cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יעל רונן
ביוגרפיה
רונן נולדה בירושלים לבמאי אילן רונן והשחקנית רחל הפלר. המשפחה עברה לתל אביב ובגיל 14 החלה ללמוד במגמת התיאטרון בתיכון תלמה ילין. עם סיום לימודיה התגייסה לצה"ל ושירתה ככתבת תרבות בגלי צה"ל, לאחר שסיימה את שירותה הצבאי נסעה ללמוד משחק בסטודיו של אוּטָה האגֶן בניו יורק, היא שבה לארץ לאחר סמסטר והחלה לעבוד כעוזרת במאי בעיקר בהצגות שביים אביה, כדוגמת קן הקוקייה והבכיינים, וכן בהצגות של הבמאי מיקי גורביץ' בתיאטרון החאן.
בשנת 2001 סיימה את לימודיה במגמת בימוי בסמינר הקיבוצים, שם החלה בכתיבה ובבימוי. באותה השנה כתבה וביימה עם בוגרי מגמת המשחק את ההצגה "הנשים של פיקאסו", שמבוססת על מחזה בשם זה מאת המחזאי האמריקאי בריאן מקאברה (Brian McAvera). ההצגה אומצה על ידי אנסמבל הרצליה לחלק מהרפרטואר.
בשנת 2004 שילב אותה נתן דטנר, שראה את "המדריך לחיים הטובים" אותו יצרה עם בוגרי סמינר הקיבוצים, בתיאטרון באר שבע, יחד עם כל קבוצת השחקנים בוגרי הסמינר, ויחד העלו בבאר שבע את ההצגה "איזאבלה".
בשנת 2005 זכתה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה בקטגוריית "אומנים ויוצרים מבטיחים".
בשנת 2009 הייתה הבמאית הישראלית הראשונה שמועמדת לפרס אירופה לתיאטרון היוקרתי.
ב-2013 עברה להתגורר בברלין. בדצמבר 2017 זכתה בפרס אירופה לתיאטרון, בקטגוריית "מציאויות תיאטרליות חדשות".
רונן כתבה וביימה מחזות במספר תיאטראות בישראל ומחוצה לה, בהם:
מיכאיל וסילייביץ' צ'לנוקוב
מיכאיל וסילייביץ' צ'לנוקוב (ברוסית: Михаи́л Васи́льевич Челноко́в; 5 בינואר 1863 – 13 באוגוסט 1935) היה פוליטיקאי ואיש עסקים רוסי, ראש עיריית מוסקבה (1914–1917) בתקופת מלחמת העולם הראשונה, יושב ראש איגוד הערים הכל רוסי. חבר הדומה השנייה, השלישית והרביעית (1906–1917). היה מראשי המפלגה הדמוקרטית החוקתית. על הפעילות הציבורית בעיריית מוסקבה הוענק לו אות מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
בוראואאותריה
מיון
תרשים קבוצה אפשרי:
תומאס הית'
תומאס ליטל הית' (באנגלית: Thomas Little Heath; 5 באוקטובר 1861 – 16 במרץ 1940) היה מתמטיקאי, מתרגם והיסטוריון של המתמטיקה היוונית העתיקה. הוא תרגם את עבודותיהם של אוקלידס, אפולוניוס וארכימדס לאנגלית. תרגומו של 13 ספרי יסודות מוכר ופופולרי בקרב ההיסטוריונים של המתמטיקה היוונית.
ביוגרפיה
הית' נולד בכפר בלינקולנשייר, אנגליה לאביו החקלאי סמואל הית'. למד בטריניטי קולג', קיימברידג'.
נפטר באשטיד, סארי, אנגליה. הוא נישא למוזיקאית אדה מארי תומאס ב-1914 והיו להם ילד, ג'פרי תומאס הית', וילדה, ורוניקה מארי הית'. לבנו ג'פרי היו 6 ילדים.
פרסומיו
הית' היה ידוע בעבודתו על המתמטיקה היוונית, וכתב עליה מספר ספרים.
איוואן איוואנוביץ' טולסטוי
איוואן טולסטוי נולד בעיירה לוגה, ליד סנקט פטרבורג למשפחה אצילה. אביו היה שר הדואר ונכד של מיכאיל קוטוזוב. בשנת 1880 איוואן טולסטוי סיים לימודי משפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג והחל לעבוד במשרד הפנים.
טולסטוי מומחה בנומיסמטיקה ופרסם מספר עבודות בנושא. לאחר הקמת "ארגון ללימוד חיי היהודים" בתחילת מלחמת העולם הראשונה, מונה ליושב ראש הארגון. מטרת הקמת הארגון הייתה פעילות נגד אנטישמיות ברוסיה.
בשנת 1916 הוא התפטר מכל תפקידיו לאו מצבו הבריאותי. הוא נפטר תוך זמן קצר ונטמן במנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.
בנו היה איוואן איוואנוביץ' טולסטוי חוקר העולם הקלאסי וחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
ג'יימס מקאטי
ג'יימס ג'ון מקאטי (באנגלית: James John McAtee; נולד ב-18 באוקטובר 2002) הוא כדורגלן אנגלי המשחק כקשר בקבוצת שפילד יונייטד.
קריירת מועדונים
מקאטי ערך את הופעתו הראשונה מול קבוצה בכירה במסגרת נבחרת הקאדטים של מנצ'סטר סיטי בתבוסה בטורניר גביע ה-EFL מול בולטון וונדררס ב-29 באוקטובר 2019. במהלך עונת 2020–21 שיחק מקאטי גם בניצחונות ה-EFL על סקונט'ורפ יונייטד, בו שיחק נגד אחיו הגדול ג'ון ששיחק בקבוצת מנספילד טאון. ב-24 באוגוסט 2021 הוא כבש את שערו הראשון בקריירה בניצחון 0–3 על סקונט'ורפ יונייטד.
בנובמבר 2020 כבש מקאטי שער בניצחון 3–2 נגד צ'לסי בגמר הגביע האנגלי לנוער ולאחר מכן כבש שמונה שערים ויצר תשעה בישולים בעשרים ושלוש הופעות, כאשר נבחרת הנוער של סיטי הייתה אלופת הפרמייר ליג 2 בעונת 2020–21.
ב-21 בספטמבר 2021, מקאטי ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים כמחליף של ג'וש ווילסון-אסברנד בניצחון הביתי של סיטי 6–1 על וויקומב וונדררס בגביע ה-EFL. ב-21 בנובמבר 2021, מקאטי ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמיירליג כמחליף של קול פאלמר בניצחון ביתי 0–3 על אברטון.
קריירה בינלאומית
בנובמבר 2019, ערך מקאטי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנגליה עד גיל 18 וכבש פעמיים בתיקו 4–4 מול נורווגיה.
ב-6 בספטמבר 2021, הוא כבש את אחד מהשערים של נבחרת אנגליה עד גיל 20 בניצחון 6–1 על רומניה.
ב-6 ביוני 2022, קיבל מקאטי את הזימון הראשון שלו לנבחרת אנגליה עד גיל 21. ב-10 ביוני 2022, מקאטי ערך את הופעת הבכורה שלו במהלך מוקדמות אליפות אירופה עד גיל 21 בעונת 2023 בניצחון 0–5 בחוץ לקוסובו.
חיים אישיים
מקאטי הוא אחיו הצעיר של חלוץ גרימסבי טאון, ג'ון מקאטי.
הבחירות לכנסת העשרים ושלוש
[[קובץ:הכנסת העשרים ושלוש.png|ממוזער|תוצאות הבחירות לכנסת ה-23:
הבחירות לכנסת העשרים ושלוש התקיימו ב-2 במרץ 2020, ו' באדר ה'תש"ף, ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות בכנסת העשרים ושלוש. בוועדת הבחירות המרכזית לכנסת נרשמו להתמודדות בבחירות 30 רשימות מטעם 42 מפלגות, אך לבסוף התמודדו 29 רשימות כשמתוכן 8 בלבד עברו את אחוז החסימה, מספר המפלגות הנמוך ביותר שנכנסו לכנסת במערכת בחירות אחת.
הבחירות התקיימו לאחר שתי מערכות בחירות רצופות שלא הביאו להקמת ממשלה, כחלק ממשבר פוליטי ארוך ורחב היקף בישראל, והממשלה שכיהנה בעת הבחירות היא ממשלת ישראל השלושים וארבע שהוקמה אחרי הבחירות לכנסת העשרים.
שלא כנהוג בישראל לקיים את הבחירות לכנסת ביום שלישי, בחירות אלו התקיימו לראשונה ביום שני.
רקע
לאחר הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, בהתייעצויות שקיים נשיא המדינה, ראובן ריבלין, עם נציגי הסיעות שנבחרו לכנסת החדשה, לא הצליח אף חבר כנסת להשיג 61 ממליצים להטיל עליו את הרכבת הממשלה. לאור זאת, ב־25 בספטמבר 2019 העניק הנשיא לראש הממשלה המכהן ויו"ר הליכוד, בנימין נתניהו, את המנדט להרכיב ממשלה, לאחר שהלה נתמך בידי 55 חברי הכנסת לעומת 54 שתמכו בבני גנץ. לנתניהו הוקצבו, על-פי חוק, 28 ימים למלאכה זו, עם אפשרות לקבלת ארכות מהנשיא למשך של עד 14 ימים נוספים במצטבר.
עם מסירת המנדט לנתניהו, הצהיר ריבלין כי הוא הציע לנתניהו וגנץ להקים ממשלה עם הסכם רוטציה בין נתניהו לגנץ בתפקיד ראש הממשלה ובתפקיד ממלא מקומו וכי הממשלה שתוקם תהיה שוויונית בין הסיעות התומכות בנתניהו לבין הסיעות התומכות בגנץ. עוד אמר ריבלין כי הוא הציע לצדדים לתקן בחקיקה את סוגיית הנבצרות של ראש הממשלה, באופן שיקל על נתניהו בהקשר להליכים המשפטיים המתקיימים נגדו. על אף זאת, 26 ימים לאחר קבלת המנדט, ב־21 באוקטובר, ולאחר שלא הצליח לקבל תמיכה נוספת מעבר ל-55 הממליצים המוקדמים (אשר כונו 'בלוק הימין'), הודיע נתניהו לנשיא כי לא עלה בידו להרכיב ממשלה. בעקבות הודעתו הטיל הנשיא את המנדט על בני גנץ ב־23 באוקטובר, ובכך היה גנץ לאדם הראשון שהוטל עליו התפקיד ושאינו נתניהו, מאז עליית ראש הממשלה המכהן לשלטון ב-2009. לרשות גנץ עמדו 28 ימים, ללא אפשרות להארכה.
גנץ הגיע להבנות ראשוניות עם מפלגות השמאל, העבודה-גשר והמחנה הדמוקרטי, ללא חתימת הסכם קואליציוני, ובמקביל המשיך בניהול המשא ומתן עם הליכוד על "ממשלת אחדות", ובה ייצוג שווה לשתי המפלגות. במוקד המחלוקת בינו לבין הליכוד עמדה דרישתו לפירוק "בלוק ה-55" של מפלגות הימין והחרדים, וכן השאלה מי יכהן ראשון ברוטציה. כמו כן ניהל מגעים עם הרשימה המשותפת על הקמת ממשלת מיעוט בתמיכתם ובהימנעות ישראל ביתנו. ב־20 בנובמבר, היום האחרון למנדט של גנץ, הודיע אף הוא לנשיא כי לא עלה בידו להרכיב ממשלה.
בכך, ב-21 בנובמבר, בפעם השנייה בתולדות המדינה (הראשונה הייתה במהלך כהונת הכנסת השבע עשרה), החלה תקופה בת 21 יום שבה על פי חוק יסוד: הממשלה רשאים רוב חברי הכנסת לבקש מנשיא המדינה להטיל את התפקיד על כל אחד מחברי הכנסת שהסכים לכך. לאחר שתקופה זו התקרבה לסיומה מבלי שעלה בידי מי מחברי הכנסת לקבל את 61 החתימות הדרושות, הוחלט בהסכמת הסיעות הגדולות בכנסת ה-22, הליכוד וכחול לבן, שלא להמתין להתפזרותה של הכנסת באופן אוטומטי לפי (אירוע שהתרחש קודם לכן רק פעם אחת, בהתפזרותה של הכנסת השבע עשרה), אלא להביא לפיזורה בחוק לפיזור הכנסת על פי  לחוק יסוד: הכנסת. זאת בשל העובדה שהתפזרות הכנסת לפי חוק יסוד: הממשלה, הייתה מביאה לקיום הבחירות בפורים, וכן כדי לקצר את לוח הזמנים לבחירות.
ב־10 בדצמבר, יממה לפני תום תקופת 21 הימים, הונחה על שולחן הכנסת הצעת חוק לפיזור הכנסת ה-22. המנדט של הכנסת להציג לנשיא מועמד להרכבת הממשלה הסתיים בחצות הלילה שבין ה-11 וה-12 בדצמבר, אולם התפזרות הכנסת באופן אוטומטי בשל היעדר ממשלה מתרחשת רק עם מתן הודעה של הנשיא ליו"ר הכנסת, לאחר תום 21 הימים, על כך שלא הוגשה בקשה של 61 חברי הכנסת. הודעת ריבלין הייתה צפויה להימסר במהלך שעות היום של 12 בדצמבר, ובהתאם לזאת, אישרה הכנסת את לאחר חצות הלילה שבתום תקופת 21 הימים. בחוק נקבע כי הבחירות לכנסת ה-23 יתקיימו ביום שני, 2 במרץ 2020, ו' באדר ה'תש"ף. הבחירות נקבעו ליום שני על אף הנוהג המקובל לקיים את הבחירות בימי שלישי, בשל יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע שחל ביום שלישי הראשון שלפני פורים, וההבנה כי הקדמת הבחירות בשבועיים מפורים בלתי אפשרית מבחינת זמן ההיערכות הדרוש המינימלי לבחירות.
הבחירות התקיימו כשלוש וחצי שנים לפני מועדן המקורי (31 באוקטובר 2023, ט"ז בחשוון ה'תשפ"ד). מערכת הבחירות של הכנסת העשרים ושלוש הייתה הראשונה שמתקיימת לאחר שאף אחד מחברי הכנסת שקדמה לה לא הצליח להרכיב ממשלה, לאחר מיצוי כל הניסיונות שמאפשר החוק.
ועדת הבחירות
מערכת הבחירות נוהלה על ידי ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-23, שהורכבה מנציגי הסיעות היוצאות של הכנסת העשרים ושתיים ובהתאם לגודלן היחסי, ובראשה עמד שופט בית המשפט העליון ניל הנדל. ממלא מקומו היה השופט עוזי פוגלמן.
בשל הקדמת הבחירות וקיצור תקופת הבחירות ממשך הזמן המינימלי של 90 יום ל-81 יום, הוועדה דרשה תוספת תקציבית.
פסילת רשימות ומועמדים
הועדה פסלה מהתמודדות את שירן אסלן, מרשימת "קמ"ה - קידום מעמד הפרט", מאחר שהורשעה בעבירה עם קלון ונותרו יומיים לסיום תקופת המניעה שלה. בנוסף נפסל אחד מיושבי ראש מפלגת "עוצמה ליברלית-כלכלית", עמוס דב סילבר, שהורשע בעבירות החזקת סמים. כמו כן נפסלו 3 מועמדות מרשימת "קול הנשים", 3 מועמדים מרשימת "כח להשפיע" ומועמד מרשימת יהדות התורה.
ב-29 בינואר פסלה ועדת הבחירות המרכזית את מועמדותה של חברת הכנסת היבה יזבק בתמיכת נציגי הימין, כחול לבן והעבודה, ואת מפלגת "משפט צדק" שבראשות לריסה עמיר.
ב־9 בפברואר החליט בית המשפט העליון שלא לאשר את פסילת יזבק ברוב של חמישה מתנגדים מול ארבעה שתמכו בפסילה. כמו כן, בערעור שהוגש על החלטת הוועדה לפסול את מפלגתה של עמיר, ביטל בית המשפט את החלטת הוועדה.
הוראות שעה מיוחדות
בבחירות אלו בוצעו בהוראת שעה מספר שינויים מיוחדים בחוקי הבחירות:
הסכמי עודפים
חוק הבחירות לכנסת מאפשר חתימה על הסכם עודפים בין שתי רשימות.
הסכמי עודפים נחתמו בין:
כחול לבן
בראשות כחול לבן עמד חבר הכנסת בני גנץ ואחריו יו"ר יש עתיד יאיר לפיד, יו"ר תל"ם משה יעלון וח"כ גבי אשכנזי. ב־9 בדצמבר 2019 הודיע לפיד כי הוא מוותר על הרוטציה שהייתה לו עם בני גנץ במהלך שתי מערכות הבחירות הקודמות, וכי גנץ יהיה מועמד המפלגה היחיד לראשות הממשלה בבחירות אלו. ראשי שלוש המפלגות השאירו את אותה הרשימה מהבחירות הקודמות, למעט חבר הכנסת גדי יברקן שהודח מהמפלגה עקב מגעים עם הליכוד. יצחק אילן הועבר למקום 45 ברשימה והחליט לפרוש.
הליכוד
יו"ר הליכוד במערכת הבחירות היה ראש הממשלה המכהן בנימין נתניהו.
ב־26 בדצמבר התקיימו בחירות לראשות המפלגה בין ראש הממשלה בנימין נתניהו וחבר הכנסת גדעון סער. בחירות אלה הסתיימו בניצחונו של נתניהו.
לא התקיימו פריימריז לרשימת המפלגה. הרשימה הוקפאה ונשארה כמו בבחירות הקודמות, למעט הפרישה של כחלון והצבתו של ח"כ גדי יברקן במקום ה-20, לאחר שהודח מכחול לבן.
הרשימה המשותפת
בראש הרשימה המשותפת (הרכב משותף של מפלגת חד"ש, בל"ד, רע"ם ותע"ל) עמד איימן עודה שהוא גם יו"ר מפלגת חד"ש. אחריו הוצבו ברשימה מטאנס שחאדה יו"ר בל"ד, אחמד טיבי יו"ר תע"ל ומנסור עבאס יו"ר רע"ם.
העבודה-גשר-מרצ
ב-13 בינואר 2020 סיכמו מפלגות העבודה, גשר ומרצ על איחוד וריצה משותפת לצורך הבחירות במסגרת רשימת העבודה-גשר-מרצ.
העבודה
בראש מפלגת העבודה עמד עמיר פרץ. הנהלת מפלגת העבודה החליטה פה אחד על המשך כהונתו של היו"ר פרץ גם בבחירות אלו, כמו כן הוחלט על המשך שיתוף פעולה עם מפלגת גשר של אורלי לוי-אבקסיס.
גשר
בראש מפלגת גשר עמדה אורלי לוי-אבקסיס. כהמשך לשיתוף הפעולה במסגרת העבודה-גשר מהבחירות הקודמות, גשר הצטרפה גם לרשימה המורחבת עם מרצ.
ש"ס
בראשות ש"ס עמד אריה דרעי. הרכב הרשימה נקבע על פי החלטת מועצת חכמי התורה, ונשאר כפי שהיה בבחירות הקודמות.
את הקמפיין של המפלגה ליווה הסלוגן "אריה צריך ביבי חזק" כפרפרזה לסלוגן הקודם של המפלגה "ביבי צריך אריה חזק". לראשונה התמקד הקמפיין של ש"ס גם בקרב חסידות חב"ד.
ישראל ביתנו
בראשות ישראל ביתנו עמד אביגדור ליברמן. ועדה מסדרת קבעה את הרכב הרשימה לכנסת, ומחציתה הראשונה (עד מקום 14) נותרה זהה לרשימה הקודמת.
יהדות התורה
בראש רשימת יהדות התורה עמדו יו"ר אגודת ישראל יעקב ליצמן ויו"ר דגל התורה משה גפני. הרשימה הורכבה מנציגי אגודת ישראל ודגל התורה, באותה מתכונת כמו בבחירות הקודמות.
את הקמפיין של אגודת ישראל ליווה הסלוגן "זכות הקיום" מתייחס להתקפות על הדת במדינת ישראל. ואת הקמפיין של דגל התורה ליווה הסלוגן "זה יהדות או כלום". הקמפיין נוהל בנפרד על ידי המפלגות המרכיבות את הרשימה, אגודת ישראל ערכה כינוסים בערים ברחבי הארץ בהם השתתפו אדמו"רים ורבנים חסידים ודגל התורה ערכה כינוסים במספר מקומות בהשתתפות הרב חיים קניבסקי ורבנים ליטאים נוספים.
לראשונה בתולדות המפלגה, הוקם מטה הציונות הדתית וקמפיין ייחודי לציבור זה, עם הסלוגן "ימין למהדרין"; הרב דוד חי הכהן מרבני הציונות הדתית הביע את תמיכתו במפלגה בפעם השנייה, לאחר שראשי יהדות התורה חתמו בפניו על מסמך המחייב שלא להסכים לוויתורים בשטחי ארץ ישראל, ותנאים נוספים.
ימינה
בראש הימין החדש עמדו במשותף נפתלי בנט ואיילת שקד. המפלגה, שכשלה בריצה עצמאית בבחירות אפריל 2019, התמודדה במשותף עם הבית היהודי והאיחוד הלאומי-תקומה בבחירות בספטמבר בבלוק טכני בשם ימינה שזכתה ב־7 מושבים, 3 מהם מטעם הימין החדש. הבלוק הטכני פורק זמן קצר לאחר הבחירות והימין החדש התפצלה בהסכמה לסיעה עצמאית בכנסת ה-22.
ב-12 בדצמבר 2019 הודיע נפתלי בנט שמפלגת הימין החדש רצה לכנסת באופן עצמאי בראשותו של בנט ואחריו שקד. ב-14 בינואר 2020 הודיעו הימין החדש והאיחוד הלאומי – תקומה בראשות בצלאל סמוטריץ' על ריצה משותפת.
ב-15 בינואר 2020, כשעה לפני תום הזמן להגשת הרשימות לוועדת הבחירות, הודיעה מפלגת הבית היהודי על הצטרפותה לרשימת ימינה, תוך ביטול הסכם מוקדם על ריצה משותפת יחד עם מפלגת עוצמה יהודית. אל האיחוד הצטרפה שרה ב"ק כמועמדת מטעם הבית היהודי אך רשמית התמודדה מטעם מפלגת אח"י כדי לעקוף את חוקת המפלגה שלא איפשרה שריון שלה. בתוך כך, עידית סילמן עברה מהבית היהודי לימין החדש. מוטי יוגב, שהוצב במקום ה-11 למרות היותו מספר 2 ברשימת הבית היהודי, הודיע על התפטרותו תוך שהוא תוקף את יו"ר המפלגה רפי פרץ, אך לאחר מכן חזר בו.
מערכת הבחירות
מערכת הבחירות שהתקיימה לאחר שתי מערכות שהסתיימו מבלי שהוקמה ממשלה, התאפיינה בקיפאון בתמונת המצב הפוליטית, כאשר הסקרים שנערכו לאורך כל תקופת הבחירות הצביעו על מפת גושים דומה לזו של הסבבים הקודמים, ללא הכרעה של אחד מהצדדים. כתוצאה מכך הקמפיינים של המפלגות השונות התמקדו בניסיון להעלות את שיעור ההצבעה בקרב תומכיהן הפוטנציאליים. מערכת הבחירות נתפסה אצל רבים כ'משעממת' ו'מלוכלכת' ולוותה בהשמצות והכפשות הדדיות.
ב-25 בינואר הורתה ועדת הבחירות לראש הממשלה, בנימין נתניהו, להסיר פרסום המוגדר כתעמולת בחירות מדף הפייסבוק הרשמי של ראש ממשלת ישראל.
במהלך תקופת הבחירות התרחשו מספר אירועים אשר השפיעו על השיח הפוליטי:
ברקע ההליכה החוזרת לקלפיות עמדה החלטת היועץ המשפטי לממשלה להגיש כתב אישום נגד ראש הממשלה נתניהו באשמת שוחד, מרמה והפרת אמונים. נתניהו ביקש מהכנסת חסינות מפני העמדתו לדין, ובעקבות כך פעלו מפלגות האופוזיציה לכונן את ועדת הכנסת, כדי לדון בבקשת החסינות. במקביל נודע כי לא התגבש רוב להצעה לאחר שליברמן הודיע כי לא יתמוך במתן החסינות. ב-28 בינואר 2020, יום כינוס המליאה לצורך אישור הקמת הוועדה, משך נתניהו את בקשת החסינות בנימוק שלא ניתן לו לקיים הליך הוגן, וכדי שלא לפגוע בקידום עסקת המאה. בעקבות משיכת הבקשה הוגש עוד באותו יום בעת ששהה בביקור אצל הנשיא האמריקאי כתב אישום נגד נתניהו. בני גנץ הודיע שבאם ינצח בבחירות ישנה את הליך בקשת החסינות כך שוועדה ציבורית מקצועית היא שתדון בנושא הסרת החסינות, ולא חברי הכנסת. בהמשך הקמפיין המשיכו בכחול לבן לתקוף את מועמדותו בטענה שלא ראוי ולא אפשרי שראש ממשלה יכהן תוך כדי קיום משפטו, והעלו חשש כי אם יבחר, יפעל לעצור את ההליכים המשפטיים נגדו. נתניהו הכחיש טענות אלו מכל וכל.
הטיפול בפרשת נעמה יששכר התקדם בסמיכות לפורום השואה שהתקיים בירושלים בהשתתפות נשיא רוסיה ולדימיר פוטין. במהלך הביקור נפגש פוטין עם ראש הממשלה נתניהו בנוכחות יפה יששכר, וב-29 בינואר חתם נשיא רוסיה על בקשת החנינה ונעמה שבה לישראל במטוסו של ראש הממשלה לאחר ביקורו במוסקבה.
ב-26 בינואר דווח כי התקיימה פגישה בין נציגי המפלגות לנציגי חברת פייסבוק בישראל, בשל השינויים בתהליכי פרסום מודעות. נציגי החברה הצהירו שלא יפעילו תהליכי בדיקת עובדות על פרסומים ולא ינקטו צעדים כנגד הפצת שקרים ודיסאינפורמציה.
בפברואר 2020 התגלתה פרצת אבטחת מידע באפליקציית "אלקטור", שבה עשתה מפלגת הליכוד שימוש לאחסון רשימת הבוחרים. כתוצאה מהפרצה דלפו פרטי כל האזרחים המופיעים בספר הבוחרים. מספר ימים לאחר מכן נחשפה פרצה נוספת, המאפשרות גישה למאגר מלא והמעודכן של כל הבוחרים בישראל, עם כתובתם המלאה ומספר תעודת זהות, וכן מידע שפעילי הליכוד הזינו על מקורביהם. העיסוק התקשורתי בנושא דעך יחסית מהר, לפי אתר העין השביעית, ולא עורר תגובה ציבורית משמעותית. ראש המוסד לשעבר, תמיר פרדו, הזהיר כי אפליקציית אלקטור מסוכנת, וטען כי יש להפסיק להשתמש בה ולהכניס אליה פרטים של אנשים אחרים. בסוף פברואר פורסם שספר הבוחרים דלף שוב בעקבות פריצה לאתר הליכוד. כעבור שנה, הרשות להגנת הפרטיות קבעה כי אלקטור, הליכוד וישראל ביתנו הפרו את חוק הגנת הפרטיות והתקנות מכוחו.
ועדת הבחירות נקטה באמצעים נוספים כדי למנוע זיופים בבחירות, בהם: מכסה נוסף לתיבת הקלפי ותיבה למעטפות שיהיה ניתן לנעול עם אזיקון מיוחד. נוסף על כלים אלו, גם במערך הפיקוח נעשו שינויים: סיירת המפקחים הוגדלה ל-5,000 אנשים. בשעות הערב הם הוצבו בקלפיות וצילמו את מהלך הספירה. במהלך היום, אם נתקלו במצב שבו הם סבורים שיש חשד סביר לעבירה על טוהר הבחירות, הם היו רשאים לצלם ללא קבלת אישור מראש. נוסף על כך, לתיעוד ההצבעות והספירה נעשה שימוש במערכת חכמה שתוכל לאתר חריגות בהצבעה.
התפרצות נגיף הקורונה בסמיכות למועד הבחירות, העלתה חשש שההתפרצות תגרום לשיבושים בהליך הבחירות, כתוצאה מהימנעותם של אזרחים מלבוא לקלפיות מחשש שידבקו בנגיף, ובשל החשש שגורמים שונים עשויים להפיץ ביום הבחירות פייק ניוז בדבר הימצאות נשאים של הנגיף בקרבת קלפיות מסוימות, בכוונה לגרום למיעוט מצביעים באותם אזורים. לאחר שהתגלו מספר מקרים של המחלה בישראל, ובעקבות הוראת מערכת הבריאות לאלו שהיו בסביבת החולים לשהות בבידוד, החליטה ועדת הבחירות להציב קלפיות מיוחדות עבור 5,630 האזרחים שהיו בבידוד ביום הבחירות, ולהקים צוות שיפקח על הפצת שמועות בניסיון להניא בוחרים מלממש את זכותם. ועדת הבחירות פנתה אל משרד הבריאות לקבלת הוראות בספירת הקולות של האזרחים הנמצאים בבידוד, וסופרי הקולות היו ממוגנים.
מפלגת הליכוד יצאה בקמפיין נרחב האומר כי בני גנץ לא יוכל להקים ממשלה ללא הרשימה המשותפת, על פי הסקרים שהראו כי המפלגות שראשיהן חתמו על הסכם תמיכה בנתניהו מתקרבים יחד ל-60 מנדטים. גנץ הכחיש כי בכוונתו לסמוך על הרשימה המשותפת. למעשה, אפשרות ההסתמכות על הרשימה המשותפת עלתה כבר אחרי הבחירות לכנסת העשרים ושתיים כשנטען שגנץ ניסה להרכיב ממשלה בהימנעות נציגי הרשימה ובתמיכת ישראל ביתנו.
ב-20 בפברואר 2020 הודיע ממלא מקום פרקליט המדינה דן אלדד כי תיפתח חקירה פלילית בפרשת המימד החמישי, בחשד שחברת המימד החמישי הונתה את המשטרה. אף שיו"ר החברה, בני גנץ, אינו חשוד, הליכוד הציב במהלך הקמפיין שורה של שאלות על התנהלותו בפרשה.
ב-28 בפברואר 2020 הצהיר יו"ר מפלגת העבודה עמיר פרץ כי סיכם עם בני גנץ על הקמת ממשלת מיעוט בתמיכה חיצונית של ישראל ביתנו והרשימה המשותפת. לאחר מכן טענה מפלגת ישראל ביתנו, כי דברי עמיר פרץ נאמרו בעקבות דיל של עמיר פרץ עם בנימין נתניהו.
בשל תחילת מגפת הקורונה בישראל, ביום הבחירות הוצבו אוהלי הצבעה מיוחדים לחולים ומבודדים שהופעלו על ידי צוותי מד"א.
תוצאות
נתונים עיקריים:
חליסקו
חַליסקוֹ (ספרדית: Jalisco; שמה הרשמי: המדינה החופשית והריבונית של חליסקו, ספרדית: Estado Libre y Soberano de Jalisco), היא אחת מ-31 מדינות, אשר יחד עם המחוז הפדרלי מקסיקו סיטי, מרכיבות את 32 הגופים הפדרליים של מקסיקו. עיר הבירה שלה והעיר הגדולה ביותר בה היא גוודלחרה.
חליסקו ממוקמת בחוף המערבי המרכזי, הגובל באוקיינוס השקט. היא מחולקת ל-125 מחוזות והיא אחת המדינות החשובות של מקסיקו בשל המשאבים הטבעיים שלה, כמו גם ההיסטוריה שלה. מאפיינים רבים מהתרבות המקסיקנית הידועים מחוץ למקסיקו מקורם בחליסקו, כגון: מריאצ'י, טקילה ועוד. מבחינה כלכלית, היא מדורגת במקום השלישי מבין המדינות של מקסיקו, עם מרכז תעשייתי גדול במטרופולין גואדלחרה, שהיא המטרופולין השנייה בגודלה במקסיקו.
חליסקו, היא ביתם של שתי קבוצות ילידים, ויצ'ולס ונגואס וכן אוכלוסיות מהגרים גדולות מארצות הברית וקנדה המתגוררים בסביבות אגם צ'פלה וחופי פוארטו ואיארטה.
גאוגרפיה
חליסקו היא המדינה השביעית בגודלה במקסיקו. היא שוכנת לחוף האוקיינוס השקט לאורך של 342 ק"מ. היא גובלת בצפון עם המדינות, נאיאריט, סקטקס ואגואסקליינטס, במערב עם מדינת גואנחואטו ובדרום עם המדינות מיצ'ואקאן וקולימה.
השטח במדינת חליסקו, מגוון וכולל יערות, חופים, מישורים ואגמים. הגובה במדינה, משתנה מ-0 ועד 4,300 מטר מעל פני הים, מהחוף ועד לראש הר הגעש נוואדו דה קולימה. אזור חליסקו כולל אזורים צחיחים, אזורים צחיחים למחצה, יערות טרופיים, טרופי נשירים, עשבים, שיחים ויערות עצי אלון, עצי אורן ועצי אשוח. 52% מסוגי הציפורים (525), 40% מהיונקים (173) ו-18% מהזוחלים, שחיים במקסיקו נימצאים במדינה.
45 ק"מ דרומית-מזרחית לגוודלחרה, בגבול עם מדינת מיצ'ואקן, נמצא אגם צ'פלה, אגם מים מתוקים הגדול והחשוב ביותר במקסיקו, שאורכו המרבי 80 ק"מ, רוחבו המרבי 18 ק"מ ועומקו מרבי של 10.5 מטר.
גאורגי סטראנסקי
גאורגי איוואנוב סטראנסקי (בבולגרית: Георги Иванов Странски; 13 באוגוסט 1847, קאלופר, האימפריה העות'מאנית – 17 בינואר 1904, סופיה, נסיכות בולגריה) היה רופא, מהפכן, דיפלומט ופוליטיקאי בולגרי, אשר בשלהי המאה ה-19 כיהן כשר החוץ ושר הפנים של נסיכות בולגריה.
קורות חייו
גאורגי סטראנסקי נולד בעיירה קאלופר הסמוכה לקרלובו. ב-1864 עבר לבוקרשט, וב-1874 הוסמך כדוקטור לרפואה באוניברסיטת בוקרשט. לאחר סיום לימודיו הועסק כרופא בבוזאו ובבוקרשט. הוא התיידד עם המהפכן הבולגרי חריסטו בוטב והפך לפעיל למען שחרור בולגריה מהעות'מאנים. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) שירת כרופא צבאי בצבא ממלכת רומניה. לאחר המלחמה שירת כרופא מחוזי בפלבן ובהמשך כיהן כחבר האספה הלאומית הבולגרית הראשונה. לאחר מלחמת בולגריה–סרביה (1885) נשלח כנציג הדיפלומטי הבולגרי לממלכת סרביה. בין 1887–1894 כיהן כשר הפנים של נסיכות בולגריה בממשלתו של קונסטנטין סטואילוב, ובין 1887–1890 כיהן כשר החוץ של נסיכות בולגריה בממשלתו של סטפן סטאמבולוב. סטראנסקי כיהן כחבר האספה הלאומית עד 1893.
בהמשך, חסר סטראנסקי לעסוק ברפואה. בין 1897–1899 ניהל בית חולים בסופיה, ובין 1899–1900 היה רופא מחוזי ברוסה. בין השנים 1900–1904 כיהן כמנהל משרד מבקר הכספים של הנסיכות. גאורגי סטראנסקי החל לעולמו ב-1904. בית החולים האוניברסיטאי בפלבן נושא את שמו.
ג'ייקוב המבלין
ג'ייקוב ורנון המבלין (באנגלית: Jacob Vernon Hamblin; 6 באפריל 1819 - 31 באוגוסט 1886) היה חלוץ אמריקני, מיסיונר מורמוני ושליח מטעם המורמונים אל שבטי האינדיאנים השונים בדרום-מערב ארצות הברית ובאגן הגדול. הוא סייע להתיישבות של אמריקנים ממוצא אירופי באזורים נרחבים של יוטה וצפון אריזונה, שבהם נחשב כמתווך הוגן בין המתיישבים המורמונים והילידים. בין כינוייו: "השליח בעור הצבי" (Buckskin Apostle) או "השליח אל הלמאניטים".
בחרותו ומשפחתו
המבלין נולד בסיילם שבמחוז אשטאבולה במדינת אוהיו בארצות הברית למשפחת חקלאים. בנעוריו למד חקלאות. ב-1839 הוא התחתן עם לוסינדה טיילור (Lucinda Taylor) והם התגוררו בספרינג פריארי (Spring Prairie) בוויסקונסין והתפרנסו מחקלאות. להמבלין ולאשתו הראשונה נולדו ארבעה ילדים. למרות התנגדות אשתו הוא הוטבל כחבר בכנסיית ישו המשיח של קדושי אחרית הימים (מורמונים) ב-3 במרץ 1842 בגיל 22 בעקבות הטפות של המיסיונר המורמוני ליימן סטודארד (Lyman Stoddard) שהגיע לספרינג פריארי. לוסינדה הסכינה עם חברותו של המבלין בכנסייה המורמונית והיא וילדיהם הוטבלו לכנסייה. אחר-כך המשפחה עקרה למרכז המורמוני דאז בעיירה נאוו (Nauvoo) באילינוי. אבל כאשר המבלין הציע לעקור מערבה יחד עם המורמונים האחרים לעמק סולט לייק סירבה לוסינדה. בפברואר 1849 החליטו המבלין ולוסינדה להיפרד, והוא עקר מערבה בלעדיה כשהוא לוקח עמו את ארבעת ילדיהם. בספטמבר של אותה שנה פגש המבלין באלמנה רייצ'ל ג'וד (Rachel Judd) ונישא לה בקנסיל בלאפס (Council Bluffs) באיווה. להמבלין ולרייצ'ל נולדו חמישה ילדים. המבלין חי על פי הדוקטרינה המקורית של המורמונים של ריבוי נשים, ובנוסף לרייצ'ל הוא התחתן עם שרה פריסילה ליוויט (Sarah Priscilla Leavitt) ב-11 בספטמבר 1857, ועם לואיזה בונלי (Louisa Bonelli) ב-16 בנובמבר 1865. נישואיו אלו, המכונים "החתמה" (Sealing) בטרמינולוגיה של המורמונים, נערכו בסולט לייק סיטי במבנה המרכזי לטקסים אלו (Endowment House). עם ליוויט היו לו עשרה ילדים ועם בונלי שישה.
פעילותו בכנסייה המורמונית
לאחר הירצחו של מייסד הכנסייה, ג'וזף סמית' הבן, ב-1844 היה המבלין עד למשבר הירושה בקרב המורמונים. הוא תמך בבריגהם יאנג כמנהיג הכנסייה, ויחד עם רוב המורמונים תמך בפלג של יאנג (כנסיית ישו המשיח של קדושי אחרית הימים). בזיכרונותיו כתב המבלין על הרגע שבו החליט לתמוך ביאנג:
המבלין היה חלוץ והתיישב בטואלה (Tooele) ביוטה, סמוך לסולט לייק סיטי ב-1850. הוא התפרסם כמי שיצר יחסים טובים בין מתיישבים לבנים לאינדיאנים. לאחר עימות כאשר הייתה תקלה ברובה שלו כשניסה לירות באינדיאני, אמר המבלין שאלוהים גילה לו כי יהיה "שליח של שלום" לאינדיאנים, ואם לא יהיה צמא לדמם, הוא לא ימות מידם. ב-1854 נקרא המבלין על ידי יאנג בשליחות לפאיוט הדרומיים והוא התיישב בסנטה קלרה (Santa Clara) על הנהר וירג'ין בסמוך לעיר סנט ג'ורג' (St. George) של ימינו. ביתו הראשון של המבלין בסנטה קלרה נחרב בשיטפון. רייצ'ל, אשתו השנייה של המבלין הצילה אחד מילדיהם הצעירים מטביעה, אבל הילד מת אחר-כך מהחשיפה למים הקרים. גם רייצ'ל מעולם לא החלימה מהחשיפה למים הקרים, והמבלין בנה את ביתו החדש על גבעה בסנטה קלרה.
הבית שייך כיום לכנסייה המורמונית ופועל כמוזיאון שבו עורכים מיסיונרים מורמונים סיורים מדי יום.
מלחמת יוטה וטבח מאונטיין מדוז
באוגוסט 1857 מינה בריגהם יאנג את המבלין לנשיא המיסיון המורמוני אל האינדיאנים בסנטה קלרה. במכתב אל המבלין כתב יאנג: "המשך במדיניות הפיוס כלפי האינדיאנים כפי שציוותי תמיד, ושאף באמצעות תורתם של הצדיקים לרכוש את אהבתם וביטחונם בכך. הימנע מהבטחות שאינך בטוח כי תוכל לקיים; ושאף לאחד את ליבותיהם של האחים במיסיון זה, ותן לכול מי שתחת ניהולך להתאחד בעבותות האהבה והאחדות". ביולי של אותה שנה נודע ליאנג כי צבא ארצות הברית מתקרב לאחר שהצטווה לפלוש לטריטוריית יוטה על מנת לדכא "מרד" בין המורמונים. כשהוא חוזה את המאורעות שכונו אחר-כך מלחמת יוטה, הורה יאנג להמבלין "שלא להרשות לאחים להיפרד מרוביהם ותחמושתם, אלא לשמור אותם לשעת צורך". הוא כתב להמבלין שהאינדיאנים "חייבים ללמוד לעזור לנו או שארצות הברית תהרוג את כולנו".
בשלהי אוגוסט נסע המבלין לסולט לייק סיטי יחד עם ג'ורג' א. סמית, שנשלח למושבות המורמוניות הדרומיות להזהיר בפני הצבא האמריקני ההולך ומתקרב והמליץ בפני המתיישבים המורמונים שלא לסחור עם המהגרים שאינם מורמונים שעברו דרך שטחם בדרכם לקליפורניה. בקורן קריק (Corn Creek) סמוך לפילמור (Fillmore), נתקלו סמית, המבלין ותאלס הסקל בחבורת בייקר-פנצ'ר, שיירת עגלות בדרכה מארקנסו לקליפורניה. המבלין הציע להם שהם יחנו בהמשך הדרך דרומה במאונטיין מדוז (Mountain Meadows) (מילולית "שדות האחו ההרריים") ביוטה, עמק הררי שהיו בו מים ומרעה לסוסים ושלהמבלין הייתה חווה במקום. האתר שימש נקודת עצירה מסורתית לשיירות העגלות בשביל הספרדי הישן מניו מקסיקו לקליפורניה, והן נהגו לשהות בעמק כמה ימים כהכנה לפני חציית מדבר מוהאבי.
המבלין וחבורתו המשיכו הלאה לסולט לייק סיטי, שם שהה כשבוע בערך "לנהל עסקי אינדיאנים ולקחת את אשתו השלישית". "עסקי אינדיאנים" אלו כללו ליווי משלחת של פאיוט דרומיים לפגוש את מנהיגי הכנסייה המורמונית. המבלין דיווח אחר-כך שנאמר לו בסולט לייק סיטי כי בני חבורת בייקר-פנצ'ר "התנהגו רע" וכי הם "שדדו תרנגולות והיו אשמים באי סדרים אחרים, והשתמשו בשפה פוגענית כלפי מי שנזפו בהם. דווח כי הם איימו, שכאשר הצבא יגיע לקצה הצפוני של הטריטוריה, הם ייקחו ציוד מההתיישבויות החלשות שבדרום".
על פי עדות אחת היה המבלין בדרכו הביתה ונפגש באלברט, בנו האינדיאני המאומץ, שסיפר לו על הזוועה של הטבח של בני חבורת בייקר-פנצ'ר בטבח מאונטיין מדוז הידוע לשמצה. למעשה בדרכו דרומה הוא גם פגש בג'ון דויל לי שהיה בדרכו לסולט לייק סיטי. הן באוטוביוגרפיה שלו, והן בעדותו במשפט השני של לי אחרי הטבח, טען המבלין שלחרדתו שמע את לי מודה על חלקו ברציחות יחד עם מורמונים אחרים, אף שתלה את האשמה בהתקפה על בני הפאיוט. רבים מאמינים לתיאור של המבלין על הפגישה עם לי משום שהמבלין היה ידוע ביושרו. פרופסור אלמון תומפסון (Almon Harris Thompson) מהסקר הגאולוגי של ארצות הברית אמר פעם: "אני מוכן להפקיד את כספי, חיי וכבודי בידי ג'ייקוב המבלין ביודעי כי כולם יהיו בטוחים". עם זאת, אחרים סוברים כי המבלין לא דיווח על המאורעות במלואם, או שעדותו הייתה עדות שקר, והוא הפליל את לי בעודו מגן על מורמונים אחרים. ואכן, בספרו "הסרת הרעלה מהמורמוניזם" (Mormonism Unveiled) התייחס לי הממורמר להמבלין כ"ג'ייק בעל האצבעות המלוכלכות" (Dirty Fingered Jake), וסיפר על ניסיונותיו של המבלין לארוב לנוסעים שאינם מורמונים העוברים ביוטה, להרוג אותם וליטול את רכושם. לי הצהיר "המבלין היה בסולט לייק סיטי בזמן שהתרחש טבח מאונטיין מדוז, והוא מעמיד פנים שהוא חש סימפתיה אליהם וצער לגורלם. אני רק יכול לשער מה היה עושה ביחס לטבח לו היה בביתו במה שעשה כדי לסייע לשיירה הבאה שעברה בדרך". עם זאת, בתיאור הטבח מ-1897 סיפרה רבקה דנלופ אווינס (Rebecca Dunlap Evins), אחת מ-17 הילדים ששרדו את הטבח שזיהתה את המבלין "כאדם הלבן היחיד שראתה שהשתייך לחבורת הרוצחים". היא גם ראתה אנשים לבנים המחופשים לאינדיאנים שוטפים את הצבע מפניהם. רבקה דנלופ הייתה בת שש בזמן הטבח של 120 המהגרים, והיא ושניים מקרוביה "ניצלו" (על פי ביטויה) מהמבלין שנתיים אחרי הטבח והוחזרו לארקנסו.
כשהמבלין המשיך דרומה לעבר סנטה קלרה, סופר לו שחבורה של בני פאיוט עומדת לתקוף שיירת עגלות נוספת, חבורת דיוק (Duke party). ייתכן שמשום שהאמין לסיפורו של לי שהאינדיאנים היו האחראים לטבח מאונטיין מדוז, הוא הזדרז לשוב דרומה על מנת למנוע טבח נוסף. הוא סיפר כי לא הוא הגיע בסופו של דבר לשיירה, כיוון שרכב מהר מאוד ולא ישן. הוא שלח את סמיואל נייט ודאדלי ליוויט לפניו. נייט ולייוויט הגיעו לשיירה וניהלו משא ומתן עם בני הפאיוט על פיו קיבלו הפאיוט את כל הבקר (500 ראש) של החבורה, בתמורה לכך שיניחו לשיירה. נייט וליוויט ליוו את השיירה והבטיחו כי תגיע בשלום לקליפורניה. המבלין הצליח מאוחר יותר להשיב את הבקר לחבורת דיוק לאחר שניהל משא ומתן עם האינדיאנים המעורבים.
כאשר הגיעו לאתר הטבח, תיארה שרה פריסילה ליוויט, אשתו השלישית של המבלין, ביומנה את הזוועות כאשר שכבה בקרון המכוסה כשהגיעו למקום. אף שהמבלין הזהיר אותה לא להסתכל, היא הציצה למספר שניות, פעולה שעליה התחרטה תמיד. הילדים ששרדו את הטבח (בחלק מהדוחות מדובר על 17, אחרים אומרים 20) הובאו לביתו של המבלין באותו לילה. שרה טיפלה בשלושה מהילדים בעצמה. בסופו של דבר השיבו סוכנים פדרליים את כול הילדים לקרוביהם בארקנסו. מייג'ור ג'יימס הנרי קרלטון מצבא ארצות הברית חקר את אלברט, שתיאר בפרוטרוט את מה שראה בטבח. מאוחר יותר נתגלתה גופתו כשהוא שוכב ופניו בתוך קקטוס. שרה כתבה ביומנה שהיא והמבלין חשו שהידע שלו על מה קרה באמת בטבח עלה לו בחייו.
בשארית שנת 1857 עסק המבלין בליווי שיירות של מהגרים שאינם מורמונים דרך יוטה בדרכם לקליפורניה, ובליווי מורמונים ששבו ליוטה מהיישובים המרוחקים על מנת להשתתף בהגנתה במקרה והצבא יתקוף.
שליחויות אל האינדיאנים
ב-1858, כאשר היה בסולט לייק סיטי מונה המבלין כתת-סוכן לענייני האינדיאנים באותה שנה נשלח אל בני ההופי של צפון אריזונה. הוא רכב לדרום-מזרח דרך פייפ ספרינג, חצה את הר בקסקין (Buckskin Mountain - רמת קאיבאב) וחצה את נהר הקולורדו במעבר האבות (Crossing of the Fathers), כיום מתחת למי אגם פאוול במפרץ פדרה (Padre Bay). נקודה זו שוכנת צפונית לנקודת החצייה הידועה יותר בליז פרי שהוא גילה. כשהגיע לכפר אוראיבי סופר לו כי קיימת נבואה כי הוא וחבריו עתידים לבוא ולהביא להופי ידע שהיה להם בעבר. עם זאת, נאמר להם שההופי לא יחצו את נהר הקולורדו על מנת לחיות בקרב המורמונים עד ששלושת הנביאים שהובילו אותם להרי השולחן (מספרדית מסה) ישובו על מנת לתת להם הוראות נוספות. ההופי גם היקשו מדוע הם צריכים לחצות את הקולורדו לפגוש את המורמונים כאשר הללו בכל מקרה עתידים להקים התיישבות מדרום להם. באותו הזמן לא היו תוכניות ליישובים מורמונים דרומית להופי, אף שהמבלין סייע להקים יישובים מורמונים באזור קולורדו הקטן שנים אחר-כך.
המבלין היה דיפלומט יקר ערך בין המורמונים והאינדיאנים, ושרד מספר רב של מפגשים מסוכנים ביניהם. ב-1870 הוא פעל כיועץ לג'ון וסלי פאוול לפני מסעו השני דרך הגרנד קניון. המבלין פעל כמתווך עם שבטי האינדיאנים על מנת להבטיח מעבר בטוח למשלחת פאוול. פאוול סיפר כי המבלין "דיבר היטב בשפת האינדיאנים ויש לו השפעה רבה על האינדיאנים באזור שמסביב. הוא אדם שקט ומאופק ודיבורו איטי ושקט המשרה יראת כבוד גדולה". צ'יף אינדיאני אמר לפאוול "אנחנו מאמינים בג'ייקוב, ומתייחסים אליך כמו אל אבא .... אנחנו נספר [לאינדיאנים אחרים] ש[פאוול] הוא חבר של ג'ייקוב".
המבלין התייחס לילידים כאל בני אדם המשתווים לו בתבונתם. הוא אמר: "כמה אנשים קוראים לאינדיאנים "מאמינים באמונות טפלות". אני מודה בעובדה, אבל לא חושב שבכך הם יותר מרבים הקוראים לעצמם בני תרבות. מעט מאוד אנשים לא ירשו אמונות טפלות מאבותיהם. האינדיאנים היותר אינטליגנטים מאמינים באב גדול אחד לכולם; גם בהשפעות רעות, ובהתגלות ובנבואה; וברבים מהפולחנים והרעיונות הדתיים שלהם, אני חושב שהם עקביים לפחות כמו הכתות הנוצריות של ימינו".
להמבלין היה בית בקנאב, והוא הקים חווה בעמק האוז רוק (House Rock Valley) ברצועת אריזונה בבסיס צוקי השני. אגם ג'ייקוב על רמת קאיבאב צפונית לגרנד קניון קרויה על שמו, כמו גם קשת ג'ייקוב המבלין בגיא קויוט (Coyote Gulch), ונחל המבלין (Hamblin Wash) לאורך כביש 89 בצפון אריזונה.
אירום צ'אנו שרמילה
אירום צ'אנו שרמילה (נולדה 14 במרץ 1972), ידועה גם בשם "אשת הברזל ממניפור" או "מנגובי" ("הנאה") היא פעילת זכויות האדם, פעילה פוליטית, ומשוררת מהמדינה ההודית של מניפור. ב-2 בנובמבר 2000, היא החלה שביתת הרעב, שהסתיימה ב-9 באוגוסט 2016, כעבור 16 שנים של צום והאכלה בכפייה. מאחר שסירבה למזון ומים במשך יותר מ-500 שבועות, שביתת הרעב שלה נחשבת הארוכה ביותר בעולם. ביום האישה הבינלאומי 2014 היא נבחרה לסמל האישה המובילה של הודו על ידי סקר MSN.
בשנת 2014 שתי מפלגות הציעו שתעמוד איתם בבחירות הלאומיות, אך היא סירבה. באותו זמן, נשללה ממנה זכות ההצבעה מכיוון שהיא הייתה כלואה על האשמות של ניסיון התאבדות. ב-19 באוגוסט 2014 בית המשפט הורה על שחרורה ממעצר, אך היא נעצרה שוב ב-22 באוגוסט 2014 בגין אותן ההאשמות, והוחזקה במעצר מנהלי במשך 15 ימים. אמנסטי אינטרנשיונל הכריז עליה כעל אסירת מצפון.
רקע
שרמילה נולדה ומתגוררת במניפור, אחת מ"מדינות שבע האחיות" במזרח הודו, אשר נמצאות במצב של מרד אזרחים מזה עשרות שנים; בין השנים 2005 ל-2015 נהרגו כ-5,500 אנשים כתוצאה מאלימות פוליטית. ב-1958, הממשלה ההודית אישרה את חוק הסמכויות המיוחדות של הכוחות המזוינים שחל על רק שבע המדינות, ומעניק לכוחות הביטחון אישורים לחיפוש ללא צו מעצר, לעצור אנשים ללא צו, ולהשתמש בכוח קטלני אם יש "חשד סביר" כי אדם פועל נגד המדינה; חוק דומה הוחל על ג'אמו וקשמיר.
שרמילה כבר הייתה מעורבת בתנועת השלום המקומית בהקשר של הפרות זכויות אדם במניפור, כאשר ב-2 בנובמבר 2000, בעיירה בשם מלום, עשרה אזרחים נהרגו בזמן המתנה בתחנת אוטובוס. האירוע, המכונה "הטבח במלום", בוצע לכאורה על ידי צוות פארה-צבאי הפועל יחד עם הצבא ההודי.
שביתת הרעב
שרמילה, שהייתה בת 28 בזמן הטבח במלום, החלה בשביתת רעב כמחאה. הדרישה העיקרית שלה הייתה שהממשלה ההודית תבטל את חוק הסמכויות המיוחדות (הידועה כם כ-AFSPA). שביתתה התחילה במלום ב-5 בנובמבר, כשהיא נשבעת לא לאכול, לשתות, לסרק את שיערה, או להסתכל במראה עד ש-AFSPA יבוטל.
שלושה ימים לאחר תחילה השביתה, שרמילה נעצרה על ידי המשטרה והואשמה ב"ניסיון להתאבדות", אשר היה בלתי חוקי על פי חוק העונשין ההודי (IPC) באותו הזמן, והיא הוחזקה מאז במעצר מנהלי. מצבה הבריאותי הידרדר במהירות, ובעקבות כך החלו להאכיל אותה בכפייה באמצעות צנרור.
מאז שהתחילה לשבות ברעב, שרמילה השתחררה ממעצר באופן קבוע בערך פעם בשנה, ואז נעצרה מחדש באותה עילה, מכיוון שלא הפסיקה את שביתתה.
כשנעצרה שוב ב 6-באוקטובר באותה שנה, שוב על ניסיון התאבדות, היא נלקחה למכון ההודי למדעי הרפואה בניו דלהי, שם התחילה קמפיין מכתבים לראש הממשלה, הנשיא, ושר הפנים. בתקופה זו, היא פגשה וזכתה לתמיכתה של פעילת זכויות האדם וכלת פרס נובל שירין עבאדי, שהבטיחה לקחת את מאבקה של שרמילה למועצת זכויות האדם של האו"ם.
ב-2011, היא הזמינה את הפעיל נגד שחיתות אנה הזארה והוא שלח שני נציגים כדי להיפגש איתה.
באוקטובר 2011, מפלגת הקונגרס טרינמול של מניפור ופרדש הודיעה על תמיכתה בשרמילה ודרשו מראש המפלגה ממטה בנרג'י לעזור בביטול חוק AFSPA. המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית–לניניסטית) גם הצהירה על תמיכה בשרמילה עבור ביטול חוק AFSPA, וקראה למחאה כלל ארצית. בנובמבר, לאחר אחת עשרה שנים של שביתת רעב, שרמילה שוב קראה לראש הממשלה מנמוהן סינג לבטל את החוק. ב-3 בנובמבר 100 נשים יצרו שרשרת אנושית באזור אמברי בעיר גווהטי כדי להראות תמיכה בשרמילה, בעוד קבוצות חברתיות אחרות יזמו צום של 24 שעות לאות הזדהות.
ב-2011 הושק "קמפיין הסולידריות להצלת שרמילה" (SSSC),  ובדצמבר באותה שנה, אוניברסיטת פונה הכריזה על תוכנית מלגות עבור 39 סטודנטיות ממניפור, לרגל יום הולדתה ה-39 של שרמילה.
שרמילה הורשתה לראות את אמה רק פעם אחת במשך שנות השביתה שלה, בכוונה להפעיל עליה לחץ לוותר על המאבק. שרמילה אמרה בנושא, "ביום שיבוטל חוק AFSPA, אני אוכל אורז מידה של אימי".
גם ב-28 במרץ 2016, שרנמילה שוחררה על ידי בית משפט שקבע שהעילות המשפטיות נגדה אינן חוקיות, אך כשהמשיכה לקיים את הנדר שלה לא להיכנס לביתה או לאכול עד שיבוטל AFSPA, היא שוב נעצרה, ושוב באותן האשמות של ניסיון התאבדות.
סיום שביתת הרעב
ב-26 ביולי 2016, הודיעה שרמילה כי בכוונתה לסיים את שביתת הרעב שהיא נוקטת בה מאז שנת 2000 ב-9 באוגוסט 2016. היא גם הודיעה, כי היא תרוץ בבחירות לראש מדינת מניפור.
בית המשפט ששמע את העתירה האמין לה שכוונותיה אמיתיות, והורה על שחרורה. ב-9 באוגוסט, שרמילה יצאה לחופשי. היא הצהירה: "מהיום, סיימתי את הצום שלי. לעולם לא אשכח את הרגע הזה... קראו לי 'אשת הברזל', ואני רוצה להצדיק את השם הזה. אני לא יודעת הרבה על פוליטיקה, והחינוך שלי לא מפואר. אבל אני ההתגלמות האמיתית של המהפכה, ואני רוצה לעזור לעם".
ההחלטה לסיים את הצום באה כהפתעה לרבים מתומכיה, מכיוון שחוק AFSPA עדיין עומד על כנו במניפור. אך שרמילה טוענת שהיא לא מוותרת על המאבק, אלא רק משנה טקטיקות, ותמשיך להילחם עבור צדק לתושבי מניפור בזירה הפוליטית. בעקבות שחרורה, היו גם גורמים שהתנגדו מטעמים שמרנים, ותומכים לשעבר שהביעו אכזבה בה, והאשימו אותה שהיא בוגדת בעקרונותיה מכיוון שברצונה להינשא. היא גם קיבלה איומים על חייה, להם הגיבה, "אם אנשים רוצים להגשים את חלומותיהם על הדם שלי, אז אני מוכנה לזה... כמו מהטמה גנדי... אני אדם פשוט, ככל האדם. אני לא קדושה. יש בי מן הטוב ומן הרע, וחסרונות רבים. למה אנשים רוצים להתייחס אלי כקדושה? למה רוצים לראות אותי דרך העדשות שלהם? מאסתי בחיים כאלה."
הכרה ופרסים
ב-2007 הוענק לשרמילה פרס גוונגג'ו לזכויות האדם, אשר ניתן ל"אדם או ארגון יוצא מן הכלל הפעיל בקידום והגנה על שלום, דמוקרטיה וזכויות אדם". היא חלקה את הפרס עם לנין רגובנשי מארגון "ועדת משמר העם לזכויות אדם", ארגן זכויות מצפון-מזרח הודו.
ב-2009 הוענק לה פרס מאילאמה הראשון מידי קרן מאילאמה עבור "הישגים באמצעות מאבקה הבלתי-אלים במניפור".
ב-2010 היא זכתה בפרס מפעל חיים מוועדת אסיה לזכויות אדם. באותה שנה, היא זכתה גם בפרס טאגור לשלום של המכון ההודי לתכנון וניהול, אשר כלל פרס כספי של 5,100,000 רופי, ואת פרס "שלום והרמוניה" על שם סארווה גונה סמפנה, מאת Signature Training Centre.
ב-2013 אמנסטי אינטרנשיונל הכריזו עליה  כאסירת מצפון, וטענו שהיא "מוחזקת במעצר אך ורק על ביטוי האמונות שלה בדרכי שלום."
ייצוגים בתרבות
ספרה של דיפטי פריה מהרוטרה, Burning Bright: Irom Sharmila and the Struggle for Peace in Manipur, מתאר את חייה ומאבקה של שרמילה, וכן את הרקע הפוליטי לשביתת הרעב. הסרט IronIrom: Two Journeys : Where the Abnormal is Normal יצא ב-2012, בהשתתפות מיני ואיד וטאינג'ם סינג.
אוג'ס אס וי, אמנית תיאטרון מפונה, ביצעה הופעת יחיד בכותרת Le Mashale ("שאי את הלפיד"), המבוססת על חייה ומאבקה של שרמילה, ואשר עובדה מהמחזה מאת סיביק צ'נדרן, Meira Paibi ("נושאות הלפידים"), אשר הוצג בתאטרונים במספר מדינות הודיות.
הצהרת שומאן
יום אירופה, הוא יום בו חוגגים את השלום ביבשת אירופה וכן את איחודה של אירופה. יום אירופה נחגג לראשונה בשנת 1985 עם קביעת הדגל האירופי, הוא נחוג ב-9 במאי לזכר הצהרת שומאן.
רקע היסטורי
הצהרת שומאן נחתמה ב-9 במאי 1950, בעוד אירופה אוספת את השברים של עצמה לאחר מלחמת העולם ה-II ובעיצומה של המלחמה הקרה. באותה העת, שומאן שימש כשר החוץ של צרפת, וביחד עם ז'אן מונה, החלו לכתוב את הנאום, שיקרא בעתיד "תוכנית שומאן". הנאום אותו נשא שומאן ב-5 במאי 1949, זכה לכינויו המוכר - "הצהרת שומאן". את הנאום הציג שומאן, בשיתוף פעולה עם ז'אן מונה, בלונדון במעמד החתימה על הקמת "המועצה האירופית" (שכיום נקראת: פרלמנט האיחוד האירופי). מטרתה של ההצהרה הייתה לטובת הקמת איחוד כלכלי (איחוד תעשיות הפחם והפלדה לטובת אינטרסים כלכליים משותפים ומניעת מלחמות עתידיות ביבשת אירופה) של מדינות מערב אירופה אשר אליו יצטרפו המדינות הדמוקרטיות באירופה ויביאו לביטחון ויציבות באזור.
קבוצת פוליטיקאים אירופים, אשר רבים מהם חוו את שתי מלחמות העולם הקשות והעקובות מדם, חלקו רעיון משותף של הקמת ארגון המאחד בין מדינות אירופה, וזאת למניעת קונפליקטים עתידיים. אותם פוליטיקאים נחשבו בהמשך לאבות המייסדים של אירופה.
הראשונות לחתום על הצהרת שומאן היו צרפת ומערב גרמניה, והמטרה הייתה להיות הגוף האירופי הראשון אשר ממזג בין מדינות אירופה הדמוקרטיות. בהצהרה, צרפת טענה כי "הצהרת שומאן" תוביל לשוויון מלא בינה לבין מערב גרמניה, וזאת בכדי לא להשאירה כנועה פצועה ומדממת בימים שלאחר סוף מלחמת העולם ה-II. בשנת 1951, כשנה לאחר החתימה הראשונית על ההצהרה, הצטרפו 4 מדינות נוספות: הולנד, בלגיה, איטליה ולוקסמבורג, שבסך הכל, הן ששת המדינות אשר חתמו על "הסכם הפחם והפלדה" (נקרא גם "הסכם רומא").
לקראת ההצהרה
לאחר שצרפת לא קיבלה את כל ניסיונותיה של גרמניה למצוא פתרונות לאיחודן של המדינות (מערב גרמניה וצרפת), ולמצוא פתרון לאיחוד תעשיות הפחם והפלדה, ז'אן מונה, שתפקידו באותה עת היה הנציב הכללי של מועצת התכנון הלאומית, פנה אל שומאן לבקשת עזרה בשאלה הגרמנית. מונה הבין כי ללא גוף על-לאומי מאגד, המדינות לא יקבלו החלטה להצטרף לגוף אחד ומאוחד ועל-כן החליטו על הקמה של גוף על-לאומי, שביחד עם האינטרסים המשותפים של המדינות יוכלו לגרום למדינות הלאום האירופיות לעבוד ביחד. בינואר 1950, הם דנו בתוכנית לפיוס בין צרפתי-גרמני ובהמשך אותה שנה, ז'אן מונה חיבר את הטיוטה הראשונה לאותו מסמך היסטורי שהעולם עתיד לקרוא לו "תוכנית שומאן". לצערו של מונה, שומאן וראש ממשלת צרפת (ז'ורז' בידו) לא טרחו לעיין בטיוטה תחילה, אך כאשר התפנה שומאן לקרוא את הטיוטה הראשונית, הוא הקדיש את כל זמנו להצעה. שומאן היה ידוע כשבוי של דעת הקהל הצרפתית והממשלה הצרפתית, שתמכו בהשפלה גמורה בגרמניה וכן ניצול כל משאביה לטובתם של הצרפתים, לכן, הופתע שומאן כאשר קרא את ההצעה. לפתע מצא עצמו מסכים עם מרבית מהצעותיו של אדנאואר (הקנצלר הראשון של גרמניה המערבית) לשיקום היחסים בין צרפת וגרמניה וזאת מפני שתוכניתו של מונה הייתה דומה להצעותיו של אדנאואר. שומאן החליט כי יש להגביל את כמות האנשים שייחשפו לתוכנית וזאת בזמן שניסה לקבל את אישור חבריו לממשלה על התוכנית, טרם פגישתו עם שרי החוץ של צרפת, גרמניה וארצות-הברית. באותו השבוע של חשיפת התוכנית בלונדון, היו רק 9 אנשים אשר ידעו על התוכנית של הצרפתים.
מטרות ההצהרה
שומאן החל לכתוב את ההצהרה בתקופה בה צרפת ומערב גרמניה ניסו ליצור שיתוף פעולה בין המדינות ולקרב ביניהן לאחר המלחמה, אך הניסיון ליצור יחסים (פוליטיים, כלכליים וצבאיים) הביא אותם למצב של מבוי סתום. צרפת רצתה כי הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, שזה עתה הוקמה, תוקם במבנה האירופי על מנת שתוכל לנווט את ההתפתחות שלה ולהבטיח שלום בתוך אירופה. המטרות העיקריות של הצהרת שומאן, היו שמירה על מצב של שלום והזדהות עם מדינות המערב כנגד הסובייטים והמתנגדים למערב.
לאמנה היו מטרות רבות שהעיקריות בהן היו מטרות כלכליות ומטרות פוליטיות:
תוכן ההצהרה
"אי אפשר להבטיח את השלום העולמי בלי מאמצים יוצרים ההולמים את גודל הסכנות המאיימות עליו.
התרומה שאירופה מאורגנת וחיה יכולה להעניק לציוויליזציה היא הכרחית לקיום יחסי שלום. זה למעלה מ-20 שנה נאבקת צרפת למען אירופה מאוחדת, ומטרתה העיקרית הייתה תמיד לשרת את השלום. אירופה לא אוחדה - היינו במלחמה.
אירופה לא תיבנה בבת אחת או לפי תוכנית כללית: היא תיבנה דרך הישגים מוחשיים, שייצרו תחילה סולידריות בפועל. איגודן של האומות האירופיות מחייב את ביטול היריבות עתיקת היומין בין צרפת לגרמניה. על הפעולה שתינקט להתמקד בראש ובראשונה בצרפת ובגרמניה. לשם כך ממשלת צרפת מציעה לפעול לאלתר בתחום מוגבל אך מכריע.
ממשלת צרפת מציעה להעמיד את כלל תוצרת הפחם והפלדה הצרפתית והגרמנית תחת רשות עליונה ומשותפת, במסגרת ארגון שיהיה פתוח להשתתפות מדינות אירופיות אחרות. שיתוף תוצרת הפחם והפלדה יבטיח לאלתר יצירת בסיס משותף לפיתוח כלכלי, צעד ראשון לפדרציה אירופית, וישנה את גורלם של אותם אזורים שהתמסרו זמן רב לייצור כלי מלחמה, שהם היו קורבנותיהם הקבועים ביותר.
הסולידריות שתכונן כך בתחום הייצור משמעה שכל מלחמה בין צרפת לגרמניה לא זאת בלבד שלא תעלה על הדעת, אלא תיעשה בלתי אפשרית מבחינה חומרית. הקמת יחידת ייצור רבת עוצמה, שתהיה פתוחה לכל המדינות שירצו להשתתף בה ובסופו של דבר תספק לכל המדינות המאוגדות בה את מרכיבי היסוד של התוצרת התעשייתית באותם תנאים, תניח יסודות ממשיים לאיחודן הכלכלי.
תוצרת זו תוצע לעולם כולו ללא הבחנה וללא יוצא מן הכלל כדי לתרום להעלאת רמת החיים ולקידום מפעלי שלום. בעזרת משאבים מוגברים תוכל אירופה לפעול להגשמת אחת ממשימותיה העיקריות: פיתוח יבשת אפריקה. כך יוגשם בפשטות ובמהירות מיזוג האינטרסים ההכרחי לייסוד קהילה כלכלית, שתשמש גרעין לקהילה רחבה ועמוקה יותר של מדינות שזמן רב היו יריבות מכוח פילוגים עקובים מדם.
כדי לפעול להגשמת היעדים שהוגדרו כך, ממשלת צרפת מוכנה לפתוח במשא ומתן המושתת על היסודות שלהלן.
המשימה המוטלת על הרשות העליונה המשותפת היא להבטיח בהקדם האפשרי את המודרניזציה של הייצור ואת שיפור איכותו; את אספקת הפחם והפלדה בתנאים זהים לשוק הצרפתי ולשוק הגרמני וכן לשוקי המדינות החברות; את פיתוח היצוא המשותף אל מדינות אחרות; את השוויון בשיפור תנאי החיים של העובדים בתעשיות אלו.
כדי להשיג את היעדים הללו מתוך התנאים הנבדלים מאוד שבהם שרוי כיום הייצור במדינות החברות, יש לנקוט באופן זמני כמה צעדים, ובהם יישום תוכנית ייצור והשקעה, כינון מנגנונים לאיזון מחירים ויצירת קרן הכשרה שתסייע לרציונליזציה של הייצור. תנועת הפחם והפלדה בין המדינות החברות תהיה פטורה לאלתר מכל מכס ולא תושפע מעלויות הובלה דיפרנציאליות.
בהדרגה ייווצרו התנאים שיבטיחו באופן ספונטני את חלוקת הייצור הרציונלית ביותר ברמת הפריון הגבוהה ביותר.
שלא כקרטל בין-לאומי, הנוטה לחלוקה ולניצול של השווקים הלאומיים באמצעות הסדרים כובלים ושמירה על רווחים גבוהים, הארגון המתוכנן יבטיח את מיזוג השווקים ואת הרחבת הייצור.
העקרונות וההתחייבויות העיקריות שהוגדרו לעיל יפורטו באמנה שתיחתם בין המדינות ותוגש לאשרור הפרלמנטרים. המשא ומתן הנחוץ כדי לקבוע את צעדי היישום יתנהל בסיוע בורר שימונה בהסכמה משותפת; על הבורר יהיה מוטל לדאוג לכך שההסכמים יעלו בקנה אחד עם העקרונות, ובמקרה של מחלוקת ללא מוצא יחליט איזה פתרון לאמץ.
הרשות העליונה המשותפת, הממונה על ניהול התוכנית כולה, תורכב מאנשים עצמאיים שימנו הממשלות על יסוד ייצוג שווה; יושב ראש ייבחר בהסכמה משותפת בין הממשלות; החלטות הרשות יהיו מחייבות בצרפת, בגרמניה ובשאר המדינות החברות. צעדים הולמים יגדירו את דרכי הערעור על החלטות הרשות העליונה.
מוסד הרשות העליונה אינו מחליט מראש כלל מה תהיה שיטת הבעלות על המפעלים. בביצוע משימתה תתחשב הרשות העליונה בסמכויות הרשות הבין-לאומית לחבל ובהתחייבויות מכל סוג החלות על גרמניה, כל עוד יישארו בתוקף".
תגובות להצהרה
הצהרת שומאן גררה הדי תגובות רבים מצד האירופים ומצד העולם. המתנגדים להצהרה, שרובם היו עובדי מכרות ומפעלי הפלדה, טענו כי ראו בהצהרה כהסכם בין פוליטיקאים אירופים ואילו מנגד, הקומוניסטים ראו בהצהרה זו צעד ראשון למלחמה מול הגוש הסובייטי. לעומת המתנגדים, אשר היו קבוצה קטנה יחסית, התגובות של רוב האוכלוסייה האירופית היו חיוביים לגבי הצהרת שומאן, וזאת גם כאשר מטרות ההצהרה לא היו ברורות באותם הימים ומה יהיו השלכות ההצהרה על האזרחים והמדינות. כאשר החלה להתגבש התוכנית להקמת אירופה מאוחדת, מדינות רבות לא רצו להיות רק צופות מהצד, אלא גם להיכנס ולחתום על ההצהרה. ולכן, במישור הדיפלומטי ולמרות הקשיים הטכניים הרבים, המדינות אשר פנו אליהן, נכנסו והסכימו עם ההצהרה.
אתי רזניק
אתי רזניק היא במאית תיאטרון, מורה למשחק ומרצה בכירה באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה
רזניק נולדה בפולין בסוף שנות הארבעים של המאה העשרים ועלתה לארץ בשנת 1957. אביה היה שחקן התיאטרון העירוני חיפה, נתן מייזלר. רזניק חברת קיבוץ אורים.
רזניק בעלת תואר ראשון מן החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב. ב-1972 הצטרפה לצוות של "בימת הקיבוץ", ובהמשך הייתה במאית בית של סדנת הנגב ומנהלת אמנותית של תיאטרון הקיבוץ.
בשנות השמונים הוזמנה לביים בגרמניה במסגרת חילופי במאים. בשנים 1994–1995 החליפה את גרי בילו בניהול בית הספר בית צבי.
יחסי קוריאה הדרומית–קטר
רפובליקת קוריאה ומדינת קטר מקיימות יחסים דיפלומטיים מאז 1974.
שנתיים לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים בין המדינות נפתחה שגרירות קוריאה הדרומית בדוחה.