cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליעזר הירשאוגה
ביוגרפיה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 וההפצצות הכבדות של ורשה על ידי מטוסי גרמניה הנאצית, ברח עם אשתו דינה מפולין, לצד פליטים נוספים, תחילה לעיירה וסאליוב שבאזור נבהרדק בברית המועצות (כיום בבלארוס), בה העבירו השניים שנה אחת (1940-1939), כשאליעזר עבד כמורה ועסק במתן שיעורים פרטיים לילדי העיירה, ודינה עבדה כאחות בבית החולים המקומי. משלא ניתנה להם אזרחות סובייטית, הם נשלחו ליקטרינבורג שבהרי אורל, שם עבד אליעזר כסייס באורווה מקומית. באוראל סבלו השניים ממחסור ומרעב, ושהו במקום שנה אחת (1941-1940). לאחר מכן נשלחו לאוזבקיסטן, בה עבדו בקולחוז מקומי, ומשם הועברו לקזחסטן, שם עבדה דינה כאחות במתקן אמבולטורי ואליעזר כפועל כללי בבית החולים המקומי, כשעיקר עיסוקו היה בצביעה ובניקיון. זמן לא רב לאחר מכן, גויס הירשאוגה לצבא האדום, והשתתף בקרב סטלינגרד, ועם סיום המלחמה, שבו השניים לוורשה. בוורשה לא מצאו השניים כל זכר למשפחתם, ועברו למחנה עקורים במערב גרמניה. במחנה העקורים עבד כמורה, וכמו כן, כתב והוציא לאור ספר לימוד עברית לילדי המחנה בשם "עדן".
בנובמבר 1947 היגרו הוא ואשתו לארץ ישראל. בהגיעם התקבל הירשאוגה לעבודה כסדר דפוס בבית הדפוס "המרכז" בתל אביב-יפו. אולם, זמן קצר לאחר מכן גויס לשורות צה"ל (הימים ימי מלחמת 1948), ושב לעבודתו עם שחרורו. לאחר שחרורו, הפך הירשאוגה אט אט לכוח המניע מאחורי התנועה האנרכיסטית המתעוררת בקרב ניצולי השואה שהגיעו לארץ. החל מסוף שנות ה-40 פרסם באופן קבוע מאמרים בשבועון האנרכיסטי היידי-אמריקאי החשוב ביותר, "פרייע ארבייטער שטימע" . הירשאוגה היה מוכר בחוגים האנרכיסטיים של תל אביב-יפו, וב-1950, פרסם שני גיליונות של עלון אנרכיסטי בשם "ספרייה למחשבה חופשית". לאחר כשנתיים, הפך למייסדו, עורכו והמוציא לאור של העיתון האנרכו-סינדיקליסטי "דעות", שגם כן יצא בשני גיליונות בלבד. ב"דעות" פרסם הירשאוגה מאמרים מאת רודולף רוקר, אלברט איינשטיין, ג'ורג' וודקוק, יצחק נחמן שטיינברג, חיבורים סוציו-פוליטיים וטקסטים על ההיסטוריה של האנרכיזם.
ב-1953, פרסם ספר על אודות ההיסטוריה של התנועה האנרכיסטית בפולין, בשם "טרוים אין פארווירקלעכונג: זכרונות-פארצייכנונגען און באֵמערקונגען וועגן דער אֵנאֵרכיסטישער באווענגונג אין פוילן" (יידיש: "חזון בהתגשמותו: רישומי זיכרונות והערות על התנועה האנרכיסטית בפולין"), שבו הביא מזיכרונותיו ממאבקי הצעירים האנרכיסטים ומהעבודה הפוליטית המחתרתית של האנרכיסטים בוורשה שלפני מלחמת העולם השנייה. ספר זה נותר כבעל תרומה משמעותית להיסטוריה הכתובה על אודות האנרכיזם בפולין שבין שתי מלחמות העולם, זאת בשל מיעוט בפרסומים אחרים בנושא. במלאת עשר שנים למותו (ב-1964), הופיע הספר במהדורה מחודשת, בתוספת זיכרונותיה של אשתו ומבוא מאת אבא גורדין.
הירשאוגה נפטר ב-8 במאי 1954 בתל אביב-יפו כתוצאה מהתקף לב, בגיל 43. נקבר בבית העלמין קריית שאול. הותיר אחריו את אשתו, דינה הירשאוגה (1906–1980), ושני ילדים קטנים.
בתו עליזה חיימוביץ' ובנו מנחם שניהם ציירים.
קשריו עם אנרכיסטים נוספים בארץ
הירשאוגה פיתח יחסי חברות עם הפעיל האנרכיסטי, הטריטוריאליסט והיידישיסט יצחק נחמן שטיינברג, ועם המחנך והפסיכולוג חובב רעיון ה"אנרכו-ציונות" ישראל רובין-רבקאי. בגיליון הראשון של כתב העת האנרכיסטי, שערך כתב והוציא לאור הפעיל האנרכיסטי אבא גורדין, פורסמה כתבה אנונימית לזכרו של אליעזר הירשאוגה, במלאת חמש שנים למותו. אשתו המשיכה להיות פעילה אנרכיסטית גם לאחר מותו, ונטלה חלק באיגוד האנרכיסטי שייסד אבא גורדין, "אגודת שוחרי חופש" (אשו"ח).
השקפותיו והשפעתו
למרות השפעתו העצומה על התפתחותה של התנועה האנרכיסטית בישראל, ואף שהירשאוגה הוא מחבר המונוגרפיה היחידה על אודות התנועה האנרכיסטית בפולין בין שתי מלחמות העולם, דמותו נשכחה כמעט לחלוטין בישראל ובפולין, ועבודותיו לא תורגמו לפולנית.
פולינזים
פולינזים  הם קבוצה אתנו-בלשנית של אנשים המהווים את האוכלוסייה הילידית של פולינזיה (איים במשולש הפולינזי), אזור נרחב באוקיאניה שבאוקיינוס השקט. מוצאם הקדום הוא בטייוואן. הם דוברים את, ממשפחת השפות האוסטרונזיות. הפולינזים הילידים של ניו זילנד והוואי הם מיעוטים במולדתם.
מקור
הפולינזים, כוללים את אנשי סמואה, טונגה, ניואה, מאורי מאיי קוק, מאורי מטהיטי, אנשי הוואי, איי מרקיז ומאורי מניו זילנד. הם קבוצת משנה של עמים אוסטרונזיים. לפי התאוריה המקובלת מקור מוצאם דומה לזה של העמים הילידים מהעולם המלאי, מדגסקר וטאיוואן. תאוריה זו נתמכת על ידי עדויות גנטיות, לשוניות, וארכאולוגיות.
מקורם של הפולינזים מוסבר בעזרת תיאורית הגירה לתוך האוקיינוס השקט שהתחילה בערך לפני 3000 שנה. תאוריה זו מתוארת היטב על ידי קייזר et al. (2000). התאוריה המודרנית שמקובלת כיום היא שהפולינזים הם חלק מהאוסטרונזים שהחלו להגר מטאיוואן בין 3000 ו-1000 לפנה"ס; הפולינזים כנראה נדדו דרך הפיליפינים, מזרח אינדונזיה, מצפון-מערב גינאה החדשה והגיעו למלנזיה בערך ב-1400 לפנה"ס. משם נדדו לאיים המערביים של פולינזיה ב-900 לפנה"ס. עם זאת, Soares et al. (2008) טענו בהתבסס על בדיקות דנ"א מיטוכונדריאלי שהתוצאות מצביעות על מקור קדום יותר, קדם ההולוקן, מאזור בדרום מזרח אסיה.
פריץ וונדרליך
פרידריך "פריץ" קארל אוטו וונדרליך (בגרמנית: Friedrich "Fritz" Karl Otto Wunderlich, 26 בספטמבר 1930 - 17 בספטמבר 1966) היה זמר גרמני בעל קול טנור לירי.
ביוגרפיה
וונדרליך נולד בעיר קוּסל שבריינלנד-פפאלץ, גרמניה, להורים מוזיקאים - אימו הייתה כנרת ואביו ניצח על מקהלה. במשך תקופה הייתה בבעלות המשפחה אכסניה בשם Emrichs Bräustübl. אביו איבד את משרתו בגלל לחץ מצד נאצים מקומיים, עובדה שבצירוף פציעה חמורה ממנה סבל, הביאה להתאבדותו כשפריץ היה בגיל 5. סיפור גילויו כזמר מקביל לסיפורים של זמרים אחרים בני התקופה (ניקולאי גדה, דיטריך פישר דיסקאו). וונדרליך עבד במאפייה, ובעקבות התעקשות של שכנים ועוברי אורח שהתוודעו לכישרונו ולקולו המבטיח, פנה ללימודי מוזיקה. וונדרליך זכה במלגה, והחל ללמוד באוניברסיטת פרייבורג למוזיקה שם למד שירה, פיתוח קול ונגינה בקרן יער.
וונדרליך התפרסם עד מהרה כטנור מבריק, בפרט בתפקידי מוצרט, אך הוא הרחיב עד מהרה את הרפרטואר שלו לכל תפקידי הטנור הלירי. באותה תקופה היה מקובל בבתי האופרה בגרמניה לשיר גם אופרות איטלקיות בגרמנית, אי לכך רוב ההקלטות של וונדרליך הן בגרמנית, כולל דון קרלו וריגולטו של ורדי. וונדרליך זכה להוקרה ולהערכה רבה מאוד ברפרטואר הגרמני.
קולו הצלול כבדולח, יחד עם האינטרפרטציה האינטליגנטית והמרוסנת שלו, הביאו אותו לדרגת ביצוע גבוהה מאוד של מחזורי השירים של שוברט ושומאן. ראוי לציון שיתוף הפעולה שלו עם הפסנתרן הוברט גיזן. הביצוע שלו ל"אהבת משורר" של שומאן, הוא אחד מהביצועים הטובים ביותר בז'אנר, וטנורים רבים מנסים לחקות את האינטרפרטציה שהעניק לשירים.
ראויות לציון גם הקלטותיו לאורטוריה לחג המולד של באך, והאופרה חליל הקסם של מוצרט, יחד עם פישר-דיסקאו.
הקריירה המבטיחה של וונדרליך נקטעה באיבה בעקבות תאונה. בשהותו בחופשת ציד בבית ידיד בבאדן-וירטמברג, מעד וונדרליך במדרגות, נפל, ונפצע קשה. הוא מת מפצעיו מאוחר יותר, בבית חולים בהיידלברג. מותו היה במהלך ההקלטה לאורטוריה של היידן "הבריאה" עם הפילהרמונית של ברלין תחת שרביטו של הרברט פון קאראיין. את האריות הקליט וונדרליך במלואן, אך להקלטת הרצ'יטטיבים, נשכר הטנור ורנר קרן.
מנשה (מלך יהודה)
מְנַשֶּׁה, בנם של חזקיהו בן אחז וחפציבה, הוא דמות מקראית, מחשובי מלכי יהודה, מלך בשנים 697 לפנה"ס עד 642 לפנה"ס. לפי המקרא הוא עלה למלוכה בגיל 12. מנשה שיקם את הממלכה שנחרבה בעקבות מסע סנחריב וניהל יחסים הרמוניים עם שליטי אשור. בימיו זכתה יהודה לתקומה יחסית, מבחינה כלכלית. הוא היה המלך ששלט הכי הרבה זמן בהיסטוריה של עם ישראל, 55 שנים.
מלבד המקורות המקראיים, מוזכר מנשה פעמיים בכתובת האשוריות (Menasî/Ninsi šar Iaudi), האחת ב"מנסרת נינוה א" של אסרחדון, והשנייה באנאלים של אשורבנפל.
פעולותיו של מנשה
מנשה ירש ממלכה קטנה הרוסה ומשועבדת לאחר דיכוי המרד היהודאי בידי אשור. בקרבתה חיו מהגרים תושבי ממלכת ישראל ועמים שונים שהוגלו לשומרון על ידי האשורים. פליטים רבים מממלכת ישראל מצאו מקלט בירושלים. ההגירה הישראלית ליהודה הכפילה פי ארבעה את שטחה של ירושלים ואוכלוסיית העיר גדלה פי עשרה. הישראלים היו לרוב בירושלים פי שלושה ביחס ליהודאים והייתה להם השפעה מכרעת על תרבותה, מסורותיה וכתביה של יהודה. בהשפעת מדיניותו של מנשה, ראתה עצמה יהודה כיורשת המדינית והתרבותית של ישראל בימי הזוהר שלה.
בתקופת מלכותו הארוכה שוקמה יהודה מההרס של מסע סנחריב, שוכללו שיטות ייצור וארגון כלכלי, פותחו קשרי מסחר עם ארצות רבות וההתיישבות היהודאית התפשטה בכיוון דרום.
מנשה ביטל, חרף התנגדות הנביאים, את הרפורמה הדתית של חזקיהו, והבטיח חופש פולחן לכל. תיאור מנשה בתנ"ך כמי ששפך "דם נקי" מקבל אפשרות של חלק מתמונת המאבקים הפנימיים שהיו בימיו בענייני דת. מקובל להניח שאיפשר ואף קידם חדירתה של תרבות אשורית כחלק ממערכת היחסים ההדוקה שקיים עם שליטי אשור, ובמיוחד המלכים סנחריב ואסרחדון. כגמול על שירותיו לאשור העביר אסרחדון לידי יהודה חלק מאזור השומרון.
מנשה במקרא
המקרא אינו מוסר מידע על מצבה המדיני של ממלכת יהודה בימי מנשה ולא על מדיניותו אך הוא מתמקד בחטאיו הדתיים הרבים כלפי ה':
חטאיו של מנשה כוללים על פי ספר מלכים ביטול תיקוני הפולחן שביצע אביו חזקיה ; החדרת פולחן הבעל והאשרה ליהודה והצבת פסל האשרה בין כותלי בית המקדש; הנהגת עבודת "צבא השמים" (כלומר עבודת כוכבים ומזלות) ביהודה ואף בניית מזבחות לפולחן זה בחצרות בית המקדש ; פנייה לאובות וידעונים ; העברת בנו באש (עבודת אלילים בשם מולך). עוד כתוב שמנשה שפך דם רב בכל ירושלים. על פי ספר דברי הימים מנשה שם בבית המקדש גם את פסל הסמל, שעל פי התלמוד הבבלי הוא פסל מיוחד עם ארבעה פרצופים שנועד להכעיס את ה'.
גם בספר מלכים וגם בספר דברי הימים נזכרים חטאיו הרבים של מנשה, והתנ"ך תולה בחטאיו את חורבן בית ראשון  . ספר דברי הימים כולל תוספת שלא מופיעה בספר מלכים, לפיה הוגלה מנשה לאשור, שם נשא תפילה לאלוהי ישראל והתוודה על חטאיו . התפילה של מנשה מופיעה גם בספר החיצוני "תפילת מנשה". על פי המסופר בדברי הימים, מנשה הוחזר למלכותו ביהודה, חזר בתשובה בכך שהסיר את העבודה הזרה, בנה במקומה את מזבח ה' ונשאר נאמן לתורת ה' מלבד הבמות . בנוסף, מתואר ביצור מחודש בעזרת הגבהת והרחבת החומה.
מנשה במדרש ובחז"ל
במדרש מופיעים עוד חטאים של מנשה: מחיקת שם ה' מספרי התורה ובעילת אחותו. חז"ל מפרטים את מעשי הרצח של מנשה ומסבירים שרצח את סבו, הנביא ישעיהו . ישעיהו ברח ממנשה והתחבא בתוך ארז, אך מנשה ניסר את הארז כאשר ישעיהו עדיין בתוכו . ישנו פירוש חלופי שמנשה בנה פסל גדול שמחץ בכל יום 1,000 אנשים.
השוני והניגוד העולה בין המסופר בספר מלכים לדברי הימים עומד ברקע למחלוקת חז"ל. המשנה מספרת על שלושה מלכים שלדעת חכמים אין להם חלק לעולם הבא: ירבעם, אחאב ומנשה. לעומת דעה זאת, מובאת דעת רבי יהודה שטוען שלמנשה יש חלק לעולם הבא לאור האמור בספר דברי הימים: ועל כך משיבים חכמים:  הגמרא ממשיכה לדון בחזרה בתשובה של מנשה וחלקו לעולם הבא. הגמרא מוכיחה שלמנשה אין חלק לעולם הבא כי הושווה לאחאב שכאמור במשנה אין לו חלק לעולם הבא. על פי רבי יוחנן, המחלוקת במשנה באה בעקבות פסוק בספר ירמיהו שלפיו החורבן יבוא בגלל מנשה – חכמים מסבירים שהוא לא חזר בתשובה, ור' יהודה אומר שמנשה לא החזיר את שאר עמו בתשובה. רבי יוחנן קובל על חכמים ואומר שכל האומר שמנשה לא חזר בתשובה מרפה את ידיהם של חוזרים בתשובה.
את הפער בין מלכים לדברי הימים מסביר הרב אוריאל טויטו בכך שספר מלכים הוא ספר נבואי שנכתב לפני חורבן בית המקדש ומגמתו היא שהעם יספיקו לחזור בתשובה וצריך להתמקד בחטאים שגורמים לחורבן. ספר דברי הימים אינו ספר נבואי אלא ספר שנכתב בתחילת ימי בית המקדש השני המתאר את שושלת בית דוד ומטרתו ללמד את העם על כוחה של תשובה.
בתלמוד הירושלמי מסופר שמלך אשור שם את מנשה בדוד של נחושת ובישל אותו. מנשה התפלל לכל עבודה זרה בעולם, והדבר לא הועיל, עד שלבסוף נזכר בפסוק שלימד אותו אביו. מלאכי השרת הפצירו בה' לא לקבל תפילה של אדם כה רשע, אך ה' ענה להם שאם לא ייענה למנשה, אחרים לא יוכלו לחזור בתשובה ולכן ה' חתר תחת כיסא הכבוד וקיבל את תשובת מנשה. לאחר מכן השיב אותו לירושלים על ידי רוח, ובאותה שעה ידע מנשה שיש דין ויש דיין. הרב אוריאל טויטו לומד מכך שמנשה עשה תשובה ובכל זאת מתואר שהחורבן קרה בגללו מה גדול חטאו של המחטיא את הרבים.
בתלמוד הבבלי מסופר על רב אשי שדרש באחאב, ירבעם ומנשה וקרא להם 'חברים' בלשון מזלזלת. מנשה התגלה אליו בחלום והוכיח לו שהוא יודע טוב ממנו כיצד לבצוע את הפת על פי ההלכה. רב אשי הופתע מידענותו של מנשה, ושאל אותו כיצד חטא אם כך בעבודה זרה? ענה לו מנשה, שאילו רב אשי היה חי באותו הדור היה מרים את שולי גלימתו ורץ אחרי מנשה על מנת לעבוד עבודה זרה. למחרת, רב אשי דרש ב'רבנים' אחאב, ירבעם ומנשה.
מנשה במחקר
בחותם שפרסם פרופ' נחמן אביגד נזכר "למנשה בן המלך" המראה שאף על פי שמנשה הוא שם ישראלי, כך נקרא בנו של מלך יהודה.
ד"ר יגאל בן-נון מקשה כיצד לנוכח מדיניות הענישה האשורית כלפי מלכים שמרדו אפשרי שמלך אשור יסכים שבנו של מורד ימלוך אחרי אביו? הוא משער שסנחריב מינה מלך אחר מעשרת השבטים, ושמו קשור למנשה, מחוז מרכזי בממלכת ישראל (אחרים הציעו שנקרא כך לזכרה של ממלכת ישראל, שחרבה כעשר שנים לפני לידתו). עם זאת, הדברים שכתב בן-נון אינם תואמים את המסופר במקרא, הקובע מפורשת שמנשה הוא בנו של חזקיהו ולא את החותם הנושא את שמו.
קורנית דיגיטל
קורנית דיגיטל בע"מ (באנגלית: "Kornit Digital") היא חברה ישראלית העוסקת בפיתוח וייצור מכונות להדפסה דיגיטלית על גבי טקסטיל. לחברה מספר דגמים הנבדלים ביניהם במהירות, איכות ושטח ההדפסה, ובסוג הבד עליו ניתן להדפיס. קורנית היא חברה ציבורית ומניותיה נסחרות בנאסד"ק.
היסטוריה
קורנית הוקמה בינואר 2002 על ידי המהנדסים, יוצאי חברת סאיטקס, אבי שטרלינג, עופר בן צור, וגנדי רוסין. במאי 2002 קיבלה מימון מהיזם הסדרתי משה נור. בשנת 2003 קיבלה החברה מענק מלשכת המדען הראשי במשרד התעשייה והמסחר לצורך פיתוח המדפסת. בשנת 2005 החלה החברה למכור את מוצריה. במרץ 2007 חברת EFI (שייסד אפי ארזי) קנתה 11% ממניות החברה תמורת 3.5 מיליון דולר, כמו כן הוקם מפעל בקריית גת לפיתוח ולייצור הדיו למדפסות.
בשנת 2010 ההכנסות השנתיות של קורנית הגיעו ל–9 מיליון דולר, והיא תכננה לגייס הון בבורסה של תל אביב לפי שווי חברה של 84 מיליון ש"ח, אך ביקושים נמוכים הובילו לביטול ההנפקה. בשנת 2011 נכנסה קרן פורטיסימו קפיטל להשקעה בקורנית. הקרן השקיעה 16 מיליון דולר, קיבלה בתמורה 70% ממניות החברה, והפכה לבעלת השליטה בה. קורנית הונפקה לראשונה בנאסד"ק באפריל 2015 לפי שווי של 308 מיליון דולר. החברה גייסה הון עוד פעמים אחדות בדרך של הנפקת מניות, ב-20 בנובמבר 2021 הגיע שווי השוק שלה ל-8.2 מיליארד דולר.
ב-יולי 2022 טרם פרסום הדוחות הרבעוניים למחצית שנת המס, מנכ"ל החברה הודיע על האטה בצמיחה ועל תחזית הכנסות נמוכה מהצפי לשנת 2022. המשקיעים הגיבו בפאניקה ומניית החברה קרסה בשלושים אחוזים לשפל שלא נראה כמותו משנת 2018.
בשנת 2017 חתמה קורנית על הסכם עם חברת המסחר המקוון האמריקאית אמזון, במסגרתו מספקת קורנית מערכות דפוס, דיו ושירותי תמיכה להדפסה בהתאמה אישית של עיצובים על חולצות לפי דרישה. כחלק מההסכם הפכה אמזון לבעלת מניות בחברה.
במרץ 2021 חתמה החברה על הסכם לשיתוף פעולה עם חברת פרינטפול (Printful) העוסקת בייצור דגמי טקסטיל לפי ביקוש. בינואר 2022 חנכה החברה מפעל חדש בקריית גת, שנבנה בהשקעה של 80 מיליון שקל.
רכישות
באוגוסט 2020 הודיעה החברה על רכישת חברת Custom Gateway הבריטית העוסקת בפתרונות תוכנה לזרימת עבודה (Workflow) תמורת כ-17 מיליון דולר
באוגוסט 2021 הודיעה החברה על רכישת Voxel8 שפיתחה טכנולוגיה להדפסת תלת מימד בתחום הטקסטיל.
באפריל 2022 הודיעה החברה על רכישת Tesoma GmbH הגרמנית, שפיתחה תהליכי ייבוש חכמים ומובנים (אינטגרטיבים) בתחום הטקסטיל.
יהדות אינדונזיה
היסטוריה
קיימות עדויות להתיישבות מוקדמת באיי סונדה אך לא ברור מתי חיו יהודים באיים וכמה יהודים התגוררו בהם. באמצע המאה ה-19 הגיע יעקב ספיר לאינדונזיה, שם פגש יהודי ממוצא הולנדי שסיפר לו כי בג'קרטה (שנקראה אז בָּטַבְיָה) מתגוררות כ-20 משפחות יהודיות (מרביתן קשורות למשטר הקולוניאלי ההולנדי); וכי ידוע לו כי קיימים יהודים גם בסמרנג ובסורביה. ספיר דיווח לאמסטרדם על צורכי הקהילה היהודית באינדונזיה, ונשלח אליה רב; בנוסף, החלה הגירה של סוחרים יהודים מבגדד ומעדן וב-1921 דיווח ישראל כהן, שליח ציוני כי באי ג'אווה יושבים כ-2000 יהודים. בשנות השלושים ובמהלך מלחמת העולם השנייה הגיעו יהודים רבים ממזרח אירופה לאינדונזיה והתיישבו במקום. עדות לשגשוג החיים היהודיים באינדונזיה בתקופה שבין מלחמות העולם היא העיתון הציוני "Erets Israel" שהופיע מ-1926 ועד לתחילת הכיבוש היפני ברציפות. במקביל, עוד טרם הכיבוש היפני סבלו היהודים מאנטישמיות, בעיקר מצד גורמים הולנדיים אשר לאחר מכן השתלבו במפלגה הנאצית ההולנדית. לאחר כבוש הולנד על ידי גרמניה במאי 1940 הגיע גודל הקהילה לשיאו, אך המספרים המדויקים אינם מוסכמים: בעבר נשמעה הטענה כי בקהילה 3,000 חברים, אבל אנשי "טמפו דולו" הזכירו מספר של כ-9,000-10,000. בתקופת הכיבוש היפני באינדונזיה נכלאו יהודים רבים, שהיו תושבים ללא-אזרחות או אזרחים הולנדיים. יהודים אלו היו נתונים ליחס קשה מצד השלטון היפני, והועסקו בעבודות כפייה, כפי שהעיד השבוי אברהם קיסין בספרו "בשבי חילי המיקאדו".
לאחר הקמת מדינת ישראל, ועוד לפני תום מלחמת העצמאות האינדונזית ב-27 בדצמבר 1949, ביקשו רוב חברי הקהילה היהודית לעזוב את אינדונזיה ולעלות לישראל. בעקבות קשיי תחבורה העלייה התעכבה, אך רוב היהודים אכן עלו לישראל וחלקם היגרו רבים לארצות הברית ולאוסטרליה, וגודל הקהילה הצטמצם באופן משמעותי. בשנת 1951 עוד התגוררו במדינה 1,500 יהודים ובשנת 1958 ירד מספרם לכ-450. בשנת 1962 הוערך מספר היהודים באינדונזיה בכ-175, בשנת 1963 הוערך מספרם בכ-50, ובשנת 1969 דווח כי נותרו באינדונזיה כ-45 יהודים בלבד, מתוכם כ-20 בג'קרטה וכ-25 בסורביה. ב-1997 הוערך שוב מספר היהודים במדינה על כ-20 בסך-הכל. בשנת 1990 העיד ישראלי שביקר באינדונזיה באמצעות דרכון זר, כי פגש במדינה שתי נשים יהודיות בסמאראנג.
במדינה בית כנסת אחד בעיר מנאדו שבאי סולאווסי והיה גם בית כנסת שני בעיר סורביה, ונהרס ב-2013. ב-22 בנובמבר 2010 דווח העיתון הניו יורק טיימס שבית הכנסת במנאדו הוא הפעיל היחיד באינדונזיה, בנוכחות כ-10 יהודים לאחר שבית כנסת בסורביה נסגר על ידי מפגינים בזמן מבצע עופרת יצוקה. בית הכנסת היה ממוקם בבניין קולוניאלי ישן שהשתייך לרופא הולנדי והוא בית כנסת אורתודוקסי-ספרדי. פעילים של תנועת חב"ד מאוסטרליה שמו להם לאחרונה למטרה לשמר את החיים היהודיים בסורביה, ולייבא לאינדונזיה את משנת חב"ד.
יהדות אינה אחת משש הדתות הרשמיות באינדונזיה. אירועים אנטישמיים מתרחשים באינדונזיה, למרות גודלה המזערי של הקהילה - בעיקר (אך לא רק) על רקע הסכסוך הישראלי-ערבי; בין היתר מוביל בתעמולה אנטישמית העיתון המוסלמי Media Dakwah. בנוסף לכך ספרים אנטישמיים בוטים דוגמת הפרוטוקולים של זקני ציון או מיין קאמפף של היטלר נמכרים בהמוניהם באופן חוקי באינדונזיה.
נעם לניר
ראשית חייו
את ראשית שנותיו העביר בבסיס חיל האוויר חצור, שם שרת אביו, סגן-אלוף אבי לניר, כמפקד טייסת 101. אביו נפל בשבי הסורי במלחמת יום הכיפורים ועונה למוות. לאחר נפילת האב עברה המשפחה לרמת השרון, שם התגורר לניר עד תום שירותו הצבאי. בתיכון למד במגמה היסטורית של בית הספר המקיף רוטברג שברמת השרון וסיים אותו ב-1985. לניר התגייס לקורס טיס, אך נשר לאחר כשנה והשלים את שירותו הצבאי ביחידת המזל"טים של חיל המודיעין.
קריירה עסקית
בשנת 1991 חבר לניר לרל נדל והשניים ייסדו מספר רב של אתרי בילוי. לניר ונדל הובילו את הסצנה התל אביבית באותן שנים במקומות כמו "רוזלינדה" ו"אלנבי 58". לאחר שנפרדו פנה לניר לדרך עצמאית, ובשנת 1998 הקים יחד עם ארנון כץ ומשקיעים נוספים את חברת "אמפייר און ליין", שעסקה בשיווק אתרי אינטרנט העוסקים בהימורים. לניר החזיק 26% ממניות החברה. בשנת 2005, פחות משבע שנים לאחר הקמתה, הונפקה החברה ב לפי שווי שוק של מיליארד דולר וגייסה כ-225 מיליון דולר. ההנפקה כללה הצעת מכר של 175 מיליון דולר, שכ-45 מיליון דולר מתוכה עברו ללניר מיד במזומן.
חודשים ספורים לאחר ההנפקה פרץ עימות משפטי בין "אמפייר און ליין" ובין הלקוח העיקרי שלה, חברת "פארטי גיימינג" (PartyGaming) שבבעלות אשת העסקים רות פרסול. העימות החל כאשר "פארטי גיימינג" הודיעה על ביטול פלטפורמת המסחר עם אמפייר אונליין, והביאה לקריסה של 50% במניית אמפייר. חודש אחר כך הציעה לרכוש את "אמפייר און ליין", אך משכה את ההצעה. בתגובה תבעה "אמפייר און ליין" את "פארטי גיימינג". העימות הסתיים בתחילת 2006 בפשרה שבמסגרתה שילמה "פארטי גיימינג" ל"אמפייר און ליין" 200 מיליון דולר. בנוסף תבעה חברת אינטרלוג'יק, מפעילת אתר השש-בש 65play את "אמפייר און ליין" בטענה שהיא מנסה לחקות את שם המותג שלה, ובעיקר את השימוש במספר 65. בדצמבר 2006 הסתיימה התביעה בפשרה. בהמשך אותה שנה, ולאחר העברת חקיקה אמריקאית שהגבילה הימורים ברשת, מכר לניר את פעילות ההימורים של "אמפייר און ליין" ל"פארטי גיימינג" תמורת 48 מיליון דולר בלבד, ושינה את שם החברה ל"ליוורמור השקעות".
"ליוורמור השקעות" עסקה בהשקעות בנדל"ן, בקרנות גידור ובקרנות השקעה פרטיות. בעקבות המשבר הכלכלי העולמי החלה החברה לצבור הפסדים משורה של השקעות כושלות. בסך הכל הפסיד לניר כ-100 מיליון דולר מפעילות "ליוורמור השקעות".
בדצמבר 2007, רכש באופן פרטי את השליטה בחברת בבילון, שפיתחה תוכנת תרגום, תמורת 11 מיליון דולר. לניר מונה לתפקיד יו"ר דירקטוריון החברה. בספטמבר 2014 מכרה החברה את תחום התרגום למייסד החברה, אמנון עובדיה, והחלה לעסוק בהשקעות פיננסיות בעיקר בתחום המדיה הדיגיטלית וכן בתחום הפרסום המקוון. בספטמבר 2016 הטילה רשות ניירות ערך על החברה עיצום כספי בסך מיליון ש"ח, עקב שתי הפרות דיווח בעניין ההסכמים של החברה עם חברת גוגל. על מנכ"ל החברה לשעבר, גיסו של לניר אלון כרמלי, הוטל עיצום כספי בסך 250 אלף ש"ח, ועל לניר, הוטל עיצום כספי בסך 150 אלף ש"ח. הפרשה החלה בתובענה ייצוגית שהוגשה נגד החברה, נעם לניר ואלון כרמלי ב-2013. בינואר 2019 הגיעו הצדדים לפשרה לפיה בבילון תשלם לתובעים 12–15 מיליון ש"ח, והסכום שנקבע לתשלום הוא 14 מיליון ש"ח. בדצמבר 2019 מכר לניר את השליטה בחברה.
בשנת 2010, הקים את חברת "Life Tree Marketing", העוסקת בשיווק שירותים רפואיים של בתי חולים ישראלים לתושבי מדינות חבר העמים. דו"ח של החשב הכללי שפורסם ביוני 2014 חשף כי החברה חתמה על הסכם עם בתי החולים וולפסון ורמב"ם ובו סעיף לא מוסבר הקובע כי "כל תייר המגיע לביה"ח שלא דרך סוכן אחר, יצורף אוטומטית למאגר התיירים המזכים את 'לייף טרי מרקטינג' בעמלת תשלום". בנוסף נחשף בדו"ח החשב הכללי כי בכל שלושת בתי החולים נציגי החברה יושבים בתוך בית החולים מבלי לשלם על כך, ובהסכם עם החברה נכלל סעיף שמאפשר לאנשיה להציג את עצמם כבית החולים ולכלול את שם ולוגו בית החולים בכלי השיווק שלהם.
במאי 2013, רכשה קבוצת משקיעים בהובלת לניר את השליטה באפליי טכנולוגיות מובייל מתקדמות בע"מ. לניר היה בעל השליטה ויו"ר הדירקטוריון של החברה. חברת אפליי נסחרה ב, ועסקה בפיתוח ערוצי שיווק והפצה של אפליקציות סלולריות. היא גם החזיקה בחברת .Kibo Mobile-Tech Ltd אשר ניסתה לשווק מקלדות ממותגות משולבות תוכן בשפות שונות עבור מועדוני כדורגל בעולם, בשותפות עם סוכן השחקנים פיני זהבי. אחר כך ניסתה החברה להיכנס לתחום הבלוקצ'יין והקנאביס הרפואי. החברה כשלה מבחינה מסחרית והפכה לשלד בורסאי ללא פעילות. השלד הבורסאי מוזג לבסוף לתוך חברת "אירודרום", שבעלי מניותיה קיבלו את השליטה.
פילנתרופיה
לניר מקדיש זמן ניכר לפעילות פילנתרופית. את עיקר מאמציו הוא מרכז זה שנים במאבק למען ניצולי השואה החיים בישראל. אחד הארגונים עימם מרבה לניר לשתף פעולה בנושא היא הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל. בשנת 2011 הצטרף לוועד המנהל שלה. בשנת 2015 פעל נגד כוונת יו"ר הקרן לימור לבנת למנות למנכ"ל את יצחק זוננשיין, פעיל ליכוד, מבלי שיצא מכרז לתפקיד.
בשנת 2007 סייע במימון הסרט הראשון בסדרת "מוסר השילומים" של אורלי וילנאי וגיא מרוז על כספי השילומים מגרמניה. הוא מימן גם את הסרט השני בסדרה שמתמקד בועידת התביעות, אולם לאחר שצפה בו בהקרנה סגורה לפני שידורו לציבור ביקש לגנוז אותו.
בנוסף, חבר ועד מנהל של מכינת "אשר רוח בו" הלוקחת צעירים בסיכון מבתי הכלא, הוסטלים וכו' ולאחר תקופה משמעותית מכניסה בהם ערכים ועוזרת להם להתגייס לצבא.
סילבסטר סטאלון
מייקל סילבסטר גרדנציו "סליי" סטאלון (באנגלית: Michael Sylvester Gardenzio "Sly" Stallone; נולד ב-6 ביולי 1946) הוא שחקן, במאי, תסריטאי ומפיק אמריקאי. מועמד ל-3 פרסי אוסקר זוכה פרס גלובוס הזהב. עיקר תהילתו באה לו מסדרות סרטי הפעולה "רוקי" ו"רמבו", שבהן גילם את הגיבור - מתאגרף וחייל קומנדו, בהתאמה. שייך לדור גיבורי הפעולה בקולנוע שהופיעו ברבים מלהיטי המסך של שנות ה-80 וה-90.
ביוגרפיה
סטאלון נולד בניו יורק שבארצות הברית למשפחה נוצרית-קתולית בעיקרה ממוצא איטלקי (אביו), וממוצא צרפתי ומזרח אירופאי (אמו). לידתו הייתה קשה ועל כן הרופא המיילד השתמש במלקחיים, בהם פגע בשוגג בחלק מהעצבים שבפניו, פגיעה זו מקנה לו את ארשת פניו הייחודית. הוא הוטבל כקתולי, וגדל במרילנד. אביו פרנק סטאלון האב היה ספר ובעל סלון יופי, ואמו ג'קי סטאלון (לבית לייבופיש) הייתה אסטרולוגית ורקדנית. עקב היותו בעל תסמונת פלטפוס, נשלח סטאלון בגיל 4, על ידי אימו, לבית ספר לריקודי סטפס. לאחר מכן, אביו העביר את משפחתו לוושינגטון די.סי. שם הוא פתח בית ספר לקוסמטיקה וטיפוח, בעוד אמו פתחה שם אולם התעמלות לנשים. אחיו הוא פרנק סטאלון, מוזיקאי ושחקן שהתפרסם בעיקר מסרטיו של סטאלון, ובין השאר חיבר את הפסקולים בסרטים "רוקי 3", "רמבו 2" ו"להישאר בחיים".
כשהיה סטאלון בן 9, הוריו התגרשו. לאחר שנתיים אמו נישאה בשנית לאנתוני פיליטי והביאה עמו ילד, אולם לאחר כשלושה עשורים היא נישאה בשלישית לסטיבן לוין. אביו נישא לאחר מכן לעוד שלוש נשים, מהן יש לסטאלון עוד שלושה אחים-למחצה.
בגיל 16 קיבל סטאלון ציונים נמוכים בבית הספר, ואמו השיגה לו עבודת קיץ בסלון יופי. הוא למד בתיכון לינקולן בפילדלפיה, ובאקדמיה הצבאית שרלוט הול במרילנד. אחריהם, למד במכללת מיאמי-דייד ולאחר מכן באוניברסיטת מיאמי.
קריירה
סילבסטר סטאלון למד משחק באוניברסיטת מיאמי, ואז חזר לניו יורק והופיע בכמה מחזות ב"אוף ברודוויי". תפקידיו הקולנועיים הראשונים היו זניחים למדי, וכללו אף הופעה בסרט פורנו רך בשכר של 200 דולר.
הפריצה הגדולה שלו הייתה בסרט "רוקי" (1976), סרט שאת תסריטו כתב מתוך תקווה להיות גם הכוכב הראשי. הסרט היה מועמד לעשרה פרסי אוסקר וזכה בשלושה. באותה תקופה המשיך לככב בסרטים מצליחים אבל יחסית נשכחים כגון "קרב הדרכים 2000", "פ.י.ס.ט", "סמטת גן עדן" (סרטו הראשון כבמאי) ו"הבריחה לניצחון". לסטאלון היו שתי מועמדויות אינדיבידואליות על השחקן הראשי והתסריט. לאחר מכן יצאו חמישה סרטי המשך. בסרט החמישי בסדרה הבמאי ג'ון ג' אווילדסן רצה שרוקי ימות, אך המפיקים לא אישרו את זה ולכן, לדעתו, הסרט נכשל.
בתחילת דרכו מספר סרטים נוספים שבהם היה שותף סטאלון הצליחו, כמו סדרת סרטי "רמבו", "מעבר לשיא", "טנגו וקאש". ביים את סרט ההמשך ל"שיגעון המוזיקה", "להישאר בחיים" לצדו של ג'ון טרבולטה שנכשל וזכה לביקורות רעות. הוא כיכב בסרט הפעולה "קוברה" בהפקתם של מנחם גולן ויורם גלובוס שגם נכשל מבחינה ביקורתית. בשנות ה-90 עשה שני סרטי קומדיה, "עצור! או שאמא שלי יורה", "אוסקר! אל תיגע בבת שלי" שנכשלו ברציפות. לאחר מכן חזר לסרטי פעולה, "סחרור מסוכן", "איש ההרס" ו"המומחה" שהצליחו בקופות והחזירו את סטאלון לשורת השחקנים הגדולים. לאחר מכן הגיעה דעיכה נוספת בקריירה שלו בשל סרטים כושלים כמו "השופט דרד" ו"מתנקשים", אף על פי שהצליח להתאושש מבחינה ביקורתית בסרטים כמו "קופלנד" ו"עבודת נמלים" שגם די הצליחו בקופות.
ב-2015 הופיע בסרט "קריד", סרט ספין אוף לסדרת "רוקי" בו שב לתפקיד רוקי בלבואה, וזכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה על הופעתו. סטאלון קיבל מועמדות גם לפרס אוסקר באותה קטגוריה על תפקידו בסרט.
חיים אישיים
סטאלון נישא לראשונה לסשה צ'אק, ולהם שני בנים: סייג' סטאלון, שניסה להשתלב בעולם המשחק, ואף שיחק לצד אביו בסרט רוקי 5 משנת 1990, נפטר ביולי 2012 ממנת יתר של משככי כאבים במרשם, וסרג'יו שאובחן כאוטיסט. נישואיו השניים היו עם השחקנית ברידג'יט נילסן, ללא ילדים. נישואיו השלישיים היו לג'ניפר פלאבין, יש לו איתה שלוש בנות. הם התגרשו באוגוסט 2022.
ב-17 באוגוסט 2006 במהלך מלחמת לבנון השנייה, הופיעה מודעה על עמוד שלם בעיתון ה"לוס אנג'לס טיימס" בה הוא היה חתום על גינוי מפורט נגד הטרור שגורמים ארגוני החמאס והחזבאללה, והובעה בה תמיכה גם באזרחים התמימים שנפגעו בישראל ובלבנון.
מעבר לכך סטאלון הוא רפובליקני ותומך נלהב של המפלגה. בין השאר תמך במועמדים מטעמה: ריק סנטורום וג'ון מקיין. הוא אף שיבח את דונלד טראמפ בקמפיין הבחירות שלו, אך לא תמך בו באופן רשמי.
מקסימיליאן פיליפ
מקסימיליאן פיליפ (בגרמנית: Maximilian Philipp; נולד ב-1 במרץ 1994) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת החלוץ בורדר ברמן.
פרייבורג
פיליפ שיחק כילד בהרטה ברלין, טניס בורוסיה ברלין ואנרגי קוטבוס. ב-2012, כשהיה בן 16, פיליפ חתם בשורות פרייבורג והשתלב בקבוצות הנוער ולאחר מכן בקבוצת המילואים. ב-5 באפריל 2014 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של פרייבורג במשחק בונדסליגה נגד שטוטגרט, כשהוא נכנס כמחליפו של פליקס קלאוס בדקה ה-90. בעונת 2014/15 הפך פיליפ לשחק הרכב בפרייבורג, וערך 24 הופעות בשורותיה, אך לא הצליח למנוע את נשירתה לבונדסליגה השנייה. בעונת 2015/16 תפס פיליפ פיקוד בהתקפת הקבוצה, והבקיע שמונה שערים בדרך לזכייה באליפות הבונדסליגה השנייה והעפלה של פרייבורג בחזרה לבונדסליגה לאחר עונה אחת בלבד. בעונת 2016/17 פיליפ המשיך להיות בורג חשוב בהתקפת הקבוצה לצידם של נילס פטרסן ופלוריאן נידרלכנר, הבקיע תשעה שערי ליגה, וסייע לפרייבורג לסיים במקום השביעי בבונדסליגה בעונת החזרה שלה.
בורוסיה דורטמונד
יכולתו של פיליפ לא נעלמה מהמועדונים הגדולים, וביוני 2017 פיליפ חתם על חוזה לחמש שנים בשורות בורוסיה דורטמונד, כאשר סכום ההעברה מפרייבורג הוערך בכ-20 מיליון יורו כולל בונוסים. את הופעת הבכורה שלו בדורטמונד ערך פיליפ במשחק הסופר קאפ הגרמני באוגוסט 2017 מול באיירן מינכן. המשחק הסתיים בתיקו 2-2 כעבור 120 דקות והגיע לפנדלים, בהם פיליפ, שנכנס כמחליף, הבקיע את הפנדל שלו, אך דורטמונד הפסידה לבסוף 4–5. את שני שעריו הראשונים בקבוצה הבקיע פיליפ בספטמבר 2017 בניצחון 0–5 על פ.צ. קלן במסגרת הבונדסליגה. עד לסיום עונת 2017/18 הבקיע פיליפ תשעה שערי ליגה, וסיים עם הקבוצה במקום הרביעי בבונדסליגה. בליגת האלופות חוו פיליפ ודורטמונד קמפיין מאכזב, כשסיימו את שלב הבתים במקום השלישי עם שתי נקודות בלבד, ולמרות זאת המשיכו אל הליגה האירופית, ממנה הודחו בשמינית הגמר על ידי רד בול זלצבורג. בעונת 2018/19 פיליפ איבד את מקומו בהרכב דורטמונד והבקיע שער ליגה אחד בלבד ב-18 הופעות. פיליפ ודורטמונד צלחו הפעם את שלב הבתים של ליגת האלופות, אך הודחו בשמינית הגמר על ידי טוטנהאם הוטספר.
דינמו מוסקבה
ב-9 באוגוסט 2019 חתם על חוזה לארבע שנים בדינמו מוסקבה מליגת העל הרוסית בכדורגל. בהופעת הבכורה שלו בקבוצה, הבקיע שער בבעיטה חופשית בדרבי מול לוקומוטיב מוסקבה כבר בדקה השלישית של המשחק. בדצמבר 2019 נבחר פיליפ כשחקן החודש בליגת העל הרוסית. עד לסיום עונת 2019/20 ערך פיליפ 27 הופעות ליגה, והבקיע בהן תשעה שערים.
וולפסבורג והשאלה לרדר ברמן
באוקטובר 2020 הושאל פיליפ לעונה אחת לוולפסבורג מהבונדסליגה. ביוני 2021 חתם באופן קבוע בוולפסבורג.
ב-30 בינואר 2023 הושאל לורדר ברמן עד לסוף העונה.
קריירה בינלאומית
לפיליפ עשר הופעות במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21. פיליפ השתתף עם נבחרת זו באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2017, והיה שותף פעיל לזכייה שלה בטורניר. פיליפ פתח בהרכב במשחק הגמר של טורניר זה, בו ניצחה גרמניה 0–1 את הנבחרת המקבילה של ספרד.
נאור ציון
נאור ציון (נולד ב-10 בפברואר 1972) הוא סטנדאפיסט, תסריטאי, שחקן, במאי וקומיקאי ישראלי. ידוע בעיקר בזכות הסדרה הקומית "החברים של נאור", אותה יצר, כתב, ביים וכיכב בה בתפקיד עצמו.
ביוגרפיה
ציון נולד וגדל ברמת השרון למשפחה ממוצא פרסי. כשהיה ציון בן 8, נפטר אביו.
במהלך נעוריו היה חניך בתנועת הנוער המחנות העולים, הצטיין בכדורסל ושיחק בקבוצת הנוער א.ס. רמת השרון ובשנת 1991 כאשר היה בן 19, החל ציון להופיע במרתוני סטנד-אפ בתיאטרון בית ליסין. בשנת 1993, מיד לאחר שירותו הצבאי, פרץ ציון לראשונה לתודעת הקהל, כאשר הופיע בפינת הסטנד-אפ בתוכנית הבידור של דודו טופז "סופשבוע" ששודרה בערוץ 1. בתוכנית זו זכה לחשיפה משמעותית הראשונה שלו.
ב-1994 השתתף בתוכנית ההומור "נפלו על הראש" בערוץ 2. ובאותה שנה החל להופיע במופע סטנד-אפ ברחבי ישראל אשר שילב סטנד-אפ, מערכונים, ואינטראקציה עם הקהל והתמקד בבדיחות על סיטואציות ישראליות, על "ערסים", על המצב החברתי-מדיני בישראל, זוגיות ועוד. במשך שנים רבות נהג ציון לדבב במהלך המופע שלו פרק מהסדרה המצוירת פינוקיו בצורה סאטירית. המופע הוצג במשך 7 שנים.
בשנת 2001 יצא ציון במופע בידור חדש ששילב קטעי וידאו ומופע אינטראקטיבי שהוצגו על גבי מסך ענק.
ב-2005 הוציא לשוק כותר DVD אשר הכיל קטעים נבחרים ממופע הסטנדאפ שלו.
בשנים 2006–2011 שודרו בערוץ 10 שלוש העונות הראשונות של קומדיית המצבים שציון יצר, כתב, ביים ואף כיכב בה בתפקיד הראשי, "החברים של נאור". הסדרה זכתה לנתוני הצפייה הגבוהים ביותר לסדרה מתוסרטת בתולדות ערוץ 10. שידור העונה האחרונה של הסדרה החל בפברואר 2017.
ב-2014 שודרה קומדיית המצבים "עממיות", אותה יצר, כתב וביים.
ב-2015 שודרה בערוץ 10 הסדרה "איט אנד ראן", במסגרתה ציון מבקר במסעדות ומסלולי ריצה ברחבי העולם.
ב-2018, נמכרו הזכויות להפקת "עממיות" לחברת התוכן ההודית applause entertainment, שצילמה 12 פרקים לעונה הראשונה של הסדרה, תוך השקעה של מיליון דולר לפרק. הסדרה הייתה צפויה לעלות לאוויר בהודו במהלך שנת 2019.
ב-2019 החל ציון בהליך משפטי כנגד שידורי קשת וכנגד הפקת התוכנית "2025". בסרטון שהעלה לרשת, שצבר מאות אלפי צפיות, הציג ציון מוטיבים רבים שהועתקו מפורמט שכתב "?how much can you make", אותו הציג לבכירים בקשת כשנה וחצי לפני עליית התוכנית לאוויר.
ב-2021 יצר את סדרת הרשת האחים חרירה 2 בהשתתפות יגאל עדיקא, אורי גבריאל, בינו גבסו, רון נשר ואמיר חצרוני.
אירועי אלימות
בשנת 2000 תקף עובדת בדוכן קרפים לאחר שהגישה לו קרפ שלא לשביעות רצונו. ציון זרק עליה חפצים שפגעו בה. הוא נידון ל-120 שעות לתועלת הציבור ולתשלום פיצויים למותקפת.
בשנת 2003 תקף צלם עיתונות לאחר שזה הבזיק עם פלאש בפניו במהלך אירוע יחסי ציבור.
בתחקיר "וואלה!" ב-2016 עלו טענות מצד אנשי צוות שעבדו עמו על התנהגות אלימה.
במרץ 2017, סיפרה השחקנית מיכל ויצמן בריאיון ל"ידיעות אחרונות" על בן זוג מפורסם ואלים שהיה לה בצעירותה מבלי לחשוף את שמו. כמה ימים לאחר מכן חשף ציון בריאיון ל"ידיעות אחרונות" שמדובר בו, וטען שאלו שקרים ומעולם לא הרים עליה יד.
ב-12 במרץ 2018 הוא עוכב לחקירה בחשד שהכה אדם בקניון רמת אביב, לאחר שלדברי ציון, המתלונן קילל אותו, ב-21 בדצמבר 2020 ציון הודה במסגרת עסקת טיעון והורשע בתקיפה. הוא נדון ל-150 שעות עבודות לתועלת הציבור, מאסר על תנאי של שלושה חודשים ותשלום פיצויים בסך עשרת אלפים ש"ח לאדם שאותו תקף.
אפטאי
אַ‏פֶ‏טַ‏אי (ביוונית: Ἀφεταί) הייתה עיר בתסאליה שביוון, לחופו של מפרץ פאגאסאי.
ההיסטוריון היווני הרודוטוס מספר, כי שם המקום, הנגזר מן הפועל ביוונית שמשמעו "להפליג", ניתן לו משום שכאן על פי המסורת עצרו הארגונאוטים את מסעם בים כדי להצטייד במים, ועל חופה של אפטאי השאירו יאסון וחבריו את הגיבור הראקלס והמשיכו בדרכם אל קולכיס בחיפוש אחר גיזת הזהב.‏‏ ב-480 לפנה"ס, בעת פלישת קסרקסס מלך פרס ליוון, היה חופה של אפטאי מקום עגינת הצי הפרסי לפני ההתנגשות הראשונה עם אוניות היוונים בקרב ארטמיסיון.‏‏
דוכסית קורנוול
דוכסית קורנוול (באנגלית: Duchess of Cornwall) הוא תואר אצולה בממלכה המאוחדת. התואר ניתן לאשת דוכס קורנוול, אשר ניתן לבנו הבכור של המלך ויורש העצר בסדר הירושה לכתר הבריטי.
דוכסות קורנוול מועברת באופן אוטומטי לידי בנו הבכור של מונרך הממלכה המאוחדת ואינה עוברת בירושה. בשל כך, התואר אינו זוכה להכרה ציבורית רחבה, כאשר הבן הבכור לרוב מקבל גם את התואר "נסיך ויילס" ורעייתו מוכרת בתואר "נסיכת ויילס".
הראשונה לשאת בתואר דוכסית קורנוול הייתה ג'ואן מקנט, שנישאה בשנת 1361 לאדוארד, נסיך ויילס. הנשים שזכו לשאת בתואר זה בלבד, ללא תואר הנסיכה מוויילס, הן קרולינה, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך, ומרי מטק. בשני מקרים אלו התואר ניתן להן עם נישואיהן, בעת שבעליהן היו השלישיים בסדר הירושה לכתר הבריטי וטרם החזיקו בתואר הנסיך מוויילס.
עד הפיכתו של בעלה למלך, קמילה, אשתו השנייה של צ'ארלס השלישי, השתמשה בתואר "דוכסית קורנוול" במקום "נסיכת ויילס", כיוון שתואר נסיכת ויילס היה מזוהה עם אשתו הראשונה של צ'ארלס, דיאנה, שנהרגה בתאונת דרכים בשנת 1997.
משנת 2022 מחזיקה בתואר הדוכסית קתרין, שנישאה לנסיך ויליאם.
לי הסיין יאנג
לי הסיין יאנג (בסינית: 李显扬; ) הוא איש צבא בדימוס ומנהל עסקים סינגפורי.
ביוגרפיה
לי הוא בנו השני של ראש ממשלתה הראשון של סינגפור, לי קואן יו. כיהן בין השנים 1995–2007 בתפקיד נשיא ומנכ"ל תאגיד התקשורת סינגפור טלקום (סינגטל). ובין 2007–2013 כמנהל חברת "Fraser and Neave" . מאז 2013 הוא יו"ר רשות התעופה האזרחית של סינגפור.
כאחיו הבכור, לי הסיין לונג (ראש ממשלתה הנוכחי של סינגפור), זכה הסיין יאנג במלגת הנשיא ובמלגת הצטיינות מטעם צבא סינגפור ונסע, עם סיום לימודיו התיכוניים, ללמוד באוניברסיטת קיימברידג'. לאחר ששב לארצו, שירת בצבא הסינגפורי והגיע לדרגת בריגדיר גנרל).
לי נישא לעורכת-הדין לים סואט פרן ב-18 ביולי 1981. לזוג שלושה ילדים.
הכנסייה של סקוטלנד
הכנסייה של סקוטלנד (או כנסיית סקוטלנד; סקוטית: The Scots Kirk) היא הדת הממלכתית של סקוטלנד, בעלת השקפה וצורת ארגון פרסביטריאניות. הכנסייה רואה את עצמה כיורשת הנצרות בסקוטלנד מאז ראשיתה במאה השישית, אך מאפייניה העיקריים עוצבו בתקופת הרפורמציה במאה ה-16, על ידי ההוגה והמתקן ג'ון נוקס, תלמידו של ז'אן קלווין. בשנת 2001 דיווחו 42% מתושבי סקוטלנד שהם משתייכים לכנסייה.
הכנסייה הסקוטית מקיימת נוכחות קבועה בישראל, ומפעילה בה את המלון הסקוטי בטבריה, את אכסניית וכנסיית סנט אנדרוז בירושלים, ואת בית הספר טביתא ביפו.
מיכאיל, נסיך אבחזיה
מיכאיל או חמוד ביי (მიხეილ შარვაშიძე, מת ב-1866) מבית שרוואשידזה היה הנסיך ששלט בנסיכות אבחזיה משנת 1823 ועד 1864.
מיכאיל עלה לשלטון זמן קצר לאחר שנסיכות אבחזיה הוכרזה למדינת חסות של האימפריה הרוסית במניפסט שפורסם על ידי הצאר אלכסנדר הראשון. במהלך מלחמת קרים (1853-1855) פלשו העות'מאנים לאבחזיה ומיכאיל אולץ להכריז על נאמנותו לטורקים. הצהרה זו רדפה אותו מאוחר יותר, בשנת 1864, כאשר הרוסים כבשו בחזרה את אבחזיה והאשימו אותו בשיתוף פעולה עם הטורקים במהלך המלחמה. הוא אולץ לוותר על כיסאו והוגלה לוורונז' שברוסיה. הצעד לא נתקבל באהדה בקרב תושבי אבחזיה.
מיכאיל מת בגלות זמן קצר לאחר הגלייתו, בשנת 1866. מותו סימן את סוף השלטון העצמי של אבחזיה. ביוני 1864, בוטלה הנסיכות והחלפה במחוז צבאי של האימפריה הרוסית - אוקרוג סוחומי. בשנת 1866 החלה התקוממות עממית בראשות בנו של מיכאיל, גיאורגי השני, שלא האריכה ימים.
אמון, מלך יהודה
אָמוֹן, מלך יהודה הוא דמות מקראית, מלך יהודה במשך שנתיים (641 לפנה"ס – 642 לפנה"ס) ממותו של מנשה אביו ועד לרציחתו. תיאורו מופיע במקרא בספר מלכים ובספר דברי הימים.
אמון בן מנשה נושא שם מצרי המעיד על השפעה מצרית חזקה ביהודה בתקופתו. כאשר נולד בשנת 665 כבר הורגשה ההיחלשות האשורית והנטייה הפרו-מצרית גברה. הסתלקותה של אשור, שעליה נשענו הוא ומנשה אביו, חיזקה את מתנגדיו הפוליטיים.
תיאורו על פי המקרא
אמון נולד בשנת 664 לפנה"ס למנשה מלך יהודה ולמשלמת בת חרוץ מן יטבה. כאשר היה בן 16 נולד בנו יאשיהו מאשתו יְדִידָה בַת עֲדָיָה מִבָּצְקַת שמלך אחריו.
בגיל 22 ירש את כס המלוכה בירושלים. לאחר שנתיים של מלוכה מרדו בו והרגוהו. לא נאמר מי היו המורדים ומה היו מניעיהם, אך כתוב כי "עם הארץ" התנגד למרד, הכה את הקושרים והמליך את בנו יאשיהו, שהיה אז ילד בן שמונה, תחתיו.
אנתוני מינגלה
אנתוני מינגלה (באנגלית: Anthony Minghella; 6 בינואר 1954 – 18 במרץ 2008) היה מחזאי, מפיק, תסריטאי ובמאי קולנוע אנגלי. מינגלה זכה בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר בשנת 1996 על בימויו בסרט "הפצוע האנגלי".
אמון, מלך יהודה
במדרש חז"ל
אמון מתואר כמלך רשע. לא זו בלבד שהלך בדרכי מנשה אביו אלא שגם לא שב בתשובה, בניגוד למנשה. הוא אסר את עבודת הקורבנות על המזבח, עד כדי כך שהמזבח העלה קורי עכביש מחוסר שימוש, ועליו דרשו את הפסוק "והנה עלה כולו קמשונים".
אנתוני מינגלה
ביוגרפיה
נולד בעיירה רייד שבאי וייט, בנם של גלוריה ואדוארד מינגלה, בעלי חברת גלידה. התחנך בבתי ספר קתוליים, ולאחר מכן באוניברסיטת האל שבאנגליה.
אמון, מלך יהודה
במדרש חז"ל
בספר דברי הימים נאמר עליו "כִּי הוּא אָמוֹן הִרְבָּה אַשְׁמָה", ודרשו חז"ל שאשמתו הייתה ששרף את התורה, או שבעל את אמו. לפי הגרסה האחרונה, כאשר בא על אמו שאלה אותו האם הוא יכול ליהנות ממעשה כזה. הוא ענה לה שלא, אלא הוא עושה זאת רק כדי להכעיס את הבורא.
אנתוני מינגלה
ביוגרפיה
ב-1975 הפיק מחזות תיאטרון בבריטניה. כן כתב תסכיתים לרדיו. ב-1978 ביים לראשונה סרט דרמה, "A Little Like Drowning", בו גם הופיע כשחקן משני לצד אחיו דומיניק. ב-1987 כתב מספר פרקים עבור הסדרה "הבלש מורס". ב-1988 כתב את התסריט לסדרה הבריטית-אמריקאית זוכת פרס אמי "סיפורי עמים".
אמון, מלך יהודה
במדרש חז"ל
הגמרא אומרת שהיה ראוי שאמון יוזכר בין המלכים שאין להם חלק לעולם הבא מרוב עוונותיהם, אלא שבגלל כבודו של בנו יאשיהו, שהיה צדיק, לא נמנה בין אלה.
אנתוני מינגלה
ביוגרפיה
ב-1990 ביים וכתב את התסריט לקומדיה הרומנטית "אוהב אותך בטירוף", אודות אלמנה המגלה כי בעלה שחזר מעולם המתים ומתקשה להסתגל בחזרה לנוכחותו. עבור הסרט זכה מינגלה בפרס באפט"א. שלוש שנים לאחר מכן ביים קומדיה נוספת, "איש נפלא שלי", אך היא לא זכתה להצלחה יתרה.
בשנת 1996 כתב וביים מינגלה את אחד הסרטים הבריטיים המצליחים ביותר, דרמת המלחמה הרומנטית "הפצוע האנגלי". כיכבו בה רייף פיינס, שהיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו כחייל אנגלי בשלהי מלחמת העולם השנייה, וז'ולייט בינוש, שזכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה כאחות שטיפלה בו. הסרט זכה בתשעה פרסי אוסקר, בהם פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, בשני פרסי באפט"א ובשלושה פרסי גלובוס הזהב. מינגלה זכה בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ובפרס בפט"א לתסריט הטוב ביותר.
הפרויקט הבא של מינגלה היה דרמת המתח הספרותית "הכישרון של מר ריפלי", המבוסס על הרומן מאת פטרישיה הייסמית' "הכישרון של מר ריפלי". לתפקידים הראשיים גייס מינגלה את מאט דיימון, גווינת' פלטרו וג'וד לאו. הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר, ומינגלה קיבל מועמדות לאוסקר עבור התסריט המעובד הטוב ביותר, ומועמדות לפרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר.
לאחר הפסקה של כ-4 שנים, ביים ב-2003 את האפוס ההיסטורי המתרחש בתקופת מלחמת האזרחים בארצות הברית, "קולד מאונטן", עם ג'וד לאו וניקול קידמן. הסרט קיבל שבע מועמדויות לאוסקר וזכה באחד, פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לרנה זלווגר. מינגלה היה מועמד על בימויו ועל תסריטו לפרסי גלובוס הזהב.
עבודתו האחרונה הייתה כתיבת התסריט לסרט "Nine" (2009), במשותף עם מייקל טולקין. הוא מת בתקופת הצילומים בבית החולים "Charring Cross" שבהאמרסמית', מערב לונדון, כתוצאה מדימום פנימי לאחר ניתוח להוצאת גידול סרטני מצווארו.
חיים אישיים
מינגלה פגש את אישתו הראשונה, איבון מילר, כאשר היו סטודנטים. נולדה להם בת אחת, חנה, מפיקת קולנוע שמנהלת (נכון ל 2023) את מחלקת הסרטים בחברת Bad Robot. ב 1985, לאחר גירושיו ממילר, מינגלה נישא לכוריאוגרפית קרולין ג'יין צ'ואה, ילידת הונג קונג. בנם הוא מקס מינגלה, ששיחק בסרטים "הרשת החברתית", "אגורא", "בית ספר לאומנות" וגילם את ניק ב "סיפורה של שפחה".
קורגי
פלוגה 931: פלוגה 932: פלוגה 50: סיירת:
דגל קיריבטי
הגלים הכחולים מייצגים את הים המקיף את קיריבטי, ושלושת הפסים הלבנים מייצגים את שלוש קבוצות האיים המרכיבים את המדינה (איי גילברט, איי פיניקס ואיי ליין). 17 קרני השמש מסמלות את 16 איי קבוצת גילברט, ואת האי בנבה.
הסמל של השמש והפריגטה על רקע הגלים עוצב על ידי סר ארתור גרימבל, בשנת 1932, עבור שימושה של המושבה הבריטית איי גילברט ואליס, ששטחה הקיף את קיריבטי המודרנית. עם קבלת עצמאותה, בשנת 1979, אימצה קיריבטי את הסמל לדגלה.
Can't Take That Away (Mariah's Theme)
(בעברית: לא יכול לקחת את זה (הנושא של מריה)) הוא סינגל של הזמרת מריה קארי מתוך אלבומה Rainbow. השיר יצא כסינגל השלישי מהאלבום ב-6 ביוני 2000.
השיר הגיע למקום השביעי במצעד השירים שבפלנדריה.
רקע וכתיבה
מבחינה מוזיקלית השיר הוא בלדת פופ ו-R&B אשר משלבת נגינה של כינור, פסנתר ואורגן. מבחינה לירית השיר מדבר על מימוש עצמי והגשמת חלומות מבלי שמשהו יעצור בעדנו.
ביקורת והצלחה
השיר זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים בשל המילים לשיר וגם בשל השירה של קארי. מבחינה מסחרית השיר לא זכה להצלחה בגלל הפורמט בו הוא השתחרר ובגלל סיבות אחרות. אחד מהם היה ככל הנראה בגלל הסכסוך של קארי עם חברת התקליטים שלה שגרמה להם להמעיט בניסיון לקדם את השיר.
הוא הגיע בשיאו למקום ה-40 בולוניה, למקום ה-45 באיטליה ולמקום 65 בהולנד. בארצות הברית השיר לא הצליח להיכנס למצעד הרשמי של המדינה בשל החוק ששירים שמשתחררים כבי-סייד לא יכולים להיכנס למצעד, אך השיר הגיע למקום ה-6 במצעד שירי הדאנס קלאב של המדינה.
וידאו קליפ
לשיר יצאו שני קליפים. בשני הקליפים מראים 5 סיפורים אמיתיים של אנשים אשר מספרים על הכאב והתעללות הרגשית שחוו ואיך השיר עזר להם להתגבר על כך. בנוסף השיר מלווה גם בסיפורים של ספורטאים אשר הגשימו את חלמיותיהם כנגד כל הסיכויים. לקליפ זה יצאו 2 גרסאות כאשר בגרסה אחת מריה מביטה מבעד חלון גדול על קשת בענן ואילו בגרסה השנייה רואים אותה יוצאת אל עבר מרפסת ומשקיפה ממנה אל העיר.
על מנת לקדם את השיר הופיעה איתו קארי בתוכנית The Today Show ובתוכנית The View ובהמשך גם בסיבוב ההופעות "Charmbracelet World Tours".
מצבת זכרון לקדושי יהודי אוסטריה
מצבת זיכרון לקדושי יהודי אוסטריה (בגרמנית: Gedenkstätte für die in der Shoah ermordeten Jüdischen Kinder, Frauen und Männer aus Österreich) הידועה גם בשם הקצר "קירות השמות", היא אנדרטה שהוקמה בווינה לזכר יהודי אוסטריה אשר נרצחו במהלך השואה.
רקע
בתחילת שנות האלפיים, קורט יעקב טוטר, יליד אוסטריה וניצול שואה, קרא על הצעתו של שמעון ויזנטל למועצת העיר וינה להקים אנדרטת זיכרון גדולה לזכר כ-65 אלף יהודי אוסטריה שנרצחו בשואה. במשך זמן רב ההצעה לא קודמה, וטוטר הקים עמותה לקידום בניית האנדרטה. לאחר הבחירות באוסטריה בסוף 2017, זמן קצר לאחר הקמת הממשלה באוסטריה, פנה טוטר אל הקנצלר החדש סבסטיאן קורץ בנוגע להקמת האנדרטה, וזה האחרון קידם את ההקמה ובמרץ 2018, יום השנה ה-80 לאנשלוס, הוחלט להקים את האנדרטה.
טוטר הציע את הרעיון לעיצוב האנדרטה, וב-2010 האדריכל פרופ' ג'ון סירקה תכנן אותה ומשרד האדריכלים הוינאי 'ווהופר אדריכלות' עיצב את הקירות.
האנדרטה הוקמה בפארק אוסטריצ'י, שנמצא בכיכר אוטו וגנר שברובע התשיעי, ונחנכה ב-9 בנובמבר 2021, יום השנה ה-83 לליל הבדולח. בטקס השתתפו ניצול השואה קורט יעקב טוטר שקידם את הקמת האנדרטה, הקנצלר אלכסנדר שלנברג, ראש הקהילה היהודית בווינה אוסקר דויטש, שר התפוצות הישראלי נחמן שי ונציגים נוספים.
לגונת פמליקו
לגונת פמליקו (באנגלית: Pamlico Sound) הוא לגונה המצויה במדינת צפון קרוליינה. זאת למעשה הלגונה הגדולה ביותר בחוף המזרחי (חוף האוקיינוס האטלנטי) של ארצות הברית. אורכה של הלגונה כ-130 ק"מ ורוחבה המרבי כ-32 ק"מ. לשון היבשה החולית אאוטר בנקס מפרידה בין הלגונה לאוקיינוס האטלנטי.
נהר נאוס, ונהר פמליקו (שהוא השפך של נהר טאר) נשפכים אל הלגונה.
לגונת פמליקו מקושרת ללגונת אלבמארל דרך לגונת רואנוקה ולגונת קרואטאן בצפון, ואל לגונת קור בדרום. מי הלגונה רדודים, ועל כן ההפלגה בה קשה. הלגונה התגלתה על ידי מגלה הארצות האירופאי ג'ובאני דה וראצאנו אשר טעה וחשב שמדובר בים המקושר אל האוקיינוס השקט.
לחופי הלגונה מקננות ציפורי מים רבות, והוקמו לחופיה מספר שמורות טבע ובהם שמורת הטבע הלאומית פי איילנד ושמורת הטבע הלאומית סוואנקווטקר.
גבול (הרלדיקה)
הבורדור (Bordure) הוא גבול בעל צבע מנוגד למגן, בדרך כלל ביחס של 1:6 משטח המגן העוטף את כל המגן, למעט החריגות הבאות: כמו כל צורה הרלדית גם הגבול יכול להופיע בטינקטורה אחת או בחלוקה, קווי המתאר שלו יכולים להיות ישרים או בצורה כלשהי או להיות מוטען במטען מוקטן כלשהו.
איסוזו באלאט
איסוזו באלאט (ביפנית: いすゞ・ベレット, באנגלית: Isuzu Bellett) היא מכונית משפחתית מתוצרת קונצרן הרכב היפני איסוזו, אשר יוצרה בין השנים 1963–1973 ביפן, ניו זילנד, ובין השנים 1965–1974 בפיליפינים.
דב קרן
דב קרן (נולד ב-15 בינואר 1950) הוא מפיק ישראלי, הפיק בפועל עשרות סרטי קולנוע ישראליים וזרים.
בשנת 2008 הקים את חברת ההפקות "מכלול הפקות", במסגרתה הפיק את דרמת הטלוויזיה "באזז" בבימויו של אלי כהן, שהפכה במרוצת השנים לסרט חובה בבתי ספר, ושימשה כמקדם לדיון בנושא אלימות ועבריינות נוער בישראל.
במהלך הקריירה שלו הפיק מספר סדרות טלוויזיה והצגות תיאטרון.
הפקה
מחלקת הפקה:
טומאס הנדריק אילווס
טומאס הנדריק אילווס (באסטונית: Toomas Hendrik Ilves; נולד ב-26 בדצמבר 1953) הוא פוליטיקאי אסטוני אשר כיהן כנשיא אסטוניה בשנים 2006–2016.
תולדות חייו
אמו של אילווס איראידה סיטאם היא בת לאם רוסייה ואב אסטוני; נולדה בלנינגרד (ברית המועצות) בשנת 1927. בשנת 1928 משפחת אמו של אילווס הגיעה לאסטוניה. אמו של אילווס אומצה על ידי דודתה ובעלה, אחיו של שר החוץ של אסטוניה דאז.
אילווס נולד בסטוקהולם בירת שוודיה להורים אסטונים שגלו מן המדינה בשנת 1944, לפני הכיבוש הסובייטי השני. אילווס גדל והתחנך בארצות הברית בעיר לאוניה אשר במדינת ניו ג'רזי. בשנת 1972 סיים את לימודיו התיכוניים ובשנת 1976 סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת קולומביה. אילווס סיים תואר שני בשנת 1978 באוניברסיטת פנסילבניה.
פעילותו הפוליטית
אילווס התחיל את דרכו הפוליטית בשנת 1993 כאשר התמנה לשגריר אסטוניה בארצות הברית, קנדה ומקסיקו. בתפקיד זה שימש עד 1996.
בדצמבר 1996 התמנה בפעם הראשונה כשר החוץ בממשלתו של טיט ואהי. באפריל 1998 התאחדו מפלגת העם השמרנית (Konservatiivide Rahvaerakond, VKRE) עם מפלגת החוואים האסטונית (Eesti Talurahva Erakond, ETRE) למפלגה העממית (Rahvaerakond) ואילווס נבחר כיושב ראש המפלגה. בספטמבר 1998 התפטר מתפקידו כשר החוץ.
בנובמבר אותה שנה התאחדה מפלגתו עם המתונים ושינתה את שמה למפלגת העם-המתונים (Rahvaerakond Mõõdukad). אילווס נבחר שוב כיושב ראש המפלגה. בבחירות לפרלמנט האסטוני שנערכו במרץ 1999 נכנס לפרלמנט כנציג מפלגתו ומונה שוב כשר החוץ בממשלתו של מארט לאר עד ינואר 2002. אילווס תמך בהצטרפותה של אסטוניה לאיחוד האירופי והצליח לפתוח במשא ומתן עם נציגי האיחוד שהוביל לכניסת ארצו לאיחוד. באוקטובר 2002 התפטר מתפקידו כיושב ראש המפלגה עקב כישלונה בבחירות המוניציפליות.
הבחירות לנשיאות
באוגוסט 2006 נערכו הסיבוב הראשון והשני לבחירת הנשיא בפרלמנט. אילווס התמודד בסיבוב השני כמועמד יחיד ולא זכה לרוב הדרוש של 2/3. בסיבוב השלישי שנערך באספה הבוחרת (valimiskogu) ב-26 בספטמבר התמודד אילווס מול ארנולד רוטל וזכה ברוב רגיל של 174 מתוך 345 קולות ונבחר על ידי כך לנשיאות. ב-29 באוגוסט 2011, התמודד אילווס לתפקיד שוב וזכה בסיבוב הראשון. כהונתו השנייה הסתיימה ב-2016.
חייו האישיים
אילווס נשוי בשלישית. אשתו הראשונה הייתה מרי בולוק, פסיכולוגית אמריקאית עמה נולדו לו בן (ב-1987) ובת (ב-1992). בשנת 2004 נשא לאשה את אוולין אינט-למבוט, רופאה במקצועה, שנולדה, גדלה והתחנכה בטאלין. לשניים בת מנישואיה הקודמים של אוולין ובת משותפת שנולדה בשנת 2003. באפריל 2015 התגרשו בני הזוג. בנובמבר אותה שנה התארס אילווס עם יווה קופצה (Ieva Kupce), פקידה בכירה לטבית. השניים נישאו בינואר 2016 ובנובמבר 2016 נולד לשניים בן. אחיו של אילווס, אנדרס אילווס משמש כיום כראש המחלקה האפגנית של הבי.בי.סי ושימש עד סוף שנות ה-90 בתפקיד דומה ברדיו אירופה החופשית.
אותות ועיטורים
אילווס זכה למספר עיטורים ממדינות שונות, הבולטים שבהם:
דגל ניז'ר
דגל ניז'ר אומץ בשנת 1959 קודם לקבלת עצמאות ממערב אפריקה הצרפתית. בדגל שלושה צבעים, על מנת להזכיר את דגל שלושת הצבעים הצרפתי.
הפס הכתום בראש הסמל מסמל את חלקה הצפוני של המדינה, בו מצוי מדבר הסהרה. הפס הלבן במרכז הסמל מסמל טוהר, והפס הירוק מסמל את האזור הפורה בסמוך לנהר ניז'ר וכן מסמל תקווה. העיגול במרכז הדגל מסמל את השמש.
דגל זה מכיל את הריכוז השני הגדול ביותר של הצבע הכתום (אחרי דגל בהוטן) – 38.5% ממנו צבועים בכתום.
לב ברג
לֶב סֶמיונוביץ' בֶּרג (ברוסית: Лев Семёнович Берг; 14 במרץ 1876 – 24 בדצמבר 1950) היה גאוגרף וזואולוג יהודי ששירת כנשיא "החברה הגאוגרפית הסובייטית" בשנים 1940–1950.
חייו
בשנים 1913–1914 היה פרופסור לאיכתיולוגיה במכון לחקלאות במוסקבה, ובשנים 1916–1950 היה פרופסור באוניברסיטת סנקט פטרבורג.