cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קהילת יהודי אופולה
המאה ה-20
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה והקמתה מחדש של המדינה הפולנית, יהודים רבים הביעו גישה פרו גרמנית. חלקם החליטו להגר למערב אירופה או לארצות הברית. תהליך זה השפיע גם על אופולה.
ב־20 במרץ 1921 התקיים משאל עם בשלזיה עילית. הוא נערך בפיקוח בית המשפט של פרובינציית שלזיה עילית כשמקום מושבה באופולה. במהלך ההצבעה, רוב הקהילה היהודית באופולה הצביעה להשאיר את שלזיה העליונה בגרמניה. כלל תושבי אופולה הצביעו כך: 20,816 (94.7%) קולות שהעיר תישאר בגרמניה ו- 1098 קולות (5.0%) בעד העברת העיר לפולין. כתוצאה מפסיקת בית המשפט, העיר נותרה בגרמניה.
שלושים השנים האחרונות לקיומה של הקהילה היהודית באופולה התאפיינו בהיחלשותה ובהיעלמותה ההדרגתית, בשל הגירה למערב ולארץ ישראל. בשנת 1930 נשארו באופולה 607 יהודים. במחצית השנייה של שנות העשרים של המאה העשרים היו לקהילה בעיות במילוי משרות בקהילה וגם תקציב הקהילה פחת. להתגברות על המשבר, הקהילה הקימה בין השאר בית ספר עברי ובשנת 1931 העניקה זכות הצבעה לנשים.
המפלגה הנאצית והשואה
בתחילת 1933 הקהילה היהודית באופולה רכשה מהערייה מגרש של 11,000 מטרים רבועים. שנמצא בבית העלמין העירוני החדש שנפתח באופולה-פולוויש-Opole-Półwieś, המיועד להקמת בית קברות יהודי חדש. למרות התוכניות שנערכו, הן מעולם לא מומשו. הקהילה מכרה בחזרה את השטח לרשויות העיר חלק ראשון מהן בשנת 1936, והחלק השני בשנת 1939. מכירת השטחה נעשתה משום שהקהילה קטנה באופן דרסטי באותן שנים.
החרם האנטי-יהודי באופולה התקיים כמו בכל גרמניה, ביום שבת 1 באפריל 1933. במהלך החרם היו כמה מקרים של שוד חנויות יהודיות. בשנת 1936 חיו באופולה 453 יהודים.
במהלך ליל הבדולח באופולה, בתאריך 9 בנובמבר 1938, הנאצים אילצו את הרב הנס הירשברג להצית את בית הכנסת ברחוב ההפנשטראסה. מכבי האש דאגו שהאש לא תתפשט לבניינים שכנים. באותו לילה טרגי נהרסו בנייני הארגונים היהודיים, 13 חנויות ובתים יהודיים באופולה. בנוסף 13 יהודים נעצרו. יהודים רבים מצאו מקלט בקונסוליה של רפובליקת פולין. הריסות בית הכנסת השרוף הושמדו עד אפריל 1939.
פוגרום ליל הבדולח, העצים את הגירת היהודים שברחו למערב אירופה או לארצות הברית. בפברואר 1939, הרב האחרון של אופולה, האנס הירשברג, עזב את העיר. בשנת 1939 עדיין היו 280 יהודים באופולה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, גירוש היהודים מאופולה החל ב־13 בנובמבר 1942. באותו יום, טרנספורט מספר XVIII / 1, שנשלח לגטו בטרזינשטט (טרזין), עזב את מחוז אופולה. היו בו 56 יהודים מאופולה, גלובצ'יץ וביטום. ב־11 בדצמבר 1942 יצא טרנספורט נוסף מאופולה טרנספורט מספר XVIII / 4, גם הוא היה מיועד לגטו בטרזין. הטרנספורט כלל 53 יהודים מגלוגובק, מרסיבורץ, מפישקוביץ ומאופולה. מתוך קבוצה זו, 7 אנשים שרדו. הטרנספורט החמישי ממחוז אופולה (מספר XVIII / 5) יצא לטרזין ב־21 באפריל 1943. מהמסמכים בתיק תודות שלזיה העילית עולה כי הטרנספורט כלל 46 יהודים מאולסנו, אופולה, ריביבורץ וגלובצ'יצה. מתוך קבוצה זו, 11 אנשים שרדו. בטרנספורט השישי ממחוז אופולה (מספר XVIII / 6) לטרזין, ב־30 ביוני 1943 גורשו אחרוני היהודים מאופולה וחמישה יהודים מרסיבורץ. קבוצה זו כללה בין השאר את הנציג האחרון של קהילת יהודי אופולה הרשמית והחוקית באופולה. שמו, הארי וולף, הוא נרצח בתאריך 19 באוקטובר 1944 בתא הגזים במחנה הריכוז הנאצי באושוויץ-בירקנאו. בטרנספורט התשיעי מאזור אופולה (מספר XVIII / 9) לטרזין, ב -20 בינואר 1944 גורשו 9 נשים יהודיות, כולל מספר נשים מאופולה. מעדותה של אירמה אפל מאופולה לאחר המלחמה עולה כי שלוש נשים יהודיות מאופולה שרדו מקבוצה זו. רוב היהודים מטרזין בבוהמיה הועברו למחנה הריכוז הנאצי באושוויץ-בירקנאו, שם הם הומתו בתאי הגזים.
לאחר מלחמת העולם השנייה התיישבה באופולה קבוצה גדולה של יהודים. למרות זאת, התברר שהנוכחות הייתה קצרת מועד והקהילה היהודית בעיר לא הצליחה להתאושש.
ארגונים יהודים
רק בסוף שנות ה-30 של המאה ה- 19 הוקמה באופולה אגודת ההלוויות חברה קדישא. האגודה כנראה תפקדה הרבה יותר מוקדם, מהימים שבהם הוקם בית הקברות, אך לא הייתה לה שום אישיות משפטית. בקהילה הייתה גם אגודת צדקה.
באמצע המאה התשע עשרה, יהודי אופולה התבוללו מאוד בקהילה הגרמנית. במיוחד אלה שהצטרפו לאליטה העירונית והיו פעילים באגודות העירוניות השונות. רבים מהם השתתפו בפעולות צדקה רבות, כולל בשנת 1873 הם הציעו כסף ומתנות לילדי בתי הספר העניים. בסוף שנות השמונים של המאה ה - 19 הוקמו שתי קרנות לעזרה לתלמידים יהודים מבית הספר לדקדוק באופולה. קרנות של משפחות שלזינגר ופרינגסהיים. הנשים ממשפחות פרידלנדר ובורונוב היו מעורבות באופן פעיל בסיוע למשפחות האנשים שגויסו לצבא. בשנת 1870 היו ג'ולי ואידה פרידלנדר ואולגה פרינגסהיים חברות באגודת הנשים המסייעות לנשים צעירות יולדות שחיו במחוז אופולה. בשנת 1879 תרמו אזרחים יהודים סכום נכבד של כסף לבית היתומים העירוני שזה עתה הוקם. הם התעניינו גם במצב האוכלוסייה היהודית במדינות אחרות. בשנת 1882 פעלה באופולה ועדה לסיוע ליהודי רוסיה. באותה שנה, יהודי אופולה, תמכו גם בקורבנות השיטפון של נהר הריין התחתון. הם ביטאו את הפטריוטיות שלהם בכך שהם לקחו חלק פעיל בפעולות הקשורות לאירועים ממלכתיים חשובים. בשנת 1886 בעל המבשלה זיגפרד פרידלנדר ובעל המפעל ויקטור מוהר הצטרפו לוועדה שארגנה את יום הולדתו ה-70 של הקנצלר אוטו פון ביסמרק. אזרחים יהודים נכללו גם בוועדה להקמת האנדרטה לקייסר וילהלם הראשון ובין תורמי הכסף למטרה זו. הבעלים של מפעל הסיגרים, יעקב אנגל, חלק מענקים של 200 מארק לאומנים עניים.
בסוף המאה ה-19 פחת מספר היהודים באופולה, אך חשיבותם בעיר לא פחתה. בשנת 1892 הם היו חברים בוועדות עירוניות רבות: טיפול בעניים וביתומים, האחראים על תאורת העיר, בית חולים ובית המשכון. בשנת 1894 הפך הסוחר ויקטור מוהר לחבר בוועד איגוד הסוחרים. בשנת 1900 היה הרוקח מוהר חבר הנהלת החברה לטיפול בבעלי חיים ופריץ שלזינגר בקופת החולים העירונית. שנתיים לאחר מכן הצטרפו היהודים לארגון ספריית העם שהוקם באותה תקופה ותמכו גם כלכלית במיזם. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרפו היהודים לאיסוף תרומות וכסף לצורכי החיילים, וגם לקחו חלק בשליחת דרישות שלום לחזית.
היהודים התאגדו גם בארגונים ובאגודות יהודיים. בסביבות שנת 1896 הוקמה באופולה החברה היהודית להיסטוריה וספרות והיא הייתה פופולרית מאוד. הייתה גם אגודת הנשים היהודיות, ובתחילת המאה ה-20 התאחדות הסוחרים בראשות הרמן פרוסקאואר. לצד עליית הרגשות האנטי-יהודיים, החלו לצוץ אגודות חדשות, בהם אגודת אזרחי גרמניה היהודים ועמותת הנוער היהודי. בראשית שנות העשרים הוקמה החברה לאיסוף תרומות לבניין הארץ, פלסטינה א"י (קרן-היסוד). הארגון הציוני המקומי של יהודי אופולה וגם בני ברית היו פעילים מאוד גם בתקופה זו.
חינוך
אחד מבתי הספר הדתיים היהודיים הראשונים באופולה הוקם במחצית השנייה של המאה ה-18. הקהילה היהודית באופולה הקפידה על החינוך היהודי. בשנת 1822 קיבלה הקהילה אישור מהרשויות העירוניות להקים בית ספר חד-כיתתי שהיה קיים עד אמצע שנות השבעים של המאה ה-19. בשנים הבאות למדו תלמידים יהודים בעיקר בבתי ספר קתוליים או אוונגליסטים. זה כנראה נבע מתהליכי היטמעות מתקדמים מאוד באופולה. אך גם כתוצאה מקבלת החלטה של הרשויות המחוזיות באופולה שמהיעדר תקנות וחוקים ביחס לחינוך היהודי יש להעביר את הילדים היהודים לבתי ספר עירוניים קתולים או אוונגליסטים באופולה.
ב־6 במאי 1932, קבוצה של ספורטאים יהודים מאופולה השתתפה בעצרת גדולה של קבוצות של צעירים יהודים משלזיה העילית (מגליביצה, סטרצלצה אופולסקי, ביטום, אופולה, קולה, זאברז'ה ורסיבורץ סך הכל כ־250 איש), אשר אורגנה בטאצ'שוב. רגע השיא של העצרת היה נאומו של רב קהילת יהודי גליביצה, ד"ר אוכס, שדן במצבם המחמיר של הנוער היהודי בגרמניה ושכנע אותם שלא לוותר על שאיפותיהם ולנסות להתגבר על כל הקשיים. במהלך העצרת קראו הנוכחים שלוש פעמים "תחי!", לכבוד המולדת הגרמנית. העצרת הסתיימה בשירת ההמנון הלאומי הגרמני, דויטשלנד, דויטשלנד מעל הכל ....
מסחר וכלכלה
בתחילת המאה ה-15, רוב היהודים באופולה התפרנסו ממסחר וממתן הלוואות בריבית. זה חיזק את מעמדם בעיר. בשנת 1426 הדוכס בולקו הרביעי חייב שני יהודים מאופולה, האחים משה ודויד, לשלם קנסות. בשנה שלאחר מכן, אחיו של הנסיך בולקו הרביעי, ברנרד, הוציא צווי זכויות שאפשר ליהודי אברהם מז'יימביצה להתיישב באופולה עם משפחתו, וגם הגן על האינטרסים הכספיים של יהודים אחרים, במיוחד על האפשרות ללוות כסף בריבית. הדבר אפשר את הקמת הקהילה היהודית באופולה.
בתחילת המאה ה-16, כ־70-90 יהודים (5.1% מכלל אוכלוסיית העיר) חיו בעיר. שמונה מהם היו בעלי בתים (כולל אישה אחת בשם חנה) ושישה פקידים. הם שילמו לקופת העיר, 8 גילדן הונגרים, 4 גילדנ ים הולנדים ו- 18 גרוש ים מחווה כספית. הם גם חויבו לספק שירותים שונים לטירה, שלעיתים קרובות הוסבו לכסף. מעמדם החזק והמגוון תרבותית גרמו לרגשות אנטי-יהודיים, שהיו חזקים במיוחד בקרב תושבי העיר אופולה. במקביל האציל מארקגראף, ששלט בנסיכות אופולה ובעיר, עמד להגנתם ושכנע את תושבי העיר שהיהודים ממלאים תפקיד חשוב בהתפתחות הכלכלית של העיר.
באמצע המאה השש עשרה עסקו יהודי אופולה בעיקר במסחר, מלאכה ונכסים. היהודים נאלצו לעזוב את אופולה לאחר הפעלת צו אי-הסובלנות באופולה כנגד היהודים, שהוציא הקיסר פרדיננד הראשון. הם חויבו למכור את אחוזותיהם ולעזוב את העיר תוך שנה.
על אף שלא יכלו להתגורר באופולה, היהודים המשיכו את עסקיהם בעיר. בשנת 1704 ספק המנטה באופולה היה נתן, בנו של מאיר ברוך מווינה, ואחר כך יצחק, בנו של שמעון גלוג. בשנת 1713 יצא צו סובלנות חיובי כלפי היהודים, שאפשר להם להתיישב בשלזיה, אך הם לא התיישבו באופולה עד 1746. אחד היהודים הראשונים שהתיישבו בעיר היה יצחק אליאס הבר, שהורשה לעסוק ברוכלות מדלת לדלת ולפתוח חנות בעיר. הוא נתקל בהתנגדות חריפה מצד תושבי העיר שהגישו תלונות כנגד היתר זה, והבר המיואש לאחר מספר שנים עזב את העיר. בשנת 1765 נעשה ניסיון נוסף של מרקוס פינקוס שקיבל היתר להקים מפעל עור יחיד באופולה. הוא ניהל את הייצור במפעל עד יום מותו ואז בניו ניהלו את העסק עד לשנת 1806. הם העסיקו 3 עד 8 עובדים מוסמכים. עד אותה שנה גדל מספר היהודים בעיר ל־31. היו ביניהם סוחרים, מתווכים, תעשיינים ומורים.
בשנת 1859 פתח ג'ייקוב אנגל מפעל לסיגרים. במחצית השנייה של המאה ה-19, בעל המבשלה, היימן פרינגסהיים, פתח מפעל מלט, בנובה וייס קרולבסקה (בשנת 1872 השתלטה עליו חברת בנקאים מורוצלב). היו גם מפעלים יהודיים אחרים באופולה: מבשלות הבירה של נח דנצינגר ויוסף בורונוב, ומפעלי מלט של שוטלנדר וגיזל. במסחר: האחים גוראדזה-וולף ניהלו חנות יין, סלומון קאסל - חנות אלכוהול ומפעל ליקרים, סמואל גוראסי חנות בגדים, אדולף ויטנר והרמן פרוסקאואר חנויות קולינריות וזיגפריד סחר בעץ. מצד שני, פריץ פרידלנדר מגליביצה היה הבעלים של מפעל טקסטיל בעיר.
בשנת 1860 ארבע מתוך חמש מבשלות הבירה השתייכו ליהודים ושלושה מתוך ארבעת מפעלי הטבק והסיגרים. עם זאת, הם המשיכו להיות המובילים בתחום המסחר. באמצע שנות ה-50, מתוך 119 אזרחים יהודים, כ־72 (כלומר 60.5%) עסקו במסחר.
בתחילת המאה ה-20 הקהילה היהודית באופולה הייתה עדיין האליטה הפוליטית בעיר. בשנת 1901 היו 47 יהודים בשני העשירונים העליונים ביותר באופולה (מתוך 247 אנשי אנשי הקהילה 19%). בשנת 1906, בעל המבשלה, ריצ'רד פרידלנדר, פתח את מפעל המלט "שלזיה". בשנת 1908, תשלובת מפעלי הפלדה והמתכת Oberschlesische Eisenindustrie AG für Bergbau und Hüttenbetrieb (מפעל הפלדה "ג'וליה" בבוברק, מפעל הפלדה "הרמינה" בסאבדי, מפעל חוטי התיל "היינריך קרן ושות '", מפעל הפלדה "ביילדון" בקטוביץ ומפעלי הפלדה "שלזיה" בריבניק), שהייתה בבעלות אוסקר קארו, יזם יהודי מגליביצה, הקימה מפעלי מתכת בכפר אוסובייץ סלוסקי ליד אופולה.
מבשלת הבירה של משפחת פרידלנדר, קיבלה מדליית זהב בתערוכת מוצרי האלכוהול בשנת 1903 בניסה. יהודים מילאו תפקידים בכירים בקרב בעלי המקצועות החופשיים (5 מתוך 21 רופאים באופולה היו יהודים ו- 4 מתוך 9 נוטריונים ועורכי דין היו יהודים ). הם היו גם בעלי אחוזות נדל"ן רבות. בשנת 1908 היו ליהודים 11 בתים בכיכר השוק ושמונה בתי דירות ברחוב הראשי קרקאוארשטראסה-Krakauerstrasse.
לקראת סוף שנות העשרים של המאה העשרים התחזקו הרגשות האנטי-יהודים, חנויות ומקומות עבודה רבים נסגרו או חוו משבר כלכלי, במיוחד בית הקפה המפורסם של ארנולד וייס, שנסגר לבסוף וגם חברת הבגדים בבעלות סאלו לוי.
בית הכנסת הישן ששרד
הבניין תוכנן בסגנון אדריכלות נאו-קלאסית. אולם התפילה הראשי נבנה בתוכנית מלבנית במידות 14.7 מטרים הרוחב ו- 20 מטרים האורך. בקומת הקרקע היו משרדי קהילה ובית ספר יהודי דתי, וחדר התפילה הראשי היה בקומה הראשונה. בשנת 1893 הורחב בניין בית הכנסת על ידי הוספת שתי חזיתות מדרום מערב (על פי תכנון של האדריכל פליקס הנרי).
הגידול המתמשך במספר חברי הקהילה היהודית באופולה הביא לכך שהמבנה הפך קטן, מכדי להכיל את כל המתפללים. מסיבה זו, בשנות ה-90 של המאה העשרים החליטה הקהילה היהודית באופולה להקים בית כנסת חדש. לשם כך נרכשה כיכר ברחוב ההפנשטראסה, ובשנת 1896 נמכר בניין בית הכנסת הישן במכירה פומבית, תמורת 25.8 אלף מארקים גרמניים. תפילות הפרידה האחרונות בבית הכנסת נאמרו ביום שני, 21 ביוני 1897, ולאחריהן הועברו ספרי התורה לבית הכנסת החדש.
בית הכנסת (העתיק) שופץ לצורכי בית המלאכה הליטוגרפי של ההוצאה לאור של שמוציא לאור ארדמן ראבה. בזכות שינוי היעוד של הבניין, הוא שרד את פעולות ההרס והשמדה של סמלי התרבות היהודית בעיר, שבוצעו על ידי הנאצים החל משנת 1933 כששיאן היה בליל הבדולח.
עיריית אופולה דואגת לשמר את המראה החיצוני של בית הכנסת, עם החלונות האופייניים המסתיימים בחצי עיגול ועל כן היא לא מאשרת לבצע שינויים בצורה החיצונית שלו.
בית הכנסת החדש שנהרס
בית הכנסת החדש באופולה (רחוב פיאסטובסקה-Piastowska) נבנה בשנים 1893–1897.
לוץ' מינסק
לוץ' מינסק הוא מועדון כדורגל בלארוסי מהעיר מינסק, שנוסד בשנת 2012 ומוזג בשנת 2019 עם קבוצת דנייפר מוהילב.
קהילת יהודי אופולה
בית הכנסת החדש שנהרס
בשנת 1893, תמורת סכום של 30 אלף מארק ים גרמניים, קהילת יהודי אופולה קנתה כיכר ברחוב האפנשטראסה-Hafenstrasse (שם הרחוב המעודכן, רחוב פיאסטובסקה). לפני כן עמד במקום מפעל לעיבוד עורות של הבורסקאי כריסטוף. באביב 1894 החלה בנייתו של בית כנסת חדש שעלותו הסתכמה ב־200,000 זלוטי. הבניין כלל 600 מקומות ישיבה (300 באולם הראשי לגברים ו-300 לנשים בעזרת הנשים) וכיפה ענקית. הבניין תוכנן על ידי האדריכל הגרמני פליקס הנרי.
לוץ' מינסק
ההישג הגבוה ביותר של המועדון הוא זכייה בליגה הראשונה בעונת 2017, שהעניק למועדון זכות העפלה לליגת העל הבלארוסית.
קהילת יהודי אופולה
בית הכנסת החדש שנהרס
ב־21 ביוני 1897 הועברו ספרי התורה בחגיגיות מבית הכנסת הישן, ולמחרת נחנך בית הכנסת החדש על ידי הרב ליאו באק. הבניין זכה מהר מאוד לאהדת תושבי אופולה, שהחלו לכנות אותו "קישוט העיר".
לוץ' מינסק
היסטוריה
בשנת 2007, הוקם ALF - ליגת הכדורגל חובבים של מינסק, עצמאית מארגון BFF. הליגה החדשה זכתה לפופולריות רבה, וב-2012 החליטה הנהגת הארגון להכריז על הקמת נבחרת הליגה באליפות הרשמית של מינסק. כך הוקם מועדון ALF-2007.
בשנת 2013, ALF-2007 השתתפה בליגה השנייה בבלארוס. בעונת הבכורה, הקבוצה סיימה במקום 12 מתוך 13. במקביל, הקבוצה הצליחה לזכות בגביע האזורי של בלארוס ובכרטיס העפלה לגביע האזורים של אופ"א.
קהילת יהודי אופולה
בית הכנסת החדש שנהרס
מבנה הלבנים הוקם בסגנון אדריכלות מורית. האלמנט הבולט הייתה הכיפה גדולה, שנראתה היטב מכל מקום בעיר. ליד בית הכנסת הוקמו משרדי הקהילה, חדר תפילה קטן, ספרייה, ארכיון, חדר ישיבות של ועד הקהילה, חדר לתשמישי קדושה ומקווה.
לוץ' מינסק
היסטוריה
בשנת 2014, המועדון חתם על הסכם חסות עם מפעל השעונים לוץ' שבמינסק" והמועדון שינה את שמו. לוץ' נלחמה על מיקומה בארבעת המקומות הראשונים במשך זמן רב, והמשיכה את המאבק עד לשלב הסופי. רק בסיבוב האחרון, בזכות ניצחון על אוסיפוביץ' (4:0), הקבוצה הבטיחה מקום בגמר. לפני תחילת השלב הסופי, המועדון שיחק בטורניר במוקדמות גביע האזורים של אופ"א, שם סיים אחרון, לאחר שהפסיד בכל שלושת המשחקים. בשלב הסופי בליגה השנייה לוץ' סיים עם מאזן של שני ניצחונות ובמקום השביעי.
קהילת יהודי אופולה
בית הכנסת החדש שנהרס
התפילות האחרונות שנשאו בבית הכנסת היו ב־9 בנובמבר 1938, ליל הבדולח. במהלך ליל הבדולח, הכריחו הנאצים את הרב הנס הירשברג להצית את בית הכנסת. לאחר מכן הרסו את שרידי הקירות ששרדו לאחר שריפת בית הכנסת. באפריל 1939 נותרה רק כיכר ריקה במקום בו עמד בית הכנסת. רק הבית בו התגוררו שמש בית הכנסת והגנן ובית מטבחיים הכשר שרדו מכל המתחם.
בשנות השישים של המאה העשרים נבנה במקום גן ילדים.
לוץ' מינסק
היסטוריה
בסתיו 2015, לוץ' העפילה לגמר גביע האזורים הבלארוסי וניצחה את "ויקטוריה" (3:0) וזכתה בגביע בפעם השנייה בתולדותיה.
קהילת יהודי אופולה
הנצחה
בשנה 1998 הוצב במקום סלע הנצחה ועליו נקבע לוח זיכרון שבו נכתב בשלוש שפות עברית, פולנית וגרמנית:
בית הקברות
בית העלמין היהודי באופולה (ברחוב גרניצנה-Graniczna) הוקם בשנת 1821 מחוץ לגבולות העיר באותם ימים, בנובה וייס קרולבסקה -Nowa Wieś Królewska (2.5 ק"מ דרומית מגבולות העיר דאז). מוקדם יותר קברו יהודי אופולה את מתיהם בבית העלמין של קהילת האם שלהם, קהילת יהודי צילץ.
הקהילה היהודית באופולה החלה במאמצים להקים בית קברות משלה בשנת 1812. ב־3 ביולי 1816 נתקבלה ההסכמה מרשויות העיר להקמת בית הקברות. ב-16 בפברואר 1817 נתקבלו גם האישורים המתאימים. בשנת 1817 נרכשה אדמה בשטח של 1.2 דונם מהחקלאי יוזף קורפייר תמורת 600 טאלרים. הפתיחה הרשמית של בית העלמין התקיימה בשנת 1822. מאידך האדם הראשון שנקבר במקום היה גימפל פוזנר, מורה שנפטר בסתיו 1821.
שטח בית העלמין ששטחו היה 1.2 דונם התמלא במהירות, ולכן בשנת 1866 נרכשה קרקע נוספת של 4.375 דונם. בשנת 1870, בחלק המזרחי של הנקרופוליס, הוקם בית לוויות (טהרה) ובית מגורים לשומר בית העלמין. בשנת 1930 הוחל בניית גדר הלבנים מחדש. החלק הצפוני נבנה מחדש, גדר הבטון הפכה לקיר אבן חול דקורטיבית.
בתחילת 1933 נרכשו אדמות לבית קברות יהודי חדש באופולה. האדמות שנרכשו היו בבית העלמין העירוני שנפתח באותה שנה באופולה. עם זאת, בשל האנטישמיות המתגברת ועזיבת יהודים רבים למערב, הקהילה מכרה חלק מהאדמת בית הקברות בשנת 1936 והשאר נמכר בשנת 1939.
בשנת 1939 בית הקברות ברחוב גרניצנה הפך לנחלת האגודה היהודית בגרמניה (Reichsvereinigung der Juden). במהלך מלחמת העולם השנייה בית הקברות שרד ולא ניזוק יותר מדי.
בשנת 1946 נשלט בית הקברות על ידי הקהילה היהודית מוורוצלב. בשנת 1947 שיפצה הקהילה את בית הלוויות והעסיקה שוער ואיש תחזוקה שיתחזק את המקום. לאחר מותו של השוער בשנת 1957, בית העלמין התחיל להיהרס. כנראה אז נשדדו מצבות יקרות ערך והנקרופוליס נפגע קשות. הקבורה האחרונה התרחשה בשנת 1960. בשנת 1963 נסגר רשמית בית הקברות.
בשנת 1969 הסכימו שלטונות העיר להפריד חלק שטח מבית העלמין עם בית הלוויות, חדר הטהרה ודירת השומר. כל יתר הבניינים נהרסו. במקומם נבנו, בניין מגורים ובתי מלאכה.
בשנים 1976–1977 הרשויות העירוניות ניסו להציל את בית העלמין המתמוטט. באותה תקופה נבנו החלקים הדרומיים והמערביים של גדר הלבנים יחד עם שער כניסה חדש בצד המערבי (רחוב גרניצנה).
בשטח 3.98 דונם שרדו כ־150 מצבות, העתיקה שבהן משנת 1821 (גימפל, בנו של אברהם פוזנר, נפטר בתאריך ב' במרחשון התקפ"ב, 28 באוקטובר 1821). המרכיב האופייני המשותף בבתי הקברות היהודיים היה כתיבה בגרמנית על גבי המצבות. זו הייתה תוצאה של התבוללות יהודי גרמניה ועזיבתם את היהדות האורתודוקסית אל עבר היהדות הרפורמית. כתובות בעברית על גבי המצבות היו נדירות, במצבות מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הקבורה האחרונה הייתה ב־13 במאי 1940; באותו היום נקברה פולה שרה טוקוס.
בית הקברות הוא פנתיאון מוזר של יהודי אופולה. רבנים, סוחרים עשירים, רופאים, רוקחים, עורכי דין ויזמים מפורסמים נחים שם זה ליד זה. בין המצבות הרבות בולטת האנדרטה הנאו-בארוקית של מקס פרילנדר (נפטר 1897) ואשתו לינה, לבית זאקס (נפטרה בשנת 1927). מצבה זו נהרסה ביוני 2005.
סקר שבוצע בשנים 1986–1987 אישר שקיימות במקום מצבות שמורות. המצבות היו עשויות שיש לבן, גרניט אפור ושחור, גיר ואבן חול. המצבות מהמאה ה-20 עשויות בדרך כלל מאבן חול או טרצו. למצבות האבן השטוחות עיטורים וכתובות אופייניות בעברית ובגרמנית. בחלקם ניתן לראות שרידי ציורים דקורטיביים. אין מידע על קברי אחים בבית העלמין.
האזור מגודר לחלוטין עם קיר לבנים מטויח. הגבולות בין הקברים לא נשמרו. במקור, שטח בית העלמין היה 5.475 דונם, מהם השתמרו 3.98 דונם. בחלקו המזרחי של בית העלמין נבנו בית מגורים ובית מלאכה. הכניסה לבית העלמין מהדרך הציבורית דרך השער שסגור בדרך כלל. בית הקברות מבוקר לעיתים רחוקות. השחתה באזור מהווה איום קל. האזור מסודר ומכוסה עצים.
עונת 1976/1977 בליגת העל ההולנדית
עונת 1976/1977 הייתה העונה ה-21 של ליגת העל ההולנדית בכדורגל, שהיא הליגה ההולנדית הבכירה. בסיום אותה עונה זכתה אייאקס באליפות הליגה. דה חראפסחאפ ומועדון הכדורגל איינדהובן ירדו לליגת המשנה.
מבנה
על ניצחון הוענקו 2 נקודות ועל תיקו נקודה בודדת. הליגה כללה 18 קבוצות, (16 ששיחקו בעונה שעברה, אליהן הצטרפו פנלו 03 והארלם שעלו מליגת המשנה) ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 17 משחקים כל אחד - 34 מחזורים בסה"כ. בסיומם הראשונה זכתה באליפות והקבוצות שסיימו במקומות 17 ו-18 ירדו לליגת המשנה.
סלוטייפ
סלוטייפ הוא מותג בריטי של סרט דביק שקוף, שעם השנים הפך לשם גנרי. הסרט מהווה ציוד משרדי תקני ומשמש להדבקה, איחוד, איטום ותיקון. סרט דומה יוצר בארצות הברית תחת המותג סקוטש על ידי חברת Minnesota Mining and Manufacturing company (היום 3M) ומכונה סקוטשטייפ.
מטבע הלשון "סלוטייפ" שהוא שילוב של המילים צלולוזה וטייפ - סרט, הומצא בשנת 1937 על ידי קולין קינינמנת' וג'ורג' גריי. הם הכינו את המוצר על ידי שילוב שרף גומי וסרט צלופן בשיטה המבוססת על פטנט צרפתי, סרט ההדבקה יוצר במקור בדרום לונדון. משנות ה-60 ועד לשנות ה-80, חברת "סלוטייפ" הייתה חלק מקבוצת Dickinson Robinson, תאגיד בריטי לנייר ואריזה. ב-2002 היא נקנתה על ידי Henkel Consumer Adhesives. כיום המותג סלוטייפ כולל מגוון סוגים של סרטי הדבקה. סלוטייפ הוא המותג המוביל לסרט הדבקה שקוף באיים הבריטיים ניו זילנד ודרום אפריקה.
שאנדור פרי
ביוגרפיה
שאנדור פוקס נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ פוקס (1866–1932), סוכן בעיר ג'נג'ש, ושל מריה קלר (1871–1960) הוא סיים את לימודיו בעיר הולדתו, ב"גימנסיה הראשית המלכותית הממלכתית ההונגרית". הוא החל את לימודיו בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ביולי 1914, אך גויס לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית באביב 1915 ונשלח לחזית המזרחית הרוסית כמועמד לקצונה. בקיץ 1916 נפל בשבי הרוסי. בשנת 1917 נלקח ליקטרינבורג על גבול סיביר שם בא במגע עם הבולשביקים ולאחר מכן הפך לאחד ממפקדי היחידה של משמר סמולני בפטרוגרד. הוא חזר להונגריה ב-1920 והשיג דוקטורט במשפטים מאוניברסיטת סגד על שם פרנץ יוזף והפך למתמחה לעורך דין. בשנים שלאחר מכן עבד כעיתונאי כלכלי ופקיד בנק. הוא עבר את בחינת לשכת עורכי הדין ב-1927 ועבד כעורך דין שכיר במשרד עורכי הדין של רוברט פלאדי (מקודם פראגר) עד 1937.
בין השנים 1937–1940 ניהל משרד עורכי דין עצמאי בבודפשט. ב-1937 הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה הבלתי חוקית. הוא הפך לפעיל של "הסיוע האדום". במהלך מלחמת העולם השנייה שיתף פעולה עם הפוליטיקאי ההונגרי האנטי פשיסטי ואנטי גרמני אנדרה בייצ'י-ז'ילינסקי כחבר בתנועת ההתנגדות והוביל סמינר פוליטי בסדנה של מרגיט קובאץ' (קרמיקאית מפורסמת יהודייה-הונגרייה). הוא הסתתר אחרי מבצע מרגרטה במרתף סגור ומוקף בחומה.
בשנת 1944, ביוזמתו ברחו עובדי הדפוס בסקשפהרוואר שנידונו למוות. בשנים 1944–1945 היה היועץ המשפטי של הסניף ההונגרי של הקומיסריון העממי הסובייטי לענייני פנים (נ.ק.ו.ד.) והיועץ המשפטי המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית, ולאחר מכן עמד בראש המחלקה המשפטית של מפלגת העובדים ההונגרית (MDP). משנת 1946 כיהן גם בתפקיד נוטריון ציבורי בדצמבר 1949 מונה ל"נשיא בית המשפט העליון" של הרפובליקה העממית ההונגרית. מכיוון שערך דיווח כתוב על עוולות הבלתי חוקיות שבוצעו על ידי רשויות אכיפת החוק הוא גורש מהמפלגה בתחילת 1953 והודח. אחרי מות סטלין טוהר ושוקם ב-1954 והוחזר לו תפקידו כשופט. בסוף 1956 תיווך כמתורגמן בין ממשלת יאנוש קאדאר לבין הסובייטים. הוא הוצא לגמלאות ב-1957, בין השאר בגלל השתתפותו במועצת המשפט שטיהר, שיקם ושחרר את הגנרל שלושה כוכבים בלה קיראי (חסיד אומות העולם) באוקטובר 1956. מ-1957 עד 1960 עבד כיועץ משפטי של חברת סחר חוץ חקלאי Agrimpex.
משפחתו
אשתו הייתה רוז'ה מולנר (1898–1980), בתם של נאנדור מילר ואנדיאלקה מילר, הם נישאו ב-2 בספטמבר 1923 בבודפשט.
בתו היא קלרה פרי. נכדתו היא אנה סיגטי.
לוקאס באריוס
לוקאס רמון באריוס קאסרס (בספרדית: Lucas Ramón Barrios Cáceres; נולד ב-13 בנובמבר 1984) הוא כדורגלן פרגוואי ממוצא ארגנטינאי המשחק בפטרונטו.
קריירת מועדונים
באריוס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ארחנטינוס ג'וניורס. בשנת הושאל לטיגרה. לאחר שעבר בטמוקו ובטירו פדראל, עבר בשנת לקוברלואה הצ'יליאנית בה הבקיע 26 שערים ב-39 משחקים. בשנת חתם באטלס תמורת 2.5 מיליון דולר.
במאי חזר לצ'ילה כאשר הצטרף לקולו-קולו תמורת 2 מיליון דולר. באריוס הוביל את טבלת כובשי הליגה הקלאסורה כאשר כבש 18 שערים ב-16 משחקים, וסיים את העונה עם 37 שערים ב-38 משחקים. יכולתו הטובה של באריוס משכה עיניהן של מועדונים רבים והוא היה קרוב לחתימה בנאנסי הצרפתית אך העסקה לא יצאה לפועל.
ביולי, באריוס חתם בבורוסיה דורטמונד תמורת 4.2 מיליון אירו. בעונתו הראשונה במועדון הוא סיים במקום השלישי בטבלת מלך השערים של הבונדסליגה עם 19 שערים. בעונה השנייה שלו, באריוס המשיך את היכולת הטובה שלו. ב-19 באוגוסט 2010 הוא הבקיע צמד בניצחון 0–4 נגד קרבאך במסגרת שלב הפלייאוף במוקדמות הליגה האירופית. ב-29 באוגוסט 2010 באריוס הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה בניצחון נגד שטוטגרט. באריוס זכה עם המועדון ב-2 אליפויות ובגביע בעונת.
ב-2 במאי 2012, חתם בגואנגג'ואו אוורגראנד ל-4 שנים תמורת 8.5 מיליון אירו. ב-15 ביולי 2012, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 0–1 בבית נגד גואנגזו R & F. ב-18 ביולי, באריוס הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה במסגרת הגביע הסיני. כבר בעונתו הראשונה זכה באריוס עם המועדון בליגת האלופות האסיאתית ובגביע הסיני.
ב-10 באוגוסט 2013, באריוס הצטרף לספרטק מוסקבה תמורת 7 מיליון אירו. ב-1 בדצמבר 2013 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בספרטק בניצחון 1–6 נגד וולגה ניז'ני נובגורוד.
ב-12 באוגוסט 2014 הושאל למונפלייה עד לסיום העונה עם אופציה לרכישת כרטיס השחקן שלו בתום תקופת ההשאלה.
ב-17 בינואר 2020, באריוס חתם בחימנסיה לה פלאטה.
קריירה בינלאומית
ב-8 באפריל 2010 באריוס קיבל אזרחות פרגוואית שאפשרה לו לשחק בנבחרת פרגוואי. במאי 2010, זומן לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2010. ב-25 במאי 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 1–2 נגד.
במהלך גמר קופה אמריקה 2011 קרע את השריר ונעדר כחודשיים מהמגרשים.
פונקציית החלוקה (תורת המספרים)
__ללא_תוכן_עניינים__ בקומבינטוריקה ובתורת המספרים, חלוקה של מספר טבעי היא הצגה שלו כסכום של חלקים, כמו \ 5=3+1+1. שתי חלוקות שההבדל היחיד ביניהן הוא סדר הרכיבים, נחשבות לאותה החלוקה. החלוקות מופיעות בתחומים שונים בקומבינטוריקה, כגון פולינומים סימטריים ותורת ההצגות של החבורה הסימטרית.
מספר החלוקות השונות של n נקרא פונקציית החלוקה של n, ומקובל לסמנו ב- \ p(n). לדוגמה, החלוקות השונות של 3 הן, ושל 4 הן. מכיוון של- 4 יש חמש חלוקות, \ p(4)=5. עבור הערכים, פונקציית החלוקה מקבלת את הערכים הבאים:. ערכי הפונקציה גדלים במהירות:, ואילו. ג. ה. הארדי וראמאנוג'ן הוכיחו ב- 1917
את הנוסחה האסימפטוטית. לצורך כך השתמשו הארדי וראמאנוג'ן בתאוריה של תבניות מודולריות, שהם היו ממייסדיה, כשהמציאו את "שיטת המעגל" לצורך הערכת המקדמים של פונקציית תטא המתאימה לפונקציית החלוקה,.
בין התכונות המפתיעות של פונקציות החלוקה אפשר למנות את הקונגרואנציות שגילה ראמאנוג'ן: לכל n, \ p(5n+4) מתחלק ב-5. באופן דומה \ p(7n+6) מתחלק תמיד ב-7, ו- \ p(11n+6) מתחלק ב-11. תוצאות אלה קשורות במספרים מצולעים. מאוחר יותר התגלה גם שהמספרים מתחלקים ב-13. בשנת 2000 הוכיח קן אונו שזהויות כאלו קיימות לכל מספר ראשוני ומספר שנים לאחר מכן תוצאה זו הורחבה לכל מספר שלם שזר ל-6.
פונקציה יוצרת
את פונקציית החלוקה חקר לראשונה לאונרד אוילר, שמצא עבור הפונקציה היוצרת שלה פירוק למכפלה אינסופית, צעד שבמידת מה נחשב לראשיתה של תורת המספרים האנליטית.
הפירוק פשוט להוכחה באמצעות הנוסחה לסיכום טור הנדסי:
מספר הפעמים שהאיבר x^n יתקבל בפתיחת המכפלה באגף ימין הוא בדיוק p(n) מכיוון ש-i קובע באופן יחיד את מספר הפעמים שהמספר k מופיע בחלוקה נתונה.
מאותו הטעם, באופן כללי הפונקציה היוצרת של מספר החלוקות בהן מופיעים רק מספרים מקבוצה הוא:.
באמצעות מניפולציה על הפונקציה היוצרת, נובעת ממשפט המספרים המחומשים נוסחת הנסיגה:
כאשר הוא המספר המחומש המוכלל ה-n-י. זהו סכום סופי, מכיוון ש-p(0)=1 (סכום ריק) ולכל k שלילי p(k)=0.
הערות שוליים
Partició
גליאון
גַלֵיאוֹן (באנגלית: Galleon, בספרדית: Galeón) היה סוג של אוניית מפרשים חמושה גדולה בעלת כמה סיפונים, שהייתה בשימוש מדינות באירופה מן המאה ה-16 עד המאה ה-18, למטרות מלחמה ומסחר.
מקור השם
השם "גליאון" היה בשימוש זמן רב לפני שסוג האוניות המתואר כאן נכנס לשירות. המושג "גליאון" ניתן בתחילה לגליאות, ספינות משוטים למטרות מלחמה שהיו נהוגות במהלך ימי הביניים. היסטוריונים מן המאה ה-12 והמאה ה-13 כינו בשם "גליאון" ספינות משוטים בעלות 60, 64 ו-80 משוטים, שנועדו למטרות מלחמה ולמסעות חקר. גם בתיאורי מסעי הצלב מוזכרים גליאונים וגליאוטים, ונראה שמדובר בגליאות האמורות. מאוחר יותר החל המונח "גליאון" להתייחס לספינות המונעות במפרשים, ומשמעותו השתנתה לאוניית מלחמה חמושה היטב.
היסטוריה
הגליאון היה חוליה בשרשרת התפתחותן של אוניות מסחר ומלחמה שהיו יכולות להפליג בימים הסוערים שמצפון וממערב לאירופה. הגליאות שהיו מקובלות בעולם העתיק ובימי הביניים התאימו לשיט במימי הים התיכון השקט יחסית, ולא היו יכולות לעמוד בסערות ובגלים הגבוהים של חופי אירופה. מול חופים אלה הפליגו ספינות שהיו מצוידות במפרש ומונעות על ידי הרוח, ובנויות כך שיוכלו לעמוד בדרישות המסחר והמלחמה באזורים אלה. במאה ה-15, עם התעצמותם של מסעות הגילויים של ספרד ופורטוגל ברחבי העולם, הופיע הקאראק (Carrak), אונייה שהייתה יכולה להפליג באוקיינוס: היא הייתה גדולה דיה כדי לעמוד בגלים הגדולים וגם כדי לשאת די אספקה ומזון למסעות ארוכים.
ספינת הגליאון הייתה שכלול של ספינת הקאראק. היא הייתה בעלת גוף ארוך יותר ו נמוך יותר, וכן חתך צר יותר. האורך הרב יותר אפשר יציבות רבה יותר בעת השיט יחד עם יכולת תמרון גבוהה יותר, והחתך הצר צימצם את התנגדות הרוח והגדיל את מהירות האונייה. ירכתי הגליאון היו רבועים, לעומת הירכתים המעוגלות יותר של הקאראק, והקטנת צור החרטום אפשרה התקנת מעין זרבובית או.
ספינות הגליאונים בפורטוגל היו קטנות יותר מן הקאראק, שהייתה ספינה גדולה מאוד יחסית לזמנה, כ-1,000 טון, לעומת הגליאונים שהיו חצי מזה. מאידך, הגליאונים שהפליגו ממנילה לספרד החדשה עלו בסופו של דבר בגודלן על 2,000 טון. הספינות מטיפוס קאראק היו בעלות חימוש קל יחסית, ונועדו בעיקר להעברת מטען בדרך הים. הגליאונים, לעומתן, נועדו מלכתחילה לשימוש מלחמתי, והיו בעלות מבנה חזק יותר, וחימוש כבד יותר. למרות זאת, הן היו זולות יותר מן הקאראק; במחירן של שלוש ספינות מטיפוס קאראק ניתן היה לבנות חמישה גליאונים.
כמה מדינות טוענות לזכות הראשונים בבניית גליאונים, אך בפועל בנתה כל מעצמה ימית לחופי האוקיינוס האטלנטי גליאונים, תוך התאמה לצרכיה הייחודיים. מקובל שדגם ספינת הגליאון הטוב ביותר נבנה בספרד על ידי רב החובל ומתכנן הספינות אלווארו דה באזאן, באמצע המאה ה-16.
הגליאון הונעה על ידי הרוח בלבד, באמצעות מפרשים שנישאו על שלושה או ארבעה תרנים. התורן האחורי נשא בדרך כלל מפרש. מפרשים אלה הוחלפו במפרשים רבועים באוניות המפרש של המאות הבאות. כאמור, בגליאון נעשה שימוש מלחמתי ומסחרי; הגליאונים הגדולים ביותר היו הספינות שהובילו זהב ואוצרות ממרכז אמריקה ומהפיליפינים לספרד. הגליאונים היוו כלי מרכזי בהשתלטות הפורטוגלים והספרדים על העולם החדש, בשל יכולתן לשאת מספר רב של חיילים וכמות גדולה של אספקה אל הארצות החדשות שמעבר לאוקיינוס, וסחורות רבות בדרך חזרה. ספינות גליאון רבות עברו הסבות מייעוד מלחמתי לייעוד מסחרי וחוזר חלילה, לעיתים כמה פעמים במהלך שירותן. אוניות המלחמה העיקריות שלחמו עם הארמדה הספרדית ונגדה ב-1588 היו גליאונים: הגליאונים של הצי הספרדי הוכיחו את עמידותן ושרידותן, ואילו הגליאונים של הצי הבריטי נבנו במיוחד כדי שתהיינה מהירות וזריזות.
הגליאונים היו חוליה חשובה בתהליך התפתחותן של אוניות המפרש, ולמעשה היוו את אב הטיפוס של כל האוניות שהתפתחו אחריהן במאתיים וחמישים השנים הבאות. הגליאונים הוסיפו לשמש כאוניות מלחמה וסוחר עד להופעתם של סוגי אוניות חדשים שלהן חִבֵּל מתוחכם יותר, ובהן אוניות הקו, שהחליפו את הגליאונים כאוניות המלחמה עיקריות במהלך המאה ה-18.
בננות (סרט, 2013)
בננות הוא קומדיה רומנטית-מוזיקלית של הבמאי איתן פוקס, (שגם שותף לכתיבת התסריט עם אלי ביז'אווי) שיצאה לאקרנים בבתי הקולנוע ב-2013. הסרט מספר את סיפורם של 5 נשים וגבר אחד הגרים בשכנות ומוצאים את עצמם לגמרי במקרה מתמודדים ב-"יוניברסונג", תחרות שירה בינלאומית הדומה לאירוויזיון. מככבים בו עופר שכטר, יעל בר-זוהר, ענת וקסמן, אפרת דור, דאנה איבגי וקרן ברגר. הסרט נרכש להפצה במדינות שונות, ביניהן אנגליה, צרפת, טיוואן וברזיל, הוקרן בקרוב ל-30 פסטיבלים ברחבי העולם וזכה לביקורות אוהדות מעבר לים, בין השאר ב-Variety האמריקאי ובגרדיאן הבריטי. הסרט כולל גם הופעת אורח של השחקן הצרפתי אדוארד בר בתפקיד עצמו.
עלילה
מדי שנה מתכנסים שישה שכנים (עופר, קרן, דאנה, אפרת, ענת ויעל) כדי לצפות יחדיו בתחרות הזמר השנתית המכונה "יוניברסונג". באחת הפגישות מחליטה החבורה לעודד את ענת, אחת מבנות החבורה שבעלה עזב אותה, ונסע לתאילנד. הם מחברים עבורה שיר ומקליטים אותו בטלפון הסלולרי.
עופר מחליט לשלוח את ההקלטה לוועדה שבוחרת את נציגיה של ישראל לתחרות הבינלאומית, והחבורה נבחרת לייצג את ישראל בתחרות השנתית הבאה. הגורמים המקצועיים שמונו להכינם לתחרות משנים את הגרסה המקורית והפשוטה להפקה מסחרית ונוצצת, הכוללת שינוי קצבי של המוזיקה וביגוד בשלל צבעים. דאנה שלא רצתה להשתתף ומתחבטת כל העת, מצטרפת ללהקה ומחזקת את הצד האותנטי, להופיע בצניעות על הבמה. החבורה נאבקת בוועדה למען מטרתה: לייצג את ישראל עם הגרסה המקורית. אך הוועדה מחליטה שלא לאשר נסיעתם. ועליהם להשיג מאה אלף שקל לשם כך.
לבסוף מצליחה הלהקה לטוס לפריז ולהתחרות ב"יוניברסונג", ואליה מצטרפת גם שרת התרבות של ישראל. הלהקה וזוכה במקום השני. השרה מרוצה מהתוצאה, כי כך לא תאלץ לארח את היוניברסונג בשנה הבאה.
עלילות המשנה עוסקות בניסיונותיה של אפרת להצליח כזמרת אינדי, בקשר הרומנטי בין עופר לבן זוגו אסף (אלון לוי), ובהתמודדות שלו מול הוריו השמרנים (אושיק לוי ואיילת מרגלית).
פסקול הסרט
לסרט לא יצא פסקול רשמי, אולם נכללו בו מספר שירים מוכרים.
בולבול אפריקאי
בּוּלְבּוּל אַפְרִיקָאִי (שם מדעי: Pycnonotus barbatus) הוא מין של ציפור שיר מהסוג בולבול החי בעיקר באפריקה אך ניתן למצוא אותו גם בספרד. נקרא גם בולבול שחור עיניים ובולבול גנים מצוי.
תיאור
מקורו קצר למדי, וישר. מקורו, רגליו וכפות רגליו שחורים. עיניו בצבע חום כהה וטבעת עיניו כהה ולא נראית גלויה לעין, תחתית זנבם לבנה או צהובה. שירתם מורכבת משריקות מלודיות. אורכו 18–19 ס"מ, מוטות כנפיו 26.5-31 ס"מ ומשקלו 26–41 גרם.
גידול
בולבול זה נפוץ ביותר באפריקה (כשמו). הוא חי ביערות, שיחים הנמצאים על החוף, שולי יער, שיחים הנמצאים בנהרות, וכן בסביבת חקלאות. הוא מצוי גם בשיחים אקזוטיים, גנים ופארקים. קן מין זה בכל אורך השנה מצוי באזורים הטרופיים ביותר. הקן נוקשה למדי, עבה המוקף בחומה בצורת כוס. הוא ממוקם בתוך הצמחייה מכוסה בעלים של עץ קטן או שיח. במרבית המקרים נקבה מטילה 2–3 ביצים, אשר בוקעות לאחר 12–14 ימים.
התנהגות
בולבול זה אינו מפחד מהאדם. הוא נראה בדרך כלל בזוגות או בקבוצות קטנות. זהו עוף בולט, הנוטה לשבת בחלק העליון של השיח. בדומה לבולבולים אחרים, הם ציפורים פעילים ורועשים. בתעופה הוא מקפץ, כמו נקר.
תזונה
בולבול זה ניזון מפירות, צוף, וחרקים.
רסג'ילין
אופן פעולה
רסג'ילין הוא חומר המעכב את האנזים MAO-B, שאחראי לפירוק הדופמין בגרעיני הבסיס במוח, מה שגורם למחלה.
טראמו
טראמו (באיטלקית: Teramo) היא עיר הבירה של נפת טראמו שבמחוז אברוצו שבאיטליה. העיר, הממוקמת במרחק של 150 ק"מ מרומא, שוכנת בין הפסגות הגבוהות ביותר של הרי האפנינים (גראן סאסו) לבין חוף הים האדריאטי. העיר ממוקמת על מפגש הנהרות וצולה (Vezzola) וטורדינו (Tordino), באזור הגבעות העשיר בכרמי גפנים וזיתים, בזכות מאפייני פני השטח וההאקלים הים-תיכוני.
כלכלת העיר מבוססת בעיקר על פעילויות הקשורות בעיקר לחקלאות ולמסחר יחד עם מגזר תעשייתי מבוסס: טקסטיל, תעשיית מזון, הנדסה, חומרי בניין ותעשיית קרמיקה. טראמו מקושרת לכבישים המהירים A14 ו-A24.
מקור השם
אינטרמנה (Interamna), היה שמן של כמה ערים בחלקים שונים של איטליה. המינוח מרמז על מיקומן של הערים על מקום מפגש של שני נהרות. קיימים כתבי יד בהם המקום מוזכר בשם טראמנה (Teramne) וממנו התפתחה הצורה המודרנית טראמו. אך בימי הביניים נראה היה שהעיר הייתה ידועה בשם אפרוטיום (Aprutium), שהוא כנראה שיבוש של השם פראטוטיום (Praetutium) או של שמו של השבט המקומי.
לפני התקופה הרומית
ישוב מהאלף הראשון לפני הספירה ומבנים עתיקים המיוחסים לעמים איטליים נמצאו במקום בחפירות ארכאולוגיות. הממצאים העתיקים ביותר נמצאו בפרברי העיר, שם התגלה בין השאר אתר קבורה. לכאורה, ההתפתחות של היישוב העתיק התאימה למרכז מסחרי שהוקם על ידי התרבויות ההאטרוסקית והפיניקית. על פי כתביו של סקסטוס יוליוס פרונטינוס, היישוב העתיק התפתח בממדיו ובחשיבותו עד שהוא נעשה לבירתו של השבט המקומי.
התקופה הרומית
בקרב סנטינום (Sentinum), ב-295 לפנה"ס, הביסו הרומאים את הקונפדרציה של העמים האיטליים ובכך החלו את המלחמות הסאמניטיות. בשנת 290 לפנה"ס נכבש האזור על ידי הלגיונות שנשלחו על ידי הקונסול פניוס קוריוס דנטאטוס והעיר קיבלה את השם אינטרמניה פרטוטוריום (Interamnia Preatuttorium), "העיר של הפרטוטואים שבין שני הנהרות"). בתקופת מלכותו של אוגוסטוס קיסר העיר הייתה חלק ממחוז פיסניום. שטחה של נפת טראמו הנוכחית חולק לשלושה חלקים.
לאחר שנת 217 לפנה"ס קיבלה העיר מעמד של מוניקיפיום, שאותו איבדה עקב תמיכתה בלוקיוס קורנליוס סולה במהלך מלחמת בעלות הברית, אך בסופו של דבר הוחזר לה מעמד זה על פי רצונו של יוליוס קיסר.
במהלך התקופה הרומית, הודות לקרבתה לבירת האימפריה, זכתה העיר לשגשוג, כפי שניתן לראות על פי הפסיפסים, התיאטראות, המרחצאות ושרידי האמפיתיאטרון שבה. על פי כתביהם של היסטוריונים כמו תלמי, טיטוס ליוויוס ופליניוס הזקן, תור הזהב של העיר היה בתקופת שלטונו של אדריאנוס, כאשר נבנו בה המקדשים של מרס ושל אפולו.
ימי הביניים
מעט ידוע על טראמו בראשית ימי הביניים, לאחר חורבנה של העיר בשנת 410 על ידי הויזיגותים בהנהגתו של אלאריק הראשון. בין השנים 552–554 משלו באינטרמניה האוסטרוגותים. מיד לאחר המלחמה הגותית בשנים 535–554, הייתה העיר לנחלה ביזנטית. טראמו נכללה בהגמוניה של רוונה. בהמשך היא הייתה לנחלה פאודלית של הלומברדים.
ב-1129 נכבשה העיר על ידי הנורמנים. ב-1140 היא הייתה לנחלתו של רוג'רו השני, מלך סיציליה. במהלך הסכסוך שהתעורר בעקבות הכתרתו של רוג'רו, טראמו נהרסה על ידי כוחות נורמנים והמבנה היחיד ששרד היה המגדל של כיכר סנטה אנה. מכאן ואילך הוא יקרא "המגדל השרוף" (Torre Bruciata). ב-1268 בא הקץ לשושלת ששלטה בסיציליה בעקבות רוג'רו ובמקומה עלה לשלטון בית אנז'ו.
תקופת הרנסאנס והעת החדשה
במהלך המאה ה–15 התחוללו מאבקים בין משפחות חשובות בטראמו על השליטה בה. היו אלה משפחות דה ואלה (De Valle) ומלטינו (Melatino). הוצאתם להורג בתליה של 13 מתומכיה של משפחת מלטינו עדיין מוזכרת בטבלת אבן במקום מרכזי בטראמו. האנדרטה מעוצבת בצורה של שני ראשי אדם שלשונותיהם משורבבות ועל האנדרטה חקוקה הכתובת A lo parlare agi mesura (חשוב על מה שאתה אומר).
לאחר מותו של פרדיננד השני מכר קרלוס השני, מלך ספרד את טראמו לדוכס אטרי תמורת 40,000 דוקטים. תושבי העיר מרדו, אך המרידה נכשלה. ב-1626 הכה את העיר רעש אדמה וארבע שנים לאחר מכן התחוללה בה מגפה. החל משנת 1707, לאחר מלחמת הירושה הספרדית, מלך בית הבסבורג על ממלכת שתי הסיציליות במשך 27 שנים. במהלך עידן הנאורות היית טראמו מרכז חשוב לפעילות אינטלקטואלית, כשהבולט בדמויות שפעלו בעיר היה המשורר והפילוסוף מלכיאור דלפיקו. ב-1798 נכנסו כוחות צרפתים לטראמו ולמרות שבתחילה הם נהדפו על ידי תושבי העיר, הם שבו כמה ימים לאחר מכן ובזזו את כל העיר.
ב-1806 הביס נפוליאון את כוחותיו של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות וטראמו נעשתה לנחלה צרפתית עד לשנת 1815, כאשר היא הוחזרה לממלכת נאפולי. פרננדו השני ביקר בעיר ב-1832, ב-1844 וב-1847. ב-1890 הוקם בעיר מצפה כוכבים.
המאה ה-20
ב-1925 נוסדה בטראמו האגודה הפסיכואנליטית הראשונה של איטליה.
אית'ן האנט
דמותו
אית'ן האנט הוא הסוכן החשאי המובחר ביותר של כוח המשימה הבלתי אפשרית, ארגון ביון חשאי ביותר של ארצות הברית. הוא מסוגל לפרוץ כל הגנה אפשרית, יכול להתחזות במהירות לאינסוף אנשים ודובר מספר שפות. דבקות במשימה היא המאפיין הבולט ביותר באופי שלו - הוא יסכן את חייו על מנת לעמוד בהצלחה בהשגת המטרה. בעל כושר אלתור יוצא דופן, פותר בעיות במהירות ומוכן תמיד לכל אתגר. יחד עם תכונות האופי החזקות שלו הוא אנושי מאוד, תמיד שומר על אופטימיות ובעל קשרים חברתיים חזקים עם עמיתיו למשימה. בנוסף לכל אלה הוא גבר יפה תואר, כריזמטי ובעל כושר גופני יוצא דופן.
טראמו
המאה ה-20
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-25 ביוני 1943, נכנסו כוחות גרמנים לטראמו והמשיכו משם בדרכם לכפר בוסקו מרטזה, שם הם ניהלו לחימה כנגד המחתרת האיטלקית. הפרשה ידועה בשם "קרב בוסקו מרטזה".
מאז שנת 1972 נערכת מדי שנה בטראמו אליפות שנתית בכדוריד. בשנת 1993 הוקמה בטראמו האוניברסיטה המקומית.
אית'ן האנט
משימה בלתי אפשרית
בסרט הראשון בסדרה, אית'ן נבחר לעמוד בראש צוות משימה לא מנוסה על ידי ותיק בארגון כוח המשימה הבלתי אפשרית, ג'ים פלפס. בעודו מנסה לאתר קובץ ובו רשימה חשאית של סוכני הארגון בפראג, כל הצוות, מלבד האנט, מוצאים את מותם, הקובץ נגנב והאנט מגלה שהמשימה הייתה למעשה מזימה לאיתור "חפרפרת" בארגון שסחרה במידע עם סוחרי נשק צ'כים. מאחר שהוא היחיד שנשאר בחיים הוא החשוד המיידי כחפרפרת. האנט מחליט לגנוב את הרשימה המקורית, ודורש שהחפרפרת האמיתית תהיה נוכחת בעת מסירת המידע. לבדו, הוא מרכיב צוות קטן של סוכנים שיסייעו לו, ביניהם נמצא חברו הטוב ואיש המחשבים לותר סטיקל (וינג ריימס) הטייס פרנץ קריגר (ז'אן רנו) וקלייר פלפס (עמנואל ביאר), אשתו של ג'ים והסוכנת היחידה מהצוות המקורי של האנט ששרדה את ההתנקשויות. לאחר שהאנט משיג את רשימת הסוכנים הוא נפעם לגלות שהבוגד בארגון הוא ג'ים פלפס, שיצא מדעתו והתערער לאחר שהרגיש כי אין בו יותר צורך. פלפס ביים את מותו שלו על מנת להפליל את האנט ועבד עם קריגר וקלייר כדי לחסל את שאר הסוכנים בצוותו של האנט. לבסוף, האנט מצליח להערים על פלפס ויוצר מצב שבו פשעיו של פלפס נחשפים למנהיג כוח המשימה, ובהמשך הוא מוציא להורג את ג'ים ואת קריגר בעודם מנסים להימלט מהרכבת בה האנט ארגן להיפגש. קלייר נהרגת גם היא בחילופי האש. בסוף הסרט האנט נפגש עם סטיקל ותופס את מקומו של ג'ים בכוח המשימה הבלתי אפשרית.
משימה בלתי אפשרית 2
בסרט השני משנת 2000, האנט נשלח לשים את ידיו על וירוס קטלני ומהונדס גנטית בשם "כימרה", מסוכן לשעבר בארגון כוח המשימה הבלתי אפשרית, שין אמברוס. זה האחרון רוצה לשחרר את הווירוס לעולם לאחר שהשיג שליטה על חברת תרופות המחזיקה בנוגדן לווירוס וכך לקצור רווחים. האנט מנסה לחדור למעגל הפנימי של אמברוס דרך חברתו לשעבר של אמברוס, ניה נורדוף (טנדי ניוטון), גנבת מהוללת. במהלך המשימה, האנט וניה נכנסים למערכת יחסים שמסכנת את הצלחת המשימה. בשיא העלילה, ניה נאלצת להחדיר לגופה את הבקבוק האחרון ובו תמיסה של הווירוס על מנת להציל את האנט; האנט גנב את הבקבוקים היחידים בהם אוחסן הווירוס ובעשותה כן היא יכלה להגן עליו עד שיימלט. במרוץ נגד הזמן, שכן הווירוס אינו בר-ריפוי לאחר 20 שעות מההדבקה - האנט משיג את הנוגדן לווירוס והורג את אמברוס.
משימה בלתי אפשרית 3
בסרט השלישי בסדרה, האנט מתקרב לגיל פרישה בכוח המשימה הבלתי אפשרית, והוא מתכנן להינשא לארוסתו ג'וליה מיד (מישל מונאהן), שאינה יודעת דבר על חברותו בארגון. האנט נקרא למשימת חילוץ של סוכן צעיר בגרמניה ומוצא מידע חשאי על גבי מחשב נייד גנוב. הוא נאלץ בעול כורחו לפעול ולנסות לאתר פעם נוספת את סוחר הנשק הסדיסטי אוון דביאן (פיליפ סימור הופמן) ולהשיג נשק מסתורי המכונה "רגל הארנב". בסיומו של טקס מאולתר, האנט וג'וליה נישאים, רק על מנת שאוון, שמחזיק בסוכן מושתל בכוח המשימה הבלתי האפשרית, יחטוף את ג'וליה. בעזרת אנשי צוותו (וינג ריימס, ג'ונתן ריס מאיירס ומגי קיו) האנט מאתר את "רגל הארנב", מציל את אשתו ומחסל את דביאן בשאנגחאי.
משימה בלתי אפשרית 4: קוד הצללים
בסרט הרביעי בסדרה, מדען שוודי מרושע, קורט הנדריקס (המכונה "קובלט"), שרוצה לבדוק את תאוריית המשחקים על ידי שיגור של נשק גרעיני על אוכלוסיית העולם, גורם לפיצוץ הקרמלין בעת שהאנט וצוותו נמצאים במבנה. הם נחשדים בהשתייכות לארגון טרור וכוח המשימה הבלתי אפשרית מתכחש לקיומם. האנט וחבריו לצוות נמלטים מרוסיה לדובאי על מנת לסכל פגישה בין הנדריקס לבין מתנקשת שמחזיקה בקודי שיגור של טילים גרעיניים סובייטים. את כל זה הם משיגים ללא האמצעים הטכנולוגים המרשימים העומדים לרשות סוכני הארגון - זיהוי פנים לווייני, נשק, או מערכת מחשוב המסוגלת לפרוץ כל אבטחה. המתנקשת, סבין מורו, מוצאת את מותה בנפילה מבורג' חליפה, בעוד הנדריקס נמלט עם קודי השיגור להודו. בדקה התשעים, האנט ושאר הסוכנים מונעים מראש הנפץ הגרעיני מלהתפוצץ מעל ארצות הברית, לאחר שהנדריקס מצליח לגרום לצוללת גרעינית רוסית לשגר נשק אטומי.
משימה בלתי אפשרית: אומת הנוכלים
אית'ן נלחם בכל כוחו בארגון "הסינדיקט", ארגון מתחרה לכוח המשימה הבלתי אפשרית ומורכב מסוכנים לשעבר מארגוני ומוסדות ביון שונים מארצות שונות. בלונדון, האנט נלכד ונלקח למעצר על ידי ארגון הסינדיקט. סוכנת מושתלת של שירותי הביון הבריטים, אילזה פאוסט, מסייעת לו להימלט. האנט צד את סלומון ליין, מנהיג הסינדיקט ומנסה לאתרו בבית האופרה בווינה. אילזה, כסוכנת כפולה, נשלחת לחסל את קנצלר אוסטריה בעת המופע, אך האנט עולה על מזימת ההתנקשות ויורה בעצמו בקנצלר בכתף. אילזה והאנט נמלטים יחד מהמבנה ובהמשך אילזה נמלטת לידי הסינדיקט. מפריט שאילזה השאירה בידו, שפתון ובו דיסק און קי, האנט לומד על מתקן סודי שממוקם בקזבלנקה. במתקן זה ליין מחזיק ברשימה סודית ביותר של כל חברי הסינדיקט. במבצע מסובך ומסוכן מאין כמותו, האנט יחד עם בנג'י (סיימון פג) ואילזה משיגים את "פנקס" השמות. אילזה בורחת עם הקובץ לליין, לא לפני שכל המידע בו נמחק על ידי מפעילה בסוכנות הביון הבריטית, אטלי, שהגה את רעיון הסינדיקט. האנט נלחם בבריונים של ליין יחד עם אילזה, ויחד עם חבריו מהסרטים הקודמים, סטיקל, בנג'י והסוכן ברנט (ג'רמי רנר), הם טומנים מלכודת לליין וכולאים אותו בתא זכוכית חסינת ירי.
משימה בלתי אפשרית: התרסקות
אית'ן מקבל משימה לקבל פצצות אטום לפני ששליחיו של ליין שלא נכלאו יגיעו אליהן. בזמן ההעברת הפצצות לידי אית'ן וצוותו המורכב בידי בנג'י דאן ולות'ר סקיטל מפושעים ממזרח אירופה בברלין, שליחיו של ליין אורבים לו חוטפים את לות'ר ומצמידים לו אקדח לראש אית'ן מחליט למסור לידי שליחיו של ליין את הפצצות ובתמורה לכך לות'ר משוחרר. לאחר מכן בניסיון להמשיך את המרדף אחרי הפצצות אית'ן נשלח לפריז לעקוב אחרי אדם העונה לשם ג'ון לארק שאמור להיפגש עם סוחרת נשק שנקראת האלמנה הלבנה שלה יש פצצת אטום אחת מבין ה-3 שיש אך לפני שליחתו מנהלת הCIA אריקה סלואן (אנג'לה באסט) שולחת סוכן משלה למשימה עם איתן שקוראים לו אוגוסט ווקר (הנרי קאביל). השניים מגיעים לגראנד פאלה בפריז מוצאים את מי שנטען כי הוא לארק נלחמים איתו ולבסוף בהפתעה לארק מנוטרל בידי אילזה פאוסט (רבקה פרגוסון). אית'ן מתחזה ללארק ונפגש עם האלמנה והתנאי שלה למסירת הפצצה הוא הברחתו של סולומון ליין מהמשטרה הצרפתית והבאתו אליה אית'ן מבריח את ליין בוגד באלמנה ובורח בתהליך יחד עם ווקר מהמשטרה תוך כדי שהם חוטפים את ליין ומחזיקים בו כאשר הם מתאחדים עם בנג'י ולות'ר. אילזה שנשלחה בידי ארגון הביון הבריטי לחטוף את ליין מנסה לחטוף אותו אבל אית'ן פוצע אותה ובכך הוא ממשיך להחזיק בליין. לאחר הבגידה האלמנה אומרת לאית'ן שאנשיה יפסיקו לרדוף אחריו ודרך שליח תביא לו את הפצצה לאחר שיביא לידייה את ליין וגם את אילזה בלונדון דרך שליח. אית'ן מעביר את ליין ללונדון ופוגש בשליח שמתגלה שהוא אלן האנלי (אלק בולדווין) מזכיר כוח משימה בלתי אפשרית. בזמן שליין פוגש את האלמנה ואית'ן מקבל את הפצצה ווקר בוגד בצוות ונתפס בידי האנלי ובנג'י אך לבסוף לאחר חשיפת ווקר בתור סוכן של ליין בפני אריקה מתגלה כי המתנקשים ששלחה אריקה כדי לתפוס את כל הצוות וווקר הם גם סוכנים של ליין ובמהלך קרב שנוצר האנלי נרצח בידי ווקר ואית'ן יוצא למרדף ברחבי העיר שמתבטא בקפיצות לרוחק בין גגות של בניינים בניסיון לתפוס את ווקר שברח יחד עם ליין. אית'ן כמעט תופס אותו ולפני שווקר נמלט עם ליין במסוק ווקר מאיים על אית'ן שאם ימשיך לרדוף אחריו הוא ירצח את אשתו לשעבר ג'וליה. אית'ן מאתר את ליין וווקר בקשמיר ונוסע לשם לעצור אותם ואת הפעלת הפצצות שבידיהם יחד עם צוותו ועם אילזה שמצטרפת אליהם. לאחר שהגיעו לקשמיר לות'ר מאתר את הפצצה הראשונה וכמעט מנטרל אותה יחד עם ג'וליה לאחר שפוגשת את אית'ן ומתעקשת לקחת חלק במשימה. בנג'י ואילזה כמעט מנטרלים את הפצצה השנייה אחרי שהם גוברים על ליין שפיזית שמר על הפצצה. אית'ן מתגנב למסוק שיוצא בשיירת מסוקים עם ווקר שעליו נמצא שלט שרק בעזרתו ניתן למנוע את הפעלת הפצצות. אית'ן גובר על טייסי המסוק ומרסק אותו על המסוק של ווקר ושניהם שורדים את ההתרסרקות שקוראת על צוק. לאחר ששניהם מתאוששים מההתרסקות מתחיל קרב פיזי שבו אית'ן מביס את ווקר ומפיל את ווקר אל מותו מהצוק ושנייה לפני הפיצוץ אית'ן מנטרל אותן סופית ומציל את העולם שוב אך הוא מאבד את ההכרה שלו שחוזרת לאחר שג'וליה שהיא רופאה מטפלת בו. ליין נכלא בידי הCIA ונמסר לארגון הביון הבריטי (וכנראה ששם הוצא להורג) בידי האלמנה שמתגלה כבת ברית של הארגונים למרות עסקיה העברייניים.
ארגוטליס
ארגוטליס (ביוונית: ΠΑΕ Εργοτέλης) היא קבוצת כדורגל יוונית, המייצגת את העיר הרקליון. הקבוצה משחקת בליגת המשנה היוונית.
הקבוצה נוסדה בשנת 1929. לקבוצה תואר אחד כאשר זכתה בגביע החובבים בשנת. אחרי שנים בליגות הנמוכות, בשנת עלה המועדון לראשונה בתולדותיו לליגת העל היוונית וירדה ממנה לאחר עונת 2012.
דייוויד לאו
דייוויד לאו (באנגלית: David Low; 8 באפריל 1891 – 19 בספטמבר 1963) היה קריקטוריסט בריטי ממוצא ניו זילנדי, מגדולי הקריקטוריסטים במאה העשרים.
ביוגרפיה
נולד בניו זילנד בשנת 1891. בהיותו כבן עשר למד בהתכתבות בבית הספר לקריקטורות בניו יורק את אמנות הקריקטורה. לאחר מכן למד זמן קצר בבית ספר לאמנות בעיר קרייסטצ'רץ' שבניו זילנד. החל לפרסם קריקטורות בעיתוני ניו זילנד ואוסטרליה עוד בהיותו בן 11. בשנת 1919 הגיע לבריטניה והחל לפרסם קריקטורות בעיתונות הבריטית.
בימי מלחמת העולם השנייה, ובעיקר בימי הבליץ, תרם לאו בציוריו רבות להרמת המורל של העם הבריטי בשעותיו הקשות. ידוע ביותר ציורו מ-14 במאי 1940 "כולנו מאחוריך וינסטון" (All behind you, Winston), שבו הביע תמיכה נלהבת בווינסטון צ'רצ'יל, שאך זה נתמנה לראש ממשלת בריטניה, העומד בראש ממשלת אחדות לאומית עם מפלגת הלייבור. בציור מתואר צ'רצ'יל כשהוא צועד בצעדים נמרצים ומשמאלו ומאחוריו המוני אדם ובראשם חברי ממשלת האחדות ובהם מנהיג הלייבור קלמנט אטלי, כאשר כולם מפשילים את השרוול מעל זרועם הימנית ומאגרפים את כף ידם. כן נודע ציורו "אם צריך, לבד" (Very well, alone) שפורסם ב-24 במאי 1940, בימי המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה. בציור מופיע חייל בריטי העומד לבדו, איתן וזקוף שבפניו ארשת נחרצת ורובהו בידו, על צוק סלע אליו מתנפצים גלים סוערים.
במשך כחמישה עשורים של פעילותו פרסם לאו מעל 14,000 קריקטורות. בשנת 1962 זכה לאו לתואר אבירות.
דייוויד לאו נפטר ב-19 בספטמבר 1963.
מחולות פולובציים
המחולות הפולובציים (ברוסית: Половецкие пляски, tr. Polovetskie pyaski) הוא שמה של הסצנה המפורסמת ביותר מן האופרה ״הנסיך איגור״ מאת המלחין אלכסנדר בורודין.
מקור השם הוא ב"פולובצי" הרוסי - השם שניתן לקיפצ'קים ולקומנים ברוסיה.
היצירה לא הושלמה עקב מותו של בורודין ב-1887, אחרי שעבד עליה יותר מעשור. גרסה מלאה הושלמה על ידי המלחינים ניקולאי רימסקי-קורסקוב ואלכסנדר גלזונוב בשנת 1890, ובנוסף נכתבו לאופרה מספר גרסאות אחרות ו"השלמות".
אופן הריקודים
הריקודים מבוצעים עם מקהלה ונמשכים בין 11 ל-14 דקות. הם מתרחשים במערכה 1 או במערכה 2, תלוי באיזו גרסה של האופרה משתמשים. המוזיקה שלהם פופולרית ולעיתים קרובות ניתנת בקונצרט כמופע ראווה תזמורתי. בהופעות כאלה לרוב מושמטים חלקי המקהלה. באופרה יש גם "מצעד פולובציאני" שפותח את מערכה 3, ופתיח בתחילתו. כאשר הריקודים ניתנים בקונצרט, עשויה להיווצר סוויטה: אוברטורה - מחולות פולובציים ומארש מהנסיך איגור.