cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תומאס מאן
יצירתו
יצירתו של מאן מאופיינת בעיקרה במתח שבין הדיוניסי (האפל, האי-רציונלי, התהומי, הדמוני, הפראי, המשתולל) לבין האפוליני (הבהיר, הרציונלי, התבוני, ההרמוני, המפוכח, המרוסן) על פי תורתו הפילוסופית של פרידריך ניטשה. הדיוניסי, אשר נקרא על שמו של אל הטבע והפריון דיוניסוס, מסמל ביצירתו של מאן את השאיפה ל"חיים בורגניים" או לחיים שטוחים וחסרי עומק אשר אמורים להביא עמם את האושר הטבעי של האדם. לעומת זאת האפוליני, על שמו של אל הרפואה, הנבואה, השמש והמוזיקה אפולו, מסמל ביצירתו של מאן את כבילותו של האדם אל תהומות נפשו. אל החלקים הנפשיים המשוחררים מן הטבע האנושי ובכך מגיעים לפסגות רוחניות אשר אינן אפשריות בתחום האושר הטבעי אשר הדיוניסי מסמל. לשיטתו של ניטשה שני חלקים אלו אינם סותרים האחד את השני אלא מתקיימים באדם האחד לצדו של השני. מוטיב זה מתבטא ביצירתו של מאן, ובעיקר בנובלות "טוניו קרגר" ו"טריסטאן" וברומנים "דוקטור פאוסטוס" ו"וידויי ההרפתקן פליכס קרול", בהם הוא מציג את דמותו של האמן הבודד, הפרוש מן החיים ועם זאת רואה בחיים הטבעיים דבר טוב אשר אינו נחלתו שלו. האמן אצל מאן, מתפתה אחר החיים הבטוחים ונרתע מפניהם בעת ובעונה אחת מאחר שחוש בריא עוצר בעדו. חוש זה הוא התודעה המפוכחת של האמן. מתח זה מבטא את היסוד המכונן ביצירתו של מאן שעיקרו הניגוד בין החיים והרוח.
ב"בית בודנברוק" משתמש מאן במוטיבים מן הרומן הצרפתי והרוסי הריאליסטי מבית מדרשם של באלזאק וטולסטוי על מנת לפרוס בפני הקורא תמונה רחבה של התמוטטות החיים הבורגניים באימפריה הגרמנית ואת המעבר מהמאה ה-19 אל המאה ה-20. "בית בודנברוק" נחשב לחידוש מהפכני בספרות הגרמנית שכן עד פרסומו כמעט ולא הייתה ספרות ריאליסטית גרמנית.
ברומן האידאות "הר הקסמים" מתאר מאן, בדמותו של הנס קסטורפ, מאבק הרואי בכישופיה האפלים ובפיתוייה הקטלניים של הרומנטיקה הגרמנית ("הסער והפרץ"), המעמידה את הארוס, את היופי ואת המוות כמין שילוש קסום שאין לעמוד בפניו. מאן לא עוסק ברומן בסמלים למיניהם כמו שעשה ביצירתיו הקודמות אלא מדבר על המציאות עצמה. אך אותה המציאות אשר מתוארת על פסגתו של הר הקסמים אינה המציאות הרגילה אלא מציאות הפוכה לה, מציאות חסרת טעם, המעמידה בספק את "ארץ השפלה" (כל העולם כולו שאינו הר הקסמים) ואת יכולתה לשרוד ולהתקיים. בגובה ההר מעניק מאן לסיפור תחושת זמן אחרת מאשר בשפלה, כאשר כל מי שמגיע להר שוכח את תפישת המרחב והזמן המציאותיות ומתוך כך מחיש את המוות. הספר מהווה מעין אלגוריה לתחושה הכללית של אירופה לאחר מלחמת העולם הראשונה. "הר הקסמים", שנחשב לרומן הגרמני החשוב ביותר במאה ה-20, היווה חידוש באמנות הרומן לצד "יוליסס" לג'יימס ג'ויס ו"בעקבות הזמן האבוד" למרסל פרוסט.
מאן עומד ביצירתו גם על הזיקה בין נטיות אמנותיות, ובכלל הערצה ליופי, לבין התפישה הפאשיסטית. בנובלה "מוות בוונציה" מקשר מאן בין הנטייה להערצת היופי ולפריצת הגבולות אצל הסופר אשנבאך למוות הבלתי נמנע. כך הוא גם מציג את דמותו של ההיפנוטיסט בנובלה "מאריו והקוסם" אשר נכתבה מלכתחילה כניסיון מכוון ומודע להתחקות על טבעו של הפאשיזם ולחשוף את המנגנונים הפסיכולוגיים ואת יסודות היפנוזת ההמונים העומדים ביסודו. מאן מרמז בסיפור כי אין דרך להיאבק בפאשיזם ולנצחו אלא באמצעות המאבק האלים.
ברומן "יוסף ואחיו" מגולל מאן את פרשיית חייו של יוסף המקראי תוך הדגשת הצד ההומאניסטי שבו. למעשה, דמותו של יוסף מנסה להתחקות אחר האדם האולטימטיבי אשר כל התכונות הטובות של האנושות מגולמות בו. המוטיב ההיסטורי חוזר ברבות מיצירותיו של מאן.
כתיבתו
על אופן כתיבתו של מאן העידה אשתו, קטיה מאן, בספרה "זיכרונות שלא נכתבו" המתעד את חיי מאן גם במישור הפרטי והפחות ידוע.
על עמקותו של מאן בחומר הנדרש ליצירתו כתבה:
הדוגמה המפורסמת ביותר לשאיבה של דמויות מן החיים אל הרומן בצורה מדויקת התקיימה ב"בית בודנברוק" שנכתב כרומן מפתח לפי הדגם של משפחתו הקרובה של מאן. הספר עורר בזמנו שערורייה בעיר הולדתו של מאן, ליבק. בספרה העידה קטיה כי על הדמיון הקרוב בין הדמויות במציאות לדמויות בכתביו - דמיון שאכן קיבל אישור מקריאת יומניו, אך בזמנו הכחיש זאת מאן בכל תוקף.
אף על פי כן, ידוע כי בספרו "דוקטור פאוסטוס" העתיק מאן ליצירה, על גב דמויותיו, קורות חיים מדויקים של אנשים מהעבר כגון ניטשה שהשפיע על מכלול יצירתו, ומבני זמנו כגון ארנולד שנברג שאף ייעץ לו מספר פעמים בנושאי מוזיקה בעת כתיבת הרומן. קורות חיים אלו נכתבו באופן מכוון כדי לקשר בינם לבין דמויותיהם המקוריות במציאות לפי טכניקת רומן המונטאז'.
השפעתו
חייו ויצירתו של תומאס מאן היו שנויים במחלוקת עוד בימי חייו, ונותרו כאלה לאחר מותו.
רבים ביקרו אותו בטענה כי יצירתו לוקה בחוסר מקוריות ודמיון, ותלו זאת בדרך עבודתו, שכן יצירותיו של מאן לא נבעו מפרץ פתאומי של יצירתיות, אלא היו פרי עבודה דקדקנית וממושמעת שנמשכה שנים, מדי יום ביומו. התיאורים ביצירתו, של נופים, דמויות ומצבים, מתייחסים פעמים רבות לדברים שבמציאות, ורק במקרים נדירים פרטי העלילה הם פרי בדיון מלא. גרעין עבודתו של מאן הוא שזירתם של פרטי עלילה אלה לכלל עלילה אחידה, שילובן של אסוציאציות מגוונות בתוכה והלבשתה במעטה לשוני, והם שמקנים ליצירתו חוויית קריאה שאותה יש שתיארו כמאפיינת את מעמד הבורגנות המשכילה.
הצלחותיו הספרותיות, סגנון חייו הבורגני הטיפוסי וכן גם נטייתו לפולמוס הקימו לו אויבים. מאותן סיבות היו קשריו עם עמיתיו הסופרים מתוחים לעיתים קרובות. רוברט מוסיל (שאותו העריך מאן מאוד ובמיוחד את יצירתו "האיש בלא תכונות") וקורט טוכולסקי כינו אותו "סופר באותיות גדולות", ברטולט ברכט כינה אותו "סופר-בתשלום של הבורגנות ושופר השלטון", אלפרד דבלין תיאר אותו כמי ש"הפך את קפלי הגיהוץ לעקרון אמנותי". קשרי ידידות היו למאן בעיקר עם הרמן הסה ויעקב וסרמן. גם העובדה שעיצב את רוב דמויותיו לפי דוגמאות מן המציאות, בחלקן מחוגו המשפחתי ובחלקן ממעגל מכריו המפורסמים, לא היטיבה תמיד עם קשריו החברתיים.
מאן לא הקים תלמידים מובהקים או ממשיכי דרך ספרותיים. לפי חוקר הספרות פטר פיץ, משום שלא ניתן היה להתקיים לצדו של מאן, היה צורך להתממש כנגדו. חוקר הספרות מרסל רייך-רניצקי סיכם זאת: "עשרות סופרים הצהירו שאין איש שהם אדישים כלפיו כמו יוצרו של הר הקסמים. אך הם אמרו זאת בקול רועד מזעם ואפילו מקנאה".
יומניו וחייו המיניים
תומאס מאן ניהל יומן במהלך כל חייו. את כל היומנים מהתקופה שלפני מרץ 1933 שרף מאן עם תום מלחמת העולם השנייה. יומניו של מאן ששרדו, משנת 1933 ועד מותו, נפתחו רק עשרים שנה לאחר מותו, החל משנת 1975, לפי ההוראות שנתן בצוואתו.
ביומנים שפורסמו ביטא מאן את מחשבותיו ההומו-ארוטיות ואת אופן התמודדותו איתן. ביומניו ייחס מאן חשיבות מרכזית בחייו לאהבתו לגברים צעירים, דבר שרוח התקופה, בה לא נהוג היה לדבר על נושא ההומוסקסואליות, לא אפשרה דיון בו.
מאן תיאר ביומנים את משיכתו לכנר והצייר הצעיר פאול אהרנברג, איתו היה בקשרי ידידות קרובים בין השנים 1899–1904, בתור "החוויה העיקרית של לבו", חוויה שהייתה מהמשפיעות על כתיבתה ותוכנה של הנובלה "מוות בוונציה". בשנת 1950, בגיל 75, פגש את פרנץ ווסטרמאייר בן התשע עשרה וכתב ביומנו: "שוב אותו דבר, שוב אותה אהבה". כאשר פורסמו יומניו של מאן בשנת 1975, ויצרו עניין עצום בגרמניה, אותר ווסטרמאייר בארצות הברית. האובססיה של מאן כלפיו החניפה לו ועם זאת זעזעה אותו עד עמקי נשמתו.
גם ברבים מכתביו האחרים עסק מאן בהומוסקסואליות ובארוטיקה גברית באופן סמוי, אך התשוקה נותרה רק בכתביו ולא מומשה. מאן, שנמשך בעיקר לנערים מתבגרים, לא תיאר את עצמו כהומוסקסואל פעיל. הוא ראה בהומוסקסואליות תופעה מעוררת השראה, אך מערערת הן את יסודות החברה והן את קיומו של היחיד. בקובץ המכתבים "על הנישואים" (Die Ehe im Übergang. Brief an den Grafen Hermann Keyserling), שהתפרסם ב-1925, הבחין בין חיי זוגיות במסגרת נישואים, שמעמידים צאצאים ומכוננים את המוסדות החברתיים והמדיניים, לבין היצר ההומו-ארוטי, שפירותיו הם יצירות אמנות, אך כשם שהוא הכרחי כך הוא הרסני. לדעתו, ההומוסקסואל - כמו האמן - מאיים על סדרי החברה ודוחף אותה ואת עצמו לשאול תחתיות. בתשוקה חד-מינית, טען, "אין כל ברכה לבד מברכת היופי, שאינה אלא ברכת המוות". ביומנים התוודה מאן על כיסופיו לאורח חיים אחר לחלוטין, החורג מיחסי הנישואים ההטרוסקסואליים, אבל הסביר כי החליט לשמור על החזות הבורגנית המהוגנת והמאופקת, הנחוצה לאדם במעמדו.
תגובותיהם של בני המשפחה הקרובה שהיו בחיים בזמן פרסום היומנים הייתה מסויגת למדי. נראה כי בנו הצעיר של מאן, מיכאל, אשר עמל על עריכת היומנים, נפגע מיחסו של אביו אליו כפי שזה מתחדד ביומנים. מותו של מיכאל ב-1977, ככל הנראה מהתאבדות, מיוחס על פי רוב להשפעתם של היומנים, שתיארו אותו כתינוק בלתי מתוכנן שהיה מיועד להפלה.
יומניו של תומאס מאן הם מסמך חשוב גם בסגנונם. המעבר המתמיד בין הערות קצרות למשפטים מורכבים ומלאים מעורר עניין. בדומה ליצירתו הספרותית והפובליציסטית, יש ביומנים ניסוחים קולעים וכוח דמיון לשוני. היומנים מספקים הצצה לא רק לדמותו הפרטית של מאן אלא מתעדים גם את השתלשלות יצירותיו ומבהירים את המוטיבציה האמנותית שלו.
עיבודים
רבות מיצירותיו של מאן עובדו במרוצת השנים. הרומנים "בית בודנברוק", "הוד מלכות", "וידויו של ההרפתקן פליכס קרול", "לוטה בויימאר", "הר הקסמים", "דוקטור פאוסטוס" (וכן הספר שנכתב בעקבותיו "התהוותו של דוקטור פאוסטוס") והנובלות והסיפורים "מוות בוונציה", "טוניו קרגר", "גזע ולזונג", "טירוף מערכות וצער מוקדם", "מריו והקוסם", "אדון פרידמן הקטן", "הליצן", "טריסטאן", "הראשים המוחלפים" ועוד עובדו לסרטים כמוות בוונציה. חלק מהיצירות אף הופקו במספר גרסאות שונות לטלוויזיה. לנובלות "מוות בוונציה" ו"הראשים המוחלפים" נכתבו אופרות אשר הועלו בהצלחה רבה בגרמניה. ל"ראשים המוחלפים" אף נעשתה גרסת תיאטרון מוזיקלי. במרחב הספרות החדשה קיימים אזכורים רבים ליצירותיו של מאן ובעיקר לנובלה "מוות בוונציה".
כתביו בעברית
<div class="mw-collapsible-content" style="padding: 0.5em 1em 0.5em 1em; background-color: #f9f9f9; font-size: 100%">
יחסו לציונות
בשנת 1949, אמר מאן בריאיון לעיתון דבר:
בשנת 1907, מאן הזהיר את הגרמנים בפני אקסודוס יהודי אירופה, כי הוא ראה ביהדות "מרכיב הכרחי" להתפתחות התרבותית האירופאית, "במיוחד בגרמניה". בתור פטריוט גרמני, מאן פחד שהאנטישמיות הגרמנית תקרב את יהודי גרמניה לרעיון הציוני, כי הוא בטח ש"האקסודוס המוחלט של יהודי אירופה, כמו שציונים קפדנים חולמים ממנו, היה האסון הכי גדול שאירופה יכולה לחוות".
אנטישמיות
בשנת 1934 פרסם מאן מאמר המעלה על נס את תרומתם של היהודים לתרבות המערבית ויוצא נגד האנטישמיות. כבר בשנת 1907 ובשנת 1921 הוא פרסם מאמרים באותה רוח. במאמר אחר, באותה תקופה, המליץ מאן ליהודים להתבולל ולהתנצר כדי להשתלב בחברה המערבית.
במאמר משנת 1971 עמדה מבקרת הספרות גיטה אבינור על כך שמאן ואחיו היינריך נודעו בשנותיהם המאוחרות כלוחמים אמיצים נגד המשפט הנאצי, אשר דיברו בשם המצפון והתרבות בימים אפלים של דיכוי ועריצות. עם זאת, אין להתעלם מכך שבכתבי מאן המוקדמים הופיעו סטריאוטיפים יהודיים מובהקים. כך, למשל:
במחקר שנערך החל משנת 2001 על ידי חוקר הספרות והתרבות הגרמני יאיה אלזאגה (Yahya Elsaghe), במימון הקרן הלאומית השווייצרית, נבחן נושא היהדות בכתבי תומאס מאן, וכמו כן נחקרו הסטריאוטיפים שהוא העניק לדמויות היהודיות, שמופיעות ברוב יצירותיו. לדברי הקרן, הרצון לחקור מגמה אנטישמית בכתביו של מאן נוצר משום ש"עד כה בקושי נבחנה השאלה על מגמות לאומניות, ואף אנטישמיות, הבאות לידי ביטוי מוכח ביצירתו הספרותית [של מאן] ואינן עולות בקנה אחד עם מעמדו כבא כוחה של גרמניה 'האחרת' [...]."
כך למשל, ב"בית בודנברוק" מובלט סטריאוטיפ "האף היהודי", אשר מופיע ביצירות אחרות של מאן, כאשר היהודי הרמן האגנשטרום מהמשפחה היריבה, מוצג כבעל "חוטם פחוס מעט מעל שפתו העליונה". לאחר מכן, בסצנה בה הרמן האגנשטרום מנסה לנשק את טוני בודנברוק, היא נרתעת ומסרבת. מאן איננו מציין את הסיבה לכך, אלא רק כי "לא מפני הביישנות נמנעה טוני להתנשק עם האגנשטרום הצעיר". לכן, ניתן לפרש כי דווקא המיניות והחזות של האגנשטרום היא שהרתיעה את טוני מלנשקו.
מלבד חזותם, גם מקצועם האישי של היהודים, מוצג על ידי מאן באמצעות דימויים אנטישמיים וטענות כי היהודי משתמש במקצועו על מנת להזיק לחברה ולהרוויח על חשבונה.
לדעת אלזאגה, מכיוון שמשפחת האגנשטרום מזרזת את השקיעה ב"בית בודנברוק", הרי שהיהודים הם המזרזים אותה. לדעתו, אמנם מאן נמנע מדימויים אנטישמיים ברורים ומזיהוי מפורש של הדמויות כיהודיות, אך הוא עיצב אותן באמצעות סימני היכר חיצוניים ופנימיים המשקפים ומאשרים דעות קדומות אנטישמיות שהיו לו, לפחות בתחילת דרכו. בנוסף ל"בית בודנברוק" מביא אלזאגה טיעונים נוספים מיצירות מוקדמות נוספות של מאן.
לפי אלזאגה, כמה פרטים זניחים למראה, בנובלה "טריסטאן" (1903), אחת מיצירותיו האהודות ביותר של מאן, מאבדים את תמימותם. "כפות הרגליים בעלות ההיקף הנדיר" שמאן מעניק לדטלב שפינל - טיפוס מוזר השוהה בסנטוריום, סופר של רומן אחד שלא נחל הצלחה - הן הד ל"רגל השטוחה היהודית", עוד סטיגמה פיזיוגנומית (של המבנה הפיזי) אנטי-יהודית, ששימשה באותם ימים תירוץ לאפלייתם לרעה של יהודים שביקשו לשרת בצבא. במרכז פניו של ד"ר ליאנדר היהודי, הרופא הראשי של הסנטוריום, נשקף זקן "שהוא קשה ומקורזל כאותו שער-סוסים שמפטמים בו את הרהיטים" - לא רק דוגמה ל"בהמיות", תכונה שכיחה בתיאור האנטישמי את דמותו של היהודי, אלא בה בעת גם, פסק אלזאגה, "הקדמה מחרידה לשימוש החומרי שנעשה ביהודים כמה עשורים לאחר מכן."
ב"הר הקסמים" מופיעה דמות יהודית נוספת ביצירתו של מאן, לֵאו נאפטא - ישועי שמרן, נמוך קומה וכעור מראה ממוצא יהודי. הגיבור הראשי של "הר הקסמים", הנס קסטורפ, סובל כזכור מ"אהדה למוות", נטייה שהוא מקווה להירפא ממנה ב"הר הקסמים". בדרכו נקרה נאפטא, המרשים בלמדנותו ובחדות שכלו, אבל הנס קסטורפ אינו מודע לכך שנאפטא נתון לחסותו של "כוח המכוון כנגד הציוויליזציה האנושית, כנגד הקידמה, העבודה והחיים."
ב"דוקטור פאוסטוס", אשר התפרסם כשנתיים לאחר תום מלחמת העולם השנייה, כמעט בסוף דרכו של הסופר, מופיעות שתי דמויות שליליות של יהודים: ד"ר חיים ברייזאכר וסאול פיטלברג. לכאורה "דוקטור פאוסטוס" אינו אלא ביוגרפיה בדיונית, "חיי המלחין הגרמני אדריאן לוורקין מפי ידידו", כלשון כותרת המשנה. אבל המחבר עצמו הודה ב"התהוותו של 'דוקטור פאוסטוס'" (Die Entstehung des Doktor Faustus) כי כוונתו הייתה לכתוב "רומאן תקופתי, לא פחות מזה", ואת יהדות התקופה מייצגים שני היהודים האלה. מאן מציג את דמותו של ד"ר חיים ברייזאכר בעת הרצאתו על חזון "הברבריזציה-מחדש במתכוון" בו הוא אומר כי "אין ספק שגם את הפקרתם של חולים לגורלם, בקנה מידה נרחב, את ההמתה של נטולי כושר חיות ושל מפגרים בשכלם, אם יוחלט על כך יום אחד, יתרצו בטעמים של היגיינת העם והגזע". ד"ר ברייזאכר אינו מסתייג מהחזון הזה, ומאמין כי הקיץ הקץ על העידן הבורגני ועל הרכרוכיות ההומניטרית שלו. מאן עצמו הגדיר את ברייזאכר בספרו "התהוותו של 'דוקטור פאוסטוס'" כ"סולל דרכה של הרעה" ההולכת וצומחת בתוך החברה הגרמנית. מנגד מוצגת דמותה מֶטַה נָאקֵדֵיי, אחת מידידותיו של הגיבור אדריאן כבעלת "עיניים שבצבען החום היה רשום יגון עתיק-יומין, על בת-ציון שהייתה למרמס ועמה שהיה לצאן באין רועה. [...] ככל היהודים, הייתה מוזיקלית מאוד [...] היא נהגה גם בשפה הגרמנית [...] יחס טהור ודקדקני לאין ערוך יותר מן הממוצע הלאומי, [...] אפילו ממרבית המשכילים...".
מחקרו של אלזאגה הוביל לשפע של תגובות בהולות וזועמות בגרמניה ובשווייץ. מאמר שקצף על הנכונות להכתים את שמו של מאן דווקא בשווייץ שהייתה לביתו שנים רבות, האשים את אלזאגה ב"הוצאת דיבה" והוסיף בעקיצה כי "שוב הוכח איזה כוח השפעה זדוני יכול להיות, בעידן התקינות הפוליטית, גם לחשד הבל באנטישמיות."
נשיא "אגודת תומאס מאן" יצא להגנת הסופר והצהיר שאין די בדמויות אחדות ביצירתו המוקדמת לבסס פסק דין "חייב" גורף. עד מהרה השמיעו כמה מחוקרי מאן ופרשניו את קולם והמסקנות, המתודה והסגנון של אלזאגה הועמדו במבחן. רבים הציבו פרשנויות טקסטואליות חלופיות, בהצביעם על ביטויים שונים במכלול עבודתו של מאן ובחייו המסגירים הערצה ליהודים ואף הזדהות עמם, כמו ב"יוסף ואחיו", מחווה ליהדות המציגה את התפתחותו של עם ישראל כמודל מופתי להתהוותה של אנושות הומנית. צוינה השפעתם של הלכי הרוח האנטישמיים שרווחו בעולם הבורגני שבו גדל מאן, והוזכרו מוצאה היהודי של אשתו קטיה וקשריו עם חברים יהודים. אחד המתפלמסים גם ציטט את הנימוק שהופיע בבקשת הרשויות הנאציות מ-1934 לשלילת אזרחותו הגרמנית: "מאן הוא ללא שמץ של ספק ידיד גדול של היהודים". אחרים הדגישו את קריאותיו מהגלות לסייע ליהודים הנרדפים באירופה ואת סירובו לשוב לגרמניה בתום מלחמת העולם השנייה. אחד מן החוקרים ביטל לחלוטין את המחקר בטענה כי אלזאגה בסך הכל חוטא בהשלכה אנכרוניסטית של רגישות לשונית שהתהוותה רק לאחר השואה.
גישה שלישית התנגדה גם היא לדעתו של אלזאגה וטענה כי הפתרון לשאלת האנטישמיות בכתביו של מאן כלל אינו טמון במישורים האידאולוגיים והפוליטיים הטעונים, אלא במישור הספרותי. לפי גישה זו, האמביוולנטיות ביחסו של מאן ליהודים, כפי שהיא עולה מהפרוזה שלו, אינה אלא תוצאת האסתטיקה האירונית שלו, שבה הוא נמנע מפירוש חד משמעי, ודימויים סטריאוטיפיים שימשו לו חומר גלם חשוב לצורך עיצובן של דמויות רוויות סתירות.
לדעתם של תומכי מחקרו של אלזאגה, השאלה בדבר האנטישמיות בכתביו המוקדמים של מאן, ובפרט בספרו בעל החשיבות "בית בודנברוק" שזיכה אותו בפרס נובל, טרם הוכרעה. כראייה הם טוענים כי אף בספריו המאוחרים יותר "הר הקסמים" (1924) ו"דוקטור פאוסטוס" (1947) מופיעות הדמויות היהודיות בדימויים אנטישמיים, וכי ביומניו האישיים נמצאו התבטאויות בעלות גוון אנטישמי שכתב בשנת 1933, כגון תגובתו בדבר החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי כי "ניקוי מערכת המשפט מהשפעה יהודית, בסופו של דבר אינה אסון."
הנצחה
תומאס מאן, שהיה סופר זוכה פרס נובל, מרצה בעל שם, והומניסט ידוע, הונצח ברחבי העולם, ובגרמניה בפרט. בין המאמצים שנעשו כדי להנציח את שמו, ניתן למנות את הבאים:
רפי ויינשטוק
רפי ויינשטוק (נולד ב-19 בספטמבר 1966) הוא שחקן וזמר ישראלי.
קריירה
ויינשטוק נולד בחיפה להורים שעלו מרומניה, בגיל שש עשרה החל להופיע במחזה "הניצול" העוסק בחבורה של ילדים בתקופת השואה, הוא שירת בלהקת פיקוד צפון ולאחר מכן למד בבית צבי.
הוא שיחק את רוני בקומדיית המצבים סטרייט ולעניין, ב-2003 שיחק בסדרה "טיפול נמרץ".
ב-1995 שיחק את קניקי במחזמר גריז שזכה להצלחה, בשנה זו לקח חלק בדיבוב בפסטיגל.
הוא דיבב מספר דמויות בסדרה המעופפים הנועזים, הוא גם הופיע בקלטת הילדים "התנ"ך לילדים - סיפורים ושירים" שיצרה רחל שיין ארגמן.
בתיאטרון שיחק בהצגות שלוש אחיות, "ישו כוכב עליון" ו"הסוחר מוונציה" שביים עמרי ניצן.
הוא הופיע בהפקה בגרמניה המבוססת על הרומן המהמר ובעקבות זאת עבר להתגורר במדינה.
ב-2013 שיחק את קפטן פון טראפ במחזמר "צלילי המוזיקה".
חיים אישיים
ויינשטוק היה בן זוגו של השחקן יוסי גרבר במשך יותר מעשרים שנה.
מלגיום
מלגיום (בכתב יתדות: ma-al-gi-imKI) הייתה עיר-ממלכה מסופוטמית קדומה, שמיקום בירתה טרם זוהה. היא שגשגה במיוחד בתקופת הברונזה התיכונה, בערך בשנים 2000 לפני הספירה – 1600 לפני הספירה. מיקומה המשוער ממוקם על נהר החידקל, דרומית למקום בו נהר דיאלא מסתעף, וסמוך לגבולות השטחים שבשליטת לרסה, בבל ועילם. אלי הממלכה העיקריים היו אנכי ודמינקה.
היסטוריה
שלושה משליטיה זוהו בוודאות, באמצעות עדות מכתובות שונות בהן נכתבו שמותיהם: הראשון: תאקיל-איליסו (בתעתיק: Takil-ilissu) מלך מלגיום, בנו של איסתרו-אשו (בתעתיק: Istaran-asû) השני: אמגור-סין (בתעתיק: Imgur-Sin) בנו של אילי-אבי (בתעתיק: Ili-abi), והשלישי: איפק-איסתר (בתעתיק: Ipiq-Ištar) בנו של אפיל-אילישו (בתעתיק: Apil-Ilišu). השליט השלישי הוא בן זמנו של חמורבי מבבל, שציין סכסוך עם המלגיום בשניים משמות השנה שלו (10 ו-35). במחקר הוצעו שמות של שלושה שליטים נוספים, שו-קאקה (בתעתיק: Šu-Kakka), נבי-אנליל (בתעתיק: Nabi-Enlil) ושו-אמורום (בתעתיק: Šu-Kakka), המהווים שלושה דורות של שושלת, והמבוססים על שם השנה של סו-קאקה לכבוד האלה דמקינה. משערים כי הם שלטו בתקופה המיידית שלאחר תקופת אור 3.
במרדף אחר התפשטות טריטוריאלית, מלכי לרסה כיוונו למלגיום, כשגונגונום מציין את כיבושה בשנת הם ה-19 שלו, בסביבות שנת 1914 לפני הספירה, סין-אידינם (Sin-Iddinam) מציין תבוסה בשנת השם החמישית שלו בסביבות שנת 1844 ווארד-סין (Warad-Sîn) מאזכר אותם בכתובת בערך 1831 לפני הספירה. חמורבי, בקואליציה מפוארת יחד עם שמשי-אדד הראשון ואיבאל-פי-אל השני (Ibal-pi-el II) (מאשנונה), התמודד נגד מלגיום עד ששליטה נכנע תמורת 15 כיכרות כסף. ניצחונו של חמורבי, למעשה שחרר את מלגיום משילטון העלימים, והמלך איפק-אישתר (Ipiq-Ištar), התחייב לספק סיוע וחיילים במערכה של חמורבי נגד לרסה. אולם מסיבות שטרם ידועות, חמורבי פנה נגד בעלי בריתו ובזז את העיר בשנת 1758 לפני הספירה בקירוב, תוך גירוש חלק גדול מאוכלוסייתה לבבל.
מצבה של מלגיום בתקופה הבבלית התיכונה ובתקופות המאוחרות יותר היה צנוע הרבה יותר והיא שמשה כמחוז מינהלי בשם מלגו (Malgu) והעיר כונתה בשם מליקי (Maliki).
קדימה
קָדִימָה (מבוטא kadima)
פוליטיקה:
מקומות:
אישים:
אחרים:
ראו גם
}}
Econometrica
אקונומטריקה (באנגלית: Econometrica; בקיצור: Ecta) הוא כתב עת אקדמי בכלכלה, המפרסם מאמרים בתחומים שונים בכלכלה (לא רק באקונומטריקה). הוא רואה אור בידי החברה האקונומטרית (Econometric Society), ומשווק בידי ויילי-בלאקוול (Wiley-Blackwell). אקונומטריקה מדורג במיקום מהגבוהים ביותר מבין כתבי העת בכלכלה, כאשר האימפקט פקטור שלו, נכון ל-2020 הוא 5.844. העורך הנוכחי של כתב העת הוא סטפן מוריס, פרופסור המופקד על קתדרת אלכסנדר סטיוארט 1886 בכלכלה באוניברסיטת פרינסטון.
אקונומטריקה יצא אור לראשונה ב-1933. עורכו הראשון היה רגנר פריש, זוכה פרס נובל הראשון בכלכלה ב-1969, ששימש כעורך בשנים 1933–1954. אם כי כל המאמרים באקונומטריקה הם כיום בשפה האנגלית, הגיליונות הראשונים הכילו מאמרים מדעיים בצרפתית. פרופ' צחי גלבוע מאוניברסיטת תל אביב משמש כסגן עורך בכתב העת.
החברה האקונומטרית שואפת למשוך מחקרים שימושיים בעלי רמה גבוהה באמצעות הענקתה של מדליית פריש (Frisch Medal). הפרס ניתן פעם בשנתיים למאמר ניסיוני או תאורטי-שימושי שפורסם באקונומטריקה במהלך חמש השנים שחלפו.
כיום, המאמר המצוטט ביותר נכתב על ידי דניאל כהנמן ועמוס טברסקי בנושא תורת הערך. לפי קים, מורס וזינגלס הרי שהמאמר המצוטט ביותר במדעי החברה והכלכלה והמצוטט ביותר באקונומטריקה הוא של הלברט וייט.
ייטס (מכתש פגיעה)
מכתש ייטס הוא מכתש פגיעה בקוטב הדרומי של כוכב חמה אשר קרוי על שמו של המשורר, המחזאי והמיסטיקן האירי ויליאם בטלר ייטס. האיגוד האסטרונומי הבינלאומי הכריז על שמו של המכתש ב-1976. המכתש ממוקם דרומית למכתש הפגיעה לי פו (הקרוי על שמו של המשורר הסיני לי באי) ודרום-מערבית למכתש הפגיעה סינאן  (הקרוי על שמו של אדריכל החצר סינאן).
שולה ברנע
ביוגרפיה
שולה ברנע נולדה ב-1949 בחולון. היא למדה במגמה ספרותית אצל המשורר דוד לוויתן. היא בעלת תואר ראשון בלשון עברית ומקרא ועסקה בהנחיות הורים, זוגות ובני הגיל שלישי. כמו כן, הנחתה קבוצות ביבליותרפיה וגישור. בנוסף שימשה מורה ויועצת חינוכית לילדים ולמבוגרים והייתה אחראית להקמת בתי ספר להורות ולמשפחה במחוז תל אביב במסגרת החינוך הבלתי פורמלי שבמשרד החינוך. בנוסף, עסקה בריכוז הוראת הלשון במכללה למבוגרים בחולון.
ברנע חברה באקו"ם ובאגודת הסופרים העברים. שירים וסיפורים קצרים שכתבה מפורסמים בכתבי עת שונים וברשת האינטרנט.
ספריה
אנתולוגיות בהן השתתפה
פרסונה 3
פרסונה 3 (ביפנית: ペルソナ3) הוא המשחק הרביעי בסדרת המשחקים פרסונה. אף על פי שהמשחק נקרא פרסונה 3, מדובר במשחק הרביעי בסדרה המרכזית (זאת מכיוון שהמשחק השני התפצל לשני חלקים). המשחק עצמו מכיל מבנה משחק שונה לחלוטין ממשחקיו הקודמים ואף מוסיף לתוכו את ז'אנר הסימולציה (לפיה השחקן חי את חייו של הפרוטגוניסט) ובעצם פותח יקום חדש במשחק, מה שמוביל רבים לחשוב כי זהו המשחק הראשון בסדרה אף על פי שבפועל מדובר במשחק ראשון מבחינת אתחול הסדרה.
המשחק יצא ביפן ב-13 ביולי 2006 בעוד שבארצות הברית יצא ב-14 באוגוסט 2007 (אף על פי שהיה אמור לצאת באותה שנה שיצא ביפן, אך נדחה בעקבות בעיות בהשקת הארטבוק הרשמי) ובאירופה ב-29 בפברואר 2008 ונחל הצלחה רבה בביקורות וכן בקרב הקהל   , שכן יצאה לו מהדורת FES (שיצאה שנה לאחר המשחק המקורי) שהכילה המשך למשחק המקורי ומהדורת Portable שנועדה ל-PSP ובה היה ניתן לבחור פרוטגוניסטית במקום הפרוטגוניסט המקורי.
המסע
עלילת המשחק מתרחשת בעיירה בשם טאטסומי פורט איילנד (Tatsumi Port Island) ביפן בשנת 2009. המשחק מתחיל כשהפרוטגוניסט, שאל נעליו נכנס השחקן חוזר לעיר עשור לאחר שהוריו נהרגו בתאונת דרכים ועובר לגור במעונות איוואטודאי (Iwatodai), השייכים לבית הספר התיכון גקקוקן (Gekkoukan) תוך שהוא מציג עצמו כתלמיד חדש. את פניו מקבל ילד מסתורי (ששמו פארוס - פרט שמתגלה בהמשך המשחק בזמן שהוא מבקר את הפרוטגוניסט בימים מסוימים) תוך שהוא מחתים אותו בחוזה שלפיו על הפרוטגוניסט לקחת אחריות בכל דרך שיפעל. מסתבר כי המעבר נעשה על ידי קבוצה בבית הספר הנקרא S.E.E.S (ראשי תיבות של Special Extracurricular Execution Squad) - קבוצה שאמנם ידועה לכאורה כמועדון רגיל בבית הספר אך למעשה מדובר בקבוצה מיוחדת שמטרתה למגר כוחות אפלים מהעיר באמצעות כוח על טבעי הנקרא פרסונה וכל מי שבעל היכולת לזמן פרסונות (ישויות המלוות את הדמויות ומבצעות קסמים שונים) שייך לקבוצה זו. מהקבוצה הפרוטגוניסט מגלה כי במהלך חצות מתרחשת השעה האפלה - שעה סודית שבה מלבד חברי הקבוצה שמודעים אליה ואף זוכרים את מאורעותיה, שאר האנשים בעיר "הופכים" לארונות קבורה על ידי יצורים הנקראים צללים, היוצאים מתוך מגדל הנקרא "טרטרוס" הממוקם על אדמת בית הספר וכשהשעה נגמרת, לא רק שאינם זוכרים דבר מהאירועים שקורים בה, אלא גם לוקים בתסמונת אדישות הגורמת להם לחשוב כאילו "יצאו מאיזה טראנס" ומאבדים את רצונם לחיות. אותם קורבנות נקראים האבודים. הקבוצה עצמה פועלת מהמעונות ולכן כל חבר קבוצה מתחייב להתגורר שם כדי להישאר בטוח משעה זו וכן לתכנן את תוכנית ההגנה על העיר מפני הצללים. לא עובר מעט זמן וצל ענקי בא לתקוף את המעונות. הפרוטגוניסט ויוקארי באים להילחם נגדו ובאותו רגע הפרוטגוניסט מגלה כי הוא יכול לזמן פרסונה באמצעות מעורר (מכשיר דמוי אקדח לזימון פרסונה באמצעות ירייה לראש - דבר המזכיר התאבדות). לאחר שהוא מביס את הצל מתגלה אליו בחלום איגור המסביר לו את מהות הפרסונה ומהות הקשרים החברתיים אשר יסייעו לו בהמשך ביצירת פרסונות. לאחר מקרה זה, שגרת המשחק מתחילה ועם זאת, ישנם אירועים מרכזיים שקורים במהלך העלילה.
מאורעות הירח המלא
במהלך מאורעות אלו, השחקן נלחם בצללים המבוססים על ארקנות הטארוט (שאף מופיעים לפי הסדר באותה סדרת קלפים), המשמשים כבוסים עיקריים בעלילה. אותם צללים נוצרו במעבדה (בזמן התאונה שקרתה בה שבגינה אייצ׳ירו טאקבה, אביה של יוקארי, נהרג) שלמרגלותיה הוקם בית הספר גקקוקן, שבעקבות כך בזמן השעה האפלה, בית הספר הופך לטרטרוס, מה שגורם לכך שקבוצת S.E.E.S שמה לה למטרה למגר את הצללים האלו ולשים קץ לשעה האפלה לאחר שיושמדו בהוראת שוג׳י איקוטסוקי. אותם מאורעות מהווים חלק חשוב בעלילת המשחק בעקבות כך והם:
סטרגה
קבוצה המשמשת כאיום על S.E.E.S. ואף מהווה בתור נבל מרכזי במשחק. זוהי הקבוצה איתה שינג׳ירו עשה עסקה במטרה והם יעזרו לו להתגבר על אובדן שליטה בפרסונה שלו מאז הרג את אימו של קן ומהם קיבל את הנוגדנים שהוא נוטל. בדומה ל-S.E.E.S., גם חברי הקבוצה הם משתמשי פרסונה וכן, גם הם זוכרים את מאורעות השעה האפלה. סטרגה מורכבת משלושה חברים: טקאיה סאקאקי, ג׳ין שיראטו וצ׳ידורי יושינו.
גרסת Portable
בעקבות הצלחת המשחק ביפן ומחוצה לה, הוחלט לשחרר גרסה מיוחדת של המשחק ל-PSP אשר הכילה שינויים רבים:
הגרסה יצאה ביפן ב-1 בנובמבר 2009 בעוד שבארצות הברית היא שוחררה ב-6 ביולי 2010 ואילו באירופה ב-28 באפריל 2011.
לומנאו סמברה
לומנאו סמברה
מכונית הקונספט של הדגם, הוצגה לראשונה בתערוכת הרכב של פריז בשנת 2008, ובשנת 2010 הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית בז'נבה.
תאוצת דגם "לומנאו סמברה" בין 0-100 קמ"ש היא 8.0 שניות.
לומנאו סמברה "מכונית הטיה"
"לומנאו סמברה" מוגדרת כמכונית הטיה (באנגלית:"Tilting car").
מכונית הטיה הוא סוג מיוחד של רכב שיש לו את היכולת לשנות את הזווית בין הכביש לתחתית תא הנוסעים בצורה כזו שיש כוחות מופחתים אופקיים בעת נהיגה.
זווית ההטיה המקסימלי של הרכב עומד על 25°.
טיסה 702 של אתיופיאן איירליינס
טיסה 702 של אתיופיאן איירליינס הייתה טיסה סדירה מנמל התעופה הבינלאומי אדיס אבבה בולה באדיס אבבה שבאתיופיה אל נמל התעופה מילאנו מלפנסה, דרך נמל התעופה לאונרדו דה וינצי-פיומיצ'ינו ברומא.
הטיסה המריאה מאדיס אבבה ב-17 בפברואר 2014, והמטוס, מדגם בואינג 767-300ER, נחטף בידי הקצין הראשון בהיותו מעל שטחה של סודאן. בעת שהקברניט יצא לשירותים, נעל הקצין הראשון את עצמו בתא הטייס, והמשיך להטיסו בגפו. המטוס אולץ לנחות בז'נבה, לאחר שאחד המנועים כבה בשל מחסור בדלק, ובסך הכל נותר דלק לכעשר דקות טיסה. הוא נעצר לאחר שיצא מתא הטייס באמצעות חבל ששלשל מחלון התא. החוטף ביקש להבטיח לעצמו מקלט מדיני והבטחה שלא יוסגר לאתיופיה. כל 202 הנוסעים ואנשי הצוות לא נפגעו בתקרית.
במרץ 2015, הואשם הטייס בהיעדרו בבית המשפט העליון באדיס אבבה ונדון ל-19 שנים ו-6 חודשים בכלא.
קרבוניל מתכתי
בכימיה, קרבוניל מתכתי (אנגלית: Metal carbonyl) הוא קומפלקס קואורדינציה של מתכת מעבר עם ליגנדים של פחמן חד-חמצני. לקרבונילים מתכתיים שימושים בסינתזה אורגנית ובתור זרזים (קטליסט) או קודמנים (precursor) לזרזים בקטליזה הומוגנית, כמו תגובת הידרופורמיצליה. בתהליך מונד, ניקל טטררבוניל משמש ליצור ניקל טהור. בכימיה אורגנו-מתכתית, קרבונילים מתכתיים משמשים כקודמנים להכנת קומפלקסים אורגנו-מתכתיים אחרים.
קרבונילים מתכתיים הם רעילים במגע עם העור, שאיפה או עיכול, בין השאר עקב יכולת ליגנדי הפחמן החד-חמצני להגיב עם המוגלובין ליצירת קרבוקסיהמוגלובין, שמונע קשירת חמצן.
שמות הקומפלקסים תלויים במטען הכולל, מספר וסוג האטומים המרכזיים, ומספר וסוג הליגנדים וצורת הקשר שלהם. קרבונילים מתכתיים יכולים להיות נייטרליים, טעונים חיובית (קטיון) או שלילית (אניון). ליגנד הפחמן החד-חמצני יכול להיקשר לאטום מתכת בודד, או לשני אטומי במתכת כליגנד מגשר. הקומפלקס עשוי להיות הומולפטי, כלומר אטום מתכת הקשור רק לליגנדי פחמן חד-חמצני, או הטרולפטי, קשור למספר ליגנדים שונים.
אנטישמיות בספורט
אנטישמיות בספורט היא תופעה של הדרה ופגיעה בספורטאים יהודים, מאמנים ועסקני ספורט יהודים או במוסדות יהודים על רקע היותם יהודים או מזוהים עם היהדות.
האימפריה העות'מאנית של סוף המאה ה-19 התנגדה עקרונית להתאגדויות ספורט למיניהן מחשש שיאפשרו להסוות מאחוריהן הכנות צבאיות למרד נגד השלטון. עם זאת, האירופאים יכלו להקים מועדונים שכאלה בקלות רבה יחסית ובייחוד אזרחי האימפריה האוסטרו-הונגרית והקיסרות הגרמנית, בנות בריתה של טורקיה. בעייתם של היהודים שבקרב אותם אירופאים, בעיקר אזרחי גרמניה הייתה האנטישמיות, שהגבילה מאוד את זכותם להשתתף במועדוני הספורט האירופאים שהוקמו בטורקיה. תופעה זו הובילה להקמת המועדון היהודי להתעמלות, קונסטנטינופול, מועדון הספורט היהודי הראשון.
חקיקה אנטישמית בתחום הספורט
בגרמניה הנאצית החקיקה מנעה השתתפותם של יהודים בתחרויות ספורט ומנעה מהם חברות באגודות ספורט גרמניות. תחילה התאפשרה פעילות ספורטיבית יהודית במסגרות יהודיות בלבד, אך בהמשך גם זה נאסר. מדינות אירופאיות נוספות, דוגמת רומניה והונגריה חיקו את המודל של גרמניה הנאצית וחוקקו חוקי אנטישמיות בספורט. חוקים דומים הוכתבו גם במדינות, שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית.
ספורטאים יהודים השתתפו באולימפיאדת ברלין, אך המשטר הנאצי יצר השפלות עבורם - ליד הכניסה לכפר האולימפי באולימפיאדת גרמיש-פרטנקירכן (1936) הוצג שלט עם הכיתוב "הכניסה אסורה על כלבים ויהודים" ורק מפגש בין אנרי דה באיה - לאטור, נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי ובין הפיהרר, אדולף היטלר הביא להסרת השלט. ארגוני הספורט היהודים התקיימו בגרמניה הנאצית עד ליל הבדולח ולאחר מכן חוסל כל הספורט היהודי בגרמניה.
פגיעה במועדונים יהודים
כדי שמועדון יפגע מאנטישמיות בספורט, הוא לא חייב להיות מועדון יהודי, די בכך שיהיה לו דימוי יהודי. על הדשא של מועדון גולף בבעלות יהודית, אך פתוח לכל דורש, בעיר מלבורן, באוסטרליה, רוססו צלבי קרס.
מועדון הכדורגל האמסטרדמי אייאקס נחשב למועדון "יהודי". היסטורית זה התפתח, כנראה, בגלל קרבת האצטדיון המקורי לשכונה היהודית באמסטרדם, ומשום שחלק משחקניה והנהלתה, כמו גם כמות יחסית גדולה של אוהדים, היו יהודים. עם הזמן אוהדיה הקנאים אימצו לעצמם "זהות" זו - הם מכנים עצמם יהודים, גם אם אינם יהודים, ומתעטרים בסמלי מגן דוד ודגלי ישראל. מסיבה זו, שירי נאצה רבים וקריאות גנאי של אוהדי הקבוצות היריבות, ובייחוד פיינורד, קשורים באנטישמיות ובהתייחסות שלילית לקורבנות השואה.
פגיעה בספורטאים יהודים
לקהל האוהדים במגרשי הספורט יש דין ודברים עם השחקנים, לעיתים משבחים ולעיתים מגנים. כשהקהל רוצה לגנות שחקן יהודים, מתדרדרים לעיתים לשיח אנטישמי. הכדורגלן היהודי יליד ישראל, ליאור רפאלוב עבר ממועדון בלגי אחד למועדון בלגי אחר. במשחק בין שני המועדונים, אוהדי המועדון הראשון הביעו את מורת רוחם למעברו של רפאלוב בהתקפות עליו. כדי לפגוע ברפאלוב שרו "כל היהודים הומוסקסואלים" ו"הייתי מעדיף למות מאשר להיות יהודי".
המאבק נגד אנטישמיות בספורט
ממשלות מסוימות, גופים ממסדיים ומוסדות יהודים פועלים נגד האנטישמיות בספורט.
במשחק כדורגל בין מכבי חיפה ובין אוניון ברלין, שנערך בברלין, השמיעו כמה אוהדים גרמנים אמירות אנטישמיות. אוהד גרמני כזה, שזוהה בתמונות, הורחק לצמיתות ממגרש הקבוצה הגרמנית.
אריך הקל
אריך הקל (בגרמנית: Erich Heckel; 31 ביולי 1883 – 27 בינואר 1970) היה צייר ודפס גרמני, וחבר מייסד בקבוצת Die Brücke ("הגשר") שהתקיימה בין השנים 1905–1913.
ביוגרפיה
הקל למד במכון הפוליטכני בדרזדן במשך שמונה עשרה חודשים בלבד, לאחר מכן קיבל עבודה כשרטט בסטודיו האדריכלים של וילהם קרייז. הוא הצליח להשתמש בעמדה לטובת חברי קבוצת הגשר. הוא עבד במשרדו של האדריכל וילהלם קרייז עד יולי 1907, אז התפטר והפך לאמן במשרה מלאה.
אומנות
פוסטרו של הקל, שכבר לא קיים, נאסר להצגה ציבורית על ידי משטרת דרזדן. ב־1906 וב־1907 לקבוצה "דה ברוקה" היו תערוכות נוספות שהוקדשו אך ורק לגרפיקה וכללה קבוצת חיתוכי עץ מאת וסילי קנדינסקי.
הקבוצה שוב לא הצליחה להתחבב על הציבור. עם זאת, ראויים לציון ובאופן אירוני גם ידועים לשמצה, היו שלוש התערוכות השנתיות הבאות של "דה ברוקה", שהפעם נערכו בגלריה אמיל ריכטר האופנתית. בחדרים גדולים ושקטים, מרוהטים ביוקרה ומרופדים בשטיחים עבים, הרשימו הציורים וההדפסים הלא שגרתיים של הקבוצה את הציבור, וביניהם הייתה כרזה של עירום נשי שזעזעה רבים בציבור שהיו שאננים לעבודתם.
הקל וחברים אחרים ב"די ברוקה" העריצו מאוד את עבודתו של אדוורד מונק, ושאיפתו ליצור גשר בין ציור גרמני נאו-רומנטי מסורתי לציור אקספרסיוניסטי מודרני. ארבעת החברים המייסדים עשו שימוש רב בהדפס כמדיום זול ומהיר לייצור אמנות במחיר סביר.
אמנות פרימיטיבית היוותה השראה גם לחברי הקבוצה היה זה אחיו של הקל שהציג בפני הקבוצה את הפיסול האפריקאי, ומצוין כי הסכמתם להצגת אמנות פרימיטיבית, ביטאה את הכמיהה האקספרסיבית של אמנים אירופיים - הייתה חד משמעית. באמצעות סגנון זה הם מצאו מקור כוח בדמויות הברבריות.
מלחמת העולם הראשונה והשנייה
בדצמבר 1911 עבר אריך הקל מדרזדן לברלין. הוא הצטרך לקבוצת הזצסיון הברלינאי. "דה ברוקה" פורק בשנת 1913. אריך הקל סווג כבלתי כשיר לשירות פעיל במהלך מלחמת העולם הראשונה, אך התנדב לשרת ביחידת אמבולנסים שהוצבה בבלגיה. הוא הצליח להמשיך לייצר עבודות לאורך המלחמה.
בין השנים 1922 - 1924 צייר הקל בחדר קטן וקמור בקומת הקרקע בהזמנת המוזיאון בעיר ארפורט (Erfurt) שבמרכז גרמניה. עכשיו המקום נקרא Heckelraum. ציורי הקיר, שביצע שם נקראו את התואר לבנשטופן ( "שלבי החיים" ), נחשבים לציורי הקיר החשובים ביותר ששרדו מהאקספרסיוניזם הגרמני.
בשנת 1937 הכריזה המפלגה הנאצית על עבודתו כ"מנוונת ". אסרו עליו להציג את עבודותיו בפומבי, ויותר מ־700 פריטי אמנות שלו הוחרמו ממוזיאונים גרמנים. עד 1944 נהרסו כל חיתוכי העץ שלו ולוחות ההדפסה.
מורשת
כמו רוב חברי "דה ברוקה", הוא היה מדפיס פורה. הקטלוגים מתארים עם 465 חיתוכי עץ, 375 תחריטים ו -400 ליטוגרפיות. יותר מ -200 מהם, בעיקר תחריטים, הם משבע השנים האחרונות לחייו.
תערוכת רטרוספקטיבה גדולה, "אריך הקל - יצירתו בשנות העשרים", התקיימה באוקטובר 2004 - פברואר 2005 במוזיאון ברוקה בברלין.
בשנת 2000, תמונה שלו - נוף כפרי, נמכרה תמורת 1.21 מיליון ליש"ט בסותביס בלונדון.
כף פילכנר
כף פילכנר (באנגלית: Cape Filchner) הוא כף מכוסה קרח הפונה אל ים דייוויס, 27 ק"מ מערבית-צפונית-מערבית לאי אדמס באנטארקטיקה. הכף מפריד בין ארץ קייזר וילהלם השני וארץ המלכה מרי.
היסטוריה
כף פילכנר התגלה על ידי משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה (1914-1911) בראשות סר דאגלס מוסון, שקרא לו על שם וילהלם פילכנר, מנהיג המשלחת הגרמנית השנייה לאנטארקטיקה בשנים 1912-1911.
Ericom Software
אריקום תוכנה (באנגלית: Ericom Software) היא חברה אמריקאית בינלאומית המפתחת תוכנה להתחברות מאובטחת אל סביבת העבודה הארגונית.
מטה החברה הראשי של החברה נמצא בעיר קלוסטר, ניו ג'רזי ומפעילה סניפים נוספים בישראל ובריטניה.
החברה מעסיקה כ-130 עובדים, מספקת שירותים ללקוחות ברחבי העולם.
היסטוריה
אריקום הוקמה בשנת 1993 על ידי ערן הימן, אשר היה נשיא החברה עד אפריל 2023, במטרה לפתח מדמה מסוף עבור תקן של מסופי מחשב למחשבים מרכזיים מתוצרת IBM.
בחודש נובמבר 2007, הכריזה על תוכנה להתחברות מרוחקת שפותחה על ידי החברה ואושרה על ידי מיקרוסופט, ובחודש ספטמבר 2017 הכריזה על תוכנה לגלישה מאובטחת.
בחודש ינואר 2019, מונה דוד קנלוס (David Canellos) לתפקיד המנכ"ל.
מוצרי החברה
לחברת אריקום תוכנה מספר מוצרים:
מתושלח
מְתוּשֶׁלַח, בנו של חנוך, אביו של למך וסבו של נח בונה התיבה, הוא דמות מקראית הנזכרת בספר בראשית, בסדר הדורות שבין אדם לנח על פי המקרא, הוא חי 969 שנים, משנת תרפ"ז לבריאת העולם, עד שנת א'תרנ"ו, משך זמן החיים הארוך ביותר במקרא.
על-פי נוסח המסורה מתושלח מת באותה שנה בה התרחש המבול, ולכן יש שטוענים כי הוא מת במבול עצמו. רש"י, על-פי שיטתו של רב בתלמוד (מסכת סנהדרין, ק"ח), מפרש כי מתושלח מת שבוע לפני המבול, ולכן נכתב בפסוק:, כלומר, אלוהים המתין שבוע למותו של מתושלח, ורק אז החל את המבול, וזאת כדי "ללמדך שהספדן של צדיקים מעכבין את הפורענות לבא". על פי נוסח שומרון ירד, מתושלח ולמך מתו שלושתם בשנת המבול. על פי נוסח השבעים מת מתושלח 14 שנים לאחר המבול, אולם בנוסח האלכסנדרוני מופיע תיקון לתאריכים, כך שמתושלח מת 6 שנים לפני המבול.
שם חיצוני לאשתו הוא עדין בת עזריאל, ערש בת דניאל או עדנה בת דניאל.
בחז"ל
בתלמוד מוזכר מתושלח כאחד משבעת הרועים שיבואו יחד עם המשיח. רש"י מסביר שם שהוא (יחד עם אדם ושת) היה מהצדיקים שהיו לפני דור המבול, כמו שכתוב במסכת סנהדרין שהמבול התעכב עד סיום ימי האבל למתושלח.
עודד מנשה
עודד מנשה (נולד בי"ז בתשרי ה'תש"ל, 29 בספטמבר 1969) הוא שחקן, מנחה טלוויזיה, זמר, מדבב ובדרן ישראלי. התפרסם בראשית דרכו כמנחה בערוץ הילדים, וכיום מנחה בערוץ עכשיו 14.
ביוגרפיה
מנשה נולד בתל אביב, לציון ואורנה מנשה. התבלט כשחקן עוד בזמן לימודיו בבית הספר התיכון "אליאנס" שבתל אביב, והיה גם חניך ומדריך בתנועת הצופים שבעיר.
קריירה
לאחר שהשתחרר, הקים יחד עם ירון כפכפי, נועה ברנר ושרון שר, את רביעיית "רקע דומה". הם הופיעו בשירים ומערכונים מקוריים בפינה קבועה בתוכנית "זהו זה!".
הנחייה
בקיץ 1990, בעקבות הפינה בזהו זה, החל להגיש את התוכנית "רואים 6/6" בטלוויזיה החינוכית בערוץ הראשון.
ב-1991, נבחר להיות מנחה בערוץ הילדים שנתיים לאחר שהוקם הערוץ. מנשה שימש כמנחה בערוץ הילדים במשך 14 שנה, משנת 1991 ועד קיץ 2005, בו הודיע על פרישתו מהערוץ, כאשר באותה עת היה המנחה הוותיק ביותר בערוץ (בהמשך שיאו נשבר על ידי טל מוסרי). כמו כן, השתתף במחזות זמר, פסטיגלים ומופעים לילדים. בשנת 1998, הוציא אלבום הנקרא "עודד אמר!", המלקט עשרה שירים שלו, ממחזות זמר, תוכניות ועוד. עודד מנשה השתתף בתוכנית מיוחדת לכבוד חנוכה בשם הסופגנייה המעופפת לצד איתי שגב ומיכל ינאי וכוכבים נוספים. הוא השתתף כמפקד הסופגניה המעופפת.
מנשה הנחה מספר שעשועונים בטלוויזיה: בין השנים 1994–1997 הנחה את תוכנית הבידור הטלוויזיונית "קיץ על החוף" (לצד שלום אסייג ובהמשך סנדי בר). בין השנים 1993–1998 הנחה את תוכנית הטלוויזיה "הכיתה המעופפת" ששודרה בערוץ הילדים. ב-2002 הנחה את התוכנית "הפירמידה" ששודרה בערוץ 2. בין השנים 2002–2005 השתתף בהנחיית "אולפן ערוץ הילדים". ב-2008 הנחה את תוכנית הטלוויזיה "קרב סכינים" בערוץ 10 ואת תוכנית הרדיו קולה של אמא בגלי צה"ל. בשנים 2008–2010 הנחה מנשה את התוכנית "פוקר כוכבים" בערוץ אגו. בשנת 2010 הגיש מנשה לצד אשתו, עדן הראל את תוכנית הבישול "עושים שכונה" בערוץ 2, במסגרת שידורי קשת. בשנת 2012 שימש כשופט בתוכנית הסטנדאפ "תצחיק אותי" בערוץ 24 לצד ציפי שביט. במהלך אותה שנה, הגיש מנשה את התוכנית "מאז ועד היום" בערוץ 24, ובהמשך עבר להנחות את התוכנית "רק טוב עם עודד מנשה" המשודרת אף היא בערוץ 24.
בשנת 2012 השתתף מנשה בתוכנית "מי יפיל את המאסטר" ואף העפיל לשלב השני של התוכנית, לאחר שביצע קסם שהמאסטר מקס מייבן לא גילה את סודו.
בתחילת 2013 החל מנשה להנחות לצד עדן הראל את התוכנית "טובים השניים" בערוץ 24.
מ-2014 מנחה מנשה יחד עם אשתו, עדן הראל, את תוכנית המציאות "אהבה על האש" בערוץ 10. באותה שנה הם החלו להגיש את התוכנית "עדן ועודד משפחה בע"מ" בערוץ 20.
בשנים 2015–2016 הגיש את התוכנית "שישי בבוקר" בערוץ 10 לצד אשתו עדן הראל.
כיום מנחה מנשה תוכנית יומית בשם "משאל עם" בערוץ עכשיו 14 וגם את התכנית "עדן ועודד" עם אשתו.
משחק
ב-1992 גילם את עודד, אח של אביב (אביב גפן) בסדרת הטלוויזיה "עניין של זמן". באותה שנה השתתף בסרט "ללקק ת'תות".
ב-1994 גילם את מעוז צור בסרט הטלוויזיה "הסופגנייה המעופפת" ששודר בערוץ הילדים והיה פרודיה על "מסע בין כוכבים". באותה שנה השתתף לראשונה בפסטיגל וביצע את השיר "כל דבר הוא שיר" שהגיע למקום השני באותה שנה בתחרות.
בשנת 1995 השתתף בקלטת הילדים "הקסם של ימבה 1" לצידם של דנה דבורין, ואבי יפה.
בשנת 1996 השתתף גם בקלטות הילדים "פיץ העכבר" בתפקיד ד"ר גידי וגידי הסטודנט, ו"הקסם של ימבה 2", ובמחזמר "בן המלך והעני" בתפקיד מיילס הנדון.
בשנת 1997 השתתף בשנית בפסטיגל עם השיר "רכבת שדים".
בשנת 1998 השתתף במחזמר "סיסי הנסיכה" בתפקיד הנסיך פרנץ יוזף לצידה של דנה דבורין, כתבה סמדר שיר, וביים גדי ענבר.
ב-1999 גילם את פיליאס פוג במחזמר שביים ירון כפכפי "סביב העולם בשמונים יום", והשתתף בסרט הילדים "הכבש השישה עשר".
בשנת 2000 השתתף בפעם השלישית בפסטיגל עם השיר "אני ג'וקר", והשתתף בסרט הילדים "כובע קסמים".
בשנת 2001 גילם את המלך ארתור במחזמר שביים ירון כפכפי "המלך ארתור ואבירי השולחן העגול", והשתתף בסרט הילדים "ורק אני לא".
בשנים 2002–2003 שיחק בסדרה "לחיי הערבה", אשר הייתה פרודיה על הטלנובלה "לחיי האהבה".
בשנת 2003 שיחק בסדרת המערכונים "ברוכים הבאים לבית ספר חגבים" ששודרה בערוץ הילדים, וגילם את האקלברי פין במחזמר "תום סוייר והאקלברי פין".
ב-2004 גילם רופא וגילם את מנהל "ערוץ הילדים" בסדרת הטלוויזיה "הפיג'מות" ושיחק בדמות המלך הרע בפסטיגל 2004 – "לא יאומן כי פסטיגל" ושר את השיר "רוצה להיות רשע". כמו כן, באותה שנה גילם את עצמו בסדרה "כל שבת שנייה" ששודרה בערוץ הילדים.
בשנת 2005 שיחק בסדרת המערכונים "הצלצול הוא בשבילי", והשתתף במופע "שיר נולד" שביים משה קפטן.
ב-2007 גילם את ג'וש ברנר בטלנובלה "האלופה".
ב-2008 גילם את צ'ארלס בסדרת הטלוויזיה "משמורת".
בחנוכה תשע"ו שיחק במחזמר "יוסל'ה קמצן קדוש" שהפיקה איילת ריפס.
ב-2015 שיחק לצידה של אשתו בסרט הילדים "גויאבות".
ב-2017 השתתף בסדרה "אחותי קפצה כיתה" בערוץ KIDZ.
ב-2018 השתתף בקמפיין של משרד החקלאות לעידוד אכילת מאכלים בריאים בקרב ילדים.
מנשה השתתף בפסטיגל 2020 – My פסטיגל. בתור כוכב עבר שהשתתף בארבעה פסטיגלים, במופע הנחה קטעי קישור לצד שותפתו ל"צעצוע של פסטיגל" יעל בר זוהר וביצע עם שאר המשתתפים את המנון הפסטיגל "יד ביד".
דיבוב
בתחילת שנות ה-90 החל להשתתף בדיבוב לעברית של סרטים וסדרות טלוויזיה. תפקידו הראשון בדיבוב היה כשתרם את קולו לצוף הצפרדע בסדרת הטלוויזיה "חבורת הצב המעופף". ב-1991 דיבב את ביל בסדרת הטלוויזיה "פיטר פן" ששודרה בערוץ הראשון. באותה שנה, דיבב בסרט "בן המלך והעני". ב-1992 דיבב את הדוד ארתור המבוגר בסדרת הטלוויזיה "מסיפורי המלך בבר", ודיבב את גרשון בסדרת הטלוויזיה "פשוש". במהלך אותה שנה, דיבב מנשה בסרט האנימציה "ברנרד וביאנקה במבצע אוסטרליה ". ב-1993 דיבב את סנופקין בסדרת הטלוויזיה "המומינים". ב-2001 דיבב את מיילו בסרט "אטלנטיס: האימפריה האבודה". בשנת 2004 שימש כמדבב בתוכנית המצוירת "על מה ולמה".
בשנת 2018 נתן את קולו לסרט האנימציה של חנן קמינסקי "אגדת המלך שלמה".
חיים אישיים
ב-2007 נשא לאשה את עדן הראל. לזוג שלושה בנים ושתי בנות משותפים, והם מגדלים יחד גם את בנה של הראל מנישואיה הקודמים. הם מתגוררים ברמת השרון.
מנשה ואשתו עברו תהליך חזרה בתשובה והם שומרים שבת, וילדיהם חובשים כיפה. התקרב לרב יעקב אדלשטיין, רבה של רמת השרון.
ויליאם אוטס
ויליאם קלווין אוטס (באנגלית: William Calvin Oates; ) היה קצין ופוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-29 בשנים 1894–1896. החל מ-1881 ועד השבעתו כמושל הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. במלחמת האזרחים האמריקנית הוא שירת כקולונל בצבא הקונפדרציה, ובמלחמת ארצות הברית-ספרד כבריגדיר גנרל בצבא ארצות הברית.
ראשית חייו
ויליאם אוטס נולד במחוז פייק שבאלבמה כבנם של ויליאם ושרה (לבית סלרס) אוטס, משפחת חוואים ענייה. כל אבותיו הגיעו לצפון אמריקה במהלך התקופה הקולוניאלית, וכולם הגיעו מאנגליה ומויילס. כשהיה בן 17 הוא היה סבור שהוא הרג אדם בקטטה אלימה ועזב את ביתו לפלורידה. הוא הפך לנווד, התיישב בטקסס במשך כמה שנים, ולאחר מכן שב לאלבמה בדרבונו של אחיו הצעיר ג'ון, שנשלח על ידי המשפחה למצוא אותו. הוא למד משפטים באקדמיית לורנסווייל, אלבמה, עבר את מבחני לשכת עורכי הדין, ופתח משרד עורכי דין בעיר אבוויל הסמוכה.
מלחמת האזרחים
ביולי 1861 הצטרף אוטס לצבא הקונפדרציה והוצב כקפטן ברגימנט הרגלים ה-15 של אלבמה. באביב 1863 הוא מונה כמפקד הרגימנט. הוא לחם בקרב גטיסברג, בו הוא הוביל את חייליו בסדרה של מתקפות בקרב על כיפה עגולה קטנה, שם נהרג אחיו ג'ון. אוטס היה סבור שאם הרגימנט שלו היה מסוגל לכבוש את כיפה עגולה קטנה, יכלה לצעוד עד לוושינגטון די. סי. ולכבוש אותה. מאוחר יותר ציין אוטס שאפילו אם רגימנט נוסף אחד בלבד של הקונפדרציה היה מצטרף למתקפה, היא הייתה מסתיימת בהצלחה, מאגפת את צבא האיחוד ומאיימת על כלל ארמיית הפוטומק.
אוטס ציין:
בהמשך השתתף אוטס בקרב צ'יקמוגה, ב, ב וב. לאחר שאיבד את הפיקוד על הרגימנט ה-15 בשל מהלכים פוליטיים, הוא מונה כקולונל של הרגימנט ה-48 של אלבמה על ידי נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס. במהלך, שנערך בפאתי ריצ'מונד, הוא נפצע, איבד את זרועו הימנית, וכך הסתיים שירותו הפעיל.
מערכת הבחירות
שאיפתו המרכזית של אוטס הייתה להיבחר לסנאט של ארצות הברית, אך תוכניותיו השתנו כתוצאה מהמהלכים הפוליטיים באלבמה של שנות ה-90. בתגובה להורדת מחירים, אלפי בעלי חוות קטנות התאגדו בארגונים כמו ברית החוואים, שדחקו בחוואים לקנות ולמכור בשיתוף וגרמו לאינפלציה ברמה הארצית. בינתיים, מנהיגי המפלגה הדמוקרטית היו מפולגים בשאלת עמדתה של המפלגה כלפי הברית וכלפי קבוצות דומות. מנהיג ברית החוואים, רובן פ. קולב לא נבחר ב-1890 כמועמד המפלגה למשרת מושל אלבמה בשל הצבעתם של האזורים שהיו מאוכלסים בשחורים רבים ושל הנציגים מהמגזר העסקי. ב-1892 פרש קולב מהמפלגה והתמודד כמועמד מטעם סיעת הג'פרסונים של המפלגה, וחיזר בגלוי אחר החוואים השחורים. מערכת הבחירות שלו נגד המושל המכהן תומאס ג'ונס ומאמציו לעקוף את הפוליטיקה של העליונות הלבנה קוממו והפחידו שמרנים כמו אוטס.
בבחירות של 1892 נוצח קולב על ידי ג'ונס לאחר שקיבל רק 115,524 קולות מול 126,959 הקולות של ג'ונס, כמעט באופן ודאי כתוצאה מהונאת בחירות באזורי השחורים. קולב התכוון בוודאות להתמודד שוב ב-1894 כמועמד הג'פרסונים וציפה לתמיכת מפלגת תומכי האינפלציה, מפלגת העם או המפלגה הפופוליסטית. הבוסים הפוליטיים של הדמוקרטים התאחדו מאחורי אוטס כאיש שהתנגד לברית החוואים ויכול היה להיאבק באופן הטוב ביותר מול האתגר של האגף במפלגה של תומכי תקן הכסף. בגיבוי ג'ונס והעיתון Montgomery Advertiser, התמודד אוטס על משרת המושל. בוועידת המפלגה המדינתית שהתקיימה במאי 1894, הוא ניצח את איש סיעת תומכי תקן הכסף מברמינגהאם, ג'וזף גונסטון כבר בסבב ההצבעה הראשון. מסע הבחירות של אוטס נגד קולב התנהל על רקע המאבק על כיסוי העיתונות כאשר ג'ונס עשה שימוש בכוחות צבאיים כדי לדכא את שביתת כורי הפחם בברמינגהאם. קולב ובעלי בריתו הפופוליסטים והרפובליקנים תקפו באופן חריף את ג'ונס, בעוד שאוטס התמודד כ"גיבור הגידם ממחוז הנרי", כאויב האנרכיה והאי-סדר, מגן העליונות הלבנה.
בבחירות הכלליות שהתקיימו באוגוסט אותה שנה הביס אוטס את קולב כאשר זכה ב-111,875 קולות מול 83,292 שקיבל קולב. כמו בבחירות של 1892, ניצחון הדמוקרטים נזקף בין השאר למעשי מרמה בקלפיות באזורי השחורים. ירידת מספר המצביעים נבעה ככל הנראה מחוק הבחירות של 1893 שנועד לקפח את זכותם של אנאלפביתים מלהצביע. קולב ורבים מתומכיו סירבו לקבל את תוצאות הבחירות הרשמיות. הוא הכריז על עצמו כמנצח וביום ההשבעה, 1 בדצמבר 1894 נשא שבועה מול שופט שלום במונטגומרי. יחד עם חבורה של תומכים נאמנים לו, הוא צעד לאורך שדרות דקסטר אל הקפיטול המדינתי, שם מתחת לאפו של המושל היוצא ג'ונס והמושל הנבחר אוטס, שזכו להגנה מהכוחות המזוינים של המדינה, הוא נאלץ להידחק לרחוב צדדי. בפני תומכיו הזועמים הוא נשא "נאום השבעה" משלו, אך אוטס הושבע באופן רשמי לתפקידו בטקס שקט ושליו.
כהונתו
מושב 1894–1895 של בית הנבחרים של אלבמה עמד בסימן של מאבקים בין הפופוליסטים לבין הדמוקרטים, בין אנשי אגף הבורבון של המפלגה הדמוקרטית לבין אגף הרפורמה של המפלגה, ובין תומכי תקן הזהב מול תומכי תקן הכסף. הפופוליסטים היו מיעוט משמעותי שמטרתו הראשונה הייתה העברת חוק בחירות. בסופו של דבר העביר בית המחוקקים חוק בחירות, שאף על פי שלא חל למפרע, נתמך על ידי מנהיגי הפופוליסטים כמו ג'וזף סי. מנינג ככל שהתאפשר להם. מושב בית הנבחרים עמד בסימן של מאמצי התמודדות של הפופוליסטים לגרום לממשלה הפדרלית לחקור את תוצאות הבחירות של 1892 ו-1894 באלבמה. אוטס ובעלי בריתו סיכלו את כוונותיהם אלו של הפופוליסטים.
עניינו המרכזי של אוטס כמושל היה היציבות הפיננסית של אלבמה. ממשלים קודמים הורידו באופן רצוף את שיעור המס ad valorem בכמעט מחצית בין השנים 1876–1889, כשהוצאות המדינה הוכפלו. בראשית שנות ה-90 שעמדו בסימן של שפל כלכלי, נאלץ המושל הקודם ג'ונס ללוות כספים כדי לשמור את הממשלה במצב של פעילות ואישר העלאת מס נוספת ב-1893. אף על פי כן, ב-1894 הוא חזה גירעון של כמעט 700,000 דולר עד ספטמבר 1896. בעלי בריתו של אוטס בבית המחוקקים מיהרו לחוקק חוק מס מול התנגדותם של הפופוליסטים שקיוו לראות את ממשל אוטס סובל ממחסור בכספים. בפברואר 1895 לאחר דיונים ארוכים, העביר בית המחוקקים הצעות חוק שהסמיכו את אוטס להכניס כספים לקופת המדינה שהייתה שרויה בחובות. באותו חודש, לבקשתו של אוטס, ביטלו המחוקקים את תוכניתו של המושל ג'ונס לבטל בהדרגה את מערכת העסקת האסירים, וכך לשמר את המקור החיוני להכנסה עבור המדינה.
במרץ 1895 נסע אוטס לניו יורק כדי להיפגש עם בעלי החוב של המדינה כדי לדון בו. שם ארבו לו ג'וזף מנינג וחבר בית הנבחרים מילפורד האוורד, שהיו בעיר כדי לפרסם את הצורך ברפורמה בשיטת הבחירות בדרום. הם גינו את אוטס כמושל שנבחר בהונאה, וכמי שעומד בראש משטר בלתי מוצדק. אוטס לא הצליח להגיע להסדרים פיננסיים מספקים ושב לאלבמה כשמצב בריאותו הפיזית והנפשית רעוע. במשך השנה הבאה נמשכו הזמנים הקשים, ואוטס נאלץ ללוות כספים עבור מדינתו מבנקאים בניו יורק ובאלבמה. הוא יכול היה עם זאת להתנחם בידיעה שמאמצי הפופוליסטים להפוך על פיהם את תוצאות הבחירות של 1894 כשלו. במאי 1896 היה ברור שהקונגרס לא יערוך שום חקירה בנוגע לבחירות באלבמה.
על אף ניצחון זה, בעלי בריתו הדמוקרטים של אוטס נחלו כישלונות. תומכי תקן הכסף היו עדיין סיעה חזקה, ואוטס לא יכול היה למנוע מג'ונסון, מועמד של סיעת תומכי תקן הכסף, מלנצח בבחירות המקדימות של המפלגה על משרת המושל. כשהגיעה תקופת כהונתו לקיצה, עדיין שאף אוטס להיבחר לסנאט של ארצות הברית. אפשרות של התפנות מושב בסנאט הייתה אמורה לקרות ב-1897, ואוטס פתח במסע בחירות לצורך כך, אך ללא הצלחה. לתפקיד נבחר אדמונד ו. פטוס, תומך תקן הכסף.
שנותיו האחרונות
ב-1898 קיבל אוטס מהנשיא ויליאם מקינלי מינוי כבריגדיר גנרל, ושירת במלחמת ארצות הברית-ספרד. לאחר המלחמה הוא שב לעיסוקו בעריכת דין ושלח את ידו בעסקי מקרקעין. הוא ניסה ללא הצלחה להקים אנדרטה בשדה הקרב בגטיסברג לזכר חבריו לנשק מהרגימנט ה-15, כולל אחיו שנפל בקרב.
ויליאם אוטס נפטר במונטגומרי ב-9 בספטמבר 1910. הוא נטמן בבית הקברות אוקווד שבעיר.
חסן בדג'ייב
חסאנבי אדווארדוויץ' בדג'ייב (ברוסית: Хасанби Эдуардович Биджиев; נולד ב-19 במאי 1966) הוא כדורגלן עבר סובייטי-רוסי ומאמן רוסי בהווה.