cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איליין בראון
ביוגרפיה
איליין בראון גדלה בשכונות העוני של צפון פילדלפיה, אם אמה החד-הורית. למרות העוני שחיו בו, אמה, דורותי, הצליחה לדאוג לאיליין לחינוך פרטי, שיעורי מוזיקה, ובגדים יפים. היא למדה פסנתר קלאסי ובלט בבית ספר ניסיוני שהיה כמעט כולו לבן, כך שכצעירה היו לה רק חברות שחורות מועטות. לאחר שסיימה תיכון, נרשמה ללימודים באוניברסיטת טמפל, אך נשרה מהלימודים כעבר סמסטר אחד, ונסעה לקליפורניה לנסות ידה בכתיבת שירים. בקליפורניה, נרשמה ללימודים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ומאוחר יותר נרשמה גם ללימודי משפטים, אך לא סיימה.
כשהגיעה לקליפורניה עם רק מעט כסף וללא קשרים מקומיים, בראון עבדה בתור מלצרית במועדון חשפנות. שם, פגשה בג'יי ריצ'רד קנדי, סופר רומנים לבן נשוי, והשניים החלו מערכת יחסים. קנדי היה הראשון שהכיר לבראון פוליטיקה רדיקלית. לאחר שלמדה מידיו על קומוניזם, קפיטליזם, והתנועה לשחרור האזרח, נהייתה בראון פעילה בתנועת שחרור השחורים. בראון וקנדי ניסו להתגורר יחד תקופה, אך נפרדו תוך זמן קצר. המעורבות הפוליטית של בראון גדלה, והיא התחילה לעבוד בעיתון הרדיקלי Harambee, והייתה לנציגה השחורה הראשונה של אגודת הסטודנטים השחורים לקונגרס השחור בקליפורניה. ב-1968, לאחר ההתנקשות בחייו של מרטין לותר קינג, היא הלכה לפגישה הראשונה שלה במפלגת הפנתרים השחורים.
פעילות בפנתרים השחורים
ב-1968 הצטרפה בראון למפלגה, והחלה ללמוד תאוריה מהפכנית, למכור עיתונים של המפלגה, לנקות כלי נשק ולמלא משימות אחרות בשירות המאבק. היא עזרה להקים תוכנית ארוחות בוקר חינם לילדים, וכן תוכנית הסעות לבתי כלא, ותוכנית סיוע משפטי.
באותה שנה, דייוויד היליארד, מנהל המטה של המפלגה, ביקש מבראון להקליט את שירה, והתוצאה הייתה אלבום בשם Seize the Time. ב-1969, סייעה להנהיג את התא של המפלגה בניו הייבן, קונטיקט, כשאריקה האגינס הייתה בכלא, ופעלה לשחרורה. מאוחר יותר, נטלה את תפקיד עורכת העיתון של המפלגה בדרום קליפורניה, וב-1971 נהייתה חברה בוועד המרכזי כשרת המידע. ב-1973, הוציאה בראון אלבום נוסף, הפעם של שיריו של מייסד המפלגה ושר הביטחון בה, הואי פ. ניוטון, בשם Until We're Free.
על פי הוראותיו של מנהיג מפלגת הפנתרים השחורים, היואי ניוטון, בראון רצה למועצת העיר אוקלנד ב-1973, ללא הצלחה, ושוב ב-1975.
כשניוטון נמלט לקובה ב-1974, כאשר הוא עומד בפני האשמת רצח, הוא מינה את בראון להנהיג את המפלגה. האישה היחידה שעמדה בראש הפנתרים השחורים, בראון מילאה תפקיד זה בין השנים 1974 ל-1977. בספר זכרונותיה, A Taste of Power, מ-1992, היא כתבה:
בעת כהונתה, היא התמקדה בפוליטיקה של הבחירות ושירותים קהילתיים. ב-1977, היא ניהלה את מסע הבחירות המצליח של ליונל וילסון לראשות העיר אוקלנד, השחור הראשון שהגיע למעמד זה.
בראון התפטרה ממנהיגות הפנתרים תוך פחות משנה מעת חזרתו של ניוטון מקובה, ב-1977, כאשר ניוטון אישר את הכאתה של רג'ינה דייוויס, מנהלת בבית הספר של הפנתרים, מכיוון שנזפה בעמית שלא עשה את המוטל עליו. זה היה הקש ששבר את גבה של בראון, שכבר לא יכלה לשאת את הסקסיזם ודפוסים הפטריארכליים של המפלגה. היא עזבה את אוקלנד יחד עם בתה, אריקה, ועברה ללוס אנג'לס.
צב רך קוצני
צב רך קוצני (שם מדעי: Apalone spinifera) הוא מין של צב ממשפחת צבים רכים החי באמריקה הצפונית. לצב זה תפוצה רחבה ביותר מדרום קנדה באונטריו וקוויבק לצפון מקסיקו.
איליין בראון
פעילות בפנתרים השחורים
בראון הקליטה שני אלבומים Seize the Time (Vault, 1969) ו- Until We're Free (Motown Records, 1973). הראשון כולל את "האספה", ההמנון של מפלגת הפנתרים השחורים.
צב רך קוצני
צב זה יכול להגיע לאורך 50 ס"מ והוא בעל גוף רך עם ראש וצוואר מנומרים בשחור-צהוב והעיניים גדולות יחסית. השריון והכפות שטוחים ועוזרים לצב לשחות מהר מתחת למים. צבעו של השריון ירוק עם נקודות צהובות והקצוות לבנים. מסביב לשריון ישנם קוצים קטנים מהם קיבל הצב את שמו. הנקבות יותר גדולות מהזכרים.
הצב שוחה במהירות ומצוי גם על היבשה בהתחממות בשמש. הוא מחפש מתחת למים מיני טרף קטנים כמו סרטני נהרות, דגים ועוד וכן צמחייה מימית וגם אצות.
איליין בראון
המשך אקטיביזם
לאחר שעזבה את הפנתרים, בראון החלה לכתוב את זכרונותיה. מאוחר יותר היא חזרה לפעילות בתנועת שחרור השחורים, והפעם התמקדה בצורך ברפורמות רדיקליות בשיטת הכליאה. בין 1980 ל-1983 היא למדה משפטים באוניברסיטת סאות'ווסטרן. מ-1990 ועד 1996 היא התגוררה בצרפת. משם עברה לאטלנטה, ג'ורג'יה, והקימה את העמותה "Fields of Flowers", שסיפק הזדמנויות חינוכיות לילדים שחורים משכונות מצוקה. ב-1998, היא הייתה מייסדת שותפה לארגון העממי "Mothers Advocating Juvenile Justice", או אמהות מקדמות צדק לנוער, שניסה למנוע את העמדת בני נוער למשפט כמבוגרים במקום בבית משפט לנוער. היא גם פעלה למען בני נוער בבתי כלא דרך המשרד לסיוע משפטי על שם מייקל לואיס. לואיס, שהיה ידוע גם כ"בי הקטן", נשפט למאסר עולם בגיל 14 בגין רצח שבראון האמינה שלא הוא ביצע. בראון כתבה את סיפורו של לואיס בספר The Condemnation of Little B, שניתח את המקרה של לואיס כחלק מתופעה רחבה יותר של כליאת נוער שחור בארצות הברית.
ב-2003, בראון הקימה את הברית הלאומית לרפורמת בתי הכלא, אשר מסייעת לאלפי אסירים למצוא דיור לאחר שחרורם, ומספקת תחבורה לבני משפחה לבקר את יקיריהם בכלא, עוזרת למשוחררים למצוא תעסוקה, ומגייסת כספים לטובת יכולתם של אסירים לבצע שיחות טלפון ולספק להם מתנות בחגים. גם ב-2005, עת השתתפה במחאה נגד מפגש ה-G-8, בסי איילנד, ג'ורג'יה, למדה בראון על העוני בעיירה הסמוכה, ברנסוויק. היא החליטה לרוץ לראש עיריית ברנסוויק, כשהיא מייצגת את מפלגת הירוקים. היא קיוותה למנף את התפקיד כדי להביא לבמה הלאומית את המקרה של לואיס, וגם לבנות בסיס כלכלי בעיר שתשרת את אוכלוסיית תושביה השחורים. אף על פי שבסופו של דבר בראון נפסלה מהבחירות מטעמי תושבות, מאמציה אכן העלו את המקרה לכותרות. מאוחר יותר, הייתה בראון למייסדת-שותפה של אגודת הנשים לפעולה עממית בברנסוויק.
מפלגת הירוקים
במרץ 2007, בראון הודיעה שהיא מתמודדת על המינוי של מפלגת הירוקים לנשיאות. היא הרגישה שנדרש קמפיין כדי לקדם את האינטרסים של כל מי שלא מיוצג על ידי המפלגות הגדולות, ובמיוחד נשים מתחת לגיל 30 ואפרו-אמריקאים. מצע הבחירות שלה התמקד במשפחות ממעמד הפועלים, כאשר היא הציעה תוכניות לדיור בר-השגה, שכר שניתן להתקיים ממנו, שירותי בריאות אוניברסליים, הגדלת תקציבים לחינוך ציבורי, הוצאת כוחות ארצות הברית מעיראק, שימור סביבתי, וקידום של שוויון. בראון קיוותה למשוך שחורים רבים למפלגת הירוקים דרך הקמפיין שלה, ורצתה שהם יראו במפלגה אלטרנטיבה למהפכה חברתית. בסוף 2007, היא התפטרה מהמפלגה, לאחר שהסיקה שהלבנים שמנהלים את המפלגה לא באמת מעוניינים להחיל שינוי חברתי אמיתי, ואפילו "יהדפו באגרסיביות ניסיונות להביא שינוי חברתי רחב במסגרת הבחירות".
אבימאל
אֲבִימָאֵל הוא דמות מקראית. הוא בנו של יקטן ואחיהם של 12 אחיו: אַלְמוֹדָד, שָׁלֶף, חֲצַרְמָוֶת, יֶרַח, הֲדוֹרָם, אוּזָל, דִּקְלָה, עוֹבָל, שְׁבָא, אוֹפִר (אופיר), חֲוִילָה ויוֹבָב.
אבימאל, ככל הנראה התגורר כמו שאר אחיו בערב ובעיקר באזור תימן.
פירוש שמו של אבימאל הוא, ככל הנראה, אכן אבי הוא אל.
דן פסח
דן (דני) פסח הוא קצין צה"ל בדימוס דרגת תת-אלוף. שירת כטייס מסוקים וכטייס קרב בחיל האוויר, פיקד על בסיס נבטים ועל בסיס חצרים.
ביוגרפיה
פסח שירת כטייס בחיל האוויר. במחצית הראשונה של שנות השישים עבר קורס טיסה במסוקים בבית הספר לטיסה של צבא ארצות הברית בפורט ראקר שבאלבמה. הוא הוכשר כטייס סופר פרלון ושירת כקצין ההדרכה הראשון של טייסת 114 שהוקמה ב-1966. במלחמת ששת הימים השתתף בפעולות חילוץ וסיוע, והיה ממחלצי מפקד טייסת 116 יהונתן שחר שמטוסו הופל בגזרה המצרית. לאחר המלחמה השתתף בחילוץ הנפגעים מטיבוע המשחתת אילת. במבצע הלם ב-1968, חילץ מעומק מצרים את כוח סיירת צנחנים בפיקודו של מתן וילנאי.
בהמשך שירותו שירת כטייס סקייהוק, הוא שימש סגן מפקד טייסת 115 במלחמת ההתשה. בתחילת 1973 מונה למפקדה הראשון של טייסת 140 שהוקמה כטייסת קרב וטייסת קורס האימון המבצעי שהפעילה מטוסי סקייהוק. הוא שימש מדריך ראשי בבית הספר לטיסה, סגן מפקד בסיס עציון, מפקד בסיס נבטים, מפקד בסיס חצרים, מפקד היחידה לשיתוף פעולה וראש מטה פיקוד הצפון.
מכתב שכתב למשורר יהונתן גפן, הופיע בספר "על הקרשים" מאת גפן, שבו הביע פסח את הערכתו להופעה של גפן אל מול היחידה שפיקד עליה פסח.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש מנהל מפעל של חברת עלית בנצרת עילית ומנהל פרויקטים בקבוצת שטראוס. למשך תקופה קצרה בסוף 2003 כיהן כמנהל תיכון בליך ברמת גן.
גנון אדום זנב
מאפיינים
הגנון מגיע לאורך 40 עד 60 סנטימטרים ומשקלו 3 עד 6 קילוגרם. הקוף בעל פרווה בצבע אפור עד ירוק-זית והרגליים וציצת הראש כהים יותר. הפנים כחולות ובעלות זקן לחיים, אף וסנטר לבנים. הזנב ארוך יחסית וצבעו אדום בהיר.
הקופים חיים בקבוצות של 7 עד 30 פרטים הנעים בעיקר על העצים של יערות מרכז אפריקה ומורכבים מזכר ונקבה דומיננטיים ומצאצאיהם. ידוע שקוף זה מתרבה עם המין גנון כחול.
הגנון מצוי בטבע במדינות: אנגולה, קמרון, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, קניה, רוואנדה, דרום סודאן, טנזניה, אוגנדה, זמביה וייתכן שגם בבורונדי.
קוף זה הוא פרוגיבור בעיקרו אך יגוון בעלים, פירות וחרקים. בתורו הוא נטרף בידי עופות דורסים כמו עיט כתר, שימפנזות ונמרים. ישנם גם שבטים אפריקאים הצדים אותו, אך הוא איננו בסכנת הכחדה.
שיבויה 109 (חנות)
שיבויה 109 היא חנות כלבו בשיבויה, טוקיו, יפן. החנות ממוקמת בצמוד למעבר החצייה של שיבויה, שנחשב להומה בעולם. בשל מיקום זה, צורתה הייחודית והמעמד שלה בקרב היפנים, שיבויה 109 היא אחת הסמלים הבולטים ביותר של שיבויה, ובכלל של תרבות הבילויים והשופינג בטוקיו.
היסטוריה
הבניין, הממוקם ממש אל מול תחנת הרכבת שיבויה, נפתח באפריל 1979. האדריכל שעיצב את הבניין היה מינורו טקיאמה. הוא עיצב אותו כ"קהילת אופנה", שנועדה להכיל חנויות קמעוניות קטנות, הפונות לקהל היעד של נשים בשנות השלושים לחייהן. בכך, הוא תכנן להוות תחרות לרשת הכלבו-יים סייבו, אשר פלסה את דרכה באותם ימים אל תוך אזור שיבויה.
שמוו של הבניין, 109, לקוח מתוך האותיות היפניות "טו" (משמעותו 10) ו"קיו" (שמשמעותו 9), מה שיוצר את המילה" טוקיו" (Tokyu), אשר נהגת באופן כמעט זהה לחלוטין להגיית שם העיר, טוקיו (שנכתבת Tokyo).
עיצוב הפנים של הבניין תוכנן כלולאה כדי לגרום לקונים לעבור במירב החנויות האפשרי תוך עליה בכל הקומות כדי להגיע לאלה שנמצאות יותר למעלה. במקור, שאפו הבעלים למקם קולנוע בקומה העליונה, אך מכבי האש לא אישרו את הקמתו בשל אי עמידה בתקני מצב חירום דרושים. אף על פי שתוכנן במקור למשוך קהל יעד של נשים בשנות ה-30 בחייהן, הפך הבניין למוקד עלייה לרגל עבור נשים צעירות המתלבשות על פי סגנון ה-Gyaru, שנתפס כפרחי, עמוס פלסטיק ושיזוף מלאכותי, ובאופן כללי מזויף.
חנויות
לשיבויה 109 מספר חנויות ברחבי יפן.
יחסי צ'אד–רוסיה
יחסי צ'אד–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין צ'אד לרוסיה.
היסטוריה
ברית המועצות כוננה יחסים דיפלומטיים עם צ'אד ב-24 בנובמבר 1964. בספטמבר 2008 סיפקה רוסיה ארבעה מסוקים למשימת שמירת השלום של האיחוד האירופי בצ'אד, למרות המתח המבעבע סביב המצב בגאורגיה, אישרו גורמי ההגנה והדיפלומטים של האיחוד האירופי את הסיוע הרוסי.
חברת תעופה אזורית
חברת תעופה אזורית (באנגלית: Regional Airline), היא חברת תעופה הנפוצה בעיקר בארצות הברית, קנדה ואירופה. חברה זו אינה משווקת את קווי התעופה שלה בעצמה, אלא מפעילה קווים לטווחים קצרים ובינונים תחת מותגי תעופה גדולים ומוכרים ובשירותם. לרוב חברות תעופה אזוריות משתמשות במטוסים קטנים, מהירים וחסכוניים כדוגמת אמבראר ERJ, וכדומה.
אברהם לוריא
אברהם לוריא (נולד ב-1931) הוא מפיק תיאטרון ישראלי עצמאי, שפעל בין שנות החמישים לשנות התשעים. במהלך שנות פעילותו, הקים וניהל את תיאטראות הילדים "התיאטרון מארץ עוץ", וכן תיאטרון "פילפלון ירוק". לוריא הפיק וביים מספר רב של הצגות, כאשר המוכרת שבהן היא "שמלת השבת של חנה'לה". בין האמנים עמם פעל נמנים חני נחמיאס, גדעון זינגר, דני ליטניואהוד מנור. כמו כן, מנהל לוריא את מחסן התלבושות "לב", המכיל כ־10,000 תלבושות מהפקות תאיטרון, קולנוע, וטלוויזיה שונות.
קורות חיים
אברהם לוריא הוא בנו של לב לוריא, יליד בולגריה שהיה תפאורן ופועל במה בתיאטרון האהל. בשנות החמישים, החל לב לרכוש תלבושות ואביזרים שונים בהם התיאטרון השתמש, ולהשכירן להפקות חובבים שונות. אברהם לוריא נכנס אל עולם התיאטרון בעקבות אביו, ובשנת 1963 הקים את תיאטרון "פילפלון ירוק", כאשר ההצגה הראשונה אותה העלה הייתה עיבוד ל־"גילגי", כשהמעבד היה שלמה בר-שביט. לפי לוריא, מטרתו בהקמת התיאטרון הייתה "להביא בפני הצופים הצעירים מבחר עיבודים דרמטיים ממיטב ספרות הילדים העברית והבינלאומית", בשל התנגדותו למה שהוא ראה כרמתן הנמוכה של הצגות הילדים ה־"לא חינוכיות" בתקופתו. בשנות ה־60 הציג במסגרת תיאטרון זה עיבודים ל"אוהל הדוד תום", הנסיך הקטן, אורה הכפולה ועוד.
בהמשך אותו עשור, הקים לוריא גם את "תיאטרון ארץ עוץ", במסגרתו עיבד ב־1969 את "היידי בת ההרים", בבימוי ביטוש דוידוב. בשנת 1971 עלה המחזמר שמלת השבת של חנה'לה, אותו לוריא הפיק, אף הוא בבימוי דוידוב, ובכיכובה של חני נחמיאס בת העשר. מחזמר זה המשיך לעלות במהלך שנות ה-70 ואל תוך שנות ה-80. בהצגה בוצעו לראשונה שירים שחיבר אהוד מנור, ביניהם השיר "מי אוהב את השבת". מחזה זה היה תפקידה הראשון של חני נחמיאס, המספרת כי לוריא לא היה מעוניין לבחון אותה בתחילה, בשל מגוריה בגבעתיים ולא בתל אביב, אך בהמשך נעתר לבקשתה וקיבל אותה. בשנות ה־80 המשיך לוריא להפיק הצגות, כגון "אמא קטנה" ו־"גוליבר בארץ הגמדים".
באותו עשור, החל לוריא לנהל את מחסן התלבושות והאביזרים של אביו, שנפטר בשנת 1974. בתחילה, לא היה מחסן זה רווחי, שכן הוא שירת בעיקר חוגי חובבנים ובית ספר למשחק כגון ניסן נתיב. ברם, עם עליית שידורי הטלוויזיה המסחרית בשנות ה־90, החל להגיע ביקוש לתלבושות מצד ערוצים חדשים אלה. באותו עשור, פרש לוריא מעולם ההפקה, בשל רתיעתו מהכאוטיות והתנודות הרבות שבו. מאז, תחום פעילותו העיקרי של לוריא הוא המחסן, אליו ממשיכים להגיע לקוחות מהטלוויזיה, וכן לקוחות פרטיים המציינים אירועים שונים, וילדים המחפשים תחפושות לחג הפורים.
דניאל ספיר
דניאל ספיר (נולד ב-1970) הוא מנכ"ל חברת סלקום, וקודם לכן מנכ"ל קבוצת תקשוב.
ביוגרפיה
ספיר נולד בירושלים לאיה ויוחנן ספיר, לוחם יחידה 101. היה פעיל בתנועת הנוער הצופים ושימש כמרכז שבט מודיעין.
שירת בחיל האוויר כחוקר מודיעין אוויר.
הוא בוגר תואר ראשון במנהל עסקים עם התמחות בשיווק, מערכות מידע וראיית חשבון מהמכללה למינהל ובוגר תואר שני במנהל עסקים מהקריה האקדמית אונו.
בשנת 1996 החל לעבוד כיועץ תקשורת ואיש מכירות בחברת התקשורת בזק-ביט מקבוצת בזק.
בשנת 1997 החל לנהל את החנות של חברת התקשורת סלקום והתקדם במהלך השנים לתפקידים ניהוליים נוספים. בשנת 2001 מונה למנהל מחלקת הלקוחות העסקיים של החברה.
בשנת 2004 מונה לסמנכ"ל המכירות של חברת התקשורת 013 ברק. במסגרת התפקיד, הצליח להגדיל את מספר לקוחות החברה פי שמונה.
בשנת 2006, עם מיזוגה של ברק 013 עם חברת נטוויז'ן, עבר יחד עם מנכ"ל החברה, דוד קמיניץ, לחברת HOT ומונה לסמנכ"ל השירות והמכירה של החברה והמשנה למנכ"ל. בתפקיד זה ניהל את מערך המכירות והשירות ללקוחות פרטיים ועסקיים.
בשנת 2008 מונה לסמנכ"ל המגזר העסקי בחברת פלאפון תקשורת והגדיל את הכנסות החברה לשלושה מיליארד ש"ח לשנה.
בשנת 2012 מונה למנכ"ל חברת תקשוב, חברת שירות במיקור חוץ למוקדי שירות ומכירה, בבעלות משפחת לבנת. במסגרת תפקידו כמנכ"ל תקשוב, גדלה פעילות החברה. בין היתר, התרחבה החברה לקבוצת חברות, באמצעות רכישה ומיזוג של חברות בהן וואלה!שופס, Beeper, תקשוב SeeU, תקשוב 360, תקשוב TARGET, תקשוב מהבית, תקשוב סוכנות לביטוח,Connect, 7twenty ו-Multisens.
כשנה לאחר מכן, נבחר דניאל במסגרת פרויקט של המגזין TheMarker– "הצעירים והמבטיחים עד גיל 40",כשנתיים ברציפות בקטגוריית המנהלים.
בינואר 2022 מונה מחליפו של אבי גבאי בתפקיד מנכ"ל סלקום.
חיים אישיים
ספיר נשוי לגל ואב לארבעה ילדים. מתגורר בשכונת עין כרם שבירושלים.
טירת שאבאן
היסטוריה
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית ב-1940, פעל במבנה בית ילדים שאליו הובאו כ-400 ילדים יהודים לשם הסתרתם מפני הנאצים וצרפת של וישי, משתפי הפעולה עם הנאצים. את בית הילדים הפעילו אנשי אוז"ה. מנהל בית הילדים היה פליקס שברייה, מפעילי אוז"ה, שלימים קיבל על פעילותו זו את אות חסיד אומות העולם מיד ושם.
בסוף אוגוסט 1942 נערכה פשיטה של ז'נדרמים צרפתים על בית הילדים בטירת שאבאן, עצרה מספר אנשי צוות וילדים, והם נשלחו למחנות ההשמדה הנאציים במזרח אירופה, שם נספו כולם למעט שניים. שברייה קיבל לידיו רשימת שמות של ילדים יהודים, והצטווה להסגירם לידי המשטרה הצרפתית. הוא ניצל אי דיוקים ברשימה כדי לטעון שלגבי חלק מהילדים, הוא אינו יודע היכן הם, ולגבי האחרים, הם נמלטו. בין הילדים ברשימה היה הרברט אודנהיימר (Odenheimer), ששמו נרשם בטעות "אופנהיימר" (Oppenheimer).
אחרי 31 באוגוסט 1942 פוּזרו רוב הילדים ששמותיהם הופיעו באותה רשימה בין משפחות נוצריות.
בסוף 1943 החליט ארגון האוז"ה לסגור את בית הילדים מחשש לשלום הילדים ולפזר את הילדים במקומות מסתור חלופיים. חלק מהילדים השוהים בבית הילדים פוזרו בין בתיהם של נוצרים שהצילו אותם עד תום השואה, וחלק מהילדים הוברחו לשווייץ, בסיוע נוצרים. חלק מנוצרים מצילים אלה קיבלו לימים את אות חסיד אומות העולם מיד ושם.
שלוי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
המתקפה על תחנת המשטרה בכביש המהיר שצ'לקובסקויה
המתקפה על תחנת המשטרה בכביש המהיר שצ'לקובסקויה אירעה ב-17 באוגוסט 2016 כאשר שני חמושים תקפו עם גרזנים ונשק חם את תחנת משטרת התנועה הרוסית בכביש המהיר שצ'לקובסקויה שליד מוסקבה. שני התוקפים נורו למוות על ידי משטרת רוסיה.
המתקפה
שני שוטרים נפצעו. אחד מהם, מיכאיל בלקין, מת בבית החולים מאוחר יותר מפצעיו שבועיים לאחר המתקפה.
חקירת האירוע
תיק פלילי נפתח בוועדת החקירות של רוסיה לפי סעיף 317 לחוק העונשין של הפדרציה הרוסית (פגיעה בחיי נציגי אכיפת החוק). דובר משרד הפנים ציין כי השוטרים שניטרלו את התוקפים הומלצו לקבלת עיטור.
ארגון המדינה האסלאמית של עיראק והלבנט פרסמו הודעה בטענה כי התוקפים הם "לוחמי המדינה האיסלאמית" וקראו לנקום על מסע ההפצצות האוויריות של רוסיה בסוריה.
לטענת גורמי המשטרה, קיימות מספר גרסאות לסיבת האירוע והם לא בהכרך קשורים עם מניע לאומני
סרביה ומונטנגרו באירוויזיון למוזיקאים צעירים
סרביה ומונטנגרו השתתפה בתחרות האירוויזיון למוזיקאים צעירים פעם אחת בלבד, ב-2006. סרביה ומונטנגרו פרשה מהתחרות ב-2008 עקב משאל העם על עצמאותה של מונטנגרו ובאותה שנה הצטרפה סרביה לתחרות כמדינה עצמאית.
מבוך תמונה
מבוך תמונה היא סוג של חידת מבוך, שפתרונה יוצר תמונה או ציור כלשהו.
היסטוריה
החלוץ בהכנת מבוכי תמונה היה פרנצ'סקו סגלה, ארכיטקט בן המאה ה-15 מפדובה אשר באיטליה. הוא עיצב חידות מבוכים בצורות דמויות אדם ובעלי חיים.
בשנת 1975, מעצב המבוכים האנגלי רנדול קוט החל במפעל חייו של יצירת מבוכים "סמליים" רבים, ששילבו תמונה חיצונית ייחודית עם סמלים פנימיים ותמונות נוספות. יצירותיו הראשונות, נבנו כמבוכי גדר חיה בנוף, ביניהם את ה"חותם" (עקב ענקית) בגינה פרטית באוקספורדשייר אשר באנגליה בשנת 1975; "יצירה" (בצורת ביצה, הכוללת מינוטאורוס, ועל גבי זה סיפור גן עדן) בורמלנדס שבשוודיה בשנת 1977; ו"פירמידה" שנמצאת בשאטו דה בלואיל שבבלגיה בשנת 1979. קוט המשיך ליצור ולעצב עשרות של מבוכים סמליים נוספים, 15 מהם בשיתוף פעולה עם עמיתו אדריאן פישר.
מבוכי תמונה נוצרו גם ביפן כבר לפני 1986. מאז, יצירת מבוכי תמונה על נייר נהיו פופולריים בכתבי עת יפנים לחידות שפורסמו על ידי גקן, ניקולי, סאן והוצאות לאור נוספות ביפן.
מבוך התירס הראשון בעולם היה מבוך תמונה שיצר צורה של סטגוזאורוס (בשנה זו יצא הסרט פארק היורה לאקרנים). מבוך זה נבנה ב-1993 בקולג' עמק הלבנון שנמצא באנוויל שבפנסילבניה, ארצות הברית. מבוך זה היה הראשון מבין שישה מבוכי תירס שעוצבו בידי אדריאן פישר, ששבר שיאי גינס בבניית מבוכי תירס גדולים יותר ויותר, שכל אחד מהם היה מבוך תמונה.
אלגוריתם
בשימוש באלגוריתמים שונים במדעי המחשב למבוכי תמונה, אפשר ליצור מבוכים בגדלים שונים וכן ברמות קושי שונות על ידי שינוי אורך וצפיפות המעברים שללא מוצא.
רשות נחל וניקוז שורק לכיש
רשות נחל וניקוז שורק לכיש היא רשות ניקוז ותאגיד סטטוטורי, אשר אחראית על ניקוז וטיפוח הנחלים בשפלה ובמישור החוף הדרומי. רשות הניקוז כפופה למשרד להגנת הסביבה. הרשות הוקמה בשנת 1997 כתוצאה מהרפורמה שבוצעה ברשויות הניקוז. שטח רשות נחל וניקוז שורק לכיש הוא כמיליון וחצי דונם שבהם מתגוררים כ-980 אלף איש. הנחלים המרכזיים העוברים בשטח הרשות הם לכיש, שורק, גוברין, האלה ועקרון.
בשנת 2021 תקציב הרשות עמד על כ-32.6 מיליון ש"ח.
ביקורת רבה נמתחה על רשות הניקוז לאחר הצפות משמעותיות בבסיס חצור של חיל האוויר.
מבין הפרויקטים שקידמה רשות נחל וניקוז שורק לכיש, ניתן למנות את:
מוזיאון מדע, טכנולוגיה וטבע
מוזיאון מדע וטבע הוא מוזיאון שמיצגיו עוסקים בנושאי מדעי הטבע, ידיעת הטבע, מדע וטכנולוגיה (בניגוד למוזיאון אמנות). שלוש קטגוריות המשנה של מוזיאוני מדע טבע וטכנולוגיה הן "מוזיאון מדע וטכנולוגיה", "מוזיאון טבע" ו"מוזיאון מדע לילדים". חלק ממוזיאוני המדע וטבע בעולם הם באופן מובהק מאחת מקטגוריות אלה וחלק כוללים קשת רחבה של תצוגות.
מוזיאון מדע וטכנולוגיה
מוזיאון מדע הוא מוזיאון, שמוצגיו עוסקים בנושאי מדע וטכנולוגיה, או שמוצגיו ערוכים כך, שהם מדגישים היבטים מדעיים וטכנולוגיים של נושאים כלליים. על פי רוב, מטרת התערוכות במוזיאון כזה היא הקניית מושגי יסוד מדעיים וטכנולוגיים לקהל הרחב, ולעיתים נלווית לה מטרה של הצגת ההיסטוריה של המדע.
מוזיאון מדע וטכנולוגיה מתמקד במוצגים מתחום המדעים המדויקים וההנדסה. מוצגים אלה מדגימים עקרונות מתחומי הפיזיקה, הכימיה ותחומי מדע אחרים, הדומים להם ומציגים הישגים הנדסיים.
מוזיאון מדע וטכנולוגיה לילדים
מוזיאוני מדע, שבהם הקהל מוזמן לתפעל את המיצגים בעצמו, הם מזמיני פנים לילדים. ישנם מוזיאוני מדע שהולכים עוד לכיוון הילדים, דואגים שמוצגים יעוצבו בידי אנשי חינוך והוראה ויהיו קשורים לעולמו של הילד. מוזיאונים כאלו יכולים לשלב בתוכם גם פינות משחקים המלמדות מדע ולעיתים גם מיצגים ספורים, שקוסמים לילדים ואינם מדעיים.
מעבר לזאת, ברבים מן המוזיאונים לילדים, שמציגים נושאים רבים ומגוונים באופן הפונה לילדים, חלק מהתערוכות הן מדעיות. לדוגמה, חדר משאבות המים וחדר הדאונים, שבמוזיאון הילדים של שיקגו, בנייבי פיר.
מוזיאוני מדע ומוזיאוני מדע לילדים בפרט, עשויים להיות יעד לטיול כיתתי, בחינוך הפורמלי, כחלק מתוכנית הוראת המדעים.
מוזיאון טבע
מוזיאון טבע, או מוזיאון להיסטוריה של הטבע (תרגום מילולי למונח Natural History Museum שפירושו הוא "מוזיאון לידיעת הטבע"), הוא תת-סוג של מוזיאון מדע, שמדגיש במוצגיו את הזואולוגיה והבוטניקה, הפלאונטולוגיה, הגאולוגיה, האסטרונומיה ומדעי כדור הארץ.
בין השאר כוללת התצוגה:
בנוסף לתצוגות בנושאי טבע, חלק ממוזיאוני הטבע עוסקים גם במחקר בתחומי מדעי הטבע והפלאונטולוגיה. מוזיאונים אלו מעסיקים צוות של חוקרים ומדענים (כולל דוקטורים בתחומם), טכנאים, עוזרי מעבדה ואנשי שדה העוסקים במחקר ובאיסוף חומרים למוזיאון. מוזיאונים רבים כוללים מחסנים וארכיונים גדולים בהם הם מחזיקים פריטים רבים, בהם מאובנים, מעבר למה שמוצג לקהל הרחב.
טכנולוגיית מידע צללים
טכנולוגיית מידע צללים (באנגלית: Shadow IT) הן מערכות מידע ופתרונות מידע שנבנו בארגון, או נרכשו ללא אישור הארגון, או שנעשה בהן שימוש במסגרת העבודה בארגון ללא אישור. במונח זה נעשה שימוש מקביל למושג "Stealth IT", המתאר מערכות מידע מחלקתיות שנבנו על ידי מחלקות עסקיות ללא מעורבות וללא ידיעה של מחלקת מערכות המידע של הארגון. מערכות אלה יוצרות בעיות של גישה לא עקבית, לא שיטתית ולא מקצועית לטיפול במערכות מידע בארגון.
סוגי המערכות
ברוב המקרים מדובר במערכות מחלקתיות ולא במערכות כלל-ארגוניות.
מערכות שפותחו
בתקופה הנוכחית יש לא מעט אנשים בעלי ידע במחשוב, למשל: עובדים צעירים, שלמדו לתכנת בבית הספר. בנוסף להם יש Power End Users (משתמשי קצה בעלי יכולות חלקיות לתכנת) שהארגון מאפשר להם פיתוח תוכנה עצמאי במגבלות מסוימות. משתמשים אלה חורגים לפעמים ממגבלות אלה ומפתחים מערכות נוספות שהארגון אינו מודע לקיומן.
בטכנולוגיית מידע צללים מפתחים במקרים רבים תוכנות לדווח בכלים כמו: Microsoft Access, מוצרי דיווח סטטיסטי כמו SaS ו SPSS ובכלי דווח של מערכות בינה עסקית. כלי נפוץ במיוחד לפיתוח טכנולוגיית מידע צללים הוא Microsoft Excel באמצעותו מפותחים דוחות ועיבודים סטטיסטיים, אך גם מאוחסנים נתונים, מופקים גרפים ומתבצעים חישובים מורכבים.
מערכות שנרכשו
דוגמה לכך הוא ארגון שבבחירת בסיס נתונים התחרו אורקל וי.ב.מ. תהליך הבחירה שארך כמה שנים הפך למיותר, משום שבמהלך אותן שנים הכניסו עובדים בארגון את בסיס הנתונים MySQL לארגון ללא ידיעת הנהלת הארגון או מחלקת טכנולוגיית המידע של הארגון.
סיבות לשימוש
הסיבה העיקרית לשימוש במערכות מידע צללים היא, שאלה המכניסים אותן לשימוש בארגון, מעריכים שללא הכנסתן לארגון לא יוכלו לבצע את עבודתם באופן ראוי או באופן מיטבי. בין הגורמים הדוחפים הכנסת מערכות כאלה: העלות חורגת לפעמים מהתקציב העומד לרשות המשתמש או שהתקציב נדרש למימוש מערכות אחרות שעומדות בסדר עדיפויות גבוה יותר.
קשיים בתחזוקה
מערכות טכנולוגיית מידע צללים קשות לתחזוקה מהסיבות הבאות:
גישה לא עקבית למערכות מידע בארגון
מערכות טכנולוגיית מידע צללים אינן תואמות את מתודולוגיות הניתוח והפיתוח של הארגון ואינן תואמות סטנדרטים ארגוניים.
סיכוני אבטחת מידע וסיכונים אחרים
בשונה ממערכות רשמיות בארגון, לא מתבצע במערכות כאלה ניהול סיכונים ולכן הן חשופות יותר לסיכונים. ארגונים מתמודדים עם סיכוני אבטחת מידע באמצעות תאימות לתקנים ובאמצעות הגדרת ואכיפת מדיניות אבטחת מידע ארגונית. בהיעדר ידע ארגוני על קיומן של מערכות טכנולוגיית מידע צללים, לא ננקטים צעדי אבטחת מידע בנוגע אליהן. כתוצאה מכך חשופות מערכות אלה לזליגת מידע ולשימוש על ידי אנשים שאינם מורשים להשתמש במערכות.
דוגמה נפוצה לכך היא שימוש במערכות דואר אלקטרוני חיצוניות כמו gmail, על מנת לעקוף מגבלות ובדיקות המתבצעות על הודעות הנשלחות באמצעות מערכת הדואר האלקטרוני הרשמית של הארגון.
אי תאימות לדרישות החוק ולדרישות רגולציה
ארגונים נוקטים בצעדים, שמטרתם לענות על דרישות רגולטוריות ולהימנע מעבירה על החוק. הצעדים פוסחים על מערכות טכנולוגיית מידע צללים. דוגמה: אי-תשלום עבור מוצרי תוכנה המשמשים לפיתוח מערכות כאלה.
בזבוז משאבים
שימוש בטכנולוגיית מידע צללים עלול לגרום לבזבוז משאבים מכמה זוויות ראייה:
הארגון אינו יכול להפסיק לשלם עבור תוכנות תשתית המשמשות יישומי טכנולוגיית מידע צללים. הוא חייב לתחזק חומרה המשרתת רק יישומים כאלה. לפעמים הוא גם נאלץ לתמוך בתשתיות אלה על מנת לפתור בעיות.
משטר טכנולוגיית מידע לא תקין
משטר טכנולוגיית מידע מגדיר גם מי מוסמך לקבל החלטות בנושא שימוש בתכנה וחומרה בארגון בכלל, ובנושא הכנסת תוכנה או חומרה חדשה לשימוש בארגון. בטכנולוגיית מידע צללים מקבל ההחלטות אינו מי שמוסמך לכך. זה יכול להיות במקרים רבים מפתח תוכנה ביחידת מערכות מידע או משתמש עסקי.
גידול בלתי נשלט בכמות מוצרי ושירותי טכנולוגיית המידע
כאשר כל אחד בארגון, ולא רק מי שמוסמך לכך, יכול להכניס מוצר או שירות ממוחשב לארגון, גדל מספר השירותים והמוצרים בארגון בקצב אקספוננציאלי.
הדילמה של מנהל מערכות מידע
הדילמה של מנהל מערכות מידע בארגון היא האם להילחם בחדירה הגדלה של והולכת של Shadow IT לארגון?
אם לא יילחם בחדירת Shadow IT לארגון, מחלקת מערכות המידע של הארגון עלולה לאבד שליטה במערכות המידע של הארגון, עם כל הבעיות הנובעות מכך, שצוינו בפסקה הקודמת.
אם יילחם, ייתכן שמדובר במלחמה אבודה מראש. על פי מחקרים של גרטנר ושל PWC, אחוז גבוה מההוצאות על מחשוב ואחוז גבוה מהמוצרים והשירותים אינם נבחרים וממיושמים על ידי מחלקת המחשוב. גרטנר, אף חוזה, המשך מגמה של ירידה באחוז מתקציב המחשוב שבשליטת מחלקת מערכות המידע.
חלופה אפשרית היא לנסות לא להילחם בחדירת Shadow IT לארגון ולנסות לשמר שליטה מסוימת במערכות, במוצרים ובשירותים מסוג זה, באמצעות מיפויים, סיווגם ותמיכה בהם.
יובב (דמות מקראית)
יוֹבָב הוא דמות מקראית. הוא בנו של יקטן ואחיהם של 12 אחיו: אַלְמוֹדָד, חֲצַרְמָוֶת, שָׁלֶף, יֶרַח, הֲדוֹרָם, אוּזָל, דִּקְלָה, עוֹבָל, שְׁבָא, אוֹפִר (אופיר), חֲוִילָה ואֲבִימָאֵל.
אין הרבה הצעות לפירוש שמו של יובב. יש חוקרים מסוימים שאומרים שפירוש השם הוא התכונן לקרב, וחוקרים אחרים סוברים שפירוש השם הוא הריע.
יצחק בליקשטיין
יצחק בליקשטיין (12 במאי 1953 – 22 באפריל 2020) היה רופא גינקולוג, ראש היחידה להיריון בסיכון בבית החולים קפלן, פרופסור חבר בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית, ומומחה בתחום הריונות מרובי עוברים שפרסם ספרים וכן כמות גדולה של מחקרים בכתבי עת בולטים בעולם.
ביוגרפיה
בליקשטיין נולד בתל אביב, ובה גדל. למד בבית הספר התיכון עירוני א' בתל אביב. שירת כקצין בחיל האוויר בשנים 1971–1975, המשיך בשירות מילואים בחיל האוויר ולאחר מכן בחיל הרפואה. השתחרר בדרגת רב־סרן בספטמבר 2000.
בשנים 1976–1981 למד ב, באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1982 ביצע את הסטאז' בבית החולים הלל יפה בחדרה. בשנים 1983–1989 התמחה במחלקת נשים בבית החולים קפלן, ובשנת 1990 הוכר כמומחה בגינקולוגיה ומיילדות בבית החולים קפלן.
בעיסוקו הקליני, התמקד בליקשטיין בטיפול בהריונות בסיכון ובעיקר בהריונות מרובי העוברים. הוא היה חבר בוועד המנהל של שורת התאגדויות מקצועיות בינלאומיות, ובהן:
הוראה
במרוצת השנים לימד בליקשטיין סטודנטים למקצועות הרפואה בכל הפקולטות בישראל, וכן ליווה והנחה סטודנטים בעבודות תזה ובעבודות גמר בישראל ומחוצה לה. בשנים 1985–2020 היה מורה לתלמידי רפואה של הדסה והאוניברסיטה העברית, וזכה בפרס הרקטור להוראה לשנים 2007 ו־2013–2014, ובפרס הדיקן למורים מצטיינים בשנים 2000, 2002, 2004 ו־2014. בנוסף, לימד בליקשטיין בשנים אלו בבית הספר לסיעוד ע"ש הנרייטה סאלד של הדסה והאוניברסיטה העברית, וזכה בפרס הדיקן למורה מצטיין בשנת 2006.
בשנים 1990–1995 בליקשטיין עמד בראש בית הספר לתלמידים זרים בבית החולים קפלן, במסגרת תפקיד זה זכה בפרס מטעם המועצה המדעית בישראל בשנת 1994.
בליקשטיין שימש כמרצה אורח ומרצה מן החוץ במגוון בתי ספר לרפואה ולבריאות הציבור ברחבי העולם, ובהם מחלקת מיילדות וגינקולוגיה בבית החולים קורנל בניו יורק, בבית החולים יוניברסיטי בניו ג'רזי, בבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין בישיבה יוניברסיטי בניו יורק, בבית הספר לרפואה בנורת'ווסטרן בשיקגו, וכן בבתי חולים ומוסדות אקדמיים ביפן, הודו, הונגריה, גרמניה, קרואטיה, פולין, קנדה, יוון, איטליה, פורטוגל, סינגפור, טורקיה, אלבניה ועוד.
מחקר
בליקשטיין התקבל כפרופ' חבר בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בשנת 2002. מחקרו של בליקשטיין, שעסק בעיקר בנושא הריונות מרובי עוברים, זיכה אותו בהכרה בינלאומית בתחומו. מחקרו של בליקשטיין התווה את הדרך לתת תחומים שונים בגינקולוגיה ובמיילדות, בפרט בליווי הריונות מרובי עוברים ובמיילדות של הריונות אלו. בפרט מחקרו בלט והתווה את הדרך לניהול הריונות בתחומים של תסמונת מעבר דם בין עוברים, שיעורי הפגות בהיריונות מרובי עוברים, תאומים מונוזיגוטיים ומשקלי לידה לא תקינים.
על מחקריו זכה בשנת 2007 לפרס על תרומתו למחקר ברפואה פרנטאלית מטעם הארגון העולמי לרפואה פרה־נטאלית (The World Association of Perinatal Medicine), למספר פרסים מטעם האיגוד הישראלי למיילדות וגינקולוגיה, ולפרסים נוספים.
בליקשטיין היה נשוי לד"ר דורית בליקשטיין ואב לשתי בנות. באוקטובר 2019 אובחן כחולה במחלת הסרטן. הוא נפטר כחצי שנה אחר כך.
פרסומים
במסגרת מחקרו, פרסם בליקשטיין כמות יוצאת דופן של כתבים: הוא הוציא לאור שישה ספרים, האחרון פורסם לאחר מותו. על ספרו Multiple Pregnancy: Epidemiology, Gestation, and Prenatal Outcome זכה בפרס התאחדות הרופאים בבריטניה לספר הטוב ביותר במיילדות וגינקולוגיה לשנת 2005.
בנוסף, פרסם 271 מאמרים במיטב העיתונות והספרות הרפואית העולמית, ובהם: New England Journal of Medicine, כתב העת American Journal of Obstetrics and Gynecology,               כתב העת International Journal of Gynecology and Obstetrics,            כתב העת European Journal of Obstetrics & Gynecology and Reproductive Biology, כתב העת Journal of Perinatal Medicine,       וכתב העת Ultrasound in Obstetrics & Gynecology.
בנוסף, פרסם 20 "מכתבים לעורך" ו־73 פרקים שהופיעו בספרים.
טיפריטי
טיפריטי (בברברית: Tifariti; בערבית: تيفاريتي) היא עיירת נווה מדבר, הממוקמת בצפון-מזרח סהרה המערבית, מזרחית לחומת סהרה המערבית המרוקאית, 138 קילומטרים מסמארה ו-15 קילומטרים מצפון לגבול עם מאוריטניה. העיירה היא חלק ממה שחזית פוליסריו מכנה "השטחים המשוחררים", ואילו מרוקו מכנה "אזור החיץ". היא הייתה עיר הבירה הזמנית של רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית מאז שהממשלה עברה לשם ב-2008 מביר להלו. כיום טיפריטי היא עיר הבירה בפועל בעוד שלעיון היא עיר הבירה הרשמית.
טיפריטי ממוקמת בין סמארה, המרכז הרוחני המסורתי של הסהרה שנוסד על ידי מא אל איינין (177 קילומטרים משם) והעיירה האלג'יראית טינדוף (320 קילומטרים משם), בה ממוקמים מחנות הפליטים הסהראווים.
היסטוריה
בעבר היה האזור היה מאהל, הממוקם ליד נווה מדבר, שהיווה תמיד מעין עיירה עונתית עבור הסהראווים, עם בדואי דובר ערבית השולט באזור מאז ימי הביניים. בשנת 1912, משלחת של לגיון הזרים הצרפתי בפיקודו של קפטן ז'רארד, שניסה להגיע לחייליו במרוקו, הושמדה על ידי נוודים מורדים סהראווים ליד טיפריטי. לאחר מכן, יושב האזור לצמיתות, ושימש את השלטונות הספרדיים כמוצב צבאי מדברי מתקדם. ההערכה היא שב-1975 מנתה אוכלוסיית טיפריטי כ-7,000 תושבים. תושביה נטשו ברובם את העיירה ב-1976 בגלל המלחמה עם מרוקו. לטיפריטי מעולם לא היו מבנים קבועים רבים, בשל אורח החיים הנוודי של הסהריים. היא ממוקמת באזור מדברי טרשי, עם מעט צמחייה.
במהלך מלחמת סהרה המערבית
טיפריטי הייתה המרכז למספר קרבות במהלך מלחמת סהרה המערבית (1975–1991) ושימשה כבסיס צבאי ומעוז לשני הצדדים בנקודות שונות של המלחמה. היא שימשה גם כמקום עצירה לפליטים סהרהיים בדרכם לטינדוף (אלג'יריה) בשלב הפלישה (1975–1976). חלק מהמקורות טוענים כי בינואר 1976 היו 15,000 פליטים סהרהיים ברחבי העיר.
העיירה נכבשה לזמן קצר על ידי צבא מרוקו בפברואר 1976, אך חודשיים לאחר מכן הוא נסוג, והיא נכבשה מחדש על ידי חזית פוליסריו במרץ 1977. בקיץ 1977, כוחות מרוקו שלטו שוב בעיירה, הפעם במשך כמעט שנתיים. במרץ 1979, ולאחר קרב טיפריטי, נכבשה העיירה על ידי חיילי פוליסריו.
במהלך שנות ה-80 נבנתה חומת מרוקו מצפון לטיפריטי, והשטח סביב העיירה היה ממוקש בכבדות. הסיכון הגדול ביותר היה ממזרח לחומה, במיוחד באזורים של מהיירס, טיפריטי וביר להלו, שבהם הצבא המלכותי המרוקאי (RMA) ערך פעולות התקפיות בחודשים אוגוסט-ספטמבר 1991. התוצאה המסוכנת הייתה, בין היתר, פצצות מצרר מפוזרות, שעדיין קיימות באזורים אלו.
באוגוסט 1991, שבועות לפני ההכרזה על הפסקת האש, חיל האוויר המלכותי המרוקאי הפציץ שוב ושוב את טיפריטי, הרס את המבנים והבארות, וכן הרג עשרות אזרחים.
תשתית
בתי חולים ומבנים מנהליים נבנו כאן בין השנים 1989 ל-1991 על ידי סוכנויות סיוע זרות כהכנה לחזרת פליטי סהרה לסהרה המערבית, מתוך מטרה שיתקיים משאל עם בתמיכת האו"ם על עצמאות או השתלבות במרוקו. תשתיות רבות הושמדו על ידי חיל האוויר המלכותי המרוקאי באוגוסט 1991, ימים ספורים לפני ההכרזה על הפסקת האש.
כיום מסלול אווירי של האו"ם ובסיס לכוחות שמירת השלום של MINURSO נמצאים קרוב לטיפריטי. באפריל 1999 נחנך בית החולים נווארה. הוא נבנה בשיתוף פעולה של אגודות סולידריות מהקהילה האוטונומית הספרדית נווארה. בינואר 2001 פונו המטופלים והציוד של בית החולים, בגלל האיום בחידוש המלחמה. לבסוף, בפברואר 2006, בית החולים נפתח מחדש.
ב-21 במאי 2005, ובמהלך חגיגות יום השנה ה-32 להקמת חזית פוליסריו, הציב מוחמד עבדאלעזיז (נשיא ה-SADR ) את הלבנה הראשונה של הבניין שיארח את הפרלמנט הסהראווי, המועצה הלאומית של סהראווי וכן את האבן הראשונה של רובע "שכונת סולידריות".
ב-27 בפברואר 2007 (יום השנה ה-31 להכרזה על הרפובליקה הערבית הדמוקרטית של סהרה) נחנך רובע של 150 בתים בשם שכונת סולידריות על ידי נשיא SADR, מוחמד עבדלעזיז. הוא נבנה בעזרת המחוזות האנדלוסיים של סביליה ומלאגה בספרד. ב-21 בדצמבר 2007, חנך עבדלעזיז מסגד, במסגרת שיקום ויישוב האזור החופשי.
ב-29 בפברואר 2008, השיק עבדאלעזיז את העבודות לבניית בניין עיריית טיפריטי, סכר קטן לספק לאוכלוסייה המקומית מים ואבן הפינה של מתחם ספורט, במימון דרום אפריקה.
פוליטיקה
באוקטובר 2003, חזית פוליסריו קיימה כאן את הקונגרס העממי הכללי ה-11 שלה, בו היא בחרה פקידים למזכירות הלאומית המבצעת שלה, לפרלמנט הגולה של המועצה הלאומית של סהרה, וכן בחרה מחדש (ב־92% מהקולות) את מוחמד עבדאלעזיז כמזכיר הכללי, תפקיד אותו מבצע מ־1976.
בדצמבר 2007, בנוכחות 250 נציגים בינלאומיים, נערך שוב הקונגרס העממי הכללי ה-12 של פוליסריו בטיפריטי. עבדאלעזיז נבחר שוב (ב־85% מהקולות), אף על פי שהציע להסדיר את החלופה בהנהגת חזית פוליסריו. כמו כן, נבחרו חברי המזכירות הארצית.
בין 2010 ל-2012, לאראבס סעיד ג'ומאני (שר לשעבר של ה-SADR) היה ראש העיר הראשון של טיפריטי. הוא הוחלף ב-2012 על ידי מוחמד סאלם דאיה.
תרבות
המשתתפים חתמו על "הצהרת טיפריטי", עם שלוש מטרות עיקריות:
פסטיבלים
מאז 2007, טיפרטי היא המארחת של "ARTifariti", מפגש בינלאומי שנתי של אמנים מכמה מדינות. יצירות האמנות נבנות בעיירה ונשארות בה, במוזיאון של טיפריטי או בשטחים החיצוניים. ב-27 בפברואר 2011 אירחה טיפאריטי את יום השנה ה-35 להכרזה על הרפובליקה הערבית הדמוקרטית הסהרה.
פארק ארכאולוגי
30 קילומטרים בערך ממזרח לטיפריטי נמצא הפארק הארכאולוגי ארקייז. אתר ארכאולוגי זה, היחיד באזור, מכיל מוצגים מעניינים מהתקופה הפלאוליתית המאוחרת או האפיפלאוליתית, קברי תלים ויותר ממאה מערות עם ציורי סלע.
אוניברסיטת טיפריטי
ב-9 בפברואר 2013, שירות העיתונות של סהרה הודיע כי מוחמד עבדאלעזיז פרסם ב-23 בדצמבר 2012 צו נשיאותי הקובע כי תוקם האוניברסיטה הסהרהית הראשונה, "אוניברסיטת טיפריטי". נשיא ה-SADR מינה את ח'תוארי אמודי עבדאללהי לראש המוסד החינוכי החדש.
ספורט
מאז 2009, טיפריטי הוא קו הסיום של "מרוץ אופני סהרה", מסלול באורך 300 קילומטרים במקביל לחומת מרוקו, שמתחילה בווילאייט של אל עיון, במחנות הפליטים הסהרהיים.
נפוליאון (מטבע)
נפוליאון זהב הוא הכינוי הנפוץ למטבע זהב צרפתי שהיה בשימוש במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. המטבעות הוטבעו במספר הזדמנויות בערכים של 5, 10, 20, 40, 50 ו-100 פרנק. במקור, הוטבעו המטבעות בערכים של 20 ו- 40 פרנק, אולם המטבע של 40 פרנק לא זכה לפופולריות והמטבע הנפוץ ביותר היה של 20 פרנק, ועל פי רוב המונח התייחס אליו.
המטבע נטבע בתקופת שלטונו של נפוליאון בונפרטה. המטבע אושר לראשונה על ידי נפוליאון בפקודה מוניטרית ביום 28 במרץ 1803. קוטרו היה 21 מ"מ ומשקלו 6.45 גרם, מתוכם 90% זהב טהור (כ-5.8 גרם). על צידו האחד הוטבעה דמותו של נפוליאון, בלווית הכיתוב "נפוליאון-קונסול ראשון" או "נפוליאון-קיסר" (תלוי במועד ההטבעה) ועל צדו השני ערכו הנקוב - 20 פרנק בלווית הכיתוב "הרפובליקה הצרפתית" או (אחרי 1809) "האימפריה הצרפתית".
טיוואן (מסעדה)
טיוואן (באנגלית: Taillevent) היא מסעדה בפריז, שנוסדה ב-1946 בידי אנדרה ורינה.
נפוליאון (מטבע)
המטבע היה בשימוש לאורך כל המאה ה-19 וכן בראשית המאה ה-20. היסטורית, הוכיח עצמו המטבע כאחד ממטבעות הזהב היותר עמידים לכוחות הכלכליים ושמר על ערכו גם לנוכח משברים פיננסיים, כשגם שנים רבות לאחר הפסקת השימוש בו משבר סואץ אשר החליש את יתר מטבעות הזהב לא פגע בערכו. במהלך השנים הוטבעו "נפוליאונים" גם במטבעות מקומיות במקומות שונים שהיו תחת שלטון האימפריה הצרפתית, כאיטליה (בג'נובה, טורינו ורומא), הולנד (באוטרכט), ושווייץ (ז'נבה). המטבע הפך לדגם לכל המטבעות של האיחוד המוניטרי הלטיני שהיו במחזור בכל רחבי אירופה עד שנת 1914. כך נטבעו ביוון מטבעות זהים בערך 20 דרכמות, 20 פרנק בשווייץ, 20 פרנק בבלגיה, 20 פזטות בספרד, ו-20 לירטות באיטליה. על המטבעות הופיעו כתובות שונות ודמויות שונות, בהתאם לנסיבות הפוליטיות המשתנות, אך לאורך כל התקופה נחשבו מטבעות אלו לשווים בערכם ולהילך חוקי בכל רחבי אירופה למעט גרמניה והממלכה המאוחדת. המטבע היה בשימוש גם ברחבי האימפריה העות'מאנית ובפרט בארץ ישראל.
טיוואן (מסעדה)
קבלת הכוכבים
אנדרה ורינה, מייסד מסעדת טייוואן היה מהנדס ששאף לעסוק ביין ובאוכל. הוא חי בסן קוונטין ופתח במקום מלון ומסעדה, כעבור שנה מיום פתיחתה זכתה המסעדה בכוכב במדריך מישלן האדום. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-1939, הפקיד אנדרה את בנו, ז'אן קלוד בידי סבתו, והתגייס לצבא צרפת ואחר-כך לתנועת ההתנגדות הצרפתית. בתום המלחמה, מששב לסן קוונטין, מצא את האוברז' המשפחתי הרוס, הוא מכר את מה שנותר מרכושו, עבר לפריז וייסד את טיוואן ב-1946, ברחוב סן-ז'ורז', ברובע ה-9 של פריז, השף באותה עת היה פול קונייה.
אנדרה השיב לעצמו את כוכב הראשון במישלן ב-1948. המסעדה עברה ב-1950 למעון גדול ומפואר של Duc de Morny שנבנה ב-1852, שהיה בית פרטי ואחרי כן משכנה של שגרירות פרגוואי. כיום המסעדה נמצאת ברחוב לאמנה 15, ברובע ה-8 של פריז. מסעדת טיוואן קיבלה את הכוכב השני במישלן ב-1954 כשהשף היה לוסיאן לאה (Lucien Leheu).
ז'אן-קלוד ורינה, בנו של המייסד, נולד ב-1936, בהיותו בן שנה מתה עליו אמו, למרות שגדל באווירת גורמה, הוא גילה עניין מועט במסעדנות. הוא סיים את חוק לימודיו ב-lycee ב-1954 ולמד מנהל עסקים ומשפטים בפריז. ב-1959 התגייס לכוח בינלאומי שהוצב בברזיל ומששב לצרפת התגייס לצבא ולקח חלק בשנותיה האחרונות של צרפת באלג'יר, הוא תכנן לעסוק בפרסום בברזיל, אולם אחד מחבריו של אביו הניא אותו מכך ושכנעו ללכת לעבוד במסעדת טייוואן. הוא החל לעבוד במסעדה ב-1962. במהלך העשור הבא הכשיר אנדרה את בנו ז'אן קלוד על מנת שיירש אותו ובתקופה זו לבלב עניינו במסעדנות. הוא נישא ל-Sabine Delame-Lelievre ונולדו להם שני ילדים: בת, ולרי ובן, צ'ארלס-אדוארד, שמת בהיותו בן חמש.
ב-1972 אנדרה פרש וז'אן-קלוד החליף אותו. מדריך מישלן העניק למסעדה שלושה כוכבים, הדירוג המקסימלי שלו, בשנת 1973, השף היה אז קלוד דלין. השף פיליפ לז'אנדר החל לעבוד ב-1991. לז'אנדר המציא תבשילים חדשים וחילוקי דעות יצירתיים עם ורינה גרמו לפרישתו ב-1999. מישל דל בורגו נהיה השף בשנת והוא הפך את מטבחה של טייוואן, שתמיד היה צפוני והתבסס על שמנת וחמאה, לדרומי יותר.
ז'אן קלוד ורינה היה מזוהה יותר מכל עם טייוואן, הוא היה עובד בה מ-8 בבוקר עד חצות, חמישה ימים בשבוע, ולפעמים בימים החופשיים. הוא היה מומחה לאוכל ומהמומחים הגדולים בצרפת ליין והשתתף גם בשיפוט של פריז ב-1976. פטרישיה וולס כתבה על טייוואן ב-1984: "אם טייוואן לא הייתה קיימת, היה צריך להמציא אותה. זהו עמוד התווך של המטבח הצרפתי, האידיאל של מה שניתן וצריך לעשות בניהול מסעדה, תוך התייחסות לכל אורח בכבוד ובהערכה."
מיזמים נוספים של המסעדה
ולרי ורינה החלה לעבוד בטיוואן ב-1987. באותה שנה נפתחה חנות היין Les Caves Taillevent ברחוב 199, faubourg Saint-Honoré, פריז אותה ניהלה ולרי.
המסעדה פתחה מסעדה נוספת ב-2001 בשם L'Angle du Faubourg ברחוב 195 faubourg Saint-Honoré, פריז; זהו ביסטרו צרפתי מודרני. מישל דל בורגו עזב את מטבחה של טיוואן כדי לנהל את L'Angle du Faubourg, השף שבא במקומו היה אלן סוליוור, שהפך את המטבח לדרומי וקל עוד יותר. שף הקינוחים היה אלן קונט.
ז'אן-קלוד ורינה עיצב את המסעדה ב-2004 באמנות מודרנית והקנה לה סגנון צעיר יותר וב-2005 נפתח סניף של חנות היין במארונואוצ'י, טוקיו, יפן.
ז'אן-קלוד ורינה השיק בלוג ביוני 2006 ובו פרסם מדי יום הגיגים על אוכל ויין. באותה שנה, חנות היין Les Caves Taillevent נפתחה בפרנטאן הוסמאן, פריז. ורינה היה שותף עם ז'ואל רובישון במסעדת "טייוואן-רובישון" ביפן, עד לשנת 2006.
אחרי ששף הקינוחים אלן קונט עזב את המסעדה, ארנו וודונו נהיה שף הקינוחים החדש.
ב-21 בפברואר 2007, הודיע ז'אן-קלוד ורינה בבלוג שלו על אובדן הכוכב השלישי ולצד זה תמונה של צמיג מפונצ'ר (מישלן היא חברת צמיגים), על כך נמסר גם בעיתון International Herald Tribune (המסעדה מחזיקה ברציפות מאז ועד שנת 2011 בשני כוכבים).
ב-7 בינואר 2008 הלך ז'אן-קלוד ורינה לעולמו מסרטן ריאות, הוא היה בן 71 שנה במותו.
במרתפה של מסעדת טייוואן 300,000 בקבוקי יין והוא ממרתפי היין של המסעדות העשירים בתבל.
טיסה 6136 של צ'יינה נורת'רן איירליינס
טיסה 6136 של צ'יינה נורת'רן איירליינס, הייתה טיסה שהמריאה מנמל התעופה הבינלאומי בייג'ינג קפיטל לנמל התעופה הבינלאומי דאליין ושהתרסקה ב-7 במאי 2002, ליד דאליין שבסין, זמן קצר לאחר שהטייס דיווח על שרפה במטוס. כתוצאה מההתרסקות נהרגו כל 112 הנוסעים ואנשי הצוות. הסיבה לשרפה הייתה הצתה במזיד.
ההתרסקות
המטוס מדגם מקדונל דאגלס MD-80 המריא מנמל התעופה הבינלאומי בייג'ינג קפיטל בשעה 20:37. בשעה 21:20, בזמן שהתקרב לדאליין, הקפטן דיווח למגדל הפיקוח על אש במטוס וביקש אישור לנחיתת חירום. בשעה 21:24 נעלם המטוס ממסכי המכ"ם ואבד הקשר עם פיקוח טיסה. המטוס היה מתוכנן לנחות בדאליין בשעה 21:40.
עדי ראייה על סירת דיג העידו כי "מטוס בוער התרסק לתוך היום, ונשבר לשניים".
ב-14 במאי, בשעה 15:05, אותרה הקופסה השחורה בים.
דוח האירוע
דווח כי מספר ימים לפני האירוע רכש זאנג שבעה ביטוחי טיסה בשווי של כ-170 אלף דולר.
החקירה גילתה סימני בנזין ליד מקום מושבו של זאנג, ושרוב הנוסעים, כולל זאנג מתו משאיפת פחמן חד-חמצני. המנוע, רצפת המטוס ואזורים קריטיים נוספים, לא הראו סימנים של שרפה או פיצוץ.
בנוסף התגלה כי זאנג טס מדאליין לביינג'ינג ובחזרה באותו היום. על פי תצלומי מצלמות אבטחה הוא העביר כמה שעות בעישון סיגריות באולם הנוסעים של נמל התעופה הבינלאומי בייג'ינג קפיטל. מספר בקבוקי פלסטיק מלאים בבנזין נמצאו בדירתו.
שירלי צ'יזהולם
שירלי אניטה סנט היל צ'יזהולם (באנגלית: Shirley Anita St. Hill Chisholm; 30 בנובמבר 1924 – 1 בינואר 2005) הייתה פוליטיקאית, מחנכת וסופרת אמריקאית. נבחרה לחברת הקונגרס של ארצות הברית בשנת 1968, ובכך הייתה לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה המכהנת בתפקיד זה. כמו כן, היא ייצגה את המחוז ה-12 של ניו יורק במהלך שבע קדנציות משנת 1969 עד 1983. בשנת 1972 היא החליטה להתמודד לנשיאות ארצות הברית והייתה המועמד הראשון בהיסטוריה ממוצא אפרו-אמריקני, וכן האישה הראשונה מטעם המפלגה הדמוקרטית שרצה למועמדות לנשיאות.
בשנת 2015 הוענקה לצ'יזהולם לאחר מותה מדליית החירות הנשיאותית.
השכלה ושנים מוקדמות
שירלי אניטה סנט היל נולדה ב-30 בנובמבר 1924 בברוקלין, ניו-יורק, להורים שהיגרו מאזור הקאריביים. היא הייתה הבכורה מבין ארבע בנות. אביהן, צ'ארלס כריסטופר סנט היל, נולד בגיאנה הבריטית, חי בברבדוס במשך תקופה, ולאחר מכן הגיע לארצות הברית דרך אנטילה, קובה, ב-10 באפריל 1923, בנמל העיר ניו יורק. אמה של שירלי, רובי סיל, נולדה בברבדוס באזור Christ Church, והגיעה לניו יורק ב-8 במרץ 1921. אביה עבד במפעל תיקים, ואמה עבדה כתופרת וכמנהלת משק בית. אביה של צ'יזהולם נאלץ לעבוד כעוזר אופה, ואמה הייתה בעלת ניסיון בתפירה, אך התקשתה לשלב את הדאגה לפרנסת המשפחה תוך כדי גידול וחינוך הילדים. בעקבות זאת, בנובמבר 1929, כשמלאו לצ'יזהולם חמש שנים, היא ואחיותה נשלחו לברבדוס לגור עם סבתם מצד אמה, אמלין סיל. הם גרו שם בחווה בכפר ווקסהול ב-Christ Church, ואת ראשית השכלתה קיבלה צ'יזהולם בבית ספר אשר הוקיר את חשיבות ההשכלה והחינוך והתנהל בחדר בודד בבית. לאחר חמש שנים, ב-19 במאי 1934, חזרה צ'יזהולם לניו יורק.
בעקבות תקופת שהייתה בברבדוס, לשירלי נותר מבטא קריבי לשארית חייה. באוטוביוגרפיה אודותיה שיצאה לאור בשנות ה-70 היא כתבה: "שנים מאוחר יותר הבנתי את גודל החשיבות והמשמעות של החינוך שספגתי בשנותיי המוקדמות בזכות המתנה שהעניקו לי הוריי בכך ששלחו אותי ללמוד בברבדוס בבית ספר בסגנון בריטי קפדני-מסורתי. מיומנותי להתבטא בקלות בכתב ובעל פה היא בעיקר בזכות ההשכלה המוקדמת בברבדוס".
שנותיה בברבדוס גרמו לשירלי להחשיב את עצמה כאמריקנית מברבדוס (Barbadian American) מאז ועד יום מותה, אף על פי שנולדה בניו יורק והתגוררה בארצות הברית רוב חייה. גם סבתה היוותה גורם משמעותי וחשוב בעיצוב אופייה, על פי עדותה: "סבתא העניקה לי כוח, כבוד ואהבה. למדתי מגיל צעיר שאני בעלת ערך. לא הייתי זקוקה למהפכת השחורים לספר לי על כך".
בתחילת 1939, שירלי למדה בתיכון לבנות בשכונת Bedford–Stuyvesant בברוקלין, ניו יורק, שנחשב למוסד מעורב יוקרתי בו למדו בנות מרחבי ברוקלין. היא רכשה את התואר הראשון בברוקלין קולג' ב-1946, וזכתה בפרסים על מיומנות הנאום וההתדיינות שלה. בשלהי שנות ה-40 היא פגשה לראשונה את קונארד או. צ'יזהולם. הוא היגר לארצות הברית מג'מייקה ב-1946, ועבד כחוקר פרטי שהתמחה בתביעות אזרחיות בתחום הרשלנות. הם התחתנו ב-1949 והיו נשואים עד 1977. צ'יזהולם לימדה בבית ספר לסיעוד בתקופת לימודיה לתואר ה-MA בחינוך בקולג' למורים באוניברסיטת קולומביה.
קריירה כמחנכת
משנת 1953 עד 1959 ניהלה צ'יזהולם שני מעונות של חינוך לגיל הרך, בברוקלין ובמנהטן תחתית. מ-1959 עד 1964 שימשה יועצת פדגוגית ונודעה כמקור סמכותי ומהימן בכל הנוגע לחינוך ולרווחת הגיל הרך. ניהול מעונות יום יצר אצלה את העניין מצידה בפוליטיקה, ובמהלך תקופה זו היא החלה לבסס את הקריירה הפוליטית שלה.
תפקידה כמחוקקת
צ'יזהולם הייתה נציגה של המפלגה הדמוקרטית בבית המחוקקים של מדינת ניו יורק משנת 1965 עד 1968 בבית המחוקקים התחתון והעליון. היא הוכיחה את כשרונה כמחוקקת בתוצאות מרשימות, אחת מהן הייתה הצלחתה להשיג דמי אבטלה לעובדי משק בית. באוגוסט 1968 היא נבחרה בוועידה הדמוקרטית הלאומית לנציגה של מדינת ניו יורק.
בחירות מוקדמות
בינואר 1968 הכריזה צ'יזהולם על מועמדותה וקיבלה תמיכה מסוימת מצד הארגון. הסלוגן של הקמפיין שלה היה "לא למכירה ולא נתונה למרות" ("Unbought and unbossed"). בפריימריס של הדמוקרטים ביוני 1968, צ'יזהולם הביסה שני מתמודדים שחורים, סנטור ויליאם ס. תומפסון ודולי רוברטסון. בבחירות הכלליות היא השיגה ניצחון מהפכני על ג'יימס ל. פארמר ג'וניור, שכיהן כיו"ר הארגון "קונגרס לשוויון גזעי" (Congress of Racial Equality) שרץ בשם המפלגה הליברלית עם תמיכה מהרפובליקנים. ובכך הוכרזה צ'יזהולם כמועמדת השחורה הראשונה שנבחרה להיות חברת קונגרס.
תקופת כהונה מוקדמת
צ'יזהולם שובצה לוועדת החקלאות של הקונגרס. היא חשה שבהתחשב בניסיונה וכישוריה לא היה זה התפקיד הרלוונטי ביותר עבורה. על פי, יוסף טלושקין שכתב ביוגרפיה על הרבי מליובאוויטש, צ'יזהולם התייעצה עם הרב בנושא תפקידה והוא ייעץ לה לסייע לעניים ולרעבים בעזרת שוברים למזון. בעקבות זאת היא נפגשה עם סנטור הרפובליקני בוב דול ופעלה על מנת לפתח את התוכנית תוכניות סיוע לתזונה (Supplemental Nutrition Assistance Program) המאפשרת לאנשים ממעמד הסוציו-אוקונומי נמוך, בעלי שכר מינימום או מובטלים לקבל סיוע ממשרד החקלאות, במחלקת השירות לתזונה ולאוכל. מאוחר יותר היה לה תפקיד מרכזי ביוזמה להקמת תוכנית מיוחדת להזנה עבור אמהות, תינוקות וילדים (WIC). בעקבות תמיכתה בהייל בוגס להיות מנהיג הדמוקרטים בבית הנבחרים והוא גבר על ג'ון קונרס. כתודה על תמיכתה, בוגס גמל לה כשצ'יזהולם שובצה לוועדת החינוך, שהייתה הוועדה המועדפת עליה. היא נחשבה כשלישית בבכירי הוועדה כאשר פרשה מהקונגרס.
במאי 1969, צ'יזהולם נאמה בזכות התיקון לשויון זכויות בחוקה האמריקאית וקראה לקונגרס לאשר את התיקון שכבר 40 שנים עומד על סדר היום. נאומה של צ'יזהולם סייע לארגוני הנשים לקדם את הדיון על תיקון החוקה.
בתקופת כהונתה צ'יזהולם שכרה לעבוד במשרדה רק נשים, ומחציתן היו נשים ממוצא אפרו אמריקני. היא אמרה שבמהלך הקריירה שלה בבית המחוקקים בניו יורק היא סבלה מאפליה רבה יותר על בסיס מגדרי מאשר גזעי, כלומר בשל היותה אישה מאשר בשל מוצאה האפרו אמריקני.
במאי 1971 הייתה אחת ממקימות קואליציאת חברי הקונגרס השחורים (Congressional Black Caucus) וכן ייסדה גם את הקואליציה הלאומית למען נשים בפוליטיקה הלאומית (National Women's Political Caucus).