cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הידלדלות אוכלוסיית הדו-חיים
רמות רעש גבוהות
צפרדעים וקרפדות הן בעלי חיים משתמשים רבות בקולם למטרות רבות, שרבות מהן מעורבות ברבייה ובעונת הרבייה. לאחרונה הועלו הרעיונות כי רמות רעש גבוהות הנגרמות כתוצאה מפעילות האדם יכולות היו להיות גורם המשפיע על הידלדלות הדו-חיים. במחקר שנערך בתאילנד, רעש גבוה שהושמע בקרבתם ואפף אותם הביא לצמצום בקריאות ובהשמעת הקולות בחלק מהמינים ולעלייה אצל מינים אחרים. עם זאת, רעיון זה עדיין בגדר תאוריה, והוכחות לכך שהוא מביא להידלדלות עולמית משמעותית טרם הוכחו
הידלדלות הדו-חיים בישראל
כל 7 מיני הדו-חיים בישראל נמצאים תחת איום של סכנת הכחדה ברמות שונות, בעיקר עקב העלמות כמעט מוחלטת של בית הגידול העיקרי של הדו-חיים - שלולית חורף. מסיבה זו, גם אם חלק מהמינים אינם בסכנת הכחדה עולמית, הם עלולים להיכחד באופן מקומי מישראל.
מינים בסכנת הכחדה חמורה (CR) בישראל
המין המצוי בסיכון הגבוה ביותר הוא עגולשון שחור גחון המצוי בסכנת הכחדה חמורה וחי רק בעמק החולה. מאז שנת 1955 הוא לא נצפה ולכן הוגדר כמין שנכחד מישראל (ועל כן, מהעולם). המין "התגלה" מחדש בשנת 2011, אך מאז נצפה רק כמה עשרות פעמים וקיים חשש להמשך שרידותו.
טריטון הפסים נמצא גם הוא בסכנת הכחדה חמורה, ואוכלוסייתו מתמעטת בין היתר בגלל לחצי פיתוח עירוני ואובדן בריכות טבעיות.
מינים בסכנת הכחדה (EN) בישראל
הסלמנדרה המצויה תלויה למחייתה בבתי גידול לחים, ולכן כל פגיעה בבתי הגידול פוגעת באוכלוסייתה ומקטינה אותה. הפגיעות בבתי הגידול הלחים נובעות בעיקר מפעילות אנושית, וכוללות בין היתר: ייבוש בריכות טבעיות, זיהום בשפכים, בנייה ופיתוח בבתי הגידול, דריסה על ידי כלי רכב, השלכת פסולת במקורות מים והחדרת מינים פולשים לבריכות טבעיות.
הקרפדה הירוקה נמצאת גם היא בסכנת הכחדה בישראל.
מינים במצב שימור פגיע (VU) בישראל
המין היחיד של דו-חיים בישראל הנמצא בדרגת שימור זו הוא אילנית מצויה, המתאפיינות באוכלוסיות מקומיות גדולות יחסית ולכן פגיעה פחות לקיטוע של בתי הגידול.
מקל שיער
מקל שיער הוא תכשיט או אביזר אופנה המשמש בעיצוב שיער. אורכו של מקל שיער נע בין 10 ל-20 סנטימטרים והוא עשוי לרוב עץ, פלסטיק או שנהב. המקל משמש להחזקת השיער במקומו כחלק מתסרוקת.
לעיתים מקלות השיער מעוטרים כתכשיטים ומקושטות בזהב ואבנים יקרות.
היסטוריה
השימוש במקלות שיער החל בעת העתיקה, ומקלות שיער התגלו בחפירות ארכאולוגיות בקברי נשים במצרים העתיקה, יוון העתיקה והאימפריה הרומית.
בעקבות ההשפעה היפנית נפוץ השימוש במקלות שיער גם באירופה וארצות הברית בתסרוקות המנסות לחקות את הסגנונות היפניים.
פיג'ו 307
פיג'ו 307 (בצרפתית: Peugeot 307) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 2001–2008 בצרפת, בין השנים 2004–2011 בארגנטינה, ובין השנים 2001 - 2014 בסין.
יוצרו 3,783,529 יחידות.
תצורות
===סוגי מנוע===
שעטנז
ביהדות, איסור שַׁעַטְנֵז הוא מצוות לא תעשה מהתורה, שלא ללבוש בגד שבו ארוגים, קשורים או תפורים צמר ופשתן יחדיו. איסור זה הוא אחד מאיסורי הכלאיים. בהשאלה משמשת המילה "שעטנז" ככינוי לעירוב מין בשאינו מינו, כגון שימוש בחומרים או סגנונות שונים בבנייה או בעיצוב, וכדומה.
אטימולוגיה ומדרש המילה
חז"ל דרשו את המילה כנוטריקון של שוע טווי ונוז (=עירוב טווי ושזור). בקבלה נדרש השם כאנגרמה "שטן עז". וילהלם גזניוס שיער שמקור המילה "שעטנז" במילים "סאהט" ו"נודג'" הקופטיות, שמשמעות צירופן הוא אריג מזויף.
מקור המצווה
איסור שעטנז נזכר בתורה בשני מקומות.
בפרשת קדושים שבספר ויקרא הוא מופיע בהקשר של איסורי כלאיים נוספים, כמו כלאי בהמה וזריעת מינים שונים ביחד:.
הפסוק השני מופיע בפרשת כי תצא שבספר דברים לצד איסורים נוספים הקשורים לעירוב לא תקין של מינים שונים, כמו כלאי הכרם וחרישה בשור ובחמור יחד:.
צורת ההנאה האסורה
למדו חכמים מהצלבת שני הפסוקים המזהירים על איסור שעטנז, שלא רק לבישת בגד שעטנז אסורה, אלא גם העלאת בד שעטנז על גופו לשם הנאת לבוש, כמו עטיית בד על גבו כדי להתחמם, או התכסות בשמיכה, אסורה משום איסור שעטנז.
החומרים הנכללים באיסור
מנגעי הבגדים שבפרשת תזריע ניתן ללמוד ששני הבדים מהם היו מכינים בגדים בתקופת המקרא היו צמר ופשתן, ועל עירובם מכוון איסור השעטנז. וכך אכן מבואר בספר דברים שהרכב השעטנז האסור הוא מצמר ופשתן:. למדו מכך חכמים, שבגד העשוי משילוב חומרים אחרים אינו אסור בלבישה. כמו כן, הצמר שעליו מדובר בדין שעטנז הוא צמר כבשים בלבד, ואינו מתייחס לצמר גמלים, אנגורה, למה, מוהר, קשמיר, אלפקה או ויקוניה מצויה, והפשתן מתייחס רק לסיבים מצמח הפשתן ולא לאלו המופקים מקנבס או יוטה.
סוג החיבור
חז"ל בארו שאין איסור ללבוש בגד צמר על בגד פשתן, אלא רק אם הצמר והפשתן מחוברים יחד בבגד אחד.
קיימת מחלוקת גדולה בראשונים מהו "שוע טווי ונוז", ומה טיב איסור זה.
המגלה שלבוש בגד שעטנז
בתלמוד הבבלי נפסק שאדם המוצא שעטנז בבגדו עליו לפושטו אפילו בשוק. מכאן למדים שאין כבוד הבריות דוחה איסור תורה, ועל כן הדבר נכון ביחס לכלאי בגדים האסורים מדאורייתא בלבד. ביחס לכלאי בגדים האסורים מדרבנן מותרת הלבישה עד שיגיע לביתו, ועל כך נאמר "גדול כבוד הבריות שדוחה לא תעשה שבתורה".
טעמי המצווה
התורה הציגה את מצוות שעטנז כחוק:, וחז"ל בארו שהכוונה היא שזו "גזרת מלך", כלומר זו מצווה שעיקר ושורש טעמה לא ניתן להסבר.
אף על פי כן, במהלך הדורות ניתנו טעמים שונים למצווה, מהכתוב בספר שמות עולה שבגדי הכוהנים ששימשו לעבודה במקדש היו עשויים שעטנז, ולא אסרה תורה שעטנז בבגדי כהונה, ואף יוסף בן מתתיהו מציין בקדמוניות א' שלבישת שעטנז אסורה לבני ישראל ושמורה לכוהנים בלבד, מכאן היו ששיערו שטעם האיסור היא כדי לקיים את ההפרדה בין בגדי הקודש לבגדי החול. בדומה לכך כתבו בעלי התוספות בספר דעת זקנים, שטעם האיסור הוא משום שהפרוכת במקדש נארגה מצמר ופשתים יחדיו. ומעין זה כתב החזקוני, שהלובש שעטנז בבגדו דומה, כיוון שצוותה התורה שבגדי הכהונה יהיו משעטנז.
הרמב"ם במורה הנבוכים, מבאר שכך היו נהוג אצל עובדי העבודה זרה הקדמונים, ולכן אסרה זאת התורה (הקטע מצוטט מתוך תרגום הרב קאפח):
הרב קוק נתן טעם נוסף למצווה, בסדרת מאמרים בשם "טללי אורות" שפרסם בירחון "הפלס", ואשר לאחר מכן נאסף חלקם בידי תלמידו הרב הנזיר לחוברת בשם "חזון הצמחונות והשלום". שם הוא מסביר שאין זה מוסרי להתייחס לצמר שנגזל מן החיה והותיר אותה עירומה, באותו אופן כמו לפשתן שנלקח מן הצומח אותו גידל האדם במו ידיו. האילוץ להשתמש בצמר שתהליך הכשרתו לשימוש כרוך בפגיעה בבעל חיים הוא גנאי לאדם, ואילו השימוש בפשתן הוא שימוש לגיטימי במשאבי הטבע. כדי להבחין בין לבישת הצמר שיש בה בחינה של חוסר מוסריות, לבין הפשתן - אסרה התורה ללובשם ביחד.
ספר הזוהר כותב שלבישת שעטנז גורמת לכך שרוח רעה תסתתר אצל האדם הלובש את הבגד ולכן יש לאסור את הכלאת שני הסוגים. הסבר אחר גורס שלכל חומר יש את הכוח הרוחני שלו, וערבוב החומרים הורס את כוחות אלו.
בדיקת שעטנז
כיום, בעקבות מעבר תעשיית הבגדים לחומרים סינתטיים, רובם הגדול של הבגדים אינם מכילים שעטנז, ועל כן מקובל שככלל הבגדים מוחזקים כנקיים משעטנז. עם זאת, ישנם בגדי פשתן, ובעיקר בגדי צמר, שלגביהם אחוז שכיחות השעטנז גבוה יותר, ויש סוברים שצריך לבודקם משעטנז מכיוון שלשיטתם מיעוט המצוי מהם עשוי משעטנז, ויש חובה לבודקם מפניו.
על מנת לבצע את הבדיקה, הוקמו מעבדות ייעודיות לבדיקת שעטנז. המעבדה הראשונה לבדיקת שעטנז הוקמה בארצות הברית בשנת 1941 על ידי הרב יוסף רוזנברגר. במעבדות אלו הבגדים נבדקים על ידי בודקים מומחים לטקסטיל באמצעות מיקרוסקופ בין שאר סוגי בדיקות, המאפשר את זיהוי רכיבי הבד.
החוק הבין-לאומי קובע שאין חיוב לציין בתווית חומרים בכמות פחותה מ-5% מרכיב הבד, וכן אין חיוב לציין אלא את המרכיב המרכזי, והיות ואיסור שעטנז חל גם על חוט אחד של פשתן הארוג בבגד צמר או חוט אחד של צמר בבגד פשתן, אזי במעבדות השעטנז בודקים כל בגד שצוין בתווית אחד המרכיבים, על מנת לשלול קיום של הרכיב השני בבגד.
ברוב המעבדות לבדיקת שעטנז בעולם השירות ניתן באופן שמביאים למעבדה את הבגד, אך ישנן מעבדות בודדות המאפשרות לבצע הזמנה של שירות "ביקור בית" שבו מגיע מומחה לבית הלקוח ובודק לו את כל הבגדים בבית וכן שטיחים וספות הזקוקים לבדיקה. בדיקה זו ע"פ רוב זולה יותר שכן משלמים למעבדה לפי שעה ולא לפי פריט.
מרדג'אן אבטיסיאן
מרדג'אן אבטיסיאן (בארמנית: Մարջան Ավետիսյան; נולדה ב-9 ביולי 1982) היא שחקנית ארמנית. היא ידועה בשל תפקידים כמו מיס תמרה בסדרת הטלוויזיה הארמנית "בית מלא" ולילית בסדרה "לכודה".
אהרן ציזלינג
אהרן צִיזְלִינְג (ז' באדר, תרס"א, 26 בפברואר 1901 – 16 בינואר 1964) היה מאנשי העלייה השנייה. חבר הכנסת ושר החקלאות הראשון של מדינת ישראל.
ביוגרפיה
ציזלינג נולד בנרוצ'יובוצי, אחוזה חקלאית בפלך מינסק שברוסיה הלבנה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) לצבי מנחם ציזלינג ולאסתר לבית קפלן. אח ליהודית, מאיר, יוסף, משה ויצחק.
ציזלינג היה פעל בארגון ההגנה ובשנים 1941–1942 היה חבר המפקדה הארצית.
ציזלינג היה חבר הנהלת הוועד הלאומי, מראשי התנועה לאחדות העבודה, עמה עזב את מפא"י ועבר לאחדות העבודה - פועלי ציון ואחר כך למפ"ם. היה חבר בולט בצוות שניסח את מגילת העצמאות. כיהן כשר החקלאות בממשלה הזמנית. פרש ממפ"ם יחד עם אחדות העבודה - פועלי ציון, והמשיך להיות ח"כ מטעם "אחדות העבודה" עד לסוף הכנסת השנייה, אולם לא המשיך בפעילות במפלגה. אהרון ציזלינג היה ממייסדי המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר יחד עם האמן חבר הקיבוץ חיים אתר.
אביו של ציזלינג היה רב, ונמנה עם מקימי בית הכנסת הגדול של תל אביב ברחוב אלנבי.
ציזלינג נישא בסביבות 1920 לשרה טופול (בת נחמן ומלכה טופול מבריסק). לזוג נולדו ארבעה בנים ובת. ציזלינג נפטר ב-1964 נקבר בקיבוץ עין חרוד מאוחד.
איטלו זבבו
אִיטַלוֹ זְבֶבוֹ (Italo Svevo, שם שפירושו "איטלקי-גרמני") הוא שם העט של אהרון אֶטורֶה שְׁמִיץ (Aron Ettore Schmitz; 19 בדצמבר 1861 – 13 בספטמבר 1928), סופר איטלקי ממוצא יהודי.
ביוגרפיה
זבבו נולד כאטורה שמיץ לפרנץ שמיץ, איש עסקים יהודי ולמרים פליצ'יה (אלגרה) מורביה, גם היא ממשפחה יהודית מקומית, במשפחה בת שלושה בנים, בעיר טריאסטה (אז ב). אביו קיווה שבניו ימשיכו בקריירה עסקית ועל כן שלח אותם (אטורה היה אז בן 12) לפנימיה בגרמניה, על מנת שילמדו את השפה הגרמנית. ב-1878 שב מגרמניה ויצא לפירנצה על מנת לשפר את ידיעותיו באיטלקית.
שמיץ נכנס לעסקים מגיל צעיר, אבל אהבת הספרות לא הניחה לו כל חייו. היכרותו עם ג'יימס ג'ויס עם בואו של זה לטריאסטה השפיעה מאוד על כתיבתו. ג'ויס, ששימש כמורו לאנגלית, עודד אותו לכתוב, קרא את יצירותיו והתרשם, ואף עזר לו לפרסמן. זבבו מצדו העשיר את ידיעותיו של ג'ויס בכל הנוגע ליהדות ולעברית. קיימת טענה מבוססת שג'ויס הכניס קווים מדמותו של זבבו-שמיץ לדמותו של לאופולד בלום, אחד מגיבורי ספרו "יוליסס".
זבבו נחשב לסופר מודרניסט ומקורי. את הרומן הראשון שלו, "חיים" (Una vita), פרסם בשנת 1890. בשנת 1898 יצא לאור הרומן "גבר מזדקן", או "זקנה" (Senilità), שהביקורת התעלמה ממנו. לאחר שנים רבות זכה "זקנה" להצלחה: הוא תורגם מאיטלקית ללשונות רבות ואף הוסרט בהצלחה רבה, בכיכובה של קלאודיה קרדינלה.
זבבו נישא לבת דודתו, ליביה ונציאני, שהייתה קתולית, והתנצר בעקבות נישואיו. בשנת 1899 הצטרף למפעל של חותנו, ובו עבד עד סוף ימיו.
בשנת 1923, לאחר 25 שנות שתיקה ספרותית, יצא לאור "תודעתו של זנו" (La coscienza di Zeno), רומן הנחשב לאבן דרך בספרות האיטלקית המודרנית.
בספטמבר 1928 נפצע זבבו בתאונת דרכים, ונפטר כעבור ימים ספורים.
משנת 2001 מחולק בהמבורג פרס שנתי על שמו בסך של 15,000 יורו.
ספרי זבבו בעברית
זבבו פרסם באיטלקית כעשרים כרכים של סיפורת, מחזאות ופרוזה נסיונית. לעברית תורגם רק חלק קטן, אבל חשוב, מיצירתו. (ספריו בעברית פורסמו תחת השם "איטלו סבבו".)
מטריצת הסיאן
באנליזה מתמטית, מטריצת הסיאן (Hessian) היא מטריצה ריבועית, שאיבריה הם הנגזרות החלקיות מסדר שני של פונקציה. מטריצת ההסיאן שימושית במציאה וסיווג נקודות קיצון של פונקציה מרובת משתנים. המטריצה קרויה על שם המתמטיקאי הגרמני לודוויג אוטו הסה שפיתח אותה במאה ה־19.
הגדרה פורמלית
תהא פונקציה סקלרית ב-\ n משתנים, שקיימות כל הנגזרות החלקיות מסדר 2 שלה.
נגדיר את מטריצת ההסיאן \ H(f) בנקודה בתור מטריצה בגודל \ n\times n כך ש: - הערך של האיבר \ ijהוא ערך הנגזרת השנייה של \ fבנקודה \ aכאשר קודם גוזרים על פי המשתנה \ x_jואחר כך על פי המשתנה \ x_i.
אם כל הנגזרות החלקיות מסדר 2 הן רציפות (נהוג לסמן זאת ), הנגזרות המעורבות על פי אותם משתנים שוות, כלומר. מכאן נובע כי אם אז מטריצת ההסיאן היא מטריצה סימטרית.
מציאת ערכי קיצון באמצעות מטריצת הסיאן
אם בנקודה הגרדיאנט של \ f הוא וקטור האפס, הנקודה \ a נקראת נקודה קריטית. ממשפט פרמה נובע כי כל נקודת קיצון היא נקודה קריטית, אולם ההפך אינו נכון בהכרח - לא כל נקודה קריטית היא נקודת קיצון, והמשפט אינו נותן דרך לבדוק זאת. במקרים רבים ניתן להכריע באמצעות ההסיאן אם נקודה קריטית היא נקודת קיצון.
בהינתן נקודה קריטית \ a יש לחשב את מטריצת ההסיאן של הפונקציה בנקודה זו. כעת בודקים את סימנם של הערכים העצמיים של המטריצה, ומתקיים אחד מבין המקרים הבאים:
נשים לב כי מבחן זה מכליל את הבדיקה עבור פונקציה של משתנה אחד: אם הנגזרת השנייה של הפונקציה חיובית בנקודת קיצון, זוהי נקודת מינימום. אם היא שלילית, זוהי נקודת מקסימום, ואם היא שווה לאפס, לא ניתן לדעת באמצעות מבחן זה האם זוהי נקודת מינימום, מקסימום או נקודת פיתול.
הנסיך רניירי, דוכס קסטרו
הנסיך רניירי, דוכס קסטרו (באיטלקית: Ranieri di Borbone-Due Sicilie; 3 בדצמבר 1883 - 13 בינואר 1973), היה אחיינו של פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות והטוען לכתר ממלכת שתי הסיציליות בין השנים 1960–1973.
ביוגרפיה
רניירי נולד ב-3 בדצמבר 1883 בקאן, לנסיך אלפונסו, רוזן קזרטה ולמריה אנטונייטה, נסיכת שתי הסיציליות, בתם של פרנצ'סקו, רוזן טראפאני ומריה איזבלה, ארכידוכסית אוסטריה. ב-12 בספטמבר 1923 התחתן רניירי בוויז'נה רוזבאצ'י, צ'כוסלובקיה עם מריה קרולינה זאמויסקה, בתם של אנדז'יי פשמישלאב זמויסקי ומריה קרולינה, נסיכת שתי הסיציליות, ממנה נולדו לו שני ילדים.
ב-14 בדצמבר 1900 קודם חתונתו עם מרסדס, נסיכת אסטוריאס, ויתר אחיו קרלוס, נסיך בורבון-שתי הסיציליות על טענתו לכתר ממלכת שתי הסיציליות. בשנת 1960 מת אחיהם הגדול של קרלוס ורניירי - הנסיך פרננדו פיו, דוכס קלבריה ללא בנים, ובנו של קרלוס - אלפונסו, דוכס קלבריה טען לזכותו על התארים. מנגד רניירי טען שקרלוס ויתר על התארים, ומשום כך הוא יורש אותם. המחלוקת עדיין לא נפתרה, ובעוד רוב בתי המלוכה באירופה מכירים בצאצאי רניירי כטוענים לכתר, בית המלוכה הספרדי מכיר ביורשיו של אלפונסו כטוענים לכתר.
משפחתו
ב-12 בספטמבר 1923 התחתן רניירי עם מריה קרולינה זאמויסקה, בתם של אנדז'יי פשמישלאב זמויסקי ומריה קרולינה, נסיכת שתי הסיציליות, ממנה נולדו לו שני ילדים:
מתבודדי הרמן
מתבודדי הרמן (באנגלית: Herman's Hermits) הייתה להקת רוק בריטית מהעיר מנצ'סטר משנות ה-60.
הלהקה נקראה במקור "פעימות הלב" (Heartbeats), עד שבשנת 1963 צורף אליה הזמר פיטר נון (Peter Noone, נולד ב-5 בנובמבר 1947), שגדל כילד פלא בטלוויזיה. הסולן החדש כונה הרמן והלהקה שינתה את שמה ל-מתבודדי הרמן. הלהקה הוחתמה על ידי האמרגן מיקי מוסט, וקיבלה חוזה בחברת EMI-Columbia. הלהיט הראשון שהקליטה הלהקה, I’m into something good של ארל-ג'ין, כבש את פסגת המצעד הבריטי בספטמבר 1964, ובעקבותיו הקליטה הלהקה שרשרת של להיטים מצליחים. בשנת 1965 זכתה הלהקה להצלחה עצומה גם בארצות הברית עם חוזה הקלטה בחברת MGM, בייחוד עם הלהיט Mrs. Brown you’ve got a lovely daughter והחידוש לשיר משנת 1911- I’m Henry VIII, I am שהגיעו לפסגת המצעד האמריקאי. עד שנת 1969 המשיכו מתבודדי הרמן להקליט להיטים בשרשרת. בשנת 1970 הם עברו להקליט בחברת RAK, ושני להיטים שהקליטו זכו להצלחה בינונית בבריטניה. בשנת 1971 עזב פיטר נון את ההרמיטס והתחיל קריירת סולו שהביאה את הלהיט של דייוויד בואי Oh you pretty thing אל המקום ה-12 בבריטניה, אבל בהמשך הוא לא הצליח לשחזר את ההצלחה. ההרמיטס הקליטו עוד שלושה סינגלים שלא נכנסו למצעד.
חסידה
חֲסִידָה (שם מדעי: Ciconia) היא סוג עוף במשפחת החסידתיים. לחסידה רגליים גבוהות ואדומות ומקור ארוך, ישר וחד. גובהה כמטר. תוחלת החיים של החסידה בטבע היא 10–12 שנה ובשבי גילה עשוי להגיע אף ל־30 שנה.
תזונה
שלא כרוב בני הסדרה, הניזונים בראש ובראשונה מדגים, ניזונה החסידה בעיקר מחרקים כגון: ארבה, חרגולים וצרצרים. היא ניזונה גם מבעלי חוליות: דגים (בעיקר חלשים ומתים), דו־חיים, נחשים (ואף צפעונים), אפרוחים וגוזלים שונים, מכרסמים קטנים כגון נברנים ועוד. החסידה משפדת את טרפה בדקירת מקור. בעלי חיים קטנים היא מניפה כלפי מעלה, ובולעת אותם; בעלי חיים הגדולים מכושר בליעתה, היא מרטשת קודם לכן במקורה. החסידות חורפות בארץ בעיקר בבריכות הדגים, לרוב בלהקות גדולות למדי, ומרבות לאכול דגים.
קינון ונדידה
החסידה נודדת למרחקים גדולים. היא מקננת באירופה ובאסיה שבחצי הכדור הצפוני, וחורפת באפריקה שבחצי הכדור הדרומי. בסתיו ובאביב חולפים בשמי ארץ ישראל שני מיני חסידות, החסידה הלבנה (Ciconia ciconia) והחסידה השחורה (Ciconia nigra), ולעיתים נדירות מקננת החסידה הלבנה בארץ.
החסידה נוהגת, בדרך כלל, לשוב שנה אחר שנה לאותו קן, ועם שובה ממסע הנדידה היא משפצת אותו, כך שהקן הולך וגדל במשך השנים, ועשוי להגביה עד לכדי 2-2.5 מטרים. הרבייה מתבצעת לאחר מחוות ראווה מתמשכות וטקס חיזור מורכב. הנקבה מטילה 2–5 ביצים. הגוזלים פורחים מהקן כשהם בני כ־60 יום. ימים אחדים לאחר מכן הם נוטשים את האזור ונודדים. בני הזוג נקשרים זה בזה לכל חייהם.
החסידות מתלהקות ללהקות בנות מאות, ולעיתים אלפי פרטים. הן עושות את מרבית מעופן בדאייה, כשמדי פעם, בהתאם לתנאי הדאייה, הן ממריאות מעלה, ללא ניע־כנף, בארובות של אוויר חם (תרמיקות), וממשיכות בגלישתן־דאייתן. לרוב הן דואות ברום של 300–600 מטרים, אך הן עשויות להינשא לרום של למעלה מ־1.5 ק"מ. בלהקת חסידות נודדת אין סדר וארגון, ולמעשה כל חסידה נודדת כביכול לעצמה, ללא תלות בחברותיה הנודדות עימה. על פי סימן זה קל להבדיל בין להקת חסידות ללהקת שקנאים, המאורגנים במבנים ברורים.
אוכלוסייה
ברוב אזורי אירופה נמצאת אוכלוסיית החסידות בירידה מתמדת, בעיקר במערבה ובמרכזה. סיבותיה של ירידה זו אינן ברורות די הצורך. חסידות רבות נפגעות מחוטי חשמל, מרכב ומכלי טיס. ייבוש ביצות וזיהום מקורות מים תורם גם הוא לירידה במספרן. באזורים שונים בעולם אף יורים בהן בנשק חם. ייתכן שגם חומרי ההדברה שמשתמשים בהם בחקלאות משפיעים עליהן.
חסידה בתלמוד וה"מוסר השכל" הנלמד ממנה
לפי התלמוד הגמרא במסכת חולין דף סג מובא "אמר רב יהודה, החסידה - זו 'דיה לבנה', ולמה נקרא שמה חסידה? שעושה חסידות עם חברותיה".
והנה ישנם חיות, בהמות, עופות, שקצים ודגים שחלקם מותרים באכילה וחלקם אסורים באכילה. בטעם הדבר מביא הרמב"ן, שהעופות האסורים באכילה הן אלה שיש בהן תכונה של דריסה ותכונות לטרוף. לכן התורה הרחיקה אותנו מהן, שלא נקבל תכונות שליליות ולא תחדור בנו מידת האכזריות היפך מידת הרחמים.
והרמב"ם שואל שאם כך, יש להבין שאסרה התורה את עוף החסידה, והרי לפי הגמרא הנזכרת שכתוב: "אמר רב יהודה, למה נקרא שמה חסידה? שעושה חסד עם חברתה". ואם כן קשה: הרי יש בה תכונה של מעשי חסד עם חברותיה, אז למה אסרתה התורה באכילה?
מסביר הרב יצחק מאיר אלתר בעל חידושי הרי"מ מגור, כי החסידה עושה חסד רק עם חברותיה ולא עם האחרות שאינן בני בריתה. מי שעושה חסד רק עם ידידיו ומכיריו, ומתעלם מן הזולת - טמא טמא יקרא לו.
החסד עם הזולת הוא אחד מסימני ההיכר המוטבע בעם היהודים, שהם גומלי חסדים, ואין זה משנה באם הוא ידיד, מכר, בן משפחה, או סתם עמך בית ישראל, מצווים אנו תמיד להרבות במעשי חסד לזולת, ולקיים בזה את מצוות ואהבת לרעך כמוך.
במצרים
במצרים העתיקה העריצו את החסידה והיא הייתה הסמל לחיבור בין אב לבנו.
ביוון
ביוון העתיקה הוציאו להורג את מי שפגע בחסידה.
באירופה
בפולקלור האירופי תופסת החסידה מקום נכבד. באמונה הנוצרית היא מסמלת צניעות ומתינות, וקשורה בבשורה: כשם שהבשורה למריה מסמלת את לידת ישו, כך מבשרת החסידה את בוא האביב. בתרבות העממית מקושרת החסידה להבאת תינוקות. המקור לאגדה הוא במיתוסים של צפון אירופה: החסידות שבות לאירופה בכל שנה בסביבות מרץ־אפריל, בערך 9 חודשים לאחר היום הארוך בשנה – 21 ביוני. בתרבויות האליליות של השבטים הגרמאניים היה היום הארוך נחגג בפסטיבלים והיה נהוג לערוך בו חתונות (מעין ל"ג בעומר פגני). מי שהתחתן ביוני קיווה לילד בסביבות מרץ־אפריל, עם הגעת החסידות. דווקא החסידה נקשרה בפולקלור עם משפחתיות וילודה מכל הציפורים הנודדות המגיעות לבלות את הקיץ באירופה משום שהיא עוף גדול ובולט, וטבעי שעוף מונוגמי החוזר לקנן באותו מקום ועם אותו בן/בת זוג ודואג לאפרוחים תקופה ממושכת.
גם באירופה הנוצרית היו שראו את החסידה כצליינית החוזרת מירושלים. מוטיב זה מופיע גם ב"שיר החסידה" של חיים אידיסיס, ביחס לקהילת ביתא ישראל.
החסידה היא הסמל של חבל אלזס בצרפת, וככזו היא מופיעה באינספור ציורים, פסלים ובובות ברחבי החבל.
ביהדות
תרגומי התורה ליוונית וללטינית מביאים זיהויים רבים לעוף זה, מה שמעיד על היעדר מסורת זיהוי בידם. לעומתם, בתרגומים הארמיים מסורת הזיהוי עקבית. החסידה נקראת "חוריתא" או "דייתא חוורתא" – העוף הלבן. מסורת זו מצאה את ביטויה גם בתלמוד. אפשר שהשם 'דיה' רומז על כך שמדובר בעוף דורס מובהק, ואפשר שמדובר בשם עממי שאינו מעיד על שיוך סיסטמטי למשפחת הדורסים, אלא בא לאפיין את תכונותיו. כלומר, עוף בעל מוטת כנפיים מרשימה, שדרכו לדאות, ולעיתים צד את טרפו כדרכם של הדורסים. שתי מגמות פרשניות אלה היוו למעשה את היסוד לשני הזיהויים העיקריים שהיו מקובלים מאוחר יותר בימי הביניים.
הזיהויים העיקריים ל'חסידה' בימי הביניים היו של רב סעדיה גאון ושל רש"י. הרס"ג זיהה את החסידה שבתורה עם ה"צקר", כינוי בערבית לכל עוף דורס שבאמצעותו ניתן לצוד, לרבות כל סוגי הדורסים. רש"י בפירושו לויקרא כתב שהחסידה "זו דיה לבנה – ציגוניה" (Ciconia).
במאה הארבע עשרה פקפק רבנו אשר בן יחיאל (הרא"ש) בדבר אמינות המסורת המתירה את אכילת החסידה. מדבריו משתמע כי באשכנז, באזורים מסוימים בספרד ובצרפת לא אכלו עוף זה. אך בן תקופתו, רבנו ירוחם, צידד בכשרות החסידה על אף שהכיר, ואף הזכיר, את דברי הרא"ש. הוא ציין כי הוא עצמו בעל מסורת על כשרות ה־Ciconia. נראה ששורשי מחלוקת זו נעוצים בפרשנות המקרא לעוף 'חסידה'. דעת המתירים את אכילת ה־Ciconia כנראה משקפת את המצדדים בזיהוי ה'חסידה' לפי שיטת רס"ג, שהיא אינה ה־Ciconia. אם אכן הייתה בידם של אנשים אלה מסורת שמותר לאכול עוף זה, לכאורה לא הייתה צריכה להיות שום מניעה לאכלה. מסורת כזו הייתה כנראה בידי חלק מספרד המוסלמית, אף על פי שאין ראיה חד משמעית לכך והיא בגדר השערה. אך פוסקי צרפת, אשכנז וחלק מאנשי ספרד ראו ב־Ciconia עוף טמא, בעקבות זיהוי של רש"י את ה'חסידה' עם עוף זה.
אפשר שניתן למצוא אישוש לסברה של הטוענים שעוף זה הוא טהור בשל סימני הטהרה שבו. בניתוח אנטומי שנערך בחסידה לבנה באוניברסיטת בר־אילן נמצא שאין לחסידה זפק מובהק, אך קורקבנה נקלף ביד. כמו כן, יש לה אצבע יתרה.
בתנ"ך החסידה מוזכרת במספר הקשרים. ביהדות הבתר־מקראית (מפרשי התנ"ך ופוסקי ההלכה) התחבטו בשאלת זיהויה של ה"חסידה" המקראית. לזיהוי היו השלכות לגבי הכשרת או פסילת העוף לאכילה.
בקרב יהדות אתיופיה נשמר לחסידה מקום של כבוד כשליחה הדורשת בשלום ירושלים וארץ ישראל. מוטיב זה משתקף בשיר שהיו נוהגים הילדים לשיר למראה החסידות הנודדות: (חסידה חסידה, דרשי בשלום ירושלים…)
החסידה בספר תהילות דוד ובפרק שירה
בספר תהלים (פרק קד פסוק טו"ב) מוזכרת החסידה שתכונתה לגור בין עצי הברושים; מפסוק זה אנו לומדים פרט נוסף על החסידה: לפי המחקר החסידות חוזרות במועד קבוע לאותו הקן שנה אחר שנה ולא מוותרות עליו, זהו קן קבוע הגדל משנה לשנה, כל שנה בני הזוג משפצים את הקן ומוסיפים חומר קינון נוסף ולכן מקום הטלת ביצים אצל החסידה זה נקרא "בית" ולא רק "קן" כבשאר הציפורים שנאמר בהם ציפורים יקננו שמקננים פעם אחת ולשנה אחרת מחפשים קן אחר.
כבר בעת העתיקה צפו וידעו: כמעט כל זוגות החסידות גילו נאמנות למקום הקן ושהחסידות נוטות לשמר נאמנות זוגית. התנהגויות אלו גרמו לצפייה של בעלי הבתים באירופה ואסיה לקראת חזרתה של החסידה מתוך תחושה שהיא מביאה מזל טוב, זוג חסידות כמעט לעולם לא יעזבו את הקן ביחד, "הוא" או "היא" תמיד נשארים בבית, על מנת לשמור על הקטנים ועל הקן. החסידות משמשות כהורים למופת, הן ממש מוסרות את נפשן למען גוזליהן, כל עוד הם קטנים וחסרי ישע, במשך כל הקיץ עובדים אבא ואמא חסידה ללא לאות על מנת לשמור בתורנות על הקן, לכלכל את ה"בית" ולהביא אוכל לפי הטף. חוקרי הטבע הבחינו בתופעה מעניינת אצל החסידה: כאשר אחד מבני הזוג חוזר לקן, לאחר סיור שהיה מכוון להביא אוכל לעוללים, מתקיימת "קבלת פנים" מעניינת ביותר: שתי החסידות מתכופפות זו כנגד זו, מרימות את הראש גבוה-גבוה, ומשפשפות את המקורים זה בזה, תוך השמעת קולות. "טקס" זה נמשך 2-3 דקות. לאחר "טקס" חילופי הברכות עליו הן חוזרות בכל חזרה לקן של אחת משתיהן, יוצאת השנייה לדרך – זו שעד אז שמרה על המקום. לענייננו הנלמד מכך: החסידה נאמנה לשותפות הזוגית, לבית ולצאצאים. מדובר בהורים משקיעים, העובדים היטב ביחד, בתורנות מתואמת. ולכך רק חסידה שמוסרת נפש על ביתה וילדיה וחוזרת תמיד לקינה הראשון ולא עוזבת לקן אחר ולא מחליפה ביתה ובן זוגה לנצח יכולה לשיר את השירה שאומרת בפרק שירה; חֲסִידָה אוֹמֶרֶת. דַּבְּרוּ עַל לֵב יְרוּשָׁלִַם וְקִרְאוּ אֵלֶיהָ כִּי מָלְאָה צְבָאָהּ כִּי נִרְצָה עֲוֹנָהּ כִּי לָקְחָה מִיַּד יי כִּפְלַיִם בְּכָל חַטֹּאתֶיהָ (ישעיה מ, ב), והגיע זמן ישראל לחזור לביתם הראשון בירושלים עם טפם ונשותיהן ולא להחליף משכנם וביתם בגלותם במדינה אחרת וארץ אחרת ולא יחליף הקב"ה את בת זוגו ישראל באומה אחרת כי לא יחליף האל ולא ימיר דתו לעולמים לזולתו.
החסידה במשלי רבי ברכיה הנקדן
במרכז הסיפור שועל וחסידה. השועל מזמין את החסידה לסעוד בביתו, אולם מכיוון שהוא אינו חושב על האורחת המיוחדת, הוא מגיש את הארוחה בצלחת שטוחה, דבר המקשה על החסידה ארוכת המקור, והיא אוכלת רק מעט גרגרים והוא צוחק עליה ואומר לה; יקירתי! למה את לא אוכלת? הרי הגשתי לפניך אוכל מאוד טעים תראי איך אני אוכל הרבה ונהנה. החסידה בתמורה מזמינה אותו לארוחה, אותה היא מגישה בכלים צרים וארוכים, אשר קלים לחסידה, אך בלתי אפשריים עבור השועל להכניס פיו, ומשיבה לו כגמולו כפליים. מוסר ההשכל הנלמד מכך, מה ששנוא עליך על תעשה לחבריך כדברי רבי עקיבא בתלמוד.
דיין (הלכה)
דיין הוא שופט בבית דין הלכתי. בהרכב בסיסי של בית דין לאורך הדורות היו שני דיינים מן השורה לצד אב בית הדין.
היסטוריה
המקור למינוי דיינים בעם ישראל הוא בפסוק. בהמשך מינה משה שבעים זקנים לשמש בסנהדרין הראשונה ששפטה את עם ישראל. בתקופת השופטים שלאחר יציאת מצרים וקודם לממלכת ישראל המאוחדת שימשו חלק מהשופטים כדיינים, בנוסף להיותם מנהיגי העם (תפקיד זה כתוב במפורש אצל דבורה הנביאה). לסנהדרין הוכפפו בתי דין קטנים יותר של 23 דיינים (סנהדרין קטנה) שהוסמכו לפסוק במרבית התחומים ובתי דין קטנים יותר שיכלו לדון בעיקר בדיני ממונות.
מעיקר הדין, דיין הוא רק מי שקבל סמיכת זקנים, אולם, חכמים התירו לדיינים שאינם סמוכים לדון בדיני ממונות נפוצים במיוחד. עם ביטול הסנהדרין בזמנו של רבן גמליאל השישי והתבטלות הסמיכה, לא נותרו דיינים סמוכים היכולים לדון דיני קנסות ודיני נפשות. כיום מוסמכים דיינים לדון רק בדיני הממונות הנפוצים (הלוואות, פיקדונות, גזלות, וכדומה, אבל לא דיני קנסות), דיני אישות (נישואין, גירושין, ייבום, עגינות וכדומה) וקבלת עדים. סמכות זו נשאבת מהגדרת "שליחותייהו קעבדינן" (ארמית: אנו עושים שליחותם [=של החכמים הסמוכים]) ומוגבלת לנושאים יום-יומיים בסיסיים. אף על פי שלדיינים שאינם סמוכים בימינו עדיין יש כוח לדון בדברים מסוימים, מבחינה מעשית הם לא מיישמים זאת בכל התחומים.
מינוי דיינים
הגמרא מתייחסת באופן שלילי ביותר למינוי דיינים שאינם ראויים:
ברמב"ם מובא יחס שלילי ביותר לדיין שהתמנה למשרתו מכוח ממון ששילם:
מבנה בתי הדין
בית דין מורכב, באופן עקרוני, משלושה דיינים לפחות. ואולם, במקרה של הסכמה בין הצדדים, ניתן לנהל את ההתדיינות בפני דיין אחד.
על פי ההלכה, אם בעירו של הנתבע ישנו מוסד "בית דין" שיושב בו הרכב קבוע של שלושה דיינים, אזי זכותו של הנתבע לקבוע את מקום הדיון בפניהם. זאת על-פי הכלל "הלך אחר הנתבע", שפירושו - שזכותו של הנתבע לקבוע את זהות הדיינים שבפניהם תתברר התביעה, כאשר כל זאת בתנאי שמדובר ב"הרכב קבוע" של דיינים היושב בעירו של הנתבע.
במקרה שאין בעירו של הנתבע הרכב קבוע של דיינים, קובעים שני הצדדים במשותף את הרכב הדיינים בפניו יתנהל הדיון. הפרוצדורה היא "זה בורר לו אחד, וזה בורר לו אחד, ושניהם יחד בוחרים להם שלישי", ובראשי תיבות, זבל"א. הכוונה היא שכל צד בוחר דיין אחד הנראה לו, ושניהם מסכימים ביניהם על דיין שלישי.
בהיסטוריה היהודית קיימת לעיתים קרובות חפיפה בין תפקיד הדיין לתפקיד רב הקהילה - רב הקהילה שימש גם כדיין, ובדרך כלל כאב בית הדין, כלומר ראש ההרכב של בית הדין. אמנם בקהילות רבות לא היה בית דין מסודר.
נטילת שכר לדון
המשנה במסכת בכורות מגבילה את השכר שמותר לקבל עבור מספר עבודות תורניות, ובכללם שפיטה ועדות, ואף מבטלת את תוקפם של פעולות שונות שנעשו בשכר גדול ביותר:
על פי התוספתא ודברי אביי המובאים בגמרא, ההיתר ליטול שכר כפועל, הוא כ"פועל בטל של אותה מלאכה". רבנו חננאל ביאר שהכוונה למדרגת שכר של פועל מובטל, שמוכן לעבוד אפילו תמורת תשלום נמוך יחסית. רש"י פירש שהכוונה ל'שכר בטלה', דהיינו התשלום שהיה דורש אדם תמורת ביטולו ממלאכתו למשך הזמן שהקדיש לדיינות. אם עבודתו קלה פיזית (כמו עיסוק באבני חן), שכר הבטלה שידרוש יהיה קרוב לשכר שהיה משתכר מהמלאכה, ומאידך אם הוא עוסק בעבודה פיזית קשה (כמו נגר), יהיה מוכן להסתפק בתשלום נמוך בשביל להשתחרר ממנה. מדברי תוספות עולה שדיין קבוע שכלל אין לו מלאכה, רשאי ליטול שכר עבור אובדן האפשרות להתפרנס באופן אחר. בעקבות כך נכתב בטור ובשולחן ערוך שהמנהג הרווח בכל ישראל הוא, שישנה קופה ציבורית שממנה מתפרנסים הדיינים.
במדינת ישראל
דיינים בבתי דין רבניים בישראל מכהנים בהתאם לחוק הדיינים, תשט"ו-1955.
ההסמכה לדיינות נעשית על ידי הרבנות הראשית לישראל. התהליך כולל מספר בחינות בכתב ובעל פה שעל הנבחן לעבור טרם קבלת ההסמכה, הבחינות מתפרסות לרוב על פני מספר שנים, והן מסמיכות את העומדים בהן בהצלחה לסמיכה כדיין בישראל ומזכה את הנבחן בתעודת הסמכה מוכרת ורשמית מאת הרבנות הראשית לישראל. בנוסף, על המועמד לעמוד במספר תנאי סף, ובהם הסמכה לרבנות (יורה יורה) על ידי רב עיר או דיין או מוסד תורני שהמועצה מכירה בהסמכתם עליו להיות נשוי/גרוש/אלמן (ניתן להסמיך לדיינות רק את מי שנשוי או היה נשוי), אורח חייו ואופיו הולמים את מעמדו של דיין בישראל, על פי המלצה בכתב משני רבותיו בישיבה גבוהה, סיים לפחות 7 שנות לימוד בישיבה גבוהה או כולל.
עד 1977 הייתה משכורתם של הדיינים בבתי הדין הרבניים נמוכה ממשכורת השופטים, אך אז הוחלט להגדיר את הדיינים כ'צמודי שופטים', ששכרם הוא הגבוה ביותר מכל מגזרי עובדי המדינה בישראל. נכון ל-2015 שכר היסוד של דיין מתחיל הוא כ-25 אלף ש"ח, כאשר ישנה תוספת לדיינים ותיקים, אבות בית דין וחברי בית הדין הרבני הגדול, ששכר היסוד שלהם מגיע עד לכ-35 אלף ש"ח בנוסף לשכר היסוד זוכים דיינים לתוספות ותק, תוספת יוקר והטבות ייחודיות נוספות הניתנות לדיינים ושופטים, כמו החזר הוצאות טלפון, וזאת מכח חוק החלטת משכורת נושאי משרה שיפוטית, תשמ"א-1981.
מעורבות דיינים בפעילות פוליטית
בשנת 1986 עלתה לדיון בבג"ץ שאלת זכותו של דיין בבית דין רבני לעסוק בפעילות פוליטית, בעניינו של הרב עובדיה יוסף, שבמהלך כהונתו כדיין החל לפעול גם ב"מועצת חכמי התורה" המנחה את מפלגת ש"ס. בפסק דינו בעניין זה כתב אהרן ברק, כי למרות החפיפה האמורה בין תפקיד הדיין לתפקיד הרב, הרי שלא ניתן לקיים חפיפה זו במדינת ישראל. בעקבות פסק דין זה פרש הרב יוסף מתפקידו כדיין.
מלחמת פולאני
מלחמת פולאני (מכונה גם הג'יהאד הפולאני ומהפיכת סוקוטו) נערכה בשנים 1804–1808 והייתה סדרה של קרבות בניגריה ובקמרון של ימינו. המלחמה החלה כאשר אוסמן דן פודיו, חוקר ומורה אסלאמי בולט, הוגלה מהעיר גוביר על ידי המלך יונפה, אחד מתלמידיו לשעבר.
אוסמן כינס את צבא הפולאני שפתח בג'יהאד נגד ממלכות האוסה בצפון ניגריה וכוחותיו השתלטו בהדרגה על עוד ועוד ממלכות של בני ההאוסה, כבשו את העיר גוביר בשנת 1808 והוציאו להורג את המלך יונפה. המלחמה הביאה להקמת ח'ליפות סוקוטו, בראשות אוסמן, שהפכה לאחת המדינות הגדולות באפריקה במאה ה-19. ההצלחה שלו היוותה השראה לג'יהאדים דומים במערב אפריקה.
רקע כללי
האימפריה של קאנם בורנו הייתה בירידה באזור החל מאמצע המאה ה-18. התוצאה הייתה עליית מספר ממלכות האוסה עצמאיות במקומה. שתי ממלכות האוסה הבולטות היו גוביר וזמפררה. עם זאת, הלחימה בין מדינות האוסה ומדינות אחרות הייתה קבועה במהלך מאה זו. הפולאני, שהיו עם של רועי צאן, סבלו לעיתים קרובות מהמיסוי ממלכות ההאוסה, ששלטו בקרקעות והנהיגו שיטות אפליה אחרות.
רקע
אוסמן דן פודיו, יליד 1754, הצטרף למספר הולך וגדל של נוסעים אסלאמיים שעברו דרך ממלכות האוסה בשנות השבעים של המאה ה-18 והפך לפופולרי למדי בשנות התשעים של אותה מאה. הטפות הדת שלו זכו לתמיכתה של ממלכת גוביר. עם זאת, ככל שהשפעתו גברה וכשהוא התחיל לדאוג לחימוש עצמי של חסידיו, פחתה תמיכת ההנהגה המסורתית. סורקין נפטה, מלך גוביר, הציב שורה של מגבלות על הטפותיו.
בשנת 1801 החליף יונפה, תלמידו לשעבר של אוסמן, את נפטה כמלך גוביר. יונפה הגדיל את ההגבלות שהוטלו על אוסמן והגלה אותו מגוביר. משבר התפתח בשנת 1803 כאשר תקף יונפה וכבש מקומות הקשורים לאוסמן. יונפה הצעיד אחר כך את האסירים דרך העיר שנקראה דגל, בצפון ניגריה. הדבר הרגיז את חסידיו של אוסמן, שתקפו את הצבא ושחררו את האסירים. יונפה העניק לאוסמן את האפשרות לגלות לפני שהשמיד את העיר דגל, מה שהביא להגירה רחבת היקף של קהילתו לעיר גודו. אנשים רבים עזבו עמו עד כי ב־21 בפברואר 1804 הכריז יונפה מלחמה על אוסמן ואיים בעונש על כל מי שיצטרף אליו. חסידיו של אוסמן הצהירו שהוא אמיר אל-מומינין, "מפקד המאמינים", הקימו את חליפות סוקוטו והוקיעו את אמונם לגוביר.
ארנסט גודוורד
ארנסט גודוורד (באנגלית: Ernest Godward; 7 באפריל 1869 - 2 בדצמבר 1936) היה ממציא ניו זילנדי ממוצא בריטי.
מלחמת פולאני
קרבות
כמה התכתשויות קלות קדמו לקרב העיקרי, כשנפגשו הצדדים הלוחמים בקרב צוונטואה. אף על פי נצחונו של יונפה, לא גרם הקרב לצמצום כוחו של אוסמן. הוא נקם על ידי כיבוש הכפר מטנקארי, מה שגרם לקרב טפקין קוואטואה. כוחותיו של אוסמן הצליחו למנוע מיונפה להתקדם אל העיר גונו ובכך מנע ממנו לשכנע מספר גדול יותר של אנשים להצטרף לכוחותיו.
ארנסט גודוורד
קורות חיים
ארנסט גודוורד נולד במרילבון, בלונדון שבאנגליה ב-7 באפריל 1869, והיה בנם של הנרי רוברט גודוורד, כבאי שרפות, ושל שרה אן פטיסון גודוורד. בצעירותו היה ילד חולני, ולכן לא הלך לבית ספר. בהיותו בן 12 ברח על אוניית סוחר והפליג לאסיה. עם שובו לבריטניה גודוורד עבד כשוליה בחברה לייצור מנועים הידראולים עבור ציוד כיבוי אש. בשנת 1886 עבר לניו זילנד והתגורר זמן מה בדנידין בטרם עבר לאינוורקרגיל בשנת 1893.
מלחמת פולאני
קרבות
בשנת 1805 נכבשה ממלכת האוסה קבבי על ידי צבא הג'יהאדיסטים של אוסמן. עד שנת 1807 השתלטו הג'יהאדיסטים על מדינות קטסינה ודורה, ועל הממלכה החשובה של העיר קאנו. בשנת 1808 כבשו הג'יהאדיסטים את גוביר והרגו את יונפה בקרב.
ארנסט גודוורד
קורות חיים
ב-28 בינואר 1896 נשא גודוורד לאישה את מרגריטה פלורנס סלנה טרוויק (Marguerita Florence Celena Treweek), ולזוג נולדו 10 ילדים.
מלחמת פולאני
קרבות
עם לכידתו של גוביר ראו הג'יהאדיסטים שהם חלק ממאבק אזורי רחב יותר. הם המשיכו בקרבות נגד מספר ממלכות האוסה ובמהלך השנתיים הבאות הגדילו את שטח החליפות. ההתרחבות הגדולה האחרונה של הג'יהאדיסטים הייתה הפלת שושלת סייפאווה בשנת 1846.
ארנסט גודוורד
קורות חיים
גודוורד עבד עבור חברת סאות'לנד סייקל וורקס (Southland Cycle Works), אולם בזמנו החופשי עסק בהמצאות.
ב-1900 המציא מטרפת ביצים יעילה במיוחד, המקציפה ביצים ב-3 דקות, וכן חלון נגד פריצות, כלי לגיזום צמחים ואת סיכת השיער עליה רשם פטנט. גודוורד מכר בשנת 1901 את הפטנט לסיכת שיער בסכום של 20,000 ליש"ט.
מלחמת פולאני
הקמת חליפות סוקוטו
מוחמד בלו, בנו של אוסמן דן פודיו, הפך את המחנה הקבוע למחצה של סוקוטו לעיר בשנת 1809, במהלך מלחמות פולאני. אוסמן שלט מסוקוטו כמנהיג הדתי של מדינות הג'יהאד בפולאני מאותו זמן ועד 1815, אז פרש מתפקידי ניהול. החליפות מינתה אמירים שונים לממשל במדינות האימפריה השונות. אנשים אלה היו לעיתים קרובות ותיקי מלחמות פולאני.
ארנסט גודוורד
קורות חיים
בשנת 1908 פתח עסק להתקנת מנועים על אופניים ובכך יצר למעשה גרסה של אופנוע. גודוורד המציא 72 סוגי מנועים, וב-1913 נסע לאנגליה על מנת להקים בה מפעל ייצור. משנת 1916 שהה מרבית זמנו במשרדו בניו יורק.
מלחמת פולאני
מורשת
ההצלחה של הג'יהאד עוררה השראה אצל ג'יהאדיסטים מאוחר יותר במערב אפריקה, ביניהם מייסד אימפריה של מסינה אימפריית סקו אמאדו וממלכות אחרות.
ארנסט גודוורד
קורות חיים
גודוורד נפטר ב-2 בדצמבר 1936 על גבי סיפון הספינה מגנוליה בדרכו מארצות הברית לאינוורקרגיל.
מלחמת פולאני
מורשת
לאחר הכיבוש הבריטי של החליפות בשנת 1903, ובהמשך לאחר העצמאות הניגרית בשנת 1960, פחתה הסמכות הפוליטית של החליפות ונותרה "מועצת הסולטנות של סוקוטו", שלעמדתה יש עדיין השפעה רוחנית ניכרת בימינו.
שמות ביהדות
שמות ביהדות הם השמות הפרטיים המצויים בשימוש אצל יהודים.
מבוא
עבור חוקר הגנאלוגיה, חשיפת שמו של אדם היא היעד הראשוני בחקר מוצאו. לעיתים קרובות אנו יודעים על קיומה של דמות מסוימת בזכות ההקשר המשפחתי, כגון "אב של...", "בת של...", "בעל של...", אך מתקשים לשחזר את שמה.
ביהדות אשכנז
על פי המסורת המקובלת במרכז אירופה ומזרחה, שם הילד או הילדה משמש כדרך להנצחתו של בן משפחה שנפטר. רק במקרים נדירים, כאשר "נוצלו" כל שמות הנפטרים, נבחרו שמות נוספים. שמות נוספים אלו היו, בדרך כלל, שמותיהם של רבנים או אישי ציבור ידועים. בקהילות "מודרניות" יותר, הייתה הקפדה פחותה על שימוש בשמות המסורתיים בלבד, ורשימת השמות הייתה יצירתית יותר.
זיהויו של האדם בקהילה היהודית, היה מורכב בדרך כלל מכמה סוגי שמות נפרדים, ששימשו כל אחד בזמן ולצורך מסוים.
השם היהודי
השם היהודי נקרא במקורות "שם קודש", והיו בשימוש בעיקר בבתי הכנסת בתפילות השונות ובבתי הקברות, ברישום על המצבות וברישומי חברה קדישא. השם ניתן לאחר הלידה, בדרך כלל על שמו של אחד מהסבים או קודמיהם. לעיתים הורכב השם משניים ואף שלושה שמות (עבריים), ולעיתים כאלו שבאופן מסורתי צמודים זה לזה, כגון אריה-יהודה (אריה הוא סימנו של שבט יהודה), או ציפורה-בלומה לבת. במקרים אחרים היה השם שילוב של שמות של מספר נפטרים. שמות יהודיים מיוחדים ניתנו גם בעקבות לידת הילד בתקופה מסוימת, דוגמת: פסח, ניסן, חנוכה, יום-טוב, או במקרה של בנות: חיה-שרה (לפי פרשת השבוע "חיי שרה"), אתל (במקרא) אסתר (בפורים) וכו'. ביהדות אירופה היה מקורם של הרבה שמות ביידיש שזוהי הייתה השפה המקובלת בין הקהילות היהודיות לדוגמה: "פרומה" או "פרימה"- שם שהיה נפוץ בעיקר ביהדות רומניה שפירושו הוא אישה דתייה, גולדה -זהבה או שיינה-יפה.
השם בשפת היומיום
שם זה היה לעיתים השם העברי בתרגום ליידיש או לשם מקובל אחר כשם נוסף לשם המקורי, כגון אפרים-פישל ("פיש" הוא דג, סמל לפריון) על פי ברכת יעקב לאפרים שבה אמר יעקב: "...וְזַרְעוֹ, יִהְיֶה מְלֹא-הַגּוֹיִם" שלמה-זלמן (שיבוש של "סלומון", השם שלמה בלועזית), אשר-זליג/אנשל דב-בער, אריה-לייב, שרגא-פייבל, או אורי-פייבל ("שרגא" בארמית נר, ו"פייבל" או "פייביש" מהשם היווני Phoebus, שמשמעותו אור) וכו'. כך גם לגבי שמות הבנות: ציפורה-פייגה, יונה-טויבה, יהודית-יודעס וכו'. סוג אחר של שמות "נרדפים" הם השמות בצורה המוקטנת, כלומר: חיים הופך לחייק'ל, יעקב הופך ליענק'ל, חנה לחנצ'ה ורחל לרוח'ל. לחלק מן השמות הנרדפים אין הסבר מדויק, כמו מנחם-מנדל. שמות אלו היו בשימוש החברה היהודית במיוחד בעיירות הקטנות יותר ובכפרים, כלומר במקומות בהם החברה היהודית הייתה סגורה יותר ולא קיימה מגע הדוק עם הסביבה הלא-יהודית.
במסורת היהודית נקרא השם היום יומי שם כנוי, כלומר בנימין המכונה וולף, אז בנימין הוא שם קודש וולף הוא הכנוי שנגזר מהשם זאב. יששכר המכונה בער, אשר המכונה זעליג, אורי המכונה פייבל. אבל אפשר גם להשתמש בשלושה שמות כמו אורי המכונה פייבל הנקרא פיליפ. אורי הוא שם קודש, פייבל הוא הכנוי ופיליפ הוא השם האזרחי כפי שנרשם אצל השלטונות. היות ששם הקודש משמש בעיקר לצורכי דת, כמו עלייה לתורה וכדומה, הרי אצל נשים שם זה לא קיים וכבר מזמן ימי הבינים באירופה התחילו לתת לנשים שמות גרמנים או לטיניים (איטלקיים, צרפתיים וספרדים). כמו טויבה (יונה בגרמנית), פליציה (מאושרת בלטינית), פלורנסיה (פרח בלטינית), בלומה (פרח בגרמנית) ועוד.
כינוי או שם נוסף
לעיתים נוסף עוד שם, לשם המקורי, במקרים בהם נמצא האדם או הילד בסכנה. תוספת השם חיים או חיה וכן השמות אלטר, אלטה (זקן או זקנה, לעיתים ביידיש: זיידה, בובה) אמורה הייתה לבלבל את מלאך המוות שביקש את חייו של ילד קטן ולא את אלו של זקן. היו גם מקרים בהם ניתנו שמות נוספים כסגולה להצלחה. סוגי כינויים נוספים נגזרו מעיסוקו של בעל השם, כגון: דער שמש (השמש), דער שניידר (החייט) וכו'. סוג כינוי נוסף שהיה בשימוש, נבע משם האב או האם ושימש זיהוי של ילדים בעלי שם זהה. דוגמה מצוינת לשימוש בשם נוסף הוא גיבורו של הסופר שלום עליכם, מוטל בן פייסי החזן - מרדכי בן פסח.
השם הלועזי
זה היה בדרך כלל השם הרשמי בו נרשם הילוד בפנקס הלידות ושימש את הרשויות. שם זה היה בדרך כלל בשפת המקום, ולעיתים היה תרגומו של השם העברי (צבי=הירש=הרמן). במקרים מסוימים, השם הלועזי היה בעל צלצול דומה לשם העברי (יצחק=איזידור), אולם אין התאמה מדויקת בין שמות בעלי פונטיקה מסוימת לשמות עבריים ולהפך (מרדכי או משה יכולים להפוך למוריס או מקס ולהפך). במקרים רבים, פשוט אין קשר מילוני או פונטי בין השם העברי והשם הלועזי (למשל: מנחם יכול להקרא גם אמיל). במקרים של שמות הנשים, ניתן לומר בהכללה כי רבים מהשמות מתורגמים, דוגמת: מלכה (רגינה), שושנה (רוזה) או יפה (ביאטריס), אולם גם כאן אין כללים ודאיים.
שינוי שם פרטי
השמות הפרטיים התחלפו לפעמים במעבר מארץ לארץ ועם התבגרותו של האדם. במקרים רבים, מסמכי הלידה והפטירה יכילו שמות שונים לחלוטין, על אף שהם מתייחסים לאותו אדם. בעידן של תמורות מדיניות, גלי הגירה תכופים, מלחמות, כיבושים והתייחסות מפלה ליהודים, אחד הדברים הראשונים שהשתנו היה השם. השמות הלועזיים והסתייגות בארץ משימוש בשמות "גלותיים", יצרו לנו מאגר חדש של שמות משפחה ושמות פרטיים.
להלן מספר דוגמאות ל"תהפוכות" השמות הפרטיים: לילד שנקרא בנימין, נוסף פעמים רבות השם זאב (כמו בנימין זאב הרצל), זאת משום שסמלו של שבט בנימין היה זאב: "בנימין זאב יטרף...", (בראשית, מ"ט, פסוק כ"ז). השם הלועזי יכול להיות במקרה זה: וולף (תרגום של זאב), או אולי בנג'מין ואפילו כינויים שונים יכולים להתקבל: בני, בנג'י, ווילי. במקרים מסוימים, השם הנבחר יתרחק עוד יותר מהשם העברי המקורי: בן, ווילהלם. צירופי שמות בסגנון דומה הנם: יששכר-בער ("בער" פירושו דב; הסמל של שבט זה הוא חמור ולכן, כנראה, נבחרה חיה אחרת), נפתלי-צבי (בעקבות הפסוק "נפתלי איילה שלוחה", כאשר האיילה שונתה לצבי על מנת שתתאים לילוד זכר).
גם לגבי שמות נשים המצב דומה: ציפורה-בלומה היא ציפי ביילה, יכולה להיות גם פייגי (ציפור באידיש), פלורה (פרח בלועזית, כמו בלומה באידיש), ולהפוך במשך הזמן לפאני, בילי, ציפרה ועוד צירופים שונים. אם מביאים בחשבון גם את השמות שניתנו ברוסית, צ'כית, צרפתית, ספרדית ושאר שפות העולם, קל להבין את הקושי במעקב אחר השמות בעולם.
שמות מפתח במשפחה
במשפחות רבות, קיימת דמות דומיננטית הנתפשת בעיני צאצאיה כדמות הראויה להנצחה. במקרים אלו, יינתן שם (פרטי) זה לצאצאי המשפחה לאורך מספר דורות. לעיתים יהיה זה שמו של רב מפורסם שצאצאיו (וגם חסידיו) יקראו בשמו את ילדיהם, ולעיתים אדם בעל ממון או בעל זכויות אחרות. במקרים מסוימים, כאשר שם האדם אינו נפוץ במיוחד, או שהוא שילוב של שני שמות נדירים יחסית (הצירוף של שמות שני בעלי חיים לשמו הפרטי של אדם, כגון וולף בער, זאב-דב), תוכל התופעה, אם תשנה בדורות הבאים, לעזור בזיהוי קרובי משפחה רחוקים. מובן, שכאשר 'שם המפתח' הוא שם נפוץ, תפחת יעילותו ככלי לזיהוי קשרים משפחתיים. כך לגבי שמות פרטיים של זכרים, ובהרבה מקרים גם לגבי שמות פרטיים נקביים. מועד לידתם של צאצאים הקרויים על שמה של דמות 'מפתח', יכול לתת מושג כללי על מועד פטירתו של דמות זו. במרבית המקרים, במהלך שנים אחדות אחרי פטירת האדם ייקראו נכדיו וניניו בשמו. לאחר מכן עשויה להוצר דמות דומיננטית אחרת במשפחה ושוב לאחר דילוג של דור או שניים ישוב שם דמות ה'מפתח' הראשונה ויינתן לצאצאי הסבים או הסבתות שנקראו על שמה של דמות המפתח הראשונה. לא רק שמו הפורמלי של האדם עובר מדור לדור, אלא לעיתים גם שם החיבה או השם הלועזי.
בדורות האחרונים, עם הכנסת השמות המודרניים, יש נטייה - לפחות במשפחות חילוניות - שלא להשתמש בשמות המסורתיים, או להשתמש בהם כשמות משניים, כלומר כשם המופיע בתעודת הזהות בלבד. במקרים אחרים, מתבצעת וריאציה על השם המקורי. אהרן הופך לרון, שרה לשרית, יפה לנוי; או שנעשה שימוש בשמות המעוררים אסוציאציה מסוימת, למשל: אפרים הופך ליקיר ("הבן יקיר לי אפרים"), אריה הופך לגור ("גור אריה יהודה") וכיוצא בזה.
מסדר קנדה
מסדר קנדה (באנגלית: Order of Canada) הוא אות הכבוד הגבוה ביותר הניתן בקנדה. גבוה ממנו רק מסדר ההצטיינות של חבר העמים הבריטי. אות מסדר קנדה ניתן למי שמקיים את הפסוק מהאיגרת אל העברים "שואף טובה לארצו". האות ניתן מאז שנת 1967 למי שתרם לאורך חייו תרומה אשר הביאה לשינוי משמעותי לטובה בקנדה, וכן לאנשים שאינם אזרחי קנדה אשר פעלו כל חייהם לשינויו לטובה של העולם. נכון לפברואר 2014, חברים במסדר קנדה 6,259 חברים.
בראש המסדר עומד מלך קנדה, צ'ארלס השלישי, והמושל הכללי של קנדה משמש בפועל כראש המסדר (Principal Companion). מועצה מייעצת מציעה את המועמדים לקבלת אות המסדר, והאות מוענק על ידי המושל הכללי.
הקמת המסדר
המסדר הוקם ב-17 באפריל 1967 על ידי המלכה אליזבת השנייה, בעצתו של ראש ממשלת קנדה באותה עת לסטר פירסון. המסדר נחנך בטקס שנערך ב-1 ביולי 1967 לרגל חגיגות ה-100 להקמת הדומיניון של קנדה. אות המסדר הראשון הוענק למושל הכללי של קנדה, רולנד מיצ'נר, וב-7 ביולי באותה שנה הוענק אות המסדר ל-90 אנשים נוספים ובהם וינסנט מאסי, לואי סן-לורן, יו מקלינן, גבריאל רוי, דונלד קרייטון, וילדר פנפילד, ארתור ליסמר ומוריס רישאר. באותה שנה ביקר מיצ'נר בלונדון והעניק למלכה את סיכת ראש המסדר, והיא ענדה את הסיכה לראשונה בקבלת פנים שנערכה בילונייף שבטריטוריות הצפון מערביות ביולי 1970. המסדר היה למעשה המסדר הראשון הייחודי לקנדה. קודם להקמתו ניתן לאזרחי קנדה אות מסדר האימפריה הבריטית (בדומה ליתר מושבות הכתר של הממלכה המאוחדת). בעקבות הקמת מסדר קנדה, הוקמו גם מסדר אוסטרליה ומסדר ניו זילנד.
דרגות
ישנן שלוש דרגות במסדר קנדה: "שותף" (Companion), "קצין" (Officer) ו"חבר" (Member) - בדרגת חשיבות יורדת. ניתן להעלות בדרגה את חברי המסדר, אולם נהוג שלא לעשות זאת בחמש השנים הראשונות לאחר קבלת הדרגה הראשונה.
בעת הקמת המסדר היו בו שתי דרגות: שותף וחבר, וכן ניתנה מדליה נפרדת שנקראה "מדליית הכבוד", שנועדה לכבד מעשי אומץ יוצאי דופן. ב-1 ביולי 1972 הוקם מסדר נפרד - מסדר הכבוד של קנדה, ובמסגרתו ניתנת כיום מדליית הכבוד. כאשר נעשה שינוי זה, נוספה דרגת ה"קצין" למסדר קנדה, וכל מי שניתנה לו מדליית הכבוד במסגרת מסדר קנדה קודם להקמת מסדר הכבוד של קנדה, הפך לקצין במסדר קנדה, על מנת להפריד בין המסדרים.
שותף (Companion)
אות "שותף" במסדר קנדה (Companions of the Order of Canada בקיצור CC) ניתן למי שעשה פעילות ברמה הגבוהה ביותר למען קנדה או למען העולם. כ-15 איש מקבלים אות זה מדי שנה, כאשר בכל רגע נתון לא יהיו יותר מ-165 שותפים (למעט שותפי כבוד). נכון ל-20 בפברואר 2007 היו 168 שותפים במסדר, מהם ארבעה שותפי כבוד.
על פי תקנון המסדר, המשנה למלך של קנדה (הוא המושל הכללי) ובן או בת זוגו מקבלים אות שותף עם כניסתם לתפקיד.
קצין (Officer)
קצין במסדר קנדה (Officers of the Order of Canada ובקיצור OC) ניתן למי שהפגין מידה יוצאת דופן של כישרון ושירות למען קנדה. 64 קצינים ממונים בכל שנה. אין הגבלה על מספר הקצינים במסדר. נכון ל-29 בספטמבר 2005 היו במסדר 1,006 קצינים.
חבר (Member)
חבר במסדר קנדה (Members of the Order of Canada ובקיצור CM) ניתן למי שעשה פעילות יוצאת דופן למען קנדה או למען קנדים ברמה המקומית או ברמה הפדרלית. ניתן לקבל למסדר 136 חברים מדי שנה, מבלי הגבלה על מספר החברים. נכון ל-29 בספטמבר 2005 במסדר 1,964 חברים.
סמלי המסדר
אות הריבון (האות הניתן למלכה) הוא בצורת פתית שלג עשוי אמייל שמעליו כתר. במרכז הסמל עלה עץ אדר עשוי אבני אודם על רקע לבן. סיכת חברי המסדר דומה לאות הריבון.
הזכות לקבל את האות
כל אזרחי קנדה זכאים להפוך לחברים במסדר, למעט שופטים פדרליים ופרובינציאליים בזמן תקופת כהונתם.
המועצה המייעצת
המועצה המייעצת בוחנת את המועמדויות ובודקת אם המועמדים מתאימים לקבלת האות. בראש המועצה עומד נשיא בית המשפט העליון של קנדה ובמועצה חברים מזכיר מועצת המלוכה של קנדה והשר הממונה על המורשת של קנדה, וכן נשיא האגודה המלכותית של קנדה ויו"ר איגוד האוניברסיטאות והמכללות של קנדה. כמו כן במועצה המייעצת חמישה חברים מן המסדר שממונים מבין חברי המסדר לתקופה של חמש שנים. אם האות ניתן לאדם שאינו אזרח קנדה, נוכח בדיוני הוועדה סגן שר החוץ של קנדה.
מינויי כבוד
נכון לשנת 2008 נתן המסדר 20 אותות של כבוד לאנשים שאינם אזרחי קנדה:
התפטרות
חבר המסדר יכול להתפטר מהמסדר בהגשת התפטרותו, בכתב למזכיר הכללי של המסדר. רק לאחר שהמכתב מתקבל על ידי המושל הכללי של קנדה, ההתפטרות נכנסת לתוקף. לאורך השנים, נכון לשנת 2022, התפטרו שישה חברים מהמסדר.
סירוב
כ-1.5% מהמועמדים לקבל את אות המסדר סירבו לקבלו. המסדר אינו מפרסם את שמות המועמדים לקבל את אות המסדר, ולכן לא ידועה זהותם של כל המסרבים לקבל את אות המסדר (אלא אם המועמדים פרסמו זאת בעצמם). חלק ניכר מהמסרבים לקבל את אות המסדר עושים זאת מטעמי צניעות, ומציינים שפעולותיהם החברתיות נעשות שלא על מנת לקבל פרס.
הוצאה מהמסדר
המושל הכללי רשאי להוציא חברים מהמסדר, בהמלצתה של המועצה המייעצת, וזאת אם התנהגו באופן שאינו הולם את חברי המסדר. אם המועצה המייעצת מחליטה על כך פה אחד, היא שולחת מכתב למועמד להוצאה המיידעת אותו על ההחלטה ונותנת לו הזדמנות להציג את גרסתו. אדם המוצא מן המסדר צריך להשיב את האות למסדר, והממשלה רשאית להורות למשטרה לתפוס בכח את האות (שהוא למעשה רכוש הממשלה) אם חבר המסדר מסרב להשיבו. נכון לשנת 2006 בוצעה הוצאת שני חברים בלבד מהמסדר: אלן איגלסון הוצא מן המסדר בשנת 1998 לאחר שנכלא באשמת מרמה והפרת אמונים, ודייוויד אהנקיו, צ'יף אינדיאני מססקצ'ואן, הוצא מן המסדר בשנת 2002 בשל אמירות אנטישמיות.
רבקה מיכאלי
רבקה (רבקהל'ה) מיכאלי (נולדה ב-14 באפריל 1938) היא מנחת טלוויזיה, שחקנית, זמרת, קומיקאית, סטנדאפיסטית, מדבבת ושדרנית רדיו ישראלית, המכונה בפי רבים "הגברת הראשונה של הבידור הישראלי". זוכת "פרס אופיר", "פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה" ו"פרס מסך הזהב", יקירת העיר תל אביב-יפו לשנת 2014 וזוכת "פרס התיאטרון הישראלי" למפעל חיים.
ביוגרפיה
מיכאלי נולדה, גדלה והתחנכה בשכונת זיכרון משה שבירושלים בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל. אביה, אברהם מיכאלי, היה עורך דין במקצועו, הוא בן למשפחה שעלתה לארץ ישראל מגאורגיה בסוף המאה ה-19. אמה, בלהה לבית קוסובסקי, הייתה דור שמיני בארץ ובת למשפחת ריבלין; מתורגמנית במקצועה. אחיה של מיכאלי הם עו"ד נפתלי מיכאלי והרופא פרופ' דן מיכאלי.
בגיל 11 החלה לשדר ב"קול ישראל", במסגרת תוכניות הילדים. למדה בתיכון ליד האוניברסיטה החל מכיתה ז'. את שירותה הצבאי עשתה בגלי צה"ל. לאחר מכן שידרה במשך שנים רבות בתוכניות שונות ב"קול ישראל", בהן תוכניות הייעוץ והפנאי "ביקור בית", "מה היה לנו שם" ו"תפוח ועץ".
שנות השישים
ב-1964 העלה איתה יוסי בנאי את תוכנית הבידור "ילדות קשה", בנוסף היא הנחתה את טקסי בחירת מלכת היופי באותן השנים.
נעמי שמר העידה שבזכות מיכאלי נוסף הבית השני של השיר "ירושלים של זהב" ב-1967. כששמר הראתה לה את השיר, העירה מיכאלי כי חסרה התייחסות לעיר העתיקה, ושמר הוסיפה את הבית השני שנפתח בשורה "איכה יבשו בורות המים, כיכר השוק ריקה". בשנת 1968 הופיעה מיכאלי בסרטו של אורי זוהר "השכונה שלנו", לצד שלישיית "הגשש החיוור". בשנת 1969 השתתפה מיכאלי בסרט הקולנוע המצליח של אפרים קישון "תעלת בלאומילך".
שנות השבעים
מיכאלי המשיכה במהלך שנות השבעים להופיע במופעי בידור, לבד ועם אחרים. בין מופעי היחיד שלה היו "מחברות החשק", "שעות נוספות" ו"בת 26". במופעים אלו ביצעה מספר שירים הומוריסטיים שמפורסמים עד היום: "יוסף ג'ון רבקה ג'ון", "בת 26", "בנימין זאב" ועוד. כמו כן הקליטה באותה תקופה מספר תקליטי ילדים מצליחים, בהם היה להיט הילדים "בים בם בום" (שני חברים יצאו לדרך). ב-1970 השתתפה מיכאלי בפסטיבל שירי הילדים שנערך לראשונה וזכתה במקום השני עם השיר "לצבי יש בעיה". ב-1972 השתתפה בסרט נוסף בשם "סלומוניקו" לצד טוביה צפיר. בתחילת שנות השבעים, הוציאה מיכאלי גם תקליט ילדים בשם "יוני היה חולה" שבו היא שרה את כל השירים ומשחקת את כל הדמויות. ב-1973 הופיעה עם יוסי בנאי במופע בידור נוסף בשם "נישואין נוסח גירושין".