cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'אן-קווין דוברן
ז'אן-קווין דוברן (בצרפתית: Jean-Kevin Duverne; נולד ב-12 ביולי 1997) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם בברסט, בה הוא משמש גם כקפטן.
קריירה
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון ב-5 באוגוסט 2016, בתיקו 2–2 עם טור. מאותו משחק השתלב דוברן בקביעות בהרכב קבוצתו, שדשדשה בליגה הצרפתית השנייה.
בספטמבר 2019 רכשה אותו ברסט, העולה הטרייה לליג 1, תמורת 2 מיליון אירו.
חואן אלונסו
חואן אלונסו (בספרדית: Juan Alonso; 13 בדצמבר 1927 – 8 בספטמבר 1994) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק בעמדת השוער. היה לשוערה של ריאל מדריד בכל חמש הזכיות הרצופות שלה בגביע אירופה לאלופות בשנות החמישים.
ביוגרפיה
חואן אלונסו נולד ב-13 בדצמבר 1927 בהונדריביה, חבל הבסקים, שבספרד. אחיו, גבריאל אלונסו, היה גם כן לכדורגלן. כנער אלונסו שיחק בקריזפה, קבוצה מקומית, בגיל 15. בשנת 1946 החל את הקריירה המקצוענית שלו במועדון לוגרונס מהליגה השלישית שם שמר על השער בצורה טובה בעונת 1946/47. בסוף אותה עונה אלונסו עשה מבחן כניסה לסלטה ויגו שם אחיו התחיל שנה לפני כן. מאמנה אז, ריקרדו זאמורה השוער האגדי של נבחרת ספרד, לא קיבל אותו בכך שאמר: "הילד הזה לא יהיה מועיל לי. הוא לעולם לא יהיה שוער טוב והוא בהחלט לא מעוניין בסלטה".
משם אלונסו היה חייב לעשות שירות צבאי בפרול, לכן הוא השיג אישור מהרשויות הצבאיות לשחק בקבוצה המקומית ראסינג פרול ששיחקה באותה העת בליגה השנייה. במהלך שתי עונות עימה הצליח להפגין יכולת שוערות טובה שלא נעלמה מעיני קבוצות רבות.
ריאל מדריד
לאחר שסיים את שירותו הצבאי חתם אלונסו בריאל מדריד בשנת 1949. החתמתו הומלצה על ידי שוערה אז, חוסה באנון, שנאלץ לפרוש ממשחק באותה שנה עקב פציעה. אלונסו בכלל היה אמור להיות לשוער השלישי של ריאל אחרי אדאוטו וגרסיה מרטין, אך קיבל את ההזדמנות ביום הרביעי של עונת 1949/50 בלה ליגה עקב פציעות של השניים. הופעת הבכורה הייתה ב-25 בספטמבר 1949 במשחק חוץ נגד ריאל סוסיאדד. מאז ועד למשך כל שנות החמישים הפך לאחד מעמודי התווך של ריאל מדריד הגדולה שזכתה בחמישה גביעי אירופה רצופים וב-5 תוארי ליגה.
אלונסו התאפיין כשוער בעל ביטחון, שלווה, יכולת מיקום טובה, רפלקסים ואינטואיציה נהדרת לצפות את היריב. במשך שלוש עונות (1951–1954) שיחק לצד אחיו ששיחק בעמדת הבלם. הקריירה שלו הייתה לא קלה מכיוון שהיה צריך להילחם עונה אחר עונה על עמדת השוער הפותח, אך אף אחד מהשוערים שריאל החתימה לא הצליח לחטוף את מקומו.
בטורניר גביע העולם למועדונים 1952 הלא רשמי שנערך בקראקס שבקולומביה עלה מעמדו של אלונסו כשוער. במשחק הגמר בו ריאל ניצחה נגד בוטפוגו הוא נתן הופעה מרשימה עם הצלות נהדרות, ובסיום הטורניר נבחר להיות לשחקן המצטיין. עם צירופו של אלפרדו די סטפנו בעונת 1953/54 התארים החלו להגיע למועדון ויצרו את אחת הקבוצות המיתולוגיות בתולדות הכדורגל. בנוסף לכך זכה במהלך עונת 1954/55 גם בתואר אישי, פרס הזאמורה המוענק לשוער הטוב ביותר בלה ליגה.
לאחר ששיחק בשלושה משחקי גמר גביע אירופה ברציפות נגד סטאד ריימס, פיורנטינה ומילאן בהתאמה אלונסו איבד את מעמדו בשנת 1959 עקב מחלה בריאות. דבר זה מנע ממנו לשחק בשליש האחרון של עונת 1958/59 ומה שהיה גם אמור להיות לגמר גביע אירופה הרביעי שלו. מאז היה כמעט ולא פעיל במשך שנה בגלל המחלה, שכן אף על פי שלכאורה לא הייתה כלל רצינית, הוא לא קיבל את הסמכות ההדדית הספורטיבית לחזור לשחק. כאשר קיבל את האישור הוא נפצע מחוסר פעילות במשחק הקאמבק שלו נגד אתלטיקו מדריד ב-21 בפברואר 1960. התנגשות עם אדלרדו גרמה לו שבר עצם הבריח ואובדן ממושך נוסף. לאור עובדה זאת ריאל האריכה את חוזהו של אלונסו לשנה נוספת אך הוא לא שיחק עוד משחק רשמי עבורה. הוא זכה בתואר גביע אירופה החמישי שלו, הגביע הבין-יבשתי ובאליפות בעונת 1960/61 מבלי שהשתתף ישירות באף אחד מאותם טורנירים.
אלונסו עשה את הופעתו האחרונה בה במשחק המחווה שלו נגד ריבר פלייט, ועזב את ריאל בסוף עונת 1961/62. אחר כך שיחק שנה נוספת לפני שפרש ממשחק בפלוס אולטרה מהליגה השנייה.
פיראניה (סרט, 1978)
פיראניה (באנגלית: Piranha) הוא סרט אימה אמריקאי משנת 1978 בבימויו של ג'ו דנטה, עם ברדפורד דילמן והת'ר מנזיס בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על שבט דגי פיראניה שעברו שינוי גנטי שהפך אותם למסוכנים ביותר, שחודרים לנהר ומפילים אימה וקורבנות בקרב אזרחים בכפר נופש ובמחנה קיץ.
הסרט נוצר בהשראת סרט האימה מלתעות של סטיבן ספילברג.
הסרט הצליח מאוד והפך לסרט פולחן ובעקבותיו הופק סרט המשך ב-1981 סרטי רימייק ב-1995 ו-2010 (בשם "פיראנה 3D") וסרט המשך ב-2012.
הסרט זכה בפרס סאטורן על העריכה והיה מועמד לפרס סאטורן לסרט האימה הטוב ביותר.
תקציר העלילה
זוג מטיילים צעירים נכנס לבריכה במם מגודר שהכניסה אליו אסורה. הם מתפשטים ונכנסים לבריכה אבל כעבור זמן קצר הם נתקפים ונטרפים על ידי דגים, הבריכה מאדימה והם נעלמים.
החוקרת מגי מקיואן (הת'ר מנזיס) נשכרת לגלות מה עלה בגורלם. היא מגיעה בג'יפ למקום בו נראו לאחרונה - Lost River Lake. היא פוגשת שם בפול גרוגן (ברדפורד דילמן) שגר בקרבת מקום עם בתו סוזי שנמצאת כעת במחנה קיץ לחוף הנהר.
הוא מנסה לעזור לה ולוקח אותה למפעל צבאי נטוש שבו יש בריכת מים מלוחים. מגי פותחת את המגוף כדי לרוקן את הבריכה אבל אז הם מותקפים על ידי אדם שמנסה למנוע זאת. פול גובר עליו. הבריכה מתרוקנת והם מוצאים את שלדי בני הזוג. הזר מתעורר בינתיים, גונב את הג'יפ אך לבסוף מתהפך. הם לקוחים אותו לביתו של פול.
הם לא מאמינים לו אך למחרת הם שטים ברפסודה בנהר ונתקלים בידידו של פול, ג'אק (קינן ווין) מוטל על החוף ללא רוח חיים לאחר שרגלו נאכלה.
הם חוזרים לנהר ומבחינים בסירה קטנה עליה ילד זועק לעזרה לאחר שאביו טבל את ידו במים ונאכל על ידי הדגים. ד"ר הוק מתקרב לילד ומצליח להעביר אותו לרפסודה אבל בינתיים נטרף על ידי הפיראניה שמכלים זעמם ברפסודה ומתחילים לכרסם את החבלים שלה. ברגע האחרון, לפני שהרפסודה מתפרקת, הם מצליחים להגיע לגדה. פול מצליח למנוע את פתיחת סכר בנהר ומזעיק את המשטרה.
כוח צבאי בפיקודו של קולונל וקסמן (ברוס גורדון) מגיע למקום ביחד עם הביולוגית ד"רה מנגר (ברברה סטיל) שהייתה בעבר בת זוגו של ד"ר הוק לחיים ולמחקר. הם מחליטים להרעיל את הדגים בנהר אך פול חולק עליהם ואומר כי יש יובל שעוקף את הסכר והפריניה יכולים להגיע דרכו למחנה הקיץ ולכפר הנופש. הקולונל וד"ר מנג'ר מזהירים את פול ומגי לא לגלות דבר על הפרויקט הסודי הזה. פול חרד לגורל בתו שנמצאת במחנה קיץ ויודע שיש דרך לדגי הפיראניה לעקוף את הסכר. הוא ומגי מצליחים לברוח אך נעצרים על ידי המשטרה ונכלאים. מגי מצליחה להשתלט על הסוהר והם נמלטים במהירות ברכב משטרתי לעבר מחנה הקיץ. הילדים נכנסים לשחות בנהר ולפתע מותקפים על ידי הפיראניות. המדריכה בטסי (בלינדה בלסקי) נטרפת וכן ילדים נוספים ופצועים רבים. המים מאדימים מדם.
פול ומרגי מגיעים למקום מאוחר אך פול נרגע כשרואה את בתו שלמה כי לא רצתה להיכנס למים.
פול מתקשר למנהל כפר הנופש היוקרתי (דיק מילר) ומזהיר אותו אך זה דוחה אותו וגם קולונל וקסמן דוחה את החששות. לפתע מותקפים כל הרוחצים על ידי הפיראניות ורבים נטרפים או נפצעים קשה. קולונל וקסמן מנסה לעזור אך נטרף גם הוא.
פול יודע שהפיראניה האלה יכולים לחיות גם במים מלוחים וייזהמו גם את האוקיינוס. ליד שפך הנהר נמצא מפעל מתכת ובמרתפו מיכלים עם פסולת רעילה. פול ומגי מגיעים למקום בסירת מרוץ ופול צולל למיכלים ללא מסיכה, קשור בחבל לסירה כדי לפתוח אותם. בדרכו הוא נפגע על ידי פיראניות. מגי סופרת עד 100 ומושכת אותו לסירה. הפסולת הרעילה נשטפת לנהר וד"ר מנג'ר מרגיעה את העיתונאים כי אין כעת סכנה.
הפצה
המועצה לביקורת סרטים ומחזות התירה את הצגת הסרט בישראל עם הגבלת צפייה מגיל 16 ולאחר הסרת קטעים מהסרט שבהם מוצגים איברים מרוטשים.
חואן-מארי ארזאק
חואן-מארי ארזאק (באנגלית: Juan Mari Arzak; נולד ב-31 ביולי 1942) הוא הבעלים והשף של מסעדת ארזאק בפרבר גרוס של סן-סבסטיאן, ספרד. "נושא הדגל במטבח הספרדי בכלל ובמטבח הבסקי בפרט (לצד אדריה הקטאלוני) הוא חואן מארי ארזאק".
חייו המקצועיים
ארזאק סיפר שעניינו בבישול החל בלידתו, ושבילדותו הוא עזר למסעדה של משפחתו. אולם, עניינו האמיתי בבישול לא החל עד לזמן שהוא למד בבית ספר למלונאות במדריד. אחרי שהוא סיים שירות חובה בצבא, הוא שב למסעדה של משפחתו ב-1966, אז עבד לצד אמו והחל להתאמן כשף במהלך הזמן הזה הוא היה אחראי על צליית הבשר. כעבור מספר שנים לקח פיקוד על המסעדה ומאז המסעדה זכתה לשבחים רבים. ב-1974 המסעדה זכתה בכוכב במדריך האדום של מישלן ולארזאק הוענק התואר טבח השנה בספרד, בו זכה פעמים מספר מאז. המסעדה קיבלה שלושה כוכבים במדריך המישלן ב-1989 והיא מחזיקה בהם מאז (נכון לשנת 2011). המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
במהלך השנים השתלם ארזאק חודש מדי שנה במסעדותיהם של מיטב השפים בצרפת: אלן סנדרנס, פול בוקיז, ז'אן ופייר טרואגרו, ז'ראר בואייה ובמסעדת אראמביד. בשנים 2010-2003 דורגה מסעדת ארזאק בקביעות במדריך 50 המסעדות הטובות בעולם, כשב-2009 דורגה כמסעדה השמינית בטיבה בעולם וב-2010 דורגה כתשיעית בטיבה בעולם, ב-2011 דורגה במקום השמיני.
ב-2008, קיבל ארזאק את פרס "הבסקי העולמי" עבור "עיבוד הגסטרונומיה, אחת מהמסורות החשובות ביותר של ארץ הבסקים, לזמנים חדשים והפיכתה לאחת החדשניות ביותר בעולם." מעל למסעדה יש לארזאק מעבדה בה הוא שוקד על המצאתם של מאכלים חדשים.
ב-2011 זכה ארזאק בפרס על מפעל חיים במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם.
המטבח הבסקי החדש
המטבח הבסקי החדש קם בשנות ה-70' וקיבל תאוצה בשנות ה-90'. כתריסר טבחים ובהם ארזאק (אליהם שייך גם פדרו סוביחאנה) יצרו מה שהם מכנים deconstruction, פירוק לגורמים של המתכונים המסורתיים ויצירה מחדש של מתכונים חדשים השונים בטעמיהם ובמראם מהמקור, אך שומרים על זיקה למסורת. הם כינו צורת בישול זו "מטבח מחברים" (קוויזין ד'אוטר).
אז בהר מור
אז בהר מור הוא פיוט מסוג "מחיה" (לברכת מחיה המתים) בקדושתא לשחרית של יום הכיפורים, שנכתבה בידי רבי שלמה אבן גבירול. על פי מסורת קדומה של הפייטנים בקדושתאות לימים נוראים, הוקדשו שלושת החלקים הראשונים בקדושתא לשלושת האבות, ולכן המחיה, שהוא החלק השני, הוקדש ליצחק ועוסק בעקדת יצחק. במנהגי אשכנז הפיוט משמש, שלא כתפקידו המקורי, כסליחה מסוג "עקדה". הפיוט נאמר באחד מימי עשרת ימי תשובה לפי המנהגים השונים.
בתוכנו של הפיוט בולטת שותפותו והסכמתו של יצחק למעשה העקידה: "עֲמָד נָא אָבִי וּקְשֹׁר הַטֶּבַח. פֶּן אָגוּר מִפְּנֵי הָאֶבַח. צַמְּדֵנִי פֶּן אֲחַלֵּל הַזֶּבַח". הדברים מבוססים על דברי חז"ל, לפיהם אברהם רמז ליצחק על המצווה להקריבו לקרבן ויצחק נענה לכך ברצון: "פתח יצחק ואמר 'רבונו של עולם, כשאמר לי אבא: 'אלהים יראה לו השה לעולה בני', לא עכבתי על דבריך ונעקדתי ברצון לבי על גבי המזבח ופשטתי את צוארי תחת הסכין, ולא תזכור לי זאת ולא תרחם על בני".
כפיוטי עקידה רבים, גם בפיוט זה בקשת רחמים על עם ישראל בשכר עקידת יצחק, בדומה לחתימת ברכת זכרונות: "ועקידת יצחק לזרעו היום ברחמים תזכור".
באקרוסטיכון אלפבית עברי ולאחריו שם המחבר (שלמה בר יהודה גבירול). סיום רוב הבתים בשיבוץ חלק מפסוק במקרא המסתיים במילה קודש. השיבוץ אינו חלק מהאקרוסטיכון.
AVX
AVX (ראשי תיבות של: Advanced Vector Extensions) הוא סט הרחבה לארכיטקטורת קבוצת הפקודות x86 (instruction set architecture) של מעבדי אינטל ו-AMD שהוצעה על ידי אינטל במרץ 2008 ונתמכה על ידי אינטל עם מיקרו-ארכיטקטורת המעבדים "Sandy Bridge", שפותחה בסניף הישראלי של אינטל. זו יצאה לאור ברבעון הראשון של 2011, ולאחר מכן עם המיקרו-ארכיטקטורה "Bulldozer" של AMD ברבעון השלישי באותה שנה. ל-AVX מאפיינים חדשים, הוראות חדשות וסכמת קידוד חדשה.
AVX2 מרחיב את מרבית הפקודות האינטגרליות ל-256 ביט וחושף את FMA. AVX-512 מרחיב את AVX לתמיכה ב-512 ביט עם קידוד "EVEX prefix" שהוצע לראשונה על ידי אינטל ביולי 2013 ונתמך על ידי מעבדי "Knights Landing" שתוכננו לצאת ב-2015.
אורית בנבנישתי
אורית בנבנישתי (נולדה ב-1961 בקונטיקט, ארצות הברית) היא אשת עסקים ישראלית, מנכ"לית קבוצת תיגבור ויושבת ראש חברת האבטחה "רשף ביטחון". נשיאת ענף חברות משאבי אנוש בנשיאות המגזר העסקי בישראל.
ביוגרפיה
בנבנישתי היא בתה של רינה וינרייך בנבנישתי. הוריה של אורית התחתנו ביד אליהו ואחרי זמן קצר עברו לניו יורק, מאחר שאביה עבד בחברת ביטוח אמריקאית. בארצות הברית רינה למדה הוראה ועבדה בבית ספר יהודי. מאוחר יותר החלה לעבוד בחברת משאבי אנוש.
אורית נולדה בארצות הברית, בקונטיקט. כשהייתה בכיתה ב', אחרי מלחמת ששת הימים, ההורים החליטו לחזור לישראל, והשתכנו בשכונת קיראון בקריית אונו. כעבור שמונה שנים עברה המשפחה להרצליה. בנבנישתי עסקה באתלטיקה (בעקבות אמהּ, שהייתה אתלטית), וזכתה באליפות ישראל לתיכונים בריצות למרחק 400 מטרים ו-600 מטרים.
אחרי שירות צבאי כמטאורולוגית בחיל האויר, בין השנים 1979–1981, למדה בנבנישתי סטטיסטיקה. היא השלימה תואר בוגר ומוסמך בסטטיסטיקה מטעם אוניברסיטת תל אביב בשנת 1987 ותואר בוגר ומוסמך במשפטים מטעם הקריה האקדמית אונו בשנת 2015.
במהלך הלימודים לתואר מוסמך בחקר ביצועים ומתמטיקה, עבדה בחברת מחשבים, ובהמשך הצטרפה לחברת "תיגבור" המשפחתית, שהוקמה ונוהלה על ידי אמה. היא שימשה במספר תפקידים בחברה, ובתחילת שנות האלפיים, מונתה על ידי אמה למנכ"לית החברה. החברה עוסקת בכח אדם, סיעוד, שמירה ואבטחה.
היא גם חברת הנהלה של העמותה לקידום החינוך בתל אביב-יפו, עמותת נאמני שניידר והאגודה לסוכרת נעורים, חברה בנשיאות פורום ראשי החברות, ונשיאת ענף חברות משאבי אנוש בנשיאות המגזר העסקי בישראל.
נבחרה כאחת מאנשי השנה של ביזפורטל לשנת 2021.
בנבנישתי נשואה לקותי לוריא. לזוג 2 בנים והם גרים בתל אביב.
גביע הזהב 2000
גביע הזהב של CONCACAF 2000 נערך בין ה-12 ל-27 בפברואר 2000 בארצות הברית, והיה הטורניר החמישי של גביע הזהב, והמהדורה ה-15 של אליפות צפון אמריקה בכדורגל. התחרות נוהלה על ידי CONCACAF, הגוף המנהל של הכדורגל הצפון-אמריקני. בטורניר השתתפו שלוש נבחרות אורחות,, ו.
בשונה מטורניר גביע הזהב 1998, הורחב המפעל מ-10 ל-12 נבחרות, שחולקו לארבעה בתים.
העפילה משלב הבתים בזכות הטלת מטבע, לאחר שוויון מוחלט בין קוריאה הדרומית לבינה בשלב הבתים. קנדה ניצלה את ההעפלה האוטומטית והדיחה את האלופה המכהנת ואת  בדרך לגמר המפעל.
במשחק הגמר גברה קנדה על קולומביה בתוצאה 2–0, והשלימה זכייה ראשונה בתולדותיה בתואר.
משחקי הטורניר
12 הנבחרות שהשתתפו בטורניר חולקו לארבעה בתים. שתי הנבחרות במקומות הראשונים בכל בית העפילו אוטומטית לשלב רבע הגמר. שלב זה, והשלבים הבאים אחריו, התנהלו בשיטת נוקאאוט במשחק בודד.
בית ד'
בעקבות השוויון המוחלט בין קנדה לקוריאה הדרומית נערכה הטלת מטבע שבה זכתה קנדה.
כריס היוניס
כריס היוניס (Chris Heunis; נולד בשם יאן כריסטיאן היוניס, Jan Christiaan Heunis; 20 באפריל 1927 – 27 בינואר 2006) היה פוליטיקאי ועורך דין אפריקאנר, חבר המפלגה הלאומית של דרום אפריקה, ושר בממשלות ג'ון פורסטר ופיטר וילם בותה.
נולד ביוניונדייל שבפרובינציית הכף המערבי. למד משפטים והוסמך כעורך דין בשנת 1951. במקביל עסק בפוליטיקה. כיהן כראש המפלגה הלאומית במחוז ג'ורג' בכף המערבי ובשנת 1959 נבחר למועצת הפרובינציה של ג'ורג'.
בשנת 1970 נבחר לפרלמנט של דרום אפריקה. ב-1974 מונה לשר לענייני הודו ולתיירות בממשלת ג'ון פורסטר. ב-1975 מונה לתפקיד שר לעניינים כלכליים. בשנת 1979 מונה כחבר בוועדה הממשלתית לבדיקת החוקה ובשנת 1982 מונה לשר לרפורמה חוקתית בממשלת פיטר וילם בותה. בתפקידו זה היה אחראי להקמת מבנה פרלמנטרי בן שלושה בתים, שבמסגרתו פעל לצד בית לנבחרים לבנים בלבד גם בית שני עבור "צבעוניים" ובית שלישי עבור הודים. הוא אף שכנע את מנהיג מפלגת העבודה של הצבעוניים אלן הנדריקסה לתמוך ברפורמה. במהלך כהונתו אף היה מעורב במגעים חשאיים בין המפלגה הלאומית לבין הקונגרס הלאומי האפריקני. בספטמבר 1986 נבחר פה אחד למנהיג המפלגה הלאומית בפרובינציית הכף. בתחילת 1989 כיהן כנשיא בפועל למשך 100 ימים כאשר בותה לקה בשבץ מוחי.
היוניס פרש מהחיים הפוליטיים בשנת 1989 וחזר לעסוק בעריכת דין בסומסרט ווסט (פרבר של קייפטאון) ביחד עם בנו. קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סטלנבוש, דרגת לויטננט קולונל לשם כבוד במשטרה, אזרחות כבוד של ג'ורג', ועיטור כבוד של ממשלת סין.
נפטר בסומרסט ווסט לאחר מחלה ממושכת.
אהרן חייבי
אהרן חייבי (30 בדצמבר 1915 – י' בסיוון ה'תשס"ה, 17 ביוני 2005) היה שופט מחוזי וראש עיריית אשקלון השביעי בין השנים 1974–1977.
קורות חייו
אהרן חייבי נולד בירושלים למשפחה שעלתה מתימן. הוא קיבל חינוך מסורתי ולמד בבית הספר כי"ח אותו סיים בשנת 1935. לאחר מכן החל ללמוד בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב וסיים ללמוד שם בהצטיינות בשנת 1940.
מיד לאחר סיום לימודי המשפטים עסק בעבודות במשרות שונות בשירות המדינה ועסק בעריכת דין בין השנים 1948-1940. חייבי שימש כמזכיר שופטים בבית המשפט המחוזי בתל אביב בשנים 1951-1949.
בכב' באדר ב' תשי"ט, 1 באפריל 1959, מונה חייבי לשופט בבית המשפט השלום באשקלון וכעבור עשור מונה חייבי לשופט בית המשפט המחוזי בבאר שבע החל מיום כ"ז בניסן תשכ"ב, 1 במאי 1962, עד יום י"א בתמוז תשכ"ב, 13 ביולי 1962.שימש בתפקיד זה עד שפרש מכס השיפוט ביום ה' באלול תשל"ג, 2 בספטמבר 1973 לטובת פעילות פוליטית באשקלון במסגרת רשימת "המערך".
אהרן חייבי נפטר בי' בסיוון התשס"ה, 17 ביוני 2005.
פעילות פוליטית
אהרן חייבי כיהן כראש העיר אשקלון בשנים 1974 עד 1977.
כשפרש מתפקידו ושב לירושלים והמשיך כפרקליט. לזכותו של חייבי נרשמו הישגים רבים בהתפתחותה של העיר אשקלון, כגון בניית טיילת, סלילת כבישים ויצירת תשתית של רשת חשמל, מים וביוב.
גבעת הנדרסין
גבעת הנדרסין או גבעת הנדרסן או גבעת הנדרסון (באנגלית: Hendersin Knob או Henderson Knob) היא גבעה עגולה מכוסה קרח בחלק הדרום - מערבי של האי ת'רסטון, אי המצוי בסמוך לקצה הצפון-מערבי של ארץ אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
הגבעה מתנשאת בין ראשו של קרחון קרפט, לבין ראשו של קרחון רושריי.
גילוי ומיפוי הגבעה
הגבעה מופתה לראשונה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית, במהלך מבצע קפיצה לגובה, בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי), 1946 – 1947.
מקור השם
שמה של הגבעה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הגבעה נקראת על שם האלחוטן ונדל ק. הנדרסין (Wendell K. Hendersin), מצי ארצות הברית, אשר נפל חלל בעת התרסקות מטוס ימי באי ת'רסטון, בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) ב-30 בדצמבר 1946.
ממשלת ישראל השלושים ושש
ממשלת ישראל השלושים ושש (מכונה גם ממשלת בנט-לפיד או "ממשלת השינוי") הייתה ממשלת חילופים בראשות נפתלי בנט ויאיר לפיד שהתבססה על גוש השינוי. היא קיבלה את אמונה של הכנסת ה־24 והושבעה ב-13 ביוני 2021.
ממשלה זאת הוקמה, כקודמתה, במתכונת של ממשלת חילופים. כאשר הושבעה החלו לכהן נפתלי בנט כראש הממשלה ולפיד כראש הממשלה החלופי; מועד החילופים נקבע ל-27 באוגוסט 2023. עם הקמתה ובמשך רוב כהונתה היו בממשלה זו 28 שרים ושישה סגני שרים.
ב-30 ביוני 2022 התקבלה בכנסת הצעת החוק להתפזרות הכנסת ה-24, ובהתאם לחוק יסוד: הממשלה הוקדם מועד החילופים למחרת היום, 1 ביולי 2022. לאחר הבחירות הורכבה הממשלה השלושים ושבע, שקיבלה את אמון הכנסת והממשלה השלושים ושש סיימה את כהונתה.
רקע
ב-23 במרץ 2021 התקיימו הבחירות לכנסת העשרים וארבע. בחירות אלה היו הפעם הרביעית בתוך שנתיים שבה התקיימו הבחירות לכנסת, כחלק מהמשבר הפוליטי המתרחש בישראל מאז שנת 2019. גם בבחירות אלה, כמו במערכות הבחירות שקדמו להן, התגבשו בכנסת שני "גושים": גוש מצדדי המשך כהונת בנימין נתניהו כראש הממשלה, שכלל בכנסת זו 52 ח"כים מסיעות הליכוד, ש"ס, יהדות התורה והציונות הדתית; וגוש מתנגדי המשך כהונת נתניהו, בראשות יאיר לפיד, שכלל בכנסת זו 51 ח"כים מסיעות יש עתיד, כחול לבן, העבודה, ישראל ביתנו, תקווה חדשה ומרצ. על פי תוצאות הבחירות, לאף גוש לא היה רוב ברור לצורך הקמת ממשלה חדשה. ימינה ורע"מ, שמנו ביחד 11 ח"כים, לא הצהירו לפני הבחירות לאיזה "גוש" הן משתייכות, ולאחריהן קיימו משא-ומתן קואליציוני עם ראשי שני הגושים, זאת על אף שאנשי סיעת ימינה הצהירו לפני הבחירות במספר הזדמנויות שלא ישבו בקואליציה עם מרצ ורע"ם ולא יכתירו את יאיר לפיד לראש הממשלה.
הקמת הממשלה
נתניהו לא הצליח להרכיב ממשלה ב-28 הימים המוקצים לכך. באופן חלופי להקמת ממשלה, הוא ניסה גם לקדם חוק לבחירה ישירה של ראש ממשלה, בתקווה שמערכת בחירות ישירה שתתקיים לאלתר תשפר את סיכוייו להרכיב ממשלה לאחריה. ברם, מגעים שניהל עם רע"ם ושהיו קשורים לקידום הבחירה הישירה, ולדברי יו"ר רע"ם מנסור עבאס, גם לאפשרות שילוב רע"ם בקואליציה, חוללו פולמוס פנימי בימין ולא הבשילו בשל התנגדותו הנחרצת של בצלאל סמוטריץ' לשותפות כלשהי עם מפלגה ערבית אנטי-ציונית לתפיסתו.
המגעים בין הליכוד לרע"ם
האפשרות שתקום ממשלה בשיתוף פעולה בין הליכוד לרע"ם עלתה בדיון הציבורי עוד לפני הבחירות. נפתלי בנט, מנהיג "ימינה", דרש מנתניהו ערב הבחירות לחתום על כך שלא יקים ממשלה בתמיכת רע"ם, זאת בתמורה להתחייבותו שלו לא להקים ממשלה שבה יישב תחת יאיר לפיד, גם לא ברוטציה. לאחר הבחירות, מאחר שמפלגות מחוץ לגוש הימין שללו על הסף כניסה לממשלה אחת עם נתניהו, נראה היה שהדרך היחידה להקמת ממשלת ימין בראשות נתניהו כרוכה בהיזדקקות לתמיכת רע"ם. בין הח"כים בליכוד התגלע ויכוח פומבי בנושא. בנאום שנשא מנסור עבאס בנצרת כשבוע לאחר הבחירות הוא קרא להתמקד במשותף ליהודים ולערבים ולהתגבר על חילוקי הדעות.
הליכוד החל לנהל מגעים עם רע"ם. טיבם המדויק של המגעים שנוי במחלוקת. לפי גרסת אנשי הליכוד (שהוצגה זמן רב לאחר המגעים), הוא לא היה משא ומתן קואליציוני, אלא הוגבל למשא ומתן עם רע"ם לפיו תתמוך בחוק לבחירה ישירה לראשות ממשלה שיחול מיידית על הכנסת ה-24, בתקווה שחוק כזה יקדם הקמת ממשלה בידי נתניהו. מנסור עבאס אמר כי לצד המשא ומתן על החוק לבחירה ישירה היה גם משא ומתן על הסכם קואליציוני. התפרסם שעבאס התארח במעון ראש הממשלה לביקור חשאי שבו פגש בנתניהו ובאשתו שרה.
בשלב מוקדם הבהיר מנהיג הציונות הדתית, בצלאל סמוטריץ', שבשום פנים ואופן לא יאפשר הקמת ממשלת ימין תוך הסתמכות על רע"ם. על מנת להשיג פריצת דרך ולרכך את גישתו, נערך מפגש בין מנסור עבאס לבין בכיר רבני הציונות הדתית, הרב חיים דרוקמן, אך ללא הועיל. שותפות אחרות לקואליציית הימין לא שללו את רע"ם. בשנת 2022 התפרסמה הקלטה שבה נשמע סמוטריץ' מאשים את נתניהו בכך שהוא משקר, כאשר הוא אומר שמעולם לא התכוון להקים קואליציה עם רע"ם. סמוטריץ' נשמע אומר: "הוא שקרן בן שקרן. הוא לא רצה ללכת עם רע"ם? רצה באבי-אביו". בעקבות סירובו של סמוטריץ' הפכו המגעים עם רע"ם לחסרי תוחלת, אך מנגד העובדה שעל פי הדיווחים נתניהו חפץ לצרף את רע"ם לקואליציה הגדילה את הלגיטימציה הציבורית להסתמכות עליה.
הרכבת הממשלה
ב-5 במאי 2021 העביר הנשיא את המנדט ליאיר לפיד, יושב ראש מפלגת יש עתיד. לפיד התחיל בניסיונות להקמת ממשלה יחד עם מפלגות ימינה, כחול לבן, העבודה, תקווה חדשה, ישראל ביתנו, מרצ ורע"ם. תוך כדי כך פתחה ישראל במבצע שומר החומות והמגעים הקואליציוניים הושהו. נפתלי בנט הודיע שהמהומות בקרב ערביי ישראל אינן מאפשרות הקמת ממשלה עם רע"ם. ברם, המגעים התחדשו אחרי המבצע, וב-2 ביוני 2021, כחצי שעה לפני פקיעת המנדט בחצות, הודיע יאיר לפיד לנשיא ריבלין שעלה בידו להרכיב ממשלה.
הממשלה הורכבה כממשלת חילופים, בדומה לממשלה שקדמה לה (ממשלת ישראל הראשונה במודל זה), והוסכם על רוטציה לפיה נפתלי בנט יכהן כראש ממשלה בשנתיים הראשונות, וב-27 באוגוסט 2023 יחליף אותו בראשות הממשלה יאיר לפיד. בממשלה הקודמת הסכם הרוטציה בין נתניהו לבני גנץ לא הגיע לכדי מימוש מפני שנתניהו ושר האוצר ישראל כ"ץ לא הניחו על שולחן הכנסת הצעה לתקציב המדינה, ולכן התפזרה הכנסת עקב אי-אישור התקציב במועד הקבוע בחוק. בממשלה ה-36 הסכימו חברי הקואליציה על סעיפים שימנעו פרצה זאת, ובהם סנקציה על מי שיבחר לתמוך בחוק להתפזרות הכנסת, וכן גמישות בנוגע למועד אישור תקציב המדינה של 2023.
הזיקה בממשלה הפריטטית נקבעה באופן הבא: סיעות ימינה ותקווה חדשה הן חלק מ"גוש ימינה" והשרים וסגני השרים ממפלגות אלה הם בעלי זיקה לנפתלי בנט, ואילו סיעות יש עתיד, כחול לבן, העבודה, ישראל ביתנו ומרצ הן חלק מ"גוש יש עתיד" והשרים וסגני השרים ממפלגות אלה הם בעלי זיקה ליאיר לפיד.
ב-7 ביוני 2021 פורסמו קווי היסוד להקמת ממשלת אחדות בתקופת כהונת הכנסת ה-24. יומיים לאחר מכן נקבע בוועדה המסדרת מועד השבעת הממשלה.
הממשלה קיבלה את אמונה של הכנסת ברוב של 60 בעד מול 59 נגד ונמנע אחד, והושבעה ב-13 ביוני 2021, ד' בתמוז ה'תשפ"א.
קווי יסוד
תמצית קווי היסוד:
סיעות הקואליציה
מספר חברי הכנסת החברים בקואליציה:
חילופי שרים וסגני שרים
לפי ההסכמים הקואליציוניים, תוכננו להתקיים במהלך הרוטציה ב-27 באוגוסט 2023 השינויים הבאים: בסופו של דבר הכנסת החליטה על התפזרותה ב-30 ביוני 2022 ובהתאם לחוק היסוד רק בנט ולפיד התחלפו בתפקידיהם.
שרים חדשים
בממשלה זו כיהנו 14 שרים חדשים: קארין אלהרר, חמד עמאר, עמר בר-לב, ניצן הורוביץ, תמר זנדברג, עודד פורר, אורנה ברביבאי, אלעזר שטרן, מתן כהנא, עיסאווי פריג', מרב מיכאלי, יואל רזבוזוב, נחמן שי ואלי אבידר
כהונת השרים כח"כים
בממשלה זו היו רק 7 שרים מתוך 28 שלא התפטרו במסגרת החוק הנורווגי וכיהנו כח"כים:
שר אחד לא כיהן כח"כ בכל תקופת הכנסת הנוכחית:
יוצאי מערכת הביטחון
בממשלה זו כיהנו 6 שרים בדרגות אלוף-משנה ומעלה בצה"ל:
סיום כהונת הממשלה
במהלך הכהונה התקיימו מחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושש.
ב-6 באפריל 2022 הודיעה חברת הכנסת ויו"ר הקואליציה, עידית סילמן, מסיעת ימינה על פרישה מהקואליציה, מה שהותיר את הקואליציה עם 60 חברי כנסת, דהיינו, ללא רוב בכנסת.
ב-13 במאי 2022 הכריז השר לשירותי דת, מתן כהנא, על התפטרותו מהממשלה במטרה לשוב למושבו בכנסת, זאת, בתיאום עם ראש הממשלה נפתלי בנט ועל מנת להבטיח את יציבות הקואליציה. בהתאם לחוק הנורווגי, עם התפטרותו, חבר הכנסת יום טוב כלפון הפסיק להיות חבר כנסת, עוד סוכם בין בנט לכהנא, כי האחרון ימונה לסגן השר לשירותי דת וימשיך בפועל את ניהול המשרד כסגן שר, משום שאבד הרוב לאישור מינויו כשר מחדש.
ב-13 ביוני 2022 הודיע חבר הכנסת ויו"ר ועדת הכנסת, ניר אורבך, מסיעת ימינה, על הפסקת תמיכתו בממשלה ועל פרישתו מן הקואליציה עד להצבעה בכנסת לחידוש תוקפן של תקנות יו"ש, ואמר: "הניסוי איתכם (רע"מ) נכשל". בכך, הוא הותיר את הממשלה עם 59 חברי כנסת בלבד כממשלת מיעוט.
ב-20 ביוני 2022 ראש הממשלה נפתלי בנט וראש הממשלה החלופי יאיר לפיד סיכמו ביניהם על פיזור הכנסת והקדמת הבחירות לאחר שמוצו הניסיונות לייצב את הקואליציה, כאשר ראש הממשלה, ממשלת מעבר, יהיה יאיר לפיד. ב-30 ביוני עבר חוק התפזרות הכנסת בקריאה שלישית. בחצות הלילה בין ה-30 ביוני וה-1 ביולי הפך לפיד לראש הממשלה.
הרשימה המשותפת הניחה על שולחן הכנסת 12,000 הסתייגויות בניסיון לעכב את התפזרות הכנסת מכיוון שלפי החוק תקנות יו"ש היו אמורות לפקוע בחצות ה-30 ביוני אם הכנסת לא הייתה מתפזרת עד אז, אך הן נפסלו מטעמים פרוצדורליים.
העבודה וישראל ביתנו לא השתתפו בהצבעה על פיזור הכנסת כמחאה על כך שלא הועבר "חוק המטרו" שמהותו בניית רכבת תחתית בגוש דן.
בתקופת ממשלת המעבר הממשלה חתמה על הסכם קיבוצי חדש עם הסתדרות המורים התקף עד 2026.
סמוך לבחירות, חתמה הממשלה על הסכם הגבול הימי בין ישראל ללבנון שגרר התנגדות חריפה מצד האופוזיציה. בג"ץ דחה עתירות שטענו שממשלת המעבר חייבת להביא את ההסכם למשאל עם או להצבעה בכנסת
לודוויג פולץ
לודוויג פולץ (בגרמנית: Ludwig Foltz; 23 במרץ 1809 – 10 בנובמבר 1867) היה אדריכל, פסל ומאייר גרמני.
ביוגרפיה
לודוויג פולץ היה בנו של הצייר לודוויג פולץ. אחיו היו פיליפ פון פולץ, גם הוא צייר חשוב, והשרטט והחרט פרידריך פולץ. לודוויג פולץ נסע לשטרסבורג בשנת 1825 בגיל 16, שם מצא עבודה בקתדרלה ובהקמת בית ספר חדש. הוא חזר לביתו לאחר שלוש שנים ושם משך את תשומת ליבו של יוהאן קלאודיוס פון לסולקס, שנתן לו את הרחבת טירת ריינק, אותה קיבל לידיו השר לעתיד מוריץ אוגוסט פון בתמן-הולווג.
על מנת לנהל את הבניין בהצלחה למד פולץ את שיטת הבניה במשך כשנה. לאחר מכן, הוא נסע למינכן בשנת 1830 לאקדמיה לאמנות. לאחר חמש שנים נוספות, השר יוזף לודוויג פון ארמנספרג הפקיד בידיו את השחזור והריהוט של טירתו ליד דגנדורף ביער בוואריה בשנת 1837. בשנת 1837 מונה פולץ למורה בבית הספר למסחר ברגנסבורג. הוא בנה כאן את הוילה המלכותית בין השנים 1854–1856 בסגנון נאו-גותי, ואז מונה לפרופסור בפוליטכניק במינכן והופקד על בית המגורים המלכותי. בשנת 1852/55 נבנתה קפלת הקריפטה על אנטוניברג ליד סטפרג בהנחייתו מטעם משפחת האצולה ארקו.
בשנת 1860 הוא קיבל עבודה ברגנסבורג לסגור סופית את חזית הכנסייה המערבית, שנסגרה זמנית לאחר שנהרסה באמצע המאה ה-16. העבודה כללה הרחבת החלל הפנימי בכנסייה. פולץ פתר את המשימה ברגישות מבלי לפגוע בחלקים הישנים. נוצר אגף מערבי שמכיל גלריית עוגבים בת שתי קומות.
השנים האחרונות בחייו הוקדשו בעיקר לכנסייה המשוחזרת במינכן. נבנו בה 42 פסלי קדושים בגודל טבעי עשויים אבן וחימר, 40 פסלים קטנים יותר מגולפים בעץ, שתי נברשות גדולות, פריטי מזבח רבים ועוד.
הוא נפטר במינכן ב־10 בנובמבר 1867.
קברו של פולץ נמצא בבית העלמין הדרומי העתיק במינכן.
שמחה לב
שמחה לֵב (18 ביולי 1899 – נפטר י"א חשון תשמ"ב 26 בנובמבר 1981) היה פילוסוף ומשפטן ישראלי שעסק בפסיכולוגיה מעשית. נודע בשל "שיטת מנא" (Mana) שיצר לטיפול בגמגום.
ביוגרפיה
שמחה לב (Loew) נולד בקיץ 1899 בסכודניצה, במחוז דרוהוביץ שבגליציה המזרחית, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בנם של פרה לבית בקנרוט וברוך לב, סוחר למדן ממשפחת חסידים אמידים, ממייסדי ההסתדרות הציונית בדרוהוביץ ובהמשך נשיא "המזרחי" בווינה.
בילדותו למד בישיבה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עברה משפחתו לבירה וינה, שם למד בגימנסיה, בבית ספר גבוה למסחר, ולאחר מכן למד פילוסופיה ומשפטים באוניברסיטת וינה וקיבל תואר דוקטור למשפטים.
לב התעניין בפסיכולוגיה מוסרית ומעשית בעקבות גמגום שממנו סבל עד גיל 27. הוא פיתח שיטת ריפוי בשם "שיטת המנא" ('מנא' פירושה יצר החיים / הקיום / הטוב והמיטיב), ובעזרתה נרפא מגמגומו. לב חיבר ספר בגרמנית על שיטתו, והוא תורגם לצרפתית.
ב-1935 עלה עם משפחתו לארץ ישראל, ופתח תחנת ייעוץ בשיטת מנא בתל אביב. לאורך השנים עסק בטיפול פסיכולוגי ללוקים בגמגום, הפרעות חרדה, ביישנות וחוסר ביטחון עצמי. שימש גם כיועץ בתחומי זוגיות.
לב ערך הרצאות ברחבי הארץ בהן הפיץ את שיטתו. כתב ספרים נוספים, בהם "העצבנות מחלת דורינו ודרך מנא לריפויה", "לא נמות כי נחיה", "בית ספר לחיים", "המדריך הפסיכולוגי לניצחון", חוברות "מנא-פסיכולוגיה" ("יהי אור", "מנאיזם - הפסיכולוג לעם") ועוד. לאחר השואה פרסם את הספר "האלבום השחור" בו הוקיע את מעשי הנאצים בשואה באמצעות תצלומים מתקופה זו.
לב יסד בארץ מספר אגודות ציבוריות לטובת היישוב העברי, מהתקופה שקדמה לפרוץ מלחמת העולם השנייה ועד קום המדינה, בהן "ליגה להגנת כבוד ישראל", "הליגה אנטי-נאצית" ו"המשפחה הגדולה בישראל".
משנת 1928 היה נשוי למרים לבית ווהל ולהם היו שלושה ילדים.
חילף החולות
חילף החולות (שם מדעי: Desmostachya bipinnata) הוא מין של עשב רב שנתי במשפחת הדגניים והוא היחידי בסוגו. החילף מתנוסס לגובה רב יחסית, כמטר ואף למעלה מזה, והוא מצוי מאוד במישור החוף, וכן בקרקעות חוליות במדבר במקומות בהם מצויים מי תהום גבוהים והמים קרובים לפני הקרקע.
שימושים
כבר בעבר ברחוק נהגו להשתמש בחילף כחומר גלם להכנת חבלים ומחצלאות, וכן הוא עד היום באזורים מדבריים. בארץ זכור במיוחד השימוש שעשו בחילף גולי תל אביב במלחמת העולם הראשונה שהגיעו לכפר סבא, אשר יצרו מהחילף סוכות בהן התגוררו במשך תקופה ארוכה (כמתואר באריכות בספרו של נחום גוטמן, "שביל קליפות התפוזים"). החילף נזכר במקורות התלמודיים מספר פעמים בהקשר של מחצלאות או סיכוך לסוכה.
היידה
מעסומה דדה-באלא (בפרסית: معصومه دده‌بالا; 10 באפריל 1942 – 20 בינואר 1990), ידועה גם בשם הבמה היידה (באנגלית: Hayedeh; בפרסית: هایده) הייתה זמרת איראנית עם מנעד |ווקאלי קונטרלטו. הקריירה שלה התפרשה על פני שני עשורים, והיא תוארה רבות כאחת המוזיקאיות הפופולריות והמשפיעות ביותר באיראן.
תחילת חייה וקריירה
מעסומה דדה-באלא נולדה ב-10 באפריל 1942 בטהראן. היא הייתה אחותה הבכורה של הזמרת הפופולרית מהסטי.
הקריירה המקצועית שלה החלה ב-1968 בתוכנית הרדיו "גולהא-י רנגארנג" (בפרסית: "گلهای رنگارنگ"; בתרגום לעברית: "פרחים צבעוניים").
היידה למדה את הסגנון המוזיקלי אואז (מוזיקה ווקאלית פרסית) אצל הכנר והמלחין הפרסי עלי טאג'ווידי.
"אזאדה" (1968; באנגלית: "Azadeh"), שהולחן על ידי עלי טאג'ווידי, למילים של רהי מואיירי, היה הלהיט הרשמי הראשון של היידה וגם הופעת הבכורה שלה. הוא הושמע לראשונה ב-1968 ברדיו טהראן עם תזמורת גול-הא. בשנה זו היא הוציאה לאור להיט נוסף בשם "ראפטם" (באנגלית: "Raftam").
בשנות ה-70 היידה החלה לשיר בסגנון מוזיקת פופ הפרסית. בתקופה זו עבדה היידה עם מספר כותבי שירים, כמו פרידון חושנוד, ג'הנבחש פאזוקי, אנושיראואן רוחאני ומוחמד היידרי. בתקופה זו הוציאה לאור את השיר "גול-י סנג" (באנגלית: "Gol-e Sang") שזכה להצלחה רבה.
לאחר המהפכה והיציאה מאיראן
ב-29 באוגוסט 1978, זמן קצר לפני המהפכה האסלאמית באיראן, היגרה היידה לבריטניה. היא שהתה שם שלוש שנים ועברה לארצות הברית ב-1982 כדי להמשיך את עבודתה המוזיקלית.
היידה התגוררה בלוס אנג'לס מ-1982 ועד סוף חייה. מאז שנות ה-80 האזור הפך למרכז של הקהילה הפרסית (איראנית) בדרום קליפורניה.
היידה הוציאה לאור אלבומים רבים ומצליחים בתקופה זו, וכל השירים שלה הושמעו גם באיראן. השירים הפוליטיים והנוסטלגיים של היידה כמו "רוזאיה רושאן" ("Rouzaye Roshan"), "גסיה מן" ("Ghesseyeh Man") ו-"זנדגי" ("Zendegi") זכו לפופולריות רבה בקרב קהילת הגולים האיראנית.
ברנדן שרדונה
ברנדן שרדונה (בצרפתית: Brendan Chardonnet; נולד ב-22 בדצמבר 1994) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם בברסט.
היידה
מותה
ב-20 בינואר 1990, יום לאחר הופעה שלה במועדון קזבלנקה, ליד סן פרנסיסקו, קליפורניה, היידה מתה מהתקף לב. היא הייתה בת 47. הייתה לה היסטוריה של סוכרת ויתר לחץ דם.
ברנדן שרדונה
קריירה
שרדונה נולד בצרפת, ובצעירותו הצטרף למחלקת הנוער של ברסט.
היידה
מותה
אלפי מעריצים השתתפו בהלוויה של היידה בלוס אנג'לס. ב-24 בינואר 1990, היא נקברה בבית הקברות ווסטווד וילג' ממוריאל פארק בלוס אנג'לס, קליפורניה. היא הקליטה אלבום זמן קצר לפני מותה והייתה אמורה לסיים את הקלטתו לאחר שחזרה מהקונצרט שלה בסן פרנסיסקו.
ברנדן שרדונה
קריירה
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במאי 2013, בהפסד קבוצתו 2–3 לפריז סן-ז'רמן. מאותו משחק החל להשתלב שרדונה מפעם לפעם בהרכב קבוצתו, שדשדשה בליגה הצרפתית השנייה.
לקראת עונת 2015/2016 הושאל לעונה אחת לאפינאל מהליגה השלישית, ושב לברסט בתום העונה.
מוזות - בית ספר תיכון לאמנויות
מוזות הוא בית ספר תיכון לאמנויות ביפו העתיקה. בית הספר מיועד לבני נוער שלא השתלבו בבית הספר, ורוצים לשלב לימודי אמנות עם לימודים לתעודת בגרות. עד 2022 שכן בבית מרכז האמנויות ובשנה זו עבר למשכן חדש ברחוב יפת 44.
היסטוריה
בית הספר הוקם בספטמבר 2005 ביפו העתיקה. על ידי "עמותת טופז לקידום ולרווחת ילדים ובני נוער".
הלימודים בבית הספר מתחילים בכיתה י' ונמשכים שלוש שנים. בכל שכבה לומדים כ-30 תלמידים. התלמידים לומדים בכיתה ובאופן פרטני, יוצרים ולומדים אמנות, משתתפים במפגשים חברתיים ויוצאים להתנדב במקומות שונים בקהילה. כל התלמידים לומדים לקראת בגרויות במקצועות העיוניים ובמגמות: אמנות, מוזיקה תיאטרון או קולנוע.
בשנת הלימודים 2016 -2017 נפתחה בבית הספר מגמת קולנוע, שהיא התוספת הראשונה לשלוש המסורתיות שהיו קיימות שם קודם.
בית הספר נתמך על ידי גופים רבים: משרד החינוך, משרד הרווחה, עיריית תל אביב-יפו - ועל ידי מתנדבים.
קמנשסנטפטר
קמנשסנטפטר (בהונגרית: Kemenesszentpéter) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם בקמנשסנטפטר מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 860 ובשנת 2020 רק 596 תושבים.
יהודי קמנשסנטפטר
בקמנשסנטפטר חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
ניבין אבו רחמון
ניבין אבו רחמון (בערבית: نيفين ابو رحمون; נולדה ב-24 בנובמבר 1981) היא אשת ציבור וחינוך ערבייה-ישראלית. הייתה חברת הכנסת מטעם מפלגת בל"ד (ברית לאומית דמוקרטית) בסיעת הרשימה המשותפת כתשעה חודשים בסוף כהונת הכנסת העשרים.
קריירה פוליטית
אבו רחמון התמודדה על המקום החמישי במפלגת בל"ד ונבחרה ברוב קולות למקום זה, דבר שהציב אותה במקום ה-19 ברשימה המשותפת לקראת הבחירות לכנסת העשרים. אבו רחמון עמדה במרכזו של סכסוך פוליטי בין בל"ד לחד"ש ברשימה המשותפת בדבר פרשנותם של הסכמי רוטציה בתוך הרשימה המשותפת. על פי עמדת חד"ש ההסכם קוים עם התפטרותם של ח"כ עבדאללה אבו מערוף מחד"ש ואוסאמה סעדי מתע"ל, אף על פי שבמקום אבו מערוף נכנס יוסף עטאונה שגם הוא נציג חד"ש, ולא נציג בל"ד. על פי עמדת בל"ד ורע"ם, מטרת הרוטציה הייתה לקבוע את חלוקת המושבים בין המפלגות ברשימה המשותפת, כך שבמחצית השנייה של הקדנציה יעלה מספר המושבים של בל"ד משלושה לארבעה. עקב ההתפטרות המוקדמת של ח"כ באסל גטאס בשל מעצרו ובהתאם לפרשנות זו, נוצר צורך במשיכת המועמדות של מועמדים נוספים שנמצאים לפני אבו רחמון ברשימה. ב-10 באוגוסט 2018, עם כניסתה לתוקף של התפטרות חבר הכנסת ואאל יונס, נעשתה אבו רחמון לחברת כנסת.
אבו רחמון היא בעלת תואר ראשון במדע המדינה ותקשורת ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת בר-אילן. בפעילותה היא מתמקדת בפמיניזם וכן בנושאים הקשורים לצעירים ולמאבק הלאומי הפלסטיני. כחלק מהמאבק הפמיניסטי כמורה לאזרחות היא גם מתמקדת בנושאים הקשורים בחינוך.
לא התמודדה בבחירות לכנסת ה-21.
חייה האישיים
גדלה בריינה. נשואה ואם לשתי בנות.
אוטו דיטריך
יקוב אוטו דיטריך (בגרמנית: Jacob Otto Dietrich; 31 באוגוסט 1897 - 22 בנובמבר 1952) היה קצין אס אס בגרמניה הנאצית, אשר כיהן כראש לשכת העיתונות של המשטר הנאצי ואיש אמונו של אדולף היטלר.
ביוגרפיה
דיטריך נולד באסן, שירת כלוחם במלחמת העולם הראשונה וזכה בצלב הברזל מסדר ראשון. לאחר מכן למד באוניברסיטאות מינכן, פרנקפורט אם מיין ופרייבורג וסיים דוקטורט במדע המדינה בשנת 1921.
דיטריך עבד בעיתונים באסן ובמינכן. בשנת 1929 התפקד למפלגה הנאצית ושם היה רפרנט עיתונות. הוא הציג בפני היטלר פקידים בכירים בתעשיית הכרייה וכך הבטיח סיוע במימון למפלגה הנאצית. ב-1 באוגוסט 1931 מונה לראש העיתונות של המפלגה הנאצית, ובשנה שלאחר מכן הצטרף לאס אס. ב-2 ביוני 1933 מינהו היטלר לרייכסלייטר, הדרגה הפוליטית השנייה בבכירותה במפלגה הנאצית. ב-1 בנובמבר מונה דיטריך לסגן נשיא לשכת העיתונות של הרייך (Reichspressekammer) תחת מקס אמאן. ב-28 בפברואר 1934 העלה היטלר את דיטריך לתפקיד ראש עיתונות הרייך במפלגה הנאצית. במרץ 1936 הוא נבחר כחבר נאצי ברייכסטאג. ב-26 בנובמבר 1937 הפך דיטריך לראש לשכת העיתונות של הרייך ולמזכיר המדינה במשרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם. ב-20 באפריל 1941 הועלה לדרגת אס אס אוברגרופנפיהרר.
בצו של היטלר ב-28 בפברואר 1934 הוסבר באופן רופף תפקידו של ראש העיתונות של הרייך: "הוא מנהל בשמי את העקרונות המנחים לעבודת העריכה של עיתונות המפלגה. בנוסף, כראש העיתונות שלי הוא הסמכות העליונה לכל פרסומי העיתונות של המפלגה וכל סוכנויותיה." לדיטריך, כראש העיתונות של המפלגה הנאצית ולאחר מכן כראש העיתונות של ממשלת הרייך, הייתה שליטה על הפרסומים והעיתונים של המפלגה הנאצית כולל מה שהופץ לאנשי אס אס, אס אה, נוער היטלר וחזית העבודה הגרמנית. עבודתו סייעה להבטיח את אחיזת הנאצים בגרמניה. הוא סייע לחברי המפלגה לרכוש עמדות כוח ולהתקבל בקהילות ועזר להפיץ את האידאולוגיה הנאצית בציבור.
תפקידו כראש העיתונות חפף את משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם של יוזף גבלס, וקיימות אנקדוטות על הסכסוכים ביניהם. הם היו ידועים בחילוקי הדעות ביניהם, וחשו לעיתים קרובות מחויבים "לתקן" את הטעויות של האחר. דיטריך האמין שהוא האחראי העליון על העיתונות הגרמנית ולכן ביקש להפחית את השפעתו של גבלס במחלקת העיתונות.
לדיטריך הייתה מערכת יחסים קרובה עם היטלר. הנס פריטשה, ראש חטיבת העיתונות הגרמנית מדצמבר 1938 עד נובמבר 1942, שעבד תחת דיטריך, ציין כי "במשך שנים הוא [דיטריך] סיכם גם את מברקי העיתונות, שהיוו אחד ממקורות המידע החשובים ביותר עבור היטלר. נוכחתי באופן אישי בכך שהוא הרחיב את נאומיו של היטלר שנועדו לפרסום. כך תפקד ד"ר דיטריך גם כמעביר ההנחיות הנוכחיות של היטלר לד"ר גבלס." עם זאת, עקב הסודיות שהוכתבה על ידי המלחמה, דיטריך, שלא היה ב"מעגל הפנימי" של היטלר, לעיתים קרובות לא ידע על מקום הימצאו של היטלר.
דיטריך שמר על אמונו של היטלר במשך כל תקופת המשטר, עד שהיטלר האשים אותו בתבוסתנות והוציא אותו לחופשה ללא הגבלת זמן לאחר ויכוח ב-30 במרץ 1945. לאחר המלחמה הוא נעצר על ידי הבריטים. ב-1949 נשפט במשפטי נירנברג הנוספים, הורשע בפשע נגד האנושות ובחברות בארגון פשע, האס אס, ונידון לשבע שנות מאסר. הוא שוחרר ב-1950. בנובמבר 1952 מת בדיסלדורף.
זיכרונות: היטלר שהכרתי
בשבי בכלא לנדסברג כתב דיטריך את "The Hitler I Knew. Memoirs of the Third Reich's Press Chief" - "היטלר שהכרתי: זיכרונותיו של ראש העיתונות של הרייך השלישי", ביקורת חריפה כלפי היטלר והוקעת הפשעים שבוצעו בשם הנאציזם. חלקו הראשון של הספר מכיל הערכות של דיטריך לגבי דמותו של היטלר, הרהוריו על היטלר כפוליטיקאי וכחייל, וביקורת על מנהיגותו. החלק השני, "סצנות מחייו של היטלר", מתאר צפיה ממקור ראשון בפעילות היומיומית של היטלר לפני המלחמה ובמהלכה. הספר יצא לאור בגרמנית בשנת 1955 בשם "12 שנה עם היטלר" (Zwölf Jahre mit Hitler). הוא תורגם לאנגלית על ידי ריצ'רד וקלרה וינסטון, פורסם על ידי Methuen בשנת 1957 ופורסם מחדש בשנת 2010 על ידי Skyhorse Publishing, עם הקדמה חדשה מאת ההיסטוריון רוג'ר מורהאוז.
צעדת המופקרות
צעדת המופקרות (או צעדת השרמוטות; מאנגלית: SlutWalk) היא תהלוכת מחאה שבה מפגינים מוחים נגד "תרבות האונס" ונגד הטענה לפיה נשים שמתלבשות באופן חושפני אשמות בכך שהן מוטרדות מינית או הופכות לקרבנות של אלימות מינית.
היסטוריה
ב-24 בינואר 2011 הרצה מייקל סנגינטי, קצין משטרה קנדי בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת יורק בטורונטו, ואמר "נאמר לי שאני לא אמור להגיד זאת, אבל נשים צריכות להימנע מלהתלבש כמו מופקרות (sluts) כדי שלא יהפכו לקורבנות של אלימות מינית". סנגינטי עצמו חזר בו בינתיים מן הדברים, אך התחושה הייתה שדבריו מייצגים השקפה רחבה יותר, של תרבות אונס שפעילות פמיניסטיות סברו שיש להיאבק בה.
ב-3 באפריל אותה שנה התכנסו כ-3,000 מפגינות ומפגינים בקווינס פארק וצעדו לעבר משטרת טורונטו. אף שהמפגינות נתבקשו להתלבש בבגדים שהן לובשות בחיי היומיום, כדי לסמל את העובדה שנשים מותקפות מינית באופן יומיומי, רבות מהן בחרו להתלבש בלבוש חשוף כהמחשת הרעיון שאישה נתונה לאלימות מינית, ללא קשר למה היא לובשת. בחודשים שלאחר מכן נערכו צעדות דומות בערים שונות ברחבי העולם, בין היתר בקנדה, ארצות הברית, ברזיל, בריטניה, דרום אפריקה, סינגפור ושוודיה, וב-2012 החלו צעדות כאלה להתקיים גם בישראל.
שם הצעדה
בארגון המחאה המקורית בשנת 2011 בחרו מארגנות המחאה, סוניה ברנט והת'ר ג'ארוויס, להשתמש במילה "slut" בה השתמש סנגינטי, דווקא בגלל הקונוטציה השלילית שהיא מעוררת, במטרה להוציא ממנה את עוקצה. השימוש הזה הוא סוג של ניכוס מחדש של המושג, פעולה שהוצעה כפתרון לתופעת הסלאט-שיימינג. השם הועתק, בתרגומים שונים, גם למדינות אחרות, כדוגמת "Marcha das Vadias" בברזיל.
שם הצעדה בישראל
בין השנים 2012 עד 2019 כונו הצעדות הישראליות "צעדת השרמוטות". בשנת 2020, בעקבות ביקורת ארוכת שנים על שם הצעדה מצד נשים שהזדהו עם תוכן המחאה ועם סגנונה אך הסתייגו משמה, החליטו מארגנות הצעדה הירושלמית לשנות את שמה ל"צעדת המופקרות", ובשנת 2021 החליטו מארגנות הצעדה החיפאית לאמץ החלטה זאת. המילה שרמוטה, שהושאלה מהשפה הערבית אל הסלנג העברי-ישראלי, נתפסת בעיני רבות כפוגענית, והשימוש בה אף נתפס כניכוס תרבותי, מה שגורם לכך שנשים רבות, מזרחיות ודתיות, נמנעו מלהשתתף במחאה. מעבר לכך, נשים ערביות ופלסטיניות רבות מרגישות חשש לבטחונן האישי עקב השתתפות בצעדה אשר זהו שמה. שינוי השם נועד לפתוח את הצעדה לקהלים נוספים ולעודד נשים חדשות להצטרף לתנועה.
לבחירה בשם זה יש שני הסברים, שנובעים מכפל המשמעות של המילה מופקרת: כשם תואר, מופקרת היא התרגום העברי הקרוב ביותר למילה "SLUT", המתייחס לנשים המתלבשות בצורה חושפנית ודוגלות בפתיחות מינית. ואילו כפועל סביל, המילה מופקרת מייצגת את היחס שנשים זוכות לו מידי רשויות המדינה: האשמת הקורבן על ידי המשטרה ומערכת המשפט, ההקלות בעונשיהם של אנסים ותוקפים בידי מערכת המשפט, הפלת הצעות חקיקה שמטרתן למנוע אלימות במשפחה על ידי הרשות המחוקקת, הקלות בה גברים אלימים משתחררים בחזרה לבתיהם ולחברה וממשיכים לפגוע בנשים, והנטייה לקצץ תדיר במקורות תקציביים המיועדים להגנה על נשים.
כמו אז, הבחירה במילה מופקרת מביעה ניכוס מכוון, כאשר מארגנות הצעדה מפנות את מה שרע במילה זו אל מי שבאמת אשם בה. מארגנות הצעדה הירושלמית הסבירו בדף הפייסבוק:
צעדת המופקרות בישראל
הצעדה הראשונה שתוכננה בישראל הייתה בירושלים, ב-2012, והובילה אותה הפעילה הפמיניסטית אור לוי. בעקבות ההכרזה על צעדת המופקרות הישראלית הראשונה, הרעיון של הצעדה אומץ גם על ידי מארגנות בערים אחרות, ובסופו של דבר הצעדה הראשונה בפועל נערכה בתל אביב ב-22 במרץ 2012. לצעדה הגיעו כמה מאות משתתפות ומעט משתתפים. לאחר מכן נערכה הצעדה בירושלים, וכן נערכו צעדות בחיפה ובאר שבע.
ב-2014 החל שיתוף פעולה בין הקבוצות המארגנות את הצעדות בערים שונות והן התאחדו לקבוצת ארגון משותפת שיצרה מיתוג כולל לצעדה וקיימה קמפיינים ופרסום משותפים.
ב-2015 התקיימו שתי צעדות: בירושלים ב-29 במאי בהשתתפות של כ-1,000 נשים, נערות וגברים והצעדה בתל אביב התקיימה ביום שישי, ה-14 במאי. מארגנות הצעדה בתל אביב הדגישו כי למרות מה שנהוג לחשוב על הצעדה, כמקום בו נשים צועדות בלבוש חשוף, אין ולא יהיה קוד לבוש לצעדה. כמו כן, הן הוסיפו כי: ""על מנת לאפשר לכולן להגיע לצעדה, הן פתחו בקמפיין גיוס המונים שיממן אוטובוס מתל אביב וחומרים לשלטים. בעמוד הפייסבוק של צעדת המופקרות 2015 העלו סדרת מימים בהן אנשים שונים ענו על השאלה "למה אני צריך/ה את צעדת השרמוטות?". בעמוד ניתן היה לראות תשובות מגוונות, כולן מדגישות את אותו המסר: "לא משנה מה עשיתי, איך התנהגתי, או איך התלבשתי, אין לאף אחד זכות להטריד אותי, לגעת בי, להעיר לי, כי הגוף שלי הוא שלי".
ב-2016 התקיימה צעדה בתל אביב ב-8 ביולי בהשתתפות של כ-500 נשים. בין הידועניות שהשתתפו, נמנית ענבל ביבי, יוצאת אקס פקטור ישראל, שבה חשפה כי נאנסה בעבר.
ב-2017 התקיימה צעדה בתל אביב ב-12 במאי, בהשתתפות של כ-1,500 צועדות וצועדים. הצעדה משכה תשומת לב ציבורית גבוהה כשאמנים כמו גדי וילצ'רסקי וסטטיק שיבחו אותה ברשתות החברתיות. סטטיק הגדיל לעשות וניצל את ההאשמות של המעריצים שלו שהוא מקלל כשהשתמש במילה שרמוטות על מנת להסביר את הרעיון שמאחורי הצעדה למאות אלפי העוקבים שלו באינסטגרם. הצעדה בירושלים התקיימה בתאריך ה-2 ביוני 2017 וצעדו בה מעל ל-600 צועדים וצועדות. בין המשתתפים במחאה השנתית היו גם גברים שהגיעו לבושים בבגדי נשים לאות הזדהות. במהלך המצעד נרשמה תקרית כששתי נשים שהביעו זעזוע מהלבוש המינימלי שעטו המשתתפות, קראו לעברן קריאות גנאי ותגובות שונות, בהן: "בגלל נשים שכמותן גברים מרשים לעצמם לאנוס".
ביולי 2017 חלק ממארגנות הצעדה בתל אביב התאגדו להקמה של עמותת כולן, עמותה לקידום השיח הפמיניסטי בישראל. העמותה מנהלת את הצעדה בתל אביב החל משנת 2018.
ב-2018 הצעדה התל אביבית התקיימה ב-4 במאי, בה צעדו למעלה מ-5,000 צועדות וצועדים. הצעדה בירושלים התקיימה ב-18 במאי, כשנושאה המרכזי היה כישלון מערכות אכיפת החוק והמשפט, שמפקירות נשים שנפגעו מעבירות מין, וצעדו בה מאות גברים ונשים.
ב-31 במאי 2019 התקיימה הצעדה בתל אביב. הפקת הצעדה התבססה על פעילותן של כ-200 מתנדבות, המגיעות מעולמות הפרסום, ההפקה והאקטיביזם. בצעדה השתתפו מעל ל-10,000 צועדות וצועדים. הצעדה בירושלים התקיימה ב-24 במאי 2019 בסימן "מצב חירום תמידי", כתיאור של מצב נשים במרחב הציבורי כנתונות לאלימות מינית כמעט בכל מקום. בצעדה הייתה הקפדה על מרחב בטוח עבור הקהילה הגאה ועבור הצועדים והצועדות, תוך שימוש בסדרניות הנקראות "לוחמי דושים", שמטרתן להגן על הצעדה מפני מטרידים ופוגעים פוטנציאליים. הצעדה בחיפה התקיימה ב-21 ביוני 2019.
ב-2020, בשל התפרצות נגיף הקורונה בישראל, התקיימה הצעדה במתכונת אינטרנטית בערוץ היוטיוב ובדף הפייסבוק של עמותת כולן תחת השם "שידורי שרמוטות". באותה השנה הודיעה הצעדה בירושלים על שינוי שמה ל"צעדת המופקרות". הצעדה בתל אביב תמשיך להיקרא "צעדת השרמוטות".
ב-2021 מארגנות הצעדה בחיפה הודיעו כי יצטרפו להחלטה של הצעדה הירושלמית וישנו גם הן את שם הצעדה לצעדת המופקרות.
ב-12 במאי 2023 התקיימה הצעדה בירושלים. הצעדה הוקדשה לזכרה של יעל גרינברג, קורבן האונס בשמרת, אשר הלכה לעולמה בשבוע האחרון. "יעל הופקרה על ידי החברה שבה היא גדלה, על ידי המדינה, ועל ידי מערכת המשפט... יעל הופקרה בידי מערכת הבריאות, הרווחה ובריאות הנפש שלא תומכות בשיקום של נפגעות".
ארינה
אַרִינַה הייתה עיר קדושה חשובה ומרכזית בעולם החתי, ששימשה כמרכז דתי לאלת השמש במיתולוגיה החתית. בכתבים החתיים היא מופיעה בשם "אלת השמש של ארינה". העיר שכנה ליד עיר הבירה החתית חתושש. מקומה של העיר לא ידוע. אחת מאפשרויות הזיהוי שהועלו למקומה של העיר, הוא האתר אלג'הויוק, השוכן קרוב לחתושש.
אלת השמש של ארינה היא אחת משלושה אלי שמש חשובים בפנתאון האלים החתי. הנוספים הם "אל השמש של השמים" ו"אלת השמש של האדמה".
למלך החתי היה ארמון בעיר, ששימש אותו כאשר עלה לרגל לעיר בעת קיומם של פסטיבלים דתיים. בעיר התקיימו מספר פסטיבלים, הידוע שהם היה "פסטיבל כרוכוס", שהתקיים באביב. על פי הטקסטים החתיים, העיר שכנה במרחק של יום הליכה מחתושש.
חלק מהלוחות בכתב יתדות שנמצאו בארכיון בואזקיי, עוסקים בנושאי חוק ומשפט. על פי תעודות אלה, ניתן פטור ממסים לאנשי דת בשלוש ערים קדושות בצפון ארץ חתי. הערים הן ארינה, נֶריךּ וזִיפַלׇנְדַה, שהיו עריהם של אלי סער צעירים, הבנים של אלת השמש של ארינה. זיהוי השחרור ממסים לאנשי הדת, נעשה על ידי עץ מסוג מסוים, שגדל בפתח הבית של איש הדת. הזכות לגדל את העץ הזה ניתנה למעטים, והוא שימש כסמל מעמד. בנוסף, ניתן פטור ממסים לאורגים של ארינה וזיפלנדה.
אלת השמש של ארינה
אלת השמש של ארינה (נודעה גם בשמה החאתי ווּרוּשֶמוּ) נחשבה במספר מקורות כאלה ראשית, לצד בעלה. בן זוגה היה אל הסער ומזג האוויר תשוב. אלים אלה וכן ילדיהם מקורם בפנתאון האלים של החאתים (תרבות שקדמה לתרבות החתית ונטמעה בה). היא הייתה ידועה גם בשמות נוספים, אַרִינִיתְיַה ואַרִינִידֻ. בהמשך, בחלק מהמקורות, זוהתה דמותה עם חבת, בת זוגו של תשוב, אף על פי שחבת לא תפסה אף פעם את דמותה של אלת השמש של ארינה.
חשיבותה של העיר והאלה ארינה באה לידי ביטוי באנלים של חתושיליש הראשון, שמלך במחצית השנייה של המאה ה-17 לפנה"ס. בשנת מלכותו הראשונה נלחם כנגד העיר זַלפַּה, הרס אותה, לקח את אליה ונתן שלוש מרכבות אפריון לאלת השמש של ארינה. בשנתו השלישית, כשהוא מספר על מלחמתו כנגד ארזווה, הוא קורא לעצמו "אהוב אלת השמש של ארינה" שרצה לפניו בקרב. בשנת מלכותו החמישית, תקף את העיר חשום ולאחר שניצח בקרב, פנה לעיר כדי לבזוז ולהרוס אותה. הוא לקח את פסלי האל תֱשוּבּ, אשתו האלה חבת וזוג שוורים עשויים מכסף, שהיו השוורים של האל תשוב, והעבירם ל"מקדש ארינה". באותה שנה תקף גם את העיר זיפשנה והרס אותה, ואת אליה הביא לאלת השמש של ארינה. באנלים גם מצוין שמלך תיכּוּנַה, שלח אליו מרכבה אחת של כסף ושני פסלי בהט, אותם העביר גם לאלת השמש של ארינה.
המלך מורשיליש השני, שחי במאה ה-14 לפנה"ס, היה מסור במיוחד לאלת השמש של ארינה. באנלים שלו הוא מספר על הקרבות שלו כנגד ארצות שונות כגון ארזווה, פורנדה ומרה. הוא חוזר ומציין:.
בהסכם שנחתם בין המלך מוותליש השני, שמלך בתחילת המאה ה-13 לפנה"ס, עם אַלַכשַנדו מלך וילוּשַה (טרויה), אלת השמש של ארינה מצוינת ברשימת אלי השבועה של ההסכם.
חשיבותה של אלת השמש של ארינה, באה גם לידי ביטוי בתפילות שנשאו המלך חתושיליש השלישי ואשתו המלכה פודוחפה, לאחר שהצליח להדיח את אחיינו מורשיליש השלישי מכס המלוכה:
המלך תודחליאש הרביעי, שחי בסוף המאה ה-13 לפנה"ס, בשלהי תקופת האימפריה החתית, היה משוכנע שהקשיים הצבאיים שהממלכה שלו חוותה, נובעים בגלל הכעס של האלים, על שפולחנם הוזנח. הוא מתפלל לאלת השמש של ארינה, ונודר נדר לבנות לה מקדש חדש בעיר, אם תסייע לו והוא ישוב משדה הקרב. בהמשך תפילתו הוא אומר:.