cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניל מוריסי
חיים אישיים
בשנת 2000 היה לו רומן עם השחקנית אמנדה הולדן, כשבעלה הקומיקאי לז דניס השתתף בתוכנית "האח הגדול". רומן זה היה הסיבה העיקרית לפרידה של הולדן מדניס, ובהמשך לגירושיהם.
ב-2006 הוענק למוריסי תואר לשם כבוד מטעם אוניברסיטת סטפורדשייר.
אוגוסט דובאי
גנרל של דיוויזיה אוגוסט איבון אדמונד דובאי (בצרפתית: Augustin Yvon Edmond Dubail; 15 באפריל 1851 – 7 בינואר 1934) היה מפקד בכיר בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה.
תחילת דרכו
דובאי נולד ב-15 באפריל 1851 בעיר בלפור שהשתייכה אז לקיסרות הצרפתית השנייה. בשנת 1870 סיים את האקדמיה הצבאית סן-סיר התגייס לצבא צרפת. הוא לחם במלחמת צרפת–פרוסיה, היה חלק מהכוח של פרנסואה אשיל בזן שנלכד במצור על מץ, ולאחר מכן נלכד בשבי הפרוסי ונלקח לגרמניה. לאחר סיום המלחמה שוחרר, ובשנת 1873 הועלה לדרגת לוטננט. החל 1880 הוא שימש כפרופסור בסן-סיר וכקצין גבול באלג'יריה. בשנת 1901 הועלה לדרגת קולונל וקיבל פיקוד על רגימנט הזואבים ה-1. בדצמבר 1904 הועלה לדרגת גנרל של בריגדה, ועד שנת 1906 פיקד על מספר בריגדות. הוא פרסם מספר ספרים העוסקים על גאוגרפיה ועל חינוך והכשרת קצינים.
ב-27 בספטמבר 1906 הוא נעשה לראש האקדמיה הצבאית סן-סיר, והוביל רפורמה בתחום הכשרת הקצינים. ב-25 בדצמבר 1908 הועלה לדרגת גנרל של דיוויזיה. ב-20 בינואר 1912 קיבל פיקוד על הקורפוס ה-9, ופיקד עליו עד 29 באפריל 1913. ובשנת 1914 הוא הפך לחבר המועצה העליונה למלחמה.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה קיבל דובאי פיקוד על הארמייה הראשונה שהתייצבה באזור לורן. הארמייה שלו השתתפה יחד עם הארמייה השנייה בקרב לורן וספגה אבדות כבדות, אך הצליחה לבלום את המתקפה הגרמנית. ב-5 בינואר 1915 הוא העביר את הפיקוד על הארמייה לפייר רוק והועבר לפקד על קבוצת הארמיות המזרחית בגזרת ורדן. דובאי חשש שהגרמנים מתכננים התקפה באזור, והתלונן שוב ושוב בפני הפיקוד העליון הצרפתי על המחסור בארטילריה, אולם אזהרותיו לא זכו לתגובה. תחזיותיו התגשמו לבסוף בדמות קרב ורדן. בשנת 1916 פרש מפיקוד פעיל, והחל ממרץ של אותה שנה שימש כמושל הצבאי של פריז.
אחריתו
דובאי פרש מהצבא באביב 1918, ולאחר פרישתו חי בפריז עד מותו ב-7 בינואר 1934.
VBA
VBA (ראשי תיבות: Visual Basic for Applications, ויז'ואל בייסיק ליישומים) היא שפת תכנות מונחה-אירועים ותסריט דינמית ומימוש ודיאלקט של חברת מיקרוסופט לשפת Visual Basic 6, הכוללת סביבת פיתוח משולבת (VBE). שפה זו מאפשרת הרחבת היכולות של תוכנה קיימת מעבר למה שקבע המפתח שלה, באמצעות יצירת סקריפטים לתוכנה בזמן ריצה. שימוש נפוץ בתוכנה זו נעשה בחבילת האופיס של מיקרוסופט: וורד, אקסל ואקסס, וגם בפרוז'קט וויז'יו. חברות צד שלישי יכולות לספק באמצעות ה-VBA תוספות (Add-ins) המרחיבות את היכולות של התוכנות המקוריות באמצעות טכנולוגית COM. חברות תוכנה יכולות לרכוש רישיון ממיקרוסופט להוסיף את השפה וסביבת הפיתוח שלה לתוכנה שהן מפתחות.
מאפייני השפה
שפת VBA היא שפת תכנות ויזואלי מפורשת, מונחת אובייקטים ואירועים, ובעלת טיפוסיות חלשה.
קוד שנכתב ב-VBA מהודר לשפת ביניים קניינית הנקראת P-קוד (קוד ארוז), שבו היישום המארח (Access, Excel, Word, Outlook, and PowerPoint) מאחסן את קוד הביניים כזרם נפרד, במבנה אחסון של קובץ COM עצמאי, במסמך של התוכנה המריצה. ולאחר מכן קוד הביניים מורץ באמצעות מכונה וירטואלית, שמתארחת בתוכנת היישום המארח. אף שניתן לקמפל את הקוד, ניתן להריץ את הקוד ללא קימפול, ואף לשנותו תוך כדי הרצה של התוכנה, מבלי לעבוד למוד תכנותי. דבר שמאוד נוח וידידותי לכותב הסקריפטים.
למרות הדמיון שיש לשפת VBA לניבים שונים של BASIC, היא תואמת רק ל-VB, שניתן לייבא ממנו באופן ישיר מודולים ומחלקות, אשר חולקים את אותם ספריות ומכונה וירטואלית. השפה יכולה לעבוד רק עם אובייקטים של תוכנה שנכתבה בגישה של תכנות מונחה עצמים. VBA היא תוכנה קניינית של מיקרוסופט ואיננו תקן פתוח.
הקשרי השפה ושימושיה
כפי שהשם מרמז, ה-VBA קשור קשר הדוק ל-Visual Basic ומשתמש בספריית זמן ריצה של Visual Basic, אבל הדבר נעשה בהפעלת קוד ביישום מארח ולא כתוכנה עצמאית, בדרך דומה לפעולה של JavaScript בדפדפן האינטרנט. עם זאת, הדבר מאפשר להשתמש בשפה כדי לשלוט ביישום אחד למשנהו באמצעות אוטומציית OLE. לדוגמה, ניתן ליצור באופן אוטומטי מסמך וורד מתוך דוח אקסל, אשר נאספו באופן אוטומטי על ידי Excel, מחיישני תצפית שהשתתפו בסקר, ניתן להוסיף פונקציות משתמש לתוכנת Excel, וניתן להפעיל משפטי SQL באקסס (Embedded SQL) על בסיס הנתונים שקיים במערכת. יש ב-VBA יכולת להשתמש (אך לא ליצור) בטכנולוגיית ActiveX/COM ובקובצי DLL, ובגרסות מאוחרות יותר נוספה תמיכה עבור מודול מחלקתי.
ה-VBA מובנה בתוך רוב תוכנות Microsoft Office, לרבות יישומי Office for Mac OS X (חוץ מהגרסה 2008) ויישומים אחרים של מיקרוסופט, כגון Microsoft MapPoint וMicrosoft Visio, פבלישר וMicrosoft Outlook, והוא מיושם לפחות באופן חלקי ביישומים אחרים, כגון אוטוקאד, WordPerfect ו-ArcGIS. למעשה כל חברה שרוצה להשתמש ב-VBA להרחיב ולהגמיש את יכולות התוכנות שהיא מייצרת, יכולה לרכוש רישיון ממיקרוסופט להשתמש בשפה ובסביבת הפיתוח שלה בזמן ריצה.
באמצעות ה-VBA מתכנתים וגם חברות צד שלישי מספקות מודולים שונים, המרחיבים את היכולות של תוכנות האופיס. כך למשל מט"ח יצרה את תוכנת נקדן טקסט - כלי ניקוד אוטומטי באמצעות VBA כתוסף לתוכנת הוורד. תוכנת אקסס מגיעה עם שפע של אשפים שנוצרו בשפה זו בידי מיקרוסופט עצמה, וקיימים באקסס מספר רב של אשפים שנוצרו בידי חברות צד שלישי, שנועדו להקל על ההליך של פיתוח מסדי נתונים בהיבטים השונים. אך לא רק מתכנתים משתמשים בשפה זו, אלא למעשה כל משתמש שיוצר מאקרו בוורד או באקסל, יוצר למעשה ללא ידיעתו שגרה בשפה זו, שמקליטה את רצף ההוראות שנתן לתוכנה ושומרת אותם לשימוש עתידי.
תחביר
תחביר השפה דומה מאוד, אם לא זהה לשפת ויז'ואל בייסיק. מסגרת קידוד השפה היא מודולים ומודולי מחלקה (מימוש חלקי של תכנות מונחה עצמים) שבהן יכול להיכתב הקוד. ניתן לעשות שימוש במשתנים גלובליים שיוכרו בכל מרחב התוכנה.
השפה תומכת בקבועים, אופרטורים (שפועלים גם על סיביות), משתנים, Enumeration, מבנים (Type), פונקציות (Function), שגרות (Sub). מלבד המשתנים הפרימיטיביים בשפה זו יש תמיכה במשתנים מורכבים כתאריך (Date), מטבע (Currency), אובייקט (Object), משתנה (Variant), שמשתנה לפי טיפוס הערך, ויכול להכיל ערך מכל סוג ומשתנה אוסף (Collection) שיכול להכיל איברים שונים. במקרה שלא הוגדר משתנה באופן מפורש, הוא יהיה מסוג Variant.
השפה בעלת טיפוסיות חלשה. ניתן לא להגדיר באופן מפורש משתנה, והשפה תבחר את הטיפוסיות של המשתנה לפי ההשמה הראשונה. כאשר ישנה השמה מטיפוס לטיפוס יתבצע קסטינג אוטומטי אם הדבר אפשרי, דבר שהוא שימושי מאוד בהעברת נתונים ממשתנים לפקדים.
קיימת גמישות בהשמה בין משתנים, וניתן לבצע אפילו השמה בין משתנה מחרוזת ובין משתנה מספרי, ואף לבצע השמה של מחרוזת למערך של בתים (כפי שמוצג בדוגמה הבאה).
תחביר השפה קצת מסורבל, כך למשל לא ניתן להגדיר ולאתחל משתנה באותה שורה, לא ניתן להגדיר משתנה בתחילת לולאת FOR, ולא קיימים חלק מהאופרטורים המקובלים.
ספריות והרחבות
ניתן להפעיל בשפה זו הרחבות שונות שנוצרו למערכות דומות במטרה להוסיף לה יכולות למשל:
(TabStrip, Toolbar, StatusBar, ProgressBar, TreeView, ListViews, ImageList, Slider, ImageComboBox) (Animation, UpDown, MonthView, DateTimeBar, FlatScroll),
קוד זדוני
כמו בכל שפת תכנות נפוצה, ניתן ליצור פקודות מאקרו זדוניות של VBA. אך קל במיוחד להפיץ קוד כזה בתוכנות נפוצות שתומכות ב-VBA, כיוון שקל להסליק קוד זדוני במסמך וורד או מצגת פאואר-פוינט. במצב כזה רוב תכונות האבטחה טמונה בידיו של המשתמש. אפשרויות הנגישות של יישום המארח VBA מוטלות על המשתמש, שיכול מראש לקבוע את ההרשאה של פקודות המאקרו.
משתמשי קצה יכולים להגן על עצמם מפני תקיפה על ידי השבתת פקודות מאקרו מלפעול ביישום, או על ידי מתן הרשאה למסמך כדי להפעיל קוד VBA, רק אם הם בטוחים באמינות המקור של המסמך. בגרסאות החדשות של אופיס, פקודות המאקרו מושבתות כברירת מחדל. ומוצגת הודעה למשתמש שמודיעה לו כי במסמך מוטמעות פקודות מקרו, ושהוא נדרש לאשר את הפעלתן במידה והוא נותן אמון במפיץ המסמך. במסמך וורד פשוט או מצגת פאורפוינט רגילה בדרך כלל אין צורך להטמיע פקודות מקרו והימצאותן מעוררת חשד שמא מדובר בקוד זדוני.
יוקיו נינגאווה
יוקיו נינגאווה (ביפנית: 蜷川 幸雄; 15 באוקטובר 1935 – 12 במאי 2016) היה במאי תיאטרון, במאי קולנוע ושחקן יפני, שנודע בעיקר בשל הפקותיו בשפה היפנית של מחזותיו של ויליאם שייקספיר ושל הטרגדיות היווניות. הוא ביים את "המלט" שמונה פעמים, ועשה זאת בצורה שונה בכל פעם.
ביוגרפיה
יוקיו נינגאווה נולד בעיר קווגוצ'י שבמחוז סאיטאמה, יפן. ב-1955 הצטרף ללהקת התיאטרון סייהאי. ב-1967 עזב את הקבוצה והקים להקת תיאטרון משלו בשם "תיאטרון העם המודרני". מחזות בבימויו הוצגו לראשונה ב-1969, אז התקיימו הצגות הבכורה הראשונות של שני מחזות בבימויו, פרי עטם של טושירו אישידו וקוניו שימיזו. "תיאטרון העם המודרני" התפרק ב-1971 וכעבור שנה ייסד להקת תיאטרון חדשה בשם "להקת פריחת הדובדבן", שהתפרקה שלו שנים אחרי-כן, ב-1974.
שנת 1974 הייתה נקודת מפנה עבור נינגאווה, כשטדאו נקאנה, מפיק התיאטרון של חברת טוהו דאז, הזמין אותו לביים הצגות תיאטרון גדולות, וכתוצאה מכך הוא החל לעבוד על מחזה שייקספירי בפעם הראשונה, הוא ביים את "רומיאו ויוליה". מאז אותה עת הוא נהפך לאחד הבמאים המהוללים ביותר בתיאטרון העולמי. הוא גם העלה נושאי בימוי מעניינים, כמו פרויקט שהשיק ב-1998, לבימוי כל מחזותיו של שייקספיר, או בשנת 2000 כשביים מחזות יווניים, שבו הפקה שלו ארכה עשר שעות וחצי.
החל מ-1983, כשביים את "מדיאה", נינגאווה החל לערוך מדי שנה סיבובי הופעות מעבר לים, שהביאו למוניטין הרב שיצא לו באירופה, ארצות הברית וקנדה. בשנות התשעים הוא הוזמן להציג מחזה בלונדון מדי שנה, שלוש שנים ברצף – "חלום ליל קיץ" ב-1996, "שינטוקומארו" ב-1997 ו"המלט" ב-1998. בנוסף לכך הצטרף ללהקה השייקספירית המלכותית בשנים 1999–2000 והציג את "המלך ליר" בלונדון ובסטרטפורד אפון אייבון.
בלהקת התיאטרון שלו "נינגאווה סטודיו", המשיך לביים הפקות ניסיוניות עם צוות צעירים. במהלך השנים הקים שתי להקות תיאטרון שעובדות בשני תיאטראות בטוקיו: תיאטרון קוקון, ותיאטרון סאיטאמה. ב-2006 הקים להקת תיאטרון חדשה לאנשים מעל גיל 55 הקרויה "תיאטרון הזהב של סאיטאמה" שיושב בתיאטרון סאיטאמה.
למרות שהיה ידוע מחוץ ליפן בעיקר בשל סיבובי ההופעות שלו של קלאסיקות אירופאיות, נינגאווה ביים גם עבודות המבוססות על כתיבה יפנית מודרנית, בכלל זה מחזות נו מודרניים של יוקיו מישימה (איתם ערך סיבוב הופעות במרכז לינקולן בראשית קיץ 2005) ומספר מחזות אחרים של מחזאים יפניים, בכללם שוג'י טריאמה וקוניו שימיזו. הוא גם ביים מחזות של צ'כוב, ודרמה אירופאית מודרנית. בנוסף לכך ביים גם כמה סרטים.
ב-2007 השתתפה הלהקה שלו באירוע התיאטרון הבינלאומי של ברביקן במרכז האמנויות ברביקן בלונדון, בו העלו את המחזה "קוריולנוס". הוא ביים את המחזה "הלילה השנים עשר" של שייקספיר בסגנון הקבוקי, שהציגה במרכז האמנויות ברביקן בלונדון בשנת 2009.
בדצמבר 2012 ביים את המחזה "נשות טרויה" מאת אֶוּריפִּידֶס. הייתה זו קופרודוקציה בין התיאטרון הקאמרי לטוקיו מטרופוליטן, לרגל 60 לכינון היחסים הדיפלומטיים ביניהן. אנסמבל השחקנים הורכב מישראלים יהודים, ערבים ויפנים. ההצגה הציגה באותו חודש בטוקיו ובתיאטרון הקאמרי בתל אביב.
הוא אביה של הצלמת ובמאית הקולנוע הידועה מיקה נינגאווה.
ברברה פלסיוס
ברברה פלסיוס (בספרדית: Bárbara Palacios; ) היא מנחת טלוויזיה ונצואלית. מיס ונצואלה ומיס תבל לשנת 1986.
ביוגרפיה
פלסיוס נולדה במדריד, ספרד להורים גרושים, אימה, ברברה טיידי (מתה ב-2008) ילידת ספרד, ואילו אביה, ג'ורג' פלסיוס הוא יליד ונצואלה. שני הוריה הם שחקנים ובגיל מוקדם היגרה עם משפחתה לוונצואלה, עקב כך שהוריה ניסו לפתח קריירה במדינה.
קריירה
ב-1986 נבחרה למלכת היופי של ונצואלה, ובין סגניותיה הייתה השחקנית קתרין פולופ. בתחרות מיס תבל שנערכה בפנמה באותה שנה לקחה גם שם את המקום הראשון לאחר מיס ארצות הברית.
היא עבדה מספר שנים כמגישה בטלוויזיה והנחתה בין היתר בוונצואלה את תחרות מלכת היופי בה זכתה. שימשה כדוברת של מספר תאגידים בארצות הברית ובאמריקה הלטינית. היא ייסדה מספר חברות פרסום, וביניהם חברה הנקראת על שמה, המפרסמת ומקדמת מוצרים עבור נשים, עם קו של תכשיטים ומוצרי יופי וטיפוח, הנמכרים בחנויות.
חיים אישיים
משנת 1988 נשואה פלסיוס לוויקטור מנריקה. יש להם שני בנים.
אוגו בטי
ביוגרפיה
בטי כתב עשרים ושבעה מחזות, כשאת המוערכים ביותר מביניהם כתב בשלב האחרון של הקריירה שלו, משנת 1940 ועד למותו. עבודותיו עוסקות בטבעו של הרוע, באשמה הקיומית אותה חווים גיבוריו, ובנושא הגאולה. החקירה הפלילית היא מוטיב מאפיין את עבודותיו ולעיתים התייחסו אליו כאל "קפקא האיטלקי". ב- The Inquiry, העלילה נעה בהדרגה מסגנון ריאליסטי למטאפיזי, בלי שמובהר מהי מטרת החקירה. מחזהו הידוע ביותר הוא Corruzione al Palazzo di Giustizia (שחיתות בהיכל הצדק), העוסק בחקירה החושפת שחיתות במערכת המשפטית.
אוגו בטי הלך לעולמו ברומא בשנת 1953.
יצירותיו בתרגום לעברית
בשנת 1962 העלה תיאטרון הבימה את המחזה שכתב "המלכה והמורדים", בבימוי מנחם גולן ובכיכובו של ישראל בקר.
מחזהו ‫"אי העיזים", עלה בתיאטרון זווית ב-1960, תורגם לעברית בידי עדה בן נחום וראה אור בהוצאת בית צבי בשנת 1984. ועלה שוב ב-2018 ב.
טרילוגיית משחקי הרעב
טרילוגיית משחקי הרעב היא סדרת ספרי הרפתקאות מסוגת ספרות ספקולטיבית שנכתבה על ידי הסופרת האמריקאית סוזן קולינס. הטרילוגיה כוללת את "משחקי הרעב", את "התלקחות", ואת "עורבני חקיין". שני הספרים הראשונים נכנסו לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, והספר השלישי, עורבני חקיין, נמכר ב-450 אלף עותקים בשבוע הראשון. נכון לעת יציאת הסרט הראשון "משחקי הרעב", הודפסו כ-26 מיליון עותקים של ספרי הסדרה, בכל השפות.
בשנת 2020 יצא ספר נוסף שהוא פריקוול לסדרה, בשם בלדה לנחשים וציפורי שיר.
רקע
טרילוגיית משחקי הרעב מתרחשת בעתיד, בצפון אמריקה, על אדמת מדינת פאנם הבדיונית, שעיר בירתה הוא הקפיטול העשיר בעל הטכנולוגיה המפותחת, הממוקם בהרי הרוקי. מלבד הקפיטול, פאנם מחולקת ל-13 מחוזות, שם האנשים עניים מרודים. הטרילוגיה מסופרת ממבטה של קטניס אוורדין, המתגוררת בחלק העני ביותר של מחוז 12 שנקרא "התפר", שבו אנשים באופן קבוע מתים מרעב. כעונש על מרד שהתרחש בעבר, שבמהלכו הקפיטול ניצח את 13 המחוזות, והרס את מחוז בכל שנה נער ונערה אחת, בגילאי 12–18 מכל אחד משנים עשר המחוזות, נבחרים בהגרלה ומאולצים להשתתף ב"משחקי הרעב". המשחקים הם ריאליטי טלוויזיוני שבו המשתתפים חייבים להילחם עד מוות בזירה שנבנתה עבורם. האחרון שנשאר בחיים זוכה בכסף ופרסום רב, וכן במזון וציוד שמורעף על מחוזו למשך שנה. מטרת משחקי הרעב היא לספק בידור לאנשי הקפיטול וכן כדי לשמש זיכרון למחוזות על המרד, במטרה להזכיר להם את כוחו של הקפיטול.
המחוזות
לפי הספר, מדינת פאנם הדיסטופית נוצרה בעקבות אסונות טבע רבים שהכו באמריקה הצפונית, שבעקבותם רוב שטחה של אמריקה שקע בים. שטח המדינה חולק ל-13 מחוזות ובירה במרכזם, טרם הגעתם של "הימים החשוכים". עד מרד זה, חיו המחוזות והקפיטול בשגשוג וביחסים טובים. גודלי המחוזות שונים והם בנויים בצורה שונה, כאשר בחלקם ישנה עיר מרכזית, או כפרים מפוזרים סביב כיכר מרכזית אחת. המחוז הקטן ביותר מבחינת אוכלוסייתו הוא מחוז 12. בירת פאנם היא "הקפיטול", הממוקמת בהרי הרוקי, ושולטת ביד רמה במחוזות. מספר המחוזות הוא 12, והם נאלצים לשלוח את ילדיהם לאסיף ולמשחקי הרעב בעוד שילדי הקפיטול לא משתתפים במשחקים. לאחר המרד שנקרא "הימים החשוכים" שבעקבותיו נוצרו משחקי הרעב, מחוז 13 הושמד כליל. אך בסוף הספר השני של הסדרה מתגלה כי מחוז 13 לא הושמד אלא המשיך להתקיים מתחת לפני האדמה. המחוזות מרדו בשנית עם סיום משחקי הרעב ה-75 ופיצוץ הזירה, ומחוז 12 הושמד. רוב המחוזות עניים עקב מדיניות הנהנתנות של הקפיטול והדיקטטורה ששולטת במדינה, אך המחוזות הרחוקים ביותר מהקפיטול שהם מחוזות 11 ו-12 הם העניים ביותר. מחוזות הקרובים לקפיטול או כאלה שנהנים מתמיכה ממנו, מחוזות 1, 2, ו-4, נחשבים למבוססים כיוון שהם מייצרים פריטים יקרים עבור הקפיטול, וכמו כן מקבלים מהם יחס יותר חם ואוהד משאר המחוזות. ממחוזות אלה מגיעים "הקרייריסטים", המתמודדים החזקים ביותר שנשלחים למשחקי הרעב.
מבנה
כל ספר בטרילוגיה מחולק לשלושה פרקים. סוזן קולינס, מחברת הטרילוגיה, לקחה את הרעיון מקריירת כתיבת המחזות שלה, שבמהלכה כתבה כל מחזה בשלוש מערכות. בצורה זו כתבה גם את ספרה הקודם, The Underland Chronicles.
משחקי הרעב
בשנה בה מתרחשת עלילת הסיפור מי שנבחרת כמיועדת מחוז 12 בהגרלה היא אחותה של קטניס - פרים. קטניס מתנדבת להחליפה ולהשתתף במקומה במשחקים, כדי שיחסך ממנה המוות המצפה לה. יחד עם קטניס עולה בגורל פיטה מלארק, נער שבעבר הציל את קטניס מרעב. במהלך אחד הראיונות שמתקיימים במסגרת האירועים לפני פתיחת ה"משחק", מתוודה פיטה על אהבתו לקטניס לפני הקהל. לאחר הראיון מסביר פיטה לקטניס שהצגתם בתור "הנאהבים חסרי המזל" הייתה בשביל שיקבלו את אהדת הקהל, דבר שיכול לגרום לכך שנותני חסות יממנו את צורכיהם במהלך המשחק עצמו.
כשהם נכנסים לזירה, פיטה חובר לחבורת ה"קרייריסטים" - המתמודדים מהמחוזות העשירים אשר מתכוננים למשחקי הרעב במשך כל חייהם, וקטניס הייתה בטוחה שבגד בה. היא מצדה עבדה תחילה לבדה, אך לאחר מכן כרתה ברית ושיתפה פעולה עם רוּ. הן תכננו לפוצץ את האספקה של הקרייריסטים: רו ארגנה פעולת הסחה וקטניס ביצעה את הפעולה עצמה. לאחר שהפעולה הסתיימה בהצלחה הלכה קטניס למקום המפגש שקבעו מראש, אך לא מצאה שם את רו. לבסוף היא מצאה אותה נהרגת בידי נער שבידו חנית. כתגמול, היא יורה בו והוא נהרג במקום. לאחר מותה של רו, הקפיטול מודיע על שינוי בכללי המשחק: במשחקים האלו יתאפשר ניצחון של שני מיועדים, בתנאי שיהיו מאותו המחוז. הודעה זו מניעה את קטניס לחפש את פיטה, שנפצע אנושות לאחר שקייטו, נער ממחוז 2 הידוע בכוחו הרב, דקר אותו קשה ברגלו משום שחיפה עליה והציל אותה. כשהיא מוצאת אותו היא משיגה עבורו תרופה עבור הרעלת דם, תוך סיכון חייה, אותה השיגה בקרן השפע. בהמשך מתברר להם שהיחיד שנותר מלבדם בזירת הקרב הוא קייטו. כשהם מגיעים לסביבת האגם הם מגלים את קייטו בורח ממה שנראה בהתחלה כמו זאבים: מתברר שאלו מוטציות בדמות זאבים שיצר הקפיטול. הם בורחים לקרן השפע, שם פיטה ננשך על ידי אחד הזאבים. קטניס מכינה לו חוסם עורקים שימנע את הדימום הכבד. בהמשך מגיע קייטו לקרן השפע ומתחולל מאבק בינו לבין קטניס ופיטה. קטניס פוגעת בידו לאחר שהוא תופס את פיטה וחונק אותו, והוא נופל מקרן השפע אל הזאבים שמתעללים בו. לבסוף קטניס יורה בו בתור המתת חסד. הקפיטול מכריז לפתע שבניגוד להכרזה הקודמת לפיה שני מיועדים מאותו מחוז יוכרזו כמנצחים, יהיה מנצח יחיד במשחק. פיטה וקטניס מתכננים להתאבד יחדיו כדי לא להרוג אחד את השני, באמצעות גרגירי היער הרעילים הנקראים "רוש לילה", שגרמו קודם לכן למותה של אחת המשתתפות המכונה "פני שועל". הקפיטול נאלץ להכריז על שני מנצחים.
היימיטץ', המדריך שלהם, מזהיר את קטניס כי הקפיטול עלול לנקום בה מכיוון ששיטתה בו וגרמה לו להכריז לבסוף על שני מנצחים, ומציע לה להעמיד פני מאוהבת בפיטה, וכך להסביר את העובדה שלא היו מסוגלים להרוג אחד את השני. הספר מסתיים בהגעתם של פיטה וקטניס לביתם במחוז 12.
התלקחות
אחרי שניצחו במשחקי הרעב ה-74 בספר הקודם, קטניס ופיטה, יוצאים ל"סבב ניצחון", שכולל ביקור בכל המחוזות בפאנם ובקפיטול, אחת מה"תזכורות" שמבצע הקפיטול למרד בכל שנה. ביום שבו קטניס ופיטה מתחילים את סבב הניצחון שלהם ברחבי המדינה, הנשיא סנואו מגיע אליה לביקור. הנשיא מסביר לה שהאיום שלה להתאבד ביחד עם פיטה במשחק הרעב ה-74, שגרם להיתר ששניהם ינצחו, היה הפרה גלויה של דברי הקפיטול, ובכך היא גרמה לדיבורים על מרד במחוזות המדינה. הוא מאיים להרוג את משפחתה וחבריה אם היא לא תצליח להוכיח לכל אזרחי פאנם שהמעשה שלה לא היה מעשה של התרסה אלא שהוא נעשה מתוך אהבה בלתי ניתנת לשליטה כלפי פיטה. הם מתחילים את מסעם ברחבי פאנם, ובמהלכו הם מגיעים למחוז 11, מחוזה של רו, בעלת בריתה של קטניס במשחקי הרעב. בריאיון עמם, פיטה מציע לקטניס נישואין בתקווה שזה מה שיְרַצֵה את הנשיא סנואו. למרות זאת, קטניס מגלה שנסיונותיהם לדכא את המרד כשלו. זמן קצר אחרי שובם למחוז 12, קטניס פוגשת באישה ונערה (בוני וטוויל) שברחו ממחוז 8 בדרכם אל מחוז 13 והן מסבירות לה את התאוריה שלהן שמחוז 13 לא הרוס, והוכחה שלהן לכך היא שבתמונות המשודרות בטלוויזיה של המחוז ההרס, מוצגות בכל פעם עורבני-חקיין, דבר שאומר שהתמונות "המעודכנות" של מחוז 13 הן תמונות מן המרד, לפני 75 שנה. מאוחר יותר, הנשיא סנואו מודיע כי לכבוד משחקי הרעב ה-75, 24 המיועדים לזירה ייאספו מתוך מאגר המנצחים משנים קודמות. הימייטץ' והיא עולים בגורל אך פיטה מתנדב להחליף את הימייטץ'. לאחר ימים ספורים, מתרחש הריאיון המסורתי עם כל מיועד, המשודר לכל פאנם ובו פיטה מכריז שהוא וקטניס כבר נישאו בטקס מסורתי של מחוז 12 ושקטניס אף בהיריון - כל זה כדי להוכיח לנשיא סנואו ולכל פאנם שאהבתם אמיתית.
עונת 1981 בגביע ליברטדורס
עונת 1981 בגביע ליברטדורס הייתה העונה ה-22 של התחרות הדרום-אמריקאית לקבוצות כדורגל והיא אורגנה על ידי CONMEBOL. המשחק הראשון התקיים ב-18 במרץ 1981 ותחרות הסתיימה ב-23 בנובמבר 1981. בתחרות השתתפו 21 קבוצות מכל מדינות חברי הארגון.
התחרות הסתיימה בניצחון של פלמנגו בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
מתכונת התחרות
בתחרות השתתפו 21 קבוצות. מנצחת של העונה הקודמת קיבלה זכות להשתתף בתחרות ישירות בשלב השני. בשלב הראשון הקבוצות חולקו ל-5 בתים, שתי קבוצות בכל בית עלו לשלב השני. בשלב השני, הקבוצות שיחקו ב-2 בתים. מנצחי הבתים נפגשו בסדרת משחקי הגמר.
במידה ומספר קבוצות בבית זכו באותו מספר נקודות ההכרעה הייתה על ידי משחק נוסף.
טרילוגיית משחקי הרעב
עורבני חקיין
עורבני חקיין, הספר השלישי והאחרון, עוסק במרד המחוזות נגד הקפיטול. קטניס, בזכות מחאותיה נגד הקפיטול בשני משחקי הרעב בהם השתתפה, הופכת לסמל המרד המתלקח נגד הקפיטול ונקראת "עורבני חקיין", על שם סיכת עורבני החקיין שלבשה במשחקים. פיטה והמיועדים האחרים שנשבו בידי הקפיטול חולצו, אבל מסתבר שפיטה עבר "ציד" - השתמשו בארס "צרעות ציד" כדי לשבש לו זיכרונות מסוימים, ביניהם את הזיכרונות של קטניס. ההשפעה של ארס זה מעוותת את המציאות בצורה מאיימת, כך שפיטה רואה בקטניס מוטציה של הקפיטול ומנסה להרגה. לבסוף, קבוצה המורכבת קטניס, גייל, פעילים מאומנים היטב של מחוז 13, וכן פיטה, שמעט החלים ובכל זאת נתקף במעין שיגעון בפעמים מזדמנות, נשלחו לכבוש את הקפיטול. לפני שקטניס יכולה להשלים את המטרה שלה, פרים נהרגת בפיגוע. מאוחר יותר, הנשיא סנואו ששהה בשבי, טוען בפני קטניס שקוֹין, נשיאת מחוז 13 עומדת מאחורי הפיגוע. לפני שהמיועדים-מנצחים נפרדו, אורגנה ישיבה בה הוחלט לבצע עוד משחק רעב אחד נוסף, משחקי הרעב ה-76, בו ישתתפו קרובי משפחה של אנשים בכירים בקפיטול, כולל נכדתו של הנשיא סנואו (מה שלבסוף לא יצא לפועל). לאחר מכן, סנואו נשפט להוצאה להורג. אך קטניס, שהייתה אמורה להרוג את סנואו, ירתה בקוין, נשיאת מחוז 13, עקב חשדה שברצונה של קווין להשתלט על פאנם. לאחר המהומה גופתו של הנשיא סנואו נמצאה בזירה, כאשר לא ברור האם מת מצחוק או שמא נרמס על ידי ההמון. לאחר מכן קטניס, פיטה והיימיטץ' הוחזרו למחוז 12.
בסוף הספר מסופר כי גייל קיבל משרה מכובדת במחוז 2 וקטניס חזרה למחוז 12, נישאה לפיטה ואף ילדה שני ילדים.
עונת 1981 בגביע ליברטדורס
סדרת הגמר
בהתאם לתקנות נערך משחק שלישי.
טרילוגיית משחקי הרעב
יצירת הסדרה ומכירתה
הסדרה מבוססת, על פי קולינס, על מקורות עתיקים ועכשוויים. בין היתר, גם סיפורו של תזאוס והמינוטאור, השפיע עליה רבות בכתיבת הספר. גם סיפורי הגלדיאטורים ברומא השפיעו עליה. דבר נוסף שהשפיע עליה רבות בכתיבת הסדרה הוא תוכניות המציאות העכשוויות.
שלושת הספרים נכתבו באנגלית ויצאו לאור בהוצאת Scholastic. הרומן הראשון בטרילוגיה פורסם לראשונה ב-14 בספטמבר 2008, התלקחות ב-1 בספטמבר 2009 ועורבני חקיין ב-24 באוגוסט 2010. הטרילוגיה תורגמה לעברית על ידי יעל אכמון ויצאה לאור בהוצאת כנרת.
דמויות משנה
בסדרה מופיעות דמויות משנה רבות, לצד הדמויות הראשיות. ביניהם ניתן למנות את בני משפחתה של קטניס, דמויות שונות שפגשה קטניס בקפיטול, מתמודדים שהתחרו כנגדה במשחקי הרעב בהם השתתפה ועוד.
ביקורת
כל שלושת הספרים קיבלו בעיקר ביקורת חיובית. ג'ון גרין מהניו יורק טיימס אף השווה את הסדרה לספרו של סקוט וסטרפלד, Uglies. עם זאת, נמתחה ביקורת על כך שהספרים אלימים מדי, במיוחד לבני נוער, הקוראים העיקריים של הספר.
בקולנוע
בעקבות הצלחת טרילגיית הספרים, הוחלט להפיק סדרת סרטים שתגולל את עלילות שלושת הספרים. סדרת הסרטים כוללת ארבעה סרטים, כך שהספר השלישי בסדרה יחולק לשני פרקים. הסרטים הופצו על ידי אולפני Lionsgate וכיכבו בהם ג'ניפר לורנס בתפקיד קטניס, ג'וש האצ'רסון בתפקיד פיטה וליאם המסוורת' בתפקיד גייל. הסרט הראשון יצא לאקרנים ב-2012, והאחרון ב-2015. כל הסרטים זכו להצלחה מסחרית והפכו לשוברי קופות.
וילקט יוסף
היסטוריה
מייסד כתב העת ועורכו הוא הרב יוסף הכהן שוורץ, חתנו של הרב אליעזר חיים דייטש ומי ששימש אחריו כדיין בעיר בוניהד שבהונגריה, ובהמשך שימש כרבה של העיר גרוסוורדין עד הירצחו בשואה. כתב העת יצא לראשונה במונקאטש בשנת התרנ"ט (1899) ופעל עשרים שנה עד שנת התרע"ח (1918). במסגרת כתב העת כתבו רבנים שונים ומגוונים מרבני הונגריה, כמו אביו הרב נפתלי שוורץ רב העיר מאד, חותנו הרב אליעזר דייטש, הרב יעקב טננבוים, רבה של פוטנוק, הרב חיים אפרים באלאיטי רבה של קהילת יהודי טורנאליה ,הרב אברהם יצחק גליק, רבה של טולצ'ווה, הרב יהודה גרינפלד, רב העיר סמיהאלי, הרב יצחק פייגנבוים ששימש כאב"ד בוורשה בירת פולין, הרב עמרם פישר, רבה של יינק וצ'אברנדק ועוד.
המועצה האירופית
המועצה האירופית (אנגלית: The European Council; ראשי תיבות: EUCO) היא גוף של האיחוד האירופי (EU) המורכב מנשיאי מדינות וראשי הממשלות של המדינות החברות, ונשיא הנציבות האירופית (הנציבות), בסיוע שרי החוץ של המדינות החברות וחבר הנציבות. תפקיד המועצה להגדיר את קווי המדיניות הכללים [General Political Guidelines] וסדרי העדיפויות של האיחוד. לכן גוף זה יכול להיחשב לסמכות הפוליטית העליונה של האיחוד האירופי, הממלא תפקיד מנהיגותי בכל תחומי הפעילות של האיחוד האירופי, אך במיוחד ביחסים בינלאומיים.
המועצה אינה בעלת סמכות חקיקתית, אלא משמשת כגוף אסטרטגי המכוון את האיחוד. דיוניה עוסקים באג'נדה הפוליטית של האיחוד, קווי המדיניות הכלליים וסדרי העדיפויות של האיחוד. לאחר ישיבותיה, מסקנות המועצה מפורסמות, חלקן בעלות תוקף משפטי מחייב וחלקן ללא תוקף משפטי מחייב, אך הן אלו והן אלו משמשות באורח קבע כבסיס להצעות חקיקה עתידיות.
הבסיס החקיקתי-משפטי למועצה האירופית: סקירה כרונולוגית
המועצה האירופית החלה מפגישות פסגה לא-סדורות של מנהיגי המדינות החברות בפברואר [בפריז, צרפת] וביולי [בבון, גרמניה] בשנת 1961, והמשיכה להתקיים באופן לא-מוסדר עד לשנת 1974. בשנת 1974 נחתם הסכם המסדיר את פגישות המנהיגים, זאת בהתבסס על הודעה בלתי מחייבת משפטית בת חצי עמוד שפורסמה בתקשורת הצרפתית קודם לכן באותה השנה, הידועה בשם קומוניקט פריז. בשנת 1977 חתמו מנהיגי המדינות על הצהרת לונדון על המועצה האירופית ובשנת 1983 נחתמה ההצהרה החגיגית של שטוטגרט על האיחוד האירופי. במסמכים אילו, שאינם מחייבים מבחינה משפטית, שכן לא היו חלק מאמנות רשמיות, נקבע ונפרט בקצרה תפקיד המועצה האירופית. רק בשנת 1986, המועצה האירופית הוכנסה לאמנות המייסדות של הקהילות כאשר נכללה באמנת "אירופה האחת" [the Single European Act]. האמנה הקדישה רק סעיף אחד למועצה האירופית, בו הגדירה את הרכב המועצה ואת תדירות הפגישות לפעמיים בשנה, אך לא עסקה כלל בתפקידי המועצה. בשנת 1992, באמנת מאסטריכט (Treaty of Maastricht) הוגדרו באופן רשמי תפקידי המועצה ומשימותיה.
המועצה האירופית קיבלה מעמד רשמי כמוסד האיחוד האירופי רק באמנת ליסבון, בשנת 2007. האיחוד הושתת מעתה על שתי אמנות, האמנה על האיחוד האירופי (TEU) והאמנה על תפקוד האיחוד האירופי (TFEU), שהחליפו את האמנה להקמת הקהילה האירופית. האמנה העניקה אישיות משפטית לאיחוד האירופי, קבעה את הקמת הבנק המרכזי האירופי (ECB), ויצרה, או שמא יש לומר הכלילה לראשונה, את המועצה האירופית כמוסד רשמי של האיחוד האירופי. האמנה הסדירה את אופן התנהלות המועצה, הליך הבחירות לנשיאות המועצה, תפקידיה של המועצה ותפקידי המשמשים בה. גם לאחר אמנת ליסבון לא חל שינוי באופי ההחלטות המתקבלות במועצה, והן עודן לא בעלות תוקף חקיקתי-משפטי פורמלי אלא ממשיכות לשמש כקווים מנחים לפעילות האיחוד בלבד. עם זאת יש לציין כי בעת הצורך מנהיגי המדינות יכולים להיפגש גם כמועצת השרים ולקבל החלטות רשמיות ומחייבות בתפקיד זה.
פגישות המועצה – מפגישות לא סדירות, לפגישות מוסדרות, לפגישות מוסדיות
ההחלטה לקיים פגישות סדירות התקבלה בפסגה בפריז בדצמבר 1974, במטרה להבטיח התקדמות ועקביות כוללת בתהליך האינטגרציה. זאת לאחר שהקהילה, שבמשך מספר שנים עסקה בוויכוח על הצטרפות בריטניה, איבדה את הדינמיות והמומנטום הנדרש לקידום האינטגרציה, במיוחד לאחר שהפשרה של לוקסמבורג עיכבה את קבלת עקרון הצבעת הרוב. דו"ח טינדמנס [The Tindemans Report], שנוסח באותו הזמן והוא לאחר מכן [1976] בפני המועצה עצמה, הצדיק את הקמת המועצה האירופית בטענה כי "המבנים המוסדיים שהוקמו על ידי האמנות הראו את עצמם כחלשים מכדי לתת את המומנטום הפוליטי המתמשך הנדרש לבנייתה של אירופה" . המהלך נתקל בהתנגדויות מקרב מדינות בהן הרכבי הממשל היו הרכבים קואליציוניים, ותפקיד ראש הממשלה מוגבל בבית הנבחרים [primus inter pares] והוא לרוב אינו מעורב במדיניות החוץ. להרגעת ההתנגדות תרמה מחויבותן הגדולה של המדינות הללו לתהליך האינטגרציה, וכן דעתו הפומבית של ז'אן מונה [Jean Monnet] שיש צורך בישיבות קבועות של מנהיגי המדינות. אף על פי כן, נשאר לאורך השנים, ובמידת מה גם כיום, אלמנט רתיעה מסוים בדיפלומטיה של המדינות החברות הקטנות מהאופי הבין-ממשלתי של המועצה האירופית . עם הסכמת המדינות, המועצה האירופית הראשונה [ברצף הפגישות הסדורות], נערכה בדבלין ב-10 וב-11 במרץ 1975.
על אף שהמועצה נדרשה להתכנס רק כפעמיים בשנה, בין השנים 1975–2007 התקיימו בין שלוש לשש פגישות בשנה. הפגישות הבולטות שבאילו: בשנת 1985, מילאנו, יוזמת ה-IGC ואמנת אירופה האחת; בשנת 1991, מאסטריכט, הסכמים על אמנת מאסטריכט; בשנת 1992, אדינבורו, ההחלטה על השארת מושב המליאה של הפרלמנט האירופי בשטרסבורג; בשנת 1993, קופנהגן, הסכמים המובילים להגדרת הקריטריונים של אמנת קופנהגן; בשנת 1997, אמסטרדם, הסכם על אמנת אמסטרדם; בשנת 1998, בריסל, הסכמה על אימוץ תוכנית האירו; בשנת 1999, קלן, הכרזה על כוחות צבא; בשנת 1999, טמפרה, רפורמה מוסדית; בשנת 2000, ליסבון, אסטרטגיית ליסבון; בשנת 2002, קופנהגן, הסכם ההרחבה, שהוביל להצטרפות מדינות מזרח-אירופה כשנתיים לאחר מכן; שנת 2007, ליסבון, הסכם על אמנת ליסבון.
עד לשנת 2002, התכנסה המועצה האירופית בשטח המדינה החברה ששימשה כנשיאת מועצת האיחוד האירופי באותה העת. בשנת 2002, במהלך אשרור אמנת ניס הסכימו מנהיגי אירופה לוותר על הסדר זה. כבר משנת 2002, הסכימו חלק מן המדינות לוותר על זכותן לארח את הפגישות, וניהלו את מושב המועצה מבריסל, בלגיה. עם ההתרחבות בשנת 2004 עברו כלל פגישות המועצה לבריסל, למעט מספר פגישות אד-הוק. בתחילה היה מושב הקבע על המועצה האירופית בבניין 'יוסטוס ליפסיוס' [Justus Lipsius building] שברובע האיחוד שבבריסל. אך בשל קשיים לוגיסטיים, שכן הבניין שימש גם את מועצת האיחוד האירופי [Council of the European Union], הוחלט על בניית מושב חדש ייעודי – בניין 'אירופה' [Europa building]. המועצה האירופית והן מועצת האיחוד האירופי עברו למושב קבע זה בינואר, 2017.
תפקידי המועצה
מקומה של המועצה בארכיטקטורה המוסדית של האיחוד האירופי
מבחינה משפטית, על פי אמנת ליסבון קיימים באיחוד שבעה מוסדות, האחראים כל אחד על תפקוד מסוים במדיניות האיחוד האירופי. על מנת להבין את עניין זה ניתן להמשיל את שבעת המוסדות הללו בתפקידם, רמת חשיבותם ועליונותם המוסדית, לשלוש הרשויות בישראל – הרשות המחוקקת, הרשות המבצעת והרשות השופטת. המועצה האירופית בתפקידה המגדיר את הכיוון הפוליטי של האיחוד יכולה להימשל לכנסת ישראל, אך ללא כוח החקיקה – הקיים בידי מועצת האיחוד האירופי והפרלמנט האירופי. כך מרכיבים שלושת המוסדות האלו את הרשות המחוקקת של האיחוד האירופי.
קביעת קווים אסטרטגים מנחים
זהו תפקידה העיקרי של המועצה, והסיבה העיקרית להקמתה. למוסד זה חשיבות עצומה בקביעת קצב פעולתו של האיחוד האירופי כולו, כינוסי המועצה ומסקנותיהם הם המכתיבים את קצב הפעולה של האיחוד האירופי.
כפי שציינו, כבר עם הקמת הקהילות עלה הצורך בגוף עליון שיוכל לדון ולגבש החלטות מנחות לאיחוד, ונוסף על כך ליצר תיאום לספק מענה לצרכים של המדינות החברות למול הקהילות האירופיות, ולאחר מכן למול האיחוד. כך סוכמו בישיבות המועצה תוכניות אסטרטגיות שונות שלא היו יכולות להתגבש בשום ערכאה אחרת של האיחוד. מאילו ניתן לציין את ההחלטה על מניעת טרור וטיפול בתופעת הפשיעה חוצת-הגבולות ; ההחלטה על איחוד המוניטרי ; הרחבת המיזוג לתחומי התעסוקה ובעניינים חברתיים-כלכליים ; ההחלטות על התרחבות האיחוד ; וכן החלטות להתנהלות במשבר הכלכלי ביוון בשנת 2010.
קבלת החלטות ומינויי בעלי תפקידים
טרם הקמת המועצה ולאורך כל שנות פעילותה הושמעו קולות שונים שהביעו חשש באשר להיווצרותו של גוף פוליטי עליון זה, בעל עוצמה יתר על מידה, המרכז בידיו סמכויות רבות המפרות את האיזון בין המוסדות השונים באיחוד. על כן הודגש כי המועצה האירופית תפקידה רק בקביעת הכיוון הפוליטי הכללי וכיוצא בזה, והורחקו ממנה כלל ענייני החקיקה והרגולציה והחלטותיה אינן מחייבות אלא מנוסחות כהצעות. עם זאת, במקרים רבים משמשת המועצה כמקום ההכרעה האחרון בחילוקי דעות המתגלעים בין המדינות החברות ואינם ניתנים לגישור במוסדות האיחוד האחרים. זאת ככל הנראה בשל טבעה של המועצה, בה משמשים מנהיגי המדינות עצמם, ועל כן ברגע שכונסו מתקבל על הדעת כי יתבקשו לשמש ככינוס המכריע באופן סופי בנושאים שונים ורגישים. תוקף רשמי לעניין זה ניתן באמנת ליסבון כאשר הופקד בידי המועצה האירופית תפקיד הבוררות במקרים של שימוש במנגנון בלם-החירום על ידי מדינה חברה. יש לציין כי על אף החששות הרבים, לאורך השנים לא השתמשה המועצה בסמכותה ועוצמתה להפרת האיזון בין מוסדות האיחוד, ולא כפתה על האיחוד ומוסדותיו קווי מדיניות החורגים מסמכותה או מפרים את האיזון הבין-מדיני באיחוד.
למועצה סמכות ויכולת החלטה גם באשר למינוי בעלי תפקידים שונים במוסדות האיחוד: נשיא המועצה האירופית, הנציג הגבוה לענייני חוץ וביטחון, נשיא הבנק האירופי וכן חברי מועצת המנהלים של הבנק האירופי. המועצה יכולה גם להציע מועמד לתפקיד נשיא הנציבות וכן לקבוע את הרכבי מועצות השרים. המועצה קובעת גם את סבב המדינות הנשיאות למועצת האיחוד האירופי, את מספר הנציבים וכן את מספר הצירים המשמשים בפרלמנט האירופי.
הליך קבלת ההחלטות במועצה
החלטות המועצה מתקבלות לרוב בקונצנזוס, או בהצבעה רשמית. החלטה בקונצנזוס משמעה כי לא מועלות התנגדויות להחלטה, ובשונה ממנה החלטה פה אחד תהא החלטה בה נעשתה הצבעה רשמית וההחלטה התקבלה בתמיכת כלל המשתתפים במועצה. הצבעות רשמיות נדירות למועצה האירופית, והחלטות המתבקשות להתקבל פה אחד בהצבעות שכאלה יהיו לרוב בנושאים טעונים, והן בעלות תוקף משפטי מחייב כאשר תוכנן יבוצע בפועל באופן מידי. שינויים בנוהלי עבודה או החלטה לכינוס וועידה בין-ממשלתית יכולה להתקבל בהצבעה באמצעות רוב רגיל, ומינויי בעלי התפקידים דורש הכרעה בהצבעה ברוב מיוחד.
שיטת התיאום הפתוחה
שיטת התאום הפתוחה [open method of coordination] נהגתה בכינוס המועצה האירופית בשנת 2000. מטרת השיטה הייתה לאפשר פלטפורמת שיתוף למדינות החברות בנושאים שונים שהאיחוד האירופי אינו חולש עליהם. מכך להביא להיווצרות סטנדרט אירופי אחיד בנושאים הללו, העולה מהשטח דה-פקטו, ואינו מוכל על ידי האיחוד עצמו כלפי המדינות החברות. הוחלט כי כינוסי האביב של המועצה יוקדשו לחילופי מידע בין המדינות החברות בתחומים חברתיים-כלכליים שונים, תוך שימוש בקווים מנחים הנקבעים מראש על ידי המועצה, שיפוט עמיתים של מנהיגי המדינות, ביוש ומעקב שיבוצעו באופן שוטף על ידי הנציבות, ויבוקרו על ידי המועצה.
יש לציין כי היעדים החברתיים כלכליים שהוגדרו כקווים המנחים והיעדים בשנת 2000 טרם הושגו, לא למועד שנקבע [2010], ואף לא כיום עם עליית מפלגות הימין במדינות שונות בעיקר במזרח אירופה שנסוגו באופן בוטה מיעדים אילו. בשנת 2010 נקבעו סט יעדים חדש בשם "אירופה 2020", אך גם ביעדים אילו לא הושגה עקביות מלאה בכלל המדינות החברות, והם לא הושלמו באופן מלא נכון להיום.
מדיניות החוץ
החל מפגישתה הראשונה של המועצה בצורתה המוסדרת [1975], דנה המועצה במדיניות החוץ של האיחוד, ועניין זה הפך לאחד מתפקידיה המסורתיים, עד אשר אמנת ליסבון נתנה את הגושפנקה הרשמית לאחריותה של המועצה בענייני מדיניות החוץ. זאת באמנה על האיחוד האירופי [TEU], בפרק העוסק במדיניות החוץ והביטחון המשותפת :
סעיף 1: "המועצה האירופית תזהה את האינטרסים האסטרטגיים של האיחוד, תקבע את המטרות של ותגדיר קווים מנחים כלליים למדיניות החוץ והביטחון המשותפת, לרבות בנושאים בעלי השלכות ביטחוניות. היא תאמץ את ההחלטות הדרושות. אם התפתחויות בינלאומיות מחייבות זאת, נשיא המועצה האירופית יכנס ישיבה יוצאת דופן של המועצה האירופית על מנת להגדיר את הקווים האסטרטגיים של מדיניות האיחוד אל מול התפתחויות אלו."
וכן בסעיף 2: "המועצה תנסח את מדיניות החוץ והביטחון המשותפת ותקבל את ההחלטות הדרושות להגדרתה וליישום שלה על בסיס הקווים המנחים הכלליים והקווים האסטרטגיים שהוגדרו על ידי המועצה האירופית. המועצה והנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון יבטיחו את האחדות, העקביות והאפקטיביות של הפעולה של האיחוד".
תיקון אמנות
כפי שציינו בפתיחת פרק זה – תפקיד זה של תיקון אמנות אינו מתבצע באופן רשמי תחת המועצה האירופית, כינוסים לעניין זה אינם נחשבים לכינוס המועצה האירופית, אלא לכינוסי הוועידות בין-ממשלתיות. עם זאת יש לציין כי זהות היושבים בוועידות בין-ממשלתיות אילו זהה לזהות היושבים במועצה האירופית – מנהיגי המדינות החברות, וכן נשיא המועצה האירופית. מכך שהרי שני כינוסים אלא זהים לכל דבר ועניין, לבד ממקום מושבם. שכן בעוד המועצה האירופית יושבת במבנה קבע, הרי שמיקום הוועידות הבין-ממשלתיות משתנה ממפגש למפגש.
באמנת ליסבון הוענקה הסמכות ליצירת מהלכי רפורמה כוללים לאיחוד על המועצה האירופית באופן רשמי. זאת בכך שהוענקה היכולת למועצה לזמן כינוס של וועידה בין-ממשלתיות על מנת לתקן אמנות, וכן אושרר הליך מקוצה לתיקון אמנות במועצה האירופית עצמה ללא הצורך בכינוס וועידה בין-ממשלתית מיוחדת. יתר על כן הוחלט באמנה כי ביכולתה של המועצה האירופית להורות על שינויים בהליכי קבלת ההחלטות השונים מהמצוין באמנות הרלוונטיות.
הרכב המועצה
למועצה האירופית הרכב קבוע והוא נשיא המועצה ומנהיגי המדינות. נוכחים נוספים הם הנציב הגבוה לענייני חוץ וביטחון, נשיא הנציבות האירופית, וכן מזומנים לעיתים שרי החוץ של המדינות החברות ובעלי תפקידים אחרים במוסדות האיחוד. נוסף על כך מפעילה המועצה וועידות שונות, מהן קבועות ושאינן קבועות. עתה נרחיב בבעלי הקביעות במועצה, והם: חברי המועצה הקבועים, נשיא המועצה וכן ועדת גוש האירו שהיא ועיה קבועה תחת המועצה האירופית. המועצה יכולה להורות על הקמת ועדות נוספות, קבועות ושאינן קבועות, לפיקוח ומעקב באשר לנושאים ספציפיים, אם כי פרקטיקה זו כמעט אינה בשימוש.
חברי המועצה הם מנהיגי המדינות החברות, מהם נושאים בתפקיד נשיא, קנצלר או ראש ממשלה. נוכחים קבועים נוספים בישיבות שאינם מנהיגי המדינות הם נשיא הנציבות [President of the European Commission], וכן הנציב הגבוה לענייני חוץ וביטחון [the High Representative].
נשיא המועצה
בעבר ניהול ישיבות המועצה האירופית נעשה על ידי המדינה נשיאת מועצת השרים, ותפקידו היה כראשון בין שווים לשאר מנהיגי המדינות האחרים [primus inter pares]. עם אמנת ליסבון פוצל תפקיד נשיאות המועצה האירופית מתפקיד נשיאות מועצת השרים והוחלט על כינון תפקיד נשיאות ייעודי למועצה. על אף החשש כי בעל תפקיד זה יכול להפוך דמות מנהיגותית בעלת כוח רב [על חשבון מנהיגי המדינות החברות] וכן להפר את האיזון שבין המועצה האירופית לבעלי תפקידים אחרים באיחוד [נשיא הנציבות והנציג הגבוה], ההבנה כי עבודת המועצה מתרחבת, ומכך ניהולה הופך להיות תובעני יותר הביאה להחלטה לכונן תפקיד זה. על מנת להפחית את הסכנה להיווצרות אותה דמות מנהיגותית עוצמתית הוטלו מספר הגבלים על בעל תפקיד זה: הנשיא אינו יכול להשתתף בהצבעות המועצה; נשיא המועצה אינו יכול לשמש בתפקיד נוסף ; הבחירות לנשיאות המועצה מתבצעות בכל שנתיים ושישה חודשים ; הנשיא הנבחר יכול לחדש את כהונתו פעם נוספת אחת בלבד.
תפקידי נשיא המועצה כוללים: הכנת כינוסים, גיבוש סדר היום לדיון וניהולו, ניסוח מסקנות הדיון וכן דיווח לפרלמנט האירופי לאחר כל ישיבת מועצה. נוסף לכך כללה אמנת ליסבון תיאורי תפקידים מעורפלים יותר, כגון: קידום עבודת המועצה האירופית; הבטחת המשכיות ורצף העבודה במועצה; ייצוג המועצה למול מוסדות האיחוד האחרים. אי הבהירות באשר לאחרונים משאירה את אופן ביצועם נתון להחלטתו של נשיא המועצה. לכך מתווספת אי הבהירות באשר לחלוקת האחריות בין נשיא המועצה האירופית, נשיא הנציבות והנציג הגבוה, ואילו מייצרים מקום למאבקי כוח בין כלל בעלי התפקידים.
עם כניסתה של אמנת ליסבון לתוקף, ב-19 בנובמבר 2009, בחרה המועצה האירופית לתפקיד הנשיא הראשון את הרמן ואן רומפוי, ראש ממשלת בלגיה לשעבר. ואן רומפוי שימש כנשיא המועצה במשך שתי קדנציות רצופות, החל מה-1, דצמבר 2009 ועד ה-30, נובמבר 2014. נושא המשרה השני היה דונלד טוסק, ראש ממשלת פולין לשעבר. גם טוסק שימש במשך שתי קדנציות, החל מה-1, דצמבר 2014 ועד 30 בנובמבר 2019. לאחריו נבחר לתפקיד נשיא המועצה שארל מישל, ראש ממשלת בלגיה לשעבר, שעודו מכהן בתפקיד זה.
תפקידי הנשיא השוטפים
כארבעה שבועות לפני כל ישיבת מועצה שולח הנשיא למועצת השרים לעניינים כלליים [General Affairs Council] את הטיוטה לסדר היום לדיון במועצה האירופית. סדר היום לרוב מורכב מעניינים שונים העולים מן המדינות החברות, המועצה לעניינים כלליים, וועידת הנציגים הקבועים, ועל בסיס פגישות המועצה האירופית הקודמות. מכך שלנשיא המועצה לא נותר מרחב רב להוספת נושאים לסדר היום. סדר היום המוצע נדון במועצה לעניינים כלליים וכן בוועידת הנציגים הקבועים, ורק לאחר אישור כל הגורמים הללו, כחמישה ימים לפני מועד ישיבת המועצה – נסגר באופן סופי סדר היום למועצה. הליך זה נועד לסייע לאיתור הנושאים הדחופים והרגישים ביותר פוליטית, אך למנהיגי המדינות עדיין ישנה האפשרות להעלות נושאים שונים בישיבה שאינם על סדר היום. בתום דיון בנושאים שעל סדר היום מנהל הנשיא את הצבעות המועצה בנושא בהתאם לפרוצדורה הקבועה באמנות.
במהלך ישיבת המועצה על הנשיא לנהל את הדיון הכללי, ובאפשרותו גם לעצור את הדיון ולהורות על יציאה לשיחות אישיות עם מנהיגי המדינות. הנשיא יכול גם לזמן שני מנהיגים לשיחות אישיות על מנת ליישב חילוקי דעות פרטניים.
ועידות גוש האירו
מנהיגי גוש האירו נפגשו בוועידת גוש האירו [Eurozone summits], תחת המועצה האירופית, לראשונה באוקטובר 2008, בפריז. זאת בעקבות משבר החוב בגוש האירו שטלטל את האיחוד האירופי ככלל, ואת הגוש המוניטרי בפרט. בפגישה זו הסכימו על תגובה מתואמת ומשותפת למשבר הכלכלי. ועידות נוספות במתכונת זו נערכו במאי 2010, במרץ 2011, ביולי 2011 ובאוקטובר 2011 בבריסל. עד לשנת 2012, נושאי גוש האירו טופלו בעיקר בפגישות אילו, שהיו בהמשך לזמני פגישות המועצה, ותחת סמכותה.
בישיבת המועצה האירופית במרץ 2012, חתמו מנהיגי המדינות החברות על האמנה בדבר יציבות, תיאום וממשל באיחוד הכלכלי והמוניטרי [TSCG]. האמנה, שנכנסה לתוקף ב-1 בינואר 2013, קבעה בין היתר את ועידת גוש האירו כוועידה קבועה של המועצה והסדירה את אופן פעילות הוועידה ונשיא הוועידה. לאחר כניסת ההסכם לתוקף, התכנה ועידת גוש האירו הראשונה בתאריך 14 במרץ 2013, ומאז הועידה מתכנסת כפעמיים בשנה, לרוב כהמשך ישיר לפגישת המועצה האירופית.
מבנה כינוסי המועצה
פגישות המועצה האירופית נמשכות לרוב כיומיים. בתחילת הישיבה הפותחת של הכינוס, נשיא הפרלמנט האירופי נושא הצהרה, לאחריה הוא עוזב לחלוטין את הכינוס. את שאר הכינוס מנהל נשיא המועצה על פי סדר היום שגובש טרם הפגישה [כפי שציינו בפרק 1.3]. סדר היום יכול לכלול פגישות בנושאים מובנים מראש [Built-in Agenda], וכן נושאים דחופים שונים הדורשים התייחסות מיידית של המועצה האירופית, אם עניינים אקטואליים-אירופאיים או גלובליים. מהנושאים המובנים מראש: הכלכלה האירופית, האיחוד המוניטרי והשוק הפנים-אירופי. יש לציין כי נושא ההתרחבות אינו מוגדר כנושא מובנה מראש, עם זאת מעת כניסת אמנת קופנהגן לתוקף נידון נושא זה בקביעות בכינוסי המועצה. נוסף על כך, כאשר הנציבות מעלה מדיניות חדשה, מדיניות זו תעלה בפני המועצה האירופית, וכן ניירות עבודה שונים של מועצת השרים ותוכניות תקציביות ארוכות טווח. כמו כן נושאים שונים שנידונו בפגישות המועצה הקודמות יכולים לעלות שוב למועצה לדיון מחודש או לפיקוח ובקרה.
בתום כל פגישת מועצה תגובש רשימת המלצות והחלטות בנושאים הנידונים. המלצות והחלטות אילו יפורסמו במוסדות האיחוד השונים לצורך אימוצן ועיבודן לתוכניות ברות-יישום, חקיקות או תקנות. נוסף על פרסום זו, נשיא המועצה מוסר גם הוא דיווח לפרלמנט באשר לפגישה וליוצא ממנה. מנהג נוסף, שאינו רשמי, הוא ביצוע מסיבת עיתונאים של כל מדינה חברה, בה נציג מן המשלחת או אפילו מנהיג המדינה עצמו, מוסר גם הוא על שהתרחש במועצה ועל ההחלטות. יש לציין כי דיווחים אילו של המדינות החברות לעיתים קרובות סותרים זה את זה, וכן לעיתים סותרים או מתנגדים להמלצות וההחלטות הרשמיות של המועצה כפי שמדווחות על ידי נשיא המועצה לפרלמנט האירופי.
ישנם שלושה סוגים לפגישות המועצה האירופית: פגישות מתוכננות, פגישות בלתי-רשמיות ופגישות שלא מן המניין. פגישות מתוכננות הן פגישות המועצה הסדירות והפורמליות בהם עסקנו עד כה. פגישות אלו מתוכננות מראש ונאספות על מנת לדון בנושאים ספציפיים, ובסופן יינתנו מסקנות והחלטות מוצעה בנושא הנידון. פגישות בלתי-רשמיות מכונסות לרוב על ידי נשיא המועצה, לרוב לבקשת המדינות החברות, על מנת לדון בנושאים שונים שלא הספיקו לעלות לסדר היום, או להתעמק בנושאים שבהם לא הספיקו לעשות כן מקוצר הזמן בפגישות המתוכננות. פגישות בלתי-רשמיות אילו לא יביאו לגיבוש מסקנות והחלטות, אבל לעיתים תגובש במהלכן הצהרה רשמית. פגישות שלא מן המניין, הן פגישות המכונסות בהתראה קצרה בשל נסיבות יוצאות דופן, לעיתים קרובות בעלות אופי גלובלי ודחוף. בתום פגישות אילו תנוסח מסקנה רשמית של המועצה בנושא, ולכל הפחות הצהרה באשר לעמדת האיחוד בעניין.
משפט הקיצוץ
משפט הקיצוץ (Excision theorem) הוא משפט בתורת ההומולוגיה הקובע כי קיים איזומורפיזם בין חבורות ההומולוגיה היחסיות של תתי-מרחבים מסוימים, באופן שניתן "לקצץ" מרחב היושב בצורה נוחה מספיק במרחב המקורי.
למשפט יש מספר שימושים, המובילים אל הגדרת אוריינטציה בכלים מתורת ההומולוגיה.
ניסוח
יהי X מרחב טופולוגי, ויהיו שני תתי-מרחבים שלו כך ש-. אזי העתקת ההכלה של זוגות משרה איזומורפיזם על חבורות ההומולוגיה היחסיות.
הוכחה
נביט בכיסוי = הוא כיסוי טוב, כלומר מתקיים  לפי הנתון.
כעת ידוע שההכלה משרה איזומורפיזם, ולכן מספיק להוכיח כי ההכלה  משרה איזומורפיזם.
ההעתקה על: כל סימפלקס ב- למעשה יושב ב- (כי יש מנה ביחס ל-A), ולכן מגיע מ-.
ההעתקה חח"ע: איבר מ- שהולך לאפס פירושו שהוא יושב ב-A, והוא מלכתחילה ב- כלומר לא ב-K, לכן הוא מ-, כלומר אפס גם ב-.
החבורה היחסית והחברה של המנה
נניח כי כך ש-. ובנוסף כי K נסג עיוותי של A. בתנאים אלו, מתקיים. היות שההומולוגיה ביחס לנקודה היא ההומולוגיה המצומצמת, נקבל.
דוגמה
נביט ב-2-טורוס 2T ובתת-המרחב שלו שהוא מעגל באזור החיבור בין שני הטורוסים. נרצה לחשב את H_i(2T,K).
ניקח את A להיות טבעת פתוחה קטנה מסביב ל-K. אכן מתקיים והמעגל נסג של הטבעת, ולכן. כעת, זיהוי המעגל המפריד לנקודה בדיוק נותן איחוד נקודתי של שני טורוסים, והחבורה שלו היא כידוע הסכום הישר של החבורה של הטורוס עם עצמה, כלומר החבורות הן:
הגדרת אוריינטציה
ראשית, חישוב בסיסי מראה כי, כאשר D^n דיסק n-ממדי.
כעת, יהי M משטח 2-ממדי ותהי p \in M. תהי U סביבה של p שהומיאומורפית לדיסק. בשימוש במשפט הקיצוץ על, מתקבל כי ההומולוגיה של הזוג (שנתונה לעיל), שווה ל- . הטענה המקבילה ליריעה עם שפה מובילה לכך שהחבורות כולן אפס.
למעשה, ידוע יותר - באיזומורפיזם יוצר מפורש של החבורה הוא שיכון של סימפלקס ביריעה, מסביב לנקודה שהוצאנו. כעת, ל-\mathbb{Z} יש שני יוצרים, 1 ו--1; כל אחד מהם מתאים לשיכון של סימפלקס או שיקוף של סימפלקס. בחירה של אחת האפשרויות היא בדיוק השראת אוריינטציה בנקודה. אחד האפיונים לאוריינטציה גלובלית הוא בחירה רציפה של אוריינטציות נקודתיות, ובשפה של תורת ההומולוגיה - בחירה עקבית בכל נקודה של יוצר לחבורה לעיל.
יוסף לכמן
יוסף לכמן, Joseph Lachmann, (1882 – 1961) היה רופא ישראלי, פרופסור לרפואת אף אוזן גרון, ייסד וניהל את מחלקת אף אוזן גרון בבית החולים הדסה בירושלים.
קורות חיים
במלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האימפריה הגרמנית כקצין רפואה, נפצע ועוטר ב"צלב הברזל" דרגה ראשונה. לאחר המלחמה עבד בבית החולים היהודי "מואביט". הוא עסק בעבודה קלינית ובמחקר.
ב-1931 התאלמן ובשנת 1932 נישא בשנית לוואלרי קטלר לבית לאזרפלד. לכמן אימץ את בנותיה רות וחווה.
בשנת 1933 עלה לארץ-ישראל עם משפחתו. לכמן ומשפחתו התגוררו בטחנת הרוח ברחוב רמב"ן בשכונת רחביה בירושלים. לכמן עבד כרופא אף אוזן גרון בקופת חולים כללית, ובמקביל בבית החולים הדסה.
לכמן השתתף ב"ספר האנטומיה והפיזיולוגיה" מאת ד"ר [[אלחנן רבינוביץ], בכתיבת הפרק בנושא "האוזן"],
לכמן נפטר בשנת 1961.
בין תלמידיו: פרופ' מקס אלטמן.
משפחתו
בתו המאומצת רות דייוויס הייתה עובדת סוציאלית בכירה (נפטרה ב-1964), על שמה "הפרס השנתי לעבודה סוציאלית ע"ש רות לכמן-דייוויס ז"ל". בעלה, ג'ו יוסף דייוויס, היה עיתונאי בכיר בעיתונאות הממשלתית לאחר קום המדינה.
חותנו, בעלה של בתו המאומצת חווה, הוא פרופ' אנדרה דה-פריס, חתן פרס ישראל לרפואה לשנת תש"ל (1970). ילדיהם: אילן דה-פריס, ממקימי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה ומנהל הערוץ הראשון; דוד דה פריס, היסטוריון המכהן כפרופסור מן המניין בחוג ללימודי עבודה בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב; ותמר דה-פריס וינטר, צורפת ומרצה באקדמיה להנדסה ולעיצוב שנקר.
Puttin' On the Ritz
בתקופת הפופולריות הראשונה של השיר (1929–1930), תקליטי להיטים שלו הוקלטו על ידי הארי ריצ'מן ועל ידי פרד אסטר, שהשיר מקושר אליהם במיוחד. לכל חברת תקליטים הייתה גרסה משלה לשיר הפופולרי. הגרסה של ריצ'מן לשיר, בפרסומה של חברת התקליטים ברנסוויק, הפכה לתקליט רב המכר המוכר ביותר בארצות הברית.
השיר זכה לפופולריות מחודשת בשנת 1982, כאשר טאקו, מוזיקאי הולנדי, הקליט והוציא גרסה חדשה של השיר. הגרסה של טאקו לוותה בקליפ, ששודר ב-MTV ובמקומות נוספים.
מבנה מוזיקלי
השיר כתוב בצורת AABA. האמצעי המרכזי בחלק A הוא שימוש במורכבות ריתמית עם הטעמה לא שגרתית של מילים. חלק B הוא דמוי מארש ועושה שימוש בסינקופות. הוא מופיע כניגוד למורכבות הריתמית בחלק A. במחקר שערך על השיר, המלחין האמריקאי אלק וילדר טען שהדפוס הקצבי בשיר הוא המורכב והפרובוקטיבי ביותר שאי פעם נתקל בו.
מילים
הגרסה המקורית של השיר, בכתיבתו של אירווינג ברלין, כללה התייחסויות לאופנה הפופולרית דאז של האנשים כהי העור מהארלם, שהיו עניים יחסית, וצעדו בשדרת לנוקס כאשר הם לבושים בלבוש צעקני.
בבריטניה, זכה לפופולריות רבה ביצוע השיר של להקת ג'ו קיי שביצעה אותו במלון ריץ, בשנות ה-30. השיר הופיע עם המילים המקוריות בסרט "Idiot's Delight" משנת 1939, שם בוצע על ידי קלארק גייבל. במאי 1930 הוציאה קולומביה תקליט של פרד אסטר שר את מילות השיר המקוריות.
עבור הסרט Blue Skies שיצא בשנת 1946, השיר בוצע על ידי פרד אסטר בשינוי מילים. אירווינג ברלין שינה את מילות השיר כך שתתייחסנה ללבנים אמידים שצועדים בשדרת פארק. זכויות היוצרים על הגרסה המחודשת נרשמו ב-28 באוגוסט 1946.
השיר תורגם לעברית על ידי אבי קורן ונקרא "לך לשפת הים". את השיר בתרגום זה ביצעה להקת הכל עובר חביבי.
הגרסה של טאקו
ב-1982 הוציא הזמר ההולנדי טאקו גרסת כיסוי בסגנון סינת'-פופ של "Puttin' On the Ritz", כסינגל באלבומו After Eight. באירופה פורסם התקליט בחברת פולידור רקורדס ובארצות הברית ב-RCA רקורדס. הסינגל לווה בקליפ, שהגרסה המקורית שלו הכילה דמויות מושחרות פנים ונאסרה להקרנה במקומות רבים. גרסה חלופית של הקליפ הסירה צילומים רבים של דמויות מושחרות פנים, אם כי חלקן נותרו. בגרסה זו מילות השיר שונו פעם נוספת.
הסינגל היה ללהיט עולמי, והגיע למקום הראשון ב-Cash Box, כמו גם למקום ה-4 במצעד בילבורד הוט 100. הגרסה המחודשת הפכה את אירווינג ברלין, אז בן 95, לכותב השירים המבוגר ביותר שחי בזמן ששיר שכתב הגיע לעשרת הגדולים של המצעד. כמו כן, השיר קיבל סרטיפיקט מוזהב מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי על מכירת למעלה ממיליון עותקים. השיר היה הלהיט היחיד של טאקו שזכה להצלחה בארצות הברית.
השיר הגיע לראש המצעדים בשוודיה ובניו זילנד, והוא נכנס לרשימת חמשת השירים הגדולים במספר מדינות כולל אוסטרליה, נורווגיה, אוסטריה וקנדה.
מריה רוגובסקה-פלסקה
מרינה פלסקה-רוגובסקה (בפולנית: Maria Rogowska-Falska; 7 בפברואר 1877 – 7 בספטמבר 1944) הייתה מורה פולנייה ושותפתו של יאנוש קורצ'אק בניהול בית היתומים הפולני.
ביוגרפיה
מרינה פלסקה-רוגובסקה נולדה ב-7 בפברואר 1877 בכפר צ'פלין, פולין.