cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קובי בראיינט
לאחר האליפויות, פציעה בגיד האכילס ופרישה
בראיינט חזר בעונה לאחר מכן, שבה הוחלף המאמן ד'אנטוני בביירון סקוט, חברו לקבוצה לשעבר של בראיינט. ב-14 בדצמבר 2014 עבר את מייקל ג'ורדן ברשימת הקלעים המובילים בתולדות ה-NBA, והגיע למקום השלישי. הוא שיחק ב-27 המשחקים הראשונים של העונה, וקלע 26.4 נקודות – הממוצע הטוב בקבוצה – ב-35.4 דקות בממוצע. עם זאת, בהמשך לא העלה סקוט את בראייט לשחק לאחר אחד ממשחקיו הגרועים בקריירה בהפסד לסקרמנטו, שבו איבד את הכדור 9 פעמים וקלע רק 8 משלושים זריקותיו מהשדה. המשחק השני שלו לאחר שחזר לשחק היה טריפל-דאבל, השני שלו לעונה. ב-21 בינואר 2015 סבל מקרע במסובבי הכתף הימנית שלו, בעקבות ניסיון הטבעה במשחק מול ניו אורלינס פליקנס. אף שהיה ימני חזר לשחק, ושיחק כמעט רק עם ידו השמאלית בשארית המשחק. הוא עבר בגלל הפציעה ניתוח, שהשבית אותו לשארית העונה. הוא סיים אותה עם ממוצע של 22.3 נקודות ב-37.3 אחוזים מהשדה – האחוזים הנמוכים בקריירה שלו עד אותה נקודה. ההערכות היו שיחזור לשחק רק כעבור תשעה חודשים. הלייקרס הפסידה במהלך העונה 61 משחקים – כמות המשחקים הרבה ביותר שהפסידה בעונה.
ב-29 בנובמבר 2015 הודיע כי יפרוש מכדורסל בתום עונת. עונה זו הייתה העונה ה-20 שלו בלייקרס, והוא עקף את שיאו של ג'ון סטוקטון למספר העונות הרב ביותר עם קבוצה אחת. ב-13 באפריל 2016 ערך את משחקו האחרון ב-NBA, בניצחון מול יוטה ג'אז בו קלע 60 נקודות. זהו שיא נקודות ב-NBA לשחקן במשחקו האחרון בקריירה, בנוסף לשיא נקודות לשחקן בודד בעונה הסדירה של 2015/2016, והוביל את הלייקרס לניצחון 101–96. לאחר משחק זה פרש בראיינט מכדורסל מקצועני בגיל 37, ובכך הביא לסיומן 20 שנה של קריירה בכדורסל ב-NBA, שאת כולן שיחק במדי לוס אנג'לס לייקרס.
נבחרת לאומית
בראיינט שיחק לראשונה במדי נבחרת ארצות הברית בכדורסל בשנת 2006. הוא נעדר מאליפות העולם של אותה שנה, בשל ניתוח שעבר בברכו. הוא השתתף עם הנבחרת באליפות האמריקות בשנת 2007, ופתח בכל משחקי נבחרתו וסייע לה לזכות בטורניר ולהעפיל לאולימפיאדת בייג'ינג 2008 עם מאזן של 0–10. הוא קלע בטורניר 15.3 נקודות בממוצע למשחק, ודורג בטורניר במקום ה-11 מבחינת הקליעות, במקום ה-14 מבחינת האסיסטים ובמקום החמישי מבחינת החטיפות.
בראיינט נכלל בסגל נבחרת ארצות הברית גם לטורניר הכדורסל באולימפיאדת בייג'ינג, והשתתף במשחקים האולימפיים בפעם הראשונה בקריירה שלו. הוא היה חלק מהמשימה של ארצות הברית לזכות במדליית הזהב הראשונה שלה בטורניר גדול, מאז אולימפיאדת סידני. במשחק הגמר מול נבחרת ספרד הוא קלע 20 נקודות, 13 מתוכן ברבע האחרון, וסייע לנבחרתו לנצח בתוצאה 107–118 ולזכות במדליית הזהב. הוא סיים את הטורניר עם ממוצעים של 15 נקודות, 2.8 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים למשחק, וסיים עם קבוצתו במאזן של 0–8.
כחלק מקריירת הכדורסל הבינלאומית שלו, בראיינט מופיע בתוכנית מציאות סינית טלוויזיונית בשם "Kobe Mentu", שבה הוא מדריך כדורסלנים סינים מתחילים ומעודד אותם כאשר הם מתאמנים.
באולימפיאדת לונדון 2012 שיחק במדי נבחרת ארצות הברית בכדורסל שזכתה במדליית הזהב.
לאחר פרישתו
ברייאנט פרש ממשחק פעיל בסוף עונת 2015/2016. בעקבות זאת, קבוצת הכדורסל שבה שיחק במשך כל הקריירה המקצועית שלו - לוס אנג'לס לייקרס, הוציאה לגמלאות את מספרי הגופיות 8 ו-24, שאותן נשא בראיינט במדי הקבוצה. במהלך 20 שנות קריירת המשחק שלו בליגת ה-NBA הסתכמו הכנסותיו של בראיינט מחסויות ומשכורות ב-680 מיליון דולר – סכום הקריירה הגבוה מעולם של שחקן בספורט קבוצתי – אף יותר ממייקל ג'ורדן, שהכנסותיו בקריירת הספורט המקצועני הוערכו ב-465 מיליון דולר.
באוגוסט 2016 הקים בראיינט עם שותפו העסקי ג'ף סטייבל את Bryant-Stibel, קרן הון סיכון שהתמקדה במספר תחומים, בהם מדיה, דאטה, גיימינג וטכנולוגיה. השניים גייסו 100 מיליון דולרים כמימון התחלתי.
ב-4 במרץ 2018 זכה בראיינט, יחד עם הבמאי גלן קין, בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר עבור הסרט "כדורסל יקר". הייתה זו הזכייה הראשונה של כדורסלן מקצועי בפרס אוסקר. הסרט מבוסס על מאמר שכתב בראיינט לעיתון פליירס טריביון תחת הכותרת "Dear Basketball" ובו הודיע על פרישתו מקריירת הכדורסל. החל משנת 2018 החלה גם להופיע ב-ESPN הסדרה "Detail" שכתב, הפיק והנחה; במסגרת התוכנית הציג ניתוחים של משחק הכדורסל, ושל מהלכים ושחקנים ספציפיים.
באוגוסט 2018 רכשה חברת קוקה-קולה מניות מיעוט בחברת בודי-ארמור, אשר בבעלותו של ברייאנט 10% ממניותיה. מחיר העסקה משקף לנתח של בראיינט בחברה שווי של כ-200 מיליון דולר ותשואה של יותר מ-3,200% בתוך קצת יותר מארבע שנים. שווי הנכסים שבראיינט השאיר אחרי מותו מוערך בשני מיליארד דולר.
אלבום ראפ
כמחווה לציון צירופו של בראיינט להיכל התהילה, ב-12 במאי 2021 שוחרר קישור להורדת האלבום בחשבון "On Thin Ice" באתר דיסקורד, ולאחר מכן הופצו כל שירי האלבום בחשבון הטוויטר "On Thin Ice".
פרשיות
בקיץ 2003 נעצר בראיינט בעקבות תלונת אונס שהוגשה על ידי צעירה בת 19, עובדת בבית מלון שבו שהה בראיינט לקראת ניתוח ברך שעמד לעבור. עובדת המלון טענה שבראיינט אנס אותה בחדרו ב-1 ביולי, בלילה שלפני הניתוח. בראיינט הודה שהיו ביניהם יחסי מין, אך דחה את הטענות לאונס. התלונה פגעה במוניטין של בראיינט, והביאה להפסקת חוזי פרסום שלו עם נוטלה ומקדונלד'ס. בספטמבר 2004 נסגר התיק הפלילי בשל החלטתה של המתלוננת לא להעיד נגד בראיינט במשפט, ובראיינט התנצל בפני המתלוננת. היא הגישה תביעה אזרחית נפרדת נגדו, ובמרץ 2005 היא יושבה ביניהם בפרטיות.
מותו
בבוקר 26 בינואר 2020 יצא מסוקו הפרטי של קובי בראיינט, מדגם סיקורסקי S-76B, משדה התעופה ג'ון ויין במחוז אורנג' שבקליפורניה. על המסוק היו תשעה אנשים – בראיינט, בתו בת ה-13 ג'יאנה, חברותיה לקבוצת הכדורסל והוריהן (בהם מאמן הבייסבול ג'ון אלטובלי ובני משפחתו ), מאמנת הכדורסל כריסטינה מאוסר (Christina Mauser), והטייס ארה זובאיאן (Ara Zobayan). הקבוצה טסה לאקדמיית הממבה (Mamba Academy) של בראיינט לאימון כדורסל. בשל מזג אוויר סוער, שכלל ערפל וגשם, קורקעה מרבית התנועה האווירית באזור באותו יום, כולל יחידות הסיוע האווירי של משטרת לוס אנג'לס. המסוק פנה דרומה, לכיוון הרי קליפורניה, וכעבור זמן מה התרסק בצלע הר בקלבסס שבקליפורניה, כ-48 קילומטרים צפון-מערבית למרכז לוס אנג'לס, החל לעלות באש וכל נוסעיו נהרגו. קובי וג'יאנה הותירו מאחוריהם את אם המשפחה, ונסה, ושלוש בנות, אחיותיה של ג'יאנה.
מארק קיובן, בעליה של דאלאס מאבריקס, הודיע בעקבות מותו של בראיינט כי שחקני הקבוצה לא ילבשו יותר את המספר 24. בעקבות מותו, במשחקי ה-NBA הקדישו 24 שניות דומייה, כמחווה למספר 24 שלבש בראיינט. בכמה קבוצות החליטו השחקנים, ביוזמתם ובהסכמת השופטים, לעבור על חוק 24 השניות בהתקפה ועל חוק 8 השניות למעבר חצי המגרש, גם כן כמחווה לבראיינט שלבש גם את גופייה מספר 8 בתחילת הקריירה שלו; גם בישראל בוצעה מחווה זאת.
בטקס פרסי גראמי ה-62, שהתקיים בסטייפלס סנטר – אולמו הביתי של בראיינט לאורך מרבית הקריירה (מ-1999 עד פרישתו) – ביום מותו, התקיימו מחוות מאולתרות לזכרו, בין היתר גם הביצוע של מנחת הטקס אלישיה קיז ושלישיית "בויז טו מן" לשיר "It's So Hard to Say Goodbye to Yesterday", ואף התאורה על שתי הגופיות התלויות של בראיינט על תקרת האולם.
ב-7 בפברואר נקברו קובי וג'יאנה בראיינט בלוויה פרטית בבית הקברות פסיפיק ויו (Pacific View Memorial Park) בעיר ניופורט ביץ'. טקס זיכרון ציבורי נערך בסטייפלס סנטר ב-24 בפברואר. תאריך הטקס נבחר על מנת להנציח את זכרם של קובי וג'יאנה דרך המספרים איתם שיחקו בכדורסל – מספר 24 (של קובי בלייקרס) ומספר 2 (של ג'יאנה ב"אקדמיית הממבה" אותה אימן קובי בעצמו).
תארים
בשנת 2009 נבחר בראיינט לשחקן העשור ב-NBA מטעם המגזין "ספורטינג ניוז".
בתחילת פברואר 2012 עקף בראיינט את חבר קבוצתו לשעבר, שאקיל אוניל, ברשימת הקלעים המובילים בתולדות ה-NBA. בראיינט עקף את אוניל בדרך לקלעי החמישי בהיסטוריה של ה-NBA עם 28,160 נקודות. בשנת 2012 קובי קלע את הנקודה ה-30,000 שלו והפך לשחקן הצעיר ביותר שעשה זאת.
תוכי ים
תוכי ים (שם מדעי: Fratercula; ידוע גם כפרטרקולה או טמשאי) הוא סוג במשפחת האלקיים ובו שלושה מינים. משמעות השם המדעי "פרטרקולה" בלטינית היא "אח קטן", דבר הנובע, ככל הנראה, מהפלומה השחורה-לבנה שמאפיינת את העוף, ואשר דומה לגלימת נזיר.
תוכיי הים הם עופות ימיים הניזונים בעיקר בעזרת צלילה אל הים. הם מקננים במושבות גדולות על צוקים לחוף הים או על איים, ומקימים את קיניהם בחרכי הסלע או בגומחות על הקרקע. כל שלושת המינים של תוכי הים מתאפיינים במקור גדול, ההופך לאדום או כתום בעונת הרבייה, והם משילים את חלקו החיצוני הצבעוני עם תום העונה, ונותרים עם מקור צנוע יותר. כנפיהם קצרות ומותאמות לשחייה ולצלילה. בזמן מעוף הם מנפנפים בכנפיהם במהירות גבוהה, המגיעה לקצב של 400 חבטות כנף בדקה.
תוכי הים מתאפיין ביחסי זוגיות ארוכי טווח. הנקבה מטילה ביצה בודדת, ושני בני הזוג שותפים בדגירה ובהאכלת הגוזל. הגוזל בוקע בשעות הלילה, ומגיע לבגרות מינית לאחר שלוש עד שבע שנים אותן הוא מבלה בים.
תוכי הים ניזון מדגים, סרטנים, רכיכות ומזואופלנקטון, אך מזין את גוזליו בדגים קטנים בלבד. העופות הבוגרים מסוגלים לאחוז במקוריהם מספר גדול של דגים, לעיתים עד כתריסר, והם משתמשים בשיטה זו גם כדי להזין את אפרוחיהם, בניגוד לעופות אחרים הבולעים את המזון ומקיאים אותו לאחר מכן.
במספר מקומות כמו באיסלנד ובאיי פארו, מקובל לאכול את תוכי הים ואת ביציו. בקנדה, באירלנד, באיסלנד, בווילס, באנגליה ובארצות הברית ישנם איים המכונים "איי פאפין" (Puffin Island) על שמם של תוכיי הים.
טקסונומיה ומינים
תוכי הים התפתח ככל הנראה בצפון האוקיינוס השקט מסוגים קרובים כמו Hydrotherikornis. המין החי הקרוב ביותר אליו היא אלקית קרנפית (Cerorhinca monocerata).
מיני הסוג:
נמל לונג ביץ'
נמל לונג ביץ' הוא הנמל העמוס השני בארצות הברית ממוקם בלונג ביץ', פרבר דרומי של לוס אנג'לס, קליפורניה. זהו הנמל החשוב ביותר בחוף המערבי של ארצות הברית, היוצא לאוקיינוס השקט מה שגורם לו להיות המרכז לסחר ימי בין צפון אמריקה לאסיה. הנמל ממוקם מעט דרומית לנמל לוס אנג'לס ומספק מקום עבודה ל 350,000 עובדים. הוא רשמית שייך לממשלת ארצות הברית ולעיר לונג ביץ'.
היסטוריה
נמל לונג ביץ' הוקם ב 24 ביוני 1911 ליד שפך נהר לוס אנג'לס. בשנת 1917 הוקמה הנהלה לנמל על מנת לפקח על הנעשה בנמל. בשנת 1946 הוכרז כ"נמל המודרני ביותר בארצות הברית".
במהלך סוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 החלו להופיע מודעות לזיהום מי הים שנוצר מהאוניות והנמל מה שגרם להנהלה לנקוט צעדים משמעותיים על מנת לצמצם את הזיהום. קמה מחלקה שמטרתה הייתה לפקח על זיהום מי הים ולהציע שיפורים על מנת לצמצם ככל הניתן את הזיהום. כיום נחשב הנמל ל"נמל ירוק" ואף זכה בפרס לאיכות הסביבה מטעם "התאחדות נמלי הים של ארצות הברית" (AAPA).
כלכלה
במהלך השנים נוצר צורך בהרחבת הנמל אך למרות זאת עד היום נחשב הנמל כעמוס ביותר בחוף המערבי של ארצות הברית אליו נכנסות כיום 4 מיליון מכולות בשנה. לצורך השוואה בשנת 1997 נכנסו מיליון מכולות בשנה. כמות הכללית של מכולות היוצאות ונכנסות לנמל נכון ל-2008 הוא 6.7 מיליון לעומת 3.3 מיליון ב-1997.
קשרים עם הקהילה
נמל לונג ביץ' נמצא בקשר הדוק עם הקהילה בעיר דרך פיתוח שכונות, מתן מלגות לימודים ואירועים מיוחדים.
פסטיבל הנמל הירוק
'פסטיבל הנמל הירוק' הוא פסטיבל הנערך מדי שנה משנת 2005 ובו הנמל פתוח לכלל הציבור. בשטח הנמל ממוקמים מתקנים לילדים, מחולקים עלוני מידע על איכות הסביבה והנמל ואפשרות לשיט בסירות בין האוניות הגדולות.
שיט בנמל
מדי קיץ הנמל פותח את שעריו לכלל הציבור לשיט מודרך בנמל בין האוניות הגדולות. הסיורים נערכים בחינם לכולם.
מלגות
הנמל מעניק מלגות בשווי 1,000 ל 8,000 דולר מדי שנה לתלמידים מצטיינים בתיכונים בלונג ביץ' על מנת שיוכלו ללמוד באוניברסיטאות ומכללות וגם לתלמידים מכל רחבי העולם שמעוניינים ללמוד עסקים באוניברסיטת מדינת קליפורניה ומכללת העיר לונג ביץ'.
עמיר פלג
ביוגרפיה
פלג, בוגר תיכון עירוני ד' בתל אביב, הוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב וכן קורס תקשורת משותף לאגודת העיתונאים ובית הספר למאמנים ומדריכים במכון וינגייט.
פלג החל את הקריירה העיתונאית ב-1984 ככתב במדור הספורט של עיתון "חדשות" ונמנה עם דור המייסדים שלו. ב-1989 עזב את מערכת העיתון ועבר לעבוד בעיתון "עולם הספורט" עד מעברו למדור הספורט של "ידיעות אחרונות" ב-1990 שם שימש כעורך עמודים ובעל טור שבועי בשם "ציונים זה הכל". במהלך השנים, שימש פלג כתב, תחקירן ופרשן וב-2003 מונה לעורך מדור הספורט. ב-2008 סיקר את אולימפיאדת בייג'ינג ובתומה הודיע על עזיבת תפקידו כעורך על מנת להתרכז בכתיבה, ומאז שב לשמש כתחקירן ופרשן. בנוסף, הוא בעל המדור השבועי "פלג בחמישי" בו הוא מבקר בלשונו החדה את תרבות הספורט בישראל ובכלל זה את תקשורת הספורט בישראל ותופעת "כתבי החצר" והפרשנים בעלי האינטרס. טוריו וחשיפותיו מגובים באסמכתאות, בקטעי ארכיון ובציטוטים, בין היתר של מושאי הביקורת עצמם.
במהלך שנות התשעים הגיש פינת ביקורת סאטירית בתוכנית ספורT.V בטלוויזיה החינוכית ובמשך כשלוש שנים שימש כתסריטאי התוכנית.
כתחקירן חשף בין היתר אי סדרים חמורים, ניגודי עניינים ומינוי מקורבים באיגודי השחייה וההתעמלות, טניס השולחן וסקי השלג והיה אחראי לחשיפות מעשים בלתי כשרים ושחיתויות בהתאחדות לכדורגל בישראל ובאיגוד הכדורסל בישראל.
פלג חבר בצוות התוכנית "המנהלת" המשודרת בערוץ ONE.
מנכ"ל מכבי חיפה אסף בן דב תבע את פלג ו"ידיעות אחרונות", בטענה כי בשתי כתבות של פלג ייחסו לו כישלונות מקצועיים במגרש, אף שבפועל אחריותו היא בתחום הניהולי והפיננסי בלבד. בסופו של דבר משך בן דב את התביעה אחרי שקיבל ייעוץ משפטי לפיו סיכוייו לזכות קלושים ביותר.
הספרייה הווירטואלית של מטח
האתר נוסד בשנת 2000 בסיועה של קרן קשת. מאגר המידע שעומד בבסיס הספרייה הווירטואלית, מבוסס על 15 שדות הקטלוג של הדבלין קור (Dublin core), ההכרחיים לקטלוג ומפתוח של פריטים אינטרנטיים.
אמה שפלן
ביוגרפיה
אמה שפלן החלה את הקריירה המוזיקלית שלה בביצוע מוזיקה קלאסית אבל אז עברה להארד רוק. כשהייתה בת 18 שכנע אותה הזמר ז'אן-פטריק קפדוויל (Jean-Patrick Capdevielle) לחזור ללמוד מוזיקה קלאסית במטרה לשפר את טכניקת השירה שלה. היא גילתה שאומנם הרוק אפשר לה חופש אמנותי ואורח חיים נהנתני יותר מאשר המוזיקה הקלאסית, אך היא חשה שאין זה מספיק ולכן החליטה ליצור סגנון מוזיקה משלה. הסגנון עירב בין אופרה ארכאית ומוזיקת טראנס ומוזיקה סקוטית מסורתית או מוזיקת פופ. שפלן וקפדוויל שיתפו פעולה באלבום הראשון שלה, "קרמינה מאו" (Carmine Meo). קפדוויל כתב את "קרמינה מאו" כחלק ראשון באופרה "אטילנטוס" (Atylantos), המוקדשת לאגדת אטלנטיס, שהוצגה ב-2001 ויצאה כאלבום נפרד.
אף על פי ששפת האם של שפלן היא צרפתית והיא שרה כמה שירים בשפה זו, רוב השירים ב"קרמינה מאו" תורגמו מהשפה הצרפתית שבה כתב אותם קפדוויל ללטינית ולפרובנסלית, השפות בהן שרה שפלן. באלבום השני שלה, אטרנה (Etterna), היא החליטה לשיר באיטלקית של המאה ה-13. על פי דבריה היא נהגה כך משום ש"זו שפה המושרת באופן טבעי"; ומשום שהיא קרובה יותר לשפה האיטלקית המודרנית בה עשתה שימוש בשיעורי הזמרה הקלאסית הראשונים שלה, בעוד האיטלקית העתיקה "מתאימה יותר לשירה, לחלומות, וגם לדרמה". בייחוד היא השתמשה בכתיב "Etterna" עבור האלבום ועבור שיר הנושא במקום ה"Eterna", המקובל באיטלקית מודרנית, כי כך כתב דנטה אליגיירי. לעיתים היא מבצעת אחד מלהיטיה, La Notte Etterna ("לילה נצחי"), בספרדית כ-"La Noche Eterna". הסינגל שלה "Discovering Yourself" ("גלה את עצמך") הוא באנגלית. שפלן גם שיתפה פעולה עם הזמר היווני יורגוס דאלארס והיא נוהגת לערוך קונצרטים ביוון כמעט מדי שנה באודאון של הרודס אטיקוס העתיק שבאתונה.
אמה שפלן הופיעה מספר פעמים בישראל, הפעמים האחרונות היו בנובמבר 2009, כשבחרה בישראל לפתוח את מסע ההופעות שלה "Macadam Flower Tour" על שם תקליטה האחרון,בדצמבר 2015 וכן בחול המועד פסח בחודש אפריל 2019 כשבמופע זה עידן רייכל שר כמה שירים עמה.
אהרן מירסקי
אהרן מירסקי (י"ח באייר תרע"ד, 14 במאי 1914, נובוגרודק – ח' באייר תשס"א, 1 במאי 2001, ישראל) היה משורר וחוקר ספרות ישראלי. חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל ופרס ישראל לחקר הספרות.
ביוגרפיה
מירסקי נולד בנובוגרודק, בתחום המושב שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), וגדל בבית ציוני-דתי. הוא התחנך בישיבת תורה ודעת, שייסד אביו, הרב יהושע יצחק מירסקי, ובישיבת מיר. בשנת 1935 (תרצ"ה) עלה לארץ ישראל והיה מחלוצי העלייה החמישית. הוא עבד כפועל חקלאי ולמד בסמינר למורים של תנועת "המזרחי" (היום "מכללת ליפשיץ").
לאחר מכן החל בלימודים באוניברסיטה העברית וקיבל דוקטורט ב-1955. בעבודת הדוקטור שלו עסק בקשר בין פיוט למדרש, וטען שיסודות הפיוט העברי הארץ-ישראלי מקורותיהם בתלמוד. מחקרים אחרים שערך גילו מוטיבים מהיהדות בשירה אנגלו-סקסונית מימי המאה ה-10. כמו כן, מירסקי היה מראשוני החוקרים של שירת רבי ישראל נג'ארה. בין 12 ספרי המחקר שכתב נכללו פרשנות לשירתם של יוסי בן יוסי ורבי יצחק אבן כלפון. הוא היה פרופסור באוניברסיטה העברית, חבר האקדמיה ללשון העברית, חבר מערכת דעת מקרא, חבר סגל באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת בר-אילן במחלקה לספרות עם ישראל, יו״ר חבר השופטים לספרי תרגום ושופט בוועדת פרס יפה.
מירסקי עסק גם בכתיבת שירה, ובכתיבתו הושפע מהתנ"ך, מהתורה שבעל פה ומפיוטים עתיקים. בספר שיריו הקדיש חלק נכבד שבו קונן על השמדת היהודים בשואת אירופה שבה נספו גם הוריו ואחותו. ספרו "עלי שיח", שיצא לאור בשנת 1966, זיכה אותו בפרס הרב מימון. לאורך השנים התפרסמו שיריו בעיתון הארץ ובכתבי העת מאזניים, תרביץ וסיני.
מירסקי נפטר בח' באייר תשס"א, ונקבר בהר המנוחות בירושלים. עיריית ירושלים קראה רחוב בשכונת הר חומה על שמו בשם "שירת אהרן".
ניק קייב
ניק קייב (באנגלית: Nicholas Edward Cave; נולד ב-22 בספטמבר 1957) הוא זמר, מלחין, משורר, סופר, תסריטאי ושחקן אוסטרלי. הוא ידוע בקול הבריטון שלו ועומד בראשה של להקת הרוק Nick Cave and the Bad Seeds. המוזיקה של קייב מאופיינת לרוב בעוצמה רגשית, במגוון רחב של השפעות ואובססיות ליריות למוות, דת, אהבה ואלימות.
ילדות ונעורים
נולד בשם ניקולס אדוארד קייב בעיר וורקנביל במדינת ויקטוריה, אוסטרליה. כילד, הוא התגורר בוורקנביל ולאחר מכן בעיירה וואנגראטה. אביו לימד אנגלית ומתמטיקה בבית הספר הטכני המקומי; אמו הייתה ספרנית בבית הספר התיכון שבו למדה קייב. אביו הכיר לו קלאסיקות ספרותיות מגיל צעיר ודרך אחיו הגדול, קייב הפך למעריץ של להקות רוק מתקדם דוגמת קינג קרימזון, פינק פלויד וג'תרו טול, בעוד שחברת ילדות הכירה לו את לאונרד כהן, שאותו תיאר מאוחר יותר כ"כותב השירים הגדול מכולם".
כשהיה בן תשע הוא הצטרף למקהלה של הקתדרלה המקומית בוואנגראטה. בגיל 13 הוא סולק מבית הספר התיכון בוואנגראטה. ב-1970, לאחר שעבר עם משפחתו לפרבר של מלבורן, הוא וא נשלה ללמוד בפנימייה פרטית (Caulfield Grammar). כשהיה בן 19 נהרג אביו בתאונת דרכים; אמו סיפרה לו על מותו של אביו בזמן שהיא שחררה אותו מתחנת המשטרה בסנט קילדה, שם הוא הוחזק באשמת פריצה. מאוחר יותר הוא סיפר שאביו "מת בנקודה בחיי כשהייתי הכי מבולבל" וש"אובדן אבי יצר בחיי ואקום, חלל שבו דברי החלו לצוף ולהתקבץ ולמצוא מטרה".
לאחר לימודיו התיכוניים, קייב למד ציור במכון הטכנולוגי של קולפילד ב-1976, אך נשר בשנה שלאחר מכן כדי לעסוק במוזיקה. הוא גם החל להשתמש בהרואין בערך בזמן שעזב את בית הספר לאמנות. בתחילת 1977, הוא הלך להופעה של להקות הפאנק רוק האוסטרליות "Radio Birdman" ו-"the Saints". קייב קיבלה השראה ואמר שהוא עזב את המקום "אדם אחר". שנים אחר כך נתגלה תצלום שלו יושב בשורה הראשונה ונראה נדהם.
קריירה מוזיקלית
ב-1973, קייב פגשה את מיק הארווי (גיטרה), פיל קלברט (תופים), ג'ון קוצ'יוורה (גיטרה), ברט פרסל (בס) וכריס קווין (סקסופון); חבריו לספסל הלימודים. הם הקימו להקה עם קייב כזמר. הרפרטואר שלהם כלל גרסאות כיסוי לשירים של, בין היתר, לו ריד, דייוויד בואי, אליס קופר, רוקסי מיוזיק ואלכס הארווי. מאוחר יותר, ההרכב הצטמצם לארבעה חברים כולל חברתו של קייב טרייסי פיו בבס. ב-1977, לאחר שעזבו את בית הספר, הם אימצו את השם "The Boys Next Door" והחלו לנגן בעיקר חומרים מקוריים. הגיטריסט והתמלילן רולנד ס. הווארד הצטרף ללהקה ב-1978.
הם היו פעילים בסצנת הפוסט-פאנק של מלבורן בסוף שנות ה-70, הופיעו מאות פעמים ברחבי באוסטרליה, לפני ששינו את שמם ל-"The Birthday Party" ב-1980 ועברו ללונדון, ולאחר מכן למערב ברלין. חברתו והמוזה האוסטרלית של קייב, אניטה ליין, ליוותה אותם ללונדון. הלהקה הייתה ידועה לשמצה בזכות ההופעות החיות הפרובוקטיביות שלה, בהן קייב צווח, שאג והשליך את עצמו על הבמה, מגובה במוזיקת רוק קשוחה. קייב השתמש למילות השירים בדימויים מהתנ"ך עם שירים על חטא, הוללות וקללה.
לאחר הפקת ארבעה אלבומים התפרקה הלהקה ב-1983.
ניק קייב והזרעים הרעים
בשנת 1996 זכה קייב להגיע לראשי מצעדי הפזמונים בעולם, עם שירו "Where the Wild Roses Grow" - דואט בו מתארחת הזמרת האוסטרלית קיילי מינוג. שיר זה פרסם את קייב בעולם כולו, וחשף אותו לקהל רחב שלרוב אינו מאזין למוזיקה האופיינית לקייב. האלבום "בלאדות רצח" שבו נכלל השיר זכה להצלחה מסחרית גדולה. באותו אלבום, אירח קייב בנוסף לקיילי מינוג, גם את המוזיקאית פי ג'יי הארווי. האלבום עצמו עוצב בצורת ספר שירה, שלווה בחיתוכי עץ שנלקחו מספרי ילדים מהמאה ה-19.
בשנת 2001 הוציא הלהקה לאור את האלבום "No More Shall We Part", לאחר הפסקה של 4 שנים מההקלטות, קייב נאלץ להתגבר על התמכרויות כבדות להרואין ולאלכוהול בשנים 1999–2000 לפני שהתחיל לעבוד על האלבום. הוא כלל הופעות אורח של קייט ואנה מקגריגל וזכה לביקורות חיוביות בעיקר.
בשנת 2008 יצא לאור האלבום "Dig, Lazarus, Dig!!!", זה היה האלבום האחרון בו הופיעו החבר המייסד מיק הארווי, שעזב את הלהקה ב-2009, ונגן הקלדים ג'יימס ג'ונסטון, שעזב את הלהקה לפני סיבוב ההופעות שהחל לאחר הקלטת האלבום.
בשנת 2021 יצא לאור האלבום "Carnage" שהוא שיתוף פעולה של ניק קייב עם שותפו וורן אליס, לא במסגרת "הזרעים הרעים".
גריינדרמן
בשנת 2006, קייב הקים את להקת "גריינדרמן" (Grinderman), להקת פאנק שבה ניק קייב חזר לסגנון שאפיין אותו בתחילת דרכו וניגן לראשונה בגיטרה חשמלית. חברי הלהקה כללו את וורן אליס (גיטרה טנור, מנדולינה חשמלית, כינור, ויולה, גיטרה, קולות רקע), מרטין פ. קייסי (בס, גיטרה, קולות רקע) וג'ים סקלונוס (תופים, כלי הקשה, קולות רקע). שמה של הלהקה נוצר בהשראת שיר של ממפיס סלים, "Grinder Man Blues", שקייב שר במהלך אחד ממפגשי החזרות המוקדמים של הלהקה. אלבום האולפן הראשון של הלהקה, "Grinderman", יצא ב-2007 וזכה לביקורות חיוביות, ואלבום האולפן השני והאחרון של הלהקה, "Grinderman 2", יצא ב-2010 לקבלת פנים דומה.
ההופעה הפומבית הראשונה של גרינדרמן הייתה באפריל 2007, כאשר בובי גילספי מלהקת "Primal Scream" ליווה את "גרינדרמן" בקולות רקע וכלי הקשה.
בדצמבר 2011, לאחר הופעה בפסטיבל המוזיקה של מרדית', הודיע קייב שהלהקה הפסיקה את פעילותה. שנתיים לאחר מכן הופיעה "גרינדרמן" בשני סופי השבוע בפסטיבל המוזיקה והאמנויות של עמק קואצ'לה 2013.
מוזיקה לסרטים ותיאטרון
קייב יצר מספר פסקולים של סרטים עם חבר להקת "הזרעים הרעים", הכנר וורן אליס, שהוא גם כנר הטריו האוסטרלי "שלושה מטונפים" (Dirty Three). לראשונה ב-2005 עבור הסרט "The Proposition" של הבמאי האוסטרלי ג'ון הילקוט.
בשנת 2006 הלחינו קייב ואליס את המוזיקה לסרט "ההתנקשות בג'סי ג'יימס על ידי הפחדן רוברט פורד", ולסרט "The Road", שיצא לאקרנים ב-2009. בשנת 2011 יצרו הצמד את הפסקול לסרט "ארץ יבשה" שיצא לאקרנים ב-2012.
ב-2016 יצרו את הפסקול לסרט "Hell or High Water", בבימויו של דייוויד מקנזי. ושנה אחר כך, לסרט "Wind River" של טיילור שרידן, ולסרט "מכונת המלחמה" של הבמאי האוסטרלי דייוויד מיכוד.
קייב ואליס הלחינו פסקולים גם למספר סרטים דוקומנטריים, כולל "המנתח האנגלי" (2007), "מערב ממפיס" (2012) ו"טרף הנביא" (2015). הם יצרו גם מוזיקה להפקות של קבוצת התיאטרון האיסלנדית "Vesturport" של המחוזות "הגלגול" "וויצק" ו"פאוסט".
קריירת כתיבה
קייב הוציא את ספרו הראשון, "King Ink", בשנת 1988. זהו אוסף של מחזות, סיפורים ושירים, חלקם נכתבו בשיתוף פעולה עם לידיה לאנץ'. ב-1997 הוציא לאור ספר המשך, "King Ink II", שהכיל שירים ותמליל של מאמר רדיו שעשה עבור ה-BBC ביולי 1996, "The Flesh Made Word", שדן בפורמט ביוגרפי ביחסיו עם הנצרות.
בזמן שגר במערב ברלין, החל קייב לעבוד על מה שעתיד להפוך לרומן הביכורים שלו, "ותרא האתון את המלאך" (1989), המביא את סיפורו של בחור אילם, החל מילדותו ועד למותו הטראגי. הספר זכה לשבחים רבים ואף יצא לאור בתרגום לעברית מאת גיורא לשם בהוצאת גוונים בשנת 2000. הצלבה משמעותית ניכרת בין הנושאים בספר לבין המילים שכתב בשלבים המאוחרים של "The Birthday Party" ובשלב המוקדם של קריירת הסולו שלו. הרומן השני של קייב, "The Death of Bunny Munro", יצא לאור ב-8 בספטמבר 2009 על ידי הוצאת "הארפר קולינס". התרגום העברי של הספר יצא בהוצאת מודן. הרומן מספר את סיפורו של איש מכירות מכור למין, הוא שוחרר גם כספר אודיו שהופק על ידי האמנים הבריטיים איאן פורסיית' וג'יין פולארד וכן כאפליקציה לאייפון. הספר התחיל במקור כתסריט שקייב התכוון לכתוב עבור ג'ון הילקוט.
בשנת 2005 יצא לאקרנים הסרט "The Proposition" של הבמאי האוסטרלי ג'ון הילקוט, שאת תסריטו כתב קייב. על הסרט זכה ניק קייב בפרס מבקרי הקולנוע האוסטרלי. בשנת 2012 יצא לאקרנים הסרט "ארץ יבשה" (באנגלית נקרא "Lawless"”) שביים ג'ון הילקוט על פי תסריט של קייב על פי רומן של מאט בונדורנט.
בשנת 2015 הוא הוציא לאור ספר שירה "The Sick Bag Song".
בשנת 2021 יצא לאור ספר ילדים שכתב, "The Little Thing".
בשנת 2022 יצא לאור הספר "Faith, Hope and Carnage", אוסף של שיחות שנאספו מסדרה של שיחות טלפון שנערכו בין קייב ושון אוהגן במהלך מגפת הקורונה.
קריירת משחק
ההופעה הקולנועית הראשונה של קייב הייתה בסרטו של וים ונדרס משנת 1987, "כנפי תשוקה", בו מוצגים הוא והזרעים הרעים בהופעה בברלין.
קייב הופיע בהומאז' לליאונרד כהן ב-2005, "Leonard Cohen: I'm Your Man", שבו ביצע את השיר "I'm Your Man" ו-"Suzanne" עם ג'ולי כריסטנסן ופרלה בטאלה.
במאי 2022 יצא לאקרנים הסרט התיעודי שיצר "This Much I Know to Be True", על מסע ההחלמה ממות בנו ארתור.
חיים אישיים
קייב עזב את אוסטרליה בשנת 1980. לאחר שהתגורר בלונדון, ברלין ובסאו פאולו, הוא עבר לברייטון, אנגליה בתחילת שנות ה-2000.
קייב היה בזוגיות עם אניטה ליין מסוף שנות ה-70 עד אמצע שנות ה-80. קייב וליין הקליטו יחד בכמה הזדמנויות. שיתופי הפעולה הבולטים שלהם כוללים את גרסת כיסוי לשיר שיר Je t'aime... moi non plus של סרז' גינסבורג וג'יין בירקין. היא הייתה שותפה לכתיבת המילים לשיר משנת 1984, "From Her to Eternity", כמו גם את המילים של השיר "Stranger Than Kindness" מתוך "Your Funeral, My Trial".
קייב עבר לאחר מכן לסאו פאולו, ברזיל, ב-1990, שם הכיר את אשתו הראשונה, העיתונאית הברזילאית ויויאן קרניירו. היא ילדה את בנם לוק ב-1991. קייב וקרניירו היו נשואים במשך שש שנים והתגרשו ב-1996. גם בן נוסף של קייב, ג'תרו, נולד ב-1991, עשרה ימים בלבד לפני לוק, וגדל עם אמו, בו לאזנבי, במלבורן, אוסטרליה. קייב וג'תרו לא נפגשו זה עם זה עד שהיה בן שבע או שמונה בערך. ג'תרו לזנבי, שהיה ידוע גם כג'תרו קייב, מת במאי 2022, בגיל 31.
קייב יצא לזמן קצר עם פי.ג'יי הארווי באמצע שנות ה-90, איתה הקליט את הדואט "הנרי לי". הפרידה שלהם השפיעה על אלבומו "The Boatman's Call" משנת 1997.
ב-1997 פגשה קייב את הדוגמנית הבריטית סוזי ביק; הם נישאו בשנת 1999. בניהם התאומים, ארתור וארל, נולדו בלונדון בשנת 2000 וגדלו בברייטון. ביק מופיעה על עטיפת האלבום "Cave Push the Sky Away". ארל קייב, הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה.
ב-14 ביולי 2015 נפל בנו ארתור בן ה-15 מצוק, סמוך לברייטון, ומת מפצעיו. חקירה מצאה שארתור נטל LSD לפני הנפילה וחוקר מקרי המוות קבע שמותו היה תאונה. השפעת מותו של ארתור על קייב ומשפחתו נחקרה בסרט התיעודי מ-2016 "One More Time with Feeling", באלבום Skeleton Tree מ-2016 ובאלבום Ghosteen מ-2019. לאחר מות ארתור הפסיק להופיע במשך כשנתיים.
קייב הוא הסנדק של בתו של המוזיקאי מייקל האצ'נס. קייב ביצע את השיר "Into My Arms" בהלוויה של האצ'נס.
ב-6 במאי 2023, לקח חלק בטקס ההכתרה של צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
ניק קייב בישראל
ניק קייב הופיע בישראל במסגרת חמישה סיבובי הופעות של להקתו:
באחד מביקוריו בארץ הקליט יחד עם להקת המכשפות את השיר Shivers, שלאחר מכן התפרסם במסגרת אלבומה של הלהקה, מתכסות. בנוסף, הוא ידוע בחיבתו לישראל, ביקר בה באופן פרטי מספר פעמים ואף הצהיר כי ההופעות שלו משנת 2017 באו כתגובת נגד ל-BDS.
מוטילאל נהרו
מוטילאל נהרו (בהינדי: मोतीलाल नेहरू; 6 במאי 1861 – 6 בפברואר 1931) היה פעיל פוליטי למען עצמאות הודו ומנהיג מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי. הוא היה האב המייסד של המשפחה החזקה ביותר בפוליטיקה ההודית במשך עשרות שנים. בנו ג'ווהרלל נהרו היה ראש ממשלת הודו הראשון, נכדתו (בתו של ג'ווהרלל), אינדירה גנדי, הייתה ראש ממשלה במשך שנים רבות, כך גם נינו (בנה של אינדירה), רג'יב גנדי, וכן צאצאים רבים אחרים של משפחה זו, כמו גם בני משפחתם, הפכו לחברי הפרלמנט ההודי.
קריירה פוליטית
מוטילאל נהרו שימש פעמיים כנשיא מפלגת הקונגרס.
הוא נאסר בתחילת שנות ה-20 בזמן "התנועה לאי שיתוף פעולה" - תנועה שהנהיג מהטמה גאנדי במטרה להתנגד לשלטון הבריטי בהודו. למרות שהיה בתחילה קרוב לגאנדי, הוא ביקר אותו בפומבי כאשר גאנדי דחה את פעולות המרי האזרחי בפברואר 1922, בעקבות רציחתו שלו שוטר במהומות בצ'ורי צ'ורא (Chauri Chaura) במדינת אוטר פרדש. מוטילאל סייעה בהקמתה של מפלגת סווארג' (עצמאות) והצטרף אליה. מפלגה זו שאפה להכלל בוועידות הבריטיות. המפלגה נכשלה בכך ומוטילאל שב למפלגת הקונגרס. ג'ווהרלל התנגד לעמדת אביו שתמך בכך שהודו תהפוך ל דומיניון בריטי, ולא עזב את מפלגת הקונגרס יחד עם אביו.
בשנת 1929, נבחר ג'ווהרלל לראשות מפלגת הקונגרס בתמיכתו של גאנדי, ומוטילאל מסר לו את התפקיד, שעבר מאב לבן, דבר שגרם נחת למשפחה ולתומכיה.
ארט ספיגלמן
ארט ספיגלמן (באנגלית: Art Spiegelman; נולד כיצחק אברהם בן זאב; נולד ב-15 בפברואר 1948) הוא אמן קומיקס יהודי-אמריקאי, שנודע ביותר בשל ספר הקומיקס שלו זוכה פרס פוליצר, "מאוס: סיפורו של ניצול".
קורות חיים
ספיגלמן נולד בסטוקהולם, שוודיה לוולאדק ספיגלמן ואניה ספיגלמן (נולדה זילברברג), שהיו פליטים פולנים-יהודים. הוא גדל בשכונת רגו-פארק שבקווינס, ניו יורק וסיים את לימודיו בתיכון לאומנות ועיצוב שבמנהטן. לאחר מכן למד באוניברסיטת בינגהמטון (שבאותו הזמן נקראה "הארפור קולג") אותה לא סיים אך קיבל דוקטור לשם כבוד מטעמה 30 שנה מאוחר יותר.
אחיו רישיו נספה לפני שארט נולד. רישיו נשלח לחיות עם דודתו, טושה, בזמן מלחמת העולם השנייה, משום שהגטו שבו היא גרה נראה להוריו בטוח יותר מהגטו שבו התגוררו. כשהחלו הטרנספורטים מהגטו שלה, טושה הרעילה את עצמה, את רישיו, את בתה (ביבי) ואת אחייניתה (לוניה). בספרו "מאוס - סיפורו של ניצול", ארט מציין שהוא הרגיש בילדותו כאילו הוא ב"תחרות עם תמונה", משום שהוריו היו עדיין בדיכאון על מותו של בנם הבכור. החלק השני של מאוס מוקדש לרישיו ולאמו של ארט, אניה.
בשלהי חורף 1968 סבל ספיגלמן מהתמוטטות עצבים קצרה אך קשה, אירוע עליו מדובר רבות ביצירותיו. לאחר שחרורו מבית חולים לחולי נפש, אמו, אניה, התאבדה, ארט הוא זה שגילה את גופתה. ספיגלמן היה דמות מפתח בתנועת הקומיקס המחתרתי בשנות ה-60 וה-70 כשהוא תורם לפרסומים כמו Real Pulp, Young Lust ו-Bizarre Sex. הוא הקים במשותף שתי הוצאות קומיקס - Arcade (עם ביל גריפית') בתחילת שנות ה-70 ו-RAW עם אשתו, האמנית (ומאוחר יותר, העורכת האומנותית של הניו יורקר), פרנסואז מולי, ב-1980.
ביחד עם הרבה עבודות פורצות דרך של יוצרים כגון כריס וייר או צ'ארלס ברנס, RAW פרסם בהמשכים את "מאוס" (עכבר), שעוקב אחרי סיפורם של הוריו בעודם שורדים את השואה. ב-1986 הוא פרסם את Maus I: A Survivor's Tale (תורגם לעברית: "מאוס: סיפורו של ניצול"), שנודע גם בשם Maus I: My Father Bleeds History ("מאוס I: אבא מדמם היסטוריה"). החלק השני, Maus II: And Here My Troubles Began (תורגם לעברית: "מאוס II: וכאן החלו צרותי") בא בעקבותיו ב-1991. "מאוס" משך כמות חסרת תקדים של תשומת לב ביחס לעבודה בצורת קומיקס, כולל תצוגה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ופרס פוליצר מיוחד בשנת 1992.
ספיגלמן עבד גם בפורומים מסחריים כל ימיו. לאחר התמחות קיץ (כשהיה בן 18) ב"מסטיקי טופס", הוא הועסק כיועץ, תפקיד אותו החזיק במשך 20 שנה. ל"טופס" שפיגלמן המציא "ממתק אשפה" (ממתק בצורה של אשפה הנמכר בפחי אשפה פלסטיים מיניאטוריים) ועוד כהנה וכהנה.
בשנת 1992 החל לעבוד כמאייר עבור כתב העת ניו יורקר. בין השאר אייר, בצוותא עם רעייתו פרנסואז מולי, את עטיפת הגיליון של 24 בספטמבר 2001, מיד לאחר פיגועי 11 בספטמבר, עטיפה הזכורה היטב של שחור על גבי שחור ובה צללית שחורה של מגדלי התאומים, הנראית רק כשמחזיקים את העיתון מול מקור אור או בזווית מסוימת. מאוחר יותר התפטר במחאה על מה שראה כצנזורה-עצמית של המגזין בסיקור הפוליטי שלו.
פחד ותיעוב בלאס וגאס
פחד ותיעוב בלאס וגאס (באנגלית: Fear and Loathing in Las Vegas: A Savage Journey to the Heart of the American Dream) הוא ספרו הרביעי והמפורסם ביותר של הסופר האמריקאי האנטר ס. תומפסון. הספר פורסם לראשונה בחלקים במגזין רולינג סטון בשנת 1971 ונכרך לספר באותה שנה. הסיפור נכתב בסגנון שהמצאתו מיוחסת לתומפסון - עיתונות גונזו. הספר תורגם לעברית על ידי אורי לוטן.
מה שהחל ככתבת ספורט בת 300 מילים הפך לאחד ממאפייניה הבולטים של תרבות הסמים שרווחה בארצות הברית בשנים בהן נכתב. "פחד ותיעוב בלאס וגאס" מבוסס על חוויותיו האמיתיות של תומפסון. בספר - העיתונאי ראול דיוק (בן-דמותו של תומפסון) נשלח מטעם מעסיקו ללאס וגאס לסקר מרוץ אופנועי שטח וכנס של אנשי חוק בנושא סמים. הספר מספר את קורותיהם של דיוק וידידו עורך הדין ד"ר גונזו בלאס וגאס תוך תאורים כמעט-מופרכים של נטילת כמויות סמים עצומות - החל בקנאביס, קוקאין, LSD, מסקלין, אתר וכלה בסמים כמו "אדרנוכרום".
סגנון הכתיבה יוצא הדופן ואופיו האקסצנטרי של תומפסון נותנים הצצה אל תוך ראשו של צרכן סמים פסיכדליים, במקום ובזמן בהיסטוריה בו סמים אלה היו נפוצים ביותר, אם כי תומפסון רומז שבלי ההתנסות עצמה לעולם לא יוכל אדם להבין זאת באמת. הוא מפנה לעג וביקורת כלפי המשטרה שחוסר יכולתה להילחם בתופעת הסמים נובעת בראש ובראשונה מבורות ואטימות, מבקר את יוזמיה של המלחמה המיותרת בווייטנאם ואת הממשל האמריקאי כולו, מעלה תהיות על האזרח האמריקני הממוצע שהולך בתלם ולא שואל את עצמו מדוע, ולא חוסך את ביקורתו גם מעמיתיו העיתונאים. הסיפור מהווה משל לחברה האמריקאית בתחילת שנות השבעים - תקופה בה התפוגגה המהפכה לה ייחלו ילדי הפרחים - ונותן פרשנות גרוטסקית למושג "החלום האמריקאי". הספר מלווה לכל אורכו בציוריו הפסיכדליים של ראלף סטידמן, ציורים שהפכו אף הם לפולחן בדומה לספר ולסרט.
הסרט
בשנת 1998 זכה תומפסון לתהילה מחודשת בעקבות סרט קולנוע שנעשה על פי הספר. הסרט בוים על ידי טרי גיליאם ומככבים בו ג'וני דפ בתפקיד ראול דיוק ובניסיו דל טורו בתפקיד ד"ר גונזו. הסרט זכה בפופולריות רבה ובמועמדות לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן. בעקבות הסרט נחשף דור חדש של מעריצים לאישיותו וכתיבתו של תומפסון.
משה יאיר וינשטוק
הרב בנציון משה יאיר וינשטוק (י"ג באדר תרנ"ט, 23 בפברואר 1899-ט' באב תשמ"ב, 29 ביולי 1982) היה מקובל נודע ומחברם של 84 חיבורים כמניין שנות חייו, ברובם המכריע ספרי קבלה וחסידות, ספרי שירת קודש, וכמה חיבורים היסטוריים על תולדות חכמי ישראל ובהם על תולדות חסידות ללוב ובפרט על סבו, ר' דוד צבי שלמה בידרמן, האדמו"ר הרביעי של חסידות ללוב, שכונה בירושלים "ר' דוד'ל". היה מתלמידיו הבולטים של "בעל הסולם", הרב יהודה לייב הלוי אשלג. מייסד מתיבתא "תורת חסד".
קורות חייו
נולד בירושלים, נצר לשושלת חסידי קרלין וחסידי ללוב. אביו, הרב מרדכי דוד וינשטוק, היה חתנו של האדמו"ר מלעלוב רבי דוד צבי שלמה בידרמן ונכדו של הרב ברוך בנימין ויינשטוק (ביידיש: וויינשטאק), שהיה הדיין הראשון של העדה החרדית האשכנזית בירושלים.
בצעירותו למד בישיבת עץ חיים בראשות הרב יחיאל מיכל טיקוצ'ינסקי ובישיבת חיי עולם שהקים סבו, הרבי מללוב, בשנת תרמ"ו בעיר העתיקה, ונסמך לרבנות. נישא לבת דודו, הדס דבורה וינשטוק.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, בהיות הרב וינשטוק בחור צעיר (המלחמה פרצה בהיותו כבן 15) כשהשלטון העות'מאני הוציא צו על האפלת הבתים בלילה, הוא יצא לחצר ביתו ולמד תורה לאור הלבנה.
היה בסכנת גיוס לצבא הטורקי, אך ניצל הודות לסבו, הרבי מלעלוב, שהחביאו בביתו במשך כתשעה חודשים עד שחלפה הסכנה. היה מקורב גם לדודו ואחי אמו, ר' שמעון נתן נטע בידרמן.
היה נערץ על יהודים ונכרים כאחד. כשהיה צריך להתאשפז בבית החולים, אף מעשנים כבדים שלא היו יהודים שומרי מצוות או שהיו גויים שהיו שכניו לחדר נמנעו מלעשן בשבת כדי לא לצערו.
לאחר עלייתו של הרב אשלג לארץ ישראל בתרפ"א (1921) החל ללמוד אצלו את חכמת הקבלה. בנוסף למד עם המקובלים, הרב חיים שאול הכהן דוויק, מראשי ישיבת בית אל, ומחותנו הרב ישעיה אשר זעליג מרגליות.
אף שתמך בדרכה של העדה החרדית, היה מהמשתתפים הקבועים בסעודה השלישית שערך הרב קוק.
נפטר בט' באב תשמ"ב לאחר מחלה ממושכת. בניו הקימו מכון להוצאת ספריו 'מכון להוצאת כתבי הגרמ"י וינשטוק שע"י קרן שפת משה ירושלים'. שניים מבניו, יוסף מנחם ויצחק שמואל, סייעו בעריכת הכתבים.
בנו, הרב יצחק שמואל וינשטוק, חיבר מספר ספרים העוסקים בהיסטוריה של תולדות החסידות. חתנו הוא האדמו"ר מאשלג.
חיבוריו
סגנון חיבוריו הוא ליקוט, שילוב, חיבור ועריכה אנציקלופדית בין התלמוד, הקבלה, ותורת החסידות, הלכה ומדרש. בספריו הוא מגלה בקיאות עצומה בכל ספרי הקבלה שנדפסו עד היום. מטרתו הייתה לקשר את תורת החסידות רבת הענפים אל חכמת הקבלה, בחיבורו המקיף "סידור הגאונים והמקובלים והחסידים" בירר וחקר מקורות של מנהגים שונים.
אגרות שלו מצויות בספר קול יהודה, בעל הכתבים חלק א' - רובו ככולו של הספר הוא מכתבים בענייני קבלה של הרב יהודה זאב ליבוביץ, הרב וינשטוק ובנו הבכור, ר' יוסף מנחם. זו אמורה להיות סדרה וספר זה הוא החלק הראשון. בעריכת הרב דב חילקו, ובהוצאת 'המכון להוצאת כתבי רבינו שליט"א שע"י כולל ובית המדרש 'נחלת צבי'", בני ברק אלול תשס"ט.
אייל דוד
מאפיינים
הבוגרים מגיעים למשקל 150 עד 200 קילוגרמים. משך ההיריון תשעה חודשים, שלאחריהם נולדים עופר אחד או שניים. העופרים מגיעים לבגרות מינית בגיל 14 חודשים, ולבלות מינית בגיל 23 שנים.
לאייל דוד זנב ארוך, קרניים מסועפות ופרסות רחבות. צבע הפרווה נע בין אדום - חום לאפור. לעופרים נקודות לבנות על הפרווה, הנעלמות עם התבגרותם.
אייל דוד נודע למערב לראשונה במאה ה-19, על ידי האב ארמן דוד, מיסיונר קתולי צרפתי שהיה בוטנאי וזואולוג חובב ופעל בסין בשנות השישים של המאה ה-19. באותו הזמן, שכן העדר היחיד שחי בסין (ובעולם בכלל) בשטח פרטי השייך לקיסר הסיני, והיה מעין שמורת ציד. לאחר שהאב דוד פרסם את תגליתו, מספר איילי דוד הועברו למדינות אירופיות והחלו להתרבות שם. עם זאת, האוכלוסייה בעדר שבסין הידלדלה מאוד, עד שאחרוני האיילים נאכלו על ידי חיילים מערביים ויפנים בזמן מרד הבוקסרים.
לאחר שמת אחרון האיילים בסין, קובצו כל הפרטים מגני החיות באירופה לגן חיות אחד באנגליה, על מנת להקים גרעין רבייה ולהציל את אוכלוסיית המין.
לקחת את ידי בידך
לקחת את ידי בידך הוא פזמון שכתב יענקל'ה רוטבליט והלחין מתי כספי. את השיר ביצעה במקור יהודית רביץ.
על השיר
השיר יצא לאור לראשונה בשנת 1979 באלבומה של יהודית רביץ, שנקרא "יהודית רביץ". השיר נכתב מנקודת מבטה של אישה השרה אל אהובה. מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי כתב שבשיר חווה הדוברת געגועים לרגע קסום ולתחושת האהבה שהרגישה בעבר כשאהובה נתן לה יד, אך שבין השורות עולה גם תחושת תוגה.
במצעד העברי השנתי התשל"ט (1979) של רשת ג' הגיע השיר למקום השישי. במצעד השנתי של גלי צה"ל הגיע השיר למקום ה-20.
השיר נכלל באלבום "צד ג' צד ד'" שהוציא מתי כספי ב-1987, ובו ביצועים לשירים שהלחין בעבר לאמנים אחרים.
Why Don't You Do Right?
"" (בתרגום חופשי לעברית: "למה שלא תנהג בהגינות?") הוא שיר פופ אמריקאי שניכרות בו השפעות של בלוז וג'אז. את השיר, בגרסתו המקורית, כתב קנזס ג'ו מקקוי. שמו של השיר בגרסתו זו היה "Weed Smoker's Dream" ("חלומו של מעשן מריחואנה"), והוא יצא לאור ב-1936. ב-1941 הקליטה ליל גרין גרסה חדשה לשיר, וב-1942 הקליטה הזמרת פגי לי גרסת כיסוי משלה לשיר של גרין, יחד עם המוזיקאי בני גודמן. שתי הגרסאות האחרונות הפכו את השיר לפופולרי במיוחד, וכיום הוא נחשב לסטנדרט של "בלוז נשי" שהשפיע על שירים רבים אחריו. השיר הוא בלוז 12 תיבות בסולם מינורי והוא כלל חילופי אקורדים
מילים ולחן
ב-1936 הקליט הרכב הג'אז "הארלם האמפטס" את השיר "The Weed Smoker's Dream". ההוצאה המקורית של הסינגל, ב"דקה רקורדס", ציינה את ג'ו מקקוי ואת הרב מוראן (שניים מחברי ההרכב) ככותבי השיר. בהמשך כתב מקווי את השיר מחדש, עידן את הלחן ואת המילים, וקרא לשיר "Why Don't You Do Right?". ליל גרין הקליטה את התוצר ב-1941, כשלצידה ביג ביל ברונזי על הגיטרה. גרסה זו הפכה לאחד מלהיטי הג'אז והבלוז המוקדמים.
שורשיו של השיר נטועים במוזיקת הבלוז. מילות השיר בגרסתו מ-1936 עסקו במעשן מריחואנה שנזכר בהזדמנויות הכלכליות שאיבד לאורך השנים. בשיר משוחח האיש עם עצמו ועם זוגתו, מתלונן על חוסר כיס, ומציע לזוגתו שתמכור את גופה על מנת להרוויח כסף, כפי שעשו נשים אחרות בעברו.
מילותיו החדשות יותר בגרסתו מ-1941 הן למעשה שיר התגובה למילותיו המקוריות של השיר, הפעם מצד האישה שנוזפת בבן זוגה על חוסר האחריות שלו, ומתלוננת על כך שמאהביה הקודמים דאגו לה ליותר כסף. "Why don't you do right, like some other men do? Get out of here and get me some money too." ("למה שלא תנהג בהגינות, כמו גברים אחרים? צא מפה, ותן לי גם קצת כסף")
גרסת ליל גרין
בשנת 1941 הקליטה זמרת הבלוז ליל גרין את הגרסה הראשונה לשיר עם מילותיו החדשות והלחן המעודן. השיר נחשב ללהיטה הגדול ביותר, אך למרות זאת הצלחתו הייתה מוגבלת, עקב היותה שחורה והסגרגציה שהייתה נהוגה באותם ימים. אף על פי שסבלה מההפרדה הגזעית, השיר הצליח להזניק את הקריירה שלה כך שעברה להופיע במועדונים גדולים יותר עם הרכבים נחשבים.
בגרסה זו מנגנים סיימון הנרי בפסנתר, ביג ביל ברונזי בגיטרה ורנסום קנוולינג בבס.
הגרסה של פגי לי
גרסתה של פגי לי נחשבת לאחת המוכרות ביותר של השיר. פגי לי ובני גודמן הקליטו את הגרסה ב-27 ביולי 1942, בניו יורק. השיר הופיע בסרט "Stage Door Canteen" משנת 1943. הסינגל מכר למעלה ממיליון עותקים, והביא ללי פרסום רב ברחבי ארצות הברית.
לי ציינה לא אחת שההקלטה של גרין השפיעה מהותית על המוזיקה שלה. בראיון ב-1971 אמרה ש לי ענתה בחיוב, וגודמן ארגן עיבוד שיתאים לה.
השיר לא היה להיטם הגדול ביותר של השניים, אך הוא הגיע למקום הרביעי במצעד ה"בילבורד", ובמצעד "להיטי הארלם" ("Harlem Hit Parade").
גרסת איימי אירווינג
באחת הסצינות המוכרות ביותר מתוך הסרט "מי הפליל את רוג'ר ראביט" משנת 1988 עולה ג'סיקה ראביט לשיר את השיר במועדון "הדיו והצבע". דמותה של ראביט דובבה אמנם על ידי קתלין טרנר, אך את הביצוע לשיר שרה איימי אירווינג, מי שהייתה אשתו של מפיק הסרט, סטיבן ספילברג. גרסה זו מזכירה בסגנונה את גרסתה של ליל גרין, בהיותה איטית ומינורית יותר מגרסתה התזמורתית והמהירה של לי.
גרסה זו הפכה לאייקון תרבותי, וזכתה למחוות רבות, בין אם בכנסי קוספליי שונים, ובין אם על ידי מפורסמות שונות שהתחפשו לדמותה של ג'סיקה ראביט וביצעו את השיר, או ביצעו אותו באופן דומה לדמותה.
גרסאות נוספות
השיר זכה לגרסאות כיסוי נוספות, הנחשבות מוכרות פחות, על ידי זמרות כמו אלה פיצג'רלד, ג'ולי לונדון, שינייד או'קונור ועוד.
מוסטי ויילקיה
מוסטי ויילקיה (באוקראינית: Великі Мо́сти, ויילקי מוסטי; בפולנית: Mosty Wielkie; ביידיש: גרויס־מאָסטע או מאָסט) היא עיירה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, לצד נהר ראטה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
היישוב נוסד במאה ה-15, ובסוף אותה מאה נהרס בידי הטטרים. בשנת 1549 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכלל היישוב בתחום גליציה האוסטרית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי מוסטי ויילקיה
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,200 יהודים, קרוב למחצית תושביה, והתקיימו בה פעילות ציונית, פעילות של אגודת ישראל, בית ספר עברי, בית ספר מרשת בית יעקב, תלמוד תורה וישיבה.
מהומות אלכסנדריה (38)
מהומות אלכסנדריה, או פרעות אלכסנדריה היו התקפות שהופנו נגד יהודים בשנת 38 לספירה באלכסנדריה הרומית, במצרים. לקיסר הרומי קליגולה לא היו סיבות לבטוח במושל מצרים, אאולוס אוויליוס פלאקוס. פלאקוס היה נאמן לטיבריוס וקשר נגד אמו של קליגולה. בשנת 38 לספירה שלח קליגולה את אגריפס הראשון לאלכסנדריה ללא הודעה מוקדמת. לדברי פילון האלכסנדרוני, הביקור זכה ללעג מהאוכלוסייה היוונית שראו באגריפס את מלך היהודים. פלאקוס ניסה להרגיע הן את האוכלוסייה היוונית והן את קליגולה על ידי הצבת פסלי הקיסר בבתי כנסת, דבר שהיווה פרובוקציה חסרת תקדים.
מוסטי ויילקיה
יהודי מוסטי ויילקיה
בספטמבר 1939 נכבשה העיירה זמנית בידי הגרמנים, ובמספר הימים שהחזיקו בה עד להעברתה לידי הצבא האדום בהתאם להסכם ריבנטרופ מולטוב, שרפו את אחד מבתי הכנסת בה וכמה בתי יהודים, וגבו מיהודי היישוב סכום כופר.
ב-27 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים בשנית, ואלו החלו מיד בביצוע מעשי התעללות והשפלה ביהודיה, תוך לקיחת הגברים לעבודות כפייה. ביולי 1941 שרפו הגרמנים בחיים 19 מנכבדי הקהילה בבית הכנסת הגדול בעיירה, והוציאו להורג כ-100 ממשכילי הקהילה.
מהומות אלכסנדריה (38)
פלישה זו לבתי הכנסת ייתכן וגררה התנגדות בכוח, שכן פילון כותב שפלאקוס "הורס את בתי הכנסת, ולא מתיר אפילו את שמם". בתגובה, פלאקוס "הוציא הודעה שבה הוא קרא לכולנו זרים ונוכרים... ומאפשר לכל מי שנוטה, להמשיך להשמיד את היהודים כשבויי מלחמה". פילון אומר שבתגובה, ההמון "גירש את היהודים לגמרי מארבעה רבעים [של העיר], ודחק את כולם לחלק קטן מאוד של אחד... בעוד האוכלוסייה, שהשתלטה על בתיהם השוממים, בזזו, וחילקו ביניהם את השלל כאילו השיגו אותו במלחמה". בנוסף, אומר פילון שאויביהם, "הרגו אותם ואלפים אחרים בכל מיני ייסורים ועינויים, ומעשי אכזריות שזה עתה הומצאו, שכן בכל מקום שבו נפגשו עם יהודי או ראו אותו, הם רגמו אותו באבנים, או הכו אותו במקלות". פילון אפילו אומר, "חסרי הרחמים מכל רודפיהם, במקרים מסוימים שרפו משפחות שלמות, בעלים עם נשותיהם וילדים תינוקות עם הוריהם, באמצע העיר, ולא חסו לא על זקנים או נערים, ולא על חוסר האונים התמים של תינוקות." כמה גברים, הוא אומר, נגררו למוות, בעוד "אלה שעשו את הדברים האלה, חיקו את הסובלים, כמו אנשים המועסקים בייצוג של פארסות תיאטרליות". יהודים אחרים נצלבו. פלאקוס הודח בסופו של דבר מתפקידו, הוגלה ובסופו של דבר הוצא להורג.
מהומות שוב פרצו באלכסנדריה בשנת 40 לספירה בין יהודים ליוונים. היהודים הואשמו באי כיבוד הקיסר. סכסוכים התרחשו בעיר יבנה. יהודים כעסו על הקמת מזבח חרס והרסו אותו. בתגובה, הורה קליגולה להקים פסל שלו בבית המקדש היהודי בירושלים, דרישה המתנגשת עם המונותאיזם היהודי. בהקשר זה כתב פילון כי קליגולה "התייחס ליהודים בחשדנות רבה ביותר, כאילו הם האנשים היחידים שטיפחו משאלות מנוגדות לשלו".
מוסטי ויילקיה
יהודי מוסטי ויילקיה
בלילה שבין ה-10 ל-11 בפברואר 1943 פשטו על הגטו שבעיירה שוטרים גרמנים ואוקראינים, ולאחר שירו בחולים ובמסתתרים במקום, רצחו את כל יושביו בבורות ירי ביער הסמוך. למחרת נרצחו באותו אתר כ-2,000 מיושבי מחנה העבודה שבעיירה.
ב-6 באפריל 1943 רצחו הגרמנים את כל הנשים שנותרו במחנה העבודה שבעיירה. ב-10 במאי 1943 נרצחו רוב העובדים היהודים שנותרו במקום, ומיעוטם נשלחו למחנה ינובסקה.
מהומות אלכסנדריה (38)
טרמינולוגיה
סנדרה גמבטי, חוקרת תולדות היהודים באלכסנדריה ההלניסטית מצהירה כי "[חוקרים] תייגו לעיתים קרובות את אירועי אלכסנדריה של שנת 38 לספירה כפוגרום הראשון בהיסטוריה, ולעיתים קרובות הסבירו אותם במונחים של התפוצצות אנטישמיות של אנטישמיות". עם זאת, בספרה "פרעות אלכסנדריה של שנת 38 לספירה ורדיפות היהודים" (2009), נמנעת גמבטי "בכוונה מכל מילים או ביטויים המחברים בכל דרך שהיא, במפורש או במרומז, את האירועים האלכסנדרוניים של שנת 38 לספירה לאירועים מאוחרים יותר בימינו", שכן לדעתה הדבר "ידרוש דיון מחדש השוואתי של שתי מסגרות היסטוריות".
פרופ' אדלברט פולצ'ק מאוניברסיטת מורסיה התייחס לאירוע כאל שואה ביצירתו "השואה, לפני אלפיים שנה", אפיון שלדעת ההיסטוריונית הישראלית, מרים פוצ'י בן זאב הוא "מטעה ואינו נכון מבחינה מתודולוגית".
דרך הניצוץ
דרך הניצוץ (ידועה גם פשוט בתור "ניצוץ", על שם ביטאונה) הייתה תנועת שמאל רדיקלי ישראלית שהוקמה באפריל 1977, על ידי קבוצה שהתפלגה מ"אוונגרד", שבעצמה הייתה פלג שפרש מ"מצפן".
פעילותה העיקרית של הקבוצה הייתה הפקת ביטאון בשם "דרך הניצוץ". מקור המלה "ניצוץ", כסמל של מהפכנים, הוא בהתקוממות חיל המצב בסנט פטרסבורג ב-1825. מרד שנכשל, וחמישה ממנהיגיו הוצאו להורג, והשאר הוגלו לסיביר. הסופר אלכסנדר פושקין הבריח לכלאם מכתב, ובתשובה הם כתבו לו: "מן הניצוץ תצא להבה". מכאן שאב לנין את הרעיון לקרוא לעיתון שהוציא בראשית המאה ה-20, "הניצוץ". הקבוצה כללה עשרה פעילים שכתבו, ערכו והפיצו את הביטאון בכמה מאות עותקים בעברית ובערבית (בשם "טריק אל־שאררה") מדי שבועיים. בשנת 1984, חיו חברי הקבוצה יחד בקומונה ועברו לגור בלונדון לזמן מה, ואחר כך חזרו לישראל. את הביטאון היו מוכרים באירועים והפגנות, בנוסף הצליחו לגייס כמה מאות מנויים קבועים.
בספטמבר 1987, נחקר לראשונה אחד מחברי הקבוצה, אסף אדיב (אחיו של אודי אדיב), לאחר שחזר ממפגש של פעילי שלום בז'נבה. בפברואר 1988, ביטל הממונה על מחוז ירושלים במשרד הפנים, אליהו סויסה (שהיה אחר כך חבר כנסת של ש"ס), מכוח תקנות שעת חירום (1945), את הרישיון להפצת "דרך הניצוץ" בערבית במזרח ירושלים ויהודה ושמרון. על העיתונאי, ריבחי אל־ערורי, שכתב ותרגם עובר "דרך הניצוץ" בערבית, הוטלו שישה חודשי מעצר מינהלי, בפקודת שר הביטחון, יצחק רבין. זאת בניסיון למונע דיווחים על אירועי האינתיפאדה הראשונה שפרצה שלושה חודשים קודם לכן, עליה דיווח העיתון בהרחבה. הטענה הרשמית נגד חברי הקבוצה, הייתה שיש להם זיקה לארגון "החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין". אגודת העיתונאים ירושלים שלחה מכתב לראש הממשלה ושר הפנים יצחק שמיר, במחאה על סגירת העיתון מבלי שהואשם בעבירה כל שהיא. בנוסף, 84 עיתונאים שלחו מכתב לשר הביטחון, יצחק רבין, בו הביעו תמיכה בדרישת אגודת העיתונאים, לבטל את ההחלטה לסגור את "דרך הניצוץ", ומחו על מעצר רבחי אל־ערורי. בין החותמים היו, סילבי קשת, עמוס קינן, בועז עברון, רן אדליסט, אורי אבנרי ויהושע קנז.
במהלך חודש אפריל 1988 נעצרו ארבעה מעורכי העיתון, לאחר שהמשיכו להפיץ אותו בשם חדש, למרות ביטול הרישיון. ב-8 במאי נעצרה גם העורכת הספרותית של העיתון הדס להב. ב-20 במאי, במחאה על סגירת "דרך הניצוץ" פרסמה קבוצת עיתונאים ואנשי רוח, עיתון חד-פעמי בשם "שומר הניצוץ", בין חברי הקבוצה היו: המשורר נתן זך, אסא כשר, זאב שטרנהל, אבישי מרגלית, נורית גרץ ואילנה המרמן. לאחר שהמדינה ביקשה לעצור את חברי הקבוצה עד תום ההליכים, פנה עורך דין אביגדור פלדמן לבג"ץ, לטענתו כל פעולתם הייתה הוצאת עיתון שהיה בפיקוח מלא והדוק של הצנזורה. והם לא הפרו אף פעם את הוראת הצנזורה. בתגובה אמרה המדינה ששלושה מחברי הקבוצה חשודים בחברות בארגון אסור ומגע עם סוכן זר. על סמך מידע שסיפק השב"כ, השופט אהרון ברק אישר את המעצר עד תום ההליכים. ביולי פתחו עצורי "דרך הניצוץ" בשביתת רעב, במחאה על תנאי מעצרם, לאחר שהנשים בקבוצה הושמו בצינוק ובידוד מאז תחילת מעצרם.
ב-25 בינואר 1989 הסתיים המשפט נגד ארבעת חברי הקבוצה בעסקת טיעון ובעונשי מאסר קצרים של עד שנתיים וחצי, שכללו את הזמן שישבו במעצר. סעיף האישום החמור ביותר נגד הארבעה, מגע עם סוכן זר, בוטל כחלק מעסקת הטיעון. חברי הקבוצה הודו שהיו בקשר עם פעילי החזית הדמוקרטית.
חברי הקבוצה אסף אדיב ומיכל שוורץ, היו אחר כך פעילים בעמותת "מען" ובמפלגת דעם, אותה הקימו ב-1995. בנוסף הקימו את ביטאון "אתגר", ביטאון העוסק במאבק בעוני ובאבטלה ומשמש ביטאון מפלגת דעם.
גביע ארצות הברית הפתוח
גביע ארצות הברית הפתוח על שם למאר האנט (באנגלית: Lamar Hunt U.S. Open Cup), ובקיצור גביע ארצות הברית הפתוח (באנגלית: U.S. Open Cup, ובראשי תיבות: USOC), הוא מפעל הגביע בכדורגל בארצות הברית, הנערך בשיטת נוקאאוט. הגביע נוסד בשנת 1914, והוא מפעל הכדורגל הלאומי הוותיק ביותר בארצות הברית שעדיין קיים. במהדורה ה-107 של הגביע, שתיערך בשנת 2020, ישתתפו 100 מועדונים מארבע הליגות המקצועיות שכפופות לפדרציית הכדורגל של ארצות הברית: MLS, USL צ'מפיונשיפ, USL1 ו-NISA, וכמו כן גם מועדונים חובבנים בסיבובים המוקדמים של הגביע לאחר שהעפילו לגביע דרך הליגות שלהם. זוכת הגביע קבלת פרס כספי בסך 300,000 דולר, הסגנית מקבלת 100,000 דולר, והקבוצה שהתקדמה הכי רחוק מכל ליגה תחתונה מקבלת 25,000 דולר. ובנוסף לכך, זוכת הגביע מקבלת מקום בשלב הבתים בליגת האלופות של CONCACAF.
התחרות נערכה לראשונה בעונת 1913/1914 בשם גביע האתגר הלאומי, כאשר ברוקלין פילד קלאב זכתה בגביע שנתרם על ידי תומאס דיוואר לקידום הכדורגל האמריקאי. שם התחרות שונה לגביע ארצות הברית הפתוח בשנת 1995, ומאוחר יותר, בשנת 1999 הוא נקרא על שם למאר האנט, שהיה אחד מן הבעלים ב-MLS ותרם רבות לפיתוח וקידום הכדורגל במדינה.