cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סמסונג גלקסי S II
חומרה
סוללת הליתיום-יון נשלפת וניתן להחליפה בקלות. המכשיר תומך בקובצי קול בפורמטים MP3, WAV, eAAC, ובקובצי וידאו בפורמטים הבאים MP4 ,WMV ,H.264 ,H.263 ,DivX ,XviD.למכשיר קיימים מספר חיישנים: חיישן תנועה מבוסס טכנולוגית גירוסקופ, המאפשר לבצע פעולות שונות באמצעות מחוות, כמו למשל ניתוק שיחה באמצעות הפיכת המכשיר או זום באמצעות הטיית המכשיר. ובנוסף חיישן קרבה לכיבוי אוטומטי של המסך, וכן תמיכה בתקשורת טווח אפס (NFC).
למכשיר שלוש כניסות: מיקרו USB לטעינה ולחיבור למחשב, כניסת אודיו 3.5 מילימטר לאוזניות, יציאת HDMI באמצעות מתאם מיוחד. כמו כן, למכשיר יש דיבורית מובנית.
למכשיר קישוריות Wi-Fi בתקנים b/g/n וכן WiFi Direct לחיבור ישיר בין שני מכשירים, Bluetooth 3.0 עם A2DP, מקלט GPS, ורדיו FM.
עוביו של המכשיר עומד על קצת פחות מ-8.5 מ"מ.
רמת הקרינה של המכשיר עומדת על 0.34 W/kg.
ממשק משתמש
למכשיר מערכת של זיהוי דיבור בשפות שונות (כולל עברית), שמאפשרת להזין למכשיר משפטים שלמים. וכן חיישן הטיה אשר מזהה הטיה של המכשיר בשני צירים, ומשנה את כיוון המסך בהתאם לזווית בה המכשיר נמצא.
תוכנה
המכשיר מגיע עם מערכת ההפעלה אנדרואיד של גוגל בגרסה 2.3.3 Gingerbread עם ממשק ה-TouchWIZ 4.0 של סמסונג. אפליקציות Polaris וחבילת יישומים משרדיים מובנות לעריכת קובצי אופיס: וורד, אקסל ופאוורפוינט. מקלדת וירטואלית Swype לכתיבה מהירה באמצעות גרירת אצבע על המקלדת. למכשיר יישום Kies air שבאמצעותו ניתן לשלוט על המכשיר בגלישה אלחוטית. וכן יישום Samsung Apps להורדת אפליקציות מהחנות של סמסונג. במערכת מותקנות מספר יישומי רכזות (Hub) לחומר קריאה, למוזיקה, למשחקים, ולקישור חברתי. למשל קיים יישום Readers Hub להתחברות ליישומים שמספקים עיתונים, ספרים וחוברות.
ביקורת
למכשיר מכסה סוללה שברירי ושיטת הפתיחה והסגירה שלו מסורבלת ולא נוחה. צידו האחורי מתחמם מעט במהלך השימוש. למצלמת המכשיר יש השהייה של כשנייה מזמן הלחיצה עד לצילום עצמו. לעיתים בצילום משטחים לבנים מרכז התמונה מוכתם בצבע ורוד. במקרה שיישום מסוים זולל משאבי סוללה, אין ממשק פשוט המאפשר למשתמש לאתר את התופעה.
מכירות
המכשיר הושק כמכשיר הדגל של חברת סמסונג, ואף זכה לכינוי "מלך האנדרואידים". המכשיר שהוצג בתערוכת הסלולר בברצלונה בפברואר 2011, יצא לשוק במאי 2011, והפך להיות הצלחה מסחרית מסחררת. על פי נתוני החברה 55 יום לאחר צאתו לשוק נמכרו 3 מיליון מכשירים, ועד לאוקטובר 2011 נמכרו כ-10 מיליון מכשירים. בפברואר 2012 הודיעה החברה כי המכירות של המכשיר הגיעו ל-20 מיליון יחידות. נכון ליוני 2012 נמכרו כ-28 מיליון יחידות.
ינס יאקוב ברצליוס
יֶנְס יַאקוֹבּ בֶּרְצֶלִיוּס (או ברסליוס; בשוודית: Jöns Jakob Berzelius; 20 באוגוסט 1779 – 7 באוגוסט 1848) היה כימאי שוודי. ברצליוס המציא את הכתיב הכימי המודרני ויחד עם ג'ון דלטון ואנטואן לבואזיה נחשב לאחד מאבות הכימיה המודרנית (ראו גם המהפכה הכימית).
ביוגרפיה
ברצליוס, בן למשפחת איכרים, נולד בלינשפינג שבמחוז אסטרייטלנד בדרום-מרכז שוודיה. סבו, אביו - שנפטר כשברצליוס היה בן שנתיים, ואביו החורג, היו שלושתם כמרים כפריים. ברצליוס למד בבית ספר בעיר וב-1800 סיים לימודי רפואה באוניברסיטת אופסלה. ב-1802 החל לעבוד כמורה, וב-1807 מונה כפרופסור לרפואה בבית הספר לכירורגיה של סטוקהולם. ב-1808 הוא נבחר לאקדמיה השוודית למדעים. ב-1810 התמזג בית הספר לכירורגיה עם המכון הכירורגי (Chirurgiska institutet), כיום מכון קרולינסקה, וברצליוס מונה כפרופסור לכימיה ורוקחות. באותה שנה הוא מונה כנשיא האקדמיה השוודית למדעים. ב-1818 התמנה למזכיר הקבוע של האקדמיה השוודית למדעים וקיבל תואר אצולה מאת מלך שוודיה. ברצליוס נהג לסייר באירופה ונפגש עם גדולי החוקרים של התקופה. הוא פרש מההוראה ב-1832, הועלה לדרגת ברון ב-1835 ומ-1841 קיבל קצבה שנתית עד סוף חייו מבית הנבחרים השוודי.
זמן קצר לאחר הגיעו לסטוקהולם כתב ברצליוס ספר לימוד בכימיה עבור תלמידי הרפואה שלו, זו הייתה נקודת ההתחלה בקריירה ממושכת וארוכה בתחום הכימיה. בעודו מבצע ניסויים כחלק מכתיבת ספר הלימוד הוא גילה את חוק היחסים הקבועים, שהראה כי חומרים אנאורגניים מורכבים מיסודות שונים ביחס קבוע למשקל החומר. בהתבסס על חוק זה הכין ברצליוס ב-1828 טבלת משקלות יחסיים של האטומים, שבה הוקצב לחמצן המשקל 100, ושכללה את כל היסודות הידועים בתקופה זו. עבודה זו סיפקה הוכחה להשערה האטומית, שלפיה כל התרכובות הכימיות האנאורגניות בנויות מאטומים המצורפים יחד בכמויות של מספרים שלמים. ברצליוס גילה שמשקלם האטומי של יסודות שונים אינו כפולה של משקל המימן, ובכך הפריך את השערת פרואוט (על שם הכימאי האנגלי ויליאם פרואוט (Prout) שכל היסודות בנויים מאטומים של מימן.
לזכותו של ברצליוס נזקפים גילוי היסודות הכימיים סלניום, תוריום וצריום, כמו כן היה ברצליוס הראשון שהצליח לבודד את היסודות צורן, טנטלום וזירקוניום. תלמידים שעבדו במעבדה של ברצליוס גילו את הליתיום, הונדיום והלנתן.
לזכותו של ברצליוס נזקפים גם טביעת המונח איזומריה ב-1828, לאחר שנוכח בתוצאות ניסיונותיו של הכימאי הגרמני פרידריך ולר (Wöhler) בחומצה ציאנית, וגילוי תופעת הקטליזה, שבה חומר (המכונה זרז) מסוגל להאיץ מהלכן של תגובות כימיות, כאשר הזרז עצמו משתתף בתגובה אך אינו מתכלה במהלכה, ב-1835.
רישומו של ברצליוס ניכר גם בתחום הביולוגיה. הוא היה האדם הראשון שבצע הבחנה בין תרכובות אורגניות (כאלו המכילות פחמן) ותרכובות אנאורגניות, ובמיוחד הוא נודע כמי שיעץ לכימאי ההולנדי חרארדוס יוהנס מולדר (Mulder) בביצוע המחקר של תרכובות אורגניות כדוגמת קפה, תה וחלבונים שונים. הביטוי הלועזי לחלבון, פרוטאין, נטבע על ידי ברצליוס, לאחר שמולדר שם לב לכך שלכל החלבונים יש כנראה אותה נוסחה אמפירית ושהם כנראה מורכבים מסוג אחד של מולקולה גדולה מאד.
ברצליוס היה כותב-מכתבים פורה, ונהג לייעץ למדענים ידועי־שם רבים כדוגמת מולדר, קלוד לואי ברתולה (Berthollet), האמפרי דייווי, פרידריך ולר ואיילהרד מיטשרליך (Mitscherlich), ואימץ מדענים רבים ידועים פחות. הוא היה פורה גם ככותב מדעי. הוא פרסם למעלה מ-250 מאמרים ומ-1821 ועד 1848 ערך דו"ח שנתי על החידושים בכימיה ובפיזיקה. ספר לימוד הכימיה שכתב יצא ב-5 מהדורות (האחרונה ב-1848) והיה מקובל כספר הקובע בנושא הכימיה.
גיא אוני (ספר)
גיא אוני הוא ספרה החמישי והרומן הראשון של הסופרת שולמית לפיד. הספר מספר את קורות חייה של פאניה סילס, פמיניסטית שגדלה כנערה עצמאית, המחליטה בעצמה את החלטותיה ובורחת מפוגרומים ברוסיה, מגיעה לארץ ישראל עם העלייה הראשונה ומתמקמת בגליל העליון. כמו כן, מסופר על קשייהם של ראשוני המתיישבים בראש פינה, שאז נקראה "גיא אוני", שם הדומה לשמו של הכפר הערבי ששכן באזור זה - ג'עוני.
חיים רחמים יוסף פרנקו
הרב חיים רחמים יוסף פרנקו (מכונה החרי"ף) (ה'תקצ"ה; 1835 - כ"ח בחשוון ה'תרס"ב, 10 בנובמבר 1901) היה רבה של העיר חברון וראש קהילת הספרדים בעיר ומייסד בית החולים חסד אברהם.
גיא אוני (ספר)
הספר עובד בידי פנינה גרי להצגה, שעלתה בתיאטרון אורנה פורת בשנים 1998–1999, בבימויו של מישה לוריה.
חיים רחמים יוסף פרנקו
קורות חיים
נולד ברודוס בשנת ה'תקצ"ה, ובילדותו התחנך אצל רבני האי.
גיא אוני (ספר)
בינואר 2011 יצא הסרט גיא אוני, המבוסס על הרומן, בבימויו של דן וולמן, להקרנה בבתי הקולנוע בארץ.
תקציר העלילה
פאניה עוזבת את רוסיה בעקבות הפוגרומים שהתרחשו שם. היא חזתה במות הוריה, נאנסה ונכנסה להריון כבר בגיל 15. פאניה החליטה לעלות לארץ ישראל בעקבות חלומו של אביה - לעלות לארץ ישראל, אך הוא עיכב את יציאתו מפני שציפה לבנו לוליק (ישראל), אחיה של פאניה, שנחטף בגיל 12 לשירות בצבא הצאר. מאז חזר לביתם, סבל מבעיות נפשיות המתבטאות בחוסר תקשורת ובפחד מתמיד מאנשים. אחיותיה הגדולות של פאניה היגרו לאמריקה. לבסוף, ביחד עם בתה תמרה שנולדה כתוצאה מהאונס, דודה ואחיה, הם עולים לארץ ישראל. שבועיים לאחר שהגיעה ליפו פגשה פאניה את יחיאל. פאניה הייתה זקוקה למישהו שיעזור לה לגדל את ילדתה. יחיאל, מצד אחר, הוא אלמן ואב לשני ילדים, זקוק לצלע נשית בטיפול בילדיו כשם שפאניה זקוקה ל"גבר" משלה; במיוחד עכשיו, כשיש לה בת וכשהכסף הולך ואוזל ואיננה יכולה לסמוך על דודה הזקן. לכן, יחיאל ופאניה החליטו להתחתן משיקולים של כדאיות. בתחילה, נישואין אלו אינם מחייבים. בהסכם ביניהם דובר על כך שלא יהיו יחסי אישות ושהנישואין יהיו פיקטיביים בלבד, זאת משום שפאניה סבלה מטראומת האונס ולא יכלה לסבול את המחשבה שגבר כלשהו יגע בה. פאניה, יחיאל, תמרה ולוליק רוכבים על פרדות מחיפה לג'עוני, כפר ערבי ליד צפת. שם, ליד ג'עוני הוקמה היאחזות - גיא אוני.
חיים רחמים יוסף פרנקו
קורות חיים
ב-1863 תועד פרנקו כאשר סבב בין קהילות יהדות בולגריה כדי לגייס כספים עבור שיקום בית הכנסת ברודוס.
גיא אוני (ספר)
תקציר העלילה
החלטתה של פאניה היא לא להזכיר את נסיבות הולדתה של בתה תמרה כדי לא לסמנה באות קלון.
דויד טרזגה
דויד סרז'יו טרזגה (בצרפתית: David Sergio Trezeguet; נולד ב-15 באוקטובר 1977 ברואן) הוא כדורגלן עבר צרפתי ממוצא ארגנטינאי. הוא בנו של שחקן הכדורגל הצרפתי-ארגנטינאי חורחה טרזגה, ששיחק בצרפת כאשר טרזגה נולד.
גיא אוני (ספר)
תקציר העלילה
כאשר מגיעה פאניה לגיא אוני היא מתאהבת בהיסטוריה ובנוף של המקום, וכאן היא מתחילה את העלייה הראשונה שלה ונתקלת בקשיים. היא נוקטת בפעולות חריגות ובעבודות שבזמנו נחשבו ל"לא ראויות" לאישה: מכירת טבק ותרופות וסחר במטבעות. כל אלה נחשבו לשבירת הנורמה, מכיוון שנשים עבדו במשק הבית ודאגו לילדים. לפאניה יש כישורים רבים אותם רכשה עוד ברוסיה. כמו כן, יש לה תאוות קריאה ומשיכה למוזיקה שלא אפיינו את הנשים המקומיות.
חיים רחמים יוסף פרנקו
קורות חיים
בשנת ה'תרכ"ח (1868) עלה לארץ ישראל עם אשתו אסתר מזל-טוב, ביתו של חכם רפאל יצחק ישראל, שני בניו בן-ציון והרב מאיר, ובתו היחידה קלרה והתיישב בירושלים. מיד עם בואו מונה לשמש כחבר בית דין בבית דינו של הרב יעקב שאול אלישר (ה"ישא ברכה") יחד עם הרב שלום משה חי גאגין.
גיא אוני (ספר)
תקציר העלילה
למרות הטרגדיות שפוקדות אותה מצליחה פאניה להתאושש במהרה ולשקם את חייה שוב ושוב. בנוסף לסיפורה של פאניה מביא הספר את סיפור הקמתה של גיא אוני (ראש פינה) בשנת 1878, שהוקמה על ידי מספר חלוצים מצפת.
דויד טרזגה
קריירה
במוקדמות מונדיאל 2006 שיחק עם נבחרת צרפת מול נבחרת ישראל במשחק שהתקיים באצטדיון רמת גן. הוא כבש את השער לצרפת, וכמה דקות מאוחר יותר הורחק בכרטיס אדום לאחר שנגח בפניו של טל בן-חיים. המשחק הסתיים בתיקו 1-1. באותו מונדיאל הגיעה צרפת למשחק הגמר, אך הפסידה לאיטליה בגלל פנדל שאותו החמיץ.
חיים רחמים יוסף פרנקו
קורות חיים
בעיתון החבצלת מי"ב בתשרי ה'תרל"א מסופר שבהגיעו לירושלים הוכרחה העדה הספרדית למכור חצר גדולה הסמוכה לבתי הכנסיות שבעיר, והוא הזדעזע מכך והציע לנסוע בשליחות הכולל כדי לגאול את החצר. בשנת ה'תרל"ג יצא כשד"ר מטעם הכולל הספרדי בירושלים לטורקיה ולאוסטריה, ובביקורו בווינה נתקבל לראיון אצל פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. שליחותו הוכתרה בהצלחה, והקהילה רכשה את החצר מחדש.
גיא אוני (ספר)
תקציר העלילה
לספר נוספו דמויות היסטוריות כמו: לורנס אוליפנט, נפתלי הרץ אימבר, הברון רוטשילד, אליעזר רוקח, דוד שוב וגיסו, מרדכי ברנשטיין.
דויד טרזגה
קריירה
בספטמבר 2006 הפך טרזגה, המכונה "טרזגול", לכדורגלן הזר אשר כבש הכי הרבה שערים עבור יובנטוס. הוא זכה בפרס הוקרה על שכבש 125 שערים ב-207 הופעות.
חיים רחמים יוסף פרנקו
קורות חיים
בשנת ה'תרל"ח (1878) התמנה לרבה של העדה הספרדית בחברון. היה מחלוצי היציאה מחומות הרובע היהודי בחברון, ועודד יהודים אחרים ללכת בעקבותיו.
דויד טרזגה
קריירה
ב-2010 חתם בעולה החדשה לליגה הספרדית, הרקולס אליקנטה. בעקבות ירידתה של הרקולס לליגה השנייה בספרד, טרזגה החליט לא להישאר בקבוצה.
חיים רחמים יוסף פרנקו
קורות חיים
בשנת ה'תרנ"ג (1893) הקים את בית החולים "חסד לאברהם" (על-שם הרב אברהם אזולאי), המוכר כיום כבית הדסה.
דויד טרזגה
קריירה
ב-30 באוגוסט 2011 חתם טרזגה לעונה אחת בבאניאס מהליגה הראשונה באיחוד האמירויות. ב-19 בדצמבר 2011 חתם טרזגה בקבוצת ריבר פלייט הארגנטינאית אשר ירדה ליגה, לראשונה בתולדותיה, עונה לפני שחתם. טרזגה, שגדל בבואנוס איירס והיה אוהד הקבוצה בילדותו, דיבר על חתימתו בקבוצה כעל חלום שהתגשם, והתייחס להגעתו לקבוצה בעת מצוקתה כשליחות בסיוע לחזרתה לליגה הראשונה. טרזגה כבש בקבוצה 13 שערים ב-18 משחקים והיה שותף בכיר לחזרתה של הקבוצה לליגה הבכירה.
חיים רחמים יוסף פרנקו
קורות חיים
נפטר בשנת ה'תרס"ב (1901), ונקבר בבית העלמין העתיק בחברון. הרב חיים חזקיהו מדיני מילא את מקומו כרבה הספרדי של קהילת חברון. בניו היו פרנסים בקהילת חברון.
דויד טרזגה
קריירה
ב-22 ביולי 2013 הושאל טרזגה לקבוצת ניואל'ס אולד בויס הארגנטינאית. לאחר כשנה חתם השחקן בפונה סיטי מליגת העל ההודית. ב- 20 בינואר 2015 הודיע טרזגה על פרישה מכדורגל.
חיים רחמים יוסף פרנקו
קורות חיים
במהלך מאורעות תרפ"ט נרצחו בתו וחתנו הרב חנוך חסון, אשר כיהן כאב בית הדין בחברון. בנו מאיר נשאר היחיד מבין רבני חברון והוא ניהל את ענייני העיר במשך שנה. לאחר מכן עלה לירושלים. נכדו (בן בנו הרב רפאל נסים) היה אברהם פרנקו.
דויד טרזגה
תארים
נבחרת צרפת מונקו יובנטוס ריבר פלייט
חיים רחמים יוסף פרנקו
מחיבוריו
כן פרסם חידושי תורה בביטאונים "תורה מציון" ו"המאסף".
פאפא וסטריי
פאפא וסטריי (באנגלית: Papa Westray) המכונה גם פאפאיי (באנגלית: Papay) הוא אי בצפון איי אורקני בצפונה של סקוטלנד בממלכה המאוחדת.
גאוגרפיה
באי מתגוררים כ-90 תושבים (2011).
שטחו של האי כ-9 קמ"ר. הנקודה הגבוהה באי היא גבעת נורת' (North Hill), שגובהה 49 מטרים והיא ממוקמת בצפון האי. הגיבעה, המשמשת אתר קינון לציפורי ים רבות (ובהם שחפית הקוטב, וחמסן טפיל) מהווה שמורת טבע.
ממצאים ארכאולוגיים באי מלמדים כי האי היה מיושב החל מהתקופה הנאוליתית. חוות נפ או'האואר שנשתמרה עד ימינו, היא החווה העתיקה ביותר שנשתמרה בצפון אירופה, וככל הנראה נבנתה כ-5,500 שנה לפני זמננו. על פי המסורת המקומית המלך הפיקטי נכטאן הגיע אל האי וניסה לפתות את אחת מנשות האי, אולם זו העדיפה לעקור את עיניה מאשר לבוא עמו. קפלה שהוקמה באי לזכרה שימשה אתר עלייה לרגל לאנשים החולים במחלות עיניים. הכנסייה הקדומה באי שנשתמרה עד ימינו היא כנסייה מהמאה ה-12 המוקדשת לבוניפציוס הקדוש. הכנסייה עומדת על אתר מהמאה התשיעית - ככל הנראה מגורי הבישוף המקומי.
ריבוי מעוולים
הגדרה
ההגדרה של ריבוי מעוולים (= "מעוולים יחד") טומנת בחובה שתי סיטואציות אפשריות: א. מעוולים במשותף – זוהי הגדרה למצב בו שני אנשים ויותר, גרמו לאותו נזק, בעשותם פעולה משותפת. אין מדובר בהכרח במצב בו המזיקים ביצעו בדיוק את אותן פעולות, ואחריותם לנזק שווה לחלוטין, אלא למצב בו המזיקים פעלו יחדיו כדי לגרום את הנזק. דוגמאות למצבים בהם נקבע שמדובר במעוולים במשותף הם למשל: משודל המבצע עוולה ומי ששידל אותו לבצעה, עובד שביצע עוולה והמעביד האחראי עליו מכוח אחריות שילוחית, שני בעלי קרקע במשותף אשר גרמו נזק לאדם הנמצא על הקרקע שלהם וכו'. ב. נזק שאינו ניתן לחלוקה – מקרה אחר החוסה תחת ההגדרה של "מעוולים יחד", הוא המקרה שבו מבצעים שני מזיקים או יותר, מעשים נפרדים לחלוטין, הגורמים לנזק אחד, שאינו ניתן לחלוקה. כך למשל במקרה ששני נהגים רשלנים מתנגשים ופוגעים אגב כך בהולך רגל תמים, וגורמים לו גם לנזק גופני, וגם לנזק רכושי. בהנחה שלא ניתן לקבוע איזו מכונית גרמה להולך הרגל את הנזק הגופני ואיזו גרמה לנזק הרכושי, הרי ששני הנהגים ייקבעו כמעוולים יחד, אף שלא תכננו ולא ביצעו יחד את הפעולה שגרמה לנזק. אם אכן ניתן להפריד, ולקבוע איזה נהג אחראי לנזק הגוף ואיזה נהג אחראי לנזק הרכושי, הרי שהם יהיו מזיקים הגורמים לנזקים נפרדים, ולא יכללו תחת הגדרת החוק ל"מעוולים יחד".
להגדרת שני אנשים או יותר כמעוולים יחד, יש השפעה בשני מישורים עיקריים:
א. היחסים בין הניזוק למזיקים
ב. היחסים בין המזיקים לבין עצמם
להלן תובא התייחסות מפורטת לכל אחת משתי הסוגיות הנ"ל, כולל האפשרויות השונות להסדרת היחסים בכל אחד משני המישורים, כפי שבאים לביטוי בחקיקה ובפסיקותיו של ביהמ"ש. בנוסף, נתייחס לדין הנהוג באנגליה, מדינה אשר מרבית כללי המשפט הנהוגים אצלנו, ובפרט פקודת הנזיקין, נלקחו מהמסורת המשפטית המפוארת שלה, גם אם תוך שינויים והתאמות.
רקע היסטורי
במשפט המקובל האנגלי היה נהוג משך שנים רבות (לגבי מעוולים במשותף) עיקרון שונה מעקרון האחריות ביחד ולחוד, והוא עקרון "אחדות עילת התביעה", שמשמעותו היא כי עילת התביעה של הניזוק נגד המעוולים במשותף היא אחת, ובלתי ניתנת לחלוקה. מבחינה מעשית, המשמעות היא כי שחרור מעוול אחד מאחריות (בביהמ"ש או בפשרה עם התובע) היה משחרר גם את שאר המעוולים במשותף, ובמקביל – פסק דין לטובת הניזוק בתביעתו נגד מעוול אחד, היה בולע את התביעה נגד מעוול אחר, ומשמש מעשה בית דין גם בתביעה השנייה. עיקרון זה היה בעייתי, והביא לתוצאות בלתי רצויות ובלתי צודקות לעיתים. למשל, כאשר הניזוק לא היה יכול לגבות את הסכום שנפסק לו ממזיק אחד (בשל פשיטת רגל לדוגמה), ונמנעה ממנו, בשל העיקרון של אחדות עילת התביעה, האפשרות להגיש תביעה נוספת נגד המזיק האחר. לכן, בשנת 1935, נדחה באנגליה, על ידי מעשה חקיקה, העיקרון של "אחדות עילת התביעה", ונקבע כי פסק דין נגד מעוול במשותף אחד, לא תמנע הגשת תביעה נוספת נגד מעוול במשותף אחר.
עם זאת, מעשה החקיקה האנגלי לא ביטל מפורשות את הכלל לפיו שחרור של אחד המעוולים במשותף על ידי הניזוק, משחרר גם את השאר. לכאורה, משמעותו של החוק החדש (1935), צריכה הייתה לדחות גם את הכלל הזה, כיוון שאף הוא נשען על הרעיון של אחדות עילת התביעה, אולם למעשה הוסיפו בתי המשפט לפסוק בהתאם להלכה הישנה, גם אחרי שינוי החוק. בפקודת הנזיקין הישראלית, נכללו מראש הרעיונות שמאחורי החקיקה האנגלית החדשה (1935), ולא ניתן ביטוי לרעיון של אחדות עילת התביעה, אלא נקבע עקרון האחריות ביחד ולחוד בכל המקרים של מעוולים יחד, כפי שיפורט להלן.
המצב בישראל
מעקרון "האחריות ביחד ולחוד" מתבקשות מספר מסקנות: 1. פסק דין המחייב את המזיק - פסק דין המכיר באחריות המזיק לנזק אינו בולע תביעה נגד מזיק אחר על אותו נזק, ואינו מהווה מעשה בית דין בתביעה כזו. כלומר, הניזוק יכול לתבוע גם מעוולים נוספים שגרמו לאותו נזק, אולם, התביעה השנייה אינה בלתי מוגבלת: סכום הפיצויים בתביעה השנייה בשל אותו נזק, לא יעלה על הסכום שנפסק בתביעה הראשונה. 2. פס"ד המשחרר את המזיק – עקרון האחריות ביחד ולחוד מאפשר לניזוק לתבוע מעוול יחד נוסף, גם אם נדחתה תביעתו נגד המעוול הראשון. חריג חשוב לכלל, הוא במקרה של אחריות שילוחית (אשר נכנסת להגדרת מעוולים במשותף): כאשר נדחית תביעת הניזוק נגד עובד, לא יוכל הלה לתבוע את המעביד, מתוך הבנה שאחריות המעביד נובעת מאחריותו של העובד, ואם זה אינו אחראי, הרי שברור שהמעביד לא ישא באחריות. עניין זה קשור להשתק פלוגתא – השתק המונע מצד לדיון להעלות טענה שכבר הוכרעה עובדתית/משפטית בסכסוך אחר שהיה עם הצד השני. במקור, השתק פלוגתא חל רק בין שני הצדדים אשר לגביהם כבר הייתה הכרעה בביהמ"ש, אולם בהקשר למעוולים יחד, המבחן שנקבע בפסיקה הישראלית לגבי האפשרות להגיש תביעה שנייה נגד מעוול יחד לאחר זיכוי הראשון, הוא מבחן הממצא החיובי – אם התביעה הראשונה נדחתה לאחר שהשופט "מצא משהו" שאיפשר לו להכריע, הרי שמתקיים רעיון "היה לו יומו בביהמ"ש", לגבי התובע, והוא מנוע מלתבוע שנית, על סמך אותן עובדות. לעומת זאת, אם התביעה נדחתה מחוסר הוכחות, לאחר שהשופט לא הצליח להגיע למסקנה סופית, הרי שהניזוק רשאי לתבוע שנית מעוול אחר, על אותו נזק בדיוק. 3. פשרה – בדומה לפס"ד מזכה, גם שחרור של מזיק מאחריות בידי הניזוק בדרך של פשרה והסכמה, אינו מהווה מחסום בפני הניזוק להגיש תביעה נוספת נגד מעוול יחד אחר.
סקירת הדין ומשמעויותיו
נושא היחסים בין הניזוק למעוולים במקרה של מעוולים יחד, מעוגן כיום בסעיף 11 לפקודת הנזיקין: "היה כל אחד משני בני-אדם או יותר חבים לפי הוראות פקודה זו, על מעשה פלוני, והמעשה הוא עוולה, יהיו חבים יחד על אותו מעשה כמעוולים יחד וניתנים להיתבע עליה יחד ולחוד. " בספרות המקצועית, ובשורה ארוכה של פסקי דין, פורש כי כוונת הסעיף היא לאמץ וליישם בארץ את עקרון האחריות "ביחד ולחוד", על כל משמעויותיו שפורטו לעיל. קיימת גישה לפיה המקור לעקרון האחריות ביחד ולחוד במקרה של מעוולים נפרדים אשר גרמו נזק בלתי ניתן לחלוקה, איננו בסעיף 11 הנ"ל, אלא בסעיפים אחרים בפקודה ובסדרי הדין האזרחי. משמעות גישה זו היא תאורטית בעיקרה, ונפקותה היא כי לא ניתן להחיל באופן אוטומטי את הוראות פקודת הנזיקין המתייחסות למקרה של מעוולים יחד, על מקרה מסוג זה (נזק בלתי ניתן לחלוקה), אלא רק על מקרה של מעוולים במשותף. גישה זו לא נתקבלה בפסיקה, והנטייה היא להתייחס בצורה זהה לשתי הסיטואציות שנכללות בהגדרת "מעוולים יחד" – מעוולים במשותף מזה וגורמי נזק שאינו ניתן לחלוקה מזה. כך נעשה גם במסגרת נייר זה.
עקרון האחריות ביחד ולחוד אומץ לראשונה בפסיקת ביהמ"ש העליון בעניין שמידט, שעסק בפועל אשר נפגע מקורות עץ אשר התדרדרו עליו בעת פריקת מטען עצים ממשאית. ביהמ"ש קבע שהאחריות לנזק חלה ביחד ולחוד הן על נהג המשאית (ומעסיקיו), והן על חברת סולל בונה אשר העסיקה את הפועל, וזאת אף שבמקרה הנ"ל לא היה מדובר במעוולים במשותף, אלא במעוולים נפרדים, אשר ברשלנותם (הנפרדת) גרמו יחד לנזק שאינו ניתן להפרדה. לאחר מכן נעשה שימוש בעיקרון זה בשורה ארוכה של פסקי דין, עד עצם היום הזה. לעיל פורטו המסקנות הנובעות מעיקרון זה. להלן תיבחן מסגרת הדין העוסקת בכך:
3. פשרה – גם פשרה שבסופה משוחרר המזיק מאחריות, אינה מהווה מחסום בפני הניזוק להגיש תביעה נוספת נגד מעוול יחד אחר. גם עניין זה לא נקבע מפורשות בחוק, ובאנגליה ההלכה הנוהגת היא אף הפוכה במקרים רבים, אולם גם כאן, החלת העיקרון של האחריות ביחד ולחוד מחייבת לקבל כלל זה. בעניין שירוטו, נקבע כי הסדר פשרה עם אחד מהנתבעים אינו מונע מהתובע לתבוע מעוול אחר. לניזוק עילת תביעה נגד כל אחד ואחד מהמזיקים בנפרד ולכן אין מיצוי כאשר נתבע אחד מהנתבעים. עם זאת, כאשר התקבל מלוא הפיצוי – התביעה מוצתה, וזאת לפי ס' 77(א) לפקודה.
סכום הפיצויים
סעיף 77(א) לפקודת הנזיקין קובע שאדם לא ייפרע (פיצויים או סעד אחר) יותר מפעם אחת בשל אותה עוולה. סעיף 83(ב) לפקודה, קובע את העיקרון לפיו סכום הפיצויים בתביעה נוספת שהוגשה נגד מעוול יחד בגין אותו נזק לא יעלה על הסכום שנפסק בתביעה השנייה. שני הסעיפים הללו מביאים למצב הקיים בישראל, ולפיו על אף שהניזוק יכול להגיש תביעות לרוב, כמספר המעוולים שגרמו לו נזק, הרי שהוא לא יוכל לנצל את עקרון האחריות הנפרדת ולקבל פיצויים העולים על סכום הנזק שנגרם לו. ההלכה בעניין נקבעה בעניין אלוניה, שם נקבע מפורשות כי: "הניזוק רשאי לתבוע את כל המעוולים בתביעה אחת או לתבוע אותם בתביעות נפרדות, אך ריבוי התביעות אין בכוחו להגדיל את סכום הפיצויים המגיע לו מעבר לסכום שנקבע בפסק-הדין שניתן ראשון ולא בוטל בערעור, או כפי ששונה בערעור". בעניין ג'ורי למשל, דובר בקטינה שנחבלה מסלעים מתחת למים בקפצה לים באילת. היא נקבעה כנכה ב-100%, ותבעה את עיריית אילת על נזקה. בהסכם פשרה שערכו התובעת והעירייה, קיבלה התובעת פיצויים נרחבים, ונאמר שמדובר בסילוק סופי של כל תביעותיה לגבי כל הנזקים. הפשרה אושרה בידי ביהמ"ש וניתן לה תוקף של פס"ד. לאחר מספר שנים, ניסתה התובעת לתבוע פיצויים נוספים בשל אותו נזק, הפעם ממדינת ישראל והחברה לפיתוח אילת, תוך הסתמכות על סעיף 83(א) לפקודת הנזיקין, הקובע כי פס"ד נגד מזיק לא יחסום הגשת תביעה נוספת נגד מעוול יחד. ביהמ"ש דחה את התביעה, וקבע שמאחר והתובעת כבר קיבלה את מלוא הפיצוי על נזקה (ואין משמעות לעובדה שלא היה מדובר בהכרעה משפטית אלא בפשרה), הרי שלפי סעיף 83(ב), אין להעניק לה פיצויים נוספים, מעבר לסכום שנפסק לה בתביעה הראשונה.
ההלכה בעניין היא אפוא, שאמנם מספר התביעות שניתן להגיש בגין אותו נזק הוא רב כמספר המעוולים יחד שגרמו לנזק, אך אין בכוחן של ריבוי התביעות להגדיל את סכום הפיצויים לו זכאי הניזוק, כפי שנקבע בפס"ד הראשון. בהערת אגב, בפס"ד ג'ורי, מציעה השופטת בן פורת אפשרות לפיה יוכל תובע להתפשר עם מעוול באופן שישחרר רק אותו מאחריות, בהתאם למידת אשמתו בגרימת הנזק. אולם, גם השופטת מודעת לכך שאפשרות כזו דורשת לשון חד משמעית בניסוח הפשרה, ושינויו של הכלל הקבוע כיום בסעיף 83(ב).
הגדרה
עקרון האחריות ביחד ולחוד, המאפשר לניזוק לתבוע כל אחד מהמעוולים יחד, לפי בחירתו, מחייב גם את החלתו של עקרון ההשתתפות. עיקרון זה מאפשר למזיק אשר נתבע ונאלץ לשלם לניזוק פיצויים, "לבוא חשבון" עם שאר המעוולים יחד, ולתבוע אותם להשתתף עמו בתשלום הפיצויים.
רקע היסטורי
במשפט המקובל האנגלי, היה נהוג משך שנים ארוכות כלל לפיו מעוול במשותף, אפילו כזה ששילם לתובע את כל נזקו לבדו, אינו זכאי להשתתפות (Contribution) בתשלום בדיעבד משאר המעוולים במשותף. כלל זה, אשר נקבע ב-1799 בפרשת Merryweather, הורחב בהמשך גם למעוולים שגרמו נזק בלתי ניתן לחלוקה, והסיבה לו הייתה חוסר הרצון של ביהמ"ש לסייע באופן כלשהו לאדם שביצע עוולה, לפי העיקרון של "מעילה בת עוולה לא תצמח תרופה". בשל "אכזריותו" של הכלל, לא נכללו בו מקרים שבהם המעשה שגרם עוולה לא היה בלתי חוקי בבירור, והמעוול שתובע השתתפות פעל באמונה שהמעשה חוקי. כלומר, במקרים חריגים בהם גרם המעוול לנזק ללא אשמה ברורה ומהותית, הוא כן היה יכול לתבוע השתתפות ולהתחלק בתשלום הפיצויים עם שאר המעוולים יחד. כלל זה, אשר הולך יד ביד עם הכלל של אחדות עילת התביעה (לעיל), בוטל באנגליה על ידי מעשה החקיקה של 1935, שהוחלף בהמשך על ידי חוק מ-1978, אשר קבע את זכות ההשתתפות בין מעוולים.
המצב בארץ
בארץ, נקבעה כבר מראש בפקודת הנזיקין זכות ההשתתפות, אשר מאפשרת, במקרה של מעוולים יחד, זכות שיפוי והשתתפות בין המעוולים השונים. הכלל הו כי כל מעוול החב על הנזק רשאי להיפרע דמי השתתפות מכל מעוול אחר שחב, או היה חב לו נתבע, על אותו נזק. חשיבותה של זכות ההשתתפות נובעת מחלותו של עקרון האחריות ביחד ולחוד במשפטנו באשר למעוולים יחד, שהרי לולא זכות זו, היה אפשרי מצב שבו הניזוק תובע מעוול אחד (המטרה הנוחה ביותר) לפי בחירתו, ולאותו מעוול לא הייתה אפשרות להתחלק בתשלום הפיצוי עם שאר המעוולים יחד איתו. לעיתים קרובות, הנתבע יהיה בעל ה"כיס העמוק" ביותר (בעל המשאבים הגדולים ביותר, ממנו יש סיכוי רב יותר להיפרע). זכות ההשתתפות מאזנת את המצב, ומאפשרת חלוקה הוגנת של הנטל, כיוון שהנתבע יוכל לתבוע שיפוי והשתתפות מהמעוולים האחרים.
מי חייב בהשתתפות?
בהשתתפות חייב כל מעוול החב יחד או באופן אחר, או שהיה חב לו נתבע, על אותו נזק. הסוג הראשון, "מעוול החב", הוא ברור, וכולל מעוולים אשר נתבעו ונקבע בפסק דין שהם חייבים. הסוג השני, "מעוול שהיה חב לו נתבע" הוא רחב יותר, וכולל מספר סוגים של מעוולים:
א. מזיק שלא נתבע, אך היה נמצא חייב לו נתבע – זוהי הדוגמה הקלאסית והברורה ביותר של עקרון ההשתתפות. הניזוק בוחר לתבוע רק אחד משורת מעוולים, מסיבות כאלו ואחרות, והמעוול הנתבע זכאי לתבוע השתתפות משאר המעוולים, אשר לו נתבעו היו ודאי נקבעים כחייבים.
ב. מזיק שלא נתבע, אך לו נתבע הייתה התביעה נדחית בשל חסינותו  - זהו מקרה בו לא הייתה לניזוק אפשרות (או שהוא חשש) לתבוע את אחד המעוולים, אשר נהנה מחסינות דיונית כלשהי. דוגמאות אפשריות: עקב היות הניזוק בן זוגו של המזיק, עקב התיישנות וכו'. הכלל המנחה הוא כי בתביעת השתתפות יש לדון ללא גדרות דיוניות, אלא רק באופן מהותי.
ג. מזיק שנתבע והתביעה אכן נדחתה בשל חסינותו.
המבחן למידת ההשתתפות
בית המשפט הוא שיקבע מה תהיה מידת ההשתתפות בין המעוולים השונים, בהתאם לצדק וליושר, ולמידת אחריותו של האדם לנזק. אם ביהמ"ש אינו יודע כיצד לחלק את הנטל לאור המבחנים שפורטו לעיל, ההלכה קובעת שהוא יחולק שווה בשווה בין המעוולים יחד.
סקירת הדין ומשמעויותיו
זכות ההשתתפות קבועה בסעיף 84(א) לפקודת הנזיקין, הקובע כי כל מעוול החב על הנזק רשאי להיפרע דמי השתתפות מכל מעוול אחר שחב, או היה חב לו נתבע, על אותו נזק. השופט אור קובע כי "גם אלמלא הייתה זכות זו מופיעה בפקודה, היה מקום להכיר בה. הטעם לכך הוא, שמן הבחינה המהותית יונקת זכות ההשתתפות מעקרונות כלליים שבדין. היא שייכת, מבחינת מהותה, לדיני "עשיית עושר ולא במשפט". זכות ההשתתפות במשפטנו היא רחבה ביותר, וכוללת את מי שחב על הנזק מכוח פסק דין או אפילו מכוח פשרה מחוץ לביהמ"ש, לאחר שהודה באחריותו. בעניין שירוטו, נקבע כי פשרה וסילוק הנזק בין התובע למזיק/ים, אשר מסיימת את עילת התביעה לפי סעיף 77(א), אינה מונעת מאחד המזיקים לתבוע השתתפות ממעוול יחד איתו, בהתאם לסעיף 84(א) לפקודה. אף על פי שבמקור הוגבלה זכות ההשתתפות בשל חוסר הרצון של מערכת המשפט לסייע למעוולים ("מעילה בת עוולה..."), כיום נראה שההלכה בישראל היא שזכות ההשתתפות אינה נגרעת אפילו כשהעוולה נעשתה במכוון ומתוך הכרה שמדובר בעוולה.
לפי לשון החוק, חייב בהשתתפות כל מעוול ה"חב יחד או באופן אחר, או שהיה חב לו נתבע, על אותו נזק". בעוד הסוג הראשון הוא מובן מאליו, וכולל מעוולים אשר נקבע בפסק דין כי הם חייבים, הרי שלא כך לגבי הסוג השני, והיה צורך בפרשנות הפסיקה כדי לקבוע אילו מעוולים נכנסים להגדרה זו:
א. מזיק שלא נתבע, אך היה נמצא חייב לו נתבע.
ב. מזיק שלא נתבע, אך לו נתבע הייתה התביעה נדחית בשל חסינותו - בעניין אפלשטיין למשל, נקבע שבעל, שיחד עם אחר גרם לאשתו נזק בשל תאונת דרכים, אמנם לא יפצה כמובן את אשתו כמזיק, אך ייאלץ להשתתף בפיצוי של המעוול השני את האישה. לכאורה, אפשרות זו מנוגדת ללשון החוק, כיוון שלא מדובר במעוול שלו נתבע היה חב, אלא במעוול שלו נתבע לא היה חב. אולם, הפרשנות הנכונה של החוק היא שהמונח "היה חב", מתייחס לחבות מהותית, ולא דיונית גרידא.
המבחן למידת ההשתתפות
המבחן לקביעת מידת ההשתתפות בין המעוולים יחד קבוע בסעיף 84(ב)לפקודת הנזיקין, הקובע שביהמ"ש יפסוק דמי השתתפות, בהתאם לצדק וליושר, ולמידת אחריותו של האדם לנזק. במשפט המקובל האנגלי, נחלקו הדעות מהו המבחן הנובע מהוראת חוק זו: 1. מבחן הסיבתיות – חלוקת הנטל תהיה בהתאם למידת האחריות המעשית (הסיבתית) של כל מעוול לגרימת הנזק. 2. מבחן האשמה המוסרית - חלוקת הנטל תהא לא בהתאם למידת האחריות הסיבתית לנזק, אלא בהתאם למידת האשם של המעוול. לדוגמה, ייתכן שמזיק שאחריותו היא שילוחית בלבד, לא ישלם כלל, בהתאם למידת האשם של המעוול הנוסף. 3. גישה משולבת בין שני המבחנים הנ"ל. 4. גישה נוספת אף מתירה התחשבות בשיקולים של יכולת עמידת המעוול בנטל הכספי. הגישה שנתקבלה בישראל קובעת שהמבחן המשתקף מהוראת פקודת הנזיקין, הוא מבחן האשמה המוסרית, ה"מביא לתוצאות צודקות ומניחות את הדעת".הוראת החוק אף מאפשרת מפורשות לקבוע השתתפות עד כדי מאה אחוז (או לחלופין – אי השתתפות כלל), למשל לטובת מזיק תמים שאחריותו שילוחית בלבד. אם ביהמ"ש אינו יודע כיצד לחלק את הנטל לאור המבחנים שפורטו לעיל, ההלכה שנפסקה בעניין אדרי, אשר עסק בהולך רגל תמים שחצה את רחוב הטיילת בתל אביב ונפגע בזה אחר זה הן מקטנוע והן ממכונית פג'ו, קובעת שהוא יחולק שווה בשווה בין המעוולים יחד.
היבטים רלוונטיים בהצעת הקודיפיקציה
נושא ריבוי המעוולים כולו הוצא בהצעת הקודיפיקציה מהחלק העוסק בנזיקין, והוכנס לחלק הכללי, כסעיף העוסק במצב של ריבוי חייבים ונושים. לחלק כללי זה, הועתקו, לעיתים בשינויים קלים, כלל ההוראות מפקודת הנזיקין שעסקו בדיני ריבוי מעוולים. בכלל זה, ההוראות שקבעו את עקרון האחריות ביחד ולחוד (סעיפים 80 ו-81 בהצעת החוק) ועקרון ההשתתפות (סעיפים 84 ו-85). חלק מהכללים שהיו נהוגים עד כה מכוח פסיקה, הוכנסו בצורה מפורשת להצעת החוק: כך לגבי אימוצו של מבחן האשמה היחסית לפיו אם ניתן לייחס חלק מסוים בנזק לכל מעוול, הרי שכל אחד ישלם בהתאם לאשמתו היחסית (סעיף 85(ב)), כך גם לגבי העיקרון לפיו אם לא ניתן לחלק את החיוב בין המעוולים הרי שהם יחויבו באופן שווה (סעיף 85(ג)) וכו'. בנוסף, כוללת הצעת החוק, בפרק הנזיקי שבה, קביעה מפורשת לגבי המצבים שבהם ייחשבו מעוולים כמעוולים יחד (סעיף 371), ונקבע בה מפורשות שמצב של נזק בלתי ניתן לחלוקה נכלל בהגדרה זו, בהתאם למדיניות הפסיקה כיום. בסיכומו של דבר, נראה כי הצעת חוק הקודיפיקציה מעגנת באופן סטטוטורי דינים והלכות שונות שנקבעו בנושא ריבוי המעוולים בפסיקה. מעבר לכך אין ההצעה מוסיפה או מחדשת על ההלכות הקיימות.
מבט לעתיד
להערכתנו, ניתן לזהות מגמה מתמשכת, החל מקום המדינה וחקיקת פקודת הנזיקין, של גמישות רבה ביותר במשפט הישראלי בכל הנוגע לנושא של ריבוי מעוולים. הדברים אמורים הן באשר ליחסי הניזוק מול המעוולים והן בנוגע ליחסים בין המעוולים לבין עצמם. האפשרויות העומדות בפני הניזוק במשפט הישראלי הן רבות ומגוונות, במיוחד בהשוואה למצב באנגליה, כאשר לדוגמה, בישראל, שחרור אחד המזיקים מאחריות (בפשרה או על ידי ביהמ"ש) לא יחסום את הניזוק מלהגיש תביעה נגד מעוול אחר באותו נזק, בעוד שבאנגליה ההלכה בנושא אינה ברורה, אך נראה שבתי המשפט נוטים לשחרר מאחריות במקרה כזה את שאר המעוולים. נראה כי הדבר נובע מההשתחררות האיטית של בתי המשפט באנגליה מצילן של פסיקות היסטוריות דוגמת Duck ו- Merryweather שחסמו אפשרויות לגמישות כלשהי, בעוד שבארץ, אומצה מראש החקיקה האנגלית החדשה, שאפשרה גמישות זו. לאורך השנים קבעו בתי המשפט יותר ויותר הלכות בנושא המאפשרות גמישות, הצעת הקודיפיקציה מעגנת כללים אלו בחקיקה. להערכתנו, המגמה המאפשרת גמישות מרבית לניזוק בהחלטה את מי לתבוע, תוך מתן אפשרויות שיפוי הוגנות גם למעוולים מכוח זכות ההשתתפות, תימשך ואף תגבר. עם זאת, לתחושתנו, כמות הכתיבה האקדמית שנעשתה בארץ בתחום זה בעשורים האחרונים היא מועטה ביותר, בהשוואה לתחומי משפט אחרים ולמדינות אחרות. על מנת להזרים רעיונות חדשים להתמודדות עם הסוגיה הסבוכה של ריבוי מעוולים, נדרשת מעורבות רבה יותר של האקדמיה המשפטית, במחקר וכתיבה חדשנית בנושא.
פרנציסקה ואן אלמסיק
פרנציסקה ואן אלמסיק (בגרמנית: Franziska van Almsick; נולדה ב-5 באפריל 1978) היא שחיינית עבר מגרמניה. היא אלופת העולם, אלופת אירופה (21 מדליות, מהן 18 זהב) ושיאנית העולם, בעלת 10 מדליות אולימפיות אך ללא מדליית זהב אולימפית אחת.
ביוגרפיה
ואן אלמסיק נולדה במזרח ברלין, מזרח גרמניה. הקריירה שלה החלה בקבוצת השחיה דינמו ברלין. היא זכתה לראשונה במדליה אולימפית כבר בגיל 14 באולימפיאדת ברצלונה.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה ואן אלמסיק ב-4 מדליות, 2 מכסף ו-2 מארד. מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:58.00 דקות, מעט אחרי המנצחת ניקול הייזלט מארצות הברית (1:57.90 דקות) ולפני בת ארצה קרסטין קילגס (1:59.67 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:05.19 דקות, אחרי הרביעייה האמריקאית (4:02.54 דקות). מדליות ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.94 שניות, אחרי זא'נג יונג מסין (54.64 שניות) וג'ני תומפסון מארצות הברית (54.84 שניות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בזמן של 3:41.60 דקות, אחרי ארצות הברית (3:39.46 דקות) וסין (3:40.12 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשפילד, אנגליה בשנת 1993 זכתה ואן אלמסיק ב-6 מדליות זהב, ומדליית כסף אחת. 3 מדליות זהב אישיות ב-50 מ', 100 מ', ו-200 מ' חופשי ו-3 מדליות זהב במשחי השליחות. היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר.
אירוע השיא
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1994 זכתה ואן אלמסיק ב-4 מדליות, 1-מזהב, 1-מכסף ו-2 ארד. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 1:56.78 דקות, לפני לו בין מסין (1:56.89 דקות) וקלאודיה פול מקוסטה ריקה (1:57.61 דקות), שיפור לשיא העולם משנת 1986 של השחיינית המזרח גרמניה הייקה פרידריך שזמנה היה 1:57.55 דקות. מדליית כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי (8:01.37 דקות), אחרי סין (7:57.96 דקות) ולפני ארצות הברית (8:03.16 דקות) ומדליות ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.77 שניות אחרי הסיניות לי ז'ינגי (54.01 שניות) ולו בין (54.15 שניות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:42.94 דקות, אחרי סין (3:37.91 דקות) וארצות הברית (3:41.50 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1995 זכתה ואן אלמסיק בחמש מדליות זהב שתיים במשחים האישיים ל-100 מטר, ו-400 מטר חופשי ושלוש מדליות במסגרת משחי השליחות. היא זכתה גם במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה ואן אלמסיק ב-3 מדליות, 2 מכסף, ו-1 מארד. מדליות כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:58.57 דקות, אחרי פול (1:58.16 דקות) ולפני בת ארצה דגמר האסה (1:59.56 דקות) ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:01.55 דקות, אחרי ארצות הברית (7:59.87 דקות) ולפני אוסטרליה (8:05.47 דקות) היא שחתה בתוצאה של 1:58.14 דקות, התוצאה המהירה בתחרות שהייתה מאפשרת לה לזכות במדליית זהב. מדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:41.48 דקות, אחרי ארצות הברית (3:39.29 דקות) וסין (3:40.48 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1998 זכתה ואן אלמסיק במדליית זהב במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:01.46 דקות, לפני ארצות הברית (8:02.88 דקות) ואוסטרליה (8:04.19 דקות) ובמדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:43.11 אחרי ארצות הברית (3:42.11 דקות) ולפני אוסטרליה (3:43.71 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיסטנבול, טורקיה בשנת 1999 זכתה ואן אלמסיק בשתי מדליות זהב במשחי שליחות חופשי ואחת מכסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה ואן אלמסיק במדליית ארד במשחה השליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:58.64 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אולימפי חדש, 7:57.80 דקות ואוסטרליה (7:58.52 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בעיר הולדתה ברלין בשנת 2002 זכתה ואן אלמסיק ב-5 מדליות זהב, ב-100 מ', 200 מ' חופשי ובמשחי השליחות. במשחה ל-200 מטר היא שיפרה את שיאה העולמי פעם נוספת והעמידה אותו על 1:56.64 דקות.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה ואן אלמסיק בשתי מדליות ארד במשחיה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:00.72 דקות, אחרי אוסטרליה (3:57.32 דקות) וארצות הברית (3:59.12 דקות) ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:57.37 דקות, אחרי ארצות הברית (7:53.42 דקות) ואוסטרליה (7:55.97 דקות).
ואן אלמסיק פרשה משחייה תחרותית לאחר המשחקים האולימפיים בשנת 2004.
חיים אישיים
מפרישתה ב-2004 הועסקה ון אלמסיק בגופי טלוויזיה בגרמניה. תחילה כפרשנית בתחרויות שחייה ובהמשך בתפקידי ניהול.
היא הופיעה כמדבבת בגרסאות הגרמניות לסרטים מכוניות ומוצאים את דורי.
במהלך הקריירה הספורטיבית שלה, השתתפה ואן אלמסיק מספר פעמים בהפקות צילום אופנה. בין היתר, צולמה פעמיים עבור מגזין הגברים מקסים בבגדי ים ובבגדים תחתונים. מאמצע שנות ה-90 ועד שנת 2000 הייתה בקשר עם השחיין הגרמני שטפן זסנר. מ-2000 ועד 2004 הייתה בקשר עם שחקן הכדוריד הגרמני שטפן קרצ'מר. מ-2005 היא חיה עם בן זוגה הנוכחי, היזם יורגן הרדר. הם מתגוררים בהיידלברג ויש להם שני בנים (נולדו ב-2007 וב-2013).
ספריית הקונגרס
ספריית הקונגרס (אנגלית: Library of Congress, ראשי תיבות: LOC) היא ספריית המחקר של הקונגרס של ארצות הברית, אשר משמשת בפועל כספרייה הלאומית של ארצות הברית, ואחת מהספריות החשובות והגדולות ביותר בעולם. רק הספרייה הבריטית גדולה ממנה.
היסטוריה
ספריית הקונגרס נוסדה כספריית מחקר לשירותו של הקונגרס של ארצות הברית, בחוק עליו חתם הנשיא ג'ון אדמס ב-24 באפריל 1800. החוק הקצה 5,000 דולר אמריקני ל"רכישת ספרים העשויים להיות דרושים לקונגרס". הספרים הראשונים הגיעו מבריטניה ב-1801, ושוכנו בבניין הקונגרס עצמו. בתחילה היו באוסף 740 כרכים ושלוש מפות.
מאוחר יותר ניתן לספרייה תפקיד במסגרת ההגנה על זכויות יוצרים: כל מחבר שביקש לזכות בהגנה של חוק זכויות יוצרים של ארצות הברית נדרש לשלוח שני עותקים מיצירתו לספריית הקונגרס. לא כל הספרים המגיעים למשרד זכויות היוצרים שבבניין הספרייה נשארים בספריית הקונגרס. חלקם מועברים לספריות הלאומיות האחרות של ארצות הברית (בהתאם לתוכנו של הספר) או נתרמים לספריות ציבוריות שונות.
מבנה ואוספים
בספרייה אוספים חשובים וספרים נדירים, ובהם עותק של תנ"ך גוטנברג. נכון לתחילת פברואר 2008 מקוטלגים בספרייה כ-135 מיליון פריטים, ובכך היא שנייה בגודלה רק לספרייה הבריטית, שבה יש מעל 150 מיליון פריטים, אך היא ספריית המחקר והספרייה הפרלמנטרית הגדולה בעולם, ויש בה אוספים שהם הגדולים בעולם מסוגם. בספרייה כלולים מעל 29 מיליון פריטים מודפסים ובהם מעל 20 מיליון ספרים ב-460 שפות וכ-5 מיליון מפות; מעל 58 מיליון כתבי יד; מעל 14 מיליון פריטים חזותיים ומהם 12 מיליון תצלומים, וכן מקוטלגים בה כ-3 מיליון הקלטות קוליות (כמו בספרייה הבריטית). כל האוספים המוזכרים (למעט האחרון) הם הגדולים מסוגם בעולם, אף יותר מאשר בספרייה הבריטית.
מיון וקטלוג
שיטת המיון והקטלוג של ספרים בספרייה קרויה Library of Congress classification (בקיצור LC), והיא מקובלת בספריות אוניברסיטאיות רבות ותואמת את תקן RDA. השיטה פותחה על ידי צ'ארלס קטר. ספריות ציבוריות מעדיפות שיטת מיון וקטלוג אחרת, שיטת דיואי.
שירות לציבור
הספרייה פתוחה לציבור הרחב למטרות עיון, וכן מתקיימים בה סיורים לתיירים, והיא מאתרי התיירות הפופולריים ביותר בוושינגטון הבירה. הכניסה לאולם הקריאה מצריכה אישור, שאותו ניתן לקבל בבניין מדיסון כנגד הצגת תעודה מזהה ובה תמונה.
אמבר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אלפונס רטיסבון
אלפונס רטיסבון (Alphonse Ratisbonne; 1 במאי 1814 – 6 במאי 1884) היה יהודי צרפתי שהמיר את דתו והיה למיסיונר ואיש דת קתולי. יחד עם אחיו תאודור רטיסבון, אף הוא מומר שהיה לאיש כמורה, יסד את מסדר האחיות ציון והקים שורת מנזרים ומוסדות חינוך קתוליים בירושלים ובעולם.
קורות חייו
רטיסבון נולד בשטרסבורג שבאלזס למשפחה יהודית אמידה, כבן תשיעי בין עשרה ילדים. בשנת 1841, לאחר לימודי משפטים בפריז, התארס לבת אחיו הגדול, פלורה רטיסבון, ועמד להצטרף כשותף בבנק של דודו.
עקב גילה הצעיר של פלורה, שהייתה אז רק בת 16, החתונה נדחתה ורטיסבון יצא בינתיים לטיול במזרח. ברומא פגש רטיסבון את בן כיתתו משטרסבורג, גוסטב דה בוסייר (Gustave de Bussieres), צעיר פרוטסטנטי, שסיפר לו כי בא לרומא לבקר את אחיו, שהפך לכומר קתולי. אחד מאחיו של רטיסבון, תיאודור, המיר גם הוא דתו 15 שנה קודם, כחלק מקבוצת משכילים ומנהיגים יהודים בני אלזס שנהגו כך, והגיע לדרגה גבוהה בממסד הכנסייתי של פריז. רטיסבון הגדיר את עצמו באותה עת כחילוני אתאיסט, ולאחר התנצרות אחיו והפיכתו לכומר, הצהיר על הנצרות הקתולית כמחלת כלבת מסוכנת, שגרמה לאחיו לבגוד במשפחתו.
השלושה טיילו ברומא, ורטיסבון הצעיר לא התבייש לכנות באוזני הכומר את הנצרות בשם "אמונה טפלה". בתגובה הציע הכומר לרטיסבון לענוד את "מדליית הפלא", לשאת תפילה נוצרית מסוימת, ולראות איך הדבר ישפיע עליו.
מדליית הפלא
בנובמבר 1830 טענה נזירה צעירה בשם קתרין לאבּור (Catherine Laboure) ממנזר "אחיות הצדקה" בפריס כי מריה אמו של ישו התגלתה לפניה כשידיה פרושות וקרני אור יוצאות מהן. מעל ראשה נמתחה קשת ועליה המילים בצרפתית: "הו מריה שהתעברה ללא חטא, התפללי עבורנו כשאנו פונים אלייך בצרתנו" (O Marie concue sans peché, priez pour nous qui avons recours a vous).
לאבור סיפרה כי מריה ביקשה ממנה ליצור מדליה שתציג את החיזיון, ומצדה השני יופיעו שני לבבות - אחד שלה ואחד של ישו - וצלב המשולב באות M המסמל את שמה של מריה. כן ביקשה לפזר 12 כוכבים המסמלים את שנים עשר השליחים של ישו. היא הבטיחה כי האל יגמול חסדים עם כל מי שיחזיק במדליה בזמן תפילה. לאחר מאמצים מרובים, הצליחה לאבּור לשכנע את הממונים עליה ליצור את המדליה, ולאחר שריפאה חולים והביאה להתנצרותם של רבים נודע שמה כ"מדליית הפלא".
התנצרותו
ב-20 בינואר 1842 - יומו האחרון של רטיסבון ברומא - הגיעו השניים לכנסיית סנט אנדריאה דלה פראטה (St. Andrea delle Fratte), כדי לחלוק כבוד אחרון לאחד מהגמוני הכנסייה שנפטר. דה בוסייר נעלם בחדר פנימי ורטיסבון נשאר לבדו בכנסייה, כש"מדליית הפלא" בידו. לימים תיאר רטיסבון ביומנו את החיזיון שנתגלה לעיניו: אור זוהר בקע מעל המזבח באחת הפינות. במרכז האור נראתה מריה אם ישו "גבוהה, זוהרת, מלאת רוך והוד, ויופייה מכאיב"; שתי ידיה פרושות ומהן יוצאות קרני אור כמתואר על "מדליית הפלא". מריה סימנה לו להתקרב והוא ניגש אליה וכרע ברך. "ברגע בו סימנה לי הבתולה הקדושה בידה," כתב, "נפל הצעיף מעל עיניי. לא צעיף אחד, אלא כל הצעיפים שהיו על עיניי נעלמו, כמו ששלג נמס תחת קרני השמש". אז חש רטיסבון "את מתנת הידע החודר אלי, מהיר ממחשבה" והבין לראשונה "מהו טוהר, מהי הסליחה לחוטאים, מהי התגשמות האל בבשר, מהי הצליבה" וכדומה.
האירוע כולו ארך דקות ספורות. "איך אוכל לתאר זאת?", כתב רטיסבון, "מילים אנושיות לא תצלחנה לספר את הבלתי ניתן להיאמר. כל תיאור, ואפילו עילאי, יחלל את האמת הנשגבת שראיתי. הייתי שם, על ברכיי, כולי דמעות... נטלתי את המדליה בידי... ונשקתי בהתרגשות לדמות הבתולה המוקפת באור. זאת הייתה היא!" לימים התוודה: "דבר ידוע הוא שלא פתחתי ספר קודש אחד בימי חלדי, ולא קראתי אפילו עמוד אחד בתנ"ך כל שאני יודע הוא שכאשר נכנסתי לכנסייה ההיא הייתי בוּר גאה, וכשיצאתי ראיתי לפתע הכול בבהירות".
רטיסבון הוטבל לנצרות, והוסיף לשמו את השם מריה (מנהג מקובל בקרב נוצרים המבקשים לחלוק כבוד למריה). בעקבות התנצרותו הוחרם ממשפחתו, סולק ממשרתו בבנק של דודו ונושל מהירושה. המילים הראשונות שכתב לאחר הטבלתו היו: "הו אלוהים... אני, שרק לפני חצי שעה הייתי כופר! אני שחשתי שנאה כה תהומית לדת הנוצרית! כל מי שמכיר אותי הלא יודע כמה כדאי לי להישאר יהודי: משפחתי יהודית, כלתי יהודית, דודי הוא יהודי. בהופכי לנוצרי אני מקריב את כל חלומותיי ותקוותיי עלי אדמות, ובכל זאת איני מצטער".
הקמת מסדר האחיות ציון
בשנת 1843, כשנה לאחר התנצרותו, סייע רטיסבון לאחיו תיאודור בהקמת אחוות "אחיות גבירתנו מציון" שנודעו כ"האחיות ציון". הוא הוסמך לכמורה ב-1847, והצטרף למסדר הישועי.
לאחר שנים אחדות, בהסכמת האפיפיור פיוס התשיעי, עזב את המסדר הישועי תוך הצהרה כי בכוונתו להקדיש את חייו להמרת יהודים לנצרות. ב-1855 העתיק רטיסבון את אחוות "האחיות ציון" לירושלים, וב-1856 בנה עבורן את מנזר האחיות ציון ברובע המוסלמי, במקום שנודע כקשת אקה הומו על הוויה דולורוזה. במנזר הפעילו הנזירות בית ספר לבנות ובית יתומות. ב-1860 הקים רטיסבון סניף של המסדר בכפר עין כרם הסמוך לירושלים, ובו כנסייה ובית יתומות נוסף שנועד לשכן פליטות מרוניות מלבנון שהוריהן נטבחו בידי הדרוזים.
רטיסבון אף הקים בית יתומים בשם "המנזר על שם פטרוס הקדוש", השוכן היום ברחוב שמואל הנגיד בירושלים, הוא "בניין רטיסבון". במקום זה פעל במשך שנים בית ספר מקצועי לבנים שנוהל על ידי נזירים ממסדר "אבות ציון". את מגוריו חלק רטיסבון בין ביתו בבית היתומות בעין כרם, לבין חדרו בבית היתומים.
הנזירה נעמי, מהנזירות הראשונות בבית היתומות, סיפרה כי רטיסבון "החזיק רק בדברים נחוצים ביותר. הוא היה קפדן בכל הקשור לסדר ולניקיון ונהג לקום מוקדם כל בוקר ולקרוא פרקי תפילה עד טקס המיסה היומי. לקראת הערב היה מקדיש שעה שלמה לתפילה, וכשלא היה בנסיעות, הסתובב ופיקח על הבנייה".
אחרית ימיו
את ימיו האחרונים העביר רטיסבון ב"בניין רטיסבון". על ימים אלה סיפר האב פילומן (Phillomène) שסעד אותו בימיו האחרונים: "עיניו של רטיסבון כהו והוא לא יכול היה יותר לקרוא או לכתוב. בשל כך חזר ואמר את התפילות השגורות על לשונו. הושבנו אותו בקצה הספה כשפניו אל הדלת, משם יכול היה לראות את מגדל דוד כה ברור, עד כי אמר שהוא שכן שלו."
דוקטור סָבָּדיני (Sabadini) שטיפל בו באחרית ימיו כתב: "הוא היה אדם מצוין, רוחני, בעל חסד, חריף ומשכיל מאוד. בצניעותו הרבה השתדל להישאר מאחורי הקלעים. הייתה לו נפש עמוקה, ובמבטו החודר קרא את נפשותיהם של אחרים". רטיסבון לעומת זאת כתב ביומנו: "אני ילד מפונק של הכנסייה, ובתור שכזה אני בלתי נסבל ולעיתים ממש נורא ואיום..."
רטיסבון נפטר בירושלים במאי 1884, ימים אחדים לאחר יום הולדתו ה-70, ונקבר לפי בקשתו בבית הקברות הצנוע בבית היתומות בעין כרם. המצבה שעל קברו היא וריאציה ל"מדליית הפלא", ולמראשותיו ניצב כַּן אבן ועליו המילים בצרפתית: "הו מרים, זכרי את ילדך שנכבש באהבתך המתוקה והמהוללת". מעל הכן ניצב פסל של מריה העומדת בידיים פרושות (כפי שנראתה לו בחיזיון) ורגליה רומסות נחש המסמל את הרוע והטומאה. רטיסבון ביקש לפני מותו דווקא מצבה צנועה, שעליה תיכתב רק מילה אחת: Maria.
פורד טרנזיט קסטום
מודלים
אפשרויות:
סכר אסואן
סכר אַסְוַאן (בערבית: سد أسوان) הוא מערכת של שני סכרים על נהר הנילוס המכונים "סכר אסואן הגבוה" ו"סכר אסואן הנמוך". הסכרים, שממוקמים סמוך לאסואן שבמצרים, משמשים לאגירת מי הנהר באמצעות הצפת האזור שלפני הסכר ("סכר אגירה") ולוויסות זרימת מי הנהר בהתאם לצורכי המדינה ("סכר ויסות"). הסכר הגבוה הוא העיקרי בין שני הסכרים.
נהר הנילוס
נהר הנילוס זורם באוגנדה, בקניה, בזאיר, באתיופיה, בדרום סודאן, בצפון סודאן ובמצרים. אורכו 6,670 ק"מ, וכיוון זרימתו מדרום לצפון. מדרום ישנם לנילוס שני מקורות, הנילוס הכחול, המתחיל באגם טאנה שבאתיופיה, והנילוס הלבן, שמקורו בימת ויקטוריה, המקבלת את מימיה מנהר קגרה. ימת ויקטוריה גובהה 1,150 מטר מעל פני הים.
הנילוס הכחול והנילוס הלבן נפגשים ליד ח'רטום בירת סודאן. משם זורם הנילוס המאוחד צפונה, ולפני הישפכו לים התיכון הוא יוצר דלתא גדולה.
95% משטחה של מצרים הם מדבר שאינו מיושב. 99% מאוכלוסיית מצרים חיה לאורך הנילוס ובעמק הדלתא הירוק והפורה. הערים והכפרים במצרים בנויים רובם ככולם לאורך הנהר ובעמק הדלתא, ותלויים בנהר הנילוס כמקור מים בלעדי.
המצב לפני הקמת הסכר
בעבר, כאשר מים מאתיופיה היו זורמים במורד הנילוס בקיץ, היה הנהר מציף את האזורים הסמוכים לו. הצפות אלו היו מביאות איתן חומרים מזינים ומינרלים, שהיו מדשנים את גדות הנהר ועושים אותן אידיאליות לחקלאות. להשקיית השדות היו משתמשים ב"שיטת ההצפות": אזורים מסוימים היו מוצפים. בשיטה זו ניתן לגדל מגוון מוגבל של גידולים, וכן ניתן לגדל רק מחזור גידול אחד בשנה בתקופת ההצפות.
בשנים מרובות מים הייתה כל התבואה מושחתת, ובשנים שחונות היו נפוצים הבצורת והמחסור במזון. במהלך שנה רגילה היו הצפות של שדות ושל כפרים בזמן גאות, דרכי היבשה היו משתבשות, וכמויות מים גדולות היו מתבזבזות. בזמן שפל, לעומת זאת, היה מפלס המים בנהר נמוך, מה שהקשה על השיט בו ופגע באספקת המים.
כבר בעת העתיקה שימשו גדות הנילוס לחקלאות. כאשר התרבתה האוכלוסייה שלאורך הנהר התעורר צורך לשלוט על ההצפות כדי להגן על האדמות החקלאיות ועל השדות.
הסכר הנמוך
ב-1899 החלו הבריטים לבנות את הסכר הישן, סמוך ליישוב אסואן. בניית הסכר הושלמה ב-1902. אורכו של הסכר 1,900 מטרים וגובהו 54 מטרים. תכנונו הראשוני של הסכר התגלה מיד כבלתי מתאים, והוא הוגבה בשתי תקופות: בשנים 1907–1912, ובשנים 1929–1933.
הסכר הגבוה
ב-1946 הוחלט לבנות סכר שני, 6 ק"מ במעלה הנהר, במקום להגביה בשלישית את הסכר הישן, לצורך תחנת כוח הידרואלקטרית. התכנון הממשי של סכר אסואן החדש החל ב-1952 מיד לאחר מהפכת הקצינים החופשיים.
הבנייה החלה ב-1960. חלקו הראשון של הפרויקט הסתיים בשנת 1964, ונחנך במאי 1964 בידי מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב. הסכר הגבוה, אל-סד אל-עאלי (בערבית: السد العالي), הושלם ב-21 ביולי 1970. את מאגר המים, ששמו אגם נאצר, החלו למלא ב-1964, בטרם הושלמה בניית הסכר, וב-1976 התמלא המאגר לראשונה.
מילוי המאגר העלה דאגות בקהילת הארכאולוגים, וב-1960 החל מבצע הצלה של אתרים עתיקים בידי אונסק"ו. אתרים נסקרו ונחשפו, ו-24 אתרים היסטוריים הועברו למקומות בטוחים, כגון אבו סימבל ופילה, או הוענקו למדינות שעזרו בעבודה (כדוגמת מקדש דבוד במדריד).
הסכר
אורכו של סכר אסואן הגבוה הוא 3,600 מטרים, עוביו בבסיסו שמתחת למים 980 מטרים, ועוביו בפסגתו 40 מטרים. גובהו של הסכר 111 מטרים. הסכר מכיל 43 מיליון מ"ק של חומר. כמות המים המקסימלית שיכולה לעבור דרך הסכר בשנייה אחת היא 11,000 מ"ק. בנוסף ישנם מברצי חירום שדרכם יכולים לעבור 5,000 מ"ק לשנייה. תעלת טושקה מקשרת את המאגר לשפלת טושקה.
אגם נאצר
אורכו של אגם נאצר הוא 550 ק"מ, ורוחבו במקום הרחב ביותר הוא 35 ק"מ. שטח פניו 5,250 קמ"ר ותכולתו 157 קילומטרים מעוקבים. המאגר מציף שטח גדול במישור נוביה, ומעל 90,000 בני אדם, רוב בני המיעוט הנובי, מוקמו מחדש לצורך הקמתו.
חזון ומציאות
הקמת סכר אסואן הגבוה הייתה חזונו הגדול של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, חלום שאותו הוא הצליח להגשים. תוכניות רבות תוכננו לגבי הסכר שחלקן בוצעו וחלקן לא. נתלו בו תקוות וציפיות רבות שהתגשמו באופן חלקי. כתוצאה מהקמת הסכר נוצרו גם בעיות שונות שלא נצפו לפני הקמתו.
היתרונות שבסכר
הסכר מספק יתרונות רבים, חלקם נוצלו וחלקם לא.
החסרונות שבסכר
כעשרה מיליארד מטרים מעוקבים של מים אובדים בשנה כתוצאה מהתאדות באגם נאצר, פי חמישה מצריכת המים של ישראל ויותר מעשרה אחוז מהשפיעה השנתית של הנילוס.
אובדן שטחים פוריים רבים שעובדו במשך אלפי שנים לאורך אפיק הנהר.
סכירת הנילוס גרמה לכמה בעיות סביבתיות:
הסחופת, שבעבר הפכה את גדות הנהר לפוריים, נעצרת בסכר ומגיעה למאגר. על פי הצפוי סחופת זו תהפוך את אגם נאצר (לפי הערכה תוך 500 שנים) לבלתי מספיק לאחסון נפח המים הנדרש.
אפקט שלילי נוסף של עצירת הסחופת הוא הידלדלות דגת הים במזרח אגן הים התיכון, דבר המאיץ את ההגירה הלספסית (מעבר בעלי חיים ימיים מים סוף לים התיכון).
ירידת מפלס הדלתא של הנילוס תוביל בעתיד להצפת החלק הצפוני של הדלתא במי ים. הצפה זו תתרחש באזורים המשמשים כיום לגידול אורז. הדלתא עצמה, שלא תמשיך להתחדש על ידי סחופת הנילוס, תאבד מפוריותה. השליטה החלקית בהשקיה גורמת אף היא לנזקים בכמה אזורים חקלאיים בשל הגברת המליחות. בעיה זו נגרמת כתוצאה מהשינוי בזרימת הנהר המאפשר למים מלוחים להעמיק לתוך הדלתא.
הצורך בשימוש בדשנים מלאכותיים, המסופקים בידי תאגידים בינלאומיים, שנוי במחלוקת. בנוסף, דשנים אלו גם גורמים לזיהום כימי.
הסכר הוא מקור למקרים של בילהרציה (סכיסטוסומיאזיס), בשל שפע הצמחים הגדלים באגם נאצר. על גבי צמחים אלו מתרבים החלזונות, המהווים פונדקאים לעלוקות ולתולעים שטוחות הגורמות למחלה.
רוברט הגר
רוברט הגר (בגרמנית: Robert Heger, 19 באוגוסט 1886 – 14 בינואר 1978) היה מנצח ומלחין גרמני משטרסבורג באלזס-לורן.
סכר אסואן
החסרונות שבסכר
אירועים אלו יגרמו בסופו של דבר לאובדן ענף הדיג המתקיים על המים המעט מלוחים של האגם, שהוא כיום מקור הדגה הגדול ביותר של מצרים.