cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תפילת גשם
זמן אמירת הפיוטים
בתום תקופת הגשמים, ביום הראשון של פסח, פוסקים מאמירת תפילת הגשם, וברוב העדות, אומרים את "תיקון הטל" או "תפילת טל".
פיוטי ספרד ועדות המזרח
פייטני הספרדים שמרו חלק מהמבנה המתואר לעיל של פיוטי הגשם הקדומים, אך שינו אותו בהתאם למקובל בשירת ספרד. במחזורי הספרדים ישנה קרובה שמיוחסת לרבי שלמה אבן גבירול, ובה החלקים הבאים: 'מגן' – "שפעת רביבים" עם פזמון למגן – "מכסה שמים" וכרוג' (מחרוזת מעבר לברכה) – "לשוני כוננת", 'מחיה' – "ישבעון ידידיך" ופזמון למחיה "אל חי יפתח". לאחר מכן ישנו רהיט "בגשמי אורה תאיר אדמה", ולבסוף מגיעה הכרזת הגשם.
לפי המנהג המקורי הפיוטים נאמרים במקומם בחזרת הש"ץ, וכך הם מודפסים במחזורים ישנים, וכן נוהגים בקצת קהילות עד היום. במאות השנים האחרונות, ברוב קהילות הספרדים העבירו את פיוטי הגשם כפי שהם אל לפני תפילת מוסף (ואז יש שויתרו על מחרוזות המעבר הקצרות). במנהג הירושלמי אומרים את התיקון עוד לפני אשרי יושבי ביתך שבתחילת התפילה, אך לפי מנהג קהילות מסוימות, בעיקר יוצאי מרוקו, פותחים את ההיכל בין הקדיש לתפילת העמידה עצמה ואומרים את התיקון.
פיוטי אשכנז
במחזורי אשכנז ישנה "שבעתא" עם הרחבות, כפי שתוארה לעיל (מלבד השלמת השבעתא, שלא נהגה באשכנז מעולם), שנכתבה על ידי ר' אלעזר הקליר. השבעתא הנהוגה באשכנז היא אף ברי אותת, הפותחת בפיוט 'מגן' – "אף ברי אתת" ו'מחיה' – "יטריח לפלג". לאחריהם הרשות של הש"ץ "אפיק מען", ואחריו פיוטי 'סדר עולם' "אקשטה כסל" ו"תכנם לארץ", שיא הפיוטים ב'סדר פסוקים' יפתח ארץ לישע. לבסוף אומרים את הפזמון זכור אב לפי מנהג אשכנז המזרחי, ופזמון איום זכור נא לשואלי מים לפי מנהג אשכנז המערבי, ואת הכרזת הגשם. אך המנהג היום ברוב הקהילות הוא שלא לומר את פיוטי ההרחבה, אלא רק את המגן, המחיה, והפזמון.
בארץ ישראל המנהג בהרבה קהילות לומר את הפיוטים לפני תפילת מוסף, ולומר רק את הפיוט "זכור אב".
באותם קהילות שאומרים את הפיוטים בתוך התפילה, אזי ברוב הקהילות נוהג לומר את הפיוטים במקום שבדרך כלל מזכירים גשם, כלומר, לפני "מכלכל חיים בחסד". אולם במנהג פפד"מ, אומרים את הפיוטים לפני חתימת הברכה, במקום בו אומרים פיוטים בשאר המועדים.
יחסי דנמרק–מונטנגרו
יחסי דנמרק–מונטנגרו הם היחסים הדו-צדדיים בין דנמרק לבין מונטנגרו.
סקירה כללית
דנמרק הכירה במונטנגרו ב-15 ביוני 2006 ושתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים באותו היום. דנמרק מסייעת למונטנגרו בעיקר בייצור החקלאי. שתי המדינות חתמו על הסכם הגנה על השקעות.
דנמרק תומכת בצירוף מונטנגרו לאיחוד האירופי. שר החוץ הדני הדגיש: "דנמרק תומכת בשילוב מערב ארצות מערב הבלקן אשר יביא יותר איחוד ויותר ביטחון בארצות אירופה."
נציגויות דיפלומטיות
דנמרק מיוצגת במונטנגרו דרך שגרירותה בבלגרד, סרביה, ובנוסף היא מחזיקה קונסוליית כבוד בפודגוריצה. מונטנגרו מיוצגת בדנמרק דרך שגרירותה בבלגרד, סרביה.
משה משיח
משה משיח (נולד ב-24 באוקטובר 1940), לשעבר מנכ"ל משרד הבריאות ומנכ"ל בית חולים וולפסון.
ביוגרפיה
משיח נולד בבגדאד שבעיראק ועלה לישראל בשנת 1951. בשנת 1960 סיים לימודיו התיכוניים בתל אביב, במהלכם עבד כפקיד בבנק אלרן וקודם לדרגת סגן מנהל הסניף. בין השנים 1960–1962 שירת כחובש קרבי בצה"ל ולאחר מכן למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים (1962–1969). במלחמת ששת הימים שירת כחובש באמבולנס צבאי וניצל מכישוריו כסטודנט לרפואה להצלת חיי חיילים פצועים. את התמחותו עשה בבית חולים אסף הרופא ובשנת 1978 סיים התמחות ברפואת עיניים. באותה שנה נסע להשתלמות בהמבורג שבגרמניה בתחום הפזילה.
החל בשנת 1978 עבד משיח במשרד הבריאות. עד 1980 שימש סגן ראש שירות האשפוז במשרד ועד 1989 עמד בראש שירותי האשפוז. משנת 1983 שימש גם ממלא מקום של הממונה על מקצועות רפואיים, ומשנת 1984 ממלא מקום מנכ"ל המשרד. בשנת 1987 קודם לתפקיד סמנכ"ל המשרד וב-1988 למשנה למנכ"ל. בין השנים 1989–1993 כיהן כמנכ"ל.
בשנת 1993 מונה משיח למנהל בית חולים וולפסון. בסמוך לכניסתו לתפקיד הורה על התקנת האזנת סתר במרכזיית בית החולים. בשנת 2001 הוא הורשע על פי הודאתו במסגרת עסקת טיעון ונידון לנזיפה חמורה מטעם נציבות שירות המדינה. פרקליטות המדינה נמנעה מהגשת תביעה פלילית כנגדו ודינו נגזר בבית הדין המשמעתי של הנציבות. בשנת 2007 פרש מתפקידו.
משיח נשוי ואב לשתי בנות.
שמשון ורטהיימר
רבי שמשון וֶרטהַיימר (י"ג בשבט ה'תי"ח, 17 בינואר 1658 – י"ז באב ה'תפ"ד, 6 באוגוסט 1724) היה רב, מדינאי ונדבן. מנהיגה הרוחני של קהילת יהודי וינה ומן היהודים רבי־ההשפעה הגדולים ביותר באירופה במפנה המאה ה-18.
שימש יהודי החצר של המלכים לאופולד הראשון, יוזף הראשון, קרל השישי, קיסרי האימפריה הרומית הקדושה. הוא מילא את תפקיד שר האוצר של מלכים אלו והיה נציג דיפלומטי שלהם. נחשב ליהודי העשיר ביותר באוסטריה בתקופתו. דאג רבות לקהילת יהודי וינה, שהיה פטרונה ומנהיגה הרוחני, וליהודי אוסטריה בכלל. מנע את גירוש יהודי רוטנבורג על ידי תשלום כופר גדול לקופת המדינה. תחת חסותו יצא לאור תלמוד בבלי בפרנקפורט (1712-22). כתב ספרים בחקר נושאים בהלכה, במדרש ובקבלה.
כיהן כרבה של העיר אייזנשטט, ונשא בתואר הרב הראשי מטעם המלכות למוראביה כולה. קהילות אחרות העניקו לו תואר זה אף הן, לשם כבוד. כך נשא בתואר "רב ראשי ממלכתי" ליהודי "ארץ הגר" (הונגריה) מאוחר יותר, בשנת 1711, הוסיף הקיסר ליאופולד את הכרתו הרשמית בתואר זה. ורטהיימר זכה גם בתואר "נשיא ארץ ישראל".
ביוגרפיה
בשנת ה'תמ"ה (1685) הגיע לווינה והיה סוכן החצר של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הוא ניצל את מעמדו לשתדלנות עבור יהודי האימפריה. מכספו נדב לקהילות יהודיות במצוקה, לפדיון שבויים ולצדקה. עם ר' דוד אופנהיים סייע בייסודה של "קרן ירושלים", שהייתה קיימת עד מלחמת העולם הראשונה. קהילות רבות הכתירו אותו בתואר אב"ד, חלקן לשם כבוד, וחלקן מינו אותו בפועל ושלחו אליו כתב רבנות, אך לא כיהן בהן כרב. בהן: ניקלשבורג, אייזנשטט, וורמס, פראג, קראקא,) וקהילות אחדות בליטא. הוא הוכתר גם כרב המדינה של בוהמיה והונגריה. נמסר כי בנסיעותיו למען הקיסר, לקח עמו במרכבתו את כרכי התלמוד הבבלי וספרי פוסקים, ובדרכים היה לומד וכותב את תשובותיו בהלכה.
בקובץ כתבי היד שלו השאיר מספר דרשות שנאמרו בבית כנסת פרטי שבביתו, בהן הוא הפגין ידע תלמודי נרחב. הוא ערך הרבה טקסי לוויה לרבנים מפורסמים, כמו שמחה כהן ודוד בן ישראל, רבה של טשביץ' וחתנו של רבי מנחם מנדל קרוכמל רבה של ניקלשבורג. מקרוב ומרחוק הגיעו אליו שאלות בנושאי דת, בעיקר בנושאי הלכה, שהובאו בפניו ובפני בית הדין הרבני בראשותו, שבו היו חברים דיינים גדולים בתורה כמו רבי יעקב אליעזר בראונשווייג, רבי שמעון בן יהודה לייב יאליש מקרקוב ורבי אלכסנדר בן מנחם הלוי מפרוסניץ. רבי יאיר חיים בכרך (בעל "חוות יאיר") כתב עליו: 'מימות רב אשי לא נמצא דוגמתו, תורה וגדולה במקום אחד'.
קברו של רבי שמשון נמצא בבית הקברות היהודי ברוסאו הממוקם כיום בחצר בית אבות בעיר, הקבר שופץ בעלות גבוהה בהשתתפות עיריית וינה לפני מספר שנים.
משפחתו
אשתו פרומט הייתה בתה של שרלה בת רבי שמעון וולף אופנהיים מנכבדי קהילת וורמס, ואחותו של שמואל אופנהיים יהודי החצר של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. אביה רבי יצחק (איצק) ב"ר משולם אליעזר זוסמן ברילין אב"ד פולדא ווורמס, היה אב"ד בהמלבורג ובמנהיים. אחות חמיו נישאה לרב יאיר חיים בכרך, מחבר "חות יאיר".
בנו רבי שמעון וולף ורטהיימר התפרסם אף הוא כשתדלן ומקורב למלכות. בנו השני ר' ליב ורטהיימר נישא לסרכא בת ר' יששכר ברנד להמן מהלברשטט.
חתניו של רבי שמשון היו אף הם רבנים גדולי תורה ומיוחסים:
1931 בספורט
גביע דייוויס
נבחרת צרפת זכתה בגביע לאחר ניצחון 1-4 על נבחרת בריטניה.
ברזיל
בשל גודלה של ברזיל, אליפויות נערכו על בסיס אזורי.
אליפות אירופה בשחייה
אליפות אירופה השלישית בשחייה נערכה בפריז שבצרפת מ-23 עד 30 באוגוסט.
שחייניות
3 בפברואר בסיאטל, ארצות הברית – שיא עולם חדש במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:31.0 דקות 20 באפריל בבוסטון, ארצות הברית – שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:06.6 דקות 28 ביולי במסאפיקה, ארצות הברית – שיא עולם חדש במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 23:17.2 דקות מרג'רי הינטון
שחיינים
ליונל ספנס ז'אן טרה שוזו מקינו בפריז, צרפת – שיא עולם חדש במחשה שליחים 4*200 מטר חופשי בתוצאה של 9:34.0
מדאאן סאלח
מַדַאאֶן סַאלֶח (בערבית: مدائن صالح, "עריו של צאלח"), המכונה גם אל-חִגְ'ר (الحِجْر, "המסולע"), הוא אתר ארכאולוגי באזור צפון חג'אז שבצפון-מערבה של ערב הסעודית. בין המאה ה-1 לפנה"ס למאה ה-1 ישבו הנבטים במקום, והוא נודע בשם הגרה. העיר נחשבה לעיר הנבטית הגדולה ביותר מדרום לפטרה וליישוב הנבטי השני בחשיבותו בכלל. במקום נתגלו 111 קברים מונומנטליים מתקופה זו, 94 מהם מעוטרים, ובנוסף נחשפו בארות המעידות על ידע בהידראוליקה. עוד נמצאו במדאאן סאלח כ-50 כתובות ומספר ציורי מערות מוקדמים יותר. בשנת 2008 הוכרז המקום כאתר מורשת עולמית בשטח של 16,212 דונם, והיה בכך לאתר המורשת העולמית הראשון במדינה.
היסטוריה
אתר עתיק בשם "אגרה" ביוונית ו"הגרה" (Haegra) בלטינית נזכר מספר פעמים על ידי סטראבון (גאוגרפיקה, 16, 4, 24), פליניוס הזקן (תולדות הטבע, 6, 32) ובמקומות נוספים, אך אין ודאות כי מקורות אלה אכן התייחסו למדאאן סאלח. האתר שכן לאורך הדרך שקישרה בין פטרה לאל מדינה, והחל במאה ה-1 לפנה"ס הקימו בו הנבטים עיר חצובה בסלע, שנבנתה באופן דומה לאופן בו הוקמה פטרה.
העיר, ששכנה במרחק של כ-320 ק"מ דרומית לפטרה, סימנה את גבולה הדרומי של הממלכה הנבטית. בשנת 106, עת נוצרה הפרובינקיה הרומית ערביה, הייתה מדאאן סאלח למעוז בגבולה הדרומי של האימפריה הרומית, ושימשה כמחנה של הלגיון הרומי השלישי. מקור בעל אופי נבטי מאמצע המאה ה-4 מאזכר נסיך מקומי, דבר המעיד על כך שהיישוב עדיין היה נושב בתקופה זו.
מדאאן סאלח נזכרת בקוראן בסורת אל-אעראף 71–73 ובמיוחד בסורת אל-חג'ר (15), פסוקים 80–84, הנקראת על שמה. לפי הקוראן ניסה צאלח (صالح) להמיר את דתם של תושבי העיר התמודים (ثمود) לאסלאם, אך ללא הצלחה, והדבר המיט אסון על העיר:
השם "מדאאן סאלח", היינו "עריו של סאלח", הוענק לאתר על שמו של סאלח, ובעקבות האירועים המתוארים בקוראן. יש הרואים באתר מקום מקולל שעד היום ראוי להתרחק ממנו. לפי אחת המסורות קבור סאלח במסגד הלבן ברמלה.
חוקרים מערביים החלו לחקור את האתר ב-1876, ושוב בעשור הראשון של המאה ה-20. מאז נחקר במספר הזדמנויות, ולאחרונה בין השנים 2001 ו-2002. האזור ידע התפתחות מסוימת עם סלילת מסילת הרכבת החיג'אזית. במדאאן סאלח הוקמה תחנת רכבת והאתר שכן בדרכם של עולי הרגל המוסלמים למכה.
האתר
בדומה לפטרה, מדאאן סאלח הייתה עיר גדולה בתקופתה, והיא הצטיינה במערכת נרחבת להובלת מים לצרכים חקלאיים וביתיים. האתר שוכן במישור רחב ידיים, כשבמרכזו מספר צוקים נמוכים ומרוחקים זה מזה, והוא נחלק לארבעה צברים:
פירט (עיר)
פירט (מאוית גם פירת. בגרמנית: Fürth; בפרנקונית מזרחית: Färdd; בפי היהודים: פיורדא) היא העיר השביעית בגודלה במדינת בוואריה שבגרמניה, שוכנת במחוז המנהלי פרנקוניה התיכונה, שבצפון-מערב המדינה.
מרכז העיר פירט מרוחק שבעה קילומטרים בלבד ממרכז העיר נירנברג. יחד עם ארלנגן יוצרות שלוש הערים את "המטרופולין האירופי של נירנברג".
בשנת 2007 חגגה העיר אלף שנים להיווסדה.
היסטוריה
במאות השנים שלאחר מכן שלטו בעיר סמכויות שונות, בהן בישופות במברג, נסיכות אנסבך, והעיר נירנברג. במשך זמן רב הייתה פירט יישוב חקלאי, בשנת 1600 עמדה האוכלוסייה במקום על 1,000–2,000 תושבים.
בימי הביניים ובתחילת תקופת הרנסאנס התפתחה העיר באיטיות, זאת עקב מלחמות, מגיפות ורעב. במלחמת שלושים השנים, שהתרחשה בין השנים 1618–1648, איבדה העיר כמחצית מאוכלוסייתה. חיילים קרואטים הציתו את העיר, והיא נהרסה כמעט לחלוטין. בסוף המלחמה עמדה אוכלוסיית פירט על כשמונה מאות תושבים בלבד.
בשנת 1685 התיישבו בפירט הוגנוטים מצרפת. בשנת 1700 הושלם שיקום העיר, ואוכלוסייתה גדלה לכששת אלפים איש.
עם תחילת המהפכה התעשייתית במאה התשע עשרה, גדלה האוכלוסייה במהירות. בשנת 1800 התגוררו בעיר כ-12,000 תושבים, ובסוף המאה, בשנת 1895, הוכפלה האוכלוסייה פי ארבעה, ועמדה על כ-47,000 תושבים.
ב-7 בדצמבר 1835, נפתחה מסילת הרכבת בין נירנברג לפירט, הרכבת השנייה שפעלה בגרמניה. אורך המסילה היה שישה קילומטרים, והרכבת פעלה באמצעות סוסים 75%, וקיטור 25%.
בשל קרבתה של העיר לגבולות גרמניה המזרחית וצ'כוסלובקיה, בשנות המלחמה הקרה פעלו בה כוחות גדולים של נאט"ו, במיוחד של צבא ארצות הברית
בשנת 1950 עברה פירט את מחסום המאה אלף תושבים, וקיבלה מעמד של עיר גדולה (Großstadt). במפקד האוכלוסין שנערך בסוף שנת 2005, נפקדו בעיר 113,076 תושבים, נתון שדירג את פירט כעיר השנייה בגודלה בפרנקוניה התיכונה, וכעיר השביעית בגודלה בבוואריה.
היהודים בפירט
ב-17 באפריל 1528 התיר גאורג, המרקגרף מברנדנבורג-אנסבך, לשני יהודים להתיישב בפירט, שהייתה אז בשטח חסותו. בשנת 1553 התיר בישוף במברג לשלוש משפחות יהודיות, כנראה מהגרים מבוואריה הישנה, להתיישב בפירט. פרנסי נירנברג, שגירשו את יהודיה בשנת 1499, מחו נגד התיישבות יהודים בקרבתה.
בית בקברות היהודי הוקם בשנת 1607 ובשנת 1617 נבנה בעיר בית הכנסת הראשון. בית חולים יהודי הוקם בשנת 1653.
לאחר גירוש היהודים מווינה בשנת 1670, התיישבו רבים מהמגורשים בפירט ובאנסבך הסמוכה. היריבות בין במברג ואנסבך באה לידי ביטוי בהענקת זכויות יתר ליהודים. מצבם של היהודים בפירט היה טוב יותר מאשר בערים אחרות בבוואריה. בשנת 1719 ניתנה להם האפשרות לשלוח שני נציגים למועצת העיר. הקהילה היהודית נדרשה לשלם מס שנתי בסך 2,500 פלורין, ובשנת 1754 עמד סכום המס על 4,500 פלורין. היהודים שהשתייכו למרקיז אסנבך שילמו מס שנתי שעמד על עשרה פלורין למשפחה. בעיר התקיימה אחת הישיבות הגדולות והחשובות בנסיכויות הגרמניות, שנוסדה כנראה בראשית המאה ה-17 ובשיאה למדו בה 600 בחורים. בקהילה פעלו גדולי תורה ידועים כרבי שבתי שפטל הלוי הורוביץ, רבי שמואל קאיידנובר, רבי שמואל מפיורדא, רבי אליקום געץ, רבי יוסף שטיינהארט, רבי צבי הירש יאנוב, רבי אריה ליב ברלין, רבי אברהם בנימין זאב המבורג, רבי מנחם מנדל קרגוי, ועוד רבים.
הקהילה היהודית בפיורדא הייתה גוף קורפורטיבי אוטונומי. השלטון היה בידי זקני הקהל, עשרים ואחד גברים, מתוכם נבחרו הפרנסים (barnossen), וראשי הוועד התחלפו מדי חודש. בשנת 1728, נקבעו תקנות הקהילה.
יהודי שרצה להצטרף לקהילה היה צריך לקבל את הסכמת החברים. מספר היהודים בעיר לא הוגבל, כפי שהיה במקומות אחרים. מצבם הטוב של היהודים בעיר גרם לשגשוג הקהילה. בתחילת המאה השמונה עשרה היו בעיר 350–400 משפחות, ובסוף המאה הוערך מספרם בכ-3,000 חברים. מרבית היהודים עסקו בהלוואה בריבית. איש הממשל הפרוסי כריסטיאן קונרד וילהלם פון דוהם הביא את פירט כדוגמה ליישובים בהם היהודים אינם מדוכאים והקהילה משגשגת. חלק מהיהודים היו לאנשי הכספים של הנסיכים, וליהודי החצר היה השפעה פוליטית על המרגרייבים של אנסבך.
לקראת מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר כאלפיים יהודים. בעיר פעלו בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20, ארבעה בתי כנסת לשירות הקהילה.
ספורט
את העיר מייצגת קבוצת הכדורגל גרויטר פירט, אשר משחקת בבונדסליגה (נכון לעונת 2021/2022).
גאוגרפיה
מרכז העיר העתיקה שוכן בין הנהרות רדניץ ופגניץ. צפונית-מערבית לעיר העתיקה מתמזגים שני הנהרות ויוצרים את הנהר רגניץ. מערבית לעיר, מעבר לתעלת מיין-דנובה, נמצא יער פירטר (Fürther Stadtwald). מזרחית לעיר, באותו קו רוחב נמצאת העיר נירנברג. צפונית לפירט נמצא אזור הנקרא Knoblauchsland, אזור חקלאי פורה.
עיירות וערים הגובלות בפירט: ארלנגן, נירנברג, שטיין, קאדולצבורג, זירנדורף, אובראסבאך, ויטסבורן, זויקנדורף, ואוברמיסלבאך.
ערים תאומות
לפירט ארבע ערים תאומות:
יואב גרא
יואב גרא (נולד ב-1958) הוא מומחה לעיצוב והנדסת קול מוותיקי אנשי הסאונד בישראל; המייסד של "מכללת סאונד יואב גרא".
ביוגרפיה
יואב גרא נולד בארצות הברית בשנת 1958, בן לצבי גרא, צייר, פסל ובמאי ולאלידע גרא, כוריאוגרפית ובמאית קולנוע. עלה לארץ עם משפחתו בשנת 1963. בגיל 13 הקים עם חברו מבית הספר, ג'ון אורלי, אולפן הקלטות וחברה להגברת מוזיקה. באולפן הקליטו להקות שכונתיות ומוזיקה להצגות, וחברת ההגברות סיפקה שרותי מוזיקה לאירועים. בחופשות בית הספר, עבד באולפני "אשל" בתל אביב.
משנת 1973, בגיל 15, החל לעסוק גם בייעוץ מוזיקלי לסרטים ועבד בהפקות סרטי תדמית ובסדרות טלוויזיה של הטלוויזיה הלימודית.
בשנת 1976 לפני שירותו הצבאי יצא ללוס אנג'לס, קליפורניה, עם חברו יאיר ניצני, ללמוד ולעבוד באולפני T.T.G, אצל מהנדס הקול האמריקאי/ישראלי אמי הדני. באולפנים אלה הוקלטו, בין היתר, "הדלתות" ו"ג'ימי הנדריקס". שם התמחה גרא בעיקר בהקלטות מוזיקה לסרטים. בין הפסקולים שהוקלטו שם "העוקץ", "רוקי", "ספינת האהבה".
כששב ארצה בשנת 1977 החל לעבוד ב"אולפני טריטון" כמקליט ובונה שולחנות בקרה תחת פיקוחו והדרכתו של טומי פרידמן.
את שירותו הצבאי שהחל ב־1978 עשה גרא כטכנאי קול בגלי צה"ל, ובתקופה זו החל לעסוק גם בהגברת קול במופעים של שלום חנוך, שם טוב-לוי ובנזין. בהמשך הקים יחד עם שותפים חברת להגברת קול. במהלך שירותו בגלי צה"ל הכיר את חברי להקת תיסלם ושימש באופן קבוע כטכנאי הקול ואיש הסאונד של הלהקה, בהופעות חיות ובהקלטות אלבומיה.
בשנת 1981 עם סיום השרות הצבאי חזר לעבוד גם באולפני טריטון, בין השאר הפיק והקליט באותה שנה את האלבום "התעוררות" של שם טוב-לוי. החל משנת 1982 הפך לאיש סאונד עצמאי ועבד כטכנאי קול, עורך ומפיק מוזיקלי. השתתף בהקלטות אלבומיהם של אמנים רבים בישראל בהם: שלום חנוך, שלמה ארצי, תיסלם, כוורת, אריאל זילבר, דני סנדרסון, דויד ברוזה, חוה אלברשטיין, מיקי גבריאלוב, אסתר שמיר, שם טוב לוי, עפרה חזה, מאיר אריאל, מאיר בנאי, דני בסן, צביקה פיק, יהורם גאון, בעז שרעבי, דפנה ארמוני ועוד.
ב־1986, עם המעבר מהקלטות אנלוגיות לדיגיטליות, הפך יואב למומחה המאסטרינג היחיד בארץ, כשאת שלב יצור המאסטר לתקליט ביצע באולפני אבי רוד בלונדון. זאת עד לפתיחת חדר המסטרינג של בן ברנפלד בישראל.
בתחילת שנות ה-90, טרם עידן האינטרנט, הקים גרא, יחד עם בן בלום, חברה לפיתוח מערכות אינטראקטיביות שנועדו לשרת ספינות טיולים, מלונות ומטוסים. בהמשך הצטרפו לפרויקט גם חברת "ח.מר תעשיות" וחברת תדיראן. החברה פיתחה מערכות לרשת מלונות הולידיי אין וחברת הספנות קרניבל קרוז ליין. ב-1994 הקים את חברת "גרא יועצים" העוסקת בתכנון וייעוץ להקמת מערכות מדיה ותקשורת.
ב־1997 פיתח גרא מערכת לחסימת טלפונים סלולריים, עליה רשם פטנט בישראל.
הקמת בית הספר הראשון לסאונד בישראל
בשנת 1984 הקים את בית הספר הראשון במדינת ישראל " לעיצוב והנדסת קול "סאונד" ומאז התמסר להוראת מקצועות הסאונד עד היום והכשיר אלפי בוגרים לתעשיית הסאונד. בית הספר מכשיר אנשי מקצוע ברמה בינלאומית ומוכרת על ידי איגוד הסאונד הבינלאומי לכל מקצועות העיצוב והנדסת הקול: הקלטות אולפן, קולנוע, וידאו, מסטרינג, הפקה, רדיו, מחשבים, מוזיקה אלקטרונית ועוד. עד כה הוכשרו בבית הספר יותר מ־5,000 בוגרים, בהם בוגרים שזכו לעבוד עם אומנים מובילים מהעולם כולל "דוראן דוראן", "מובי" ובריאן אדמס.
בשנותיו הראשונות ערך בית הספר את השיעורים העיונים בחדרים שכורים ושכר שעות אולפן מהאולפנים הפעילים באותה תקופה (טריטון ודי בי)וערך קורסים בהקלטות אולפן, ובשנת 1987–1999 יואב גרא הכשיר את מישכנו הראשון של בית ספר סאונד ברח/ קצנלסון בת"א ופתח חדר לימודים עם אולפן הקלטות. לאחר מכן, בשנת 1990, עבר בית הספר לרח ריבל 4 בתל אביב. יואב גרא, ואריה המר מיסד בית הספר קמרה אובסוקורה, חלקו במבנה משותף ושטחי לימוד ופעילות. שנת 2005 הוביל גרא קבוצת משקיעים לרכישת בית הספר לקולנוע קמרה אובסקורה, לאחר שבית הספר נקלע לקשיים כלכליים ולמעשה אפשר את המשך קיומו. באותה תקופה החל את פעילותו בחברת בן אינטאקטיב והעביר את ניהול בית הספר למשך שנתיים לגילה חממי. בשנת 2000 העביר יואב את בית הספר למשכנו הקבוע בריבל 5 ובו 6 אולפנים ו- 8 כיתות לימוד. נפתחו מסלולי סאונד בנוסף להקלטות ומיקסים לאולפנים גם התמחות לאולפנים ביתיים, עיצוב פסקול לסרטים, הגברות, שידור רדיו ומוזיקה אלקטרונית. בשנת 2015 העביר יואב גרא את ניהול בית הספר לידי ינאי ספרני וממשיך בפעילות כמורה מהמניין.
יואב גרא פעל במסגרת בית הספר להפיכת הנדסת קול למקצוע מוכר ומוגדר. בשיתוף משרד העבודה נפתחו בבית הספר מסלולי לימוד המקנים תעודות בקרת קול ממשלתיות, כמו כן פעל להידוק הקשרים עם איגוד מהנדסי הקול הבין לאומי AES והיה יושב ראש הסניף הישראלי שלו באותה עת. משנת 2002 החל יואב לפעול להענקת תעודות "הנדסאי קול" וכך הפך את בית הספר ליחידי בארץ המשלב את כל סוגי הלימודים והתעודות המוכרות האפשריות בישראל בתחום הסאונד.
חיים אישיים
נשוי לשירה גרא, שדרנית רדיו, מגישה ומנחת טלוויזיה ישראלית, ולהם חמישה ילדים.
דיסקוגרפיה
בין האלבומים בהם השתתף כטכנאי הקלטה ומיקס, ו/או מפיק מוזיקלי, נמנים: בין הסרטים להם הקליט, ערך והפיק את הפסקול נמנים:
מרדכי אליהו
הרב מרדכי אליהו (כ"א באדר א' ה'תרפ"ט, 3 במרץ 1929 – כ"ה בסיוון ה'תש"ע, 7 ביוני 2010) היה פוסק, דיין, מקובל ומנהיג דתי. כיהן בתפקיד הראשון לציון והרב הראשי לישראל בשנים ה'תשמ"ג–ה'תשנ"ג (1983–1993).
ראשית דרכו
נולד בעיר העתיקה בירושלים לרב סלמאן אליהו, מקובל שעלה מבגדד לפי הוראת רבו יוסף חיים מבגדאד (ה"בן איש חי"), ולמזל לבית צדקה, אחותו של הרב יהודה צדקה ונכדת אחותו של ה"בן איש חי". העוני בביתם היה רב, ובגיל אחת עשרה נפטר אביו. בשל המצב הכלכלי נאלץ לעבוד בגיל צעיר כמוכר חומוס מבושל בשוק הירושלמי. מאוחר יותר היה מתייג מזוזות שכתב אחיו הרב נעים בן אליהו.
מילדותו התבלט בכישרונו. כיוון שבבית משפחתו לא היו מצויים ספרים רבים, קיבל מהרב בן ציון חזן מפתח להיכל ישיבת פורת יוסף ושם היה לומד מדי ערב. בצעירותו למד אצל הרב עזרא עטיה בישיבת פורת יוסף ואצל הרב צדקה חוצין. במלחמת העצמאות, השתתף בהקמת ביצורים שסייעו לכוחות המגן של הרובע היהודי.
באפריל 1950 נמנה עם חברי "ברית הקנאים". הייתה זו מחתרת שמטרתה הייתה כפיית חוקי הדת היהודית במדינת ישראל והקמת מדינת הלכה. הרב אליהו, שכּונה "יאיר", עסק בקבלת חברים לקבוצה, בגיוס הון לפעולתה ובאיתור מקומות מחבוא לנשק. במאי 1951 נעצר עם עוד 40 מחברי הארגון. במשפטו הודה ב־24 סעיפי אישום, בהם גרימת נזק לאטליז, הטפה להשמדת תיקי יוצאי צבא, החזקת מכשיר מסוכן, החזקת נשק, גרימת נזק למכוניות שנסעו בשבת ושליחת מכתב איום בחבלה לנהגי מוניות שייסעו בשבת. הוא נדון לעשרה חודשי מאסר. במשפטו אמר: .
לימים אמר:.
הרב אליהו שימש רבנים אחדים, בהם הרב אברהם ישעיה קרליץ (ה"חזון איש") והרב יצחק נסים, והיה מקורב לרב מרדכי שרעבי, ולרב ישראל אבוחצירא (הבבא סאלי).
בכ' באייר ה'תש"ך (17 במאי 1960) הועלו עצמותיו של החיד"א מליבורנו שבאיטליה לישראל. הרב יצחק נסים מינה את הרב מרדכי אליהו לטפל בקבורתו בהר המנוחות בירושלים.
כדיין וכרב ראשי לישראל
בראשית שנת ה'תש"ך (1960) השלים את לימודיו בבית המדרש לרבנים ולדיינים של הרב יצחק נסים וקיבל כושר דיינות ממועצת הרבנות הראשית. הוא התמנה לדיין הצעיר ביותר בארץ, בבית הדין הרבני בבאר שבע . לאחר ארבע שנים עבר לבית הדין הרבני האזורי בירושלים ובשנת תש"ל התמנה כחבר בית הדין הרבני הגדול. בשנת תש"ל (1970) מונה בידי מועצת הרבנות הראשית לחבר ועדת הבוחנים לדיינים . כאשר לאחר זמן צורף הרב אברהם אלקנה שפירא לבית הדין הגדול, סירב הרב אליהו לעמוד בראש ההרכב, אף שמפני ותיקותו נועד לכך לפי הנהלים בבית הדין, והתנה את השתתפותו בכך שהרב שפירא הוא אשר יכהן כאב בית הדין.
בד' בניסן ה'תשמ"ג נבחר לתפקיד הראשון לציון והרב הראשי לישראל במקומו של הרב עובדיה יוסף, כאשר קיבל 87 קולות וגבר על הרב אליהו בקשי דורון, שזכה ב־49 קולות. הכתרתו התקיימה בבית הכנסת רבן יוחנן בן זכאי שבעיר העתיקה בירושלים . לצדו כיהן ראש ישיבת מרכז הרב, הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
תקופת כהונתם התבלטה בשיתוף פעולה בין הרבנים הראשיים, בין השאר הנהיגו שישיבות מועצת הרבנות הראשית תתקיימנה לסירוגין - שבוע אצל האחד מהם ושבוע אצל עמיתו, כמו כן הציב כל אחד מהם בלשכתו כיסא תואם לשלו - עבור עמיתו. והקפידו להיפגש בכל שבוע ולדון יחדיו בנושאים שעל הפרק. הם פעלו להעלאת רמת הכשרות של הרבנות הראשית והקפידו להיות מעורבים בפרטיה, תוך שליחת שליחים ברחבי העולם, זימונים של רבנים ואנשי מקצוע, ובדיקה אישית של רשימות מוצרים וחמרי גלם. במסגרת כך הם יזמו כללים ותקנות בענייני כשרות ארציים ובענייני היבוא ושחיטת הבשר בחו"ל, והפעילו ביקורת קפדנית על צוותי השחיטות היוצאים לחו"ל, שהעלתה את רמת הכשרות של שחיטת חו"ל.
מלבד העיסוק בנושאי רבנות קלסיים, כגון כשרות ונישואים, עסקה הרבנות בנושאים ציבוריים, כמו שביתת האחיות. כן בלט החידוש בהכרעת הרבנות הראשית בהנהגתם בעניין קביעת רגע המוות, פסיקה שסללה את ההכשר ההלכתי להשתלת איברים בישראל.
כרב ראשי הרבה לבקר ביישובים ובבתי ספר חילוניים, וכן בקהילות יהודיות בעולם.
בשנת ה'תשס"ט (2009) החל להוציא סדרת ספרים בשם שו"ת הרב הראשי המבוססים על שאלות שהופנו אליו כאשר כיהן כרב הראשי לישראל. התשובות בספר קצרות, בניגוד לדיון הלמדני המאפיין את סדרת ספריו שו"ת מאמר מרדכי.
מנהיג ציבור
זוהה עם חוגי ישיבת מרכז הרב ורבים מהם עמדו איתו בקשר קרוב, במשך תקופה מסוימת הוא מסר שיעור יומי קבוע לקבוצה של תלמידים מהישיבה, בהם בנו הרב שמואל. היה ידיד קרוב של ראשה הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא. כשקבוצה מהישיבה שערערה על הרב שפירא פרשה והקימה את ישיבת הר המור, כתב מכתב חריף בגנות המעשה ובחומרת איסורו, והרחיב בו על היות הרב שפירא רבם המובהק של רוב ככל רבני וגדולי הציונות הדתית.
הרב אליהו שימש נשיא "קרן מורשת", רשת הגרעינים התורניים הגדולה ביותר בזמנה, שנסגרה ב־2005. פרסם מדי שבוע מאמר קצר בעלון פרשת השבוע של "תנועת מעייני הישועה".
הרב אליהו היה נשיא של הכולל "דרכי הוראה" בירושלים, שבראשות בנו הרב יוסף אליהו. כולל זה מכשיר אברכים לרבנות ודיינות ולהנהגת קהילות בישראל ומחוצה לה. ברחבי העולם ישנם למעלה מ־60 שליחים של הרב במדינות שונות ועוד שליחים נוספים בארץ.
הרב אליהו העביר שיעור שבועי בהלכה ואגדה בכל יום שני בערב בבית הכנסת שלו בשכונת קריית משה בירושלים. שיעורים אלו היו מועברים באמצעות לווין לאלפי אנשים מהארץ ומהעולם הצופים בהם. לאחר מכן היו השיעורים משוכתבים ומופצים בבתי כנסת רבים באלפי עותקים באמצעות עלון פרשת שבוע שנקרא "קול צופיך".
הרב אליהו היה רבו של המרגל האמריקאי־ישראלי יונתן פולארד, השתתף במאבק לשחרורו, ואף ביקר אותו בכלאו שבארצות הברית תשע פעמים.
לקראת שנת השמיטה ה'תשס"א, פעל יחד עם עמיתו הרב אברהם שפירא, הרב יעקב אריאל והרב דב ליאור, להקמת מיזם "אוצר הארץ", המעודד ומספק גידולי חקלאות יהודית כשרה, כדי לתמוך בחקלאות היהודית ולחזק את שמירת השמיטה וקדושת שביעית.
הרב אליהו התנגד באופן נחרץ לארגון רבני צהר, גישתם ותפיסתם. הוא ראה בהם נזק ליהדות ועולם הרבנות, ואף לפני פטירתו ביקש שיפעלו נגדם ויבלמו את תוכניותיהם.
פטירתו וקבורתו
הרב אליהו נפטר בכ"ה בסיוון ה'תש"ע, 7 ביוני 2010 בגיל 81, לאחר תקופה של כשנתיים שבה חלה הידרדרות במצב בריאותו. כמאה אלף אנשים השתתפו בהלווייתו, הוא נטמן בהר המנוחות בירושלים באוהל שבו קבור החיד"א, שאת עצמותיו העלה לארץ וקבר שם חמישים שנה קודם לכן.
המצבה שעל קברו נבנתה בעבודה עברית בחוות גבעות עולם באיתמר. המצבה נבנתה מאבנים מארבע ערי הקודש - ירושלים, חברון, צפת וטבריה, וכן מקבר יוסף שבשכם. הוגה רעיון המצבה ויוצרה הוא האמן אסף קדרון. מאות מבוגרים ובני נוער הגיעו מישראל ומחוצה לה כדי לקחת חלק בהקמת המצבה. את הכיתוב על מצבתו כתבו הרבנים חיים סבתו ושבתי סבתו. בין הכיתוב על מצבתו חקוק: .
על קברו הוקמה מחיצת הפרדה בין גברים לנשים. המקום בו נקבר בהר המנוחות שופץ, והפך למוקד עלייה לרגל. האזכרות השנתיות מתקיימות ליד מתחם זה בהר המנוחות.
הנצחתו
לאחר פטירתו הוקמו ישיבות ותלמודי תורה על שמו. רחובות על שמו נקראו בצפת, לוד, בית שמש ועוד. בשנת 2017 הכריזה עיריית ירושלים על הקמת שכונה על שמו.
פסיקה על פי הקבלה
כמקובל בקרב הספרדים, גם הרב מרדכי אליהו קיבל את העיקרון שיש לנהוג על פי פסקי הרב יוסף קארו. עם זאת, פעמים רבות הכריע שלא כדעתו. דרכו להתחשב בפסיקת ההלכה בדעות ספר הזוהר והמקובלים ובפסקיו הוא משלב מפסקי האר"י ורבי שלום שרעבי (הרש"ש), לעיתים גם כאשר הם מנוגדים לדעת השולחן ערוך והאחרונים. בשיטה זו הוא ממשיך את דרכם של בן איש חי וכף החיים.
הרב אליהו טען כי על האשכנזים לשמור על מנהגי אבותם ודרך פסיקתם. בשנת תשל"ח כתב בהקדמת ספרו "ספר הלכה": . אמנם מאוחר יותר כאשר פרסם את ספרו "דרכי טהרה" הוא ייעד אותו לספרדים ואשכנזים כאחד.
קריית שמואל (טבריה)
קריית שמואל היא שכונה בטבריה, מצפון לעיר העתיקה, שנוסדה בשנת 1925 על קרקע של חברת פיק"א.
היסטוריה
בתחילת המאה ה-20 רכשה יק"א מעל 100,000 דונם של אדמה בין נצרת וטבריה לצורך התיישבות יהודית. בין השאר נרכש גם השטח של קריית שמואל, הנמצא מצפון לעיר העתיקה של טבריה. בשנים אלו נתנה רשות לבנות מחוץ לחומות העיר העתיקה ובעקבות זאת נעשו ניסיונות להקים שכונה על אדמות יק"א מצפון לעיר והוכנה תוכנית לשכונה על ידי האדריכל קנטור. תוכניות אלו הוקפאו במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-27 בפברואר 1919 נוסדה חברת "אחוזת בית" שמטרתה הייתה להקים שכונה על אדמות יק"א. ב-1920 נבחר ברוך בן-טובים, מנהל סניף אפ"ק בטבריה וחבר מועצת העיר, ליו"ר החברה. תוכנית לשכונה הוכנה במקור על ידי קנטור, אבל המתיישבים לא היו מרוצים מהתוכנית ואשר זליג ארליך, מזכיר חברת אחוזת בית פנה במאי 1920 להנהלת המשרד הארצישראלי בבקשה למנות אדריכל שמתמצא בתכנון פרברים עירוניים כדי שיתכנן את השכונה המיועדת מחוץ לחומות. ארתור רופין מנהל המשרד הארץ ישראלי הציע את הפרופ' פטריק גדס שהכין תוכנית חלופית, יחד עם יוסף טישלר. בהמשך החליף יהושע סלנט את גדס וטישלר. בסוף שנת 1920 דווח שמדידות השטח עומדות להסתיים וכי תתקיים הגרלת מגרשים בין המתיישבים. בשטח השכונה הוקצה מגרש גדול לצורך בית החולים על שם שוויצר. אולם הבנייה התעכבה בגלל שלרוכשי המגרשים לא היה כסף לבנות מגרשים ולא היו הלוואות זמינות לבנייה.
ב- 31 ביולי 1922 הודיע הנציב העליון סר הרברט סמואל במכתב לבן-טובים על הסכמתו לקריאת השכונה של שמו, "קריית שמואל". ב-26 בנובמבר 1922 התקיים טקס הנחת אבן הפינה לשכונה, במעמד הנציב העליון ורעייתו. התוכנית כללה בנייה של 197 בתי מגורים על מגרשים של 1.5 דונם, בית עם, בית מרחץ, בית כנסת, בית חולים אזור מסחרי ושוק. בדצמבר 1922 החליטה החברה על סלילת כבישי השכונה בעבודה עברית. ביוני 1923 הושלם הרישום בטאבו של שטח השכונה.
כבר בשנת 1923 הוחל בעשיית סידורים לאספקת חשמל לבתי השכונה. תחילה בקש ועד השכונה לקבל חשמל מהעירייה, אולם הממשלה אסרה זאת בגלל שהזכיון לאספקת חשמל ניתן באופן בלעדי לרוטנברג. בנובמבר 1924 הוחל בהקמת תחנת חשמל בדרום השכונה. בגלל הקרבה של קריית שמואל לתחנת החשמל, היא הייתה מהשכונות הראשונות בטבריה שנהנו מחשמל.
ב-2 באוקטובר 1938 אירע בשכונה אסון הטבח בטבריה, שבו נהרגו 19 יהודים.
מרדכי אליהו
רב מקל או מחמיר
בעניין החלוקה בין הרבנים מחמירים ומקילים התבטא הרב אליהו עצמו:.
קיצור במקורות ההלכה
הרב אליהו כתב כי קיצר בהבאת המקורות:. וכך נהג בספריו שיצאו לאור בחייו. לאחר פטירתו החליטו חכמי מכון דרכי הוראה לרבנים המוציא לאור את כתביו כי בספרים החדשים שיצאו לאור (כדוגמת מאמר מרדכי - הלכות שבת), ההלכה הפסוקה תובא למעלה, ולמטה יצוינו המקורות בהרחבה (על פי דברים שהרב עצמו כתב במקומות שונים).
פסקי הלכה
דוגמאות לפסיקותיו הידועות:
יחסו למדינת ישראל
בנוגע למדינת ישראל אמר:
בפסיקה בנוגע לאמירת הלל ביום העצמאות כתב:. ובמקום אחר: לכן פסק שלא לומר וידוי ביום זה. עם זאת, פסק שם לומר הלל בלא ברכה לאחר קדיש תתקבל.
בני ישיבות וחיילי צה"ל
הרב אליהו סבור שלמלחמות ישראל בעת הזו יש תוקף של "מלחמת מצווה". עם זאת, הוא סבור שבחורי ישיבה שיכולים להמשיך בלימודם בישיבה יעשו כן, ומי שאינו מצליח לעשות כך ילמד בישיבת הסדר.
בפתיחת ההיכל הורה לומר תפילה לשלום חיילי צה"ל. בסידורו 'קול אליהו' מופיעה תפילה ארוכה לשלום חיילי צה''ל. הוא חיבר תפילת לשם ייחוד עבור חיילים ובה כתב כי מי שמשרת בצה"ל מקיים בכל יום שלוש מצוות עשה.
במענה הלכתי שנשאל על התנהגות חיילי צה"ל בעת מהומות ביהודה ושומרון כתב:.
יחסו לחילונים
כשנשאל בעניין היחס לחילונים השיב:
לאחר נאום השפנים והחזירים של הרב אלעזר מנחם מן שך, אמר הרב אליהו כי גם אוכלי חזיר ושפנים הם יהודים, ואפילו אם כל הרבנים יחליטו כמו הרב שך, הם לא יכולים להפקיע את השם "יהודי" מאף אדם.
יחסו לערבים
באשר ליחס לאוכלוסייה הערבית טען הרב אליהו כי אסור לפגוע באף ערבי, אלא אם כן מדובר של בדין אדם שבא להרוג אותך ואז אתה מחויב ב"השכם להורגו". הוא אמר: "ערבי שמתנהג יפה, צריך להתנהג איתו יפה, ערבי שמרים אבן או יורה הוא אויב. ארץ ישראל שייכת לנו והערבים הם כאן בבחינת גר תושב. כעת, מאחר שכבר הוקמה הרשות הפלסטינית אני מציע לערבים אוטונומיה עירונית."
יחסו למערכת החוק
בדומה לרבנים אחרים, הרב אליהו התנגד להליכה לבתי המשפט הישראלים, כדין ערכאות של גויים מאחר שאינם דנים על פי דין תורה. מאידך ציין כי יש מקרים שבהם מותר ללכת לדון שם, כגון אם הנתבע הוא אדם אלים שאינו רוצה להגיע לדיון בבית דין רבני, היתר המבוסס על דברי השולחן ערוך.
הרב אליהו החיל על המקרה הישראלי את הכלל דינא דמלכותא דינא. לדעתו חוקי השלטון וסדריו מחייבים במה שנוגע לניהול ענייני המדינה, כל עוד אינו נוגד את חוקי התורה.
תוכנית ההתנתקות
לאחר ההחלטה על תוכנית ההתנתקות אמר פעמים רבות, במהלכן של הפגנות ועצרות התנגדות לתוכנית, שההתנתקות לא תתגשם – "היֹה לא תהיה", וכשהעלו תמיהות בקשר לכך הוסיף: "זו גם תפילה וגם בעז"ה קביעת מציאות".
היה ממובילי המאבק הרבני בתוכנית ההתנתקות, לצד עמיתו הרב אברהם אלקנה שפירא. בנוגע לחיילים האמורים לבצע את הפינוי, הביע את דעתו כי יש להיזהר שלא לפרק את הצבא ולכן אין להכריז על סירוב פקודה, אולם מאידך ביצוע התוכנית הוא איסור תורה ולכן על החייל לבקש ממפקדיו שלא לבצע את הפינוי, משום שהוא אינו מסוגל לבצעו, ואם אף על פי כן פוקדים עליו - שלא יכריז סירוב פקודה, אך יימנע מלבצעה. עוזרו, הרב שמואל זעפרני, התבטא בשמו: "אם יש כאלה חיילים שאונסים אותם לבצע אז שיגשו לתוך הבית ישבו עם המשפחות שם, ויבכו איתם".
TFTP
TFTP (ראשי תיבות: Trivial File Transfer Protocol) הוא פרוטוקול תקשורת המשמש להעברת קבצים ובולט עקב פשטותו. הוא משמש בדרך כלל להעברה אוטומטית של קובצי אתחול וקונפיגורציה (configuration or boot files) בין מחשבים ברשת מקומית.
בהשוואה ל־FTP, פרוטוקול TFTP הוא מוגבל ביותר, ואינו מספק שום אימות, ורק לעיתים נדירות בשימוש על ידי משתמש. בשל העיצוב הפשוט שלו, TFTP בדרך כלל מיושם באמצעות כמות קטנה מאוד של זיכרון. לכן זה שימושי לאתחול מחשבים כגון נתבים שאולי לא קיימים בהם התקני אחסון נתונים. זהו אלמנט של פרוטוקול אתחול רשת, המיושם בחומרה של כרטיס הרשת.
הגרסה העדכנית של TFTP מוגדרת בתקן בניגוד לרוב פרוטוקולי העברת הקבצים (כגון FTP ו־HTTP), פרוטוקול TFTP עובד מעל UDP ולא מעל TCP.
ליזי דורון
ליזי דורון (נולדה ב-29 באוגוסט 1953) היא סופרת ישראלית.
ביוגרפיה
דורון נולדה בתל אביב בשם עליזה אליזבת רוז'ה, בת יחידה לזוג הורים ניצולי שואה. היא גדלה בשכונת ביצרון והתייתמה מאביה בהיותה בת שמונה. בגיל 18 עברה להתגורר ברמת הגולן, ועבדה בגידול מנגו ורעיית צאן. בשל מעברה זה ניתקה אימה את הקשר עימה. בעקבות מלחמת יום כיפור בה שירתה כמש"קית נפגעים עזבה דורון את רמת הגולן, החלה לפעול בתנועת ד"ש. דורון למדה סוציולוגיה וקרימינולוגיה במסגרת לימודי תואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן, ובלשנות באוניברסיטת תל אביב.
דורון נשואה לרואה החשבון ואיש העסקים דני דורון, ולהם שני ילדים.
ספריה של דורון זכו להצלחה רבה בשווייץ ובגרמניה, תורגמו לגרמנית, צרפתית, איטלקית ורוסית ונמכרו בלמעלה מ-40,000 עותקים. בשנת 2008 נבחרה דורון על ידי עיתון ווג הצרפתי כאחת משבעת הסופרים הישראלים המשפיעים ביותר.
ספרה "למה לא באת לפני המלחמה" עובד בדרזדן שבגרמניה להצגה.
בשנת 2003 זכתה דורון בפרס בוכמן הניתן מטעם ארגון יד ושם, ובשנת 2007 זכתה דורון בפרס ז'נט שוקן על מכלול יצירותיה. ספרה "התחלה של משהו יפה", נבחר בשנת 2007 על ידי העיתון השווייצרי "נויה ציריכר צייטונג" לאחד מ-30 הספרים הטובים של אותה שנה. זכתה בפרס ויצו איטליה לספרות יהודית לשנת 2009. זכתה בפרס קוגל לספרות בשנת 2011.
ריימונד תומאס
'''ריימונד א. תומאס השלישי (באנגלית: Raymond A. Thomas III''') הוא גנרל בדימוס בצבא ארצות הברית שפיקד על פיקוד המבצעים המיוחדים.
קריירה צבאית
תומאס החל את דרכו בצבא ארצות הברית עם הרשמו למכללה הצבאית ווסט פוינט. לאחר שסיים את חוק לימודיו ב-1980, והוסמך כקצין בדרגת לוטננט התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני חי"ר, קורס סיירים והסמכה כצנחן. תומאס שירת כמפקד מחלקה ברגימנט הריינג'רס ה-75 ופיקד עליה במבצע זעם דחוף, במהלכו הוצנח גדודו במטרה לתפוס שטחי מפתח ובהם שדה התעופה ריו-אטו. כמפקד פלוגה בריינג'רס צנח תומאס בראש אנשיו במבצע מטרה צודקת, במטרה לכבוש שטחי מפתח חיוניים. בהמשך עבר את מסלול ההכשרה של הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית, שימש כמפקד צוות, כקצין מבצעים וכמפקד פלגה בכוח דלתא ולחם במלחמת המפרץ. במלחמת אפגניסטן שימש כמפקד גדוד הריינג'רס ה-3. בתפקידו הבא שימש כסגן מפקד דיוויזיית השריון ה-1 בעיראק. לאחר מכן שימש כסגן מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים וכאחראי המבצעים המיוחדים של נאט"ו וארצות הברית באפגניסטן. בתפקידו הבא הושאל ל-CIA ושימש כמנהל שותף לסוגיות צבאיות. לאחר מכן מונה בשנת 2014 כמפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים. במרץ 2016 מונה למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים ושירת בתפקיד עד פרישתו מהצבא במרץ 2019.
יוסף גרפינקל
יוסף גרפינקל (נולד ב-23 ביולי 1956 בחיפה) הוא ארכאולוג ישראלי, פרופסור מן המניין לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, המתמחה בארכאולוגיה מקראית ובתקופה הפרוטו-היסטורית. גרפינקל ניהל מספר רב של חפירות באתרים מן התקופה הנאוליתית של המזרח הקרוב, ופרסם 15 ספרים וכמאה מאמרים על מגוון נושאים בארכאולוגיה של ארץ ישראל, שבמרכזם אומנות, פולחן וריקוד.
ביוגרפיה
יוסף גרפינקל השלים לימודי תואר ראשון בגאוגרפיה וארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1981, ולימודי תואר שני בארכאולוגיה מקראית בשנת 1987.
בין השנים 1987–1983 שימש גרפינקל כעוזר מחקר באוניברסיטה העברית וניהל את החפירות באתר הארכאולוגי שביפתחאל בגליל התחתון. גרפינקל חשף חמישה מפלסי התיישבות, רצפות טיח, בורות, קברים, אתרי קבורה ועצמות בעלי חיים מן התקופה הנאוליתית הקדם קרמית ב'. בחפירות נתגלו זרעי פול, שהם העדות הקדומה ביותר בעולם לביות קטנית מסוג זה, וכן כמויות גדולות של זרעי עדשים.
בין השנים 1986–1987 ניהל גרפינקל את החפירות הראשונות באתר הארכאולוגי בגשר בעמק הירדן. החפירות הובילו למסקנה על קיומו של כפר קטן מהתקופה הנאוליתית הקדם קרמית א' ששכן באזור. בין היתר נחשפו בחפירות ממצאים נדירים שלא הופיעו באתרים אחרים מאותה תקופה, ביניהם בית מלאכה לייצור כלי בזלת.
בשנים 1989–1990 ניהל גרפינקל חפירות באתר הארכאולוגי שליד שער הגולן, בו שוכן הכפר הירמוכי המתוארך לתקופה הנאוליתית הקרמית. גרפינקל ניהל חפירות נוספות באותו אזור במהלך 2004–1996. בחפירות נחשפו ממצאים רבים הקשורים לתרבות הירמוכית, ובנייה בהיקף נרחב שאין לו אח ורע באותה תקופה. בנוסף ניהל גרפינקל בשנים 1989–1990 שתי חפירות בתל עלי שמדרום לכנרת, בעמק הירדן.
בשנת 2004 ערך גרפינקל סקר ארכאולוגי בתל צף יחד עם יורק ראון. בשנים 2007-2005 חפר באתר בהיקף נרחב וחשף מבני חצר גדולים ובהם ממגורות עגולות מאורגנות בשורות. באתר נתגלו קשרים ארוכי טווח לאנטוליה (אובסידיאן), למסופוטמיה (כלי חרס של תרבות עובייד) ולמצרים (צדף נילוטי).
בין השנים 2004–2006 שימש כראש המדור לארכאולגיה מקראית, ולאחר מכן החל לכהן כפרופסור בקתדרה על שם יגאל ידין לארכאולוגיה של ארץ ישראל. כמו כן, גרפינקל זכה בשנת 2006 ב"פרס פולונסקי ליצירתיות ומקוריות במדעי הרוח" מטעם האוניברסיטה העברית.
משנת 2007 ועד 2013 ניהל גרפינקל חפירות בחורבת קייאפה בסמוך לעמק האלה יחד עם הארכאולוג סער גנור. בחפירות נחשפה עיר קדומה המתוארכת לתקופת בית ראשון ביהודה (כ-1000 לפנה"ס), ובה נמצאו ממצאים חריגים שאינם מוכרים מאתרים אחרים באזור יהודה. בנובמבר 2008, הודיעו הארכאולוגים כי חשפו אוסטרקון (שבר של קנקן חרס) שעליו כתובת בעברית בכתב פרוטו-כנעני הכתובה בדיו, וכתובת זה היא הטקסט העברי הקדום ביותר שנחשף עד כה.
בין השנים 2013–2017 ניהל את משלחת החפירה הרביעית בתל לכיש.
ביולי 2019 זיהה פרופ' גרפינקל, יחד עם סער גנור מרשות העתיקות ופרופ' קייל קיימר מאוניברסיטת מק-קווארי בסידני שבאוסטרליה את צקלג באתר חורבת אל-ראעי שבשפלת יהודה – בין קריית גת ללכיש.
גרפינקל נשוי לטל אילן, פרופסור ללימודי מגדר מהאוניברסיטה החופשית של ברלין.
התרבות הירמוכית
בחפירות באתר הארכאולוגי בשער הגולן מצא גרפינקל ממצאים רבים בכפר הירמוכי, ששינו את הידוע על התרבות הירמוכית שהתקיימה באותו מקום לפני 8,000 שנה, על גדות נחל הירמוך בסמוך לכנרת. נתגלה כי האזור היה מרכז תרבותי שהשפיע רבות על התפתחות התרבות בתקופה הנאוליתית, וכי הוא אחד מן היישובים הקדומים הגדולים בעולם. באתר נמצא המכלול הגדול ביותר של חפצי אומנות מהתקופה הפרה-היסטורית בארץ ישראל.
כמו כן נחשפו באתר בתי חצר גדולים (בין 250 מ"ר ל-700 מ"ר), אשר ביניהם מפרידה מערכת של רחובות מרוצפים בחלוקי נחל ובטיח בוץ. ממערכת הרחובות ומסממנים נוספים שנחשפו המעידים על שילוב בין תכנון כפרי לעירוני ניתן להסיק על דרכי ההיווצרות של הערים הראשונות בעולם. לדברי גרפינקל, ייחודם של הבתים שנמצאו הוא גם בגודלם ובמספר הרב של החדרים אותו הם מכילים, לעומת בתים ביישובים עירוניים מתקופות מאוחרות בהם נמצאו שניים או שלושה חדרים בלבד.
מבצר האלה
משנת 2007 מנהל גרפינקל יחד עם גנור חפירות ארכאולוגיות בחורבת קייאפה אותה הוא מציע לזהות עם העיר המקראית שעריים. בחפירות חשפו החוקרים מבצר המוקף חומה באורך של כ-700 מטר וסביבה ביצורים רבים. לדברי החוקרים, העובדה כי האתר נמצא על ציר התנועה הראשי בעמק האלה, הביצורים במקום והעדר הממצאים הפלשתיים מעידים כי חורבת קייאפה הייתה עיר מבצר חזקה בגבולה המערבי של ממלכת יהודה.
ביולי 2008, בעונה השנייה של חפירות במבצר, גילו גרפינקל וגנור אוסטרקון (שבר קנקן חרס) ברצפת אחד המבנים, שעליו חמש שורות של טקסט עברי כתוב בדיו בכתב פרוטו-כנעני. שפוענח מאוחר יותר כטקסט עברי מובהק, המכיל פעלים שאינם קיימים בשפות אחרות. על פי אחת הדעות, בטקסט מופיעה קריאה בעלת מאפיינים סוציאליים להגן על המעמדות החלשים, להתייצב לצידם ולתמוך בהם. תיארוך פחמן-14 של השכבה בה נמצאה הכתובת שנעשה באמצעות חרצני זית שנמצאו באתר, מראה כי הכתובת נוצרה בערך בשנת 1000 לפנה"ס. האוסטרקון תוארך לתקופה קדומה אף יותר מאבן תל זית, דבר ההופך אותו לטקסט העברי הקדום ביותר שנחשף עד כה, ולתגלית ארכאולוגית בעלת חשיבות גבוהה.
לדברי גרפינקל וגנור, גילוי המבצר, חשיפת האוסטרקון ושאר הממצאים באתר, מספקים עדות חד משמעית לקיומה של ממלכה בימי דוד המלך ולקיומן של ערים בצורות ביהודה כבר במאה ה-10 לפנה"ס. מכאן כי לא ייתכן שהמעבר מחברה כפרית (תקופת הברזל I) לחברה עירונית (תקופת הברזל II) בישראל ויהודה התרחש רק בסביבות שנת 900 לפנה"ס, כגישת הכרונולוגיה הנמוכה.
ג'ניפר קונלי
ביוגרפיה
קונלי נולדה בקיירו, ניו יורק שבארצות הברית. אביה היה קתולי ממוצא אירי ונורווגי, ואמה יהודייה ממוצא פולני ורוסי שזכתה לחינוך דתי.
קונלי למדה בבית הספר הפרטי לאמנויות של סיינט אן שבברוקלין. נרשמה ללימודים באוניברסיטת ייל, אולם פרשה כעבור שנתיים. אחר כך החלה ללמוד באוניברסיטת סטנפורד אך גם משם פרשה בתום שנת הלימודים הראשונה.
קריירה
הקריירה של קונלי החלה כבר בגיל 10, כאשר מנהל משרד פרסום שהיה ידיד המשפחה, ראה אותה והבין את מידת הפוטנציאל הגלום בה. תפקידה הראשון בטלוויזיה היה בשנת 1982 באחד הפרקים בסדרה הבריטית "לא יאמן כי יסופר". בגיל 14 הופיעה בתפקיד מרכזי בסרטו של סרג'יו ליאונה "היו זמנים באמריקה", שנה אחר כך קיבלה את התפקיד הראשי בסרטו של "דאריו ארג'נטו" "פנומנה" ולאחר מכן השתתפה בסרט "המבוך" (1986), פנטזיה בהשראת "עליסה בארץ הפלאות".
ב-1998, זכתה בהכרה לאחר שהופיעה לצד ויליאם הרט בסרט "עיר אפלה". אחר כך הופיעה בסדרה "להעיר את המתים" ובסרטו של דארן ארונופסקי; "רקוויאם לחלום" (2000), בו גילמה נערה מכורה לסמים המדרדרת ומוכרת את גופה לשם השגת המנה הבאה. לקונלי יש נטייה לגלם תפקידים אפלים ודרמטיים. כך היה בסרט "פולוק", בו גילמה את פילגשו של צייר מעונה, ב"נפלאות התבונה" גילמה את אשתו של גאון סכיזופרני, תפקיד שזיכה אותה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2005 שיחקה בתפקיד הראשי במותחן "מים אפלים". ב-2007 שיחקה בסרט "לגעת ביהלום", שהיה מועמד למספר פרסי אוסקר. ב-2009 שיחקה בסרט שובר הקופות "הוא פשוט לא בקטע שלך". באותה השנה דיבבה בסרט ההנפשה "9" את 7, הדמות הנשית היחידה בסרט. נכון ל-2023, זהו סרט ההנפשה היחיד בו השתתפה קונלי.
בשנת 2012 שיחקה לצד גרג קיניר בדרמה הרומנטית "כותבים, סיפור אהבה". בשנת 2014 שיחקה את נעמה, אשת נח, בסרט "המבול" שביים דארן ארונופסקי.
בשנת 2020 החלה לככב בסדרה האפוקליפטית של רשת TNT "רכבת הקרח".
חיים אישיים
בזמן צילומי "נפלאות התבונה" הכירה קונלי את השחקן האנגלי פול בטאני. הם נישאו ב-1 בינואר 2003. בנם סטלאן נולד ב-5 באוגוסט 2003 ובתם אגנס נולדה ב-31 במאי 2011. בנוסף יש לה בן, קאי (שנולד ב-1997) מזוגיות עם הצלם דייוויד דוגן.
קונלי היא טבעונית.
מגי ג'ילנהול
מרגלית "מגי" רוּת ג'ילנהול (באנגלית: Margalit "Maggie" Ruth Gyllenhaal; נולדה ב-16 בנובמבר 1977) היא שחקנית, תסריטאית, במאית ומפיקת קולנוע אמריקאית-יהודייה, זוכת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה במיני-סדרה "אישה מכובדת" (2014), מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט "לב לא שפוי" (2009) ; ומועמדת פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר לשנת 2022 על עבודתה בסרט "הבת האפלה"; אותו גם ביימה והפיקה.
קורות חיים
ג'ילנהול נולדה במנהטן, ניו יורק בתם של נעמי פונר ג'ילנהול (לבית אצ'ס) וסטיבן ג'ילנהול. השם הפרטי בתעודת הלידה של מגי הוא "מרגלית", שאותו גילתה רק ב-2013, כשאימצה שם משפחה מנישואים. יש לה שני אחים צעירים: השחקן ג'ייק ג'ילנהול ואח למחצה בשם לוק מנישואיו השניים של אביה.
אביה הוא במאי קולנוע ומשורר שהיה מועמד לפרס אמי, ואמה היא תסריטאית ובמאית. אביה, בן לשושלת המלוכה השוודית, הוא ממוצא שוודי ואנגלי, והוא גדל וחונך בכנסייה השוודית.
אמה נולדה בעיר ניו יורק (גדלה בברוקלין), והיא יהודייה, בת להורים יהודים אשכנזים שהיגרו מרוסיה ופולין. בעלה הראשון של אמה היה אריק פונר, היסטוריון ופרופסור ידוע להיסטוריה באוניברסיטת קולומביה. ג'ילנהול הצהירה כי בפן התרבותי היא "גדלה בעיקר כיהודייה", והיא מזדהה כיהודייה. הוריה נישאו ב-1977, והגישו בקשה לגירושין באוקטובר 2008.
ג'ילנהול גדלה בעיקר בלוס אנג'לס ולמדה בבית ספר התיכון הרווארד-וסטלאק. היא בילתה ארבעה חודשים כתלמידה בבית הספר ההררי, בית ספר סמסטריאלי לתלמידי תיכון בוורמונט. ב-1995 היא סיימה את לימודיה בהרווארד-ווסטלייק ועברה לניו יורק כדי ללמוד לתואר ראשון בספרות וחקר דתות של המזרח הרחוק באוניברסיטת קולומביה; שם סיימה את לימודיה בשנת 1999. היא גם למדה משחק לתקופת קיץ באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) בלונדון, אנגליה.
קריירה
ג'ילנהול קיבלה את תפקידה הראשון בגיל 15 בסרט "ארץ המים" שביים אביה. לאחר מכן השתתפה בתפקידים קטנים כולל בעוד אחד מסרטי אביה "גידולי פרא" ב-1998.
בשנת 2000 השתתפה בסרטו של ג'ון ווטרס, "ססיל בי דימנטד".
בשנת 2002 שיחקה בתפקיד קטן בסרטו של ג'ורג' קלוני, "וידויים של מוח מסוכן", בסרטו של ספייק ג'ונז, "אדפטיישן" ובקומדיה "לא יכול בלי". תפקיד הפריצה שלה היה בקומדיה השחורה "המזכירה" משנת 2002. על תפקידה בסרט קיבלה תשבחות ואף מועמדות לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסרט מוזיקלי או קומי.
בשנת 2003 שיחקה בסרטו של מייק ניואל "חיוך של מונה ליזה" בתור ג'יזל לוי, ומאוחר יותר באותה שנה בסרט "בית הילדים".
בשנת 2005 השתתפה בסרט "סיפורים קצרים על אהבה", על תפקידה קיבלה מועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט.
שנת 2006 הייתה שנה מוצלחת מאוד לג'ילנהול מבחינה קולנועית עם מועמדות לפרס סאטורן על תפקידה בסרט "מעבר לכל דמיון" ומועמדות שנייה לפרס גלובוס הזהב על תפקידה הדרמטי בסרט "שרי בייבי".
בשנת 2008 כיכבה ג'ילנהול בסרט עטור השבחים ושובר הקופות "האביר האפל" שגרף למעלה ממיליארד דולרים, בסרט גילמה ג'ילנהול את דמותה של רייצ'ל דוז. על תפקידה בסרט זכתה ג'ילנהול לשבחים רבים ובמועמדות שנייה לפרס סאטורן בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2009 שיחקה בסרט "לב לא שפוי", עליו קבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, בסרט הופיעה ג'ילנהול בדמותה של ג'ין קראדוק, עיתונאית צעירה הנחושה בדעתה לגלות את האדם האמיתי מאחורי מוזיקאי מזדקן ושיכור.
בשנת 2010 שיחקה בסרט "נני מקפי: הקסם חוזר" כאמם של ילדי החווה.
בשנת 2013 שיחקה בסרטו של רולנד אמריך; "וושינגטון על הכוונת" בדמותה של קרול פינרטי, מנהלת האבטחה של הנשיא. בשנת 2014 כיכבה ג'ילנהול במיני-סדרת הטלוויזיה "האישה המכובדת; ועבור תפקידה זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה.
בשנת 2018 שיחקה בסרט הדרמה "הגננת", את ליסה ספינלי, גננת מסטטן איילנד שנאבקת בקשיים בחייה. ג'ילנהול היא גם אחת המפיקות בסרט, שהוא עיבוד לסרט הישראלי משנת 2014; "הגננת" של נדב לפיד.
בשנת 2021, ג'ילנהול ביצעה את הופעת הבכורה שלה כבמאית בדרמה הפסיכולוגית "הבת האפלה", שגם הפיקה וכתבה. הסרט זכה לשבחי המבקרים, והוצג בבכורה בפסטיבל הסרטים של ונציה, שם זכתה ג'ילנהול בפרס התסריט הטוב ביותר. הוא קיבל ארבעה פרסים, כולל הסרט הטוב ביותר ופרס לבמאית פורצת דרך, כמו גם מועמדות אחת נוספת בטקס פרסי גות'אם לשנת 2021. בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-79, ג'ילנהול קיבלה מועמדות לבמאית הטובה ביותר, לאחר מכן היא קיבלה מועמדות לתסריט המעובד הטוב ביותר בטקס פרסי האקדמיה הבריטית ה-75, ואת המועמדות השנייה לפרס האוסקר בקריירה שלה, הפעם לתסריט המעובד הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-94.
חיים אישיים
בשנת 2002, ג'ילנהול החלה לנהל מערכת יחסים עם השחקן פיטר סארסגארד, חבר של קרוב של אחיה, ג'ייק. בני הזוג התארסו באפריל 2006, ונישאו ב-2 במאי 2009, בטקס מצומצם שנערך בקפלה בברינדיזי, איטליה. יש להם שתי בנות, רמונה (ילידת 2006) וגלוריה ריי (ילידת 2012). המשפחה התגוררה בשכונת פארק סלופ, ברוקלין. בשנת 2019, הם הציעו למכירה את ביתם.
מהנדסים ללא גבולות
"מהנדסים ללא גבולות" (בצרפתית: Ingénieurs Sans Frontières - ISF) הוא כינוי לארגונים קהילתיים שלא למטרת רווח שעוסקים במיזמים הנדסיים בינלאומיים. רוב העיסוק כיום מופנה כלפי שיפור אורח חייהם של אזרחי מדינות עולם שלישי באפריקה ובאסיה.
הארגונים נוסדים במדינות מתועשות שונות והם עצמאיים ובלתי תלויים זה בזה. אולם המדיניות הרווחת בכולם היא מתן נקודות זכות אקדמיות לסטודנטים המתחייבים לפרויקט.
היסטוריה
הקבוצה הראשונה של מהנדסים ללא גבולות נוסדה ב-1982 בצרפת על ידי פיליפ מאהרר (Philippe Mahrer) והורכבה מסטודנטים להנדסה בכל רחבי צרפת. כיום ישנם כ-900 חברים בארגון הצרפתי, המגיעים מ-80 בתי ספר להנדסה.
בנובמבר 2002 הוקם הארגון הבינלאומי EWB-I (קיצור של International) על ידי ברנרד אמדיי, פרופסור להנדסה אזרחית, לאחר שהקים את הסניף האמריקאי (EWB-USA) שנתיים קודם לכן. מטרת הארגון הבינלאומי היא לקשר בין כל ארגוני "מהנדסים ללא גבולות" ברחבי העולם.
הסניף בישראל
הארגון החל פעילותו בישראל בשנת 2008 ביוזמת ד"ר ורד בלאס מי שהייתה פעילה מרכזית ויו"ר סניף הארגון באוניברסיטת UCSB ועומדת בראש העמותה הישראלית של הארגון מיום הקמתו ועד עתה. העמותה נשענת על פלטפורמת המוסדות האקדמאים בצורה פרויקטאלית. תחילה הוקם סניף ראשון בטכניון בחיפה ואחר כך הוקמו סניפים נוספים באוניברסיטה העברית בירושלים, הפקולטה לחקלאות ברחובות, מכללת אפקה ואוניברסיטת תל אביב. הפעילות הישראלית של הארגון יוצאת אל הפועל בפרויקטים בינלאומיים, שת"פ אזורי העמותה נשענת על פלטפורמת המוסדות האקדמאים בצורה פרויקטאלית כמנוף לשינוי בישראל.
דניאלה פון בילוב
דניאלה פון בילוב (12 באוקטובר 1860 – 28 ביולי 1940) הייתה פסנתרנית גרמנייה, בתם של הנס פון בילוב וקוזימה וגנר, בתו החורגת של ריכרד וגנר, רעייתו של ההיסטוריון הנרי תודה ונכדתו של פרנץ ליסט.
ביוגרפיה
דניאלה נולדה בברלין, והייתה בתם הבכורה של קוזימה והנס. לאחר גירושיהם ב-1870, היא וקוזימה עברו לגור אצל ריכרד וגנר, בן זוגה של קוזימה. בניגוד לקוזימה, דניאלה שמרה על קשר עם אביה, הנס. בין השנים 1875–1877, למדה בבית הספר "לואיסנשטייט". לעיתים קרובות, דניאלה גרה אצל חברתה של קוזימה, הרוזנת שלייניץ, ספרית גרמנייה. בשנות ה-80, התלוותה לאביה החורג בטיולו לאיטליה, שם הכירה את בעלה, הנרי תודָה. בשנת 1886, הזוג התחתן, ובשנת 1915 התגרשו, ודניאלה חזרה לביירוית. בביירוית, עבדה כמעצבת התלבושות של הפסטיבל. ב-13 בפברואר 1933, קיבלה אזרחות כבוד מעיריית ביירוית. היא נפטרה ב-1940, בגיל 80.
כוחות מילואים
כוחות מילואים הם כוח צבאי המורכב מאזרחי מדינה מסוימת ששירתו בעברם כחיילים בצבא של אותה המדינה.