cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המשט לעזה (2010)
המשט
במשט השתתפו 679 נוסעים על גבי האוניות, לרבות פעילי שלום וזכויות אדם, עיתונאים, דיפלומטים ופוליטיקאים זרים, בני אזרחויות שונות, כאשר הייצוג הבולט הוא לטורקים. בין נוסעי המשט היו גם מספר ישראלים, בהם חברת הכנסת חנין זועבי מבל"ד והשייח' ראאד סלאח. כמו כן, לטענת דובר צה"ל, בין משתתפי המשט הייתה גם קבוצה של כ-40 שכירי חרב, אשר היו ללא מסמכי זיהוי, מצוידים היטב במסכות אב"כ, אמצעי ראיית לילה ואפודי מגן ובכיסיהם נמצאו סכומי כסף נכבדים. דובר צה"ל אף פרסם כמה סרטונים בהם נראים כמה מנוסעי האונייה מצהירים על רצונם למות כשהידים וחלקם אף נפרדו מבני משפחותיהם. בסרטונים נוספים נראים פעילים המשמיעים קריאות קרב ושירים בגנות היהודים ונערכים לקראת העימות עם חיילי צה"ל. על פי דיווחים עיתונאים אלו היו הנוסעים אשר תקפו את החיילים. חלק מהאוניות נשאו עמן מטען של ציוד לרצועת עזה, לרבות ציוד רפואי (חלקו פג תוקפו), בגדים, וציוד בנייה, שלוש מהאוניות לא נשאו כלל מטען הומניטרי או ציוד בנייה.
המשט תוכנן לעבור דרך קפריסין, אך ממשלת קפריסין סירבה לאפשר לאוניות המשט להיכנס לתחומה, ולכן נאלצו האוניות לעגון בנמל גזימאוסה בשטח המדינה העצמאית דה פקטו קפריסין הטורקית. לאחר מספר ימים המשיכו האוניות בדרכן אל עבר הרצועה. על פי עדויות של כמה ממשתתפי המשט, בשל העובדה כי בעזה אין נמל מים עמוקים או תשתית מתאימה לפריקה של סחורות מספינות גדולות, תכננו מארגני המשט להוריד את המטען בעזרת סירות קטנות, או באמצעות מנוף של אחת מהספינות.
מבצע רוחות שמיים 7
בלילה שבין 30 ל-31 במאי 2010 עם התקדמות המשט אל עבר נמל עזה, בעודו במים בינלאומיים כ-190 ק"מ צפון מערבית לעזה, צה"ל הוציא לפועל את "מבצע רוחות שמיים 7" להשתלטות על האוניות והבאתן לישראל.
כוחות חיל הים התקרבו אל אוניות המשט ופקדו עליהן לעצור ולא להפר את הסגר, ובמקום זאת לפנות לנמל אשדוד, שם הציוד ייפרק, ייבדק ויועבר לרצועת עזה דרך מעברי הגבול היבשתיים - תחת פיקוח אנשי המשט. ההצעה נענתה בשלילה ובקריאות גנאי מצד ספינות המשט.
חיל הים הזהיר כי אם לא ייענו להוראות - כוחות חיל הים יאלצו להשתלט על הספינות. בתגובה הווידה עראף, ממארגנות המשט, השיבה באריכות: "חיל הים הישראלי, זהו משט החירות. אנו שישה כלי שיט ממונעים המכילים נוסעים ומטען הומניטרי בלבד שיעדם רצועת עזה. אנו לא נושאים דבר שמהווה איום על כוחותיכם החמושים. לפיכך, אין הצדקה לכל שימוש בכוח מצדכם כלפינו. המצור על עזה הוא בלתי-חוקי תחת החוק הבינלאומי. יש לנו אישור מרשויות הנמל של עזה להיכנס. אנו חוזרים, איננו מהווים איום לכוחותיכם החמושים. אין הצדקה ל... [קטוע]... איום מצדכם כלפי אזרחים לא-חמושים." בהמשך נשמעו רעש ותשדורות אחרות, ולאחר זמן מה נשמעו קולות אשר לא הזדהו ואמרו: "שתקו, חזרו לאושוויץ" ו"אנחנו עוזרים לערבים שהולכים נגד ארצות הברית, אל תשכחו את 11 בספטמבר, חבר'ה." צה"ל טען כי מקור הקריאות הוא בספינות המשט. בעקבות הכחשות מצד משתתפי המשט וטענות לעריכת ההקלטה המקורית פרסם צה"ל את ההקלטה המלאה והלא ערוכה. למרות זאת, נשמעו עדיין טענות לזיוף.
ההשתלטות על ה"מרמרה"
ההשתלטות על 5 אוניות מתוך ה-6 שהשתתפו במשט בוצעה ללא אירועים מיוחדים, אך במהלך ההשתלטות על האונייה "מרמרה" - האונייה הגדולה במשט - התרחש עימות אלים, ובמסגרתו לדברי צה"ל נורתה גם אש חיה לעבר החיילים.
על פי עדויות שפורסמו על ידי צה"ל, חלק מנוסעי האונייה "מרמרה" התכוננו והתארגנו מבעוד מועד להשתלטות הכוחות על הספינה ולעימות פיזי עם החיילים, הביאו עמם ציוד והכינו כלי נשק מאולתרים (כגון אלות, מוטות ובקבוקים שבורים) לתקוף בהם את החיילים.
ההשתלטות עצמה תועדה על ידי מצלמות באוניות ומסוקי צה"ל וכן על ידי העיתונאים ששהו על הסיפון. החיילים ירדו אל הספינה בחבל המשתלשל ממסוק, וכבר עם ירידת החייל הראשון התנפלו עליו נוסעים והחלו להכותו. אותם נוסעים המשיכו לתקוף את החיילים, השליכו אחד מהם מהסיפון, ולקחו מכל הבא ליד כדי להכות בחיילים, ובכלל זה מוטות, שרשראות ומוטות מתכת, וכן נטלו נשק של ממש - כגון סכינים, רימון הלם ובקבוק תבערה.
על פי תיעוד העיתונאים שעל גבי סיפון המרמרה וכן תחקיר צה"ל לאחר התקרית, נוסעים פירקו חיילים מנשקם ומציודם האישי וחטפו אותם לבטן האונייה. על פי דובר צה"ל, נוסעים פתחו באש חיה על החיילים, ככל הנראה מכלי הנשק שלקחו מהחיילים, ופצעו את חלקם. בדיווח לוועדת החוץ והביטחון מסר הרמטכ"ל גבי אשכנזי כי כאשר אחד מהחיילים הראשונים עלה על הסיפון ירה מישהו מהנוסעים בנשק שהיה עוד קודם לכן על הסיפון, והוא נפגע בבטנו. עוד אמר כי נמצאו על הספינה קליעים ותרמילים שאינם שייכים לכלי הנשק של צה"ל. מנגד, אחד ממארגני המשט טען כי הנשק אשר נלקח מהחיילים נזרק לים ולא נעשה בו שימוש. עם זאת, צה"ל לא הראה לציבור כל סוג של כלי נשק חמים, כאשר הציג לעיתונות את החפצים שנמצאו על האונייה. בדו"ח שהגישה וועדת טירקל נקבע כי אנשי ה-IHH השתמשו בנשק חם נגד חיילי צה"ל במהלך האירועים.
כ-40 דקות לאחר ההשתלטות הראשונית על הספינה, קיבלו כוחות צה"ל אישור לפתוח באש חיה. העימות נמשך שעות והסתיים לבסוף בהשתלטות לוחמי צה"ל על האונייה ומעצר הנוסעים. בעימות נהרגו 9 מנוסעי האונייה וכ-30 נפצעו. נוסע עשירי מת במאי 2014, לאחר שנמצא במצב תרדמת בעקבות פציעתו. מקרב חיילי צה"ל היו 10 פצועים (ביניהם השחקן דין מירושניקוב ששירת בשייטת 13 באותה התקופה) שניים מתוך עשרת החיילים שנפצעו, נפצעו במצב קשה. כל הפצועים פונו במסוקים לבתי חולים בישראל.
על פי נתוני המרכז למורשת המודיעין, שמונה מבין עשרת ההרוגים זוהו עם ארגון ה-IHH או עם ארגונים איסלאמיים טורקים. על פי עדויות שונות חלקם הביעו קודם המשט את רצונם למות כשהידים. לא נמצאו פעילי ארגוני זכויות אדם בין ההרוגים. נתונים דומים נחשפו גם בקרב הפצועים.
לאחר ההשתלטות על האוניות
לאחר שצה"ל השלים את ההשתלטות על 6 אוניות המשט ואלו כוונו אל עבר נמל אשדוד, צה"ל החל בפריקת המטען שנשאו האוניות ויועד לרצועה.
הנוסעים הובלו לבית סוהר אלה בבאר שבע שם נחקרו. אלו בעלי אזרחות זרה גורשו למדינות מוצאם תוך ימים ספורים, במקביל ללחץ ממדינות שונות, ובראשן טורקיה, לשחררם בהקדם. הגירוש בוצע תחת פיקוח נציגי מדינות המוצא של הנוסעים אשר וידאו כי לא אונה להם רע במהלך המעצר. על הפצועים השגיח הסהר האדום הטורקי. לפי דיווח באל-ג'זירה, ישראל השתמשה בשניים מעצורי המשט כקלפי מיקוח כנגד משט נוסף שיצא בחודש יולי מיוון.
הממשלה והכנסת
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, שהיה בקנדה והיה צפוי להיפגש עם אובמה, קטע את נסיעתו כדי לשוב לישראל. רה"מ אמר בנאום: "אם לא נעצור את הספינות נקבל נמל איראני בעזה, איום ממשי על ביטחון ישראל ואף על מדינות נוספות באירופה. לכן נאלצנו לבדוק כל ספינה המיועדת לעזה, כבמקרה הזה. כזכור, הצענו למארגני המשט לקחת את המטען ולהעביר אותו לתושבי הרצועה לאחר בידוק ביטחוני – אך הצעתנו נדחתה על הסף". ב-3 ביוני, על רקע דרישה אמריקנית להרחבת מעבר הסחורות האזרחיות לרצועת עזה, אמר נתניהו שישקול להתיר השתתפות של גורמים בינלאומיים בפיקוח על הסגר הימי.
שר הביטחון אהוד ברק הביע צער על מות המפגינים, והטיל את האחריות כולה על מארגני המשט ובמיוחד לאלו שלדבריו "התכוונו לתקוף ואף להרוג את החיילים במבצע ההשתלטות". סגן שר החוץ של ישראל, דני אילון, אמר כי אפשר שמאחורי המשט עמדה איראן המעוניינת להסיט את תשומת הלב העולמית ממנה. יו"ר האופוזיציה ציפי לבני, ואיתה חברי כנסת נוספים מהאופוזיציה, תמכו בצה"ל ובהחלטת הממשלה לעצור את המשט. הם אף התגייסו למהלך ההסברה הישראלי. חברי הכנסת מהמפלגות הערביות ומחד"ש גינו את הפעולה הצבאית והביעו צער על מות המפגינים.
צה"ל וכוחות הביטחון
מפקד חיל הים, אלי מרום, אמר שהחיילים נקטו באומץ לב ובנחישות תוך כדי איפוק רב מצדם אל מול האלימות הקשה שהופעלה נגדם, והתוצאה הייתה יכולה להיות חמורה בהרבה אילו נהגו אחרת.
ראש המוסד מאיר דגן העריך, כי טורקיה מבקשת לצבור כוח בינלאומי באמצעות חבירה לאיראן ולגורמים מוסלמים אחרים.
הציבור
ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל הכריזה על שביתה כללית ביום שלאחר מכן. בערב שלאחר הפעולה התקיימו מספר הפגנות ברחבי הארץ כנגד פעולת צה"ל. בהפגנה באום אל-פחם השתתפו כ-5,000 בני-אדם, בהפגנה בתל אביב השתתפו כ-1,000 בני אדם ובחיפה וירושלים הפגינו מאות. לעומתם הפגינו 1,500 מול השגרירות הטורקית, במחאה על המדיניות שמוביל ראש ממשלת טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, והשוו אותו לנשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד.
הפגנות תמיכה בצה"ל ולוחמיו היו באוניברסיטאות ובעשרות יישובים.
באילת התקיים משט תגובה לאות הזדהות והצדעה לחיילי צה"ל. וכן ארגון זק"א ערך יחד עם לוחמי שייטת 13 משט תמיכה והזדהות עם חיל הים בחופי מרכז הארץ, בו השתתפו אופנועי ים וסירות מנוע של מתנדבי 'יחידת ספיר' של זק"א, ועשרות כלי שיט אזרחים שהצטרפו למשט.
ביקורת על ניהול המבצע
בנוסף לביקורת ברמה האסטרטגית, על עצם ההחלטה לעצור את המשט, נשמעה בישראל ביקורת על הדרך שבה נוהל המבצע. עם מותחי הביקורת נמנו אישי ציבור ועיתונאים, דוגמת יחזקאל דרור, אמנון רובינשטיין, ראובן פדהצור וגדי סוקניק. אחדים מנושאי הביקורת:
פסיקת בג"ץ
לאחר המשט הוגשו שלוש עתירות לבג"ץ על ידי פעילי שמאל וארגוני שמאל וכן על ידי רשת אל ג'זירה, בעיקר בדרישה לשחרר את העצורים מהמשט. לפני הדיון בעתירות החליטה הממשלה כי כל משתתפי המשט הזרים ישוחררו ויוכלו לשוב לארצותיהם. בתגובה לכך הוגשו שלוש עתירות על ידי פעילי ימין וארגוני ימין, שדרשו, שלא לשחררם. בג"ץ דחה את כל העתירות, בקובעו שהעתירות משמאל התייתרו ברובן, ואשר לעתירות מימין קבע: בעתירה הראשונה (מבין השלוש) משמאל, שהוגשה עוד בבוקר עצירת המשט על ידי ארבעה עורכי דין, נטען גם שמעשי המדינה היו בלתי חוקיים. בג"ץ מתח ביקורת על הלשון שבה נוסחה העתירה (העותרים חזרו בהם מסגנון העתירה במהלך הדיון), בקובעו על עתירה זו: בג"ץ לא עסק בשאלות העובדתיות או בחוקיות הסגר הימי, אלא התמקד בשאלת העצורים מהמשט:
תגובות בעולם
תקרית האש הכתה גלים ברחבי העולם, והתקשורת העולמית דיווחה על כך בהרחבה. המבצע עצמו אירע לפנות בוקר, וכבר בחדשות הבוקר באירופה, בישראל ומזרח התיכון נפוצו דיווחים רבים בנושא. בארצות הברית ובמדינות אחרות באזורי הזמן, שבהם הייתה שעת לילה מאוחרת, הסיקור התקשורתי המוגבר החל רק מאוחר יותר.
על הסיקור הקלה הימצאות עיתונאים זרים על סיפון האוניה שבה אירע הקרב ועל הסטי"לים הישראליים. אלו העבירו דיווחים לכלי התקשורת השונים ברחבי העולם.
תגובות מדינות וארגונים
מרבית המדינות גינו את ישראל בשל הפעולה. נשיא צרפת, ניקולא סרקוזי, אמר כי "דבר לא יוכל להצדיק את השימוש באלימות כזאת, שאותה אנו מגנים" ומספר ראשי מדינות ושרי חוץ אירופים קראו לחקירות מקיפות.
ארצות הברית הגיבה באופן מאופק יותר. נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, הביע צער על אובדן החיים ואמר כי ישנה "חשיבות בלמידת כל העובדות והנסיבות סביב האירועים הטראגיים של הבוקר". הסנטור הרפובליקני ג'ון מקיין הביע תמיכה בישראל וקישר בין המשט לעזה ליחס של ארצות הברית כלפי ישראל, לדבריו "זה צעד נוסף בשרשרת אירועים חסרי מזל שהחלו בדרישה של הנשיא אובמה להקפאת הבנייה בירושלים כתנאי מוקדם לשיחות שלום".בעולם הערבי והמוסלמי התגובות היו חריפות עוד יותר, כאשר טורקיה הובילה את הקו החריף ביותר. בירדן מחו רבים נגד התקרית. המלכה נור, אלמנתו של המלך חוסיין, כתבה "הגיע הזמן שהישראלים יבחרו בין חיים במדינה פורעת חוק בינלאומי ופגיעה הומניטרית לבין התחייבות לעתיד של שלום" והמלכה הנוכחית, המלכה ראניה כתבה: "המומה מרצח האזרחים באניה השטה במים בינלאומיים... כל אניה המנסה לשבור את המצור הימי על עזה נושאת עמה תקווה לאזרחי עזה". מצרים זימנה את השגריר הישראלי לשיחת נזיפה, פתחה את מעבר רפיח בצדה, שהתקיים מאז 2007, ואיפשרה מעבר של ציוד הומניטרי ורפואי. ניקרגואה הודיעה על ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם ישראל, בשל פעולת צה"ל. דרום אפריקה הודיעה על החזרת השגריר להתייעצות והצטרפה בכך לאקוודור שעשתה מהלך דומה. מספר ימים לאחר האירוע וייטנאם דחתה את ביקורו של שמעון פרס נשיא מדינת ישראל שם.
לאחר דיון לילי ארוך גינתה מועצת הביטחון של האו"ם את פעולותיה של ישראל נגד המשט לעזה ואת הרג האזרחים. היא קראה לקיים בעניין חקירה מידית, בלתי תלויה, אמינה ושקופה, ולשחרר באופן מיידי את האוניות והאזרחים שעצורים בישראל. יומיים לאחר המשט החליטה המועצה לזכויות האדם של האו"ם לשלוח ועדה בינלאומית לחקירת האירועים.
מיאזאקי
ב-1 בינואר 2006 אוחדו לעיר הערים סאדווארה, טאנו וטקואקה.
המשט לעזה (2010)
תגובות מדינות וארגונים
מנגד, נשיא הסנאט הצ'כי, ד"ר פז'מיסל סובוטקה, אמר כי "המשט היה פרובוקציה מתוכננת שנועדה לגרור את ישראל למלכודת", וכי "רבים בקהילה האירופית סבורים כמוני, אולם חוששים להביע עמדתם בגלוי". גם סגן נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן הצדיק לחלוטין את ישראל, ואמר כי "לישראל יש זכות לדעת מה נכנס לעזה". ממשלת איטליה תמכה לחלוטין בתגובת ישראל ואף גינתה את המשט וטענה כי הוא מסייע לגורמי טרור שונים למלחמה בישראל ובכל העולם המתוקן.
בכירי החמאס ובהם חאלד משעל הציגו את אירועי המשט כחלק מהמאבק בקיומה של מדינת ישראל הכולל את שלילת הלגיטימיות שלה בעיני העולם.
תגובות הציבור
בערים רבות ברחבי העולם נערכו הפגנות המוניות נגד ישראל. בין היתר התקיימו הפגנות בפריז, לונדון, דבלין, ברלין, אתונה, סידני, מלבורן וקהיר. המפגינים גינו את התנהלות ישראל בפרשה וקראו להסרת הסגר מעל רצועת עזה.
תגובות אמנים
לאחר אירוע המשט נוצר גל ביטולים של אנשי תרבות ואמנים שהגעתם ארצה הייתה מתוכננת לתאריכים שאינם רחוקים מזמן המשט. אמנים רבים ביטלו את הגעתם, כאשר חלקם הצהירו על סיבה פוליטית ברורה לביטול ההופעה שקשורה במשט, וחלקם סיפקו הסברים שונים ולעיתים מעורפלים לביטול. מספר אמנים אף טענו שביטלו את הגעתם עקב איומים ולחצים רבים שהופעלו עליהם מארגונים פוליטיים שונים. בין הביטולים השונים הופעותיו של אלביס קוסטלו שתוכננו בקיסריה ופתחו את רצף הביטולים: הופעות להקת ארכייב, שתוכננו בסוף יולי, הפיקסיז ולהקות נוספות שהיו אמורות להגיע במסגרת פסטיבל פיק. ניק והודיעו על ביטולם ימים ספורים לפני מועד המופע ועוד.
השפעה על יחסי טורקיה–ישראל
בעקבות הריגת תשעה אזרחים טורקיים במהלך ההשתלטות על הספינות, נוצר המשבר הדיפלומטי החמור ביותר, מאז כינון היחסים בין ישראל לטורקיה. טורקיה, ממנה יצא המשט והמדינה שממנה היה מספר הנוסעים הרב ביותר, החזירה את שגרירה מתל אביב לאנקרה, בוטלו משחקי ידידות בין שתי המדינות, וברחובות עריה התקיימו הפגנות רבות.
צמרת ההנהגה הטורקית התבטאה באופן חריף ביותר כלפי ישראל, וניסתה במישור הבינלאומי ליזום שורת החלטות שיפגעו בישראל, הן בקריאה לכינוס מועצת הביטחון ונאט"ו, והן בכינוסה של המועצה לזכויות אדם של האו"ם וההחלטה להקים ועדת חקירה. שר החוץ של טורקיה כינה את פעולותיה של ישראל "רצח על ידי מדינה". ארדואן הוביל את הטון כאשר הצהיר שישראל עשתה טעות היסטורית ואיים כי אם ישראל תמשיך בדרכה היא תאבד את הידידה הטובה ביותר שלה באזור. ברחוב הטורקי הורגשו גלי שנאה כלפי ישראל וישראלים. משפחות הדיפלומטים הישראליים הוברחו לישראל, ועל השגרירות הישראלית הושמה שמירה טורקית כבדה, כדי למנוע מהציבור לפגוע בשגריר שהסתגר בבניין.
נשיא טורקיה עבדאללה גול הצהיר כי "היחסים לעולם לא יהיו כבעבר". שר האנרגיה הטורקי טאנר יילדיז הודיע על השהיית פרויקטים של אנרגיה בין שתי המדינות, עד אשר היחסים בין שתי המדינות יחזרו להיות נורמליים.
בעקבות האירועים פרסם המטה ללוחמה בטרור אזהרת מסע לטורקיה בדרגה 4. חברות התעופה צמצמו את מספר הטיסות בקווים לאנטליה ומרמריס, וחברת אל על הקפיאה תוכנית להפעלת קו תעופה חדש לאיסטנבול. חברות הספנות הישראליות הסיטו את מסלולן של אוניות נוסעים מנמלי טורקיה לנמלי קפריסין ויוון. התקבלו דיווחים על ביטול חופשות מתוכננות בטורקיה מצד ישראלים, וכן היו ביטולי כרטיסי טיסה לטיסות שהיו מיועדות לעבור דרך טורקיה. אנשי עסקים ישראליים החליטו לעזוב את טורקיה עד יעבור זעם. העוינות לטורקיה התבטאה גם בהפגנות, כולל הפגנה בת כ-2000 איש מול שגרירות טורקיה בתל אביב בה נשרף דגל טורקיה, ובהשחתת האנדרטה לחללי טורקיה במלחמת העולם הראשונה בבאר שבע.
גם תחום האינטרנט הושפע מהמשבר. כאלף אתרים ישראליים אזרחיים נפרצו והושחתו, ובתגובה נפרצו והושחתו גם אתרי ממשל טורקיים.
ב-17 ביוני 2010 דווח בעיתונות כי ממשלת טורקיה הקפיאה את כל ההסכמים הביטחוניים עם ישראל. מדובר בעסקאות בשווי של למעלה מ-8 מיליארד דולר, ובהם רכישת 1,000 טנקי מרכבה סימן 3, שדרוג עשרות רבות של מטוסי פנטום, ורכישת טילי אוויר אוויר, במקביל הזהירה טורקיה את ישראל מחרם מסחרי עליה
ב-2011 הודיעה ישראל, כי לא תתנצל בפני טורקיה על אירועי המשט, אך במרץ 2013, בעקבות שכנוע אישי של נשיא ארצות הברית ברק אובמה בביקורו בישראל, חזרה בה והתנצלה. ההתנצלות הובלטה באופן משמעותי בטורקיה, ותפסה כותרות באמצעי התקשורת השונים. בנוסף פורסמו מודעות ענק בשלטי חוצות, המבליטים את 'ניצחונו' של ארדואן על נתניהו.
ביוני 2016 הכריזו ישראל וטורקיה על הסכם פיוס ביניהן, במסגרתו תשלם ישראל פיצוי של 20 מיליון דולר לנוסעי המרמרה. בתמורה הופסקו ההליכים המשפטיים בטורקיה נגד קציני צה"ל. כמו כן מינו שתי המדינות שגרירים האחת אצל האחרת (איתן נאה וכמאל אוקם), לראשונה מאז פרוץ המשבר.
גורל המטען והספינות
ספינות המשט נשאו על סיפונן ציוד ומטען אשר ביקשו להעביר לרצועה. עוד בטרם המבצע הודיעה ישראל כי תהיה מוכנה להעביר את הציוד לאחר בדיקה כי אין בו דבר המסוגל לשמש את תשתית הטרור ברצועה, אך רק אם יעבור דרך מסופי המעבר המוסדרים לרצועה, ולא דרך הים בספינות המשט.
מארגני המשט סירבו להצעת צה"ל, עד אשר זה השתלט על הספינות בכוח. לאחר שהספינות עגנו בנמל אשדוד צה"ל פרק תכולתן ובדק אותה. הציוד כלל בגדים, שמיכות, מזרנים, מושבי בטיחות וילקוטים לילדים, מכשירי רנטגן, כיסאות גלגלים רגילים וממונעים, תחבושות, מיטות בתי חולים ותרופות, חלקן פגות-תוקף. בנוסף נתגלו על הספינות ציוד הסוואה, אשר להערכת צה"ל יועד לחמאס, חומרי בנייה, מבנים יבילים וצינורות ברזל.
על פי גורמי משרד הביטחון שהופקדו על הפריקה המטען הועמס בחלקו שלא כהלכה על גבי הספינות, ועל כן חלקו נפגם ופריקתו נתקלה בסחבת. צה"ל ניסה להעביר מספר פעמים חלק מהמטען דרך מעבר כרם שלום, אך ארגון החמאס סירב לקבל את הציוד והתנה זאת בשיחרור כל עצורי המשט ובהכנסת הסיוע כולו. על אף שבאותה העת כבר הורו ואישרו את שחרור עצורי המשט, התמיד חמאס בסירובו. הציוד ממתין אפוא במחנה צריפין עד אשר יסכים לקבלו.
הספינות עצמן הועברו לנמל חיפה ועגנו שם, עד ששוחררו לידי נציגים טורקים רשמים, ב-5 באוגוסט 2010.
זמן קצר אחרי המשט עלו תלונות של כמה ממשתתפי המשט כי נגנב מהם רכוש. הטענה העיקרית, עליה דיווח ב-19 ביוני העיתון הבריטי "הגרדיאן", הייתה כי נעשה שימוש בכרטיסי אשראי ובטלפונים ניידים שהוחרמו מהם לאחר מעצרם. הטענות הללו הובילו לתגובות אחדות במערכת הצבאית והפוליטית בישראל. חוקרי מצ"ח קיבלו מידע מודיעיני לפיו נגנבו מחשבים ניידים מהספינה בעת עגינתה בנמל אשדוד. באוקטובר 2010 הורשע חייל על פי הודאתו בגנבה של מחשב נייד אחד, שתי עדשות מצלמה ומצפן, ונדון לחמישה חודשי מאסר בפועל.
ב-2011 הגישו עו"ד ניצנה דרשן-לייטנר וארגון שורת הדין שבניהולה, תביעה בארצות הברית, בשם ד"ר אלן באוור, יהודי - אמריקאי נפגע טרור, כנגד המאווי מרמרה ואחרים, שהשתתפו במשט. התביעה דורשת להשתמש בתקנה אמריקאית שהותקנה עוד ב-1794 ולהחרים לטובת האוצר האמריקאי את כל 14 הספינות שהשתתפו במשט ואשר מימון ציודן נעשה בעזרת תרומות אמריקאיות.
תחקיר שייטת 13
תחקיר פנימי שנערך ביחידת שייטת 13 הצביע על ליקויים בהיערכות לפעולה, בעיקר בתחום המודיעין, ועל פגמים בדרך הפעלת הכוח. התחקיר קבע כי לא הובאה בחשבון התקפה המונית על הלוחמים, וכי אלה פעלו נכון במצב שנוצר. בחיל ציינו כי יהיה צורך לבדוק האם ההכנה המנטלית של הכוח בטרם המבצע לא שמה דגש רב מדי על תרחיש קל מדי שלא התממש לבסוף.
ועדת איילנד
וועדה שמונתה על ידי הרמטכ"ל בראשותו של גיורא איילנד בדקה את התנהלות הדרג הצבאי בפרשה. בדוח שהוגש ב-12 ביולי קבעה הוועדה כי נעשו שגיאות, גם מצד הדרגים הבכירים, באופן ניהול האירוע וההכנות אליו, אך לא הייתה תקלה או התרשלות בנושאים מהותיים.
ועדת טירקל
ביוני 2010 הקימה ממשלת ישראל ועדה ציבורית בראשות שופט ביהמ"ש העליון בדימוס יעקב טירקל, לבדיקת אירועי המשט. בוועדה היו חברים גם פרופ' שבתאי רוזן (נפטר במהלך דיוני הוועדה ב-21 בספטמבר 2010), האלוף (מיל') עמוס חורב, המשנים ליועץ משפטי לממשלה עו"ד רז נזרי וד"ר רועי שיינדורף, ושני משקיפים זרים - הלורד דייוויד טרימבל, חתן פרס נובל לשלום מצפון אירלנד, וקן ווטקין, מי שהיה הפרקליט הצבאי הראשי של קנדה. ביולי 2010 הרחיבה הממשלה את סמכויות הוועדה כך שתוכל לזמן כל עד שתחפוץ, והעדים יעידו בשבועה ואף צירפה שני חברים נוספים ראובן מרחב, מנכ"ל משרד החוץ לשעבר, ומיגל דויטש פרופסור למשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
לאחר צירופם של שני החברים הנוספים הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי ארגוני נשים בדרישה למנות נשים לוועדת טירקל. העתירה התקבלה ובג"ץ הורה לממשלה לדון בצירוף אישה אחת לפחות לוועדה.
הוועדה מתחה ביקורת על הדרג הצבאי והמדיני שלא צפה מראש את קבלת הפנים האלימה של משתתפי המשט. וחברי הוועדה נחלקו בשאלה אם שר הביטחון נושא באחריות ישירה (בדומה לרמטכ"ל) על הכשלים שאירעו בפעולה. בתגובה לדו"ח אמר ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן כי לממצאי הוועדה "אין כל ערך או אמינות". דובר משרד החוץ של ארצות הברית אמר כי מדובר בדו"ח "עצמאי, תוצר של חקירה מהימנה, חסרת פניות ושקופה מצד ישראל" ש"יתרום לתהליך הרחב יותר שיימשך באמצעות מזכ"ל האו"ם".
בפברואר 2013 פורסם חלקו השני של דו"ח הוועדה.
בדיקת מבקר המדינה
מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס בדק את אירועי המשט, ופרסם דו"ח ביוני 2012. הדו"ח מותח ביקורת חריפה על התנהלות הדרג המדיני, וקובע כי תהליך קבלת ההחלטות היה לקוי, הדיונים היו חפוזים ושטחיים, המטה לביטחון לאומי (מל"ל) מודר, ולא הייתה התייחסות לתרחישי קיצון של עימות אלים. הגורם האחראי, לפי המבקר, הוא ראש הממשלה בנימין נתניהו.
ועדת מועצת זכויות האדם של האו"ם
ב-2 ביוני 2010 החליטה מועצת זכויות האדם של האו"ם על הקמתה של ועדה מטעם המועצה לבדיקת אירועי המשט, שמשימתה תהיה "לחקור הפרות של החוק הבינלאומי, החוק ההומניטרי וחוקי זכויות האדם הבינלאומיים, שנבעו מהתקיפות הישראליות על המשט שנשא סיוע הומניטרי". ב-23 ביולי מונו שלושת חברי הוועדה ובראשם השופט קארל הדסון-פיליפס. ישראל סירבה לשתף פעולה עם הוועדה.
ב-22 בספטמבר פרסמה הוועדה את דו"ח החקירה, ובו נקבע כי הפעולה הישראלית "הייתה הפרה בוטה של זכויות אדם והחוק הבינלאומי". הוועדה קבעה כי "הראיות מאפשרות להעמיד לדין את ישראל באישומים הבאים: רצח בכוונה תחילה, התעללות וגרימת סבל ופגיעה במתכוון", וכי ישראל הפרה כמה סעיפים בחוק הבינלאומי: הזכות לחיים ולביטחון, עינויים ויחס אחר של רשעות, חוסר אנושיות, יחס משפיל וענישה, הזכות לחופש, ביטחון והחופש ממעצר שרירותי וכן חופש הביטוי.
לשכת ראש ממשלת ישראל הגיבה לדו"ח זה וציינה: "זהו דו"ח מגמתי ומעוות נוסף מטעם גוף שמרבית החלטותיו עוסקות ברדיפה אובססיבית של ישראל".
ועדת האו"ם
בספטמבר 2011 פורסם דו"ח הוועדה, ובו נקבע שהמצור על רצועת עזה חוקי, אך ישראל הפעילה כוח מופרז, ולכן מומלץ שתביע חרטה בפני טורקיה ותשלם פיצויים למשפחות ההרוגים. הדו"ח ביקר את התנהלות טורקיה ופעילי ארגון IHH בפרשה.
המשפט בטורקיה
ב-5 בנובמבר 2012 החל בטורקיה משפט שבו הועמדו לדין, שלא בנוכחותם, ארבעה ממפקדי צה"ל שהיו מעורבים בעצירת המשט: הרמטכ"ל גבי אשכנזי, מפקד חיל הים אלי מרום, ראש אמ"ן עמוס ידלין וראש להק המודיעין אבישי לוי. התביעה האשימה אותם בגרימת מותם של תשעה ממשתתפי המשט ופציעת נוסעים משתתפים נוספים.
משטים נוספים
ב-5 במאי 2010 ביקשה ספינה הקרויה על שמה של רייצ'ל קורי, להגיע לעזה. הספינה, אשר יצאה מאירלנד והייתה אמורה להשתתף במשט זה, בהובלתה של המרמרה, התעכבה בשל בעיות טכניות, ויצאה מספר ימים לאחר מכן. בטרם הגיעה הספינה, הודיעו נוסעי הספינה שאין ברצונם להתנגד או לפעול בכוח וכי הם מוכנים להגעת פקחים מטעם האו"ם לסיפון הספינה כדי לוודא שכל מטענה מכיל סיוע ואספקה אזרחיים. שלוש ספינות של חיל הים הישראלי יירטו את הספינה, ולבסוף, השתלט צה"ל על הספינה ללא שימוש בכוח או באש. לאחר הורדת הנוסעים, הובאה הספינה לנמל חיפה וביולי 2012 הוטבעה במימי הים התיכון.
ב-11 ביולי יצאה ספינה "אל-אמל" מלוב לעבר חופי עזה, חיל הים הישראלי לא איפשר להם להגיע לחופי עזה, ולבסוף עגנה בנמל אל עריש ב-14 ביולי.
לאחר אירועי המשט הצהירו מדינות וארגונים שונים כי ישלחו ספינות נוספות. ממשלת ישראל הודיעה כי גם ספינות הסיוע הבאות לעזה ייעצרו.
באפריל 2011, פורסם לראשונה כי ארגון ה-IHH מתכנן משט נוסף לעזה, בהיקף נרחב. בתגובה לבקשת ישראל, הודיעה טורקיה בתחילה שלא תמנע את יציאת המשט מנמליה, והוא היה אמור לצאת בסביבות 20 ביוני, בהרכב של כ-15 ספינות ו-1,500 פעילים. פתיחת מעבר הגבול היבשתי ברפיח על ידי מצרים לא הביאה לשינוי החלטת המארגנים. בד בבד, האריך מזכ"ל האו"ם באן קי מון את מועד הגשת חוות הדעת של ועדת החקירה הבינלאומית ("ועדת פאלמר") לבדיקת אירועי משט 2010. ביוני 2011 הודיע ה-IHH כי "מאווי מרמרה" לא תשתתף במשט המתוכנן עקב תקלה טכנית. מדינות רבות הביעו את התנגדותן לקיום המשט, בהן ארצות הברית, צרפת, בריטניה, טורקיה, קנדה, הקוורטט, וכן מזכ"ל האו"ם. גורמים רשמיים ברשות הפלסטינית ביקשו ממדינות העולם לתמוך במשט והצהירו כי המשך הסגר הימי על רצועת עזה הוא פשע. מסיבות שאינן ברורות, נגרמו תקלות טכניות שונות לספינות שהיו אמורות להשתתף במשט ולצאת מנמלי יוון. כמו כן, יוון הודיעה על איסור הפלגה מנמליה לרצועת עזה, והמשט הגדול לא יצא לפועל, כאשר ספינה אחת שהצליחה לצאת נעצרה בלב ים על ידי כוחות הביטחון של יוון, הוחזרה לנמל המוצא, ואילו הספינה היחידה שנותרה מהמשט המקורי, "דיניטה-כראמה" הצרפתית, נעצרה ביולי 2011 על ידי חיל הים והובלה לנמל אשדוד, ובחיפוש שנערך לא נמצא עליה ציוד הומניטרי או נשק.
בתחילת נובמבר 2011 יצאו מחופי טורקיה שתי ספינות קטנות ועליהן 27 אנשים ממדינות שונות, בהן אירלנד, קנדה וספרד. הספינות נעצרו על ידי חיל הים והובאו לנמל אשדוד ללא אירועים אלימים.
תוצאות המשט ופעולת ההשתלטות עליו
בעקבות הפרשה והלחץ הבינלאומי על ישראל זו הקלה באופן משמעותי על מעבר הסחורות לרצועת עזה, אם כי המצור הימי נותר בעינו. רשימת הסחורות שאסורות בכניסה לרצועה צומצמה ונאסרו רק נשק, אמצעי לחימה או חומרים שהוגדרו "תומכי לחימה ופריטים בעייתיים דו־שימושיים", אשר עלולים לשמש בהכנת אמצעי לחימה. עם זאת, התקנות המגבילות כניסת אזרחים לרצועה נותרו בעינן.
בעקבות אירועי המשט הוציאה גרמניה את ארגון ה-IHH מחוץ לחוק. כן פורסם כי גם ארצות הברית שוקלת להכריז כי ה-IHH הוא ארגון טרור.
טורקיה דרשה מישראל שתתנצל על הרג אזרחיה במשט, ולאחר שדרישתה לא נענתה הודיעה על הורדת רמת היחסים הדיפלומטיים עם ישראל לדרג של מזכיר שני, גירשה את שגריר ישראל, ואיימה בנקיטת צעדים נוספים. הלחץ הטורקי גרם להשעיית שיתוף הפעולה בין ישראל לברית נאט"ו למשך למעלה מחמש שנים. האיום הטורקי הוסר רק בשנת 2016 וישראל החלה להשתתף בפעילות בפרופיל נמוך. במאי 2012 הוגשו בטורקיה כתבי אישום, ובהם תביעה לגזור תשעה מאסרי עולם, נגד ארבעה קצינים ישראלים, עקב מעורבותם בהשתלטות על המרמרה. הקצינים, לפי תפקידיהם בעת ההשתלטות: הרמטכ"ל גבי אשכנזי, ראש אמ"ן עמוס ידלין, מפקד חיל הים אלי מרום וראש להק המודיעין אבישי לוי.
ב-22 במרץ 2013, בסיומו של ביקור ברק אובמה בישראל, שוחחו ראשי הממשלה נתניהו ורג'פ טאיפ ארדואן טלפונית. נתניהו הבהיר שהתוצאות הטרגיות של המשט לא היו מכוונות, הביע צער על פגיעה ואובדן חיי אדם, התנצל בפני העם הטורקי על כל טעות שיכלה להוביל לאובדן חיי אדם, והסכים להשלים את ההסכם על פיצויים. בעקבות כך הם הסכימו על ביטול ההליכים המשפטיים שטורקיה פתחה כנגד חיילי צה"ל החזרת השגרירים, נירמול היחסים, ושיתוף פעולה בשיפור המצב ההומניטארי בשטחים הפלסטינים.
שער מנסור
שער מנסור (בערבית: باب المنصور لعلج) הוא השער הראשי של העיר העתיקה של מקנס במרוקו, ואחד השערים הגדולים והמרשימים ביותר במרוקו. יחד עם הכיכר החיצונית הוא נחשב בתור כרטיס הביקור של המדינה. השער שוכן מול כיכר אל-הדים, הנחשבת ככיכר המפורסמת ביותר במרוקו.
היסטוריה
מבנה השער הושלם בשנת 1732 על ידי מולאי עבדאללה שהיה בנו של הסולטאן מולאי איסמעיל. שער זה מסמן את הכניסה הראשית לארמון המלכותי, שנבנה עבור מולאי איסמאיל ואל העיר העתיקה של מקנס. הדלת עוצבה על ידי נוצרי מומר לאסלאם ששמו היה "מנסור", ומכאן שמו "שער מנסור". מבנה השער הוא חלק מהמורשת המוגנת של מקנס מאז שנת 1914, ומאז 1996 משמש כאתר מורשת עולמית יחד עם העיר העתיקה של מקנס.
מבנה השער והכיכרות סביבו
מבנה השער מפריד בין הכיכר החיצונית הקרויה כיכר אל-הדים הצמודה אל חומת העיר העתיקה של מקנס ובין הכיכר הפנימית הקרויה כיכר ללה עוודה, ששימשה בתור "מגרש המסדרים המלכותי". בצמוד לשער בתוך החומות נמצאים: מבנה האורוות של פרשי המסדר המלכותי, בית הכלא המלכותי ומוזיאון העיר מקנס. את השער מעטרת קרמיקה ירוקה עם ציורים בעלי מוטיבים מוסלמיים. עמודי השער הלבנים עמדו בעבר בעיר הרומית ווליביליס הנמצאת כ-30 ק"מ צפונית לעיר.
היפרגמיה
היפרגמיה הוא מונח המשמש במדעי החברה לתיאור מעשה או פרקטיקה של אדם שמתחתן עם בן/בת זוג ממעמד חברתי או כלכלי גבוה יותר.
המונח משמש בעיקר כאשר מתייחסים לנטייה הקיימת במגוון רחב של תרבויות בקרב נשים הבוחרות לרוב להתחתן עם הגברים האמידים יותר או המיוחסים יותר ביחס לאישה עצמה.
בתרבויות בהן קיימת העדפה בולטת להיפרגמיה, כאשר גברים הבוחרים נשים מאותו המעמד או ממעמד נמוך יותר וכאשר ונשים בוחרות גברים מאותו המעמד או ממעמד גבוה יותר, הדבר גורם לכך שבסופו של דבר הגברים מהמעמד הנמוך והנשים מהמעמד הגבוה מתקשים במיוחד למצוא חתנים/כלות.
המונח "היפוגמיה" מתייחסת למצב ההפוך בו אדם מתחתן עם אדם ממעמד חברתי או כלכלי נמוך יותר.
המונח הוטבע בתת-היבשת ההודית במהלך המאה ה-19 כדי לתאר את הנוהג שהיה קיים אז בתת-היבשת ההודית בו האבות נהגו לחתן את בנותיהם רק עם גברים בעלי מעמד חברתי גבוה יותר.
שכיחות
היפרגמיה הייתה שכיחה בתרבויות שונות לאורך ההיסטוריה, כולל בתרבויות של תת-היבשת ההודית, בסין הקיסרית, ביוון העתיקה, באימפריה העות'מאנית, ובאירופה הפיאודלית.
כיום, רוב האנשים נוטים להתחתן עם אנשים מאותו המעמד החברתי/כלכלי ובחלקים מסוימים בעולם הנטייה להיפרגמיה נמצאת במגמת ירידה. במחקר שנערך בשנת 2016 אשר בדק את ההבדלים בהכנסות בין זוגות בשנים 1980 ו-2012 התגלה שהנטייה של נשים להתחתן עם גברים עם הכנסה גבוהה יותר מזו של עצמן עדיין ממשיכה בעידן המודרני.
The Golden Age (אלבום של Woodkid)
The Golden Age הוא אלבום אולפן של הכותב הצרפתי יואן למויין אשר מוכר בשם הבמה Woodkid, האלבום שוחרר ב-18 במרץ 2013 עם חברת תקליטים, Green United Music. יואן גם שחרר את העטיפה של האלבום דרך וידאו שיצר בעצמו ב-14 בדצמבר 2012, במהלך רעיון עם NBHAP למויין אמר "Childhood is to me a golden age"
סינגלים
שלושה שירים באלבום שוחררו קודם כסינגלים הקליפ של Run Boy Run Woodkid היה מועמד בפרסי גראמי של 2013 והוא בוים על ידי יואן למויין
הממלכה המאוחדת באירוויזיון לרוקדים צעירים
הממלכה המאוחדת נטלה חלק באירוויזיון לרוקדים צעירים 7 פעמים.
יעקב ארנן
הקמת תיאטרון המלה
מרים ויעקב ארנן, ממקימי קיבוץ הרדוף, ממשיכים לחיות ולעבוד בו גם לאחר שהפך ליישוב קהילתי. שניהם למדו במשך 7 שנים באנגליה וכשחזרו לארץ בשנת 1989, עבדו כשחקנים במסגרת "בימת הקיבוץ" ועסקו בחינוך ובתרפיה בקיבוץ הרדוף. ב-1998, פתחו קורסים לציבור האנתרופוסופי, בתחום עיצוב דיבור ודרמה מתוך האנתרופוסופיה. ב-2004 ייסדו את "תיאטרון המלה" עם כמה מבוגרי הקורסים. בתיאטרון 14 שחקנים, תפאורן ומעצבת תלבושות. השחקנים הם מורי ובוגרי "בית הספר לעיצוב דיבור ודרמה בהרדוף", וכן שחקנים מקצועיים אשר עוברים הכשרה חלקית במסגרת בית הספר. בין שחקני התיאטרון: יעקב ארנן, מרים ארנן, רועי בירן, איתן קלמנוביץ', קרן מרון, ענבל פנקובסקי ועוד.
תיאטרון רפרטוארי המחדש את אמנויות הבמה ועבודת השחקן מתוך תפיסה אנתרופוסופית. התיאטרון כמרכז להתהוות חברתית-רוחנית, בכוחו ליצור שינוי וריפוי, במצב שבו האמן עובד בתוך הקהילה. רבים משחקני התיאטרון עוסקים בתחום החברתי, החינוכי והטיפולי. תיאטרון המלה במרכזו השחקן. התהליך האמנותי של ההצגה נוצר בשיחה ובה מתגלה הסגנון הייחודי של המחזה. ההכרה האנתרופוסופית מחדשת את הקשר למקורות הרוחיים של האמנות, ההופכים לכלים ביצירה האמנותית. הם מתגלים בדיבור. הדיבור אינו משמש להעברת רעיונות בלבד, אלא הופך לכלי מוזיקלי מתוכו מעצב האמן את הדמות, התנועה, המחוות ועד לעיצוב התפאורה התלבושות והתאורה.
הפעילות התיאטרונית היא חלק מיצירת שינוי תרבותי שלם, ויחד עם יוזמות בתחום החברתי-תרבותי הוקמה חברת "סופיה", התומכת ביוזמות שונות ויכולה להיתמך על ידן במקרה הצורך. כמו כן יכולות היוזמות השונות ליצור ביניהן שיתופי פעולה ותמיכה מקצועיים. שחקני התיאטרון הם גם מנהליו, כדי לשמור על התיאטרון כגוף אמנותי בד בבד עם היותו גוף כלכלי-מסחרי. כרגע מנהלים את התיאטרון 4 שחקנים, כל אחד בעל מנדט בתחום אחר, בשאלות עקרוניות מביאה ההנהלה את ההחלטה הסופית למעגל שאר השחקנים. התיאטרון מנוהל על ידי מרים ארנן, יעקב ארנן, רועי בירן ואיתן קלמנוביץ.
בית הספר לדיבור ודרמה
שני מסלולי הכשרה: א) הכשרה חלקית, לבוגרי בתי-ספר למשחק אחרים. יום בשבוע למשך 4 שנים. ב) הכשרה מלאה, 4 שנים כשבסופם ניתן לעסוק באמנות הדרמה והדיבור כאמן וכמורה לדרמה. התוכנית כוללת 3 בקרים ואחרי צהריים. בשנה א' לומדים סגנון אפי. אמנות הסיפור. במהלך השנה משתתפים בהפקה דרמטית, בהופעת אוריתמיה ובסוף השנה מעלים ערב סיפורים. בשנה ב', לומדים את אמנות השירה הלירית (דיבור שירי), מתאמנים בדיבור שירי מתקופות שונות. משתתפים בהפקה דרמטית, הופעת אוריתמיה ולסוף השנה מכינים ערב לירי של התפתחות השירה הישראלית והמערבית. בשנה ג', לומדים דרמה. במהלך השנה שותפים להפקה הדרמטית הבית ספרית ובהופעת האוריתמיה. ולסיום השנה ערב המציג את האבולוציה של הדרמה. שנה ד', פרויקט סיום. כל אחד בוחר נושא מחקר ובונה הופעת יחיד של כשעה בשלושת הסגנונות (אפי, לירי ודרמטי) מראה את פרי מחקרו. הפקה דרמטית של כל המסיימים. המקצועות הנלמדים: דיבור, בוטמר, ג'ימנסטיקה, אוריתמיה, שירה, ציור, אנתרופוסופיה, הדרך הפנימית, אלפא ואומגה, תולדות האומנות והדרמה.
ההפקות של בית הספר
אמא קוראז', מאת ב. ברכט. תחת חורש חלב, מאת ד. תומאס. רומיאו ויוליה מאת ו. שקספיר. ליזיסטרטה מאת אריסטופאנס. נשות טרויה, אוריפידס. פונדק הרוחות מאת נתן אלתרמן. חלום ליל קיץ מאת ו. שקספיר. חתונת הדמים, מאת פ.ג. לורקה. אדיפוס בקולונוס מאת סופוקלס. "כפר" מאת יהושע סובול.
הצגות ילדים שהעלה בית הספר
רסמוס והנודד, על פי אסטריד לינדגרן. סוסון גבנונן, על פי פיוטר ירשוב. ג'ים ונהג הקטר, על פי מיכאל אנדה. צרור נפלאות הקרקס, על פי נתן אלתרמן.
תפיסת העולם הפוליטית
"שער לאדם" הוא פרויקט תמיכה בקיבוץ, המנוהל על ידי ארנן, בשיתוף מלא עם אמין סוואעד, בן המוכתר של היישוב הבדואי היושב ממערב לקיבוץ, סוואעד חמירה. לפני שנים החלו השניים בפרויקט שבסיסו חיבור בין התושבים היהודים לתושבים הערבים באזור. סוואעד: "חשוב בעיני לזהות את הדבר המשותף בינינו". אמין משמש גם מורה לחינוך גופני בבית הספר בהרדוף. לדבריו, "קל לשבת על הגדר ולקטר על האדמה ועל השכנים שלך. אני יכול להסתכל על בני קיבוץ הרדוף ולדבר על מה שיש להם לעומת מה שלי, כתושב ערבי, אין. על העובדה שהם בקרקע כבר 25 שנה, ושהיישוב שלי הוכר רק לפני כעשור ועדיין אין בו תשתיות. אבל אני לא מקטר מקצועי. אני מעדיף לשאול את השאלה, מה אני יכול לעשות כדי לשנות את המצב שלי". הדרך שלו לשנות את המצב היא שיתוף פעולה עם אנשי הרדוף ליצירת פעילויות שונות: ממפגשים בין בני נוער מבתי הספר שבאזור ומגמה משותפת ללימוד תיאטרון, ועד פסטיבל יהודי-ערבי, "מלים מרפאות", שהצליח מאוד. בפסטיבל היו פעילויות משותפות רבות - הרצאות, סדנאות אמנותיות, הצגה, סיפורים ועוד. לדבריו "הקמנו בקיבוץ חברה שבבסיסה אינדווידואליות רוחנית, שחוצה דתות, ויכולה להתקיים יחד עם כל דת אחרת, שזה בדיוק ההפך מפונדמנטליזם. מבחינתי, המשימה הבאה של הציונות היא חיבור לערבים ויצירת תרבות משותפת. אי אפשר להתחבר לאדמה, לטפל ולדאוג לה, אחרי שגנבת אותה ממישהו אחר".
מגמת התיאטרון בכפרים מסביב להרדוף
יעקב ארנן יוזם הקמת מגמת התיאטרון בכעביה בשנת 2010 התלמידים מציגים במסגרת שער לאדם את המחזה "אנטיגונה". מגמת התיאטרון בבית הספר התיכון בכעביה נפתחה בשיתוף פעולה בין מנהל בית הספר בכעביה, וצוות שער לאדם. בשנת 2005 שער לאדם יזם פתיחת מגמת תיאטרון בשפרעם, בבית הספר "מקיף ג'". במגמה זו שלוש כיתות י', י"א, י"ב. התלמידים נבחנים בחמש יחידות בגרות ועוברים חוויה בתחום החברתי, הודות למפגש ולעבודה המשותפת עם בית הספר בהרדוף.
קתדרלת כרייסטצ'רץ'
קתדרלת כרייסטצ'רץ' (באנגלית: ChristChurch Cathedral) היא קתדרלה אנגליקנית הממוקמת בעיר כרייסטצ'רץ' שבניו זילנד, ובנויה בסגנון נאו-גותי.
הקתדרלה ניזוקה קשות ברעידת האדמה אשר התרחשה בפברואר 2011 ונכון לשנת 2015 עומדת בחורבנה, כשעתיד המבנה אינו ידוע.
הקתדרלה נבנתה בשלהי המאה ה-19 וממוקמת במרכז העיר, בכיכר הקתדרלה. הכנסייה מהווה מקום מושבו של הבישוף של כרייסטצ'רץ'.
למעשה העיר נבנתה סביב הקתדרלה, המהווה סמל של העיר.
היסטוריה
המתיישבים הראשונים הגיעו לנמל ליטלטון בשנת 1850. הגעתם מתוארת בפסיפסים על רצפת הקתדרלה.
מקימי העיר שאפו להקים עיר אוניברסיטאית הממוקמת סביב מכללה מקומית. המייסדים שאפו שהעיר תדמה למכללת קרייסט צ'רץ', המכללה הגדולה ביותר באוניברסיטת אוקספורד בה למדו.
באספת עיר שנערכה בשנת 1858, עת בה מנתה אוכלוסיית העיר 450 תושבים בלבד, הוחלט על הקמת הקתדרלה, ובחירת האדריכל האנגלי ג'ורג' גילברט סקוט, האדריכל המוביל בבריטניה באותה עת, שנודע בסגנונו הנאו-גותי.
אבן הפינה של הקתדרלה הונחה ב-16 בדצמבר 1864, והיסודות הונחו בשנה שלאחר מכן. בשל קשיי מימון הבנייה הופסקה הבנייה בשנת 1865.
הסופר אנתוני טרולופ אשר ביקר באתר בשנת 1871 תיאר את היסודות הנרחבים שנבנו, ואת הבנייה התקועה כמעשה גאוותנות של תושבי העיר וכ"עדות לכישלון". הבנייה החלה שוב רק בשנת 1873 לאחר מינוי האדריכל הניו זילנדי בנג'מין מונפורט לפקח על הבנייה. מונפורט שינה את התוכניות המקוריות, והוסיף למגדל הפעמונים מרפסות, ולמבנה הכנסייה אגף נוסף (האגף המערבי), וחלונות ויטראז'.
גובהו של מגדל הפעמונים 63 מטרים. מגדל הפעמונים נפגע מספר פעמים ברעידות אדמה ושופץ בשנת 1903 לאחר שלוש רעידות.
ברעידת האדמה שאירעה בעיר בשנת 2010 צלצלו פעמוני הקתדרלה בשל הרעידה, והיה חשש לפגיעה ביציבות המבנה. הקתדרלה נסגרה למספר ימים ונפתחה מחדש ב-22 בספטמבר 2010.
ברעידת האדמה שאירעה ב-22 בפברואר 2011 קרס מגדל הפעמון ונפגעו חלקים נרחבים מהקתדרלה.
רומי גולדמינץ
רומי בנימין גודלמינץ (בפלמית: Romi Benjamin Goldmuntz, 8 ביולי 1882– קרקוב - 13 במאי 1960 אנטוורפן) היה איש עסקים ומנהיג קהילתי וציוני יהודי-בלגי, יליד פולין שמילא תפקיד חשוב בתעשיית היהלומים באנטוורפן. נודע גם כפילנתרופ ואספן אמנות.
קורות חיים
רומי גולדמינץ נולד בשם בנימין גולדמינץ בעיר בקרקוב, בתקופת השלטון האוסטרו-הונגרי. הוא היה אחד משמונת הילדים של משפחה יהודית. בגיל צעיר היגר לבלגיה ולמד ליטוש יהלומים. בשנת 1902 פתח בית מלאכה משלו לעיבוד יהלומים בשנת 1920 מפעלו באנטוורפן כבר העסיק כ־600 עובדים. רומי גולדמינץ ואחיו לאופולד נמנו עם הלקוחות החשובים (sightholder) של החברה (DTC) Diamond Trading Company), חברת בת של הקונצרן דה בירס. למחרת הכיבוש הנאצי נמלט לקוניאק בצרפת והאיץ בעמיתיו להימלט לאנגליה. בסוף יולי 1940 הגיע ללונדון ויחד עם איש העסקים הרמן שאמיסו יזם את הקמת לשכת ההתקשרות של תעשיית היהלומים ( Correspondence Office for (the) Diamond Industry), אשר בשיתוף פעולה עם ראש עיריית אנטוורפן קאמיל הויסמנס ועם הנהגת יהודי בריטניה, רשמה ואחסנה יהלומים בבריטניה עד תום המלחמה.
בתום מלחמות העולם שכנע רבים מהגולים לחזור לגור ולפעול בבלגיה. החל משנת 1951 ועד מותו החזיק רומי גולדמינץ ביהלום המפורסם "ויטלסבאך הכחול" שנמכר קודם לאלמוני על ידי בני משפחת המלוכה הבווארית ויטלסבאך. אחרי מותו היהלום נמכר על ידי יורשיו של גולדמינץ לאיל הון גרמני.
היה פעיל ציוני נלהב, תרם לעליית הנוער, לשיקום יתומים מקרב ילדים ניצולי שואה ולהקמת מוזיאון לאמנות בנתניה (שלא האריך ימים והפך מאוחר יותר לבית הספר לפיתוח מנהיגות של צה"ל ומתקן נופש של האגודה למען החייל) (בית גולדמינץ).
הנצחה
מרכז לתרבות יהודית ובית הכנסת הגדול ואן דן נסטליי המשופץ (1958) באנטוורפן נקראים על שמו.
קרל קרטיס
קרל תומאס קרטיס (באנגלית: Carl Thomas Curtis; 15 במרץ 1905 – 24 בינואר 2000) היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי שכיהן כחבר הקונגרס של ארצות הברית מטעם מדינת נברסקה בשנים 1939–1979, תחילה בבית הנבחרים ולאחר מכן בסנאט.
ביוגרפיה
קרטיס נולד בחווה של משפחתו במחוז קירני שבנברסקה, בסמוך לעיר מינדן, מושב המחוז. הוא למד בבתי ספר ציבוריים ובהמשך באוניברסיטת נברסקה וסליאן (Nebraska Wesleyan University) שם היה חבר באחווה תטא צ'י. קרטיס משפטים בכוחות עצמו ללא מוסד להשכלה גבוהה ועבר את בחינת לשכת עורכי הדין של נברסקה. הוא החל לעסוק בעריכת דין במחוז קירני וכיהן כתובע המחוזי בשנים 1931–1934.
ב-1938 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של נברסקה כשהוא מבסס את מצעו נגד הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ומדיניות הניו דיל שהנהיג. הוא שירת בבית הנבחרים משנת 1939 עד 1954, ונבחר מחדש כל שנתיים. קרטיס התמודד לסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נברסקה ב-1954 ובבחירות גבר על מושל נברסקה לשעבר קית' נוויל. בעקבות התפטרותה של הסנאטורית המכהנת אווה בורינג, השבעתו לתפקיד הוקדמה ל-1 בינואר 1955, ובכך נהיה לסנאטור הבכיר של נברסקה בפער של יומיים. אגב, תקופת הכהונה החמישה-עשר בקבוצת הסנאטורים השנייה של נברסקה - שנמשכה בין 3 בינואר 1949 עד 3 בינואר 1955 - הייתה יוצאת דופן בכך ששישה סנאטורים שונים חלקו תקופת כהונה זו. קרטיס היה השישי והאחרון מבין אלה.
הוא נבחר שוב שלוש פעמים לתקופות בת שש שנים, וכהונתו הסתיימה ב-1979. הוא הצביע בעד חוק זכויות האזרח מ-1964 אותו יזם הנשיא הדמוקרטי לינדון ג'ונסון. קרטיס היה נאמן למפלגה הרפובליקנית, ובמיוחד תמך בעמדותיה האנטי-קומוניסטיות ובשמרנות פיסקלית, שכללה התנגדות לתוכניות חברתיות כמו הניו דיל ו"החברה הגדולה" (שכללה בין היתר מדיקייד ומדיקר) של הנשיא ג'ונסון.
כבן ברית קרוב של בארי גולדווטר ושל ריצ'רד ניקסון, פעל קרטיס למען זכייתו של גולדווטר במועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות במהלך כינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1964. הוא תמך בהחלטותיו של הנשיא ניקסון להסלים את מלחמת וייטנאם ונשאר נאמן אליו גם בעיצומה של פרשת ווטרגייט, וגם כאשר ניקסון אולץ להתפטר מתפקידו. קרטיס כיהן כיושב ראש הוועידה הרפובליקנית בסנאט בין השנים 1975–1979.
אחרי שעזב את החיים הפוליטיים עבר קרטיס ללינקולן, שם חזר לעסוק בעריכת דין, כיהן כראש השדולה השמרנית "קואליציית החירות האמריקאית", ומדי פעם התראיין לעיתונות. קרטיס נפטר בלינקולן ב-24 בינואר 2000. לאחר מותו זכה לשבחים במליאת הסנאט בנאום שנשא הסנאטור סטרום ת'ורמונד, חברו של קרטיס שנבחר גם הוא לסנאט בשנת 1954.
יואן למואן
יוֹאַן לֶמוּאַן (באנגלית: Yoann Lemoine) נולד ב-16 במרץ 1983, הוא מעצב גרפי, זמר-יוצר, הוא ידוע בשם הבמה שלו Woodkid ובעבודתו על השיר "Teenage Dream" של קייטי פרי, השיר "Back to December" של טיילור סוויפט, ביום קליפ השיר "Born to Die" של לנה דל ריי ועוד. יואן הוא מוזיקאי של מוזיקת עם מודרנית.
ב-28 במרץ 2011 יצא לאור המיני אלבום הראשון שלו, וב-18 במרץ 2013 יצא לאור האלבום הראשון בשם The Golden Age.
קורות חייו
יואן למואן נולד בליון לאם ממוצא פולני. הוא למד איור ואנימציה בEmile Cohl School, אחר כך הוא עזב לאנגליה כדי לעקוב אחר הדפסת משי וב-2004 עבר לפריז. אחרי ניסיון קצר ב-H5. הוא הצטרף לצוות של לוק בסון ועבד על הפרויקט ארתור והמינימונים למשך שנה. ב-2006 יואן ביים סדרה של בריונים לסופיה קופולה שעבדה על מארי אנטואנט.
ב-2010 למואן קיבל 5 פרסי אריה בפסטיבל הפרסום בקאן על קמפיין למודעות האיידס, ושנתיים לאחר מכן קיבל את פרס לבמאי הטוב של השנה בפרסי MVPA בלוס אנג'לס, והיה מועמד בטקס פרסי הווידאו-קליפים של MTV.
ב-18 במרץ 2011 Woodkid יצא לאור המיני אלבום הראשון שלו Iron. השיר Iron הושמע בקדימון של Assassin's Creed: Revelations של חברת יוביסופט, בסרט היצ'קוק ובסדרה הזאב צעיר
פראוואט ואהורם
פראוואט ואהורם (בתאילנדית: ประวัติ วะโฮรัมย์; נולד ב-24 במרץ 1981) הוא אתלט תאילנדי. ואהורם התחרה במשחקים הפאראלימפיים בעבור המשלחת התאילנדית וזכה ב-14 מדליות, בהן שבע מדליות זהב.
ביוגרפיה
ואהורם חלה בשיתוק ילדים כשהיה בן שלוש, ונותר משותק ברגלו השמאלית.
סידני 2000
ואהורם השתתף לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים סידני (2000) וזכה בשתי מדליות זהב. הוא קטף מדליית זהב בתחרות המרוץ ל-10,000 מטרים (קטגוריה T54) כשקבע בגמר המירות שיא פאראלימפי של 21:05.23 דקות, לפני השווייצרים פרנץ ניטלישפץ והיינץ פריי שזכו במדליות הכסף והארד. ואהורם הוסיף מדליית זהב גם במרוץ ל-5000 מטרים כשניצח במקצה הגמר בזמן של 10:54.99 דקות, לאחר שקבע שיא פאראלימפי בחצי הגמר כשעצר את השעון על 10:36.63 דקות.
הוא לקח חלק גם במרוץ ל-1500 מטרים, בה לא הצליח להעפיל למקצה הגמר, ובתחרות המרתון אותה לא סיים.
אתונה 2004
במשחקי אולימפיאדת הנכים אתונה (2004) סייע ואהורם למשלחת התאילנדית לזכות בשתי מדליות זהב בתחרויות מרוצי השליחים. לצידם של חבריו למשלחת, פיצ'ט קרונגט, ראוואט טנה, וסופצ'אי קויסוב ניצח בתחרות ה-4X100 בתוצאה של 51.99 שניות, לאחר שקבעו שיא עולם בחצי הגמר עם 51.98 שניות, ואת תחרות ה-4X400 עם שיא עולם נוסף של 3:12.73 דקות.
בייג'ינג 2008
בטורניר אולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008) הגיע ואהורם לשיא בסך המדליות בהן זכה כשקטף חמש מדליות, בהן מדליית זהב פאראלימפית אחת. במרוץ ל-800 מטרים זכה במדליית הארד לאחר שעצר את השעון על 1:37.12 דקות, אחרי קורט פירנלי האוסטרלי שסיים בזמן של 1:36.76 דקות, והבריטי דייוויד ויר שזכה בתחרות עם תוצאה של 1:36.61 דקות. הוא זכה במדליית הכסף במרוץ ל-1500 מטרים עם תוצאה של 3:10.68 דקות, שני רק לדייוויד ויר שקטף את הזהב עם 3:10.34 דקות, ובמדליית הזהב בתחרות ל-5,000 מטרים עם תוצאה של 10:22.38 דקות.
במרוצי השליחים סייע ואהורם לחברי משלחתו לזכות בשתי מדליות כסף נוספות. במרוץ ל-4X400 עם תוצאה של 3:11.63 דקות, כשנכנעו לשיא עולם של המשלחת הסינית עם 3:05.67 דקות, ובתחרות ל-4X100 סיימו שוב שניים רק לסינים כשעצרו את השעון על 51.93 שניות.
לונדון 2012
באולימפיאדת הנכים לונדון (2012) לקח ואהורם חלק בשתי תחרויות אישיות, ובמרוץ שליחים אחד. בתחרות ל-4X400 סיים עם חברי משלחתו בתוצאה של 3:13.28 דקות, וזכו במדליית הכסף לאחר שנכנעו לשיא עולם של המשלחת הסינית שסיימה בתוצאה של 3:05.46 דקות.
בתחרויות האישיות זכה במדליית הכסף בתחרות ל-1,500 מטרים כשעצר את השעון על 3:12.32 דקות, והפסיד פעם נוספת לדייוויד ויר שזכה בזהב. ולקח חלק גם במרוץ ל-5,000 מטרים בו לא הצליח לזכות במדליה.
I'm Down
"I'm Down" (בעברית: "אני למטה") הוא שיר של הלהקת הביטלס, שנכתב על ידי פול מקרטני. השיר יצא לאור כסינגל שאינו נמצא באלבום כבי-סייד לשיר "Help!"ב-19 ביולי 1965. מקורו של השיר בניסיונו של מקרטני לכתוב שיר בסגנון של ליטל ריצ'רד, שאת שירו "Long Tall Sally" ביצעה הלהקה גרסאות כיסוי קבועות.
בהשראת שירי רית'ם אנד בלוז ורוק אנד רול משנות החמישים, מילות השיר הן על אהבה נכזבת, אך במקום בעצב השיר מבוצע ב"טירוף חגיגי" היסטרי של ביטחון עצמי. יש פרשנים המפרשים את נימתו של השיר כפרודית בחלקה. מבחינה מלודית לא מסובכת, רק שלושה אקורדים בסיסיים. הביטלס הקליטו את "I'm Down" במהלך סשנים לאלבומם Help! ביוני. בעשור שלאחר יציאתו, הפך השיר לנדיר יחסית בין הקלטות הלהקה. לאחר מכן הופיע באלבומי אוסף כגון Rock 'n' Roll Music והמהדורה הבריטית של Rarities.
הקלטה
הביטלס הקליטו את "I'm Down" ב-14 ביוני 1965 במהלך סשן לאלבומם החמישי, Help!, בו הקליטו גם את שיריו של מקרטני "I've Just Seen a Face" ו-"Yesterday". ג'ורג' מרטין הפיק את הסשן, בסיועו של מהנדס האיזון נורמן סמית'. הרצועה הבסיסית של השיר כללה את מקרטני שר ומנגן בגיטרת בס, ג'ורג' האריסון בגיטרה חשמלית ורינגו סטאר בתופים. בטייק הראשון של הלהקה, לשיר עדיין לא היה סוף סופי, מקרטני אמר להאריסון וסטאר אחרי הפזמון האחרון "להמשיך ללכת". הניסיון האחרון, טייק שבע, סומן כ"טוב ביותר".
ג'אסבינדר סאנגרה
ג'אסבינדר סאנגרה (אנגלית: Jasvinder Sanghera), CBE, (נולדה בספטמבר 1965) היא פעילה בולטת למניעת נישואין בכפייה, למען אלו שנישאו בכפייה, ולמען נפגעות ונפגעים מהתעללות על רקע הקשור לכבוד. סאנגרה נולדה וגדלה בדרבי, אנגליה, במשפחה סיקית שמקורה בפנג'אב. היא ברחה כנערה מנישואים בכפייה, ומאוחר יותר ייסדה ארגון בשם קארמה נירוונה, הפועל עד היום למניעת נישואין כפויים והתעללות על רקע כבוד. סאנגרה זכתה בפרסים רבים. היא קיבלה תואר CBE ב-2013 בשל פועלה עבור קורבנות נישואין בכפייה והתעללות מבוססת כבוד.
רותם דרור
רותם דרור (נולדה ב-13 בספטמבר 1970) היא מוזיקאית ומעצבת פסקול ישראלית. זוכת שלושה פרסי הפורום הדוקומנטרי הישראלי לעיצוב פסקול על הסרטים "פרינסס שואו", "חלום ירושלים" ו-"אנדרגראונד בלט".
ביוגרפיה
רותם דרור נולדה וגדלה בפתח תקווה, בתם של הרצליה ואליהו. למדה בתיכון ברנר, כשבמקביל החלה ללמוד מוזיקה ופסנתר בקונסבטוריון העירוני והייתה חברה במקהלת נווה שיר.
את שירותה בצה"ל עשתה כמש"קית חינוך, כאשר באותה תקופה הכירה את גלעד כהנא, יאיר קז ודידי ארז, אשר הקימו לאחר שחרורם את להקת "ג'ירפות".
קריירה
כשנה לאחר שחרורה הקימה יחד עם חבריה לצבא את להקת "ג'ירפות". במקביל להופעות הלהקה, עבדה בספריית וידאו ולמדה פילוסופיה ועיצוב תפאורה באוניברסיטת תל אביב. ב-1998 הוציאה יחד עם להקת "ג'ירפות" את אלבום הבכורה שלהם, "משוחח עם כסא", אשר הגיע למעמד אלבום זהב. באותה שנה החלה לכתוב לעיתון "אנשים" עד לסגירתו.
ב-2001 סיימה ללמוד עיצוב פסקול במכללת הד, ומיד לאחר מכן החלה לעבוד באולפני "קיוטון" כעורכת סאונד. שנה לאחר מכן עברה אל אולפני די.בי, שם שימשה כעורכת סאונד לסרטים באורך מלא וסדרות טלוויזיה. ב-2005 הוציאה עם להקת "ג'ירפות" את אלבומם השני, "גג", אשר הגיע למעמד אלבום זהב. כשנתיים לאחר מכן עזבה את הלהקה.
ב-2014 ערכה את פסקול הסרט "שמוליק קראוס: מאחורי עיניים כחולות", וב-2015 ערכה את פסקול הסרט "פרינסס שואו" של הבמאי עידו הר, עליו זכתה בפרס הפורום הדוקומנטרי על עיצוב פסקול. ב-2016 ערכה את הסרט "חלום ירושלים" של מני אלאיס, עליו זכתה בפרס הפורום הדוקומנטרי על עיצוב פסקול. ב-2018 ערכה את הסרט "משפחה בטרנס" של הבמאי אופיר טריינין. ב-2019 ערכה את הסרטים "מראה" של הבמאי רענן אלכסנדרוביץ', "תהודה" של איתי מרום, ו"אנדרגראונד בלט" של לינה צ'פלין, אשר זיכה אותה בפרס עיצוב הפסקול של הפורום הדוקומנטרי. בנוסף, באותה שנה, הייתה אחראית על עיצוב הפסקול של הסדרה "ליגה ג'" אשר שודרה בכאן 11. ב-2020 יצאה סדרת הטלוויזיה "סטוריז" בכאן 11, בה דרור הייתה אחראית לעיצוב הפסקול. ב-2021 הייתה מעצבת הפסקול של הסרט "צל כבד", המספר את סיפורה של אולה קרבצ'נקו. באותה שנה ערכה את הסרט "בין חומות" של רותם זיסמן כהן ומוריס כה ן. ב-2022 ערכה את סדרת הטלוויזיה "שישו ושמחו" בכאן 11, עליה הייתה מועמדת בפרסי האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית עיצוב הפסקול.
בנוסף, הייתה עורכת סאונד ומעצבת פסקול של תוכניות הריאלטי "אקס פקטור", "גוט טאלנט" ו"המירוץ למיליון".
ב-2017 פתחה את אולפן הסאונד הפרטי שלה ברחוב בוגרשוב שבתל אביב, בו היא מעצבת פסקול לסרטי קולנוע עלילתיים ודוקומנטריים, ועבודות אמנות.
דרור היא גם מרצה לעיצוב פסקול במכללת "מנשר לאמנות" ובאוניברסיטת תל אביב, ומעבירה סדנאות סאונד מטעם הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
חיים אישיים
דרור מתגוררת בתל אביב, נשואה ואם לשניים.
וס סטודי
וסלי "וס" סטודי (באנגלית: Wesley "Wes" Studi; נולד ב-17 בדצמבר 1947) הוא שחקן קולנוע אמריקאי ממוצא צ'רוקי, מופיע בסרטים בעיקר בדמותם של אינדיאנים. התבלט בזכות תפקידיו בסרטים "רוקד עם זאבים" "המוהיקני האחרון", "ג'רונימו", "העולם החדש" ו"אווטאר".
ביוגרפיה
סטודי נולד במחוז צ'רוקי שבאוקלהומה למגי ואנדי סטודי, למד בבית ספר חקלאי ולמד לדבר רק בשפת הצ'רוקי עד אשר סיים את לימודיו. סטודי שירת במשך 18 חודשים בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת וייטנאם, לאחר שסיים את שירותו הצבאי למד סטודי בקולג' בטולסה.
סטודי התפרסם כשחקן קולנוע בתחילת שנות ה-90 עם הופעות בתור אינדיאני בסרטים "רוקד עם זאבים של קווין קוסטנר ו"המוהיקני האחרון" בו הופיע בתור צ'יף, מנהיג שבט מקומי בשם מגוואה. תפקידו המוערך ביותר של סטודי היה בסרט "ג'רונימו", בו גילם את דמותו הביוגרפית של מנהיג לוחמי אפאצ'י ג'רונימו.
ב-2005 הופיע סטודי בדרמה הרומנטית של טרנס מאליק "העולם החדש" בסרט גילם סטודי את ראש שבט פאוואטאן. בשנת 2006 גילם את דמותו של שרון במערבון "מלאכים נופלים" לצד ליאם ניסן ופירס ברוסנן.