cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בנימין זוסקין
חייו ופועלו
בנימין זוסקין נולד ב-28 באפריל 1899 למשפחת חייטים בעיירה זמליס (Zemelis) שבליטא. בשנת 1915, בעקבות גירוש יהודים מהאזור הגיע לפנזה ומשם למוסקבה. בשנת 1921 הצטרף לתיאטרון הממלכתי היהודי במוסקבה, ומשנת 1935 לימד בסטודיו למשחק של התיאטרון, ואף ניהל אותו שנים רבות. בנימין זוסקין גם שיחק בכמה סרטי קולנוע רוסיים, ובהם "משפחת טאראס". בשנת 1948, לאחר הירצחו של שלמה מיכאלס, מילא בנימין זוסקין את תפקידו כמנהל התיאטרון.
יחד עם שלמה מיכאלס הנהיג את התיאטרון הממלכתי היהודי במוסקבה. אחדים מתפקידיו הבלתי נשכחים היו "המלך ליר"; השוטה בהצגת "המלך והשוטה" עם שלמה מיכאלס; ובנימין השלישי, ב"מסעות בנימין השלישי".
חיים רביבו
חיים מיכאל רביבו (נולד ב-22 בפברואר 1972) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי במספר קבוצות מליגת העל הישראלית, וכן בליגות הבכירות של ספרד וטורקיה ובנבחרת ישראל. רביבו נכלל בהיכל התהילה של הכדורגל הישראלי, ונבחר לאחד מחמשת הכדורגלנים הישראלים הטובים ביותר בכל הזמנים. כיום איש עסקים ופרשן כדורגל.
קריירה
בילדותו החל רביבו לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל אשדוד, ובגיל 16 עבר לקבוצת הנוער גדנ"ע יהודה. בגיל 18 הפך לשחקן בוגר ושיחק במועדון בני יהודה מהליגה הבכירה במשך שלוש עונות, תחת הדרכתו של המאמן גיורא שפיגל, ולצידם של ניקולאי קודריצקי ואלון מזרחי. בעונת 1991/1992 זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו.
בשנת 1993 עבר לשחק בהפועל תל אביב, שם הפך לכוכב הקבוצה. רביבו הוביל את הפועל תל אביב עד לגמר גביע המדינה כשהוא כובש חמישה שערים במשחקי הגביע, ביניהם צמד מול הפועל חיפה ברבע הגמר. רביבו הוסיף 12 שערים בליגה וכבש בסך הכל 18 שערים בכל המסגרות, ובנוסף בישל 16 שערים והיה מלך הבישולים של הליגה בצוותא עם אייל ברקוביץ'. בתום עונת 1993/1994 היה רביבו לשחקן היחיד שנכלל בנבחרת העונה ולא השתייך לאלופה, מכבי חיפה.
בתום העונה הוחתם רביבו במכבי חיפה, ששילמה עבורו סכום שיא לאותם ימים, לאחר שראובן עטר עבר לשחק ביריבתה העירונית, הפועל חיפה. בחיפה שוב שיחק רביבו תחת הדרכתו של שפיגל, ושם שיתף פעולה עם אייל ברקוביץ', אלון חזן, רוני לוי וסרגיי קנדאורוב. בחיפה שיחק במשך שתי עונות, בשתיהן זכה בתואר מלך השערים של הליגה ובתואר כדורגלן העונה בישראל. בעונת 1994/1995 זכה עם הקבוצה בגביע המדינה, אך במשך שנתיים ברציפות הפסידה הקבוצה את תואר האליפות למכבי תל אביב.
בשנת 1996 רביבו עבר לקבוצת סלטה ויגו מהליגה הראשונה בספרד, שם כבש בסך הכל 23 שערים והגיע עם הקבוצה לרבע גמר גביע אופ"א. לאחר ארבע עונות בסלטה ויגו עבר לאחת הקבוצות הגדולות בטורקיה - פנרבחצ'ה, שם עבר עונה מוצלחת ביותר, שבה זכה באליפות הליגה הטורקית, כבש 16 שערים ובישל 22, זכה בתואר הכדורגלן הזר הטוב ביותר בטורקיה. עונה לאחר מכן הפך רביבו לישראלי הראשון שמשחק בשלב הבתים של ליגת האלופות, ואף כבש שער מול באייר לברקוזן בגרמניה. במהלך עונת עבר ליריבתה של פנרבחצ'ה, גלאטסראיי, כבש שלושער במשחק הבכורה שלו, וסיים את העונה עם שלושה שערים ב-13 הופעות.
נבחרת ישראל
ב-5 באוגוסט 1992 ערך רביבו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת איי פארו. לאחר מכן שיחק עם הנבחרת במוקדמות מונדיאל 1994 ואת שער הבכורה שלו בנבחרת כבש במסגרת מוקדמות יורו 1996, במשחק מול נבחרת פולין.
רביבו שיחק עם הנבחרת גם במוקדמות מונדיאל 2002 ואת הופעתו האחרונה בנבחרת ערך ב-11 באוקטובר 2003, במשחק מול נבחרת צרפת במסגרת מוקדמות יורו 2004. בסך הכל רשם במדי הנבחרת 67 הופעות, בהן כבש 15 שערים.
מחוץ למגרש
רביבו נולד, גדל והתחנך באשדוד. בן בכור במשפחה בת חמישה ילדים יוצאת מרוקו. אחיו הצעירים הם הכדורגלנים דוד רביבו ושי רביבו. מאז 1995 נשוי למעצבת התכשיטים, שגית רביבו, ולהם חמישה ילדים - אחד מהם הוא כדורגלן נבחרת ישראל, רוי רביבו. רביבו מתגורר עם משפחתו בשכונת נאות אפקה בתל אביב.
בשנת 2001 ניסה רביבו לנצל את המוניטין שרכש והצטרף כשותף למסעדה בהרצליה פיתוח בשם "רביבו רשת שווארמה טורקית", עם חזרתו לישראל בשנת 2003 החליט לסגור את המסעדה.
לאחר הפרישה עסק בנדל"ן באשדוד, היה שותף בהקמת קניון סטאר סנטר בעיר, ואחד מבעליה של מ.ס. אשדוד יחד עם חברו ג'קי בן-זקן.
בשנת 2006 השתתף רביבו בתוכנית הריאליטי "רוקדים עם כוכבים", יחד עם אנה ארונוב, וזכה במקום השני. בשנה זו שיחק גם במשחק רעים מול נבחרתה של אנדלוסיה, מטעם מרכז פרס לשלום.
ב-17 באפריל 2008, לאחר התפטרותו של מאמן אשדוד, אלון חזן, אימן רביבו את הקבוצה למשך שני מחזורים, עד הגעתו של יוסי מזרחי למ.ס אשדוד.
ביוני 2008 הודיע רביבו כי הוא עוזב את הארץ ללוס אנג'לס יחד עם אשתו, שגית, ושלושת ילדיהם כדי לפתח את עסק התכשיטים של אשתו. לאחר שבוע נטען על ידי כלי תקשורת כי הסיבה לעזיבתו של רביבו היא הסתבכות עם העולם התחתון ואיומים עליו. רביבו הכחיש זאת. בהמשך נטען כי בורר בעולם התחתון הטיל על רביבו "עונש הגליה" מישראל. בראיון שערך עם כתבת ערוץ 10 אופירה אסייג בפברואר 2009, הכחיש רביבו את כל הטענות האלה. בשנת 2010 שב רביבו עם משפחתו לישראל.
בשנת 2012 הצטרף רביבו לחבר השופטים של העונה השנייה של התוכנית, "אייל גולן קורא לך", המשודרת ב"ערוץ 24" לצידם של אייל גולן, עדי לאון, יוסי גיספן וירון אילן.
ב-21 ביוני 2012 החליף את עודד מכנס בתפקיד יו"ר ארגון שחקני הכדורגל בישראל.
ב-4 ביולי 2013 מונה על ידי אלי טביב, בעלי בית"ר ירושלים, לשמש כנציגו בקבוצה. ב-1 בדצמבר 2013 עזב את תפקידו בעקבות ביקורת על התנהלותו.
משנת 2016 משמש רביבו פרשן במשחקי הליגה הספרדית המשודרים בערוץ ONE.
הרשעה בפלילים
במרץ 2019 המליצה המשטרה להגיש נגד רביבו כתב אישום באשמת מתן שוחד בתיק 1803. ב-9 באוגוסט 2021 הוגש נגדו כתב אישום באשמת מתן שוחד. בינואר 2022 הגיע להסדר טיעון עם הפרקליטות והורשע בסיוע להפרת אמונים. לפי ההסדר, הוא ירצה ארבעה חודשי שירות וישלם 20 אלף שקל קנס.
פרשת "משחקי חברה"
באפריל 2022 חיים רביבו נחקר באזהרה בחשד שביצע עבירות מין במסגרת פרשת משחקי חברה. השלמות החקירה התבקשו בעקבות תלונות חדשות בפרשה על ידי שתי נשים וכמה ממקורביו של הזמר איל גולן נחקרו באזהרה, בהם רביבו, אשר הכחיש בחקירה את החשדות נגדו.
הרוזנת מהונג קונג
הרוזנת מהונג קונג (באנגלית: A Countess from Hong Kong) (1967) הוא סרטו האחרון של צ'ארלי צ'פלין, שאותו הוא כתב, ביים והופיע בו בתפקיד קטן. צ'פלין גם היה אחד ממפיקי הסרט וגם כתב את המוזיקה המקורית שלו.
את שיר הנושא של הסרט, השיר "This Is My Song", שהיה ללהיט, ביצעה פטולה קלארק.
משה קאהן
הרב משה הכהן קאהן הוא ראש ישיבת תולדות אהרן, ובנו השלישי של האדמו"ר הקודם מתולדות אהרן, הרב אברהם יצחק קאהן.
חייו
נולד בירושלים. לאחר פטירת אביו ועם תחילת המחלוקת בחסידות תולדות אהרן בין הרב דוד קאהן לבין הרב שמואל יעקב קאהן לא התערב אך נשאר אצל אחיו רבי דוד. נשוי לבת הרב יחיאל לייפער האדמו"ר מטעמשוואר ירושלים.
הרב משה משמש גם כחבר הנהלת מוסדות דיסקין.
FEM (ערוץ טלוויזיה)
FEM (מתייחס ל"נשית" וכן ל"חמש" בנורווגית) הוא ערוץ טלוויזיה המשודר בנורווגיה מהממלכה המאוחדת. הערוץ נמצא בבעלות האחים וורנר דיסקברי. הערוץ מתמקד בקהל הנשים הצעירות.
הערוץ משודר מלונדון והערוץ התאום שלו הוא TVNorge, כחלק מקבוצת התקשורת Discovery Communications Nordic.
נתח שוק
בשנת 2020 צפו בערוץ 1.9% מהצופים בנורווגיה.
טקמינה גיטרות
טקמינה גיטרות היא יצרנית גיטרות יפנית שממוקמת למרגלות ההר טקמינה בעיר סקשיטה, יפן. טקמינה מפורסמת בעיקר בגיטרות האקוסטיות המוגברות שלה. החברה נוסדה במאי 1962, ובשנת 1978 הייתה בין הראשונות שייצרו גיטרות אקוסטיות מוגברות, וגם הייתה הראשונה שהציגה לעולם את הקדם-מגבר עם האקוולייזר.
היסטוריה
טקמינה הוקמה כעסק משפחתי קטן בשנת 1962, וייצרה גיטרות בעבודת יד להפצה מקומית בתקופה שבה המוזיקה והנגינה בגיטרה צברו פופולריות ברחבי יפן. בשנת 1968 הצטרף להנהלת החברה מהגר ממוצא אמריקאי בשם מס היראד, ומרגע הצטרפותו החל להגדיר סטנדרטים חדשים וטכניקות יצירה חדשות לעובדי החברה.
בעקבות עליית איכות הגיטרות שיצרה החברה, ובעזרת הקשרים של היראד באמריקה, החלה החברה לראשונה בשנת 1975 לייצא את הגיטרות שלה אל מחוץ ליפן. מאותו הרגע הייתה החברה הצלחה גדולה בארצות הברית, מכיוון שבזכות האיכות הגבוהה של הגיטרות שייצרה שמה היה מפורסם בקרב נגנים בארצות הברית עוד לפני שהתחילה לייצא.
אקוסטיות מוגברות והקדם-מגבר הראשון
בשנת 1978 הייתה טקמינה אחת מהחברות הראשונות בעולם שייצרו גיטרות אקוסטיות מוגברות. גיטרה אקוסטית מוגברת בנויה כך שיש לה תיבת תהודה והיא מתפקדת ככל גיטרה אקוסטית רגילה, אך בנוסף לזאת, הודות למיתרי המתכת שמותקנים בה, פיקאפ שממוקם בתוך גוף הגיטרה יכול לקלוט את תנודות המיתרים, ולשלוח את הצליל המופק מהם אל מערכת הגברה.
וכך ב-1988 הציגה טקמינה לעולם את הקדם-מגבר הראשון עם אקוולייזר מובנה. קדם המגבר של טקמינה יכל, בעזרת האקוולייזר שבו, לשנות את הצליל שנשלח אל המגבר כך שיהיה נעים יותר. השינוי בצליל נעשה באמצעות התאמת העוצמה של שלושת הערוצים: בס (צלילים נמוכים), מידל (צלילים בינוניים), וטרבל (צלילים גבוהים). טקמינה יצרה כעת כלי נגינה מקצועי ואיכותי, שכלל איכויות צליל גבוהות, ביחד עם יכולת לנגן עם מערכת הגברה לצורך הופעות.
טקמינה היום
כיום טקמינה היא חברה בקנה מידה עולמי, כשחברת ההפצה שלה היא ESP האמריקאית. הגיטרות של טקמינה מיוצרות כיום בשני קווי ייצור נפרדים: בהונג קונג ובפלורידה. טקמינה סיפחה אליה בתחילת שנות ה-90 את חברת אוביישן (Ovation) שמייצרת גיטרות אקוסטיות עם גב פלסטי.
היבואניות של גיטרות טקמינה לישראל הן חנויות "מרום" ו"כלי זמר". נגנים מפורסמים שידועים בשימוש שלהם בגיטרות טקמינה הם ברוס ספרינגסטין, בון ג'ובי, להקת The Eagles ודני סנדרסון.
גיי
גֵיי (מאנגלית: Gay) היא מילה בשפה האנגלית המציינת אדם הנמשך לבני מינו. באנגלית מכוונת המילה לכל המגדרים, אולם בעברית, ששאלה את המילה (כמו רבות משפות העולם), מתייחסת מילה זו לגברים בלבד (כמילה נרדפת ל"הומוסקסואל"). מקבילות נוספות למונח הן הומו או עליז (מיושן וכמעט ולא בשימוש כיום) כשם כולל להומואים זכרים, וגאה – תרגום שומר משמעות וצליל (תשמו"ץ), המתייחס לגאווה להט"בית (Gay pride) ובה-בעת שומר על צליל המילה האנגלית gay – ככינוי ללהט"בים. בעבר נהוג היה בישראל לכנות לסביות כ"נעמות" והומואים כ"נעימים", כתרגום המונח, אך גם כינויים אלו אינם בשימוש למעלה מ-20 שנים.
היסטוריה
המונח האנגלי "גיי" (gay) תיאר במקור את הרגשות שאננות, שמחה ואופטימיות. בעברו הרחוק יותר, בשנות ה-30 של המאה ה-17, הוא אף סימן חוסר-מוסריות. בשלהי המאה ה-19 החל המונח להתקשר להומוסקסואליות, אך רק במהלך המאה ה-20 גדל בהדרגה השימוש בו במובן זה. ככל הנראה אחד השימושים הראשונים בדפוס במילה בהקשרה ההומוסקסואלי היה בספרה של גרטרוד שטיין מ-1922, "העלמה פר והעלמה סקין". באנגלית מודרנית משמש המונח הן כשם תואר והן כשם עצם. עד סוף המאה ה-20, השימוש במילה "גיי" לתיאור אנשים הנמשכים לבני-מינם היה בעיקר במאמרים ובמסמכים אחרים. באותה תקופה, בחלקים מסוימים של העולם הפך המונח לכינוי גנאי; דוגמה לכך היא בקרב המדינות דוברות האנגלית (ארצות הברית, קנדה, בריטניה וכו'), שבהן משמעות המילה "גיי" בקרב הצעירים זהה ל"שטויות" או "טיפש" (לדוגמה: "That's so gay" – "זה כ"כ גיי"). בשימוש זה אין הכוונה להומו, כך שניתן להשתמש במושג זה גם לגבי עצמים דוממים ומושגים מופשטים. יש מחלוקת בשאלה האם השימוש במשמעות זו שומר על המשמעות ההומוסקסואלית או לא.
לוסטיג
לוסטיג הוא שם משפחה ממקור גרמני שפירושו "מצחיק", "משעשע".
מטריצת סיבוב
תכונות
תהי \mathcal{M} מטריצת סיבוב מסדר. מטריצת סיבוב מוגדרת כמטריצה אורתוגונלית בעלת דטרמיננטה 1. לכן:
דו-ממד
בדו-ממד, ניתן להגדיר את מטריצת הסיבוב בעזרת זווית \theta, כאשר מוסכם כי זווית חיובית מסובבת נגד כיוון השעון. המטריצה לסיבוב וקטור בזווית \theta היא: כיוון סיבוב הווקטור הוא נגד כיוון השעון אם θ חיובי (למשל 90°), ועם כיוון השעון אם θ שלילי (למשל 90°-). לפיכך מטריצת הסיבוב עם כיוון השעון היא: ניתן גם להוכיח כי כל מטריצה 2\times 2 אורתוגונלית עם דטרמיננטה 1 היא מצורה זו.
מטריצות סיבוב נפוצות:
תלת-ממד
כל סיבוב סביב כל ציר אחר ניתן להצגה כהרכבה של מטריצות מהסוג הזה.
שטח פנים סגולי
עבור חומר עם חלקיקים בצורה כלשהי קבועה, שטח הפנים הסגולי גדל ביחס הופכי לגודל החלקיקים. לדוגמה אם החומר מורכב מחלקיקים כדוריים זהים, הקטנת הרדיוס פי שניים תגדיל את שטח הפנים הסגולי פי שניים.
שיטות מדידה
קיימות מספר שיטות מדידה לשטח פנים סגולי, אולם לא קיימת שיטה ישירה המתאימה לכל חומר.
ספיחת חנקן
אחת השיטות הנפוצות מסתמכת על ספיחת גז חנקן, תוך שימוש בחומר שהוא נקי מחנקן והנחה של כמות החנקן ליחידת שטח הנספחת לחומר.
Sympathetic Nervous System
Sympathetic Nervous System (בעברית: מערכת העצבים הסימפתטית) הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת-יוצרת הישראלית נינט טייב. האלבום יצא לאור ב-30 במאי 2012, על ידי חברות התקליטים הליקון.
רקע והפקה
האלבום הוקלט בקיץ 2011 באולפני Motor Museom Studio בליברפול והופק על ידי המפיק הבריטי מייק קרוסי, שהפיק בין היתר אלבומים גם לארקטיק מאנקיז, סופי אליס בקסטור ג'ייק באג ואחרים. כל שירי האלבום, בשפה האנגלית, נכתבו והולחנו על ידי טייב. באלבום מנגנים טייב עצמה, חברי להקת רוקפור והצ'לנית מאיה בלזיצמן. מהאלבום שוחררו שני סינגלים - I C U ו What Are You People, שלא זכו להשמעות רבות בתחנות הרדיו.
שבעת החותמות
שבעת החותמות הוא מונח מתוך ספר חזון יוחנן של הברית החדשה, המתייחס לשבעה חותמות אלגוריים הנועלים את ה"ספר" או ה"מגילה" שהופיעו בחזון:
את החותמות פותח שה האלוהים, ופתיחת כל חותם מתחילה שלב של האפוקליפסה. פתיחת ארבעת החותמות הראשונים מביאה את ארבעת פרשי האפוקליפסה, לאחר מכן פתיחת החותם החמישי גורמת לקדושים לקרוא בשם האל; פתיחת החותם השישי מתחילה אירועי אסונות; פתיחת החותם השביעי מביאה לתקיעה בשבעת השופרות ובעקבותיהם מגיעות שבע הקערות.
משמעות החותמות
בעת העתיקה (ולמעשה עד ראשית המאה ה-20) שימש החותם כאמצעי לסגירת מכתב או מגילה במטרה למנוע אדם שאינו מוסמך לקרוא אותה, לעיין באותה מגילה או מכתב. פרשנות מילולית של החזון רואה בחותם חותם פיזי אשר נפתח על ידי ישו.
פרשנות היסטורית רואה בכל חותם תקופה היסטורית של התרחשות, אשר תוביל לבסוף לקץ הימים.
החותם הראשון
על פי המסופר בחזון יוחנן, לאחר פתיחת החותם הראשון יופיע הסוס הלבן – הראשון מבין ארבעת פרשי האפוקליפסה.
לפי הפרשנות ההיסטורית – סוס זה מסמל את האימפריה הפרסית או את האימפריה הרומית (ואז, לפי פרשנות זו הקיסר נירון הוא הרוכב על הסוס, והניצחון עליו מדובר הוא כיבוש ירושלים בשנת 70 לספירה). פרשנות היסטורית זו מייחסת את "החותם הראשון" למותו של ישו בשנת 33 לספירה.
החותם השני
פרשנות היסטורית לפסוקים אלה משייכת את הפרש השני והמלחמה הבאה בעקבותיו למרד בר כוכבא כנגד רומא או, לפי פרשנים אחרים, למלחמת האזרחים שהביאה לנפילתה של האימפריה הרומית, ולכן תקופת החותם השני, לפי פרשנות זו, היא בין שנת 70 לשנת 304, או שנת 622, לפי סברה אחרת.
החותם השלישי
פתיחת החותם השלישי מביאה לבוא הפרש השלישי, הרכוב על סוס שחור, הוא הרעב. הצבע השחור מסמל רעב ומות. הפרש נושא מאזניים המסמלים מחסור במזון ומחירי מזון גבוהים.
פרשנות היסטורית משייכת רעב זה לרעב שהיה ברומא בתקופת שלטונו של קלאודיוס, או לחלופין, לרעב שהיה בשלהי המאה השלישית. יש המשייכים תקופה זו לתקופת שלטונו של ספטימוס סוורוס (שנת 193), קרקלה (שנת 212), או אף פוקאס (שנת 606).
החותם הרביעי
פתיחת החותם הרביעי מביאה את הפרש הרביעי הרוכב על סוס חיוור או על סוס חולה (ירקרק). הוא היחיד המתואר בשמו ונקרא מוות. צבעו של הסוס מסמל דעיכה, ריקבון ומות.
השקפה היסטורית משייכת תקופה זו לשנות שלטונם של הקיסרים הרומים דקיוס, גאלוס, איימליאנוס, ולריאנוס וגליאנוס (248–268) בהם סבלה רומא ממלחמת אזרחים.
החותם החמישי
פתיחת החותם החמישי מביאה לכך שהקדושים זועקים לאל.
השקפה היסטורית משייכת תקופה זו לקדושים הנוצריים שהוצאו להורג על ידי הקיסר דיוקלטיאנוס (284–303).
החותם השישי
הוגו גרוטיוס שייך אירועים אלה לחורבן ירושלים בשנת 70 לספירה. אחרים משייכים אירועים אלה לנפילת האימפריה הרומית וכיבוש אירופה על ידי הגותים (היינו בין השנים 375–418).
החותם השביעי
פתיחת החותם השביעי מביאה לכך שלאחר תקופה של דממה שבעת השופרות ניתנים לשבעה מלאכים.
השקפה היסטורית משייכת את ה"דממה" לתקופת שלטונו של קונסטנטינוס, והפיכת האימפריה הרומית לנוצרית.
אזכורים תרבותיים
הסופר דייוויד הרברט לורנס כתב בשנת 1916 שיר בשם "שבעת החותמות", והמלחין האוסטרי פרנץ שמידט הלחין אורטוריה בשם "הספר עם שבעת החותמות" וכן רוברט ג'ורדן בסדרת ספרי מחזור כישור הזמן התייחס לחותמות.
גם סרטו הידוע של אינגמר ברגמן "החותם השביעי" משנת 1957 מאזכר את החותמות, כמו גם הסרט "הסימן השביעי" משנת 1988 בכיכובה של דמי מור, והמיני סדרה "וייקו (סדרת טלוויזיה)" משנת 2018, המבוססת על אירועי המצור בווייקו.
עצמאות (אוניית מעפילים)
עצמאות הייתה אוניית מעפילים, שאורגנה על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' של "ההגנה". הפליגה יחד עם אוניית המעפילים "קיבוץ גלויות" בהפלגה רבת מעפילים בדצמבר 1947 שכונתה פרשת הפאנים.
תולדותיה
נבנתה בשנת 1901 בניופורט; בעלת תפוסה של 4,570 טון; מהירות 12 קשר; שמה היה פָּאן קרֶסֶנט (Pan Crescent). שימשה כאוניית משא והובילה בננות.
רכישה והכנות להפלגת העפלה
זאב שינד, איש המוסד לעלייה ב', רכש אותה בניו יורק, מבעליה סמואל זמוראי, יהודי אמריקני קשיש שמוצאו מבסרביה, והיה בעליה של חברה להובלת פרי בשם "יונייטד פרוט קומפני", שהפעילה את האונייה. האיתור והקניה נעשתה באמצעות ג'ו בוקסנבאום, פול שולמן ומוריס גינזבורג. לאחר הרכישה היא הפליגה דרך האוקיינוס האטלנטי בנתיב מסחרי רגיל, כשהיא עמוסה ב-3,200 טון מטען, כדי להסוות את מטרת רכישתה ומטרת הפלגתה. הספינה הפליגה לנמל ונציה בפיקוד פול שולמן. משם הפליגה עם מטען לקזבלנקה, וחזרה לוונציה עם מטען זרחן.
לבריטים נודע על ההפלגה מרכישתה בניו יורק. הם ניהלו מאבק למנוע את ההפלגה, ודרשו מממשלת פנמה לאסור הנפת דגלה על האונייה. האונייה הוכנה להפלגת העפלה על ידי אנשי מספנה מקומית בוונציה, וכן פועלים מקומיים בקונסטנצה יחד עם המלווים של הספינה, ואיש המוסד לופו. נעשו סידורים לקליטת נוסעים רבים על דרגשים מתחת לסיפונים. הותקנו מאווררים חשמליים, חדרי חולים, נבנו 125 מתקני שירותים, מטבחים, והובאו כ-45 רופאים וכ-150 אחיות לטיפול בנוסעים על האונייה. היו באונייה ארבע סירות הצלה ל-35 נפש כל אחת. כן הובאו 300 טון מים; 460 טון דלק לעשרה ימים ; מזון ל-14 יום.
רב החובל היה איטלקי, ויחד איתו שימש אייק אהרונוביץ', ולצדם צוות ימאים שכלל ארבעה אמריקנים אחד מהם הוא סם שולמן (הפליג לפני כן על יציאת אירופה תש"ז) שעלו בקונסטנצה, ושישה ימאים איטלקים כצוות סיפון; מכונאי ראשי אמריקני, שעזב בקונסטנצה ובמקומו הגיע מהנדס מכונות, יהודי בשם כץ. מפקד מסע "הפאנים" היה יוסי הראל, מפקד האונייה היה דב מגן (ברצ'יק) ולצדו מיכה פרי, מאיר אברם, אליעזר ערמון (וורש), גרישה שיינקמן, טדי ורדי (רוזנפלד), צ'רלי (מכונאי), בצלאל פלדמן וגדעון שוחט (גדע), אנשי הפלי"ם ו"ההגנה", והגדעונים חיים גולדיס וגד ליפשיץ, לרשותם עמדו מכשירי קשר מקוריים של האונייה. אנשי המוסד קבעו לה שני שמות צופן: "האח" ו"חברמן".
האונייה היא אחת מתוך 10 אוניות המעפילים המכונות "האוניות האמריקאיות" של מפעל ההעפלה - אוניות שנרכשו בארצות הברית/קנדה ואשר גודלן יחסית לספינות שנרכשו באירופה אפשר שינוי משמעותי בהיקף ההעפלה אחרי מלה"ע (מורי גרינפילד – מתנדב באחת מהן – כתב עליהן ספר בשם "הצי הסודי של היהודים").
המעפילים
לאחר שעלו לאונייה המעפילים חולקו לקבוצות בנות 60 נפש, שבראשן אחראי, ואורגנו פעילויות חברתיות. כן התמנו סדרן עבודה וניקיון, קצין רפואה, קצין קשר, אחראי על חלוקת מזון. הספינה חולקה לשלושה אזורים ובהם יחידות פיקוד.
ההפלגה
האונייה הפליגה מחוף בורגס בבולגריה ב-27 בדצמבר לפנות בוקר. שטה בנתיב הבוספורוס והדרדנלים לכיוון קפריסין. במיצרי הבוספורוס והדרדנלים אירעו עיכובים על ידי השלטונות בגלל לחץ שהפעילו הבריטים על ממשלת טורקיה. לאחר שאנשי המוסד הבטיחו לשלם "כופר" לשלטונות הטורקים הוסדר המעבר. ב-31 בדצמבר הכירה הנהלת הסוכנות באונייה באופן רשמי, ושמה שונה לשם עברי "עצמאות".
העימות עם הבריטים
הבריטים ידעו על ההכנות להפלגה עוד כאשר הייתה הספינה בנמל ונציה ואחר כך בקונסטנצה. ליווי ממשי של ספינות מלחמה היה רק ב-29 בדצמבר בשעה 3:00, כאשר עמדה הספינה לעבור במיצרי ים השיש. ארבע משחתות ושתי סיירות, האחת בשם "מאוריציוס", המתינו והחלו ללוות. המעפילים קבלו הוראות רגילות להתנגד לגירוש והכנות למקרה של התנגשות (שבוטלו לאחר שהושג הסכם עם הבריטים לשוט לקפריסין).
ב-31 בדצמבר, בשעה 15:00, עלו מלחים בריטים על הסיפון ללא התנגדות. לפני כן הושג הסכם, לאחר משא ומתן ממושך בין מפקד הכוח הימי לבין מפקדי הספינה, שהבריטים יעלו ללא נשק וללא כובעי פלדה, ובתמורה יזכו לשיתוף פעולה מצד המלווים, המפקדים והנוסעים. היה זה בעקבות משא ומתן שניהלה הסוכנות עם משרד החוץ הבריטי בתיווך האמריקנים, שבו סוכם שהספינה תסגיר את עצמה ללא התנגדות. הבריטים העדיפו להפנות את האונייה ישירות לקפריסין, ולא להעביר לספינות גירוש בנמל חיפה, בגלל מספר המעפילים הגדול. הקשר האלחוטי בין המלווים אנשי הפלי"ם לבין מפקדת "ההגנה" בארץ ישראל, התקיים בצורה תקינה עד לסיום ההפלגה. ביולי 1948 יצאה האוניה מנמל חיפה לפמגוסטה אשר בקפריסין כדי להביא לארץ 4100 מעצורי המחנות הבריטיים בקפריסין.
חילוץ המלווים
המלווים אנשי "ההגנה" והפלי"ם ירדו עם המעפילים ועברו למחנות המעצר בקפריסין. חלקם נמלט אחר כך דרך מנהרה שנחפרה במחנות הקיץ, וחולצו באמצעות ספינת דיג "נשר" שנשלחה על ידי המוסד בפיקוד דוד מימון.
היסטוריה של תת-היבשת ההודית
על פי מחקר גנטי, החלו בני אדם מודרניים להתיישב בתת-היבשת ההודית בתקופה שבין 55,000 ל-73,000 לפני זמננו. עם זאת, עדויות פיזיות לנוכחות אנושית בתת-היבשת ההודית קיימות מלפני 30,000 שנה.
העידן ההיסטורי מתחיל בהדרגתיות בין המאה החמישית והמאה השלישית לפני הספירה. בתקופה זו הייתה תת-היבשת מאוחדת תחת האימפריה המאורית. הודו התיכונה הייתה נתונה לסדרה של מסעות כיבוש מוסלמים שהובילו לחלוקה למספר ממלכות, עד לאיחוד המחודש תחת המוגולים במאה ה-17 לספירה, שהוחלפו בתורם על ידי הבריטים אחרי 1858.
הודו זכתה שוב בעצמאות ב-1947, לאחר החלוקה לרפובליקה של הודו ולפקיסטן. שתי המדינות החלו מייד להילחם זו בזו, ופקיסטן המזרחית השיגה את עצמאותה כבנגלדש ב-1971.
תקופת האבן הקדומה
עדויות פלאונטולוגיות מצביעות על הגירה של הומינינים לתת היבשת ההודית מאפריקה, לפני כ-2.2 מיליון שנה. הומינינים אלו הגיעו לתת היבשת ההודית בנדודים יבשתיים, אולי אף בתקופות בהן היו מחוברים חלקי יבשת שהיום הם מופרדים זה מזה.
הפרה־היסטוריה המוקדמת ביותר של הודו, הידועה למחקר נכון לשנת 2005, מתחילה בתקופת האבן הקדומה. הודו נמצאת אומנם בגבול המזרחי של תפוצת גרזן היד, אך יש בה אתרים רבים של נתזי צור. בהאת'נורה, בעמק הנרמדה, נמצאו שרידי הומינינים מתקופת הפליסטוקן התיכונה. ממצאים מהתקופה האחרונה כוללים מחצבה מהתקופה הפלאוליתית התיכונה בעמק הקלאדאגי בדרום הודו. קיימת גם מסורת של אמנות סלע מלפני 40 אלף או 50 אלף שנה.
תרבות המרגרה – תקופת האבן החדשה
התקופה הנאוליתית המוקדמת מיוצגת על ידי תרבות ה באלף ה-7 לפנה"ס, בצפון מערב הודו. מידע שנתגלה במפנה המאה ה-21, הנתמך בידי תמונות לוויין ומחקרים ימיים, מציע כי תרבות זו פרחה כבר מהאלף ה-9 לפנה"ס.
תרבות עמק האינדוס
החברה העירונית הראשונה הידועה בהודו היא תרבות עמק האינדוס, הקרויה גם תרבות האראפּא (Harapa), שפרחה בין 3300 לפנה"ס ל-1700 לפנה"ס.
תרבות זו הייתה מרוכזת לאורך נהר האינדוס ויובליו, והתמשכה לתוך הגנגס-ימונה דואב, גוג'ראט, וצפון אפגניסטן. התרבות ידועה בעריה הבנויות לבנים. הערים החשובות שהתגלו הן האראפה שעל שמה קרויה התרבות, מואנג'ודארו, קאלי בנגה ולוטהל. השפה שדוברה בידי אנשי עמק האינדוס אינה ידועה; יש מלומדים הסבורים כי היא הייתה שפה דראווידית, ואחרים סוברים כי היא הייתה שפה אינדו־ארית.
אנשי עמק האינדוס היו קשורים באופן הדוק לסביבתם. הודו מגוונת מאוד מבחינה גאוגרפית וכוללת מדבריות, מישורים, עמקי נחלים והרים מיוערים. בכל הסביבות האלה מתקיימות תקופות לא צפויות של שיטפונות, בצורת, ומונסון. על אף שלהודו יש תכונות גאולוגיות ואקלימיות קיצוניות, תנאים קשים אלה הועילו להתפתחות תרבויות קדומות. הרי ההימלאיה הגנו על התושבים מפני פלישות מהצפון, הג'ונגלים שבמזרח ורכסי הרים אחרים הגנו ממערב וממזרח. הנהרות של עמק האינדוס סיפקו אמצעי מעולה למסחר במשך כל ההיסטוריה של הודו, והם היו חיוניים לציוויליזציות בכל חלקי האינדוס.
כפי שאנו מוצאים ברוב החברות המצויות ברמת המדינה, עלייה בכמות ובאיכות המשאבים החקלאיים, ושיפורים בשיטות הגידול (ובמיוחד התמקצעות), יוצרים עודף מזון שמביא לגידול האוכלוסייה. המצב בעמק האינדוס היה דומה למדי. הארכאולוגיה מראה, כי הגאוגרפיה המגוונת של הודו העתיקה הייתה עדה לעודף ולהתמקצעות בייצור החקלאי בין 2400 לפנה"ס עד ל-1000 לפנה"ס. ההתמקצעות הזו מראה כי תרבויות עמק האינדוס עיבדו היטב את אדמת הסחף הפורייה של נהר האינדוס, והפיקו יבולים גדולים של תבואה. החל ב-2700 לפנה"ס, יש עדויות לקיומה של חברה ברמת מדינה, עם שלטון היררכי ומוסדות ציבוריים בקנה מידה גדול (השקיה וכדומה). את ההתפתחות המרשימה תוך פרק זמן כה קצר ניתן לייחס לשני גורמים, תרבות מאורגנת שהשתלטה על סביבתה, והמשאבים הסביבתיים המיוחדים והעשירים שהודו סיפקה.
התקופה הוודית
התרבות הוודית היא התרבות המשתקפת בוודות, שהן מבין הטקסטים העתיקים ביותר הידועים לנו, שנוסחו בעל-פה בסנסקריט וודי. היא ארכה כ-1,000 שנה, מסביבות תקופת 1500 לפנה"ס ועד 500 לפנה"ס. 500 השנים הראשונות של התקופה הזו מקבילות להודו של תקופת הברונזה, ו-500 השנים הבאות להודו של תקופת הברזל. נכון לשנת 2005, רוב החוקרים סוברים כי התקיימה הגירה של עמים הודו-ארים אל תוך הודו בתחילת התקופה, בעיקר לאזורים הצפון-מערביים של תת-היבשת ההודית.
החברה הוודית המוקדמת הייתה מורכבת מקבוצות של נוודים, לאחר שהערים של תרבות עמק האינדוס ננטשו מסיבות שאינן ברורות לחלוטין. לאחר התקופה שבה נכתבה הריג ודה, החברה הארית נעשתה חקלאית יותר ויותר, מבחינה חברתית וכלכלית התארגנו ארבע הווארנות והתקבע מעמדם של הברהמינים. בנוסף לטקסטים העיקריים של ההינדואיזם (הוודות), גם מקורם של האפוסים הגדולים (הראמאיאנה והמהאבאראטה) הוא בתקופה זו. התרבות ההודו-ארית המוקדמת מקבילה כנראה לנוכחות של כלי חרס אדומים בממצא הארכאולוגי. ממלכת קורוס מקבילה לתחילת תקופת הברזל בצפון-מערב הודו, סביב 1000 לפנה"ס (האתהרוה ודה, הטקסט ההודי הראשון שמזכיר ברזל, חובר כנראה בתקופה זו). תרבויות של חרס אפור צבוע היו קיימות ברוב צפון הודו בערך מ-1100 לפנה"ס עד ל-600 לפנה"ס. תקופה מאוחרת זו גם מקבילה לשינוי במערכת השבטית המקובל, דבר שהוביל להקמתן של ממלכות המכונות מהג'נאפאדאס.
בתקופה הוודית המאוחרת, גל שני של עיור אירע ברחבי הודו, כשהוא מתפשט מאפגניסטן עד בנגל. בתקופה זו קמו במישור האינדו־גנגי ובדרום הודו מספר ממלכות ורפובליקות. חלק מהמלכים הורישו את ממלכותיהם לבניהם, ובממלכות אחרות השליטים היו נבחרים. השפה המדוברת הגבוהה באותו הזמן הייתה סנסקריט, ואילו הדיאלקטים של רוב האוכלוסייה בצפון הודו כונו פראקריטים. עד 500 לפנה"ס נותרו רק ארבע מתוך 16 הממלכות המקוריות, כנראה בשל מלחמות. ארבע אלה היו:
הריטואלים ההינדיים בתקופה זו היו מורכבים ונערכו על ידי המעמד הכוהני. מקובל לחשוב כי האופנישדות שהן טקסטים וודיים מאוחרים שעוסקים בעיקר בפילוסופיה, נוסחו בתקופה הוודית המאוחרת, ובראשית תקופת המהג'נאפאדאס (בערך בין 800 ל-500 לפנה"ס). לאופנישדות הייתה השפעה חזקה על הפילוסופיה ההודית. בתקופה זו נוצרו הבודהיזם והג'ייניזם כתגובת נגד להתגבשות חברת הקאסטות, ולפיכך תקופה זו נחשבת ל"תור זהב" מבחינת התפתחות הדת והמחשבה. בערך ב-537 לפנה"ס, גאוטמה בודהה הגיע להארה וייסד את הבודהיזם, שהיווה בתחילתו השלמה לדהרמה הוודית הקיימת. בערך באותה התקופה, ב-510 לפנה"ס, מאהאווירה ייסד את הג'ייניזם. לשתי הדתות היו תורות פשוטות יחסית והן הופצו בפראקריט, דבר שהקל עליהן להתקבל בשכבות נרחבות של האוכלוסייה. בעוד שההשפעה הגאוגרפית של הג'ייניזם הייתה מוגבלת, נזירים בודהיסטים הפיצו את תורות הבודהה לכל מרחבי דרום ודרום-מזרח אסיה.
האימפריות הגדולות
במהלך השנים, עם העיור, יצירת המעמדות והרצון להגנה ושמירה על הקיים, התגבשו בתת-היבשת ההודית מספר ממלכות גדולות, מספרן השתנה במרוצת השנים כתוצאה מאיחודים פיצולים והשתלטויות, גודלן השתנה כתוצאה מחוזק/חולשה והשינוי המספרי אולם ברוב התקופה מספרן היה גבוה מ-10 ונמוך מ-20.
הפלישות הפרסיות והיווניות
חלק גדול מצפון-מערב תת-היבשת ההודית (אפגניסטן המזרחית של ימינו, ופקיסטן מערבית לאינדוס) נשלטו למשך 200 שנה על ידי האימפריה האחמנידית הפרסית מ-520 לפנה"ס. ב-334 לפנה"ס אלכסנדר הגדול כבש את אסיה הקטנה ואת האימפריה האחמינידית, והגיע לגבול הצפון-מערבי של תת-היבשת ההודית. שם הוא הביס את המלך פורו בקרב הידספס (בפקיסטן של היום) וכבש חלק גדול מהפנג'אב. אולם חייליו סירבו לחצות את נהר הביאס ליד ג'אלאנדאר שבפנג'אב. אלכסנדר יישב מקדונים רבים באזורים שנכבשו; הוא עצמו חזר לכיוון דרום מערב וכעבור כשנתיים נסוגה שארית צבאו מהמקום.
לפלישות היווניות והפרסיות הייתה משמעות חשובה בתרבות ההודית. המערכות הפוליטיות של הפרסים השפיעו על צורות הממשל בתת-היבשת, כולל המנהל של השושלת המאורית. בנוסף, אזור גנדהרה, במזרח אפגניסטן וצפון-מערב פקיסטן של היום, נעשה לכור היתוך של תרבויות הודיות, פרסיות, מרכז-אסיאניות ויווניות ונוצרה בו תרבות יוונית-בודהיסטית, שהתקיימה עד למאה החמישית לספירה והשפיעה על ההתפתחות האמנותית של הזרם המהיאני בבודהיזם.
ממלכה אינדו-יוונית
במשך כ-200 שנה, בשתי המאות האחרונות לפני הספירה, התקיימה ממלכה הודו-יוונית (Indo-Greek kingdom), אותה יסד אלכסנדר מוקדון לאחר פלישתו להודו וכיבושה. זו הייתה ממלכה הלניסטית, שהתפרשה על צפון מזרח תת-היבשת ההודית, וכללה חלקים משטחי אפגניסטן המודרנית, פקיסטן וצפון מערב הודו. במהלך שתי המאות האחרונות לפני הספירה היא נשלטה על ידי יותר משלושים מלכים, שלעיתים קרובות התנגשו זה עם זה.
הממלכה האינדו-יוונית בתת-היבשת ההודית התחלקה בסופו של דבר למספר ממלכות משנה. שפת השלטון הייתה יוונית, בעוד העם המשיך לדבר בשפה המקומית. המלכים המקומיים קיבלו עליהם את התרבות ההלניסטית ונשארו בתפקידם. השלטון היה סובלני לדתות המקומיות, ובלבד שהמקומיים יכבדו גם את האמונות ההלניסטיות.
אימפריית מאגאדה
האימפריה הגדולה והידועה ביותר מהממלכות הקדומות הייתה אימפריית מאגאדה שמרכזה היה בביהר המודרנית, ובירתה פאטאליפוטרה (פטנה), במאה הרביעית שלטה מאגאדה ברוב שטחי צפון הודו, למעט שטחים שנשלטו על ידי הפרסים. הייתה השפעה והפריה הדדית בין השלטון הפרסי ששלט על מדינת פנג'ב ומחוז סינד לבין השלטון המאגאדי.
ידוע הרבה על שושלת שישונאגה ההינדית של מאגדה הודות לפוראנאס (טקסט הינדי ארוך), הייקאטות הודהיסטיות, וטקסטים ג'אניים. הקיסרים בימביסארה ואג'אטאשטרו קשורים לחייו של גאוטמה בודהה. הפוראנות מייחסות לשושלת את התקופה שבין השנים 684 לפנה"ס – 424 לפנה"ס. לאחר שושלת שישונאגה עלתה שושלת ננדה ששלטה קרוב ל־100 שנה.
תקופת מאורייה
ב-321 לפנה"ס, המלך ההינדי צ'אנדרגופטה הראשון מאורייה, ייסד את השושלת המאוריינית של מאגאדה בעזרת צ'אנקיה, מחברו של הטקסט ההינדי הקדום על ממשל ופוליטיקה הידוע כ"ארטשסטרה". רוב תת-היבשת אוחדה תחת שלטון אחד בפעם הראשונה תחת המאוריים. האימפריה אף התרחבה אחרי שהיוונים והפרסים סולקו מהאזורים שכבשו וכן כתוצאה מכיבוש שטחים בפרס ובאסיה המרכזית.
בנו של צ'נדרגופטה, בינדוסארה, הרחיב את הממלכה לכמעט כל הודו של היום, למעט קלינגה, והדרום והמזרח המרוחקים ביותר. בנו של בינדוסארה, אשוקה, אחד מהשליטים הגדולים של שושלת זו, אימץ והטיף לבודהיזם לאחר שראה חיזיון בשדה הקרב בקלינגה, ותמך במדיניות של אי-אלימות. חוקי אשוקה הן המסמך ההיסטורי ההודי הקדום ביותר ששרד, ומתקופה זו ניתן לתארך את השושלות באופן מדויק יותר. האימפריה המאוריינית היא שאחראית להתפשטות הבודהיזם על פני כל מזרח אסיה. נכדו של אשוקה, סאמפראטי, אימץ את הג'ייניזם וסייע להתפשטותו. האימפריה הגדולה של המאוריינים דעכה לאחר מות אשוקה.
שושלות פוסט-מאוריאניות
שושלת שונגה נוסדה ב-185 לפנה"ס, בערך 50 שנה לאחר מות אשוקה, כאשר המלך בריהדרטה, אחרון השליטים המאוריים, נרצח על ידי שר צבאו, פושיימיטרה שייסד את השושלת. שושלת זו שלטה במזרח הודו עד 75 בערך לפני הספירה. תקופת אימפריית השונגה ידועה באמנות ובפיסול שלה, ובהתפתחותן של מסורות רפואיות מוקדמות, שכללו ניסיון מוקדם למיון צמחי מרפא, ותהליכים יעילים מאוד לתקופתם לטיפול במספר תופעות, כמו אבנים בכליות וקטרקט.
שושלת קאנאבה החליפה את השונגה, ושלטה במזרח הודו מ-71 לפנה"ס עד 26 לפנה"ס. ב-30 לפנה"ס, מעצמה דרומית הביסה את השונגה והקאנאבה גם יחד.
לאחר התמוטטות שושלות אלה, שושלת סטוואנה של ממלכת אנדהרה החליפה את ממלכת מאגאדה כמדינה ההודית החזקה ביותר. שושלת זו שלטה בצפון הדקאן ומערב הודו. הסטאוונה בנו את המערות החצובות בסלע במרכז הודו.
במקביל לקושאנים ולסטוואנה, שלטו הסאטראפים המערביים (35–405 לספירה) במערב ובחלקים ממרכז הודו. הם ירשו את ההודו-סקיתים והושפעו מהם.
ממלכות הודיות דרומיות
המונומנטים הקדומים ביותר בדרום הודו הם של התרבות המגליטית, רובם מרוכזים ברמה הדקאנית. מהמאה ה-16 לפנה"ס, כמה ממלכות קמו בדרום הודו, כשהן בונות מערכות השקיה שאיפשרו את חקלאות האורז בעמקי הנהרות, ותומכות בערים הגדולות. המוקדמות מבין ממלכות אלה הייתה ממלכת פנדייה בדרום טמיל נאדו, כשבירתה מאדוראיי. מאוחר יותר, ממלכת צ'ולה התפתחה בחוף המזרחי, בערך בתחום צפון טמיל נאדו של ימינו, וממלכת צ'רה באזור בו נמצאת היום מדינת קרלה. במאה הראשונה לפנה"ס השירים הסנגמיים של ממלכת פנדייה נכתבו בשפה הטמילית. הנמלים של דרום הודו היו מעורבים בסחר באוקיינוס ההודי, בעיקר בתבלינים, לאימפריה הרומית ממערב ולדרום-מזרח אסיה ממזרח.
ממלכת גופטה
במאה הרביעית לספירה, מלכי מאגאדהה (בצפון מזרח הודו, אזור ביהר של היום) השתלטו על שטח המקביל לשטחה של מדינת אוטר פרדש דהיום ומאוחר יותר על רוב שטחי צפון הודו, ליצירת ממלכת גופטה. בתקופה זו, הידועה כתור הזהב ההודי, הכלכלה שגשגה ובעקבותיה פרחו התרבות, המדע, המנהל הפוליטי והדתות השונות (הינדואיזם, ג'יניזם ובודהיזם) מאותה תקופה שרדו יצירות (בעיקר פורנות ושירה) המעידות על הפריחה התרבותית שהתרחשה. סופה של הממלכה הגיע אחרי פלישת ההונים הלבנים (ההונים ההפתליטים) בשנת 530.
700-900
מהמאה השביעית ועד לתשיעית, שלוש שושלות נלחמו ביניהם על השליטה בהודו הצפונית: הפרטיהרים ממלווה ואחר כך מקאנאווג'; שושלת פאלה מבנגל, והראשטראקוטה מדקאן. המשותף לשושלות אלו היה ההינדואיזם, ששב והפך לדת השלטת של אותה תקופה, וזאת בלי המרות דת בכפייה או רדיפת מאמינים בדתות אחרות.
פאלווה
השושלת הפאלווית מקנצ'יפורם שלטה בדרום מזרח הודו מהמאה החמישית ועד לתשיעית תוך תחרות עם שכנתה - אימפריית צ'הלקויה. במאה ה-9 השתלטה עליהם ממלכת הצ'ולה.
אימפריית צ'הלוקייה
אימפריית צ'הלוקייה (Chalukya) שלטה בחלקים גדולים ממערב ודרום הודו מ-550 ועד 750 ושוב מ-970 ועד 1190 תוך תחרות עם ממלכת פאלווה.
אימפריית צ'ולה
ממלכת צ'ולה מוזכרת כבר אצל אשוקה כאשר הוא מתאר שלוש ממלכות דרומיות, פאנדיה, צ'רה וצ'ולה. כאשר שושלת קלברה (Kalabhras) התחזקה במאה ה-3 והשתלטה על כל דרום הודו, הוכפפה גם ממלכת צ'ולה לשלטונם של הקלברה. עם עליית כוחם של בני הפאלווה בדרום ושושלת הצ'לוקייה במערב השתחררו בני הצ'ולה.
הצ'ולים התפתחו כאימפריה החזקה ביותר בדרום במאה התשיעית, ושמרה על מעמדה העליון עד למאה ה־13. במאה ה-9 השתלטה אימפריית הצ'ולה על ממלכת פאלווה וב-994 הצליח מלך צ'ולה השני ראג'ה ראג'ה צ'ולה (ראג'ה ראג'ה ה-1 985-1014) לכבוש שטחים שהיו שייכים לפנדיה ולצ'רה וכן את סרי לנקה ולאחד את כל דרום הודו לאימפריה אחת. אחריו מלך בנו, ראג'נדרה הראשון.
בממלכת הצ'ולה התפתח הדקדוק הטמילי, הטולקאפייאם. וכן נכתבו פואמות רבות.
הרשה
אחרי פלישת ההונים הייתה תקופה של חוסר יציבות מדינית ופוליטית עד שהמלך הרשה ורדהנה מקאנאווג' הצליח לאחד את הודו הצפונית בתקופת שלטונו במאה השביעית. הממלכה שלו שהתקיימה בשנים 606–647 התמוטטה לאחר מותו.
הרג'פוטים
הממלכות הרג'פוטיות הראשונות הידועות נוצרו ברג'סטאן במאה השישית, והשושלות הרג'פוטיות מאוחר יותר ברוב הודו הצפונית, כולל גוג'ראט, מלווה, בונדלקהנד, והריינה.
אלו היו קשטריות בעלי מסורת צבאית. נראה שלא היו קבוצה אתנית אחת אלא התגבשו במקביל.
אימפריית ויג'איאנגר
האחים האריהרה הראשון ובוקה הראשון ייסדו את אימפריית קרנאטקה, הידועה כאימפריית ויג'איאנגר, ב-1336. אימפריית ויג'איאנגר פרחה בתקופת מלכותו של קרישנה דווה ראייה. היא הובסה ב-1565 ובירתה הוחרבה, אך המשיכה לשרוד לעוד מאה שנה באופן מוקטן.
שלטון אסלאמי
עוד לפני הפלישות הטורקיות, קהילות סחר מוסלמיות פרחו בחופה של דרום הודו, במיוחד בקרלה בה קיים מסגד שמבנהו מתוארך ל-629 (אם כי נראה שבעברו היה לו שימוש אחר).
לאחר התנגדות של כמה מאות שנים של הממלכות ההודיות הצפוניות, האימפריה הע'זנית הטורקית-פרסית הצליחה בסוף המאה ה-10 לפלוש מכיוון אפגניסטן (חוראסאן) ליבשת הודו. הסולטאן מחמוד מע'זנה חצה את נהר אמו, ניהל מספר קרבות מול הכוחות בפיקודו של מושל פנג'אב והצליח, אחרי 17 פעמים שהן פלש לתוך שטחי הודו, לחדור אל עמק האינדוס, שם יצר ממלכה איסלאמית שהלכה והתפשטה אל תוך הודו עצמה. הממלכה בתקופתו הגיעה לחופי האוקיינוס ההודי, שלטה על אפגניסטן, רוב איראן, חלקים מאוזבקיסטן, טג'יקיסטן ועוד.
תיאורו של אבן בטוטה
תיאור של הודו בתקופה זו מביא הנוסע המוסלמי אבן בטוטה (1304–1377), שהגיע להודו בשנת 1334.
אבן בטוטה מצא את הודו של אותם הימים בחלקה תחת השפעת האסלאם. במאה ה-11 הכריזו המושלים הטורקים של אפגניסטן "מלחמת קודש" נגד האוכלוסייה ההינדית. הגל הראשון של "חיילי האל" הרסו את מקדשי ההינדים. מאוחר יותר החלו המושלים המוסלמים לנהוג כבמקומות אחרים: ההודים הורשו לעבוד את אלוהיהם אך נדרשו לשלם מיסים כבדים. ההודים המשיכו להתאסלם בגלל היתרונות במיסוי ובקידום החברתי, אך בפועל נשארו הינדים. הסולטאן החליט לשכור עובדי ציבור, אנשי חינוך ושופטים מארצות מוסלמיות כדי להפוך את ההודים למוסלמים, וכך הגיעו להודו עיראקים, פרסים ואחרים, עד כדי כך שהפרסית הפכה לשפה הרשמית. לפקידות המוסלמית הבכירה ניתנו תנאים מועדפים כדי שיתבססו בהודו ויעשו את מלאכתם נאמנה.
השושלת המוגולית
בראשית המאה ה־16, צאצאיו של טימור לנג שטפו את מעבר ח'ייבר, וייסדו את השושלת המוגולית, ששרדה עשרים שנה.
שושלות צ'ולה וויג'איאנגר ההינדיות נאבקו עם השלטון האסלאמי, והפגישה בין שתי המערכות השונות גרמה לעירוב, שהותיר השפעות תרבותיות לטווח ארוך על שתיהן. גם השלטון המוגולי היה מלווה בהשפעות כאלה, כשגוג'ראט ורג'אסטן תרמו לזאת. ב-1526 באבור, צאצא של טימור לנג, עבר את מעבר ח'ייבר וייסד את האימפריה המוגולית, שהייתה קיימת למשך יותר מ-200 שנה. עד 1600, השושלת שלטה כבר על רוב תת-היבשת היא החלה לדעוך לאחר 1707 ונוצחה לבסוף במרד ההודי הגדול של 1857 על ידי הבריטים.
ב-23 ביוני 1757 התנהל קרב פלסי בין כוח של חברת הודו המזרחית האנגלית, בפיקודו של רוברט קלייב לבין כוח הודי בתמיכה צרפתית בפיקודו של מושל בנגל מטעם האימפריה המוגולית - סיראג' אוד-דואלה. קרב זה הסתיים בתבוסה של הכוח ההודי והביא להשתלטות חברת הודו המזרחית על בנגל.
האימפריה המראטהית
האימפריה המראטהית נוסדה בידי הקיסר שיוואג'י ב־1674, כאשר הוא סיפח חלק מסולטנות ביג'פור. בתחילה התרחבה האימפריה בהדרגה. הפשווה באג'י ראו הראשון הרחיב בהרבה את שטחיה, לאחר שנלחם בכוחות האימפריה המוגולית בהצלחה. גם לאחר מותו בשנת 1740 נמשכה התרחבות האימפריה. בשנת 1760, האימפריה שלטה כמעט בכל תת-היבשת. ההתרחבות נבלמה עם תבוסת כוחות האימפריה המראטהית בידי צבא אפגאני בקרב השלישי של פניפאט ב־1761. הפשווה האחרון, באג'י ראו השני, נוצח בידי הבריטים במלחמה האנגלו-מרתית השלישית.
הודו הקולוניאלית
גילוי האירופים את הנתיב החדש להודו בידי ואסקו דה גאמה ב־1498 הביא לראשית קולוניאליזציה אירופית של הודו.
הבריטים ייסדו את התחנה הראשונה שלהם בדרום אסיה ב־1619 בסוראט בחוף הצפון מערבי של הודו, כשהם מגיעים לאחר הפורטוגזים וההולנדים. מאוחר יותר במאה זו, פתחה חברת הודו המזרחית הבריטית תחנות סחר קבועות בצ'אנאי (מאדראס בעבר), מומבאי (בעבר בומביי) וקולקטה (בעבר כלכותה), תחת ההגנה של השליטים המקומיים.
הפורטוגזים ייסדו בסיסים בגואה, דאמאן, דיו ובומביי. הם נותרו כשליטים הקולוניאליים באזורים אלה במשך 500 שנה, עד לשנת 1962.
הצרפתים ייסדו בסיסים יחד עם הבריטים במאה ה־17. הם החזיקו בחלקים גדולים מדרום אסיה, אך מלחמות עם הבריטים הובילו לאיבוד של כמעט כל הטריטוריה שלהם. הם המשיכו להחזיק בקולוניות של פודוצ'רי וצ'דרנגור. פודוצ'רי הועברה להודו ב־1950.
הנוכחות ההולנדית בתת-היבשת כונתה הודו ההולנדית ובתחומיה נכללו קורומנדל, מאלאבר ההולנדית (באזור קוצ'י של ימינו), בנגל וסוראט. בנוסף שלטה הולנד בסרי לנקה (ציילון ההולנדית), ובאיי הודו המזרחיים ההולנדיים (אינדונזיה של ימינו). הם היו אחראים להכשרת הצבא של הנסיכות קרלה. גם לדנמרק הייתה קולוניה אחת, טרנקוובר, ובשנת 1845 היא נמכרה לבריטניה.
הודו הבריטית
הבריטים הרחיבו את השפעתם מראשי גשר אלה, עד שבשנות ה־50 של המאה ה־19 הם שלטו ברוב תת-היבשת ההודית, כולל בבנגלדש ופקיסטן של היום. ב־1857, מרד בצפון הודו שהובל בידי חיילים הודים מורדים, הוביל להעברה של הכוח בהודו מחברת הודו המזרחית לכתר. בשנת 1861 מונה "המשנה למלך" ובשנת 1877 הוכתרה מלכת בריטניה כקיסרית הודו. בריטניה החלה לנהל את רוב הודו באופן ישיר, ועל השאר שלטה בעזרת הסכמים עם השליטים המקומיים. מ־1830 הפסדם של הבריונים שיחק תפקיד בהבטחת שליטה רבה יותר של הבריטים במחוזות ההודיים השונים.
בסוף המאה ה־19 הודו הבריטית צעדה את צעדיה הראשונים לכיוון ממשל עצמי, עם מינויים של יועצים הודיים למשנה למלך הבריטי, ועם ייסודם של מועצות מקומיות עם חברים הודיים; לאחר מכן הבריטים הרחיבו את ההשתתפות למועצות מחוקקות.
על פי "חוק ממשלת הודו" מ-1935, הבריטים חילקו את הודו ל-11 פרובינציות, בכל פרובינציה הייתה ממשלה מקומית ובית מחוקקים שנבחר על ידי העם.
מ־1919, המנהיג ההודי מוהנדס גנדי (המכונה "מאהטמה" - נשמה גדולה) הפך את מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי לתנועת המונים להפגנה כנגד השלטון הקולוניאלי הבריטי. התנועה פעלה להבאת עצמאות על ידי פעולה פרלמנטרית, התנגדות לא אלימה ואי שיתוף פעולה עם הבריטים.
הדרישה לעצמאות לא תמיד נעשתה בדרכי שלום. בניגוד לגנדי, אחרים כגון באגט סינג ראו צורך באלימות כדרך להיפטר מן הבריטים. הוא הטמין פצצה במרכז ישיבת המחוקקים. הוא נתפס על ידי הבריטים ונתלה על מעשיו. לאחר קבלת העצמאות, רחובות רבים ברחבי הודו נקראו על שמו, ויש מוזיאון המוקדש לו במדינת פונג'ב. מנהיג אחר היה צ'אנדרה בוסה שהקים את צבא הודו החפשית ונלחם לצד היפנים במלחמת העולם השנייה כדי לשחרר את הודו מהבריטים, ועל שמו אתרים רבים וביניהם שדה התעופה של קולקטה.
לאחר 1947
ב־15 באוגוסט 1947 נהייתה הודו לדומיניון בתוך חבר העמים הבריטי תחת הנהגתו של ראש הממשלה ג'ווהרלל נהרו. החלק המוסלמי הצפון-מערבי והצפון-מזרחי של הודו הבריטית התבדל ויצר את פקיסטן. התנגשויות אלימות בין הינדים, מוסלמים, וסיקים הביאו לחלוקה זו. אזור קשמיר בקצה הצפוני של הודו נעשה למקור של ויכוחים, והדבר הביא למלחמת הודו-פקיסטן הראשונה, שנמשכה מ־1947 ועד 1949. בסופו של דבר הוסכם על הפסקת אש שהותירה בידי הודו שני שלישים מהשטח.
האספה החוקתית של הודו קיבלה את החוקה ההודית, שנוסחה בידי ד"ר אמבדקאר, ב־26 בנובמבר 1949. הודו נהייתה לרפובליקה חילונית בחבר העמים, לאחר שאישרה את החוקה ב־26 בינואר 1950.
ב־1961, לאחר עצומות חוזרות להעברה שלווה, פלשה הודו אל הקולוניה הפורטוגזית בגואה, בחוף המערבי של הודו, וסיפחה אותה. ב-1971 הצטרפה מדינת סיקים להודו.
ב־1962 פלשה סין להודו לזמן קצר בשל סכסוך גבול בהימלאיה. תוצאות המלחמה היו הפסד גמור עבור ההודים והביאה להתמקדות בהתחמשות ולשיפור היחסים עם ארצות הברית. ב־1965 נלחמו הודו ופקיסטן את המלחמה הקשמירית השנייה, והודו ניצחה שוב. ב־1971 התערבה הודו במלחמת אזרחים במזרח פקיסטן הבנגלית; המאבק הביא לעצמאות של מזרח פקיסטן, מדינה ששמה היום בנגלדש.
ב־1966, השלטון עבר לידיה של אינדירה גנדי, והיא שירתה כראש ממשלה עד 1977. במשאל עם הצביעו אנשי סיקים בעד הפיכתה למדינה ה־21 של הודו, וב־26 באפריל 1975 נהייתה סיקים באופן פורמלי לחלק מהודו. ב־1975, בשל בעיות פוליטיות וכלכליות מתגברות וכן בשל איומים על כוחה, הכריזה גנדי על מצב חירום והשעתה זכויות אזרחיות רבות. היא העמידה את מדיניותה להכרעת העם בבחירות ב־1977, אך הפסידה למורג'י דסאי, ראשה של מפלגת ג'אנאטה. דסאי הפך לראש הממשלה הראשון של הודו שלא שייך למפלגת הקונגרס, אולם גנדי חזרה לשלטון ב-1980.
ב־31 באוקטובר 1984, נרצחה אינדירה גנדי בידי מתנקשים, ומפלגת הקונגרס בחרה בבנה רג'יב גנדי כיורש. ממשלתו נפלה ב־1989 תוך האשמות בשחיתות. ו"פ סינג ולאחר מכן צ'נדרה שק'הר נהיו לראשי ממשלה.
לאחר הבחירות ב־1989 הג'נאטה דאל, איחוד של מפלגות אופוזיציה, יצרה ממשל בעזרת המפלגה ההינדו־לאומית מפלגת בהאראטיה ג'נאטה (BJP) מימין והקומוניסטים משמאל. קואליציה זו התפרקה בנובמבר 1990, ולזמן קצר פלג של ג'אנאטה דאל שנתמך בידי מפלגת הקונגרס שלט בממשלה, עם צ'נדרה שק'הר כראש ממשלה. גם ברית זו התפרקה, והדבר הביא לבחירות לאומיות ביוני 1991.
ב־27 במאי 1991 נרצח רג'יב גנדי, כנראה על ידי קיצונים טמילים. בבחירות זכתה מפלגת הקונגרס, שחזרה לשלטון תחת הנהגתו של פ"ו נרסימחה ראו. ממשלה זו שרדה את הכהונה של חמש שנים והחלה במהלך של ליברליזציה ורפורמה כלכלית, שפתחה את הכלכלה ההודית לסחר עולמי ולהשקעות עולמיות. הפוליטיקה הפנימית של הודו עוצבה גם היא מחדש, כשנאמנויות ישנות על פי קאסטה, אמונה ואתניות פינו את מקומן למפלגות אזוריות קטנות רבות.
בחירות חדשות הביאו ל־BJP את מספר המושבים הגדול ביותר בפרלמנט, והיא הצליחה להקים קואליציה. ב־11 במאי וב־13 במאי 1998, ממשלה זו עשתה מספר ניסויים בנשק גרעיני תת-קרקעיים, דבר שגרר אחריו סנקציות כלכליות יפניות ואמריקאיות, על פי החוק נגד התפשטות גרעינית. לאחר מכן הקואליציה התפרקה, ונערכו בחירות חדשות, אך התוצאה הייתה דומה לבחירות הקודמות.
בין מאי ויוני 1999 אירעה בחבל קשמיר מלחמת קרגיל בין הודו לפקיסטן, לאחר שחיילים ופעילים פקיסטנים חמושים עברו את קו הפסקת האש בין המדינות. בקרבות נהרגו מאות חיילים פקיסטנים והודים ובסיומם נסוגו הפקיסטנים בלחץ אמריקני לגבול הבינלאומי, והצדדים חתמו על הפסקת אש.
בינואר 2004 ראש הממשלה ואג'פאיי תמך בפירוק הפרלמנט ובבחירות. מפלגת הקונגרס זכתה ברוב המושבים בבחירות שנערכו במאי 2004, ומאנמוהאן סינג נעשה לראש ממשלה.
גשר נחל שקמה
גשר נחל שקמה או גשר הרכבת הוא גשר שעובר מעל נחל שקמה, וממוקם בסמוך לשמורת הטבע פורה. הוא אחד מהגשרים הרבים שנבנו בידי העות'מאנים ב-1916 ברחבי הנגב המערבי כתשתית להנחת מסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה. מסילת רכבת זו איפשרה מעבר כוחות ואספקה רבים דרומה כדי לתמוך במאמץ הטורקי לכבוש את תעלת סואץ בתקופת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. בפועל, בניית המסילה הושלמה עד ניצנה שם הקימו הטורקים מחנה לוגיסטי גדול. לאחר ניצחון הבריטים במערכה על הגנת תעלת סואץ הם החלו לבנות מסילה מקבילה לאורך החוף. במאי 1917 חיבלו הבריטים במסילה הטורקית במספר נקודות מדרום לבאר שבע והטורקים לא השתמשו במסילה מדרום לעיר ואף פירקו אותה לטובת מיזמים צבאיים אחרים.
מבנה הגשר היה בעל קשתות והיה עשוי מאבן בדומה לגשרים נוספים שנבנו במסגרת פרויקט מסילת הרכבת בנגב.
בתקופת המנדט הבריטי היווה הגשר חלק מקו דמשק באר שבע עד שנת 1927 אז הופסק השימוש בקו משתי סיבות: רוחב המסילה העות'מאנית שהיה צר בכ-40 ס"מ מהסטנדרט הבריטי וחוסר כדאיות עקב דלילות האוכלוסייה. לאחר שהופסק השימוש ברכבת הוסרו מסילות הרכבת מן הגשר, חלק מחומרי הגלם שמהם נבנה הגשר נבזזו על ידי מקומיים לצורך בניית בתים באזור. ב-1956 נחנכה מסילת הדרום לבאר שבע שעברה במסלול מזרחי למסלול המקורי של הרכבת העות'מאנית.
אי תחזוקת הגשר ושדידת אבני האומנות והכנפיים ערערו את יציבות הגשר עם השנים ובשנת 1970 הוא התמוטט במהלך שיטפון בנחל שקמה. כיום נותרו מן הגשר רק חלקיו הסמוכים לגדות הנחל.
פורמולה 1 עונת 1970
מלבד מותו של רינדט במהלך העונה נהרגו גם ברוס מקלארן, שנהרג במהלך נסיעת מבחן שערך במסלול גודווד באנגליה ופייס קורג שנהרג בגרנד פרי הולנד.
שיטת הניקוד
הנקודות בכל מרוץ הוענקו לנהגים שסיימו באחד מששת המקומות הראשונים. בחישוב נקודות האליפות הובאו בחשבון שש התוצאות הטובות מתוך שבעת המרוצים הראשונים בעונה וחמש התוצאות הטובות מתוך ששת המרוצים האחרונים בעונה.
אליפות הנהגים
הטבלה כוללת רק נהגים שצברו נקודות במהלך העונה
אליפות היצרנים
בחישוב הנקודות הובאה בחשבון רק התוצאה הגבוהה ביותר שהושגה על נהג בקבוצה בכל מרוץ. התוצאות המודגשות הן התוצאות שנחשבו לחישוב הניקוד באליפות.
דני פרנקו
דני פרנקו (נולד ב-5 בדצמבר 1973) הוא מאמן כדורסל ישראלי המאמן את קבוצת הפועל תל אביב.
פרנקו זכה עם הפועל ירושלים באליפות המדינה, שהייתה הראשונה בתולדותיה, ב-2015. פרנקו החל את דרכו כמאמן קבוצות נוער בהפועל תל אביב ובמהלך הקריירה אימן נבחרות נוער לאומיות של ישראל. בין קבוצות הבוגרים אותן אימן פרנקו נמנות גם: עירוני רמת גן, הפועל עפולה, הפועל גליל עליון, הפועל חולון, עמה זכה בגביע המדינה בכדורסל ב-2009, ברק נתניה, מכבי חיפה, הפועל תל אביב ועירוני נהריה.
עוזר מאמן
פרנקו התחיל את קריירת אימון קבוצות בוגרים בעונת 1996/7 כעוזר מאמן בהפועל תל אביב תחת מאיר קמינסקי שהוחלף במהלך העונה על ידי עדני דגן. בשנים 2000–2002 שימש פרנקו כעוזר מאמן בהפועל גליל עליון תחת ארז אדלשטיין ושי מיניסטר. בעונת 2002/3 שימש פרנקו כעוזר מאמן בעירוני רמת גן, תחילה תחת מקסו אוסטואיץ' ואחר כך תחת חנוך מינץ.
מלחמה ושלום (סרט, 1956)
מלחמה ושלום הוא סרט קולנוע משנת 1956. סרט זה היה העיבוד הראשון לקולנוע של הרומן מאת לב טולסטוי. סרט זה בוים על ידי קינג וידור והופק על ידי דינו דה לורנטיס וקרלו פונטי. הפסקול נכתב על ידי נינו רוטה.
דני פרנקו
עירוני רמת גן
בעונת 2004/5 עבר פרנקו לראשונה בקריירה לעמדת המאמן הראשי של קבוצת בוגרים לאחר שהחליף את איציק אבישר בעירוני רמת גן בליגה הלאומית והצליח להעלות את הקבוצה בחזרה לליגת העל לאחר שרמת גן גברה על עפולה בחמישה משחקים בגמר הפלייאוף של הליגה הלאומית. פרנקו המשיך לאמן את הקבוצה בעונת 2005/6 בליגת העל אולם הקבוצה נקלעה למאבקי תחתית ופרנקו הוחלף על ידי חנוך מינץ שלא הצליח למנוע את ירידתה אבל הקבוצה נשארה בליגת העל בסופו של דבר כיוון שקבוצות אחרות מהליגה נקלעו לבעיות תקציביות.
עפולה
לקראת עונת 2006/7 מונה דני פרנקו למאמנה של הפועל עפולה שעלתה לליגת העל מהליגה הלאומית (במקום הפועל חולון שויתרה על זכותה לשחק בליגת העל). בקבוצה שיחקו באותה עונה בין השאר הישראלים גוני יזרעאלי, אבי סוכר ויהוא אורלנד לצד הזרים טונג'י אווג'ובי, ג'רמיין הול וריץ' מלצר. הקבוצה סיימה את העונה במקום השישי עם מאזן של 11 ניצחונות לעומת 16 הפסדים בעוד גוני יזרעאלי נבחר לתגלית העונה על ידי מנהלת הליגה. פרנקו הוחלף בתפקיד על ידי אבנר יאור.
הפועל גליל עליון
בדצמבר 2007 התמנה פרנקו למאמנה של הפועל גליל עליון במקום אלי קנטי שהתפטר. פרנקו השיג שלושה ניצחונות בתשעה משחקים, ובמרץ 2008, כאשר הקבוצה במקום האחרון בליגה, פוטר והוחלף על ידי עודד קטש, שהצליח להשאיר את הקבוצה בליגה.
מלחמה ושלום (סרט, 1956)
בסרט מככבים אודרי הפבורן, הנרי פונדה, מל פרר, ויטוריו גסמן, אניטה אקברג, הרברט לום, אוסקר הומולקה, הלמוט דנטין, טוליו קארמינאטי, בארי ג'ונס, מילי ויטאל, אנה מריה פררו, וילפריד לוסון, מיי בריט, ג'רמי ברט וג'ון מילס.