cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גדי צדקה
אודות הצגות נבחרות
צדקה עיבד את המונודרמה של איציק ויינגרטן לתיאטרון תנועה לשלושה שחקנים-רקדנים, המחזה מתרחש בסטודיו למחול. בהצגה משחקים עופר עמרם (שגם עיצב את הכוריאוגרפיה), צחי זאב לוק, שרה קרפ.
אול יו ניד איז רב (2016, מאת גדי צדקה וארז שלם, על פי דניאל גולדפרב)
קומדיה על רווק חרדי המתנחל בביתם של זוג תל אביבי ודורש מהם למצוא לו כלה.
לשם ובחזרה (2018. מאת גדי ויהונדב צדקה)
דרמה המספרת את סיפורם של עשרה טייסים ולוחמים ישראליים שנפלו בשבי המצרי במהלך מלחמת ההתשה, ושהו בכלא עבאסייה הידוע לשימצה במשך שלוש וחצי שנים, עד לשחרורם לאחר מלחמת יום הכיפורים. בעודם שוהים בצינוקים האפלים, עוברים גיהנום של חקירות, עינויים וגעגוע בלתי פוסק הביתה, מצאה החבורה אור ונחמה ביצירה משותפת, תרגום יצירת המופת "ההוביט" מאת טולקין לעברית. הספר הגיע אליהם במהלך השהות בשבי, ועלילתו הפנטסטית אודות חבורת גמדים היוצאים למשימת חיים לצורך שמירה על הבית, בשילוב הומור בריטי מתוחכם, דמויות ספרותיות מעל ומעבר לכל דמיון, ושירים וחידות קסומות, הדליקו את דמיונם. המחזה נכתב בהשראת סיפורם האמיתי.
ליטל
{{פירושונים|אזורים ואתרים
היסטוריה ופוליטיקה
תרבות
אחר
ג'ים ולנטינו
ג'ים ולנטינו (באנגלית: Jim Valentino; נולד ב-28 באוקטובר 1952) הוא כותב, עפרונאי, עורך ומוציא לאור של קומיקס אמריקאי, הנודע בעיקר בזכות עבודתו על "שומרי הגלקסיה" משנת 1990–1992 עבור מארוול קומיקס, ובהיותו בין מיסדיה של אימג' קומיקס, חברה המוציאה לאור קומיקס בבעלות היוצרים.
שנות ה-70 ועד 1992
ולנטינו החל את הקריירה שלו בסוף שנות השבעים ופרסם בעיקר בפנזינים קומיקס אוטוביוגרפי. תחילת-אמצע שנות השמונים הוציא לאור את normalman אשר הופיע לראשונה כסיפור גיבוי ב סרבוס מהוצאת Aardvark-Vanaheim. דייב סים ודני לוברט (אשתו של סים באותה תקופה) החלו להוציא לאור את normalman בהוצאתם ארדווארק-וונהיים כסדרה מוגבלת של 13 גיליונות, אך רק עשו זאת עד מספר 8, אז החלה לוברט הוצאה לאור משלה, Renegade Press, שסיימה את הסדרה. Renegade הוציאה לאור גם שלושה גליונות של הסדרה Jim Valentino האוטוביוגרפי של ולנטינו, באמצע סוף שנות השמונים.
בסוף שנות השמונים ולנטינו החל לעבוד עבור מארוול קומיקס על כותרי גיבורי העל שלהם. הוא היה סופר / אמן בסדרה " שומרי הגלקסיה" העתידנית, הגיליונות נבחרים של What if...?, ומילוי בשעת הצורך על רוב הכותרים הגדולים של מארוול. ולנטינו, מעריץ ותיק של שומרי הגלקסיה, הגיש את הפיץ׳ שלו לסדרה חדשה של הקבוצה לעורך הראשי טום דפלקו ב- WonderCon ב -1989. בצירוף מקרים, דפלקו כבר כתב הצעה משלו לסדרת שומרי הגלקסיה חדשה, אך העדיף את הצעתו של ולנטינו, ואישר את ההצעה במקום שלו. הכותר הושק ביוני 1990 ורץ 62 גליונות. סדרה זו נכתבה ואוירה בתחילה על ידי ולנטינו, שהעניק לה בכוונה תחושה "כיפית" עם הרבה אקשן, שבלטה יחסית לקומיקס הטיפוסי "האפרורי" של שנות התשעים. אף על פי שולנטינו תכנן את הסדרה קדימה עד גיליון מס 50, הריצה שלו נקטעה כאשר הוא הקים את אימג' קומיקס. לאחר שלקח על עצמו שתי סדרות חדשות מקוריות והקמה של חברת הוצאה לאור, שאל ולנטינו את העורך קרייג אנדרסון אם הוא יוכל לצמצם את חובותיו על הכותר רק לכתיבה, אך במקום זאת פוטר מהסדרה.
אימג' קומיקס
הוא עזב את מארוול בשנת 1992 והקים יחד את אימג' יחד עם וילס פורטסיו, אריק לארסן, ג'ים לי, רוב ליפלד, טוד מקפרלן ומארק סילבסטרי. ולנטינו יזם מספר פרויקטים באימג', אותם השיק באמצעות חותם משלו בשם Shadowline. בניגוד למארוול, שם עבד ולנטינו על דמויות שבבעלות אותה חברה, כותרי Shadowline המקוריות היו כולן בבעלות היוצרים. הכותר הראשון שלו תחת אימג' היה סדרת גיבורי העל ShadowHawk, שבה שימש גם כותב וגם אמן. בשנת 1997 החל סדרה נוספת בשחור לבן בשם A touch of silver, ספר אוטוביוגרפי למחצה על חובב קומיקס צעיר שהתבגר בשנות השישים. כמו כן, במהלך תקופה זו ארז מחדש את מרבית עבודתו האוטוביוגרפית הקדומה באוגדן בשם Vignettes, עם הקדמה מאת דייב סים.
בשנת 1999 הוא הפך למו"ל של אימג'. תחת הנהלתו, החברה הרחיבה את הקו שלה במידה ניכרת. התוצאות היו מעורבות. מצד אחד מאמציו של ולנטינו הובילו לגילוים של מספר יוצרים מוכשרים, ביניהם רוברט קירקמן ובריאן מייקל בנדיס. מצד שני, עם עזיבתו הקודמת של Top Cow של מארק סילבסטרי מ- אימג' ומכירת WildStorm של ג'ים לי ל-DC קומיקס ב-1999, אימג' ספגה ירידה במכירות. ובכל זאת, הוא הצליח לייצר את הרווח הראשון של החברה זה קרוב לעשור על ידי פתיחת זרמי הכנסות חדשים כמו מכירות לחנויות ספרים וספריות מסורתיות. החברה הצליחה לשמור על מעמדה כחברה השלישית בגודלה בנתח השוק הכולל.
בשנת 2003 הוחלף ולנטינו כמוציא לאור של אימג' בידי אריק לארסן, מייסד שותף נוסף של החברה. מאז ולנטינו הקים לתחייה את הסטודיו והחותם שלו Shadowline, ופרסם מגוון רחב של ספרים כולל סדרת ShadowHawk מחודשת, אוגדן של normalman, ספר אוטוביוגרפי חדש, Drawing From Life וכן יצירות בבעלות היוצרים, כולל Bomb Queen, After the Cape, ו-Sam Noir. הוא מכהן גם בדירקטוריון ארגון הצדקה "The Hero Initiative" של תעשיית הקומיקס ובוועדת התשלומים שלה. בשנת 2008 ולנטינו יצר את קו הספרים Silverline Books, חותם לכל הגילאים לרומנים גרפיים מקוריים.
חיים אישיים
לוולנטינו שלושה בנים ושתי בנות, ויש לו שלושה נכדים. הוא מתגורר כיום במדינת אורגון.
שירים שהוקלטו על ידי שרה ברייטמן
שרה ברייטמן (באנגלית: Sarah Brightman; נולדה ב-14 באוגוסט 1960 ) היא זמרת סופרן, פזמונאית, שחקנית, רקדנית ומוזיקאית קלאסית אנגלייה.
ברייטמן החלה את הקריירה שלה כחברה בלהקת המחול והוציאה כמה שירי דיסקו כזמרת סולו. ב-1981 היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בתיאטראות וסט אנד ב"קאטס" ופגשה את המלחין אנדרו לויד ובר, לו נישאה מאוחר יותר. היא המשיכה לככב במחזמרים בווסט אנד ובברודוויי, כולל "פנטום האופרה", במסגרתו גילמה את דמותה של כריסטין דאי. אלבום המחזמר, The Phantom of the Opera, יצא בפורמט תקליטור ב-1987 ונמכר ב-40 מיליון עותקים ברחבי העולם – אלבום המחזמר הנמכר ביותר בכל הזמנים.
לאחר שחדלה להשתתף בתיאטראות והתגרשה מלויד ובר, חידשה ברייטמן את הקריירה המוזיקלית שלה עם מפיקה המוזיקלי של אניגמה, פרנק פיטרסון; היא פועלת כאמנית מוזיקת קרוסאובר-קלאסית. כמו כן, עם נתוני מכירות עולמיות של יותר מ-27 מיליון אלבומים נחשבת ברייטמן לזמרת הסופרן הנמכרת ביותר בכל הזמנים.
הדואט של ברייטמן משנת 1996 עם זמר הטנור האיטלקי אנדראה בוצ'לי, "Time to Say Goodbye", דורג בראש המצעדים בכל רחבי אירופה והפך לשיר המצליח והנמכר ביותר בכל הזמנים בגרמניה; הוא נשאר בראש המצעד של המדינה במשך 14 שבועות רצופים ונמכר בלמעלה משלושה מיליון עותקים. בהמשך, זכה להצלחה בינלאומית ונמכר בלמעלה מ-12 מיליון עותקים ברחבי העולם, אחד מהשירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים. על שיר זה קיבלה ברייטמן למעלה מ-200 תוארי זהב ופלטינה ב-38 מדינות שונות. בשנת 2010 הוכתרה על ידי בילבורד כאמן הקלאסי החמישי המשפיע והנמכר ביותר בעשור הראשון של המאה ה-21 בארצות הברית (אלבומיה ושיריה נמכרו בלמעלה מ-6.5 מיליון עותקים במדינה).
ברייטמן נחשבת לאמן הראשון בהיסטוריה שביצע פעמיים את שיר הנושא במשחקים האולימפיים; באולימפיאדת ברצלונה, שם שרה את "Amigos Para Siempre" עם הזמר הספרדי חוסה קאררס, מול למעלה ממיליארד צופים, ו-16 שנים מאוחר יותר ב-2008 באולימפיאדת בייג'ינג, עם הזמר הסיני ליו הואן, בביצוע "You and Me" מול 4 מיליארד צופים ברחבי העולם.
בשנת 2012 מונתה ברייטמן לאמן אונסק"ו לשלום בין השנים 2012–2014, על "מחויבותה למטרות הומניטריות וצדקה, כמו גם תרומתה לאורך הקריירה האמנותית שלה, לקידום דיאלוג תרבותי וחילופי תרבויות, תוך מסירותה לאידיאליזם ולמטרותיו של הארגון". מאז 2010 היא מכהנת כשגרירת המותג העולמי של פנסוניק.
ב-2014 היא החלה להתאמן לקראת מסע לתחנת החלל הבין-לאומית, שנדחה מסיבות לא ידועות. ברייטמן זכתה לעיטור "Cavaliere" ("אביר/ה") במסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה ב-2 ביוני 2016, ותואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת הרטפורדשייר בשנת 2018, כהוקרה על תרומתה הבולטת למוזיקה ולתיאטרון. ב-6 באוקטובר 2022 הונצחה בשדרת הכוכבים של הוליווד (6243) על הישגיה בקטגוריית "הופעה חיה", כמו גם הוקרה לתרומתה הרבה לעולם הבידור והתיאטראות בפרט.
Ram (אלבום)
Ram הוא אלבום הסולו השני של המוזיקאי פול מקרטני. האלבום יצא לאור ב-1971 ובאופן רשמי, האמנים החתומים עליו ובעלי הזכויות, הם פול ולינדה מקרטני. למרות שהשתתפה גם ביצירות אחרות שיזם פול מקרטני, זוהי הפעם היחידה בה קיבלה לינדה מקרטני גם קרדיט כיוצרת. בזמנו, נתפס הדבר, על ידי רבים, כתגובה לפרויקטים המשותפים שיצרו באותן שנים חברו לשעבר בלהקת הביטלס, ג'ון לנון ואשתו, יוקו אונו. האלבום זכה תחילה להצלחה מסחרית, אולם, יחד עם הביקורות הפושרות ירדו גם מכירותיו. במשך השנים שעברו מאז צאתו, השתנתה ההערכה לגביו וחלק מהמבקרים סבורים כי הוא אחד מאלבומיו האיכותיים של מקרטני לאחר תקופת הביטלס.
הקלטת האלבום
לאחר יציאת אלבום הסולו הראשון של מקרטני, McCartney, באפריל 1970, יצאו פול ולינדה מקרטני לחופשה ארוכה ובילו את רוב זמנם בחוותם בסקוטלנד. בחודשים אלו כתב מקרטני, בסיועה של רעייתו, את רוב החומר לאלבום. הם החליטו להחליף את אולפני אבי רוד ולהקליט באולפנים בניו יורק, וטסו לשם בסתיו 1970. נגני האולפן באלבום היו: דייב ספינוזה ויו מקראקן בגיטרות ודני סייוול בתופים. השירה בכל האלבום היא של פול מקרטני ולינדה מקרטני שרה רק קולות רקע. בתקופת ההקלטות נכתב חומר נוסף שכלל שירים שהופיעו רק מאוחר יותר באלבומי להקתו המאוחרת יותר של מקרטני, Wings ושני שירים שלא נכללו באלבום ויצאו לאור לפניו על תקליטון: "Another Day" ו-"Oh Woman, Oh Why". התקליטון יצא בפברואר 1971 ו-"Another Day", שיר שהיה במיטב המסורת של שירי מקרטני בביטלס, זכה להצלחה מיידית וכבש את צמרות המצעדים ברחבי העולם. הצלחה זו, והשמירה על הקו המוזיקלי של מקרטני כפי שהוכר בתקופת הביטלס, יצרו ציפייה גדולה לצאת האלבום.
האלבום והביקורות
שירי האלבום היו בעלי סגנונות מגוונים, בעלי אווירה קלילה ואופטימית בדרך כלל. ניכר היה במקרטני כי הוא בטוח בעצמו ואינו חושש לקחת סיכונים בבחירת השירים. השיר הראשון שיצא כסינגל בבריטניה היה השיר האחרון באלבום, "The Back Seat of My Car" והוא הגיע רק למקום ה-39 במצעד הבריטי. דווקא השיר שיצא כסינגל בארצות הברית והיה שיר מורכב יחסית, "Uncle Albert/Admiral Halsey", הגיע לראש מצעד המכירות האמריקאי וזכה להצלחה עולמית.
שלושה שירים: "Monkberry Moon Delight" הצעקני, "Smile Away" ו-"Eat at Home", שסגנונו מזכיר את שיריו של באדי הולי (אליל נעוריו של מקרטני), הם שירים שבסיסם ברוקנ'רול הישן. שני השירים: "Dear Boy" ו-"Heart of the Country" הם מלודיים ומזכירים את עבודותיו של מקרטני בביטלס, ו-"Legs 3" הוא בעל מאפיינים בלוזיים ברורים. דווקא שיר הנושא, "Ram On", השיר הראשון, "Too Many People", והשיר האחרון, "The Back Seat of My Car", שלושה שירים שהשפעתם רבה על אופי התקליט, הם וכחניים ומלנכוליים במידת מה. כאמור, השיר שזכה להצלחה הרבה ביותר, "Uncle Albert/Admiral Halsey", היה גם המורכב ביותר וכלל למעשה שני שירים קצרים נפרדים ללא קשר ממשי ביניהם, באופן דומה למה שנעשה בצד השני באלבום אבי רוד של הביטלס. שמו של השיר לקוח משם דודו של מקרטני ומשמו של גיבור המלחמה האמריקאי, אדמירל ויליאם הלסי.
האלבום זכה להצלחה מסחרית מיד עם יציאתו לשוק במאי 1971. האלבום הגיע למקום הראשון במצעד המכירות האנגלי ולמקום השני בארצות הברית, שם שהה חמישה חודשים בין עשרת האלבומים הנמכרים ביותר וזכה באלבום פלטינה. הביקורות, לעומת זאת, התאכזבו מן האלבום וחלקן ביקרו אותו באופן קשה. פול ולינדה מקרטני הופתעו ונפגעו מאופי ומעוצמת הביקורת. אחת מתוצאות הביקורת היה ניסיונם להקים להקה חדשה, "להקת כנפיים" (Wings). במשך השנים שחלפו מאז יציאת האלבום התרכך יחס המבקרים אליו והיום יש הרואים בו את אחת מפסגות יצירתו של מקרטני בתקופה שלאחר הביטלס ואף מכנים אותו "תקליט האינדי פופ הראשון".
בני הזוג זכו בפרס גראמי לשנת 1972 בקטגוריית: "העיבוד המוזיקלי לשיר בביצוע קולי", עבור שירם "Uncle Albert/Admiral Halsey".
ב-1977 פיקח מקרטני על הוצאת גרסה אינסטרומנטלית לשירי האלבום, גרסה שהוקלטה כבר ב-1971 על ידי ריצ'רד יוסון. האלבום נקרא "Thrillington" ושם יוצרו הוא "Percy "Thrills" Thrillington" שהוא שמו הבדוי של פול מקרטני.
ב-1993, נערך האלבום מחדש לשם הוצאתו על גבי תקליטור בשם: "The Paul McCartney Collection" ונתווספו אליו השירים "Another Day" ו-"Oh Woman, Oh Why".
הדו-קרב המילולי עם ג'ון לנון
חלק מהמאזינים מצאו, בחלק משירי האלבום, רמזים ליריבותם של לנון ומקרטני שהחיכוכים ביניהם היו הגורם המכריע לפירוק הביטלס. הבית הראשון בשיר הפותח, "Too Many People", מסתיים במילים:
"That was your first mistake, you took your lucky break and broke it in two.
Now what can be done for you? You broke it in two."
ג'ון לנון סבר שאף השירים "Dear Boy" והשורה החוזרת "we believe that we can't be wrong" בפזמון השיר "The Back Seat of My Car" מתייחסים אליו (למרות שהשיר האחרון כיוון למעשה לבעלה לשעבר של לינדה מקרטני) והתייחס לכך התייחסות ישירה באלבומו Imagine שהוקלט מיד לאחר יציאת "Ram" ויצא לאור בספטמבר 1971. בשירו, "How Do You Sleep?", כתב לנון:
"The only thing you done was yesterday
And since you've gone you're just another day."
מילים אלו התייחסו ללהיטיו של מקרטני, Yesterday ו-"Another Day". לנון טען מאוחר יותר כי למעשה, השיר מכוון אליו עצמו ולא אל מקרטני ואכן, יש בשיר מספר שורות שניתן לפרשן כך. לנון ויוקו אונו סברו כי חלק גדול מ-"Ram" מופנה כנגדם, אולם מקרטני טען כי השיר היחידי שבו התייחס אל לנון היה "Too Many People". לנון אף צרף למהדורות הראשונות של "Imagine" גלויה ובו הוא מצולם כשהוא אוחז באוזניו של חזיר כלעג לתמונת של עטיפת "Ram" בה מצולם מקרטני אוחז בקרניו של איל.
יהושע בר-יוסף
יהושע בר-יוסף (29 במאי 1912 – 7 באוקטובר 1992) היה סופר עברי, מחזאי, מבקר ועיתונאי ישראלי. חתן פרס ביאליק לספרות יפה (1984).
ביוגרפיה
בר-יוסף נולד ב-1912 בצפת בשם יהושע ציינווירט. בשנת 1917 נפטר אביו מטיפוס, והאם ושני ילדיה יצאו למשפחתה בעיירה שאמקוט שבטרנסילבניה. בשנת 1930 חזרו לארץ ישראל, ובר-יוסף התגורר בירושלים בשכונת מאה שערים. בשנות העשרים לחייו עבר משבר אמונה שהשפיע עליו מאוד, ואף ספרו "אפיקורוס בעל כורחו" עוסק ביציאה בשאלה של אברך, מהמגזר שממנו הגיע בציבור החרדי.
היה חבר מערכת 'דבר' בשנים 1942 עד 1949, ולאחר-מכן בעל טור קבוע, תחילה ב'מעריב' (1951 עד 1954) ואחר כך ב'ידיעות אחרונות'. במלחמת העצמאות שירת ככתב צבאי. החל לפרסם סיפוריו מחיי היישוב הישן והחדש ב'דבר' (1955). פרסם סיפורים ומחזות וכן רפורטָז'ות (כתבות שטח) ומאמרים פובליציסטיים בעיתונות העברית בארץ. זכה בפרס אוסישקין לשנת תש"ט ובפרס ביאליק לספרות יפה לשנת 1984. בראשית שנות השישים נענה לקריאתו של אבא חושי, ראש עיריית חיפה, והתיישב בעירו עם סופרים נוספים. בשנת 1952 ליווה, כשליח "במחנה", את מבצע קולומבוס – הפלגה של שתי ספינות חיל הים לארצות הברית. הוא פרסם מאמרים אוהדים על ההפלגה, אך הזדעזע מגינוני המפקדים ומיחסם הקשה אל המלחים. הוא שלח מכתב אישי לראש הממשלה דוד בן-גוריון, ובו ביקר בחריפות את היחס שקיבלו המלחים הפשוטים משלמה אראל ומהצוות הפיקודי, והזכיר מקרים של הפליה על רקע עדתי. בעקבות ההפלגה כתב בר-יוסף מחזה בדיוני בשם "סערה בים", שהציג בצורה ביקורתית את מערכת היחסים בספינת חיל הים, ושרטט את דיוקן המפקד באור שלילי. המחזה נפסל על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות, בנימוק ש"הוא עלול להוות מעשה חבלה במאמץ המלחמתי של המדינה". בר-יוסף שכתב את המחזה כך שיתרחש בספינה של צי ניקרגואה, אך גם גרסה זו נפסלה על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות.
ב-1969 חזר לישראל והתיישב בצפת בקריית האמנים עם אשתו אביבה (אשכנזי לבית מנהיים), שאותה נשא כמה שנים קודם. הותיר אחריו עיזבון ספרותי גדול. חי וכתב בצפת עד לפטירתו ביום כיפור ה'תשנ"ג.
בנו הבכור יוסף בר-יוסף היה מחזאי וסופר, חתן פרס ישראל (שנישא לדליה רביקוביץ ולאחר מכן לחמוטל בר-יוסף). בתו בלהה רובינשטיין היא חוקרת ספרות ומתרגמת. בנו יצחק עיתונאי וסופר אף הוא.
על יצירתו של בר-יוסף נכתבו ביקורות, מסות ומאמרים רבים. בין המבקרים שכתבו על יצירתו אפשר למצוא את בתו בלהה רובינשטין, נחמה רזלר-ברסון, אריה ליפשיץ, יונה בחור, רחל שקלובסקי, אמנון הדרי, יצחק שנל, נסיה שפרן, הלל ויס, עודד מנדה-לוי, מלכה שקד, שולמית לפיד וקובי נסים.
פבלו ברנדאן
פבלו דניאל ברנדאן (בספרדית: Pablo Daniel Brandán, נולד ב-5 במרץ 1983 במרלו שבבואנוס איירס) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל.
קריירה
ברנדאן החל את הקריירה המקצוענית בארגנטינה בקבוצה המקומית הורקאן אליה הצטרף בשנת 2000, ובעונת הבכורה שלו ערך 25 הופעות בהן כבש 3 שערים. בשנים הבאות נדד בין קבוצות בארגנטינה ובספרד בה שיחק בעונת 2007/2008 בדפורטיבו אלאבס ששיחקה בליגה השנייה בספרד.
בשנת 2007 עבר לרומניה ובעונת 2008/2009 זכה באליפות ליגת העל הרומנית עם קבוצתו אוניריה אורזיצ'ן, תחת הדרכתו של המאמן דן פטרסקו. בעונה שלאחר מכן הוא זכה בתואר המגן השמאלי של השנה בליגה הרומנית. בספטמבר 2010 חתם ברנדאן בסטיאווה בוקרשט. בעונתו הראשונה בקבוצה זכה עמה בגביע הרומני, ובעונת 2011/2012 החל לשחק בעמדות הקשר, למרות שהחל את הקריירה כמגן שמאלי. באותה עונה ברנדאן בישל שלושה שערים בליגה הרומנית וארבעה שערים בליגה האירופית. בפברואר 2012 עבר ברנדאן לקבוצה הסינית ליאונינג, שם כבש שער אחד ו-48 הופעות במדי הקבוצה.
ב-16 בינואר 2014 הגיע ברנדאן לישראל וחתם בבית"ר ירושלים. בהופעת הבכורה שלו בקבוצה, ב-29 בינואר 2014, כבש ברנדאן את שער הבכורה שלו, בניצחון 0-2 על עירוני בת ים במסגרת גביע המדינה. לאחר התקופה בישראל חזר לשנתיים ברומניה בהם שיחק בשלוש קבוצות שונות; בעונת 2014/2015 שיחק בקבוצת CSU קראיובה וכבש 4 שערים ב-22 הופעות, בעונת 2015/2016 שיחק בקבוצת טרגו מורש וכבש 3 שערים ב-34 הופעות, וסיים את 2016 בקבוצה ויטורול קונסטנצה איתה זכה באליפות בתום העונה.
בשנת 2017 חזר למולדתו ארגנטינה וחתם בקבוצת קלאב אתלטיקו פניקס מהליגה השלישית בארגנטינה שם סיים את עונתו הראשונה עם שלוש הופעות בלבד. בשנת 2018 עבר לקבוצה הארגנטינאית החובבנית נורדלטה.
מיטש מיטשל
ג'ון גרהאם מיטשל (באנגלית: John Graham Mitchell; 9 ביולי 1947 - 12 בנובמבר 2008) היה מתופף בריטי, שנודע בעיקר כמתופף בהרכב "The Jimi Hendrix Experience" יחד עם ג'ימי הנדריקס ונואל רדינג. מיטשל היה לחלוץ בתחומו ומאבות סגנון הפיוז'ן, המשלב ג'אז ורוק. נגינתו השפיעה רבות על מתופפי הרוק המאוחרים יותר.
אילוף הסוררת
אילוף הסוררת (אנגלית: The Taming of the Shrew) היא קומדיה מאת ויליאם שייקספיר. זהו אחד המחזות המוקדמים של שייקספיר, שנכתב כנראה בשנת 1593 או 1594.
מקורות
המרכיבים הבסיסיים של הסיפור מופיעים באגדה הקסטיליאנית מהמאה ה-14, על "איש צעיר שנשא אישה חזקה וחמת-מזג ביותר".
תאריך וטקסט
תאריכי הפרסום וההצגות הראשונות של אילוף הסוררת אינם ודאיים, בשל קיומה של גרסה חלופית לסיפור, הנקראת "אילופה של סוררת" (The Taming of a Shrew). הדעה הרווחת היא שמדובר בגרסה "גנובה" ולא מדויקת של הקומדיה של שייקספיר, או ב"קוורטו פגום" של מחזה אחר שאבד בינתיים, שגם שימש את שייקספיר כמקור. בעוד ש"אילופה של סוררת" הודפס ב-1594 וב-1596, מחזהו של שייקספיר הודפס לראשונה רק עם הכללתו במהדורת הפוליו הראשונה של יצירותיו בשנת 1623. מהדורת קוורטו טובה של המחזה התפרסמה בשנת 1631.
הצגות ראשונות
ההצגה הידועה הראשונה של אילוף הסוררת מתועדת ביומנו של האמרגן פיליפ הנסלו ב-13 ביוני 1594 בתור "the Tamynge of A Shrowe". שם זה עשוי להתייחס לשני המחזות, אך מקובל להניח כי היה זה מחזהו של שייקספיר. ידוע בוודאות שהגרסה המקורית השייקספירית הועלתה בפני המלך צ'ארלס הראשון והמלכה הנרייטה מריה ב-26 בנובמבר 1633. לאחר שזכה לעיבודים והמשכים רבים, חזר המחזה לבמה בגרסתו המקורית של שייקספיר בשנת 1844, בהפקה של השחקן והמחזאי בנג'מין ובסטר.
עלילה
האציל הצעיר לוצ'נטיו מגיע אל העיר האיטלקית פדואה, שם בכוונתו ללמוד פילוסופיה באוניברסיטה. העדפותיו משתנות משהוא רואה את ביאנקה היפהפייה ומתאהב בה. שתי בעיות עומדות בפניו: ראשית, לביאנקה יש כבר שני מחזרים: גרמיו והורטנסיו. שנית, אביה של ביאנקה, בפטיסטה העשיר, לא ייתן לאיש לחזר אחרי ביאנקה עד שישיא את אחותה הגדולה ורעת המזג, קתרינה. הוא אף מוכן לתת הון לאדם שישא את קתרינה, אולם אין קופצים על ההצעה.
לוצ'נטיו מוצא דרך להתקרב אל אהובתו ביאנקה: הוא מתחפש למורה ללטינית ושולח את משרתו טרניו, לבקש את ידה של ביאנקה כשהוא מחופש כלוצ'נטיו. גם המחזרים האחרים פועלים בסתר. הורטנסיו מתחפש למורה למוזיקה וביחד עם גרמיו ומשרתו הם מחליטים לחפש חתן לקתרינה על מנת להסירה מדרכם.
ואכן, לפדואה מגיע פטרוקיו, אציל מוורונה שבא לפדואה למצוא אישה עשירה. לא אכפת לו מה טיבה כל עוד היא מביאה עמה נדוניה מכובדת. בשומעו מגרמיו על הנדוניה שהבטיח בפטיסטה לבתו הוא מחליט לשאת את קתרינה אף לפני שפגש אותה. לאחר שהוא נפגש עם בפטיסטה ומוודא את גודל הנדוניה, הוא נפגש עם קתרינה עצמה לדו־קרב מילולי, מלא עלבונות ועקיצות הדדיות, שבסופו הוא מודיע לבפטיסטה כי קתרינה נאותה להינשא לו וכי החתונה תתקיים ביום ראשון הקרוב.
ביום החתונה מחכים הכלה ופמלייתה, אך פטרוקיו מבושש להגיע. בהגיעו, הוא לבוש בצורה מגוחכת, רכוב על סוס עלוב ומתנהג בכנסייה בצורה מבישה. לאחר החתונה מאלץ פטרוקיו את קתרינה לעזוב את בית אביה לפני הסעודה החגיגית בהכריזו כי מעתה היא רכושו.
בדרך לביתו של פטרוקיו נופלת קתרינה מסוסה ופטרוקיו משאירהּ בבוץ. היא מגיעה לביתו רטובה, עייפה ומורעבת, אלא שפטרוקיו מונע ממנה לאכול ולשתות ואינו מניח לה לישון, כל זאת בתירוץ כי האוכל או המיטות אינם טובים מספיק, ולמעשה על מנת לשבור את רוחה ולאלפה.
בינתיים בפדואה, לוצ'נטיו משלב בלימודי הלטינית הכרזת אהבה לביאנקה. כך עושה גם הורטנסיו באמצעות לימוד המוזיקה, אולם ביאנקה בוחרת בלוצ'נטיו, והורטנסיו מסתפק בידה של אלמנה עשירה. בפטיסטה מקבל את הצעתו של טרניו (המחופש כזכור ללוצ'נטיו) לשאת את ביאנקה לאישה תמורת סכום עצום של כסף, אך דורש כי אביו של לוצ'נטיו יערוב לעסקה. טרניו הלהוט לממש את השידוך עבור אדונו מוצא איש זקן שיתחפש לאביו של לוצ'נטיו, אך בינתיים לוצ'נטיו וביאנקה נישאים בסתר.
פטרוקיו מודיע לקתרינה כי הם מוזמנים לנישואיה הקרובים של אחותה. הוא מביא חייט שיתפור לה בגדי פאר ומעורר בלבה תקווה ליחס טוב יותר, אך קורע את הבגדים במוצאו בהם פגמים שונים, ולמרות תחנוניה משחית את כולם. באמצע הלילה הוא מעיר את קתרינה, ולאחר שהוא מאלצה להסכים איתו שעכשיו אמצע היום, הם יוצאים לפדואה. בדרך הם פוגשים בווינצ'נטיו, אביו של לוצ'נטיו, ההולך לפגוש את בנו בפדואה. פטרוקיו פונה אליו כאל נערה צעירה ודורש את קתרינה לעשות כמוהו - דרישה שהיא נענית לה ללא מחאה.
כל הדמויות נפגשות למשתה כלולות והמסובים נדהמים לחזות בקתרינה ה"מאולפת", שלא רק נענית לכל בקשותיו של פטרוקיו, אלא גם משתלחת באלמנה לפי הוראותיו של פטרוקיו ומטיפה לה מוסר. הנשים יוצאות מהאולם ופטרוקיו מתערב עם הורטנסיו ולוצ'נטיו על כסף רב, מי מנשותיהם תתייצב מיד לקריאת בעלה. האלמנה וביאנקה מסרבות להגיע, ואילו קתרינה מגיעה כשהיא סוחבת איתה את שתי האחרות ונושאת נאום חוצב להבות המבהיר לנשים את מקומן. פטרוקיו דורש כי תנשקו, היא נענית, והוא מכריז על ניצחונו ומברך את כולם בלילה טוב.
בקולנוע
המחזה אילוף הסוררת זכה למספר עיבודים קולנועיים. ב-1953 הופק הסרט המוזיקלי נשקיני קייט המבוסס על המחזה עם שירים של קול פורטר. הידוע ביותר הוא הסרט "אילוף הסוררת", משנת 1967, בכיכובם של אליזבת טיילור ובעלה באותו זמן, ריצ'רד ברטון.
גמר גביע המדינה בכדורגל 2014
גמר גביע המדינה בכדורגל 2014 התקיים באצטדיון רמת גן ב-7 במאי 2014, ובו נקבע כי מחזיקת גביע המדינה בכדורגל 2013/2014 היא עירוני קריית שמונה, שניצחה במשחק את מכבי נתניה בתוצאה 0–1 לאחר הארכה. הייתה זו המהדורה ה-75 של גביע המדינה, וה-61 מאז קום המדינה. זהו משחק גמר גביע המדינה האחרון שנערך באצטדיון רמת גן.
עירוני קריית שמונה זכתה בגביע הראשון בתולדותיה, בהופעתה השנייה ברציפות, והשנייה בתולדותיה, במשחק הגמר. היא הייתה לזוכה ה-17 בגביע מקום המדינה, והזוכה החדשה הראשונה מזה עשור, אחרי בני סכנין שזכתה בתואר ב-2003/2004. מנגד, העפילה מכבי נתניה לגמר כנציגת הליגה הלאומית, והייתה לקבוצה השמינית בתולדות המפעל, והשישית מקום המדינה, המעפילה לגמר מליגת המשנה. הייתה זו הופעתה הרביעית בתולדותיה במעמד הגמר, והראשונה מזה 36 שנים, אז גברה 1–2 על בני יהודה תל אביב בגמר גביע המדינה 1978. היה זה הפסדה השלישי של נתניה בארבעת משחקי הגמר בהם השתתפה.
במשחק עצמו לא נכבשו שערים בזמן החוקי, והוא עבר להכרעה בהארכה. בדקה ה-97, שבע דקות בתוך ההארכה, כבש אחמד עאבד את השער היחיד במשחק, וקבע את תוצאת הסיום, 1-0 לקריית שמונה.
עירוני קריית שמונה
עירוני קריית שמונה החלה את דרכה במפעל בסיבוב ח', עם יתר קבוצות ליגת העל, והוגרלה למשחק ביתי באצטדיון עירוני קריית שמונה מול הפועל עכו, אף היא מהליגה הבכירה. בדקה ה-35 כבש אופיר מזרחי בנגיחה מהגבהה של עודד אלקיים וקבע 0–1 לקריית שמונה. בדקה ה-75 הכפיל רוג'רס קולה עבור המארחת לאחר כדור קרן, ובדקה האחרונה נקבעה תוצאת המשחק, שוב לאחר כדור קרן, שפגע בקלמי סבן. שער עצמי שקבע 0–3 בסיום למארחת.
בשמינית הגמר פגשה קריית שמונה את הפועל חיפה, ארבעה ימים לאחר שניצחה את אותה היריבה 0–2 בליגה. קריית שמונה התארחה באצטדיון קריית אליעזר בחיפה, ובדקה ה-34 עלתה ליתרון לאחר בישול של אחמד עאבד לרועי קהת. דויד מנגה הכפיל בנגיחה בדקה ה-47, ובדקה ה-85 נקבעה תוצאת המשחק, לאחר שקריית שמונה זכתה בפנדל בעקבות נגיעת יד של אושרי רואש, אותו תרגם ויאם עמאשה לשער וקבע 0–3 לאורחים בסיום.
קריית שמונה הוגרלה למפגש ביתי מסקרן ברבע הגמר מול בית"ר ירושלים. בדקה ה-61, לאחר מחצית ראשונה נטולת שערים, עלה רוג'רס קולה כמחליף, ובדקה ה-79 העלה את קריית שמונה ליתרון דרמטי עם בעיטה מדויקת לפינה השמאלית. שתי דקות לאחר מכן ספג אופיר קריאף מבית"ר כרטיס אדום לאחר עבירה גסה מאחור, ובחלוף שתי דקות נוספות, מול עשרה שחקנים, הכפילה קריית שמונה את התוצאה משער של מנגה, 2-0 לקריית שמונה בסיום, בדרך לחצי הגמר.
בשלב חצי הגמר באצטדיון רמת גן פגשה קריית שמונה את יריבתה במאבק על המקום השני בליגת העל, הפועל באר שבע. השתיים נפגשו בליגה ארבעה ימים קודם לכן, במשחק שהסתיים בניצחון חוץ של קריית שמונה, 2-0 באצטדיון וסרמיל. לאחר מחצית ראשונה מאופסת בחצי הגמר, שכללה החמצה של מאור בוזגלו מטווח קרוב, נפתחה המחצית השנייה בשער שנפסל, לאחר שבדקה החמישים כבש גליינור פלט אך השופט פסל את השער בעקבות עבירה של אליניב ברדה על שיר צדק. בדקה ה-59 כבש פלט בנגיחה לאחר הגבהה של בוזגלו וקבע 0–1 לבאר שבע. בדקה ה-71 איזנה קריית שמונה לאחר בעיטה של עאבד מ-18 מטרים לחיבורי השער. דקה אחת לתוך תוספת הזמן השלימה קריית שמונה מהפך דרמטי. חן דילמוני, מבשל השער הראשון, בישל פעם נוספת עם כדור עומק למנגה, שעקף את אוסטין אג'ידה וגלגל פנימה, 2-1 לקריית שמונה בדרך לגמר הגביע השני ברציפות.
מכבי נתניה
מכבי נתניה, נציגת הליגת המשנה, החלה את דרכה סיבוב אחד מוקדם יותר מקריית שמונה, ופגשה בסיבוב ז' את אחווה עראבה מליגה א' באצטדיון נתניה. על אף עדיפותה של המארחת, מוליכת הליגה הלאומית, היא התקשתה להגיע למצבים ועלתה ליתרון רק בדקה ה-71, משער של עידו אקסברד לאחר מסירה של ערן לוי בתוך הרחבה. בדקה האחרונה איזנה אחווה עראבה בכדור חופשי, אך שופט המשחק פסל את השער ופסק על בעיטה חוזרת לאחר ביצוע מוקדם מדי של הבעיטה. נתניה ניצלה משוויון דרמטי ועלתה לשלב הבא עם 0–1 בסיום.
בסיבוב ח' פגשה נתניה את מחזיקת הגביע, הפועל רמת גן, יריבתה בליגה הלאומית. במשחק, אותו אירחה רמת גן באצטדיון וינטר, עלתה נתניה ליתרון בדקה ה-25 משער של אקסברד. בדקה ה-42 הצליחה המארחת לאזן משער עצמי של רן רול. בדקה ה-87 נשארה רמת גן בעשרה שחקנים לאחר כרטיס אדום לעומר חזום. המשחק הלך להכרעה בהארכה, שם חזרה נתניה להוביל בדקה ה-104, לאחר שער של ירין חסן. בדקה ה-110 הכשיל איסומאילה לינגאנה ברחבה את לארי קאיודה וספג כרטיס אדום שהשאיר את קבוצתו בתשעה שחקנים. ערן לוי דייק מהנקודה הלבנה וקבע את תוצאת המשחק, 3-1 לנתניה בסיום.
בשמינית הגמר אירחה נתניה יריבה נוספת מהלאומית, הפועל נצרת עילית. המשחק הוכרע משער בודד בדקה ה-22, לאחר שערן לוי בישל לעידן שריקי את השער שקבע 0–1 לנתניה בסיום, בדרך לרבע הגמר.
בשלב רבע הגמר פגשה נתניה, מוליכת הליגה הלאומית, את הפועל ניר רמת השרון, נועלת טבלת ליגת העל, באצטדיון בנתניה. בדקה ה-15 זכתה נתניה בפנדל לאחר עבירה של איתמר ניצן על רן רול. ערן לוי דייק וקבע 0–1 לנתניה. שתי דקות להפסקה הכפילה נתניה את התוצאה לאחר שרן רול כבש מקרוב לאחר הדיפה לא טובה של ניצן, ובקה ה-56 קבע ירין חסן את תוצאת המשחק, לאחר שנגח מקרוב כדור קרן של ערן לוי וקבע 0–3. בדקה האחרונה הכשיר טוברנו פינאס את אמיר האדז'יץ' ברחבה והורחק בכרטיס אדום. האדז'יץ' עצמו בעט את הפנדל לזכות רמת השרון, אך אוהד לויטה הדף ושמר על התוצאה. עם 0–3 בסיום, עלתה נתניה לחצי הגמר.
בחצי הגמר באצטדיון רמת גן שוב פגשה נתניה את נועלת הטבלה בליגת העל, כאשר הפעם הייתה זו מכבי פתח תקווה. לאחר מחצית ראשונה מאופסת עלתה נתניה ליתרון בדקה ה-49, משער של עידן שריקי, שכבש מקרוב מול רשת חשופה. בדקה ה-89 יצאה נתניה להתקפה מתפרצת, בסיומה בישל ערן לוי לקאיודה את השער השני, 2-0 לנתניה. דקה בתוך תוספת הזמן זכתה פתח תקווה בפנדל לאחר נגיעת יד של פינאס ברחבה. דיא סבע צימק מהנקודה הלבנה, ובסיום 1–2 למכבי נתניה, שחוזרת אחרי 36 שנים לגמר גביע המדינה.
מחצית ראשונה
שנה אחרי שהפסידה בגמר הגביע הראשון בתולדותיה, חזרה קריית שמונה למעמד הגמר, וזאת לאחר שהדיחה לאורך המפעל יריבות מליגת העל בלבד. הפעם, מול נציגת הליגה הלאומית, עלה המאמן ברק בכר עם ההרכב החזק שלו, שכלל בין היתר את שני מחזיקי הגביע מהעונה החולפת עם הפועל רמת גן, וובה בראון ודויד מנגה, וכן את הקפטן שיר צדק, רועי קהת ואחמד עאבד. מנגד, חניכיו של יוסי מזרחי רצו להשלים הישג חסר תקדים בכדורגל הישראלי, אליפות הליגה הלאומית וזכייה בגביע המדינה באותה העונה, ולצורך המשימה עלו בהרכב שכלל בין היתר את הקפטן ערן לוי, עומר פרץ, עידן שריקי ולארי קאיודה. היה זה משחק הגמר האחרון עד כה שהתקיים באצטדיון רמת גן, אליו הגיעו קרוב ל-30 אלף צופים, רובם אוהדי מכבי נתניה.
ההזדמנות הראשונה במשחק הגיעה בדקה התשיעית, כאשר רועי קהת בעט ממרחק, אך אוהד לויטה הדף. בדקה ה-22 הגיעה נתניה להזדמנות הממשית הראשונה שלה, לאחר כדור חופשי של ערן לוי כ-18 מטרים אלכסונית מימין. הכדור המסובב של לוי נקלט היטב אצל גיא חיימוב.
בדקה ה-43 הצליחה מכבי נתניה ליצור תנאים טובים להבקעת שער. שריקי מסר לקאיודה על סף הרחבה, האחרון זיהה את חיימוב מחוץ לשערו והקשית מעליו, אך הכדור החמיץ במעט את המסגרת. בתוך תוספת הזמן של המחצית הגיעה קריית שמונה למצב נוח, לאחר כדור נייח של מנגה שמצא את הראש של מינדאוגאס פאנקה, שניצל יציאה לא טובה של לויטה אך החמיץ את המסגרת.
המחצית הראשונה הגיעה לסיומה בתוצאה שוויון 0-0.
מחצית שנייה והארכה
המחצית השנייה נפתחה בחילוף מצדו של ברק בכר, שהעלה את ויאם עמאשה על חשבונו של אדריאן רוצ'ט. בדקה ה-56 עמאשה קיבל כדור בתוך הרחבה ובעט למסגרת של לויטה, שהצליח להדוף.
שתי הקבוצות התקשו להגיע למצבים ולא הצליחו לסכן את השערים. בדקה השמונים ניסתה נתניה בכדור קרן שמצא את הראש של עומר צלישר, שנגח למרכז השער הישר לידיו של חיימוב. עד לסיום המשחק לא נרשמו מצבים ממשיים, ולאחר שוויון 0-0 בתום תשעים דקות, עבר המשחק להכרעה בהארכה.
בדקה ה-97, שבע דקות בתוך ההארכה, נכבש השער היחיד במשחק. רועי קהת מסר לאחמד עאבד על סף הרחבה מצד שמאל. החלוץ, שהיה עם גבו לשער, הסתובב ובעט כדור נמוך ומדויק לפינה הרחוקה של לויטה. השוער לא הצליח להגיע, הכדור מצא את הרשת וקריית שמונה עלתה ליתרון 0–1.
בדקה ה-106 רשמה קריית שמונה החמצה גדולה. אופיר מזרחי המחליף פרץ בימין ומסר למרכז הרחבה, עמאשה ניסה משישה מטרים בנגיעה אך לויטה הדף, הכדור הגיע לאחמד עאבד שמול שער ריק בעט בנגיעה החוצה.
בסיום, 1-0 לקריית שמונה, שזוכה בגביע הראשון בתולדותיה.
דאלר קוזיאייב
דאלר אדיאמוביץ' קוזיאייב (ברוסית: Далер Адьямович Кузяев; נולד ב-15 בינואר 1993, נברז'ניה צ'לני, טטרסטן, רוסיה) הוא כדורגלן רוסי ממוצא טטארי, קשר לה האבר ונבחרת רוסיה.
משפחתו
דאלר נולד לאב ממוצא טג'יקי בשם אדיאם קוזיאייב, ששיחק בשורות נבחרת טג'יקיסטן.
אחיו הבכור רוסלן (נולד ב-1987) הוא כדורגלן שהחל לשחק כדורגל באורנבורג, כשאביו אדיאם קוזיאייב היה מאמן קבוצת "גזוביק" המקומית.
קריירת מועדונים
דאלר התחיל את קריירת הכדורגל באקדמיה לנוער של זניט סנקט פטרבורג, בשנת 2012 שיחק עבור נבחרת הנוער.
בשנת 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בכדורגל מקצועני בהרכב קרליה פטרוזבודסק, אשר באותו הזמן הודרכה על ידי אחיו הבכור. בסוף העונה המועדון התפרק והוא עבר לשחק בקבוצת נפטכימיק ניז'נקאמסק מליגת הכדורגל הלאומית.
בחורף 2014 חתם על חוזה עם מועדון "טרק גרוזני" מליגת העל הרוסית בכדורגל ועשה את הופעת הבכורה שלו במחזור האחרון של עונת 2013/14 במשחק נגד רובין קאזאן, כשנכנס כמחליף בדקה ה-80 לפקונדו פיריס.
בקיץ 2017 חזר לקבוצת הכדורגל זניט, הפעם בקבוצה הבוגרת. הוא חתם על חוזה לשלוש שנים ועד מהרה התברג כשחקן מרכזי בקישור הקבוצה. את הופעת הבכורה שלו ערך במשחק הראשון האליפות הרוסית נגד סק"א חברובסק ב¯17 ביולי ושבע דקות מאוחר יותר הבקיע את השער הראשון שלו, הן בקבוצה והן במסגרת הליגה הבכירה. בקיץ 2019 נפצע והושבת ממשחק לזמן ממושך. הוא חזר לשחק באוגוסט 2019. באוגוסט 2020 פג תוקף החוזה שלו מול זניט והוא הפך לשחקן חופשי לאחר שבקבוצה לא חידשו מולו את החוזה.
באוקטובר 2020, לאחר שלא הצליח למצוא קבוצה, חזר לזניט לחוזה מחודש עד סוף עונת 2022/2023. את הופעת הבכורה בעונה החדשה ערך במחזור 11 מול סוצ'י. עם חזרתו לקבוצה חזר לצבור דקות משחק וכושר טוב וב-29 בספטמבר 2021 הבקיע במדי זניט בליגת האלופות בניצחון 0–4 על מאלמו.
בקיץ 2023 חתם בלה האבר מליגת העל הצרפתית בכדורגל.
קריירה בנבחרת
בשנת 2012 שיחק בשורות נבחרת הנוער של רוסיה אך לא התבלט. בספטמבר 2017 זומן לסגל הנבחרת הבוגרת ושיחק בשורותיה משחק אחד. באוגוסט 2020 זומן לסגן הנבחרת לקראת ליגת האומות 2020/2021. ב-8 באוקטובר 2021 עלה לראשונה עם סרט הקפטן במשחק מול.
השביתה הכללית בבריזבן ב-1912
בשביתה הכללית בבריזבן ב-1912 השתתפו עשרות אלפי עובדים, היא נמשכה חמישה שבועות, המשטרה ניסתה לדכא אותה באכזריות, והיו לה תוצאות חשובות, גם בתחום העבודה וגם בתחום הפוליטיקה.
הגורמים לשביתה
בריזבן נמצאת בקצה המזרחי של אוסטרליה. בשנת 1910 הוקם האיגוד המקצועי של עובדי החשמליות, וב-18 בינואר 1912 החליטו המעסיקים שאסור לעובדים לענוד את סמל האיגוד המקצועי. העובדים החלו לשבות וערכו הפגנה בהשתתפות של 10,000 תושבים. המעסיקים היו בבעלות אנגלית, והמנכ"ל היה אמריקאי. הוא סירב לשאת ולתת עם איגוד הוועדים של קווינסלנד QCU, ולכן הוקם ארגון שכלל 43 איגודים מקצועיים, שהכריזו על שביתה כללית החל מה-30 בינואר.
מהלך השביתה
השביתה הייתה מאורגנת היטב. 500 פעילים דאגו לסדר ולעזרה ראשונה. כל יום היו הפגנות וצעדות. הממשלה הגיבה רק כשהשביתה התרחבה ושיתקה את תנועת הרכבות. הם תקפו את המפגינים בכוח ב-2 בפברואר, מה שכונה מאוחר יותר "יום שישי השחור". ראש ממשלת קווינסלנד היה שמרן ופנה לממשלה המרכזית להתערב בכוחות צבא. אך ראש הממשלה המרכזית היה אנדרו פישר, איש מפלגת הלייבור האוסטרלית, פועל לשעבר במכרות של קווינסלנד, והוא סירב להפסיק את השביתה בכוח. גם השובתים פנו לפישר וביקשו עזרה צבאית, אך הוא החליט לתמוך בהם כספית.
דנהם שקל להפעיל אוניית מלחמה גרמנית נגד השובתים. בית המשפט דן בבקשת הממשלה להעניש את השובתים, אך בית המשפט זיכה את השובתים, והיא הופסקה כעבור חמישה שבועות ב-6 במרץ.
תוצאות השביתה
השביתה חיזקה מאוד את הסולידריות ואת ההזדהות הפנימית של תנועת הפועלים של קווינסלנד. שלוש שנים אחרי השביתה נבחרה מפלגת הלייבור האוסטרלית בפעם הראשונה בקווינסלנד לראשות הממשלה האזורית. פעילי השביתה פוטרו מעבודתם, אך כשהולאמו החשמליות של קווינסלנד, בשנת 1922, הוחזרו פעילי השביתה המפוטרים לעבודה.
אצנית
אצנית (שם מדעי: Paratrechina) היא סוג של נמלה. הסוג מכיל מעל 150 מינים, הנפוצים בכל רחבי העולם – בכל היבשות מלבד אנטארקטיקה.
שמו של הסוג (כמו גם השם האנגלי – נמלה משוגעת) נובע מתנועתה התזזיתית והמהירה של האצנית ממקום למקום, לעיתים ללא סיבה נראית לעין.
מינים
המינים השונים של סוג האצנית כולם קטנים יחסית, ולכולן משותפת ההליכה המהירה והתזזיתית. בין המינים ניתן למנות:
אצנית ארוכת מחוש
האצנית ארוכת המחוש (שם מדעי: Paratrechina longicornis) הוא המין הנפוץ והמפורסם ביותר של האצנית. המין נפוץ ברחבי העולם, כי אנשים מפיצים אותו בטעות ללא ידיעתם. הוא נפוץ כמזיק בבתים של אנשים.
האצנית ארוכת המחוש מתרבה בצורה מיוחדת – במקום שהוולד יצא כשילוב של אביו ואימו, מולידה המלכה נקבות שהן שיבוטים של עצמה, וזכרים שהם שיבוטים של הזכר שאיתו היא הזדווגה. תופעה זו, המכונה "שיבוט כפול", מאפשרת של האצנית ארוכת המחוש, והקלה על התפשטותה.
אורכה של האצנית ארוכת המחוש הוא עד שלושה מילימטרים, וצבעה שחור. רגליה ומחושיה ארוכים יחסית לגופה (ראו בתמונה). בישראל היא נפוצה במישור החוף ובדרום הארץ.
אצנית צהובה
האצנית הצהובה (שם מדעי: paratrechina jaegerskjoeldi) נפוצה בכל ישראל, ובארצות רבות נוספות. אורך גופה הוא כ-2.5 מילימטר. ראשה ובטנה חומים, וחזה ורגליה צהובות. היא פעילה בעונות החמות של השנה. בתור מזיקה במשכנות האדם היא חיה מתחת למרצפות, לרוב במטבח ובחדר האמבטיה, שם היא ניזונה מזחלים של יתושעשיים.
אסכולת סלרנו
אסכולת הרפואה בסלרנו (בלטינית: Schola Medica Salernitana, באיטלקית: Scuola Medica Salernitana) היה בית ספר לרפואה בימי הביניים, הראשון והחשוב מסוגו בתקופתו באירופה. הוא פעל בעיר האיטלקית הדרומית סלרנו שעל חוף הים הטירני בחבל קמפניה. הוא נוסד במאה התשיעית ופרח במיוחד במאה העשירית ועד המאה השלוש עשרה, אז הפך למקור החשוב ביותר למידע רפואי במערב אירופה. לפי האגדה מייסדי בית הספר היו ארבעה רופאים ממוצאים שונים: אלינוס (אלישע) היהודי, אדלה המוסלמי, פונטוס היווני וסלרנוס הלטיני (איטלקי). אגדה זו משקפת את רוח השפעת הגומלין בין הרפואה היוונית-רומית העתיקה לרפואה המוסלמית והיהודית.
תחילה הייתה אסכולת סלרנו ממשיכת דרכה של הרפואה העתיקה הקלאסית מיסודו של גלנוס. ספרי הרפואה הערביים, תרגומים מטקסטים יווניים או שנכתבו במקור בערבית, נאספו בספריית מונטקאסינו, שבה תורגמו ללטינית. פרט לתורת גלנוס, הם העבירו לאיטליה גם את תורתם של היפוקרטס ודיוסקורידס ותרומות ממורשת ניסיון הרופאים הערבים. הודות לכך לרופאי סלרנו, גברים ונשים, לא היו מתחרים באגן הים התיכון המערבי בשלב מסוים של ימי הביניים. במאה האחת עשרה הצטיינו בבית הספר רופאים כמו פטרוצ'לוס (Petrocellus) שכתב את ספר "הפרקטיקה" (Practica) וגריופונטוס (Gariopontus) שכתב את הספר "פסיונריוס" (Passionarius). אלו הספרים הוותיקים מיסודה של אסכולת סלרנו שנשמרו והמשקפים את מורשתו של גלנוס.
הקשר חברתי ופוליטי
העיר סלרנו הוקמה כמושבה רומית במאה השנייה לפני הספירה. כעדות המשורר הרומי הורטיוס באיגרת ה-15, היא נודעה עוד בימי קדם באקלים הנוח להתאוששות ממחלות, אולם נותרה לא חשובה במיוחד מבחינה פוליטית או כלכלית עד לתקופה העתיקה המאוחרת. הלומברדים היו אלו שהעניקו מעמד אמיתי של עיר, מן הנמל ועד לגבעה השולטת מעליה. הם הפכו אותה לבירת נסיכות סלרנו. בשלהי המאה השמינית הייתה סלרנו עיר משגשגת שהטביעה על המטבעות שלה את הכתובת "opulentia salerno" (השפע של סלרנו). היא הייתה למרכז לייצור חקלאי ולמסחר בים התיכון שדרכו יוצאו דגן, עץ ופשתה אל העולם המוסלמי תמורת תבלינים, בשמים ומשי, במיוחד מאמירות סיציליה. במאה האחת עשרה היו בעיר כשני-תריסר כנסיות ותשעה מנזרים, מתוכם שלושה של נשים, פרט לקתדרלה המפורסמת. העיר קיבלה מים דרך שלוש אמות מים והיו בה מזרקות, מרחצאות ציבוריות ופרטיות. היא הפיקה יחסית הרבה דגנים, פירות ואגוזים ונחשבה לאחת הערים הבריאות ביותר באיטליה. ב-1076 נכבשה סלרנו על ידי הנורמנים שכבשו אחר כך גם את סיציליה מידי המוסלמים והקימו בה את ממלכת סיציליה. בשנת 1130 איבדה סלרנו את מעמד הבירה שלה לטובת פלרמו שבסיציליה. עם זאת היא נשארה עיר חשובה, עם ארכיבישופות משלה ובית הספר המפורסם לרפואה שלה. דרום איטליה התאפיינה באותה תקופה בבליל אתני שבו הרוב היו לומברדים שחיו לפי המסורות גרמאניות שלהם וקבוצות אתניות נוספות:הכובשים הנורמנים, היוונים שהושפעו על ידי התרבות הביזנטית ויהודים. בעיר חיו גם עבדים מוסלמים ועברו בה נוסעים וסוחרים מוסלמים. לא היה זה דו-קיום אידילי: היהודים והמוסלמים היו כפופים לנוצרים, הלומברדים והיוונים היו כפופים לנורמנדים. עם זאת האנטגוניזמים השונים לא מנעו חילופי מסחר ותרבות, שהעניקו לרפואה בסלרנו את האופי הייחודי באירופה של אותם הימים.
ההתחלות
לפי האגדה הוקם בית הספר לרפואה על ידי ארבעה מלומדים: היהודי הלינוס או אלינוס, היווני פונטוס, הערבי אדלה והרומי סלרנוס, שכל אחד מהם לימד בשפתו שלו. אגדה זו משקפת אמת סמלית:החל מן המאה העשירית בלטה סלרנו כצומת פוליטית, מסחרית ותרבותית, שנהנתה מהשפעות מאזורי אגם הים התיכון (העולם הביזנטי, הקהילות היהודיות, העולם הערבי-מוסלמי) ומצפון-אירופה (באמצעות הלומברדים, ואחר כך הנורמנים). קיימים מעט מאוד עדויות על נסיבות כינונו של בית הספר. לפי פ. טייל נשארה סלרנו שריד של רפואה עתיקה דתית וחילונית ששמה הלך לפניה עד לגאליה הפרנקית. הכרוניקה של רישה מריימס מספרת על נוכחות של רופא מסלרנו בחצר מלך הפרנקים, לואי הרביעי. לפי מכתבי סילבסטר השני (גרברט), נסע הארכיבישוף אדלברון מריימס, בשנת 969 לסלרנו כדי לקבל טיפול. סלרנו ניצלה את קרבתה למנזר מונטה קסינו (הנמצא כמאה קילומטר ממנה), שבה הקים בנדיקטוס הקדוש מנורסיה, מנזר מצויד בבית מחסה ובספרייה עשירה בטקסטים רפואיים עתיקים. נמצאו בספרייה זו טקסטים או קטעים המיוחסים להיפוקרטס, לגלנוס, לקאיליוס אורליאנוס.
התקופה הקלאסית
השפעת אסכולת סלרנו הגיעה לשיאה במאות ה-11 עד ה-13. תקופה זו כללה את העשורים האחרונים של השליטה הלונגוברדית ועד לנפילת בית הוהנשטאופן. קונסטנטינוס אפריקנוס הביא מהמזרח ספרים שאותם תאגם ללטינית בעזרת בקיאותו בערבית, ערבית, סורית ופרסית. מיוזמת אלפאנוס, ארכיבישוף סלרנו, שקיבל את פניו של קונסטנטינוס אפריקנוס, קיבלה סלרנו את התואר "עירו של היפוקרטס" ('Hippocratica Civitas או Hippocratica Urbs''). מבקרים מכם העולם המוכר נהרו אל אסכולת סלרנו, מחולים שקיוו לריפוי ועד תלמידים שביקשו ללמוד את סודות הרפואה. פרסומה של אסכולת סלרנו חצה גבולות, כפי שמעידה נוכחותם של כתבי יד מסלרנו בספריות של ארצות אירופיות רבות, וכך עדויות היסטוריות: הפואמה Regimen sanitatis salernitanum שיוחסה לג'ובאני ממילנו זכתה להיות מוכרת כקשורה לאסכולת סלרנו כערבות ליוקרתה ולערכה השימושי.
הדעיכה
החל מהמאה ה-13 לא קמו מאסכולה זו מורים בעלי שם. בוגרי סלרנו הפיחו בתורם רוח מחדשת באסכולות לרפואה ברחבי אירופה, שהפכו לאוניברסיטאות ראשונות לרפואה: בולוניה (1180), פריז (1200), מונפלייה (1220), פדובה (1222). באיטליה האפילו אוניברסיטאות פדובה ובולוניה לאט-לאט על אסכולת סלרנו, אבל עדיין יוקרתה ההיסטורית נשמרה עד למאה ה-18, אף על פי שההיסטוריונים סברו כי קיומה הפך לבעייתי כבר במאה ה-16. סגירתה על ידי ז'ואקים מירא אותתה הכרה במציאות כבר קיימת.
בשנת 1968 הוקמה אוניברסיטת סלרנו מחדש בגרסה מודרנית.
מורי סלרנו וספריהם
הידועים במורי סלרנו היו: (חקר התרופות לפי פעולתם) אחרות היו:אבלה, רבקה דה גוארנה,, קלנדה. הן היו מייסדות או בנות של שושלות רופאים מקומיות גמו פלטיאריוס, קופון, פראריוס, גוארנה.
קונסטנטינוס אפריקנוס
קונסטנטינוס אפריקנוס תרם רבות לפרסומה של אסכולת סלרנו. במוצאו היה בקירואן והוא הגיע לסלרנו בערך בשנת 1077 יחד עם ספרייתו, וזכה לקבלת פנים מצד הארכיסישוף אלפאנוס. בסביבות 1080 הוא פרש למנזר במונטקאסינו, שם שקד על תרגומים רבים של ספרי רפואה. הוא נפטר ב-1087 או לפני 1098. עם תרגומיו החשובים ביותר נמנים: כמה מהטקסטים הנ"ל יחד עם עוד ספרים קלאסיים, קובצו לתוך "ארטיצ'לה" Articella, מעין אנתולוגיה של ספרי רפואה ששימשו כספר לימוד יסודי בהוראת הרפואה באירופה עד למאה ה-16.
Regimen Sanitatis Salernitanum - חוקת הבריאות של סלרנו
חוקת הבריאות של סלרנו או "רגימן סניטאטס סלרניטאנום", שנודע גם כ"Flos medicinae" (פרח הרפואה), או Schola Salernitana "אסכולת סלרנו" או Regimen virile, היה הספר המפורסם ביותר של רופאי סלרנו, במאות ה-11–12, שנוסח ואחר כך הוגדל עד למאה ה-18. הוא יוחס לג'ובאני איש מילנו, דמות בדיונית, ייתכן שם קיבוצי ונועד לחינוך הרפואי וללמידה בעל-פה. ה"חוקה" כתובה כפואמה בהקסמטרים לטיניים, בגרסתה הידועה הראשונה ב-362 פסוקים, בגרסתה הקצרה 269 פסוקים ובגרסה הארוכה ביותר - 3520 פסוקים, שהועשרה במשך מאות השנים. הספר הוא מעין סינופסיס לרופא של ימי הביניים, ושל אחרי הרנסאנס ושימש כדגם לספרות עממית ענפה בנושאי בריאות, ששמה דגש בעיקר על החיים הבריאים ועל המלצות דיאטה לפי כל עונה.
ידועים כמאה כתבי-יד ומעל 300 מהדורות מודפסות של הספר בשפות אירופיות רבות. המהדורה המודפסת הראשונה הופיעה בעיר פיזה בשנת 1484. לצרפתית תורגם על ידי שארל מו דה סן מארק ב-1880. להלן כמה ציטוטים:
בתחום הרפואה המשכילה
האסכולה שמרה את המסורת התרבותית של רופאי יוון העתיקה ורומא העתיקה ומיזגה אותה בצורה הרמונית עם תרבויות המזרח - הביזנטית והמוסלמית. מורי סלרנו מיקמו את הרפואה מחדש למסגרת מכלול הידע האנושי עד למאה ה-11, הרפואה לא נחשבה חלק מ"האמנויות הליברליות" שהיו הדקדוק, הרטוריקה, האריתמטיקה, הגאומטריה האסטרונומיה והמוזיקה. נחשבה לאמנות מכנית, ללא יומרות הגותיות. כאמנות מכנית התמקמה בשורה אחת עם החקלאות או הטבחות (כך, למשל - רפואת המנזרים, הגן הרפואיף מתכוני צמחים)
בנוסף לרפואה למדו התלמידים לרפואה גם קורסים לפילוסופיה ולמשפטים. לפרקטיקות הרפואיות והמשפטיות היו היבטים משותפים: יישום עקרונות כלליים בהקשרים פרטיים. הומלצו שיטות הוראה חדשות שבישרו את אלה ששימשו את האוניברסיטאות האירופיות מימי הביניים: Lectio (שיעור, ביאור ופירוש של טקסטים), quæstio (העלאת סוגיה קשה), disputatio (פתרון הטענות הסותרות). בהפיכתה ל"אוניברסיטאית" הייתה הרפואה במאה ה-11 למקצוע דגל. כי הייתה הראשונה באירופה המגשימה סינתזה מיוחדת - גם בזמן (עד לידע מיוון העתיקה) וגם במרחב (עד לידע מאסיה המרכזית המוסלמית)
בתחום הרפואה העממית
"חוקת הבריאות" של אסכולת סלרנו הייתה מוצא למספר עצום של ספרים על שמירת הבריאות, שבהם מצאים משהו מן העצות הבריאותיות והתברואתיות הנפוצות גם כיום בתקשורת הלא מקצועית. לפי פרנסואה לברן היה קשה להבחין בידע העממי בתחום הבריאות בין מה שנבע משיוערי הרפואה המלומדת הישנה לבין הידע והפרקטיקות הרפואיים בחברות הטרום נוצריות והלא נוצריות מתחילת האלף הראשון לספירה. אחרי המצאת הדפוס נפוצו "לוחת שנה לרועי צאן" שנתנו עצות לחיים ארוכים, בריאים ומאושרים. החל מן המאה ה-17 שליחים היח מחלקים בצרפת חוברות זולות שכותרתם "הרוקח" (l'Apothicaire), "הרופא הנדיב" (le Médecin charitable) או "הרופא" (Le médecin) או "הכירורג של העניים" (Le chirurgien des pauvres) שהעניקו עצות לשמירת הבריאות, לטיפול עצמי ובבני המשפחה, ללא הוצאות רבות, גם במה שקוראים בימינו "מתכוני סבתא" ניתן למצוא לפעמים הדים רחוקים של אסכולת סלרנו.
קישורים חיצוניים
Arbre d'or, Cortaillod, Suisse 2003
Where Were You in the Morning?
(בעברית: איפה היית בבוקר?) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הקנדי שון מנדס, מתוך אלבומו השלישי, Shawn Mendes. השיר יצא לאור ב-18 במאי 2018, כסינגל הרביעי מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום התשיעי במצעד שבהונגריה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי שון מנדס, טדי גייגר, ג'ף וורברטון וסקוט האריס והופק על ידי מנדס וגייגר. בין היתר, הרמיקס הרשמי שיצא עבור השיר, הועלה לערוץ היוטיוב של שון מנדס ב-20 בדצמבר 2018, והצליח לצבור למעלה ממיליון צפיות.
בסמוך לצאתו על השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
מחזאי
מחזאי, הנקרא גם דרמטורג, הוא אדם העוסק בכתיבת מחזה. יצירותיו מיועדות בדרך כלל להצגה בפני קהל בידי שחקנים. לעיתים מחזות נוצרים כיצירות ספרותיות, הנעזרת בקונוונציות הדרמטיות אך אינן מכוונות להצגה פומבית. בתיאטרון הפוסטמודרני, תפקיד המחזאות לעיתים הוא חיבור הקטעים הנבנים לכדי עלילה ורצף אומנותי שלם, לרוב במקרים שבהם ההצגה לא מועלית על-פי מחזה כתוב.
המחזאים המודרניים אינם זוכים בדרך כלל לתהילה או להכרה בחשיבות התרבותית של יצירתם בדומה לעבר, מכיוון שהתיאטרון אינו עוד המקום היחיד שניתן לראות בו דרמות רציניות או קומדיות מבדרות, והמחזאי המבקש לו קהל נאלץ להתחרות במדיומים מודרניים יותר כקולנוע וטלוויזיה.
מבין המחזאים הבולטים שהשפיעו על עיצוב תרבות המערב, ניתן למנות את: ויליאם שייקספיר, מולייר, לואיג'י פיראנדלו, ברטולט ברכט, אנטון צ'כוב, יוהאן אוגוסט סטרינדברג, הנריק איבסן, ארתור מילר, יוג'ין אוניל, טנסי ויליאמס, אדוארד אלבי, ניל סיימון, הרולד פינטר, סמואל בקט, אז'ן יונסקו ופרידריך דירנמאט.
המחזאי הראשון שיצירתו נדפסה בשפה העברית הוא יהודה סומו, שמחזהו, "צחות בדיחותא דקידושין", נדפס במאה ה-16.
יוחאי מטוס
יוחאי מטוס (נולד ב-28 בנובמבר 1977), הוא אמן רב תחומי ישראלי. מטוס החל את דרכו כאמן רחוב בעבודותיו עוסק במרחב ציבורי, מגדר ואור. בשנים האחרונות, בשיתוף עם האמן הבינתחומי חיים ויטלי כהן, ייסד מטוס את ליין המסיבות התל אביבי Kok Schok, שהפך לזירת אמנות, אופנה ופרפורמנס אלטרנטיבית עולה בחיי הלילה של תל אביב. בשנת 2018, מטוס ביקש לבצע עזיבה סופית מזירת האמנות העכשווית וממעמדו כאמן פעיל על ידי הכרזתו כ״אמן לשעבר״.
ביוגרפיה
מטוס סיים בשנת 2004 את לימודיו במחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל. את תחילת דרכו כאמן מטוס עשה כאמן רחוב, לאחר מכן עבר להציג בגלריות פרטיות ובמוסדות ציבוריים בארץ וברחבי הארץ והעולם.
פעילותו האמנותית
עבודותיו של יוחאי מטוס עוסקות בייצוג עצמי במדיום של צילום, פיסול ווידאו ומייצרים עומס של דימויים מהשפה הקווירית המורכבת מחומריות זולה ומתכלה דוגמת נאונים נצנצים ואריחי קרמיקה. הצבעוניות הקאמפית במופגן, הופכת את האסתטיקה הקווירית הצוהלת למפגן אנדרלמוסי הגובל בביזאר ומתרגמת לזהות גברית אחרת במרחב. התוצר הסופי מגולם בזוהָר תלוש ומרופט, המייצג את היפוכו הקוטבי של עיקרון הצבירה הבורגני. בפרויקט שלטי הרחוב התערב מטוס יחד עם מיכל צדרבאום. באתרים שונים במרחב הציבורי, וזאת באמצעות לבבות מפוקסלים שקישטו פינות רבות בעיר. העבודה "לב שבור" (2007), היא אחת מן ההתערבויות הפיראטית הבולטות שנוצרו בסדרה זו. העבודה מתעדת הרס של לב גדול שנבנה מאריחי קרמיקה אדומים בשדרות רוטשילד בתל אביב ואף הפך לנקודת ציון בעיר. כפי שתיאר זאת מטוס בריאיון לדנה גילרמן בעיתון הארץ "ברחוב יש הרבה אנשים שאוהבים אמנות ולא יודעים את זה אפילו. חלקם פוחדים להיכנס לגלריות, אבל ברחוב הפחד הזה לא קיים"
עבודות רחוב
מטוס יצר שלטי רחוב קומיים, הדביק לב גדול מקרמיקה על המדרכה בשדרות רוטשילד ועל מדרגות בניין העירייה בכיכר רבין, וצייר ציורי רחוב שונים שחלקם עוד קיימים וחלקם דהו או נמחקו. בהתייחסות לעבודות הרחוב אמר שהוא שואף לגרום לצופה לחייך. "מה שתיארתי כחיוך של הצופה נולד בתקופה שגרנו בירושלים ולא ממש הסתדרנו עם העיר. חשבנו שאם ניתן לעיר מתנה אולי נסתדר יותר טוב".
בראש ערוף - תערוכת יחיד
תערוכת יחיד (גלריה דולינגר, אוצרת דליה מרקוביץ', 2008) התערוכה עוסקת בציר המתח גברי-נשי. דימויי גבריות ונטייה מינית מנקודת מבט ביוגרפית. העבודות מתכתבות עם ייצוגים של אסתטיקה קווירית, טראש פופי ואמנות רחוב. פניו של האחר – פניה של האחרוּת – מתפקדים כאתר אותנטי, ייחודי, שהוא "מעבר לכול תיאור". הכוח הייצוגי הטמון בהם, מעניק חרך הצצה ייחודי אל נבכי "האני האותנטי", אך בה בעת הוא מרמז, כפי שעולה משם התערוכה, כי האותנטי מתקשה להתאקלם במערך הייצוגים הנורמטיבי. הפורטרטים נרקחו ברובם משברי איברים, קולאז'ים סוריאליסטיים, ציפוי לכה ונצנצים כחולים. לצד עבודות הדיוקן, ניצב נוף מפוברק המשמש כתפאורה של האירוע כולו. הנוף מורכב משני דולפינים מלאכותיים, ושקיעה בצבעי פסטל. הדולפינים שפוסלו מפורצלן, מזנקים אל ריק פרודי, כשהם נוטפים שכבה בוהקת של נצנצנים שהתקרשו. השפיכה הנוצצת, הכחולה, העצלה, של החומר המתכלה והזול, מעצימה את המתיקות הסכרינית המיוחסת לחיית המחמד הימית. כזהו גם הפוסטר הישן, המשחזר דימויים חבוטים של גלים מלטפים ושקיעה רומנטית. התמונה הכוללת מוסרת לצופה את "גן העדן האבוד", המתענג באירוניה גלויה על הבדיה האסתטית המפורשת שהוא חושף לראווה.
השכלה
2001-2004 תואר ראשון בתקשורת חזותית, בצלאל - אקדמיה לאמנות ועיצוב
וונג פיי הונג
וונג פיי הונג (באנגלית: Wong Fei Hong, סינית מסורתית: 黃飛鴻; סינית פשוטה: 黄飞鸿; פין-יין: "הואנג פיי הונג", אותיות רומניות של ייל: Wòhng Fēihùhng; 9 ביולי 1847 - 25 במרץ 1924) היה אמן לחימה סיני, הילר ומהפכן שהפך להיות גיבור סיני מיתולוגי ונושאם של סדרות טלוויזיה וסרטים רבים.