cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סיף א-דין א-זועבי
לאחר הקמת המדינה
בסוף 1959, לאחר הבחירות למועצת נצרת בהם נוצר רוב של 8 נציגי רשימות מקורבות למפא"י מתוך 15 מושבים, נבחר לראש העיר בידי קואליציה של מקורבי מפא"י, והיה לראש עירייה המוסלמי הראשון בנצרת לאחר עשרות שנים של שליטה נוצרית בעירייה. כסגנו של סיף א-דין כיהן נדים בטחיש הנוצרי. בסוף שנת 1963 הם ניהלו את ההכנות לקראת ביקור האפיפיור בעיר. בבחירות בסוף שנת 1965 עלה כוחה של רק"ח שזכתה בשבעה מנדטים, בין השאר בגלל פיצול תומכי מפא"י בין רשימות רבות שחלקן לא עברו את אחוז החסימה. בקולות רק"ח נבחר נציג מפ"ם, דודו עבד אל-עזיז א-זועבי, לתפקיד ראש העיר, אולם לאחר שלושה חודשים הוא התפטר בלחץ מפלגתו ולעירייה מונתה ועדה קרואה. במהלך כהונת הוועדה נבדקו חשבונות העירייה ונטען שהעירייה צברה גירעונות גדולים והתנהלה בבזבזנות בתקופת כהונתו של סיף-א-דין. בסוף 1966 התקיימו בחירות חוזרות למועצת העירייה וסיף א-דין הועמד בראשות רשימת המערך והיה מועמדה לראשות העיר. לאחר הבחירות, בהן נותרו נציגי מפ"ם כלשון המאזניים הם הסכימו להקים קואליציה עם המערך, רק בתנאי שסיף א-דין יוחלף במועמד אחר. בתחילת ינואר 1967 ויתר סיף א-דין על מועמדותו והשני ברשימתו, מוסא כתילי, נבחר לראשות העיר.
סיף א-דין חזר לכהן כראש עיריית נצרת בין 1971 ל-1974. סיף א-דין היה מיוזמי יציאה של ערבים למחנות ההשמדה באושוויץ, כשהוא נחשב בין השאר כמייצג של הזרם המתון בקרב הציבור הערבי, ביחס למדינת ישראל ולאופייה היהודי.
בכנסת השישית חזר סיף א-דין אל משכן הכנסת, במסגרת סיעת קידמה ופיתוח. במהלך הקדנציה התאחדה הסיעה עם שיתוף ואחווה בהקמת סיעת שיתוף ופיתוח, ולאחר מכן נפרדה ממנה. בכנסת זו חזר לכהן בוועדת הפנים, תפקיד אותו מילא בכנסת הראשונה. בכנסת השביעית נבחר שוב סיף א-דין לכנסת מטעם למפלגת קידמה ופיתוח, והגיע לשיא מעמדו הפרלמנטרי כאשר מונה לסגן יושב ראש הכנסת, בנוסף לחברותו בוועדת הפנים.
בכנסת השמינית נבחר שוב מטעם קידמה ופיתוח, והיה חבר בוועדת הכלכלה. כנסת זו הייתה עבורו רצופה במעברים פוליטיים. תחילה הצטרף למפלגת המערך יחד עם מפלגתו, בהמשך חזר לסיעת קידמה ופיתוח ולבסוף הצטרפה מפלגתו לרשימה ערבית לבדואים וכפריים בהקמת הרשימה הערבית המאוחדת. לכנסת התשיעית נבחר סיף א-דין מטעם הרשימה ערבית מאוחדת, אך פרש ב-3 באפריל 1979 במסגרת הסכם רוטציה, ובכך בא הקץ על פעילותו הפרלמנטרית.
סיף א-דין נפטר ב-26 ביוני 1986. דודו הוא עבד אל-עזיז א-זועבי שכיהן כסגן שר הבריאות וראש עיריית נצרת, וקרובת משפחתו היא חנין זועבי, שהייתה חברת הכנסת הערבייה הראשונה מטעם מפלגה ערבית.
כיבוש ירושלים בידי דוד
כיבוש ירושלים בידי דוד הוא סיפור מקראי המוזכר בספר שמואל ובספר דברי הימים. הסיפור מתאר את כיבוש ירושלים היבוסית על ידי דוד, והפיכתה לבירת הממלכה המאוחדת. ההערכה היא כי לפני כיבוש העיר על ידי דוד, התגוררו בה כ־2,000 בני אדם, ואילו בתקופת שלטונו התגוררו בה כ־5,000.
שני מקורות הסיפור
הסיפור מופיע במקרא פעמיים: ב, וב. בין שני המקורות יש הבדלים ניכרים.
בשני המקורות מסופר שדוד ואנשיו (בדברי הימים 'כל ישראל') באים ליבוס ואלה אומרים לו "לא תבא הנה". בתגובה לוכד דוד את מצודת ציון ויושב בעיר. אלא שבעוד שבדברי הימים מסופר שדוד מבטיח למכה היבוסים שיהיה לראש, ויואב אכן עושה זאת, הרי שבשמואל יש אזכור לא מובן של "העורים והפסחים":
אזכור זה, וכן האמירה "כָּל מַכֵּה יְבֻסִי וְיִגַּע בַּצִּנּוֹר" היו נתונים לפרשנויות רבות.
עם זאת המקרא מספר לנו כי לדוד הייתה אחיזה כלשהי בירושלים לפני עלייתו למלוכה, כאשר הניח שם את ראשו של גולית לאחר הקרב המפורסם:
הסכם חודיבייה
הסכם חֻדַיְבִּיָּה (בערבית: صلح الحديبية, תעתיק מדויק: "צלח אלחדיביה", מילולית: "שלום חודיבייה") הוא הסכם שביתת נשק שנחתם בין הנביא מוחמד לשליטי העיר מכה בשנת 628, לתקופה של עשר שנים.
הסכם חודיבייה וכיבוש ח'ייבר
בחודש ד'ו אל-קעדה (מרץ-אפריל) בשנת 628 יצא הנביא מוחמד, שבאותה העת התגורר יחד עם תומכיו בעיר אל-מדינה, בראש כוח תומכים גדול למכה. באותה התקופה הכוח הדומיננטי במכה היה שבט קורייש, השבט שממנו יצא הנביא מוחמד, שהתנגד למוחמד ולבשורתו. יש חוקרים הטוענים כי מטרתו של מוחמד הייתה לתקוף את מכה, רק שבדרך, לאחר שהתברר כי הניסיון מוקדם מדי, החליט להסב את המסע לעלייה לרגל, אבל במקורות אין לזה סימוכין. מנגד, חוקרים אחרים טוענים כי לא הייתה כוונה להתקפה צבאית, אלא לעלייה שקטה לרגל אל המקדש של מכה – הכעבה. לפי אמונתו של הנביא מוחמד, הכעבה נוסדה על ידי אברהם אבינו ובנו ישמעאל, אביהם של הערבים, ובשל כך מהווה מקום קדוש למוסלמים הנאמנים לאללה. משום כך, ביקש הנביא מוחמד רשות לעצמו ולאנשיו לעלות לרגל לכעבה.
הן בקרב אנשי הנביא והן בקרב אנשי מכה היו שהביעו חוסר שביעות רצון ביחס להסכם שהושג. בקרב אנשי מכה היו שחשו כי הוויתור הזה הוא גדול מדי, ואילו בקרב תומכיו של הנביא היו שחשבו את ההסכם למשפיל, בין היתר משום שהנביא חתם עליו כ"מוחמד אבן עבדאללה" ולא כ"מוחמד שליח האל" (محمد رسول الله), אבל המוסלמים גילו שההסכם נתן להם הזדמנות להסתובב בין השבטים ולהפיץ את עקרונות הדת שלהם, בלי לחשוש לחייהם מאנשי מכה או מבעלי בריתם , וזה מסביר את הגידול במספר המוסלמים , תוך שנתיים בלבד. יש הרואים בצעד זה ביטוי לתחכום הצבאי והפוליטי של הנביא, שכן מהלך זה אפשר לו להשקיט את החזית מול אנשי מכה, ולהפנות את כוחו לכיבוש שטחים נוספים בחצי האי ערב, וכנגד השבטים היהודיים שבו, ובכך להגביר את כוחו.
זמן קצר לאחר חתימת ההסכם תקף הנביא מוחמד את ח'ייבר היהודית והכניע אותה, מאחר שמכה לא יכלה יותר לבוא לעזרתה.
ההסכם בוטל שנתיים אחר כך (שנת 630) אחרי שאנשי מכה הפרו אחד מתנאי הסכם חודיבייה, והנביא מוחמד כבש את מכה בראש צבא של 10,000 מאמינים. מדובר בגידול משמעותי בצבא המאמינים של הנביא, אשר מנה רק 1,400 איש בעת החתימה על ההסכם.
הסכם חודיבייה כתקדים היסטורי
מטרותיו של מוחמד ומשמעותו התקדימית של ההסכם כבסיס להסכמי שלום בין מוסלמים לכופרים נתונה במחלוקת פרשנית בין הוגים מוסלמים, היסטוריונים ומזרחנים. יש הרואים את צעדיו של מוחמד כתחבולה שנועדה לאפשר לו לאגור כוח עבור התקפה בזמן נוח יותר.אבל אין במקורות סימוכין לטענה הזאת. המקורות ההיסטוריים אומרים שהנביא מוחמד כבש את מכה כדי להעניש את שבט קורייש על זה שהפרו אחד מתנאי הסכם חודיבייה. אחרים מפרשים את הסכם חודיבייה כמבטא רצון כן בשלום. על פי מוחמד אבן ג'ריר א-טברי, שבט באכר, בעלי בריתם של בני קורייש, תקפו את שבט ח'וזעה, בעלי בריתם של המוסלמים, ובכך הפרו איסור מפורש בהסכם. מוחמד פנה אל קורייש ודרש שיבטלו את בריתם עם באכר, או ששבט באכר יפצה את ח'וזעה, או שההסכם יבוטל. קורייש בחרו לבטל את ההסכם.
אחד ההישגים החשובים של הסכם חודיבייה עבור הנביא ואנשיו היה כיבוש ח'ייבר היהודית, שהתאפשר בעקבות סעיף אי-ההתקפה שהיה כלול בהסכם. סעיף זה ביטל למעשה את ברית ההגנה הצבאית שהייתה בין תושבי מכה עובדי האלילים לתושבי ח'ייבר היהודים, ובכך סלל את הדרך לניצחונו של הנביא ללא הפרעה.
לאחר הסכם השלום בין ישראל למצרים ב-1979 הוצג הסכם חודיבייה כמקור וכראיה לכך שהסכם השלום עליו חתם אנואר סאדאת אינו עומד בסתירה לדיני האסלאם.
יאסר ערפאת השווה את הסכמי אוסלו להסכם חודיבייה מספר פעמים בנאומים פומביים (בנאום יוהנסבורג ב-94 ובקהיר ב-95).
יוסף נחמיאס
יוסף נחמיאס (7 במרץ 1912 – 28 בינואר 2008) היה המפכ"ל השני של משטרת ישראל, בין השנים 1958–1964.
ביוגרפיה
נחמיאס נולד בירושלים למשפחה ספרדית ותיקה. למד בבית הספר 'תחכמוני' בירושלים ובבית הספר 'אליאנס' עד לשנת 1928. במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי ושירת בו עד לתפקיד מפקד פלוגת תובלה בדרגת מייג'ור. הוא לקח חלק בפעולות עלייה ב' באיטליה.
לאחר המלחמה עבד בסוכנות היהודית, במחלקה המדינית. בדצמבר 1947 הוזמן על ידי יושב ראש ועדת המצב זאב שרף להיות בין מתכנני הקמת משטרת ישראל המיועדת. לאחר מלחמת העצמאות היה בין מקימי המשטרה ומונה להיות סגן המפקח הכללי של משטרת ישראל. בשנת 1953 פרש מהמשטרה ושימש כמשנה למנהל הכללי של משרד הביטחון.
בשנים 1954–1957 עמד בראש משלחת משרד הביטחון בפריז, ובמסגרת זו מילא תפקיד חשוב בקשר הראשוני בין ממשלת צרפת לבין שמעון פרס, קשר שממנו צמח שיתוף הפעולה הביטחוני בין ישראל לבין צרפת. בשנת 1957 הוענק לו אות לגיון הכבוד בדרגת קצין. עם שובו לישראל מונה לתפקיד סגן המנהל הכללי של משרד החוץ.
בשנת 1958, לאחר פרישתו של יחזקאל סהר, נקרא בהמלצתו של שמעון פרס, לשרת כמפקח הכללי של משטרת ישראל, תפקיד אותו מילא עד שנת 1964. תקופת שירותו אופיינה בהפרדה בין הזרוע המנהלתית (מטה) לבין הזרוע המבצעית (שטח), בצמצום מספר מחוזות המשטרה מחמישה לשלושה, בהגדרת משמר הגבול כמסגרת עצמאית, הכפופה ישירות למפכ"ל ובהתנערות מסממני מורשת המנדט הבריטי. תחת שרביטו שיפרה משטרת ישראל את היערכותה, בתהליך מואץ של התמחות והתמקצעות בכל תחומי העשייה המשטרתית. בתקופת כהונתו הוקם בית הספר לקצינים בכירים על ידי ניצב יהודה פראג, שהיה מייסדו ומפקדו הראשון של בית הספר. תקופת שירותו כמפכ"ל הייתה גדושה באירועים ובהם בין היתר, מאורעות ואדי סאליב בחיפה, הפגנות, רצח יחזקאל שיפטר, פרשת יוסל'ה שוחמכר ומשפט אייכמן.
לאחר סיום תפקידו במשטרת ישראל חזר למשרד החוץ ומונה להיות שגריר ישראל בברזיל בשנים 1964–1966. בראשית 1967 מונה למנכ"ל הרשות הממשלתית לקבלנות משנה. באוקטובר 1967 הוא פרש מתפקיד זה וצורף להנהלת כור תעשיות כנציג רפ"י והוטלה עליו האחריות לאוטוקרס ומרכבים. נחמיאס הוביל לפרישת כור מאוטוקורס, לפני שנודע על קריסתה הכלכלית, בגלל חוסר שביעות רצון מסדרי העבודה בחברה, ולאחר שהצעת כור לרכוש את החברה נענתה בשלילה. בשנת 1970 פרש מכור כדי לנהל את בנק ערבי ישראלי. בסוף 1972 עזב את תפקידו בבנק ערבי ישראלי כדי להתמנות לסמנכ"ל הבנק הבינלאומי הראשון האחראי לניהול וארגון. נחמיאס כיהן בדירקטוריון הבנק.
בבחירות לעיריית תל אביב בסוף 1969 הוצב במקום הרביעי ברשימת המערך כנציג ראשון של רפ"י. אולם הוא העדיף שלא להיות סגן ראש עיר בשכר אלא רק בתואר, עמד בראש ועדת החירום העירונית ועד שהחל לנהל את בנק ערבי ישראלי היה אחראי על שיכון זוגות צעירים. עלו טענות שתרומתו לעירייה הייתה מצומצמת. נחמיאס לא התמודד בחירות הבאות. בשנת 1980 היה מבין חברי אל"ף, אזרחים למען פרס.
נחמיאס היה נשוי ליהודית ואב לשלושה ילדים. נפטר ב-28 בינואר 2008, בגיל 95.
עמדות
בהתייחס למאבק בתאונות דרכים התנגד נחמיאס להחמרת הענישה בטענה שאין בכך תועלת וטען שבמקום זאת יש לשפר את תשתיות הדרכים.
הנצחה
בית מורשת משטרת ישראל במכללה הלאומית לשוטרים בבית שמש נקרא על שמו של רב ניצב יוסף נחמיאס.
המוזיאון הלאומי של סין
המוזיאון הלאומי של סין הוא מוזיאון לאומי השוכן בכיכר טיין-אן-מן בבייג'ינג שבסין.
המוזיאון הלאומי של סין הוא אחד המוזיאונים הגדולים בעולם. בשנת 2016 ביקרו בו כמעט 7.6 מיליון מבקרים.
היסטוריה
המוזיאון הוקם בשנת 2003 על ידי מיזוגם של מוזיאון המהפכה הסינית והמוזיאון הלאומי להיסטוריה של סין אשר שכנו באותו המבנה. מוזיאון המהפכה הסינית היה ממוקם באגף הצפוני של המבנה ואלו המוזיאון הלאומי להיסטוריה של סין באגף הדרומי.
בניית בניין המוזיאון הסתיימה ב-1959, והייתה באותה העת אחד מעשרת הבניינים הגדולים בעולם. המבנה שוכן על כ-6.5 דונם והוא בעל אורך חזיתי של כ-313 מטרים. גובהו של המבנה הוא כארבע קומות בהיקף של כ-149 מטרים.
אוספים
למוזיאון, המציג את ההיסטוריה הסינית כולה, יש אוסף של כ-1,050,000 פריטים קבועים.
זיוף כסף
זיוף כסף הוא ייצור של כסף ללא אישור הרשויות המוסמכות.
היסטוריה
בתקופה העתיקה, ייצר השלטון המרכזי או האזורי את הכסף באמצעות הטבעת מטבעות בלבד. בתקופה זו היה ערכו של הכסף כשוויה של המתכת ממנה הוא יוצר (בדרך כלל זהב, כסף או סגסוגות מתכת יקרה אחרת). בתקופה זו היו יכולים עבריינים לקטום חלקים זעירים מדפנות המטבעות ובכך להשיג מתכת יקרה לעצמם תוך שהם מזרימים חזרה למחזור הכסף מטבעות קטומים שמשקלם נמוך מזה המוטבע עליהם. עבריינים בעלי מיומנויות מתאימות יכלו אף להטביע מטבעות דומים לאלה שמטביע השלטון מסגסוגת זולה יותר או ממתכת שאספו ממטבעות חוקיים שנקטמו. במקרים מסוימים הוטבעו מטבעות ממתכת זולה שהייתה מצופה בשכבה דקה של המתכת היקרה המקורית.
התפתחות הכלכלה, המסחר והבנקאות באירופה הביאו בהדרגה לזניחת בסיס הזהב ולהנפקה של שטרות ומטבעות שערכם הנקוב גבוה משמעותית מעלות ייצורם. הסחר בכסף הזה התבסס על הנוהג, הסדר הציבור ואמון הציבור בשלטון ולא על התועלת העצמית של החומר ממנו הכסף עשוי (כבסחר חליפין). לנוכח הפער בין עלות הייצור לערך הנקוב נקבעו על ידי השלטונות כללים נוקשים להדפסה או הטבעה של כסף במטרה להימנע מאינפלציה ולשם שמירת אמון הציבור בכסף שהוא תנאי חיוני ליצירת תשתית מסחרית נוחה. הפער הגדול בין עלות ייצור הכסף לשוויו, משך עבריינים לייצרו ולהנות מהרווח הגדול מהפצתו אל תוך מחזור הכסף.
מלבד זיוף על ידי עבריינים, מזייפות לעיתים ממשלות כסף של מדינה אחרת במטרה לפגוע בה בתקופות של עוינות או מלחמה או במטרה לממן עצמן. ככל הנראה זיוף כסף על ידי ממשלות מסוימות באסיה נמשך עד היום.
בעת המודרנית, עם הגידול בזמינות למיכון הדפסה טכנולוגי, שיכללו השלטונות את אמצעי ההגנה מפני זיוף ובמקביל נעשה זיוף הכספים מקצועי יותר.
מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף
נאצוויילר-שטרוטהוף (בגרמנית: Natzweiler-Struthof) היה מחנה ריכוז ועבודה, שהקימו הנאצים בקרבת הכפר נאצוויילר שבמחוז ווז' בצפון-מזרח צרפת, כ-50 ק"מ משטרסבורג. המחנה היה פעיל מ-21 במאי 1941 ועד תחילת ספטמבר 1944, כאשר האס אס פינה את יושבי המחנה בצעדת מוות לכיוון מחנה דכאו. המחנה שוחרר על ידי כוחות בעלות הברית ב-23 בנובמבר 1944.
זיוף כסף
הנזק מזיוף כסף
השלטונות, ראו בזיוף כסף כתופעה עבריינית חמורה שגורמת נזק רב למדינה ולפרטים:
מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף
היסטוריה
המחנה תופעל על ידי ה-DEST, אחד הארגונים שהשתייכו למחלקה הכלכלית והמנהלתית של האס אס (ה-WVHA). ארגון DEST היה האחראי העיקרי במהלך השלטון הנאצי על ניצול כוח העבודה של האסירים, השבויים ועובדי הכפייה.
זיוף כסף
אמצעים למניעת זיוף
במטרה למנוע זיוף מטבעות בעת העתיקה יוצרו המטבעות כשדפנותיהם משוננים וסביב שוליהם מכל צד תבליט מעגלי שיקל על זיהוי קטימתם. נוהג זה נשתמר גם כיום אף על פי שלא נעשה שימוש במתכות יקרות וקטימת שולי מטבעות פסקה. מאחר שכיום הערך הנקוב של שטרות גבוה משמעותית מהערך הנקוב על מטבעות נוקטות הרשויות (שהן בדרך כלל הבנקים המרכזיים) את מירב האמצעים במניעת זיוף שטרות הכסף.
מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף
היסטוריה
באזור נאצוויילר היו מחצבי שיש, והמחלקה הכלכלית של ה-אס אס (מחלקה Amt W) סברה שיהיה כדאי מבחינה כלכלית להפיק שיש זה בעזרת עובדי חינם. לכן הביאו למקום ב-21 במאי 1941 קבוצת אסירים גרמנים. את קבוצת האסירים הראשונה שיכנו בתחילה במלון בשם שטרוטהוף, ושמו נוסף לשם העיירה על מנת להבדיל בין המחנה לבין היישוב.
זיוף כסף
אמצעים למניעת זיוף
במרוצת השנים אמצעי הזהירות השתכללו בהתאם לשינויי טכנולוגיית ההדפסה וההטבעה אשר זמינים לבנק המרכזי בכלל ולציבור בפרט:
מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף
היסטוריה
מספרם הכולל של האסירים שעברו במחנה במהלך שלוש שנות קיומו מוערך ב-40,000. אסירים אלו הגיעו ממדינות שונות, בהן גרמניה, צרפת, ארצות השפלה, פולין וברית המועצות. המחנה תופעל במיוחד עבור חברי תנועות התנגדות בארצות אחדות למשטר הנאצי, על פי הוראת לילה וערפל. המטרה הייתה לשבור את רוחם וגופם של המתנגדים באמצעות עבודה קשה, תוך כדי העלמתם, כך שקרוביהם לא ידעו היכן הם או מה עלה בגורלם.
זיוף כסף
בשטרות
על שטרות ישראליים (חוץ משטר 20 השקלים השונה במקצת בסימניו) מצויים מספר גורמים ייחודים:
מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף
היסטוריה
מאחר שהאסירים לא היו מיומנים בעבודות חציבה ומשום שהסתבר שהתשואה מהפקת השיש הייתה גבולית מבחינה כלכלית (לא תמחרו כראוי את עלות השומרים ועלויות ההובלה), הוחלט לנצל את רוב האסירים לייצור נשק, לשיפוץ מנועי מטוסים ולעבודות נוספות על פי הצרכים המשתנים של הרייך, ורק מיעוט מהם הועסקו בחציבה.
זיוף כסף
זיוף כספים כיום
כיום, נטען שהזיופים הטובים ביותר הם זיופי הדולרים האמריקאיים המבוצעים בקוריאה הצפונית לשם מימון הוצאות הממשל. דולרים אלה מכונים סופר דולרים בשל איכותם הגבוהה. עם זאת, השירות החשאי של ארצות הברית זיהה ירידה בזיוף הדולרים בשנים האחרונות, ככל הנראה כיוון שסדנאות רבות עברו לזיוף אירו.
מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף
היסטוריה
אולם ככל שגברו ההפצצות על מרכזי התעשייה בגרמניה גופא חיפשו הגרמנים אתרים אלטרנטיביים להקמת מפעלי נשק ובתי מלאכה. היות שממילא בוצעו עבודות חציבה והובלת עפר במחנה נאצוויילר-שטרוטהוף, חשבו הגרמנים שתצפיות לא יבחינו בהגברת הפעילות בחפירות מתחת לפני הקרקע. לכן, חפרו מתחת לאתר המחנה והקימו בתי-מלאכה תת-קרקעיים.
כמו מחנות ריכוז והשמדה אחרים, היו לנאצוויילר-שטרוטהוף מחנות משנה רבים. מחנות אלה היו ממוקמים משני עבריו של הגבול הגרמני-צרפתי לשעבר, רובם במחוזות אלזס ולורן ומיעוטם בבאדן-וירטמברג.
זיוף כסף
זיוף כספים כיום
בשנת 2006 נטען שהממשלה הפקיסטנית אחראית לזיוף כמויות גדולות של רופי הודי, בניסיון לערער את הכלכלה ההודית. האשמה זו מבוססת על חקירת ה-CIA בנושא.
מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף
היסטוריה
הקרמטוריום נבנה במחנה עם פתיחתו, והיה בשימוש שוטף לשריפת גופות אסירים שמתו או נרצחו. במהלך חודש אוגוסט 1943 הסתיימה בנייתו של תא גזים במחנה.
זיוף כסף
משבר השטרות בפורטוגל
בשנת 1925 מעלו עובדי בית הדפוס הבריטי 'ווטרלו ובניו' שייצרו שטרות כסף עבור פורטוגל והדפיסו כסף בכמות עצומה בשווי כולל של כ-0.88% מהתמ"ג הנומינלי הפורטוגזי. במעילה זו נעשה שימוש במספרים סידוריים של שטרות קיימים.
מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף
היסטוריה
במחנה נערכו גם ניסויים בבני אדם, שתוצאתם הייתה לרוב מות המשתתפים בניסוי. גם לצורך ביצוע ניסויים אלו הובאו למקום אסירים, לרוב יהודים, בעלי מאפיינים מבוקשים. היות שהמחנה היה קרוב למכוני מחקר בגרמניה עצמה, נוצלה עובדה זו לעריכת מחקרים בשיטות הרג וביעילות תרכובות גז שונות. בתחילה נערכו הניסויים על אסירי המחנה. אולם מאחר שכוח העבודה של האסירים היה נחוץ למאמץ המלחמתי הגרמני, הובאו במיוחד לנאצוויילר-שטרוטהוף אסירים יהודים וצוענים ממחנה ההשמדה אושוויץ, על מנת להשתמש בהם לניסויי הריגה בתא הגזים.
זיוף כסף
זייפני הפרנקים הצרפתיים בהונגריה
דוגמה נוספת לזיוף כספים ניתן לראות במבצע זיוף הפרנקים הצרפתיים בשנות ה-20 שנוהל על ידי הממשלה ההונגרית. למבצע זיוף זה תרמו גם גרמניה ואוסטריה, ובמהלכו זויפו כעשרה מיליון פרנק. המבצע התפרסם לאחר שבשנת 1926 נתפסו בהולנד מספר מעורבים בפרשה כשהם מנסים להמיר בשטרות חוקיים עשרה מיליון פרנק בשטרות מזויפים של אלף פרנק כל אחד. כשלוש שנים לאחר מכן נסגר המבצע סופית, וחקירת חבר הלאומים הניבה שנוסף על הסיבות הכלכליות, נועד מבצע זה לנקום על הפגיעה בגבולות הונגריה כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה. איכות השטרות שיוצרו במסגרת מבצע זה הייתה ירודה בשל סוג הנייר הייחודי ששימש לייצור השטרות הצרפתיים.
מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף
היסטוריה
בנוסף, שימש המחנה מקור אספקה לחלקי גופות לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת שטרסבורג.
זיוף כסף
מבצע ברנהרד
במהלך מלחמת העולם השנייה זייפו הנאצים באמצעות עובדי כפייה במחנה הריכוז זקסנהאוזן כ-135 מיליון לירות שטרלינג בשטרות מכל הסוגים וכמות קטנה יותר של דולרים אמריקאיים במטרה להפיצם בכמויות גדולות בבריטניה וארצות הברית ובכך לגרום לערעור כלכלותיהן. בהמשך המלחמה החליטו הנאצים לעשות שימוש בכסף למימון סוכנים ופעולות מלחמתיות ולא הפיצו אותו בכמויות גדולות כמתוכנן.
מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף
היסטוריה
בין האסירים במחנה היה הסופר הסלובני בוריס פאהור, אשר כתב את ספרו "נקרופוליס" בהתבסס על חוויותיו מתקופת המאסר.
עם השחרור על ידי כוחות בעלות הברית ב-1944 שהו במחנות המשנה כ-20,000 אסירים, ובמחנה הראשי שהו כ-7,000 אסירים.
לאחר המלחמה: הנצחה
באתר הוקמה אנדרטה לזכר הנרצחים, ומתקני מחנה ההשמדה פתוחים לביקורי הקהל, ומשמשים כמוזיאון.
רגנהילד טרגאגס
רגנהילד טרגאגס (בנורווגית: Ragnhild Tregagås או Tregagás) הייתה אישה נורווגית מברגן. ב-1324 או 1325 היא הואשמה והורשעה בעוון מעשי כשפים. היא נידונה לצום קשה ושבע שנות עלייה לרגל למקומות קדושים מחוץ לנורווגיה. המשפט נגד טרגאגס הוא היחיד בנושא הכישוף הידוע בנורווגיה בימי הביניים, והתרחש 250 שנה לפני שהתפתחו צידי המכשפות בארץ זו.
ברשומות המשפט נמצא הלחש בו השתמשה הנאשמת כדי לסיים את נישואיו של מאהב שלה לשעבר, אדם בשם בארד. הלחש כולל אזכור של הוואלקירי גונדול, כשהיא "נשלחת" לשם המשימה:
דניס ברגקאמפ
דניס ניקולאס ברגקאמפ (בהולנדית:, נהגה ברחקאמפ; נולד ב-10 במאי 1969 באמסטרדם) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת החלוץ השני. נודע במיוחד בשל שערים מפורסמים רבים שהבקיע ובשל ה"בישולים" הרבים שתרם. החל מיולי 2011 היה עוזר המאמן באייאקס עד שנת 2017.
ברגקאמפ החל את הקריירה במועדון הכדורגל של עיר הולדתו, אייאקס אמסטרדם. בתקופתו בקבוצה נודע כמבקיע שערים מצטיין והיה שותף לזכייתה במספר תארים, ובהם אליפות הולנד וגביע אופ"א ב-1992. לאחר מכן שיחק במשך שנתיים באינטר מילאנו האיטלקית, תקופה שהייתה לא מוצלחת עבורו. ב-1995 הצטרף ברגקאמפ לארסנל האנגלית, שבמדיה שיחק 11 שנים, והיה שותף לזכייתה בשלוש אליפויות בפרמייר ליג ובארבעה גביעי ה-FA.
זכה פעם אחת בתואר כדורגלן השנה באנגליה מטעם השחקנים ומטעם העיתונאים, והיה מועמד מספר פעמים לפרסי כדור הזהב וכדורגלן השנה בעולם. בזכות הופעותיו בארסנל הוא נחשב לאחד מגדולי השחקנים בתולדות הפרמייר ליג.
ראשית הקריירה
ברגקאמפ נולד באמסטרדם למשפחה חובבת כדורגל, והיה הבן הרביעי במשפחתו. אביו ושלושת אחיו הגדולים שיחקו בליגות החובבים בהולנד. הוא נקרא על שם שחקנה של מנצ'סטר יונייטד לשעבר, דניס לאו. כבר מגיל צעיר מאוד שיחק ברגקאמפ כדורגל והפגין כישרון רב. בביקורי משפחתו באנגליה בשנות ילדותו הוא גילה חיבה והערצה כלפי הכדורגל האנגלי. בגיל 12 הצטרף ברגקאמפ למחלקת הנוער של מועדון הכדורגל מעיר מגוריו, אייאקס אמסטרדם, על אף שאביו, שאהד את פיינורד, התנגד לכך תחילה.
לאורך שנותיו במחלקת הנוער התקשה ברגקאמפ לענות על דרישותיהם הגבוהות של מאמני המועדון, שסברו כי יכולותיו הפיזיות אינן תואמות את הדרוש מכדורגלן. למרות זאת, זכה ברגקאמפ לתשומת לבו של יוהאן קרויף, שחקן העבר המצטיין של הקבוצה, שאימן את הקבוצה הבוגרת באותה עת. קרויף העלה את ברגקאמפ לקבוצה הבוגרת של המועדון, והוא ערך את הופעת הבכורה במדיה במשחק מול רודה ב-14 בדצמבר 1986, בגיל 17. בהמשך עונת שותף במספר משחקים כמחליף, ובהם בגמר גביע אירופה למחזיקות גביע שבו גברה הקבוצה על לוקומוטיב לייפציג.
בשנים שלאחר עזיבת קרויף הפך ברגקאמפ לאחד השחקנים הבולטים בהתקפת אייאקס. הוא שיחק בדרך כלל כתומך מאחורי החלוצים, אך גם בעמדה זו היה לכובש המוביל של הקבוצה. בעונת 1989/1990, תחת אימונו של לאו ביינהאקר, סייע ברגקאמפ לקבוצה לזכות באליפות ליגת העל ההולנדית, הראשונה שלו וה-23 במספר עבור המועדון, ונבחר לשחקן הצעיר המצטיין בליגה במהלך העונה. בעונה הבאה, 1990/1991, הבקיע ברגקאמפ 25 שערים וסיים כמלך השערים של הליגה (בצוותא עם רומאריו הברזילאי). אייאקס הייתה קרובה לזכייה נוספת באליפות, אך סיימה בסופו של דבר במקום השני בליגה, מתחת לפ.ס.וו. איינדהובן, יריבתה הגדולה בתקופה זו, עקב הפרש שערים נחות בשני שערים.
עונת 1991/1992 הייתה מוצלחת במיוחד עבור ברגקאמפ, שסיים פעם נוספת כמלך שערי הליגה והיה אחד מכוכבי קבוצתו, עת זכתה בגביע אופ"א. במשחק הראשון בשלב חצי גמר הגביע, נגד גנואה האיטלקית באצטדיונה הביתי, בישל ברגקאמפ, בתום מהלך אישי, לארון וינטר את השער המכריע, בניצחון 2:3. במשחק הגומלין השיגה אייאקס תיקו הודות לשער של ברגקאמפ, והעפילה למשחק הגמר מול טורינו האיטלקית. ברגקאמפ פתח בהרכב במשחק הראשון בין שני מפגשי הגמר, ועל אף שהחמיץ את משחק הגומלין בשל פציעה, זכתה אייאקס בגביע, בשל. בשנה זו דורג במקום השני בבחירת כדור הזהב של המגזין "פראנס פוטבול", ואף זכה פעמיים ברציפות בתואר כדורגלן השנה בהולנד ב-1991 וב-1992. בעונה הבאה סיים בפעם השלישית ברציפות כמלך שערי הליגה, עם 26 שערים, וסייע לקבוצתו לזכות בגביע ההולנדי לאחר שהבקיע שער בניצחון על הירנביין בגמר הגביע.
בקיץ 1993 עבר ברגקאמפ, יחד עם חברו לאייאקס וים יונק, לקבוצת אינטר מילאנו האיטלקית, ששילמה תמורת ההעברה 12 מיליון לירות שטרלינג. הסכום ששולם בעבור ההעברה היה השני בגובהו עד אז עבור עסקת העברתו של כדורגלן, אחרי עסקת העברתו של ג'אנלואיג'י לנטיני מטורינו למילאן. ברגקאמפ התקשה להסתגל לסגנון המשחק ההגנתי של הכדורגל האיטלקי ושל אינטר בפרט במהלך תקופתו בקבוצה, ונקלע לעימותים עם התקשורת האיטלקית ועם חבריו לקבוצה בשל יכולתו המאכזבת. בעונת סייע לקבוצה לזכות בגביע אופ"א, לאחר ניצחון במפגש גמר כפול על רד בול זלצבורג. ברגקאמפ הבקיע שמונה שערים בטורניר, שהקנו לו את תואר מלך השערים בטורניר. כמו כן, הצליח בעונתו הראשונה להבקיע 25 שערים בכל המסגרות, על אף שמיעט לכבוש במסגרת הסרייה א'. בעונתו השנייה, לעומת זאת, איבד את מקומו כשחקן מרכזי בחוד ההתקפה, לטובת שחקנים כמרקו דל וקיו ורובן סוסה. במסגרת הליגה הבקיע 11 שערים בלבד ב-52 משחקים, ולאחר שתי עונות החליט לעזוב את הקבוצה.
על התקופה שעבר באיטליה סיפר ברגקאמפ מאוחר יותר:
שנותיו בארסנל
בקיץ 1995 הצטרף ברגקאמפ לשורות ארסנל האנגלית. מאמנה החדש של הקבוצה, ברוס ריוק, החתים אותו בקבוצה בעסקת העברה ששוויה כשבעה וחצי מיליון ליש"ט – סכום שיא בתולדות המועדון. ריוק שאף להיעזר בברגקאמפ כדי לשנות את תדמיתה של ארסנל, שנחשבה אז לקבוצה משעממת (אשר כונתה על ידי האוהדים "Boring, Boring Arsenal"), ולהפוך את סגנון משחקה להתקפי ומרשים יותר. החתמתו של ברגקאמפ נחשבה להחתמה הראשונה של שחקן זר בולט בקבוצה, מאז התרת הגבלות אסון הייזל, שמנעו מקבוצות אנגליות להשתתף במפעלים האירופיים של אופ"א במשך תקופה של חמש שנים, ושפגעו בתדמיתם של מועדוני הכדורגל האנגליים. ברגקאמפ שיחק בעיקר מאחורי החלוץ המרכזי של הקבוצה, איאן רייט, ובין השניים נוצר שיתוף פעולה מהבולטים בכדורגל האנגלי בתקופה זו. על אף פתיחת עונה לא פשוטה, במהלכה ספג ביקורת על שהפגין חוסר אגרסיביות, הצליח ברגקאמפ להשתלב היטב בקבוצתו החדשה וסיים את העונה עם 11 שערים. אף שהקבוצה עצמה לא הצליחה להשתלב בצמרת הליגה, הבקיע ברגקאמפ שער במחזור האחרון שהבטיח לקבוצה את המקום החמישי, המקנה השתתפות בטורניר גביע אופ"א.
בעונת הוביל ברגקאמפ את קבוצתו לזכייה ב"דאבל", אליפות הפרמייר ליג וגביע ה-FA, שהיו תאריו הראשונים במדי הקבוצה, וזאת על אף פציעה ממנה סבל לקראת סיום העונה, בגינה נעדר מגמר הגביע. להישג הייתה משמעות רבה, שכן ארסנל בהנהגתו הצליחה לקטוע את שליטתה ארוכת-השנים של מנצ'סטר יונייטד בליגה, לאחר שזו זכתה בארבע אליפויות מאז ייסוד הפרמייר ליג ב-1992, והזכייה פתחה תקופה חיובית בעבור ארסנל במהלכה הייתה מועמדת קבועה לתואר האליפות. ברגקאמפ, שתפס את מקומו של רייט כחלוץ המוביל של ארסנל, הבקיע 22 שערים בכל המסגרות ותרם לקבוצתו 20 בישולים. בסיום העונה זכה בפרסי כדורגלן השנה בליגה האנגלית על פי בחירת הכדורגלנים ועל פי בחירת העיתונאים. באוגוסט 1997 תפס ברגקאמפ את שלושת המקומות הראשונים בבחירת "שער החודש" של Match of the Day, תוכנית הכדורגל המרכזית של ה-BBC, כשאת שניים מהם הבקיע במשחק מול לסטר סיטי (כחלק משלושער שלו באותו משחק) ואת השער הנוסף הבקיע נגד סאות'המפטון. בסוף אותה שנה הגיע למקום השלישי בבחירת כדורגלן השנה בעולם של פיפ"א.
בתחילת עונת סבל ברגקאמפ מפציעה בגבו, אך לאחר החלמתו שב להפגין יכולת משחק טובה, לצד חברו החדש להתקפה, ניקולא אנלקה, וסייע לקבוצתו להיאבק מול מנצ'סטר יונייטד על תואר האליפות. על אף הצטיינותו במחזורים האחרונים, לא הצליחה ארסנל לזכות בתואר. מנצ'סטר אף הדיחה את ארסנל בחצי גמר גביע ה-FA: לאחר תיקו ללא שערים במשחק הראשון, הבקיע ברגקאמפ שער שוויון במשחק הגומלין; בדקה האחרונה נשרקה בעיטת עונשין לטובת ארסנל, שהייתה יכולה להכריע את ההתמודדות לזכותה, אותה בעט ברגקאמפ, אך שוערה של יונייטד, פטר שמייכל, הדף את הבעיטה. מנצ'סטר ניצחה לבסוף 2:1 בתום הארכה.
עם הגעתו לארסנל של החלוץ תיירי הנרי בקיץ 1999, הלך והתמקד תפקידו של ברגקאמפ במסירות וביצירת מצבי הבקעה לחבריו לקבוצה, ופחות בכיבוש שערים. השניים היו שותפים לתקופה מוצלחת של ארסנל בראשית שנות האלפיים, שבמהלכה זכתה הקבוצה בתארים רבים. לאחר שהודחה בשלב הבתים של ליגת האלופות בעונת, הצליחה ארסנל להעפיל לגמר גביע אופ"א מול גלאטסראיי. ברגקאמפ הבקיע שלושה שערים במסגרת הטורניר ובמשחק הגמר פתח בהרכב לצדו של הנרי, אך הקבוצה הפסידה בגמר בדו-קרב בעיטות עונשין. בעונה הבאה,, הוסט לעיתים לעמדת הקיצוני הימני, בה הפגין יכולת משחק טובה. בעקבות פציעה בגיד אכילס שספג בחודש מרץ, החמיץ משחקים רבים בסיום העונה, וקבוצתו הפסידה למנצ'סטר יונייטד במאבק על האליפות. הוא שב לשחק בגמר גביע ה-FA, בו הפסידה הקבוצה לליברפול.
על אף שפתח את עונת כשחקן מחליף, הצליח ברגקאמפ לכבוש מחדש את מקומו בהרכב הפותח, החל מתקופת חג המולד. הוא היה אחד משחקני המפתח של הקבוצה, שזכתה בדאבל (אליפות וגביע ה-FA) השני בתקופתו, לאחר שהבקיע 14 שערים ובישל 19 נוספים, בכל המסגרות. במשחק מול ניוקאסל יונייטד בראשית חודש מרץ הבקיע ברגקאמפ את אחד משעריו הזכורים היטב, שנבחר ל"שער העונה" בידי ארגון ה-BBC – לאחר שקיבל את הכדור מרובר פירס עם גבו לשער, שלח את הכדור לימינו ועבר תוך כדי סיבוב שמאלה את שחקן ההגנה ששמר עליו, ולאחר מכן בעט פנימה. באותו חודש זכה ברגקאמפ בתואר "שחקן החודש" בפרמייר ליג, לאחר שהצטיין במשחקים רבים, בדרך לזכיית ארסנל באליפות. במחזורי הסיום של העונה פיתח תיאום ייחודי יחד עם השוודי פרדי יונגברי, שהבקיע שערים רבים שהכריעו משחקים.
פתיחת העונה הבאה הייתה מוצלחת עבור ברגקאמפ ועבור ארסנל, אך בהמשך הפגין ברגקאמפ יכולת מאכזבת. קבוצתו איבדה את תואר האליפות, אך זכתה בפעם השנייה ברציפות בגביע ה-FA. אף שסבל ממספר פציעות בראשית עונת, היה ברגקאמפ משחקני המפתח בזכייתה של ארסנל באליפות. בעונה זו ארסנל לא ספגה אף הפסד בליגה; הייתה זו הפעם השנייה בתולדות הכדורגל האנגלי שקבוצה משיגה הישג זה, מאז העונה הראשונה בתולדות הליגה, אותה סיימה פרסטון נורת' אנד ללא הפסדים. יכולת המסירה היעילה שלו תרמה לקבוצה במידה רבה, והוא בישל יותר שערים מכל שחקן אחר בקבוצה, עם 16 בישולים בכל המסגרות. בפברואר 2004 נבחר פעם נוספת ל"שחקן החודש" בליגה. ברגקאמפ הצטיין בתיקו מול היריבה העירונית טוטנהאם הוטספר, בו היה מעורב בשני שערי קבוצתו, משחק שבעקבותיו הבטיחה הקבוצה את האליפות.
בעונה הבאה,, לא קטעה ארסנל את רצף המשחקים בהם לא רשמה אף הפסד, שהגיע עד לרצף של 49 משחקים, ובכך שברה שיא בתולדות הכדורגל האנגלי. ברגקאמפ נטל חלק משמעותי במשחקים האחרונים שהובילו לשבירת השיא, ובייחוד במשחק מול מידלסברו, שבו הבקיע שער ובישל אחד נוסף, וסייע לקבוצתו לחזור מפיגור 3:1 עד לניצחון 3:5. בהמשך העונה החל מעמדו של ברגקאמפ בקבוצה לדעוך, בעקבות גילו המבוגר היחסית, ובמשחקים רבים הוא איבד את מקומו בהרכב לטובת שחקנים צעירים יותר, כמו רובין ואן פרסי וחוסה אנטוניו רייס. אף על פי כן, הוא תרם לקבוצה שמונה שערים ו-17 בישולים באותה עונה, ופתח בהרכב בניצחון על מנצ'סטר יונייטד בגמר גביע ה-FA.
על אף גילו המתקדם ומדיניותו של ונגר שלא להחתים שחקנים בני למעלה מ-30 שנה, ועל אף הבעת התעניינות בצירופו מצדן של קבוצות אחרות, האריך ברגקאמפ את חוזהו בארסנל מספר פעמים במהלך שנים אלו. השמועות על עזיבה אפשרית הגיעו לשיאן במהלך שנת 2005, כאשר הנהלת הקבוצה היססה האם להציע לו חוזה חדש. לבסוף, הוחתם ברגקאמפ על חוזה נוסף לעונת, והודיע כי תהיה זו עונתו האחרונה בקריירה. במהלך עונה זו שימש בעיקר מחליף בקבוצה, שהתבססה על דור חדש של שחקנים צעירים, וסבל מפציעה שהשביתה אותו למשך שלושה חודשים במהלכה. ברגקאמפ היה שותף להעפלתה הראשונה של ארסנל לגמר ליגת האלופות, מול ברצלונה, אך ישב על הספסל ולא שותף במשחק, בו הפסידה ארסנל. תחילה תכנן ונגר להכניסו כמחליף, אך לבסוף לא יכול היה לעשות כן, בעקבות הרחקתו של השוער ינס להמן. לקראת סיום המשחק החליט המאמן להעלות למגרש את חוסה אנטוניו רייס במקום את ברגקאמפ, מהלך עליו ספג ביקורת רבה.
ברגקאמפ זכה להוקרה מארסנל, כאשר המשחק הראשון באצטדיונה החדש, אצטדיון האמירויות, הוקדש לכבודו. המשחק נערך ב-22 ביולי 2006, ובו התמודדה ארסנל מול אייאקס, קבוצתו הראשונה של ברגקאמפ. ברגקאמפ בעט את בעיטת הפתיחה של המשחק, ביחד עם אביו וים, וארבעת ילדיו של ברגקאמפ עלו יחד עם שחקני הקבוצה בטקס הצגת השחקנים שלפני המשחק. במחצית הראשונה שיחקו שחקני הקבוצה שהיו בסגלה באותו זמן, ובמחצית השנייה עלו לשחק שחקני עבר מפורסמים משני המועדונים. בארסנל היו אלה, בין היתר, איאן רייט, פטריק ויירה, מארק אוברמרס, עמנואל פטי ודייוויד סימן, ובאייאקס היו אלה מרקו ואן באסטן, דני בלינד, יוהאן קרויף, ופרנק ורונלד דה בור.
ברגקאמפ סיים את תקופתו בארסנל כשחקן העשירי ברשימת המבקיעים המצטיינים בתולדות המועדון, עם 120 שערים בכל המפעלים, ועם למעלה מ-160 בישולים במדי הקבוצה בסך הכול. ב-2004 נבחר על ידי פלה לחבר ברשימת פיפ"א 100, שכללה את 125 הכדורגלנים החיים הטובים בעולם. ב-2007 הצטרף להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי, וב-2008 נבחר על ידי אוהדי ארסנל במקום השני ברשימת 50 השחקנים הגדולים בתולדות המועדון, אחרי תיירי הנרי. בפברואר 2013 הודיעה הנהלת ארסנל כי תציב פסל של ברקגאמפ באצטדיון האמירויות, מחווה שעד אז זכו לה רק הרברט צ'פמן (מאמן הקבוצה בשנות ה-30), טוני אדמס (השני בדירוג ההופעות) ותיירי הנרי (מלך השערים בכל הזמנים של המועדון). בפברואר 2014 נחשף הפסל, אשר הוצב בסמוך ליציע המערבי של האצטדיון.
נבחרת הולנד
ב-26 בספטמבר 1990 ערך ברגקאמפ את הופעת הבכורה בנבחרת הלאומית של הולנד, במשחק ידידות מול נבחרת איטליה. בטורניר יורו 1992 פתח בחוליית ההתקפה של הנבחרת לצד שחקנים כמו מרקו ואן באסטן ורוד חוליט, שבזכותם נחשבה הולנד למועמדת הבכירה לזכייה בטורניר. ברגקאמפ הרשים כשהבקיע שלושה שערים, מה שהציב אותו כמלך שערי הטורניר לצד כמה שחקנים נוספים, וסייע לנבחרתו להגיע עד לחצי הגמר. במשחק חצי הגמר העלה ברגקאמפ את הולנד ליתרון 0–1 מול, שאוזן בהמשך על ידי הנריק לארסן. המשחק הסתיים בתיקו 2-2 משערים של פרנק רייקארד לזכות הולנד ושער נוסף של לארסן לזכות דנמרק, תוצאה שנותרה בעינה גם בתום ההארכה. הולנד הפסידה בתום דו-קרב בעיטות העונשין שנערך בסיום ההארכה, בו הבקיע ברגקאמפ את אחד השערים.
בהיעדרם של ואן באסטן הפצוע וחוליט שפרש מהנבחרת, היה ברגקאמפ שחקן ההתקפה הבולט ביותר של הולנד במונדיאל 1994. הוא הוביל את נבחרתו לרבע הגמר, והבקיע שלושה שערים במהלך הטורניר. ברבע הגמר מול נבחרת ברזיל, כשנבחרתו בפיגור 2:0, כבש ברגקאמפ שער שסייע לנבחרתו לחזור מהפיגור ולהשוות, אך לבסוף הבקיע המגן ברנקו שער מנצח לזכות הברזילאים. יורו 1996 היה בעבור ברגקאמפ טורניר מאכזב, והוא הציג, יחד עם שאר הנבחרת, יכולת חלשה. בטורניר זה הבקיע שער בודד ובישל לפטריק קלייברט שער מול נבחרת אנגליה, בזכותו עלתה הנבחרת לרבע הגמר, שם הודחה על ידי צרפת.
בטורניר יורו 2000, שאותו אירחה הולנד במשותף עם בלגיה, נטל ברגקאמפ חלק משמעותי בהעפלת הנבחרת לחצי הגמר, בו הפסידה לאיטליה. הייתה זו הפעם הרביעית בחמישה טורנירים, שהולנד הודחה בדו-קרב בעיטות עונשין, כשברגקאמפ היה שותף לכל ההפסדים הללו. לאחר הטורניר הודיע על פרישתו מהנבחרת הלאומית בשל פחדו מטיסות שמנע ממנו לנסוע לאסיה, שם נערך מונדיאל 2002. הוא החליט שלא להשתתף במשחקי המוקדמות בטענה שיהיה זה לא הוגן כלפי שחקנים אחרים, ובהיעדרו כשלה הולנד בניסיונה להעפיל לטורניר.
ברגקאמפ סיים את דרכו בנבחרת כמבקיע המוביל שלה בכל הזמנים, עם 37 שערים ב-79 משחקים, שיא שנשבר מאוחר יותר על ידי פטריק קלייברט.
דמותו כשחקן והשפעתו
ברגקאמפ תפקד במשך מרבית הקריירה שלו כחלוץ שני, המשחק מאחורי החלוץ המרכזי של הקבוצה ותומך בו במשחק ההתקפה. הוא נחשב לשחקן בעל יכולת שליטה מרשימה בכדור וטכניקת משחק גבוהה, ולאורך הקריירה הבקיע שערים רבים במהלכים מתוחכמים או בבעיטות חזקות ממרחק, שעשו להן שם בעולם הכדורגל. הוא נודע גם ביכולת מפותחת להבנת מהלך המשחק ובמסירותיו המדויקות והיצירתיות, שהובילו לשערים רבים מרגלי חבריו לקבוצה. רבים מחשיבים את ברגקאמפ כאחד מטובי החלוצים-המוסרים בתולדות המשחק. על אף שבראשית הקריירה שלו באייאקס אמסטרדם היה ברגקאמפ המבקיע הבכיר של קבוצתו, במדי ארסנל תרומתו לקבוצה באה לידי ביטוי רב יותר ביכולת יצירת מצבי הבקעה לחבריו לחוליית ההתקפה, כדוגמת איאן רייט וניקולא אנלקה ובשלבים מאוחרים יותר תיירי הנרי.
לברגקאמפ הייתה השפעה רבה על ארסנל בתקופה בה שיחק במועדון. עד להגעתו נחשבה ארסנל לקבוצה בעלת סגנון משחק הגנתי ומשעמם, אך צירופו הפך את הקבוצה לבעלת סגנון משחק התקפי יותר, ובראשית שנות האלפיים נחשבה ארסנל לאחת הקבוצות המלהיבות בכדורגל האירופי. לברגקאמפ היה חלק מרכזי בסגנונה הייחודי של ארסנל באותה תקופה, שכלל חלופת מסירות מהירה ושינויי מקומות תכופים לאורך המגרש. לאחר תקופה קשה שעברה על המועדון במחצית הראשונה של שנות ה-90, נטל ברגקאמפ חלק משמעותי בהחזרת ארסנל למעמדה כאחת הקבוצות הבכירות בכדורגל האנגלי. בשל הישגיו של המועדון מעת הגעתו של ברגקאמפ, גדל בצורה משמעותית מספר האוהדים של ארסנל, ובעקבות כך עזבה הקבוצה את אצטדיון הייבורי הישן ונבנה אצטדיון האמירויות הגדול יותר. בנוסף, פתחה הצטרפותו לקבוצה את הדלת להצטרפותם של שחקנים זרים בולטים רבים, שהצטרפו למועדון במשך העשור שלאחר מכן, והיוו יחד איתו את השלד העיקרי של ארסנל.
על אף הצלחתו הרבה של ברגקאמפ, הוא נודע בשל פחדו מטיסות שמנע ממנו להגיע למשחקים רבים. הפעם האחרונה שבה ברגקאמפ טס הייתה כאשר שיחק באינטר; לדבריו, החלטתו להפסיק לטוס לא נבעה מאירוע מיוחד כלשהו, אלא בשל כך שהטיסות העיבו על מידת הריכוז שלו במשחק. פעמים רבות נסע למשחקי החוץ של קבוצותיו ברכבו הפרטי או ברכבות, וכמעט שלא הגיע למשחקים שנערכו מחוץ לאירופה. הוא נעדר ממספר משחקים חשובים בטורנירים היבשתיים, גביע אופ"א וליגת האלופות, שהתקיימו במקומות מרוחקים. בשל פחד זה פרש ברגקאמפ מנבחרת הולנד לפני טורניר מונדיאל 2002 שנערך ביפן ובקוריאה הדרומית, רחוק מאוד ממקום מגוריו באנגליה.
חייו לאחר הפרישה וחייו האישיים
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, הודיע ברגקאמפ כי לא יעסוק באימון במהלך השנים הקרובות ויקדיש את זמנו למשפחה. כמו כן, דחה הצעה של ארסנל לשמש כסקאוט בקבוצה. עם זאת, במאי 2008 החל ללמוד בקורס מאמנים של התאחדות הכדורגל ההולנדית לשחקני עבר הולנדים. בשל הפחד שלו מטיסות, עבר את הקורס בלונדון, תחת הדרכתו של ארסן ונגר, ולא במקום מושבה של ההתאחדות בהולנד. ביולי סיים סופית את הכשרתו כמאמן, תחת מרקו ואן באסטן.
באוקטובר 2008 תפקד כעוזרו של כדורגלן העבר יוהאן נייסקנס באימון נבחרת הולנד ב', המורכבת מהשחקנים הבכירים שלא משתתפים במשחקי הנבחרת הלאומית. בינואר 2011, לאחר מינויו של פרנק דה בור למאמן הקבוצה הבוגרת של אייאקס, מונה ברגקאמפ לעוזר המאמן בקבוצת הנוער של המועדון (עד גיל 19). בקיץ אותה שנה קודם ומונה לעוזרו של דה בור בקבוצה הבכירה.
ברגקאמפ נשוי להנריקה רויזנדאל, ולזוג שלוש בנות ובן. בפגרות הקיץ של תקופתו בארסנל הוא למד באוניברסיטת באת', והשלים תואר ראשון בהנדסת מכונות.
בית הכנסת הכוראלי של צ'רנוביץ
המבנה
בית הכנסת נבנה בסגנון נאו-מורי בין השנים 1873–1879, על פי תוכניות שהכין האדריכל הפולני פרופ' יוליאן זכרייביץ' (Julian Zachariewicz). התורמים העיקריים למימון בנייתו היו המשפחות היהודיות האמידות צוקר ווגנר. גובה בית הכנסת, כולל הכיפה העגולה, היה 39 מטרים. בטקס הנחת אבן היסוד בשנת 1873 השתתפו בין השאר הרב הראשי איגל, והמיטרופוליט האורתודוקסי האוקראיני יבהני האקמן, מטעם השכנים הנוצרים.
היסטוריה
הרעיון לבנות בית כנסת מפואר בסגנון מודרני בצ'רנוביץ הוצע לקהילת יהודי צ'רנוביץ על ידי מושל בוקובינה, ברון פרנץ פון שמיק (Baron von Schmueck) ב-1857 והסכומים הראשונים גויסו באותה שנה, אך ב-1858 נזנח הרעיון וחודש רק בשנות השבעים.
הבנייה נערכה בתקופה בה צ'רנוביץ הייתה בירת דוכסות בוקובינה, חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה צ'רנוביץ עברה לשלטון רומניה והחזירה את שמה לשם הרומני המקורי, צ'רנאוץ. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה ובעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, ברית המועצות הגישה לרומניה אולטימטום בו דרשה את יציאתה מבסרביה ומצפון בוקובינה. לאחר שהמינהל הרומני יצא נכבשו שני חבלי ארץ אלו וסופחו על ידי ברית המועצות - בית הכנסת הכוראלי של צ'רנוביץ הולאם ונסגר על ידי השלטון הקומוניסטי האנטי דתי. כעבור כשנה, בעקבות פלישת גרמניה הנאצית ובת בריתה הנאמנה, רומניה, לתוך גבולות ברית המועצות, כבשו אלה גם את צ'רנוביץ וכוחות צבא גרמנים ורומנים הציתו את בית הכנסת - את הרב הראשי והרב האחרון של בית הכנסת, אברהם יעקב מרק, הביאו הקלגסים, כדי שיחזה בבית הכנסת העולה באש לפני שהרגו אותו יחד עם רבים מיהודי העיר.
השימוש במבנה
הקהילה היהודית של צ'רנוביץ התפצלה ב-1872 לקבוצה "מודרנית" (Czernowitzer Israelitische Tempelverein - "אגודת הטמפל היהודי בצ'רנוביץ"), יוזמת בניית בית הכנסת, שביקשה להנהיג שינויים מתונים בסדרי התפילה וקראה לעצמה "קהילה דתית מתקדמת ונאורה", בהנהגת הרב הראשי ד"ר אליעזר אליהו איגל, ולקהילה אורתודוקסית-שמרנית (Orthodoxe Israeliten Kultusgemeinde - "הקהילה הדתית של ה"ישראליטים" האורתודוקסים"), אדוקה יותר, בהנהגת הרב בנימין אריה וייס. הקהילות אוחדו מחדש ב-1875 ובית הכנסת הכוראלי (המקהלתי), שנחנך ב-1878, הופעל על ידי הקבוצה המודרנית, תוך שינויים מועטים בפולחן. לא הופעל עוגב, אך הופעלה מקהלה והיה חזן. ארון הקודש נבנה בגומחה בקיר, הבימה מוקמה בסמוך לו, הדרשות ניתנו בשפה הגרמנית, ואף כי בית הכנסת לא השתייך אליה התפילות נערכו באופן הקרוב באופן יחסי למקובל ביהדות הנאולוגית. בין הרב המודרני והרב השמרן הושג הסדר על פיו הרב המודרני יהיה רב העיר והרב השמרן יהיה אב בית הדין. הסדר זה החזיק מעמד עד מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי רומניה.
הזמר יוזף שמידט שר בצעירותו במקהלה של בית הכנסת ומאוחר יותר היה חזן בבית הכנסת.
הסכם עודפים
בישראל, הסכם עודפים הוא הסכם בין שתי רשימות בבחירות, הקובע שסכום קולותיהן ייחשב ביחד בקביעת מספר המנדטים המוקצים להן. לאחר קביעת מספר המנדטים המשותף, מחולקים המנדטים ביניהן לפי גודלן היחסי.
משמעותם וחשיבותם של הסכמי העודפים
הסכמי עודפים בין מפלגות נכרתו בישראל עוד בימי הבחירות לאספת הנבחרים. לקראת הבחירות לאספה המכוננת נקבע שכל מפלגה יכולה לקשור הסכם עודפים עם מפלגה אחת אחרת, אך שמפלגה שלא זכתה בלפחות מנדט אחד לא תוכל ליהנות מעודפים בהתאם להסכם. בשיטת חלוקת העודפים הישנה, היה יכול להיווצר מצב בו הסכם עודפים דווקא גרם לאחת הרשימות החתומות עליו לאבד מנדט, משום שהעודפים של המפלגה שהספיקו למנדט נוסף הועברו לחתומה השנייה על ההסכם שממילא הייתה מקבלת מנדט בגלל העודפים שהיו לה. כך אכן קרה בכנסת השביעית, לרשימות היחידות שחתמו על הסכם עודפים. ככל הנראה, מסיבה זאת רוב הרשימות לא חתמו על הסכמי עודפים. בשנים אלו היה נהוג שמפלגות חתמו על הסכמי עודפים עם רשימות ערביות שקשורות אליהן.
עם חקיקת חוק בדר-עופר, השתנתה המתכונת של הסכמי העודפים, והסכם עודפים לא יכול לגרום לאבדן מנדט, מכיוון ששיתוף הקולות תמיד יגדיל את הקולות למושב.
השיקולים בבחירה אם לחתום על הסכם עודפים, ועם מי, נוגעים בין השאר למישור הטכני, כדי להגדיל את הסיכוי לקבל מנדט נוסף, ולמישור הפוליטי-הסברתי.
שיקולים טכניים
מבחינה טכנית, להסכם עודפים עם מפלגה שלא עברה את אחוז החסימה אין משמעות ועל כן רשימות תעדפנה לחתום על הסכם עודפים עם רשימות בעלות סיכוי גבוה לעבור את אחוז החסימה. לדוגמה, ב-2003 חתמה שינוי על הסכם עודפים עם מפלגת הירוקים, אשר לא עברה לבסוף את אחוז החסימה, ולכן שינוי קיבלה 15 מנדטים ולא 16. מקרה יותר משמעותי היה כאשר המערך חתם על הסכם עודפים עם ל"ע ולא עם ר"צ לקראת הבחירות לכנסת העשירית. כיוון של"ע לא עברה את אחוז החסימה, קיבל המערך מנדט אחד פחות. היה אף מי שטען שאילולא כן, היה שמעון פרס מרכיב את הממשלה במקום מנחם בגין.
שיקול נוסף הוא השיקול המתמטי, על פיו למפלגה כדאי לחתום על הסכם עודפים עם רשימה שייצוגה בכנסת יהיה קטן משלה. הסיכוי לזכות במנדט הנוסף שנתקבל בעקבות הסכם עודפים הוא יחסי לגודלן של המפלגות החתומות. באופן מסורתי חותמות מפלגת ש"ס ויהדות התורה הסכם עודפים ביניהם. אולם במשך תקופה ארוכה, בגלל ההבדל בגודל בין המפלגות הסיכוי של ש"ס ליהנות מהמנדט הנוסף שהתקבל בעקבות הסכם העודפים, היה גדול פי שניים מהסיכוי של יהדות התורה ליהנות מאותו הסכם. בבחירות לכנסת ה-16 עשתה המפד"ל שימוש בכלל המתמטי, בכורתה הסכם עודפים עם עם אחד. כך זכתה המפד"ל במנדט שישי.
שיקולים הסברתיים
במישור הפוליטי-הסברתי, נהוג שמפלגות חותמות על הסכמי עודפים עם מפלגות הקרובות אליהן אידאולוגית כדי למנוע מצב בו קולות של מצביעיהן יסייעו בעקיפין למפלגה שאינם מעוניינים בה. כך, היו שטענו נגד הצבעה למפלגת שינוי בבחירות לכנסת ה-11 מאחר שמפלגת יחד של עזר ויצמן, עמה חתמה הסכם עודפים, עלולה ללכת עם הליכוד. חשיבות נוספת להסכמי העודפים היא בהסרת חששם של מצביעי מפלגה אשר חתמה על הסכם, שקולם יהיה לבסוף "ללא תועלת" - בכך שנחתם הסכם עודפים, ידעו המצביעים שלכל הפחות, קולם ישמש מפלגה הקרובה בדעותיה לזו שהצביעו לה. ישנם גם מקרים בהם מפלגות חותמות על הסכם עודפים עם מפלגה אחרת כדי למצב אותן יותר קרוב אל אותה מפלגה. כך למשל, נטען שישראל בעלייה חתמה על הסכם עודפים עם האיחוד הלאומי כדי למצב את עצמה בימין. לקראת הבחירות לכנסת ה-19, שברה ראש מפלגת העבודה, שלי יחימוביץ' מסורת רבת שנים של חתימה על הסכם עודפים עם מרצ, בהעדיפה הסכם עם יש עתיד. לטענת זהבה גלאון ממרצ, הסיבה הייתה רצונה של יחימוביץ לבדל עצמה מהשמאל. לעומת זאת, לקראת הבחירות לכנסת ה-20 סירבה הרשימה הערבית המאוחדת לחתום על הסכם עם מרצ, בגלל היותה מפלגה ציונית.
יריבות פוליטית בין מפלגות מונעת לעיתים חתימה על הסכם עודפים שאחרת היה מתבקש. בבחירות לכנסת התשיעית, סרבה אגודת ישראל לרוץ ברשימה משותפת עם פועלי אגודת ישראל. בעקבות זאת, סירבה פועלי אגודת ישראל לחתום על הסכם עודפים עם אגודת ישראל, דבר שככל הנראה מנע מפועלי אגודת ישראל לקבל מנדט שני.
מפלגות נמנעות במיוחד מלחתום על הסכמי עודפים עם פלג חדש המתמודד בנישה הפוליטית שלהם. זאת מתוך כוונה שלא לתת לאותה מפלגה חדשה לגיטימציה ובכך, לכאורה לעזור לה לעבור את אחוז החסימה. בבחירות לכנסת ה-11 בשנת 1984 סירבה המפד"ל לחתום על הסכם עודפים עם מורשה שפרשה ממנה, אך למפרע התברר שהסכם עודפים לא היה מעניק לאף אחת מהן מנדט נוסף. לעומת זאת, בבחירות לכנסת ה-12 נמנעו מולדת וצומת שהשתתפו לראשונה בבחירות לכנסת, מחתימה על הסכם עודפים, ביניהן או עם מפלגות אחרות כמו התחייה ובכך הפסידו מנדט שלישי לצומת על חשבון מפלגת העבודה. באופן דומה, חד"ש, מד"ע והרשימה המתקדמת לשלום לא חתמו על הסכם עודפים דבר שמנע מאחת מהן לקבל מנדט נוסף על חשבון מפלגת העבודה.
סירוב לחתום על הסכם עודפים עלול לפגוע במפלגה מבחינה הסברתית. במקרה של סירוב לחתום על הסכם עודפים, קורה שהמפלגה המסורבת מגנה את המסרבת בתעמולת הבחירות לכנסת על הסירוב, בטענה שהמפלגה הסרבנית פוגעת במחנה האידאולוגי אליו היא משתייכת. למשל, בבחירות למועצות המקומיות ב-1950 גינתה מפא"י את מפ"ם על שסירבה לחתום עימה על הסכם עודפים. בשנת 1984, כללו המפד"ל ומורשה את הנושא בתעמולה שלהן, בין השאר במודעה של מתמטיקאי מטעם מורשה שהסביר מדוע חתימה על הסכם עודפים אינה יכולה להזיק.
הסכמי עודפים בבחירות לכנסת
על-פי רוב, מסייעים הסכמי העודפים בעיקר למפלגות הבינוניות. המפלגות הגדולות נהנות לרוב מיתרון הגודל, אשר מסייע להן יותר כאשר אין הסכמי עודפים כלל. למפלגות הקטנות יש בדרך-כלל פחות סיכוי ליהנות ממנדט נוסף שיקבלו הודות להסכם עודפים עם רשימה גדולה יותר. ברור כי כאשר החוק מאפשר קיומם של הסכמי עודפים, אי שימוש בהם על ידי מפלגה ספציפית תעמיד אותה בנחיתות מול המפלגות האחרות. לפיכך, רוב המפלגות מנצלות את היכולת לחתום על הסכם עודפים, ומודיעות לוועדת הבחירות המרכזית על הסכמי עודפים שחתמו טרם הבחירות.
בבחירות לרשויות המקומיות
גם בבחירות לרשויות המקומיות יכולות שתי רשימות לחתום ביניהן הסכם עודפים. אולם, מכיוון שהמנדטים העודפים מחולקים לרשימות עם כמות הקולות העודפים הגדול ביותר ולא לפי שיטת בדר-עופר, ייתכן מצב שבו אחת הרשימות תפסיד מנדט בגלל הסכם העודפים.
פתי בר
פתי בר (בצרפתית: Petit Beurre; בעברית: "חמאה קטנה") הוא סוג של ביסקוויט חמאה מהמטבח הצרפתי שהומצא ב-1886 וזכה להצלחה עולמית.
הביסקוויט המקורי
הביסקוויט הומצא ב-8 בספטמבר 1886 על ידי לואי לפבר-איטיל (Lefèvre-Utile) מן העיר נאנט, שכינה אותו "החמאה הקטנה". צורתו מייצגת את השנה הקלנדרית. ארבע פינות לכל ארבע העונות, 14 שיניים לאורכו, 10 שיניים לרוחבו, כלומר 52 שיניים כמספר השבועות בשנה. פני הביסקוויט מחוררים ב-24 חורים כמספר השעות ביממה.
הביסקוויט זכה להצלחה רבה, אך מאחר שלואי לא רשם אותו בזכויות יוצרים, החלו חברות רבות להעתיק את המתכון והצורה. הביסקוויט נרשם בזכויות יוצרים רק ב-1888, ולואי נאלץ לקרוא לו "החמאה הקטנה המקורית" כדי לבדל אותו ממותגים של חברות מתחרות.
בישראל
בשנת 1970, רכשה אסם את מפעל "לחמנו" והחלה למכור גרסה מקומית של פתיבר בשקיות. לאור הביקוש הרב הייצור הועבר בשנת 1975 למפעל גדול יותר ביקנעם והחל להימכר בשרוולי ניילון כפי שנעשה היום.. בשנות ה-80 החלה עלית לייצר גרסה נוספת של פתיבר. בשנת 2018 היא החליטה לשנות את המתכון כחלק מאסטרטגיה חדשה של חברת שטראוס אך בשנת 2022 בעקבות בעיות איכות בקו הייצור החליטה שטראוס להשבית את מפעל עלית ולסגור את קו המוצרים.
אימפריאליזם
אימפריאליזם היא שיטה מדינית הדוגלת בהרחבת שטח השלטון של המדינה, במטרה להגדיל את כוחה הפוליטי ואת עושרה על ידי השתלטות על ארצות אחרות וניצול משאביהן. מקור השם במושג אימפריה, ריבונות פוליטית, למשל מדינה, השולטת על שטחים נרחבים בהם מתגוררות אוכלוסיות השונות מבחינה אתנית ותרבותית ממרכזה השלטוני. במסגרת האימפריאליזם שלט מיעוט מהמדינה השולטת, על תושבי המדינה הנכבשת. השלטון היה שלטון מפלה, לתושבים המקומיים לא היו זכויות אזרח וכל התנגדות שלהם לשלטון האימפריאליסטי דוכאה תוך שימוש בכוח. במחצית השנייה של המאה ה־19 הפכו מדינות רבות לאימפריאליסטיות. כל אחת מהן ניסתה להשתלט על כמה שיותר שטחים ומדינות, והדבר הפך למרוץ.
שני גלי האימפריאליזם
הגל הראשון של האימפריאליזם החל במאה ה־15, ונמשך עד לשנות ה־70 של המאה ה־19 (תקופה שבה הואצה המהפכה התעשייתית). בתקופה זו, הרעיון שהוביל את האימפריאליזם היה רעיון הסחר העולמי החופשי. לשם כך, הוקמו תחנות מסחר אירופיות בחופי כל היבשות. כמו כן, נוצרו קשרים פוליטיים ועסקיים עם השליטים המקומיים למטרת סחר מוזל. התיישבות (קולוניאליזם) התבצעה רק באמריקה. המטרה בהתיישבות בשלב זה לא הייתה להשתלט על האוכלוסייה המקומית ו"לחנך" אותה בדרך אירופית, אלא לגרש או להכחיד אותה לשם ניצול מיטבי של חומרי הגלם שברשותה. הגל הראשון של האימפריאליזם התאפיין במעשי אכזריות כלפי הילידים, בכפיית שיטות עיבוד מסוימות עליהם ובסחר עבדים מפותח (בעיקר בין אפריקה השחורה לקריביים ולברזיל).
הגל השני של האימפריאליזם, המכונה אימפריאליזם מודרני, החל עם המהפכה התעשייתית באמצע המאה ה־19, והסתיים עם תהליך הדה־קולוניזציה באמצע המאה ה־20, לאחר מלחמת העולם השנייה. בבסיס האימפריאליזם בתקופה הזו עמד רעיון עליונות האדם הלבן על העמים הנכבשים וחובתו להפיץ את תרבותו הנעלה (ואת הנצרות) גם ל"עמים הנחשלים". הגישה המרכזית קבעה כי העולם הטיל על האדם הלבן נטל – ללמד את המקומיים מהי התרבות "הנכונה" ולהביא אליהם את הקדמה האירופית. מבחינה כלכלית, חלה ירידה בגישת הסחר החופשי והמעצמות האימפריאליסטיות העלו מכסי מגן כדי להגן על מוצריהם. הקולוניות (מושבות) לא נתפסו רק כמקור לחומרי גלם, אלא גם כשווקים למוצרים אירופיים. לשם כך השיגו האירופאים, באמצעות עליונותם הטכנולוגית והצבאית, שליטה פוליטית מלאה בקולוניות, כלומר שליטה ישירה, ולא באמצעות שליטים מקומיים כפי שהיה נהוג בגל הראשון. תקופה זו הייתה לשיא ההתפשטות הטריטוריאלית, ומעל 75% מהעולם היה בידי המעצמות האימפריאליסטיות.
יש חוקרים הטוענים כי גם לאחר המאה ה־20 ולאחר תהליך העצמאות שעברו הקולוניות השונות במאה הזו, קיים אימפריאליזם בלתי־פורמלי. לפי גישה זו, הגל השלישי של האימפריאליזם הוא שליטה כלכלית ופוליטית עולמית של מספר קטן של מעצמות ובראשן ארצות הברית (בעבר גם ברית המועצות). המעצמות הללו קובעות את סדר היום העולמי ואוכפות אותו באמצעות גופים הנמצאים תחת שליטתן, כמו האו"ם.
התנאים המוקדמים להתפשטות אירופה
במקביל, האסלאם התפשט לאגן הים התיכון והשתלט על החלק הדרום־מזרחי של אירופה (הבלקן). נוצרה מעין סתימה של האזור מבחינת דרכי מסחר ותרבות. הדבר הוביל לכוח דחף למעבר בדרכים חדשות, כך נוצר הדחף לצאת לסחר האטלנטי, שהחל בפורטוגל.
תאוריות בדבר התפתחות האימפריאליזם
את ניתוח התפתחות האימפריאליזם לא ניתן לנתק משני מרכיבים חשובים:
כריסטוף רוסה
כריסטוף רוסה (בצרפתית: Christophe Rousset, נולד ב-12 באפריל 1961) הוא צ'מבליסט ומנצח צרפתי, המתמחה בביצוע מוזיקה מתקופת הבארוק בכלים אותנטיים.
קורות חייו
רוסה נולד באביניון וגדל באקס-אן-פרובאנס. בשנות נעוריו המוקדמות החל להתעניין בצ'מבלו. הוא למד בסקולה קנטורום בפריז אצל הוגט דרייפוס ומשנת 1980 עד 1983 המשיך בקונסרבטוריון המלכותי בהאג, הולנד אצל בוב ואן אספרן. ב-1983 זכה רוסה בפרס ראשון בתחרות הצ'מבלו הבינלאומית השביעית בברוז'; הייתה זו נקודת הזינוק לקריירה סולנית ורוסה הופיע עם הרכבים שונים, ביניהם האקדמיה למוזיקה עתיקה, "לז ארטס פלוריסאן", "מוזיקה אנטיקווה קלן", "לה פטי באנד" ו"איל סמינריו מוזיקלה". עם "לז ארטס פלוריסאן" התנסה לראשונה בניצוח, כעוזר למנצח ויליאם כריסטי. ב-1991 הובילה שאיפתו לניצוח לייסוד "לז טאלנס ליריק", ההרכב שעליו הוא מנצח עד היום וקוצר הצלחה בינלאומית. רוסה היה מנהל מוזיקלי של הפקת הסרט "פארינלי איל קסטראטו", המבוסס על חיי פארינלי, הזמר הסריס המפורסם. הוא פעיל גם כמורה למוזיקת בארוק באקדמיה מוזיקלה צ'יאניה בסיינה.