cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הברק (סדרת טלוויזיה)
יקום החץ
סדרת הטלוויזיה "הפלאש" משנת 2014 מכילה מספר אזכורים לסדרה המקורית משנות ה-90. ג'ון וסלי שיפ מגלם את הנרי אלן - אביו של בארי אלן בתפקיד חוזר, ואמנדה פייס מגלמת פעם נוספת דמות בשם ד"ר טינה מקגי. בסופו של דבר, שיפ מגלם את הגרסה של הנרי אלן מארץ-3, הפלאש ג'יי גאריק. בפרק העונה השנייה "ברוכים הבאים לארץ-2" קיימת הצצה לרב-יקום ובו נראה שיפ בתור הפלאש מהסדרה של שנות ה-90, מה שמרמז שהסדרה הוותיקה נוספה רטרואקטיבית ליקום החץ.
בפרק "טריקסטרים", מארק המיל שב לגלם את דמותו של ג'יימס ג'סי הטריקסטר, ואילו ויטו ד'אמברוסיו מגלם את ראש העיר אנטוני בלוז (דמות אותה גילם בסדרה משנות ה-90 בתור שוטר). פרק מאוחר יותר גילה שהוא היה בעברו שוטר, ומראים תמונות של מארק המיל בתור הטריקסטר בדו"ח המשטרתי. השחקן אלכס דזרט מגלם פעם נוספת את חוליו מנדז בפרק העונה השלישית "פלאשפוינט", הפעם כקפטן משטרת סנטרל סיטי בהמשכיות פלאשפוינט. השחקנית קורין בארר שבה לגלם את דמותה של זואי קלארק/פרנק בפרק "האביר המתמתח עולה", שבו גם מופיע הדו"ח המשטרתי שלה עם תמונות מהסדרה של שנות ה-90.
שיפ שב לגלם את הדמות בפרק הקרוסאובר "עולמות אחרים", שמקשר את הסדרה משנות ה-90 ליקום החץ ומציין שמדובר בארץ-90 של הרב-יקום. הדמות מופיעה שוב בפרק הקרוסאובר "המשבר בעולמות האינסופיים" לאחר שנלכדה בידי האנטי-מוניטור ואולצה לתפעל את תותח האנטי-חומר באמצעות מהירותו. בסופו של דבר, הוא הקריב את עצמו כדי להשמיד את המכונה, בראותו בפעם האחרונה את חייו עם טינה. אחרי צילומה של הסצנה, ג'ון וסלי שיפ אמר למפיק בפועל של הסדרה החדשה, אריק ואלאס, "תודה שנתת לי את ההזדמנות הזאת לסגור את הפרק הזה בחיי".
מפלגת הדמוקרטיה הסוציאלית ברומניה
מפלגת הדמוקרטיה הסוציאלית ברומניה (ברומנית: Partidul Democraţiei Sociale din România, בראשי תיבות: PDSR) הייתה מפלגה פוליטית ברומניה.
המפלגה נוצרה ביולי 1993, כאשר החזית הדמוקרטית להצלה לאומית שינתה את שמה למפלגת הדמוקרטיה הסוציאלית ברומניה וקלטה לתוכה את המפלגות Partidul Solidarității Sociale (מפלגת הסולידריות הסוציאלית), Partidul Republican (המפלגה הרפובליקנית) ו-Partidul Cooperatist (מפלגת הקואופרציה). במקביל בוצע המיזוג בקליטה עם מפלגת הסולידריות החברתית, המפלגה הרפובליקנית, המפלגה השיתופית והמפלגה הדמוקרטית הסוציאליסטית של רומניה. בשלטון בבית המחוקקים 1992–1996, ה-PDSR סבלה מתהליך שחיקה קשה והפסידה בבחירות בסתיו 1996. בין השנים 1996–2000, ה-PDSR הייתה באופוזיציה. באותה תקופה היא צברה ניסיון חשוב ביותר ובנתה באופן מציאותי ופרגמטי את האסטרטגיה שלה לחזור לשלטון.
בשנת 2001, כדי שיוכלו להיות חברים באינטרנציונל הסוציאליסטי, התאחדה מפלגת הדמוקרטיה הסוציאלית ברומניה עם Partidul Social-Democrat Român (המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרומנית) בשם Partidul Social Democrat (המפלגה הסוציאל-דמוקרטית). בקונגרס באפריל 2005 מונתה ההנהגה החדשה של המפלגה, והנשיא החדש מירצ'ה גאואנה הצהיר על רצונה של PSD לגבש את בסיס הדוקטרינה שלה ולהקים אופוזיציה בונה בתקופה הבאה. תקופה של מיצוב מחדש פוליטי ומבני, שבאה לכיוון מודרניזציה. מספר מנהיגים, שחלקם נחקרו על ידי מערכת המשפט, עזבו את המפלגה או הודחו מתפקידם. הקונגרס שנערך ב-10 בדצמבר 2006 אישר מחדש את מירצ'ה גאואנה כנשיא PSD, והביא להנהגת המפלגה צוות צעיר ודינמי, המציין את סוף תקופת המשבר של המפלגה.
לגוב
לגוב (בפולנית: Łagów) הוא כפר במחוז קיילצה שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
לגוב נזכר מהמאה ה-11 כאחוזה כנסייתית, ובשנת 1253 הוענקו לו זכויות עיר. מהמאה ה-16 נודע היישוב בשל תעשיית החרסינה שבו, והתקיימו בו מספר בתי חרושת. לאחר מרד ינואר בסוף המאה ה-19 נשלל מעמדו העירוני של היישוב.
יהודי לגוב
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-1,400 יהודים, כמחצית מתושביו, והתקיימה בו פעילות ציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל.
בתחילת ספטמבר 1939 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ואלו החלו בחטיפת יהודיו לעבודות כפייה, ובהטלת תשלומי כופר על הקהילה, תוך רצח בני ערובה. בסוף 1939 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, אליו הובאו כמאה יהודים שגורשו מווינה ומגורשים רבים מראדום. במרץ 1942 נסגר הגטו שביישוב, והוקף בגדר תיל. בשל הצפיפות, המגיפות והרעב בגטו, מתו רבים מיושביו. ביולי 1942 גורשו מהגטו 460 צעירים, ולא שבו.
ב-7 באוקטובר 1942 פשטו על הגטו שביישוב אנשי ס"ס ושוטרים פולנים ואוקראינים, ושילחו כ-2,000 מיהודיו בקרונות משא לקיילצה, וממנה למחנה ההשמדה טרבלינקה. בשעת האקציה רצחו השוטרים קשישים, ילדים וחולים יהודים בשטח הגטו. כמה עשרות יהודים שהושארו בגטו לאיסוף רכוש המגורשים נרצחו בהמשך.
תקנת חכמים
תקנת חכמים או תקנה דרבנן ביהדות, היא שם כולל לחקיקה הלכתית שנעשתה על ידי חכמי ישראל במהלך הדורות מתקופת בית המקדש, המוסיפה על דיני התורה. המינוח התלמודי בארמית להלכות שמקורן בתקנת חכמים הוא "מדרבנן" ('מן החכמים'), לעומת הלכה שעל פי המסורת מקורה בציווי מאלוהים למשה שהיא "מדאורייתא" ('מן התורה' שבכתב).
לעיתים משמש הביטוי "תקנת חכמים" בניגוד ל"גזירות חכמים", כאשר הגזירות הן איסורים שקבעו חכמים כסייג למצוות התורה, ואילו תקנות הם הוראות חיוביות בדרך כלל שנוספו על ידי חכמים, כמו ימי החנוכה, שתכליתם הליכה בדרכי התורה באופן כללי.
סמכות חכמים
סמכותם של חכמים לגזור גזרות ולתקן תקנות נובעת מכמה מקורות:
• בתלמוד נאמר שסמכות החכמים לתקן תקנות חדשות דוגמת ימי החנוכה, נכללת במצווה לשמוע לדברי חכמים:. הבנה זו אינה מתעלמת מן הקשרה של הפרשה העוסקת בספקות בגופה של התורה, אלא רואה בה ציווי טוטאלי לשים את כף המושלים בידי בית הדין הגדול, כך שגם הסמכות לגזור ולתקן תהיה בידם. אמנם, הרמב"ן חולק ואומר שדרשה זו היא אסמכתא בלבד.
• המבי"ט כתב כי מקור סמכותם הוא מהלכה למשה מסיני.
• הרב קלמן כהנא כתב כי סמכותם של חכמים לתקן ולגזור נובעת מקבלה קדומה של העם לקבל עליהם את גזרותיהם ותקנותיהם. קבלה כללית של האומה היא בעלת תוקף מחייב אף לדורות הבאים, כפי שרואים בכמה מקומות במקרא.
חכמים שונים דנו בשאלה כיצד תקנות חכמים אינן מתנגשות באיסור "בל תוסיף" על תרי"ג מצוות שבתורה. לדעת הרמב"ם התשובה לכך היא שתקנות חכמים מותרות משום שהן מוצגות כתקנות חכמים, ולא כאיסור מן התורה.
כל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון
'כל דתקון' הוא כלל בהלכה, לפיו תקנות חכמים, בנויות באותם כללים התקפים בדינים דאורייתא. כך למשל לגבי הגעלת כלים, גם כלים שבלעו יין נסך שאיסורו מדרבנן, טעונים את אותם כללי הגעלה שדרושים להגעלת כלים שאיסורם מהתורה.
ביטול תקנות
גזירה שהתפשטה בכל ישראל, בית דין מאוחר יותר לא יכול לבטל אותה, גם אם הוא גדול מבית הדין המקורי, בחכמה ובמנין החכמים. ואם לא פשטה הגזירה בכל ישראל, אזי גם בית דין קטן יותר יכול לבטל את אותה גזירה. לעומת זאת, תקנה ניתנת לביטול על ידי בית דין מאוחר, אם הוא גדול בחכמה ובמנין מבית הדין המקורי.
גם מלכתחילה קיים כלל לפיו "אין גוזרים גזירה שאין הציבור יכול לעמוד בה".
גיום דפארדיה
גיום דפארדיה (בצרפתית: Guillaume Depardieu; 7 באפריל 1971 – 13 באוקטובר 2008) היה שחקן קולנוע צרפתי.
ביוגרפיה
דפארדיה נולד בפריז לשחקן ז'ראר דפארדיה ולרעייתו הראשונה, השחקנית אליזבת דפארדיה. אחותו היא השחקנית ז'ולי דפארדיה, ויש לו אח ואחות נוספים מנישואיו המאוחרים של אביו.
בשנת 1974 השתתף לראשונה בסרט קולנוע ("Pas si méchant que ça") לצד אביו. בשנת 1986 השתתף לצד אביו ואמו בסרט "ז'אן דה פלורט". בשנת 1996 זכה בפרס סזאר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "Les Apprentis" משנת 1995.
בשנת 2008, מעט לפני מותו, הספיק דפארדיה להצטלם לסרטו האחרון "On War" מאת הבמאי ברטראן בונלו. הסרט יצא לאקרנים ב-1 באוקטובר 2008, כשנים עשר ימים לפני מותו.
חיים אישיים
בין השנים 2003-2000 היה נשוי לשחקנית אליז ונטרה ולשניים נולדה בת אחת.
בשנת 1988, בהיותו בן 17, נכלא לזמן מה בגין עבירות סמים. בשנת 1995 היה מעורב בתאונת אופנוע ונזקק לניתוח בברכו. בבית החולים נדבק בזיהום חיידקי; כעבור שמונה שנים של שימוש באנטיביוטיקה ומשככי כאבים החליט בשנת 2003 לעבור ניתוח לכריתת הרגל.
מסעות סאליבן
מסעות סאליבן (באנגלית: Sullivan's Travels) הוא סרט מסע-קומי אמריקאי משנת 1941, בבימויו של פרסטון סטרג’ס ובכיכובם של ג'ואל מקריי וורוניקה לייק.
הסרט הוא סאטירה על במאי קולנוע – ג'ון ל. סאליבן (ג'ואל מקריי), שמשתוקק לעשות סרט דרמה רלוונטי מבחינה חברתית, אבל בסופו של דבר לומד כי קומדיות הן תרומתו המשמעותית לחברה. שם הסרט מתייחס ל-"מסעות גוליבר", הרומן המפורסם של הסאטיריקן ג'ונתן סוויפט, על מסע נוסף של גילוי עצמי. תפקידה של ורוניקה לייק בסרט היה אחד מתפקידיה הראשיים הראשונים.
ב-1990 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית, בשל היותו בעל חשיבות "תרבותית, היסטורית או אסתטית".
יניב מורוזובסקי
יניב מורוזובסקי (נולד ב-19 באוגוסט 1983) הוא קריין ושדרן רדיו ישראלי, לשעבר מנהל חטיבת הבידור של קול ישראל, מנהל תחנת הרדיו רשת ג', איש גלי צה"ל, מחלוצי הרדיו האינטרנטי בישראל.
ביוגרפיה
את דרכו הרדיופונית החל מורוזובסקי בשנת 1997, כשהיה בן 15 בלבד, ושימש כמגיש, עורך וכתב ברדיו אמצע הדרך, באותו זמן החל גם לתקלט במועדונים ולערוך תוכני שידור בערוץ הקהילתי.
ב-2001 התגייס לגלי צה"ל. שירת כקריין ומגיש של תוכניות אקטואליה, מוזיקה ובידור; קריין את מהדורות החדשות ושידר רצועות מוזיקה בגלגלצ. כמו כן מורוזובסקי ערך והגיש מגוון של תוכניות לילה, ביניהן: "לא רוצים לישון בשמירה", שהגיש עם השחקנית שרון זליקובסקי; "לא רוצים לישון - רוצים להשתגע" לצד גדעון אוקו; וכמו כן גם את "הדיסקוטק" ואת "לא רוצים לישון בשישי".
ב-2004 הקים מורוזובסקי חברת קריינות על מנת לשווק את שירותיו, הפועלת עד היום. החברה מספקת שירותי קריינות והפקה של זמרירים לרדיו ולאינטרנט. כמו כן ניהל באותה שנה את התוכן של ערוץ השידורים "Music Box Israel" של רשת השידור yes, עד סגירתו ב-2005.
ב-2005 הצטרף מורוזובסקי לצוות הרדיו האינטרנטי Radi-YO, והיה מבכירי ממשיכת דרכה - רדיו ClickFM. במקביל הצטרף לצוות רדיו דרום, שם החל לערוך ולהגיש תוכנית בוקר יומית ואת יומן האקטואליה המרכזי של התחנה. הוא עזב את התחנה ב-2006.
ועוד ב-2006, מורוזובסקי מונה למנהל תחנת הרדיו החינוכי רדיו קול רמת השרון. התחנה משדרת ברמת השרון בתדר 103.6FM וגם באינטרנט.
ב-2008 החל לשמש כקריין וכעורך בדסק מבזקי הרדיו של חברת החדשות ששודרו ברדיו 99. לאחר כשנה חזר לקריין חדשות בגלי צה"ל, וכיום הוא עורך ומגיש חדשות ויומנים בתחנה.
ב-2010 הקים מורוזובסקי את תחנת הרדיו האינטרנטית Click2Dance, ומשנת 2014 את ממשיכת דרכה ברשת, radioDANCE.
ב-2012 מונה למנהל תחנת הרדיו רשת ג' של קול ישראל, והפך למנהל הצעיר ביותר שגויס לשורות קול ישראל מאז ומעולם.
ב- 2017 החל לשדר בתחנת הרדיו רדיו ארץ
כיום, מורוזובסקי מרצה בין השאר בבית הספר לתקשורת של אוניברסיטת אריאל ובקורסי הרדיו והקריינות במכללת BPM.
קוגלהוף
קוגלהוף או גוגלהוף (בגרמנית: Gugelhupf, יש להגות גוּגֵלהוּפְּף) היא עוגה מסורתית הנפוצה בגרמניה, אוסטריה, שווייץ וחבל אלזס שבצרפת. עוגה זו נפוצה בצ'כיה בשם "בָּבּוֹבקַה" (bábovka) וברוסיה בשם "בָּבְּקַה" (bábka), ובהונגריה, קרואטיה וסרביה היא קרויה "קוגלוף" (kuglof).
העוגה היא עוגת שמרים בחושה, בעלת צורה מעגלית עם חור במרכזה של העוגה. העוגה מכילה צימוקים, שקדים או קליפות הדרים מסוכרות.
נהוג שאורחים המוזמנים לארוחה מגיעים עם קוגלהוף למארחים. כמו כן, היה נהוג לכלול תבנית קוגלהוף בנדוניה.
בישראל נהגו בעבר להכין גרסה של העוגה בסיר פלא על כיריים.
אטימולוגיה
מקור שמה של העוגה כנראה במילה הגרמנית "גוגל" שמשמעה ברדס, בגלל הצורה הגבוהה של העוגה, ויש שמקשרים את השם למילה "קוגל" שמשמעה כדור, מסיבות דומות.
ייתכן שמקור המילה הוּפְּף בגרמנית במילה שמרים (הּפה - Hefe) או בשם הפועל לקפוץ(הוּפְּפן- hüpfen), כיוון שהשמרים גורמים לעוגה "לקפוץ" מעל לגובה התבנית.
בוראקס
בוראקס (Borax) הוא מלח של חומצה בורית המצוי כמינרל טבעי במשקעים של אגמים מלוחים. נוסחתו הכימית. ייתכנו הרכבים שבהם יש פחות מי גביש, כמו Borax pentahydrate שנוסחתו כ כתיבה מדויקת יותר של הנוסחה היא משום שהבוראקס מכיל את האניון  המורכב משני טטראדרים של  ושתי יחידות של  (משולשים מישוריים) כמודגם באיור.
הבוראקס מסיס במים ומופיע בדרך כלל באבקה לבנה המורכבת מגבישונים רכים חסרי צבע.
יריד ההבלים (סרט, 2004)
יריד ההבלים (באנגלית: Vanity Fair) הוא סרט דרמה רומנטית משנת 2004 שביימה מירה נאיר עיבוד לרומן באותו שם מאת הסופר האנגלי ויליאם מייקפיס תאקרי. הרומן שימש בסיס למספר רב של עיבודים קולנועיים וטלוויזיוניים. גרסה זו סוטה בצורה משמעותית מהמקור הספרותי, בעיקר באופייה של הגיבורה בקי שארפ.
הסרט היה מועמד לפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה בשנת 2004.
Would?
Would?‎ הוא שיר של להקת הגראנג' אליס אין צ'יינס מתוך הדיסק Dirt.
השיר נכתב על ידי גיטריסט הלהקה ג'רי קאנטרל על מותו של אנדרו ווד, סולן להקת מאת'ר לאב בון שנפטר ממנת יתר של הרואין בשנת 1990.
השיר הופיע לראשונה בתור הפסקול של הסרט סינגלס ב-1992, שבו חברי הלהקה מופיעים בחלק קטן ממנו.
ג'רי קאנטרל על השיר:
"חשבתי המון על אנדרו בזמנו. תמיד היה לנו כיף גדול כשבילינו ביחד, בדיוק כמו שהיה לי עם כריס קורנל [סולן להקת סאונדגארדן]. אף פעם לא היה לנו רגע רציני, תמיד עשינו כיף. אנדי היה בחור מצחיק מאוד ומלא שמחת חיים וזה באמת היה כואב לאבד אותו. אבל תמיד שנאתי אנשים שביקרו החלטות שאחרים עשו. אז השיר גם פונה לאנשים שמעבירים ביקורת על אחרים."
א-סוואחרה א-שרקייה
א-סוואחרה א-שרקייה (בערבית: السواحرة الشرقية) הוא כפר פלסטיני מדרום מזרח לירושלים, המשתייך לנפת ירושלים של הרשות הפלסטינית. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, האוכלוסייה במקום מנתה 5,210 תושבים באמצע שנת 2006.
הכפר קרוי על שם בני השבט הבדואי ערב א-סוואחרה. עד לעת החדשה נדדו בני השבט באזור צפון מדבר יהודה ולא התגוררו ביישוב קבע כי אם באוהלים שחורים עשויים שערות עיזים, ולפרנסתם עסקו בחקלאות בעל וברעיית צאן. בימי המנדט הבריטי עברו בני השבט להתגורר במתחם ענק של שיכוני-קבע שזכה לשם א-סוואחרה, כאשר חלקו שממזרח לנחל קדרון כונה א-סוואחרה א-שרקייה (סוואחרה המזרחית) וחלקו המערבי - א-סוואחרה אל-ע'רבייה. במפקד של השלטונות הבריטיים בשנת 1931 נמנו 1,469 נפשות בסוואחרה כולה.
בשנת 1961, תחת השלטון הירדני, האוכלוסייה בכפר מנתה 279 נפש.
בעבר הסתמכה סוואחרה א-שרקייה על תשתיות, ובהם בתי ספר ומרפאות, של הכפרים ג'בל מוכאבר ושייח' סעד. כיום חוצצת גדר ההפרדה בין ג'בל מוכאבר, המהווה שכונה של ירושלים, לבין א-סוואחרה א-שרקייה.
מחול החרבות
מחול החרבות הוא פרק במערכה האחרונה של הבלט גאינה, אחת מיצירותיו הידועות של אראם חאצ'טוריאן, שהושלמה בשנת 1942. הפרק מחול החרבות כולל ריקוד מלחמה מסחרר בקצב המזורקה, כשהרקדנים מציגים את כישוריהם בחרבות.
עקב הקצב שלו, המסעיר באופן בלתי רגיל, קיבל מחול החרבות מקום מיוחד בביצוע קונצרטים. מה שהוביל למגוון עיבודים במוזיקה הפופולרית. סחרור צלחות בקרקס ותעלולים דומים שבוצעו לצלילי הפרק המוזיקלי תרמו לפרסומו. במהלך השנים גם בוצע הפרק על ידי מבצעים רבים דוגמת יאשה חפץ, נגן הג'אז וודי הרמן ומוזיקאי הרוק אנד רול דייב אדמונדס.
מהאטמה גנדי
מהאטמה גנדי או בשמו המלא מוֹהַנְדַּס קרמצ'נד גַּנְדי (בגוג'ראטית: મોહનદાસ કરમચંદ ગાંધી, בהינדית: मोहनदास करमचंद गांधी; 2 באוקטובר 1869 – 30 בינואר 1948) היה מנהיג פוליטי ורוחני הודי, שהוביל את תנועת העצמאות ההודית במאבקה נגד שלטון האימפריה הבריטית. הוא נחשב גם לסמל ההתנגדות הלא-אלימה בזכות הגייתה ויישומה של הסאטיאגרהא - פילוסופיה הממוקדת בחיפוש אחר האמת ובהתנגדות לרשע באמצעות התנגדות פעילה אך לא אלימה - דבר שהוביל לעצמאות הודו ועורר השראה אצל תנועות שונות לזכויות האדם ולחופש ברחבי העולם.
פרוסניום
תיאטרון פרוסניום הוא מונח מתחום התיאטרון שהמאפיין העיקרי בו הוא מסגרת קשתית גדולה (נקראת "קשת פרוסניום" למרות שאינה בהכרח קשתית), הממוקמת בקדמת הבמה. מקור המושג בתיאטרון הרומי. אטימולוגית, המילה פרוסניום (באנגלית proscenium, מלטינית proscaenium, מיוונית proskenion) מורכבת מ-pro במשמעות "לפני", ו-skene במשמעות "במה, אוהל, ביתן" (ו-ium סיומת לטינית).
מהאטמה גנדי
גנדי נמנה עם המנהיגים המוערכים ביותר במאה העשרים. הוא מוכר בהודו ובעולם כמהאטמה גנדי ("מהאטמה" בסנסקריט - "הנפש הגדולה", כינוי שניתן לו על ידי המשורר רבינדרנת טאגור). בהודו הוא מכונה גם באפו ("אבא" בגוג'ראטית). הוא נחשב באופן רשמי לאבי האומה ההודית, ויום הולדתו, בשניים באוקטובר, מצוין מדי שנה כחג לאומי הודי בשם "גנדי ג'איאנטי". ב-15 ביוני 2007 הכריזה העצרת הכללית של האומות המאוחדות על 2 באוקטובר כיום הבינלאומי לאי-אלימות.
פרוסניום
בתיאטרון פרוסניום, הקהל משקיף ישירות על הבמה, אשר לרוב מורמת מטר או שניים מעל השורה הראשונה, וצופה בהופעה דרך "הקשת". החלל בו הצופים יושבים נקרא "בית". הבימה המרכזית היא החלל מאחורי קשת הפרוסניום, לרוב היא מופרדת במסך קדמי היכול לרדת או להיסגר מהצדדים ולאמצע. האזור מלפני המסך נקרא "אפרון" ("apron") או "קדמת-בימה". אזורים אחרים בבימה המופרדים בקשת פרוסניום או בכל מסך אחר, נקראים אגפים (wings), והחלל שמעל הבמה שמוחבא מאחורי הקצה העליון של הקשת נקרא "flyspace". כל חלל אחר המוסתר מהצופים נחשב "מאחורי הקלעים". גודל הבמות יכול לנוע בין חללים קטנים ועד לגובה של מספר קומות.
מהאטמה גנדי
גנדי יישם לראשונה מרי אזרחי לא אלים במאבקה של הקהילה ההודית למען זכויות אזרח בדרום אפריקה. לאחר שחזר להודו, הוא ארגן איכרים ועובדים עניים למחאה מול מיסוי דכאני ואפליה רחבת היקף. לאחר שנתמנה לעמוד בראש הקונגרס הלאומי ההודי, הנהיג גנדי קמפיינים כלל-לאומיים להקלת העוני, לשחרור הנשים, לאחווה בין דתות וקבוצות אתניות שונות, להפסקת האפליה נגד קאסטות בכלל וקאסטת ה"טמאים" בפרט, ולמען עצמאות כלכלית של הודו. מעל כל המאבקים האלה הוא נאבק למען ה"סווארג'" - עצמאותה של הודו מהכיבוש הזר. גנדי הוביל את האומה ההודית במרי האזרחי נגד מס המלח שהונהג בהודו, וב-1930 ערך את "צעדת המלח" בת 400 הקילומטרים. ב-1942 הוא קרא בפומבי ליציאתם של הבריטים מהודו. הוא שהה בכלא שנים רבות במספר תקופות שונות, בדרום אפריקה ובהודו.
גנדי יישם והטיף לאי אלימות ולאמת, בכל מצב. הוא חי בפשטות וארגן אשראם שהחזיק מעמד כלכלית בכוחות עצמו. הוא הכין את בגדיו בעצמו - הדהוטי והגלימה המסורתיים ההודים שהוא טווה וארג באמצעות הפלך שלו, הוא ניזון מאוכל צמחוני פשוט ומאוחר יותר מדיאטת פירות. הוא ערך צומות ממושכים (לפעמים מעל לחודש) הן למען היטהרות עצמית והן כמעשה מחאה.
גנדי נרצח ב-30 בינואר 1948 על ידי מתנקש הינדי, שהתנגד להסכמתו לשלם פיצויים לפקיסטן, כפי שהמליצו הבריטים, בטענה שהדבר יחליש את ההינדואים. על פי בקשתו, גופתו נשרפה ואפרו פוזר בין נהרות העולם.
נעוריו ותחילת דרכו
גנדי נולד ב-2 באוקטובר 1869 למשפחת הינדואית, בעיר פרובאנדר שבמדינת גוג'ראט של ימינו. משפחתו השתייכה ל"מודה" (Modh) - קהילת סוחרים מפורסמת שמוצאה מהעיר מודהרה בגוג'ראט. אביו היה קרמצ'נד גנדי האב, שהיה ראש הממשלה בנסיכות פרובנדר (כיום חלק ממדינת גוג'ראט). אמו, פוטלבאי (Putlibai) הייתה אשתו הרביעית של קרמצ'נד, וחברה במסדר הפראנמי - וישנואי. שתי נשותיו הראשונות של קרמצ'נד, שכל אחת מהן ילדה לו בת, מתו מסיבות לא ידועות. גנדי שגדל עם אם מסורה ותחת השפעת הג'ייניזם של גוג'ראט, למד כבר בגיל צעיר את האמונות בדבר אי פגיעה ביצורים חיים, צמחונות, צום לשם הטהרות, וסובלנות הדדית בין חברים באמונות וקאסטות שונות. גנדי ומשפחתו היו חברים בקאסטת הואישיה (קאסטת הסוחרים והאומנים).
במאי 1883, בגיל 13, חיתנו אותו הוריו לקסטורבה מחנג'י, ועמה הוליד חמישה בנים. הבכור מביניהם מת בינקותו; הרילל גנדי נולד ב-1888; מנילל גנדי נולד ב-1892; רמאדס גנדי נולד ב-1897 ודאבאס גנדי נולד ב-1900. לימים התכחש מוהנדס גנדי לבנו הגדול, הרילל, עקב הוללותו. גנדי היה תלמיד בינוני בפורבאנדר ומאוחר יותר בעיר ראג'וקט. הוא עבר בקושי את בחינת הקבלה לקולג' סאמאלדאס בעיר בהוונג'אר בגוג'ראט.
בגיל 18 נשלח לאנגליה ללמוד משפטים, בדרבון אמו. באנגליה, בה נתקל בקשיים לקיים מנהגים ואורחות חיים אליהם היה רגיל, ביניהם הצמחונות, התעורר אצלו הרצון להכיר את דתו ואת מנהגיה לעומק. במסגרת חיפושיו אחר מסעדה צמחונית, נחשף לספרו של הנרי סולט 'הטיעון בעד הצמחונות' (באנגלית: A Plea for Vegetarianism) והושפע ממנו רבות. בשנת 1931, נשא גנדי את דברי הפתיחה בכנס וטען כי היה זה ספר זה שגרם לו להבין מדוע צמחונות היא הבחירה הראויה וחובה מוסרית. לפני קריאת הספר, גנדי דבק בצמחונות משום שנדר לחיות על פי עקרונות התזונה ההינדים, אולם לאחר הקריאה הבין את הרציונל בבסיס העמדה הצמחונית וראה זו כמשימה אישית להפיץ אותה ברבים. בתום לימודיו חזר להודו, אך התקשה למצוא עבודה בתחום המשפטים. לאחר תקופה קצרה נשלח מטעם חברה הודית לדרום אפריקה.
המאבק לזכויות ההודים באפריקה
ב-1893 הגיע גנדי לדרום אפריקה כעורך דין, לשנת עבודה מתוכננת. בדרום אפריקה נתקל גנדי באפליה נגד ההודים במדינה. הוא גורש מרכבת בעיר פיטרמריצבורג לאחר שסירב לעבור מקרון המחלקה הראשונה לקרון המחלקה השלישית בעודו מחזיק בכרטיס למחלקה הראשונה. בהמשך מסעו הוא נסע במרכבת נוסעים והוכה על ידי הרכב משום שסירב לנסוע כשהוא עומד על לוח העמידה של המרכבה כדי לפנות מקום לנוסע אירופאי. הוא סבל מקשיים אחרים במסע כמו איסור כניסה למלונות רבים. בהמשך, הורה לו שופט השלום בבית המשפט בדרבן, כמו גם אנשים אחרים בנסיבות דומות, להסיר את הטורבן שלו, הוראה שגנדי סירב לה.
רבים מסכימים כי תקריות אלה היוו נקודת מפנה בחייו של גנדי, שעימתו אותו עם אי הצדק החברתי של תקופתו ועוזרים להבין את האקטיביזם החברתי שלו בהמשך חייו. על ידי התנסות אישית בגילויים של גזענות, דעה קדומה ואי צדק שהופנו כנגד הודים בדרום אפריקה החל גנדי להטיל ספק במעמדם של בני עמו בקרב האימפריה הבריטית, וכן במעמדו שלו בחברה.
הוא דחה את עזיבתו הצפויה כדי לסייע להודים להתנגד להצעת חוק שהועלתה בבית המחוקקים שבחבל נטאל, ואשר שללה מתושבי החבל ההודים זכויות שונות, ביניהן זכות ההצבעה. גנדי לא הצליח לעצור את החוק, אבל המאבק שלו הצליח למשוך תשומת לב למצבם הירוד של ההודים בדרום אפריקה. כצעד תומך במאבקו הקים גנדי בשנת 1894 את הארגון "הקונגרס ההודי של נטאל", ודרך ארגון זה הוא איחד את כוחם של ההודים בדרום אפריקה לכדי כוח פוליטי הומוגני. בינואר 1897, כשחזר גנדי מביקור קצר להודו, תקף אותו המון של דרום אפריקאים לבנים וניסה לבצע בו לינץ'. בהתאם לערכים שלימד בשנים לאחר מכן, הוא סירב לתבוע מי מהמשתתפים בהתקפה זו, באומרו כי אחד העקרונות שלו הוא לא לחפש תיקון של עוולה אישית בבית המשפט.
גנדי ייסד שני יישובים קואופרטיביים בתקופת שהותו בדרום אפריקה. היישוב הראשון, חוות פיניקס, הוקם ב-1904 בעזרת ידידו היהודי, הנרי פולק, לאחר שהלה נתן לגנדי לקרוא את ספרו של ג'ון ראסקין Unto this Last. היישוב השני, חוות טולסטוי הוקם ביוני -1910 על ידי גנדי יחד עם הארכיטקט היהודי הרמן קלנבאך. חווה זו נועדה לשמש כמרכז רוחני עבור "לוחמי הסאטיגראה".
לגנדי היו קשרי חברות קרובים עם קלנבאך. הם היו ידידי נפש מתקופת היכרותם בדרום אפריקה בראשית המאה העשרים ועד מותו של קלנבאך בשנות ה-40. בביוגרפיה, פרי עטו של עורך הניו יורק טיימס לשעבר, ג'וזף לליוולד, נטען כי בין השניים שררה מערכת יחסים רומנטית.
בשנת 1906 הכריזה ממשלת פרובינציית טרנסוואל על תקנה חדשה שחייבה את הרישום של האוכלוסייה ההודית במחוז, בעזרת טביעות אצבע. בפגישת מחאה המונית שהתקיימה ביוהנסבורג ב-11 בספטמבר באותה שנה, אימץ גנדי לראשונה את המתודולוגיה שהיה עסוק בפיתוחה, הסאטיאגרהא (דבקות באמת), או התנגדות לא-אלימה. הוא קרא לחבריו ההודים להתנגד ולסרב לחוק החדש ולסבול את העונשים על הסירוב לחוק, במקום להתנגד לו באמצעים אלימים. תוכניתו של גנדי אומצה, והובילה למאבק שנמשך 7 שנים שבו אלפי הודים, ובכללם גנדי עצמו, נכלאו, הולקו או אפילו נורו בגלל השתתפותם בשביתות, בתהלוכות מחאה בלתי חוקיות, בסרבנות להירשם, בשריפת כרטיסי הרישום, ובצורות אחרות של התנגדות בלתי אלימה. הממשלה הצליחה לדכא את המחאות ההודיות, אבל במחיר עלייתה של זעקה ציבורית שעלתה כתגובה לשימוש שעשתה ממשלת דרום אפריקה בשיטות נוקשות ותוקפניות למול המחאות ההודיות השלוות. דעת הקהל הכריחה בסופו של דבר את הגנרל יאן כריסטיאן סמאטס לנהל משא ומתן עם גנדי ולחפש פשרה. במהלך מאבק זה התעצבו רעיונותיו של גנדי והבשיל גם מושג הסאטיאגרהא.
למרות התנגדותו לשלטון הבריטי, סייע גנדי במהלך שהותו לשלטון זה בדרכים שונות, בלא להשתתף בלחימה עצמה. על פעילות זו קיבל גנדי את עיטור הזהב "קיסר הודו" מידי לורד הרינג. ב-1899 הקים גנדי יחידת מתנדבי אמבולנסים, לסיוע לבריטניה במלחמת הבורים, והשתתף במסגרת זו בכמה מבצעים בעיר הנצורה ליידיסמית. בשנת 1904, בלחימה כנגד הזולו, הקים גנדי יחידת אלונקאים למשך כל הלחימה. בשני המקרים זכה באות כבוד.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ייסד גנדי יחידת מתנדבי אמבולנסים המורכבת בעיקר מהודים, ברובם סטודנטים מלונדון. גנדי לחם למען זכויות ההודים עד עזיבתו ב-1914, לאחר הסכם עם השלטונות הבריטיים בעניין.
החל משנת 1903 שימש גנדי כעורך של העיתון "דעה הודית" (Indian Opinion) שהופץ בדרום אפריקה. הוא המשיך בכך עד עזיבתו את המדינה ב-1914. מאוחר יותר בחייו, בשנים 1919–1932 הוא ערך עיתון באנגלית בשם "הודו הצעירה", ומשנת 1933 ועד מותו ב-1948 את העיתון Harijan ששניהם הופצו מאחמדאבאד.
חזרה להודו
בסוף שנת 1914 חזר גנדי להודו, והגיע למסקנה כי יש להביא לשחרור לאומי מן הכיבוש הבריטי. הוא הקדיש לכך כשלושים שנים של מאבק ציבורי - עד לנסיגת הבריטים ב-1947. במהלך שנות המאבק קידם גנדי את הקונגרס הלאומי ההודי, והפכו לארגון הפוליטי המרכזי, מנהיג מכובד של מפלגת הקונגרס באותם ימים.
מאבק האיכרים בצ'מפראן ובקהדא
גנדי זכה בהישג פוליטי משמעותי ראשון בהודו בשנים 1918–1919 ב"סאטיאגרהא של צ'מפראן קהדא" - מאבקם של האיכרים העניים ממחוז צ'מפראן (Champaran) במדינת ביהר ובמחוז קהדא (Kheda) במדינת גוג'ראט, כנגד מיסוי והזנחה מצדם של בעלי האדמות והשלטונות הבריטיים, בזמן רעב המוני.
סיוע לבריטים
גנדי לא החל במאבק בבריטים. את דרכו בהודו החל בסיוע לקבוצות חלשות בחברה. המאבק הראשון של גנדי בהודו היה בצ'מפארן שם יזם מאבק לא אלים כנגד גזרות לא הגיוניות שאילצו את האיכרים לגדל אינדיגו המשמש לצביעת בדים ואינו מועיל לאיכרים. המאבק השני נערך ב-1918 בקהדא בו הוא ארגן סטיאגרה של האיכרים נגד הדרישה למיסים לא הגיוניים. המאבק השלישי נערך ב-1918 באחמדאבאד ולא כוון כנגד הבריטים. גנדי התערב בקונפליקט בין עובדים לתעשיינים בתעשיית הטקסטיל המקומית. זו הפעם ראשונה שגנדי השתמש בשביתת רעב ככלי במאבק. במאבקים אלה גנדי לא קידם שלטון עצמי אלא רק התנסה במאבק מקומי נגד אי-צדק ללא התערבות הקונגרס. המאבקים, למרות היותם ספציפיים ומקומיים, הראו את האפקטיביות של גנדי כמנהיג. רק ב-1919, אחרי שנחקק "חוק ראולט", שהאריך את פקודות החרום מ-1915 שקבעו איסור על התאספות, ונתנו סמכויות מעצר על סמך חשד בלבד, ניהול משפטים בבתי-משפט מיוחדים ובדלתיים סגורות, ועונש של שתי שנות כליאה על החזקת חומר הסתה, החליט גנדי לצאת במסע התנגדות תעמולתי כנגדו.
גם במהלך מאבקו בשנות מלחמת העולם הראשונה לא חדל גנדי מלתמוך בבריטים, כאשר נעתר לבקשת לורד צ'למספורד ב-1918 לגיוס גדוד למען המלחמה. את הגדוד ניסה להקים בח'דה, על-אף שהצורך בחיילים פסק לפני שהספיק לשלוח את חייליו. למרות התגייסותו לסיוע זה, סדרת מאורעות הביאה את גנדי להסרת תמיכתו בבריטים, ולהבנה כי על ההודים לפעול לשחרור ארצם.
התנועה לאי שיתוף פעולה
בהמשך, התאכזב גנדי מהסירוב הבריטי לדרישת מוסלמים רבים, ביניהם הודים מוסלמים, להחזרת שלטון הח'ליפות בטורקיה.
בדצמבר 1921 קיבל גנדי את הנהגת הקונגרס. תחת הנהגתו, עברה המפלגה ארגון מחדש ונתקבלה חוקה חדשה, שמטרתה השגת סווארג'. החברות במפלגה נתאפשרה לכל מי שהיה מוכן לשלם דמי חבר. הותקנה היררכיה של ועדות כדי לשפר את המשמעת, והפיכת המפלגה מארגון אליטיסטי לכזה שפנה להמוני העם.
גנדי הרחיב את רעיון ההתנגדות הלא אלימה שלו למדיניות ה"סוואדשי" - החרמת סחורות שיוצרו מחוץ להודו, במיוחד סחורות בריטיות. בהקשר למאבק זה הוא הטיף לכך שכל ההודים ילבישו "קהדי" (בגדים מתוצרת ביתית) במקום בגדים ואריגים מתוצרת אנגלית. גנדי קרא לכל ההודים, עשירים ועניים, גברים ונשים, להקדיש זמן מדי יום לשם טוויית חוטים ואריגה של קהדי כדי לתמוך בתנועה לעצמאות. מהלך זה נועד כדי להחדיר משמעת ומסירות, כדי לנפות החוצה חוסר-רצון ושאפתנות, וכדי לכלול בתנועה גם נשים, שכן בזמנו חשבו רבים כי פעילות פוליטית אינה פעילות מכובדת לאישה. בנוסף לחרם על המוצרים הבריטים, גנדי קרא להודים להחרים גם את מוסדות החינוך הבריטיים ואת מערכת בתי המשפט שלהם, להתפטר ממשרות ממשלתיות, ולהתכחש לתארים ולפרסים בריטיים.
בצד הפעולות הפסיביות, הנהיג גנדי פעולות אקטיביות לא-אלימות (מלבד תהלוכות ואסיפות), שכללו חינוך חקלאי והקמת תעשיות פרטיות, כחתירה תחת התעשייה הבריטית.
המדיניות של "אי שיתוף פעולה" זכתה להיענות רחבה ולהצלחה, והגבירה את ההשתתפות של כל שכבות האוכלוסייה במאבק לעצמאות. ועם זאת, כשהתנועה הגיעה לשיאה, ההצלחה נקטעה באיבה כתוצאה מהתנגשות אלימה בעיירה צ'ורי צ'ורא (Chauri Chaura) (היום במדינת אוטר פרדש) בפברואר 1922. מחשש שהתנועה תפנה לנתיב אלים, ומתוך שכנוע שהדבר יביא להרס מוחלט של כל הישגיו, גנדי ביטל את הקמפיין הנרחב של מרי אזרחי.
גנדי נעצר ב-10 במרץ 1922, ונשפט באשמת "הסתה או ניסיון להסית", ונגזרו עליו שש שנות מאסר, החל מ-18 במרץ 1922. גנדי שוחרר מהמאסר לאחר שנתיים בלבד, בפברואר 1924, לאחר שעבר ניתוח לטיפול בדלקת התוספתן.
ללא אישיותו המאחדת של גנדי, מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי החלה להתפלג. בזמן שהותו בכלא, התפצלה המפלגה לשתי סיעות. פלג אחד הובל על ידי צ'יטהרנגן דאס (ChittaRanjan Das) ועל ידי מוטילאל נהרו שדגלו בהשתתפות ברשות המחוקקת, והפלג האחר שהונהג על ידי צ'אקראוורטי ראג'פופאלאצ'רי (Chakravarti Rajagopalachari) ועל ידי סארדר ואללאבהבהאי פאטל (Sardar Vallabhbhai Patel) שהתנגדו לצעד זה. בנוסף, שיתוף הפעולה בין הינדואים לבין מוסלמים שהיה בשיאו בזמן המאבק הבלתי אלים, החל להחלש. גנדי ניסה לגשר על פערים אלה באמצעות צעדים רבים, שכללו גם שביתת רעב בת שלושה שבועות בסתיו 1924, אבל הוא השיג הצלחה מוגבלת בלבד.
סווארג' וצעדת המלח
גנדי נשאר מחוץ לאורות הבמה במשך כמה שנים, והעדיף לנסות לפתור את המתחים בין מפלגת סווארג' לבין מפלגת הקונגרס. הוא עסק גם במאבקים לשיפור פני החברה בהודו, כולל יוזמות לשיפור היחס כלפי ה"טמאים" - בני בלי קאסטה, נגד אלכוהוליזם, בערות ועוני. הוא חזר לקדמת הבמה בשנת 1928. שנה קודם לכן מינתה הממשלה הבריטית וועדה חדשה לרפורמה חוקתית בראשותו של סר ג'ון סימון. ועדת סימון לא הכילה אפילו הודי אחד בין שורותיה. התוצאה הייתה שהמפלגות ההודיות החרימו את הוועדה. בוועידה בקולקטה בדצמבר 1928 קידם גנדי החלטה הקוראת לממשלה האנגלית להעניק להודו מעמד של דומיניון או שייפתח נגדה קמפיין לא-אלים חדש שמטרתו השגת עצמאות מלאה להודו. גנדי מיתן את דעותיהם של אנשים צעירים יותר כמו סובהס צ'אנדרא בוסא וג'ווהרלל נהרו שרצו לתבוע עצמאות מיידית, אבל גם שינה את עמדתו שלו, למתן אורכה של שנה אחת בלבד במקום שנתיים.
הבריטים לא הגיבו. ב-31 בדצמבר 1929 נפרס דגלה של הודו בלאהור. ב-26 בינואר 1930 חגגה מפלגת הקונגרס הלאומי שהתכנסה בלאהור את יום העצמאות ההודי. יום זה צוין כמעט על ידי כל ארגון הודי אחר.
בהתאם להבטחתו, פתח גנדי בסאטיאגרהא חדשה נגד מס המלח במרץ 1930. ששיאה היה צעדת המלח המפורסמת לדאנדי בין 12 במרץ ל-6 באפריל 1930. גנדי צעד 385 קילומטרים מאחמדאבאד (העיר הגדולה ביותר בגוג'ראט) לדאנדי (כפר קטן במדינה זו), כדי לייצר מלח בעצמו. אלפי הודים התלוו אליו במסעו אל הים. זה היה אחד הקמפיינים המוצלחים ביותר שלו שבו המוני הודים עברו על החוק הבריטי שאסר על תחרות בהפקה הבריטית של מלח בישול. בתגובה, עצרה בריטניה כמאה אלף תושבים הודים.
אירוע זה נחשב לשיאו של המאבק בבריטים. מאבקו של גנדי זכה בשלב זה לפרסום בינלאומי רב, ובין היתר נבחר גנדי ב-1930 לאיש השנה של השבועון טיים.
הממשלה הבריטית, שיוצגה על ידי המשנה למלך אדוארד אירווין החליטה לנהל משא ומתן עם גנדי. במרץ 1931 נחתם הסכם גנדי-אירווין. הממשלה הבריטית הסכימה לשחרר לחופשי את כל האסירים הפוליטיים בתמורה להשעיית פעולות המרי האזרחי. בנוסף, גנדי הוזמן להשתתף בוועידת השולחן העגול בלונדון כנציג היחידי של מפלגת הקונגרס. הוועידה הייתה מאכזבת בעיני גנדי והלאומנים שכן היא התמקדה בנסיכים ההודים ובמיעוטים ההודים במקום בהעברת השלטון.
זאת ועוד, יורשו בתפקיד של לורד אירווין, לורד וילינגדון, פתח בקמפיין חדש של דיכוי הלאומנים. גנדי נאסר שוב, והממשלה ניסתה להרוס את השפעתו על ידי בידוד מוחלט שלו מתומכיו. טקטיקה זו נכשלה. בשנת 1932, נכנעה הממשלה הבריטית לקמפיין שהנהיג המנהיג והעיתונאי מכת הטמאים בהימרו רמג'י אמבדקאר, הממשלה אישרה מינוי אלקטורטים נפרדים לכת הטמאים. במחאה, פתח גנדי בצום של שישה ימים בספטמבר 1932, ואילץ את הממשלה לאמץ סידור מתאים יותר באמצעות משא ומתן באמצעות מנהיג כת הטמאים פאלוונקר באלו. היה זה תחילתו של קמפיין חדש של גנדי, לשיפור חייהם של האסורים במגע, אותם הוא כינה "הריג'אנס", "הילדים של אלוהים". ב-8 במאי 1933 החל גנדי בצום של 21 יום להיטהרות עצמית ולעזרת תנועת ההריג'אן.
בקיץ 1934 נעשו 3 ניסיונות כושלים להתנקש בחייו.
מלחמת העולם השנייה ותנועת "צאו מהודו"
בספטמבר 1939 פרצה מלחמת העולם השנייה עם פלישתה של גרמניה הנאצית לפולין. בתחילה גנדי תמך במתן "סיוע מוסרי לא אלים" למאמץ הבריטי, אך מנהיגים אחרים של הקונגרס נעלבו מההחלטה החד צדדית של בריטניה להפוך את הודו למעורבת במלחמה לצידם, ללא התייעצות עם נציגי התושבים. כל חברי הקונגרס התפטרו מתפקידם. לאחר מחשבה ממושכת על הנושא, גנדי הכריז כי הודו לא תוכל להיות חלק ממלחמה שנערכת כביכול למען החופש הדמוקרטי, בעוד שחופש כזה נמנע מהודו עצמה.
מספר חברים במפלגת הקונגרס ובקבוצות פוליטיות הודיות אחרות, הן פרו-בריטיים והן אנטי-בריטיים, מתחו ביקורת על גנדי. חלקם הרגישו שהתנגדות לבריטניה בשעת מאבקה לחיים ולמוות היא דבר לא מוסרי, ואחרים סברו שגנדי לא תקיף מספיק כלפי הבריטים.
באותה תקופה קמה תנועת צאו מהודו שהייתה התנועה החזקה ביותר בהיסטוריה של המאבק לעצמאות הודו, עם מאסרים המוניים ואלימות בסדר גודל חסר תקדים. אלפי לאומנים הודים נהרגו ונפצעו מאש המשטרה, ונאסרו מאות אלפי אנשים. גנדי ותומכים הבהירו כי הם לא יתמכו במאמץ המלחמתי ללא שהודו תקבל עצמאות מיידית. גנדי אפילו הבהיר כי התנועה לא תעצור אם יבוצעו מעשים בודדים של אלימות, באומרו כי ה"אנרכיה המאורגנת" סביבו, היא "גרועה מאנרכיה אמיתית". הוא קרא לכל חברי הקונגרס וכל ההודים לשמור על משמעת באמצעות אהימסה ו"Karo Ya Maro" ("פעל או מות") במאבק למען החופש.
ב-9 באוגוסט 1942, נאסרו גנדי וכל החברים בוועידות הקונגרס בבומביי בידי המשטרה הבריטית. גנדי נכלא במשך שנתיים ב"ארמון אגא חאן" בפונה. בזמן זה סבל גנדי 2 אבדות קשות בחייו האישים. מזכירו בן החמישים, מהדב דאסי, מת מהתקף לב. ב-22 בפברואר 1944 מתה אשתו, קסטורבה, לאחר 18 חודשי מאסר. שישה שבועות לאחר מכן סבל גנדי מהתקף מלריה חזק. הוא שוחרר לפני תום המלחמה ב-6 במאי 1944 בגלל בריאותו הלקויה ובשל צורך בניתוח. הראג' הבריטי לא רצה שגנדי ימות בכלא, על מנת שלא להתסיס את המדינה.
הדיכוי חסר הפשרות של תנועת "צאו מהודו" הביא לסדר בהודו עד סוף שנת 1943. עם זאת ניתן לטעון כי היא השיגה את מטרתה. בסוף מלחמת העולם הבריטים נתנו סימנים ברורים לכך שהשלטון יעבור לידי ההודים. בנקודה זו גנדי קרא להפסקת המאבק, ושוחררו כ-100,000 אסירים פוליטיים, כולל הנהגת הקונגרס.
הרצח
ב-15 באוגוסט 1947 הכריזה הודו על עצמאותה וגנדי זכה לראות בהתגשמות חלומו. עקב הסכסוך ההינדי-מוסלמי שהתפרץ כבר בשנים שקדמו למתן העצמאות, לא רצתה הליגה המוסלמית שהרוב בן דת ההינדו בהנהגת הקונגרס הלאומי ההודי ישלוט על המוסלמים, שהיו רבע מאוכלוסיית הודו. הפשרה שהציעה הממשלה הייתה להקים את פקיסטן כמדינה מוסלמית בתוך הודו.
תוכנית זו התקבלה רשמית על ידי הקונגרס הלאומי ההודי והליגה כאחד. חלוקת המדינות נקבעה על פי רוב דתי בכל אזור. כך יצא שמרבית שטחה של הודו הבריטית בעבר, במקומות בהם שלטה דת הינדואיזם, הפך למדינת הודו ואילו השטחים בהם היה רוב למוסלמים, הפכו למדינת פקיסטן. בחודשים לאחר החלוקה התרחשו חילופי אוכלוסין - שישה מיליון הינדים עברו מאזורי פקיסטן אל שטחי הודו החדשה, וכשישה מיליון מוסלמים יצאו משטחי הודו אל פקיסטן. אנשים איבדו את מקומות עבודתם, את בתיהם, ולעיתים נתקלו במעשי אלימות בדרכם אל שטח מדינה אחרת.
שתי הממשלות החדשות, בשתי המדינות, לא היו ערוכות להתמודדות עם חילופי אוכלוסין בקנה מידה כל כך עצום, וכתוצאה מכך התחוללו אירועים אלימים ומעשי טבח בשני צדי הגבול. על פי ההערכות, בהתנגשויות האלימות נהרגו כ-200,000 איש. בפועל, לעיתים קרובות גורשו אנשים בידי שכניהם או בידי שליטים מקומיים, ללא עידוד הממשלה. גנדי שהתנגד מראש לחלוקת המדינות, וניסה להפעיל את השפעתו בקונגרס ההודי הלאומי פתח בצום כדי להפסיק את האלימות הבין-עדתית. מהלך זה גרם לראשי הקהילות להבטיח לעשות כל מה שביכולתם כדי להרגיע את הרוחות. למרות זאת, התפרצויות השנאה האלו היו תכופות, ומוצגות במקורות כמלחמת אזרחים.
ב-30 בינואר 1948, בעת שפסע גנדי על הדשא בדרכו לברך אנשים בחצר בית משפחת בירלה (גנדי סמריטי) שהועמד לרשותו בשהותו בדלהי, הוא נורה בחזהו למוות מאקדח ברטה בידי נאטורם גודסה (Nathuram Godse), הינדואי בן 38, שהיה קשור לארגון קיצוני בשם "הינדו מהסבהה" (Hindu Mahasabha). הרוצח ועוזרו, נייריאן אפטה (Narayan Apte), נעצרו ולאחר מכן הוצאו להורג ב-15 בנובמבר 1949. כאשר עלו לגרדום, הם החזיקו בידיהם את מפת הודו הלא-מחולקת, שכן לדעתם חלוקת הודו הייתה בגידה.
גופתו של גנדי נשרפה בראג'-גהאט על גדת נהר היאמונה בדלהי, בהתאם למנהג ההודי. על פי בקשתו פוזר רוב האפר בין הנהרות הגדולים בעולם, בהם הנילוס, הוולגה והתמזה. שארית האפר נשלחה בסרקופג סיני בן אלפי שנים, העשוי מנחושת וכסף, לידי יוגנאנדה פארמהאנסה אשר הקים פארק בשם "פסיפיק פאליסיידס" (Pacific Palisades) בלוס אנג'לס שבקליפורניה, המהווה אתר הנצחה לשלום על שם מהאטמה גנדי.
מבנים לזכרו הוקמו במקומות רבים בהודו, ובכללם בקונאיה קומארין, בארמון בו היה עצור בעיר פונה והפך למוזאון לזכרו, בבית בו עבד בשהותו במומבאי שגם הוא הפך למוזאון, ובבית בירלה בניו דלהי, בו נרצח, שהפך למוזאון וגלריית אומנות למען שלום ואחווה. בנוסף, הוקם מוזיאון לזכרו של גנדי בעיר מאדוראי שבמדינת טאמיל נאדו בהודו. המוזיאון מתחלק לשני חלקים: החלק הראשון מתאר את ההיסטוריה של המאבק לעצמאות הודו ופשעי הבריטים בתת-היבשת; ואילו חלקו השני של המוזיאון מוקדש לחייו ותרומתו של מהטמה גנדי להודו ולאנושות. הסיבה לקיום המוזיאון דווקא במדוראי היא העובדה ששם גנדי הודיע שעליו ללבוש אך ורק בד שהוא ארג במו ידיו.
משנתו ומורשתו
גנדי תמך תמיכה מוחלטת באי-אלימות, וסבר כי לעולם אין להפעיל כוח, גם בתגובה לכוח נגדי. הוא השתמש בתורתו במילה "אהימסה", מילה המציינת הימנעות מאלימות אך בו זמנית גם מאבק אקטיבי בגילוייה. הגדרתו של גנדי עצמו לאהימסה היא: הימנעות מפגיעה בכל יצור חי, בין אם במחשבה או במעשה. הוא האמין כי על כל מעשה התנגדות להיות בעל אופי אזרחי לא-תוקפני, במטרה להקשות על המשך הפעלת הכוח.
גנדי האמין גם בסאטיאגרהא - "לדבוק באמת". הוא זיהה רעיון זה עם "כוח האמת" או "כוח הנשמה", הנובע מגרעין אישיותו הסובלנית ושוחרת השלום של האדם. לפי גנדי, רק הזדהות עם כוח זה עשויה להביא להגשמת מטרותיו של האדם, וכי כל נטייה אלימה - מקורה בשקר וסופה להיכשל. כאשר נשאל האם לא יכול אדם להרוג קוברה כדי להגן על ילד או על עצמו, השיב כי הוא אינו יכול להרוג קוברה מבלי להפר שניים מנדריו: אי-פחד ואי-הריגה. "אני אעדיף לנסות להרגיע את הנחש על ידי גלי אהבה. אינני יכול להנמיך את הסטנדרטים שלי כדי להתאימם לנסיבות", השיב. גנדי כתב אוטוביוגרפיה בשם "ניסויי עם האמת" בה הוא מציג את שני הרעיונות העיקריים שהנחו אותו במהלך חייו: אהימסה וסאטיאגרהא.
גנדי הקדיש את חייו למה שהוא כינה "ניסויים עם האמת" כאשר הוא לוקח על עצמו עוד ועוד הגבלות ואיסורים. בתחום הטבעונות, למשל, הוא מנע מעצמו עוד ועוד מאכלים, עד שלבסוף תזונתו כללה פירות ואגוזים בלבד. כמו כן, הוא התנסה בהתנזרות ונמנע מקיום חיי אישות כאשר הוא נשען על החיפוש אחר מוֹקְשָה. גנדי תבע מעצמו לממש את שדרש מאחרים ותבע מאחרים לממש בעצמם את מה שהם תובעים מזולתם. הוא הדגיש את היותו אדם פשוט והתעקש לטעון שכל ילד יכול לבצע את כל שהוא עושה. כאשר נשאל כיצד הדבר אפשרי, הוא ענה: "זה פשוט מאוד. עליך להיות השינוי שאתה רוצה לראות באחרים". בהתנהגותו זו ייצג גנדי את אחד העקרונות החשובים ביותר של תורתו, והוא קעקוע הרעיון של מדרגיות מוסרית. על פי התפיסה הגנדיאנית, עלינו להתייחס לכל אדם ואף לעצמנו על פי אמות מידה אחידות, שכן כל התייחסות אל הזולת בהתאם למידת שונותו מאיתנו, מקורה בגאווה, והגאווה היא אחד המקורות להתנהגות אלימה. לפני פעולה, דרש גנדי מאנשיו להיטהר, כדי להתחבר ליסוד הרוחני שבהם. גנדי נמנע לעיתים מפעולות מסוימות, שהאמין כי הציבור אינו בשל להן.
גנדי למד והעמיק בדתות רבות. הכתבים הג'ייניים, הברית החדשה והכתבים הסוציולוגיים של לב טולסטוי (מלכות האלוהים שוכנת בתוכך) הם שלושת המקורות העיקריים לרעיונותיו על אי-אלימות (ייתכן שמקורותיו היו בתחילה רק מזרחיים, ואחר כך נוספו להם מקורות מערביים). גנדי אף התכתב עם טולסטוי. גנדי האמין שהתנ"ך והקוראן הם אלוהיים כמו הוודות. בנוסף ללימוד כתביהן של הדתות השונות, העמיק גם בכתביהם של הכותבים המערביים הנרי ת'ורו, ג'ון ראסקין וג'וזפה מציני.
עד היום נחשב גנדי לדמות נערצת ברחבי העולם, כולל בבריטניה בה נלחם לעצמאות, ובהתאם לכך הוקם ב-1969 פסל לזכרו על אדמת בריטניה. דמותו הפכה לסמל לסובלנות ולפתרון בלתי-אלים של סכסוכים, ומאבקו היו להשראה ללוחמי חופש וזכויות האדם בעולם כולו, וכן לתנועות סרבנות שונות. גנדי עצמו לא זכה אמנם בפרס נובל לשלום, אך רבים מממשיכי דרכו כמו: מרטין לותר קינג, לך ואלנסה, דזמונד טוטו, הדלאי לאמה, אונג סן סו צ'י, ריגוברטה מנצ'ו, קרלוס פליפה חימנז בלו, חוזה רמוס הורטה ואחרים היו לחתני ולכלות פרס נובל לשלום, בשל בחירתם ללכת בדרכו, בדרך המאבק הלא אלים.
ב-1963 הופק הסרט תשע שעות לראמה על היום האחרון בחייו של גנדי.
ב-1982 זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר הסרט "גנדי", בכיכובו של בן קינגסלי, המספר את סיפור חייו של גנדי.
יחסו ליהודים ולציונות
גנדי הטיף לעם היהודי באירופה להיכנע לשלטון הנאצי בגרמניה:, והאשים כי גם לאחר ליל הבדולח, המשיך גנדי לטעון כי ליהודי גרמניה עומדת הזכות והיכולת להתמודד עם האלימות הנאצית בדרכים לא אלימות: אישים חברי ברית שלום כיהודה לייב מאגנס ומרטין בובר כתבו לגנדי וניסו להסביר לו את ההבדל בין מצב היהודים תחת השלטון הגרמני לבין מצב ההודים בדרא"פ תחת השלטון הבריטי, אך ללא הועיל.
גנדי לא הבין את זיקת היהודים לארץ ישראל, התנגד לציונות והציע ליהודי ארץ ישראל גם לאחר שידידו הרמן קלנבאך, שבא לבקרו בביקור ממושך ב-1936, ושכנע את גנדי שהיהדות אינה דת בלבד כי אם לאום, עדיין דבק בבריתו עם המוסלמים מחשש לפגיעה בברית ההינדית-מוסלמית בהודו, שהייתה מאבני הבניין של מדיניותו בתת-היבשת ההודית.
להיות קצין
להיות קצין הוא סרט תיעודי של הבמאי איתן אורן, שהוקרן בערוץ 1 ב-1991. צילומי הסרט נערכו בבית הספר לקצינים של צה"ל - בה"ד 1, ועקבו אחר מספר צוערים מתחילת קורס קציני חי"ר במהלך חורף 1990 (תחת פיקודם של מפקד בית הספר לקצינים גיורא איילנד ומפקד הפלוגה טל רז) ועד להצבתם בתפקידי פיקוד בשטח. לאחר ההקרנה הראשונית בטלוויזיה הוקרן הסרט פעמים רבות בכנסים ובסמינרים וזכה להצלחה רבה. חלק גדול מהצלחת הסרט היה תודות לבחירה מוצלחת של הצוערים שעליהם מתבסס הסרט, ולכנות ולתמימות של הדיאלוגים.
הסרט מתחיל בשלב המיון הראשוני של הצוערים, וסוקר את פחדיהם. בהמשך עוקב הסרט אחריהם ביציאות הביתה, בדילמות משפחתיות, ובדילמות חברתיות. בסוף הסרט אפילוג קצר שמציג את הצוערים חצי שנה לאחר הקורס, ובו נזכר לראשונה "נוהל חניבעל" כאשר הקצין הצעיר ארז אשל מסביר לחייליו כיצד לפעול בשעת חטיפה.
אחדים מהמרואיינים הראשיים, כגון הצוערים יוצאי חטיבת הצנחנים, התפרסמו מאוחר יותר: ארז אשל (לשעבר ראש מנהל חברה ונוער במשרד החינוך, פעיל חברתי ומקימן של המכינות הקדם צבאיות החילוניות), יהודה פוקס (שהגיע לדרגת אלוף) ומיכאל ביטון מגולני (שכיהן כשר במשרד הביטחון) כן מרואיינים ומופיעים בסרט מפקדי בה"ד 1 אל"ם מתי הררי ומחליפו אל"ם גיורא איילנד.
פסקול
את הסרט ליווה שיר הנושא "בדרך הזאת לבד" בביצוע סימה עמיאל ללחן ומילים של איתן אורן.
אייס ונטורה: בלש בצחוק
אייס ונטורה: בלש בצחוק (באנגלית: Ace Ventura: Pet Detective) הוא סרט קומי אמריקאי משנת 1994 בכיכובו של ג'ים קארי ובבימויו של טום שאדיק.
צוות שחקני המשנה בסרט כולל את הכוכבים קורטני קוקס, טון לוק, שון יאנג ודן מרינו, הקוורטרבק של המיאמי דולפינס. אמנם זהו סרטו ה-14 של קארי, אך הסרט נחשב לכזה שהזניק את הקריירה הקולנועית המדשדשת שלו.
הסרט היה להצלחה בקופות, והכניס 107 מיליון דולר ברחבי העולם, בעוד תקציבו עמד על 11 מיליון דולר בלבד. בעקבות הצלחת סרט זה, הופקו סרטי ההמשך "אייס ונטורה: בלש פראי" ו"אייס ונטורה ג'וניור", וכן סדרת טלוויזיה מצוירת בשם "אייס ונטורה: בלש בצחוק" שנמשכה שלוש עונות.
עלילה
אייס ונטורה (ג'ים קארי) הוא חוקר פרטי (המכנה את עצמו "בלש חיות מחמד") ממיאמי, פלורידה, המתמחה בחקירת מקרים שבהם מעורבות חיות. בעוד שנראה כי שיטות העבודה שלו יעילות, הוא אינו מוצא עבודה לעיתים תכופות, ולכן מפגר בתשלומי שכר הדירה שלו, בנוסף להיותו בדיחה בעיני תחנת המשטרה המקומית.
באצטדיון ג'ון רובי, הקמע של המיאמי דולפינס, סנופלייק הדולפינן, נחטף באמצע הלילה, שבועיים בלבד לפני משחק הקבוצה בסופרבול. מר רידל, הבעלים של הקבוצה, יודע כי שחקני פוטבול יכולים להיות בעלי אמונות טפלות, ולכן מאמינים כי יפסידו בסופרבול, אלא אם כן סנופלייק יימצא ויוחזר אליהם. הוא מטיל על מנהל התפעול שלו רוג'ר פרודאקטר (טרוי אוונס) ולמנהלת יחסי הציבור מליסה רובינסון (קורטני קוקס) למצוא את סנופלייק לפני תחילת הסופרבול, ואם לא - יפוטרו. השניים שוכרים את אייס ונפגשים איתו. אייס מחפש אחר רמזים בתוך המיכל בו הוחזק הדולפין, ובתוך המסנן הוא מוצא את הרמז הראשון שלו: אבן ענבר כתומה, החתוכה בצורת משושה. אייס מוצא כי האבן נפלה מתוך טבעת אליפות של ליגת AFC משנת 1984. אייס הופך תצלום רשמי של נבחרת שחקני האליפות לרשימת החשודים שלו, עובר על כולם, אך לא מוצא ביניהם אף שחקן אשר אבן ענבר כזו חסרה בטבעת שלו.
מליסה ואייס מקבלים דיווח כי רוג'ר פרודאקטר נפל אל מותו, והם הולכים אל זירת הפשע. סגן לויס איינהורן (שון יאנג), סגן במשטרת מיאמי, מתעקשת שזאת הייתה התאבדות, אולם אייס מצליח להוכיח בקלות שהיה זה רצח, באופן שגורם לאיינהורן מבוכה רבה. בעודו מנסה להבין איך מותו של פרודאקטר קשור למקרה חטיפתו של סנופלייק, אייס מגלה אודות שחקן עבר בשם ריי פינקל, אותו עדיין לא חקר. מליסה מסבירה כי פינקל היה שחקן כוכב, אשר הצטרף לנבחרת באמצע העונה, ואילו התצלום שאייס השתמש בו עד כה צולם מוקדם יותר באותה השנה. אייס מגלה כי פינקל לא הצליח להבקיע בבעיטה בסופו של משחק הסופרבול ה-17 שבאותה השנה, מה שהוביל להפסד של הדולפינס לקבוצת סן פרנסיסקו 49', ולאחר תום העונה, החוזה של פינקל לא חודש והמוניטין שלו נהרס. אייס לוקח את מליסה בחזרה אל דירתו, והשניים מקיימים יחסי מין.
למחרת בבוקר אייס נוסע אל עיר מגוריו של פינקל, על מנת להיפגש עם הוריו של השחקן ריי פינקל בקולייר קאונטי, פלורידה. הוריו של פינקל מספרים לאייס כי הוא אושפז במוסד לחולי נפש בטמפה לאחר שהקריירה שלו הסתיימה, משם ברח וכעת הוא חופשי. גברת פינקל מראה לאייס את חדר השינה של בנה, אשר בו דברי נאצה רבים נגד דן מרינו, אותו פינקל מאשים בהחמצה של הבעיטה. אייס צופה בקטע ארכיון, בו פינקל טוען כי מרינו החזיק את הכדור לפני הבעיטה, כאשר השרוכים כלפי פנים, בעוד היה עליו להחזיקו עם השרוכים כלפי חוץ. אייס מתקשר למליסה, להזהיר אותה כי מרינו נמצא בסכנה, אך שיחה זו מתקיימת מאוחר מדי, לאחר שמרינו כבר נחטף.
אייס נפגש עם סגן איינהורן ומספר לה כי לדעתו חטיפתם של מרינו ושל סנופלייק קשורות זו בזו, וכי פינקל אחראי לשתיהן, לאחר שחיכה כל השנים עד אשר המיאמי דולפינס יגיעו שוב לסופרבול, על מנת לנקום את עלבונו, על כך שאת המספר שלו בקבוצה הם נתנו לסנופלייק. איינהורן מתקרבת אל אייס, והשניים מתנשקים בלהט. במהלך הנשיקה, אייס מרגיש דבר מה בצמוד לירכו, והוא מניח כי זהו אקדחה של איינהורן. איינהורן אומרת לאייס כי מעתה ואילך היא תטפל בחקירה, אך אייס עדיין לא מסופק ממאמציה. הוא מעמיד פני בעל פיגור שכלי, על מנת להשיג גישה למוסד בו אושפז פינקל. במוסד, אייס מוצא בחפציו של פינקל עיתון ישן בו כתוב כי לויס איינהורן היא נעדרת, אשר מעולם לא נמצאה. במהלך התחבטויות רבות לגבי הקשר ביניהם, מתיישב כלבו על תמונתו של פינקל ושערותיו מתמזגות עם התמונה לדיוקן מושלם של סגן איינהורן. בו ברגע מסיק אייס כי לויס איינהורן היא ריי פינקל בתחפושת. תחושת הניצחון שלו מתחלפת במהירות בתחושת גועל, לאחר שקלט כי נישק גבר, וכי מה שחשב לאקדח, היה למעשה זקפתו של פינקל.
ערב הסופרבול מגיע. אייס עוקב אחרי סגן איינהורן למחסן מרוחק על-יד הנמל, והשניים נאבקים זה בזה, עד אשר כוחות משטרת מיאמי מגיעים למקום, על מנת לעצור את אייס, על פי הוראותיה של סגן איינהורן, הטוענת כי אייס עומד מאחורי החטיפות. אייס מסביר את מניעיה של איינהורן וטוען כי היא למעשה ריי פינקל. אייס מפשיט את איינהורן בהנאה, ומוכיח לכל המשטרה כי היא אכן גבר בכך שהוא חושף בפניהם את זקפתו של פינקל, הבולט בתוך תחתוניו. אייס מגלה כי איינהורן הרגה את פרודאקטר, מאחר שהוא גילה את זהותה האמיתית. אייס אף מוצא ברשותה של איינהורן את טבעתו של פינקל, ובה האבן החסרה, בכך מוכיח כי איינהורן הנה פינקל ללא ספק. פינקל נעצר בגין כל פשעיו ומובל מן המקום.
ריק דמונט
ריצ'רד ג'יימס "ריק" דמונט (באנגלית: Richard James "Rick" DeMont; נולד ב-21 באפריל 1956) הוא שחיין עבר אמריקאי, אלוף עולם ושיאן עולם שהתמחה במשחי חתירה בינוניים וארוכים. היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה 400 מטר חופשי מתחת ל-4 דקות. הוא זכה במדליית זהב אולימפית, שנשללה ממנו לאחר שהואשם באימרוץ. בשנת 2001 נוקה מאשמה על ידי הוועד האולימפי האמריקאי, אך לא קיבל בחזרה את המדליה האולימפית מהוועד האולימפי הבינלאומי.
ביוגרפיה
ריק דמונט נולד בסן רפאל, קליפורניה.
שיאן עולם
במבחנים האמריקאיים למשחקים האולימפיים שנערכו בשיקגו באוגוסט 1972 קבע דמונט במשחה ל-1500 מטר חופשי שיא עולם חדש של 15.52.91 דקות.
באולימפיאדת מינכן (1972) ניצח דמונט במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:00.26 דקות, לפני בראד קופר מאוסטרליה (4:00.27 דקות) ובן ארצו סטיב ג'נטר (4:01.94 דקות). לאחר המשחה התברר שהוא השתמש בחומרים אסורים עבור מחלת האסתמה ממנה סבל ומדליית הזהב האולימפית נלקחה ממנו וניתנה לקופר, ג'נטר זכה במדליית כסף ובן ארצו טום מקברין זכה במדליית ארד (4:02.64 דקות). לאחר מכן הוא לא הורשה לשחות שום משחה נוסף כולל המשחה 1500 מטר, שבו החזיק בשיא העולם.
אלוף עולם
באליפות העולם בשחייה שנערה בבלגרד, לשעבר יוגוסלביה בשנת 1973 זכה דמונט בשתי מדליות, מדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 3:58.18 דקות, לפני קופר (3:58.70 דקות) ובנט יינגסיה משוודיה (4:01.27 דקות) ובכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה משחה זה מתחת ל-4 דקות ובמדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:35.44 דקות, אחרי סטיבן הולנד מאוסטרליה שקבע שיא עולם חדש של 15:31.85 דקות ולפני קופר (15:45.04 דקות).
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי בשנת 1975 זכה דמונט במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:50.96 דקות ובמדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:55.96 דקות.
בשנת 2001 הוועד האולימפי האמריקאי הודיע שהוא זכאי ומקבל את טענותיו של דמונט על כך שהשתמש בתרופות, Marax ו-Actifed, במהלך המשחקים האולימפיים כטיפול במחלת האסתמה ממנה סבל כבר מגיל 4 (היה אלרגי לחיטה ולפרווה ומדי שבוע קיבל זריקות לטיפול באלרגיות אלו) ושהוא לא ניסה להסתיר את השימוש בתרופות אלו שהיו רשומות על ההצהרה הרפואית שלו, אך לרוע מזלו המידע לא הועבר לרשויות המתאימות, הוועדה הרפואית של הוועד האולימפי. לעומת זאת הוועד האולימפי הבינלאומי סירב להחזיר את המדליה האולימפית בטענה שזה יפתח פתח לתביעות נוספות שהוא לא יוכל לעמוד בהן.
דמונט נחשב לאחד המאמנים הטובים בעולם לספרינטרים.
בנוסף, דמונט הוא צייר שעבודותיו מוצגות במחלקת הספורט באוניברסיטת אריזונה.
אינטרנציונליזם
אינטרנציונליזם (בינלאומאות) היא גישה שדוגלת בהרחבת שיתוף-הפעולה הכלכלי והפוליטי בין האומות השונות לתועלת הכלל, מתוך תפיסה שאלו הם האינטרסים ההדדיים ארוכי-הטווח של כל העמים וכי יש להתגבר על ראייה לאומית צרה ועל תפיסות שוביניסטיות של עליונות לאומית.
אווה יוזפינה יוליה פוטוצקה
אווה יוזפינה יוליה פוטוצקה (בפולנית: Ewa Józefina Julia Potocka, 10 באוגוסט 1818 - 21 במאי 1895) הייתה אשתו של פרנץ דה פאולה, נסיך ליכטנשטיין.
אינטרנציונליזם
האינטרנציונליזם דוגל בשוויון בין בני-האדם ובין העמים ומנוגד מטבעו ללאומנות וגזענות. עם זאת, אין מדובר במונח נרדף לקוסמופוליטיות, שמתנערת מזהויות לאומיות. האינטרנציונליזם מושתת על ההכרה "בשוויון חרף שוני" ועל כבוד למורשתן הלאומית של אומות.