cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקרב על סאיפאן
מהלך הקרב
עד 7 ביולי, כבר לא נותר ליפנים לאן לסגת. סאיטו הכין תוכניות למתקפת בנזאי התאבדותית אחרונה. על גורל האזרחים שנשארו על האי, אמר סאיטו, "אין יותר הבדל בין חיילים לאזרחים. זה יהיה לטובתם אם הם יצטרפו להתקפה עם חניתות מבמבוק מאשר יפלו בשבי". עם שחר, כשקבוצה המונה תריסר אנשים נושאת דגל אדום ענק לפניהם, הסתערו כל החיילים הנותרים והבריאים בגופם (מספרם נאמד ב-3,000) קדימה בהתקפה אחת אחרונה. מאחוריהם השתרכו הפצועים כשחלקם חבושים בראשם, נשענים על קביים ובקושי חמושים. היפנים הסתערו על שני גדודים אמריקאים והצליחו להסב להם כ-650 נפגעים, לפני שכל הכוח התוקף הושמד באש מקלעים וארטילריה אמריקאית. בשעה 16:15 ב-9 ביולי, הודיע אדמירל טרנר שהושלם כיבוש האי סאיפאן. סאיטו והמפקדים הכפופים לו, הירקושי ואיגטה, התאבדו באחת המערות. בנוסף להם התאבד גם סגן אדמירל צ'ואיצ'י נגומו, שהוביל את נושאות המטוסים היפניות במהלך מתקפה על פרל הארבור ובקרב מידוויי, ונחת בסאיפאן כדי לעזור בהגנה על האי.
בימים האחרונים של הקרב התאבדו מאות רבות של אזרחים יפנים, חלקם קפצו מצוקים שזכו לכינויים "צוקי ההתאבדות" ו"צוקי הבנזאי". רוב המאמצים של החיילים האמריקאים לשכנע את האזרחים להיכנע במקום להתאבד היו חסרי תועלת. התעמולה שהופצה ביפן ותיארה את האמריקאים והבריטים כ"שטנים" שיתייחסו לשבויים בצורה ברברית הרתיעה אותם מלהיכנע.
לפי ההערכות, נהרגו במערכה כ-22,000 אזרחים יפנים. כמעט כל החיילים היפנים שהוצבו על האי (לפחות 30,000) נהרגו. לאמריקאים עלה הניצחון ביותר נפגעים מבכל קרב אחר עד אז במלחמה באסיה ובאוקיינוס השקט. מתוך 71,000 החיילים שנחתו, 2,949 נהרגו ו-10,364 נפצעו.
לאחר הקרב
לאחר שהגיעו החדשות על התבוסה לטוקיו, שוחרר ראש הממשלה היפני הידקי טוג'ו מפיקוד על הצבא היפני באופן מיידי וב-18 ביולי 1944, הוא התפטר ביחד עם כל ממשלתו.
האי סאיפאן הפך לבסיס חשוב למבצעים הבאים באיי המריאנה, ולאחר מכן בפלישה לפיליפינים באוקטובר 1944. מפציצים שהוצבו בסאיפאן תקפו את הפיליפינים, איי ריוקיו ויפן.
קפטן סקאה אובה מהצבא היפני ו-46 מחייליו החזיקו מעמד בהרים עד 1 בדצמבר 1945, אז נכנעו.
הקרב על סאיפאן בקולנוע
הקרב על סאיפאן מתואר בסרט "זעקת הקרב" משנת 1955, בבימויו של ראול וולש, לפי ספרו של לאון יוריס.
ב-2011 יצא הסרט "אובה: הסמוראי האחרון" (Taiheiyou no kiseki: Fokkusu to yobareta otoko), בבימויו של הידיוקי היריאמה, המתאר את יחידתו של אובה שהמשיכה להילחם גם לאחר שיפן ויתרה על סאיפן, עד כשלושה חודשים לאחר שפורסם באי נאום הכניעה של קיסר יפן.
מנטובה (נפה)
נפת מנטובה  (באיטלקית:  Provincia di Mantova ) היא נפה במחוז לומברדיה שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 2,341.44 קמ"ר, ובשנת 2013 התגוררו בה 415,147 נפש. בירתה של הנפה בעיר מנטובה.
גאוגרפיה
נפת מנטובה גובלת בנפת ורונה בצפון-מזרח. במזרח היא גובלת בנפת  רוביגו. בדרום היא גובלת בנפת פרארה ובנפת מודנה ובנפת רג'ו אמיליה ובנפת פארמה. במערב היא גובלת בנפת קרמונה. בצפון-מערב היא גובלת בנפת ברשה.
נהרות
הנהרות העיקריים שזורמים בה הם פו (Po),  אוליו (Oglio),  קייזה   (Chiese), מינצ'ו (Mincio), סקיה   (Secchia).
קאוטוקיינו (כפר)
הכפר קאוטוקיינו (בנורווגית: Kautokeino, בסאמית צפונית: Guovdageainnu (מילולית "דרך מרכז") או Guovdageaidnu (מילולית: "הדרך של המרכז")), הוא המרכז המנהלי של מטרופולין קאוטוקיינו במחוז טרומס ופינמרק בנורווגיה. הכפר נמצא לאורך, בערך 60 ק"מ דרומית לכפר מאסי ובערך 40 קילומטרים צפונית לגבול פינלנד-נורווגיה.
הכפר משתרע על שטח של 2.45 קמ"ר, ונכון ל-2022 היו בו 1,510 תושבים, וצפיפות אוכלוסין של 616 תושבים לקמ"ר.
בכפר נמצאים כנסיית קאוטוקיינו, האוניברסיטה הסאמית, בית הספר התיכון, בית הספר לרעיית איילים והאולם האזורי, וכן מוקדים מסחריים כמו תחנת הדלק, ומשרדים של העיתון הסאמי "". במרכז נמצא מרכז קניות Márkan Senteret, סניף, סניף צפון של בנק ומשרדי השידור הציבורי NRK. מסעדת "בודו" ("הפסקה" בסאמית) שהייתה גם היא במרכז נסגרה. בכפר ישנו גם סניף של, ופאב מקומי בשם "Mara's pub" שמארח הופעות חיות. לאורך כביש E45 דרומית לכפר, נמצא האזור המסחרי עם סניפים של רשת המרקט ושל רשת הדיסקאונט.
הכביש האירופי E45 (לשעבר כביש לאומי 93) עובר בכפר בדרכו דרומה אל אלטה. שדה התעופה הקטן של קאוטוקיינו ממוקם צפונית לכפר.
היסטוריה
ב-1852 התחולל בכפר מרד קאוטוקיינו.
בשנים 1882–1883 הקים בכפר מצפה לזוהר הקוטב. הוא לא הצליח לתעד בצילומים את זוהר הקוטב, אך השתמש במצלמה כדי לתעד נופים, מבנים ואנשים. הוא היה הראשון שתיעד את הסאמים בקאוטוקיינו בפורטרטים עם שמותיהם המלאים, שלא על תקן תייר או כדגימות לגזע. האוסף של טרומהולט הפך ב-2012 לחלק ממסמכי המורשת של נורווגיה לפי אונסק"ו, כך לפי תצוגה בחזית בניין באוניברסיטת ברגן.
כובע צילינדר
כובע צִילִינְדֵּר הוא כובע ששימש בעיקר גברים באופנת המאה ה-19. הכובע בנוי מבסיס עגול ועליו גליל (ה"צילינדר"). לקראת סוף המאה ה-19 ובמאה ה-20 היה הצילינדר לסימן היכר לגבר אלגנטי ובפרט לג'נטלמן ופריט לבוש חיוני לדיפלומטים, פוליטיקאים, אנשי עסקים וכדומה.
תולדות הצילינדר
כובעי צילינדר החלו להופיע במאה ה-15 והיו עשויים מלבד עשוי שיער בונה (ניתן לראות כובע כזה בציורו של יאן ואן אייק "נישואי הזוג ארנולפיני" שצויר בשנת 1442 לערך). כובעי צילינדר מופיעים מאז ביצירות אמנות רבות. החל מהמאה ה-19 היה כובע הצילינדר דוגמת הכובע העיקרית באפנת הגברים. הצילינדר היה גם פרט מבגדי הרכיבה של נשים.
צילינדר מתקפל
הצילינדר המתקפל ("שאפוקלאק" בצרפתית) הומצא בשנות ה-30 של המאה ה-19. הצילינדר הורכב על מנגנון קפיצי ויכול להתקפל כאקורדיון לחלל שבשולים ולהיפתח בלחיצה קלה. הדבר איפשר נשיאה קלה ובטוחה של הכובע. היה זה כובע נפוץ ואופנתי עד שנות ה-20 של המאה ה-20.
ברכת גבורות
ברכת הגבורות, או ברכת מחיה המתים, היא הברכה השנייה בתפילת העמידה. ברכה זו היא אחת משלוש ברכות השבח שבתחילת תפילת העמידה ועניינה הוא שבח לאל על יכולותיו וגבורתו. הברכה נמצאת אחרי ברכת אבות ולפני ברכת קדושת השם. בחזרת הש"ץ אומרים לאחר ברכת מחיה המתים קדושה, כהקדמה לברכת קדושת ה' שבאה אחריה.
נוסח הברכה
בנוסח ארץ ישראל כפי שהתגלה בגניזת קהיר מובא "אַתָּה גִּבּוֹר, מַשְׁפִּיל גֵּאִים, חָזָק וּמֵדִין עָרִיצִים, חֵי עוֹלָמִים, מֵקִים מֵתִים, מַשִּׁיב הָרוּחַ וּמוֹרִיד הַטַּל/הַגֶּשֶׁם, מְכַלְכֵּל חַיִּים מְחַיֶּה הַמֵּתִים כְּהֶרֶף עַיִן יְשׁוּעָה לָנוּ תַּצְמִיחַ. בָּרוּךְ אַתָּה ה' מְחַיֶּה הַמֵּתִים."
מוריד הטל או משיב הרוח
השורה השנייה של הברכה משתנה בהתאם לזמן בו היא נאמרת. החל מתפילת מוסף של היום הראשון של פסח עד לתפילת מוסף של שמיני עצרת אומרים "מוריד הטל", לפי רוב המנהגים למעט אשכנז. לפי נוסח אשכנז לא אומרים דבר, אלא אומרים "מחיה מתים אתה רב להושיע, מכלכל חיים בחסד" וכו', ברם רוב מתפללי נוסח אשכנז בארץ ישראל נוהגים לומר מוריד הטל בהשפעת נוסח הספרדים.
החל מתפילת מוסף של שמיני עצרת ועד תפילת מוסף של היום הראשון של פסח אומרים "משיב הרוח ומוריד הגשם". אמירה זו נקראת "הזכרת גבורות גשמים".
אם מתפלל טעה ואמר בקיץ "משיב הרוח..." וסיים את ברכת מחיה המתים (דהיינו אמר "ברוך...מחיה המתים") עליו לחזור לתחילת תפילת העמידה. אך בחורף אינו חוזר אם אמר "מוריד הטל", אך אם לפי מנהג אשכנז השמיט לחלוטין את "משיב הרוח" ואף לא אמר מוריד הטל חוזר כמו בקיץ. בשני המקרים יתקן את עצמו המתפלל אם לא סיים את הברכה.
עשרת ימי תשובה
בעשרת ימי תשובה מוסיפים שבח נוסף הקשור לימים אלה. את התוספת מוסיפים לפני השורה "ונאמן אתה..". הנוסח:לפי נוסח הספרדים, מנהג תימן ונוסח פרובאנס: מי כמוך אב הרחמן, זוכר יצוריו ברחמים לחיים.לפי נוסח ספרד ונוסח קטלוניה: מי כמוך אב הרחמן, זוכר יצוריו לחיים ברחמים.לפי נוסח אשכנז: מי כמוך אב הרחמים, זוכר יצוריו לחיים ברחמים.לפי נוסח איטליה: מי כמוך אב הרחמים. זכור יצוריך ברחמים (לחיים), ממית ומחיה.לפי נוסח רומניא: מי כמוך אב הרחמים, זוכר יצוריך לחיים ברחמים.
על פי ההלכה, אדם ששכח לומר תוספת זו, וסיים את הברכה, אינו צריך לחזור אלא ממשיך בתפילתו כרגיל.
קאסים מג'ליווה
ביוגרפיה
מג'ליווה, מוסלמי, נולד בטנגניקה. משנת 1983 ועד 1999 עבד כמורה. בשנת 1993 סיים לימודי תעודה בהוראה וב-1998 קיבל תואר ראשון בחינוך מאוניברסיטת דאר א-סלאם. כמו כן למד באוניברסיטת סטוקהולם בשוודיה. מ-1999 ועד 2006 כיהן כמזכיר אזורי של ארגון המורים של טנזניה. בשנת 2006 מונה לנציב מחוז אורמבו (Urambo) בטנזניה וכיהן בתפקיד עד 2010.
בשנת 2010 נבחר מג'ליווה לכהן בפרלמנט של טנזניה במחוז הבחירה של רואנגווה (Ruangwa) מטעמה של מפלגת המהפכה (Chama Cha Mapinduzi). הוא כיהן כסגן שר לממשל מקומי במשרד ראש הממשלה של טנזניה. בבחירות הכלליות בשנת 2015 שב ונבחר כחבר הפרלמנט מטעם רואנגווה.
לאחר הבחירות ב-2015 ובחירתו של ג'ון מגופולי לנשיא טנזניה מינה מגפולי את מג'ליווה לראש הממשלה העשירי במקומו של מיזנגו פינדה. מינויו של מג'ליווה התקבל בהפתעה במדינה לאור ניסיונו הפוליטי המוגבל, אך הפרלמנט הנשלט על ידי מפלגתו אישר את מינויו ברוב 73% מחבריו. הוא נכנס לתפקידו ב-20 בנובמבר.
אלה פוגצ'ובה
הרפרטואר של פוגצ'ובה כולל יותר מ־500 שירים ברוסית, אנגלית, גרמנית, צרפתית, עברית, פינית, אוקראינית, והדיסקוגרפיה שלה כוללת יותר מ-20 תקליטי סולו, תקליטורים ו-DVD. בנוסף לרוסיה ומדינות ברית המועצות לשעבר, אלבומיה פורסמו ביפן, קוריאה, שוודיה, פינלנד, גרמניה, פולין, צ'כוסלובקיה ובולגריה. נכון לשנת 1992 מכרה כ-250 מיליוני תקליטים ברחבי העולם.
בשנת 2010 פוגצ'ובה הפסיקה לערוך סיבובי הופעות, אך לא התרחקה מפעילות יוצרת: לעיתים קרובות היא משתתפת במספר גדול של קונצרטים משותפים ותוכניות טלוויזיה, וגם מוציאה באופן קבוע שירים חדשים.
ביוגרפיה
פוגצ'ובה נולדה במוסקבה להוריה זינאידה ארחיפובנה אודגובה ולבוריס מיכאלוביץ' פוגצ'וב ב-15 באפריל 1949. בשנת 1956 רשמו אותה הוריה לבית ספר למוזיקה, ואחר כך למדה במכללה למוזיקה. היא המשיכה ללמוד בבית הספר וסיימה את לימודיה שם ב-1964. ב-1967 עבדה כמנצחת המקהלה של מכללת המוזיקה "איפוליטוב-איוואנוב" ושנתיים אחרי כן הייתה הסולנית של ההרכב "ליפסטיק". ב-1970 השתתפה במספר הצגות בתיאטרון וב-1971 ניגנה בהרכב המוזיקלי "מוסקוביץ'".
בשנת 1974 פוגצ'ובה החלה לשיר בלהקה וסיוליה רביאטה ובשנת 1975 עם שיר "ארלקינו" של מייסד הלהקה פאבל סלובודקין היא זכתה בתחרות זמר בבולגריה. ב-1976 השתתפה בפעם הראשונה בפסטיבל "שיר השנה". ב-1978 כיכבה בתפקיד הראשי בסרט "האישה ששרה". בסוף שנות ה-70 היא ביצע מספר שירים של ריימונד פאולס שזכו לפופולריות רבה. בשנות השמונים הייתה סולנית הלהקה "רוסיה לעד". בשנת 1981 היא סיימה לימודי במאות באקדמיה רוסית לאמנויות התיאטרון.
בסוף שנות ה-80, במהלך התפרקות ברית המועצות, החלה אלה להרחיב את מיזמיה, יצאה לסיבובי הופעות מחוץ לרחבי ברית המועצות והחלה להשיק קו מוצרים שנקרא על שמה - אלה - Алла. בין היתר השיקה בשמים, וקו נעליים. בנוסף השיקה מגזין. פוגצ'ובה הגיעה אז לראשונה להופעות בישראל, במרץ 1988. בפברואר 1992 הגיעה לביקור נוסף בישראל, ואחר כך עוד מספר פעמים במשך השנים.
בתחרות אירוויזיון 1997 היא ייצגה את רוסיה בשיר "פרימדונה", והגיעה למקום ה-15.
פוגצ'ובה הוציאה לאור בסך הכל כ-60 אלבומים. ב פוגצ'ובה החלה ממעטת להופיע, בשל מצבה הבריאותי. עם זאת, המשיכה להופיע בתוכניות אירוח, ולה עצמה הייתה תוכנית אירוח ברשת "אינטר" האוקראינית, אשר היא הנחתה ביחד עם בן זוגה, מקסים גלקין, שידרה ברדיו (בבעלותה תחנת רדיו בשם "Радио Алла" - "רדיו אלה" הנקרא על שמה) ובתוכנית הטלוויזיה שנקראת על שמה והיא השופטת הראשית בה, פקטור A. פוגצ'ובה נכללת באנציקלופדיה הרוסית הגדולה.
חיים אישיים
פוגצ'ובה נישאה חמש פעמים. בין השנים 1969–1973 הייתה נשואה לזמר הליטאי מיקולס אורבאקס, ובשנת 1971 ילדה את בתה היחידה כריסטינה אוֹרבּאקַאייבה (בהגייה ליטאית: כריסטינה ארבּאקַייטה). בין השנים 1976–1980 הייתה נשואה לבמאי אלכסנדר סטפּאנוביץ'. בשנת 1985 ועד 1993 הייתה נשואה ליבגני בולדין. בתחילת שנות ה-90 ניהלה רומן קצר עם סרגיי צ'לובנוב, איתו הקליטה כמה דואטים. בין השנים 1994 עד 2005, הייתה נשואה לזמר המפורסם פיליפ קירקורוב.
ב-29 בדצמבר 2011, נישאה פוגצ'ובה בפעם החמישית לקומיקאי היהודי מקסים גלקין. הזוג משך את תשומת לב הקהל והתקשורת בשל הפרש הגילים בין השניים (27 שנים). בשנת 2012 הם עברו להתגורר בביתם הפרטי החדש בכפר גריאז. ב-2013 נולדו לזוג תאומים מאם פונדקאית.
במרץ 2022, פוגצ'בה וגלקין עזבו את רוסיה לישראל בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה. באוגוסט 2022 חזרה לרוסיה על מנת להסדיר עניינים אישיים, אך בספטמבר 2022 ביקרה לראשונה בפומבי בחריפות את הממשל הרוסי לאור החלטת הרשויות להגדיר את בעלה "סוכן זר". פוגצ'ובה בתגובה קראה לרשויות להכניס גם אותה "לרשימת הסוכנים הזרים" של השלטונות וגינתה את המלחמה, שלדברי מובילה "להרג ילדינו עבור מטרות כוזבות".
ב-29 בספטמבר 2022 פורסם שפוגצ'ובה ביחד עם ילדיה עזבה בפעם השנייה את רוסיה עם כרטיס בכיוון אחד לישראל.
באמצעי התקשורת פורסם כי מאחר שבעלה יהודי פוגצ'ובה תוכל לקבל אזרחות ישראלית.
בינואר 2023 אלה פוגצ'ובה הודיעה כי אין לה יותר נדל"ן ברוסיה, והיא מכרה גם את הטירה הידועה בכפר גריאז . מאוחר יותר נודע שפוגצ'ובה לא מכרה את הטירה.
דיסקוגרפיה
הדיסקוגרפיה של פוגצ'ובה כוללת 20 אלבומי אולפן, 34 סינגלים, 2 אלבומי קונצרטים, 9 אלבומי אוסף, 9 אלבומים זרים ו-19 וידאו קליפים.
להלן דיסקוגרפיה חלקית של הזמרת:
מלאך שביל
מלאך שביל (באנגלית: Trail Angel) כינוי לאדם המסייע ללא תמורה על ציר דרך המשמש תרמילאים במסעם. המושג שאול מהשפה האנגלית ומקורו בארצות הברית, שם נוצרה והתפתחה דמות מלאך השביל.
"מלאך שביל" מסייע בהתנדבות וללא הכרות מוקדמת. הוא מטמין במקומות מסתור קבועים בקבוקי מים, ירק ופרי לאורך שבילי סיירים. לעיתים מארחים מלאכי השביל בביתם למנוחת קצרה ולינת לילה את התרמילאים העוברים באזורם. המלאכים פועלים (בעיקר אך לא רק) במקומות דלילי יישובים כמו יערות, ערבות ומדבריות, יוצאים ממרחב מחייתם וברדיוס רחב יבצעו הטמנת מים ומזון במקומות מוצלים, לעיתים מדי יום.
עם התרחבות התופעה של היעזרות המטיילים במלאכי השביל, מבקשים חלקם לתאם את הסיוע מראש. במקרים מסוימים נדרש תיאום כתוצאה מריבוי בקשות עזרה ממלאך השביל.
מלאכים בשביל ישראל
לאורך שביל ישראל קמו מלאכי שביל ביישובים הפזורים באזורים מטויילים בערבה, במדבר בשפלת החוף ובהרי הגליל. מידע על כך ניתן למצוא באתרי טיולים וסיירות ובפורומים בתחום התרמילאות. בתיאום מראש יתקבלו צועדים גם לנוח להתרחץ וללון בגינות ולעיתים אף בתוך בית משפחה. עם התרחבות תרבות הצעידה בשביל ישראל, והגידול במספר מלאכי השביל, ניתן למצוא רשימה של מלאכי שביל באתר "ויקישביל" ובאתר החברה להגנת הטבע (רשימה חלקית), וזאת בנוסף למידע הקיים באתרי טיולים שונים.
הגדר הטובה
הגדר הטובה (או מדיניות הגדר הטובה) היה כינוי למדיניות שאותה יזם שר הביטחון שמעון פרס בגבול לבנון-ישראל, החל מיוני 1976, שכללה סיוע אזרחי, רפואי וכלכלי לתושבי דרום לבנון, וסיוע צבאי לצבא לבנון החופשית.
רקע היסטורי
מהקמת מדינת ישראל עד לסוף שנות ה-60 היו יחסי ישראל-לבנון קורקטיים, והגבול בין ישראל ולבנון היה שקט לחלוטין (לבנון גם לא לקחה חלק במלחמת ששת הימים או במלחמת יום הכיפורים). בגבול לא הוקמה גדר מערכת, והותר לאזרחים לבנונים להיכנס לישראל דרך מעבר ראש הנקרה לביקורי משפחות, וצליינות. לעיתים אירעו הסתננויות, אך ברוב המקרים היו אלו תושבי הכפרים מצידו השני של הגבול, שביקשו ללקט חציר או עצים, או עברו את הגבול בטעות.
בקשות סיוע ראשונות
תחילתה של "מדיניות הגדר הטובה" הגיעה עם פריצת מלחמת האזרחים בלבנון ב-1975, כאשר אזרחים לבנונים מרונים פנו לישראל בבקשת סיוע. החל מסוף 1975 הלכו והתרופפו הקשרים בין דרום לבנון ובין ביירות. מלחמת האזרחים הביאה להפסקת השירותים האזרחיים ולהרס תשתיות. המחבלים השתלטו על אזורים נרחבים ויחידות של צבא השחרור הפלסטיני באו ללבנון מסוריה. מאוחר יותר הגיעו יחידות של צבא סוריה והיו לגורם הצבאי הדומיננטי בלבנון. המאורעות בצפון השפיעו על הדרום, שהיה תחילה רגוע יחסית. אנשי יחידה של צבא לבנון הערבי בראשותו של סגן אחמד אל־חטיב, שפרשו מצבא לבנון המתפורר, השתלטו במרץ 1976 על מפקדת צבא לבנון במרג' עיון ועל המבצר העתיק של אל-ח'יאם והחלו לפגוע בכפריים הנוצריים של האזור. המתיחות החריפה בעת שכמה מחייליו של אל־חטיב חטפו חייל נוצרי מן הכפר קליעה. הכומר של קליעה דרש את שחרורו המידי ואיים, כי אם לא ישוחרר, תבקש קליעה את סיוע צה"ל. חיילי אל־חטיב נרתעו והחייל הנוצרי שוחרר ולאחר מכן משפחתו נמלטה והגיעה למטולה. הייתה זו המשפחה הלבנונית הראשונה שבאה לישראל מדרום לבנון בבקשת עזרה. את המשפחה אירח ביאליק בלסקי, בעל "מלון הארזים". אנשי מטולה יצרו קשר עם חבר הכנסת יוסי שריד, שביקש אישור מראש הממשלה ושר הביטחון כי יאשרו למשפחה להישאר בישראל. מאוחר יותר חזרה המשפחה ללבנון. אחרי אירועים אלו היו מגיעים לשטח ישראל נשים שכרעו ללדת, או ילדים שנפצעו ונאספו על ידי סיורים של צה"ל.
ההחלטה על יישום המדיניות
קריאת הנוצרים לסיוע הגיע לאלוף פיקוד הצפון רפאל איתן שדיווח עליה בישיבות אצל שר הביטחון שמעון פרס. פרס יצא לסייר בגבול. הוא נפגש עם לבנוניים, שמע על מצוקתם, והחל לטפח רעיון של בניית יחסים חדשים בגבול, על רקע מצוקות התושבים בדרום לבנון. כבר בינואר 1976 הודיע פרס, כי ישראל פותחת את הגבול לפני פליטים נוצרים הנמלטים מלבנון והוראה ברוח זו הועברה ליחידות צה"ל הפרושות לאורך גדר המערכת. אלא שהגבול שנפתח, לא קלט פליטים, התברר, כי הלבנונים מבקשים להישאר בלבנון, למרות סבלם, הם לא חצו את הגבול והעדיפו להישאר בביתם. אך ביקשו סיוע, בעיקר עזרה רפואית מישראל. חובשים שהיו בסיורים לאורך הגבול, נתנו טיפול רפואי והחישו את הנזקקים לבתי חולים. ביוני 1976 הביא שר הביטחון פרס את נושא לדיון בישיבת הממשלה, והוחלט לקבוע נקודת קבע בגדר בין מטולה לכפר כילא (המכונה שער פאטמה), בה תינתן עזרה רפואית. בתחילה הקיף ההסדר רק את הנוצרים, אחר־כך הורחב על כל המבקשים סיוע. נוצרים ומוסלמים ודרוזים וצ'רקסים. באוגוסט 1976 פנו גם המתואלים (השיעים הלבנונים) לקבל עזרה ובקשתם נענתה בחיוב. ב-20 ביוני 1976, נחשפה מרפאת הסיוע ליד מטולה, כאשר אנשי תקשורת הוזמנו למקום, והדבר התפרסם באמצעי התקשורת בעולם. מטרת החשיפה הייתה יצירת תדמית חיובית לישראל בדעת הקהל העולמית.
עיקרי המדיניות
המדיניות, כפי שהסביר שמעון פרס, התבססה על שלושה עקרונות. האחת: בקרבת הגבול אספקת סיוע הומניטרי לתושבים המקומיים ומניעת חדירה של מחבלים. השנייה, מתן אספקה צבאית לכוחות הנוצרים. השלישית, לא לבצע התערבות צבאית ישירה במלחמת האזרחים בלבנון. באזור דרום לבנון לא ילחם צה"ל לצד הנוצרים. את הפעולות הצבאיות היה עליהם לבצע באמצעות יחידותיהם והסיוע יינתן, רק באמצעות ירי ארטילרי משטח ישראל. בנוסף, מאחר שאספקת נשק לעדה מסוימת בלבנון, הנוצרים במקרה זה, יכולה לייצר מתח עם יתר העדות, ובמיוחד עם השיעים שהם הרוב בדרום לבנון, ולא פעלו נגד ישראל באותן שנים, הוחלט שהעברת הנשק לנוצרים תיעשה בהדרגה ובאופן חשאי ככל הניתן.
מטרת המדיניות הייתה למנף את האינטרסים המשותפים של ישראל והאוכלוסייה המקומית לאורך הגבול כנגד האיום המשותף, כוחות ארגון צבא השחרור הפלסטיני שהתבססו באזור הפתחלנד, ומיליציות שפעלו לצידם עם פרוץ מלחמת האזרחים, ולחזק את האוכלוסייה המקומית מול האיום המשותף, באמצעות סיוע, אזרחי-הומניטרי וצבאי.
סיוע רפואי
"מדיניות הגדר הטובה" החלה עם מתן סיוע רפואי, תחילה כאמור במרפאה שהוקמה סמוך לשער פאטמה. בהמשך הוקמה מרפאה שנייה סמוך למושב דוב"ב ומרפאה שלישית נחנכה על ידי שמעון פרס ב-29 בספטמבר 1976, סמוך לקיבוץ חניתה. עד תחילת ספטמבר 1976, 6,208 לבנונים קיבלו טיפול רפואי מישראל ומאות טופלו בבתי חולים. אזרחים רבים גם תרמו ציוד והגישו סיוע במרפאות.
הסיוע התרחב גם לתחום נוספים:
סיוע כלכלי
השלב השני ב"מדיניות הגדר הטובה" הייתה מתן אפשרות לתושבים בדרום לבנון לרכוש אספקה, מזון דלק ומים מישראל. סוחרים מלבנון הורשו להיכנס עם רכבם לקריית שמונה, להגיע לסניף בנק לאומי בעיר, להמיר את הלירה לבנונית ללירה ישראלית ולקנות מוצרים בעיר. בנוסף הורשו חקלאי דרום לבנון למכור את יבול הטבק שלהם בישראל, מאחר שמלחמת האזרחים מנעה מהם את היכולת למכור את היבול בתוך לבנון. הטבק היה מקור ההכנסה העיקרי של תושבי האזור. אחר כך הורחבה אפשרות מעבר הסוחרים לנקודת נוספת לאורך הגבול. בדצמבר 1976 אף הוקמה נקודת מסחר בתוך הכפר רמיש בלבנון, בה יכלו התושבים לקנות סחורה ישראלית.
בנוסף לכך, מספר סטודנטים לבנונים נרשמו ללימודים במכללת תל-חי.
סיוע צבאי
הסיוע צבאי, בשלבים הראשונים של יישום מדיניות הגדר הטובה, היה אספקת נשק קל לחיילים נוצרים בצבא לבנון, בעיקר מהכפר קליעה, שהותקפו על ידי לוחמי צבא לבנון הערבי - מיליציה איסלאמית אשר הורכבה מעורקי צבא לבנון ששיתופו פעולה עם לוחמי צבא השחרור הפלסטיני. הלוחמים הנוצרים התארגנו תוך מספר חודשים במיליציה משלהם בשם צבא לבנון החופשית. ניהול הקשר עם הכוחות הנוצרים בוצע על ידי יחידה 504, והאספקה נמסרה דרך "שער וייס" שמצדו המזרחי של מטולה, ולא דרך "שער פאטמה" שממוקם סמוך לכפרים שיעיים.
סיוע בשרותי דואר
מאחר ששירותי הדואר הלבנוני חדלו לפעול בדרום לבנון, בעקבות מלחמת האזרחים. ביקשו תושבי לבנון להעביר דואר, בעיקר חבילות ומכתבים דרך ישראל לקרובי משפחה בחו"ל. תחילה נשלחו מכתבים מנקודת דואר שהוקמה בשער פטמה, בהמשך החל דואר ישראל, להעביר מכתבים וחבילות נכנסות לתושבי דרום לבנון, דרך ישראל.
סיוע וטרינרי
במשך כ-24 שנים (בין 1976 ועד לנסיגת צה"ל בשנת 2000) טיפלו הרשויות הישראליות בבריאות בעלי החיים שבאזור דרום לבנון. הדבר נעשה במשותף על ידי קמ"ט חקלאות והשירותים הווטרינריים במשרד החקלאות, תוך העסקתם של עובדים מקומיים לביצוע החיסונים ההמוניים השנתיים. החיסונים של הבקר והצאן טיפלו בעיקר במחלות הפה והטלפיים, הברוצלוזיס, הכלבת ואבעבועות הצאן. בוצעו ביקורים תקופתיים וביקורים מיוחדים על פי קריאות דחופות של מומחים ישראלים למחלות צאן ובקר ומחלות דבורים ושל מומחים נוספים. האזור המטופל כלל 32 כפרים (כ-46,000 בעלי חיים) בגזרה המזרחית ו-23 כפרים (קרוב ל-27,000 בעלי חיים) בגזרה המערבית. מצב הבריאות השפיר באזור שימש כחגורת מגן למשק הישראלי כנגד המחלות המגפתיות החודרות בתכיפות ללבנון מהצפון והמזרח ומתפשטות בה.
שינוי המדיניות
ממשלת ישראל השמונה עשרה בראשות הליכוד שעלתה לשלטון במאי 1977 החליטה לשנות את המדיניות, להפוך את שיתוף הפעולה עם הנוצרים שבדרום לבנון לגלוי, ולהתערב בצורה ישירה במלחמת האזרחים בלבנון. ישראל החלה לספק סיוע ונשק לצבא לבנון החופשית באופן גלוי.. ב-2 במרץ 1978 פשט כוח של אש"ף על הכפר מרון א-ראס הסמוך לגבול עם ישראל והצליח להשתלט על כלי נשק וכלי רכב שסופקו לנוצרים על ידי צה"ל. ישראל הייתה מעוניינת להוכיח לבני בריתה הנוצרים כי היא מחויבת להגנתם ולא תשלים עם פעולות מסוג זה ופתחה במבצע ליטני בליל 14 במרץ 1978. צה"ל פלש לחלקה הדרומי של לבנון עד לנהר הליטני, והחזיק בשטח זה במשך כשלושה חודשים, עד לנסיגתו חזרה לגבול הבינלאומי. ושוב במלחמת לבנון הראשונה כבשה שטח ניכר משטח לבנון והחזיקה ב"רצועת ביטחון" עד שנת 2000. במשך השנים שמדינת ישראל שלטה ב"רצועת ביטחון" התדרדרו היחסים עם האוכלוסייה המקומית. המרפאות בגדר הגבול נסגרו בסוף שנות ה-80. בשנות ה-90, לרוב רק קרובים מדרגה ראשונה של חיילי צד"ל הורשו לעבור כל יום לעבוד בישראל.
לאחר נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון
לאחר נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון, נסגרו כל מעברי הגבול בין ישראל ללבנון, למעט מעבר ראש הנקרה. ופסק כל הסיוע האזרחי לתושבי דרום לבנון שעוד המשיך להתקיים עד הנסיגה (דוגמת הסיוע הווטרינרי שמטרתו הייתה לא רק לסייע לתושבים בלבנון, אך גם למנוע מעבר של מחלות בעלי חיים מעבר לגבול לישראל).
הברחות דרך הגדר
לאחר שינוי המדיניות התנועה בששת מעברי הגבול שהוקמו הפכה דו כיוונית. דרכם נכנסו ויצאו בתדירות גבוהה כוחות צה"ל, אזרחים עובדי צה"ל, אנשי תקשורת ואנשי קהילת המודיעין לתוך לבנון. התנועה בכיוון מלבנון לישראל גם גדלה לאחר הקמת צד"ל, כשהותר לכל בן משפחה של חייל צד"ל לעבוד בישראל. לעיתים הותר גם לרכבים לבנוניים להיכנס לישראל. עם הגידול בנפח התנועה בין ישראל ללבנון, החלה גם פעילות ענפה של הברחות מלבנון לישראל, בעיקר של מוצרי חשמל (שהוזכרה במערכון "המוסך" של שלישיית הגשש החיוור), משקאות חריפים וסמים. במשך השנים נתפשו עשרות חיילים ואזרחים שעסקו בהברחות, כולל מפקדים בכירים. בין השאר נתפס ז'אן אלרז מפעיל סוכנים ביחידה 504 שבמהלך עבודתו פיתח רשת של הברחות מכשירי חשמל מלבנון לישראל. הוא נלכד בעקבות חשד שרצח את אחד מסוכניו הלבנוניים. בכתב האישום נגדו נטען, כי ב-31 מקרים שונים בשנים 1987–1988 הבריח לישראל מאות מכשירי חשמל, בהם מכשירי וידאו, רדיו-טייפ ומקלטי טלוויזיה. הוא הועמד לדין על הברחות ונידון ל-5 שנות מאסר. באוגוסט 1990, מפקד מעבר שער פאטמה בדרגת רב-סרן, נתפס שברכבו 9 ק"ג הרואין מלבנון. הוא נידון ל-9 שנות מאסר.
ז'קייה
ז'קייה (בפורטוגזית: Jequié או Jiquié) היא עיר במדינת באהיה שבברזיל. בשל הטמפרטורות הגבוהות השוררות בה היא מכונה "עיר השמש" (A cidade do sol). העיר שוכנת על נהר הקונטס (Contas).
ז'קייה נוסדה בשנת 1897 וזכתה למעמד של עיר ב-1910. העיר מהווה מרכז כלכלי חשוב של האזור, בעיקר לשיווק התוצרת החקלאית ושל משק החי. העיר היא מקום מושבה של דיוקסיה קתולית.
דיפ פאנק (Funk)
דיפ פאנק (Funk) (באנגלית: Deep funk) הוא תת-סוגה מוזיקלית של מוזיקת פאנק (Funk) הכולל הדגשה של הגרוב ואלתור. המונח משמש גם לתיאור הקלטות פאנק "נדירות" שנבדקו על ידי אספנים ותקליטנים. אמנים כמו ג'יימס בראון והמטרס היוו מעין בסיס לתת-הסוגה המוזיקלית הזו.
רקע
מקורה של תת-הסוגה המוזיקלית היא בשנות ה-60 וה-70, בארצות הברית.
הסוגה המוזיקלית נורת'רן סול, שהיא מעין סוגת מוזיקה וריקוד שצמח בצפון ומרכז אנגליה בסוף שנות ה-60 מסצנת המוד הבריטית, בעלת קווי דמיון לדיפ פאנק.
אבלק
מהו אבלק
פירוש השם "אבלק" בערבית הוא "מנומר", שכן מדובר בטכניקת בנייה המשלבת לרוב בין שניים או שלושה צבעי אבנים. לרוב יתבטא הדבר בקיר בו הנדבכים בנויים לסירוגין: נדבך אחד עשוי אבן בצבע אחד, ונדבך אחד עשוי לבנים בצבע אחר. לעיתים ייעשה התשליב בין אבנים שחורות (כמו בזלת או גרניט) או לבנות (אבן גיר לסוגיה), ובין לבנים אדומות. לעיתים השילוב לא יתבטא במבנה כולו, כי אם רק במזוזות הדלתות ובמשקופי החלונות.
תולדות האבלק
מוצאו של האבלק הוא באזור אסיה הקטנה ולאורך הרי הטאורוס והזגרוס. בשל תזוזות טקטוניות עזות ידוע אזור זה עד היום כרגיש מאוד לרעידות אדמה, ובשל כך חיפשו תושביו במשך הדורות דרכים להתמודד עם נזקיהן. מחד נדרשה יציבות גדולה, ומאידך נצרכה אלסטיות מסוימת, שתאפשר לבית "לנוע" מעט, מבלי להתמוטט בכל רעש אדמה. כך נולד רעיון האבלק - שימוש באבנים שיקנו חוזק ויציבות, בד בבד עם לבנים מלאכותיות, הנחשבות לחומר גמיש יותר ו"בולם זעזועים" טבעי. השיטה הייתה שיבוץ של שני סוגי החומרים במבנים גדולים, לרוב על פי נדבכים. לעיתים שולבו אבני האבלק רק במסגרות החלונות והדלתות, הנחשבות לנקודות החולשה במבנה.
הד רחוק לרעיון הטמון באבלק ניתן למצוא בתיאור בניית בית המקדש השני בספר עזרא:. בתרגום לעברית: נדבכים של אבן שיש - שלושה, ונדבך של עץ אחד. כלומר - המקדש נבנה משילובים של שלושה נדבכי אבן ונדבך אחד עץ, וחוזר חלילה.
האבלק בארץ ישראל
הממלוכים ששלטו במרחב ארץ ישראל בין השנים 1260-1517, הביאו עמם מערבות אסיה מכורתם את טכניקת האבלק. מאחר שרעידות האדמה האופייניות לטורקיה אינן נפוצות כל כך בארץ ישראל, והלבנים לא היו חומר זמין ונפוץ במיוחד באותה עת, עבר האבלק מהפך מעניין עם הגיעו לארץ, ולמעשה רוב מבני האבלק בארץ הם "אבלק מזויף": אין מדובר כאן בתשליבי אבן ולבנים כי אם בתשליב של אבנים בצבעים שונים. מובן שאלמנט האלסטיות נעלם מאבלק שכזה, וכל שנותר בו הוא הסגנון והצבעוניות. אבלק מסוג זה התפשט גם לאירופה בעיקר כעיטור לחלונות, ובהונגריה משתמשים עד היום במושג אבלק כדי לתאר חלון.
הממלוכים העלו את השימוש באבלק לדרגת אמנות, ורוב המבנים שבנו בארץ, ובעיקר בירושלים, עשויים מתשליבי אבלק בגווני אדום ולבן. מקור אבני הנדבכים הלבנים באבלק הממלוכי בירושלים הוא באבן הגיר המקומית, בעוד שאבני הנדבכים האדומים הובאו ממחצבות בחברון.
מבני אבלק בירושלים
המבנים המפוארים ביותר שהותירו אחריהם הממלוכים בארץ מרוכזים סביב הר הבית בירושלים, וברחובות המובילים אליו. ישנם מאפיינים דומים רבים לבניית פאר זו, אך הבולט מכולם הוא השימוש באבני אבלק אדומות ולבנות. דוגמאות לאדריכלות ממלוכית ירושלמית:
גם על הר הבית עצמו ישנו עושר של מבני אבלק ממלוכיים, דוגמת מדרסת אשרפיה, מדרסת עות'מאניה, שער מוכרי הכותנה ועוד. הממלוכים אף שיפצו את הסטווים המקיפים את רחבת הר הבית הגדולה, ולאורך הכותל המערבי נשתמרה מערכת קמרונות יפהפייה, עשויה כולה בתשליבי אבלק.
מיכאל רוזנק
מיכאל רוֹזְנַק (Rosenak; כ"ד כסליו תרצ"ג, 23 בדצמבר 1932 - ה' סיוון תשע"ג, 14 במאי 2013) היה פילוסוף של החינוך היהודי.
ביוגרפיה
נולד בברמן, גרמניה. הוריו (מיני לבית נוימן ויצחק צבי (איגנאץ), עורך דין) הצליחו להימלט מארצם בשנת 1938, ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה. סבו הרב ד"ר מרדכי יהודה (לאופולד) רוזנק היה רבה של ברמן, נישא לבלה, בתו של הרב שלמה קרליבך.
רוזנק גדל בניו יורק והיה חניך תנועת הנוער השומר הדתי. ב־1950 למד בישיבה יוניברסיטי. הוא התמחה בסוציולוגיה, היסטוריה וחינוך יהודי וסיים את לימודיו באוניברסיטת קולומביה. רוזנק היה פעיל בתנועת יהודה הצעיר ועם תנועה זו הגיע לארץ ישראל. ב־1958 עלה לישראל ושימש בתפקידים חינוכיים (בתי ספר תיכון, הסוכנות היהודית, יהדות התפוצות, צה"ל, מכון פרד"ס ומכון מנדל). החל מ־1969, במקביל לכתיבת דוקטורט, לימד במרכז מלטון לחינוך יהודי בתפוצות באוניברסיטה העברית ושימש בה בתפקידי ניהול שונים. הרצה באוניברסיטאות בעולם, והשפעתו החינוכית ניכרת במסגרות חינוכיות של זרמים שונים בעולם היהודי. ביטוי לכך בשלושה תוארי דוקטור לשם כבוד שניתנו לו על תרומתו החינוכית ממוסדות JTS - בית המדרש לרבנים הקונסרבטיבי בניו יורק (ב-1997); ההיברו יוניון קולג' - Hebrew Union College הרפורמי (ב-2003) וישיבה אוניברסיטה האורתודוקסי מודרני בניו יורק (ב-2008).
היה נשוי לגאולה לבית גולדריי. ילדיו: ד"ר דניאל רוזנק, רופא בכיר, מיילד ומנתח במחלקת נשים ויולדות בבית החולים הדסה הר הצופים; פרופ' אבינועם רוזנק, חבר סגל בכיר בחוג למחשבת ישראל ובחינוך יהודי באוניברסיטה העברית בירושלים; עו"ד אביגיל שיינין, עורכת דין, טוענת רבנית ומגשרת, שוהם, וגב' שולי רוזנק-אייזיקס, מנהלת בית הספר אוולינה דה רוטשילד בירושלים.
משנתו החינוכית
המושג "תמימות שנייה", שנטבע על ידי עקיבא ארנסט סימון, היה מיסודות הגותו. מושג זה משרטט מצב תודעתי של אדם בוגר, המאפשר לו חשיבה עצמאית ללא הרתעות מההשכלה הכללית, המתלווה לו מחויבות עמוקה למסורת דתית אך גם יכולות שיח בין-תרבותיים.
רוזנק הצביע על מצוקתן של מערכות חינוך ממלכתיות ורב תרבותיות, המתבטאת בהימנעותן של המערכות השונות ממעורבות ונקיטת עמדה ערכית. לשם פתרון בעיה זו הוא היה ממפתחיה של תפיסה חינוכית שאיפשרה דיון ערכי שעודד למחויבות תוך שמירת האוטונומיה הרוחנית של משתתפי השיח ברוח פלורליסטית.
כתבים והגות
בספרו Roads to the Palace, שיצא בשנת 1995, מניח רוזנק את יסודות התורה החינוכית־התרבותית (או הפידיאה) היהודית כאשר הפילוסופיה של החינוך משמשת לו כלי אנליטי. כאן הוא פיתח את המושגים "שפה" ו"ספרות" (מיסודם של מיכאל אוקשוט וריצ'רד סטנלי פיטרס). מושגים אלה מבהירים את הזיקה בין עקרונות וכללים הנמצאים ביסודה של התרבות ("השפה") לבין עולם הפרשנות המגוון על הופעותיו החדשות ("ספרות").
ספרו Tree of Life שיצא לאור ב־2001 הוא פירוש לתורה המונח על יסודות הפילוסופיה של החינוך היהודי שאותה הוא פיתח. בספרו פרשיות התורה הופכות למצע לשיח חינוכי הנחשף מבין קפליו של הטקסט המקראי.
בספרו "צריך עיון", שיצא בשנת 2003, נדונה, בין היתר, סוגיית החינוך לערכים. רוזנק מבחין שם בין ערכי-על קיומיים הניצבים מעל כל מערכת תרבותית של מערכת נתונה (כאיסור "עבודה זרה" ביהדות), לבין ערכים מרכזיים שמשותפים לכל חבריה של קהילה. ספר זה מבהיר כיצד ניתן לפתח שיח חינוכי בחברה רב-תרבותית ובדרכי יישובם של מחלוקות. לטענתו, מערכות ערכים מתחלקים לשלוש קומות: הקומה הראשונה כוללת את כל ערכי-העל הקיומיים; הקומה השנייה מכילה ערכים קולקטיביים חשובים השנויים במחלוקת; בקומה שלישית ניתנת לגיטימציה להעדפות אישיות ולערכים אסתטיים.
רפאל סוויסה
רפאל (רפי) סוויסה (נולד ב-5 בינואר 1935) הוא איש ציבור ישראלי שכיהן כנציב בתי הסוהר, ראש מועצת מזכרת בתיה וחבר הכנסת העשירית.
ביוגרפיה
רפאל סוויסה נולד בקזבלנקה שבמרוקו. למד בישיבת אם הבנים. בשנת 1950 עלה לישראל. למד בפנימיית שדה חמד.
בין השנים 1950–1960 ניהל את לשכת התעסוקה ביבנה, ולאחר מכן את חברת עמידר עד 1965.
בין השנים 1965–1969 היה חבר מועצת מזכרת בתיה, ובשנת 1969 כיהן כראש המועצה.
בשנת 1981 נבחר לכנסת העשירית מטעם המערך, וב-1982 נבחר בשנית לתפקיד ראש מועצת מזכרת בתיה, וכיהן בתפקיד עד 1984. באפריל 1985 מונה לנציב בתי הסוהר, תפקיד שמילא עד 1986. הוא נמנה עם מייסדי האגודה לשיקום האסיר. בין 1993 ל-2003 כיהן שוב כראש מועצת מזכרת בתיה. בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2003 הפסיד בבחירות לראשות העיר אך כיהן כחבר מועצה. ניסה שוב להיבחר לראשות המועצה גם בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2008, אך הגיע למקום השני עם כ-20% תמיכה בלבד. הוא מכהן כחבר מועצה, לאחר שסיעתו זכתה ב-3 מושבים בבחירות.
בבחירות לכנסת ה-12 רץ ברשימת "רפי סויסה לכנסת" (נודעה גם בשם "התנועה למען חברה צודקת"), שזכתה ב-3,222 קולות ולא עברה את אחוז החסימה. בבחירות לכנסת ה-17 הוצב במקום ה-113 הסמלי ברשימת קדימה, ובבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-115 הסמלי.
בשנת 1992 הוענק לו פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים. בשנת 2009 נקרא על שמו רחוב במזכרת בתיה.
ויקטור בונו
ויקטור צ'ארלס בונו (באנגלית: Victor Charles Buono; 3 בפברואר 1938 - 1 בינואר 1982) היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1962 על הופעתו בסרט "מה קרה לבייבי ג'יין".
ביוגרפיה
בונו נולד בסן דייגו, קליפורניה למירטל בל ולויקטור פרנסיס בונו. את אהבתו למשחק ולשירה שאב בונו מסבתו מירטל גליד שהייתה שחקנית וודוויל. כשהתבגר הופיע כתלמיד התיכון הפרטי "תיכון סט. אגוסטין" במספר מחזות. בתחילת דרכו כשחקן הכיר ושיחק בעיקר בסרטיו של רוברט אולדריץ'.
קריירת משחק
התפרסם לראשונה בשנת 1962 לצידה של בטי דייוויס בסרט המתח הקלאסי "מה קרה לבייבי ג'יין", בו שיחק בתפקיד אדווין פלאג. הופעה זו הייתה הופעתו הראשונה כשחקן קולנוע והיא זיכתה את בונו במועמדויות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב. לאחר מכן זכה בונו לתפקיד גדול בסדרה "באטמן" בתור הנבל קינג טוט. לאורך שנות ה-60 הופיע בונו בסרטיו של רוברט אולדריץ': המותחן מועמד 7 פרסי האוסקר "שארלוט המתוקה" בתפקיד סם הוליס הגדול והמערבון הקומי "4 לטקסס", בקומדיית הפשע המוזיקלית "ימי שיקגו העליזים" ובמערבון הספגטי "בוט היל".
את תפקידיו האחרונים עשה בונו בקומדיה "האיש עם פני בורגט", בסרט המדע בדיוני "מתחת לכוכב הקופים" ובסרט האנימציה בו דיבב את הזאב ארגה "טיסת הדרקונים".
כרמן קאס
כרמן קאס (Carmen Kass; נולדה ב-14 בספטמבר 1978) היא דוגמנית אסטונית.
דוגמנות
קס עברה לפריז בהיותה בת שמונה עשרה ובמהרה זכתה לחשיפה כשהופיעה על גבי השערים של ווג הצרפתי והאמריקני, Elle האוסטרלי, אימג' הבריטי, מאדאם פיגארו ונומרו הצרפתי.
אנה וינטור הייתה הראשונה שנתנה הזדמנות לקס וב-1999, היא דיגמנה על המסלול עבור המעצבים Shiatzy Chen, מארק ג'ייקובס, Michael Kors, קלווין קליין, ראלף לורן, דונה קארן ודולצ'ה וגבאנה, והופיעה בפרסומות של מותגים כמו קלווין קליין, שאנל, גוצ'י, דונה קארן, Dsquared2, ורסצ'ה, ג'יבנשי, פנדי, מקס מארה, ולנטינו, ראלף לורן, ואפילו ג'נרל מוטורס. היא גם דיגמנה לפרסומת הג'ינס של גאפ והייתה הפרזנטורית של רבלון, Sephora, ושל בושם כריסטיאן דיור J'adore. ב-2007 לבדה, קס הופיעה בעשרה קמפיינים עם מעצבים ידועים לקולקציות האביב/חורף. נכון ל-2007, היא הדוגמנית והפרזנטורית של מקס פקטור. כעת היא הפנים של מותג האופנה הספרדי Hoss Intropia לסתיו/חורף 2010.
היא צעדה בתצוגת האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט בשנים 1999, 2000 ,2002, 2003 ו-2008.
פעילויות אחרות
ב-2004 שיחקה קס את התפקיד הנשי הראשי בסרט הרצח-המסתורין האסטוני "Täna öösel me ei maga" (בתרגום המילולי "אנחנו לא נלך לישון הלילה"; הסרט הופץ ברחבי העולם תחת השם "Set Point"). באותה שנה קיבלה תפקיד קטן בסרט הדרמה האמריקאי "לכוון ולהרוג", לצדה של מיני אנדן.
קס משחקת שחמט ונבחרה לנשיאת ליגת השחמט הלאומית האסטונית ב-2004. היא ניהלה קמפיין כדי שטאלין תארח את אולימפיאדת השחמט 2008 אולם העיר דרזדן, שבגרמניה נבחרה במקומה.
בבעלותה חלק מסוכנות הדוגמנות Baltic Models, בה היא מדגמנת.
ב-2008 כרמן קס הקימה את חברת SMS loan company הנקראת Credit Market באסטוניה. באפריל 2009, התקשורת האסטונית פרסמה מאמר המציין שהחברה נקלעה לקשיים כלכליים ולא שילמה מיסים באסטוניה.
חייה האישיים
אחותה הבכורה, ויקטוריה דה לונה, נשואה לזמר ג'ואל דדה לונה. הזוג נפרד ב-2004 אחרי ששניהם הואשמו והורשעו בסחר בסמים. אחיה הבכור של קס עוסק בנדל"ן.
קס יצאה עם המסעדן ריק עקיבה שאותו פגשה ב-1998, הם יצאו עד 2004. מאז שלהי 2004, היא בקשר רומנטי עם אריק לובורן, אלוף שחמט גרמני.
בר-און
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ארנב הפסחא
ארנב הפסחא הוא דמות של ארנבון, שעל-פי המסורת הנוצרית נותן מתנות בחג הפסחא, בדרך-כלל סלסלות מתנה לילדים בחג עצמו (או בעונת האביב). מקורה של מסורת זו הוא בתרבויות גרמאניות וליתר דיוק כנראה מחבל אלזס, שם לדמות זו של הארנב יש מסורת רבת שנים. עם זאת היום היא כבר נפוצה בכל אירופה במשך הרבה מאוד זמן. במקור הייתה זו דמות של ארנבת ולא ארנבון אך בחלק מהמקומות זה השתנה עם הזמן.
ארנב הפסחא הוא דוגמה למיתולוגיית פולקלור, כמו גם דמויות אחרות כגון סנטה קלאוס ופיית השיניים.
באוסטרליה, הארנב נחשב למכת מדינה בשל הנזקים הרבים שהוא גורם לחקלאות, ועל כן בשנות ה-90 החליפו את ארנב הפסחא בבילבי הפסחא על שמו של הבילבי הענק שהוא כיסאי דמוי ארנב הפופולרי יותר בקרב המקומיים וארגוני השימור ומצוי בסכנת הכחדה.
תותח 2 ליטראות
תותח 2 ליטראות (באנגלית: Ordnance QF 2-Pounder) היה תותח נגד טנקים בריטי בקוטר 40 מ"מ תוצרת החברות ויקרס (Vickers) ווולוויץ' ארסנל (Woolwich Arsenal). בתותח נעשה שימוש בתקופה שקדמה לפרוץ מלחמת העולם השנייה וכן בשנותיה הראשונות, אז שימש בצורה נרחבת ביותר כחימוש ראשי בטנקים, שריוניות וכן כתותח נ"ט נגרר.
תותח 2 הליטראות היה התותח הנפוץ ביותר בצבא הבריטי בזמן המערכה על צרפת וכן בשלביה הראשונים של המערכה בצפון אפריקה.
לתותח מרכב מיוחד הבנוי משלוש רגליים מתקפלות, שתיים לפנים ואחת לאחור.
ככל שתעשיית השריון התקדמה וטנקים הפכו לעמידים יותר כנגד תותח זה, הוא הוחלף ידי התותח המתקדם יותר בקוטר 6 ליטראות. החל משנת 1942 הוצא התותח בהדרגה משורות הצבא אף על פי שחלק קטן נשאר בשרות מבצעי עד סוף המלחמה.
היסטוריה
התותח פותח ויועד במקור לשמש תותח בטנקים. הטנק הראשון בו הוא הותקן היה הטנק שיוט סימן 1 (Cruiser Mark I שנקרא גם A9), טנק מהתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
במטרה לחסוך בהוצאות ולשמור על אחידות, קיבל מנהל הארטילריה הבריטי בשנת 1934 החלטה, שהתותח ישרת גם כתותח נגד טנקים עבור שאר כוחות היבשה. חוזה לתכנון ראשוני נמסר לשתי חברות, ויקרס וווולוויץ' ארסנל, כאשר ויקרס סיימה ראשונה את שלבי תכנון התותח שכונה על ידה בשם Ordnance QF 2-Pownder Mark IX וסדרה ראשונה בכמות מוגבלת ירדה מפס הייצור בשנת 1936.
המרכב של התותח היה בעל מבנה מתקדם ויחודי שהתבסס על 3 רגליים. שתי רגליים שנפתחו לכיוון קנה התותח לחזית, ורגל שלישית אחורית. רגל שלישית זו שמשה בזמן הנסיעה כיצול לגרירה. כאשר הוצב התותח לפעולה, הוא נותק מהרכב הגורר, שתי רגלי החזית נפתחו ונפרסו, הגלגלים הורמו ואז הושאר התותח למעשה על שלוש רגליים ארוכות שהיו מונחות על האדמה.
חברת וולוויץ' ארסנל הביאה הצעה זולה יותר מזו של ויקרס אותה אימץ לבסוף המטכ"ל הבריטי. התכנון של וולוויץ' היה זהה לזה של ויקרס פרט לכך שבמרכב זה היה צורך לפרק את הגלגלים לגמרי לקראת הבאת התותח למצב ירי. דגם זה כונה בשם: Ordnance QF 2-Poundr Mark IX on Carriage Mark II ויוצר גם על ידי חברת ויקרס. המרכב המיוחד סיפק לתותח ייציבות טובה מאוד ואפשרות צידוד למעגל שלם של 360 מעלות. הוא גם איפשר לצוות להפעילו תוך זמן קצר כנגד רכב נע מכל כיוון שהוא. מרכב הוויקרס המקורי בו הגלגלים רק הורמו, איפשר לירות מהתותח גם כאשר היה על גלגלים. ירי זה היה עם מגבלה של צידוד. תותח זה בעל קוטר ה-40 מ"מ יכול היה בנקל לגבור על כל תותח גרמני בקוטר 37 מ"מ מסוג Pak 36 או תותח הבופורס 37 מ"מ. עלה בהרבה על התותחים בקוטר הקטן יותר כמו ה-25 מ"מ וה-20 מ"מ.
מצד שני התותח היה כבד פי שניים מהתותח הגרמני Pak 36 וכן היה בעל צללית גבוהה יחסית.
סוגי הטנקים שצוידו בתותח זה:
כמו כן הותקן התותח בשריוניות כגון: מרמון הרינגטון, האמבר ודיימלר דינגו.
שרות מבצעי
בשלבים הראשונים של המערכה במערב אירופה הופעל התותח בשני מערכים של יחידות הארטילריה המלכותית הבריטית:
מאוקטובר 1940 הוכנסו לדיוויזיות המשוריינות רגימנטים שהורכבו מתותחי נ"ט בלבד כאשר כל רגימנט כלל 48 כלים. עד אז היו יחידות אלה מצוידות בתותחים צרפתיים מסוג הוצ'קיס 25 מ"מ.
משנת 1942 הוכנסו גם לרגימנטים של חיל הרגלים תותחי נ"ט במסגרות של פלוגה לכל רגימנט.
סיפור נבל הכרמלי
סיפור נָבָל הכרמלי הוא סיפור מקראי המופיע בספר שמואל א' (פרק כ"ה).
תותח 2 ליטראות
שרות מבצעי
הצבא הגרמני שהכניסם לשימוש, הפעילים תחת השמות: 4.0 (CM Pak 192 (e וכן 4.0 (CM Pak 192 (b, כאשר האות (b) מציינת תותח שמקורו מבלגיה והאות (e) מאנגליה.
סיפור נבל הכרמלי
הסיפור דן במערכת היחסים בין שלוש הדמויות: דוד, אביגיל ונבל. עיקר הסיפור נסוב על התקרית בין דוד לנבל על אף שהשניים לא נפגשו פנים אל פנים. עלילת הסיפור מתפתחת לקראת תוצאת הרת אסון אך זו נמנעת בידי אשת נבל, אביגיל. אביגיל היא זו שמביאה למפנה חיובי בעלילה.
תותח 2 ליטראות
שרות מבצעי
אף על פי שבהמשך הוחלפו בגדודי הנ"ט וכן תותחי הטנקים בתותחים כבדים יותר ובעיקר בתותחי 6 הליטראות, המשיך תותח 2 הליטראות לשמש כנשק העיקרי בצריחי השריוניות מהסוגים השונים. אף על פי שחברת וולוויץ' ארסנל תכננה כבר את תותח 6 הליטראות שאמור היה להחליף את תותח 2 הליטראות, הוחלט, בהסתמך על ההערכה שהגרמנים מתכננים פלישה לאנגליה, להמשיך ולייצר את תותח האחרון כדי למנוע מצב של איבוד זמן הנדרש להסתגלות, ללימוד ולהפעלה של התותח החדש על ידי הכוחות השונים. החלטה זו גרמה לעיכוב בייצור ותחילת אספקת תותח 6 הליטראות עד נובמבר 1941 והוא הגיע לחזיתות רק באביב 1942. עיכוב זה גרם לכך שבמרבית שלבי המערכה בצפון אפריקה, נשענו הכוחות על תותח 2 הליטראות. כאשר היה צורך בתותח כבד יותר הועברו תותחי ה-25 ליטראות מסוללות הארטילריה כסיוע בכינון ישיר בתור תותחים נגד טנקים.
סיפור נבל הכרמלי
עלילת הסיפור
הסיפור פותח בהצגתם של נבל ושל אשתו אביגיל, תושבי העיר מעון שביהודה. נבל מוצג כאיש בעל נכסים אך "קשה ורע-מעללים" (פס' ג'), ואילו אביגיל מוצגת כאישה חכמה ויפת תואר. נבל היה רועה את צאנו באזור העיר המקראית כרמל הסמוכה למעון, וכאשר הגיע מועד הגז קיים שם חגיגה גדולה, כמקובל באותה תקופה. דוד, ששהה באותה עת עם אנשיו באזור, שמע על חגיגת הגז של נבל ושלח אליו שליחים ובפיהם בקשה. שליחי דוד מסרו לנבל שכאשר שהו דוד ואנשיו באזור כרמל, בזמן שאנשי נבל רעו שם, אנשיו של דוד שמרו על רועיו של נבל ועל צאנו. כעת ביקשו השליחים מנבל שיגמול להם בעין יפה. נבל סירב לבקשת השליחים ופטר אותם בתגובה מזלזלת ושחצנית. השליחים הביאו את דברי נבל לידיעת דוד, אשר הורה לאנשיו לחגור את חרבותיהם ויצא למסע נקמה.
תותח 2 ליטראות
שרות מבצעי
התפתחות התכנון והייצור של הטנקים הגרמניים, הפכה את ביצועי תותח 2 הליטראות לנחותים יותר ויותר. גם הצללית הגבוהה שלו שבלטה מאוד במישורי המדבר של צפון אפריקה, הביאה לפרסום שלילי מבחינה טקטית.
סיפור נבל הכרמלי
עלילת הסיפור
בינתיים, חילופי הדברים בין שליחי דוד לנבל הגיעו לאוזניה של אביגיל, והיא הגיבה בזריזות ובתושייה. ללא ידיעתו של נבל בעלה, העמיסה אביגיל על חמורים מזון ומשקה מכל טוב, ויצאה לכיוונו של דוד. הם נפגשו בדרך, ואביגיל הגישה לדוד בהכנעה את המנחה, ושכנעה אותו בדברי חלקות להימנע משפיכות דמים. דוד קיבל בברכה את דברי אביגיל ואת מנחתה, וחזר בו מכוונותיו הרצחניות. אביגיל שבה לביתה, וסיפרה לבעלה את אשר עשתה רק למחרת בבוקר, כשהתפכח נבל מיינו. נבל הגיב בתדהמה מוחלטת שלוותה כנראה בשיתוק גופני (יש המפרשים שלקה בשבץ), כמתואר באופן ציורי:. כעבור עשרה ימים מת נבל מידי שמיים. דוד שמע על כך והודה לאל על שנקם את נקמתו, מבלי שדוד עצמו יחטא בשפיכות דמים. לאחר מות נבל, נשא דוד את אביגיל האלמנה לאישה.
תותח 2 ליטראות
שרות מבצעי
תותחים ממונעים רכובים (Portee)
סיפור נבל הכרמלי
הסיפור בהקשרו
בחקר המקרא מקובל לשייך את הסיפור למכלול ספרותי רחב יותר בתוך ספר שמואל, המכונה "תולדות עלייתו של דוד למלוכה" (History of David's Rise), ומקיף את הפרקים משמואל א' ט"ז ועד שמואל ב' ה'. עד לשנים האחרונות נחשב מכלול זה לחיבור עצמאי מעיקרו שנכתב בסמוך לזמנו של דוד, ומגמתו העיקרית היא אפולוגטית - הצדקת האופן, שבו תפס דוד את השלטון. בהתאם להנחות אלה פירשו החוקרים גם את סיפור נבל הכרמלי. כיום מטילים חלק מהחוקרים ספק בהנחות אלה.
תותח 2 ליטראות
שרות מבצעי
החל משנת 1941 פיתחו הבריטים את התותח הרכוב, ה- Portee. התותח הותקן ונישא על גבי משאיות קטנות של טון אחד וחלקן גדולות יותר, של 3 טון, תוצרת פורד ושברולט מסוג CMP-60.
סיפור נבל הכרמלי
הסיפור בהקשרו
בהקשר המידי, הסיפור חוצץ בין שני סיפורים על מפגש בין דוד לשאול (פרקים כ"ד, כ"ו), שבהם נקרית לדוד הזדמנות לפגוע בשאול אך הוא נמנע מלעשות זאת. שני סיפורים אלה מקבילים זה לזה בנקודות רבות. לעומתם, סיפור נבל הכרמלי נראה כיחידה ספרותית עצמאית שאיננה תלויה בפרקים הסובבים אותה. עם זאת, החוקרים זיהו נקודות דמיון רבות הרומזות לקשר ספרותי בין הסיפור לשני הסיפורים הסמוכים אליו, כמו גם לסיפורים אחרים במקרא. בין שני הסיפורים המופיעים בשמואל א' פרקים כ"ד, כ"ו נקודות דמיון רבות. בשני הסיפורים מסופר על רדיפת שאול אחר דוד. בשני הסיפורים הזדמן לדוד לפגוע בשאול אך הוא נמנע מלעשות כן. בדומה לשני הסיפורים לדוד נקרית ההזדמנות להרוג את שונאו, בסיפור נבל הכרמלי המופיע בפרק כ"ה התערבות אביגיל מונעת זאת אך בפרקים החופפים זאת החלטת דוד לא להרוג את משיח ה'.
תותח 2 ליטראות
שרות מבצעי
אף על פי שההובלה על הרכב נועדה לניידות בלבד ולא לירי שבוצע לאחר הורדה מהירה של התותח מהרכב, החלו צוותי התותחים הרכובים לירות ישירות מהרכבים שנשאו אותם כדי לשמור על ניידות גבוהה יותר ולקצר את זמן ההכנה לירי כדי למנוע אפשרות היפגעות באש אויב. במקרים כאלה, המשאית הייתה מסתובבת כאשר אחוריה לכיוון הירי ומגן התותח הפך למגן לצוות המפעיל של התותח ושל המשאית.
סיפור נבל הכרמלי
אחדות ספרותית
הסיפור נחשב לאחדותי בעיקרו. עם זאת, יש המזהים בסיפור עקבות של עיבוד דויטרונומיסטי. פ' קייל מקקרטר סבור שהחלק השני של נאום אביגיל, מפסוק כ"ח ועד פסוק ל"א, שמתייחס לאירועים עתידיים שמחוץ למסגרת העלילה ולמסגרת הכללית של "תולדות עלייתו של דוד למלוכה", הוא תוספת משנית שמקורה בעריכה הדויטרונומיסטית של ימי יאשיהו. לדעת טימו ויולה, הסיפור עבר עריכה נרחבת יותר. על פי בחנים לשוניים וסגנוניים מזהה ויולה את הפסוקים הבאים כהרחבה דויטרונומיסטית: כא-כב, כג (מ"ותפל"), כד (מ"ותדבר") - כו, כח-לד ולט ("וישמע... בראשו").
תותח 2 ליטראות
שרות מבצעי
מאמצע שנת 1942 הועבר התותח לשימוש יחידות הנ"ט של כוחות הרגלים, ליחידות המשמר הלאומי שבאנגליה עצמה וכן ליחידות שבמזרח הרחוק, בה עדיין היה התותח יעיל מספיק כנגד הטנקים היפניים הנחותים יחסית.
עם זאת שיפור זה לא היה משמעותי כל כך יחד עם השיפור בשריון הגרמני שמנגד. התותח לא ירה מעולם פגזים בעלי חנ"מ עם מהירות פיצוץ גבוהה דבר שיכול היה לסייע לפגיעה במטרות לא משוריינות אף על פי שפגזים אלה יוצרו בפועל אך לא נעשה בה שימוש בשל הסברה כי כמות קטנה של חנ"מ בתוך קלע קטן לא תהיה אפקטיבית. חוסר תחמושת זו גרם לבעיה בקרבות בין יחידות נ"ט יריבות. מגבלה זו הייתה לרועץ בהפעלת התותח על ידי יחידות של שריוניות שהוגבלו בטווח הירי שלו שלא עלה על זה של מכונות הירייה שלהן.
מלחמת העצמאות
הצבא המצרי והצבא הירדני היו צבאות שאורגנו וחומשו לפי הסטנדרטים הבריטים. ניתן לומר שאלה היו שני הצבאות היחידים מתוך חמשת צבאות ערב שפלשו לארץ ב-15 במאי 1948 שהיו ברשותם והפעילו תותחים כאלה. אין נתונים מספריים מדויקים לגבי כמויות התותחים שהיו בשימוש הצבא המצרי, אולם ידוע שלצבא הירדני שפעל תחת פיקוד בריטי היו מסגרות מוגדרות ומלאות. הצבא הירדני פעל במסגרת של חטיבות כאשר בכל חטיבה היו בדרך כלל שני גדודים. בכל גדוד היו בין 5 ל-6 תותחי 2 ליטראות. בסך הכל היו בלגיון הירדני 29 תותחים.
התותחים שמשו בצבא המצרי והירדני לתגבור מערכי הגנה של כוחות חי"ר גדודיים כשם ששימשו את הבריטים בתקופת מלחמת העולם השנייה. בנוסף לכך הם שמשו את המצרים והירדנים בפעולות תקיפה לפיצוח עמדות של יישובים שהותקפו על ידם.
דוגמה מייצגת מופיעה בפקודת הקרב המצרית שהוצאה במסגרת ההכנה על התקפת קיבוץ ניצנים. בפקודת קרב זו מספר 1 מיום 7 ביוני 1948, מצוינים כוחות הסיוע לגדוד הרובאים התשיעי. בין כוחות אלה מופיעה הגונדה הרביעית של תותחי 2 ליטראות (כ-12 תותחים).
סיפור נבל הכרמלי
מגמה ומסרים
סיפורו של נבל הכרמלי מופיע בין שני סיפורים שעניינם רדיפת שאול אחר דוד. בשלושת הסיפורים הללו נמנע דוד מלשפוך דם ולכן יש הסוברים כי כוונתם היא להדגיש שדוד לא שפך דם חינם. לדעת אחרים מגמת הסיפור היא אחת והיא להאדיר את שמו של דוד, להעצים את תכונותיו החיוביות, להצדיק את מלוכתו בעתיד ולקיחת אביגיל לאישה. לשיטתם הדבר ברור מדברי אביגיל שבעצמה נותנת לבעלה הסבר לשמו. ואילו גלנדר סובר כי מטרת מכלול סיפורי דוד היא להציג את דוד ופועלו, על הטוב כמו גם על הרע. לשיטתו, המחבר המקראי לא מסתיר מן הקורא פרטים גם כאשר אינם מציגים את דוד באור חיובי, משמע אין הוא פוחד לחשוף את חולשותיו של דוד ומאפשר לקורא לדון את דוד בסופו של דבר לכף זכות.
דוד
דמותו של דוד מתוארת הן בצורה ישירה והן בצורה עקיפה. אחד הנערים של נבל מעיד על דוד: לדעת חוקר המקרא שמעון בר-אפרת, דברים אלו נאמרו במטרה למנוע מדוד מלבצע את זממו ודבריו מהימנים כדברי אפיון, גם לדעת המחבר המקראי. דוד מוצג בסיפור כמנהיגו של צבא חמוש המגן על רכוש, צאן ומקנה, ובתמורה מבקש גמול הולם. כאשר בקשתו נענית בשלילה, הוא מחליט להילחם בבעל הרכוש המסרב לתת לו את מבוקשו. כאשר הוא שומע את דברי אביגיל הוא מברך את אותה על דבריה.
MVP של משחק האולסטאר של ה-NBA
השחקן המצטיין במשחק האולסטאר של ה-NBA על שם קובי בראיינט (באנגלית: NBA All-Star Game Kobe Bryant Most Valuable Player) הוא פרס שנתי מטעם ליגת ה-NBA המחולק לשחקן/ים שקיבל את מירב הקולות בתור המצטיין במשחק האולסטאר של ה-NBA. הפרס נוסד בעונת, כאשר פקידי ה-NBA החליטו לציין MVP בכל שנה. לאחר היווסדותו, נבחרו גם השחקנים המצטיינים של שני משחקי האולסטאר שקדמו לו ב- (אד מקאולי) וב- (פול אריזין). ההצבעה מנוהלת על ידי חברי פנל תקשורתי, המצביעים ל-MVP שלהם במשחק. השחקן/ים שקיבל את מירב הקולות זוכה בתואר. ב- לא נבחר mvp מאחר שמשחק האולסטאר התבטל מכיוון שהליגה הושבתה.
סיפור נבל הכרמלי
דוד
דוד מתגלה בסיפור כאיש נמהר וחם מזג. המחבר המקראי מודע לחולשותיו של דוד, אך אינו מסתיר מהקורא מאומה גם אם דוד נכשל בהתנהגותו. מעשיו הרעים ידועים למחבר המקראי והוא אינו חושש לחושפם וכך ידון הקורא גם את דוד לכף זכות.
איוואן אנגנל
קארל איוואן אלכסנדר אנגנל (בשוודית: Karl Ivan Alexander Engnell; 12 בדצמבר 1906 בלינשפין – 10 בינואר 1964) היה תאולוג שוודי.
חייו
אנגנל סיים את לימודי הפילוסופיה באוניברסיטת אופסלה בשנת 1933, ותאולוגיה בשנת 1934. בשנת 1940 קיבל רישיון בתאולוגיה, דוקטור לתאולוגיה ופרופסור חבר ללימודי הברית הישנה בשנת 1943. בשנת 1947 התמנה לפרופסור לתאולוגיה אקסגטית באוניברסיטת לונד ובאותה שנה גם לאקסגטיקה באוניברסיטת אופסלה. הוא הרצה באופסלה בשנים 38–1936 ובבית הספר Fjellstedtska (חלק מאוניברסיטת אופסלה) משנת 1940, וערך מסעות לימוד בינלאומיים.
אווטוואז
המפעל ייצר בעבר את מכוניות ה"ז'יגולי", רכב השטח "ניבה", ומכוניות ה"סמרה" שאף יובאו באופן סדיר לישראל. תוצרת המפעל בהווה משווקת תחת המותג "לאדה". אווטוואז היא יצרנית כלי הרכב הגדולה ברוסיה, ומקדימה את מפעל כלי הרכב של גורקי.
סיפור נבל הכרמלי
אביגיל
אביגיל מגלמת את הסטראוטיפ של "אשת חיל", האישה כלילת המעלות. היא מאופיינת על ידי המספר כאישה, בניגוד חריף לתיאור המובא באותו פסוק של בעלה נבל:. תיאורה של אביגיל כ דומה לתיאורן של כמה נשים במקרא כמו האישה החכמה מתקוע, האישה החכמה מאבל בית מעכה, אסתר ואשת החיל מספר משלי, אשר עליה נאמר:. בניגוד לשתיים הראשונות, אצל אביגיל מוצאים תיאור חיצוני ואת מה שמרטין בובר מכנה.
סיפור דוד ובת שבע
סיפור נבל הכרמלי משמש כסיפור בבואה לסיפור דוד ובת שבע. בין שני הסיפורים קיימים קווים מקבילים ובשני הסיפורים יש שימוש בלשון דומה. בשני הסיפורים דוד לוקח את אשת המת לאישה. הלשון בשני הסיפורים דומה אף היא. בשמואל ב' י"א נכתב: ואילו בסיפורינו נכתב: . בשני הסיפורים מעורבים שליחים אשר מתפקדים כעושי דברו של דוד וזאת כבר בתחילת הסיפור. בשני הסיפורים קיים אף דמיון רב בין שתי הנשים אביגיל ובת שבע. המספר המקראי מדבר בשבח יופיין הרב. שתי הנשים חוזרות לביתן לאחר המפגש עם דוד. בשני הסיפורים דמויות הסיפור אביגיל ואוריה החתי נשבעות ובכך מלמדות את דוד לקח חשוב.