cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליהו ברזילי
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה שב לכהן כרבה הראשי של אתונה ושל הקהילה היהודית ביוון כולה, עד שנת 1962. בשנת 1949 ניסה לבטל את גזר דין המוות שהוטל על יהודי מלאריסה שהואשם בקיום קשרים עם ארגוני הפרטיזנים הקומוניסטיים. לשם כך, נפגש עם המפקד הכללי של צבא יוון, וקיבל ממנו הבטחה להמתקת הדין, אך למרות זאת גזר הדין בוצע. ביקר מספר פעמים בישראל: בשנת 1950 ביקר במשרדי הברית העברית העולמית, בשנת 1955 ביקר בטקס ההכתרה של הרב הראשי לישראל והראשון לציון יצחק נסים וכן נפגש עמו לשיחה על מצבה של יהדות יוון ובשנת 1956 ביקר אצל הנשיא, יצחק בן-צבי. בשנת 1963 פרש מתפקידו.
בשנת ה'תשי"ד כתב את זכרונותיו מימי השואה. אלו פורסמו לאחר מותו בקובץ הזכרונות "יהדות יוון בחורבנה" (תל אביב, ה'תשמ"ח).
נפטר ב־1971.
ג'סי קרמייקל
ג'סי רויאל קרמייקל (באנגלית: Jesse Royal Carmichael; נולד ב-2 באפריל 1979) הוא מוזיקאי יהודי אמריקאי, הידוע בתור קלידן להקת הרוק האמריקאית מארון 5.
תחילת הקריירה
בגיל 13, החל קרמייקל לנגן ביחד עם חבריו אדם לוין, ריאן דאסיק, ומיקי מאדן, מאוחר יותר הקימו להקה שנקראה "Kara's Flowers". חברי הלהקה נהגו להתאמן במחסן בביתו של ג'סי וב-1997, הלהקה הוציאה את אלבומה הראשון, "The Fourth World". האלבום לא הצליח, וחברי הלהקה החליטו שדרכיהם ייפרדו.
קרמייקל וחברו, אדם לוין עזבו את קליפורניה ועברו ללמוד בקולג' "Five Towns" שבלונג איילנד, ניו יורק. בזמן שהותם בניו יורק נחשפו השניים לסגנונות מוזיקה שונים משהכירו וניגנו בעבר, וקרמייקל החל לנגן בקלידים.
לאחר שנתיים נשרו השניים מהקולג'. הם התאחדו מחדש עם חבריהם מאדן ודאסיק. בשנת 2001 הם צירפו את הגיטריסט ג'יימס ולנטיין ללהקה והחליטו על שם חדש, "מארון 5".
Maroon 5
בשנת 2002 ב-25 ביוני יצא אלבום הבכורה של מארון 5, "Songs About Jane". חמשת הסינגלים ששוחררו ממנו במשך כשלוש שנים זכו להצלחה ברחבי העולם, והלהקה זכתה להכרה. בשנת 2005, מארון 5 קיבלו את פרס גראמי כ"תגלית השנה". בשנת 2003 ב-22 בינואר, הם הקליטו מיני אלבום עם שירים אקוסטיים שנקרא על שם הזמן בו הוקלט, "1.22.03.Acoustic". בשנת 2005 ב-13 במאי בזמן הופעה חיה בסנטה ברברה, קליפורניה הם הכניסו את השירים ל-DVD שנקרא "Live – Friday the 13th". לאחר 5 שנים הם הוציאו את אלבום האולפן השני שלהם, "It Won't Be Soon Before Long" ב-16 במאי. ב-25 במרץ 2008 הם הוציאו אלבום הופעה חיה שני שנקרא "Live from SoHo". ב-8 ביולי 2008, הם הוציאו אלבום הופעה חיה שלישי במספר שנקרא, "Live from Le Cabaret". ב-21 בספטמבר 2010 הם הוציאו את אלבום האולפן השלישי שלהם, "Hands All Over".
עבודות נוספות
מלבד קלידים, ג'סי משמש גם כזמר קולות הרקע של להקת מארון 5. בנוסף, לג'סי יש פרויקט שנקרא "1863", בו הוא שר ומנגן ללא קשר למארון 5.
ב-9 במרץ 2012, הוכרז כי קרמייקל ייקח הפסקה של כמה חודשים מהלהקה על מנת להתמקד בלימודים וב"ריפוי רוחני". קרמייקל הודיע כי לא ישתתף בהקלטת האלבום "Overexposed", אך הדגיש כי זה זמני בלבד לתקופת אלבום זה, והוא יחזור להמשיך לנגן ולהקליט עם הלהקה לאחר מכן. את קרמייקל החליף פי ג'י מורטון, שניגן עם הלהקה מספר שנים בסיבובי הופעות.
בטין מרגלית אמיר
בטין (בטינה) מרגלית אמיר (Bettine Margalit Amir; נולדה ב-28 במאי 1931) היא ציירת, אוצרת אמנות ומשוררת.
ביוגרפיה
נולדה בביירות. הוריה, שלמה קרוק ורחל לבית רוזנטל, היגרו עם משפחותיהם ללבנון מפלשתינה בהפרש של כ-50 שנה; משפחת אִמה של בטין אמיר היגרה מבסרביה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית לצפת ולאחר מכן לטבריה. בתחילת המאה ה-20 עזבו את פלשתינה והיגרו לביירות. משפחת קרוק היגרה מרוסיה לא"י ב-1911. אביה החל ללמוד אמנות בבית הספר "בצלאל" בירושלים בניהולו של פרופ' בוריס שץ. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גורשה המשפחה מפלשתינה בשל נתינותם הרוסית של בני המשפחה. הם עברו למצרים ולאחר מכן לביירות, שם נפגשו שלמה ורחל.
בשנים 1960–1963 השלימה לימודים בספרות צרפתית ופילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן. בשנים 1963–1964 למדה ועבדה בבית הספר לציור ולפיסול בבת ים, בניהולו של פרופ' אריה מרגושילסקי.
בשנת 1963 התפרסם בפריז ספר השירה הראשון שלה: "Choc et Equillibre", בהוצאת הספרים Debresse (הוצאה-בת של הוצאת הספרים Julliard).
בשנת 1964 עבדה בטין אמיר בפריז עם הצייר הצרפתי פרדריק דלנגלאד (Frédéric Delanglade), ובשנת 1966 זכתה בתעודת כבוד בבניאל הבינלאומי בוישי, ושמה נוסף לקטלוג "בולאפי לאמנות מודרנית" Bolaffi d’Art Moderne.
בשנים 1969–1970 השתתפה בטין אמיר בסדנת דפוס של טוביה בארי באגודת "אמני אלחריזי" בתל אביב. בשנת 1970 הוצגה במוזיאון לאמנות מודרנית בפריז תערוכתה “Terre Latine”.
בשנים 1975–1980 עבדה בתרפיה באמנות במרפאת בריאות הנפש ברמת חן. בשנים 1980–1982 עבדה בבית חולים לפסיכיאטריה בחיפה בתרפיה באמנויות. בשנת 1988 הוזמנה על ידי משרד הבריאות להעביר סדנאות במסגרת קורס בגריאטריה למדריך ולמעסיק למקצוע ריפוי בעיסוק, שהתקיים בבית החולים אסף הרופא.
בשנים 1982–1983 הייתה חברה ופעילה בוועידת ישראל-לבנון לידידות והתפתחות. רואיינה בעיתון היומי הלבנוני בצרפתית Le Reveil על ידי העיתונאית Nyla Hamangi.
משנת 1988 חברה באגודת הציירים. הופיעה בספר "Art 2000 - אמני ישראל – ציירים ופסלים" שיצא לאור בשנת 2000.
בשנת 2006 התפרסם בהוצאת כרמל ספר שיריה השני: "כל אשר לי". בטין אמיר כותבת ספר נוסף, ובו שירים וסיפורים קצרים.
תמה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אלן רודולף
אלן סטיבן רודולף (באנגלית: Alan Steven Rudolph; נולד ב-18 בדצמבר 1943) הוא במאי קולנוע ותסריטאי אמריקאי. רודולף כתב את התסריט לרוב סרטיו. הסרטים עוסקים בדרך כלל באנשים בודדים משולי החברה ומושם בהם דגש על עבודת צוות עם מספר שחקנים המופיעים ברבים מסרטיו, בהם קית' קאראדין וז'נבייב בוז'ולד. את הפסקול לרוב סרטיו כתב המוזיקאי מארק אישאם.
תולדות חייו ויצירתו
בנו של אוסקר רודולף, במאי טלוויזיה ושחקן קולנוע. היה תלמידו של רוברט אלטמן והיה עוזר במאי שלו בסרטו נאשוויל.
סרטו הראשון כבמאי היה "פרומושן" מ-1972, לאחריו באו עוד שבעה סרטים שנכשלו בקופות לפני סרטו המצליח הראשון, "בחר בי" משנת 1984. הסרט דן ביחסים מיניים בקרב חבורה משולי החברה ובה פרוצה לשעבר הפותחת בר משקאות על שמה (בגילומה של לסלי אן וורן), מארחת תוכנית-שיח עצורה (ז'נבייב בוז'ולד) ומטורף טוב-לב (קית' קאראדין). סרטו הבא, בעקבות הכרך ( Trouble in Mind ; 1985), הוצג בפסטיבל ברלין וזכה לשבחים. בסרט מככבים לצד בוז'ולד וקאראדין גם כריס כריסטופרסון, לורי סינגר ואישיות הדראג קווין דיוויין.
סרטו "המודרניים" הוא סרט תקופתי המתרחש בפריז ב-1926 ובו אמריקאי החי בפריז (קאראדין) מבקש את אהבתה של אשתו לשעבר (לינדה פיורנטינו), הנשואה לאספן אמנות גס ובור (בגילומו של ג'ון לון). סרטים נוספים משלו הם "זיווג משמיים" (1987), קומדיית פנטזיה עם אלן בארקין, "אהבה במעקב" (1990) מותחן בלשי קומי שנון בכיכובו של טום ברנג'ר, "מחשבות קטלניות" (1991) בכיכובה של דמי מור, "תאומים ושונים" ( Equinox; 1992) בכיכובו של מת'יו מודין בתפקיד כפול, "גברת פארקר והחוג המרושע" (1994) בכיכובה של ג'ניפר ג'ייסון לי כדורותי פארקר ועיבוד של ספרו של קורט וונגוט "ארוחת בוקר של אלופים" (1999) בכיכובם של ברוס ויליס, ניק נולטה ואלברט פיני.
זי זי טופ
זי זי טופ (באנגלית: ZZ Top) היא להקת הארד רוק שהוקמה ביוסטון, טקסס בשנת 1969 ופעילה עד היום.
פעילות
חברי זי זי טופ לאורך כל שנותיה הם בילי גיבונס (זמר, גיטרה), דאסטי היל (גיטרה בס, קלידים וקולות) ופרנק בירד (תופים), מנהל ומפיק הלהקה מאז הקמתה ועד 2006 היה ביל האם.
סגנונה המוזיקלי של הלהקה הוא רוק-גיטרות פשוט במבנהו אך מלוטש מבחינת עיבוד והפקה, מבוסס טקסס בלוז עם השפעות מוזיקת קאנטרי ורוק אנד רול.
בשנת 2004 נבחרה הלהקה להיכל התהילה של הרוק אנד רול. אלבומיהם Tres Hombres (ספרדית: שלושה גברים) מ-1973 ו-Eliminator מ-1983 נכללים ברשימת 500 האלבומים הטובים ביותר של הרוק אנד רול של מגזין רולינג סטון. האלבום Eliminator נבחר במקום ה-39 ברשימת 100 האלבומים הטובים ביותר של שנות ה-80 של הרולינג סטון וזכה למכירות שהקנו לו מעמד "אלבום יהלום" (מעל 10 מיליון עותקים).
ז'לונה גורה
ז'לונה גורה (בפולנית: Zielona Góra, ; בגרמנית: Grünberg in Schlesien, גרינברג השלזית) היא העיר הגדולה ביותר בפרובינציית לובוש במערב פולין. ז'לונה גורה משמשת אחת משתי ערי הבירה של פרובינציית לובוש, לצד גוז'וב ויילקופולסקי.
בין השנים 1950–1998 הייתה העיר בירת ווייוודת ז'לונה גורה, ומאז הקמת פרובינציית לובוש, משתייכת העיר מבחינה מנהלית אליה.
נכון לסוף יוני 2016 התגוררו בעיר קרוב ל-140,000 תושבים.
מועדון הכדורסל של העיר משתתף בליגת העל הפולנית ובליגת האלופות.
מחנה ריכוז בתקופת מלחמת העולם השנייה
מחנה גרינברג הוקם בז'לונה גורה בפברואר 1942. היה זה מחנה לעובדות כפייה יהודיות שהועסקו במפעל הטקסטיל במקום – DWM. רוב הנשים היו צעירות, בגילאי 15 עד 30, שהגיעו למחנה מאזור זגלמביה שבפולין. הן עבדו במשמרות בנות 12-14 שעות במפעל. ב-1 ביולי 1944 הפך המחנה ממחנה לעבודת כפייה של ארגון שמלט למחנה עבודה לנשים תחת הנהלת גרוס-רוזן והתנאים במקום הורעו. אחד הביטויים לשינוי הייתה הסלקציה בעירום שהיה על האסירות לעבור לפני אנשי האס-אס שקבעו אם הן כשירות לעבודה. מי שלא נמצאה כשירה שולחה לאושוויץ. הבריאות קיבלו דיסקיות עם מספר האסיר שלהן אותן ענדו על צווארן. בסוף נובמבר 1944 שהו בגרינברג 971 אסירות יהודיות.
למחנה הגיעו אסירות שיצאו בצעדת מוות ממחנה שלזירזה (Schlesiersee). עם התקרבות הצבא האדום לאזור התקבלה פקודה לפינוי המחנה. אוכלוסיית האסירות בגרינברג מנתה באותה עת כ-1,800 נשים, בכללן אלו שהגיעו מאזור שלזירזה. ב-29 בינואר 1945, יום אחד בלבד לאחר שהגיעו משלזירזה, חולקו האסירות בגרינברג לשתי קבוצות. קבוצה אחת ובה כ-1,100 נשים פונתה לכיוון דכאו והגיעה להלמברכטס (Helmbrechts). חצי מהנשים בקבוצה הזו היו אסירות גרינברג ונשים שהגיעו ממחנה נוי-פורוורק. קבוצה שנייה פונתה לכיוון ברגן-בלזן. קבוצה זו הורכבה מהמחצית השנייה של אסירות גרינברג והקבוצה שהגיעה ממחנה בניש-פורוורק. קבוצה זו הוצעדה ברגל עד יוטבורג (Juteborg) ומשם המשיכה ברכבת לברגן-בלזן. המסע לברגן-בלזן, דרך יוטבורג, מרחק של יותר מ-400 ק"מ, ארך כחודש. לאורך הדרך מתו או הוצאו להורג נשים רבות, מספרן אינו ידוע.
הגעת הצבא האדום בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה
ב-11 בפברואר 1945 קיבלו שלטונות זילונה גורה, אז גרונברג, דיווח על הרוסים בסביבת נובה סול. חיילי וורמאכט ואזרחים המארגנים את ההגנה בערים היו בסכנת ניתוק מדרום-מערב. במצב זה נקטע הכנותיו של זילונה גורה להגנה על ידי חיילים סדירים. באותו היום ועידת יאלטה הסתיימה. לא היה ידוע בדיוק מה יקרה לזילונה גורה. הרוסים התייחסו לאזורים אלה כאל גרמנים. ב-12 בפברואר המשרדים החשובים ביותר והוועדות הניהוליות של ארגונים גדולים יותר פונו מאחורי Nysa Łużycka. ב-13 בפברואר תושבים אחרים עודדו על ידי מגפונים לעזוב את העיר. הרכבת האחרונה יצאה בערב. אחד הטרנספורציות שנשלחו בעבר בדרזדן הותקף על ידי התקפה אווירית אנגלית ולדברי חלקם, כ- 900 איש מזילונה גורה נהרגו בתחנת הרכבת שם.
ב-14 בפברואר תומכיו של היטלר דחקו בנוער של הנוער ההיטלרי להגן על עצמם. מוקדם יותר, הזונדרקומנדו Sonderkomando, שהחל לפוצץ חפצים אסטרטגיים ולשתק מכשירים טכניים שונים, כולל תחנות כוח, עבודות גז ומפעלי מים. המגנים בגבעת ברניבורסקי הציבו שני מקלעים. עם זאת, לאחר שנודע להם על איום ישיר מצד נובה סול, הם נסוגו למרכז העיר. מנגד, תומכי פיטורים מהירים, בהם העובד אלפרד קונצל, פרידריך ברוקס הנאצי, וקארל לאובה הקומוניסטי, הקימו ועדת כניעה. הצבא האדום החל בירי ארטילרי בשעה 13:00 מהאקדחים שהונחו על הגבעות מדרום לרקולה. לאחר שהגיעו לגבול הצפוני של הכפר הזה, יחידות הסיור התקדמו לעבר העיר. חלקם, בעקבות הקשת, מצאו את עצמם ברקולקה, אחרים בסטארי קיסילין ואפילו בג'אני, ואחרים השתלטו על ידדריצ'וב. הסניף הראשי נכנס לעיר לאורך רחוב ורוצלבסקה. עד מהרה החלו להופיע קבוצות קטנות של חיילי הצבא האדום מהצד של רחוב קוזוצ'ובסקה. עמדתו של כומר הקהילה של זילונה גורה, פר. ג'ורג 'גוטוולד. בצומת הרחובות קופייצקה וקופרניקה הוא יצר קשר עם התוקפים והודיע להם שהעיר לא מוגנת. קבוצת עובדי כפייה סיפקה חדשות דומות. לכן הערים נלקחו כמעט ללא מאבק. ב-14 בפברואר כבר בשעה הראשונה לשהותם כבשו החיילים את בנייני הממשל: משרד המחוז, מטה NSDAP, המשטרה ובית העירייה. המפקד וצוותו שוכנו בבניין הסטרוסטה. מקלעים הוצבו בפאתי העיר, בכיכר השוק ומול הצוות.
ב-15 בפברואר מפקד הארמייה השלישית נתן הוראה לתפוס את זילונה גורה. בעיר נותרו כ -4,000 איש. תושביה. עד מהרה מונה מפקד מלחמה, שלקח את מלוא השלטון בזילונה גורה. זה היה מייג'ור דמיאן ש 'וויצ'וטורוב מקייב. הוא מינה את ראש עיריית קארל לאובה, שהיה עד 1933 חבר מועצה מטעם המפלגה הקומוניסטית בגרמניה ובמשך השנים הבאות כאסיר של מחנה דכאו. עד מהרה הוטל על קרל לאובה להשלים את מועצת העיר החדשה. מנהל עירוני החל לתפקד, הודפס העיתון "גרונברגר שבועבלאט". ראש העיר דיווח ישירות למפקד. כמעט כל יום דיווח לו על המצב בעיר. המשימות הנוכחיות נדונו והועברו הוראות. השלטונות הרוסיים השאירו מאפייה לרשות הגרמנים. עד מהרה פעלה תחנת הכוח העירונית. העיר חולקה ל 43 שכונות ובכל אחד מהם מונה זקן (אובמן) שהיה אחראי על הסדר והמשמעת על פי חוקי המלחמה. כל הגברים בגילאי 14 עד 50 נצטוו להתייצב מדי יום מול בית העירייה. ב-17 בפברואר ברחוב פודגורנה אספו השלטונות 926 גרמנים והם הובלו לעבר מילסק. בקרוב הוקמו קבוצות נוספות. הם יוצאו לברית המועצות. חלק מהאנשים שנותרו עבדו על אספקה, וחטיבות אורגנו גם להעלאת מכונות והתקנים על קרונות. באותה תקופה, כרכוש "שנתפס", הם נלקחו ממפעלי זילונה גורה: כולל שמפניה ממפעל Grempler (רחוב Moniuszki), ציוד יציקה (לימים Falubaz), מכונות דפוס מחנויות גרפיות (ב-Plac Pocztowy), ציוד ממפעלי רדיו (נוכח Mera Lumel), יריעות מלא גדולות ממפעל לבד (רחוב Piaskowa), 540 מכונות ממפעל העגלות (לימים זסטאל), נולים וטחנות מסתובבות מבית בד הצמר (ul. Wrocławska). נשים הועסקו כדי לאסוף ולארוז מכשירי חשמל ביתיים מיוצאים, בדים, בגדים וכו'.
ב-26 בפברואר הוקם בעיר סניף תנועה וסחר PKP עם מושב זמני בוולשטיין. המפקד שלה היה אנג. ואצלאב אנדרז'בסקי. בינתיים, כמה פליטים חזרו מעבר לנהר ניסא לוז'יקה, מכיוון שהרעב השורר שם לא נתן להם שום סיכוי לשרוד.
בתחילת אפריל כבר היו בז'ילונה גורה כ-9,000 איש גרמנים ומשבוע לשבוע מספרם גדל. לא היה שום אינדיקציה לשינוי פתאומי במצב. ב-8 במאי קבוצה מבצעית של הוועדה הכלכלית של מועצת השרים, בראשות המהנדס קז'ימייז 'פשינסקי, הגיעה לז'ילונה גורה, ובמשך כמעט חודש הייתה הנציגה היחידה של הרשויות הפולניות בעיר. המפקד הקצה לו מגורים במלון "קייזרוף" ("שרודמיסקי"). הקבוצה תפסה רכוש מצד הרשויות הצבאיות ואבטחה מפעלים ועסקים, דאגה לאוכלוסייה הפולנית, שמרה על הסדר בעיר, ארגנה את החיים החברתיים והפוליטיים, ייצגה רשויות אזרחיות פולניות בפני רשויות הצבא והכינה תנאים להתיישבות פולנית. ב-12 במאי הקבוצה הראשונה המקצועית והמאורגנת של הפולנים הגיעה לעיר; הם היו אנשי רכבת מוולשטיין. ב-15 במאי הגיעה קבוצת מומחים בתעשיית הטקסטיל מלודז'. ב-4 ביוני בטרז'בניצה, על ידי הממונה על ממשלת הרפובליקה של פולין במחוז שלזיה התחתונה, מונה יאן קלמנטובסקי לנציג המחוז מספר 20 בזילונה גורה; במקביל - הסטרוסטה הפולני הראשון של זילונה גורה. ב-6 ביוני מעשה ההשתלטות על ראש העיר זילונה גורה על ידי ראש העיר הפולני תומאש סובקוביאק, שסגנו היה קלמנס מיקולסקי, וצ'סלב וילגוש כמזכיר. זה נמסר לו על ידי מפקד אזורי של הצבא האדום. הטקס אורגן על פי טקס צבאי. בתום הטקס נתלה על מגדל העירייה דגל לבן ואדום. עד מהרה הוקמה מועצת עירייה חדשה. סטפן דודז'ינסקי מונה לסגן ראש העירייה, צ'זלאב וילגוש מונה למזכיר. כמה פקידים גרמנים עדיין נשמרו בתפקידיהם. ב-8 ביוני יאן קלמנטובסקי הגיע לזילונה גורה עם קבוצה של כמה פקידים. הוא היה נציג הפוביאט של ממשלת פולין ובמקביל היה אמור לבצע את תפקידיו של הסטרוסטה. למחרת פורסמו בעיר הודעות על תפיסת השלטון על ידי הממשל הפולני. נכון ל-10 ביוני בזילונה גורה, (אז נכתב השם "זיאלונגורה") התגוררו כ -10,000 תושבים (1,000 רוסים, כמה עשרות פולנים, כ- 8,000 גרמנים).
ג'יימס שארפלס
ג'יימס שארפלס (באנגלית: James Sharples; 1751 או 1752 – 26 בפברואר 1811) היה צייר פורטרטים אנגלי, שעבר לארצות הברית בשנת 1794. לראשונה הציג באקדמיה המלכותית בשנת 1779.
ביוגרפיה
ג'יימס נועד לראשונה להיות איש דת קתולית, אך בחר להיות אמן. ג'יימס שארפלס עמד בראש משפחת אמני פורטרטים מצליחים, כולל אשתו השלישית אלן שארפלס, לה נישא אחרי ששתי נשותיו הקודמות נפטרו קודם. נולדו לו ארבעה ילדים: ג'ורג' מאשתו הראשונה; פליקס תומאס שארפלס מנישואיו השניים; וג'יימס שארפלס ג'וניור (בערך 1788–1839) והבת רולינדה שארפלס (1793–1838) מאלן אשתו השלישית.
פליקס, ג'יימס ג'וניור ורולינדה הצטרפו למפעל היצירה המשפחתי בגילאים 17, 15 ו-13 בהתאמה. לפני שהתחתן עם אלן וואלאס, ג'יימס היה פעיל בבריסטול, ליברפול ובאת', שם לימד רישום.
בין השנים 1796–1801 עבד בעיקר בפילדלפיה ובניו יורק, ובעיקר בציורי דיוקן. המשפחה נסעה ברחבי אזור ניו אינגלנד כציירי פורטרטים נודדים, חיפשה עבודה ויצרה עותקים זולים מדיוקנאות המקור שעשו מדמויות פופולריות וידועות, כמו ג'ורג' וושינגטון וג'יימס מדיסון.
משפחת שארפלס בנתה מוניטין של ציירי דיוקנאות מדויקים וגם צברה הון צנוע. כחלופה קיימא לדיוקנאות צבעי השמן הגדולים של גילברט סטיוארט וג'ונתן טרומבול, תרמו הפסטלים הקטנים שלהם שיוצרו בקנה מידה גדול, לתעשיית הפורטרטים הפדרלית הגדלה.
לאחר שנתקלו בבעיות בשכירות ביתם בבאת' בשנת 1801, חזרה משפחת שארפלס לאנגליה. המלחמה בין צרפת לבריטניה עיכבה את חזרת המשפחה לארצות הברית. פליקס וג'יימס חזרו בשנת 1806, והוריהם ואחותם רולינדה נסעו אחריהם בשנת 1809. לאחר מותו של ג'יימס שארפלס בהתקף לב במהלך חורף קר במיוחד בשנת 1811, חזרה המשפחה לאנגליה. רק פליקס בחר להישאר בארצות הברית.
ציורים
ג'יימס שארפלס ביסס את הקריירה שלו באמריקה בשנת 1794 בכך שהציע ליצור דיוקנאות של פוליטיקאים מקומיים ולאומיים. לאחר מכן השתמש בדיוקנאות המקוריים כדי להראותם כדוגמאות ללקוחות חדשים או ליצור עותקים של המקור. במהלך תקופה זו, עותקים של דיוקנאות של אנשים מפורסמים היו פופולריים, אף שהתחרות בין האמנים הייתה אינטנסיבית, ורבים נאלצו לנסוע על מנת למצוא לקוחות.
גיימס שארפלס השתמש לעיתים קרובות בפיזיוגנוטרס (א' ) כלי עזר מכני להעתקת ציור או שרטוט בצורה מדויקת (כמו פאנטוגרף או פוליגרף העתקות). את המקור שמר ג'יימס באוסף האישי שלו. לאחר מכן הוא היה מכין את העתקים הרבים למכירה נוספת. הוא גם צייר דיוקנאות פסטל בגודל חזה (שלושת רבעי גוף) עם מגע עדין ומדויק. לוח הצבעים שלו היה בעיקר שחור, לבן ואפור. הגוף היה מעוצב בגווני עור והרקעים היו בדרך כלל כחולים. "עמוד התווך של עסקיו של שארפלס היה יצירת העתקים מדיוקן ציור ממשי שהוא עשה מוושינגטון, בדיוק כמו שגילברט סטיוארט הכין העתקים בשמן של דיוקנו של הנשיא הראשון." שארפלס גבה 15 דולר לציור פרופיל ו-25 דולר תמורת נוף מלא.
הנושאים של שרפלס כללו את ג'ורג' וושינגטון, תומאס ג'פרסון, הסטר תראל, ג'וזף פריסטלי, ג'יימס מדיסון, דולי מדיסון וג'ון אדמס. בני משפחתו של שארפלס השתתפו כולם בשכפול הדיוקנאות המקוריים, מה שלעיתים הקשה על הבחנה בין המקור לשכפול.
ברית-הארבע
ברית-הארבע (באנגלית: Quadruple Alliance) הוא השם שניתן לברית שנכרתה בין ארבע מדינות (גרמניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, איטליה ורומניה) קודם מלחמת העולם הראשונה, ביוזמתו של ביסמרק הקנצלר הראשון של הקיסרות הגרמנית. היוזמה באה במטרה למנוע שיתוף פעולה בין צרפת לאימפריה האוסטרו-הונגרית, ובכך לשמר את כוחה של גרמניה, ואת יתרונה על פני צרפת.
רקע
לברית-הארבע קדמו הסכמים נוספים. מלחמת צרפת–פרוסיה, בשנים 1870–1871, הסתיימה בניצחון גרמני, אך הותירה חשש כבד בלב המנהיגות הגרמנית, כי צרפת, מתוך רגשות נקם, תשוב ותתקוף את גרמניה. ב- 16 באוקטובר 1879, נחתם הסכם בין גרמניה לאימפריה האוסטרו-הונגרית, וב- 18 במאי 1881, נחתם הסכם שלושת הקיסרים (בין גרמניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, ורוסיה. הסכמים אלו באו להבטיח, כי בכל מקרה שתפרוץ מלחמה בין אחד הצדדים, ובין מעצמה גדולה אחרת, ישמרו הצדדים האחרים על נייטרליות.
הברית
ב- 20 במאי 1882, נחתם הסכם תלת-צדדי, בין גרמניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית ואיטליה, וב- 30 באוקטובר 1883 הצטרפה גם רומניה לברית. לכל אחת מארבע חברות הברית היה אינטרס ברור וסיבה להצטרפותה לברית. ברית-הארבע, היוותה את הציר העיקרי, סביבו התפתחה מדיניות החוץ של המעצמות הגדולות בסוף המאה ה-19, ותחילת המאה ה-20. כל עוד שימש ביסמרק כקנצלר, מילאה הברית את התפקיד המקורי לו הועיד אותה בעת הקמתה. אך עם פיטוריו של ביסמרק, מראשות הממשלה, על ידי הקיסר וילהלם השני, קיבלה הברית אופי אנטי רוסי בעליל. דבר שהוביל לכך שתוך שני עשורים, כרתו רוסיה ובריטניה בריתות עם צרפת, מהלכים שהובילו למלחמת העולם הראשונה.
שעת מבחן
שעת מבחן למידת איתנותה של ברית-הארבע, נוצרה כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה. איטליה ורומניה לא שמרו אמונים לחברות הברית. אמנם בתחילה הן הכריזו על נייטרליות, כפי שחייבה אותן נאמנותן לברית. אך לאחר שניהלו משא ומתן טריטוריאלי עם כל אחד מהצדדים הלוחמים הכריזה איטליה מלחמה על אוסטריה-הונגריה במאי 1915, ורומניה עשתה כן באוגוסט 1916.
סיונג'י קינמוצ'י
הנסיך סיונג'י קינמוצ'י (ביפנית: 西園寺 公望; 23 באוקטובר 1849 - 24 בנובמבר 1940) היה מדינאי יפני ופעמיים ראש ממשלת יפן. הוא ניסה לקדם את יפן לכיוון דמוקרטי וליברלי, וניסה לקדם שוויון בין הגזעים ברמה העולמית, אך נתקל בהתנגדות מצד גורמים שמרנים, מילטיריסטים וגזענים ביפן, בבריטניה ובארצות הברית.
ראשית חייו
סיונג'י נולד בקיוטו, בן למשפחת אצולה יפנית, וב-1851 אימצה אותו משפחת אצולה אחרת - סיונג'י. עם זאת, הוא גדל לצד משפחתו ביולוגית, שכן שתי המשפחות התגוררו בסמוך לארמון הקיסרי של קיוטו. בתור נער צעיר ממשפחת אצולה בקיוטו, שיחק סיונג'י עם יורש העצר של משפחת המלוכה, שלימים יהפוך לקיסר מוצוהיטו, והשניים הפכו לחברים קרובים.
רסטורציית מייג'י
כבן למשפחת אצולה, נכנס סיונג'י לחיים הפוליטיים בגיל צעיר. הוא לקח חלק במלחמת בושין, שהסתיימה בהדחת שוגונות טוקוגאווה והצבת הקיסר מוצוהיטו בראש המדינה. בניגוד לחוגים מסוימים בקרב האצולה היפנית, שהחזיקו בדעה שהמלחמה היא סכסוך בין הסמוראים של צ'ושו ושל סצומה לבין השוגונות, טען סיונג'י שעל בני האצולה לנצל את המצב ולקח חלק פעיל במלחמה, ובהתאם לכך, לקח חלק במספר קרבות כנציג קיסרי.
המסע מסביב לעולם
לאחר שובו ליפן, יסד סיונג'י את אוניברסיטת ריצומייקן ב-1869, ואת בית הספר למשפטים של מייג'י, שהפך לאוניברסיטת מייג'י ב-1880.
ב-1882 יצא איטו הירובומי לאירופה במטרה לבחון את החוקות השונות שם, וביקש מסיונג'י להתלוות אליו. לאחר מסע זה, התמנה סינג'י לשגריר יפן באוסרטה-הונגריה, ולאחר מכן גם בגרמניה ובבלגיה.
קריירה פוליטית
איטו יסד את מפלגת ריקן סייוקאי ב-1900, וסיונג'י היה אחד מחבריה הראשונים. בשל התנסויותיו באירופה, נחשב סיונג'י לפוליטיקאי ליברלי, ותמך בהקמת פרלמנט. באותה שנה החליף סיונג'י את איטו בנשיאות המועצה הקיסרית, והחליף אותו בנשיאות מפלגת ריקן סייוקאי ב-1903.
ראשות הממשלה
סיוג'י כיהן בתפקיד ראש ממשלת יפן מ-7 בינואר 1906 עד 14 ביולי 1908, ופעם נוספת מ-30 באוגוסט 1911 עד 21 בדצמבר 1912. שתי הקדנציות שלו התאפיינו במתח רב בין סיונג'י לפוליטיקאי השמרני יאמגאטה אריטומו. סיונג'י ואיטו ראו במפלגות פוליטיות כלי חיוני בממשלה מתפקדת, ואילו יאמגאטה ראה בהן כלים דמוקרטים שנועדו לעורר ויכוחים ושחיתות.
בעוד סיונג'י נאבק על תקציב המדינה עם משאבים מוגבלים, תבע יאמגאטה תקציב גדול יותר לצבא יפן. בסופו של דבר נפלה ממשלתו הראשונה של סיונג'י על ידי גורמים שמרניים, בהנהגת יאמגאטה, שחששו מהתחזקות הסוציאליזם ביפן, וחשו שהממשלה הנוכחית לא דיכאה תנועות אלה כראוי.
נפילת ממשלתו השנייה של סיונג'י הגיעה בעקבות משבר חוקתי. משבר טאישו (שנקרא על שם הקיסר טאישו) פרץ בנובמבר 1912, ונבע מעימות מתמשך בנוגע לתקציב הצבאי. שר המלחמה, גנרל אוהארה יוסקו, התפטר מהקבינט לאחר שלא קיבל את התקציב שדרש, וסיונג'י חיפש מחליף. יאמגאטה הורה לכל קציני המטה בצבא ובצי לסרב למינוי, ומאחר שהחוק היפני קבע שרק קצין בשירות פעיל רשאי למלא תפקיד זה, לא נמצא מחליף, וסיונג'י נאלץ להתפטר.
משנתו הפוליטית של סיונג'י נשענה על עברו ועל חוויותיו מחוץ ליפן: הוא האמין שהחצר הקיסרית אינה צריכה להתערב בפוליטיקה, כפי שהיה נהוג במשך מאות שנים לאורך ההיסטוריה של יפן. גם על נקודה זו חלקו עליו השמרנים, שראו בקיסר שליט עליון, שעליו לקחת חלק נכבד בפוליטיקה, ובכך להחליש כל פרלמנט וממשלה אזרחית.
הגנרו
סיונג'י הצטרף לגנרו ב-1913. באותה עת דעכה השפעתה של המועצה, ותפקידה היחיד היה להמליץ לקיסר על מועמד לראשות הממשלה. מכיוון שהקיסר מעולם לא סירב לקבל את הצעת הגנרו, למעשה היא זו שהחליטה על זהות ראשי הממשלות. עם מותו של מצוקטה מאסיושי ב-1924 נותר סיונג'י הגנרו היחיד, וניצל את מעמדו להשפיע על בחירת ראשי הממשלה עד מותו ב-1940. לרוב בחר סיונג'י במנהיג מפלגת הרוב של הדיאט, אך תמיד היה עליו לרצות גם את הממסד הצבאי בבחירתו.
במלחמת העולם הראשונה נלחמה יפן לצד בריטניה נגד כוחות גרמנים בסין. סיונג'י הוביל את המשלחת היפנית בועידת השלום בפריז ב-1919, אף על פי שתפקידו היה סמלי בלבד, בשל בריאותו הרופפת. סיונג'י הוא הציע ששוויון בין הגזעים יהווה אחד מערכי היסוד של חבר הלאומים שהוקם זמן קצר לפני כן, אך נתקל בהתנגדות מצד ארצות הברית ובריטניה. באותה תקופה המעצמות האירופאיות שלטו באזורים נרחבים באסיה בקרבת יפן - נוכחות של בריטניה וארצות הברית בסין, הפיליפינים בידי ארצות הברית, אינדוניזה בידי הולנד ועוד. בארצות הברית הייתה אווירה גזענית שכוונה גם נגד יפנים, ונכתבו צווים שונים להגבלת ההגירה מיפן לארצות הברית.
בשנת 1920 קיבל סיונג'י את תואר הקזוקו קושאקו (公爵, "נסיך"), כאות הוקרה על שירותו הציבורי הארוך.
יפן ניסתה להשיג משאבי טבע בסין אבל נתקלה בהתנגדות מערבית. היפנים נפגעו מהיחס המערבי אליהם וראו במאמצים לבלום את כוחם צביעות מערבית. היבטים אלה סייעו לדחוף את יפן לעימות עם המערב. המצוקה עקב השפל הגדול, והעימות עם המערב סייעו בערעור הכוחות הדמוקרטיים ביפן וסייעו לעליית כוחות של ימין שמרני קיצוני שהתנגדו לדמוקטריה ושאפו להפוך את יפן לאימפירה שתשלוט על חלקים נרחבים מאסיה. סיונג'י היה דמות שנואה על מילטיריסטים ביפן, והוא נכלל ברשימת החיסול במרד הנפל של 26 בפברואר 1936. לאחר שקיבל מידע מקדים על ניסיון המרד, נמלט סיונג'י מביתו בטרם הגעו אליו החיילים.
לכל אורך הקריירה הפוליטית שלו ניסה סיונג'י להפחית מהשפעתו של הממסד הצבאי על הפוליטיקה של יפן. הוא היה אחד מיעציו הליברלים ביותר של הקיסר הירוהיטו, והעדיף יחסי שלום עם ארצות הברית ובריטניה, על פני מלחמה. עם זאת, לעיתים הוא נאלץ לוותר, כשהיה ברור לו שלא יוכל לשנות את פני הדברים, וכך אירע שלא הצליח למנוע את החתימה על ההסכם התלת-צדדי בספטמבר 1940.
רודולף זאודק
רודולף זאודק (בגרמנית: Rudolf Saudek; 20 באוקטובר 1880 – 19 ביולי 1965) היה פסל וגרפיקאי צ'כי מבוהמיה שחי ופעל בגרמניה בין השנים 1910–1935.
ביוגרפיה
זאודק, יליד, קלן, למד מסחר. בשנת 1900 החל ליצור כפסל בפריז. הוא שהה בלונדון ובין השנים 1903 ל-1906 למד באקדמיה המלכותית לאמנויות גרפיות וסחר ספרים (Hochschule für Grafik und Buchkunst Leipzig) בלייפציג. בשנת 1906 יצר פסל שיש של פרידריך ניטשה, "רוח סערה, צייד עננים". הוא המשיך את לימודיו בפראג ובפירנצה, וב-1910 השתקע בלייפציג כאמן עצמאי.
בשנת 1910, לבקשתה של אליזבת פורסטר-ניטשה, תיקן זאודק את מסכת המוות של פרידריך ניטשה, אשר הוסרה על ידי קורט סטובינג (Curt Stoeving) בשנת 1900. בשנת 1916 הוזמן על ידי הוצאת ספרים בלייפציג ליצור פסלים של ארתור שופנהאואר, פרידריך ניטשה ויוהאן, מלך סקסוניה עבור הספרייה הגרמנית. עבור אוניברסיטת לייפציג יצר פסלים של הפתולוג פליקס מרשנד (Felix Marchand) והרופא הוברט זאטלר (Hubert Sattler). זאודק יצר גם עבור תיאטראות. הוא יצר פרוטומה (פסל ראש וחזה) של הזמרת בת לייפציג אלנה גרהארט (Elena Gerhardt) ופרוטומה של הנריק איבסן. בגן החיות של לייפציג עיצב אביזרי אר נובו לחזית האקווריום, שנחנך ב-1910. תחריטים ל של דנטה הם דוגמה לעבודתו הגרפית.
ב-1935 נאסר עליו לעבוד עקב יהדותו. ב-1938 עבר מלייפציג לפראג, משם גורש לגטו טרזין ב-1942, לאחר הקמת הפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה. ועדות אמנותיות של היודנרט בגטו טרזין הגנו עליו מפני גירוש לאושוויץ. בסרט "טרזיינשטט" הוא מופיע כשהוא מכין מזרקה מחרס.
לאחר 1945 חזר זאודק לפראג, שם עבד עד מותו. הוא היה פרופסור באקדמיה לאמנויות יפות בפראג.
Ella Baila Sola
Ella Baila Sola הוא שיר של ההרכב המקסיקני האזורי אזלבון ארמדו והזמר המקסיקני פסו פלומה. הוא יצא לאור ב-17 במרץ 2023, באמצעות DEL רקורדס ופראג'ין פארליי. השיר נכתב על ידי הסולן של הלהקה פדרו ג'וליאן טובאר. הוא הפך לוויראלי בטיקטוק והפך לשיר המקסיקני האזורי הראשון בהיסטוריה שהגיע לעשירייה הפותחת במצעד הבילבורד הוט 100, וכן למקום הראשון במצעד הבילבורד גלובל 200.
רקע
הסולן פדרו טובאר תיאר את העבודה עם פלומה כ"כנראה אחד משיתופי הפעולה הטובים ביותר" שלו, שכן הם הסתדרו היטב באולפן, והצהיר כי הוא מעריך את שיתוף הפעולה מכיוון ש"זה הועיל" לשניהם. שני האמנים אף הביעו את הפתעתם מהצלחת השיר.
הצלחה מסחרית
השיר הגיע למקום הראשון במצעד השירים הלטיניים האמריקאי ב-15 באפריל 2023, והפך לשיר המקסיקני האזורי הראשון שהגיע לעשירייה הפותחת במצעד הבילבורד הוט 100 בשבוע שלאחר מכן, וכן לשיר הראשון של האמנים שהגיע לעשירייה הפותחת במצעד. הוא הגיע בשיאו למקום החמישי במצעד הבילבורד הוט 100, ולמקום הראשון במצעד הבילבורד גלובל 200 בשבוע שלאחר מכן.
יעקב קנר
יעקב קנר (13 בנובמבר 1911 - 22 באוגוסט 1995) היה ניצב במשטרת ישראל.
ביוגרפיה
קנר נולד בעיירה הפולנית פשמישל ולמד ב"חדר" מגיל שלוש. בגיל 13 הצטרף כחניך לתנועת הנוער "גורדוניה", בה למד עברית וחונך לאהבת ארץ ישראל ועלייה. במסגרת התנועה היה מדריך לעברית, טיולים ומרצה חוץ. לאחר מספר שנים היה למזכיר התנועה ובהמשך היה ראש התנועה. בגיל 18 יצא להכשרה לעלייה, ובגיל 20, בשנת 1932, עלה לארץ ישראל למרות התנגדות אביו.
לאחר עלייתו ארצה, הצטרף לחברי גורדוניה בכפר אהרון ליד נס ציונה, שם עבד בעבודת בנין. בדיוני הקבוצה הסתבר כי רק חלק קטן היו בעלי תפקידים. לאחר שקנר נכשל לשנות את המצב, עזב את הקבוצה ועבר לתל אביב. בעיר מצא קנר עבודה תחילה כמסגר, ולאחר מכן בקבוצה קבלנית אשר עסקה בהקמת רשת ההשקיה בפרדסים בוואדי חווארי שבקרבת אבן יהודה. לאחר שחלה בקדחת, חזר לתל אביב, החל לעבוד בבניין והתקדם להיות קבלן משנה. בו בזמן פנו אליו חברי ההגנה להתגייס למשטרת תל אביב. תחילה התנגד קנר לעבור למשטרה, אך לבסוף שוכנע והתגייס למשטרה בשנת 1934. בתום הגיוס שהה קנר כחמישה חדשים בבית ספר לשוטרים בירושלים, ואחר כך חזר לשרת בתל אביב. בתל אביב החל קנר לעבוד לצד יומנאי עקב שליטתו הטובה בעברית. במקביל למד קנר גם אנגלית וערבית. כמו כן שירת במשטרת היישובים העבריים כשוטר מקוף בצפון תל אביב. כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה, עבר ליחידה שפעלה בחסות הבולשת הבריטית בפעילות נגד ריגול של גרמניה הנאצית בשטח ארץ ישראל. המשרד בו שירת קנר הכניס גם יכולות האזנה לשיחות טלפון, וקנר הדליף לארגון ה"הגנה" מידע. קנר התפטר מהמשטרה בשנת 1944 למרות הפצרותיו של מפקד המחוז הבריטי, שימשיך לשרת במשטרה ויקבל דרגות קצונה.
קנר החל לעבוד בעסק סיטונאי עם שותפים. ב-1947 הציעו לקנר לנהל את המשרד לפליטי השואה בתל אביב. עם קום המדינה, גויס למשטרת ישראל, ומונה ביוני 1948 לאחראי מדור הבילוש.
לאחר קום המדינה עמד קנר בראש מחלקת הבילוש של מחוז תל אביב. בספטמבר 1949 הושעה מתפקידו על ידי שר המשטרה למשך שלושה חודשים בעקבות ממצאי ועדת חקירה שמצאה כי היה מעורב בהריגתו של חבר המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה, סיומה מירוניאנסקי, בשנת 1941. בשנת 1950 זוכה מחשד הכאתם של שני תושבי רחובות שנעצרו והוכו על ידי שוטרים בלתי מזוהים. ביולי 1950 הועלה מדרגת מפקח ראשון לדרגת עוזר מפקח מחוזי. בהמשך שירותו היה מפקד הנפה הצפונית במחוז, מפקד הנפה הדרומית במחוז, וסגן מפקד המחוז (שהיה אז עמוס בן-גוריון). בעת פרשת "שורת המתנדבים" הוזכר שמו כשותפו של בן-גוריון בחברת "כורים".
בשנת 1959 הועלה לדרגת ניצב משנה. לאחר פרישתו של בן-גוריון מפיקוד המחוז (1963) מונה כמחליפו והועלה לדרגת ניצב. שימש כמפקד מחוז תל אביב במשך כחמש וחצי שנים, עד פרישתו לגמלאות בשנת 1969. בספטמבר 1968 עסק המחוז בחקירת הפיצוץ שאירע בתחנה המרכזית הישנה בתל אביב, בעקבותיו הגן קנר בגופו על ערבי ששהה במקום והיה מטרה להתנכלויות. בשנת 1965 היה מעורב בתאונת דרכים וגרם לפציעת הולך רגל.
קנר סיים את השירות במשטרת ישראל ב-1 ביולי 1969 בתפקיד מפקד משטרת מחוז תל אביב בדרגת ניצב לאחר שסירב לקבל על עצמו את מינוי מפכ"ל המשטרה אשר הוצע לו.
לאחר סיום עבודתו במשטרת ישראל, קיבל הצעה מעיריית תל אביב לארגן את הפיקוח העירוני בעיר. קנר ארגן קורס לשפה העברית, וקורס נוסף ללימוד החוק וללימוד פקחים.
לאחר שהחל לעשות סדר בשוק הסיטונאי, הוטמנה בביתו פצצה שהתפוצצה ללא נפגעים. בגלל הפצצה האריכו לקנר את החוזה לשנה וחצי נוספים.
כאשר סיים קנר את עבודתו כמנהל אגף הפיקוח בתל אביב, הקים משרד חקירות פרטי בשם "מודיעין כללי". קנר ניהל את המשרד עד גיל 80. לאחר היציאה לגמלאות המשיך להיות פעיל בהסתדרות הגמלאים של גבעתיים.
קנר נפטר ב-22 באוגוסט 1995 ונטמן בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
אזור הגנת הסביבה בקאירוסו
אזור הגנת הסביבה בקאירוסו (בפורטוגזית: Área de Proteção Ambiental de Cairuçu) הוא אזור מוגן בדרום מדינת ריו דה ז'ניירו שבברזיל. הוא מכיל חלקים חשובים מהיער האטלנטי. האזור הוכרז כאתר מוגן ב-27 בדצמבר 1985 ומאז מנוהל על ידי מכון צ'יקו מנדס לשימור המגוון הביולוגי. ב-2019 הוכרז אתר מורשת עולמית כחלק מאתר המורשת "פאראטי ואיליה גראנדה – תרבות ומגוון ביולוגי".
מיקום
אזור הגנת הסביבה בקאירוסו שוכן ליד פאראטי, הנמצאת בדרום מדינת ריו דה ז'ניירו. האזור כולל מספר כפרים וכן את השמורה האקולוגית ז'ואטינגה. הוא צמוד באזורים מסוימים לפארק הלאומי סרה דה בוקיינה.
אקולוגיה
האזור כולל חלקים חשובים מהמערכת האקולוגית ביער האטלנטי וכולל את המעברים השונים מחוף מנגרובים ליערים טרופיים בגבעות. האזור כולל מערכת אקולוגית מפותחת הכוללת מינים מוגנים רבים כגון: מורוקי דרומי, נמרון מנוקד, צב ים ירוק, אלמוגי ג'ינג'ר ים, שפמנונאים שונים, נץ לבן צווארון, תוכי חום-גב ועקב שחור מצויץ.
המרד הפולני (1863)
מרד ינואר
מרגישה פצצה
מרגישה פצצה (באנגלית: I Feel Pretty) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2018, שנכתב ובוים על ידי אבי קון ומארק סילברסטיין, בכיכובם של איימי שומר, מישל ויליאמס, אמילי רטאייקאוסקי, רורי סקובל, איידי בראיינט, ביזי פיליפס, טום הופר, נעמי קמפבל ולורן האטון. העלילה סובבת אחר בחורה שסובלת מהערכה עצמית נמוכה, שלאחר פגיעה בראשה משיגה שינויי קיצוני בביטחון העצמי שלה.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-20 באפריל 2018 על ידי חברת STX, וגרף בקופות מעל ל-94 מיליון דולר ברחבי העולם.
עלילה
רנה בנט סובלת מהערכה עצמית נמוכה ועובדת בניהול האתר של חברת תמרוקים. כאשר מתפנה משרה עבור פקידת קבלה במטה החברה, היא מחליטה לוותר על הגשת המועמדות לתפקיד לאחר שקראה את הדרישות שמסתכמות ב"להיות יפה". היא מביעה משאלה במזרקה להיות יותר יפה ולמחרת נופלת מאופני הספינינג במכון הכושר ונחבטת בראשה. לאחר שהיא מתעוררת, היא משוכנעת שהמראה שלה השתנה באורח פלא, וכעת היא נראית מעולה.
רנה משיגה את הכבוד של עמיתיה לעבודה עם הדעה שלה לגבי קו המוצרים החדש של החברה. אייברי מזמינה את רנה ואית'ן לפגישה עם גראנט ומייסדת החברה לילי לקלייר. רנה מפתחת קרבה ללילי, ואייברי מזמינה את רנה לפגישה עסקית חשובה בבוסטון כדי לשאת את הנאום המרכזי. רנה הופכת להיות שטחית בהתייחסות שלה לאנשים. היא שופטת את המבקרים של לקלייר שהם אינם אופנתיים הוא זוהרים, ועוזרת לחברותיה ויויאן וג'יין להשתתף במסיבה סגורה עם עמיתיה לעבודה.
בבוסטון היא כמעט נכנעת להצעות הרומנטיות של גראנט, אך נמנעת מנשיקה כשהיא מקבלת הודעה מאית'ן. היא נועלת את עצמה בחדר האמבטיה כדי להתחמק מגראנט ונחבטת שוב בראש בעת נפילה במקלחת. כשהיא מתעוררת, היא תופסת את המראה החיצוני האמיתי שלה.
רנה ההרוסה עוזבת את המלון לבדה וחוזרת לניו יורק, תוך שהיא מפספסתאת הנאום שהייתה אמורה לתת.
היא מתבצרת בדירתה, נמנעת מהטלפונים של אית'ן ואייברי, ושותה ואוכלת מזון מהיר. שיכורה ואומללה, רנה מגיעה לדירת החברות ומתנצלת על התנהגותה. הן דוחות את התנצלותה. בהנחה שאית'ן כבר לא יימשך אליה, היא נפרדת ממנו בשיחת טלפון, רגעים אחדים לאחר שדיברה איתו פנים אל פנים, כשהיא מאמינה שהוא לא יכול לזהות אותה. ליבו של אית'ן נשבר מעזיבתה של רנה.
רנה מנסה ללא הצלחה לשחזר את הפגיעה המקורית שהפכה אותה, כך היא מאמינה, ליותר יפה. היא פוגשת את המכרה היפה שלה, מלורי, שעצובה על כך שנזרקה. מלורי אומרת שהיא סובלת מהערכה עצמית נמוכה ושהיא מרגישה כי אנשים מניחים שהיופי שלה משליך על היותה אינטליגנטית.
כאשר רנה שומעת שמלורי נבחנת לדגמן לקו המוצרים של לקלייר, היא מבינה שהחברה עדיין לא נוגעת לנשים יומיומיות. היא מחרבת את השקת המוצר, ובמהלך מצגת שבה היא מציגה את תמונות ה"לפני ואחרי" שלה, היא מבינה שהיא מעולם לא השתנתה ותמיד הייתה יפה. היא נושאת נאום נרגש על נשים שמקבלות את עצמן כפי שהן, תוך שהיא מציגה קולאז' של נשים אמיתיות בצורות ומראות חיצוניים שונים, כולל ויויאן וג'יין, שמעריכות את המחווה. גראנט ולילי משבחים את אייברי על שחשבה להשתמש ברנה לצורך הנאום.
רנה הולכת לדירתו של אית'ן ומתנצלת בפניו, כשהיא מסבירה שחוסר הביטחון שלה קשור לרגשותיה כלפי עצמה ולא כלפיו. אית'ן אומר לה שהיא תמיד הייתה האישה היפה ביותר בעולם בעיניו, והם משלימים, בטוחים ומאושרים.
סידני פרנקלין
ביוגרפיה
פרנקלין נולד בברוקלין, ניו יורק, בן חמישי מתוך תשעה ילדים למשפחה יהודית אורתודוקסית שהיגרה מרוסיה. אביו עבד כשוטר. הוא למד באוניברסיטת קולומביה אמנות מסחרית. ביוני 1922 עזב את הבית בגלל ויכוח אלים עם אביו. הוא חצה את הגבול למקסיקו סיטי על מנת ללמוד על ההיסטוריה של המאיה. בוווראקרוס הוא ראה לראשונה מלחמת שוורים ונישבה בקסמה. הוא החל בקריירה של לוחם שוורים. הקרב הראשון שלו היה ב-23 בספטמבר 1923. הוא לחם בספרד, בפורטוגל, במקסיקו, בקולומביה ובפנמה.
ארנסט המינגוויי חברו הקרוב, כתב עליו בספרו "מוות אחר הצהריים": "אין ספרדי אחד, שראה אותו בקרב, אשר יתכחש לאמנותיות ולמצוינות שלו", "הוא היה מוצלח יותר, מדעי יותר, אינטליגנטי יותר ומלוטש יותר מאשר כל המטאדורים בספרד למעט שישה, ולוחמי השוורים יודעים את זה ורוחשים לו כבוד עצום".
פרנקלין הופיע במספר סרטים בארצות הברית ובמקסיקו. בשנת 1952 לאחר סיום הקריירה שלו כמטאדור, שב לארצות הברית וכתב אוטוביוגרפיה בשם "לוחם שוורים מברוקלין". חברו הקרוב היה השחקן ג'יימס דין, שהיה חובב גדול של מלחמות שוורים.
פרנקלין, שהיה הומו, מעולם לא יצא מהארון.
בשנת 1976 נפטר פרנקלין בגיל 72 שנים בבית אבות בגריניץ' וילג' שבעיר הולדתו.
כוח ביירקנס
כוחות ביירקנס הם כוחות העתקה הנוצרים על בועות המצויות בשדה לחץ. כוחות ביירקנס עיקריים נגרמים באופן ישיר מהשפעת שדה הלחץ; כוחות ביירקנס משניים נגרמים משדה הלחץ שמייצרות הבועות עצמן בעקבות התנודות בנפחן. הכוחות תוארו לראשונה על ידי Vilhelm Bjerknes ב-1906 ב-"Fields of Force".
כוח ביירקנס עיקרי
כוח ההעתקה הפועל על בועה ספרית בשדה לחץ הוא:
כאשר V הוא נפח הבועה ו-\nabla P הוא גרדיאנט שדה הלחץ.
במקביל, בועה המצויה בשדה לחץ תשנה את נפחה בהתאם למשוואת ריילי פלאסט.
בגבול שדה לחץ חלש ניתן לקרב את רדיוס הבועה למתנד הרמוני מאולץ. התדירות העצמית המתקבלת מלינאריזציה של משוואת ריילי פלאסט תלויה ברדיוס המנוחה של הבועה R_0 :
כאשר R_0 רדיוס המנוחה של הבועה, P_0 הלחץ ההידרוסטטי, P_V לחץ האדים, \rho צפיפות הנוזל, \sigma מקדם מתח הפנים ו-\kappa הוא הקבוע הפוליטרופי.
בהינתן שדה לחץ הנוצר מגל קול עומד הממוצע הזמני של כוח ההעתקה  לא מתאפס ותלוי במיקום x. על סמך תאוריה של מתנד הרמוני מאולץ ניתן לבחון שני מצבים:
בראשון, והבועה תנועה לנקודות הצומת (nodes). בשני והבועה תנועה לנקודות הטבור (anti nodes).
התלות של\omega_0 ב-R_0 מובילה להגדרת R_c כך שבועות בעלות רדיוס מנוחה גדול מ-R_c ינועו לנקודות הצומת ובועות בעלות רדיוס מנוחה קטן מ-R_c ינועו לנקודות הטבור.
כוח ביירקנס משני
כוח ביירקנס משני הוא כוח משיכה או דחייה הנוצר בין בועות המתנודדות תחת שדה לחץ חיצוני. בגבול תנודות חלשות מתקבל הביטוי :כאשר r זהו המרחק בין הבועות, \rho צפיפות הנוזל ו-V_i נפח הבועה ה-i.
אם מניחים שרדיוס הבועות מתנהג כמתנד הרמוני :
מתקבל הביטוי :
כלומר, סימן הכוח נקבע לפי הפאזה היחסית בין התנודות.
ויליאם אלן (מושל אוהיו)
ויליאם אלן (באנגלית: William Allen; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הדמוקרטית שייצג את מדינתו בסנאט של ארצות הברית ובבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן כמושל אוהיו ה-31.
ראשית חייו
אלן למד באקדמיית צ'יליקות'י כהכנה ללימודי משפטים בהדרכתו של אדוארד קינג. בגיל 21 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של אוהיו. כבר בגיל צעיר הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו במפלגה הדמוקרטית.
קריירה
בשנים 1833–1835 כיהן אלן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך בבחירות לכהונה שנייה הוא נוצח. בשנים 1837–1849 הוא כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית.
בעת כהונתו בסנאט, היה אלן אחד מקבוצה של סנאטורים דמוקרטים שתמכו בהתפשטותה של ארצות הברית מערבה וטענו שלארצות הברית יש את הזכות על כל שטחה של, סוגיה שהייתה אחד הנושאים בבחירות לנשיאות של 1844. אלן הציע שארצות הברית תתכונן למלחמה מול הממלכה המאוחדת כדי לספח את כל חבל הארץ עד לגבול עם אמריקה הרוסית בקו הרוחב 54°40′. עמדה זו יצרה בסופו של דבר את סיסמת הבחירות "חמישים וארבע ארבעים או שנלחם" (!Fifty-four Forty or Fight), שניסוחה יוחס לאלן, אך למעשה היא נוסחה ב-1846 על ידי מתנגדי מדיניות זו ולא כפי שמקובל לחשוב כסיסמת בחירות. בבחירות לנשיאות של 1848 תמך אלן במועמד הדמוקרטים לואיס קאס.
ב-1849 פרש אלן לחוותו "פרוט היל" ליד צ'יליקות'י, שהייתה שייכת לחמו, דנקן מקארתור, שגם הוא כיהן כמושל אוהיו. בפרוץ מלחמת האזרחים זיהה אלן את עצמו עם סיעת מתנגדי המלחמה במפלגה הדמוקרטית. במשך כמעט רבע מאה הוא לא שב לפעילות פוליטית, עד שב-1874 נבחר כמושל אוהיו וכיהן בתפקיד עד 1876. בבחירות לכהונה שנייה כמושל הוא נוצח.
מותו והנצחתו
על שמו קרוי מחוז אלן שבקנזס. ב-1887 תרמה אוהיו פסל בדמותו של אלן לאוסף היכל הפסלים הלאומי. הפסל הוא מעשה ידיו של הפסל צ'ארלס הנרי ניוהאוס. ב-2010 ערכה האגודה ההיסטורית של אוהיו משאל ברחבי המדינה על התאמתו של אלן כנציג מכובד של המדינה. במשאל עלה שרבים מתושבי אוהיו התנגדו לאלן. ב-26 באוגוסט אותה שנה הצביעה ועדת אוסף הפסלים של המדינה להחליף את פסלו של אלן בזה של הממציא יליד המדינה תומאס אדיסון. האספה הכללית של אוהיו הסכימה לפעולת ההחלפה בין השאר בשל "עמדתו של אלן בעד העבדות והביקורת הגלויה שלו כלפי הנשיא אברהם לינקולן במהלך מלחמת האזרחים, שהפכה אותו לנציג בלתי ראוי של אוהיו בקפיטול של ארצות הברית". בכל אופן, חוסר במימון להקמת פסלו של אדיסון גרמה לדחיית החלפת פסלו של אלן. בסופו של דבר הושלמה יצירת פסלו של אדיסון באביב 2015 הוא הוצב באוסף הפסלים היכל הלאומי ב-20 בספטמבר 2016. פסלו של אלן הועבר למרכז למורשת מחוז רוס שבצ'יליקות'י.
קקדו מולוקי
קקדו מולוקי (שם מדעי: Cacatua moluccensis) הוא עוף טרופי ממשפחת הקקדואיים ומהסוג קקדו האנדמי לאי סראם (Seram Island) שבמזרח אינדונזיה. הוא מצוי בסכנת הכחדה בטבע.
מאפיינים
תוכי זה הוא מהגדולים שבמיני הקקדו. הוא מגיע לגובה 46-52 ס"מ ולמשקל 850 גרם. הנקבות גדולות מעט יותר מהזכרים. הצבע הכללי שלו לבן עם מעט צבע ורדרד. יש כמה נוצות צהבהבות בקדמת הזנב והכנפיים. סימן בולט מהווה "כתר" גדול בעל נוצות אדמדמות, אותו התוכי פורש כדי להרתיע את יריביו. המקור אפור כהה, מעוקל. תוכי זה בעל קולות גבוהים והוא יכול לחקות קולות של בעלי חיים בסביבתו ואף קולות אנושיים מסוימים.
חי בטבע ביערות גשם באי סראם שבאינדונזיה עד גובה 1,000 מטר. ניזון מזרעים שונים, גרגרים, פירות יער ופירות שונים כמו פירות קוקוס. התוכי מצוי בסכנת הכחדה, בעיקר בגלל צייד לשם מסחר בחיות מחמד. הצייד אינו חוקי אך עדיין מתקיים באי סראם.
יהודה פרדיס
יהודה פרדיס (4 במרץ 1924 – 23 באפריל 2023) היה סופר, עיתונאי, משורר, מחנך, עורך ומגיש פינות רדיו ישראלי.
ביוגרפיה
פרדיס נולד בפוזנן, גרמניה (כיום בפולין), בן למנחם ושפרה. בגיל 10 עלה עם הוריו לארץ ישראל, והמשפחה התיישבה בחדרה. למד הוראה בסמינר בית הכרם. השתלם בפיזיקה בטכניון ובאוניברסיטה העברית בירושלים. הוא הגיש פינות בתוכניות הנוער של קול ישראל. היה עורך מדעי בשבועון הנוער "מעריב לנוער", ופרסם בו מדור מדע וטכנולוגיה ושאלוני "בחן את עצמך". כתב גם בעיתון "מעריב". בשנות ה-60 פרסם ספרים טכניים לנוער, בהם: "חמישים מלאכות", "טלוויזיה מהי", "בנה במו ידיך" ועוד, וספר ילדים - "האורן הבודד". כתב גם פזמונים – כמו "הצריף הקטן" (אותו הלחין משה וילנסקי, ושרה עפרה חזה) ו"האיש שבקיר" שהלחין מאיר הרניק ושר של שמשון בר-נוי.
יהודה פרדיס היה נשוי לחנה לבית לוי, שהייתה מורה בבית ספר יסודי ברמת גן. לזוג נולד בן.
נפטר ב-23 באפריל 2023, והובא לקבורה בבית הקברות ירקון
ברנרד גרונר
ברנרד גרונר (בסרבו-קרואטית: Bernard Grüner; 14 במאי 1888, שיניאווה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 21 בפברואר 1955, זאגרב, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) היה מלחין וחזן אשר כיהן בבית הכנסת בניטרה, בבית הכנסת הגדול של בודפשט, בבית הכנסת בסקשפהרוואר ובבית הכנסת בזאגרב.
קורות חייו
ברנרד גרונר נולד בעיירה שיניאווה אשר בגליציה (בשטחי פולין המודרנית). הוא למד בישיבה בבודפשט. הוסמך לרבנות בסאטו מארה, ויצא ללימודי חזנות בסיוע מלגה מטעם בית האופרה של בודפשט. ב-1913 כיהן כחזן בבית הכנסת בניטרה, בין 1918–1923 כיהן כחזן בבית הכנסת הגדול בבודפשט, בין 1923–1929 כיהן כחזן בבית הכנסת בסקשפהרוואר וב-1929 מונה לחזן הראשי של בית הכנסת בזאגרב.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית והוקמה המדינה העצמאית של קרואטיה תחת שלטון האוסטאשה. איוואן ורנר ראש העיר זאגרב מטעם האוסטאשה הוציא צו הריסה לבית הכנסת ובאוקטובר 1941 הוחל בהריסתו. גרונר בסיוע גורמים מקומיים הצליח להציל 8 ספרי תורה ואת העוגב. הוא נעצר ונכלא בזאגרב, אך בהמשך שוחרר ככל הנראה בהשפעתו של החשמן אלויזיה סטפינאץ ראש הכנסייה הקתולית של זאגרב.
לאחר המלחמה המשיך לכהן במשרתו עד למותו ב-1955. לאורך שנות פעולתו כתב גרונר 70 פרקי חזנות בעיקר בנוסח נאולוגי, לחזן מקהלה ועוגב. החל מ-1906 אסף ושימר 1,500 דפים של פרקי חזנות מאת חזנים מובילים כגון סלומון זולצר ולואי לבנדובסקי. במהלך השואה הוסתרו אוספיו בדירת בנו תיאודור גרונר (2016-1913). בראשית המאה ה-21 נערך מחקר מקיף על ידי מוזיקולוגים קרואטים שעסק בחזנות בבתי הכנסת בקרואטיה ואוספיו הפרטיים של ברנרד אשר נחשפו ב-2012, הציגו פן לא מוכר ומקיף של התרבות היהודית בקרואטיה ככלל ושירת החזנות בפרט.
מדינת הגמדים (סרט)
מדינת הגמדים (באנגלית: Land of the Little People) הוא סרט מתח ישראלי, שיצא לאקרנים ב-8 בספטמבר 2017 אותו כתב וביים יניב ברמן ומככבים בו מאור שוויצר, עופר חיון, נמרוד הוכנברג, מישל פרוז'נסקי ועוד.
הסרט זכה והשתתף בעשרות פסטיבלים ברחבי העולם, ביניהם: פסטיבל ברלין, פסטיבל רומא, פסטיבל שנגחאי, פסטיבל הקולנוע בוורשה ועוד. הסרט הופץ והוקרן במדינות שונות ברחבי העולם ואף נמכר לפריים וידאו האמריקאית.
תקציר העלילה
סיפורה של חבורת ילדים, המתגוררים בשכונה של אנשי מילואים. החבורה הקימה מחנה סודי בשטחו של בסיס צבאי נטוש. פורצת מלחמה והאבות נשלחים לחזית והאימהות צמודות לדיווחי החדשות. הילדים מוצאים את עצמם כמעט ללא השגחה. כאשר הילדים חוזרים אל המחנה שלהם, הם מגלים שני חיילים עריקים אשר מסתתרים בשטחו. מכאן מתחילה מלחמה בין הילדים, המבקשים להשיב לידיהם את המחנה, לבין החיילים, המחפשים בו מקלט. הילדים, שהתחנכו על ברכיהם של אנשי הצבא, מכירים רק דרך אחת להשיג את מבוקשם, והחיילים, המעוניינים להתחבא במקום עד שתסתיים המלחמה, נקלעים לסיטואציה שבה דווקא הם הופכים לניצודים.
לודמילה אוליצקיה
לודמילה אוליצקיה (ברוסית: Людмила Евгеньевна Улицкая; נולדה ב-21 בפברואר 1943) היא סופרת ומחזאית רוסייה ממוצא יהודי זוכת פרס אוסטריה לספרות אירופית, פרס מדיסיס הצרפתי, פרס פנה האיטלקי, הפרס הקוריאני על שם הסופרת פארק קיונג ני, פרס סימון דה בובואר ופרס בוקר הרוסי. חברת מסדר הדקלים של האקדמאים, בולשאיה קניגה ומסדר האמנויות והספרות, קצינה בלגיון הכבוד הצרפתי.
חייה
אוליצקיה גדלה במוסקבה והיא בעלת תואר ראשון בגנטיקה מאוניברסיטת מוסקבה. היא עבדה במכון הגנטי של מוסקבה עד שפוטרה מנימוקים של פעילות אנטי-ממשלתית. היא המירה דתה לנצרות במהלך שנות ה-70, אך מזדהה בתרבותה כיהודייה. לאחר פיטוריה הצטרפה כיועצת אמנותית לתיאטרון הקאמרי היהודי במוסקבה, פרסמה סיפורים קצרים, ספרי ילדים, מחזות ופרוזה. נושאי הכתיבה של אוליצקיה עוסקים במהגרים יהודים, סירובניקים, עולים לישראל והקצנה לאומית (כולל מעורבות גיבור ספרה בטבח מערת המכפלה), היחס בין יהדות ונצרות, ערבים ויהודים, גרמנים ויהודים.
לעברית תורגמו ספריה:
אבא גוריון
אַבָּא גוּרְיוֹן (שם מלא: אבא גוריון (אורין) איש צֵידָן (צידון)) היה תנא בדור הרביעי או החמישי, שחי ב לספירה. הביא ציטוטים של אבא שאול ושל רבן גמליאל דיבנה. על שמו נקרא מדרש למגילת אסתר, מדרש אבא גוריון.
השם אבא גוריון נזכר במשנה, ובמסכת סופרים. בתלמוד הירושלמי ובאסתר רבה שמו מופיע כ-"אבא אוריין איש צדיין", תוך החלפת האות ג' באות א', כפי המצוי במבטא של אנשי ירושלים.
ריקי חיות
ריקי חיות (נודלה ב-24 בפברואר 1951) היא שחקנית, במאית, מתרגמת ומורה ישראלית למשחק ובימוי.
עיקר פעילותה בשנים האחרונות מתקיימת בתיאטרון "תמונע", שם מועלות הצגות בבימויה ושם אף משחקת במסגרת האנסמבל של תמונע.
ביוגרפיה
חיות נולדה בתל אביב בשם רבקה ולנר, לאם שעלתה לארץ עם הוריה מפולין בגיל 16. אביה, יליד פולין, מעצב אופנה, עלה לישראל ב-1945. את האהבה לתיאטרון ולמוזיקה ספגה בבית הוריה. בגיל 6 החלה ללמוד אצל מיה ארבטובה בלט, ובהמשך למדה נגינה על פסנתר. למדה בבית ספר יסודי "הקליר" בתל אביב.
בגיל 15 עזבה את הארץ עם הוריה, לאחר שאביה קבל עבודה כמעצב אופנה בניו-יורק. שם למדה בבית ספר תיכון ונחשפה לראשונה לאמנות התיאטרון. במהלך שהותה שם החלה ללמוד משחק והשתתפה בהפקות שהועלו בבית ספרה. זאת הייתה ארצות הברית הסוערת והמסעירה של מלחמת וייטנאם, של התנקשויות פוליטיות (ג'ון קנדי, רוברט קנדי מרטין לותר קינג), של צעירים נגד הממסד, של דור הפרחים, של פסטיבל וודסטוק. ההשפעה של אירועים אלה נכרה היטב בזירה התיאטרונית, אלה היו שנות פריחה של תיאטרון אקספרימנטלי ופוליטי, ושנים מכוננות עבור חיות, שעצבו את תודעתה האישית והאמנותית בהמשך.
לאחר שחזרה לארץ המשיכה לימודים באוניברסיטת תל אביב במשך שנה, עד שהתגייסה לצבא.
עבדה בחברת התעופה TWA עד אשר פגשה את הבמאי ההונגרי הגדול גזה פרטוש, שעלה ארצה מאנגליה והחל לביים וללמד תיאטרון בארץ. בעקבות המפגש אתו שבה אל ייעודה, התיאטרון.
תיאטרון
ב-2014 זכתה בפרס עידוד היצירה ע"ש אהוד מנור בתחום המשחק.
בימוי
בעקבות חשיפתה למחזאות אוסטרו/גרמנית, המשיכה לתרגם ולעבד מחזות גרמניים ואוסטרים, יחד עם הדרמטורגית סוזנה שטרן ובהמשך ביימה את ההצגה "אמונה אהבה תקוה" מאת אדן פון הורבאט בתיאטרון תמונע. ההצגה רצה כארבע שנים.
לאחר מכן, הצטרפה לאנסמבל תיאטרון תמונע, שם עבדה עם הבמאית והכוריאוגרפית מייסדת תמונע נאוה צוקרמן, שהשפיעה רבות על עבודתה. היא ממשיכה בשיתוף הפעולה עם צוקרמן, והשתתפה כשחקנית בפרויקט "מחזות כיס", פרי עטה ובימויה של צוקרמן במהלך תקופת הקורונה. בתקופת הסגר הראשון אף תרגמה והשתתפה בסרט ביתי קצר, בבימויו של שי יצהר, "פומזל וגבלס", שצולם לרגל יום השואה, עיבוד לראיון יחיד שנתנה ברונהילדה פומזל, מזכירתו של יוזף גבלס ב-2016.
בשנים האחרונות עבדה כלקטורית בתיאטרון החאן, והחלה ללמד במכללת אמונה בירושלים, שם ביימה את המחזה "שנים עשר המושבעים" שעיבדה לנשים, ואף הנחתה את ההצגה "תהיי שמנה עם עצמך" של בוגרות המכללה שיצאה מתחומי המכללה כהצגה מסחרית.
בימים אלה עולה ההצגה "ימים מאושרים" מאת בקט, אותה תרגמה לעברית, ביימה ואף משחקת בה, בתיאטרון תמונע. כיום היא עובדת על מחזה גרמני חדש, מונודרמה, שבה תשחק בעתיד הקרוב.
בן זוגה של חיות הוא עו"ד אבי שץ. היא אמא לשני ילדים.