cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בן ריי לוהאן
ביוגרפיה
ב-1 באפריל 2019 הודיע לוהאן על התמודדותו לסנאט של ארצות הברית במקומו של טום יודול שהודיע על פרישתו מהקונגרס. מלבד יודול עצמו שהביע תמיכה במועמדותו, לוהאן זכה לתמיכה של מספר אישים בהם מרטין היינריך, קירסטן ג'יליברנד, איימי קלובשר, סוצ'יל טורס סמול, מישל לוהאן גרישם (שהיא גם בת דודתו), דב האלנד, ננסי פלוסי וג'ון לואיס. גם ארגונים רבים, בהם ג'יי סטריט ומועדון סיירה הביעו בלוהאן את תמיכתם. ב-4 בנובמבר 2020 נבחר לסנאט של ארצות הברית.
אן מארי דאף
אן מארי דאף (באנגלית: Anne-Marie Duff; נולדה ב-8 באוקטובר 1970) היא שחקנית אנגלייה, הידועה מתפקידה בתור פיונה גלאגר בסדרה "לגדול בלי בושה" ומתפקידה כאליזבת הראשונה במיני-סדרה "המלכה הבתולה".
ביוגרפיה
דאף נולדה בצ'יזוויק שבמערב לונדון. היא הבת הצעירה מבין שני ילדים של משפחת מהגרים אירית. המשפחה התגוררה בסאות'הול שבלונדון. אן-מארי למדה בבית הספר המקיף "מלו ליין". כבר מגיל צעיר השתתפה דאף בתיאטרון נוער מקומי "Young Argosy" כדי להתגבר על ביישנותה ועד מהרה נשבתה בקסמי הבמה.
כשהייתה בת עשרה הצטרפה לתיאטרון חובבים והחלה לחשוב ברצינות על לימודי משחק. בקשתה הראשונה להרשם לבית ספר למשחק נדחתה. אחרי לימודים נוספים בנושאי קולנוע ותיאטרון, נרשמה בגיל 19 לבית הספר "דרמה סנטר" שבלונדון, ולמדה יחד עם ג'ון סים, אנסטסיה היל, וחברה הטוב פול בטאני.
בשנת 2000 הייתה דאף מועמדת לפרס לורנס אוליבייה, אך תשומת הלב העיקרית הופנתה אליה כשגילמה את פיונה בסדרת הטלוויזיה "לגדול בלי בושה" וכשגילמה את המלכה אליזבת הראשונה במיני-סדרה של ה-BBC משנת 2005 "המלכה הבתולה" בכיכובם של טום הארדי, ג'ואן ויילי וטרה פיצג'רלד. בסרט "נער משום מקום" גילמה דאף את אמו של ג'ון לנון הצעיר, ג'וליה סטנלי. בדרמה הביוגרפית "The Last Station" על שנות חייו האחרונות של הסופר הרוסי לב טולסטוי שיחקה דאף בתפקיד סאשה, בתו המסורה של טולסטוי.
בתיאטרון הרבתה דאף להופיע עם התיאטרון המלכותי הלאומי, בין השאר בהפקה משנת 1996 של הלן אדמונדסון, עיבוד לרומן "מלחמה ושלום" מאת לב טולסטוי. כמו כן שיחקה בווסט אנד של לונדון במחזות "Vassa" ו -"Collected Stories". בתיאטרון הלאומי הופיעה דאף ב-"Collected Stories" במחזה "המלך ליר" ובתפקיד הראשי כז'אן ד'ארק בהפקה של מריאן אליוט למחזה "ז'אן ד'ארק" מאת ג'ורג' ברנרד שו וזכתה לשבחים רבים. ב-2011 שיחקה דאף בתפקיד אלמה רטנבורי במחזה "Cause Célèbre" מאת טרנס רטיגן בתיאטרון האולד ויק בבימויה של ת'יאה שארוק. ב-2007 הייתה דאף אחת מתשע הנשים שהשתתפו בקמפיין להעלאת המודעות לאלימות במשפחה בבריטניה.
בשנת 2018 שיחקה בסרט "על חוף צ'זיל" בכיכובה של סירשה רונן, הסרט מבוסס על ספר באותו שם מאת איאן מקיואן.
יחיד רם לעולם
יָחִיד רָם לְעוֹלָם הוא פיוט ללא ייעוד מוגדר, חובר על ידי הרב רפאל ענתבי (אחד מגדולי משוררי ארם צובא במאות ה-20-19).
תוכן הפיוט, הוא תחנונים העולים ובוקעים מלב ליבו של משורר הפיוט, הרב רפאל ענתבי. התחנונים בנוסף לכך גם מבקשים מהקדוש ברוך הוא מחילה. העצמתו של הפיוט נעשית על ידי כך שלכל אורכו של הפיוט ישנם אזכורים של האל הקוראים לו בשמות שונים. הפייטן המפייט את הפיוט נע בין התחושה הוודאית והברורה אשר באה זמנה לתחושת ההחמצה, העיכוב וחוסר היכולת לחכות, לצפות ולקוות. התחושה הזו באה לידי ביטוי באל שיגלה מתי תבוא ותגיע הגאולה לעולם.
פנומנולוגיה
פֵנוֹמֵנוֹלוֹגְיָה (מיוונית: φαινόμενον (פֶנוֹמֶנוֹן) "מה שמופיע", ו-λόγος "לוגוס") הוא זרם או שיטה בפילוסופיה של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20; מאוחר יותר, המונח "פנומנולוגיה" החל לשמש בפי כלל הזרמים בפילוסופיה לציון מה שלמעשה מהווה מושא המחקר של הפנומנולוגיה כשיטה - החוויה הסובייקטיבית עצמה.
הפנומנולוגיה כשיטה היא פילוסופיה תיאורית של הניסיון שמטרתה היא תיאור התהליך שבו התנסות (experience) מסוימת מגיעה להכרתנו באופן ישיר, ללא צורך להיעזר בתאוריות, דעות קדומות, מסקנות או השערות מתחומים אחרים, כמו מתחומי מדעי הטבע. הדברים שהתנסותנו היומיומית מביאה לידי הכרתנו מכונים פנומנה (phenomena, תופעות). מכאן המונח פנומנולוגיה - חקר תהליך הגעת הפנומנה להכרתנו. אבי גישה זו הוא הפילוסוף אדמונד הוסרל.
כאמור, כיום המונח "פנומנולוגיה" משמש גם לציון החוויה הסובייקטיבית עצמה, או בניסוח המקובל יותר: "ה-'איך זה מרגיש' של החוויה" ("The 'what it is likeness' of experience").
ערך זה יתמקד בפנומנולוגיה כשיטה.
הגדרה
יש המגדירים את הפנומנולוגיה כתורת ההופעות של מושאי החושים. אחד המרכיבים הבסיסיים של הפנומנולוגיה הוא "ההתכוונותיות" (intentionality) - הכרתנו כסובייקטים תמיד מכוונת לעבר אובייקט מסוים.
בדוגמה: "אדם רואה סוס" קיים ה"אדם" שהוא הסובייקט שבו מתרחש התהליך, "רואה" הוא התהליך, אותו חוקרת הפנומנולוגיה, שבו מגיעה התנסות חושית (ראייה) להכרת האדם (הסובייקט), ואילו ה"סוס" - הוא האובייקט אליו הכרתו של האדם מכוונת כעת. מכאן נובע של"דברים" (אובייקטים) אין קיום מחוץ להכרתנו ולמודעותנו והתהליכים החלים על האובייקטים, חלים למעשה ברוחנו, ללא קשר לתכונותיהם של האובייקטים "כשלעצמם".
עמנואל קנט הבדיל בין חקר האובייקטים והאירועים כפי שהם משתקפים ברוחנו בעקבות התנסויותינו (phenomena) לבין האובייקטים והאירועים כפי שהם מחוצה לנו, "כשלעצמם" (noumena). הגל (Hegel) ראה בפנומנולוגיה את המדע החוקר את הנפש (mind). לדבריו, החושים מביאים את האובייקט להכרתנו והופכים אותו לתודעה חושית. תודעה חושית זו הופכת ברוחנו לתודעה מדעית (או אמנותית, או דתית וכדומה). תודעה מדעית זו הופכת בהמשך הדרך ל"דעת המוחלטת", כלומר להכרה פילוסופית אמיתית ושלמה.
אדמונד הוסרל
אדמונד הוסרל הוא הפילוסוף שהפך את הפנומנולוגיה למדע פילוסופי תיאורי (descriptive) בסיסי בחיבוריו - "הפילוסופיה של האריתמטיקה" (1891) ו"מחקרים לוגיים" (1900). הוא רצה לתאר כיצד העולם מורכב ונחווה (experienced) דרך הכרתנו ללא קשר לתאוריות ולדעות קדומות. התאוריות והדעות הקדומות (לדעתו) היו הפסיכולוגיזם, הטוען שההכרה המדעית תלויה במבנה הנפשי של החוקר, וההיסטוריציזם, הטוען שההכרה תלויה בהתפתחות מהלך ההיסטוריה האנושית. לפי הוסרל הפנומנולוגיה היא קיומית (existential phenomenology) בכך שהיא מתארת את מודעותנו הטבעית לעולם שאנו קיימים בו (lifeworld, lebenswelt). במילים אחרות, הפנומנולוגיה מתארת את הקיום האנושי (human existence).
הוסרל דן בתודעה בשני היבטים - ההיבט האפיסטמולוגי וההיבט הפסיכולוגי. במישור האפיסטמולוגי הוא רצה ליצור שיטה פילוסופית חפה ממשגי השיטות הפילוסופיות הקודמות. לפיו, דרך תודעתו הפרטית של החוקר אנו יכולים להגיע לתודעה אנושית כללית המציגה את העולם ואת המציאות היומיומית בצורת עיבוד שיטתי. עיבוד שיטתי זה מבוצע בעזרת טכניקה אותה כינה "רדוקציה פנומנולוגית". טכניקה זו אומרת שכאשר מושא מסוים מתגלה לתודעתנו, אנו מתעלמים ממושאים אחרים המגיעים לתודעה בעקבות אותו מושא ספציפי ו"שמים אותם בסוגריים". תודעתנו מתרכזת ומתכוונת למושא הספציפי בלבד. כאן אנו רואים שוב את החשיבות של מושג ה"התכוונותיות". במילים אחרות, טוען הוסרל שתודעה אינה אפשרית ללא קיום של מושא אליו היא מתכוונת. בעזרת טכניקה זו ניתן, לדברי הוסרל, להגיע לתודעה כללית לגבי העולם ומכלול מושגיו אליהם תודעת החוקר מכוונת. הוא מכנה תודעה כללית זו כ"תודעה טרנסצדנטלית" ואת מכלול מושגיה בשם COGITATA. מכאן שהפנומנולוגיה עוסקת בשני מישורים. המישור הראשון נקרא NOESIS והוא מתאר את התודעה עצמה כלומר את ארגון הנתונים החושיים ויצירתן של הקטגוריות המדעיות בתוך אותה תודעה של החוקר. המישור השני מכונה NOEMATA, הוא המישור בו נחקר עולם המושאים עצמו על ידי ארגונו למבנים בסיסיים ולשדות-תופעות. הוא חילק שדות תופעות או אזורים בסיסיים אלו לשלושה סוגים: הוסרל עצמו לא היה מרוצה מחלוקה זו וחשב שיש עוד אזורים ותת-אזורים.
בשלב זה שאף הוסרל לשיטה פילוסופית מדעית טהורה הרחוקה מכל מטפיזיקה (על כן, יש שכינו אותה "פוזיטיביזם טרנסצדנטלי"). בשלבים יותר מאוחרים של חייו חל שינוי בשאיפה זו. בחיבורים שונים, בייחוד ב"הגיונות קרטזיאניים" (1931) מופיע גורם שלישי נוסף לתודעה ולעולם על מכלול מושאיו. הגורם הזה הוא ה"אני הטרנסצדנטלי" שהוא גורם מתווך בין התודעה והמושאים. למעשה, "אני" זה הוא המייסד והבונה את העולם המגיע לתודעתנו באמצעותו. ה"אני" הזה הוא טרנסצדנטלי היות שהוא נמצא בתוך העולם כחלק ממנו אך באותו הזמן גם מייסד ובונה את אותו עולם עצמו. גישה זו כונתה "מיתוס בריאה מחודש" ואתאיסטי, והיא השפיעה על הגישה האקזיסטנציאליסטית של היידגר וסארטר.
בשנותיו האחרונות עסק הוסרל ברעיונות החברה הבינסובייקטיבית ו"עולם החיים" (lebenswelt). הוא סבר שהמשברים הפוקדים את אירופה הם תוצאה של התנכרות האדם לעולם בו הוא קיים ופנייתו לעולם מדעי בלתי אישי וחסר ערכים ורוחניות. שיטתו הפנומנולוגית עשויה לקרב שוב את בני אירופה לרוח של קרבה רוחנית בין בני האדם, ליחס אחר למדע שלא יודרך על ידי שיקולים טכניים-מעשיים אלא על ידי הרצון לשרת את האדם. האנושות תתגבר, על ידי כך, על יאושה הנובע מחוסר אמונה ביעודה.
פנומנולוגיה אחרי הוסרל
היידגר הגדיר את הפנומנולוגיה כאונטולוגיה המסבירה מה גורם לאובייקט להיות הוא עצמו. אין זה הסבר פיזי (הגדרת "סוס" מבחינה אנטומית וזואולוגית), אלא הסבר טבעו ומובנו הפנימיים של המושג. בתהליך אנליטי-פנומנולוגי זה האדם חייב להתנתק מתאוריות ומדעות קדומות כדי שיוכל להתייחס לפנומנום "כפי שהוא". כלומר, עליו להגיע לתמציתו ולטבעו הפנימי של האובייקט, לדבר ההופך את האובייקט למה שהוא, ושבלעדיו הוא יהיה דבר אחר. יש להבדיל בין פנומנולוגיה לבין אתנוגרפיה שהיא התייחסות להתנסויות היומיומיות לאור תרבותנו, השכלתנו והשכל הישר (common sense).
אקזיסטנציאליסטים כמו סארטר ומרלו-פונטי כינו עצמם בתקופות שונות כפנומנולוגים ואף הרחיבו את הפנומנולוגיה שתכלול גם הוגים כמו קירקגור, ניטשה, מרקס ופרויד. מאוחר יותר השפיעה הפנומנולוגיה בתחומים שונים כמו - הפסיכיאטריה הפנומנולוגית של רונאלד לאינג, היסטוריה של המדע של אלכסנדר קוירה, סוציולוגיה של אלפרד שוץ או האנתרופולוגיה המבנית של קלוד לוי-שטראוס.
הזרם הפנומנולוגי בפסיכולוגיה
בשנות ה-60 גובשה הגישה הפנומנולוגית בכתביהם של מספר תאורטיקנים, שביקרו את הגישות הדטרמניסטיות של אותם ימים - במיוחד, גישתו של זיגמונד פרויד. ההבדל המהותי הוא ויתור על ההנחה שניתן להגיע לפתרון בעיות ההווה מתוך התבוננות במקורות הבעיה בעבר. לחלופין - להכיר את האופן שבו באות לידי ביטוי התופעות והאופן שבו ניתן להכירן בהווה - במה שמכנה פריץ פרלס "כאן ועכשיו".
אחת הדילמות המרכזיות בפנומנולוגיה, היא האם ניתן להישאר "חוקר טהור" בתחום הנפש או - כמו שביטאה עמדה שניצניה מופיעים כתוצאה מתורת הקוואנטים - כי עצם התצפית כבר משנה את התוצאות. כאן נכנס הפער שבין הגישה של הוסרל והיידגר - האם ניתן להגיע למהות הטהורה, או שעצם ההשתתפות של האדם הצופה, יוצרת מהות דינמית - ועל כן, במקום לנסות לטהר את המציאות מה"הפרעה" של מרכיבי התצפית, יש להכיר בסובייקטיביות של המהות.
פנומנולוגיה בפיזיקה
בפיזיקה, הגישה הפנומנולוגית שואפת להסביר תופעות נצפות, ללא הקפדה על בניית תורה שלמה ואלגנטית מבחינה מתמטית. בכך היא שונה מהגישה שרווחה בפיזיקה במרבית המאה ה-20 אשר שאפה לבנות את חוקי הטבע מתוך עקרונות יסוד מתמטיים כגון סימטריה. דוגמה בולטת היא תחום הפנומנולוגיה בפיזיקת חלקיקים, אשר נבדל מפיזיקה תאורטית קלאסית גם בירחונים בהם מתפרסמים המאמרים.
ורקוביץ'
ורקוביץ' (באוקראינית: Варковичі; בפולנית: Warkowicze) הוא כפר במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
יהודי ורקוביץ'
בין מלחמות העולם נמנו בכפר 880 יהודים שהיו כ-85% מתושביו, ופעלו בו בית ספר יהודי, בית מדרש ותלמוד תורה.
ב-27 ביוני 1941 כבשו את הכפר חיילי הוורמכט, ועד מהרה החלו במעשי רצח של יהודים ביישוב, ומינו בו יודנרט. בהמשך, רוכזו יהודי הכפר בגטו מגודר, ממנו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה. ב-29 בספטמבר 1942 הובאו לגטו שבכפר יהודים נוספים מהסביבה, והוא נסגר.
ב-3 באוקטובר 1942 נלקחו יהודי הגטו במשאיות ליער סמוך, ושם נרצחו כולם. רוב היהודים שהצליחו להימלט מהאקציה נרצחו בידי אוקראינים מקומיים.
עתניאל בן קנז
עָתְנִיאֵל בֶּן קְנַז לפי המקרא, היה השופט הראשון ששפט את ישראל בתקופת השופטים לאחר מותו של יהושע בן נון.
חייו
עתניאל היה בן שבט יהודה שיצא בראש קבוצה משבטו להילחם ולכבוש את ערי נחלתם מידי העם הכנעני. סיפורו מופיע ב.
כלב בן יפונה, אחיו של עתניאל, הכריז שהאדם שיצליח לכבוש את קריית ספר מידי הכנענים יקבל את בתו עכסה לאישה. עתניאל בן קנז אכן הצליח לכבוש את קריית ספר, ונשא את עכסה לאישה.
המקרא מספר, כי עתניאל הציל את בני ישראל מיד אויב קשה, והוא כושן רשעתים מלך ארם נהריים. לאחר מות יהושע בן נון, בני ישראל התרחקו מעבודת האל, ועבדו את מלך ארם נהריים במשך שמונה שנים. לאחר שסבלו מידו הקשה של המלך, פנו בני ישראל לעזרה, ועתניאל מונה לעשות את דבר ה'. הוא יצא למלחמה נגד כושן רשעתים, והצליח לנצח אותו:
לאחר ארבעים שנה, ישראל נכבשה על ידי עגלון מלך מואב שהביס את בני ישראל בעזרת בני עמון ועמלק.
קבר עתניאל
קבר עתניאל בן קנז הוא מבנה הנמצא בחברון סמוך לכיכר השוטר וקומתו הראשונה היא במערת קבורה חצובה ובה עשרה כוכים. מסורת יהודית מצביעה על המקום כקברו של עתניאל בן קנז. לקבר מתאפשרת כניסת יהודים וישראלים מספר פעמים בשנה, באבטחת צה"ל, בין השאר בתשעה באב ובחול המועד של סוכות ופסח.
פרצרתריים
המאפיין העיקרי של בני קבוצה זו היא צווארם ורגליהם הארוכים ומשקלם הגדול, אשר הגיע לשיאו אצל הפרצרתריום ששקל מעל 20 טון ולגובה 7.5 מטרים בראש. הם היו קרובי משפחה רחוקים של הקרנפים אך היו חסרי קרניים. היו להם ראשים קטנים עם לסתות ארוכות בעלות קצה משולש ושיניים חותכות בולטות ומחודדות שהתאימו ללעיסת עלים ושרכים.
מינים אלה חיו ביערות גשם שופעים שהיו נפוצים בעבר באסיה. הם נכחדו בתחילת המיוקן, עם היווצרות הרי ההימלאיה הגבוהים שמנעו מהם לנוע מערבה לאירופה או אמריקה הצפונית וגרמה לשינויי אקלים שכללו מדבור, תנאי קיפאון והכחדה של היערות שכילכלו את הענקיים מביניהם.
ה'תשכ"ח
פרסי ישראל
מקבלי פרס ישראל לשנת תשכ"ח הם:
יחסי הודו–הרפובליקה של קונגו
יחסי הודו–הרפובליקה של קונגו הם היחסים הבינלאומיים בין הודו לקונגו. קונגו מחזיקה שגרירות בניו דלהי. הודו פתחה שגרירות בברזוויל בנובמבר 2019.
היסטוריה
הודו וקונגו חתמו על פרוטוקול על התייעצויות משרד החוץ ב-17 במרץ 2010, והתייעצויות ראשונות נערכו בברזוויל ב-21 בינואר 2011. בין שתי המדינות התקיימו מספר ביקורים ברמת השרים.
הודו וקונגו היו בין 19 המדינות הראשונות שהצטרפו לברית השמש הבינלאומית, שהוצעה על ידי ראש הממשלה נרנדרה מודי, ב-15 בנובמבר 2016.
יחסי סחר
הודו הייתה המקור השלישי בגודלו לייבוא לקונגו בשנת 2015. הסחר הדו-צדדי בין הודו לקונגו הסתכם ב-368.28 מיליון דולר בשנים 2015–2016, ירידה מ-618.41 מיליון דולר מהשנה שקדמה לה. הודו ייצאה לקונגו סחורות בשווי 166.64 מיליון דולר, וייבאה 201.64 מיליון דולר בשנים 2015–2016. קונגו הייתה היצואנית האפריקאית הרביעית בגודלה להודו בשנת 2008. הסחורות העיקריות שמייצאת הודו לקונגו הם אורז לא בסמטי, תה, משקאות חריפים ומשקאות, בדים, תרופות, מוצרי בשר, כלי בית מפלדה ואופניים. הסחורות העיקריות המיובאות על ידי הודו מקונגו הן עפרות מתכתיות, גרוטאות מתכת, כימיקלים אורגניים, פנינים, אבנים חצי יקרות, זרעי שמן ונפט.
ביוני 2010, חתמה בהארטי איירטל על עסקה לרכישת פעילות הסלולר של זאין ב-15 מדינות באפריקה, כולל קונגו, תמורת 8.97 מיליארד דולר, ברכישה השנייה בגודלה בהודו בחו"ל אחרי העסקה של Tata Steel בשווי 13 מיליארד דולר בקניית קורוס ב-2007. Bharti Airtel השלים את הרכישה ב-8 ביוני 2010. ב-5 בנובמבר 2013, איירטל התקשרה בהסכם לרכישת Warid Congo SA., החברה הבת של קונגו של קבוצת Warid, תמורת 70–80 מיליון דולר. העסקה הפכה את איירטל למפעילת הרשת הסלולרית הגדולה בקונגו עם 2.6 מיליון לקוחות בזמן הרכישה. אשוק ליילנד קיבל חוזה לאספקת 200 אוטובוסים לממשלת קונגו.
קונגו הייתה "מדינת המוקד" בכנס CII-EXIM Bank ה-10 בנושא שותפות פרויקט הודו–אפריקה בניו דלהי במרץ 2014. שר התעשייה של קונגו איזידור מבואה השתתף באירוע ונשא דברים בפני הנציגים. Mvouba הצהיר כי הממשלה והתעשייה ההודית כבר השתתפו בפרויקטים של חשמול כפרי, תחבורה עירונית ובקרת איכות מזון, כמו גם במגזרים כמו מלט ותרופות בקונגו. הוא דחק בחברות הודיות "לשותפות לממשלת הרפובליקה של קונגו בהמרת היתרון היחסי של המדינה במגזרים שונים לחוזקות תחרותיות" ולעזור למדינה להפוך לכלכלה מתפתחת עד 2025.
סיוע זר
ממשלת קונגו חתמה על הסכם קו אשראי (LOC) בשווי 70 מיליון דולר ב-19 בדצמבר 2011, למימון פרויקט חשמול כפרי. הודו הרחיבה LOC של 89.9 מיליון דולר ב-2014 לפיתוח מערכות תחבורה בברזוויל ו-Pointe Noire. הודו הרחיבה LOC נוסף בשווי 55 מיליון דולר באותה שנה עבור בניית מפעל צמנט מבוסס כבשן סיבובי בגודל 600 טפ"ד.
הודו תרמה תרופות בשווי 200,000 דולר ב-2010 לקונגו, ו-500,000 דולר כסיוע הומניטרי וסיוע באסון לקורבנות הפיצוץ במחסן נשק בקונגו ב-4 במרץ 2012. הודו הטמיעה את פרויקט הרשת האלקטרונית הפאן אפריקאית בקונגו. במסגרת הפרויקט הוקמו בברזוויל צמתי קישוריות ל- Tele-education, Tele-medicine ו-VVIP. בפסגת הפורום השנייה של הודו אפריקה, הודו הציעה להקים פארק טכנולוגיה כפרית (RTP), מעבדה לבדיקת מזון (FTL), מרכז ייצור זרעים בהצטיינות הדגמה חקלאית (ASPDC), ומרכז להדרכה בשפה האנגלית (CELT) בקונגו. ממשלת קונגו הביעה עניין בכל המתקנים, מלבד הפארק הטכנולוגי הכפרי.
אזרחי קונגו זכאים למלגות במסגרת התוכנית ההודית לשיתוף פעולה טכני וכלכלי והמועצה ההודית ליחסי תרבות. כמה פקידים מקונגו קיבלו גם תוכניות הכשרה במסגרת ה-AIFS.
הודים בקונגו
נכון לדצמבר 2016, כ-300 הודים מתגוררים בקונגו. הם עוסקים בעיקר במסחר ובמגזר השירותים.
כנסיית טמפל
כנסיית טמפל או כנסיית המקדש (באנגלית: Temple Church) היא כנסייה עגולה מהמאה ה-12 בלונדון שבאנגליה. הכנסייה נמצאת בין רחוב פליט ונהר התמזה, וכל האזור סביבה נקרא על שמה - "טמפל" ("Temple").
במקור נבנתה הכנסייה כמפקדה של מסדר הטמפלרים, ובה נוהל ב-1215 המשא ומתן בין האצילים לבין המלך ג'ון על חתימת המגנה כרטה. לאחר נפילת המסדר במאה ה-14 הפכה הכנסייה לרכוש הכתר, ומאז היא משמשת מרכז לשתיים מלשכות עורכי הדין של לונדון.
במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה ניזוקה הכנסייה ושוקמה לאחר המלחמה.
הכנסייה שימשה רקע לספרו של דן בראון - "צופן דה וינצ'י".
תכנון ובנייה
לפני בניית הכנסייה נהגו האבירים הטמפלרים להיפגש במבנה שבנה יו דה פיינס באזור היי הולבורן. כשגדל המסדר נזקקו האבירים לאתר גדול יותר לפגישותיהם, ורכשו את השטח שעליו נמצאת כיום הכנסייה. בשטח נבנו אזורי אימונים, מגורים ואזורי מנוחה לאבירים, אשר לא הורשו לצאת לסיטי ללא אישור ראש המסדר.
לכנסייה שני חלקים: הכנסייה העגולה ובניין מלבני שנקרא "צ'אנסל" (Chancel)
הכנסייה העגולה
בהתאם למסורות המסדר תוכננה הכנסייה כמבנה עגול, בדומה לכנסיית הקבר בירושלים. קוטר הכנסייה 16.7 מטרים והיא נתמכת על ידי עמודי שיש.
הכנסייה נחנכה ב-10 בפברואר 1185, בטקס שבו נכחו הראקליוס, הפטריארך הלטיני של ירושלים, והמלך הנרי השני.
הכנסייה ידועה בזכות קברים של בעלי שם הנמצאים בתוכה. הידוע שבהם הוא קברו של ויליאם מרשל שהיה הנושא ונותן העיקרי כשנפגשו בכנסייה הברונים האנגליים והמלך ג'ון - פגישה שהובילה לחתימה על המגנה כרטה.
שינויים ארכיטקטוניים
על מנת למלא את רצונו של הנרי השלישי להיקבר בכנסייה, הוצא ממנה אזור המקהלה, ונבנה המבנה המרובע הצמוד לכנסייה, המכונה "צ'אנסל". המבנה נחנך ביום העלייה לשמים בשנת 1240. מאוחר יותר חזר בו הנרי מהחלטתו והעדיף להיקבר במנזר וסטמינסטר, אך אחד מבניו, שמת בילדותו, נקבר בכנסייה.
המבנה מחולק לשלושה תחומים באמצעות שני טורי עמודים. גובה כל עמוד התומך בתקרה 13 מטרים. העמודים המקוריים של המבנה נפגעו בשריפה שהציתו פצצות תבערה במהלך הבליץ, והוחלפו בעת שיפוץ הכנסייה.
שימוש בידי מסדר הטמפלרים
מסדר הטמפלרים היה אחד המסדרים החזקים באנגליה. ראשו שימש כברון הראשון של הממלכה (primus baro) והיה חבר הפרלמנט. אל הכנסייה והמתחם הטמפלרי נהגו לבוא הן מלכי אנגליה, הן מלכים זרים והן נציגי האפיפיור.
בכנסייה נשמרו כספי המסדר. היו אלה סכומים גדולים שהיוו בנק של המסדר. בסופו של דבר הביאו כספים אלה לנפילת המסדר, לאחר שמלכי אירופה בכלל ומלך אנגליה בפרט חמדו את עושרם הרב.
שימוש בכנסייה לאחר סופם של הטמפלרים
לאחר נפילתו של מסדר הטמפלרים, השתלט אדוארד השני על נכסיו, ביניהם הכנסייה, והפכם לנכסי הכתר. מאוחר יותר הוענקה הכנסייה למסדר ההוספיטלרים, שהשכירו את הכנסייה ואת המתחם לשתי מכללות עורכי דין שחיפשו אתר בלונדון על מנת לפעול בבתי המשפט שהיו אז בארמון וסטמינסטר. שתי מכללות אלה נקראו יחד אכסניות המשפט, ובנפרד אינר טמפל ומידל טמפל, והשתמשו יחד בכנסייה. בשנת 1608 הוציא ג'יימס הראשון צו שהעניק את הכנסייה למכללות לתמיד.
בשנת 1540 ביטל הנרי השמיני את מסדר ההוספיטלרים והלאים את הכנסייה. ב-1580 נערך בה קרב תאולוגי בין הקלוויניסטים לכנסייה האנגליקנית.
הכנסייה לא נפגעה בשרפה הגדולה של לונדון משנת 1666 אולם, כמו יתר הכנסיות שנפגעו בשריפה, שופצה על ידי סר כריסטופר רן שהתקין בה עוגב. שיפוץ נוסף בכנסייה נערך ב-1841, ובו קושטו קירותיה על ידי סמירק וברטון, בסגנון גותי.
ב-10 במאי 1941, במהלך הבליץ, הציתה פצצת תבערה את גג הכנסייה ושרפה את העוגב ואת רוב עיטורי הכנסייה ורהיטיה. במהלך השיפוץ התברר כי מרבית עיטורי הכנסייה שנעשו על ידי רן אוחסנו מאז השיפוץ של 1841, והם הושבו למקומם. הכנסייה נחנכה מחדש בשנת 1958.
מוזיקה בכנסייה
בכנסייה ניגנו מספר רב של נגני עוגב ומלחינים ידועים ובהם המלחין העיוור ג'ון סטנלי, שמונה לנגן העוגב של הכנסייה בשנת 1734.
מקהלת הכנסייה זכתה למוניטין רב מאז שנת 1842, עת ניהל אותה ג"ר א. ג'. הופקינס. ב-1897 החליף את הופקינס כמנהל המקהלה סר הנרי וולפוד דייוויס ולאחריו, ב-1923, מונה למנהל המקהלה סר ג'ורג' תאלבן בול שכיהן עד 1982.
המקהלה הקליטה בשנת 1927 את "שמע תפילתי" של המלחין מנדלסון, הקלטה שהפכה פופולרית ביותר - למעלה משישה מיליון תקליטים שלה נמכרו.
המנהל המוזיקלי הנוכחי של הכנסייה הוא סטיבן לייטון.
שייקספיר ומלחמות השושנים
במחזהו של ויליאם שייקספיר, "הנרי השישי, חלק ראשון" נערך בכנסייה האירוע שמתחיל את מלחמות השושנים - קטיפת שני שושנים, האחד אדום והאחר לבן.
בשנת 2002 נשתלו בגן שושנים לבנים ואדומים לזכר המחזה.
איה שבא
איה גרניט שבא (נולדה ב-17 באוקטובר 1966) היא שחקנית, מדבבת, תסריטאית ובמאית תיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה
איה שבא נולדה וגדלה בתל אביב, היא בתם של השחקנית וכלת פרס ישראל זהרירה חריפאי והעיתונאי והסופר שלמה שבא, ונכדתו של הסופר חיים ליב חריפאי. היא בוגרת בית הספר לתסריטאות של עידית שחורי, ובוגרת בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי. היא זוכת מלגת קרן שרת 1989 ללימודי משחק, וכן זוכת קרן "רשת" על שם גילי פתיר לשנת 2000.
בשנת 1997 שיחקה בקומדיית המצבים "איצ'ה". בשנת 2001 עשתה את תפקידה בסרט הטלוויזיה "שחקנית ספסל".
קריירת דיבוב
במהלך השנים דיבבה שבא במספר סרטים וסדרות אנימציה. בשנת 1995 דיבבה בסרט "לשחרר את ווילי". באותה שנה דיבבה בסרט "אנדריי כלב הים". בשנת 1999 דיבבה את דמותה של "דיאנה ברי" (המתבגרת) בסדרת האנימציה "האסופית" ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית.
בשנת 2000 דיבבה את "גאבומון", בסדרת האנימציה "דיג'ימון". בין השנים 2000–2001 תרמה את קולה לסדרת האנימציה "טוויפסי". במהלך השנים 2007–2008 תרמה את קולה לסדרת האנימציה "אדגר ואלן", ששודרה בערוץ הילדים.
בשנת 2019 דיבבה את דולי בסרט "צעצוע של סיפור 4", ובשנת 2022 חזרה לדבב את הדמות בסדרה "מזלגוני שואל שאלה".
משחק
שבא שיחקה במחזה "שידוכים", שהוצג בתיאטרון הקאמרי בשנת 1998. בשנת 2002 שיחקה במחזמר "עוץ לי גוץ לי" בתיאטרון הקאמרי, בתפקיד החדרונית. בשנת 2011 שיחקה במחזה "קומדיה של טעויות", שהוצג בתיאטרון הקאמרי.
כמו כן, שיחקה במחזות: "בית העלים הקטנים", "ענבי זעם", "פליישר", "הסוחר מוונציה", "בויטרה", "ביקור הגברת הזקנה", "הפלגות", "מסע הניסים והנפלאות", "ליזיסטרטה", "סאלח שבתי" "משפחה חמה" "גם הוא באצילים" ו"קזבלן", שהוצגו בתיאטרון הקאמרי.
היא שיחקה בתיאטרון הילדים והנוער במחזות: "נפלאות הקרקס", "הנסיכה העברית" ו"דלתות". בתיאטרון ארצי לנוער היא שיחקה במחזות "שיטת חנל`ה" ו"קורץ". בתיאטרון הקיבוץ עשתה את תפקידה במחזה "פרה פרה". היא שיחקה במחזה "אימפרוביזציות", אשר הוצג בתאטרונוער.
בשנת 2015 השתתפה בהצגה "ארוחת טעימות" בתיאטרון הקאמרי בתפקיד נורית. בשנת 2016 שיחקה בהצגה "אנה", אף היא בתיאטרון הקאמרי. בשנת 2016 החלה לשחק ב"עמודי החברה". בשנת 2017 שיחקה ב"סוס אחד נכנס לבר", עיבוד למחזה לספרו של דויד גרוסמן. בשנת 2019 שיחקה בתיאטרון הקאמרי בקומדיה "אניהו" על פי "השמנמן" מאת אתגר קרת. בשנת 2020 החלה לשחק במחזה "תחושת בטן" בתיאטרון הקאמרי בתפקיד ציפי.
על תפקידה "בסוס אחד נכנס לבר" זכתה בפרס התיאטרון הישראלי 2017 לשחקנית המשנה של השנה.
בימוי
בשנת 2005 ביימה את המחזה "רחוב העלובים", שהוצג בפסטיבל פותחים מסך 6 תיאטרון בית ליסין. בשנת 2006 ביימה את המחזה "השושנה המקועקעת". כמו כן, היא ביימה את המחזה "תמונות ציד מבוואריה התחתית". בשנת 2008 היא ביימה את המחזה "קיץ אחרון". באותה שנה ביימה את המחזה "מכתבים לצופיה".
היא ביימה את המחזות: "הוא הלך בשדות", "פונטילא ומטי משרתו", "משהו יפה", "על עכברים ואנשים", "בלרינה", "הלוויה חורפית", "הא-הא", "אונדין", "כזאת הייתה אמא", "ערב שירי קוואפיס" "הייתי בבית וחיכיתי שהגשם ירד", ו"השפעת קרני הגמא על ציפורני החתול". כמו כן ביימה עבור תיאטרון בית ליסין במסגרת פסטיבל פותחים מסך את המחזות "זואי" ו"מאה אמהות".
חיים פרטיים
לאיה שבא בן מהשחקן והמדבב ליאור זוהר. מתגוררת בתל אביב עם בת זוגה מיה ושלושת ילדיהן.
ישעיהו ליבוביץ
ישעיהו ליבוביץ (נהגה: לֵיְבּוֹבִיץ' 29 בינואר 1903, ריגה – 18 באוגוסט 1994, ירושלים) היה מדען והוגה דעות ישראלי. שימש כעורך האנציקלופדיה העברית והיה פרופסור לביוכימיה, לכימיה אורגנית ולנוירופיזיולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. נודע כמבקר חריף של ממשלות ישראל וזכה לכינוי "נביא הזעם של החברה הישראלית".
ליבוביץ פרסם ספרים ומאמרים רבים, שבהם פירט את משנתו הפילוסופית, הדתית והפוליטית. בהגותו הפילוסופית ניכרים יסודות קאנטיאניים מובהקים; יסודות אלה ניכרים גם בגישתו של ליבוביץ לפילוסופיה של המדע, בעיקר בכך שהוא ראה את השיטה המדעית ככפויה על הכרת האדם, ובכך שהוא ראה חלקים ניכרים של ענפי הפסיכולוגיה כעומדים מחוץ לתחום המדע. בהגותו הדתית גרס ליבוביץ כי עיקרה של היהדות הוא המצוות המעשיות, ולא האמונה. הוא התנגד בחריפות לתפיסה הדתית-לאומית, שקידשה ערכים כגון אדמה ולאום. מבחינה פוליטית זוהה ליבוביץ עם השמאל, וכמו כן תמך בהפרדת הדת מהמדינה.
ליבוביץ נודע בסגנון החריף, ובכלל זה בהתבטאויות רדיקליות ופרובוקטיביות, כגון טענתו שבמדינת ישראל ישנם חוגים בעלי מנטליות "יהודונאצית".
עמדותיו עוררו עניין בקרב חוגים רחבים, גם בקרב מי שהתנגדו להן.
קורות חייו
ליבוביץ נולד בריגה שבאימפריה הרוסית (כיום בירת לטביה), לסוחר העצים מרדכי קלמן ולפריידה (לבית נימצוביץ) ליבוביץ. הוריו היו אמידים והמשפחה הייתה דתית וציונית. אחותו הצעירה ממנו בשנתיים, נחמה ליבוביץ, הייתה לימים לפרשנית מקרא נודעת. בילדותם, למדו ישעיהו ונחמה אצל מורים פרטיים ולא ביקרו בבית-ספר יסודי. כילד שיחק ליבוביץ שחמט עם בן-דודו, אהרון נימצוביץ', שהיה לימים רב אמן ואחד משחקני השחמט הטובים בעולם. אולם הוריו, שחששו שיתפקר, מנעו ממנו להתפתח בכיוון זה.
בשנת 1919 נמלטה משפחתו מריגה לברלין בעקבות מלחמת האזרחים ברוסיה. בגרמניה היה ליבוביץ פעיל בתנועת "צעירי המזרחי". בגיל 16 עמד בבחינות הבגרות מבלי שביקר בבית ספר, ובגיל 18 החל ללמוד כימיה ופילוסופיה באוניברסיטת פרידריך וילהלם, ובין מוריו היו חתני פרס נובל אוטו מאיירהוף, אוטו היינריך ורבורג ופריץ הבר. בשנת 1923, לאחר שנבחן בהצלחה אצל הבר, הציע לו זה לעבוד עמו, אך הדבר לא יצא אל הפועל, כיוון שליבוביץ נמנע מעבודה בשבת. בשנת 1924 ליבוביץ קיבל תואר דוקטור בכימיה. בשנה זו יצא לאור ספר שכתב יחד עם מנחהו, הנס פְּרִינְגְסְהיים, שעסק בכימיה של הסוכרים, והיה מראשוני ספרי הלימוד בתחום זה.
ב-1927 הצטרף למכון קייזר וילהלם בברלין, ועסק בחקר הסוכרים. ב-1928 עבר לאוניברסיטת קלן, שם מונה לעוזרו של ברונו קיש ועסק בחקר פעולת הלב והמוח. בקלן הכיר את רעייתו גרֶטה וינטר. הוא המשיך ללמוד ביוכימיה ורפואה, אך לא התכוון לעסוק בטיפול רפואי. לאחר שהגסטאפו חיפש אחר ליבוביץ בבית הוריה של גרטה בבון, עברו בני הזוג ליבוביץ לבזל שבשווייץ, וליבוביץ סיים את הדוקטורט ברפואה באוניברסיטת בזל בשנת 1934.
בשנת 1935 עלה ליבוביץ לארץ ישראל. שנה מאוחר יותר, ב־1936, החל ללמד ולחקור באוניברסיטה העברית, ובמקביל לימד בבית הספר התיכון "בית הכרם" (לימים התיכון ליד האוניברסיטה). ב־1955 הועלה לדרגת פרופסור חבר לכימיה אורגנית. בשנת 1961 התמנה לפרופסור מן המניין לכימיה אורגנית וביולוגית ונוירופיזיולוגיה. מחקריו בכימיה עסקו בסוכרים ואנזימים, ומחקריו בפיזיולוגיה עסקו במערכת העצבים של הלב. בשנת 1970 פרש לגמלאות, אך המשיך ללמד היסטוריה של המדע, פילוסופיה של המדע ולימודים כלליים.
במלחמת העצמאות היה מפקד מחלקה בפלוגה הדתית ב"הגנה" בירושלים. היה, יחד עם אהרן זאב אשכולי, מראשוני יחידת הקשר להורים שכולים. בראשית ימי המדינה עסק בפעילות פוליטית, במסגרת סיעת "העובד הדתי" בהסתדרות.
בבחירות לאספה המכוננת שנערכו בראשית 1949 התמודד ליבוביץ' בראשות "הרשימה המאוחדת של פועלים דתיים". הרשימה קיבלה 1,280 קולות בלבד ולא זכתה בנציגות באספה.
בראשית שנות ה-50 היה פעיל בשורת המתנדבים, במסגרתו פרסם האשמות בשחיתות כלפי פוליטיקאים. בשנת 1957, לאחר שהצעה שלו ושל יצחק שלו להקים מפלגה של שורת המתנדבים נדחתה, התרחק מפעילות בשורת המתנדבים.
ליבוביץ היה מהבולטים שבהוגי הדעות היהודים במאה ה-20. הוא עסק בשאלות פילוסופיות כלליות, כמו גם בשאלות יהודיות-הלכתיות ובנושאים פוליטיים. הוא שימש עורך מחלקת מדעי הטבע של הכרכים א'-כ' והעורך הראשי של הכרכים י'-י"ג, ט"ז-כ' ומילואים א' באנציקלופדיה העברית, וכתב ערכים רבים באנציקלופדיה. ב-1971 פוטר מעריכת האנציקלופדיה על ידי המוציאים לאור, שרצו לזרז את קצב הוצאת הכרכים, בניגוד לעמדתו שהדבר יפגע באיכות הערכים.
הוא פרסם ספרים ומאמרים בנושאי מדע ופילוסופיה של המדע. הוא עסק רבות בבעיית גוף-נפש, בייחודם של החיים ובפילוסופיה של המוסר. כמו כן פרסם ספרי הגות והרבה לעסוק בהגותו של הרמב"ם. הוא פרסם מאמרים רבים שבהם עסק בשאלת משמעותה הדתית של מדינת ישראל ליהודי שומר-מצוות בדורנו. ליבוביץ שלט בשבע שפות – עברית, יידיש, רוסית, גרמנית, אנגלית, צרפתית ולטינית.
בכל הנושאים האלה הרבה ליבוביץ לצאת מתחומי האקדמיה ולפנות לציבור הרחב, והיה, בין השאר, מרצה פופולרי בסדרת "אוניברסיטה משודרת" של גלי צה"ל. למעשה, חלק ניכר ממפעלו היה פופולריזציה של תחומים בפילוסופיה יהודית, בפילוסופיה מערבית, ובפילוסופיה של המדע, שלא היו די נגישים בזמנו לציבור דובר העברית. פנייתו אל הציבור הרחב ניכרת גם בכך שהִרבה לענות למכתבים שנשלחו אליו. במכתבים, שחלקם קובצו לספר לאחר מותו ("רציתי לשאול אותך, פרופ' ליבוביץ..."), עולות בקשות להבהרות בנושאים שעסק בהם במאמריו, אבל גם בקשות לייעוץ אישי. לרוב המכתבים ענה ליבוביץ בפירוט, ובהם הוא התנסח בסגנון עדין בהרבה מזה שניכר במאמריו ובהרצאותיו.
ביתו הצנוע ברחוב אוסישקין בשכונת רחביה בירושלים שימש מוקד עלייה לרגל לצעירים, שראו בליבוביץ מורה וסמכות פילוסופית-מדעית.
ליבוביץ נפטר בירושלים בגיל 91 ונטמן בהר המנוחות.
פרשת פרס ישראל וההתבטאות "יהודונאצים"
בשנת 1992 החליטה ועדת פרס ישראל פה אחד, באישורה של שרת החינוך, שולמית אלוני, להעניק לליבוביץ את הפרס על "מפעל חיים – תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה".
באספה מטעם "המועצה לשלום ישראלי-פלסטיני" שהתקיימה באולם "צוותא" בתל אביב השמיע ליבוביץ התנגדות חריפה לגירוש פעילי חמאס והג'יהאד האסלאמי ללבנון שעליו הורה ראש הממשלה יצחק רבין כחודש לפני כן.
בנוסף, ליבוביץ' גינה באותה אספה את פעולת יחידות המסתערבים של צה"ל, והצהיר כי "המסתערבים הם החמאס שלנו". התבטאותו זו של ליבוביץ פורסמה בהרחבה בראש מהדורות החדשות באותו ערב. הדבר הוביל לסערה ציבורית ולדרישות לשלול ממנו את הפרס, תוך אזכור התייחסותו של ליבוביץ למדיניות ממשלת ישראל, בייחוד כפי שבאה לידי ביטוי לטענתם בכינוי "יהודונאצים", עניין שהוכחש על ידי ליבוביץ מכל וכל (ראו להלן), וקריאתו הגלויה לסרבנות. משה דרזי, אביו השכול של המסתערב דורון דניאל דרזי, הגיש תביעה לבית המשפט בגין הוצאת דיבה. רבין הודיע שאם ההחלטה על הענקת הפרס "לאיש הזה" לא תבוטל, הוא לא יבוא לטקס הממלכתי.
מאוחר יותר התארח ליבוביץ' בתוכנית פופוליטיקה ואמר כי מלכתחילה הוא העדיף שלא יוצע לו פרס ישראל, אך לא סירב לקבלו מכיוון שיש בכך ביטוי יהירות. עוד אמר שאינו חוזר בו מהביטוי כי קיימים בישראל חוגים בעלי מנטליות "יהודונאצית" ובד בבד תקף בחריפות את אלה שייחסו לו ביטוי זה ביחס למדינת ישראל או לחברה כולה. לאחר מספר ימים הודיע ליבוביץ על החלטתו לוותר על הפרס.
הגותו הפילוסופית
ליבוביץ לא העמיד משנה פילוסופית סדורה וכוללת. יתרה מזו, הוא סבר שאין בנמצא השקפת עולם שלמה ואחידה וטען שהשקפה כוללת על המציאות יכולה להיות אך ורק לאלוהים. לאדם, הוא טען, יכולה להיות רק השקפה על דברים מסוימים בעולם. כשנשאל על סתירות פנימיות בהגותו אמר שאמנם יש בכתביו אמרות ורעיונות שאינם מתיישבים אלה עם אלה, אבל כך גם במדע: בתורת הקוונטים, בקיברנטיקה ועוד.
בכתביו הוא מתייחס רבות לרמב"ם ולקאנט. בקרב הוגי המאה העשרים הוא מצא עניין בהגותם של קרל פופר ולודוויג ויטגנשטיין.
הגותו של ליבוביץ מאופיינת במציאתן ובניסוחן החד של בעיות ושאלות פילוסופיות, ומציאת ניגודיות בלתי ניתנת ליישוב בין תחומים שאחרים רואים מעבר רציף ביניהם. מציאת הניגודים נעשתה באמצעות חקירת מושגים והגדרתם המדויקת, לעיתים אף בצורה שונה מן ההגדרה המקובלת.
גוף ונפש
באשר לבעיית גוף-נפש, אותה כינה ליבוביץ "הבעיה הפסיכופיזית" (מלשון פסיכופיזיקה), הוא נקט בגישה שלפיה הבעיה בלתי ניתנת לפתרון מטבעה. הוא אחז בעמדה שלפיה אין לערבב את הדיון על הרקע הפיזי להתנהגות בדיון על הנפש עצמה. זאת בניגוד לגישות בפילוסופיה של הנפש אשר מנסות ליישב את הדיכוטומיה.
לדעתו, לא ניתן להבין קשר בין תהליכים פיזיים שהם אובייקטיביים ושייכים ל"רשות הרבים של ההכרה" לבין תהליכים נפשיים שהם סובייקטיביים ושייכים ל"רשות היחיד של ההכרה", לא ניתן להבין רציונלית את עצם קיומו של הקשר שבו אירוע נפשי מחולל אירוע פיזי ולהפך, ולא ניתן להבין הצמדה סינכרונית מתמדת בין אירועים נפשיים לאירועים פיזיים ללא הבנת הסיבה הראשונה שחוללה הצמדה זו. מכאן שכל חשיבה על קשר שכזה מובילה לאנטינומיות ולפרלוגיזמים (הפרה בלתי מודעת של כללי ההיגיון ). לדעתו אי ההבנה של הקשר הפסיכופיזי היא מהותית לשכל וההכרה האנושיים, וכל תוספת ידע על העולם הפסיכי או תוספת ידע מדעי נוירופיזיולוגי לא יכולים לקרב אותנו להבנת קשר זה.
ערכים וצרכים
המסגרת הפילוסופית אשר שימשה לליבוביץ נקודת מוצא מושגית ותשתית אובייקטיבית, שבתוכה שיכן את עמדותיו הערכיות הסובייקטיביות, היא הבחנתו בין ערך לבין צורך:
לשיטתו, ערך מוגדר כמטרה סובייקטיבית, שאת הגשמתה אדם רוצה ובוחר להשיג בכל מחיר ותמורת כל קורבן שיידרש, בעוד שצורך הוא כל מה שמתחייב מן המציאות הטבעית. לדעת ליבוביץ, אין שום קנה מידה אובייקטיבי המאפשר להכריע איזה ערך "נכון" או "טוב" יותר, ולכן שום בחירה או דחייה של ערך כלשהו אינה ניתנת לנימוק רציונלי. עם זאת, מרגע שאדם בוחר בערך כלשהו, נכפות עליו כל ההשלכות הנגזרות מבחירתו הערכית, כולל האמצעים המאפשרים את השגת הערך.
להבחנה זו של ליבוביץ בין ערך לצורך הייתה השפעה מכרעת על הדרך שבה הוא ניתח את המציאות הפוליטית.
ליבוביץ הדגים את השקפתו זו ביחס למהותם של הערכים הרווחים בחברה האנושית:
היחס בין הערכים
בהתאם לדרך שלפיה הוא הגדיר (כדלעיל) את המונח "ערך", נהג ליבוביץ לעמוד על הסתירה הקיימת לדעתו בין הערכים השונים:
ערכים ועובדות
בדומה להבחנה של ליבוביץ (כדלעיל) בין ערך לצורך, ליבוביץ ערך דיכוטומיה בין ערך לעובדה. על פי הבחנה זו, שראשיתה בהגותו של דייוויד יום, הכרת העובדות (שהכרתן וההודאה בהן כפויה על תודעתו של כל אדם המבין אותן, ואין זה בגדר החלטה, הכרעה או ברירה), לא יכולה לחייב את האדם לשום פעולה. הכרת מה שקיים (is) אינה מעידה ולא כלום על מה שצריך (ought). המחשבה כי בין שני התחומים קיימת הַקְבּלָה (קורלציה) מכונה הכשל הנטורליסטי. בדרך זו מנתק ליבוביץ את הקשר בין המדע המודרני לבין ערכיו של האדם. ליבוביץ גרס כי המושג רציונליות חל אך ורק בתחום עיסוקו של המפעל המדעי, והוא הבסיס למתודה המדעית. לדעתו, למושג "רציונליות" אין תוקף בתחומים אחרים בחיי האדם, ובפרט בכל הנוגע לרצון האדם ולאמונה שהוא בוחר לחיות לאוֹרה. הניסיון להחיל את המושג "רציונליות" בכל הנוגע לערכיו של האדם (כגון הומניות, עבודת השם, הגנה על המולדת, מוות למען אידיאל) לוקה בכשל המכונה בפי הלוגיקנים "טעות בקטגוריה" (category mistake).
עוד טען ליבוביץ כי אין שום קשר בין ידיעותיו של אדם (הכרת ה-is), שמהן נובעות מסקנות על הקיים, לבין רצונו (קביעת ה-ought) שהוא מקור להכרעות על מה שלדעתו ראוי שיהיה. לרצון האדם אין סיבה הנובעת מהמציאות, אלא הוא מהותו ואישיותו. בפרט, שום ידיעה שרוכש האדם על העולם אינה משפיעה על רצונו. האדם יכול לשנות את רצונו מעצמו אך ללא סיבה חיצונית, ולא מפאת תוספת ידע.
הגותו הדתית
משנתו הדתית של ליבוביץ היא יוצאת-דופן בהגדרתו את המושג אמונה. בניגוד לתפיסת האמונה המקובלת, המדגישה את חשיבות קבלתן של הנחות מטאפיזיות על המציאות (כגון בריאת העולם ומתן תורה) ורואה בקיום המצוות נגזרת של הנחות אלו, טען ליבוביץ שהאמונה ביהדות אינה אלא עבודת ה'. לשיטתו, כל מה שאיננו קשור לעבודת ה' אין לו משמעות דתית. האמונה היא הכרת האדם בחובתו לעבוד את ה' ויישומה של הכרה זו בקיום תורה ומצוות (והכפירה היא הסירוב לעבוד את ה'). כל הכרה אחרת, גם אם היא חשובה, אינה אלא ידע שאין בו תוכן דתי. לכן לשיטתו האמונות הדתיות המקובלות, החל בבריאת העולם ועד לתחזיות אחרית הימים, גם אם יש להן חשיבות אנושית רבה, הן נטולות חשיבות דתית.
אף על פי שבהגותו הדתית ליבוביץ לא התייחס במפורש לקאנט, רבים עמדו על השפעתו על ליבוביץ גם בפילוסופיה הדתית שלו. דת המצוות האוטונומית של ליבוביץ דומה במידה רבה למוסר האוטונומי של קאנט, בעיקרון ובפרטים רבים. אך זהו דמיון צורני ולא תוכני – ליבוביץ ראה בתורת המוסר של קאנט תורה אתאיסטית, המעוגנת בראיית האדם כערך עליון.
ליבוביץ העריץ את הרמב"ם, הרבה לצטט אותו והתיימר לשאוב את הגותו הדתית מכתביו. עם זאת, קיימות בהגותו סתירות רבות לדברי הרמב"ם.
מהות היהדות
ליבוביץ ראה בקיום המעשי של המצוות את מהותה של הדת היהודית, ואף של האמונה היהודית. לטענתו האמונה מתגלמת במערכת המצוות, ומחוץ לה אין היא קיימת. ליבוביץ טען שהדבר היחיד המשותף לכל היהודים המאמינים בכל הדורות הוא מחויבותם להלכה, שהרי באמונות ודעות היו בתוך עולמה של היהדות הבדלים עצומים, ולמרות זאת כולם נחשבים לחלק מהיהדות ההיסטורית; ולעומת זאת, היהדות הוציאה מקרבה את הנצרות, הקראות, השבתאות ואף את הציונות החילונית כיוון שלא היו נאמנים להלכה. מכאן, הוא טען, שהדבר היחיד המאפיין את היהדות הוא הכרת החובה לעבוד את ה' על פי ההלכה.
ליבוביץ טען שהיהדות נועדה להכתיב ליהודי כיצד לעבוד את ה', ולא לספק את צרכיו ורצונותיו – כולל הרצון לדעת (שנחשב לרצון נעלה וראוי, על פי תפיסות פילוסופיות רבות). לשיטתו, הדת היהודית רק דורשת מהאדם, ואינה נותנת לו מאומה בתמורה: לא שכר על נאמנותו, לא צדק וגם לא תשובות לשאלותיו.
תורה שבכתב ותורה שבעל פה
ליבוביץ זיהה את עצמו כיהודי אורתודוקסי, אם כי לדעת מיעוט, השקפותיו בנושא אמונה היו רחוקות מהאורתודוקסיה. בניגוד לתפישה המסורתית, הוא לא האמין שהתורה שבעל-פה נתקבלה במעמד הר סיני והועברה במסורת מדור לדור. ליבוביץ כתב:
"ניתן להגדיר את היחס שבין המקרא ובין ההלכה כמשוב (feed-back): ההלכה של תורה שבע"פ שהיא יצירה אנושית – שואבת את סמכותה מדברי אלהים חיים שבמקרא, אולם היא הקובעת מהו תכנה, מהו מובנה ומהי משמעותה של תושב"כ."
לכן לשיטתו אין משמעות אמונית לדרך התהוותם של ספרי המקרא או לסתירות בין התורה שבעל-פה לתורה שבכתב
ליבוביץ טען שההלכה, שהיא דרך עבודת ה' שמתגבשת על ידי רוב עובדי ה' לדורותיהם, היא זו שמחייבת את היהודי. ובסמכותה של הלכה זו לחדש חידושים ואף לעקור את הכתוב במקרא.
לשמה ושלא לשמה
ליבוביץ הדגיש את ההבחנה בין עבודת ה' לשמה לבין עבודת ה' שלא לשמה. לדעתו, אף על פי שגם העובד שלא לשמה הוא יהודי כשר, שהרי ההלכה מתירה עבודת ה' שלא לשמה (לשמור מצוות מתוך תקווה לשכר ולהימנע מעברות משום פחד מעונש), השלמות הדתית היא קיום המצוות לשמן, ולא לשם שום תכלית אחרת: לא למען גמול בעולם הזה או בעולם הבא, לא לשם תועלת גופנית או שיפור המידות, לא לשם סיפוק רוחני ("חוויה דתית") או צורך נפשי ואף לא לצרכים חברתיים ומדיניים, מכיוון שבכל אלו האדם למעשה עובד את עצמו. לכן בשיטתו אין מקום לטעמי המצוות.
ליבוביץ טען שסמלה העליון של האמונה ביהדות היא עקדת יצחק. בעקדה מתגלה אברהם אבינו כמי שמוכן להקריב את בנו יחידו, ובכך גם לוותר על כל ההבטחות שניתנו לו על ריבוי זרעו וירושת הארץ, מפני יראת ה' ואהבת ה'. לדעת ליבוביץ, זהו האידיאל שהאדם המאמין אמור לשאוף אליו, וזהו הניצחון של האדם על טבעו.
אלוהים והעולם
לפי אמונתו של ליבוביץ, האל הוא טרנסצנדנטי. הוא טען שלאדם לא יכולה להיות שום ידיעה על האל או קשר איתו. כמו כן, הוא טען שאין התערבות אלוהית בטבע או בהיסטוריה. לדעתו, ההשגחה האלוהית היא ראיית המאמין את המציאות כולה ("עולם כמנהגו נוהג") כרצונו של ה'. לדעתו, הדבר היחיד שהפסוק הראשון בתורה: "בְּרֵאשִׁית בָּרָא אֱלֹהִים אֵת הַשָּׁמַיִם וְאֵת הָאָרֶץ" בא ללמד, הוא ש"העולם איננו אלוהים, ואלוהים איננו בעולם" כלומר, שלילת הפוליתאיזם, הפנאנתאיזם, הפנתאיזם והאתאיזם.
ליבוביץ טען שהדת אינה עוסקת באלוהים, אלא בעבודת אלוהים. לכן לשיטתו כל הוויכוחים על קיומו או אי קיומו של אלוהים כלל לא רלוונטיים מבחינת הדת. לדברי יוסף אגסי, ליבוביץ עצמו סירב לענות על השאלה האם יש אלוהים.
כמו כן, ליבוביץ טען שבעולם אין ערך מצד עצמו, והאדם בכלל זה, כדברי קהלת: "וּמוֹתַר הָאָדָם מִן-הַבְּהֵמָה אָיִן, כִּי הַכֹּל הָבֶל". אלא שלדעתו, במעמדו של האדם לפני אלוהים בכך שהוא מקיים את המצוות יש חריגה מן ההבל.
לגבי הנבואה טען ליבוביץ שאילו היו הנבואות קובעות מה יקרה בעתיד באופן עובדתי – הן היו חסרות ערך דתי, כשם שכל ההיסטוריה חסרת ערך. לדעתו, הנבואות אינן הבטחות אלא דרישות המוצגות לאדם לגבי העתיד, אף על פי שהן אמורות בסגנון של תיאור מה שעתיד לקרות. בעקבות המאמר בתוספות: "אין הנביא מתנבא אלא מה שראוי להיות אם לא היה חוטא", אמר ליבוביץ : "שום דבר איננו מובטח, והנביא אומר מה שראוי להיות". לכן לשיטתו גם אם נבואות מסוימות בתנ"ך לא התקיימו, אין זה אומר שנביאי התנ"ך אינם נביאי אמת.
לדעת ליבוביץ, בתפילות החובה הקבועות, יש לכוון לקיים מצוות תפילה בלבד, מתוך תודעת החובה, לא לבקש שיתגשם רצונו של האדם, כגון שירד גשם או שפלוני יתרפא, שהרי זו עבודה שלא לשמה. ליבוביץ זלזל באנשים המתפללים על בקשותיהם האישיות, ועושים את אלוהים "ממונה על החברה האנושית, הממלא בשבילה תפקידים של שר-הבריאות העילאי, שר-המשפטים העילאי, שר-המשטרה העילאי, שר-הסעד העילאי ושר-הכלכלה העילאי". בתשובה לחיים כהן שאמר שבעקבות השואה איבד את האמונה באלוהים, ענה ליבוביץ שגם קודם לכן כהן לא האמין באלוהים, אלא בעזרת אלוהים.
דת ומדע
לדעת ליבוביץ, הידיעה אינה זו שמביאה את האדם לקיים מצוות, שהרי אדם יכול לבחור להיות "יודע את רבונו ומתכוין למרוד בו", כשם שאין לימודי המדעים משפיעים על רצון האדם או מונעים ממנו לקבל עליו עול תורה ומצוות (או כל ערך אחר). עוד אמר כי הוא אינו יודע מה היה בהר סיני, ולא מפני שהאל התגלה בסיני הוא מקבל עליו את המצוות, אלא מפני שהוא מקבל עליו את המצוות הוא מאמין שהאל התגלה בסיני.
לפיכך, לא תיתכן סתירה בין המדע לבין הדת משום שתוכניהם שונים בתכלית: המדע, הן מדעי הטבע והן מדעי החברה, תכליתם ללמדנו עובדות על העולם. ואילו הדת, שהיא ערך, עניינה במעמדו של האדם לפני האל.
יחסו לקבלה
יחסו של ליבוביץ לתורת הסוד היה שלילי ביותר. את ספר הזוהר הוא הגדיר "ספר אלילי מוחלט".
דעתו של ליבוביץ על הקבלה הוצגה במכתב ששלח לגרשם שלום בשנת 1941:
יחסו לציונות הדתית
בצעירותו השתייך ליבוביץ לחוגי הציונות הדתית. טרם עלייתו לישראל היה פעיל בחוגי תנועת המזרחי. עם עלייתו לישראל, הטיף ליבוביץ להתחדשות של השיח ההלכתי ולעיצוב החיים הפוליטיים והחברתיים תוך פירושה של התורה בהתאם למציאות המודרנית. בשנות ה-40 טען כלפי הציונות הדתית שהיא מסתגרת. עם זאת, בשלב זה פעל ליבוביץ עדיין במסגרותיה של הציונות הדתית, והייתה לו השפעה בחוגים כמו הקיבוץ הדתי.
בשלבים מאוחרים יותר ובפרט לאחר מלחמת ששת הימים, ליבוביץ היה ממתנגדיה החריפים ביותר של הציונות הדתית, והאשים אותה שביטלה את ההבדלה בין קודש לחול. בהגותו של ליבוביץ, בניגוד לזו של הראי"ה קוק – מאבות הציונות הדתית – המציאות כולה היא חול. רק אלוהים קדוש, והאדם יכול לשאוף לקדושה על ידי קיום מצוותיו. לשיטתו אין שום קדושה למדינה. ליבוביץ נהג לבסס את יחסו השלילי לקידוש כל מה שאינו אלוהים על דברי רבי מאיר שמחה הכהן בפירושו לתורה.
בעיתון הארץ צוטט ליבוביץ ביחס למתנחלים:
בפרט התנגד ליבוביץ למושגים "קדושת העם" ו"קדושת הארץ". לדעת ליבוביץ, רבי יהודה הלוי, רוב המקובלים, המהר"ל מפראג והרב קוק הם "תלמידיו של קורח", מפני שהאמינו בקדושתם הבלתי-תלויה של עם ישראל וארץ ישראל. בזאת, ומחמת ששלל חלק מי"ג העיקרים, עורר את חמתם של רוב החוגים הדתיים בישראל (ובפרט בקרב הציונות הדתית), אשר ראו בו אפיקורס.
כמו כן, בדומה לחרדים ובניגוד לדתיים לאומיים, טען ליבוביץ כי להקמת מדינת ישראל אין כל משמעות דתית, כיוון שמנהיגיה ואזרחיה הם "פורקי עול תורה ומצוות", אין קשר בין הבטחת הארץ לאברהם לבין הקמת המדינה, שכן לדידו של ליבוביץ קיום ההבטחה האלוהית מותנה בכך שעם ישראל יקיים את חלקו בברית – קיום המצוות. במיוחד התקומם ליבוביץ על שהקשר ההיסטורי של עם ישראל עם יהודה ושומרון שימש נימוק של הציונות הדתית ושל הימין הפוליטי החילוני, להצדקת השליטה בשטחים אלו וההתיישבות בהם.
המשמעות המשיחית שמייחסים רבים מאנשי הציונות הדתית לשיבת עם ישראל לארץ ולהקמת המדינה ("אתחלתא דגאולה") נתפסה בעיניו כאמונה שקרית, והוא הרבה להשוות אותה לתנועה השבתאית, אשר אמונתם בשבתי צבי נתבדתה וסופם היה לעזוב את היהדות ולהתאסלם, כיוון שאמונתם התבססה על משיח שקר, ולא על מה שליבוביץ ראה כמהות הדת היהודית – קיום המצוות המעשי.
בראיון איתו אף הקביל ביחס שבין הלאומית הדתית לדת, ליחס שבין הנאציונל-סוציאליזם לסוציאליזם.
יחסו למדינת ישראל
ליבוביץ ראה בעצמאותו המדינית המתחדשת של העם היהודי בבחינת הזדמנות היסטורית לעמת את ערכי המורשת היהודית מול מבחן המציאות - "הציבור של יהודים שומרי תורה שהשתתפו במפעל הציוני חולל בהקמת המדינה את המהפכה הדתית הגדולה ביותר בתולדות ישראל". השקפה זו הוצגה בחיבורו "לאחר קיביה", שפורסם בעקבות פעולת קיביה (14 באוקטובר 1953), שבה נהרגו למעלה מ-60 מתושבי הכפר:
ליבוביץ שב ומדגיש את היעדר הקדושה במדינה, שאינה אלא כלי חילוני להגשמת צרכיו השוטפים של העם. הוא טען כי הפעולה בקיביה מלמדת על בעיה דתית מובהקת; שורש הרע, לשיטתו, מונח בייחוס קדושה לענייני חולין, והוא ראה בו חילול השם.
עמדותיו וסגנונו
לצד עבודתו באוניברסיטה העברית ועיסוקו בכתיבה, ליבוביץ הביע בפומבי את דעותיו בעניינים שעמדו על סדר היום, ואף היה פעיל בעצמו במספר ארגונים פוליטיים. לליבוביץ היו דעות נחרצות בתחומים רבים של השיח הציבורי: פוליטיקה, מלחמה, שלום, אתיקה, דת, מדינה ועוד. בענייני פנים, ביקר ליבוביץ בחריפות את החברה הישראלית, על הפיכתה, לדעתו, לפשיסטית, לאומנית ומיליטריסטית. כמו כן הוא הרבה לבקר את שלטון מפא"י על שחיתותו. בענייני חוץ ליבוביץ מיקם את עצמו בקצה השמאלי של המפה הפוליטית בישראל, והזהיר מהתנוונותו המוסרית ההכרחית של צה"ל כתוצאה מהחזקה בכוח בשטחי יהודה ושומרון.
לאחר מלחמת ששת הימים היה ליבוביץ נרגש מכך שהעיר העתיקה בידי מדינת ישראל. עם זאת, מעט לאחר מכן הוא הביע את עמדתו נגד החזקת השטחים. כבר מימי פעולת קיביה מחה ליבוביץ נגד מה שלדעתו היה הפיכה של המדינה והצבא לערכים עליונים, ומפני שכרון הכוח שלדעתו הוביל את החיילים לבצע את הטבח. בתחילה התלבט ליבוביץ בנוגע לפתרון לשטחים שנכבשו במלחמה, אך מעט לאחר מכן היה ליבוביץ מהראשונים שקראו לנסיגה מכל השטחים שנכבשו גם ללא שלום, והזהיר מפני הבעיה הדמוגרפית והמוסרית שעלולה לצמוח כתוצאה מהשליטה על הפלסטינים. לדברי ליבוביץ, המשך התנהגות כמו זו של ישראל ביהודה ושומרון תוביל בהכרח למדיניות דומה לזו של הנאצים, ואפילו באשר להקמת מחנות השמדה נוסח אושוויץ אמר ליבוביץ כי "אין זה מן הנמנע". ב-20 ביוני 1982 כינה את מדיניות ישראל בלבנון "יהודו-נאצית". לאחר שחברי ועדת לנדוי התירו הפעלת "מידה מתונה של לחץ פיסי" על נחקרים לצורך סיכול פעולות טרור, הוא כינה אותם "יהודונאצים" משום שלדבריו התירו "להשתמש בעינויים כדי לסחוט הודאות משבויים ערבים".
ליבוביץ התבטא בפומבי בדבר הצורך במלחמת אזרחים במדינת ישראל, כדוגמת מלחמת האזרחים האמריקנית. בהקשר זה קרא להקים פלוגות אנשים אשר "ישברו את העצמות" ל"כנופיות הבנדיטים השורצות היום ברחובותינו".
ליבוביץ נתן פומבי לדעותיו, תוך שימוש בביטויים פרובוקטיביים. לפי עדותו של ליבוביץ, הוא אימץ לעצמו סגנון התבטאות חד, ולעיתים קיצוני, על מנת למשוך את תשומת לבם של השומעים.
ביקורת על ליבוביץ
על רקע עמדותיו זכה ליבוביץ להערכה רבה ורחבה, אבל גם להתנגדות גדולה לא פחות. מחד גיסא, היו שראו בו את גדול הוגי-הדעות היהודיים בדורו, ומאידך גיסא ראו בו רבים "כופר שומר מצוות".
כנגדו נכתבו הספר "שלילה לשמה: כלפי ישעיהו ליבוביץ" (קובץ מאמרים מאישים נודעים), והספר "אמונה משלו", מאת משה גרנות. בין היתר נטען כלפיו:
הנצחה ואזכורים בתרבות הפופולרית
בשנת 2006 הוציאו ברי סחרוף ורמי פורטיס באלבומם "על המשמרת" את הקטע האינסטרומנטלי "ישעיהו ליבוביץ'".
פרס מיסודה של תנועת "יש גבול" ע"ש של ליבוביץ' ניתן מדי שנה "על עשייה ציבורית משמעותית בתחומים אשר עניינו את ישעיהו ליבוביץ, כמו המאבק בכיבוש, הפרדת דת ומדינה ועוד".
משפחתו הפקידה את ארכיונו בידי הספרייה הלאומית.
בפברואר 2013 עלתה לשידור בערוץ 8 סדרה תיעודית בשלושה חלקים אודותיו, בשם "ליבוביץ – אמונה, אדמה, אדם".
בעונה ה-11 של ארץ נהדרת שיחק ערן זרחוביץ' פארודיה של דמותו אשר כונתה "פרופסור מעשיהו לייבניץ".
ספריו
יצאו לאור לאחר מותו:
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
דיולה אנדראשי
הרוזן דיולה אנדראשי (בהונגרית: Andrássy Gyula ;3 במרץ 1823 – 18 בפברואר 1890) היה מדינאי הונגרי, ראש ממשלתה הראשון של הונגריה לאחר יצירת הממלכה הדואלית בשנת 1867, ושר החוץ של האימפריה האוסטרו-הונגרית. היה חבר באקדמיה ההונגרית.
ביוגרפיה
הרוזן אישטוון סצ'ני, ממנהיגי הליברליזם ההונגרי בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-19, היה הראשון שהכיר ביכולתו של אנדראשי, כאשר זה שירת, בשנת 1845, כנשיא האגודה להסדרת מי נהר הטיסה. בשנת 1846 החל אנדראשי לפרסם מאמרים בעיתון ליברלי בעריכת הרדיקל לאיוש קושוט, ובשנת 1848 היה בין המועמדים הרדיקלים שהעמידו עצמם לבחירה לדיאט ההונגרי. בשנה זו פרץ המרד ההונגרי נגד בית הבסבורג, מרד שהאוסטרים ניסו לדכא באמצעות צבאו של המצביא הקרואטי יוסיף ילצ'יץ'. אנדראשי הצטרף ללוחמים, ושירת באומץ במספר קרבות. לקראת סיום המלחמה נשלח אנדראשי לטורקיה על מנת לשכנע את הטורקים להישאר נייטרליים במלחמה זו. לאחר התמוטטות הצבא ההונגרי וכניעת ממשלת קושוט בשנת 1949, נמלט אנדראשי בתחילה ללונדון ולאחר מכן לפריז. נגד אנדראשי הוצא גזר דין מוות בהיעדרו, וצלמו אף "נתלה" בפומבי על ידי השלטונות האוסטרים ב-21 בספטמבר 1851.
אנדראשי שהה בגלות במשך כעשר שנים, כשהוא מביט מהצד בקיסרות הצרפתית השנייה שהייתה מרכז העניינים הדיפלומטי באירופה באותה תקופה, ומסיק את מסקנותיו. הוא שב מגלותו בשנת 1858, על אף שעונש המוות היה תלוי ועומד כנגדו.
אנדראשי הצטרף למפלגתו של פרנץ דיאק, אשר דרשה את החזרת כל הזכויות שהשיגו ההונגרים במהפכת 1848 ואשר בוטלו על ידי האוסטרים באופן חד-צדדי לאחר ניצחונם בקרב. בשנת 1865 נבחר לסגן נשיא הדיאט, ובמרץ 1866 היה ליו"ר תת-הוועדה הפרלמנטרית שעסקה בניסוח הפשרה בין בית הבסבורג לבין העם ההונגרי, אשר זכתה לכינוי "Ausgleich".