cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בראקל
כשרות
המצדדים לאסור את הבראקל טוענים כי עוף זה לא היה מצוי, והשוחטים המעידים ששחטו "בראקל" מחליפים אותו בזנים אחרים דומים, או ששחטו אותו ללא בירור המסורת שלו, כאשר מדובר היה בזן בלתי מצוי במקומות יישוב יהודים, וגם יהודי בלגיה לא היו רגילים לאוכלו. כמו כן הצביעו על מאפיינים חיצוניים השונים מזני העופות המקובלים ככשרים, ועל דמיון פיזי בינו לבין עופות דורסים שמצביעים על כך שייתכן ומדובר בעוף טמא.
אסתר פיסארו
אסתר בנשושן פיסארו (באנגלית: Esther Bensusan Pissarro 1870 – 1951) הייתה ציירת, ליטוגרפית, מעצבת ומוציאה לאור בריטית.
ביוגרפיה
ב־10 באוגוסט 1892 התחתנה עם עמיתה האמן לוסיאן פיסארו (1863–1944) איתו נולדה להם בת אחת, האמנית אורובידה קאמי פיסארו (1893–1968).
בשנת 1894, בהשראת הוצאת הספרים קלמסקוט של ויליאם מוריס, הקימו אסתר ולוסאין פיסארו את ההוצאה Eragny. השם של ההוצאה לאור נלקח ממקום מגורי משפחת קאמי פיסארו בצרפת, Éragny-sur-Epte. בהוצאתו של ויליאם מוריס (1891) הופקו ספרים מודפסים של אירופה מימי הביניים ותחילת התקופה המודרנית, כאשר הספרים היו מושפעים אמנותית מכתבי היד המאוירים והשתמשו בנייר שיוצר בעבודת יד ובטכניקות דפוס תואמות. ההוצאה לאור של לוסיאן ואסתר פיסארו ניסתה לחקות את הפורמט של ויליאם מוריס והוציאה ספרים מאוירים עם חריטות עץ מודפסים על נייר מיוחד. אסתר ביצעה את חריטות העץ מעיצובים וציורים של בעלה לוסיאן. ההוצאה נסגרה ב־1914.
אסתר פיסארו נפטרה ב-20 בנובמבר 1951.
עבודותיהם של אסתר ולוסיאן פיסארו נמצאות בגלריית טייט ובאקדמיה המלכותית לאמנויות.
השומר הדתי
השומר הדתי, ובשמה הרשמי כנסת השומר הדתי בפולין, הייתה תנועת נוער ציונית דתית אשר נוסדה בשנת 1927, והשתייכה לברית העולמית של תורה ועבודה. התנועה שילבה בין פעילות ציונית וחלוצית לשמירה על קיום המצוות והמורשת היהודית. מאפיין מרכזי בתנועה היה השימוש בשפה העברית - חניכיה היו לומדים ושרים בעברית וקיימו פעילויות דומות לאלו שקיימו חברי תנועות הנוער האחרות, אך תוך הקפדה על שמירת המצוות. בוגריה התארגנו בקיבוצי הכשרה לקראת עלייתם לארץ ישראל ורבים עלו, בעוד חלק מחבריה נספו בשואה.
הרקע לתנועה בפולין
ניצני התארגנות נוער דתי בפולין הנצו לפני כ-100 שנים, תחת שמות שונים ללא מסגרת משותפת. ב-1922 קם בוורשה מועדון נוער דתי בשם השומר הדתי. כנסת השמה"ד (השומר הדתי) התארגנה בקרקוב בשנת תרפ"ז, 1927, על ידי אליעזר אונגר וישראל בסטר. מייסדיה הונעו מכוח רעיונות מודרניים, תחושות ייאוש ואבדן תקווה ליהודים בפולין, סינתזה בין הדת והלאום, רעיון תורה-ועבודה (תו"ע) והתקווה לִבנות ולהיבנות בארץ ישראל. התנועה ינקה ממקורות ישראל הקדומים, מעולמה של החסידות, מהשקפות העולם הסוציאליסטיות ומעולמן של תנועות הנוער בישראל ובעמים. השֵם השומר הדתי סמל הכנסת, יג העיקרים, התלבושת השומרית, הטקסים והמבנה מקורם בשומר הצעיר, שנטלה אותם מהצופים. היה זה ניסיון להציב חלופה דתית לשומר הצעיר שסחפה רבים מבני הנוער הדתי. בעשור הראשון לקיומה דיברה השומר הצעיר בשפה דתית ורק מאוחר יותר אמצה השקפת עולם מרקסיסטית. כנסת השמה"ד טיפחה מרד נעורים: שלילת הגולה, חינוך משותף לבנים ובנות, צופיות, רעיונות סוציאליסטיים ותביעה להגשמה. חלק מראשי המזרחי, רבנים, הורים וציבור אורתודוקסי התנגדו לה. תנועת נוער דתית מתמודדת עם פרדוקס - יסודה במרד נעורים והיא פועלת בקרב ציבור דתי-שמרני.
אזורי פעילות בפולין
כנסת השמה"ד פעלה בשני מרכזים: ורשה וקרקוב. בלבוב, גליציה המזרחית, פעלה תנועה אחות בשם בני עקיבא בזיקה ישירה לכנסת השמה"ד. (בלודז' ובסביבתה קמו, בנפרד, כמה קינים של בנ"ע). בוועידה הראשונה של כנסת השמה"ד, קרקוב, 1931, הוחלט על מבנה ארגוני משולש: הנהגה עליונה ושתי הנהגות ראשיות, ורשה וקרקוב. בחורף 1934, התאחדו המרכזים ורשה וקרקוב לתנועה אחת. שנים עשר ועידות ומועצות ברמה הארצית קיימה השמה"ד בפולין, בהן גובשה דרכה החינוכית והארגונית. שלושה שליחים בלבד הגיעו מארץ ישראל.
בהשראת השמה"ד בפולין קמה תנועת נוער דתי בכמה מדינות באירופה, בארצות הברית ובקנדה.
אוכלוסיית השומר הדתי בפולין
הכנסת (הכוונה לתנועה) קלטה נוער דתי מגוון והייתה כור היתוך ממזג. שתי קבוצות אִכלסו את הקינים - נוער לומד ונוער עובד. ממחצית שנות ה-30 עלה חלקם של הנערים העובדים. נדידת חניכים בין תנועות וארגונים הייתה רווחת ביהדות פולין. בני אותה משפחה היו חברים בתנועות ובארגונים שונים. בתחילה הצטרפו חניכים מגיל 12–13, בהמשך מגיל 10. החברוּת עד גיל 18–21. היקף החניכים בשיא, תרצ"ז, 1937, היה כ-15,000 חניכות וחניכים, שכונו אחים ואחיות, בכ-260 קינים.
מטרות התנועה ודרך פעילותה
כנסת השמה"ד הגדירה עצמה כתנועה חינוכית דתית, צופית, חלוצית, השואפת לגאולת האומה והארץ, מורדת בחיי הגלות השפלים, נלחמת בעם-ארצוּת ומחנכת להגשמת רעיון תורה-ועבודה = צדק חברתי. התפיסה הדתית הושתתה על נאמנות לתורה ולהלכה; התחדשות דתית; חינוך מוסרי וכלל אנושי. הכנסת נאבקה בהתבוללות ובחילון, הציבה דגש על לימוד ועיון. ערך רב נודע להשתלמות עצמית, להשלמת השכלה וידע חיוני לבניין העם והארץ. הכנסת טיפחה יחס עמוק לטבע. חוויה דתית עוצמתית הייתה יציאה להרים באשמורת הבוקר, ישיבה סביב מדורה, שירה וריקוד הורה סוער. הדרך החינוכית כוּונה אל הפרט וממנו אל הכלל, מהיחיד אל החבורה. ההנהגה עודדה חינוך אומנותי. הכנסת הייתה תנועה צופית שאימצה את הצופיות כיסוד מרכזי בשיטתה החינוכית. אישים קרובים לשמה"ד התנגדו בתקיפות לצופיות. הקן (המועדון, בימינו נקרא סניף) היה בית יוצר לנשמת השומר הדתי, אי ארץ ישראלי בגלות. בקינים התנהלה פעילות כל ערב ובשבתות: לימודי קודש, עברית, היסטוריה יהודית, ציונות, ציונות-דתית, רעיון תו"ע, וגם שרו, רקדו ושיחקו. הקינים חויבו במס - שקל שומרי. החניכים נקלעו למתח ולעימותים עם הבית ובית הספר. הכנסת קיימה חינוך משותף לבנים ולבנות. צירוף הבנות והחינוך הקואדוקציוני (המשותף) עוררו התנגדות. לעיתים נאלצו בנות להסתיר מהאבות את חברותן. במקביל לשומר הדתי פעלה בפולין תנועת ברוריה - תנועת נשים ובנות, שהקימה בפולין כמה קיבוצי הכשרה לבחורות.
ליבת הפעילות של כנסת השומר הדתי התקיימה בקבוצה החינוכית, האינטימית, לרוב חד-מינית, ובה מדריך וכמניין אחים/אחיות. בקבוצה שררה "הִתחיוּת" (דיבוק חברים). חובת הגשמה אישית - עלייה לארץ ישראל והתיישבות בקיבוץ דתי - הוטלה על חבריה, שנדרשו להצטרף לקיבוצי עלייה שומריים. משנת 1934, התעורר ויכוח סוער באשר לדרך ההגשמה ולכיוון החינוכי. הזרם הקיבוצי דגל בדרך הגשמה אחת - קיבוץ דתי בארץ ישראל. הזרם החלוצי תבע הגשמה חלוצית כללית. במועצות ובוועידה הוחלט לאמץ את הכיוון הקיבוצי, המסתייגים המשיכו להתנגד. בפולין פעלו שלושה קיבוצי עלייה שומריים עיקריים: גאולה, ראשית ועובדיה (הוקם על ידי החלוץ המזרחי ועבר לשמה"ד) וכן עוד כמה קיבוצים שפעלו זמן קצר והמידע אודותיהם מועט. הקיבוצים השומריים היו מוקדי פעילות תנועתית. הזרם הקיבוצי חתר לחולל מהפך רעיוני ולהעמיק את החינוך הקיבוצי.
ההמנון
לגבי ההמנון מומלץ לשמוע ולקרוא בזמרשת
העלייה לארץ מפולין
בשנות ה-30 עלו ארצה רבים מחברי כנסת השמה"ד, בהן חברי ההנהגה וחברי הקיבוצים השומריים. השמה"ד חברה למבצע עלייה בלתי ליגאלית באניית המעפילים אסימי. בוגרי הכנסת וקיבוצי העלייה היו בין מייסדי קבוצת שח"ל שחבריה הקימו את קיבוץ טירת צבי,1937. קבוצת אברהם קמה במסגרת בנ"ע בגליציה המזרחית, חבריה עלו ארצה וייסדו את קבוצת אברהם ליד כפר פינס. רבים מבוגרי השמה"ד, ובעיקר בוגרי קיבוץ עובדיה, הצטרפו לקבוצת אברהם והקימו יחד עם בוגרחי בני עקיבא מגליציה המזרחית את קיבוץ כפר עציון 1943.
השומר הדתי בפולין בתקופת השואה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה תנועת השומר הדתי התאחדה עם תנועת בני עקיבא והן המשיכו לפעול יחד במלחמה וגם אחריה. בראשית המלחמה התארגנו בוגרי הכנסת למבצע חילוץ והצלה, רבים נמלטו לליטא ומשם עלו ארצה. חברים שנשארו בפולין נטלו חלק בהתארגנות תנועתית חינוכית, בגטאות ובמרידות, ורבים מהם נספו בשואה.
השומר הדתי בפולין אחרי מלחמת העולם השנייה
אחרי מלה"ע השנייה, בשנים 1944–1949, חידשה תנועת הנוער הציונית-דתית בפולין, השומר הדתי - בני עקיבא בפולין את פעילותה בקרב ציבור שרובו היה נתון בהתארגנות לעלייה לארץ. ההתארגנות הראשונית הייתה בעיר לודז', ביוזמתה ובהובלתה של שרה שטרן, חברת בני עקיבא לודז' לפני מלחמה.
הנצחה
בין הנופלים בקרבות כפר עציון בתש"ח, 1948, נמנים רבים מבוגרי השמה"ד-בנ"ע מפולין והם מונצחים במפעל ההנצחה והמורשת בקיבוץ כפר עציון.
פירוק התנועה
תנועת הנוער הציונית-דתית, השומר הדתי - בני עקיבא בפולין המשיכה לפעול עד שנת 1950, אז סגרו שלטונות פולין את כל הפעילות הציונית בפולין ולא ניתן היה להמשיך לפעול שם.
תרומת התנועה
רבים מבוגרי השמה"ד-בנ"ע מפולין זכו לעלות ארצה לאורך כל שנות פעילותה גם בימי המלחמה וגם אחרי המלחמה.
בוגרי השמה"ד-בנ"ע מפולין תרמו תרומה ניכרת לתנועת הקיבוץ הדתי. הם היו ממייסדי הקיבוצים טירת צבי וכפר עציון. תנועת בני עקיבא בישראל נטלה מהשומר הדתי רכיבים רבים, בהם המבנה הארגוני, חודש הארגון ועוד. חברים מרכזיים בשומר הדתי ובבני עקיבא שעלו מפולין הצטרפו לבני עקיבא בישראל.
השומר הדתי בארצות הברית
השומר הדתי בארצות הברית הוא תנועת נוער דתית חשובה שמייסדיה היו חברים בתנועת השומר הדתי בפולין.
בהשראת השמה"ד בפולין קמה תנועת נוער דתי בכמה מדינות באירופה, בארצות הברית ובקנדה.
תרומת תנועת השומר הדתי בארצות הברית
חלק מחברי ההכשרות מצפון אמריקה עלו לאחר קום מדינת ישראל והצטרפו לקיבוצים הדתיים (קיבוץ יבנה) ולערים. רבים מהם תרמו רבות לציונות הדתית בארץ ושגשוג המדינה באופן כללי.
ג'ון סטרונג (מגלה ארצות)
ג'ון סטרונג (באנגלית: John Strong) היה פריבטיר, ימאי ומגלה ארצות אנגלי.
הנחיתה בחוף אי פוקלנד
סטרונג הפליג מלונדון לאמריקה הדרומית בין השנים 1689–1691, במטרה למצוא אוצר באונייה הספרדית הטבועה "Capitana Jesus Maria de la Limpia Concepcion" (אונייה שטבעה בשנת 1654).
בשנים אלה הוא היה רב החובל של אוניית הוד מלכותה ולפייר (HMS Welfare).
בהפלגה זו גילה את מצר פוקלנד, המפריד בין אי פוקלנד המזרחי ואי פוקלנד המערבי, שבאיי פוקלנד.
סטרונג נתן למצר את שמו - וקרא לו על שם אנתוני קארי, הוויקונט החמישי מפוקלנד, ששימש כלורד הראשון של האדמירליות, שהיה אחד מבעלי הספינה ולפייר.
ב-27 בינואר 1690 ירד סטרונג וצוותו לחוף איי פוקלנד - האירוע המתועד הקדום ביותר של הגעה לאיים על ידי אירופאים.
לאחר מכן הפליגה המשלחת דרך מצר מגלן, אולם סטרונג לא מצא את הספינה הספרדית, ושב לאירלנד.
רק בשנת 1997 התגלתה הספינה ובה אוצר בשווי 2.5 מיליארד ליש"ט.
לקריאה נוספת
• Florence E. Dyer (1927), CAPTAIN JOHN STRONG PRIVATEER AND TREASURE HUNTER, The Mariner's Mirror, 13:2, 145-159, DOI: 10.1080/00253359.1927.106554131
אין לי כוח למשחקים
אין לי כוח למשחקים הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מרגלית צנעני. את השיר הוציאה לאור חברות התקליטים מרגול הפקות וביג בוס רקורדס ביוני 2004. הוא נכלל כרצועה השלישית מאלבום האולפן ה-11 של הזמרת גלה לי.
רקע וכתיבה
"אין לי כוח למשחקים" נכתב והולחן על ידי אסף לביא צנעני, והופק על ידי תמיר צור. השיר הופץ כסינגל רשמי מתוך גלה לי, על מנת לעזור בקידום המסחרי שלו. ב-27 ביוני 2004 נכנס השיר למצעד הסינגלים של תחנת הרדיו רשת ג' והגיע למקום השמיני. ב-18 ביולי אותה השנה עלה למקום השני – הדירוג הגבוה ביותר אליו הגיע. ב-19 בספטמבר יצא השיר מהמצעד לאחר אחד עשר שבועות רצופים. בנוסף, "אין לי כוח למשחקים" הגיע למקום ה-32 במצעד העברי של תחנת הרדיו של שנת ה'תשס"ד.
וידאו קליפ
לשיר "אין לי כוח למשחקים" הופק וידאו קליפ רשמי. אולם הוא פורסם בעמוד היוטיוב הרשמי של צנעני רק ב-20 ביוני 2011.
טניה (כפר)
טניה (בהונגרית: Tényő) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
בטניה חיו מעט יהודים.
Bumper Films
Bumper Films (בעברית: סרטי באמפר) הייתה חברת הפקה בריטית, שהפיקה סדרות טלוויזיה בהנפשת סטופ מושן לילדים.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1982 על ידי איאן פרמפטון וג'ון ווקר, כאשר כל סדרות הטלוויזיה שהפיקה היו בהנפשת סטופ מושן ונועדו לקהל יעד של ילדים. החברה הפיקה כשש סדרות טלוויזיה, בהן "Rocky Hollow", "סמי הכבאי", "יואל החובל", "Gogs", "חוות סוסי הפוני" ו"בית חולים על הגובה". בדצמבר 2001 החברה מכרה את זכויות הסדרה "סמי הכבאי" לחברת "Gullane Entertainment", ולאחר שסיימה בשנת 2002 את הפקת הסדרה "חוות סוסי הפוני" היא נסגרה.
במקור סדרות החברה שודרו בין השנים 1982–2002 בערוץ BBC בדיבוב לשפה האנגלית, ובערוץ S4C בדיבוב לשפה הולשית, בה החברה נקראה "Ffilmiau Bumper". בישראל רוב סדרות החברה שודרו בדיבוב עברי בערוץ הופ! ובטלוויזיה החינוכית הישראלית בתחילת שנות האלפיים.
ג'וזף מרטין
ג'וזף מתיו מרטין (באנגלית: Joseph Matthew Martin) הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל, בתפקידו האחרון כיהן כסגן ראש מטה צבא ארצות הברית.
ביוגרפיה
מרטין סיים ב-1986 את לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס לצבא.
פיקד על הגדוד הראשון ברגימנט השריון ה-67 שבדיוויזיית החי"ר הרביעית. הוא הוביל את הגדוד במלחמת עיראק בו השתתף בקרבות בעיר בעקובה במחוז דיאלא. שירת כראש מטה הקורפוס השלישי בפורט הוד. שימש ראש ענף שריון וראש מחלקת תמרון ואש בפיקוד כוח האדם של הצבא. שימש ראש מטה במפקדת כוחות ארצות הברית בעיראק ושל פיקוד הכוחות השלובים.
פיקד על החטיבה השנייה של דיוויזיית החי"ר הראשונה שהוצבה צפונית-מערבית לבגדאד.
באוקטובר 2016 מונה למפקד דיוויזיית חיל הרגלים הראשונה ובמסגרת זו שירת גם כמפקד כוחות היבשה של הקואליציה הבינלאומית נגד ארגון המדינה האסלאמית בעיראק ובסוריה. הוא שירת בתפקיד עד יוני 2018. ביולי 2018 מונה למנהל מטה הצבא והועלה לדרגת לוטננט גנרל. ביולי 2019 הועלה לדרגת גנרל ומונה לסגן ראש מטה צבא ארצות הברית, תפקיד אותו מילא עד אוגוסט 2022.
מרטין בעל תואר שני בחינוך מאוניברסיטת לואיוויל, בוגר המכללה לפיקוד ומטה ומכללת המלחמה של הצבא.
מיכאיל מרטיניוק
מיכאיל מרטיניוק (באוקראינית: Михаил Мартиньюк; 11 בנובמבר 1894 – 8 ביולי 1971) היה מורה וחסיד אומות העולם אוקראיני, שהציל יהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
לאחר רצח הוריהן, מוישה וחיקה טאפט, ואחותן הקטנה הונא, נותרו רוזה וציליה טאפט לבד בגטו טרנובקה, מחוז דזולין, נפת ויניצה. הן שרדו אקציה גדולה ראשונה שהתקיימה ב-27 במאי 1942, ואף על פי שהגטו המשיך את קיומו, החליטו רוזה וציליה לנסות את מזלן ולהגיע לשטח טרנסניסטריה שבה, על פי השמועות, חיו יהודים תחת פיקוח רומני בגטאות ולא הוצאו להורג. ערב החיסול הסופי של גטו טרנובקה, במרץ 1943, הוזהרו רוזה וציליה על ידי המורה שלהן למתמטיקה לשעבר, מיכאיל מרטיניוק. ביוזמתו הציע להם מקום מסתור ווכן עזרה בחציית הגבול לטרנסניסטריה. הן שהו יומיים בביתו של מיכאיל בכפר ברזובקה. מיכאיל הסיע אותן בעגלתו לכפר טירלובקה, השוכן על גדת נהר הבאג. בלילה חצו רוזה וציליה את הנהר ומצאו את עצמן בשטח שבשליטת רומניה. באותו היום הן הגיעו לגטו ברשד, ושהו שם עד לבואו של הצבא האדום במרץ 1944. למרות התנאים הקשים הן הצליחו לשרוד.
לאחר המלחמה
לאחר השחרור, רוזה וציליה לא רצו לחזור לעיר הולדתן טרנובקה. הן לא היו מוכנות לשהות במקום שבו נרצחו יקיריהן. הן המשיכו לקיים קשרים אחרי המלחמה עם מיכאיל וכן עם דומקה שיקטוב ועם מריה סווישצ'נקוב שעזרו להן להנצל בתקופת השואה. בשנות ה-90 היגרו שתיהן לארצות הברית. מיכאל מרטיניוק נפטר 8 ביולי 1971.
הכרה והנצחה
ב-26 באפריל 2006 הכיר יד ושם במיכאיל מרטיניוק כחסיד אומות העולם. הטקס התקיים בקייב, אוקראינה ושמו נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
בית חינוך - תיכון עירוני ג' (ירושלים)
בית חינוך (תיכון עירוני ג') הוא בית ספר מקיף שש שנתי (כיתות ז'–י"ב) הכולל חטיבת ביניים וחטיבה עליונה ששכן בשכונת קטמון ברחוב כ"ט בנובמבר בירושלים. בית הספר נוסד בשנת תרצ"ט בחסות תנועת העבודה, והיה לבית הספר העברי השלישי שהוקם בירושלים (לאחר בית הספר אוולינה דה רוטשילד - עירוני א' והגימנסיה רחביה - עירוני ב').
לפני שנת הלימודים תשפ"א עבר בית הספר למשכנו החדש ברחוב עמק רפאים בירושלים, שבו שכן בית הספר הממלכתי "הכרמלי" ואחריו בית הספר האנתרופוסופי "אדם".
היסטוריה
בית הספר "בית החינוך התיכון לילדי העובדים של זרם העובדים" הוקם בשנת תרצ"ט על ידי המרכז לחינוך של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, והחל משנת תשי"ג צורף לקבוצת בתי הספר שפעלו ברוח של ערכי תנועת העבודה. בשנים הראשונות פעלו בבית הספר ארבע כיתות ט'–י"ב והוא שכן במבנים ברחוב מסילת ישרים. בשנת תשי"ט עבר בית הספר לבעלות עיריית ירושלים ונקרא "בית חינוך – עירוני ג'".
בשנות השישים של המאה ה-20, עבר בית הספר למשכנו ברחוב כ"ט בנובמבר. כאשר עלה מספר התלמידים על יכולת המבנה להכיל את כולם, למדו חלק מהתלמידים במבנה ברחוב הורקניה בשכונת קטמונים.
בשנת תש"ל הפך בית הספר לתיכון שש-שנתי שקלט תלמידים מהשכונות הקרובות – טלביה והמושבה הגרמנית, ומקרב משפחות עולים חדשים שהתגוררו בשכונות מרוחקות יותר.
בשנת 1987 ביצעה הקרן לירושלים שיפוץ בבית חינוך, שהיה מיועד ל-1,700 תלמידים ב-46 כיתות, השיפוץ שנעשה על ידי הקרן כלל שיפור של חזיתות בית הספר ושל הגינון, הקמת מרכז טכנולוגי, מעבדת מחשבים וסדנאות מקצועיות. ב-2004 שדרגה הקרן את תשתית המחשבים בבית הספר וסייעה בפיתוח תוכניות לימודים ופתיחה של מרכז למידה אחרי שעות הלימודים.
בשנת הלימודים תשס"ב הצטרף בית הספר לקרן תל"י עם לימודי יהדות מתוגברים לפי תוכנית תל"י, ושמו של בית הספר שונה ל"תל"י בית חינוך".
בשנת תשע"ג (2013) זכה בית הספר בפרס חינוך של העיר ירושלים על מצוינות לימודית, ערכית וחברתית. בשנת 2022 קיבל בית-הספר פרס הצטיינות ממשרד החינוך.
עמנואל זילברמן-גולדברג ניהל את בית הספר במשך שש שנים, שבהן ניהל את חטיבת הביניים שנתיים, ואחר כך ניהל ארבע שנים את בית הספר השש שנתי. אחריו מונתה מיכל לינק שהייתה מנהלת חטיבת הביניים, וניהלה את בית הספר במשך שנתיים. לאחר מכן, באוגוסט 2016, מונה שלמה (שלומי) בניטה כמנהל בית הספר. בניטה למד ניהול מערכות חינוך באוניברסיטה העברית, ועם כניסתו לתפקיד ציין כמשימה את צמצום הנשירה מבית הספר. בניטה פנה במכתבו להורים וביקש מהם תקשורת מכבדת לטובת התלמידים.
לפי מדד מדלן, בשנת 2017 אחוז הנשירה מבית חינוך היה 1.6% מול 1.3% ארצי. מדד מדלן להישגי התלמידים בבית הספר עמד על 46, מול 55 בממוצע ארצי. בסוף שנת הלימודים תשע"ח היה חשש לסגירת בית הספר. לקראת שנת הלימודים תשע"ט חזר בניטה ופנה אל הורי התלמידים בציפייה לשותפות המבוססת על תקשורת בריאה, אמון, סבלנות וסובלנות.
מיזמי בית הספר
מראשית ימיו דאג בית הספר להנחיל לתלמידיו את החזון החינוכי-חברתי, מעבר להישגים לימודיים גרידא.
במסגרת המגמה החברתית הקדישו בכל כיתה את 10 הדקות הראשונות בתחילת כל יום לדיון במאמר המערכת, ולהכוונה של צריכה נכונה של תקשורת.
"שחרית אמנותית" - פעמיים בשבוע התכנסה כל שכבה באולם הכנוסים לשירה בציבור בלווי פסנתר, או להאזנה מודרכת של מוזיקה קלאסית מעל גבי תקליטים, או להאזנה של קריאת דף מתוך ספר.
יום חינוך ארוך הונהג בבית הספר לצורך השתתפות בחוגים והכנת שיעורים מודרכת.
עם צירופו של בית הספר לרשת בתי-הספר הפועלים בשיתוף קרן תל"י, פעל בית הספר בתחום הזהות היהודית הפלורליסטית, ונלמדו בו תוכניות זהות יהודית כמו "בארי" ו"מארג".
בבית הספר פועל משנת הלימודים תשע"ח מיזם כרובית שהוא מיזם של בישול אוכל ביתי לגיל הזהב ולמשפחות. גם בזמן התפרצות נגיף הקורונה בישראל פעל מיזם כרובית, וארוחות חולקו למשפחות לקראת ערב ראש השנה תשפ"א.
בבית הספר פעל מיזם גינון קהילתי שכלל עיצוב שטחים ירוקים סביב בית הספר, עיצוב ובנייה של חממה ויצירת חפצי נוי מחתיכות עץ. התלמידים גם שייפו גזעי עצים והכינו מהם תמונות שהוצגו במסדרונות בית הספר.
מודל האו"ם הוא מיזם בין-לאומי שבו תלמידים בחטיבה העליונה מדמים את האו"ם, לומדים את חוקי הדיון הרשמי של האו"ם ואת הנהלים של כתיבת נייר עמדה.
תקנון בית הספר אוסר על עישון, וקובע אותו כחציית קו אדום בבית הספר גם אחרי המעבר לרחוב עמק רפאים.
אלווארו קולום
אָלְווָארוֹ קוֹלוֹם קבּלרוֹס (בספרדית: Álvaro Colom Caballeros; 15 ביוני 1951 – 23 בינואר 2023) היה נשיא גואטמלה בשנים 2008–2012, מנהיג מפלגת "איחוד התקווה הלאומי" הסוציאל־דמוקרטית.
עד בחירתו לנשיאות
קולום נולד בגואטמלה סיטי לאנטוניו קולום ארגואטה ויולנדה קבלרוס פרטה והיה הרביעי מתוך חמשת ילדיהם. דודו, מנואל קולום, כיהן כראש העיר של גואטמלה סיטי ונהרג על ידי הצבא בשנת 1979, שבוע לאחר שמפלגתו אושרה כחוק. לאחר שהתאלמן והתגרש, קולום נשוי כעת בשלישית לסנדרה טורס. לאחר שסיים את חוק לימודיו בהנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת סן קרלוס שבגוואטמלה סיטי, היה לאיש עסקים ולעובד מדינה, הקים וניהל את קרן השלום הלאומית והיה סגן שר האוצר, לפני שנכנס לפוליטיקה. בבחירות של שנת 2003 הוא התמודד על הנשיאות מטעם מפלגת "איחוד התקווה הלאומי", אך הפסיד לאוסקר ברשה בהפרש של 8% מהקולות בלבד – ההפרש הקטן ביותר אליו הגיע מועמד מן השמאל בגוואטמלה, מאז הדמוקרטיה הושבה על כנה, בשנת 1985.
הבחירות של שנת 2007
קולום היה אחד משני המועמדים שהגיעו לשלב השני בבחירות לנשיאות, שהתקיימו ב-9 בספטמבר 2007, יחד עם הגנרל לשעבר אוטו פרז מולינה, המועמד מטעם "המפלגה הפטריוטית". באותו היום בשעה 22:00 לפי שעון גוואטמלה, התמנה קולום לנשיא החדש של גוואטמלה בהפרש של חמישה אחוזים מהקולות, 52.7% מול 47.3%, והיה לנשיא השמאלני הראשון של גוואטמלה מזה 53 שנים.
קולום הכריז שבכוונתו להפחית את רמות הפשיעה על ידי טיפול בעוני, אולם בנובמבר 2011, אז התקיימו הבחירות בהן נבחר לנשיא אוטו פרז מולינה, העריכו מומחי צבא כי הכנופיות וקרטלי הסמים של מקסיקו שהגבירו מאוד בשנות כהונתו את נוכחותם במדינה, שולטים בכ-40% משטחה של גואטמלה. שיעור הרציחות במדינה גבוה פי שמונה מזה שבארצות הברית.
פרשת רודריגו רוזנברג
רודריגו רוזנברג הוא עורך דין גואטמלי ואב ל-4 שנורה למוות ב-10 במאי 2009. בהקלטת וידאו, שיצר כמה ימים לפני מותו, הוא טען שקולום ובכירים אחרים בממשל אחראיים לרציחתו. קולום הכחיש את ההאשמות שנשמעו בקלטת בריאיון ל-CNN בספרדית. בעיתון הגוואטמלי "פרנסה ליברה" (העיתונות החופשית) נכתב שהקלטת "יצרה את המשבר הפוליטי החמור ביותר עבור הדמוקרטיה של גוואטמלה, שכן נשיא שנבחר באופן דמוקרטי מעולם לא הואשם בה ברצח". ב-12 במאי 2009 נערכה הפגנה של אלפי אנשים מחוץ לביתו של הנשיא בדרישה לצדק. ב-13 במאי הגישו המפגינים עצומה לקונגרס הגוואטמלי, עליה היו חתומים 35,000 אנשים, בדרישה להסיר את חסינותו של קולום.
ב-12 בינואר 2010 קבע יו"ר הוועדה הבינלאומית לחקירת פשעים חמורים בגוואטמלה (הגוף הבינלאומי שהיה אחראי על חקירת רצח רוזנברג), קרלוס קסטרסנה, שהרצח היה למעשה התאבדות ושרוזנברג שכר מחסלים מקצועיים כדי שירצחו אותו. לדבריו, רוזנברג הונע במעשיו על ידי האמונה שממשלת קולום הייתה אחראית לרציחתם של לקוחותיו וחבריו האישיים חליל ומרג'ורי מוסא, וחוסר יכולתו להוכיח שקולום עמד מאחורי הרציחות.
ב-13 בינואר 2010 קבע קסטרסנה שרוזנברג תכנן את הרצח של עצמו במשך 20 ימים, לאחר שנוכח שאף אחד לא יישא בתוצאות על רציחתם של חליל ומרג'ורי מוסא ונכנס לדיכאון עקב ניהול כושל של משרד עורכי הדין שלו (שמאוחר יותר שינה את שמו והחליף את המנהלה שלו כדי להימנע מפשיטת רגל). קרלוס קסטרסנה ניקה מאשמה את הנשיא קולום, את הגברת הראשונה סנדרה טורס ואת מזכירו האישי של הנשיא גוסטבו אלחוס ואמר שהקשר בינם לבין מקרה הרצח לא קיים.
סלעי ירושלים
"סלעי ירושלים" (1975) הוא הדפס מאת הצייר הישראלי-צרפתי אביגדור אריכא.
תיאור
בשנים 1973-1975 זנח אריכא את העיסוק בציור והתמקד ברישום והדפס מתוך התבוננות. ההדפס "סלעי ירושלים" הוא אחד מסדרה בת שישה הדפסי-אבן שיצר אריכא בעת ביקור שלו בישראל בשנת 1975. העבודה הודפסה במהדורה של 35 עותקים על גיליון נייר בגובה 77 ס"מ, וברוחב 57 ס"מ.
קולי (תואר)
קולים הוא מונח שהיה בשימוש במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 לתיאור פועלים מקומיים בלתי מיומנים שנשכרו על ידי חברות, בעיקר בתת-היבשת ההודית ובדרום סין.
כיום, משמש מונח זה הן לתיאור בלתי פוגעני (לדוגמה בהודו, ככינוי לסבלים לנשיאת מטען בתחנות רכבת) והן ככינוי גנאי גזעני באפריקה כלפי אנשים ממוצא אסייתי, בעיקר בדרום אפריקה.
אטימולוגיה
מקור המונח קולי אינו ברור, אך מקובל לחשוב שמקורו בשמה של קבוצת אוכלוסייה מגוג'ראט, שהיו שכירי יום, או אולי מהמילה הטמילית לשכר (கூலி) הסבר אטימולוגי חלופי הוא שהמונח הגיע מהמילה क़ुली, قلی באורדו, שמקורה מהמילה בטורקית לעבד. המילה הייתה בשימוש להגדרת פועלים מהודו. ב-1727 תיאר החוקר הגרמני, אנגלברט קמפפר, את הקולים כפועלי רציף שפרקו ספינות סוחר הולנדיות בנמל נגסאקי ביפן.
המילה הסינית 苦 (בפין-יין: kǔlì) משמעותה באופן מילולי "שימוש בכוח" במנדרינית.
היסטוריה
הסחר בעובדים אסיאתיים החל ככל הנראה במאה ה-16 לערך. לחצים פוליטיים וחברתיים הובילו לביטולה של העבדות בכל רחבי האימפריה הבריטית ב-1807 ובעקבותיה הלכו מדינות אירופאיות נוספות. תעשיות עתירות עובדים, כמו גידול כותנה וקנה סוכר, עבודה במכרות וסלילת מסילות ברזל במושבות בריטניה, נותרו ללא מקורות להעסקת כוח אדם זול. כתוצאה מכך, החלה להיות נפוצה העסקה בתנאים דמויי-עבדות של עובדים חוזיים, בעיקר סינים והודים, החל משנות העשרים של המאה ה-19, כדי למלא את המחסור בידיים עובדות. חלק מעובדים אלה חתמו על חוזים המבוססים על הבטחות שווא, חלקם נחטפו ונמכרו לשוקי העבודה, חלקם היו קורבנות לאלימות שבטית ושוביהם מכרו אותם למתווכים. ואחרים מכרו את עצמם כדי לשלם את חובות ההימורים שלהם. חברות מסחריות בריטיות היו הראשונות לנצל את האפשרות הזאת להשגת עובדים זולים ב-1807, כאשר הם ייבאו 200 סינים לטרינידד. תופעת הקולים זכתה לעיתים קרובות להשוואה עם הסחר בעבדים בראשיתה ושתי התופעות פעלו בצורות דומות.
אף שקיימים דיווחים על ספינות שנשאו קולים מאסיה שכללו נשים וילדים, הרוב המוחלט של הקולים היו גברים. בסופו של דבר, כבר ב-1837, דאגו השלטונות הבריטים בהודו להבטיח את העקרונות של עבודה חוזית מרצון כשההעברה של העובדים מארצות מוצאם לארצות העסקתם תהיה עם תנאי בטיחות ותנאי היגיינה נאותים, אף על פי שבפועל ההקפדה על כך הייתה נדירה, במיוחד במסלולי השיט דרך האוקיינוס השקט ובמכרות הגואנו בפרו. גם ממשלת סין עשתה את מרב המאמצים להבטיח רווחתם של בני ארצה, ושלחה נציגים לצורך זה לממשלות הרלוונטיות ברחבי העולם.
קולים סינים
עובדים מסין הובאו בעיקר לעבוד בפרו ובקובה, אך הם עבדו גם במושבות הבריטיות כמו ג'מייקה, גיאנה הבריטית (כיום גיאנה), מלאיה הבריטית (כיום מלזיה), טרינידד וטובגו, הונדורס הבריטית (כיום בליז) והמושבות ההולנדיות, איי הודו המזרחית ההולנדיים (כיום אינדונזיה) וסורינאם. המשלוח הראשון של עובדים סינים למושבה בריטית היה לטרינידד ב-1806.
ב-1847 העבירו שתי ספינות מקובה עובדים להוואנה לעבודה במטעי הסוכר משיאמן, אחד מחמשת הנמלים בסין שנפתחו לבריטים על פי חוזה נאנקינג שנחתם ב-1842. עד מהרה התפשט הסחר לנמלים אחרים במחוז גואנגדונג והדרישה לידיים עובדות נעשתה חזקה במיוחד בפרו לעובדים במכרות הכסף ובתעשיית הגואנו. אוסטרליה החלה בייבוא עובדים ב-1848 וארצות הברית החלה להעסיק אותם ב-1865 בסלילת מסילת הרכבת הטרנס-יבשתית הראשונה. עובדים אלה רומו בנוגע לתנאי העסקתם במידה רבה יותר בהשוואה לחברים ההודים וכתוצאה מכך, הייתה ההגירה הסינית באותן שנים בהיקף רחב יותר.
הסחר בעובדים התנהל ללא תקלות בין השנים 1847 – 1854, עד שהחלו לצוץ דיווחים על יחס בלתי ראוי לעובדים בקובה ובפרו. מאחר שלממשלת בריטניה הייתה אחריות פוליטית ומשפטית על הנמלים בסין שמהם יצאו העובדים, כולל שיאמן, הופסק הסחר בעובדים במקומות אלה. עם זאת, הסחר פשוט עבר לנמל הפורטוגזי במקאו.
קולים רבים רומו או נחטפו ואז הוחזקו בברקונים (בספרדית: barracoon, מרכזי מעצר) או על גבי ספינות מטען בנמלי המוצא שלהם, באותו אופן שבהם הוחזקו העבדים האפריקאים בזמנם. כך למשל התגלה במקרה של תקרית מריה לוז ב-1872. ב-1875, העריכו הבריטים שכ-80% מהעובדים נחטפו. מסעם של העובדים, היה אכזרי ומסוכן והיה ידוע לשמצה כמו מעבר הביניים וכמו סחר העבדים האטלנטי בשעתם. התמותה הייתה גבוהה. לדוגמה, מוערך כי בין השנים 1847 – 1859, שיעור התמותה הממוצע של הקולים בהפלגות לקובה עמד על 15.2% ובהפלגות לפרו עמד שיעור התמותה בשנות החמישים של המאה ה-19 על 40% ובין השנים 1860 – 1863 על 30.44%.
העובדים נמכרו ונלקחו לעבוד במטעים ובמכרות בתנאי עבודה ומחייה גרועים. תקופת החוזה הטיפוסית עמדה על חמש עד שמונה שנים, אך קולים רבים לא שרדו בחיים למשך זמן זה בשל תנאי העבודה הקשים והיחס הלקוי לו זכו. אלה שכן שרדו מעבר לתקופת החוזה המקורית, אולצו להישאר בשעבוד לתקופה נוספת. הקולים שעבדו במטעי הסוכר בקובה ובמרבצי הגואנו באיי צ'ינצ'ה (Islas Chincha, "איי הגהנום") בפרו, זכו ליחס ברוטלי. 75% מהקולים שעבדו בקובה מתו לפני שהשלימו את תקופות החוזים שלהם. יותר משני שלישים מהקולים הסינים שהגיעו לפרו בין השנים 1849 – 1874 מתו במהלך תקופת החוזה שלהם. ב-1860 הסתכמו מספר הקולים שהובאו לאיי צ'ינצ'ה ב-4000 איש מאז החל הסחר בעובדים, איש מהם לא שרד.
בשל התנאים הבלתי נסבלים הללו, מרדו הקולים הסינים לעיתים קרובות כנגד מנהלי העבודה בני עמם וכנגד נציגי החברות בנמלי המוצא שלהם, על הספינות ובארצות בהן הם הועסקו. הקולים הוחזקו באותם שכונות מגורים יחד עם האפריקאים ומאחר ורבים מהם לא היו מסוגלים לשוב למולדתם או להביא את נשותיהם לארצות העולם החדש, נישאו רבים מהם לנשים ממוצא אפריקאי. היחסים הבין גזעיים של הקולים ונישואיהם לבנות העמים האפריקאים, האירופאים והילידים, יצרו אוכלוסיות מעורבות אפרו-אסיאניות ואסיו-לטינו-אמריקאיות.
ארצות הברית
ההגירה הסינית לארצות הברית הייתה כמעט כולה מרצון, אך תנאי העבודה והתנאים הסוציאליים היו עדיין ירודים. ב-1868 הותרה במסגרת הסכם ברלינגיים (Burlingame Treaty) בין סין לבין ארצות הברית, הגירה בלתי מוגבלת של סינים לארצות הברית. תוך עשור, החלו לצוץ רמות משמעותיות של רגשות אנטי-סיניים, שלובו על ידי פופוליסטים כמו דניס קירני ושניסחו סיסמאות גזעניות כמו "לאמריקני, המוות עדיף על חיים עם הסינים".
אף על פי שהעובדים הסינים תרמו לסלילתה של מסילת הרכבת הטרנס-קונטיננטלית הראשונה בארצות הברית ושל המסילה הפסיפית במערב קנדה, החוק האנטי קולי של מדינת קליפורניה של 1862 וחוק הדרת הסינים הפדרלי של 1882, גרמו לצמצום משמעותי בהגירה הסינית לארצות הברית.
על אף ניסיונות אלו להגביל את ההשפעה של העבודה הזולה מסין, החל משנות השבעים של המאה ה-19, סייעו עובדים סינים לבנות רשת של סוללות באזור הדלתה של נהר סקרמנטו ונהר סן ווקין. בנייתן של סוללות אלו הפכו אלפי אקרים של אדמות ביצה לשטחי חקלאות פוריים.
חוקת קליפורניה שכוננה ב-1879 הכריזה ש"החזקתם של הקולים האסיאתיים היא סוג של עבדות, והיא נאסרת לעד במדינה, וכל החוזים לעבודת קולים בטלים ומבוטלים".
קובה
המונח הספרדי לקולים היה Colonos asiáticos. שלטונות המושבה הספרדית בקובה פחדו מהתקוממויות עבדים כמו אלו שהתרחשו בהאיטי ועשו שימוש בקולים כאמצעי מעבר בין עבדות לעבודה חופשית. הקולים לא היו חופשיים אך גם לא עבדים. עובדים סינים חוזיים עבדו גם במטעי הסוכר של קובה גם לאחר ביטול העבדות במושבה ב-1884. שני החוקרים של עבודת הקולים בקובה, חואן פרסטרנה וחואן פרז דה לה ריבה, מצאו סימוכין לתנאים המחרידים שהיו מנת חלקם של הקולים הסינים בקובה וקבעו שהקולים היו עבדים לכל דבר ועניין למעט שמם. על פי השקפתו של החוקר דניז הלי, למרות היחס כלפי הקולים שדמה ליחס לעבדים, מעמדם המשפטי החופשי של העובדים האסיאתיים בקובה הפריד אותם ממעמד העבדות. הקולים יכלו להתעמת עם הבכירים מהם, לברוח, לעתור בפני פקידי ממשלה ולמרוד. עם השלמת מחויבויותיהם על פי החוזים שלהם, השתלבו ה- colonos asiáticos בארצות כמו פרו, הרפובליקה הדומיניקנית, פוארטו ריקו וקובה. הם אימצו את המסורות התרבותיות מילידי ארצות אלו והתקבלו בברכה בחברות הלא-סיניות כשהם מקיימים את המסורות התרבותיות שלהם. לפני המהפכה הקובנית ב-1959, הצ'יינהטאון של הוואנה הייתה הגדולה ביותר באמריקה הלטינית.
דרום אמריקה
בדרום אמריקה הועסקו העובדים החוזיים הסינים במכרות הכסף של פרו ובתעשיות השונות באזור החוף שלה (גואנו, כותנה וסוכר) מראשית שנות החמישים ועד לאמצע שנות השבעים של המאה ה-19. כ-100,000 איש היגרו כעובדים חוזיים. הם השתתפו במלחמת האוקיינוס השקט ובזזו ושרפו את האחוזות שבהן הם עבדו לאחר כיבוש לימה על ידי צבא צ'ילה בינואר 1880. כ-2,000 קולים אף הצטרפו לכוחות הצבא הצ'יליאני בפרו ולקחו על עצמם את תפקידי הטיפול בפצועים וקבורת המתים. אחרים נשלחו על ידי הצ'יליאנים לעבוד במרבצי החנקה שנכבשו אז על ידם.
דרום אפריקה
חברת ההנדסה והכרייה הסינית, שמאוחר יותר היה הרברט הובר, לימים נשיא ארצות הברית, מנהלה, הייתה פעילה באספקת כוחה עבודה של קולים סינים למכרות בדרום אפריקה בעשור הראשון של המאה ה-20 על פי בקשתם של בעלי המכרות, שמבחינתם כוח עבודה זה היה זול יותר בהשוואה לשחורים או ללבנים. התנאים הנוראים שהקולים סבלו מהם הובילו להעלאת שאלות בפרלמנט הבריטי.
סמואה הגרמנית
המונח קולים היה גם בשימוש לעובדים הסינים שגויסו לחוזי עבודה במטעי הקקאו בסמואה הגרמנית. בעלי המטעים הגרמנים עשו מאמצים כבירים לאפשר להם גישה לאספקת כוח העבודה מסין. ב-1908 דווח על יחס אכזרי כלפי הקולים שעבדו במטעים הגרמנים בסמואה. העסקתם של הקולים החלה לאחר הקמתה של המושבה הגרמנית בסמואה ב-1900 והסתיימה בעת כיבוש סמואה הגרמנית על ידי ניו זילנד ב-1914. מעל 2000 קולים סינים היו באיים בעת כיבושם ב-1914 ורובם הוחזרו בסופו של דבר למולדתם על ידי הממשל הניו זילנדי.
קולים הודים
בשנות העשרים של המאה ה-19, יצאו הודים רבים מרצונם לעבוד מעבר לים, מתוך תקווה לשפר את חייהם. הסוחרים ואנשי העסקים האירופאים ניצלו עד מהרה את התופעה והחלו לגייס אותם ככוח עבודה זול. הבריטים החלו לשלוח הודים למושבותיהם ברחבי העולם, כולל למאוריציוס, פיג'י, נטאל, מזרח אפריקה הבריטית ומלאיה הבריטית. ההולנדים אף הם שלח עובדים למטעים בסורינאם ובאיי הודו המזרחית ההולנדים. באמצעות שיטה של סוכנים בוצעו חדירות לכפרים בהודו כדי לגייס עובדים. לעיתים קרובות הם פיתו ברמייה את העובדים בהציגם בפניהם את ההזדמנויות הגדולות שכביכול חיכו להם מעבר לים להטבת מצבם החומרי. הקולים ההודים הגיעו בעיקר ממישורי הנהרות של הגנגס והאינדוס, אך גם מטאמיל נאדו ומאזורים נוספים בדרומה של הודו.
החל מ-1826, מבלי לקבל רשות מהשלטונות הבריטים, ניסו הצרפתים לגייס עובדים הודים במטעי הסוכר שבמושבתם באי ראוניון. עד 1830, הועברו כך מעל 3000 עובדים. לאחר שהתגלתה תנועת הגירת עובדים זו, הצליחו הצרפתים לשאת ולתת עם הבריטים ולקבל את רשותם להעביר מעל 6000 עובדים בשנה, בתנאי שרשות זו תבוטל במקרה שיתגלו מקרים של השפלה.
החל מ-1829 החלו הבריטים להעביר פועלים הודים למאוריציוס. עקב ביטול העבדות קיבלו בעלי המטעים פיצוי של שני מיליון ליש"ט והם פנו להשגת כוח עבודה חלופי על ידי הבאתם של קולים הודים שיעבדו במטעי הסוכר. בין השנים 1834 – 1821, עבדו באי כחצי מיליון פועלים הודים. הם עבדו במטעי הסוכר, בבתי החרושת בתובלה ובבנייה.
ב-1837 הוציאה חברת הודו המזרחית הבריטית תקנות להסדרת העסקתם של הקולים ההודים. הכללים נתנו לכל אחד מהעובדים באופן אישי זכות לסידורי תחבורה על ידי פקיד ממשלתי שמונה לשם כך, הם הגבילו את אורך השירות של עובדים לחמש שנים בכפוף לחידושם מרצון הם הטילו את האחריות על המעסיק להשבתו של העובד למולדתו לאחר תום החוזה ודאגו לתנאי תברואה בסיסיים בספינות בהם הובלו העובדים.
למרות זאת, הצפיפות על הספינות הייתה לעיתים קרובות רבה והשתוללו בהם מחלות ורעב. משכורותיהם של העובדים היו דלות וציפו מהם לעבוד בתנאים קשים. אף על פי שלא התחוללו שערוריות גדולות במושבות הבריטיות בנוגע לעבודת הקולים, לעיתים קרובות אולצו העובדים לעבוד בכפייה והם תומרנו בעורמה להיות תלויים בבעלי המטעים כך שהם נשארו שם זמן רב לאחר סיום החוזים שלהם. כ-10% בלבד מהקולים ההודים שבו למולדתם. הממשל הקולוניאלי גם חוקק חוקים שהגבילו את חרותם. במאוריציוס הונהגה חובת נשיאת אישורי תנועה כדי לשלוט בעובדים. במושבות הצרפתיות של ראוניון, גוואדלופ ומרטיניק, התנאים היו גרועים בהרבה, שם העובדים קיבלו באופן שיטתי מכסות עבודה מוגדלות במיוחד ושיעורי התמותה שם היו גבוהים באופן משמעותי.
עם זאת, היו ניסיונות מצד הרשויות הבריטיות להסדיר ולמתן את הפרות הזכויות של העובדים. העובדים נבדקו באופן שגרתי על ידי פקחי בריאות והם נבדקו רפואית לפני הגעתם למקום ההעסקה שלהם כדי לוודא שהם כשירים לעבודה. הפרדתם של ילדים מתחת לגיל 15 מהוריהם לא הותרה בשום אופן.
המערכה הראשונה באנגליה נגד העסקתם של הקולים השוותה את מערת העבודה החוזית לעבדות של העבר. בתגובה ללחצים אלו, הופסקה העברתם של העובדים באופן זמני ב-1839 כאשר השפלתם הגיע לדרגה מסוימת, אך היא חודשה עד מהרה עקב הצורך הכלכלי שהלך וגבר. מסגרת פיקוח קפדנית יותר הונהגה וב-1842 הוטלו עונשים חמורים על הפרת הכללים. באותה שנה, כמעט 35,000 איש נשלחו למאוריציוס.
ב-1844 הורחבה העסקת הקולים ההודים באיי הודו המערבית, כולל לג'מייקה, לטרינידד ולגיאנה, שם הפכו האסיאתיים למרכיב מרכזי באוכלוסייה.
החל מ-1879, הועברו הודים רבים לפיג'י כדי לעבוד במטעי הסוכר. רבים מהם בחרו להישאר שם לאחר תום חוזי העבודה שלהם וכים הם מהווים כ-40% מאוכלוסיית המדינה. פועלים הודים רבים הגיעו למושבה ההולנדית של סורינאם לאחר חתימת הסכם בין ממשלות בריטניה והולנד ב-1870. במאוריציוס מהווים כיום ההודים מרכיב משמעותי באוכלוסייה הכללית והחגים ההודים נחגגים כחגים לאומיים.
שיטת העבודה החוזית המשיכה להתקיים עד לראשית המאה ה-20. התמקדות הולכת וגדלה של העיתונות הסנסציונית של התקופה בברוטליות ובהשפלות שהיו כרוכות בעבודת הקולים, עוררה שערוריות ציבוריות ולסיומה הרשמי של עבודת הקולים על ידי ממשלת בריטניה ב-1916. באותו זמן, הועסקו עשרות אלפי פועלים סינים כעובדי סיוע לאורך החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה על ידי מדינות ההסכמה.
יוסף גוטפרוינד
יוסף (קורט) גוטפרוינד (כ"א בחשוון תרצ"ב, 1 בנובמבר 1931 – כ"ז באלול תשל"ב, 6 בספטמבר 1972) היה מאמן היאבקות ושופט וחבר משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972), מקורבנות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
ביוגרפיה
יוסף גוטפרוינד נולד בטרנסילבניה, רומניה, ומנעוריו היה פעיל בספורט ההיאבקות. לאחר לימודיו התיכוניים למד רפואה וטרינרית ורצה לעסוק בתחום, אך האהבה לספורט ניצחה.
נסיבות מותו
אור ליום שלישי 5 בספטמבר 1972 פרצו מחבלים לבניין בו התגוררו חברי המשלחת הישראלית לאולימפיאדת מינכן. הם נקשו על הדלת וגוטפרוינד, שהתעורר ראשון משנתו, פתח את הדלת וזיהה מיד שמדובר במחבלים, בגבורתו נשען בגופו על הדלת וצעק: "חבר'ה, תברחו!" וכך ניצל חבר המשלחת טוביה סוקולסקי (שנפטר בשנת 2017) ששבר את החלון וברח אל מחוץ למבנה והעיד על המקרה מספר פעמים. הוא לא הצליח לעצור את המחבלים בגופו והם פרצו לחדר, בו שהו שישה ישראלים. המחבלים דרשו מהישראלים ללוות אותם לחדרים של שאר חברי המשלחת ובדרך אספו עוד שישה ספורטאים ישראלים.
המחבלים הכריחו את 12 הספורטאים לרדת איתם במדרגות. בעודם יורדים ניסו שניים להימלט. אחד, משה ויינברג, נורה ונהרג והשני הצליח להימלט. בין המחבלים, שהחזיקו עשרה בני ערובה, לבין הרשויות הגרמניות נפתח משא ומתן מתיש שנמשך יום שלם. במהלכו ירו המחבלים בחטוף נוסף, מרים המשקולות יוסף רומנו.
British Motor Corporation
British Motor Corporation, BMC היא חברה בריטית לייצור מכוניות שפעלה בשנים 1952–1966. היא הוקמה לאחר איחוד מספר יצרני רכב בריטים. בשנת 1966 בעקבות ארגון מחדש של תעשיית רכב הבריטית היא הפכה להיות חלק של British Leyland.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1952 בעקבות הסכם איחוד חברות Morris Motors ו-Austin Motor Company. בעקבות כך היא כללה גם ייצור רכבים מהדגמים של MG Cars, Riley Motor ו-Wolseley Motors. בהקמתה היא הגיע כ-39% מייצור המכוניות בבריטניה. היו"ר הראשון של החברה היה ויליאם מוריס. כבר בסוף 1952 הוא הוחלף על ידי לאונרד לורד, בעל חברת אוסטין.
מטה של BMC היה ממוקם במתחם אוסטין ליד בירמינגהאם ואוסטין היה המרכיב הדומיננטי בתאגיד. כבר לאחר שלוש שנים ייצור מנועים מתוצרת מוריס הופסק. המפעל ליד בירמינגהאם עבר שדרוג משמועתי בשנת 1951 והיה מודרני לתקופתו. לעומת זאת מערכת בקרת איכות ומערכת מסחרית של אוסטין הייתה חלשה. המכונית הנמכרת ביותר הייתה Mini ולפי ניתוח של פורד החברה הייתה מפסידה 30 פאונד על כל רכב נמכר. הציבור הבריטי היה נאמן לדגמים היסטוריים, כתוצאה מכך בחלקים של השוק מכוניות מתוצאת BMC התחרו ביניהם.
בשנת 1958 בטיסטה פינינפארינה קיבל הזמנה לעיצוב מחדש של דגמי BMC. הדגם אוסטין A40 פארינה שעוצב על ידו נחשב להאצ'בק הראשון שעבר לייצור סדרתי. הייצור נמשך עד לשנת 1967. מכוניות נוספות שהוצבו על ידו היו וולסלי 15/60 ו-מוריס אוקספורד פרינה.
יוסף גוטפרוינד
נסיבות מותו
הובא למנוחות בבית העלמין "הר המנוחות" בירושלים.
יוסף גוטפרוינד היה בן 40 במותו. הותיר אחריו אישה ושתי בנות. נכדתו היא אשת התקשורת לירון שמם, ממגישות תוכנית הבוקר "הבוקר של קשת".
British Motor Corporation
היסטוריה
החברה הייתה מייצרת גם מכוניות גדולות דוגמת Vanden Plas Princess. כמו כן במפעלי BMC היו פסי ייצור למכוניות מסחריות ומשאיות קלות.
בבעלות החברה היו 21 מפעלים בחוץ לבריטניה. מפעל חדש נבנה בשנת 1953 באוסטרליה. בדנמרק לחברה הייתה נוכחות חזקה, עקב ייצוא גדול של דנמרק לבריטניה רכבי BMC זכו להנחה משמעותית במיסוי. בשנת 1963 הוקם מפעל בספרד בעיר פמפלונה. לאחר מספר שנים הוא נרכש על ידי SEAT. בשנת 1964 הוקם מפעל בטורקיה. בשנת 2002 מפעל זה החל לייצא מכוניות לבריטניה ובכך סמל של BMC חזר למולדת.
מכיוון שמכוניות דומות היו מיוצרות תחת שמות שונות, הוחלט להמשיך במסורת של אוסטין ולתת לכל תכנון מספר ייעודי "ADO" - Amalgamated Drawing Office". לדוגמה ADO38 היה שייך לדגמים Riley 4/72, Morris Oxford Farina, Wolseley 16/60, Magnette MkIV שהיו מיוצרים במפעלים שונים של החברה. שיטה זו שרדה גם לאחר סגירת החברה.  למשל Austin Allegro שייצורה התחיל בשנת 1973 הייתה ידוע כ-ADO67.
במחצית שנות ה-60 תעשיית הרכב בריטית סבלה מקשיים רבים. ממשלת הרולד וילסון החליטה ללחוץ על מיזוגים במטרה לשפר תחרותיות של החברות. במחצית 1965 BMC רכשה אחד הספקים שלה Pressed Steel ובכך הוסיפה לצוותה 27 אלף עובדים. בהמשך נרכשה חברת Jaguar Cars.
בינואר 1968 בלחץ הממשל הוחלט לאחד BMC עם חברת ליילנד ולהקים חברה British Leyland. ייצור מכוניות נוסעים שהיה התמחות של BMC רוכז בחטיבת Austin-Morris Ltd ושימוש בשם BMC הופסק.
חיים יצחק אלגאזי
הרב חיים יצחק אלגאזי (מוהרי"ץ אלגאזי) היה רב ודיין בקושטא, אזמיר וירושלים.
תולדותיו
נולד לרבי יהודה אלגאזי, מחבר ספר שער יאודה, ממנו למד תורה. קרובו של הרב יום-טוב אלגאזי. בתו, רבקה בכורה, נישאה לגביר ר' יוסף הכהן חמצי, שבשנת ה'תקע"ז הקים בית מדרש באזמיר על שם חמיו, בשם ישיבת בית יצחק . נכדו היה הרב יהושע אלעזר הכהן חמצי, שהוציא לאור את ספרו של סבו, עין ימין.
עבר מקושטא לאזמיר, שם כיהן כדיין בבית הדין של הרב רפאל יוסף חזן, יחד עם רבי דוד אמאדו. בשנת תקע"ג, סמכו הרב יצחק והרב היר"ח את הרב חיים פאלאג'י לרבנות לתואר "החכם השלם". היה מתנהג בחסידות ופרישות ומתענה תעניות הפסקות רבות. רבני אזמיר, וביניהם החבי"ף, שמכנה אותו מביאים רבות מתורתו בספריהם.
במחצית השנייה של שנת התקע"ג (1813) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
נפטר בירושלים בכ"ה בניסן התקע"ט לאחר מחלה קשה.
ספדו לו הרב רפאל אשכנזי, רבי שלמה חכים בספר כיסא שלמה , ורבי דוד אמאדו.
דמוקרטיית האצילים
דמוקרטיית האצילים (לטינית: Aurea Libertas; פולנית: Aurea Libertas; ליטאית: Aurea Libertas) הייתה מערכת פוליטית מיוחדת של ממלכת פולין, ולאחר איחוד לובלין הפכה למערכת הפוליטית של האיחוד הפולני-ליטאי. תחת מערכת זו, כל האצילים (szlachta), ללא קשר למעמדם הכלכלי, נחשבו לבני מעמד שווה ונהנו מזכויות רבות. בני מעמד האצולה שלטו ברשות המחוקקת (הסיים - הפרלמנט של פולין) ובמלך הנבחר של האיחוד.
טור-כריסטיאן קרלסן
טור-כריסטיאן קרלסן (נולד ב-15 ביוני 1975) הוא סקאוט ומנהל ספורטיבי נורווגי.
קריירה
טור-כריסטיאן קרלסן, החל בתפקיד ראש מערך הסקאוטינג של קבוצת גראסהופרס ציריך השווייצרית. לאחר כשנתיים בתפקיד עבר קרלסן לאנגליה והיה לראש מערך הסקאוטינג של ווטפורד מחוץ לאנגליה. במהלך דרכו כסקאוט עבד קרלסן בגרמניה כסקאוט הראשי של באייר לברקוזן והנובר 96 כשלאחר מכן עבד כסקאוט אחראי בזניט סנט פטרסבורג מהליגה הרוסית. בספטמבר 2008, חתם קרלסן על חוזה לארבע שנים כמנהל הספורטיבי של קבוצת פרדריקסטאד הנורווגית, אך ב-22 בינואר 2009, עזב את התפקיד לאחר חילוקי דעות עם מאמנה הראשי של הקבוצה. ב-12 במרץ 2012, מונה קרלסן לתפקיד מנהלה הספורטיבי של מונקו הצרפתית, כשב-10 בספטמבר הוחלט במונקו לקדם את קרלסן לתפקיד מנכ"ל המועדון. בחודש ינואר 2013, התפטר קרלסן מתפקידו כמנכ"ל מונקו מסיבות אישיות.
במקביל לעבודתו כסקאוט ברחבי אירופה וכמנהל ספורטיבי, עבד קרלסן גם כפרשן ומנתח בערוץ TV 2 הנורווגי, ה-BBC רדיו, FIFA מגזין, ספורט בילד, האינדיפנדנט והטיימס.
ב-11 במאי 2016, הודיעה רשמית מכבי חיפה כי קרלסן מונה לתפקיד המנהל הספורטיבי של המועדון וייכנס לתפקידו באופן רשמי החל מעונת 2016/17. במועד ההודעה על הצטרפותו למועדון וגם לאחר שנכנס לתפקידו חיפה לא הודיעה מפורשות מהי חלוקת הסמכויות בין קרלסן למאמן הקבוצה רוני לוי. בסוף חודש יולי, עוד בטרם נפתחה עונת המשחקים, פוטר לוי מאימון הקבוצה, בין היתר בעקבות מחלוקות שהתגלעו בינו לבין קרלסן בעניין חלוקת הסמכויות בין השניים ועל האחרון הוטלה המשימה לבחור את המאמן החדש שיעבוד תחתיו. ב-9 באוגוסט 2016 מינה קרלסן את רנה מולנסטיין למאמן מכבי חיפה, אך עקב חוסר ההצלחה המקצועית של הקבוצה פוטר מולנסטיין טרם סיום העונה ובמקומו מונה כמאמן גיא לוזון.
בסוף עונת 2016/17 עזב קרלסן את מכבי חיפה עקב חילוקי דעות עם הנהלת המועדון ועם לוזון עצמו. באוגוסט 2017 מונה למנהלה המקצועי של קבוצת סטארט מהליגה הנורווגית.
וינאפו
וינאפו (בשפת הרפה נוי: Vinapū) הוא מתחם ארכאולוגי ששימש אתר טקסי באי הפסחא, אי באוקיינוס השקט השייך לצ'ילה.
תיאור
וינאפו הוא אחד מבין האתרים הטקסיים הגדולים ביותר באי הפסחא, וכולל שלושה אהו: "וינאפו 1" (Vinapú I), או "אהו טהירה" (Ahu Tahira), "וינאפו 2" (Vinapú II) או "אהו וינאפו" ו"וינאפו 3" (Vinapú III) שממנו נותר רק גל אבנים (שפונה כאשר הוקמו מכלי הדלק הסמוכים). כמו בכל האי הופלו פסלי המואי שהיו פעם על הבמות של אתרי אהו אלה. ישנם באי כ-300 אהו שהמידות שלהם משתנות, כמו גם טכניקת הבנייה ומספר פסלי המואי שהיו עליהם. במקרה של מתחם זה, הוא ממוקם בגזרה המערבית של החוף הדרומי.
הארכאולוג האמריקאי ויליאם מולוי חקר את האתר בשנת 1958.
וינאפו הוא חלק מהפארק הלאומי רפה נוי, שארגון אונסק"ו הכריז כאתר מורשת עולמית.
ריימונד בארטון
ביוגרפיה
בארטון נולד ב-22 באוגוסט 1889 בגרנדה, קולורדו, ובשנת 1912 סיים את לימודיו בווסט פוינט והתגייס לצבא ארצות הברית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה בארטון מפקד רגימנט הרגלים ה-8, וב-3 ביולי 1942 מונה למפקד הדיוויזיה ה-4. בארטון פיקד על הדיוויזיה ה-4 במהלך הנחיתה בנורמנדי, ולאחר מכן הוביל את הדיוויזיה במערכה בנורמנדי, ובכלל זה בשחרור פריז, וכן לחם עמה במהלך הקרב על יער הירטגן ובשלב הראשון של הקרב על הבליטה. ב-27 בדצמבר 1944 עזב בארטון את תפקידו עקב בעיות רפואיות, ובשנת 1946 שוחרר מהצבא.
הסופר קאפ הגאנאי
הסופר קאפ הגאנאי (באנגלית: Ghana Super Cup) הוא מפעל כדורגל מסוגת הסופר קאפ המשוחק אחת לשנה בין אלופת הפרמייר ליג הגאנאי לבין מחזיקת הגביע הגאנאי.
ריימונד בארטון
ביוגרפיה
לאחר המלחמה התגורר בארטון באוגוסטה, ג'ורג'יה, וב-27 בפברואר 1963 מת בביתו בגיל 73.
וינאפו
אהו טהירה
על אהו טהירה היו שישה פסלי מואי וכמה "כובעים" (פוקאו) מאבן סקוריה אדומה. המאפיין הבולט בו היא במה יוצאת דופן, הבולטת ומבדילה אותו מהאהו האחרים שנבנו על האי, שכן יש בו מבנה אדריכלי הבנוי בבנייה יבשה המורכב מגושי בזלת גדולים המותאמים בקפידה, באופן דומה לזה של כמה ממבני האינקה בקוסקו. הגושים הגדולים הם באורך 2.5 מטרים, ברוחב 1.7 מטרים, ובמשקל של 7 טון. בשל הדמיון לאדריכלות האינקה, על פי השערת ההיסטוריון הפרואני חוסה אנטוניו דל בוסטו (José Antonio del Busto) ואחרים, כמו ז'אן הרווה דאודה (Jean Hervé Daude), על בסיס הכרוניקות הספרדיות של המאה ה-16, כגון זו של פדרו סרמיינטו דה גמבואה, נבנה אהו וינאפו על ידי קיסר האינקה טופאק אינקה יופאנקי במהלך משלחתו לאוקיינוס השקט בשנת 1465. אחת ה של בהרי האנדים נבנתה בתקופת שלטון טופאק אינקה יופאנקי באותה דרך כמו אהו וינאפו.
קייט דל קסטיו
קייט דל קסטיו (בספרדית: Kate del Castillo; נולדה ב-23 באוקטובר 1972) היא שחקנית מקסיקנית. את פרסומה קיבלה עקב השתתפותה בטלנובלה המקסיקנית "בנות" משנת 1991.
וינאפו
אהו טהירה
מחקר שפורסם ב-Nature (ביולי 2020) מאשר את נוכחותו של DNA מאזור הרי האנדים באוכלוסיית אי הפסחא וכמה איים בפולינזיה, ומאשר נוכחות של ילידי אמריקה הדרומית לפני 20–24 דורות (בסביבות 1200). הדגימות מצביעות על 2% עד 5% ממוצא אמריקאי, אשר בקרב אוכלוסייה של כמה אלפי אנשים מצביע על נוכחות משמעותית. המסורת בהרי האנדים מדברת על ביקור של האינקה בשטח מיושב, ולכן אין התייחסות להתיישבות אמריקאית מקורית, אלא להגעה מאוחרת יותר.
הסופר קאפ הגאנאי
על פי כללי המפעל, אם קבוצה אחת זכתה גם בליגה וגם בגביע – היא זוכה אוטומטית גם בסופר קאפ. עם זאת, ההתאחדות יכולה להחליט לקיים משחק ראווה בין הקבוצה לסגניתה בליגה או בגביע, שלא יקבע את זהות הזוכה בסופר קאפ.
קייט דל קסטיו
ביוגרפיה
קייט דל קסטיו נולדה במקסיקו סיטי, מקסיקו לשחקן הטלוויזיה הידוע אריק דה קסטיו.
וינאפו
אהו וינאפו
אהו וינאפו עתיק יותר מאהו טהירה. צמודים אליו חמישה מואי שהופלו וכמה "כובעים" (פוקאו) מאבן סקוריה אדומה. ב"כובע" הגדול ביותר גולפה גומחה לאגירת מי גשמים (taheta). הפרט הבולט ביותר הוא עמוד אבן מסקוריה אדומה שעבר סחיפה. עמוד זה מייצג מואי נשי יוצא דופן. ייתכן שהיו לו שני ראשים והשתמשו בו לשאת מסגרת עץ שעליה נהגו לתלות גופות עטופות להירקב לפני שקברו את השלדים.
קייט דל קסטיו
קריירה
החלה לשחק בגיל צעיר מאוד, ולסרטה הראשון הצטלמה כאשר הייתה בת 5, הסרט "Los de abajo" שיצא בשנת 1978. בשנת 1991 השתתפה בטלנובלה הראשונה שלה "בנות" (Muchachitas) שזכתה להצלחה, בה שיחקה גם אנאהי.
אדם לונג (שחקן)
אדם לונג (באנגלית: Adam Long; נולד ב-25 באפריל 1991) הוא שחקן בריטי.
קייט דל קסטיו
קריירה
בשנת 1992 גילמה את התפקיד הראשי בטלנובלה "קסם נעורים" (Mágica juventud), בגילומה של פרננדה גוטיירז מרסדס. בשנת 1994 גילמה את נארדה לומברדו בטלנובלה המקסיקנית "אימפריית קריסטל" (Imperio de cristal).
בשנת 1996 השתתפה בטלנובלה "כחול" (Azul), בתפקיד של אלחנדרה. בשנת 1997 גילמה את אנה הרננדז בטלנובלה "האם יהיה לנו אי פעם כנפיים" (Alguna vez tendremos alas), מבית היוצר של טלוויסה. בשנת 1998 שיחקה את התפקיד הראשי בטלנובלה "השקר" (La mentira) גם הוא של חברת טלוויסה, בתפקיד של ורונקה פרננדז-נגרטה. בשנת 2000 גילמה את רמונה בטלנובלה "רמונה" (Ramona), שיצר אדוארדו פאלומו (יצירה אחרונה לפני מותו ב-2003 מהתקף לב), שמבוסס על ספרה באותו שם של המשוררת האמריקאית הלן האנט ג'קסון משנת 1884. בשנת 2001 כיכבה בטלנובלה "הזכות להיוולד" (El derecho de nacer), אשר מבוססת על טלנובלה מקסיקנית מצליחה באותו שם משנת 1981.
בשנת 2002 שיחקה את דמותה של אופליה בסדרת הדרמה האמריקאית "משפחה אמריקאית" של רשת PBS, בכיכובם של אדוארד ג'יימס אולמוס וסוניה בראגה. באותן שנים היא עשתה סבב הופעות בין-לאומי עם הצגת תיאטרון לצד השחקן הארגנטינאי סאול ליסאזו.
בשנת 2003 כיכבה בתפקיד הראשי של מירנדה מורילו אורטיז בטלנובלה "תחת אותו העור" (Bajo la misma piel), לצדו של השחקן הארגנטינאי חואן סולר.
אדם לונג (שחקן)
ב-2014 הופיע לונג בתפקיד לואיס ויפי בסדרה "עמק האושר". עוד כיכב בסדרות "Spike Island", "ורה", "דרך ווטרלו", "The Thirteenth Tale" ו-"Act of Grace".
קייט דל קסטיו
קריירה
בשנת 2006 היא הצטלמה לראשונה בהוליווד, שם היא השתתפה בכמה סדרות טלוויזיה וטלנובלות של רשת הטלוויזיה Telemundo. בשנת 2009 גילמה את דמותה של פילאר בסדרה הטלוויזיה האמריקאית "העשב של השכן", שיחקה בעוד סדרה אמריקאית "הגומל" בכיכובו של בנג'מין בראט, בדמותה של חוספינה., ביצעה הופעת אורח נוספת בסדרת הפשע המקסיקנית "הפנתר", אודות איש צעיר אשר נלחם בפשע במקסיקו סיטי.
אדם לונג (שחקן)
ב-2015 שיחק לונג בדרמה "Don't Take My Baby". ב-2017 כיכב בסדרה "בנקרופט", וב-2020 הופיע בתפקיד ראף צ'יסל בסדרה "סטרייק".
לונג מיוצג בסוכנות "קרטיס בראון".
קייט דל קסטיו
קריירה
בשנים האחרונות החלה להופיע בתפקידים קטנים בסדרות טלוויזיה אמריקאיות נחשבות, וביניהם "CSI: מיאמי", "גרים", "דאלאס", "איזו מין שוטרת" ו"ג'יין הבתולה".