cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוסטיודן
היסטוריה
עם הפלישה לפולין ב-1939, יחידות התעמולה של הצבא הגרמני עמדו על התועלת שבחשיפת החיילים ל"אוסטיודן במצבם הטבעי" בערים כמו קרקוב, כדי להצדיק את המדיניות הגזעית ברייך עצמו: באלפי מכתבים שנשלחו חזרה הביתה, כפי שציינו בסיפוק האחראים על הנושא, עלו נימות של תיעוב וגועל. למרות זאת לא היה די בכך כדי לטשטש כליל את ההבדלים בין שתי האוכלוסיות גם בעיני הממשל הגרמני האנטישמי שייעד את שתיהן למוות. אף בשנות ה-40 נשמר בידול מסוים ביניהן בתעמולה, בפרסומים רשמיים וביחס היום-יומי. בריגה אף הוקמו שני גטאות נפרדים, אחד ליהודים מהמערב ואחד למקומיים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בגלל הקונוטציות שנקשרו אליו, הפך הביטוי להיות לא תקין פוליטית. הוא צף מחדש עקב ההגירה הגדולה של יהודים מברית המועצות לשעבר לגרמניה בשנות ה-90, והוחייה על ידי הימין הקיצוני.
דז'ה אראני
דז'ה אראני (במקור דוד מאיר גולדברגר, בהונגרית: Arányi Dezső; מחוץ להונגריה Desider Arányi; סאטו מארה, 28 אוגוסט 1867 – פשטארז'בט, 21 ביוני 1923) היה זמר אופרה (טנור).
ביוגרפיה
דוד מאיר גולדברגר נולד במשפחה יהודית בת שבע נפשות. אביו היה מוריץ גולדברגר, חזן ותלמיד חכם, ואמו הייתה ארנקה אקשטיין. בתור ילד פלא, דז'ה הקטן שר בבית הכנסת המקומי כבר כשהיה בן שש. עמית של אביו, חזן בעיר פשט, שזיהה את כישרונו יוצא הדופן, הביא את הילד בן העשר לבירת ממלכת הונגריה. הוא המשיך להתפתח כנער במקהלת בית הכנסת, ואחר כך, בגיל ארבע עשרה, הפך לתלמידו של אימרה בלוביץ' ולאחר מכן של גיירינגר בווינה.
בשנת 1891 ערך את הופעת הבכורה שלו בתיאטרון העיר ברנו בתפקיד ראול (מאיירבר: ההוגנוטים). באותו הזמן כבר השתמש בשם אראני, אם כי לא שינה אותו רשמית עד 1906. הוא שהה בבירת מורביה במשך שתי עונות, שם בשנת 1891 נשא לאישה את זמרת האופרה אמיליה לאנגה (1864–1909). במשך עונת 1892–1893 הוא התקבל לקרולאופר בברלין. התקופה הראשונה של שלו בבית האופרה של בודפשט החלה בשנת 1894. באותה תקופה הוא עדיין שר בעיקר תפקידי טנור לירי. אראני עזב את בית האופרה לראשונה בשנת 1900. הוא הופיע כאורח בכל רחבי אירופה, למשל בשנת 1901 שר את דון אוטביו (מוצרט: דון ג'ובאני) בזלצבורג. משנת 1902 עד 1904 היה חבר בלהקת התיאטרון הגרמני בפראג. שם שר את תפקיד פדרו ב-15 בנובמבר 1903 בהצגת הבכורה של האופרה "ארץ השפלה" (Tiefland) מאת אז'ן ד'אלבר. שותפתו באופרה הייתה אירן אלפלדי (מקודם: רבוס שוורץ) בתפקיד מרתה. התקופה השנייה שלו בבית האופרה של בודפשט החלה בשנת 1904. בשלב זה, עם צליל קולו שנשחק משהו, הוא בעיקר שימש טנור הרואי (המכונה בגרמנית "Heldentenor") - טנור דרמטי בעל גוון אפל ונמוך יותר. משמש בעיקר באופרות גרמניות, לדוגמה, תפקידו של "טנהויזר" באופרה הנושאת שם זה מאת ריכרד וגנר. הוא פרש מהבמה בשנת 1913, ולימד בשנים שלאחר מכן.
אראני סבל מסוכרת בשנים האחרונות לחייו. ביוני 1923 פונה לבית החולים היהודי באויפשט, שם אובחן כסובל מתסמיני אלח דם. היה צריך לקטוע את רגליו, אך לאחר השיפור הראשוני מצבו החמיר והוא הלך לעולמו. בהתאם לבקשתו, הוא נקבר יחד עם הוריו בארז'בטפלבה, בבית הקברות היהודי.
ילדיו היו סרנה, רומיאו, אראקיל וראול.
הבאגיס
הבאגיס היא סדרת טלוויזיה ישראלית לילדים, אשר נוצרה על ידי מאיה גוזלי, היוצרת של "חיפזון וזהירון". הסדרה, הכוללת עשרה פרקים, הופצה ב-HOT VOD Young בשנת 2016.
עלילה
להקת "הבאגיס" הם חרקים הגרים מתחת למכולת של ניסים ומנסים לעומת חרקים אחרים להצליח בלהקה שלהם.
ארתור ברדט פרוסט
ארתור ברדט פרוסט (באנגלית: Arthur Burdett Frost; 17 בינואר 1851 – 22 ביוני 1928), היה מאייר, גרפיקאי וסופר קומיקס אמריקאי. הוא היה ידוע גם כצייר. עבודתו של פרוסט ידועה בייצוגה הדינמי של תנועה ורצף. פרוסט נחשב לאחד המאיירים הגדולים ב"תור הזהב של האיור האמריקאי ". פרוסט אייר מעל 90 ספרים והפיק מאות ציורים; בנוסף לעבודתו באיורים, הוא ידוע בזכות הדפסי סצנות צייד וירי.
ביוגרפיה
פרוסט נולד ב -17 בינואר 1851 בפילדלפיה, פנסילבניה, הבכור מבין עשרה ילדים; אביו היה פרופסור לספרות. הוא הפך לליתוגרף, ובשנת 1874 התבקש על ידי חבר לאייר ספר סיפורים קצרים הומוריסטיים, "מתוך המהומה המהירה", מאת צ'ארלס הבר קלארק, שזכה להצלחה מסחרית ונמכר ביותר ממיליון עותקים.
בשנת 1876 הצטרף פרוסט למחלקת האמנות של המוציא לאור הארפר אנד ברדרס, שם עבד עם מאיירים ידועים כמו הווארד פייל, א. וו. קמבל, פרדריק רמינגטון וסי ס. ריינהרט. כשהיה שם, הוא למד מגוון רחב של טכניקות, החל מקריקטורות ועד מה שכונה מאוחר יותר ציור פוטוריאליסטי. ייתכן שעיוורון הצבעים של פרוסט עזר לשימוש מעולה שלו בגווני האפור. ב־1877 וב־1878 נסע פרוסט ללונדון ללמוד אצל כמה מהקריקטוריסטים הגדולים שם. מאוחר יותר הוא חזר לפילדלפיה ולמד אצל הציירים תומאס אייקינס ויליאם מריט צ'ייס באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
זמן קצר לאחר שחזר, הוא פרסם כמה סיפורים שהורכבו מציורים רציפים עם כיתובים, והיה חלוץ של התחום שיתפתח אחר כך לרצועות קומיקס וספרי קומיקס. בשנת 1884 פרסם פרוסט אנתולוגיה של עבודותיו שקידמה את המושג רישומי עצירת זמן והכילה חידושים אחרים.
חיים אישיים
פרוסט התחתן עם אמנית אחרת, המאיירת אמילי לואיז פיליפס, בשנת 1883. משנת 1906 ועד מאי 1914 התגוררו פרוסט ומשפחתו בצרפת, לשם נמשכו על ידי התנועה האימפרסיוניסטית. בשובו לארצות הברית המשיך לעבוד כמאייר ואמן קומיקס, בעיקר במגזין "לייף".
פרוסט נפטר ב־22 ביוני 1928.
הוא נקבר בבית העלמין לורל היל.
זיז (מיתולוגיה)
זיז שָׂדַי הוא עוף פלאי המוזכר בספר תהילים (אם כי יש פרשנים הסבורים שה"זיז" בתהילים הוא כינוי לשרצים), ומוזכר בהרחבה גם בספרות חז"ל שם נאמר עליו כי היה כה גדול עד שיכול היה לחסום את השמש עם כנפיו הפרושות. ייתכן שזיז דומה במידת מה לרוק. על פי המסורת היהודית הזיז הוא עוף טהור, ובשרו יוגש יחד עם הבהמות והלווייתן, בסעודת אחרית הימים.
על פי פרשנים מימי הביניים מנהג הבאת הביצה בליל הסדר, הוא כנגד עוף זה.
בתרבות
במשחקי הדור השלישי של סדרת פוקימון: פוקימון רובי וספיר וברקת וברימייק שלהם פוקימון אומגה רובי ואלפא ספיר הפוקימון האגדי 'רייקוואזה' מבוסס על הזיז.
נוטותריום
נוטותריום (שם מדעי: Nototherium; מילולית: "בהמה דרומית") הוא סוג נכחד של יונק כיס ממשפחת הדיפרוטודוניים אשר חי באוסטרליה במהלך הפליוקן והפליסטוקן. הוא קיבל את שמו ב-1845 בידי החוקר הנודע ריצ'רד אוון.
יונק גדול זה היה קרובו של הדיפרוטודון הענקי והיה בעל שיניים טוחנות גדולות מאוד, איתם הוא לעס צמחייה קרקעית והיה בעל מחיצת אף גבוהה והוא הגיע לגודל דומה לקרנף אך בניגוד לקרנף היה בעל כיס בקצה בטנו. הוא רעה במישורי אוסטרליה בעדרים ושימש מזון לטורפים גדולים כמו המגלניה ואריה הכיס.
חמדת (יישוב)
חֶמְדָּת היא התנחלות ויישוב קהילתי דתי בצפון בקעת הירדן, על ציר אלון, השייך למועצה אזורית בקעת הירדן. היישוב נקרא על שם חמדת, אחד מגיבורי סיפוריו של ש"י עגנון.
היסטוריה
היישוב הוקם לראשונה בשנת 1979 כהיאחזות נח"ל בשם "נח"ל יבוק", על פי החלטת ועדת השרים להתיישבות מיוני 1979. לאחר כשנה הוסב שם המקום ל"חמדת". המקום הוחזק במשך מספר שנים על ידי גרעינים של המחנות העולים, השומר הצעיר ותנועת הצופים, אך שררו בו תנאים קשים ובמשך מספר שנים התגוררו החיילים באוהלים, בגלל שהסוכנות לא האמינה שניתן לאזרח את המקום והממשלה נתנה באותה עת עדיפות להתנחלויות בגב ההר. לאחר 4 שנים, בשנת 1983, הובאו להיאחזות קרוואנים חדשים. בספטמבר 1987 אוזרח המקום כטרום קיבוץ של התק"ם, אך בעקבות הקשיים, עזבו המתיישבים את היישוב תוך זמן קצר, והוא שב להיות היאחזות נח"ל ביולי 1989. במשך שנים שימש המקום כבסיס היאחזות לגרעיני נח"ל. בשנת 1997, בעזרת ארגון אמנה, הוקמה במקום מכינה קדם צבאית בשם "חמדת יהודה". תחילה הצטרפה ליישוב משפחה אחת בלבד, אולם אט-אט הצטרפו משפחות נוספות.
היישוב חמדת ממוקם קרוב למחנה פלס, בו עוברים חיילי חטיבת כפיר את הטירונות.
חמדת ממוקמת בחלקו הצפוני העליון של רכס כפיפת שיכבות הקירטון שבשיפוליו המזרחיים של רכס הרי השומרון. מול חמדת, בעבר הירדן המזרחי נשפך נחל יבוק אל הירדן, דבר אשר העניק לה את שמה הראשון "מול יבוק". מחמדת מזרחה יוצאים שני נחלים: תלכיד ופיראן.
Sand Cloud
Sand Cloud היא חברת הלבשה ואביזרי חוף. היא מוכרת מגבות, ביגוד ואביזרים ותורמת 10% מרווחי החברה מהמכירה לארגונים לשימור ים ללא מטרות רווח.
היסטוריה
Sand Cloud הוקמה בסן דייגו בשנת 2014 על ידי ברונו אשידמיני, סטיבן פורד וברנדון לייבל. הרעיון המקורי של המותג היה ליצור הכלאה בין מגבת וכרית שתאפשר תנומות טובות יותר על החוף. בעוד האב טיפוס המקורי היה פופולרי, לקוחות חיפשו מגבות צבעוניות של החברה, ללא הכרית המצורפת. בשנת 2014, שלושת החברים עזבו את עבודתם בתאגידים כדי לעבוד על מגבות Sand Cloud במשרה מלאה, ובנו את המותג, המוצר והמשימה של שימור ימי. הם גייסו 15,000 דולר ב-Kickstarter ואז הופיעו ב"כרישים" בשנת 2017, וסגרו עסקה עם רוברט הרגאבץ תמורת השקעה של 200,000 דולר תמורת 15% מהעסק. עד היום ביצעה החברה מכירות של יותר מ-20 מיליון דולר.
שימור ימי
10% מהרווחים נטו של Sand Cloud מועברים לשותפים מקומיים ללא כוונת רווח, כולל המכון לשימור ימי, קרן Surfrider של סן דייגו, מרכז היונקים הימי של האוקיינוס השקט, שומרי החופים של סן דייגו, קרן חיות הבר בהוואי ומחברי האוקיינוס. בשנת 2018 זכתה Sand Cloud לפילנתרופ השנה על ידי מרכז היונקים הימי באוקיינוס השקט. רשת 250,000 השגרירים של Sand Cloud משתמשת ברשתות החברתיות כדי להפיץ מודעות לנושאים סביב החיים הימיים ומשתתפת באופן קבוע במאמצי ניקויי חופים מקומיים. משימת החברה מתויגת בתור #SaveTheFishies כדי להפיץ מודעות חברתית לנושאים כמו זיהום פלסטיק באוקיינוס והגרעת שוניות האלמוגים.
מוצרים
המגבות המיוחדות של Sand Cloud מיוצרות מכותנה טורקית ארוגה ביד. על פי Sand Cloud, החומר מאפשר למגבות להיות קלות משקל, עמידות, סופגות מים ועמידות בחול. Sand Cloud מוכרת גם מוצרים אחרים שהם ידידותיים לסביבה, כגון הלבשה מחומרים ממוחזרים, קרם הגנה מפני שונית, בקבוקי מים רב פעמיים וקשיות מתכת. מוצרי Sand Cloud זמינים באתר האינטרנט שלה, בחנות אמזון שלה, בקמעונאים נבחרים, באתר מקוון ובחנות שלהם ב-Bed Bath & Beyond.
פסוקולונוס
פסוקולונוס (שם מדעי: Phascolonus) הוא סוג נכחד של יונק כיס קדום ענקי ממשפחת הוומבטיים אשר חי במהלך הפליוקן והפליסטוקן באוסטרליה. הוא נקרא בידי החוקר המפורסם ריצ'רד אוון ב-1872. בסוג זה ישנם 2 מינים.
הפסוקולונוס היה אחד מהגדולים שבוומבטים והגיע למשקל 200 ק"ג, אך היה קטן יחסית למגה-פאונה האוסטרלית שכללה מיני עצומים כמו הדיפרוטודון והזיגומטורוס. הוא חי בשטחים לחים ומיוערים בצפון אוסטרליה, שם הוא נטרף לעיתים בידי נחשי ענק, המגלניה או התנין הענקי קווינקנה (Quinkana).
וומבט זה נכחד לאחר הפליסטוקן יחד עם שאר מיני הענק, אולי כתוצאה מהגעת האדם לאוסטרליה.
טרופר
טרופר הוא שם משפחה.
המוזיאון הלאומי לרצח העם הולודומור
המוזיאון הלאומי לרצח העם הולודומור (באוקראינית: Національний музей Голодомору-геноциду) הוא מוזיאון לציון מקרי הרעב ההמוניים שהתרחשו באוקראינה בתחילת המאה ה-20.
פסיכדליה
ראו גם
}}
המוזיאון הלאומי לרצח העם הולודומור
המוזיאון נוסד כדי לתעד את הרעב ההמוני של השנים 1932–1933, הידוע כ"הולודומור", וכן את מקרי הרעב המוכרים פחות, שהתרחשו במדינה בשנים 1921–1922 ו-1946–1947.
המוזיאון נוסד בשנת 2008, לציון 75 שנה להולודומור. בשנת 2010 הוא קיבל מעמד של מוזיאון לאומי, הנתמך על ידי ממשלת אוקראינה. המוזיאון שוכן סמוך למתחם לאוורת קייב-פצ'רסק, על גדות נהר הדנייפר שבקייב.
סויומבו
הסויומבו (במונגולית:Соёмбо, ) הוא הסמל הרשמי של מונגוליה. הסויומבו הוא סימן ניקוד המציין את תחילת הטקסט בכתב סויומבו, כתב שהומצא ב-1686 ומטרתו לפרש מילים בודהיסטיות בטיבטית למונגולית, דבר שהיה בלתי אפשרי בכתב המונגולי.
צורת הסויומבו היא להבה שמתחתיה שמש וירח, משולש ומלבן, וסמל היין-יאנג. הלהבה מסמלת את העתיד, ההווה והעבר. השמש והירח מסמלים את השמים. המלבנים מסמנים נאמנות ונתינה. המשולשים מסמלים חרב וחץ. מעגל היין-יאנג מסמל את הצד הנקבי והצד הזכרי.
כיום ניתן לראות את הסויומבו ברחבי מונגוליה, החל מקירות של מקדשים וכלי קודש ועד לשטרות המטבע המונגולי טוגרוג, ואפילו על דגל המדינה.
ג'ון פוגרטי
ג'ון קמרון פוגרטי (באנגלית: John Cameron Fogerty; נולד ב-28 במאי 1945) הוא מוזיקאי, זמר וכותב שירים אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בתור הזמר, הגיטריסט וכותב השירים המוביל בלהקת הרוק אנד רול האמריקאית, קרידנס קלירווטר רבייבל. לאחר שהלהקה התפרקה בשנת 1972 פוגרטי פתח קריירת סולו מצליחה. במגזין הרולינג סטון הופיע ברשימת 100 הגיטריסטים הגדולים וברשימת 100 הזמרים הגדולים ביותר.
ביוגרפיה
ג'ון פוגרטי נולד בברקלי, קליפורניה, וגדל באל קריטו, קליפורניה. ב-1959 כשהיה בחטיבת הביניים פוגרטי הקים להקה עם הבסיסט סטו קוק והמתופף דאג קליפורד בשם "בלו ולווטס" ("Blue Velvets"), ומאוחר יותר הצטרף ללהקה אחיו הגדול, טום פוגרטי. בשנת 1964 שינתה הלהקה את שמה ל"Golliwogs", אך לא נחלה הצלחה גדולה. בשנת 1967 שינתה את הלהקה את שמה לקרידנס קלירווטר רבייבל, ואחרי שהשיקו את אלבום הבכורה שלהם הלהקה החלה להצליח. הוא הופיע בהרבה מקומות עם הלהקה או חלק מקריירת הסולו שלו. בשנת 1998 נכתב שמו של פוגרטי על כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 1965 נישא למרתה פאיז. היו להם שלושה ילדים לפני שהחליטו להתגרש בשנות ה-70. הוא נישא לג'ולי קרמר בשנת 1991, ונולדו להם שלושה ילדים. נכון לשנת 2009, הם גרים בבוורלי הילס, קליפורניה.
אמיליה ארהארט
אָמִילִיָה אֵרְהָארְט (באנגלית: Amelia Earhart; נולדה ב-24 ביולי 1897; נעלמה בטיסה ב-2 ביולי 1937, והוכרזה רשמית כמתה ב-5 בינואר 1939), הייתה טייסת וסופרת אמריקאית. התפרסמה כאישה הראשונה שחצתה גם את האוקיינוס האטלנטי בטיסת יחיד, וגם את האוקיינוס השקט (בשתי טיסות נפרדות). וקבעה שיאי טיסה רבים נוספים. כתבה ספרים רבים על חוויותיה, שהפכו לרבי-מכר.
ארהארט נעלמה בנסיבות לא-ברורות באוקיינוס השקט בסמוך לאי האולנד (בטיסה אחרת מזו שלמעלה), במהלך ניסיונה להקיף את העולם בטיסה בשנת 1937.
ביוגרפיה
ארהארט נולדה לאדווין ואיימי, בבית אבי אמה באצ'יסון שבקנזס. סבהּ זה, אלפרד אוֹטיס, היה שופט פדרלי ונשיא הבנק העירוני. אוטיס לא היה שבע רצון מהצלחתו של אביה אֵדווין כעורך דין, מה שגרם לפירוק משפחתה. אמיליה נקראה כמנהג משפחתה על שם שתי סבתותיה, אמיליה ג׳וזפין הרס ומרי וולס פטון.
נעורים וקריירה מוקדמת
בגלל עבודתו של אביה עם חברת רכבות, עברה ארהארט ב-1907 לדה מוין שבאיווה. כשנה לאחר מכן, כשהייתה בת עשר לקח אביה אותה ואת אחותה מיוריאל ליריד ממלכתי של מדינת איווה. ביריד ראתה ארהארט לראשונה מטוס, אולם היא לא התעניינה בו כלל וביקשה לחזור לקרוסלה. מאוחר יותר היא תיארה את המטוס המדובר כ"דבר העשוי מחוט חלוד ולא מעניין כלל".
כשהייתה בת 12, אביה של ארהארט, שהיה אז מנהל בחברת רכבות, קודם בעבודתו. מצבה הכלכלי של משפחתה החל להשתפר, אך אז התברר כי האב הוא שתיין, וכעבור חמש שנים, ב-1914, הוא הוצא לגמלאות בכוח. אביה ניסה לשקם את עצמו אך לעולם לא חזר לעבוד בחברת הרכבות. בערך באותה תקופה, סבתה של ארהארט, אם אמה, נפטרה והותירה אחריה נכסים רבים, ובהם ירושה לבתה. הנכסים הוכנסו לקרן נאמנות כדי להגן עליהם מהרגלי השתייה של האב. לטענת ארהארט, עם מות סבתה נגמרה ילדותה.
ב-1915, מצא אביה של ארהארט עבודה בחברת רכבות אחרת בסיינט פול שבמינסוטה, ועבר לשם עם משפחתו. אמיליה נכנסה לתיכון שם כתלמידה בכיתה י"א. בהמשך, אביה ביקש שיעבירו אותו לעיר ספרינגפילד שבמיזורי, אך בעל התפקיד שם ששקל לצאת לגמלאות, בחר להישאר בתפקידו. המהלך הזה הותיר את אדווין מובטל. בתגובה לאפשרות של מעבר הרסני, לקחה איימי ארהארט את אמיליה ומיוריאל לשיקגו, כדי להתגורר אצל חברים. במעבר זה אמיליה בחרה את בית הספר שבו תלמד. באופן לא שגרתי, היא סירבה ללכת לתיכון הקרוב ביותר לביתה בטענה שמעבדת הכימיה שלו היא "בדיוק כמו כיור מטבח", ועברה בין בתי הספר התיכוניים באזור, בחפשה אחד עם תוכנית לימודים חזקה בתחום המדעים. לבסוף נרשמה לתיכון "הייד פארק", אך הייתה אומללה בו. אומללותה הונצחה במה שנכתב עליה בספר המחזור: "אמיליה ארהארט - הילדה בלבוש החום אשר הולכת לבד". אמיליה סיימה את לימודיה ב"הייד פארק" ב-1915.
במהלך כל תקופת נעוריה, שאפה ארהארט לקריירה משמעותית. היא שמרה בספר הדבקות גזרי כתבות מעיתונים אודות נשים מצליחות בתפקידים שעיקר המבצעים שלהם היו גברים, בפרט בתחומי הקולנוע, הפקה, משפטים, פרסום, ניהול והנדסת מכונות. ארהארט החלה את לימודיה האקדמיים בשלוחת ספר של אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה אך לא סיימה את תוכנית הלימודים שם. במהלך חופשת חג המולד של 1917 נסעה ארהארט לקנדה כדי לבקר את אחותה בבית ספרה. מלחמת העולם הראשונה הייתה בשיאה באותה תקופה ובביקור זה ראתה ארהארט את החיילים הפצועים השבים משדה הקרב. לאחר שעברה הכשרה כעוזרת אחות על ידי הצלב האדום החלה לעבוד בהתנדבות בבית החולים הצבאי ספדינה שבטורונטו, אונטריו. מבין תפקידיה של ארהארט בתקופה זאת היו הכנת אוכל במטבח וחלוקת תרופות בבית המרקחת שבבית החולים. ארהארט עבדה בתפקיד זה עד לחתימת הסכם שביתת הנשק בנובמבר 1918.
מגפת השפעת הספרדית
כאשר מגפת השפעת הספרדית ב-1918 הגיעה לטורונטו, ארהארט הייתה שקועה במשמרות מפרכות בתור אחות בבית החולים בספדינה. ארהארט הפכה לחולה בעצמה וסבלה מדלקת ריאות וסינוסיטיס לסת. היא אושפזה בנובמבר ב-1918 בעקבות דלקת ריאות ושוחררה בדצמבר 1918 בערך חודשיים לאחר שהמחלה החלה. הסימפטומים שלה הנוגעים לסינוסים שלה היו כאב ולחץ מסביב לעין אחת וניקוז מאסיבי של ריר בנחיר ובגרון. בבית החולים בו טופלה, בתקופה שבה עדיין לא המציאו את האנטיביוטיקה, היא עברה ניתוחים קטנים כואבים כדי לנקות את סינוסי הלסת שלה. הניתוחים הללו לא הצליחו ובעקבות כך ארהארט סבלה מכאבי ראש חוזרים ונשנים. תקופת השיקום שלה נמשכה יותר משנה, אותה היא בילתה בבית אחותה שבנורת׳ המפטון שבמדינת מסצ׳וסטס. היא העבירה את הזמן בקריאת שירה, לימוד נגינה על בנג'ו ולימוד מכניקה. לסינוסיטיס כרוני תהיה השפעה רבה על קריירת התעופה וכן על אספקטים אחרים בהמשך חייה של ארהארט. לעיתים אפילו בשדה התעופה נאלצה ארהארט לשים תחבושת על הלחי שלה כדי להסתיר צינורית ניקוז.
ניסיון תעופה מוקדם
באותה תקופה ארהארט ביקרה ביריד תעופה שהתקיים בעיר טורונטו שבקנדה יחד עם חברה קרובה. אחת מנקודות השיא של היריד הייתה תצוגת תעופה של אלוף הפלות ממלחמת העולם הראשונה. הטייס הבחין בארהארט וחברתה עומדות בנקודה מבודדת יחסית לקהל וצלל לעברן. ארהארט אמרה מאוחר יותר כי "אני בטוחה כי הוא אמר לעצמו ש-׳תראו אותי גורם להן לברוח בבהלה' ". ארהארט עמדה על שלה ולא ברחה מפני הצלילה של הטייס גם כאשר הלה התקרב. ארהארט הוסיפה כי "לא הבנתי את זה באותה עת, אבל אני מאמינה כי המטוס האדום הקטן הזה ניסה להגיד לי משהו כאשר חלף על פניי".
בשנת 1919 התכוננה ארהארט ללמוד באוניברסיטת סמית אך לבסוף החליטה ללמוד רפואה באוניברסיטת קולומביה. לאחר שנה עזבה כדי להיות עם הוריה שהתאחדו בקליפורניה.
ב-28 בדצמבר 1920 ארהארט ביקרה יחד עם אביה בתערוכת טיסות ראווה בלונג ביץ'. למחרת התנסתה בטיסה בת עשר דקות עם פרנק הוקס, טייס צבאי ממלחמת העולם הראשונה אשר לימים התפרסם בתור נהג מטוסי מרוץ. ארהארט מעידה כי טיסה זאת שינתה את חייה: "ברגע שהתרוממנו יותר ממאתיים או שלוש מאות רגל [60-90 מטר] מעל האדמה ידעתי שעלי לדעת לטוס". לאחר הטיסה, שעלתה לאביה עשרה דולרים, היא מיד הפגינה נחישות ללמוד לטוס.
ארהארט עבדה במגוון עבודות, בהן צלמת, נהגת משאית וקצרנית בחברת הטלפונים המקומית וחסכה אלף דולר לשם שיעורי טיסה. אמה של ארהארט גם סיפקה חלק מאלף הדולרים שנחסכו "בניגוד לתפיסתה". שיעור הטיסה הראשון של ארהארט התקיים בשדה התעופה קינר ליד לונג ביץ' ב-3 בינואר 1921. ארהארט נאלצה לקחת אוטובוס עד התחנה האחרונה שלו ומשם ללכת ברגל שישה קילומטרים כדי להגיע לשיעור. מדריכתה הייתה אניטה סנוּק, חלוצת תעופה בעצמה אשר הייתה הטייסת הראשונה לנהל בית ספר לטיסה והאישה הראשונה לנהל נמל תעופה מסחרי. סנוק עשתה שימוש במטוס מדגם Curtiss JN-4, דגם אשר זכה לכינוי Jenny והיה בשימוש באימונים של הצבא האמריקאי במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה אלפי דגמים של Jenny נמכרו לבעלים פרטיים במחירי רצפה. דגמים אלה אחראים לפריחה בתחום התעופה בארצות הברית בשנות ה-20 של המאה ה-20. ארהארט הגיעה לשיעור והייתה לה רק בקשה אחת "אני רוצה לטוס. את מוכנה ללמד אותי?"
המחויבות של ארהארט ללימודי הטיסה דרשה ממנה עבודה קשה ותנאים בסיסיים נוקשים אשר היו חלק מלימודי הטיסה באותה תקופה. היא בחרה ללבוש מעיל עור, אך מידיעה כי טייסים אחרים ישפטו אותה, ישנה בו במשך שלושה לילות כדי לתת לו מראה של פריט לבוש בלוי. כדי להשלים את שינוי המראה שלה היא קיצרה את השיער שלה, בהתאם לתסרוקות של טייסות נשים אחרות בנות התקופה. שישה חודשים לאחר מכן קנתה ארהארט מטוס דו-כנפי מסוג קינר, לו קראה בשם "קָנֵרִי". זמן לא רב לאחר מכן, ב-22 באוקטובר 1922, הטיסה ארהארט את המטוס לגובה של כ-14,000 רגל (כ-4,300 מטר) ובכך קבעה שיא עולמי חדש לנשים. ארהארט הוציאה רישיון טיס במסגרת הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה ב-15 במאי 1923, והייתה האישה ה-16 לעשות כן.
קריירת הטיסה
בתחילת הקריירה שלה ארהארט התקיימה מהכספים אשר נותרו מהירושה של סבתא שלה, אשר בשלב זה נוהלו על ידי אמה. כספי הירושה נוצלו עד שנגמרו לאחר השקעה הרסנית במכרה גבס. כתוצאה ממצב זה ארהארט לא צפתה מצב שבו תוכל להניב פירות מההשקעה הראשונית שלה בתחום התעופה. כפועל יוצא מכך מכרה ארהארט את מטוסה "קנרי" ורכשה במקומו מכונית מסוג קיסל בצבע צהוב אותה כינתה The Yellow Peril ("הסכנה הצהובה"). באותה תקופה החמירה בעיית הסינוסיטיס של ארהארט. בתחילת 1924 ארהארט שוב אושפזה לעוד ניתוח בסינוסים שלה, אשר נכשל. לאחר הניתוח ניסתה ארהארט את מזלה במספר יוזמות עסקיות ביניהן הקמת חברת צילום, אך בכולן נחלה כישלון.
לאחר גירושי הוריה ב-1924, יצאה ארהארט למסע שחצה את צפון אמריקה במכונית הקיסל שלה, "הסכנה הצהובה", עם עצירות ברחבי מערב ארצות הברית ואפילו סטייה קלה צפונה עד לקלגרי שבקנדה. סוף המסע היה בוסטון שבמסצ'וסטס שם עברה ארהארט ניתוח נוסף בסינוסים שלה שהפעם עבר בהצלחה. ארהארט חזרה ללימודיה באוניברסיטת קולומביה לאחר שהתאוששה מהניתוח. היא נאלצה לעזוב את הלימודים בשנית מכיוון שלאימה נגמר הכסף לשלם את שכר הלימוד שלה. עזיבתה את הלימודים בקולומביה סתמה את הגולל על תוכניותיה של ארהארט להרשם ללימודים מאוחרים יותר במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT). מיד לאחר מכן מצאה ארהארט עבודה כמורה ולאחר זמן מה החליפה מקצוע לעובדת סוציאלית בבית חולים במדפורד שבמסצ'וסטס.
בזמן שהותה במסצ'וסטס ארהארט שימרה את ההתעניינות שלה בתעופה והפכה לחברה בהתאחדות האווירונאוטיקה האמריקאית. בשלב מאוחר יותר נבחרה ארהארט להיות סגנית נשיאת הסניף של ההתאחדות בבוסטון. במסגרת חברותה השקיעה ארהארט סכומי כסף קטנים בבניית נמל התעופה דניסטון. באותו הזמן עסקה ארהארט במכירת מטוסים מסוג קינר. לצד זאת כתבה טור בנושא טיסה בעיתון מקומי וככל ששמה התפרסם, כך גדלו תוכניותיה לבנות ארגון שיסייע לנשים טייסות. על פי הבוסטון גלוב הייתה ארהארט "האישה-טייסת הטובה בארצות הברית", אם כי מידת מקצועיותה של ארהארט הייתה שנויה למדי במחלוקת בין מומחי טיסה וטייסים בעלי ניסיון, עשורים לאחר מכן.
הטיסה הטרנסאטלנטית 1928
לאחר חצייתו של צ'ארלס לינדברג את האוקיינוס האטלנטי בטיסת הסולו בשנת 1927, הביעה איימי גסט, אישה אמריקאית עשירה שהתגוררה בלונדון שבאנגליה, את רצונה להיות האישה הראשונה שתטוס (או שיטיסו אותה) מעבר לאוקיינוס האטלנטי. לאחר שהחליטה כי הטיסה מסוכנת מידי בשביל לעשותה בעצמה, הציעה לממן את הפרויקט בכל זאת ולמצוא "אישה אחרת עם דמות ציבורית מתאימה". באפריל 1928, ארהארט קיבלה טלפון בשעת אחר הצהריים במהלך שעות העבודה מקפטן הילטון ריילי שביקש לדעת האם תרצה לחצות את האוקיינוס האטלנטי בטיסה. היא התראיינה עם מתאמי הפרויקט, ביניהם איש יחסי ציבור ג'ורג' פטנאם, והוזמנה להצטרף לטייס ווילמר סטולץ ולטייס המשנה והמכונאי לואיס גורדון. ארהארט הוגדרה כנוסעת אך היא קיבלה גם את התפקיד של לכתוב את יומן הטיסה. הטיסה נערכה ממדינת ניופאונדלנד שממזרח לקנדה (ניופאונדלנד לא הייתה אז חלק מקנדה) במטוס פוקר F7 ב-17 ביוני 1928 ונחתה בוויילס שבבריטניה כ-20 שעות ו-40 דקות לאחר מכן.
ארהארט הטיסה את המטוס בחלק מהטיסה. ביומן הטיסה כתבה "אם יימצאו ההריסות, דעו כי איבדתי את הדרך בסערה במשך שעה ולכן הכישלון". הצוות התקבל בקולות תרועה במצעד בניו יורק ובקבלת פנים בבית הלבן במעמד הנשיא קלווין קולידג'.
מאוחר יותר השתתפה ארהארט ב"דרבי המוטס של נשי קליבלנד" והגיעה למקום השלישי. למשך זמן מה הייתה מאורסת לסמואל צ'פמן, עורך דין מבוסטון. בינתיים לקח על עצמו פטנאם לקדם את ארהארט. בין השאר הוציא לאור ספר שכתבה, ערך הרצאות והשתמש בתמונותיה לקידום מכירות של מוצרים שונים, כגון מזוודות, סיגריות, פיג'מות ובגדי ספורט לנשים. השניים בילו זמן רב זה עם זה, דבר שהוביל לקרבה עמוקה. לאחר התלבטות מצידה של ארהארט נישאו השניים ב-7 בפברואר 1931.
ארהארט התייחסה לנישואיה כאל "שותפות" ללא מחויבות זוגית-מינית (נישואים פתוחים). במכתב שכתבה לבעלה זמן קצר לפני חתונתם נכתב "אני מבקשת ממך להבין כי אינך מחויב לעקרון הנאמנות של ימי הביניים, וכך גם לא אראה אני את עצמי קשורה אליך באופן דומה".
ארהארט המריאה מהעיר הקנדית סנט ג'ון שבניו ברונסוויק במטוס חד-מנועי מסוג לוקהיד וגה, בשעות המקדמות של בוקר ה-20 במאי 1932. היא הייתה בת 34 באותה עת. היא עצרה בנמל בניופאונדלנד, והתכוונה להמשיך משם לפריז בדומה לטיסת הסולו של צ'ארלס לינדברג. רוחות צפוניות חזקות, מזג אוויר בעייתי ובעיות מכניות אילצו אותה לנחות בשדה מרעה על יד העיר דרי שבצפון אירלנד. על היותה האישה הראשונה שטסה טיסת סולו ללא עצירות מעל האוקיינוס האטלנטי, זכתה לכבוד רב. בין השאר קיבלה ארהארט מדליית DFC, מדליית צלב למצוינות בתעופה, על ידי הקונגרס האמריקני; צלב האביר של לגיון הכבוד מהממשלה הצרפתית; ומדליית זהב של נשיונל ג'יאוגרפיק מהנשיא האמריקאי הרברט הובר.
ב-11 בינואר 1935 הייתה ארהארט לאישה הראשונה שטסה בין הונולולו שבהוואי לאוקלנד שבקליפורניה בטיסת סולו. מאוחר יותר באותה שנה טסה בטיסת סולו מלוס אנג'לס למקסיקו סיטי, בירת מקסיקו, ומשם חזרה לניוארק שבניו ג'רזי. היא אחזה במספר שיאי עולם במהירות טיסות חוצי יבשת. בשנת 1935 הצטרפה לסגל של אוניברסיטת פרדו שבאינדיאנה כיועצת קריירה לנשים. במסגרת עבודה זו סקרה תחומי עיסוק חדשים עבור נשים צעירות, בוגרות האוניברסיטה.
הטיסה האחרונה, 1937
ביולי 1936 קיבלה לידה ארהארט מטוס לוקהיד מדגם L-10E אלקטרה במימון אוניברסיטת פרדו, והתחילה לתכנן טיסה סובבת עולם. טיסה זו לא התעתדה להיות הראשונה להקיף את העולם, אולם היא תוכננה להיות הארוכה ביותר (47,000 ק"מ או 29,000 מיל), משום שנתיבה על קו המשווה היה ארוך יותר. הנווט פרד נוּנָן פגש את ארהארט דרך קשרים משותפים בלוס אנג'לס, והיא לבסוף בחרה בו לשמש כנווט הטיסה. לנונן היה באותה עת ניסיון רב בניווט ימי ובניווט תעופתי. הוא עזב לא מכבר את חברת התעופה פאן אם, שם ביסס עבור החברה את רוב נתיבי הטיסה של מטוסי ים באוקיינוס השקט. הוא קיווה כי הפרסום שיקבל מטיסה סובבת עולם יעזור לו להקים בית ספר לניווט משלו בפלורידה.
את הקטע הראשון של הטיסה, מאוקלנד שבקליפורניה לבירת הוואי, הונולולו, טסו השניים ביום פטריק הקדוש, 17 במרץ 1937. הטיסה חודשה שלושה ימים לאחר מכן, אך בזמן ההמראה, המטוס ביצע לולאת קרקע - כלומר המטוס הסתובב סביב צירו בעודו על הקרקע, ככל הנראה בעקבות תקר. כתוצאה מכך, המטוס ניזוק קשות עד כי היה צורך לשלוח את המטוס חזרה לקליפורניה לתיקון, והטיסה בוטלה. הניסיון השני התחיל ממיאמי, והפעם בטיסה לכיוון מזרח. השניים עזבו ב-1 ביוני, ולאחר עצירות רבות בדרום אמריקה, באפריקה, בתת-היבשת ההודית ובדרום-מזרח אסיה, הגיעו לעיר לאה שבגינאה החדשה ב-29 ביוני. בנקודה זו הושלם מסע בן 35,000 ק"מ (22,000 מיל). 11 אלף הקילומטרים (7,000 מיל) הנותרים מהווים טיסה מעל האוקיינוס השקט.
ארהארט ונונן המריאו מהעיר לאה בחצות הלילה לפי שעון גריניץ', ב-2 ביולי 1937. היעד היה האולנד, אטול בלתי מיושב צפונית לקו המשווה במרכז האוקיינוס השקט במיקום 0.80194°N, -176.63417°W. אורכו של האי 2 ק"מ, רוחבו חצי ק"מ, והוא שוכן בגובה של שלושה מטרים מעל פני הים ובמרחק של 4,113 ק"מ (2,556 מיל) מנקודת המוצא. השניים נצפו בפעם האחרונה מעל איי ניקומרורו, כ-1,300 ק"מ (800 מיל) מנקודת המוצא. ספינת חופים מהירה, ה-USCGC Itasca, הוצבה בהאולנד על מנת שתיצור קשר עם ארהארט ושתנחה אותה לאי ברגע שתהיה בסביבה.
בשל סדרת אי-הבנות או טעויות (פרטים שנמצאים במחלוקת עד היום), ההגעה הסופית לאי האולנד באמצעות הרדיו לא הושגה, אולם תמסורת קולית של ארהארט מצביעה על כך כי היא ונונן האמינו שהגיעו למיקום האי על פי המפה. נטען כי מיקומם המוטעה של השניים, כתשעה ק"מ (5 מיל ימי) מהאי, נגרם בין היתר מעננים פזורים שיצרו מאות צללים דמויי-איים על הים.
הקשר אבד באופן סופי לאחר מספר שעות של ניסיונות כושלים בקשר דו-סטרי. ממשלת ארצות הברית הוציאה 4 מיליון דולר (כ-68 מיליון לפי שווי המטבע ב-2015) בניסיון לאתר את ארהארט, בעלה של אמיליה השקיע גם הוא כסף בניסיון לאתר אותה. החיפושים שבוצעו על ידי חיל הים ומשמר החופים היו יקרים ומקיפים יחסית למקרים אחרים באותה תקופה, אך טכניקת החיפוש וההצלה לא הייתה מפותחת. תכנון החיפושים הושפע, ככל הנראה, מדאגת המחפשים לגבי האופן בו יסוקר באמצעי התקשורת תפקודם בחיפוש אחר הגיבורה האמריקאית.
השערות לגבי היעלמותה
לדעת חוקרים רבים, הדלק במטוסם של ארהארט ונונן אזל, או שהתגלו בעיות במנוע, והשנים נאלצו לנטוש את המטוס בלב ים.
קבוצת TIGHAR
ריק ג'ילספי, שחקר את המקרה במשך עשרות שנים ואף חיבר ספר אודותיו, עומד בראש קבוצה בשם "TIGHAR" (The International Group for Historic Aircraft Recovery). לטענתם, השניים הגיעו בטעות, או בנחיתת אונס לאי גרדנר (כיום האי ניקומרורו, השייך לרפובליקת קיריבאטי), מרחק 3,200 ק"מ מהוואי - מקום העצירה המתוכנן. ושם הצליחו להתקיים ימים ואולי יותר, עד למותם ברעב (או בידי חיות מקומיות). הם טוענים שארהארט שידרה יותר מ-100 קריאות מצוקה במכשיר הרדיו שלה בין התאריכים 2–6 ביולי 1937, וכי אחת מהן אף נקלטה במכשיר רדיו של נער בן 16 מפלורידה. מדיווחים שונים עלה, שהקריאות נשמעו גם באיווה, טקסס ואפילו בקנדה, שם אישה סיפרה ששמעה קול האומר "אנחנו מוצפים... לא נוכל לשרוד כאן עוד הרבה זמן". חקירת הקבוצה הניבה מגוון ממצאים ארכאולוגיים ואנקדוטליים התומכים בתאוריה זאת, אולם הם לא הצליחו להביא הוכחות ממשיות. בין הממצאים שצוינו כתומכים בתאוריה: סקסטנט מהסוג שנונן השתמש בו ונמצא ב-1940 באי, לצד שרידי מדורה ונעלי אישה וגבר; שרידי עצמות אדם ולצידן צדפות, איפור ובקבוקי זכוכית.
עוד ב-1940 קבעו רופאים שהעצמות שנמצאו הן של זכר. העצמות נעלמו. אך מאז 1998 ניסו תומכי התאוריה להוכיח שהעצמות שייכות לארהארט. במרץ 2018 פורסם מחקר של פרופסור ריצ'רד ג'אנץ (או ג'נטס) מאוניברסיטת טנסי, ובו נטען שהעצמות תואמות למבנה גופה של ארהארט בוודאות של כמעט 100 אחוז. לטענתו "האדם המתועד היחיד שאליו היו יכולות העצמות להשתייך הוא אמיליה ארהארט".
תאוריית איי מרשל
תאוריה נוספת, שהתפתחה החל משנות ה-60, ושייכת יותר לז'אנר תאוריות הקשר, מעלה אפשרות שארהארט יועדה לטוס מעל לאיי מרשל על מנת לצלם מתקנים צבאיים יפניים עבור מודיעין טרום-מלחמתי, ואז להמשיך בטיסתה לכיוון האי האולנד. מטוסה יורט על ידי מטוסי קרב יפניים או סבל מתקלה מכנית, ואילץ את השניים לנחות באי. אז, הם נאסרו בידי היפנים ומתו בשבי, או הוצאו להורג באי סאיפאן.
תאוריה זו קיבלה חיזוקים מצד תושבים מקומיים שסיפרו שחזו בנחיתה, וכן שנים רבות לאחר מכן בעקבות תמונות שנחשפו והמציגות דמויות שנראות כארהארט ונונן בידי היפנים, ולדברי מומחים שונים ישנה סבירות גבוהה שמדובר בהם. יש גם הטוענים כי השניים חזרו לארצות הברית תחת שמות חדשים.
ספריה
ארהארט הייתה סופרת מוכשרת ששימשה עורכת תעופה בכתב העת קוסמופוליטן בין השנים 1928 ו-1930. היא כתבה מספר לא מבוטל של מאמרים ופרסמה שני ספרים: ספר נוסף הנזקף לזכותה של ארהארט הוא הספר "Last Flight" (תרגום חופשי: "טיסה אחרונה") שפורסם לאחר היעלמותה. הספר כולל את רישומיה האחרונים ביומן שכתבה בשבועות שלפני עזיבתה את גינאה החדשה. פטנאם עצמו חיבר את הספר ומכיוון שכך, יש היסטוריונים המטילים ספק בכמה מהספר הוא אכן יצירה מקורית של ארהארט וכמה יופה על ידי פטנאם.
הנצחה
בשנת 1992 נוספה ארהארט להיכל הזיכרון לספורט מוטורי של ארצות הברית.
כוכב הלכת המינורי 3895 Earhart שהתגלה על ידי קרוליין שומייקר נקרא על שמה.
ספרות ותרבות פופולרית
המסתוריות האופפת את נסיבות היעלמותה של ארהארט שימשה השראה לסופרים רבים. ספרים המתארים אותה כוללים ביוגרפיות המתבססות על האמת ועד לספרי טיסה המתבססים על פנטזיה. לדוגמה:
אלימור זילברמן
אלימור זילברמן (נולדה ב-23 באוקטובר 1960) היא עיתונאית, עורכת אופנה ואשת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
זילברמן נולדה וגדלה בתל אביב. שירתה בגלי צה"ל.
הייתה הסולנית של להקת "ליפסטיק" שפעלה בשנים 1981–1983, וכן של להקת "מאדאם אי". בשנים 1989–1990 הייתה חברה בהרכב "למה פיל?" שהקים יוסי אלפנט.
ב-1991 עיצבה תלבושות עבור המופע "חידת הספינקס" של להקת בת שבע.
ב-1997 החלה להגיש פינת אופנה בתוכנית הבוקר "קפה טלעד", במשך כשנתיים, בזכיינית ערוץ 2 טלעד.
ב-2003 היא החליפה את ליאת תימור בהנחיית תוכנית העיצוב "עבודת בית" בזכיינית ערוץ 2 שידורי קשת, אותה הנחתה עד 2005, למשך 2 עונות.
בשנים 2005 עד 2008, שימשה כשופטת בשלוש העונות של תוכנית המציאות "הדוגמניות" בערוץ 10.
ב-2007 השתתפה כחברת פאנל קבועה בתוכנית "המצעד" בערוץ HOT בידור ישראלי.
חיים אישיים
זילברמן היא אמא לשתי בנות משני אבות שונים, בת אחת מהזמר רפי פרסקי ובת אחת מבן זוגה הנוכחי.
אבו עבאס
רקע פוליטי
בשנת 1968 הצטרף זיידאן לארגון הפרו-סורי החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית בהנהגת אחמד ג'יבריל. ב-1977 התגלעו חילוקי דעות רציניים בין החזית העממית - המפקדה הכללית, אש"ף וסיעות פלסטיניות אחרות שבסיסן בלבנון. זיידאן, שהתנגד למעורבות הסורית במלחמת האזרחים בלבנון, עזב את החזית העממית והקים את החזית לשחרור פלסטין (חש"פ), אשר בהמשך התפצלה לשלושה פלגים נפרדים ואחר כך חזרה והתאחדה. הפלג של זיידאן בחש"פ, אשר היה הגדול ביניהם, העביר את מפקדתו לתוניסיה.
מעורבות בטרור
מאז הקמתה בשנת 1977 הייתה חש"פ בהנהגתו של עבאס חברה באש"ף, והיא קיבלה תמיכה הן מאש"ף והן מתנועת הפת"ח של יאסר ערפאת. שלא כחזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית, חש"פ תמכה במשא ומתן לשלום בין הפלסטינים לבין ישראל. זיידאן נבחר לוועד הפועל של אש"ף בשנת 1984 וייצג את המועצה הלאומית הפלסטינית בשנת 1989 בעת המשא ומתן לשלום עם ישראל. הוא היה אמנם מבוקש על ידי ישראל בשל מעורבותו בפעילות חבלנית עוינת נגדה במהלך שנות השבעים, השמונים והתשעים, אולם בשנות התשעים התירה לו ישראל לנוע בחופשיות ברצועת עזה עקב תמיכתו בשיחות השלום.
התקפת הטרור הבולטת ביותר שזיידאן עמד מאחוריה הייתה הפיגוע בנהריה, שבו רצחה חוליה בראשותו של סמיר קונטאר בנהריה באפריל 1979, את בני משפחת הרן, דני (בן 28) ובתו עינת (בת 4), כאשר בתו השנייה, יעל (בת שנתיים), נספתה אף היא באותו אירוע.
במאי 1990 היה אבו עבאס ממתכנני הפיגוע לאורך מישור החוף, כאשר שלח את ספינות המחבלים שיצאו מלוב בכדי לבצע טבח המוני בישראל, מודעין מדוייק על תכנון הפיגוע הגיע לישראל, דבר שהוביל ל"מבצע אבק דרכים", בהם סיכלה ישראל את נסיון הפיגוע בחיסול 4 מחבלים ובלכידתם של 12 נוספים שהגיעו בשתי ספינות לישראל דרך הים.
חטיפת האונייה אקילה לאורו
במהלך שנות השמונים ביצעה החש"פ פיגועים מגבול לבנון, הן נגד יעדים אזרחיים והן נגד יעדים צבאיים בצפון ישראל. עם זאת, הפעולה שבעטייה נודע אבו עבאס לשמצה במערב היא חטיפת אוניית התענוגות האיטלקית "אקילה לאורו". במהלך החטיפה נורה למוות הנוסע היהודי המרותק לכיסא גלגלים לאון קלינגהופר והושלך אל הים. פעולה זו גרמה לזעזוע בינלאומי ולהפעלת לחץ רב על אש"ף. אבו עבאס לא היה בין החוטפים, אך הגה ותכנן את הפעולה.
לאחר החטיפה, תחת לחץ מדיני אדיר מצד ארצות הברית ומצד איטליה, גירשה תוניסיה את זיידאן מתחומה. הוא נמלט לבגדאד, שם העניק לו סדאם חוסיין מקלט מפני הסגרה לאיטליה. הוא נשאר בעיראק ופיקד על החזית לשחרור פלסטין, שהתאחדה מחדש בשנת 1989, עד שכוחות הקואליציה הדיחו את סדאם משלטונו ב-2003.
איטליה, שממשלתה הניחה בעבר לאבו עבאס לעזוב את תחומיה בלי לעוצרו, ועקב כך נפלה הקואליציה של ראש הממשלה בטינו קרקסי, העמידה אותו לדין. הוא נשפט בהיעדרו ונגזרו עליו חמישה מאסרי עולם על חלקו בחטיפת האונייה אקילה לאורו. כמו כן, הוא היה מבוקש בארצות הברית בגין טרור, פיראטיות ורצח. בשנת 1996 הוא התנצל על חטיפת אקילה לאורו ועל רצח לאון קלינגהופר ותמך בשיחות השלום בין הפלסטינים לבין ישראל; ההתנצלות נדחתה הן על ידי ממשל ארצות הברית והן על ידי משפחתו של קלינגהופר, אשר עמדו על כך שהוא יועמד לדין.
מוות בכלא
ב-15 באפריל 2003 נתפס זיידאן על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית בעיראק כאשר ניסה להימלט מבגדאד לסוריה. איטליה ביקשה מארצות הברית את הסגרתו, וב-9 במרץ 2004 הודיע הפנטגון כי זיידאן מת יום קודם לכן מוות טבעי בכלא האמריקני. החזית לשחרור פלסטין האשימה את האמריקאים ברצח מנהיגה. שלטונות ארצות הברית הסכימו למסור את גופתו של זיידאן לסהר האדום הפלסטיני כדי שייקבר בעיר רמאללה, אולם ישראל התנגדה לקבורתו שם, ובסופו של דבר הוא נקבר בבית קברות בדמשק.
ארבעת פרשי האפוקליפסה (סרט)
ארבעת פרשי האפוקליפסה (באנגלית:  The Four Horsemen of the Apocalypse) הוא סרט דרמה בהפקה אמריקאית - מקסיקנית משנת 1962 בבימויו של וינסנט מינלי, עם גלן פורד, קרל בוהם, שרל בואייה ופול לוקאס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס באופן רופף על רב המכר "ארבעת פרשי האפוקליפסה" (Los Cuatro Jinetes del Apocalipsis) של הסופר המקסיקני ויסנטה בלאסקו איבנז משנת 1916. הספר מתאר משפחה ארגנטינאית שהתפצלה לענף צרפתי וגרמני שנאלצו להילחם אחד מול השני במלחמת העולם הראשונה עם תוצאה טראגית.
המונח "ארבעת פרשי האפוקליפסה" לקוח מתוך חזון יוחנן בברית החדשה ומתאר את מאורעות אחרית הימים בהם יופיעו ארבעה פרשים - "מלחמה" "רעב", "מגפה" "ומוות".
ב-1921 הופק סרט אילם בשם זה בו שיחק רודולף ולנטינו. משחקו בסרט זה הקפיץ אותו לדרגת כוכב קולנוע.
סרטו של מינלי קשור פחות לספר. הזמן הועתק ממלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה ונוספו דמויות ואירועים שלא היו בספר אבל העלילה הבסיסית נשארה - משפחה שנקרעת במלחמה משני צידי החזית, עם גורל טרגי כמו בחזון אחרית הימים. ארבעת פרשי האפוקליפסה מופיעים בתחילת הסרט ובסופו עם תיפוף התופים במוזיקה של אנדרה פרבין שנותנת הרגשה של אסון מתקרב ובא.
בסרט יש מספר קטעים דוקומנטריים וכן שיחזור מצעד הצבא הגרמני ליד שער הניצחון ובשאנז אליזה.
תקציר העלילה
שנת 1938, ענני מלחמה מתקדרים מעל שמי אירופה. בארגנטינה המצב שקט. הקשיש מדריאגה (לי ג'יי. קוב), בעל חווה גדולה, עורך כינוס גדול של משפחתו. למדריאגה שתי בנות, אחת נישאה לגרמני קרל טודט (פול לוקאס) ונולדו להם היינריך (קרל בוהם), גוסטב ופרנץ. הם גרים בגרמניה, חברי המפלגה הנאצית ומעריצים של אדולף היטלר.
בת שנייה נישאה לצרפתי מרסלו דזנוירס (שרל בואייה) ונולדו להם חוליו (גלן פורד) וצ'יצ'י (איווט מימיו). הם נשארו בארגנטינה ואחר כך עברו לצרפת. מדריאגה משוחח עם היינריך ומביע התנגדותו למדיניות של היטלר שתביא אסון לעולם. מתחיל ויכוח פוליטי שבסופו הוא סוטר להיינריך, יוצא לחצר בגשם סוחף, רואה בשמיים את ארבעת פרשי האפוקליפסה המסמלים מוות ומתמוטט ומת בזרועותיו של נכדו האהוב, חוליו.
פריז מלאה בקצינים וחיילים גרמנים. קרל הוא קצין בכיר בפריז והיינריך הוא קצין אס אס. מתחילות פעולות של תנועת ההתנגדות הצרפתית, חוליו עומד מהצד אך אחותו הקטנה צ'יצ'י מצטרפת למחתרת ונעצרת. מרסלו וחוליו מגיעים לקרל כדי לשחרר אותה והוא עושה זאת בחשש ובאזהרה לעתיד.
הקשר בין חוליו למרגריט מתהדק והוא רוצה להתחתן אתה אך אטיין חוזר שבור מהשבי והיא מרחמת עליו וחוזרת אליו. הוא מצטרף למחתרת אבל הגרמנים תופסים אותו והורגים אותו ואז חוזרת מרגריט לחוליו. צ'יצ'י ממשיכה בפעילות במחתרת, נתפסת על ידי הגרמנים ומוצאת להורג. גם שני בניו של קרל נהרגים במלחמה. מכל הנכדים נשארו רק חוליו והיינריך.
מרסלו מפציר בחוליו לנקום. חוליו מצטרף למחתרת, משתתף במסיבות עם קצינים גרמניים ומעביר ידיעות חשובות למחתרת. לבסוף הוא מקבל משימה חשובה, לקראת הנחיתה בנורמנדי מבקשים מלונדון לאתר מפקדה של דיוויזיית פאנצרים באזור נורמנדי. מפקד הדיוויזיה הוא היינריך. חוליו מתבקש להגיע אליו "לביקור משפחתי". ברכב שנהוג על ידי חבר מחתרת יש מכשיר שמשדר אותות המאפשרים איכון. הגרמנים יודעים על חוליו ונהגו אך לא על מכשיר האיכון. הם עוברים את כל המחסומים ומגיעים למפקדה. אז מכבה חוילו את מכשיר האיכון ובלונדון יודעים היכן הוא נמצא ומכוונים את המפציצים.
הגרמנים יורים והורגים את הנהג והיינריך הזועם מוביל את חוליו לחדר המפקדה ומזמין קצין חקירות. אז מגיעים המפציצים לפי האיכון והורסים את כל המפקדה. חוליו והיינריך נהרגים ואז מופיעים בשמים ארבעת פרשי האפוקליפסה. חזונו של מדריאגה הזקן התאמת.
מאט הובי
מאט הובי (באנגלית: Matt Hobby; נולד ב-18 בינואר 1985) הוא שחקן וקומיקאי אמריקאי, הידוע בדמותו של הכומר ג'ף בשלדון הצעיר, פיליפ בסדרת הטלוויזיה של HBO אימפריית הפשע, ורודי טרואיט בחשיפה לדרום.
קריירה
הוא החל את קריירת המשחק שלו ב-2008 כשגילם דמות בסרט "פולחן הכנות" סרט שיצא ישירות ל-DVD.
הוא הופיע בסדרות טלוויזיה כמו ממי, אל תסמוך על הכלבה מדירה 23, וחמוץ מתוק.
הוא הופיע בתור רודי טרויט בסדרת הדרמה חשיפה לדרום במשך עשרה פרקים. הוא גם גילם את פיליפ, משרת של בית תומפסון, בסדרה אימפריית הפשע.
הובי שיחק בתפקיד הכומר ג'ף דיפורד, כומר של הכנסייה בסדרת הטלוויזיה של CBS שלדון הצעיר. בשתי העונות הראשונות הוא היה דמות חוזרת, אך הוא הועלה לצוות השחקנים הראשי, החל מהעונה השלישית. אשתו האמיתית של הובי, מרי גריל, מגלמת את אשתו החדשה של הדמות בתוכנית.
חיים אישיים
הובי נשוי לשחקנית מרי גריל. לבני הזוג יש בנים תאומים בשם ארני ולייל.
דה יונג
דה יונג הוא שם משפחה הולנדי.
ספורטאי מצטיין
ספורטאי מצטיין הוא מעמד שמעניק צה"ל לספורטאים לקראת גיוסם. מעמד זה מקנה להם את האפשרות להמשיך להתאמן במקביל לשירותם הצבאי, וכך לשמור על כושרם. מעמד צה"לי זה הוא מעל מעמד "ספורטאי פעיל", ומתחת למעמד "ספורטאי עילוי".
היסטוריה
ההחלטה על הכרה במיועד לשירות ביטחון או לחייל כספורטאי מצטיין מסורה למיטב, על פי מכסות שקבע, ולפי המלצת המחלקה לספורט תחרותי במשרד התרבות והספורט. ההכרה מאפשרת לחייל לצאת לאימונים ולתחרויות, אף מחוץ לישראל, ובכך מתאפשרת המשך התפתחותו המקצועית. החייל חייב לעבור טירונות, ובמהלך שירותו, עליו להתייצב בבסיסו למשך 6 שעות ביום לכל הפחות. ניתן לשנות את מעמדו ולהעבירו למסלול שירות רגיל, אם אין עוד הצדקה להעניק לו מעמד של ספורטאי מצטיין. ספורטאים בודדים מדי שנה מקבלים מעמד של "ספורטאי עילוי", המאפשר את דחיית שירותם הצבאי, כדי שיוכלו להתאמן בחו"ל.
במהלך השנים נמתחה ביקורת על הסדר זה, שכן הוא מפלה לטובה את מי שעיסוקו בספורט, לעומת מי שעיסוקו בתחומים אחרים. מנגד, נטען, כי בניגוד לעיסוקים אחרים, התקופה בה יכול ספורטאי לעסוק בספורט מוגבלת בדרך כלל עד שנות ה-30 לחייו, ולעיתים אף פחות מכך, והתקופה שבין גיל 18 ל-21 היא קריטית להתפתחות הספורטאי. טיעון אחר הוא כי אין בשירות הצבאי של הספורטאים המצטיינים תרומה של ממש, שכן בשל הדרישה לשחררם לאימונים תדיר, רבים מהם מוצבים בתפקידי מינהלה כגון עובדי רס"ר. מנגד, נטען כי הספורטאים מהווים מודל לחיקוי עבור בני הנוער, ועצם שירותם בצבא יעודד בני נוער להתגייס כמותם.
בראשית 2008 אישרה הכנסת בקריאה ראשונה תיקון בחוק שירות ביטחון שיזם חבר הכנסת חיים כץ. לפי התיקון, ניתן יהיה להמיר את שירותו הצבאי של ספורטאי שהוכר כ"ספורטאי עילוי" בשירות לאומי בקהילות יהודיות בחוץ לארץ, או בשגרירויות ישראל. הצעת החוק זכתה לכינוי "חוק סהר", על שם הכדורגלן הישראלי בן סהר, ששיחק באותה עת בליגה האנגלית, אחת מהליגות הבכירות והנצפות בעולם הכדורגל. כמה מחברי הכנסת שהתנגדו להצעת החוק טענו כי הסדר מעין זה יש לקבוע בנוהלי הצבא, ולא בחוק, מחשש לאפליית אחרים ולמדרון חלקלק. בסופו של דבר הוחלט לא להמשיך לקדם את הצעת החוק, ולהמשיך להסדיר את מעמדם של הספורטאים המצטיינים בנוהל שגובש, ולפיו יתאפשרו הקלות נוספות, כגון דחיית גיוס לתקופה של עד ארבע שנים, קיצורו או פיצולו באופן שיאפשר אימונים בחו"ל (לימים התברר כי מעמדו של השחקן בן סהר בוטל והוא נדרש לשוב לשירות צבאי ככל חייל אחר בצה"ל. עניינו הוסדר מאוחר יותר והוא שוחרר משירות צבאי בחלוף 7 שנים כבעל מעמד של ספורטאי עילוי).
כיום, מעמדם של ספורטאים מצטיינים בצה"ל מעוגן בהוראות פנימיות של צה"ל ושל מנהל הספורט. ההוראות הללו כוללות תנאים מקדמיים, המהווים סף לבקשתו של ספורטאי לקבלת מעמד במהלך שירותו הצבאי. המעמד בדרך כלל מוסדר בטרם הגיוס ואולם אין מניעה כי יוסדר אף במהלכו של שירות צבאי, והכל בכפוף למספר המכסות המותרות בצה"ל לספורטאים פעילים ומצטיינים. בשנת 2015, המכסה הכילה כ-410 ספורטאים וספורטאיות. בשנת 2020, גדלה המכסה ל-700, ובשנת 2022 ל-850.
מסלול טאלנט
מסלול הטאלנטים מאפשר לחיילים המשרתים בו לקבל 90 ימי חופשה מיוחדת בשנה המיועדים לפיתוח הקריירה שלהם, לעומת 45 ימי חופשה מיוחדת אותם מקבלים אמנים פעילים לאותה המטרה.
בנוסף, "טאלנט" מופיע בהרכב משלו בהופעת סולו, והעדיפות תהיה שיופיע בפני לוחמי צה"ל, בזמן שאמנים פעילים מופיעים בהרכבים המוכרים- להקות.
קיימת הגבלה של 5 חיילים המוגדרים כטאלנטים בכל זמן נתון.
מי שלא יתאים למסלול ישובץ בתפקידי עידוד הגיוס ויופיע מול מועמדים לשירות ביטחון (מלש"בים).
אסתר עופרים
אסתר עופרים (נולדה ב־13 ביוני 1941) היא זמרת ישראלית-בינלאומית, הנחשבת לאחת מהזמרות הישראליות המצליחות והמוערכות ביותר בישראל ובעולם.
עופרים הופיעה בתחילה כאמנית סולו, ושרה בעברית, אנגלית, גרמנית, צרפתית, לאדינו, ובדיאלקטים שונים של יהודי אירופה. לאחר נישואיה בשנת 1961 עם אברהם רייכשטט (אבי עופרים) היא הקימה עמו את הצמד "אסתר ואבי עופרים". הצמד צבר עם השנים פרסום בינלאומי.
קורות חיים
עופרים נולדה בצפת בשם אסתר זייד לבית הלוי וגדלה בחיפה. היא בת למשפחה ותיקה מאוד בארץ שמוצאה מהעיר חלב שבסוריה. אחיה הצעיר הוא המוזיקאי נועם הלוי. בגיל 13 הופיעה לראשונה בהצגה ולמדה דרמה אצל פיטר פריי. בגיל 16 פגשה לראשונה את אבי רייכשטט (לימים: אבי עופרים; נפטר ב-2018), שלימד ריקוד באותה עת. בסוף שנות ה-50 התגייסה לצה"ל ונוצר קשר רומנטי בינה לבין אבי. השניים נישאו לאחר כמספר חודשים ובעקבות כך שוחררה אסתר מן השירות הצבאי.
תחילת הדרך
לאחר הנישואים עברה אסתר להתגורר עם אבי בדירת חמותה, והצטרפה לצמד "העופרים" שהקימו אבי רייכשטט ושמוליק קראוס ב-1958. לאחר הצטרפותה שינתה הלהקה את שמה ל"שלישיית העופרים" והופיעה באזור חיפה. עקב חילוקי דעות על חלוקת הרווחים, עזב קראוס את הלהקה תוך זמן קצר.
בסוף שנות ה-50 שיבץ הבמאי האמריקני אוטו פרמינגר את אסתר ואבי עופרים לתפקידי משנה בסרט "אקסודוס", שעלה לאקרנים בסוף שנת 1960. בשנת 1960 השתתפה אסתר בהצגה "אגדת שלושה וארבעה" בתיאטרון "הבימה" בתפקיד קציעה. בעזרת הרקדן והפנטומימאי סמי מולכו הצליח אבי עופרים לאפשר לצמד להופיע במועדון הלילה "עומר כיאם" ביפו. ראובן שפר, חבר רביעיית מועדון התיאטרון, סייע לזוג להופיע כאמני חימום במועדון התיאטרון בתל אביב, וזמן קצר לאחר מכן הובילו מופע משלהם, "מוסר עדין", בבימויו של אורי זוהר. בשנים 1960–1961 הקליטו שני אלבומים, הראשון נקרא "העופרים" והשני "מוסר עדין". האלבומים זכו להצלחה רבה ושירים רבים מתוכם, בהם של אריה לבנון, דן אלמגור, מאיר נוי ובני ברמן, הושמעו תדיר בקול ישראל.
הצלחתה של עופרים החלה לבלוט בשנת 1961, עת השתתפה בפסטיבל הזמר והפזמון השני בשנת 1961, בו זכתה בשני המקומות הראשונים בשיריה "שָׂאֵנִי עִמְּךָ", שכתבה פנינה אבני והלחין ועיבד צבי אבני, ו"נעמה" שכתב אברהם בר-עוז, הלחין שלמה בידרמן (בירן) ועיבד שמעון כהן. עופרים הקליטה בתקופה זו את שני אלבומי הסולו הראשונים שלה, "שירי ילדים" ו"היו לילות", ששיר הנושא שלו היה ללהיט פופולרי אף שבוצע כבר בשנות הארבעים של המאה ה-20 על ידי שלי שרונה מתיאטרון "כל הרוחות", אך מאז יציאת אלבומה של עופרים זוהה השיר עימה. שני האלבומים היו בעיבודו ובניצוחו של שמעון כהן. עם הצלחתה הוזמנה עופרים להצטרף לפרנק סינטרה בהופעותיו בישראל.
קריירה בינלאומית - צמד העופרים
בשנת 1962 הוחלט בקול ישראל לשלוח את אסתר לפסטיבל בסופוט שבפולין עם השיר "סתיו" ("כבר נושרים העלים...") של משה וילנסקי ושמשון חלפי. בפסטיבל היא הגיעה למקום השני בהפרש של עשר נקודות מהמקום הראשון והשיר היה השיר המושמע ביותר בישראל באותה שנה. הזוג התמקם בז'נבה שבשווייץ ושם הקליטה בעבור תחנת רדיו מקומית בזמן שאלבומה של עופרים "היו לילות" קצר הצלחה רבה בישראל.
שווייץ שלחה את עופרים לייצגה באירוויזיון שנערך בלונדון בשנת 1963. עופרים שרה בצרפתית את השיר T'en vas pas ("אל נא תלך") וכמעט שזכתה במקום הראשון, אלמלא שינתה נורווגיה את הצבעתה ברגע האחרון לטובת השיר הדני עקב טעות בהקראת השירים הזוכים והקראתם מחדש. "אל נא תלך" זכה להצלחה גדולה ותורגם לגרמנית ולאיטלקית. העופרים חתמו על חוזה הקלטות עם חברת פיליפס ההולנדית והצליחו בהולנד עם הגרסה האנגלית של "עוד ריקוד אחד". הצמד הקליט את האלבום הראשון שלו בארצות הברית "שירים מהעולם", הכולל את "לילה לילה" ו"אדמה אדמתי" של מרדכי זעירא.
במהלך השנים הבאות הופיעו העופרים באירופה ובארצות הברית, בעוד שקריירת הזמרה של אסתר נסקה גם כסולנית. בשנת 1964 הופיעה כבת הים בתוכנית טלוויזיה הולנדית בשיר Split Personality. התוכנית זכתה בפרס ורד הכסף (Silver Rose of Montreux) בשווייץ, ובשנת 1965 קיבלה בהולנד את פרס האדיסון והקליטה בארצות הברית אלבום שירי מחזות זמר עם תזמורת גדולה בעיבודו ובניצוחו של בובי סקוט.
עופרים תמיד שרה גם שירים שאהבה, הן כסולנית והן יחד עם בן זוגה, אך לא רצתה להמשיך ולהתפשר על שירים שהיא שרה. אבי משך לסגנון הדיסקו, שהיה מאוד פופולרי באותה תקופה ולחומר הומוריסטי כגון "סינדרלה רוקפלה", ואילו אסתר הסתייגה מכך. במרץ 1969 ערכו השניים קונצרט משותף אחרון בקלן, ולאחר מכן נפרדו השניים. אסתר נסעה לצילומים בארצות הברית ואבי עבר ללונדון, פנה לאמרגנות וניסה כוחו בהקלטת אלבום משלו. בהמשך הופיעה אסתר בברלין בתוכנית טלוויזיה והפיקה בכוחות עצמה אלבום סולו נוסף בחברת פיליפס. באלבום ניכר השינוי שהזמרת ייחלה לו. לא היו בו להיטי מצעדי פזמונים ובמקומם היו שירי לאדינו ושירי משוררים כמו "Bird On A Wire" של לאונרד כהן וגם שירים מתקופת הרנסאנס. האלבום כלל אף הוא שירים רבים שייזכרו כלהיטים, כגון שחרחורת ("Morenica") שמקורו בשיר לאדינו. האלבום לא זכה להצלחה מסחרית כפי שזכו לו האלבומים של הצמד, ואסתר אמרה אז "שהיא מקבלת זאת כמחמאה". בני הזוג עופרים התגרשו בנובמבר 1970.
ב 1970 השתתפה באלבום של סקוט ווקר "Til the Band Comes" וביצעה שם את השיר "Long About Now" שכתבו עדי סמל (שהיה האמרגן שלה אז) וסקוט ווקר. סקוט לא היה מוכן לבצע את השיר מכיוון שזה שיר המתנה של אישה לגבר שלה ו"עדיף שיושר ע"י אשה". באותה תקופה לקח עדי סמל גם את נינה סימון תחת חסותו בנוסף לווקר ועופרים.
חזרה לישראל
בשנות השבעים עופרים התגוררה והופיעה לעיתים קרובות בישראל. היא התראיינה רבות ברדיו ובעיתונות הישראלים וזכתה ב"פרס כינור דוד".
עופרים הופיעה לראשונה מאז חזרתה לישראל בשנת 1970 בהיכל התרבות בתל אביב, בערב יום העצמאות. הופעתה השנייה הייתה רק בשנת 1971, בחג פסח. בשנת 1972 הקליטה שני אלבומים חדשים. בראשון הקליטה עופרים שירי לאדינו רבים, שירים מתקופת הרנסאנס ושלושה שירים של מרדכי זעירא, ובשני הקליטה שירים של לאונרד כהן ועוד. עופרים הצטלמה לתוכנית טלוויזיה על רקע נופי הארץ בעבור הטלוויזיה הגרמנית בבימויו של אימו מוסקוביץ, וערכה סבב הופעות בישראל. החלק העברי של הופעתה בתל אביב יצא כאלבום "חי". באוקטובר 1973 התגייסה עופרים למאמצי מלחמת יום הכיפורים, והופיעה לפני חיילים פצועים ובבסיסי צה"ל.
בקיץ 1974 הופיעה אסתר עופרים בבנייני האומה בירושלים. הופיעה עם להקת הפלטינה בשנת 1975 ושרה שירים ישנים רבים בביצוע חדש משלה, בהם "הינך יפה רעייתי" של נעם שריף, ששרה במקור זמרת העם שולי הרולד, "הכניסיני תחת כנפך", "שיר החליל", "שני שושנים", "טעם המן" של יצחק אליה נבון, "מחמד לבבי" ו"יד ענוגה". בשנת 1977 שיתפה פעולה בסבב הופעות נרחב בישראל עם צוות "קצת אחרת", שכלל את יוני רכטר, שם טוב לוי, שלמה יידוב, שלמה גרוניך ואמן הגיטרה יוסי לוי. בשיריה עם "קצת אחרת" שרה זמר ישראלי עכשווי לצד שיריה הקבועים והאהובים על מעריציה. מאז ועד עתה מלווה אותה רכטר בכל הופעותיה בישראל ומחוצה לה.
חזרה לגרמניה
לאחר תקופה מוצלחת בישראל החליטה עופרים לנסות ולשחזר את תהילתה הבינלאומית. היא היגרה לגרמניה ב-1979, והקליטה שם את האלבום "Complicated Ladies" בשיתוף פעולה עם אברהרד שינר (Eberhard Schoener), אשר תרם לאלבום נופך של מוזיקה אלקטרונית ובכך עיצב מחדש את סגנונה המוזיקלי של עופרים לזמן קצר. עופרים נטשה סגנון זה לאחר מכן. בשנת 1982 נישאה בשנית לגרמני פיליפ פון סל (אז בן 22), עוזר במאי בטלוויזיה. פון סל היה דייר משנה שלה במינכן. הופיעה בניו יורק והקליטה שם את "האלבום הלבן" בעבור הד ארצי. באלבום זה שרה עופרים שירי משוררים של שלמה אבן גבירול, יונתן רטוש, חיים נחמן ביאליק, זלמן שניאור ועוד, וכמו כן גרסה נוספת של "היו לילות". בנה היחיד, דוד, נולד בניו יורק, בשנת 1983, שם שהו הוריו לצורך לימודי קולנוע של האב.