cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שואת יהודי רומניה
הצלה והגנה
במהלך מלחמת העולם השנייה נשלחו לרומניה עשרה צנחנים מהיישוב הארץ ישראלי, כולם דוברי רומנית. הצנחנים היו: אבא ברדיצ'ב, דב הררי, יצחק בן-אפרים, אריה פיכמן (Arie Fichtman), אריה גוקובסקי, ברוך קמין, אוריאל קנר (Mielu Kanner), ריקו לופסקו (Ricu Lupescu), יצחק שחם מקרסקו (Itzhac Macarescu) ושייקה דן. אבא ברדיצ'ב הוצנח ליוגוסלביה ולא הצליח לעבור את הגבול לרומניה, לכן שונתה משימתו והוא נשלח לעזור בסלובקיה. מאוחר יותר, כאשר ניסה לעבור את הגבול להונגריה, נעצר ונשלח למאוטהאוזן שם נשפט, נידון למוות והוצא להורג. אריה פיכמן ואריה גוקובסקי הוצנחו במקום הלא נכון ונלכדו כמעט מיד. הם נחקרו, נכלאו והשתחררו בסוף המלחמה. גם ריקו לופסקו ויצחק מקרסקו נלכדו עם נחיתתם ונשלחו למחנות מעצר, אך השתחררו בסוף המלחמה. יצחק בן אפרים, שייקה דן ולאחריהם דב הררי, ברוך קמין ולבסוף אוריאל קנר, לא נתפסו, יצרו קשר עם הקהילה היהודית וארגנו את יהודי בוקרשט להתגוננות עצמית. אחרי המלחמה עסקו הצנחנים בארגון הבריחה.
גם בין הצנחנים שנשלחו לארצות אחרות היו מבין יוצאי רומניה, כמו יונה רוזן, יואל פלגי ופרץ גולדשטיין שנשלח להונגריה.
חסידי אומות העולם מרומניה וממולדובה
עד קיץ 2004 נרשמו ביד ושם 20,205 חסידי אומות העולם כשרק 60 מתוכם מרומניה. היו עוד רבים שפעלו למען הצלת יהודים, אך אין תיעוד על פעולותיהם ולעיתים אפילו לא יודעים את שמם. ביום 14 במרץ 1944, 370 יהודים ממחנה "טריכטי" Trichati עבדו בהכפלת מסילת הברזל אל אודסה. מפקד המחנה, איש אס אס, החליט שלפני נסיגת הצבא הגרמני צריכים לירות ביהודים, אך ברגע האחרון הגיע סיור רומני בפיקודו של סמל והם מנעו זאת.
הענשת האחראים לשואת יהודי רומניה
בהתאם להחלטה מספר 5 של ועידת יאלטה ולסעיף 14 בתנאי הפסקת האש, רומניה פעלה להעמדתם לדין של מי שפשעו פשעים נגד השלום ופשעי מלחמה. באפריל 1945 פורסם הצו-חוק 312 שסיפק את הבסיס החוקי להקמת בתי הדין העממיים ונקיטת האמצעים המשפטיים נגד החשודים ובהמשך הנאשמים בפשעי מלחמה. "בית הדין העממי" (ברומנית: Tribunalul poporului) היה כינוים של שני בתי דין מיוחדים שהוקמו ברומניה לאחר מלחמת העולם השנייה כדי לשפוט את פושעי המלחמה הרומנים על מעשיהם בתקופת המלחמה. שני בתי הדין פעלו האחד בבוקרשט והשני בקלוז'. בתי הדין פעלו זמן קצר, בין 26 במאי 1945 ל-28 ביוני 1946.
ההנצחה
בבית הכנסת הגדול של בוקרשט מוצג מוזיאון השואה של רומניה. בשנת 2009 הוקמה בבוקרשט אנדרטת השואה.
הכחשה ואפולוגטיקה
ברומניה שלאחר מלחמת העולם השנייה, השלטון הקומוניסטי העלים את השואה וזכרה תוך טשטוש ייחוד הקורבן היהודי. קורבנות השואה הוצגו לפי השתייכותם למדינות השונות תוך הסתרת יהדותם. במעשים הואשמו הנאצים ומשתפי הפעולה וטושטש תפקידו של השלטון והעם הרומני. שנים רבות של העלמה עשו את שלהן ולאחר נפילת הקומוניזם המשיכו לטעון את אותם הטיעונים ושערורייה גדולה פרצה כשנשיא רומניה הכחיש את חלקה של רומניה בשואה ואת קיום השואה בתחומי רומניה. לאחר לחצים בינלאומיים מארצות המערב ומישראל, הקים הנשיא איליאסקו ועדת היסטוריונים שתדון בסוגיה. הוועדה, שכללה את ההיסטוריון הישראלי ז'אן אנצ'ל, מחבר המחקר על שואת יהודי רומניה, הוציאה דו"ח מפורט שגרר מסקנות מרחיקות לכת, לגבי החינוך וההנצחה ברומניה.
פאול גומה, סופר רומני היושב בצרפת, ייסד סוג מיוחד של הכחשה/הצדקה של השואה בשטחים שנשלטו על ידי רומניה. לפי גומה, יהודי בסרביה ובוקובינה פגעו בכוחות צבא רומניה בעת נסיגתו ממחוזות אלה לאחר האולטימטום הסובייטי, לפני מלחמת העולם השנייה, בימים שבין 28 ביוני ובין 3 ביולי 1940. פגיעות אלה, לדברי גומה, הצדיקו את העונש שהוטל על היהודים על ידי יון אנטונסקו. גומה וחסידיו הרבים, מאשימים את היהודים בהבאת הקומוניזם לרומניה והופכים בכך את הצדדים, הם המאשימים והיהודים הנאשמים. בעיקרון תורת גומה טוענת שהייתה שואה, אך היא לא הייתה כל כך גדולה, בחלקה הייתה עונש מוצדק על "פשעי" היהודים ובחלקה נבעה ממעשים חריגים ולא מוצדקים של בני העם הרומני שכעסו על היהודים.
בשנת 1947 אמיל דוריאן הוציא דו"ח מפורט על מצב הקהילה בשנת 1946.
גם ברומניה של 2014 יש תופעות של שכתוב היסטוריה לכיוון זה, כך למשל, העיתון הרומני הנפוץ România Liberă יצא במאמרים ההופכים פושעי מלחמה, שרצחו באכזריות יהודים, כמו ויורל קארפ, לגיבורים שהרגו למען מולדתם טרוריסטים אדומים.
Avast Antivirus
Avast Antivirus (Anti-Virus – Advanced Set) היא תוכנת אנטי-וירוס אשר פותחה על ידי חברת .Avast Software a.s (ידועה כ-.ALWIL Software a.s), הממוקמת בפראג, צ'כיה. החברה החלה להפיץ את התוכנה ב-1988. התוכנה מבוססת על מנוע סריקה המתופעל בידי מעבדות ICSA ומעבדות West Coast, וכוללת טכנולוגיות להתגוננות מפני רוגלות ותוכנות Rootkit.
avast נחשבת לאחת מתוכנות האנטי-וירוס המוכרות, עם שימוש נרחב של למעלה מ-400 מיליון משתמשים. כמו כן, התוכנה זכתה לפרסים רבים בתחום האמינות והאבטחה.
הגרסה העדכנית ביותר של התוכנה, נכון ל-2016, היא גרסה 11.2.2262, הכוללת מאגר מידע רחב יותר ויכולות אבטחתיות מתקדמות יותר. התוכנה המוצעת וכלי האבטחה השונים נחלקים לשתי קטגוריות ראשיות מרכזיות: משתמשים ביתיים ומשתמשים עסקיים, כאשר לכל אחת מקטגוריות אלו ישנן קטגוריות משנה נוספות המתמקדות בהתאמת גרסת התוכנה וכלי האבטחה למאפייניהם וצרכיהם של משתמשי הקצה.
ב-7 ביולי 2016 פורסם על מכירת חברת AVG לחברת Avast Software (מפתחת avast!) תמורת סכום של 1.3 מיליארד דולר.
במבחני AV-Comparatives של שנת 2018 קיבלה חבילת ההגנה של Avast ציונים שנעים בין טוב מאוד למעולה בכל התחומים.
כלי אבטחה
הרשימה חלקית. מעודכן לגרסה החינמית של עדכון 4.8 של התוכנה:
shields
חבילת אמצעי האבטחה וההגנה הבסיסית כוללת מודולים (shields), המתופעלים בנפרד אחד מהשני. לכל מודל תפקיד אבטחתי שונה, ולו יכולה להיות הגדרה ורמת אבטחה בדרגות שונות, הנפרדות משאר ההגדרות של המודלים האחרים. כל מודל יכול להיות מנוטרל (לא פעיל) בנפרד משאר המודלים;
תפריט המודולים נקרא avast! provider.
הרשמה
ישנה האפשרות להוריד את המהדורה הביתית החינמית של !avast לתקופה של 60 יום ללא הרשמה, אולם לאחר 60 יום יש להירשם ולקבל רישיון (license key), מעין קוד, אותו צריך להזין לתוכנה על מנת להסיר את ההגבלה. הרישיון נשלח לדואר האלקטרוני מיד לאחר ההרשמה באתר הבית של התוכנה, ואותו צריך להכניס לתוכנה (עם הסיסמה נשלח גם הסבר בווידאו). כל 14 חודשים צריך לעדכן מחדש את הסיסמה; התוכנה בתום 14 חודשים מעדכנת את המשתמש שתמה תקופת השימוש ומציעה לשלוח סיסמה חדשה לתוכנה (ללא צורך בתשלום) לדואר האלקטרוני. לאחר קבלת סיסמה חדשה והכנסתה לתוכנה, התוכנה תהיה זמינה ל-14 חודשים נוספים וחוזר חלילה.
אנורתוסיס פמגוסטה
אנורתוסיס פמגוסטה הוא מועדון כדורגל קפריסאי המארח בעיר לרנקה ומשחק בליגת העל הקפריסאית.
היסטוריה
בעקבות הפלישה הטורקית לצפון קפריסין בחודש יולי 1974, העיר פמגוסטה נפלה תחת הכיבוש הטורקי. ואנשי המועדון החלו לנדוד בין אצטדיונים כדי לארח משחקי בית. בין היתר אירחו ב"אצטדיון דסאקי", "אצטדיון GSZ" בלרנקה, ו"אצטדיון ציריון" בלימסול. בשנת 1986 תרם הנדבן אנתוניס פפדופולוס כספים כדי לבנות אצטדיון ביתי לקבוצה בעיר לרנקה. תחילה בקיבולת של 6000 מקומות ישיבה. ובשנת 1997 הורחב לכ-12,000 מקומות.
המאמן הישראלי רוני לוי אימן את הקבוצה מספטמבר 2011 ועד אפריל 2013, וחזר אליה לקדנציה נוספת מספטמבר 2016 ועד ספטמבר 2018.
ליגת האלופות
הקבוצה היא הראשונה מהליגה הקפריסאית שהעפילה לליגת האלופות – היא עשתה זאת בעונת 2008/2009 לאחר ניצחון על אולימפיאקוס בסיבוב המוקדמות השלישי. בשלב הבתים הוגרלה לבית עם ורדר ברמן הגרמנית, פנאתינאיקוס אתונה היוונית ואינטר מילאנו האיטלקית. בזכות פתיחתה הטובה בטורניר – תיקו מול ורדר ברמן וניצחון על פנאתינייקוס – נחשבה להפתעת הטורניר יחד עם באטה בוריסוב הבלארוסית. לאחר מכן הפסידה 2:1 בחוץ לאינטר וסיימה איתה בתיקו 3:3 בבית אך היא עדיין ניצבה במקום השני. לבסוף סיימה בתיקו 2:2 במפגש השני מול ברמן ולא עלתה.
The Law
The Law הוא שיר שהקליט הראפר האמריקאי אב-סול בשיתוף הראפרית האמריקאית רפסודי והראפר האמריקאי מק מילר. השיר יצא לאור ב-9 בדצמבר 2016, כחלק מאלבומו הרביעי של אב-סול, Do What Thou Wilt, על ידי חברת התקליטים טופ דואוג אנטרטיינמנט.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אב-סול, רפסודי, מק מילר והופק על ידי בנטלי הייז. השיר הוא בסגנון ההיפ הופ אשר משלב בתוכו את סגנון הנשמה. השיר כולל בתוכו קולות רקע אשר בוצעו על ידי הזמרת האמריקאית אריאנה גרנדה, דאז בת זוגו של מק מילר.
השיר עלה לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, יחד עם צאת האלבום.
הצלחה
נכון לאפריל 2020, מונה ההשמעות של השיר ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי עומד על כ-43 מיליון.
ערימת פסולת
ערימת פסולת (או מִידֶן – Midden, מסקנדינבית דרך אנגלית ביניים), היא הגדרה כללית המשמשת בתחום הארכאולוגיה לתיאור אתרים המכילים פסולת שקשורה בחיי היומיום של האדם. הערימות יכולות להיות חד־פעמיות שנוצרו על ידי קבוצות נוודים, או רב־פעמיות שהיו בשימוש מספר דורות של התיישבות קבע. במקרה האחרון, הסטרטיגרפיה של הערימה יכולה להפוך חשובה.
ערימת הפסולת במזרח צ'ינסברי היא דוגמה מפורסמת לערימה גדולה. הערימה מתוארכת לאלף הראשון לפנה"ס ונמצאת במישור סולסברי בבריטניה. הערימה מורכבת משכבות על גבי שכבות של חלמיש, פחם, עצמות, קדרות וצואה. גובההּ עומד על שני מטרים וחצי, ורוחבה על מאה ארבעים מטרים, למרות 2,500 שנות חשיפה לפגעי מזג האוויר. מספר ארכאולוגים סבורים שלמצבור הזה היה בסיס טקסי, ושההסבר לגודלו ולמשך חייו נעוץ בהשלכה טקסית של תוצרת ושל פסולת.
ערימות צדפים נמצאות באזורים חופיים כצפון אמריקה, דרום אמריקה, אוסטרלואסיה ואחרים. הן מורכבות בעיקר מקונכיות של רכיכות, ומתפרשות כשאריות ממזונן של קבוצות נוודים או ציידים. חלק מהדוגמאות מייצגות ארוחות קטנות של יחידים, בעוד אחרות באורך ורוחב מטרים רבים מייצגות מאות שנים של השלכת צדפות. בברזיל, הן ידועות כסאמבקויס. ערימות אלו נוצרו לאורך תקופה ארוכה בין האלף ה-6 לפנה"ס עד להתיישבות האירופאית.
אנטואן הובר
אנטואן הובר (בצרפתית: Anthoine Hubert; 22 בספטמבר 1996 – 31 באוגוסט 2019) היה נהג מרוצים צרפתי. זכה באליפות ה-GP3 בשנת 2018. באוגוסט 2019 נהרג בתאונה במהלך מרוץ שהתקיים במסלול ספא בבלגיה במסגרת אליפות הפורמולה 2 בה התחרה.
קריירת מרוצים
הובר נולד בליון. הוא החל להתחרות בקארטינג בשנת 2004. בשנת 2010 סיים במקום השני בגביע האקדמיה של CIK-FIA. בשנים 2011 ו-2012 התחרה באליפות העולם לנוער מתחת לגיל 18. את שתי התחרויות סיים במקום השלישי.
בשנת 2013 עבר להתחרות במכוניות מושב יחיד והתחרה בפורמולה 4 הצרפתית. בעונתו הראשונה זכה באליפות לאחר שניצח 11 מתוך 21 מרוצים בעונה. שנה לאחר מכן עבר להתחרות עבור קבוצת Tech 1 באירוקאפ פורמולה רנו 2.0. בנוסף התחרה כנהג אורח גם בסבב האלפי של הפורמולה רנו. בעונתו השנייה ב-Tech 1 השיג 2 ניצחונות וחמישה פודיומים נוספים ודורג במקום החמישי. במקביל השתתף בשישה מרוצים בסבב האלפי, מתוכם ניצח ארבעה.
במאי 2018 הצטרף לאקדמיה של קבוצת רנו. בשנת 2019 הצטרף לקבוצת ארדן באליפות הפורמולה 2 וקיבל גיבוי מלא מרנו. במחצית הראשונה של העונה ניצח 2 מרוצים (מונקו וצרפת) ולאחר שמונה סיבובים דורג במקום השמיני באליפות.
מותו
ב-31 באוגוסט 2019, במהלך מרוץ שהתקיים במסלול ספא בבלגיה, נפגע הוברט בתאונה קשה. במהלך ההקפה השנייה של המרוץ איבד ג'וליאנו אלזי, נהגה של קבוצת טרידנט, את השליטה ברכבו בעקבות תקר בגלגל. הרכב הסתחרר ופגע בקיר השמאלי של המסלול. כתוצאה מהפגיעה התפרקה הכנף האחורית של המכונית. ראלף בשונג, נהגה השני של קבוצת טרידנט, האט על מנת לעקוף את אזור הפגיעה שהיה מלא בשברים שהתפזרו על המסלול. להובר, שהיה צמוד לבשונג מאחור, לא היה שדה ראייה שאיפשר לו לראות את רכבו של אלזי. הוא ניסה לפנות עם מכוניתו לצד ימין על מנת להימנע מפגיעה במכונתו של בשונג, אך פגע עם הכנף הקדמית בגלגל הימני האחורי של בשונג. רכבו פגע במהירות בגדר הימנית של המסלול. כתוצאה מעוצמת הפגיעה הועף הרכב חזרה למסלול, אז פגע בו רכבו של חואן מנואל קוריאה שהגיע מאחור ולא יכול היה להימנע מהפגיעה. מכוניתו של קוריאה התהפכה, וצמד הנהגים פונה לטיפול רפואי. קוריאה נפצע קשה וסבל משברים ברגליו ופגיעה בגבו. מותו של הובר נקבע זמן קצר לאחר התאונה.
רוברטו
מקורה של העיר במבצר ששימש כנקודת גבול בין בישופות טרנטו (שהתקיימה כישות מדינית עצמאית עד ל-1797) ובין הרפובליקה של ונציה, ומאוחר יותר בין טירול האוסטרית ואיטליה.
בעבר הייתה העיר מרכז חשוב לייצור משי. כיום העיירה מתפרנסת מייצור זכוכית, יין, קפה ושוקולד.
בעיר נמצא הפעמון הענקי "Maria Dolens", הפעמון המתנודד חופשי השני בגודלו בעולם (אחרי פעמון "פטרוס הקדוש", התלוי בקתדרלת קלן). הפעמון נוצר ביוזמתו של כומר מקומי, בין השנים 1918 - 1925, לזכרם של כל הנופלים במלחמות. בעת יצירת הפעמון הכוונה הייתה בעיקרה מתוך פטריוטיות, אך כיום נחשב המקום למקדש של שלום ופציפיזם.
ערים תאומות
לרוברטו ארבע ערים תאומות:
הישרדות VIP
הישרדות VIP היא העונה השישית ועונת ה־VIP הראשונה של תוכנית המציאות הישראלית "הישרדות". זוהי העונה השישית והאחרונה שעלתה לשידור בערוץ 10, שאחרי מאבק משפטי עברה לזכיינית רשת בערוץ 2. התוכנית צולמה באי קו-פו (קו-ג'ום) שבתאילנד בשנת 2011, ועלתה לשידור במאי 2012. בעונה זו התמודדו 16 מפורסמים וידוענים בקרב הציבור הישראלי, המתחרים זה בזה על פרס בשווי מיליון ש"ח.
מדרש תנחומא
מדרש תנחומא, המכונה גם מדרש ילמדנו, הוא שם כולל לשלושה קובצי מדרש אגדה. מדרש תנחומא החדש והישן קיימים בדפוס, ובנוסף אליהם היה קיים גם מדרש שאבד, אך מצוטט במקורות אחרים.
הישרדות VIP
הפקה
עונה זו צולמה בתאילנד, באי Koh Pu, או בשמו היותר ידוע Koh Jum, הנמצא דרומית לקראבי. בעונה זו השתתפו 16 ידוענים ישראלים. העונה הייתה אמורה לעלות לשידור בסוף ינואר 2012, אך היא עוכבה עקב איומי סגירת ערוץ 10, והחלה רק ב-2 במאי 2012. גמר התוכנית התקיים בבריכת הסולטאן בירושלים ביום רביעי, 29 באוגוסט 2012. אל הגמר העפילו המתמודדים אנה ארונוב, ענת הראל ואיתי שגב. אנה ארונוב הודחה בשלב המסרונים מהצופים. בסופו של דבר, ניצח איתי שגב (5 קולות), ובמקום השני זכתה ענת הראל (3 קולות). כמו כן, בגמר הוכרז כי יוליה פלוטקין זכתה בתואר "חביבת הקהל". הגמר גרף למעלה מ-32% צפייה ובשיא למעלה מ-38%. צפו בו למעלה ממיליון איש ברגע השיא. עונה זו נחשבת לאחת מהעונות הנצפות ביותר של הישרדות ובעקבות הצלחתה של העונה, נבחרה גם העונה הבאה, העונה השביעית של הישרדות, להיות עונת VIP. כאמור, בעקבות העניין המשפטי מול הזכיינית "רשת" לגבי זכויות השידור, העונה השביעית נדחתה. בסופו של דבר, אחרי כמעט שנתיים של מאבק, חברת Castaway החליטה להעביר את הזכויות ל"רשת", מה שחתם את שש העונות של "הישרדות" בערוץ 10. בניגוד להחלטה המוקדמת של ערוץ 10, ב"רשת" החליטו כי העונה השביעית, שעלתה ב-2015 בערוץ 2, תכלול מתמודדים שחצי מהם מפורסמים וחצי מהם אנונימיים.
מדרש תנחומא
זמנו ומוצאו
מדרש זה עוסק בחמשת חומשי התורה, ונקרא על שם האמורא הארצישראלי רבי תנחומא בר אבא, שהרבה מאמרותיו מופיעות במדרש. רובו של המדרש נכתב בעברית, אך בנוסף קיים במדרש שימוש בארמית גלילית, ביוונית ובלטינית. מדרש זה הגיע לכלל גיבוש במחצית הראשונה של המאה ה-9 לספירה. כמדרש שמקורו בארץ ישראל מבוסס מדרש תנחומא על סדר קריאת התורה התלת שנתי שרווח בארץ ישראל. החלוקה המצויה במדרש לפרשות השבוע לפי מחזור הקריאה החד-שנתי שרווח בבבל היא מאוחרת ואיננה מקורית.
הישרדות VIP
מתמודדים
הופעות עתידיות מייקל לואיס חזר להתחרות בעונה האחת-עשרה של התוכנית; הישרדות VIP: עונת 2021.
מדרש תנחומא
זמנו ומוצאו
החוקר פרופ' חננאל מאק בספרו "מדרש האגדה" מצביע על כך שעל אף שמדרש תנחומא הוא מדרש ארץ-ישראלי, הרי שחדרו אליו גם קטעי מדרש בבליים. כך למשל במדרש תנחומא לפרשת נח משולבים קטעים מתוך שאילתות דרב אחאי גאון, שהוא ספר שנתחבר בבבל בתחילת תקופת הגאונים. כמו כן מצויים במדרש תנחומא קטעים ממדרשים קדומים כמו פרקי דרבי אליעזר ומכילתא דרבי ישמעאל.
קיימת מחלוקת מסועפת בין החוקרים השונים לגבי מקורותיו של הקובץ ולגבי היחס בין "התנחומא" לבין החיבור המוזכר בשם "ילמדנו":
מלבד הדעות שהוצגו לעיל, קיימות גישות נוספות לתאריך היווצרותו של המדרש, כאלה שמקדימות אותו למאה ה-7 בא"י, וכאלה שמאחרות אותו אל מעבר למאה ה-9.
מבנה
השאלות ההלכתיות נראות טריוויאליות, ולא סביר לומר שהן נשאלו בפועל. בנוסף, הרבה שאלות מסתמכות על התשובה. לכן נראה כי מדובר בשאלות פיקטיביות, שהדרשן עצמו שאלן, או שהדרשן "השתיל" תלמיד שלו שישאל את השאלה כפתיחה לדרשה.
השפעת המדרש
פרופ' מאק עמד על כך שמדרש תנחומא, בניגוד לבראשית רבה, נכתב בפירוט וביחידות ארוכות. כמו כן הבחין פרופ' מאק שלעומת מדרש בראשית רבה הרי שמדרש תנחומא השפיע רבות, מבחינת תוכנו וצורתו הספרותית, על מדרשים מאוחרים ממנו. חלקם השני של המדרשים שמות רבה ובמדבר רבה ומדרש דברים רבה כולו מושפעים רבות ממדרש תנחומא.
על פי חקר פירושי רש"י, מדרש תנחומא היה אחד הטקסטים שהיו מונחים לנגד עיניו כאשר כתב את פירושיו למקרא, והוא מצטט ממנו או מתבסס עליו בפירושיו.
נייעס
נייעס (קרי: נַיֶיס; ״חדשות״ ביידיש). {{פירושונים|
ראו גם
}}
כלב נחייה
כלב נחייה הוא כלב שפועל כחיית שירות ונועד לסייע לאדם עם לקות. הסוג הנפוץ ביותר של כלבי נחייה עוזר בנגישות לאדם בעל לקות ראייה, ובפרט לאדם בעל עיוורון.
כלבי נחייה נבחרים, על פי רוב, מגזעי כלבים חזקים ושקטים כמו לברדור רטריבר, גולדן רטריבר, פודל, בורדר קולי, לברדודל ורועה גרמני או מבן כלאיים בין הסוגים. בישראל נעשה שימוש בעיקר בגולדן רטריבר ובלברדור רטריבר.
היסטוריה
אימון כלבי נחייה בצורה מסודרת החל במהלך מלחמת העולם הראשונה בגרמניה, בארצות הברית נפתח בית הספר הראשון לכלבי נחייה ב-1929 בניו ג'רזי, ושנתיים לאחר מכן נפתח מרכז דומה בבריטניה.
האנקדוטה מספרת על רופא בגרמניה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, אשר טייל עם חייל פצוע שהתעוור בגן בית החולים. לפתע הרופא נקרא בדחיפות פנימה והוא השאיר את החייל ישוב על ספסל יחד עם כלבו של הרופא. לאחר זמן מה החל לרדת גשם והרופא נזכר בחייל היושב בגן. כאשר הגיע הרופא לגן נוכח לראות שכלבו הוביל את החייל פנימה. הרעיון שהבזיק בראשו של הרופא הביא להקמת בתי ספר לאילוף כלבי נחייה, במסגרת הצבא הגרמני בתחילה ואחר כך כגוף אזרחי.
אולם כבר בספטמבר 1949, הוצמדו כלבי נחייה לחיילים נכי מלחמה. הכלבים סומנו בקולר לבן שעליו סמל מגן דוד אדום.
תהליך ההכשרה
מרבית בתי הספר לכלבי נחייה מפתחים גרעין רבייה, שנועד להספקה סדירה של כלבים באיכות מתאימה מבחינת בריאות ותכונות האופי הנדרשות.
בגיל שישה שבועות עד חודשיים נמסר הגור למשפחה אומנת (בישראל המשפחות פועלות בהתנדבות מלבד מימון צורכי הכלב), המקבלת הדרכה מהארגון האחראי על הכשרת הכלב; הוא גדל שם כשנה. במהלך תקופה זו הוא נחשף לחיי היום-יום של משפחה ולגירויים סביבתיים עימם יתמודד בהמשך, כגון נסיעה בתחבורה ציבורית ושהייה במקומות הומים, סביבה מרובת ריחות מגוונים (לדוגמה שווקים), עלייה וירידה במדרגות נעות, כניסה דרך דלתות אוטומטיות, ועוד. הוא לומד מספר מיומנויות והרגלים שנדרשים להמשך, למשל לשלוט על צרכיו ולעשותם בעודו מחובר לרצועה לפי הוראת האדם המלווה אותו; להתנהג באופן רגוע ושקט (גם ללא נוכחות בעליו וגם בזמן שבעליו עסוק בישיבות, הרצאות, המתנה בתור ועוד); ללכת בקו ישר ובמרכז המדרכה, משמאל לאדם המוליך אותו.
בסוף שנת האומנה חוזר הגור לארגון האחראי על הכשרתו. שם הוא עובר הערכה פיזית והתנהגותית מקיפה, כדי לבדוק תחומים כגון רצונו לרָצות את בעליו, הביטחון העצמי שלו, התנהגותו בסביבות השונות, דומיננטיות או כניעות מול המאלף, והתנהגותו החברתית. בסוף ההערכה נקבע האם הגור מתאים לתוכנית האימון. גורים שלא עוברים את ההערכה המקצועית מועברים לאנשים עם צרכים מיוחדים הנעזרים בכלבים, וחלקם מוחזרים למשפחות האומנה.
בשלב השני עובר הכלב אילוף שנמשך כחמישה חודשים, במטרה ללמד אותו על נחיית עיוורים במצבים שונים. הוא לומד ללכת בקו ישר, לעצור בשפת המדרכה, לעקוף מכשולים, לחצות כביש בבטחה, ולא לעבור מתחת לעצמים שגבוהים ממנו אך עלולים לפגוע באדם העיוור.
לאחר שלב האילוף, מועבר הכלב לאדם עיוור, ושניהם עוברים הכשרה משותפת של מספר שבועות בתנאי פנימייה, בה האדם לומד להכיר את הכלב ולטפל בו. האדם חוזר עם כלבו לסביבת מגוריו, וממשיך לקבל תמיכה מקצועית במידת הצורך. הכלב נושא בתפקידו בממוצע 7–8 שנים, ובפרישתו מתפקידו הוא מועבר למשפחה מאמצת כחיית מחמד, ובעליו יכול לקבל כלב נחייה אחר.
מתוך כ-26,000 עיוורים ולקויי ראייה החיים בישראל, רק כ-200 נעזרים בכלב נחייה. עלות הכשרת הכלבים ממומנת על ידי "המרכז הישראלי לכלבי נחייה" או עמותת "עיניים מנחות לעיוור", לרוב מכספי תרומות וכן תמיכה ממשלתית קטנה. החל מהצמדת הכלב לאדם, ממומנת מחייתו על ידי קצבה שמקבל האדם העיוור מהמוסד לביטוח לאומי.
החוק בישראל
החוק בישראל מאפשר לנעזר בכלב נחייה גישה חופשית למקומות ציבוריים. החוק אוסר על אפליית אדם הנעזר בכלב נחייה בכל צורה שהיא. אדם הנעזר בכלב נחייה בתחבורה ציבורית פטור מתשלום בעבורו והכלב אינו מחויב במחסום לפה (להבדיל מכלבים אחרים). החל מיולי 2016, אושר סופית "חוק איסור הפליית עיוורים, גם על אומנים לכלבי נחייה" המחייב ארגונים ומקומות ציבוריים כגון: מרכזי קניות, מרכולים, מקומות בילוי ובתחבורה ציבורית לאפשר גישה לכלבי נחייה באימון ובעליהם. בעקבות חוסר מודעות הציבור הרחב לחוק זה - מונעים ממשפחות האומנה כניסה לאתרים ציבורים שונים והן נדרשות לא פעם להסביר לגופים שונים, פרטיים וציבוריים כאחד, על החוק וחשיבות של חינוך הכלבים והקניית המשמעת הבסיסית טרם הגעתם לקורס עצמו.
כלבי שירות לאנשים עם לקויות שונות
המושג כלב נחייה מתייחס אך ורק לכלב המשרת אדם עיוור או לקוי ראייה לצורך ניידותו. כלבים המשמשים אנשים עם מגבלות אחרות מכונים כלבי שירות. כלב שירות יכול לסייע לאדם עם לקות תנועה קשה להשיג חפצים שונים. אדם לקויי תנועה קשה עם רגליים משותקות ותנועת גב וידיים מוגבלת עשוי להסתובב עם כלב שירות הקשור אל כיסא הגלגלים הממונע שלו ועוזר לו להרים חפצים שאין ביכולותו להשיג.
אנשים עם אפילפסיה קשה עשויים להיעזר בכלבים ששומרים עליהם בזמן התקף כדי שלא יזיקו לעצמם כשהם לא בשליטה. אדם בהתקף אפילפטי עלול ליפול מהמדרגות או לקבל כווייה מחפץ חם. כלבים אלה מאומנים גם להגיש לאדם תרופות שמונעות התקפי אפילפסיה כאשר אלו מזהים סימנים ראשונים של התקף אפילפסיה, שאף נסתרים מאנשים, או כאשר האדם כבר בהתקף.
כלב שירות ללוקים בתסמונות הקשת האוטיסטית הוא כלב ייחודי, שניתן אף לאפיינו כחיה המשמשת לטיפול בעזרת בעלי חיים. כלב כזה יכול לעזור לאדם עם אוטיזם, שאינו עומד ברשות עצמו, שלא לאבד את האנשים שהוא תלוי בהם. ישנם אנשים עם אוטיזם, שמתקשים להישאר בטווח ראייתם של בני לוויתם ומתקשים לענות, כשמי שמחפש אותם קורא להם. הכלב מסמן להם מתי הם מתרחקים מבני לוויתם ונובח כשקוראים להם. בכך הוא גם מסייע להם שלא להיתפס בעיני החברה כתמהונים, מסייע להם לתרגל שימוש בשפה למטרות תקשורת ולחוש פחות בדידות חברתית.
הבדל נוסף בין כלבי שירות לאוטיסטים לבין כלבי שירות אחרים הוא העובדה שהם גדלים בביתו של האדם עם האוטיזם מינקותם ולא מבלים את השנים הראשונות של חייהם אצל משפחה אומנת. הסיבה לזה היא, שבגלל קשיי התקשורת של אנשים עם אוטיזם, יש הבדל משמעותי ביכולת להבין אותם בין מי שמכיר אותם היטב למי שמכיר אותם פחות - כלב שבילה שנה או שנתיים אצל משפחה אומנת עשוי להבין אותם פחות טוב מכלב שגדל אצלם מינקותו. לכן כלבים אלה מאומנים בחברת האנשים שהם עתידים לשרת, לעיתים בידי בני משפחתם.
וולבי צבי שחור
וולבי צבי שחור (שם מדעי: Dorcopsis atrata; קרוי גם דורוקופסיס שחור) הוא מין של וולבי קטן בסוג וולבי הצבי, המצוי אך ורק באי יחיד בים שלמה לחופי גינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1957 על ידי חוקר הטבע האמריקני הובארט מריט ואן דוסן (Hobart Merritt Van Deusen) והוא המין הנדיר בסוגו ובעל טווח התפוצה המצומצם ביותר.
תיאור
הדורוקופסיס השחור מתאפיין בגוף קומפקטי המותאם לתנועה בסבך, בראש צר במיוחד, בלוע ארוך ומחודד ובאוזניים קטנות ומעוגלות; כל אלו גורמים לו להיראות כצורת ביניים בין הוולבי לבין החולדה, והוא דומה במובנים רבים לקרוביו הקטנים בני הסוג וולבי יערוני. חוטמו הקירח גדול ורחב ועיניו גדולות ושחורות. זנבו העבה חסר שיער בחלקו האחורי ומשמש עבורו כרגל חמישית.
הדורוקופסיס השחור יוצא דופן ממרבית הקנגורים בכך שגפיו הקדמיות מפותחות וחזקות בהרבה מרגליו האחוריות הדקות והקטנות. כתוצאה מכך, הוא אינו מסוגל לקפוץ היטב כיתר הוולבים, ומסתמך יותר על זנבו וגפיו הקדמיות במהלך התנועה. הטפרים שלו גדולים וחזקים.
כפי שמרמז שמו, הפרווה של מין זה היא הכהה ביותר מבין מיני וולבי הצבי: שחור-פחם באזור הגב, הצלעות והירכיים, וחום-שוקולד כהה באזור הגחון והחזה. הראש דומה לצבע הגוף, עם חרטום שחור ולחיים חיוורות מעט. צידן הפנימי של האוזניים קירח משיער ובעל מראה חיוור. בניגוד לצבע הכללי הכהה, כפות הרגליים הקדמיות וקצה הזנב של הדורוקופסיס השחור בצבע לבן בוהק. הדורוקופסיס השחור הוא כיסאי קטן יחסית: אורך ראשו וגופו: 69-55 סנטימטרים, אורך זנבו: 42-25 סנטימטרים, ומשקלו 2.3-1.8 קילוגרם.
תפוצה ואקולוגיה
הדורוקופסיס השחור אנדמי לאי מקבוצת איי ד'אנטריסקו הממוקמים בקצה ים שלמה לחופי דרום-מזרח גינאה החדשה. האי גודאנף שייך מנהלית לפרובינציית מפרץ מילן של מדינת פפואה. שטחו 687 קילומטרים רבועים וצורתו עגולה. את מרבית שטח האי תופס הר וינאו (Vineuo) אשר מתנשא לגובה 2,536 מטר. אוכלוסיית הדורוקופסיס מוגבלת למורדות ההר, בטווח גובה של 1,800-900 מטר מעל פני הים. טווח התפוצה הכולל של המין הוא 100 קילומטרים רבועים לכל היותר.
בית הגידול של הדורוקופסיס מורכב מיערות גשם טרופיים לחים במורדות הר וינאו שמורכבים בעיקר מסוגי אלוניים (אלון, אשור דרומי וקסטנופסיס); היערות הללו מתאפיינים באדמה בוצית עם עלווה סבוכה של טחב, חזזיות ושרכים.
מצב שימור
הדורוקופסיס השחור מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה חמורה (CR), בהתחשב בטווח התפוצה המצומצם שלו והיותו מוגבל לאי יחיד. האיומים העיקריים עליו נשקפים מצד אובדן בית הגידול על ידי בירוא ושריפת יערות וציד לבשר על ידי תושבי האי; אוכלוסייתו נמצאת במגמת ירידה מתמשכת כתוצאה מהאיומים הללו. נכון לשנת 2020, הדורוקופסיס השחור אינו מצוי באזור מוגן. ארגון השימור IUCN ממליץ להקים בדחיפות אזור שימור עבור המין וכן לפקח על הציד על מנת להבטיח את הישרדותו של הדורוקופסיס.
אלכסנדר קוטפוב
אלכסנדר קוטפוב (ברוסית: Александр Павлович Кутепов, נולד ב-28 בספטמבר (16 בספטמבר לפי הלוח היוליאני שהיה נהוג באותה עת) 1882 - 26 בינואר 1930) היה גנרל רוסי השתתף מלחמת העולם הראשונה ומראשי צבא המתנדבים.
אלכסנדר קוטפוב נולד למשפחת קונסטנטין טימופייב בעיר צ'רפובץ. בשנת 1890 אביו נפטר. בשנת 1892 אמו של אלכסנדר הצעיר התחתנה שנית. במרץ 1893 הילד אומץ על ידי אביו החורג ושם משפחתו הוחלף. הילד למד בגימנסיה בארכנגלסק ובשנת 1904 סיים בית הספר לקצינים בסנקט פטרבורג. במהלך מלחמת רוסיה–יפן הקצין הצעיר הצטיין וקיבל מספר עיטורים. לאחר סיום המלחמה קוטפוב הועבר לנובגורוד ושירת בבסיס טירונים. בשנת 1906 הוא הועבר לאחד מיחידות העילית של חיל הרגלים ושירת בה עד לתחילת מלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה קוטפוב לחם בחזית ובשנת 1916 קודם לדרגת קולונל. במהלך מהפכת פברואר הוא היה בבירה וניסה לארגן התנגדות למהפכנים אך ללא הצלחה. לאחר המהפכה קוטפוב חזר ליחידתו בחזית. בקיץ 1917 יחידתו הצטיינה במתקפת יוני וקוטפוב היה צריך לקבל עיטור אך ההענקה לא בוצעה עקב שינויי השלטון.
מלחמת האזרחים ברוסיה
בדצמבר 1917 קוטפוב עזב את יחידתו, נסע לאזור הדון וב-24 בדצמבר 1917 התנדב לצבא המתנדבים. במהלך סוף 1917 - תחילת 1918 קוטפוב היה מפקד חיל מצב בעיר טגנרוג ופיקד על הגנת העיר מפני מתקפת הצבא האדום. קוטפוב השתתף במסע קובאן הראשון של צבא המתנדבים כמפקד פלוגת קצינים, בהמשך היה מפקד רגימנט (לאחר שקודמו בתפקיד נהרג בקרב). בראש יחידה זו קוטפוב השתתף במסע קובאן השני ולאחר מותו של הגנרל סרגיי מרקוב קודם לתפקיד מפקד חטיבה.
גולה
לאחר פינוי הכוחות מחצי האי קרים, קוטפוב מונה למפקד אוגדה ה-1 במחנה בגליפולי בו רוכזו יחידות הצבא הלבן שפונו. ב-20 בנובמבר 1920 הוא קודם לדרגת גנרל בחיל הרגלים על ידי פיוטר וראנגל. קוטפוב שמר בקפדנות על המשמעת במחנה ואף אישר מספר הוצאות להורג נגד מפירי סדר. דרישותיו למשמעת קשוחה הביאו לגל מתנגדים ובמיוחד מצד פאבל מיליוקוב.
בסוף 1921 קוטפוב עבר לבולגריה וב-15 במאי גורש מהמדינה והגיע לממלכת יוגוסלביה. ב-8 בנובמבר 1922 מונה לעוזר מפקד העליון של הצבא הלבן ובמרץ 1924 עם העברתו לפריז השתחרר משרות צבאי.
קוטפוב תמך בפעילות אקטיבית נגד שלטונות ברית המועצות ויצירת קשר עם ארגונים מחתרתיים בשטחה. לאחר מות פיוטר וראנגל קוטפוב מונה ליו"ר "הארגון של יוצאי הכוחות המזוינים הרוסים". בהיותו בראש הארגון קוטפוב תמך בפעילות טרור בתוך ברית המועצות. בשנת 1927 אורגן פיצוץ בבניין מועדון המפלגה בלנינגרד ובוצע מיקוש של מעונות עובדי נ.ק.וו.ד במוסקבה.
ב-26 בינואר 1930 קוטפוב נחטף על ידי סוכנים סובייטים בפריז. בהתאם לעדויות הוא נפטר מהתקף לב זמן קצר לאחר החטיפה ולא הגיע לתחומי ברית המועצות. אולם ישנה גם עדות שהוא הועבר למרסיי לשם הפלגתו לברית המועצות בתוך שטיח ושהוא נחנק למוות. בבית הקברות הרוסי בפריז הוקמה אנדרטה לזכרו.
עורק העכוז התחתון
מעורק זה יוצא העורק המלווה של עצב השת.
השמדת הצוענים במלחמת העולם השנייה
השמדת צוענים במלחמת העולם השנייה (ברומאני: פוראימוס, Porajmos, "הטריפה") הייתה חלק מרדיפת הצוענים על ידי גרמניה הנאצית. מעשי רצח העם שבוצע בצוענים, נעשו בד בבד עם השמדת היהודים בשואה. מדיניות הנאצים כלפי אוכלוסיית בני הרומה והסינטי (הצוענים) באירופה לא הייתה אחידה וקוהרנטית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה נטבחו מאות אלפי צוענים. מספרם המדויק של הצוענים שהושמדו אינו ידוע, מכיוון שקהילות הצוענים היו מאורגנות פחות ובחלק מהמקרים חסר רישום אוכלוסין מסודר לגביהן.
מרבית ההיסטוריונים מעריכים כי מספר הקרבנות נע בין 220,000 לחצי מיליון צוענים שנרצחו והוצאו להורג ללא משפט במחנות הריכוז, מחנות השמדה, ועל ידי האיינזצגרופן. מספר זה הוא בין רבע למחצית ממספר הצוענים שחיו אז באירופה, שנאמד בפחות ממיליון. מחקרים מאוחרים יותר, שצוטטו בידי החוקר הצועני איאן הנקוק, טוענים כי מיליון וחצי נרצחו מתוך אוכלוסייה בת כשני מיליון צוענים באירופה.
השמדת הצוענים נקראת בלשון רומאני (צוענית) פּוֹרָאימוֹס (טרִיפה או חורבן; מונח שטבע איאן האנקוק) או סָאמוּדָרִיפֶּן (רצח המונים). בהשוואה למחקרים ההיסטוריים העוסקים בשואה, הוקדש מעט מאוד מחקר היסטורי בלעדי לרצח העם הצועני. אם כי בשנים האחרונות הולכים ומתפרסמים יותר ויותר מחקרים העוסקים בנושא זה.
יום הזיכרון להשמדת הצוענים מצוין בעולם מדי שנה ב-2 באוגוסט, היום שבו בשנת 1944, חוסל מחנה הצוענים באושוויץ, וכל יושביו נשלחו לתאי הגזים.
צוענים וטוהר הגזע
במשך אלף השנים בהן נדדו הצוענים ברחבי אירופה, הם היו נתונים לרדיפות והשפלה; הם סבלו מסטיגמה של פושעים, מנודים ונוודים. כיוון שכך, הם היו מטרה קלה למדיניות טוהר הגזע הארי של הנאצים, שנטתה להתמקד במיעוטים בעלי היסטוריה של רדיפות ושנאה. עוד לפני שנוסדה המפלגה הנאצית בגרמניה, הוקם משרד מיוחד לענייני צוענים, בבוואריה ב-1899, שהיה אחראי למדיניות מפלה ומבזה כלפיהם. ב-1929 הפך המשרד למרכזי עבור גרמניה כולה (בווינה הוקם משרד דומה). בין השאר, תוקנו תקנות שאפשרו להטיל עבודות כפייה על צוענים שלא הייתה להם עבודה קבועה.
על כל פנים, הצוענים הציבו בפני האידאולוגים הנאצים בעיה - רומאני, השפה הצוענית, היא אחת השפות האינדו-אריות, ומוצאה בצפון הודו. מוצאם של הצוענים הוא בשבטים אריים מהודו, ולכן, על פי תפיסת הנאצים, הצוענים לא פחות אריים מן הגרמנים עצמם. האנס גינתר, מומחה נאצי ל"תורת הגזע", מצא פתרון לבעיה בכך שצמצם את הגדרת הגזע הארי. הוא הודה שהצוענים הם ממוצא ארי, אבל מן המעמד הנמוך ביותר של הארים המקוריים; בשנות נדודיהם הם התערבו ללא הכר בגזעים "נחותים", וזו הסיבה לעוניים ולנוודותם. אף כי הוא הסכים שכמה קבוצות מביניהם הן אריות טהורות, רוב הצוענים מהווים איום על ההגמוניה הארית בשל עירוב הגזעים ביניהם. בקבוצת נחותי-הגזע נמצאים רוב ככל הצוענים בני שבטי ה"רומה", וחלק מצועני ה"סינטי". הבעיתיות של ההבחנה הזאת בשטח, הביאה לא-אחת לשחרור צוענים או לעיכוב השמדתם. חשוב לציין, שבנוגע לבני-רומה השייכים במובהק ל"טוהרת הגזע הנמוך", היו היינו-הך כיהודים, והם רוכזו ברבעים מיוחדים של גטאות מרכזיים בפולין, ונטבחו במחנות ההשמדה: סוביבור, טרבלינקה ואושוויץ (שם ערך ד"ר יוזף מנגלה בילדיהם ניסויים).
ב-1936 הקימו הנאצים את מחלקת המחקר לענייני היגיינה גזעית וביולוגיית באוכלוסייה (Rassenhygienische und bevölkerungsbiologische Forschungsstelle), או מחלקה L3 של משרד הבריאות של הרייך. גוף זה, שבראשו עמדו ד"ר רוברט רִיטֶר ועוזרתו אווה יוּסטין, נתבקש לנהל מחקר מעמיק בעניין "השאלה הצוענית" (die Zigeunerfrage), ולספק את המידע הנדרש לצורך חקיקת 'חוק צוענים' חדש. אחרי עבודת שדה מקיפה באביב 1936, שכללה ראיונות ובדיקות רפואיות לשם איסוף מידע גנטי וגניאלוגי, נקבע שרוב בני רומה מהווים סכנה לטוהר הגזע הגרמני, ושיש להיפטר מהם - הוא הציע לעקר אותם או לשלוח אותם למחנות עבודה. באשר לנותרים (כעשרה אחוזים מכל הצוענים באירופה, רובם משבטי סינטי ולָלֶרִי) לא נפלה החלטה, אם כי הועלו מספר הצעות. בשלב מסוים אף הציע היינריך הימלר להקים שמורה מיוחדת במקום מרוחק, שבה יוכלו הצוענים הטהורים להמשיך באורח חייהם הנוודי. הוא אמר כי:
ב-3 בינואר 1936 הורחבו חוקי נירנברג והוחלו גם על הצוענים; כמו מן היהודים, גם מן הצוענים נשללה זכות ההצבעה ב-7 במרץ 1936. החל באותה שנה נשלחו צוענים גרמנים למחנות ריכוז, שם הם סומנו כ"יסודות אנטי-סוציאליים", ביחד עם חסרי-בית וזונות. בספטמבר 1939 הורה ריינהרד היידריך להעביר את כל הצוענים מגרמניה לתחומי הגנרלגוברנמן, אך הוראה זו בוצעה רק חלקית.
ההשמדה
על פי היסטוריון הפוראימוס, איאן האנקוק, שיעור הנרצחים היחסי בקרב אוכלוסיית הצוענים השתווה "וכמעט בוודאות אף עלה על שיעור הקורבנות בין היהודים". כמו היהודים, גם הם נכלאו בגטאות, כולל גטו לודז' וגטו ורשה (אפריל-יוני 1942), שם הם היוו מעמד נפרד. על פי היסטוריון הגטו עמנואל רינגלבלום נשלחו הצוענים לגטו משום שהגרמנים רצו
מזרחה משם, צוותי איינזצגרופן איתרו מחנות נודדים של צוענים ורצחו את יושביהם במקום, מבלי שנותרו עקבות או רישומים. בינתיים המשיך ריטר בחקירת הצוענים הגרמנים, ומיין אותם לחמש חטיבות שונות: צוענים טהורי דם, "יותר צוענים מגרמנים", בני תערובת (מישלינגה), "יותר גרמנים מצוענים" ו"גרמנים בעלי התנהגות צוענית". לצוענים טהורים הותר חופש תנועה רב יותר, ולצוענים מעורבים "באופן מועט" הוצע לשלב אותם מחדש בקהילות סינטי "טהורות". כמו כן ניתנו הקלות לצוענים ששירתו בוורמאכט ובתעשיות חיוניות, אך הוצע לעקר אותם. לגבי כל האחרים (קרוב ל-30,000) הוציא היינריך הימלר פקודה לשלוח אותם לאושוויץ.
גם במדינות ששלטו בהן ממשלות בובות בחסות הנאצים התבצע רצח עם בצוענים, ובמיוחד בקרואטיה תחת שלטון האוסטאשה. עשרות אלפי צוענים נרצחו במחנה יאסנובאץ (אולי כ-50,000), לצדם של סרבים ויהודים. הצוענים הובאו לאתר תחת כיפת השמיים, בתנאים ירודים מאלו של שאר האסירים, ונשלחו כולם לטבח. קבוצה אחת של צוענים ביאסנובאץ הושארה בחיים ושימשה כקבוצת קברנים שהשתתפה ברצח. משתפי-פעולה רומנים וקרואטים לפעמים שנאו צוענים או התעללו בהם, אף יותר מביהודים.
ב-16 בדצמבר 1942 ציווה הימלר לשלוח לאושוויץ צוענים שדינם מוות. עבור בני רומה באירופה קיבלה פקודה זו משמעות דומה למשמעות ועידת ואנזה עבור היהודים. כשנה לאחר מכן, ב-15 בנובמבר 1943, ציווה הימלר שצוענים וצוענים-למחצה ייחשבו "באותה רמה כמו היהודים ויישלחו למחנות ריכוז".
ממשלותיהן של המדינות ששיתפו פעולה עם הגרמנים, ביניהן הונגריה ורומניה, תרמו גם הן לתוכנית הנאצית לחסל את צועני אירופה, אך בקנה מידה קטן יותר; רוב הצוענים בשתי מדינות אלו ניצלו. ממשלת הונגריה שלחה לאושוויץ 30,000-70,000 צוענים, וממשלת קרואטיה 26,000. צוענים נשלחו למחנות ריכוז והשמדה גם מהולנד, בלגיה, לוקסמבורג, איטליה, צרפת, פולין, השטח הכבוש של ברית המועצות והמדינות הבלטיות. ממשלת רומניה של יון אנטונסקו הפעילה מחנות ריכוז משלה בטרנסניסטריה, שם מתו כ-11,000 מבין 25,000 הצוענים שנשלחו לשם.
דרכי רדיפת הצוענים על ידי הנאצים השתנו ממקום למקום. במקומות מסוימים השמידו את כל הצוענים ללא הבחנה; במקומות אחרים (בעיקר גרמניה ואוסטריה) ניסו להבדיל בין סוגים שונים של צוענים, על בסיס גזעי; בברית המועצות והמדינות הבלטיות הכבושות תחת הנאצים הייתה הוראה לפגוע רק בצוענים המקיימים אורח חיים נוודי, ולהתייחס לצוענים יושבי-קבע כאילו היו אזרחים רגילים - וזאת בניגוד לאידאולוגיית הגזע שראתה דווקא בנוודים טהורי-גזע. לפעמים הודחו צוענים משורות הצבא ונשלחו לאושוויץ, אך במקרים אחרים נלקחו אסירים צוענים מן המחנות וגויסו לצבא, שם הם עסקו בעיקר בתפקידים שכרוכה בהם סכנת חיים, כמו פינוי שדות-מוקשים, או קבירת גופות של יהודים וקורבנות אחרים של הנאצים ועוזריהם.
שופינג
שׁוֹפִּינְג (באנגלית: Shopping, בתרגום מילולי: קניות) הוא תהליך של בחינת ובחירת מוצרים ושירותים שמציעים מוכרים וקמעונאים שונים, במטרה לרכוש אותם. שופינג נחשב לפעילות כלכלית וכן לפעילות פנאי נפוצה.
בערים רבות קיימים אזורי מסחר נרחבים בהם אנשים עורכים שופינג. לעיתים מוקמים מרכזים מסחריים המרכזים מספר חנויות ועסקים במבנה אחד. דוגמאות למרכזים מסחריים בעולם הן קניונים, כיכר מרכזית בעיר, שווקים ובאזארים.
בתקופות מסוימות לאורך השנה ניכרת עלייה בפעילות השופינג של אנשים, במיוחד לקראת החגים ובמהלכם. תקופת שופינג ידועה היא "שופינג חג המולד", המתרחשת מחודש אוקטובר ועד לאחר חג המולד, החל בסוף דצמבר.
התמכרות לקניות
בעוד הנאה מזדמנת מקניות נחשבת לפעילות נורמטיבית, שופינג בתדירות גבוהה מדי ושלא לצורך, עלול להעיד על התמכרות. ישנם מספר סימנים שעשויים להעיד על התמכרות, במיוחד כאשר הם מגיעים במקביל, וביניהם: איבוד שליטה – כאשר אדם מביע רצון להפסיק ואיננו מסוגל; העלאה של סף הריגוש – דוגמת קנייה בהיקף הולך וגדל, או בתדירות הולכת וגדלה, כדי להגיע למידת הריגוש שבעבר הושגה באמצעות קנייה צנועה יותר; סימני גמילה כמו חוסר נחת ו"קריז" אם רכישה שמעוניין בה טרם הושלמה; כאשר השופינג מסב נזק או גורר הזנחה של תחומי חיים אחרים.
חוקרים ומטפלים שונים מעריכים את שיעור ההתמכרות במקומות שונים בעולם בסביבות 8-1%, כאשר שנשים נמצאות בסיכון גבוה יותר להתמכרות.
מטפלים שונים מעריכים כי עבור המכורים לקניות, משמש השופינג כהקלה על כאב, סבל או חוסר נחת איתו הם מתמודדים. לפיכך קנייה כתגובה למצוקה נפשית היא סימן אפשרי להתמכרות או לחיבור הקניות לצורך רגשי.
נמצאו מתאמים בין התמכרות לקניות לבין הפרעות נפשיות שונות. מעט מחקרים מבוקרים בחנו את יעילותן של תרופות, ואין עדויות מספקות לכך שהתרופות שישנן, נכון לשנת 2016, בעלות השפעות משמעותית.
הברווז על גג עיריית תל אביב
הברווז על גג בית עיריית תל אביב הוא מיזם תרבות שיצא לפועל באפריל 2008, על-פי חזונו של האמן, המאייר והקומיקסאי דודו גבע.
רקע
"מדינת תל אביב" (או מדינת גוש דן) הוצעה בשנת 2003 על ידי קבוצת אמנים, בראשם דודו גבע, אלי זבולוני ורינת ברקוביץ' כמחאה על היותם של תושבי גוש-דן. את עיקר משלמי המיסים שלא מקבלים תמורה לכספם.
גבע יזם תוכנית משלו כחלק מהקבוצה, "התוכנית לבירווז תל אביב". מטרתו הייתה להפוך את פני העיר למרובי שמחת חיים, רוח שטות וביטוי יצירתי-אמנותי. לשם כך הציע להציב פסלים, להשמיע מנגינות ולהקים דוכנים צבעוניים ברחובות העיר. במקביל פעל גבע במסגרת תרבותית חדשה ואלטרנטיבית שייסד בשם "הוצאת הברווז" (האחראית ל"פרויקט ספרות זולה"), שקבעה כי יש צורך לפעול למען הפצת דברי אמנות לציבור הרחב, ללא פרופגנדה מסחרית או פוליטית, אלא להפרחת רוח הומוריסטית ותרבותית. גבע האמין שהצבת דמות הברווז על גג בית העירייה תסמל את עדיפות רוח האמנות על רוח הממסד.
גם לאחר שהפסיקה הקבוצה לפעול, המשיך גבע בקידום התוכנית ובשנתיים האחרונות לחייו כתב את המדור "שתיקת הברווז" בעיתון העיר בו תיאר את מעברו של הברווז לעיר הגדולה.
הצבת הברווז
ב-15 באפריל 2008 הועלתה בובה מתנפחת המעוצבת על פי דמות "הברווז" שיצר דודו גבע, על גג בית עיריית תל אביב-יפו, באישורה ובתמיכתה של העירייה. בובת הברווז, עשויה מבד בלון, וגובהה עשרה מטרים, הוצבה על הפינה הדרום-מזרחית של גג בית העירייה. את הפרויקט יזם יובל כספי, אמן וחברו של גבע, בשיתוף עם ילדיו של גבע, תמי ואהרן, יחד עם קבוצה שפעלה בהתנדבות, בהם המעצב יעל טבת, שעיצב את הפסל, ועופרה רודנר, שהייתה יועצת למיזם. את המיזם, שעלותו מסתכמת בחמישים אלף שקלים, מימנו המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, מנהלת המאה, שאחראית לחגיגות המאה לעיר תל אביב, ותורמים פרטיים.
ב-15 באפריל נחשף פסל הברווז, מלווה בהתקהלות של מאות תושבי העיר בכיכר רבין הסמוכה לבית עיריית תל אביב-יפו. ברחבת הכיכר, שקושטה ברוח המיזם, עם ברווזי אמבטיה שהושטו במזרקות, ובלונים צהובים שחולקו לבאים, נאמו האחראים למיזם, לצד חבריו של גבע, האמן יאיר גרבוז האמן עידו שמי ואמן הקומיקס זאב אנגלמאיר. ב-16 באפריל התקיים אירוע לכבוד הצבת פסל הברווז על גג בית העירייה, בהנחיית אורי גוטליב, בהשתתפות אמני קומיקס, והמוזיקאים קורין אלאל, ג'ירפות, חמי רודנר, מרסדס בנד, שלומי שבן, דפנה והעוגיות, נעם רותם, מארינה מקסימיליאן בלומין, טל פרידמן ולהקתו הקריות והדג נחש.
הסרתו והצבתו הרשמית
ב-3 באוקטובר, חצי שנה לאחר הצבתו, הורד הברווז מגג העירייה, בשל חשש מרוחות החורף העזות. אמנם צוין כי הפסל ישוב בקיץ 2009, אך לא ברור אם באותו מיקום או כפסל קבע שיוצב על מבנה אחר בעיר.
ב-5 באוקטובר, יומיים לאחר הורדתו, זכה הברווז לקבל תואר אזרח כבוד של העיר תל אביב, כחלק מרשימה מצומצמת ומכובדת, ששמורה למעטים מיקירי העיר. אות הכבוד הוענק לילדיו של גבע בטקס מידי ראש העיר רון חולדאי, על תרומתו העולצת של הברווז לנוף העיר, וההתלהבות והחיבוק שזכה להם מתושבי העיר. חולדאי ציין כי "התעודה מבטאת את מקומו בלבנו ואת ההוקרה שאנו חייבים לו על שהעניק רגעים רבים של אושר ושמחה לתושבי העיר".
בין התאריכים 16-22 בינואר 2009 הוצגה בובת מודל מוקטנת של הברווז בתערוכה ב"גלריה אלפרד" שבפלורנטין, וניתן היה להתבונן בו דרך חלון ראווה של הגלריה.
ב-17 בספטמבר 2009, כפי שהכריזה הקבוצה האחראית על הצבת הברווז על גג העירייה, הוצב פסל רשמי של דמות הברווז בכיכר מסריק בתל אביב.
נשיא סינגפור
הנשיא ברפובליקת סינגפור הוא ראש המדינה. מכיוון שסינגפור היא דמוקרטיה פרלמנטרית, הנשיא הוא בעל סמכות ברשות המבצעת, אך למעשה הרשות המבצעת מנוהלת על ידי הקבינט בראשות ראש ממשלת סינגפור. הנשיאה המכהנת היא חלימה יעקוב, שנבחרה ברוב קולות וללא מתנגדים בבחירות לנשיאות סינגפור שהתקיימו במדינה בשנת 2017. חלימה היא הנשיאה האישה הראשונה של סינגפור וראשת המדינה ממוצא מלאי הראשונה מזה 50 שנה, מאז מותו של יוסוף בן אישק, הנשיא הראשון של סינגפור. אורך הכהונה של נשיא הוא שש שנים (ניתן להיבחר שוב) ומקום מושבו הוא "האיסטנה" או בעברית הארמון. במקרה ונבצר מהנשיא לקיים את חובותיו, מחליף אותו באופן זמני ראש מועצת יועצי הנשיא (CPA), בדומה למצב בישראל עם יו"ר הכנסת כאשר נשיא מדינת ישראל מחוץ לישראל וכדומה.
היסטוריה
מוסד הנשיאות בסינגפור נוסד בשנת 1965 עם היפרדות סינגפור ממלזיה וכינון הרפובליקה של סינגפור. המוסד החליף את תפקיד ראש המדינה (יאנג די-פרטואן נגארה) שנוצר כאשר קיבלה סינגפור אוטונומיה מבריטניה ב-1959. ראש המדינה האחרון (יאנג די-פרטואן נגארה) היה יוסוף בן אישק, שעם עצמאות סינגפור ב-1965 הפך לנשיאה הראשון של הרפובליקה. לאחר מותו ב-1970 הוא הוחלף על ידי בנג'מין שיארס, שכיהן בתפקיד עד מותו ב-1981. לאחר מותו של הנשיא שיארס, התמנה דבן נאיר לנשיאה השלישי של סינגפור. בשל בעיות אישיות פרש נאיר מתפקידו ב-1985 ובמקומו התמנה ווי קים ווי לנשיאה הרביעי של סינגפור. הוא כיהן בתפקיד עד 1993.
בינואר 1991, שינוי לחוקת סינגפור קבע את קיומם של בחירות כלליות לנשיאות סינגפור. שינוי זה בחוקה נחשב לאחד מהשינויים הגדולים ביותר בהיסטוריה של חוקת סינגפור. תחת תיקון נוסף לחוקה ניתנה לנשיא הסמכות להטיל וטו על מינויים מרכזיים בשירות המדינה. הנשיא הראשון שנבחר בבחירות כלליות היה אונג טנג צ'יאונג, שר לשעבר בקבינט של סינגפור. הוא כיהן כנשיא מ-1 בספטמבר 1993 עד 31 באוגוסט 1999. הנשיא השישי של סינגפור היה סלפן רמנתן. הוא נבחר על ידי אזרחי סינגפור אך הפך לנשיא בשל העובדה שהיה מתמודד יחיד במירוץ לנשיאות. כהונתו הראשונה הייתה בין ה-1 בספטמבר 1999 עד 31 באוגוסט 2005. הוא נבחר בשנית ב-17 באוגוסט 2005, אך גם בבחירות אלו היה מועמד יחיד. לאחר פרישתו של רמנתן ב-27 באוגוסט 2011, נבחר טוני טאן לנשיאה השביעי של סינגפור. הוא הושבע לתפקיד ב-1 בספטמבר 2011.
הנשיאה השמינית חלימה יעקוב נכנסה לתפקידה ב-14 בספטמבר 2017 ובכך הפכה לנשיאה האישה הראשונה של רפובליקת סינגפור. בבחירות לנשיאות הייתה יעקוב מועמדת יחידה ונבחרה ברוב קולות וללא מתנגדים.
תפקידו החוקי של הנשיא
לנשיא סמכויות אחדות בתחום הטקסי, כגון חתימה על חוקים, הסמכת שגרירים של סינגפור וקבלת כתבי האמנה של שגרירים זרים. הנשיא משתתף בטקסים רשמיים של המדינה ומייצג אותה כלפי חוץ.
הנשיא הוא ראש המדינה של סינגפור. הנשיא הוא המעניק את הסמכויות לרשות המבצעת, סמכויות המופעלות על ידי הקבינט של סינגפור או על ידי שר המוסמך לכך. לעומת זאת החוקה מעניקה את הסמכות לשליטה וניהול הממשלה בידי הקבינט ולא בידי הנשיא. ברוב המקרים נדרש הנשיא לממש את סמכויותיו בהתאם לעצת הקבינט או בהתאם לעצת שר המוסמך על ידי הקבינט. הנשיא מפעיל סמכויות מוגבלות בהתאם לשיקול דעתו של הקבינט וראש הממשלה בכל הנוגע לפיקוח על הרשות האחראית על המאבק בשחיתות ועל המשרד לביטחון הפנים והמשרד לקיום הרמוניה דתית.
כמרכיב של הרשות המחוקקת בסינגפור יחד עם הפרלמנט, הנשיא מעניק סמכויות וזכויות במשותף עם הרשות המחוקקת. תפקידו המרכזי של הנשיא הוא שימוש בכוח החוקתי שניתן לו כדי לאשר חוקים שעברו בפרלמנט. באופן כללי על הנשיא חל איסור לסרב לאשר הצעת חוק שהפרלמנט העביר ואישר.
הנשיא מכונה "הדיפלומט מספר אחד של סינגפור" והוא אחראי על מינויי שגרירים של מדינות זרות במדינתו, על ידי אישור כתבי האמנה שהם מגישים לו. בנוסף הנשיא תורם ליחסי החוץ של סינגפור על ידי ביקורים ומסעות ברחבי העולם.
סמכויותיו של נשיא סינגפור מחולקות לכוחות שהנשיא רשאי להפעיל לפי שיקול דעתו, וכאלו שעליו לממש בהתאם לעצת הקבינט של סינגפור או של שר הפועל בסמכותו הכללית של הקבינט. בנוסף מחויב הנשיא להתייעץ עם מועצת יועצי הנשיא (CPA) כאשר מפעיל את חלק מסמכויותיו. בסמכותו של הנשיא לאשר מינויי מפתח לתפקידים בשירות הציבורי כמו : נשיא בית המשפט העליון של סינגפור, התובע הכללי של סינגפור, יו"ר וחברי נציבות השירות הציבורי, מפקד הכוחות המזוינים של סינגפור והמפקח הכללי של משטרת סינגפור. בנוסף על הנשיא להטיל את מלאכת הרכבת הממשלה על חבר פרלמנט שלטעמו הוא בעל הסיכויים הגבוהים ביותר להשגת רוב בפרלמנט.
ישעיהו ברנשטיין
ישעיהו ברנשטיין (כ"ה באדר ב' ה'תרס"ב, 3 באפריל 1902 - תשמ"ח, 28 בדצמבר 1987) היה מראשוני "הפועל המזרחי" והאידאולוג של התנועה. היו שכינוהו "ברל כצנלסון של התנועה". מהוגי הדעות של תנועת הציונות הדתית ועורך עיתון "הצופה".
קורות חייו
ישעיהו ברנשטיין נולד בעיר קמיניץ-פודולסק שבאוקראינה שהייתה חלק מהאימפריה הרוסית.
בשחר נעריו הצטרף להכשרה ציונית חקלאית, אך פרש ממנה בגלל שחבריה לא היו דתיים. ביחד עם חבריו מישיבת "תפארת ישראל" פנה אל המזרחי בוורשה בבקשת סיוע לעלות לארץ ישראל וכמענה נשלחו להם 150 דולר להוצאות הנסיעה. הם עברו לגליציה בה שהו בשנת תרפ"א, ובשנת תרפ"ב עלו כחלוצים לארץ ישראל. בשעת עזיבתו את הבית רק אימו הייתה, אביו לא היה נוכח באותה שעה ולא הספיק להפרד ממנו. עובדה זו ציערה אותו כל ימיו.
בארץ ישראל
לאחר-מכן הלך עם קבוצת הנצי"ב, להתיישב בהר כנען, ומשם עברו לכפר חיטים, שם עבדו בתור פועלים. תוך זמן קצר נקרא להיות פעיל בתנועת הפועל המזרחי בירושלים.
בימי הפילוג בתנועת "הפועל המזרחי" (תרפ"ה-תרפ"ז), הצטרף ל"פועל המזרחי השמאלי", והשתתף בכתב "האהלה", אשר לאחר מכן נעשה עורכו. בתרפ"ו ייצג את "הפועל המזרחי השמאלי" בוועידה החקלאית של הסתדרות העובדים. לאחר מאמציו של שמואל חיים לנדוי לאחד מחדש את "הפועל המזרחי", חזרו הוא וחלק מחבריו ל"פועל המזרחי" ושימש כעורכו של "נתיבה" (הביטאון של "הפועל המזרחי"), והיה גם שליח עבורם במדינות פולין, גליציה, אוסטריה, צ'כיה, הונגריה ובוקובינה.
בשנות ה-40 היה חבר הסיעה המרכזית "תורה ועבודה", בראשות משה שפירא. לקראת הוועידה העשירית של הפועל המזרחי הקים את סיעת חזון והגשמה במטרה להאבק נגד משטר הסיעות. אולם החוג זכה בהישגים דלים בלבד בוועידות של 1949 ו-1952 ומשטר הסיעות נותר על כנו.
בעת ייסוד הצופה, התמנה למזכיר המערכת, ותוך זמן מה לעורך. בשנת תש"ח נבחר למרכז העולמי של "הפועל המזרחי", ועוד תפקידים מרכזיים רבים בהסתדרות הפועל המזרחי, וכנציג כנסת ישראל בוועד הלאומי. בתש"י יצא לגייס כספים לקליטת המוני העולים.
ברנשטיין כתב מאמרים רבים, ומאמריו נאספו בספרים "יעוד ודרך" (רחוב בשם זה נקרא על שמו בתל אביב בפאתי שיכון הפועל המזרחי שם חי בשנותיו האחרונות) ו"במעגלי שעבוד וגאולה", ואף ערך את הספר "מפי ראשונים ואחרונים". דבריו נקראו בעיון רב, ונאמרו עליו אמרות רבות כגון "תנועה שלימה מכל ארצות אירופה שבין שתי מלחמות העולם למדה והתעמקה והתחנכה לאור משנתו הרעיונות של ברנשטיין" או "דבריו נקראו מתוך עיון יתר ודיוק יתר... דברים הכתובים בלשון נוחה לקריאה ולהבנה, בנויים על אדני הגיון בריא ומאוזנים יפה". חברי "בני עקיבא" היו לומדים את דברי הגותו מתוך החוברת "הליכות", שבה היו מאמרים שלו ושל ש"ז שרגאי.
בשנותיו האחרונות, היה מרותק לביתו ומנותק מהפעילות בתנועה. משה קרונה אמר עליו, "כל מי שהכיר אותו מקרוב... ידע יפה כי לא זו בלבד שהאיש הוא נקי כפים ובר לבב אלא שהוא כל כֻלו מתכוון לשם שמים... הכל בתנועה רחשו לו אימון כי ידעו שדבריו ודעותיו נובעים ממעיינות טהורים... ענוותנות וצניעות היו אצלו לדברים שבטבע ממש."
נפטר בתל אביב בגיל 85, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
חיים אישיים
הוא נשא לאשה את אסתר לבית וילנר מגליציה, אף היא מחלוצות העלייה השלישית של הציונות הדתית, והתאלמן ממנה ב-1982. לזוג נולדו שתי בנות אשר נקראו בשמות שמייצגים את השקפתו הציונית של ברנשטיין: רוחמה וישראלית. משפחתו התגוררה בירושלים, בתל אביב, בכפר אברהם שעל יד פתח תקווה ושוב בתל אביב, הכל לפי תפקידיו הציבוריים.
אפר ואבק
אֵפֶר ואבק הוא אלבום של הזמר יהודה פוליקר, שנוצר בשיתוף פעולה עם שותפו יעקב גלעד, אשר הפיק וכתב את כל השירים למעט שניים. האלבום, השלישי של פוליקר, יצא לאור בינואר 1988. צמד היוצרים, שניהם בשלהי שנות השלושים לחייהם, שילבו בו שנים-עשר שירים הנוגעים בחייהם כבני הדור השני לשואה, שגדלו בישראל בצל הטראומה שחוו הוריהם ניצולי השואה. באלבום זה העביר פוליקר את קריירת הסולו שלו מהסגנון היווני לסגנון הרוקיסטי, אך עם טקסטים כבדי ראש יותר מאשר אלו ששר בהיותו סולן בנזין. למרות זאת, "אפר ואבק" עדיין מושפע מהמוזיקה היוונית, בעיקר בשיר הנושא ובשיר "חלון לים התיכון".
"אפר ואבק" היה הראשון בסדרת אלבומים בעלי אופי מלנכולי המלווים את פוליקר עד היום. על אף הנושא הכאוב והמוזיקה הניסיונית, האלבום הצליח – בתוך חודש בלבד הוא נמכר בכ-20 אלף עותקים (אלבום זהב), בנובמבר 1988 הגיע למעמד של אלבום פלטינה, ועד 1990 מכר מעל 70 אלף עותקים – ונחשב לאחד מאלבומי הרוק המצליחים והמוערכים בישראל אי-פעם ולאחד האלבומים העבריים החשובים והמשפיעים ביותר. ב-2005 הגיע האלבום למקום הראשון ברשימת 100 האלבומים הישראלים הטובים של מוסף "7 לילות" של ידיעות אחרונות. לדעת חוקר הזמר העברי עופר גביש, זהו "התקליט המשמעותי ביותר בשירת בני הדור השני". שירים מן האלבום מושמעים תדיר באירועי זיכרון השואה, כמו גם בימי אבל אחרים, וכן מחוץ להקשרים אלה.
סקירה כללית
השירים הראשונים שהוקלטו עבור האלבום, "התחנה הקטנה טרבלינקה" ו"פרחים ברוח", נוצרו במקור עבור התוכנית "אחרי המלחמה" שערכה דלית עופר ליום השואה בגלי צה"ל שפוליקר וגלעד השתתפו בה. התוכנית הוקדשה לדור השני לשואה. בעקבות האלבום השתתפו גלעד ואמו יחד עם משפחת פוליקר בסרטה התיעודי של אורנה בן דור "בגלל המלחמה ההיא", שעסק בדור השני לשואה ובו מתואר הליך הפקת האלבום.
באלבום "אפר ואבק" אחראי פוליקר לביצועי הסולו לנגינת הבוזוקי, הגיטרה החשמלית, הבאס, האקורדיון, כלי ההקשה, הקלידים, הגיטרה האקוסטית, הבגלמה, ההלחנה, העיבוד וקולות הרקע.
צילום עטיפת האלבום הוא של הצלם הצ'כי יאן סאודק. את הרעיון לשימוש בצילום הגה הצלם מיכה קירשנר, שהיה אז בעלה של דלית עופר.
רשימת השירים
(כל הלחנים מאת יהודה פוליקר, כל המילים מאת יעקב גלעד, מלבד "פרחים ברוח" מאת הסופרת הלינה בירנבאום ו"התחנה הקטנה טרבלינקה" מאת המשורר ולדיסלב שלנגל בתרגום לעברית של הלינה בירנבאום)
שותפים באלבום
ביצירת האלבום השתתפו:
קישורים חיצוניים
סקירה, ביקורות וראיונות:
ביקורות בנות הזמן: משירי האלבום: על השירים:
כשנגמרת הסופה
כשנגמרת הסופה הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי והמוזיקאי עדן חסון. השיר יצא לאור ב-3 בספטמבר 2019, כסינגל ראשון מתוך אלבום 2, על ידי חברת התקליטים Mobile1 Music.
סינגל זה יצא כחלק מקידום מהופעתו של חסון בהיכל מנורה מבטחים לראשונה.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-9 במצעד של מדיה פורסט.