cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
השתנות טבעים בהלכה
סתירות בין המדע והמציאות לנאמר בחז"ל נידונו בספרות הפסיקה מאז ימי הראשונים. בראשונים ישנן 2 גישות עקריות האיך להתייחס לסתירות אלו. על פי השיטה השמרנית יש לקדש את דברי חז"ל על אף אותן סתירות.
כחלק מהנסיון ליישב את דברי חז"ל כאשר מדובר בעניינים הנוגעים לטבע האדם ועולם החי, ובמיוחד לרפואה, שאינם עולים בקנה אחד עם המציאות כיום, טענו הראשונים כי הטבע בימינו השתנה מכפי שהיה בזמן חז"ל, וכפי שנהוג לכנותו בספרי הפוסקים נשתנו הטבעים - שינויים שחלו בבריות עם הזמן או בתלות בתנאים הסביבתיים, כך שדברי חז"ל התייחסו לטבעים שהכירו בזמנם בלבד. תירוץ זה כבר נזכר בספרות הראשונים.
ישנם מקרים בהם הפוסקים סבורים כי הדין אכן משתנה בעקבות כך שהסיבות שניתנו להם בעבר אינן תואמות את המציאות שהתגלתה לאחר מכן.
גישות שונות ביחסי מדע - הלכה
ביחס לסתירה בין ההלכה למדע, ישנן בספרות הראשונים 2 גישות עיקריות. האחת גישה שמחזקת את דברי חז"ל אף לנוכח סתירות ברורות מהמציאות. הגישה השנייה היא, דעת הרמב"ם ועוד, שכל עוד מדובר בדברי חכמה גרידא, ייתכן ונפלו טעויות בדברי חז"ל מאחר שהם אמרו את דבריהם על חכמי זמנם, ולא כהלכה למשה מסיני או כדברי נבואה.
השיטה השמרנית
בהתייחס להלכות טריפות, הובא בתלמוד כי בהמות שנקבע עליהם שהם טריפה - על פי כללים המובאים בתלמוד כהלכה למשה מסיני - לא יוכלו לחיות במשך שנה. בעקבות כל היו מי שערערו על דברי חז"ל, מאחר שעינינו הראות שטריפות רבות חיים יותר משנה. בעקבות דברים אלו כתב הרשב"א, לדחות את דבריהם, שאין ממש בטענות אלו:
וכך היא גם דעת הריב"ש . בעקבות הגישה השמרנית, על מנת ליישב חלק מהסתירות מהמדע להלכה, כתבו הראשונים ליישב כי המציאות כפי היא נראית לעינינו אינה כפי שהיה בתקופת חז"ל, והטבע השתנה.
שינוי הדין
בעקבות גישה זו, יש מהאחרונים שסבורים שבמקרה בו אכן אנו תולים שהשתנתה המציאות, והדין שנקבע על פי חז"ל היה בעקבות אותה מציאות, אזי בימינו ישתנה גם הדין בעקבות שינוי המציאות.
אמנם אחרונים אחרים שהלכו אף הם בשיטה השמרנית, כגון הרב אליהו דסלר גרסו שהטעמים הטבעיים בהם תלו חז"ל הלכות שונות, אמנם נאמרו לפי ידיעת הטבע שבימיהם, אך אינם אלא ניסיון להסביר הלכות שהיו מקובלות מזה דורות. ההלכות עצמן מבוססות גם על ניסיון אמפירי שאינו תלוי בהסבר ספציפי, ואם ההסבר של חז"ל אינו תואם את ידיעת הטבע שבימינו מכל סיבה שהיא, עלינו לחפש הסבר אחר, אך בכל מקרה הדין לא ישתנה.
הרב משה שמואל גלזנר כתב שיש הלכות שנקבעו על בסיס ההיכרות המוגבלת של המציאות שהייתה באותו דור, ובדור משכיל יותר מן הדין היה לשנותם, "אבל מאחר שההכרח העצום הביא לידי כך לעשות לתושבע"פ קיום לדורות, אין לנו רשות לשנות אף כקוצו של יו"ד בהסכמתם והכרעתם". בכך כוונתו למיעוט הלומדים ולפיזורם בתקופת הגלות, שמחייבים קאנוניזציה של התורה שבעל פה לשמירת המסגרת ההלכתית.
שיטת הרמב"ם
לדעת הרמב"ם אין לייחס חשיבות מרובה לדברי חכמה המובאים בתלמוד, מאחר שהם אינם הלכה למשה מסיני או קבלה מהבניאים, אלא דברי חכמה בלבד, שבאותה התקופה הייתה עדיין חסרה: בדרך זו הלך גם רב שרירא גאון, וכפי שכותב:
דוגמאות להשתנות הטבעיים
כאמור, כחלק מהנסיון ליישב את הסתירה בין ההלכה למדע, כתבו הראשונים כי הטבע כפי שהוא מוכר לנו השתנה מכמות שהיה בתקופת חז"ל. תירוץ זה נאמר בראשונים ליישב סתירות מספר בין מהדע להלכה:
גיל הפיריון של פרות
בעלי התוספות כתבו על המשתמע מדברי הגמרא כי פרה שגילה פחות משלוש אינה יולדת: "ויש לתמוה דהא מעשה בכל יום דפרה בת שתי שנים יולדת. ויש לומר דודאי עתה נשתנה העת מכמו שהיה בדורות הראשונים". אומנם לפי שיטת הספירה שהייתה נהוגה בימי חז"ל, מי שנמצא בשנתו השלישית כבר קרוי בן שלוש.
בברית מילה
במשנה נאמר כי רוחצים את התינוק ביום השלישי לאחר ברית מילה (גם) בשבת. בשולחן ערוך נפסק כי "בזמן חכמי הגמרא" אם לא היו רוחצים את הולד במים חמים היה מסתכן, אך בזמן הזה לא נהגו ברחיצה כלל וממילא אין היתר לחלל שבת בשבילה. הרב דוקטור מרדכי הלפרין שיער שהרחיצה נועדה למנוע היפוקסיה במקרה שהתינוק סובל מסוג מסוים של היפוספדיאס שהיום הוא נדיר, אך לפי עדות של מוהל המובאת בתשובה של הרב יוסף חיים מבגדאד, כנראה שהיה נפוץ יותר בקרב יהודי בבל.
מאידך, לעניין מציצה בברית מילה, בתלמוד מבואר שהימנעות ממנה מסכנת את התינוק ולכן מותרת גם היא בשבת משום פיקוח נפש. הרב ישראל ליפשיץ כתב על כך ש"לפי מה שאומרים הרופאים עכשיו, אדרבה על ידי המציצה אפשר שיסתכן שע"י המציצה יתפרצו נקבי (הפארען) וישפעו דם אחר המילה. כמוצץ יין שבחבית [...] מיד היין שתחתיו ממילא פורץ ועולה אף אחר שפסק למצוץ [...] ואין לתמוה על זה שהוא נגד הגמ'. דבכמה דברים נשתנה הטבע". הרב ליפשיץ ממשיך ומבאר שאף על פי שלכאורה יש לקבל את המלצת הרופאים שלא למצוץ, שכן "הם בקיאים בחששת סכנה יותר ממנו", במקרה זה אין לסור מדברי חז"ל, שכן גם הרופאים מודים שהמציצה מגינה על התינוק מ"צביית הגיד", אלא שבארצות הצפון החשש ממנה קטן יותר והרופאים מציעים לה פתרון אחר.
הריגת כינים בשבת
בתלמוד מבואר ששקצים ורמשים, לרבות פרעושים, אסור להרוג בשבת, אך לגבי כינים ישנה מחלוקת. ההבדל בין המינים מוסבר בכך שכינה "אינה פרה ורבה". האמורא אביי מקשה על הסבר זה ממקורות בהם מוזכרים "ביצי כינים", אולם קושיה זו נדחית באמירה שביצי כינים הם מין נפרד של בעלי חיים. הראשונים הסבירו שהכינים האמורות 'נעשות בראש מזיעת הגוף'. ואף במשנה ברורה נכתב: "כנה דאינה באה מזכר ונקבה אלא באה מן הזיעה לא בריה אבל פרעוש אף על פי שגם היא אינה פרה ורבה  כיוון שהוייתה מן העפר יש בה חיות כאלו נברא מזכר ונקבה".
בשולחן ערוך נפסק שמותר להרוג כינים שבראש, אולם בדורות האחרונים תמהו על כך לאור המוסכמה המודרנית שכלל בעלי החיים נוצרים מפרייה ורבייה. יש הגורסים כי דברי הגמרא לא נאמרו על סוג הכינים המוכר לנו אלא על סוג כינים שהיה בימי חז"ל שהיו נולדות מזיעה, לפי גישה זו, דין הגמרא אינו שייך לימינו ולכן לדעתם אסור להרוג כינים בשבת . מאידך יש שהסבירו שההלכה מתייחסת למציאות כפי שהיא נראית בראייה רגילה, ומאחר וקשה לראות את רביית הכינים, ההלכה אינה מתחשבת בה. כאמור, יש גם המצדדים בכך שבכל מקרה דין הגמרא אינו משתנה.
פגים שנולדו בחודש שמיני
על פי הרפואה המסורתית שהייתה רווחת בזמן התלמוד, עובר שנולד בחודש השמיני להריון, וציפורניו ושערו לא סיימו את התפתחותם, הוא נפל שאין לו סיכוי לשרוד. הלכות רבות נקבעו על סמך הנחה זו, בהם: אסור לחלל שבת כדי להאריך את חייו, דמו אינו מכשיר לטומאה, והפוצעו בשבת אינו חייב משום נטילת נשמה שהרי הוא כמת. בעקבות היכולת המשופרת של הרפואה המודרנית לטפל בפגים, הסכמת כל הפוסקים כי ההלכה השתנתה וחובה לחלל שבת כדי להציל בן שמונה.
בהלכות טריפות
בתלמוד נמנו סוגי חולי או פציעה בבהמות המחשיבים אותם כטרפה, שאינה יכולה לחיות יותר משנים עשר חודשים. בין הטריפות - קטיעת הרגליים מן הארכובה ולמעלה. גם אדם יכול להיעשות טרפה במקרים מסוימים, למשל אם נקטעה רגלו למעלה מהארכובה כשהוא בים. הפוסקים כתבו כי בימינו חלק מהטריפות המנויות בתלמוד ניתנות לריפוי ולכן אין להעיד על אדם שמת במקרים אלו, אך בהמה שיש בה אחת מהטריפות באופן ודאי, אסורה אף אם לאחר מכן היא חיה יותר מ-12 חודשים.
הרב אברהם ישעיהו קרליץ כתב כי דיני הטריפות בבהמה נקבעים לפי 'אלפיים שנות תורה', אחת התקופות ההיסטוריות המוזכרת בתלמוד, שהסתיימה בימי חז"ל, וכל מחלה שלא הייתה ניתנת לריפוי בזמנם, נחשבת כטריפה לדורות.
שטיפת ידיים
לפי ברייתא המובאת ב יש לשטוף ידיים לפני שמאכילים פת לילד, ולצורך זה אף הותרה הדחת יד אחת ביום כיפור. לדברי האמורא אביי, טעם הדבר הוא משום "שיבתא". לפי הפירוש המקובל, מדובר ברוח רעה שבלי ההדחה עלולה להזיק לילד. הרמב"ם פסק בהלכות יום כיפור "מדיחה אשה ידה אחת במים ונותנת פת לתינוק", אולם תוספות מעירים ש"מה שהעולם אין נזהרין עכשיו בזה לפי שאין אותה רוח רעה שורה באלו ה", ואכן אף השולחן ערוך השמיט דין זה.
אכילת דג עם בשר
על פי הגמרא אכילת "ביניתא" (סוג של דג) שהתבשל או נמלח עם בשר מסוכנת ועל כן נאסרה. למרות שכיום לא מוכרת סכנה שכזו, במשך השנים האיסור הורחב לאכילת כל סוגי הדגים עם בשר, ולפי חלק מהמנהגים גם לאכילת דג עם חלב. מאידך ישנם פוסקים הטוענים כי השתנו הטבעים כך שכיום אין לחוש לאיסור.
משקים שנתגלו
על אף שבתלמוד נזכר לאסור שתיית משקה שהתגלה, יש מהראשונים שסבורים שבזמן הזה אין להקפיד על שתיית משקה מגולה, מאחר שאין נחשים מצוין בינינו. וכן פסק בשולחן ערוך להקל.
רוח רעה
בתלמוד נזכרו הגבלות רבות לאדם קודם נטילת ידיים שחרית מכוח רעה רעה השורה על הידיים לאחר שישן, כגון איסור נגיעה בפה ובעין או במלבושיו וכדומה, ובספרי הראשונים החמירו מאד בנטילה זו, בספרות האחרונים הביאו בשם ספר הזוהר שלא ללכת ד' אמות קודם נטילה ועוד.
רבי שלמה זלמן אוירבך סיפר בשם רבי דוד בהר"ן ששמע מרבותיו, שבימינו הרוח הרעה אינה מזיקה כפי שהיה בתקופת חז"ל, על פי שמועה זו, סיפר רבי דוד בהר"ן כי בעת שהעלו את גר הצדק אברהם בן אברהם על המוקד, יצאה אש מקבר רחל, והגאון מווילנא אמר שבאותו זמן נסתלקה מהעולם הרוח רעה.
על אף דברים אלו, כתב הרב אוירבך כי על הדברים הכתובים במפורש בתלמוד יש להקפיד גם היום, אך על דברים שהחמירו בהם יותר מכך, ניתן להקל, ולכך ניתן גם להקל בהליכה יותר מארבע אמות, מאחר שלא נזכר איסור זה בתלמוד.
התכבדו מכובדים
בתלמוד נזכרה תפילה בשם 'התכבדו מכובדים' אותה שיש לומר קודם שנכנסים לבית הכסא. תוכן התפילה היא בקשה מאת המלאכים המלווים את האדם להמתין עד שיכנס ויצא מבית הכסא. לדעת השולחן ערוך כיום אין לאומר תפילה זו. במשנה ברורה הסבירו טעם הדבר, שכיום אין מלאכים מלווים את בני האדם.
פסיכולוג לרגע
פסיכולוג לרגע (באנגלית: Hang Ups) הוא סיטקום בריטי בכיכובו של סטיבן מנגן שהיה גם שותף לכתיבה. התוכנית שודרה לראשונה ב-8 באוגוסט 2018 בערוץ 4. הסדרה היא עיבוד של סדרה אמריקאית בשם "Web Therapy". מנגן מגלם את דמותו של ד"ר ריצ'רד פיט, פסיכולוג שמחליט לסגור את הקליניקה שלו ולקיים מפגשי בזק עם מטופליו באמצעות מצלמת אינטרנט. בתוכנית משתתפים שחקנים ידועים רבים המגלמים את מטופליו של ריצ'רד.
צוות השחקנים
בין המטופלים של פיט מופיעים שחקנים ידועים בהם הארי לויד, שרה הדלנד, לולי אדפופי, מוניקה דולן, דייוויד בראדלי, ג'ו ג'וינר, דייוויד טננט ודייזי הגרד.
קבלה
הפרק הראשון של הסדרה זכה לתגובות חיוביות מהמבקרים. הדיילי טלגרף העניק לתוכנית חמישה כוכבים. הגרדיאן שיבח את הסדרה כהישג נדיר, עיבוד בריטי שהוא טוב כמו המקור האמריקאי. דיילי אקספרס החמיא לתוכנית בשימוש מוצלח בקומדיה כדי להאיר נושאים חשובים של בריאות הנפש בלי לחצות קווים.
גרו אספסת'
גרו אספסת' (בנורווגית: Gro Espeseth; נולדה ב-20 באוקטובר 1972) היא כדורגלנית עבר נורווגית ששיחקה כבלמית. אספסת', שהייתה ידועה במשחקה הקשוח, נחשבת לאחת מהשחקניות הנורווגיות הטובות אי פעם.
ביוגרפיה
אספסת' נולדה ב-1972 בעיר סטורד שבדרום נורווגיה. ב-1991, היא החלה לשחק בקבוצת סנדביקן מליגת העל הנורווגית, שם שיחקה עד שנת 1998. בזמן שהותה בקבוצה, היא זכתה עם סנדביקן בתואר אחד בלבד - גביע המדינה ב-1995. באותו גמר גביע, נגד טרונדהיימס-ארן, כבשה אספסת' צמד שערים והובילה את הקבוצה לניצחון 2-3.
הטורניר הבינלאומי הראשון של אספסת' היה אליפות אירופה שנערכה ביולי 1991 בדנמרק. כמו באליפות שנערכה שנתיים לפני כן, גם הפעם הגיעו נורווגיה וגרמניה לגמר הטורניר. בדקה ה-54 עלו הנורווגיות ליתרון, אך הגרמניות השוו תוך מספר דקות משער של היידי מוהר. המשחק הלך להארכה, שבה הצליחו הגרמניות לכבוש שני שערים ולזכות בטורניר.
מספר חודשים לאחר מכן, התקיים בסין גביע העולם הראשון לנשים. בשלב הבתים של הטורניר, סיימה נורווגיה במקום השני עם ארבע נקודות והעפילה לרבע הגמר. ברבע הגמר גברו הנורווגיות 2-3 על איטליה, ובחצי הגמר ניצחו 1-4 את שוודיה. במשחק הגמר, פתחה אספסת' בהרכב הראשון של הנבחרת, אך נורווגיה הפסידה 2-1 לארצות הברית. מתוך שישה משחקים של נורווגיה בטורניר, השתתפה אספסת' בארבעה (שלושה בהרכב הפותח).
בקיץ 1993, אספסת' שיחקה עם נורווגיה באליפות אירופה שנערכה באיטליה. במשחק הגמר ניצחה נורווגיה 0-1 את המארחת, וזכתה בטורניר בפעם השנייה בתולדותיה. שנתיים לאחר מכן, בגביע העולם שנערך בשוודיה, הגיעה אספסת' לשיא הקריירה המקצוענית שלה. את שלב הבתים של הטורניר סיימה נורווגיה במאזן מושלם, לאחר ניצחונות על ניגריה, אנגליה וקנדה. ברבע הגמר ניצחו הנורווגיות 1-3 את דנמרק (אספסת' כבשה את השער הראשון), ובחצי הגמר גברו 0-1 על יריבתן המרה - ארצות הברית, משער ניצחון של אן קריסטין אהרונס. בניצחון על ארצות הברית, הורחקה מהמשחק הקפטנית הנורווגית, היידי סטור, ועל אספסת' הוטל לתפקד כקפטנית במשחק הגמר. בגמר מול גרמניה, שנערך מול קהל של 17,158 באצטדיון רוסונדה, ניצחה נורווגיה 0-2 וזכתה בגביע העולם בפעם הראשונה בתולדותיה. אספסת', שפתחה בהרכב הראשון בכל ששת משחקיה של נורווגיה, זכתה בפרס כדור הכסף, המוענק לשחקנית השנייה בטיבה במונדיאל.
שנה אחר כך, נערך באולימפיאדת אטלנטה, טורניר כדורגל הנשים הראשון בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים. הנבחרת הנורווגית סיימה את שלב הבתים במקום הראשון, אך בחצי הגמר הודחה על ידי ארצות הברית לאחר הפסד 2-1. במשחק על מדליית הארד פגשה נורווגיה את ברזיל וניצחה אותה 0-2. אספסת' פתחה בהרכב הראשון בכל חמשת משחקי הטורניר, וסיימה אותו עם שלושה כרטיסים צהובים.
ב-1999, חתמה אספסת' בטרונדהיימס-ארן, שם שיחקה לצד חברותיה לנבחרת - אן קריסטין אהרונס ורגנהילד גולברנדסן. בעונתה היחידה עם הקבוצה, סיימה טרונדהיימס-ארן במקום השני בליגה, מרחק ארבע נקודות מהאלופה. שנה לאחר מכן, השתתפה אספסת' בטורניר הבינלאומי האחרון בקריירה שלה - טורניר הכדורגל של אולימפיאדת סידני. את שלב הבתים של הטורניר סיימה נורווגיה עם שש נקודות, לאחר ניצחונות על ניגריה וסין. בחצי הגמר הן גברו 0-1 על גרמניה, ופגשו את ארצות הברית בגמר. במשחק, שנערך מול קהל של 22,848 צופים, אספסת' כבשה את השער הראשון לטובת נורווגיה בדקה ה-44. האמריקאיות הצליחו לחזור למשחק עם צמד של טיפני מילברט, אולם בהארכה כבשו הנורווגיות את שער הניצחון וזכו במדליית הזהב. בסוף שנה זו, לאחר 105 הופעות ו-9 שערים, הודיעה אספסת' על פרישה מנבחרת נורווגיה.
Windows NT
Windows NT היא משפחה של מערכות הפעלה המפותחת על ידי Microsoft. הגרסה הראשונה פורסמה ביולי 1993. מערכת ההפעלה אינה תלוית-מעבד ותומכת באופן אינהרנטי בריבוי משתמשים ובעיבוד מקבילי (multiprocessing).
הגרסה הראשונה של Windows NT הייתה Windows NT 3.1 ויועדה עבור מחשבי "Workstation" ושרתים. מטרתה המרכזית הייתה שדרוג שוק הצרכנים, הפרטיים והעסקיים, לגרסאות Windows מתקדמות יותר מהגרסאות הקודמות (Windows 1.0 עד Windows 3.1 x, שהתבססו על MS-DOS). בהדרגה, הורחבה Windows NT לקו מוצרים לשימוש כללי של מערכת ההפעלה עבור כל המחשבים האישיים (PC), ובכך ייתרה את משפחת Windows 9x.
"NT" משמעו במקור "טכנולוגיה חדשה" (New Technology), אבל כיום השם אינו נושא משמעות ספציפית. החל מ-Windows 2000, ראשי התיבות "NT" הוסרו משם המוצר, ונכללים רק במחרוזת המתארת את גרסת המוצר.
ההסכם האנגלו-מצרי (1936)
ההסכם האנגלו-מצרי (באנגלית: Anglo-Egyptian Treaty) הוא כינויו של הסכם שנחתם בין מצרים ובין בריטניה ב-1936 שהסדיר את סיום הכיבוש האנגלי במצרים, את נסיגת הכוחות הבריטים ממצרים, ואת היחסים בין שתי המדינות בהקשר של יחסי החוץ, וניהול סודאן ותעלת סואץ.
הרקע לחתימת ההסכם
בשנת 1922 הכריזו הבריטים כי מצרים, שהייתה תחת שלטון צבאי בריטי משנת 1882, היא מדינה עצמאית, ותנוהל כפרוטקטורט בריטי. הכרזה זו לא סיפקה את השאיפות המצריות לעצמאות. משברים חוקתיים ומהומות סיכנו את היציבות במדינה, ועם מותו של המלך פואד הראשון הוביל ראש הממשלה מטעם מפלגת הוופד מוסטפא א-נחאס פאשה לחתימת חוזה שיסדיר את יחסי שתי המדינות.
חתימת החוזה וסעיפיו
ההסכם נחתם במשרד החוץ בלונדון ביום 26 באוגוסט 1936 על ידי שר החוץ אנתוני אידן, הלורד שומר החותם לורד הליפקס, שר הפנים ג'ון סיימון, ראש הממשלה רמזי מקדונלד והנציב העליון למצרים (שהוראות ההסכם שינו את משרתו לשגריר בריטניה במצרים) מיילס לאמפסון. מהצד המצרי חתמה משלחת של 13 נציגים בראשות מוסטפא א-נחאס פאשה.
תוקפו של ההסכם היה עשרים שנה, והוא הסדיר את עצמאותה של מצרים כמדינה החברה בחבר הלאומים. המדינות הסכימו על ברית צבאית ומדינית, וסוכם כי הצבא הבריטי יקטין את נוכחותו במצרים ל-10,000 חיילים וכוחות עזר, שיוצבו באזור תעלת סואץ. כן סוכם כי סודאן תמשיך להתנהל כקונדומיניום (משטר משותף) אנגלו- מצרי.
קיומו של ההסכם
ב-1937 מילאה בריטניה אחר שתי התחייבויות חשובות לפי ההסכם. האחת - צירופה של מצרים לחבר הלאומים, והשנייה, הסכמה לוויתור על הקפיטולציות, הזכויות המיוחדות לתושבי חוץ, שנהגו עוד מימי השלטון העות'מאני. עם זאת, ברבות הימים נתפס ההסכם כמגביל את עצמאותה של מצרים, והופר מספר פעמים על ידי בריטניה. בריטניה החזיקה במצרים צבא גדול משהתחייבה בהסכם, ולא הסתפקה בבסיסים באזור התעלה, וכן התערבה מספר פעמים בענייניה הפנימיים של מצרים. כך, למשל, ב-4 בפברואר 1942 כפתה בריטניה בכוח על המלך פארוק לפזר את ממשלתו ולשוב ולמנות את א-נחאס לראש ממשלה, לאחר שהקיפה את ארמונו בצבא.
בתקופת מלחמת העולם השנייה מילאה מצרים את מחויבויותיה על פי החוזה, והעמידה את אדמתה לרשות הצבא הבריטי, אך לא הצטרפה בעצמה למלחמה, ולא הכריזה מלחמה על מדינות הציר עד סמוך לסוף המלחמה, בשנת 1945.
ביטול ההסכם ואחרית דבר
באוקטובר 1951 הודיעה מצרים באופן חד צדדי על ביטול ההסכם. בשנת 1954, לאחר המהפכה המצרית ועלייתו לשלטון של גמאל עבד אל נאצר חתמו הצדדים על הסכם חדש שהסדיר באופן סופי את נסיגת כוחות בריטניה מאזור תעלת סואץ. נסיגת הכוחות הבריטיים הושלמה ב-18 ביולי 1956 וב-26 ביולי נאצר הכריז על הלאמת חברת תעלת סואץ. בעקבות צעד זה, בריטניה וצרפת השתלטו על תעלת סואץ במבצע מוסקטר, כחלק ממבצע קדש. בעקבות הלחימה, התקבלה החלטה של האומות המאוחדות על העברת תעלת סואץ לבעלות מצרים.
ארמון רזידנץ בווירצבורג
ארמון רזידנץ בווירצבורג (בגרמנית: Würzburger Residenz), הוא מבנה גדול בסגנון הבארוק בפאתי מרכז העיר וירצבורג במדינת בוואריה בגרמניה. בנייתו החלה בשנת 1720 והושלמה בשנת 1744. פנים המבנה, שנבנה בתקופת בתכנון של האדריכל, הושלם בשנת 1781.
בשנת 1981 נוסף הארמון, המבנים הנספחים אליו והכיכר הגדולה שלפניו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. בהכרזה על אתר המורשת נכתב כי הארמון הוא "בו זמנית ההומוגני ביותר ויוצא הדופן מבין ארמונות הבארוק,... בית המגורים מייצג מימוש אמנותי ייחודי כתוצאה מתוכנית השאפתנית, מקוריותה של רוח היצירה והאופי הבינלאומי של הסדנה שיצרה אותו. אולי שום מונומנט מאותה תקופה לא יכול לטעון להסכמה כזו על כישרון".
היסטוריה של הבנייה
הנסיכים-בישופים של וירצבורג התגוררו ב ששכן על גבעה ממערב לנהר מיין מאז אמצע המאה ה-13 עד תחילת המאה ה-18. בעידן האבסולוטיזם, שבו הפגין השליט את כוחו ועושרו גם בגודל מגוריו, טירה בסגנון רנסאנס כמו זו שבמבצר מריאנברג כבר לא הספיקה. כבר בימיו של הנסיך-בישוף יוהאן פיליפ פון גרייפנקלאו צו פולראתס (Johann Philipp von Greiffenclau zu Vollraths; 1652–1719) הוקמה "טירה קטנה" בכיכר רזידנפלאץ של ימינו, שתפקדה כחצר נסיכות נוספת. עם זאת, היא לא שימשה למגורים. (שלט 1719–1724) העביר את חצר הנסיכות לארמון קטן זה שקדם לארמון הרזידנץ. עם זאת, הארמון הקטן למדי לא היה לטעמו כמייצג את מעמדו כמונרך אבסולוטי - הוא שאף למשהו דומה לארמון ורסאי בפריז או לארמון שנברון בווינה. לאחר שזכה בסכום של 600,000 גילדן (הון באותה תקופה) מתביעת מעילה נגד מנהל לשכת החצר שלו, גאלוס יאקוב (Gallus Jacob) בשנה שעלה לשלטון, הוא השתמש בכספים לצורך ביצוע פרויקט בנייה שיפגין את מעמדו הפוליטי לעיני כל.
בכך הוא נתמך בלהט על ידי שני קרובי משפחה, דודו, הארכיבישוף של מיינץ והנסיך בוחר של מיינץ,, ואחיו, , ששימש משנת 1704 עד 1734 כסגן קנצלר קיסרי (Reichsvizekanzler) בווינה. שניהם סיפקו רעיונות, ובאופן מכריע, אמנים מהחוג החברתי שלהם.
על תכנון הארמון הופקד, מהנדס בן 32 בלתי מוכר שהיה חלק מקאדר הקצינים של העוצר הקודם, יוהאן פיליפ פון גרייפנקלאו. נוימן תכנן את המבנה ב-1719 וקיבל מינוי של מפקח על הבנייה ב-1720. הבניין, אף שכלל מאפיינים בסגנון מסורתי-איטלקי, צרפתי-קלאסי, וינאי-פיימונטי, התבסס על תוכנית הומוגנית בה נוימן כלל את הרעיונות וההצעות המתחרות של אדריכלי מיינץ שתמכו בו: וכריסטוף פון ארטל (Christoph von Erthal; 1719–1720), הקבלנים הצרפתים  ו (1723–1724), והחל משנת 1730, האדריכל הווינאי. על הילדברנדט המליץ פרידריך קרל, אחיו של יוהאן פיליפ פרנץ, שפגש את הילדברנדט בווינה במהלך בניית ארמון בלוודר. בנוסף, שימש גם בתפקיד יועץ. לבופרן והילדברנדט הייתה השפעה משמעותית על תהליך העיצוב. הילדברנדט עיצב את החלק הבולט המרכזי הפונה לחזית החצר ולגן, ואילו בופרן תכנן את האגפים הצדדים של החזית הפונה לעיר. עם זאת, העובדה שעדיין אין דבר אקלקטי בבניין, כלומר שהוא נראה כל כך הומוגני, היא אחד ההישגים האמנותיים החשובים ביותר של בלתזר נוימן.
אבן הפינה של בית המגורים החדש בווירצבורג הונחה בחסות הנסיך הבישוף יוהאן פיליפ פרנץ פון שנבורן ב-22 במאי 1720. יוהאן פיליפ, שלא היה פופולרי בקרב העם בגלל גובה המיסים שהטיל, מת בשנת 1724 מבלי להיכנס לטירה "שלו", שרק חלקים מהאגף הצפוני (הקטעים הצפוניים והמערביים של הכיכר הצפונית בת ארבעת האגפים הראשונה עם עיטור פיסולי) הוכנו.
חמת דאר
חַמֹּת דֹּאר או חַמַּת, הייתה עיר מבצר על שפת הכנרת בתקופת המקרא.
ארמון רזידנץ בווירצבורג
היסטוריה של הבנייה
עם זאת, ליורשו של יוהאן פיליפ פרנץ, הנסיך הבישוף (שלט 1724–1729) לא היה עניין רב בבניית ארמון עצום כל כך. הוא רק רצה שהבלוק הצפוני יסתיים. כל שאר העבודות נפסקו. העבודות, כללו את הכיכר הראשונה עם ארבעה אגפים סביב חצר הכבוד הקדמית של האגף הצפוני והוא עבר להתגורר במה שמכונה כיום חדר אינגלהיים (Ingelheim-Zimmer), שאת הציורים בו (שנעלמו כבר במאה ה-18) הכין הצייר פרנץ איגנץ רות (Franz Ignaz Roth).
חמת דאר
בספר יהושע מסופר שחמת נמסרה לשבט נפתלי עם האתרים: חלף, אלון בצעננים, אדמי הנקב, ויבנאל וערי המבצר: הצדים, צֵר, וכנרת ואתרים נוספים:
ארמון רזידנץ בווירצבורג
היסטוריה של הבנייה
עבודות הבנייה החלו שוב במלואן רק בשנת 1730, תחת הנסיך-הבישוף (שלט 1729–1746), כאשר החלה העבודה בבלוק הדרומי פעם נוספת. בשנים 1732–1733 הושלמה החזית של חצר הכבוד. משנת 1735 ואילך, התמקדה העבודה על הבניין המרכזי בהשתתפות לוקאס פון הילדברנדט. בשנת 1737 הוקם גרם המדרגות הראשי של בלתזר נוימן. חזית הגן הושלמה בשנת 1740 וכל המעטה החיצוני בדצמבר 1744. נוימן היה האחראי בעיקר על חזית של בית המגורים הפונה כלפי העיירה, ואילו עבודתו של הילדברנדט טיפלה בצד הגן. ארבע החצרות הפנימיות של האגפים הצדדיים היו רעיון של פון וולש.
השלמת התקרות המקומרות מעל אולם הקיסר והאולם הלבן התרחשה בשנת 1742; והקמרון מעל גרם המדרגות הושלם בשנת 1743. במקביל, הוכנו הקישוטים של קפלת החצר והקדשתה בוצעה בשנת 1743. בשנים 1740–1745 עוצבו המגורים הקיסריים (Kaiserzimmer) בצד הדרומי וחדר המראות (Spiegelkabinett) על ידי המגלף פרדיננד הונדט (Ferdinand Hundt), יוהאן וולפגנג ואן דר אוברה (Johann Wolfgang van der Auvera), אנטוניו ג'וזפה בוסי (Antonio Giuseppe Bossi), ו. בוסי יצר גם את עבודות הסטוקו באולם הלבן בשנים 1744–1745.
חמת דאר
בספר יהושע מסופר שחמת דאר הייתה עיר מקלט וגם נמסרה ללויים:
ארמון רזידנץ בווירצבורג
היסטוריה של הבנייה
תחת שלטונו של הנסיך-הבישוף (שלט 1746–1749), כל עבודות הבנייה במעון פסקו שוב. לאחר מותו, ברגע ש (שלט 1749–1754) הפך לנסיך-בישוף, הוא הורה לחדש את הבנייה. באותה שנה סיים אנטוניו בוסי את עבודות הסטוקו באולם הגן, שצביעתו הסתיימה בשנה הבאה. על ציור התקרה הפקיד הנסיך-הבישוף את הנוכל, הצייר ג'וזפה ויסקונטי שהציג בפניו עבודות אמנותיות, שמישהו אחר הכין, כאילו הוא הכין אותן. הביצוע החובבני זוהה במהירות, האמן כביכול גורש ויצירותיו הוסרו מהתקרה. בשנת 1750 שלח לורנץ יאקוב מלינג (Lorenz Jakob Mehling), סוחר מוונציה, את ג'ובאני בטיסטה טייפולו לארמון על מנת לבצע את העבודה שוויסקונטי כשל בביצועה. בסיוע בניו עיטר ג'ובאני בטיסטה טייפולו את האולם הקיסרי ואת התקרה מעל גרם המדרגות בציורי קיר בראשית שנות ה-50 של המאה ה-18. בשנת 1753 נפטר בלתזר נוימן.
חמת דאר
חוקרי מקרא הציעו לזהות בין חמת דאר או חמת, ובין העיר חמון, שהוזכרה בספר דברי הימים כשייכת לנחלת שבט נפתלי:
בתקופת בית שני הוקמה, באתר חמת דאר, העיר חמתן או חמתא, שבמעיינותיה החמים נהגו רבים לרחוץ; הוזכרה על ידי ההיסטוריון יוסף בן-מתתיהו בספרו קדמוניות היהודים, ובמסכת מגילה בתלמוד הבבלי.במאה ה-20, האתר נקרא חמי טבריה.
ארמון רזידנץ בווירצבורג
המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20
המעמד העצמאי של הנסיכות הדתית של וירצבורג בוטלה במסגרת תהליך החילון בשנים 1802–1803. אחר כך היו שמונה שנים של אינטררגנום שבהן השליט של ווירצבורג היה פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה (שלט 1806–1814), במהלכן הוא התגורר בכמה חדרים מהגוש הדרומי, מה שמכונה Toskanaräume (חדרי טוסקנה), מעוצבים ב. הקיסר נפוליאון בונפרטה ישן במעון כאשר עצר בווירצבורג שלוש פעמים בין 1806 ל-1813. ב-2 באוקטובר 1806 הוא חתם כאן על הכרזת המלחמה נגד פרוסיה. מיטה זוגית נאו-קלאסית וכונניות הותקנו בחדר השינה בחדרי הדירות הקיסריות הצפוניות עבורו ואשתו מארי לואיז בשנת 1812.
בשנת 1814 הפכה וירצבורג לחלק מממלכת בוואריה. שערי הברזל המחושל של המעבר לחצר הכבוד, שהפרידו למעשה את האזור הפנימי הזה מהכיכר הגדולה שלפני הארמון, נהרסו בשנת 1821. במקומם נמצאת כיום מזרקת פרנקוניה (Frankoniabrunnen) שיצר פרדיננד פון מילר הצעיר. המזרקה נחנכה בשנת 1894 כמחווה של העיר וירצבורג וכל פרנקוניה ללואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה, שנולד בשנת 1821 בארמון רזידנץ וירצבורג עצמו.
ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה שהו בארמון בדרכם ל (שבה נולד אלברט), באוגוסט 1845. בשנת 1921 נפתח הארמון לציבור.
חורבן במלחמת העולם השנייה והבנייה מחדש
כתוצאה מפשיטה אווירית הרסנית ב־1 במרץ 1945, נשרף הארמון כמעט לחלוטין ורק הבניין המרכזי עם אולם הכניסה, אולם הגן, גרם המדרגות, האולם הלבן והאולם הקיסרי שרדו את התופת וגגותיהם נהרסו. מעליית הגג האש אכלה דרך תקרות ורצפות עץ, וכל הריהוט וחיפויי העץ של הקירות שלא אוחסנו במקום אחר נטרפו על ידי הלהבות. חלק גדול מהריהוט והקטעים הגדולים של חיפוי הקירות של החדרים התקופתיים הוסרו בזמן, וכך חמקו מההרס. קמרונות האבן של נוימן עמדו בקריסת עליית הגג הבוערת. עם זאת, מכיוון שהגגות נעלמו, נזק נוסף נגרם בתקופה שלאחר מכן בגלל הגשמים. בקפלת החצר, למשל, רוב ציורי הפרסקו על התקרה של בייס נכנעו לנזק המשני של השריפה, למרות הקמרון השלם, ונאלצו לשחזרם בעמל רב.
הכללת המבנה ברשימת אתרי המורשת של אונסקו
ארמון רזידנץ וירצבורג עם גני החצר והכיכר מולו נוספו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בשנת 1981. על פי הערכת הגוף המייעץ, הכללה ברשימה הייתה "צעד ... רצוי כל כך עד שהצעת הרפובליקה הפדרלית של גרמניה אינה דורשת הצדקה ארכנית".
מבחוץ
הארמון נבנה על בסיס בגודל 92 × 167 מטרים. המבנה הראשי מורכב מאגף מרכזי עם שני אגפים צדדיים, הבלוקים הצפוני והדרומי, כל אחד עם שתי חצרות פנימיות. בצד הפונה לעיר האגפים הצדדיים משתרעים לאורך של 55 מטרים מהמבנה הראשי ומקיפים חלקית את חצר הכבוד. מתחת לגג בעל השיפוע הכפול יש כרכוב, מעוטר באגרטלים ובפסלים. החזית סביב השער הראשי בחצר הכבוד מעוטרת במיוחד. היא חסרה את קומת הביניים התחתונה (ראו להלן), אך יש בה מרפסת גדולה מעל שלושת השערים הנגישה מהאולם הלבן (Weisser Saal). מעל הכניסה ממוקם שלט אצולה גדול של פרידריך קרל פון שנבורן. קפלת החצר (Hofkirche) משולבת לחלוטין בחלקו המערבי של האגף הדרומי וכמעט שלא ניתן להבחין בה מבחוץ.
במקור הייתה הכניסה לחצור הכבוד חסומה על ידי גדר ושערי ברזל מחושל. יצירת המופת הזו של עבודות ברזל מאת יוהאן גאורג אוג (Joh. Georg Oegg) נהרסה בשנת 1821 ונמכרה במכירה פומבית, מכיוון שבן משפחתו של מלך בוואריה לא אהב אותה.
ממדי הכיכר שמול הארמון הם סביב 200 מטר על 100 מטר והיא משמשת בעיקר לחניה. מזרקת פרנקוניה (Frankoniabrunnen) משנת 1894 ממוקמת בכיכר.
פנים הארמון
הארמון כולל ארבע קומות, קומת קרקע עם תקרה גבוהה וקומה עליונה כשמעל כל אחת יש קומת ביניים. אלו שימשו להחייאת החזית והציעו מקום למגורי משרתים, מטבחים ומשרדי מנהל.
הארמון כולל כמעט 400 חדרים.
גרם המדרגות
גרם המדרגות בסגנון בארוק, קיבל חשיבות כחלק מחדר קבלה רשמי. גרם המדרגות של הארמון וירצבורג עובר לכל אורך האולם בשטח של 18 × 32 מטרים, ללא עמודים. מתחת לקמרון בלא תמיכה יצירת מופת של בנייה בגובה מקסימלי של 23 מטר.
החלק הנמוך ביותר של המדרגות מוביל מאולם הקבלה, לעבר קיר ריק ואז מתפצל לשני גרמי מדרגות שכיוונם הפוך. לפיכך, המארח בחלק העליון הצליח לראות תחילה את מבקריו שהתרחקו ממנו בתחילת הטיפוס במדרגות. כשהאורחים הסתובבו והתקרבו, נחשף בפניהם פרסקו התקרה העצום מעל יותר ויותר.
פרסקו זה, הגדול בעולם, שנוצר בשנים 1750–1753 על ידי הצייר הוונציאני ג'ובאני בטיסטה טייפולו מציג ציורים של ארבע היבשות: אירופה, אמריקה, אסיה ואפריקה. כל יבשת מיוצגת על ידי נוף טיפוסי וחיות (או הדימוי של הצייר לבעלי החיים הללו) ודמות אלגורית נשית. אירופה מחזיקה שרביט, מסומלת על ידי שור ויש לה ילד שמשחק בתותח. באמריקה יש ילידים עם נוצות, שמתרגלים קניבליזם של אסירים ותנין. באסיה יש טיגריס ופיל, הצלבים של גולגולתא נראים ברקע. לאפריקאים יש גמל, ושיירה של אמגושים עם טורבנים. טייפולו נעזר בעבודתו על ידי בנו ג'אנדומניקו ואמן הסטוקו אנטוניו בוסי. יש גם ציור של הנסיך-בישוף עם מרקוריוס המתקרב מהאולימפוס בעוד אפולו משגר את הסוסים הנושאים את מרכבת השמש, מוקף בהתגלמות הכוכבים. בפרסקו נראה גם טייפולו עצמו (בפינה הדרום-מערבית) ונוימן, במרכז החזית הדרומית, נשענים על תותח.
כהכנה לביצוע של הפרסקו הגדול, טייפולו שרטט גרסה מוקטנת של היצירה; סקיצה זו מוצגת במוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
אדריכל החצר בלתזר נוימן נאלץ להיאבק בחששות מפני הסכנות שבקמרון עצום שכזה. בניגוד לקמרון הצבעוני, במדרגות ובקירות כמעט ואין קישוט בכלל. בעוד הקמרון מעוצב בסגנון הבארוק, שאר גרם המדרגות כבר מעוטר בסגנון הבא, הנאו-קלאסי.
במקור רצה נוימן להוסיף גרם מדרגות שני בצד השני של האולם הלבן, אך יועציו של הנסיך-בישוף הטילו וטו עקב העלויות הכרוכות בכך.
גרם המדרגות הופיע בצד האחורי של הגרסה הסופית של שטר בן 50 מארק גרמני כשבצד הראשי מופיע דיוקנו של נוימן.
האולם הלבן
"האולם הלבן" (Weisser Saal) בסגנון רוקוקו היה חדר לקבלת קהל ונשלט על ידי עיטורי הסטוקו של אנטוניו בוסי. עבודות הסטוקו הלבנות על רקע אפור בהיר מורכבות מכמות גדולה של קישוטי (סגנון קישוט עשיר, מקור המילה רוקוקו), מעורבבים בציורים של פריטים אמיתיים, במיוחד של מטרות צבאיות.
היעדר הזהב והצבע מאפשר לעין לנוח בין פאר המדרגות לבין האולם הבא, אולם הקיסר. חמש נברשות קריסטל שימשו להארת החדר.
אולם הקיסר
קירות האולם הקיסרי מחופים בעבודות סטוקו שיש בגווני אדום, לבן וצהוב. הכיפה צבועה בצבע לבן, מעוטרת בעבודות סטוקו מוזהבות וגם בציורי קיר של ג'ובאני בטיסטה טייפולו, ומציגה היסטוריה אידיאלית של הדיוקסיה של וירצבורג. תמונה אחת, "Die Trauung Kaiser Barbarossas und der Beatrix von Burgund durch den Würzburger Fürstbischof 1156" מציגה את נישואיהם של פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וביאטריס הראשונה, רוזנת בורגונדי, שהוקדשה על ידי גרולד, הבישוף של וירצבורג. בתמונה שממול נראה פרידריך השני ממנה את הבישוף של וירצבורג לדוכס פרנקוניה. על גבי הכיפה ציור מראה את "מסע הכלה" (Brautfahrt): אפולו במרכבת השמש מוביל את הכלה ביאטריס המוקפת בוונוס, קרס ובכחוס לעבר הקיסר פרידריך השני, המלווה על ידי בישוף וירצבורג.
בנו של ג'ובאני, דומניקו, יצר את הציורים מעל הפתחים: יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית מפרסם את הקורפוס יוריס קיוויליס, הקיסר קונסטנטינוס הגדול מורה על הוצאתו להורג של גאלוס, אמברוזיוס מונע גישה לכנסייה בפני הקיסר תאודוסיוס הראשון. פסלי הסטוקו של בוסי מציגים את פוסידון ויונו כמו גם את פלורה ואפולו.
הדירות הקיסריות הצפוניות והדרומיות או קייזרצימר
כאשר כל הדלתות נפתחות בין האולמות הללו הן יוצרות אנפילדה שנמתחת לאורך חזית הגן המשתרעת לאורך 150 מטרים. חדרים אלה שימשו כאולמות קבלה וכלינה לאורחים חשובים.
הרושם של שתי הדירות נוצר מרצף של חדרים בעלי דרגת קישוט הולכת וגדלה. החדר המעוצב ביותר של הדירה הדרומית הוא שפיגלזאל (Spiegelsaal) או חדר המראות. כול קירותיו מחופים בלוחות זכוכית, שחלקן האחורי מעוטר באמצעות ציורים, או רישומים שנחרטו לרקע זהב ועליהם ציורים בצבע מבריק כהה. כל הציורים והשרטוטים מציגים סצנות מהמזרח הרחוק, במיוחד סיניות. החלק הדרומי כולל גם את "האולם הטוסקני" (Toskanasaal). גולת הכותרת של הדירה הצפונית היא חדר לכה ירוק. חיפויי הקיר הרב-שכבתיים שלה מורכבים מצבע ירוק מתכתי מעוטרים בציורים וקישוטי זהב.
קפלת החצר
קפלת החצר (Hofkirche) היא דוגמה מצוינת לסגנון הבארוק הפולחני בגרמניה. עיצוב הפנים נשלט על ידי הקירות המעוקלים ושלושה קמרונות כיפתיים סגלגלים.
הקפלה משתרעת כלפי מעלה דרך שתי הקומות המרכזיות של הארמון. העמודים התומכים עשויים שיש בצבע אגט. העמודים של שני המזבחות הצדדיים וששת הפסלים עשויים משיש לבן, שגולפו בג'נובה. המזבחות הצדדיים מבוססים על עיצובים של הילדברנדט וצוירו בשנת 1752 על ידי טייפולו (בדרום עליית מריה לשמים, בצפון ). המזבח הגבוה עשוי סטוקו שנוצר כדי להיראות כמו שיש על ידי אנטוניו בוסי. מעל המזבח נמצא טריפוריום ובמרכזו פסל העיבור ללא חטא וחדרי תפילה משני הצדדים. בוסי היה אחראי גם על עבודות הסטוקו הצבעוניות על התקרה (1735) ויחד עם הציירים הוגלר (Högler) ותלהופר (Thalhofer) הכין את הפרסקו בכיפות (1735–1736): מות הקדושים של שלושת השליחים הפרנקונים קיליאן, טוטנן וקולונט (מעל בית המקהלה), (במרכז) והמלחמה בשמיים (מעל העוגב).
גני החצר
הארמון נבנה כאשר וירצבורג הייתה עדיין עיר מבוצרת. לכן, גם הגן היה צריך להיות מתוכנן בתוך הביצורים. הפתרון כלל שני באסטיונים של חומת העיר המבוצרת, תוך שימוש בהבדלי הגובה שלהם ליצירת נוף מאוד מיוחד. ממערב למזרח יש שיפוע של עלייה בקרקע, עד שמגיעים למפלס החומה. בסמוך לבית המגורים עצמו, גני החצר (Hofgarten) מעוצבים בסגנון בארוקי רשמי מאוד. רחוק יותר, הסגנון משתנה לגן אנגלי עם יערות וכרי דשא קטנים. עיצובים לחלק הקודם נעשו על ידי יוהאן לוקאס פון הילדברנדט, נוימן ו. הוא נוצר בעיקר בשנים 1759–1770. הוסיף פוטי, אגרטלים, כדים ושתי קבוצות פסלים מונומנטליות, אונס אירופה וחטיפת פרספונה, הממוקמות בציר המרכזי בין האורנז'רי לביתן הדרומי של הארמון. הדמויות התווספו לפארק תחת הנסיך-בישוף אדם פרידריך פון זיינסהיים, שעוטר באופן דומה את הפארק ב. שלושה שערים מונומנטליים מובילים לגני החצר. אלו הוזמנו על ידי פרידריך קרל פון שנבורן מאמן הברזל גאורג אוג (Georg Oegg).
כיום
הגנים והחדרים הייצוגיים שתוארו לעיל פתוחים לקהל הרחב. חדר זיכרון מוקדש לחורבן הארמון במרץ 1945. הוא מכבד גם את מייג'ור ג'ון דייוויס סקילטון (John Davis Skilton), "איש המונומנטים" של צבא ארצות הברית, שסייע בשימור רבים מאוצרות האמנות לאחר הגעתו לווירצבורג ביוני 1945.
שאר הארמון תפוס על ידי (עבר לכאן בשנת 1963) ושלוחות של אוניברסיטת וירצבורג.
סטניסלב שמייזנר
סטניסלב "שלמה" שמייזנר (בפולנית: Stanisław "Szlomo" Szmajzner; 13 במרץ 1927, פולאווי, פולין – 3 במרץ 1989, גויאניה, ברזיל ) היה אחד מניצולי מחנה ההשמדה סוביבור בפולין שהשתתף במרד והבריחה שהתחוללו במחנה ב-1943.
מעצרו והגעתו לסוביבור
שמייזנר הגיע למחנה ההשמדה סוביבור ב-12 במאי 1942 בטרנספורט של כ-2000 יהודים מגטו אופולה לובלסקי שבמזרח פולין יחד עם הוריו, אחותו, אחיו, בן דודו ואחיינו.
עיסוקו במחנה
עם הגעתו, הוא לא נשלח למוות בתאי הגזים מכיוון שהוכיח שהוא צורף, מאחר שהביא איתו את תיק הכלים שלו. בנוסף גם הצליח להגן באופן זמני על אחיו משה, בן דודו ואחיינו, והתעקש שהוא זקוק לעזרתם (בסופו של דבר הוא היה היחיד מכל משפחתו ששרד את המלחמה). בעזרת סדנת צורפות מאולתרת, הטיל עליו סגן מפקד המחנה גוסטב וגנר ליצור אביזרי זהב לאנשי האס אס בסוביבור באמצעות מטבעות, תכשיטים ושיני זהב של הקורבנות שהגיעו למחנה. ההזמנות כללו טבעות המציגות את סמלי האס אס ועיטורי נוי לשוט ששימש את קורט בולנדר בהכאת האסירים. תחת פיקודו של פרנץ שטנגל על המחנה הוצב שמייזנר כמנהל עבודה בבית מלאכה למכונאות ותחזוקה כללית. מאוחר יותר, הוא ואחרים נאלצו לחפור את הבורות שהונחו סביב הגדר החיצונית של המחנה. תפקידו העניק לו גישה רחבה לאזורי המחנה, פרט למחנה השלישי שכלל את אזור תאי הגזים ושריפת הקורבנות.
המרד
לשמייזנר בן ה-16 נודע על רצח ההמונים בסוביבור באמצעות הודעות מחבר שנאלץ לעבוד בתאי הגזים, שנמסרו בחשאי על ידי שומר פולקסדויטשה. לאחר מכן הצטרף למחתרת שהתגבשה סביב ליאון פלדהנדלר, שתכנן בריחה. מאוחר יותר השתתף במרד הגדול במחנה שפרץ ב־14 באוקטובר 1943 בהנהגתו של אלכסנדר פצ'רסקי קצין בצבא האדום שנפל בשבי ונשלח לסוביבור לאחר שהתגלתה יהדותו, לאחר למעלה מ־17 חודשים בסוביבור. עם תחילת המרד הוא היה חלק מקבוצה של ארבעה אסירים שהרגו את הקאפו הראשי של המחנה. לצורך חימוש הצוות בבית המלאכה שלו גנב והסתיר כמה גרזני נגרות שנשלחו לחידוד. שמייזנר גנב גם שלושה רובים מהנשקייה לאחר ששכנע את הזקיף האוקראיני שהוא במשימת תיקון. הוא מסר שני רובים לשבויי מלחמה סובייטים והתעקש לשמור על השלישי. בסערת הבריחה ירה שמייזנר בשומר מגדל.
בריחה
שמייזנר השתייך לכ-300 האסירים מתוך 600, שהצליחו להימלט מהמחנה ליערות הסמוכים. הוא היה חלק מקבוצתו של פצ'רסקי, שהורכבה מ -57 אנשים. כדי להימנע מגילוי, הבורחים התפצלו לקבוצות קטנות יותר. פצ'רסקי ושבעה שבויי מלחמה אחרים עזבו על מנת לרכוש מזון וליצור קשר עם פרטיזנים, כאשר הנותרים הממתינים לחזרתם. לאחר שפצ'רסקי לא חזר, הם התפצלו לקבוצות קטנות יותר וחיפשו דרכים נפרדות. מקבוצת שמייזנר, המונה 15 או 16 ניצולים, נורו מאוחר יותר 12 או 13 בעימות עם לאומנים פולנים. הוא שרד בזכות שנשכב על הקרקע והעמיד פני מת.
אורנה שמעוני
אורנה שמעוני (נולדה ב-31 במרץ 1941) היא פעילה חברתית ישראלית. הייתה פעילה מרכזית בתנועת המחאה "ארבע אמהות", יוזמת האנדרטה באי השלום, לאחר הטבח בנהריים. יוזמת בית איל.
הטבח בנהריים
לאחר הסכם השלום עם ירדן, ביקשה שמעוני להקים ב"אי השלום" פארק לנוער ישראלי וירדני שוחר שלום, בשיתוף קק"ל. אולם במרץ 1997, השתנתה התוכנית, לאחר הטבח בנהריים שבו נהרגו שבע תלמידות מבית שמש מירי של חייל ירדני יזמה ויצרה שמעוני את הקמת אנדרטת ההנצחה. במקביל הפכה לאחת הפעילות המרכזיות בתנועת "ארבע אמהות" שהוקמה בעקבות אסון המסוקים שהתרחש בפברואר 1997.
בית איל
בספטמבר 1997 נהרג בן הזקונים שלה, סגן ליד מוצב ריחן שבלבנון. לזכרו יזמה שמעוני את הקמת בית איל בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד, מרכז לשילוב בעלי צרכים מיוחדים עם כל רובדי הקהילה, בפעילות של- בריאות, חינוך, תרבות, ספורט והנצחה. במרכז תצוגת הנצחה לכ-1,570 חללי כל המלחמות בלבנון ונרצחי פעולות האיבה ממחבלים שחדרו מלבנון.
שמעוני הייתה פעילה גם במאבק למען החזרת גלעד שליט ועל רקע זה אף הותקפה. בשנת 2013 בריאיון לפורום "רצועת הביטחון מלחמה ללא שם" הסבירה שמעוני מדוע מלחמת לבנון הראשונה הסתיימה בשנת 2000. שמעוני קראה למלחמה זאת "מלחמת לבנון הארוכה".
שאה עלאם השני
שאה עלאם השני (בפרסית: شاه عالم دوم; 25 ביוני 1728 – 19 בנובמבר 1806) היה הפאדישאה (קיסר) של האימפריה המוגולית תחילה בשנים 1760–1788 ומאוקטובר 1788 עד מותו בשנת 1806. לאורך שלטון קודמיו נפלה האימפריה המוגולית מכוחה ומהשפעתה על תת-היבשת ההודית. תהליך ההיחלשות של המוגולית נמשך תחת שלטונו של שאה עלאם השני כאשר השפעתה וסמכותה התרבותית של האימפריה על מדינות מוסלמיות שונות בתת-היבשת התפרקה לנוכח עליית ההשפעה של חברת הודו המזרחית הבריטית. בסוף שלטונו נותר המוסד השלטוני המוגולי בהשפעה ובסמכות רק על העיר דלהי.
שנותיו הראשונות
עלי גאוהאר כפי שנודע בצעירותו נולד בשנת 1728 והיה בנו של עלאם גיר השני, מבניו של הפאדישאה ג'האנגיר שאה. בצעירותו הייתה האימפריה המוגולית תחת שלטונו של מוחמד שאה אשר אמנם הצליח להביא לסופו של משבר ירושה ממושך אך לא צלח בהשבת האימפריה לגדולתה בתקופה שקדמה למשבר. אם חיזוק סמכותם של שליטים אזוריים ופלישה פרסית בהנהגת נאדיר שאה, האימפריה המוגולית איבדה את אחיזתה על תת-היבשת ההודית ומעמד האסלאם בתת-היבשת נחלש גם כן לנוכח עלייתן של ממלכות הינדיות חדשות, כגון האימפריה המראטהית.
עלי גאוהאר גדל בדלהי, בירת האימפריה ולא היה מתוכנן לרשת את הכתר. בשנת 1748 עלה לשלטון אחמד שאה הנהנתן שהיה נתון רבות להשפעות של מקורביו על מדיניות השלטון שלו. בשנת 1754 הנהיג עלאם גיר השני, אביו של עלי גאוהאר, הפיכה נגד שלטונו של אחמד שאה ויועציו והפך לקיסר האימפריה המוגולית החדש. עם עליית אביו הפך עלי גאוהאר ליורש העצר. עם עליית ההשפעה והסמכות של היועצים בחצר המלוכה, השר עימד א-מולוכ הפך לשליט בפועל על האימפריה ואחז בעלאם גיר השני בתור אסיר שלו.
קיסרות
עלי גאוהאר ברח מהעיר דלהי בשנת 1758 מחשש למזימותיו של עימד א-מולוכ להשיג שליטה על האימפריה. עלי מצא מחסה בממלכת אוודה, על גדות נהר הגנגס ששליטיה המוסלמים הכירו בעליונות המוגולית. בשנת 1760, בעוד היה באדווה, עלי גאוהאר הוכתר בקרב תומכיו בתור הפאדישאה החדש של האימפריה המוגולית; שאה עלאם השני.
במטרה להשיג שליטה על דלהי, שאה עלאם דרש מס משליטי אדווה ובנגל שרשמית היו מדינות חסות של המוגולים. בתגובה הדבר גרר מאבק בינו לבין חברת הודו המזרחית הבריטית אשר חשקה בהשגת השפעה וסמכות על גבי בנגל. שאה עלאם תחילה תמך במאבק הצרפתי נגד הבריטים על המושבות הקולוניאליות בתת-היבשת במסגרת מלחמת שבע השנים, למרות תמיכתו הדיפלומטית נפלה העמדה הצרפתית בתת-היבשת בסופה של המלחמה. לאחר מאבק צבאי בשנת 1764, שאה עלאם השני הפך לאסיר של הכוחות הבריטים. בתמורה לשחרורו, שאה עלאם הכיר במעוזות לאורכי החופים של מפרץ בנגל, שהיו בחזקת הבריטים ונתן את הסכמתו לאיסוף מס מהאוכלוסיות המקומיות אל הכתר הבריטי.
בשנת 1771 הסדיר ברית עם האימפריה המראטהית ואלו תרמו לדרישתו להשיג את השליטה על העיר דלהי לאחר שכבשו אותה מידי שלטונו של עימד א-מולוכ. כמו בתקופת קודמיו, גם שלטונו של שאה עלאם ראה את חיזוק השפעתם של יועצים בחצר המלוכה כאשר בין השנים 1772–1782 הפך נג'ף ח'אן, יועץ בחצר המלוכה, לכוח האמיתי מאחורי שלטונו של שאה עלאם השני. בשנת 1788, טימור שאה דוראני, שליט האימפריה הדוראנית, הנהיג פלישה לתוך האימפריה המוגולית וצבאו בזז את דלהי. לאחר שכשל במציאת האוצר הקיסרי בעיר, הורה השליט האפגני לעוור את שאה עלאם השני.
שאה עלאם השני בילה את שנותיו האחרונות תחת השפעה של מעצמות חיצוניות שנשבעו לו בכך שיגנו עליו. תחילה היה תחת ההשפעה המראטהית ולאחר המלחמה האנגלו-מראטהית השנייה בתחילת המאה ה-19, נפל להשפעתם של הבריטים. עם מותו של טיפו סולטאן וכיבוש ממלכת מייסור בידי הבריטים, החל הכיבוש של כל תת-היבשת בידי האימפריה הבריטית אשר בסופו של דבר הוביל לנפילתה הסופית של האימפריה המוגולית לאחר המרד ההודי הגדול.
חיים אישיים
רישומים שונים מתעדים כי בעוד היה שאה עלאם השני בגלות מחוץ לדלהי נהג לעסוק באומנות וספרות. שאה עלאם כתב שירה בפרסית, אורדו והינדי. בין עבודותיו הידועות ניתן למנות את 'דיוואן' ו'נאדראט-א שאהי', אוסף של פסוקים בפרסית, אורדו והינדי שהורכבו סביב שנת 1797; פסוקים אלו כללו כתבי שירה רבים. כתביו הרבים של שאה עלאם, כולל 'אע'א א-קסאס', אחת מיצירות הפרוזה הקדומות ביותר בשפת האורדו, משקפות התעניינות רבה בסופיזם וידע נרחב של שאה עלאם בכל הנוגע למדעי האסלאם.
מורשת
שאה עלאם השני נפטר בשנת 1806 בגיל 78. שלטונו הארוך סימן את נפילת השפעתה וסמכותה של האימפריה המוגולית ולאורכו נפלה כל התנגדות הודית מרכזית לעליית האימפריה הבריטית. תחת השלטון המוגולי דת האסלאם הייתה השלטת על רוב תת-היבשת בעוד האוכלוסייה המקומית הייתה ברובה הינדית. עם נפילתם של המוגולים נפלה גם השפעת האסלאם בתת-היבשת וממלכות הינדיות ואף סיקיות חדשות החלו לקום על חורבות המוגולים.
אברהם זילברשץ
אברהם (אבי) זילברשץ (נולד 1 במאי 1947) הוא מדען מחשב ישראלי אמריקאי, פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת ייל.
ביוגרפיה
אב לשתי בנות ובן.
קריירה
לאחר קבלת הדוקטורט כיהן זילברשץ כפרופסור באוניברסיטת טקסס עד לשנת 1993. בשנה זו מונה לסגן נשיא במעבדות בל, שם עבד עד 2005. ב-2005 מונה לפרופסור באוניברסיטת ייל, כשעד שנת 2011 עמד בראש המחלקה למדעי המחשב בייל.
מחקריו עוסקים במערכות נתונים, הפעלה, אחסון נתונים וניהול רשתות. זילברשץ רשם כחמישים פטנטים וזכה בכעשרים וחמש מלגות מחקר. לאורך שנותיו באקדמיה הנחה לדוקטורט חמישה עשר סטודנטים.
היה חבר בוועדה המייעצת לענייני מדע וטכנולוגיה לנשיא קלינטון, יועץ ל ולגופים פרטיים.
ספרים כמחבר-שותף
הספרים להם זילברשץ מחבר שותף יוצאים במהדורות מעודכנות לפרקים. הרשימה להלן מתייחסת למהדורה הראשונה של כל ספר:
ऐ
האות ה-9 באלפבית הדוונאגרי ऐ (באה לאחר ए) היא תנועת דיפתונג המורכבת מתנועות a ו-i ביחד. מה שמבדיל אותה במראה מהאות הקודמת ए, הוא הסימן הדיאקריטי (מאטרה) מעל האות ैै המורה על צליל דיפתונג מסוג זה (a+i). לאחריה באה האות ओ.
קרסי
קרסי ווסחודניה (בפולנית: Kresy Wschodnie; "אדמות הגבולות המזרחיים/אדמות הגבולות") הוא מונח לציון החלק המזרחי של הרפובליקה הפולנית השנייה שהתקיימה בתקופה של בין שתי מלחמות עולם, בשטח שכלל כמעט מחצית משטחה של המדינה. האוכלוסייה באזור זה כללה מיעוטים אתניים משמעותיים, שבסך הכל היו בערך שווים במספרם למספרם של הפולנים האתניים, ואף עלו עליהם במספר אזורים. כיום השטחים הללו מחולקים בין מערב אוקראינה, מערב ביילורוסיה ודרום מזרח ליטא, ערים מרכזיות כמו לבוב, וילנה, גרודנו וברסט, שנכללו בעבר בשטח פולין, נכללות בשטחי מדינות אלו.
היסטוריה
ההתרחבות הפולנית למזרח החלה עוד בדברי ימיה של פולין. בשנת 1018, המלך בולסלאב הראשון (חורברי) פלש לרוס של קייב, כבש את קייב וסיפח אדמות באזור. בשנת 1340, רותניה האדומה עברה לשליטה פולנית, דבר שהוביל להתיישבות פולנית ופולוניזציה. לאחר שנחתם איחוד לובלין ב-1569, מתיישבים פולנים עברו לגבולות המזרחיים של האיחוד הפולני-ליטאי שנוסד במסגרת ההסכם. רובם הגיעו ממחוזות מזובייצקי ופולין קטן. אט אט הם יישבו את האזורים המזרחיים, אזורים דלילי אוכלוסין שבלטו בהם המקומיים (ליטאים ורותנים). ב-1772 החלה חלוקת פולין הראשונה. ב-1795, עם החלוקה המרכזית והאחרונה, פולין כמדינה ריבונית חדלה מלהתקיים: כל החצי המזרחי של המדינה סופח על ידי האימפריה הרוסית, ואדמות הקרסי כונו "האדמות הגנובות". על אף שפולנים היו מיעוט באזורים אלו, "האדמות הגנובות" היוו נדבך חשוב של התרבות הפולנית, עם אוניברסיטאות כגון אוניברסיטת ווילנה וליקאום קז'מיינייצקיה. כיוון שחלק מהתושבים השתתפו באופן פעיל במרידות כנגד האימפריה הרוסית (התקוממות נובמבר, התקוממות ינואר), השלטונות הרוסיים ביצעו הגליות ויישוב מחדש של פולנים משם.
בין שתי מלחמות עולם
השנים 1918–1921 היו מלאי תהפוכות לאזור הקרסי, כיוון שזהו היה זמן לידת המדינה הפולנית שזה עתה הוקמה מחדש, ואיתה יצירה של גבולות חדשים. בתקופה זו, פולין נלחמה שלוש מלחמות כדי לכונן את גבולותיה המזרחיים: עם אוקראינה (המלחמה האוקראינית-פולנית), עם ברית המועצות (המלחמה הסובייטית-פולנית) ועם ליטא (המלחמה הליטאית-פולנית). בכל המלחמות הללו ניצחה פולין, וכתוצאה מכך היא סיפחה אליה טריטוריות שהיו חלק מהאימפריה הרוסית ואשר היו ממזרח לקו קרזון שהיה אמור להיות הגבול המזרחי של פולין העצמאית לאחר הקמתה מחדש בסיום מלחמת העולם הראשונה, ובנוסף, מה שהיה מזרח גליציה האוסטרית. השטחים הללו היוו את הבסיס ליצירת המחוזות המזרחיים של הרפובליקה הפולנית השנייה. הממשלה הפולנית נקטה במדיניות אקטיבית של פולוניזציה בשטחים הללו, וכתוצאה מכך, בחלקים הדרום מזרחיים של הקרסי קרו קונפליקטים בתדירות גבוהה עם האוכלוסייה האוקראינית. מעבר לגבולות המזרחיים של הרפובליקה הפולנית השנייה, בשטח ברית המועצות, המשיכו להתקיים עוד יישובים פולניים, בייחוד מסביב למינסק, ז'יטומיר וברדיצ'ב. בשנות ה-20 המאוחרות ותחילת שנות ה-30 השלטונות הסובייטים אף הקימו שני מחוזות פולניים אוטונומיים באוקראינה ובלארוס, אבל במהלך המבצע הפולני של הנ.ק.ו.ד., רוב הפולנים באזורים הללו נרצחו, והשאר נשלחו ליישוב מחדש ברפובליקה הסובייטית הקזחית.
רוברט איסמאילוביץ'
רוברט איסמאילוביץ' (בקרואטית: Robert Ismajlovic; נולד ב-15 באוגוסט 1975) הוא דוגמן ושחקן קרואטי-שווייצרי.
ביוגרפיה
איסמאילוביץ' נולד בזאדאר שבקרואטיה ובגיל שש עשרה היגר לשווייץ עם משפחתו, הוא הוסמך כאח ובנוסף הוא הוכשר כמאמן כושר, לאחר לימודיו הוא עבד תקופה מסוימת כאח בבית אבות.
הוא נבחר למיסטר שווייץ 2003, לאחר מכן קיבל אזרחות שווייצרית, הוא הופיע בצילומי דוגמנות למספר חברות ודגמן בניו יורק למעצב האופנה השווייצרי אדו פופקן.
הוא לקח שיעורים במשחק בבית הספר לדרמה של ציריך, בשנת 2004 שיחק תפקיד קטן כדייל בסרט השווייצרי "דבר הטבעת" המהווה פרודיה לסרט שר הטבעות, ב-2005 החל להופיע בציריך.
בשנת 2009 גילם מדריך טיסה בסדרת הטלוויזיה הגרמנית "Zoo Doctor: My Mom the Vet" המשודרת ב-ARD.
ओ
האות ओ היא האות ה-10 (אחרי ऐ) באלפבית הדוונאגרי. המקבילה העברית הקרובה ביותר היא האות א' עם חולם אוֹ (כהגיית o). הסימן הדיאקריטי ो מורה על ניקוד האות כתנועת o. האות הבאה אחריה היא औ.
קרלוס סאינס (פורמולה 1)
קרלוס סאינס ואסקז דה-קסטרו (בספרדית: Carlos Sainz Vázquez de Castro, נולד ב-1 בספטמבר 1994) הוא נהג מרוצים ספרדי המתחרה עבור קבוצת פרארי באליפות הפורמולה 1. בשנת 2014 זכה באליפות הפורמולה רנו 3.5. ידוע בכינויים "צ'ילי", ו-"smooth operator" (מקצוען, בתרגום חופשי).
שנים ראשונות
סאינס, בנו של פעמיים אלוף העולם בראלי קרלוס סאינס (סנמור), נולד במדריד והחל את קריירת המרוצים שלו בתחרויות קארטינג. בשנת 2008 זכה באליפות אסיה-פסיפיק בקטגוריית KF3 וסיים במקום השני באליפות ספרד באותה קטגוריה. בשנת 2009 זכה בגביע מונקו וסיים במקום השני באליפות אירופה.
בשנת 2010 ערך את הבכורה שלו בסבב פורמולה ב.מ.וו שהתקיים במלזיה. במרוץ הבכורה שלו סיים במקום השני ומרוץ לאחר מכן סיים במקום הרביעי. במרוץ השלישי נאלץ לפרוש ובמרוץ לאחר מכן סיים כמנצח. מכיוון שנחשב לנהג אורח בסבב לא צבר ניקוד רשמי, אך הישגיו הקנו לו מקום בקבוצת רד בול ג'וניור. באותה שנה השתתף גם בסבב האירופאי של הקטגוריה אותו סיים במקום הרביעי. שנה לאחר מכן התחרה באליפות פורמולה רנו האירופאית וסיים במקום השני, במקביל התחרה באליפות פורמולה רנו הצפון-אירופאית וזכה באליפות לאחר שהשיג עשרה ניצחונות ושבעה פודיומים נוספים מתוך עשרים המרוצים בעונה.
בעונת 2013 התחרה שוב בשתי מסגרות מקבילות - בסבב ה-GP3 ובאליפות הפורמולה רנו 3.5. את סבב ה-GP3 סיים במקום העשירי ואת סבב הפורמולה רנו, בו התחרה באופן חלקי בלבד, סיים במקום ה-19. בעונת 2014 עבר לקבוצת DAMS והתחרה רק באליפות הפורמולה רנו 3.5. במרוצי פתיחה העונה שהתקיימו במונצה, זינק פעמיים המפול פוזישן, השיג פעמיים את ההקפה המהירה ביותר ואף רשם ניצחון במרוץ השני והשיג 25 נקודות, 3 נקודות יותר מכל העונה הקודמת. באירוע הבא, שהתקיים באראגון, שוב זינק מהפול פוזישן ורשם ניצחון שני. סאינס רשם ניצחון כפול במרוצים שהתקיימו בבלגיה וחזר על ההישג גם במרוצים שהתקיימו בצרפת. לאורך העונה זינק שבע פעמים מהמקום הראשון והשיג מספר זהה של ניצחונות. למרות שלא צבר נקודות בשני המרוצים האחרונים, סיים את העונה כזוכה באליפות.
פורמולה 1
בסיום עונת 2014 הודיע ז'אן-אריק ורן על עזיבת קבוצת טורו רוסו ויומיים אחר כך הודיעה הקבוצה האיטלקית על צירופו של סיינז, לצידו של מקס ורסטאפן. במרוץ פתיחת העונה סיים במקום התשיעי וצבר נקודות ראשונות. להישג השיא בעונה הגיע כשסיים שביעי בגרנד פרי בארצות הברית. עד לסיום העונה צבר 18 נקודות ויחד עם ורסטאפן היה שותף לעונה המוצלחת ביותר של הקבוצה מבחינת צבירת נקודות. שיתוף הפעולה עם ורסטאפן נמשך גם בתחילת העונה הבאה. לאחר חמישה מרוצים הוחלף ההולנדי בדניאיל קוויט. מגמת השיפור בצבירת הנקודות נמשכה וסיינז היה זה שהשיג 46 נקודות, מתוך 63 הנקודות שהשיגה הקבוצה.
את עונת 2017 החל בקבוצה. במהלך חודש ספטמבר חתמה טורו רוסו על הסכם סיבובי בו היו מעורבות קבוצת מקלארן, רנו והונדה ובמסגרתו הוסכם על השאלתו לשנה לקבוצת רנו במקומו של ג'וליון פאלמר. בהמשך אותו החודש הוכרז כי יעבור לרנו לאחר גרנד פרי יפן ויתחרה בשורותיה בארבעת המרוצים האחרונים של העונה.
פתיחת עונת 2018 הייתה טובה עם צבירה של נקודות בחמישה מתוך ששת המרוצים הראשונים של העונה. בגרנד פרי אזרבייג'ן השיג את התוצאה הטובה בעונה שלו בעונה כסיים במקום החמישי. בסיום העונה דורג במקום העשירי, בפער של 16 נקודות אחרי ניקו הולקנברג, בן קבוצתו.
באוגוסט 2018 הוחתם בקבוצת מקלארן כמחליפו של פרננדו אלונסו, שהודיע על פרישה בסיום העונה. בשלושת המרוצים הראשונים של העונה לא הצליח לצבור נקודות, אך בהמשך התקדם במעלה דירוג הנהגים באופן עקבי. בעיה במנוע במקצה הדירוג של גרנד פרי ברזיל אילצה אותו לזנק למרוץ מהמקום ה-20. את המרוץ סיים במקום הרביעי. בעקבות עונש שהוטל על לואיס המילטון לאחר המרוץ קודם למקום השלישי וזכה בפודיום הראשון בקריירה. במרוץ סיום העונה סיים במקום העשירי והשיג נקודה אחת, שהעלתה אותו למקום השישי בטבלת הנהגים.
סבסטיאן פטל הודיע במאי 2020 כי לא יחדש את החוזה עם קבוצת פרארי בסיום העונה. יומיים לאחר מכן הוחתם סיינז כמחליפו של פטל החל מעונת 2021.