cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויטורה קרפצ'ו
עבודות עיקריות (1490–1520)
עד 1490, קרפצ'ו צייר את "האגדה של אורסולה הקדושה", סדרת ציורים עבור אגודת הצדקה הנוצרית Scuola di Sant'Orsola (אסכולת אורסולה הקדושה), אחת מאגודות הצדקה הדתיות בוונציה (ראו להלן "מחזורים סיפוריים" למידע נוסף על סדרה זו). סדרה זו פרסמה את קרפצ'ו בוונציה של תקופת הרנסאנס המוקדמת, וגרמה להכיר בו כצייר מוכשר ויצירתי המיומן בלספר סיפורים ובתאורה אמנותית. בסביבות 1501–1507, הוא עבד עם ג'ובאני בליני, וצייר ב"אולם המועצה הגדולה" (Sala del Gran Consiglio) בארמון הדוג'ה. כמו יצירות מרכזיות רבות אחרות, המחזור אבד לחלוטין בשריפה של 1577.
זמן קצר לאחר שנת 1502, צייר ויטורה קרפצ'ו את "אוגוסטינוס הקדוש בחדר עבודתו" וחתם בכתובת: VICTOR / CARPATHIVS / FINGEBAT. האמן ממקם את הקדוש בחלל ביתי פנים אידיאלי, הרמז למנהגים בני זמנו באמנות של אספנות בתקופת הרנסאנס. ציור זה מציג כיצד חפצים הקשורים לאספנות אמורים להתפזר בתוך חלל ובין חדרי הבית. על הקיר השמאלי של הציור מוצגים על מדף פסלים, אגרטלים אטרוסקיים ופמוט מתכת ממלוכי, המתייחסים לחפצים שהיו מבוקשים מאוד באותה תקופה ומוערכים באיסוף אמנות ברנסאנס.
קרפצ'ו השלים מחזורים ספוריים נוספים והרחיב את יצירתו. בין 1502 ל-1504, הוא תיאר פרקים מחייהם של הירונימוס הקדוש ומריה הבתולה.
האגדה על גאורגיוס הקדוש מוזכרת בציור שלו, "גאורגיוס הקדוש מטביל את הסלניטים" (1507). על פי מקראת הזהב, גאורגיוס, אביר נוצרי, מציל נסיכה לובית שהוקרבה לדרקון. מבועת מכך שמשפחתה הפגאנית תעשה דבר כזה, גאורגיוס החזיר את הדרקון לעיירה ואילץ אותם להיטבל. האגדה על גאורגיוס הקדוש הייתה פופולרית מאוד בתקופת הרנסאנס, והעימות בין האביר לדרקון צויר מאוחר יותר על ידי אמנים רבים, כמו "גאורגיוס הקדוש והדרקון" של אלברכט אלטדורפר (Albrecht Altdorfer') (1510).
מ-1507 עד 1508, קרפצ'ו צייר את היצירה, "טריפוניוס הקדוש מגרש את השד".
בשנת 1508 הוא הצטרף לוועדה שהוקמה להערכת ציורי הקיר שצייר ג'ורג'ונה, שהוזמנו על ידי הפונדאקו דיי טדסקי, אכסניה לסוחרים גרמנים.
נראה כי קרפצ'ו הושפע מ, כפי שאפשר להיווכח ב"מות הבתולה" משנת 1508, בפרארה. בשנת 1510, קרפצ'ו הכין את לוחות "הקינה על ישו המת" ו"מדיטציה על הפסיון של ישו", כאשר תחושת הצער שנמצאה ביצירות דומות של מנטניה מגובה בשימוש נרחב בסימבוליזם. נושא המוות ניכר ב"מדיטציה על הפסיון של ישו", מכיוון שגופו של ישו יושב על כס המלכות עם כתובות פסבדו-עבריות. ברקע עצים חסרי עלים, מבנים מתפוררים ואדמה יבשה ומדברית - כולם מרמזים לנושא המוות. במהלך אותה שנה, 1510, צייר קרפצ'ו את "אביר צעיר בנוף", שנמצא כעת באוסף מוזיאון תיסן בורנמיסה של מדריד.
בתחילת העשור השני של המאה ה-16, החל קרפצ'ו להתנסות בפורמטים אחרים, במיוחד יצירות קישוטי מזבח ויצירות דתיות אחרות בקנה מידה קטן יותר. עם זאת, הוא חווה פחות הצלחה עם הופעתם של אמנים צעירים יותר, כגון טיציאן, ג'ורג'ונה ולורנצו לוטו, שסגנונותיהם החדשניים קראו תיגר על ערכיו השמרניים. אף על פי כן, הוא עיצב קישוטי מזבח שונים עבור כנסיות ונציאניות, כולל "הכתרת תומאס אקווינס הקדוש" (1507), "הצגת ישו במקדש" (1510), ו"מות הקדושים של עשרת האלפים" (1515), תוך שהוא גם המשיך לצייר עבור הקהילה העשירה פחות של האצילים הקרתניים.
בין 1511 ל-1520 הוא סיים חמש תמונות על חייו של סטפנוס הקדוש עבור אגודת הצדקה הנוצרית, Scuola di Santo Stefano (אסכולת סטפנוס הקדוש). אחד מאותם ציורים, "הסמכת סטפנוס הקדוש" (1511), שמן על בד, מוצג כיום בגמלדה-גאלרי בברלין.
"גאורגיוס הקדוש והדרקון" של קרפצ'ו (1516), ציור שמן על בד הממוקם במנזר סן ג'ורג'ו מג'ורה, בנדיקטי קלאוסטרה אונלוס (ונציה), מציב את גאורגיוס הקדוש בתור קוטל הדרקונים כדי לסמל את ניצחון הערכים הנוצריים על השטן (מיוצג כדרקון). אף על פי שלא שכיח בתיאורים האיקונוגרפיים של גאורגיוס הקדוש, "גאורגיוס הקדוש מטביל את הסלניטים" מציע דוגמה טובה לסוג הנושאים המזרחיים שהיו פופולריים בוונציה באותה תקופה: הקפדה רבה ותשומת לב רבה ניתנת לתלבושות הזרות, וכובעים משמעותיים במיוחד בהצבעה על הבנייה האירופית של האקזוטי. בסצנת "הטבילה", אחד מהמומרים האחרונים הניח את הטורבן האדום-לבן המשוכלל שלו, שבקצהו תכשיט, על הקרקע כדי לקבל את הסקרמנט. פורטיני בראון (Fortini Brown) טוען שהעניין הגובר הזה בנושאים מזרחיים אקזוטיים היה תוצאה של החמרה ביחסים בין ונציה לטורקים העות'מאנים: "ככל שזה הפך לאיום גדול יותר, זה גם הפך ליותר אובססיה".
מחזור סיפורי אורסולה הקדושה
בשנת 1490 החל קרפצ'ו לצייר את "", סדרה של ציורים שבוצעו עבור אגודת הצדקה הנוצרית Scuola di Sant'Orsola (אסכולת אורסולה הקדושה), אחת מאגודות הצדקה הדתיות בוונציה, המתארים את חייה של הקדושה הפטרונית של האגודה. ה-Sculola di Sant'Orsola הייתה אגודת צדקה מבוססת שבה אנשים רבים על פני הקשת החברתית היו מתאחדים ועוסקים בעבודה אזרחית. מחזור זה הוביל את החוקרים לתאר אותו כ"רב-אמן של סיפור סיפורים חזותיים", שכן הציורים בקנה מידה גדול הותקנו בחללים פתוחים גדולים, כמו אולם קבלת פנים, שאפשרו לצופים לחוות את הסצנות, בדומה ללוחות סיפורים של אנימציה.
נושא ציוריו של קרפצ'ו, המוצגים בגלריית האקדמיה, שאוב ממקראת הזהב של. האגדה סובבת סביב וחברותיה בקלן, שם המסורת מספרת שבשנת 385 נטבחו אחד עשר אלף בתולות המצהירות על אמונתן בישו, עם אורסולה בראשן ועשרים אלף נוצרים לצידן על ידי הגרמנים עם הגעתם לקלן לאחר שהגיעו מהאי בריטניה. קרפצ'ו קיבל השראה רבה מהאגדה, במיוחד נושאי הטבח והכרונולוגיה שהחיו את הסיפור.
מחזור הציורים מבטא גוון פנטסטי שמזכיר את ג'ובאני בליני ואת ג'נטילה בליני. לקח לקרפצ'ו כשבע שנים להשלים את כל תשעת הציורים, ובמהלך שבע השנים הסגנון האמנותי שלו הבשיל. השימוש של קרפצ'ו בפרספקטיבה, בעומק ובממד היו נקודות מפתח לשיפור לאורך הסדרה שלו, כפי שנצפו על ידי היסטוריונים שונים של אמנות. אחד הציורים הבולטים בסדרת "האגדה של אורסולה הקדושה" הוא "הגעתה של אורסולה הקדושה לקלן" (1490), המזכיר את עבודתו של יאקופו בליני בטיפול היסודי שלו באור ובאווירה. ב"חלומה של אורסולה הקדושה" (1490), קרפצ'ו מצייר את סיפור האהבה השמימית שבו אורסולה הקדושה זוכה לביקור של מלאך בחלומה המודיע לה שהיא תמות ותהפוך למרטירית קדושה של ישו. ב-1495, ב"הפרידה של אורסולה הקדושה", הקנבס הגדול ביותר בסדרה, הטיפול שלו בצבע, בפרספקטיבה הגאומטרית ובקומפוזיציה הצורנית משקף את מחקרו והשליטה שלו בקפידה על צורת האמנות הסיפורית הוונציאנית. היצירה משרטטת עיירה שופעת באנשים, ובו זמנית מתהדרת בפאר מנקר עיניים על ידי שילוב פסלי שיש, בדים יקרים ואדריכלות בהשראת מזרח הים התיכון.
מחזורי סקיאבוני ואלבנזי
מחזור הציורים של "חיי הבתולה" עבור אגודת הצדקה "סקוולה דלי אלבנזי" (Scuola degli Albanesi) מתוארך לשנים 1504–1508 ובוצע ברובו על ידי עוזריו של קרפצ'ו. התמונות מחולקות כעת בין אקדמיית קררה של ברגמו, במילאנו וקא' ד'אורו בוונציה.
דעיכה אמנותית ומוות (שנות ה-20 של המאה ה-16)
לקראת סוף חייו, איכות האמנות שלו החלה להידרדר, במיוחד בעקבות יצירות הסקיאבוני. על השינוי באיכות העירה הקהילה האמנותית אז והיום. לעומת זאת, הצייר האיטלקי מתקופת הרנסאנס ג'ורג'ונה עשה חידושים בתחום שקרפצ'ו פשוט לא הצליח להשתוות אליהם. הציפיות והדרישות האמנותיות השתנו, וכתוצאה מכך הסגנון של קרפצ'ו נראה מיושן בהשוואה. הוא מעולם לא שינה את סגנונו כדי לעמוד בקצב החידושים החדשים הללו. קרפצ'ו פנה יותר ויותר לעזרתם של בניו פייטרו ובנדטו, תלמידיו העיקריים. עם זאת, הוא השלים באופן עצמאי את עבודתו הסופית, שכללה קישוט עוגב עבור הקתדרלה בקאפו ד'איסטריה ב-1523.
עבודותיו המאוחרות של קרפצ'ו נעשו בעיקר בשטחים בשליטה וונציאנית, ובשיתוף עם בניו בנדטו ופיירו. אחד מתלמידיו היה.
את שנותיו האחרונות בילה בעיירה סלובנית זו, שם נפטר בין 1525 ל-1526.
סגנון
בהשוואה למנטור שלו ג'ובאני בליני, יצירותיו של קרפצ'ו באופן כללי פחות מוגדרות. קרפצ'ו, שנחשב לא מסורתי באותה תקופה, צייר את קישוטי המזבח שלו על קנבס ולא על לוח עץ. בנוסף, הכיסוי של צבע היסוד שביצע היה דק, שהביא למראה נועז יותר.
נצפה כי קרפצ'ו שיחק עם נקודת מגוז ביצירותיו. לדוגמה, ב"אוגוסטינוס הקדוש בחדר עבודתו", נקודת המגוז נמצאת מימין למרכז. אף על פי שהוא עדיין השתמש בשימוש המסורתי של נקודת המגוז במרכז, לעיתים הוסיף קרפצ'ו נקודת מגוז שנייה. ב"מותו של הירונימוס הקדוש" (1502), נכללה נקודת מגוז שנייה מתחת לראשית בגוף הקדוש. ההשפעה הייתה שנקודת המגוז העיקרית שידרה תמונות הרחק מהצופה, בעוד שנקודת המגוז למטה הביאה את הדימויים לעבר הצופה.
קרפצ'ו הקדיש תשומת לב מיוחדת לאדריכלות, כשהוא מתאר מבנים בצורה מדויקת כדי להבטיח שציוריו ישקפו את האלמנטים האדריכליים החדשים בוונציה.
מורשת והשפעה
קרפצ'ו הפך מבן למשפחת סוחרי פרוות קטנה להיות אמן בולט באיטליה, כאשר כמה חוקרים השוו אותו לג'נטילה בליני. בניגוד לבליני, קרפצ'ו עבד בעיקר במה שתואר כסגנון ציור שמרני יותר, בניגוד לנטיות ההומניסטיות ההולכות וגוברות שהשפיעו באופן בולט על ציירים אחרים באיטליה במהלך חייו. תיאורו של האדריכלות הוונציאנית וחיי היומיום תרם רבות לתפיסת ההיסטוריונים המודרניים את התרבות הוונציאנית של המאה החמש עשרה. רוב העבודות של קרפצ'ו הועברו למקום אחר ומוצגות כעת בגלריית האקדמיה בוונציה. רק אוסף שלם אחד של ציורים נותר שלם, אותו ניתן למצוא לאורך קירות הסקוולה די סן ג'ורג'ו דלי סקיאבוני (Scuola di San Giorgio degli Schiavoni).
אמנים מאוחרים יותר הפיקו יצירות שונות לאחר מותו של קרפצ'ו וקיבלו השראה מיצירתו. לדוגמה, "הצגת הטבעת" של (1534), ציור שמן, שהדהד את הקומפוזיציות הרחבות של קרפצ'ו, ייצוג מדויק של טקסטיל ובדים, וייצוג של התכנסות של אגודת צדקה. קרפצ'ו השפיע גם על תעשיית כלי הזכוכית של מוראנו של המאה השש-עשרה. לדוגמה, אוספים של כוסות מזכוכית חלבית, במיוחד אלה שמתארות כלות החוגגות אירוסין, שאבו רבות מהציור שלו "שתי גברות ונציאניות" (בערך 1490).
יחס הביקורת: אז והיום
קרפצ'ו זכה להערכה צנועה במהלך חייו, ורק מדי פעם יצר יצירות עבור האצולה הוונציאנית. בעוד שתעסוקה רגילה הייתה מועטה, הוא שירת בעיקר מגוון פטרונים ממעמד הפועלים שהיו מורכבים ממלחים, אומנים ובעלי מלאכה השייכים לאגודות הצדקה של האלבינזי והסקיאבוני. הוא הוזמן גם ליצור יצירות עבור כנסיית הקהילה של ברגמו, גרומלו דה דזאנקי (Grumello de' Zanchi) וכנסייה באודינה. מחוץ לוונציה, הוא קיבל תמיכה מכמה משפחות מכובדות, כמו דלה רוברה מאורבינו.
על אף שההערכות בקרב היסטוריונים וחוקרים משתנות, רבים מזהים את קרפצ'ו כאחד מבני דורו המשמעותיים ביותר של ג'ובאני בליני. אף על פי שהסתופף בצל המנטורים שלו, הוא זכה להכרה מחוקרים, סופרים ומבקרים בני זמנו. בדיווחיו על פרספקטיבה, הדיפלומט והאדריכל האיטלקי,, התייחס לעבודותיו של קרפצ'ו. באופן דומה, בסדרה של ג'ורג'ו וזארי משנת 1568 חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר, קרפצ'ו הופיע בחזית הרשימה שלה ציירים הוונציאנים. החלטה זו הגדילה את המוניטין האמנותי שלו מציירים אחרים בצפון איטליה.
העניין בקרפצ'ו התעורר מחדש במאה התשע-עשרה כאשר הסופר ומבקר האמנות האנגלי ג'ון ראסקין התלהב מתשומת הלב של הצייר הוונציאני לפרטים. ראסקין השווה את יצירותיו של קרפצ'ו ל"...מראת קסם המחזירה מיד את כל מה שהוא רואה מסודר להפליא...". הצייר האיטלקי בן המאה התשע-עשרה החזיק בדעה משבחת באותה מידה, והתייחס לקרפצ'ו כ"...הכרוניקן האמיתי ביותר של אנשים שחי במצהר המלא של תהילתם". במאה העשרים, ההכרה המוגברת בעבודותיו של קרפצ'ו הגיעה לשיאה בתערוכה הרטרוספקטיבית של 1963 שהתקיימה בארמון הדוג'ה בוונציה. לדברי מספר חוקרים, התערוכה הזו בוונציה היא שבתורה העניקה השראה לשף מקומי, ג'וזפה צ'יפריאני (מייסד הארי'ז בר בוונציה), לקרוא למנה (בשר בקר נא פרוס דק) על שם הצייר והשימוש שלו בצבעים אדומים עזים.
הרטרוספקטיבה הראשונה אי פעם של אמנותו מחוץ לאיטליה, "ויטורה קרפצ'ו: מספר סיפורים אמן של ונציה מתקופת הרנסאנס" (Vittore Carpaccio: Master Storyteller of Renaissance Venice) הוצגה בגלריה הלאומית לאמנות של וושינגטון הבירה, 20 בנובמבר 2022 – 12 בפברואר 2023, עם קטלוג תערוכה נלווה, "ויטורה קרפצ'ו: ציורים ורישומים" (Vittore Carpaccio: Paintings and Drawings). במקביל יצא לאור פרסום מקיף באותו כותרת כמו התערוכה. התערוכה ריכזה ארבעים וחמישה ציורים ושלושים רישומים שעשה קרפצ'ו, כולל "הבתולה קוראת" שבעלות הגלריה הלאומית לאמנות (בערך 1505), שעבר עבודות שימור. עם סיום התערוכה היא עברה ל"פאלאצו דוקלה" (Palazzo Ducale – "ארמון הדוכסים") בוונציה, והוצגה שם מ-18 במרץ עד 18 ביוני 2023.
יתמא
יתמא היא עיירה פלסטינית בנפת שכם במרכז השומרון, 15 ק"מ דרומית לשכם, צמוד להתנחלות רחלים הנמצאת ממערב לכפר וכקילומטר מדרום להתנחלות כפר תפוח. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, העיירה מנתה 3,462 תושבים באמצע שנת 2016.
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב החל מתקופת הברזל בארץ ישראל. בשטח הכפר שלושה אתרים ארכאולוגיים, ח'רבת עפרתה, ח'רבת סמרה וח'רבת אלרקווה, בהם נערך סקר ארכאולוגי ונמצאו חרסים מתקופת הברזל II, התקופה הפרסית בארץ ישראל, התקופה ההלניסטית בארץ ישראל והתקופה הרומית בארץ ישראל.
החוקר צרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1870.
בתקופת המנדט הבריטי
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת רמלה. במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בבודרוס הייתה אוכלוסייה של 242 נפש, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 64 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 325 תושבים, כולם מוסלמים.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר משליטה בריטית לירדנית.
לאחר 1967
במלחמת ששת הימים, בחצות ליל ה-7 ביוני 1967, החלה מתקפת חטיבה 37 על אזור שכם. החטיבה נכנסה אל העיר בשעה 10:45 בבוקר והלחימה נמשכה עד הערב, בסיומה נפל כל האזור בידי כוחות צה"ל והכפר עבר משליטה ירדנית לישראלית. בשנת 1981 רכשו תושבי הכפר גנרטור והקימו רשת חשמל עצמאית לכפר. המנהל האזרחי אסר עליהם להפעיל את הגנרטור וחייב אותם להתחבר לרשת החשמל של ישראל.
לאחר הסכמי אוסלו, 29% מאדמות הכפר מוגדרות כשטח B ו-71% הם שטח C.
ב-28 באוקטובר 1991 בוצע פיגוע ירי לעבר אוטובוס אזרחי שעלה בכביש התלול. רחלה דרוק ויצחק רופא נרצחו וחמישה ילדים שנסעו באוטובוס נפצעו. תא"ל יעקב אור אמר שזה היה אחד הפיגועים החמורים ביותר שהיו ביו"ש עד אז.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החל הכפר לסבול באופן קבוע מפלישות והתנכלויות של מתנחלים, במסגרת פעולות "תג מחיר", בין השאר אירועים של יידוי אבנים והצתות של כלי רכב ושדות.
במאי 2021 הרגו חיילי צה"ל את טארק סנובר, תושב הכפר בן 27, במהלך הפגנה של תושבי הכפר נגד הקמת המאחז אביתר.
בשנת 2003 הושלמה סלילתו של קטע חדש בכביש 60 העוקף את הכפר, בעלות של 25 מיליון שקל. עד אז, כביש 60 עבר בתוך הכפר בתוואי תלול ומפותל. לצורך סלילת הכביש הופקעו משטח הכפר כ-500 דונם של מטעי זיתים.
פלך וילנה
פלך וילנה (רוסית: Виленская губерния) היה גוברנייה באימפריה הרוסית, שבירתה הייתה העיר וילנה (כיום בירת ליטא).
הפלך הוקם לאחר חלוקת פולין השלישית ב-1795, ופורק סופית ב-1915. בתקופת שלטונו של אלכסנדר הראשון ב-1801 הפלך חולק לשנים, בחלק השני הוקם פלך גרודנו. כיום רוב השטח של הפלך ההיסטורי נמצא בשטחה של ליטא, וחלקים קטנים יותר נמצאים בשטחי פולין ובלארוס.
אוכלוסייה
ההרכב הלאומי של אוכלוסיית הפלך ב-1897:
מרק יודל
מרק יודל (Mark Yudel; נולד ב-9 באוקטובר 1956) הוא פסל ואמן קרמיקה ישראלי יליד ארצות הברית.
ביוגרפיה
מרק יודל נולד בסירקיוז (Syracuse), שבמדינת ניו יורק. בשנת 1973 עלה לישראל. בין השנים 1976–1978 למד באקדמיה החופשית לאמנות פלסטית, בהאג, הולנד. בין השנים 1979–1984 למד קדרות במחלקה לעיצוב קרמי וזכוכית ב"בצלאל". בתחילת לימודיו בבצלאל עבד גם אצל משה סעידי בכפר מנחם. בשנת 1986 יצר קיר קרמי במרכז בריאות בשייח' ג'ראח בירושלים. כיום יודל מתגורר ופועל בפרדס חנה.
עבודותיו של הפיסוליות של יודל מאופיינות בשימוש בחומר בבניית-יד ובעיצוב דמויות קריקטוריסטי. רוב יצירותיו נשרפות בטכניקה של שריפת "רקו". חלק גדול מן העבודות נצבע בדגמים עיטוריים צבעוניים ונעשה שימוש בחותמות לשם יצירת טקסטורות.
סאונה (סרט)
סאונה (בפינית: Sauna), הידוע גם בשם זוהמה או רוע עולה הוא סרט אימה פיני משנת 2008 שביים אנטי-יוסי אנילה.
עלילה
בתום מלחמת רוסיה-שוודיה (1590–1595), על האחים קנוט ואריק מוטל לסמן את הגבול בין פינלנד תחת שלטון שוודיה ובין רוסיה הצארית. עם הגעתם לכפר מסתורי באמצע הביצה, מוצאים האחים סאונה שבה הם מקווים להישטף מחטאיהם.
מדיה ביתית
הסרט יצא ב-DVD על ידי Mpi Home Video ב-27 באוקטובר 2009.
Endless Pain
Endless Pain (מאנגלית: כאב אינסופי) הוא אלבום הבכורה של להקת הת'ראש מטאל הגרמנית קריאייטור. האלבום יצא לאור באוקטובר 1985.
רשימת שירים
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי קריאייטור.
מבצעים
קריאייטור
הפקה
שביל אורגון
שביל אורגון (באנגלית: Oregon Trail) הוא דרך היסטורית בת 3,200 קילומטר המשתרעת בין נהר המיזורי ועמקי מדינת אורגון שבארצות הברית. הדרך משתרעת על מה שכיום הן מדינות ארצות הברית (ממזרח למערב): מיזורי, קנזס, נברסקה, ויומינג, איידהו ואורגון.
ראשיתו של השביל במשלחת לואיס וקלארק שחצתה את אמריקה הצפונית עד חוף האוקיינוס השקט. המשלחת, שנתמכה על ידי ממשלת ארצות הברית, גרמה לפריצת דרך היסטורית בכל הקשור לידע האירופאי על מערב ארצות הברית, והוכיחה כי הדרך אפשרית וקיים פוטנציאל להתיישבות באזור. הבהלה לזהב בקליפורניה תרמה אף היא נתח מכריע לחשיבות והתפתחות השביל. הצורך בדרך מהירה, בטוחה ומוכרת מערבה, הפכה את השביל לפופולרי.
השביל נוצר על ידי סוחרי פרוות וציידים במהלך ראשית ההתיישבות האירופאית במערב היבשת. בתחילה השביל היה עביר רק ברגל או על גב סוסים. אולם ב-1836 יצאה מערבה שיירת עגלות של מתיישבים מאינדפנדנס, מיזורי והגיעה באמצעות השביל עד לפורט האל באיידהו. מאוחר יותר השביל הפך לעביר בעגלות עד סופו בעמק וילאמט (Willamette Valley) באורגון. מוערך כי בין השנים 1846–1869 עברו בשביל כ-400,000 אנשים בדרכם מערבה.
למעשה, נתיבו של השביל היה גמיש והשתנה מעת לעת בעקבות גשרים, נתיבים חדשים והרחבת הידע על גאוגרפיית האזור. לדוגמה: ג'ים ברידג'ר, אחד מגדולי הסיירים ומורי הדרך באותה תקופה, גילה מעבר חדש בהרי הרוקי, מעבר ברידג'ר, במקום נקודת החצייה המקובלת, ובכך קיצר את מסלול השביל בכ-90 ק"מ. אולם, נתיבו הכללי של השביל נשמר במרוצת השנים ושימש חיבור בין קצוות היבשת, ובשל כך חשיבותו הרבה להתיישבות האדם הלבן במערב ארצות הברית.
השימוש בשביל נזנח עם השלמת קו הרכבת חוצה היבשת הראשון בשנת 1869 על ידי חברת יוניון פסיפיק, שהפך את הדרך מערבה לקצרה, מהירה, בטוחה וזולה הרבה יותר. כבישים כמו כביש בין-מדינתי 80 (מניו יורק לסן פרנסיסקו) עוקבים אחרי מסלולו של השביל ההיסטורי, וחוצים עיירות שנבנו במקור לאורך השביל ובגללו.
בתרבות הפופולרית
סיפורו של השביל והשפעתו המכרעת על התיישבות האדם הלבן במערב אמריקה, היווה השראה ליוצרים רבים. בין השאר ניתן למנות את משחק הווידאו בעל השם הזהה שנוצר בשנת 1974, והיה פופולרי מאוד בארצות הברית ובעולם כולו באותה תקופה, ומספר משחקי המשך ("שביל אורגון 2", "שביל יוקון" ו"שביל האמזונס") יצאו לו. חברת משחקי הווידאו Gameloft הוציאה בשנת 2008 גרסאות עדכניות לטלפונים חכמים.
סדרת טלוויזיה בעלת שם זהה עלתה לאוויר בשנת 1977 ברשת NBC, אולם בוטלה אחר שישה פרקים. הסדרה כולה (כולל שבעה פרקים שלא שודרו) יצאה ב-DVD בשנת 2010.
חתונה בהחלפה
חתונה בהחלפה (ברוסית: Свадьба по обмену) הוא סרט קומי, שביים דמיטרי גראצ'יוב. הקרנת הבכורה התקיימה ב-21 באפריל 2011. הסרט נחשב לשיתוף הפעולה הקולנועי הרביעית בין השחקנים מקסים מאטבייב ויקטרינה וילקובה אחרי הסרטים "מלחציים", "המגונדרים" ו"על הגל!".
עלילה
כנקמה, סוניה מחליטה להתחתן עם האדם הראשון שהיא פוגשת, שמתגלה כפקיד בנק רגיל בשם סשה (מקסים מטבייב). הוא גם מסכים לכך כנקמה בחברתו, כריסטינה. בעודם עוזבים את משרד הרישום, סשה וסוניה מבינים שהם התלהבו יותר מדי. אבל אין מה לעשות, עכשיו הם צריכים להציג כלפי חוץ עד כמה הם זוג מאושר ומאוהב, תוך שהם מסתירים עוינות הדדית.
מעט מאוחר יותר, הם מנהלים מערכת יחסים, והם מתחילים לתקשר ביניהם. זה לא נמשך זמן רב ושוב פורצת ביניהם מריבה. סוניה, למורת רוחו של סשה, מתחתנת עם רוסלן וסשה מתחתן עם כריסטינה. במהלך החתונה רוסלן אומר "כן! ", ואחריו סוניה אומרת את אותו הדבר, אבל סשה מיד אומר "לא!". אחרי זה, סשה מסביר שכל החתונה הזו היה למרות כולם, ואומר לסוניה כמה שהוא אוהב אותה באמת. היא מאמינה לו והם מתחתנים.
היי שקטה
היי שקטה הוא פזמון שכתבה רחל שפירא, הלחין יהודה פוליקר, וביצעה ריקי גל. השיר יצא לאור בשנת 1993.
רקע
השיר נכלל באלבומה של ריקי גל "חפש בי", שאת רוב לחניו הלחין יהודה פוליקר.
לדברי ריקי גל: "הטקסט היה בערך אצל כל הזמרות בארץ ללא לחן. הלכתי איתו ליהודה, הוא הסתכל על המילים ואמר 'רגע אחד, כבר הלחנתי את השיר הזה, אבל ריטה לא אהבה את הלחן, וכבר עשיתי מהמנגינה משהו אחר בשביל עצמי'. יהודה ראה פה הזדמנות נהדרת והוציא מאחת המגירות שלו קלטת עם לחן אחר. באופן מופלא, גם המנגינה הזאת שלו התלבשה כמו כפפה על הטקסט. אמרתי לרחל שפירא שתודיע לכל הזמרות שהשיר תפוס".
הערות שוליים
.
דור ה-GI
דור ה-GI (באנגלית: G.I. Generation), הידוע גם בשם הדור הגדול ביותר (באנגלית: Greatest Generation), הוא דור אשר נולד בעולם המערבי לאחר הדור האבוד. אף שאין הסכמה מלאה לגבי שנת ההתחלה והסיום של הדור, לרוב הכוונה לאלה שנולדו מתחילת העשור הראשון של המאה ה-20 ועד אמצע או סוף שנות ה-20 של המאה העשרים.
בני דור זה חוו את המחסור של שנות השפל הכלכלי ואי היציבות הפוליטית בנעוריהם או תחילת חייהם כאנשים בוגרים וחלקם נסחף לתמיכה בתנועות הפשיסטיות כתוצאה מכך.
רובם השתתפו במלחמת העולם השנייה או חי בארצות המשועבדות לנאצים באירופה, אך חיו את רוב חייהם הבוגרים ואת גיל העמידה בשגשוג שאפיין את העשורים שלאחר המלחמה.
עייפותו של הדור ממלחמות, ניסיונו להדחיק את העבר הקרוב על זוועותיו והתמקדותו בשיקום אישי ומשפחתי והיא שהביאה לפריחה הכלכלית ולהקמת מדינת הרווחה שאפיינה את מערב אירופה אחרי מלחמת העולם השנייה.
בארצות הברית דור זה מילא תפקיד חשוב בהפיכתה של ארצות הברית למעצמה מובילה בעולם.
אטימולוגיה
השם דור ה G.I. ניתן לדור על ידי שטראוס והאוו בספרם "דורות"  על שום מעורבותו במלחמת העולם השנייה. G.I. פירושו פריט ממשלתי (צבאי).
אישים בולטים שמזוהים עם דור ה-GI
אישים אמריקאים בולטים אשר השיוך שלהם לקבוצה הדמוגרפית "דור ה-GI" התפרסם במקורות מהימנים בולטים:
בנוסף לכך, שבעה נשיאים אמריקאים מזוהים עם "דור ה-GI":
המובחר שבמובחרים
המובחר שבמובחרים (באנגלית: Best of the Best) הוא סרט אומנויות לחימה אמריקאי משנת 1989, בבימויו של רוברט רדלר.
הסרט בוחן נושאים של התמדה, מסירות ואחדות. הוא גם מתעמק בהבדלים תרבותיים ובכוחן של אומנויות לחימה כאמצעי לצמיחה אישית וגילוי עצמי.
לסרט הופקו 3 סרטי המשך; המובחר שבמובחרים 2 (1993), המובחר שבמובחרים 3, והמובחר שבמובחרים 4.
תקציר
העלילה סובבת סביב נבחרת הקראטה הלאומית של ארה"ב, שמתכוננת לתחרות אומנויות הלחימה האולטימטיבית, "אולימפיאדת הקראטה" המכונה "אליפות העולם בקראטה". הסיפור עוקב אחר קבוצה של אמני לחימה מוכשרים שמגיעים מרקעים מגוונים ובעלי מוטיבציות שונות.
הצוות כולל את אלכס גריידי, שנפצע כמה שנים קודם לכן בתחרות ומשתוקק לחזור להתחרות, טומי לי, קוריאני-אמריקאי שרוצה לכבד את מורשת אחיו, טרוויס בריקלי, ספורטאי שחצן אך מיומן, וירג'יל קלר, אמריקאי הדוגל בבודהיזם, וסוני גראסו, אמריקאי-איטלקי.
בהדרכת מאמנו הנבון והמנוסה, פרנק קוזו, הקבוצה עוברת מסכת אימונים מפרכת כדי להתכונן לאליפות הקרובה. עם הזמן, הדמויות מתמודדות עם אתגרים פיזיים ונפשיים כאחד, דוחפות את עצמן לגבולותיהן כדי לשפר את כישוריהן ולהתגבר על מכשולים אישיים. במהלך ההכשרה, חברי הצוות מפתחים אחווה ולומדים את הערך של עבודת צוות. הם עוברים אימון פיזי קפדני, מתרגלים טכניקות אינטנסיביות של אומנויות לחימה ועוסקים בהכנה מנטלית כדי לשפר את המיקוד והמשמעת שלהם.
במהלך הסרט, הדמויות ובראשן אלכס וטומי מתמודדות לא רק עם אתגרים פיזיים אלא גם קונפליקטים פנימיים, דוחפים את עצמן לגבולותיהן הן נפשית והן פיזית.
הסרט מגיע לשיאו בעימות שיא בין הצוותים של ארה"ב וקוריאה על אדמות קוריאה, שבו הדמויות חייבות להתעמת עם הפחדים שלהן ולהוכיח את ערכן כאמני לחימה.
עלילה מלאה
אלכסנדר גריידי, אלמן ואב מפורטלנד, אורגון נבחר לייצג את ארצות הברית של אמריקה בטורניר אומנויות לחימה בינלאומי נגד צוות קוריאה. אלכס היה כוכב עולה בעולם אומנויות הלחימה, אך הוא סבל מפציעה בכתף שאילצה אותו לפרוש.
למרות שהצוות האמריקאי מאומן על ידי המאמן הוותיק פרנק קוזו, סיכוייהם לזכות כמעט ואינם קיימים, שכן הקוריאנים מתאמנים כל השנה, נהנים מתמיכה כספית מלאה מהאומה שלהם, ולפחות בהזדמנות אחת - הרגו מתחרה בזירה. כדי לנצח, הם יצטרכו להיות הטובים ביותר מבחינה טכנית, פיזית ומנטאלית. כשהאימונים מתחילים, הצוות מתקשה להתחבר כשטראוויס מעורר מהומות. לאור הלחץ, הצוות האמריקאי שוכר עוזרת מאמן שנייה, קתרין ווייד, שהגישה הרוחנית שלה לאימונים מתנגשת עם טכניקות האימון המחמירות יותר של קוזו.
טומי מוטרד כאשר יריבו מתגלה כדיי האן פארק, הלוחם הטוב ביותר של נבחרת קוריאה ואמן הלחימה הוותיק שהיה אחראי להריגת אחיו של טומי דיוויד לי בטורניר דומה. קוזו מקווה שהרצון של טומי לנקמה ייתן לו את התוקפנות הדרושה כדי לנצח, בעוד ווייד מודאג יותר ממצבו הנפשי של טומי.
עם הזמן והאימונים, הצוות מתחיל להתחבר ולזכות בכבוד אחד של השני. קוזו מגרש את אלכס מהצוות משום ששבר את משטר האימונים הנוקשה כדי לבקר את בנו, שנפגע ממכונית; מאוחר יותר, טומי עוזב לאחר שהפיל את וירג'יל עם בעיטת ספינינג חזקה במהלך האימון בשל מצבו הנפשי המעורער שגורם לו להיות לא מאוזן באימונים.
קרוע בין רצונו לנקמה לבין הפחד, טומי מתוודה בפני אלכס על פחדו להילחם בדי האן, אך אלכס מפציר בו בתוקף לעשות את הדבר הנכון ולהתמודד מול רוצח אחיו. טראוויס והאחרים משכנעים את קוזו להחזיר את אלכס לתפקיד, וטומי מצטרף בסופו של דבר לצוות לאחר ששינה את דעתו.
בשני הסיבובים הראשונים של הטורניר, סוני ווירג'יל נוצחו על ידי יריביהם הקוריאנים יונג קים והאן צ'ו. טראוויס עושה כמיטב יכולתו כדי לעודד את הקבוצה עם הגישה האיתנה שלו, נקודה אחר נקודה עם מקבילו הקוריאני, טונג סונג מון, אבל מובס בתחרות שובר שוויון.
אלכס מוביל מול יריבו, סא ג'ין קוון, אבל לוקח בעיטת גרזן הרסנית לכתפו הפצועה לצאת ממקומה. במקום לוותר, הוא מפציר בטומי "להחזיר" את הכתף למקומה ומחדש את הקרב, בסופו של דבר מביס את יריבו בזרוע אחת ומנצח בסיבוב.
לבסוף, טומי מתמודד עם דיי האן. לאחר התחלה מהוססת, ידו של טומי על העליונה והוא מוסר סדרת מכות שמאלצת את די האן להתגונן. כשהסיבוב מתקרב לסיומו, טומי הביא את הקבוצה האמריקאית למרחק של שתי נקודות מניצחון מוחלט, ודי האן בקושי יכול לעמוד. טומי מתכונן לסיים את הקרב, אך בידיעה שדיי האן לא ישרוד את ההתקפה, מאמניו וחבריו לקבוצה מפצירים בפניו להפסיק. טומי מהסס ונותן לשעון לפעול, מציל את חייו של דיי האן אך מוותר על הניצחון הכולל.
קוזו מנחם את טומי לאחר מכן, אומר לו, "ניצחת את הקרב הזה. אל תשכח את זה לעולם". בטקס הענקת המדליות, דיי האן ניגש באופן בלתי צפוי לטומי ומשבח אותו על מעשהו המכובד. הוא מתנצל בדמעות על מותו של אחיו של טומי, ובתמורה מציע את עצמו כאח. טומי מקבל את התנצלותו, ודיי האן מניח את המדליה שלו על צווארו של טומי לפני ששני הגברים מתחבקים. סא ג'ין קוון ניגש אל אלכס ומצהיר על הערצתו ארוכת השנים כלפיו כלוחם, לפני שהוא גם מוסר את המדליה שלו. שאר חברי צוות קוריאה הולכים בעקבותיהם, ומעניקים את המדליות שלהם ליריביהם האמריקאים.
ג'ורדן בלפורט
ג'ורדן רוס בלפורט (באנגלית: Jordan Ross Belfort; נולד ב-9 ביולי 1962) הוא סופר יהודי-אמריקאי, מרצה וסוחר מניות בעברו. בשנת 1999 הוא הודה באשמה בנוגע להונאה ולפשעים נוספים הסובבים סביב הרצת מניות וסחר במרמה. בלפורט ישב 22 חודשים בכלא לאחר הסכם טיעון בו קוצר עונשו בתמורה לחשיפת אישים נוספים הקשורים למרמה ולעבירות. הוא פרסם ספר בשם "הזאב מוול סטריט", שעובד לסרט ואת בן דמותו גילם שם השחקן לאונרדו דיקפריו.
ביוגרפיה
בלפורט נולד בשנת 1962 ברובע הברונקס, ניו יורק, למשפחה יהודית. הוריו ליאה ומקס בלפורט התפרנסו מראיית חשבון, והוא גדל בבייסייד קווינס. לאחר שסיים לימודי בית ספר תיכון וטרם שהחל לימודים במכללה, הוא הרוויח 20,000 דולרים ממכירת גביעי גלידה יחד עם חבר ילדות בשם אליוט לוואנשטרן. למד תואר ראשון בביולוגיה באמריקן יוניברסיטי. הוא תכנן להשתמש בכסף שחסך ממכירת גלידה לצורך מימון לימודי רפואת שיניים במוסד הוותיק ביותר לכך בארצות הברית. הוא פרש מלימודי רפואת השיניים לאחר יום אחד בלבד, זאת לאחר שדיקן הפקולטה אמר לו: "עידן הזהב של רפואת השיניים תם. אם אתה כאן כדי להרוויח הרבה כסף אז אתה במקום הלא נכון".
תחילת הדרך
בלפורט החל לעבוד בלונג איילנד כאיש מכירות עצמאי מדלת לדלת למוצרי בשר ודגים. בראיונות שנערכו עמו ובספר שכתב הוא סיפר שהעסק נחל הצלחה גדולה. העסק שלו גדל, הוא החל להעסיק סוכנים ואנשי מכירות ומכר 2.3 טונות של בשר בקר ודגים בשבוע. אולם, עסק זה קרס והוא נאלץ להגיש בקשה לפשיטת רגל בגיל 25. לדבריו, חבר של המשפחה סידר לו ראיון עבודה בתור סוכן מניות מתלמד בחברת ל.פ רוטשילד. אחרי יום שני השחור שאירע בשנת 1987, החברה נכנסה לבעיות כלכליות והם נאלצו לפטר אותו ומספר עובדים נוספים.
סטראטון אוקמונט
בלפורט יסד את חברת "סטראטון אוקמונט" כחלק מקבוצת החזקות בשם אוקמונט. החברה שימשה כחדר מסחר בורסאי ומכרה מניות כושלות למשקיעים במרמה שמדובר במניות מצליחות ועולות. בזמן שניהל את החברה, בלפורט ניהל אורח חיים ראוותני שכלל אירוח מסיבות יקרות ושימוש בסמים שהובילו להתמכרותו. בשיאה, החברה העסיקה מעל 1,000 סוחרי מניות (ברוקרים), סחרה במניות ובהשקעות בשווי כולל של מעל מיליארד דולר, והנפיקה לציבור מנייה של חברת הנעלה בשם "סטיב מאדן". מימיה הראשונים של החברה, רשויות החוק עקבו אחר פעילותה ואחר עובדיה. סגירת החברה ומעלליה הולידו מספר סרטים הוליוודים, ביניהם הסרט "הזאב מוול סטריט".
הרשות האמריקאית למסחר בניירות ערך החלה לנקוט בהליכים משפטיים כנגד החברה, הליכים שהובילו לסגירתה בשנת 1996. בלפורט הועמד לדין בגין סעיפי מרמה והונאה בניירות ערך ובגין הלבנת כספים.
הוא נידון ל-22 חודשי מאסר במתקן הכליאה בקליפורניה לאחר הסכם טיעון שחתם מול ה-FBI. סיבת המאסר הייתה הרצת המניות וכל מעשי ההונאה שהובילו להפסד כספי המשקיעים בשווי כולל של 200 מיליון דולרים. בית המשפט הורה לבלפורט להחזיר 110.4 מיליון דולרים לאנשים שהונה. הוא חלק את תא המאסר שלו עם טומי צ'ונג בזמן שהמתין לפסק הדין, וצ'ונג שכנע אותו לכתוב ספר שבו יספר על חוויותיו כסוחר בבורסה. השניים שמרו על קשר גם לאחר תום ריצוי מאסרם, ובלפורט ציין את צ'ונג כמי שהשפיע עליו לפנות לדרך אחרת ולהתפרנס מכתיבה ומהרצאה בפני קהל. באחת מהרצאותיו, הרצאה שנערכה בדובי ב-19 במאי 2014 הוא סיפר לקהל:
אחרי המאסר
במשפט של בלפורט, נקבע שעליו להחזיר 50% מהונו ל-1,513 אנשים שאותם הונה בעוקץ המניות שלו, סכום שנאמד בכ-110 מיליון דולרים.
מאז שחרורו מהכלא, החל לשלם את חובותיו לנושים בסכומים הבאים: 382,910 דולרים בשנת 2007, 148,799 דולרים בשנת 2008 ו-170,000 דולרים בשנת 2009. לבסוף, הוא הגיע להסכם עם ממשלת ארצות הברית ועם מערכת בתי המשפט, בו נקבע שהוא ישלם 10,000 דולרים בחודש לשארית חייו.
הזאב מוול סטריט
צילום הסרט על חייו של בלפורט, "הזאב מוול סטריט", החל באוגוסט 2012 והוא יצא לאקרנים ב-25 בדצמבר 2013. על פי מגזין טיים, רוב המוצג בסרט תואם את הספר אותו בלפורט כתב, וכן את מה שפורסם עליו במגזין פורבס. את דמותו של בלפורט גילם לאונרדו דיקפריו, שזכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר, וכן היה מועמד לפרס אוסקר לאותה קטגוריה. בלפורט עצמו מופיע בסרט בתפקיד קטן לקראת סיומו, כמנחה כנס אנשי מכירות בניו זילנד המציג את ג'ורדן בלפורט (הדמות בגילומו של דיקפריו) כדובר המרכזי בכנס.
ארנה נציונאלה
ארנה נציונאלה הוא אצטדיון כדורגל השוכן בבוקרשט, בירת רומניה. האצטדיון מכיל 55,600 מקומות ישיבה ומשמש כאצטדיונה הלאומי של נבחרת רומניה.
האצטדיון נבנה על חורבותיו של האצטדיון הלאומי הקודם של רומניה, אשר נהרס בשנת 2007. בניית האצטדיון החלה בפברואר 2008 והסתיימה באוגוסט 2011.
באצטדיון זה נערך גמר הליגה האירופית 2012 בו גברה אתלטיקו מדריד על אתלטיק בילבאו בתוצאה 0-3. ב-2021 נערכה באצטדיון התחרות The International, אליפות Dota 2.
מארו טפרי
מארו טפרי (נולד ב-17 באוגוסט 1992) הוא אתלט ישראלי, אלוף אירופה קבוצתי וסגן אלוף אירופה (מינכן 2022) בריצת מרתון ואלוף מרתון פוקואוקה (2022). הוא שיאן ישראל בריצת 10 ק"מ (כביש), 15 ק"מ (כביש), 20 ק"מ כביש, ובחצי מרתון. בנוסף, הוא שבר את שיא ישראל בריצת מרתון 6 פעמים. ייצג את ישראל בריצת מרתון בשתי אוליפיאדות (ריו 2016 וטוקיו 2020), בשתי אליפויות עולם (לונדון 2017 ויוג'ין 2022) ובשתי אליפויות עולם בחצי מרתון (ולנסיה 2018, גדיניה 2020).
ביוגרפיה
טפרי נולד בעיר בנגלה שבצפון-מערב אתיופיה. בשנת 2006, בגיל 14, עלה לישראל עם הוריו ושישה מאחיו ואחיותיו (שלושה נוספים נשארו באתיופיה). בשלוש השנים הראשונות התגורר בקריית ים, ולאחר מכן עבר לכפר הנוער בן שמן, שם החל להתאמן בריצות למרחקים ארוכים.
קריירה מקצועית
בשנים 2012–2020 התאמן בהדרכתו של דן סלפטר במכבי תל אביב, ובשנת 2021 עבר להתאמן אצל המאמן האתיופי טסמה אבשירו.
2012-2014
בתחרות שנערכה בסלובקיה במאי 2012, סיים טפרי במקום החמישי בריצת 5000 מטר וקבע שיא אישי של 14:55.33 דקות.
בתחרות שנערכה בתל אביב בפברואר 2013 הוא ניצח בריצת 10000 מטר וקבע שיא אישי של 30:01.11 דקות. באותה שנה הוא קבע שיא אישי בריצת 3000 מטר של 8:43.79 דקות.
בתחרות שנערכה בתל אביב-יפו במאי 2014 סיים טפרי במקום שישי בריצת 10000 מטר וקבע שיא אישי של 29:32.80 דקות. בסוף אותו חודש, הוא השתתף בשתי תחרויות שנערכו בפורטוגל וסיים במקום שישי בריצת 3000 מטר מכשולים, בשיא אישי חדש של 9:25.67 דקות ובמקום שביעי בריצת 5000 מטר, בשיא אישי חדש של 14:49.82 דקות. באליפות ישראל שנערכה ביולי, הוא סיים במקום רביעי בריצת 5000 מטר, בשיא אישי חדש של 14:11.39 דקות. בסוף אותו חודש, הוא השתתף בשתי תחרויות שנערכו בבלגיה וסיים במקום שביעי בריצת 3000 מטר בשיא אישי חדש של 8:13.27 דקות ובמקום תשיעי בריצת 1500 מטר בשיא אישי חדש של 3:55.85 דקות.
2015 ו-2016
בתחרות שנערכה בתל אביב בסוף אפריל 2015 השתתף טפרי וסיים במקום שישי בריצת 10000 מטר בשיא אישי חדש של 29:19.91 דקות. בתחילת מאי הוא השתתף בשתי תחרויות שנערכו בתל אביב וסיים במקום השישי בריצת 1500 מטר בשיא אישי חדש של 3:53.83 דקות ובמקום חמישי בשיא אישי חדש של 14:02.09 דקות.
במרתון רוטרדם שנערך בחודש אפריל 2016, סיים במקום 23 בשיא אישי חדש של 2:18.19 שעות וקבע את הקריטריון האולימפי לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016). במשחקים האולימפיים עצמם הוא סיים במקום 73 במרתון בתוצאה של 2:21:06 שעות.
2017
בחצי המרתון של ברצלונה שנערך בפברואר סיים טפרי במקום שישי בשיא אישי חדש של 1:05:25 שעות. בסוף פברואר הוא השתתף במרתון תל אביב וסיים במקום רביעי בתוצאה של 2:27:25 דקות. במרתון פריז שנערך באפריל הוא סיים במקום 18 בשיא אישי חדש של 2:17:55 שעות. באליפות אירופה באתלטיקה לאומות הוא סיים במקום שביעי בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:13.58 דקות. באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט הוא השתתף בריצת המרתון אך הוא לא סיים אותה.
2018 - שיאים אישיים וישראליים
במרתון טבריה זכה טפרי במדליית כסף בתוצאה של 2:18:35 דקות.
באליפות העולם בחצי מרתון שנערכה בוולנסיה במרץ סיים במקום 33 בתוצאה של 1:02:24 שעות, ובכך שבר את שיאו הישראלי של היילה סטאין. באותה ריצה קבע גם שיא ישראלי חדש בריצת 20 ק"מ (59:14 דקות), ובריצת 15 ק"מ (44:36 דקות). בתחרות שנערכה באפריל בתל אביב הוא סיים במקום חמישי בריצת 10000 מטר בשיא אישי של 29:04.36 דקות. חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה בתל אביב הוא סיים שני בריצת 1500 מטר שיא אישי של 3:51.59 דקות. בתחרות שנערכה בתל אביב ביוני הוא סיים במקום רביעי בריצת 5000 מטר בשיא אישי של 13:59.53 דקות. ביולי אותה שנה סיים במקום רביעי בחצי מרתון המבורג בשיא ישראלי חדש של 1:02:22 שעות.
באליפות אירופה שנערכה בברלין באוגוסט אותה שנה הוא סיים במרתון במקום שביעי בשיא ישראלי חדש של 2:13:00 שעות, שיפור של דקה ו-12 שניות לשיאו הקודם של היילה סטאין מ-2003.
בנובמבר בשתי תחרויות של 10 ק"מ. בריצה הראשונה שנערכה בחיפה הוא ניצח בשיא אישי של 29:18 דקות וגם בתחרות השנייה הוא ניצח בשיא אישי דחש נוסף של 29:02 דקות.
2019
במרתון סביליה שנערך ב-17 בפברואר סיים טפרי במקום שמיני בשיא ישראלי חדש של 2:10:10 שעות, שיפור של 2 דקות ו-27 שניות לשיאו הקודם של גירמה אמרה בחצי המרתון של ברלין שנערך בחודש אפריל הוא סיים במקום שישי בשיא ישראלי חדש של 1:02:05 שעות.
בחודש מאי הוא סיים במקום הראשון בריצת 10 ק"מ (כביש) במסגרת מרוץ הרצליה בשיא ישראל חדש של 28:33 דקות, שיפור של 22 שניות לשיאו הוותיק של דב קרמר, שנקבע לפני 28 שנים. הוא סיים שלוש שניות לפני איימרו עלמיה. בתחרות שנערכה בבלגיה ביולי הוא ניצח בריצת 5000 מטר בשיא אישי חדש של 13:40.37 דקות.
בתחרות שנערכה בטאלין הוא סיים במקום שני בריצת חצי מרתון בשיא ישראלי חדש של 1:00:51 שעות. באליפות העולם שנערכה בדוחה בחודש אוקטובר הוא נאלץ לא להשתתף עקב מחלה בדרכי הנשימה, אף על פי שקבע את הקריטריון בריצת מרתון.
בסוף אותו חודש הוא סיים שישי במרתון פרנקפורט בשיא ישראלי חדש של 2:08:09 שעות, ושבר את שיאו הקודם של גירמה אמרה שנקבע במאי (2:09:55 שעות).
באליפות ישראל בחצי מרתון הוא ניצח בתוצאה של 1:03:19 שעות.
2021
במרתון אגמון החולה שנערך במרץ טפרי ניצח לאחר שקבע תוצאה של 2:07:44 שעות, זאת לאחר שהגביר את קצבו בצורה ניכרת בקילומטרים האחרונים של הריצה. חוץ ממנו, עוד חמישה רצים ישראליים קבעו תוצאה טובה מ-2:11:30 שעות, הקריטריון האולימפי, כך שהמרתון היה האיכותי ביותר בהיסטוריה בישראל.
באולימפיאדת טוקיו סיים טפרי במקום ה-13 בתוצאה של 2:13:02 שעות, וקבע את הישג השיא לישראלי במרתון אולימפי, שיפור למקום ה-20 של היילה סטאין באולימפיאדת אתונה.
2022
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית ביולי 2022 סיים טפרי במקום ה-11 בריצת המרתון בתוצאה של 2:07:59 שעות.
מדליית כסף אישית וזהב קבוצתי באליפות אירופה
באליפות אירופה באותה השנה שנערכה במינכן, זכה טפרי בשתי מדליות בריצת המרתון; מדליית זהב בתחרות הקבוצתית ומדליית כסף בתחרות האישית. הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 2:10:23 שעות, אחרי ריכארד רינגר מגרמניה (2:10:21 שעות) ולפני חברו לנבחרת גשאו איילה (2:10:29 שעות). טפרי איבד את הזהב במטרים האחרונים לאחר ספרינט של הגרמני. הוא זכה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית ביחד עם גשאו איילה וימר גטהון.
אלוף מרתון פוקואוקה
במרתון פוקואוקה שנערך ב-4 בדצמבר זכה במדליית זהב בשיא ישראלי חדש של 2:06:43 שעות.
חיים אישיים
טפרי נישא לסלאמוויט באיולין, אתלטית ילידת אתיופיה, שקיבלה אזרחות ישראלית מתוקף נישואיהם באפריל 2019.
למוסיים
למוסיים (שם מדעי: Lemming) הוא שם כולל למספר סוגים מתת-משפחת הארוויקוליים (Arvicolinae) שבמשפחת האוגריים. הלמוסיים חיים רק בחצי הכדור הצפוני באזורי טונדרה ויערות מחטניים והם ניזונים בעיקר מעשבים שונים. ישנם 6 סוגים שונים של למוסיים. המין המוכר ביותר הוא המין Lemmus lemmus, החי בצפון אירופה.
אלו יצורים קטנים החיים מתחת לשלג וניזונים מזרעים ומצמחים קטנים. הם מצמיחים פרווה עבה שבחורף משתנה צבעה ללבן והם ישנים שנת חורף. בעת רעב הלמוסיים עולים לפני השטח ונודדים לעבר מקורות מזון חדשים. הם נטרפים על ידי חיות רבות של האזורים הארקטיים.
התרגשתי לקראתך
"התרגשתי לקראתך" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית עלמה זהר. הוא יצא לאור ב-3 במאי 2010, על ידי חברת התקליטים לב גרופ מדיה, כסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן השני שלה, שלושים ושלוש (2010). את השיר כתבה והלחינה זהר להפקה של אסי איילון, שהיה אחראי על הפקת שאר השירים מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום התשיעי במצעד העברי השבועי של רשת ג'.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי עלמה זהר והופק על ידי אסי איילון. בסמוך ליציאתו, פורסמה אודותיו כתבה בוואלה! NEWS במסגרתה אמרה זהר על השיר:. היא המשיכה והוסיפה,.
הופעה
במהלך הופעה שאירעה בזאפה הרצליה ביצעה זהר ביחד עם הזמרת אתי אנקרי את "התרגשתי לקראתך".
הר וילבי
הר וילבי (באנגלית: Mount Wilbye) הוא הפסגה הגבוהה ביותר של הרי לאסוס, בצפון האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,050 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם 10.24 קילומטרים צפונית - מערבית מהר דבול.
צפע שריון
צפע שריון (בראשי תיבות צפ"ש) הוא אמצעי לפריצת שדות מוקשים, שפותח ביחידת יפת"ח בפיקודו של דוד לסקוב בשנות ה-70 של המאה ה-20. האמצעי נמצא בשימוש חיל ההנדסה הקרבית של צה"ל והאפקט שלו נחשב להרסני במיוחד.
הר וילבי
גילוי ומיפוי ההר
המיפוי עודכן בהתבסס על תצלומי לוויין שבוצעו על ידי לוויני לנדסט של ארצות הברית בפברואר 1975.
צפע שריון
עקרון פעולה
הצפ"ש הוא התקן המשגר רקטה מלאת חומר נפץ הודף המחוברת לשרשרת ועליה מטעני C-4 רבים. הרקטה משוגרת עם השרשרת אל קצה שדה המוקשים ואז מתפוצצת ביחד עם שרשרת המטענים שעליה. עוצמת הפיצוץ המשולב יוצרת לחץ חזק מאוד בקרקע הגורם לפיצוץ כל המוקשים (שפועלים על מנגנון הפעלה של לחץ רגעי) בסביבה, ויוצרת מעבר נקי באורך של 120 מטר וברוחב 6–8 מטרים.
הר וילבי
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
צפע שריון
עקרון פעולה
בעבר הצפ"ש הותקן בחלק האחורי של הזחל"ם מדגם M3 ששימשו את צה"ל. מאוחר יותר, עם הסבת המערך לנגמ"שים, פותחו עבור הצפ"ש עגלות הנגררות מאחורי רכב קרבי משוריין כגון טנק או נגמ"ש הנדסי (דוגמת הפומ"ה). קיימים שני דגמים של צפ"ש: דגם חד-קני וצפ"ש B דו-קני ששקל. על יצול העגלה, המחבר אותה לרק"ם, ישנו כבל המחבר בין מערכת השיגור למערכת בקרת הירי.
כל מערכת צפ"ש עולה כמה עשרות אלפי דולרים.
מערכות דומות
קיים דגם קטן יותר לחי"ר, הנקרא "צפע חי"ר" וכן מערכת דומה לחי"ר בשם "שביל הזהב" ונועדה להפעלה בסמטאות צרות וממולכדות.
עגלה 34 הייתה עגלה שנגררה על ידי טנק, בדרך כלל טנק עם מגוב או מגוב נוכרי לפילוס מוקשים בשדה מוקשים. בתוך העגלה היה שרשור של מטענים בצורת שרוול בד שבתוכו מטעני חנ"ם המחוברים זה לזה.
ב-2008 רכש צה"ל מערכת פריצת שדות מוקשים דומה בשם "חטפן", הנגררת גם היא בעגלה, ויכולה להיות מתופעלת גם באמצעות נגמ"שי ה-M-113 של כוחות המילואים.
שימוש
השימוש הידוע ביותר בצפ"ש התרחש במלחמת לבנון הראשונה. מג"ד 601, פיני דגן, התקדם עם כוחותיו אל עבר רחובות ביירות כשאיתו עגלה ובה צפ"ש. הרחוב היה ממולכד ומחבלים רבים התבצרו בבתים והכינו מארב. דגן החליט לא לסכן את הכוחות והורה לטהר את הרחוב באמצעות ירי צפ"ש. הפיצוץ היה הרסני ומעוצמתו נהרסו כל הבתים משני צידי הרחוב. אחרי הפעולה קודם דגן לדרגת סגן-אלוף.
במלחמת לבנון השנייה השתמש כוח הנדסה קרבית בצפ"ש כדי להחריב את הקסבה של מארון א-ראס. על-פי ההערכות, נהרגו בפיצוץ עשרות לוחמי חזבאללה, שהתחפרו בקסבה.
במהלך מבצע עופרת יצוקה השתמשו כוחות ההנדסה בצפ"ש לפרוץ צירים ולהשמיד מטענים 5 פעמים, 4 פעמים מהן השימוש היה בשטח בנוי. בעקבות המבצע ביקש צה"ל להצטייד במערכות דומות תוצרת ארצות הברית.
שתיקתה של העיר הלבנה
שתיקתה של העיר הלבנה (בספרדית: El silencio de la ciudad blanca) הוא רומן ספרותי משטרתי ספרדי משנת 2016, שנכתב על ידי אווה גרסיה סאנץ דה אורטורי.סאנץ דה אורטורי עבדה כאופטומטריסטית עד שהחליטה להקדיש את עצמה לספרות. לכתיבת רומן זה היא נכנסה לאקדמיה למשטרה להתאקלם וללמוד הן על עבודת המשטרה והן על פסיכולוגיה פלילית.
עלילה
הרומן מתרחש בוויטוריה, בשנת 2016. לפני 20 שנה פשעי פולחן טרגיים גרמו לבהלה בין העיר לפרובינציה עד להאשמת ארכאולוג מפורסם שנידון לכלא. אך כאשר הוא עומד להשתחרר, הפשעים מתחדשים באותו אופן פעולה: הקורבנות מוצגים במספרים אחדים עם פרחים המכונים אגוזקילוריות במקומות היסטוריים בעיר. לכל הקורבנות יש מכפיל גיל 5 ולהם שמות משפחה מורכבים. אונאי לופז דה איילה, מומחה צעיר לדיוקנים פליליים, מופקד על לכידת הרוצח בעודו מתמודד בפני טרגדיה אישית שהייתה לו בעבר
עיבוד קולנועי
בשנת 2019 הרומן עובד לסרט "רצח כפול: שתיקתה של העיר הלבנה". הפצת הסרט על ידי נטפליקס החלה במרץ 2020. התפקיד הראשי בסרט שוחק על ידי בלן רואדה.
אדריאנוס הראשון
אדריאנוס הראשון (לטינית: Hadrianus I, הדריאנוס) היה אפיפיור מ-1 בפברואר 772 עד יום מותו ב-25 בדצמבר 795. הוא היה בן למשפחת אצולה רומאית (קולונה מטוסקולום), ושם אביו היה תאודור. יותר מכך לא ידוע על חייו שלפני האפיפיורות.
זמן קצר לאחר כניסתו של אדריאנוס לתפקיד, פלש דסידריוס מלך הלומברדים לשטח מדינת האפיפיור, ואדריאנוס נאלץ לבקש את עזרתו של קרל הגדול מלך הפרנקים, שהגיע לסייע בראש צבא גדול. קרל כיתר את כוחותיו של דסידריוס וצר על עיר הבירה הלומברדית, פאביה. ב-774 הכניע את העיר, הגלה את המלך למנזר בצרפת ונטל לעצמו את התואר "מלך הלומברדים". קרל הגדול אישר את מתת פפין והעניק למדינת האפיפיור את האקסארכיה של רוונה, שכללה את הפנטאפוליס ("חמש ערים" ברצועת החוף של הים האדריאטי בין רימיני לאנקונה). אדריאנוס חגג את המאורע בהטבעת מטבעות על שמו ובהתאם למגמת ההתנתקות מהאימפריה הביזנטית ששלטה אז במערב אירופה, לא חתם עוד על מסמכיו במניין השנים של שנות שלטון הקיסר המזרחי, אלא של קרל הגדול. כמו כן, בנה אדריאנוס אחוזה מפוארת בצפון ויי, שממנה הנהיג את דוכסות רומא, והיא נקראה Domusculta Capracorum. האחוזה מתוארת בליבר פונטיפיקליס, אך שרידיה נמצאו רק בשנות ה-60 של המאה ה-20.
בתחרות שהתנהלה כל העת בין קרל הגדול לבין האימפריה הביזנטית ולבין דוכסות בנוונטו הלומברדית, נותר אדריאנוס בעל ברית נאמן לקרל, למרות חילוקי הדעות בנושא הסגידה לאיקונין שהיו ביניהם. אדריאנוס תמך בגישתה של הכנסייה המזרחית להתיר את האיקונין, ואף הביע את דעתו בעניין באמצעות נציגיו בוועידת ניקיאה השנייה ב-787.
אדריאנוס תחזק את אמות המים הרומיות שהובילו מים לרומא, ושיפץ כנסיות רבות, בהן בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו, כנסיית סן מרקו וכנסיית מריה הקדושה בקוסמדיני. במותו, בגיל 95, היה האפיפיור בעל הכהונה הארוכה ביותר, עד שפיוס השישי שבר את שיאו זה. רק שלושה אפיפיורים, פיוס התשיעי, לאו השלושה עשר ויוחנן פאולוס השני, כיהנו זמן רב יותר מאז.
חסידות אדז'וד
דור ראשון
רבי אברהם יהושע השיל פרידמן (? - ט"ו באלול ת"ש, 1940), נינו של מייסד חסידות רוז'ין רבי ישראל מרוז'ין, היה בנם של שיינא רחל ורבי יצחק פרידמן מבוהוש. לאחר פטירת אביו, בשנת תרנ"ו (1896), החל לכהן באדמו"רות באדז'וד, רומניה. אשתו הראשונה בת שבע הייתה בתו של רבי מנחם נחום פרידמן משטפינשט (חתן רבי אלעזר קושאנסקי) (בן רבי ישראל פרידמן מרוז'ין), והשנייה הייתה בתו של רבי זלמן הרונשטיין.
בהמשך עבר רבי אברהם יהושע השיל לגאלאץ, שבמזרח רומניה שם קבע את מושבו, בקרבת העיר בראילה ברומניה. לאחר שהתיישב באדז'וד, הפכה זו למרכז חסידי גדול והמוני חסידים היו פוקדים אותה.
דור שני
בניו של רבי אברהם יהושע השיל פרידמן מאדז'וד לא המשיכוהו באדמו"ורות:
לאחר פטירתו של רבי אברהם יהושע השיל נתמנה אחיינו רבי יעקב יוסף שלמה הלפרין, בנו של רבי חיים דב מוסלוי למלאות את מקומו בגאלאץ כאדמו"ר לחסידות אדז'וד.
החסידות בארץ ישראל
האדמו"ר השני, רבי יעקב יוסף שלמה, עלה לארץ ישראל. הקים בית מדרש על-שם החסידות ולזכרה בתל אביב.
באדמו"ריותו שילב המשך של שלש חסידויות: אדז'וד, שטפנישט ווסלוי.
עם פטירתו בשנת תשמ"ה ממלא את מקומו בנו יחידו האדמו"ר רבי אברהם שמשון שלום, אשר גם הוא כאביו משלב שלוש אדמורויו"ת: האדמו"ר מוואסלוי שטעפאנעשט אדז'וד.
חודש המודעות לזומבים
חודש המודעות לזומבים חל בכל שנה בחודש מאי. במהלך החודש מתפרסמים קמפיינים להעלאת המודעות לזומבים ולאפוקליפסת זומבים אפשרית עתידית. הקמפיינים ממומנים בעיקר על ידי ארגון "The Zombie Research Society", שהוקם בשנת 2007 כארגון שהוקדש למחקר היסטורי, תרבותי ומדעי על זומבים. על פי הארגון, הקמפיינים נועדו כדי לגרום לציבור להיות מוכן וערוך למתקפת זומבים אפשרית.
חודש מאי
הקמפיין נערך מ-1 עד 31 במאי. הסיבה שחודש מאי נבחר להיות חודש המודעות לזומבים היא משום שבו מתרחשים מספר סרטי זומבים מפורסמים, כמו הסרט "ליל המתים החיים" משנת 1968. בנוסף, תחושות התקווה, ההתחדשות והאופטימיות שעונת האביב מביאה איתה משמשות כניגודיות מאזנת לאפלה שבאפוקליפסת זומבים.
למרות טעויות ומגמות תרבותיות נפוצות, זומבים אינם קשורים למסורות פגאניות של ליל כל הקדושים, הכוללות מכשפות, ע'ולים, שדים וערפדים, ולכן חודש המודעות לזומבים אינו מתקיים באוקטובר. למרות זאת, בשנת 2012 קידמה סוכנות המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן האמריקאית חודש מודעות לזומבים בחודש אוקטובר.
פעילות
במהלך החודש עונדים תומכי התנועה סרט אפור כדי להפיץ את המודעות. הסרט האפור מסמל את הצללים האורבים מאחורי אור היום. רבים מנצלים את החודש לעריכת צעדת זומבים.
חודש המודעות ופעילויותיו זוכים לסיקור ברחבי העולם.
אדואר דלדווז
אדואר מארי ארנסט דֶלְדֶוֶוז (בצרפתית: Édouard Marie Ernest Deldevez; 31 במאי 1817 – 6 בנובמבר 1897) היה כנר, מנצח במוסדות מוזיקליים חשובים בפריז, מלחין ומורה.
ביוגרפיה
דלדווז נולד ומת בפריז, צרפת. הוא זכה בפרסים רבים ככנר. ממשרת כנר באופרה של פריז התקדם לניצוח. הוא היה מנצח ראשי של תזמורת הקונסרבטואר של פריז מ-1872 עד 1885.
באופרה-קומיק של פריז ניצח דלדווז על ההפקה המחודשת של "בת הגדוד" מאת דוניצטי (עם מארי קאבל) ב-1857, "רוז וקולא" (ביצוע ראשון בתיאטרון, נוסף ל-50 הופעות ב-1862, ביצוע הבכורה של "Lalla-Roukh" ב-12 במאי 1862, ההפקה הראשונה בסאל פאוואר של "השפחה הגברת" של פרגולזי ב-12 באוגוסט 1862 (הופעת הבכורה של סלסטין גאלי-מרייה בבית האופרה), הצגות חוזרות של "הגברת הלבנה" מאת בואלדייה (כולל ההצגה האלף במספר בדצמבר 1862), "Le pré aux clercs" מאת פרדיננד ארול ו"Fra Diavolo" מאת דניאל אובר (כולל ההצגה ה-500 במרץ 1863), והפקה מחודשת של "יוסף" ב-1866.
באופרה של פריז ניצח דלדווז על היהודייה של ז'אק פרומנטל הלוי בליל הפתיחה של אופרה גרנייה ב-1875, ועל הצגת הבכורה של "מלך לאהור" מאת מאסנה ב-1877, יחד עם הפקות מחודשות של "לה פבוריטה" מאת דוניצטי, וילהלם טל מאת רוסיני, "המלט" מאת אמברואז תומא, "ההוגנוטים", "הנביא" ו"רוברט השד" של מאיירבר.
כתבים
ב-1867 פרסם דלוודז את "Notation de la musique classique". הוא כתב עוד כמה ספרים וב-1874 היה לאביר לגיון הכבוד. בשנת 1890 פרסם את זכרונותיו.
בלבול מסוים קיים בנוגע לשמו, המסווג לעיתים בטעות כ"ארנסט", אם כי לא במקורות מהימנים מן התקופה. מקור אחד מציין את שמו כ"אֶדְמָה אדואר דלוודז". במהדורה הצרפתית הסטנדרטית של כתביו המוזיקולוגיים, שנערכה מחדש ב-1998 וב-2005 בידי ז'אן-פיליפ נאוואר, הוא מופיע רק כ"אדואר-מארי-ארנסט דלוודז".
תאוריית סודר
דלוודז הצטרף לקבוצת מוזיקאים שבמרכזה פרנסואה סודר (1864-1787), שניסו לפתח דרך להעברת שפה באמצעות מוזיקה. סודר הכשיר את דלוודז ואת שארל לארסונה לנגן ולפרש את האלף-בית שלו. תו נתון היה מייצג מילה או אות של האלף-בית. השלישייה סיירה בצרפת והשיבה לשאלות מן הקהל באמצעות כינורו של סודר. עד מהרה הוצע יישום צבאי לשיטה. חצוצרן בשדה הקרב יוכל להעביר פקודות לגדוד בנגינת הנעימה המתאימה. ההיפותזה המבטיחה הזו נגנזה, משום שהמערכת הייתה פגיעה מדי לרוח ולמזג האוויר.
סודר, שמיאן לוותר על חזונו, הציע לצבא קובץ של קאנונים, אבל הם דחו את הצעתו. ב-1829 החל סודר לפתח את השיטה, הידועה כיום כתיווי המוזיקה בשיטת דו-רה-מי.
יצירות מוזיקליות
הרקוויאם שלו, אופוס 7, מוקדש לזכרם של ברטון, כרוביני והאבנק.
שאר יצירותיו הן: "שישה שירים ללא מילים" לפסנתר, "שלושה פרלודים לפסנתר", מזמורים לשלושה קולות וקנטטה שבוצעה באופרה של פריז ב-15 בפברואר 1853.
דלוודז כתב גם את הפרטיטורה המקורית לבלט "פאקיטה" (פריז 1846), אבל ההפקה המחודשת בשנת 1881 על ידי מריוס פטיפה כללה פרקים נוספים מאת לודוויג מינקוס |(1917-1826), והגרסה הזאת מוכרת ומקובלת כיום בשימוש.
To Feel Alive
To Feel Alive (בעברית: להרגיש בחיים) הוא המיני-אלבום השני של הזמרת-יוצרת הקולומביאנית-אמריקאית קאלי אוצ'יס. המיני-אלבום יצא לאור ב-24 באפריל 2020, על ידי חברות התקליטים וירג'ין EMI ואינטרסקופ רקורדס. את המיני-אלבום הקליטה אוצ'יס במהלך בידוד שאירע במגפת הקורונה.
ב-24 באוקטובר 2020, הופץ המיני-אלבום גם בפורמט של תקליט, בנוסף לפורמטים הדיגיטליים בהם הופץ קודם לכן.
רקע
לפני יציאתו של Por Vida, אוצ'יס העלתה סרטון לערוץ היוטיוב שלה בו הופיעו קטעים מתוך של " ו-"Angel". כמו כן, נחשף ששמו של "Angel" היה צריך להיות במקור "Pablo Escobar". בסופו של דבר, אף אחד מהשירים לא נכלל ב-Por Vida. במהלך מגפת הקורונה החליטה אוצ'יס להוציא את To Feel Alive, בו כללה את שני השירים.
צ'רלי ז'אנג מ-Hypebeast כתב כי במיני-אלבום מופיעים "צלילים חולמניים המשלימים את השירה העגומה והייחודית של אוצ'יס".