cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נחום גולדמן
פעילות למען העם היהודי
עוד לפני תום המלחמה החל גולדמן בקידום תוכניות לשיקום העם היהודי ובדרכים לפיצויו. כבר בנובמבר 1944 בוועידה שהתקיימה באטלנטיק סיטי. הוחלט ביוזמתו לדרוש מגרמניה שלאחר המלחמה תפצה את היהודים שנרדפו על ידה. ב 1949 פנה הקונגרס היהודי העולמי לגרמניה בקריאה לקבל את האחריות על הפשעים שנעשו לעם היהודי תחת השלטון הנאצי. ב 1951 הקים נחום גולדמן, כנשיא הקונגרס היהודי העולמי וכיושב ראש הוועד המנהל של הסוכנות היהודית, את ועדת התביעות. ב 27 בספטמבר 1951 הודיע קנצלר גרמניה, קונראד אדנאואר שגרמניה מקבלת על עצמה את האחריות המוסרית ואת חובתה לפיצוי חומרי לעם היהודי וכי היא תיכנס למשא ומתן על כך עם נציגות משותפת של העם היהודי ומדינת ישראל. הצהרה זו הניעה את תחילת המשא ומתן על הסכם השילומים. בעקבות הסכמה בין בן-גוריון וגולדמן נערכה פגישה חשאית בין גולדמן ובין אדנאואר. גולדמן תיאר בזכרונותיו את הפגישה כ"הקשה ביותר מבחינה רגשית ולטווח ארוך אולי הגורלית ביותר בהשלכותיה על התפתחותה של מדינת ישראל"
בהשגת הסכם השילומים, שעורר סערה ציבורית ופוליטית בישראל, היו מעורבים רבים, כמו משה שרת, נח בארו ופליקס שנער, אך הוא נחשב להצלחתו הפוליטית החשובה ביותר של נחום גולדמן. במכתב מ-17 בספטמבר 1952 כתב לו ראש הממשלה דוד בן-גוריון:
כנשיא הקונגרס היהודי העולמי בשנים 1949 - 1977 פעל גולדמן לאחד ארגונים יהודיים כדי שיוכלו להיות גורם משמעותי שייצג את האינטרסים של העם היהודי. כך היה בין מייסדי ועידת הנשיאים של הארגונים היהודיים העיקריים בארצות הברית ( Conference of Presidents of Major American Jewish Organizations) ומועצת הארגונים היהודים Conference of Jewish Organizations. על אף שהעדיף תמיד את הדיפלומטיה החשאית היה משנות ה-1960 ואילך ממנהיגי המאבק למען יהדות ברית המועצות. החל מוועידה בינלאומית שכונסה ביוזמתו בפריז ב 1960 על ידי הקונגרס היהודי העולמי והמשך בוועידה השנייה למען יהדות ברית המועצות שנערכה בבריסל ב 1976, שיצאה בקריאה לברית המועצות "לקיים את הצהרת הלסינקי על זכויות האדם, לכבד את החוקה שלה עצמה ולהכיר בזכותם של יהודי ברית המועצות להתאחד עם אחיהם בארץ ישראל המולדת היהודית ההיסטורית".
על אף שהיה ציוני מושבע גולדמן החזיק בעמדה לפיה מדינה יהודית לא תהווה פתרון לכל בעיות היהודים וסבר שגולה חזקה היא כורח, ואולי אפילו אידיאל. הוא העדיף את השימוש במונח "תפוצות Diaspora" ולא "גולה Exile". לדעתו היהודים חיו כמעט תמיד מפוזרים בעולם ותפוצות היהודים ימשיכו להתקיים גם לאחר קום המדינה. גולדמן היה משוכנע שקיום מדינת ישראל מותנה בתמיכת יהודי התפוצות בפרט ובדעת הקהל בעולם בכלל. הוא ראה בהתבוללות איום על המשך קיומה של יהדות העולם ועל כן ייחס חשיבות רבה להקמת מוסדות יהודיים פעילים ומלאי חיים בתפוצות.
החשיבות שייחס לקיום הקשרים בין ישראל והתפוצות באה לידי ביטוי ביוזמתו להקמת בית התפוצות ב-1978 שאף נקרא על שמו.
פעילות למען שלום בין ישראל ומדינות ערב
בשנת 1948, הציע גולדמן להקים קונפדרציה בין מדינת ישראל למדינות ערב כפתרון להשגת שלום אזורי. גולדמן העלה שוב את הרעיון בשנת 1958, בשנת העשור למדינת ישראל. בשנת 1960 הציע יושב ראש הליגה הערבית שתוקם קונפדרציה בין מדינות ערב. כשנשאל על האפשרות שישראל תצטרף לקונפדרציה ערבית, ביוני 1960, הודיע ראש הממשלה דוד בן-גוריון שאינו שולל אפשרות כזאת כשייכון השלום. גולדמן האמין שעתידה של מדינת ישראל לא יהיה בטוח ללא סיום העוינות בינה ובן העולם הערבי ודרש ממשלת ישראל שתנהיג מדיניות פייסנית יותר כלפי העולם הערבי. בשנות ה-1950 וה 1960 הטיף למדיניות של נייטרליות בין הגושים הגלובליים היריבים וקיים קשרים לא פומביים עם אישים בגוש המזרחי ובעיקר עם טיטו מנהיג יוגוסלביה.
גולדמן ביקר את "שיכרון הכוח" שתקף את החברה הישראלית לאחר הניצחון במלחמת ששת הימים. בחודש אפריל 1970 יזם נחום גולדמן פגישה עם נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר בקהיר בניסיון להניע יוזמת שלום בין מצרים לישראל. גולדמן, כאזרח ישראל, פנה לראש הממשלה גולדה מאיר וביקש את רשותה לקיום הפגישה. גולדה סירבה והגיבה בבדיחות: "אם גולדמן ונאצר יעשו שלום – אז יהיה שלום בין גולדמן לנאצר". הפרשה עוררה הדים רבים וגררה ביקורת על מדיניות ישראל בעולם. בארץ התעורר דיון ציבורי ער שבעקבותיו פורסם מכתב השמיניסטים. האירוע גרר התקפות חריפות על גולדמן בעיתונות הישראלית. בעקבות מלחמת יום הכיפורים והמחיר הכבד שגבתה בחיי אדם חזר מדי פעם הדיון על הצעת גולדמן ודחייתה על ידי ממשלת גולדה למרחב הציבורי.
ביוני 1970 נפגש עם חסן השני מלך מרוקו. ב 1978 נפתח מוזיאון בית התפוצות ע"ש נחום גולדמן באוניברסיטת תל אביב (בהמשך שונה שמו ל"אנו – מוזיאון העם היהודי").
ויניצה
וינּיצָה (בכתיב ארכאי: ויניצא; באוקראינית: Вінниця, ויניציה) היא עיר באוקראינה, מרכז מחוז ויניצה. נמצאת על גדות נהר הבוג הדרומי.
גאוגרפיה ואקלים
העיר ויניצה נמצאת במישור פודוליה. בעיר עובר נהר הבוג הדרומי. העיר מרוחקת כ-260 ק"מ מהבירה קייב וכ-430 ק"מ מעיר הנמל אודסה.
האקלים בעיר מתאפיין בקיץ ארוך ולח, ובחורף קצר יחסית (בהתייחס למזרח אירופה). הטמפרטורה הממוצעת בחודש יולי היא 18.3°C ובינואר 5.8°C−. כמות גשמים שנתית ממוצעת - 638 מ"מ. במהלך השנה יש בממוצע 7 ימים של סופות שלג, 6 ימים של סופות ברקים, וכ-50 ימים של ערפל.
היסטוריה
ב-1558 נבנה מבצר נוסף באי קמפה, אשר נמצא בתוך נהר הבוג הדרומי. ב-1565 נהפכה למרכז אזורי בחבל ברסלב. ב-1640 קיבלה את זכויות מגדבורג. ב-1648 נכבשה על ידי מקסים קריבונוס, אחד ממפקד הקוזאקים של חמלניצקי, ונהפכה בשנים הבאות לחלק מהמדינה הקוזאקית. הפולנים ניסו לכבוש את העיר חזרה ב-1651, אך נחלו הפסד מחפיר מידי הקוזאקים. בשנת 1654, עם סיום המרד, חזרה שוב העיר לשלטון הפולני. בשנת 1672 נכבשה העיר על ידי הטורקים, אשר שלטו בה עד לשנת 1699, אז שוב חזרה להיות חלק מפולין. בשנת 1792, עם החלוקה השנייה של פולין, עברה לתחומי האימפריה הרוסית. ויניצה נהפכה לעיר ב-1795. ב-1871 דרך ויניצה עברה מסילת הברזל קייב-באלטה, והעיר התחילה לגדול במהירות. ב-1914 נהפכה למרכז מחוז פודוליה. לאחר המהפכה הבולשביקית ברוסיה ב-1917 העיר נכבשה מספר פעמים על ידי צבאות וכוחות מזוינים שונים: האוסטרו-הונגרים, הגרמנים, הלאומנים האוקראינים, הלבנים, הפולנים. בשנת 1920 נכבשה ויניצה על ידי הצבא האדום והפכה לחלק מאוקראינה הסובייטית. ב-1923 העיר נהפכה למרכז מחוז ויניצה ברפובליקה האוקראינית של ברית המועצות.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה העיר כמעט שלוש שנים תחת כיבוש נאצי (מ-19 ביולי 1941 עד 20 במרץ 1944). בזמן הכיבוש הנאצי הוקם בתוך יער אורנים, כ-12 קילומטרים מצפון לוויניצה, מחנה שנקרא בשם ורוולף אשר שימש כמפקדתו הקדמית של אדולף היטלר בחזית המזרחית. בוויניצה שכנה גם המפקדה האזורית של הצבא הגרמני - הורמאכט, ושדה תעופה גדול של חיל האוויר הגרמני - הלופטוואפה שכן בקלינובקה (Kalinovka), כ-20 קילומטרים משם. הגרמנים מצאו בעיר קברי המונים של נרצחי טבח שנעשה במסגרת הטיהורים הגדולים, ורצונם של הגרמנים להשתמש באתר כנגד ברית המועצות הביא את העיר להיות אחד האתרים הנחקרים ביותר בתחום.
בערך משנת 2009 בוויניצה החלו להיבנות מרכזי קניות והחל שיפוץ נרחב בשכונות העיר, נבנתה המזרקה הגדולה באירופה והחלו פסטיבלים, בנוסף מספר שווקים בעיר פונו כדי לתת מקום למרכזי קניות, כל זה העמיד את ויניצה כאחת הערים הטובות למחיה באוקראינה. בשנת 2016 ויניצה נבחרה לעיר בעלת איכות המחייה הגבוהה ביותר באוקראינה, והשאירה מאחוריה ערים גדולות רבות אחרות, כולל את עיר הבירה קייב.
אוניברסיטאות ומוסדות חינוך
בעיר שוכנת אוניברסיטה לרפואה ומספר מכללות קטנות יותר המשרתות את כל המטרופולין שלה:
תחבורה עירונית
את ויניצה משרתות 3 תחנות מרכזיות:
את ויניצה משרתת תחנת רכבת אחת ובה עוברים רכבות ליעדים בינלאומיים ולאומיים רבים
לוויניצה משתייך גם נמל התעופה ויניצה גברישובקה, ממנו מופעלות טיסות שכר לתל אביב ומונטנגרו. החל מיוני 2016 החלו לפעול טיסות סדירות בין ויניצה לתל אביב.
מזרקת "רושן"
במרכז העיר ויניצה על נהר הבוג הדרומי נבנתה מזרקה גדולה על המים שנחשבת כיום לאחת הגדולות באירופה והגדולה באוקראינה. תוך כדי פעולת המזרקה, מתנגנת מוזיקה קלאסית ומופע צבעים וצורות מוצג באמצעות טכניקת קרני לייזר.
המזרקה נבנתה במימון של חברת "רושן" האוקראינית, ושואבת אליה מבקרים רבים מרחבי העיר ומחוצה לה. פעולתה מוגבלת לימים בהם מזג האוויר נוח כשהטמפרטורות מעל לאפס ומאפשרות את הפעלתה.
מוזיאון פירוגוב
מספר קילומטרים מוויניצה שוכן מוזיאון המציג את פועלו של ניקולאי פירוגוב, מחלוצי הכירורגיה הצבאית והשימוש בחומרי הרדמה בניתוחי שדה, וממוקם באחוזה שבה גר פירוגוב בשנותיו האחרונות. במקום מאוזוליאום שבו מוצגת גופתו החנוטה של פירוגוב.
רבעים
בוויניצה קיימים 3 רבעים:
יהודים
משפחות יהודיות ראשונות התיישבו בעיר באמצע המאה ה-16. בשנת 1648, עם כיבוש העיר על ידי הקוזקים של חמלניצקי נרצחו כל יהודי העיר שלא הצליחו להימלט. לאחר תום המרד של חמלניצקי שבו היהודים להתיישב בה. הקהילה היהודית בעיר גדלה בצורה מתמדת, כך בשנת 1767 חיו בעיר כ-700 יהודים ובשנת 1847 - כ-4,000 יהודים. על פי מרשם האוכלוסין משנת 1897 חיו בוויניצה 11,689 יהודים (כ-36% מאוכלוסיית העיר). גל הפרעות ביהודים ששטף את אוקראינה ב-1905, לא פסח על יהודי העיר. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה סבלו יהודי העיר מרדיפות, מעשי שוד, ביזה ופוגרומים.
בשואה
עם פלישת הצבא הגרמני לברית המועצות גויסו כ-9,000 מיהודי העיר לצבא. חלק מהיהודים הצליחו להתפנות לשטחים המזרחיים של ברית המועצות וכך לשרוד את המלחמה. הגרמנים כבשו את העיר ב-19 ביולי 1941. מיד הוקם גטו ליהודי העיר, שלא שרד זמן רב. כבר ב-22 בספטמבר 1941 נרצחו רוב תושבי הגטו (כ-25,000 איש) ביער הסמוך לעיר על ידי הגרמנים ומשתפי פעולה אוקראינים. היהודים המעטים שהושארו בגטו על ידי הגרמנים והועסקו בעבודות כפייה נרצחו באוגוסט 1942. אחת התמונות הידועות ביותר מהשואה, נקראת "היהודי האחרון בוויניצה". היא צולמה על ידי חיילי האיינזצגרופן, ובו נראה היהודי האחרון מהעיר כורע לפני קבר אחים, רגעים ספורים לפני רציחתו. התמונה נמצאה לאחר המלחמה באלבום של חייל גרמני, והיא נחשבת לאחת התמונות המפורסמות ביותר.
אחרי השואה
לאחר תום המלחמה חזרו היהודים, שהצליחו להימלט מידי הנאצים, לעיר וחיי הקהילה חודשו. במהלך השנים 1946–1949 פעל בית כנסת אחד בעיר, אך הוא נסגר על ידי השלטונות. מאז ועד לפירוק ברית המועצות בשנת 1992 לא פעלו בעיר בתי כנסת. תפילות נערכו בבתים פרטיים של היהודים. לפי מרשם האוכלוסין משנת 1959 חיו בעיר כ-19,500 יהודים (כ-16% מכלל האוכלוסייה). בשנות ה-70 עזבו חלק מהיהודים את ויניצה ועלו לישראל או היגרו לארצות הברית. לפי מרשם האוכלוסין משנת 1979 חיו בעיר כ-18,000 יהודים (כ-8.5% מכלל האוכלוסייה). לפי מרשם האוכלוסין משנת 1989 (המרשם האחרון שנערך בברית המועצות) חיו בעיר ויניצה כ-15,000 יהודים (כ-5% מכלל אוכלוסייה).
לאחר שרוב היהודים עזבו את העיר - היהודים "עלו לשלטון" בעיר. בשנים 1992–2000 כיהן דמיטרי דבורקיס היהודי כראש העיר. בשנים 2005 - 2014 כיהן וולודימיר גרויסמן בתפקיד ראש העיר.
בעשור האחרון של המאה ה-20 קמה לתחיה הקהילה היהודית הדתית ביוזמתו של הרב לייבל סורקיס מארצות הברית. בשנת תשס"ב (2002) הגיע לעיר הרב שאול הלוי הורביץ, המכהן כיום כרב העיר והמחוז ושליח חב"ד באזור. מאז, מאוגדת הקהילה היהודית הויניצאית במסגרת "איגוד הקהילות היהודיות באוקראינה".
בית הספר היהודי שוכן בעיר העתיקה, בבניין שרכש לב לבייב בשנת 2004. ומופעל על ידי רשת בתי הספר אור אבנר בחבר העמים. במבנה נבנה מקווה טהרה. בעיר פועלים גם מוסדות יהודים כדוגמת הג'וינט ושלוחתו ההומינטרית "חסד" והסוכנות היהודית.
דוד נבון
דוד נבון (נולד ב-1943) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה חתן פרס ישראל לפסיכולוגיה לשנת 1992 וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
דוד נבון נולד בתל אביב לקריקטוריסט ולימים חתן פרס ישראל לאמנויות הבמה אריה נבון. סיים את לימודיו לתארים ראשון ושני באוניברסיטה העברית בירושלים, ואת התואר השלישי (דוקטור בפסיכולוגיה) קיבל באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו. מאז 1975 הוא מלמד פסיכולוגיה קוגניטיבית באוניברסיטת חיפה, שם מונה לפרופסור מן המניין ב-1984. זכה בפרס ישראל בשנת 1992, ובאותה שנה גם הצטרף לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
נושאי מחקריו ותחומיהם
פרסם למעלה מ-80 פרסומים (עד סוף 2008), שחלקם זכו לתהודה רחבה ולציטוטים רבים בפרסומים מדעיים אחרים (מעל 10,000 לכל פרסומיו). תחומי המחקר העיקריים שלו - תפיסה וקשב. כמו כן תרם לתחומים אחרים בפסיכולוגיה קוגניטיבית ויישומית, בעיקר בכיוון של המשגת כמה בעיות מרכזיות או שיפור מתודולוגיות המחקר בהן. להלן סקירה של מספר תרומות מרכזיות.
קדימות גלובלית בתפיסה חזותית
תרומתו הידועה ביותר החלה במאמר שהתפרסם ב-1977 בכתב העת Cognitive Psychology
, העוסק ביחס בין עיבוד מידע אודות מבנהו הגלובלי של עצם הנתפס חזותית לעיבוד מידע אודות הפרטים הלוקליים. מוצגת בו השערה על מהלכו של תהליך הזיהוי, הנקראת "השערת הקדימות הגלובלית", לפיה תהליכי התפיסה מוטים לטובת עיבוד המבנה הגלובלי של גירויים או תמונות, ולעיתים קרובות אף מתחילים בעיבוד זה לפני עיבוד הפרטים הלוקליים. מאחר שהקושי העיקרי בבחינת השערה זו היא שבגירויים חזותיים המוכרים לנו, הרמות השונות - הגלובלית והלוקלית - אינן שוות במורכבותן, יצר נבון לשם בחינת ההשערה פרדיגמה ניסויית המבוססת על הצגת גירויים מיוחדים בהם המורכבות מבוקרת, למשל אותיות H ו-S העשויות מהרבה אותיות קטנות אחרות שכל אחת מהן אף היא H או S. ניתן לאמוד את מעמדן של שתי הרמות בתפיסה בכמה אופנים, למשל באמצעות המידה שבה האות בכל אחת מהרמות משפיעה באופן לא-רצוני על תגובה לגירוי שמיעתי שאף הוא יכול להיות אחת מהאותיות המופיעות ברמה הגלובלית או הלוקלית של הגירוי החזותי. המאמר שהתפרסם ב-1977 מצוטט עד היום על ידי מחברים רבים (מעל 3700 ציטוטים). הפרדיגמה המוצגת בו הפכה לאחת מהמוכרות ביותר בתחום. בעקבות המחקר החלוצי נערכו מאות מחקרים בעשורים האחרונים, אחדים על ידי נבון עצמו או יחד עם שותפים למחקר, אך רובם על ידי חוקרים אחרים, הן בפסיכולוגיה והן בדיסציפלינות קרובות כמדעי המוח, שהשתמשו באותה פרדיגמה או בדומות לה לחקר יחסי כלל-פרט בתפיסה או לחקר נושאים אחרים. רובם עשו שימוש בגירויים המתוארים לעיל, הנקראים לחלופין: גירויים הירארכיים, גירויים מורכבים (compound), או Navon-letters.
תורת המשאבים
תרומה רבת מוניטין אחרת של נבון היא לנושא הקשר בין מגבלות קשב לביצוע מטלות, בעיקר במצבים בהם נדרש האדם לבצע שתי מטלות או יותר. במאמר קלאסי שפורסם על-ידו יחד עם פרופסור דניאל גופר ב-1979 בכתב העת Psychological Review
, פותחה השערה שרווחה עד אז בתחום, המניחה כי טיב ביצוע תלוי במידה מכרעת בהקצאת משאבים קוגניטיביים מתוך מאגר מוגבל ממנו ניזונות כל המטלות הרצוניות, לכלל תאוריה פורמלית ומקיפה. הנחות התאוריה, בגרסתה ההולמת את האינטואיציות והסברות הנפוצות, נדונו באופן בקורתי במאמר והותוו גבולות לאפשרויות ההיסק על סמך ממצאים אמפיריים. נוסח מורכב יותר של תורת המשאבים, המניח שמטלות עשויות להיות תלויות בהקצאת משאבים לאו דווקא ממאגר יחיד אלא ממאגרים שונים הנבדלים זה מזה באופי תרומתם לעיבוד מידע רלוונטי לביצוע, פותח ונדון אף הוא. למאמר זה נודעה השפעה ניכרת על המחקר שנעשה בתחום, לרבות מחקרים שנערכו על ידי מחבריו, ואף הוא זכה למאות ציטוטים. ב-1984 פרסם נבון באותו כתב עת, Psychological Review
, בקורת על תורת המשאבים המצביעה על קשיים מתודולוגיים לבחון אמפירית מודלים המניחים קיומם של משאבי עיבוד. הטענה המרכזית בו היא שאישושם של מודלים כאלה, ושל תורת המשאבים בכלל, מבוסס על ניבויים הניתנים לגזירה גם מהנחות תאורטיות פחות יומרניות, כגון קיומם של קונפליקטים בין פלטים ותוצרי לוואי של עיבודי מידע הנעשים בסמיכות זמן לצרכים שונים. המאמר מסתיים בתהייה אם עצם הרעיון של הקצאת משאבים אינו אלא סרח עודף תאורטי (בלשון המאמר "אבן מרק", באנלוגיה לסיפור-עם ידוע). בעקבות ניתוח ספקני זה השתנו דגשים במחקרים שנערכו מאוחר יותר בתחום, והביטוי "אבן מרק" השתגר בז'רגון הפסיכולוגיה המחקרית כתווית לכשל המתודולוגי שבהנחת מבנה תאורטי מיותר.
במאמר ידוע אחר שפורסם על ידי נבון יחד עם פרופסור ג'ף מילר ב-2002 בכתב העת Cognitive Psychology
, נדונה תאוריה פופולרית אחרת להסבר הקושי בביצוע שתי מטלות יחד, "מודל צוואר הבקבוק", המניחה שמטלות אינן יכולות להתבצע ממש במקביל משום שלפחות חלק מהפעולות הנדרשות לעיבודן נזקקות למנגנון היכול לשרת רק מטלה אחת בנקודת זמן אחת. המאמר מראה כי כמעט כל הממצאים שנהוג היה לראותם כראיות אמפיריות לטובת המודל מתיישבים עם הסברים חלופיים, בעיקר הסברים מתורת המשאבים, וכי המודל איננו עולה על אותם הסברים בקריטריונים אחרים להערכת תאוריות מדעיות, כגון חסכוניות.
תרומות אחרות
מאמרים אחרים של נבון עוררו הדים אף הם. לדוגמה, אחד מהם מוצא ראיות לקיום הירארכיה מושגית בה ממד הזמן גובר על ממד המרחב, ושניהם גוברים על ממדים תכונתיים כגון צבע. מאמר אחר מציע הסבר אינטגרטיבי לתופעות קשב ומודעות המבוסס על ראיית ה- mind כמערכת אנרכית בה קיימת תחרות בין תהליכים, הנקראים מודולים, על חשיפה ל"עיניהם" של מודולים אחרים. בשני מאמרים בפסיכולוגיה יישומית הוצעו רוויזיות בהערכת משקלן של עדויות זיהוי או באופן הרכבתם של מסדרי זיהוי.
במקביל לעבודתו המדעית כתב נבון מדי פעם החל מ-1993 מאמרים פובליציסטיים קצרים לעיתונות היומית, בעיקר ב"ידיעות אחרונות" וב"הארץ".
בתפיסה וקשב
(Also in D.P. Kimble (Ed.), Contrast and Controversy in Modern Psychology. Santa Monica, California: Goodyear Publishing Co., 1977).
פיגוע הירי בשטרסבורג (2018)
פיגוע הירי בשטרסבורג הוא פיגוע טרור שהתרחש ב-11 בדצמבר 2018 בשוק חג המולד בעיר שטרסבורג שבצרפת. שלושה אנשים נורו למוות, 5 נפצעו קשה ועוד 8 נפצעו בינוני. החשוד, מוסלמי יליד שטרסבורג בן 29 בשם שריף שקאט, היה מוכר לשירותי הביטחון ונחשב לבעל דעות קיצוניות. היה נתון למעקב שירותי הביטחון בצרפת. הוא נפצע במהלך חילופי אש עם חיילים, נמלט מהזירה, ומתנהל מצוד אחריו.
האירוע התרחש בסביבות השעה 20:00 זמן מקומי (19:00 GMT) ליד כיכר קלבר, בשוק חג המולד (Christkindelsmärik). הפיגוע אירע באתרים שונים בעיר, והדבר אילץ לסגור אתרים ועסקים ברחבי העיר, כאשר רשת הטוויטר שימשה ככלי להעברת מידע לציבור.
האובזרבר
האובזרבר (באנגלית: The Observer) הוא עיתון בריטי היוצא לאור בכל יום ראשון. גישתו הפוליטית היא סוציאל-דמוקרטית וליברלית חברתית ברוב הנושאים, בדומה לעיתון היומי הגארדיאן, אשר קנה את האובזרבר בשנת 1993. הוא השבועון הוותיק ביותר שיצא לאור בימי ראשון. הגיליון הראשון יצא לאור לראשונה ב-4 בדצמבר 1794 על ידי ו.ס. באורן.
כארתלי
כּארתלי הוא החבל המאוכלס ביותר בגאורגיה, והוא פרובינציה היסטורית במזרחה של גאורגיה.
גאוגרפיה
העיר הראשית של החבל, טביליסי, היא מרכזה התרבותי, הפוליטי והכלכלי של גאורגיה ובירת הרפובליקה. ערים נוספות: גורי, רוסתווי (ערים תעשייתיות) ומצחתה (הבירה ההיסטורית של איבריה, לפני ייסוד טביליסי במאה ה-5 והמרכז הדתי של גאורגיה עד המאה ה-20). גבולותיו של כארתלי הם כדלקמן: מצפון הרי הקווקז הגדול, ממזרח חבל קאחתי, מדרום ארמניה וטורקיה, מדרום-מערב חבל סאמצחה-ג'אוואחתי, וממערב חבל אימרתי. מבחינה מסורתית כארתלי הוא החבל הגאורגי שבו מרוכז, בזכות אקלימו, גידול החיטה והגפנים.
היסטוריה
מן המאה ה-4 לפנה"ס עד המאה ה-5 לספירה התקיימה בשטחה ממלכת איבריה. היא קיבלה את הנצרות ב-337. עקב התרופפות המאפיינים השבטיים במשטר החברתי שלה בראשית ימי הביניים התפתח בה פיאודליזם אגרסיבי. הדבר התבטא בטיעוני בעלות תקיפים של הפקידים על האיכרים מצד אחד ובחוסר נאמנותם כלפי המלכות, שהאצילה עליהם סמכויות וחילקה להם אדמות, מצד שני. התוצאה הייתה כיבוש פרסי, שלא נתקל בהתנגדות מגובשת. במאה ה-7 הכובשים הפרסים התחלפו בערבים. במהלך תקופת מעבר זו התקיים באזור כארתלי שלטון של נסיכים שמונו על ידי הביזנטים ועל ידי הפרסים. כשראשון הנסיכים היה גואראם הראשון (588-590). בראשית המאה ה-11 מרבית שטחו של כארתלי עבר לשליטת הממלכה הגאורגית שזו עתה הוקמה, אך טביליסי לא הצליחה להשתחרר מהם ואילו ב-1068 נכבשה על ידי טורקים-סלג'וקים. רק בשנת 1122 העיר שוחררה והפכה לבירת הממלכה הגאורגית המאוחדת.
עם התפרקות הממלכה המאוחדת במאה ה-15 כארתלי הייתה לממלכה עצמאית, שסבלה רבות מתוקפנותה של האימפריה הפרסית (אז המעצמה החמישית בחשיבותה בעולם) בראשית המאה ה-18 המלך וחטנג השישי ניסה לחזק את המלוכה ולשקם את התרבות. הוא יסד ב-1709 את בית-הדפוס הגאורגי הראשון בטביליסי. משום שמאמציו לא כללו רפורמה חברתית מלבד ניסיון לקדם יחס אנושי לצמיתים, הוא לא תרם תרומה ארוכת-טווח. ב-1762 הפלישות הפרסיות אילצו את כארתלי להתאחד עם הממלכה הגאורגית השכנה קאחתי, אך זה לא הרתיע את האויב הדרומי. ב-1795 טביליסי שלא זכתה להיות אף בירת כארתלי-קאחתי, נחרבה כמעט כליל על ידי הצבא הפרסי.
חלוקה אדמיניסטרטיבית
מבחינה אדמיניסטרטיבית כארתלי מחולקת (מלבד הבירה טביליסי) לשלושה "מחַרֶה" (מחוזות): כארתלי תחתית (בירתו רוסתווי), מצחתה מתיאנתי (מצחתה) וכארתלי הפנימית (גורי). כמו כן נכלל במחוז היסטורי זה גם העיר במעמד מחוז, טביליסי. מחוז כארתלי הפנימית כולל בתוכו את אזור סאמאצ'אבלו, המאוכלס ברובו על ידי אוסטים, שהתיישבו בו במאות ה-16-18. תחת השלטון הסובייטי, האזור נהנה ממעמד של חבל אוטונומי במסגרת הרפובליקה הסוציאליסטית של גאורגיה. אחרי העצמאות הגאורגית ב-1991, האזור, שידוע בשמו דרום-אוסטיה, "שדרג" בעקבות מלחמת אזרחים בראשית שנות ה-90 את מעמדו למדינה דה פקטו, שבדלניה נתמכים על ידי רוסיה.
פרשת שמעון אבלס
פרשת שמעון אבלס (Simon Abeles) היא פרשת מותו של ילד יהודי בשנת 1694 בפראג. הכנסייה הקתולית טענה שאביו של שמעון אבלס, לזרוס, רצח את בנו לאחר שהילד רצה להמיר את דתו לנצרות. לזרוס אבלס נאסר ועבר עינויים. על מנת למנוע את המשך הסבל הוא התאבד בתלייה בעזרת תפילין. לוי קורצהנדל (Löbl Kurtzhandel), שנאסר יחד עמו, הוצא להורג לאחר חקירה שכללה עינויים קשים.
שמעון אבלס נקבר בכנסיית טין שבעיר, ושם נמצאת מצבה גדולה לזכרו. הכנסייה ניצלה את המקרה לשם הסתה קשה נגד היהודים. נסיבות מותו של הילד לא ברורות לאשורן עד היום.
Mathematica
Mathematica היא תוכנת מחשב חישובית המשמשת לביצוע חישובים מתמטיים סימבוליים ומספריים. לתוכנה זו יישומים רבים בתחומי המדע, ההנדסה והתכנות המתמטי. אבי התוכנה הוא הפיזיקאי סטיבן וולפרם אשר פיתח אותה בעזרת צוות של מתמטיקאים ומתכנתים. כיום, התוכנה מפותחת על ידי חברת Wolfram Research שמושבה בשמפיין (Champaign) שבמדינת אילינוי. לחברה יש סוכנות מקומית בנתניה האחראית על ייעוץ מקצועי בעברית, הפצה ותמיכה בלקוחות ישראלים.
תכונות וכלים
לתוכנה מספר כלים מתמטיים, הכוללים בין היתר:
כמו כן, כוללת התוכנה תמיכה בכתיבה מתמטית; בעזרת התפריטים שבתוכנה ומספר קיצורי מקשים, ניתן לכתוב בה טקסט מתמטי הכולל סימנים מתמטיים ולא קוד בלבד. כך, למשל, ניתן לכתוב בתוכנה חזקות בכתב עילי, שברים בצורת מונה הנמצא מעל למכנה כשביניהם קו שבר, סכימת איברים באמצעות אות סיגמא גדולה ועוד, זאת בניגוד לתוכנות מתמטיות אחרות בהן כל התוכן המתמטי נכתב בצורת קוד.
בנוסף, כוללת התוכנה מספר בסיסי נתונים מתחומים שונים, בהם מידע בתחומי האסטרונומיה, כימיה, גאוגרפיה, כספים, ביורפואה, שפה, מזג אוויר ומתמטיקה.
מידע טכני
התוכנה מורכבת משתי מערכות הפועלות ביחד בעת הפעלתה: מערכת הליבה וממשק המשתמש. מערכת הליבה עורכת את החישובים המתמטיים עצמם ופועלת על ידי קוד המוזן אליה. הזנת הקוד אל הליבה נעשית, באופן כללי, בתיווכו של ממשק המשתמש – זהו החלק המוצג למשתמש בעת הפעלת התוכנה, אליו מזין המשתמש נתונים ובו הוא מקבל את הפלטים (תוצאות חישובים או מולטימדיה) ובו מוצגים התפריטים והחלונות השונים של התוכנה. בממשק המשתמש המגיע כמובנה בתוכנה, חלק מן הטקסט המתמטי מוצג בצורה מעוצבת בהתאם לכללי הכתיב המתמטי, שורות הפלט והקלט ממוספרות ומולטימדיה משולבת בין חלקי הטקסט השונים. כמו כן, קיימת תמיכה בכתיבה וקריאה של מצגות ייעודיות הנבנות בתוכנה. נוסף על ממשק המשתמש המובנה בתוכנה, ניתן להפעיל את ליבתה גם על ידי ממשקי משתמש חיצוניים.
נוסף על הקשר עם המשתמש, ליבת התוכנה יכולה לקיים תקשורת נתונים עם תוכנות אחרות לצורך שימוש במשאביהן או לצורך העמדת כושר החישוב של התוכנה לשימושן. ביצוע התקשרויות אלו מבוצע על ידי פרוטוקול בשם MathLink. מאתר החברה המפתחת ניתן להוריד את התוכנות "NET/Link." ו-"J/Link" המשמשות ליצירת קשר בין ליבת התוכנה לבין התוכנות .NET וJava, בהתאמה.
ניתן להשתמש בתוכנה ב-SQL על ידי תמיכה מובנית של המערכת בממשק תכנות היישומים JDBC.כמו כן, יכולה התוכנה להתקין שירותי רשת על ידי שימוש ב-WSDL.
עם התפתחות התוכנה שופרו ביצועיה על ידי הוספת שיפורים מספר פעמים. בגרסה 4 החל השימוש במערכים דחוסים ובגרסה 5 במטריצות דלילות. כמו כן, שופרו ביצועי התוכנה על ידי הוספת שימוש ב-"GNU Multi-Precision Library" – אסופת פונקציות חופשית לחישוב בדיוק גבוה.
בגרסה 5.2 נוספה לתוכנה מערכת אוטומטית להקצאת משימות לליבות שונות בעת שימוש במחשבים מרובי ליבות, כמו גם אסופת פונקציות המותאמות לסוגי מעבדים ספציפיים, לצורך שיפור היעילות. נוסף על כך, התוכנה משתמשת בתוכנת צד שלישי בשם "ClearSpeed" לצורך שיפור ביצועיה.
בשנת 2002 הושקה gridMathematica, המבוססת על התוכנה Mathematica ומיועדת לביצוע חישוב מבוזר באשכול מחשבים הטרוגני ובמערכות מרובות מעבדים. החל משנת 2008, כוללים כל רישיונות התוכנה תמיכה במחשוב סריגי.
גרסה 7 של התוכנה נתמכת על ידי מערכות ההפעלה Microsoft Windows ,Mac OS X ,Sun Solaris ולינוקס, ובפרט בגרסאות ה-64 סיביות.
רשימת גרסאות
היסטוריית גרסאות של Mathematica:
מרלן שארל
מרלן שארל (בגרמנית: Marlene Charell; נולדה ב-27 ביולי 1944) היא רקדנית, זמרת ומנחה גרמנייה.
טלמון
טַלמוֹן היא התנחלות ויישוב קהילתי דתי בהרי גופנה שבמערב בנימין, מצפון מערב לרמאללה ולצד יישובי גוש טלמונים, ובהם דולב הסמוך מדרום, ונריה וחרשה מצפון. בטלמון מתגוררים כ-5,500 תושבים (נכון לשנת 2022).
מרלן שארל
שארל גדלה בהמבורג ולמדה ריקוד מגיל צעיר ובגיל שש השתתפה במופע אקרובטיקה בקרקס, ב-1966 היא החלה להופיע כרקדנית במופעים בקזינו בלאס וגאס ומגזין וראייטי נתן לה את הכינוי "מיס רגליים ארוכות".
טלמון
הקמת היישוב
היישוב הוקם בכ"א באדר א' ה'תשמ"ט (26 בפברואר 1989),על ידי חמש משפחות מגרעין ההתיישבות "עטרה", אשר התמקם בראשית התארגנותו ביישוב הסמוך דולב. היישוב נקרא על שם משפחה המוזכרת בתנ"ך שבניה נשאו בתפקיד שוערי בית המקדש והיו בין שבי ציון בתקופת עזרא הסופר.
היישוב הוקם במסגרת מבצע של מועצת יש"ע שכונה "להכניס לאש"ף שמיניה", בו קמו שמונה יישובים כתגובה על תוכנית מדינית. ראש הממשלה דאז יצחק שמיר אישר את הקמת היישובים.
מרלן שארל
ב-1983 הנחתה את תחרות האירוויזיון שנערך באותה שנה במינכן.
טלמון
הקמת היישוב
אנקדוטה מספרת כי המשאית שהובילה את הקראוונים הראשונים של היישוב, שקעה בבוץ באמצע הדרך, ובעקבות זאת הוקם היישוב באותו מקום בו שקעה המשאית בבוץ ולא במקום המקורי בו היה אמור לקום. שנתיים מאוחר יותר הוקם בנקודה המקורית היישוב נריה.
מרלן שארל
ב-2006 ו-2007 הנחתה את פסטיבל המוזיקה השווייצרית שנערך בציריך, בנוסף היא עוסקת בצדקה ועובדת עם ארגון "SOS Children's Villages" העוסק בזכויות הילד.
טלמון
היישוב כיום
ביוני 2009 אישר שר הביטחון בניית 240 דירות נוספות ואישר רטרואקטיבית 60 דירות בשכונת "נווה טלמון". עתירה לבג"ץ כנגד אישור התוכנית נדחתה.
מרלן שארל
ב-1971 נישאה לשחקן רוגר פפיני ולהם בת אחת.
טלמון
היישוב כיום
ביישוב יש מועדון נוער, חדר כושר ומגרשי ספורט, מקווה נשים ואולמות אירועים. בנוסף, ביישוב הוקמה טיילת באורך של כקילומטר וחצי, לזכר גיל-עד שער המובילה ליישוב נריה הסמוך. לאורכה של הטיילת תאורה ורצף של רמקולים קטנים המשמיעים מוזיקה. מדי שנה מתקיים לאורך הטיילת מרוץ טלמונים.
רב היישוב לשעבר הוא הרב רמי ברכיהו, אשר מונה בדצמבר 2016 לרב משטרת ישראל, אך המשיך לכהן חלקית כרב היישוב עוד כשלוש שנים, עד לאוגוסט 2019.
בספטמבר 2020 נבחר ברוב קולות הרב זאב רוזנפלד לכהן כרב היישוב, אך רק ב-19 במאי, 2021 הוכתר והחל לפעול רשמית כרב החדש של היישוב.
המאחזים חרשה וחורש ירון, צפונית-מזרחית לטלמון נחשבים מבחינה פורמלית כשכונות של טלמון. המאחז "כרם רעים" הוקם ב-2012, אושר במאי 2017 ובאוקטובר אותה שנה הניח שר הביטחון, אביגדור ליברמן, את אבן הפינה ליישוב החדש. כרם רעים נחשב גם הוא כשכונה של טלמון.
מוסדות לימוד ותיירות
בטלמון פועלים כ-5 גני ילדים ומעון, שבהם לומדים ילדי היישוב. בנוסף פועל גם גן עיכוב התפתחותי וגן תקשורת.
ביישוב פועלים מוסדות חינוך כגון: בית ספר יסודי עם חטיבת ביניים לבנים - ממ"ד אריאל, ואילו בנות היישוב לומדות בבית ספר לבנות ביישוב דולב הסמוך, בנוסף ביישוב נריה יש תלמוד תורה לבנים. בנוסף לכך פועל בו סניף בני עקיבא וגרעין נוער לכיתות ט'-י"ב וגרעין נוער צעיר לכיתות ז'-ח'.
נוער היישוב הקים בקיץ 2014 את חאן טלמון - חאן לאירוח קבוצות וסיורים באזור היישוב ללא מטרות רווח, שאותו בנו בני הנוער במו ידיהם במהלך ימי החיפוש אחר שלושת הנערים, ובהם גיל-עד שער, חברם לנוער היישוב. זאת מתוך רצון לתעל את הקושי של אותם ימי החיפושים והאבל שאחריהם, לעשייה משמעותית שמייצרת חיבור בעם וחיבור לארץ, ברוח החוויה שחוו באותם ימים.
חקלאות
בטלמון עשרות דונמים של מטעי זיתים, בעיקר מהזן "ברנע", וכן כוורות לגידול דבורים.
אחריות קפידה
במשפט הפלילי אחריות קפידה (מלשון קפדנות, מינוח ארכאי) היא ציפייה של החוק מאדם או ישות משפטית אחרת להתנהל בזהירות יתרה, כך אם עבר על החוק מניחים שנהג בחוסר אחריות. במקרה שהחוק קובע שיש אחריות קפידה על הנאשם להוכיח שלא נהג ברשלנות, זאת בשונה מהמצב הרגיל בו התובעת צריכה להוכיח רשלנות.
עבירה של אחריות קפידה היא עבירה שבה די להוכיח כי התקיים היסוד העובדתי, ואין צורך להוכיח יסוד נפשי של מחשבה פלילית או רשלנות. כלומר, משעה שהוכח כי אדם ביצע את המעשה המהווה עבירה, חזקה עליו שעבר עבירה פלילית, והתביעה אינה צריכה להוכיח כי היה מודע לקיום נסיבות העבירה או כי התרשל במעשיו. זאת אומרת שנטל ההוכחה מתהפך בעבירות של אחריות קפידה. עם זאת, לפי, אם יוכיח הנאשם כי לא נהג במחשבה פלילית או ברשלנות ועשה כל שניתן למנוע את העבירה, לא ניתן יהיה להטיל עליו אחריות לעבירה.
ההגדרה של עבירות מסוימות כעבירות אחריות קפידה נובעת מרצונו של המחוקק להפנות את האחריות על המעשה על מבצע הפעולה גם ללא הוכחת כוונה - היכן שהאדם הסביר היה נוהג קפדנות יתרה, וזו לא ננהגה כמצופה. שיקול נוסף להגדיר עבירות כעבירות אחריות קפידה היא עבור עבירות בהן לא ניתן להוכיח כוונה או רשלנות בקלות.
בדרך כלל עבירות אחריות קפידה יהיו עבירות מסוג מלא פרוהיביטה/עבירות הסדר= עבירות שנועדו להסדיר את החיים המודרניים.
תיקון מספר 39 לחוק העונשין ביטל את האחריות המוחלטת ועבר לכיוון של אחריות קפידה. יש הבדל בין אחריות מוחלטת לקפידה: אחריות מוחלטת יוצרת חזקה משפטית חלוטה שקיימת לפחות רשלנות של הנאשם - הנחה שאי אפשר לסתור אותה. לעומת זאת, אחריות קפידה היא חזקה משפטית הניתנת לסתירה לגבי יסודו הנפשי של הנאשם. כלומר, באחריות קפידה, לנאשם יש אפשרות להתגונן.
מאפשר לקבוע כי נתהוותה עבירה של אחריות קפידה, קרי, עבירה ללא מחשבה פלילית או רשלנות (סעיף 19 בכללותו קובע כי כל עבירה שהיא חייבת להיות או של מחשבה פלילית, או של רשלנות או של אחריות קפידה).
קובע את פרטי האחריות הקפידה. אף שדי בהוכחת היסוד העובדתי בעבירה של אחריות קפידה לשם ההרשעה, קובע סעיף 22(ג) כי ניתן להטיל עונש מאסר בעבירה כזו רק אם הוכח יסוד נפשי- ס' זה הוא מעין הגנה לנאשם, אך מצד שני אין הגבלה למס' שנות המאסר. ס' 22 ב' מספק הגנה לנאשם שלא נהג ברשלנות או מחשבה פלילית- אם הוא הוכיח שעשה הכל כדי למנוע את הנזק אז הוא לא יישא באחריות.
דבקה (צמח)
דְבֵקָה (שם מדעי: Galium) היא סוג גדול של צמחים ממשפחת הפואתיים, ובה כ-400 מינים חד-שנתיים ורב-שנתיים שרובם עשבוניים. תפוצתם כלל-עולמית, וכוללת 23 מינים בארץ ישראל.
שם הסוג העברי בא מֵהִדָּבְּקוּתָם, באמצעות זיפים דמויי קרסים, של גבעוליהם, עליהם ופירותיהם של רבים מהמינים לפרוות יונקים ולבגדים.
בעבר שימש הצמח להקרשת חלב ולהכנת גבינה, ומכאן שמו המדעי: מהמילה היוונית לחָלָב – γάλα (גַאלָה).
לצמחי הסוג גבעולים מרובעים, והעלים ערוכים עליהם בדורים של שניים עד עשרה עלים. הפרחים בצבע בהיר (לבן, ירקרק-בהיר, או צהבהב), גודלם מילימטרים בודדים והם דו-מיניים וחסרי גביע. ההאבקה עצמית או על ידי חרקים. הפרי יבש, מכיל זרע אחד או שניים, ופרודותיו כדוריות או מוארכות.
בארץ ישראל
בין המינים שתפוצתם כוללת את ארץ ישראל:
LRT
LRT היא רשת השידור הציבורי של ליטא.
החברה מחזיקה בשני ערוצי טלוויזיה, ערוץ בינלאומי וערוץ המשדר בהפרדה גבוהה, בנוסף היא מחזיקה גם בשלוש תחנות רדיו. שידורי הרדיו של הרשת הוקמה בשנת 1926, בעוד הטלוויזיה הליטאית הוקמה ב-1957, מועצת הרדיו והטלוויזיה של ליטא מפקחת על פעילות הארגון.
בשנת 1993 הצטרפה הרשת לאיגוד השידור האירופאי.
ב-2007 החלה בפרויקט של דיגיטציה עבור כל ארכיונה וחומריה.
אדוארד דייסי
חייו
אדוארד, יליד היכל קלייברוק, לסטרשייר, הוא בנו של תומאס אדוארד דייסי, ואחיו של המשפטן אלברט ואן דייסי. אדוארד למד מתמטיקה ולימודים קלאסיים בקינגס קולג' בלונדון ובטריניטי קולג' שבקיימברידג'.
במרוצת השנים הפך אדוארד לעיתונאי בולט. הוא עבד ככתב בדיילי טלגרף, ולאחר מכן כעורך הדיילי ניוז, וב-1870 התמנה לעורך האובזרבר והחזיק במשרה זו עד שנת 1889. הוא כתב ספרים רבים על יחסים בינלאומיים, שהחשובים מביניהם הם "אנגליה ומצרים" (1884), "בולגריה, מדינת האיכרים" (1895) ו"מצרים של העתיד" (1907).
דייסי מת בלונדון ב-1911 והוא קבור בבית הקברות ברומפטון בלונדון.
האביר האבירי באגס
האביר האבירי באגס (באנגלית: Knighty Knight Bugs) הוא סרט קצר מונפש של האחים וורנר משנת 1958, אשר בוים על ידי פריץ פרילינג והוא נכלל בסדרת "לוני טונס". הסרט הופץ ב-23 באוגוסט 1958, ומככבים בו באגס באני ויוסמיטי סאם.
סרט זה הוא הסרט המונפש היחיד של באגס באני שזכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר, אשר הוענק בשנת 1959. הסרט הקצר נכלל מאוחר יותר בסרט האוסף מ-1981, "לוני טונס: הסרט המטורף מטורף של באגס באני".
עלילה
המלך ארתור יושב עם אבירי השולחן העגול שלו, ומדבר על זמנים קשים שפקדו את הממלכה מאז שהאביר השחור גנב את החרב המזמרת. הוא מבקש מהאבירים שלו - ביניהם סר אוסיס מהכבד וסר לוין בקר - מתנדב שיחזיר את החרב. האבירים מתלוננים שלאביר השחור יש דרקון נושף אש ששומר על החרב והוא בלתי מנוצח. המלך ארתור דורש בכעס לדעת אם האבירים כולם עוף, ונחרד כשהוא שומע קרקורים ורואה את נוצות התרנגולת עפות. באגס, לבוש כמו ליצן חצר, רוקד פנימה ואומר למלך ארתור ש"רק טיפש" יהיה משוגע מספיק כדי ללכת אחרי החרב המזמרת. המלך מסכים, ואומר לבאגס שהוא צריך לקבל את החרב המזמרת, אחרת פניו מונחים על המדף; נשרף על המוקד וראשו נערף. באגים מפסיקים לצחוק ומתחילים לבכות.
באגס רץ מחוץ לטירה, נרדף על ידי סם על הדרקון. באגס נכנס לבור, וסם מחליק מהדרקון כשהוא מנסה לעצור. באגס רץ בחזרה לטירה ומעלה את הגשר כשסם מתקרב, מה שגורם לסם ליפול לתוך החפיר. כאשר סם דורש מבאגס להוריד את הגשר, באגס מוריד אותו ישר על ראשו של סם, שצועק בקול עמום להרים אותו בחזרה. לאחר מכן סאם משתמש בדרקון כדי למשוך בליסטראות למקומה, עולה עליה ומשגר את עצמו לטירה, אך מפספס את החלון שממנו באגס מסתכל, משטח את החזית שלו. לאחר מכן, סם לאס חבל סביב אחד מקרבות הטירה, אך כשהוא מטפס למעלה, באגס מכה את סם בראשו עם פטיש, מה שגורם לסם להחליק במורד החבל מחוץ לשריון שלו.
במחשבה שהשטח נקי, באגס חומק מהטירה. סם והדרקון שלו מוסתרים מאחורי סלע שמחכה לבאגס, אבל הדרקון מתעטש על סם שוב, מתריע בפני באגס על נוכחותם. לאחר מכן באגס רץ בחזרה לטירה, ואחריו סם והדרקון (שעוצר לזמן קצר כדי להתעטש שוב). באגס רץ לחדר, סם והדרקון עוקבים אחריו, ואז באגס מתגנב החוצה ונועלת את הדלת למה שמוצג כעת כמחסן חומרי נפץ. מוקף בכל מיני חומרי נפץ, סם מנסה למנוע מהדרקון להתעטש שוב. בעוד באגס מתרחק מהטירה, הדרקון מתעטש, והמגדל, סם והדרקון עפים כלפי מעלה לעבר הירח בעוד שסם אומר "דרקונים הם עם מטופש". באגס מנופף לשלום ואומר: "להתראות לך". החרב המזמרת קולטת את זה ומתחילה לזמזם את "להתראות לך" בזמן שבאגס הולך לדרכו.
פרסים
Knighty Knight Bugs הוא הסרטון היחיד של לוני טונס שזכה בפרס האוסקר לסרט האנימציה הקצר הטוב ביותר בשנת 1959. בכך, הוא ניצח את הסרטים המצוירים 'פול בוניאן ' של אולפני וולט דיסני ו- Sidney's Family Tree של חברת Terrytoons. זו היה הסרטון השלישית המועמדת לאוסקר של באגס באני, אחרי ארנב פראי ב -1941 וציד הארנבים של היוואטה ב -1942. האוסקר הוענק לג'ון וו. ברטון, מפיק הסרט המצויר הזה.
בפרק של עלילות טייני טון "Who Bopped Bugs Bunny?", הזכייה באוסקר של Knighty Knight Bugs היא נקודת עלילה מרכזית. אשר שיקף את האובדן האמיתי של הסרטון הקצר של חברת טריטונס בטקס פרסי האוסקר, דמות בשם ספי "סלאפי" סטנלי (פארודיה על "סילי" סידני, כאן דובב על ידי ג'ונתן וינטרס) הובסה עבור פרס שלוסקאר. כתוצאה מכך, סטנלי בז לתעשיית הקולנוע האמריקאית ועבר לצרפת, שם למרות הפיכתו לכוכב לאומי עדיין טיפה טינה מרה לבאגס, שהגיעה לשיאה בעלילת הפרק.
2B9 Vasilek
2B9 Vasilek (קורנפלור) היא מרגמה בקוטר 82 מ"מ אוטומטית. פותחה בברית המועצות ב-1967, החלה לפעול בהצבא הסובייטי ב-1970. התבססה על המרגמה האוטומטית F-82. שלא כמו מרגמות קונבנציונליות, ה-2B9 יכולה לירות במצבים בודד ואוטומטי באמצעות מחסנית בת ארבעה פגזים. ניתן לטעון פגזים מהלוע או מחלקה האחורי של המרגמה. בגלל כרכרת הגלגלים, ה-2B9 דומה יותר לתותח קל ממרגמה קונבנציונלית.
ה-2B9 הייתה בשימוש באפגניסטן על ידי היחידות הסובייטיות ונמצאת כיום בשימוש יחידות חי"ר רוסיות. במהלך הלחימה באפגניסטן, יחידות סובייטיות מצאו את ה-2B9 כנשק רב-שימושי.
חימוש של ה-2B9
עם פיצוץ המעטה החיצוני מייצרת הפצצה 400 עד 600 רסיסים.
ניתן לגרור את ה-2B9 אך המרגמה נישאת בדרך כלל על משאית GAZ-66 שהותאמה לשם כך. בשנת 1988, ה-2B9 פעלה כנשק מונע על ידי הרכבת המרגמה בחלק האחורי של נושא שריון של MT-LB.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, 2B9M Vasilek שימשה את הכוחות המזוינים הסוריים, יחידות ההגנה של העם הכורדי והקבוצה האיסלאמיסטית אנסאר אלשאם. האחרון השתמש במרגמה אוטומטית 2B9M ליד הר חלמה, מחוז קסאב.
סנקמה אטאר
סנקמה אטאר (בצרפתית: Snecma Atar) הוא מנוע טורבו-סילון תעופתי מייצור חברת סנקמה הצרפתית ששימש שורה של מטוסי קרב ומפציצים מייצור צרפתי.
המנוע פותח במקור מה-BMW 003 שהיה מנוע סילון גרמני מוקדם מימי מלחמת העולם השנייה על ידי צוות מהנדסים גרמנים שגויסו על ידי צרפת בתום המלחמה. המנוע יוצר בשלוש סדרות דגמים: אטאר 101, אטאר 08 ואטאר 09.
אטאר 101
בדגם האטאר 101B שולבו סגסוגות נימוניות בלהבי הטורבינה וכן להבי סטטור מרובים יותר בשלב הטורבינה וכן שיפורים מינוריים נוספים מבעיות שעלו במנועי הניסוי הקודמים. בפברואר 1951 ראשון המנועים מדגם 101B ביצע הרצה מתמשכת של 150 שעות והפיק דחף של 23,500 ניוטון (5,300 ליברות כוח) של דחף. בדצמבר 1951 החלו טיסות ניסוי במטוס דאסו אורגאן, והחל ממרץ 1952 המנוע החל בניסויים על גבי מטוס גלוסטר מטאור F.4.
האטאר 101C כלל עיצובים משופרים למדחס ולתאי הבערה והפיק דחף של 27,400 ניוטון (6,200 ליברות כוח). האטאר 101D כלל שלב טורבינה גדול ורחב יותר עם שילוב סגסוגות עמידות בחום ויכל לעמוד בטמפרטורות של 1000 מעלות צלזיוס והפיק דחף של 29,420 ניוטון (6,610 ליברות כוח). כמו כן, ה-101D כלל מפלט עם גאומטריה משתנה בעל שני דשים שכונו עפעפים במקום קונוס מפלט נע קדימה ואחורה שהיה אופייני לדגמים המוקדמים יותר. האטאר 101E כלל דרגת מדחס "0" כלומר דרגה נוספת לפני מה שהיה לפני הדרגה הראשונה. גורם זה שיפר את יחס הדחיסה ל 4.8:1 והמנוע הפיק דחף של 36,300 ניוטון (8,200 ליברות דחף).
אטאר 08 ו-09
בשנת 1954 האטאר 101 לא היה עוצמתי במיוחד יחסית למנועים אחרים ולכן חברת סנקמה החלה להנדס מחדש את המנוע לדגם שנקרא אטאר 08. גודלו הפיזי של המנוע החדש היה דומה לדגם 101, אבל כלל מדחס בעל 9 דרגות במקום 7 דרגות שהיו אופייניות למנוע הקודם, עם יחס דחיסה של 5.5:1, בשילוב של סגסוגות אלומיניום ברוטור של המדחס במקום מגנזיום. וכן שלב טורבינה קטן יותר. דגם הניסיוני הראשון של האטאר 08B-3 הפיק דחף של 42,000 ניוטון (9,400 ליברות כוח).
שדרוג נוסף למבער האחורי עם סדרת שיפורים נוספת מהבעיות שהופיעו במנוע 09B הולידו את האטאר 09C שהורץ לראשונה בשנת 1959. גרסה זאת כללה גם מערכת התנעה מבית מיקרוטורבו שהיוותה מנוע סילון קטן שהותקן בקונוס הקדמי של המנוע. המבער האחורי במנוע זה כלל 18 דשים קטנים בהיקף במקום שני ה"עפעפים" שהיו אופייניים לדגם 09B ואפשרו שליטה משופרת בגאומטריה של נחיר הפליטה. בדגם אטאר 09D אזור המפלט של המנוע כלל סגסוגות טיטניום ואפשר פעילות מתמשכת במהירות מאך 2, בעוד בדגמים הקודמים סף המהירות המתמשכת היה מאך 1.4. בדגם אטאר 09K שולב קירור על ידי אוויר מנוקז ששיפר את יעילות המנוע בכל מעטפת הביצועים שלו.
סדרת מנועי אטאר 08 ו-09 הייתה למוצלחת מאוד ואלפי מנועים מדגמים אלו יוצרו ושולבו במטוסים כגון אטנדר IV, סופר אטנדר, מיראז' 3, מיראז' 4, מיראז' 5, מיראז' F1, וכן סדרה של מטוסי ניסוי.
סופר אטאר
עם זאת, פיתוח מטוס הניסוי לתוכנית זאת שכונה גריפון 3 מעולם לא יוצר ולכן חברת סנקמה עצרה את הפיתוח של הסופר אטאר בשנת 1960.
פיתוחים אחרים
עיצוב המנוע של אטאר היווה בסיס לפיתוח מנועים נוספים של חברת סנקמה כגון ה-R.104 וולקן וה-R.105 ווסטה, אבל אלה בוטלו. ה-R.104 שיועד למיסטר IV הפסיק את פיתוחו עקב ביטול תוכנית הפיתוח למטוס, וה-R.105 הפסיד בתחרות למנוע טורבומקה גביזו, שגם הוא לבסוף טס רק במספר דגמי ניסוי ולא עבר לייצור סדרתי.
ישיבת שובו בנים
המרכז הישראלי לנפגעי כתות קבע בשנת 2018 שהקהילה בראשות ברלנד היא כת.
פעילות הישיבה
אליעזר ברלנד הקים את הישיבה בבני ברק בשנת 1978 (תשל"ח). מרבית המצטרפים היו חוזרים בתשובה. ב-1980 נפתחה ישיבה נוספת בירושלים וב-1982 (תשמ"ב) התאחדו שתי הישיבות בירושלים. הישיבה נכנסה למתחם ברחוב מעלה חלדיה ברובע המוסלמי, במקום שבו שכנה טרם מלחמת העצמאות ישיבת חיי עולם והתמקמה בו. מאז 1995 מכנה הישיבה עצמה גם "נחמת ציון" ומנסה למשוך לשורותיה גם חרדים שאינם חוזרים בתשובה. המתחם נמצא בבעלות אגודת עטרה ליושנה, והישיבה משלמת לה דמי שכירות.
טרם פרוץ האינתיפאדה בנובמבר 1986 נרצח בסמוך לישיבה תלמיד הישיבה אליהו אומדי, בעקבות הירצחו פגעו חסידיו של ברלנד בערבים באזור, כנקמה על מותו של אומדי.
המתחם ברובע המוסלמי משמש ככולל שבו לומדים כ-60 אברכים. הקהילה מחזיקה כוללים וישיבות נוספות בירושלים.
לפי טענות בעיתונות ותחקיר של עמותת "קשב", הישיבה מקיימת קשר עם גורמים עבריינים. חלק מתלמידי הישיבה הם עבריינים לשעבר שחזרו למוטב. ראש המוסד, אליעזר ברלנד, יצא מישראל בשנת 2013, לאחר שנחשד בעבירות מין. הוא נדד בין מדינות אחדות, עד שהוסגר לישראל. הורשע בהסדר טיעון במעשים מגונים ובתקיפה ונידון ל-18 חודשי מאסר. חלק מתלמידיו טוענים לחפותו והוא שב לתפקידו.
בשנת 2021 נעצרו מספר אנשי משמרת הצניעות של ישיבת "שובו בנים" בהקשר של פרשת רצח ניסים שטרית ואבי אדרי.
טליה כהן
טליה כהן (נולדה ב-6 ביולי 1999) היא מגישה וכתבת ישראלית לענייני צרכנות וכלכלה בחדשות 13.
ביוגרפיה
טליה כהן גדלה ומתגוררת כיום בראש העין.
עם שחרורה מהשירות הצבאי הצטרפה לערוץ 13 ככתבת בתוכנית "לפני החדשות" ומגישת מבזקים.
המלך ואני (מחזמר)
המלך ואני (באנגלית: The King and I) הוא המחזמר החמישי של צמד כותבי השירים ריצ'רד רוג'רס ואוסקר המרשטיין. המחזמר מבוסס על ספר משנת 1944 של מרגרט לנדון, "אנה ומלך סיאם" ("Anna and the King of Siam"), שמקורו בזיכרונותיה של אנה לאונוונס, האומנת לילדיו של המלך מונגקוט מסיאם בראשית שנות ה-60 של המאה ה-19. העלילה מתארת את חוויותיה של אנה, מורה בריטית שנשכרה כחלק מכוונתו של המלך לבצע מודרניזציה בארצו. הספר והמחזמר מתארים את מערכת היחסים המורכבת בין השניים, שבסופו של דבר מתאהבים זה בזה, אך מתקשים להודות בכך. המחזמר הוצג לראשונה ב-29 במרץ 1951, בתיאטרון St. James בברודוויי. המחזמר עלה 1,246 פעמים בברודוויי, במשך קרוב לשלוש שנים. מאז, המחזמר הועלה מספר רב של פעמים, בהפקות מחודשות ובסיבובי הופעות בארצות הברית, וכן ברחבי העולם, לרבות בישראל.
רקע היסטורי
מונגקוט, מלך סיאם, היה כבן 57 בשנת 1861. הוא חי כמחצית חייו כנזיר בודהיסטי, היה מלומד ומוכשר, וייסד סדר חדש של בודהיזם ומקדש בבנגקוק (במימון אחיו-למחצה, המלך ננגקלאו). במשך עשרות שנים של מסירות, אימץ מונגקוט אורח חיים סגפני ורכש תפיסה מוצקה של שפות מערביות. כאשר ננגקלאו מת בשנת 1850, הפך מונגקוט למלך. באותו הזמן, מדינות אירופאיות שונות חתרו להשגת דומיננטיות, וסוחרים אמריקאים חיפשו דריסת רגל בדרום מזרח אסיה. מונגקוט הצליח בסופו של דבר לשמור על סיאם כאומה עצמאית, בין השאר על ידי חשיפת יורשיו ואנשי הארמון שלו לתרבות המערב.
ב-1861 כתב מונגקוט לטאן קים צ'ינג, נציגו בסינגפור, וביקש ממנו למצוא אישה בריטית כדי להיות אומנת לילדי המלוכה. הקהילה הבריטית בסינגפור הייתה אז קטנה, והבחירה נפלה על מי שהגיעה לשם זמן קצר לפני כן, אנה לאונוונס (1831-1915), שבאותו הזמן ניהלה גן ילדים קטן בקולוניה הבריטית. לאונוונס הייתה הבת האנגלו-הודית של חייל צבא הודו ואלמנתו של תומאס אוונס, פקיד ושומר במלון. היא הגיעה לסינגפור שנתיים קודם לכן, וטענה שהיא אלמנתו של קצין צבא ממעמד גבוה, והסבירה את גון פניה הכהה בכך שהיא וולשית מלידה. סודה זה לא נחשף אלא זמן רב לאחר מותה, ועדיין לא היה ידוע לכל כאשר המחזמר "המלך ואני" נכתב.
עם קבלת ההזמנה של המלך, שלחה לאונוונס את בתה, אוויס, לבית ספר באנגליה, כדי להעניק לה את היתרון החברתי של חינוך בריטי יוקרתי, בעוד היא עצמה נסעה לבנגקוק עם בנה בן החמש לואי. המלך מונגקוט חיפש בריטים שילמדו את ילדיו ונשותיו לאחר שניסו את המיסיונרים המקומיים, שהשתמשו בהזדמנות זו כדי לשדל את המקומיים להמיר דתם. בתחילה, לאונוונס ביקשה תשלום של 150 דולר סינגפורי לחודש. בקשתה הנוספת, לחיות בקהילת המיסיונרים או בקרבתה, כדי להבטיח שהיא לא תתנתק מהחברה המערבית, עוררה חשד במונגקוט, שכתב לה במכתב: "אין לנו צורך במורה לנצרות שכן יש כאן כאלו בשפע". המלך מונגקוט ולאונוונס הגיע להסכם: 100 דולר לחודש ומגורים ליד הארמון המלכותי. בתקופה שבה רוב התחבורה בבנגקוק הייתה בעיקר באמצעות סירות, מונגקוט לא רצה לדאוג כיצד המורה תגיע למקום עבודתה מדי יום. לאונוונס ולואי התגוררו באופן זמני כאורחי ראש ממשלת מונגקוט, ואחרי שהבית הראשון שנמצא עבורם לא היה מתאים, עברה המשפחה לבניין בנוי לבנים (מבנים מעץ התפוררו במהירות באקלים של בנגקוק) במרחק הליכה מהארמון.
בשנת 1867, לאונוונס לקחה חופשה של שישה חודשים כדי לבקר את בתה אוויס באנגליה, מתוך כוונה להשאיר את לואיס בבית ספר באירלנד ולחזור לסיאם עם אוויס. עם זאת, בשל עיכובים בלתי צפויים, לאונוונס עדיין שהתה מחוץ לסיאם בסוף 1868, כאשר מונגקוט חלה ומת. לאונוונס לא חזרה לסיאם, אף כי המשיכה להתכתב עם תלמידה לשעבר, המלך החדש צ'וללונגקורן.
רפאל חסמן
רפאל חסמן (ח' בחשוון תרנ"ה, אוקטובר 1895 – ה' בשבט תשל"ב, 21 בינואר 1972) היה עיתונאי וסופר עברי במשך עשרות שנים, בחו"ל ובישראל. חבר מערכת "הצופה" במשך עשרות שנים.
המלך ואני (מחזמר)
פיתוח
בתחילה, הולצמן רצתה שקול פורטר יכתוב את המוזיקה, אבל הוא סירב. היא התכוונה לפנות לנואל קאוורד, אך בטרם עשתה זאת פגשה במקרה את דורותי המרשטיין (אשתו של אוסקר המרשטיין) במנהטן. הולצמן אמרה לדורותי שהיא רוצה שרוג'רס והמרשטיין יצרו מופע עבור לורנס, וביקשו ממנה לוודא שבעלה יקרא ספר שהולצמן תשלח. למעשה, הן דורותי המרשטיין והן דורותי רוג'רס (אשתו של ריצ'רד רוג'רס) קראו את הספר ב-1944, ועודדו את בעליהן לשקול אותו כבסיס עבור עיבוד תיאטרוני אפשרי למחזמר. דורותי המרשטיין הכירה את גרטרוד לורנס מאז 1925, כששתיהן הופיעו יחד בברודוויי ובסיבוב הופעות בצפון אמריקה.
רפאל חסמן
קורות חיים
נולד בקלם (Kelme) שברוסיה (ליטא), בנו של רב יהודה לייב חסמן, מראשי תנועת המוסר ומשגיח בישיבת חברון. בעל השכלה תורנית, חניך ישיבת שטוצ'ין (שבראשה עמד אביו) וישיבת ראדין. כמו כן רכש השכלה כללית רחבה. למד מדעי הטבע ופילולוגיה באוניברסיטת יורייב בווֹרוֹנֶז'. תקופה מסוימת עסק בהוראה. זמן מה כיהן כמזכיר לרוסית של הרב חיים עוזר גרודזנסקי וביחד איתו נמלט ליקטרינוסלב במהלך מלחמת העולם הראשונה.
המלך ואני (מחזמר)
פיתוח
רוג'רס והמרשטיין לא אהבו את הרומן של מרגרט לנדון כבסיס למחזמר כאשר הוא פורסם, ולא שינו את דעתם. הרומן מורכב מתיאורים של אירועים היסטוריים שאינם קשורים זה בזה. רוג'רס והמרשטיין לא ראו שום סיפור קוהרנטי שממנו ניתן היה לעבד מחזמר, עד שצפו בעיבוד הקולנועי של הרומן משנת 1946 "אנה ומלך סיאם", בכיכובם של איירין דאן ורקס הריסון, וראו כיצד התסריט איחד את הפרקים בספר. רוג'רס והמרשטיין גם לא ששו לכתוב מחזה התפור מראש למידותיה של הכוכבת הראשית. הם העדיפו לבנות כוכבים בעצמם, במקום לשכור אותם, והעבודה עם גרטרוד לורנס האגדית צפויה הייתה להיות יקרה מאוד. כמו כן, קולה של לורנס היה גם כן מקור לדאגה: הטווח הווקאלי המוגבל שלה הלך ופחת עם השנים, בעוד שנטייתה לשיר בצורה שטוחה הלכה וגברה. מזגה של לורנס היה חשש נוסף: אף על פי שלא הייתה מסוגלת לשיר כמו כוכבת, היא הייתה ידועה ככוכבת המסוגלת להתנהג כמו דיווה. למרות זאת, הם העריצו את המשחק שלה ואת הנוכחות הבימתית שלה, והסכימו לכתוב את ההצגה. לורנס התחייבה להישאר בהפקה עד ה-1 ביוני 1953, וכן ויתרה על זכויות הווטו הרגילות שלה על ליהוק שחקנים ועל איוש תפקיד הבמאי, והשאירה את השליטה בידיהם של שני המחברים.
רפאל חסמן
קורות חיים
לאחר מלחמת העולם הראשונה החל לעסוק בעיתונאות. היה מהעיתונאים היהודים הבולטים בליטא, ופרסם מאמרים ורשימות בנושאים מדיניים ובנושאי ספרות ואמנות. היה סגן עורך העיתון היומי "די אידישע שטימע" שהופיע בקובנה, וכן היה עורך השבועון הציוני "דאס אידישע ווארט". כמו כן היה סופרם הליטאי של "הארץ" בארץ ישראל ושל "דער טאג ו"פארווערטס" האמריקאים. הרצה על תורת העיתונאות באוניברסיטה העממית בקובנה.
המלך ואני (מחזמר)
פיתוח
על אף שבתחילה המרשטיין התקשה להתחבר לסיפורה של לנדון, בסופו של דבר הוא מצא דרך להתחבר אליו - באמצעות הסיפור על עבד בסיאם שכתב על אברהם לינקולן. בסופו של דבר, סיפור זה עובד למחזמר כבלט בהשראת הספר "אוהל הדוד תום". מאחר שהבעה גלויה של רגשות רומנטיים בין המלך לאנה לא תהיה ראויה לאור החינוך של שני הצדדים והמנהגים החברתיים השוררים באותו הזמן והמקום, המרשטיין כתב סצינות אהבה לזוג דמויות המשנה של המחזמר, טופטים, אשתו הצעירה של המלך, ולון-טהא המלומד. ביצירתה של לנדון מערכת היחסים היא בין טופטים לבין כומר, ועל כן איננה רומנטית. השינוי המשמעותי ביותר, בעיבוד הרומן למחזמר, היה מותו של המלך בסוף המחזה. כמו כן, מאחר שלורנס לא הייתה זמרת, זוג דמויות המשנה איפשר לרוג'רס הזדמנות לכתוב בכל זאת את המנגינות הרומנטיות הידועות שלו. בריאיון ל"ניו יורק טיימס" ציין המרשטיין כי הוא כתב את הסצנה הראשונה לפני שעזב את ארצות הברית ללונדון, לקראת הפקת הווסט אנד של "קרוסל" באמצע 1950; את הסצנה השנייה הוא כבר כתב בבירה הבריטית.
הצמד היה צריך להתגבר על האתגר של איך להציג דיאלוג בשפה התאית ומוזיקה תאילנדית. רוג'רס, שערך ניסויים במוזיקה אסייתית במחזמר שלא האריך ימים בשם "צ'י-צ'י", אותו יצר בשנת 1928 יחד עם לורנץ הארט, לא רצה להשתמש במוזיקה תאילנדית אמיתית, שאותה הקהל האמריקני עלול שלא לקבל. במקום זאת, הוא נתן למוזיקה שלו טעם אקזוטי, תוך שימוש במרווחים ובמפתחות יוצאי דופן, בדרכים נעימות לאוזניים מערביות. המרשטיין עמד בפני הבעיה של איך לייצג דיאלוג בשפה התאית; הוא ורוג'רס בחרו להעביר אותו בצלילים מוזיקליים, שנעשו על ידי התזמורת. על סגנון הדיבור של המלך, פיתח המרשטיין שיטת דיבור פתאומית ונחרצת, המאפיינת שפות מזרח-אסיאתיות רבות. הסגנון החזק שיקף את אישיותו של המלך ונשמר גם כאשר שר, במיוחד בסולו היחיד שלו, "A Puzzlement"" ("תמהון"). שורות דיאלוג רבות של המלך, לרבות ורוב הסצנה הראשונה בינו לבין אנה, מבוססות על ספרה של לנדון. עם זאת, המלך מוצג בצורה אוהדת יותר במחזמר מאשר ברומן או בסרט הקולנוע משנת 1946, שכן המחזמר משמיט את העינויים ואת ההעלאה על המוקד של ליידי טופטים ובן זוגה.
רפאל חסמן
קורות חיים
לראשונה ביקר בארץ ישראל בשנת 1928 מטעם מערכת "אידישע שטימע", ועם שובו פרסם סדרת כתבות מרשמי מסעו. בשנת 1935 עלה לארץ ישראל. במשך שנתיים עבד בעיתון "הארץ", ועם ייסוד "הצופה" בשנת 1937, עבר אליו ונמנה עם צוות ההקמה שלו. מאז ועד צאתו לגמלאות, במשך כשלושים שנה, מילא שורה של תפקידים מרכזיים בעיתון, ובהם תפקידי עריכה שונים. הירבה לכתוב מאמרי מערכת, מאמרים פובליציסטיים ופיליטונים. במשך שנים כתב וערך את המדור "בספרות העולם". בשנים האחרונות לפני צאתו לגמלאות פרסם מאמרים בענייני אמונה ומסורת, חברה ומוסר. כמו כן עסק בתרגום של ספרות יפה.
המלך ואני (מחזמר)
פיתוח
בעוד רוג'רס החלים מכאבי גב, השלים המרשטיין את כתיבת רוב המחזה, וזאת בטרם ששירים רבים הולחנו. בשלב מוקדם, המרשטיין יצר קשר עם מעצב הבמה ג'ו מילזינר ומעצבת התלבושות איירין שאראף וביקש מהם להתחיל לעבוד בתיאום זה עם זה. שאראף יצרה קשר עם ג'ים תומפסון, אמריקאי שהחיה את תעשיית המשי התאילנדית אחרי מלחמת העולם השנייה. תומפסון שלח אל שאראף דוגמאות של בד משי מתאילנד ותמונות של שמלה מקומית מאמצע המאה ה-19. תמונה אחת, של אישה תאילנדית בלבוש מערבי, שימשה השראה לשיר "Western People Funny", ששרה על ידי אשתו של המלך, ליידי תיאנג, כשהיא לבושה בבגדים מערביים.
רפאל חסמן
קורות חיים
לאחר פטירת אביו, בשנת 1936, סייע בהוצאתו של הספר "אור יהל", המכיל את השיחות והמאמרים המוסריים של אביו. כמו כן, בשנות השישים הוציא לאור את ספרו של אביו "מחנה יהודה", המכיל חידושי תורה על סוגיות הש"ס, ובסופו הוסיף חידושים משלו. הוא גם השתתף בכתיבת פרקים בסדרת הספרים "יהדות ליטא" בהוצאת "האגודה לעזרה הדדית ליוצאי ליטא".