cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ערוץ 7
inn - אתר האינטרנט
לאורך השנים הוקמו במסגרת קבוצת ערוץ 7 אתרים בשפות העברית, האנגלית, הרוסית, הספרדית והצרפתית. כיום (2020) פועלים במסגרת הקבוצה אתר בעברית, אתר באנגלית ואתר ברוסית, הפונים לקהלים יהודיים ואחרים.
עיקר התוכן באתר מוקדש לאקטואליה, מאמרי דעות (פובליציסטיקה) ותוכן מגוון בנושאי יהדות. האתר כולל גם מדורים בנושאי תיירות, אוכל, ספורט, אופנה, כלכלה, בריאות משפחה וזוגיות. במסגרת האתר פועל אתר משנה המיועד לילדים וכולל תוכן המותאם לגילאים הצעירים בשם "ילדודס". האתר נוקט קו פוליטי ימני לאומי ברור, ומלווה את מפעל ההתיישבות ביהודה ושומרון באופן צמוד. לאורך השנים נטל האתר חלק פעיל במאבק נגד עקירת יישובים במסגרת תוכנית ההתנתקות וכן במאבק נגד פינוי יהודים מבתיהם ברחבי יהודה ושומרון.
מלבד אקטואליה, האתר מפרסם כתבות רבות בנושאי יהדות ותורה ומגזינים שוטפים שעוסקים בנושאים אלה. האתר כולל מוזיקה חסידית, שירים עבריים ודרשות של רבנים בנושאי הלכה, תורה ואקטואליה. בנוסף לכך, מופיעות באתר כתבות בנושאי תרבות ומדע, העוסקות בנושאים אלה מנקודת מבט כללית ויהודית.
בקיץ תשס"ב (2002), כשנה לפני סגירת תחנת הרדיו של ערוץ 7, הקימו יוזמיו את השבועון "בשבע", המופץ בסופי שבוע בריכוזי אוכלוסייה דתית וחרדית. תוכני העיתון מתפרסמים מדי שבוע גם באתר ערוץ 7.
לקראת יום השנה ה-15 לרצח רבין, יצא האתר במיזם "רצח רבין - הגרסה שלכם...", שבו הזמין את קוראיו לשלוח אליו את תאוריות הקשר שלהם לגבי הרצח.
"ללא תולעים / פסיפס"
בתחילת 2006 הוקם אתר האינטרנט "ללא תולעים", המפרסם יצירות מגוונות, חלקן בעלות גוון לאומי-ימני. בראשית דרכו התקשה האתר להמריא, עד שבאוגוסט 2006 רכש ערוץ 7 את האתר, ואיחד את רשימת המשתמשים של "ללא תולעים" עם גולשי הפורומים בערוץ. באוקטובר 2006 (תשרי תשס"ז) עוצב האתר מחדש כחלק מאתר ערוץ 7. בשנת 2009 שונה שמו של האתר ל"פסיפס", כחלק משיפוץ כולל שעבר אתר ערוץ 7.
כל שנה מתקיימים כשלושה מפגשים בהם מועברים סדנאות במגוון תחומי היצירה.
השבועון "בשבע"
"בשבע" הוא חינמון המופץ מדי סוף שבוע בריכוזי אוכלוסייה דתית וחרדית. הוא מונח במקומות ציבוריים כמו חנויות ובתי כנסת. העיתון מופץ חינם בתפוצה של כ-105 אלף עותקים.
השבועון נוסד בקיץ תשס"ב (2002), במטרה להביא אל העיתונות המודפסת את קולה של הציונות הדתית, ולהקים עיתון רב-תפוצה שיחזק ויעצים את ערכי תורת ישראל, עם ישראל וארץ ישראל בקרב הציבור הדתי. ברוחו ובמטרותיו מהווה העיתון המשך ל-15 שנות שידורים של תחנת הרדיו ערוץ 7.
אחילוף
אֲחִילוּף (שם מדעי: Biarum) הוא סוג צמחים ממשפחת הלופיים. בסוג אחילוף מצויים כ-10 מינים שרובם מצויים באזור המזרחי של הים התיכון (כגון אחילוף הגליל). מיני האחילוף הם בעלי פקעת ופרחים חד-זוויגיים העטופים במעטה (או- מחתל) בצבעי ארגמן כהים. עלי הפרח מופיעים לאחר הפריחה.
פרחי האחילוף מדיפים ריח המזכיר פגרים. ההאבקה נעשית על ידי חרקים שונים, לרוב זבובים, הנמשכים לריחו של הפרח ומעבירים אבקה מפרח זכרי לפרח נקבי.
בסוג אחילוף נמצאים גם המינים:
סיפור חצי רוסי
"סיפור חצי רוסי" הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של איתן ענר, שיצא לאקרנים בשנת 2006.
תקציר העלילה
חן הוא נער בן 11 המתגורר באשדוד עם הוריו - אביו יליד הארץ (צבר) ואימו ילידת רוסיה. חן מתאהב בנטלי בת ה-12, הרוקדת בחוג לריקודים סלוניים. הוא מחליט ללמוד ריקוד אצל יוליה, מורה לריקוד בת 42 שעלתה לארץ ממוסקבה, על מנת לכבוש את ליבה של נטלי.
ים של פחד
ים של פחד (באנגלית: Open Water) הוא סרט אימה עצמאי אמריקאי משנת 2003, בכיכובם של בלנשרד ריאן ודניאל טראוויס אודות בני זוג שיצאו לחופשת צלילה וננטשו באזור שורץ כרישים בלב האוקיינוס האטלנטי.
הסרט הופק וצולם על ידי בעל ואשה, כריס קנטיס ולורה לאו, שניהם צוללנים מוסמכים ומנוסים, בתקציב התחלתי של 120,000 דולר שמומן מחסכונותיהם הפרטיים. חברת Lionsgate שרכשה את זכויות ההפצה, השקיעה בהפקת הסרט תקציב נוסף, ותקציבו הכולל הסתכם בחצי מיליון דולר.
קנטיס כתב את התסריט בהשראת סיפור אמיתי על הזוג הנשוי טום ואיילין לונרגן, שב-25 בינואר 1998 בהיותם בחופשה באתר צלילה בים האלמוגים ליד אוסטרליה, נשכחו בעודם במים ואיש מצוות הספינה והתיירים לא שם לב להיעדרם.
"ים של פחד" זכה בפרס סאטורן לשחקנית הטובה ביותר לשנת 2004 (בלנשרד ריאן) ובפרס טריילר הזהב למותחן הטוב ביותר לשנת 2005.
עלילה
סוזן ווטקינס (בלנשרד ריאן) ודניאל קינטנר (דניאל טראוויס) הם בני זוג מכורים לעבודה ומתוסכלים מכך שהם לא מצליחים לבלות יחד, ולכן מחליטים לצאת לחופשה באיי בהאמה. גם בבוקר יום יציאתם, הם עדיין טרודים בטלפונים ממקומות עבודתם.
אחד התיירים, סת (סול סטיין), איבד את משקפת הצלילה שלו, ומכיוון שהצלילה מותרת רק בזוגות ואין לסת עם מי לצלול, ממילא הוא לא מורשה לרדת למים יחד עם כל הקבוצה. כאשר זוג תיירים, בעל ואשתו, חוזרים לסירה, האשה משאילה לסת את המשקפת שלה, והבעל (סטיב לם) מתנדב לרדת שנית למים כדי להיות בן זוגו של סת לצלילה. בהיותם במים, סוזן ודניאל מחליטים להתרחק מעט מהקבוצה. כאשר סת חוזר לסירה בלוויית התייר, דייוויס טועה וסופר את התייר ואשתו פעם נוספת. מאחר שלפי הספירה השגויה חזרו מהצלילה 20 איש (אף על פי שבפועל נמצאים בסירה 18 בלבד), הסירה עוזבת את המקום.
סמוך מאוד לתום פרק הזמן שהוקצב לצלילה, שמים סוזן ודניאל לב לכך ששאר חברי הקבוצה לא נמצאים בסביבה, עולים אל פני המים ומגלים שהסירה איננה. הם מניחים שהטעות תתגלה במהרה והסירה תחזור לאסוף אותם, ולכן מחליטים להישאר לצוף במקום למרות שבאופק נראות סירות, אך הם לא יודעים אם אחת מהן זו סירתם, אם לאו. ככל שנוקף הזמן, מתחוור לשניים שאיש לא חוזר לחפש אותם, והם מבינים שנסחפו הלאה ממקום הצלילה. סוזן חשה נשיכה או צריבה ברגלה, אך הכאבים חולפים. כעבור שעות הם מותשים, ועקב המתח והפחד פורץ ביניהם ויכוח רווי האשמות הדדיות באשר לנסיבות שהם נקלעו אליהן. על מנת להקל על עצמם לצוף, סוזן ודניאל משליכים למים את המשקולות מחגורות הצלילה שלהם. דניאל מציע לסוזן לנסות לישון בעודה צפה בחליפת הצלילה. היא נרדמת, אך מתעוררת עקב חבטה לא ברורה בגופה ומגלה שגם דניאל נרדם ונסחף ממנה. גם הוא מתעורר, והשניים מצליחים להיצמד שוב.
כאשר סוזן מבינה שדניאל מת, היא מרפה מאחיזתה בו, והכרישים מושכים את גופתו אל תוך המים וטורפים אותה. סוזן מרכיבה את משקפי הצלילה, מסתכלת מתחת לפני המים ורואה כרישים חגים סביבה. היא מעיפה מבט מסביב אך לא רואה עזרה באופק, מסירה את ציוד הצלילה מגופה ומטביעה את עצמה.
בסצנה שאחרי כתוביות הסיום, דייגים על החוף פותחים את בטנו של כריש שתפסו ומוצאים במעיו מצלמה תת-מימית, כנראה המצלמה של סוזן ודניאל. אחד הדייגים בוחן את המצלמה ותוהה אם היא עדיין פועלת.
הפקה
קנטיס ולאו שאפו לצלם התנהגות של כרישים בסביבתם הטבעית. לכן, לא כמו סרטי כרישים שבהם נעשה שימוש בבובות מכניות או בהדמיות ממוחשבות (כגון: "מלתעות" או "ים כחול עמוק", בהתאמה), הסרט צולם באזור שורץ כרישי שונית קריביים ואפורים מול חופי בהאמה, כאשר צוות ההפקה והשחקנים עטו חליפות עשויות רשת מתכת להגנה מפני נשיכות. לצורך זה, גויס המומחה לכרישים תושב איי בהאמה סטיוארט קוב, וכן הצטרפה להפקה הצוללנית קריסטינה זנאטו (גילמה בסרט את דמותה של לינדה), מומחית עולמית להתנהגות כרישים. באתר האינטרנט האישי של זנאטו נכתב שהיא פיתחה טכניקה ייחודית לשלוט בהתנהגות של כרישים ולהרגיע אותם עד מצב קרוב להיפנוזה.
לאור התקציב המזערי, קנטיס ולאו ליהקו שחקנים לא מוכרים (כולל מדריכי צלילה שאינם שחקנים מקצועיים), השתמשו במצלמות וידאו דיגיטליות מסחריות, וצילמו במשך כשלוש שנים בזמן חופשות וסופי שבוע כ-120 שעות צילום מצטברות, באתרים סמוכים לחופי בהאמה (כולל אתר הצלילה "מג'יק קינגדום" האמיתי), האיים הגרנדינים, איי הבתולה ומקסיקו.
בהיבט של סוגה קולנועית, קנטיס רצה ליצור סרט ברוח המניפסט של דוגמה 95: שימוש במצלמות וידאו ללא אפקטים מיוחדים, תאורה והנדסת קול, כדי להשיג סגנון טבעי שהוא קרא לו "וידאו של חופשה". לאור המינימליזם הזה יחד עם מאפיינים אחרים שלו, הסרט דמה בסגנונו לסרטי Found Footage, והשבועון וול סטריט ג'ורנל הכתיר אותו בתואר "הדג מבלייר" (Blair Fish) כהשאלה משם הסרט "פרויקט המכשפה מבלייר" שיצא ארבע שנים קודם ונחשב לאבטיפוס של סגנון ה-Found Footage.
הפצה
הסרט נדחה שוב ושוב על ידי שופטי קבלה של פסטיבלי קולנוע שהביעו ספקות לאור התקציב הנמוך והאיכות של מצלמות וידאו. בסופו של דבר הוקרן הסרט בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בהמפטונס ב-26 באוקטובר 2003, אך לא זכה לתשומת לבם של הסוכנים שהעדיפו סרטים מסחריים עתירי תקציב. לאחר עריכה נוספת התקבל הסרט בניסיון שני לפסטיבל סאנדנס שהתקיים בינואר 2004, והיה לסרט הראשון מסרטי הפסטיבל באותה שנה שנמכר לגורם מסחרי, חברת Lionsgate שהשקיעה ברכישה 2.5 מיליון דולר. החברה השקיעה תקציב נוסף בהמרת צילומי הווידאו לאיכות קולנועית ובהנדסת קול, כולל פסקול שחיבר המלחין הניו זילנדי גראם רֶוֶול והכיל גם קטעי מוזיקה קריבית אותנטית.
קנטיס ולאו, שהתייחסו לסרט כאל דרמה וביקשו להדגיש את הדינמיקה הפסיכולוגית בין בני הזוג גיבורי הסרט, הסתייגו מכך שהחברה הרוכשת ביכרה להבליט לצורכי שיווק רחב את איכויות האימה ואת הכרישים, אך ויתרו לבסוף.
הסרט הוקרן בהצגת בכורה מצומצמת ב-6 באוגוסט 2004, ובתפוצה רחבה כעבור שבועיים.
הכנסות
הכנסות סוף שבוע הבכורה בארצות הברית הגיעו ל-1.1 מיליון דולר. סך כל ההכנסות התקרב ל-55 מיליון דולר, מתוכם כ-31 מיליון בארצות הברית, והשאר ברחבי העולם.
ביקורות
בקרב מבקרי הקולנוע הדעות היו חיוביות ומשבחות בדרך כלל, אך הקהל הרחב היה מסויג יותר. לפי אתר Metacritic, ממוצע ציוני המבקרים עמד על 63%, בעוד ביקורות הגולשים באתר היו מעורבות עם ממוצע של 5.5 מתוך 10. באופן דומה, באתר Rotten Tomatoes, רק 32% מהגולשים אהבו את הסרט, לעומת 72% דעות חיוביות אצל המבקרים.
המבקר רוג'ר איברט כתב שלא הים והכרישים מפחידים, אלא שהסרט חודר את ההגנות בסגנון "זה בסך הכול סרט" ונוגע בפחדי היַלְדוּת העמוקים ביותר: להישכח מאחור ולהישאר לבד, תחושות המעוררות כעס וחוסר אונים ומערערות את השכנוע העצמי שלחיים יש משמעות, דבר שכל אדם צריך כדי להמשיך לחיות. באופן דומה כתב אנטוני סקוט בניו יורק טיימס שהסרט מזכיר את המתח הנוצר אצל ילד המתרחק מהוריו ופוחד ששכחו אותו, אך טען שהסרט לא מצליח לעורר אצל הצופים אכפתיות לגורל גיבוריו, וכן שקנטיס לא עושה את הכאבים למעניינים, ושני השחקנים הראשיים "עושים טובה שהם משחקים, ולא מתאמצים יותר מדי".
ויליאם תומאס הגדיר את הסרט כ"מפגש של 'המכשפה מבלייר' עם 'מלתעות'", אך לא משתווה לשניהם. עם זאת, הוא סבר שהסרט מצטיין במיקוד תשומת הלב לסיטואציה שהגיבורים נמצאים בה, יותר מאשר לאהדה אישית כלפיהם.
אתר התרבות הפופולרית "Plugged In" ציין לחיוב את השימוש במצלמה ידנית על מנת ליצור מותחן של "האדם נגד הטבע" באופן שנוגע בפחד ההיולי של היות אדם נתון לחלוטין לחסדי הטבע וגחמותיו. עם זאת, נמתחה ביקורת על סצנת עירום שאיננה מוצדקת בהקשר של הסרט.
מבקר הקולנוע הישראלי אלון רוזנבלום הגדיר את הסרט כאפקטיבי, ראוי, מורט עצבים ומרתק, אולם לאור העובדה שבמהלך הצילומים הושלכו למים חתיכות בשר כדי למשוך את הכרישים לעבר המצלמה והשחקנים, העלה רוזנבלום תהיות על האתיקה המקצועית: האם שווה לסכן את השחקנים עד כדי כך, כדי להגיע לשוט המושלם?
סרטי המשך
בשנת 2006 ראה אור סרט אימה פסיכולוגי גרמני בשם "Adrift", שקיבל בישראל את השם "לכודים בלב ים". עלילת הסרט, שצולם במלטה, שונה בתכלית מ"ים של פחד" ואיננה כוללת כרישים. אולם לצורכי הפצה, בגרמניה ניתן לסרט השם "Open Water 2: Adrift", והוא שווק כסרט המשך.
בשנת 2017 יצא הסרט האוסטרלי "Open Water 3: Cage Dive" שצולם בסגנון Found Footage. עלילת הסרט לא ממשיכה את עלילת "ים של פחד", אולם חברת Lionsgate שהפיצה גם אותו, השתמשה בשם המקורי כגימיק שיווקי.
אף ששני הסרטים שווקו כסרטי המשך, הם לא דומים למקור, וניתן להתייחס אליהם כאל סרטי ספין אוף.
הים התיכון (מחוז)
מחוז הים התיכון (טורקית Akdeniz Bölgesi) הוא אחד משבעה מחוזות בטורקיה. המחוז שוכן בדרום אסיה הקטנה, לאורך חופי הים התיכון. שטחו של המחוז שהוקם בשנת 1941 הוא 120,000 קמ"ר המהווים 15.4% משטח המדינה. בשנת 2000 מנתה אוכלוסייתו 8,706,005 תושבים.
המחוז מחולק לשמונה נפות כדלקמן:
צלוב-מקור
עופות אלה ניזונים באופן כמעט בלעדי מזרעי עצים מחטניים, בדרך כלל באקלימים קרים או ממוזגים ופיתחו מקור הפתוח בצורה דו כיוונית העוזר להם לחלץ את זרעי האורנים או הארזים מהאצטרובל שלהם.
בסוג זה 6 עופות שצבעם מכתום ועד ורוד כהה. הם נפוצים ביערות צפון ומרכז אמריקה, צפון אירופה ואסיה והמין צלוב-מקור מצוי מגיע גם לישראל.
ויקטור פצאייב
ויקטור איוואנוביץ' פצאייב (ברוסית: Виктор Иванович Пацаев; ) היה קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל במשימה במסגרת תוכנית סויוז.
קורות חיים
ויקטור פצאייב נולד בעיר אקטובה (אז בקזחסטן הסובייטית, כיום בקזחסטן) למשפחת פקיד. בשנת 1941 אביו גויס לצבא האדום וכבר באוקטובר 1941 נהרג בקרב. לאחר מספר שנים, אמא של פצאייב התחתנה שנית והמשפחה החדשה עברה להתגורר למחוז קלינינגרד שסופח לברית המועצות לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
לאחר סיום בית הספר ויקטור פצאייב ניסה להתקבל ללימודי גאולוגיה במוסקבה, אך לא התקבל והתחיל לימודים אקדמיים בפנזה. בשנת 1955 הוא סיים לימודי הנדסה והתחיל לעבוד במעבדה מטאורולוגית. בשנת 1968 פצאייב התחיל לעבוד במכון לתכנון מס' 1.
בשנת 1968 פצאייב התקבל ליחידת הקוסמונאוטים. בשנת 1971 ויקטור פצאייב שוגר לחלל בחללית סויוז 11. במהלך הטיסה הושג שיא השהייה בחלל. לאחר סיום הטיסה שנמשכה 23 ימים במהלך הנחיתה התרחשה בריחה אוויר, בעקבות זאת, כשדלת הקפסולה נפתחה התגלו פצאייב ושני חבריו מתים. ויקטור פצאייב נטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין.
אספת הנבחרים של רפובליקה סרפסקה
אספת הנבחרים של רפובליקה סרפסקה (בסרבית, באותיות קיריליות: Народна скупштина Републике Српске) היא גוף המחוקק של רפובליקה סרפסקה, אחת משתי הישויות של בוסניה והרצגובינה. לה ממשלת רפובליקה סרפסקה מחויבת ע"פ חוקתה וחוקיה של רפובליקה סרפסקה. האספה היא מונה 83 חברים ומקום מושבה היא עיר הבירה דה פקטו של רפובליקה סרפסקה באניה לוקה. הכהונה הקיימת כיום היא השביעית במספרה מאז יסוד הפרלמנט, כאשר יו"ר שלה הוא איגור רדוייצ'יץ' (Игор Радојичић), הברית הסוציאל-דמוקרטים העצמאים של רפובליקה סרפסקה (СНСД).
המפלגות ומספר מושבים 2006
(СДС) (СРС РС) (СДП)
לאו השביעי
האפיפיור לאו השביעי (בלטינית: Leo VII; מת ב-13 ביולי 939) היה האפיפיור מ-3 בינואר 936 עד מותו בשנת 939.
ביוגרפיה
בחירתו של לאו השביעי לאפיפיורות הובטחה על ידי אלבריק השני מספולטו, שליט רומא באותה עת, לאחר מותו של האפיפיור יוחנן האחד עשר. אלבריק רצה לבחור את האפיפיור, כדי שהאפיפיורות תמשיך להיכנע לסמכותו. לאו היה הכומר של כנסיית סיקסטוס הקדוש ברומא, ונחשב לנזיר בנדיקטיני. הייתה לו שאיפה קטנה כלפי האפיפיורות, אבל הסכים תחת לחץ לקבל אותה.
לאו השביעי שלט שלוש שנים בלבד. רוב הבולות האפיפיוריות שלו היו מענקי פריבילגיה למנזרים, ובייחוד למנזר קלוני. לאו קרא לאודו מקלוני לתווך בין אלבריק להוגו מפרובאנס, אביו החורג של אלבריק, מלך איטליה. אודו הצליח במשא ומתן על הפסקת אש לאחר שהסדיר נישואים בין בתו של הוגו, אלדה לאלבריק. לאו השביעי מינה גם את פרידריך, הארכיבישוף של מיינץ, כמתקן בגרמניה. לאו איפשר לפרידריך לגרש יהודים שסירבו להיטבל, אך הוא לא אישר את הטבלתם הכפויה של היהודים.
ב-13 ביולי 939 מת לאו ברומא, ובמקומו נבחר לאפיפיור סטפנוס השמיני.
בית דובינר
בית דובינר (מוכר גם כבית המשושים) הוא בניין מגורים הבנוי במעלה רחוב צל הגבעה, על הר הבנים ברמת גן ותוכנן על ידי צבי הקר, אלפרד נוימן ואלדר שרון. מול הבניין נמצא בניין נוסף של צבי הקר, בית הספירלה.
היסטוריה
בית דובינר נבנה עבור התעשיין סם דובינר ואשתו בטי בשנים 1961-1963. למבנה שטח של 2200 מ"ר וצורה ייחודית של משושה הבנוי בעצמו מרשת משושים. 330 המ"ר של קומה אופיינית מחולקים בין שתיים או שלוש דירות שגם הן בצורת משושים. חזונו של הקר היה בניין שיתאים לאקלים הים תיכוני בזכות חצר פנימית, מרפסות רבות וגישה לדירות ללא חלל מדרגות, וכן שילוב של הבניה הערבית הפרטית המקומית יחד עם מבנה קהילתי.
הבניין דורג על ידי כלכליסט כאחד מעשרים המבנים היפים בארץ. אבא אלחנני קובע בספרו "המאבק לעצמאות של האדריכלות הישראלית במאה ה-20" כי זהו אחד הבניינים המוצלחים ביותר של השלישייה הקר-נוימן-שרון.
בבניין מתגורר האדריכל צבי הקר. בעבר התגורר בו עורך מעריב לשעבר אריה דיסנצ'יק.
ראש מטה ההגנה (ספרד)
ראש מטה ההגנה (בספרדית: Jefe del Estado Mayor de la Defensa או בקיצור JEMAD) הוא הדרג הפיקודי העליון בכוחות המזוינים של ספרד. באופן רשמי הוא כפוף למלך ספרד, אולם בפועל הוא כפוף לשר ההגנה והוא היועץ הצבאי הישיר של ממשלת ספרד. מקביל לתפקיד הרמטכ"ל בצה"ל.
פרט לתפקידו כיועץ הצבאי של הממשלה, ראש ההגנה אמון גם על עיצוב האסטרטגיה הצבאית של ספרד, ועל חלוקת הכוחות והמשאבים בין היחידות השונות. ראשי המטה של צבא ספרד, הצי הספרדי וחיל האוויר הספרדי אינם כפופים לראש מטה ההגנה אלא לשר ההגנה, אולם במצבים מסוימים הם מחויבים להתייעץ עמו.
ראש מטה ההגנה נבחר בידי ראש ממשלת ספרד ומועבר לאישור במועצת השרים. לאחר מכן הוא ממונה באופן רשמי בידי המלך. ראש מטה ההגנה המכהן הוא תאודורו אסטבן לופס קלדרון שנכנס לתפקידו ב-27 בינואר 2021.
שמן סובין אורז
שמן סובין אורז (המכונה גם "שמן אורז") הוא סוג של שמן המופק מקליפת הסובין והנבט של האורז.
מרכיבים ותכונות
שמן סובין האורז מכיל נוגד חימצון ייחודי בשם גמא אוריזנול (Gamma- Oryzanol) וכן נוגדי חמצון נוספים מסוג טוקופרולים וטוקוטריאנולים, שהם מרכיבים של ויטמין E. שמן סובין אורז מכיל פיטוסטרולים מן הצומח. השמן מכיל כ-45% חומצות שומן חד בלתי רווי (MUFA), כ-35% חומצות שומן רב בלתי רוויות (PUFA), כ-20% חומצות שומן רוויות מן הצומח. לשמן סובין האורז נקודת העשן בטמפרטורה של עד כ־250 מעלות צלזיוס, נקודה הנחשבת לגבוהה במיוחד המאפשרת שימושים בהם נדרשת עמידות בחום גבוה בבישול, טיגון עמוק והקפצה. לשמן סובין אורז טעם עדין ונייטרלי. שמן סובין אורז סמיך יחסית לשמנים אחרים ולכן פחות נספג במוצרי המזון. שמן סובין האורז מכיל גמא אוריזנול שנמצא יעיל כנוגד חמצון יציב ועמיד שלא מאבד מתכונותיו האנטי אוקסידנטיות גם לאחר שהשמן חומם במחבת ובמיקרוגל לטמפרטורה של 180 מעלות צלזיוס במשך 8 שעות.
שמן סובין אורז בעולם
בשמן סובין אורז נעשה שימוש במשך שנים רבות במדינות המגדלות אורז, והוא מוערך במיוחד ביפן עקב תכונותיו הבריאותיות. כמו כן השמן נפוץ במדינות במזרח כגון הודו, סין ותאילנד ובולטת נוכחותו כשמן מוביל ופופולרי בניו זילנד. כיום מיוצר שמן סובין אורז גם בקליפורניה. שמן זה מיוצר מאורז אמריקאי והוא פופולרי במיוחד במערב ארצות הברית.
שמן סובין האורז בבריאות ובתזונה
כולסטרול וכלי הדם- מחקרים הראו כי שמן סובין האורז ונוגדי החימצון המצויים בו, ובפרט הגמא אוריזנול, נמצאו כתורמים לבריאות הלב וכלי הדם, בכך שמורדים את רמות הכולסטרול והטריגליצרידים בדם. מחקרים מוכיחים כי הללו מסייעים בהורדת הכולסטרול הרע, כמו כן נמצא הגמא אוריזנול מוריד את רמות הטריגליצרידים בדם (שומנים). עוד נמצא כי שמן סובין אורז מפחית את נטיית הטסיות בדם להידבק וליצור דם סמיך אשר עלול להצר את העורקים וכך מקטין את הסיכוי למחלת טרשת עורקים (אטרוסקלרוסיס). שילוב של שמן סובין אורז עם שמן שומשום הניב ירידה משמעותית בלחץ דם גבוה, דומה מאוד לתוצאות המושגות על ידי תרופות כימיות. כמו כן התברר במספר מחקרים כי גמא אוריזנול המצוי בשמן סובין אורז נמצא במחקרים כמאזן הורמונלי לתסמיני גיל המעבר. במחקר שנערך דיווחו 90% מהנשים על הקלה ניכרת בתסמיני גיל המעבר אחרי 4–6 שבועות.
קלואוקן
קַלוֹאוֹקַן (בפיליפינית: Lungsod ng Kalookan, "לונגסוד נג קלואוקן"; בשפות אחרות נפוץ הכתיב Caloocan) היא עיר במטרופולין של מנילה, בירת הפיליפינים. העיר נמצאת מצפון לצפון־מזרח מנילה עצמה. ב־2010 התגוררו בעיר כ־1.5 מיליון תושבים, מה שהופך אותה לעיר השלישית בגודל אוכלוסייתה בפיליפינים, אחרי קסון סיטי ומנילה (כל השלוש נמצאות במטרופולין מנילה). זוהי העיר השמינית בצפיפותה בעולם.
היסטוריה
קלואוקן נוסדה ב-1815, במהלך תקופת השלטון הספרדי בפיליפינים.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 התהוותה במקום מחתרת קטיפונן, שהתנגדה לשלטון הספרדי. המחתרת הייתה גורם מרכזי במהפכה הפיליפינית שפרצה ב-1896. ב-1898 הפיליפינים סופחו לארצות הברית בעקבות מלחמת ארצות-הברית ספרד. כעבור שנה פרצה מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים במהלכה המקומיים ניסו לגרש את האמריקאים ולשחרר את הפיליפינים. במהלך המלחמה התקיימו בקלואוקן שני קרבות קשים.
ב-1962 קלואוקן קיבלה מעמד של עיר.
חינוך
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת העיר קלואוקן, שהיא האוניברסיטה הציבורית היחידה בעיר.
תחבורה
בקלואוקן עובר קו LRT-1 של הרכבת הקלה של מנילה. העיר גם מקושרת למערכת המסילות של הפיליפינים.
עיטור הדגל האדום של העמל
עיטור הדגל האדום של העמל (ברוסית: Орден Трудового Красного Знамени) היה עיטור אזרחי של ברית המועצות, הניתן עבור הצטיינות בפעילות הציבורית ופעילות למען הפועלים.
העיטור
העיטור מורכב מסיכה כסופה בצורת גלגל שיניים, הנושאת את המוטו "פועלי כל האומות, התאחדו". במרכז, סמל הפטיש והמגל על רקע תחנת כוח הידרו חשמלית. הם מוקפים בידי שתי שיבולי חיטה מוזהבות. מעל לכל זה הדגל האדום הנושא את הכתובת "CCCP" (ברית המועצות). בתחתית הכוכב האדום, שבצידיו שיבולים מוזהבות. את הסיכה עונדים על החזה בצד שמאל, במקור ללא סרט.
מאוחר יותר התווסף לסיכה סרט שציבעו תכלת עם פסים כחולים בקצוות.
עד לשנת 1991 בוצעו מעל 1.2 מיליון הענקות של העיטור. חלק ממקבלי העיטור קיבלו אותו 6 פעמים.
יחזקאל קמחי
יחזקאל קמחי (17 בדצמבר 1918 – 9 במאי 1994) היה צייר ישראלי, חתן פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול לשנת 1964. חבר קיבוץ יקום משנת 1949.
ביוגרפיה
קמחי נולד בשם יחזקאל מוצ'ניק בסטולין שבפולין בשנת 1918. למד בסמינר למורים בוורשה ובמכון הגבוה ללימודי אמנות וציור בעיר בשנים 1935–1939, והציג לראשונה בתערוכת ציירים יהודים צעירים ב-1937. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ופלישת גרמניה הנאצית לפולין, חזר לעיירת מולדתו, ובמשך שנתיים (1939–1941) היה מורה בבית הספר של רשת רשת "תרבות". קמחי נמלט אל השטח הסובייטי, וב-1941 גויס לצבא האדום, ובמקביל עבד כצייר בבית חולים צבאי. בתום המלחמה חזר לפולין, והצטרף לקבוצת הכשרה של תנועת "השומר הצעיר" בלודז' במטרה להגיע לארץ ישראל. ב-1946 ארגן בלודז', יחד עם אחיו התאום צבי, תערוכה בנושא "השואה והתקומה", והשתתף בתערוכת אמנים יהודים.
ב-1947 עלה לארץ במסגרת עלייה ב', באונייה "עליה", שפרצה את ההסגר הבריטי, והצטרף לקיבוץ מסילות בעמק בית שאן. ב-1949 עבר לקיבוץ יקום, ובו היה חבר עד יום מותו. בשנים 1949–1950 השתלם בקורסים אצל מרסל ינקו, יוחנן סימון ויוסף זריצקי. בשנת 1950 התחיל לעבוד כצייר בהוצאת "ספריית פועלים". במסגרת עבודתו ב"ספריית פועלים" אייר ספרים רבים, בהם "אני וטלי בארץ הלמה" לאברהם שלונסקי, "ניסים ונפלאות" ללאה גולדברג, "כולם ביחד" למשה שמיר, וכן ציורים לאלבום "אילת", איורים וכתב היד "למגילת רות", כתב היד ל"מגילת אסתר", ספרי שירה של נתן יונתן, עלי אלון, משה דור, ספרות מתורגמת ואחרים. יחזקאל קמחי עיצב את הלוגו של מועדון התרבות צוותא.
השתתף בתערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד החל משנת 1950. בשנת 1964 זכה בפרס דיזנגוף לציור ופיסול על ציור השמן שלו "דממה וקול".
נפטר בקיבוץ יקום ב-9 במאי 1994 לאחר מחלה קשה. מאז מותו נמצאות עבודותיו במשכן לאמנות בעין חרוד, בארכיון הקיבוץ, ובארכיון יד יערי בגבעת חביבה
משרד המדע, התרבות והספורט
משרד המדע, התרבות והספורט הוא משרד ממשלתי שפעל בישראל בשנים 1993–1996, 1999–2003 ובשנים 2006–2009. כיום מפוצלות סמכויותיו בין משרד המדע, הטכנולוגיה והחלל ומשרד התרבות והספורט.
היסטוריה
בשנת 1982 הוקם משרד המדע כדי לייצר תפקיד עבור יובל נאמן מהתחייה, שהיה פיזיקאי. במשך שנים עסק משרד החינוך גם בנושאי תרבות וספורט. במהלך כהונת הממשלה ה-25, נדרשה שרת החינוך שולמית אלוני להתפטר מתפקידה, כדי לשמור על שלמות הקואליציה עם מפלגת ש"ס, והיא הועברה למשרד המדע והטכנולוגיה, אליה הועברו תחומי התרבות והספורט ממשרד החינוך. שם המשרד שונה למשרד המדע והאמנויות. לאחר הקמת ממשלת ישראל העשרים ושבע, בשנת 1996, מונה זאב בנימין בגין לשר המדע וסמכויות התרבות והספורט הושבו למשרד החינוך. בשנת 1999, לאחר הקמת הממשלה ה-28 בראשות אהוד ברק, נמסר משרד המדע והטכנולוגיה למתן וילנאי. המשרד קיבל חזרה את סמכויות התרבות והספורט ושמו שונה ל"משרד המדע, התרבות והספורט".
במהלך הקמת הממשלה ה-31 פוצלו תיקי התרבות והספורט מתיק החינוך, והועברו למשרד המדע והטכנולוגיה. בממשלה זו כיהן אופיר פינס-פז כשר המדע התרבות והספורט, עד להתפטרותו בעקבות כניסת סיעת ישראל ביתנו לקואליציה. לאחר מכן שימשה יולי תמיר כממלאת מקום שר המדע התרבות והספורט, ואחריה מונה לתפקיד ראלב מג'אדלה. בממשלה ה-32, שבראשותו של בנימין נתניהו, במסגרת המאמצים לייצר משרדים עבור כמה שיותר שרים, פוצל המשרד לשני משרדים עצמאיים: משרד המדע, הטכנולוגיה והחלל ומשרד התרבות והספורט.
המגדל האפל (סדרת ספרים)
המגדל האפל (באנגלית: The Dark Tower) היא סדרת ספרים מאת הסופר האמריקאי סטיבן קינג, אשר משתייכת לסוגות אימה, פנטסיה, מדע בדיוני ומערבונים. הסדרה עוקבת אחר "אקדוחן" ומסעו אל עבר "המגדל האפל". קינג מתאר את סדרת הספרים העוסקת במסעם של האקדוחן וחבריו כמגנום אופוס שלו. מלבד שבעת הספרים של סדרה זו, רבים מספריו האחרים מתקשרים לסיפור זה וכוללים אלמנטים ודמויות רבות אשר מופיעות ככל שהסדרה מתקדמת.
ההשראה לסדרה באה מהפואמה "רולנד האציל אל המגדל האפל קרב" מאת רוברט בראונינג, סדרת הספרים שר הטבעות מאת ג. ר. ר. טולקין והמערבון הטוב, הרע והמכוער ומזהה את האיש ללא שם בגילומו של קלינט איסטווד כמקור ההשראה לדמותו של רולנד דשיין מגלעד, הוא האקדוחן.
לאחר שסיים לכתוב את הסדרה הוציא קינג לאור סדרת קומיקס בחברת מארוול בשם המגדל האפל. הסדרה מספרת את סיפורו של רונלד מגלעד, גיבור "המגדל האפל".
היקום של המגדל האפל
ביקום שבספריו של סטיבן קינג חוזרת שוב ושוב הטענה כי כל העולמות והיקומים הקיימים נשענים על יקום אחד בלבד, יקום המוביל את הכול והוא זה שיקבע מה יהיה בשאר היקומים. ביקום זה קיים המגדל האפל.
דמויות
סדרת המגדל האפל מספרת את סיפורו של רולנד דשיין מגלעד, אקדוחן קר רוח שרק קליעיו השורקים מהירים יותר מידיו. רולנד יוצא למסע קסום ואפל למציאת המגדל האפל, אותו מגדל שקושר את כל העולמות יחד.
בספר השני בסדרה, "שליפת השלושה", מצטרפים למסע שותפים נוספים:
האקדוחן
הספר הראשון בסדרה מספר על רולנד מגלעד, האקדוחן האחרון, ומרדפו אחר "האיש בשחור", שמתגלה בסוף כוולטר המכשף. בעלילה מתברר כי יעדו הסופי של רולנד איננו האיש בשחור אלא המגדל האפל.
רולנד נמצא בעולם חרב המזכיר את העולם שלנו. בדרכו, עובר רולנד בעיירה "טאל", בה חי איש שהוקם לתחייה על ידי האיש בשחור. האיש עישן את עשב השטן - עשב בעל תכונות של סם, שכאשר מסתכלים בו כשהוא נשרף, מתים ורואים את האיש האחרון שמת בדרך זו. מעשן עשב השטן גורם לכל העיירה לתקוף את רולנד והלה הורג את כל אנשי העיירה באקדחיו ונפצע קלות ברגלו מסכין.
פרט מעניין בעולמו של רולנד הוא קיומן של דרכים הרבות למעבר בין עולמו לעולמנו, אחת מהן היא המוות. רולנד פוגש בתחנת דרכים נטושה את ג'ייק (ג'ון צ'יימברס), נער צעיר שנדחף לכביש ברחוב 43, ניו יורק ב-1977, ונדרס למוות. מאוחר יותר, כאשר רולנד נאלץ לבחור בין להציל את הילד מנפילה לתהום ובין המשך החיפוש אחר האיש בשחור והמגדל האפל הוא בוחר להמשיך הלאה וג'ייק נופל לתהום ומת בפעם השנייה.
הספר שזור בזכרונות של רולנד מהילדות שלו בגלעד, שם מסופר איך הוא ניצח את המורה שלו, קורט, בגיל 14 והפך לאקדוחן הכי צעיר אי-פעם.
שליפת השלושה
רולנד מתעורר על החוף למראה יצורים ימיים דמויי סרטן שפוצעים אותו באורח קשה, והוא מאבד שתי אצבעות ביד ימין ואת הבוהן של רגל ימין. הוא מתחיל לצעוד צפונה לאורך החוף, שם הוא מוצא שלוש דלתות ושולף מהן חברים נוספים למסע כפי שחזה האיש בשחור.
תחילה הוא שולף נרקומן בשם אדי דין, בדרכו להבריח סחורה בשדה התעופה ועוזר לו לעבור במכס מבלי להתפס.
מהדלת השנייה הוא שולף את אשת הצללים, אודטה הולמס, אישה אפרו-אמריקאית סכיזופרנית שגדלה בארצות הברית בשנות השישים וסבלה מגילויי גזענות. היא איבדה את שתי רגליה כאשר נדחפה לפני רכבת נוסעת על ידי אדם בשם ג'ק מורט. אודטה היא אישה חכמה ומחונכת, בת לרופא שיניים שחולל מהפכה בתחום. לאחר שרולנד שלף אותה מעולמה שלה, היא ואדי התאהבו והתחתנו. לאישיות השנייה שלה קוראים דטה ווקר, אישה אגרסיבית ומטורפת. אף אחת מהאישיות לא מודעת אחת לשנייה. בסוף הספר דטה ואודטה מתעמתות אחת עם השנייה, ולבסוף מתאחדות לאישה אחת - סוזנה דין.
בדלת השלישית והאחרונה, הוא פוגש את ג'ק מורט - האיש הדוחף, רואה חשבון בתפקידו שבשעות הפנאי נוהג לרצוח ולפגוע באנשים תמימים. הוא זה שדחף את ג'ייק לכביש בספר הראשון וגרם למותו בפעם הראשונה, והוא גם היה זה שזרק על אודטה לבנה כשהייתה קטנה, גרם לה לפיצול אישיות (מכונה בספר סכיזופרניה בטעות), ומאוחר יותר גם דחף אותה לפני רכבת נוסעת. רולנד מונע ממנו להרוג את הילד ג'ייק, וכך יוצר שתי מציאויות נפרדות במוחו - באחת הוא פגש את הילד ג'ייק, ובשנייה לא.
בספר מסופר על דרכי ההתמודדות של כל אחד מהאורחים עם בעיותיהם ואת התמודדותו של רולנד עם מחלתו. הסיפור מסתיים כשהם מגיעים לארץ התיכונה.
ארצות השממה
עלילת הספר השלישי מתחילה כמה שבועות או חודשים לאחר סוף הספר השני, בקרב של האקדוחנים עם שארדיק הדב - השומר האחרון של אחד מתריסר השערים המחזיקים את המגדל. לאחר שהם הורגים אותו, רולנד מספר להם על הקרניים - שש קרניים שנחצות במגדל האפל, ובקצה כל אחת מהן יש שער, עליו מוצב שומר. הם מוצאים את מסלול הקרן שאמור להביא אותם ישירות למגדל האפל.
ג'ייק שחזר לעולם שלנו מוצא מפתח במגרש בנייה נטוש, ליד ורד קסום שמייצג את המגדל האפל בעולם שלנו. לבסוף הוא יוצא מבית הספר באמצע היום, קונה את הספרים "תעלומה! מה? מי?" ו"צ'ארלי הצ'ו צ'ו" בחנות ספרים קטנה. לאחר מכן הוא מגיע לבית רדוף, ומשם הקא-טט של רולנד לוקחים אותו אליהם. ג'ייק מתחבר לרקונון - חיה המהווה שילוב בין כלב לדביבון בעל אינטליגנציה גבוהה ויכולת דיבור מעטה - ונותן לו את השם "אוֹי".
במהלך מסעם הם נתקלים בקשיים רבים, שיאם בעיר לוד - עיר שתושביה לא יודעים כיצד להתמודד עם טכנולוגיה שהשאירו אחריהם עתיקי היומין, והם נעשים מטורפים. בכניסה לעיר ג'ייק נחטף על ידי אחד מאנשי העיר, העונה לשם גאשר. רולנד מצליח לחלץ אותו והם עולים על רכבת מונו בשם בליין, רכבת הנוסעת מהר יותר ממהירות הקול, בעלת תכונות אנושיות העוין אותם. בליין אוהב חידות וחידודים, וחד להם חידה מתמטית שעליהם לפתור על מנת לעלות לרכבת. הוא תכנן להתאבד ולהרוג אותם איתו, אבל הסכים שישאיר אותם בחיים ויעצור בטופיקה אם הם יספרו לו חידה שלא יוכל לענות עליה.
המכשף והבדולח
הסיפור ממשיך כאשר הקא-טט נמצאים עדיין על בליין, ומנסים לחוד לו חידות כדי להביס אותו. לבסוף אדי מביס אותו על ידי סיפור חידות מצחיקות ולא הגיוניות, והם יורדים בתחנת טופיקה, קנזס.
במחיס הם מגלים את התוכנית של ג'ון פארסון, ומנסים למנוע בעדו מלהשמיד את כל האזור בעזרת נפט שהוא שאב משדה הנפט הישן מחוץ לעיירה. הם מצליחים לפוצץ את הנפט ולגרום לכל אנשיו של פארסון להימלט ולהיהרג על ידי הדקיקון. לעומת זאת, סוזן נתפסת על ידי אנשי העיירה, שהאשימו אותה ברצח ראש העיר, ושורפים אותה חיה יחד עם הבובות של חג הקציר. הקא-טט המקורי של רולנד (המורכב מקאת'ברט, אלן ושימי - נער מפגר שפגשו במחיס) מצליחים למצוא את כדור הבדולח הוורוד - אחד משנים-עשר כדורי בדולח בעלי כוח הרסני.
לאחר שרולנד מספר את סיפורו, הם ממשיכים ומגיעים לארמון זכוכית, בו הם מוצאים את המכשף מרטן, הנודע גם בשם רנדל פלאג. הוא מצליח לברוח ללא פגע ומשאיר להם כדור בדולח ורוד, המראה לקא-טט את היום שבו רולנד הרג בטעות את אמו. רולנד מציע להם לעזוב את המסע עכשיו, כי כל חבריו מתים בסוף, אך הם מסרבים וחוזרים ללכת בדרך הקרן.
זאבי הקאלה
לאחר שברחו מארמון הזכוכית, הקא-טט של רולנד פוגש בקבוצת תושבים ואת האב קאלהאן, מהכפר קאלה ברין סטרוג'יס. הכפר צריך עזרה מהאקדוחנים, שכן פעם בדור פולשים לתוך הכפר קבוצה של אנשי-זאב משאון-הרעם, חוטפים ילד אחד מכל זוג תאומים (בקאלה כמעט כולם נולדים תאומים) ומחזירים אותו לאחר כמה חודשים פוּק - מוגבל מנטלית, עתיד לגדול לגודל עצום ולמות צעיר. הקא-טט מגיעים כחודש לפני שהזאבים עתידים לבוא.
האב קאלהאן, המופיע לראשונה בספר "סיילמ'ס לוט", מספר את סיפורו לאחר הקרב עם הערפד בארלו בסוף הספר. הוא סיפר שלאחר המפגש, הוא קיבל את היכולת לזהות שלושה סוגים של ערפדים, לפי ההילה שלהם. הוא מתחיל לחפש ולהרוג ערפדים 'סוג ג' במשך זמן מה, אך זה הפך אותו למטרה של אנשי התחתית. לבסוף הוא נפל למלכודת ומת, ובדומה לג'ייק, הוא הגיע לעולם של רולנד, בקאלה, ובידו שלוש-עשרה השחור - כדור הבדולח האחרון והמסוכן מכולם.
בעוד שהקא-טט של רולנד מנסה להתמודד עם הזאבים, הם מגלים בעיות נוספות: הברוא שגדל בבטן של סוזנה כלל לא אנושי, הכנופיה של בלאזר מאיימת על קלווין טאוור למכור את המגרש הריק בניו יורק, המגרש בו נמצא הוורד והדרך אל המגדל, ושלוש-עשרה השחור מתעורר לחיים בכנסייה של האב קלהאן, ועליהם להתמודד גם עם כוחו האדיר.
שירתה של סוזנה
הסיפור ממשיך מסופו של "זאבי הקאלה", כאשר אנשי המאני עוזרים לקא-טט לפתוח את הדלת שאין-שם ולחזור לעולם שלנו. הם מתפזרים במקומות ובזמנים שונים, כשלכל אחד מטרה אחרת בדרך להגיע אל המגדל.
סוזנה כלואה במוחה, לאחר שמיה - אישה לבנה ושדה לשעבר, אימו של הברוא - השתלטה על גופה. לאחר המעבר בדלת, סוזנה/מיה מגיעות לניו יורק של 1999. מיה מספרת לסוזנה שהיא עשתה עסקה עם וולטר, האיש בשחור, כדי להיות אנושית בתמורה ללידת הברוא. טכנית, הברוא הוא הבן של סוזנה דין ורולנד דישיין - האקדוחן עצמו. אבל למיה לא אכפת, כי מלך הארגמן הבטיח לה שתוכל לקבל את הברוא, לפחות לתקופת הילדות המוקדמת שלו.
גם ג'ייק, אוי והאב קאלהאן מגיעים לניו יורק של 1999, והם מנסים למצוא את סוזנה/מיה, כדי להציל אותה ממיה, שרוצה להביא אותה לאיש בשחור כדי ללדת את הברוא. הם גם חושדים שהברוא יהיה סוג של מפלצת או שד, ובכך יפגע בסוזנה. הם מסתירים את שלוש-עשרה השחור בארונית במגדל הסחר העולמי (מגדלי התאומים), ובכך נרמז שהוא נהרס לאחר אירועי ה-11 בספטמבר.
רולנד ואדי מגיעים למיין של שנת 1977, במטרה להבטיח שהמגרש הריק יישאר בבעלות קלווין טאואר. טאואר מסתתר במיין מאנשיו של בלזאר, שמנסים להכריח אותו למכור להם את המגרש. במגרש כאמור, נמצא הוורד המהווה מעין גרסה של המגדל האפל בעולמינו. כשהם מגיעים לשם, מגלים האקדוחנים שאנשיו של בלזאר ארבו להם, לאחר שמיה רמזה להם על מיקומם המשוער. לאחר שהם מביסים את אנשיו של בלזאר, בעזרתו של אדם מקומי, הם מגלים שסופר בשם סטיבן קינג גר בקרבת מקום. הם זוכרים את שמו מעותק של הספר "סיילמ'ס לוט" שמצאו והחליטו לבקר אותו. האקדוחן מהפנט את קינג, ומגלה שהוא לא אלוהים, אלא רק אמצעי להפצת סיפורו של המגדל האפל.
בינתיים מחליטים ג'ייק וקאלהאן לבצע מתקפה על "החזיר הערב", מסעדה מקומית שבה מוחזקת סוזנה עד ללידת הברוא.
המגדל האפל
הספר האחרון בסדרה הוא המשך ישיר של הספר הקודם - "שירתה של סוזנה".
ג'ייק וקאלהאן נלחמים ברשע בחזיר הערב, שמתגלה כמקום מרבצם של ערפדים. במקום נמצאות הרבה דלתות לעולמות אחרים. קאלהאן מקריב את עצמו כדי שג'ייק יוכל להמשיך ולחפש את סוזנה.
מיה, שעכשיו גופה מופרד מזה של סוזנה, יולדת את הברוא - מורדרד דישיין. מורדרד הוא גם בנו של מלך הארגמן, כך שלאחר שהוא נולד הוא משנה צורתו לעכביש וטורף את אימו. סוזנה לא הצליחה להרוג את מורדרד, אבל חיסלה את אנשיו של מלך הארגמן, נמלטה והתאחדה עם ג'ייק.
לאחר שמורדרד מתחמק מהתקפתה של סוזנה, הוא עוקב אחרי הקא-טט לאורך כל הדרך ומשנה את צורתו בשעת צורך. מורדרד פוגש את האיש בשחור (וולטר) והוא מסביר כיצד הערים על רונלד במפגש ביניהם שמתואר בספר הראשון וגרם לו להאמין שהוא מת. ולאחר שיחה קצרה מורדרד טורף את האיש בשחור.
רולנד ואדי חוזרים ממיין לפדיק, ושם מתאחדים עם שאר הקא-טט. עכשיו הם חייבים לעצור את השוברים, אנשים בעלי כוחות מיוחדים שנחטפו מהעולם שלנו ומנוצלים על ידי מלך הארגמן לשבירת הקרניים, במטרה להפיל את המגדל האפל. הוא מאמין שכאשר המגדל יפול, הוא ישלוט בכאוס ויהיה שליט כל העולמות. בעזרת טד בראוטיגן ודינקי ארנשאו, הם משחררים את השוברים, אבל אדי נפצע קשה בקרב, ולבסוף מת. רולנד מתאבל זמן קצר, ואז חוזר למיין יחד עם אוי וג'ייק, כדי להציל את סטיבן קינג ממוות בתאונת דרכים. ג'ייק דוחף את קינג מהדרך, אך נדרס בעצמו. רולנד, שבור לב לאחר שאיבד את האדם שאהב יותר מכל, קובר את ג'ייק וחוזר יחד עם אוי לסוזנה.
בדרכם הם פוגשים את פטריק דנוויל, המוחזק על ידי ערפד בשם דאנדלו. הם משחררים את פטריק ומגלים שיש לו כישרון מדהים: כל ציור שהוא מצייר הופך לאמיתי. הוא מצייר דלת לסוזנה, והיא חוזרת לניו יורק, שם היא פוגשת גרסה שונה של אדי וג'ייק. מורדרד, שכבר הרג את וולטר, מוצא הזדמנות ותוקף את רולנד בשנתו. אוי מבחין בו ומגן על רולנד, בכך מוצא את מותו, כשהוא משופד על ענף של עץ. בזכות השניות הספורות שאוי הקנה לו, רולנד מצליח להרוג את מורדרד. לאחר שהוא קובר את החבר האחרון בקא-טט, רולנד ופטריק ממשיכים בדרך למגדל. בעזרת פטריק, רולנד מביס את מלך הארגמן, ונכנס למגדל האפל כשהוא קורא בשמותיהם של כל האנשים שהוא הכיר ואיבד.
בשלב זה, קינג מוסיף אחרית דבר, בה הוא מזהיר את הקוראים לא להמשיך, מאחר שהסיפור נגמר. אם הקורא ממשיך לקרוא, הסיפור ממשיך כשרולנד מטפס לראש המגדל, ומוצא בדרכו סימנים מכל חייו. הוא מגיע לדלת שבראש המגדל, ושם לאימתו הוא מגלה שהיה כבר במגדל אינספור פעמים, והוא נשאב דרך הדלת הזאת חזרה בזמן למדבר שבו היה בתחילת בספר הראשון, "האקדוחן". רולנד, מתחיל לאט לאט לאבד את כל הזיכרון של המסע ונראה שכשכל הזיכרון יאבד הסיפור מתחיל מההתחלה כפי שהיה בספר הראשון. בפעם הזו, הוא מתחיל את המסע כשברשותו הקרן של אלד, סימן אפשרי לגאולתו ולאפשרות שהפעם התוצאה תהיה שונה מכפי שהיה בפעמים הקודמות.
הרוח בחור המנעול
הספר השמיני בסדרה יצא לאור ב-2012. עלילתו מתרחשת בין הספר הרביעי לחמישי.
המאורעות בוואחאקה (2006)
המאורעות בוואחאקה שבמקסיקו החלו במאי 2006 והתעצמו ונמשכו עד דצמבר של אותה שנה. מנהיגיה דרשו את התפטרותו של המושל אוליסס רואיס אורטיס בטענה שזייף את הבחירות.
רקע
ואחאקה היא אחת מ-32 מדינות מקסיקו, שטחה כ-94,000 קמ"ר ומספר התושבים בה בשנת 2006 היה כשלושה וחצי מיליון איש. זו מדינה חקלאית ברובה. היא נמצאת בדרומה של מקסיקו וגובלת לאוקיינוס השקט. אוכלוסייתה דומה למדינה השכנה צ'יאפס, וגם התפתחות השביתה הושפעה מהמרד בצ'יאפס.
התפתחות השביתה
כבשנים רבות, דרשו המורים באמצעות האיגוד המקצועי שלהם ב-1 במאי העלאה של המשכורות, שיפור התנאים הפיזיים בבתי הספר ותוספות נוספות כמו ארוחת בוקר לילדים, שמגיעים רעבים לבית הספר. המושל רואיס הסית ותקף את המורים. ב-22 במאי פרצה שביתת המורים הגדולה. המורים התבצרו בכיכר המרכזית של ואחאקה, עיר הבירה של המדינה.
ב-14 ביוני, בשעה שלוש וחצי לפנות בוקר ניסו 3,000 שוטרים בעזרת מסוקים ואנשי כיבוי אש לכבוש את הכיכר, כשמולם עומדים 30,000 מפגינים. בעקבות הקרבות הוקם "ארגון הגג של העמים של ואחאקה" (APPO) שהרחיב את הביצורים ברחבי העיר. אחת הססמאות הבולטות הייתה: "איננו זקוקים למנהיגים בשביל לפתור את הבעיות שלנו." האופוזיציה טענה לזיוף הבחירות. ב-1 באוגוסט כבשו השובתים את תחנות הרדיו והטלוויזיה. באוגוסט הגיע העימות להסלמה עם הרוגים.
ב-20 בספטמבר יצאה שיירה לכיוון מקסיקו סיטי כדי לדון עם הממשלה המרכזית. אחרי שבועיים של דיונים הגיעו הצדדים להסכמות שהיו יכולות להפסיק את השביתה. אך באוקטובר הסלים העימות ביוזמת המשטרה המקומית, דבר שהוביל להתערבות של המשטרה הפדרלית של מקסיקו. העימות הגיע למקסיקו סיטי.
מה-14 בנובמבר עד ה-17 בנובמבר ערכה ה-APPO הפגנה במטרה לייסד חוקה חדשה לוואחאקה. החל מה-27 בנובמבר פתחה המשטרה הפדרלית של מקסיקו במתקפה מאסיבית, שדיכאה את ההתקוממות לבסוף.
בעימות נהרגו יותר מ-100 בני-אדם עם אלפי פצועים ואלפי עצורים.
משמעות בינלאומית
אחרי רצח העיתונאי האמריקאי בראד ויל ב-27 באוקטובר התעורר עניין בינלאומי במהומות, ואישים רבים חתמו על עצומה התומכת ב-APPO, ביניהם נועם חומסקי, אדוארדו גלאנו, מייקל הרט, נעמי קליין, מייקל מור, אנטוניו נגרי, ארונדהטי רוי, הווארד זין ואחרים.
הברית הישנה
הברית הישנה הוא החלק הראשון של כתבי הקודש הנוצריים. חלק זה כולל את כל ספרי התנ"ך (אם כי בסדר מעט שונה מהמקובל אצל היהודים), ובכנסיות הקתוליות והאורתודוקסיות גם חלק מהספרים החיצוניים. מבחר הספרים וסדרם בברית הישנה מתבסס במידה רבה על תרגום השבעים.
הכינוי "הברית הישנה" מבוסס על התפיסה הנוצרית שעל-פיה הברית בין הבתרים שאלוהים כרת עם אברהם שלמה וממשיכה ב"ברית חדשה" המתגלמת בישו, ובה עוסקים ספרי "הברית החדשה". הנצרות רואה ב"ברית הישנה" מבוא ל"ברית החדשה", והם מוצאים בספרי "הברית הישנה" בשורות ונבואות על בואו הצפוי של המשיח, שמקצתן מוכרות גם על ידי הרבנים היהודים כנבואות על המשיח אך הם לא מפרשים אותן באותה צורה (ראו: פרה פיגורציה). הראשון שידוע שהשתמש במונח "ברית ישנה" היה הבישוף מליטון מסרדיס במאה השנייה.
ישנם הבדלים גם בתוכן של פסוקים בחלק מהספרים, בעיקר בנביאים האחרונים. ישנם הבדלים בין סידור הספרים בברית הישנה בין עדות נוצריות שונות. אחד ההבדלים העיקריים הוא ההתייחסות לספרים החיצוניים. בעוד הקתולים והאורתודוקסים משלבים את הספרים החיצוניים בין ספרי התנ"ך בלא הבחנה ביניהם, הפרוטסטנטים נוהגים לכלול אותם בקובץ נפרד המכונה "אפוקריפה" (גניזה).
לכתבי הקודש הנוצריים אין כיום שפה רשמית, וכל נוצרי רשאי לקרוא אותם בתרגום לשפתו. בעבר, כתגובה לרפורמציה, נהגו הקתולים לראות בתרגום הוולגטה של הירונימוס לשפה הלטינית נוסח רשמי של כתבי הקודש. הירונימוס תרגם את "הברית הישנה" מן השפות המקוריות: עברית, ארמית ויוונית (בהתאם לשפת הספר המקורי). יש גם נוסחים נוצריים של "הברית הישנה" המבוססים על תרגום השבעים. לנוסחים הנוצריים של "הברית הישנה" יש חשיבות רבה בחקר המקרא, ובפרט בחקר הספרים החיצוניים, שרובם צונזרו במסורת הרבנית ולא נכללו בתנ"ך.
להלן רשימת ספרי הברית הישנה על-פי הסדרים הקתוליים, האורתודוקסיים והפרוטסטנטים והשוואתם לספרים הקיימים בתנ"ך:
סטפנוס השביעי
האפיפיור סטפנוס השביעי (בלטינית: Stephanus VII; מת ב-15 במרץ 931) היה האפיפיור מפברואר 929 עד מותו ב-931. לעיתים מכונה סטפנוס השמיני, בשל הבלבול שנוצר עם החישוב של האפיפיור הנבחר סטפנוס.
ביוגרפיה
סטפנוס היה רומאי, בנו של תאודמונדוס. הוא נבחר על ידי מרוזיה ממשפחת טוסקולאני, כעמדת ביניים עד שבנה ג'ובאני יהיה מוכן לשבת על כסאו של פטרוס הקדוש. לקראת הבחירות שלו, סטפנוס היה הקרדינל-הכומר של סנט אנסטסיה ברומא.
מעט מאוד ידוע על כהונתו של סטפנוס. במהלך שנתיים כאפיפיור, סטפנוס אישר את הזכויות של כמה מוסדות דתיים בצרפת ואיטליה. כתגמול על סיוע לסטפנוס להשתחרר מהדיכוי של הוגו מפרובאנס, הוא העניק לקנטה די גבריאלי את משרת המושל של גוביו, ושליטה על מספר מצודות מפתח. סטפנוס גם התייחס מאוד בחומרה לעמדה המוסרית של אנשי הכנסייה. הוא גם היה, ככל הנראה, על פי מקור יווני עוין מהמאה ה-12, האפיפיור הראשון שהלך מגולח בזמן שלטונו.
סטפנוס נפטר ב-15 במרץ 931, ובמקומו נבחר האפיפיור יוחנן האחד עשר.
חיל האוויר המלכותי האיטלקי
חיל האוויר המלכותי האיטלקי (באיטלקית: Regia Aeronautica Italiana) היה שמו של חיל האוויר של איטליה. החיל הוקם כזרוע עצמאית נפרדת מהצבא המלכותי בשנת 1923 והתקיים עד שנת 1946. ב-1946 בוטלה המלוכה באיטליה וממלכת איטליה הפכה להיות הרפובליקה האיטלקית. כפועל יוצא מכך איבד החיל את הקידומת ה"מלכותית" שלו.
ראשית הדרך
בראשית המאה ה-20, איטליה הייתה בחזית הקדמית של הלוחמה האווירית. במהלך תהליך הקולוניזציה של לוב התקיימו טיסות הסיור הראשונות בהיסטוריה, כשהראשונה בהן נערכה ב-23 באוקטובר 1911 וב-1 בנובמבר התקיימה ההפצצה האווירית הראשונה בהיסטוריה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הפעיל "גיס התעופה הצבאי" (Corpo Aeronautico Militare), אז עדיין חלק מהצבא המלכותי מגוון של מטוסי קרב צרפתים ומפציצים מתוצרת מקומית, שהבולט ביניהם הוא מטוס הקפרוני (Caproni) הענק. הצי המלכותי האיטלקי (Regia Marina) הפעיל גם הוא זרוע אווירית משלו, והפעיל כמה מטוסים ימיים מתוצרת מקומית כגון: SIAI S.8.
הקמת חיל האוויר המלכותי האיטלקי
חיל האוויר המלכותי האיטלקי נעשה זרוע נפרדת ועצמאית ב-28 במרץ 1923. משטרו הפאשיסטי של בניטו מוסוליני הפך אותו למכונת תעמולה מרשימה, כאשר מטוסי החיל שכל המשטח התחתון של הכנפיים שלהם היו צבועים בצבעי הדגל האיטלקי, ביצעו מספר רב של טיסות ששברו שיאים. החיל הגיע לפסגת הישגיו כאשר שתי טייסות של מטוסים ימיים, בפיקודו של גנרל איטלו באלבו, חצו את האוקיינוס האטלנטי ב-1931 וב-1933 בהתאמה (סבויה-מרקטי S.55). במחצית השנייה של שנות השלושים, השתתף חיל האוויר המלכותי האיטלקי במלחמת האזרחים בספרד וכן במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה.
המלחמה באתיופיה
במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, למרות שלא היה מצויד כראוי, החיל הצליח להשמיד חלק גדול מהכוחות האתיופיים. מבצעי החיל היו חיוניים מאוד להצלחת הפלישה של הצבא המלכותי והם הצליחו גם בשל הסיבה שכוחות חיל האוויר האתיופי כמעט ולא היו קיימים בשטח.
מלחמת האזרחים בספרד
במהלך מלחמת האזרחים בספרד הטייסים האיטלקים נלחמו לצידם של הלאומנים ולצידם של טייסי הלופטוואפה כחלק מ"הלגיון האווירי" (Aviazione Legionaria). משימה זו התמשכה מיולי 1936 עד מרץ 1939 והשלימה את מצבת חיל המשלוח האיטלקי שנקרא "צבא גייסות המתנדבים" (Corpo Truppe Volontarie). בספרד היו הטייסים האיטלקים תחת פיקודם הישיר של הלאומנים הספרדים ולקחו חלק באימון ובביצוע מבצעים משותפים יחד עם הטייסים הגרמנים של לגיון הקונדור.
אלבניה
חיל האוויר המלכותי האיטלקי לקח חלק מצומצם בפלישה האיטלקית לאלבניה באפריל 1939.
מלחמת העולם השנייה
כשפרצה מלחמת העולם השנייה ב-1939, היה חיל האוויר המלכותי האיטלקי הקטן מבין חילות האוויר של שלוש המדינות הראשיות של ברית מדינות הציר. על הנייר היו רשומים 3296 כלי טיס, כשרק 2000 מהם היו כשירים לפעילות מבצעית ורק 166 מתוכם היו מטוסי קרב חדישים. מטוסי ה-C.200 Macchi וה-G.50 Fiat היו מטוסי הקרב הטובים ביותר שבנמצא, אך עדיין היו איטיים ביחס לאלו של חילות האוויר של בעלות הברית. בנוסף לקשיים שהיו לחייל מבחינה מספרית, תעשיית המטוסים המקומית עבדה עדיין בשיטות מיושנות. סיוע טכני שניתן להם על ידי בעלי בריתם הגרמנים, שיפר מעט את המצב.
כיבוש צרפת
ביוני 1940, במהלך הימים האחרונים של הקרב על צרפת, הכריזה איטליה מלחמה על צרפת ועל בריטניה. חיל האוויר המלכותי האיטלקי ביצע 716 גיחות הפצצה כגיבוי לפלישת הצבא המלכותי לצרפת. מטוסים איטלקים הטילו סך של 276 טון פצצות.
המזרח התיכון כולל ארץ ישראל
כבר מראשית מעורבותה של איטליה במלחמה היה החיל מעורב בפעילות במזרח התיכון. במהלך המלחמה האנגלו-עיראקית, מטוסים איטלקים וגרמנים עצרו לתדלוק בסוריה שהייתה בשליטת צרפת של וישי וטסו לעיראק כדי לסייע לכוחותיו של רשיד עאלי אל-כילאני במרד נגד הבריטים ונגד ממשלת עיראק. מטוסים אלה הוסוו בתור מטוסים עיראקים וסומנו ככאלה. הדאגה מפני המשך ההשפעה הגרמנית והאיטלקית באזור הביאה להחלטה לפתוח במערכה בסוריה ובלבנון.
החל מיולי 1940 החלו המטוסים של חיל האוויר המלכותי האיטלקי להפציץ ערים בשטחי המנדט הבריטי בארץ ישראל. ב-15 ביולי, ב-24 ביולי וב-6 באוגוסט 1940 הפציצו מטוסים איטלקים את חיפה ופגעו בבתי הזיקוק בחיפה ובמאגרי הדלק של חברת של במפרץ חיפה. ב-10 בספטמבר נהרגו 137 איש בהפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב. באמצע חודש אוקטובר הפציצו האיטלקים את בתי הזיקוק שהפעילו האמריקנים בפרוטקטורט הבריטי בבחריין.
מזרח אפריקה
ביוני 1940 היו לחיל האוויר המלכותי האיטלקי במזרח אפריקה 200–300 מטוסים בכשירות מבצעית. חלק מהמטוסים הללו היו כבר מיושנים, אך הם כללו גם מפציצי סבויה מרקטי SM.79 וסבויה מרקטי SM.81 ומטוסי קרב פיאט CR 42. במונחים יחסיים היו אלה המטוסים הטובים ביותר שהיו ברשות שני הצדדים הלוחמים בראשית המערכה במזרח אפריקה. בנוסף, היו המטוסים האיטלקים מוצבים בשדות תעופה טובים יותר בהשוואה לאלה של חיל האוויר המלכותי הבריטי ושל חילות האוויר של חבר העמים הבריטי. בתחילת המלחמה היו הטייסים האיטלקים מאומנים היטב ובטוחים ביכולותיהם. בהמשך, הניתוק מהמולדת, מחסור בדלק, בתחמושת ובחלקי חילוף ומחסור בכוח אדם חליפי, היוו קושי משמעותי לטייסים במזרח אפריקה והם נשחקו במלחמת התשה קשה. ב-31 בינואר 1941 דיווח הנסיך אמדאו, המושל האיטלקי באתיופיה כי מצב המטוסים של החיל בגזרה עמד כבר על 67 מטוסים מבצעיים בלבד, שלרשותם עמד מאגר דלק מוגבל וב-24 באוקטובר, כחודש לפני כניעת הכוחות האיטלקים במזרח אפריקה, הופל המטוס האיטלקי האחרון במערכה.
הקרב על בריטניה
החל מה-25 באוקטובר 1940, נשלחו 170 מטוסים איטלקים, כולל 73 מפציצי פיאט BR 20, לבלגיה הכבושה, כדי ליצור את "קורפוס האוויר האיטלקי") שישתתף בקרב על בריטניה. הקורפוס השיג הצלחות מועטות בדצמבר 1940 ונסוג ברובו ליוון המטוס האיטלקי האחרון עזב את בלגיה באמצע חודש אפריל 1941.
המדבר המערבי
בראשית המערכה במדבר המערבי היה מאזן הכוחות בין חיל האוויר המלכותי האיטלקי לבין חיל האוויר המלכותי הבריטי, שקול. בשלבים הראשונים היו מטוסי הקרב שעמדו לרשות שני הצדדים, מטוסי קרב דו-כנפיים מיושנים כמו הפיאט CR 32 והפיאט CR 42 של האיטלקים מול הגלוסטר גלדיאטור של הבריטים. בהמשך הצטיידו שני הצדדים במטוסים חדישים יותר.
לאחר המפלות של האיטלקים במבצע מצפן והגעתו של הגנרל ארווין רומל בראשות קורפוס אפריקה, הוכפפו כוחות חיל האוויר המלכותי האיטלקי במדבר המערבי לפיקודו של הלופטוואפה.
למרות שהמערכה באוויר בלוב הייתה מוגבלת עקב התנאים המדבריים, הצליח חיל האוויר המלכותי האיטלקי להפעיל כוח של כמעט 400 מטוסים. במהלך מתקפת הנגד הבריטית הראשונה, סבל החיל אבדות כבדות (מעל 400 מטוסים), עד לתחילת פלישת כוחות הציר ליוון, כאשר חלק גדול מכוחות היבשה והאוויר של הבריטים הועברו ליוון, מה שנתן לאיטלקים שהות להתארגן מחדש. מטוסים איטלקים חדשים תוגברו עם הגעתו של קורפוס אפריקה ב-200 מטוסי לופטוואפה בלוב בנוסף ל-600 מטוסים שהוצבו בסיציליה. בעבודה משותפת עם הלופטוואפה, תפקד החיל בצורה טובה יותר הודות לשינויים בתורת הלחימה והגעתם של מטוסים חדישים יותר. במהלך המתקפה הראשונה של קורפוס אפריקה, הצליחו האיטלקים למנוע התקפות של חיל האוויר הבריטי על כוחות הקרקע של רומל והעניקו חיפוי לנסיגתם במהלך מבצע צלבן תוך כדי שהם גורמים לאבדות כבדות בקרב המפציצים של חיל האוויר המלכותי הבריטי.
במהלך המתקפה השנייה של רומל, סבלו חיל האוויר המלכותי האיטלקי וחיל האוויר הגרמני, אבדות כבדות הודות ללוחמה עיקשת יותר של טייסות בעלות הברית במהלך קרבות האוויר באל-עלמיין ובגיחות ההפצצה על אלכסנדריה וקהיר. החיל שסבל מאבדות כבדות במצרים, נסוג בהדרגה לטוברוק, בנגזי, טריפולי ובסופו של דבר לתוניסיה.
מלטה
חיל האוויר המלכותי האיטלקי השתתף במצור על מלטה, שהייתה מושבה בריטית, יחד עם כוחות חיל האוויר הגרמני בניסיון לכבוש את האי ובכך להשיג שליטה על נתיבי הים מסיציליה, סרדיניה ואיטליה לכוון צפון אפריקה. למרות שהיו כבר על סף רעב וסבלו אבדות כבדות, עמדו תושבי מלטה בהתקפות של חילות האוויר של איטליה וגרמניה, שאיבדו במצור כמעט 1500 מטוסים. מנגד איבד חיל האוויר המלכותי הבריטי במצור על מלטה 800 מטוסים וכמות ניכרת של ספינות תובלה, אך המחיר ששילמו כוחות הציר היה גבוה יותר, כש-60% מהאספקה של כוחות הציר שנשלחה לצפון אפריקה אבדה הודות למטוסים, הצוללות והמשחתות שבסיסם היה במלטה.
גיברלטר ואלג'יריה
מפציצי פיאג'ו P.108 שהמריאו מסרדיניה תקפו את גיברלטר פעמים אחדות במהלך שנת 1942. הפלישות המרהיבות ביותר שבוצעו התקיימו באוקטובר במשך כמה לילות רצופים. גיחות ההפצצה האחרונות בוצעו במהלך 1943 במקביל לנחיתת בעלות הברית באלג'יריה. בנוסף הצליחו המפציצים האלו לבצע הפצצות מוצלחות על נמל אוראן. הפיאג'ו P.108 היו המפציצים לטווח ארוך היחידים של החיל והוקמה קבוצת ההפצצה ה-274 שהייתה היחידה שהפעילה אותם.
יוון ויוגוסלביה
במהלך מלחמת איטליה–יוון, בסוף שנת 1940 הייתה לחיל האוויר המלכותי האיטלקי עליונות אווירית. יחד עם זאת, עליונות זו לא עצרה את חיל האוויר היווני מלבלום את כוחות הצבא המלכותי האיטלקי שביצע נסיגה חזרה לשטח אלבניה. בראשית 1941 התהפך הגלגל כאשר הורמאכט החל בפלישה ליוגוסלביה. מנקודת זמן זו, תפקידו של חיל האוויר המלכותי האיטלקי במערכה בבלקנים היה בעיקר לתת סיוע לחיל האוויר הגרמני. סיוע זה המשיך במהלך שנות הכיבוש הגרמני ביוון וביוגוסלביה.