cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רובי (סיפור קצר)
רוֹבי (באנגלית: Robbie) הוא סיפור קצר מאת אייזק אסימוב, המשתייך לסוגת המדע הבדיוני. זהו סיפורו הארבעה עשר של אסימוב והסיפור הראשון בסדרת הרובוטים. כתיבתו של הסיפור החלה ב-10 ביוני 1939, והוא פורסם לראשונה בספטמבר 1940, תחת השם חבר מוזר למשחק. בשנת 1950 גרסה מחודשת של הסיפור הופיעה בספרו של אסימוב, "אני, רובוט".
הסיפור תורגם לעברית בשנת 1962 בעיתון משמר לילדים, פעם נוספת בשנת 1970 בספר אנוכי, הרובוט, ושוב בשנת 2004 בספר אני, רובוט.
עופר פינקלר
ביוגרפיה
פינקלר התאמן בקבוצת השחייה של הפועל בת ים בהדרכתו של מאיר לויה. מאיה, אחותו הצעירה של עופר, גם הוא שחיינית מצטיינת. בהיותו בן 21 נסע ללמוד ולשחות באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה ("פן סטייט" - Penn State). בארץ הוא שחה עבור קבוצת השחייה של הפועל ירושלים.
רובי (סיפור קצר)
הסיפור עוסק בטכנופוביה ומציג אותה כחסרת בסיס.
עופר פינקלר
אלוף ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 2003 זכה פינקלר ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.85 שניות ובמשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.01 שניות, לפני גלעד קאופמן מהפועל עמק חפר (25.05 שניות) והשיאן הישראלי אלכסיי מנז'ולה מירושלים רבתי (25.22 שניות) מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 51.88 שניות, אחרי שי לבנת (51.67 שניות).
רובי (סיפור קצר)
תקציר העלילה
הסיפור מתרחש בשנת 1996. רוֹבי, רובוט אילם מדגם RB, הוא רובוט בבעלותה של משפחת ווסטון ומתפקד כאומנת לגלוריה, בתם הקטנה. אמה של גלוריה היא אשת החוג הגבוה אשר מושפעת בקלות מדעותיהם של אחרים, ולכן קנתה רובוט בתקופה בה היה מדובר במעשה פופולרי. כאשר החלה לצמוח תנועת התנגדות לרובוטים היא החלה לחשוש שהרובוט מסב לבתה נזקים חברתיים, מאחר שזאת מעדיפה לשחק עם רובי מאשר עם ילדים אנושיים. בעקבות זאת רובי מוחזר למפעל, שנתיים לאחר שנקנה.
עופר פינקלר
2004
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 2004 זכה פינקלר בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.77 שניות, אחרי ויטלי פושקר (23.62 שניות) ולפני שי לבנת מכבי חיפה (23.99 שניות) מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:54.20 דקות, אחרי שי לבנת שקבע שיא בינלאומי חדש של 1:50.62 דקות ושילו איילון מהפועל ירושלים (1:53.87 דקות).
2005
בתחרויות השחייה של המכביה ה-17 זכה פינקלר ב-4 מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.22 שניות, אחרי דשייל רותברג מארצות הברית (23.60 שניות) ולפני אהוד סגל מישראל (24.37 שניות), במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם מיקי מלול, אופיר סוריאס וויטלי פושקר בתוצאה של 3:33.86 דקות, אחרי ארצות הברית (3:27.24 דקות) במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם שילו איילון, אופיר סוריאס ומיקי חליקה בתוצאה של 7:51.86 דקות, אחרי ארצות הברית (7:30.58 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם יואב גת, דני מלניק ונדב כוכבי בתוצאה של 3:49.79 דקות, אחרי ארצות הברית (3:45.47 דקות).
רובי (סיפור קצר)
תקציר העלילה
לאחר שגלוריה מגלה שרובי הוחזר למפעל, היא מפסיקה לחייך ולצחוק ומתקשה להפיק הנאה מפעילויות אחרות, למרות המאמצים שהוריה עושים כדי לשמח אותה (לדוגמה, מאמצים כלב). לבסוף אביה של גלוריה מעלה רעיון, שלפיו גלוריה מתקשה להיפרד מרובי מאחר שהיא חשבה עליו כאדם ולא כרובוט. לכן הוא מציע לקחת את גלוריה לסיור במפעל לייצור רובוטים, שבו היא תראה שרובוטים עשויים ממתכת ואינם אנושיים. גברת ווסטון מסכימה והמשפחה יוצאת לסיור במפעל. בזמן הסיור מר ווסטון מבקש לראות את החדר שבו רובוטים מרכיבים רובוטים, וכאשר הם מגיעים לחדר הם נדהמים כאשר הם מזהים את רובי בין הרובוטים. גלוריה רצה לקראת רובי וכמעט נדרסת על ידי רכב. רובי מציל את גלוריה מהידרסות, ומר ווסטון מתוודה בפני אשתו ומספר לה שהכול היה מתוכנן. גברת ווסטון מסכימה להחזיר את רובי לגלוריה. לבסוף כשגלוריה הייתה בת 15 היא נפרדה מרובי בפעם השנייה והאחרונה.
הסנוטאף של לונדון
הסנוטאף (באנגלית: Cenotaph; מיוונית κενοτάϕιον: Kenos – ריק, Taphos – קבר) של לונדון היא האנדרטה המרכזית לזכר חללי מלחמותיה של בריטניה, הניצבת בדרך וייטהול שבלונדון. זוהי האנדרטה הידועה ביותר בין האנדרטות מעיצוב זה בעולם המודרני.
האנדרטה
אנדרטת הסנוטאף ניצבת מול בניין משרד החוץ הבריטי בדרך וייטהול, בתווך שבין נתיבי התנועה שבכביש. היא בנויה מאבן גיר (Portland Stone). היא תוכננה על ידי האדריכל סר אדווין לאצ'נס כאנדרטה לחלליה של בריטניה במלחמת העולם הראשונה. היא נבנתה בין השנים 1919-1920 והחליפה אנדרטה זהה, שהייתה עשויה מעץ וגבס, ואשר הוקמה ב-1919 לקראת מצעד הניצחון של מדינות ההסכמה לאחר המלחמה. לאחר מלחמת העולם השנייה הפכה הסנוטאף לאנדרטה המרכזית לחללי מלחמותיה של בריטניה במאה העשרים.
פאותיה של הסנוטאף אינן אנכיות, אלא היא בנויה משלבים אופקיים מדורגים המקנים לה חתך אלכסוני. היא ניצבת על גבי במה בת שלוש מדרגות.
זרים חרותים מאבן הוצמדו לשתי הפאות הצרות של הסנוטאף. הקישוטים היחידים באבן פרט להם הם הכתובת החרותה על כל אחת מפאות אלו – "המתים עטורי התהילה" (The Glorious Dead). ביטוי זה הוצע על ידי הסופר רודיארד קיפלינג, שבנו היה בין הנופלים במלחמת העולם הראשונה.
לשתי פאותיה הרחבות של הסנוטאף מוצמדים תרנים ועליהם דגלי בד שונים, שהוחלפו עם השנים מספר פעמים. הדגלים שהיו צמודים לה ב-2007 היו של הצבא הבריטי, חיל האוויר המלכותי, הצי המלכותי וצי הסוחר הבריטי.
לוטיינס הציע בעת תכנון הסנוטאף שדגלים ייחרתו באבן הסנוטאף עצמה, אך הצעתו זו לא נתקבלה.
על פי המסורת מתקיים לרגלי הסנוטאף טקס האזכרה הממלכתי לחללי המלחמות של בריטניה, הנערך מדי שנה ביום הזיכרון, יום א' השני של חודש נובמבר.
אנשי צבא ושוטרים במדים מחויבים בהצדעה לסנוטאף בעת עברם לידה. נטען שבעת הלוויית הנסיכה דיאנה ב-1997 נמנע החייל שנהג בכרכרה שהובילה את ארונה מהצדעה כלשהי – גם לא למלכה – אך הצדיע לסנוטאף כאשר עברה הכרכרה לידה.
העתק של הסנוטאף נמצא בעיר קוקסטאון בצפון אירלנד. בעיר מנצ'סטר שבאנגליה מוצבת אנדרטה הדומה לה עד מאוד – גם היא פרי תכנונו של לוטיינס. סנוטאף דומה מוצבת ליד מוזיאון הזיכרון למלחמה בעיר אוקלנד שבניו זילנד, וכן באי הונג קונג ובאי ברמודה.
האנדרטה המוצבת בכיכר אלנבי שבירושלים דומה בצורתה במידת מה לסנוטאף של לונדון.
קולטינה
קולטינה (בפורטוגזית: Colatina) היא העיר הגדולה בדרום אספיריטו סאנטו, ברזיל.
העיר ממוקמת 127 ק"מ צפונית לעיר הבירה ויטוריה ועל קו הרכבת מוויטוריה למינאס ז'ראיס. היא שוכנת על גדות נהר הדוס, שזרימת מימיו מגיעה עד ל-700 קוב לשנייה.
שרה צימרמן-גריס
שרה צימרמן-גריס (20 בספטמבר 1913 – 1989) הייתה מדענית ישראלית שהתמחתה בחקר פתולוגיה של הצמחים וחיברה ספרי הדרכה בנושא ובגלל התמקדותה בתפוחי אדמה כונתה "דוקטור קרטופל".
קורות חיים
שרה נולדה במושבה יבנאל, בת לחיים וחיה צימרמן, חלוצים מהעלייה השנייה. ביולי 1914 החליטה חיה צימרמן לנסוע עם בתה שרה, כדי להציגה להוריה, שגרו בעיירה ברסטצ'קה בווהלין (כיום אוקראינה). בהגיעם לקונסטנצה, רומניה, החלה מלחמת העולם הראשונה והם נתקעו ברומניה בחסידות בוהוש, עד סוף המלחמה. בסוף המלחמה השלימו את הביקור באוקראינה וחזרו ליבנאל.
שרה צימרמן סיימה לימודי יסוד ביבנאל, אולם במושבה ובסביבתה לא היה בית ספר תיכון ולשם לימודי תיכון עברו אמה, שרה ואחותה לתל אביב ולקחו איתן מהמשק כמה פרות, כדי להתפרנס מחלבן. בתל אביב למדה צימרמן בגימנסיה הרצליה ולפני היציאה לבית הספר הייתה מחלקת חלב. בסיום לימודיה בגימנסיה המשיכה ללימודי ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים - היא רצתה ללמוד אגרונומיה, אך בארץ ישראל עדיין לא היו לימודי חקלאות וביולוגיה הייתה הדבר הקרוב ביותר. בהמשך קיבלה מלגה מממשלת איטליה ויצאה ללימודיה דוקטורט במילאנו, איטליה, עד 1935. עבודת הדוקטורט שלה הייתה "גורמי התנוונות של תפוחי אדמה". בתקופה זו לקחה חלק בפעילות ציונית עם צעירי יהדות איטליה והשתתפה בקונגרס הציוני העולמי ה-19, שנערך בלוצרן.
צימרמן החלה לעבוד בתחנת הניסיונות ברחובות ב-1937. ב-1942 נענתה לקריאת המוסדות והתגייסה לצבא הבריטי. היא שירתה תקופה קצרה כאחות מעשית בבית חולים צבאי בקהיר, אך בהמשך הועברה לעיסוק בו באו לידי ביטוי ידיעותיה, טיפוח גידולי תפוחי אדמה במזרח התיכון. לביצוע משימתה, לימוד החקלאים לגידול תפוחי אדמה מפקעות (היה מחסור בזרעים), נסעה בין לבנון, סוריה, ארץ ישראל ומצרים ולאור הצלחתה הועלתה בדרגה וקיבלה ציון לשבח.
דרכה המקצועית
שרה צימרמן-גריס הצטרפה לעבודתו של פרופ' שמעון ליטואר-לטר, שחקר מחלות שונות שפגעו בפקעות תפוחי אדמה, מחלות שגרמו נזקים גדולים באותה תקופה בה לא היו שטחי אחסון משמעותיים בקירור, תחום בו עסקה גם עבודת הדוקטורט שלה. בנוסף לכך היא עסקה בחקר הנושאים הקשורים בהיבטים כלכליים הקשורים בהתארגנות וולונטרית לביטוח בקר ומקנה בארץ ישראל ובשיטות חדשות לאריזת ירקות ופירות לשווקים מקומיים וגידול כבשים בארץ ישראל. לאחר קום המדינה נסעה להדריך ברחבי הארץ בשנים 1950 - 1958, בהן הדרכים היו מסוכנות בשל התקפות פדאיון. היא עסקה בנושא הקשר בין אוכלוסיית כנימות להתפשטות מחלות וירוסים של תפוחי אדמה בשיתוף דוקטור סבירסקי מן האוניברסיטה העברית.
ב-1958 השתלמה באוניברסיטה של ויסקונסין, ארצות הברית, בנושא זיהוי מחלות וירוסים של תפוחי אדמה והתמחתה בשימוש במיקרוסקופ אלקטרונים וב-1963 השתלמה ב-Queen's University Belfast בצפון אירלנד.
ב-1966, במסגרת תה"ל, נסעה לאיראן, למחוז קזווין, שם עסקה בבדיקת ניסיונות של תפוחי אדמה ובהכנת קרקעות מזון וצמחי בוחן. אחרי מלחמת ששת הימים עסקה בחקר מחלות המועברות על ידי נגיפים ובניסיונות לגידול פקעות תפוחי אדמה פטורות מנגיפים, שנועדו לזרעים, בקיבוץ מרום גולן שברמת הגולן.
בשנים 1969–1970 השתלמה במערב גרמניה, במכון על שם מקס פלאנק. בשנים 1976–1977 עבדה באוניברסיטת סידני, באוסטרליה, על מחקר בתחום מחלות וירוסים בירקות.
צימרמן-גריס נחשבה מומחית בתחום מחלות וירוסים של תפוחי אדמה ובת סמכה בגידולם וזכתה להכרה בינלאומית. היא הייתה חברה בארגון האירופאי לחקר תפוחי אדמה, בחברה הפיטופתולוגית של המזרח התיכון, בארגון האמריקאי לחקר תפוחי-אדמה ובחברות הישראליות לפיטופתולוגיה ואנטומולוגיה. השתתפה בכינוסים בינלאומיים רבים ופרסמה עבודות מחקר רבות בנושאי מחלות פיזיולוגיות וויראליות בגידול תפוחי אדמה, אשר זכו להערכה מקצועית רבה. היא פרסמה מאמרים רבים ב"השדה" ו"המשק החקלאי" וכתבה ופרסמה מדריכים לחקלאים.
מותה והנצחתה
שרה צימרמן-גריס פרשה לגמלאות ב-1978 ולאחר מותה, ב-1989, נקברה, לפי בקשתה בצוואתה, ביבנאל. צימרמן-גריס הייתה רעיתו של דוקטור מרדכי (מרקוס) גריס ואם לחמישה ילדים, ביניהם פרופסור זאב גריס. בעלה פיתח זן עצי לימון הפורח כל השנה וקרא לו זן "שרה" על שם רעייתו. בני הזוג צימרמן-גריס זכו להיות יקירי העיר רחובות לשנת 2000. בישיבת מס' 44 של מועצת העיר רחובות מיום 28 בדצמבר 2011 הוחלט לקרוא לסמטה מסוימת בשכונת נווה יהודה על שם שרה צימרמן גריס ועל שם בעלה, מרדכי גריס.
אנך אמצעי
בגאומטריה, אנך אמצעי הוא ישר המאונך לקטע נתון וחוצה אותו (כלומר עובר בנקודת האמצע שלו).
האנך האמצעי הוא גם המקום הגאומטרי של כל הנקודות שמרחקן מקצה קטע נתון שווה למרחקן מקציהו האחר של קטע זה.
במשולש, שלושת האנכים האמצעים נפגשים בנקודה אחת, המהווה מרכז המעגל החוסם את המשולש ונמצאת על ישר אוילר. אם המשולש שווה-שוקיים, אז האנך האמצעי לבסיס מגיע מהקודקוד שמולו.
אם במרובע אחד האלכסונים הוא האנך האמצעי של השני, אז המרובע הוא דלתון (האנך האמצעי הוא האלכסון הראשי והקטע הוא האלכסון המשני).
אם ישר הוא אנך אמצעי לקטע שמחבר שתי נקודות כלשהן, אז הנקודות הללו סימטריות ביחס לשיקוף על ציר הישר הזה.
בניית אנך אמצעי בסרגל ומחוגה היא מן הבניות הפשוטות והבסיסיות ביותר: יש להעביר שני מעגלים זהים שמרכזיהם בקצות הקטע (ורדיוסיהם גדולים מחצי הקטע), ואז הישר המחבר את נקודות החיתוך שלהם הוא האנך האמצעי.
דייוויד קופרפילד
דייוויד קופרפילד (באנגלית: David Copperfield) הוא רומן מאת צ'ארלס דיקנס שפורסם לראשונה ב-1849 בהמשכים חודשיים, כמו כל הרומנים של דיקנס. בסדרה היו 19 חלקים והם פורסמו בלוויית איורים מאת פיז. הספר הוא האוטוביוגרפי ביותר מבין ספרי דיקנס, ובהקדמה למהדורה הראשונה כינה אותו דיקנס "הילד המועדף עלי".
מאפיינים וסקירה כללית
דיקנס כתב את "דייוויד קופרפילד" במשך שנתיים מ-1848 עד 1850, ותכנן בקפדנות את המבנה ואת סיפור העלילה. הוא פרסם שבעה רומנים לפניו ושבעה רומנים נוספים עתידים היו להתפרסם אחריו.
הרומן זכה לשבחים רבים. להערכתו של טולסטוי, דיקנס היה הטוב שבין הסופרים האנגלים, וספרו "דייוויד קופרפילד" המעולה שבין ספריו. הפרק "הסערה" (פרק 55, סיפורו של חם פגוטי וטביעת הספינה), היה לדעתו קנה מידה לפיו צריכה להימדד טיבה של סיפורת משובחת. הנרי ג'יימס נזכר שכילד היה נחבא מתחת לשולחן ומאזין לאמו הקוראת בקול את הפרקים החדשים בסדרה. דוסטויבסקי היה מוקסם כשקרא את הספר בכלא בסיביר. קפקא אמר שספרו אמריקה הוא "חיקוי מוחלט". ג'יימס ג'ויס גילה את הערכתו כשכתב פרודיה על הרומן בספרו יוליסס. וירג'יניה וולף, שלא נטתה חיבה לדיקנס, הודתה שהרומן הזה שייך "לזכרונות ולמיתוסים של החיים". "דייוויד קופרפילד" היה הרומן האהוב על פרויד.
הסיפור מסופר כמעט כולו בגוף ראשון והדובר הוא דייוויד קופרפילד עצמו. זו הייתה הפעם הראשונה שדיקנס כתב רומן בגוף ראשון. הרומן נחשב לרומן חניכה (Bildungsroman), והשפעתו ניכרת על ספרים כמו תקוות גדולות של דיקנס, ג'וד האלמוני של תומאס הרדי, "דרך כל בשר" מאת סמואל באטלר, טונו-באגיי של ה. ג'. ולס, "בנים ואוהבים" של ד. ה. לורנס ו"דיוקן האמן כאיש צעיר" של ג'יימס ג'ויס.
הנושא העיקרי ברומן, בהתאם לאופיו כ"רומן חניכה", הוא חינוכו של הגיבור והתפתחותו הרגשית והמוסרית. מוסר ההשכל הוא שיש ללכת נגד נטיות הלב הראשונות והמוטעות, מוטיב שחוזר ביחסים שבין הדמויות שברומן.
עלילת הספר
הרומן עוקב אחר חייו של דייוויד קופרפילד מילדותו ועד בגרותו. דייוויד נולד אחרי מות אביו, ואמו נישאת בשנית למר מארדסטון. אביו החורג, אדם אכזר, מתעלל בו. דייוויד נשלח ללמוד בפנימיית "בית סאלם" בהנהלת מנהל חסר רחמים מר קְרִיקל. בבית הספר מתיידד דייוויד עם ג'יימס סטירפורת' וטומי טרדלס, המופיעים בהמשך הרומן (כנהוג אצל דיקנס). אמו של דייוויד מתה בעקבות התעללות רגשית של בעלה ואחותו (מיס מארדסטון), ודייוויד נאלץ להפסיק את לימודיו ונשלח לעבוד בבית חרושת לייצור יין. בתיאורי החיים הקשים בבית החרושת יש הדים מחייו של דיקנס שנאלץ לעבוד בילדותו במפעל לייצור משחות נעליים. דייוויד בורח מבית החרושת אל דודתו, בטסי טרוטווד, שהיא קרובת המשפחה היחידה שנותרה לו. הוא הולך ברגל מלונדון עד דובר. דודתו מסכימה לגדל אותו כדי למנוע ממר מארדסטון הרשע את האפשרות להתנכל לו. הדודה בטסי משנה את שמו של דייוויד לטרוטווד, ובהמשך הרומן הוא נקרא בשני השמות.
דמויות רבות ממלאות את דפי הרומן, ואת חייו של דייוויד. בין הדמויות הידועות: האומנת הנאמנה פגוטי ומשפחתה הגרה על ספינה בחוף ים. אמילי הקטנה, יתומה שגרה עם משפחת פגוטי, המוקסמת מדייוויד הצעיר. סטירפורת' האנוכי, חברו ללימודים, המפתה את אמילי וזונח אותה בקלונה. מר ויקפילד, שאצלו דייוויד מתגורר, ובתו אגנס המתוארת כ"מלאך הבית", והופכת להיות ידידתו הטובה ואשת סודו.
הדמויות המוכרות ביותר הן וילקינס מיקאובר ואוריה היפ. מיקאובר הוא ידיד ומורה רוחני של דייוויד, הוא שרוי בחובות באופן קבוע, ונכלא בבית הסוהר לבעלי חוב. דיקנס מתאר באהדה את מיקאובר, על אף שהוא מגנה את חוסר הזהירות שלו בענייני כספים, והוא בן דמותו של אביו שהיה אף הוא תקופה קצרה בבית סוהר לבעלי חוב. אוריה היפ הנוכל הערמומי הוא אויבו של דייוויד, בסופו של דבר מצליח דייוויד, בעזרת מיקאובר, לגלות את פרצופו האמיתי ואת פשעיו. בסגנון המקובל אצל דיקנס הדמויות מקבלות את הגמול הראוי להן. דייוויד מתחתן עם דורה ספנלאו היפה אך הריקנית. מותה זמן קצר אחרי נישואיהם מאפשר לעלילה להתקדם אל הסוף הטוב - דייוויד יכול להתחתן אז עם אגנס שאהבה אותו תמיד. מיקאובר מהגר עם משפחתו לאוסטרליה וזוכה שם למעמד חברתי עם מינויו לתפקיד שופט שלום. אוריה היפ נכנס לכלא על הונאותיו.
עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה
סרטי קולנוע לפי הרומן: עיבודים רבים לפי הרומן נעשו לטלוויזיה ביניהם:
תרגומים לעברית
הספר תורגם פעמים רבות לעברית:
טראבון ווקר
יורי טראבון ווקר (באנגלית: Yury Travon Walker; נולד ב-18 בדצמבר 2000) הוא שחקן פוטבול אמריקאי המשחק בעמדת הליינבקר חיצוני בקבוצת ג'קסונוויל ג'אגוארס. הוא שיחק באוניברסיטת ג'ורג'יה וזכה עימה באליפות המכללות לפני שנבחר ראשון בדראפט 2022 של ה-NFL.
ביוגרפיה
ווקר נולד בתומאסטון, ג'ורג'יה. שיחק פוטבול אוניברסיטת ג'ורג'יה. בעונתו הראשונה ב-2019 שותף ב-12 משחקים והיה לו 15 תיקולים ו-2.5 סאקים. בעונתו השלישית זכה עם הקבוצה באליפות המכללות ולאחר מכן הכריז על הרשמתו לדראפט ה-NFL.
קיסר אוסטריה
קיסר אוסטריה היה כינויו של המונרך השולט ב, ולאחר מכן ב. הראשון למלא תפקיד זה היה פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שעשה כן ב-1804. התפקיד אויש עד 1918, שעה שהאימפריה האוסטרו-הונגרית התפרקה בשלהי מלחמת העולם הראשונה. את התפקיד מילא אז קרל הראשון, קיסר אוסטריה.
ואדי הוואר
ואדי הוואר (בערבית: وادي هور), המכונה גם "הנילוס הצהוב" על שם הנהר הקדום שזרם בו בעבר, הוא ואדי יבש בסודאן ובצ'אד.
גאוגרפיה
מקור ההוואר באזור האנדי בצ'אד, הוא עובר במדינת צפון דארפור שבסודאן ומצטרף לנילוס מצפון לאזור "העיקול הגדול", מדרום לדונגולה העתיקה. אורכו מעל 1,100 ק"מ כיוונו הכללי הוא מזרח-מערב, ובדרכו בשוליים הדרומיים של מדבר לוב הוא מקבל בדרך כלל 25 מ"מ גשמים שנתי בממוצע בלבד.
תקופות קדומות
ואדי הוואר הוא אפיק של נהר קדום המכונה בשם "הנילוס הצהוב", יובל של הנילוס בתקופה הנאוליתית. באותה תקופה שרר באזור משטר אקלימי שונה ובסביבות הנהר השתרעה סוואנה. זרימת הוואדי פחתה בהדרגה בתהליך המדבור שעברה הסהרה לפני כ-4,000–6,000 שנה. הוא הפך בתחילה לשרשרת אגמים וביצות מים מתוקים, כפי שמראה מפת העולם של תלמי, אך אט אט במשך כ-2,000 שנה נוספות הלך והידלדל עד שלפני כ-2,000 שנה יבש כליל.
ארכאולוגיה
שפע אתרים פרהיסטוריים מעיד על ואדי הוואר כאזור שוקק חיים, שנתמך במערכת אקולוגית פורה, ונתיב שיירות סחר ותקשורת בין מרכז אפריקה ועמק הנילוס. האתר הארכאולוגי הנחקר ביותר עד כה בוואדי הוא "גאלה אבו אחמד"
שר המדינה
שר המדינה הוא תואר הניתן לפוליטיקאים או לפקידי ציבור במדינות מסוימות הפועלות בשיטת דמוקרטיה פרלמנטרית. בחלק מהמדינות התפקיד של "שר המדינה" הוא שר זוטר. במדינות אחרות התפקיד של "שר מדינה" הוא תפקיד בכיר יותר, כמו שר בממשלה. ולעיתים מקביל לתפקידו של ראש הממשלה.
מרכז הטילים והחלל פרוגרס
מרכז הטילים והחלל פרוגרס (ברוסית: Ракетно-космический центр Прогресс) הוא מפעל טילים וחלל רוסי, אחד המפעלים המובילים בתעשיית החלל הרוסית. עד 1992 הוא נקרא על שם דמיטרי אוסטינוב.
המרכז הוקם בשנת 1996 באמצעות מיזוג לשכת העיצוב המרכזית "פרוגרס". המשרד הראשי של הארגון ממוקם בעיר סמרה.
המרכז מפעיל מפעלים בבייקונור, קזחסטן, בקרסנוזנאמנסק, מחוז מוסקבה, כמו גם חברות בת כדוגמת חברת מחקר וייצור "מתחמים ומערכות אופטואלקטרונים" (בזלנוגרד, מוסקבה), חברת "ספקטר" בריאזאן. פרוגרס גם מפעילה סניפים בקוסמודרום פלסצק במירני, מחוז ארכנגלסק ובמוסקבה. החברה מייצרת, בין השאר, את חלליות המטען פרוגרס.
מוחמד עלי (שליט מצרים)
מוחמד עלי פאשא (בערבית: محمد علي باشا; תעתיק מדויק: מחמד עלי באשא; בטורקית עות'מאנית מבוטא כמהמט עלי פאשה; 4 במרץ 1769 – 2 באוגוסט 1849) היה המשנה למלך מצרים ונחשב למייסד מצרים המודרנית ולדמות העיקרית בהסדרת ריבונותה של מצרים מהאימפריה העות'מאנית. שושלת מוחמד עלי שנקראה על שמו שלטה במצרים מעלייתו לשלטון בשנת 1805 ועד למהפכת הקצינים החופשיים בשנת 1952.
מוחמד עלי, שהחל דרכו בתור מגויס אלבני צעיר יליד חבל מקדוניה בשורות צבא האימפריה העות'מאנית, נעזר במאבקים השלטוניים בתוך מצרים בין הממשל העות'מאני וההנהגה המקומית הממלוכית שפרצו לאחר נסיגת הכוחות הצרפתים בסוף מסע נפוליאון בחבל הלבנט, כדי להפוך לשליטה בפועל של מצרים. דרך הוצאה לפועל של רפורמות מרחיקות לכת למען המודרניזציה של מצרים והנהגת מסעות צבאיים ברחבי המזרח התיכון, מוחמד עלי תכנן להפוך את מצרים לממלכה ריבונית מערבית באופייה שתשתווה בכוחה למעצמות אירופאיות.
מוחמד עלי הכיר לאורך כל שנותיו בשלטון במצרים, בעליונות ההלכתית של הסולטאן העות'מאני מעליו אם כי דה פקטו שלט על מצרים באופן ריבוני ואף היה מעורב במלחמות נגד הממשל העות'מאני. במהלך המלחמה המצרית-עות'מאנית הראשונה והשנייה הצליח להביא להכרה של מעצמות אירופאיות ב"אוטונומיה" המורחבת של מצרים מהאימפריה העות'מאנית. מסעותיו הצבאיים הביאו לכיבוש סודאן, חצי האי סיני, חבל חג'אז, צפון תימן ואף לכיבושים זמניים של דרום יוון, כלל חבל הלבנט, חבל נג'ד (מרכז חצי האי ערב) וקיליקיה (דרום אסיה הקטנה).
שנותיו הראשונות
מוחמד עלי נולד בקוואלה, באימפריה העות'מאנית (נמצאת ביוון המודרנית), למשפחה מוסלמית ממוצא אלבני. אביו היה סוחר טבק בשם אבראהים אע'א, שנפטר כאשר מוחמד היה נער מתבגר. דודו (אח אימו) האע'א חוסיין שהיה הצ'ורבאג'י של קוואלה נטל אותו תחת חסותו, העניק לו דרגת בולוק-באשי (אנ') ומינה אותו כגובה מיסים בשטח שהיה תחת שלטונו של הדוד, בכך החל את דרכו הצבאית. בצעירותו לא ידע מוחמד עלי קרוא וכתוב אך קיבל מביתו ניסיון מסחרי בשוק הטבק. בהמשך נישא מוחמד עלי לאחייניתו, אמינה חאנים, ולזוג נולדו שישה ילדים, בהם אבראהים פאשא וטוסון פאשא. בהמשך חייו נישא מוחמד עלי מספר פעמים נוספות ומנישואיו נולדו לו עוד ארבעה ילדים, בהם מוחמד סעיד פאשא.
עלייתו לשליט מצרים
בעקבות הצלחתו בתפקיד גובה המס, הועלה בדרגה וצורף לכוח צבא האימפריה העות'מאנית שנשלח למצרים לשם הכנעת שארית צבאו של נפוליאון בונפרטה במסגרת מסעו הכושל של האחרון לכיבוש מצרים והלבנט. המשלחת הצבאית נחתה באבו קיר (אנ') באביב של 1801. כוחות הצי המלכותי הבריטי פעלו לצד הצבא העות'מאני נגד הצבא הצרפתי ומוחמד עלי היה נוכח להפרש הצבאי האדיר בין הצבאות האירופאים לבין הצבא העות'מאני. לאחר נפילת הכוחות הצרפתים היה בין היתר היה מעורב במאבק שהתנהל בשנים 1801–1805 בין ההנהגה הממלוכית המקומית לבין הרשויות השלטוניות מטעם האימפריה העות'מאנית על השליטה במצרים. במרץ 1803 פרץ מרד ממלוכי מזוין נגד הרשויות העות'מאניות בעיר אל-מניא על גדות נהר הנילוס. בהמשך, הכוחות הלא-סדירים בצבא העות'מאני (באשי-בוזוק) תחת הנהגתו של תאהיר פאשא, מרדו בקהיר נגד המושל המכהן חורשיט אהמט פאשא ותאהיר פאשא מונה למושל בפועל של מצרים העות'מאנית. האלבנים מרדו בשלטון המושל המכהן עקב פיגורים בתשלום בשכר. במקביל למאורעות בקהיר השתלטו מורדים ממלוכים על העיר גיזה עם המטרה הראשית להשיב לידיהם את השליטה במצרים מהאימפריה העות'מאנית. מוחמד עלי זכה בתמיכת פוליטיקאים מצרים והעולמא בשאיפתו לעלות להנהגת הכוחות האלבנים בקהיר ובמושלות על מצרים העות'מאנית לאחר פטירתו של תאהיר פאשא שבועות ספורים לאחר שעלה לשלטון בקהיר. הממשל העות'מאני עוד תמך במושלות חורשיט ועל כן החלו האלבנים והממלוכים במקביל לכבוש את מצרים מידי השלטון העות'מאני התומך בחורשיט. עד אוגוסט 1803 שלטו האלבנים בראשות מוחמד עלי ברוב הדלתא של הנילוס. מטעם הצי העות'מאני יצאה משלחת שמטרתה הייתה לכבוש את קהיר מידי השלטון האלבני ולהשיב את הסדר השלטוני העות'מאני למצרים. המשלחת הימית העות'מאנית נעה דרך נהר הנילוס לעבר קהיר ואחרי קרב בו הופגזה העיר קהיר, הכוחות האלבנים בפיקודו של מוחמד עלי יצאו במתקפת נגד ודחקו את חיל המשלוח העות'מאני אל מחוץ למי הנילוס. ההנהגה הממלוכית בראשותו של מוחמד ביי אל-אלפי החלה בניסיון לכבוש את הדלתא מידי הכוחות האלבנים אך ללא הצלחה. במסגרת המאבק הפכה העיר גיזה למוקד קרבות ראשי בין הממלוכים לאלבנים. קהיר לנוכח המצב החלה להתעורר לתוך מאבק פנימי בין תומכי המושל לשעבר הפרו-עות'מאני חורשיט אהמט פאשא לבין תומכי מוחמד עלי וקרבות פרצו ברחובות העיר. במאי 1805 מוחמד עלי פיקד על מצור שהוטל על קהיר בידי תומכיו האלבנים נגד מושלות חורשיט אהמט פאשא. באוגוסט העיר נכבשה ומוחמד עלי מונה למושל מצרים בידי תומכיו, אם כי באותה העת מצרים הייתה ברובה תחת שלטון הכוחות הממלוכים אשר הקיפו את השטח של הדלתא שהיה נתון לשליטה האלבנית בראשות מוחמד עלי.
לאחר מכן הגיע האדמירל העות'מאני, קבודן פאשא, עם פירמאן של הסולטאן סלים השלישי שמינה את מוחמד עלי כמושל (ואלי) העות'מאני של מצרים בשנת 1805 והעיר עקבה כמו גם צפון חבל חג'אז הועברו מהשליטה העות'מאנית לשליטה ישירה של המחוז המצרי. מוחמד עלי החל בהמשך במערכה צבאית ממושכת נגד ההנהגה הממלוכית לכיבוש כל מצרים. במסגרת השתלטותו על המדינה הזמין ב-1 במרץ 1811 מנהיגים ממלוכים למצודת קהיר, בתואנה כי הוא מקיים מסיבת פרידה מבנו, טוסון פאשה (אנ'), שעמד לצאת בראש כוח הצבאי לכיבושים נרחבים בחצי האי ערב לחופי ים סוף. כאשר התכנסו המנהיגים הממלוכים במצודה, אנשי מוחמד עלי הרגו אותם. לנוכח משבר הנהגה, הכוחות הממלוכית הפסיקו להוות גורם פוליטי מרכזי המפריע במנהל מצרים בידי מוחמד עלי. מוחמד עלי היה כעת, לפי מינויו מידי הסולטאן העות'מאני, הואלי (תפקיד שלטוני המקביל למושל) של מצרים, אשר רשמית הייתה מחוז בתוך האימפריה העות'מאנית. על כן, מבחינה הלכתית היה נתון מוחמד עלי לרצונו של הסולטאן העות'מאני. בפועל, כל הכוחות העות'מאנים הנאמנים ישירות לסולטאן הוצאו ממצרים, ומוחמד עלי שלט באופן עצמאי לגמרי מלבד העובדה שהיה עליו לשלם מס חודשי לסולטאן העות'מאני בקונסטנטינופול במטרה להדגיש את נאמנותו אל הסולטאן, שהיה גם הח'ליפה, ראש הדת המוסלמית.
רפורמות
מטרתו של מוחמד עלי הייתה להקים מדינה חזקה בסגנון אירופאי. במהלך שנות שלטונו פעל להביא למודרניזציה נרחבת של מצרים כך שתוכל להשתוות למעצמות אירופאיות במעמדה הבינלאומי. לשם כך, היה עליו לארגן מחדש את החברה המצרית, לייעל את הכלכלה, להכשיר ביורוקרטיה מקצועית ולבנות צבא מודרני. לשם מימוש מטרותיו מוחמד עלי ביצע רפורמות מקיפות במדינה. בשנות ה-20 של המאה ה-19 מצרים שתחת שלטונו הפכה למדינה חזקה, מתועשת ולמעצמה אזורית. לאורך שנותיו בשלטון שם מוחמד עלי דגש על ארבעה תחומים מרכזיים בנושא תפקוד המדינה: חקלאות, מנהל, חינוך ותעשייה, ארבעתם היוו את הבסיס לפיתוח שהביאו מוחמד עלי ויורשיו למצרים.
במהלך התקופה העות'מאנית המאוחרת, שלטו בעלי קרקעות מקומיים, דרך מס נוסף, ברוב שטחיה של מצרים העות'מאנית, אם כי רשמית היו כל שטחיה תחת חסות המדינה העות'מאנית. מוחמד עלי ביטל מצב זה והסדיר מס אחיד בכל נחלות מצרים. הקהילה המקומית נרשמה כבעלת הקרקע האזורית ועלייה הוטלה האחריות להעביר מיסים ישירות לאוצר המדינה בקהיר. בתוך עשור שנים לשלטונו, מוחמד עלי צלח בפירוק המערכת של השליטה הפרטית בנחלות והביא בפועל להלאמה של כל הקרקעות במצרים. לשם ייעול השליטה חילק את המדינה ל-10 פרובינציות. הוא הביא לרפורמות סוציאליות משמעותיות, בהן יצירת מוסדות לימוד מודרניים וכן שלח צעירים ללמוד בארצות אירופה מתוך תקווה שכשיחזרו יוכלו לתרום מידיעותיהם. אולם את עיקר מאמציו הפנה לחיזוק הכוחות המזוינים. מוחמד עלי הקים צבא שהתבסס על גיוס חובה של האיכרים, שבו השתמש כדי להרחיב את גבולות מצרים, רכש באיטליה ספינות עליהן ביסס צי מודרני, הקים מספנה באלכסנדריה, בתי חרושת לייצור נשק ותחמושת וניסה להקים תעשיית טקסטיל.
אולם, מצרים נקלעה למשבר כלכלי שנבע מהגדלת ההוצאות והקטנת ההכנסות. כמו כן, המערכות הצבאיים דרשו גיוס נרחב של האוכלוסייה הכוללת ובכפרים רבים גיוס זה גרם להתרוקנות האוכלוסייה ובתגובה גם לפיגור בתשלום המיסים אל האוצר המדיני. הסולטאן העות'מאני קבע כי טבק יגודל רק בבקעת הלבנון ובכך הפסידה מצרים ענף חקלאי רווחי. מחיר הכותנה בשוקי העולם ירד בגלל גידול היצע מהודו ומדרום ארצות הברית (בעיקר ממדינות אלבמה ומיסיסיפי). הייתה בריחת איכרים בהיקף גדול, בגלל חובת גיוס לצבא ומיסוי גבוה. חלק מהפלאחים הללו הגיעו לארץ ישראל. במקביל, קיום הרפורמות, קיום הצבא ורכישת הצי דרשו סכומים גבוהים. כמו כן הייתה מצרים זקוקה לעץ לצורך בניית ותחזוקת הצי, עץ שלא היה במצרים אבל היה בארץ ישראל.
עד שנת 1820 היה הצבא המצרי מורכב מסדרה של חילות לא-סדירים. מוחמד עלי כשל בניסיון לבצע אימונים חדשים ויחידות בלתי - ממושמעות בצבא לעיתים ערקו והחלו לשדוד ולבזוז כפרים ויישובים ברחבי מצרים. מוחמד עלי בתמורה העניק תשלומים כספיים למשפחות שנפגעו מהבזיזות הללו. תשלום זה, בתגובה, האדיר את שמו של מוחמד עלי ואת התמיכה העממית בשלטונו. הודות לתמיכה העממית בו, יכול היה מוחמד עלי להרחיק את הכוחות הלא-סדירים והבלתי-ממושמעים משדרת ההנהגה הצבאית. הוא הקשה על יחידות אלו ליצור כוח מורד אחיד וסדיר בכך שפיזר אותם בין מוצבים ברחבי מצרים לכדי יחידות קטנות. כמו כן, במטרה למנוע מאלו להצית מרידות, מוחמד עלי שלח שניים מבניו לפקד על המוצבים הלא-סדירים בערי הנמל לחופי הים התיכון: טוסון פאשא ואסמאעיל קאמיל פאשא. בהמשך הקים מוחמד עלי אקדמיה צבאית באסואן והחל לגייס קצינים מהגרנד ארמה הצרפתי שפורק לתפקידי הדרכה באקדמיה הצבאית. בהמשך הקים מוחמד עלי את משרד המלחמה המצרי, אשר היה בעל אחריות על המטה הכללי, הפיקוד הצבאי העליון וכל הכוחות המגויסים.
בתקופה הקצרה של השלטון הצרפתי על מצרים, הוצאו רשמים אודות הפוטנציאל התעשייתי של מצרים. רישומים אלו שומשו מאוחר יותר בידי מוחמד עלי במטרה לפתח את המדינה המצרית מבחינה תעשייתית. בשנת 1820 החל מוחמד עלי, לאחר ייצוב הכלכלה החקלאית העצמאית של מצרים, להפוך את מדינתו למייצאת מרכזית של יבולים חקלאיים לאירופה. במידה רבה היה מוחמד עלי אחראי להפיכתה של מצרים לאחת המובילות ביצור הכותנה, שנית אך ורק לארצות הברית מבחינת ייצוא כותנה ליבשת אירופה. במקביל, מוחמד עלי ביטל את ארגוני הגילדות במסגרת הפיתוח של הכלכלה התעשייתית במצרים. מוחמד עלי השקיע בתשתית ובנה תעלות ודרכים, בעיקר במטרה לספק את הדרישה לנוכח גדילת סחר החוץ הבינלאומי. בין השנים 1816 - 1850, עלתה כמות עובדי התעשייה במצרים כמעט בחצי מיליון איש.
בחסות העות'מאנים
במרץ 1807, במסגרת המלחמה האנגלו-עות'מאנית, כוחות האימפריה הבריטית החלו בניסיון לכיבוש צבאי של מצרים במטרה להקים בסיס מבצעי באלכסנדריה. המלחמה הייתה מקושרת למלחמות הנפוליאוניות שכן הסולטאן העות'מאני סלים השלישי חידש את הברית הפרנקו-עות'מאנית עם הקיסרות הצרפתית הראשונה שהייתה במלחמה ממושכת נגד האימפריה הבריטית. הבריטים השיגו עליונות ימית והשתלטו על אלכסנדריה ללא קרב שכן תושבי העיר התנגדו לשלטון מוחמד עלי אך לא היו מסוגלים להתקדם מעבר לה. הכוחות הבריטים הוציאו לפועל שני ניסיונות כושלים לכבוש את העיר רשיד (רוֹזֵטָה כפי שנודעה באותם הימים) אשר הייתה השער לתנועה דרך נהר הנילוס. לאחר התבוסה המכרעת בקרבות על רשיד, הכוחות הבריטים נסוגו חזרה לאלכסנדריה. כוחות הצבא המצרי תחת מוחמד עלי הטילו מצור על העיר ומנעו התקדמות של הכוחות הבריטים. כמו כן, הכוחות הבריטים לא היו מצוידים כראוי למערכה ארוכה ועל כן היה על חיל המשלחת לעזוב את העיר ולוותר על המערכה הכושלת לכיבוש מצרים.
בית סעוד השתלט על חצי האי ערב, הקים את אמירות א-דרעיה (המדינה הסעודית הראשונה) והפיץ וריאציה קיצונית ופוריטאנית של האסלאם, הווהאביזם, סיעה דתית שהתנגדה לכל שינוי באורח החיים והשבת המצב החברתי לזה של תקופת הקמת האסלאם. כחלק מהמלחמה הווהאבית-עות'מאנית, ביקש הסולטאן מוסטפא הרביעי ממוחמד עלי לצאת למסע צבאי נגד בית סעוד. רק ב-1811 היה צבאו של מוחמד עלי מוכן לצאת לקרב, בפיקודו של טוסון, בנו הבכור של מוחמד עלי. צבאו של מוחמד עלי נחל הצלחה חלקית אולם לא הצליח להכניע את בית סעוד, ואלו נסוגו לנג'ד והתיישבו בא-דרעיה וסביבתה ומשם המשיכו להטריד את הכוחות העות'מאנים (כולל הצבא המצרי). מוחמד עלי שלח כוח צבאי נוסף, בפיקודו של בנו הבכור, אבראהים פאשא. צבא זה נע דרך מדבריות חבלי חג'אז ונג'ד וכבש לבסוף את א-דרעיה, מושב ההנהגה הסעודית. לאחר הנחלת ההצלחה, שבה אבראהים פאשא את מנהיג בית סעוד, עבדאללה בן סעוד, שנשלח לקונסטנטינופול, שם הוא הוצא להורג בהוראת הסולטאן העות'מאני.
מלחמה ביוון
מלחמת העצמאות היוונית התפרצה בתחילת 1821. הסולטאן מהמוט השני ביקש ממוחמד עלי עזרה בדיכוי המרד ובתמורה הבטיח לו את השליטה באי כרתים. מוחמד עלי ארגן כוח צבאי בן 16,000 לוחמים שנשלח בפיקודו של בנו אבראהים פאשה. ב-24 בפברואר 1825 נכנסה מצרים למלחמה נגד הרפובליקה ההלנית הראשונה. במהלך חודש מרץ התרחש כיבוש מצרי של האי כרתים ולאחריו החלה פלישה לתוך יוון עצמה והחל כיבוש מצרי של חצי האי פלופונסוס ומצפון לו. עם תחילת הכיבוש של יוון עצמה, התרכז אבראהים פאשא בכיבוש העיר מיסולונגי. הכוחות היוונים בתוך העיר החזיקו מעמד במשך כמעט שנה שלמה עד אשר נפלו לכוחות הברית המצרית-עות'מאנית. בהמשך החל כיבוש של חצי האי מאני בדרום פלופונסוס. במהלך המערכה על פלופונסוס היה הצבא המצרי במאבק ממושך נגד כוחותיו של תיאודורוס קולוקוטרוניס אשר מנעו את התנועה המצרית לעבר הבירה הזמנית היוונית בנאפפליו.
בתגובה למאבק היווני לעצמאות, המעצמות האירופאיות המובילות (בריטניה, רוסיה וצרפת) התערבו לטובת הכוחות היוונים במטרה להחליש את מעמדה של האימפריה העות'מאנית ולחזק את השפעתם על שטחיה. ב-20 באוקטובר 1827, במהלך קרב נאווארינו הוטבע רוב הצי המצרי בידי כוחות ברית בריטית-צרפתית-רוסית תחת פיקודו העליון של אדוארד קודרינגטון. ללא תמיכת הצי לא הייתה לכוח הצבאי אפשרות לחימה ואבראהים פאשה הסיג את הכוחות חזרה למצרים. ללא התמיכה המצרית ולנוכח פתיחת חזית מלחמה נוספת נגד האימפריה הרוסית, האימפריה העות'מאנית נכנעה והכירה בהסכם השלום בריבונותה של יוון, אשר מאוחר יותר הפכה לממלכת יוון. המלחמה הייתה יקרה במיוחד לכוחות המצריים אשר לא השיגו דבר ממנה. בסופה של המלחמה סירב הממשל העות'מאני להכיר בכרתים תחת חסות מצרית של מוחמד עלי (אף על פי שבפועל היו כוחות הצבא המצרי בכרתים ושלטו על האי בכל מקרה) כפי שהובטח קודם לכן. כפיצוי על אובדן הצי וכתמורה על הסיוע, מוחמד עלי ביקש מהשער הנשגב את סוריה וארץ ישראל והבין שיש נכונות להיענות לבקשתו.
מלחמות בעות'מאנים
ההתנגדות העות'מאנית להעברת כרתים לממשל המצרי של מוחמד עלי עוררו משבר ביחסי קהיר - קונסטנטינופול וכאמור לא היה להנהגה העות'מאנית כל סמכות פנימית על מצרים מלבד ההכרה ההלכתית של הסולטאן העות'מאני כשליט על מצרים. עד 1831 הקים מוחמד עלי צי חדש, גייס ואימן צבא חדש ושלח את בנו, אבראהים פאשא, להוביל את צבא היבשה לכיבוש ארץ ישראל וסוריה בתמיכת הצי בפיקודו של אבראהים יקאן, ובכך פתח את המלחמה המצרית-עות'מאנית הראשונה. לדעתו של מוחמד עלי, הנסיבות היו לטובת מהלך זה. הצבא העות'מאני היה חלש בגלל פירוק צבא היניצ'רים ב-1826 על ידי הסולטאן מהמוט השני בגלל מעורבתם במרידות נגד המשטר. במקביל הוואלי של דמשק היה נטול כוח מעשי ומוחמד עלי קנה את תמיכת משפחות האליטה בהרי שכם ובירושלים. לטענתו של מוחמד עלי, ארץ ישראל הובטחה לו על ידי הסולטאן כתמורה על עזרתו בדיכוי המרד היווני ולפיכך כיבושה היה מימוש זכותו. בנוסף, שליט עכו עבדאללה פאשא, לווה ממנו סכום כסף משמעותי והתחמק מלהחזיר את ההלוואה ואף לא הסכים להחזיר למצרים כמה אלפי פלאחים שנמלטו מעול המיסים והגיוס לצבא אל ארץ ישראל. כיבוש ארץ ישראל נועד ליצור חיץ בעל עומק אסטרטגי כהגנה מפני הצבא העות'מאני ובמקביל לאפשר למוחמד עלי לגבות מיסים מתושבי הארץ ולנצל את אוצרות הטבע שלה. ארץ ישראל וסוריה היו גם יעד מסחרי, כשוק לרכישת סחורות מצריות וכמקור למצרכים נדרשים (ובעיקר עץ). מוחמד עלי הכין את המסע על ידי כך שתרם כסף למבנים על הר הבית, שלח שליחים שהבטיחו למנהיגי הקהילות כי מצבם יוטב תחת שלטונו וכינס קונסולים של המעצמות באלכסנדריה, שם הבטיח להם כי תחת שלטונו מצבם של נתיני המעצמות יהיה טוב יותר וביקש מהם כי יפנו אל שליטיהם ויבקשו מהם לא להתערב. מוחמד עלי במקביל ניהל קשרים עם מנהיגים מקומיים בתוך חבל הלבנט אשר בתמורה להבטחותיו העניקו לצבאו מעבר בטוח דרך שטחם ללא התנגדות. ב-29 באוקטובר 1831 התחיל המסע הצבאי. הצי המצרי הגיע ליפו והכניע אותה, אבראהים פאשה בראש 30,000 חיילים הכניע את צבאו של עבדאללה פאשא והמשיך צפונה. על עכו הוטל מצור שנמשך כ-7 חודשים והיא נכנעה בסוף מאי 1832. צבאו של מוחמד עלי, בהנהגת אבראהים פאשא, הגיע עד למרחק של כמה ימי הליכה מקונסטנטינופול. התערבות רוסית הובילה למשא ומתן שהסתיים בהסכם בשנת 1833, לפיו מוחמד עלי השאיר תחת שלטונו את סוריה וארץ ישראל והיה במעמד שיכול היה לאיים על אסיה הקטנה. המעצמות האירופאיות פעלו להיעזר בהיחלשות האימפריה העות'מאנית לאינטרסים לאומיים ועלה חשש שכיבוש האימפריה העות'מאנית בידי מוחמד עלי ישנה את סדר הכוחות בעד מצרים.
בשנת 1834 פרץ מרד הפלאחים אשר כלל בתוכו את מרד האיכרים בארץ ישראל לאור התמרמרות האוכלוסייה הערבית על חובת הגיוס לצבא המצרי שהחיל מוחמד עלי. כמו כן, מוחמד עלי פעל נגד הסולטאן העות'מאני שהיה גם הח'ליפה האסלאמי, ועל כן היה לפי ההלכה בוגד בהנהגת האסלאם. המורדים הצליחו להשתלט תחילה על שטחים ניכרים בארץ, וניסו ללא הצלחה לתקוף את מטה הפעולה של אבראהים פאשא ביפו. מוחמד עלי עצמו הגיע ליפו עם תגבורת שנועדה להביא להפסקת המרידות ברחבי השטחים הכבושים בחבל הלבנט. במשך חודשיים הצבא המצרי נע דרך ארץ ישראל ממערב למזרח עד לעבר הירדן והפיל מרידות נפרדות שפוקדו בידי מנהיגים ערביים מקומיים. לבסוף הופלו המרידות בארץ, כמו גם המרידות הערביות ברחבי סוריה והמרידות של האוכלוסייה הדרוזית באזור הר הלבנון. באותן השנים ששלט בלבנט פעל מוחמד עלי בעיקר כדי להסדיר את מעמדה הבינלאומי של מצרים. תחילה ניסה לחבור בברית לבריטניה וצרפת נגד רוסיה ובהמשך ניסה להסדיר ברית עם ממלכת פרס שהונהגה בידי מוחמד שאה קאג'אר, ראש השושלת הקאג'ארית, נגד האימפריה הרוסית שחיזקה את מעמדה בעבר הקווקז דרך מלחמות רוסיה–פרס.
בשנת 1839 חידש הסולטאן מהמוט השני את הלחימה והביא לפרוץ המלחמה המצרית-עות'מאנית השנייה, אך הובס על ידי אבראהים פאשא בנציבין ומת זמן קצר לאחר מכן. הכוחות המצרים עמדו להתחיל במתקפת נגד לעבר הבירה העות'מאנית קונסטנטינופול אך נעצרו בשל התערבות אירופית בינלאומית. הפעם האימפריה הבריטית הצטרפה לאימפריה העות'מאנית במלחמה הודות להבטחה עות'מאנית כי בתמורה קפריסין תעבור לשליטה בריטית. כמו כן, האימפריה העות'מאנית נתמכה מבחינה דיפלומטית ובידי יועצים צבאיים מממלכת פרוסיה, האימפריה הרוסית והאימפריה האוסטרית. במהלך המלחמה הייתה למערכה הימית לבעלת חשיבות גדולה יותר מלמערכה היבשתית. בספטמבר 1840 כוחות הצי המלכותי הבריטי השיגו עליונות ימית לחופי לבנון, כבשו את ג'וניה ואיימו על ביירות. בהמשך החל כיבוש של חוף הלבנט מג'וניה דרומה. בנובמבר התרחשה הפגזת עכו בידי כוחות הברית האנטי-מצרית וההנהגה המצרית איבדה שליטה על חלק נרחב מחופי הלבנט.
בהמשך, במטרה להביא לסוף מהיר של המלחמה, כוחות הברית האנטי-מצרית הטילו מצור ימי על אלכסנדריה אשר הקשה על הפעילות הכלכלית במצרים. מוחמד עלי, ממושבו בקהיר, החל במשא ומתן להגיע להסדר שיסיים את המלחמה לפני שתגרור פגיעה חריפה בכלכלה המצרית. משא ומתן זה הביא לחתימת הסכם לונדון, שבסופו של דבר דרש ממוחמד עלי ואבראהים פאשא לוותר על כל תחום השליטה שלהם בחבל הלבנט (שכללה את שטחי ארץ ישראל) ולהשיב את כרתים לידי השלטון העות'מאני במהלך שנת 1841. הגבול המצרי-עות'מאני שקדם למלחמה הראשונה הושב. עם זאת, במהלך המשא ומתן, מוחמד עלי הביא את המעצמות האירופאיות ואת ההנהגה העות'מאנית להכיר בחופש הפעולה הנרחב שלו על מצרים שהיה עצמאי בפועל מהאימפריה העות'מאנית.
שנים אחרונות
לאחר המלחמה המצרית-עות'מאנית השנייה העביר מוחמד עלי את רוב התרכזות מדיניותו להמשך הרפורמות הפנימיות שהנהיג בתוך מצרים, שהיו בסופו של דבר פרי עבודתו המרכזי. בשנת 1837 הסדיר שישה משרדי ממשלה שנועדו לחלק ביניהם את סמכויות ההנהגה במצרים. משרדים אלו היו: משרד הפנים, המשרד לחינוך הציבור, משרד המלחמה, משרד האוצר, המשרד לענייני חוץ ולמסחר ומשרד הצי. מוחמד עלי ביטל את מועצות המחוקקים והמיעצים שהוקמו בידי הממשל הצרפתי והחליפם במועצת המדינה והמועצה הפרטית (שמילאה תפקיד מייעץ בעיקרו). שתי המועצות הללו תופעלו בידי פקידי ממשל בכירים ושרים שפעלו כעוזריו של מוחמד עלי ולא בתור נציגי הציבור. מוחמד עלי לא פעל להבדיל את מצרים מבחינה תרבותית מהאימפריה העות'מאנית והמנהל המדיני המשיך לעבוד בשפה הטורקית. כמו כן הוטל פיקוח על מנהיגים ציבוריים שלא היו מקושרים ישירות למעגל השלטוני של מוחמד עלי, דוגמת ההנהגה הדתית. רק משנת 1845 החלו מצרים ילידי הארץ דוברי ערבית להחליף אלבנים, ממלוכים וטורקים דוברי טורקית במשרות השלטון וההנהגה.
לאורך שנותיו בשלטון במצרים, מוחמד עלי פעל מתוך הבנה כי המודרניזציה המואצת נדרשת והכרחית להקמת שושלת שלטונית יציבה שתחזיק זמן רבב. הוא לא נהג להתרברב בפוליטיקה או באידאולוגיה כגורמים למדיניותו. מוחמד עלי לא ייחס כל חשיבות לרגשות לאומיים, כפי שניתן לראות בעובדה שחצר המלוכה שלו דברה טורקית. הוא התבסס על שלטון שבמסגרתו השליט ואנשיו חלקו ביניהם רק את אותה הדת בכל הקשור לאמצעים לפיתוח רגש לאומי. מוחמד עלי נאלץ לוותר על כיסאו ביולי 1848 בשל תשישות נפש וסניליות, ומת באוגוסט בשנה שלאחר מכן. שלטונו הועבר לבנו אבראהים פאשא, אך הלה מת ממחלה בנובמבר 1848. את מקומו תפס נכדו של מוחמד עלי, עבאס חלמי הראשון, שהיה שליט חלש וביטל רבים מחידושי סבו. תחת שלטונו התגברה השפעתה של אירופה על מצרים. עבאס חלמי לא ירש רשמית את הכתר עד לפטירתו של מוחמד עלי, וכיהן בין 1848 ל-1849 בתור עוצר (שליט).
ארנון גולן
ארנון גולן (נולד ב־1956) הוא גאוגרף היסטורי ישראלי, פרופסור חבר בחוג לגאוגרפיה ולימודי סביבה באוניברסיטת חיפה. מחקריו מתמקדים בגורמים ההיסטוריים, התרבותיים, החברתיים והפוליטיים שעיצבו את תצורת ונופי המרחבים העירוניים במדינת ישראל.
ביוגרפיה
ארנון גולן גדל בראשון לציון, הוא בוגר הגימנסיה הריאלית בראשון לציון. במהלך שירותו הצבאי שימש כלוחם בחטיבת הצנחנים ובמילואים שרת כקצין מודיעין גדודי. אחיו הוא אלוף (מיל.) חבר הכנסת יאיר גולן.
גולן למד לתואר ראשון במחלקות לגאוגרפיה ולהיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולתארים שני ושלישי במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים. נושא עבודת המוסמך היה "שינויי המפה של מרכז אירופה ודרומה בתום מלחמת העולם הראשונה, בעקבות תהליכים של שנוי גבולות וחילופי אוכלוסייה" בהדרכת פרופ' שלום רייכמן והוא קיבל את התואר (בהצטיינות) ב-1986. בין השנים 1984 – 1987 השתתף בקורס צוערים ועבד במשרד החוץ ולאחריהן התמקד בעבודת הדוקטורט בהנחייתם של פרופ' יהושע בן אריה ופרופ' שלום רייכמן שנושאה "שינוי המפה היישובית באזורים שניטשו על ידי האוכלוסייה הערבית, כתוצאה ממלחמת העצמאות, בשטח בו קמה מדינת ישראל (1948–1950)" שאושרה ב־1994. הפוסט-דוקטורט נעשה ב יוניברסיטי קולג' לונדון במחלקה לגאוגרפיה בהנחיית פרופ' ריצ'רד דניס במהלכו גם לימד בחוג ללימודי יהדות ועברית. כששב לארץ בשנת 1995 החל ללמד בחוג לגאוגרפיה ולימודי סביבה באוניברסיטת חיפה. בשנת 2001 מונה למרצה בכיר והחל משנת 2015 כפרופסור חבר. בשנים 2018–2019 שימש כפרופסור אורח במרכז ללימודי ישראל ב Binghamton University בניו-יורק.
גולן נשוי, אב לשתי בנות ובן ומתגורר בזכרון יעקב.
מחקריו
תחום התמחותו של גולן הוא מחקר בסוגיות שונות בהשפעתם של אירועים מלחמתיים בעיצוב המרחב האנושי במערך היישובי במדינת ישראל.
שינוי מרחבי – תוצאת מלחמה: השטחים הערביים לשעבר במדינת ישראל, 1948–1950
ספר זה, המבוסס בחלקו על עבודת הדוקטורט, היה בין המחקרים החלוציים בתחום שבחן את השפעתה מרחיקת הלכת של מלחמת העצמאות בתקופת החירום המלחמתית והפוסט-מלחמתית על היווצרות הצורות המרחביות והנופים האנושיים במדינת-ישראל. גולן הראה כי השינוי המרחבי שהתחולל שינה כמעט לבלי היכר את הנוף האנושי של שטחים נרחבים שנכללו בתחומה של מדינת ישראל. לבד מההרס שנגרם לתשתיות פיזיות, פעולות הלחימה הביאו לתנועה גדולה של אוכלוסייה שנמלטה מאימת ההרס והמוות. גם במרחבים שבעורף אזורי הלחימה או באלה המרוחקים מהם ושלא נפגעו ישירות מפעולות ההרס, חלו שינויים ניכרים, כתוצאה של ארגון מהיר מחדש של המרחב לפי הצרכים שהמלחמה הכתיבה והתנאים הכלכליים, החברתיים והפוליטיים ששררו בתקופה זו. מחקר זה היה גם בין הראשונים למצב את מידת השפעתה של מלחמת העצמאות אל מול מחקרים דומים שנעשו על מלחמות בדרום אסיה ומרכז ומזרח אירופה.
המלחמה בערים במלחמת העצמאות
במסגרת הסדרה תש"ח: המלחמה על הערים לקח חלק יחד עם פרופ' אלון קדיש ופרופ' אברהם סלע במחקר שעסק בכיבושה של לוד ביולי 1948 (מבצע דני) שעמד במרכזו של פולמוס ציבורי והיסטוריוגרפי בשאלות של כיבוש, טבח וגירוש. מחקר זה בוחן מחדש את הפרשה לפרטיה ומציע, בין היתר בעקבות עיון במקורות ארכיוניים ואחרים שטרם נחשפו, נקודות מבט חדשניות לפולמוס זה. זהו המחקר המקיף הממוסמך והממצה ביותר שקיים עד היום לאירועי ונסיבות כיבושה של העיר. עוד במסגרת זו הוביל גולן כתיבת ספר שעסק במערכה על יפו בזמן מלחמת העצמאות. הספר מציג בחלקו הראשון את הרקע למערכה על יפו, את הגורמים האזרחיים, הצבאיים והמדיניים שהשפיעו על מערכה זו ואת הצדדים שהשתתפו בה: הערבים, היהודים והבריטים. פרקי המחקר מאירים את התפתחות המערכה מזוויות שונות, חלקן מפתיעות ולא מוכרות, ומתארים את מורכבות התהליך שבסופו הייתה יפו הערבית לחלק ממדינת ישראל. בחלק השני של הספר מובאות עשרות רבות של תעודות שלוקטו מארכיונים בארץ ובבריטניה, רובן ככולן טרם פורסמו במלואן, כתבות ורשימות מעיתוני התקופה ועדויות של בני הזמן.
עיצוב המרחב העירוני של ארץ ישראל בזמן המנדט, במלחמת העצמאות ובעשור הראשון למדינת ישראל
פרופ' גולן פרסם שורה של מאמרים שעסקו בעיצוב המרחב של תל אביב בתקופת המנדט ובעת ובעקבות המהפך המרחבי של ימי מלחמת העצמאות. בין היתר כתב על התפתחות מערך הרחובות העירוני ונופי השמע העירוניים בזמן המנדט, על המאמץ ליישב מחדש פליטים יהודים שנטשו את יפו בימי המרד הערבי, על סיפוחם ואכלוסם בזמן מלחמת העצמאות ואחריה של הכפרים אבו כביר, סלמה, (כפר שלם), על הריסתן של שכונת אבו כביר ומנשייה ועל סיפוח שכונותיה הערביות של יפו לתל אביב וקביעת גבולה העירוני של המטרופולין הראשי של מדינת ישראל. בנוסף כתב על עיצוב המרחב של ירושלים הישראלית ושל ערי שדה מעורבות והערביות לשעבר – טבריה, בית שאן, רמלה, לוד ומג'דל (אשקלון) בזמן מלחמת העצמאות ואחריה, על תופעת הפליטים היהודים בזמן מלחמת העצמאות, ועל תפרוסת מחנות הצבא הבריטי בארץ ישראל ומקומם בעיצוב המרחב הישראלי בשנות החמישים. נושאים נוספים בתחומי הגאוגרפיה ההיסטורית והפוליטית בהם עוסקים מחקריו הם שאלת היותה של התנועה הציונית חלק מן האימפריאליזם הקולוניאלי האירופי, הגאוגרפיה הישראלית ויחסה אל השואה, ובתחום הגאוגרפי – תרבותי - שדרות רוטשילד כסמל של העיר תל אביב ותפקידן של שדרות ביצירת דימוין של ערים בכלל.
ישראל והרצועה: העשור הראשון, 1957-1947
בספרו האחרון (יצא בשנת 2021) גולן בוחן את לידתה של רצועת עזה וגבולותיה, שכוננו בהסכם פשרת השעה שבין ישראל למצרים בראשית 1950. במהלך העשור הראשון, למרות הסכמי שביתת הנשק והפשרה המשיכה לשרור מציאות של אלימות לאורך הקו שחצץ בין הרצועה שאוכלוסייתה שולשה עם הגעתם של עשרות אלפי פליטים פלסטינים חסרי כול ונתונים לחסדי אונר"א, לתחומה לבין מדינת ישראל שעיבתה והרחיבה את מערך ההתיישבות היהודי בצפון ובמערב הנגב ויצרה סביב הרצועה את המרחב היישובי של סְפָר עזה. מצרים, שהרצועה נותרה תחת שליטתה, סירבה להכיר בקו שביתת הנשק כגבול קבע ובקיומה של מדינת ישראל בכלל. לאורכו של הקו התפתחה מלחמת גבולות שראשיתה באביב 1949 ושנמשכה עד לפרוץ מלחמת סיני בשלהי אוקטובר 1956. ישראל מצדה ערכה תוכניות לכיבוש הרצועה שכללו העברה חלקית או מלאה של תושביה הערבים אל מחוץ לתחומה. בימי מלחמת סיני השלימה ישראל את כיבושה של רצועת עזה בלחימה שנמשכה כיומיים. למרות שבקרב הציבור ובממשלה בישראל שרר קונצנזוס כמעט כללי בדבר הצורך בסיפוח הרצועה, לחצן של ארצות הברית וברית המועצות ושל המערכת הבינלאומית בכללה הביא לסיום תקופת השלטון הישראלי הראשון ברצועת עזה במרס 1957.
בסְפָר עזה הוקם מערך יישובי יהודי, שלמרות שהתפתחותו לא הייתה חפה מבעיות, היה הישג מרשים של האסטרטגיה ההתיישבותית הישראלית שתכליתה הייתה חיזוק השליטה באמצעות עיבוי ההתיישבות היהודית בפריפריה ולאורך הגבול. רצועת עזה וספר עזה היו תוצר של השינוי המרחבי תולדת המלחמה שהביא לפיצול מרחב מישור החוף הדרומי לשני חבלי ארץ שבינם הפריד קו של איבה ואלימות. אך גורלם נותר כרוך יחד עת היו ונותרו מוקד מרכזי של הסכסוך הישראלי-ערבי.
מחקרים ומאמרים אקדמיים
גולן חיבר עשרות מחקרים, יחידות לימוד ומאמרים שראו אור בספרים מדעיים וכתבי עת שונים ברחבי העולם. מבין פרסומיו הבולטים:
מלחמת עמלק
מלחמת עמלק היא אירוע מקראי, המתואר ב, בסוף פרשת בשלח. המלחמה התקיימה ברפידים זמן קצר אחרי יציאת מצרים. היה זה אירוע הלחימה הראשון שבו השתתפו בני ישראל.
בעקבות האירועים שהובילו למלחמה, הפך המאבק בעמלק לנושא חשוב במסורת היהודית. מאבק זה מתבטא במצווה זכור את אשר עשה לך עמלק ובמצוות מחיית זכר עמלק.
פרשת מלחמת עמלק היא הקריאה בתורה בבוקר פורים.
הסיפור המקראי
בזמן ששהו ישראל ברפידים, כחודש אחרי יציאת מצרים, הגיע עמלק והתחיל להילחם בהם. בפרשת כי תצא מתואר שהוא זינב בנחשלים, כלומר תקף את החלשים יותר שהלכו בסוף המחנה.
משה שלח את יהושע לאסוף אנשים ולהילחם בעמלק, ובעצמו עלה לראש הגבעה הסמוכה. בכל פעם שהרים משה את ידיו ישראל היו גוברים על עמלק, וכאשר היה מניח את ידיו עמלק היו מתגברים. כאשר כבדו ידיו של משה הוא התיישב על אבן, ואהרן וחור תמכו בידיו, כדי שיחזיק אותן למעלה. בסופו של דבר מתואר:. הפרשנים נחלקו האם הכוונה שהביס אותם (רשב"ם), הרג את החזקים שבהם והותיר את החלשים (רש"י), או שהצליח להחליש אותם, אך לא להרוג (חזקוני על פי המדרש).
אחרי הקרב
בעקבות המלחמה הצטווה משה לכתוב את סיפורו לזיכרון ולומר גם ליהושע שה' ימחה את זכר עמלק מתחת השמים. משה בנה מזבח וקרא לו "ה' נסי", ואמר שלה' יש מלחמה נצחית בעמלק.
בספר דברים צווה עם ישראל במצוות זכירת מעשה עמלק:
כמו כן צווה עם ישראל במצוות מחיית עמלק: .
מלחמת שאול ודוד
בספר שמואל נשלח שאול להילחם בעמלק ולהכרית את זרעם, כנקמה על המלחמה במדבר. שאול מילא את הציווי אך לא בשלמות, ובעקבות כך הודח ממלכותו.
גם על דוד מוזכר שנלחם בעמלק:
במדרש
המשנה מסבירה את הרמת הידיים של משה כסימן לאמונתם של בני ישראל בה':
המדרש קושר בין הסיפור הקודם, תלונות העם והבקשה למים, לבין מלחמת עמלק, ואומר שמלחמת עמלק הייתה עונש של בני ישראל על חוסר אמונתם: "משל לאדם שהרכיב בנו על כתפו ויצא לדרך. היה אותו הבן רואה חפץ ואומר: 'אבא טול חפץ זה ותן לי', והוא נותן לו, וכן שנייה וכן שלישית. פגעו באדם אחד, אמר לו אותו הבן: 'ראית את אבא?' אמר לו אביו: 'אינך יודע היכן אני?' השליכו מעליו, ובא הכלב ונשכו".
111 בהרקולס
111 בהרקולס הוא כוכב כפול משוער הממוקם בקבוצת הכוכבים הרקולס במרחק של 92 שנות אור מכדור הארץ. הכוכב בעל בהירות נראית מדרגה 4.34.
לפי Cowley (1969) הוא בעל לסיווג ספקטרלי A5III שמשייך אותו לענק מטיפוס A. אמנם לפי עבודה של Abt and Morrell משנת 1995 הור רשום ל-A3IV ומסווג כתת-ענק. רדיוס הכוכב הוא כ-1.6 מרדיוס השמש ומסה שלו כ-2.4 ממסת השמש.
ניקולאוס קראפט
קראפט החל את לימודי הצ'לו אצל אביו והמשיך אצל ז'אן-לואי דופור. הוא פגש את מוצרט וניגן עמו ועם אנטון טייבר ב-12 באפריל 1789, בעת מסעו של מוצרט לברלין, והתיידד עם בטהובן
ניקולאוס קראפט היה הסולן בביצוע הבכורה של הקונצ'רטו המשולש של בטהובן, שנכתב למען אביו, אנטונין.
קראפט חיבר ארבעה קונצ'רטי לצ'לו.
הרכבת התחתית של וושינגטון
הרכבת התחתית של וושינגטון - ה"מטרו" של וושינגטון (באנגלית: Washington Metro), היא מערכת הסעת ההמונים העיקרית של וושינגטון ומחוז קולומביה בארצות הברית, והיא כוללת נכון להיום 91 תחנות ו-188 ק"מ של מסלולים פעילים. הרכבת התחתית מנוהלת על ידי רשות התחבורה המטרופולינית של וושינגטון.
קווי הרכבת התחתית
מאז פתיחת הרכבת התחתית בשנת 1976, גדלה מערכת הרכבת התחתית ויש בה שישה קווים.
ששת הקווים הם:
קווים עתידיים
כמו כן החל שיפוצו של הקו הכתום, שכנראה ימשיך בעתיד ימשיך עם הקווים הכחול והכסוף למרכז העיר לארגו.
בנוסף בשנת 2016 החל המשך בנייתו של הקו הכסוף, שימשיך עד שדה התעופה הבינלאומי דולס.
היסטוריה
בשנות ה-60 היו מספר תוכניות להקמת מערכת כבישים מהירה באזור וושינגטון, אולם ההתנגדות לתוכניות אלה הייתה רבה. ב-1969 החלה בניית מערכת הרכבת התחתית. הקו הראשון - הקו האדום נפתח ב-27 במרץ 1976 עם מסילה באורך של 6.7 ק"מ ו-5 תחנות. כיום מערכת הרכבת התחתית מונה 165 ק"מ ו-83 תחנות.
מספר הנוסעים היומי המקסימלי היה ב-9 ביוני 2004, כאשר 850,636 נוסעים הגיעו לוושינגטון לצפות בהלווייתו של רונלד רייגן, נשיא ארצות הברית לשעבר.
תאונות
במערכת הרכבת התחתית של וושינגטון התרחשו ארבע תאונות עם נפגעים מאז פתיחתה:
שחפית כספית
שחפית כספית (שם מדעי: Hydroprogne caspia) היא מין של שחפית יחידה בסוגה. שחפית זו היא הגדולה במיני השחפיות.
שחפית זו היא הגדולה ביותר במיני השחפיות ואורכה 48-60 ס"מ, עם מוטת כנפיים של 126-145 ס"מ ומשקל של 530-782 גרם. היא בעלת מקור אדום ענקי וראש שחור בעל ציצה אחורית. הגוף לבן והרגליים שחורות וקטנות. הזנב מפוצל מעט בקצוות והכנפיים שחורים בקצה.
השחפיות ניזונות בעיקר מדגים שהם שולות במים רדודים מהאוויר והם יעופו עד 60 ק"מ לעבר הים כדי לדוג. הם דגות גם באגמים וביצות וניזונים גם מחרקים, זוחלים ויונקים קטנים וגוזלי עופות אחרים.
המוזיאון להיסטוריה ולתרבות של יהודי בוקובינה
על המוזיאון
המוזיאון עצמו מכיל יודאיקה, מסמכים וחפצי יומיום הקשורים ליהודים, וכן חומרים קוליים וסרטונים קצרים. נוסף על כך, המוזיאון מציג תערוכות מתחלפות.
יוליה קלדי
יוליה קלדי (רלבובסקה) (בסלובקית: Júlia Ralbovská-Kaldy; 1920 – 1994), תופרת סלובקית ילידת העיר פיישטיאני, חסידת אומות העולם, שהצילה יהודים במלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
יוליה נולדה בעיר פיישטיאני בשנת 1920 ועברה לגור בכפר קוצוריצה במחוז רקוביצה שבצ'כוסלובקיה ביחד עם אמה ובעלה של אמה. מאוחר יותר חזרה לעיר הולדתה פיאשטיאני, שם למדה ועבדה כתופרת.