cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עומר בראדלי
ראשית חייו
בראדלי היה בנו של מורה. הוא נולד למשפחה ענייה במדינת מיזורי. לאחר שסיים את לימודי התיכון התכוון להירשם לאוניברסיטת מיזורי, אך במקום זאת העדיף ללמוד בווסט פוינט, אליה הגיע ב-1911. בראדלי היה בן חסותו של דווייט אייזנהאואר. יחד סיימו שניהם את לימודיהם בווסט פוינט בשנת 1915, במחזור שיצאו ממנו 59 גנרלים. במהלך לימודיו השתתף בנבחרת הבייסבול של 1914, שכל חבריה הגיעו בסופו של דבר לדרגת גנרל. בראדלי הצטרף לרגימנט הרגלים ה-14, והוצב לשרת בגבול ארצות הברית-מקסיקו, שם קיבל דרגת קפטן. עם הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה הוא הועבר למכרות הנחושת במונטנה, שם פגש את מרי אליזבת קווייל, שהפכה ב-28 בדצמבר 1916 לאשתו. באוגוסט 1918 הצטרף בראדלי לדיוויזיה ה-19 והיה אמור לצאת לאירופה, אך יציאתו בוטלה בשל מגפת השפעת הספרדית והסכמי שביתת הנשק. בשנים 1920–1924 לימד בראדלי מתמטיקה בווסט פוינט. בסיום תקופה זו קודם לדרגת מייג'ור ועבר קורס רגלים מתקדם בפורט בנינג שבג'ורג'יה. לאחר תקופת שירות קצרה בהוואי הוא למד בבית הספר לפיקוד ומטה, ולאחר מכן שב ב-1929 ללמד בווסט פוינט. ב-1936 קיבל דרגת לוטננט קולונל ועבר לשרת במחלקת המלחמה תחת פיקודו הישיר של ג'ורג' מרשל. ב-1941 קיבל דרגת בריגדיר גנרל (דילג על דרגת קולונל), ונשלח לפקד על פורט בנינג. ב-1942 קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה המוטסת ה-82, ולאחר מכן את הפיקוד על הדיוויזיה ה-28.
מלחמת העולם השנייה
בראדלי קיבל פיקוד על יחידת חזית רק בתחילת 1943, לאחר מבצע לפיד. הוא נשלח לתוניסיה, תחילה כנציגו האישי של אייזנהאואר. לאחר שקיבל מג'ורג' פטון את הפיקוד על הקורפוס האמריקאי ה-2, עם סיום המערכה בתוניסיה כבש את ביזרטה שבתוניסיה במאי 1943 ולקח למעלה מ-40,000 שבויים. הוא השתתף במבצע האסקי, הפלישה לסיציליה, בה נתקלו כוחותיו בהתנגדות גרמנית עזה, והצליחו להגיע למסינה רק לאחר 38 יום.
לאחר המלחמה
במשך שנתיים לאחר המלחמה עמד בראדלי בראש מינהל יוצאי המלחמה. ב-1948 התמנה לרמטכ"ל, ולאחר מכן היה הראשון שנשא בתואר מפקד הכוחות המשולבים. ב-22 בספטמבר 1950 היה לחייל החמישי והאחרון שהוענקה לו דרגת גנרל הצבא, ובמקביל התמנה ליו"ר נאט"ו. כראש המטות המשולבים היה בראדלי אחד ממבקריו החריפים של הגנרל מקארתור, מפקד כוחות האו"ם בקוריאה, על רצונו לגרור את מלחמת קוריאה לשטחה של סין. לאחר שטרומן הדיח את מקארתור מתפקידו באפריל 1951, אמר בראדלי בעדותו בקונגרס כי "סין האדומה אינה האומה החזקה המעוניינת בשליטה עולמית. לאמיתו של דבר, בעיני המטות המשולבים האסטרטגיה הזו הייתה מערבת אותנו במלחמה הלא נכונה, במקום הלא נכון, בזמן הלא נכון ומול האויב הלא נכון".
בראדלי פרסם את זיכרונותיו ב-1951 ובהם תקף, בין היתר, את טענתו של מונטגומרי כי ניצח בקרב על הבליטה. את שנותיו האחרונות בילה במרכז הרפואי על שם ויליאם בומונט, חלק מהמתחם בפורט בליס שבטקסס. ב-1 בדצמבר 1965 נפטרה אשתו של בראדלי מלוקמיה. שנה לאחר מכן נישא בראדלי מחדש לאסתר דורה "קיטי" בוהלר. ב-1970 יעץ בראדלי במהלך הפקת הסרט "פטון", שבו מגלם קארל מולדן את דמותו של בראדלי.
ב-1977 העניק לו הנשיא ג'רלד פורד את מדליית החירות הנשיאותית, העיטור האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית. בינואר 1981 הופיע בראדלי בציבור בפעם האחרונה בטקס השבעתו לנשיאות של רונלד רייגן. לאחר מותו הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
סוסו
סוֹסוֹ (בסינית: 搜搜, פין-יין: Sōusōu, באנגלית: Soso) הוא מנוע חיפוש סיני פופולרי, שהושק בשנת 2006. Soso בבעלות התאגיד הסיני Tencent. מנוע החיפוש Soso.com הוא אחד מאתרי הדגל של החברה, יחד עם Pegyou ו-QQ המצליחים.
בנובמבר 2014 היה האתר במקום ה-45 בעולם וה-11 בסין, על פי מדד Alexa. בשנת 2013 טנסנט השקיעה בחברת סוהו 448 מיליון $ לפיתוח מנוע חיפש שלה והפסיקה פיתוח של סוסו.
פשה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אבי פיטשון
אבי פיטשון (נולד ב-1968) הוא עיתונאי ומבקר מוזיקה ואמנות, סופר, אמן ואוצר. עשייתו לאורך השנים, על מופעיה השונים, נוטה לעיסוק בתת-תרבות ובתרבות-נגד, חתרנות, מחתרתיות ומחאה אמנותית. נכון ל-2021, משמש פיטשון כמבקר האמנות וסגן עורכת במוסף גלריה של עיתון ״הארץ״.
מוזיקה
בשנים 1987–1991 היה פיטשון סולן להקת הפאנק (Punk) נ"מ. בשנים 1992–1998 היה פיטשון סולן להקת הרוק הכבד "נשרפת״ שבה היו חברים גם יריב פרלמוטר (גיטרה), ערן ויינשטיין (בס) ואופיר ספאק (תופים). עשרים שנים לאחר הפסקת פעילותה, קיימה הלהקה במרץ 2018 הופעת איחוד.
עשייה אמנותית
פיטשון הוגדר כאחד מהיוצרים הבולטים בסצנת השוליים של שנות ה-80 וה-90 בתל אביב וכאחד ממבשריה של סצנת הפאנק הישראלית בפרט. ביטוי לכך ניתן לראות בין השאר בתפקיד המרכזי שמילא פיטשון כאמן וככותב בקטלוג התערוכה ״ובסוף נמות״- פרויקט מוזיאלי רחב היקף למיפוי העשור החמישי באמנות במדינת ישראל לרגל 60 שנות עצמאותה.
בין התערוכות שאצר:
בין התערוכות שהציג בהן:
כתיבה
טקסטים פרי עטו של פיטשון פורסמו במגוון עיתונים ובכתבי עת לאמנות כגון מגזין ״סטודיו״. בשנת 2014 ראה אור ספר הביכורים של פיטשון, ״ג׳וני הרקוב ומלכת הצמרמורת- תרבות נגד בבריחה מהישראליות״, בהוצאת רסלינג.
שברולט קמארו הדור הרביעי
שברולט קמארו הדור הרביעי היא מכונית פוני, שיוצרה על ידי יצרנית הרכב האמריקאית שברולט בין השנים 1993–2002.
גרסאות שברולט קמארו מהדור הרביעי
קמארו SS
דגם ה- SS קיבל מנוע LT4 V8 בעל הספק של 330 כ"ס ו- 340 ליברות. 100 מכוניות הוקצו לשוק האמריקאי בעוד 6 מכוניות נמכרו לקונים קנדיים. השניים הנותרים היו אבות טיפוס. ה- קמארו LT4 היה הקמארו המהיר ביותר שנבנה במפעל, וגם היקר ביותר שנמקר ב-40,000 דולר.
דגם Z28 הוא בעל הביצועים הגבוהים של הקמארו אשר כולל מנוע LT1 V8 בעל הספק של 275 כ"ס.
מערכת מודולרית מוטסת לכיבוי שריפות
מערכת מודולרית מוטסת לכיבוי שריפות (באנגלית Modular Airborne FireFighting System ובראשי תיבות MAFFS) היא יחידה עצמאית המשמשת לכבאות אווירית וניתנת להטענה על מטוס C-130 הרקולס.
המערכת מאפשרת כיבוי שריפות מן האוויר, תכונה החשובה למשל בשרפות יער, שלעיתים קרובות אין גישה אליהן מן הקרקע. המערכת ניתנת להטענה על כל מטוס הרקולס מדגם E או H המצויד במערכת הטענה מסוג USAF 463L. בשעת הצורך ניתן אפוא להסב לכיבוי שריפות מטוסים צבאיים המשמשים ביומיום למשימות אחרות.
המערכת פותחה על ידי חברת FMC Corporation בשנת 1970, בעקבות שריפות הענק במחוז סן דייגו, בקליפורניה. טיסת המבחן הראשונה הייתה בשנת 1971. המערכת מיוצרת על ידי חברת Aero Union. הדגם הראשון של MAFFS2 נבנה בשנת 2007, ונכנס לשימוש בשנת 2008.
קאולון
חצי האי קאולון מחובר לטריטוריות החדשות בצפון, המתחברות לשטח סין גופא מעבר לנהר סאם צ'אן.
משמעות השם
האגדה מספרת כי קיסר סין האחרון של תקופת שושלת סונג הדרומית, נתן לחצי האי את שמו, כשעמד על גבעה ואמר "רואה אני שמונה דרקונים" (בסינית לון - דרקון) כשכוונתו הייתה לשמונה הגבעות המתנשאות בחצי האי (פסגת קאולון, דונג שאן, מצבת טייט, היכל המקדש, רכס החד-קרן, סלע האריה, היכל המשואה וקינו של קרואו). אחד מפקודיו אמר "אני רואה תשעה דרקונים" כשכוונתו הייתה לקיסר העומד לפניו. מאז, כך לפי האגדה, נקרא המקום גַאו (תשע) לוּן (דרקון).
היסטוריה
חלקה הדרומי של קאולון והאי סטונקאטרס, הועברו לבריטניה מידי שושלת צ'ינג כחלק מההסכם שנחתם בועידת פקין. במשך שנים רבות נודע חצי האי כאזור בלתי מפותח, אשר שימש את הבריטים בעיקר כאזור ציד-נמרים.
החלק הצפוני המכונה קאולון החדשה, הוחכר לבריטים בשנת 1898 כחלק מהטריטוריות החדשות למשך 99 שנה. עם זאת, במהלך השנים הפכה קאולון החדשה למזוהה עם קאולון, ולא כחלק מהטריטוריות החדשות, למעט רשויות המס שעדיין מחשיבות את קאולון החדשה כחלק מהטריטוריות החדשות.
פיתוחה של קאולון החל בתחילת המאה ה-20, עם הקמתה של רכבת קאולון-קנטון, נמל קאולון ונמל התעופה קאי טאק. בניינים גבוהים רבים החלו להבנות בקאולון, וקאולון נודעה כאזור דחוס, בעיקר אחרי מלחמת העולם השנייה, כאשר נבנו משכנות עוני לפליטים שברחו מסין. ב-1 ביולי 1997 הוחזרה קאולון לרפובליקה העממית של סין, יחד עם הטריטוריות החדשות והאי הונג קונג.
אזורים
קאולון מחולקת לחמישה אזורים:
ויה אוגוסטה
ויה אוגוסטה (לטינית Via Augusta) הייתה דרך רומית שחצתה את חצי האי האיברי מהעיר גאדס (כיום קדיס) בספרד לחופו של האוקיינוס האטלנטי בדרום, ועד להרי הפירנאים בצפון, אותם חצתה סמוך לים התיכון והתחברה לוויה דומיטיה (Via Domitia). אורכה של הדרך, שהייתה ציר התנועה החשוב ביותר בחצי האי בתקופה הרומית היה כ-1,500 ק"מ, והיא נקראה על שמו של הקיסר אוגוסטוס שהורה על חידושה בין השנים 8 לפנה"ס ו-2 לפנה"ס.
בין הערים אותן חיברה הדרך נמנו קרתגו החדשה (כיום קרטחנה), ולנטיה (ולנסיה), טאראקו (טרגונה), ברקינו (ברצלונה) וגרונדה (ז'ירונה). מהדרך התפצלו דרכים משניות שהגיעו להיספליס (סביליה), אמריטה אוגוסטה (מרידה) ולקורדובה.
הכבישים המודרניים N340 ו-A7 בספרד, עוברים לאורך חלק מהתוואי של ויה אוגוסטה.
חנקן טורקסטני
חַנְקָן טוּרְקֶסְטָנִי (שם מדעי: Lanius phoenicuroides) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת החנקניים. הוא מקייץ ומקנן במערב ובמרכז אסיה, וחורף בדרום חצי האי ערב ובאזורים במזרח ומרכז אפריקה.
טקסונומיה ואטימולוגיה
שם הסוג, Lanius, נגזר מהמילה הלטינית ל"קצב", בשל הרגלי האכילה של החנקן: הוא נוהג לשפד את טרפו ולקרוע ממנו פיסות. שם המין הספציפי phoenicuroides מגיע משמה המדעי של החכלילית, Phoenicurus, והסיומת היוונית -oides, שמשמעותה "דומה"; בשל זנבו האדום, בדומה לזנבה של החכלילית.
המין תואר לראשונה על ידי הרמן שאלו בשנת 1875. הטיפוס על-פיו תואר המין נאסף בשימקנט שבדרום קזחסטן. שאלו קרא למין החדש Otomela phoenicuroides. נכון לעכשיו (2023) איגוד האורניתולוגים הבין-לאומי מפרטת את חנקן טורקסטני בסוג חנקן כמין נפרד. במשך תקופה ארוכה נחשב החנקן הטורקסטני לתת-מין חנקן ערבות. עם זאת, שני הטקסונים הללו נבדלים זה מזה בניצוי, בנוסחת הכנפיים, בזמני חיוף הנוצות ובמסלולי הנדידה, ויש גם דיווחים על הבדלים בקולות. רצפי ה-mtDNA של שני הטקסונים הללו נבדלים בכ-4%.
בשנת 1930 האורינתולוג הרוסי בוריס שטגמן הפריד בין 4 תת-מינים של חנקן ערבות: L. i. isabellinus, L. i. phoenicuroides, L. i. speculigerus ו- L. i. tsaidamensis. סיווג זה התקבל על ידי מחברים מאוחרים יותר עד Cramp and Perrins (1997). אולם קודם לכן, מחברים רוסיים - כמו קורלוב (1970), סטפניאן (1990), קריוקוב (1995) ופאנוב (1996) - הפרידו את החנקן הטורקסטני למין עצמאי. כיום התת-מין L. i. speculigerus אוחד עם התת-המין הטיפוסי L. i. isabellinus. בנוסף, תואר תת-מין שלא התקבל בשם L. p. karelini (Bogdanov, 1881 ) , אשר עשוי לכלול צורות היברידיות של חנקן טורקסטני וחנקן אדום-גב הנובעות מאינטרוגרציה (, מעבר של גֶן ממאגר גנים של מין ביולוגי מסוים למאגר אחר (באמצעות רביית כלאיים)). ללא קשר לטקסונומיה של תת-מין זה, ידוע כי חנקנים טורקסטנים מקיימים רביית כלאיים עם מיני חנקנים אחרים. אצל פרטים התואמים בניצויים לתת-מין המוצע L. p. karelini או לבני הכלאיים אין לעולם נוסחת כנף בטווחי ביניים בין המינים הללו, אלא היא תמיד אופיינית לחנקנים טורקסטנים; יתרה מזאת, לא ניתן להסביר את כל הבדלי הנוצות בין טורקסטנים "טיפוסיים" לבין פרטים המשוערים ככלאיים כתוצאה של רביית כלאיים בלבד.
תיאור
אורך הגוף 16.5–18 ס"מ; טווח משקל הגוף נמדד בטווח של 25–38 גרם אצל 20 זכרים ו-26.3–34 גרם אצל 8 נקבות; ובפרטים החורפים בקניה – 19.4–32.1 גרם (עם זאת, טווח תפוצה זה כולל גם לפחות כמה חנקני ערבות). שלא כמו במקרה של חנקני ערבות, אצל חנקן טורקסטני אין דו-צורתיות זוויגית המתבטאת בשוני בממדי הגוף. אצל זכר בוגר הכיפה ברובה בצבע חום-חלוד; אך קיימת שונות אצל הפרטים, צבעם יכול לנוע בין גוונים שונים של חום, חום-אפור, או אפור לחלוטין. על הפנים ישנה מסכה שחורה. אצל פרטים טיפוסיים הגב חום, ובאלה מהמופע הצבעוני יותר - חום חולי ובהיר יותר. חלקו התחתון של הגוף לבן ובדרך כלל עם גוון חלוד או ורדרד. פס-הגבה לבן, צר ומובחן משאר הנוצות.
הנקבות שונות באופן מובהק מזכרים. יש להם צבע תחתון לבנבן של הגוף, עם פספוס רוחב כהה על החזה ובצדדים. צבע המסכה על הפנים יותר אפור-חום מאשר שחור, ובאזור שלפני העין המסכה נעדרת או מוגבלת למדי. בדומה לזכר הגבה מנוגדת לשאר הנוצות, אך פחות בולטת. קיימת שונות אינדיבידואלית בין נקבות, ולחלקן אין כמעט פספוס בחלקים התחתונים. אצל בוגרים משני הזוויגים הקשתית חומה, והמקור והרגליים בצבע שחור-חום.
תפוצה
החנקן הטורקסטני מקנן החל ממרכז ומזרח קזחסטן (אם כי הוא אינו נצפה בערבות בחלקה הצפוני) ועד לאזור הממוקם מזרחית לים הכספי, צפון-מזרח, מזרח ודרום איראן, אפגניסטן, פקיסטן (החלק הצפוני, כנראה גם ממערב לנהר האינדוס) והקצה הצפון-מערבי של סין (צפון-מערב שינג'יאנג). הוא חורף בחצי האי ערב, בצפון-מזרח ומזרח אפריקה, ובמספרים קטנים יותר במרכז אפריקה (מערבה עד ניז'ר וקמרון) ומערב אפריקה. קיימים כנראה גם שטחי חריפה בדרום איראן ומזרחה עד צפון-מערב הודו. על פי ההערכות של BirdLife International, טווח התפוצה של המין משתרע על פני 5.67 מיליון קמ"ר. תחום התפוצה של החנקן הטורקסטני אינו חופף לזה של חנקן ערבות, זאת על-אף שברכס טיין שאן מפרידים ביניהם שני רכסי הרים מקבילים ברוחב 150 ק"מ בלבד.
תצפיות בישראל
נדיר ביותר, נצפה מדי כמה שנים בעיקר בדרום הארץ, ובעיקר באביב:
אקולוגיה והתנהגות
בית הגידול של חנקן טורקסטני הוא בעיקר אזורים חמים ויבשים, כולל מדבריות למחצה ומדבריות. עם זאת, הם נמצאו בסביבות רבות אחרות. אלה כוללים סוגים שונים של יערות - על גדות נהר, נשירים, או שנוצרו על ידי חמד שחור ( Haloxylon ammodendron) - או סתם רצועות יער, סבך שיחים, גנים, גדות ליד שטחים פתוחים או מטעים. חנקנים אלה שוכנים הן באזורי שפלה והן באזורים הרריים; במערב טיאן שיין עד לרום של 2500–2700 מטר מעל פני הים (מקסימום עד 3500 מטר). הם נצפים שם בין ערערים נמוכים מעורבים ביערה.
החנקן הטורקסטני נוהג לקנן בעצי אשל הגדלים על בגדות נהר, מקבצי שיחים בערבות יבשות, ערער, חמד (Haloxylon), משמש (Prunus armeniaca), עצי תפוח (Malus), צפצפה (Populus), פיסטוק (Pistacia vera), Caragana, יצהרון מכסיף (Elaeagnus angustifolia), דובדבן (Cerasus), וברברית (Berberis). אין הרבה מידע זמין על מזונם של חנקנים טורקסטנים המתייחס אליהם באופן חד-משמעי, וגם לא לחנקני ערבות. כמוהם, כנראה שהם אוכלי חרקים בלבד.
קינון
חנקנים טורקסטנים מקיימים מחזור גידול אחד בשנה. עונת הקינון מתחילה בדרום טורקמניסטן בסוף אפריל, בחלק הקזחי של הרי אלטאי - בסוף מאי, בפקיסטן - מאמצע אפריל עד אמצע יוני. לפי מקור אחד, ישנה חפיפה בטריטוריות של זוגות, ולפי מקור אחר - זוגות מקננים בטריטוריות מבודדות, במרחק של 100 עד 300 מטר זה מזה. הקן ממוקם בגובה 0.3–7 מטר מעל פני הקרקע. הקן עשוי מגבעולי דשא יבשים, ומרופד בעשבים רכים. התטולה מכילה 4 עד 8 ביצים, אבל לרוב 5 או 6. טווח המידות שנמדדו ל-87 ביצים היה 21–24 על 15.6–17.8 מ"מ (בממוצע 22.15 על 16.37 מ"מ). לקליפה צבע אדמדם או קרמי, והיא מעוטרת בדוגמאות חומות-אדמדמות ואפורות, בצפיפות גבוהה יותר בקצה הרחב. הדגירה נמשכת 15–16 ימים. הנקבה דוגרת לבדה, כשהזכר עוזר בהאכלתה. שני ההורים משתתפים בגידול והאכלת הצעירים. הגוזלים פורחים בגיל 13–14 ימים.
סטטוס ואיומים
ה-IUCN מסווג את מצב השימור של המין כ"ללא חשש" החל משנת 2016. טרם נערך אומדן לאוכולוסייה העולמית, אך המין אינו נדיר ברמה העולמית. הארגון BirdLife International מחשיב את מגמת האוכלוסייה כיציבה בשל היעדר איומים ניכרים.
שונית קינגמן
שונית קינגמן (באנגלית: Kingman Reef) היא שונית אלמוגים טרופית בשטח של כקילומטר רבוע, באמצע הדרך בין הוואי לסמואה האמריקאית. השונית נמצאת בנקודה הצפונית ביותר של איי הקו הצפוני, ומהווה טריטוריה של ארצות הברית בשליטת צי ארצות הברית.
השונית סגורה לציבור.
היסטוריה
השונית התגלתה בשנת 1798 על ידי רב החובל אדמונד פאנינג במסעו על אונייתו "בסטי". השונית שמופתה על ידי רב החובל וו. א. קינגמן בשנת 1853 ונקראת על שמו, סופחה רשמית לארצות הברית ב-10 במאי 1922.
גאוגרפיה
אורך קו החוף של השונית, בשעות שפל הוא כ-3 ק"מ. גובה השונית מעל פני הים הוא מטר אחד בשעת שפל, ובשעת הגאות מכוסה השונית מים. השונית מקיפה לגונה עמוקה בה ניתן לעגון.
כלכלה
השונית אינה מיושבת ואין בה משאבים טבעיים. חברת התעופה פאן אמריקן השתמשה בלגונה בין השנים 1937–1938 כתחנת עצירה בין הוואי לסמואה האמריקאית וכן כנקודת עצירה של מטוסים ימיים בדרכם לניו זילנד.
פיטר סלארס
פיטר סלארס (באנגלית: Peter Sellars; נולד ב-27 בספטמבר 1957) הוא במאי תיאטרון אמריקאי הידוע בבימויו העכשווי והייחודי לאופרות ולמחזות קלאסיים ועכשוויים. סלארס הוא פרופסור באוניברסיטת UCLA, שם הוא מלמד על אמנות כפעולה חברתית ועל אמנות כפעולה מוסרית.
תחילת הקריירה האמנותית והמשכה
סלארס נולד בפיטסבורג, פנסילבניה. הוא למד באקדמיית פיליפס ואחר כך באוניברסיטת הרווארד, שם השלים את לימודיו בשנת 1979. מאוחר יותר למד ביפן, בסין, ובהודו.
בהיותו סטודנט לתואר ראשון, הוא הציג גרסה של תיאטרון בובות למחזור הטבעת של ריכרד וגנר, וכן הפקה מינימליסטית של "שלוש אחיות" של צ'כוב, עם עצי ליבנה על הבמה ונוקטורנים של שופן בפסנתר כנף תלוי באוויר.
ההפקה של סלארס ל"אנטוניוס וקלאופטרה" בבריכת השחייה של הרווארד משכה את תשומת לבה של התקשורת גם מעבר לקמפוס, כפי שקרה לאחר מכן בהפקה הטכנו-תעשייתית של המלך ליר, אשר כללה מכונית לינקולן קונטיננטל על הבמה. בשנת הלימודים האחרונה שלו הוא ביים הפקה של המפקח הכללי של ניקולאי גוגול בתיאטרון הרפרטוארי האמריקני בקיימברידג', מסצ'וסטס. אחר כך, בקיץ 1980, ביים סלארס את דון ג'ובאני בליהוק, בתלבושות ובמבנה של סרט בסגנון הבלאקספלויטיישן, כאשר דון ג'ובאני חוגג כמעט-עירום (בתחתונים בלבד) ומזריק הרואין. העיתון חדשות האופרה כינה את ההפקה הזאת "ונדליזם אמנותי". בחורף 1980, ביים סלארס, שוב בתיאטרון הרפרטוארי האמריקני, את אורלנדו של גאורג פרידריך הנדל. הפקה זו מיקדה אליו את תשומת הלב הכללית באמריקה, אולי בגלל הרעיון החדשני למקם את האופרה כולה בחלל החיצון.
סלארס ביים את השייקספיר קומפני בבוסטון בעונה של 1983–1984. ב-1984, בגיל 26, הוא נתמנה לבמאי ולמנהל התיאטרון הלאומי בעיר וושינגטון די. סי., והחזיק במשרה זו עד 1986. ב-1990 ו-1993 הוא היה המנהל האמנותי של הפסטיבלים בלוס אנג'לס והציג בהם עבודות של אמנים מוכשרים כמו הבמאי האיראני Reze Abdoh והמחזאי Frank Ambriz.
בהמשך, ביים סלארס בדרכו החדשנית סדרת אופרות של מוצרט: את "כך עושות כולן" מיקם בתוך מזנון בקייפ קוד, את "נישואי פיגארו" בדירת פאר במגדל טראמפ בניו יורק, ואת "דון ג'ובאני" ברובע הארלם הספרדית, כאשר השחקנים והתלבושות היו בסגנון סרטי הבלאקספלויטיישן. הפקות אלו זכו לשבחי הביקורת, הן תועדו באוסטריה ב-1989 על ידי ORF, ולאחר מכן צולמו לטלוויזיה על ידי PBS. בהמשך, שוחזרו הפקות אלה ב-MC93 Bobigny בפריז וב-Gran Teatre del Liceu בברצלונה.
סלארס ביים את הסרט "The Cabinet of Dr. Ramirez", סרט אילם בצבעים בהשתתפות ג'ואן קיוזאק, פיטר גלאגר, Ron Vawter ומיכאיל ברישניקוב. הוא גם השתתף בכתיבת התסריט להמלך ליר בבימויו של ז'אן-לוק גודאר.
סלארס הוזמן לפסטיבלי האופרה בזלצבורג ובגיילנדבורן והציג שם הפקות של אופרות מהמאה ה-20, ובהן "פרנציסקוס מאסיזי" של אוליבייה מסייאן, "מאטיס הצייר" של פאול הינדמית, "Le Grand Macabre" של ג'רג' ליגטי, ובבכורה עולמית את "ניקסון בסין" ו"מותו של קלינגהופר" של ג'ון אדמס ואליס גודמן, ואת האופרה הראשונה של Kaija Saariaho ושמה "L'amour de loin". סלארס היה מעורב בפרויקטים נוספים, ובהם הבימוי לאופרה "יוליוס קיסר" ולאורטוריה "תאודורה" של הנדל, ול"מעשה בחייל" של סטרווינסקי עם התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס בניצוחו של אסה-פקה סאלונן.
ב-1993 ביים סלארס את ההפקה הידועה של המחזה "הפרסים" בפסטיבל אדינבורו, שהציגה את המחזה כתגובה למלחמת המפרץ של השנים 1990–1991. ב-1998 קיבל סלארס את פרס ארסמוס על עבודתו המשלבת מסורות אירופאיות ואמריקניות באופרה ובתיאטרון. ב-2005 קיבל סלארס את הפרס ע"ש Dorothy and Lillian Gish, המוענק מדי שנה ל"איש או האישה אשר תרמו באופן משמעותי ליופיו של העולם, להנאה מהחיים ולהבנתם".
סלארס שיחק בתפקידים קטנים בסדרות הטלוויזיה מיאמי מחלק מוסר (ב-1985) ו-The Equalizer (ב-1988).
בשנים האחרונות
באוגוסט 2006 ביים סלארס את האופרה הבלתי גמורה של מוצרט "Zaide" במרכז לינקולן בניו יורק. בשלהי 2006 שימש סלארס כמנהל האמנותי של The New Crowned Hope Festival בווינה, אוסטריה, כחלק מ"שנת מוצרט" בעיר זו. בתחילת 2009 היה סלארס אוצר-שותף בתערוכת אמנות עכשווית בקליפורניה של האמן האתיופי Elias Simé. בסתיו 2009 הוא העלה בתיאטרון הציבורי של ניו יורק את אותלו בכיכובו של פיליפ סימור הופמן כיאגו. ב-2011 ביים סלארס את האופרה של ג'ון אדמס "ניקסון בסין" עבור המטרופוליטן אופרה. באותה שנה הוא גם ביים את האופרה גריזלדה של ויוואלדי בפסטיבל האופרה בסנטה פה, ניו מקסיקו. סלארס גם כתב את הליברטו לאופרה של ג'ון אדמס "Girls of the Golden West", בהשראת האופרה של פוצ'יני "הנערה מן המערב".
התגובות ליצירתו
מבקריו של סלארס טענו נגדו שהוא סוטה יותר מדי מכוונת המחברים. ג'רג' ליגטי מאוד לא אהב את ההפקה של סלארס ב-1997 ל"Le Grand Macabre", למרות שהיה שותף להפקה ברוב החזרות, דבר שהעלה חשד שהביקורת נועדה למשוך תשומת לב להפקה. לעומת זאת, Saariaho אהבה מאוד את ההפקה בשנת 2000 של האופרה שלה "L'amour de loin. בשנת 2006 ביים סלארס אופרה נוספת של Saariaho ושמה "Adriana Mater".
זמרת הסופרן הגרמנייה הדגולה אליזבת שוורצקופף אמרה על סלארס: "ישנם שמות שאיני רוצה לשמוע בביתי. אל תבטאו את השם הזה בנוכחותי. ראיתי מה הוא עושה, וזה פשע. כפי שבעלי נהג לומר, עד כה איש לא העז להיכנס למוזיאון הלובר ולרסס גרפיטי על המונה ליזה. אבל ישנם כמה במאי אופרות שמרססים גרפיטי על יצירות מופת".
אוטו נתן
אוטו נתן (בגרמנית: Otto Nathan; 15 ביולי 1893 - 27 ביולי 1987) היה כלכלן גרמני שברח לארצות הברית ולימד באוניברסיטת פרינסטון (1933-1935), אוניברסיטת ניו יורק (1935-42), וואסר קולג' (1942-44) ואוניברסיטת הרווארד (1946-52).
חייו
נתן יליד, גרמניה, קיבל את תואר הדוקטורט ב-1920. הוא עבד בתחום הבנקאות בלונדון ובבריסל, ובין השנים 1920 ל-1933 היה יועץ כלכלי במשרד לסטטיסטיקה בממשלה הגרמנית ובשנת 1927 היה שליח הגרמני לוועידת הכלכלה העולמית בז'נבה. מכיוון שהיה סוציאליסט, לאחר עלית היטלר לשלטון ברח מגרמניה לארצות הברית. הוא שירת בממשל הובר ורוזוולט וחיבר דוחות כלכליים על גרמניה הנאצית.
נתן היה חבר קרוב של אלברט איינשטיין, במשך שני העשורים האחרונים לחייו. הוא פגש את איינשטיין לראשונה בפרינסטון לאחר ששניהם ברחו מגרמניה בתחילת שנות ה-30, ומהר מאוד התפתחה ביניהם ידידות קרובה. גם לאחר שעזב את פרינסטון המשיך להתכתב עמו, ואף שימש לאיינשטיין יועץ משפטי בנושאים אישיים ופיננסים.
איינשטיין מינה את נתן כנאמן שותף לעזבונו יחד עם מזכירתו, הלן דוקאס, וכמוציא לפועל של העיזבון. השניים ליקטו ואיתרו חומרים, מכתבים וכתבי יד לארכיון במשך שנים רבות לאחר מותו של איינשטיין ב-1955. נתן שמר בקנאות על מידע שחשף פרטים אישיים מחייו של איינשטיין והגיע לבית משפט כדי למנוע פרסומים הקשורים לחייו האישיים. בדצמבר 1981 שישה שבועות לפני פטירתה של דוקאס, הארכיון הועבר לאוניברסיטה העברית. מכוון שנתן נחשד באהדה לקומוניזם, הוא נתקל גם בבעיות בארצות הברית בתקופת המקרתיזם. ב-1955 נמנעה ממנו קבלת דרכון כדי לצאת לאירופה לאסוף חומרי ארכיון ולהשתתף בחגיגות חמישים השנה לתורת היחסות בברן. רק כעבור שנתיים וחצי, ובהתערבות בית המשפט, הסכים הממשל להנפיק לו דרכון.
בשנת 1960 פרסם את הספר "Einstein on Peace", אסופה ראשונה של כתבים ומכתבים של איינשטיין שערך ותרגם ביחד עם היינץ נורדן ועסקו במחשבה המדינית והפוליטית של איינשטיין.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
קוסטה דאורדה
קוסטה דאורדה (בקטלאנית: Costa Daurada; בספרדית: Costa Dorada; באופן מילולי: "חוף הזהב") הוא שמה של רצועת חוף באורך של 216 ק"מ לאורך הים התיכון, המשתרעת לאורך מחוז טרגונה בקטלוניה שבצפון-מזרח ספרד, בין העיירות קוניט ואלקנאר. רצועת החוף ידועה כיעד מרכזי לתיירות ונופש בספרד, וקרויה על שם צבע החול בחופים. לאורך הרצועה מצויות ערי נמל וערי קיט רבות, ביניהן טרגונה, סלו, קומרוגה וקלאפל.
הר סבייניו
הר סבייניו (בשפת הקינירואנדה : Sabyinyo) הוא הר געש כבוי בהרי וירונגה שבמזרח אפריקה. ההר נמצא צפון מזרחית לאגם קיוו, אחד מהאגמים הגדולים של אפריקה, וממערב לאגם בוניוני שבאוגנדה. פסגת ההר, הנמצאת 3,669 מטר מעל הים, מסמנת את הגבול בין רואנדה, אוגנדה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. כמו כן, יש לפסגה משמעות דתית בעיני השבטים המקומיים. ההר נמצא גם בשמורות הטבע הפארק הלאומי וירונגה, הפארק הלאומי הרי הגעש, והפארק הלאומי מגוהינגה גורילה.
מורדות ההר הם אחד מבתי הגידול של גורילת ההרים הנמצאת בסכנת הכחדה. ההר קיבל את הכינוי המקומי "שיני הזקן", מכיוון שפסגתו נראית כמו שיניים שחוקות בניגוד לפסגות ההרים הסמוכים באותו הרכס.
ויל קלייבורן
ויליאם דיילן "ויל" קלייבורן (, נולד ב-17 במאי 1990) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסמול פורוורד בקבוצת אנאדולו אפס, המתמודדת בליגת העל הטורקית וביורוליג. גובהו 2.01 מטרים.
קריירה
קלייבורן למד ושיחק בשלוש אוניברסיטאות - מכללה קהילתית מרשלטאון, אוניברסיטת יוטה ואוניברסיטת המדינה של איווה.
בשנת 2013 חתם קלייבורן על חוזה לשנתיים בקבוצת רטיופארם אולם מליגת העל הגרמנית.
ב-2015 חתם בהפועל חולון, ובעונת הוביל את קלעי ליגת העל הישראלית עם 20.9 נקודות בממוצע למשחק ולאחר מאמצים רבים השאיר אותה בליגת העל.
לקראת עונת חתם בדרושפאקה מליגת העל הטורקית, אותה אימן דייוויד בלאט. בסיום העונה עבר לצסק"א מוסקבה בעונת 2018/19 הוביל את צסק"א לזכייה ביורוליג, תוך כדי זכייה בתואר השחקן המצטיין של הפיינל 4, בעונת 2019/20 נפצע וחזר עונה לאחר מכן.
חנה ואחיותיה
חנה ואחיותיה (באנגלית: Hannah and Her Sisters) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה קומית בבימויו של וודי אלן. בסרט משחקים מיה פארו, ברברה הרשי, דיאן ויסט, מייקל קיין ווודי אלן.
במשך זמן רב נחשב הסרט למכניס ביותר של אלן, אפילו יותר מסרטים כמו "הרומן שלי עם אנני" (1977) ו"מנהטן" (1979). אולם השיא נשבר על ידי הסרט "חצות בפריס" (2011) שהכניס כ-150 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר; התסריט המקורי הטוב ביותר לאלן, שחקן המשנה הטוב ביותר לקיין ושחקנית המשנה הטובה ביותר לויסט. בנוסף הסרט היה מועמד לעוד ארבעה פרסים נוספים. הסרט הפך לסרט הראשון מאז הסרט "ג'וליה" (1977) והאחרון עד הסרט "פייטר" (2010) שזכה בשתי הקטגוריות לשחקני המשנה.
עלילה
במשך הסרט נפרשות מערכות היחסים בין האחיות. בסוף הסרט, חנה ואליוט נשארים כזוג ללא ידיעתה של חנה על הבגידה של אליוט ולי. מיקי, שעבר מסע לחיפוש אלוהים מתחתן עם הולי שהחליטה לעסוק בכתיבה. לי התחתנה עם מרצה שהיא פגשה באוניברסיטת קולומביה.
הכנסות
הסרט יצא לאקרנים ב-7 בפברואר 1986 ב-54 אולמות קולנוע והכניס כ-1,265,826 דולר בסוף השבוע להוצאתו. ב-14 במרץ הקרנות הסרט התרחבו ל-761 אולמות קולנוע. הסרט הכניס בארצות הברית 40,084,041 דולר והפך לאחד הסרטים המכניסים ביותר של וודי אלן.
הסרט יצא לאור בהפצה לא מוגבלת בפסטיבל הקולנוע בקאן 1986.
ביקורות
הסרט זכה לביקורות מהללות. הוא דורג עם ציון של 93% באתר "Rotten Tomatoes" בהתבסס על 42 ביקורות. האתר "מטֵקריטיק" דירג את הסרט עם ציון של 90 מתוך 100. רבים מהמבקרים דירגו את הסרט כטוב ביותר לשנת 1986.
הסרט היה מועמד לרשימות מאה שנים... מאה סרטים, מאה שנים... מאה קומדיות ומאה שנים... מאה תשוקות של מכון הסרטים האמריקאי.
אדולף בוטנאנדט
אדולף פרידריך יוהאן בוטנאנדט (גרמנית: Adolf Friedrich Johann Butenandt) (24 במרץ 1903 - 18 בינואר 1995) היה ביוכימאי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1939 (לצד לבוסלב רוז'יצ'קה) "על עבודתו על הורמוני מין". ממשלת גרמניה הנאצית הכריחה אותו לוותר על הפרס, והוא קיבל אותו רק ב-1949, לאחר נפילת המשטר הנאצי (ב-1945).
ביוגרפיה
בוטנאנדט נולד בברמרהאפן-וסרמינדה, ליד ברמן. הוא התחנך בברמרהאוון, ולמד כימיה באוניברסיטאות מרבורג וגטינגן. ב-1927 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בכימיה מאוניברסיטת גטינגן, שם למד אצל אדולף וינדאוס (חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1928). ב-1931 נישא לאריקה זיגנר, ולזוג נולדו במשך השנים שבעה ילדים.
אדולף וינדאוס וולטר שילר מחברת התרופות שרינג ייעצו לבוטנאנדט לחקור הורמונים שהופקו משחלות. מחקר זה הוביל אותו לגילוי האסטרון והורמוני מין נשיים חשובים אחרים, שהופקו מאלפי ליטרים של שתן. על מחקר זה זכה בפרס נובל לכימיה לשנת 1939, יחד עם לבוסלב רוז'יצ'קה, שעבד על סינתזה של מספר סטרואידים שהתגלו באותה תקופה.
לאחר ההביליטציה שלו (ההסמכה העליונה בתחום האקדמי, הקיימת במספר מדינות באירופה) ב-1931, היה למרצה בגטינגן. ב-1933 היה לפרופסור באוניברסיטה הטכנית של דנציג, ולאחר ביקור בארצות הברית היה למנהל מכון קייזר וילהלם לביוכימיה (לימים מכון מקס פלאנק לביוכימיה) בברלין-דהלם ב-1936.
ב-1 במאי 1936 הצטרף למפלגה הנאצית (מספר חבר מפלגה 3,716,562).
כאשר המכון עבר לטיבינגן ב-1945, היה לפרופסור באוניברסיטת טיבינגן. ב-1956 המכון עבר לפרבר של מינכן, ובוטנאנדט היה לפרופסור באוניברסיטת מינכן. בוטנאנדט גם היה נשיא חברת מקס פלאנק לקידום המדע, כממשיכו של אוטו האן, בין השנים 1960 ל-1972.
בוטנאנדט גילה את הפרומון בומביקול, המופרש על ידי טוואי המשי, ונתן לו את שמו, ב-1959.
בוטנאנדט מת במינכן ב-1995, בגיל 91.
2000 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-2000.
דיוויזיית השריון השישית (בריטניה)
דיוויזיית השריון ה-6 של הצבא הבריטי היא דיוויזיית שריון בריטית אשר לחמה במלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה
הדיוויזיה הוקמה ב-12 בספטמבר 1940 כחלק מהפיקוד הצפוני והועמדה תחת פיקודו של ג'ון קרוקר, כחלק מהתעצמות הצבא הבריטי לאחר הפינוי מדנקרק. הדיוויזיה כללה את חטיבות השריון ה-20 וה-26 ואת קבוצת התמיכה ה-6, אולם באפריל 1942 נלקחה ממנה חטיבת השריון ה-20 ובמקומה היא קיבלה את החטיבה ה-38 (האירית) וביוני נלקחה ממנה גם חטיבת התמיכה ה-6.
בנובמבר 1942 השתתפה הדיוויזיה במבצע לפיד - הפלישה לצפון אפריקה, ולאחר מכן לחמה ב כחלק מהארמייה הבריטית הראשונה. בפברואר 1943 נשלחה הדיוויזיה לחזק את הכוחות האמריקניים לאחר התבוסה בקרב מעבר קסרין, ובמרץ הוכפפה הדיוויזיה לקורפוס הבריטי ה-9 וצוידה בטנקי M4 שרמן. הדיוויזיה הייתה חוד החנית של ההתקפה הסופית של הארמייה הראשונה במאי 1943, שפרצה דרך לתוניס. דיוויזיית השריון ה-6 קיבלה את כניעת הדיוויזיה הקלה ה-90 המפורסמת כחלק מכניעת כל כוחות הציר בצפון אפריקה במאי 1943.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה הבריטית השמינית בקרבות השונים בזירה האיטלקית, ובין השאר לחמה בקרב מונטה קאסינו, מבצע נזר, הקו הגותי ומתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה, עד לכניעת הכוחות הגרמניים באיטליה ב-2 במאי 1945.
לאחר המלחמה
הדיוויזיה הוקמה מחדש במאי 1951 בבריטניה וכללה את חטיבת השריון ה-20 ואת החטיבה ה-61, ולאחר מכן הייתה חלק מארמיית הריין הבריטית, עד לפירוקה בשנת 1958.
טיבור באלוג
טיבור באלוג (בהונגרית: Balog Tibor; נולד ב-1 במרץ 1966) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל הונגרי.
קריירת משחק
באלוג התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של קבוצת הכדורגל המקומית בעיר קאקוטש. בקיץ נרכש על ידי קבוצת מ.ט.ק. בודפשט מליגת העל ההונגרית, בה שיחק שנתיים. בקיץ חתם במועדון הכדורגל ואץ. לאחר שנתיים חזר למ.ט.ק. בודפשט. בעונות 1993–1997 שיחק ארבע שנים בקבוצת שרלרואה מהליגה הבלגית הבכירה. באמצע עונת 1997–1998 חתם במכבי עירוני אשדוד מליגה הישראלית ושיחק בה עונה וחצי. את עונת 1999–2000 פתח בבלגיה בקבוצת רויאל אנטוורפן, לאחר 4 משחקים חזר לישראל והצטרף לקבוצת הפועל באר שבע מהליגה השנייה. בעונות 2000–2006 חזר לבלגיה ושיחק בקבוצות רויאל מונס וראסינג שרלרואה (ליגה רביעית) ולאחר מכן פרש ממשחק.
לזכותו של באלוג 38 הופעות בנבחרת הונגריה, במדיה הבקיע שני שערים.
מטרנה תעשיות
"מטרנה תעשיות", הידועה גם בשם המותג "מטרנה" היא חברה המייצרת ומשווקת מוצרי תזונת תינוקות בישראל ובעולם. בין מוצרי החברה ניתן למצוא מזון לתינוקות הכולל מחיות לתינוקות, תחליפי חלב אם, מזון רך לפעוטות, דייסות ופסטה לילדים. החברה נוסדה בשנת 1981 בקיבוץ מעברות, כחלק מקבוצת מוצרי מעברות. בשנת 2008 נמכרה 51% מן הבעלות בה לחברת "אסם", ובשנת 2017 נמכרה ל"אסם" יתרת הבעלות.
היסטוריה
חברת מטרנה נוסדה בשנת 1981 כחברת בת לחברת "מוצרי מעברות בע"מ". חברת "מעבדות מטרנה בע"מ" עוסקת בתחום מזון התינוקות בשוק הישראלי ומייצאת את מוצריה גם לחו"ל למדינות הכוללות את קנדה, בלגיה, צרפת ובריטניה. בחברת מטרנה מועסקים כ-120 עובדים - אנשי פיתוח, עובדי ייצור ואריזה, שיווק ונציגי הסברה רפואית. בשנת 2008 נחתם הסכם ראשוני בין מותג המזון לתינוקות מטרנה של מוצרי מעברות ובין ענקית המזון אסם בעסקה ששוויה עמד על 151.5 מיליון ש"ח. לבסוף בשנת 2009 אושרה העסקה על ידי הממונה על ההגבלים העסקיים ואסם זכתה בהחזקת 51% מהבעלות במותג התינוקות. הודות להסכם זה, החלה החברה בייצור מוצרים לא רק לתינוקות אלא גם לפעוטות. מוצרים אלה, בצורת דייסות, פסטות ומחיות פרי לתינוק מבית "גרבר", נמכרים בישראל תחת שם המותג "מטרנה".
בשנת 2007 הוקם "מכון מטרנה לחקר תזונת תינוקות". המכון שם לו למטרה לפתח ולחקור את נושא תזונת התינוקות בישראל, תוך מתן מלגות לחוקרים שיבחרו לעסוק במחקרים בנושא. המכון מנוהל ומלווה על ידי רשת רופאים ומומחים בתחום רפואת הילד. מאז הקמתו, מקיים המכון מדי שנה כנס מדעי נרחב המזמין את כל העוסקים בתחום להציג את מסקנותיהם ומחקריהם בתחומים שונים בתחום תזונת ילדים ותינוקות.
אפרת טילמה
אפרת אן טילמה (נולדה ב־1947) היא אקטיביסטית טרנסג'נדרית, מראשונות הנשים הטרנסיות בישראל, לשעבר חברת ועד בעמותת מעברים והאישה הטרנסית הראשונה מחוץ לארון המתנדבת כשוטרת במשטרת ישראל. הצגה המבוססת על האוטוביוגרפיה שלה, בשם "לזאת יקרא אישה", עלתה בביצוע האנסמבל הגאה ובכיכובה. טילמה נבחרה ליקירת העיר תל אביב-יפו לשנת 2019; היא האישה הטרנסית הראשונה הזוכה לקבל תואר כבוד זה.
ביוגרפיה
טילמה נולדה בקיבוץ בצפון ישראל. בגיל ההתבגרות משפחתה עברה לרמת אביב. בשנות השישים היא החלה להתלבש בבגדי נשים ולהיקלע לעימותים עם המשטרה, שראתה בה גבר המתחזה לאישה בניגוד לחוק. לימים חשפה שבאותה העת נפלה קורבן לאונס אלים ואכזרי.
ב-1962 בגיל 15 הצליחה להשיג הורמונים, יחד עם חברתה הטובה, גילה גולדשטיין, ונטלה אותם ללא ידיעת הוריה.
ב-1967 בגיל 20 עברה טילמה ניתוח להתאמה מגדרית בקזבלנקה, מרוקו, על ידי ג'ורג' בורו. באותן שנים ניתוחים לשינוי מין היו אסורים באירופה, שכן האתיקה הרפואית באותה העת אסרה על ביצוע הליכים כירורגיים בלתי הפיכים שאינם מצילי חיים.
בשנות השבעים והשמונים עבדה כדיילת בבריטיש איירווייז. למרות שמועות מזדמנות, חברת התעופה לא ידעה על היותה אישה טרנסית.
בשנים 2010–2012 קרו מספר תקריות טרנספוביות בהן שוטרים התייחסו לנשים טרנסיות העובדות בזנות באופן משפיל ופנו אליהן בלשון זכר. מתיחות זו, בשילוב ידידה טרנסית שהתאבדה, הובילו את טילמה לצאת מהארון ולהפוך לשגרירה של הקהילה הטרנסית במשטרה. כיום, היא מרצה בפני שוטרים על הקהילה הטרנסית ואף זכתה על פעילותה במדליית המחוז, אשר העניק לה מפקד המחוז ניצב משה (צ'יקו) אדרי במאי 2017. טילמה אף נפגשה ב-2017 עם נשיא המדינה, ראובן ריבלין, במסגרת ערב הוקרה לחברי הקהילה הלהט"בית המשרתים בכוחות הביטחון.
בשנת 2016 שימשה טילמה שופטת בתחרות מיס טרנס ישראל. בתחרות זכתה תאלין אבו חנא, ששנה מאוחר יותר שיחקה אותה בהצגה על חייה "לזאת יקרא אישה".
בשנת 2018 החלה לשמש כחברת ועד בעמותת מעברים הפועלת למען הקהילה הטרנסית.
טילמה השתתפה בתוכניות הטלוויזיה "שיחת בנות" ו"סליחה על השאלה", בהן סיפרה על חוויותיה כאישה טרנסית. באוגוסט 2018 תמונה של טילמה הופיעה בלוח שנה פמיניסטי שהפיקה עמותת "כולן" שכלל צילומי מחווה של נשים ישראליות לנשים משפיעות מרחבי העולם. טילמה גילמה בו את תמרה אדריאן, הטרנסג'נדרית הראשונה שנבחרה לתפקיד פוליטי בוונצואלה.
במרץ 2019 טילמה נבחרה ליקירת העיר תל אביב-יפו לשנת 2019 ביוזמת חבר מועצת הערייה איתי פנקס ארד והיא האישה הטרנסית הראשונה הזוכה לקבל את תואר הכבוד.
בדצמבר 2022, נמנתה טילמה ברשימת 100 הנשים מעוררות ההשפעה והמשפיעות ביותר בעולם לשנה זו של ה-BBC, רשות השידור הציבורית של בריטניה.
לזאת יקרא אישה
ההצגה "לזאת יקרא אישה" עובדה על ידי יונתן קלדרון על פי האוטוביוגרפיה של אפרת טילמה. ההצגה עלתה בבכורה בתיאטרון הבימה ביוני 2017 בימויה של רקפת בנימין ובביצוע האנסמבל הגאה. בהצגה שחקנים שונים מגלמים את דמותה של טילמה בתקופות חיים שונות, כולל טילמה עצמה. ההצגה מלווה אותה ברגעי מפתח בחייה כאישה טרנסית. בין השאר מוצגים טקס העלייה לתורה שלה כנער, היתקלויות אלימות עם שוטרים בשנות השישים, עבודתה במועדוני חשפנות באירופה, הניתוח להתאמה מגדרית שעברה ומאבקה ברשויות להכיר בה כאישה. כמו כן, ההצגה מלווה אותה בתפקידה כשוטרת, כשהיא מנסה לסייע לידידתה הטרנסית העוסקת בזנות שנעצרה וזכתה ליחס משפיל, מבלי להסגיר את היותה טרנסית בעצמה.
שם ההצגה לקוח מתוך ספר בראשית, מהפסוקים המתארים את בריאת האישה מצלעו של אדם:
בעזרת ההצגה מקווה טילמה ללמד נשים טרנסיות צעירות את הדרך הקשה שהוותיקות נאלצו לעבור כדי לקבל את הזכויות המגיעות להן, וכן ליצור נראות טרנסית בשאיפה לעודד מעסיקים להעסיק נשים טרנסיות, שכן מדובר בנשים אמיצות הראויות ליחס שווה. בשנת 2018 ההצגה זכתה במקום הראשון בפסטיבל סתיו תיאטרוני לתיאטרון קהילתי.
חיים אישיים
ב-1987 בגיל 40 התחתנה עם אלמן, בעל ילדים מאשתו הראשונה, שידע על היותה אישה טרנסית אך הם שמרו עובדה זו בסוד מפני חוג מכריהם. בשנת 2005 התגרשו, טילמה שבה ארצה והחלה לעבוד כיועצת יופי.
המועצה האזורית לכפרים הלא מוכרים בנגב
המועצה האזורית לכפרים הבלתי מוכרים בנגב הוקמה לראשונה בשנת 1997 כגוף הקהילתי המייצג את תושבי הכפרים הבלתי מוכרים של הבדואים בישראל באזור הנגב – כמועצה האזורית של כפרים אלו. זאת משום שבהיותם כפרים בלתי מוכרים, אין רשות מוניציפלית האמונה עליהם.
יו"ר הארגון הוא עטייה אלעאסם, שהוא תושב אחד הכפרים, משרד הארגון נמצא בבאר שבע.
היסטוריית הארגון
המועצה היא ארגון קהילתי, הפועל מכוח יציגות הקהילות המיוצגות על ידי ועדים מקומיים, ויו"ר ועד נבחרים – על ידי התושבים. נציגי היישובים בוחרים את יו"ר המועצה אחת למספר שנים. ועדי היישובים וראשיהם מייצגים את צורכי הכפר מול המועצה ומול הרשויות.
ועדי היישובים מעלים את צורכי ובעיות היישובים לידיעת המועצה, אשר מסייעת בפתרון הבעיות השונות, קידום מאבקי היישובים ובראשם – מאבק להכרה בכלל הכפרים ואספקת שירותים ככל תושבי המדינה.
הארגון נתמך על ידי מספר תורמים, בהם הקרן החדשה לישראל. כמו כן, הארגון מקיים שיתופי פעולה עם מספר ארגונים בהם עמותת סיכוי - לקידום שוויון אזרחי, פורום לדו קיום בנגב ועוד.
רשימת הכפרים
אַז-זַעַרוּרָה, אַז-זַרְנוּג, אַל-בָּאט, אַל-בָּאטִל, אַל-בְּחִירָה, אַל-גַטָאמָאת, אום מתנאן, אַל-גְרִין אל עוקבי, אַל-חֻמְרַה, אַל-מְטַהַּר, אַל-מְכִּימִן, אַל-מְסָאעַדִיָּה, אַל-עַ׳זָּה, אַל-עַ׳רָּה, אַל-עַרָאגִיב, אַל-פֻרְעָה, אֻםּ אַל-חִירָאן, אֻםּ נְמִילָה, אֻםּ רַתָּאם, אַס-סְדִיר, אַס-סִרּ, אַל-סִרָּה, בָּאט אַלֿ-סַֿרָאיְעִה, בִּיר אַל-חַמָאם, בִּיר אַל-מְשָאש, וָאדִי אַל-מְשָאש, וָאדִי אַנ-נַעַם, ד'חַיִּה, חִ׳רְבִּת אַל-וַטַן, חִ׳רְבִּת זַבָּאלִה, חַ׳שִם זַנִּה, סאהל אַל-בַּגָּאר, סְֿוָאוִין, עַבְּדִה, עַוַגָ׳א, עַתִיר, רַחַ׳מָה, תַל אַל-מַלַח, תַל עַרָאד, אל-מזרעה ועוג'אן.
הבעיות בכפרים הלא מוכרים
היות שהכפרים לא מוכרים מייצרת בעיות רבות עבור תושבי הכפרים. מחסור בתשתיות וחינוך גורם לכך שרבים מהילדים בכפרים לא לומדים בבית הספר.
היות הכפרים לא מוכרים, והיעדר כתובות לבתי הכפרים גורם לכך שלא כל הבתים מחוברים למים ולעיתים הדבר אף גורר ביקורת פוליטית.
הריסת בתים בתים היא סוגיה חוזרת בכפרים, משום שאינם מוכרים הם חשופים לסכנת הריסה. הרס שדות בכפרים המשיך אפילו במהלך התפרצות נגיף הקורונה בישראל בשנת 2020. מה שהגביר את החרדה בכפרים מהתפרצות הנגיף ללא השתלטות.
פעילויות המועצה ומטרתיו
איגוד קהילתי של הכפרים: תמיכה בהקמת ועדים מקומיים בכפרים, תחזוקת פעילות הוועדים, קידום הקמת ועדים ומענה לצורכי הכפרים דרך הוועדים. כמו כן, תמיכה בייציגות הכפרים דרך ועדיהם. רכז הקהילה של המועצה נמצא בקשר מתמיד עם הוועדים והמועצה מעורבת מאוד בחיזוקם, כחלק מהמועצה וכגופים עצמאיים שייצגו את כפריהם.
מענה לבעיות התושבים: תושבי הכפרים מגיעים אל משרד המועצה כדי לקבל סעד אישי. המועצה מאפשרת פנייה אישית של תושבים במענה לבעיות בהן אישורי תושבות, גישה למים, ייעוץ משפטי הקשור לחוסר הכרה ובמיוחד בנושא הריסות הבתים.
קידום סוגיות מול הממשלה (אדבוקציה): המועצה פועלת, יחד עם עמותות שונות לקידום סוגיות מדיניות שיסייעו לתושבי הכפרים. בהן: מתן שירותי חינוך לכפרים (הקמת גנים ותיכונים), חיבור למים (כולל שינוי תעריפי המים וחיבור ישיר של משפחה למים), חיבור לכבישים ותחבורה ציבורית, חיבור לתשתיות לאומיות נוספות, התנגדות והתמודדות לתוואי של כביש 6 ועוד תשתיות לאומיות העלולות להרוס את מרקם הכפרים ואת הבתים עצמם. כל אלו נעשים בשיתוף ועדי הכפרים ומחזקים את יכולות התושבים להיאבק על זכויותיהם. הפרויקט בשיתוף עם עמותת סיכוי.
קידום שיתוף פעולה עם קהילות יהודיות: מספר כפרים בלתי מוכרים נמצאים בסמוך, או בתחום, של רשויות מוניציפליות יהודיות. הפרויקט יכול לאפשר הכרה במסגרת הרשויות המוניציפליות, או לכל הפחות לאפשר דו-קיום הדדי באותו מרחב והיכרות משותפת. מתקיים עם ירוחם, שדה בוקר, ערד, מצפה רמון, המועצה האזורית רמת הנגב, רביבים, משאבי שדה ודימונה.
קוסטנים
הקוסטנים (בלטינית: Cosetani; בקטלאנית: Cossetans או Cessetans; בספרדית: Cossetanos או Cessetanos) היו שבט איברי שחי לאורך חופי הים התיכון באזור בו משתרעת כיום נפת טרגונה בקטלוניה שבצפון-מזרח ספרד.
עירם החשובה ביותר הייתה קסה (Kesse), לאחר מכן טאראקו הרומית וכיום טרגונה, והיא שכנה על גדות נהר פרנקולי (אותה עת טוקליס - Tulcis). היישוב הוקם בסוף המאה ה-5 לפנה"ס וידוע כי הוטבעו בו מטבעות. קסה נכבשה על ידי הרומאים, יחד עם כל ארצם של הקוסטנים, בשנת 218 לפנה"ס בהנהגתו של גנאיוס קורנליוס סקיפיו קאלבוס. הרומאים תיארו את הקוסטנים כ"ברברים ועבדים עלובים" (d’utensilis bàrbars i d’esclaus miserables).
טביעת הצוללת טיטאן
הצוללת טיטאן המופעלת על ידי חברת OceanGate נעלמה ב-18 ביוני 2023 במים בינלאומיים בצפון האוקיינוס האטלנטי מול חופי ניופאונדלנד, קנדה. הצוללת יצאה למשימה תיירותית, שמטרתה הייתה לצפות בשרידי האונייה הטרופה  טיטניק, כאשר בתוכה נמצאים חמישה אנשים. הקשר עם הצוללת אבד שעה ו-45 דקות לאחר יציאתה של הצוללת אל אתר השרידים. הרשויות קיבלו הודעה, כאשר הצוללת לא חזרה בזמן המתוכנן מאוחר יותר באותו היום. לאחר חיפושים רבים נמצאו שרידיה של הצוללת לאחר שככל הנראה התפוצצה וגרמה למוות של כלל הנוסעים.
בעבר, העלו חששות לגבי הבטיחות של כלי השיט. מאמצי החיפוש אחר הצוללת והצלתה מבוצעים על ידי צוות בינלאומי בראשות משמר החופים של ארצות הברית, הצי של ארצות הברית, משמר החופים הקנדי והכוחות הקנדיים.
רקע
ה"טיטאן" היא צוללת קטנה, באורך 6.7 מטרים ושוקלת 10,432 קילוגרם, בעלת יכולת לשאת חמישה אנשים לעומק של כ-4,000 מטרים. הופעלה לצורך תיירות מעמקים על ידי חברת OceanGate, אשר שווקה מסעות לביקור בשרידי האונייה טיטניק, שנמצאת כ-3,800 מטרים מתחת לפני האוקיינוס. תהליך הצלילה והחזרה לקרקע בצוללת אורך כשמונה שעות.
מכיוון שהצוללת שטה במים בין-לאומיים, היא לא הייתה כפופה לתקנות בטיחות כלשהן, ולא אושרה ככשירה על ידי שום סוכנות רגולטורית. בחירת החברה שלא ללכת בנתיב האימות המוכר לעיצוב, ייצור ובחינת כלי שיט תת-ימיים הייתה נתונה לביקורות רבות מטעם חברות ואינדיבידואלים. מנכ"ל החברה סטוקטון ראש, שהיה בין חמשת הנוסעים שנספו טען בעבר כי הצורך בהשגת אישורי בטיחות מונע חדשנות, לדבריו "בשלב מסוים, בטיחות היא פשוט בזבוז טהור. כלומר, אם אתה רק רוצה להישאר בטוח, אל תקום מהמיטה. אל תיכנס לרכב שלך. אל תעשה כלום".
בצוללת אירעו תקלות רבות עוד לפני היעלמותה ביוני 2023. ב-2022, בצלילה של הצוללת בסמוך לטיטניק, אחד הדחפים בה הותקן בטעות לאחור והצוללת התחילה להסתובב במעגלים כשניסתה להתקדם אל קרקעית הים. על פי כתב האישום, הצוללת סבלה מבעיות סוללה וכתוצאה מכך נאלצה לחבר את עצמה ידנית למשטח, מה שגרם נזק לרכיבים חיצוניים שלה.
בצוללת היו חמישה נוסעים ששילמו 250 אלף דולר עבור הצלילה. איש העסקים הבריטי-פקיסטני שחזאדה דאווד ובנו סולימאן דאווד, קברניט הצוללת הצרפתי פול אנרי נרז'ולה, מנכ"ל OceanGate, סטוקטון ראש , והטייס הבריטי היימיש הרדינג.
היעלמותה
תחילה יצאה הצוללת מסנט ג'ונס במצב תקין. בשלב מסוים היא הפסיקה לתקשר מסיבה לא ידועה, ולא הגיעה לקרקע. הסיבות לכך עשויות להיות תקלה בציוד התקשורת, פגיעה בפסולת ששקעה בים, או בעיה במערכת הנטל, שאחראית על ניהול הציפה. אפשרות נוספת היא שלצוללת כשל מכני כלשהו אשר גרם להתפוצצותה עקב הלחץ התת־ימי.
חיפושים
בחיפושים אחר הצוללת משתתפים משמר החופים הקנדי ומשמר החופים של ארצות הברית, וכן כמה סוכנויות של הממשל האמריקני מסייעות גם כן. מבצע החיפושים מתנהל כ-690 קילומטרים מחופי קנדה – דבר אשר מקשה על החיפושים. על פי המידע שסיפקה החברה שהצוללת בבעלותה, אספקת החמצן אזלה ב-22 ביוני 2023. ב-21 ביוני 2023 מצופים קנדים זיהו רעשים שתוארו כ"נקישות" בהפרשים של כ-30 דקות. ב-22 ביוני 2023 דווח כי רובוטים תת-מימיים מצאו חלקים שהם ככל הנראה שברים מהצוללת. משמר החופים של ארצות הברית מסר שכל חמשת הנוסעים בצוללת מתו במהלך התפוצצות הצוללת והתפרקותה. ב-28 ביוני יצאה הודעה רשמית של משמר החופים האמריקאי שנמצאו שרידי אדם יחד עם שברי הצוללת.
עברית (הוצאה לאור)
הוצאת עברית היא הוצאת ספרים, שנוסדה בראשית שנת 2004 על ידי יוסף כהן, שהיה לפני כן עורך המקומון הירושלמי "כל העיר".
ההוצאה פעילה בתחומי אקטואליה, היסטוריה קרובה וספרות יפה - בעיקר מתורגמת.
מסיפרי ההוצאה:
באמצע 2005, בעקבות הצלחתם של ספרי ההוצאה, נחתם הסכם שיתוף פעולה עם הוצאת כתר, שבמסגרתו משתמשת "הוצאת עברית" במנגנוני ההפצה וההדפסה של הוצאת כתר, וחלק מהספרים יוצאים לאור בהפקה משותפת של שתי ההוצאות.
STS-36
STS-36, היא המשימה ה-34 בתוכנית המעבורות של נאס"א והמשימה ה-6 של מעבורת החלל אטלנטיס. האטלנטיס שוגרה כשעל מטענה ציוד של מחלקת ההגנה של ארצות הברית (כנראה לוויין ריגול, "מיסטי"). משימה זו הייתה המשימה הרביעית ששוגרה בלילה בכל תוכנית מעבורות החלל והשנייה ששוגרה בלילה מאז אסון צ'לנג'ר.
המשימה
השיגור בוצע ב-28 בפברואר 1990 בשעה 2:50:22 EST. הוא נקבע במקור ל-22 בפברואר 1990, אך נדחה שוב ושוב עקב מחלתו של מפקד הצוות ותנאי מזג אוויר גרועים. זו הייתה הפעם הראשונה מאז אפולו 13 ב-1970, שמשימת חלל הושפעה ממחלתו של איש צוות. ניסיון השיגור הראשון שתוכנן מחדש, שנקבע ל-25 בפברואר 1990, אך בוטל עקב תקלה במחשב הבטיחות. ניסיון נוסף, שנקבע ל-26 בפברואר 1990, בוטל עקב תנאי מזג האוויר. השיגור המוצלח ב-28 בפברואר 1990 נקבע לחלון שיגור מסווג. משקל השיגור למשימה זו סווג. המשימה.
כמבצע של משרד ההגנה, המטען של STS-36 נשאר מסווג באופן רשמי. STS-36 שיגר לוויין בודד, המתואר גם כ-AFP-731. על פי דיווחים בתקשורת שבועיים אחר כך, שיגור הלוויין נכשל, הוא סבל מתקלה טכנית ונשרף שנפל לכדור הארץ.
חגי לוי (איש תקשורת)
חגי לוי (נולד ב-2 ביולי 1963) הוא יוצר טלוויזיה, במאי קולנוע, תסריטאי, עורך ומפיק ישראלי. שימש כמנהל מחלקת הדרמה בקשת.
ביוגרפיה
לוי נולד וגדל בקיבוץ שעלבים למשפחה דתית, הבכור מבין שישה אחים ואחיות. אחיו הצעיר, ישי, נהרג במהלך קרב למרגלות הבופור בלבנון, בינואר 1990. לוי הוא נכדו של המוזיקולוג היהודי-איטלקי ליאו לוי ונכדה של הסופרת החרדית יוכבד סגל, מחברת סדרת הספרים כה עשו חכמינו. בתחילת שנות ה-80, במהלך שירותו הצבאי, לוי יצא בשאלה ועזב את הקיבוץ. הוא בוגר החוגים לפסיכולוגיה ולפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן, והחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
עוד בתקופת לימודי הקולנוע החל לוי לכתוב על קולנוע בעיתון "חדשות", ועד שנת 2003 שימש כמבקר קולנוע בעיתונים "חדשות", "זמן תל אביב" ו"העיר". לוי לימד תסריטאות ובימוי באוניברסיטת תל אביב, בקאמרה אובסקורה ובסם שפיגל.
ב-1996 יצר והפיק (בשיתוף עם שרון שמיר ודני לנדאו) את "סיפורים קצרים על אהבה", סדרת אנתולוגיה של תשעה סרטי טלוויזיה, בהם "מלכה לב אדום", "הבחור של שולי", "בעל בעל לב", "חתולות הרעם" ועוד. הסדרה זכתה שנתיים ברציפות בפרס האקדמיה הישראלית לדרמת הטלוויזיה הטובה ביותר.
בהמשך, הפיק שני סרטי תעודה בבימויו של תומר הימן: "תומר והשרוטים", שעוסק במערכת היחסים בין חבורת נערים והמדריך שלהם ואשר זכה ב-7 פרסים בינלאומיים ובפרס אופיר לסרטים תיעודיים לשנת 2001, ו"אביב", על הזמר אביב גפן, וכן את הסרט "איחצ'י" בבימויה של תמנע רוזנהיימר. כל השלושה היו מועמדים לפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר.
ב-2002 ביים, הפיק וכתב לוי את הסיפור לדרמת הטלוויזיה "בכורה", בכיכובם של קרן מור ודן תורן, העוסקת בשכול של הורים שבנם הבכור נהרג בתאונת טנק, ומגיעים לקבל את התחקיר על נסיבות נפילתו. התחקיר התבסס על הדו"ח הצבאי האמיתי שתיאר את נפילתו של אחיו של לוי.
בשנת 2003 היה עורך ראשי ומפיק שותף בדרמה היומית "אהבה מעבר לפינה", שבמסגרתה הוקרנה סצנת אונס בפגישה שבה שירלי (מגולמת בידי אגם רודברג) נאנסת על ידי בן זוגה ארז (יהונתן כיס-לב). השידור הביא לתלונות צופים, אך לדברי לוי העיסוק בנושא הביא ל"שירות חינוכי" נוכח השתלשלות האירועים והגשת תלונה של הנאנסת למשטרה. כמו כן, באותה תקופה, שימש לוי כעורך תוכן בטלנובלות "לגעת באושר" ו"לחיי האהבה", והיה אחד מהתסריטאים של "שבתות וחגים".
בשנת 2014 שודרה בערוץ 8 הסדרה המקוללים שאותה יצר וביים. חמשת פרקי הסדרה, המבוימת בסגנון מוקומנטרי, עוסקים בסיפור חייהם של אישים בולטים בתרבות הישראלית: פנחס שדה, יונה וולך, משה קרוי ואביבה אורי.
בשנת 2014 יצר, יחד עם שרה טרים, את הסדרה "הרומן" של רשת "שואוטיים", שימש בה גם כמפיק אחראי, וב-2015 זכה עליה בפרס גלובוס הזהב לסדרת הדרמה הטובה ביותר יחד עם טרים ושאר מפיקי הסדרה. לאחר העונה הראשונה של הסדרה פרש לוי מכתיבתה על רקע חילוקי דעות עם טרים לגבי אופי הסדרה.
בשנים 2015–2019 יצר לוי, בשיתוף עם יוסף סידר ותאופיק אבו ואיל, את הסדרה "הנערים" המתמקדת באירועי חטיפתו ורציחתו של מוחמד אבו ח'דיר עבור רשת HBO, וכן כתב וביים פרקים בסדרה.
באותן שנים לוי הודיע על כוונתו ליצור סרט המבוסס על קורות חייה של אתי הילסום, יהודייה-הולנדית שנרצחה בשואה.
חיים אישיים
חגי לוי היה נשוי לנילי לנדסמן ובנם הוא היוצר עמנואל יצחק לוי. היה נשוי ליעל בורשטיין ולהם בת.
פוקאצ'ה
פוֹקאצ'ה (באיטלקית: Focaccia) היא לחם שטוח שנאפה בתנור אפייה. בדרך כלל היא מצופה בשמן זית, בצל, עשבי תיבול או מצרכי מזון שונים, הקשורים לפיצה. המילה נגזרת מהמילה הלטינית focus שמשמעותה "מרכז" כמו גם אח; האח הייתה מרכז הבית בעבר, והלחם הזה נאפה במרכזה.
משערים כי המתכון הבסיסי הגיע מהאטרוסקים או מיוון העתיקה, אולם כיום הפוקאצ'ה ידועה במיוחד כמעדן של מחוז ליגוריה, ומכונה רשמית באיטלקית "פוקאצ'ה גֶ'נוֹבֶזֶה" (מג'נובה). המתכון המקומי, פוקאצ'ה עם גבינה (focaccia col formaggio), מיוצר בעיר רקו שנמצאת ליד ג'נובה.
הפוקאצ'ה מאוד פופולרית באיטליה ובדרך כלל מתבלים אותה עם שמן זית ועשבים, כאשר מעליהם שמים גבינה או בשר או מספר ירקות. בצק פוקאצ'ה דומה בסגנון ובמרקם שלו לבצק של פיצה המורכב מקמח מועשר בגלוטן, שמן, מים, סוכר, מלח ושמרים.
פוקאצ'ה עשויה ללוות מאכלים שונים, להוות בסיס לפיצה ולשמש להכנת כריכים. מחוץ לאיטליה הפוקאצ'ה משמשת בעיקר לכריכים.
אופן ההכנה
בדרך כלל מגלגלים את הבצק או לוחצים עליו ביד כדי ליצור שכבה עבה ואז אופים אותו בתנור אפייה. לרוב, אופים מנקבים את הלחם עם סכין כדי לשחרר בועות אוויר על פני השטח של הלחם. שיטה נפוצה אחרת היא ניקוב מרובה של הלחם. הניקוב יוצר מספר רב של בארות בלחם באמצעות שימוש באצבע או בידית של כלי מטבח כלשהו. כדי לשמור את הלחות שבלחם, מפזרים שמן על הבצק, ביד או עם מברשת, לפני ההתפחה והאפייה.
אטימולוגיה
בעבר, הפוקאצ'ה נאפתה על אבנים שטוחות או על מחבת אפייה באח. ככל שהמסורת התפשטה, הדיאלקטים השונים והמרכיבים המקומיים המגוונים גרמו להופעת מגוון לחמים (שחלקם אפילו נחשבים לעוגה). בבורגונדי המאכל נקרא foisse ו-fouaisse. בפרובאנס ולנגדוק הוא נקרא fogassa או fougasse. בספרדית המאכל נקרא bogaza. בדיאלקט הג'נובזי מכונה הפוקאצ'ה "a fügassa".