פלאח
מוצאם
מאז המאה ה-19 מתנהל דיון בין חוקרים בעניין מוצאם של הפלאחים בארץ ישראל. מספר חוקרים אירופאיים בני המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, ובהם קלוד קונדר הבריטי ושארל קלרמון-גנו הצרפתי, הציעו שמקורם של הפלאחים בארץ הוא בעמי כנען הקדומים. קלרמון-גנו כתב כי הפלאחים אינם ממוצא יהודי, שכן מלחמות השמד שניהלו הקיסרים הרומים נגד היהודים, ולאחר מכן רדיפות הקיסרים הנוצרים נגד היהודים, מחקו כל זכר ליהדות האתנית והפוליטית בארץ ישראל, ואינם ממוצא יווני, שכן שנותרו בהם עקבות של יסודות שמיים, ולפיכך "נותר לקבוע שהפלאחים של ארץ ישראל הם נציגיהם המודרניים של השבטים הקדומים שבני ישראל מצאו יושבים בארץ, ובהם הכנענים". חוקרים אלו אף הציעו כי קיים דמיון בין הפולחן הכנעני הפוליתאיסטי הקדום כפי שתואר בתנ"ך לבין הדת העממית של הפלאחים, שעל אף שהם מציגים את עצמם מוסלמים, בפועל הם עשויים לבלות חיים שלמים מבלי להיכנס למסגד אפילו לא פעם אחת, ומייחסים חשיבות רבה יותר למקאם המקומי ולעצים מקודשים מאשר לאללה או למוחמד. קונדר הציע כי מנהגים אלו מקורם בזכרונות פוליתאיסטים, יהודיים, נוצרים ומוסלמים. לדעה זו היה שותף, למשל, גם יוסף מיוחס, סופר ומחנך יהודי ירושלמי ממוצא ספרדי שפעל בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, וכתב כי "הפלחים – צאצאי הכנענים – נחשבים לתושבים הקדמונים ביותר שבארץ ישראל, ואצלם נשתמרו במלואם כל המנהגים הקדומים והמדות העתיקות, שכבר נשתכחו ממנו לרגלי הגלות הארוכה". בספרו על חיי הפלאחים, בו השווה אותם לחיי היהודים בתקופת התנ"ך והתלמוד, הוא ציטט את החוקר האנגלי ווילסון, שגרס כי "אם רוצים היהודים של היום להכיר את עצמם, כלומר: את חייהם הקדמונים הטפוסיים, מדותיהם ותכונותיהם, עליהם לפנות אל הפלחים תושבי ארץ ישראל, ולא אל היהודים אחיהם, לרבות יהודי המזרח שבארץ ישראל, כי אחיהם אלה כמעט כולם ממדינות הים באו [...] ורק הפלחים, אשר למרות כל המלחמות והשנויים שקרו בארץ, ולמרות כל ההרפתקאות שעברו עליהם בתקופות שונות, לא הניחו ברובם את מקומם בהיותם קשורים אליו בעבותות עבודת האדמה ומרעה הצאן, רק הם, יכלו לאצור בקרבם ולשמור באמונה על כל התכונות הקדומות אשר ליהודים הקדומים שבתוכם ישבו להם ימים רבים. – רק חייהם של אלה, יכולים להפיץ אור בהיר על החיים שבתקופת התנ”ך, ולבארם באור מספיק". גישה נוספת היא כי חלק עיקרי במוצאם של הפלאחים מקורו מרצף דמוגרפי שתחילתו באוכלוסייה היהודית או השומרונית החקלאית שנשארה בארץ לאחר חורבן בית המקדש השני. בגישה זו החזיקו בין היתר גם דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי. בספרם המשותף "ארץ ישראל בעבר ובהווה" שיצא לאור בשנת 1918, הם כתבו כי "הפלחים אין מוצאם מן הכובשים הערבים, שהשתלטו על ארץ ישראל וסוריה במאה השביעית לספירה. המנצחים הערביים לא השמידו את האוכלוסייה החקלאית שמצאו בארץ. הם רק גירשו את השליטים הביזנטיים הזרים. באוכלוסייה המקומית לא נגעו לרעה. הערבים גם לא עסקו בהתיישבות. גם במקומות מושבותיהם הקודמים לא שלחו בני-ערב את ידם בעבודת האדמה ... בארצות הכבושות לא חיפשו שטחי התיישבות למעמד האיכרים שלהם, שכמעט לא היה אצלם בנמצא. כל עניינם בארצות החדשות היה מדיני, דתי וכספי: לשלוט, להפיץ את האסלאם, לגבות מיסים. ... האיכר היהודי, כמוהו ככל איכר, לא במהרה ניתק עצמו מאדמתו, שרוותה זיעתו וזיעת אבותיו ... האוכלוסייה הכפרית, חרף מעשי הדיכוי והסבל, נשארה כמות שהיא". הם הוסיפו שמאז הכיבוש הערבי היגרו לארץ פרסים, מונגולים, צ'רקסים, פרנקים, מצרים, אלג'ירים, גרוזינים, שנשארו ונטמעו באוכלוסייה המקומית. בן-גוריון כתב מאמר בנושא לבדו בשנת 1917 וסיכם אותו במילים הבאות: "אך למרות רבוי התערובות הללו הרי רוב מנינם ורוב בנינם של הפלחין המוסלימים במערב ארץ-ישראל משַווה לפנינו טפוס גזעי אחד וחטיבה אתנית שלמה, ואין כל ספק שבעורקיהם יזרום הרבה דם יהודי – דם אותם האכרים היהודים “עמי הארץ”, שבחרו בצוק העתים להתכחש לדתם ובלבד שלא יעקרו מעל אדמתם". בספרו "אוכלוסיינו בארץ" (1929) בן צבי סייג את המסקנה החותכת שהציגו השניים: "מובן מאליו שלא נכון יהיה להגיד שכל הפלחים הם מצאצאי היהודים הקדומים, המדובר הוא ברובם או ביסודם", אך סיכם בכך ש"הרוב הגדול של הפלחים אין מקורם מהכובשים הערבים, אלא, לפני זה, מהפלחים היהודים שהיו מנין ורוב בנין הארץ, לפני כיבוש האסלאם".