cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ו סלובו
שנים מוקדמות
בגיל שש-עשרה התקבל כמועמד לחברות במפלגה הקומוניסטית של דרא"פ. באותה שנה הוא הצטרף לוועד הארצי לעובדי מכירות (שחברות בו הייתה מוגבלת ללבנים בלבד) והשתתף בארגון שביתה מוצלחת באוקטובר 1942, שהניבה שיפור בתנאי ההעסקה. מרבית תומכי העבודה המאורגנת הלבנים דרשו אז למנוע משחורים להשתלב במשרות נחשקות יחסית, כדי לשמור על רמות השכר; סלובו היה אחד הבודדים שפנה לפעילות סוציאליסטית גם בין השחורים. הוא חילק פרסומים של המפלגה וסייע להקים את "ועד פועלי תעשיית הכימיה השחורים". בעלי החברה בה עבד, שהיו יהודים, הרבו להסתכסך עמו על רקע זה, ולבסוף הוא פוטר.
פעילות פוליטית
ב-1944 התגייס סלובו לצבא ושירת ביחידת קשר באוגדה הדרום-אפריקנית המשוריינת ה-6, שהשתתפה בלחימה ב. בדרכו חזרה לארצו ב-1946 ביקר בארץ ישראל למספר ימים, ושהה בקיבוץ; הוא כתב מאוחר יותר שעקב רשמיו נעשה אנטי-ציוני. סלובו קיבל מלגת חייל משוחרר והחל ללמוד משפטים באוניברסיטת ויטווטרסראנד ביוהנסבורג, אף שמעולם לא סיים את בית-הספר. סלובו היה חבר גם ב"לגיון ספרינגבוק", ארגון ותיקי מלחמה פרוגרסיבי. במהלך לימודיו הכיר סטודנטים אחדים שחלקו את השקפותיו הפוליטיות, ביניהם הארי שוורץ, ולתר סיסולו ונלסון מנדלה. סיסולו, מנדלה ואחרים נעשו לשותפיו לדרך, והם החלו לעסוק בפעילות פוליטית נגד המפלגה הלאומית וחוקי האפרטהייד שהנהיגה. באוגוסט 1949 נשא לאישה את רות פירסט, פעילה רדיקלית ויהודייה, שהוריה היו ממייסדי המפלגה הקומוניסטית של דרא"פ. במהלך השנים נולדו להן שלוש בנות. הוא הוסמך כעורך-דין ב-1951, והרבה לייצג שחורים שהואשמו בעבירה על חוקי הגזע החדשים.
בראשית 1953 היו סלובו ואשתו בין מארגניה של המפלגה הקומוניסטית המחודשת, שקמה במחתרת לאחר שהארגון הפוליטי המקורי פורק בידי השלטונות בקיץ 1950. הוא היה סטליניסט מושבע, וסירב לגנות את המנהיג הסובייטי המנוח עד לנפילת הגוש המזרחי ב-1990. באוקטובר 1953 השתתף בייסוד "קונגרס הדמוקרטים" שאיגד גופים פוליטיים לבנים שונים שהתנגדו למשטר, והתקבל לוועד הפועל שלו. ב-1955 עזר לנסח את "מגילת החירות" שפורסמה במשותף על ידי קונגרס הדמוקרטים, הקונגרס הלאומי האפריקני וקבוצות אופוזיציה אחרות, ותבעה את ביטול האפרטהייד, זכויות סוציאליות לכל וחלוקת קרקעות לחסרי האדמה. בדצמבר 1956 נעצרו ג'ו ורות יחד עם עוד 154 פעילי אופוזיציה, כולל מנדלה, והואשמו בבגידה. בעוד שאשתו שוחררה בערבות כעבור מספר ימים, הוא הוחזק למשך חודשיים. משפטם של העצורים החל בינואר 1958, וסלובו שימש גם כחלק מצוות ההגנה. ההאשמות נגדו בוטלו עוד באותה שנה; אחרוני העצורים שוחררו ב-29 במרץ 1961. בית המשפט הכריז כי לא היו ראיות לכך שהקונגרס הלאומי האפריקני היה כלי שרת בידי ברית המועצות.
ב-21 במרץ 1960 נורו 69 מפגינים שחורים בידי המשטרה בטבח שארפוויל. מצב חירום הוכרז במדינה; ב-8 באפריל הוצאו הקונגרס הלאומי האפריקני וארגוני אופוזיציה אחרים אל מחוץ לחוק. סלובו, שנעצר זמן קצר אחרי הטבח, בילה את ששת החודשים בהם שרר המשטר המיוחד במאסר. רות נמלטה לסווזילנד עם ילדיהם, וחזרה כשמצב החירום בוטל. לאחר שחרורו, סלובו, מנדלה ומנהיגים אחרים החליטו לעבור להפעלת טרור. ביוני 1961 הם ייסדו את הזרוע הצבאית של הקל"א, "חנית האומה" (אוּמְקוֹנְטוֹ וֶה סִיזוֶוה; או"ס), שביצעה את התקפתה הראשונה ב-16 בדצמבר וערכה למעלה ממאה פיגועים בשנה וחצי הבאות. מנדלה היה יושב-הראש וסלובו היה ראש המטה. הארגון עמד בקשר עם ארגוני מחתרת ברודזיה, מוזמביק ונמיביה ועם מדינות הגוש המזרחי. בתגובה לידיעות על הקמת "חנית האומה", ניתנו לשר המשפטים ג'ון פורסטר סמכויות רחבות לטפל כראות עיניו באיום החדש, והעימות בין השלטון לאופוזיציה הקצין ונעשה אלים בהרבה.
גלות
"חנית האומה" והקל"א פעלו מלילייסליף, חוה בפרבר ריבוניה ביוהנסבורג, שהייתה שייכת לארטור גולדרייך. בקיץ 1963 יצא סלובו בחשאי לדאר א-סלאם בטנזניה כדי לדון עם אוליבר טמבו, מזכ"ל הקל"א הגולה, על האפשרות לפתוח במלחמת גרילה כוללת. ב-11 ביולי, בטרם חזר, פשטו שירותי הביטחון על החוה ועצרו את תשעה-עשר מנהיגי התנועה ששהו במקום; הם הורשעו במה שנודע לאחר מכן כ"משפט ריבוניה", ונשלחו לתקופות מאסר ארוכות. בכך הצטרפו למנדלה, ששהה בכלא מ-1962. הנזק הארגוני היה אדיר, והמחתרת חדלה למעשה להתקיים. בשבועות לאחר מכן נערך גל מעצרים נרחב. טמבו וסלובו לקחו על עצמם את ארגון ההנהגה הגולה של "חנית האומה", עד שהתשתית בדרא"פ תוכל לקום מחדש. ג'ו נסע ללונדון. רות, שנעצרה ב-9 באוגוסט, הוחזקה בכלא במשך 117 יום ללא משפט תחת החוקים החדשים של פורסטר. לאחר שחרורה עזבה את דרום אפריקה, והצטרפה לבעלה בבריטניה במרץ 1964. ב-1966 הוא סיים לימודי תואר שני במשפטים בבית הספר לכלכלה של לונדון. בשנים הבאות עבר מרכז הכובד של או"ס לבירת בריטניה, וועדה מיוחדת בראשות סלובו, שכללה גם את רוני כתריאלס, הנחתה את פעילותו.
בין 25 באפריל ל-1 במאי 1969 נערכה ועידת הקל"א במורוגורו, טנזניה, בה שוקמה המסגרת הארגונית לאחר ששרידיו עברו לגולה. במפגש זה הוסרו ההתנגדויות האחרונות של הנהגת הארגון - שרבים מחבריו היו לאומנים שחורים, שחשדו עמוקות בקומוניזם ובפעילים הלבנים - למיזוג מלא-למעשה עם מפלגתו של סלובו. הוקמה מועצה מהפכנית מיוחדת שכללה לראשונה גם לא-שחורים, והוא מונה לאחד מחבריה. כמו כן, הובעה תמיכה מלאה בגוש המזרחי. מאות מאנשי "חנית האומה" נשלחו לאימונים בברית המועצות באותה שנה. בהיעדר תשתית בתוך דרא"פ, אימץ סלובו את "אסטרטגיית המיקוד" (פוקיזם) של רז'י דברה, עוזרו של צ'ה גווארה: הוא הורה לחוליות או"ס להסתנן למדינה מבסיסים במוזמביק, זמביה ואנגולה ואף דרך האוקיינוס ההודי, לבצע פעולות ולהסית את האוכלוסייה למרד. אף כי הנהגתו את "חנית האומה" הקנתה לו פרסום והפכה אותו ללבן האהוד ביותר בקרב השחורים בדרום אפריקה - הוא נודע כ"או'סלובו אי'קומנדו" (סלובו איש הקומנדו) - לא הצליח או"ס לבצע פעולות מוצלחות בראשית שנות ה-70. חשיבותו של ראש המטה התבטאה יותר כתאורטיקן פוליטי: פיטר לימב כתב כי במאמריו ובמדיניותו, הוא התאים את העקרונות המרקסיסטיים-לניניסטיים למצב בדרום אפריקה, ושילב עמם את מאבק השחרור הפרטיקולרי האפריקאי. כך הבטיח את חיוניותה של המפלגה הקומוניסטית ואת הצלחת שיתוף הפעולה בינה ובין הקל"א לאורך שנים, הישג נדיר במערכות היחסים בין תנועות שחרור לאומי לקומוניסטים בעולם השלישי.
ב-16 ביוני 1976, לפחות 176 מוחים נורו למוות על ידי המשטרה בעיירה סווטו. התקרית עוררה מחדש את ההתנגדות לאפרטהייד, ואלפי צעירים נהרו לארגוני מחתרת בתוך המדינה. לאו"ס ולקל"א נוצרה שוב תשתית. סלובו היה מסוגל עתה להורות על פעולות כשעומד לרשותו בסיס תמיכה גדול בדרא"פ, ומאות כאלו נערכו בשנים הבאות. הוא התפרסם עתה גם בקרב הציבור הלבן במדינה, והממשלה - שהציגה את מערכת הטרור ואת ניסיונות הקל"א לגייס נגדה את העולם הרחב כחלק ממזימה קומוניסטית - הפכה אותו ל"אויב הציבור מספר אחת."
סיום האפרטהייד
ב-17 באוגוסט 1982 התנקש המודיעין הדרום-אפריקאי בחייה של אשתו רות, באמצעות מכתב נפץ שנשלח למשרדה באוניברסיטת מפוטו. בתגובה על הריגתה, ועל הרג 42 חברי קל"א בלסוטו בפשיטה צבאית, פוצץ או"ס מכונית תופת בפרטוריה ב-20 במאי 1983; 19 אזרחים נהרגו ו-217 נפצעו. ב-1984 סלובו נשא מחדש את הכלכלנית הלנה דולני, שהייתה בת 30. ב-1985 היה ללבן הראשון שנבחר לוועד הפועל של הקונגרס הלאומי האפריקאי. במרץ 1986, לאחר מותו של מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית מוזס מהבידה, הוא ירש אותו בתפקידו, ונאלץ להעביר את ראשות או"ס לכריס האני. ב-1991 ירש אותו האני גם בתפקיד המזכ"ל.
ב-1989, בעקבות קריסת הקומוניזם במזרח אירופה, הוא פרסם מאמר תחת הכותרת "האם הסוציאליזם נכשל?", ובו התנער לראשונה מסטלין והבטיח כי מפלגתו מחויבת לעקרונות דמוקרטיים. הוא גם הביע צער על תמיכתו בפלישה לצ'כוסלובקיה ובצעדי דיכוי סובייטיים אחרים. ב-2 בפברואר 1990 הכריז הנשיא פרדריק וילם דה קלרק על שחרור מנדלה, ועל ביטול האיסור על מפלגות האופוזיציה הרדיקליות. סלובו חזר לדרא"פ והיה אחד ממובילי המשא ומתן לסיום האפרטהייד. הוא מילא תפקיד מכריע בהצלחת המשא ומתן כשהציע ב-1992 כי לאחר הבחירות החופשיות תקוים תקופת מעבר בת חמש שנים, ותוכניתו זכתה לתמיכת שני הצדדים. בבחירות, שוריינו לקומוניסטים מקומות ברשימת הקל"א. ב-9 במאי 1994, לאחר הבחירות וכינון ממשלת מנדלה הראשונה, הוא מונה לשר השיכון. פטריק בונד כתב כי בחצי השנה בה הספיק לכהן בתפקיד בטרם מותו, הוא זנח לחלוטין את האידאולוגיה שדגל בה קודם וביצע "פניית פרסה לנאו-ליברליזם". הוא ביטל את התוכניות לבניית שיכונים ציבוריים ושיקום העיירות השחורות, שהוצעו קודם על ידי הקל"א, ואימץ את המלצות הבנק העולמי. בדצמבר 1994 העניק לו מנדלה את העיטור הגבוה ביותר של הקונגרס הלאומי האפריקאי, "מסדר עוטה עור הברדלס".
ב-6 בינואר 1995 מת סלובו לאחר מאבק ממושך במחלת הלוקמיה. נלסון מנדלה הספיד אותו במילים: "החבר ג'ו סלובו לימד אותנו שיחידים אינם עושים היסטוריה. אך בכל דור ישנם כאלה שיכולותיהם מאפשרות להם להנחות את התפתחות האירועים." מספר בתי-ספר ושיכונים ציבוריים נקראו על שמו.
רבזד
רבזד (בהונגרית: Ravazd) הוא כפר קטן במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. בשנת 1992 הכפר טריאנפוסטה התפצל מרבזד והוכרז ככפר עצמאי.
יהודי רבזד
ברבזד חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
Microsoft Forms
Microsoft Forms (בעברית: מיקרוסופט סקרים, שם קודם: אופיס סקרים) הוא אתר אינטרנט ליצירת סקרים שיתופיים, חלק מאופיס 365. באתר ניתן ליצור סקרים או שאלונים שיתופיים ולהפוך אותם לקובץ Excel. בשנת 2019 מיקרוסופט השיקה גרסת Pro לתוכנה ובה ניתן להפוך קובץ ל-Power BI.
אהל (סוג)
אָהָל (שם מדעי: Mesembryanthemum) הוא סוג צמח חד-שנתי ממשפחת החיעדיים.
האהל הוא צמח בשרני נמוך, הגדל בסביבה מדברית ובמלחות.
הצמח גדל בצפיפות ויוצר מרבדים פרחוניים. הצמח פורח בחודשי האביב וראשית הקיץ.
לסוג האהל 350 מינים ברחבי העולם, רובם בדרומה של אפריקה.
בארץ ישראל גדלים בר שלושה מיני אהל:
ברפואה העממית מייחסים לריר של עלי האהל סגולה רפואית לטיפול במחלות עור ובכוויות קלות.
לוולרים
הלֶוֶולרים (באנגלית: Levellers) היו תנועה פוליטית שפעלה במהלך מלחמת האזרחים האנגלית (1642–1651), על מנת לקדם את הרחבת זכות ההצבעה, השוויון האזרחי בפני החוק וסובלנות דתית. הלוולרים נקטו שימוש בצורות פעולה פופוליסטיות כדוגמת נאומים ופרסום פמפלטים ועצומות. רעיונותיהם הוצגו במסמך שכונה 'ההסכמה העממית'. בניגוד לתנועת הדיגרים, התנגדו להשתלטות משותפת על קרקע בלא הסכמת בעליה. המפלסים הגיעו לגדולה בסוף מלחמת האזרחים הראשונה באנגליה (1642–1646) והיו בעלי ההשפעה הגדולה ביותר לפני תחילת מלחמת האזרחים השנייה (1648–1649). מרכזי התמיכה שלהם היו בקרב בני העיר לונדון ובחלק מגדודי צבא 'הדגם החדש' הפרלמנטרי. לאחר הטיהורים בעקבות הוצאתו להורג של המלך צ'ארלס הראשון, נערך ויכוח פומבי בעיר פוטני, בין סיעות שונות בצבא 'המודל החדש', בסופם רוכז הכוח בידי קציני מבני האצולה הכפרית שכונו גרנדים (Grandees) שהיו ממתנגדי הלוולרים, וכוחם של האחרונים פחת לצד גורמי אופוזיציה נוספים. ב-1650 כבר לא היו איום רציני על הסדר הקיים.
היסטוריה
ביולי 1645 נאסר ג'ון לילברן לאחר שגינה את חיי הנוחות של חברי הפרלמנט בשעה שחיילי צבא המודל החדש סיכנו חייהם עבור הרעיון הפרלמנטרי. הוא האשים את ויליאם לנטל, יו"ר בית הנבחרים כי הוא מקביל למעשה למלוכנים. באוקטובר אותה שנה שוחרר לאחר שהוגשה לבית הנבחרים עצומה החתומה על ידי כ-2,000 אזרחים לונדוניים בעלי השפעה. ביולי 1646 נאסר פעם נוספת, הפעם במגדל לונדון, לאחר שגינה את מפקד הצבא לשעבר ארל ממנצ'סטר כמלוכן משום שגונן על קצין שהואשם בבגידה. המאבק לשחרורו הוליד את התנועה. ריצ'רד אוברטון נעצר באוגוסט אותה שנה על פרסום כרוז כנגד בית הלורדים. מבית מאסרו כתב מניפסט תחת הכותרת 'חץ כנגד העריצים והעריצות'.
חיילי צבא המודל החדש בחרו נציגים גדודיים, שכונו אגיטטורים שקיבלו את הכרת הפיקוד והוקצו להם מושבים במועצה העליונה. אולם, עד ספטמבר 1647 בחרו לפחות חמישה גדודים באגיטטורים לא רשמיים, אשר ניסחו פמפלט שנשא את הכותרת 'הצהרה אמיתית בנושא הצבא', שהוצגה למפקד העליון סר תומאס פיירפקס, ב-18 באוקטובר 1647, בה דרשו את הפרלמנט בתוך שנה, וחקיקת חוקה בלתי ניתנת לשינוי שתסדיר את פעילות הפרלמנטים העתידיים.
הקצינים הוותיקים בצבא, אשר כונו 'גרנדיס' (Grandees) והיו ברובם בני האצולה הכפרית, זעמו על הפרסום והורו לאגיטטורים הלא-רשמיים שניסחו אותו לתת עליו דין וחשבון בפני הוועד הכללי של הצבא. הוויכוחים שנערכו בעקבות הפרסום, בכנסיית סנט מרי בפאטני שבמחוז סוריי, זכו לכינוי 'ויכוח פאטני'. לצד האגיטטורים התייצבו גם כמה אזרחים דוגמת ג'ון ויילדמן ומקסימיליאן פטי ששימשו כיועצים אזרחיים לצבא מאז יולי 1647. ב-28 באוקטובר הציג האגיטטור רוברט איוורד מסמך בשם 'ההסכם של העם', מניפסט רפובליקני ודמוקרטי שחרג בהרבה מקווי ההסכם שהושג בין הכוחות הפרלמנטריים לכוחות המלך תחת הכותרת 'ראשי ההצעות' (Heads of the Proposals). ראשי הצעות כללו שורה של רפורמות חברתיות שביקשו הפרלמנטרים להוביל, אך הסכמות אלו אמורות היו לעבור באמצעות המלך שנתבקש להביאן לחקיקה בפרלמנט.
האגיטטורים החדשים, שלא רחשו למלך כל אמון, דרשו שאנגליה תמוסד 'מלמטה למעלה', באמצעות הענקת זכות בחירה לכלל הגברים הבוגרים. הוויכוחים בפטאני שפכו אור על הקווים המוסכמים ובייחוד על אי ההסכמות בקרב המחנה הפרלמנטרי פנימה. לדוגמה תהה הנרי אירטון, מצד הגרנדיס - האם בכוונת הלוולרים להעניק זכות הצבעה גם לזרים שאך זה הגיעו לאנגליה. הוא טען כי זכות ההצבעה צריכה להינתן רק למי שיש לו 'אינטרסים קבועים' בממלכה, את ההגדרה לאותם אינטרסים קבועים העמיד על הרכוש - ושם נתגלתה היעדר ההסכמה בינו לבין הלוולרים.
בקריאה מודרנית, נראה שמרבית הוויכוחים בין הצדדים עשו שימוש בטיעונים דתיים ובפירושים של התנ"ך. הדבר הגיוני בין היתר לאור העובדה שהייתה זו תקופה של תהפוכות דתיות בעקבות הרפורמציה בנצרות והעובדה שהחיילים נבחרו בין היתר בשל השקפתם הדתית וקנאותם. עם זאת, הלוולר ג'ון ויילדמן התנגד לטרמינולוגיה הדתית וטען כי התנ"ך אינו מייצר כל מודל של שלטון אזרחי, וכי ההיגיון צריך להנחות את בניין השלטון העתידי.
מפקדי הצבא, תומאס פיירפקס ו אוליבר קרומוול היו מודאגים מהתמיכה לה זכו הלוולרים בצבא. הם החליטו כי הצבא תומך ב'ראשי ההצעות' ולא ב'הסכם של העם', וכשחלק מאנשי הצבא סירבו לקבל זאת הם עצרו חלק מההנהגה שהתנגדה להם והוציאו להורג אחד מהם - טוראי ריצ'רד ארנולד, בכינוס קורקבוש שהיה הראשון מבין שלוש הפגישות עליהן הוסכם בוויכוח פאטני, אך בפועל שימשו את מפקדי הצבא כדי להבטיח להם נאמנות. בשתי הפגישות הנוספות שהתקיימו אחר כך לא התקשו להשיג את הסכמת הצבא למדיניותם.
את העצומה המשמעותית ביותר שלהם הגישו הלוולרים לבית הנבחרים הבריטי ב-11 בספטמבר 1648, ועליה החתימו כשליש מתושבי לונדון. ב-30 באוקטובר 1648 נרצח חבר הפרלמנט והמנהיג הלוולרי תומאס ריינסברו, אשר דיבר גם בשמם בוויכוח פאטני. לווייתו הפכה להפגנה גדולה בהשתתפות אלפים שענדו את הסרט בצבע ירוק ים ואת ענפי הרוזמרין בכובעיהם שזיהו את הלוולרים.
ב-20 בינואר 1649 הוצגה גרסה של 'ההסכם של העם' בפני בית הנבחרים. בסוף אותו החודש נשפט המלך צ'ארלס הראשון בהאשמת בגידהבעם והוצא להורג. בפברואר אסרו הגרנדיס על הגשת עצומות לפרלמנט על ידי חיילים. במרץ עתרו שמונה חיילים לוולרים למפקד צבא המודל החדש בדרישה לחדש את זכות החיילים להגיש עצומות לפרלמנט. חמישה מהם סולקו מהצבא.
באפריל הצהירו 300 חיילים מהגדוד של קולונל ג'ון היוסון כי לא ישרתו באירלנד כל עוד לא תוגשם תוכנית הלוולרים, שוחררו מהשירות בלא שכר. מאוחר יותר באותו חודש חיילי הגדוד של קולונל אדוארד וואלי, שהוצבו בבישופסגייט בלונדון, דרשו דרישות הדומות לאלה של גדוד היוסון. הם קיבלו הוראה לצאת מלונדון, וכשסירבו, נעצרו 15 מהם והועמדו לדין צבאי. שישה מתוכם נדונו למוות, ומתוכם חמישה זכו לחנינה מאוחר יותר. השישי, האגיטטור הלוולרי רוברט לוקיר נתלה ב-27 באפריל. על פי העדויות את ארונו ליוו כאלף אנשים שלבשו את סרטי הלוולרים על חזיהם, גופתו עותרה בענפי רוזמרין טבולין בדם, ומכל צד לארון ליוו אותו שלושה נושפים בחצוצרות. בהגיעם לבית העלמין חיכה שם קהל רב של לונדונים ותושבי ווסטמינסטר.
בהמשך אותה שנה נאסרו כאמור מנהיגי התנועה, הלויטננט קולונל ג'ון לילבורן, ריצ'רד אוברטון וויליאם וולוין ותומאס פרינס נעצרו ונכלאו במצודת לונדון בהוראת מועצת המדינה. בתקופת מאסרם כתבו את הפמפלט 'ההסכם של העם האנגלי החופש', שפורסם ב-1 במאי 1949, וכלל שורה של רפורמות שרבות מהן מיושמות כיום בדמוקרטיה האנגלית - כגון הזכות לשמור על שתיקה, וכן כאלו שאינן מיושמות כגון העמדת שופטים לבחירה כללית.
מוחמד עלי בארפורושי קודוס
קודוס (בפרסית: قدوس; 1822–1849) הוא הכינוי שניתן למולא מוחמד עלי בארפורושי (בפרסית: محمدعلی بارفروشی), ממאמיני הבאב, אחרון אותיות הח"י.
לוולרים
היסטוריה
זמן קצר לאחר מכן תקף קרומוול את 'מורדי באנבורי', 400 חיילים שתמכו בלוולרים בפיקודו של ויליאם תומפסון. חלקם נהרגו, תומפסון עצמו נמלט אך נהרג כמה ימים אחרי כן בהתנגשות נוספת ליד קהילת הדיגרס בוולינגבורו. שלושת המנהיגים האחרים - אחיו של ויליאם תומפסון, פרקינס, וג'ון צ'רץ' - נורו ב -17 במאי 1649. בכך הושמד בסיס התמיכה של הלוולרים בצבא הדגם החדש, שהיה הכוח המשמעותי במדינה באותה התקופה. אף על פי שוולווין ואוברטון שוחררו לבסוך מכלאם, ולילבורן נשפט וזוכה, התנועה הגיעה אל סופה.
מקור השם
הכינוי לוולרס (ניתן לתרגם כ'משטחים') שימש ככינוי גנאי למורדים כפריים במאה ה-17. במהומות שפרצו ב-1607 במרכז אנגליה, כונו כך אותם שפעלו להפיל גדרות שהוקמו כחלק ממהפכת הגידור. כתנועה פוליטית התייחס המושג לחטיבה בצבא 'המודל החדש' שהוקם על ידי איחוד הכוחות הפרלמנטריים ב-1645 בפיקודו של אוליבר קרומוול. בתחילה כונו בשם זה קבוצה שתכננה התקשות בחיי המלך ולאחר מכן זוהה השם עם הסיעה שהובילו קציני הצבא ג'ון לילברן, ריצ'רד אוברטון וויליאם וולוין. מילון אוקספורד מציין את השימוש הראשון בשם לקבוצה פוליטית לשנת 1944 לעיתון מרקוריוס פראגמטוס, בעריכת מרצ'מונט נידלהיים. הכוונה הייתה שהלוולרים מבקשים 'לשטח' ולהשוות את החברה כולה לרמה (level) המשותפת הנמוכה ביותר. לילברן עצמו ראה בכך כינוי גנאי והעדיף את השם 'אגיטטורים' (משלהבים). מנהיגי התנועה דחו בתחילה את הטענה כי בכוונתם 'לשטח' את החברה, אך אימצו לבסוף את השם שבו הכירו אותם. בעת מעצרם של מנהיגי התנועה לילברן, אוברטון, וולוין ותומס פרינס ב-1649, חתמו על מניפסט משותף שבו כינו עצמם בשם זה.
מוחמד עלי בארפורושי קודוס
רקע
קודוס הוא צאצא ישיר של האמאם חסאן,הוא נולד בעיר בארפורוש (כיום "באבול"Bárfurúsh) והתחנך באסכולה השייח'ית של האסלאם השיעי המבוסס על לימודיהם של שייח' אחמד אחסאי וסייד כאזם רשתי. הוא היה אחד התלמידים המוערכים ביותר של סייד כאזם רשתי, וחיפש את ממשיכו של המורה שלו לאחר מותו. את הממשיך של סייד כאזם רשתי, הבאב, גילה מולא חוסיין בושרואי אך לאחר מכן כל אחד מאותיות הח"י הכירו בו כממשיך הרוחני באופן עצמאי, כשקודוס היה האחרון מביניהם.
לוולרים
מטרות פוליטיות
הלוולרים קראו להרחבת זכות הבחירה כך שתקיף את רוב הגברים הבוגרים, עריכת בחירות מדי שנתיים, חופש דת והפסקת הכליאה בגין חובות. הם קראו גם לניקוי השחיתות במערכת המשפט והפרלמנט, ולתרגום לשון החוק לשפה המדוברת. במובנים רבים ניתן לטעון כי הייתה זו התנועה הפוליטית הראשונה לאמץ את רעיונות הדמוקרטיה במובנה המודרני המוכר לנו כיום. עם זאת הלוולרים החריגו את המשרתים ואת התלויים במוסדות רווחה שונים מדרישתם לזכות הצבעה לכל, מתוך חשש כי אנשים עניים התלויים מבחינה כלכלית, פשוט יצביעו כרצונם של אדוניהם, ומאותה הסיבה לא קידמו את זכות ההצבעה לנשים שהיו תלויות מבחינה כלכלית ומשפטית בבעליהן או אבותיהן. חלק מהלוולרים כמו לילברן טענו כי המשפט המקובל, ובייחוד המגנה כרטה היו הבסיס לזכויות האנגלים ולחירויות. אחרים כמו וולווין ראו במגנה קרטה הצהרה שאין לה משמעות ממשית רבה. לילברן התייחס בכתביו גם ל'עול הנורמני', עולה של משפחת המלוכה צאצאי ויליאם הכובש, וטען כי העם האנגלי מבקש למעשה להיאבק על הזכויות שעמדו לו טרם הכיבוש.
מוחמד עלי בארפורושי קודוס
חייו כבאבי
לאחר שמוצא מולא חוסיין את הבאב, קודוס מצטרף למאמניו והופך לשליח האחרון של הבאב – אחרון אותיות הח"י. אף על פי שהוא האחרון הוא נחשב לחשוב מכולם מבין אותיות הח"י, שוגי אפנדי כותב עליו: "Regarding the station of Quddus, he should by no means be considered having had the station of a Prophet. His station was no doubt a very exalted one, and far above that of any of the Letters of the Living, including the first Letter, Mulla Husayn" שגי אפנדי טוען שאמנם אינו נביא, אך הוא החשוב והעלה ביותר מבין אותיות הח"י, אפילו יותר מראשון אותיות הח"י, מולא חוסיין בושרואי.
לוולרים
מטרות פוליטיות
הלוולרים נטו להחזיק ברעיון ה'זכויות הטבעיות', שקופחו על ידי המלך במלחמת האזרחים. במהלך ויכוח פאטני, שנערך בין הסיעות השונות באוגוסט 1647 עד 28 באוקטובר אותה שנה, הגן הלוולר קולונל תומאס ריינסבורו על רעיון הזכויות הטבעיות, כנובע מהחוק האלוהי כפי שמשתקף בתנ"ך. ריצ'רד אוברטון טען כי החירות היא תכונה מולדת של כל אדם. על פי חלק מהחוקרים האמינו הלוולרים ברעיון ההסכמה באמצעות השתתפות בבחירת הנציגים - קרי דמוקרטיה ייצוגית.
מוחמד עלי בארפורושי קודוס
חייו כבאבי
באוקטובר 1844 קודוס יוצא מהעיר בושהיר ומצטרף לבאב לעליית הרגל למכה שם הבאב מצהיר את הצהרתו הראשונה. בשיראז קודוס חווה את הרדיפה הראשונה שלו בתור באבי כאשר הוא ומולא סאדיק נתפסים וזקניהם נשרפים והם מגורשים מהעיר.
הקרב במבצר טברסי
בשנת 1848 בעקבות עימותים בין הבאבים לשלטון והנפת הבאבים את הדגל השחור המסמל על בואו של המהדי, הבאבים מותקפים בידי ההמון והם בורחים בהנהגתו של מולא חוסיין בושרואי לקברו של השייח' טברסי, שם הם מתבצרים. הם נתונים לבזיזות ונכנסים לעימות עם הצבא המקומי. קודוס מצטרף בשלב מאוחר יותר והופך למפקד הבאבים בתקיפה זו. הקרב מסתיים לאחר שהנסיך מהדי-קולי מירזא שולח עותק של הקוראן ומכתב לקודוס בו הוא מזמין אותו לאוהל שלו לדון בשלום ומבטיח שלא יפגע בו, אך בהגיעו לאוהל קודוס נתפס ורבים מהמאמינים הבאבים במבצר נרצחים ונכלאים.
גרייט וול קולבר
גרייט וול קולבר (Great Wall Coolbear) הוא מיניוואן קטן, מתוצרת יצרנית הרכב הסינית גרייט וול מוטורס אשר יוצרה בין השנים 2009–2015 (משנת דגם 2010)
קופה אמריקה 1959 (אקוודור)
אליפות דרום אמריקה 1959 (1959 Campeonato Sudamericano) היא המהדורה ה-27 של אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל. הייתה זו מהדורה נוספת לזו שנערכה מוקדם יותר באותה השנה בארגנטינה. הטורניר נערך באקוודור בין ה-5 ל-25 בדצמבר 1959, ואורגן על ידי התאחדות הכדורגל הדרום אמריקאית (CONMEBOL). בטורניר הגמר השתתפו חמש נבחרות החברות בהתאחדות.
הטורניר שוחק במתכונת של בית גמר, והשתתפו בו חמש נבחרות בלבד, לאחר ש,, ו לא השתתפו, בעוד  ששלחה קבוצה מפרנמבוקו בלבד. הטורניר שוחק בסיבוב אחד בן ארבעה מחזורים. זכתה בטורניר בפעם העשירית בתולדותיה. היא סיימה במאזן נקי מהפסדים, וספגה שער אחד בלבד לאורך כל הטורניר.
בית הגמר
בשלב זה, נפגשו הנבחרות אחת עם השנייה פעם אחת. תואר אלופת דרום אמריקה הוענק לנבחרת שסיימה במקום הראשון בבית בתום ארבעה מחזורים.
עבור כל ניצחון זוכה הנבחרת בשתי נקודות, ועבור כל תוצאת תיקו זוכה הנבחרת בנקודה אחת. במקרה של שוויון בנקודות, תדורג גבוה יותר:
כל משחקי הגמר של הטורניר נערכו באצטדיון מודלו שבגואיאקיל. תכולתו המקסימלית בעת הטורניר הייתה 41,000 מקומות.
טיבריוס השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית
טיבריוס השלישי (ביוונית: Τιβέριος) היה קיסר האימפריה הביזנטית מפברואר 698 עד ליולי או אוגוסט 705.
ביוגרפיה
הלכה למעשה אין כל מידע על חייו של טיבריוס עד לשנת 696, הוא מופיע בכתבי ההיסטוריונים הביזנטיים כקצין בצבאו של לאונטיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית. הוא נשלח כחלק מהצבא הביזנטי על מנת לנסות ולהדוף פלישה של צבא מוסלמי של החליפות של בית אומיה לפרובינציה אפריקה. המוסלמים הצליחו לכבוש את קרתגו והניסיונות הביזנטיים לכבוש את העיר מחדש לא צלחו. הצבא הביזנטי בראשות מפקדי הצבא נסוגו לכרתים שם הוחלט להקדיש את המשאבים לסילוקו של לאונטיוס.
אף על פי שלא היה הקצין הבכיר הוא הוכתר לקיסר ושינה את שמו מאפסימר (Apsimar) לשם טיבריוס השלישי. תחת פיקודו נע צבא המורדים במהירות. הם הפליגו לקונסטנטינופול ושמו את העיר תחת מצור. לאחר מספר חודשים, במהלכם השתוללה בעיר מגפת דבר, נכנס טיבריוס לעיר כמנצח תפס את לאונטיוס כרת את אפו והיגלה אותו למאסר במנזר.
טיבריוס לא חזר לנסות לעקור את אחיזת בית אומיה באפריקה והקדיש את המשאבים המוגבלים של צבא האימפריה להתכתשויות עם הצבא של החליפות בארמניה. שטחים אלו עברו מיד ליד אך בסיכומו של דבר הביזנטים לא הצליחו להדוף את הצבא של החליפות מאזור ארמניה.
טיבריוס פעל לחזק את הנוכחות הביזנטית.
בשנת 705 חזר יוסטיניאנוס השני לזירה הפוליטית כשהוא נתמך על ידי טרבל, שליט הבולגרים בחבל הבלקן. יוסטיניאנוס הסתער על קונסטנטינופול עם צבא של 15,000 פרשים בולגרים, אך לא הצליח לכבוש את העיר בכוח. לכן חדרו הוא וכמה מרעיו לעיר דרך אמת מים שלא הייתה בשימוש, ארגנו את תומכיהם, ותפשו את העיר בהפיכה צבאית לילית. יוסטיניאנוס הוציא להורג את יריביו לאונטיוס וטיבריוס, כמו גם אלפים מתומכיהם, ושב לכס הקיסרות בשנת 705.
הוא הוצא להורג בתאריך לא ידוע, ככל הנראה באוגוסט 705 או פברואר 706, גופתו הושלכה לים אך מאוחר יותר, בתאריך לא ידוע הועברו שרידיו לכנסייה על האי קינאליאדה בים מרמרה.
אהל הגבישים
אֲהַל הַגְּבִישִים (שם מדעי: Mesembryanthemum crystallinum ) הוא צמח צמח חד-שנתי בסוג אהל ממשפחת החיעדיים.
מאפיינים
האהל המצוי הוא צמח בשרני נמוך, הגדל בסביבה מדברית ובמלחות.
לפרח עשרות של עלי כותרת חוטיים. עלים אלה מתפתחים מאבקנים מנוונים.
הצמח גדל בצפיפות ויוצר מרבדים פרחוניים. הצמח פורח בחודשים פברואר, אפריל, מאי ויוני. צבעי עלי הכותרת לבן או ורוד, והפרחים דו מיניים.
עלי הצמח נגדיים, שני עלים גדלים בכל מפרק. צורת העלים דמוית גליל.
ברפואה העממית מייחסים לריר של עלי האהל סגולה רפואית לטיפול במחלות עור ובכוויות קלות.
חשבון נפש
חֶשְׁבּוֹן נֶפֶשׁ הוא רעיון וכלי-עזר בפילוסופיה של המוסר שמשמעותו העיקרית היא בתחום האתיקה היישומית, ופירושו בדיקה וביקורת מוסרית-אתית של אדם עם עצמו. המונח "חשבון נפש" בעברית לקוח מן היהדות, ומשמש בעיקר בהקשר דתי ובקונוטציה מוסרנית. המונח הכללי יותר הוא "ביקורת עצמית". בעברית, המושג הופיע לראשונה בספר חובת הלבבות.
חשבון נפש משמש ככלי למעקב והתקדמות הן לאדם פרטי המבקש להיות מוסרי, והן לחברה המבקשת להיות אתית. חשבון הנפש יכול להיות חד-פעמי במאמר ביקורת נוקב וכדומה, ויכול להיערך בריטואל קבוע על בסיס יומי, שבועי או שנתי.
רקע
נהוג לחלק את תורת המוסר או האתיקה לשלושה ענפים:
רעיון
הרעיון העומד בבסיס "חשבון הנפש", הוא ההנחה שכשם שאדם לא יכול לנהל בצורה מושכלת את ענייניו הגשמיים, כמו כלכלת ביתו או בית מסחרו, בלא לנהל חשבון מסודר של רווח והפסד. ובלי מעקב אחר מצבו הכללי אם הוא בנסיגה או בהתקדמות לקראת מטרותיו או המצב האידיאלי בעיניו. כך הוא המצב בענייניו האתיים. אם לא ינהל מעקב אחרי ענייני נפשו, חשבון נפש, סופו להתדרדרות מוסרית. בהמשך התפתח הרעיון לניהול פנקסנות מפורטת של התקדמות ונסיגה בתחומי אתיקה שונים, או מידות מסוימות בהן חפץ האדם המוסרי להשתפר.
נכתבו חיבורים רבים העוסקים בטכניקות שונות לחשבון הנפש. בתורת המוסר היהודית בולטים "שער חשבון הנפש" בספרו של רבי בחיי אבן פקודה, "תורת חובת הלבבות" המפרט סוגים שונים של חשבון נפש; ובפרט תנועת המוסר של הרב מסלנט, שהדגישה את משמעות המוסר ועשיית חשבון נפש יומיומי. גם הספר "חשבון הנפש" של מנדל לפין, מיישם את שיטת השיפור העצמי של בנג'מין פרנקלין, באמצעות קביעת יעדים להתקדמות אישית, ובקרה יומיומית של חשבון נפש בכתב.
חשבון נפש ביהדות
ביהדות נהוג לראות ביום הכיפורים בפרט, ובתקופת חודש אלול ועשרת ימי תשובה בכלל, ימים של חשבון נפש, שבהם אדם בוחן את עצמו בבחינה נוקבת, ומסכם את מצבו הרוחני ומידת קיומו את חוקי התורה; ומסכם את מצבו האתי בינו לבין עצמו זולתו ואלוהיו.
יום נוסף שנהוג לראות בו יום של חשבון נפש לאומי הוא תשעה באב, מאחר שלפי המסורת היהודית חרב בית המקדש השני בשל שנאת חינם.
האדם המאמין מקיים חשבון נפש ברמה פחותה מזו מדי יום, למשל בקריאת שמע שעל המיטה, בתחנון ווידוי.
בתרבות
נהוג לעשות שימוש במושג "חשבון נפש" כמילה נרדפת לביקורת עצמית, ולכן הוא משמש לעיתים ככלי ניגוח בין יריבים לאמירות כמו: "על פלוני לערוך חשבון נפש".
צד (אל)
צִד (בפיניקית: 𐤑𐤃) היה אל כנעני שנעבד בעיקר בעברי הים, בקרתחדשת ובסרדיניה. האל מוכר משמות תיאופורים פיניקיים רבים. לצד היה מקדש משותף עם תנת ברובע מערת (Megara) בקרתחדשת, וכן מקדש בסרדיניה. מקדש צד בסרדיניה ליד כרלי, נבנה על ידי הקרתחדשתים לאל צד־אדר (כלומר "צד האדיר", בלטינית Sid Addir). המקדש שופץ על ידי הרומאים, שזיהו את האל הכנעני עם Sardus Pater, כלומר "האב הסרדיני". שני האלים זוהו עם האל הנוראגי בבי. באתר נמצאו כתובות נדר פיניקיות המוקדשות "לאדון, לצד האדיר בבי" ולמלקרת, וכמה כתובות שהקדישו אנשי כרלי וסלכי.
ייתכן שהאל זהה לאל "סַדִידוֹס" (ביוונית: Σαδιδος), בנו של אל-כרונוס, המוזכר פעם אחת בכתבי סכניתן (שתורגמו ליוונית על-ידי פילון מגבל).
קידוד חיזוי ליניארי
קידוד חיזוי ליניארי (באנגלית: Linear Predictive Coding או בקיצור LPC) הוא כלי המשמש בעיקר לעיבוד אותות אודיו ולעיבוד דיבור לייצוג המעטפה הספקטראלית של אות דיבור דיגיטלי בצורה דחוסה, תוך שימוש במידע של מודל חיזוי ליניארי. זוהי אחת הטכניקות החזקות ביותר לניתוח דיבור, ואחת השיטות היעילות ביותר עבור קידוד דיבור באיכות טובה בקצב סיביות נמוך, ומספק הערכות מדויקות ביותר של פרמטרי דיבור.
מבט על
קידוד חיזוי ליניארי מתחיל עם ההנחה כי אות דיבור מיוצר על ידי זמזום בקצה של צינור (קולות דיבור), כאשר מדי פעם נוספים קולות של שריקות ופיצוצים (עיצורים שורקים ועיצורים סותמים). למרות שמודל זה נראה גס, הוא למעשה קירוב טוב של המציאות של קולות דיבור. הגלוטיס (החלל שבין הקפלים הקוליים) מייצר את הזמזום, המאופיין בעוצמתו (עוצמת קול) ותדירות (גובה הצליל). מערכת הקול (הגרון והפה) יוצרת את הצינור, המאופיין על ידי התהודה שלו, אשר מעוררים פורמנטים בצליל המיוצר.
קידוד חיזוי ליניארי מנתח את האות דיבור על ידי אמידת פורמנטים, הסרת ההשפעות שלהם מאות הדיבור, והערכת העוצמה והתדירות של הזמזומים הנותרים. התהליך של הסרת פורמנטים נקרא סינון הפוך, והאות הנותר לאחר חיסור של האות המסונן נקרא אות שארית (residue).
את המספרים המתארים את האינטנסיביות ואת התדירות של הזמזום, הפורמנטים, ואת אות השארית, ניתן לאחסן או להעביר אותם בנפרד. שיטת קידוד החיזוי הליניארי מסנתזת את אות הדיבור על ידי הפיכת התהליך: משתמשת בפרמטרים של הזמזום ואות השארית כדי ליצור אות מקור, אחר כך משתמשת בפורמטים כדי ליצור מסנן (המייצג את הצינור), ולבסוף מעבירה את המקור דרך המסנן, כדי לייצר דיבור.
בגלל שאותות הדיבור משתנים עם הזמן, תהליך זה נעשה על חתיכות קצרות של אות הדיבור, אשר נקראים מסגרות; בדרך כלל 30 עד 50 מסגרות לשנייה מניבות דיבור מובן עם דחיסה טובה.
ייצוג מקדמים של קידוד חיזוי ליניארי
קידוד חיזוי ליניארי משמש לעיתים קרובות לשידור מידע לגבי המעטפת הספקטרלית, ולכן הוא צריך להיות מסוגל לספוג שגיאות שידור. העברת מקדמי המסנן ישירות אינה רצויה, שכן הם רגישים מאוד לשגיאות. במילים אחרות, טעות קטנה יכולה לעוות את כל הספקטרום, או גרוע מכך, טעות קטנה עלולה להפוך את מסנן החיזוי לבלתי יציב.
קיימות שיטות מתקדמות לייצוג המקדמים כגון מקדמי החזרה LAR ו -LSP. כאשר האחרונה צברה פופולריות שכן היא מבטיחה יציבות של החזאי ושגיאות ספקטרליות הן מקומיות עבור סטיות מקדמים קטנות.
אהל מגושם
אָהָל מְגֻשָּם (שם מדעי: Opophytum forsskalii) הוא צמח צמח חד-שנתי בסוג אהל ממשפחת החיעדיים.
לפרח עשרות של עלי כותרת חוטיים. עלים אלה מתפתחים מאבקנים מנוונים.
הצמח פורח בחודשים מרץ, אפריל ומאי. צבעי עלי הכותרת לבן או צבע צהבהב, והפרחים דו מיניים.
עלי הצמח נגדיים, שני עלים גדלים בכל מפרק. צורת העלים דמוית גליל.
בארץ ישראל גדל האהל המגושם באזורי הנגב והערבה.
ברפואה העממית מייחסים לריר של עלי האהל סגולה רפואית לטיפול במחלות עור ובכוויות קלות.
אנה מריה הינל
אנה מריה הינל (בפולנית: Anna Maria Hinel; 31 בינואר 1924, ורשה – 19 במרץ 1943, אושוויץ-בירקנאו) הייתה חברת תנועת הצופים פולנייה, פעילה בתנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה ומחברת יומן בזמן הכיבוש הנאצי.
ראשית חיים
אנה מריה הינל נולדה ב-31 בינואר 1924 בוורשה שבפולין. היא הייתה ילדתם היחידה של ידוויגה ושל ואווז'ינייץ הינל. הינל הייתה תלמידת בית הספר ע"ש ידוויגה, מלכת פולין, בוורשה, בפולין. היא סיימה את הלימודים בפרוץ מלחמת העולם השנייה. במהלך המלחמה המשיכה בהשכלתה במסגרת הוראה בחשאי על ידי מורים מבית ספרה לשעבר. יחד עם מוריה וחבריה לבית הספר היא הייתה פעילה בארמייה קריובה.
מעצר, גירוש ומוות
כתוצאה מחקירה של הנאצים היא נעצרה יחד עם חבריה ושני מורים בליל 28–29 באפריל 1942 בדירתה ברחוב פלוריאנסקה בוורשה.
היא נכלאה בכלא פביאק הגרמני במחלקת הנשים שנקרא "כלא סרביה בוורשה". היא נחקרה במטה הגסטפו בוורשה. במשך כמה חודשים כל הקבוצה הייתה נתונה לחקירות אכזריות. הינל לא הסגירה את חבריה לתנועת ההתנגדות, בדיוק כמו חבריה. שני מוריה מתו בכלא פביאק. ב-13 בנובמבר 1942 היא גורשה עם חברותיה לאושוויץ. אנה מריה הינל קיבלה את המספר 24447 כשהגיעה למחנה. היא כתבה את מכתבה האחרון להוריה מבלוק 23 במחנה אושוויץ-בירקנאו. היא מתה ב-19 במרץ 1943, בת 19 במותה.
יומן שכתבה
שנים רבות לאחר מות בתו מצא אביה מתחת לרצפה בדירה ברחוב פלוריאנסקה את יומנה, שנכתב מ-30 בספטמבר 1939 עד 5 באוגוסט 1940. ממרץ 2013. היומן נמצא באוסף מוזיאון אושוויץ בירקנאו.
בתרבות
הסופר סטניסלב מאייבסקי כתב ספר המבוסס על יומנה של אנה מריה הינל, שכותרתו "אנה מריה". סרט של הבמאית לודמילה ניידבלסקה המבוסס על היומן יצא בשנת 1981 בשם "תלמידת בית הספר".
הנצחה
בבניין בו התגוררה ונעצרה אנה מריה הינל, ושבו נמצא יומנה, ברחוב פלוריאנסקה 8 בוורשה, הוצב לוח זיכרון שהוקדש לה.
אנטילוקפריים
אנטילוקפריים (שם מדעי: Antilocapridae) היא משפחה של פרסתנים מכפילי פרסה החיים רק בערבות אמריקה הצפונית. בעבר היו מינים שונים במשפחה אך כיום רובם נכחדו ורק מין אחד שרד - אנטילוקפרה אמריקאית (Antilocapra americana). הם התפתחו בתקופת המיוקן ושגשגו במיוקן ובפליוקן אך רובם נכחדו לאחר מכן.
בני משפחה זו הם בעלי גפיים חזקות העוזרות להם לרוץ במהירות, קרניים קטנות הנושרות מדי שנה ו-4 מדורים בקיבתם העוזרים להם להעלות גירה ולעכל את ארוחתם בשנית.
האנטילוקפרה המודרנית מזכירה במראה צבי בעל קרניים רחבות וציצה המזכירים את ראש הג'ירפה. למעשה האנטילוקפרות הם קרובותיהם הרחוקות של הג'ירפות וקרובות גם לאיילים. מינים נכחדים רבים דמו במראם לאיילים והיו בעלי קרניים מסועפות. הקשר בינם לצבאים ולשאר הפריים אינו קרוב.
מיטיאנה
מחוז מיטיאנה (באנגלית, בסוואהילי: Mityana) הוא אחד ממחוזותיו האדמיניסטרטיביים של האזור המרכזי במדינת אוגנדה. בדומה למחוזות נוספים במדינה, המחוז נקרא על שם העיר הראשית שלו, מיטיאנה.
מיקום
המחוז גובל במחוז קיבוגה מצפון, במחוז נאקאסאקה מצפון מזרח, במחוז וואקיסו ממזרח, במחוז מפיגי מדרום מזרח, במחוזות בוטמבלה וגומבה מדרום ובמחוז מובנדה ממערב. מטה המחוז יושב בעיר הבירה של המחוז. עיר הבירה והעיר הגדולה של המחוז היא מיטיאנה.
רקע כללי
במקור נחשב המחוז לחלק ממחוז מובנדה. בשנת 2015, התפצל המחוז והפך למחוז עצמאי, כחלק מתוכנית ממשלתית להקטין את המחוזות במדינה, ובכך יועברו הכספים גם לעיירות הקטנות, ולא יישארו בידיי הערים הגדולות במחוז, כפי שקרה עד אז.
כלכלה
רוב כלכלת המחוז נשענת על חקלאות. הגידולים הנפוצים במחוז הם: תירס, כרוב, קסאווה, בצל, עגבנייה, שעועית, בטטה, קפה (צמח) ותה. רוב התוצרת החקלאית נמכרת בשטחי המחוז ונועדת לשימוש עצמי.
אוכלוסייה
קצב גידול האוכלוסייה הוא 1.67% בשנה. כ-70% מתושבי המחוז גרים באזורים כפריים.
דרגון בול Z: בוג'אק משוחרר
דרגון בול Z: בוז'אק - שודד הגלקסיה (ביפנית: Doragon Bōru Zetto: Ginga Giri-Giri!! Butchigiri no Sugoi Yatsu ,ドラゴンボールZ 燃えつきろ!!熱戦・烈戦・超激戦) נודע גם בארצות הברית בשם דרגון בול Z: בוג'אק משוחרר (באנגלית: Dragon Ball Z: Bojack Unbound) הוא סרט קולנוע יפני מסוגת האנימה. את הסרט ביים יושיהירו אואדה. היה זה הסרט התשיעי המבוסס על הסדרה "דרגון בול Z".
הסרט יצא לאור בבתי הקולנוע היפניים ב-10 ביולי 1993, ולאחר מכן עשתה גרסה אנגלית את דרכה אל בתי הקולנוע בצפון אמריקה ב-17 באוגוסט 2004. הסרט גם דובב לעברית.
עלילה
משפחה עשירה מאוד החליטה לארח טורניר אמנויות לחימה בין-גלקטי בכדור הארץ במסגרתו משתתפים לוחמים מכל רחבי הגלקסיה וביניהם הלוחמים החזקים ביותר בכדור הארץ: גוהאן, פיקורו, טראנקס מהעתיד, טנשינהאן, יאמצ'ה וקרירין. כולם (פרט ליאמצ'ה) מצליחים להגיע לשלבים המתקדמים של הטורניר למורת רוחו של מר הרקול שטן, לכאורה ה"מנצח" של טורניר "משחקי סל", שמודאג כי בהיותו אלוף העולם באומנויות לחימה ייאלץ להתמודד מול כמה מהלוחמים האלו שהם חזקים ממנו משמעותית. בשלב חצי הגמר טראנקס מתמודד מול טנשינהאן ומנצח, ופיקורו מחליט להיכנע בכוונה לקרירין כיוון שהוא משתעמם מחוסר האתגר.
גוהאן, טראנקס וקרירין עולים לגמר, ובמסגרתו על כל אחד מהם להתמודד מול "חייזר" בתחפושת שנשכר על ידי מארחי הטורניר. כשהלוחמים החוצנים חושפים את עצמם מתגלה כי הם לא חייזרים בתחפושת אלא פולשים שמתחילים לזרוע הרס בטורניר. טראנקס מתמודד מול לוחם חרב מסתורי בשם גוקה, קרירין נלחם נגד חייזרית בשם זאנגיה, גוהאן מתמודד נגד החייזר בוז'ין ולוחם נוסף שהגיע אף הוא לגמר מתמודד מול החייזר בידו ונהרג על ידו. במקביל, מר שטן שהצליח להתחמק מהתחרות בתירוץ של "כאבי בטן" נלכד ברכבו ונשלח לשדה הקרב.
טראנקס מופתע מהעובדה שהפולשים החוצנים החליטו להלחם כדי להרוג והופך לסופר סאיין אך מוכה בידי לוחם נוסף בלתי ידוע. גוהאן ממשיך בקרב שלו נגד בוז'ין אך מגלה כי טראנקס וקרירין הוכרעו בידי אותו לוחם מסתורי שחושף עצמו כבוג'אק, מנהיג כנופיית הפולשים. בוג'אק מגלה לגוהאן על תוכניותיו לכבוש את הגלקסיה. טנשינהאן ויאמצ'ה מצטרפים לקרב על מנת לעזור לגוהאן אך מובסים בקלות על ידי עושי דברו של בוג'אק.
באותו זמן, בעולם המתים, סון גוקו והמלך קאיו צופים בדאגה בזמן שהמלך קאיו מספר לגוקו כי בוג'אק היה מצביא מרושע שתכנן לכבוש את הגלקסיה לפני מאות שנים, וכוחו היה כה גדול עד שכל ארבעת מלכי הקאיו של הגלקסיה היו צריכים לפעול יחד על מנת ללכוד אותו בתוך כוכב. מותו של המלך קאיו, שנגרם כאשר סל פוצץ את עצמו ביחד עם סון גוקו על הכוכב של המלך קאיו, גרם לשחרורו של בוג'אק עקב היחלשות החותם של מלכי הקאיו.
גוהאן לא יכול לעמוד מול מתקפותיהם של פולשי החלל וכמעט נהרג על ידיהם, לפני שפיקורו מגיע למקום ומציל את חייו. טראנקס מנסה להלחם בבוג'אק אך עושי דברו לוכדים אותו באמצעות טכניקת שיתוק וכמעט הורגים אותו, אך גם כאן חייו ניצלים על ידי וג'יטה שמגיע למקום. בצורת הסופר סאיין המשופרת שלו, מנסה וג'יטה אף הוא להלחם בבוג'אק אך מוכרע על ידו בקלות בזמן שעושי דברו מתעללים בטראנקס. גוהאן נותר לבדו להלחם בבוג'אק ועושי דברו, אך הם מצליחים לגבור עליו. הרכב של מר שטן מופיע פתאום ומספק לגוהאן הסחת דעת שמאפשרת לו להפוך שוב לסופר סאיין ולהלחם בהם, אך בוג'אק הופך לגרסה עוצמתית יותר ומתעלל בגוהאן בזמן שגוקו צופה בו מעולם המתים בחוסר אונים.
גוקו לבסוף נשבר ומחליט, בניגוד לחוקי עולם המתים, להשתמש בטכניקת ה"השתגרות המהירה" לשגר את עצמו למספר רגעים לעולם החיים על מנת לשחרר את גוהאן מאחיזת החנק של בוג'אק לפני שגוהאן ימות. לפני שהוא נעלם חזרה לעולם המתים, גוקו מעודד את בנו, ומילות העידוד שלו גורמות לגוהאן לעורר שוב את כוחו הנסתר ולהפוך ל"סופר סאיין 2". בצורתו החדשה, מצליח גוהאן להרוג את עושי דברו של בוג'אק ולפצוע אנושות את שודד החלל האימתני. בוג'אק בתגובה מכין גל אנרגיה עצום להשמיד את גוהאן ביחד עם כדור הארץ, וגוהאן מצליח לגבור עליו עם גל "קאמאהאמאהא" עוצמתי שמצליח לחסל את בוג'אק אחת ולתמיד.
הפקה
היות שהסרט הופק כמעט במלואו על ידי אולפני טואי, הוא איננו מבוסס על המאנגה "דרגון בול" שכתב אקירה טוריאמה. על כן הוא לא נחשב כחלק מהקאנון העלילתי של יקום דרגון בול, אם כי לאור הפרטים שבעלילת הסרט (גוקו מת, גוהאן יודע להפוך לסופר סאיין 2) לא קשה במיוחד למקם את אירועי הסרט על ציר הזמן הרשמי של הזיכיון. על פי הגיליון השישי של המגזין Daizenshuu שיצא ביפן על ידי טואי, עלילת הסרט מתרחשת תקופה קצרה לאחר טורניר "משחקי סל" במסגרתו גוקו הקריב את עצמו על מנת להציל את כדור הארץ, אך לפני עזיבתו של טראנקס מהעתיד חזרה אל ציר הזמן שלו.
הפסקול עבור המקור היפני הולחן על ידי שונסוקה קיקוצ'י, שהלחין את המוזיקה גם עבור שאר האנימה. הפסקול של קיקוצ'י נשאר כמו שהוא גם בדיבוב העברי, שבוים על ידי אורלי קטן והופק על ידי אלה אלדר. המוזיקה של הדיבוב האנגלי של אולפני Funimation מטקסס, הולחנה על ידי מארק מנזה.
VII
VII הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת האמריקאית טייאנה טיילור. האלבום יצא לאור ב-4 בנובמבר 2014 על ידי חברות התקליטים GOOD Music ודאף ג'אם.
האלבום הגיע למקום ה-19 במצעד הבילבורד 200.
ירוק-לבן-ירוק
ירוק-לבן-ירוק (באנגלית: Green White Green) הוא סרט קומדיית נעורים ניגרי בבימויו ובהפקתו של אבבא מקמה. הסרט מספר על שלישיית חברים בוהמיינים בלאגוס המעבירים את זמנם עד לאוניברסיטה במשחקי וידאו, הימורים והתפלספויות שטותיות על עתידם.
סרט זה הוא סרטו הראשון של הבמאי אבבא מקמה, והוא היה מועמד למספר פרסים.
תקציר העלילה
הסרט מספר על שלישיית חברים בוהמיינים בלאגוס, העיר הגדולה ביותר בניגריה. הם מעבירים את זמנם עד לאוניברסיטה במשחקי וידאו, הימורים והתפלספויות שטותיות על עתידם. הם עמלים במלוא במרץ לקדם את השאיפות האמנותיות שלהם. הסרט עוסק בדור הצעיר, בחיי העיר הצבעוניים והתוססים של המטרופולין ובחשיבותה של היצירה בכינון זהות ומקום.
הפצה
הסרט הוקרן לראשונה ב-14 בספטמבר 2016 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, ולאחר מכן יצא בניגריה ב-30 בספטמבר 2016. בישראל הסרט הוקרן בסינמטק תל אביב ובסינמטק ירושלים. הסרט הופץ גם בנטפליקס בשם "ירוק לבן ירוק (וכל הצבעים היפהפיים בפסיפס השיגעון שלי)".
ביקורות
הסרט זכה לביקורות טובות ותואר כ"מזלזל וחכם" על ידי "Now Toronto", כ"מטה-נוליווד" על ידי "Screen Daily" וכ"נועז, פרוע וכיף לכאורה" על ידי "אינדי ווייר".
בירת חיטה
בירת חיטה היא בירה, בדרך כלל מסוג אֵיְיל, אשר מבושלת עם כמות גדולה של חיטה. ברוב המקרים מדובר בשילוב של לתת חיטה עם לתת שעורה, בשיעור שווה או גבוה יותר של החיטה. בירת חיטה בושלה כבר לפני אלפי שנים במצרים העתיקה ובבל. כיום מרכז הייצור של בירות החיטה הוא במחוז הגרמני בוואריה ובירתו מינכן, וכן בבלגיה.
בירות חיטה גרמניות
וייסביר (Weißbier, "בירה לבנה") בבוואריה ודרום גרמניה, או וייצנביר (Weizenbier, "בירת חיטה") בשאר גרמניה, הם השמות בגרמנית לבירות החיטה הגרמניות, אשר רובן מיוצרות במחוז בוואריה. כבר בימי הביניים החלו שבטים גרמאניים לבשל בירה עם חיטה שצמחה בקרבתם. הבירה החדשה הייתה כל כך בהירה בהשוואה לבירה שבושלה עד כה, שהיא נקראה פשוט "בירה לבנה" (וייסביר). לטענת המבשלה הבווארית וייהנשטפאן, אשר קיימת באופן רשמי משנת 1040, נזירי וייהנשטפאן בישלו בירה עוד בשנת 768.
בשנת 1516 נחקק בגרמניה "חוק הטוהר הגרמני לבירות" (Reinheitsgebot) שאסר בישול או יבוא בירה המכילה מרכיבים נוספים פרט למים, שעורה וכשות, עקב מחסור בדגנים כגון חיטה ושיפון אשר היו נחוצים להאכלת העם, וכן מסיבות כלכליות. בשנים 1548 ו־1602 הוכנסו סייגים לחוק המאפשרים לוילהלם הרביעי, דוכס בוואריה, ואחריו למקסימיליאן הראשון, דוכס בוואריה להשתמש בחיטה לצורך בישול בירה, באזורים מסוימים בשליטתם, בתמורה לתשלום מס. בשנת 1917 הותר בישול בירת חיטה גם מחוץ לבוואריה בכפוף לתשלום מס. החוק הוחלף רק בשנת 1993 ב"חוק הגרמני הארעי לבירה" אשר מתיר שימוש גם בחיטה, שמרים וקנה סוכר, אך מנגד אוסר שימוש בשעורה לא מונבטת.
רוב בירות החיטה הגרמניות הן מסוג הִפה־וייצן (Hefe-weizen, "חיטה־שמרים") אשר הוא הסוג המסורתי אשר לא מתקיים בו תהליך סינון להוצאת השמרים, וחלבוני השמרים הם אלו הנותנים לבירות מראה עכור או מעונן. נבדלות מהן הן בירות מסוג קריסטל־וייצן (Krystall-weizen, "חיטה־בדולח") אשר כן עוברות סינון ולהן מראה זהוב צלול. בבירות קריסטל־וייצן נהוג להוסיף לכוס פלח לימון המעכיר אותן מעט. לעיתים רוקחות מִבשלות הבירה כמה גרסאות של בירת הדגל שלהן, לדוגמה בירות חיטה מסוג "בוֹק" (Weizen-bock) אשר הן בירות לאגר עונתיות, מיושנות וחזקות יחסית. בוק בגרמנית היא עז, ולכן לעיתים קרובות יהיה איור של עז על תוויות הבקבוקים בתור הלצה. בנוסף לעיתים מבושלות גרסאות כהות המבוססות על לתת קלוי ונקראות דוּנקל (Dunkel, כהה), וגרסאות ללא אלכוהול (Alkoholfrei) המשווקות, בדרך כלל בבקבוקים בלבד ולא לייצוא, כמשקאות בריאות טבעיים לספורטאים.
בירות חיטה בוואריות מאופיינות בדרך כלל בטעמים קלים של וניל, בננה ומסטיק. הסיבה לכך היא הפנולים הנוצרים כאשר שמרי האייל הגרמניים תוססים בחלק העליון של מכל התסיסה. את הבירות נהוג להרגיש בכוסות בעלות צורה ייחודית, צרה וגבוהה, האמורה להעניק לבירות ראש קצף גבוה. ראש הקצף חשוב משום שהוא מונע מגע ישיר של הבירות עם החמצן שבאוויר, הפוגם בטעמן, ומונע בריחת בועות פחמן דו-חמצני. בדרך כלל אחוז האלכוהול הסופי הוא בסביבות 5–6 אחוזים והצבע יהיה כתמתם. נהוג לשתות בירות חיטה בקיץ מכיוון שהן מוגשות בטמפרטורה קרירה של 8–10 צלזיוס ונחשבות למרעננות, בניגוד לבירות לאגר גרמניות שנחשבות למשרות תחושה כבדה יותר.
באזור ברלין קיים סגנון הנקרא ברלינר־וייסה (Berliner Weiße, "[בירה] לבנה ברלינאית") אשר בעל תכולת אלכוהול נמוכה יותר וטעמים חמוצים, ולעיתים קרובות מוסיפים לבירה סירופים ממותקים על מנת למתן את חמיצותה. באזור לייפציג קיים סגנון הנקרא גוסֵה, אשר מתאר בירת חיטה חמוצה מאוד בתיבול כוסברה ומלח. סגנונות אלו לא עמדו בתקן חוק הטוהר לבירות אך קיבלו סייג מיוחד מכיוון שהם נחשבו "התמחות מקומית".
במדינות אוסטריה עילית וזלצבורג שבאוסטריה, אזורים שהיו בעבר תחת שליטת ממלכת בוואריה, הסגנון פופולרי מאוד וקיימות מספר מבשלות הפועלות על פי הסטנדרטים הבוואריים ולרוב הן נחשבות גם הן כ"וייסביר".
דוגמאות מייצגות לבירות חיטה בוואריות: אדלווייס, פאולנר, פרנציסקנר, וייהנשטפאן, ארדינגר.
בירות חיטה בלגיות
ויטביר (Witbier) הוא השם בפלמית לבירת חיטה והשם המקובל בעולם לסגנון. בצרפתית, שגם היא שפה רשמית בבלגיה, הבירות נקראות בייר בלאנש (Bière blanche, "בירה לבנה"). בירת החיטה הבלגית שונה מהסגנון הגרמני בכך שבניגוד לגרמניה, בבלגיה לא הונהג "חוק טוהר לבירות" ולכן הבירות הבלגיות ידועות בכך שהן מתובלות ומועשרות בעשבים ותוספי טעם טבעיים אחרים. בירות חיטה בלגיות מסורתיות מכילות בדרך כלל קליפות הדרים, זרעי כוסברה וכמות מסוימת של חיטה לא מונבטת.
בירות חיטה בלגיות היו מבושלות עוד בימי הביניים, אך במרוץ השנים הן פינו את מקומן ללאגרים שכבשו את אירופה. במאה ה־19 בעיירה הקטנה הוּחרדן (Hoegaarden) פעלו 13 מבשלות בירות חיטה, אך עד שנות החמישים, כמאה שנים לאחר מכן, נסגרו כולן. בשנת 1965 חלבן מהוכרדן בשם פייר סליס החליט להקים מבשלה על שם עיירתו, במטרה לשחזר את תהילתן של בירות החיטה. הבירה הייחודית שלו, הוגרדן, תובלה בכוסברה, כשותנית וקליפות פרי הדר בשם לראהא, מין פראי של תפוז ולנסיה מהאי הקריבי קוראסאו. הבירה פרצה את הדרך לתחייתן המחודשת של בירות החיטה בבלגיה; סליס רקח מגוון של בירות חיטה ייחודיות ועזר בגיבוש מתכונים של מבשלות אחרות. הוא התפרסם כברומאסטר מחונן, והקים בטקסס מבשלה נוספת על שמו (אשר לבסוף נקנתה על ידי מילר האמריקנית).
דוגמאות מייצגות לבירת חיטה בלגיות: הוגרדן, סן ברנרדוס ויטביר, בלאנש דה בריסל, בלאנש דה נאמור.
בירות חיטה בישראל
לישראל קיים ייבוא שוטף של בירות חיטה מהמובילות בעולם הן בחביות והן בבקבוקים, והסגנון צובר פופולריות מאז תחילת שנות האלפיים. בין היבואנים הבולטים ניתן למצוא את מבשלות בירה ישראל אשר מייבאת את וייהנשטפאן הגרמנית והוגרדן הבלגית, ואת טמפו משקאות המייבאת את פאולנר הגרמנית ומספר בירות חיטה תוצרת מבשלת הבוטיק האמריקאית סמואל אדמס. בנוסף קיים ייבוא של בירות נוספות מגרמניה, בלגיה, ומדינות נוספות באירופה.
כיום קיימות בישראל מספר מבשלות בירות חיטה המייצרות באופן מסחרי בהם: בירה שפירא, בירה מלכה, בזלת - מבשלת הגולן, מבשלת שריגים ובירה אלכסנדר. בנוסף קיימות מספר מיקרו־מבשלות אשר מבשלות בירות חיטה באופן סדיר הן בסגנון גרמני והן בסגנון בלגי.
רייזה ברנסון
רייזה ברנסון או רייסה ורהאגה (26 בספטמבר 1904–1944) הייתה אסטרונומית צרפתייה יהודייה. הקימה בשנת 1923 את האגודה האסטרונומית "דו נורד" (du Nord). היא נודעה בעיקר בעבור קידום תחום האסטרונומיה בצרפת, זאת גם באמצעות פיתוח תחום הפלנטריה, בין היתר הייתה אחראית לפלנטריום הצרפתי הראשון ושאפה לפרסם את האסטרונומיה לצעירים. בשל יהדותה היא גורשה למחנה הריכוז דראנסי, ולאחר מכן נרצחה באושוויץ.
חינוך
ברנסון למדה בתיכון ב-תיכון פנלון בליל. בשנת 1921, היא קיבלה את תעודת הבגרות שלה במדעים ובשפות וסיימה את השנה הראשונה ללימודי רוסית באוניברסיטת ליל. בשנת 1922 היא קיבלה את תעודת הבגרות שלה בפקולטה למדעים.
ב-1923 סיימה את התואר הראשון בלימודי רוסית מאוניברסיטת ליל. ב-1924 סיימה תואר במדעים. בשנים שלאחר מכן עברה הסמכה במספר תחומים: אסטרונומיה, כימיה ורדיוטלגרפיה. בשנת 1927 היא קיבלה תעודת הוראה. ב-1934 היא קיבלה את הדוקטורט באסטרונומיה מאוניברסיטת ליל
ברנסון הייתה פעילה בחיי הסטודנטים באוניברסיטת ליל. היא לקחה חלק בהוצאה לאור של הסטודנטים Annales de l'Association des Étudiates de Lille (דברי הימים של אגודת הסטודנטים של ליל). בשנת 1926, ברנסון הייתה ציר בקונגרס ה-15 של האיחוד הלאומי של צרפת בפואייה. בשנה שלאחר מכן, היא הפכה לגזברית של אגודת הסטודנטים החדשה של ליל. ב-27 באפריל 1927 היא נבחרה לסגנית נשיא אגודת הסטודנטים הלאומית, האישה היחידה שנבחרה לתפקיד קבינט בארגון.
ב-1928 ובין 1931 ל-1934, יחד עם לימודיה, עבדה ברנסון כמאמנת לאתלטיקה באוניברסיטת ליל.
קריירה
ברנסון הייתה נלהבת מתחום האסטרונומיה מגיל צעיר. ב-5 במאי 1920, בגיל 16, היא התקבלה ל-Société Astronomique de France (האגודה הצרפתית לאסטרונומיה).
בשנת 1923 ייסדה את האגודה לאסטרונומית דו נורד (AAN), ארגון ששם לו למטרה להקים מצפה כוכבים וספרייה, וכן לקבץ אסטרונומים חובבים מהאזור. ברנסון פעלה גם כדי להציג את תחום האסטרונומיה בפני תלמידים ברחבי האזור.
בשנת 1932, זכתה ברנסון בפרס הנרי ריי מטעם האגודה הצרפתית לאסטרונומיה כהוקרה על עבודתה בקידום האסטרונומיה.
בשנת 1937, ברנסון הייתה המזכירה הכללית של הפלנטריום בתערוכה העולמית בפריז, אליה הגיעו כ-800,000 מבקרים במהלך ששת החודשים בה התקיימה. שני מבקרים בולטים בפלנטריום היו האסטרונומים ארמנד דלסמה וז'ראר דה וקולר. בשנת 1938 זכתה ברנסון להכרה על עבודתה במהלך התערוכה ועל כך שפעילותה עודדה אנשים נוספים להצטרף לתחום האסטרונומיה.
רישומים ארכיוניים מצביעים על כך שברנסון נשארה פעילה מקצועית במהלך הכיבוש ועד לשנת 1943.
מוות
ב-23 בפברואר 1944, רייזה ברנסון, יחד עם אמה, דווירה ברנסון-ורהגה, נעצרו בדרו, ממערב לפריז, בשל היותן יהודיות. למרות מאמצי החברים בליל להציל אותן, הן נשלחו זמן קצר לאחר מכן למחנה הריכוז בדרנסי, עם עצירה ליום אחד בשארטר. ב-7 במאי נשלחו ברנסון ואמה לאושוויץ, שם נרצחו על ידי הנאצים.
אילנה זינגר בליין
אילנה זינגר בליין (נולדה ב-1961) היא האוצרת הראשית של מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית בחיפה ומרצה לאמנות ולאסתטיקה יפנית.
קורות חיים
אילנה זינגר בליין נולדה וגרה בחיפה. את התיזה ללימודי תואר שני (1989) כתבה בנושא "יישומה של תיאורית הריק באסתטיקת הזֶן" באוניברסיטת חיפה. המחקר זכה בפרס פולבר הקנדי. את הדוקטורט (2000) כתבה בנושא: "מַא - ההעדר הטעון - וביטויו באסתטיקה היפנית". התיזה עוסקת בהגדרת המושג "מַא" (ההעדר הטעון) לא רק כערך אסתטי יפני, אלא גם ככלי מתודולוגי בחשיבה היפנית. זינגר היא מבין החוקרים הבודדים העוסקים בתחום זה.
בית הקברות העברי
בית הקברות העברי (באנגלית: Hebrew Cemetery) הוא בית קברות יהודי בעיר ריצ'מונד במדינת וירג'יניה שבארצות הברית. הוא ידוע בעיקר בשל החלקה הצבאית המצויה בו, שבה נקברו חיילים יהודים, שנהרגו במלחמת האזרחים האמריקנית.
אילנה זינגר בליין
קורות חיים
זינגר בליין החלה לעבוד במוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית בשנת 1988. משנת 1996 ועד שנת 2021 אצרה כמאה וחמישים תערוכות בנושא אמנות יפנית מסורתית, מודרנית ועכשווית. בשנת 2000 זכה המוזיאון בפרס המיוחד של "קרן יפן" בזכות המגוון הרב של התערוכות שאצרה, פעילות ענפה וקידום ההבנה ההדדית והיחסים בין ישראל ליפן. זינגר בליין נסעה ליפן לטקס שהתקיים בארמון הקיסרי בטוקיו בו פגשה את הקיסר אקיהיטו ואת הקיסרית מיצ'יקו. בשנת 2009 זכה מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית בציון לשבח מטעם שר החוץ היפני.
בית הקברות העברי
תולדות בית הקברות
בית הקברות, מן העתיקים בבתי הקברות היהודים בארצות הברית, נפתח בשנת 1816 על פני שטח של כארבעה דונם, לאחר שבית הקברות היהודי הראשון בעיר התמלא. הוא הוקם על ידי קהילת בית שלום (שהתמזגה בהמשך לתוך הקהילה הרפורמית בית אהבה, המתחזקת את האתר עד היום). בית הקברות הורחב לימים ומשתרע כיום על פני כ-34 דונם. קבורים בו כ-2,900 איש והוכשר בו מקום לאלף מקומות קבורה נוספים. מצויים בו בניין בית כנסת ומצבות מסוגננות רבות.
בבית הקברות נקבר לואיס סטראוס (1896–1974), אדמירל משנה (Rear Admiral) ויושב ראש הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית.
בשנת 2004 ניזוק בית הקברות קשות ממפולת אדמה, שאירעה עקב גשמים עזים שהביאה עמה סופת ההוריקן גסטון.