cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רמת אשכול
מיקום ומבנה כללי
השכונה בנויה מרחובות שמרובם מסתעפים מבואות. הרחוב הראשי של השכונה נחשב לרחוב פארן, המקביל לשדרות אשכול וכיוונו הכללי הוא מזרח למערב. מרבית מבני הציבור הגדולים בשכונה בנויים בקצה המזרחי שלה, ברחוב פארן ובמבואות המסתעפים ממנו. מבני הציבור נבנו שם כדי שייתנו שירות גם לשכונה הסמוכה ממזרח – גבעת המבתר. רחוב פארן אינו חוצה את השכונה לכל אורכה, אלא מסתיים בצומת T, עם רחוב מעבר המתלה, שכיוונו הכללי הוא מצפון לדרום. מקביל לרחוב מעבר המתלה, ממערב, נמצא רחוב משמר הגבול. שני הרחובות המקבילים, משמר הגבול ומעבר המתלה, מתחילים בצומת עם שדירות אשכול בצפון ומסתיימים בצומת עם רחוב ים סוף. קצהו המזרחי של רחוב ים סוף הוא צומת על מעבר המתלה ועם רחוב רמת הגולן. מעבר לצומת עם רחוב משמר הגבול, ממשיך רחוב ים סוף אל גבול השכונות סנהדריה וסנהדריה מורחבת.
החלק המערבי של רמת אשכול נחצה על ידי הקו הירוק.
הקמת השכונה
תכנון מתאר שכונת רמת אשכול נעשה בידי האדריכלים ישראל לויט, יצחק פרלשטיין וזאב שיינברג. רמת אשכול שימשה דוגמה ומופת תכנוני ואדריכלי לשכונות רבות שנבנו אחריה בירושלים ובמדינת ישראל. כמעט כל הבתים בשכונה בנויים באותה שפה ארכיטקטונית, תוך שהם דומים זה לזה מחד גיסא, ובעלי מאפיינים ייחודיים מאידך גיסא. האפיון הייחודי ניתן בצורת קשתות למרפסות חזית או אחור, קישוט קרמיקה, צבעי תריסים וכדומה. במבנים רבים בשכונה הדירות אינן משיקות זו לזו ואין להן קירות משותפים: ברוב בנייני 8 הדירות הבנייה היא במפלסים של חצי קומה, כאשר כל דירה ממלאת מפלס; בבנייני 16 הדירות כל דירה ממלאת מפלס של רבע קומה. בצורה זו הובטחה לדיירים רמה גבוהה יותר של פרטיות ואיכות חיים מזו שנהגה בבנייה הציבורית עד לאותה תקופה.
בבניית השכונה השתתפו כל החברות היזמיות והקבלניות המובילות בישראל של אותן שנים: שיכון ופיתוח, שיכון עובדים, רובינשטיין, האחים גולדשטיין ורסקו. שכונה זו (ביחד עם גבעת המבתר הסמוכה) הייתה הראשונה שנבנתה בירושלים אחרי מלחמת ששת הימים. היא נבנתה כחלק משכונות הבריח במאמץ ליצור במהירות רצף התיישבותי יהודי אל הר הצופים. הבנייה נערכה בין השנים 1968–1972, השכונה נחנכה רשמית בשנת 1969.
The Strange Death of Adolf Hitler
The Strange Death of Adolf Hitler (מאנגלית: מותו המוזר של אדולף היטלר) הוא ספר שנכתב בעילום שם משנת 1939, הטוען כי אדולף היטלר למעשה מת בשנת 1938 ולאחר מכן החליפו אותו כפילים דומים לרבות המחבר.
רמת אשכול
אתרים בשכונה
סמוך לשכונה נמצא אתר ההנצחה הממלכתי גבעת התחמושת, מאתרי הלחימה הקשים בקרבות מלחמת ששת הימים. על שם מלחמה זו נקרא רחוב ששת הימים שבגבעת המבתר הסמוכה, שחלקו משותף עם רמת אשכול. מרבית שמות הרחובות ברמת אשכול קשורים גם הם למלחמה זו, כגון רחוב מעבר המתלה, רחוב פארן ורחוב ים סוף.
The Strange Death of Adolf Hitler
לפי הספר, המחבר נולד בשם מקסימיליאן באואר (Maximilian Bauer). לטענתו, הוא נעצר על ידי המשטרה הגרמנית ב-1933, לאחר מכן, המפלגה הנאצית עלתה לשלטון שמרה עליו ועל שלושה אחרים ככפילים אפשריים עבור היטלר. המחבר טוען כי בלילה שלפני ועידת מינכן, הוא סעד עם היטלר ועם בכירים נאצים אחרים כאשר הפיהרר הורעל באמצעות רעל מדרום אמריקה. המנהיגים הנאצים הנותרים החליטו במהירות לשמור על האשליה שהיטלר חי ועוד בשלטון על ידי שימוש בכפילים אשר יהוו שליטי בובות. הספר מסתיים בכך שהמחבר מבקש משר התעמולה הנאצי יוזף גבלס פילגש ומתאבד בירי.
הצהרת מבוא של מו"ל הספר טוענת כי מקורות כתב היד היו "בלתי ניתנים לערעור". קצין גרמני אלמוני שהתנגד לנאצים מסר לכאורה את כתב היד. המוציא לאור חשב שטענותיו דומות לטענה סאטירית שפורסמה מוקדם יותר השנה ב"ניו יורקר", אך הקצין התעקש כי טענתו אמיתית. הוא אמר כי הוא השיג את כתב היד הגרמני בניס מעובד של חברת הספנות "הקו הצרפתי" ולאחר מכן החליט לתרגם אותו לאנגלית. הוא היה משוכנע באותנטיות של כתב היד.
רמת אשכול
אתרים בשכונה
בגן 'דוריס ויילר', ברחוב ים סוף 8, נמצאת מערת קבורה (מערת האשכולות) מימי בית שני. מערות קבורה נוספות מצויות בסביבת השכונה, למשל בנחל צופים הסמוך, בגבעת המבתר, ובמיוחד בשכונת סנהדריה.
קנה טנאקה
קָנֵה טָנַאקַה (במקור: קָנֵה אוֹטָה; ביפנית: 田中カ ;2 בינואר 1903 - 19 באפריל 2022) הייתה האדם המבוגר ביותר החי בעולם, שגילו אומת בוודאות, והאדם השני במיקומו ברשימת האנשים המבוגרים ביותר שתועדו אי פעם, שגילם ידוע בוודאות, וכן גם האדם האסייתי המבוגר ביותר אי פעם בוודאות שתועד.
רמת אשכול
אתרים בשכונה
מערת אום אל עמד מערת קבורה מימי בית שני, נמצאת בפארק נחל צופים מצפון לרחוב פארן.
The Strange Death of Adolf Hitler
במגזין האמריקאי Foreign Affairs שיבחו לטובה את הספר, אך לא תמכו בתוכנו.
קנה טנאקה
כמו כן, היא הייתה האדם השלישי בלבד עד כה שתועד בהגיעו לגיל 119, לראשונה מאז 1999, עם הגיעה של שרה קנהאוס האמריקאית לגיל זה.
רמת אשכול
אתרים בשכונה
בשכונה מרכז מסחרי גדול ברחוב פארן, שנבנה בשכונה בשנים 1970–1974. המרכז המסחרי והשירותים הסמוכים אליו משרתים את תושבי השכונה וכן את תושבי שכונות הסמוכות בצפון-מזרח ירושלים. בתי הספר של השכונה משרתים גם הם את ילדי השכונות השכנות. בסמוך למרכז המסחרי פועל מרכז הדרכה של משרד החינוך ושל מינהל חברה ונוער הכלול בו.
קנה טנאקה
ביוגרפיה
טנאקה נולדה ב-2 בינואר 1903 כצאצא שביעי להורים יפנים בכפר ווג'ירו, מחוז פוקואוקה באי הדרומי קיושו, יפן. טנאקה נולדה כפג בשנותיה האחרונות של תקופת מייג'י ואת חודשיה הראשונים בילתה בבית חולים תוך שהיא ניזונה באמצעות הנקה מהאחיות.
רמת אשכול
אתרים בשכונה
בשכונה מצוי בית הספר יד המורה, שהוא בית ספר יסודי ייחודי בירושלים המשלב בין ילדים בעלי לקויות תקשורת, בדרך כלל אוטיזם, עם ילדים חסרי לקות.
בנוסף לכך, בשכונה פועל שבט "העומר" של צופי ירושלים, אשר מונה 150 חניכים וחניכות.
קנה טנאקה
ביוגרפיה
במהלך מלחמת העולם השנייה עבדה בחנות שהתמחתה במכירת שירוקו (מעין קינוח יפני) ונודלס יחד עם בעלה הידאו, בן דוד רחוק שלה, לו נישאה בשנת 1922 כששניהם היו סביב גיל 19. למרות מותו הטרגי של אחד מילדיהם במלחמת העולם השנייה, היא ובעלה הידאו המשיכו לעבוד בחנות, כשבהמשך קנה פרשה מעבודתה בגיל 63. לקנה והידאו היו ארבעה ילדים נוספים ובעקבות המלחמה אימצה ילד חמישי נוסף. בשנות ה-70 ביקרה בארצות הברית, שם יש לה מספר אחייניות ואחיינים.
רמת אשכול
אוכלוסייה
במקור אוכלוסיית השכונה הייתה של חילונים בני מעמד הביניים ומשפרי דיור, אך החל מסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה כניסת אוכלוסייה חרדית לשכונה, בעיקר לחלקה המערבי, הסמוך לשכונת סנהדריה. תהליך ההתחרדות הואץ בעשור הראשון של המאה ה-21. רבים מהתושבים החרדים הם ממוצא אנגלוסקסי. בעקבות כניסת החרדים ורכישת בתים בשכונה, ערך הנדל"ן בשכונה זינק בעשרות אחוזים והשכונה נחשבת כאחת השכונות היקרות בירושלים.
קנה טנאקה
ביוגרפיה
קנה והידאו היו נשואים עד מות האחרון בשיבה טובה בשנת 1993, אחרי קצת יותר מ-70 שנים של נישואים, כשהידאו וקנה עצמה היו בני 90.
רמת אשכול
אוכלוסייה
כיום הפכה האוכלוסייה החרדית לרוב. בשכונה מתגוררים גם דתיים לאומיים. עם זאת ישנו מיעוט ניכר של ציבור חילוני בשכונה, ואף פועלת בה תחנת דלק בשבתות, וכן כל רחובות השכונה פתוחים בשבתות וחגים.
קנה טנאקה
ביוגרפיה
בגיל 103 אובחן אצל טנאקה סרטן המעי הגס, ממנו הצליחה להחלים. בגיל 107, בן נוסף שלה כתב ספר אודותיה, אשר עוסק בחייה ובאריכות ימיה יוצאת הדופן. בספטמבר 2017, בגיל 114 התראיינה לרשת KBC (רשת טלוויזיה יפנית).
ב-9 במרץ 2019 הוכרה על ידי ספר השיאים של גינס כאדם המבוגר ביותר בעולם החי דאז.
ב-2 בינואר 2021 טנאקה הגיעה לגיל 118, והיא האדם השלישי בהיסטוריה שהוכח שהגיע לגיל זה. עד כה רק נשים הגיעו לגיל זה (הגבר הכי מבוגר אי פעם הידוע שתועד הוא ג'ירואמון קימורה היפני גם כן, שהגיע לגיל 116 ב-2013).
ב-10 באפריל 2022, עקפה טנאקה את שרה קנהאוס והפכה לאדם השני המבוגר ביותר בהיסטוריה. היא הלכה לעולמה 9 ימים לאחר מכן, ב-19 באפריל 2022.
דיוק דומונט
אדם ג'ורג' דיימנט (באנגלית: Adam George Dyment; נולד ב-27 באוגוסט 1982), הידוע בשם הבמה שלו, דיוק דומונט (Duke Dumont), הוא די ג'יי ומפיק מוזיקלי בריטי.
קריירה
ב-18 ביולי 2007, הוא הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, Regality.
ב-1 באוגוסט 2008, הוא הוציא את המיני-אלבום השני שלו, The Dominion Dubs.
באפריל 2010, הוא הפיק את אלבום הרמיקס FabricLive.51 של מועדון הלילה פאבריק.
ב-17 בספטמבר 2012, הוא הוציא את המיני-אלבום הרביעי שלו, For Club Play Only Pt. 2.
ב-14 בינואר 2013, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם KABBA, את הסינגל "Need U (100%)". הסינגל הגיע, בשיאו, למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ובמצעד הדאנס הבריטי. השיר היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית הקלטת הדאנס/אלקטרונית הטובה ביותר.
ב-13 בינואר 2014, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם ג'קס ג'ונס, את הסינגל "I Got U". הסינגל הגיע, בשיאו, למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ובמצעד הדאנס הבריטי. השיר היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית הקלטת הדאנס/אלקטרונית הטובה ביותר. כמו כן, השיר היה מועמד לפרס המוזיקה הבריטית בקטגוריות סינגל בריטי ווידאו בריטי.
ב-28 ביולי 2014, הוא הוציא את המיני-אלבום החמישי שלו, For Club Play Only Pt. 3.
ב-31 באוגוסט 2014, הוא הוציא את הסינגל "Won't Look Back". הסינגל הגיע, בשיאו, למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי ובמצעד הדאנס הבריטי.
ב-16 בספטמבר 2014, הוא הוציא את המיני-אלבום השישי שלו, EP1.
ב-14 ביוני 2015, הוא הוציא את הסינגל "The Giver (Reprise)". הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-32 במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום השמיני במצעד הדאנס הבריטי.
ב-31 ביולי 2015, הוא הוציא את הסינגל "Ocean Drive". הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-42 במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום ה-13 במצעד הדאנס הבריטי.
ב-2 באוקטובר 2015, הוא הוציא את המיני-אלבום השביעי שלו, Blasé Boys Club Pt. 1.
ב-23 בנובמבר 2015, נודע כי הוא הפיק את השיר "Every Day Is a Holiday" של קייטי פרי.
ב-5 באוגוסט 2016, הוא הוציא את המיני-אלבום השמיני שלו, For Club Play Only Pt. 4.
ב-19 במאי 2017, נודע כי הוא היה אחד מהכותבים והמפיקים של השיר "Swish Swish" של קייטי פרי וניקי מינאז'.
ב-28 בספטמבר 2018, הוא הוציא את המיני-אלבום התשיעי שלו, For Club Play Only Pt. 5.
ב-22 בפברואר 2019, הוא הוציא את המיני-אלבום העשירי שלו, For Club Play Only Pt. 6.
ב-17 באפריל 2020, הוא הוציא את אלבום האולפן הראשון שלו, Duality.
מה יש
מה יש הייתה תוכנית מערכונים, הומור וסאטירה רדיופונית ששודרה בגלי צה"ל בשנים 1983–1987.
התוכנית נחשבת כפורצת דרך בדברי ימי הרדיו בישראל. התוכנית מסמנת נקודת מעבר מרדיו מעונב וממלכתי, לרדיו קליל וחופשי. התוכנית הולידה דמויות, אשר המשיכו להתקיים גם לאחר ירידת התוכנית. כך למשל הופיעה הילדה "פזית" בתוכנית "פספוסים" של יגאל שילון, כשני עשורים לאחר ירידת התוכנית.
הצלחת התוכנית הביאה את משתתפיה לתוכנית הטלוויזיה הפופולרית בזמנה, "סיבה למסיבה" עם רבקה מיכאלי. בתוכנית ביצע הצוות קטעים מהתוכנית. באותה תקופה נשמרה האישיות שביצעה את דמותה של הילדה "פזית" בסוד, זאת על אף ששמה של המבצעת שירה גרא צוין בסוף כל תוכנית. בהופעה הטלוויזיונית שירה גרא לא הופיעה, אלא רואיינה באמצעות הטלפון. כך ניתן היה להמשיך את החשאיות סביב דמות זו.
רגע השיא של התוכנית היה בארגון עצומה והפגנה, שהתקיימה ב־3 במרץ 1987, בכיכר דיזנגוף בתל אביב, למען החזרת התוכנית "סמי וסוסו" לשידור.
המנחה
מנחה התוכנית היה ארז טל בתפקיד עצמו. המנחה ראיין את הדמויות השונות, וקישר בין הקטעים. תפקיד משמעותי היה למנחה בראיון היומי עם הילדה פזית.
פזית
פזית, בגילומה של שירה גרא, הייתה ילדה בגיל בית הספר באזור כיתה ב'. שירה העניקה לדמות קול חמוד מאוד, ומאחוריו אמרה הילדה דברים משעשעים שאינם מתאימים במציאות לילדה בגיל כזה. אות הפינה הוא צעקה צורמת "פיזתה של פנית!".
האיש הקטן
אברי גלעד, בתפקידו כ"איש הקטן" הציג פרודיה על דמות האזרח האנונימי המרואיין לאמצעי התקשורת ונותן את דעת ה"עמך".
פרופסור מקס
פרופסור מטורף ועצבני המעריץ את עצמו, בגילומו של יואב קוטנר. משפט הפתיחה שלו היה בדרך כלל "כאן פרופסור מקס. מה נשמעקס?". הפרופסור היה מציג דעות קיצוניות מטורפות על כל נושא, מלווה בהסברים מדעיים מוטרפים.
האשם תמיד
דמות של ערבי, שהייתה פרודיה על שדרן רדיו קול הרע"ם מקהיר בעברית. האשם היה נותן פינה של פרשנויות. לדיבורו היה סגנון ייחודי, שכלל שימוש רב במילה "ביותר" בסוף כל משפט. הדמות הייתה פופולרית ביותר, ויאיר ניצני שגילם אותה, כתב ופרסם ב-1986 שיר עם וידאו קליפ שנקרא "האשם תמיד". השיר זכה להצלחה רבה.
ניה אלי
ניה סיפאטיהי אלי (באנגלית: Nia Sifaatihii Ali; נולדה ב-23 באוקטובר 1988) היא אתלטית אמריקאית. סגנית האלופה האולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016), אלופת העולם (דוחה 2019) ואלופת האוניברסיאדה (שנג'ן 2011) בריצת 100 מטר משוכות ופעמיים ברציפות אלופת העולם באולם (סופוט 2014 ופורטלנד 2016) בריצת 60 מטר משוכות. שיאה האישי בריצת 100 מטר משוכת מדרג אותה במקום התשיעי בכל הזמנים.
ביוגרפיה
אלי נולדה בנוריסטאון, פנסילבניה וגדלה בג'רמנטאון בפילדלפיה. היא בוגרת אוניברסיטת דרום קליפורניה.
2011
באליפות המכללות שנערכה בשנת 2011 זכתה אלי במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.63 שניות (רוח גבית של 2.1 מטר/שנייה).
אלופת האוניברסיאדה
באוניברסיאדה שנערכה בשנג'ן, סין באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.85 שניות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 12.79 שניות.
2013
באליפות העולם שנערכה במוסקבה, רוסיה באוגוסט 2013 סיימה אלי במקום עשירי בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.83 שניות.
אלופת עולם באולם
באליפות העולם באולם שנערכה בסופוט, פולין במרץ 2014 זכתה רולינס במדליית זהב בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 7.80 שניות, לפני סאלי פירסון מאוסטרליה (7.85 שניות) וטיפני פורטר מבריטניה (7.86 שניות).
2016
באליפות העולם באולם שנערכה בפורטלנד, אורגון במרץ 2016 זכתה רולינס במדליית זהב בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 7.80 שניות, לפני בת ארצה בריאנה רולינס (7.82 שניות) וטיפני פורטר (7.90 שניות) ובכך הגנה על תוארה.
סגנית אלופה אולימפית
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) היא זכתה במדליית כסף בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.59 שניות, אחרי בריאנה רולינס (12.48 שניות) ולפני בת ארצה קריסטי קסטלין (12.61 שניות).
2017
באליפות העולם שנערכה בלונדון, הממלכה המאוחדת באוגוסט 2017 סיימה אלי במקום שמיני בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.04 שניות. בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 12.79 שניות ולעתה חמישית לריצת הגמר.
אלופת העולם
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר באוקטובר 2019 זכתה אלי במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 12.34 שניות, לפני בת ארצה קנדרה הריסון (12.46 שניות) ודניאל ויליאמס מג'מייקה (12.47 שניות).
חיים אישיים
בשנת 2015 ילדה את בנה בכורה ובשנת 2018 נולדה בתה מזוגיות עם האצן הקנדי, אנדרה דה גראס, סגן האלוף האולימפי בריצת 200 מטר (ריו דה ז'ניירו 2016).
סטיוארט רובסון
סטיוארט איאן רובסון (אנגלית: Stewart Ian Robson; נולד ב-6 בנובמבר 1964 בבילריקיי שבאסקס) הוא כדורגלן עבר אנגלי.
ביוגרפיה
רובסון התחנך בבית הספר הפרטי אלין קורט בווסטקליף שעל הים, ובבית הספר ברנטווד. רובסון הצטרף לארסנל ב-1978, בעודו בבית הספר. ב-5 בדצמבר 1981, בגיל 17, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול וסטהאם יונייטד. תוך זמן קצר הוא זכה למקום קבוע בהרכב של ארסנל.
רובסון הפגין כישורים רבים כבר בגיל צעיר, הן מבחינת גיוון בעמדה שבה שיחק והן מבחינת התחרותיות; הוא הצטיין בעיקר בריצות ובתיקולים. הוא נבחר על ידי אוהדי ארסנל לשחקן השנה של המועדון ב-1984, והוא זומן לסגל של נבחרת אנגליה. אולם, התקדמותו נעצרה בעקבות מספר פציעות, והוא סבל מבעיות בעיקר במפשעה ובשרירי מיתר הברך. בעונת 1985/1986 הוא הושבת למשך שלושה חודשים בסך הכל בגלל פציעותיו.
הוא הודח מההרכב לאחר הגעתו של המאמן החדש ג'ורג' גרהאם, והשתתף בחמישה משחקים בלבד בעונת 1986/1987. לאחר מכן הוא איבד את מקומו כליל לטובת סטיב ויליאמס. בינואר 1987 הוא הועבר לווסטהאם יונייטד תמורת 650,000 לירות שטרלינג; בסך הכל הוא השתתף ב-186 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם 21 שערים.
מזלו שפר עליו בתחילת דרכו בווסטהאם, ובמשך השנתיים וחצי הראשונות לשהותו שם הוא שיחק בהרכב באופן קבוע ואף נבחר לשחקן השנה של המועדון ב-1987. אולם, הוא איבד את מקומו בהרכב בעקבות ירידת הליגה ב-1989, ובשנתיים שלאחר מכן השתתף בשמונה משחקים בלבד. במרץ 1991 הוא הצטרף לקובנטרי סיטי, והספיק להשתתף ב-57 משחקי ליגה עד שנפצע שוב; הוא ספג פציעה קשה בברכו במשחק מול ארסנל בתחילת עונת 1993/1994. בקיץ 1995 הוא הודיע על פרישתו, לאחר שבמשך עונה שלמה הוא לא שיחק בגלל היותו פצוע.
לאחר פרישתו הוא עבד במחלקת הנוער של וימבלדון בתפקיד מאמן, והתקדם בסולם התפקידים עד שקיבל את משרת מאמן קבוצת המילואים ועוזר המאמן של הסגל הבכיר. בשנת 2003 הוא אימן את סאות'נד יונייטד במשך תקופה קצרה, ובשנת 2004 הצטרף לראשדן ודיאמונדס בתפקיד עוזר המאמן. לאחר מכן עבד בתפקיד המנהל הטכני של דיאמונדס.
במקביל לקריירה שלו ככדורגלן הוא שיחק קריקט עבור מועדון הקריקט של מחוז אסקס.
ניוון שרירים אוקולופרינגיאלי
ניוון שרירים של הלוע והעין (Oculopharyngeal muscular dystrophy - OPMD) היא צורה נדירה של ניוון שרירים.
שכיחות המחלה באוכלוסייה הכללית, אחד מכל 100,000 אנשים. המחלה נפוצה הרבה יותר בקרב קנדים צרפתים במחוז קוויבק, אחד מכל 1,000 ובתדירות רבה יותר בקרב יהודי בוכרה, אחד מכל 700.
אטימולוגיה
המונח "אוקולופרינקס" מתייחס לעיניים (oculo) ולחלק מהגרון הנקרא הלוע (pharyngeal).
אטיולוגיה
המחלה תורשתית ומופיעה בצורה אוטוזומלית דומיננטית או אוטוזומלית רצסיבית. התורשה השכיחה ביותר של OPMD היא אוטוזומלית דומיננטית, כלומר נוכחות של עותק מוטנטי פגום מספיקה כדי להביא לביטוי של המחלה. לילדים של הורה נשא של הגן המוטנטי יש סיכוי של 50% לרשת את הגן המוטנטי ולפתח סימני מחלה בגיל מבוגר.
OPMD יכולה לעבור בתורשה בדפוס אוטוזומלי רצסיבי, שני עותקים של הגן שעבר מוטציה צריכים להיות נוכחים בכל תא, שני ההורים צריכים להיות נשאים של הגן המוטציוני, ובדרך כלל במקרה זה אין תסמינים. המוטציה של מכילה חזרה של GCG תלת -נוקלאוטיד בקצה החמישי של האזור המקודד, והרחבה של חזרה זו, אשר מובילה לאחר מכן למחלת ניוון שרירים אוקולופארינגאלי אוטוזומלית דומיננטית (OPMD).
מאפייני התמונה הקלינית
המאפיינים של ניוון שרירים אוקולופרינגלי:
גנטיקה
הגנטיקה של סוג זה של ניוון שרירים סובבת סביב הגן PABPN1, מוטציות פתולוגיות בו הגורמות לתוספת שרשראות של אלנין (חומצות אמינו בחלבון PABPN1).
מחלת OPMD נגרמת על ידי מוטציות בגן PABPN1 שאחראי לייצור חלבון poly(A) binding protein nuclear 1 שממלא תפקיד חשוב בעיבוד מולקולות הנקראות RNA-שליח (mRNA), המשמשות תבנית גנטית לייצור חלבונים. PABPN1 מגן על מולקולות mRNA מפירוק. החלבון PABPN1 מכיל אזור שבו 10 עותקים של חומצת האמינו אלנין שמופיעים ברצף המכונה כשרשרת פוליאלנין. תפקידה של שרשרת הפוליאלנין אינו ידוע. במחלת OPMD החלבון PABPN1 עם שרשרת ארוכה באופן חריג הכוללת בין 11 ל-18 מולקולות אלנין.
מולקולות נוספות אלה גורמות לחלבון PABPN1 להיצמד לגושים בתוך תאי השריר. (הנקראים תכלילים תוך-גרעיניים) שפוגעים בתפקוד התקין של תאי השריר, ובסופו של דבר גורמים למוות של תאים.
אבחנה
האבחנה של ניוון שרירים אוקולופרינגלי יכול להתבסס על קליניקה אופיינית ו או בדיקה גנטית מולקולרית להתרחבות טרינוקלאוטיד GCG בגן PABPN1. הבדיקה הגנטית נפוצה יותר. במסגרת אבחנה מבדלת יש להבחין בין OPMD לבין מיאסטניה גרביס או מיופתיה מיטוכונדריאלית.
טיפול
נכון לשנת 2023 אין תרופה או טיפול ספציפי לסילוק התסמינים ועצירת התקדמות המחלה. תזונה עקבית המתוכננת בעזרת דיאטנית יחד עם תרגילים הנלמדים על ידי קלינאי תקשורת יכולים לסייע בתסמינים קלים של דיספגיה. התערבות כירורגית יכולה גם לסייע בניהול זמני של תסמינים הקשורים לפטוזיס ודיספגיה. חיתוך פנימי של אחד משרירי הגרון, פעולה הנקראת מיוטומיה קריקופרינגיאלית, יכולה להיות דרך אחת להקל על התסמינים במקרים מסוימים.
במרכז הרפואי שיבא הוקם שרות רב-תחומי לטיפול בחולי OPMD. השרות כולל נוירולוגים מומחים במחלות עצב-שרירי, רופאים מומחים בהפרעות בליעה, רופא עיניים מומחה בפלסטיקה של העפעפיים, רופא מומחה בגנטיקה קלינית, קלינאיות תקשורת, מומחית בתזונה, מומחים ברפואת הפה ובלוטות רוק, מומחה בשיקום נשימתי ומומחית בפסיכולוגיה שיקומית. מרכז לאומי זה מוכר על ידי משרד הבריאות כשרות רפואי מתמחה שכל חולה במחלה זכאי לקבל בו שרות רפואי.
מחקר
תחומי מחקר למציאת טיפולים ממוקדים ל-OPMD כוללים:
החברה לקידום הבריאות והטיפול במחלת OPMD אשר הוקמה בשנת 2021 על ידי אנשים שנחשפו מקרוב לסבלם של חולי OPMD היא היחידה בעולם אשר מקדמת טיפול כוללני בחולים ובני משפחתם ופיתוח אמצעי ריפוי למחלה. החברה החלה פועלת לשיפור איכות הטיפול, העלאת המודעות למחלה, קידום המחקר ומובילה מערך תמיכה ייחודי הנותן מענה מותאם וייעודי לחולים ובני משפחותיהם. בזכות פעילות העמותה הוקם השרות הרב-תחומי לטיפול בחולי OPMD במרכז הרפואי שיבא, נערכים מחקרים קליניים שיסייעו לטיפול במחלה וגברה המודעות למחלה ולהזדמנויות לפיתוח אמצעי הריפוי במחלה.
יהדות רומניה
יהדות רומניה היא קהילה יהודית שחיה באזור רומניה של היום. חלקים גדולים ממנה הושמדו בשואה, וחלק ממנה עלו לישראל, אך שרידיה קיימים עד ימינו באזור צפון הבלקן, ברומניה.
בתקופות שונות בהיסטוריה נשלטו חלקים מרומניה על ידי מדינות שונות, ואפילו שפת המקום שונתה ויהודי המקום הושפעו בהתאם. היווצרותה של עדה יהודית אחידה, בעלת מוסדות מרכזיים ומנהיגות משותפת, הייתה תהליך מקביל לתהליך איחוד רומניה והתרחבותה למחוזות בהם חיו דוברי רומנית.
לפני מלחמת העולם השנייה חיו ברומניה כ-850,000 יהודים, שהיוו כ-4.5% מאוכלוסיית המדינה. אולם במפקד של שנת 2011 נמצאו ברומניה 3,271 יהודים בלבד.
ראשית היישוב היהודי ברומניה
יהודים חיו בדאקיה (לימים רומניה) עוד בטרם נכבשה על ידי הרומאים. ברומניה נמצאו מצבות מתקופת הכיבוש הרומי שקושטו בסמלים יהודים ונחרטו עליהן אותיות עבריות. בשנת 397 הוזכר שהרומאים ערבו לביטחון היהודים ובתי הכנסת שלהם בדאקיה. 400 שנה מאוחר יותר מוזכרים היהודים שחיו בקהילות בערים גאלאץ וטקוץ'. בהיסטוריה של רומניה יש אזכור על כך ששבט יהודי לוחם (כנראה כוזרים) חדר לארץ זו ולמשך מספר שנים הדת היהודית הייתה הדת השלטת באזור.
במאה ה-17, בנסיכות מולדובה, השליט וסילה לופו (1634-1653) נהג בסובלנות ביהודים עד הופעת הקוזקים. בשנת 1648 הקוזקים צעדו למלחמה נגד הפולנים ותוך כדי חציית המחוזות הרומניים רצחו ושדדו יהודים רבים. טבח נוסף עשו הקוזקים ביהודים הרומנים, כאשר באו ליאשי כדי לבקש את בתו של וסילה לופו ככלה עבור טימיש, בנו של בוגדן חמלניצקי. ריבוי היהודים בנסיכויות הרומניות הביא לכך שהשליטים הוציאו הוראות לגבי ארגון העדה, צעד שהוביל לארגון טוב יותר של הקהילות. פרסום ההוראות נעשה על ידי נסיך טרנסילבניה, גאבור בתלן, בשנת 1627, הנסיכים מתי באסאראב מוולאכיה ווסילה לופו ממולדובה בשנים 1640, 1646, 1652.
עלילת הדם הראשונה ברומניה הייתה במחוז ניאמץ ביום 5 באפריל 1710. יהודי מומר עזר להעביר גופת ילד שנרצח על ידי נוצרים לחצר בית כנסת. היהודים הואשמו ברציחת הילד לצרכים פולחניים ולמחרת נרצחו חמישה יהודים ורבים אחרים נפגעו וכל בתי היהודים נבזזו. מנהיגי הקהילה נכלאו ועונו. בינתיים פנו יהודים בעלי השפעה לשליט דימיטריה קנטמיר במושבו ביאשי ועל פי הוראת הנסיך נפתחה חקירה שתוצאותיה הובילו לשחרור האסורים, תפיסת האשמים האמיתיים וענישתם.
במאה ה-19 התקיימה הגירה יהודית אל הנסיכויות הרומניות, מולדובה וולאכיה ובמיוחד אל מולדובה. בשנת 1803 חיו במולדובה כ-30,000 יהודים ובשנת 1848 מספרם הוכפל ל-60,000 ועל פי המפקד של שנת 1859 מספרם הגיע ל-118,922.
יהודי הנסיכויות הרומניות סווגו לשלוש קבוצות, ילדי הארץ (pământeni), צאצאי סוחרים ובעלי מקצוע יהודים, שהוזמנו לנסיכויות על ידי הנסיכים (hristoveliți) וסודיטים.
מהתקנון האורגני של שנת 1837 ועד עצמאות רומניה
הנסיכויות הרומניות היו וסאליות של האימפריה העות'מאנית, אולם האימפריה הרוסית המתרחבת והמתעצמת דחקה בהדרגה את רגלי העות'מאנים והחדירה את צבאה והשפעתה. ב-1837 השלטון הצבאי הרוסי בוולאכיה ובנסיכות מולדובה הביא לקבלת התקנון האורגני, קובץ חוקים שנועד להוות גרעין חקיקה משותף של שתי הנסיכויות. התקנון האורגני, שנכתב לפי דוגמת החוק הרוסי, החמיר מאוד את מצב היהודים ופגע קשה בסטטוס שלהם.
ב-1848, כאשר עלו תנועות מהפכניות ברוח המהפכה הצרפתית גם בנסיכויות הרומניות, היהודים הצטרפו בהתלהבות ובתקווה לקבלת שוויון זכויות, אך התנועות האלה דוכאו. לאחר איחודן של הנסיכויות ולאכיה ומולדובה, ב-1859, תחת שליט אחד, אלכסנדרו יואן קוזה, שרצה להעניק זכויות אזרחיות ליהודי ארצו, קמה התנגדות חריפה מצד חוגים אנטישמיים רחבים, והיא מנעה זאת. הוא הבטיח ליהודים אמנציפציה הדרגתית ועשה צעדים ראשונים בכיוון זה, אך הדחתו הפסיקה את התהליך.
תרומת היהודים לכלכלת רומניה
היהודים הביאו למרחב הרומני את תעשיית הזכוכית, תעשיית השימורים, כיוונים חדשים של תעשיית המתכת, הדפוס והפיננסים. על פי האנציקלופדיה של רומניה בתקופה שבין מלחמות העולם יהודי רומניה החזיקו ב 31.14% מכלל המפעלים התעשייתיים והמסחריים ברומניה.
המדינה הרומנית ועוינותה ליהדות רומניה
אחרי מלחמת העולם הראשונה אולצה רומניה להעניק זכויות אזרח למיעוטים, כולל היהודים שאף זכו לייצוג בפרלמנט הרומני, אך אווירת הרדיפה לא נפסקה ואף גברה ההתמרמרות על הזכויות שקיבלו היהודים. לאחר המלחמה היו ברומניה כ-700,000 יהודים בשטחי רומניה המורחבת. בין מלחמות העולם גדלה הקהילה בצורה ניכרת, ומספר היהודים בה גדל פי שלושה לערך.
בשנת 1930 היו כבר ברומניה 756,400 יהודים. אחת הסיבות לגידול המהיר במספר התושבים היהודים היא הוספת השטחים הנרחבת לרומניה, במיוחד מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, והאימפריה הרוסית לשעבר. הקהילה היהודית בין מלחמות העולם הייתה פורה ביותר. היה בה מספר רב של מרכזים רבניים חשובים, וחיי הקהילה בה היו עשירים מאוד.
בשנת 1940 התקבל חוק לפיו על יהודים למכור את כל הרכוש החקלאי שבבעלותם.
ערב מלחמת העולם השנייה היו ברומניה כ-850,000 יהודים, שמהם נותרו לאחר השואה רק כ-425,000. במהלך המלחמה שיתפה רומניה פעולה עם גרמניה הנאצית וכמוה שמה לה למטרה לסלק את היהודים מרומניה, תוך שדידת רכושם. בשנת 1941 נערכו פרעות יאשי, בהן וברכבות המוות נהרגו כ-15,000 מיהודי רומניה. לאחר הטבח נערכו גירושים המוניים של יהודי בוקובינה ובסרביה לטרנסניסטריה. במהלך הגירושים נרצחו יהודים רבים ורבים מהמגורשים מתו כתוצאה מחיי המצוקה אליהם נדחקו. יהודי צפון טרנסילבניה הועברו יחד עם השטח לריבונות הונגרית ומרביתם נשלחו לאושוויץ.
עם סוף המלחמה ועד סגירת שערי רומניה עזבו אותה כ-200,000 יהודים לארץ ישראל, כ-100,000 מהם עזבו בין השנים 1950–1952, ועוד מספר אלפים היגרו למדינות אחרות.
ב-20 במרץ 1949 נאסרה הוראת העברית ברומניה ועם הצטרפות רומניה לגוש המזרחי היו הגבלות על יהודי רומניה והם לא הורשו לעזוב אותה עד לשנות ה-60. במפקד של שנת 2002 נרשמו ברומניה 6,179 יהודים.
דמוגרפיה יהודית ברומניה
הגירת יהודים אל הנסיכויות הרומניות ולאחר איחודן אל רומניה הייתה לצנינים בעיני מרבית הרומנים והגבירה מאוד את האנטישמיות והשפיעה לרעה על המעמד האזרחי-משפטי של יהודי רומניה. חקיקה רומנית אנטי-יהודית הכבידה מאוד על היהודים, על עיסוקיהם ועל הזדמנויות החינוך שלהם. בעקבות זאת יהודים רבים ברומניה החליטו לעזוב ולהגר מערבה וכתוצאה מכך ירד המספר האבסולוטי של יהודי רומניה וגם חלקם היחסי באוכלוסייה.
צירופם לרומניה של חבלים בהם ישבו יהודים רבים, הגדילה את מספר היהודים ברומניה. קריעתם של חבלים מרומניה צמצמה שוב את מספרם ורצח המוני של יהודי רומניה בשואת יהודי רומניה ובשואת יהודי צפון טרנסילבניה צמצמה מאוד את מספרם.
שינוי הגבולות התכופים השפיעו גם על לשונותיהם של יהודי רומניה - יותר ממחצית מהאוכלוסייה היהודית ברחבי מולדובה (כולל בסרביה) ובבוקרשט הצהירו במפקד של 1930 ששפת אימם היא יידיש. רוב יהודי טרנסילבניה (200,000) דיברו הונגרית ויהודי בוקובינה דיברו גרמנית - יהודי בסרביה הצהירו על רוסית כשפה שנייה, אחרי יידיש.
לאחר מלחמת העולם השנייה רבים מאוד מיהודי רומניה חיפשו ומצאו דרך לעזוב אותה, בעיקר לכיוון מדינת ישראל. העלייה מרומניה צמצמה שוב את הקהילות היהודיות ברומניה, עד שכמעט לא נותרו בה יהודים.
הזרמים ביהדות רומניה
במאה ה-19, עם התארגנות יהודי רומניה כעדה, הם השתייכו ל-2 קבוצות עיקריות: ספרדים ופולנים. בשם "פולנים" כונו ברומניה אלו שהתפללו בנוסח אשכנז המזרחי, נוסח פולין. גם חסידי תנועת חב"ד התרבו ברומניה, עד כדי כך שהמילה "חבדניק", שובשה קלות ל"חבוטניק" והייתה למילת תיאור של יהודי אדוק ונכנסה לשפה הרומנית כתיאור של אדם אדוק בדתו.
החיים הספורטיביים
בסוף המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20, עד עלייתן של הממשלות האנטישמיות, יהודי רומניה לקחו חלק בחיים הספורטיביים של המדינה והייתה להם נציגות מכובדת בענפי ספורט, כמו טניס שולחן, כדורגל, שיט וכמובן, שחמט. בנוסף להשתלבות היהודים כיחידים, היו גם מועדוני ספורט יהודים, כמו: מכבי בוקרשט, הגיבור קלוז', מכבי הכוח יאשי, בר כוכבא סאטו מארה וקדימה טימישוארה. מועדוני ספורט יהודים היו גם בחבלים הרומנים שעברו לריבונות של מדינות אחרות לאחר מלחמת העולם השנייה, כמו: מכבי בלץ, הכח צ'רנביץ ומכבי צ'רנוביץ, הכח קישינאו ומכבי קישינאו.
אישים בולטים ביהדות רומניה
התהפוכות הפוליטיות ששינו לעיתים קרובות יחסית את גבולות רומניה, שינו גם את הרכבה של יהדות רומניה. לפיכך, יהדות רומניה כוללת בתוכה גם אישים ששפתם הייתה גרמנית, הונגרית או רוסית. בנוסף לכך היו יהודים יוצאי רומניה שהתיישבו במקומות שונים בעולם, סיגלו לעצמם את שפת המקום ואף הצטיינו בה. לכן, המונח "יהדות רומניה" כולל גם אישים שביטאו את עצמם בצרפתית ובאנגלית.
בין היהודים הבולטים, שנולדו ברומניה: רבי ישראל בן אליעזר, הידוע בכינוי הבעל שם טוב אבי תנועת החסידות (זאת לפי אחת הגרסאות); המחזאי והמשורר אברהם גולדפאדן; אנשי משפחת אהרונסון, ממקימי זכרון יעקב, ומראשי מחתרת ניל"י; חתן פרס נובל לשלום, אלי ויזל; מייסדי זרם הדאדא באומנות, מרסל ינקו וטריסטן צארה; משפחת עופר, אחת המשפחות העשירות בישראל; המשורר פאול צלאן; נשיא קונגרס פוקשאן ומזכיר הוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה, שמואל פינלס; השחקן ההוליוודי אדוארד ג'י רובינסון; המחזאי והסופר יוסף מונדי; המוזיקאי והמנצח מנדי רודן; המוזיקאי והמנצח סרג'יו קומיסיונה; המלחין דובי זלצר; יצחק בן-אהרן, מי שכיהן כמזכ"ל ההסתדרות ומראשי אחדות העבודה; שר הפנים לשעבר של ישראל, אברהם פורז; ראש עיריית ראשון לציון, תת-אלוף במיל' מאיר ניצן; ראש עיריית נצרת עילית, מנחם אריאב; ההיסטוריונים מיכאל הרסגור וצבי יעבץ; הצייר ראובן רובין; חבר הכנסת והסופר אידוב כהן; אשת משרד החוץ וחברת הכנסת, קולט אביטל; פרופ' שמעון שמיר, מי שהיה שגריר ישראל במצרים ובירדן; ראש אגף המודיעין האלוף (מיל.) אהרן זאבי-פרקש; השחקנים יעקב בודו ומוסקו אלקלעי; הצייר אביגדור אריכא; העיתונאית ובעלת הטור אודטה שוורץ; זמר הרוק עוזי פוקס; במאי הקולנוע והטלוויזיה אנדריי קלראשו; זמר הבריטון מרדכי בן שחר; הזמר, שחקן, בדרן ומתרגם שמעון בר; המשורר אלכסנדרו טומה; המלחין, המעבד והמנהל מוזיקלי אריה לבנון, והמוזיקאי הבדרן ננסי ברנדס, המשפטן והדיפלומט מאיר רוזן והרב יגאל שפרן, רב לאתיקה רפואית.
מוזיאון מורשת יהדות רומניה
ביישוב ראש פינה הוקם "מוזיאון מורשת יהדות רומניה".
נועם יעקב
נועם יעקב (בדנית: Noam Yaacov; נולד ב-20 באוקטובר 2004) הוא כדורסלן דני-ישראלי, המשחק בעמדות הרכז והקלע בקבוצת וילרבאן.
אסוול ליון-וילרבאן
ב-5 ביולי 2021, חתם יעקב לשנתיים עם אופציה לשנתיים נוספות בקבוצת אסוול ליון-וילרבאן מהליגה הצרפתית והיורוליג. בינואר 2023 הושאל להפועל ירושלים עד לסיום העונה. במשחק חצי-גמר גביע המדינה נגד הפועל חיפה, באותה עונה, הצטיין יעקב כשקלע 11 נקודות, לרבות 9/9 מקו העונשין, וסייע לקבוצתו להעפיל לגמר הגביע. ב-16 בפברואר 2023 זכה בתואר הראשון בקריירת הבוגרים שלו, לאחר שהפועל ירושלים גברה על מכבי תל אביב 67-61 בגמר גביע המדינה.
קריירת נבחרות
ב-2023 יעקב זומן לסגל נבחרת ישראל בכדורסל במוקדמות גביע העולם בכדורסל 2023. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך ב-24 בפברואר 2023 במשחק נגד נבחרת פינלנד, שבו הוא קלע 12 נקודות ומסר 2 אסיסטים.. ב-16 ביולי 2023 הוא הוביל את נבחרת ישראל עד גיל 20 להישג מרשים ביותר: משחק גמר אליפות אירופה מול צרפת, בו הוא קלע 31 נקודות. במשחק זה ישראל הפסידה 89:79 לצרפת, לאחר הארכה, וזכתה במדליית הכסף.
צ'אקוטיי
רקע
צ'אקוטיי נולד בשנת 2329. כילד, הוא לעיתים קרובות התמרד נגד החינוך האינדיאני בשבט אביו קולופק, עם המסורות הרוחניות והתרבותיות שלהם, שלפעמים הוא מצא אותן נוקשות מדי. הוא חלם על קבלה לאקדמיה של צי הכוכבים, ולבסוף הצליח סוף סוף להתקבל בגיל 15, בחסותו של קפטן סולו. הוא למד באקדמיה של צי הכוכבים בשנים 2344-2348, ובמסגרת לימודיו עסק בספורט האגרוף.
בשנת 2370, כוכב הבית של צ'אקוטיי שנמצא באזור המפורז הועבר לריבונות הקרדאסים, בהתאם להסכם בין הפדרציה וקרדאסיה. הוא התפטר מצי הכוכבים והצטרף לקבוצה בדלנית המכונית מאקי. במהלך הזמן בו לחם בקרדאסים, צ'אקוטיי גייס לתא שלו את ב'לאנה טורס, חצי אנושית / חצי קלינגונית, אשר הפכה למהנדסת הראשית שלו. הוא גם צירף את הבאג'ורנית ססקה והשניים היו מעורבים במערכת יחסים רומנטית במשך זמן. עם זאת, ללא ידיעתו של צ'אקוטיי, ססקה הייתה בעצם מרגלת קרדאסית, ששונתה חיצוני בניתוח, על מנת להסתנן אל שורות המאקי.
מסע בין כוכבים: וויאג'ר
צ'אקוטיי היה הקפטן של ה"ואל ז'אן", כלי טיס אשר הושמד לאחר שהועבר, יחד עם "וויאג'ר", אל רביע דלתא. קפטן קתרין ג'יינוויי, מפקדת "וויאג'ר", הציעה לצוות ה"ואל ז'אן" הזדמנות לשרת בספינה שלה, ומינתה את צ'אקוטיי לקצין הראשון שלה, בדרגת שדה של לוטננט-קומנדר. בסופו של דבר, ג'יינוויי וצ'אקוטיי הפכו לחברים קרובים, אם כי הם חוו ביניהם מתח רומנטי כשמצאו עצמם במצב של בידוד שכפה על עצמו על כוכב לכת זר, לאחר שנדבק בווירוס קטלני. לאחר מספר שבועות על פני כוכב הלכת, אנשי צוות "וויאג'ר" מצליחים למצוא תרופה, והשניים חוזרים לספינה.
לקראת סופו של מסעה של "וויאג'ר" ברביע דלתא, שנמשך כ-70 שנה, שבע מתשע, הבורג לשעבר, בוחרת בצ'אקוטיי להיות מושא אהבתה, כחלק מגילויה של אנושותה. בעתיד חלופי, שבע מתשע וצ'אקוטיי מתחתנים, אך היא מתה עוד בטרם "וויאג'ר" מגיעה הביתה; צ'אקוטיי נפטר בשנת 2394.
דמותו של צ'אקוטיי היא נוכחות מאחדת על סיפון "וויאג'ר". הוא אהוב וזוכה להוקרה, הן על ידי אנשי הצוות המשתייכים לצי הכוכבים והן על ידי אנשי הצוות שהם אנשי מאקי לשעבר. כקצין ראשון, הוא משמש לעיתים קרובות כחונך לאנשי צוות הזוטרים וכמתווך בין אנשי צוות הזוטרים לבין הקפטן. צ'אקוטיי הוא צמחוני.
ז'אק-בנין בוסואה
ז'אק-בנין בוסואה (בצרפתית: Jacques-Bénigne Bossuet; 27 בספטמבר 1627 - 12 באפריל 1704), תאולוג ומטיף צרפתי, חבר באקדמיה הצרפתית.
חייו
בוסואה נולד לאב שהיה פרקליט בפרלמנט (בית הדין המחוזי) של העיר דיז'ון שבחבל בורגון בצרפת. הוריו החליטו להקדישו לכמורה והוא למד בבית ספר של הישועים בדיז'ון. בהיותו בן שלוש עשרה נתמנה אביו לפרקליט בפרלמנט של העיר מץ שבחבל לורן, ובוסואה הצעיר הפך לפרח כמורה בקתדרלה של מץ.
ב-1642 עבר לפריז ולמד שם פילוסופיה ותאולוגיה בבית הספר התיכון קולז' דה נאוואר, מוסד ידוע שנוסד במאה ה-14 לתלמידים מצטיינים מן הפרובינציה (אחרי המהפכה הצרפתית התמקם שם בית הספר הנודע אקול פוליטקניק). בתקופת הלימודים של בוסואה בתיכון עמד בראש המוסד התאולוג הקתולי ניקולא קורנה. ב-1648 שב בוסואה למץ ובשנה שלאחריה הוסמך שם לכומר. ב-1657 נשא דרשה בפני אן מאוסטריה, אמו של לואי הארבעה עשר מלך צרפת, ששכנעה את המלך להזמין את בוסואה לפריז. עד מהרה הפך בוסואה למטיף העיקרי בבתי התפילה של חצר המלכות הצרפתי. ב-1662 נשא בארמון הלובר את דרשתו המפורסמת "על חובתם של מלכים". בדרשותיו פנה לפעמים אל המלך ודרש ממנו לחדול ממעשי האהבים שלו ולשוב לאשתו. הוא הפך למורה המוסר של גבירות החצר ובהן הנרייטה אן הדוכסית מאורליאן, מאדאם דה לונגוויל ומדמוזל דה מונפסייה.
בוסואה היה במיטבו כאשר נשא הספדים. ב-1667 נשא הספד על מותה של אן מאוסטריה, וב- 1669 הספיד את הנרייטה מריה, אלמנתו של צ'ארלס הראשון ואמו של צ'ארלס השני מלכי אנגליה, שהייתה צרפתייה קתולית. ב-1670 נתמנה למורה פרטי של בנו החוקי היחיד של המלך לואי הארבעה עשר. ב-1671 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית. ב-1677 פרסם את חיבורו "מחקר על הכרת האל והכרת עצמך". ב-1679 כתב את "מאמרים על ההיסטוריה האוניברסלית" ואת "פוליטיקה מתוך פשט לשונם של כתבי הקודש", שראה אור רק ב-1709, כמה שנים לאחר מותו של המחבר. ב-1688 כתב את ספרו "היסטוריה של התמורות בכנסיות הפרוטסטנטיות" שבו תקף את הכפירה הפרוטסטנטית. הוא קיווה להחזיר את כל ממלכות אירופה המערבית לחיק הכנסייה הרומית-קתולית, ובמשך שנים עמד בקשרים עם הפילוסוף הגרמני לייבניץ ששאף לאחד את העולם הנוצרי.
בוסואה נפטר בשנת 1704 לאחר שלקה במחלת אבנים בכליות.
משנתו התאולוגית
בוסואה הגן על המונרכיה האבסולוטית ועל זכותם האלוהית של מלכים. בספרו "פוליטיקה מתוך פשט לשונם של כתבי הקודש" ביסס את טיעונו במיוחד על התנ"ך, ממנו ביקש להוכיח כי בכל דור ישנו אדם הנבחר על ידי האל לשמש כמלך. לדעתו, מי שמתנגד לכוחו של המלך מתנגד לצו של אלוהים. כל המאורעות הגדולים בהיסטוריה הם חלק מתוכניתו הקדושה של האל. הרוח האנושית זקוקה לסמכות כדי להיות שלֵוה, וחופש המחשבה יכול להרוס את שלוות הנפש. החברה האנושית זקוקה לסמכות כדי לשמור על חוקי המוסר; הכפירה היא בגידה בחברה, במדינה ובכנסייה. אלה החושבים כי על הנסיך להימנע מלעשות שימוש בכוח כדי לכפות את הדת הקתולית אשמים בטעות גדולה. סמכות דתית בלבד מסוגלת להבטיח את קיום המוסר ואת יציבות המדינה ולחזק את רוח האדם כנגד המבוכה, השכול והמוות. המלך, מצידו, חייב לשמור את חוקי המדינה והמוסר אף יותר מבני עמו, וכן הוא מחויב לדאוג לרווחת עמו ולסלק מעליו יועצים הדואגים לענייניהם האישיים על חשבון העם; אך אין המלך מוסר דין וחשבון לפני אף בשר ודם, אלא רק לפני האל.
סונה (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
קץ כלזמן (סרט, 1987)
קץ כלזמן (ברוסית: Конец Вечности) הוא סרט מדע בדיוני סובייטי משנת 1987 בבימויו של אנדריי ירמש, מבוסס על הרומן המפורסם משנת 1955 מאת אייזק אסימוב. הסרט הופק על ידי אולפני מוספילם.
עלילה
הסרט מספר על פעילותו של ארגון סודי בשם כלזמן שקיים מחוץ לזמן ושולט על כל דבר על כדור הארץ. נציגיו יכולים להיכנס לכל מאה בתולדות כדור הארץ, החל מהמאה ה-27, המאה בה הופיע הארגון, בעזרת כמוסות זמן הנעות בארובות הזמן הבלתי פוסקות ולשנות את מהלך האירועים כפי שהם בעצמם רואים צורך – למיגור מלחמות, מנהגים, כלי נשק חדשים, מסע בחלל.
בטעות, הטכנאי הרלן מציג לקופר מכשיר קפסולת הזמן האסור בתכלית האיסור, שעבורו הוא מקבל את העונש על מינויו למשקיף במאה ה-48 שם ממונה הנמסיס שלו, מחשב פינג'.
הוא פוגש בחורה רגילה בשם נויס למבנט מהמאה ה-48, שעובדת זמנית אצל פינג' כמזכירה (זה מפתיע מאוד את הרלן, מכיוון שאין נשים בארגון). אהבתם של השניים הורסת את כל התוכניות של טוויסל שתכנן לסגור את מעגל הזמן והוא שולח את הסטודנט קופר במאה ה-24, תחת שמו של המדען הגדול ויקור מולנסון (הנחשב למייסד הארגון) לפתוח את השדה הזמני וליצור את המכשירים הראשונים המאפשרים לנסוע בזמן שיביאו את הארגון למאה ה-27. תוכנית זו נשתלה בגלל העובדה שטוויסל מצא בארכיוני הארגון את מה שמכונה "ספר זיכרונותיו של מולנסון", שם הוא מתאר את הכשרתו ושליחתו למציאות של המאה ה-24 ומזכיר את שמותיהם של טוויסל והרלן.
כשמחשב פינג' מחליט לשנות את המציאות של המאה ה-48, משם נובעת נויס, הרלן מבקש מהסוציולוג ווי לחשב אם היא במציאות חדשה. כשהוא לומד שהיא לא שם, הוא מסתיר את בני הנוער במאות הסמויות, שנמצאות אחרי האלף, ממנו אין דרך לצאת למציאות. כשהשינוי מתרחש, הרלן לא מצליח להגיע לאהובתו — קפסולת הזמן נפסקת במאה ה-1000.
משכך, אנדרו הרלן, נצחי עד העצם, הופך לאויב הארגון שמוכן לעשות הכל כדי להחזיר את אהובתו ואפילו במחיר הרס הארגון עצמו.
הפקה
צילומי אחת הסצינות (המקום אליו מגיע הרלן במאה ה-20) התרחשה באותו מקום בו צולם הסרט סטאלקר משנת 1979: באסטוניה, 25 קילומטרים מטאלין, על נהר יאגאלה באזור תחנת כוח הרוסה.
אל-עמארנה
אל־עמארנה (בערבית: ألعمارنة), או בשמו הקדום אַחֶתְאַתון, הוא אתר ארכאולוגי נרחב במצרים השוכן בגדה המזרחית של הנילוס במצרים העליונה באמצע הדרך בין תבאי (נא אמון) לממפיס (מף) באזור הנקרא היום נפת 402 ק"מ צפונית לעיר לוקסור. האתר נמצא באזור מישורי המוגבל במזרח בקשת צוקים הנחצים על ידי ואדי הזורם במישור לכיוון הנילוס. משמעות שם העיר בפי המצרים הקדמונים, אַחֶתְאַתון, היא "האופק של אתון" (אחד מכינויו של רע, אל השמש המצרי), והעיר הוקדשה לדת החדשה, האתניזם, שבה אתון הוא האל היחיד.
האתר מכיל את שרידי עיר הבירה של מצרים העתיקה בימי השושלת השמונה־עשרה המאוחרת, שנבנתה בהוראת פרעה אחנתון (פרעה אמנחותפ הרביעי) ובנייתה הסתיימה בערך ב־1353 לפנה"ס.
לאחר מותו של אחנתון, ב־1332 החליט יורשו, תות־ענח'־אמון, להחזיר את הבירה לתבאי. העיר ננטשה לחלוטין כ־10 שנים לאחר מכן וחלקים ממנה הפכו לחומרי בנין עבור הבנייה העתידית.
בימי השושלת ה־19 בתקופתו של פרעה סתי הראשון ישבו באתר פועלים אשר פרקו אבני בנייה מהמבנים לצורך העברתם לאחד ממפעלי הבנייה שלו. לאחר מכן, העיר נותרה בלתי מיושבת.
חשיבות האתר נובעת בין היתר בגלל שנמצאת בו אחת הערים המצריות הגדולות המעטות שנשתמרו מתקופת השושלות. בגלל אורך החיים הקצר שלה, יש בה ממצאים בני שכבת זמן אחת דבר המאפשר לחוקרים להבין ביתר דיוק את קורותיה ואורח החיים בה. חשיבות משמעותית נוספת היא חשיפת ארכיון אל־עמארנה בעיר.
בימינו לעיתים העיר נקראת תל אל־עמארנה. השם נובע משמו של השבט בני עמארן שחי באזור ויסד בו מספר יישובים, ביניהם הכפר א־תל שיחד עם שם השבט יצרו את השם תל אל־עמארנה.
רקע היסטורי
העיר אַחֶתְאַתון נוסדה בהוראת פרעה אמנחותפ הרביעי (1352–1334 לפנה"ס), צאצא ישיר לאמנחותפ השלישי ולמלכתו הראשית, תיה. הבנייה של העיר והעברת בירת הממלכה אליה הייתה מלווה במהפכה דתית ותרבותית.
לעיתים מתוארת פעולה זו כיוזמה פרטית של נביא שהקדים את זמנו ויש לומר ששילם מחיר אישי כבד על כך, אולם חוקרים מצאו סיבות רקע נוספות שיכולות לשמש הסבר להתרחשויות כפי שיתואר להלן.
תיארוך של העובדות ההיסטוריות משתמש בכרונולוגיה המצרית של משנת 2000. קיימות שיטות תיארוך אחרות, קודמות יותר הנבדלות בכ־25 שנה מזאת שבשימוש בערך זה.
ההתפתחות הדתית במצרים העתיקה
איחוד מצרים העילית והתחתית, החל בתקופת השושלתית הקדומה, בסביבות 3000 לפנה"ס. בתקופה זאת התגבש פנתאון אלים לאומי לקבוצות אלים המקושרות על ידי המיתולוגיה שלהן, ונוצרו מרכזי סגידה במרכזי פולחן. בעיר און (הליופוליס בשמה היווני) שבמצרים התחתית, התפתח פולחן שקשר בין אלים חשובים כמו אתום, רע (אל השמש), אוסיריס, והגדיר מיתוס בריאה יחיד. עם הזמן גדלה השפעתו של האל רע, ומרכז הכת שלו באון (הליופוליס) הפך לאתר הדתי החשוב ביותר במדינה.
התחזקות כוהני הדת בכלל וכוהני אמון בפרט
לאחר תהפוכות נוספות, תחת הפרעונים הראשונים של הממלכה החדשה (1550–1070 לפנה"ס) הפך האל אמון לאל המדינה העליון. הוא סונכרן עם האל רע, פטרון המלכות הוותיק, לישות דתית אחת בשם אמון־רע. מקדשו בקרנך (לוקסור) הפך למרכז הדתי החשוב ביותר במצרים. חשיבותו של אמון נבעה בחלקה מחשיבותה הרבה של תבאי, אך הדבר נבע גם מהכהונה המקצועית שהלכה וגדלה ותפסה משרות והשפעה עד להיותה מעורבת בשלטון.
תהליך זה החל להתפתח בתקופת חתשפסות (1473–1458 לפנה"ס), המלך־אישה שאף הופיעה ככוהנת גדולה, אשתו של אמון, במקדש כרנכ. היא מתוארת כצאצאית ישירה של האל אמון במקדש המוות שלה בדיר אל־בחרי. יש חוקרים הסבורים שהכוהנים זכו לתמיכה חזקה מצידה בתמורה לתמיכתם בשלטונה שעלול היה להיתקל בחוסר הסכמה, בגלל היותה עוצרת ואישה.
בתקופתו של תחותמס השלישי (1479–1425 השליט הבא לאחר חתשפסות), שהפך את מצרים לאימפריה עשירה, התחזק גם מעמדם של כוהני האל אמון ובראשם הכוהן הראשי רב העוצמה, שמעמדו היה מעל מפקדי הצבא, שרי המדינה ולעיתים גם מעל המלך. הממסד הכוהני צבר עוצמה כלכלית ושלט על אוצרות, אדמות, צוותי חרטומים, כוהנים, אריסים, סמכויות משפט וגביית מיסים. תקופה זאת הייתה שיא כוחם של כוהני האל אמון.
יורשי תחותמס השלישי שמרו טינה לכוהני אמון על תמיכתם בחתשפסות ששלטה כעוצרת במקום תחותמס השלישי ועיכבה את עלייתו לשלטון כשהכתירה את עצמה כפרעה שליט בתמיכתם של כוהנים אלה. עם זאת, כוחם ועושרם של כוהני אמון המשיך להיות חזק גם בתקופת אמנחותפ השני ( 1425–1400 לפנה"ס), יורשו של תחותמס השלישי.
השפעתם של כהני רע־אתון
בימי תחותמס הרביעי (1400–1390 לפנה"ס), ניתן לגלות סדקים בכוחם של כוהני אמון והתחזקות כוחם של כוהני רע. "" המצויה בין רגלי הספינקס הגדול של גיזה מציגה את הלגיטימציה השלטונית של תחותמס הרביעי כנובעת מקרבתו לאל רע־אתון. על על גבי אסטלה זאת מתואר כיצד הנסיך תחותמס הרביעי נרדם באמצע היום ובחלומו האל הרמשיס־חפרי־רע־אתון אומר לו שהוא בנו והוא מיועד לשלוט על מצרים. מצד אחד נועדה אסטלה זאת להעניק לגיטימציה לשלטונו של תחותמס הרביעי, כאשר התמיכה וההכוונה ניתנה לו מכוהני און. אבל באסטלה קיים גם אזכור של אמון באופן משני. אסטלה זאת מעידה על כרסום במעמדם של כוהני אמון ועליית השפעתם של כוהני רע־אתון. אם כי בשלב הזה האלוהות העיקרית הראשית במצרים היא אמון־רע.
עליית אתון – אמנחותפ השלישי
לקראת חגיגת יובל 30 שנות מלכותו (פסטיבל־סד, היה ציון יובל מלכותי שנחוג כדי לחזק את כוחותיו האלוהיים של מלכותו של פרעה) הוא הגדיר את הישות המלכותית (הוא עצמו) כישות אלוהית המאוחדת עם האל רע (אל השמש). נמצאו כתובות שבהן הוא מתואר כדיסקית השמש המסנוורת (אתון – דיסק השמש שהיה אחד ממאפייני האל רע). כלומר, הוא הפך לאל אתון במקביל להיותו צאצא של האל אמון. אחד הכינויים המקובלים של אמנחותפ השלישי היה "האתון הבוהק","Aten-tjehen". כינוי זה מופיע במקדש בלוקסור ובעוד מקומות.
יורש העצר – אמנחותפ הרביעי
יורשו של אמנחותפ השלישי היה אמנחותפ הרביעי, צעיר בניו, לאחר שבנו בכורו,, מת בעשור השלישי למלכותו. קיים דיון בין החוקרים לגבי קיום תקופת חפיפה בשלטונם של שני המלכים. המחלוקת היא בין תקופה ארוכה שהחלה עם חג היובל (30 למלכותו) של אמנחותפ השלישי, עד למותו כ־9 שנים לאחר מכן, לבין תקופה קצרה של שנתיים לבין אי חפיפה. על פי ממצאים ארכאולוגיים בנקרופוליס של ב־2013 שנמצאו בקברו של הווזיר  (מספר 28), מסיקים חוקרים ששני המלכים מלכו בחפיפה שלטונית לפחות 9 שנים החל משנת ה־30 למלכותו של אמנחותפ השלישי. בקברו של נמצאו ארבעה עמודי תמיכה המתוארכים לשנת היובל, ובהם מוזכרים אמנחותפ השלישי בשם המלכות שלו, כמלך מצרים העילית והתחתית, בנו של רע, וכן אמנחותפ הרביעי (בכינויו נפר־חפרו־רע, Neferkheperure) כמלך מצרים העילית והתחתית, בנו של רע גם כן, יחד עם תבליטים המתארים את אמנחותפ השלישי בחגיגות ה־30 למלכותו. קיימים גם מספר ממצאים נסיבתיים פחות מובהקים שתומכים במסקנה זאת.
בשנת 2021 התגלה על יד לוקסור יישוב גדול קרוב למקדש המוות של אמנחותפ השלישי, "אתון הבוהק",. העיר נבנתה על ידי אמנחותפ השלישי, קרוב ל היכן ששכנו הארמונות והמקדשים שבנה. העיר ננטשה על ידי אמנחותפ הרביעי. חוקרים מקווים שהחפירות במקום ישפכו אור על הסיבות לנטישה ולמעבר לאל־עמארנה.
מהפכה דתית – שינוי שם ודת חדשה
אמנחותפ הרביעי הוכתר למלך במקדש האל אמון בתבאי או בסבירות נמוכה יותר בממפיס או בארמת. בזמן עלייתו לשלטון המצב הפוליטי הפנימי במצרים היה מורכב: כוהני האל אמון צברו כוח, רכוש וסמכויות בנפרד מאלה של המלך. הם היוו גורם נוסף שהיה מעורב בשלטון. המאבק בין שתי הסמכויות הכוהניות, של תבאי (כוהני האל אמון) ושל און (כוהני רע־אמון) שהתחיל בימי תחותמס הרביעי, היה בעיצומו, בתמיכת המלך הקודם באחרונים.
בשנת מלכותו החמישית עדיין נמצאו מספר מכתבים המכנים אותו אמנחותפ הרביעי, אך די מהר לאחר מכן, הופיע השם אחנתון על גבי אסטלת גבול של עמארנה, מאז ועד עולם. בד בבד חל שינוי בייצוג הסמלי של האל אתון. כל ההוויה הדתית השתנתה והעניקה לפרעה סמכות אלוהית מוחלטת. הוא לקח את המאבק בין הכתות הדתיות במצרים שלב נוסף קדימה, על ידי הצגת דת חדשה, אתניזם, שהאלילה את דיסקית השמש, אתן כאל הראשי ובטלה את הפולחן לכל האלים האחרים.
עיקר האמונה של דת זאת הוא באל אתון ובהתממשות שלו, אתן, שהוא הבורא, המחיה, הזן והמפרנס הכול. הדת הדגישה את חשיבות וכוח אמירת האמת. אחד הביטויים לכך הוא השינוי באמנות שניסתה לתאר באופן יותר מציאותי את המוצגים.
אחנתון הביע את הערצתו לאל אתון בהמנון שחיבר לכבודו. ניתן למצוא קווי דמיון בין המנון זה ובין המזמור "ברכי נפשי" (תהילים ק"ד), אם כי לא כל החוקרים תומכים בהבחנה זאת.
לכת זאת, אתן, היו נחוצים פחות כוהנים, תפקידם הוגדר להגשת המנחות לאל והסרת השאריות בלבד. הם הוגדרו באופן ברור כמשרתים של האלוהות שהעיקר בהם היה פרעה בעצמו.
בשנת מלכותו השישית, אסר אחנתון את השימוש במקדשי האל אמון, החרים את רכושם וטימא אותם. כמו כן הוא הפנה את כל ההכנסות שהתקבלו מהעם למקדשי האל אתון.
לאחר מכן נטש את תבאי ועבר עם ביתו לעיר חדשה שבנה בחולות המזרחיים, אַחֶתְאַתון (אַחֶתְאַתון הוא "האופק של אתן"), הלא היא אל־עמארנה.
אחרית דבר
בשנות מלכותו הייתה כל שימת ליבו של אחנתון נתונה לעיר החדשה ולדת החדשה. הוא לא הקדיש הרבה מאמצים לנעשה בחלק הצפוני של הממלכה שהגיעה עד סוריה בצפון והייתה נתונה לניהול עצמי של שליטים מקומיים. העובדה שמחוזות אלה גבלו באזורי השפעה של החתים ושל המיתנים, שהיו במלחמות וסכסוכים, ושהם עצמם ניהלו סכסוכים פנימיים שדרשו התערבות מצד מצרים ולא נענו לבקשות העזרה שלהם, פגעה במוניטין של מצרים וביכולת המשילות שלה.
במדיניות הפנים, גם כן היו צרות, שכן בשנים בין ה־8 למלכותו עד לשנה ה־12, התנהלו רדיפות נגד כת אמון ויתר האלים. הפסלים של האלים נותצו, ושמותיהם נמחקו ממוסדות ומאנדרטאות. גם פרטי רכוש פרטיים המכילים סימנים של אלים אלה הושמדו. הייתה אווירת טרור ופחד כללית בציבור. כלכלית, סגירת המקדשים פגעה במנוע הצמיחה של האזרחים, בה בשעה שבניית העיר החדשה דרשה הרבה משאבים. המדינה הייתה על סף פשיטת רגל.
העניינים הפנימיים נוהלו בפועל על ידי הסנדק איי ואת הצבא ניהל חרמחב. שניהם הפכו לפרעה ברבות הימים. המלכה נפרטיטי מתוארת בקברים השונים ובשברי האנדרטאות כשותפה שווה לפרעה במלכות. בשנת מלכותו ה־12 של אחנתון, התיאורים נפסקים אולם יש רמזים לשלטון משותף עם סמנח כא רע. יש חוקרים שמתבססים על כתובות המעידות על שינוי שמה של נפרטיטי שסמנח כא רע הוא בעצם נפרטיטי ושהיא צורפה לשלטון משותף.
אחנתון מת בשנת 17 למלכותו. מעט תיעוד קיים לגבי שנות שלטונו האחרונות. לאחר מותו הוא נקבר בקבר המלך באל־עמארנה, בו כבר נקברה אמו. סמנח כא רע מלך כשנתיים אחריו ותות־ענח'־אתון, בנו של אחנתון מאשתו השנייה קיאה, עלה לשלטון. אחר עלייתו לשלטון, הוא "הפך" את המהפכה, שינה את שמו לתות־ענח'־אמון, חזר לתבאי ונטש את אחתאתון. איי, יורשו המשיך את הנטישה. יורשו של איי, חרמחב, ציווה להרוס את העיר ואת קברו של המלך ולמחוק את זכרו של אחנתון מכל המקומות. הוא העביר את המומיה שלו לעמק המלכים, לקבר KV55. שם נמצאה המומיה עם הסרקופג עם פנים מושחתות, על מנת שימנעו ממנו מנעמי החיים שלאחר המוות. במשך שנים היה ספק לגבי זהות המומיה בקבר זה, אולם בדיקות DNA הוכיחו את הקשר המשפחתי בין מומיה זאת למומיה של תות־ענח'־אמון ולמומיה של אמנחותפ השלישי.
הממצאים הארכאולוגיים
המבנים שנחשפו באתר כוללים מקדשים לאל "אתון", ארמונות, מבנים ממלכתיים ומבני פקידים שניהלו את האדמיניסטרציה של הממלכה וכן מפעל לייצור זכוכית. בדרום העיר נמצא כפר שבו גרו הפועלים ואומנים שבנו את העיר. בצוקים שמסביב למישור בו שכנה העיר נמצאו מערות קבורה שנועדו לפקידים. מערות אלה נמצאו גם ברכס הדרומי של הצוקים. אתר הקבורה של המלך נמצא בוואדי המרכזי במזרח. קבר זה נשדד עוד בימי קדם. אחד המבנים שנמצאו הוא הארכיון. כבר בשנת 1891 זיהתה משלחתו של פלינדרס פיטרי מבנה שקראה לו "לשכת הסופרים". בבור האשפה של המבנה נמצאו שברי לוחות. המשלחת הגרמנית מצאה לוחות נוספים על מפתן הכניסה לבניין. על הצוקים שממזרח וממערב לנילוס נחקקו על גבי אסטלות, כתובות שתיארו את סיבת החלטתו של אחנתון להקים את עיר הבירה החדשה. כתובות אלה שימשו כסימני הגבול של העיר המתוכננת.
מבנה העיר
העיר נבנתה בחופזה על קרקע בתולית, על גבי שטח של כ־13 קמ"ר. הבנייה התחילה בשנת מלכותו החמישית של אחנתון והסתיימה כעבור כ־9 שנים, אולם היא הפכה לבירת הממלכה כשנתיים קודם לכן. חוקרים מעריכים שאוכלוסיית העיר מנתה בין 20,000 ל־50,000 נפשות. העיר הייתה מתוחמת על ידי אסטלות, חלקן נחצבו בצוקים וחלקן הוצבו בשטח.
על מנת לזרז את תהליך הבנייה, נבנו מרבית הבניינים מאריחי בוץ. הבניינים החשובים צופּוּ באבנים מקומיות.
הריסות העיר מראות על מבנה רשתי: רחובות שהשתרעו מצפון לדרום, במקביל ל"דרך המלך" (הידועה גם בשם "Sikhet es-Sultan") שרוחבה היה כ־40 מטר ורחובות חוצים ממזרח למערב.