cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האחווה הפרה-רפאליטית
ביטויי ההתנגדות של האחווה
הפרה-רפאליטים נחשבים כתנועת האוונגרד הראשונה באמנות, למרות דחייתם של סטטוס זה משום השמת הדגש שלהם על רעיונות המימזיס ובעקבות אימוץ הקונצפטים העיקריים של ההיסטוריה של הציור כמהותיים למטרת האמנות. למרות זאת, הפרה-רפאליטיים הגדירו עצמם כתנועה רפורמיסטית, נתנו לאמנותם שם ספציפי ופרסמו מגזין בשם "דה-ג'רם" (Germ) על-מנת לקדם את רעיונותיהם, בין החודשים ינואר ואפריל 1850. המגזין פרסם שירה של האחים רוזטי, של וולנר ושל קולינסון, יחד עם מאמרים על אמנות וספרות שנכתבו על ידי ידידי האחווה ובעלי-בריתה. המגזין לא הצליח לצבור תנופה והפרויקט הופסק, כאמור, באפריל אותה שנה.
מחלוקות פומביות
תצוגה של עבודות פרה-רפאליטיות ראשונות התקיימה בשנת 1849. גם "איזבלה" (Isabella ; 1848–1849) של מיליי וגם "ריינזי" (Rienzi ; 1848–1849) של האנט, הוצגו באקדמיה המלכותית. "ילדותה של הבתולה מריה" (Girlhood of Mary Virgin) של רוזטי הוצג בתצוגה בפינת רחוב הייד-פארק בלונדון (Hyde Park Corner). רוזטי כתב שיר שמבאר את הסמליות של הציור, בהתאם לניסיונותיו ליצור זיקה בין שירה וציור. כפי שהוסכם על ידיהם מראש, שבעת חברי האחווה חתמו על עבודותיהם בשמם יחד עם הוספת ראשי התיבות .P.R.B.
שנה לאחר מכן, האנט הציג את "משפחה בריטית" (British Family) ומיליי את "ישו בבית הוריו" (Christ In The House Of His Parents aka The Carpenter's Shop ). עבודות נוספות הוצגו שנה מאוחר יותר. לאחר תצוגות אלה, מבקרי אמנות של התקופה יצאו במתקפה חריפה על האחווה ויצירות האמנות שהוציאה לפועל.
התקפות על האחווה
בשלישי ובשביעי לחודש מאי 1851, פרסם עיתון הטיימס סקירה של התערוכה השנתית של "האקדמיה המלכותית" שהכילה ביקורת חריפה על ציורי הפרה-רפאליטים. הביקורות היו אנונימיות וביקרו את חברי האחווה על זניחת חוקי הפרספקטיבה והתאורה והאשימו אותם במנייריזם של עידנים קדומים. התמקדותם בימי-הביניים הותקפה בשל המבט אחורנית, או חוסר ההסתכלות קדימה, ומסירותם הגדולה לפרטים גונתה ככיעור לא נעים לעין. בביקורת של השביעי למאי נכתב בין היתר:
הציור "ישו בבית הוריו" של מיליי, עורר כעס אצל הסופר צ'ארלס דיקנס, אשר ראה בו חילול קודש. הוא התייחס אל האחווה בביטול גמור ובלעג מלא הומור וטען שמריה של מיליי מכוערת ביותר. מיליי דווקא השתמש בגיסתו, מרי הודג'קינסון (Mary Hodgkinson), כמודל למריה בציור זה. עוד טען דיקנס, שמיליי גרם למשפחה הקדושה להיראות כעניים אלכוהוליסטים המאמצים תנוחות ימיביניימיות:
בהמשך ביקורתו, מביע דיקנס ציניות רבה על כך שציור זה מוצג בשנה השמונים ושבע של התערוכה השנתית של האקדמיה, אבל מודה שמיליי מוכשר באומנותו ושצייר את נסורת העץ בצורה נהדרת. למרות זאת, הוא מציין שטוב יהיה אם האקדמיה תבין את הסיכון שבשימת כל המשקל רק על הגימור – ישנם גם "טעם" ו"הגינות", טען דיקנס.
הגנות על האחווה
לעומת זאת, האחווה מצאה תמיכה אצל המבקר ג'ון ראסקין שפיאר את המסירות הפרה-רפאליטית לטבע ואת דחייתם של השיטות הקונבנציונליות לבניית קומפוזיציה. ראסקין, למרות שהתעקש על אי מעורבותו בקבוצה, שלח לעיתון "הטיימס" שני מכתבים להגנתם בגלל מה שראה כביקורת חמורה מדי ושלא במקומה. במכתב הראשון שפורסם ב-13 במאי, הוא מבקש להגן על הדיוק הפרה-רפאליטי ואומר שהטיפול שלהם בפרספקטיבה ותיאור הפרטים שלהם הוא מצוין ושלא היה באמנות דבר כה שלם כתמונות שלהם מאז אלברכט דירר. למרות שלא היה לו נוח עם השם "פרה-רפאליטים", ראסקין התנגד לטענה שאמנים אלה מחקים את אמנות העבר, וטען שהם אך ורק מחפשים לשחרר עצמם מהקונבנציות של עשיית ציור אקדמי. במכתב השני ב-26 במאי, הוא מעלה מספר ביקורות על העבודות אבל כבדיקה יותר רצינית של סגולותיהם וחסרונותיהם.
ראסקין המשיך לתמוך בפרה-רפאליטים גם מבחינה פיננסית וגם בכתביו. בהרצאה שנשא באדינבורו בשמונה-עשרה בנובמבר 1853 הוא הגן על האחווה ואמר:
פירוקה של האחווה הפרה-רפאליטית
לאחר התפרצות המחלוקות קולינסון עזב את האחווה, שמצידה התדיינה בשאלה האם יש להחליפו באמן זה או אחר. אך לכאורה, חברי האחווה לא הצליחו להגיע להחלטה ומרגע זה והלאה האחווה התפרקה. למרות זאת, השפעתה המשיכה להיות מורגשת. אמנים אלה ואחרים שעבדו בסגנון זה, הלכו כעת לפי עקרונות האחווה למרות שלא חתמו יותר על העבודות בראשי התיבות .P.R.B.
התפתחויות מאוחרות והשפעה
דגש על תרבות ימי הביניים היה למעשה מנוגד למספר עקרונות בסיסיים של ריאליזם המדגישים התבוננות "עצמאית" יותר על הטבע. בשלביה הראשונים, האחווה הפרה-רפאליטית האמינה ששני אינטרסים אלה הם קונסיסטנטיים אחד עם השני. אך כמה שנים מאוחר יותר התנועה הפרה-רפאליטית התפצלה לשני כיוונים שונים. הצד הריאליסטי הובל על ידי האנט ומיליי, והצד הימיביניימי הובל על ידי דנטה רוזטי וממשיכי דרכו, אדוארד ברן-ג'ונס וויליאם מוריס. הפיצול הזה מעולם לא היה אבסולוטי, משום ששני הצדדים צידדו בכך שאמנות היא בסופו של דבר, רוחנית בטבעה ובהעמידם את האידיאליזם שלהם לעומת הריאליזם המטריאליסטי המקושר לגוסטב קורבה והאימפרסיוניסטים.
אמנים שהושפעו מהאחווה כוללים את ג'ון ויליאם ווטרהאוס, גוסטב מורו, אוולין דה מורגן, אוסקר ויילד, הנרי פיץ' רובינסון ורבים אחרים. פורד מאדוקס בראון המקושר אל האחווה מרגעיה הראשוניים, נחשב כמאמץ של העקרונות הפרה-רפאליטיים.
במאה התשע-עשרה
לאחר 1856, דנטה גבריאל רוזטי הפך לדמות מעוררת השראה של הענף הימיביניימי של התנועה. הוא השפיע רבות על חברו ויליאם מוריס ואף הצטרף כשותף לחברה שהלה הקים: Morris, Marshall, Faulkner & Co. מאדוקס בראון וברן-ג'ונס הפכו אף הם לשותפים. דרך החברה של מוריס, האידיאלים הפרה-רפאליטיים השפיעו על מעצבי פנים ואדריכלים רבים, בעוררם עניין בעיצובים ימיביניימיים. הדבר הוביל ישירות לתנועת האמנויות והאומנויות בראשות ויליאם מוריס. ויליאם הולמן האנט לקח חלק בתנועה בעיצוב, דרך חברת "דלה רוביה פוטרי" (Della Robbia Pottery).
כאמור, לאחר 1850, גם האנט וגם מיליי פנו מחיקוי ישיר של אמנות ימי הביניים. שניהם הדגישו כעת את האספקטים הריאליסטיים והמדעיים של התנועה, למרות שהאנט המשיך לטעון בעד המשמעות הרוחנית של האמנות ובעד רצונו לפייס בין דת ומדע על ידי התבוננות דקדקנית ולימוד של מקומות במצרים וב"ארץ ישראל זאת על-מנת להיות "נאמן" כמה שיכל לציוריו העוסקים בנושאים תנ"כיים. ההשראה לחלק מציורים אלה באה מלימודי התלמוד שלו, כמו בציורו "השעיר המשתלח לעזאזל" (The Scapegoat) אותו צייר בארץ ישראל. לעומתו, מיליי נטש את הפרה-רפאליטיזם אחרי 1860, באמצו סגנון תחת השפעתו של סר ג'ושוע ריינולדס. ויליאם מוריס ואחרים יצאו נגד היפוך עקרונות זה.
במאה העשרים
התנועה הפרה-רפאליטית השפיעה רבות על עבודתם של אמנים בריטים רבים היישר לתוך המאה העשרים. מאוחר יותר, דנטה רוזטי נחשב כאמן שהקדים את התנועה הרחבה יותר של הסימבוליזם האירופאי.
למוזיאון וגלריית האמנות של ברמינגהאם יש אוסף מכובד של יצירות מאת ברן-ג'ונס והפרה-רפאליטים, שאחדים טוענים, שהשפיעו על ג'.ר.ר. טולקין הצעיר, שלאחר מכן ילך ויכתוב את "ההוביט" ואת "שר הטבעות" תחת השפעה שניזונה מן הסצנות המיתולוגיות המתוארות בעבודות אלה.
במאה העשרים, אידיאלים אמנותיים השתנו ואמנות עברה מייצוג המציאות. העניין בפרה-רפאליטים פחת, אך מאז שנות השבעים ישנה התעניינות מחודשת בתנועה. "אחוות הרורליסטיים" (Brotherhood of Ruralists) ביססו את מטרותיהם על הפרה-רפאליטיזם וגם ה"סטקיסטיים" (Stuckists) שאבו מהם השראה.
ביקורת פמיניסטית
במהלך השנים האחרונות הביקורת הפמיניסטית החלה להתמקד, בין היתר, בדרכי הייצוג של נשים בדימויים הפרה-רפאליטים. נאמר ונטען שברבים מן הציורים, ייצוג הנשים הוא של אובייקטים מיניים, קורבנות, נשים מסרסות, מכשפות, או שדות. לדוגמה, על הציור "ליידי לילית" (Lady Lilith; 1868-1869), של דנטה גבריאל רוזטי, נאמר שהאישה לילית היא מצד אחד מייצגת אובייקט מיני, כאשר שמלתה נראית כעומדת להיות מופשלת ממנה. אך מצד שני, בנוסף לסמלי המוות והנרקיסיזם, לילית כאן אדישה למבט המציץ, אפופה בסמלי סירוס, מעדיפה להסתכל על עצמה ולשחק באדישות בכוחה במקום להיות כנועה לגבר. לכן, בין היתר, היא כאן על תקן של מכשפה ומהווה סכנה כאישה.
ביקורות נוספות הובעו על היחס של הציירים הפרה-רפאליטים אל המודליסטיות שציירו.
אוספים
ישנם אוספים גדולים של עבודות פרה-רפאליטיות ב"גלריית טייט" (Tate Gallery), מוזיאון ויקטוריה ואלברט (Victoria and Albert Museum), גלריית האמנות של מנצ'סטר, (Manchester Art Gallery), גלריית "ליידי לוור" (Lady Lever Art Gallery), גלריית "ווקר" בליברפול (Walker Art Gallery), ובמוזיאון של ברמינגהאם (Birmingham Museum & Art Gallery). כמו כן, במוזאון האמנות של דלאוור (The Delaware Art Museum) יש את האוסף הגדול ביותר של יצירות פרה-רפאליטיות, מחוץ לגבולות בריטניה.
אנדרו לויד ובר הוא אספן נלהב של עבודות פרה-רפאליטיות ובשנת 2003 הוצגו שלוש-מאות עבודות מהאוסף שלו בתערוכה גדולה ב"אקדמיה המלכותית" (Royal Academy).
בית הקברות וישהראד
בית הקברות וישהראד (צ'כית: Vyšehradský hřbitov) ממוקם בטירת וישהראד בפראג, צ'כיה. הוא נוסד בשנת 1869, ומאז הוא משמש בין היתר כמקום משכנם האחרון של מלחינים, אמנים, פוליטיקאים, סופרים, פסלים ומדענים צ'כים רבים. במרכז בית הקברות ניצבת "אנדרטת סלאבין" שעוצבה בידי אנטונין ויהל, ובעטייה מכונה בית הקברות לעיתים קרובות "סלאבין", לשם קיצור.
בין הצ'כים המפורסמים הקבורים בבית הקברות:
פסבדו-דיוניסיוס האראופגיטי
פסבדו-דיוניסיוס האראופגיטי (ביוונית: Διονύσιος ὁ Ἀρεοπαγίτης), כלומר "איש אראופגוס", היה תאולוג נוצרי ופילוסוף בסוף המאה ה-5 וראשית המאה ה-6. סדרת כתביו נקראת הקורפוס הדיוניסאי (Corpus Areopagiticum או Corpus Dionysiacum) משום שהמחבר מציג עצמו בשם עט בדוי: "דיוניסוס", אתונאי שהתנצר המוזכר בברית החדשה. ואכן, העובדה שהכתבים הוצגו כאילו הם שייכים לעשורים המוקדמים של ראשית הדת הנוצרית העניקה להם סמכות גדולה בעיניהם של תאולוגים במזרח ובמערב המרחב הנוצרי. הכתבים של פסבדו-דיוניסוס ותורתם המיסטית התקבלו במזרח הן על ידי הכלקדונים והן על ידי מתנגדיהם המיאפיזיטים. השפעתם הייתה רבה גם במיסטיקה הנוצרית המערבית של ימי הביניים המאוחרים, ובמיוחד בהגותו של מייסטר אקהרט. החל מהמאה ה-15 ואילך, עם גילוי העובדה שהמדובר בפסאודואפיגרפיה אשר לאמיתו של דבר שייכת לתקופה מאוחרת בהרבה, פחתה השפעת הכתבים של פסיאודו-דיוניסוס. אולם כיום שב וגבר עניין מחקרי מחודש בכתבים הללו.
מקורותיו ההגותיים
כתביו של פסבדו-דיוניסוס עוסקים במיסטיקה ומושפעים מאוד מן ההגות הנאו-פלטונית. כך למשל, הוא משתמש במשל של פלוטינוס אודות האמן המפסל החותך החוצה את כל מה שאיננו מתאים לדמות המפוסלת שהוא טורח בהכנתה. הכתבים משקפים גם את היכרותו עם כתביו של פרוקלוס. השפעות ניכרות אחרות על פסבדו-דיוניסוס הם כתביהם של קלמנט מאלכסנדריה, שלושת אבות הכנסייה מקפדוקיה (בסיליוס הגדול, גרגוריוס מנזיאנזוס ובמיוחד גרגוריוס מניסה ), אוריגנס ואחרים.
ברז'נייב (סדרת טלוויזיה)
ברז'נייב הוא שמה של מיני-סדרה רוסית משנת 2005, המגוללת את ימיו האחרונים של המנהיג הסובייטי ליאוניד ברז'נייב. הסדרה הופקה על ידי הערוץ הראשון ברוסיה.
הסדרה שודרה לראשונה מ-28 עד 31 במרץ 2005 ושודרה שוב בדצמבר 2006, ב-27 במרץ 2011 ובדצמבר 2016, במלאת 110 שנה ללידתו.
סרגיי שאקורוב, שגילם את ברז'נייב, זכה ב-2005 בפרס TEFI בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר בסרט/סדרת טלוויזיה".
תקציר העלילה
אוקטובר 1982. בימים האחרונים לחייו של המזכיר הכללי, ליאוניד איליץ' מנסה ליהנות מההנאות האחרונות שעוד יש לו — הוא נובע לציד בדאצ'ה, משוחח עם הכפופים לו, אוכל ארוחת בוקר עם אשתו ומבלה שעות בצפייה בסרטים דוקומנטריים. אבל כדי לברוח מהמחשבות המדכאות שתוקפות אותו הוא מצליח רק בחלומותיו, אשר בין כה אינם מביאים להקלה. במקרים נדירים בשעות הערות ברז'נייב, נזכר בנעוריו, כיצד פגש את אשתו ותחילת הקריירה. זיכרונות כואבים במיוחד הם אלה כאשר זמם נגד חרושצ'וב, שבזמנו סייע להתקדמותו של ברז'נייב הצעיר.
בזכרונות המזכ"ל הכללי צפים האירועים החשובים ביותר בחייו ובחיי המדינה. הוא שואל שאלות ותוהה אם כל ההחלטות והפעולות היו נכונות ומנסה לענות עליהן.
ביקורת
הסדרה עוררה מספר ביקורות שליליות. יוצרי סדרת הטלוויזיה וראשי הערוץ הראשון ספגו האשמות בעיוות עובדות היסטוריות — נטען שהם אנטי-סובייטיים שקישטו את המציאות הסובייטית.
נכדו של ברז'נייב, אנדריי ברז'נייב טען שהסדרה אינה מעבירה את הדברים כפי שהם קרו בפועל ועבורו זו יצירה בדיונית שכל קשר בינה למציאות מקרי בהחלט.
ביוש (רומניה)
בֶּיוּשׁ (ברומנית: Beiuș, נהגה: ; בהונגרית: Belényes; בפי יהודיה: בעלעניעש) היא עיר במחוז ביהור שבטרנסילבניה, מערב רומניה. הסמוכה לבירת המחוז אוראדיה. לפני השואה התקיימה בעיר קהילה יהודית גדולה, ואחריה קהילת שרידים קטנה שהלכה והתדלדלה בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20.
העיר הייתה מרכז רומני חשוב ב אך שליש מהאוכלוסייה הייתה הונגרית.
היסטוריה
האזכור המוקדם ביותר של ביוש בהיסטוריה המתועדת היה בשנת 1263, לאחר הפלישה המונגולית לאירופה בשנת 1241. ביוש נכבשה בשנת 1691 על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית ונהייתה מאוחר יותר למרכז תרבות אזורי של הונגריה באימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 היא נשלטה על ידי הממשל ההונגרי, עד ל ב-1918.
יהודי ביוש (בעלעניעש)
במשך ההיסטוריה היה המקום נחלת הכנסייה. בתחילת המאה ה-19 קיבלו היהודים זכות בלתי מוגבלת להתיישבות במקום, זכות שאושרה שוב ושוב בידי הבישופים הרומניים המקומיים. ב-1852 נוסדה בעיר קהילה מאורגנת ובשנים הבאות בנתה הקהילה בית כנסת ומבני ציבור נוספים. במלחמת העולם הראשונה נפלו בשירות הצבא ההונגרי 33 יהודים, כ-30% מכלל המתגייסים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 התדרדר מעמד היהודים, הם סבלו מרדיפות והתנכלויות ובעיר התפתח מוקד של אנטישמיות. ערב מלחמת העולם השנייה עמד מספר היהודים בעיר על כ-15% מכלל התושבים. במסגרת תכתיב וינה נשארה העיר בשטח רומניה. במהלך המלחמה גורשו רבים לטרנסניסטריה, רבים פונו לג'ינטה ובאוקטובר 1944 שוחררה העיר.
בשל האווירה הלאומנית, בחרו רוב התושבים היהודים לעזוב את ביוש, ולפי ההערכות לפחות חצי מכלל היהודים כבר לא היו בעיר ב-1947.
רבני העיר
רבני העיר, שנקראה בפי יהודיה ביידיש בשמה ההונגרי בעלעניעש, התפרסמו:
בעיר פעלה בשנות ה-20 של המאה ה-20 ישיבה קטנה שבראשה עמד הרב אהרן אפשטיין, מחבר "כפי אהרן" וספרים נוספים.
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין של 2011, בביוש אוכלוסייה של 10,667 תושבים. המבנה האתני של האוכלוסייה הוא כדלהן::
זאיד בן סולטאן אאל נהיאן
השייח' זאיד בִּן סולטאן אָאל נהיאן (בערבית: زايد بن سلطان آل نهيان; 6 במאי 1918 – 2 בנובמבר 2004) היה נשיאה הראשון של איחוד האמירויות הערביות והאמיר של אבו דאבי מ-1966 עד מותו. הוא איחד את שבע האמירויות למדינה אחת, ובתקופת כהונתו דאג רבות לפיתוח כלכלת האמירויות ולבניית תשתיות מפוארות במדינה ובעולם.
בן סולטאן אאל נהיאן תרם למדינות המוסלמיות עניות רבות באסיה ובאפריקה. החל משנת 2007 מוענק פרס על שמו בתחום הספרות. בקטגוריה ראשית הפרס הוא 300 אלף דולר, ובקטגוריות משנה - 200 אלף דולר (ואסיני אל אערג' היה בין מקבלי הפרס בשנת 2007).
ביוגרפיה
תאריך לידתו המדויק אינו ידוע, אך במסמכים מסוימים כתוב כי אאל נהיאן נולד ב-6 במאי 1918 באבו דאבי. ישנן עדויות אחרות המצביעות על שנת 1916. אביו היה שליט אבו דאבי משנת 1922 ועד הרצחו בשנת 1926. בשנת 1927 עבר לעיר אל-עין. באזור זה לא פעלה מערכת חינוך מפותחת, ואאל נהיאן קיבל חינוך איסלאמי בסיסי וגדל בקרב שבטים בדואים. בשנת 1928 אחיו התמנה לשליט אבו דאבי. הוא מונה למושל של האזור המזרחי של אבו דאבי בשנת 1946.
בשנת 1971, לאחר תהליך משא ומתן ארוך, הקים את איחוד האמירויות הערביות ועמד בראש המדינה לאורך שנים רבות. בזמן שלטונו נחשב לשליט ליברלי יחסית.
לאחר מותו תפס את מקומו כאמיר אבו דאבי ונשיא האמירויות ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן, בנו הבכור מבין 27 ילדים שילדו לו שש נשותיו.
על שמו נקרא המסגד הגדול בסטוקהולם.
חואן
חואן (Juan) הוא שם פרטי בספרדית המקביל לשמות ז'ואן, יוהאן, ג'ון (ג'והן) ויוחנן בשפות אחרות. {{פירושונים|
ראו גם
}}
הנרי טמפל, הוויקונט השלישי מפלמרסטון
הנרי ג'ון טמפל, הוִיקוֹנט השלישי מִפלמרסטון, (באנגלית: Henry John Temple, 3rd Viscount Palmerston; 20 באוקטובר 1784 – 18 באוקטובר 1865) היה מדינאי בריטי, שכיהן כראש ממשלת בריטניה בשתי תקופות כהונה באמצע המאה ה-19. במשך רוב התקופה שבין השנים 1830–1865 עיצב פלמרסטון את מדיניות החוץ של בריטניה, כאשר זו הייתה בשיא עוצמתה. כינוייו העממיים היו "פאם" (Pam) ו"הנמייה" (The Mongoose) והוא כיהן בממשלה כמעט באופן רצוף משנת 1807 ועד למותו ב-1865. הוא החל את הקריירה הפרלמנטרית שלו כטורי, עבר לשורות המפלגה הוויגית ב-1830 וסיים אותה כראש הממשלה הראשון של המפלגה שהוקמה שש שנים לפני מותו, המפלגה הליברלית.
ב-1802 הוא ירש מאביו את תואר האצולה האירי שלו. ב-1807 הוא נבחר להיות חבר הפרלמנט מטעם הטורים וב-1809 הוא מונה להיות השר האחראי על ענייני הכספים של הצבא במשרד המלחמה. במשרה זו הוא החזיק עד 1828 ושנה קודם לכן הוא נכנס כחבר לקבינט כאשר ג'ורג' קנינג נבחר להיות ראש הממשלה. פחות משנה לאחר מכן הוא התפטר מהממשלה יחד עם חסידים נוספים של קנינג.
בשיבתו באופוזיציה הוא העביר את תשומת לבו למדיניות החוץ והוא כיהן כשר החוץ בין השנים 1830–1834, 1835–1841 ו-1846–1851, כאשר המפלגה הוויגית הייתה בשלטון, וטיפל בשורה של משברים באירופה ומחוץ לה. כמה מפעולותיו התקיפות, שכיום מוגדרות לעיתים כהתערבות ליברלית, היו שנויות במחלוקת באותה תקופה ונותרו כאלה עד היום. ב-1852 הוא מונה לשר הפנים בממשלת הקואליציה של הלורד אברדין ושאליה הוכנס הלורד ג'ון ראסל כשר החוץ בהתעקשות חסידיו של רוברט פיל. הוא העביר כמה רפורמות חברתיות אך התנגד לרפורמות שנגעו לזכות ההצבעה. כאשר אי שביעות הרצון הציבורית על רקע מלחמת קרים גרמה לנפילת הממשלה ב-1855, היה פלמרסטון, למרות חוסר האמון שרחשה לו המלכה ויקטוריה, ליחיד שיכול היה כראש הממשלה להשיג רוב בפרלמנט. פלמרסטון כיהן כראש הממשלה בין השנים 1855–1858 ובין השנים 1859–1865, עד למותו בגיל 81, חודשים ספורים לאחר שניצח בבחירות הכלליות עם רוב גדול יותר מזה שעמד לזכותו לפניהן. הוא היה, נכון להיום, ראש הממשלה הבריטי האחרון שמת בכהונתו.
היסטוריונים רואים בו את אחד משרי החוץ הגדולים ביותר של בריטניה, בשל טיפולו במשברים גדולים, מחויבותו למאזן הכוחות שהפך את בריטניה לקול המכריע במחלוקות בינלאומיות רבות, כישורי הניתוח שלו ומחויבותו לאינטרסים הבריטיים. למדיניותו בנוגע ליחסים עם הודו, איטליה, בלגיה וספרד הייתה השפעה ארוכת טווח, בעוד שמדיניותו בנוגע ליחסים עם צרפת, האימפריה העות'מאנית וארצות הברית הוכחה כבת חלוף. הוא היה מומחה לניצול דעת הקהל והלאומיות הבריטית. על חולשותיו ניתן למנות חוסר ניהול נכון של יחסים בין אישיים ואי הסכמה ארוכת שנים עם המלכה על תפקידה של המלוכה בעיצוב מדיניות החוץ.
פלמרסטון בנה לעצמו קהל אוהד רחב בקרב ציבור הבוחרים הבריטי, באמצעות קידום עצמו, קידום הלאומיות הבריטית וקידום התחושות הפטריוטיות. העיתונות טיפחה אותו בהתמדה והעניקה לו כיסוי אוהד. המלכה ורוב המנהיגות הפוליטית לא נתנו בו אמון, אך בזכות האהדה הציבורית כלפיו הוא נחל הצלחה.
ראשית חייו
הנרי ג'ון טמפל נולד בבית משפחתו שבשכונת וסטמינסטר שבלונדון. משפחתו הייתה מהענף האירי של משפחת טמפל. עם מותו של אביו ב-1802 הוא ירש את תואר האצולה שלו והיה לויקונט פלמרסטון השלישי. מקורה של משפחתו היה מאצולת אירלנד, אף על פי שהוא כמעט מעולם לא ביקר בה. אביו היה ויקונט פלמרסטון השני, אציל אנגלו-אירי ואמו, מרי, הייתה בתו של בנג'מין מי, סוחר לונדוני. בין השנים 1792–1794 הוא התלווה למשפחתו בטיול ארוך ביבשת אירופה. בהיותו באיטליה הוא למד מפי מורה איטלקי יכולת דיבור וכתיבה שוטפים בשפה האיטלקית. לעיתים נדירות ביקרה המשפחה באחוזתה הכפרית הגדולה שבצפון מחוז סלייגו שבמערב אירלנד.
טמפל התחנך בבית הספר הארו בין השנים 1795–1800. האדמירל סר אוגוסטוס קליפורד (לימים האדון נושא המוט השחור), היה "המשרת האישי" (Fag, תפקיד שמילאו תלמידי פנימיות אנגליות ובמסגרתו ביצעו עבודות שירות יומיומיות עבור תלמידים בוגרים מהם) של פלמרסטון, של ג'ון ספנסר, רוזן ספנסר השלישי (לימים שר האוצר של בריטניה) ושל ג'ון פוסונבי, רוזן בסבורו הרביעי (לימים שר הפנים). לימים זכר קליפורד את פרלמרסטון כהוגן ביותר מבין השלושה. פלמרסטון היה מעורב לעיתים קרובות בקטטות בבית הספר וחבריו הוותיקים לספסל הלימודים זכרו אותו כמי שעמד מול בריונים כפולים ממנו בגודלו. אביו של פרלמרסטון לקח לפרלמנט אותו ב-1799, שם זכה הנער הצעיר ללחוץ את ידו של ראש הממשלה ויליאם פיט הבן.
בין השנים 1800–1803 למד פלמרסטון באוניברסיטת אדינבורו, שם הוא למד כלכלה פוליטית מפי דוגלד סטיוארט, ידידם של הפילוסופים הסקוטים אדם פרגוסון ואדם סמית. מאוחר יותר תיאר פלמרסטון את תקופת לימודיו באדינבורו כתקופה שבה הוא רכש את "כל הידע המועיל ואת הרגלי החשיבה שלי". הלורד מינטו כתב להוריו של פרלמרסטון שהבחור הצעיר הוא בעל נימוסים ראויים ובעל אישיות חביבה. דוגלד סטיוארט כתב לידידו, באומרו שפרלמרסטון: "במזגו ובהליכותיו הוא כל מה שחבריו יכלו לבקש. אכן איני יכול לומר שאי פעם ראיתי בחור כזה ללא פגם בשלב זה של חייו או כזה שהיו לו נטיות כאלה של חביבות".
ב-17 באפריל 1802 ירש פלמרסטון מאביו את התואר ויקונט פלמרסטון, טרם מלאו לו 18. הלורד פרלמרסטון הצעיר גם ירש את רוב שטחה של האחוזה המשפחתית שבמחוז סלייגו שבמערב אירלנד. מאוחר יותר הוא בנה בתחומי האחוזה את טירת קלסיבוון. בין השנים 1803–1806 הוא למד בקולג' סנט ג'ון שבאוניברסיטת קיימברידג'. כבן למעמד האצולה הוא היה זכאי לקבל את התואר השני שלו ללא מעבר מבחנים, אך על אף שפלמרסטון וויתר על זכות זו הוא סיים את לימודיו ללא מבחנים.
ראשית הקריירה הפוליטית
בפברואר 1806 נוצח פלמרסטון בבחירות במחוז הבחירה של אוניברסיטת קיימברידג'. בנובמבר אותה שנה הוא נבחר במחוז הבחירה של הורשם, אך בינואר 1807 הוא איבד את מושבו בעקבות הצבעת הרוב הוויגי בבית הנבחרים.
בזכות החסות שהעניקו לו הלורד צ'יצ'יסטר והלורד מלמסברי, קיבל פלמרסטון את תפקיד הלורד הזוטר באדמירליות בממשלתו של הדוכס מפורטלנד. פלמרסטון עמד שוב לבחירה מטעם מחוז הבחירה של אוניברסיטת קיימברידג' במאי, אך הפסיד בהפרש של שלושה קולות לאחר שיעץ לתומכיו להצביע גם למועמד הטורי השני במחוז שהיה מיוצג על ידי שני מושבים. ביוני 1807 נכנס פלמרסטון לבסוף לפרלמנט כנציג הטורים מטעם מחוז הכיס של ניופורט שבאי וייט.
ב-3 בפברואר 1808 נשא פלמרסטון נאום תמיכה בשמירת הסודיות בפעילות הדיפלומטית ובהפצצת קופנהגן ותפיסת והשמדת ספינות הצי המלכותי הדני על ידי הצי המלכותי הבריטי. דנמרק הייתה נייטרלית במלחמה, אך נפוליאון הגיע קודם לכן להסכמה עם הרוסים בחוזה טילזיט להקים ברית ימית כנגד בריטניה, כולל שימוש בצי הדני לפלישה לבריטניה. כדי להקדים תרופה למכה, הציעו הבריטים לדנים את הברירה בין העברת ספינותיהם לבריטניה באופן זמני עד לתום המלחמה לבין השמדת הצי. הדנים סירבו לשתף פעולה ועקב כך הופגזה קופנהגן. פלמרסטון הצדיק את ההפגזה על בסיס שאיפותיו של נפוליאון להשתלט על הצי הדני:
במכתב שכתב לידיד ב-24 בדצמבר 1807 תיאר פלמרסטון את חבר הפרלמנט הוויגי המנוח אדמונד ברק כמי שבידיו היה "כוח הנבואה הפוליטית". אמירה זו תהפוך למטפורה שתהיה הסמל של הקריירה של פלמרסטון ותנבא את מדיניות החוץ האימפריאלית שלו.
שר המלחמה (1828–1829)
נאומו של פלמרסטון לא הנחיל לו הצלחה מרובה, שכן ספנסר פרסיבל, שהקים ממשלה ב-1809,ביקש ממנו לקבל את תפקיד שר האוצר, אז תפקיד בעל חשיבות פחותה יותר בהשוואה לזו שהייתה החל מאמצע המאה ה-19. פלמרסטון העדיף לקבל את תפקיד שר המלחמה, שהיה כרוך בלעדית בעניינים הכספיים של הצבא. הוא לא זכה במושב בקבינט ונותר בתפקיד זה במשך עשרים שנה.
ב-1 באפריל 1818, קצין בדימוס בשכר חלקי, לוטננט דייוויס, שהיה ממורמר על המלצת משרד המלחמה לפנסיה צבאית עבורו, וגם סבל משיגעון, ירה בפלמרסטון כאשר זה עלה במדרגות משרד המלחמה. הכדור שרט את גבו של פלמרסטון ופצע אותו קלות. לאחר שנודע לפלמרסטון שדייוויס היה משוגע, הוא שילם עבור הגנתו המשפטית ודייוויס נשלח לאשפוז בבית החולים בת'לם.
לאחר התאבדותו של לורד קאסלריי ב-1822, החל הקבינט של הלורד ליברפול להיות חלוק בשאלות פוליטיות. האגף הליברלי יותר של ממשלת הטורים החל לתת יותר את הטון, כשג'ורג' קנינג מכהן כשר החוץ וויליאם הסקיסון, ששימש כנציג הממשלה בבית הנבחרים, תמך ביישום תורת הסחר החופשי ויישם אותה ומתן שוויון זכויות לקתולים הפכה לסוגיה חשובה לדיון. אף על פי שפלמרסטון לא היה חבר בקבינט, הוא תמך בחום בצעדי המדיניות של קנינג ושל ידידיו.
עם פרישתו של הלורד ליברפול באפריל 1827, נקרא קנינג להתמנות לתפקיד ראש הממשלה. הטורים מן האגף השמרני יותר של המפלגה, כולל סר רוברט פיל, הסירו את תמיכתם והוקמה ברית בין החברים הליברלים שכיהנו בממשלה הקודמת לבין הוויגים. משרת שר האוצר הוצעה לפלמרסטון, שקיבל אותה, אך מינוי זה סוכל עקב סכסוך בין המלך ג'ורג' הרביעי לבין ג'ון צ'ארלס הריס. פלמרסטון נשאר בתפקידו כשר המלחמה ובפעם הראשונה הוא קיבל מושב בקבינט. ממשלתו של קנינג שרדה למשך ארבעה חודשים כאשר ראש הממשלה מת בכהונתו ואחריה מונתה ממשלתו של הלורד גודריץ', שכיהנה במשך קצת פחות משנה.
חסידיו של קנינג נותרו בעמדת השפעה והדוכס מוולינגטון מיהר לכלול את פלמרסטון, הסקיסון, צ'ארלס גרנט, ויליאם לם ואת הרוזן דדלי בממשלה שבסופו של דבר עלה בידו להקים. אף על פי כן, סכסוך בין ולינגטון לבין הסקיסון על סוגיית הייצוג הפרלמנטרי של מנצ'סטר וברמינגהאם גרמה להתפטרותם של הסקיסון ובעלי בריתו, כולל פרלמרסטון. באביב 1828, לאחר יותר מעשרים שנים רצופות בתפקיד, מצא פלמרסטון את עצמו באופוזיציה.
ב-26 בפברואר 1828 נשא פלמרסטון נאום תמיכה במתן שוויון זכויות לקתולים. הוא חש שאין זה יאה להעניק הקלות ל"תרעומת המדומה" של אלו שפרשו מהכנסייה הממוסדת בעוד ש"הקתולים סבלו סבל של ממש". פלמרסטון גם תמך במערכה להעברת חוק הרפורמה להרחבת זכות ההצבעה לאנשים רבים יותר בבריטניה. אחד הביוגרפים שלו ציין ש"כמו רבים מחסידיו של רוברט פיל, שכיום מסווגים כטורים, הוא היה וויגי טוב בעמקי נשמתו". חוק ההקלה על הקתולים עבר בפרלמנט ב-1829 בתקופה בה היה פרלמרסטון באופוזיציה. חוק הרפורמה עבר ב-1832.
באופוזיציה (1828–1832)
בעקבות מעברו של פלמרסטון לספסלי האופוזיציה, נראה היה שהוא מתמקד בעיקר במדיניות החוץ. הוא כבר האיץ בוולינגטון לגלות מעורבות במלחמת העצמאות היוונית וקיים כמה ביקורים בפריז, שם הוא חזה בדיוק רב את הנפילה ההולכת וקרבה של שלטון הרסטורציה. ב-1 ביוני 1829 הוא נשא את נאומו הגדול הראשון בנושאי מדיניות החוץ.
פלמרסטון היה נואם מוכשר. שפתו הייתה טבעית והצורה בה הציג את הדברים הייתה נבוכה משהו, אך בדרך כלל הוא מצא את המילים הנכונות לומר את הרעיון הנכון בזמן הנכון ואת הדרך לפנות אל בית הנבחרים בשפה המתאימה למזג של שומעיו. בספטמבר 1830 נעשה על ידי ולינגטון ניסיון להחזיר את פלמרסטון לקבינט, אך הוא סירב לעשות כן בלי שיחד איתו ייכנסו הלורד לנסדאון והלורד גריי, שני וויגים בולטים. ניתן לומר שבנקודת זמן זו שינה פרלמרסטון את נאמנותו המפלגתית.
שר החוץ (1830–1841)
פלמרסטון נכנס לתפקיד שר החוץ עם אנרגיות רבות והמשיך להפעיל את השפעתו במשך שני עשורים. הוא כיהן בתפקיד בין השנים 1830 – 1834, 1835 – 1835 ובין השנים 1846 – 1851. באופן בסיסי, פלמרסטון היה אחראי למדיניות החוץ הבריטית בכללותה החל מתקופת המהפכות הצרפתית והבלגית ב-1830 ועד לדצמבר 1851. סגנונו המהוקצע הקנה לו את הכינוי "לורד אבן פומיס" (Lord Pumice Stone, משחק מילים של שמו) ואופן התנהגותו מול ממשלות זרות הייתה ראשית של דיפלומטיית ספינות התותחים.
משבר 1830
המהפכות של 1830 גרמו לזעזוע למערכת המדינית של אירופה שהייתה יציבה מאז 1815. הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה בותרה לשניים בעקבות המהפכה הבלגית, ממלכת פורטוגל הייתה לזירה של מלחמת אזרחים וספרד עמדה להמליך את איזבלה השנייה, מלכת ספרד, שהייתה אז תינוקת שאך נולדה. פולין הקונגרסאית הייתה במצב מלחמה כנגד האימפריה הרוסית והמעצמות הצפוניות (רוסיה, פרוסיה ואוסטריה) יצרו ברית קרובה שנראה הייתה שהיא מהווה איום על השלום ועל החירות בכל היבשת. במהלך מרד נובמבר שהתחולל אותה שנה, קראו גולים פולנים לבריטניה להתערב במצב כנגד רוסיה.
בלגיה
וילם הראשון, מלך הולנד פנה למעצמות האירופאיות שהושיבו אותו על כס המלוכה לאחר המלחמות הנפוליאוניות שיבטיחו את זכויותיו. ב-1830 התכנסה בלונדון ועידה כדי לדון בסוגיה. הפתרון הבריטי כלל את מתן העצמאות לבלגיה, שפרלמרסטון האמין שהיא תתרום רבות לביטחונה של בריטניה, אך כל פתרון שהוצע לא היה פשוט כלל ועיקר. מחד, למעצמות הצפוניות היה חשוב להגן על וילם ומאידך, מהפכנים בלגים רבים, כמו שארל דה ברוקר ושארל רוג'יה, תמכו באיחוד של הפרובינציות הבלגיות עם צרפת. המדיניות הבריטית הייתה לקיים ברית קרובה עם צרפת, אך בכפיפות למחויבותה לשמירה על מאזן הכוחות ביבשת, במיוחד שמירת קיומה של בלגיה. אם המעצמות הצפוניות היו תומכות בוילם הראשון באמצעות שימוש בכוח, הן היו נתקלות בהתנגדות חמושה ומאוחדת מצדן של בריטניה וצרפת. אם צרפת הייתה שואפת לספח לשטחה את בלגיה, היא הייתה מאבדת את הברית עם בריטניה ומוצאת את עצמה מול התנגדות כלל אירופאית. בסופו של דבר הייתה העמדה הבריטית על העליונה. אף על פי שהיבשת עמדה על סף מלחמה, השלום נשמר על פי תנאיה של לונדון והנסיך לאופולד מבית סקסה-קובורג-גותה, שהיה האלמן של הנסיכה שארלוט מוויילס, בתו של יורש העצר הבריטי (לימים המלך ג'ורג' הרביעי), הוכתר כמלך הבלגים.
צרפת, ספרד ופורטוגל בשנות השלושים של המאה ה-19
ב-1833 ו-1834 ייצגו המלכות הצעירות איזבלה השנייה, מלכת ספרד ומריה השנייה, מלכת פורטוגל את תקוותם של החוגים החוקתיים בארצותיהן. מעמדן היה תחת לחץ כלשהו מצד קרובי משפחותיהן האבסולוטיסטים, דום מיגל בפורטוגל ודון קרלוס, האינפנטה של ספרד, שהיו הגברים הבאים בסדר הירושה לכתר, כל אחד בארצו. פלמרסטון יזם והוציא לפועל תוכנית לכריתת ברית מרובעת בין המדינות החוקתיות במערב אירופה כמשקל נגד למעצמות הצפוניות. הסכם להשכנת שלום בחצי האי האיברי נחתם בלונדון ב-22 באפריל 1834 ואף על פי שהמאבק בספרד המשיך בצורה זו או אחרת, ההסכם השיג את מטרתו.
צרפת הצטרפה לברית באי רצון ומעולם לא ביצעה את תפקידה בה בהתלהבות. לואי פיליפ, מלך הצרפתים הואשם באהדה חשאית כלפי הקרליסטים, תומכיו של דון קרלוס, והוא דחה כל ניסיון להתערבות ישירה בענייניה הפנימיים של ספרד. סביר להניח שההססנות בחצר המלכות הצרפתית בשאלה זו הייתה אחת הגורמים לעוינות האישית המתמשכת שפלמרסטון הפגין כלפי המלך הצרפתי מכאן והלאה, אף על פי שרגשותיו אלו של פלמרסטון התעוררו עוד קודם לכן. אף על פי שפלמרסטון כתב ביוני 1834 שפריז הייתה "הציר של מדיניות החוץ שלי", חילוקי הדעות בין שתי הארצות הפכו ליריבות מתמדת אך עקרה בין שתי המדינות שלא הואילה לאף אחת מהן.
הבלקנים והמזרח הקרוב: ההגנה על טורקיה בשנות השלושים של המאה ה-19
פלמרסטון גילה עניין רב בשאלות הדיפלומטיות שנגעו למזרח אירופה. במהלך מלחמת העצמאות היוונית הוא תמך בעוצמה בענייניה של יוון ונתן גיבוי לאמנת קונסטנטינופול שהעניקה ליוון את עצמאותה. עם זאת, החל מ-1830 הפכה הגנתה של האימפריה העות'מאנית לאחד הנושאים החשובים במדיניותו. הוא האמין בתחייתה של טורקיה. "כל מה שאנו שומעים", הוא כתב ללורד דלינג, "בנוגע לדעיכתה של האימפריה הטורקית, ועל היותה גוף מת או גזע יבש, וכן הלאה, הם פשוט שטויות". שתי מטרותיו העיקריות היו למנוע מרוסיה למסד את עצמה כשליטה על הבוספורוס ולמנוע מצרפת להשיג את אותה מטרה על הנילוס. הוא ראה בשמירת כוחו של השער הנשגב כאמצעי העיקרי למניעתן של שתי התפתחויות אפשריות אלו.
פלמרסטון החזיק זה מכבר בגישה חשדנית ועוינת כלפי רוסיה, שהמשטר האוטוקרטי שלה היה מנוגד לעקרונותיו הליברליים ושגודלה העצום היווה אתגר לכוחה של האימפריה הבריטית. הוא זעם על חתימתו ב-1833 של חוזה הונקאר איסקלסי בין רוסיה והעות'מאנים, אך הוא גילה רגשות רוגז ועוינות כלפי דייוויד אורקהרט, מחוללה של פרשת ויקסן שבה הוטל על ידי הרוסים מצור על ארץ הצ'רקסים באמצע שנות השלושים.
אף על פי כן, הוא גילה ב-1831 הססנות בנוגע לסיוע לסולטן העות'מאני, שהיה תחת איום של מוחמד עלי שליט מצרים. מאוחר יותר, לאחר הצלחתם של הרוסים, הוא הגיש ב-1833 וב-1835 הצעות למתן סיוע חומרי, הצעות שנדחו על ידי הקבינט. פלמרסטון החזיק בדעה ש"אם נוכל להשיג בכך עשר שנות שלום באמצעות שיתוף פעולה של חמש המעצמות, ואם שנים אלו ינוצלו ביעילות לארגון מחדש של המערכות האימפריאליות, אין כל סיבה שהיא שלא נהפוך מחדש למעצמה מכובדת". הוא קרא תיגר על הגישה שמדינה עתיקה כמו טורקיה צריכה להיות במצב של ייאוש כפי שהתבקש מההשוואה: "מחצית מהמסקנות השגויות שהאנושות הגיעה אליהן נבעו משימוש לרעה במטפורות ומהשוואות כוללניות שגויות". אף על פי כן, כאשר נראה היה שכוחו של מוחמד עלי עלול לאיים על קיומה של האימפריה העות'מאנית, במיוחד לאחר מותו של הסולטן מהמוט השני ב-1 ביולי 1839, הוא הצליח ב-27 ביולי לגרום למעצמות לפעול יחדיו לשמירת עצמאותה ושלמותה של האימפריה העות'מאנית כדי לשמור על השלום והביטחון באירופה. בכל אופן, ב-1840 כבש מוחמד עלי את סוריה ואת ארץ ישראל וניצח את הטורקים בקרב נזיב. הלורד פונסונבי, שגריר בריטניה בקונסטנטינופול דחק בלהט בממשלת בריטניה להתערב. בהיותה המדינה בעלת הקשרים ההדוקים ביותר עם מוחמד עלי, סירבה צרפת לקחת חלק בצעדים כנגדו אל עף היותה חתומה על ההסכם מהמלחמה הקודמת.
פלמרסטון, שזעם על מדיניותה של צרפת במצרים, חתם ב-1840 על הסכם לונדון עם אוסטריה, רוסיה ופרוסיה, מבלי ליידע את ממשלת צרפת. מהלך זה בוצע בהססנות ותחת התנגדות חזקה של חלק מחברי הקבינט. פלמרסטון כפה את נקיטתו של צעד זה בין השאר על ידי שליחת מכתב לראש הממשלה, הלורד מלבורן, שהוא יגיש את התפטרותו אם מדיניותו לא תתקבל. הסכם לונדון העניק למוחמד עלי וליורשיו את השלטון במצרים בתמורה לנסיגתו מסוריה, לבנון וארץ ישראל, אך הוא סירב להסכים לתנאי זה. המעצמות האירופאיות הפעילו כוח, הפגיזו את ביירות וכבשו את עכו ובכך גרמו לנפילתו המהירה של שלטונו של מוחמד עלי. מדיניותו של פרלמרסטון נחלה הצלחה והוא הפך לאחד המדינאים החזקים בתקופתו.
סין
את כל המהלכים הללו ניהל פרלמרסטון בלהט ובמרץ פטריוטי. אלו עשו אותו אהוד ביותר בקרב המוני העם הבריטי, אך הלהט שלו, נטייתו לפעול תוך כדי איבה אישית ודיבורו השתלטני הפכו אותו למסוכן וחסר יציבות בעיניהם של המלכה ויקטוריה ושל חבריו השמרנים בממשלה. בינתיים הוא השפיע בעורמה על המידע שעמד לרשות הציבור ועל דעת הקהל כדי לחזק את שליטתו במשרד החוץ, כולל שליטה על דרכי התקשורת בתוך המשרד ובינו לבין בעלי תפקידים אחרים. הוא הדליף סודות לעיתונות ופרסם מסמכים נבחרים כדי להשיג לעצמו יותר שליטה ופרסום, וכל זאת תוך כדי התעוררותה של הלאומיות הבריטית. הוא נטר איבה לעיתון הטיימס בעריכתו של תומאס ברנס, שלא שיתף פעולה עם תכסיסי התעמולה שלו.
נישואין
ב-1839 נשא פרלמרסטון לאישה את פילגשו מזה שנים, אמילי לם, אחותו של הלורד מלבורן ואלמנתו של הלורד קאופר. לשניים לא היה בן חוקי, אף על פי שלגבי אחת מילדותיו של הלורד קאופר, ליידי אמילי קאופר, שלימים הייתה רעייתו של אנתוני אשלי קופר, רוזן שאפטסברי השביעי, מקובל לחשוב שלמעשה פלמרסטון היה אביה.
פלמרסטון התגורר בברוקט הול שבמחוז הרטפורדשייר, שהייתה ירושה של אשתו. מעונו העירוני היה בית קיימברידג' שבשכונת מייפייר. כמו כן הייתה בבעלותו אחוזת ברואדלנדס שליד רוזמרי שבמחוז המפשייר.
באופוזיציה (1841–1846)
תוך כמה חודשים סיימה ממשלתו של מלבורן את ימיה וב-1841 החל פלמרסטון תקופה של חמש שנים בהן ישב על ספסלי האופוזיציה. המשבר היה נחלת העבר, אך השינוי שהתחולל עם החלפתם של אדולף טייר בפרנסואה גיזו כשר החוץ הצרפתי והלורד אברדין במקום פרלמרסטון כשר החוץ הבריטי, היה אירוע שהביא מזל לשלום העולם. פלמרסטון אימץ את הדעה שלא ניתן להסתמך על שלום עם צרפת ואכן, עד מהרה המלחמה בין שתי הארצות הייתה בלתי נמנעת. אברדין וגיזו יישמו מדיניות שונה מקודמיהם. באמצעות אמון הדדי וידידות בין שני משרדי החוץ, אך הצליחו לשקם את ההבנות הלבביות בין שתי הממשלות והרוגז שפרלמרסטון ליבה, דעך בהדרגה. במהלך תקופת כהונת ממשלתו של רוברט פיל ניהל פלמרסטון חיי פרישה, אך הוא תקף במרירות אופיינית את הסכם ובסטר-אשברטון עם ארצות הברית. הסכם זה, שנחתם ב-1842 פתר כמה סכסוכי גבול בין ארצות הברית לבין קנדה, במיוחד הגבול בין פרובינציית ניו ברנזוויק שבקנדה לבין מדינת מיין שבארצות הברית והגבול בין קנדה לבין מדינת מינסוטה מימת סופיריור ועד ימת היערות (על מפגש הגבולות מינסוטה, מניטובה ואונטריו). ככל שהוא מתח ביקורת על ההסכם, הוא פתר בהצלחה את שאלות הגבולות שפלמרסטון זה מכבר היה מוטרד בגינן.
צרפת וספרד, 1845
ממשלת צרפת התייחסה למינוי של פלמרסטון כסימן מסוים לחידוש העוינות. הם הסתמכו על איגרת שבה הוא ציין את שמו של הנסיך לבית קובורג כמועמד לשאת את מלכת ספרד הצעירה כהצדקה להסתלקות מהסידורים שנעשו בין גיזו לבין אברדין. ככל שניתן להצדיק את מעורבותה של ממשלת צרפת בהסדר הנישואין הזה, היה ברור שהיא הייתה מבוססת על האמונה שפלמרסטון ראה בצרפת אויב מתוחכם וחסר ליאות. מאמציו של השר הבריטי לסכל את הנישואין באמצעות פנייה למדינות החתומות על הסכם אוטרכט ולמעצמות אירופאיות נוספות, נחלו כישלון. צרפת ניצחה בהתמודדות אם כי התלווה לכך אובדן כבוד לא קטן.
ההיסטוריון דייוויד בראון דוחה את הפירוש המסורתי להשפעה שהייתה לאברדין ביצירת יחסים ההדוקים עם צרפת בראשית שנות הארבעים של המאה ה-19 ולהריסתם על ידי פרלמרסטון לאחר 1846. בראון טוען שכמי שכיהן כשר החוץ בין השנים 1846 – 1851 ולאחר מכן כראש הממשלה, שאף פלמרסטון לשמור על מאזן הכוחות באירופה, לעיתים אף תוך כדי יישור קו עם צרפת.
תמיכה במהפכות מעבר לים
המהפכות שהתחוללו ב-1848 ושכונו אביב העמים, התפשטו כמו דליקות ברחבי אירופה וזעזעו את כל בתי המלוכה ביבשת למעט רוסיה, ספרד ובלגיה. פלמרסטון אהד בגלוי את התנועות המהפכניות מעבר לים. בעיקר, הוא תמך בזכות ההגדרה העצמית ועמד בהחלטיות לצד אלו ביבשת שנאבקו לחירויות חוקיות. אף על פי כן, הוא התנגד נחרצות לעצמאותה של אירלנד.
עצמאות איטליה
שום ארץ לא עוררה בפלמרסטון סלידה כפי שעוררה בו האימפריה האוסטרית. אף על פי כן, יריבותו מול אוסטריה נבעה בעיקר משליטתה בצפון-מזרח איטליה וממדיניותה שם. פלמרסטון טען שקיומה של אוסטריה כמעצמת על מצפון להרי האלפים היא מרכיב חיוני במארג המדיני של אירופה. לרגשות סלידה ואהדה היה חלק משמעותי בהשקפותיו הפוליטיות של פלמרסטון ורגשות האהדה שלו עוררו תמיד את תמיכתו במאבקה של איטליה לעצמאות. הוא תמך במאבקה של סיציליה נגד פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ואף אפשר את שליחתם לשם של כלי נשק ותחמושת מהרויאל ארסנל. אף על פי שהוא התאמץ לבלום את קרלו אלברטו, מלך סרדיניה מביצוע ההתקפה הנמרצת על הכוחות האוסטרים שנהנו מעליונות, הוא העניק לו גיבוי. אוסטריה, שהייתה מוחלשת מהמהפכה, שלחה שליח ללונדון כדי לבקש את תיווכה של בריטניה שתהייה מבוססת על וויתור נרחב מצידה על שטחים באיטליה. פלמרסטון דחה את התנאים שהוא היה עשוי להשיג עבור פיימונטה.
עצמאות הונגריה
בהונגריה, מלחמת האזרחים, שהגיעה עד לשערי וינה, גרמה להתערבות של הרוסים. הנסיך שוורצנברג שלט בממשלת האימפריה ביד רמה כדיקטטור. אף על פי שפלמרסטון תמך בתנועת העצמאות ההונגרית, הוא לא יכול היה לעשות הרבה למענה. ממשלת בריטניה, או פלמרסטון כנציגה, התייחסה בחשד ובעוינות לכל מעצמה ביבשת, למעט צרפת. כאשר הגיע לאיוש קושוט, מנהיג תנועת העצמאות ההונגרית, לבריטניה, הציע פרלמרסטון לקבל אותו באחוזת ברוודלנדס, יוזמה שסוכלה רק באמצעות הצבעת נגד תקיפה של הקבינט.
תגובת בית המלוכה והפרלמנט לאביב העמים
מצב דברים זה התקבל במורת רוח מצדם של חצר המלוכה ורוב שרי ממשלת בריטניה. בהזדמנויות רבות נקט פרלמרסטון בצעדים חשובים מבלי ליידע אותם, דבר שגרם לחוסר שביעות רצונם. הוא שלט ביד רמה במשרד החוץ ולא אפשר לראש הממשלה להתערב בנעשה שם. המלכה ובן זוגה, הנסיך אלברט לא הסתירו את כעסם על כך שהם נתפסו כאחראים למעשיו של פלמרסטון על ידי חצרות המלוכה האחרים באירופה.
כאשר בנג'מין דיזראלי ואחרים בילו כמה לילות בבית הנבחרים כדי לתקוף את מדיניות החוץ של פלמרסטון, הגיב שר החוץ לנאום שנשא תומאס אנסטי ושארך חמש שעות, בנאום שלו שגם הוא ארך חמש שעות, הראשון מבין שני הנאומים הגדולים שבהם הוא הניח את היסוד לקווי ההגנה המקיפים על מדיניות החוץ שלו בכלל ועל מדיניות ההתערבות הליברלית בפרט. מקובל לחשוב שהן ראסל והן המלכה קיוו שאחד מהם ייקח את היוזמה ויפטר את פלמרסטון. את המלכה הניא הנסיך אלברט מלעשות כן, שכן הוא התייחס ברצינות למגבלות הסמכויות החוקתיות של המלוכה וחששו של ראסל נבע מיוקרתו של פלמרסטון, מהאהדה הציבורית כלפיו ומהחשש שלאחר צעד כזה ייוותר לרשותו קבינט חסר כישורים.
פרשת דון פסיפיקו
ב-1847 הותקף ביתו של דוד פסיפיקו, סוחר יהודי גיברלטרי שחי באתונה, על ידי המון אנטישמי שעליו נמנו בניו של שר בממשלת יוון. משטרת יוון לא התערבה בנעשה, אף על פי ששוטרים נכחו במקום. בשל העובדה שפסיפיקו היה נתין בריטי, הביעה ממשלת בריטניה את דאגתה. בינואר 1850 ניצל פלמרסטון את טענותיו של דון פסיפיקו כנגד ממשלת יוון והטיל סגר ימי על נמל פיראוס. בשל העובדה שיוון הייתה קשורה בהסכמי הגנה עם שלוש מעצמות, מחו רוסיה וצרפת כנגד פעולה זו של הצי המלכותי הבריטי.
לאחר דיון בלתי נשכח שנערך ב-17 ביוני, זכתה מדיניותו של פלמרסטון לגינוי בבית הלורדים. ב-29 ביוני הביע בית הנבחרים נזיפה, על פי הצעתו של ג'ון רובק, וזאת לאחר ששמע את פלמרסטון ב-25 ביוני. היה זה הנאום הרהוט והעוצמתי ביותר שפלמרסטון נשא מעודו, ובו הוא שאף להצדיק לא רק את טענותיו כלפי ממשלת יוון בפרשת פסיפיקו, אלא את כל מדיניות החוץ שלו.
בנאום זה, שארך חמש שעות, הכריז פלמרסטון את ההצהרה הידועה שלו שכל נתין בריטי זכאי בכל מקום בעולם לקבל את הגנתה של הזרוע הארוכה של ממשלת בריטניה כנגד כל אי צדק או עוון. הוא השווה את יכולותיה של האימפריה הבריטית לאלו של האימפריה הרומית, שבה כל אזרח רומאי היה יכול להגיע לכל מקום בעולם מבלי להיות מוטרד על ידי כל מדינה שהיא. היה זה הנאום המפורסם שבו עשה פלמרסטון שימוש במשפט הידוע שטבע בזמנו קיקרו, "אזרח רומא אני" (בלטינית: Civis romanus sum). בנאום זה הגיעה האהדה הציבורית כלפי פלמרסטון לשיאה.
ההתפטרות
על אף ניצחונו בפרלמנט בפרשת דון פסיפיקו, רבים מעמיתיו ותומכיו מתחו ביקורת על רוח הדברים שעל פיהם נוהלה מדיניות החוץ. המלכה שיגרה מזכר לראש הממשלה בו הביעה את חוסר שביעות רצונה מהתנהלותו של פלמרסטון ומהתחמקותו ממחויבותו לבקש אישור מלכותי לצעדיו וראתה בכך כשל בכנותו של פלמרסטון כלפי הכתר. מזכר זה הועבר לפלמרסטון שקיבל את הביקורת.
ב-2 בדצמבר 1851 ביצע לואי נפוליאון, שנבחר ב-1848 כנשיא צרפת, הפיכה שבה הוא פיזר את האספה הלאומית ועצר את מנהיגי הרפובליקנים. בחדרי חדרים בירך פלמרסטון את נפוליאון על ניצחונו וציין שלחוקת בריטניה שורשים היסטוריים אך צרפת עברה חמש מהפכות מאז 1789 וחוקת צרפת מ-1848 הייתה "הטיפשות של שלשום שמוחותיהם המפוזרים של ארמנד מרסט ואלכסיס דה טוקוויל הגו כדי להביא את האומה הצרפתית למבוכה ולייסורים". אף על פי כן, החליט הקבינט שבריטניה חייבת להישאר נייטרלית ולפיכך הנחה פלמרסטון את פקידיו לנקוט בגישה דיפלומטית. התמיכה הרחבה שפלמרסטון זכה לה בקרב העיתונות ודעת הקהל גרמו לחשש ולחוסר אמון בקרב פוליטיקאים אחרים ולזעם בארמון המלוכה. הנסיך אלברט התלונן שפלמרסטון שיגר איגרת מבלי להראותה קודם לכן למלכה. בתגובה הגיש פלמרסטון את התפטרותו.
שר הפנים (1852–1855)
לאחר תקופת כהונה קצרה של ממשלת מיעוט של השמרנים, נבחר הלורד אברדין לעמוד בראש ממשלת קואליציה של הוויגים וחסידיו של רוברט פיל, כשראסל מכהן בתפקיד שר החוץ והשר המקשר לבית הנבחרים. הדעה המקובלת הייתה שמבחינת שניהם לא ניתן היה להקים ממשלה ללא פלמרסטון, ולפיכך הוא מונה בדצמבר 1852 לתפקיד מזכיר הפנים. רבים החשיבו מינוי זה כמוזר, שכן מומחיותו של פלמרסטון הייתה ללא ספק מדיניות החוץ. התהלך סיפור שלאחר גל שביתות ששטף את צפון אנגליה, זימנה המלכה את פלמרסטון כדי לדון במצב. כאשר היא שאלה אותו בנוגע לחדשות האחרונות, נאמר שתגובתו של פרלמרסטון הייתה: "אין חדשות מיוחדות, גברתי, אך ברור שהטורקים חצו את הדנובה".
רפורמות חברתיות
ב-1853 העביר פלמרסטון את חוק בתי החרושת שביטל פרצות בחוק הקודם ואסר על העסקתם של צעירים בין השעות 6 בערב ל-6 בבוקר. הוא ניסה להעביר הצעת חוק שאישרה את זכויות העובדים להתאגד, אך ההצעה נפלה בבית הלורדים. הוא העביר את חוק סחר החליפין שמנע ממעסיקים לשלם לעובדיהם בסחורות במקום בכסף, או לאלץ אותם לרכוש סחורות מחנויות שהיו בבעלות המעסיקים. באוגוסט 1853 העביר פלמרסטון את חוק הפחתת העשן כדי להיאבק בעשן שהיתמר יותר ויותר מארובות מכרות הפחם, בעיה שהחריפה בעקבות המהפכה התעשייתית. הוא גם דאג להעברתו של חוק החיסון, שהוגש כהצעת חוק פרטית ושכנע את הממשלה לתמוך בו. החוק קבע לראשונה שחיסון ילדים יהיה חובה על פי החוק. פלמרסטון הוציא מחוץ לחוק את מכירתם של מקומות קבורה. הזכות לקבור את המתים בכנסיות הוחזקה על ידי משפחות עשירות שאבותיהם רכשו אותה בעבר. פלמרסטון התנגד לנוהג זה על רקע שיקולי בריאות הציבור והבטיח שכל המתים יוכלו להיקבר בחצרות הכנסיות או בבתי קברות ציבוריים.
רפורמה בחוק הפלילי
פלמרסטון הפחית את משך הזמן המרבי בו יכלו אסירים להיות מוחזקים בתא בידוד מ-18 חודשים ל-9 חודשים. הוא גם שם קץ להעברתם של אסירים לטסמניה כאשר הוא העביר את חוק עבודות הפרך שגם קבע עונשי מקסימום לרוב העבירות. ב-1854 הוא העביר את חוק המוסדות לעבריינים שהעניק למזכיר הפנים את הסמכות לשלוח אסירים בני נוער למוסדות לעבריינים במקום לבתי כלא. הוא נאלץ לקבל את התיקון לחוק שהבטיח שהאסירים יבלו קודם לכן שלושה חודשים בכלא. באוקטובר 1854, כאשר הוא ביקר בית הכלא פרקהרסט ושוחח שם עם שלושה נערים אסירים, הוא התרשם מהתנהגותם והורה שהם יישלחו למוסד לעבריינים. הוא מצא שמצב האוורור בתאי הכלא בלתי מספק והורה לשפר אותו.
רפורמת הבחירות
פלמרסטון התנגד נחרצות לתוכניותיו של ראסל למתן זכות ההצבעה למעמדות העובדים העירוניים. כאשר בדצמבר 1853 הסכימה הממשלה להגיש את החוק במהלך המושב הבא של הפרלמנט בנוסח שאותו רצה ראסל, התפטר פלמרסטון. אף על פי כן, הלורד אברדין הודיע לו שלא התקבלה כל החלטה מסוימת על הרפורמה ופלמרסטון שוכנע לשוב לקבינט. חוק רפורמת הבחירות לא עבר בפרלמנט באותה שנה.
מלחמת קרים
משמעות הדרתו של פלמרסטון ממשרד החוץ הייתה שלא הייתה לו שליטה מלאה על האירועים שהובילו לפרוץ מלחמת קרים. אחד הביוגרפים שלו, ג'ספר רידלי, טען שאם הוא היה בשליטה על מדיניות החוץ באותה תקופה, מלחמת קרים לא הייתה פורצת. פלמרסטון טען בקבינט, לאחר שהכוחות הרוסיים התרכזו על גבול האימפריה העות'מאנית בפברואר 1853, שעל הצי המלכותי להצטרף אל הצי הצרפתי בדרדנלים כאמצעי אזהרה נגד רוסיה. בכל אופן, דעתו לא התקבלה.
במאי 1853 איימו הרוסים לפלוש לוולאכיה ונסיכות מולדובה אלא אם כן הסולטן יענה לדרישותיהם. פלמרסטון דחף לביצוע פעולה החלטית. לדבריו על הצי המלכותי להישלח אל הדרדנלים כדי לסייע לצי העות'מאני ושעל בריטניה להודיע לרוסיה על כוונתה להיכנס למלחמה אם היא תממש את איומיה לפלוש לוולאכיה ולמולדובה. בכל אופן, אברדין התנגד לכל הצעותיו של פלמרסטון. לאחר וויכוחים ארוכים, הסכים אברדין באי רצון לשלוח את הצי אל הדרדנלים אך התנגד להצעותיו האחרות. הצאר הרוסי זעם על הצעדים הבריטיים אך זה לא היה מספיק בשביל להרתיע אותו. כאשר הגיע הצי הבריטי אל הדרדנלים היה מזג האוויר קשה והספינות חיפשו מקלט במים שמחוץ למיצרים. הרוסים עמדו על כך שזהו צעד שמהווה הפרה של אמנת המיצרים משנת 1841 ולפיכך פלשו לשתי הנסיכויות. פלמרסטון היה סבור שזה היה תוצאה של חולשה בריטית וחשב שאם היה מובהר לרוסים שכיבוש הנסיכויות יהווה עילה למעבר הציים הבריטי והצרפתי את הבוספורוס וכניסה אל הים השחור, הדבר היה מרתיע אותם. בקבינט האיץ פלמרסטון להגיע להחלטה על הכרזת מלחמה על רוסיה, אך אברדין התנגד, שכן הוא שאף לשלום. דעת הקהל, שהייתה לצדם של הטורקים ולצדו של אברדין, החלה להיחלש בהתמדה. בפברואר 1854 ציין הלורד דדלי סטיוארט: "לכל מקום אליו אני הולך, אני שומע דעה אחת בנושא, ודעה זו הובעה במילה אחת, או בשם אחד – פלמרסטון".
ב-28 במרץ 1854 הכריזו בריטניה וצרפת מלחמה על רוסיה על סירובה לסגת מהנסיכויות. המלחמה התקדמה באיטיות, בלי שום הישגים בים הבלטי ועם הישגים איטיים בחצי האי קרים במצור הארוך על סבסטופול. חוסר שביעות הרצון מניהול המלחמה החל להתגבר בקרב הציבור הבריטי ובארצות אחרות, שהחריפו עם הגעת הדיווחים על הכישלונות, במיוחד בניהול הגרוע של הסתערות הבריגדה הקלה בקרב בלקלווה. בריאותם ותנאי המחיה של החיילים הבריטים היו ידועים לשמצה ולעיתונות, ששיגרה כתבים לשטח, הייתה ההשפעה המרבית על דעת הקהל. הטורים דרשו לקבל נתונים על כל החיילים, הפרשים והמלחים שנשלחו לקרים ואת המספר המדויק של הקורבנות. כאשר הפרלמנט קיבל החלטה לחקור ברוב של 305 תומכים מול 148 מתנגדים, אמר אברדין שהוא רואה בהחלטה הצעת אי-אמון וב-30 בינואר 1855 הוא התפטר מתפקידו. למלכה לא היה אמון בפלמרסטון ובתחילה היא ביקשה מהלורד דרבי לקבל עליו את התפקיד. דרבי הציע לפלמרסטון את תפקיד שר המלחמה והוא הסכים בתנאי שקלרנדון יישאר במשרד החוץ. קלרנדון סירב ועקב כך דחה פלמרסטון את הצעתו של דרבי שבסופו של דבר ויתר על האפשרות להרכיב ממשלה. המלכה ביקשה מלנדסדון להרכיב ממשלה, אך הוא היה מבוגר מדי ולפיכך היא ביקשה מראסל, שאף אחד מעמיתיו לשעבר, למעט פלמרסטון, לא היה מוכן לשרת תחתיו. כשהיא מותשת ממציאת חלופות אפשריות, הזמינה המלכה את פלמרסטון לארמון בקינגהאם ב-4 בפברואר 1855 כדי להטיל עליו את משימת הרכבת הממשלה.
סיום מלחמת קרים
פלמרסטון נקט בעמדה בלתי מתפשרת בנוגע למלחמה. הוא שאף להרחיב את חזית הלחימה, במיוחד באזור הים הבלטי, שם ניתן היה לאיים על סנקט פטרבורג באמצעות כוחו העדיף של הצי הבריטי. מטרתו הייתה לצמצם באופן קבוע את האיום הרוסי על אירופה. שוודיה ופרוסיה היו נכונות להצטרף וכך נותרה רוסיה מבודדת. ם זאת, צרפת, שזה מכבר שלחה יותר חיילים למלחמה בהשוואה לבריטניה וספגה הרבה יותר אבדות, שאפה לסיים את המלחמה, כפי שעשתה אוסטריה. במרץ 1855 מת ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ובמקומו עלה לכס המלוכה בנו, אלכסנדר השני ששאף לשלום. אף על פי כן, פלמרסטון סבר שתנאי השלום סלחניים מדי כלפי רוסיה ושכנע את נפוליאון השלישי לפוצץ את שיחות השלום עד שסבסטופול תיפול וכך בעלות הברית יהיו בעמדה עדיפה במשא ומתן. בספטמבר נכנעה לבסוף סבסטופול ולבעלות הברית הייתה שליטה מוחלטת בזירת הים השחור. רוסיה הסכימה לתנאי השלום וב-27 בפברואר 1856 נחתם הסכם שביתת נשק ולאחר חודשים של משא ומתן נחתם חוזה פריז. דרישתו של פלמרסטון לפירוז הים השחור הובטחה, על אף שרצונו להחזרת חצי האי קרים לידי האימפריה העות'מאנית לא התקבל. הסכם השלום נחתם ב-30 במרץ ובאפריל 1856 העניקה המלכה ויקטוריה לפלמרסטון את תואר אביר מסדר הבירית.
תקרית "החץ" ומלחמת האופיום השנייה
באוקטובר 1856 לכדו הסינים את הספינה "החץ" (Arrow), ספינה שהייתה רשומה בהונג קונג ובבעלות בריטית. במהלך הפעולה הם ביזו, לדברי הנציג הבריטי, הארי פרקס, את הדגל הבריטי. כאשר סירב הנציב הסיני, יה מינגצ'ן, להתנצל, הפגיזו הבריטים את המתחם שלו. הנציב הגיב בהכרזה שקראה לאנשי קנטון "להתאחד להשמדת בני הבליעל האנגלים עושי הצרות הללו" והציעה גמול של 100 דולר על כל ראש של אנגלי. בתי החרושת הבריטיים מחוץ לעיר הועלו באש על ידי המון זועם. פלמרסטון נתן גיבוי לפרקס בעוד שבפרלמנט הותקפה המדיניות הבריטית על רקע מוסרי על ידי ריצ'רד קובדן וויליאם גלאדסטון. כשהוא משחק על השיקול הפטריוטי, אמר פלמרסטון שקובדן הפגין "רגשות אנטי-אנגליים, וויתור על כל הקשרים בין אנשים לבין מולדתם, שלא הייתי מצפה מחבר כלשהו של הבית הזה. כל מה שהיה אנגלי היה שגוי וכל מה שהיה עוין לאנגליה היה נכון". הוא המשיך ואמר שאם הפרלמנט היה מגנה את צעדיו, זה היה סימן שהבית הצביע למען "הפקרת קהילה גדולה של נתינים בריטים בקצהו של העולם לידיהם של חבורת ברברים". הצעת אי-אמון התקבלה ברוב של 16 קולות ובעקבותיה התקיימו ב-1857 בחירות כלליות. עמדתו של פלמרסטון קיבלה תמיכה בקרב חלק ניכר של מעמד העובדים, בקרב מעמד הביניים שהלך וגדל ובקרב החוגים המסחריים והפיננסיים. לאחר שזכות ההצבעה הורחבה, גרפה מפלגתו של פלמרסטון רוב של 83 מושבים בבית הנבחרים, הרוב הגדול ביותר מאז 1835. קובדן וג'ון ברייט איבדו את מושביהם.
מלחמת האופיום השנייה הייתה תבוסה משפילה נוספת עבור שושלת צ'ינג, שכבר התנודדה על כרעי תרנגולת כתוצאה ממרד טאיפינג.