6 - 24 באוקטובר 1973) שימשה אוגדתו של פלד עוצבת המפץ, כעתודה מטכ"לית. ככזו, היוותה האוגדה כוח שהפיקוד העליון של צה"ל יכול היה להפנות לכל אחת מחזיתות הלחימה, לפי ראות עיניו.
ביום השני למלחמה (7 באוקטובר), עקב מה שנראה כהתמוטטות מאמץ הבלימה מול הסורים ברמת-הגולן, משהגיע פלד לרמת הגולן קיבל הנחיה מאלוף הפיקוד להיערך להגנה על קו הירדן. לאחר התעקשותו של פלד מול אלוף הפיקוד על יכולתו להדוף את הסורים, הופנתה אוגדתו למתקפת הנגד בדרום הרמה, החלטה שהתבררה אחר כך כבעלת משמעות אסטרטגית לגורל המלחמה ברמת הגולן. ב-8 באוקטובר פתחו 3 האוגדות ברמת הגולן (אוגדה 36 בפיקודו של תת-אלוף רפאל איתן בגזרה הצפונית, אוגדה 210 בפיקודו של האלוף דן לנר במרכז, ואוגדה 146 בפיקודו של תת-אלוף פלד בדרום) במתקפת-נגד משולבת על הכוחות הסורים. הצלחתה של התקפת-נגד זו ב-8–9 באוקטובר, בשילוב עם הפצצות חיל האוויר הישראלי בעומק השטח הסורי, הביאו להתמוטטות ההתקפה הסורית, ועד מהרה תפסו כוחות צה"ל מחדש את שטחי רמת הגולן שתפסו הסורים עם תחילת ההבקעה. מליל 12–13 באוקטובר נמצאו מבואותיה הדרומיים של דמשק בטווח הארטילריה של צה"ל, ונוצר איום ממשי על בירת סוריה.
כמפקד גייסות השריון
לאחר המלחמה, בשנת 1974, מונה פלד למפקד גייסות השריון והועלה לדרגת אלוף. בתפקיד זה עסק פלד בשיקום חיל השריון, שנשא בחלק גדול מנטל קרבות הבלימה בסיני וברמת הגולן וספג אבדות כבדות. במסגרת תהליך השיקום החל בתהליך התעצמות, שבמסגרתו שוקמו ואף הוקמו עוצבות שריון חדשות. בתקופתו הוכפל מספר האוגדות של חיל השריון, שעל הקמתם ואימונם הייתה מופקדת מפקדת גייסות שריון. בנוסף, בתקופה זו המשיכו להיקלט טנקי M-60 (מגח) ונגמ"שי M-113, והחל הייצור של טנק המערכה הישראלי — המרכבה. כמו כן, הוביל פלד את תהליכי הפקת-הלקחים מלחימת השריון בקרבות הבלימה וההתקפה במלחמת יום הכיפורים, שבעקבותיהם עודכנה תורת הלחימה של חיל השריון, והחלו אימונים רב-חיליים (בשיתוף עם חיל הרגלים, חיל ההנדסה וחיל התותחנים). מפקדת גייסות שריון הייתה למעשה המפקדה העיקרית של בניין כח היבשה, זאת בתקופה של לפני הקמת המפח"ש. בתקופה זו, עודכנה תורת "הקרב המשולב", לפיה על חילות-השדה השונים לפעול – ולכן גם להתאמן – במשולב, על-מנת לנצל יתרונות ולחפות על חולשות המאפיינות כל חיל. מתקן האימון בצאלים הוכפל בתקופתו, ושם למעשה היו האימונים של מרבית כוחות המילואים.
אחד הלקחים המרכזיים ממלחמת יום הכיפורים היה הצורך להקים מפקדה על-עוצבתית חדשה בצה"ל, אשר תוכל לתכנן ולפקד על שתי אוגדות ויותר במאמץ עיקרי/משני. בנובמבר 1974, עם ההחלטה להקים את מפקדות הגיס בצה"ל, הפך פלד למפקד הגיס הראשון שהוקם, גיס 479. במסגרת זו ביצע את תרגיל הגיס הראשון בצה"ל ובהמשך הקים ותרגל את שני הגייסות הנוספים, בפיקודם של אלוף ישראל טל ואלוף אריאל שרון.
במהלך תקופה זו, נהרג בנו הטייס, סרן צחי פלד.
עיסוקיו האזרחיים
בשנת 1980, לאחר סיום שירותו הצבאי, התמנה פלד לתפקיד ראש חטיבת יבשה בחברת "אלול טכנולוגיות", העוסקת בייעוץ ואספקת שירותים בתחום הביטחוני, שם הועסק עד 1982, אז הצטרף לחברת כור תעשיות כמנכ"ל אחת הקבוצות.
בשנים 1987–1992 שימש כמנכ"ל הרשות לפיתוח אמצעי לחימה (רפא"ל). מסופר שבתפקידו זה אמר על עבודתם של המדענים העוסקים במחקר ופיתוח: "אם הכול הצליח, סימן שלא העזתם. אני הייתי מצפה ש-50% יסתיימו בכישלון". בתקופתו כמנכ"ל רפאל הוביל שינוי בתפיסה הפעילות של רפאל תוך הדגשה של ההיבטים העסקיים, מהלכים שלדעת רבים הצילו את רפאל מפשיטת רגל.
במשך תקופה מסוימת בשנות ה-90 שימש פלד בתפקיד עוזר שר הביטחון לענייני תעשיות ביטחוניות. במסגרת תפקיד זה פעל רבות להגברת שיתוף הפעולה בין התעשיות הביטחוניות בישראל, על-מנת לקדם את הישגיהן הטכנולוגיים והכלכליים.
משנת 1986 ועד לפטירתו בשנת 2000 היה יו"ר עמותת יד לשריון.
חיים אישיים
פלד למד היסטוריה וכלכלה באוניברסיטת תל אביב ומינהל מתקדם בטכניון.
הוא נשא את דינה (דינקה) בתו של צבי ליברמן. לזוג היו 5 ילדים, צחי, דורית והשלישייה תמר תדהר וסמדר. בנו הבכור נהרג בתאונת מטוס בחוף השנהב ב-1977.
פלד הובא למנוחות במושבו נהלל. על שמו רחובות בירושלים ובפתח-תקוה.
לאופולד לינדטברג
לאופולד לינדטברג (Leopold Lindtberg; 1 ביוני 1902 – 18 באפריל 1984) היה במאי קולנוע ותיאטרון יהודי שפעל בשווייץ. ביים מספר מחזות בתיאטרוני ישראל.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1902 בשם לאופולד למברגר להיינריך ואדל לבית פולק בווינה. למד באוניברסיטת וינה גרמנית, תיאטרון ותולדות האמנות. החל את דרכו בתיאטרון בשנת 1924 כשחקן. בשנת 1928 הפך לבמאי. עם עליית הנאצים לשלטון היגר דרך פריז ותל אביב לשווייץ. שם שינה את שם משפחתו ללינדטברג בשנת 1934 והפך בה לבמאי קולנוע ותיאטרון נודע. נחשב כבמאי הקולנוע הטוב ביותר בשווייץ בשנות הארבעים.
שני סרטים שביים בימי מלחמת העולם השנייה, שזכו להוקרה, היו "מרי לואיז" (Marie Louise) משנת 1944, על המשברים הנפשיים הפוקדים צעירה צרפתייה שנמלטה לשווייץ מאימת הנאצים ו"תקוותם האחרונה" (Die letzte Chance) משנת 1945, על שני חיילים, בריטי ואמריקאי שנמלטו מרכבת שבויים גרמנית באיטליה והנהיגו כוח של בני עמים אחדים במסגרת המחתרת האיטלקית. תקוותם האחרונה זכה לפרס בפסטיבל קאן בשנת 1945. "מרי לואיז" זכה לפרס אוסקר על התסריט הטוב ביותר בשנת 1946.
לינדטברג הגיע ארבע פעמים לישראל לביים מחזות בתיאטרוניה. הוא ביים בתיאטרון הבימה בשנת 1934 את המחזה "פרופסור מנהיים" מאת פרידריך וולף (אביו של רב המרגלים מרקוס וולף) שתיאר את רדיפת אנשי המדע היהודים בגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון. בשנת 1935 ביים לינדטברג בהבימה את המחזות "חלום הגולם" מאת ה. לייוויק ו"ילדי השדה" מאת פרץ הירשביין. בשנת 1949 ביים בתיאטרון הקאמרי את המחזה "הצל" מאת יבגני שוורץ, ובשנת 1955 ביים בתיאטרון הקאמרי את "הטירה" לפי ספרו של פרנץ קפקא.
לאופולד לינדטברג הכיר את שחקן הקאמרי יוסף ידין, כאשר הגיע לישראל וביים בחודש אוקטובר 1949 את המחזה "הצל", שהצגת הבכורה שלו הייתה ב-1 בנובמבר של אותה שנה. ידין מילא באותו מחזה תפקיד של פונדקאי. בשנת 1951 ביים לינדטברג את הסרט השווייצרי דובר האנגלית "ארבעה בג'יפ", המתאר את השלטון המשותף של ארבע המעצמות המנצחות, בווינה בירת אוסטריה, בתקופה הראשונה שלאחר סיום מלחמת העולם השנייה, שניתן לו ביטוי מוחשי בשטח בפטרולים משותפים על גבי ג'יפים, שבכל אחד מהם היו ארבעה שוטרים צבאיים, אמריקני, רוסי, בריטי וצרפתי.
כשהחלו ההכנות להסרטת הסרט עלה בדעתו של לינדטברג הרעיון כי שחקן שטרם נודע בעולם הרחב ימלא בסרט את תפקיד השוטר הצבאי הרוסי. הוא שלח את ההצעה לידין, וכאשר ידין שלח לו בתשובה את צילומיו, הקלטות מקולו וקטע בהשתתפותו שהוסרט במיוחד לצורך כך, הגיעה כעבור זמן קצר התשובה כי עליו להתייצב במקום ההסרטה. נסיעתו של ידין לחו"ל, כדי להשתתף בסרט זר, הייתה בגדר אירוע תרבותי וחדשותי בישראל של ראשית שנות החמישים. מסעו לאירופה תועד בכתבות רבות מלוות בצילומים מן הסרט ומתהליך ההסרטה שהופיעו בעיתונות העברית.
מאז שנות החמישים ועד לסוף שנות השבעים המשיך לינדטברג לביים סרטי קולנוע וטלוויזיה בשווייץ. היה חבר בחבר השופטים של פסטיבל קאן בשנת 1955. סרטו האחרון היה בשנת 1977. לינדטברג נישא ב-1941 לפסנתרנית ולסקה הירש. לשניים נולדו שתי בנות - סוזנה ובטינה.
לאופולד לינדטברג נפטר בשווייץ בשנת 1984 והוא בן 82.
שליו ליצן
שליו הליצן או שליו ארלקינו (שם מדעי: Coturnix delegorguei), הוא מין של עוף קטן עד בינוני, ממשפחת הפסיוניים, (סוג: Coturnix), החי באפריקה החל מחלקו הדרומי של מדבר סהרה ועד לדרום אפריקה.
תפוצה
בית הגידול של שליו הליצן מתפרש על פני הארצות הבאות: אנגולה בוטסואנה בורונדי קמרון, הרפובליקה המרכז-אפריקאית צ'אד, קומורו, הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, חוף השנהב, גינאה המשוונית, אריתריאה, אתיופיה, גבון, גמביה, גאנה, קניה, לסוטו, ליבריה, מדגסקר, מלאווי, מאלי מוזמביק נמיביה, ניגריה, עומאן, רואנדה, סאו טומה ופרינסיפה סנגל, סומליה, דרום אפריקה, סודאן, סווזילנד, טנזניה, אוגנדה, תימן, זמביה וזימבבואה.
בית גידול, קינון ורבייה
שליו הליצן חי באזורים טרופיים, על שטחי מרעה פתוחים ואדמות מעובדות ולכן תפוצתו נקטעת, באזורים בהם צומחים יערות. הוא ניזון מחרקים, רכיכות ותולעים, וכן עלים, נצרים וזרעים. שליו הליצן חי בזוגות, ואינו נצפה בלהקות.
הזכר מחזר אחרי הנקבה באמצעות מתנה, הוא בוחר חרק ראוי להתכבד בו, ומגיש אותו לנקבה כשי חיזור. בנוסף, הוא פורש את כנפיו ורודף אחרי הנקבה. בתקופת החיזור הזכר תוקפני כלפי זכרים אחרים.
הקן נמצא על הקרקע, חבוי בתוך עשביה סבוכה. עונת ההטלה בין מרץ לאוקטובר, ותלויה בעונת הגשמים. הנקבה מטילה 3-9 ביצים, בצבע שמנת, מנומרות בצבעי חום אדמדם, משך הדגירה הוא 17-18 ימים. האפרוחים הם עוזבי קן וצבעם צהבהב עם פסים חומים כבדים. בגיל שלושה ימים הם יכולים ללקט מזון בכוחות עצמם, ובגיל חמישה עשר יום הם מתפלשים בעפר להסרת טפילים. הנקבה מגדלת את האפרוחים בעצמה והזכר אינו משתתף בדגירה ובאימון האפרוחים.
דליה דורנר
דליה דוֹרְנֶר (נולדה ב-3 במרץ 1934) היא משפטנית ישראלית, לשעבר שופטת בית המשפט העליון. מכהנת כנשיאת המכון הישראלי לעיתונות, בעבר כיהנה כנשיאת מועצת העיתונות והתקשורת בישראל.
ביוגרפיה
דורנר נולדה באיסטנבול שבטורקיה בשם דולי גרינברג, בת למינה ולוי, אביה שהיה סוחר עצים אמיד, אשר הגיע לעיר מאודסה בעקבות אביו. סבה, הרב מרקוס, היה הרב הראשי האשכנזי של איסטנבול.
המשפחה עלתה לארץ ישראל בשנת 1944 והתיישבה בתל אביב. אביה נפטר זמן קצר לאחר מכן בהדסה הר הצופים מסרטן שהתגלה בגופו עוד בטורקיה. עם מות בעלה, אמה, שהייתה עקרת בית כל השנים, נקלעה לקשיים כספיים לאחר השקעות כושלות של הכספים הרבים שהותיר בעלה. דורנר ואחיה נשלחו למוסד החינוכי "נווה הילד" ליד נהריה, שם למדה שלוש שנים בתנאי פנימייה, במימון "עליית הנוער", וסיימה בית ספר יסודי. על החינוך שקיבלה שם אמרה:. את המבטא הייקי הקל הנשמע בעת דיבורה, תולה דורנר בלימודי העברית שלה באותה פנימייה, בה רוב המורים היו יוצאי גרמניה.
לאחר סיום לימודיה ב"נווה הילד", ולאחר שאמה עברה להתגורר בחיפה, המשיכה דולי גרינברג לבית הספר הריאלי בחיפה, לאחר שקיבלה מלגה ללימודים שם. אמה הצליחה לרכוש דירת שני חדרים, אולם חדר אחד מהשניים הושכר לדייר-משנה ומלבד הכנסה זו, כדי לעזור בפרנסת המשפחה, הייתה דולי מעבירה שיעורים פרטיים כמעט מדי יום.
שירות צבאי
לצה"ל התגייסה בגיל 17. במהלך שירות החובה, אותו עשתה ברמת גן, החלה בלימודי משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב במסגרת של לימודי ערב. עם סיום לימודיה, החליטה שלא יאה לעורכת דין להקרא בשם "דולי", והחליטה להחליף את שמה הפרטי ל"דליה". לאחר שחרורה מצה"ל המשיכה בלימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר תום לימודיה הועסקה בתפקיד משפטי במשטרת ישראל. לאחר מכן עברה לשרת בפרקליטות הצבאית וכיהנה, בין השאר, בתפקיד הסניגורית הצבאית הראשית. בשנת 1973 כיהנה כנשיאת בית הדין הצבאי של מחוז המרכז וחיל האוויר, בדרגת סגן-אלוף, ומ-1974 כיהנה בתפקיד שופטת בית הדין הצבאי לערעורים בדרגת אלוף-משנה (היא הייתה הקצינה השנייה בצה"ל, מחוץ לחיל הנשים, שהוענקו לה דרגות סגן-אלוף ואלוף-משנה, אחרי דבורה תומר). ב-1974 ישבה דורנר בהרכב שדן את י"כ לעשרים שנות מאסר על רצח שבוי, פסק דין שהומר במשפט חוזר, לשנת מאסר על הריגה. ב-1975 מונתה כשופטת חוקרת של אסון מחניים והמליצה על העמדה לדין של רב"ט וסגן מחיל האוויר.
דורנר סיפרה כי פנתה לשירות הצבאי כדי לספק גב כלכלי לבעלה, שעשה את צעדיו הראשונים כעורך דין עצמאי בשוק הפרטי. לתפיסתה דאז, תפקידה של האישה הוא לסייע לבעל לפתח את הקריירה שלו. מאוחר יותר, בצבא, שינתה את טעמה ופיתחה משנה פמיניסטית יותר.
בעת שירותה של דורנר בפרקליטות הצבאית הכירה את הפרקליט הצבאי הראשי, מאיר שמגר. קשריהם התהדקו בעת ששימשה שופטת בבית הדין הצבאי לערעורים, ושמגר, שהיה שופט בית המשפט העליון, שירת לצדה במילואים כשופט בבית הדין, להזמנתה. דורנר ושמגר כיהנו יחד ב"ועדת שמגר" לבחינת מערכת השיפוט הצבאית, בשנת 1978.
שופטת
עם פרישתה מהצבא, מונתה לשופטת מחוזית בבית המשפט המחוזי בבאר שבע, ומאוחר יותר בבית המשפט המחוזי בירושלים (בו ישבה לצד אליהו בן זמרה). בין השאר שלחה את רפאל לוי ממשרד הפנים שהואשם בקבלת שוחד ל-3.5 שנות מאסר, עונש שנחשב חמור.
היא גם ישבה בהרכב השופטים במשפטו של ג'ון דמיאניוק, שזוהה כאיוון האיום, הפושע הנאצי האוקראיני מטרבלינקה. דורנר לא חפצה לדון בתיק זה, בשל התנגדותה העקרונית לעונש המוות ומאחר שהופעלו עליה לחצים מבית מצד בעלה ניצול השואה, אולם היא העדיפה לשבת במותב משום שראתה בתיק המונח לפניה תיק היסטורי ומשום שעמיתיה, שהכירו ביכולתה לארגן כמויות עצומות של חומר ולהתמצא בו, לחצו עליה לקבל את התפקיד. דמיאניוק הורשע בבית המשפט המחוזי, אך בערעור בבית המשפט העליון הוא זוכה מחמת הספק בעקבות ראיות חדשות שהתגלו לאחר מתן פסק הדין בבית המשפט המחוזי (בעקבות פתיחת ארכיוני הק.ג.ב.). מאוחר יותר טענה כי גם לאחר זיכויו היא עודנה בטוחה שדמיאניוק הוא איוון האיום אך הוסיפה כי היא מאמינה שהייתה מגיעה לתוצאה דומה לזו שהגיע אליה בית המשפט העליון.
כשופטת בבית המשפט העליון
באפריל 1993 מונתה דורנר לשופטת בבית המשפט העליון במינוי בפועל, ביוזמתו של הנשיא שמגר. כעבור שנה, באפריל 1994, מונתה דורנר לכהונת קבע כשופטת בית המשפט העליון. דורנר זוהתה כדבקה במיוחד בזכויות האדם, וכפרשנית מרחיבה של חוקי היסוד (אם כי יש אקטיביסטיים ממנה במגמה זו). היא החמירה עם נאשמי צווארון לבן. גישות אלו, כפי שהשתקפו בפסיקותיה, הפכו אותה לאחת מהבולטות שבשופטי ישראל, אך היא לא זכתה לאהדה בחוגי הימין והחרדים. לקראת סוף כהונתה שימשה גם כיושבת ראש ועדת הבחירות לכנסת ולרשויות המקומיות.
במשוב לשכת עורכי הדין על השופטים לשנת תשס"ד זכתה דורנר בציון הנמוך ביותר מבין שופטי בית המשפט העליון. נטען נגדה כי בתיקים אזרחיים היא מפגינה חוסר סבלנות רב כלפי עורכי הדין הטוענים מולה. מנגד, דורנר נודעה כאחד השופטים המהירים ובעלי ההספק הגבוה ביותר במתן פסקי דין.
פעילות ציבורית לאחר פרישתה
ב-3 במרץ 2004 סיימה דליה דורנר את כהונתה בבית המשפט העליון. נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק תיאר את כהונתה במילים:.
באוגוסט 2006 נבחרה דורנר לנשיאת מועצת העיתונות בישראל. בינואר 2008 מונתה לעמוד בראש ועדת חקירה ממלכתית בנושא הסיוע לניצולי השואה (ועדת דורנר), שהגישה את הדוח ב-22 ביוני 2008. בשנת 2008 מונתה על ידי שרת החינוך יולי תמיר לראשות ועדה ציבורית לבחינת חינוך ילדים בעלי צרכים מיוחדים. מאז פרישתה היא מרצה על זכויות אדם בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן ובמכללות למשפטים. היא חברה בוועד המנהל של האוניברסיטה העברית, נשיאת העמותה למשפט ציבורי ליד הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית ויו"ר המערכת של כתב העת "הפרקליט", היוצא לאור על ידי לשכת עורכי הדין בישראל.
בשנת 2014, התמודדה דורנר בבחירות לנשיאות ישראל. בבחירות זכתה ב-13 קולות של חברי הכנסת ולא העפילה לסיבוב השני, שבו נבחר הנשיא העשירי.
דורנר עמדה בראש הוועדה לבחינת מדיניות הענישה והטיפול בעבריינים, שהגישה את המלצותיה בנובמבר 2015.
דורנר הודיעה על פרישתה הצפויה ממועצת העיתונות בתחילת פברואר 2021 על רקע חילוקי דעות בתוך המועצה, בין היתר בשל הקמת המכון הישראלי לעיתונות על ידי דורנר שהושק ב-7 בפברואר 2021. על פי דו"ח ועדת הביקורת של מועצת העיתונות, דורנר פעלה בניגוד עניינים בין כובעה כנשיאת המועצה ובין פעילותה להקמת המכון. מסקנות נוספות של הדו"ח מעלות כי כספי נאמנות בסך של עשרה מיליון ש"ח שהוקצו לחלוקת פרסים עיתונאיים הופנו על ידי דורנר למימון המכון החדש, וכי דורנר פעלה מול המועצה ומול ועדת הביקורת באופן שכלל לעיתים קרובות "שקרים" ו"חצאי אמתות". דורנר מצדה דרשה את פסילת הוועדה, שלטענתה פעלה בניגוד עניינים ומתוך משוא פנים, ועמדה על כך שאף לגוף העניין לא היה כל ניגוד עניינים בין תפקידה במועצת העיתונות להקמת המכון. באשר לטענה שהפנתה עשרה מיליון ש"ח מכספי מועצת העיתונות למימון המכון שהקימה, דורנר עמדה על כך כי הטענה שקרית: העיזבון לא נועד למועצת העיתונות, והמכון ממומן מכספה הפרטי.
החל מ-7 בפברואר 2021 היא מכהנת כנשיאת המכון הישראלי לעיתונות.
פסיקות בולטות
דורנר ידועה בפסיקותיה שתמכו בזכויות נשים והומוסקסואלים. בבג"ץ אל-על נ' דנילוביץ קבעה שהדייל יונתן דנילוביץ' זכאי לקבל מחברת אל על הטבות עבור בן זוגו, כפי שזכאי לכך עובד נשוי או ידוע בציבור. היא הורתה לצה"ל לאפשר לאליס מילר לעבור את המיונים לקורס טיס, שעד אז היה סגור בפני נשים. היא סברה שלרותי נחמני זכות על הביציות המופרות בזרע בעלה. בדעת מיעוט היא קבעה ש"חזקת השיתוף" חלה גם על זוגות שנישאו אחרי שנת 1974 (משמעות פסיקה זו היא מתן זכויות רבות יותר לאישה ברכוש בעלה, עוד בטרם הגירושין). דורנר גם החליטה להקל בעונשה של כרמלה בוחבוט, אישה שהרגה את בעלה, שהתעלל בה שנים רבות. בפסק-דינה מתחה דורנר ביקורת חריפה על הקהילה שבוחבוט השתייכה אליה, שידעה על מעשי ההתעללות ולא עשתה דבר.
ביחסה לנושאי דת ומדינה הובילה דורנר קו ליברלי. מחד, תמכה בדעת מיעוט בפתיחה מוחלטת של רחוב בר-אילן לתנועה בשבתות; מאידך קבעה, גם זאת בדעת מיעוט, כי אדם דתי רשאי למנוע שידור בשבת של תוכנית בהשתתפותו. דורנר גם תבעה מהמדינה להכיר בגיור רפורמי.
דורנר לא הייתה בין השופטים המקבלים ללא פקפוק נימוקים שבביטחון. היא תמכה בשחרור רוב "קלפי המיקוח" שנחטפו בלבנון כדי לסייע בשחרורו של רון ארד, פרט לשייח עובייד ולמוסטפא דיראני; בעניין זה הייתה בדעת מיעוט מבין שלושת השופטים, אך בדיון הנוסף הפכה דעתה לדעת הרוב של שישה מתוך תשעה שופטים, לאחר שנשיא בית המשפט אהרן ברק שינה את דעתו המקורית והצטרף לדעתה. עם זאת, היא עיכבה את פינוי המאחזים ברצועת עזה ופסקה כי עקורי איקרית (ערבים אזרחי ישראל) לא יוכלו לשוב לשטח בו עמד כפרם, שכן היא קיבלה את טענת ראש הממשלה דאז, אריאל שרון, כי הדבר עלול להיתפש כהכרה בזכות השיבה ולכן לפגוע באינטרסים הביטחוניים של מדינת ישראל.
דורנר ראתה את זכות הקניין כחזקה במיוחד. היא הייתה השופטת הראשונה שקבעה, בדעת מיעוט יחידה בין שבעה שופטים (בפרשת נוסייבה), כי יש לצמצם בהפקעת שטח פרטי, והכפיפה את ההפקעות למבחני חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. מאוחר יותר צוטטה דעתה בהרחבה, כאשר בית המשפט העליון, בהרכב של תשעה שופטים, קבע פה אחד בבג"ץ קרסיק שיש להשיב לבעליו קרקע שהופקעה עבור מטרה שלא יצאה אל הפועל. תפיסתה החזקה בעניין הקניין הפרטי אינה מבדילה בין קניין מוחשי לבין קניין רוחני. כך, ידועה דורנר בכך שאסרה על תחנות הרדיו של גלי צה"ל לשדר שירים מהמאגר של אקו"ם, עד שיסדירו התחנות את חובן לבעלי זכויות היוצרים בשירים ששידרו.
בשלהי כהונתה של דורנר התחוללה סערה, כשציוותה על המדינה להבהיר מהו סטנדרט הקיום בכבוד, כדי שניתן יהיה לקבוע אם הקיצוץ בקצבאות שיזמה הממשלה פוגע בזכות החוקתית לכבוד (הקבועה בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו). בנוסף פסקה כי על הממשלה לתקצב השתלבותם של ילדים חריגים בחינוך הרגיל. פסיקות אלו, שנראו כמתערבות במדיניות התקציבית, הכעיסו חברי כנסת רבים, שסברו שזוהי הסגת גבול של בית המשפט לתחומה של הרשות המחוקקת. דורנר השיבה למבקריה בנאום פרישתה: היא ביקרה את חברי הכנסת המקיימים דיון בעניין התלוי ועומד בבית המשפט, והזכירה כי אחד מתפקידי בית המשפט הוא לאזן ולבלום את הממשלה והכנסת, במסגרת עקרון האיזונים והבלמים שעליו מושתת מבנה המשטר הדמוקרטי.
חופש הביטוי
דורנר תמכה בחופש הביטוי של גופים מסחריים, ובפסק דין שעורר בקורת אף צוותה על שידור ברדיו של פרסומת שנפסלה על "פגיעה בטעם טוב", בנימוק של חופש הביטוי. דורנר סירבה לראות בזכות האישה לכבוד ובאינטרס הציבורי "להגנה מפני פגיעה ברגשות" עילה מספקת לאיסור שידורי פורנוגרפיה, אשר לטעמה חוסים תחת חופש הביטוי. גם בפסק-דינה בעניין הסרט "ג'נין ג'נין" של הבמאי והשחקן מוחמד בכרי, פסקה כי יש להתיר את הקרנת הסרט. בשם חופש הביטוי גם הורתה השופטת דורנר לעיריית ירושלים לאפשר למאיר אינדור, פעיל ימין, לתלות ברחבי העיר כרזה ובה הכתובת: "יוסי שריד – שַמָּש של ערפאת". דורנר תמכה בדעת הרוב שבטלה את הרשעתו של עיתונאי ערבי שתמך בזריקת בקבוקי תבערה. לעומת זאת, דורנר תמכה בדעת הרוב שהרשיע את בנימין זאב כהנא בהמרדה, וציינה שההגבלות בחוק "מאזנות כראוי בין חופש הביטוי לבין הצורך בהגנה על שלום הציבור".
משפט פלילי
דורנר הדגישה את עקרון השוויון בפני החוק, וזאת במיוחד כאשר דנה בעבירות המיוחסות לאישי ציבור, בניגוד לקו השיפוטי שסבר עד אז כי יש להקל עִמם היא הייתה השופטת היחידה שסברה כי הראיות מצביעות לכאורה על כך שיש להעמיד את בנימין נתניהו לדין בפרשת בר-און חברון, והרשיעה בדעת מיעוט את שמחה דיניץ, יו"ר הסוכנות, באשמת אי סדרים כספיים. את עקרון השוויון הפעילה לטובת איש הציבור כאשר עמדה בפניה עתירה שביקשה לפסול את צחי הנגבי מלשמש במשרת השר לביטחון פנים בשל האשמות שהועלו נגדו: דורנר פסקה כי זכויות האזרח של הנגבי, וזכותו "לממש את מפעל חייו" כאיש ציבור, פועלות לטובתו ומונעות את פסילתו.
סלים
{{פירושונים|אישים בשם זה:
אישים שזהו שם משפחתם:
ראו גם
}}
ויסנטה
ויסנטה (Vicente) הוא שם משפחה ספרדי, פורטוגזי ואיטלקי שמקורו בשם הלטיני Vincentius שמשמעותו כובש. {{פירושונים|
אקור הוטל ארנה
אקור הוטל ארנה (בצרפתית: AccorHotels Arena), לשעבר ברסי ארנה, מוכר גם כהיכל הספורט פריז-ברסי, הוא מתקן רב תכליתי השוכן בשכונת ברסי, סמוך לפארק ברסי ברובע השנים-עשר של פריז, בירת צרפת. ההיכל ניתן לזיהוי בנקל בזכות הארכיטקטורה המיוחדת שלו והעובדה שהוא נבנה כפירמידה המכוסה בכל פיאותיה בדשא ירוק עד. ההיכל נקרא על שם רשת המלונות אקור.
ההיכל נפתח ב-3 בדצמבר 1984 ומשמש דרך קבע לטורניר הטניס פריז מאסטרס מהסבב העולמי (ATP) ולאירועי ספורט רבים: אגרוף, כדורסל, כדוריד, התעמלות מכשירים ועוד. תכולת האולם נעה בין 7,000 ל-17,000 מושבים, בהתאם לסוג האירוע.
אירועי ספורט
פרט לטורניר הטניס השנתי המתקיים בו, אירח האולם אירועי ספורט חשובים. חודש לאחר פתיחת האולם התקיימו בו המשחקים עולמיים באתלטיקה, אליפות העולם הראשונה באתלטיקה באולם. ב-1999 נטל ההיכל חלק באליפות אירופה בכדורסל שהתקיימה בצרפת. בשנת 2000 אירח את אליפות העולם בהתעמלות.
בשנים 1991 ו-1996 אירח האולם את גמר גביע אירופה לאלופות בכדורסל, ב-2001 את פיינל פור הסופרוליג וב-2010 את פיינל פור היורוליג. בישראל זכור האולם במיוחד בשל זכייתה של קבוצת מכבי תל אביב בגביע אירופה בשנת 2001, כשאלפים מאוהדי הקבוצה נכחו באולם ופרצו למגרש עם סיומו של משחק הגמר בו ניצחה את קבוצת פנאתינייקוס אתונה.
ב-2017 אירח האולם משחקים באליפות העולם בהוקי קרח עד שלב רבע הגמר.
אירועי מוזיקה
באולם הופיעו כמה מהמוזיקאים הנודעים בעולם בהם: ג'סטין ביבר, סטינג, מדונה, מטאליקה, פיל קולינס, דפש מוד, הרולינג סטונז רד הוט צ'ילי פפרז בוב דילן ועוד
1928 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1928.
יחסי אוסטריה–ערב הסעודית
יחסי אוסטריה–ערב הסעודית הם היחסים הדיפלומטיים שבין הממלכה הערבית הסעודית לבין רפובליקת אוסטריה.
סקירה כללית
שתי המדינות מחזיקות בקשרים דיפלומטיים מאז 7 ביולי 1880 כאשר האימפריה האוסטרו-הונגרית הקימה בג'דה קונסוליה דיפלומטית ל. יחסים דיפלומטיים רשמיים בין שתי המדינות כוננו ב-10 בספטמבר 1957.
כיכר איוואנובסקיה
כיכר איוואנובסקיה (ברוסית: Ивановская площадь) היא הגדולה בכיכרות הקרמלין. הכיכר מצויה במרכז הקרמלין, ונקראת על שם מגדל הפעמונים של איוואן הגדול הנמצא במערב הכיכר.
יחסי אוסטריה–ערב הסעודית
סקירה כללית
באמצע אוקטובר 2001 נשיא אוסטריה תומאס קלסטיל ביקר בערב הסעודית באופן רשמי. בתחילת אפריל 2004, עבדאללה, מלך ערב הסעודית, ביקר באוסטריה ביקור רשמי. אז בתור נסיך הכתר הסעודי.
כיכר איוואנובסקיה
במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17 היו באתר מבני שלטון רבים, ובהם משרדי הממשלה של רוסיה הצארית. כמו כן היה ממוקם בכיכר המשרד שטיפל במשלוח המכתבים הצארים, ולמעשה הכתובת הייתה כתובת הדואר המרכזית של מוסקבה. בשנים אלה הייתה הכיכר עמוסה - מאחר שכל האזרחים אשר באו בפניות אל הממשלה עברו דרכה. עם העברת הבירה ממוסקבה לסנקט פטרבורג ביוזמת הצאר פיוטר הגדול, הועברו גם מבני השלטון, ופחת השימוש במבנים המקיפים את הכיכר.
יחסי אוסטריה–ערב הסעודית
סקירה כללית
באמצע מרץ 2006 ביקר נשיא אוסטריה היינץ פישר באופן רשמי בערב הסעודית.
כיכר איוואנובסקיה
בשלהי שנות ה-20 ובראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 הורחבה הכיכר בעקבות הריסת ארמון ניקולאי הקטן ומנזר העלייה לשמיים, ורוצפה.
ריסקין
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ארגון המזון והחקלאות
ארגון המזון והחקלאות (Food and Agriculture Organization, בראשי תיבות: FAO) הוא סוכנות של האומות המאוחדות המובילה מאמצים בינלאומיים למלחמה ברעב ברחבי העולם. הארגון משרת ארצות מתפתחות וארצות מפותחות גם יחד. המוטו של הארגון בלטינית הוא: fiat panis, מילולית פירושו "ינצח הלחם".
ארגון המזון והחקלאות הוא הארגון ההומניטרי הגדול ביותר בעולם העוסק ברעב וקידום ביטחון תזונתי.
היסטוריה
הרעיון להקים ארגון בינלאומי למזון וחקלאות עלה בסוף המאה ה-19 בתחילת המאה ה-20, וקודם בעיקר על ידי עסקן החקלאות דייוויד לובין. בסוף מאי 1905, התקיים כנס בינלאומי ברומא, שהוביל להקמת המכון הבינלאומי לחקלאות (International Institute of Agriculture) על ידי מלך איטליה, ויקטור עמנואל השלישי. ה- IIA היה הארגון הבין-ממשלתי הראשון שאאסף ופרסם נתונים על חקלאות, החל מסטטיסטיקה של תפוקה ועד קטלוג של מחלות גידולים. בין הישגיו היה פרסום המפקד החקלאי הראשון בשנת 1930. המפקד העריך משאבים חקלאיים עולמיים באמצעות אוסף נתונים סטטיסטיים גלובליים על יבולים, בעלי חיים וייצור חקלאי. במלחמת העולם השנייה נפסקה פעולתו של המכון הבינלאומי לחקלאות. במהלך המלחמה, בשנת 1943, קרא נשיא ארצות הברית פרנקלין ד' רוזוולט לוועידה בינלאומית בנושא מזון וחקלאות. בוועידה שהתקיימה בהוט ספרינגס, וירג'יניה, ארצות הברית בין התאריכים 18 במאי ל -3 ביוני השתתפו נציגים מ-44 ממשלות. מטרת הוועידה הייתה חילופי ידע בנוגע לייצור חקלאי, תזונה וצריכה מוגברת, צעדים בינלאומיים להתייעלות חקלאית והסדרים מסחריים ופיננסיים לשיווק מוצרים חקלאיים. הוועידה הסתיימה בהתחייבות להקמת ארגון קבע למזון ולחקלאות. ארגון המזון והחקלאות נוסד ב-16 באוקטובר 1945 בקוויבק סיטי, קוויבק. רק ב־27 בפברואר 1948 ה-AII פוזר באופן רשמי ו-FAO החל את פעילותו.
בשנת 1951 עבר מטה הארגון מוושינגטון, בירת ארצות הברית, לרומא, בירת איטליה.
נכון לשנת 2018 בארגון 197 חברות כולל האיחוד האירופי.
משימות הארגון
הארגון עוסק גם בניטור והערכה של מדד מחירי המזון העולמיים.
מבנה הארגון
ארגון FAO מנוהל על ידי ועידת המדינות החברות, המתכנסת אחת לשנתיים כדי לסקור את עבודתו ולאשר את תוכנית העבודה והתקציב לשנתיים הבאות. הוועידה בוחרת במועצה של 49 מדינות חברות המשרתת כגוף המנהל של הארגון. חברות המועצה מתמנות לכהונה של שלוש שנים, לסירוגין. הוועידה אף בוחרת במנהל כללי לראש הארגון. FAO מורכב משמונה מחלקות: ניהול ותקציב, חקלאות, כלכלה וחברה, דיג, יערנות, יחסים כלליים ומידע, פיתוח בר קיימא ושיתוף פעולה טכני. מאז שנת 1994 עבר ארגון FAO שינוי ארגוני שהוביל לייעול בנוהלי הארגון ובהפחתת הוצאות. כתוצאה משינוי זה חסך הארגון 50 מיליון דולר בתקציבו השנתי.
תקציב
בין השנים 1994–2001 הוקפא תקציבו של הארגון, בהחלטת המדינות החברות, ל-650 מיליון דולר לשנתיים. בשנים 2002–2003 הועלה התקציב בשיעור קטן ל-651.8 מיליון דולר ובשנים 2004–2005 הועלה ל-749 מיליון דולר. אולם, שיעור העלאה נומינלי זה הוא למעשה הפחתה בתקציב בנתונים אמיתיים לאור שחיקת המטבע. בחודש נובמבר, 2005 הצביעה הוועידה של הארגון על התקציב הדו-שנתי לשנים 2006–2007 וקבעה אותו בשיעור 765.7 מיליון דולר, תקציב זה מהווה פעם נוספת ירידה ריאלית לאור האינפלציה.
תוכניות פיתוח למילניום
הארגון פועל במסגרת האומות המאוחדות לתרומת חלקו בהשגת שמונה תוכניות פיתוח למילניום הנוגעות במגוון נושאים, ביניהן: קיצוץ שיעור העוני הקשה בעולם במחצית, עצירת התפשטות מגפת האיידס ומתן חינוך בסיסי לכל. תאריך היעד לתוכניות אלה הוא שנת 2015 והן מוסכמות על כל מדינות העולם וכל המוסדות הבינלאומיים המובילים בעולם. תוכניות אלה מייצגות מאמץ חסר תקדים לענות לצורכי האנשים העניים ביותר בעולם ולארגון FAO תפקיד מרכזי בהשגתן.
תוכנית מיוחדת לביטחון בהשגת מזון
התוכנית המיוחדת לביטחון בהשגת מזון היא תוכנית הדגל של ארגון FAO המיועדת לקצץ במחצית את מספר האנשים הרעבים בעולם עד לשנת 2015 (ההערכות לשנת 2006 הן כי בעולם חיים 852 מיליון אנשים רעבים). התוכנית מיושמת ביותר ממאה מדינות בעולם ובאמצעותה הארגון מקדם פתרונות יעילים וישימים לחיסול הרעב, תת-תזונה ועוני. 102 מדינות מעורבות בתוכנית ומתוכן כשלושים מפעילות או מפתחות תוכניות לאומיות כוללות לביטחון בהשגת מזון.
תפקיד הארגון במצבי חירום
ל-FAO תפקיד מפתח במצבי חירום. התמקדותו של הארגון בייצור מזון ובחקלאות מייעדים לו תפקיד מרכזי באזורי אסון. הארגון מתריע על מצבים שבהם עלול להתפתח מחסור במזון, נוטל חלק במאמצים הומניטריים ומסייע בשיקום אמצעי ייצור המזון באזורי אסון. FAO מספק כלי הערכת צרכים באזורי אסון, מומחי חקלאות וייעוץ טכני, כדי להבטיח שיקום בר קיימא של אזורי ייצור המזון. FAO משקיע מאמצים במניעת התפתחות תנאי אסון בתחום המזון על ידי עידוד החקלאות. בעשר השנים האחרונות שולשו כמויות הסיוע שמספק הארגון. מעורבותו של ארגון FAO באזורי אסון החלה באזור הסאהל באפריקה בשנות השבעים המוקדמות. לארגון הייתה מעורבות עמוקה ברעב ברואנדה בשנת 1994. עוד סייע הארגון לחקלאים באנגולה, אינדונזיה סיירה לאון. הפיליפינים וטג'יקיסטן. בסודאן סייע הארגון לדייגים ובקמבודיה, אקוודור ווייטנאם לאזורי שיטפון. הארגון פעל באזורי בצורת בניקרגואה וסרי לנקה. הארגון מעורב במאמצי הסיוע לאחר אסון הצונאמי במזרח אסיה.
מזיקים ומחלות חוצי גבולות
FAO פעיל כבר משנת 1954 במתן סיוע למאבק במחלות בעלי חיים החוצות גבולות. כך למשל, במחלת הפה והטלפיים אשר עשתה שמות במשק החי באירופה לאחר מלחמת העולם השנייה. מחלות בעלי חיים ומזיקים בחקלאות, החוצים גבולות, גורמים לעיתים לנזקים אדירים לחקלאות ובעקבות זאת אף לרעב. יכולתן של ארצות מתפתחות להגיב לאירועים כאלה מוגבלת מאוד ולשם כך FAO מספק סיוע חירום ומארגן עזרה בינלאומית. בשנת 1994 יסד הארגון "מערכת חירום למניעה" למיזעור נזקי מחלות בעלי חיים ומזיקים חוצי גבולות.
הארגון הקים תוכנית נוספת להדברת מחלת דבר הבקר מן העולם. התוכנית, שהחלה בשנות השמונים של המאה הקודמת עם חיסון בקר המוני ובוצעה בשיתוף פעולה עם הארגון העולמי לבריאות בעלי חיים (OIE), הושלמה, ובשנת 2011 הכריזו שני הארגונים במשותף על הדברתה הסופית של מחלה נגיפית זו ברחבי העולם. השימוש בתרכיב כנגדה נאסר לחלוטין. ל-FAO תפקיד מרכזי גם בניסיונות להדברת שפעת העופות, בין השאר בסיוע טכני, בפיתוח מדיניות, בהעברת ציוד מעבדה למדינות שבהן התגלו מקרי מחלה, באספקת בגדי מגן ובהכשרה לאנשי מקצוע, בגיוס תרומות, ועוד. בנושאים אלה פועל FAO בשיתוף פעולה עם הארגון העולמי לבריאות בעלי חיים וכן עם ארגון הבריאות העולמי.
טל-מזון
החל משנת 1997 שם לו ארגון המזון והחקלאות כמטרה להעלות את מודעות העולם לבעיית הרעב. להשגת מטרה זו החל הארגון ב"טל-מזון" (Telefood), מסע קונצרטים, אירועי ספורט ופעילויות אחרות כדי לגייס את כוח התקשורת, ידוענים ואזרחים מודאגים כדי להילחם ברעב. מאז תחילתה, הכניסה יוזמת "טל-מזון" קרוב ל-14 מיליון דולר בתרומות. התרומות שנאספו ביוזמה זו מיועדות למימון פרויקטים קטנים, בני קיימא, המסייעים לחקלאים קטנים לייצר יותר מזון למשפחותיהם ולקהילתם.
אחינועם ניני, זמרת ישראלית, השתתפה באחד הקונצרטים של ארגון המזון והחקלאות.
הברית הבינלאומית נגד רעב
ביוני 2002, בעת פסגת המזון העולמית, מנהיגי העולם סקרו את ההתקדמות שהושגה לקראת השגת המטרה של קיצוץ במחצית בשיעור הרעב העולמי, זאת מאז פסגת 1996, כל זאת במטרה להשיג המטרה עד לשנת 2015. בסיום הפסגה קראו המנהיגים להקמת "ברית בינלאומית נגד רעב", זאת כדי לאחד כוחות במטרה להכחיד את הרעב מן העולם. הברית נוסדה ביום המזון העולמי, 16 באוקטובר 2003.
הברית הבינלאומית נגד רעב, היא שיתוף פעולה בין ארגונים בינלאומיים שונים, ארגונים לאומיים למלחמה ברעב, ארגונים חברתיים, ארגונים דתיים והסקטור הפרטי. פעילויות הברית מתמקדות בארבעה נושאים: קידום זכויות, נשיאה באחריות, גיוס משאבים ותיאום. הארגונים הבינלאומיים החברים בברית הם: ארגון המזון והחקלאות (FAO), הקרן הבינלאומית לפיתוח חקלאי (IFAD), ותוכנית המזון העולמית בראשותו של דייוויד ביסלי (WFP). בעשרות מדינות בעולם פועלים ארגונים מקומיים החברים בברית.
שגרירי רצון טוב
תוכנית שגרירי רצון טוב של FAO החלה בשנת 1999. מטרתה העיקרית של התוכנית הייתה להסב את תשומת לבה של דעת הקהל והתקשורת למצב הבלתי נסבל שבו למעלה משמונה מאות מיליון אנשים ברחבי תבל ממשיכים לסבול חרפת רעב מתמדת ותת-תזונה בזמנים שבהם קיים שפע בלתי רגיל בחלקי עולם אחרים. התוכנית מדגישה את הזכות למזון כזכות אנושית בסיסית, שלה זכאים כל אזרחי תבל. ההנחה בבסיס התוכנית היא כי ממשלות לבדן אינן יכולות לשים קץ לרעב וכי רק מעורבות חברתית רחבה תביא להשגת המטרה.
כל אחד משגרירי הרצון הטוב של FAO – ידוענים מתחומי האמנות, הבידור, הספורט והאקדמיה, התחייב באופן אישי לחזונו של FAO לשים קץ לרעב בעולם. עם שגרירי הרצון הטוב של FAO נמנים כלת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה ריטה לוי מונטלצ'יני, הזמרת מרים מקבה, הכדורגלן רוברטו באג'ו, הזמרים ז'ילברטו ז'יל ודיון וורוויק ואחרים.
משרדים אזוריים
לארגון FAO חמישה משרדים אזוריים בעולם:
ביקורת על ארגון המזון והחקלאות
בחמש עשרה השנים האחרונות היה ארגון FAO מוקד לביקורת ציבורית במספר הזדמנויות. בשנת 1990 הושמעה נגד הארגון ביקורת מצד מחלקת המדינה של ארצות הברית על שהארגון פיגר אחר ארגונים אחרים של האו"ם בהיענות לשאיפות ארצות הברית לתוכניות ותקציבים לשיפור כוח הקנייה של המזון על ידי הצרכנים.
בשנת 1991 הקדיש הירחון The Ecologist גיליון מיוחד לארגון FAO, כלל מאמרים אשר מתחו ביקורת על מדיניות הארגון בתחום הייעור והחקלאות, באופן מיוחד בהודו, 1991.
בשנת 1996 ארגן FAO את פסגת המזון העולמית שבה השתתפו 112 ראשי מדינות או סגניהם. הפסגה ננעלה בחתימה על הצהרת רומא אשר הכילה התחייבות לקצץ במחצית את שיעור הרעב בעולם עד לשנת 2015. באותה עת נועדו נציגי 1,200 נציגי ארגונים חברתיים משמונים חברות אשר העבירו ביקורת על מדיניות ה-FAO ודרשו כי יפעל ליישום הזכות למזון של העניים ולא להבטחת הרווחים של חברות המזון והחקלאות הגדולות. פסגת המזון העולמית בשנת 2002 ספגה ביקורת כמעט מכל עבר, החל ממשתתפיה וכאלה בארגונים החברתיים. רבים טענו כי היא לא השיגה דבר והייתה בזבוז של זמן יקר.
סורת מרים
סורת מרים (בערבית: سورة مريم) היא פרק (סורה) מספר 19 בקוראן, והיא מכילה 98 פסוקים. היא נקראה על שמה של מרים, אמו של ישו, אשר סיפורה מוזכר בפסוקים 16–34 בפרק.
תחילת הסורה
הפסוק הראשון של סורת מרים מורכב מחמש אותיות ערביות: כאף.הא.יא. עין. צאד (كهيعص). הפסוק הזה מהווה סוגיה מסתורית עבור רוב פרשני הקוראן, מפני שחמש האותיות הללו אינן מרכיבות אף מילה ידועה או שם ידוע. בתפסיר אל-ג'לאלין נאמר בדבר הפסוק הזה "רק אללה יודע למה הוא התכוון בזה". עבד אללה אבן אל-עבאס, שהיה מהצחאבה ומגדולי פרשני הקוראן, אמר שהמילה המופיעה בפסוק הזה היא למעשה מילה המכילה כמה משמותיו ותכונותיו של אללה, בעוד שאחרים אמרו שהוא שם משמותיו של הקוראן, או שבועה של אללה.
אזכור של נביאים
מלבד מרים, מוזכרים בסורת מרים מספר נביאים נוספים.
מה לכהן בבית הקברות
שמאל|ממוזער|200px|שלט ב[[בית העלמין בחולון]] מה לכהן בבית הקברות?! הוא ביטוי עברי, המבטא תמיהה על אדם שנקשר למקום או לאירוע, שלכאורה לא היה אמור להמצא בו מחמת פחיתותו של המקום או האירוע. מקורו של הביטוי הוא במדרש תנחומא, שם מסופר:
הביטוי מתבסס על ההלכה, האוסרת לכהן להיטמא בטומאת מת ולכן גם אוסרת עליו להיכנס לבית קברות.
בצורה אחרת המובאת בפירוש רבנו בחיי (על ) נאמר "מה למלך בבית המטבחיים ומה לכהן בבית הקברות?!". צורה זו היא הנפוצה בשפה, אך רק חציו השני של המשפט, התמה על הכהן הנמצא בבית הקברות.
לביטוי "מה לכהן בבית הקברות?", כפשוטו, מקום מרכזי בסיפורו של דוד פרישמן "כהן בבית הקברות".
טלוויסה
חברה זו מהווה תאגיד בידור שברשותו בתי קולנוע, אולפני הקלטות, מגזינים והוצאות ספרים אך בעיקר יצרן אופרות סבון (טלנובלות) (לדוגמה: המתחזה), אירועים מיוחדים, תוכניות אירוח וסרטים. ערוץ הספורט של החברה משדר קרבות איגרוף והיאבקות אך בעיקר משחקי כדורגל.
המתחרה העיקרי של טלוויסה הוא ערוץ TV Azteca.
טלוויסה נסחרת בבורסה המקסיקנית ובוול סטריט.
קהל היעד
קהל היעד של טלוויסה נחשב עממי יחסית ובהופעתו הפומבית האחרונה (3 במרץ 1997) אמר נשיא החברה, אמיליו אסקרגה, כי "אנחנו לא יכולים להתחמק מהשכבה העשירה, אבל באמת, הם לא מעניינים אותנו מאוד. השידורים שלנו תמיד היו ותמיד יהיו להמונים".
זאגור
זאגור (אנגלית: Zagor) היא סדרת חוברות קומיקס פרי עטו של הכותב האיטלקי סרג'ו בונלי ושל המאייר גאליינו פרי שראתה אור החל מ-1961. חלק מהחברות תורגמו לעברית ויצאו בהוצאת מ. מזרחי.
דמותו של זאגור
זאגור, או בשמו האמיתי פטריק ווילדינג, הוא דמות בעלת מאפייני המערב הפרוע החיה ביער בפנסילבניה בצפון מזרח ארצות הברית. אף על פי שהכותבים לא ציינו זאת במפורש, ניתן להניח כי התקופה בה פועל זאגור היא המחצית הראשונה של המאה ה-19. מקור השם זאגור הוא אינדיאני ("זא-גור טה-נאי") שפירושו (כביכול) הוא "הרוח עם הגרזן". זאגור נאבק לשמור על שלווה באזור מחייתו, נלחם בפושעים ויוצא להגנתם של שבטים אינדיאנים.
בצעירותו רואה פטריק ווילדינג את הוריו נרצחים על ידי חברי שבט האבנאקי בהנהגת סלומון קינסקי. פיטצי הנודד, צייד בגיל העמידה, לוקח את ווילדינג צמא הנקמה תחת חסותו. פיטצי מלמד את ווילדינג כיצד להפוך גרזן לנשק וכשזה בוגר דיו לבצע את מעשה הנקם הוא מגלה שאביו, איש צבא לשעבר, השתתף בהרג של אינדיאנים רבים. גילוי זה משפיע עליו מאוד ופטריק ווילדינג מפנים את מורכבותם של ערכי הטוב הרע והצדק. בעקבות כך, ובעזרתם של משפחת אקרובטים, עוטה ווילדינג את דמותו של זאגור.
זאגור ימצא תמיד בצד החלש והמדוכא, בין אם זה אדם שחור, אדום או לבן. הוא מתגורר באי המוקף חול טובעני באזור הביצתי של היער ומשם יוצא לפעילותו משכינת השלום.
דמותו של זאגור אינה דמות מערב-פרוע טיפוסית. סיפורו מערב אימה ובידיון לצד הומור שמגיע בעיקר משותפו המקסיקני של זאגור, צ'יקו. צ'יקו, המוצג כדמות משעשעת נמוכה ושמנה, הופך לחברו הטוב של זאגור.
זאגור בישראל
הוצאת הספרים מ. מזרחי, הוציאה לאור במהלך שנות ה-70 כ-15 חוברות של זאגור. בניגוד לפורמט האיטלקי בו כל חוברת הכילה כ-130 עמודים, בפורמט הישראלי קוצרו החוברות לכ-65 עמודים. באמצע העשור הראשון של המאה ה-21, הוציאה מ. מזרחי לאור את שבע החוברות הראשונות בסדרה בהוצאה מחודשת. כמו כן, פרסמה ההוצאה לאור חוברת חדשה בסדרה, הממשיכה את ההרפתקה שנקטעה בחוברת מספר 15.
סרט לגו 2: החלק השני
סרט לגו 2: החלק השני (באנגלית: The Lego Movie 2: The Second Part) הוא סרט אנימציה מדע בדיוני-קומי-מוזיקלי בתלת-ממד של חברת האחים וורנר שיצא לאקרנים ב־8 בפברואר 2019. הסרט מבוסס על הזיכיון לגו. זהו סרט המשך לסרט לגו משנת 2014 והסרט הרביעי בזיכיון הסרטים של לגו, לאחר סרט לגו ב-2014 ושני סרטי הספין אוף שיצאו ב-2017: "סרט לגו באטמן" ב-10 בפברואר ו"סרט לגו נינג'גו" ב-22 בספטמבר.
עלילת הסרט
העלילה מתרחשת חמש שנים לאחר הסרט הראשון, חייזרי דופלו (לגו לקטנים, בעל קוביות גדולות יותר מהלגו הרגיל) משתלטים על בריקסברג. בעקבות כך, תושבי העיר מקימים עיר אשר נקראת אפוקליפסאברג. בינתיים אמט בריקובסקי, הבונה המיוחד אשר הציל את העולם מהנשיא ביזנס (הלורד ביזנס) מהסרט הקודם, חי את חייו בשמחה, בניגוד לכולם, אשר נעשו קשוחים וקשים, ונהפכים להיות מוכנים למלחמה. אמט מספר ללוסי על חלום שהיה לו על "האממדרגון" שכל העולם שלהם קורס. מאוחר יותר, אמט רואה חללית אינטר-גלקטית שעפה בשמים. לוסי (ויילדסטייל) מסתכלת על החללית עם משקפת משוכללת, היא מבינה שזו חללית מעולמם של הדופלו (העולם של אחותו של פין, הילד שלו שייכת העיירה אפוקליפסאברג) החללית חוטפת את לוסי, באטמן, חדקרתולי (Unikitty), בני האסטרונאוט וזקן-מתכת הפיראט, לחתונה של המלכה לומשנלה מידומה. אמט מתכנן להציל את חבריו אבל אף אחד לא מעוניין לעזור לו, אנשי האפוקליפסאברג מזכירים לאמט שלפני זמן, הם שלחו חללית עם גיבורים למער-אחות הכוכבים (Sister System - משחק מילים) והם לא חזרו משם. למרות זאת, אמט מתכנן להציל את חבריו, כדי להציל את חבריו אשר נלכדו בידי מיני בובה בשם גנרלית סוכרסטרופה, אשר איחדה כוחות עם חייזרי דופלו על מנת לשלוט על העולם, בפקודתה של המלכה לומשנלה מידומה משנה הצורה. בדרך, פוגש אמט גיבור אינטרגלקטי בשם רקס אפוד-מזהיר ומבקש את עזרתו. בזמן שהוא מנסה להקשיח את עצמו בעזרתו של רקס, הם מגיעים לכוכב שבו הם פוגשים את גיבורי העל שחקרו את חייזרי הדופלו ומבינים שהם אוהבים לחיות שם. לוסי מנסה להישאר קשה אך כל שאר החברים כבר נכנעו למוזיקת ה"catchy song". היא פוגשת את סוכרסטרופה ומגלה שאנשי הלגו הם השראתם ובלעדיהם לא היו קיימים, ואמט מנסה לבטל עדיין את החתונה בין לומנשלה מידומה לבין באטמן אך הוא מבין שרקס הוא אמט מהעתיד שנכלא מתחת למכונת כביסה כשבתחילת הסרט אמט התנגש במטאור. רקס הצליח לצאת מתחת למכונת הכביסה בעזרת כעס וזעם על חבריו שלא באו לחלץ אותו ולעזור לו. הוא בנה מכונת זמן וחזר אחורה בזמן כדי להציל את עצמו מהמטאור. בסופו של הסרט רקס מנסה להרוג את אמט כי הוא לא קשוח מספיק אך לוסי מצילה אותו, ובעקבות כך רקס לא היה קיים מההתחלה.
הפצה
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-8 בפברואר 2019, ובישראל יצא ב-11 באפריל 2019.
משמר המורשת הבנויה
משמר המורשת הבנויה הוא בעל מקצוע העוסק בשימור הפיסי ובהצלה של נכסי המורשת התרבותית הבנויה (אתר ארכאולוגי, מבנה היסטורי או מונומנט) מפני פגעי הזמן, איומי זיהום אוויר וההרס שנגרם מאסונות טבע או פעולות אנושיות.
שימור הנכס על ידי משמר המורשת הבנויה נעשה תוך כיבוד עקרונות השימור המקובלים בעולם והאתיקה המקצועית שמטרתם לכבד את מקוריותו של הנכס בחומר, בצורה ובערכיו.
חשיבותם הגבוהה של משמרי המורשת הבנויה נובעת מתוך כך שהם משמרים נכסי מורשת תרבות, שהם יצירה חד פעמית שאין לה תחליף. כלומר טיפול לא מקצועי עלול לפגוע בנכס התרבות (מונמנט) פגיעה שתוביל לאובדן שאינו ניתן לתיקון מכאן גם לאיבוד הערכים המיוצגים.
משמרי המורשת הבנויה נדרשים לידע ולמיומנויות במגוון תחומים ובהם: גישות הרווחות בשימור שמקורן בעקרונות השימור ובאתיקה המקצועית; חומרי בנייה; טכנולוגיות בנייה עתיקות; גורמי בלייה והרס; תיעוד ותכנון השימור; ידע טכני ויישומו.
שימור נכסי תרבות מבוסס על ערכים של כיבוד המורשת ועל האחריות המוסרית של החברה בישראל להעביר נאמנה את המורשת לדורות הבאים.
משמרי המורשת הבנויה בישראל היא קהילה שהתגבשה והיא כוללת משמרים מרשות העתיקות, רשות הטבע והגנים, המועצה לשימור אתרים ועצמאיים.
מצב מקצוע המשמר בישראל
עד היום, שנת 2022, אין בישראל חקיקה או תקינה ברמת המדינה שמגדירה את מקצוע המשמר ומכאן גם שאין מסלולי הכשרה מקצועית, הסמכה מקצועית והתעדה מקצועית בשימור, למעט תוכנית ההכשרה וההכרה במשמרי המורשת הבנויה (להלן). הפועל היוצא מכך הוא שבעלי מקצוע בשוק הפרטי ובכלל, יכולים להשתתף בכל מכרז בפרויקט שימור (משום חוק יסוד: חופש העיסוק), גם אם הם לא עברו את ההכשרות המתאימות ואין בידיהם את הידע הנדרש וההכרה של עקרונות השימור המוכרים ומיושמים בעולם.
תוכנית ההכשרה והכרה במשמרי המורשת הבנויה בישראל
בישראל קיימים מסלולי לימוד אקדמיים בשימור המורשת הבנויה אולם עד תחילת תוכנית ההכשרה וההכרה של משמרי המורשת הבנויה ב-2014 לא התקיימו קורסי הכשרה מעשית בישראל מאז 1995 על פי המקובל בתוכנית ההכשרה ומשמרים רבים למדו לימודי שטח ממומחים שהגיעו מחו"ל או נסעו ללימודים והכשרות בחו"ל.
תוכנית ההכשרה המעשית של משמרי המורשת הבנויה נולדה מהצורך לגשר על הפער של הצורך להכשיר משמרים מקצועיים בישראל והיא החלה בשנת 2014 כמיזם משותף לרשות העתיקות, למועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ולרשות הטבע והגנים, המתקיים בחסות אגף מורשת במשרד ירושלים ומורשת (בתחילה כאגף במשרד ראש הממשלה). התכנית מתקיימת בגיבוי מקצועי של איקרום (ICCROM) - המרכז הבין-לאומי ללימודי שימור ושחזור של נכסי תרבות. מטרות תוכנית ההכשרה היא קידום הרמה המקצועית של משמרי המורשת הבנויה, העלאת המודעות למקצוע המשמר בישראל גם בקרב בעלי המקצוע וגם הציבור והכרה מערכתית במקצוע המשמר.
תוכניות ההכשרה כוללת קורסי הכשרת משמרים פעילים ושמירת כשירות מקצועית: קורסי התמחויות, כנסים שנתיים והשתלמויות. שמירה על הכשירות המקצועית של המשמרים היא תנאי לקבלת תעודת משמר ברת תוקף.
הכרה במשמרי המורשת הבנויה הוותיקים. "דור המדבר" של המשמרים, שלהם למעלה מ 20 שנות ניסיון, זכה להכרה על ידי וועדה שבחנה את מסלול הכשרתם בקורסים שהתקיימו בעבר, בישראל ומחוצה לה, ועל פי חוות דעת והמלצות. רשימת משמרי המורשת הבנויה המוכרים היא רשימה מהכוללת את משמרי המורשת הבנויה הוותיקים אשר הוכרו על ידי ועדה מקצועית עם נציגי הארגונים השותפים ובוגרי קורסי הכשרה מעשית למשמרי המורשת הבנויה שהתקיימו החל מ 2014.
משמרי המורשת הבנויה מחויבים לכללי האתיקה המקצועית ועקרונות השימור המקובלים בעולם.
כל משמר מחויב בהשתתפות אחת לפחות בפעילות של משמרי המורשת הבנויה לאורך השנה, השתלמות, קורסים או הנחיה. הרשימה מוכרת על ידי הגופים השותפים לתוכנית ההכשרה והיא מונה כ-110 משמרים ומפורסמת ומתעדכנת באתרי האינטרנט של הגופים השותפים ובאתר של משמרי המורשת הבנויה. תעודת משמר מוכר מונפקת אחת לשלוש שנים למשמרים הפעילים בתחום ועומדים בקריטריונים ובעקרונות השימור המקובלים בעולם.
קהילת משמרי המורשת הבנויה בישראל
בשנת 2014 התארגנו משמרי המורשת הבנויה בישראל כגוף וולנטרי והקימו קהילה מקצועית מעין "גילדה". אחת הפעולות הראשונות היו הקמת ועדת היגוי של משמרי המורשת הבנויה (להלן). הפעילות של הקהילה כוללת את הכנסים השנתיים, השתלמויות מקצועיות, עזרה הדדית בין חבריה והעלאת המודעות הציבורית והמקצועית בישראל למקצוע ולחשיבותו.
בכנס השנתי השלישי של משמרי המורשת הבנויה נבחר על ידי המשמרים לוגו לקהילה. הלוגו מסמל במגן את ההגנה של הקהילה על חבריה ועל המקצוע וסמלים אחרים מייצגים את עבודת משמרת המורשת כלים וחומרים.
ועדת ההיגוי של משמרי המורשת הבנויה. הוקמה ב 2014 כוועדה מקצועית להתוויית הדרך בתהליך בניית קהילת המורשת הבנויה, בתמיכה מקצועית, בתכנון התכנים והכנסים השנתיים. הוועדה היא וועדה מקצועית גרידא וחבריה הם משמרים מוכרים ומעורכים שהוזמנו בשל מקצועיותם בלבד ולא כנציגות של מוסד ארגון או חברה.
חברי הוועדה כוללים את המשמרים: אורית בורטניק, יורם סעד, ישו דריי, ראובן אלברגר, דייוויד צל, קימי ממאן, יהונתן אורלין, עדי ליבנה, איתן סלע, יותם כרמל, טלי אולך והיו"ר מיכאל כהן.
משמרי המורשת הבנויה בזמן חירום - הקסדות הכחולות
ב 14 בדצמבר 2022 הוקמה יחידת הקסדות הכחולות שמבוססת על משמרי המורשת הבנויה. היחידה היא כח מענה בשעת חירום באתרי מורשת תרבות (אתרים ומוזיאונים), בשיתוף הארגונים האמונים על נכסי המורשת ותחת חסות ועדת ההיגוי הבין משרדית להיערכות לרעידות אדמה.
היחידה תהווה גוף מקצועי שהחלה בהכשרותי הייעודיות בשיתוף פעולה של הכבאות וההצלה של איטליה ופיקוד העורף.
ספרות תורנית
ספרות תורנית היא מכלול הספרים העוסקים בכל היבטיה השונים של תורת ישראל. ספרי היסוד של הספרות התורנית הם כתבי הקודש היהודיים, הקרויים גם תורה שבכתב וידועים בראשי התיבות תנ"ך.
לתורה שבכתב התווספו ספרי יסוד שהעלו על הכתב את התורה שבעל-פה - המשנה, התלמוד, ועליהם התחברו פירושים שונים מאת חכמים במשך הדורות כמו רש"י, רשב"ם, רמב"ן ועוד, ובנוסף גם חוברו קבצים הלכתיים המסדרים את הדברים לפי סדר מסוים כמו המשנה תורה לרמב"ם והשולחן ערוך. ספרים תורניים רבים מספור נכתבו לאורך הדורות, וכולם נלמדים עד היום ומהווים חלק מרכזי בעולמו התרבותי של הציבור היהודי הדתי.
הספרות התורנית היא מרכיב עיקרי של ארון הספרים היהודי, הכולל גם ספרות בעלת זיקה הדוקה ליהדות שאיננה בגדר ספרות תורנית.
אלי דראי
ביוגרפיה
לאחר שעבד שנים רבות בתחום האדריכלות, בתחילה במשרד דן צור כשכיר ובהמשך כעצמאי, בפרויקטים שונים – כגון פיתוח מכון ויצמן, פארק נחל אלכסנדר, פארק נחל הירקון ראש העין, חוף בית ינאי, הגוש הגדול תל אביב, הטיילת בנתניה ובתי החולים הדסה עין כרם ואסף הרופא – החל דראי לפתח קריירה בתחום הטלוויזיה. בתחילה עבד כסאונדמן, בתוכניות כגון "שמש" ו"ארץ נהדרת" וכן בסרטים ובפרסומות, וזאת בד בבד עם עבודתו באדריכלות כעצמאי. בהמשך התחיל לעבוד כתסריטאי והצטרף, באופן לא רשמי, לצוות הכותבים ב"שמש" וב"ארץ נהדרת". לאחר מכן החל לכתוב תסריטים לסדרות הטלוויזיה "סברי מרנן", "הפיג'מות", "מנדלבאום בלש פרטי" ו"משפחה שולטת".
דראי עובד זה זמן רב בשיתוף פעולה עם רובי דואניאס מחברת טדי הפקות. הוא יצר, ביים וערך את הסרט התיעודי "הנני חי", שעסק בתחום הפטנטים ובעולמם של ממציאי הפטנטים. דראי גם משמש שחקן בתפקידי אורח בסדרות שונות. נוסף על כך היה המתופף בלהקה "שלום גד והיהלומים" והקליט כעשרה אלבומים במשך כ־18 שנה. כמתופף השתתף דראי גם ב"העבד", פרויקט של שלום גד, שבו ניגן ולעיתים שר.
ספרות תורנית
תורה שבכתב
חלקי התנ"ך:
כתיבת התורה שבעל פה
בתחילה, ההתפתחות לכדי "ספרות תורנית" (מעבר לספרי התנ"ך הכלולים בתורה שבכתב) הייתה בלתי אפשרית משום האיסור ההלכתי לכתוב את התורה שבעל פה. אף על פי כן, בזמן הלימוד היו התלמידים מסכמים לעצמם ראשי פרקים על מנת לזכור לימודם. סיכומים אלו נקראו מגילת סתרים. עם זאת, על מנת להימנע מכתיבת תורה שבעל פה אחר הלימוד, נגנזו מגילות הסתרים כך שבשלב זה כללה הספרות התורנית רק את ספר התנ"ך.
אלי דראי
ביוגרפיה
בשנת 2016 הוציא את אלבום הסולו ״מזמן״, ובשנת 2018 הוציא את הסינגל ״בסוף״ מתוך האלבום השני ״עלה ברוח״.
ספרות תורנית
כתיבת התורה שבעל פה
המחשבה על כתיבת ספר הלכות החלה לאחר חורבן בית שני, כאשר החכמים נוכחו לדעת שהמצב הלאומי הקשה מקשה על הלומדים לזכור את לימודם. החל מתקופת רבי עקיבא כבר הועברו קובצי הלכות בין החכמים ותלמידיהם, אך עד ימיו של רבי יהודה הנשיא (רבי) לא נכתבו הלכות כספר כולל ומפורסם. כאשר רבי הבין שהתקופה שעם ישראל ייוותר ללא שלטון עצמי תהיה ארוכה, הוא פסק שמותר לכתוב את התורה שבעל פה על מנת שלא תישכח מעם ישראל, וכתב את המשנה. חיבור זה כלל אמנם רק את יסודות הדברים בתמציות רבה, אך פתח את הדרך לכתיבת שאר ספרי תורה שבעל פה (שאמנם עד להמצאת הדפוס בדרך כלל נוסחו באותה דרך תמציתית).