cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תרבות הצריכה
הגדרת תרבות הצריכה
לפי הגדרות אחרות, תרבות הצריכה היא מונח כולל הרבה יותר מכך והוא שם נרדף לתרבות התאגידים או לתרבות הקפיטליסטית. על פי תפיסה זו, הקפיטליזם, לפני היותו מערכת כלכלית-חברתית, הוא קודם כל מערכת תרבותית. לפי הגדרות אלו תרבות הצריכה מקדמת את הלגיטימיות של רווח אישי על פני טובת הקולקטיב. תרבות שכזו מכפיפה את הטבע לשירותו של האדם, ובתוך כך פוגמת באיזון שבטבע ופוגעת באקולוגיה. זו תרבות קפיטליסטית המעודדת אופטימיזם טכנולוגי, צמיחה כלכלית וקידמה על חשבון המשאבים המוגבלים של הסביבה.
תרבות הצריכה מואשמת רבות כמי שהפכה את היחסים בין האנשים ליחסי מסחר בין קונה למוכר, תרבות המקדמת ניכור תחת מסווה של הנאה ושחרור הנכרכים בתדמית של המוצר, אך בפועל עלולים לגרום לראיית עולם צרה השופטת את האדם לפי דימויים תקשורתיים אליהם הוא צריך להתאים.
לדברי חלק מהמבקרים, תרבות הצריכה היא שלב חדש בהתפשטות השפעתם של התאגידים או הקפיטליזם. בנוסף להתפשטות הגאוגרפית (התפשטות רוחבית), לוקחים התאגידים חלק גדול יותר בחיי היום יום של הפרט (התפשטות לעומק). הביקורת נוגעת הן לצורה שבה מקודמת תרבות הצריכה והן בתוצאות שלה. הערכים של תרבות הצריכה, נטען, מקודמים ומוחדרים בכל זירה שבה האדם יכול להימצא (כמו בשירותים, ברחוב, במטבח, בעת צפייה בסרט, או בכל פעולה או מקום שהוא), ללא שהאדם יכול לבחור שלא להחשף למסרים אלו. החשש של מומחי שיווק מחשיפת יתר של מותג כיוון שהוא מוחדר בכל מקום אפשרי, מאששת לכאורה את הטענה בדבר הגדלת כוחם של המפרסמים להגיע אל האזרח בכל מקום וזמן. כמו כן הצריכה הגוברת יוצרת תלות הולכת וגדלה של הפרט בתאגידים - התאגידים הם אלה שיוצרים את מתחם הפעילויות שהפרט יכול לבצע וכל פעולה נעשית דרכם, כל מה שצריך - קונים.
חשיבות הפרסום בתרבות הצריכה
רוב מבקרי תרבות הצריכה המודרניים רואים בשיווק על ידי פרסום בכלי התקשורת ההמוניים את המקור להתפשטותה של הצריכה כערך מרכזי בחברת השפע המערבית וכגורם המרכזי ליצירת הביקוש המלאכותי המאפשר צריכה זו. אמצעי התקשורת ממומנים על ידי תאגידי ענק באמצעות פרסומות גלויות וסמויות, אינם רק מקדמי מכירות של מוצר או מפיצי מידע על מוצר, אלא, לפי מבקרים אלו, יוצרים מערכת ערכית שנועדה לחנך ולהרגיל את ההמון לערכים ולפילוסופיה של צריכת יתר, ללא קשר לצרכים האמיתיים של האדם. מעשים אלו, נעשים כתוצאה מאינטרסים של תאגידי ענק, פירמות פרסום וכלי התקשורת שקשורים זה בזה, ומקדמים זה את זה. מבקרי תרבות הצריכה שונים, כקאלה לאסן ונעמי קליין, טענו כי תאגידי ענק אלו שולחים זרועות לעבר כלי התקשורת. כך הם מונעים ביקורת עליהם על ידי הזרמת כסף רב דרך הפרסומות לערוצי התקשורת השונים. עיתונים חושבים פעמיים, אם לפרסם כתבה נגד חברה מסוימת, כאשר אותה חברה מזרימה כסף רב לעיתון דרך הפרסומות המאפשרות את קיומו של העיתון.
האריסון פורד
קורות חיים
פורד נולד בשיקגו, אילינוי לדורותי נידלמן וכריסטופר פורד. הורי אמו, הארי נידלמן ואנה ליפשוץ, היו יהודים ואילו הורי אביו היו נוצרים ואביו התחנך כקתולי.
תרבות הצריכה
חשיבות הפרסום בתרבות הצריכה
אומנם, פרסום או לוגו היו נפוצים כבר בימי הביניים (לדוגמה: שלט עם סמל של נפחיה או מאפייה לסימון המקום ופרסומו). אך, עם הפיכתם של כלי תקשורת ההמונים לנפוצים בכל בית, עברו עולם הפרסום והשיווק מהפכה. כיום, הגישה של ההמון לרדיו, עיתונים בתפוצה רחבה, הקולנוע, הטלוויזיה והאינטרנט זולה יחסית ונפוצה מאוד בעולם המערבי.
האריסון פורד
קורות חיים
הוא סיים בית ספר תיכון בשנת 1960. בתיכון, לדבריו, הציקו לו בריונים, והבנות התעלמו ממנו. לאחר מכן למד במכללה למשחק בוויסקונסין.
תרבות הצריכה
חשיבות הפרסום בתרבות הצריכה
לטענת המבקרים, בד בבד עם השינוי הערכי שעברו החברות המערביות, נוצרה גם היכולת להשפיע על ההמון בדרכים שלא היו קיימות קודם לכן על ידי פנייה ללא-מודע. יש מבקרים הרואים באפשרויות אלו שטיפת מוח של ההמון, שאינו מודע למניפולציות המופעלות עליו. אומנם גם בעבר יכלו שליטים, כנסיות ואליטות לתפעל את ההמון על ידי שילוב של חינוך, צנזורה ומנשרים, אך בתקופה המודרנית שוכללו ונחקרו התחומים של פסיכולוגיה המונית והפניה אל הלא-מודע. מוקד השכנוע עבר ממילים ונאומים הפונים להיגיון ליצירת דימויים ותמונות הפונים לרגש. לטענתם, שליטים קדומים לא יכלו להקיף את נתיניהם באותו אופן בו הפרסום והתקשורת המודרנית מקיפים את האדם המודרני. מבקרי תרבות הצריכה טוענים כי בשיווק המודרני אפשר לתמרן בני אדם כסחורה עוברת לסוחר - הן על ידי פרסום ושיווק והן על ידי משרדי יחסי ציבור.
האריסון פורד
קורות חיים
פורד היה פעיל בתנועת הצופים של אמריקה ואף קיבל את האות השני הגבוה ביותר שניתן להשיג בתנועת הבוי-סקאוטס, "צופה לחיים". בשנת 1957 הוא עבד במחנה הצופים Napowan במרכז וויסקונסין בתור מדריך זוחלים, ולכן בהמשך, יחד עם סטיבן ספילברג, הוא החליט להפוך את אינדיאנה ג'ונס הצעיר ל"צופה לחיים" בסרט "אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון". בבדיחות הדעת הם הכניסו לאינדיאנה ג'ונס פחד מנחשים, בהתייחס להתמחותו של פורד בזוחלים.
תרבות הצריכה
חשיבות הפרסום בתרבות הצריכה
את טענתם מדגימים המבקרים בין השאר בפרסומות המועברות באמצעים רבים, אל מקומות שנחשבו בעבר לבלתי חדירים (למשל בתי ספר, אוניברסיטאות ומופעי תרבות המסובסדים על ידי תאגידים), ובסידור מדפים ופרסום בסופרמרקט באופן שיגביר את הצריכה.
האריסון פורד
קריירה
ב-1964, עם הגעתו לקליפורניה, התקבל פורד לתוכנית הכישרונות הצעירים של אולפני קולומביה בשכר של $150 לשבוע. הוא החל את דרכו בתפקידי משנה בשלושה סרטים ובמספר תוכניות טלוויזיה. מאחר שלא היה מרוצה מתפקידי המשנה הקטנים שהציעו לו, נטש פורד בשלב מסוים את קריירת המשחק והפך נגר אוטודידקט.
תרבות הצריכה
פרסומות כהתניה קלאסית
בסרט הפרסומות והאגו, נטען כי פרסומות פועלות על בני אדם בצורה דומה לניסוי המפורסם של איוואן פבלוב והכלבים, בו נתגלתה תופעה הקרויה התניה קלאסית. פבלוב יצר קשר בין גירוי נייטרלי (כמו צלצול פעמון), לבין גירוי רפלקסיבי (כמו מזון). לאחר תקופה של הצמדת שני הגירויים יחד, מגיבים יצורים חיים לגירוי הנייטרלי גם בהיעדר הגירוי הרפלקסיבי.
הטענה היא, כי פרסומות רבות פועלות בצורה דומה. בשלב ראשון מראות הפרסומות אנשים מושכים מינית יחד עם מוצר כלשהו - מכונית, סיגריות או קפה, לדוגמה. במקרה זה המשיכה המינית היא הגירוי הרפלקסיבי (יכולים להיות גירויים אחרים, לרוב חיוביים, כמו הרגשת חמימות, הרגשת שחרור עקב צחוק וכו'). בשלב השני, לאחר ההתניה, התחושה שנבעה מהגירוי הרפלקסיבי מתקשרת אצל צופי הפרסומות באופן אינסטינקטיבי לגירוי הנייטרלי יותר (המוצר עצמו, שבהיותו נייטרלי זקוק לפרסום). כלומר, בדוגמה שניתנה, הקפה מקושר באופן לא מודע לאווירה רומנטית או לגירוי מיני.
האריסון פורד
קריירה
פורד ידוע באלתוריו שלעיתים עדיפים על התסריט המוכן מראש. דוגמה ידועה לכך הייתה סצנה ב"שודדי התיבה האבודה" שבה תוכנן שהוא יילחם בקרב חרבות ארוך עם סייף ערבי מצטיין, ופורד - שהיה חולה עם קלקול קיבה ולא היה לו כוח לסייף - שאל את הבמאי: "יש לי אקדח, למה אני לא פשוט יורה בו?" ואכן, התסריט שונה בהתאם, והסצנה זכורה לטובה עד היום. בסרט הבא בסדרה, "אינדיאנה ג'ונס והמקדש הארור", קיים אזכור לסצנה הזו כאשר פורד מוצא את עצמו מול שני סייפים הודיים, שולח יד בנונשלנטיות לנרתיק האקדח - אך מגלה שהאקדח לא שם, ומאלתר בעזרת השוט. במקרה של "מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית", כשהיה צריך לענות לנסיכה ליאה (קארי פישר) שהוא אוהב אותה גם, הוא הסתפק בתשובה הצינית "אני יודע". פורד גם זכה לפרסום רב על סרטיו "אפוקליפסה עכשיו" של פרנסיס פורד קופולה, "בלייד ראנר" של רידלי סקוט (שהפך לסרט פולחן), "משחקים פטריוטיים" (1992) ו"סכנה ברורה ומיידית" (1994) בתור סוכן CIA ג'ק ראיין שמבוססים על סדרת ספרים של טום קלנסי, "הנמלט" (1993) שמבוסס על סדרת טלוויזיה משנות ה-60, ו"אייר פורס 1" (1997), שבו הוא מגלם את נשיא ארצות הברית בשם ג'יימס מרשל.
בשנת 2017 הוא שב לגלם את דמותו של ריק דקרד בסרט המדע הבדיוני "בלייד ראנר 2049" לצד ראיין גוסלינג וג'ארד לטו. בשנת 2002 זכה פורד בפרס גלובוס הזהב למפעל חיים ע"ש ססיל ב. דה-מיל. ב-2 ביוני 2003 קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
תרבות הצריכה
קבוצות התנגדות לתרבות הצריכה
בימי קדם היו תנועות שהתנגדו לשקיעה בתרבות החומרית. תנועות אלו היו בעיקר דתיות ורוחניות, והן ראו בחיי מותרות, או במצב הנפשי המוביל אליהם, חטא, או מצב לא בריא. בין השאר, ביהדות נאמר "איזהו העשיר? - השמח בחלקו". ישו קבע כי 'הענווים ירשו את הארץ', בתקופות שונות ראתה הדוקטרינה הנוצרית חטא בהתענגות על החומר (אם כי בפועל חיו רבים מהבישופים חיי מותרות, בעיקר ברומא הקתולית) וגם הבודהיזם וההינדואיזם מקנות חשיבות לאיפוק ולפשטות מרצון. <BR> עם זאת, ייחוס שורשי ההתנגדות לתרבות הצריכה למסורות אלו מוטל בספק, שכן באותן תקופות הייתה האפשרות לחיי מותרות שמורה לעשירים ולנכבדים בלבד, ולכן לא התקיימה כלל 'תרבות צריכה' המונית מהסוג הקיים כיום. צריכה המונית מעין זו התאפשרה אך ורק בזכות המהפכה התעשייתית במאה ה-18 וה-19, ובמקביל אליה נולדה ההתנגדות לתרבות הצריכה, כפי שהיא מוכרת לנו היום.
האריסון פורד
קריירה
ב-2001 זכה בתואר "השחקן הרווחי ביותר" בספר השיאים של גינס.
תרבות הצריכה
קבוצות התנגדות לתרבות הצריכה
במהלך המאה ה-19, חוגים דתיים נוצריים כמו הפוריטנים, אשר דגלו באורח חיים צנוע ופשוט, היו בין מובילי ההתנגדות לצריכה שעיקרה הוא מותרות ולא סיפוק צרכים בסיסיים. בין המתנגדים לצריכת יתר, ניתן למצוא גם את תורסטן ובלן, מהטמה גנדי, ואבי תורת הקומוניזם, קרל מרקס. למעשה, האידאולוגיה הקומוניסטית שיצר מרקס היוותה מבחינה מסוימת ניגוד גמור לתרבות המעודדת צריכת יתר: לפי תורה זו, כל אחד עובד ככל יכולתו, אך מקבל אך ורק לפי צרכיו ותורם את השאר לכלל. בחברה מסוג זה, אפוא, לא יהיו עשירים אשר יחיו חיי מותרות. הגוש הקומוניסטי אכן ניסה ליישם אידאולוגיה זו.
האריסון פורד
קריירה
באוקטובר 2022, נחשף כי פורד לוהק לסרט "קפטן אמריקה: סדר עולמי חדש" בתפקיד תדאוס "ת'נדרבולט" רוס, כשהוא מחליף בתפקיד את ויליאם הרט המנוח שנפטר בחודש מרץ 2022.
תרבות הצריכה
קבוצות התנגדות לתרבות הצריכה
המחצית השנייה של המאה ה-20 הביאה עימה תנועות חדשות המתנגדות לצריכת יתר. במהלך שנות ה-60 התמקדו תנועות של אקו־אנרכיזם בביטול הקונספט של מוצרי צריכה, זאת לעומת תנועות אחרות (כמו מפלגות הירוקים ותנועות החותרות לצרכנות נבונה) אשר מתמקדות רק בתהליכי הייצור של המוצרים.
האריסון פורד
חיים אישיים
ב-1964 התחתן עם אשתו הראשונה מרי מרקורדט ועבר להתגורר בלוס אנג'לס שבקליפורניה, שם החלה קריירת המשחק שלו. לזוג שני בנים. ב-1979 התגרשו השניים.
ארבע שנים לאחר הגירושין, ב-1983, התחתן פורד בשנית, הפעם עם התסריטאית מליסה מתיסון, איתה נולדו לפורד בן ובת. ב-2004 התגרשו בני הזוג פורמלית, אף כי נפרדו שנים אחדות לפני כן.
תרבות הצריכה
קבוצות התנגדות לתרבות הצריכה
לעומתם, בסוף שנות השבעים קמה בלונדון אחת התנועות החברתיות הקיצוניות ביותר נגד תרבות הצריכה: הפאנק. הפאנקיסטים הביעו סלידה מחיי העיר ומהתרבות האמריקאית, השטחית והצבועה לטענתם. תנועת הפאנק התפשטה בכל אירופה והגיעה גם לארצות הברית, הנחשבת למעוז תרבות הצריכה. יותר מכל, מסמלים בעיני הפאנקיסטים את תרבות הצריכה המותגים קוקה-קולה ומקדונלד'ס. אחד מסמלי התנועה הוא סיכה עם הרישום "BOMB THE MALL" - "הפציצו את הקניון".
האריסון פורד
חיים אישיים
ב-2002, עוד לפני גירושיו הפורמליים מאשתו השנייה, פגש פורד את קליסטה פלוקהארט, לימים אשתו השלישית, בטקס פרסי גלובוס הזהב. הוא אימץ את הבן שאימצה ב-2001. הזוג נישא ב-2010 בסנטה פה.
לפורד רישיון טיס אזרחי וברשותו שמונה מטוסים. ב-5 במרץ 2015 הוא התרסק עם מטוס קל שהטיס כתוצאה מתקלה במנוע ופונה במצב בינוני לבית חולים.
תרבות הצריכה
קבוצות התנגדות לתרבות הצריכה
החל משנת 1992 הוכרזו במדינות שונות אירועי מחאה בשם יום ללא קניות.
קשה להפריד תנועות אלה מאחרות שפעלו באותה תקופה כנגד הקפיטליזם. מבקרים מהשמאל תפשו את תרבות הצריכה כסימפטום של הקפיטליזם, וטענו שדבר כזה לא היה קורה בשלטון סוציאליסטי. לטענה זו השיבו מתנגדיהם כי לכלכלה הסוציאליסטית ממילא אין את היכולת לייצר מוצרי צריכה, וכי היא איננה יודעת כיצד לחלק אותם באופן שווה, כפי שהודגם בבירור במדינות הגוש הקומוניסטי. בנוסף, הם טענו כי הערצה של סמלים (כדוגמת סמל הפטיש והמגל שמסמל את הקומוניזם ותמונתו של צ'ה גווארה) היא בעצם סוג של תרבות צריכה והערצת מותגים.
צנזורה כאמצעי הגנה בתרבות הצריכה
חלק מהמתנגדים לתרבות הצריכה, בעיקר חוגים שמרנים, פמיניסטיים, דתיים או בעלי אוריינטציה להתערבות חזקה של מנגנון המדינה בחברה, קוראים להגבלת צעדי המפרסמים על ידי צעדי בקרה וצנזורה שונים, בעיקר מטעם המדינה. לדוגמה, איסור על הצגת חיילים בפרסומות, או איסור על פרסום סיגריות בקולנוע, כחוקים מטעם המדינה. הטיעונים בעד הטלת מגבלות אלו נוגעים לרוב לתוכן פוגעני של פרסומות (כמו שימוש במין או אלימות), שעלול לפגוע ברגשות הצופים, לעודד התנהגות אנטי חברתית (כמו פשיעה, אלימות או תוקפנות מינית) או להשפיע לרעה על חינוכם של הילדים ולאו דווקא נוגעים ישירות לביקורת על תרבות הצריכה.
מולם טוענים חוגים הדוגלים בחופש הביטוי, מפרסמים, אנשי פרסום וכלכלנים, כי הפרסומות הן סוג של תקשורת, היות שהן מעבירות לצרכן מידע חיוני על איכות ומחיר המוצר, ולכן, בדומה לסוגי תקשורת אחרים, צריכות להיות חופשיות לחלוטין או כמעט לחלוטין מהתערבות ממשלתית, טענה שמקובלת כיום על רוב הזרמים בכל האמור בתקשורת בכלל.
מתנגדים אחרים לתרבות הצריכה, בעיקר אלו הקרובים יותר לאנרכיזם, מעלים סוג אחר של חלופות, ומתייחסים לנושא הצנזורה והתקשורת בצורה שונה.
ראשית, נטען, הטענה של מפרסמים ואחרים כי הם בעד חופש הדיבור היא טענה צבועה. צנזורה, על פי דעה זו, אינה רק הגבלה על המידע שמוטלת על ידי המדינה, אלא כאשר גוף חזק כלשהו (כמו הממשלה לדוגמה) משתמש בכוחו כדי לחסום את היכולת של גוף חלש יותר להעביר מידע. כאשר תאגידים משתמשים בכוחם כדי להשתיק מחאה מולם או דעות שאינן נוחות להן, או כאשר גופי ממשלה עושים זאת עבורם, אותם המגינים על הפרסומות בשם חופש הדיבור אינם מוצאים בכך דופי. טענה זו בעייתית לנוכח תופעת הרשתות החברתיות מראשית המאה ה-21
כדוגמאות לצנזורה כזאת, מובאות טענות על איומים של מפרסמים להפסיק את הפרסום באמצעי תקשורת, אלא אם אלו ינקטו קו פרסומי שונה. דוגמה למעשה כזה היה האיום סביב כתבותיה של נלי בליי, כנגד תנאי העבודה במפעלים בארצות הברית בתחילת המאה ה-20. דוגמאות אחרות הן סרובם של כלי תקשורת לכסות נושאים מסוימים מזווית ראייה מסוימת. כך לדוגמה, מציין קאלה לאסן את סרובה של רשות השידור הקנדית לפרסם פרסומות בתשלום של פעילי איכות סביבה, בעוד שאיפשרה לחברות לכריתת עצים לפרסם פרסומות בעלות קו טענות הפוך. התנגדות אידאולוגית היא גם הסיבה הרשמית להתנגדות של רוב רשתות הטלוויזיה בארצות הברית (למעט CNN) לאשר את ההקרנה של הפרסומת ליום חופשי מקניות של ארגון מכסחי הפרסומות, בטענות כמו "אנחנו לא רוצים לקחת פרסומות שתוכנן עוין לאינטרסים הכלכליים שלנו". מקרים אחרים היו ניסיונות השתקה של פעילים על ידי איומים בתביעות דיבה. הייעוץ המשפטי הנפוץ שקיבלו פעילים ועיתונים היה התקפלות והתנצלות, היות שהוצאות המשפטיות של משפט דיבה ארוך ירוששו את הנתבעים כלכלית, ללא השפעה ניכרת על התאגיד. כל האיומים עד למשפט הדיבה של מקדונלד'ס הסתיימו בהתקפלותם של הנתבעים הפוטנציאליים.
שנית, הטענה היא כי פרסומות, ובעיקר פרסום חוצות, אינן כמו תקשורת רגילה. בתקשורת רגילה האדם בוחר אם ברצונו לקרוא עיתון או ספר, ולנסות לברר יותר מידע על משהו (מידע במשיכה), בעוד שאדם במרחב הציבורי אינו יכול שלא להיחשף לפרסומות (מידע בדחיפה). המצב הקיצוני ביותר של מידע בדחיפה קרוי בפי תעשיית הפרסום "קהל שבוי": לדוגמה תלמידים רבים בארצות הברית מחויבים לראות פרסומות כחלק מהשידורים של 'ערוץ 1' בבתי הספר. מאפיין נוסף הוא שהתקשורת הרגילה מתיימרת להיות אובייקטיבית ולספק מידע אמיתי על המתרחש בעולם; בעוד שרבים מטילים בכך ספק, הרי שהפרסום אינו מתיימר כלל להראות מצב אמיתי, ומטרתו המוצהרת היא להשפיע על הצרכן לקנות תוך שימוש בכל אמצעי שהוא. מאפיין שלישי של הפרסום הוא פנייה לרגש, לתת מודע ושכנוע על ידי חזרות רבות, בניגוד לתקשורת שמתיימרת לפנות לאינטלקט, למודע ולשכנע על ידי טיעונים לוגיים.
שלישית, נטען כי במצבים מסוימים פרסום הוא במהותו אנטי-דמוקרטי. במצב בו גורם עשיר מתמודד מול גורם עני, העשיר יכול להשמיע את דעתו באופן חזק הרבה יותר, בנוסף לכך שהוא יכול להשפיע על גופים המשמשים במה פרסומית (כמו עיתונים או רשתות טלוויזיה וקולנוע) שלא לאפשר לצד השני להתבטא כלל, או להשפיע על מדיניות הכיסוי, כך שזו תציג את הטענות הנגדיות באופן חלקי ומעוות. כך, העיקרון של שוויון כוח ההצבעה של כל דולר מתנגש עם עקרון השוויון של כל אדם בהקשר הדמוקרטי ובהקשר של חופש הביטוי.
רביעית, אם פרסומות הן אכן חלק מתעשייה שתוצר הלוואי שלה הוא החדרה של תרבות הצריכה, הרי שניתן להתייחס לכך כפי שמתייחסים לניסיונות חדירה של תרבות זרה ולא כאל סתם תקשורת. יהודים אינם נותנים למיסיונרים נוצריים, לדוגמה, כניסה חופשית למוסדות החינוך שלהם, ורוב זרמי המחשבה מצדדים בעמדה שמאפשרת להורים להשפיע על החינוך והערכים אותם סופגים ילדיהם. בניגוד לכך, מפרסמים נכנסים לדוגמה לבתי ספר, הן בפרסום "רגיל" והן על ידי קביעה של תוכניות לימוד.
חמישית, היות שסוג ביקורת זה מופנה בעיקר מהכיוון הקרוב לאנרכיסטי, היות שההתייחסות היא אל תרבות הצריכה כאל תרבות, והיות שהביקורת היא בעיקרה מוסדית (כלומר נוגעת לאינטרסים המוסדיים של הפרסומות, גופי התקשורת ושאר הגופים הנוגעים בדבר) ולא תוכנית (כלומר מה תוכן הפרסומות), גם האמצעים המוצעים להתמודדות מול תרבות הצריכה אינם מדגישים את הצנזורה מטעם המדינה או מטעם גופים מרכזיים כמנוף להתנגדות ושינוי. בנוסף לסיבות האידיאלוגיות של התנגדות לכוח ריכוזי ומסורת הדוגלת בחופש הביטוי, הדבר נובע גם מאמונה שבעידן המודרני התערבות על ידי חקיקה במטרה להשפיע על התרבות (כגון איסור על תחבורה ציבורית לנסוע בשבת) משיגה פעמים רבות תוצאה הפוכה משום שהיא גורמת למצב של כפייה תרבותית גלויה, ולהתנגדות תרבותית נגדית.
לדוגמה, מוצע שגופים מקומיים (כמו ועדי הורים בבתי ספר) יחליטו אם ואיך יבוצע פרסום בבתי ספר (כלומר הטלת פיקוח וצנזורה, אבל ברמה מקומית, כך שהורים יקבלו החלטות על חינוך ילדיהם). הצעות אחרות הן הטלת מס על מפרסמים שיאפשר לאזרחים וארגונים להציג זמן פרסום ותקציבים כדי לשטוח טענות כנגד תעשיות הגורמות לדעתם להשפעות חיצוניות ולנזקים המבוצעים על ידי תעשיות אלו (זו דוגמה להפנמת עלויות והקטנת אי השוויון בכוח בין הצדדים השונים). באופן כללי, דרכי התמודדות רבות של מתנגדים אלו לתרבות הצריכה, אינן דוגלות בצנזורה על המפרסמים, אלא בדרישה ובניסיון למעבר לתקשורת מאוזנת, דמוקרטית ומגוונת יותר.
נושאים במחלוקת
לתאוריות בנוגע להון צרכני - אשר סביבן יש פחות מחלוקת - יש הסבר פשוט יותר להתנהגות הצרכנים: מותג רחב שם וידוע מייצג רמה מסוימת של שירות, זאת בעקבות העקביות בתהליכי הייצור והאחידות במבנה הארגוני. המותג מגן על שמו הטוב בעזרת שימוש בחוק הקניין הרוחני וכך, אדם הנוסע למקום זר וזקוק לשירות טוב ואמין יימשך באופן טבעי לשמות המוכרים לו ושבהם הוא בוטח. שמות אלו מייצגים ארגונים אשר מסוגלים לספק תוצאות דומות גם בסביבה עם תרבות שונה, לדוגמה חברת מקדונלד'ס. לפי השקפה זו, החששות של אדם כלשהו מפני מסע אל מקום זר הם אלו שהניעו את התפתחות המותגים הבינלאומיים.
אבל, כמה מותגים - כדוגמת נייקי - מזוהים בכל מקום גם כסמלי סטטוס. זאת בעקבות שיתוף הפעולה עם דמויות ספורט נערצות ובזכות מסעות הפרסום של החברה. לכן השקפה זו אינה סותרת את הצורך לחקור את תרבות הצריכה כהערצה לסמלי סטטוס. מובן גם כי זהו מבחינת אינטרס של חברות מסוימות למתג את מוצריהן כסמלי סטטוס, ובכך להסב להם יוקרה, כמו גם ליצור ביקוש רב לאותם מוצרים.
ויכוחים על נושא תרבות הצריכה נוטים להתמקד סביב אחד משלושה תחומים עיקריים:
ישנה ספרות רחבת־היקף בנוגע לתרבות צריכה והתנהגות של צרכנים - רובה נכתבה בידי המתנגדים לדבר. מעטים התומכים בתרבות הצריכה, אבל מצד שני פוליטיקאים וכלכלנים רבים קוראים להגברת הצריכה ותרבות הפנאי, כפי שעשה ג'ורג' בוש לאחר פיגועי 11 בספטמבר אשר צמצמו משמעותית את אותן פעילויות.
ביקורת
בעוד שאין ממש תנועה אינטלקטואלית הדוגלת בצרכנות, בשנים האחרונות קיימת ביקורת חריפה על ההתנגדות לתרבות הצריכה. חלק נכבד ממנה בא מכיוון הזרם הליברטריאני. לדוגמה, המגזין 'היגיון' תקף ב-1999 את התנועה נגד תרבות הצריכה, בטענה ש"אקדמאים מרקסיסטים אורזים את הגותם הישנה באריזה מחודשת". ג'יימס טוויצ'ל (James Twitchell), פרופסור באוניברסיטת פלורידה וכותב פופולרי התייחס לטיעונים נגד תרבות הצריכה כאל "מרקסיזם קל".
הביקורת הליברטריאנית על התנועה נגד תרבות הצריכה מבוססת בעיקר על התפישה שזו מובילה לפטרנליזם. דהיינו, ליברטריאנים סבורים שלאיש אין זכות להחליט עבור אחרים אילו מוצרים הם "הכרחיים" לחיים ואילו אינם כאלו, או שמותרות הם בהכרח דבר בזבזני או מופקר, ולכן הם טוענים כי התנגדות לתרבות הצריכה היא סימן מקדים לתכנון מרכזי ולחברה טוטליטרית.
טיעון נוסף הוא כי מאז המהפכה התעשייתית מתבססת הכלכלה העולמית על הסממנים של תרבות הצריכה, כלכלה שבלעדיה לא הייתה מתאפשרת קידמה בתחומים רבים כגון מדע, רפואה ואף אומנות, תחומים שממומנים לעיתים קרובות באופן פרטי על ידי תאגידים (כתמיכה ללא תמורה או כהשקעה), בדיוק אותם תאגידים המותקפים על ידי המתנגדים לתרבות הצריכה. בנוסף, גם כאשר תחומים אלו ממומנים בכספי ציבור - באמצעות מיסים, הרי שללא מערכת כלכלית משוכללת שתייצר עודפים מהם ניתן לגבות מיסים, לא ניתן יהיה לממן אותם.
ארוחה
ארוחה היא פרק זמן במהלך היום המוקדש לאכילה, בחברותא או ביחידות. ארוחות הן מנהג תרבותי המבוסס על צורך פיזיולוגי - רעב המתעורר בכמה פרקי זמן במהלך היום. ארוחות מותאמות לשעת היום בה הן נאכלות, למנהגי החברה אליה משתייכים הסועדים ולעיתים גם לעונת השנה או לאירוע מיוחד (חג, מסיבה, יום הולדת וכדומה).
ברוב החברות המודרניות מתקיימת שגרה של שלוש ארוחות במהלך היום - ארוחת בוקר, ארוחת צהריים וארוחת ערב. בנוסף להן או במקומן קיים מגוון של ארוחות ביניים.
ארוחות נאכלות לרוב בבתים ובמגוון סוגי מסעדות, אך ניתן לאכלן בכל מקום, בין השאר בחיק הטבע, למשל בפיקניק, על שפת הים או כארוחת מנגל, ואף תוך כדי נסיעה או הליכה ברחוב.
ארוחה אמורה להשביע, בניגוד לחטיף הנאכל כדי לדחות מעט את הרעב או התיאבון, לפיכך היא גם גדולה יחסית. מזון הנאכל בכמות קטנה ושלא בזמני הארוחות נחשב לרוב כחטיף.
ארוחה מרובת מנות
ארוחה חגיגית או ארוחת גורמה עשויה לכלול מנות רבות. בעולם המערבי סדר המנות קבוע למדי: לעיתים מוגש בין המנות סורבה או מנקה חך אחר.
מנהגים והבדלי תרבויות
מנהגי אכילה וארוחות משתנים בין אזורים ומדינות, ואף בתוך מדינות. הם מושפעים מתרבות האזור, מעמד חברתי, דת, השכלה, חינוך ומנהגים משפחתיים. מגורמים אלו נגזרים כללי נימוסים והליכות שעשויים להיות שונים ואף מנוגדים בקרב קבוצות שונות. דוגמאות להבדלים כאלו:
קרוג
קרוג הוא שם משפחה. {{פירושונים|
ראו גם
}}
לוזר
לוזר (בצרפתית: Lozère) הוא מחוז בדרום צרפת. הוא ממוקם בחבל לנגדוק-רוסיון וקרוי על שמו של רכס ההרים "מון לוזר" שבפארק הלאומי של "סבן" (Parc national des Cévennes).
מגדל המטכ"ל
מגדל המטכ"ל (או מגדל המצפ"ה) הוא מבנה משרדים צבאיים וממשלתיים השוכן במחנה רבין שבקריה, בתל אביב-יפו. המגדל, שבו 16 קומות מעל הקרקע, משמש את בכירי צה"ל ומשרד הביטחון.
היסטוריה
המגדל תוכנן על ידי האדריכל אברהם יסקי, בנייתו החלה בשנת 2000 והוא נחנך בשנת 2005. המבנה תוכנן להיות בן 14 קומות אך במהלך הבניה הוחלט להוסיף לו שתי קומות ומנחת מסוקים על גגו. עלות הפרויקט מוערכת בכ־600 מיליון ש"ח.
מ־1954 ועד אז, בכירי צה"ל ומשרד הביטחון שוכנו בבניין 22. הבניין היה מחולק לשניים: החלק המערבי שימש את המטכ"ל, והחלק המזרחי את ראשי משרד הביטחון. בקומה השנייה הייתה לשכת הרמטכ"ל ולצידה לשכת מנכ"ל משרד הביטחון או לשכת שר הביטחון. גם לאחר המעבר לבניין המטכ"ל החדש נשמרה אותה החלוקה: חצי מהבניין משמש את צה"ל וחצי את משרד הביטחון, כאשר שר הביטחון והרמטכ"ל נמצאים בקומה משותפת. מאז המעבר למגדל המטכ"ל משמש בניין 22 את מינהל הרכש.
גלן מקווין
גלן מקווין (באנגלית: Glenn McQueen; 24 בדצמבר 1960 - 29 באוקטובר 2002) היה אנימטור קנדי שעבד בחברת PDI ובסטודיו ההנפשה פיקסאר. במהלך חייו עבד מקווין כאנימטור בסרטי ההנפשה באג לייף, צעצוע של סיפור, מכוניות, מוצאים את נמו ומפלצות בע"מ.
ביוגרפיה
גלן מקווין נולד ב-24 בדצמבר 1960 בטורונטו, אונטריו, קנדה. ב-1985 סיים מקווין את לימודיו במכללה הקנדית "מכללת שרידן", לאחר שסיים את לימודיו קיבל מהמכללה מלגה וטס למכון למעבדות גרפיקה, מחשבים וטכנולוגיה שבניו יורק, שם עבד כראש מחלקת ההנפשה הממוחשבת.
ב-1991 הצטרף מקווין לחברת "PDI" ושם עבד כאנימטור במספר סרטים וסדרות טלוויזיה. ב-1994 עזב את "PDI" והצטרף לסטודיו ההנפשה "פיקסאר", במהלך עבודתו בפיקסאר פיקח על עבודת ההנפשה של סרטים רבים שהיוו את ההצלחה המוקדמת של פיקסאר כגון צעצוע של סיפור, צעצוע של סיפור 2, באג לייף ועוד.
מוות והנצחה
מקווין מת ממלנומה באוקטובר 2002 במהלך עבודת ההנפשה על הסרט מוצאים את נמו.
עמיתיו לפיקסאר בחרו להנציח את מקווין במספר דרכים. הסרט מוצאים את נמו שעליו עבד בימיו האחרונים הוקדש לזכרו ובמהלך הקרדיטים הופיעה מחווה למקווין. מקווין זכה לעבוד מעט על הסרט מכוניות לפני מותו וחבריו החליטו לקרוא לדמות הראשית על שמו, לייטינג מקווין. מייסד פיקסאר, ג'ון לאסיטר, אמר על מקווין לאחר מותו כי הוא "הלב והנשמה של מחלקת ההנפשה" וגם כי "גלן לא נעלם מאיתנו, הוא עדיין אצל כל אחד מאיתנו בחיים".
מקדש קסטור ופולוקס
מקדש קסטור ופולוקס הוא מקדש המצוי בפורום העתיק של העיר רומא. המקדש נבנה במקורו לאות תודה על ניצחון העיר רומא בקרב אגם רגילוס בשנת 496 לפנה"ס. המקדש הוקדש לתאומים קסטור ופולוקס, בניהם של זאוס ולדה - ושזוהו ברומא כאלים הפטרונים של מעמד הפרשים.
הקמת המבנה
בעת שמלכה האחרון של רומא טרקוויניוס סופרבוס ניסה לאחר סילוקו מכס המלוכה לשוב ולהשתלט על רומא, נשבע הדיקטטור אולוס פוסטומיוס אלבוס רגיננסיס כי אם ינצח יבנה מקדש לקסטור ופולוקס. על פי האגדה הופיעו השניים רכובים על סוסים בשדה הקרב והצילו את הרפובליקה הרומית. מאוחר יותר הופיעו בפורום ובישרו לתושבי העיר כי עירם ניצלה. המקדש נבנה במקום בו, על פי האגדה, הופיעו התאומים, ובניית המקדש הושלמה בשנת 484 לפנה"ס.
המקדש שופץ והורחב בשנת 117 לפנה"ס על ידי לוקיוס קייקיליוס מטלוס דלמטיקוס לאחר ניצחונו הצבאי. המקדש שופץ על ידי גאיוס ורס בשנת 73 לפנה"ס.
בשנת 14 לפנה"ס נשרף הפורום ובין המבנים שניזוקו היה גם המקדש. המקדש נבנה מחדש על ידי טיבריוס אשר חנך אותו בשנת 6 לספירה.
תיאורים מהמאה הרביעית מעידים שהמבנה עדיין היה קיים, אולם לא ידוע מתי נהרס. ציורים מהמאה ה-15 מעידים על כך שרק שלושה עמודים נותרו מהמקדש.
שימושי המבנה
בתקופת הרפובליקה שימש המקדש כמקום מפגש עבור הסנאט הרומאי, והחל מהמאה השנייה לפני הספירה שימשה חזית המקדש כבמת נאומים עבור הפוליטיקאים והמנהיגים הרומאים. בתקופת הקיסרות הרומית שימש המקדש כמשרד המידות והמשקלות וכאוצר הקיסרות.
Which Way You Goin' Billy?
(בעברית: לאן מועדות פניך בילי?) היה להיט בינלאומי של הלהקה הקנדית משפחת פופי. הסינגל יצא למכירה ב-1969 והיה כלולו באלבום באותו שם. הוא הגיע למקום הראשון במצעדי הפזמונים בקנדה ובארצות הברית. כמו כן היה השיר להיט ברחבי העולם.
מצעדים
בקנדה, מולדתם של חברי הלהקה, הגיע השיר במצעד הסינגלים CANCON למקום הראשון ב-25 באוקטובר 1969. השיר דורג כאחד מעשרת הגדולים (מקום תשיעי) במצעד הסינגלים הקנדי לשנת 1969. במצעד הבילבורד לשנת 1970, דורג השיר במקום ה-26. עוד דורג במקום החמישי ברשימת RPM Biggest Adult Contemporary Hits של 1969.
בממלכה המאוחדת הגיע השיר למקום השביעי במצעד הפזמונים ב-26 בספטמבר 1970.
השיר דורג במקום ה-38 ברשימת הסינגלים שהגיעו למקום ראשון במצעדים של RPM Cancon שפורסמה במגזין RPM ב-24 ביוני 1996.
בישראל הגיע השיר למקום ה-14 במצעד הלועזי השנתי של רשת ב' לשנת 1970.
גרטרוד
גרטרוד (בגרמנית: Gertrud) הוא רומן מאת הרמן הסה, אשר ראה אור לראשונה בשנת 1910.
תקציר העלילה
הרומן מעוצב כאסופת זכרונות של המלחין הנודע קוהן. מסופר אודות ילדותו ושנות התבגרותו כשבמרכז העלילה יחסיו עם שני אמנים, גרטרוד אמת'ור וזמר האופרה היינריך מואוט. קוהן נמשך לעלמה גרטרוד כבר במפגשם הראשון. קוהן כותב אופרה שמפגישה בין גרטרוד לבין מואוט. השניים מתאהבים ומתחתנים. האהבה לא נושאת פרי, השניים לא מתאימים והנישואים לא עולים יפה. אך בניגוד לאהבה שלא צלחה זוכה האופרה של קוהן להצלחה רבה. הצלחה זו היא הבסיס להתפתחות מחודשת של הידידות בין קוהן לגרטרוד.
ניתוח
כמו ברבים מהרומנים של הסה, גם כאן ניכרת השפעתו של ניטשה ובעיקר של יצירתו "הולדת הטרגדיה". מואוט מייצג את האלמנטים הדיוניסיים יצריים שבאומנות. בניגוד אליו גרטרוד מייצגת את האלמנטים האפולוניים והמעודנים. הצלחת האופרה של קוהן על רקע מערכת היחסים הקלוקלת בין מואוט וגרטרוד מרמזת על האפשרות לשלב את שני האלמנטים על מנת ליצור יצירת אמנות נשגבת. עולם המוזיקה שמקבל במה מרכזית בספר הוא על פי הסה בעל סדר והרמוניה אליהם יש לשאוף באנדרלמוסיה של החיים.
גפני
גפני הוא שם פרטי ושם משפחה ישראלי הנגזר מהמילה גפן
משמר הגבול
סדר הכוחות של משמר הגבול, נכון לשנת 2019, הוא 7,212 איש (כ-23% מסדר הכוחות הכולל של משטרת ישראל). כוח האדם במג"ב מורכב בעיקר מלוחמים, המשמשים בתפקיד ביניים בין שוטר לחייל. להלכה סמכויותיו של שוטר מג"ב שוות לסמכויותיו של כל שוטר רגיל, אך לא כך הכשרתו, הוא מתמחה בלחימה כמו חייל קרבי (שוטרי משמר הגבול מוכשרים כרובאי 05) וחמוש ברובה סער כנשק אישי (שוטרים בשירות קבע חמושים גם באקדח שירות). כמחצית מהשוטרים משרתים במשמר הגבול במסגרת שירות החובה שלהם והמחצית השנייה הם אנשי קבע מקצועיים. למג"ב כמה יחידות מיוחדות כגון: ימ"מ, ימ"ס, סמ"ג ויחידות החבלה - המתמחות בסוגים שונים של לחימה; וכוח מתנדבים שנקרא מתמי"ד (מתנדבים במדים).
משמר הגבול הוקם בתחילה במסגרת צה"ל כחיל הספר שהיה קיים חודשים מספר לאחר קום המדינה ועסק בשמירת גבולות, והוקם רשמית כחיל משטרתי בשנת 1953. מאז הקמתו עסק מג"ב בתפקידים רבים ומגוונים והוא כוח ורסטילי המבצע משימות מסוגים רבים. יחידות מג"ב פרושות בכל רחבי ישראל, מאילת ועד גבול לבנון, ובכל מקום הם כפופים למפקד האזור בו הם משרתים, כאשר ברוב חלקי הארץ הם כפופים למפקד המחוז המשטרתי וביהודה ושומרון — למפקד אוגדת איו"ש (לפיקוד צה"ל).
משמר הגבול הוא חיל חלוץ המשלב בני מיעוטים רבים המשרתים כלוחמים וכמפקדים בחיל. החיל מוביל גם בשילוב נשים בכל תפקידי הלחימה, כולל ביחידות המיוחדות.
מג"ב ובעיקר קציניו, משמשים גם כמאגר כוח אדם ממנו שואבת משטרת ישראל מועמדים מתאימים למילוי תפקידים במשטרה הרגילה. קציני מג"ב לא מעטים הצטרפו לשדרות הפיקוד של המשטרה הכחולה.
רקע והקמה
עם קום מדינת ישראל, בשנת 1948, הוקמה ועדת מצב של הסוכנות היהודית, בראשות גולדה מאיר, שמטרתה לבסס תשתית להקמת המוסדות הנדרשים למדינה. הוועדה התחלקה לצוותים שכל אחד עסק בהקמת גוף אחר. מי שעמד בראש הצוות להקמת המשטרה, במסגרת הוועדה, היה יחזקאל סהר, לימים מפכ"ל המשטרה הראשון. הוא הגיש לוועדה תוכנית להקמת שני גופים שיפעלו זה לצד זה: משטרה עברית וז'נדרמריה. משטרת ישראל הוקמה מיד עם הקמת המדינה, אולם הקמת הז'נדרמריה נדחתה בשל המצב הקשה ששרר ביישוב באותה עת, בשל מלחמת העצמאות שהייתה אז בעיצומה. עם שוך הקרבות, בשנת 1949, התחדד הצורך בהקמת הז'נדרמריה, כיוון שגבולות המדינה הצעירה שהיו ארוכים ופרוצים ברובם, גרמו להסתננות ופדאיון. כשהוחלט על הקמת הז'נדרמריה התעורר ויכוח בין משטרת ישראל לבין צה"ל שנסוב על השאלה למי יהיה החיל כפוף. כל אחד מהגופים רצה שהחיל החדש יהיה תחת חסותו, שכן להקמת חיל חדש נדרשו תקנים נוספים ותקציב נוסף. ב-21 בספטמבר 1949 התקיימה אצל ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, ישיבה בנושא ובה הוחלט להקים את החיל במסגרת הצבא, בשם חיל הספר.
לחיל הספר, שמפקדו הראשון היה דוד שאלתיאל, הוקצו 2,000 תקני קבע ומספר כלי רכב. שאלתיאל פעל במרץ למען הקמת החיל, אך נתקל בקשיים רבים. הקושי העיקרי היה בגיוס כוח אדם, ובחוסר מוטיבציה של הדרגים הבכירים לפעול למען הקמתו. עקב הקשיים הללו הודיע שאלתיאל לבן-גוריון כי הוא נכשל בהקמת חיל הספר, והציע להעביר את הקמת החיל החדש לאחריות משטרת ישראל.
בשנת 1950 החליט ראש הממשלה להעביר את חיל הספר מצה"ל למשטרה. בעקבות החלטה זו הוקמו בשנת 1951 שלוש פלוגות משמר הגבול במסגרת המשטרה. פלוגה א' הוקמה בראש העין; פלוגה ב' במשטרת כרכור; ופלוגה ג' בעפולה. כל אחת משלוש פלוגות אלו פעלו בנפרד כגוף עצמאי והאחראי לתיאום ביניהן היה מקסים כהן. בשל הקושי בגיוס כוח אדם, הוחלט להקים בכל פלוגה מחלקה של בני מיעוטים: דרוזים, בדואים וצ'רקסים. פלוגות אלו גדלו והחלו בפעילות לאורך הגבולות, עד 26 באפריל 1953, אז החליט יחזקאל סהר, מפכ"ל המשטרה, להקים חיל מיוחד במשטרה אשר יקרא 'משמר הגבול'. למפקדו הראשון של החיל מונה פנחס קופל. בישיבה שבה הוקם מג"ב נאמר שמג"ב יהיה המשכו של ארגון "השומר", הארגון הממוסד הראשון שעסק בשמירת הספר הישראלי. גם יוצאי ארגון "השומר" ראו במג"ב את המשך ארגונם, למשל הנשיא יצחק בן-צבי, ממקימי "השומר", נהג לערוך מסיבות בביתו ללוחמי מג"ב.
האימון שניתן לשוטרי מג"ב היה אימון צבאי ונשקם היה נשק בריטי. מעמדם היה שווה למעמד שוטרי המשטרה האחרים בכל הקשור לזכויות, לחובות ולסמכויות. הוחלט כי בניגוד לשוטרים, שחובשים כובעים, יחבשו שוטרי מג"ב כומתות בצבע ירוק, כצבעו של הקו הירוק. החיל הוקם בתבנית של 8 פלוגות שחילקו ביניהן את שטח המדינה מירושלים עד גבול הצפון, כאשר פלוגה א' היא הדרומית ביותר ופלוגה ח' היא הצפונית ביותר. מספר חודשים לאחר הקמת החיל חולקו הפלוגות לשלושה גדודים: גדוד 1 התמקם בירושלים ומנה שתי פלוגות; גדוד 2 התמקם ברמלה ומנה 4 פלוגות; וגדוד 3 התמקם בטבריה ומנה שתי פלוגות.
השנים הראשונות - עד מלחמת ששת הימים
הפעילות העיקרית שבה עסק מג"ב בשנותיו הראשונות הייתה לחימה בהסתננות. זו הייתה משימה מורכבת, שכן גבולות המדינה היו מפותלים, ארוכים וללא גדר לאורכם. כמה מן המסתננים היו מסוכנים ביותר, והמפורסם שבהם היה מוסטפא סמואלי, שבעטיו הוקמה יחידה 101 במטרה לתפסו. בסופו של דבר הוא נהרג בידי כוח מג"ב בפיקודו של איסמעיל קבלאן. שוטרי מג"ב פרשו מארבים לאורך הגבולות, השתמשו בגששים, ערכו סיורים, ותצפיות ולעיתים אף פעילות מסוערבת כדי לאתר את המסתננים ולמנוע את כניסתם לשטח מדינת ישראל. לקראת שנת 1956 עלה מספר ההסתננויות שהביא בסופו של דבר למבצע קדש.
המבצע הגדול הראשון בו מג"ב נדרש ליטול חלק היה מבצע ייבוש החולה. המבצע נערך קרוב לגבול ישראל-סוריה העוין ומג"ב נדרש לאבטח את הפועלים ואת מכונות הייבוש שנפרשו לכל אורך האגם. אתר הנצחה לפעולות מג"ב בייבוש החולה נמצא באתר אגמון חולה.
בשנת 1954 נעשה ניסיון להקים יחידת שריון במסגרת משמר הגבול. באותה השנה הוכנסו לשירות במג"ב כמה שריוניות מדגם 'וויט', שכונו: 'המברים', והיוו את הפלוגה המשוריינת של משמר הגבול. הפלוגה נסגרה לאחר זמן קצר, בעיקר בשל חוסר בחלקי חילוף, ורעיון יחידת השריון במג"ב נגוז. עם זאת, לאורך השנים שימשו במג"ב נגמ"שים מסוגים שונים וכלי רכב כבדים נוספים.
עוד בעת הקמת משמר הגבול הוחלט שבזמן חירום יוכפף החיל לצבא ויפעל תחת פיקודו, אף שהיה כפוף לפיקוד המשטרה. בשנת 1954 הוקמה ועדה צה"לית, ברשות אלוף-משנה יצחק רבין, לבחינת אפשרות השימוש במג"ב בשעת חירום. רבין קבע כי רמתו של החיל גבוהה, וכי כדאי להשתמש בו בשעת חירום, אך עמד על כמה כשלים לוגיסטיים אפשריים במהלך כזה, כגון חוסר אחידות בין התחמושת של מג"ב לתחמושת הצה"לית ובעיות בהעברת מזון וציוד בסיסי. החיל הוכפף לראשונה לפיקוד צה"ל בשנת 1956, לקראת מבצע קדש. במהלך מלחמה זו השתתף גדוד 1 של מג"ב בקרבות באזור רצועת עזה, בנוסף למשימות השיטור והעיסוק באוכלוסייה האזרחית. גדודים 2 ו-3 היו מופקדים על אכיפת העוצר בכפרים הערביים בשטחי האחריות שלהם.
עם סיום מבצע קדש חזר משמר הגבול לפעול תחת פיקוד משטרת ישראל והמשיך בפעילויותיו השוטפות. כשהוקם המוביל הארצי מג"ב נקרא לאבטח אותו והוקמה לשם כך פלוגה חדשה, פלוגה מ'. המשימה החריגה הבאה אותה קיבל מג"ב על עצמו הייתה אבטחת הפושע הנאצי אדולף אייכמן לכל אורך משפטו וכן בזמן הוצאתו להורג. בהמשך פעל מג"ב גם לאבטחת אישים, ואיבטח את האפיפיור פאולוס השישי בעת ביקורו בישראל. אזור גבול בו פעילותו של מג"ב הייתה בולטת הוא הקו העירוני בירושלים, שכמה מעמדותיו אוישו על ידי שוטרי מג"ב.
במהלך השנים ניכר כי יש למג"ב מחסור בכוח אדם. בשל כך נתקבלה ההחלטה כי שירות במג"ב יחשב כשירות חובה. בשנת 1963 הוכנסו 250 שוטרי חובה ראשונים ובהמשך מספר זה גדל משמעותית.
ממלחמת ששת הימים עד מלחמת יום כיפור
לקראת מלחמת ששת הימים הוכפף שוב מג"ב לצה"ל. עם ההכפפה, קיבל צה"ל את האחריות לגבולות המדינה. במלחמה תפקידו העיקרי של משמר הגבול היה השלטת הריבונות הישראלית בשטחים שנכבשו. בנוסף, מג"ב אבטח מתקנים חשובים בארץ בזמן המלחמה, כגון שדות התעופה, מאגרי מים ותחנות כוח, וביצע תצפיות בגבול הירדני. במהלך המלחמה השתתף מג"ב במספר קרבות של ממש, כגון טיהור שערך כוח מפלוגה ב' בגבעת התחמושת לאחר הקרב שערכו שם הצנחנים, וקרבות מול כוח קומנדו מצרי באזור לטרון. לאחר הקרבות נכנסו כמעט כל כוחות מג"ב לאזור הגדה המערבית ומזרח ירושלים כדי להשליט סדר בשטחים אלה.
במקביל למלחמת ההתשה שניטשה בגבול תעלת סואץ, ואף לפניה, התנהלה מלחמת התשה בגבול ישראל-ירדן שמוקדיה העיקריים היו עמק בית שאן ובקעת הירדן. חוליות מחבלים ירדניים, בגיבוי הלגיון חדרו לאזורים אלו תכופות וביצעו ירי וחבלה נגד היישובים היהודיים. בעקבות אירועים אלו, ביקשו וקיבלו תושבי עמק בית שאן להחזיר לגזרה את פלוגה ז' של מג"ב. פלוגה זו פעלה באזור לפני 1967, ולאחר המלחמה נשלחה לשכם, עד שחזרה לעמק בית שאן בספטמבר 1967. הפלוגה ניהלה מלחמה כנגד המחבלים. מספר תקריות האש איתן הייתה צריכה הפלוגה להתמודד הגיע ל-800 בחודש. מלחמה קשה זו גבתה אבדות רבות מן הפלוגה, ובמהלכה אף חולק עיטור הגבורה היחיד בתולדות משמר הגבול לסמל שני יוסף וקיל. מלחמה זו נגמרה עם אירועי ספטמבר השחור ב-1970 בירדן, שבמהלכם הושמדו ארגוני הטרור הפלסטיניים בירדן.
בשנת 1972, בעקבות בעיות קשות של פשיעה בתל אביב, הועברה פלוגה י"ג, שפעלה לפני כן בשכם ובעזה, לתל אביב לשם מלחמה בפשיעה. הפלוגה נחלה הצלחה והפחיתה משמעותית את כמות הפשעים ואת חומרתם. באותה שנה אירע הטבח בנמל התעופה לוד שם סייעו כוחות מג"ב בהריגת שני המחבלים ובתפיסתו של השלישי, קוזו אוקמוטו.
בזמן מלחמת יום הכיפורים שוב הוכפף מג"ב לצה"ל וקיבל את האחריות לביטחון גבול ישראל-לבנון, שהיה שקט יחסית במהלך המלחמה, אך בכל זאת סוכלו שם כמה ניסיונות חדירה של מחבלים.
ממלחמת יום כיפור עד לאינתיפאדה הראשונה
בעקבות מלחמת יום הכיפורים, באפריל 1974 הועברה האחריות לביטחון הפנים מצה"ל למשטרת ישראל. הדבר חייב את המשטרה להיות מסוגלת להתמודד עם איומים שבעבר לא היו בתחום אחריותה. לצורך שמירת ביטחון הפנים, הועברו מספר פלוגות של מג"ב מיהודה ושומרון לתוך תחומי הקו הירוק להוות מכפילי כוח למשטרה הכחולה. מג"ב קיבל אחריות על אבטחת נמלי התעופה והים, על תחום החבלה באזורים שונים של הארץ ומשימות רבות נוספות. שינוי מטרות זה חייב את מג"ב לשינוי ארגוני מהותי, ולפיכך בשנת 1975 הוקמו שלושה מחט"בים (מפקדות חטיבתיות) במג"ב, שהחליפו את מבנה הגדודים שהיה במג"ב עד אז. בשנת 1976, הועבר מטה משמר הגבול ללוד, שם הוא שוכן עד היום.
בעקבות אירועים כמו טבח הספורטאים במינכן והפיגוע במעלות, ניכר הצורך ביחידה משטרתית מיוחדת שתתמחה באירועי השתלטות ומיקוח, בשל כך הוקמה בשנת 1974 יחידת הימ"מ. היחידה הוכפפה ישירות למפקד מג"ב. לוחמי היחידה הם אנשי קבע לאחר סיום שירות החובה, שהפעילות ביחידה היא המקצוע שלהם. בתחילה נתקלה היחידה בחוסר אמון, וסיירת מטכ"ל הועדפה על פניה, אולם עם השנים, בעקבות אירועים כמו אוטובוס האמהות, סיכול פיגועים ותפיסת מבוקשים, זכתה למוניטין רב.
ב-1987 פרצה האינתיפאדה הראשונה. למשמר הגבול היה חלק מרכזי בהתמודדות עם ההתקוממות הפלסטינית. המהומות בוצעו על ידי אוכלוסייה אזרחית, לכן נדרש כוח שיטור מבצעי וחזק כנגדן. בשל סיבות אלו, ערכה המשטרה את מבצע מחשבה תחילה, במסגרתו מג"ב הוגדל משמעותית. כנגד מהומות האינתיפאדה הוקמו גם יחידות הימ"ס (יחידת מסתערבים) של מג"ב: בשנת 1989 הוקמה יחידה ראשונה ברצועת עזה, ב-1991 באיו"ש וב-1994 הוקמה יחידה שלישית בירושלים. בסוכות 1990 אירעו מהומות הר הבית, כוחות מג"ב בהר היו אלו שפעלו באירוע הקשה.
במהלך מלחמת המפרץ ב-1990–1991 שימשו שוטרי מג"ב ככוח עיקרי בשמירת ביטחון העורף המותקף.
מהאינתיפאדה הראשונה עד האינתיפאדה השנייה
האינתיפאדה הסתיימה עם חתימת הסכמי אוסלו. במסגרת ההסכם נדרשו שוטרי מג"ב לערוך סיורים משותפים עם המשטרה הפלסטינית, כך יכלו לטפל ביעילות הן בבעיות שהתעוררו מהצד הישראלי ומהצד הפלסטיני. סיורים משותפים אלו נפסקו בשנת 1996, בעקבות אירועי ברזל לוהט, במהלכם ירו שוטרים פלסטיניים לעבר שוטרי מג"ב. מג"ב השתתף באופן פעיל בדיכוי מהומות אלו ובמהלכן נהרגו מספר שוטרי מג"ב. לאחר שנפסקו המהומות חודשו הסיורים המשותפים.
לאחר סיום האינתיפאדה ובמהלכה נערכו שינויים במבנה מג"ב: תוך כדי האירועים הוגדלו ואורגנו מחדש כוחות מג"ב בעזה וביו"ש. ב-1994 הוקם מחט"ב מרכז שמפקדתו ישבה בבית דגן ומאוחר יותר עברה לבסיס אייל. ב-1996 הוקמה יחידת מתיל"ן (מארבים, תצפיות, יירוטים, לוחמה ניידת) שתפקידה היה להוות כוח מחץ באזורים הכפריים של קו התפר. ב-1995 שולבו לראשונה נשים לוחמות במשמר הגבול, בכך היה משמר הגבול לחיל הראשון ששילב נשים כלוחמות מן המניין. בשנת 2002 הוקם מערך מילואים במשמר הגבול שיוכל לתגבר את הכוחות במקרה הצורך.
האינתיפאדה השנייה ומהומות אוקטובר
בשנת 2000 פרצה האינתיפאדה השנייה המכונה 'אירועי גאות ושפל', באינתיפאדה זו משמר הגבול היווה כוח מרכזי בטיפול במהומות. עם תחילת האינתיפאדה, בשל רצח של שוטר מג"ב, פקד יוסף טבג'ה על ידי שוטר פלסטיני, בוטלו הסיורים המשותפים. בהתפרעויות בקבר יוסף נלכדו מספר שוטרי מג"ב במתחם הקבר וניהלו שם קרב במשך שישה ימים. במהלך הקרב נהרג שוטר מג"ב מדחת יוסף שנפצע, לאחר שהדרג המדיני החליט להסתמך על כוחות פלסטינים לצורך חילוצו. במהלך אירועי אוקטובר שוטרי משמר הגבול נאבקו בהפרות סדר קשות, במהלכן השתמשו באמצעים שונים שכללו ירי גז מדמיע, ירי כדורי גומי ולעיתים גם אש חיה. לאחר האירועים הוקמה ועדת אור במסגרתה הוטחה ביקורת במשמר הגבול, שהביאה להקמת בית ספר להפרות סדר בבסיס האימונים של מג"ב בבית חורון. בפיגוע בציר המתפללים לחמו שוטרי מג"ב במחבלים וחמישה לוחמי מג"ב נהרגו.
לכל אורך שנות האינתיפאדה השנייה (2000–2005) פעלו שוטרי ולוחמי מג"ב למניעת טרור ולטיפול בהפרות הסדר ואף שילמו מחיר דמים. במיוחד בלטו היחידות המיוחדות של מג"ב ללוחמה בטרור - הימ"מ והימ"ס - שסיכלו מספר רב של פיגועים ונרגו מאות מחבלים בפעולות בשטחי יהודה ושומרון. לוחם ימ"ס יעקב ברמן עוטר בעיטור האומץ המשטרתי ועיטור העוז הצה"לי על גבורתו בלחימה בטרור במהלך האינתיפאדה. לוחמים רבים אחרים עוטרו בעיטורי משטרת ישראל.
מתום האינתיפאדה השנייה ועד היום
בתוכנית ההתנתקות שנערכה ב-2005 השתתף מג"ב והפעיל כוחות גדולים לשם פינוי גוש קטיף, לרבות כוחות מילואים. שוטרי מג"ב השתתפו גם באירועי עמונה ובעוד כמה פינויי יישובים.
במהלך מלחמת לבנון השנייה הופעלו כוחות גדולים של מג"ב באזור הצפון לסיוע וטיפול בעורף הישראלי. גם במהלך מבצע עופרת יצוקה ובמבצע עמוד ענן שימש מג"ב כוח חשוב באבטחת העורף הישראלי המותקף.
ביוני 2014 נחטפו שלושה נערים באזור גוש עציון, בעקבות אירוע זה יצאו כוחות הביטחון למבצע "שובו אחים" שמטרתו מציאת הנערים. כוחות מג"ב בהיקפים גדולים השתתפו בחיפושים ובמעצרים במסגרת מבצע זה, לרבות היחידות המיוחדות של מג"ב וכוחות מילואים. האירועים הידרדרו בהמשך גם בדרום, דבר שהביא לפריצתו של מבצע צוק איתן ברצועת עזה. מג"ב שימש במבצע זה, כמו באירועים דומים קודמים, ככוח הגנה לעורף המותקף. כוחות מג"ב סייעו לאבטחה באזורים בהם נפלו רקטות ונערכו ביישובים הסמוכים לרצועת עזה כדי לסייע בתגובה לניסיונות חדירה ליישובים.
בספטמבר 2015 החל גל טרור שהתאפיין בטרור יחידים שבוצע בעיקר באמצעות פיגועי דקירה ודריסה, אך גם בפיגועי ירי קטלניים. כדי להתמודד עם גל הטרור גויס לראשונה כל מערך המילואים של מג"ב בצווי 8. במסגרת ההתמודדות עם גל הטרור הוגדל מאוד מג"ב ירושלים וכוחותיו ביצעו פעילות יזומה רחבת היקף כדי לפגוע במחבלים. בנוסף, הוקמה במג"ב מפקדה משימתית של אנשי מילואים שמטרתה אבטחה של כביש 6 באזור מחוזות מרכז וחוף. הימ"מ ביצע פעולות רבות של מעצרים ויירוט מחבלים, שעליהן זכה לצל"ש מפכ"ל משטרת ישראל. פיגועים רבים בוצעו בגזרת ירושלים ואחד ממוקדי החיכוך העיקריים היה שער שכם. במהלך גל הטרור נטרלו שוטרי מג"ב מחבלים רבים והיוו את קו ההגנה האחרון אל מול המחבלים. במהלך גל הטרור נהרגו לוחם ולוחמת מג"ב בפיגועים ונפצעו עוד כמה. באמצע 2016 החל לדעוך גל הטרור, ורמת הטרור חזרה לרמה השגרתית.
גם בהמשך התמודד מג"ב עם הטרור הפלסטיני. בשנת 2017 נהרגו שלושה שוטרי מג"ב בפיגוע בשער שכם ובפיגוע בהר הבית. בחילופי האש שהתפתחו שוטרים הרגו את המחבלים.
לאור האיומים החדשים על מדינת ישראל נערכו במג"ב בשנים 2016 ו-2017 כמה שינויים ארגוניים, במטרה שיוכל לתת להם מענה יעיל יותר. בשנת 2016 הופרדה מפקדת מג"ב עוטף ירושלים ממג"ב ירושלים והפכה למרחב נפרד של מג"ב. בשנה שלאחר מכן אוחדו כמה יחידות ארציות של מג"ב והוקמה "החטיבה הטקטית", כוח שמתמחה בהתערבות מהירה באירועי טרור ובאירועי חדירת מחבלים לתוך שטח ישראל, ובנוסף, יועד לפעול במבצעים יזומים כנגד פשיעה חמורה.
בנובמבר 2020 שודר בתוכנית "המקור" תחקיר בשם "כנופיית מג"ב" בו נחשפה חבורה של חמישה חיילים במשמר הגבול שנהגו לתפוס שב"חים, לגנוב מהם כסף ולאחר מכן להכות אותם באלימות כדי שלא יתלוננו. הם צילמו סרטונים בהם הם נראים מרביצים, מתעללים ומשפילים פלסטינים שתפסו. הוגש נגדם כתב אישום. בעקבות התחקיר, מפקד משמר הגבול, ניצב קובי שבתאי, עצר באופן חריג את כל האימונים והקורסים כדי שכל שוטרי מג"ב יצפו בתחקיר וכתב כי "מחובתנו לעקור תופעות פסולות מהשורש ולהבטיח כי כל חריגה תטופל ביד קשה ובאפס סובלנות"... "כמי שמפקד על החיל בארבע השנים האחרונות וצמח מתוכו, אני מודה שמזה שנים רבות לא נראו אירועים חמורים כדוגמת האירוע הזה".
בעקבות המהומות בישראל (2021) הועברו מאות לוחמי מג"ב לעיר לוד וגויסו לוחמי מג"ב נוספים, לשם סיוע למשטרה בהשלטת סדר באזורי המהומות.
מבנה משמר הגבול
משמר הגבול הוא חיל בעל מעמד של מחוז משטרתי, שבראשו עומד קצין בדרגת ניצב, הכפוף ישירות למפכ"ל המשטרה. החיל מחולק לעשר מפקדות: שבעה מחטב"ים (מפקדות חטיבה) מרחביים, החטיבה הטקטית, בה"ד מג"ב (בסיס הדרכה) והימ"מ. לכל אחת משש המחט"בים ישנה גזרה שעליה היא אחראית, בכפוף למפקד המחוז המשטרתי, או למפקד צה"ל באזור. במג"ב ישנם סוגים רבים של יחידות המתאימות למשימות המגוונות להן נדרש החיל, כמה מן היחידות נחשבות ליחידות מיוחדות.
מג"ב דרום
בשנת 1954 הוקם גדוד 1 של מג"ב שמנה שתי פלוגות והיה אמון על שמירת הגבולות בגזרה הדרומית ביותר של מג"ב - אזור ירושלים. לאחר מבצע קדש ב-1958 פורק גדוד 1 והשוטרים שבו שולבו בגדוד 2, שהיה אחראי מאז גם על אזור הדרום וגם על אזור מרכז הארץ. בשנת 1969 הפך גדוד 2 למחט"ב מג"ב דרום והמשיך לפעול בגזרתו. בשנת 1994 פוצל מג"ב מרכז ממג"ב דרום ומאז שטח האחריות של מג"ב דרום הוא רק דרום הארץ, חופף לשטח מחוז דרום של משטרת ישראל, והוא הגדול בשטחו מבין מרחבי מג"ב. במרחב יחידות כפריות, סמ"ג יחידת שחר 101, ויחידת מסתערבים. מפקדת מרחב זו האמונה על פעילות מג"ב באזור הדרום, יושבת בבית גוברין. מפקד המרחב הוא קצין בדרגת ניצב משנה.
מג"ב עזה-רמון-ערבה
בשנת 1989, בשל אירועי האינתיפאדה הראשונה, הוקם מחט"ב נפרד לאזור חבל עזה. במג"ב עזה פעלו מספר פלוגות ויחידת מסתערבים. בשל הלחימה העזה ברצועת עזה בשנות האינתיפאדה השנייה הוחלט להעביר את האחריות ברצועה על צה"ל ומג"ב עזה פורק ב-2003. כוחות מג"ב עזה עברו לגבול ישראל מצרים, נקראו מג"ב רמון ועסקו באבטחת גבול ישראל מצרים - מניעת הברחות והסתננויות. מג"ב רמון היה למג"ב ערבה בשנת 2008 ועבר לאבטח את גבול הערבה עד שפורק ב-2011.
מג"ב מרכז
בשנת 1994 התחדדה מסקנה כי שטח מג"ב דרום רחב מדי ובשל כך פוצל מג"ב מרכז ממג"ב דרום והיה למחט"ב עצמאי. מג"ב מרכז אחראי על תחומי אחריות מג"ב באזור המרכז, בחופף לשטח מחוז מרכז ומחוז תל אביב של משטרת ישראל. מפקדתו יושבת בבסיס איתן. במחט"ב 3 זרועות: שפלה, שרון ותל אביב שמחולקות ליחידות סמ"ג ויחידות שחר 101 בנוסף יש את ימ"ר אלמוג (יחידה מרכזית) ופלוגה לאבטחת נציגויות בתל אביב (פלוגה י"ג). מפקד המרחב הוא קצין בדרגת ניצב משנה.
מג"ב צפון
בשנת 1954 הוקם גדוד 3 של מג"ב שמנה שתי פלוגות והיה אחראי על הקטע הצפוני של גבול ישראל ירדן ועל גבול הצפון. בשנת 1969 הוקם על בסיס גדוד זה מחט"ב מג"ב צפון, שמאז ועד היום אחראי על משימות מג"ב באזור הצפון. שטח האחריות של מג"ב צפון חופף ברובו לשטח מחוז הצפון למעט רמת הגולן, בעבר היו פלוגות מג"ב שפעלו ברמה, אולם היום למעט מקרים חריגים אין פעילות של מג"ב בשטח זה. מפקדת מג"ב צפון יושבת בבסיס גן נר. במחט"ב יחידות כפריות ויחידת שחר 101. מפקד המרחב הוא קצין בדרגת ניצב משנה.
מג"ב חוף
בשנת 2011, לצורך יצירת התאמה עם המשטרה הכחולה שהקימה את מחוז חוף פוצל מג"ב חוף ממג"ב צפון והפך למחט"ב עצמאי שמפקדתו יושב בחריש. מג"ב חוף אחראי על משימות מג"ב בשטח מחוז חוף. במחט"ב יחידה כפרית, סמ"ג, יחידת שחר 101 ומספר יחידות אבטחת מתקנים. מפקד המרחב הוא קצין בדרגת ניצב משנה.
מג"ב ירושלים
בשנת 1976 כחלק מהערכות מחודשת של משמר הגבול, הוקם מג"ב ירושלים. המחט"ב אחראי על משימות מג"ב בשטח מחוז ירושלים ואף מעט מעבר לו, בשטחי עוטף ירושלים. מפקדת המחט"ב יושבת בבסיס יהודאי, סמוך למטה הארצי של המשטרה. מג"ב ירושלים הוא הגדול במרחבי מג"ב מבחינת מספר השוטרים. במחט"ב פלוגת בט"ש לעיר העתיקה (פלוגה ג'), יחידות 101 בט"ש, יחידת שחר 101, יחידת סמ"ג ויחידות כפריות. מפקד המרחב הוא קצין בדרגת תת-ניצב.
בשנת 2002 הוקמה בו מפקדת משנה: 'מג"ב עוטף ירושלים' העוסקת באבטחת השטחים שסביב לעיר ובאבטחת גדר ההפרדה, בשנת 2016, בשל הגודל הרב של מג"ב ירושלים והיקף פעילותו הופרדה מפקדת עוטף ירושלים ממג"ב ירושלים והפכה למפקדה נפרדת. בשנת 2013 הוקמה במסגרת מג"ב ירושלים 'תחנה ירוקה' - תחנת משטרה לה אחריות טריטוריאלית בשטח המועצה אזורית מטה יהודה המורכבת משוטרי מג"ב בלבד.
מג"ב עוטף ירושלים
מג"ב עוטף ירושלים הוקם בשנת 2002 בשל אירועי האינתיפאדה השנייה, כדי להגיב בצורה יעילה לפיגועי הטרור והפרות הסדר. בשנת 2016 בעקבות גל הטרור הפלסטיני במסגרתו הוגדל מג"ב ירושלים והיקף הפעילות בו היה גדול, הופרדה מפקדת העוטף ממג"ב ירושלים והפכה למרחב עצמאי. במג"ב עוטף ירושלים פלוגות בט"ש רבות ומפקדתה יושבת בבסיס מצודת אדומים. מפקד המרחב הוא קצין בדרגת ניצב משנה.
מג"ב איו"ש (אזור יהודה ושומרון)
קצת לאחר מלחמת ששת הימים, בשנת 1967 הוקם גדוד 4 של מג"ב, שתפקידו היה להשליט סדר בשטחי יהודה ושומרון שנכבשו. הקמת הגדוד באה להחליף את כלל פלוגות מג"ב שנכנסו לשטחי יהודה ושומרון ופעלו שם מיד לאחר המלחמה ולאפשר להן לשוב לגזרותיהן. בשנת 1975 הפך גדוד 4 למחט"ב מג"ב איו"ש והמשיך בפעילותו בשטחי הגדה המערבית. כוחות מג"ב איו"ש כפופים לאוגדת איו"ש, לפיכך מג"ב איו"ש הוא מרחב מג"ב היחידי הכפוף לצה"ל ולא למחוז משטרתי, מסיבה זו אין במג"ב איו"ש יחידות המתעסקות בלחימה בפשיעה. שטח האחריות של מרחב זה הוא כמעט כל שטחי יהודה ושומרון, למעט שטחי מזרח ירושלים ועוטף ירושלים. במג"ב איו"ש פלוגות בט"ש רבות ויחידת מסתערבים. מפקדת המרחב יושבת בבסיס בית אל. מפקד המרחב הוא קצין בדרגת תת-ניצב.
החטיבה הטקטית של משמר הגבול
בשנת 2017 הוקמה במג"ב חטיבה טקטית שמטרתה לתת מענה מידי ויעיל לאירועי טרור ופשיעה קשה בתוך שטח ישראל. ייעודה הוא לשמש ככוח התערבות מהיר, לסייע בביטחון הפנים, בבט"ש ובלוחמה בטרור, לטפל באירועי פח"ע ובההפרות סדר חריגות בעוצמתן, לאסוף מודיעין שדה אודות מחבלים ועבריינים, להיאבק בפשיעה החמורה, לעצור עבריינים מסוכנים ולסייע בעת הצורך ליחידות המשטרה האחרות. את החטיבה הטקטית הקימו על בסיס שתי היחידות הארציות של מג"ב להפרות סדר - ספיר וקורל, יחידת תצפיות, כלבנים ויחידות נוספות. מפקד החטיבה הטקטית הוא קצין בדרגת ניצב משנה.
בה"ד מג"ב
עם הקמת משמר הגבול עברו שוטרי מג"ב הכשרה בבסיס האימונים של משטרת ישראל בשפרעם. ב-1964 הוקם לראשונה בסיס אימונים של מג"ב בראש העין. בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים הוקם בסיס האימונים של מג"ב בבית חורון. למג"ב בסיס הדרכה נוסף, סמוך למעלה מכמש, המשמש כבסיס אימונים.
בבה"ד מג"ב מוכשרים לוחמי מג"ב, נערכים הקורסים החיליים של מג"ב כגון: קורס מכ"ים, קורס ימ"ס וקורס קציני מג"ב. בבה"ד ישנן כמה מגמות אימונים מתקדמות כגון מגמת לוט"ר ומגמת הפס"ד. הבה"ד הפעיל בעבר שתי יחידות מבצעיות: יחידות הפרות סדר ארציות (ספיר וקורל), אך יחידות אלו הועברו לחטיבה הטקטית של משמר הגבול. מפקד בה"ד מג"ב הוא קצין בדרגת תת-ניצב.
מטה מג"ב
כמו לכל ארגון ביטחוני, גם למג"ב יש מטה התומך בפעילות המבצעית שלו. מטה מג"ב יושב בלוד וכפוף לסגן מפקד מג"ב, קצין בדרגת תת-ניצב (נכון ל-2023, תנ"צ נחשון נגלר). במטה מג"ב חמישה אגפים: אגף אג"ם, העוסק במבצעים, הדרכה וחינוך; אגף אמ"ש, התומך בכוח האדם במג"ב; אגף את"ל, העוסק בתכנון ובלוגיסטיקה ברמה החילית; אגף ארגון ותקינה; ואגף יישובים, המפקח על השיטור הכפרי במג"ב ועל מערך המתנדבים. בנוסף קיימות במטה מג"ב מחלקות טכנולוגיה, אמצעי לחימה ומחשוב, וכן מחלקת חקירות ומודיעין חילית.