cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטלין מת!
דיוק היסטורי
מספר אקדמאים התבטאו בדבר אי-דיוקים היסטוריים בסרט. ההיסטוריון ריצ'רד אוברי אמר לגרדיאן כי הסרט "זרוע טעויות היסטוריות", שניתן לראות בהן "חירות קולנועית". ויאצ'סלב מולוטוב לא היה שר חוץ כשסטלין נפטר ב-1953, משום שהוא פוטר בשנת 1949, אם כי הוא שב להיות שר החוץ לאחר מותו של סטלין.
גאורגי ז'וקוב, שדרגתו הייתה מרשל ולא פילדמרשל ואשר היה מפקד שדה מקומי כאשר סטלין נפטר, הוגלה לפרובינציה כדי לספק את קנאתו הפרנואידית של סטלין על סגנו שהיה קצין מוצלח בתקופת המלחמה. הוא התמנה לתפקיד סגן שר ההגנה בממשלה שקמה לאחר מותו של סטלין, אך במרץ 1953 (עת מותו של סטלין) הוא לא היה מפקד הצבא הסובייטי.
יתרה מזאת, בריה לא היה ראש כוחות הביטחון, תפקיד עליו ויתר בשנת 1946. את הביקורת החריפה ביותר מתח אוברי בנוגע לכך שהסרט לא כיבד כראוי את אלה שמתו במהלך תקופת כהונתו של סטלין. יאנוצ'י אמר שהוא "בחר למתן את האבסורד של החיים האמיתיים" כדי להפוך את היצירה לאמינה יותר.
הסיקוונס אודות "רדיו מוסקבה" הוא עיבוד מחודש של סיפור אפוקריפי שתועד לראשונה בספרו של סולומון וולקוב Testimony. אולם, על פי וולקוב, הייתה זו מריה יודינה שאותה העירו באמצע הלילה על מנת שתיקח חלק בהקלטה, אשר גרמה לסטלין להזיל דמעות והניעה אותו לשלם לה 20,000 רובל כאות הערכה. לאחר מכן, הסיפור שימש כבסיס רופף לתסכית רדיו של ה-BBC ב-1989 בשם "סונטת סטלין" ("The Stalin Sonata") מאת דייוויד זיין מאירויץ.
אירוע היסטורי נוסף אשר בסרט מוצג בצורה שונה מעט מהמציאות - אירוע התרסקות מטוס בסברדלובסק משנת 1950 בו מתו 11 שחקנים בקבוצת הוקי קרח וו"ס מוסקבה. בסרט, וסילי סטלין ואנטולי טראסוב עוסקים במצבה של נבחרת ברית המועצות בהוקי קרח, תוך התייחסות לשחקן הכוכב וסבולוד בוברוב, שהחמיץ את הטיסה. בפועל, ההתרסקות התרחשה ב-5 בינואר 1950, שלוש שנים לפני מותו של סטלין.
סמואל גוף, מהמחלקה ללימודים סלאבוניים שבאוניברסיטת קיימברידג', אמר כי ניתן היה להצדיק את אי הדיוקים ההיסטוריים שבסרט ככל שהם עזרו למקד את הדרמה, ומתח ביקורת על כך שבדמותו של לברנטי בריה נעשה שימוש להצגה גסה של "המדינה הסטליניסטית", שכן בכך הסרט מחמיץ הזדמנות לומר "דבר מה [בעל חשיבות] על מנגנוני הכוח". גוף האמין שגישתו של ינאוצ'י לסאטירה לא ניתנת ליישום על משהו כמו סטליניזם, והסרט הוא "לא כשיר בעליל לאתר את הקומדיה הטמונה בסטליניזם, מחמיץ הזדמנויות שהוא לא יודע שבכלל צריך לתפוס".
בתגובה לנושא הדיוק ההיסטורי, הגיב אנאוצ'י ואמר כי "אני לא אומר שזהו סרט דוקומנטרי. זו פיקציה, אבל זו פיקציה בהשראת האמת של מה שהיא בטח הרגישה באותה תקופה. המטרה שלי היא שהקהל ירגיש את סוג החרדה ... שאנשים באותה התקופה בוודאי [חוו] כשהם פשוט עסקו בחיי היומיום שלהם".
לוחמה פסיכולוגית
לוחמה פסיכולוגית (בראשי תיבות: ל"פ) היא צורת לוחמה המתנהלת בדרך כלל שלא באמצעות כלי נשק קונבנציונליים, אלא באמצעות מערכת מורכבת של תעמולה, שימוש צבאי רב היקף בכלים פסיכולוגים וסוציולוגים, ותמרון כלי תקשורת וזרימת מידע. מטרת הלוחמה הפסיכולוגית לפגוע ישירות ברוחו של האויב, ולהוריד את הביטחון העצמי ולפגוע ברוח הגייסות (esprit de corps) - המורל של הכוחות הלוחמים שלו, ובקרב העורף האזרחי והלוגיסטי שלו.
הגדרה
מחלקת ההגנה האמריקנית מגדירה לוחמה פסיכולוגית (PSYWAR) כך:
ד"ר רון שלייפר מגדיר לוחמה פסיכולוגית כך: במקום אחר שלייפר מתמצת את הלוחמה הפסיכולוגית באופן הבא:
על פי ז'אק אלול האינטלקטואלים הם השכבה החברתית שמושפעת הכי הרבה מלוחמה פסיכולוגית.
שיטות
לוחמה פסיכולוגית תפנה בעיקר לשלושה סוגים של קהלי יעד:
שימוש בלוחמה פסיכולוגית
השימוש בלוחמה פסיכולוגית מוזכר בתנ"ך בהקשר של מלחמת אשור ביהודה. על-פי הכתוב, נשלח רבשקה, שר דובר עברית מצבא אשור, לכרוז אל תושבי ירושלים הנצורים במטרה לשכנעם להיכנע ללא קרב. גם כאשר עבדי מלך יהודה מנסים לעצור לוחמה-פסיכולוגית זו, עונה להם רבשקה בשלילה: "הַעַל אֲדֹנֶיךָ וְאֵלֶיךָ שְׁלָחַנִי אֲדֹנִי, לְדַבֵּר, אֶת-הַדְּבָרִים הָאֵלֶּה; הֲלֹא עַל-הָאֲנָשִׁים, הַיֹּשְׁבִים עַל-הַחֹמָה, לֶאֱכֹל אֶת-חריהם (צוֹאָתָם) וְלִשְׁתּוֹת אֶת-שניהם (מֵימֵי רַגְלֵיהֶם), עִמָּכֶם.".
במלחמת העולם הראשונה פיזרו מטוסים גרמניים ואוסטריים מניפסטים בעברית וביידיש בשטח פולין, כנגד הממשלה הרוסית, ובהם הזכירו אירועים כמו פרעות קישינב ומשפט בייליס כדי לשכנע את האוכלוסייה היהודית ששוויון הזכויות שהובטח להם בשם הצאר ניקולאי השני הוא תעתוע שווא.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הצבא הצ'כוסלובקי נשבר במהירות כנגד הכוחות הנאצים שפלשו למדינה אף על פי שמבחינת גודלו חוזקו היה שקול לצבא הנאצי. הדבר אירע בשביל שבירת רוחו של העם והצבא באמצעות מתקפה פסיכולוגית שעשו עליו הנאצים.
במלחמת וייטנאם צורף לכל גדוד אמריקאי קצין לוחמה פסיכולוגית, שתפקידו היה להדריך את קציני הגדוד כיצד לנקוט בפעולות שישברו את רוח האויב. בין היתר, האמריקאים השליכו ממטוסים תמונות של כפרים וייטנאמיים שנחרבו, ואיימו בפעולות עונשין חמורות כנגד משתפי הפעולה עם הוייטקונג.
במלחמת המפרץ האמריקנים גרמו לכ-70 אלף חיילים עיראקים להיכנע, כאשר הם הבטיחו חסינות לכל חייל שייכנע בהתאם לדרישות שפורטו בעלונים שפוזרו מהאוויר. על החיילים היה להניף את העלון ביד אחת כאשר נשקו מונח על כתפו השנייה כלפי מטה וידו השנייה אוחזת במחסנית.
ארגון חזבאללה השתמש בלוחמה פסיכולוגית כנגד ישראל, כאשר צילם את ההתקפות שלו על כוחות צה"ל, ושידר אותם בתחנת הטלוויזיה שלו, אל-מנאר (הצילומים נעשו גם למטרות תעמולה פנימית). הוא גם הציג לראווה בתקשורת כלי נשק ישראליים שנתפסו על ידו.
ישראל עשתה ברצועת עזה בעיקר שימוש במטסים נמוכים של מטוסי קרב מעל ריכוזי אוכלוסייה אזרחית, במטרה להפחידם ולגרום להם לנטוש את תמיכתם בארגוני טרור. על פי הפרסומים פעל במסגרת חיל המודיעין ענף לו"מ (לוחמת מודיעין) עד לשנת 1999. ב-2004 הוקם גוף זה מחדש תחת השם "המרכז למבצעי תודעה" (מל"ת).
בתקופת מבצע צוק איתן הפעיל החמאס כלפי מדינת ישראל לוחמה פסיכולוגית באמצעות סרטוני וידאו ביוטיוב. בסרטונים הללו היו הפחדות כלפי האוכלוסייה האזרחית בדבר פיגועים ואף גירוש מהארץ. גם הסיסמה השקרית "אנחנו אוהבים את המוות, כשם שאתם אוהבים את החיים" הייתה חלק מתעמולת ההפחדה.
כריס פיין
כריסטופר וייטלוו פיין (באנגלית: Christopher Whitelaw Pine; נולד ב-26 באוגוסט 1980) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי ממוצא יהודי. ידוע בעיקר בשל תפקידו כקפטן קירק בסרטי "סטארטרק", בתור האביר על הסוס הלבן בסרט "אל תוך היער", בתור ג'ק ראיין בסרט "ג'ק ראיין: גיוס הצללים" ובתור סטיב טרבור בסרטים "וונדר וומן" ו-"וונדר וומן 1984".
ביוגרפיה
פיין נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית בעיקרה ממוצא גרמני, בריטי, וצרפתי, אם כי סבו מצד אמו היה יהודי ממוצא רוסי. הוא בנם של השחקנים וגווין גילפורד, נכדה של השחקנית אן וין ואחיה הקטן של השחקנית קת'רין פיין.
פיין הוא בוגר אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם קיבל תואר אקדמי באנגלית. הוא למד משחק כתלמיד בחילופי סטודנטים באוניברסיטת לידס שבאנגליה. לאחר סיום לימודיו, למד בתיאטרון הקונסרבטוריון האמריקאי שבסן פרנסיסקו.
קריירה
פיין הופיע לראשונה בפרק בסדרת הטלוויזיה "ER" בשנת 2003. באותה שנה שיחק גם בסדרות "הסניגור" ו-"CSI: Miami". ב-2004 שיחק בסרט הקצר ובסרט הקולנוע "יומני הנסיכה 2: אירוסין מלכותיים". בשנת 2005 הופיע בפרק של סדרת הדרמה "עמוק באדמה", במותחן העצמאי "סודות מסוכנים" ובסרט הקצר.
ב-2006 הוא כיכב בסרט הקומדיה הרומנטי "אני והמזל שלי" לצד לינדזי לוהן ובהשתתפות להקת מקפליי. בנוסף באותה שנה, שיחק פיין בסרט הטלוויזיה. באותה שנה הופיע בתפקיד הראשי בקומדיה הרומנטית "בליינד דייט", ושיחק בסרט הפעולה "לחסל את האס".
בשנת 2007 סירב להשתתף בסרט, כדי שיוכל לגלם את הדמות ג'יימס טי קירק בסרט "סטארטרק". בנוסף, הופיע פיין בסרט העצמאי ולדבב את דמותו של דייב בסרט האנימציה. בשנת 2012 גילם את דמותו של סם בסרט ״אנשים כמונו״ ("People Like Us"), בו שיחק יחד עם מישל פייפר ואוליביה בנקס. ב-2013 שב לגלם את ג'יימס קירק בסרט "האויב בתוכנו - סטארטרק".
בשנת 2014 גילם את דמותו של ג'ק ראיין בסרט "ג'ק ראיין: גיוס הצללים". באותה שנה שיחק גם בסרט הקומדיה "איך להיפטר מהבוס 2" בתור רקס הנסון.
בשנת 2016 שיחק בסרט המדע הבדיוני "סטארטרק: אל האינסוף" לצד זאכרי קווינטו, זואי סלדנה ואידריס אלבה. הסרט הוא הסרט ה-13 במספר בסדרת סרטי "מסע בין כוכבים" ומשמש כהמשכו הישיר של הסרט "האויב בתוכנו - סטארטרק" משנת 2013.
בשנת 2017 כיכב בסרט גיבורי-העל "וונדר וומן" בתור קפטן סטיב טרבור, והוא חלק מהיקום הקולנועי של DC.
ב-2018 שיחק בסרט "קמט בזמן" לצד ריס וית'רספון. הופיע גם בסרט ההיסטורי בהפקת נטפליקס "מלחמתו של רוברט דה ברוס" אודות רוברט דה ברוס.
חזר ל"וונדר וומן 1984", סרט ההמשך של "וונדר וומן", בתפקיד קפטן סטיב טרבור. לדברי גל גדות (שמגלמת את וונדר וומן) חזרתו של כריס היא בעקבות העובדה שהבמאית של וונדר וומן (פטי ג'נקינס) נהנתה מאוד מהעבודה איתו.
חיים אישיים
בין אפריל 2018 למרץ 2022 היה במערכת יחסים עם השחקנית הבריטית אנאבל ווליס.
נהיגה בשכרות
ב-1 במרץ 2014, בעת הצילומים לסרט "האיש האחרון" בניו זילנד, נעצר פיין על ידי המשטרה המקומית לאחר שנכשל בבדיקת אלכוהול שעבר לפני כן. הוא הודה באשמת נהיגה בשכרות ב-17 במרץ, והודה כי שתה ארבע כוסות וודקה בפאב מקומי. פיין נפסל לנהוג בניו זילנד למשך חצי שנה וקיבל קנס של 93 דולר ניו זילנדי. היה לו רקורד נקי, והשופט אמר כי "המעשה לא מתאים לו..."
משפט וספרות
משפט וספרות (באנגלית: Law and Literature) הוא תחום אקדמי צעיר יחסית, אך בעל שורשים עמוקים בתרבות ובהיסטוריה. תחום זה עוסק בעיון משולב בספרות ובמשפט, הנערך באמצעות מגוון שיטות ואופני התבוננות, שמטרתם להגיע לעבר תובנות ועמדות מורכבות יותר מאלה שניתן להגיע אליהן באמצעות חקר כל אחת משתי הדיסציפלינות בנפרד.
מאפיינים בסיסיים
את תחילת צמיחתו של העיסוק המודרני במשפט והספרות מסמן ספרו של ג'יימס בויד וייט "הדמיון המשפטי", שראה אור בשנת 1973. הספר, שבין היתר עומד על הדמיון בין קריאת הספרות ופרשנותה לבין חלק מהפעילות הפרשנית הכרוכה בחקר המשפט, עורר גל של תגובות ופרסומים, והיווה מאיץ משמעותי להתפתחות תחום המשפט והספרות.
כעולה משמו, אפיונו הראשוני של תחום המשפט והספרות הוא בין-תחומיות. מחקר בין-תחומי הוא חלק ממגמה כללית הרווחת היום – שקיעת דיסציפלינות אוטונומיות, והכרה בהשקה הקיימת בין תחומים רבים של ידע אנושי ובתועלת שעשויה להפיק גישה התרה אחר שטחי השקה בין תחומי-דעת. לרוב, מתאפיין המחקר הבין-תחומי, בתחום המשפטי, בנכונות לברר שאלות המזוהות כמשפטיות באמצעות שימוש במושגים הלקוחים מדיסציפלינה שונה. לצורך כך, עושה החוקר הבין-תחומי, בדרך-כלל, שימוש בתאוריה מרכזית אחת הנוגעת לתחום האחר, ואותה הוא מבקש ליישם במשפט. כך, למשל, עיסוק במשפט וכלכלה משמעו יישום תאוריות כלכליות על שאלות משפטיות, מתוך מטרה להגיע לתשובות ברורות. בהתאם לכך, הקשר בין כלכלה למשפט זורם לרוב בכיוון אחד – מהתאוריה הכלכלית לעבר יישומה על המשפט. לעומת זאת, בתחום המשפט והספרות קשה להצביע על תאוריה מרכזית "ספרותית" אחת שהיא בת-יישום לגבי המשפט כולו, ואף לא על "כיוון זרימה" אחד. כמו כן, תורת המשפט והספרות אינה מציעה תשובות שיש להן השלכה מיידית על הנורמות המשפטיות, בדומה, למשל, לתורת המשפט והכלכלה. היא עשויה אמנם לתרום לשינוין או לשינויים בפרשנותן של הנורמות, אולם זאת, בדרך-כלל, כתוצאה של תהליכים העשויים להיות ממושכים. מטעמים אלה, קשה לקשור לתחום המשפט והספרות הגדרה חדת-גבולות, בעלת אופי מעשי ברור ומיידי. הקושי האמור אף גובר בשל הגיוון הרב הן בזיקות ובקשרים שבין המשפט לספרות, והן בשל גיוון המטרות שאותן מבקשים להשיג העוסקות והעוסקים בחקר הזיקות הללו.
כך, למשל, בעבור אחדים, הספרות מסייעת לחשיפת הפוליטיקה שביסודו של המשפט, ומטרתו העיקרית של השימוש בספרות היא פיתוחן של אלטרנטיביות שיביאו לשינויים במשפט, בהתאם לאידאולוגיה רצויה. בעבור אחרים משפט וספרות הוא כלי המאפשר להם להציג ולפתח משנה מוסרית-משפטית מסוימת. יש העומדים על ערכם של תורת הספרות או של מודלים ספרותיים לצורך גיבוש תפיסות של פרשנות המשפט. יש המדגישים את ערכו ה"חינוכי" של תחום המשפט והספרות, ככלי שיאפשר למשפטנים וללא-משפטנים להיטיב להבין את הקשרים ואת היחסים המורכבים בין המשפט לבין טבע האדם, ולסייע ביצירת אקלים של צמיחה מוסרית ושל ערכיות הומניסטית בשיח המשפטי.
סיווגי משפט וספרות
מקובל לסווג את העיסוק המחקרי במשפט וספרות לשני תחומי משנה. מחקר ה"משפט כספרות" מבקש להתאים את שיטות המחקר והטרמינולוגיה המשמשים בביקורת הספרות לצרכים הפנימיים של המשפט, כגון ניתוח טקסטים משפטיים או הערכה של הפואטיקה והרטוריקה המשפטית. דוגמה לכך היא תיאורו של רונלד דבורקין את מעשה השפיטה והפרשנות המשפטית כהשתתפות בכתיבת רומן שרשרת (Chain Novel). מודל כזה עשוי, לדעת דבורקין, לסייע בתפיסת השפיטה ומלאכת הפרשנות שהשופטת מופקדת עליה. כשם שפרשנות במסגרת כתיבת רומן שרשרת היא, בעבור כל כותב, מלאכה עדינה של מציאת איזון הולם בין גישות אמנותיות וספרותיות שונות, כך פרשנות משפטית היא מלאכה עדינה של מציאת איזונים בין גישות פוליטיות שונות. מודל זה מיישם דבורקין גם בפרשנות חוקתית: שופט רשאי לתת ביטוי לעמדותיו האישיות בעת שהוא מפרש טקסט חוקתי, אך זאת רק בתנאי שהדעות הללו מתיישבות עם הדגם הקונסטרוקטורלי הכללי של החוקה, ועם הקווים הדומיננטיים של הפרשנות הקודמת.
עוד מוקד עניין מרכזי בתחום המשפט בספרות הוא בחינת מכלול השפעותיו ותפקודיו של הנראטיב בתחום המשפט. את רוחב השתרעות הנראטיב בשדה המשפט ואת האופנים בהם משתרגים המשפט והנראטיב זה בזה ניתן להמחיש באמצעות "מפת נראטיב", המציגה שלוש סוגות של סיפורים משפטיים: שיח המשפט וספרות עוסק בכל סוגי הסיפורים הללו, ובבחינת דרכי פעולתם בשדה המשפט. עניינו של תחום המשפט בספרות הוא בחינת תרומתן של יצירות ספרות לצורך העמקת הבנתנו את המשפט ולשם פיתוחה של ביקורת המשפט. כידוע, מספר עצום של יצירות ספרות עוסק במשפט. לצד תיאורים אינספור של ההליך המשפטי ודמויות שרקען משפטי (שופטים, פרקליטים ומתדיינים) יש ביצירות הללו התייחסויות למהות המשפט, לכוחו ולחיוניותו, לתפקידיו החברתיים וגם לפגימות שהמשפט לוקה בהן. בחברות רבות התפתחותו ההדרגתית של המשפט לוותה בתגובות ספרותיות ששיקפו אותה ובה בעת עיצבו אותה וסימנו את השינויים שחלו בה. כך, באנגליה, התייחסו מחזותיו של ויליאם שקספיר באופנים שונים להתפתחויות חוקתיות ולסוגיות שעניינן זכויות אדם, המתח בין יחיד לכלל ודרכי העברת השלטון. מאוחר יותר, לצד הקשיים והבעיות שהמשפט המקובל נאלץ להתמודד עמם, יצירותיהם של דיקנס, טרולופ ואחרים תיארו את הקשיים הללו, ובין היתר את הסבל העובר על מי שנאלץ להתעמת עם מערכת משפטית אטומה, ואגב כך היוו מאיץ לרפורמות משפטיות. במקביל, יצירות ספרות רבות רלוונטיות למשפט גם אם אינן עוסקות בו באופן ישיר, וזאת בשל נגיעתן בתחומים שלמשפט יש עניין בהם, כמו צדק, שוויון, הקשר בין פרט לחברה וכדומה.
עבודה הפרדתית
עבודה הפרדתית - מונח המשמש בהפרדת איזוטופים ובייחוד בהעשרת אורניום, ונועד לתת אינדיקציה לגבי העבודה שהושקעה בפעולת ההפרדה.
פעולה של הפרדת איזוטופים, אפילו היא הפרדה חלקית כמו בהעשרת אורניום, היא פעולה שמקטינה את האנטרופיה. לכן לפי החוק השני של התרמודינמיקה יש להשקיע עבודה בפעולה זו. את העבודה שיש להשקיע במקרה האידיאלי אפשר באופן עקרוני לחשב מתוך שיקולי האנטרופיה. השינוי באנטרופיה יהיה ההפרש בין האנטרופיה של התוצרים - שהם האורניום המועשר והאורניום המדולל שמתקבל כתוצר לוואי - לבין האנטרופיה של חומר הגלם (למשל אורניום טבעי).
אולם החישוב הזה אינו מעשי, ובלאו הכי כל תהליכי ההפרדה הקיימים רחוקים מלהיות אידיאליים. לכן משתמשים בגודל שתכונותיו דומות במקצת לתכונות של האנטרופיה. גודל זה מכונה "פונקציית הערך" (value function), והוא פונקציה של החלק היחסי מבין האיזוטופים שהם אורניום 235, כלומר רמת ההעשרה, שמסומן ב-x. פונקציה זו נתונה על ידי: זהו גודל סגולי, וכדי לקבל את הערך עבור כמות חומר יש להכפיל פונקציה זו במסה של החומר. לכן בתהליך של העשרה, המדד לעבודה ההפרדתית הוא השינוי בערך, והוא נתון על ידי: כאשר:
אולם גדלים אלה אינם בלתי תלויים. חוק שימור החומר (הן עבור המסה הכוללת, והן עבור המסה של האיזוטופ אורניום 235) נותן שתי משוואות: לכן בהינתן רמות ההעשרה של חומר הגלם והתוצרים, כמות התוצר הרצוי קובעת מה כמות חומר הגלם, ותוצר הלוואי. הצבת הביטויים שמתקבלים בביטוי עבור העבודה ההפרדתית נותן:
בגלל שהעבודה ההפרדתית היא מכפלה של כמות התוצר בפונקציה חסרת ממד, היא בעלת הממד של היחידות שבהן נמדדת כמות התוצר. אולם נהוג להגדיר יחידה מיוחדת לגודל זה - יחידת עבודה הפרדתית (Separative Work Unit). בדרך כלל נהוג להביע את כמות התוצר בקילוגרמים, ואת יחידת העבודה ההפרדתית המתקבלת מסמנים ב-kg SWU, אם כי במקומות רבים זה מסמנים יחידה זו רק כ-SWU.
העבודה ההפרדתית כמובן פרופורציונית לכמות התוצר. כמו כן יש צורך ביותר עבודה הפרדתית הן בשביל לקבל תוצר בדרגת העשרה גבוהה יותר, והן בשביל לקבל את השאריות המדוללות בדרגת העשרה נמוכה יותר.
לדוגמה:
תפוקה של מתקן, מפעל, או מדינה מתוארת בכמות ה-SWU לשנה שהם מסוגלים להפיק. נכון לשנת 2002, כושר ההפרדה העולמי מוערך בכ-47 מיליון SWU לשנה.
יעילות של תהליך מתוארת לפי האנרגיה ליחידת עבודה הפרדתית, או העלות ליחידת עבודה הפרדתית. כך בתהליך של דיפוזיה גזית יש צורך בכ-2500 קילוואט שעה ליחידת עבודה הפרדתית, בעוד תהליך של צנטריפוגה גזית דורש רק כ-50 קילוואט שעה ל-SWU.
משפט וספרות
סיווגי משפט וספרות
שני הסיווגים – משפט כספרות ומשפט בספרות - יוצאים מנקודת הנחה כי העיון המשותף משרת בראש ובראשונה את מטרות המשפט, באמצעות קידום הבנתנו בדבר תפקוד המשפט, או קידומן של רפורמות משפטיות שונות. גישה אלטרנטיבית לתחום מבוססת על תפיסת הקשר בין המשפט והספרות כנטול היררכיה, וכבעל איכות של זרימה מקבילה ומתמדת של שני ערוצים, המעשירים ומעמיקים באופן רצוף זה את זה וגם את המערכת התרבותית כולה. מונח המבטא היטב את מהות הצירוף הוא "ספרות לצד משפט" (literature alongside law).
כעולה ממונח זה, לשיח המשפט והספרות עשויה להיות רלוונטיות גם בשדה הספרות. כך למשל, מערך של דימויים ותובנות מתחום המשפט ותורת המשפט משרת תפיסה פרשנית, שעל פיה כל טקסט ספרותי הוא מעין מערכת-משפט במהותה, דהיינו – מערכת נורמות שיש לה אופי כופה על נמעניה. כך, בחיבור המוקדש לתיאור התפיסה הזאת ובחינתה לאור יצירות ספרות שונות, מתאר חוקר הספרות היליס מילר כיצד הופכת הקוראת את הטקסט למעין מערכת משפט שאליה היא כפופה, ובעקבות פול דה מאן, הוא מתווה את אופייה השיפוטי בהכרח של כל פרקטיקת קריאה . לסיכום, תפיסת המשפט לצד ספרות מתמקדת בהתבוננות במשמעות זרימתם המקבילה של שני הערוצים, ובכך היא רלוונטית לשני התחומים, אך בעיקר לשדה תרבותי-חברתי רחב יותר.
הצירוף ספרות לצד משפט מייצג פרדיגמה דו-שלבית. חלקה הראשון בוחן בביקורתיות את תפיסת המשפט כמערכת אוטונומית, הניתנת לתיאור ולשינוי מתוך נקודת ראותה האובייקטיבית כביכול של הפרשנות המשפטית. באמצעות העיון המשפט-ספרותי נחשפים כשלים וחסרים בתפקודו של המשפט וביכולתו לממש את המצופה ממנו בתוך החברה. חלקה השני של הפרדיגמה מבקש להיענות לאתגר באמצעות חתירה מתמדת אחר האיזון המורכב והדינמי שבין המשפט לבין הצרכים האנושיים והמגבלות האנושיות.
פרדיגמת הספרות לצד משפט מושכת אם כן לעבר מורכבות של דיון ביקורתי, ולעבר הימנעות מייחוס ערך אבסולוטי לשיפוט כלשהו. דיון כזה מציב את השיפוט האסתטי לצד השיפוט הפורמלי, ולא במקומו או כעליון עליו. צירוף מערכות הייצוג השונות יוצר את מורכבות התמונה התרבותית. שיח שבמרכזו התבוננות בצירופים האלה, באיזונים הדינמיים ביניהם ובשיווי המשקל המשתנה מעת לעת שהם יוצרים, מבקש להתחקות אחר ריבוד זה. פרדיגמת המשפט לצד ספרות, יחד עם עיסוקה במערכי ההשפעה והזרימה הבין-תחומיים, מחזקת את ההכרה באפיונים ובתפקודים החברתיים הספציפיים של כל אחד מהתחומים שבהם היא מעוניינת, ובאזורי ההשקה ביניהם. תחום קיומה הוא המתח שבין המשפט לבין הספרות, ובין הנורמה לאיתגורה המתמיד.
הלכה ואגדה כמשפט וספרות
אחת הדרכים המרתקות שבהן מתבטאת הזרימה ההדדית בין המשפט לספרות מיוצגת בצירוף הלכה ואגדה. ההלכה היא היסוד הנורמטיבי, המקביל למשפט. זהו היסוד בעל הכוח המחייב, הבא להסדיר גם את היחסים שבין אדם לחברו, וגם את המצוות שבין אדם למקום. האגדה היא היסוד הנאראטיבי, המקביל לספרות. וכמו הספרות, היא מגוונת מאוד. יש בה פירושים למקרא, סיפורים על חכמים ותלמידיהם, משלים ומאמרי מוסר, דברי הגות ותוכחה, תפילות, סיפורי עם וגם בדיחות, גוזמאות, הרהורים בענייני מדע ועוד. באגדה אין כדי לחייב, אלא לכל היותר כדי להציע או להמליץ, וכל אדם יתייחס אליה כראות עיניו. שלא כמו ההלכה, שהיא בעלת אופי כללי ואובייקטיבי והיא נסמכת על הריאליה, האגדה, כמו הספרות, היא בעלת אופי אפיזודלי וסובייקטיבי, והיא קשורה לתחום האינטואיטיבי והאמוציונלי.
הצירוף הלכה-אגדה, על כל מה שהוא מייצג, בולט בעָצמתו גם היום, אלפי שנים לאחר שנתגבש. זהו אחד מגלגוליה המרתקים של הזרימה המתמדת של ערוצי המשפט והספרות, והוא עשוי לשמש מקור השראה חשוב המעמיד על האפשרויות המגוונות הטמונות בשילוב שבין משפט לספרות.
הקשר בין ההלכה והאגדה נידון עוד בספרות התורנית עצמה. בין בדיון על שילוב הלכה ואגדה ובאופן כללי על היחסים הראויים בין התחומים.
משפט וספרות בעידן דיגיטלי
העידן הדיגיטלי מציב אתגר מיוחד גם בפני המשפט וגם בפני הספרות, וכנגזר מכך המחקר הבינתחומי של משפט וספרות מוצא עצמו היום במצב של חיפוש דרך.
הטכנולוגיה הדיגיטלית משנה את אורחותינו, את האופן שבו אנו תופסים את המציאות, חווים אותה ומתארים אותה, ואת דרכי התקשורת עם הזולת. כליה המסורתיים של הספרות, ובהם פואטיקה מובנית ומוקפדת, הופכים בהדרגה למיותרים. הספרות אינה נעלמת, אך בהדרגה משנה פניה והופכת לתופעה שונה מזו שידענו בעבר. הסביבה הדיגיטלית, האינטראקטיבית, חותרת תחת מושגי הזמן, המרחב והמבנה ששירתו אותנו עד כה, וממירה אותן בתפיסות חליפיות, ההולמות את המציאות הטכנולוגית החדשה.
גם המשפט משתנה עם חדירת הדיגיטציה לתחומו. שתי מגמות מצטיירות בהקשר זה. האחת היא מגמת ה"דיגיטציה של המשפט", הניסיון "להוליך" מגוון רחב ככל הניתן של פעילות משפטית לעבר המחוזות הדיגיטליים, תוך הפיכת האמצעים הישנים, ה"אנלוגיים" באופיים, למיותרים. המגמה השנייה, "מישפוט הדיגיטלי", מכוונת להחיל על המציאות הדיגיטלית את התפיסות המשפטית הקיימות, ובאמצעותן להסדיר את הנזקק להסדר.
גם המשפט והספרות הם שחקנים מרכזיים בזירות בהן מעובדות השפעות ההתפתחויות הטכנולוגיות על חיינו, ובהן מתרקמות ההתאמות הנדרשות לצורך תפקוד חברתי ותרבותי מיטבי. פרדיגמת המשפט לצד ספרות עשויה לסייע במשימה מורכבת זו, בהעלותה לקדמת הבמה את הרעיון הפואטי. מודעות לאופן שבו מנגנונים פואטיים מתפקדים או כושלים מלתפקד עשויה לתרום תובנה משמעותית לצורך הבנת מהלכן של התמורות והאופן שבו יש להתמודד עמן. האם ניתן יהיה לשמור על ייחודיות המבעים המשפטיים בסביבה דיגיטלית? האם ישמור ההליך המשפטי על מעמדו המיוחד? האם ימשיכו המבנים הנרטיביים המוכרים לנו לתפקד בסביבה רוויית דימויים המתחלפים במהירות ותופסים חלק הולך וגדל מתשומת הלב והקשב שלנו? האם מילים יוחלפו בדימויים ויזואליים גם בשדה המשפט? אלה מקצת מהשאלות שמודעות פואטית עשויה לסייע בפתרונן. שיח המשפט לצד ספרות הוא לפיכך אחד המפתחות החשובים ליצירת משמעות בעידן הדיגיטלי.
מבצר פרינסטנסן
מבצר פרינסטנסן (בדנית: Fort Prinsensten) הוא מבצר הנמצא בקטה שבגאנה, ושימש בעיקר כתחנת מעבר לסחר בעבדים. מבצרים רבים כאלו נבנו במערב אפריקה, אך פרינסטנסן הוא אחד מהיחידים שנמצאים ממזרח לנהר הוולטה. הוא נבנה בידי סוחרים דנים ב-1784, למטרות הגנה מפני האנלו אוו וכדי לשמור על האזור מפני אימפריות קולוניאליות אחרות. המבצר שימש כצינוק לעבדים שחיכו להעברתם לקריבים. דנמרק, עם האיסור על סחר בעבדים, איבדה מעמד, ולמעשה הציבה עצמה מחוץ לתבנית הסחר המקומית, שבמרכזה עדיין הייתה מרוכזת בסחר העבדים. עם המדיניות הפסיבית, ניסתה דנמרק לקנות זמן כדי להתחיל סוג חדש של כלכלה, ובמיוחד טבק וקפה כתחליף לסחר העבדים, אך התהליך היה קשה ומלחמות מקומיות הרסו את המטעים פעם אחר פעם. ב-1850 המבצר, יחד עם שאר חוף הזהב הדני, נמכר לבריטניה. המבצר שימש כבית כלא בתקופה שלפני הריסתו על ידי הים ב-1980. הריסותיו של המבצר הן מקור משיכה לתיירים.
הים הבלטי
הים הבלטי נמצא בצפון מזרח אירופה, ונתחם על ידי חצי האי הסקנדינבי, חופיהן הצפוניים של מדינות מזרח ומרכז אירופה וכן על ידי האיים הדניים. הים הבלטי מתנקז לים הצפוני דרך המצרים הדניים — מצר ארסונד (בשוודית: Öresund, בדנית: Øresund), החגורה הגדולה (בדנית: Storebælt), והחגורה הקטנה (בדנית: Lillebælt). הים הבלטי מקושר לים הלבן דרך תעלת בלומורקנאל, ולים הצפוני דרך תעלת קיל (Kiel).
מקור השם
אדם מברמן (Adam von Bremen) היה הראשון אשר נתן לים הבלטי את שמו, ככל הנראה על שם האי הצפוני "בלטיה" הנזכר אף בכתבי קסנופון. כמו כן ישנה אפשרות שמקור השם הוא מהמילה הגרמנית Belt, הכינוי שניתן בעבר למצרים הדניים. יש הטוענים כי מקור השם הוא לטיני, Balteus ("חגורה").
המדינות הבלטיות קיבלו כינוי זה על שם הים הבלטי (ולא להפך).
היווצרות
הים הבלטי הוא ים צעיר מאוד באופן יחסי, ולידתו מתוארכת לעידן הקרח האחרון. משהתרוממה הקרקע, שקודם לכן נלחצה כלפי מטה על ידי שכבות הקרח, התחבר הים הבלטי בערוצים שונים לים הצפוני-האוקיינוס האטלנטי וכן לים הלבן-הים הארקטי. לים הבלטי שתי לשונות-ים: המפרץ הפיני והמפרץ הבוטני. תהליך התרוממות הקרקע באזור הים הבלטי עודו בעיצומו: במקומות אחדים, ובמיוחד באזור המפרץ הבוטני, עולים פני הקרקע בקצב של מטר אחד כל מאה שנה.
היסטוריה
בתקופת האימפריה הרומית נודע הים הבלטי כ-Mare Suebicom או Mare Sarmaticum, על שם השבטים השוואבים והסרמטים. ההיסטוריון הרומאי טקיטוס תיאר בחיבוריו Germania ו-Agricola משנת 98 לספירה את הים בחודשי האביב, עת נמסה שכבת הקרח וקרחונים צפו על פני המים.
החל מתקופת הויקינגים כינו הסקנדינבים את הים בשם "האגם המזרחי" (Austmarr). שם קדום יותר, גרנדוויק (Grandvik), מלמד על כך שהוויקינגים העריכו בצדק כי הים הבלטי אינו אלא לשון ים גדולה של האוקיינוס האטלנטי.
לצד שפע דגים, בים הבלטי קיימים מצבורי ענבר, ובמיוחד בחופיו הדרומיים. המדינות שלחוף הים הבלטי היו עשירות בעץ, סיבי בד, פרוות, ברזל, כסף ומלח, ולכן הים היה אזור מסחר פורה החל מהתקופה הרומית.
בימי הביניים המוקדמים, לחמו הוויקינגים הסקנדינבים בפומרנים הסלאבים על השליטה בים הבלטי. הוויקינגים השתמשו בנהרותיה של רוסיה כדי להתקדם עד לאזור הים השחור ודרום רוסיה.
פינלנד והמדינות הבלטיות היו האחרונות באירופה שקיבלו עליהן את הנצרות במסגרת מסעי הצלב הצפוניים: הראשון, שערכו השוודים במאה ה-12, והשני, שערכו הגרמנים במאה ה-13. האבירים הטבטונים הגרמנים לחמו בדנים ובשוודים ותפסו את השליטה במדינות הבלטיות, שעה שיסודותיה של רוסיה הונחו בנובגורוד.
סמסונג גלקסי אייס 4
Samsung Galaxy Ace 4 הוא מכשיר טלפון חכם מתוצרת סמסונג. המכשיר מיועד לשוק הנמוך-בינוני. המכשיר הוכרז ב-30 ביוני 2014.
הים הבלטי
היסטוריה
לאורך המאה ה-16 ואף בראשית המאה ה-17 לחמו פולין, דנמרק ושוודיה אלו באלו במלחמות ה-Dominium Maris Baltici (שליטה בים הבלטי). בסופו של דבר, הוכרע המאבק לטובתה של האימפריה השוודית, שהצליחה לספח לתחומה את הים כולו.
סמסונג גלקסי אייס 4
המכשיר כולל מעבד עם ליבה כפולה במהירות 1.2 GHz, זיכרון מסוג RAM בנפח 1,024MB, מצלמה אחורית ברזולוציית 5 מגה פיקסל, היכולה לצלם וידאו ברזולוציית 1,280X720 (רזולוציית 720P HD), מצלמה קדמית 0.3 מגה פיקסל, היכולה לצלם וידאו ברזולוציית VGA, זיכרון פנימי בנפח 4 ג'יגה בייט, הניתן להרחבה באמצעות כרטיס Micro-SD. מערכת ההפעלה במכשיר היא אנדרואיד בגרסת 4.4 "קיטקט", עם ממשק הטאצ'וויז מבית סמסונג.
הים הבלטי
היסטוריה
במאה ה-18 היו רוסיה ופרוסיה למעצמות הימיות המרכזיות. הצאר הרוסי, פטר הגדול, הכיר בחשיבותו האסטרטגית של הים הבלטי והחליט להקים את בירתו החדשה, סנקט פטרבורג, על שפך נהר הנווה (Neva) שבקצהו המזרחי של המפרץ הפיני. המסחר באזור הבלטי הוסיף להיות פורה, ואף התרחב לאזור הים הצפוני: צייהן של אנגליה והולנד נזקקו למשאביהן של המדינות הבלטיות.
במהלך מלחמת קרים הפגיז צי משותף של בריטניה וצרפת מטרות רוסיות בים הבלטי, ביניהן סוויבורג (Sveaborg), קרונסטאד (Kronstadt) ובומרסונד (Bomarsund). לאחר איחוד גרמניה בשנת 1871 היה חופו הדרומי של הים הבלטי גרמני לחלוטין. הים הבלטי ידע פעילות צבאית גם במהלך מלחמת העולם הראשונה. עם שובה של פולין למערכת הבינלאומית בתום המלחמה, הפכו נמליה בגדנסק (Gdansk) ובגדיניה (Gdynia) לנמלים המובילים בים הבלטי.
במאי 2004 עבר הים הבלטי לחסותו הכמעט מוחלטת של האיחוד האירופי, כאשר פולין והמדינות הבלטיות הצטרפו לארגון באופן רשמי. כך נותרו העיר סנקט פטרבורג והמובלעת הרוסית קלינינגרד האזורים הבודדים בסביבת הים הבלטי שאינם תחת חסות האיחוד האירופי.
תת-חלוקה גאוגרפית
חלקו הצפוני של הים הבלטי ידוע בתור המפרץ הבוטני. דרומית לו נמצא ים אולנד (Ålandsjön). המפרץ הפיני מקשר את הים הבלטי עם סנקט פטרבורג. צפון הים הבלטי משתרע בין אזור סטוקהולם, דרום-מערב פינלנד ואסטוניה. מפרץ ריגה ממוקם בין ריגה לבין האי סארמאה. מפרץ גדנסק ממוקם ממזרח לחצי האי הל. וממערב לקלינינגרד. מפרץ פומרניה ממוקם מצפון לאיים אוזדום (Usedom) ווולין (Wolin), ממזרח לריגן (Rügen). אגן בורנהולם (Bornholm) הוא האזור הנמצא ממזרח לבורנהולם, והנושק לאיים הדניים פלסטר (Falster) וזילנד. בין פלסטר והחוף הגרמני נמצאים מפרץ מקלנבורג (Mecklenburg) ומפרץ ליבק (Lübeck). הנקודה המערבית ביותר בים הבלטי היא מפרץ קיל (Kiel), דרכו מתחבר הים הבלטי לים הצפוני.
ביולוגיה
הים הבלטי רדוד מאוד, עומקו הממוצע הוא 57 מטר, ועומקו המרבי עומד על 459 מטר. העובדה שהמצרים הדניים צרים למדי מונעת תחלופת מים סדירה עם מימיו הקרים של האוקיינוס האטלנטי. עם זאת, קצב זרימת הנהרות השונים לים הבלטי הוא גבוה. כתוצאה מכך, רמת המליחות של הים הבלטי נעה בין מי ים לבין מים מתוקים. המליחות הנמוכה של הים הבלטי, כמו גם העובדה שלא מתרחשת בו גאות, הביאה להתפתחות אבולוציונית שונה במקצת של כמה מהמינים החיים בים, לעומת מקביליהם החיים באוקיינוס האטלנטי. כך, למשל, קיים שוני בין דג ההרינג החי בים הבלטי לבין ההרינג האטלנטי.
רוב המדינות המקיפות את הים הבלטי עוסקות בחקלאות, ולכן מתנקזות אליו כמויות רבות של דשנים. כתוצאה מכך, בכל קיץ ישנו ריבוי המוני של אצות בסביבת הים הבלטי.
ריצ'רד הלמס
ריצ'רד מקגארה הלמס (באנגלית: Richard McGarrah Helms; 30 במרץ 1913 - 23 באוקטובר 2002) היה ראש ה-CIA ה-8 של ארצות הברית, שכיהן בתפקיד בין ה-30 ביוני 1966 ל-2 בפברואר 1973. הוא החל לעסוק בעבודות מודיעין כששיתף פעולה לראשונה עם המשרד לשירותים אסטרטגיים במלחמת העולם השנייה. עם ייסוד ה-CIA בשנת 1947, הצטרף לארגון והחל לטפס במעלה ההיררכיה בתקופת ממשליהם של טרומן, אייזנהאואר וקנדי. הלמס שירת בתפקיד ראש ה-CIA תחת ממשליהם של ג'ונסון וניקסון.
הלמס דגל באיסוף מידע מודיעיני (אם דרך מודיעין אנושי או טכני ואם בצורה גלויה או סמויה), ניתוחו ושימוש בו עבור יצירת מודיעין מסכל, אך נשאר ספקן באשר לפעולות חשאיות עקב הסיכון הגבוה שבהן. בנוסף, ראה עצמו מחויב לשמירה על מידע מסווג. הלמס הבין כי תפקידו מציב אותו בעמדה בה הוא יכול להביע דעות מוצקות על החלטות שדורשות סקירה רחבה ומעמיקה של המצב כאשר ההחלטה והאמירה הסופית נעשית בידי נשיא ארצות הברית. בשנת 1977, כתוצאה עקיפה של פעולות חשאיות קודמות בצ'ילה, הפך לראש ה-CIA היחיד שהורשע בהטעיית הקונגרס של ארצות הברית והודח מתפקידו. התפקיד האחרון אותו ביצע עבור הממשל האמריקאי היה שגריר ארצות הברית באיראן בין ה-5 באפריל 1973 ל-1 בינואר 1977.
חייו עד מלחמת העולם השנייה
ריצ'רד הלמס נולד בשנת 1913 בסט. דיווידס שבפנסילבניה למריון מקגארה והרמן הלמס, שעבד בחברת האלומיניום האמריקאית, אלקואה (ALCOA). סבו, גייטס מקגארה, היה בנקאי בעל שם בינלאומי. הלמס גדל בדרום אורנג' שבניו ג'רזי והתחנך בתיכון קרטרט. שטף ורהיטות הדיבור בשפות זרות נחשב מאוד בעיני הוריו ובעקבות זאת, כל משפחתו, אביו, אימו, אחותו הגדולה ושני אחיו הצעירים ממנו עברו להתגורר בלוזאן שבגדה הצפונית של אגם ז'נבה שבשווייץ. הוא המשיך את לימודי התיכון בלה רוזי, בית ספר פרטי יוקרתי ליד העיר רול, שם רכש את שליטתו בשפה הצרפתית. זמן קצר לאחר שמשפחתו שבה לארצות הברית, העתיקה את מגוריה לעיר פרייבורג שבדרום-מערב גרמניה, שם רכש את שליטתו בשפה הגרמנית בעודו תלמיד תיכון.
בתקופה בה למד בויליאמס קולג' שבויליאמסטאון, מסצ'וסטס, נבחר לכהן כעורך ב-"The Williams Record", תפקיד שעורר את עניינו בכתיבה עיתונאית. לאחר סיום לימודיו, קיבל בשנת 1935 עבודה ב-United Press (UP) בלונדון אך בעקבות השפל הכלכלי, עבר לעבוד במשרה דומה בברלין. הוא תרגם וכתב כתבות עבור התקשורת הגרמנית ונפגש עם עיתונאים נחשבים באותה התקופה כמו ויליאם שיירר, יוברט ניקרבוקר וברנרד סרף, מוציא לאור ברנדום האוס. בשנת 1936 סיקר את אולימפיאדת ברלין וראיין את המדליסט ג'סי אוונס. באותה שנה החליף הלמס קולגה שחלה והשתתף במקומו בכנס השנתי של המפלגה הנאצית. בכנס זה שמע את אדולף היטלר נואם בפני קהל גדול ולאחר מכן בפני קהל מצומצם של עיתונאי חדשות שראיינו אותו לזמן קצר בטירת נירנברג. באמצע שנת 1937, עזב את ברלין ושב לארצות הברית.
הלמס בחר להמשיך את הקריירה העיתונאית שלו כשהביע את רצונו להיות מוציא לאור בעיתון יומי עירוני ועקב כך רכש את הניסיון העסקי בתחום זה. הוא התקבל לעבודה בצוות העיתון אינדיאנפוליס טיימס וכיהן בו לבסוף כמנהל הפרסום הלאומי.
ב-1939 התחתן עם ג'וליה ברטסמן שילדס. שלוש שנים לאחר מכן נולד בנו, דניס, ועד אז הספיקה ארצות הברית להצטרף לבעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
עבודות מודיעין בזמן מלחמת העולם השנייה
בעקבות המתקפה על פרל הארבור בדצמבר 1941, החליט הלמס להתנדב לצי האמריקני והוכשר להיות קצין בהרווארד. בתפקידו הראשון הוצב בניו יורק כמאתר מקום הימצאן של צוללות גרמניות. בשנת 1943 הועבר לתפקיד בענף מודיעין סודי של המשרד לשירותים אסטרטגיים בוושינגטון די. סי.. הוא נבחר לתפקיד בזכות שליטתו בגרמנית וצרפתית, ניסיונו כעיתונאי ושהותו באירופה בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה. תפקידו החדש הקנה לו הכשרה בקרב מגע ונדרש ממנו להתקבל למשרה במפעל הגנה אזרחי מבלי להציג שום מסמך מזהה. פעולה זו נתנה לו מושג בסיסי על לחץ וחרדה בהם עשוי להיתקל בזמן תפקידי הריגול שיועדו לו בהמשך. לאחר תקופה בה כתב "תוכניות סודיות" שלא יצאו אל הפועל, קיבל הלמס תפקיד בקבוצה קטנה תחת פרדיננד מאיירס (Ferdinand Meyers) שהייתה אחראית על איסוף מודיעין על גרמניה. במקביל, בסניף של המשרד לשירותים אסטרטגיים בברן שבשווייץ, אלן דאלס ביצע עבודת התקשרות בניסיון ליצור ערוץ תקשורת רציף עם פריץ קולבה, חבר מנודה במשרד החוץ הנאצי בברלין. קולבה יצר קשר ראשון עם הבריטים, אך הם חשדו וראו בו כשתול נאצי המשמש לריגול נגדי עבור גרמניה. תחת הכוונה אמריקאית של דאלס, הפך קולבה למקור בעל ערך של מידע מודיעיני איכותי. הוא סיפק מידע בנוגע לנשק גרמני סודי, קידוד ואסטרטגיה מלחמתית בה נקטה גרמניה על ידי מסירת כ-1,600 מסמכים ומברקים בזמן נסיעותיו בין ברלין וברן. המידע אותו סיפק קולבה נחשב כיום לאיכותי ביותר שהושג בידי סוכן של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. הלמס הגדיר את קולבה כגיבור של ההתנגדות הגרמנית לנאציזם של היטלר וכתב עליו:<BR> "slipping through a half dozen Gestapo checkpoints while carrying his death-by-torture warrant in a shabby briefcase". קולבה, שבימים הפעילים מעולם לא ביקש תמורה, קיבל פנסיה צנועה מה-CIA לאחר שפרש בשווייץ כשנגמרה המלחמה.
דני קגנוביץ'
דניאל (דני) קגנוביץ' (נולד ב-2 במאי 1992) הוא מפתח גוף ישראלי.
ריצ'רד הלמס
עבודות מודיעין בזמן מלחמת העולם השנייה
בינואר 1945 נשלח הלמס לסניף "איסוף המודיעין על גרמניה" של המשרד לשירותים אסטרטגיים בלונדון. תנאי שיכונו בעיר לקו במחסור והוא נאלץ לחלוק דירה עם הממונה עליו, ויליאם קייסי (שלימים הפך לראש ה-CIA תחת ממשל רייגן). כדרך אגב, ציין הלמס את הדמיון בין ויליאם קייסי למייג'ור גנרל ויליאם דונובן, ראש המשרד לשירותים אסטרטגיים בתקופת הלחימה האמריקאית במלחמת העולם השנייה (יוני 1942 - ספטמבר 1945). שניהם היו כריזמתיים, עורכי דין איריים קתוליים, חרוצים, חסרי סבלנות, הציבו דרישות לכל אדם בסביבתם, עובדי ציבור, רפובליקנים שמרנים ושניהם דגלו בפעולות מודיעין סמויות. בתקופת הגעתו של הלמס ללונדון, דובר על כך שהמתקפה הגרמנית באזור יערות הארדנים שבגבול בלגיה-צרפת הפתיעה את כולם כולל המשרד לשירותים אסטרטגיים וויליאם קייסי החשיב את המקרה ל"כישלון מודיעיני של בעלות הברית". בשלב זה התקיים דיון במשרד לשירותים אסטרטגיים על הוספת סוכנים חדשים שיפעלו בגרמניה (בנוסף לסוכנים שפעלו, כדוגמת פריץ קולבה).
קייסי ייעד את הלמס לפקח על הסניף בלונדון בעת הכנותיהם ושליחתם של מתנדבים גרמנים - שאומנו בידי המשרד לשירותים אסטרטגיים, הונפקו להם מסמכים מזויפים וניתנו להם מכשירי רדיו ניידים (ולאחר מכן כבדים ונייחים) - לגרמניה הנאצית כדי לאסוף מודיעין צבאי. בנוסף, ניתנו לסוכנים החדשים גלולות התאבדות למקרה שילכדו בשבי. עמיתיו טוענים כי הלמס הסיק מסקנות בעת שירותו בתקופת מלחמת העולם השנייה שהטמיעו בו שתי אמונות לגבי מודיעין אותו ביצע וליוו אותו לאורך כל הקריירה שלו. האחת לפעול בצורה סמויה רוב הזמן כדי לאסוף מידע מודיעיני איכותי (בשונה ממודיעין גלוי), והשנייה לבצע מבצעים חשאיים רק לעיתים רחוקות.
ממשל טרומן
באוקטובר 1945, אלן דאלס מונה למפקד סניף "איסוף המודיעין על גרמניה" בלונדון, ממונה על הלמס. בתחילת שנת 1946, מונה הלמס, בגיל 33, לראש הערכת מודיעין ופעולות ריגול מסכל במרכז אירופה - אוסטריה, גרמניה, שווייץ, פולין, צ'כוסלובקיה והונגריה. הוא ביצע את תפקידו בוושינגטון עם ה"יחידה לשירותים אסטרטגיים" (SSU/OSO) ולאחר מכן עם "קבוצת המודיעין המרכזית" (CIG).
דני קגנוביץ'
ב-2021 זכה במקום השלישי באליפות אירופה למפתחי גוף מקצוענים בקטגוריית משקל כבד שהתקיימה בספרד.
ריצ'רד הלמס
ממשל טרומן
במרץ 1951, הלמס קודם לתפקיד ראש מודיעין החוץ האמריקאי (Foreign Intelligence), האחראי על איסוף מידע מודיעיני בעולם כולו. בתפקיד זה הכיר את מערך הפעילות המודיעינית של ה-CIA גם מחוץ לאירופה ואת סוכני השטח הפועלים בכל אזור. הגדרת תפקידו החדש שונתה עם כניסתו לתפקיד, למשרה חשאית בשירות החשאי הלאומי (Directorate for Plans) שנוהלה על ידי פרנק וויזנר, סגן מפקד יחידת השירות החשאי הלאומי.
דני קגנוביץ'
ביוגרפיה
נולד בשם דימה קוטוב ברוסיה. הוריו סרגיי ויוליה התגרשו כשהיה בן שנה, והוא עלה לישראל עם אימו בגיל ארבע, החליף את שמו הפרטי לדני, ואת שם משפחתו לקגנוביץ' כשם משפחתה של אמו.
ריצ'רד הלמס
OSS, SSU/OSO, CIG/CIA
בחודשים שלאחר סיום מלחמת העולם השנייה, ספטמבר-אוקטובר 1945, החליט נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, לפרק את המשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS). "Those of us in Germany were taken completely by surprise" כתב הלמס בתגובה למהלך. מיד לאחר ההחלטה על פירוק המשרד לשירותים אסטרטגיים החל טרומן בפעולות לבניית מערך מודיעין לאומי חדש ובינואר 1946 הוקמה "קבוצת המודיעין המרכזית" (CIG), שהייתה כפופה ישירות לרשות המודיעין הלאומית (NIA). במהלך השנים שלאחר מכן, כל מערך המודיעין של הממשל הפדרלי של ארצות הברית שוקם והותאם לצרכים של אותה תקופה. כל האגפים, המחלקות והמדורים הממשלתיים (מלחמתיים ומדיניים), סוכנויות (FBI) ומערכים פוליטיים, נאבקו כדי לכונן את רעיונותיהם ולהשאיר את חותמם על הרגולציה וההליכים הבירוקרטיים שבייסוד סוכנויות המודיעין החדשות שהיו עתידות לקום.
לאחר סיום ההליך הנרחב של ייסוד מערך המודיעין הלאומי החדש, שגרם למאבקים מוסדיים רבים, הוחלט שענף המודיעין הסודי (Secret Intelligence Branch), אליו השתייך הלמס עוד מימי שירותו במשרד לשירותים אסטרטגיים, ימשיך לפעול באותה מתכונת, אך שמו ישונה מעתה ל"יחידה לשירותים אסטרטגיים" (SSU) והוא יהיה כפוף תחילה ל"מחלקת המלחמה של ארצות הברית". בהמשך, ענף זה (כשהלמס עדיין משתייך אליו), שבינתיים השתנה שמו ל"המשרד לפעולות מיוחדות" (OSO), הועבר להיות תחת סמכותה של "קבוצת המודיעין המרכזית" (CIG). מספר חודשים לאחר מכן תהפוך "קבוצת המודיעין המרכזית" (CIG) ל"סוכנות הביון המרכזית" (CIA). לראש "קבוצת המודיעין המרכזית" (CIG), גנרל הויט ונדנברג, היה תפקיד מכריע בכל התהליך, מפירוק המשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS) ועד הקמתו של ה-CIA.
דני קגנוביץ'
ביוגרפיה
כבר בגיל 15 החל קגנוביץ' להתעניין בפיתוח גוף כאשר התאמן בביתו על ידי הדרכה מסרטונים ביוטיוב. לאחר כשנה נרשם קגנוביץ' למכון הכושר והחל להתאמן ברצינות. בגיל 17 זכה קגנוביץ' בתחרות הראשונה - "מר דרום" מטעם איגוד IBFF. בשנת 2010 זכה קגנוביץ' לראשונה בתחרות "מר ישראל" עד גיל 21. שנה לאחר מכן התחרה קגנוביץ' שוב במר ישראל וזכה במקום הראשון בקטגוריית הנוער, אך בנוסף גם באלוף האלופים של כל הקטגוריות. דני היה הראשון שזכה באלוף האלופים, כמנצח הנוער. שנה לאחר מכן התגייס קגנוביץ' לצה"ל אך לא קיבל את מבוקשו, להיות מוכר כספורטאי מצטיין בצבא. לאחר חודשים של בקשות פתח קגנוביץ' במחאה על כך שקריירת פיתוח הגוף שלו שיכולה לקדם את ישראל בענף, נפגעת מהיותו משרת בבסיס סגור ללא תנאים של ספורטאי. לאחר כמה שבועות שוחרר קגנוביץ' מהצבא והמשיך בקריירת פיתוח הגוף. בסוף אותה השנה, זכה קגנוביץ' לראשונה בתואר בינלאומי – מר יוניברס עד גיל 23 מטעם איגוד NAC.
ריצ'רד הלמס
OSS, SSU/OSO, CIG/CIA
כך הפך המשרד לשירותים אסטרטגיים, דרך "קבוצת המודיעין המרכזית" (CIG), ל-CIA. היחידה לשירותים אסטרטגיים (SSU/OSO) שטיפלה באיסוף מידע מודיעיני וביצוע פעולות חשאיות, הפכה ליחידה אחת מני רבות בפעילותה הכוללת של הסוכנות. סמכויות ותפקידים נוספים שניתנו לסוכנות היו ניתוח מידע מודיעיני שנאסף והערכתו. "סוכנות הביון המרכזית" (CIA) נוצרה עם כניסתו לתוקף של חוק הביטחון הלאומי ב-18 בספטמבר 1947 אותו קידם נשיא ארצות הברית, הארי טרומן. פעולה זו גם יצרה את מחלקת ההגנה של ארצות הברית (DOD) תחת פיקודם של המטות המשולבים (JCS), כמו כן ה-CIA תחת פיקודה של המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית (NSC).
דני קגנוביץ'
ביוגרפיה
בהמשך הקריירה קטף קגנוביץ' את תוארי מר ישראל ומר יוניברס, אך בשנת 2015 הגיע לשיא, זכייה במר יוניברס, "אלוף האלופים", והוכתר במפתח הגוף החובבני הגדול בעולם. זכייה זו נתנה לקגנוביץ' פרסום והכרה בינלאומית. בשנת 2017 זכה קגנוביץ' בשלושה תארים, מר עולם בספרד ומקום ראשון בתחרות הענק הצרפתית "טופ דה קולמאר". בנובמבר של אותה שנה קגנוביץ' וקיבל כרטיס IFBB PRO, על ידי זכייה בתחרות מר אולימפיה לחובבנים. כרטיס זה מקנה לקגנוביץ' אפשרות להשתתף בתחרויות היוקרתיות בעולם, מר אולימפיה וארנולד קלאסיק לצד מפתחי הגוף הטובים בעולם.
ריצ'רד הלמס
OSS, SSU/OSO, CIG/CIA
הלמס ועמיתיו, שעבדו בכל אותה תקופת השינויים המבניים הרבים, השפיעו עליהם ועל שרשרת הפיקוד תחתיה עבדו רק במעט. בשנים הראשונות של ה-CIA, הלמס שמע דעות והשקפות שונות שהושמעו בידי ראשי הסוכנות ודרגים בכירים מחוצה לה וצפה בהחלטות ושינויים הנוגעות לעיצוב תחומי האחריות של הסוכנות וקווי המתאר המנהליים שלה. החלטות אלו היו חשובות מאוד, שכן, הגדירו את תפקידה של סוכנות הביון המרכזית (CIA) במערך המודיעין הלאומי החדש של ארצות הברית. בנקודה זו בקריירה של הלמס, הוא לא שיחק תפקיד בהחלטות לגבי אסטרטגיות הפעולה שננקטו ב-CIA.
הרחבת סמכויותיה של ה-CIA
"סוכנות הביון המרכזית" (CIA) הוקמה כחלק מצעד נרחב במטרה לשפר את התיאום בין סוכנויות הביון השונות (צבאיות, דיפלומטיות ופנימיות) של הממשל האמריקאי, אך היא נותרה במצבים רבים תלויה ללא יכולת או שיקול דעת לפעול לפי הסמכויות שהוענקו לה. למשל: שגריר שנשלח מטעם מחלקת המדינה של ארצות הברית למדינה זרה, יכול היה להטיל וטו על יכולתה של ה-CIA להשתמש במידע מודיעיני שנאסף באותה מדינה. עקב כך, הורחבו סמכויותיה של הסוכנות זמן קצר לאחר ייסודה. בשנת 1948, יצא צו מתקן מטעם "המועצה לביטחון לאומי" (NSC) שאיפשר ל-CIA לבצע מבצעים חשאיים במדינות זרות ובלבד, שתהיה לממשל הפדרלי יכולת סבירה להכחיש אותם ולהתנער מאחריות במקרה של כשל מבצעי.
דני קגנוביץ'
ביוגרפיה
בחודש יולי 2018 סיים דני במקום התשיעי בתחרות המקצוענים השנייה שלו- "Vancouver Pro" שנערכה בקנדה. להלן סרטון של דני קגנוביץ תחרות מר ישראל נאבא אוקטובר 2018.
ריצ'רד הלמס
הרחבת סמכויותיה של ה-CIA
מאוחר יותר, התאפשר ל-CIA, בזכות "חוק סוכנות הביון המרכזית של 1949", לפעול בשיטה חוקית, שבאמצעותה הפעיל בקביעות את כוחו לביצוע פעולות חשאיות. החוק עבר באופן מהיר בקונגרס. "The less we say about this bill, the better off all of us will be". "הקונגרס נתן לסוכנות את כל הסמכויות שיכלה לבקש לעצמה.", "...על ה-CIA נאסר לפעול בצורה של משטרה חשאית בתוך גבולות ארצות הברית. החוק נתן לסוכנות את היכולת לבצע כמעט כל דבר שחפצה בו, כל עוד הקונגרס סיפק את התקציב השנתי. אישורי תקציב סודיים, שהתבצעו על ידי ועדת משנה לשירותים מזוינים, היו מקובלים באותה תקופה על ידי אלה שהיוו את הסמכות החוקית לכל הפעולות החשאיות.", "...אם זה סודי, זה חוקי", אמר ריצ'רד ניקסון. "ל-CIA יש כעת יד חופשית: תקציב בלתי מוגבל--הכסף הוסתר תחת הוצאות של פריטים מזויפים ובלתי ניתנים לאיתור בתקציב הפנטגון--שנועד להיות רישיון בלתי מוגבל להוצאות".
דני קגנוביץ'
ביוגרפיה
במרץ 2019 התחרה וסיים במקום השמיני ב-"Big man weekend show" אשר התקיימה בספרד.
ריצ'רד הלמס
הרחבת סמכויותיה של ה-CIA
עם זאת, כתב הלמס מאוחר יותר, לפי ניסיונו והבנתו: "בסופו של דבר היה על הנשיא הנבחר של ארצות הברית לקבל את ההחלטה על הפעולות שאותן יבצע ה-CIA. תפקיד ראש הסוכנות היה רק לידע את הנשיא על המצב בפועל כפי שהבין אותו ולייעץ אודות היכולות הידועות של ה-CIA ככלי פעולה של מדיניות הממשל הפדרלי של ארצות הברית". הלמס גם הצהיר: "העובדה שתחומי הפעילות של הסוכנות חייבים להישאר מוסווים מעיני הציבור, היא שמרבה את אחריותו של ראש הסוכנות לעדכן כל העת את הנשיא ואת ועדות הקונגרס במידע הרלוונטי..." . בפועל, לפי הלמס, ההחלטה אם לצאת או לא לצאת לפעולה הייתה שמורה לנשיא, ולאחריה, הייתה זו מחויבותו של ראש הסוכנות לבצע במדויק את הוראות הנשיא. למרות הידיעה מה לבצע (לפי החלטת הנשיא), בעיות חמורות עלולות להתעורר. לדוגמה: אם הנשיא מורה על ראש הסוכנות לבצע פעולה שלא בתחום סמכותה, משמע, ישנו איסור על ראש הסוכנות לבצע אותה.
דני קגנוביץ'
ביוגרפיה
מאז שנת 2013 מנהל קבוצת פורום בת אלפי חברים בפייסבוק הנקראת "קרנפים 2013", ערוץ יוטיוב העוסק בפיתוח גוף, תזונה ותוספי מזון ועמוד אינסטגרם בעל עשרות אלפי עוקבים, בו הוא משתף בקביעות את עוקביו בטיפים לתזונה, הכנות לתחרויות ואימונים.
ריצ'רד הלמס
המלחמה הקרה באירופה
בתחילת שנת 1945, נשלח הלמס מוושינגטון ללונדון, שם השתכן בדירה עם הממונה עליו, ויליאם קייסי. לאחר מכן נחת בפריז המשוחררת ובמאי, לאחר כניעת גרמניה, עבר ל"מטה אייזנהאואר" שבריימס יחד עם גנרל וולטר סמית ואלן דאלס, שעבדו גם הם עבור המשרד לשירותים אסטרטגיים, ולימים שניהם יהיו ראשי ה-CIA. ריימס הייתה תחנת מעבר בדרכו לויסבאדן, שם חלק הלמס דירה עם הממונה החדש עליו, אלן דאלס, ופרנק וויזנר. בהמשך עברו דאלס והלמס לברלין, בה הוצב הצבא האדום הסובייטי ולקח את השליטה לידיו בחלקה המזרחי של העיר על פי ההסכמים. הלמס מונה בברלין לסגן ראש ענף מודיעין סודי של המשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS), תחת דאלס. הסובייטים נקטו לעיתים קרובות באגרסיביות רבה בעיר ההרוסה; ומוקד המודיעין האמריקאי עבר להתמקד במטרות ויעדי הצבא האדום. בדצמבר 1945, לאחר החלטת טרומן על פירוק המשרד לשירותים אסטרטגיים, שוחח הלמס באריכות עם וויזנר על עתיד המודיעין האמריקאי. למרות דעותיהם השונות (הלמס העדיף איסוף מודיעין ווויזנר מבצעים חשאיים) הם הפכו לבעלי ברית "לא טבעיים" לאורך כל הקריירה שלהם. הם המשיכו לשוחח עוד רבות בנושא בטיסתם חזרה לוושינגטון שארכה כ-18 שעות. בוושינגטון, הלמס המשיך לבצע עבודות מודיעין, הפעם עבור ה"יחידה לשירותים אסטרטגיים" (SSU) של "מחלקת המלחמה של ארצות הברית".
דני קגנוביץ'
ביוגרפיה
קגנוביץ' משמש כפרזנטור של חברת הביגוד למפתחי גוף, "גורילה וויר", ובין השנים 2014–2016 שימש כפרזנטור של חברת תוספי התזונה הישראלית ״סופר אפקט״. משנת 2016 ובמשך שנתיים, פרסם את חברת תוספי המזון מהגדולות בעולם - "Bpi Sports".
ריצ'רד הלמס
המלחמה הקרה באירופה
ההשתלטות שביצע הצבא האדום הסובייטי לאחר המלחמה במזרח ומרכז אירופה, הובילה להתמודדות מפלגות קומוניסטיות לאומיות ברוב מדינות הלווין של רוסיה וקיבלו הנחיות ישירות ממוסקבה. במהלך השנים הראשונות של המלחמה הקרה, נקטו מדינות נאט"ו באסטרטגיה של חיפוש מקומות בהן השלטון הסובייטי לא היה מבוסס דיו והיה ניתן לשנות אותו, לדעתן, בדרך פוליטית (במדעי המדינה צעד זה נקרא "Rollback"). למעשה, בתחילת שנת 1948, פעל "המשרד לתיאום המדיניות" (OPC) תחת הכוונתם של הלמס ווויזנר ונעשו מאמצים רבים כדי "להחזיר את הסובייטים חזרה לגבולות הישנים של רוסיה ולשחרר את אירופה מהשליטה הקומוניסטית". מאוחר יותר, בשנת 1952, מסע הבחירות של אייזנהאואר לנשיאות ארצות הברית הונהג תחת הכותרת "the free world to liberate the Soviet satellites". אלן דאלס, מועמדו המוביל של אייזנהאואר לעמוד בראש ה-CIA, תמך במאמצים "להשיב את חופש הבחירה לאומות השבויות".
דני קגנוביץ'
ביוגרפיה
באוגוסט 2018 חתם קגנוביץ' על חוזה עם מותג תוספי התזונה לספורטאים ALFA, ומאז הוא בנבחרת הפרנזטורים של אלפא.
ריצ'רד הלמס
המלחמה הקרה באירופה
במהלך מלחמת העולם השנייה, עמי מרכז אירופה עברו טראומות בכל תחומי החיים. הם חוו באופן ישיר אירועים אלימים שנגרמו עקב המאבק בין הצבאות הלוחמים. בנוסף, כלכלותיהן נהרסו כליל ומה שנשאר מהן עמד על כרעי תרנגולת בגלל העובדה שנדרשו פרויקטי שיקום לאומיים גדולי ממדים. הם גם עמדו בפני הצבא האדום הסובייטי שסירב לפנות את השטח בסיום המלחמה, ויתר על כן, הופעלו בשטח יחידות בצורה שיטתית, מכוונת ויסודית על ידי המשטרים הקומוניסטים של הגוש המזרחי כדי לשלוט באזרחים. "קציני ה-CIA הגיעו למסקנה שהמודיעין ושירותי ביטחון הקומוניסטיים היו גדולים ומתוחכמים בצורה משמעותית מהסוכנות". דאלס (ראש ה-CIA) והלמס כתבו בנושא זה על הדרך בה הפעילו הסובייטים את המשטרה החשאית הצארית. הניסיונות המוקדמים של ה-CIA (שבהם גם הלמס השתתף) לגייס סוכנים מקומיים במדינות הלווין שהיו בשליטה סובייטית, לא נשאו פרי ברוב המקרים. מאחר שה-CIA התקשה במשימת הגיוס, אט אט נזנחה גישת ה-"Rollback".
דני קגנוביץ'
ביוגרפיה
בשנת 2019 פרסם קגנוביץ' ברשתות החברתיות כי הוא חתם על חוזה עם חברת המדיה הגדולה בעולם בפיתוח גוף, "Generation Iron".
ריצ'רד הלמס
המלחמה הקרה באירופה
תוכנית מרשל האמריקאית, שהחלה בשנת 1948, וכללה השקעות כלכליות רבות במערב אירופה, הייתה התשובה האמריקאית להשתלטות הסובייטית במזרח ומרכז אירופה. תוכנית דו-מפלגתית זו מנעה בראש ובראשונה רטוריקה אנטי-סובייטית, וחיפשה איך לעודד השקעה בערכים חברתיים חיוביים כמו: צמיחה כלכלית, גידול בתחומי המסחר והתחדשות באירופה. הלמס כינה את התוכנית "הצעה ייחודית נדיבה במטרה לממן את שיקום הכלכלות האירופיות של שני הצדדים, המנצחים והמנוצחים". תחת ממשל טרומן תוכנית מרשל היוותה חלק ממדיניות הבלימה (שיוחסה לא פעם לג'ורג' קנאן) כחלק מאסטרטגיית המלחמה הקרה, ונועדה להחליף באופן זמני את אסטרטגיית ה-"Rollback". חלק מתקציב תוכנית מרשל הופנה ל-CIA.
דני קגנוביץ'
ביוגרפיה
מתגורר בבאר שבע.
ריצ'רד הלמס
משימותיו של הלמס
מיד לאחר מלחמת העולם השנייה, עבד הלמס בגרמניה תחת אלן דאלס בסניף הברלינאי של המשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS). הלמס תיאר את תפקידו כניהול מאמצי ה-OSS ב"מרדף אחר נאצים מושבעים..., חיפוש אחר מאות פושעי מלחמה..., חיפוש אחר ראיות לאוצרות גנובים ויצירות אמנות שנבזזו..., מעקב אחר הצבא הרוסי..., (ומציאת) מדענים גרמנים...".
כשחזר לוושינגטון בשנת 1946, הלמס ניהל את פעילותם של 228 סוכנים באירופה בתפקיד "ראש איסוף המודיעין ומודיעין מסכל במרכז אירופה" של ה"יחידה לשירותים אסטרטגיים" (SSU). הוא טיהר במהירות את היחידה מסוכנים מושחתים שהתעסקו עם השוק השחור בברלין. הוא גם הכוון את הפעילות עבור איתור מדענים גרמניים והעברתם למערב. תפקידיו של הלמס היו קשורים בפעילויות התקשרות משמעותיות עם שירותי מודיעין זרים, במיוחד הבריטי, והחלפת מידע חשאי שנאסף באירופה. מאוחר יותר, ה-CIA שיתף נתונים באופן קבוע עם שירותי מודיעין זרים ועל פי מה שהותר לו בהסכמים של הממשל הפדרלי של ארצות הברית עם ממשלות זרות.
"מסך הברזל" הפך את נושא הכוח הפוליטי והצבאי של הסובייטים באירופה, לשאלה הדומיננטית (כי בשלב זה כוחות הצבא האמריקאי החלו לסגת בהדרגה מאירופה). במקביל, החלו להגיע שמועות, ששירותי המודיעין הסובייטים הצליחו לשתול סוכנים שלהם בתוך שירותי הביון המערביים, ובכללם ל-OSS ול-SSU. "עד סוף המלחמה הנ.ק.ו.ד והגה-אר-או הצליחו ליצור רשת של עשרות סוכנים ואנשי קשר במשרדי ה-OSS בוושינגטון.". ראש ה-CIG, גנרל הויט ונדנברג, דרש מהלמס לגלות "הכל" על הפעילות הסובייטית ולתפוס את אותם סוכנים שתולים. באירופה הכאוטית והעקורה שלאחר המלחמה, עברו פליטים רבים בתוכה ממקום למקום ללא מסמכים מזהים, ובין היתר, סוכני ריגול סובייטים שניצלו את המצב. משימתו של הלמס התבררה כמורכבת מאחר שלממשל האמריקאי לא היו "עיניים ואוזניים" במחנה הסובייטי. בשנת 1946, הלמס הביע בכתב את הרגשתו למצב כך:<BR> "felt like an apprentice juggler trying to keep an inflated beach ball, an open milk bottle, and a loaded submachine gun in the air."