cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מקס בורן
קורות חיים
ב-1933 היגר בורן מגרמניה, מאחר שסווג כיהודי על פי תורת הגזע הנאצית וסבל מאנטישמיות, ובשל תמיכתו החזקה בהשקפות פציפיסטיות. בורן החל להרצות באוניברסיטת קיימברידג'. בשנים 1936–1953 היה לפרופסור לפילוסופיה של הטבע באוניברסיטת אדינבורו. ב-1939 הפך בורן לאזרח בריטי ולחבר בחברה המלכותית של לונדון.
בשנת 1948 זכה במדליית מקס פלאנק של החברה הפיזיקלית הגרמנית, עבור הישגים יוצאי דופן בפיזיקה תאורטית. בשנת 1950 זכה במדליית יוז של החברה המלכותית של לונדון, "על תרומתו לפיזיקה התאורטית בכלל ולפיתוח מכניקת הקוונטים בפרט".
בורן פרש ב-1953 ושב לגרמניה. הוא זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1954.
בשנת 1955 הצטרף לברטראנד ראסל, אלברט איינשטיין ומדענים נוספים לחתימה על מניפסט ראסל-איינשטיין, נגד שימוש בנשק גרעיני.
בורן נפטר בבית חולים בגטינגן ב-5 בינואר 1970 ונקבר בעיר זו. הוא הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים. אוליביה ניוטון-ג'ון היא נכדתו של מקס בורן.
לאחר מותו, בשנת 1972, החלו האגודה הפיזיקלית הגרמנית והמכון האנגלי לפיזיקה להעניק את פרס מקס בורן בעבור תרומה יוצאת דופן לפיזיקה.
ויליאם הובסון
ויליאם הובסון (באנגלית: William Hobson; 26 בספטמבר 1792 – 10 בספטמבר 1842) היה המושל הראשון של ניו זילנד ואחד מהיוזמים והחותמים על הסכם ואיטנגי.
ראשית חייו
ויליאם הובסון נולד בווטרפורד שבדרום אירלנד, כבנו של סמואל הובסון, שהיה עורך דין. על פי חלק מהמקורות שנת לידתו הייתה 1793.
הובסון הצטרף לצי המלכותי הבריטי ב-25 באוגוסט 1803 כמתנדב מדרגה שנייה. הוא שירת במלחמות הנפולאוניות ובהמשך היה מעורב בדיכוי פעילותם של שודדי הים הקאריביים. ב-1806 הוא היה לפרח קצונה בצי ושבע שנים לאחר מכן הוא קיבל דרגת לוטננט ראשון. במאי 1824 הוא קודם לדרגת קומנדר וקיבל פיקוד על אה"מ סקילה (HMS Scylla), תפקיד אותו מילא בין השנים 1826–1828. בדצמבר 1834 הוא קיבל את הפיקוד על אה"מ רטלסנייק (HMS Rattlesnake) ונשלח על ידי הלורד אוקלנד, שהיה אז הלורד הראשון של האדמירליות, להודו המזרחית.
קריירה באוסטרליה
ב-1836 נשלח הובסון לאוסטרליה וב-5 באוגוסט אותה שנה הוא הגיע להובארט ו-18 ימים לאחר מכן לסידני. ב-18 בספטמבר יצאה הרטלסנייק למחוז פורט פיליפ (לימים מלבורן), כשעל סיפונה ויליאם לונסדייל ופקידים בכירים אחרים כדי להביאם למושבה החדשה. במהלך שלושת החודשים הבאים סקרו הובסון וקציניו ביסודיות את פורט פיליפ, החלק הצפוני של המפרץ שנקרא בהוראתו של מושל ניו סאות' ויילס, סר ריצ'רד בורק, בשם מפרץ הובסון, על שמו. ספינתו של הובסון הייתה מעורבת בייסודה של ויליאמסטאון. בשלב זה הוצעה להובסון משרה בצי של הודו הבריטית שהשכר עבורה היה 2,000 ליש"ט לשנה, אך הוא החל לחבב את אוסטרליה וראה עצמו כמועמד להיות המושל של פורט פיליפ, אף על פי שהשכר שיועד לתפקיד זה לא עמד על יותר מ-800 ליש"ט לשנה.
קריירה בניו זילנד
ב-26 במאי 1837 הפליג הובסון למפרץ האיים (Bay of Islands), על פי בקשת העזרה של ג'יימס באזבי, שהיה הנציג הבריטי (British Resident) הראשון בניו זילנד ושחש מאוים בשל מלחמות בין שבטי המאורים. במשך שלושה חודשים בשנת 1837 התנהלה לחימה בין שני שבטים במושבה, עד שהושג שלום. בשובו לאנגליה ב-1838 העביר הובסון דוח על ניו זילנד שבו הוא הציע שבריטניה תקבל על עצמה את הריבונות על האיים במובלעות קטנות באופן דומה לזה שנעשה על ידי חברת מפרץ הדסון בקנדה.
סגן המושל בניו זילנד
באותה תקופה הכירה ממשלת בריטניה בריבונותו של העם המאורי, כפי שנוסח ב"הצהרת העצמאות של ניו זילנד" באוקטובר 1835, שאותה יזם באזבי. ב-30 ביולי 1839 מונה הובסון להיות סגן המושל (Lieutenant governor) בכפיפות למושל ניו סאות' ויילס, סר ג'ורג' גיפס וב-13 באוגוסט אותה שנה הוא מונה להיות הקונסול הבריטי בניו זילנד. ב-14 באוגוסט קיבל הובסון הנחיות מפורטות משר הפנים, הלורד נורמנבי.
ב-29 בינואר 1840 הגיע הובסון למפרץ האיים בראש קבוצה של פקידים, כולל מועצה מנהלת שכללה את המזכיר הקולוניאלי, וילוובי שורטלנד, גזבר המושבה ג'ורג' קופר והתובע הכללי, פרנסיס פישר. המועצה המחוקקת כללה את האישים הללו וכן שלושה שופטי שלום.
הסכם ואיטנגי
עם הגעתו ניסח הובסון כמעט באופן מידי את הסכם ואיטנגי יחד עם מזכירו, ג'יימס פרימן ועם ג'יימס באזבי. לאחר שהשיג חתימות על ההסכם במפרץ האיים ב-6 בפברואר 1840, הוא יצא למפרץ ואיטמטה כדי להשיג חתימות נוספות וכדי לתור אחר מיקום מתאים לבירת המושבה. לאחר שב-1 במרץ הוא לקה בשבץ מוחי, הוא נלקח למפרץ האיים, שם הוא החלים באופן מספיק כדי שיוכל לשוב לעבודתו.
ב-21 במאי 1840, לאחר שהוקמה רפובליקה על ידי המתיישבים של "חברת ניו זילנד" בפורט ניקולסון (לימים ולינגטון), שהקימו את העיר החדשה תחת הדגל של ניו זילנד העצמאית, תבע הובסון לריבונות בריטית על כל שטחי ניו זילנד, אף על פי שהחתימה על הסכם ואיטנגי לא הושלמה. ב-25 במאי הוא שלח את שורטלנד עם כמה חיילים לפורט ניקולסון והמועצה של המתיישבים פוזרה. מנהיגם, ויליאם וייקפילד, יצא מאוחר יותר למפרץ האיים כדי להישבע אמונים לכתר. הצעתו שפורט ניקולסון תהייה בירת המושבה נדחתה לטובת תוכניתו של הובסון להקמת עיר חדשה במפרץ ואיטמטה, שנקראה אוקלנד, על שמו של הלורד אוקלנד, שבינתיים היה למושל הכללי של הודו.
ב-11 ביולי 1840 הגיעה הפריגטה הצרפתית L'Aube למפרץ האיים בדרכה לחצי האי בנקס שבאי הדרומי, כחלק מתוכנית התיישבות של חברת נאנט-בורדו. הובסון שיגר מידית שני שופטי שלום לאזור כדי לתבוע את הריבונות הבריטית באזור.
לקראת סוף 1840 שלחו מתיישבי פורט ניקולסון עצומה למלכה ויקטוריה, בה הם קראו לפיטוריו של הובסון עקב יחסו אליהם. ב-26 במאי 1841 הגיב הובסון במכתב למשרד החוץ.
מושל ניו זילנד
בנובמבר 1840 חתמה המלכה על צ'ארטר מלכותי להפיכת ניו זילנד למושבה נפרדת מניו סאות' ויילס. ב-3 במאי 1841 הושבע הובסון כמושל המושבה.
באוגוסט 1841 יצא הובסון לוולינגטון, שם הוא שמע את תלונותיהם של התושבים. לאחר מכן הוא ביקר באקרואה כדי ליישב את התביעות הצרפתיות. בשובו לאוקלנד הוא נתקל בקשיים עם המאורים וממשלתו הושמה ללעג על ידי עיתונאים בוולינגטון ובאוקלנד. הוא הגיב בסגירתו של העיתון New Zealand Herald and Auckland Gazette. בשל קשיי מימון של ממשלתו, הוא נאלץ לחוקק חוקי מיסים אף שלא היה מוסמך לכך. הובסון נתקל בהתנגדות מצדם של רדיקלים ששלחו עצומה למשרד החוץ בה קראו לפיטוריו של הובסון. אחת מפעולותיו האחרונות כמושל הייתה למסד את "יום השנה של אוקלנד" (Auckland Anniversary Day), לציון הגעתו למפרץ האיים.
ב-10 בספטמבר 1842 לקה ויליאם הובסון בשבץ שני ומת, עוד לפני שנקרא לעזוב את תפקידו. הוא נקבר בבית הקברות של רחוב סימונדס שבאוקלנד. על שמו נקרא הפרבר הובסונוויל שבעיר ואיטקרה שבאי הצפוני.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1944
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1944 היו מערכת הבחירות הנשיאותיות הארבעים בתולדות ארצות הברית, ונערכו ביום שלישי, 7 בנובמבר 1944. הנשיא היוצא, פרנקלין דלאנו רוזוולט, שהיה המועמד הדמוקרטי, נבחר לכהונה רביעית בתור נשיא. הוא ניצח את הרפובליקני תומאס דיואי במערכת הבחירות.
הבחירות נערכו לקראת סופה של מלחמת העולם השנייה, ובתקופה טובה לארצות הברית ולבנות בריתה. רוזוולט כבר היה בתפקידו יותר מכל נשיא אחר בהיסטוריה של ארצות הברית, אך עדיין היה אהוד. שלא כמו במערכת הבחירות הקודמת, לא היה ספק שרוזוולט ינסה לרוץ לתקופת כהונה נוספת בתור המועמד הדמוקרטי. יריבו הרפובליקני ב-1944 היה מושל ניו יורק, תומאס דיואי. דיואי התנגד למדיניות הניו דיל ותמך בממשלה קטנה, אבל לא הצליח לשכנע את המדינה להחליף כיוון. השמועות על בריאותו המידרדרת של רוזוולט, שנחלשו בגלל מסע הבחירות הנמרץ שלו, היו נכונות: רוזוולט מת והוחלף בידי סגנו הארי ס. טרומן בתוך חצי שנה מהבחירות.
מועמדים דמוקרטיים
הנשיא רוזוולט היה הנשיא הלוחם האהוד ולא היו לו הרבה מתנגדים. אף על פי שמספר הולך וגדל של שמרנים - במיוחד בדרום - התחילו לפקפק במדיניות הכלכלית והחברתית שלו, ובעיקר במדיניותו הגזעית, המלחמה סייעה לדרום וסיימה את השפל הכלכלי. מעטים מהם התנגדו לו פומבית והוא נבחר שוב בקלות בוועידה הדמוקרטית הלאומית בשיקגו. כמה צירים שתמכו בהפרדה גזעית תמכו בסנאטור מוירג'יניה, הארי בירד, אולם הוא סירב להתמודד מול רוזוולט ולא השיג מספיק צירים.
אף על פי שהשמרנים לא יכלו לעצור את בחירתו מחדש של רוזוולט, הידרדרות מצבו הפיזי והשמועות על בעיות הבריאות שלו הובילו אותם להתנגדות להנרי וולאס, סגן הנשיא. וולאס זכה להתנגדות מצד מנהיגים קתוליים בערים הגדולות ומצד איגודי העובדים. וולאס, שהיה סגן הנשיא השני של רוזוולט, נחשב בידי השמרנים ליותר מדי שמאלני, ולכן הם לא רצו שהוא יהיה הנשיא לאחר מותו של רוזוולט. רבים מהדמוקרטים לא הרגישו בנוח עם אמונותיו המוזרות של וולאס ועם מכתביו לגורו הרוסי, ניקולאי רוריך. אי הצלחתו במשרת מתאם כלכלי גרמה לפיטוריו מהתפקיד. מנהיגי המפלגה אמרו לרוזוולט שלא יסכימו לתמוך בוולאס, והציעו במקום וולאס את הסנאטור ממיזורי, הארי טרומן, שכיהן בראש ועדה לפיקוח על משק המלחמה והייצור המלחמתי בארצות הברית. רוזוולט, שחיבב את וולאס ולא הכיר את טרומן, הסכים לכך בחוסר חשק כדי לשמור על אחדות המפלגה. אך צירים ליברלים רבים סירבו לנטוש את וולאס והצביעו עבורו. למרות זאת, מספיק מדינות צפוניות, מערב תיכוניות ודרומיות תמכו בטרומן והעניקו לו את הניצחון בסיבוב השני. הקרב על התפקיד היה חשוב, כיוון שרוזוולט מת באפריל 1945, וטרומן היה לנשיא ה-33 ולא וולאס.
מועמדים רפובליקניים
עם תחילת 1944, המועמדים הרפובליקנים המובילים היו ונדל וילקי, שכבר היה מועמד ב-1940, הסנאטור רוברט טאפט מאוהיו, שהיה מנהיג השמרנים, מושל ניו יורק תומאס דיואי, שהיה מנהיג הבסיס המזרחי, המתון והחזק של המפלגה, הגנרל דאגלס מקארתור, שאז עוד שירת בצבא בעלות הברית באזור האוקיינוס השקט, ומושל מינסוטה לשעבר הרולד סטאסן, שאז פיקד על חיל הנחתים באזור הפסיפי. אך טאפט הפתיע רבים כשהודיע שהוא לא מתכוון לרוץ אלא להישאר בסנאט, ושהוא תומך במושל אוהיו השמרן, ג'ון בריקר.
כשטאפט יצא מהמירוץ, שמרנים רבים העדיפו את דאגלס מקארתור. אך מקארתור נלחם ביפן ולא היה יכול לערוך מסע בחירות. תומכיו כן הכניסו את שמו לבחירות המקדימות בוויסקונסין. באותן בחירות מקדימות דיואי ניצח בהפרש גדול (14 צירים לעומת 4 להרולד סטאסן ו-3 למקארתור). וילקי לא זכה באף ציר באותן בחירות מקדימות והחליט לפרוש. אולם עם מותו הפתאומי באוקטובר 1944, הוא לא הודיע על תמיכה ברוזוולט או בדיואי. בוועידה הלאומית בשיקגו, התגבר דיואי על בריקר בקלות ונבחר כבר בסיבוב הראשון. כדי להפגין אחדות, בחר דיואי המתון יחסית בבריקר השמרן בתור המועמד לתפקיד סגן הנשיא. מועמדו המועדף לתפקיד הסגן, ארל וורן שהיה מושל קליפורניה, הפך לסגנו ב-1948. בריקר נבחר לתפקיד הסגן לא בעזרת הצבעה אלא לפי צעקות הקהל.
מסע הבחירות בסתיו
שיא מסע הבחירות הגיע במהלך נאום של רוזוולט לאיגודי העובדים ששודר ברדיו ובו הוא לעג לטענות הרפובליקניות שהממשל שלו היה מושחת ובזבז את כספי משלם המיסים. הוא גם לעג במיוחד לטענות של הרפובליקנים ששלח ספינה מחיל הנחתים כדי לאסוף את הטרייר הסקוטי שלו, פאלא, באלסקה, ואמר שפאלא "זעם" בגלל אותן שמועות. הנאום התקבל בהומור ובתשואות ממנהיגי האיגודים. בתגובה, נאם דיואי באוקלהומה סיטי כעבור כמה ימים נאום ששודר ברדיו, והאשים את רוזוולט בכך שהוא קשור למנהיגים פוליטיים מושחתים ולקומוניסטים. אך ההצלחות בשדה הקרב, כמו שחרור פריז באוגוסט 1944 וקרב מפרץ לייטה בפיליפינים באוקטובר עשו את רוזוולט לבלתי מנוצח.
תוצאות
במהלך מסע הבחירות, הוביל רוזוולט על דיואי בכל הסקרים שנערכו בהפרשים משתנים. ביום הבחירות, ניצח רוזוולט ניצחון גדול מול המאתגר הרפובליקני. הוא זכה ב-36 מדינות וב-432 אלקטורים (מתוך 266 שהיה צריך לזכות בהן), ואילו דיואי זכה ב-12 מדינות בלבד וב-99 אלקטורים. בספירת הקולות הכללית, השיג רוזוולט 25,612,916 קולות (53.4%) לעומת 22,017,929 קולות (45.9%) לדיואי.
השאלה החשובה הייתה איזה מנהיג, רוזוולט או דיואי, ינהל את ימי השלום והשיקום לאחר סיום המלחמה. רוב האמריקנים החליטו לא להחליף מפלגות ומנהיגים. בנוסף הם הרגישו שלא היה בטוח להתווכח על נושאי פנים בזמן המלחמה.
דיואי הצליח יותר משלושת המועמדים הרפובליקנים האחרונים שהתמודדו מול רוזוולט, והוא אף ניצח את רוזוולט בעיר מגוריו של רוזוולט, הייד-פארק, ניו יורק, ואף ניצח בעיר מגוריו של טרומן, אינדיפנדנס, מיזורי. דיואי יהיה המועמד הרפובליקני גם ב-1948 ושוב יפסיד, אך בהפרש קטן יותר.
בניו יורק, התמיכה של מפלגת העבודה והמפלגה הליברלית סייעה לרוזוולט לזכות במדינה שלו.
רוזוולט זכה בבחירות הללו לתמיכת 90% מהמצביעים היהודים, כמו במערכת הבחירות של 1940.
ב-1944, המחאה כנגד רוזוולט בדרום התבהרה בטקסס, כש-135,553 קולות התנגדו לרוזוולט אולם לא תמכו בדיואי. הדמוקרטים בטקסס ביקשו להחזיר את זכויות המדינות שחוסלו בידי הניו דיל ולהחזיר את עליונות הגזע הלבן.
כמו ב-1940, רוזוולט השיג פחות אלקטורים ואחוזים מהקולות מאשר מה שקיבל בבחירות הקודמות - השני מבין שלושה נשיאים שעשה כך, כשלפניו ג'יימס מדיסון ב-1812, ואחריו ברק אובמה ב-2012. אנדרו ג'קסון ב-1832 וגרובר קליבלנד ב-1892 השיגו יותר אלקטורים אולם פחות קולות, ואילו וודרו וילסון ב-1916 קיבל יותר קולות אבל פחות אלקטורים.
1777
נפטרו
רבי שלום מזרחי שרעבי (המכונה הרש"ש הקדוש, ה'ת"פ - י' בשבט ה'תקל"ז; 1720 - 1777), מחבר "פירוש השמ"ש" (שמ"ש: ראשי תבות של שלום מזרחי שרעבי) על כתבי האר"י ו"סידור הרש"ש". לאחר האר"י הוא גדול המקובלים בכלל והוא נחשב בעיני רבים כגלגול נשמתו.
אהוד גולדווסר
אהוד (אודי) גולדווסר (18 ביולי 1975, נהריה – 12 ביולי 2006) היה חייל ישראלי שנחטף ביחד עם אלדד רגב על ידי חזבאללה כחלק מאירוע חטיפת חיילי צה"ל בגבול ישראל–לבנון, שבו גם נהרגו 3 חיילים ובעקבותיו יצאה ישראל למלחמת לבנון השנייה.
ביוגרפיה
בוגר תיכון "מקיף עמל" נהריה במגמה ריאלית. את שירותו הצבאי העביר כחייל קרבי בגדוד "צבר" בחטיבת גבעתי. התחיל תואר ראשון בהנדסת הסביבה בטכניון. עסק גם בצילום, בהתחלה כתחביב ולאחר מכן כמקצוע, כאשר השתתף בפרויקטים שונים כצלם. התחתן עם קרנית ועבר להתגורר בנשר.
במהלך שירותו במילואים ב-12 ביולי 2006 (ט"ז בתמוז תשס"ו) נחטף גולדווסר באירוע זרעית ללבנון יחד עם אלדד רגב, לאחר שהסיור בו נסע הותקף על ידי חזבאללה.
בדצמבר 2006 הוצגו צילומיו של גולדווסר במסגרת תערוכת הצילום הבינלאומית "במבט חטוף", שכללה עבודות של כ-80 צלמים ונועדה להזדהות ולתמיכה בחיילים החטופים, פרי יוזמתם של משפחת גולדווסר ושל האמנים יצחק דה-לנגה ולי רימון.
בישראל פורסם סרט חלקי בו החזבאללה עצר את התמונות עם החטיפה, אך באתר יוטיוב בשנת 2021 מקורות ערביים פרסמו את הסרט המלא כולל החזרה לתוך לבנון והכנסת החטופים למכוניות מחכות, תוך טשטוש מראה החטופים בזמן החטיפה, אך מהתמונות ברור שלא נישאו באלונקה. סרטון נוסף מראה את אחד החטופים שוכב על בטנו בתוך שטח לבנון ומועמד על רגליו בידי שני חיילי החזבאללה.
חטיפתו
בבוקר 12 ביולי 2006 בשעה 09:05, פתח ארגון חזבאללה בהפגזת יישובי צפון ישראל בירי מרגמות וקטיושות כפעולת הסחה. באותו זמן באזור מושב זרעית סמוך למוצב ליבנה (שלא היה מאויש), בקו דיווח 105, במקום שבו כביש זרעית-שתולה נושק לגדר המערכת, עברה חוליית חזבאללה בסולם את גדר המערכת ולא התגלתה. החוליה תקפה בטילי נ"ט שני כלי רכב של צה"ל מסוג האמר שנקראו לסיור על קו הגבול. מהרכב הראשון בו נסעו רגב וגולדווסר, הצליחו שני חיילים להיחלץ כשאחד מהם פצוע קשה. אנשי החזבאללה לא גילו אותם. הרכב השני ספג פגיעת נ"ט ישירה ובו נהרגו שלושה לוחמים – אייל בנין, שני תורג'מן, וואסים סלאח נזאל. מיד לאחר מכן פרצה חוליית חזבאללה נוספת את גדר המערכת, חדרה לשטח ישראל וחטפה שני חיילי מילואים מחטיבה 5 של צה"ל, את רגב ואת רס"ל שככל הנראה מצאו את מותם כבר בפיגוע או נפצעו קשה בו ומתו מפציעהם זמן קצר לאחר מכן. החוליה נסוגה עם החיילים לשטח לבנון, שם עמד רכב סמוך לגדר שהעביר אותן במהירות למקום מסתור בכפר עייתא א-שעב. חוליה נוספת חמושה ברובים ובמקלעים גיבתה את החוטפים. העיתון הלבנוני "אל-אחבאר" תיאר את ההכנות הרבות ופירוט של החטיפה.
האירוע התרחש בוואדי נמוך ולא נראה על ידי תצפית מעמדות צה"ל, ולכן לקח שלושת רבעי שעה לגלות את דבר החטיפה ולהכריז על נוהל חניבעל בתגובה טנק צה"לי מגדוד 82 ונגמחון נשלחו לאחר כשעה ללבנון בעקבות החטופים במטרה לאתרם. הטנק עלה על מטען גחון שנאמד בחצי טון של חומר נפץ וארבעת אנשי צוותו נהרגו. בהמשך נהרג חייל נוסף מגדוד 50 מירי מרגמה.
עסקת השבויים וקבורתו בישראל
על פי ההסכם, שוחררו הרוצח סמיר קונטאר, 4 אסירים נוספים וכ-199 גופות של מחבלי חזבאללה שנקברו ארעית בישראל. בתמורה תקבל ישראל מחזבאללה את שני החיילים החטופים (רגב ואהוד גולדווסר), ועד לרגע ביצוע ההסכם עצמו, לא תקבל ישראל מידע מפורש האם הם חיים או מתים.
השלב השלישי והאחרון של ההסכם הוגדר מחווה לעם הפלסטיני, ובו שוחררו כ-5 אסירים פלסטינים. זהותם של אסירים נקבעה על ידי מדינת ישראל.
ב-17 ביולי 2008, יום לאחר ביצוע העסקה, הובאו לקבורה החיילים אהוד גולדווסר ואלדד רגב, בעוד בלבנון התקיימו חגיגות ראווה והוכרז על יום חג. בהלוויותיהם השתתפו רבבות אנשים. אהוד גולדווסר נקבר בבית הקברות הצבאי בנהריה ואלדד רגב נקבר בבית הקברות הצבאי בחיפה. לאחר השבת ארונותיהם הועלו השניים בדרגה. ב-6 באוגוסט שוחררו מספר אסירים נוספים.
ינשוף צווחן
ינשוף צווחן (שם מדעי: Megascops) הוא סוג של דורס לילי ממשפחת הינשופיים בתוכו 24 מינים החיים ביבשת אמריקה. הם קרוביהם של השעירים מהעולם הישן ומזכירים אותם במראה. בעת האחרונה התגלו מספר מינים חדשים, בעיקר מאזור הרי האנדים.
אלו ינשופים קטנים באורך 15–30 סנטימטר ומשקל 60–250 גרם והם בעלי "אוזניים" ארוכות בקצה ראשם והם בעלי עיניים גדולות ומקור קטן וקצר. נוצותיהם דהויות ומותאמות להסוואה. כמו שאר הינשופים הם פעילי לילה.
הם חיים סביב חורשים ויערות ונחים בחורי העצים ולעיתים בקני עופות שונים. בכמה אזורים בארצות הברית הם חיים גם בערים הגדולות. הינשופים צדים בעת החשיכה חרקים גדולים, עכבישים, עכברים, עטלפים, עופות אחרים וזוחלים. הינשופים מונוגמיים והזכרים מאכילים את הנקבות והאפרוחים במשך הגדילה.
ינשופים אלה פולטים קריאות רמות לתקשורת, דבר שנתן להם את שמם. הקריאות הרמות שונות ממין למין ועוזרות למדענים לתעד את המינים.
טומוגרפיה ממוחשבת של הראש (סי-טי)
סריקת טומוגרפיה ממוחשבת (CT) מורכבת מסדרת צילומי רנטגן של הראש, אשר נלקחו מכיוונים רבים ומגוונים. לאחר קבלת צילומי הרנטגן מתבצע עיבוד ממוחשב של התמונות והפיכתם לסדרת תמונות חתך של המוח. תמונות סי-טי של הראש משמשות לחקר ואבחון פגיעות מוח, פתולוגיות בגולגולת או בסינוסים ומצבים נוירולוגיים שונים ובנוסף משמשות לעיתים להנחיית פעולות כירוגיות במהלך ניתוחי מוח. סריקות סי-טי כוללות חשיפה לקרינה מייננת אשר מעלה את גורם הסיכון לחלות בסרטן; כמו כן, ישנם אנשים אשר מגיבים בתגובות אלרגיות לחומרי ניגודיות המשמשים בהליכי הסי-טי.
CT בהשוואה ל- MRI
הדמיית תהודה מגנטית (MRI) גם היא מהווה כלי לדימות ויעילה על מנת לאשר אבחנה של ניאופלזמה, מחלות כלי דם, נגעי פוסה גולגולתיים אחוריים, נגעים בחוט השדרה או הפרעות לחץ תוך-גולגולתי. הדמיית תהודה מגנטית מספקת הדמיה עשירה יותר וכן בטיחותית יותר שכן איננה בעלת קרינה מייננת. עם זאת, סי-טי מועדף כאשר MRI אינו זמין, או בהגדרות חירום כאשר נרצה לקבל הערכת מצב מהירה כמו במקרים בהם יש חשד לדימום, אירוע מוחי או פגיעה מוחית טראומטית ושימוש ב MRI יגזול זמן רב מדי.
סיכונים
סריקות סי-טי של הראש מעלות את הסיכון לחלות בסרטן המוח, כאשר ילדים נחשבים כקבוצת הסיכון הגדולה ביותר. נכון לשנת 2018, נראה כי קיים סיכון מוגבר לסרטן עבור אחד מכל 3,000–10,000 בדיקות סי-טי ראש שבוצעו בילדים מתחת לגיל עשר. אפילו במצבי חירום, כאשר פגיעת ראש מוערכת על ידי הרופא כפגיעה קלה ובהתבסס על הפרוטוקול הרפואי, בקרב מבוגרים מומלץ להימנע מ- סי-טי של הראש ובקרב ילדים מומלץ להמתין תחת התבוננות קלינית בבתי החולים טרם הפנייה לבדיקת סי-טי. אנשים רבים פוקדים מחלקות חירום עקב פגיעות ראש קלות כאשר במקרים רבים סי-טי אינו נחוץ. ניסויים קליניים הציגו עלייה ביעילות ובבטיחות של שימוש ב- סי-טי של הראש רק במקרים הנדרשים, בהתאם לפרוטוקול הרפואי, תחת אינדיקציות מבוססות כמו בדיקות גופניות או היסטוריה רפואית.
הכנה לבדיקה ושימוש בחומר ניגוד בבדיקת סי-טי ראש
חומר ניגוד מכיל מולקולות של יוד המוזרקות לוריד הנבדק על מנת לשפר את איכות הדמיית הסי-טי. שימוש בחומר ניגוד נפוץ לשימוש ברבות מבדיקות הסי-טי באזורים השונים ובמרבית בדיקות סי-טי ראש. בסיס הפעולה של חומר הניגוד מבוסס על השפעת חדירות קרני הרנטגן כך שהניגודיות בין הרקמות השונות נהיית ברורה יותר. בבדיקה עם חומר ניגוד לרוב יידרש המטופל בצום של שעות אחדות לפני הבדיקה, וייתכנו תופעות לוואי, אולם אלו נדירות.
עופר טלקר
עופר טלקר (נולד ב-22 באפריל 1973 באשדוד) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן הימני, וכיום מנהל מחלקת הנוער והבוגרים של קבוצת מכבי עירוני שדרות.
קריירה כשחקן
טלקר החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של מכבי עירוני אשדוד, ובעונת 1990/1991 שיחק לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון. בעונת 1992/1993 היה שותף להעפלתה של הקבוצה לליגה הבכירה לראשונה בתולדותיה, תחת הדרכתו של המאמן ניסים בכר. בעונת 1994/1995 עבר לקבוצת הפועל חיפה, כחלק ממסע הרכש שערך הבעלים רובי שפירא. טלקר שיחק שבע שנים בהפועל חיפה, ועמה זכה באליפות הראשונה בתולדותיה בעונת 1998/1999, ובגביע הטוטו בשנת 2001.
יכולתו הטובה בהפועל חיפה הובילה לזימונו לנבחרת ישראל לראשונה בשנת 1997. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך במינסק, במשחק ידידות מול נבחרת בלארוס. ב-27 באוקטובר 2001 ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת, במשחק מול נבחרת אוסטריה באצטדיון רמת גן, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002. בסך הכל הופיע 23 פעמים במדי הנבחרת, וכבש שער אחד.
באמצע עונת 2001/2002 עבר טלקר לשחק במדי בית"ר ירושלים, בה שיחק ארבע עונות. בעונת 2005/2006 שיחק במדי מכבי נתניה. בעונת 2006/2007 עבר לשחק במדי הפועל כפר סבא, ובתום עונת 2007/2008 ירד עמה לליגה הלאומית. בעונת 2008/2009 לא הרבה לשחק עקב פציעה, ובסיומה פרש ממשחק פעיל.
קריירה כמאמן
בעונת 2009/2010 מונה טלקר למאמן קבוצת הנוער של מכבי הרצליה, עמה הצליח לעלות בשנת 2011 לליגה הראשונה, ובמקביל שימש עוזר המאמן בקבוצה הבוגרת. במאי 2011 מונה למאמן קבוצת הבוגרים של המועדון, ובעונתו הראשונה היה קרוב להעפיל עם הקבוצה לליגת העל. בנובמבר 2012 סיים את תפקידו במועדון.
ב-11 בפברואר 2013 מונה טלקר למאמנה של בית"ר תל אביב רמלה מהליגה הלאומית, תפקיד בו שימש עד תום העונה.
בינואר 2014 מונה למאמן סקציה נס ציונה מליגה א'. באותה שנה החל לשמש כמנהל המקצועי במחלקת הנוער של הפועל בני יהוד.
ב-28 בינואר 2015 מונה טלקר למאמן הפועל נצרת עילית מהליגה הלאומית. ב-19 בינואר 2016 פוטר מתפקידו.
ב-1 במרץ 2016 מונה שוב למאמן מכבי הרצליה, אך כעבור חמישה ימים התפטר מתפקידו לאחר משחק אחד בעקבות חילוקי דעות עם הבעלים.
ב-28 ביוני 2016 מונה טלקר למאמן הפועל הרצליה מליגה א'. ב-11 בדצמבר 2017 מונה שוב למאמן מכבי הרצליה. בסיום העונה עזב את הקבוצה לאחר שירדה לליגה א'.
ב-1 ביולי 2018 מונה טלקר למאמן מכבי עירוני שדרות מליגה ב'.
בחודש יולי 2021 מונה בפעם הרביעית למאמן מכבי הרצליה.
בחודש ינואר 2022 מונה למנהל מחלקת הנוער והבוגרים של מכבי עירוני שדרות.
חיים אישים
טלקר נולד באשדוד למשפחה ממוצא הודי. היה נשוי לאביבה תבורי, גרושתו של שימי תבורי, ולזוג שתי בנות. ב-2013 החל לצאת עם כוכבת מעושרות, ג'ניפר סנוקל, וביוני 2014 הם נישאו. באותה שנה השתתפו בני הזוג בתוכנית המציאות "זוג מנצח VIP" בערוץ 10, ובאוגוסט 2016 התגרשו.
נבחרת איטליה בכדורגל נשים
נבחרת איטליה בכדורגל נשים היא נבחרת כדורגל הנשים הלאומית של איטליה. הנבחרת מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל של איטליה.
נכון ל-2019, הנבחרת לא זוכה להצלחה גדולה והישג השיא שלה הוא ההעפלה פעמיים לרבע גמר גביע העולם בשנת 1991 ו-2019. הנבחרת העפילה פעמיים לגמר אליפות אירופה (1993 ו-1997), אבל מעולם לא זכתה בטורניר.
הטבח בספינת העבדים זונג
הטבח בספינת העבדים זוֹנְג היה רצח המוני של עבדים שחורים שאירע בשנת 1781 על ידי השלכתם לים, כשהם אזוקים בשלשלאות, מספינת העבדים "זונג" (Zong), ספינה בבעלות אנגלית שעשתה את דרכה מאפריקה לקריביים.
רקע: סחר העבדים במאה ה-18
עד המאה ה-19 הייתה העבדות חוקית באירופה ובאמריקה, בעיקר כלפי בני אדם ממוצא אפריקאי, ושימשה אחד מענפי המסחר הרווחיים ביותר של סוחרים אירופאים. "ציידי עבדים" הגיעו בספינות לחופי יבשת אפריקה ונהגו לחטוף אנשים שחורי עור, לכבול אותם, ולהובילם בכפייה למכירה, בעיקר ליבשת אמריקה ולאיים הקריביים. שיטה אחרת, נפוצה אף יותר, הייתה קניית אפריקאים ממקומיים שעסקו במלאכת הציד האנושי למען רווח כספי.
החטופים כונו "בקר שחור" והיחס אליהם היה כאל מטען. במשך שבועות של הפלגה הם היו נתונים בתנאים תת-אנושיים, כבולים זה לזה בצפיפות במשך כל ההפלגה, ללא תזונה מסודרת, נתונים לאלימות פיזית מצד בעלי הספינה והצוות, והובאו בתנאים מחרידים ליבשת אמריקה, שם נמכרו ב"שוקי עבדים". על פי הערכות של מסד הנתונים על סחר העבדים הטרנס-אטלנטי כ-15 אחוזים מהחטופים נספו ממחלות ומתת-תזונה תוך סבל רב, עוד לפני הגיעם לאמריקה.
אחת הערים ששגשגו באותה תקופה בזכות סחר העבדים הייתה ליברפול. במחצית המאה ה-18 היה בליברפול צי שלם של ספינות עבדים שהיה מסוגל להעביר עשרות אלפי עבדים בכל הפלגה. בנוסף לבריטים עסקו בסחר העבדים גם ההולנדים, הספרדים והפורטוגזים.
עם הבאת "הבקר השחור" לשוקי אמריקה, נמכרו החטופים לעבדות בכסף מלא. הם נחשבו כרכוש ולא כבני אדם, ניתן היה להפריד בין בני זוג ובין הורים לילדיהם, ולא הייתה קיימת כל הגנה חוקית על זכויותיהם. היחס אליהם כלל עונשים פיזיים קשים, כולל הצלפות וחבלות שגרמו לנכות. קטיעת בהונות הרגליים, למשל, נחשבה כ"טיפול" יעיל במקרים של דראפטומניה ("מחלת הבריחה").
הטבח
ספינת העבדים "זונג" הייתה בראשיתה בבעלות הולנדית, אולם בזמן האירוע היא הייתה בבעלות סוחרים מליברפול. היא עזבה את חופי אפריקה ב-6 בספטמבר 1781 כשעל סיפונה מטען אנושי בצפיפות רבה יותר מהמקובל, מתוך כוונה של קפטן האוניה לרווח כספי רב יותר. יעד הספינה היו שווקי העבדים בג'מייקה.
הצפיפות הרבה של בני האדם הכבולים במרתפי האוניה, חולשתם בגלל היעדר מים ותזונה, הפרשותיהם, היעדר ההיגיינה וזיהומים, הביאו כפי הנראה להתפתחות מחלות מידבקות שהשפיעו עליהם ועל הצוות. קפטן הספינה, לוק קולינגווד, מצא עצמו עם שבעה אנשי צוות לבנים מתים ועם כשישים עבדים אפריקנים שמתו אף הם. מעבר לסכנה שבהידבקות אנשי הצוות, היה גם חשש להפסד כספי כבד בהידבקות שחורים נוספים, שעלולים היו למות, תוך אובדן ההכנסה על מכירתם. היחס אל העבדים היה כאל מטען. אילו היה מביאם אל החוף כשהם חולים, או לאחר שמתו במהלך העברתם בהפלגה, לא היו בעלי הספינה מקבלים כל פיצוי עבורם. אולם אילו היו העבדים "אובדים בים", היה הביטוח מחזיר 30 פאונד, סכום עתק במונחי אותם ימים, כמעט כמחירו של עבד בשוק, עבור כל "ראש".
קולינגווד התייעץ עם קציניו והציע להשליך אל האוקיינוס עבדים שנראו חולים, ובכך "לאבד" את המטען. למרות הסתייגות מצד הקצין הראשון ג'יימס קֶלְסוֹל, הושלכו אל האוקיינוס, בשלושה ימים נפרדים, 122 עבדים חולים, כשהם אזוקים בשלשלאות. עשרה עבדים נוספים השליכו עצמם מהסיפון מרצון, ייתכן שבמחאה על המעשה האכזרי שבהטלת חבריהם לאוקיינוס, או כשותפות גורל עם בני משפחותיהם שנספו.
מאוחר יותר הועלתה הטענה המשפטית כי העבדים הושלכו לאוקיינוס כדי להגן על חיי העבדים האחרים, מאחר שבספינה לא היו מספיק מים כדי לשמור את כולם בחיים עד לסוף המסע. הטענה הופרכה בבית המשפט ונמצא כי היו בספינה 420 גלונים של מים עם הגיעה לג'מייקה ב-22 בדצמבר.
הדיון המשפטי
מקרה זה של יחס לעבדים כאל מטען והשלכתם לים לא היה חריג, כפי הנראה. אולם הטבח בספינת העבדים "זונג" פורסם באמצעי התקשורת והוא ידוע לנו כיום לפרטיו, בזכות הדיון המשפטי והתיעוד המדויק בפרוטוקולי בית המשפט. הפרשה הרשומה בארכיון בית המשפט מאפשרת להתבונן במבט מיקרו היסטורי אל המציאות בתחום סחר העבדים במאה ה-18.
עם חזרת הספינה "זונג" לליברפול מילאו בעלי הספינה את המסמכים הדרושים והגישו תביעה לחברת הביטוח לפיצוי הולם. חברת הביטוח לא קיבלה את התביעה, בהסתמך על עדות הקצין הראשון כי השלכת המטען לא הייתה חיונית ואין מדובר ב"מטען אובד". גם ללא עדות זו היו על גבי הספינה מספיק מים, והשלכת "המטען" לים התרחשה בסמוך ליעד - ג'מייקה. בית המשפט, בערכאה הראשונה, חייב את חברת הביטוח במתן פיצויים לקולינגווד ולבעלי הספינה, ובתגובה ערערה חברת הביטוח. בנקודה זו נכנס לתמונה גראנוויל שארפ, מראשוני הפעילים בתנועה לביטול העבדות. בחודש מרץ 1783 ביקר אצלו אולאודה אקוויאנו (Olaudah Equiano), שהיה עבד משוחרר מפורסם, ובהמשך סופר מצליח עם פרסום האוטוביוגרפיה שלו. שארפ, שעמדותיו החברתיות בעד ביטול העבדות לא היו פופולריות, נזקק לסיפור כגון זה על מנת להביא את העניין למודעות ציבורית. לאחר ששמע מאיקוויאנו על האירועים המחרידים שהתרחשו על סיפון הספינה "זונג", הפך למעורב בתיק התביעה בפני בית המשפט. הוא העלה את הטענה, שהייתה בלתי מקובלת לזמנה, כי האקט בו הושלכו אל מותם 132 עבדים היה למעשה רצח, ודרש העמדת צוות הספינה לדין פלילי. התובע הכללי ג'ון לי לא קיבל את הטענה ולא העמיד לדין פלילי את המעורבים בדבר. תגובתו לדרישה זו הייתה:
כאמור, טענתו של שארפ לא התקבלה. בית המשפט דן בתביעת הביטוח בלבד, ואף שהצדיק את טענות חברת הביטוח שלא לשלם פיצויים, לא דן מעבר לכך.
השלכות המקרה
אף שהתובע הכללי מטעם המדינה, ג'ון לי, לא סבר כי יש כאן מקרה פלילי, מדובר במקרה חלוץ, בדיון משפטי בו נטען לראשונה בפני בית המשפט כי עבדים שחורים אינם רכוש אלא בני אדם. הפרשה צוטטה, נכתבו עליה שירים, נוצרה בעקבותיה יצירתו המפורסמת של טרנר "ספינת העבדים", ובסופו של דבר היוותה אבן דרך במאבק המר לביטול העבדות בעולם המערבי.
הפרשה המשפטית צוטטה בהרחבה בסרט מ-2013 "בֶּל" המתאר את קורותיה של דיידו אליזבת בל.
איברהים עבדול ראזאק
איברהים עבדול ראזאק (נולד ב-18 באפריל 1983) הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת הקשר.
עבדול ראזאק החל את הקריירה שלו בקבוצת מייטי ג'.ק. מגאנה בעונת 1998/99 וכן שיחק במדי נבחרת גאנה. בעונת 1999/00 שיחק במדי קבוצת אולבורג מדנמרק. בעונת 2000/01 שיחק במדי קבוצת אמפולי מאיטליה. בעונת 2001/02 וכן בעונה נוספת לאחר מכן שיחק בקבוצת איי אס סנט אטיין בצרפת. בעונת 2003/04 חזר לשחק בקבוצת אמפולי ובמהלך העונה עבר לקבוצת מליט בגאנה. בשנה זו אף שיחק במדי הנבחרת באולימפיאדת אתונה 2004.
בעונת 2004/05 עבר לשחק במדי מכבי נתניה. בכל הקבוצות בהן שיחק עבדול ראזאק הוא סבל מבעיית פציעות כאשר החמורה שבהן אירעה בסוף עונת 2005/06, אז נוטרל למספר חודשים ממשחק עד שנותח בספטמבר 2006 על חשבונו של הבעלים החדש דניאל יאמר. בסוף השנה הושאל ראזאק להפועל רעננה מן הליגה הלאומית כדי לתת לו חצי שנה של חזרה לכושר משחק. בתום העונה ברעננה הוא חזר לליברטי פרופשיונאלס מגאנה, ולאחר מכן חתם באל-אתחאד מליגת העל המצרית, אותה עזב כעבור שנה וחצי בגלל תום חוזהו. בשנת 2010 עבר השחקן להפועל עכו ובינואר 2011 חתם ל 4 וחצי עונות בהפועל באר שבע. לאחר חצי עונה בלבד שוחרר מהמועדון, ועבר לשחק בווייטנאם.
ליאור ליפשיץ
ביוגרפיה
ליפשיץ החל לשחק כדורסל בגיל 6 בקבוצת הפועל עומר, עימה זכה באליפות הקטסל בעונת. בשנת 1998 עבר לקבוצת הנערים של בית"ר באר שבע, עימה סיים את העונה במקום השני בליגה. בשנים 1999–2002 שיחק בקבוצת הנוער של מכבי ראשון לציון, וב-24 במרץ 2002 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת, בה שיחק ארבע עונות, כשבאחד המשחקים של קבוצתו קלע 13 נקודות בתוך שתי דקות וחצי.
את עונת החל ליפשיץ במכבי פתח תקווה מהליגה הלאומית ולאחר שהצטיין בשני משחקיה במסגרת רבע גמר גביע המדינה נגד הפועל גליל עליון הוא עבר לגליל במהלך העונה. בגליל שיחק 18 משחקים וקלע 6.6 נקודות בממוצע למשחק. בספטמבר 2006 חתם בעירוני אשקלון, עימה זכה בגביע ווינר אך לא הפגין יכולת משכנעת וקלע רק 4.4 נקודות בממוצע למשחק.
בעונת שיחק ליפשיץ במכבי גבעת שמואל מהליגה הלאומית, בה הפגין יכולת טובה והוביל אותה לעלייה לליגת העל עם ממוצעים של 11.4 נקודות ו-6.3 אסיסטים למשחק. כמו כן, הוא נבחר בעונה זו לחמישיית העונה בליגה.
במאי 2008 חתם ליפשיץ בבי.סי. אודסה האוקראינית, אך לא היה מרוצה מהיחס שקיבל ממאמן הקבוצה ויטאלי לבדינצב וחזר לארץ. לקראת תחילת העונה חתם בהפועל חולון, בה הפך לרכז המוביל ולשחקן חמישייה קבוע והוביל אותה לזכייה בגביע המדינה ולרבע גמר הפלייאוף. על אף שקלע רק 4.4 נקודות בממוצע למשחק ליפשיץ היה גורם משמעותי בהצלחתה של חולון באותה העונה. משחק השיא שלו בעונה זו היה מול עירוני רמת גן נגדה קלע 12 נקודות, הוריד 4 ריבאונדים, מסר 4 אסיסטים וחטף 3 כדורים ב-22 דקות משחק.
ב-2010 חתם ליפשיץ על חוזה לשנה אחת בעירוני אשקלון, וזו תהיה הקדנציה השנייה שלו בעיר הדרומית. ב-2011 חתם בברק נתניה ולקרת סוף העונה חזר לעירוני שקלון לקדנציה שלישית. בשלהי 2012 חתם בהפועל ירושלים.
לפני תחילת עונת 2013/14 מכבי אשדוד הודיעה על החתמתו של ליפשיץ לעונה אחת. ליפשיץ פתח את העונה טוב והעמיד באשדוד ממוצעים של 11 נקודות, 3 ריבאונדים, 2.2 חטיפות ו-6 אסיסטים ב-31 דקות (5 משחקים). במחזור החמישי נפצע ליפשיץ בכף ידו, נזקק לניתוח וסיים את העונה.
ב-2014 חתם במכבי קריית גת מהליגה הלאומית, וסייע לה לעלות לליגה הראשונה בסיום העונה. בשנת 2015 חתם לקראת מחזור מספר 9 באליצור קריית אתא שאותה כזכור ניצח עם העפלתו לליגת העל עם מכבי קריית גת
ליפשיץ שיחק בנבחרת הנוער והגיע עימה לחצי גמר אליפות אירופה ב-2002. ב-2004 היה חלק מסגל נבחרת העתודה שזכתה במדליית הכסף באליפות אירופה וב-2005 הגיע עימה למקום העשירי באליפות העולם.
ב-2018 לאחר שפרש ממשחק פעיל הוציא לאור את ספרו הראשון "מתגבר על עצמי" העוסק באימון מנטלי
לליפשיץ תואר שני במדעי ההתנהגות מהמכללה האקדמית בווינגייט.
מרי לו (מחזמר)
מֶרִי לוּ הוא מחזמר להיטים ישראלי מאת דן אלמגור ו, המבוסס על שיריו של המלחין צביקה פיק.
המחזה נכתב על פי סיפור מאת מירית שם-אור, תמלילנית מרבית שירי ההצגה.
מערכה 1
עלילת המחזה מתרחשת ברובה בעיר חוף ישראלית במשך עשור שלם החל מראשית שנות ה-70. במרכזה סיפור התבגרותו של גבריאל המחוזר על ידי שתי נערות: אלה, חברת הילדות הנאמנה שלו, ומירי ששואפת להגשים את חלומה להפוך לכוכבת.
עם מות אביו של גבריאל, בעלים של בית קולנוע עירוני ישן, קלרה, אשתו של הבעלים ואמו החורגת של גבריאל, מחליטה להפוך את הקולנוע למועדון דיסקו בו יופיעו שני בניה, סמי ופרדי. ריקרדו, אמרגן חלקלק, משכנע את קלרה ובניה להפוך את אולם הקולנוע למועדון גו-גו ואת מירי לאמץ את שם הבמה "מרי לו" ולעבור עמו לארצות הברית.
המחזה מתחיל כשגבריאל לוין על הבמה, בשנת 1982, נזכר במירי ("מרי לו"). העלילה חוזרת לשנת 1971, כשגבריאל נתקע עם אופניו במירי לובוביץ' בטעות, והם מתחברים. הוא מציע לה לבוא לראות כיצד הוא מפעיל את הקולנוע של אביו, ומכיר אותה לחברת ילדותו, אלה ("אהבה בסוף הקיץ"). בנוסף, מירי מכירה את אמו החורגת הרעה של גבריאל, קלרה מסיקה-בראון-בוזגלו-לוין. מירי וגבריאל מדברים על רצונם להצליח בקולנוע: מירי כשחקנית וגבריאל כבמאי ("כמו בסרטים"). גבריאל מזמין את מירי למסיבה שתיערך בביתו, ומירי הולכת לבקר את בת דודתה, סיגי. אלה מגיעה וניכר שהיא לא מתלהבת מהיחסים בין גבריאל ומירי ("יד ביד").
אחיו החורגים של גבריאל, סמי ופרדי מסיקה, מארגנים את המסיבה. סמי, שמאמין בסימנים, טוען שהיום יכיר את אהבת חייו- שתהיה ג'ינג'ית ושמה יתחיל ב-ס'. כשמירי וסיגי מגיעות, סמי מחליט שסיגי היא אהבת חייו והוא רוקד איתה, כשגבריאל רוקד עם מירי ("מסיבת יום שישי"). במהלך המסיבה, קלרה מגיעה ומבשרת שלאחר מחלה קשה, אביו של גבריאל מת, והם הולכים להלוויה כשמירי וסיגי הולכות ("נאסף תשרי"). במהלך ההלוויה, מסתבר שכיוון שלא הייתה צוואה, הרכוש מחולק שווה בשווה בין ארבעת בני המשפחה, כשעתיד הקולנוע ייקבע בשותפות. אלה מנסה לנחם את גבריאל למרות שהוא לא מוכן להיות איתה ("יד ביד"). מעט לאחר מכן, קלרה ובניה משתלטים על הבית ועל החדר של גבריאל ("דם חם") וקלרה אומרת שמירי התקשרה, ומוסרת שהיא בארצות הברית ויש לה חבר. לאמיתו של דבר קלרה מונעת מהם לדבר בטלפון, וכך עוברות שש שנים בהן גבריאל מתגעגע ("דמדומים").
ריקרדו עובר לגור אצל קלרה וקונה את ליבה ("המראה"), ומשכנע אותה להוציא עוד כסף על המועדון. הם מתחילים מערכת יחסים ("דם חם"). באותו הזמן סיגי ומירי עוברות גם הן לגור בבית ("לגור איתו"). מעט לאחר מכן, ריקרדו מגלה את מירי שרה, ומציע לייצג אותה ולקחת אותה לארצות הברית, בתור "מרי לו", ולהפוך אותה לכוכבת ("דיווה").
מערכה 2
סיגי כועסת על סמי שלא מוכן להתחתן איתה ומחכה לסימנים, וסמי מציע לה נישואין ("סימנים"). ריקרדו משכנע את מירי לנסוע איתו לארצות הברית כדי שיהפוך אותה לכוכבת ("אין מדינה לאהבה"). גבריאל שומע על כך ומתעמת עם מירי, שמטיחה בו שהיא חייבת לנסוע לארצות הברית כדי להצליח ("שיר הפרחה"). מירי עוזבת עם ריקרדו, וגבריאל מבשר על כך לקלרה ומתעקש שריקרדו נטש אותה ("אני לא יכולה בלעדיך").
סמי וסיגי מתחתנים ומסתבר שסיגי בהריון ("אלף נשיקות"). סמי מנסה להסביר למתי למה הוא לא יכול לחשוף את מערכת היחסים ביניהם ("לגור איתו") ואלה וגבריאל שוב ביחד. בינתיים בארצות הברית, ריקרדו מצליח לסדר למירי כמה תפקידים קטנים ("המראה") וצילומים רבים ("מה עכשיו"). העבודה הקשה גורמת למירי להיות מותשת, וריקרדו מסמם אותה ("פרפרה", "המראה") וגורם לה לצלם סרט פורנו אלים ("מה עכשיו").
באותו הזמן, אלה וגבריאל מתכוננים לחתונתם, וסיגי, קלרה והבנות צוחקות על כך שאלה תמימה ולא מבינה שגבריאל לא אוהב אותה ("אלה סינדרלה"). לאחר מכן הן מקבלות עיתון עם ריאיון עם מירי, וכשגבריאל רואה את זה, הוא כועס על הבנות וטוען שאף אחת מהן לא ברמה שלה. אלה שומעת את זה וגבריאל מבטל את החתונה איתה ("לא אני הוא האיש").
השנים עוברות, קלרה נשארת בודדה, ומכות רבות נוחתות עליה- עזיבה של פרדי עם מתי לסן פרנסיסקו, עזיבה של סיגי וסמי כדי להתרחק ממנה, וחובות רבים שריקרדו השאיר. בצערה היא מחליטה לשרוף את המועדון ("בין האצבעות") ומוצאת את מותה בשריפה (בגרסה המחודשת גבריאל מציל אותה). לאחר מכן, בשנת 1982, גבריאל פוגש את אלה שסיימה ללמוד עריכת דין, ועזרה לו עם כספי הביטוח. אלה חושפת שהייתה צוואה לאביו של גבריאל ושהקולנוע שייך לו. גבריאל מחליט לפתוח מחדש את הקולנוע. הוא מוצא את הגלגיליות של מירי ומתגעגע אליה ("מרי לו").
בארצות הברית, התהילה של מירי חלפה וריקרדו מעביד אותה קשה במועדון הגו-גו. סמי מגיע, בניסיון להתאוורר מהנישואין עם סיגי, ומבשר למירי על כך שגבריאל לא התחתן עם אלה. (בגרסה המחודשת גבריאל מגיע אבל מירי מסרבת לחזור איתו). סמי אומר למירי שגבריאל אהב אותה תמיד ("אני לא יכולה בלעדיך"). לאחר מכן גבריאל פותח את הקולנוע מחדש, כשפרדי ומתי באים. לפתע מירי מגיעה ומנסה להתנצל בפניו. גבריאל אומר לה שהוא ניסה שנים לביים את רגע האיחוד ביניהם בראשו, ושהם לא צריכים לדבר. הוא מנשק אותה וכך המחזה נגמר ("מרי לו").
הפקת 2002 - תיאטרון הבימה
המחזמר עלה לראשונה בתיאטרון הלאומי הבימה בשנת 2002, וזכה להצלחה רבה ולמעלה מ-400 הצגות. המחזמר עלה גם בארצות הברית בפני הקהילות היהודיות וזכה גם שם לביקורות נלהבות.
הפקת 2016
ביולי 2015 נודע כי המחזמר יחודש ויעלה במהלך 2016, בהפקת הדרן יזמות והפקות וחסידה הפקות. חלק מהשחקנים בהפקה המקורית השתתפו גם בהעלאה המחודשת.
השירים
להלן רשימת כל 25 השירים המשולבים במחזמר, לפי סדר הופעתם. כל השירים הולחנו על ידי צביקה פיק.
מחרוזת סיום
בהשתתפות כל הקאסט
לוויינים ישראליים
ישראל החלה את פעילותה בחלל בראשית שנות ה-80, ושיגרה מאז לחלל לוויינים אחדים – לשימושים צבאיים, לשימושים אזרחיים ולמחקר. פעילות החלל הצבאית שעיקרה תחילה קידום תוכנית לווייני הצילום-ריגול "אופק" והמשגר "שביט" התנהלה תחת מנהלת תוכנית החלל, יחידה שהוקמה ב-1981 במפא"ת, בעוד סוכנות החלל הישראלית למטרות האזרחיות, מדעיות ומסחריות הוקמה רק ב-1983.
הלוויינים הצבאיים, מסדרת "אופק", שוגרו מבסיס פלמחים בישראל, למעט הלוויין הצבאי טכסאר, ששוגר עבור ישראל מהודו. השיגורים הצבאיים בוצעו באמצעות משגר שביט, שפותח ויוצר בישראל על בסיס תכנון של משגר טילים צבאי ישראלי מדגם יריחו 2. הלוויינים האזרחיים שוגרו מבסיסי שיגור זרים, בהם קוסמודרום בייקונור בקזחסטן ובסיס החלל האירופי קורו בגיאנה הצרפתית. לוויין התקשורת "עמוס 6" נועד לשיגור מקייפ קנוורל בפלורידה אך התרסק על כן השיגור בטרם שוגר. לוויינים ישראליים זעירים שוגרו מהודו, רוסיה וארצות הברית.
לוויינים נבנים במדינות רבות, וכמעט כל מדינה בעולם משתמשת בשירותי לוויין, אך רק למדינות מעטות, ובהן ישראל, יש יכולת לשגר בעצמן לוויינים לחלל. יכולת השיגור של ישראל מוגבלת ללוויינים קלי משקל ולמסלולים נמוכים בלבד. ההשקעה של ממשלת ישראל בתחום החלל בשנת 2018 הייתה כ-82 מיליון שקלים (שעדיין נחשבת לנמוכה בהשוואה למדינות אחרות ובהשוואה לפוטנציאל לפיתוחים בתחום החלל). מעל 60 חברות בישראל וכ-2500 עובדים מועסקים בתחום החלל כגון פיתוח רכיבים ללוויינים והתעסקות בתחום החלל. באפריל 2019 הודיע ראש הממשלה דאז בנימין נתניהו לאחר ניסיון הנחתת גשושית ישראלית על הירח במימון תורמים, כי הוא שוקל לקדם "תוכנית חלל" ישראלית חדשה אשר תתוקצב במימון ממשלתי וציבורי. בין היוזמות שאושרו מאז, מענק של 20 מיליון שקלים למימון חלק מעלות הגשושית "בראשית 2" שתשוגר לירח ומימון לוויין התקשורת "דרור 1" שיהיה לוויין ממשלתי. כמו כן מ-2012 משרד החדשנות מדע וטכנולוגיה, רשות החדשנות וסוכנות החלל הישראלית מימנו מעל 60 תוכניות מחקר ופיתוח של חברות ישראליות בתחומי החלל בכ-160 מיליון שקלים. ב-2022 גיבשה סוכנות החלל תוכנית חומש להשקעה בתחום החלל בסכום של כ-600 מיליון שקלים הכוללת שלל פרויקטים לווייניים והשקעה בתחום המחקר והפיתוח וחברות ההזנק הישראליות בתחום לצד תוכניות לימודי החלל בתיכונים, אוניברסיטאות, הצבא ועוד לצד שיתופי פעולה בינלאומיים, התוכנית מחכה לאישור ולתקצוב מטעם משרד החדשנות (מדע וטכנולוגיה). נכון ל-2023 מגלגל תחום החלל כמיליארד דולר בשנה וצפוי לגדול פי כמה בעשור הקרוב.
ב-2023 הוחלט בהתאחדות התעשיינים להקים תחת איגוד ההייטק ענף לתעשיית החלל האזרחית בישראל שיסייע בקידום התחום כולל השקעות כספיות בפיתוח, סיוע בקידום טכנולוגיות וחממות טכנולוגיה, סיוע רגולטורי, סיוע בייצוא, מקור לידע האקדמי והטכנולוגי בתחום, כתובת למשקיעים בתחום ועוד.
בתחילת 2023 הוחלט אף בחיל האוויר (שמ-2005 שמו "חיל האוויר והחלל") למצב את תחום החלל הצבאי ושימושיו שבפיקוחו תחת "מנהלת חלל" שבראשה יפקד תחילה קצין בדרגת סא"ל ותגביר את פעילותה הצבאית של ישראל בחלל.
לווייני סדרת "אופק"
אופק היא סדרה של לוויינים ישראליים שהחלו בפיתוחם החל מ-1981. שני הלוויינים הראשונים בסדרה נועדו לניסויים, והיתר הם לווייני ריגול שנועדו לצילום לשם איסוף מודיעין צבאי. הלוויינים שוגרו משדה שיגור הטילים בבסיס חיל האוויר בפלמחים על גבי משגר הלוויינים "שביט". הלוויינים והמשגרים שלהם פותחו בתעשייה האווירית לישראל. המצלמות ומערכות האופטיקה יוצרו על ידי חברת אל-אופ.
לווייני סדרת "ארוס"
לווייני "ארוס" פותחו על ידי "התעשייה האווירית" על בסיס פלטפורמה דומה ללווייני הצילום "אופק" שבתכנונה. שני לווייני "ארוס" שוגרו בטילים רוסיים מדגם Start-1 מקוסמודרום סבובודני בסיביר ברוסיה שנסגר מאז.
לווייני אופטסאט
לווייני אופטסאט הם הנגזרת האזרחית של משפחת לווייני אופק, המבוססים על אותה פלטפורמה ומטעדים, לטובת שימושים אזרחיים. כך למשל לווייני הצילום "ארוס" הישנים דומים לדגם הלוויין "אופסאט 2000" ואילו לוויין הצילום "ארוס C" מפותח על בסיס "אופסאט 3000". הפלטפורמה מאפשרת גם מטעדים לשימושים נוספים כגון לווייני צילום מדעי או לווייני מכ"ם.
ב-20 באפריל 2009 שיגרה הודו לוויין מכ"ם בשם RISAT-2 שפותח בישראל על בסיס לוויין הטכסאר. על פי מקורות זרים אף אזרבייג'ן רכשה מישראל לוויין ריגול.
ב-2012 נסגרה עסקה עם איטליה שרכשה מישראל לוויין צילום צבאי משופר מסדרת "אופטסאט 3000" כחלק מהסכמי הרכש הצבאי ההדדי בשווי של 185 מיליון דולר (עלות הלוויין ובנוסף בניית תחנת קרקע לקליטת הצילומים). הלוויין שוגר ב-2 באוגוסט 2017 בשיגור משותף יחד עם הלוויין ונוס, בטיל וגה מתוצרת חברת אריאן ספייס הצרפתית-אירופאית (שייצרה בעבר את המשגר של הלוויין עמוס 1) ושוגר מבסיס החלל האירופי קורו בגיאנה הצרפתית.
ב-30 ביולי 2023 שוגר מהודו על משגר PSLV הלוויין DS-SAR המבוסס על לוויין הטכסאר אותו בנתה התעשייה האווירית עבור סינגפור בשווי 200 מיליון דולר.
לווייני סדרת "עמוס" שנבנו בישראל
סדרת "עמוס" היא סדרת לווייני תקשורת אזרחיים שמרביתם נבנו על ידי התעשייה האווירית לישראל, והם מתופעלים על ידי חברת חלל תקשורת. הלוויין האחרון שבנתה התעשייה האווירית עבור חלל תקשורת הוא הלוויין "עמוס 6" שהתרסק על כן השיגור. עם הזמן, השם "עמוס" ניתן גם ללוויינים בייצור זר אשר מתופעלים על ידי חלל תקשורת (בעבר עמוס 5i, ועמוס 7 שהוחכרו כלוויינים משומשים לתקופת זמן קצרה של שנים ספורות, וכן עמוס 5 ועמוס 17 שלא נבנו בישראל אך נבנו במיוחד עבור חלל תקשורת).
לווייני מחקר
לווייני המחקר הראשונים מתוצרת ישראל היו כאמור לווייני אופק 1 ואופק 2 ששימשו כניסוי לבניית לוויינים ראשונים מתוצרת ישראל, שיגורם לחלל במשגר ישראלי וכן יכולת תקשורת ביניהם למרכז התפעול.
לוויין "סלושסאט"
הלוויין "סלושסאט" (sloshsat) הוא לוויין ניסוי מדעי בפרויקט ישראלי-הולנדי-אירופאי משותף שמטרתו הייתה לבדוק את תופעת שכשוך הנוזלים במיכל לא מלא בחלל כגון מכלי דלק נוזליים בלוויינים וחלליות.
לוויין ונוס
סוכנות החלל הישראלית וסוכנות החלל הצרפתית שותפות במיזם לבניית לוויין המחקר המדעי המתקדם ונוס, המצויד במצלמה מולטי-ספקטרלית ומערכת הנעה חשמלית מתקדמת. ללוויין שתי משימות, מדעית – חקלאות מדויקת ותעוקת צמחייה ומשימה טכנולוגית, לבחינת מערכת הנעה חשמלית ובקרה אוטונומית. הלווין שוגר ב-2 באוגוסט 2017.
נחתת הירח בראשית
SpaceIL, הוקמה כדי להתחרות ב-Google Lunar X PRIZE במטרה לבנות גשושית קטנה המכונה "בראשית" שתשוגר לירח. ב-2017 הייתה אחת מחמש הקבוצות שנשארו בתחרות ובשלבי הגמר, ואמורות היו לשגר ב-2018. ב-23 בינואר 2018 הודיעה גוגל כי מכיוון שאף אחת מהמתחרות לא עמדה בלוח הזמנים הסופי לשגר את הגשושית עד סוף חודש מרץ 2018, התחרות הסתיימה ללא זוכה. בכל זאת הגשושית הישראלית שכונתה "בראשית" פותחה בסיוע תרומות ושוגרה ב-22 בפברואר 2019 באמצעות משגר "פאלקון 9" מפלורידה וניסתה לנחות על הירח ב-11 באפריל 2019 לאחר מסע של כשבע שבועות הכולל הקפות סביב כדור הארץ והירח עד לנחיתתה שהסתיימה בהתרסקות. לאחר כישלון הנחיתה הרכה הוכרז על כוונה לבנות גשושית המשך, אך בהמשך בוטל פרויקט גשושית ישראלית נוספת לירח שתחקה את ניסיון הנחיתה של "בראשית". לעומת זאת נחתמו הסכמים עם חברת מערכות הלוויינים הגרמנית OHB System AG לפתח יחד גשושית זולה לניסויים מדעיים עבור סוכנות החלל האירופית, ועם חברת firefly מארצות הברית לפתח את הגשושית "ג'נסיס" שתתבסס על הגשושית בראשית כהצעה לנאס"א לייצור משגר מסחרי זול לשילוח מכשור מדעי לירח. על פי ההצעות בשיתופי הפעולה, הגשושיות בפרויקטים הללו מיועדות להיבנות במפעל התעשייה האווירית ביהוד שבו נבנתה גם הגשושית בראשית. כמו כן נבחנת משימה "ישראלית" נוספת לנחיתה על הירח, אך כזאת שלא תסתפק בנחיתה מוצלחת בלבד אלא כזאת שגם תבצע גם ניסויים מדעיים שיקדמו את חקר הירח בצעדים נוספים. ב-9 בדצמבר 2020, הושק מיזם "בראשית 2" בטקס במשכן הנשיא. "בראשית 2" שעל פי המתוכנן תשוגר ב-2025, מיועדת להיכנס למסלול הקפה סביב הירח המיועד להימשך כחמש שנים, ולכלול 2 נחתות זעירות שינסו לנחות על הירח ולבצע בו ניסויים. בינתיים המיזם עוסק בגיוס כספי תרומות למימון הפיתוח ועלות השיגור. ב-11 ביולי 2021 דווח כי המיזם גייס 70 מיליון דולר למימונו.
לווייני דוכיפת
הקיובסאט "דוכיפת 1" שוגר ב-19 ביוני 2014 מבסיס חלל רוסי במשגר חלל מסוג "דנייפר" יחד עם עוד 37 מיקרו לוויינים נוספים לגובה של כ-600 ק"מ. הלוויין הזעיר בנוי כקוביה שכל צלע בה באורך 10 ס"מ ומשקלו כ-853 גרם.
הלוויין נבנה במעבדת החלל שבמרכז המדעים בהרצליה על ידי תלמידי תיכון הנדסאים הרצליה שנעזרו בד"ר אנה הלר ממרכז המדעים. הוא יועד לשמש כניסוי לאיתור מטיילים אבודים באזורים נטולי קליטה סלולרית באמצעות קליטת אותות מצוקה ואיתור נקודת שידורם. בנוסף הלווין איפשר קשר בין חובבי רדיו בכל העולם ושימש כפלטפורמה חינוכית לתרגול תקשורת עם לוויינים.
ב-2014 הצטרפה מעבדת החלל של הרצליה לפרויקט האירופאי QB50 שבמסגרתו נבנה ננו לוויין נוסף בשם "דוכיפת 2" אשר שוגר ב-18 באפריל 2017 במשגר אמריקאי מסוג "אטלס 5" ממרכז החלל קנדי בפלורידה אל תחנת החלל הבינלאומית ומשם נשלח לרחף בחלל. משקלו בשיגור 1766 גרם וגודלו 10X10X20 ס"מ. בתכנון הלוויין השתתפו תלמידי בתי ספר ממספר מוסדות בישראל.
הלוויין "דוכיפת 3" שוגר ב-11 בדצמבר 2019 לאחר מספר דחיות במועד השיגור. דוכיפת 3 הוא ננו-לוויין בגודל 3 יחידות קיובסאט (10*10*34 סנטימטר) במשקל 2335 גרם וכולל מצלמה למחקר אקולוגי וציוד תקשורת לניסויי חובבי רדיו. "דוכיפת 3" תוכנן ונבנה בשיתוף פעולה של בית החינוך הניסויי המשותף 'שער הנגב' ושל מרכז המדעים הרצליה, כמו כן תלמידות מאולפנת עופרה. "דוכיפת 3" שוגר ממרכז החלל SHAR בהודו (סאטיש דאוון ספייס סנטר), על גבי טיל PSLV. מספר המשימה הוא PSLV-C48. הקשר עם הלוויין סבל משיבושים חודשים ספורים לאחר שיגורו עד שהופסק לחלוטין באפריל 2020. באפריל 2022 התחדש הקשר עם הלוויין.
לווייני DIDO
חברת ספייס פארמה בנתה מספר ננו-לוויינים בשם DIDO, המקיימים ניסויי מעבדה מדעיים בתנאי חלל.
החברה תכננה לשגר את הלוויין DIDO-1 כבר ב-2016 במשגר מסוג פאלקון 9, אך לאחר שהלוויין עמוס 6 התרסק על כן השיגור בהיותו על גבי משגר מסוג זה, התוכנית לשיגורו נדחתה ולבסוף בוטלה. במקום זאת שיגרה החברה 2 מעבדות אוטומטיות בשם "נקסוס 1" (נובמבר 2017) ו"נקסוס 2" (נובמבר 2018), אל תחנת החלל הבינלאומית שלאחר תום הניסויים שביצעו הונחתו חזרה בכדור הארץ.
ב-17 בפברואר 2017 שוגרו 104 מיקרו לוויינים במשגר ההודי מסוג "PSLV". בין הלוויינים נכללו מספר לוויינים מתוצרת ישראל ו-88 לוויינים מארצות הברית לצד לוויינים ממדינות אחרות. הנאנולוויין 2-DIDO שגודלו 3U שנועד לבחינת ניסויים ביולוגיים בתנאי מיקרו-כבידה ובמשקל 4.5 ק"ג שוגר באותו שיגור.
החברה שיגרה ננו-לוויין נוסף בשם DIDO-3 שנבנה בשיתוף פעולה עם סוכנות החלל הישראלית והאיטלקית וכולל ניסויים של חוקרים מישראל ואיטליה. הלוויין שוגר מבסיס החלל האירופי קורו בגינאה הצרפתית על משגר מסוג וגה במקבץ של 53 לוויינים ב-3 בספטמבר 2020. תחילה דובר שישוגר ב-24 במרץ 2020 אך ב-16 במרץ דווח שהשיגור נדחה למועד עתידי בשל משבר הקורונה העולמי לחודש יוני, ואז התעכב השיגור בשל תנאי מזג האוויר באתר השיגור. דחיית השיגור ממרץ דרש את פירוק הלוויין מהמשגר ורענון החומרים שנשא בטרם הורכב מחדש על ראש המשגר.
לווייני SATLLA
מרכז חקר החלל באוניברסיטת אריאל פיתח את פרויקט הננו לוויינים סאטלה (SATLLA). הלוויין Satlla-1 שוגר ב-3 באוקטובר 2020 באמצעות משגר אנטרס כמטען שנשאה החללית סיגנוס אל תחנת החלל הבינלאומית שתשלח אותו ב-5 בנובמבר 2020 לרחף בחלל בגובה כ-500 ק"מ. משימות הלוויין הן יכולת ניווט עצמי לפי צילום מיקומו ביחס לכוכבים ותמרון עצמי באמצעות גלגל תנופה (אף שאין לו מנוע בעירה לניווט) וכן יאפשר את איתורו בעזרת נוריות לד שהותקנו עליו ומערכת תקשורת בהספק נמוך.
SATLLA-2B ו-SATLLA-2A שוגרו יחד ב-13 בינואר 2022 במשגר פאלקון 9 יחד עם 8 לווייני תבל הישראלים ולוויינים זעירים נוספים מרחבי העולם.
לווייני תבל
מרכז המדעים בהרצליה (בחסות משרד המדע וסוכנות החלל הישראלית), מפעיל פרויקט בשם "תבל – תלמידים בונים לוויינים" הכולל תלמידים ממעלה אדומים, אופקים, ירוחם, טייבה, נצרת, קריית אתא, שער הנגב וגבעת שמואל שמשימתם הייתה בניית 8 פיקו לוויינים בגודל זהה ללוויין "דוכיפת 1" (לרגל 7 עשורים למדינת ישראל) ולשגרם במקבץ אחד לגובה 600 ק"מ כשהלוויינים יפעלו תחילה כקבוצה מתואמת כחלק ממחקר בתחום תקשורת בין לוויינים ובינה מלאכותית אך כל לוויין יכלול גם אלגוריתמים לביצוע ניסויים שונים ויכולת למידה אוטונומית אותם יפתחו תלמידי התיכונים וכן יאפשרו עדכוני תוכנה אף בהיותם בחלל. הלוויינים שוגרו יחדיו ב-13 בינואר 2022 במשגר פאלקון 9 שנשא לחלל 106 לוויינים זעירים ובהם 8 לווייני פרויקט תבל וגם 2 לווייני SATLLA של אוניברסיטת אריאל. זהו גלגול של פרויקט קודם שתוכנן ב-2016 בשם "ישראל 70", ובו במקור דובר על יעד שאפתני בהרבה לשגר 70 לוויינים זעירים שהיו אמורים להיבנות על ידי תלמידי תיכונים וסטודנטים באוניברסיטאות. בתכנון העתידי הארכת פרויקט תבל ובניית כ-22 לוויינים נוספים על ידי תלמידי תיכונים בארץ.
לוויינים זעירים נוספים
בין הלוויינים הישראליים ששוגרו ב-17 בפברואר 2017 מהודו נכלל לוויין זעיר מסוג קיובסאט בשם BGUSAT אותו בנתה אוניברסיטת בן-גוריון. לוויין זה נבנה בשיתוף עם התעשייה האווירית, הוא בגודל 3U (כלומר 10x10x30 ס"מ) ונועד לצלם גזים בתחום האינפרא אדום.