cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי סלובניה–קרואטיה
היסטוריה
הבעיה הסלימה בשנת 2008 עם ההתנגדות של סלובניה להצטרפותה של קרואטיה לאיחוד האירופי שנמשכה בשנת 2009, לפני ששתי המדינות הסכימו לבוררות בחסות האיחוד. ב-3 במרץ 2013 חתמו קרואטיה וסלובניה על הסכם לגבי בנק ליובליאנה. חודש לאחר מכן אישר הפרלמנט של סלובניה פה אחד את הסכם ההצטרפות הקרואטי.
סכסוכי גבול
סכסוכי הגבול בין שתי המדינות נוגעים ל:
סלובניה טוענת כי הגבול הימי במפרץ פיראן אינו עובר באמצע המפרץ, בעוד קרואטיה טוענת שכן. זה גורם לבעיות לדייגים מפני שישנו אזור בלתי מוגדר בו המשטרה הימית של כל מדינה עשויה לסייר. הגבול במפרץ פיראן קשור לגישה סלובנית למים בינלאומיים בצורת מסדרון שיחייב את קרואטיה לוותר על זכויותיה הבלעדיות על לפחות חלק מהמים הטריטוריאליים שלה ממערב לאומג.
אזור הדרגוניה השנוי במחלוקת ממוקם בסמוך לנקודת מעבר הגבול הרשמית סצ'ובליה-פלובניה, שהוקמה על ידי הסכם ביניים של שתי המדינות בשנות התשעים.
משאל עם הנוגע לאשרור ההסכם לבוררות בין סלובניה לקרואטיה בנוגע לסכסוך גבול מפרץ פיראן, נערך בסלובניה ביוני 2010. קרואטיה וסלובניה הסכימו לתת לבוררים מבחוץ לבוא עם תוכנית לחלוקת המפרץ בשנת 2009, בתקווה למצוא פתרון לסכסוך ולהקל על כניסת קרואטיה לאיחוד. אף כי הפרלמנטים בקרואטיה ובסלובניה אשררו את ההסכם, הפרלמנט הסלובני הצביע בנוסף לדרוש משאל עם לציבור בנושא העסקה. ההסכם נתמך על ידי 51.54% מהמצביעים והתנגדו לו 48.46% מהמצביעים. באוקטובר 2010, החוק הסלובני בנושא אשרור ההסכם הוכר אף פה אחד על ידי בית המשפט החוקתי בסלובניה כתואם לחוקה של סלובניה. השטרות הדיפלומטיים אודות ההסכם הוחלפו בין ממשלת סלובניה לממשלת קרואטיה ב־25 בנובמבר 2010. ההסכם נכנס לתוקף ב־29 בנובמבר 2010.
אזור כלכלי בלעדי של קרואטיה בים האדריאטי
סוגיה נוספת שנויה במחלוקת עם קרואטיה הייתה התנגדות סלובנית ואיטלקית להכרזת אזור הגנת האקולוגיה והדיג של קרואטיה (אזור כלכלי בלעדי) בים האדריאטי.
סלובניה חולקת על כך ודורשת גישה ישירה למים הבינלאומיים. מדיניות זו הייתה קיימת מאז סוף 2004, אך אינה כוללת את מדינות האיחוד האירופי (כלומר, סלובניה ואיטליה).
במשא ומתן עם האיחוד האירופי הוחלט כי קרואטיה יכולה להכריז על אזור הגנה אקולוגית למדינות שלישיות, אך לא למדינות האיחוד האירופי. כ-40% מכל תחום הדייג של סלובניה מקורו באזור.
בנק ליובליאנה
נושא פתוח נוסף הוא הפיצוי הכספי למפקידים הקרואטיים שאיבדו את חסכונותיהם בפירוק בנק ליובליאנה שהיה קיים בתקופה היוגוסלבית. במהלך אותה תקופה היה לבנק האמור סניף בזאגרב. בדצמבר 1991 אישרו הרשויות בקרואטיה להעביר שני שלישים מהחובות במטבע חוץ של סניף זאגרב בבנק ליובליאנה למספר בנקים קרואטיים. עם זאת, כ-132,000 לקוחות שמרו על חסכונותיהם בבנק ליובליאנה. עד 1994 הקים הפרלמנט הסלובני את בנק נובה לובליאנסקה (בנק לובליאנה החדש) עם נכסי הבנק הישן אך הוא לא כלל את חובותיו. בשנת 1995 הגיש הבנק הקרואטי פריברדנה בנקה זאגרב תביעה נגד בנק לובליאנה, לאחר שמשרד האוצר הקרואטי  אישר זאת. בשנת 1997 הפרלמנט הסלובני דחה את כל התביעות נגד בנק ליובליאנה על ידי אזרחים זרים. בשנת 2001 האריך משרד האוצר בקרואטי את אישור התביעה לבנק זאגרבצ'קה בנקה.
שתי המדינות חתמו על הסכם נושאי הירושה משנת 2001, שעסק במשא ומתן בירושה לאחר פירוק יוגוסלביה. בשנת 2002 נערך משא ומתן בנושא הירושה על ידי הבנק להסדרי סליקה בינלאומיים בבזל, אך קרואטיה ובוסניה והרצגובינה דחו את המודל המוצע בו יצטרכו להחזיר את כספי המפקידים. המשא ומתן נתקע לאחר מכן.
בשנת 2010, לאחר הסכם קוסור-פאחור, הסכים הצד הקרואטי לעמדת סלובניה, שהייתה תנאי מקדים לכך שקרואטיה תסיים את המשא ומתן עם האיחוד האירופי בנוגע לפרק 4 של אמנת האיחוד, תנועה חופשית של הון.
עמדת סלובניה טענה כי הפיצוי הוא נושא ירושה, ואף הציבה את עמדתה כתנאי לקבלת קרואטיה לאיחוד האירופי, לאחרונה ביולי וספטמבר 2012. באפריל 2012 העבירה קרואטיה מסקנה שלפיה מדובר בסכסוך בלבד בין הבנק לחוסכים בקרואטיה, ויש לפתור אותה בבתי משפט. הנציבות האירופית רואה בכך סוגיה דו צדדית.
ב-6 בנובמבר 2012, פסק בית הדין האירופי לזכויות אדם פסק דין מדרגה ראשונה בתיק אלישיץ ואחרים נ' בוסניה והרצגובינה, קרואטיה, סרביה, סלובניה והרפובליקה היוגוסלבית לשעבר של מקדוניה, ומצא כי סלובניה פעלה בניגוד לאמנה האירופית לזכויות אדם והורה עליה לפצות את המבקשים וכל האחרים בתפקידם (חוסכי בנק ליובליאנה בודדים). בקרואטיה, יש שפירשו זאת כתקדים לסוגיה הדיפלומטית, אך שר החוץ הסלובני קארל ארייבץ פרסם הצהרה לפיה מדובר בסוגיה נפרדת מהנושא הדיפלומטי, אלא שהאחרון עסק ב"חוב מועבר".
ב-7 בפברואר 2013 אמרו שרי החוץ של קרואטיה וסלובניה כי הם פתרו את בעיית בנק ליובליאנה לשעבר, שאיימה להכשיל את הצטרפותה של קרואטיה לאיחוד האירופי ביולי אותה שנה.
תחנת הכוח הגרעינית קרשקו
חברות האנרגיה הלאומיות של שתי המדינות מנהלות במשותף את תחנת הכוח הגרעינית קרשקו, שהוקמה עוד בתקופת יוגוסלביה, והיו להם מחלוקות שונות, בעיקר בין השנים 1997–2001.
מציאות קטן
מציאוֹת קטן הוא ספר שחיבר הראי"ה קוק ובו דברי הגות, מחקר, הלכה, דרשנות ואגדה. כפי הנראה, זהו הקובץ הראשון שכתב הרב קוק. החיבור נדפס לראשונה בשנת ה'תשע"ח (2018) בהוצאת מאבני המקום שעל יד ישיבת בית אל. מהדורה נוספת של החיבור נדפסת במכון הרצי"ה, ובמסגרתה נדפסו עד כה (ה'תשפ"ב, 2022) שלושה כרכים המהווים את שלושת רבעי החיבור.
רקע
פנקס מציאות קטן הוא כפי הנראה חיבור הביכורים של הראי"ה קוק, בהיותו רבה של זוימל. לצדו ערך את קובצי עיטור סופרים (ה'תרמ"ח–ה'תרמ"ט), ואחריו הוציא לאור את חבש פאר, והחל לכתוב את עין איה ומדבר שור. בזמן כתיבת החיבור נפטרה רעייתו הראשונה של הרב קוק, בת שבע אלטה (בתו של האדר"ת), והשפעת האירוע ניכרת בספר.
שם הספר, "מציאוֹת קטן", מבוסס על לשון חכמים במשנה (בבא מציעא, א, ה) העוסקת בהלכות השבת אבדה: "מציאת בנו ובתו הקטנים... הרי אלו שלו". בגמרא (בבא מציעא יב, א) כונתה מציאה זו בשם "מציאת קטן". כפי הנראה, בכינוי זה – המתפרש: מציאות שהעלה בידו קטן – ביקש הראי"ה להבהיר שהעניינים הנידונים בספר הם כעין מציאות שעלו באקראי בידו, הקטן, בדרך לימודו. במניין מחברות הראי"ה, אשר נערך בידי הרצי"ה קוק, נקרא חיבור זה "פנקס ס"ה".
הוצאה לאור ומהדורות
החיבור לא נדפס בידי הראי"ה ולא בידי בנו ועורך כתביו הרצי"ה קוק. עם זאת, לאחר פטירת הרצי"ה במשך שנים פורסמו פסקאות מתוך הספר בתוך סדרת מאורות הראי"ה, היוצאת לאור בהוצאת מכון הרצי"ה. כן העניק המכון פסקה אחת לפרסום לרב משה צוריאל, והיא פורסמה בספר "פניני הראי"ה", שנדפס בשנת ה'תשס"ח (2008). כמו כן הדפיס הרב צוריאל ציוני עניינים לתכנים שנדפסו בספר בכרך השביעי בסדרת אוצרות הראי"ה, שנדפס בשנת ה'תשע"ה (2015).
מהדורת מאבני המקום
המהדורה הראשונה של הספר יצאה לאור לראשונה בבית אל בחודש טבת ה'תשע"ח (2018), והושקה באדר של אותה שנה במשכן הנשיא רובי ריבלין בירושלים. את הפקת הספר הובילו הוצאות "מאבני המקום" שעל ידי ישיבת בית אל, ומגיד שעל יד הוצאת קורן. העורך הראשי של מהדורה זו, הרב הראל כהן, קיבל שנים רבות קודם לכן את צילום כתב היד של החיבור מאת הרב בועז אופן, ראש המכון להוצאת גנזי הראי"ה (418 עמודים בכתב יד, ללא מחיקות). לכהן הצטרפו צוות עורכים מתלמידי ישיבת בית אל. העבודה על הספר נמשכה שנים מספר.
בפתח הספר הוצב מבוא היסטורי ותוכני, תחת הכותרת "אלו מציאות". בהיבט ההיסטורי עוסק המבוא במעמדו של החיבור, מתאר את זוימל, יהודיה ותקופת הראי"ה כרבה, פטירת הרבנית בת שבע (בת האדר"ת), ובוחן את היצירה הרוחנית של הראי"ה בשנותיו בעיר. מבוא זה כלל מספר תגליות, דוגמת קבר הרבנית קוק, בתו הפעוטה של הראי"ה שנפטרה, תיאור עיתונאי מקורי של הראי"ה בזוימל, ועוד. בהיבט התוכני עוסק המבוא במאפייני החיבור (לצד מאפייני חיבורים מוקדמים נוספים), פרקיו ששולבו בכתבי הראי"ה הנדפסים, נושאים מעוררי עניין הנזכרים בספר, וכן מתאר את כתב היד. המהדורה כוללת תוכן עניינים, הערות שוליים ומפתחות מפורטים. כרך זה כולל בסך הכל 647 עמודים.
מהדורת מכון הרצי"ה
מיד לאחר צאת הספר לאור בחורף ה'תשע"ח הוציא לאור מכון הרצי"ה את החלק החמישי בסדרת פנקסי הראי"ה, הכולל בתוכו את החלק הראשון (מתוך ארבעה) של חיבור מציאות קטן (סימנים א-צא). בהקדמת מכון הרצי"ה נדפסה הבהרה מטעם בני משפחת רענן, הרואים עצמם אמונים על הדפסת כתבי הראי"ה, שלפיה מהדורת מאבני המקום "יצאה שלא ברשות והסכמת בעלי כתב היד, יורשיו החוקיים של מרן הראי"ה זצ"ל. כבר נודע שאין רוח חכמים נוחה ממהדורתם. השומע ישמע והחדל יחדל". בתגובה פרסם הרב משה צוריאל קריאה והרשאה להדפסת כתבי הראי"ה אשר קיבל מהרב אליהו שלמה רענן, והעניק אותה להוצאת מאבני המקום. במהדורה נוספת של הכרך נמחקה ההבהרה.
מלבד רבע החיבור כולל כרך זה 15 "נספחות": מאמרים שונים העוסקים בבריאת העולם, מידת הרחמים ומידת הדין, הדרכים להשגת דעת ד', פרשת המן ודור המדבר, צדקה, שכר המצוות, תפילה כנגד רשעים, התעלות בעלי החיים, אגרת אודות שיטתו של הרב המקובל פנחס הכהן לינטופ, ועוד. כרך זה כולל 293 עמודים.
כשנתיים לאחר מכן, בשנת ה'תש"פ (2020), הוציא לאור המכון את הכרך השישי בסדרת פנקסי הראי"ה, הכולל בתוכו את החלק השני של החיבור (סעיפים צד-רח). כן נדפס מדור נספחות בשם "אלון בכות" (הוקדש לזכר הרבנית פנינה שפירא אשת הרב אברהם אלקנה שפירא): הספדים על הרב ראובן הלוי לוין מדווינסק ועל הרב צבי יהודה רבינוביץ' תאומים מרוגולי, וביאורים לתחילת מגילת איכה משנת ה'תרמ"ו. כרך זה כולל 293 עמודים.
במהדורת מכון הרצי"ה מושמטים הפרקים בהם דברי הלכה.
תוכן הספר
כשאר החיבורים שלא נערכו מכתבי הראי"ה, מתאפיין החיבור בנושאים מגוונים בהלכה, דרוש, אגדה וקבלה. הוא שואב השראה לתכניו מספרי מחקר דוגמת אמונות ודעות, מורה הנבוכים, וכן ספרי המהר"ל ועוד. כמה מרעיונותיו המגובשים והידועים של הראי"ה – דוגמת סגולת ישראל – מקבלים ביטוי ראשוני בספר, לקראת התפתחותם המלאה במשך חייו. בספר נזכרים אביו הרב שלמה זלמן, חותנו האדר"ת, אחיו הרב דב בער הכהן קוק, ועוד. בסך הכל מכיל החיבור 459 סעיפים.
פרקים רבים מתוך הספר שולבו בידי הרצי"ה קוק בספרים נוספים מכתבי הראי"ה: עולת ראיה (62 סימנים), מצוות ראיה (88 סעיפים הלכתיים), טוב ראיה (4 סימנים), חבש פאר (6 דרשות), דעת כהן (17 סימנים) ואורח משפט (6 סימנים).
מנורה חזני
מנורה חזני (נולדה ב-1976) היא במאית קולנוע ישראלית, בוגרת מעלה בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאומנויות.
קורות חייה
מנורה קצובר נולדה בקדומים ב-1976 לבני קצובר, מראשי המתנחלים ביש"ע. את שירותה הלאומי עשתה כקומונרית בסניף בני עקיבא בקרית ארבע.
היא נישאה לאריאל חזני (בנו של הרב יהודה חזני). אחרי הנישואים עברה עם בעלה להתגורר בהתנחלות חומש שבצפון השומרון, ממנו פונתה ב-2005 במסגרת תוכנית ההתנתקות.
לימדה משחק בבית הספר לקולנוע יהודי.
חזני תיעדה את חייה מיום נישואיה ועד לידת בתה הבכורה בסרט "בחומש קרוב לשמים". בערב ט' באב התשס"ט שודר בערוץ 10 סרטה התיעודי "התנערי" העוסק בפינוי חומש. ב-2017 פרסמה את סרטה "רוח אחרת" המביא את סיפורו של אביה וחבריו בחידוש ההתיישבות בחברון ובשומרון.
אליהו טואף
הרב אליהו רפאל עזריאל טואף (באיטלקית: Elio Toaff; 30 באפריל 1915 - 19 באפריל 2015), הרב של רומא בשנים 1951–2001, נחשב לסמכות הרבנית העליונה של יהדות איטליה מאז תום מלחמת העולם השנייה.
חייו
טואף נולד בליבורנו ב-30 באפריל 1915, לאליצ'ה שרה (לבית יאראק), ולשבתאי אלפרדו.
בשנת 1947 נבחר לרבה של ונציה. בוונציה לימד באוניברסיטה המקומית, אוניברסיטת דה-פוסקרי (Università degli studi "Ca' Foscari" di Venezia), את השפה העברית ואת ספרותה. לאחר פטירת הרב דוד פראטו בשנת 1951, מונה לרבה של רומא עד לשנת 2001, אז הוחלף על ידי הרב שמואל ריקרדו די-סיני.
נבחר לנשיא מוסדות הרבנות באיטליה. בשנים 1957-1988 היה בנשיאות איגוד רבני אירופה.
השתתף בפעילות הציבורית האיטלקית וייצג את יהודי איטליה וקהילת רומא באמצעי התקשורת ומונה לסנטור לכל ימי חייו.
בנו הוא פרופ' אריאל טואף, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת בר-אילן. בתו היא מרים דלה-פרגולה, עורכת ביטאון יהודי איטליה קול האיטלקים, רעיית הפרופסור סרג'ו דלה-פרגולה מהמכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים.
אחיו, הגינקולוג הפרופסור שלמה יונה רנצו טואף ניהל שנים רבות את מחלקת יולדות ומחלקת נשים בבית היולדות הקריה בתל אביב.
לרגל יום הולדתו המאה, קראה עיריית רומא על שמו את הרחוב המרכזי שעל יד בית הכנסת הגדול של רומא.
יחסו לאפיפיורים
ב-10 באוקטובר 1958 הספיד הרב טואף את האפיפיור פיוס ה-12 ואמר: "יותר מהזדמנות אחת הייתה לעמנו הזכות ליהנות מהנסיון הרב, מהסימפטיה הרחבה ומהחביבות של האפיפיור, וזאת בתקופה שבה שררה רדיפה ואלימות נגדנו והיה נדמה לנו שאבדה כל תקוה". הרב טואף הוזמן לשאת את דבר היהדות בטקס האשכבה כמחווה כלפי יהדות איטליה. דבריו נאמרו למרות שדמותו של האפיפיור הייתה שנויה במחלוקת בשל מעשיו ומחדליו בתקופת השואה. דבריו של הרב טואף, ראש קהילת יהודי איטליה, סייעו בידי הוותיקן להדוף את ההתקפות הקשות על האפיפיור פיוס ה-12. ב-13 באפריל 1986 קיבל הרב טואף את פני האפיפיור יוחנן פאולוס השני בבית הכנסת הגדול של רומא, במה שנראה כמחווה של פיוס בין היהדות לבין הנצרות. את היהודים כינה האפיפיור בהזדמנות זו "אחינו הבכורים והאהובים".
בצוואתו של יוחנן פאולוס השני הוזכר הרב טואף בתור הרב של רומא, ללא ציון שמו ומעמדו בתור ראש רבני איטליה, יחד עם שאר ראשי הדתות.
קרב טראסימנוס
קרב טראסימנוס (21 ביוני 217 לפנה"ס) היה אחד הקרבות הגדולים, שנערכו בשלבים הראשונים של המלחמה הפונית השנייה. הקרב שניטש בין כוח צבא רומאי בהנהגת הקונסול גאיוס פלאמיניוס לבין צבא קרתגני בפיקוד חניבעל ברקא, נערך בחוף הצפוני של אגם טראסימנו סמוך לאזור בו שוכנת כיום העיירה טואורו סול טראסימנו (Tuoro sul Trasimeno). הוא נחשב לאחד המארבים המוצלחים והגדולים בהיסטוריה הצבאית, והסתיים בהשמדה כמעט מוחלטת של הצבא הרומאי שהשתתף בקרב.
רקע
התבוסה הקשה, שנחל הצבא הרומי בפיקוד הקונסול טיבריוס סמפרוניוס לונגוס בקרב טרביה, עוררה את הרומאים לפעול מיידית נגד האיום החדש מצפון, שיצר הצבא הקרתגני בפיקוד חניבעל. הקונסולים החדשים, שנבחרו לשנת 217 לפנה"ס, היו גנאיוס סרוויליוס גמינוס וגאיוס פלאמיניוס. הסנאט הרומאי קבע כי סרוויליוס יתפוס את מקומו של פובליוס קורנליוס סקיפיו וייקח פיקוד על צבאו, בעוד פלאמיניוס מונה להוביל את שארית צבאו של סמפרוניוס. מאחר ששני הצבאות נחלשו מאוד בעקבות התבוסה בטרביה, גויסו ארבעה לגיונות חדשים לתגבר אותם. כוחות חדשים אלו, יחד עם שרידי הצבא לשעבר, חולקו בין שני הקונסולים. המשימה של שני הצבאות הרומיים הייתה למנוע מחניבעל לצעוד דרומה לכיוון רומא מעמק נהר הפו, וללכוד את צבאו ביניהם במקרה שינסה לעקוף או לחצות את האפנינים הצפוניים. לשם כך, הוצב צבאו של סרוויליוס בארמיניום (כיום רימיני), ששלטה על הדרך שעברה סמוך לחוף הים האדריאטי, ואילו צבאו של פלאמיניוס חנה בארטיום (כיום ארצו), וחסם את אחד המעברים המרכזיים מעמק הפו לאטרוריה.
חניבעל פעל במהירות, כדי לא להניח לרומאים לחסום את דרכו דרומה, ובראשית האביב של שנת 217 לפנה"ס חצה את רכס האפנינים מאזור בולוניה של ימינו לפיסטויה, או לפייזולה. לאחר מכן חצה עם צבאו את נהר ארנו, שמימיו גאו בעקבות הפשרת השלגים, מדרום למקום בו שוכנת כיום העיר פירנצה, וחדר לאטרוריה. האזור בו חצה חניבעל את הארנו היה מוצף וביצתי, והמעבר דרך הביצות היה מבצע קשה, שארך שלושה ימים, וגבה מחיר יקר מצבאו של חניבעל, כולל כל הפילים שנותרו לצבאו. אולם חציית הנהר איפשרה לו לחדור לשטח אטרוריה מבלי להתקל בהתנגדות מצד הצבא הרומי. לאחר חציית הנהר המשיך צבאו של חניבעל לצעוד דרומה, תוך שהוא בוזז ומחריב בדרכו את אזורי הכפר. נתיב התנועה של חניבעל איגף ממערב את צבאו של פלאמיניוס, שחנה בארטיום, והציב אותו בין צבאו של האחרון לבין רומא, שנותרה ללא הגנה. האיום שיצר צבאו של חניבעל על רומא, וזעמו של פלאמיניוס על ההרס הרב שגרם הצבא הקרתגני לאזורים דרכם צעד, גרמו לאחרון להחליט לעזוב את מעוזו בארטיום ולצאת למרדף אחרי חניבעל, מבלי להמתין שהקונסול השני (סרוויליוס) יחבור אליו עם צבאו. לפי תיאורו של ליוויוס, במועצת המלחמה שכינס פלאמיניוס לפני קבלת ההחלטה, יעצו לו רוב המפקדים הבכירים בצבאו לבחור בדרך הבטוחה, ולהמתין לצבאו של סרוויליוס, אך הוא היה פזיז ורודף תהילה, ולכן החליט לפעול לבד. אולם למעשה התימרונים של חניבעל לא הותירו לפלאמיניוס הרבה ברירות, שכן צבאו של סרוויליוס נמצא במרחק רב מצבאו, והוא לא יכול היה לאפשר לחניבעל לצעוד אל רומא ללא הפרעה. פלאמיניוס נע עם צבאו, שכלל 40-30 אלף חיילים, דרומה, דרך קורטונה, במאמץ להדביק את צבאו של חניבעל ולכפות עליו קרב. תימרון האיגוף של חניבעל איפשר לו למשוך את צבאו של פלאמיניוס ממחנהו המבוצר, שמוקם בשטח שולט, ולבחור את המקום ואת הזמן של העימות עם הצבא הרומאי.
הצדדים היריבים
המקורות הראשוניים בני הזמן לא מוסרים מידע מדויק ביחס לגודלם והרכבם של הצבאות היריבים, שלחמו בקרב טראסימנוס.
לפי ליוויוס, הצבא הרומי בפיקוד גאיוס פלאמיניוס, כלל שני לגיונות מצבאו של הקונסול לשעבר סימפרוניוס, ושני לגיונות נוספים, שגויסו על ידי הפראיטור גאיוס אטיליוס סאראנוס. סך הכל ארבעה לגיונות, שאמורים היו לכלול בסדר כוחות מלא כ-20 אלף רגלים ו-1200 פרשים. אולם מספר זה אינו תואם את המספרים, שמוסרים הוא עצמו ופוליביוס, ביחס לאבדות צבאו של פלאמיניוס בקרב טראסימנוס. הסבר אפשרי לכך הוא, שליוויוס הזכיר רק את הלגיונות שהורכבו מאזרחים רומאים ולא את הלגיונות של בעלות הברית של רומא שנכללו גם הם בצבאו. בדרך כלל, צבא קונסולרי רומאי כלל מספר שווה של לגיונות רומיים ולגיונות של בעלות הברית. בנוסף יחידות הרגלים הקלים, הקשתים והפרשים שנכללו בלגיונות, הורכבו ברובם מקרב בעלות הברית של רומא באיטליה. לפי ההיסטוריון אפיאנוס מאלכסנדריה, צבאו של פלאמיניוס כלל 30 אלף רגלים ו-3000 פרשים. ספרו על המלחמה נגד חניבעל הוא המקור הראשוני היחיד, שמוסר נתונים מספריים ביחס לגודלו של הצבא הרומאי. אם להסתמך על מספר האבדות שספגו הרומאים במהלך הקרב, המופיע במקורות העתיקים, ועל הנתונים שמוסר אפיאנוס, הרי שהצבא הרומאי כלל 40-30 אלף חיילים. כלומר, לפחות שישה לגיונות בתקן מלא.
המקורות העתיקים לא מוסרים גם פרטים ביחס לסדר הכוחות של צבאו של חניבעל, ולכן החוקרים המודרניים נוקבים בהערכות שונות לגבי גודלו של הצבא הקרתגני ערב קרב טראסימנוס, שנעות בין 30 אלף ליותר מ-50 אלף לוחמים. לפי ליוויוס ופוליביוס, בקרב טרביה, כחצי שנה קודם לכן, צבאו של חניבעל כלל 30-28 אלף רגלים ולמעלה מעשרת אלפים פרשים. במהלך הקרב ספג הצבא הקרתגני לפחות כמה אלפי הרוגים ופצועים, רובם הגדול מבני השבטים הגאליים, שחברו לחניבעל אחרי חציית האלפים. אולם בעקבות ניצחונו בקרב הצטרפו לצבאו של חניבעל מספר גדול של מגויסים חדשים מהשבטים הגאליים, שישבו בעמק נהר הפו. שני ההיסטוריונים מספרים שצבאו של חניבעל סבל קשות ואיבד מספר רב של חיילים כתוצאה מתנאי האקלים הקשים בחורף 218/217 לפנה"ס, ששכירי החרב מצפון אפריקה לא היו מורגלים להם. לפי ליוויוס, חניבעל אף ביצע ניסיון כושל לחצות את הרי האפנינים במהלך החורף, ונאלץ לחזור לעמק הפו לאחר שצבאו ספג אבדות כבדות. גם במהלך חציית הביצות של נהר הארנו באביב שנת 217 לפנה"ס, ספג הצבא הקרתגני אבדות ניכרות. מכאן ניתן להעריך, שכוחו של הצבא הקרתגני ערב קרב טראסימנוס בקיץ אותה שנה, היה דומה לכוחו לפני קרב טרביה, כ-40 אלף לוחמים.
ההכנות למארב הקרתגני
חניבעל איתר שטח מתאים להצבת מארב לצבאו של פלאמיניוס על הדרך, שעברה סמוך לחוף הצפוני של אגם טראסימנו. מצפון-מערב לאגם, הדרך עברה דרך מעבר צר, בין השטח הגבוה שמצפון לאגם לבין חופי האגם, אותו ניתן היה לחסום בקלות, והמשיכה מזרחה אל תוך מישור דמוי אמפיתיאטרון, מוקף שורת גבעות מיוערות, שאיפשרו לחניבעל להסתיר את צבאו. חניבעל העביר את הלילה בהכנת צבאו לקראת המארב המתוכנן. ממערב למחנה של צבאו, סמוך לחופי האגם, הוא הציב את יחידות הרגלים הכבדים של צבאו (איברים, קלטים, ואפריקאים) בעמדת חסימה, ממנה הם יכלו להסתער כלפי מטה על ראש הטור הרומאי. הפרשים שלו והרגלים בני השבטים הגאליים, שהצטרפו לצבאו, הוסתרו על הגבעות ששלטו על המעבר ההררי, דרכו היה על הצבא הרומאי לצעוד. הם נועדו לחסום את נתיב הנסיגה הרומי לאחר שכל הצבא הרומאי ייכנס לשטח ההשמדה. שארית כוחותיו (בעיקר רגלים קלי חימוש וקלעים) מוקמו במרווחים לאורך הגבעות המשקיפות על המישור שנבחר למארב, עם הוראות להישאר מוסתרים היטב עד שיקבלו סימן לתקוף. כדי להטעות את הרומאים ביחס למיקום צבאו, ולהפחית את הדריכות שלהם, הורה חניבעל להצית מדורות בגבעות של טאורו, במרחק ניכר מחופי האגם, בלילה שקדם לקרב.
מהלך הקרב
תוך זמן קצר פוצל הצבא הרומאי לשלושה חלקים, החלק המערבי ביותר, כוח המאסף הרומי, הותקף על ידי הפרשים של חניבעל, שניתקו את נתיב נסיגתו ודחקו אותו אל תוך מימי אגם טראסימנו, שם טבעו חיילים רבים עקב משקל הציוד שנשאו עליהם. הכוח המרכזי, תחת פיקודו של פלאמיניוס, הצליח להציב התנגדות לכוחות שתקפו אותו, אך התקשה להילחם ביעילות בצפיפות ובכאוס של שדה הקרב. לפי המקורות הרומיים, שתיארו את הקרב, נדרשו לקרתגנים כשלוש שעות של לחימה קשה להשלים את השמדת כוח זה. הקונסול פלאמיניוס נהרג על ידי פרש אינסוברי בשם דוקאריס. לאחר מותו נשברה התנגדות חייליו ורבים מהם ניסו להימלט משדה הקרב, אך טבעו למוות או נפלו קורבן לפרשים הקרתגיים.
כוח החלוץ הרומי ספג אבדות קלות יחסית במהלך הקרב. כ-6000 ליגיונרים הצליחו לפרוץ דרך כוח החסימה הקרתגני ולהחלץ משדה הקרב. לפי המקורות הראשוניים, עקב הערפל הסמיך, כוח החלוץ לא היה מודע לגורלו של שאר הצבא הרומאי, ולכן לא ניסה לשוב על עקבותיו ולבוא לעזרתו. רק כשהגיעו לשטח הגבוה, המשקיף על האגם, והערפל החל להתפזר, הם הבינו את גודל התבוסה, אך בשלב זה כבר היה מאוחר מכדי להתערב בקרב. כוח החלוץ ניסה להתרחק ככל הניתן מזירת התבוסה הרומית, אך הוא נע ברגל והפרשים הקרתגנים בפיקוד מהרבעל, שניהלו מרדף אחריו, הצליחו להדביק אותו לקראת רדת הלילה, ולכתר אותו. לפי טיטוס ליוויוס ופוליביוס, מהרבעל הבטיח לחיילים המכותרים מעבר בטוח אם יכנעו וימסרו את נשקם, אך חניבעל לקח בשבי את החיילים לאחר שנכנעו, בטענה שמהרבעל לא היה מוסמך להבטיח להם את חירותם.
צבאו של פלאמיניוס הושמד כמעט לחלוטין, ולפי ליוויוס רק כעשרת אלפים חיילים הצליחו להימלט משדה הקרב, והשאר נהרגו, או נפלו בשבי. ליוויוס ופוליביוס מסכימים, שבמהלך הקרב נהרגו כ-15 אלף חיילים רומים, ולפי פוליביוס למעלה מ-15 אלף חיילים נפלו בשבי הקרתגנים. אפיאנוס נוקב במספרים שונים מעט, 20 אלף הרוגים ועשרת אלפים שבויים. חניבעל התייחס לשבויים בהתאם למדיניותו הקבועה. הוא שחרר את השבויים מקרב בעלות הברית האיטלקיות (במסגרת ניסיונו ליצור נתק בינן לבין רומא), ומכר לעבדות את השבויים אזרחי רומא.
הקונסול השני גנאיוס סרוויליוס גמינוס שלא ידע על התבוסה שיגר 4,000 פרשים לעזרת עמיתו. בהתנגשות עם הצבא הקרתגי כותר הכוח הרומי ונלקח בשבי.
תוצאות
חניבעל, זכה בניצחון גדול נוסף על הצבא הרומי, לאחר שתכנן וביצע בהצלחה את המארב הגדול ביותר בהיסטוריה העתיקה. החדשות בדבר התבוסה המכריעה (לאחר שורת התבוסות שנחלו הצבאות הרומיים בצפון איטליה בשנה הקודמת) גרמו לפאניקה ברומא. קוינטוס פאביוס מאקסימוס נבחר למשרת הדיקטאטור על ידי הסנאט הרומאי, ואימץ אסטרטגיה, שכונתה על שמו "האסטרטגיה הפביאנית", שעיקרה הימנעות מעימות צבאי ישיר עם צבאו של חניבעל, וניהול מלחמת התשה והטרדה כנגדו, עד אשר רומא תוכל לבנות מחדש את כוחה הצבאי. חניבעל קיבל חופש תנועה ופעולה רחב, וצבאו החריב את אזור פוליה במהלך שנת 217 לפנה"ס, עד אשר הרומאים החליטו לבטל את סמכויות החרום שניתנו לפאביוס, ובחרו את פאולוס ווארו כקונסולים של השנה הבאה. התוצאה הייתה קרב קאנאי בשנת 216 לפנה"ס, התבוסה הגדולה ביותר שספגו הרומאים במהלך המלחמה הפונית השנייה.
SuperBrawl VI
SuperBrawl VI היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-World Championship Wrestling (WCW). האירוע נערך ב-11 בפברואר 1996, בבייפרונט סנטר שבסיינט פיטרסברג, פלורידה. האירוע היה האירוע השישי בסדרת אירועי SuperBrawl.
שלושה עשר קרבות התנהלו באירוע, כולל ארבעה שהוקלטו לתוכנית Main Event. בקרב המרכזי, האלק הוגאן ניצח את הענק בקרב כלוב. עוד ברשימת הקרבות, ריק פלייר ניצח את רנדי סאבאג' בקרב כלוב וזכה באליפות העולם במשקל כבד של WCW, סטינג ולקס לוגר הגנו על אליפות הזוגות העולמית של WCW בשני קרבות שונים: האחד, בניצחון על הארלם היט (בוקר טי וסטיבי ריי), והאחר בקרב שהסתיים בספירת חוץ כפולה נגד הרוד ווריורס (הוק ואנימל). כמו כן, אירוע זה סימל את הקרב האחרון של בריאן פילמן בארגון, כשהפסיד לטאסקמאסטר בקרב רצועה "אני מכבד אותך".
אירוע
ארבעה קרבות התקיימו לפני האירוע והוקלטו במסגרת התוכנית Main Event.
בקרב כלוב על אליפות העולם במשקל כבד של WCW, רנדי סאבאג' הגן על התואר נגד ריק פלייר. פלייר הצמיד את סאבאג' לניצחון, שהקנה לו זכייה בחגורת האליפות לאחר שמיס אליזבת' בגדה בסאבאג', בכך שאיפשרה לפלייר להכות אותו בעזרת אחד מנעלי העקב שלה.
דובט גנהורה
דובט גנהורה (באנגלית: Dobet Gnahoré; נולדה ב-17 ביוני 1982) היא זמרת מחוף השנהב ובתו של נגן כלי ההקשה בוני גנהורה (באנגלית: Boni Gnahoré). המוזיקה שהיא יוצרת, משלבת בין מגוון רחב של מנגינות ומקצבים אפריקאים, המועברים בצליל הדומה לג'אז. בעקבות מתיחות פוליטית וחברתית במולדתה, עברה לצרפת ב-1999. ב-2004, הוציאה את אלבום הבכורה שלה Ano Neko. ב-2006, הייתה מועמדת על ידי רדיו 3 של ה-BBC לקבלת פרס למוזיקת עולם ובטקס פרסי הגראמי ה-52, זכתה בפרס ההופעה האורבנית/אלטרנטיבית הטובה ביותר, אותו חלקה עם India.Arie.
חתול שוולנוס מנומר
זהו דג גדול מאוד, שאורכו יכול להגיע ל-90 סנטימטרים ומשקלו ל-70 קילוגרם. הוא בעל בינים ארוכים וגוף מוארך וראייתו חלשה. צבעו כתום או חום עם פסים כהים לאורך הגוף. בדג זה הנקבות יותר ארוכות מהזכרים.
דובט גנהורה
ביוגרפיה
דובט גנהורה נולדה בחוף השנהב. אביה הוא הפרקשניסט (נגן כלי הקשה) בוני גנהורה, ממקימי כפר האמנים קי-יי מבוק (Ki-Yi M'Bock) הממוקם ליד אביג'אן. זהו גם המקום בו דובט רכשה את החינוך המוזיקלי שלה.בשנת 1996 הכירה את הגיטריסט הצרפתי קולין לרוש דה פלין (Colin Laroche de Feline), אשר ביקר בקי-יי מבוק. השניים התחתנו ובשנת 1999 עזבו לצרפת בעקבות המתחים הפוליטיים והחברתיים ששררו באותה תקופה באביג'אן.
חתול שוולנוס מנומר
דג זה חי בטבע בנהרות אמזונאס, ריו נגרו, אורינוקו, סורינאם, קורנטין ואסקיבו, וייתכן שגם בריו דה לה פלטה ובפרנה. הוא מצוי במים העמוקים והוא טורף הניזון מדגים אחרים וסרטנים החיים בנהר.
דובט גנהורה
קריירה
בשנת 1999 דובט הקימה עם קולין בעלה את הצמד המוזיקלי Ano Neko (קרי, "בוא ניצור ביחד") והצמד הופיעו ברחבי צרפת בשנים 1999-2000. ב-2001 הם חזרו לאביג'אן, שם הופיעו בפסטיבל MASA Off והקליטו שירים נוספים ובשנת 2002 חזרו לצרפת. ב-2003 העשייה המוזיקלית שלהם התמקדה בדובט והם צרפו להרכב שלהם זמר ליווי ונגן כלי הקשה. ב-2004 יצא אלבומה הראשון של דובט, “Ano Neko“, בהפקתו של Contre Jour. מאז היא הספיקה להוציא את האלבומים Na Afriki ב-2007, Djekpa La You ב-2010, Na Drê ב-2014 ובמאי 2018 צפוי לצאת אלבומה החמישי MIZIKI. בשנת 2005 הופיעה בישראל בפסטיבל מינטה למוזיקת עולם שהתקיים במרכז סוזן דלל בתל אביב בין התאריכים 30 ביוני- 2 ביולי.ב-2006, הייתה מועמדת על ידי רדיו 3 של ה-BBC, לקבלת פרס למוזיקת עולם תחת הקטגוריה "האומן החדש הטוב היותר". בשנת 2010, בטקס פרסי הגראמי ה-52, היא זכתה בפרס ההופעה האורבנית/אלטרנטיבית הטובה ביותר, אותו חלקה עם India.Arie, עבור השיר “Pearls”.
סגנון ומוזיקה
המוזיקה של דובט משלבת בין מגוון רחב של מנגינות ומקצבים אפריקאים, המועברים בצליל הדומה לג'אז. היא שרה בצרפתית וב-7 שפות אפריקאיות שונות. הלהקה שלה מורכבת מזמרי רקע ונגנים צרפתים וטוניסאים המלווים את השירה שלה בגיטרה ובמגוון כלי הקשה וכלי נגינה אפריקאים מסורתיים כגון קלימבה (בשמו הנוסף, סנזה), באלאפון (קסילופון אפריקאי, באנגלית: Balafon) ותופי בונגו (באנגלית: Bongos).לרוב שיריה של דובט עוסקים בנושאים חברתיים חשובים כמו מאבק הנשים בחברה האפריקאית, חשיבות המשפחה ואיידס. השירים שלה עוסקים לעיתים קרובות בילדים ובחוויית ההורות; בשיר "Télodé" היא מעודדת הורים לאפשר לילדיהם לצאת לעולם ולהביע את עצמם. בשיר "Khabone-n'Daw" היא מביעה עמדה נחרצת נגד גילוי עריות. בשיר "Djiguene" היא שרה על נשים מכל העולם אשר נלחמות על החופש שלהן ודואגות לסביבה ולמשפחה שלהן. כמו כן, רבים משיריה עוסקים בילדות שלה, בחיים בקהילת האומנים ובהוקרת תודה לאנשים שעזרו לה במהלך הדרך.ג'ון לסק מרדיו 3 של ה-BBC אמר שכאשר דובט מופיעה על הבמה היא "תוססת ואנרגטית", כמו כן הוא הוסיף ש"היא בורכה בקול עוצמתי ובכריזמה מדבקת."
ז'הרה
ז'הרה (בסלובקית: Žehra; בהונגרית: Zsigra; בעבר בגרמנית: Schigra) הוא כפר קטן במחוז קושיצה במרכז מזרחה של סלובקיה, בו שוכנת כנסייה עתיקה בשם כנסיית רוח הקודש.
כנסיית רוח הקודש בז'הרה
כנסיית רוח הקודש בז'הרה הוקמה לאחר שהרוזן יאן מז'הרה קיבל לכך רשות בשנת 1245. הכנסייה הוקמה לאחר שנת 1275 בסגנון מעבר רומנסקי-גותי, והיא שופצה ושונתה פעמים רבות במשך למעלה מ-700 שנות קיומה, עד שקיבלה את מראה הנוכחי. בשנת 1985 הוכרזה הכנסייה כאתר תרבותי לאומי, ושמונה שנים לאחר מכן הפכה גם לאתר מורשת עולמית.
93 מדרגות מאבן גיר מוליכות מבית הכומר אל הכנסייה, ומגיעות אליה מצידו של מגדל הפעמונים הנושא כיפת בצל. בכנסייה המקורית הייתה ספינה בודדת שבעבר נשאה תקרת עץ, אך היא נשרפה במחצית השנייה של המאה ה-15. ממבנה מקורי זה שרדה רק הקשת הרומנסקית שמעל למזבח, והמבנה עצמו הוקם מחדש והוא כולל כיום שתי ספינות. עיקר הריהוט הפנימי מעוצב בסגנון הבארוק, ועל המזבח תבליט מ-1656 המתאר את הביקור. בית המזבח הוקם ב-1510 וניצבים בו פסלים מהמאה ה-14, וסמוך לו שתי בימות מטיף שרק אחת מהן נמצאת בשימוש. הספסלים בכנסייה הותקנו בשנות ה-50 של המאה ה-20 והעוגב הוצב בה בשנים 1988–1989.
אולם עיקר פרסומה וחשיבותה של הכנסייה הוא בפרסקאות שבה. אלה כוסו בצבע סיד במאה ה-17 לאחר מגפת דבר שפקדה את האזור, במטרה לחטא את הכנסייה. הפרסקאות נחשפו שוב רק בשנות ה-50 של המאה ה-20, והם ערוכים בחמש קבוצות בהתאם למועד יצירתם החל בסוף המאה ה-13 ועד לסוף המאה ה-15: וכן הכתרת הבתולה, הסעודה האחרונה, הבשורה למרים, ישו לפני הורדוס, הצליבה, ההסרה מן הצלב ועוד על הקירות.
2018 בפיג'י
אירועים בשנת 2018 בפיג'י.
נאג'ביום
נאג'ביום (בהונגרית: Nagybajom) היא עיר במחוז שומוג', בנפת קאפושוואר.
מיקום
היישוב ממוקם בחלק המרכזי של מחוז שומוג', לאורך הכביש הראשי 61, כמעט אותו מרחק מאגם בלטון ומנהר הדראווה, 25 קילומטרים מערבית לקאפושוואר. בקרבת היישוב עובר קו הרכבת MAV מס' 41 דומבובאר-ג'קניש, שהיא אחת מנקודת העצירה, אך התחנה נמצאת ביאקו בערך 6 קילומטרים מדרום לנאג'ביום.
מקור השם
השם בא מהתקופה של ממלכת הונגריה (1000–1301), מלכי בית ארפד. השם Baj או Bajan היה פירושו אז "עשיר".
היסטוריה
שם היישוב הוזכר בצורת Boyon ב-1297 ו-Boyun ב-1357. בין השנים 1332–1337 היישוב הוזכר גם במרשם המעשרות של האפיפיור, כך שבאותה עת כבר הייתה לו קהילה. בשנים 1434–1435 היישוב היה בבעלות הרוזנים של נג'מארטון (פרקנו).
ב-11 בנובמבר 1800 הכפר נבזז ונהרס על ידי קבוצת של מורדים שהרסו אז גם את רוב יישובי המחוז. מגפת הכולרה הרסה את המקום ב-1855, שאז כ-200–300 אנשים מתו ממנה. עד אמצע המאה ה-19, היישוב נחשב לכפר ובשנת 1859 הוא הפך לעיר שוק של אלפיים עד שלושת אלפים תושבים. בשנת 1870 כבר היו 4,000 תושבים, והיה היישוב השלישי בבגודלו במחוז. עדות לחוסן כלכלי וחברתי של היישוב היה ששלוש עדות דתיות שונות, הקתולית, הקלוויניסטית והיהודית, קיימו בתי ספר יסודיים נפרדים.
קהילה יהודית
יהודים מתועדים בנאג'ביום מ-1746. הם ישבו שם בחסות הרוזן סצ'ני (SZÉCHÉNYI). רובם עסקו במסחר, מיעוטם במלאכה. הקהילה התארגנה בסוף המאה ה-18. אחרי הקונגרס היהודי ההונגרי ב-1868–1869 (הקרע ביהדות הונגריה) בחרה הקהילה בזרם ה"סטטוס-קוו", כלומר נשארה במתכונתה שלפני הקונגרס. במקום היו חברה קדישא ובית ספר יהודי. בשנת 1930 נמנו בקהילה 112 יהודים.
תקופת השואה
עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, חוקקה ממשלת הונגריה הפרו-גרמנית את "החוקים היהודיים" (1938) ובהמשך את החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי, שהטילו מגבלות על יהודי הונגריה ופגעו בזכויותיהם, ברכושם ובפרנסתם. במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה (מבצע מרגרטה). כמה שבועות לאחר מכן הובלו יהודי נאג'ביום לגטו שהוקם בקאפושוואר, משם גורשו לאושוויץ. אחר המלחמה חזרו לעיירה 15 ניצולים. חיי הקהילה לא חודשו וב-1947 הוכרזה הקהילה רשמית כמבוטלת. ב-1956 כבר לא היה אף יהודי אחד בנאג'ביום.
חבית נפט
חבית נפט, ובקיצור חבית, היא יחידת מידה לנפח של נפט, והיא שווה ל-42 גלון אמריקאי שהם 158.987294928 ליטר, שהם 34.9723 גלון אימפריאלי. יחידת נפח זו נמצאת בשימוש בצפון אמריקה ובמקומות נוספים למדידת נפט גולמי ומוצרי נפט אחרים. נהוג למדוד כמויות נפט גם במטר מעוקב ולעיתים אף בטונות. מידה "חבית" איננה משמשת למדידת גז טבעי. בחבית אחת של נפט גולמי יש ערך אנרגטי השקול ל-5.8 מיליון BTU.
מקורה של יחידת מידה זו הוא בשדות הנפט של מדינת פנסילבניה, בשנות ה-60 של המאה ה-19. עם תחילת הפקת הנפט בשדות אלה, לא היה כלי אחסון תקני לנפט והנפט נשמר והובל בחביות בגדלים שונים ובצורות מגוונות (כך למשל, בחביות בירה, דגים, ועוד). בין החביות שבהן השתמשו היו חביות היין האנגליות התקניות בנפח של 42 גלון אמריקאי, וכן חביות ויסקי בנפח 40 גלון אמריקאי. חביות ויסקי של 40 גלון היו הנפוצות ביותר להובלת נפט, אולם מפיקי נפט רבים לא מילאו את החביות למלוא נפחן.
חברת הנפט סטנדרד אויל (Standard Oil Company) הובילה תמיד את הנפט שהפיקה בחביות צבועות כחול בנפח 42 גלון, והקפידה למלאן עד תום. עד מהרה החלו צרכני הנפט האמריקאים לסרב לקנות חביות בגדלים אחרים ובשנת 1866 התקבלה החבית בנפח של 42 גלון כתקן מחייב ליחידת נפח של נפט. חביות אלה היו גדולות ב-2 גלון מהחביות שבהן השתמשו חברות נפט רבות אחרות. נפח גדול יותר זה הותיר מקום לפחת בהובלה (כתוצאה מאידוי או נזילה), הואיל ורוב החביות באותה עת היו עשויות מעץ.
הערות שוליים
Barrel (unit)
וולבי סלע פרוסרפיני
וולבי סלע פרוסרפיני (שם מדעי: Petrogale persephone) הוא מין של וולבי גדול ונדיר בסוג וולבי הסלע שאנדמי לאזור מצומצם בחוף המזרחי של יבשת אוסטרליה ונמצא בסכנת הכחדה. וולבי זה התגלה רק בשנות ה-70 של המאה ה-20 ליד העיר פרוסרפין בקווינסלנד, והוא מאוים מצד התיישבות אנושית ומסלילת כבישים בסביבת המחיה שלו שגורמת לפיצול האוכלוסייה לכיסים מבודדים, לצד טריפה על כלבים משוטטים והרעלה מצמחי נוי רעילים.
בית התותחן
בית התותחן הוא מתחם הכולל אנדרטה, מרכז מורשת ומוזיאון של חיל התותחנים, השוכן בזכרון יעקב.
וולבי סלע פרוסרפיני
גילוי
המדע התוודע לראשונה לקיומו של וולבי זה רק בשנת 1977, לאחר שחקלאים בעיר פרוסרפין דיווחו על וולבים ייחודים ומסתורים ביערות הטרופיים שסביב העיר. הוא תואר מדעית בשנת 1982 על ידי ג'רלד מייקל מיינס (Gerald Michael Maynes) בתוך קבוצת המינים קסנטופוס (xanthopus) שבסוג וולבי סלעים, ונקרא Petrogale persephone (סמור הסלע של פרוסרפין) על שם העיר שבסביבתה התגלה. העובדה שיונק כה גדול לא נודע קודם לכן לחוקרי הטבע האוסטרלים תמוהה ואינה מובנת מאליה, ומיוחסת לכך שהמין זהיר וחששן, פעיל לילה ושוכן באזורים סלעיים ביערות גשם טרופיים.
פרנקו גונזלס
פרנקו גונזלס פרננדס (בספרדית: Franco González Fernández; נולד ב-22 ביוני 2004) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הקשר התקפי בדאנוביו.
בית התותחן
המתחם
המתחם שוכן בתחום אחוזת ניל"י שבדרום מזרח זכרון יעקב, על גבי קרקע שנתרמה למטרה זו על ידי משפחת אהרונסון. בתוכו שוכן בין השאר מבנה המשמש כמוזיאון לזכרו של אלכסנדר אהרונסון.
וולבי סלע פרוסרפיני
אנטומיה ומראה
הפרווה של הוולבי הפרוסרפיני עבה וגסה, ואף על פי שהיא רבגונית יותר ממרבית המינים האפרוריים בסוג וולבי הסלע, בכל זאת לא תמיד קל להבדיל בינו לבין מינים אחרים עקב הווריאציה הרבה במראה בין אזורי התפוצה המבודדים. צבעה הכללי נע בין חום-אדמוני לערמון, בורדו או אפרורי, שמתמזג היטב עם הנוף הסלעי ביערות האפלוליים. הפרווה הופכת לצהבהבה, אפרפרה או קרמית בצד התחתון הכולל את החזה, הגרון, הבטן והמפשעה. הזרועות, הרגליים, הצוואר ובסיס הזנב בהירים משאר הגוף (כתמתם, אפרפר או בז'), בניגוד מובהק לכפות הידיים והרגליים השחרחרות. מאחורי הזרועות, יש לוולבי הפרוסרפיני טלאי שחור גדול בדומה לוולביי סלע אחרים, אך הפס הלבן בסמוך לטלאי נעדר אצלו.
בית התותחן
המתחם
המתחם כולל את המרכיבים הבאים:
וולבי סלע פרוסרפיני
אנטומיה ומראה
פניו של הוולבי צבועות באפור כהה, ויש לו פס ערמוני דקיק על המצח וכתם שחור גדול על החרטום. הלחיים בצבע צהבהב, אפרפר חיוור או לבן, והסנטר והשפתיים לבנים. דפוס הפסים השחור-לבן שאופייני לסוג בפנים, כמעט ולא נראה אצל מין זה עקב ההתמזגות של הפסים הדהויים עם הפנים הכהות ועם הלחיים הבהירות בהתאמה. האוזניים אדמדמות משני הצדדים עם רצועה צהבהבה בקצוות. זנבו של הוולבי בצבע אפרפר או צהבהב, ובחציו השני הוא הופך לאדמוני, בורדו או שחרחר.
תפוצה
הוולבי הפרוסרפיני אנדמי לחוף הצפון-מזרחי של קווינסלנד באוסטרליה. התפוצה שלו היא הקטנה והמצומצמת ביותר מכל וולביי הסלע, ומוגבלת לרחבי פלך ויטסאנדיי שנמצא במחוז ויטסאנדיי באזור מאקאי שבקווינסלנד, סביבות הערים: פרוסרפין ואיירלי ביץ'. הוא מצוי באופן טבעי גם על האי גלוסטר מאיי ויטסאנדיי ליד שונית המחסום הגדולה, ובשנת 1998 הובא על ידי רשויות השימור לרכס קלארק באי היימן הסמוך. סך המושבות הידועות בטבע של וולבי זה נע בין 24 ל-26.
בית התותחן
המתחם
המתחם כולו פתוח לביקור לקהל הרחב. מתקיימות בו פעילויות חינוך והדרכה לתלמידי בתי ספר ולחיילי יחידות צה"ל וחיל התותחנים, והוא מארח ערבי מורשת של החיל.
במתחם מתקיימים טקסים ביום הזיכרון לחללי צה"ל (בהשתתפות תלמידי בתי הספר במושבה) וטקס אזכרה שנתי לנופלי חיל התותחנים. כן נערכים בו טקסי השבעה וטקסי סיום של קורסי החיל.
תוכניות הפיתוח של האתר כוללות הקמת מבני מגורים לחיילים, שיאפשרו עריכת סדרות חינוך בנות ימים אחדים באתר ליחידות צה"ל.
וולבי סלע פרוסרפיני
תפוצה
בית הגידול של הוולבי הפרוסרפיני מורכב מצוקים ורמות סלעיות בגובה של עד 140 מטר מהקרקע הפזורים בתוך יערות גפניים מיקרופיליים ויערות גשם טרופיים, ולעיתים גם בגבעות סלעיות בחורש ים-תיכוני פתוח. בעונה היבשה, הוולבים פוקדים בתדירות גבוהה כרי דשא שבשולי היערות בשל המחסור במזון. ההתיישבות האנושית בסביבת המחיה של הוולבי לצד סלילת כבישים, גרמו לפיצול האוכלוסייה למספר אזורים מבודדים.
אקולוגיה
הטורפים הטבעיים של הוולבי הפרוסרפיני הם הדינגו, כוח התחרה ופיתון השטיחים. כאשר רשויות השימור האוסטרליות שחררו לראשונה וולבים לאי היימן, וולבים רבים נמצאו מתים עם פצעים התואמים להתקפות של עיט מחודד-זנב ועיטם לבן-גחון. בשל כך, השחרורים הבאים לאי כללו תקופת התאקלמות של שלושה חודשים בשטח מאובטח באי, עד שהוולבים למדו להישמר מפני חשיפה לעופות הדורסים על הסלעים הגבוהים. כדי להגן על עצמו מטריפה, הוולבי סורק את סביבתו באופן תמידי, ומשתדל לשהות על על הסלעים הגבוהים בתוך היער הצפוף שבו הפרווה האפלולית מתמזגת היטב עם הנוף.
וולבי פרוסרפיני הוא יונק צמחוני שאינו בררן, הניזון מלפחות 142 מיני צמחים בסביבת המחיה שלו. כ-60% מתזונתו מורכבת מפלורה קרקעית שאותה הוא משיג לעיתים קרובות בשולי היער. הרכב התזונה משתנה בין העונות: בעונה הגשומה העשב תופס את המקום הראשון עם 54%, עלי עצים 34%, שיחים 8% וגפנים 0.7%; בעונה היבשה לעומת זאת, העשב אמנם עדיין מהווה 52%, עלים וענפי עצים 32%, שיחים 7%, אך הגפנים גודלים דרמטית ל-8%. בכל העונות, פטריות מהווה 1% בלבד מהתזונה הכוללת, ועשבי תיבול, פרחים וזרעים אף פחות מכך. אף על פי שהוולבי מעדיף להישאר בקרבת הסלעים, הצורך במזון מאלץ אותו לצאת לעיתים מהיער המוגן; האוכלוסיות היבשתיות עשויות לבקר בגינות ושדות במהלך הלילה או ללחך עשב בשולי הכבישים, והאוכלוסיות באיים ניזונות גם מהצמחייה המגוונת מבקרות בבתה הנמוכה שעל החופים בעלת הצמחייה המגוונת.
כתוצאה מאופיו הלא בררני, וולבי פרוסרפיני מאוים מצד הכנסת צמחים רעילים לשטחי המחיה שלו. להוציא מספר נחלים, אין בדרך כלל מקורות מים קבועים בסביבת המחיה של הוולבי; כדי להתגבר על כך, הוולבי שותה מים המצטברים על נקיקים. וולבי סלע חדגוני, וולבי ביצות ופדמלון אדום-רגל, מתחרים עם הוולבי הפרוסרפיני על מקורות המזון. באי היימן, הוולבי התחרה בעבר על מקורות המזון עם עיזים ששוחררו באי והפכו לפראיות; מרבית העיזים באי חוסלו בפעולות ממוקדות.
וולבי פרוסרפיני יכול להתרבות כל השנה בתנאים סביבתיים נוחים. ההיריון נמשך 30–34 ימים, והנקבה יכולה להיכנס להיריון נוסף מיד לאחר ההמלטה כשהתפתחות העובר החדש מוקפאת בתגובה לייצור מוגבר של הורמון ההנקה פרולקטין עד שהכיס יתפנה. הגור שוהה בתוך הכיס 6–7 חודשים, והוא נגמל 3 חודשים לאחר עזיבת הכיס. תהליך הגמילה גורם להמשך התפתחות של העובר הקודם, כך שהוולבית עשויה ללדת זמן קצר לאחר שהגור עזב את הכיס. הזכר מגיע לבגרות בגיל שנתיים, והנקבה בגיל 20 חודשים. באזורי חפיפה עם וולביי סלע אחרים, עלולים להתרחש צאצאי כלאיים בינם לבין וולבי פרוסרפיני.
תוחלת החיים של הוולבי הפרוסרפיני בטבע עד 10 שנים.
מצב
הוולבי הפרוסרפיני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), מכיוון שטווח התפוצה הכולל שלו פחות מ-5,000 קילומטרים רבועים, האוכלוסייה שלו מפוצלת מאוד, וישנה ירידה מתמשכת בהיקף ובאיכות בית גידול ובמספר הוולבים הבוגרים.
האיומים על הוולבי הפרוסרפיני רבים ומגוונים: התפתחות התיירות והתיישבות האנושית באזור מובילות להפרעה רבה לסביבת המחיה ולפיצול האוכלוסיות בעקבות סלילת כבישים; כתוצאה מכך, המגוון הגנטי של הוולבי יורד בשל חוסר מגע בין האוכלוסיות, ופרטים רבים נדרסים במהלך חציית הכבישים. צמחים אקזוטיים רעילים שנשתלים בגינות בתור צמחי נוי דוגמת וינקה ורודה, ניצנית, הרדוף הנחלים, היהודי הנודד, סולנום, קולקס, דיפנבכיה, דטורה, חלבלוב, פלפלון דמוי-אלה, יטרופה או קיקיון מצוי, עלולים להסב נזק חמור לוולבים שמבקרים בגינות במהלך הלילה מאחר שכאמור המין אינו בררן במזונו, וחלק מהם אף פולשים לתוך בית הגידול של המין ועשויים לגרום להרעלה המונית. טפילים ומחלות מועברים על ידי חתולים וכלבים פראיים השורצים באזורי הפרברים ובסמיכות ליערות, והאחרונים מהווים בנוסף גם איום ממשי על פרטים בוגרים אם במוות ישיר ואם במוות מלחץ. על אלה ניתן להוסיף גם הכלאה עם וולבי סלע חדגוני ותחרות בין השניים על מקורות מזון שמתרחשת באזורי חפיפה בין המינים.
הוולבי נחשב למין מאוים ומוגן בחוק האוסטרלי. 60% מאוכלוסיות הוולבי נמצאות על אדמות מדינה, מתוכם 41% בארבעת האזורים המוגנים הבאים: הפארק הלאומי קונוויי, הפארק הלאומי דרייאנדר, הפארק הלאומי האי גלוסטר ורכס קוני ביער פרוסרפין. תוכנית השימור האוסטרלית עבור הוולבי כוללת פיקוח על האוכלוסיות הקיימות, חיפוש אוכלוסיות לא ידועות נוספות, מיפוי בית הגידול של המין ורכישת שטחים פרטיים בהתאם לכך, חיסול כלבים וחתולים משוטטים, העלאת המודעות בקרב האוכלוסייה המקומית, מזעור הקטל בכבישים והקמת גרעיני רבייה בשבי.
פרנקו גונזלס
קריירה
גונזלס החל את קריירת המשחק שלו בקבוצת הנוער של דאנוביו, וב-2 באפריל 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת, בתיקו 0–0 עם מונטווידאו וונדררס.
סקרמנטלים
סקרמנטלים הוא שם כולל לחפצי קודש, טקסים דתיים וסמלים ליטורגיים, שקיימים בכנסייה כחלק מהפולחן הרומי בכנסייה הקתולית. הסקרמנטל הוא פעולה טקסית, שבניגוד לסקרמנט, איננה מזכה את המאמין "בחסד אלוהי" אלא רק מגבירה את תחושת הקרבה שלו לאל, ולכן הוא אינו חייב להיות מתֻווך על ידי איש הכמורה. לפי אמונת הכנסייה הקתולית החסד האלוהי מועבר רק דרך הכמורה והיא היחידה שביכולתה לערוך את הסקרמנטים הנוצריים.
הסקרמנטלים בנצרות הקתולית
הסקרמנטלים הנוצריים התפתחו לאורך ההיסטוריה של הנצרות ביחד עם הסקרמנטים ולמעשה עד המאה ה-13 לא הייתה הפרדה ברורה ביניהם. רק במאה ה-13 החל פטר לומבארד לפסול את המספר העצום של סקרמנטים שהיו קיימים עד תקופתו ומנה רק שבעה לסקרמנט כאשר כל השאר הפכו במהרה לסקרמנטלים, דהיינו מעשים סימבוליים בלבד שלא נגוע בהם כוח אלוהי. רשימתו של פטר לומבארד אושרה לראשונה במאה ה-15 בוועידת פירנצה ובשנית במאה ה-16 בוועידת טרנטו.
מספר הסקרמנטלים בדת הנוצרית רב וקשה למנות את כולם, ולמעשה משתנה מאוד בין מדינה למדינה בהתאם למסורת המקומית. עם זאת, ניתן תאורטית לחלק את הסקרמנטלים הנוצרים לשני סוגים: הראשון, "טקסי" דהיינו טקס פולחני שנעשה למען האל, מתקיים על ידי איש כמורה כמו למשל בעת ברכת לחם הקודש לפני ביצוע האורכיסטה או בזמן טקס רחיצת הרגלים ביום חמישי שלפני פסחא. כמו כן, טקסים מסיומים יכולים אפוא להתבצע גם על ידי המאמין הפשוט כמו למשל בזמן עלייה לרגל, צום, תפילה ואבלות. לעומתם, הסוג השני של סקרמנטלים הוא כלי הפולחן הנוצריים המשמשים את הכמרים בעבודתם בכנסייה או כלי פולחן סימבולים המשמשים את האדם הפרטי במזבח הביתי לצורכי תפילה. כלי פולחן המשמש לעבודת הקודש בנצרות יכול להיות סמל הצלב, שרידי קדושים, כלי הפולחן לצורך טקס המיסה בהם נמנים הקטורת, נרות, גביע הנסך והכלי המחזיק את לחם הקדוש. ואם זאת, המאמין הנוצרי הפשוט יכול להשתמש כסקרמנטלים בחפצים שונים כגון ספרי תפילה, נרות, מחרוזת תפילה, איקונין, שימוש במים שקודשו בידי הכומר ומדליות שונות. לבסוף ניתן למנות כסקרמנטלים גם את פולחן קדושים ופולחן הבתולה המתבססים הן על העלאת אדם למעמד קדושה והן על סמך התגלות.
סקרמנטלים בכנסייה האנגליקנית
בכנסייה האנגליקנית נשמרה במידה מסוימת המסורת בשימוש של סקרמנטלים רק בצורה מאופקת יותר. לדוגמה מחרוזת תפילה עדיין נפוצה בקרב נוצרים המגדירים את עצמם כאנגליקנים, כמו כן מספר ספרי תפילה קתולים בתרגום האנגלי שלהם ממשיכים לשמש את הכנסייה האנגליקנית לצורכי פולחן עד עצם היום הזה, ומלבד זאת עדיין באנגליה ישנו שימוש בפולחן הקדושים הנוצרי רק שרשימת הקדושים האנגלית שונה מזאת הקיימת אצל הכנסייה הרומית.
ניק ואן אקסל
ניקי מקסוול "ניק" ואן אקסל (באנגלית: Nickey Maxwell "Nick" Van Exel; נולד ב-27 בנובמבר 1971) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הרכז בליגת ה-NBA.
ראשית חייו
ואן אקסל נולד בעיר קנושה שבויסקונסין, ובנערותו למד בתיכון סיינט ג'וזף בעיר. הוא שיחק במדי קבוצת הכדורסל של בית הספר, וסייע לה להעפיל פעמיים למשחק הגמר של ויסקונסין, אולם לא הצליח לזכות באליפות המדינה. בעונת ה זכה בתחרות ההטבעות לתיכונים של מדינת ויסקונסין.
קריירת מכללות
לאחר סיום לימודיו התיכוניים, נרשם ואן אקסל ללימודים בקולג' הקהילתי "טריניטי ואלי". לאחר שתי עונות בטריניטי ואלי, עבר ואן אקסל לשחק במדיה של קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת סינסינטי המשחקת בחטיבת הביג איסט ב-NCAA, ונרשם ללימודי סוציולוגיה.
בעונתו הראשונה בסינסינטי העמיד ואן אקסל של 12.3 נקודות ו-2.9 אסיסטים, ובעונה הבאה כבר היה לקלעי המצטיין של הקבוצה עם 18.3 נקודות, עליהן הוסיף גם 1.8 חטיפות כדור למשחק.
לוס אנג'לס לייקרס
לקראת סיום עונתו השלישית בליגה, עונת, הושעה ואן אקסל משבעה משחקים ללא שכר, ובנוסף נקנס בסכום של 25,000 דולר לאחר שדחף שופט במהלך משחק מול מינסוטה טימברוולבס. לקראת העונה הבאה הגיעו שני הרוקיז קובי בראיינט ודרק פישר לקבוצה. ואן אקסל המשיך לקבל ממאמנו, דל האריס, קרדיט כרכז הפותח של הקבוצה והשיב לו עם ממוצע של 15.3 נקודות והיה למוסר המצטיין של הקבוצה שנה רביעית ברציפות עם 8.5 אסיסטים.
לאחר שפתח בחמישייה ב-46 המשחקים הראשונים של עונת, איבד ואן אקסל איבד את מקומו בהרכב הראשון לראשונה בקריירה. הוא סיים את העונה עם 6.9 אסיסטים למשחק, כמוסר המוביל של הלייקרס שנה חמישית ברציפות, ובמקום ה-12 בליגה בקטגוריה. עם 1.6 איבודים היה לשחקן המוביל בליגה ב, ונבחר בפעם היחידה בקריירה להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA.
המעבר לנאגטס ולדאלאס
לקראת עונת, שהייתה עונה מקוצרת של 50 משחקים בלבד בשל שביתת שחקנים, עבר ואן אקסל ב לקבוצת דנוור נאגטס תמורת טוני באטי וזכויות הדראפט של טיירון לו. הוא שותף בחמישייה הפותחת בכל 50 משחקי הליגה ותרם 16.5 נקודות עליהן הוסיף 7.4 אסיסטים. במשחק מול הלייקרס, קבוצתו לשעבר, רשם שיא קריירה של 41 נקודות עליו הוסיף תשעה אסיסטים ושיא-עונה אישי של שמונה ריבאונדים, אך בסיום העונה דורגה דנוור במקום ה-12 במערב עם 14 ניצחונות בלבד מול 36 הפסדים ולא העפילה למשחקי הפלייאוף.
בעונה הבאה רשם ואן אקסל 16.1 נקודות ושיאי קריירה של 9.0 אסיסטים ו-3.6 אך לא הצליח לסייע לדנוור להעפיל למשחקי הפלייאוף. הוא נשאר ושיחק בנאגטס במשך ארבע עונות, בהן רשם גם שיא קריירה של 21.4 נקודות בעונתו האחרונה במועדון, אך המועדון דשדש בתחתית הליגה ולא הצליח להעפיל למשחקי הפלייאוף.
לאחר כמעט ארבע שנים בדנוור, עבר ואן אקסל באמצע עונת בטרייד לצידם של ריף לפרנץ, אייברי ג'ונסון וטאריק עבדול-ואהד אל דאלאס מאבריקס תמורת טים הארדוויי, ג'וואן האוורד ודונל הארווי שעברו לנאגטס. בדאלאס שימש ואן אקסל בתפקיד משני, כרכז שני לסטיב נאש, והוסט גם לשחק דקות כקלע.
בעונתו השנייה במועדון הוא שותף ב-73 משחקים בהם שיחק ב-27.8 דקות בממוצע, תרם 12.5 נקודות ו-4.3 אסיסטים בממוצע. הוא סייע לקבוצתו להעפיל למשחקי הפלייאוף לאחר שסיימה את העונה הסדירה במאזן של 60 ניצחונות מול 22 הפסדים בלבד. במשחקי הפלייאוף ניצחה דאלאס את פורטלנד טרייל בלייזרס בשבעה משחקים בסיבוב הראשון, ובתוצאה זהה את סקרמנטו קינגס בסיבוב השני. בגמר האזורי פגשו המאבריקס את סן אנטוניו ספרס שניצחה אותם בתוצאה 4-2, והעפילו לגמר ה-NBA בו זכו באליפות הליגה. במשחקי הפלייאוף רשם ואן אקסל 19.5 נקודות למשחק, שני בקבוצתו רק לדירק נוביצקי, ובסדרה מול סקרמנטו היה לקלעי המצטיין של קבוצתו עם 25.3 נקודות ב-51.9% קליעה מהשדה.
שלהי הקריירה
בעונת עבר ואן אקסל לשחק בשורותיה של גולדן סטייט ווריורס. הוא לקח במהלך העונה חלק ב-39 משחקים בלבד, בהם עלה בחמישייה ב-29, והחמיץ 41 משחקים בשל פציעות. בינואר, במשחק מול דאלאס, קלע ואן אקסל את השלשה ה-1,361 בקריירה, ועקף את דן מארלי בדרך למקום החמישי בכל הזמנים בקליעות מעבר לקשת השלוש.
לאחר שנה במדי הווריורס, עבר ואן אקסל לשחק במדיה של פורטלנד טרייל בלייזרס. הוא המשיך ונאבק בבריאותו, ונאלץ להחמיץ לאורך העונה 29 משחקים בשל פציעות. הוא רשם 11.1 נקודות, והשווה את שיא הקריירה שלו עם 38.9% קליעה מעבר לקשת השלוש. בסיום עונה אחת, עבר לעונה אחת, עונת, אל סן אנטוניו ספרס בה שותף ב-15.2 דקות למשחק, ובסיום העונה פרש ממשחק פעיל.
לאחר הפרישה
לאחר פרישתו מכדורסל שימש כעוזר מאמן במכללת טקסס בעונת 2009-2010 ולאחר מכן שימש כעוזר מאמן באטלנטה הוקס ומילוואקי באקס. בין השנים 2016–2019 שימש בתפקיד עוזר מאמן בממפיס גריזליס.
מחוץ לכדורסל
ב-31 בינואר 2013 נשפט בנו של ואן אקסל, ניקי, ל-60 שנות מאסר לאחר שהורשע ברצח.
מלחמת וייטנאם
מלחמת וייטנאם היא הכינוי המקובל במרבית העולם המערבי למלחמה שהתנהלה בין צפון וייטנאם הקומוניסטית והווייטקונג (אשר נתמכו על ידי ברית המועצות וסין) לבין דרום וייטנאם וארצות הברית. המלחמה מכונה גם מלחמת הודו־סין השנייה, ובווייטנאם היא ידועה בשם המלחמה האמריקאית.
המלחמה החלה ב-1955 והסתיימה בניצחון צפון וייטנאם בשנת 1975 ובאיחודה של וייטנאם כולה תחת שלטון קומוניסטי, כשנתיים לאחר נסיגת ארצות הברית. מלחמה זו נחשבת לחוליה בולטת במלחמה הקרה בין הגוש המערבי-קפיטליסטי לגוש המזרחי-קומוניסטי. מעריכים כי מספר ההרוגים הכולל במלחמה היה קרוב לארבעה מיליון נפש, בהם כ-2 מיליון מאזרחי וייטנאם (צפון ודרום), לאוס וקמבודיה, כ-1.2 מיליון חיילים מצפון וייטנאם וכוחות הוייטקונג, כ-224 אלף חיילים מדרום וייטנאם וכ-58 אלף חיילים אמריקניים.
הרקע למלחמה
במחצית השנייה של המאה ה-19 כבשה צרפת את הודו-סין והפכה אותה למושבה צרפתית. במהלך מלחמת העולם השנייה כבשה יפן את וייטנאם, אך השליטה באזור חזרה לצרפת עם סיום המלחמה וכניעת יפן.
מלחמת הודו-סין
בספטמבר 1945 דרשה תנועה לאומנית שהנהיג הו צ'י מין לקבל עצמאות מצרפת, וציפתה לקבל תמיכה מארצות הברית, שהבהירה את התנגדותה לאימפריאליזם האירופאי הישן. למרות זאת, בעקבות מותו של הנשיא האמריקני פרנקלין דלאנו רוזוולט, תחילתה של "המלחמה הקרה", ובשל נטיותיו הקומוניסטיות של הו צ'י מין, בחרה ארצות הברית לתמוך בצרפת, מתוך חשש כי נפילת וייטנאם בידי הקומוניסטים תביא לתופעת דומינו שתוביל להשתלטות קומוניסטית גם בשאר מדינות דרום-מזרח אסיה.
צרפת ביקשה מבריטניה, שלחמה באזור בתקופת מלחמת העולם השנייה, לנהל את הזירה הצבאית, ופתחה במלחמה. צרפת ניסתה לכבוש מחדש את וייטנאם ולהפוך אותה למושבה צרפתית. הצבא הצרפתי לחם נגד הוייט מין – המחתרת הלאומנית המקומית, שהפכה לצבא.
במהלך מלחמת הודו-סין הראשונה, בשנים 1954-1946, נלחמו מדינות הודו-סין – וייטנאם, לאוס וקמבודיה – על קבלת עצמאות מהשלטון הצרפתי.
צבא הוייט-מין הצליח לכבוש את וייטנאם באופן הדרגתי, ובמאי 1954 הביס את צבא צרפת בקרב דיין ביין פו, ואילץ אותה להעניק עצמאות למדינות הודו-סין.
הסיבות לפרוץ המלחמה
בוועידת ז'נבה ב-1954, שכונסה על ידי המעצמות עם סיום מלחמת הודו-סין הראשונה, הוחלט לחלק באופן זמני את וייטנאם לשני חלקים, כשהגבול נקבע על קו הרוחב 17 מעלות צפון. בחלק הצפוני הוקמה על ידי הוייט מין מדינה קומוניסטית שבירתהּ האנוי בהנהגת הו צ'י מין, ובחלק הדרומי הוקמה קיסרות שמרנית שבירתהּ סייגון בהנהגת הקיסר באו דאי, נצר לשושלת הקיסרות נוּוֵן.
הוועידה קבעה שהחלוקה היא זמנית, עד שיתקיימו בחירות למנהיג לאומי, שנקבעו ליולי 1956. עם זאת, כבר באוקטובר 1955 הודח הקיסר באו דאי בידי נו דין דיים, איש עסקים וייטנאמי אנטי-קומוניסט, שזכה לתמיכת ארצות הברית.
דיים לא היה פופולרי בארצו מכמה סיבות:
במטרה לחזק את שלטונו של דיים, החלה ארצות הברית להשקיע כסף ולשלוח מומחי מינהל, אנשי צבא ומשטרה לסייגון.
במקביל, החלו להתארגן בכפרי דרום וייטנאם יחידות גרילה שכונו וייטקונג (החזית לשחרור לאומי), שהתנגדו למה שנתפס בעיניהם כממשל הבובות הדרום וייטנאמי בסייגון, ושנתמכו בידי צפון וייטנאם הקומוניסטית ובידי רבים מאזרחי דרום וייטנאם.