cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תצפית גג הארץ
תיאור האתר
התצפית ממוקמת מעל גבעת היקבים - אתר ארכאולוגי קדום, ובו שרידי התיישבות יהודית מתקופת בית המקדש הראשון, הכוללים שרידי קירות, בית בד מהקדומים בעולם, וכשלושים יקבים מתקופת הברזל 2, שמאוחר יותר הוסבו למערכות מסתור בתקופת המרד ברומאים.
השוודים הדמוקרטים
השוודים הדמוקרטים (בשוודית: Sverigedemokraterna או SD, באנגלית: Sweden Democrats) היא מפלגת ימין קיצוני בעלת שורשים פשיסטיים בשוודיה שנוסדה ב-1988. מצע המפלגה העיקרי הוא חברתי שמרני לאומני. ה-SD מתנגדת להגירה ובעיקר להגירה מוסלמית הנחשבת בעיניה כבעייתית משיקולי דמוגרפיה. מ-2005 יושב ראש המפלגה הוא אימי אוקסון כאשר ביורן סודר הוא מנהיג המפלגה ומזכיר התנועה. מ-2006 סמל התנועה הוא תת-מין של כלנית ששמו המדעי Anemone Hepatica.
למפלגה הייתה תנועת נוער בשם Sverigedemokratisk ungdom שפעלה בין 1998 ל-2015, אשר מתוך תנועה זו צמחו מנהיגיה של מפלגת אלטרנטיבה לשוודיה, דבר שגרם להפסקת פעילותה. מאז 2015 המפלגה מתחזקת תנועת נוער וצעירים (עד גיל 29) בשם Ungsvenskarna. שתי התנועות אורגנו ונתמכו על ידי המפלגה. מאז 2013 יש למפלגה עיתון מפלגתי בשם SD-Kuriren שהיא מפיצה לחבריה.
שורשים פשיסטים ונאציים
למפלגה יש שורשים בפשיזם ואף בנאציזם השוודי, כאשר בין מייסדי המפלגה ניתן למנות את גוסטף איקסטרם בן ה-81, אחד מבין מתנדבי הוואפן אס אס ילידי שוודיה שנשאר בגרמניה לאחר המלחמה, וחזר לשוודיה רק לאחר פרישתו לגמלאות. בשנותיה הראשונות התאפיינה המפלגה בסממנים נאציים מובהקים, כאשר חבריה ארגנו הפגנות אלימות במאלמה ובגטבורג, שכללו בין היתר את הנפת דגלי צלב הקרס, הצדעות במועל יד וקריאות נגד יהודים ומוסלמים. זאת ועוד, יושב ראש המפלגה הראשון, אנדש קלשטרם, שהיה חבר במפלגת הרייך השוודי (מפלגה נאו-נאצית) איים בשיחת טלפון ב-1984 על אושיית התקשורת השוודי הגה גייגה, כשבין דבריו אמר ש"אנחנו נשרוף אותך ואת כל היהודים". בנאום שנשא חבר המפלגה סמואל אלגמלם ב-2008 בעצרת בווקשה הוא ציין לטובה את העובדה ש"אין הרבה יהודים בווקשה".
האירוע המפלגתי הגדול ביותר בשנותיה הראשונות של המפלגה התרחש בהפגנה שהתקיימה ב-30 בנובמבר 1991, באירוע לציון יום השנה לפטירתו של קרל השנים עשר, מלך שוודיה. במהלך האירוע צעדו וטרנים מתנדבי הוואפן אס אס עם דגלי הוורמכט, לצד צעירים נאו נאציים אחרים, וקראו קריאות נגד יהודים. ההפגנה עוררה ביקורת ציבורית נרחבת, ובצעד יוצא דופן נציגי 5 מפלגות מכל קצוות הקשת הפוליטית בשוודיה (מפלגת העם, הסוציאל-דמוקרטים, המתונים, מפלגת המרכז, והנוצרים הדמוקרטים) הוציאו במשותף הודעה מיוחדת המגנה את הגזענות והאנטישמיות שהופגנו במהלך ההפגנה.
רק לאחר שעברה את אחוז החסימה לראשונה ב-2010 החלו בכירים במפלגה להתרחק מהעבר הפשיסטי שלה, ובאופן רשמי, כיום המפלגה מגנה פשיזם ונאציזם. עם זאת, הדבר עדיין מוטל בספק ומצוי בדיון ציבורי.
הישגי המפלגה
המפלגה עברה לראשונה את אחוז החסימה, העומד על 4%, בבחירות של 2010. העלייה של המפלגה תאם את העלייה בכל אירופה של מפלגות ימין לאומיות.
בבחירות בספטמבר 2018 המפלגה קיבלה 17.5% מקולות הבוחרים והשיגה 62 מקומות בריקסדאג, הפרלמנט השוודי. עם זאת, המפלגה הוחרמה על ידי שאר סיעות הבית, אשר רואות בה עדיין, לדבריהן, מפלגה גזענית ואנטישמית, דבר שהוביל להקמת ממשלות המיעוט ממשלת לוון הראשונה, השנייה והשלישית וממשלת אנדשון הראשונה.
בחודשים הראשונים של שנת 2020, בתקופת מחלת הקורונה העולמית, המפלגה הועמדה בסקרים ארציים כמפלגה הגדולה ביותר וסיימה במקום השני.
מונא מחמודנז'אד
מונא מחמודנז'אד (בפרסית: مونا محمودنژاد; 10 בספטמבר 1965–18 ליוני 1983) הייתה נערה איראנית אשר נעצרה והוצאה להורג על ידי השלטונות האסלאמיים בשיראז, איראן, בגלל השתייכותה לדת הבהאית.
חייה
מונא חונכה על ידי הוריה לצניעות ורגישות. תכונות אלה, אשר היו מוערכות בקהילה הבהאית, התקבעו באופייה כבר מגיל צעיר והגברו עם השנים עד שבנעוריה היא קיבלה את הכינוי "המלאך של שיראז". מונא הייתה תלמידה מצטיינת בבית ספרה והתבלטה בלימודיה ובציוניה, נוסף על אהבה גדולה שהרעיפה על הסובבים אותה. אמונתה הדתית של מונא הייתה כה עמוקה עד שלעיתים קרובות התעוררה בשעות לילה מאוחרות על מנת לערוך מדיטציה.
בשנת 1980 בסמוך ליום הולדתה ה-15 של מונא, היא התייצבה מול ועדת החינוך הבהאית וביקשה להגשים את חלומה להפוך למורה. כאשר בקשתה נדחתה על ידי הוועדה עקב גילה הצעיר קיבלה זאת מונא באופן קשה והתאכזבה מההחלטה. אולם, מיד לאחר יום הולדתה התייצבה שוב בפני הוועדה, והפעם בקשתה התקבלה. וכך, בגיל 15 היא החלה לעבוד כמורה במקביל ללימודיה בתיכון. תלמידיה היו ילדים בהאים צעירים, ושיעוריה כללו תכנים לימודיים על הדתות הגדולות, על פיתוח רוחני, ועל חינוך לנתינה למען הקהילה. בנוסף, עודדה מונא את תלמידיה להביא לידי ביטוי את כישרונותיהם, ולימדה אותם להעריך את השלום בין בני אדם ואת יופיו של המגוון האנושי.
מעצרה והעמדתה לדין
לאורך שנים רבות סבלו הבהאים באיראן מרדיפות שנעשו הן על ידי המוסלמים והן על ידי שלטון השאה. אולם, המהפכה האיראנית החמירה את הרדיפות והגבילה את זכויותיהם וחייהם של הבהאים. אט אט חלחלו הגזירות והתפשטו לכל תחומי החיים. האייתוללה רוחאללה ח'ומייני ומאמיניו לא הסתפקו בהגבלות הללו, והחלו להוציא להורג רבים ממנהיגי הקהילה הבהאית.
ב-23 באוקטובר 1982, לאחר חודשים בהם גל המעצרים התרחב, ומנהיגים ומאמינים בהאים מכל קצוות המדינה הוצאו להורג, גם תורם של מונא ואביה הגיע. בשעה שבע וחצי בערב, בעת ששהתה בבית עם הוריה, נקשו על דלתם ארבעה אנשי משמרות המהפכה האסלאמית והודיעו להם כי התבקשו על ידי התובע הציבורי של שיראז לערוך חיפוש בביתם. לאחר שתם החיפוש בבית, נלקחו מונא ואביה למעצר, וניירות ומסמכים שנמצאו בו הוחרמו.
מלבד מונא ואביה, נעצרו באותו הלילה ובימים שאחריו עוד כארבעים בהאים משיראז. בעיניים מכוסות הם הובאו לבית המעצר של המהפכה "ספאה", שם הופרדו לאגפים נפרדים. במשך חודש מונא הייתה כלואה בבית המעצר מנותקת ממשפחתה ומהעולם שבחוץ, עד שבסופו של דבר קיבלה אמה רשות לבקרה.
בשל דתה של מונא, היא זכתה ליחס משפיל ביותר מצד רשויות בית המעצר. מכיוון שהיא, כמו כל הבהאים באיראן, סווגה ככופרת, ולכן כמלוכלכת, נמנעו הסוהרים מלבוא עמה אף במגע הפיזי המזערי ביותר. כאשר נאלצו להוביל אותה לחקירותיה מכוסת עיניים, הם עשו זאת באמצעות עיתון מקופל לשניים בצורה כזו שמונא והסוהר אחזו כל אחד בקצהו האחר של העיתון על מנת להימנע ממגע.
ב-29 בנובמבר 1982, לאחר שלושים ושמונה ימים בכלא ספאה, הועברה מונא יחד עם עצורות בהאיות נוספות לכלא עאדלאבאד השוכן גם הוא בשיראז. הכלא החדש היה מלוכלך יותר מהקודם, והאסירות נכלאו בקבוצות של שלוש נשים בתא עם מיטה אחת כך שנאלצו לשכב לישון על רצפה. למרות התנאים הירודים במעצר והקושי הנפשי והפיזי אשר חוו האסירות, נותרה מונא איתנה ברוחה. המעבר מבית המעצר ספאה לכלא עאדלאבאד לא דווח למשפחות האסירות ואמה של מונא התוודעה לכך רק לאחר שבאה בעת ביקור המשפחות לבית המעצר ספאה.
בדומה לשאר האסירים הבהאים, מונא הייתה כפופה להליך בעל ארבעה שלבים של חקירות שתוצאתם הייתה עשויה להיות שחרור וזיכוי או הוצאה להורג. בחקירות הללו ניסו החוקרים מטעם המהפכה האסלמית לשכנע את מונא לכפור באמונתה הבהאית ולהצהיר על שקריותה. למרות איום המוות שריחף מעל לראשה ולמרות החקירות המתמשכות והעינויים שעברה, סירבה מונא לשתף פעולה עם רצונותיהם של המולות והשופטים שנפגשו עמה, והצהירה בגאווה על אמונתה הבהאית העמוקה ועל מסירותה הבלתי מתפשרת לדתה. לאחר החקירות, מונא נמצאה אשמה בהאשמות שונות הקשורות לאמונתה ופעילותה הדתית כמו גם האשמות בדבר שיתוף פעולה לכאורה של הבהאים עם הציונים. גזר הדין שניתן למונא היה הוצאה להורג.
במשך כל אותו הזמן, ובמקביל לחקירותיה של מונא, פעלה אמה למען שחרורה של בתה. הרשויות בספאה הורו לשחרר את מונא בערבות, ולאחר מאמצים רבים עלה בידה של אמה לגייס את סכום הכסף הדרוש, אשר עלה בהדרגה. אולם, באמצע ינואר 1983, כאשר הגיעה לבית הכלא עאדלאבאד עם מסמכי השחרור של מונא, לאחר ששילמה האם את הערבות בפני התובע הכללי של שיראז, היא נעצרה באשמת חברותה ב"וועד הפעילות הסוציאלית הבהאית" תשע שנים קודם לכן. אמה של מונא נכלאה למספר חודשים יחד עם בתה, ושוחררה ב-13 ביוני 1983.
מותה
הנשים שהוצאו להורג יחד עם מונא הן:
נסראת ילדאאי (54).
עזת ג'אנמי אשראקי (50)
רויא אשראקי (23)
טאהירה סיאוושי (32)
אח'תר סאבת (19 או תחילת שנות העשרים)
סימין סאברי (תחילת שנות העשרים)
מהשיד נירומנד (28)
גופתה של מונא, כמו גופותיהם של בהאים אחרים, מעולם לא נמסרה למשפחתה. היא נקברה בסתר בבית הקברות הבהאי של שיראז, אשר נהרס על ידי משמרות המהפכה בשנת 2014. לפי הערכות שונות, לאורך השנים נטמנו בבית הקברות למעלה מתשע מאות מאמינים בהאים שהוצאו להורג על ידי השלטונות האסלאמיים.
הנצחה
סופה הטרגי של מונא, והוצאתה להורג בצעירותה הפכו לסמל של רצח חפים מפשע עבור הקהילה הבהאית באיראן.
סיפורה של מונא היווה נושא למספר יצירות אמנות. בשנת 1985 הוציא המוזיקאי הקנדי דאג קמרון קליפ רשמי המציג את סיפורה של מונא, ומוחה כלפי רדיפות הבהאים באיראן. בספטמבר 2002 יצא לאור המחזה "שמלה חדשה למונא" אשר נכתב על ידי מרק פרי ומתאר גם הוא את חייה ומותה של מונא מחמודניז'אד.
ראו גם
המהפכה האיראנית
הקהילה הבהאית באיראן אחרי המהפכה האסלאמית בשנת 1978–1979
משמרות המהפכה האסלאמית
הדת הבהאית
קישורים חיצוניים
סיפורה של מונא מתוך אתר השייך לקהילה הבהאית
המחזה "שמלה חדשה למונא" שנכתב עליה לאחר מותה
__לחיפוש__
יצירות מאת פרדריק שופן
להלן מובאת רשימת היצירות המלאה אשר חיבר פרדריק שופן, מלחין פולני מן התקופה הרומנטית.
המרכז לבריאות הנפש שער מנשה
המרכז לבריאות הנפש שער מנשה הוא בית חולים פסיכיאטרי בקרבת פרדס חנה-כרכור. בית חולים זה הוא המוסד הרפואי הגדול ביותר בישראל לפגועי נפש. מטופלים בו מבוגרים מגיל 18 ומעלה. מנהלת בית החולים היא ד"ר שירלי פורטוגז.
פעילות בית החולים
בית החולים שער מנשה מתפרס על שטח של 740 דונם. הוא מספק שירות לאזור עמק חפר וואדי עארה. גבולות האזור לו ניתן השירות הם מצומת הרוא"ה בדרום ועד טירת כרמל בצפון, מחוף הים במערב ועד גבולות טבריה במזרח. בית החולים מספק שירותי אשפוז לכל סוגיו כולל 12 מחלקות אשפוז, חדר מיון, מתקן ביטחון מרבי (מתקן ארצי), פסיכוגריאטריה וכן שירותי מרפאה הניתנים במרפאת עירון הצמודה לבית החולים, במרפאת אום אל-פחם הממוקמת במבנה מרפאת שירותי בריאות כללית ובמרפאת שירותי בריאות כללית בחדרה בהן הטיפול ניתן באמצעות ועידת וידאו.
בית החולים מספק שרותי דיור למטופלים משוקמים ולניצולי שואה בהוסטל כוללני "בית לחיים" והוסטל ניצולי השואה, הנמצאים בשטח בית החולים. לבית החולים פונים ומופנים כ-2,500 חולים לשנה, מהם מתאשפזים כ-65%. מספר מיטות האשפוז הוא 420, מספר מיטות הדיור - 200. בית החולים מסונף לפקולטה לרפואה של הטכניון שבחיפה, ובו לומדים סטודנטים לרפואה בשנים הקליניות של הכשרתם. בנוסף, בית החולים משתף פעולה עם אוניברסיטת בר-אילן בהדרכת סטודנטים לקרימינולוגיה בשנים הקליניות. סטודנטים לסיעוד ועבודה סוציאלית מקבלים הכשרתם בבית החולים.
מחלקות ומרפאת בית החולים מוכרות להתמחות לשם קבלת מומחיות בתחום הפסיכיאטריה והפסיכולוגיה, רופאי בית החולים ופסיכולוגים משתתפים כבוחנים לשם קבלת מומחיות בפסיכיאטריה או פסיכולוגיה קלינית, בהתאם. במסגרת בית החולים ניתנים טיפולים פסיכיאטריים ופסיכולוגיים, בהם: טיפולים תרופתיים, טיפול בנזעי חשמל, טיפולים משפחתיים וקבוצתיים. כן מתקיימים ריפוי בעיסוק בתחומים כמו נגרות וגינון, וטיפולים שיקומיים, לרבות כאלה המוכוונים לתסמונות בזיקנה.
בבית החולים קיים אגף לביטחון מרבי, המשמש כמתקן ארצי, הכולל גם שיקום. המרכז מטפל בחולים מכל רחבי הארץ עם צווי אשפוז מטעם בתי המשפט ובחולים אלימים במיוחד. החטיבה כוללת 5 מחלקות. 4 מחלקות אשפוז סגורות ומחלקה שיקומית פתוחה. רמת הביטחון הסביבתי בחטיבה הסגורה היא מהגבוהות ביותר. יחודו של המרכז בפיתוח שיטות לטיפול בחולה האלים, ובמתן חוות דעת רב מקצועיות הכוללות היבטים פסיכיאטרים, פסיכולוגים וקרימינולוגים. במתקן זה מאושפזים 128 חולים, ולאחר איזון במצבם, הם עוברים למחלקות השיקום (72 מיטות) לשם הכנתם ליציאה לקהילה.
תולדות המקום
ראשיתו של המקום כ"מנחת עין שמר" - שדה תעופה בימי המנדט הבריטי. עם קום המדינה הוא נכבש על ידי צה"ל ושימש עמדה קדמית באזור. לאחר שוך הקרבות באזור, הוסב למחנה עולים גדול בשם "עין שמר", שכלל שלושה מחנות משנה. המחנה קלט חלק מהעולים מתימן במבצע על כנפי נשרים. בתחילת 1950 הוסב שם המחנה ל"שער מנשה". בפברואר 1950 התמוטט חדר האוכל במחנה מפאת הגשמים וארבעה עולים מתימן נהרגו.
בתחילה שהו במחנה עולי תימן. לאחר מכן שוכנו בו עולים ממזרח אירופה ומסין. במרץ 1951 החל המחנה לקלוט עולים מעיראק. במקביל, הוקם במקום כפר לקשישים, אשר עם פינוי אוכלוסיית מחנה העולים התרחב לכ-1000 נפש ונפתח רשמית ב-1953. במקום התקיים גן ירק ופרדס בו עבדו הקשישים. בנוסף לכך אימצו תושבי הכפר יחידה צבאית. בסוף 1960 היו במקום כ-1500 קשישים ליד הכפר התקיים בית חולים לקשישים סיעודיים, אשר התמחה בטיפול בבעיות פסיכיאטריות של קשישים. ליד בית החולים התקיים מאז 1952 בית ספר לאחיות שבוגרותיו עבדו במוסדות מלב"ן.
בתחילת 1961 הוחלט על סגירת כפר הזקנים באופן מדורג והסבת המקום לבית חולים פסיכיאטרי, עד שנת 1965. במקביל לסגירת כפר הזקנים והקמת בית החולים הפסיכיאטרי, בית הספר לאחיות הרחיב את פעילותו, תוך התמחות בפסיכיאטריה.
ביקורת על ההתנהלות
בשנים האחרונות נשמעה ביקורת מצד משפחות של מטופלים, על פרקטיקה של קשירות ובידודים בבית החולים הפסיכיאטרי. ביזמת משרד הבריאות הוקמה ועדה שתפקידה לתת המלצות בנוגע לנושא. בסיום התהליך החליט משרד הבריאות שלא להאריך את כהונתו של מנהל בית החולים פרופסור אלכסנדר גרינשפון אשר תמך בפרקטיקת הבידודים.
בנימין מעוז
בנימין מעוֹז (31 באוקטובר 1929 – 28 באוגוסט 2014) היה פסיכיאטר ישראלי, פרופסור באוניברסיטת בן-גוריון ומנהל המחלקה לפסיכיאטריה בבית החולים סורוקה.
ביוגרפיה
מעוז נולד בשנת 1929 בשם בנימין מוֹסבָכֶר (Mosbacher) בקאסל שבגרמניה. בילדותו, בשנת 1937, עלה לארץ ישראל והתגורר תחילה בחיפה. למד רפואה באוניברסיטת אמסטרדם, והתמחה בפסיכיאטריה בבית החולים גהה. בנוסף קיבל בשנת 1973 תואר דוקטור לפילוסופיה (PhD) בפסיכיאטריה חברתית מאוניברסיטת ליידן שבהולנד, על מחקר בנושא תפיסת גיל המעבר בקרב נשים מחמש עדות בישראל.
בשנות ה-70 ניהל את המרפאה הפסיכיאטרית בבית החולים גהה. בין השנים 1979–1995 ניהל את השירות הפסיכיאטרי במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה. ניהל במשך שנים רבות את התוכנית לפסיכותרפיה באוניברסיטת בן-גוריון. חוקר ומקדם שיתוף פעולה בממשק שבין הרפואה הראשונית לפסיכיאטריה, רפואת "ליאזון" פסיכיאטרית.
פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס. בשנת 2009 נערך לכבודו כנס על ידי איגוד הפסיכיאטריה בישראל.
חיים אישיים
בהולנד הכיר מעוז את אלי (נולדה ב-1934), שנישאה לו ובשנת 1959 עלתה עמו לישראל. לבני הזוג שלוש בנות וכן נכדים. משנת 1994 התגורר באבן יהודה. נפטר באוגוסט 2014, בגיל 85. נקבר בקיבוץ הזורע.
חיל רגלים כבד
חייל רגלי כבד הוא סוג של חייל רגלים המוגן בשריון כבד. השריון כלל בדרך כלל שריון גוף, מגן, קסדה ופרטי מיגון נוספים. החיילים חומשו בדרך כלל בחנית דקירה חזקה או נשק מוט אחר, מוט-גרזן וחרב.
חיילים רגליים כבדים ידועים עוד מהתקופה העתיקה. החיל רגלים הכבד הופיע לראשונה בשומר. למרות כושר ההבקעה ושרידותו הרבה, צבאות הסהר הפורה לא השתמשו בחיילי חיל רגלים כבד, למעט הצבא המצרי וצבא אשור. הסיבה לכך היא מחירה הגבוה של המתכת בעולם העתיק.
בהתחלה חיילי חיל רגלים כבד נלחמו בגושים גדולים שנקראים פלנקס והיו חמושים במגן גדול, חנית או רומח רגלים וחרב קצרה. הפלנקס הומצאה לראשונה בשומר והתפתחה מאוד במצרים העתיקה, אך שיאה היה ביוון הקלאסית שם היא הורכבה מחיילים שנקראים הופליטים. הצבא הספרטני היה ידוע בהופליטים המצוינים שלו ויצאו לו מוניטין ששרדו עד עצם היום הזה. חיל הרגלים הכבד קיבל תנופה רבה ברומא העתיקה והצבא הרומי השתמש במספר גדול של חיילי חיל רגלים כבד במערך הלגיון. בהתחלה, הלגיונרים היו חמושים בדומה להופליטים בחניתות, אך עם הזמן הם זנחו את החנית ואימצו את חרב הגלדיוס בתור נשקם העיקרי.
בעקבות המשבר של המאה ה-3 האימפריה הרומית החלה לאבד מכוחה ונפלה תחת ההתקפות הברבריות. החיל רגלים הכבד פינה את מקומו לחיל הפרשים בתור הזרוע העיקרית של הצבא, אך עדיין שמר על יוקרתו במקומות שונים בעולם דוגמת שווייץ. לרוב שריונם של החיילים הרגלים היה דל יחסית לפרשים וכלל בדרך כלל מעיל מחוזק בפיסות מתחת שריון קשקשים או שרשראות.
חיל הרגלים הכבד בימי הביניים היה חמוש בדומה לפרשים, תלוי במעמדם ובעושרם של החיילים בו. לעיתים, חיל הרגלים הכבד הורכב מאבירים פרשים שאיבדו את סוסם ולא יכלו לממן או להשיג סוס אחר. חיל רגלים זה היה עטוי בשריון כבד (בדרך כלל שריון שרשראות או שריון לוחות) והיה חמוש בחרב, מגן וכלי נשק ייעודי בהתאם לצורך. עם שיפור ברמת המיגון, ובייחוד עקב כניסת שריון הלוחות שסיפק הגנה טובה כנגד מרבית כלי הנשק, המגן הוקטן ואף נזנח לטובת האפשרות לתת ללוחם להשתמש בנשק דו-ידני שתוכנן במיוחד לחדירת שריון: חרב דו-ידנית כבדה וארוכה, נשקי מוט (שנועדו בעיקר כנגד פרשים משוריינים), פטיש קרב ומוט-גרזן (Pollaxe). בנוסף לכלי נשק אלה רווח השימוש באלות, פטישי קרב ואף כוכב השחר שעקפו את בעיית חדירת השריון על ידי ריסוק העצמות שמתחתיו על ידי מכות כבדות וחזקות.
לוחמי החיל רגלים השווייצרי היו לבושים בשריון לוחות וחמושים בנשקי מוט (בעיקר בהאלברדות ורמחים), דבר שסייע להם בתוואי ההררי להדוף את הפרשים ההבסבורגים ויצר להם מוניטין רב באירופה.
עם התפתחות כלי הירי השריון האישי איבד מיעילותו, בשל כושר החדירה הרב של קליעי כלי-ירייה, המנטרל כל שריון שפותח בחשיבה הצבאית הקונבנציונית הישנה. בשל כך, הוא נזנח בהדרגה עד שנעלם כלל.
פארקים וגנים בעיר ניו יורק
בעיר ניו יורק, מדינת ניו יורק, ארצות הברית, מספר רב של שמורות טבע, גנים ציבוריים ופארקים.
טליבאן
טליבאן (בפשטו: طالبان – "תלמידים"; תעתיק מדויק: טאלבאן) הוא ארגון טרור מוסלמי סוני ששולט באפגניסטן. הארגון החל את דרכו באמצע שנות התשעים, כתנועת סטודנטים פשטונים שהתנגדה לשחיתות באפגניסטן. משתפס הטליבאן את השלטון בהפיכה צבאית, הוא הנהיג במדינה משטר הלכה אסלאמי נוקשה. משטר הטליבאן נפל במלחמת אפגניסטן השנייה, שעה שאפגניסטן נכבשה על ידי הצבא האמריקאי. בקיץ 2021, לאחר הודעתם של הכוחות האמריקאים על הקדמת נסיגתם מהמדינה, ניצלו כוחות הטליבאן את ההזדמנות ופתחו במסע כיבוש מחודש שבמהלכו הצליחו לכבוש את כל ערי המדינה כולל הבירה קאבול. שלטון המדינה נכנע ובחר לפתוח במשא ומתן להעברת השלטון באפגניסטן לידי התנועה באופן מסודר וללא קרב.
תחילת הדרך
הטליבאן החלה כתנועת סטודנטים באפגניסטן, שביקשה לטהר את העיר סינג היסאר מגנבים ומשחיתות. בשפות המדוברות באפגניסטן ובצפון פקיסטן משמעות המילה "טליבאן" היא תלמידים (כולל סטודנטים). הצלחת הסטודנטים הביאה אותם לסלק את ראש העיר של קנדאהר, שלטענתם לא מילא את תפקידו, ולאחר מכן גם את ראש המדינה. הם העמידו בפני השלטון המרכזי מספר דרישות, ביניהן השלטת השריעה כחוק המדינה; כשזה סירב – יצאו למאבק. פקיסטן, שתמכה בהצהרותיהם, סייעה להם באספקת נשק, ואף אפשרה לסטודנטים להצטרף למלחמה.
העלייה לשלטון
בשנת 1995 תנועת הטליבאן כבשה את רוב החלק הדרומי והמזרחי של אפגניסטן תוך פחות משנה. תוך זמן קצר השתלטה מפלגת המוג'אהדין (לוחמי הטליבאן) על כ-90% מהמדינה כשהיא זוכה בתמיכתם של למעלה מ-80% מהאוכלוסייה. שאר האוכלוסייה תמכה בפלג השיעי-קומוניסטי, שהמשיך לשלוט בצפון המדינה ונאבק על השלטון בה.
באותה שנה, הצטרפה מיליציית חקאני לשורות הטליבאן, ומאז היא נחשבת לפלג המסונף אליו.
שלטון הטליבאן הראשון
משעלה הטליבאן לשלטון קבעו ראשי התנועה את השריעה כחוק המדינה, ושינו את מערכת החינוך במדינה לחינוך המבוסס על הקוראן, ללא השפעות מערביות. זאת למרות איום של האו"ם להפסיק את הסיוע הכלכלי והרפואי למדינה.
במסגרת ההקצנה הדתית, החיל הטליבאן במדינה דיכוי נשים חסר תקדים. נשות אפגניסטן הפכו לשפחות נטולות זכויות, נאסר עליהן לעבוד ורובן המוחלט הפסיקו ללמוד. על רופאים ממין זכר נאסר להעניק טיפול רפואי לנשים, עליהן נאסר להגיע לבתי חולים כלליים. כחלק מההטפה לצניעות על פי השקפת הארגון, הורה הטליבאן על קוד לבוש אחיד לנשות המדינה: כל הנשים חויבו ללבוש "בורקה" המכסה לא רק את גופן וראשן (בדומה לרעלה המסורתית), אלא אף את פניהן ועיניהן. ב-1998 נחקק חוק המחייב איטום חלונות בצבע שחור למניעת אפשרות שנשים ייראו בידי גברים. חוקים אלו נאכפו בקפדנות בידי משמרות סיור עירוניים של הטליבאן, ונשים שלא צייתו לחוק הוכו באכזריות. על נשים שהפרו חוקים אלו ואחרים, הוטלו עונשים אכזריים (לרוב ניאוף). ח'אלד חוסייני, מחבר הספר "אלף שמשות זוהרות" שהיה פעיל בארגוני זכויות אדם באפגניסטן מעיד על כך בספרו.
משטר הטליבאן תמך בשליטים הקיצוניים בסודאן (האחראים לרצח העם בדארפור), ונתן מחסה לטרוריסטים איסלאמיים. אנשי הטליבאן טענו כי אינם יכולים להסגיר למערב מוסלמי הנאבק למען עקרונות האסלאם. כאשר ערב הסעודית פנתה אל אנשי הטליבאן בנושא, הם ענו לה שהחשיבות של מתן המחסה שווה לחשיבות השמירה של הסעודים על המקומות הקדושים, מכה ואל-מדינה.
לקראת סוף שלטונם, ביצעו אנשי הטליבאן שתי פעולות שעוררו זעם רב בעולם המערבי:
פעולה נוספת שניסו אנשי הטליבאן לעשות היא לשדוד את האוצרות האפגניים מהבנק המרכזי. אך אנשיו נכשלו בכך, לאחר שלא זכו לשיתוף פעולה מצד עובדי הבנק, שהיו נכונים להיהרג.
ההתנגדות
החשש מפני התפשטות התפיסה האסלאמית הרדיקלית הביא את רוסיה, הודו וטורקיה לתמוך בתנועת המחתרת השיעית-קומוניסטית, שלמרבה האירוניה זכתה גם לתמיכתה של איראן השיעית. אומנם תנועה זו הייתה חלשה למדי ולא היוותה איום על משטר הטליבאן, אך מכלול של גורמים אחרים ערער את יציבות המשטר כגון:
המלחמה עם ארצות הברית (2001)
פיגועי 11 בספטמבר 2001 העלו את אפגניסטן כחשודה עיקרית במתן סיוע לארגוני טרור ובסיסי פעולה לאוסאמה בן לאדן וארגונו אל-קאעידה, אשר לקחו אחריות על תכנון הפיגועים.
מלחמת אפגניסטן, שנמשכה חודשיים בשנת 2001 (7 באוקטובר – 7 בדצמבר) ובמסגרתה נכבשה אפגניסטן על ידי כוחות קואליציה בראשות ארצות הברית, הביאה לקץ משטר הטליבאן. אף שהוקמה ממשלה מקומית (אסלאמית אף היא, אך פחות מהטליבאן), נמשך כיבוש המדינה בחיפוש אחר בסיסים של ארגוני טרור. עבר זמן רב מנפילת הטליבאן עד שהעזו נשות אפגניסטן לחשוף את פניהן.
לאחר התבוסה
גם לאחר תבוסת הטליבאן נשארו במדינה גרעינים של הארגון במקומות שונים, במיוחד בהרים. ביולי 2007 חטף הטליבאן 23 אזרחים דרום-קוריאנים, אנשי ארגון דת נוצרי (מתוכם רצח שניים), ותבע לשחרר ממאסר 23 מלוחמיו שנפלו בשבי הצבא האפגאני, ולהסיג מאפגניסטן את כ-200 חיילי קוריאה הדרומית המוצבים שם. ב-29 באוגוסט 2007 החלו אנשי הטליבאן לשחרר את החטופים, לאחר שקוריאה הדרומית התחייבה למנוע פעילות מיסיונרית באפגניסטן ולממש את הבטחתה להוציא את חייליה עד סוף השנה.
ב-23 בנובמבר 2007, לאחר שחיילי צבא אפגניסטן אילצו את הטליבאן לעזוב את העיירה ארג'נדאב, צפונית לעיר קנדהאר, תקפו הטליבאן עמדות משטרה באזור וערפו את ראשיהם של שבעה שוטרים.
המלחמה באפגניסטן דחקה חלק מאנשי הטליבאן אל מעבר לגבול, והם השתלטו על חלקים נרחבים באזור ההררי של פקיסטן וקיימו שם שלטון גרילה אסלאמיסטי. באמצע פברואר 2009 הודה נשיא פקיסטן אסיף עלי זרדארי כי הטליבאן ביסס את שלטונו בשטחים נרחבים בארצו, וכי הורה על גיוס 120 אלף חיילים כדי לטפל באנשי הטליבאן.
ביולי 2007 פרסמה ממשלת פקיסטן כי היא תעניק פרס של 615 אלף דולר לכל מי שיביא ללכידתו של בייטוללה מחסוד (בָּאיתוּללָה מֶהסוּד), מנהיג הטליבאן בפקיסטן, שנחשד בייזום הפיגוע במלון מריוט וחיסול בנזיר בוטו. ובנוסף גם ממשלת ארצות הברית השיתה על ראשו פרס גבוה של 5 מיליון דולר. ב-5 באוגוסט 2009 נהרג בייטוללה מחסוד עם אחת מנשותיו בתקיפת מל"ט אמריקני על בית חמיו של מחסוד.
ב-13 במאי 2011 התפוצצו שני מחבלים מתאבדים במתקן אימונים בפקיסטן, ולפחות 80 בני אדם נהרגו ועוד עשרות נפצעו. דובר הטליבאן הודיע כי זו הייתה הנקמה הראשונה על מותו של אוסאמה בן לאדן, מנהיג אל-קאעידה.
ב-2 בנובמבר 2013 חיסלה ארצות הברית את מנהיג הטליבאן "חכימוללה מחסוד" בפקיסטן על ידי ירי מכלי טיס בלתי מאויש.
במאי 2016 חיסלה ארצות הברית את מנהיג הטליבאן אח'תר מוחמד מנסור באמצעות כלי טיס בלתי מאויש.
ב-21 באפריל 2017, התרחשה מתקפת הטליבאן בבסיס שאהין בעיר מזאר-י שריף, אשר נחשבת להתקפה הקטלנית ביותר שביצע הארגון עד אז על בסיס צבאי באפגניסטן.
בינואר 2019 פורסם כי מתגבש הסכם שלום בין ארצות הברית לבין הטליבאן שיביא לנסיגת הכוחות הצבאיים של ארצות הברית מאפגניסטן בתמורה להסכמת הטליבאן למנוע מארגוני טרור לפעול באפגניסטן.
שלטון הטליבאן השני
באמצע שנת 2021, בעקבות נסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן החל הטליבאן להשתלט בחזרה על אפגניסטן.
ב-12 במאי 2021 השתלט הטליבאן על נפת נרך (480 קמ"ר) במחוז מיידאן ורדכ במטרה להגיע אל קאבול בירת אפגניסטן. יום קודם, הטליבאן כבש את בניין ממשל הנפה ושרף אותו, לאחר כמה ימים של מצור עליו. חיילי ארצות הברית התחילו לסגת מאפגניסטן במטרה לצאת משם סופית ב-31 באוגוסט. במקביל החלו מדינות רבות בעולם כבר לפנות את השגרירויות שלהן מקאבול.
ב-15 באוגוסט 2021 השתלט הטליבאן על שטח קאבול הבירה וקיבל את השלטון הרשמי באפגניסטן לאחר שהנשיא אשרף ע'ני אחמדזאי עזב את המדינה וויתר על השלטון.
במהלך חציו השני של חודש אוגוסט 2021, בעקבות השתלטות הטליבאן באפגניסטן, דווח על תושבים רבים שנמלטו מבתיהם. רבים מן האזרחים והחיילים האמריקנים והאירופים במקום עזבו את המדינה בטיסות מיוחדות. ב-26 באוגוסט 2021 בשעות אחר הצהריים, מחבל מתאבד השייך למחוז ח'וראסאן של המדינה האסלאמית פוצץ את עצמו בלב הבירה קאבול בקרבת שדה התעופה. בפיגוע נפגעו יותר ממאתיים אנשים, ומעל 170 אנשים נהרגו, בהם 13 חיילים אמריקנים. טליבאן הוציא הודעת גינוי לפיגוע.
בעקבות החשש של שלטון הטליבאן מחזרתן של סנקציות בינלאומיות על שלטונו, פרסם שלטון הטליבאן מסרים מרוככים לגבי זכויות אדם תחת שלטונו החדש, ובין היתר יאפשר גישה של נשים לחינוך ותעסוקה בניגוד לבעבר. לצד זאת, דיווחים של ארגונים פמיניסטיים מקומיים מציגים תמונה שונה, לפיה בפועל חזרו הנשים לסבול מדיכוי קיצוני תחת שלטון הטליבאן, ובין היתר נטען שהפגנות פמיניסטיות פוזרו באמצעים אלימים.
במאמר שפורסם בחודש ספטמבר 2021 מצטט הטלגרף את דובר הטליבאן זביהוללה מוג'היד שהצהיר כי סין היא "שותפה ראשית" של הטליבאן בקהילה הבינלאומית.
חנוך אלבק
חנוך אלבק (17 באוגוסט 1890 - 9 בינואר 1972) היה פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, מגדולי החוקרים של המשנה והתלמוד וממייסדי השיטות המדעיות החדשות בחקר המשנה.
ביוגרפיה
אלבק נולד בי"ז באב תר"ן לר' שלום (בן יחזקאל) אלבק (אלבעק) ורחל בת אלכסנדר ברודט בעיר לוביץ' (בפולנית: Łowicz) שבפולין, אז חלק מן האימפריה הרוסית. אביו היה ידוע כ"חכם התלמודי", ההדיר כמה ספרי ראשונים כגון ראב"ן, ספר האשכול ועוד. חנוך אלבק הוסמך לרבנות ב-1905, למד בבית המדרש לרבנים בווינה, וב-1921 סיים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת וינה. בין 1926 ל-1936 לימד בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות בברלין.
ב-1936 עלה לארץ ישראל, ומיד החל לשמש כפרופסור, ומאוחר יותר כראש המחלקה לתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, שם הרצה במשך כמעט 25 שנה. עם מוריו נמנים דוד צבי מילר ואביגדור אפטוביצר. עם תלמידיו נמנו אברהם גולדברג, מנחם אלון ואברהם יהושע השל.
זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנים תש"ג-תש"ד.
בשנת 1957 סירב לקבל את פרס ישראל, והסביר: "א) ריבוי הפרסים במדינה וחלוקתם לכל מיני אנשים ונשים מורידים את ערכם לפחות מכשיעור הראוי להתכבד. ב) המיסים הכבדים המוטלים על הציבור אינם מצדיקים לדעתי את השימוש בהם לצרכים מפוקפקים כאלה, וחוששני ליהנות מכסף זה."
ב-1959 נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. ב-1969 זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל על ספרו "מבוא לתלמודים".
בערים ירושלים ובאר שבע נקראו רחובות על שמו.
משפחתו
אלבק נשא לאישה את הנדל לבית דוב ויס (אחות אברהם ווייס), ולשניים נולדו שלושה ילדים. בניו הם פרופסורים באוניברסיטת בר-אילן:
מחיבוריו
אלבק, שהיה יהודי אורתודוקסי, חיבר ספרים רבים בעברית ובגרמנית על ספרות חז"ל, בהם: "מבוא למשנה", "מחקרים בברייתא ובתוספתא" ו"מבוא לתלמודים". כמו כן פרסם מאמרים רבים בכתב העת "תרביץ". אלבק עסק גם בההדרה. הוא ההדיר את מדרש "בראשית רבתי" לר' משה הדרשן (ירושלים 1940) ואת "ספר האשכול" לראב"ד השני, עבודה שאביו התחיל לפניו. אלבק תרגם, ערך והשלים את חיבורו של יום-טוב ליפמן צונץ "הדרשות בישראל", וכן השלים את המהדורה המדעית לבראשית רבה של יהודה תיאודור.
מספריו של אלבק
פירושו למשנה
לבקשת הוצאת דביר החל אלבק לכתוב פירוש למשנה במטרה להשלים את מפעלו של ביאליק להוצאה עממית של המשנה. העבודה על הכנת הפירוש ארכה שש שנים, וכל סדר יצא לאור עם השלמתו. סדר יציאת הכרכים היה: מועד (1952), נזיקין (1953), נשים (1954), קדשים (1956), זרעים וטהרות. שאלת זהות מחברו של הפירוש על סדר נזיקין הגיעה לבית המשפט, כאשר ד"ר מרדכי מרגליות טען שהוא מחבר הפירוש ואלבק רק ערך אותו. לאחר מספר חודשים הושגה פשרה על פיה תודפס בספר הודאה של אלבק למרגליות על עזרתו בכתיבת הפירוש.
הפירוש למשנה של אלבק קצר ועממי, בתוספת הערות ארוכות בסופי הכרכים. בפירוש זה אלבק מציע את הפירוש הפשוט והמתאים ביותר ללשון המשנה גם אם התלמוד נותן פירוש אחר כדי להתאים את המשנה להלכה שנהגה באותו זמן. בפירושו אלבק משתמש גם במקורות ארץ-ישראליים, כמו התוספתא, התלמוד הירושלמי ומדרשי הלכה, שנכתבו כמו המשנה בארץ ישראל. ניקוד המשנה במהדורת אלבק נערך בידי חנוך ילון.
עמדותיו
אלבק ביקר בחריפות את ספרי דורות הראשונים של יצחק אייזיק הלוי וכתב עליהם: "כי בספרו יש מן החדש ומן הטוב, אלא מה שהוא חידש אינו טוב ומה שהוא טוב אינו חידוש".
אקווריום
אַקווריום או אַקווריוֹן הוא מיכל להחזקת ולהצגת בעלי חיים מימיים או צמחי מים, בעל לפחות דופן אחת שקופה. האקווריום משמש להחזקה, גידול והצגה של דגים, דו-חיים, יונקים ימיים וזוחלים מימיים (כגון צבים ופרוקי-רגליים מימיים (כגון סוגי סרטנים שונים)). אקווריום מכיל מים; שורש המילה אקווריום היא אקווה שפירושה מים, או תכלת. מכל זכוכית ללא מים המאכלס בעלי חיים יבשתיים לשם חקירה, לימוד או הנאה נקרא טֶרַרְיוֹן (או טֶרַרְיוּם).
את האקווריום הראשון ששימש לחקר בעלי חיים ימיים בנתה הביולוגית הימית ז'אן וילפרו-פאוור.
ישנם אקווריומים ציבוריים המוצבים בגני חיות או בפארקי מים ויכולים להכיל חיות גדולות כמו כרישים ואף לווייתנים והם מעוצבים מזכוכית עבה ביותר. אקווריומים אחרים נועדים לשימוש ביתי או למחקר.
סוגי אקווריומים
האקווריומים מתחלקים לסוגים שונים על פי סוג המים שהם מכילים (מלוחים או מתוקים) וויסות הטמפרטורה שלהם (חמים או קרים). באקווריום מים חמים מווסתת טמפרטורת המים על ידי תרמוסטט וגוף חימום, כדי לאפשר סביבת חיים נוחה לדגים שמקורם באזורי אקלים טרופי. דולפינריום הוא סוג אקווריום גדול ממדים המיועד להצגת יונקים ימיים גדולים.
מים מתוקים טרופיים
האקווריום הנפוץ ביותר הוא אקווריום המים המתוקים החמים. הסיבה לכך היא מגוון הדגים שהוא מאפשר לאכלס בשל ריבוי המינים הטרופיים, עלויות האחזקה והקנייה הראשונית נמוכות באופן יחסי ורובם הגדול של הדגים קלים לגידול.
מים מתוקים קרים
אקווריום המיועד לדגים המעדיפים מים קרים, בדרך כלל בטמפרטורה נמוכה מ-20 - 22 מעלות צלזיוס. באירופה ובצפון אמריקה חובבים רבים מגדלים מיני דגים מקומיים, אשר לא דורשים חימום מיוחד באקווריום. אך הדג הנפוץ ביותר בסוג זה של אקווריום הוא הזן המבוית של Carassius auratus, שהוא דג זהב. לגידול באקווריום מתאימים במיוחד הצורות קצרות הגוף של דג זה, כגון טלסקופ, ראש אריה, ראנצ'ו וכו'.
מים מלוחים טרופיים
האקווריום של המים המלוחים החמים זוכה לפופולריות רק בקרב מגדלים מתקדמים יותר, בשל מספר סיבות:
לכן אקווריום זה מתאים לבעלי אמצעים וידע נרחב בתחום.
מים מלוחים קרים
האקווריום של המים המלוחים הקרים הוא נדיר יחסית, למרות עלותו הנמוכה מאוד. הוא אינו דורש ציוד חימום, ציוד הסינון שלו פשוט מאוד ואת חסרי החוליות המאכלסים אותו ניתן למצוא על כל שובר גלים בקרבת חוף הים.
ציוד האקווריום
אקווריום מורכב בדרך כלל מהחלקים הבאים:
מכל זכוכית או פלסטיק
מכל פלסטיק עלול להתעוות עם הזמן ולאבד משקיפותו. באקווריום זכוכית, על עובי הזכוכית להתאים לנפח האקווריום (מעל 200 ליטר - זכוכית 8 מ"מ). כמו כן באקווריום שאורכו גדול מ-1 מטר, יש להוסיף חיזוקים בחלקו העליון והתחתון של האקווריום.
חצץ
ישנם סוגים שונים של חצץ בהתאם לתנאי המחיה שאותם מנסה מעצב האקווריום לחקות. חצץ צבוע עלול לזהם את המים בחומרים רעילים.
מערכת חימום
באקווריום מים חמים נשמרת טמפרטורה קבועה של 26–28 מעלות צלזיוס. גוף החימום נמצא בתוך האקווריום ומכיל תרמוסטט אותו ניתן לכוון לטמפרטורה הרצויה (לעיתים יש להעלות את הטמפרטורה מעל 28 מעלות לשם טיפול במחלות). יש להתאים את ספק גוף החימום לנפח האקווריום - ככלל אצבע, 0.5W לליטר מים. בכל מקרה יש לבדוק את הנחיות היצרן.
צמחייה
צמחייה נועדה לייפות את האקווריום, לדמות את סביבת החיים של הדגים בטבע, ולהוות מקום מסתור ורבייה לדגים. צמחייה מלאכותית מפלסטיק לא מצריכה תחזוקה. צמחייה טבעית מצריכה טיפול, לעיתים גדול יותר מהטיפול הנדרש לגידול דגים - יש לדאוג למצע מתאים לעיגון הצמחים והשרשתם, לדאוג לחומרי דישון ולחידושם, לגזום אזורים שנרקבו או צמחו יתר על המידה. יש להימנע מגידול דגים האוכלים את הצמחייה. ניתן להשתמש במערכות הוספת CO2 להאצת תהליכי פוטוסינתזה. יש לשמור על איזון מדויק משום שכל התנאים הנזכרים כאן מהווים גם זרזים חזקים מאוד להתפתחות של אצות וירקת באקווריום.
מערכת תאורה
האקווריום מנסה לדמות את סביבת החיים הטבעית של הדגים והצמחייה. חלק מהמאפיינים של סביבה זו הוא אור השמש. האור עוזר לראות היטב את הדגים, וחיוני לצמחייה טבעית אשר לא יכולה לצמוח (לבצע פוטוסינתזה) ללא אור השמש (או אור מלאכותי במאפיינים דומים). ישנם סוגי רבים של אלמנטי תאורה הנבדלים זה מזה בנצילות (צריכת חשמל), עוצמת התאורה, הטמפרטורה וגוון האור.
מערכת אוורור
תפקיד מערכת האוורור היא להעשיר את המים בחמצן החיוני לנשימת הדגים. הדבר נעשה על ידי יצירת זרם בועות אוויר העובר מתחתית המיכל לפני המים. זרם זה יוצר שטח פנים גדול בין בועות האוויר למי האקווריום, וכמו כן יוצר מערבולות וגלים קטנים בפני מי האקווריום.
מערכת האוורור מורכבת ממשאבת אוויר, צינורות הובלה ואבן אוויר אשר מותקנת בקצה הצינורות ויוצרת זרם של בועות קטנות ורבות יחסית לגודל ומספר הבועות שצינורות ללא אבן אוויר פולטים.
מערכת סינון
בניגוד למקורות מים בטבע אשר בהם נעשית תחלופה תמידית ושוטפת של המים באקווריום המים מוחלפים רק לעיתים נדירות (בין פעם לשבוע לפעם במספר חודשים לפי הצורך ובהתאם להעדפות המגדל). לכן, יש חשיבות רבה למערכות סינון מים באקווריום.
הסינון נחלק לשלושה סוגים:
סוגי מסננים:
כלל האצבע להספק מסנן נדרש לאקווריום הוא 3 תחלופות מים בשעה. לדוגמה אקווריום שנפחו 100 ליטר זקוק למסנן 300 ליטר לשעה. כלל זה הוא המינימום, ולעיתים יש צורך במסנן חזק יותר וזאת כתלות במספר הדגים, מינם (טורפים "מלכלכים" יותר), שטח הפנים במסנן ועוד.
דניאל גואטה
דניאל גואטה (נולד ב-31 באוגוסט 2003) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדת הרכז בהפועל גלבוע גליל מהליגה הלאומית בכדורסל ובנבחרת ישראל בכדורסל עד גיל 20.
ביוגרפיה
גואטה נולד בקריית גת ושיחק בקבוצות הנוער של מכבי קריית גת. ב-2019 עבר להפועל גלבוע מעיינות, מחלקת הנוער של הפועל גלבוע גליל.
הפועל גלבוע גליל (2021–הווה)
בעונת העלה גואטה את ממוצע הדקות שלו מ-2 ל-7.2 למשחק, ורשם שיאי קריירה של 9 נקודות, שלושה ריבאונדים וארבעה אסיסטים במחזור ה-27 נגד הפועל חיפה. בסיום העונה ירדה גלבוע גליל לליגה הלאומית, אך ב-30 ביולי 2023 האריך גואטה את חוזהו בקבוצה בשנתיים.
קריירה בנבחרת הלאומית
בקיץ 2022 הוביל גואטה את נבחרת המכביה של ישראל לזכייה במדליית ארד ב, כשקלע בממוצע 15.5 נקודות למשחק.
ביולי 2023 שיחק במדי נבחרת ישראל בכדורסל עד גיל 20, וזכה איתה במדליית כסף באליפות אירופה לנבחרות עתודה 2023. באליפות העמיד גואטה ממוצעים של 1.3 נקודות, 1.6 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים ב-10.7 דקות.
איזט האירוביץ'
איזט האירוביץ' (בבוסנית: Izet Hajrović; נולד ב-4 באוגוסט 1991) הוא כדורגלן בוסני המשחק באריס סלוניקי ונבחרת בוסניה והרצגובינה. האירוביץ' משחק בעמדת הקיצוני. ידוע בזריקות חוץ ארוכות ובבעיטות חופשיות.
קריירה
האירוביץ' היה תשע שנים באקדמיה של גראסהופרס ציריך, את רובם בילה לצד אחיו סיאד האירוביץ'. בעונת עלה לקבוצת הבוגרים. הוא שימש בעיקר כקשר התקפי וכקיצוני ימני. ב-7 בינואר 2014, חתם בגלאטסראיי ל-4.5 שנים תמורת 3.5 מיליון אירו. האירוביץ' ערך את הופעת הבכורה שלו העונה נגד בורסאספור, כאשר נכנס כמחליף במחצית השנייה בניצחון ביתי 0-6. ב-5 בפברואר הוא הבקיע את השער הראשון שלו בניצחון 0-3 נגד טוקאטספור במסגרת הגביע הטורקי. לאחר שלא קיבל את הכספים המגיעים לו מגלאטסראיי, הוא פנה לפיפ"א בנושא ופיפ"א אישרה לו לעזוב את המועדון ללא תמורה. ב-10 ביולי 2014 חתם בורדר ברמן ל-4 שנים. ב-31 באוגוסט 2015 הושאל לאייבר הספרדית עד לסיום העונה. בתום תקופת ההשאלה חזר לורדר ברמן. ב-31 בינואר 2018 חתם האירוביץ' לשנה וחצי בדינמו זאגרב.
ב-14 בנובמבר 2012, הוא ערך את הופעת הבכורה הבינלאומית הבכירה שלו עבור נבחרת שווייץ, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-83 במשחק ידידות נגד. מאחר ששיחק עבור הנבחרת רק במשחק ידידות, על פי חוקי פיפ"א הוא היה יכול להתחרט ולשחק עבור נבחרת אחרת, וב-13 באוגוסט 2013 אישרה פיפ"א את בקשתו לשחק עבור נבחרת בוסניה והרצגובינה. ב-26 באוגוסט זומן לראשונה לסגל נבחרת בוסניה לקראת צמד המשחקים נגד. ב-10 בספטמבר 2013, הבקיע את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת בניצחון 1-2 נגד.
חייו האישיים
האירוביץ' הוא בן להורים בוסנים שעברו בשנת 1980 מביילו פולה, לסרייבו, ובשנת 1987 עברו לשווייץ. אחיו הצעיר, סיאד האירוביץ' המשחק בגראסהופרס ציריך.
סטטיסטיקת מועדונים
נכון ל-8 במאי 2016
ניואל בנקס
ביוגרפיה
בנקס שיחק את משחק הדמקה העיוור הראשון שלו בגיל חמש שנים ושישה חודשים, במועדון השחמט של דטרויט. בשנת 1947, בגיל 60, שיחק במשך 45 ימים רצופים, ארבע שעות בכל יום, 1,387 משחקי דמקה עיוורים, ניצח 1,331, סיים בתיקו 54 והפסיד רק בשני משחקים, זאת כאשר כל העת שיחק שישה משחקים במקביל.
בנקס קבע גם שיא מהירות במשחק דמקה עיוור, כאשר שיחק 62 משחקים בתוך ארבע שעות, ניצח 61 וסיים אחד בתיקו.
בנקס היה אלוף העולם בדמקה בשנים 1922-1917 (הפסיד לרוברט סטיוארט) ופעם נוספת בשנים 1933-1932.
בנקס שיחק גם שחמט, והיה אחד מהשחקנים הבודדים שהיה אמן בשני המשחקים. בתחרות הזמנה שהתקיימה בשיקגו בשנת 1926, ניצח בנקס את יצחק קשדן ואת אלוף ארצות הברית פרנק מרשל וסיים בתיקו עם אלוף קודם של ארצות הברית ג'קסון שוואלטר, שמואל פקטור ואוסקר חאייס.
תת-מאובן
תת-מאובן הוא שאריות של תהליך התאבנות שלא הושלם, עקב חוסר זמן או עקב כך שהתנאים שבו נקברו השאריות לא אפשרו תהליך התאבנות מושלם.
תתי-מאובנים אשר מתוארכים למזוזואיקון נדירים למדי, וגם אלו שנשמרו נמצאים במצב של נמק. מרבית תתי-המאובנים מתוארכים בתפוצה רחבה לרביעון.
ההבדל העיקרי בין מאובן לתת מאובן הוא שתת-מאובן מאפשר הוצאת שאריות מן החיה המקורית דבר אשר מאפשר שימוש בתיארוך פחמן 14 או הוצאת DNA. בנוסף אפשר להשתמש באיזוטופים כדי לגלות מידע אודות התנאים האקולוגיים שבהם חי בעל החיים.
טקווארצ'לי
טקווארצֶ'לי (בגאורגית: ტყვარჩელი; באבחזית: Тҟəарчал, טקווארצ'אל) היא עיירה באבחזיה, מחוז בדלני של גאורגיה. בשנת 1942 היא הוכרזה לעיר.
מיקום
טקווארצ'לי שוכנת על גדת נהר הר'אלידזגה (ღალიძგა) או אאלדזגה (Аалдзга) (במפות הסובייטיות מופיעה כ"גאלידזה"), ומחוברת לאוצ'מצ'ירה בקו מסילת ברזל (26 ק"מ), המסילה העוברת לאורך חופי אבחזיה ומחברת את גאורגיה ורוסיה. היא ממוקמת בסמוך להר גידז'ירקה בעל מרבצי הפחם.
היסטוריה
טקווארצ'לי הפכה לעיר בשנת 1942. כריית הפחם ביישוב החלה כבר בשנת 1935, ובתקופת מלחמת העולם השנייה, כאשר עלתה חשיבותה של כריית הפחם, ומכרות הפחם הראשיות בבקעת דונץ (Донецький басейн) נפלו לידי הגרמנים.
במהלך מלחמת אבחזיה (1992-1993) עמדה טקווארצ'לי במצור קשה מפני הכוחות הגאורגיים. בשנת 1995, הפכה העיירה למרכז מחוז טקווארצ'לי החדש, שנוסד על ידי הבדלנים האבחזים ואינו קיים בחלוקה המנהלתית של גאורגיה.
כלכלה
הענף הכלכלי הראשי של טקווארצ'לי היה מאז ומעולם כריית פחם, אף על פי שכיום מכרות הפחם הסובייטיות סגורים ופחם נחצב ממחצבה רק על ידי חברת טאמסאש, בבעלות טורקית-אבחזית, המשמשים בשיטת "חפירה פתוחה". תשלומי המס של חברת טאמסאש מהווים 75% מהכנסות מחוז טקווארצ'לי כולו. יחד עם זאת, נמתחה ביקורת על החברה בגין הזנחת ענייני איכות הסביבה.
דמוגרפיה
במפקד אוכלוסין שנערך בשנת 1989 התגוררו בטקווארצ'לי 21,744 מתוכם 9,202 (42.3%) אבחזים, 5,086 (23.4%) גאורגים, 5,321 (24.5%) רוסים, 337 (1.5%) ארמנים ו-1,798 אחרים (יוונים, אסטונים ואוקראינים). כתוצאה מהמלחמה באבחזיה (1992-1993) נהרסה תעשיית העיירה וכמות האוכלוסייה ירדה בצורה קיצוני ועומד, על פי הערכות מסוימות על כ-7,000-8,000 ועל פי הערכות אחרות על 4,800 איש.
פרק (פירושונים)
{{פירושונים|
אחר:
ראו גם
}}
הלווייתנאים והאדם
הלווייתנאים (Cetacea), סדרה של יונקים ימיים שנפוצה בכל העולם, ידועים לאנושות זה זמן רב, והקשרים בינם לבין האדם נגעו לתחומים רבים. בערך זה יוצגו שלושה היבטים מרכזיים של קשרי האדם-לווייתנאים: החזקתם בשבייה, ציד הלווייתנאים והאיומים שאיימו ושמאיימים על אוכלוסיות מיני הלווייתנאים השונים ושימורן.
לווייתנאים בשבייה
מכיוון שהם אינטליגנטיים, ידידותיים ובעלי יכולות אקרובטיות, מהווים הלווייתנאים בעלי-חיים אידיאליים למופעי-ראווה המוצגים בפני קהל. מופעים כאלה מתקיימים במתקן דולפינריום, שהוא אקווריום פתוח גדול-ממדים בו הלווייתנאים המוחזקים בשבייה חיים, מתאמנים ומופיעים. מרביתם של הלווייתנאים המוחזקים במתקני דולפינריום משמשים להצגות למטרות שעשוע, אך מיעוטם מוחזק שם למטרות מחקר. לווייתנאים מוחזקים בשבייה באירופה ובצפון אמריקה החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19, אך המתקן הראשון שהחזיק יונקים ימיים למטרות בידוריות היה דולפינריום "מארין סטודיו" (Marine Studios) שנוסד בשנת 1938 בפלורידה. מאז השתכללו מתקני הדולפינריום מבחינות רבות, ומאז המחצית השנייה של המאה ה-20 אף חל בחלקם שיפור בתנאי המחיה של הלווייתנאים וברווחתם.
תרפיה בעזרת דולפינים שמתקיימת במתקני דולפינריום רבים ברחבי העולם (וגם בריף הדולפינים באילת) מסייעת, כך נטען, לאנשים (ובייחוד לילדים) בעלי בעיות פסיכולוגיות או נוירולוגיות כגון אוטיזם, דיכאון, תסמונת דאון ובעיות התפתחות שונות, אולם אין לכך כל עדות מדעית מוצקה.
בדולפינריום מודרני גם על הבריכה שבה שוחים בעלי החיים לענות על דרישות רבות: בדולפינריום המיועד למטרות בידור מאומנים בעלי החיים לבצע תרגילים ותעלולים שונים להנאת הקהל. חלק מפעלולים אלו מבצעים הדולפינים לבדם, בזוגות או בקבוצות (בדרך כלל הם מאומנים ליצור תיאום בעת ביצוע הפעלולים), ואילו חלק מהפעלולים והתרגילים מבוצעים בשיתוף עם המאמנים; תרגילים אלה דורשים לרוב קשר עז ויכולת גבוהה הן מצד המאמן והן מצד בעל החיים. הדולפינים מאומנים לרוב לביצוע תרגילים שונים, אך ישנם יונקים ימיים, דוגמת אריות ים, המבצעים בדרך כלל תרגילים ספציפיים כגון סיבוב כדור משחק על החרטום.
במתקני דולפינריום מוחזקים מינים שונים של לווייתנאים. לווייתני מזיפות אינם מוחזקים בשבייה כלל, בשל ממדיהם. רוב לווייתני השיניים המוחזקים בשבייה הם דולפינים, אך ישנם גם יוצאי דופן כגון פוקנת המפרץ (Phocoena phocoena), לבנתן (Delphinapterus leucas) או אורקה (Orcinus orca; קטלן). מבין הדולפינים, המין הפופולרי ביותר מבין אלה המוחזקים בשבייה הוא הדולפינן הים תיכוני (Tursiops truncatus): הוא ניתן לאימון בקלות יחסית, תוחלת חייו בשבי גבוהה והוא בעלי חזות ידידותית. מסיבה זו, ככל הנראה, הפך הדולפינן לאחד מהלווייתנאים הפופולריים ביותר.
ארגונים הפועלים למען זכויות בעלי חיים ורווחתם מתנגדים לעיתים קרובות להחזקת לווייתנאים בשבייה, בטענה שאין להם מספיק חופש תנועה בבריכות, ללא קשר לגודלן (בטבע, גומאים הדולפינים עשרות קילומטרים מדי יום) ושהם אינם מקבלים מספיק גירויים אינטלקטואליים. לעיתים קרובות דולפינים החיים בשבי מפגינים התנהגות תוקפנית כלפי בני אדם ובעלי חיים אחרים כאחד. תוקפנות זו מביאה לעיתים לפציעות של ממש בקרב בעלי חיים אחרים או אנשים, ולפחות אדם אחד נהרג כתוצאה מתקיפת דולפין בדולפינריום. נראה גם שהעקה כתוצאה מהחיים בשבי היא אחת הגורמים למותם בטרם עת (יחסית לתוחלת החיים בטבע) של מיני דולפינים מסוימים המוחזקים בשבי בדולפינריום (ממחקרים שנעשו נתגלה שתוחלת חייו של האורקה בשבי אכן נמוכה בהרבה מתוחלת חייו בטבע, אך לגבי הדולפינן הים תיכוני לא נמצא הבדל משמעותי בין תוחלת החיים בשבי לזו שבטבע). בנוסף, כמויות הכלור הגדולות המוכנסות למים במטרה לטהר אותם מזיקות לעיתים קרובות לעיני הדולפין. אצל חלק מהאורקות המוחזקות בשבייה התגלתה גם פגיעה ייחודית נוספת המתבטאת בהתמוטטות של הסנפיר הגבי. תאוריה אחת גורסת כי הסחוס שמחזיק את הסנפיר הגבי על כל גובהו נחלש כאשר זכר הקטלן חי בשבייה, ותאוריה אחרת גורסת כי ממדיהם הקטנים של מיכלי המים שבהם שוהה הלווייתן השבוי מאלצים אותו לבצע פניות רבות יחסית במהלך שחייתו, ולכן הוא אינו יכול לשחות למשך זמן סביר בקו ישר, דבר היוצר לחץ על הסנפיר.
מכיוון שלווייתני השיניים הם יצורים אינטליגנטיים מאוד, נעשה בהם ברבות השנים גם שימוש צבאי. השימוש בלווייתני שיניים למטרות אלו החל על ידי ארצות הברית וברית המועצות בזמן המלחמה הקרה. שני הצדדים אימנו לווייתני שיניים למטרות ביטחוניות שונות, כגון ניטרול מוקשים ופצצות, הצלת טובעים וצוללים, צילום מודיעין והגנה על החופים. כיום, לאחר פירוקה של ברית המועצות, מפעילה עדיין ארצות הברית את תוכנית היונקים הימיים של הצי האמריקני, שבמהלכה מאומנים יונקים ימיים. על פי פרסומים רשמיים, לווייתני שיניים שימשו למטרות צבאיות על ידי ארצות הברית במהלך מלחמת המפרץ ומלחמת עיראק. ישנן גם טענות על שימוש צבאי בלווייתני שיניים למטרות צבאיות-התקפיות, אך אין להן סימוכין רשמיים.
דולפין בודד חברותי
דולפין בודד חברותי הוא דולפין (לעיתים לווייתן) אשר מסיבות לא ידועות עוזב את חברת הלהקה וחי תקופה מסוימת בחברת בני אדם. יחסי גומלין דולפין בודד חברותי-אדם מתפתחים לאורך זמן. תחילה, הלווייתנאי לא מאפשר מגע ורק לאחר שנוצר האמון מצידו באדם הוא מאפשר זאת. יחסי גומלין דולפין-אדם תועדו משחר ההיסטוריה הכתובה האנושית. סיפורי הנער והדולפין מופיעים כבר במיתולגיה היוונית. רפרטואר ההתנהגות (האתוגרם) אותו מציגים הדולפינים והלוייתנים הבודדים בזמן קיום יחסי גומלין עם בני האדם שייך לרפרטואר ההתנהגות הטבעי שלהם בלהקה. אתוגרם הוא מאפיין דפוסי התנהגות ייחודי של כל מין בעל חיים. הבסיס ליחסי גומלין דולפין/לווייתן בודד-אדם מושתת על פי רוב על שחייה לא מודרכת בטבע - להבדיל משחייה מודרכת באתרי דולפינים בשביה, בה ישנו מדריך מקצועי, המלווה את השחיינים ומדריך אותם כיצד להתנהג עם הדולפינים. שחיה לא מודרכת יכולה להיות מסוכנת הן לדולפין והן לאדם. כיום ידוע שתקופת החברותיות דולפין-אדם יכולה להמשך ממספר שבועות ועד שלושים שנה.
ציד הלווייתנאים
עד למאה ה-21, הסכנה העיקרית שעמדה בפני הלווייתנאים הייתה ציד. בתקופת האבן הם ניצודו בקנה מידה קטן, כאשר שיטת הציד הייתה לרוב דחיקתם לחוף באמצעות השמעת רעשים שהבהילו את בעלי החיים. ציד בקנה מידה גדול החל לראשונה בסביבות המאה ה-10 לספירה באזור מפרץ ביסקיה. הבסקים התרכזו בציד לווייתנים ממשפחת הבלניים (בלנה ואובלנה), וכך ערי המפרץ, שהפכו למרכזי ציד, הכלילו את דמויות הבלניים בדגליהן. חלקם של הבסקים בציד הלווייתנאים דעך לאטו, ובמאות ה-17 וה-18 הלכו והתבלטו האנגלים וההולנדים, בשלושה מרכזים עיקריים: גרינלנד, שפיצברגן ואיסלנד. לקראת סוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 החלו האמריקאים לתפוס את הבכורה בציד לווייתנים. בשנת 1775 טען אדמונד ברק בפרלמנט הבריטי שתעוזתם של הציידים האמריקאים מעמידה בצל את הציידים הבריטים. בשנות ה-40 של המאה ה-19, כ-600 ספינות ציד לווייתנים אמריקאיות שוטטו בימים וצדו לווייתנים, וענף הלווייתנים היווה מרכיב חשוב בכלכלת ארצות הברית.
המוצרים שהופקו מהלווייתנאים השתנו במהלך השנים בהתאם למיני הלווייתנאים שניצודו ולטכנולוגיה שהייתה זמינה באותה עת. בתחילה, הם ניצודו בעיקר לשם אכילת בשרם (ראו למשל המאכל מאקטאק). בתחילת המאה ה-12 החל השימוש גם בשמן הלווייתנאים לצרכים רבים, כמו תאורה, ייצור סבון ועור ועוד. שלדם שימש בבנייה וכחומר גלם לקישוטים שונים. עד תחילת המאה ה-16, החלקים המנוצלים ביותר של הלווייתנאים היו השמן והמזיפות של לווייתני המזיפות. גמישותן של אלו האחרונות הפכה אותן לחומר גלם במגוון של מוצרים מסחריים, כמו חישוקי מטריות ומחוכים. תעשיית המזיפות דעכה לאטה, ואת מקומה תפס ציד הראשתנים גדולי-הראש, שכמעט כל חלק שלהם נוצל במלואו: בשרם שימש למאכל; שומנם - להכנת נרות; החלב המיוחד שבראשם - לייצור שמנים וחומרי סיכה; וגושי הענבר האפור מקיבתם שימשו להכנת תכשיטים ובשמים. במאה ה-20 שימשו הלווייתנאים לייצור סבון ומרגרינה, כמו גם חומרי סיכה ומוצרים בתעשיית הקוסמטיקה. נורווגים ויפנים צורכים בשר לווייתנים עד היום.
במאה ה-19 הציד התרחב, והגיע גם לאוקיינוס השקט. שיטות הציד התקדמו אף הן, ובעניין זה בולט פיתוחו של הצייד הנורווגי סוונד פוין ב-1868 - צלצל עם ראש המכיל חומר נפץ. המצאה זו סימנה את תחילתו של ציד הלווייתנאים המודרני. במרוצת הזמן, ציד הלווייתנאים התפשט לכל האוקיינוסים. יפן החלה גם היא לצוד לווייתנים בסמוך לאייה. ההתפתחויות הבאות התרחשו עם תחילת הציד בחצי הכדור הדרומי ב-1903 והכנסת אוניות החרושת לשימוש ב-1928. אוניות החרושת היו אוניות שהציידים לא רק צדו מהן, אלא גם עיבדו בתוכן את גוף הלווייתן הניצוד. למעשה, שימשו אוניות החרושת כבתי חרושת לציד ולעיבוד לווייתנאים, ומכאן שמן - אוניות חרושת. תנאים אלו איפשרו את התחלתו של ציד המוני, ובייחוד של הלווייתן הכחול והלווייתן המצוי. טכנולוגיה זו אפשרה את עיבודם של פרטים שלמים תוך שעות בודדות. נקודת ציון משמעותית נוספת היא תחילת הציד באנטארקטיקה ב-1904, עת הוקמה תחנת ציד באיי ג'ורג'יה הדרומית. הציד ביבשת זו התפתח במהירות: ב-1913 ניצודו שם 10,760 לווייתנאים, ופחות מ-20 שנים לאחר מכן, ב-1931, ניצודו כבר כ-31,000 לווייתנאים.
הזמינות הרבה של מוצרי הלווייתנאים במאה ה-20 הובילה לירידת ניכרת במחיריהם. בנוסף, אוכלוסיותיהם של מרבית הלווייתנים הגדולים הידלדלו עד לרמות שהציד שלהן הפך לבלתי כלכלי וחלקן הגיעו לסף הכחדה. ב-2 בדצמבר 1946 נחתמה האמנה הבינלאומית להסדרת ציד הלווייתנאים על ידי 42 מדינות, שנועדה להסדיר את ציד הלווייתנאים בעולם. לצורך כך, תחת חסות האמנה הוחלט על הקמתה של הוועידה הבינלאומית לציד לווייתנאים (International Whaling Commission; IWC), שתפקידה המוצהר היה "לדאוג לשימור נאות של אוכלוסיית הלווייתנאים, וכך לאפשר פיתוח מסודר של תעשיית הציד שלהם". מרבית המדינות החברות כיום בוועידה מתחלקות לשני צדדים יריבים. הצד האחד תומך בחידוש ציד לווייתנאים בהיקף נרחב ובמכסות מוסדרות, בעוד האחר תומך בהפסקת הציד כליל. שני הצדדים הביאו ועודם מביאים נימוקים רבים לעמדתם, ועל האיזון בין עמדות אלו ניטש ויכוח ארוך שנים. כעיקרון, דרך הפעולה של הוועידה היא קביעת מכסות ספציפיות לציד, על סמך ייעוץ מדעי שתפקידו להבטיח שאוכלוסיות הלווייתנאים לא תיכחדנה או תיפגענה בצורה בלתי הפיכה.
כך, עד 1975 הציד של מספר מיני לווייתנאים נאסר כליל, בעוד שמכסות הציד של מינים אחרים הוקטנו באופן משמעותי. בהמשך, דיונים עזים בנוגע למוסריות שבציד הלווייתנאים, דאגות שהביעו מומחים בתחום ודעת הקהל העולמית שנטתה לטובת הלווייתנאים, הביאו ב-1982 להחלטה על הפסקה בציד ("מורטוריום") מסחרי שהחל ב-1986. המורטוריום נחשב להצלחה בלתי-רגילה של ארגוני שימור הסביבה, ובמיוחד של אלו המתנגדים באופן ספציפי לציד הלווייתנאים, שכן הביא להפסקת הציד שנמשך כבר מאות רבות של שנים. יחד עם זאת, הציד לא נפסק באופן סופי: מספר קבוצות ילידים (כמו האינואיטים באלסקה) מורשות להמשיך במסורתן ולצוד לווייתנאים (ראו למשל ציד לווייתנאים באיי פארו); איסלנד חידשה לפרק זמן קצר את הציד (2003 - 2007), אך הפסיקה אותו כליל לאחר שהביקוש לבשר הלווייתנאים ירד; יפן צדה לווייתנאים למטרות מחקר מדעי; ונורווגיה ממשיכה עדיין לצוד לווייתנאים בכמות מסחרית, ובכך מעוררת את זעמם של ארגוני שימור רבים. גם פעולותיה של יפן נתקלו בהתנגדות, ורבים מאשימים אותה בהמשך מתחמק של הציד. בין היתר, הם מתבססים על כך שבשר הלווייתנאים נמכר בשווקים ובמסעדות לאחר שנחקר. בנוסף לזאת, יפן מואשמת על ידי ארגוני סביבה רבים, ובראשם גרינפיס, בשידול מדינות להצטרף למחנה המצדד בחידוש הציד, וכן בציד של מיני לווייתנאים שלא הוצהר עליהם. יפן שהייתה חברה בוועידה הבינלאומית לציד לווייתנאים מ־1951, הודיעה ב־2018 שתפרוש מהארגון ותאפשר ציד למטרות מסחריות מיולי 2019.