cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אריוך
מקור שמו
מקור השם אריוך הוא חורי, והוא דומה מבחינה לשונית לשמות הנזכרים בתעודות ממארי. השם אינו שכיח ומופיע פעמים אחדות בכתבי היתדות. השם אריוך מופיע גם בספר דניאל ותפקידו רב הטבחים של נבוכדנצר. יש חוקרים שמזהים את אריוך עם וארד-סין, אחיו של רים-סין הראשון, אשר נודע גם כארי-אקו (Eri-aku).
לדעת ההיסטוריון רן צדוק, מקור השם הוא פרסי.
זיהויה של אלסר
יש המזהים את אֶלָּסָר עם לרסה, ממלכה שהתקיימה בעיר זו בתחילת האלף השני לפני הספירה וממוקמת בחלק הדרומי של מסופוטמיה, ויש כאלה המזהים את אלסר עם אל-נצורה הקרובה לחרן.
יוסף בן מתתיהו, בספרו קדמוניות היהודים, גורס כי אריוך היה אחד משרי הצבא של האשורים. בן מתתיהו מתאר כיצד בזזו ארבעה שרי צבא אלה את סוריה והגיעו לאזור סדום כדי להילחם עם מלכי כיכר הירדן אשר מרדו באשור.
בדברי חז"ל
הרמב"ן בפירושו לספר בראשית מביא מדרש, לפיו כל אחד מארבעת המלכים רומז לאחת מהאימפריות הגדולות שיקומו בעולם: לפי מדרש זה, רומזת "אלסר" לממלכת מדי.
האמורא שמואל מוזכר בתלמוד הבבלי בכינוי "אריוך", והתוספות מבארים שם כי כיוון שהיה שמואל נחשב כמלך מחמת בקיאותו ופיקחותו הגדולה, קראוהו "אריוך" שהוא שמו של מלך המוזכר במקרא.
נבחרת גביע דייוויס של דרום אפריקה
נבחרת גביע דייוויס של דרום אפריקה היא נבחרת טניס הגברים הלאומית של דרום אפריקה שיחקה בעבר בבית העליון של גביע דייוויס.
הנבחרת הופיע לראשונה בשנת 1913. במהלך התקופה היא שיחקה 143 משחקים וניצחה ב-85. בשנת 1974 הנבחרת זכתה בגביע (נבחרת גביע דייוויס של הודו סירבה להשתתף במשחק הגמר).
בשנים 1995-1998 הנבחרת שיחקה בבית עולמי א'.
הישגים
1974
ג'סיקה פגולה
ג'סיקה פגולה (באנגלית: Jessica Pegula; נולדה ב-24 בפברואר 1994) היא טניסאית מקצוענית אמריקאית. מדורגת במקום השלישי בעולם (24 באוקטובר 2022) בדירוג ה-WTA, דירוג השיא שלה.
2021
באליפות אוסטרליה הפתוחה שנערכה בפברואר 2021 היא לא הייתה מדורגת והגיעה לשלב רבע הגמר, לראשונה בקריירה שלה בטורניר גראנד סלאם שבו הפסידה לג'ניפר בריידי מארצות הברית (22 בטורניר) ב-3 מערכות (4-6, 6-2, 6-1). בסיבוב הראשון היא הפתיעה וניצחה את ויקטוריה אזרנקה מבלארוס (12 בטורניר) בשתי מערכות (5-7, 4-6), בסיבוב השני היא ניצאה את סמנתה סטוסור מאוסטרליה ב-2 מערכות (0-6, 1-6), בסיבוב השלישי היא ניצחה את קריסטינה מלדנוביץ' מצרפת בשתי מערכות (2-6, 1-6) ובסיבוב הרביעי היא הפתיעה וניצחה את אלינה סביטולינה מאוקראינה (5 בטורניר) ב-3 מערכות (4-6, 6-3, 3-6).
באליפות צרפת שנערכה ביוני אותה שנה היא דורגה במקום 28 והפסידה בסיבוב השלישי לסופיה קנין מארצות הברית (4 בטורניר) ב-3 מערכות (4-6, 6-1, 6-4).
באליפות ארצות הברית שנערכה בספטמבר היא דורגה במקום 23 בטורניר והפסידה בסיבוב השלישי לבלינדה בנצ'יץ' משווייץ (11 בטורניר) ב-2 מערכות (6-2, 6-4).
2022
באליפות אוסטרליה הפתוחה שנערכה בינואר 2022 היא דורגה במקום 22 בטורניר והגיעה לשלב רבע הגמר, שבו הפסידה לאשלי ברטי מאוסטרליה (1 בטורניר) ב-2 מערכות (6-2, 6-0), שזכתה בטורניר. בסיבוב הרביעי היא הפתיעה וניצחה את מריה סקארי מיוון (5 בטורניר) ב-2 מערכות (6-7 0-7, 3-6).
באליפות צרפת שנערכה ביוני אותה שנה היא דורגה במקום 11 והפסידה ברבע הגמר לאיגה שוויונטק מפולין בשתי מערכות (6-3, 6-2), שזכתה בטורניר. נוסף לכך, היא הגיעה למשחק הגמר בטורניר לזוגות נשים, ביחד עם קורי גוף מארצות הברית, שבו הן הפסידו לקרולין גרסיה וקריסטינה מלדנוביץ' מצרפת ב-3 מערכות (2-6, 6-3, 6-2).
באליפות וימבלדון שנערכה ביולי דורגה במקום שמיני בטורניר והפסידה בסיבוב השלישי לפטרה מרטיץ' מקרואטיה ב-2 מערכות (6-2, 7-6 7-5).
באליפות ארצות הברית שנערכה בספטמבר היא דורגה במקום שמיני בטורניר והגיעה לשלב רבע הגמר, שבו הפסידה לאיגה שוויונטק (1 בטורניר) ב-2 מערכות (6-3, 7-6 7-4), שזכתה בטורניר. בסיבוב הרביעי היא ניצחה את פטרה קביטובה מצ'כיה (21 בטורניר) ב-2 מערכות (3-6, 2-6).
עיצוב אינטראקציה
יש המכנים את התחום עיצוב אינטראקטיבי - אולם כינוי זה אינו מדויק, שכןב"עיצוב אינטראקציה" מושא העיצוב הוא האינטראקציה, כשם שבעיצוב מוצר מושא העיצוב הוא המוצר.
עיצוב אינטראקציה מניב מוצרים ושירותים אשר נוצרו מתוך מחשבה על אופן השימוש בהם, ועוצבו עם דגש על התנהגות ותצורה שתשרת את המשתמש, תוך התייחסות לערכים מגוונים: בנוסף לשימושיות, ערכים כמו משחקיות, ערך רגשי ומוחשיות, להם יש תפקיד מרכזי בעיצוב אינטראקציה.
עיצוב אינטראקציה דורש לרוב שילוב של ידע וכלים מכמה דיסציפלינות: עיצוב חזותי, עיצוב מוצר, פסיכולוגיה, אתנוגרפיה, אלקטרוניקה ומדעי המחשב. כך שייתכן שמעצבים אינטראקטיביים יהיו שילוב של כמה בעלי מקצוע ייעודיים הפועלים יחד לבניה של מערכת הנשענת על כל הדיסציפלינות הנ“ל.
היסטוריה
השם עיצוב אינטראקציה נטבע על ידי ביל ורפלנק וביל מוגרידג' באמצע שנות השמונים. מוגרידג' עיצב מחשב נייד במסגרת חברת IDEO. הוא מתאר את הרגע שקיבל לידיו את המחשב שעיצב, הדליק אותו, ושקע לתוך החוויה הדיגיטלית. הוא הבין שהעיצוב אינו נגמר במוצר הפיזי וטבע את הביטוי.
בן קוק
בנג'מין טיילר קוק (באנגלית: Benjamin Tyler Cook; נולד ב-11 בדצמבר 1997) הוא שחקן, זמר ורקדן אמריקאי, המוכר בשל הופעותיו בשלל הפקות של ברודוויי בין היתר; "בילי אליוט", "ילדות רעות", "רגטיים", "מעיין הנצח" ו"נערי העיתונים".
ביוגרפיה
קוק נולד בעדן שבצפון קרוליינה וגדל בעיר ניו יורק ובלורטון שבווירג'יניה. הוא הילד הצעיר ביותר של ג'יל וגלן קוק. אמו היא עוזרת מנהלת איגוד יועצי בית הספר האמריקני. אביו הוא צלם, בלוגר ויועץ פרסום.
תיאטרון
בגיל 16, הוא סייר במשך שנה וחצי עם במחזה "נערי העיתונים" בתפקיד רייס ומדי פעם ביצע את תפקידו של קרוצ'י. בינואר 2016, לאחר למעלה מ-500 הופעות, קוק עזב את סיור ההופעות ההוא והצטרף לצוות השחקנים המקורי של במחזה "Tuck Everlasting". ההופעה המקדימה החלה במרץ 2016, והמופע הופסק במאי אותה שנה.
קוק הצטרף להרכב השחקנים והזמרים של המחזה "ילדות רעות" המבוסס על הסרט "ילדות רעות". הופעות מקדימות לפני טרום ברודוויי החלו באוקטובר 2017 בתיאטרון הלאומי בוושינגטון די. סי. ההצגה הועלתה לראשונה בברודוויי באפריל 2018. הוא אמור היה להופיע בברודוויי ב-2020 בהפקה מחודשת למחזמר סיפור הפרברים כריף, מנהיג הג'טס, אך הוא עזב את ההפקה חודש לפני עלייתה, לאחר שנפצע במהלך הופעה.
קולנוע וטלוויזיה
בטלוויזיה הופיע קוק בתפקידי אורח בקומדיית המצבים "רוק 30", בשנת 2010; ובסדרה "ויפ" בשנת 2014. הוא שיחק את בנה של הת'ר דאנבר "פרק 27" של סדרה הדרמה מבית נטפליקס "בית הקלפים" משנת 2013. בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד" הוא שיחק את אדם טרנר בפרק "ציפיות גדולות" (2017).
בשנת 2018 הוא הופיע בסרט של HBO, "פטרנו" של הבמאי בארי לווינסון.
בשנת 2021 הוא לוהק לעיבוד הקולנועי של סטיבן סודרברג לסרט "סיפור הפרברים" כחבר בכנופיית הג'טס. במרץ אותה שנה פורסם כי ישחק בסדרת הדרמה האנתולוגית הגברת הראשונה מבית שואוטיים, את דמותו של סטיבן פורד בצעירותו, בנו של נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד.
בשנת 2022 שיחק בתור הנרי בסדרה "שקרניות קטנות: החטא הקדמון" ברשת "HBO Max" ומהווה אתחול מחודש לסדרה "שקרניות קטנות". בשנת 2023 שיחק בסרט "מבוא לאושר" לצד לוק גריימס.
התנועה לאחדות העבודה
התנועה לאחדות העבודה הייתה מפלגה ציונית סוציאליסטית ביישוב, שנוסדה על ידי "סיעה ב'" שפרשה ממפא"י והשתתפה לראשונה כמפלגה עצמאית בבחירות להסתדרות בשנת 1944.
"התנועה לאחדות העבודה", כמו גם המפלגות שהמשיכו אותה ("התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון" ו-"אחדות העבודה - פועלי ציון") ידועה בשם המקוצר "אחדות העבודה", אך יש להבדיל בינה ובין מפלגת אחדות העבודה, שפעלה בארץ ישראל בשנים 1919–1930.
היסטוריה
"סיעה ב'" הייתה סיעה גדולה במפא"י, בראשה עמדו יצחק טבנקין ואהרן ציזלינג, מנהיג הקיבוץ המאוחד, שהייתה אופוזיציה לסיעה ג' השלטת, בראשות דוד בן-גוריון. באוקטובר 1942 הוצאו שבעה חברי סיעה ב' בתל אביב ממפא"י בגלל שסירבו לפעול על פי החלטה של המפלגה ולשתף פעולה עם חברי סיעה ג' במועצת פועלי תל אביב. בכינוס של מפא"י בסוף אוקטובר 1942 בכפר ויתקין, שהוחרמה על ידי חברי "סיעה ב'", הוחלט לבטל את כל הסיעות במפלגה. חברי סיעה ב' התכנסו בתחילת נובמבר 1942 והחליטו לפנות למנהיגי מפא"י בניסיון להגיע להסכמות. בסוף נובמבר 1942 הושגה הסכמה על החלפת כל החברים במועצת פועלי תל אביב. למרות ההסכמות, הסכסוך נמשך בעצימות נמוכה. ביולי 1943 קיימה סיעה ב' כינוס ארצי בתל אביב, בניגוד להחלטה של ועידת כפר ויתקין, ובסיעת הרוב עלו דיבורים על הוצאת חברי סיעה ב' מהמפלגה. בדצמבר 1943 הכריזה הנהגת מפא"י על בחירות לוועידת ההסתדרות במהלך שפורש כנועד לפורר את סיעה ב'. בינואר 1944 התכנסה מועצת מפא"י בירושלים והחליטה לקיים מועצה נוספת ובינתיים לחפש פשרה כדי למנוע פילוג. במועצה השנייה שהתקיימה בתחילת מרץ 1944 נמנעו חברי סיעה ב' מהשתתפות בהצבעה והמועצה החליטה בלעדיהם על בחירות להסתדרות. אחת מנקודות המחלוקת העיקריות בין הסיעות הייתה התנגדותה של סיעה ב' לתוכנית בילטמור מחשש שהתוכנית תביא לחלוקת ארץ ישראל. הניסיונות להביא לפשרה נמשכו אל תוך אפריל 1944. במאי 1944 הקימה סיעה ב' את "התנועה לאחדות העבודה" כמפלגה שתשתתף בבחירות לוועידה השישית של ההסתדרות, באוגוסט 1944. התנועה קיוותה לקבל 20-25% מקולות הבוחרים בבחירות אלו. בתחילת יוני 1944 החליטה מועצת מפא"י על הפילוג כעובדה מוגמרת.
ב-27 ביוני 1944 קיימה התנועה מועצה ארצית בתל אביב בה נמסר על הקמת 65 סניפים של המפלגה. בבחירות לאספת הנבחרים שהתקיימו ב-1 באוגוסט 1944 קיבלה התנועה 16 נציגים, לעומת 63 נציגים של מפא"י. בבחירות להסתדרות שהתקיימו ב-6-7 באוגוסט 1944 קיבלה התנועה כ-19% מהקולות שנתנו לה 71 נציגים מתוך 401, לעומת כ-23% שהיו בידה בעת שרצה כחלק ממפא"י. ראשי התנועה התאכזבו משיעור התמיכה הנמוך יחסית בקיבוצי הקיבוץ המאוחד, בהם קיבלה מפא"י כ-40% מהקולות.
בשנת 1946 התאחדה "התנועה לאחדות העבודה" עם המפלגה הקטנה פועלי ציון שמאל למפלגה בשם חדש - "התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון". בשנת 1948, התאחדה "התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון" עם מפלגת פועלים השומר הצעיר למפלגה חדשה בשם "מפלגת הפועלים המאוחדת" (מפ"ם). בשנת 1954 התפלגו יוצאי "התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון" ממפ"ם והקימו את מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון, שהתקיימה עד לאיחודה עם מפא"י ורפ"י ב-1968, במסגרת מפלגת העבודה.
אידאולוגיה
"התנועה לאחדות העבודה" בראשות יצחק טבנקין (לימים מאבות התנועה למען ארץ ישראל השלמה) דרשה מדינה יהודית בכל ארץ ישראל והתנגדה לעמדתו של בן-גוריון, שתבע הקמת מדינה יהודית לאלתר בהתאם לתוכנית בילטמור, ולו במחיר של חלוקת הארץ. לעומת זאת, מן הבחינה החברתית, נטתה עמדת "התנועה לאחדות העבודה" שמאלה מעמדתה המרכזית של מפא"י וכן נקטה עמדה אוהדת כלפי המשטר הסובייטי. הנטייה שמאלה של "התנועה לאחדות העבודה" התחזקה עם האיחוד עם "פועלי ציון שמאל" והתגברה עוד יותר בעת האיחוד במסגרת מפ"ם, עד כדי כך, שהניגוד בין עמדתה הפרו-סובייטית ובין עמדת מפא"י הביא לפילוג בקיבוץ המאוחד, לרבות חלוקת קיבוצים והוצאת חברי קיבוץ מיישובים בהם חיו עשרות שנים. משפטי פראג הביאו להתפכחות רבים מן התמיכה העיוורת במשטר הסובייטי, דבר שהביא לפרישת יוצאי "התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון" ממפ"ם ולהקמת המפלגה מחדש בשם אחדות העבודה - פועלי ציון.
סרמד
סרמד קשאני (1590–1661), ידוע גם כמוחמד סעיד (בפרסית: سرمد), היה מיסטיקן פרסי מהמאה ה-17, משורר, וקדוש דתי בהודו, ממוצא יהודי וארמני.
סרמד היגר להודו יחד עם משפחתו היהודית-רבנית, אשר עסקה במסחר והייתה דוברת השפה פרסית. הוא ויתר על יהדותו והתאסלם, ולאחר מכן המיר את דתו להינדואיזם, שגם אותה זנח לבסוף. סרמד נודע בהערכה ובלעג מעורבים בהם התייחס לדתות הגדולות של זמנו. הוא כתב שירה דתית בערבית ובפרסית בצורה השירית המרובע ת. תפקידו כסוחר הקנה לו שליטה בשפות הערבית והפרסית.
במהלך חייו תרגם סרמד את התורה לפרסית.
הוא הגדיר את עצמו כ"סופי, כומר קתולי, נזיר בודהיסטי, רב יהודי, כופר ומוסלמי". השתייכותו הדתית נותרה שנויה במחלוקת מצד יהודים, מוסלמים ובני דת ההינדו.
הוא הוצא להורג על ידי אורנגזב באשמת כפירה.
הסופר קאפ האירופי 2023
הסופר קאפ האירופי 2023 היה המהדורה ה-48 של הסופר קאפ האירופי, משחק כדורגל שנתי שמאורגן על ידי אופ"א ומשחקות בו האלופות המכהנות של שתי תחרויות המועדונים המובילות באירופה, ליגת האלופות והליגה האירופית. במשחק השתתפו המועדון האנגלי מנצ'סטר סיטי, הזוכה בליגת האלופות 2022/23, והמועדון הספרדי סביליה, אלופת הליגה האירופית 2022/23. מנצ'סטר סיטי ניצחה 5–4 בדו-קרב פנדלים לאחר 1–1 בתום 90 דקות וזכתה בסופר קאפ האירופי הראשון בתולדותיה.
המשחק שוחק באצטדיון קאראיסקאקיס בפיראוס, יוון ב-16 באוגוסט 2023.
קבוצות
זו הייתה הפעם הראשונה שמנצ'סטר סיטי השתתפה בסופר קאפ האירופי, וההופעה השביעית של סביליה בתחרות.
מיקום
בפגישת הוועד המנהל של אופ"א ב-2 במרץ 2020 נבחר לאירוח הסופר קאפ האירופי 2023 אצטדיון אק בארס ארנה שבקאזאן, רוסיה, אך בעקבות מלחמת אוקראינה–רוסיה נשלל מרוסיה האירוח (בדומה לגמר ליגת האלופות 2022 שהועבר מגזפרום ארנה שבסנקט פטרבורג לסטאד דה פראנס שבפריז). ב-25 בינואר 2023 הודיעה אופ"א שהמשחק ייערך באצטדיון קאראיסקאקיס שבפיראוס, אתונה, יוון.
אניטה מילר-כהן
קורות חייה
בשנת 1923 השתתפה מילר-כהן בקונגרס העולמי הראשון לנשים יהודיות, שם הציגה את מסמכיה על מצב רווחת הילדים והבריאות הציבורי. בקונגרס השני בשנת 1929 נבחרה לאחת מסגני הנשיא לפדרציה העולמית לנשים יהודיות.
מילר-כהן התמקדה בעבודה סוציאלית מגיל צעיר, וסייעה ליהודים ולא יהודים כאחד. בשנת 1910 ביקרה לראשונה ביישוב העברי, באותה העת הרחיבה את פעילותה בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שגרמה לרבבות פליטים מיהודי גליציה ובוקובינה להגיע לווינה. בין השאר החלה להיות מעורבת בתנועה הציונית ובפוליטיקה וסייעה לחברי תנועת החלוץ בדרכם לארץ ישראל.
בגיל 25 עמדה בראש ועד הסיוע לפליטים מטעם הממשלה האוסטרית, בין היתר ארגנה בתי מחסה עבור אמהות וילדים, תחנות חלב ובתי מלאכה ללמעלה מ-1,000 נערות יתומות, סייעה לנזקקים במציאת עבודה ובהכשרה למי שיכלו לעבוד, ולבעלי מגבלות פיזיות ארגנה סעד יומי. על פעילותה אף זכתה לאות הצטיינות מהקיסר קרל הראשון.
בשנת 1920 השתתפה בארגון ועידת העזרה היהודית העולמית, ניהלה את פעולות הג'וינט באוסטריה וסייעה ליתומי הפרעות באוקראינה באיסופם ממקומות מקלט אל פנימיות שיסדה או בהעברתם לארצות בהם יינצלו. במקביל גייסה משפחות אומנות עבורם בארצות הברית, בקנדה ובארגנטינה.
בשנת 1925 הוזמנה מילר-כהן לפתוח את הקונגרס היהודי האמריקאי בשיקגו.
בתקופת העלייה הרביעית ארגנה עזרה לעולי פולין בארץ ישראל, בזמן שבווינה עסקה בפעילות חקיקתית להגנה על ילדים ולמען זכויות הנשים, על כך גם קיבלה איגרת הוקרה מראש עיריית וינה. בין פעילותה החקיקתית בולט פועלה במטרה להשגת זכות בחירה לנשים, וגילה הצעיר (טרם מלאו לה 30) אף הוביל להורדת רף הגיל בבחירות למועצה, כך הצליחה להיות בין הראשונות שנבחרו ברשימה היהודית הלאומית.
בשנת 1936 עלתה לארץ ישראל והשתקעה בתל אביב. עם פרוץ המרד הערבי הגדול סייעה לעולי אוסטריה ויסדה את "שרות נשים סוציאלי" ונבחרה לנשיאתו הראשונה. השתתפה גם ביסוד וניהול הלשכה לעזרה סוציאלית ששימשה בסיס למשרד הסעד של מדינת ישראל, כן הייתה ממקימות "הסתדרות נשי המזרחי".
מילר-כהן פרסמה מספר רב של מאמרים בעיתונים יהודיים ולא יהודיים, וכן שלוש חוברות: "עשר שנים לעבודה סוציאלית", "עזרה יהודית לילד היהודי", "עוני יהודי בווינה".
מילר-כהן נפטרה בשנת 1962, וב-1966 נפתח על שמה בית הורים ברמת חן וחדר האוכל בכפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי בבאר יעקב.
אירוע חירום אזרחי
בישראל, אירוע חירום אזרחי (בעבר: אירוע אסון המוני) מוגדר בפקודת המשטרה כ"אירוע הגורם לפגיעה חמורה בשלום הציבור, בביטחון הנפש או ברכוש, המתייחס לציבור גדול או לשטח גדול, או אירוע שיש בו חשש לפגיעה כאמור, לרבות מחמת פגע טבע, מפגע סביבתי, אירוע חומרים מסוכנים, אירוע כימי או ביולוגי, אירוע קרינה רדיולוגי, תאונה או פעילות חבלנית עוינת". בעת אירוע חירום אזרחי מוקנות לכוחות הביטחון וההצלה סמכויות להורות לכל אדם לבצע פעולות שונות, ובכלל זה להתפנות ממקום מסוים, למנוע את כניסתו אליו, או להעמיד לרשותם ציוד. חלק מהסמכויות מוענקות למשטרה בקרות האסון, ובחלק מהן היא רשאית להשתמש במשך יומיים, ולאחר מכן דרושה לשם כך הכרזה פורמלית על אירוע חירום אזרחי.
הסדרת הנושא בחוק נעשתה ב-16 באוגוסט 2005, בהוספת הפרק "אירוע אסון המוני" לפקודת המשטרה בעקבות מסקנות ועדה בין-משרדית לחומרים מסוכנים ופגעי טבע. בשנת 2018 הוחלף המושג "אירוע אסון המוני" במושג "אירוע חירום אזרחי".
סמכות ההכרזה
ככלל, סמכות ההכרזה על אירוע חירום אזרחי היא בידי השר לביטחון הפנים. לכלל זה מספר חריגים: לגבי אירוע כימי או ביולוגי, אירוע חירום אזרחי שמקורו בשטח המוחזק על ידי צה"ל או בשטח שהוכרז לגביו מצב מיוחד בעורף הסמכות היא בידי שר הביטחון, אם מקורו במתקן של הוועדה לאנרגיה אטומית הסמכות היא בידי ראש הממשלה, ואם מקורו במתקן ביטחוני אחר הסמכות היא בידי ראש הממשלה או שר הביטחון.
ההכרזה נכנסת לתוקפה עם מסירתה למפכ"ל (או לרמטכ"ל, כאשר ניתנה על ידי ראש הממשלה או שר הביטחון). תוקף ההכרזה הוא 48 שעות מרגע מסירת ההודעה, והשר רשאי להאריכה עד 96 שעות. הממשלה רשאית להאריך את תוקף ההכרזה לשבוע, והארכות נוספות טעונות את אישורה של ועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
סמכויות בעת אירוע חירום אזרחי
ככלל, הפיקוד והשליטה בעת אירוע חירום אזרחי מצויים בידי משטרת ישראל, אך החוק קובע מנגנונים המאפשרים את העברתם לצה"ל.
במשך תוקפה של הכרזה על אירוע חירום אזרחי, רשאי שוטר להורות לגופי הצלה להפעיל את הציוד שברשותו, להורות לכל אדם הנמצא בשטח האירוע או באזור העלול להיפגע כתוצאה מהאירוע כל הוראה סבירה, להורות לכל אדם להעמיד ציוד לרשות משטרת ישראל או לרשות גופי ההצלה, וכן לסגור שטח ולמנוע מכל אדם להיכנס אליו או לצאת ממנו. כן רשאי כל שוטר להשתמש בכוח סביר נגד אדם או רכוש לשם כפיית ציות להוראות שניתנו. החוק מסמיך את השוטרים ואת בעלי התפקידים בגופי ההצלה להיכנס לכל מקום לשם מילוי תפקידם, ואף להשתמש בכוח סביר לשם כך.
באירועי אסון המוני שהוכרזו על ידי ראש הממשלה או שר הביטחון, כל הסמכויות הללו המוקנות לשוטרים מסורות לחיילים.
נפקויות נוספות
במשך תקופת תוקפה של הכרזה על אירוע חירום אזרחי, מוסמך שר העבודה והרווחה להוציא צווי ריתוק לעובדים לשם אספקת שירותים קיומיים, וכן רשאי הוא להתיר העסקת בני נוער בני 16 עד 18 גם בשעות הלילה. בנוסף, המפקח על הבנקים רשאי לקבוע כי לא יוגבלו חשבונות בנק בשל המחאות שסורבו, וזאת למשך עד 90 ימים.
מקרים של אירוע חירום אזרחי
ב-12 במאי 2021 הכריז שר הביטחון, בני גנץ, אירוע חירום אזרחי בעיר לוד, בעקבות המהומות בעיר, שכללו עימותים אלימים בין תושבים ערבים ליהודים שבהם נרצח תושב יהודי שמכוניתו הותקפה באבנים ותושב ערבי נורה למוות. בהתאם לסמכותה באירוע חירום אזרחי הטילה המשטרה עוצר לילי על העיר. תוקף ההכרזה על אירוע חירום אזרחי הוארך פעמיים על ידי שר הביטחון, ופעם נוספת על ידי הממשלה.
מנזר פאונטיינז
מנזר פאונטיינז (אנגלית: Fountains Abbey) שנוסד ב-1132 הוא מנזר ציסטרציאני שחורבותיו שוכנות בצפון יורקשייר, אנגליה. בשנת 1986 העניק אונסק"ו למנזר מעמד של אתר מורשת עולמית ביחד עם הפארק המלכותי סטאדלי הנמצא בסמוך אליו.
היסטוריה
המנזר נוסד ב-1132 לאחר מחלוקת חריפה שהתרחשה במנזר סנט מארי ביורק. בעקבות המהומה הוגלו 13 נזירים, ולאחר שהם ניסו לשוב ללא הצלחה לחיות לפי תקנון בנדיקטוס מהמאה ה-6, הארכיבישוף תורסטן מיורק לקח אותם תחת חסותו. הוא סיפק להם מקום לצרכיהם השונים בעמק הנהר סקל. בעמק הסגור היו את כל המרכיבים הדרושים להקמת המנזר, והוא היה עבורם מקלט מפני מזג האוויר, ומקור לאבן ועץ עבור המבנה, ואספקה שוטפת של מים. הנזירים הצטרפו למסדר הציסטרסיאני ב-1132.
תקופה השגשוג של המנזר, שנמשכה 400 שנים, משתקפת בהריסות המבנים המהוות את המתחם המנזרי הגדולה ביותר בממלכה המאוחדת. בניית המנזר נמשכה עד המאה ה-16. המגדל של המנזר נבנה בחלקו הצפוני של הטרנספט זמן קצר לפני שהמלך הנרי השמיני הורה על פירוק המנזרים ב-1539. הכתר הבריטי מכר את המבנים של המנזר והקרקעות שמסביבם נמכרו ב-1 באוקטובר 1540 לסר ריצ'רד גרשאם, שהיה סוחר לונדוני. בזמן המכירה המנזר נחשב לעשיר ביותר בממלכה.
תיאור
בנייתו של המנזר החלה ב-1132 כאשר האבנים נחצבו מהסביבה המקומית, אם כי בתקופות מאוחרות יותר הוספו למנזר מספר תוספות ושינויים, ובכך סגנון הבנייה שלו היה שונה מהקו הנוקשה של הסגנון הציסטרסיאני. המנזר שוכן במרחק קצר בכיוון צפון מהנהר סקל. הקלויסטר נמצא בדרום, כאשר הצ'פטר האוס והפיסליס (חדר משותף לנזירים) פונים אל השביל המזרחי, וחדר האוכל (ביחד עם המטבח והמזווה) נמצא בזווית ישרה ביחס לשביל הדרומי.
במקביל לשביל המערבי נמצא תת-מבנה מקומרן שבו יש קלויסטרים רבים המשמשים כתאים עבור הנזירים וכתאי אחסון, ומהווים תמיכה למגורי העובדים שמעליו. הבניין הזה משתרע לאורך הנהר. מגורי הנזירים היו מעל הצ'פטר האוס, בחלק הדרומי של הטרנספט.
מנזר פאונטיינז מתוחזק על ידי קרן המורשת האנגלית, והוא שייך לקרן הלאומית. הוא נמצא בסמוך לגן המים המלכותי סטאדלי, שהוא אתר נוסף השייך לקרן הלאומית. הקרן מחזיקה בבעלותה גם את פאונטיינז הול, שהגישה הציבורית אליו מותרת באופן חלקי.
לודוויג רודולף, דוכס בראונשווייג-לינבורג
ביוגרפיה
לודוויג רודולף נולד בוולפנביטל ב-22 ביולי 1671 לאנטון אולריך, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל וליוליאנה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-נורדבורג, בתם של פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-נורדבורג ואלאונורה מאנהלט-צרבסט. הוא הפך לגנרל בצבא הקיסרי בשנת 1690, אולם מיד נפל בשבי בקרב פלורוס על ידי כוחות לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. לאחר ששוחרר באותה שנה, אביו נתן לו את רוזנות בלנקנבורג כמתנה, בהסכמת בנו הבכור אוגוסט וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג, תוך הפרת עקרון קדימות הבכור שנקבע על ידי היינריך החמישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
בשנת 1707 התחתנה בתו אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל עם קרל, ארכידוכס אוסטריה והטוען לכתר ספרד, ובתמורה אחיו הבכור יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העניק לו את התואר נסיך. מעמדו של לודוויג רודולף כנסיך קיסרי היה מוגבל, שכן הצבעתו בדיאטה הקיסרית לא הייתה תורשתית, ובהתאם לנסיך הבוחר מהנובר.
בשנת 1731 מת אחיו אוגוסט וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג ללא ילדים, ולודוויג רודולף ירש אף את נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל. הוא העביר את מקום מגוריו לוולפנביטל, ובשנים המעטות של שלטונו הצליח לודוויג רודולף להחזיר את הכספים, אחרי שאוגוסט ויליאם כמעט הרס את המדינה. ב-1 במרץ 1735 מת לודוויג רודולף ללא בנים, ובשל כך ירש אותו חתנו - אחיינו פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל.
משפחתו
ב-22 באפריל 1690 התחתן לודוויג רודולף עם כריסטינה לואיזה, נסיכת אטינגן-אטינגן, בתם של אלברכט ארנסט הראשון, נסיך אטינגן-אטינגן וכריסטינה פרדריקה מווירטמברג, ממנה נולדו לו 4 בנות:
שי ראובני
שי ראובני  הוא מוזיקאי, מלחין, מפיק ומעבד מוזיקלי ישראלי המתמקד במוזיקה המזרחית.
ביוגרפיה
ראובני נולד וגדל בפרדס כץ בבית מוזיקלי משם ינק את אהבתו הגדולה למוזיקה ים תיכונית. למד לנגן על הקלידים בילדות ובגיל 17 החל ללוות את הזמר עופר לוי בהופעותיו. בהמשך היה קלידן בלהקה של אייל גולן במשך שלוש שנים.
במקביל לנגינה על הקלידים, החל לעבוד ראובני כמפיק מוזיקלי באולפנו של יעקב למאי עם האמרגן אבי גואטה, והזמרת שאותה גילה, שרית חדד, שהייתה בראשית דרכה המקצועית. מאז הפיק עימה כ-10 אלבומים. כמו כן, הפיק עשרות אלבומים לאמנים רבים מהז'אנר המזרחי.
ב-1997 עיבד את שירי האלבום "שימי רון בהופעה".
ב-1998 ניהל מוזיקלית את אלבום הפרצה של שרית חדד "חוק החיים", בו בלטו עיבודיו לשיר הנושא, וכן ל"לב זהב" ו"הכל סגור". עוד באותה שנה עיבד כמחצית משירי אלבום הבכורה של שרון לביא "חולם הביתה".
ב-1999 עיבד את אלבומה של שרית חדד "כמו סינדרלה", שהפך רב מכר, והכיל להיטים רבים דוגמת: "הייתי בגן עדן", ל"דמעות שלך יש פה", "חמותי", ושיר הנושא. עוד באותה שנה עיבד כמחצית משירי אלבומו של ליאור פרחי "את כל חיי", בהם בלט "למה את כועסת", כמן כן כמחצית משירי אלבומו השלישי של לידור יוספי - "הכל הפוך", בהם בלטו שיר הנושא והדואט "סודך גלי לי" עם חיים משה.
בשנת 2000 החל ראובני לעבוד בשיתוף עם הפזמונאי צ'ולי זכאי, כאשר האחרון משמש גם כמנהל הפקה ויועץ אומנותי, וראובני הוא המלחין והמפיק המוזיקלי. השיר הראשון שיצרו השניים, "יש בי את כל הכוח" של קובי פרץ, הפך ללהיט. עוד באותה שנה הפיק מוזיקלית של אלבומה של שרית חדד "לעשות מה שבא לי", בו בלטו עיבודיו ל"קח את הכל", "הכאב הזה" ושיר הנושא.
ב-2001 עיבד כמחצית משירי אלבומה של שרית חדד "אשליות מתוקות" בו בלט במיוחד עיבודו לשיר "שמע ישראל", שהפך לאחד השירים המזוהים ביותר של חדד. ב-2002 עיבד את השיר בלבלי אותו לקובי פרץ שהפך ללהיט.
בשנת 2004 הפיק ראובני מוזיקלית את מרבית שירי אלבומה של שרית חדד חגיגה, בהם בלט במיוחד עיבודו לשיר "בחום של תל אביב".
בשנת 2005 הפיק ועיבד יחד עם יעקב למאי את אלבומו של עופר לוי "מצייר אותך". עוד באותה שנה עיבד 6 שירים לאלבומה של שרית חדד "מיס מיוזיק".
בשנת 2007 הקימו ראובני וצ'ולי זכאי לייבל עצמאי - "שי ראובני הפקות" במסגרתו הופקו במהלך כ-3 שנים מעל ל-100 שירים שונים.
ב-2008 הפיק מוזיקלית את אלבומו של קובי פרץ "כמה אהבה", בו בלט שיר הנושא.
הדואט "יחד" אותו הלחין ועיבד שי ראובני, זכה בקטגוריית השיר הים תיכוני הטוב ביותר במסגרת תחרות ה-Big Apple Music Awards בניו יורק. בשנת 2009 הלחין ועיבד ראובני את השיר "מקודשת", עבור הזמרת שרית חדד, שנכלל באלבומה ה-18, מרוץ החיים. בשנת 2010 הפיק מוזיקלית ביחד עם הנרי את השיר "Do You Love Me".
הפיק מוזיקלית את מרבית שירי אלבומו של קובי פרץ "כתוב בשניים" שיצא ב-2012, בהו בלטו עיבודיו ל"אחת של חיי" (בשיתוף עם עמית הראל) ו"אולי" (בשיתוף עם רון תיכון).
בשנת 2013 הפיק מוזיקלית את הגרסה העברית ללהיט "סה לה וי" שביצע קובי פרץ, והפיק מוזיקלית את השיר "קול העולם" עבור מרגלית צנעני וזהבה בן. שני השירים הפכו ללהיטים וכבשו את פסגת מצעד ההשמעות של מדיה פורסט.
ב-2014 הלחין ועיבד את השיר "עיניים" לעופר לוי.
בשנת 2016, הפיק מוזיקלית את השיר "בסיבוב השני" עבור נסרין קדרי. השיר נכלל באלבומה השני בנאדיק.
חיים אישיים
ראובני מתגורר באור יהודה, נשוי לאלינור ולהם שלושה ילדים.
משפחת קרופ
משפחת קרופ היא משפחת תעשיינים גרמנית מחבל אסן, הידועים כיצרני פלדה ותחמושת. העסק המשפחתי "Friedrich Krupp AG Hoesch-Krupp" התמזג עם ענק התעשייה "טיסן" בשנת 1999 ליצירת טיסנקרופ, ענק תעשייה מודרני. בתקופת הרייך השלישי שיתפה משפחת קרופ פעולה עם המפלגה הנאצית (בדומה לחברות גרמניות רבות ששיתפו פעולה עם הנאצים), וחלקה בחימוש מחדש של גרמניה סייע לאדולף היטלר במדיניותו התוקפנית. למשפחת קרופ היה אף חלק בשואה, משום שמפעליה (לרבות מפעל במחנה אושוויץ) העסיקו עובדי כפייה יהודים בתנאים שהביאו למות עשרות אלפים מהם.
היסטוריה מוקדמת
משפחת קרופ מופיעה לראשונה ברישומים בשנת 1587, כאשר ארנדט קרופ הצטרף לגילדת הסוחרים באסן. בנו של ארנדט, אנטון, פיקח על ייצור תותחים בזמן מלחמת שלושים השנים, והחל את המסורת הארוכה של משפחת קרופ בייצור נשק ותחמושת. במהלך המאות הבאות צברה המשפחה עושר ועוצמה, והפכה לאחת המשפחות החזקות באסן, תוך שהיא משקיעה את הונה במפעלים שונים.
בשנת 1811, ייסד פרידריך קרופ את המפעל המשפחתי לייצור פלדה. בנו של פרידריך, אלפרד קרופ (1812–1887) ירש את המפעל לאחר מות אביו בשנת 1826. אלפרד הצליח להפוך את המפעל ממפעל משפחתי זעיר למפעל גדול ומודרני. ב-1847 יוצר במפעל התותח הראשון מפלדה. תצוגה של תותח מפלדה ב"תערוכה הגדולה" ב-1851 הביאה למפעל שם ומוניטין. המפעל הצליח גם ביצירת גלגלי רכבות מפלדה. קרופ האמין כי ביכולתו לבנות תותח נטען מכנס (דהיינו נטען מצידו האחורי) מפלדה, שיהיה עדיף על התותחים נטעני הקנה של זמנו, הן בדיוק והן בזמן הטעינה. תותחים מסוג זה שימשו במלחמת פרוסיה צרפת ב-1871 וסייעו לניצחון הגרמני במלחמה זו. עם מותו של אלפרד, ב-1887 העסיק המפעל למעלה מ-20,000 פועלים באסן, וכ-75,000 פועלים במדינה כולה.
קרופ יצר "מושבות" לעובדיו ומשפחותיהם, עם גנים ציבוריים, בתי ספר ומקומות בידור. הוא ייסד קרנות לטובת יתומים ואלמנות של עובדיו. בתמורה דרש מעובדיו נאמנות מוחלטת, והציב במפעליו תנאי עבודה מחמירים.
תקופת פרידריך אלפרד
בנו של אלפרד, פרידריך אלפרד קרופ (1854–1902) ירש את המפעל המשפחתי לאחר מות אביו, והמשיך בפעולתו. בניגוד לאופיו הנוקשה של אביו, היה פרידריך אלפרד אדם נעים לבריות ופילנתרופ, ועם זאת היה בעל כישרון ניהולי כשל אביו. הוא פיתח מערכת יחסים טובה עם הקייזר וילהלם השני. פרידריך אלפרד היה בין הראשונים לנצל את מנוע הדיזל, תוך שיתוף פעולה עם יוצרו רודולף דיזל, כן היה חלוץ ביצירת צי הצוללות של גרמניה. פרידריך התאבד בשנת 1902, לאחר שהתפתחה פרשה בה היה מעורב גם הצייר כריסטיאן וילהלם אלרס ובמהלכה נתגלה ברבים כי אלפרד קרופ הומוסקסואל (אף כי המשפחה טענה שהוא מת משבץ). עם מותו הוריש את העסק לבתו ברתה.
אלפרד קרופ האמין בדרוויניזם חברתי והקדיש 100,000 מרקים גרמניים לפרס קרופ שניתן על עבודות בנושא יישום עקרונות האבולוציה במישור החברתי.
גוסטב קרופ
לאחר המלחמה סבל המפעל מהפסדים שכן הסכם ורסאי אסר על חימושה של גרמניה. המפעל פיטר עובדים רבים, הצטמצם, והסב עצמו לייצור מיכשור חקלאי, כאשר בסתר המשיך קרופ בייצור נשק, דרך חברות בת בהולנד ובשוודיה.
בתחילה התנגד גוסטב להיטלר, על אף שבנו, אלפריד, היה תומך נלהב של הנאציזם מימיו הראשונים. לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 שינה קרופ את טעמו, שכן הבין כי חימושה מחדש של גרמניה עשוי להביא לו לרווחים רבים. קרופ הפך בהדרגה לאחד מתומכיו העיקריים של היטלר. במאי 1933 מונה ליו"ר "קרן אדולף היטלר", ארגון שעסק בהתרמה עבור המפלגה הנאצית. כן שימש כיו"ר ארגון התעשיינים הגרמנים. למשפחת קרופ היה תפקיד מרכזי בהתחמשותה מחדש של גרמניה.
בשנת 1938 צירף גוסטב את בנו אלפריד להנהלת מפעלי קרופ, ובשנת 1943 פרש, עקב מצב בריאותו הרעוע, והותיר את הניהול לבנו. שנות מלחמת העולם השנייה הביאו לרווחים אדירים לתשלובת קרופ. המפעל השתמש בעובדי כפייה לייצור נשק ותחמושת עבור גרמניה הנאצית, תחת הנהגתו של שר החימוש של גרמניה הנאצית אלברט שפר. עובדי הכפייה, חלקם יהודים, טופלו בתנאים חמורים, שהביאו למותם של רבים מהם. מעריכים כי כ-70,000 עובדי כפייה יהודים מתו במפעלי קרופ. רבים מהמפעלים מוקמו במחנות עבודה ובמחנות ריכוז, כאשר הידוע לשימצה מביניהם היה מפעל המרעומים במחנה אושוויץ.
על שמו של גוסטב נקרא תותח העל שוורר גוסטב.
לאחר המלחמה
עם תום המלחמה נחשב גוסטב קרופ לפושע מלחמה, והיה אמור לעמוד לדין עם פושעי המלחמה העיקריים במשפטי נירנברג. אולם בגלל מצב בריאותו לא יכל להגיע למשפט ובגלל סירוב האמריקאים לא נדון שלא בפניו.
בנו, אלפריד, הושם במעצר תחת משמר אמריקאי בטירתו באסן. בהמשך הוא הועבר לידי הבריטים שטענו שאין מקום לשפוט אותו אלא את אביו. הוא הועמד לדין במשפטי נירנברג, במשפט מיוחד, משפט קרופ. ב-1948 הוא הורשע בשימוש רצחני בעבודת כפייה, באופן שהשופטים האמריקנים מצאו כי הוא חריג אפילו בקני המידה של גרמניה הנאצית. הוא נדון ל-12 שנות מאסר ולהחרמת כל רכושו.
הרשעת התעשיינים ספגה ביקורת בגרמניה בשל מה שהוצג כרדיפת והשחרת פניה של התעשייה הגרמנית. ב-31 בינואר 1951, שנתיים וחצי לאחר שנתנו גזרי הדין, אלפריד ומורשעים נוספים במשפט נחונו בידי הנציב העליון לשטח הכיבוש האמריקני בגרמניה ג'ון מקלוי, ושוחררו מבית הסוהר. אלפריד קרופ קיבל לידיו חזרה את השליטה במפעלי החברה בגרמניה המערבית. החברה המשיכה להיות אחת מחברות התעשייה הכבדה הגדולות במדינה.
ראו גם
תותחי על מתוצרת החברה:
חותמת הצריבה הנסיונית של דואר הולנד
בשנת 1901 ערך דואר הולנד ניסוי במתקן החתמה חדשני אשר היה מבוסס על צריבה של בולי הדואר בברזל מלובן במקום השימוש הרגיל בדיו. בתום תקופה של 45 ימי עבודה התברר כי מתקן ההחתמה סובל מכשלים רבים, והוחלט להפסיק את הניסוי. דואר הולנד היה היחיד שניסה באופן מסודר את הרעיון של שימוש בצריבה כאמצעי לביטול בולי הדואר, והחותמות המיוחדות שנוצרו במהלך ימי הניסוי הן נדירות ומבוקשות על ידי אספני הבולים.
הרקע להכנת חותמת הצריבה
מאז החל באנגליה השימוש בבולי דואר בחודש מאי 1840 נאלצו מנהלי הדואר להתמודד עם בעיית הזייפנים, אשר ניקו בדרכים שונות את החותמת שהוטבעה על הבולים ועשו בהם שימוש חוזר. אובדן ההכנסות הסתכם בסכומים גבוהים מאוד, ורשויות הדואר חיפשו ללא הרף דרכים יעילות לבטל את הבולים באופן בולט שלא יאפשר לעשות בהם שימוש חוזר. באפגניסטן, לשם דוגמה, ביטלו פקידי הדואר את הבולים על ידי קריעת חלק מן הבול. שיטה זו אמנם מנעה שימוש חוזר בבול, אולם היא הייתה מאוד לא יעילה, דרשה עבודה רבה של הפקידים שנאלצו לטפל בכל בול ובול, ולא הייתה מעשית במדינות בהם נשלחו כמויות גדולות מאוד של מכתבים מדי יום.
מרבית רשויות הדואר בעולם בחנו מעת לעת שיטות שונות שיקשו על מחיקת החותמת מן הבולים המשומשים. ניסיונות אלו התמקדו במספר כיווני פעולה:
חותמת הצריבה
במחצית שנת 1901 הציע מהנדס בשם ס. ס. ון דר ולק (C C van der Valk), מעובדי משרד הדואר ההולנדי, לנסות שיטה חדשנית לפסילת בולי הדואר, אשר תתבסס על צריבת הבולים במקום הכתמתם בדיו
מכונת הצריבה
ון דר ולק המציא מכונה, לה העניק את השם "וולקנוס" (Vulcanus), אשר התבססה על חותם עשוי ברזל אותו ניתן היה לחמם באמצעות מנורת פרפין. עובד הדואר נדרש להניח את המעטפה עם הבול על מדף מיוחד, ולהצמיד אליהם את החותם הלוהט באמצעות דריכה על דוושה מתאימה. צורתו של החותם נצרבה בנייר של המעטפה והבול באופן בולט, כך שלא ניתן היה לעשות בבול שימוש חוזר.
על פי הערכת הממציא צריכה הייתה המכונה לאפשר החתמה של 240 דברי דואר בדקה, כלומר ארבעה מכתבים בכל שנייה. קצב זה היה גבוה בהרבה מזה שהושג באמצעות חותמות הדיו אותן היה צריך לנקות מעת לעת, והדואר ההולנדי השתכנע שכדאי להזמין מכונה אחת על מנת לבצע ניסוי כדאיות לשיטה החדשה. יחד עם המכונה הוכנו שני ראשי צריבה, אותם ניתן היה להתקין לסירוגין בתוך המכונה.
הניסוי
בתחילת חודש אוגוסט התקין הדואר ההולנדי את מכונת הצריבה בבית המיון המרכזי של העיר האג, והניסוי הרשמי החל ב-5 באוגוסט 1901. פריטי דואר נלקחו משקי הדואר הרגילים שהגיעו לבית המיון ובוטלו במכונת הצריבה במקום בחותמת הדיו הרגילה.
מיד עם תחילת הניסוי התברר כי התקוות שתלו במכונת הצריבה היו מוגזמות מאוד. ראש הצריבה העשוי ברזל התקרר מהר מן הצפוי, דבר שחייב לעצור ללא הרף את תהליך העבודה על מנת לחמם אותו מחדש. ניסיון לחמם את ראש הצריבה לטמפרטורה גבוהה יותר התבררה כבעייתית מאוד, כיוון שראש הצריבה הלוהט שרף את המעטפות שהיו עשויות מנייר דק, ובמספר מקרים המעטפות עלו באש. זמן קצר לאחר חתחילת הניסוי הוחלט להפסיק ולצרוב מעטפות, ולהשתמש לצורך הניסוי רק בגלויות דואר שהיו עשויות קרטון והיו פחות רגישות לחימום.
מעמד החותמת בקרב הבולאים
כאמור, חותמת הצריבה הייתה בשימוש 45 ימי עבודה בלבד, במהלכם נצרבה כמות לא ידועה של פריטים אשר לא עלתה על כמה אלפים לכל היותר. הניסוי התחיל ב-5 באוגוסט 1901, אולם ידועות גם מספר דברי דואר שנצרבו בתאריך מוקדם יותר, ככל הנראה במהלך התקנת המכונה בבית המיון בהאג. הדואר לא הודיע באופן רשמי על הניסוי בהפעלת המכונה החדשה, ורק מעטים ממקבלי המכתבים והגלויות הבחינו בזמן אמת בחותמת הצרובה על הבול. מרבית דברי הדואר שנמסרו לנמענים הושלכו ככל הנראה לפח האשפה, ורק מעטים מן הפריטים הגיעו לידי אספני הבולים.
קיומה של חותמת הצריבה זכה לפרסום מועט בספרות הבולאית, למעט מספר קטן של מאמרים שפורסמו החל משנות השלושים בעיתונות הבולאית בשפה ההולנדית. מצב זה השתנה בתחילת שנות ה-90, עם פרסום מספר מחקרים שהתבססו על לימוד הפריטים ששרדו ועל מסמכים מארכיון הדואר ההולנדי.
הידע על קיומן של חותמות הצריבה, ועל האפשרות להבחין בין תוצרי שני ראשי הצריבה השונים, הוביל לביקוש של דברי דואר ששרדו מן הניסוי בשנת 1901, ומחירם בשוק הבולאים האמיר. עד כמה שידוע קיימים כיום בידי אספני הבולים כמאה דברי דואר צרובים לכל היותר.
ניסיון להפעלת החותמת ברוסיה
בעקבות גילוי של דוגמה לחותמת צריבה עם שמו של היישוב דרצ'ין ברוסיה (כיום בבלארוס), הועלתה השערה כי ואן דר ואלק ניסה למכור את המצאתו לדואר הרוסי, וערך לצורך כך החתמת ניסיון ברוסיה. הדעה הרווחת בקרב חוקרי תולדות הדואר גורסת כי החותמת הרוסית היא זיוף, וכי גם אם היה נערך ניסוי עבור הדואר הרוסי, לא היו יוצרים חותמת של יישוב נידח וחסר חשיבות דוגמת דרצ'ין, אלא של אחת הערים הגדולות ברוסיה.
פונטה (רובע)
פונטה (באיטלקית: Ponte) הוא שמו של הרובע החמישי מבין רובעי העיר רומא בירת איטליה. משמעות שם הרובע במילה "גשר" באיטלקית. הרובע נקרא על שם גשר סנטאנג'לו המקשר את הרובע אל רובע בורגו מעברו השני של נהר הטיבר. הגשר נבנה על ידי הקיסר אדריאנוס על מנת לקשר את המאוזוליאום שבנה (כיום טירת סנטאנג'לו) עם העיר רומא שהייתה מעברו השני של הנהר. בתקופת שלטונו של האפיפיור סיקסטוס החמישי שונו גבולות הרובע, כך שהגשר אינו נמצא בשטחי הרובע כיום, אולם הרובע שמר על שמו המקורי, והגשר מופיע על לוגו הרובע.
היסטוריה
בתקופת שלטונו של הקיסר אוגוסטוס היה האזור בו ממוקם כיום הרובע שייך לרובע הרביעי של רומא מתוך 14 רובעי רומא. באותה עת נקרא הרובע בשם "קירקוס פלאמיניוס" (בלטינית: Circus Flaminius), והיה חלק מאזור שדה מרס (בלטינית: "קמפוס מרטיוס" - "Campus Martius").
הקיסר נירון בנה גשר מעל נהר הטיבר, שקישר את הרובע לגדתו השנייה של הנהר, לעבר הויה טריאומפאליס (גשר שנקרא "טריאומפליס" (triumphalis) על שם הדרך, או "נירונאנוס" (Neronianus) על שם הקיסר, ועליה עברו תהלוכות הניצחון. לימים נקרא הגשר "פונס וטיקנוס" (Pons Vaticanus) מאחר שהוביל לעבר קיריית הוותיקן. הגשר נהרס בימי הביניים וזכה לכינוי "פונס רפטוס" (הגשר השבור).
על גדת נהר הטיבר, בתחומי הרובע, היה מעגן ששימש להבאת חומרי בנייה למקדשי רומא העתיקה.
במהלך ימי הביניים נותר הרובע מיושב בצפיפות, והבנייה ברובע בימי הביניים ובתקופת הרנסאנס העלימה את שרידי המבנים מהעת העתיקה. הרובע נותר מיושב בצפיפות על אף הכשלים באמות המים הרומיות, בשל קרבתו לנהר הטיבר, דבר שאיפשר הבאת מי שתייה ורחצה מהנהר אל הרובע. הקרבה בין הרובע לקיריית הוותיקן הביאה לכך שהרובע המה עולי רגל, ותושבי הרובע התפרנסו מהלנתם והאכלתם של עולי הרגל הרבים, וממכירת חפצי קדושה לעולי הרגל.
במהלך המאה ה-16 נבנו ברובע ארמונות רבים לעשירי העיר, וזאת על אף שנהר הטיבר הציף את הרובע מדי מספר שנים.
לאחר איחודה של איטליה, הקמת ממלכת איטליה בשנת 1870, והפיכת רומא לבירתה, נבנו על גדות נהר הטיבר רציפים למנוע את ההצפות, וגשרים חדשים נבנו על מנת לקשר את קיריית הוותיקן עם רובע פראטי. בניית הרציפים פגעה באופיו הבניימי של הרובע, מאחר שחלקים ממבני הרובע נהרסו בעת בניית הרציפים, והגשרים החדשים העבירו את התנועה לרבעים אחרים של רומא.
אתרים בעלי חשיבות
ברובע ממוקמות כנסיות רבות ובהן סנטה מריה דלה פאצ'ה, סנטה מריה דל'אנימה וסן ג'ובני דה פיורנטיני. ברובע עוברת ויה ג'וליה וממוקמים בו מבנים רבים מתקופת הרנסאנס בהם ארמון דיי פופזי ("ארמון הבובות" הנקרא על שם חזיתו המעוטרת).
ברטה אורדנג
ברטה אורדנג (2001-1912, באנגלית: Bertha Urdang) הייתה אוצרת ובעלת גלריה בישראל ובארצות-הברית. חשיבותה של אורדנג הייתה בגילוי, עידוד וטיפוח אמנים ואמנות מופשטת ומושגית בישראל, וכן בפרסום האמנות הישראלית והפצתה בארצות-הברית במשך כ-45 שנים.
ביוגרפיה
ברטה אורדנג קוזין נולדה בלונדון, אנגליה ב-1912 למשפחה צנועת אמצעים.
אורדנג למדה בבית-ספר התיכון היוקרתי לבנות North London Collegiate School. לאחר מכן למדה עיתונאות ותולדות-האמנות באוניברסיטת לונדון, וכן צרפתית ואסתטיקה באוניברסיטת הסורבון בפריס. במקביל, למדה מיומנויות ניהול משרד. בתקופת לימודיה הייתה פעילה בתנועת הנוער הסוציאליסטית "הבונים" ובהסתדרות הסטודנטים הציונים בלונדון.
ב-1932 ביקרה אורדנג לראשונה בישראל. ב-1934 החליטה לממש את האידאולוגיה הציונית שלה ועלתה לארץ. תחילה התיישבה בחיפה ועבדה כמזכירתו של קולונל פרדריק קיש, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. ב-1935 הכירה את טוביה אורדנג, אגרונום יליד לטביה. הם נישאו ב-1936 ועברו להתגורר בירושלים. לזוג אורדנג נולדו שלוש בנות.
אורדנג עבדה בקונסוליה הפרסית בירושלים. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויסה לצבא הבריטי ושירתה כקצינה במחלקת התעמולה ברדיו, שם שידרה לארצות האויב.
ב-1949 נסעה אורדנג ללונדון וניהלה את מחלקת ההסברה של הסוכנות היהודית.
ב-1950 חזרה לארץ וניהלה את חגיגות חצי היובל לאוניברסיטה העברית בירושלים. במקביל, יזמה בניית שני מבני מגורים כאגודה שיתופית בשכונת בית-הכרם בירושלים. ב-1952 עברה להתגורר שם עם בנותיה.
פעילות בשדה האמנות בישראל
ב-1952 החלה אורדנג לעסוק במכירת חפצי אומנות איכותיים מהבית.
ב-1955 פתחה את הגלריה הראשונה שלה לאמנות: גלריה רנה ברחוב ינאי 1 בירושלים. באותה עת פעלו בירושלים רק עוד שתי גלריות לאמנות, גלריה ספראי וגלריה נורה. בגלריה רנה התמקדה אורדנג בקרמיקה איכותית, בתכשיטים, בעבודות "משכית" ובתשמישי קדושה, והציגה אמנות פיגורטיבית ואמנות מופשטת. בגלריה נערכו תערוכות לציירים ירושלמים ביניהם יוסי שטרן, אבשלום עוקשי, משה מוקדי, מוטקה בלום, יונה מאך, פימה (אפרים רויטנברג) ועוד. בשלב מאוחר יותר הוצגו עבודותיהם של אמנים נוספים, ביניהם אביגדור סטימצקי, משה הופמן, חגית לאלו ואיקה בראון.
ב-1956 נסעה אורדנג לארצות-הברית ובמשך למעלה משנה הציגה יצירות אמנות ישראליות בגלריות ובבתים פרטיים. ב-1957 חזרה לארץ והמשיכה בפעילותה בגלריה רנה.
ב-1960 העבירה אורדנג את הגלריה מרחוב ינאי לחלל גדול יותר בן שתי קומות ברחוב שלומציון המלכה בירושלים. בקומה הראשונה הוצגו תערוכות קבוצתיות בהשתתפות אמנים מ"אופקים חדשים", ביניהם יוסף זריצקי, אביגדור סטימצקי ויחזקאל שטרייכמן. אליהם נוספו אמנים ידועים אחרים, ביניהם: איקה בראון, חגית לאלו, אביבה אורי, יהושע נוישטיין, פנחס כהן גן, מיכאל גרוס, מיכה אולמן, משה גרשוני, מיכאל גיטלין, משה קופפרמן ובני אפרת. בקומה השנייה הוצגו תערוכות יחיד של אמנים בראשית דרכם, ביניהם רפי לביא, יוסל ברגנר וליאון אנגלסברג. מדי שנה נערכו בגלריה תערוכות אביב וסתיו. אורדנג הקפידה על טקסטים מלווים וקטלוגים בתערוכותיה. לשם כך גייסה אמנים ואנשי רוח וגם כתבה בעצמה.
מיכה אולמן תיאר את חוויותיו כצופה בגלריה: "זה היה המקום היחיד בירושלים בו אפשר היה לראות זריצקי, שטרייכמן, אריה ארוך, אביבה אורי, רפי לביא ואחרים. זה היה חידוש בשבילי, מאוד שונה ממה שלימדו אז בבצלאל...".
אורדנג גיבשה קו מנחה ייחודי בבחירת עבודות לתערוכות: יצירות מינימליסטיות, מעוטות צבע ומופשטות. ייתכן וההסבר לנטייתה לאמנות מופשטת מצוי באמירתה כי "מה שמוביל אותי בכל מה שאני עושה זה שאנחנו העם היחידי בעולם הזה שאין לנו אל עם דמות אלא יש לנו אל לגמרי מופשט". הביטוי "אל ללא דמות" היה שגור בפיה.
ב-1969 עזבה אורדנג את הגלריה ברחוב שלומציון ופתחה גלריה בביתה בבית-הכרם. שם ערכה סדרת תערוכות בשם "בחירת האספן". בסדרה הוצגו עבודותיהם של אמני "אופקים חדשים" לצד אביבה אורי, אריה ארוך, משה קדישמן, יגאל תומרקין ואחרים. הסדרה זכתה לסיקור נרחב בעיתונות ולהתעניינות רבה מצד אוצרים, אמנים ואספנים. התערוכות הללו תרמו לקביעת רף איכות שהלך והתגבש בירושלים.
פעילות בשדה האמנות בארצות-הברית
משנת 1963 יצאה ברטה אורדנג לנסיעות שנתיות לארצות-הברית. היא יצרה קשרים עם אוצרים ומנהלי מוזיאונים והציגה תערוכות קבוצתיות של אמנים ישראלים ברחבי ארצות-הברית. בתערוכות הוצגו אמנים מובילים מ"אופקים חדשים" בשילוב אמני הדור העוקב. ב-1969 היא אצרה את Israel on paper במוזיאון לאמנות בסן פרנסיסקו ואת A Leap of Faith בגלריה לאמנות באוניברסיטת מדינת ניו-יורק באולבני. ב-1970 אורדנג הציגה אמנים ישראלים במוזיאון לאמנות באטלנטה וכעבור שנה אצרה בגלריית האמנות של אוניברסיטת רוצ'סטר בניו יורק את התערוכה Looking up.
ב-1972 פתחה אורדנג גלריה לאמנות ישראלית בניו-יורק. בתחילה קראה לה Rina Gallery, לאחר מכן שונה השם ל-Bertha Urdang. הגלריה הייתה ממוקמת ברחוב 74 מזרח במנהטן. מטרתה של אורדנג הייתה לפתוח את שערי העולם בפני אמנים ישראלים, להציג ולקדם את האמנות הישראלית העכשווית האוונגרדית ולשווקה לקהל האמריקאי. פתיחת גלריה לאמנות ישראלית בניו-יורק הייתה בעיניה שליחות וציונות ובלשונה "להביא אור לגויים". סביב הגלריה התגבשה קהילת אמנים, שבמרכזה בני אפרת, מיכאל גיטלין, פנחס כהן גן ויהושע נוישטיין. ארבעתם נכחו בניו יורק והציגו בגלריה דרך קבע. כך למשל, נרכשו עבודותיו של בני אפרת לאוספי מוזיאון גוגנהיים ו-MOMA בניו יורק, הודות לפעילותה של אורדנג. בין האמנים הרבים הנוספים שהוצגו בגלריה היו נחום טבת, משה קופפרמן ומיכה אולמן. אורדנג החלה עוד ב-1966 להציג את עבודותיו של משה קופפרמן בגלריה בשלומציון המלכה בירושלים, מאז נכח ברציפות בתערוכות שאצרה. ב-1971 החלה למכור את עבודותיו של מיכה אולמן למוזיאונים בארצות-הברית, בהם גוגנהיים בניו יורק, כללה את עבודותיו בתערוכות קבוצתיות ואצרה לו תערוכות יחיד.
במהלך מעל 20 שנות פעילותה, זכתה הגלריה בניו-יורק לפרסום רב ולסיקור נרחב בעיתונות המקצועית. בנוסף לפעילותה בגלריה, אורדנג המשיכה ליזום ולאצור תערוכות בגלריות אוניברסיטאיות ובמוזיאונים בארצות-הברית בשנות ה-70 וה-80. ב-1975 היא ארגנה את התערוכה "שלושה ציירים ישראלים": מיכאל גרוס, יהושע נוישטין ומשה קופפרמן" במוזיאון לאמנות בוורצ'סטר, מסצ'וסטס. ב-1978 ארגנה תערוכות ללארי אברמסון, יהושע אלירז ובני אפרת במוזיאון וודסוורת' את'יניום לאמנות, הרטפורד, קונטיקט.
אורדנג הצליחה להטמיע את האמנות המושגית הישראלית באוספי מוזיאונים מרכזיים בארצות-הברית ובאוספים פרטיים, ובכך תרמה להכרתם של אמנים ישראלים צעירים.
יגאל צלמונה הגדיר את פעילותה כ"אחת ההרפתקאות המרתקות בתחום הפצת האמנות הישראלית [...] בפעם הראשונה בתולדותיה הייתה האמנות הישראלית לא רק מוכרת במרכזי האמנות בעולם אלא גם חשובה ורלוונטית" בזכות פעילותה של אורדנג והודות לרמתם האמנותית הגבוהה של האמנים, שבחרה בקפידה".
חזרה לפעילותה בישראל
ברטה אורדנג הקדישה את חייה למען חיזוק והכרה של אמנים ישראלים מעבר לגבולות המדינה. עבודות אמנות שהוצגו בגלריות שלה נמכרו או נתרמו לאספנים ולמוזיאונים רבים בישראל ובעולם.
ברטה אורדנג נפטרה ב-2001 בירושלים.
סופיה, דוכסית סקסוניה-וייסנפלס
סופיה, דוכסית סקסוניה-וייסנפלס (בגרמנית: Sophia von Sachsen-Weißenfels; 23 ביוני 1654 – 31 במרץ 1724), הייתה אשתו של קרל וילהלם, נסיך אנהלט-צרבסט וסבתא רבתא של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
ביוגרפיה
סופיה נולדה ב-23 ביוני 1654 בהאלה שהשתייכה לארכיבישופות מגדבורג, לאוגוסט, דוכס סקסוניה-וייסנפלס ולמריה אנה ממקלנבורג-שוורין, בתם של אדולף פרידריך הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין ואנה מריה מפריזיה המזרחית.
ב-18 ביוני 1676 התחתנה סופיה עם קרל וילהלם, נסיך אנהלט-צרבסט, ממנו היו לה 3 ילדים. בשנת 1718 מת בעלה קרל, ובנה יוהאן אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט עלה לשלטון במקומו. ב-31 במרץ 1724 מתה סופיה בצרבסט, ונקברה בכנסיית סנט ברתולומיאו בעיר, אולם פרידריך הראשון, דוכס אנהלט הורה על העברת ארונה לתחומי טירת צרבסט. לאחר חורבן הטירה בשנת 1945 בסוף מלחמת העולם השנייה, הועבר ארונה לקבורה מחדש בכנסיית סנט ברתולומיאו.
נכדתה של סופיה - אוגוסטה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג, הייתה אמו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
משפחתה
ב-18 ביוני 1676 התחתנה סופיה עם קרל וילהלם, נסיך אנהלט-צרבסט, ממנו היו לה 3 ילדים:
יורם מירון
יורם מירון (8 באוקטובר 1939 - 6 בינואר 2007) היה מחלוצי הוראת השפה הערבית הפלסטינית בישראל ומחברם של ספרים ותוכניות לימוד בתחום זה.
ביוגרפיה
מירון נולד בקיבוץ הזורע, בן לרות ומאיר מירון, ממייסדי הקיבוץ, אשר עלו לישראל מגרמניה במסגרת תנועת הנוער היהודית-גרמנית ורקלויטה לאחר עליית הנאצים לשלטון.
התחנך במוסד החינוכי שומריה בקיבוץ משמר העמק והיה מדריך וחבר פעיל בתנועת השומר הצעיר. בשנים 1957–1960 שירת בצה"ל בחטיבת גולני. בשנת 1959 קיבל את אות החייל המצטיין מידי הנשיא יצחק בן-צבי. בשנת 1961 התגורר בקיבוץ זיקים במסגרת תוכנית סיוע של קיבוצים מבוססים מתנועת הקיבוץ הארצי לקיבוצים צעירים שסבלו מקשיים. בשנה זו נישא לאורנה לבית פולסקי.
בשנים 1986–1994 היה מנהל המכון ללימודים ערביים בגבעת חביבה. בשנת 1987 יזם את קיומו של הכנס השנתי של המורים לערבית בישראל, ועסק בהפקת האירוע מדי שנה, עד מותו. היה בין יוזמיו ומייסדיו של ביטאון המורים לערבית וחבר מערכת פעיל. בשנים 1994 עד 2007 ניהל את המחלקה ללימודי ערבית במרכז היהודי-ערבי לשלום בגבעת חביבה. בתקופה זו היה חבר בוועד הבין-דתי בישראל ובפורום להסכמה אזרחית. בשנים 1993 עד 1998 היה חבר בוועדת אמנות ההיגוד של עמותת אמנות לעם.
בשנים 1995 עד 1997 עסק בפיתוח וחיבור תכנים לסדרת הטלוויזיה "תעלם ותכלם" של הטלוויזיה החינוכית.
בשנים 2001 עד 2007 היה חבר בוועדת המקצוע: השפה הערבית ועולם האסלאם במשרד החינוך. בשנת 2005 תרגם לעברית את הנובלה "ילדי הטל" של הסופר מחמד אלאסעד, תרגום אשר יצא לאור בהוצאת פרדס.
בשנת 2003 יזם פרויקט לתיעוד ושימור של מסורת הסיפור העממי ביישובים הערביים הכפריים בישראל. בשנת 2005 השלים צוות בראשותו את האיסוף והתיעוד בכפרי הגליל העליון, ופרסם את תוצריו בספר "אגדה של כפר (כרך א') אגדות כפריו של הגליל ומרומיו", שיצא לאור באותה שנה. החל משנת 2006 ועד מותו בשנת 2007 עסק בחלקו השני של הפרויקט: איסוף ותיעוד סיפורים מכפרי הגליל התחתון והעמקים. בשנים שלאחר מותו עסק צוות הפרויקט בהשלמת עבודתו שנקטעה, ובשנת 2012 פרסם את תוצריו בספר "אגדה של כפר (כרך ב') סיפורי הכפרים ממורדות הגליל ומרחבי עמקים", שהוקדש לזכרו.
מירון נפטר בשנת 2007, בגיל 68. הותיר אישה ושלושה ילדים. הוא הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ הזורע.
מוקדמות יורו 1996
מוקדמות יורו 1996 היה טורניר כדורגל שנערך באירופה ב-1994 וב-1995, ובסיומו העפילו 15 נבחרות לאומיות ליורו 1996 שנערך באנגליה. 47 הנבחרות חולקו לשמונה בתים, שכל אחד מהם מנה שש נבחרות, למעט בית 3 שמנה חמש נבחרות. הנבחרות בכל בית שיחקו אחת נגד השנייה בשיטת בית-חוץ. כל נבחרת שסיימה במקום הראשון העפילה לטורניר אוטומטית, וכך גם שש הנבחרות שסיימו במקום השני עם המאזן הטוב ביותר מבחינת נקודות ושערים. שתי הנבחרות שסיימו במקום השני עם המאזן הנחות ביותר שיחקו במשחק פלייאוף במיקום נייטרלי, שהמנצחת בו העפילה ליורו. אנגליה העפילה אוטומטית כיוון שאירחה את הטורניר.
היה זה הטורניר הראשון של מוקדמות היורו שבו הוענקו 3 נקודות במקום 2 נקודות. כמו כן, בטורניר זה ערכה נבחרת ישראל את הופעת הבכורה שלה, לאחר שהצטרפה לאופ"א ב-20 בספטמבר 1993.
הגרלת משחקי המוקדמות נערכה ב-22 בינואר 1994, ובמהלכה חולקו הנבחרות לשש קבוצות דירוג כמפורט להלן:
בית 1
רומניה וצרפת העפילו ישירות ליורו.
בית 2
ספרד ודנמרק העפילו ישירות ליורו.
בית 3
שווייץ וטורקיה העפילו ישירות ליורו.
בית 4
קרואטיה ואיטליה העפילו ישירות ליורו.
בית 5
צ'כיה העפילה ישירות ליורו. הולנד העפילה לפלייאוף היבשתי.
בית 6
פורטוגל העפילה ישירות ליורו. אירלנד העפילה לפלייאוף היבשתי.
בית 7
גרמניה ובולגריה העפילו ישירות ליורו.
בית 8
רוסיה וסקוטלנד העפילו ישירות ליורו.
הפלייאוף
כיוון שלא כל בתי המוקדמות היו שווי גודל הוחלט כי על מנת לדרג את הנבחרות יילקחו בחשבון רק המשחקים נגד הנבחרות שסיימו במקום הראשון, השלישי והרביעי.
קרי קונדון
קרי קונדון (באנגלית: Kerry Condon; נולדה ב-4 בינואר 1983) היא שחקנית טלוויזיה וקולנוע אירית. היא מוכרת בעיקר מהופעתה בתפקיד אנטוניה בסדרה "רומא" של HBO ו-BBC, בתפקיד סטייסי ארמנטראוט בסדרה "סמוך על סול" של רשת AMC, ובדיבוב הדמות בסרטים אחדים של היקום הקולנועי של מארוול. היא הייתה השחקנית הצעירה ביותר שגילמה את אופליה בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית של המחזה "המלט".
ביוגרפיה
קונדון נולדה בת'ורלס שבמחוז טיפררי באירלנד. ב-2001 בגיל 19 גילמה קונדון את מייריד במחזה "The Lieutenant of Inishmore" מאת מרטין מקדונה עם הלהקה השייקספירית המלכותית, וב-2006 הופיעה בתיאטרון ליסאום שבניו יורק. עבור הפקה זו היא הקליטה את השיר "The Patriot Game" עם להקת The Pogues. באותה שנה שיחקה קונדו בתפקיד אופליה במחזה "המלט", ובכך הייתה לשחקנית הצעירה ביותר שגילמה את הדמות בהפקות של הלהקה השייקספירית המלכותית. ב-2009 הופיעה במחזה נוסף של מרטין מקדונה "The Cripple of Inishmaan" עליו זכתה בפרס לוסיל לורטל ובפרס דרמה דסק.