האקספרס_הפאטאגוני_הישן
דרום אמריקה
הארגנטינאים אינם מכירים את הארצות השכנות להם. קיטו היא לדעתם מקום נורא, עני ופרימיטיבי, ונסיעה לבוליביה היא מעשה שלא יעלה על הדעת. גם בצפון ארגנטינה אינם מרבים לטייל. הם נוסעים לצ'ילה או לברזיל, או לסופי שבוע במונטווידאו. עשירי ארגנטינה מחזיקים בית שני בבארילוצ'ה, נוה מדבר בפטגוניה. הקשר העיקרי שלהם הוא עם ארצות אירופה והם מרבים לבקר בארצות המוצא שלהם, בעיקר בספרד ובאיטליה. לגבי יחסה של ארצות הברית אליהם אינם בטוחים, ולכן הם מגנים אותה. המסע הממושך ברכבת מלה-פאס, בגל חום סתווי קשה, כפה על ת'רו כמה ימי התאוששות. כשניסה להתקשר בטלפון עם המו"ל המקומי שלו, נתקל בקשיים לא צפויים, ושוער המלון הסביר לו, שעדיף ללכת למשרד, במרחק רחובות ספורים, מאשר לנסות לדבר בטלפון. במשרד ההוצאה לאור נאמר לו, שגנרל אחד בממשלה קרא את ספרו והוא רוצה שת'רו יסע ברכבת לסאלטה. ת'רו לא גילה עניין. גם לצ'ילה לא רצה לנסוע, אבל כשנודע לגנרל שהוא רוצה להגיע לפטגוניה, סודרו לו מיד כרטיסים למועד שחפץ בו. המו"ל הודה בזמנים האיומים שעברו על ארגנטינה, אבל מצבה השתפר. ואכן, זה שנתיים לא הייתה שום חטיפה על רקע פוליטי. ידידו של ת'רו, ברוס צ'טווין, אמר, שאנשי הגרילה העירוניים יצאו לחופשה לאורוגוואי או לסקי בשווייץ. גם איזבלה פרון הודחה וממקום שבתה בעמק נידח לא יכלה לגרום נזק. נושא האסירים הפוליטיים, שהממשל הכחיש את קיומם, לא היה לרוחו של המו"ל, ות'רו ראה לנכון לעקוף אותו מטעמי נימוס. לעומת זאת, נעתר להזמנה לסטייק, בגודל שכמוהו לא ראה מימיו. מן הבחינה הפוליטית, התרשם שארגנטינה דומה לאיטליה, בלתי מפותחת פוליטית ונגועה בביורוקרטיה ובאנרכיה. אזרחיה לא נתנו אמון בממשל. הפטריוטיות שלהם, ללא ההשפעה הממתנת של אמונה בשלטון החוק או בבחירות חחופשיות, לבשה צורה של תוקפנות ופרובינציאליות. השיעור הגבוה של יודעי קרוא וכתוב לא הצדיק שלטון רודני, אבל איש שיחו הסביר, שהצרה היא ביכולתם של הארגנטינאים לעבוד היטב בנפרד, אבל לא כצוות. הוא לא ידע מה הסיבה לכך. במהלך השיחה עלה שמו של בורחס, ות'רו אמר, שתמיד רצה לפגוש אותו. המו"ל, שהוציא לאור גם את ספריו של בורחס, הבטיח לארגן פגישה כזאת. בינתיים, בא עיתונאי לראיין את ת'רו, שהתקשה לבטא את מחשבותיו, הן בשל הקושי לנסחן בספרדית והן בגלל החשש התמידי ממתיחת ביקורת על אזרחי אמריקה הלטינית. בסופו של דבר, נפתרה הבעיה בכך שהעיתונאי הציג את הדעות המתבקשות ות'רו הסכים לכולן. הזדמן לו לפגוש שני מתרגמים - לאחד, שתרגם את ספרו לספרדית, רחש הערצה כנה, משום שהצליח למצוא את המקור לשתי שורות של תומאס מור שהכניס לטקסט בלי לציין את מקורן. השני, שהוצג לפניו כאינטלקטואל שתרגם את עזרא פאונד מאנגלית לספרדית, התגלה כמי שאינו דובר אנגלית, אבל ת'רו סבר, שהגרסאות שלו ודאי עולות על המקור. למחרת מפגשים אלה הוזמן בשיחת טלפון לפגישה עם בורחס, בעוד חמש-עשרה דקות. . אל דירתו של בורחס הגיע ת'רו בתת-קרקעית של בואנוס איירס, שבה השתוקק לנסוע מאז שמע עליה. עם כניסתו אל הדירה, הזכירה לו האפלוליות את עיוורונו של בורחס. חתול לבן גדול התלווה אליו אל טרקלין קטן, אפלולי גם הוא. ת'רו הדליק מנורה והסתכל בתמונות שעל הקירות, בעיקר שלושה תחריטי פלדה, אותם זיהה כ"תמונות מרומא" של פיראנזי. החדר היה מסודר לנוחותו של אדם עיוור, במיעוט רהיטים וללא שטיחים. בורחס נכנס, בחליפה כהה ששרשרת שעון משתלשלת מכיסה. הייתה לו חזות אנגלית, ומלבד עיוורנו, נראה בריא. הוא היה אז בן שבעים ותשע, אבל נראה צעיר בעשר שנים. את העיוורון ההדרגתי לא תיאר כטרגדיה, אלא כערב קיץ איטי. בשיחתם נראה שבורחס מסווג את העולם במונחים של סופרים ומשוררים - הוא העריך מאוד את ניו אינגלנד, שבה ראה את המקום הטוב ביותר להיוולד בו, ראשית הכל - ראלף וולדו אמרסון, הנרי תורו, הרמן מלוויל, נתניאל הות'ורן. בלעדיהם, כך גרס, לא היה שם שום דבר. גם את המערב התיכון פטר בזלזול, וכך גם את קנדה. צר היה לו, שהדרום נוצח במלחמת האזרחים, משום שהוא מעניין. הוא למד אנגלית סקסונית ולשם הדגמה, דיקלם את כל תפילת האדון באנגלית סקסונית. בהמשך שיחתם הזכירו את קיפלינג, שבו ראה את אחד הסופרים הגדולים ביותר, והוא ביקש מת'רו לקרוא לפניו משירי קיפלינג. תוך כדי הקריאה עצר את ת'רו כדי לחזור ולהתפעל מעושר השפה האנגלית, הדברים שאפשר להגיד בה ואי אפשר להגיד בספרדית. אחר כך הוליך את ת'רו אל מדפי הספרים שלו והראה לו עותקים מעניינים, כל אחד וסיפור בצדו. ת'רו הזכיר את אדגר אלן פו ואת "עלילות ארתור גורדון פים" שלו, ובורחס הזמין אותו לבוא שוב למחרת לקרוא לפניו מספרו של פו. שני הסופרים המשיכו את שיחותיהם בימים הבאים. אחרי הקריאה והדיבורים היו יורדים לאכול במסעדה סמוכה, שאליה הנחה האיש העיוור, מגשש במקלו, את האורח הרואה. עם כניסתם השתררה דממה של כבוד - הכל הכירו את הסופר הקשיש. בזמן הסעודה הזכיר בורחס את הפיצוצים שקורים בעיר מדי יום, אבל אין כותבים עליהם בעיתונים, מתוך פחד. הוא ידע עליהם משום ששמע אותם. בימים הבאים התרחשו בבואנוס איירס כמה אירועי טרור, שריפה, פיצוצים ברכבות, רצח של חבר ממשלה. עם זאת, בורחס סבר שהממשלה איננה גרועה כל כך, לעומת חואן פרון, שהיה נבל, ואשתו, אוה פרון, שבה ראה זונה ותו לא. ת'רו שאל אותו על פטגוניה, לשם התכוון לנסוע למחרת. בורחס אמר, שזה מקום עגום מאוד, שאין בו דבר. המקום הקרוב ביותר למדבר סהרה שאפשר למצוא בארגנטינה. הוא ביקש ממנו לדחות את נסיעתו ולהמשיך לבקר אותו. ת'רו נענה לבקשתו, אבל חשב בלבו, שאם באמת אין שם כלום, הרי זה המקום המושלם לסיים בו את הספר הזה. הזהירו את ת'רו, שבורחס יכול להיות מחמיר או רע-מזג, אבל הוא לא ראה זאת. לדעתו, היה בבורחס מן השרלטן, מעין דרשן, שנהג לחזור שוב ושוב על דברים שאמר בעבר. ניכרה בו יהירות סמכותית, אבל גם קשב ילדותי כשל תלמיד. הוא היה איש עדין, ללא שמץ אלימות בדיבורו או בהתנהגותו. הוא אמר, שאיננו מבין נקמה מהי, משום שמעולם לא ידע רגש כזה ולא כתב עליו. הוא צידד בשכחה של עוול. הוא הזכיר פגישה שהייתה לו עם רבינדרנת טאגור, שעמו רב בגלל דברי כפירה שהשמיע על קיפלינג. לבסוף, לאחר דחיות חוזרות ונשנות, קבע ת'רו מועד לנסיעתו לפטגוניה. בשוטטות בטלה בעיר, שהתחילה עכשיו לנסוך עליו קדרות, הגיע לבית העלמין צ'אקאריטה, שם ראה את הסגידה לחואן פרון. נשים נשקו לפני הארד שלו ועיטרו בפרחים את ידית המאוזוליאון. בלכתו באחד הלילות עם ידידו רולאנדו, המתרגם של ספרו לספרדית, עצר אותם שוטר, בטענה שחצו כביש באור אדום. רולאנדו טען, שהאור היה ירוק, והשוטר הסכים, אבל הסביר, שזו תהיה המילה שלהם נגד שלו. בנימת סחטנות מבוישת אמר, "אתם רוצים להישאר פה כל הלילה, או שאתם רוצים לגמור עניין עכשיו?" רולאנדו נתן לו כשבעה דולרים בפסות והשוטר הצדיע ואיחל להם חג פסחא שמח. ת'רו אמר לרולאנדו, שהוא רוצה לנסוע לפני שייאלץ לשנות את דעתו הטובה על בואנוס איירס.