cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ראקים
The 18th Letter (אלבום)
ב-4 בנובמבר 1997 יצא אלבום הסולו הראשון של ראקים "The 18th Letter". האלבום הופק בין היתר ע"י DJ Clark Kent, Pete Rock, Father Shaheed, Nick Wiz ו-DJ Premier, והופץ ע"י Universal Recordes. האלבום מדבר על נושאים ליריים הנוגעים לדור הזהב של ההיפ הופ, ליכולות הראפ של ראקים ולמצב ההיפ הופ.
שמו של האלבום, "The 18th Letter", הידוע גם בשמו "The 18th Letter (Always and Forever)", מתייחס לאות ה-18 באלפבית האמריקאי, שהיא האות R, המסמלת את שמו של ראקים. האלבום מהווה את החזרה הגאה והחזקה של ראקים לעולם המוזיקה, והוא מביא את הקהל לעבר הקריירה המוזיקלית המרשימה שלו.
באלבום ניתן למצוא את הלהיטים "Guess Who's Back" ו-"It's Been a Long Time", שזכו להצלחה מסחררת. השירים מתארים את חזרתו של ראקים לסצנת ההיפ הופ, והם משתלבים בין הסאונד המסורתי של ההיפ הופ לבין החדירות הליריות המתקדמות והחדשניות של ראקים.
האלבום שמספק תקופת חשיבות וזיכרון לקריירה המוזיקלית של ראקים, והוא מציג את הקיבוץ המוזיקלי, היכולת הלירית והשפעותיו הרחבות של הצמד בצורה מופתית. האלבום ממשיך לשמש מקור השראה ומוזיקה מוערכת למאזינים ולמוזיקאים ברחבי העולם.
The Master (אלבום)
ב-30 בנובמבר 1999 יצא אלבום הסולו השני של ראקים "The Master" שהופק ע"י מפיקים רבים כגון: Nick Wiz, DJ Clark Kent, DJ Premier, ראקים עצמו ועוד, האלבום הופץ ע"י Universal Records. הוא משמש כהמשך לאלבום הסולו הראשון של ראקים, "The 18th Letter", ויהיה אלבום האולפן האחרון של ראקים במשך כמעט עשור, עד 2009.
האלבום מכיל 17 שירים ובו ניתן למצוא את ההשפעות העוצמתיות של ראקים על תרבות ההיפ הופ. האלבום מציג את ראקים בשיאו האמנותי, עם זריזות בזמן שירים ושפע של מילים מדויקות וחשיבה מעמיקה.
בכמה שירים באלבום, ראקים מתמקד בנושאים חברתיים ופוליטיים, כמו האלימות ברחובות, הטיעונים הסוציואקונומיים והקשיים האישיים של השכנים. בין השירים המצוינים ביותר באלבום ניתן למצוא את "When I B on Tha Mic" ,"Waiting For The World To End" ו-"New York (Ya Out There)".
האלבום קיבל ביקורות חיוביות רבות מהמומחים ומהקהל ודורג בשיאו במקום ה-7 באלבומי ההיפ-הופ/רית'ם אנד בלוז של בילבורד ובמקום ה-72 במצעד האלבומים הכללי של בילבורד 200, יחד עם זאת כשל לזכות בהצלחה מסחרית מוחלטת, אך הוא משמש כאחד העבודות המצליחות והמשפיעות בקריירה של ראקים, ומחזיק מעמד מוערך בקרב מעריצי הראפ.
שיתופי פעולה נוספים (1999-2003)
ביוני 1999 הופיע ראקים בשלושה רצועות של "The Seduction of Claude Debussy" מאת Art of Noise. בשנת 2000 ראקים הוחתם בחברת התקליטים Aftermath Entertainment של ד"ר דרה עבור עבודה על אלבום שכותרתו באופן זמני הייתה Oh, My God. האלבום עבר שינויים רבים בכיוון האמנותי ובכוח האדם והתעכב מספר פעמים. בזמן העבודה על האלבום, ראקים הופיע כאורח בארבעה פרויקטים של Aftermath, כולל סינגל הלהיט "Addictive" של Truth Hurts והרמיקס שלו (שכלל בית אחר של ראקים מהגרסה המקורית), ד"ר דרה הפיק את "The Watcher Part II" של ג'יי זי, ואלבום פסקול של הסרט 8 מייל של אמינם עם השיר "R.A.K.I.M". יחד עם זאת, ראקים עזב את חברת ההקלטות בשנת 2003 ו-Oh, My God נגנז.
לאחר שראקים עזב בסופו של דבר את Aftermath Entertainment, הוא הצהיר שהסיבה שהוא עזב את חברת ההקלטות הייתה בגלל הבדלים יצירתיים עם ד"ר דרה. ראקים השתמש בדוגמה מטפורית שד"ר דרה רצה שראקים יכתוב על הרג מישהו, בעוד שראקים רצה לכתוב על תחייתו של מישהו.
The Seventh Seal (אלבום)
ראקים חזר לביתו בקונטיקט כדי לעבוד בנחת על מוזיקה לאחר שלא הוציא אלבום מאז 1999, הוא נמנע מסיבובי הופעות לטובת הופעות נדירות. ראקים הצליח לשמור על השירים שעשה עם ד"ר דרה ובשנת 2006 הכריז שהוא יוציא אלבום חדש, "The Seventh Seal" (החותם השביעי).
האלבום בסופו של דבר נדחה ל-2009, במקום זאת הוא המשיך עם אלבום חי, The Archive: Live, Lost & Found שכלל ברובו את שיריו מהאלבומים הקודמים של ראקים, ב-2008.
"The Seventh Seal" שוחרר בסופו של דבר ב-17 בנובמבר 2009, לאחר מספר עיכובים בחברת ההקלטות של ראקים Ra Recrods ובחברות TVM ו-SMC Recordings והופץ בסופו של דבר באמצעות Fontana ו-Universal Music Group.
הסגנון המוזיקלי באלבום מתקשר לאופן המסורתי של ראקים, עם בסים עמוקים, פסנתרים, ושמע קלאסי. המילים של ראקים מורכבות ומשובחות, והוא משתמש בכישורי הראפ המפורסמים שלו כדי להביע את רעיונותיו והרצונות שלו.
האלבום מכר 12,000 עותקים בארצות הברית עד ה-22 בנובמבר 2009, לפי SoundScan, עם שחרורו, החותם השביעי קיבל ביקורות טובות או ממוצעות מרוב מבקרי המוזיקה, הוא מחזיק בציון מצטבר של 59/100 ב-Metacritic ודורג בשיאו במקום ה-9 באלומי ההיפ-הופ/רית'ם אנד בלוז במצעד של בילבורד, ובמקום ה-67 במצעד האלבומים הכללי של בילבורד 200.
סגנון מוזיקלי
ראקים הוא ראפר שידע ליצור סגנון מוזיקלי מיוחד ומזוהה עם כישורים מוזיקליים מרשימים וסגנון אישי. הוא נחשב לאחד מהמוזיקאים החשובים ביותר והמשפיעים בתחום ההיפ-הופ והראפ.
הסגנון המוזיקלי של ראקים מתבטא במגוון אלמנטים. הוא מוכר בעיקר בזכות כישרון הכתיבה החכמה והמתוחכמת שלו. מילותיו עשויות להכיל מטאפורות מרתקות, מילים רוחבות ובניית שירה מורכבת. ראקים ידוע גם בקצב הזריז והקפיצי שלו, שמותאם למוזיקה התומכת בה.
הוא גם מפתח יכולות וטכניקות ווקאליות מתקדמות, כולל שליטה בפילוסופיה וזריזות לשון (tongue-twisting). ראקים ידוע כמי שיודע לתת חשיבות רבה לדרמה ולעוצמה בביצועים שלו, הן במבטאו והן בכוח המוסיקלי של קולו.
מבקר המוזיקה של הניו יורק טיימס, בן רטליף, כתב כי "הראפ השקט והרגוע של ראקים פיתח צורה החורגת מעבר לחריזה השטוחה של חצר בית הספר", בנוסף, בעוד רוב הראפרים פיתחו את סגנונם תוך כדי אלתור, ראקים היה אחד מהראשונים שכתב טקסטים מורכבים הכוללים חריזה פנימית. בשונה מאמנים כמו ראן די אם סי או אל אל קול ג'יי ששרו בקול חזק ומלא אנרגיה, ראקים הציג סגנון רגוע ושלו, עם שטף עדין, אך עדיין קולח של משפטים.
בנוסף, ראקים משתמש בקטעי סמפלים ממוסיקה מגוונת, כולל ג'אז, פאנק, סול והיפיופי. הוא ידוע בשימושו הפרוע של קטעי מוסיקה קלאסיים ורטרוספקטיביים, שמעניקים למוזיקתו את הממד המיוחד והמקורי.
רבים מייחסים לסגנונו של ראקים השפעות חזקות של ג'אז. הוא למד לנגן בסקסופון והיה מעריץ נאמן של ענק הג'אז ג'ון קולטריין. מבקרי מוזיקה רבים ציינו לשבח את ראקים בעיקר בשל חוש הקצב המיוחד ויוצא הדופן שלו, הטקסטים המורכבים, החריזה והדימויים הספרותיים שלו.
הרבה מאמני הראפ הבולטים הודו כי הושפעו רבות מיצירותיו ומסגנונו של ראקים.
נושאים בולטים בכתיבתו
הנושאים הבולטים בטקסטים של ראקים הם היפ-הופ, חיי הרחוב בגטו האפרו-אמריקני, היסטוריה, פוליטיקה בינלאומית ואף אהבה. בשיר "Microphone Fiend" הוא מדבר על חיברו למוזיקה ולמקרופון מגיל צעיר, ובשירו "Don't Sweat the Technique" ראקים מדבר על סגנונו המוזיקלי ועליונותו כראפר, כנהוג בסגנון.
בשירים אחרים ראקים עוסק בפוליטיקה, מלחמות ובחברה האמריקנית. לדוגמה, בשיר "קורבנות מלחמה" ("Casualties of War") מתאר ראקים את סיפורו של חייל דמיוני בצבא האמריקני בזמן מלחמת עיראק הראשונה (השיר נכתב ב-1991). כאשר מתוודע החייל למציאות המלחמה ולהיסטוריה האישית שלו הוא מחליט "להחליף צדדים", לרצוח את מפקדו הישיר ולערוק מן הצבא. כך מתאר זאת ראקים בשיר: "אבל רגע, סדאם חוסיין מתפלל כמותי, וזוהי אסיה, מקום מוצאי. אני בצד הלא נכון, אז אחליף את המטרה, אירה בגנרל, ואיפה הסמל? תאשימו את ג'ון הוקינז שהביא אותי לאמריקה. עכשיו זו היסטריה המונית".
בהמשך השיר ראקים אף מנבא באופן כמעט-מדויק את פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית, כתגובה צפויה למלחמותיה של ארצות הברית בעולם ולכל "המשפחות החפות מפשע" שנהרגו. הוא שר בקולו של החייל החוזר לניו יורק: "אני מחפש מחסה שמטוס עובר מעלי, זוכר את פרל הארבור? ניו יורק תהיה גמורה חבר. טייסי קמיקזה, חגורים בפצצות, אין שלום במזרח והם מבקשים את נקמתו של סדאם."
נושאים בולטים אחרים בשיריו של ראקים הם האסלאם, אפריקה ומציאות החיים בגטו העירוני בארצות הברית. בשיר "In the Ghetto" מדגיש ראקים את החשיבות שבלימודים, העצמה אישית ועבודה קשה. בניגוד לראפרים אחרים, הוא ממעיט בכוונה בקשיי החיים בשכונות העוני וטוען כי בזמנים אחרים החיים היו קשים יותר ולכן יש לכוון גבוה ולסמוך על עצמך.
באיאד
באיאד (שם מדעי: Bagrus bajad) הוא מין של שפמנון גדול משפחת הבגרידיים, החי במקווי מים מתוקים באפריקה והוא המין הגדול במשפחתו. מין זה הוא קרובו של הקמפנגו מאגם מלאווי.
תיאור
דג זה מגיע לאורך של 112 ס"מ בקירוב ומשקל מוערך של 12.5 ק"ג, אם כי הפרטים הגדולים ביותר מגיעים למשקל 100 ק"ג, כאשר הנקבות יותר גדולות מהזכרים ואלה מתבגרים בגילאים 7 ו-8 לזכרים ונקבות (בהתאמה). זהו שפמנון מוארך מעט עם סנפיר גב בולט, פתחי זימים בולטים וסנפירי חזה קוצניים. הלסתות ארוכות וסביבם בינים ארוכות העוזרות בחישה. הדג הוא צהוב-ירקרק עד שחור והבטן לבנה. הסנפירים כהים יותר והצעירים בעלי כתמים שחורים מצידיהם.
הדג חי בטבע בנהרות, ביצות ואגמים טרופיים באפריקה שמדרום לסהרה, ביניהם בימת צ'אד, אגם אלברט, אגם טורקאנה ובנהרות רחבים כמו הנילוס, נהר ניז'ר ונהר סנגל. לרוב הוא שוכן בעומקים ובקרבת הקרקעית ולעיתים נחבא בין סדקי סלעים, מה שגורם לו להיראות רק לעיתים רחוקות. השפמנון הוא אוכל כל הניזון הן מצמחייה והן מטרף של רכיכות, סרטנים, דגים אחרים וחרקים, כשבבגרותו הוא מגוון את מזונותיו.
קרחונים בארץ החמסינים
קרחונים בארץ החמסינים: הקולנוע הישראלי החדש - שיחות עם במאים הוא ספר עיון מאת פבלו אוטין שראה אור בהוצאת רסלינג בשנת 2008. בספר כלולות שיחות עם במאי קולנוע ישראלים צעירים על אודות סרטיהם שנוצרו בשנים 2004–2007 ושזכו להצלחה בפסטיבלי קולנוע ברחבי תבל וכן בבתי הקולנוע.
הרקע לספר
ראשיתו של הספר בכתב העת "סינמטק", שבו אוטין החל לכתוב. עורכי כתב העת, דן ועדנה פיינרו, פנו לאוטין כדי שיערוך ראיונות עם יוצרי קולנוע ישראלים. אוטין הבחין בכך שקיים פער בין הצלחתם של חלק מסרטי הקולנוע הישראליים בפסטיבלים החשובים ביותר, בהם קאן, ונציה, ברלין וטרייבקה, לבין הדיון המועט יחסית של אנשי האקדמיה והמבקרים באיכויות האסתטיות של הסרטים.
עד ספרו של אוטין, רוב הכתיבה על הקולנוע הישראלי התמקדה בחייהם של היוצרים ובסרטים כמשקפים אג'נדה פוליטית וחברתית של הבמאים או מערך כוחות בחברה, בעיקר יחסי הסכסוך הישראלי-פלסטיני, יחסי יהודים-ערבים, יחסי מזרחים-אשכנזים, גברים-נשים, צבר-יהודי גלותי, גבריות וצבא.
ספרים דומים שעניינם שיחות עם במאים יצאו במערב מאז שנות השישים. הידוע שבהם הוא הספר "היצ'קוק/טריפו", שבו ראיין הבמאי פרנסואה טריפו את הבמאי אלפרד היצ'קוק.
התאוריות
אוטין כתב מבוא לפרק הראשון של הספר ובו ניסה לשרטט מגמה בולטת בכמה מהסרטים הישראליים החדשים, שעליה הוא סיפר גם בריאיון למרט פרחומובסקי.
1. הקרחון - המגמה העיקרית שזיהה אוטין, וממנה לקוח שמו של הספר:
3. המגדלור:
עורק המעי הגס האמצעי
עוֹרֵק הַמְּעִי הַגַּס הָאֶמְצָעִי (TA: arteria colica media) הוא עורק בבטן היוצא מעורק מתלה המעי העליון ומספק דם למעי הגס הרוחבי.
העורק מסתעף מעורק מתלה המעי העליון בראשיתו, סמוך לגבולו התחתון של הלבלב. הוא מתפתל בכיוון הכפף הכבדי של המעי הגס, בין שכבות מתלה המעי, ולבסוף מתפצל לשני ענפים: ימני ושמאלי. הענף הימני משיק עם עורק המעי הגס הימני, ואילו הענף השמאלי משיק עם עורק המעי הגס השמאלי ליצירת עורק המעי הגס השולי. ב-33% מהמקרים עורק זה מספק דם לכפף הטחולי של המעי הגס.
קיימת שונות אנטומית באוכלוסייה, כך שב-4%–20% מהאוכלוסייה העורק אינו קיים, ואילו ב-10% נוספים קיים עורק מעי גס אמצעי נוסף.
טבח בולוניה
טבח בולוניה (באיטלקית: Strage di Bologna) הוא כינוי לפיגוע טרור שהתרחש בתחנת הרכבת המרכזית של בולוניה שבאיטליה בבוקר 2 באוגוסט 1980, בו כתוצאה מפיצוץ נהרגו 85 אנשים ונפצעו יותר מ-200. בהטמנת הפצצה הואשם הארגון אורדינה נואבו (Ordine Nuovo – "סדר חדש"), ארגון טרור ימני קיצוני. כמו כן, הורשעו שני סוכנים של ה-SISMI (זרוע המודיעין של הצבא האיטלקי), וראש הלשכה "פרופגנדה דואה" (Propaganda Due או בקיצור P2) של הבונים החופשיים, ליצ'יו ג'לי, בחבלה בחקירת האירוע.
פרטי האירוע
בשעה 10:25 בבוקר התפוצץ מטען חבלה מאולתר מתוזמן שהוטמן בתוך מזוודה שהושארה ללא השגחה בתוך אולם ההמתנה הממוזג. מטען החבלה הורכב מ-TNT ו-RDX. בהתפוצצות נהרס רוב הבניין הראשי ונפגעה הרכבת בקו אנקונה-קיאסו שהמתינה ברציף הראשון. את הפיצוץ שמעו במרחק של מספר קילומטרים משם. תקרת אולם ההמתנה התמוטטה על הנוסעים, ובכך גדל מספר ההרוגים בהתקפת הטרור בצורה משמעותית.
באותה שבת של קיץ הייתה התחנה עמוסת תיירים והעיר הייתה בלתי מוכנה לאירוע רב נפגעים מעין זה. לא היו מספיק אמבולנסים ולכן נעשה שימוש במוניות ובאוטובוסים להובלת הפצועים לבתי החולים.
הממשלה האיטלקית בהנהגתו של פרנצ'סקו קוסיגה ורשויות המשטרה חשבו תחילה שהפיצוץ אירע עקב תאונה, ואז ניסו להעלות השערה שארגון הטרור השמאלני, הבריגדות האדומות, היה אחראי לפיצוץ. נחשפו גם מספר ניסיונות להסיט את החקירות ואף להכשילן. אירועים אלה גרמו להעלאת השערות בסגנון תאוריות קשר הקושרות את הטבח לאסטרטגיה של מתח (כינוי למערכת טרור שנועדה להפחיד את הציבור האיטלקי על ידי פעולות חבלה שבוצעו על ידי ארגוני ימין ויוחסו לשמאל ושמטרתן למנוע את השתלטות המפלגה הקומוניסטית האיטלקית על השלטון באיטליה). קוסיגה טען לימים שהפיגוע היה תאונת עבודה של טרוריסטים פלסטינים, שפעלו בחופשיות על אדמת איטליה.
המשפט והשנים אחריו
לאחר הפיצוץ התנהל משפט ארוך, סבוך ושנוי במחלוקת. קרובי המשפחה של הקורבנות הקימו את "אגודת קרובי המשפחה של קורבנות הטבח בתחנת בולוניה ב-2 באוגוסט 1980" ("Associazione tra i familiari delle vittime della strage alla stazione di Bologna del 2 agosto 1980") על מנת להגביר את מודעות הציבור למשפט. ב-23 בנובמבר 1995 פרסם בית המשפט העליון לערעורים של איטליה (Corte di Cassazione) את פסק הדין הסופי:
האחראים להתקפה ומניעיהם הפוליטיים נותרו בלתי ידועים. יש החושדים כי רשת "גלדיו" (Gladio) (ארגון המסונף לנאט"ו) הייתה מעורבת חלקית.
2 באוגוסט הוא יום זיכרון לטבח. עיריית בולוניה יחד עם אגודת קרובי המשפחה של הקורבנות מארגנת כל שנה תחרות הלחנה המסתיימת בקונצרט בכיכר העיר המרכזית - פיאצה מג'ורה.
האזור בתחנת הרכבת שבו התפוצץ מטען החבלה נבנה מחדש, אבל, כהנצחה של ההתקפה, נשמרה הרצפה באותו מצב. סדק עמוק באולם המרכזי הושאר כפי שהוא.
בעקבות מאסרו של רודולפו אלמירון, חבר בארגון "הברית הארגנטינאית האנטי קומוניסטית" הצהיר הפרקליט הספרדי חוסה אנחל פרס ניוואס (José Angel Pérez Nievas) כי "סביר הוא שאלמירון השתתף יחד עם סטפנו דלה קיאיה ואוגוסטו קנשי בפיצוץ בתחנת הרכבת של בולוניה ב-1980", אך בית המשפט העליון של ארגנטינה סירב ב-1998 להסגיר את קנשי לאיטליה.
טאבי
טאבי (בקאנג'י - 足袋) הם גרביים יפניים מסורתיים. הם מגיעים עד הקרסול ובעלי הפרדה בין הבוהן לשאר האצבעות. הם נלבשים על ידי שני המינים, ביחד עם גטה וזורי, ופריטי הנעלה מסורתיים נוספים. טאבי הם גם חלק מהותי מהלבוש היפני המסורתי - ביחד עם הקימונו.
הצבע הרגיל של הטאבי הוא לבן, וטאבי לבנים נלבשים באירועים רשמיים, כמו טקס התה היפני. גברים לובשים לעיתים טאבי כחולים או שחורים בנסיעות. קיימים גם טאבי צבעוניים, והם נלבשים בעיקר על ידי נשים וילדים.
בנאים, חוואים, גננים, נהגי ריקשות ועובדים אחרים נוהגים ללבוש סוג של טאבי שנקרא ג'יקה-טאבי (地下足袋, טאבי שנוגעים באדמה).
הדיוויזיה ה-277 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-277 (בגרמנית: 277. Infanterie-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה במערכה בנורמנדי, בקרב על הבליטה, ובקרבות בגרמניה.
הדיוויזיה ה-277
הדיוויזיה הוקמה ב-22 במאי 1940, ולמפקדה מונה קרל גראף, אולם עם תום המערכה על צרפת פורקה הדיוויזיה ב-22 ביולי 1940.
ב-17 בנובמבר 1943 הוקמה הדיוויזיה מחדש בקרואטיה, כחלק מקבוצת ארמיות F, ולמפקדה מונה הלמוט הופמן, ובינואר 1944 הועברה הדיוויזיה לדרום צרפת. ב-4 ביולי 1944 נשלחה הדיוויזיה לנורמנדי, שם לחמה בקרבות הקשים שהתנהלו באזור, ובאוגוסט אותה שנה הושמדה הדיוויזיה בקרב פאלז.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-277
ב-4 בספטמבר 1944 הוקמה הדיוויזיה מחדש בהונגריה כדיוויזיית פולקסגרנדיר, על בסיס דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-574 שהוקמה ב-25 באוגוסט. הדיוויזיה הועמדה תחת פיקוד וילהלם ויביג, ובדצמבר אותה שנה לחמה הדיוויזיה בקרב על הבליטה כחלק מקורפוס הפאנצר אס אס ה-1 במסגרת ארמיית הפאנצר השישית, ולאחר מכן לחמה בקרבות בגרמניה. הדיוויזיה הושמדה במרץ 1945, אולם רגימנט הגרנדיר ה-990 של הדיוויזיה בפיקודו של יוזף ברם לחם בקרב קאסל, כחלק מדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-326, ובמאי 1945 נפלו שרידי הדיוויזיה בשבי האמריקני.
משחק מוחות
משחק מוחות (באנגלית: Mind Game), הוא סרט אנימציה אשר בוים על ידי מסאקי יואסה, הופק על ידי סטודיו 4 המעלות (Studio 4 °C) וזכה בפרס אופוגי.
עלילת הסרט
עלילת הסרט עוקבת אחר נישי, אמן יפני לא מוצלח שחי בעיר אוסקה שביפן. נישי מאוהב במאיון, נערה צעירה אשר אביה מסתבך עם המאפיה. עלילת הסרט מתחילה כשנישי נמצא במסעדה של אביה של מאיון, ובאותה העת, אנשי המאפיה באים לאיים על אביה של מאיון. הסרט נחשב למהפכני בתחומו, כאשר הבמאי של הסרט לא חושש להציג את הדברים בצורה הבוטה ביותר. עם זאת, הסרט מעביר מסר חזק מאוד של אופטימיות, ואף משחק בין תאוריות פילוסופיות אלו ואחרות.
מגילת אנטיוכוס
מגילת אנטיוכוס  או אנטיוכס (נקראת גם מגילת בני חשמונאי, מגילת חנוכה ומגילה יוונית) היא מדרש אגדה קצר המתאר את נס החנוכה ואת מרד החשמונאים. המגילה היא החיבור היחיד המוקדש למאורעות אלה שהשתמר בספרות חז"ל. אף שאיננה חלק מהתנ"ך, בקהילות רבות נהוג היה לקוראה בחנוכה, בדומה לקריאת מגילת אסתר בפורים.
תפוצה
המגילה נשמרה במקור ארמי, רבי סעדיה גאון תרגמה לערבית והוסיף לה מבוא. המגילה נכללת במספר כתבי יד של התנ"ך ובסידורי תפילה.במספר קהילות בתימן, באיטליה ובקוצ'ין נהגו לקרוא בה בחנוכה. ייתכן שהיו קהילות שקראו בה עם ברכה בשם ומלכות, משום שהרי"ד נצרך לכתוב שאין לברך על קריאתה.
תיארוך
רבי סעדיה גאון קבע את זמן חיבור המגילה לימי בית חשמונאי. אולם חלק מהחוקרים הבינו בדברי רס"ג, שהוא בעצמו העלה אותה על הכתב ופיסק אותה לפסוקים, על סמך מסורות שונות שעברו בעל פה מדור לדור.
בדפוסים של ספר הלכות גדולות לרב שמעון קיירא נכתב: אולם בכתבי היד, מופיע שחיברו "מגילת תענית" ולא את מגילת חשמונאי.
במחקר ישנן השערות נוספות החל מהמאה ה-1 לפנה"ס, עד למאה ה-11.
מערכה ראשונה נגד ניקנור
המגילה מתארת את עוצמתו המדינית של אנטיוכוס (ובגרס משנהו) ושנאתו ליהודים, אנטיוכוס שולח את ניקנור לירושלים, מציב פסל וזובח חזיר בבית המקדש. עקב חילול בית המקדש, פורץ המרד הראשון שיזם יוחנן בן מתתיה הכהן הגדול, יוחנן הצליח על ידי תחבולה להרוג את ניקנור בעזרת בית המקדש, על ידי דקירתו בחרב קטנה שהחביא. לאחר מכן יצא יוחנן למלחמה, הניס את הפולשים תוך כדי הריגת 772,00 חיילי אויב, לאחר שחזר מהמרדף בנה מנורה בשם "מקבי".
מערכה שנייה נגד בגרס
בגרס נשלח על ידי אנטיוכוס, לדכא את המרד, כבש שוב את ירושלים והנהיג גזירות שמד (שבת חודש ומילה) על היהודים, מות בתליה הוטל על הורים שמלו את ילדיהם. המגילה מתארת שני מעשים שכנראה גרמו לתסיסה וחידוש המרד. חמשת בני מתתיה יצאו למרד נרחב, והצליחו להביס את צבא יון.
מערכה שלישית נגד בגרס
לאחר התבוסה, המליץ בגרס לאנטיוכוס שיש לכנס צבא גדול כנגד היהודים, הכולל פרשים ופילים "מלובשי שריון", כמה מדינות חברו כדי לדכא את המרד ביהודה, כבשו שוב את ירושלים פרצו 13 פרצות בבית המקדש, הפסיקו את אספקת המים והעלו אותה באש. מתתיה ובניו התכנסו במצפה גלעד, קריאה לצום ותפילה להצלחת המשך המערכה, מתיתיה מברך את בניו לקראת המערכה, בתחילת המערכה מת יהודה, ומתתיה הזקן יצא להילחם עם בניו במקומו, תפקידו של אלעזר היה להרוג את הפילים, ושם מצא את מותו. הקרב הוכרע בני חשמונאי הרגו רבים מהיוונים, ואת בגרס שרפו באש. לאחר המלחמה, אנטיכוס ברח מבושה, והתאבד. לבסוף מתארת המגילה את שיקום וטיהור בית המקדש, נס פך השמן וקביעת חג החנוכה לדורות.
בנימין ויינברג
קריירה
בומה החל את דרכו במכבי שעריים. לאחר שהצטיין באליפות צה"ל ב-1971, הציע לו מאמן נבחרת פיקוד הצפון ג'וני הרדי להצטרף למכבי חיפה, אליה הצטרף לאחר שסירב להצעה שקבל מבית"ר ירושלים. לאחר שנפצע אנושות במלחמת יום הכיפורים ועבר שיקום ממושך, חזר ויינברג לבין הקורות במכבי חיפה. בעונת 75–1974, עבר ליריבה העירונית, הפועל חיפה תמורת 50,000 לירות והכנסות ממשחק ידידות שנערך בין שתי הקבוצות. באותה עונה שאותה סיימה הפועל חיפה במקום השלישי. הוא התמודד עם אליהו בניש על אפודת השוער הראשון, כשאף אחד מהם לא זכה לעדיפות. את העונה שלאחר מכן הוא החל כשוער ראשון, אבל ירד לספסל בעקבות יכולת לא טובה. ויינברג קיבל הזדמנות נוספת לאחר תקרית בין השוער בניש למנהל הקבוצה. הפעם הוא כבר לא אכזב ולאחר שהצטיין בניצחון על האלופה באר-שבע, תפס מקום של קבע בהרכב של סטלמך. בקיץ ביקש לעזוב את הקבוצה ולחזור לרחובות, אבל מנהלי הקבוצה שכנעו אותו להישאר. לאחר עזיבתו של איציק אנגלנדר הוא קבל את סרט הקפטן בעונת 1977/78, המשיך לעמוד בשער הקבוצה עד 1980 ובשתי עונותיו האחרונות פתח בכל המשחקים. לפני פתיחת עונת 1980/81 פרץ מרד שחקנים בקבוצה, במטרה להחליף את היו"ר, אמנון צידון. ויינברג שהנהיג את השחקנים כקפטן הקבוצה, שילם את המחיר כשבמקומו הוחתם יעקב אסייג שהגיע מבני יהודה. בומה שנפגע מהמהלך עשה את הדרך ההפוכה והצטרף לבני יהודה, בה שיחק במשך כשלוש עונות, כשבמהלכן זכה עם הקבוצה בגביע המדינה. ב-1984 ויינברג חזר למכבי חיפה כשוער מחליף לאבי רן, והיה שותף לאליפות השנייה של הירוקים, אף על פי שלא רשם אפילו הופעה אחת. הוא פרש מכדורגל בגיל 34.
חיים אישיים
ווינברג נולד בישראל והתגייס לחיל השריון. במהלך מלחמת יום הכיפורים, ב-19 באוקטובר הצטרף ויינברג ליחידתו כטנקיסט באחת מיחידות השריון בסיני. במהלך ניסיון תקיפה על מתחם מצרי הטנק של "בומה" נפגע אחרי שספג פגיעה מטיל נגד טנקים. טנק ה"צנטוריון" החל לבעור כשהוא שלושה קילומטרים בתוך שטח מצרים, מספר שעות לאחר צליחת תעלת סואץ, הנהרג הנהג, והיתר, ובתוכם ויינברג נפצעו. ויינברג הפצוע הועבר לרפידים ומשם לבית החולים בבאר- שבע, הוא נותח, ומגופו הוצאו רסיסים רבים ועבר שלושה חודשי החלמה בטרם חזר לכדורגל.
ב-2002, נעצר בחשד שהבריח לישראל סיגריות מזויפות, והונה את רשויות המכס ביותר מ-50 מיליון שקל. ביחד עימו נעצר שותפו, שאול שנהב.
ינדז'יי מורצ'בסקי
ינדז'יי מורצ'בסקי (בפולנית: Jędrzej Moraczewski; 1870–1944) היה פוליטיקאי פולני ואחד מבכירי המפלגה הסוציאליסטית הפולנית.
ראש ממשלת פולין
לאחר כניעתה של גרמניה, בתום מלחמת העולם הראשונה, בחודש נובמבר 1918, נשלטו חלקים שונים מפולין בידי גורמים מקומיים שונים. ב־6 בנובמבר 1918 הכריזו הקומוניסטים בלובלין שבפולין על הקמת רפובליקה, ובאותו יום הכריזו סוציאליסטים בראשות איגנצי דשינסקי על הקמתה של רפובליקה נוספת. ב-11 בנובמבר הצליח יוזף פילסודסקי לאחד את כל הפלגים, ולהתמנות למפקד עליון על הצבא הפולני. ב-14 בנובמבר פיזרה מועצת העוצרים את עצמה, והעבירה את סמכויותיה לפילסודסקי שהוכרז כ"ראש המדינה". פילסודסקי מינה לתפקיד ראש הממשלה את מורצ'בסקי שהיה אחד מחבריו בתקופת חברותו במפלגה הסוציאליסטית הפולנית. בכך קמה הרפובליקה הפולנית השנייה.
ממשלתו של מורצ'בסקי הייתה ממשלת מעבר, שלא האריכה ימים, וחשיבותה הייתה בכך שסימנה את תחילת שלטונו המעורער, המלווה בחילופי שלטון תכופים, של פילסודסקי. מורצ'בסקי עצמו כיהן בתפקיד ראש הממשלה במשך זמן קצר, הופל על ידי רומן דמובסקי, ובמקומו מונה לתפקיד הפסנתרן בעל השם הבינלאומי איגנצי ין פדרבסקי.
יוריפטרוס
עקרב ימי זה היה גדול בהרבה מכל פרוק רגליים מודרני והגיע לאורך מרבי של 1.3 מטר, אם כי רוב הפרטים הגיעו לאורך 13-23 ס"מ בלבד. ייתכן שהיה בעל דו-צורתיות זוויגית מסוימת. היו לו גפי פה גדולים איתם תפס טרף, עיניים מורכבות וגוף עטור טבעות קשיחות שבקצה הסתיימו בזנב דמוי-חרב. מצידי הגוף זוג אונות שימשו להיגוי.
וליד עידו
וליד אחמד עידו (ערבית: وليد أحمد عيدو; 2 באפריל 1942 - 13 ביוני 2007) היה פוליטיקאי סוני לבנוני וחבר פרלמנט מטעם זרם העתיד של סעד אל-חרירי בפרלמנט הלבנוני, החברה בקואליציית 14 במרץ. הוא נרצח בפיצוץ מכונית תופת יחד עם בנו ח'אלד ועוד שמונה אחרים. עידו היה מן המתנגדים הבולטים לסוריה ולמעורבותה בענייני לבנון, לנשיאה בשאר אל-אסד ולמקורבו בלבנון הנשיא אמיל לחוד.
ביוגרפיה
עידו נולד ב-1942 בביירות. הוא סיים את לימודיו ב-1966 והפך לשופט שנה לאחר מכן. בשנות ה-90 המאוחרות הוא היה התובע הציבורי בצפון לבנון, תפקיד שממנו אולץ להתפטר לאחר שנתגלה כי קיבל שוחד. במהלך מלחמת האזרחים בלבנון בין השנים 1975–1990 הוא היה חבר במיליציה הסונית אל-מוראביטון, שממנה סולק מסיבות לא ברורות.
קריירה פוליטית
עידו היה חבר הפרלמנט השלישי מן הקואליציה הלבנונית שנרצח מאז 2005. מותו הותיר את הרוב של הקואליציה האנטי-סורית בפרלמנט על שלושה מושבים בלבד.
חיים אישיים
וליד עידו היה נשוי ואביהם של שלושה ילדים: ח'אלד, זהר ומאזן. פיצוץ מכונית התופת שהרג את עידו ובנו ח'לאד פצע גם את בנו האחר מאזן. עידו היה שחיין נלהב, והפיצוץ אירע לאחר שחזר מחוף הים של ביירות במהלך הסכסוך בלבנון.
מרשה גיי הארדן
מרשה גיי הארדן (באנגלית: Marcia Gay Harden; נולדה ב-14 באוגוסט 1959) היא שחקנית קולנוע אמריקאית, זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2000 על תפקידה בסרט "פולוק" ומועמדת שוב לפרס זה בשנת 2004 על תפקידה במותחן הפשע "מיסטיק ריבר". היא גם זוכת פרס טוני לשנת 2009 על תפקידה במחזה "אלוהי הקטל", ומועמדת שני פרסי אמי על הופעת אורח שביצעה בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד" ועל תפקידה בסרט הטלוויזיה "ליבה האמיץ של אירנה סנדלר".
ביוגרפיה
הארדן נולדה בלה הויה, קליפורניה, לבברלי ותאדאוס הרדן, שוטר הצי האמריקאי. להארדן 3 אחים. עקב עבודתו של אביה, עברה משפחתה של הארדן לגור בקליפורניה, מרילנד, גרמניה, יפן ויוון, שם התעניינה הארדן לראשונה בתחום התיאטרון והופיעה במספר מחזות באתונה.
הארדן סיימה את לימודיה בתיכון "קלינטון מרילנד" ב-1977, לאחר מכן למדה במספר אוניברסיטאות באירופה ולבסוף חזרה לארצות הברית כדי ללמוד באוניברסיטת טקסס באוסטין, שם קיבלה תואר בתיאטרון.
קריירת משחק
הארדן התחילה את קריירת המשחק בסרטי סטודנטים ב-1979 באוניברסיטת טקסס באוסטין. תפקידה הגדול הראשון על מסך הקולנוע היה ב-1990 במותחן הפשע של האחים כהן "צומת מילר". לאחר מכן שיחקה במספר סדרות טלוויזיה מקומיות.
בשנת 1993 עשתה הארדן את הבכורה שלה על בימות ברודוויי והופיעה במחזה "מלאכים באמריקה".
בשנת 2003 השתתפה בסרטו של קלינט איסטווד "מיסטיק ריבר". בסרט גילמה הארדן את סלסט בוייל, אשתו של דייב בוייל (טים רובינס).
בשנת 2006 היא גילמה את האישה הראשונה בקומדיה המוזיקלית "אמריקן דרימז" לצד יו גרנט. בשנת 2007 הייתה הארדן מועמדת לפרס אמי על תפקידה בסדרת הפשע "חוק וסדר: יחידת הקורבנות המיוחדת".
בשנת 2009 חזרה לבימות ברודוויי וזכתה בפרס טוני על תפקידה במחזה "אלוהי הקטל".
בשנת 2015 השתתפה בסדרה "קוד בלאק" בתור ד"ר רוריש. באותה שנה שיחקה בסדרת המתח "המדריך לרוצח" של רשת ABC בתור האנה קיטינג, וגם שיחקה לצד לילי טומלין בדרמה הקומית "סבתא" של פול וייץ.
בשנת 2017 שיחקה בסרט ההמשך "חמישים גוונים של אופל" אשר ממשיך מאותה נקודה בה הסרט הראשון הסתיים. בסרט היא משחקת לצידם של דקוטה ג'ונסון, ג'יימי דורנן וקים בייסינגר.
בשנת 2020 החלה לשחק בסדרה "תוכנית הבוקר", בתור העיתונאית מגי ברנר. שמנה לאחר מכן גילמה את מנהלת בית הספר גב' שלי בדרמה הקומית "מוקסי".
חיים אישיים
הארדן נשואה לתאדאוס של משנת 1996, אז הכירו על סט הסרט "אשת החמה". לזוג נולדו שלושה ילדים.
צבתנאים
עם כ-1,800 מינים מתועדים ב-10 משפחות, הסדרה נחשבת לקטנה יחסית בקרב החרקים, אם כי הצבתנאים עצמם מוכרים ופזורים בכל רחבי העולם, ומינים מסוימים חודרים גם לבתים כמו הצבתן נקוד בישראל.
לסדרה זו כמה תת-מחלקות עיקריות:
קרב פאלז
הקרב בכיס פאלז, שנערך בין 12 ל־21 באוגוסט 1944, היה קרב מכריע במסגרת המערכה בחזית המערבית במלחמת העולם השנייה, שהביא לסיום המערכה על נורמנדי. הקרב נקרא על שם המבלט שנוצר מסביב לעיירה הצרפתית פאלז (Falaise), בו כותרה קבוצת ארמיות B הגרמנית – אשר הורכבה מארמיית הפאנצר החמישית והארמייה השביעית – על ידי כוחות בעלות הברית המערביות. הקרב הסתיים בהשמדת עיקר כוחו של הצבא הגרמני מערבית לנהר סן ואיפשר לבעלות הברית להשלים תוך זמן קצר את שחרור צרפת כולה.
לאחר הצלחת מבצע קוברה (פריצת הכוחות האמריקאים מראש הגשר בנורמנדי), התקדמה הארמייה השלישית בפיקוד גנרל ג'ורג' פטון במהירות לכיוון דרום ודרום־מזרח. פילדמרשל גינתר פון קלוגה, מפקד הכוחות הגרמניים במערב אירופה, הבין שכוחותיו אינם מספיקים להתמודד עם ההתקדמות האמריקאית יחד עם המתקפה הבריטית־קנדית דרומית לקאן, ולכן ביקש מהיטלר אישור לסגת מחצי האי נורמנדי, ולהיערך להגנה על קו נהר סן. אולם האחרון סרב, ובמקום זאת, הורה לו לבצע מתקפת נגד באזור מורטיין, במטרה לנתק ולהשמיד את כוחות החלוץ של פטון. המתקפה, אשר בוצעה על ידי ארבע דיוויזיות פאנצר הסתיימה בכישלון, הרבה הודות לשליטה האווירית המוחלטת של בעלות הברית.
מפקד כוחות בעלות הברית בצרפת, גנרל מונטגומרי, שהבחין בהזדמנות שנוצרה לכתר את כוחות הציר בנורמנדיה, הורה ב־8 באוגוסט לכוחות האמריקאים לפנות לכיוון צפון־מזרח במטרה לכתר את שארית כוחות הגרמניים באזור פאלז־שמבואה בשיתוף פעולה עם הכוחות הבריטים־קנדיים, שיתקפו לכיוון דרום־מזרח מאזור קאן. ב־19 באוגוסט נפגשו כוחות בעלות הברית בשמבואה, והיו קרובים מאוד להשלמת כיתור הכוחות הגרמניים. אולם כוחות השריון הגרמניים הצליחו לפרוץ פערים בטבעת הכיתור של בעלות הברית, שעדיין לא הושלמה, ואיפשרו לחלק מהיחידות שנלכדו בכיס פאלז להיחלץ מהכיתור, תוך שהם נוטשים מאחור את מרבית ציודן הכבד.
רקע
היעדים הראשוניים של בעלות הברית במסגרת מבצע אוברלורד, כללו את תפיסת נמל שרבור (Cherbourg) וכיבוש האזור המשתרע סביב העיר ההיסטורית קן באגף המזרחי של ראש הגשר בנורמנדי. אולם הניסיון להרחיב את ראש הגשר במהירות נתקל בהתנגדות עיקשת מצד המגינים הגרמניים, שתוגברו על ידי כוחות עתודה, וניצלו היטב את פני הקרקע באזור הבוקאז'. בנוסף לכך פגע מזג האוויר הקשה בתעלה האנגלית בהזרמת האספקה והתגבורות לכוחות בעלות הברית בצרפת. שרבור נפלה לידי הקורפוס ה־7 האמריקאי רק ב־27 ביוני, ואילו כיבוש קאן הושלם סופית רק ב־21 ביולי, לאחר מספר התקפות כושלות של הכוחות הבריטים־קנדים.
גנרל מונטגומרי, מפקד כוחות הקרקע של בעלות הברית בצרפת, רצה למשוך את רוב הכוחות הגרמנים בנורמנדי לגזרה הבריטית־קנדית, כדי להחליש את הכוחות שהגנו על הגזרה האמריקאית בצפון־מערב נורמנדי (חצי האי קוטנטן). ב־25 ביולי, שעה שמרבית כוחות השריון הגרמניים התרכזו באזור קאן, פתח הגנרל עומאר בראדלי, מפקד קבוצת הארמיות ה־12, במבצע קוברה. הארמייה הראשונה הבקיעה את קווי ההגנה החלשים של הגרמנים באזור סן־לו ובתום היום השלישי למבצע התקדמה למרחק 24 קילומטרים במספר אזורים. ב־30 ביולי נכבשה אברנש, בבסיס חצי האי קונטנטן. האגף הגרמני השמאלי התמוטט לחלוטין, ובתוך 24 שעות שטף הקורפוס ה־8 מהארמייה השלישית של פטון את חבל ברטאן כמעט ללא התנגדות.
מבצע ליטיך
התקדמות האמריקאים הייתה מהירה ביותר, וב־8 באוגוסט נפלה לידיהם לה־מאן. לאחר 'מבצע קוברה' והתקדמות הכוחות הבריטים־קנדים באזור קאן, הצבא הגרמני שנותר בנורמנדי היה במצב כה קשה, עד כי לדברי החוקר הבריטי מקס הייסטינגס "רק מעט לוחמי אס.אס פנאטים עוד האמינו כי ניתן למנוע שם תבוסה". בחזית המזרחית יצאה לדרך מתקפת הקיץ הסובייטית, מבצע בגרטיון, ועימה אבדה התקווה להעביר תגבורות מחזית זו למערב. היטלר סירב להורות לשארית חיילותיו בנורמנדי לסגת, ובמקום זאת פקד על פון קלוגה להנחית התקפת נגד מיידית עם ארמיית הפאנצר החמישית בין מורטיין לאברנש במטרה לפרוץ אל חופו המערבי של חצי האי קוטנטן, לנתק את כוחותיו של פטון בברטאן ולהשמידם.
היטלר דרש מפון קלוגה לתקוף עם שמונה דיוויזיות פאנצר (שריון) מתוך העשר שעמדו לרשותו, אולם בפועל רק ארבע דיוויזיות פאנצר (מתוכן אחת עם סד"כ חסר) השתתפו במתקפה, משום ששאר הדיוויזיות רותקו למגננה. המתקפה, שכונתה "מבצע ליטיך" (שמה הגרמני של העיר לייז'), נפתחה ב־7 באוגוסט חרף תלונות המפקדים הגרמנים כי אין ברשותם משאבים מספקים למתקפה. בעלות הברית שיירטו את דבר המתקפה בעזרת האולטרה היו מוכנות, ואף שהקרבות נמשכו עד 13 באוגוסט, מבצע לוטיך הסתיים בעצם בתוך 24 שעות. כעת, לאחר שמרבית יחידותיו המובחרות של פון קלוגה הושמדו וכל החזית בנורמנדי הייתה על סף קריסה, הצהיר הגנרל בראדלי: "זוהי הזדמנות המגיעה למפקד פעם במאה. אנחנו עומדים לחסל ארמייה שלמה ולהתקדם כל הדרך מכאן ועד לגבול הגרמני".
מבצע סיכום
כדי לזרז את הקריסה הגרמנית ולסגור את נתיב הנסיגה של הכוחות הנלחמים בבריטים ובאמריקאים מערבה, השטח הגבוה צפונית לעיירה פאלז הפך למטרה של הארמייה הקנדית הראשונה. מפקדה של הארמייה, הגנרל הארי קריראר תכנן יחד עם מפקד הקורפוס הקנדי ה־2 הגנרל גאי סימונדס לפתוח במתקפה אנגלו־קנדית תחת שם הקוד "מבצע סיכום" (Operation Totalize). המתקפה החלה בערבו של 7 באוגוסט, לאחר הפצצות אוויריות של חיל האוויר הבריטי. 76 תותחים מתנייעים שהוסבו לנשיאת חיילי רגלים הובילו את הכוח הקדמי. מולם עמדה דיוויזיית פאנצר אס אס היטלריוגנד בפיקודו של קורט מאייר, מתוגברת בטנקים מגדוד השריון הכבד ה־101 של האס אס ושארית הדיוויזיה ה־89. ב־9 באוגוסט המתקפה החלה לאבד מומנטום בעקבות התנגדות גרמנית עיקשת ויכולת לחימה עלובה של הקנדים, שהובילו לאבדות כבדות בקרב הדיוויזיה הקנדית ה־4 והדיוויזיה הפולנית המשוריינת ה־1. ב־10 באוגוסט הגיעו הכוחות האנגלו־קנדים לגבעה 195 צפונית לפאלז, אולם נבלמו בפאתי העיר. למחרת היום הוציא הגנרל סימונדס את דיוויזיות השריון החבולות שלו מהקו והחליפם ביחידות חי"ר, ובכך סיים את המתקפה.
התקדמות ראשונית
הארמייה השלישית של פטון אשר התקדמה מצפון כדי ליצור את אחת מזרועות הכיתור השיגה התקדמות ראשונית טובה. ב־12 באוגוסט נכבשה אלנסון, ולמחרת היום הדיוויזיה המשוריינת ה־5 האמריקאית מהקורפוס ה־15 התקדמה כ־56 קילומטרים וביססה עצמה סביב ארז'נטן, אף על פי שהעיר עצמה נשארה בידי הגרמנים. מחשש שיחידות השריון האמריקאיות יבצעו ירי ידידותי על כוחות בריטים המתקדמים מכיוון צפון־מערב, שינה גנרל בראדלי ב־13 באוגוסט את פקודותיו של פטון להתקדמות נוספת לעבר פאלז מכיוון ארז'נטן על ידי דיוויזיית השריון ה־5 האמריקאית. בראדלי הורה על הקורפוס ה־15 של גנרל הייסליפ לעצור ולהתכונן לפעולה בכיוון שונה. לכל החיילים האמריקאים בקרבת ארז'נטן הורו לסגת, ובכך בוטלה תנועת המלקחיים של הקורפוס ה־15. על אף שמחה בתוקף כנגד הפקודה, פטון ציית לה והותיר פתח מילוט לכוחות הגרמנים. מאוחר יותר נפלה מרבית האשמה בכישלון כיתור קבוצת ארמיות B על בראדלי.
עם עצירת האמריקאים באגף הדרומי (שכעת היו מעורבים בקרבות כבדים עם 'קבוצת פאנצר אברבך') והתקדמות הבריטים מצפון־מערב, נפלה המשימה לסגירת הכיתור על הארמייה הקנדית הראשונה שכללה בתוכה את הדיוויזיה הפולנית המשוריינת ה־1. בשעה 11:42 בבוקר 14 באוגוסט פתחו הכוחות הקנדיים במבצע 'Tractable', התקפה רבתית על פאלז שקודמה על ידי הפגזה ארטילרית. סדרת מתקפות אשר בוצעו על ידי דיוויזיות השריון הקנדית ה־4 והפולנית ה־1 פתחו מעבר מעל נהר ליזון (Laison), אך גישה מוגבלת לנקודות החצייה מעל נהר דיבס (Dives) הקלו על הגרמנים לבצע מתקפת נגד על ידי גדוד השריון הכבד 102 של האס אס. ההתקדמות שהושגה ביום הראשון למבצע הייתה איטית מהמצופה, בעיקר בגלל קשיים בניווט וחוסר תיאום בין כוחות הקרקע לכוחות באוויר.
דיוויזיות חיל הרגלים ה־2 וה־3 הקנדיות – בסיוע בריגדת השריון הקנדית ה־2 – חידשו את מתקפותיהן ב־15 באוגוסט דרומה, אך ההתקדמות נותרה איטית. דיוויזיית השריון ה־4 אומנם השתלטה על סולונז'י (Soulangy) בתום קרבות קשים, אך התנגדות גרמנית עיקשת מנעה הבקעה לעבר העיירה טרון, ולפיכך נותרו הישגי היום מעטים. למחרת היום, התנגדות קלה מצד יחידות וואפן אס אס וכיסים מפוזרים של לוחמים גרמנים לא מנעו מדיוויזיית החי"ר הקנדית ה־2 להבקיע לתוככי פאלז ולהשתלט עליה סופית ב־17 באוגוסט.
פון קלוגה דחה בצהרי היום ב־16 באוגוסט דרישה נוספת של היטלר לביצוע מתקפת נגד, באומרו כי הדבר איננו אפשרי. לבסוף אושר לפון קלוגה לסגת בשעות אחר הצהריים, אך למחרת היום הדיחו היטלר מפיקוד מחשש כי הוא יכנע לבעלות הברית. פון קלוגה, שנקרא לחזור לגרמניה, שם קץ לחייו. יורשו בפיקוד היה פילדמרשל ולטר מודל, שפעולותיו הראשונות בתפקיד היו להורות לארמייה השביעית ולארמיית הפאנצר החמישית לפתוח בנסיגה מיידית, בעוד קורפוס הפאנצר אס אס השני (אשר הורכב משאריות של ארבע דיוויזיות פאנצר) החזיק את חלקו הצפוני של נתיב הנסיגה כנגד כוחות בריטים וקנדיים, וקורפוס הפאנצר ה־47 החזיק בדרום כנגד האמריקאים.
סגירת הפירצה
בעלות הברית היו במירוץ נגד הזמן למניעת נתיבי המילוט של הגרמנים, אך עם בלימתם של האמריקאים בארז'נטן וההתקדמות האיטית של הקנדים לעבר טרון, הכיתור לא הושלם ב־17 באוגוסט. הדיוויזיה הפולנית המשוריינת ה־1 פוצלה לשלוש קבוצות קרב והורתה לבצע תנועה רחבה לדרום־מזרח כדי לחבור לאמריקאים בשמבואה. טרון נפלה לידי הדיוויזיה המשוריינת הקנדית ה־4 ב־18 באוגוסט. לאחר שכבשו את שאמפו (Champeaux) התכנסו קבוצות הקרב הפולניות בשמבואה, ובשעות הערב השתלטו על העיירה וחברו לדיוויזיות ה־90 האמריקאית והמשוריינת ה־2 הצרפתית. זרועות הכיתור נפגשו אולם כוחות בעלות הברית בנתיב הנסיגה של הארמייה השביעית היו מועטים ונתקלו בהתנגדות עזה מצד הגרמנים. במהלך היום פרץ טור שריון מדיוויזיית הפאנצר ה־2 את קווי הקנדים באזור סט. למברט, השתלט על מחצית מהכפר והצליח להשאיר כביש פתוח למשך שש שעות עד אשר הוא נסגר בשנית במהלך רדת הלילה. חיילים גרמנים רבים נמלטו דרך הכביש, ובנוסף הצליחו קבוצות רבות של גרמנים להסתנן לעבר נהר דיב במהלך הלילה.
לאחר שהשתלטו על שמבואה, שתיים מקבוצות הקרב פולניות התקדמו צפון־מזרח והתחפרו על גבעה 262 במהלך ליל 19 באוגוסט. פילדמרשל מודל חידש למחרת בבוקר את מאמציו לפתוח נתיב מילוט, והורה לאלמנטים מדיוויזיות הפאנצר ה־2 וה־9 של האס אס לתקוף את העמדות הפולניות. בסביבות אמצע היום הצליחו מספר יחידות גרמניות להבקיע את קווי ההגנה הפולנים החלשים וליצור מסדרון, בעוד דיוויזיית הפאנצר אס אס ה־9 מנעה מהקנדים להתערב. בשעות הצהריים הצליחו כ־10,000 חיילים גרמנים להימלט מהכיס. אף שהיו מבודדים ונתונים למתקפות חזקות, הכוחות הפולנים המשיכו להחזיק בגבעה 262 וניצלו את יתרון הגובה שלהם כדי להמטיר אש ארטילרית על הגרמנים הנסוגים, תוך שהם גובים מהם מחיר כבד. מפקד הארמייה השביעית, אוברסט־גרופנפיהרר פאול האוסר, כעס על האבדות הקשות שחייליו סופגים ופקד להשמיד את העמדות הפולניות. כוחות ניכרים – אשר כללו בין היתר את שאריות הדיוויזיה ה־352 ומספר קבוצות קרב מדיוויזיית הפאנצר ה־2 של האס אס – הסבו אבדות קשות לפולנים, אך לבסוף נהדפו. הפולנים, שכעת נותרו כמעט ללא תחמושת, נאלצו לצפות בכוחות הגרמנים מקורפוס הפאנצר ה־47 נמלטים מהכיס. עם רדת הלילה ניתקו הצדדים מגע, אולם נמשכו חילופי אש לא סדירים וירי ארטילרי תכוף מצד הפולנים על הגרמנים הנסוגים.
למחרת בבוקר חידשו הגרמנים את מתקפותיהם; הפולנים, על אף שספגו אבדות נוספות המשיכו לאחוז ברכס הגבעה. בסביבות השעה 11:00 נעשה ניסיון אחרון מצד יחידות אס אס לתקוף את עמדותיו של הגדוד ה־9 הפולני, אך גם הוא נכשל. בצהרי היום חברו יחידות קנדיות למגינים הפולנים, ומאוחר יותר באותו יום החלו דיוויזיות הפאנצר ה־2 וה־9 של האס אס בנסיגה לעבר נהר הסן.
בערבו של 21 באוגוסט חברו טנקים מהדיוויזיה הקנדית ה־4 לפולנים בקודארד (Coudehard), בעוד דיוויזיות הרגלים ה־3 וה־4 הקנדיות מאבטחות את סט. למברט ואת הגישה הצפונית לשמבואה. כיס פאלז נסגר סוף סוף. בין 20,000 ל־50,000 חיילים גרמנים הצליחו להימלט מהכיתור, בהשאירם כמעט את כל הציוד הכבד שלהם. מאוחר יותר הם יאורגנו ויצטיידו מחדש ויסייעו בהאטת התקדמות כוחות הברית לעבר הולנד וגרמניה.
אחרית דבר
עד 22 באוגוסט נכנעו או הושמדו כל הכוחות הגרמנים מערבית לקווי בעלות הברית. מספר האבדות שספג הצבא הגרמני בכיס פאלז הוא נושא למחלוקת בין ההיסטוריונים, אך מרביתם מציינים כי בין 80,000 ל־100,000 חיילים נאצים נלכדו בכיס, מתוכם נהרגו כ־10,000 עד 15,000, בין 40,000 ל־50,000 נשבו ועוד כ־20,000 עד 50,000 הצליחו להימלט. בגזרה הצפונית לבדה איבד הצבא הגרמני 344 טנקים, תותחים מתנייעים ורכבים קלים משוריינים אחרים, בנוסף ל־2,447 כלי רכב לא משוריינים (כגון ג'יפים, אופנועים ומשאיות) ו־252 תותחים שננטשו או הושמדו. בקרבות סביב גבעה 262 נהרגו כ־2,000 חיילים גרמנים ועוד כ־5,000 נלקחו בשבי, זאת בנוסף ל־55 טנקים, 44 תותחים ו־152 כלי רכב משוריינים אחרים שאיבד הצבא הגרמני. דיוויזיית הפאנצר אס אס ה־12 העוצמתית איבדה כ־94% מכלי השריון שלה, כמעט את כל כלי הארטילריה שלה, ו־70% מרכביה. הדיוויזיה, שכללה קרוב ל־20,000 חיילים ו־150 טנקים לפני המערכה בנורמנדי, דולדלה ל־300 חיילים ו־10 טנקים לאחר קרב פאלז. אף על פי שאלמנטים ממספר יחידות גרמניות הצליחו להימלט למזרח, גם אלו השאירו מאחוריהם את מרבית ציודם. בתום הקרב העריכה חקירה של בעלות הברית כי הגרמנים איבדו בערך 500 טנקים ותותחי סער בכיס פאלז, וכי מעט מאוד מהציוד שחולץ על ידיהם שרד את הנסיגה לעבר הסן.
כפרים שלמים באזור כיס פאלז הושמדו, וכבישים מסוימים נחסמו למעבר על ידי הריסות וציוד נטוש. גופות של חיילים, כמו גם אזרחים ואלפי פגרי בקר וסוסים היו שרועים באזור. מזג האוויר החם של חודש אוגוסט הביא עמו רימות שזחלו על הגופות והמוני זבובים. טייסים דיווחו כי את צחנת שדה הקרב ניתן היה להריח מאות מטרים מהאוויר. לפי דברי גנרל אייזנהואר:
חלק מההיסטוריונים מסכימים כי בעלות הברית יכלו לסגור את הפירצה מוקדם יותר; ההיסטוריון צ'סטר וילמוט (Wilmot Chester) כותב כי אף שלמונטגומרי היו דיוויזיות בריטיות שנשמרו בעתודה, הוא לא תגבר את סימונדס. מקס הייסטינגס כותב שמונטגומרי – לאחר שצפה בביצועים הקנדיים במבצע סיכום אותם כינה עלובים – היה צריך לתת לדיוויזיות בריטיות מנוסות להוביל את המתקפה.
הקרב על כיס פאלז סימן את סיומה של המערכה על נורמנדי עם תבוסה גרמנית מוחלטת. המעורבות האישית של היטלר בקרב הייתה מזיקה – בין אם זה ההתעקשות שלו על מתקפת נגד חסרת תקווה, ההתערבות שלו בכל ההחלטות של הגנרלים שלו, והסירוב שלו לאפשר נסיגה כאשר הארמיות שלו ניצבו על סכנת השמדה. יותר מ־40 דיוויזיות גרמניות הושמדו או נפגעו קשות במהלך הלחימה בנורמנדי. אומדן מדויק של האבדות בקרב חסר. לפי הנתונים הגרמניים כוחותיהם ספגו כ־210 אלף אבדות במהלך המערכה בנורמנדי, אך מספר חוקרים מערביים מעריכים שאבדות הצבא הגרמני במערכה בצרפת (כולל פלישת בעלות הברית לדרום צרפת) עד סוף אוגוסט 1944 הסתכמו ב־400–450 אלף הרוגים, פצועים ושבויים. בעלות הברית השיגו את הניצחון במחיר של 209,672 נפגעים מקרב כוחות הקרקע, 36,976 מתוכם נהרגו ו־19,221 נעדרים. הקרב האחרון במבצע אוברלורד – שחרור פריז – התרחש ב־25 באוגוסט, ומבצע אוברלורד הסתיים ב־30 באוגוסט עם נסיגת אחרוני הגרמנים מעבר לנהר סן.
מאיר ניצן
מאיר ניצן (נולד ב-18 במאי 1931) הוא תת-אלוף (מיל') בצה"ל, ראש עיריית ראשון לציון בשנים 1983–2008. שימש כיושב ראש הוועדה הקרואה של העיר לוד בשנים 2011–2013.
קורות חייו
מאיר ניצן נולד ב-1931 בבוקרשט, רומניה בשם מאיר מינץ, בן למיכאל ורחל. עלה ארצה בגיל 16 ממניעים ציוניים. שהה במחנה הסגר בקפריסין (ראו העפלה), ועם קום המדינה – במעברת פרדס חנה.
בגיל 18 התגייס לצה"ל והוצב לשרת בחיל החימוש. ב-1955 התנדב לשירות קרבי, על מנת להילחם בפדאיון, אך אחרי מבצע קדש חזר לשרת בחיל החימוש. הוא בוגר הטכניון בהנדסת תעשייה וניהול, ועם סיום לימודיו המשיך לשרת בתפקידי פיקוד ומטה בחיל החימוש. בשנת 1974 מונה למפקד מצל"ח (מרכז ציוד לחימה וחלפים) בדרגת אלוף-משנה. בשנת 1979 סיים את שירותו בצה"ל, אך כעבור שנה חזר לשרת כסגן ראש אגף אפסנאות בדרגת תת-אלוף, ניצן נשוי לנעמי לבית שניידר ולו שתי בנות.
פעילותו הפוליטית
ניצן הקים שלוש חברות עירוניות, המספקות שירותים מוניציפליים לתושבי העיר: החברה הכלכלית, החברה העירונית לתרבות לספורט ולנופש וחברת מני"ב (מים, ניקוז וביוב). היה שותף בפיתוח המואץ במערב ראשון לציון והקמת עיר מודרנית מערבית לכביש 4, שנושקת לחוף הים. מערב ראשון לציון התאכלסה במהירות במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 ובכך למעשה הכפילה את אוכלוסיית העיר.
בשנת 1988 היה אחראי להקמתה של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
בעקבות האינתיפאדה השנייה יזם ניצן את הקמתה של יחידת סיור עירונית, שסייעה למשטרה בשמירת הסדר ומניעת טרור. בסוף 2004, בעקבות דעיכת גל הפיגועים, פורקה היחידה. כמו כן בשל אירועי האינתיפאדה השנייה ומה שנתפש כעלייה באלימות ובפרט בקרב בני נוער, בחר ניצן להתנדב במשמר האזרחי.
במהלך כהונתו הורשע ניצן בעבירה של הפרת אמונים לאחר ששכר שירותי ייעוץ ופרסום ושירותי תזמורת לעירייה ללא מכרז. על ניצן נגזר עונש מאסר על תנאי של שלושה חודשים וקנס בסך 10,000 ש"ח. השופט עודד מודריק קבע שהצירוף שבין העבירה לנסיבותיה, בעניין הקונקרטי אינו עולה כדי קלון.
בנוסף לכהונתו כראש עיריית ראשון לציון מילא ניצן תפקידים אחדים במרכז השלטון המקומי: הוא שימש כממלא מקום יו"ר מרכז השלטון המקומי בשנים 1989–1994 והחל מ-1992 שימש כדירקטור באוצר השלטון המקומי. בשנים 1999-2004 כיהן כיו"ר האספה הכללית של מרכז השלטון המקומי. עם הקמת מפלגת קדימה היה בין ראשי הערים שהצטרפו למפלגה וכיהן כיו"ר מועצת קדימה מיום הקמתה ועד לעזיבתו את המפלגה ב-21 בינואר 2009.
ואיגויה
ואיגויה (בצרפתית: Ouahigouya) היא העיר השלישית בחשיבותה בבורקינה פאסו. העיר משמשת בירת מחוז הצפון.
מאיר ניצן
פעילותו הפוליטית
ניצן, שהיה חבר מפלגת העבודה, היה מראשוני המצטרפים למפלגת "קדימה" ואף כיהן כיו"ר הראשון של מועצת המפלגה. בבחירות לכנסת ה-17 מוקם במקום ה-117 הסמלי ברשימת קדימה לכנסת.
ואיגויה
העיר נמצאת 185 ק"מ צפונית לבירה ואגאדוגו, בדרך לגבול על מאלי. היא ממוקמת כ-40 ק"מ מדרום לעיר המאלית באנקס.
מאיר ניצן
פעילותו הפוליטית
לקראת הבחירות לראשות העיר ב-2008 היו פרסומים שניצן ביקש ממשה קראדי לרוץ איתו לראשות העיר במטרה שקראדי יחליפו במהלך הקדנציה. לקראת הבחירות העידו הסקרים שניצן מוביל באחוזים גבוהים על פני יריבו, דב צור. אולם בבחירות עצמן הפסיד ניצן, שזכה ב-47% מהקולות, את ראשות העירייה לדב צור שקיבל 52% מהקולות.
ואיגויה
היסטוריה
העיר נוסדה בשנת 1757, ושימשה כבירת ממלכת מוסי. העיר נהרסה בשנת 1825 וכן הותקפה מספר פעמים בסוף המאה ה-19. צרפת בנתה אותה בשנת 1896 ומאז היא לא נהרסה יותר. במהלך מלחמת מאלי - בורקינה פאסו בשנת 1985, הופצץ השוק בעיר על ידי חיל האוויר של מאלי ונהרגו מספר תושבים.
מאיר ניצן
פעילותו הפוליטית
לאחר הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2008 הכריז ניצן כי יתמודד על מקום ברשימת מפלגת 'קדימה' בבחירות לכנסת השמונה עשרה. הוא ציין כי לאחר שנים של עבודה בעיריית ראשון לציון, יש בכוחו לתרום לציבור גם במישור הארצי. בינואר 2009 הגיש את מכתב התפטרותו ליו"ר קדימה, ציפי לבני ובו הכריז כי קדימה היא מפלגה ללא דרך והוא מתכוון להצביע למפלגת הליכוד, ואיחל לליכוד הצלחה בבחירות.
מפברואר 2011 ועד ספטמבר 2013 שימש כיושב ראש הוועדה הקרואה בלוד. במסגרת תפקידו הקים בתי ספר לאוכלוסייה הערבית המתגוררת בעיר והרכיב תוכנית לשיפור הביטחון האישי של תושבי העיר. בספטמבר 2013 הודיע על התפטרותו מתפקיד זה ועל הצטרפותו כמתמודד במקום האחרון למועצת העיר ברשימתה של עו"ד ליאל אבן-זהר שהתמודדה לראשות עיריית ראשון לציון.
ואיגויה
כלכלה
כעיר סאהלית טיפוסית, העיר מושפעת מאוד ממזג האוויר. כמו כל המדינות באזור זה, המשקעים בעונה הגשומה משפיעים על איכות וכמות היבולים ובכך את רמת החיים של תושבים. כלכלת העיר אינה כוללת כלל מפעלים. בודדים עוסקים בתעשיית העורות.
אליצור גבעתיים (כדורסל)
אליצור גבעתיים היא קבוצת כדורסל ישראלית מהעיר גבעתיים המשחקת בליגה ארצית.
היסטוריה
הקבוצה התקיימה בעבר מאז שנת 1964 והגיעה עד לליגה א'. בסוף שנות ה-90 חדלה מלפעול והתפרקה.
בשנת 2010 הוקמה הקבוצה מחדש על ידי גיא מלכין ופיני לנדאו כמיזם ספורטיבי-חברתי.
במהלך שנות פעילותה שיחקו בקבוצה מספר כדורסלני עבר בולטים, ביניהם: ניר ריכליס, יוני בנטל, שרון שרקזי, דורון שפר וגילי מוסינזון. כיום משחקים בשורות הקבוצה מאיר טפירו וליאור לוי, שניים מהכדורסלנים הבכירים בליגת העל לדורותיה.
מאמן הקבוצה הנוכחי הוא תומר רובין ויו"ר הקבוצה הוא עו"ד אריאל אבייט.
הקבוצה משחקת באולם תיכון תלם בגבעתיים, המכיל 488 מקומות ישיבה.
2010/2011
בעונה זו התבססה הקבוצה במרכז הטבלה, כשהיא מסיימת אותה במקום ה-5 של ליגה ב' מחוז דן.
2011/2012
לאחר עונת ההיטמעות הראשונית במחוזות ליגה ב', התחזקה אליצור גבעתיים בצוות מקצועי בכיר בראשותו של המנהל המקצועי, אלעד חסין והמאמן דרור פקץ'.
בעונה זו כשלה הקבוצה במאמצי העלייה מול בית"ר/ת"א נווה אליעזר, נותרה ללא הכרטיס לליגה הבכירה יותר וסיימה במקום השני בליגה.
2012/2013
עונה נוספת אותה סיימה אליצור גבעתיים בצמרת טבלת מחוז דן של ליגה ב'. בעונה זאת הצטרפו מספר שחקנים מוכרים בכדורסל הישראלי, לרבות: אנדריי זלינבבא (לשעבר במכבי תל אביב ואליצור קריית אתא/מוצקין), ניר ארואסטי ואחרים. מאמן הקבוצה בעונה זאת היה שמעון שטראוס.
על אף רצף ניצחונות לאורך מרבית שלבי העונה, הפסד כפול מול היריבה על הכרטיס לליגה א', מכבי דרום/ת"א, השאיר את הקבוצה בליגה ב'.
2013/2014
אליצור גבעתיים סיימה את עונה זו במקום השלישי תחת הדרכתו של המאמן שמעון שטראוס.
2014/2015
אחרי 4 עונות, הצליחה אליצור גבעתיים בהדרכתו של המאמן עדי פסח, לעלות לליגה א'. לקבוצה נוספו מספר שחקני עבר כדוגמת: עופר גולדברג, דני סירקיס ורום שרמן. השחקנים הובילו את הקבוצה לזכייה באליפות ליגה ב' מחוז דן, לראשונה בתולדותיה.
בנוסף רשמה אליצור גבעתיים עונת שיא גם במפעל גביע האיגוד של ליגה ב', בו נעצרה רק במשחק הגמר שהתפרס על פני שני משחקים והסתיים בהפסד על חודה של נקודה מול מכבי נתניה.
2015/2016
עונתה הראשונה של הקבוצה בליגה א' שוחקה במחוז שרון. כחלק מעונת הסתגלות לליגה נאלצה הקבוצה תחת הדרכתו של המאמן/שחקן, אנדריי זלינבבא, להיאבק בתחתית. בסיום העונה סיימה הקבוצה במקום ה-9 שהשאיר אותה בליגה א'.
2016/2017
שחקן עבר נוסף של הקבוצה, משה (מושיק) שור הוחתם לתפקיד המאמן. את העונה סיימה הקבוצה במקום ה6.
2017-2021
בעונת 2017/2018 הקבוצה צירפה מספר שחקנים: מאיר טפירו (שחקן נבחרת ישראל וליגת העל לשעבר), ליאור לוי, תומר אטלס ואנדריי זלינבבא (כשחזר כשחקן) וכן הוחתם תומר רובין לתפקיד המאמן.
הקבוצה סיימה את העונה במקום השני בליגה א׳ מחוז מרכז, שהקנה לה מקום בפלייאוף העלייה לליגה הארצית.
במשחקי פלייאוף העלייה לליגה הארצית אליצור גבעתיים גברה על הקבוצות: אליצור רמלה מליגה ארצית מחוז דרום ועוצמה מודיעין מליגה א׳ מחוז דרום וזכתה בכרטיס העלייה לליגה הארצית.
בסיום עונת 2018/19 ירדה הקבוצה לליגה א', ובעונה שלאחרי כן לא השכילה הקבוצה לחזור לליגה הארצית, למרות שמנהלי הקבוצה הצהירו על כוונתם לחזור מהר ככל הניתן.
בסיום עונת 2020/21 עלתה הקבוצה לליגה הארצית.
בסיום עונת 2021/2022 סיימה הקבוצה במקום ה-12 בליגה הארצית ונשרה לליגה א', אך לבסוף נשארה בליגה עקב התפרקות מכבי אשדוד.
2020-2021
מאמן הקבוצה: תומר רובין.
סגל הקבוצה כיום
בעונה זו הקבוצה התמודדה על הכרטיס היחיד שהקנה עם סיום העונה את הזכות לעלות לליגה הארצית, עם קבוצות: הפועל נצר סירני, אליצור ר"ג, הפועל תל אביב עודפים ועוד.
לקראת פלייאוף הישורת האחרונה הוחתם מורן רוט בקבוצה, והעמיד ממוצעים דו ספרתיים במשחקי הסיום, כשבשיא משחק בו קלע 25 נקודות מול הפועל תל אביב עודפים.
בסיום העונה הקבוצה שמרה על המקום הראשון והעפילה לליגה הארצית.
שירה קצנלנבוגן
שירה קדם קצנלנבוגן (נולדה ב-19 ביוני 1979) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, במאית ומורה למשחק ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה וגדלה בהוד השרון. בנערותה רקדה בלהקה של פולקלור ישראלי, עימה הופיעה בישראל ומחוצה לה. שירתה בצה"ל כמאבחנת ומראיינת פסיכוטכנית בתל השומר.
שירה קצנלנבוגן היא בוגרת "סטודיו למשחק ניסן נתיב תל אביב" מחזור 2005 וסיימה ב-2016 תואר רב תחומי באמנויות באוניברסיטת תל אביב. במקביל ללימודיה בניסן נתיב השתתפה בפרסומות טלוויזיה רבות (נקה 7, סלקום, 012, פלאפון, נטורל פורמולה, קל גרון ועוד). בעקבות ריבוי הפרסומות בהן נטלה חלק בשנת 2004 בטלוויזיה, אף הופיעה על שער גיליון יום העצמאות של השבועון פנאי פלוס.
בעודה תלמידת שנה ג', התקבלה לערוץ הילדים (2008-2005) ביחד עם השחקן ומנחה "The Voice ישראל", מיכאל אלוני. בערוץ הילדים הנחתה שידורים חיים, את התוכנית "ששטוס" ושיחקה בסדרות שונות. ביניהן הסדרה הקומית "הצלצול הוא בשבילי" ועונות 2 ו-3 של "השמינייה".
עם סיום לימודיה, התקבלה לתיאטרון הקאמרי להצגה "מלון פלאזה" מאת: ניל סיימון בבימויו של לזלי לוטון.
קצנלנבוגן הקימה, יחד עם רוב תלמידי כיתתה, את אנסמבל "ציפורלה" והשתתפה עימם בהצגות הראשונות של המופע "עקיצה טבעית".
ב-2006 גילמה בדרמה המוזיקלית היומית "ילדות רעות" בערוץ 24. באותה שנה שיחקה בתפקיד ללי הצעירה (שרה פון שוורצה גילמה את ללי המבוגרת) במיני-סדרה "חברות הכי טובות", מאת ענת גוב, בבימויה של עדנה מזי"א, ששודרה ב-HOT3.