cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
M4 שרמן
שרמן 76 מ"מ
התחמושת לתותח ה־76 מ"מ הייתה זהה לזו שהייתה בשימוש במשחיתי הטנקים M10 וולברין ו־M18 הלקט. פגז חודר שריון יכול היה לחדור שריון בעובי 116 מ"מ מטווח 500 מטרים ו־106 מ"מ מטווח 1,000 מטרים. חימוש זה היה מספיק בהחלט לחדור חזיתית את הפאנצר סימן 4 'H', הטנק הנפוץ בצבא הגרמני, שמיגונו לא עלה על 80 מ"מ בממוצע, אך הוא התקשה להבקיע את שריונם החזיתי של טנק הפנתר והטיגר הכבדים מטווחי קרב רחוקים וקרובים, וכתוצאה מכך השרמן 76 מ"מ היה נחות משמעותית כנגדם. הטיגר והפנתר לא נתפסו כאיום ממשי אצל האמריקנים, שהאמינו כי הם יופיעו בשדה הקרב במספרים קטנים, וכאשר המודיעין האמריקני גילה באפריל 1944 כי הגרמנים מסבים חלק ניכר מהייצור לטנקי פנתר, לקח זמן רב עד אשר הובנה חומרת הבעיה אצל הקצונה הבכירה. באוגוסט 1944 נכנס לשימוש סוג נוסף של פגז חודר שריון שכונה HVAP (High Velocity Armour Piercing - חודר שריון בעל מהירות גבוהה), בעל ליבה קשיחה מטונגסטן קרביד, שהיה קל יותר אך בעל מהירות לוע גבוהה יותר ולפיכך יכול היה לחדור יותר שריון. אולם פגז זה היה בשימוש מצומצם בגלל מחסור בטונגסטן.
בשלהי 1943 נכנס לשירות שרמן חמוש בתותח הוביצר בקוטר 105 מ"מ בצריח הרגיל לסיוע אש, אשר ירה פגזים נפיצים. טנקים אלו הופעלו במסגרת גדודי טנקים, במפקדות פלוגתיות.
מיגון
עובי השריון של תובת השרמן עמד על 51 מ"מ בחזית ו־38 מ"מ בצד. בצריח היה שריון בעובי 76 מ"מ בחזית ו־89 מ"מ במגן התותח. בדגמים המאוחרים של השרמן (עם תובה מרותכת) הוגדל עובי שריון התובה ל־63 מ"מ. מיגון השרמן תוכנן לעמוד כנגד תותח הנגד־טנקים הגרמני המיושן בקוטר 37 מ"מ, מדגם Pak 36, אותו החלו הגרמנים להחליף כבר ב־1940, לאחר כיבוש צרפת. מאחר שהשלדה של השרמן לא יכלה לשאת תוספת שריון ניכרת מבלי להקריב אמינות מכנית, לא נעשה ניסיון להגדיל את עובי השריון בטנק. לפיכך, המיגון של השרמן, שהיה מספק כנגד האיומים מצד הטנקים הגרמניים בתחילת המלחמה, נעשה נחות ככל שהמלחמה התקדמה וגבר כוח האש של הטנקים הגרמנים. ב־1944, כל הטנקים והתותחים המתנייעים הגרמניים היו יכולים לחדור ללא קושי את שריון השרמן מטווחי קרב רגילים ולמעלה מכך. טנק הפאנצר סימן 4 מדגם H, הטנק הגרמני הנפוץ בתקופה, היה יכול לחדור את שריון החזית של השרמן בטווח של 2,000 מטרים ו־4,500 מטרים בצד הטנק.
כנגד האיום הגובר של מטולי הרקטות הגרמניים פאנצרפאוסט ו־פאנצרשרק הנישאים בידי הרגלים החלו צוותי השרמן האמריקנים להוסיף מיגון מאולתר לטנקיהם. ביחידות מסוימות ריתכו הטנקיסטים חוליות זחל רזרביות לפני מושביהם ומדפיהם - מנהג שרווח בכל חילות השריון של בעלות הברית, אף שבדרך כלל היה חסר תועלת במקרה של פגיעת פגז הגדול מזה של הפאנצרפאוסט. הצורה הנפוצה ביותר הייתה הוספת שקי חול בחזית הטנק. שריון מאולתר היה נפוץ במיוחד בשנה האחרונה של המלחמה באוקיינוס השקט.
ביוני 1944 נכנסו לשירות מספר מוגבל של 254 טנקי M4A3E2 שזכו לכינוי "ג'מבו", בו הוגדל עובי השריון ל־100 מ"מ בחזית התובה ו־152 מ"מ בצריח החדש מסוג T23, אך תותח ה־75 מ"מ נשאר. מספר טנקי M4A3E2 צוידו מחדש בשדה הקרב בתותח 76 מ"מ שנלקח מטנקי שרמן שנפגעו. טנקים אלו, שתוספת השריון הפחיתה ממהירותם, היו פופולריים ואהודים מאוד בקרב החיילים. הם תפקדו כטנקי הבקעה, ושימשו להובלת טורי טנקים.
מגרעת חמורה נוספת במיגון של טנק השרמן, בנוסף לשריון הדק, הייתה דליקותו הרבה וסכנת התפוצצות לאחר פגיעה. השרמן זכה בפי חיילי בעלות הברית לכינוי "רונסון", על שם חברת המציתים הידועה, ואילו הגרמנים קראו לו "תנור טומי" ("טומי" היה הכינוי הגרמני לחייל הבריטי).
הדעה הרווחת בצבא האמריקאי הייתה שהאשם נעוץ בשימוש במנוע בנזין במקום דיזל, ומכך שמכלי הדלק היו קלי שריון. למעשה, מרבית הטנקים בתקופה הונעו במנועי בנזין, והניסיון בקרב ובדיקות שבוצעו הוכיחו שהגורם העיקרי לשריפה בשרמן היה פגיעת פגז במדפי התחמושת שלא היו ממוגנים כראוי. חיל החימוש האמריקני פיתח שני פתרונות לבעיה שהוכנסו מ־1943: הראשון והפחות יעיל היה ריתוך פלטות שריון נוספות בעובי 25–30 מ"מ בנקודות שבהן אוחסנה התחמושת. הפתרון היעיל יותר היה לאחסן את תיבות התחמושת בנקודות 'מוגנות' יותר, כשהן מוקפות במים; כאשר פגז היה פוגע בתיבת התחמושת, הוא היה שופך בדרכו מים שהיו מסייעים לבלימת השרפה, ומאפשרים לצוות להיחלץ מהטנק. מחקר של הצבא האמריקני מ־1945 קבע כי רק 10–15 אחוז מטנקי השרמן עם מדפי תחמושת "רטובים" שספגו פגיעה ישירה מפגז נ"ט שחדר את השריון נשרפו, לעומת 60–80 אחוז עם המדפים "היבשים".
ניידות
דגמי השרמן הראשונים השתמשו במערכת מזקו"ם קרדן־לויד עם קפיצים מסוג לוליין אנכי (VVSS) שנחשב למתקדם בתחילת המלחמה, אך עם עליית משקל השריון, החימוש, והתחמושת הוחלף במזקו"ם עם קפיצי לוליין אופקי (HVSS) וזחלים רחבים לחלוקת משקל יעילה. דגם זה קיבל את הסימון M4A3E8 וזכה לכינוי "השמונה הנוח" (Easy Eight). לטנק מערכת גלגל מניע קדמית (גלגל משונן המניע את השרשרת). הממסרה שכנה בחזית התובה. בכל הדגמים הורכבה מערכת חשמלית של 24 וולט. השרמן נהנה מניידות טובה לשעתו, בזכות היחס שבין עוצמת כוחות הסוס שלו למשקלו, והיה מסוגל להגיע למהירות של 40 קילומטרים לשעה בדרכים סלולות. אולם הדגמים המוקדמים, עם הזחלים הצרים יותר, התקשו לפעול בדרכים בוציות או מושלגות. קיבולת הדלק של בין 560 ל־660 ליטר בדגמיו השונים של הטנק העניקה לו טווח תאורטי של 150 עד 240 קילומטרים בהתאמה.
אחד היתרונות בשרמן היה אמינותו המכנית, שהתבטאה ביכולתו לגמוא קילומטרים רבים בטרם יזדקק לתיקון או להחלפת מרכיבים חיוניים. בחינה שבוצעה על טנקי שרמן באוקטובר 1944 מצאה כי גם אחרי שעברו מרחק של 1,600 קילומטרים היו הטנקים במצב מכני מצוין. בהתאם לכך, טנקי השרמן היו עוברים מסעות ארוכים כדבר שבשגרה. הדוגמה הבולטת ביותר הייתה בקרב על הבליטה, בחורף מושלג בתנאים קשים, שם טנקים של הארמייה השלישית עברו מרחקים גדולים ללא עצירה, ועם אבדות מינוריות כתוצאה מתקלות מכניות. בנוסף, בטנק השרמן היה קל לבצע תחזוקה בתנאי שדה, וכתוצאה היה מספר הטנקים הכשירים לקרב גבוה מאוד.
מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה היו כ־19,247 טנקי שרמן מדגמים שונים בשימוש יחידות שריון של צבא ארצות הברית, 1,114 היו בשימוש חיל הנחתים האמריקני, 17,184 טנקי שרמן הועברו לשימוש חיל השריון של הצבא הבריטי וחלקם הועברו לשימוש הצבא הקנדי וצבא פולין החופשית. 4,102 הועברו לשימוש הצבא האדום וכ־800 שרמנים הועברו לידי הצבא הסיני. טנקים נוספים הועברו לצבאות אחרים שנלחמו לצד בעלות הברית.
הצבא האמריקני הפעיל את הטנקים שלו הן בדיוויזיות שריון, והן בגדודי טנקים נפרדים שסופחו לדיוויזיות חיל־רגלים לסיוע (לרשות דיוויזיות חי"ר גם עמד גדוד משחיתי טנקים בדרך כלל). דיוויזיית שריון אמריקנית ב־1942 לא הייתה בת איזון מספק בין טנקים לרגלים; היא כללה שתי רגימנטי טנקים, כל רגימנט בן שלושה גדודי טנקים, למספר כולל של 232 שרמנים ו־158 טנקים קלים מדגם M5A1 סטיוארט, אך רק רגימנט חי"ר ממוכן בודד. ב־1943 הוחל בארגון מחדש בדיוויזיות השריון, כתוצאה מלקחי הקרבות, למערך 'רזה' של שלושה גדודי חי"ר ממוכן ושלושה גדודי טנקים למספר כולל של 186 שרמנים ו־77 M5A1. לפי התקן הרשמי של 1944, גדוד טנקים אמריקני כלל שלוש פלוגות שרמנים (פלוגות א' עד ג') ופלוגת טנקים קלים M5A1 סטיוארט (פלוגה ד'), לסך כולל של 53 שרמנים ו־17 סטיוארט בגדוד. בנוסף, בגדוד היו 6 טנקי שרמן 105 מ"מ (חמושים בתותח הוביצר 105 מ"מ לסיוע אש) נוספים.
זירת צפון אפריקה
טנק השרמן הופיע לראשונה בשדות הקרב של צפון אפריקה, בידי הצבא הבריטי: בתחילה הועברו טנקי שרמן במספרים קטנים ליחידות שריון נבחרות לצורך לימוד והכרת הכלי החדש, אך עם התקדמותו של קורפוס אפריקה בפיקודו של הפלדמרשל ארווין רומל לכיוון מצרים הוחש התהליך ו־300 טנקי שרמן מסוג M4A1 הועברו לידי הארמייה השמינית של הצבא הבריטי בגזרת המדבר המערבי, ובאוקטובר 1942 הופעלו בקרב אל־עלמיין השני. השרמנים זכו להערכת הצוותים הבריטיים, שכן להם היו כל היתרונות של ה־M3 לי/גרנט, ללא החסרונות.
טנקי שרמן (M4A1) הופעלו לראשונה בקרב תחת פיקוד וצוותים אמריקאים בנובמבר 1942, במבצע לפיד, שם הקוד שניתן למבצע נחיתה אמפיבית של בעלות הברית בחופי צפון אפריקה המערבית - מרוקו ואלג'יריה. שם הם נלחמו מול טנקי פאנצר סימן 3 חמושים בתותחים בקוטר 50 מ"מ, וטנקי פאנצר סימן 4 חמושים לרוב בתותחים 75 מ"מ בעלי קנה קצר. המערכה חסרה את מאפייני הקרבות שהתנהלו במדבר המערבי, אך במספר מפגשים עם כוחות שריון גרמניים סבלו היחידות האמריקאיות מאבדות כבדות. הסיבה המיידית לאירועים אלו נבעה בעיקר מנאיביות וחוסר אימון של הצוותים האמריקאיים מול המיומנות הגבוהה של החיילים הגרמניים המנוסים מקורפוס אפריקה, ותורת הלחימה הגרמנית שהכתיבה שיתוף פעולה הדוק עם יחידות נ"ט. מפגש מתועד ראשון אירע ב־6 בדצמבר 1942 במהלכו הושמדה מחלקת שרמנים; חודשיים לאחר מכן נקלע כוח טנקים אמריקאי לקרב עם כוח גרמני ובמהלכו הושמדו טנקים אמריקאים על ידי כוח שריון משולב עם תותחי נ"ט 88 מ"מ המצוינים. למרות כישלונות אלו ואחרים במהלך המערכה על צפון אפריקה, זכה השרמן להערכת אנשי הצוות ושדרת הפיקוד האמריקאית, והפך לטנק העיקרי בכוחות השריון.
המבחן הבא של טנקי השרמן היה בקרב על תוניסיה, במהלכו נפגשו השרמנים לראשונה עם טנקי טיגר גרמנים חמושים בתותח 88 מ"מ שאמנם עלו על השרמנים כמעט בכל פרמטר, אולם מעט מאוד טיגרים נשלחו לשדה הקרב באפריקה. המפגשים הסתיימו באבדות כבדות לטנקים ולצוותים האמריקאים, ורק התפוררות החזית הגרמנית והעליונות המספרית של בנות הברית במספר טנקים בשדה הקרב ובשליטה אווירית הכריעו את הכף.
הזירה האירופית 1945-1943
הזירה האירופית הייתה הזירה בה שימש טנק השרמן במספרים הגדולים ביותר. הופעותיו הראשונות של השרמן על אדמה אירופית היו במהלך "מבצע האסקי", שם הקוד שניתן לפלישת בעלות הברית לסיציליה, ומיד לאחר מכן בפלישת בעלות הברית לאיטליה. בזירות אלו לא נערכו קרבות שריון בקנה מידה דומה לקרבות בחזית המזרחית, והכוחות הגרמניים בחזית האיטלקית סבלו מכוח אדם ואספקה מצומצמים בגלל חשיבותה המשנית של הזירה. עם זאת, ככל שנמשכה המלחמה, החלו להופיע בזירה הדגמים הגרמניים החדשים - הפנתר ובמידה מועטה גם הטיגר, שהחלו להופיע בשדה הקרב במספרים הולכים וגדלים. ההחלטה האמריקנית לרכז כמעט את כל הייצור בשרמן ובגרסותיו המאוחרות המוסבות לתותח המשופר בן 76 מ"מ הייתה בבחינת הקרבת איכות למען כמות, והדבר גרם לכך, שהטנק הבסיסי של בעלות הברית המערביות לא השתווה ליריביו הגרמניים.
פלישת בעלות הברית לנורמנדיה ב־6 ביוני 1944 והקרבות שבאו בעקבותיה גרמה לזעזועים למפקדי השריון של בעלות הברית. הן אופי שדה הקרב והן איכות הטנקים הגרמניים וצוותיהם שניצבו נגד בנות הברית היו אימתניים יותר מהמצופה. במערכה בנורמנדי נמצאו אומנם הגרמנים בנחיתות מספרית גדולה מול כוחות השריון של בעלות הברית המערביות, אולם לגרמנים עמד היתרון בחימוש העדיף, לצד הקשיים שגרמה הלחימה באזור ה"בוקאז'" - לוח שחמט של שדות, סוללות עפר ומשוכות גבוהות וצפופות - לטנקים של בעלות הברית. כאמור, בעת הפלישה לנורמנדיה, כל השרמנים בשירות היו מצוידים בתותח 75 מ"מ, והמצב נמשך עד אוגוסט, אז החלו להישלח לצרפת שרמנים עם תותח 76 מ"מ במספרים קטנים.
גרסה מיוחדת של השרמן בשירות הצבא הבריטי הידועה בשם פיירפליי (FireFly - גחלילית), הייתה היחידה שיכלה להשמיד את הטנקים הגרמניים - הטיגר וה'פנתר' - מטווחי קרב סבירים. בפיירפליי התקינו הבריטים תותח נגד־טנקי משופר בן 17 ליטראות בקוטר 76.2 מילימטר בצריח הרגיל, שגרם לצפיפות בצריח. תותח זה היה בעל כושר חדירה גבוה משל תותח 76 מ"מ האמריקאי המקביל, אך דיוקו היה פחות, ולפגזיו כושר חומר נפץ ירוד. מספר טנקי שרמן פיירפליי הופעלו לראשונה בפלישה לנורמנדי. הפיירפליי הוכיח עצמו כתכנון מוצלח, אך מחסור בתותחי 17 ליטראות הגביל את השימוש בו.
לאחר ההבקעה של כוחות בנות הברית מנורמנדי, והשמדתו של מרבית השריון הגרמני בכיס פאלז באוגוסט 1944, לא נתקלו בנות הברית בריכוזים גדולים של טנקים גרמנים עד המתקפה הגרמנית בארדנים שהחלה במחצית דצמבר 1944. במהלך קרב הארדנים החלה ביקורת רחבה כנגד המחסור בתותח אפקטיבי לטנקים האמריקניים, וסוגיה זו הפכה לשערורייה בארצות הברית בינואר 1945 בעקבות סדרת כתבות שפרסם הניו יורק טיימס. בראשית ינואר 1945 היו רק כרבע מכלל השרמנים ששירתו בצבא האמריקני במערב אירופה חמושים בתותח 76 מ"מ. הדגם הבסיסי של השרמן נותר נחות יחסית אל מול יריביו הגרמניים עד סיומה של המלחמה, אך נהנה מהיתרון המספרי ומהעובדה שפעילותו לא שובשה כמעט מהאוויר.
זירת האוקיינוס השקט
במפגשים בין טנקים יפנים לשרמנים הייתה ידם של הטנקים האמריקאים על העליונה בזכות השריון והחימוש העדיף. מגבלות התעשייה היפנית ואופי הלחימה באוקיינוס השקט הובילו את יפן לשים את מירב מאמציה בייצור מטוסים וספינות קרב, ופיתוחם של טנקים ותותחים אנטי־טנקיים צומצם מאוד מ־1942 ואילך. הטנק העיקרי של הצבא הקיסרי של יפן היה טיפוס 95, טנק קל עם מיגון דק ותותח 37 מ"מ, שנחשב למיושן עם תחילת המלחמה, ולא יכול היה להתמודד כנגד השרמן בתנאים שווים. בנוסף, חסרו הרגלים היפנים נשק נ"ט מספק כנגד השרמן; תותח הנגד טנקים העיקרי שלהם היה בקוטר 37 מ"מ בלבד, ולא היה ברשותם מטולי רקטות כמו הבזוקה האמריקנית.
טנקי השאל-החכר
4,102 טנקי שרמן M4A2 הועברו לברית המועצות במהלך המלחמה כחלק מתוכנית השאל-החכר, חלקם עם תותח ה־75 מ"מ וחלקם עם תותחי 76 מ"מ. השרמן היה בשימוש נפוץ בצבא האדום בשנתה האחרונה של המלחמה, וכמה גייסות טנקים וגייסות ממוכנים צוידו כמעט בלעדית בשרמנים. כל השרמנים M4A2 היו בעלי מנוע דיזל, בדומה לטנק הסובייטי העיקרי T-34. חלק קטן מהשרמנים עם תותח 75 מ"מ הוסבו על ידי הסובייטים לנשיאת תותחו של טנק ה־T-34 בקוטר 76.2 מ"מ מדגם F-34, וטנקים אלו נודעו בסימון M4M. מספר שרמנים בשירות הצבא האדום נפלו שלל לידי הוורמאכט.
שרות לאחר מלחמת העולם השנייה
בתום מלחמת העולם השנייה, הצבא האמריקני הצטמצם מחלקים גדולים ממצבת הכוחות הסדירים ובהם גם גייסות שריון, ומספר רב של טנקי שרמן הועברו לידי בנות בריתה של ארצות הברית. עם סיום המלחמה, לרשות הצבא האמריקני היו 10,000 שרמנים; ב־1950 עמד המספר על 3,202 בלבד, מתוכם 1,376 בלתי כשירים לפעילות, כשאת מקומו של השרמן כטנק הקרב העיקרי תופסים ה־M26/M46 פרשינג.
מלחמת קוריאה
ביוני 1950 פרצה מלחמת קוריאה, כאשר צבא קוריאה הצפונית פלש לקוריאה הדרומית. במלחמה הייתה השתתפות פעילה של המעצמות ארצות הברית וסין, ובמידה פחותה גם ברית המועצות. מלחמה זו לא הייתה באופייה מלחמת שריון והטנקים לא שימשו כנשק מכריע. אחת הסיבות לכך הייתה הטופוגרפיה של קוריאה שהיא בעיקרה הררית ומיוערת, דבר המקשה על תמרון מסות גדולות של טנקים. במהלך המלחמה שימשו הטנקים בעיקר לסיוע לחיל הרגלים וככלי ארטילריה. עם תחילת המלחמה פלשו טורי שריון של 258 טנקי T-34/85 צפון-קוריאניים - כוח הטנקים החזק באסיה ב־1950, להוציא את ברית המועצות - לדרום. הטנקים הצפון-קוריאניים שעטו לתוככי קוריאה הדרומית, שלצבאה וליחידות האמריקניות המוצבות באזור כמעט ולא היו טנקים. אולם עד אוגוסט איבד הצבא הצפון-קוריאני את תנופתו, וטנקים רבים אבדו במתקפות אוויריות של כוחות האו"ם. באותו חודש החלו להגיע לזירה טנקי שרמן M4A3E8 ו־M26 פרשינג אמריקנים. מבחינה טכנית, ה־M4A3E8 וה־T34/85 היו שווי ערך; תותח ה־76 מ"מ של השרמן, שירה בעיקר תחמושת תת־קליבר בעלת מהירות לוע גבוהה, יכול היה לחדור את שריונו החזיתי של ה־T-34/85 ממרחק. ההבדל היה באימון הצוותים, וכאן לאמריקנים עמד יתרון ברור. קרבות השריון העיקריים במלחמה נערכו מאוגוסט עד אוקטובר 1950, ומאותה עת נהנו הכוחות האמריקנים מעליונות מספרית מוחצת בטנקים.
שירות בצבאות זרים
במהלך חלוקת הודו נותרו הן בידי הצבא ההודי והן בידי הצבא הפקיסטני טנקי שרמן מסוגים שונים. טנקים אלו שימשו את שני הצדדים במלחמות בין הודו לפקיסטן ב־1965 (המלחמה הקשמירית השנייה) ובמהלך המלחמה ב־1971.
במלחמה הקשמירית השנייה התחוללו קרבות שריון גדולים. הצבא הפקיסטני נהנה מיתרון מספרי בטנקים, כמו גם מיתרון איכותי, מאחר שהיו ברשותו גם טנקים מסוג M47 פטון ו־M48 פטון חדשים יותר לצד טנקי השרמן המיושנים. חיל השריון ההודי לעומת זאת היה מצויד במספר גדול של טנקי שרמן שחלקם חומשו בתותח צרפתי 75 מ"מ. עם זאת, בעימותים הייתה יד השריון ההודי על העליונה. הסיבות העיקריות לכך היו טקטיקה פקיסטנית שגויה שהטילה טנקים רבים כנגד עמדות הגנה מוכנות ומבוצרות היטב, ושימוש מושכל של ההודים בחיפוי אווירי.
טנקי שרמן הופעלו בסכסוכים רבים אחרים ברחבי העולם, ביניהם במלחמת האזרחים הסינית (1949-1945), בידי המורדים בראשותו של פידל קסטרו בקובה בראשית שנות ה־60, במלחמת האזרחים בניקרגואה בשנות ה־80, במלחמות יוגוסלביה בשנות ה־90, ועוד.
כלי רכב משוריינים על בסיס השרמן
שלדת השרמן שהוכחה כאמינה והייתה זמינה במספרים גדולים שימשה כבסיס לייצור כלי רכב משוריינים שונים. שני סוגים של משחיתי טנקים נבנו על תובת השרמן במלחמת העולם השנייה: ה־M10 וולברין שפיתוחו החל ב־1942, וכלל תותח 3 אינץ' (76.2 מ"מ) בצריח פתוח, ממנו נבנו 6,706 יחידות, וה־M36 בן 27 טון, חמוש בגרסה מוסבת לטנק של תותח נגד־מטוסים 90 מ"מ M3 גם הוא בצריח פתוח, ממנו יוצרו 1,400 יחידות.
עליונותן של בעלות הברית בלטה בתחום השריון הייעודי, ובמהלך המלחמה יוצרו מספר רב של כלים שונים, שיועדו לטפל בבעיות פיזיות וטכניות של שדה הקרב, בעשותם בין היתר שימוש במרכבים של טנקי שרמן. אחד הנפוצים מבין כלים אלה היה שרמן קראב (סרטן) - טנק שרמן המצויד במערכת לפיצוץ מוקשים המבוססת על מערכת בריטית, בעל שרשראות ברזל כבדות שהיו מחוברות לתוף מסתובב. עם סיבוב התוף, השרשראות הכו בחוזקה על הקרקע שבחזית הטנק, דבר שהפעיל ופוצץ מוקשים ברצועה שרוחבה כרוחב הטנק, מבלי שייגרם כל נזק לטנק עצמו, ובכך פינה את הציר לכוחות המתקדמים. שימוש נוסף למערכת היה בחיתוך חוטי תיל. כמו כן, יוצרו על בסיס השרמן בין היתר טנק־דחפור, טנק שהותקן בו להביור, טנק חילוץ M32 שעליו הותקנו כננות ומנוף, טנק גישור, וטנק עם משגר הטילים T34 קליופה.
שרמן DD - את הרעיון לפיתוח טנק אמפיבי, אשר פורק מאסדת נחיתה ומסוגל ל"שחות" לעבר החוף כדי לספק סיוע משוריין לרגלים המסתערים על החופים, הגה המהנדס יליד הונגריה ניקולס שטראוסלר (Nicholas Straussler). טנקי ולנטיין הבריטיים היו מהראשונים לעבור הסבה לטנקים אמפיביים, אולם ב־1943 הוולנטיין נחשב לדגם מיושן, ולקראת הפלישה המתוכננת לנורמנדי החלו בהסבה של טנקי השרמן לטנקים אמפיביים שנקראו שרמן DD. DD הם ראשי תיבות של Duplex Drive - הנעה כפולה, כלומר לטנק היו שתי מערכות הנעה. טנק השרמן DD נאטם למים בעזרת יריעות ציפה עשויות אברזין, קלות משקל, ובעזרת מדחפים בחלקו האחורי יכול היה הטנק לנוע במים במהירות של עד 7 קמ"ש. טנק זה שימש בעת הפלישה לנורמנדי והוכיח את עצמו כשימושי מאוד בחופים בהם נחתו הבריטים והקנדים, אך בחוף אומהה, שבו בוצעה הנחיתה העיקרית של האמריקאים, כמעט כל הטנקים טבעו או אבדו, דבר שהיה אחד הגורמים לאבדות הרבות והקשות שספגו האמריקאים בחוף זה.
השרמן בצה"ל
עם קום המדינה ופרוץ מלחמת העצמאות התעורר הצורך ברכש של טנקים. הטנק הצה"לי הראשון הושג בדרכי מרמה מעודפי הצבא הבריטי בארץ. בשבועות האחרונים לסיום המנדט, הובילו הבריטים טנקי שרמן ישנים שלדעתם לא היו ראויים לפינוי ממחסני הצבא בחיפה לרום הכרמל במטרה להפכם לגרוטאות על ידי השלכתם ממרומי ההר. ב־14 במאי הוצאו שלושה שרמנים ממחסן בחיפה בדרכם לכרמל להשלכה. אחד מהשלושה הועמס על עגלה של גורר טנקים יהודי והחל את דרכו לתל אביב. למחרת היום ב־15 במאי הגיע הטנק שעל הגורר למחסני התערוכה שבצפון תל אביב.
גם בן-גוריון הזכיר טנק בודד זה בסקירה שערך בפני הממשלה הזמנית בתל אביב ב־16 בחודש בחלק הדן במצב החזיתות.
14 מתוך הטנקים הללו הוחזרו לשימוש מכני ב־1949, והשאר נותרו לשיקום. כדי להתגבר על בעיית המחסור בתותחים נעשה ניסיון להתקין על טנק אחד תותח קרופ 75 מ"מ. כינון התותח נעשה באמצעות מערכת הכינון המקורית של הטנק (שלא הוחלפה), ולכן לא היה ניתן לדייק בירי. בסוף אוגוסט 1949 הוחלט להרכיב שבעה תותחי קרופ נוספים, למרות אי הדיוק, ועד מאי 1950 היו 6 טנקים מוכנים עם תותחי קרופ 75 מ"מ.
באמצע אוגוסט 1950 נרכשו בצרפת 50 תותחי 75 מ"מ מדגם M3 ועד מרס 1951 הורכבו כבר על 17 טנקים שעברו הסבה ומתיקון מחודש לתותח הזה. במהלך שנות ה־50 המוקדמות נרכשו עוד עשרות שרמנים, חלקם חמושים בתותחי 76.2 מילימטר, מצרפת. באלה נעשה שימוש במבצע קדש שבמהלכו נפלו לידי צה"ל שרמנים מצריים. גרסה נוספת שהופעלה במבצע קדש הייתה ה־M50, שהיה שרמן שהותקן בו בארץ תותח צרפתי.
הסופר שרמן: שרמן M50 ושרמן M51
על מנת לאפשר חדירת השריון של טנקי T-34/85 שנכנסו באותה תקופה לשירות בצבאות ערב, החלה ישראל בשיתוף פעולה חשאי עם צרפת לשיפור כוח האש של השרמן, על ידי הסבת התותח המקורי של השרמן לתותח צרפתי מדגם 'CN 75-50' בקוטר 75 מ"מ, שהוא בעצם העתק של תותח טנק ה'פנתר' הגרמני. הטנק החדש נודע בסימון שרמן M-50, והוא נכנס לשירות בצה"ל באמצע שנות ה־50 של המאה ה־20 ושירת עד שנות ה־70 של המאה ה־20. הוא לקח חלק במבצע קדש ובמלחמת ששת הימים. טנקים מסוג זה נמכרו לצבא צ'ילה.
שרמן M51 הוא כנראה דגם השרמן המתקדם ביותר שיוצר. מדובר בשרמן שמנועו הוחלף למנוע דיזל עם הספק של, מערכות בקרת האש שלו שופרו, נוספו זרקורי תת־אדום, והשינוי המשמעותי ביותר - התותח הוסב לתותח צרפתי בקוטר 105 מילימטר.
ההסבה לתצורה זו תוכננה ונעשתה בישראל בשנות השישים, על מנת לאזן את נחיתות התותח של השרמנים הישראליים לעומת הטנקים הסובייטיים שנכנסו לשירות צבאות ערב, בעיקר טנקי T-54.
ואכן במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים השרמן M51 הוכיח את עצמו כשיפור עצום לעומת השרמנים ששטפו לתוך גרמניה שלושים שנה לפני כן.
בקרב עמק דותן נלחם השרמן M51 בטנקים ירדנים מדגם M48 פטון, המתקדמים בהרבה, והוכיח כי הוא יכול להם. בקרבות בחזית הצפון במלחמת יום הכיפורים נלחמו השרמנים של חטיבות המילואים מול טנקי T-55 עיראקיים וטנקי T-62 סוריים ושוב הוכיחו כי הם יכולים להם, בתנאי שצוות מאומן ונחוש מפעיל אותם.
רכב קרבי משוריין על בסיס שרמן
צה"ל השתמש בטנקי השרמן כבסיס למגוון רכבי קרב משוריינים שנועדו לסייע בשדה הקרב. ההסבות בוצעו על ידי הצבא והתעשייה הצבאית ובהן הוסר הצריח ולשרמן נוספו אמצעים ייעודיים כגון כפות דחפור, משגרי רקטות ומנופים הידראוליים.
להלן מספר דגמים של רכב קרבי משוריין המבוסס על תובת שרמן:
התקפת שיבוש
בתקשורת נתונים, התקפת שיבוש (באנגלית: Jamming Attack) היא סוג של התקפת מניעת שירות על רשת מחשבים המנצלת שימוש בתווך משותף כגון תקשורת אלחוטית ב-Wi-Fi כפלטפורמה לחסימה אלקטרונית של הרמה הפיזית במטרה למנוע מעבר תקין של נתונים על גבי אותו התווך בין הצמתים ברשת. בניגוד להתקפות מניעת שירות אחרות, התקפת שיבוש אינה מכוונת לצמתים ברשת, אלא לתווך הפיזי המקשר ביניהם שהוא גם משותף במרבית המקרים לכל מי שנמצא במרחק פיזי מסוים מהרשת. בהתקפות מעין אלו נעשה שימוש צבאי נרחב כנגד מכ"מים ועם שילוב אמצעי התקשורת האלחוטיים גם לצורכי תקשורת מחשבים, הם יושמו גם בעולם זה. בין הרשתות שניתן לציין כמועדות להתקפות אלו הן רשת Wi-Fi, רשת סנסורים ורשת אד-הוק.
שיטות התקפת שיבוש
התקפות השיבוש על רשתות מחשבים סטנדרטיות מתבססות על העובדה שהרשת עצמה מניחה שכל הצמתים שבה פועלים לפי הגדרות פרוטוקול התקשורת של שכבת הקו של מודל ה-OSI או השכבה הפיזית של מודל ה-TCP/IP. בניגוד לשאר הצמתים ברשת, התוקף מצידו יכול להתעלם מפרוטוקול ה-MAC ולפרוץ לשידור כרצונו. בעשותו כן הוא מונע את פעולתו התקינה של הפרוטוקול ושאר הצמתים, שממשיכים לפעול לפיו, נמנעים משידור או מקבלת המידע המבוקש.
כדי להשיג את מטרת השיבוש ניתן למנות את הדרכים הבאות:
זיהוי התקפת שיבוש
זיהוי התקפות השיבוש הוא צורך הכרחי על מנת שהרשת תוכל להתמודד עם התקפות אלו, אולם פעולת הזיהוי של ההתקפה היא מסובכת שכן היא נדרשת להבחין בין ההתקפה לבין אירועים לגיטימיים אחרים שעלולים להתרחש ברשת, בפרט אם מדובר ברשת אלחוטית, כגון עומס ברשת, כשל באחד הצמתים וכן הלאה. להלן פירוט השיטות השונות לזיהוי התקפות שיבוש מסווגות לפי שיטה.
זיהוי בצמתים הנחסמים
שיטות נוספות של זיהוי התקפות שיבוש מתבסס על זיהוי החסימה בצמתים הנחסמים עצמם. שיטות אלו מאפשרות מעבר לזיהוי התקפת השיבוש, גם סימון הצמתים החסומים שאינם יכולים יותר לתקשר בגינו. סימון הצמתים החסומים יכול להשליך ישירות על אופן ההתמודדות עם ההתקפה. מימוש אחד המיישם שיטה זו מחייב את הצמתים ברשת לדגום את נצילות הקו ובמידה והנצילות יורדת מתחת לסף קבוע מראש, הם מסיקים שהם תחת התקפת שיבוש. ברגע הזיהוי הם עוקפים את פרוטוקול ה-MAC הקיים על התווך, ומציפים את הרשת בחבילות המכילות הודעות מיוחדות המעידות על כך שהם תחת שיבוש ונקראות "הודעות JAMMED". הצמתים שיקבלו את ההודעות האלו הם הצמתים שאינם נמצאים תחת שיבוש, אך כן מסוגלים לקבל אותות מהצמתים המשובשים, כנראה במגבלות מסוימות שכן ההודעות נשלחות שלא תחת פרוטוקול התקשורת המיושם על התווך.
Problem (שיר של אריאנה גרנדה)
Problem (בעברית: בעיה) הוא שיר של הזמרת האמריקאית אריאנה גרנדה, בהשתתפות הראפרית האוסטרלית איגי אזליה. השיר יצא לאור ב--28 באפריל 2014, כסינגל הראשון מאלבומה השני של גרנדה, My Everything.
הסינגל הפך ללהיט מיידי לאחר שהגיע בשבוע הראשון של הוצאתו למקום שלישי במצעד הבילבורד ומקום שני בשיאו במצעד, בנוסף הוא הגיע לעשירייה הפותחת ביותר מ-20 מצעדים בעולם ונחשב לשיר שהביא להצלחה הגדולה של גרנדה בעולם ולא רק בארצות הברית כאשר הקליפ לשיר צבר למעלה ממיליארד צפיות ב-YouTube.
רקע והוצאה
גרנדה הופיעה לראשונה עם השיר בטקס פרסי דיסני ב-27 באפריל 2014, מאוחר יותר באותו הלילה השיר הפך לזמין להורדה דיגיטלית באייטונס. עם הוצאתו, הגיע השיר למקום הראשון במצעד הסינגלים האמריקאי של אייטונס תוך כ-37 דקות ובכך שברה גרנדה את השיא הקודם שהחזיקה טיילור סוויפט עם השיר "We Are Never Ever Getting Back Together", שהגיע למקום הראשון ב-50 דקות. כמו כן, השיר גם הגיע לפסגה במצעד האייטיונס ב-40 מדינות ולעשירייה הפותחת ביותר מ-60 מדינות. הסינגל מכר מעל 6 מיליון עותקים בארצות הברית ונחשב לאחד השירים הנמכרים ביותר של כל הזמנים.
השיר זכה לביקורות מעורבות אך טובות בעיקר כאשר מייק ווס מאתר Idolator כתב, ""Problem" הוא תערובת מוזרה של מוזיקת פופ משנות ה-90 וטרנדים אורבניים (ההפקה מזכירה את השיר של ג'ייסון דירולו "Talk Dirty"), אבל אין להכחיש שזה קליט".
גם הקליפ לשיר זכה להצלחה כאשר הוא עבר את רף המיליארדר צפיות ביוטיוב, והוא זכה בפרס "קליפ הפופ הטוב ביותר" בטקס פרסי ה-VMA של ה-MTV. (והיה מועמד בקטגוריית "הקליפ הנשי הטוב ביותר")
מיקומי שיא
השיר זכה להצלחה רבה במצעדים, נכנס ל-"Top 10" ביותר מ-20 מצעדים ברחבי העולם והיה השיר הראשון של גרנדה שמגיע למקום ראשון ב-מצעד הסינגלים הבריטי.
השיר זכה גם להצלחה בישראל כשנכנס לפליליסט של גלגלצ (והגיע מקום חמישי במצעד השבועי של התחנה) ואף הגיע למקום השמיני במצעד השבועי של מדיה פורסט ומקום ראשון במצעד הקליפים.
חיים יחזקאל
חיים יחזקאל (נולד ב-24 באוגוסט 1966) הוא משורר ומחנך ישראלי.
ביוגרפיה
חיים יחזקאל, הבכור בין שישה ילדים, נולד וגדל בכפר יונה. אביו יצחק יחזקאל היה נהג מונית ואימו, מרים יחזקאל, עקרת בית. בוגר פנימיית שטיינברג ותיכון כצנלסון בכפר-סבא. בצה"ל שירת במשך שלוש שנים כלוחם נ"מ ושנת קבע בחיל החינוך, במסגרתו הוא גם שירת במילואים. למד ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. במסגרת לימודיו זכה במצטיין רקטור, פרס קרן דב סדן ללימודי יהדות ופרס מהכנסת על הצטיינות במדעי הרוח.
יחזקאל הוא מורה רב-תחומי משנת 1995. לימד ברמת אביב בתיכון הנדסאים הרצליה ליד אוניברסיטת ת"א, ובנתניה, באורט לייבוביץ', לני ואורט אקסטרני. מייסד שותף של תיכון ”אביב" בנתניה בשנת 1997, בית ספר אינטרני פרטי בפיקוח משרד החינוך, מ-2005 עד 2010 היה בבעלותו ובניהולו.
החל משנת 2013 מנהל את בית ספר "אופקים" בנתניה. ב"אביב" ו"אופקים" לימד ומלמד מקצועות שונים.
שיריו שהולחנו: תפילה, אדון לא נעים לו, שיר נעורים, אי ביטחון, דודה קלרה, פשוט (הולחנו ובוצעו על ידי הזמרת והמלחינה רחלי וולשטיין). השיר 'השלמה' הולחן ובוצע על ידי אלי דראי. שיריו הושמעו והוקראו בתחנות רדיו: קול ישראל, אורנים והרדיו של יהודית מליק שירן.
מרבה להרצות בבמות ספרותיות כדוגמת בית הסופר ובית היוצר.
חבר בקבוצת המשוררים הנתנייתים "שיח כותבים" בניהולה של שושנה ויג.
חבר באגודת הסופרים העבריים משנת 2017 וחבר אקו"ם משנת 2018.
חיים יחזקאל נשוי לאלה משנת 1994. יש להם ארבעה ילדים, והם מתגוררים בנתניה.
קישורים חיצוניים
מאמרים פרי עטו
באתר חדשות מחלקה ראשונה:
קת'אי דראגון
קת'אי דראגון (באנגלית: Cathay Dragon, לשעבר דראגונאייר) היא חברת התעופה השנייה בגודלה בהונג קונג. החברה היא חברת בת של קת'אי פסיפיק, החברה הגדולה בהונג קונג.
תולדות החברה
החברה נוסדה בשנת 1985 והחלה את טיסותיה ביולי אותה שנה בין הונג קונג לקוטה קינבאלו שבמלזיה במטוס בואינג 737 תחת השם "הונג קונג דראגון איירליינס".
בשנת 1986 שינתה החברה את שמה לשם "דראגונאייר", וב-21 בנובמבר 2016 שינתה החברה את שמה לשמה הנוכחי "קת'אי דראגון"
מסיבת עיתונאים
מסיבת עיתונאים היא אירוע מדיה יזום, בו מעבירים מידע לציבור באמצעות כלי תקשורת ועיתונאים, שמוזמנים לאירוע, ולרוב מורשים להציג שאלות למשתתפים.
קת'אי דראגון
תולדות החברה
בשנת 1990 קנתה קת'אי פסיפיק את כל מניות החברה.
מסיבת עיתונאים
במסיבת עיתונאים, יוזם הגורם המעוניין - כינוס של עיתונאים, ובו הוא מעביר להם את המידע ועונה לשאלותיהם בדרך כלל. הגורם היוזם יכול להיות מהתחום הפוליטי, המסחרי, או מכל תחום בו יכול להיות לציבור עניין במידע הנמסר. העיתונאים המשתתפים מסקרים בכלי התקשורת בו הם מועסקים, את התחום הנקשר לנושא האירוע. כך למשל באירוע ביטחוני יעביר גורם מהצבא מידע, והעיתונאים יהיו הכתבים לענייני צבא וביטחון. במסיבת עיתונאים עם בואו של כוכב קולנוע לארץ, ישתתפו הכתבים מתחום הבידור והפנאי. וכך הלאה.
קת'אי דראגון
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2019:
מסיבת עיתונאים
מסיבת העיתונאים הרגילה נחלקת לשני חלקים: בחלק הראשון, מוסר הגורם היוזם את עיקרי דבריו, ובדרך כלל בחלק השני הוא עונה לשאלות העיתונאים. לעיתים קרובות נוסף לאירוע גם חלק נפרד בו מועבר המידע בשפה נוספת, בדרך כלל אנגלית, אם מדובר במידע המעניין גם עיתונאי חוץ. באירועים מוכנים היטב, יהיו גם עזרים טכניים כמו מצגות או סרטונים.
מסיבת עיתונאים הוא אירוע מקובל בכל העולם, והאופן בו הוא מתקיים בישראל זהה לכל מקום בו ישנם כלי תקשורת וגורמים המעבירים מידע.
מידע חדשותי ויחסי ציבור
מסיבות העיתונאים הזוכות לסיקור תקשורתי רחב, הן אלו המתקיימות על רקע עניין חדשותי. היוזם הוא שר, חבר כנסת, נושא מישרה ציבורית וכדומה, ועל הפקת האירוע מופקד דובר מקצועי מטעמו. נושא חשוב העומד על סדר היום, בכל תחום, מהווה אטרקציה לעיתונאים המגיעים לקבל את המידע ולהעבירו לציבור.
ברבות השנים הפכו מסיבות העיתונאים חלק בלתי נפרד מעבודתו של יחצ"ן, המבקש להעביר לציבור מידע על ארגון או חברה אותם הוא מייצג. מטבע הדברים, חלק ממסיבות עיתונאים כאלה לא תמיד מגיעות אפילו לידיעת הציבור, אלא אם כן השכיל היחצ"ן להעביר מידע אטרקטיבי אשר יעניין את הציבור – פיתוח חדשני של מוצר, פעילות יוצאת דופן של ארגון, מעשה של אדם שטרם נשמע כמוהו וכיוצא בזה.
בקורסים ליחסי ציבור, נלמדות טכניקות שנועדו ליצור מסיבת עיתונאים כזו שתועיל לגורם שיזם אותה ותעביר את המסרים שרצה להעביר בדרך היעילה ביותר.
מיקום מסיבת עיתונאים
בעבר, מסיבות עיתונאים נעשו בעיקר במקומות שהיו סביבתם הקרובה של עיתונאים ואנשי תקשורת, כמו בית סוקולוב בתל אביב, או בית אגרון בירושלים. עם השנים הפך השימוש באירוע לעניין נפוץ, וקיומו הועבר גם למקומות הנוחים לגורמים היוזמים – כמו לשכותיהם של שרים, משרדי חברות או אולמות מסחריים.
באלדי אולייר
באלדי אולייר (נולד ב-1 בנובמבר 1953) הוא גיטריסט, מלחין ומעבד מוזיקלי ישראלי. סגנונו משלב פלמנקו ומוזיקה צוענית עם מוטיבים ים-תיכוניים. באלדי יצר הרכבים מוזיקליים שונים, המבוססים על יצירותיו המקוריות והקליט 16 אלבומים. באלדי התפרסם בעיקר בזכות נגינתו הווירטואוזית בגיטרה קלאסית, ועיסוקו במוזיקת פלמנקו.
ביוגרפיה
אולייר יליד רומניה, בשנת 1964 עלה לישראל. בשנת 1965 התחיל לנגן בגיטרה, וללמוד ליווי בסיסי אצל מורה פרטית בראשון לציון, כעבור 3 חודשים הפסיקה ללמדו בטענה שלילד הזה אין חוש מוזיקלי. בביתו שמע מוזיקה דרום אמריקאית ונמשך מגיל צעיר לפלמנקו, והחל ללמוד לנגן בעצמו ללא מורה. כשהחל את שירותו הצבאי סירב לנגן בלהקה צבאית מאחר שהוא רצה לנגן רק פלמנקו, היה ג'ובניק וחזר כל יום הביתה.
לאחר שירותו הצבאי נסע באלדי לספרד למשך חצי שנה, שם ניגן בלילות פלמנקו. אחר כך נסע לפריז והיה אמן רחוב התחנות המטרו ובמרכזי קניות. לאחר מכן החל לנגן בקונצרט והיה לו קהל קבוע במועדון ספרדי בפריז, באלדי מגדיר תקופה זו כתקופה היפה ביותר בחייו.
קריירה
בשנת 1975 נסע לספרד על מנת להרחיב ולהעמיק את ידיעותיו בתחום המוזיקה הספרדית והפלמנקו. בשנת 1976 בגיל 23 הצטרף לצמד בנות כמלווה, ולבסוף התחתן עם אחת מהן. בשנת 1979 חזר לישראל ופגש את גיורא נאור עמו החל להופיע בקביעות.
בשנת 1977 חזר מספרד. והחל להופיע עם רקדניות הפלמנקו סילביה דוראן, וכן הופיע כאמן אורח בתוכנית של אריק לביא. בין השנים 1978-1981 התגורר בפריז והופיע במקומות שונים באירופה.
בשנת 1983 הוציא את אלבומו הראשון "מראות הפלמנקו" וכן יצא במופע "הפנינג גיטרות".
בשנת 1985 הוציא את האלבום השני. במקביל יצא במופע "רביעיית באלדי אולייר" שזכה להצלחה רבה.
בשנת 1986 שיתף פעולה עם המתופף אהרל'ה קמינסקי, באלבום חדש בשם "פלג'זקו", ובמופע באותו שם. השניים שילבו מוזיקת פלמנקו עם ג'אז.
בשנת 1987 השתתף במופע "חמש אחרי הצהריים", בו נטלו חלק גם צמד הדודאים והזמר הספרדי פאקו איבנז. לאחר מכן יצא אולייר במשותף עם איבנז לסיבוב הופעות ברחבי ספרד וצרפת בשם "דואט ספרדי". שיאו של המופע היה בהופעה באולימפיה בפריז, שסוקר בהרחבה בתקשורת שם. בספטמבר 1987 השתתף במופע לציון שלושים שנה לדודאים.
בשנת 1989 הגיע המופע גם לישראל, למועדון החמאם ביפו.
בשנת 1990 שיתף אולייר פעולה עם הכנר מירל רזניק במופע המשותף "ג'יפסי פלמנקו פלוס".
בשנת 1991 העלה שני מופעים: האחד "קלאסי פלמנקו" יחד עם זמרת האופרה סיוון רותם כמיזם של מוזיאון תל אביב המופע השני נקרא "חגיגה ספרדית" שכלל ריקוד פלמנקו, נגינה ושירה. כמו כן הופיע עם להקתו בקונצרט העשרה לבתי-ספר, במסגרת 'סל תרבות'.
בשנת 1992 לקראת 500 שנה לגירוש יהודי ספרד, יצר את המופע: "במשעולי ספרד". המופע הומלץ על ידי משרד החינוך כמופע מייצג לנושא זה. המופע הוצג בכנסת. באותה שנה הוציא לאור את חוברת התווים: "גיטרה ספרדית" הכוללת קטעי נגינה שהולחנו או עובדו על-ידו לתלמידי גיטרה.
בשנת 1994 הוציא לאור את האלבום "טברנה" בהשפעת התוכנית: "בטברנה" ששודרה בערוץ הראשון. בתוכנית זאת השתתף כאומן אורח קבוע במשך שנתיים.
בשנת 1996 הוציא לאור אלבום בשם: "פלמנקונצרט". וכן הופיע כסולן עם התזמורת הקאמרית אשדוד במספר קונצרטים ברחבי הארץ.
בשנת 1998 הוציא לאור את האלבום: "מדטירניאן". כמו כן יצא במופע עם פסנתרן הג'אז ליאוניד פטשקה.
בשנת 1999 ניגן רסיטל מיצירותיו עם התזמורת הקאמרית הרצליה. יצא במופע משותף בשם: "רומנסות לטנור ומיתרים" עם זמר הטנור יבגני שפובלוב במסגרת פסטיבל דו-אמן בתיאטרון הבימה. מופע זה הוצג בכל רחבי הארץ.
בשנת 2000 מופע משותף עם גילה אלמגור בשם: "ערב שירי לורקה"
בשנת 2002 יצא אל האור אלבום ומופע בשם: "פנטזיה 2000" עם רבעיה קאמרית. נכללו קטעים שהלחין ועיבד לגיטרה וכלי קשת.
בשנת 2003 יצא אולייר לסיבוב קונצרטים בניו יורק, ניו ג'רזי, ושיקגו.
בשנת 2005 אלבום חדש בשם: "מעברים בזמן" זהו פרויקט מיוחד המשלב מוזיקה ישראלית עכשווית עם פלמנקו ומוזיקה צוענית. את ההפקה המוזיקלית לאלבום עשה בנו, ברק אולייר. כמו כן חידש את המופע המשותף עם פסנתרן הג'אז ליאוניד פטשקה בשם: "ווירטואוזים על הבמה"
בשנת 2006 אלבום חדש בארץ ובארצות הברית בשם: "Baldi Olier Great Latin Hits"
בשנת 2007 ניגן רסיטל מיצירותיו עם התזמורת הקאמרית רמת גן והסינפונייטה הישראלית באר שבע. יצא באלבום פלמנקו מקורי חדש בשם:"Suenos De Amur" האלבום הופץ בארץ ובארצות הברית.
בשנת 2008 כתב מוזיקה מקורית לסרט דוקמנטרי: "האגדה על ניקולאי וחוק השבות". הסרט זכה בפסטיבל ירושלים לקולנוע. במקביל כתב יצירות לגיטרה ולתזמורת.
בשנת 2009 השתתף כאורח במופע של שרית חדד בקיסריה, הם ניגנו יחדו את השיר "הייתי בגן עדן", בעיבוד חדש שבלדי כתב. יצא באלבום חדש בישראל ובארצות הברית שנקרא: "GYPSY ALBOOM"
בשנת 2010 השתתף בסדרת קונצרטים בנושא צועני, יחד עם ד"ר אסתרית בלצן ובסדרת קונצרטים עם תזמורת סימפונט רעננה.
בשנת 2011 יצא האלבום "AWAY OF LIFE".
בשנת 2012 העלה מופע בשם: "חיוכים" עם הזמרת ניצה טרמין במסגרת קשרי תרבות.
בשנת 2013 יצא במופע בשם: "שופן והפלמנקו" עם הפסנתרן גיל שוחט.
בשנת 2014 יצא בסדרת קונצרטים עם פסנתרן הג'אז ליאוניד פטשקה ותזמורת אשדוד וכן הופיע באופן קבוע בתיאטרון הקאמרי בתל אביב.
בשנת 2015 אלבום חדש בשם: "שירי פלמנקו" וכתב את המוזיקה לסדרת הטלוויזיה של YES - "להרוג את הסבתא". בהמשך השנה, אולייר יצא לסיבוב קונצרטים ברחבי אירופה. הופעותיו זכו לביקורות נלהבות בפסטיבל "סומה פלמנקה" בספרד ובפסטיבל "הנאלי" בלונדון וייצג את ישראל באירועי יום העצמאות באיטליה ובתערוכת אקספו הבינלאומית.
במהלך הקריירה כתב מוזיקה לסרטים ולהצגות. הופעותיו ואלבומיו כוללים חומרים מקוריים, פרי יצירתו ועיבודים מיוחדים להרכבים שונים. הוא הופיע לאורך כל השנים הללו וייצג את ישראל בארצות רבות בכל רחבי העולם. במקביל כתב יצירות סימפוניות, ביניהן היצירה: "קולומביה" לזכרו של טייס החלל הישראלי הראשון: אילן רמון.
בשנת 2016 בחודש מאי הפסיק אולייר להופיע כגיטריסט בעקבות בעיה אורתופדית בידיו, הוא ממשיך בפעילותו המוזיקלית כמלחין ומעבד. כמו כן החל לנגן בסקסופון.
ז'אן-פייר קלארי דה פלוריאן
ז'אן-פייר קלארי דה פלוריאן (בצרפתית: Jean-Pierre Claris de Florian; 6 במרץ 1755 – 13 בספטמבר 1794) היה משורר, סופר ומחזאי צרפתי. נודע בעיקר בשל משליו.
ביוגרפיה
ז'אן-פייר קלארי נולד בטירת פלוריאן שבמחוז באר (כיום בחבל לנגדוק-רוסיון בדרום צרפת) כנצר למשפחת אצולה שלאנשיה הייתה קריירה צבאית. אמו, שהייתה ממוצא ספרדי, מתה בילדותו והוא גדל בטירת פלוריאן. היות שדודו, המרקיז מפלוריאן, היה נשוי לאחייניתו של וולטר, הוא הוצג בפני סופר מפורסם זה בהיותו בן עשר שנים בלבד. ב־1768 החל לשרת כנער אציל בחצרו של דוכס פנטייוור מברטאן. כעבור שנים מספר נכנס לבית הספר לארטילריה בבאפון (כיום בחבל נור-פה דה קאלה), ושירת זמן מה כקצין בגדוד פרשים, אך חיי הצבא לא התאימו לו. הוא ביקש וקיבל הסדר שלפיו שמר על דרגתו הצבאית והתגורר בפריז, באוטל דה טולוז ברובע הראשון של העיר, ששימש כמשכנו של דוכס פנטייוור. שם הקדיש את כל זמנו לשירה בחסותו ובתמיכתו של הדוכס.
ב-1788 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית, אחרי שהוענקו לו פרסים מטעמה בעבור שתיים מיצירותיו: "וולטר והצמית מהרי יורה" (1782) - דיאלוג בחרוזים שאותו כינתה האקדמיה "ביטול העבדות בנחלותיו של מלך צרפת" - ושיר התהילה "רות" (1784).
עם פרוץ המהפכה הצרפתית עזב את פריז ועבר להתגורר בעיר סוֹ (Sceaux) שמדרום לה, אך ב-1794 נעצר והושם בכלא. הוא הופיע בפני הוועדה לביטחון הציבור, ובזכות האיגרת החינוכית "נומה פומפיליוס" שפרסם שמונה שנים לפני כן, שוחרר ממעצרו ב-27 ביולי של אותה שנה. אולם פחות מחודשיים אחרי כן מת, כנראה כתוצאה של תנאי המעצר הקשים שערערו את בריאותו.
ז'אן-פייר קלארי דה פלוריאן נקבר בעיר סוֹ. באמצע המאה התשע עשרה הפך קברו למקום עלייה לרגל של אנשי אגודת "פליבריז'", החברה להגנה על הספרות האוקסיטנית מייסודו של פרדריק מיסטרל.
יצירותיו
ב-1782 פרסם שני מחזות: "התאומים מברגמו" ו"המשפחה הטובה", וב-1783 - סיפור רומנטי בשם "גלאטאה", חיקוי של סיפור באותו שם מאת מיגל דה סרוואנטס. ב-1786 הופיע "נומה פומפיליוס" - חיקוי של "טלמאכוס" מאת פרנסואה פנלון. ב-1788 פרסם את "אסטל" - אידיליה רומנטית. סיפור רומנטי נוסף בשם "גונזאלז מקורדובה" הופיע ב-1791 עם הקדמה שכללה מחקר היסטורי של המורים. אחרי מותו הופיעו "נעוריו של פלוריאן, או זיכרונותיו של ספרדי צעיר" (1807), ותרגום חופשי של "דון קישוט" (1809), שאף כי לא ייצג נכונה את המקור, זכה להצלחה בציבור.
ז'אן-פייר קלארי דה פלוריאן נודע בעיקר בשל משליו שנחשבו לטובים ביותר אחרי אלה של ז'אן דה לה פונטן. מבקר הספרות ז'אן ז'וזף דסו (1769–1824) כתב: "כל אלה שכתבו משלים מאז לה פונטן נראים כמי שבנו בקתות דלות לצד המודל המקורי המתנשא עד לשמים. אך בקתתו של פלוריאן מצטיינת ביציבות ובנועם יותר מאלה של האחרים, ועולה על בקתותיהם בדרגות מספר." 110 משלים פורסמו במשך ימי חייו ו-11 נוספים אחרי מותו. הוצאה שכללה את כל משליו הופיעה ב-1802. מוסר ההשכל של חלק ממשליו שגור גם כיום: "כדי להיות מאושרים, הבה נחיה מוסתרים." (משל הצרצר), "צוחק מי שצוחק אחרון." (משל שני האיכרים והענן). בין משליו המפורסמים: "העיוור והפיסח", "הקוף ופנס הקסמים" ו"הקופים והנמר".
ראובן הכט
ראובן רודולף הֵכְט (15 באוגוסט 1909, אנטוורפן – 14 באפריל 1993, חיפה) היה ציוני-רוויזיוניסט, תעשיין וחתן פרס ישראל לשנת תשמ"ח (1988) על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
ביוגרפיה
נולד כרודולף צ'ארלס הכט באנטוורפן שבבלגיה למשפחה אנטי־ציונית, מתבוללת ועתירת־נכסים, בנם של יעקב ואלה הכט. יעקב ואחיו הרמן היו המייסדים של חברת הספנות "רנאניה-נפטון" (Neptun Rhenania), שלה צי ספינות מטען אשר שטו לאורכם של נהרות הריין, המאנקר ונקאר, ומחסנים. ב-1918, כשמלאו לו תשע, עברה משפחתו לגור בבזל שבשווייץ.
בשנות העשרה לחייו בבית הספר בבזל שקד על לימוד קשת רחבה של תחומי עניין. מאמרו הראשון שעניינו נומיסמטיקה ראה אור בעת היותו בן תשע עשרה שנים. בשנים 1928–1933 למד באוניברסיטאות מינכן, היידלברג וברלין, ב-1931 הוענק לו דיפלומה בכלכלה מטעם אוניברסיטת ברלין, המקבילה לתואר שני כיום. נושא עבודת הגמר היה התאוריות של עלות ותמחיר בתעריפי התובלה בנהרות. ב-1933 קיבל תואר דוקטור בהצטיינות יתרה במדע המדינה באוניברסיטת היידלברג, על עבודה שכותרתה " Die Frachtenbildung in der Rheinschiffahrt: preistheoretische Studie". אביו ייעד אותו לנהל את הקונצרן המשפחתי. תחת זאת הפך ציוני ואחר כך עלה לארץ ישראל תוך עימות חריף עם משפחתו. העניין של הכט ביהדות ובציונות החל כאשר חקר מטבע עתיק מתקופת אלכסנדר ינאי. שהגיעה לידי בשנות העשרים כאשר היה סטודנט באוניברסיטת מינכן. המטבע סיפר, גרם לו לחוויה ישירה וחזקה, של הקשר בין תקופת החשמונאים וזמנו ואז החל לחפש וללמוד את השורשים שלו.
ב-1933 עבד במשרדי ההנהלה העולמית של הציונות הרוויזיוניסטית בפריז, בהיותו כפוף ישירות לזאב ז'בוטינסקי. ב-1935 היה שליח בקונגרס הראשון של ההסתדרות הציונית החדשה (הצ"ח) בווינה. ב-1936 עלה לארץ ישראל. ב-1939 נשלח על ידי דוד רזיאל לארגן את ההעפלה באירופה ופתח משרד הגירה בציריך. בעת מלחמת העולם השנייה עמל על ארגון עליה מאירופה לארץ ישראל והיה חבר בוועד ההצלה של הסוכנות היהודית. בשלהי שנות השלושים תרם מכספו לצורכי הציונות ובעיקר לעליית אף על פי, דבר שהקים עליו את חמת משפחתו. רק ב-1938, משחוקי הגזע אילצו את המשפחה למכור את נכסיה בגרמניה, נאות האב להודות כי בנו צדק.
ב-1941 נשא לאשה את רעייתו אדית לבית צילצר בבלגרד שביוגוסלביה. ב-1937 ניסה להקים ממגורות לאחסון תבואה בנמל חיפה, ברם שלטונות המנדט הבריטי סירבו לתת לו רישיון. בשנים 1944–1947 נשא ונתן עם שלטונות בעלות הברית להשבת חברות הסוחר המשפחתיות, מאמצים שהוכתרו בהצלחה. ב-1950 הקים, עם חברו מנוער יוסטין היידקר, את ממגורות דגון, שהן כיום מחסן התבואה הגדול בישראל. בשנים 1962–1973 היה חבר הנהלה של חברת "סילו" (Silo) ההולנדית. ב-1963 משמת אביו נעשה ראובן הכט לנשיא חברת "נפטון" בבזל. היה חבר הנהלה בחברת הכשרת היישוב, היה חבר הנהלה בחברת הספנות "לה רן" (Le Rhin). ב-1981 השיק את ממגורות אשדוד.
את ביתו שהיה ממוקם ברחוב היובל 3 בשכונת הכרמל הצרפתי תרם לעיריית חיפה, והוא פעל כמרכז קהילתי בשם "בית הכט". העירייה התקשתה לתחזק את הבית, והציעה לקרן הכט למכור את בית הכט לאדם פרטי, ובכספי המכירה לשפץ את "בית רוטשילד" במרכז הכרמל. בשנת 2001 החל פרויקט שיפוץ ושימור הבית, במימון קרן הכט, הקרן לחיפה ועיריית חיפה. ב-2002 נחנך הבניין ושמו הוסב ל"בית הכט", ע"ש ראובן ואדית הכט.
Harvard Law Review
Harvard Law Review הוא כתב עת משפטי הרואה אור בידי קבוצת סטודנטים עצמאית מבית הספר למשפטים בהרווארד. כתב העת יוצא לאור מדי חודש בחודשים נובמבר עד יוני, כשגיליון נובמבר משמש לסקירת פסקי הדין של בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנה החולפת. לצד כתב העת מתפרסם אתר האינטרנט Harvard Law Review Forum, שבו תגובות למאמרים שפורסמו בכתב העת.
הגיליון הראשון של כתב העת יצא לאור ב-15 באפריל 1887. הקמת כתב העת נעשתה בתמיכה משמעותית של עורך דין לואי ברנדייס, בוגר טרי של אוניברסיטת הרווארד ולימים שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. מהקמתו ועד לשנות ה-70 של המאה ה-20 בחירת הסטודנטים לעריכתו נעשתה לפי ציוניהם, כאשר נשיא כתב העת היה הסטודנט בעל הרמה האקדמית הגבוהה ביותר. מאז שנות ה-70 בחירת העורכים נעשית לפי ציוניהם בשנת הלימודים הראשונה ולפי הישגיהם בתחרות כתיבה שנערכת בסוף השנה הראשונה, ונשיא כתב העת נבחר על ידי שאר העורכים. האישה הראשונה שנמנתה עם עורכי כתב העת הייתה פריסילה הולמס, בשנים 1953–1955, והאישה הראשונה שהייתה נשיאת כתב העת היא סוזן אסטריך, בשנת 1977.
בשנת 2015 היה לכתב העת אימפקט פקטור של 4.979, שמיקם אותו לפי מדד זה בראש רשימה של 143 כתבי עת משפטיים.
נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, היה נשיא כתב העת בכרך ה-104 שלו. אחדים מעורכי כתב העת, בהם פליקס פרנקפורטר, רות ביידר גינסבורג ואנטונין סקאליה, מונו בהמשך חייהם לשופטים בבית המשפט העליון של ארצות הברית. רבים מעורכי כתב העת מונו בהמשך חייהם לפרופסורים.
Money (כתב עת)
Money הוא כתב עת המתפרסם בידי תאגיד התקשורת הבינלאומי Time Inc. הגיליון הראשון שלו ראה אור באוקטובר 1972.
תוכן
מאמריו עוסקים במכלול נושאי כלכלה פרטית ומשתרעים מהשכלה, חיסכון, פרישה לגמלאות ומיסוי לסוגיות הנוגעות לכלכלת המשפחה כגון תשלום למכללה, אשראי, קריירה ושיפוץ הבית. הוא נודע בשל הרשימה השנתית שהוא מפרסם של "המקומות הטובים ביותר להתגורר באמריקה". Money, לצד Fortune ו-CNN היה שותף ב-CNNMoney.com, לאחר שערוץ הכלכלה CNNfn חדל לפעול בשנת 2004. בשנת 2014 Money השיק אתר משלו: Money.com.
וולפסון
{{פירושונים|אישים מקומות שונות
ראו גם
}}
הדג שלי שטן
הדג שלי שטן (באנגלית: My Goldfish Is Evil, בצרפתית: Mon Poison Rouge) היא סדרת קומדיה מונפשת קנדית משנת 2006 שנוצרה על ידי ניקולאס ג'יי בויסרט, בוימה על ידי סטיבן מג'ורי והופקה על ידי "Sardine Productions". הסדרה מספרת על בני, ילד שקיבל מאמו דג זהב במתנה אשר רוצה להשתלט על העולם.
הסדרה הופצה ברחבי העולם על ידי PorchLight Entertainment ושודרה במדינות רבות, ביניהן קנדה, איטליה וישראל. בקנדה הסדרה שודרה בערוץ CBC Television בדיבוב לאנגלית קנדית החל מה-9 בספטמבר 2006 עד ה-15 בדצמבר 2007, ולאחר מכן שודרה בערוץ Télévision de Radio-Canada בדיבוב לצרפתי קובני החל מה-14 בינואר 2007 עד ה-30 במרץ 2008. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ הילדים ב-7 באפריל 2008. לסדרה הופקו שתי עונות ו-26 פרקים באורך 24 דקות, בישראל הסדרה שודרה כעונה אחת.
החל משנת 2012 זכויות ההפצה של הסדרה בבעלות Cyber Group Studios.
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחריו הרפתקאותיו של בני בן ה-11 ודג הזהב שלו, אדמירל בבלס, אשר קיבל מתנה מאמו. אדמירל בבלס הוא דג זהב אינטליגנטי אשר מעוניין להשתלט על העולם, דבר שגורם לו לעיתים קרובות לברוח מהאקווריום שלו בניסיון לעשות את זה. מפני שאמא של בני לא מאמינה לו, בני חייב להציל את העולם בעצמו.
מדבבים
במאית הדיבוב של הסדרה בעברית הייתה אפי בן ישראל ומפיקת הדיבוב הייתה ענבר שטגר עזרא. בנוסף דיבבו בגרסה העברית אלון שר, דרור טייכנר, הדר שחף-מעיין ורוברט הניג. בגרסה האנגלית דיבבו גם ריק ג'ונס וג'ון קונסגן.
הפקה
הסדרה שודרה לראשונה בשנת 2002 בפסטיבל MIPCOM על ידי Sardine Productions. ביוני 2003, CBC Television ו-VRAK.TV רכשו את הסדרה לפיתוח. בפברואר 2004, Super Écran ו-VRAK רשמו על הסדרה באופן רשמי כאשר ממתנים ל-CBC. באותה עת נקבעה הסדרה להפקה באביב 2004, כשהעונה הראשונה תעלה בספטמבר 2005. מאוחר יותר באותו חודש, CBC הפיצו את הסדרה באופן רשמי. במהלך קיץ 2005, דיווחה Sardine שהסדרה תתחיל להיות משודרת באוקטובר, כאשר CBC ו-Ici Radio-Canada Télé יהיו המשדרים.
זכויות ההפצה לסדרה הוענקו בהתחלה ל-S.K.A ביולי 2004. ההפצה הביתית של הסדרה, ניתנה ל-PorchLight Entertainment באפריל 2006. בשנת 2012, Cyber Group Studios רכשה את זכויות הסדרה, וכעת היא המפיצה שלה.
Scotty Doesn't Know
Scotty Doesn't Know (בעברית: סקוטי לא יודע) הוא שיר שנכתב ובוצע על ידי להקת הרוק האמריקאית לוסטרה. השיר נכתב במקור עבור הסרט יורוטריפ משנת 2004, והוא עוסק בצורה הומוריסטית בכך שחברתו של סקוטי גיבור הסרט, פיונה, בוגדת בו מבלי שהוא שם לב לכך. השיר שואב השראה גם מסיפור החיים האמיתי של חבר של הלהקה מבית הספר התיכון, שרידון, ששמו האמצעי הוא סקוטי והוא נכתב מנקודת המבט של האדם איתו פיונה מנהלת את הרומן. השיר יצא לאור בסופו של דבר באלבומהּ מ-2006, Left for Dead. השיר הגיע למקום ה-53 במצעד 100 שירי הפופ, למקום ה-39 במצעד השירים הדיגיטליים ולמקום ה-75 במצעד בילבורד הוט 100, בעיקר בשל הכמות הגבוהה של הורדות דיגיטליות שלו.
בשנת 2018, השיר זכה לתשומת לב נרחבת באוסטרליה לאחר שבעת נפרץ האתר הרשמי של סקוט מוריסון, ראש ממשלת המדינה, השיר הושמע באתר על ידי הפורצים.
יורוטריפ
בסרט יורוטריפ, סקוטי (סקוט מקלוויץ) נזרק על ידי חברתו פיונה (קריסטין קרוק) המגלה לו כי היא בגדה בו עם סולן להקת בית הספר (מאט דיימון). הלהקה מבצעת את השיר במסיבת סוף השנה שסקוטי נמצא בה והשיר זוכה לשבחים מדמויות רבות בסרט (כולל הוריו של סקוטי ובסופו של דבר גם מסקוטי עצמו). השיר הופך לפופולרי מאוד, והוא מופיע ברדיו וברחבי העולם. בברטיסלאבה, בירת סלובקיה אליה מגיע סקוטי עם חבריו במהלך הסרט, השיר עבר רמיקס והוא מושמע במועדון לילה פופולרי. עד סוף הסרט, השיר הופך כל כך נפוץ ופופולרי עד שחברו הטוב ביותר של סקוטי, קופר, משתמש בו כרינגטון בטלפון הנייד שלו (שכן בתקופה זו ניתן היה להשתמש רק ברינגטונים הוספו למכשיר על ידי חברת היצור שלו).
שימוש בהשתלטות על אתר ראש ממשלת אוסטרליה
ב-18 באוקטובר 2018, אתר האינטרנט האישי של ראש ממשלת אוסטרליה, סקוט מוריסון, היה נתון להשתלטות לאחר שהבעלות על הדומיין שלו נגמרה ככל הנראה, ולא חודשה. במקום להציג מידע על ראש הממשלה, הדף הציג תמונה של מוריסון כשהשיר "Scotty Doesn't Know" מתנגן ברקע.
האיש מאחורי ההשתלטות טען ששילם 50 דולר אוסטרלי עבור הדומיין.
נסיגת צה"ל מסיני
ישראל הסיגה את צבאה מחצי האי סיני שלוש פעמים במהלך שנות קיומה. {{פירושונים|* נסיגת צה"ל ממזרח סיני (1949) - לאחר מבצע חורב
ראו גם
}}
לימור מזרחי
לימור מזרחי (נולדה ב-24 ביוני 1970) היא כדורסלנית ישראלית המשחקת בקבוצת מכבי רמת חן דרור, אשר בעברה שימשה כקפטנית נבחרת ישראל ושחקנית בכירה בליגת העל.
ביוגרפיה
מזרחי החלה את דרכה בספורט כשחיינית בקבוצת השחייה של הפועל גבעתיים ובה זכתה באליפות ישראל עד גיל 12. את קריירת הכדורסל החלה בקבוצת בני יהודה. בעונת 1991–1992 שיחקה בקבוצה של אוניברסיטת מרילנד ב-NCAA. לאורך הקריירה הארוכה שלה שיחקה במספר רב של קבוצות - אליצור חולון, אליצור רמלה, מכבי רמת חן, בני הרצליה, נירוסופט כרמיאל, אנדה רמת השרון, וכן במספר קבוצות אירופיות, באיסלנד, בקרואטיה ובפולין.
במשך 16 שנים הייתה שותפה לסגל נבחרת ישראל, ובמשך 4 שנים הייתה לקפטן הנבחרת.
בשנת 1998 נבחרה בדראפט ושיחקה בניו אינגלנד בליזארד מה-ABL - ליגת הכדורסל המקצוענית לנשים. בתום אותה עונה התפרקה הליגה.
מזרחי הגיעה להישגים על אף גובהה הנמוך יחסית לכדורסלנית (1.70 מ'). בשנת 2005 הייתה מלכת האסיסטים של הליגה הישראלית, עם ממוצע של 4.9 אסיסטים למשחק.
מזרחי זכתה ב-4 אליפויות (במדי 3 קבוצות), ב-4 גביעים (במדי 3 קבוצות שונות), וכן באליפות קרואטיה. ב-5 ביוני 2008 הייתה לאחת מארבע ספורטאיות שזכו בתואר "ספורטאית העשור" מטעם משרד המדע, התרבות והספורט. בשנת 2008, לאחר שתי עונות ברמת השרון, הודיעה על פרישתה מכדורסל.
בעונת 2010/11 שימשה כעוזרת מאמן אליצור מכבי נתניה מליגת העל. בשנת 2015 מונת למאמנת נבחרת הקדטיות בשנת 2011, בגיל 41, ושלוש שנים לאחר פרישתה, חזרה לשחק, בקבוצת הבת של מכבי רמת חן, המשחקת בליגה הלאומית.
חיים אישיים
מזרחי למדה בבית הספר היסודי "ברנר" בגבעתיים ובתיכון עירוני א' בת"א. שיחקה בנבחרת הכדורסל של בית הספר, וזכתה עם קבוצתה במקום ה-1 באליפות הארצית של בתי הספר התיכוניים (1986). שרתה בצה"ל בחיל כללי כמדריכת אימון חדר כושר ושיחקה בנבחרת אכ"א בכדורסל והגיעה עם קבוצתה לגמר אליפות צה"ל (1990). למדה במכללת אוהלו – מדריכה בכירה כושר גופני ומשחקי כדור (2000) והוראה B.Ed בחינוך גופני. מאמנת כדורסל מוסמכת – בית הספר למאמנים ומדריכים במכון וינגייט (2002). למדה בקורס "מדריכי חדרי כושר" למבוגרים וילדים, ירושלים. בוגרת קורס מאמנים לאומיים מטעם הוועד האולימפי. בעלת תואר שני במדעי ההתנהגות M.P.E. – מכללת וינגייט ותואר שני מאוניברסיטת בן-גוריון. והיא משמשת כמרצה מן החוץ באוניברסיטה ומנהלת את פרויקט "היום שאחרי" לספורטאים אולימפיים. אמא לבת אחת.
לימור מזרחי נכנסה להיכל התהילה - כדורסל נשים