cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מצור
לוחמת מצור בעת העתיקה
מחלות היו גורם מכריע נוסף בעתות מצור, ופגעו הן במגנים והן בכוח הצר. במקרים מסוימים, קטפולטות או מרגמות (כגון הטרבושה) ירו פגרים של חיות חולות מעל לחומות העיר כסוג של לוחמה ביולוגית מוקדמת. לעיתים, מחלות בקרב הצר היו תקוותם היחידה של הנצורים, שכן הכוח הנצור לא יכול להחזיק תקופות ארוכות במחנה ארעי בתנאי דוחק ללא סניטציה מספקת. ספר מלכים (ב, פרק יט) שבמקרא, מספר כיצד ניצלה ירושלים הנצורה (בימי המלך חזקיהו) משום שחיילי צבא אשור הצרים עליה ניגפו לפתע במגפה פלאית.
כדי לסיים מצור מהר יותר, פותחו מספר שיטות בעת העתיקה כדי להתגבר על הביצורים והומצאו מגוון כלי מצור לשימוש הכוחות הצרים. סולמות אפשרו לכוח הצר לטפס מעל לחומות (בתנאי שלא היו מוגנות מספיק בידי חיילים), איילי ניגוח נועדו לפרוץ בכוח דרך השער, קטפולטות, בליסטראות ומרגמות שגרו קליעים על החומות ומעל להן כדי לפגוע בביצורים ובמגנים. לעיתים אף נעשה שימוש במגדל מצור: זהו מגדל נייד שגובהו כגובה החומה שאפשר לירות על המגנים מגבוה או להסתער על החומה בביטחון יחסי (מאשר בסולם).
בנוסף להפגזת הביצורים באבנים וניסיונות להסתער על החומות, שיטה נוספת שהייתה נפוצה הייתה לערער את יסודות החומה ולגרום לביצורים להתמוטט. זה נעשה בדרך כלל על ידי חפירת מנהרה מתחת לביצורים ואז למוטט אותה תוך פגיעה ביסודות. שיטה זו נקראה Sapping או Mining והמבצעים אותה נקראו "חפרים" או "פלסים" (Sappers). את המבצע ניהלו אנשי ההנדסה של הכוח הצר. כנגד זה נהגו לבנות חפיר ולהציפו או לחפור מנהרת נגד ולמוטט דרכה את תעלת התוקף לפני שהגיעה ליסודות.
האש שימשה כנשק בעיקר נגד ביצורי עץ, אך הייתה בשימוש גם כנגד ביצורי אבן והמבנים שתמכו בהם. האימפריה הביזנטית המציאה את האש היוונית, ששימשה גם היא כנשק נגד ביצורים.
לוחמת מצור בימי הביניים
אחרי נפילת האימפריה הרומית המערבית התפרק המבנה המדיני המסודר שהיה קיים בעת העתיקה. משנעלמו המדינות בעלות השלטון הריכוזי לא נמצאו האמצעים לבניית מבצרים ענקיים פסק השימוש בחומות אבן כמעט לחלוטין באירופה המערבית והן חזרו רק בתקופה מאוחרת יותר. משלא היו בנמצא מבצרים גדולים שהצריכו מכונות מצור מתוחכמות, חדלו להשתמש בהם. השימוש במכונות המצור חזר רק עם חזרת המבצרים הגדולים בשיא ימי הביניים, בסביבות המאה ה-11.
בשיא ימי הביניים וימי הביניים המאוחרים (המאה ה-11 עד המאה ה-16) כל עיר, טירה ואפילו חלק מהכפרים היו מבוצרים. חלקם הוקפו בחומות מרהיבות, שנמתחו לאורך קילומטרים רבים. בטירות והערים הגדולות ניצבו על החומות עשרות מגדלים וצריחים. עיר מבוצרת כהלכה הייתה בדרך כלל בעלת שתי חומות ובטירות ומבצרים נוסף עליהן גם המגדל הראשי, בו התגורר התקיף המקומי. בנוסף לכך, הצבאות היו קטנים יחסית ולא עלו בהרבה על 20-30 אלף לוחמים, רק מקצתם אבירים רכובים וכל היתר שכירי חרב ובני לוויתם של האבירים והאצילים הבכירים. כתוצאה מדלילות צבאות השדה והביצורים הרבים, התנהלה המלחמה ממצור אחד למשנהו, עם מספר קרבות בין לבין.
כיבושה של עיר מבוצרת כהלכה לקח זמן רב ויכול היה להמשך שנים. היו שתי טקטיקות עיקריות לכיבושן של ערים בצורות - מצור והסתערות. השיטה הראשונה הייתה בטוחה יותר ונחלה הצלחות רבות יותר והייתה כרוכה במספר אבדות קטן יחסית למטיל המצור. הטקטיקה השנייה הייתה כרוכה בסכנה רבה ובדרך כלל נחלה כישלון, למעט מקרים בהם היה לתוקף סיוע מתוך החומות או במקרה של התקפת פתע. המצור יכול היה להמשך שנים, כי לרוב הערים הייתה אספקה גדולה מאוד של מזון ומים. בדרך כלל שילבו בין שתי השיטות, כאשר הצר היה מתקיף את העיר לפרקים על מנת לנסות את מגיניה.
לוחמת מצור בעת החדשה
לוחמת מצור בעת החדשה התפתחה והתחזקה בעיקר עם הופעתם של תותחים חדשים ומשופרים, כגון התותח הגדול ביותר בעולם ששימש במצור קונסטנטינופול: הוא ירה כדורים במשקל חצי טון לעבר חומות העיר, אבל הוחלף בגלל אורך זמן טעינתו, שאיפשר לביזנטים לשקם את הפגעים בחומת העיר.
לוחמת מצור בעת המודרנית, החל מהמאה ה-20
כיום הדרך העיקרית להבקיע מעוז מבוצר, כגון מוצב, היא באמצעות הפגזה ארטילרית כבדה של אותו מעוז מהיבשה ומהים, ועל ידי הפצצתו מהאוויר. לאחר החלשתו ו"ריכוכו" מבוצעת הסתערות של טנקים מלווים בחי"ר ולוחמי הנדסה קרבית. לעיתים קרובות לוחמי החי"ר מסתערים לבדם כנגד מוצבים ומנסים לכבשם באמצעות חדירה לתוכם תוך התחמקות מאש האויב. זאת, תוך שימוש במטעני נפץ, מרגמות, רימונים ורקטות כתף בנוסף על הנשק הקל.
בתקופת האינתיפאדה הראשונה, ומאוחר יותר בתקופת האינתיפאדה השנייה, נוצר מצב בו כוחות צה"ל התמודדו עם מחבלים שהתבצרו בבתים ממולכדים בלב שטח אזרחי בנוי. משום שהיה מדובר בסיטואציה רגישה, לא ניתן היה להפעיל כוח ארטילרי להריסת הבית ולכן פותח נוהל סיר לחץ כדי לאלץ את המבוקש לצאת. הנוהל מתחיל בהמטרת אש קלה על הבית (מקלעים ורקטות כתף) וכאשר זה לא עוזר - שימוש בציוד מכני הנדסי ממוגן להריסת הבית. כלי הצמ"ה הממוגנים (המפורסם שבהם הוא דחפור D9 משוריין) שימשו גם להריסת מתרסים, מחסומים וביצורי רחוב שהכינו המחבלים הפלסטינים ומתחמים מבוצרים של הרשות הפלסטינית בהם התבצרו פעילי טרור.
מצורים בישראל
ירושלים, בגלל קדושתה לשלוש הדתות המונותאיסטיות העיקריות, היהדות, הנצרות והאסלאם הייתה נתונה פעמים רבות תחת מצור. בהיסטוריה של ירושלים מתועדים מצורים רבים. המצור האחרון היה בשנת 1948, שנערך על החלקים העבריים של העיר במהלך מלחמת העצמאות של ישראל.
אחד המקומות המפורסמים שהיה תחת מצור הוא מצדה, אחד ממעוזי היהודים האחרונים שעמדו במרי נגד השלטון רומי במהלך המרד הגדול.
דוגמה למצור כושל בארץ ישראל היא המצור של נפוליאון על עכו ב-1799, שכשל עקב ביצוריה של העיר וסיועו של סידני סמית לעיר הנצורה.
אוסקר גריסוולד
לוטננט גנרל אוסקר וולברטון גריסוולד (באנגלית: Oscar Woolverton Griswold; 22 באוקטובר 1886 - 28 בספטמבר 1959) היה מפקד בכיר בצבא ארצות הברית אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
תחילת דרכו
גריסוולד נולד ב-22 באוקטובר 1886 בעמק רובי שבמדינת נבדה, ארצות הברית. בין 1905–1906 הוא למד באוניברסיטת נבדה, לפני שנרשם ללימודים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית (וסט פוינט). הוא סיים את הלימודים ב-1910, והתגייס כלוטננט משנה לצבא ארצות הברית. בין 1914–1917 הוא הוצב בסין, לפני שנשלח לחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. הוא שרת בדיוויזיה ה-84 של חיל המשלוח האמריקאי, ובין היתר השתתף במתקפת מז-ארגון. בין עד 1921 עד 1935 הוא למד במכללות צבאיות שונת ומילא תפקידי מנהל ומטה. ב-1 במרץ 1935 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל, וב-1 ביולי 1936 הוא הוצב כנספח במטה הכללי של חיל הרגלים. ב-1 ביולי 1939 הוא הועלה לדרגת קולונל, וב-18 בספטמבר של אותה שנה מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-29. ב-1 באוקטובר 1940 הוא הועלה לדרגה זמנית של בריגדיר גנרל (כוכב אחד), ומונה לסגן מפקד הדיוויזיה ה-4. במרץ 1941, הוא הוצב במחנה קרופט בדרום קרוליינה. ב-5 באוגוסט 1941 הוא הועלה לדרגה זמנית של מייג'ור גנרל (שני כוכבים), ב-18 באוגוסט של אותה שנה מונה למפקד הדיוויזיה ה-4, וב-7 באוקטובר מונה למפקד הקורפוס ה-4.
מלחמת העולם השנייה
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה בדצמבר 1941 היה גריסוולד מפקד הקורפוס ה-4. הקורפוס לא השתתף בקרבות. באפריל 1943 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-14 ונשלח עמו לזירה הפסיפית. הוא הוביל אותו במהלך המערכה באיי שלמה ובקרבות על האי ניו ג'ורג'יה. ב-15 בדצמבר של אותה שנה נשלח הקורפוס שלו למערכה בבוגנוויל והחליף שם את קורפוס הנחתים ה-1 של רוי גייגר. הקורפוס שלו התבסס בראש החוף של בעלות הברית באי בוגנוויל. ב-1 במרץ 1944 גריסוולד הועלה לדרגת בריגדיר גנרל. בין ה-9 ל-17 במרץ 1944 פתחו היפנים במתקפת-נגד רחבת ממדים כנגד ראש החוף. הקורפוס של גריסוולד הגן עליו בחירוף נפש, תוך הסבת אבדות רבות ליפנים, שנסוגו לאחר הקרב לצפון ולדרום האי. באפריל החלו האמריקאים להרחיב בהדרגה את ראש הגשר. לאחר מכן נשלח להילחם במערכה בפיליפינים כחלק מהארמייה השישית של וולטר קרוגר. ב-14 באפריל 1945 הוא הועלה לדרגה זמנית של לוטננט גנרל (שלושה כוכבים), והיה מועמד לקבל את הפיקוד על הארמייה העשירית בעקבות מותו של סיימון בוליבר באקנר הבן. בסופו של דבר נבחר במקומו ג'וזף סטילוול.
לאחר המלחמה
ב-5 בנובמבר 1945 מונה למפקד הקורפוס ה-2, וב-30 במאי 1946 הועבר לפקד על הקורפוס ה-4. ב-11 ביוני של אותה שנה מונה למפקד הארמייה השביעית, וב-1 בדצמבר הועלה לדרגת מייג'ור גנרל. ב-15 במרץ 1947 הועבר לפקד על הארמייה השלישית. באוקטובר של אותה שנה פרש מהצבא, בדרגה קבועה של לוטננט גנרל. הוא נפטר ב-28 בספטמבר 1959 בגיל 72.
עונת 2001/2002 בליגת העל בכדורגל
עונת 2001/2002 בליגת העל הייתה העונה השלישית של ליגת העל כליגת הכדורגל הבכירה בישראל.
על ניצחון במשחק הוענקו שלוש נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. הליגה כללה 12 קבוצות ששיחקו ביניהן במשך 3 סיבובים בני 11 משחקים כל אחד - 33 מחזורים בסה"כ. העולות החדשות שהצטרפו לליגת העל לקראת עונה זו היו הפועל באר שבע ומכבי קריית גת, שעלתה לליגה הבכירה לראשונה בתולדותיה. העונה החלה ב-25 באוגוסט 2001 והסתיימה ב-18 במאי 2002. העונה הסדירה הסתיימה באליפות של מכבי חיפה בפעם השנייה ברציפות, וקשר הקבוצה ג'ובאני רוסו נבחר לכדורגלן העונה בישראל בפעם השנייה (שלוש שנים לאחר שזכה בתואר זה כשהוביל את הפועל חיפה לאליפות). מלך השערים של העונה היה קובי רפואה ממכבי פתח תקווה עם 18 שערים.
בסיום העונה הפועל חיפה ומכבי קריית גת ירדו ליגה. הקבוצות שעלו מהליגה הלאומית לליגת העל בתום העונה היו הפועל כפר סבא ובני יהודה תל אביב.
יוליה ניימיר
יוליה ניימיר (באנגלית: Julia Namier; 1893–1977) הייתה סופרת בריטית ילידת האימפריה הרוסית, אלמנתו של הדיפלומט הרוסי ניקולאי דה בוסובר ורעייתו השנייה של ההיסטוריון הבריטי לואיס ברנשטיין ניימיר.
ביוגרפיה
ניימיר נולדה בסנקט פטרבורג בשם יוליה מיכאלובנה קאזארינה. היא נישאה לדיפלומט הרוסי ניקולאי דה בוסובר, שמת בשנות השלושים של המאה העשרים בעקבות הרדיפות של המשטר הסובייטי, יוליה עצמה נשלחה לגולג. האומנת הבריטית של יוליה פדתה אותה ואפשרה לה לעזוב את ברית המועצות - ב-1934 היא היגרה לבריטניה.
בבריטניה, ב-1938, פרסמה אוטוביוגרפיה בשם The Woman Who Could Not Die. כעבור שנתיים פרסמה ספר רוחני בשם Creative Suffering. פרסמה עוד שני ספרים, שכתבה על פי מקורות רוסיים-עממיים. ב-1942 פגשה את ההיסטוריון היהודי-בריטי ניימיר ולאחר שאשתו בנפרד נפטרה וניימיר הסכים להיטבל לנצרות (יוליה הייתה נוצרייה אדוקה) השניים נישאו ב-1945.
יוליה ניימיר זכתה שגם עליה תיכתב ביוגרפיה על ידי הסופרת קונסטנס בבינטון סמית, Iulia de Beausobre: A Russian Christian in the West.
פרמו
פרמו (באיטלקית: Fermo) היא בירת נפת פרמו שבמחוז מארקה שבאיטליה. העיר ניצבת על גבעת סאבולו (Sabulo) המתנשאת לגובה של 319 מטרים מעל פני הים והיא מקושרת למסילת הברזל של החוף האדריאטי באמצעות הסתעפות שיוצאת מהעיר פורטו סן ג'ורג'ו (Porto San Giorgio).
היסטוריה
הממצא העתיק ביותר בפרמו הם שרידי החומות הקיקלופיות שלה. העיר העתיקה פירמום פיקנום (Firmum Picenum) נוסדה כקולוניה לאטינית שאוכלסה ב-6,000 תושבים בשנת 264 לפנה"ס, לאחר הכיבוש על ידי הפיקנטים (Picentes), והייתה מפקדה מקומית של הכוחות הרומיים, שאליהם היא נותרה נאמנה. במקור היא נשלטה על ידי חמישה קוואיסטורים. העיר נעשתה לקולוניה עם זכויות מלאות לאחר קרב פיליפי והלגיון הרביעי התיישב כאן. העיר הייתה צומת דרכים חשוב והיא קושרה לדרך החוף על ידי הסתעפות שהגיעה מקאסטלום פירמנום (Castellum Firmanum, כיום פורטו סן ג'ורג'ו).
יחד עם ערים נוספות, הוכפפה פרמו לשלטון הכס הקדוש במאה השמינית ומכאן והלאה הייתה העיר מושפעת מהתהפוכות שהיו מנת חלקו של אזור הספר של אנקונה. תחת שלטונם של האפיפיורים שקדמו להונוריוס השלישי (1216-1227), נעשו הבישופים של העיר לבישוף נסיך (שליט דתי ואזרחי כאחד).
ב-1199 זכתה פרמו למעמד של עיר חופשית והיא נותרה עצמאית עד לשנת 1550, כאשר היא סופחה למדינת האפיפיור.
בתחרות שנוצרה בין בית הוהנשטאופן (Hohenstaufen) ומדינת האפיפיור, הוטל מצור על פרמו והיא נכבשה כמה פעמים. ב-1176 על ידי הארכיבישוף כריסטיאן הראשון ממיינץ, ב-1192 על ידי היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ב-1208 על ידי מרקואלד (Marcuald), דוכס רוונה, ב-1241 על ידי פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וב-1245 על ידי מנפרד, מלך סיציליה. לאחר מכן נשלטה פרמו על ידי שליטים שונים שהיו וסאלים של מדינת האפיפיור, כמו פרנצ'סקו ספורצה, שגורש ב-1446, אוליברוטו אופרדוצ'י (Oliverotto Euffreducci), שנרצח ב-1503 על ידי צ'זארה בורג'ה ובנו לודוביקו, שירש אותו, נהרג בקרב ואז עברה פרמו שוב לשלטון ישיר של מדינת האפיפיור.
מחנה פרמו היה מחנה עקורים, שהתקיים לאחר מלחמת העולם השנייה ליד העיר. תושביו היו קרואטים שנעקרו מיוגוסלביה.
הקתדרלה
לקתדרלה, ששוחזרה בשנת 1227 על ידי ג'ורג'ו דה קומו, יש חזית גותית העשויה מאבנים איסטריות והיא מחולקת על ידי פילסטרים ועל ידי רוזטה מרכזית שנבנתה בשנת 1348. מגדל הפעמונים גם הוא מאותה תקופה וכן הכניסה הצדדית. פנים הקתדרלה שוחזר לאחר הריסתה ב-1176 על ידי כריסטיאן ממיינץ בפקודתו של פרידריך ברברוסה. כיום הבניין מוקף בגן. עבודות חפירה שבוצעו בשנים 1934-1935 מתחת לרצפת הקתדרלה חשפו שרידים מתקופתו של אנטונינוס פיוס, מהמאה השנייה לספירה ושל שרידי בזיליקה נוצרית מוקדמת מהמאה השישית לספירה. בזיליקה זו מורכבת משלוש ספינות.
שיפוע
בגאומטריה, שיפוע של ישר מתאר את עוצמת התלילות שלו. ערך (מוחלט) גדול מצביע על תלילות גדולה. השיפוע מוגדר כיחס בין ההפרש האנכי בין שתי נקודות על הישר להפרש האופקי בין אותן נקודות (ראו באיור משמאל).
באופן דומה נגדיר שיפוע בתחומי הגאוגרפיה או הנדסה אזרחית. כך למשל, שיפוע של גבעה יוגדר כיחס בין הרום היחסי של הגבעה למרחק האופקי מתחתית הגבעה לשיאה. במילים אחרות, השיפוע מצביע על היחס בין שינוי הגובה לשינוי במרחק. כלומר, בגבעה תלולה המרחק האופקי בין תחתית הגבעה לשיאה יהיה קצר יחסית לגובה של הגבעה, בעוד שבגבעה מתונה המרחק האופקי יהיה ארוך ושיא הגבעה יהיה נמוך.
שיפוע יכול להיות חיובי, שלילי, אפס או לא מוגדר. בישר הנמצא במערכת צירים קרטזית דו-ממדית, שיפוע חיובי משמעו שכאשר ערך ה-x גדל גם ערך ה-y גדל ("עלייה"). שיפוע שלילי משמעו שכאשר ערך ה-x גדל ערך ה-y קטן ("ירידה"). שיפוע שערכו אפס משמעו שאין שיפוע, כלומר מדובר בקו אופקי המקביל לציר ה-x. שיפוע לא מוגדר משמעו שמדובר בקו אנכי המקביל לציר ה-y.
ישרים מקבילים כאשר השיפועים שלהם שווים. ישרים ניצבים זה לזה כאשר מכפלת השיפועים שלהם שווה ל: 1-. בעזרת כלים מהחשבון האינפיניטסימלי ניתן להגדיר גם שיפוע של פונקציה בנקודה כלשהי כשיפוע של הישר המשיק לפונקציה בנקודה זו. כאשר קיים שיפוע כזה נאמר שהפונקציה גזירה בנקודה והשיפוע שלה נקרא נגזרת.
הגדרה
השיפוע m בין שתי הנקודות (x_1,y_1) ו־(x_2,y_2) על הישר מוגדר להיות השינוי בערכי ה-y לחלק בשינוי בערכי ה-x:. האות m היא המוסכמת לסימון שיפוע במערכת צירים קרטזית. היות שהשיפוע של ישר במישור שווה לאורך כל אורכו, אין חשיבות לאילו שתי נקודות נבחר על הישר, כל עוד הן שונות זו מזו.
על פי ההגדרה מתקיים כי. כלומר, כאשר נעים על הישר משמאל לימין, על כל התקדמות של יחידה אחת בכיוון האופקי יש התקדמות של m יחידות בכיוון האנכי. ניתן להראות כי על פי חוקי הטריגונומטריה מתקיים:, כאשר  \theta היא הזווית שבין ציר ה-x לישר (בכיוון החיובי).
במערכת צירים קרטזית, משוואת ישר ששיפועו m היא: \!\, y=mx+b,,כאשר \ bמייצג את נקודת החיתוך של הישר עם ציר ה-y.
עבור ישר אופקי מתקיים ו- ולכן השיפוע שווה ל-0.
עבור קו אנכי ו- ואז לפי הגדרת השיפוע מתקבל. בהכרח מתקבלת חלוקה באפס ולכן השיפוע אינו מוגדר. אולם יש המגדירים את השיפוע במקרה זה להיות אינסופי.
דוגמאות
שיפוע של ישר העובר דרך הנקודות: (1,2) ו- (13,8)  מתקבל על ידי חישוב היחס של ההפרש האנכי וההפרש האופקי:
שיפוע של ישר העובר דרך הנקודות: (4,15) ו- (3,21) הוא:
גרינלנד (ברבדוס)
גאוגרפיה
הכפר נמצא כ-13.7 ק"מ מברידג'טאון, בירת ברבדוס.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 24 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא פברואר (24 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא ינואר (22 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 927 מילימטרים בשנה. חודש אוגוסט הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (226 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (21 מ"מ גשם).
תנועה ותחבורה
הכפר ממוקם ליד הכביש H2.
רג'ו אמיליה (נפה)
רג'ו אמיליה היא אחת מתשע הנפות של מחוז אמיליה-רומאניה שבצפון איטליה. עיר הבירה של הנפה היא רג'ו אמיליה.
שטחה של הנפה כ-2,292 קמ"ר ואוכלוסיית הנפה, נכון לשנת 2017, 531,942 תושבים. בנפה ישנן 42 קומונות.
היסטוריה
בנפה נמצאת טירת קנוסה ההיסטורית, רכושה של הרוזנת מטילדה, מרקיזת טוסקנה. זה המקום שבו התרחשה ההליכה לקנוסה של היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
נציגי הרשויות החופשיות של רג'ו, מודנה, בולוניה ופרארה נפגשו בסלה דל טריקולורה של רג'ו אמיליה בשנת 1797 כדי להכריז על הרפובליקה צ'יספדנה, תוך אימוץ דגל שלושת הצבעים ירוק-לבן-אדום כדי לייצג את הרפובליקה החדשה שלהם שהוקמה; מאוחר יותר הוא אומץ בשנת 1848 כדגל הלאומי.
חינוך
ארבע פקולטות של אוניברסיטת מודנה ורג'ו אמיליה ממוקמות ברג'ו אמיליה. הפקולטה להנדסה וחקלאות הוקמה ברג'ו אמיליה ב-1998, ואחריה הפקולטות למדעי התקשורת ולמדעי החינוך.
גישת רג'ו אמיליה לחינוך לגיל הרך הוקמה על ידי בתי הספר של רג'ו אמיליה לאחר מלחמת העולם השנייה והיא ידועה בכל העולם, בהיותה אחת המערכות המתקדמות ביותר כיום. הגישה פותחה בהשראת התיאוריות של מאלגוצי, ברונר, ויגוצקי, דיואי, פיאז'ה וגארדנר.
מנזר סטלה מאריס
מנזר סטלה מאריס הוא מנזר גברים בשכונת סטלה מאריס שבחיפה. המנזר משתייך ל ומשמש כמרכזו העולמי של המסדר. הבניין בן שלוש הקומות נבנה כחומה בצורה עם פתחים קטנים, בשל הצורך להתגונן מהתנכלויות שהיו מנת חלקם מיום שהוקם. צורתו של המבנה כשל ריבוע ובחלקו המזרחי חצר פנימית גדולה.
אטימולוגיה
שמו של המנזר ושמה של השכונה בחיפה בה הוא שוכן - "סטלה מאריס" ("Stella Maris", היינו "כוכב הים" בלטינית) - הוא אחד מכינויה של מרים, אם ישו, שבהקשר זה מוצגת כמגוננת על יורדי ים, מלחים ודייגים. יש הטוענים שהשם הוא שיבוש הביטוי "סטילה מריה", כלומר "טיפת הים" או "טיפת מרים", שכן על פי מסורת כרמליתית מרים וישו עברו במקום. שם המקום נקבע בשנות העשרים של המאה ה-20 על ידי קונסול ספרד בעת הקמת המגדלור החדש. לאור המסורת הנוצרית, אומץ השם בידי הכרמליטים כשמו של המנזר. שמו המלא של המנזר הוא "מנזר גבירתנו מהר הכרמל", בדומה לשמו של מנזר הנשים הכרמליתי השוכן בכרמל צרפתי.
תולדות המנזר
בשנת 1631 החלו הכרמליתים במאמץ לשוב ולהתיישב במקום בו נוסד מסדרם. בתיווכו של קונסול צרפת, חתם האב פרוספר על הסכם רכישה עם שליט הכרמל באותה תקופה, האמיר אחמד טורבאי, על מנת להשיב את המסדר אל הכרמל. האב פרוספר הקים מנזר ליד מערת אליהו, אך גורש ממנו ב-1767 בלחצם של המוסלמים בידי שליט עכו (ובונה חיפה החדשה) דאהר אל-עומר. ב-1769 זכו הכרמליתים בפירמאן שבו אישר הסולטאן העות'מאני מוסטפא השלישי חסות צרפתית על האזור ועל אנשי המנזר. מאז נקרא הרכס וסביבותיו בשם "הכרמל הצרפתי".
ב-1767 החל האדריכל ג'מבטיסטה די סנט אלסיו בבניית המנזר החדש, אך נאלץ לעזוב את הארץ ב-1774 בטרם הספיק לסיים את הקמת המבנה. ב-1799 החל נפוליאון במצור על עכו, והבניין הוסב לבית חולים עבור חולי הדבר מקרב חייליו. כשנסוג נפוליאון מארץ ישראל הושארו חלק מהחולים במנזר, וככל הנראה נרצחו על ידי חייליו של אחמד אל-ג'זאר. המנזר עצמו נהרס בפקודת אל-ג'זאר, והנזירים גורשו ממנו בטענה ששיתפו פעולה עם הצרפתים. האב יוליוס, שחזר למקום ב-1803, אסף את עצמותיהם של 15 חיילים שהיו מפוזרות בחורבות המנזר, וקברן בקבר אחים. גופות חיילים נוספים נמצאו פזורות על מדרון הכרמל מתחת למנזר, וייתכן שהיו אלה חיילים שניסו לצעוד בעקבות הכוחות הנסוגים וכך מצאו את מותם. מצבה לזכרם בצורת פירמידה הוקמה במנזר מספר שנים אחר כך.
ב-1821 פוצץ עבדאללה פאשא, שליט עכו, את שאריות המבנה, והשתמש באבניו על מנת להקים לעצמו בית קיץ. ב-1826 החל האב קאסיני (Cassini), חבר המנזר ואדריכל, לבנות את המנזר מחדש על פי קווי יסוד שהותוו על ידי שארל העשירי מלך צרפת. הכנסייה נפתחה ב-1836, והבנייה הושלמה ב-1853. המקום שימש כמנזר, בית חולים ואכסניה. ב-1839 העניק האפיפיור גרגוריוס השישה עשר תואר כבוד של "בזיליקה מינור" לכנסייה, כאות לכך שהיא נחשבת ל"כנסיית האם" של המסדר. עם הנזירים במנזר נמנה שמואל אוסוואלד רופאייזן שנודע בשם "האח דניאל".
בתקופת המנדט הבריטי המנזר שימש כמפקדה חטיבתית של הבריטים (חטיבת הרגלים ה-1 הבריטית ומינואר 1947 הדיוויזיה המוצנחת ה-6) שהייתה אחראית על אזור הצפון.
הכנסייה
הכנסייה מוקדשת ל"גבירתנו של הר הכרמל" וצורתה כשל צלב יווני. קירותיה מכוסים בלוחות שיש שהותקנו בה ב-1931, לרגל חגיגות 300 שנה לשובם של הכרמליתים אל הכרמל. האזור הקדוש והאפסיס בכנסייה שוכנים מעל מערה שנודעה בימי הביניים בשם "מערת אלישע", להבדיל ממערת אליהו שלמרגלות ההר, אך המסורת הכרמליתית מייחסת את שתיהן לאליהו. במערה מזבח ועליו פסל אליהו.
במרכז האפסיס שמעל המערה ניצב פסל המדונה והילד, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה, עת חששו הנזירים מהתנכלות המוסלמים לפסל, הוא הוחבא באחד מבתי העיר. לאחר כיבוש חיפה על ידי הבריטים הוחזר הפסל למקומו, ומאז, בכל יום ראשון השני שלאחר חג הפסחא, נערכת תהלוכה שבה נישא העתק הפסל מכנסיית המשפחה הקדושה בעיר לכנסיית המנזר, לציון החזרת הפסל. בסורג שתוחם את האזור הקדוש קבועות נורות קטנות המייצגות מקומות בעולם בהם ישנה נוכחות כרמליתית.
כיפת הכנסייה צוירה בשנים 1926–1928 בידי הנזיר האמן לואיג'י פוג'י. היא נחלקת לשמונה פלחים שבהם נראים אליהו הנביא עולה בסערה השמימה ומשליך את גלימתו לעבר אלישע, דוד המלך פורט בנבל, נביאים, קדושים כרמליתים, ביקור המשפחה הקדושה בכרמל ועוד. בארבע פינות הכיפה נראים ארבעת המבשרים לצד האטריבוטים שלהם, ובבסיס הכיפה מופיעים פסוקים בכתב מוזהב הקשורים בכרמל, הנחשב לפרפיגורציה של מרים: "כבוד הלבנון ניתן לה הדר הכרמל והשרון" ו"ראשך עליך ככרמל, ודלת ראשך כארגמן מלך אסור ברהטים".
אגפי המנזר האחרים
אחד מאגפי המנזר משמש כבית מלון לצליינים, ובכניסה אליו ישנה שדרה המשקפת את הוויה דולורוזה שבירושלים. השדרה הושחתה עם השנים ונסגרה לקהל הרחב. בפתח המלון נמצא פסלה של הקדושה תרזה הקדושה מליזייה, נזירה כרמליתית שהלכה לעולמה בגיל 23, ושאת רוב חייה הבוגרים עשתה במטבח ("ואת האל מצאתי בין הסירים ומחבתות").
הבנייה בתוך חצר המלון מאוחרת יותר (1909) וגם בה מוטיבים של מבצר. בפנים בית המלון שוכנת כנסייה נוספת. לכנסייה זו הובאו תחריטים ממנזר הנשים הכרמליתי ששכן בבת גלים, ואשר פונה על ידי שלטונות המנדט עם הקמת בית החולים רמב"ם. עוד שוכנת במנזר ספרייה.
בקפלת תרסה מאווילה שמחוץ למנזר, שוכן מבנה קבורה, שאליו הוכנסו גופות הנזירים לקבורה ראשונית, ולאחר מכן פונו עצמותיהם אל חדר קטן במנזר, הנמצא מאחורי מזבח הכנסייה. בקיר הפרוזדור המוביל אל החדר קבועים לוחות שיש המונים את שמות הנפטרים. סביב המנזר מספר מבנים נוספים המשמשים את הנזירים.
במורד השביל המוליך אל מערת אליהו, שוכנת קפלת הלב הקדוש שנבנתה תחילה כטחנת רוח מכספי תרומות של עולה רגל מאלזס. טחנת הרוח שמעולם לא הופעלה (ויש הטוענים שכלל לא הושלמה), משמשת להתבודדות נזירים.
קבר אלישע
על פי מסורת יהודית מראשית המאה ה-13, קברו של אלישע שכן במערה בראש הר הכרמל מעל מערת אליהו, ב'מר אליאס', כיום במערה בתחום מנזר סטלה מאריס.
סדרה עתית
ההנחה המרכזית בסדרה עתית היא כי קיימת תלות בין תצפית, לתצפיות הקודמות לה. על כן, המאפיין המרכזי של סדרה עתית הוא השפעת הזמן על ערכי הדגימה, וחשיבות סדר הדגימה בעת ניתוח התצפיות. כך למשל, במדגם של עשרה אנשים, אין משמעות לסדר בו דגמנו את הנבחנים, אך במדגם של עשרה שערי סגירה של מדד מניות, יש משמעות לסדר.
כיוון שמגמת הזמן משפיעה על ערכי סדרת התצפיות, חישוב ישיר של מומנטים שונים של הסדרה, עשוי להניב אומדים מוטים, ועל כן נהוג לנטרל את השפעת משתנה הזמן על סדרת התצפיות. סדרה עתית בה נוטרלה מגמת הזמן תקרא סטציונרית.
לחקר התופעה מיועדים מסדי נתונים ייעודיים.
קרחון יאבלאניצה
קרחון יאבלאניצה (באנגלית: Yablanitsa Glacier; בבולגרית: ледник Ябланица) הוא קרחון באי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, שבסמוך לאנטארקטיקה.
קרחון ממוקם צפונית- צפון-מזרחית לקרחון צ'ופרנה; דרומית-מערבית לקרחון וטרינו; וצפונית-מערבית לקרחון אובץ'.
הקרחון זורם ממערב לפסגת דרינוב; ונשפך אל מפרצון קבט, הנפתח אל מצר דרייק.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון מופה לראשונה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2009.
מקור השם
הקרחון נקרא על שם העיירה יאבלאניצה שבצפון-מזרח בולגריה.
סמיון קריבושיין
קורות חיים
סמיון (שמעון) קריבושיין נולד למשפחה יהודית בעיר וורונז', שבמרכז רוסיה. לאחר סיום בית ספר התנדב לצבא האדום והשתתף במלחמת האזרחים. בעת המלחמה היה תחילה טוראי ולאחר מכן מונה לקצין פוליטי פלוגתי, בארמיית הפרשים ה-1.
לאחר תום המלחמה נשאר קריבושיין לשרת בצבא קבע ועשה הסבה מתפקידים פוליטיים לתפקידי פיקוד. היה מפקד מחלקה ומפקד פלוגה באוגדת פרשים. בשנים 1928–1931 למד באקדמיה צבאית במוסקבה, במסגרת הלימודים עבר הסבה לשריון ובסיום הלימודים מונה לראש מטה של רגימנט שריון. בשנת 1934 מונה למפקד רגימנט שריון. בשנת 1936, לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בספרד נשלח לשם, כדי להיות יועץ לענייני טנקים בצבא הרפובליקנים. בפועל פיקד קריבושיין על יחידת שריון שהורכבה מאנשי צבא סובייטים בעת הדיפת ניסיון של צבא הגנרל פרנקו לכבוש את מדריד. בשנת 1937 נקרא קריבושיין לשוב חזרה לברית המועצות. בשובו למולדת הוא עוטר בעיטור הדגל האדום ונשלח לפקד על חטיבת שריון במזרח הרחוק. בשנת 1938 השתתף בקרב אגם חסן. על תפקודו בקרב זה עוטר קריבושיין בעיטור הכוכב האדום.
בעת הפלישה הסובייטית למזרח פולין בספטמבר 1939 היה קריבושיין מפקד חטיבת שריון ה-29. חטיבתו פרצה את הגבול באזור גרודנו והגיעה לפאתי העיר ברסט ליטובסק, שם נתקלה בכוחות הצבא הגרמני, אשר הספיקו לכבוש את העיר. לפי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב נכללה העיר בתחומי השטח הפולני, שאמור להיות מועבר לשליטת ברית המועצות. לאחר משא ומתן קצר בין הפיקוד הצבאי הבכיר הסובייטי והגרמני הוחלט כי הצבא הגרמני יעזוב את העיר והצבא האדום יתפוס את מקומו. הפיקוד הגרמני החליט לערוך מצעד צבאי, במהלכו כוחות גרמניים, העוזבים את העיר וכוחות סובייטים הנכנסים יעברו דרך הרחוב המרכזי של העיר. סמיון קריבושיין נשלח מטעם הצבא האדום לפקד על המצעד ומן הצד הגרמני פיקד על המצעד גנרל היינץ גודריאן. השניים הכירו אחד את השני עוד מקודם - בשנת 1931 למדו שניהם בקורס שריון משותף לקציני הצבא האדום ולקציני הצבא הגרמני, אשר נערך בעיר קאזאן.
בדצמבר 1939 נשלחה חטיבתו של קריבושיין לאזור לנינגרד, שם נטלה חלק במלחמה נגד פינלנד. לאחר המלחמה מונה למפקד דיוויזיה ממוכנת וביוני 1940 הועלה לדרגת גנרל. באפריל 1941 - מונה למפקד קורפוס משוריין.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941, לחם באזור בלארוס וסמולנסק. באוקטובר אותה שנה, לאחר שיחידה עליה פיקד ואשר ספגה אבדות כבדות פורקה, מונה קריבושיין לראש אגף הדרכה במטה חיל השריון הסובייטי.
בפברואר 1943, לאחר בקשות חוזרות ונשנות לחזור לתפקיד פיקודי, מונה סמיון קריבושיין למפקד הקורפוס הממוכן ה-3. ביולי 1943 נטל קורפוס זה חלק חשוב בקרב קורסק, שהיה אחד הקרבות המרכזיים של מלחמת העולם השנייה, בה נחלו הגרמנים תבוסה קשה. לאחר מכן ניהלו הכוחות בפיקודו של קריבושיין קרב חשוב נוסף בגזרת בלגורוד-חרקוב, במהלכו התקדמו כוחותיה כ-120 ק"מ ותקעו טריז בתוך מערך ההגנה הגרמני ופיצלוהו לשני חלקים ואף ניתקו את ציר נסיגתם העיקרי מערבה.
בקיץ 1944 מונה קריבושיין לפקד על הקורפוס הממוכן ה-1, עמו השתתף במבצע בגרטיון, במהלכו שוחררו בלארוס ומזרח פולין מהנאצים. במהלך המבצע התקדם הגיס של קריבושיין למעלה מאלף ק"מ ויחד עם כוחות נוספים שחרר כ-1,200 ערים ועיירות ונגרמו אבדות קשות לגרמנים.
לאחר מכן השתתף הקורפוס של קריבושיין בצליחת נהר אודר ובקרב על ברלין. על תפקודו בעת כיבוש ברלין הוענק לסמיון קריבושיין אות "גיבור ברית המועצות".
לאחר המלחמה מונה קריבושיין לראש פקולטה לטקטיקה באקדמיה צבאית של חיל שריון. בשנת 1950 מונה למפקד כוחות השריון במחוז הצבאי של אודסה, שבדרום ברית המועצות. בשנת 1952 נשלח ללימודים באקדמיה הצבאית של המטה הכללי, לקראת מינויו לתפקיד מפקד מחוז צבאי. במאי 1953 שוחרר מן הצבא במפתיע והוצא לפנסיה.
לאחר שחרורו מן הצבא התגורר במוסקבה ועסק בכתיבת ספרי זכרונות. הוא כתב ארבעה ספרים, כאשר כל אחד מהם עוסק במלחמות, בהן השתתף: מלחמת האזרחים ברוסיה, מלחמת האזרחים הספרדית, מלחמת החורף ומלחמת העולם השנייה. סמיון קריבושיין נפטר ב-16 בספטמבר 1978 ונקבר במוסקבה.
אוצרות – אוסף המכתבים הלאומי
אוֹצָרוֹת – אוסף המכתבים הלאומי הוא אוסף מכתבים אישיים. מטרת האוסף היא לשמר את הסיפורים האישיים המרכיבים את הסיפור הקולקטיבי של ישראל, ולשתף ולהנגיש אותם עם דורות העתיד.
באתר נמצאים למעלה מ-1,500 מכתבים מרחבי הארץ והעולם ובמגוון שפות, והוא מסתמך על אנשים שמבקשים להעלות אליו את ארכיוני המכתבים המשפחתיים שלהם.
אוֹצָרוֹת הוא מיזם משותף של מרכז זלמן שזר, מרכז לחדשנות בטכנולוגיה וחינוך, משרד ירושלים ומורשת ותוכנית ציוני דרך.
שושן צחור
שושן צחור (שם מדעי: Lilium candidum) הוא גאופיט ממשפחת השושניים, בעל בצל גדול ופרחים לבנים גדולים הגדל באזורים בהם הטמפרטורה אינה עולה על 20 מעלות. השושן הצחור הוא ערך טבע מוגן בישראל.
מאפיינים
הצמח גדל בדרום אירופה ותפוצתו מגיעה עד לצפון ישראל. בעונת הסתיו הבצל מצמיח שושנת עלים; בחודשים פברואר-מרץ מתחיל להתפתח גבעול הפריחה, ובסוף אפריל - תחילת מאי מופיעים הפרחים. הפריחה נמשכת כשבועיים, ולאחריה השחלות המופרות מתפתחות להלקטים, שבתוכם זרעים פחוסים וקלים. במהלך הקיץ, הגבעולים הנושאים את הפירות, וכן שושנות העלים, מתייבשים בהדרגה ומתים. הגבעולים וההלקטים היבשים נותרים על כנם חודשים רבים, וטלטול שלהם על ידי הרוח או בעלי-חיים, מפזר את הזרעים מסביב. בבוא הסתיו הבא תופיע שושנת עלים חדשה, וחוזר חלילה.
לשושן הצחור פרח עם 6 עלי-כותרת, שצורתו כפעמון גדול בצבע לבן. הפרח בעל ריח מתוק חזק - מבנה טיפוסי להאבקה על ידי רפרפים. עם זאת, החוקר אמוץ דפני גילה שהפרח לא מואבק בישראל על ידי רפרפים, אלא על ידי זבובי רחף. דפני משער שהפרח הואבק בעבר על ידי רפרף שנכחד מהאזור וזו הסיבה למבנה הפרח האופייני. לא ידוע מי מאביק את הפרח באזורי תפוצתו שמחוץ לישראל.
אבקת פרחי השושן הצחור קטלנית לחתולים. אין עדויות חותכות לגבי רעילות לכלבים.
בתנ"ך
זיהויו של השושן באומנות היהודית מתחיל בזיהויים מן הספרות התנ"כית, למשל, יש המנסים לזהות את השושנה המוזכרת בספר הושע ובשיר השירים לא כוורד כפי שנהוג לחשוב אלא כשושן צחור. פירוש אבן עזרא המאוחר למילה שושנה בשיר השירים, מתאר אותה כפרח לבן, שיש לו ריח טוב, ויש לו שישה עלים ושישה אבקנים. זיהוי זה אינו וודאי, מכיוון שאינו מתאים לתיאור "שושנת העמקים", בשל העובדה שמקום גידולו של השושן הוא בהרים.
בנוסף לזיהוי ספרותי זה, יש המנסים לזהות את השושן הצחור עם עיטורי הכותרות בראשי העמודים מארמונו של שלמה המלך בראשי העמודים, יכין ובעז, שניצבו בבית המקדש:.
באמנות של תקופת הבית השני השושן מקבל מקום של כבוד, החל מהופעותיו על מטבעות יהד מהמאה הרביעית לפסה"נ, דרך עיטורים על נרות חרס, חזיתות של מערות קבורה וגלוסקמות, מן המאה הראשונה לספירת הנוצרים.
דימוי שושן צחור הוטבע על ידי יהודים במטבע יהוד מדינתא בארץ ישראל בתקופת שיבת ציון במאה הרביעית לפסה"נ. בתחילה הדגם החליף את הינשוף המופיע על מטבעות אתונאים, ובהמשך תפס הדגם מקום של כבוד, ומילא את כל צד המטבע. דגם זה הועתק אל מטבע השקל אשר הונפק על ידי מדינת ישראל במאה ה-20. הדגם שוכלל ונוספו לו גם אבקנים, ומהלך זה מזהה אותו בצורה סופית עם השושן הצחור - שאבקניו ועמוד העלי שלו גבוהים ובולטים.
שושן צחור מסמל עבור הנוצרים את בתוליה של מרים, אם ישו. ציורים רבים שנעשו בידי אמנים אירופאיים מתקופות שונות בהיסטוריה, מתארים את מרים עם פרח השושן הצחור. הפרח בולט במיוחד בציורי הבשורה, בהם מופיע המלאך גבריאל לפני מרים, לבשר לה כי תלד את בנו של האלהים, לעיתים קרובות כשהוא אוחז בידו את הפרח (ראו תמונה).
השושן הצחור בישראל
חשיבותו של השושן הצחור כסמל בדת הנוצרית, גרמה לאיסוף ולעקירה רבה של בצלי שושן בארץ-ישראל על ידי צליינים מאירופה, החל בכיבוש ארץ ישראל על ידי הצלבנים במסע הצלב הראשון. ובתחילת המאה ה-20, נדמה היה כי הצמח, שככל הנראה היה נפוץ בעבר, נכחד מהארץ. ניסיונותיו של הבוטניקאי אהרון אהרונסון לאתרו בתקופה זו עלו בתוהו. בשנת 1925 גילה נח נפתולסקי בצל של שושן ברכס פקיעין בגליל העליון, בהיותו במשלחת בוטנאים שבראשה עמד אלכסנדר איג. אחר כך, המין התגלה גם באזור נחל יגור בכרמל על ידי טוביה קושניר.
עם השנים התגלו עוד מספר אתרים בארץ שבהם גדל שושן צחור, אך הצמח עודנו נחשב בסכנת הכחדה. כיום השושן הצחור גדל בישראל, לפי הידוע, בכרמל (בנחל כלח למשל) ובשלושה אתרים בגליל העליון: נחל כזיב, הר שזור ורכס פקיעין. בתי גידול אלה חשובים מאוד לשימור, הן בשל התיירים הנוצרים, והן משום היותם גבול התפוצה הדרומי של המין.
בית הגידול האופייני של השושן הצחור בישראל הוא מצוקי גיר קשה תחת צל חלקי של חורש. פרטים של שושן הגדלים בצל מלא במעבה החורש, אינם מצמיחים פרחים. כדי לעודד את פריחתו והתרבותו של המין באזורים שבהם החורש מתעבה, מבצעת רשות הטבע והגנים מדי פעם דילול ופתיחה של החורש, באזורים מסוימים בהם גדל השושן.
שושן צחור הוא ערך טבע מוגן בישראל.
ראו גם
פלר דה ליס
צילה אורליאן
צילה אורליאן (סורוצקין) (1912 - 1998) הייתה מחנכת ומורה בבית יעקב בפולין, מתלמידותיה של שרה שנירר. בשואה בהיותה באושוויץ הנהיגה קבוצה של בנות חרדיות ונודעה במנהיגותה ובאומץ לבה, עבדה כאחות במרפאה במחנה וניצלה את תפקידה להצלת יהודים. לאחר המלחמה עלתה לישראל והתגוררה בירושלים, נישאה לרב אלחנן סורוצקין והייתה מפקחת ראשית ומחנכת בחינוך העצמאי.
ביוגרפיה
צילה נויגרשל-אורליאן למדה בבית יעקב הראשון שנוסד בקרקוב אצל שרה שנירר. היא נישאה לאברהם אורליאן אחיו של הרב יהודה לייב אורליאן מי שמונה לעמוד במקומה של שנירר לאחר פטירתה. לאחר שסיימה את לימודיה הייתה מורה בבית יעקב בעיר ביילסקו-ביאלה. הגיעה לאושוויץ ב-1942 בהיותה אחות מוסמכת, משכילה ודוברת גרמנית רהוטה מונתה להיות האחות הראשית במרפאות שונות באושוויץ, והצילה עשרות רבות של יהודים על ידי הערמות, זיופים ושקרים שונים לרופאים הנאצים. יחד איתה במרפאה הייתה גם תלמידתה טילי רינדר, כבת 18, בהירה ונאת מראה, שכונתה "המלאך הלבן" של אושוויץ. כך כותבת עליה פרל בניש בספרה הרוח שגברה על הדרקון; במקרה מסוים עליו כותבת בניש, קבוצה של עשרים נשים נשלחו למוות על ידי מנגלה עצמו, והועברו לבלוק 25 שכונה "בלוק המתים", שם "המתינו" עד שיצטבר מספר נשים המצדיק את הפעלת התנורים, לאחר כיום צילה וטילי פעלו לשחרורן. לימים סיפרה אורליאן שניגשה לרופא הראשי אוברשארפיהרר ד"ר קליין, ואמרה לו כי חלה טעות והנשים האלה עומדות להחלים וכדאי לשחררן, ד"ר קליין סירב, אף שהפצירה בו שוב ושוב. לאחר מספר דקות היא ניגשה למזכירה של הד"ר ואמרה לה שהוא הורה לשחרר את כולן, המזכירה שראתה אותה משוחחת עם קליין חתמה על מכתבי השחרור. במקרה אחר הצילה את פסיה שרשבסקי שהמתינה למותה, לאחר שהפצירה ברופאה האסירה היהודייה ד"ר אנה לכתוב שהיא אחות לה זקוקה המרפאה.
עשר מתלמידותיה-חברותיה, שהגיעו ממחנה פלאשוב לאושוויץ נודעו בשם ה"צנרשאפט" (בעברית ה"עשיריה"). עשר הבנות היו בגילאים 16–24, תמכו זו בזו וכולן שרדו את השואה. לאחר המלחמה שהתה במחנה העקורים ברגן-בלזן והייתה בין מנהיגות הקבוצה שהזדהתה עם פועלי אגודת ישראל ושנקראה קבוצת חפץ חיים, ריכזה את קבוצות בית יעקב באזור הבריטי ושימשה כמורה בבית יעקב במחנה.
עלתה לישראל ב-5.1947 ונישאה לרב אלחנן סורוצקין מראשי החינוך העצמאי בנו של הרב זלמן סורוצקין (לפני השואה היה רב בזלודק, שכל בשואה את אשתו ושני ילדיו הקטנים). מונתה למפקחת של החינוך העצמאי לבנות, בני הזוג התגוררו בירושלים, ולא היו להם ילדים.
מבצע פדיון שבויים
המבצע
לדינה שנפר, פעילת האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה, שהתנדבה באתיופיה במסגרת חיל השלום בשנת 1963 עמדה בראש המבצע שבמסגרתו יצרה קשרים עם הקהילה האתיופית בשיקגו שבו שכנה הנהלת האגודה מאז התמנות נייט שפירו לנשיאה. באמצעות קשרים אלו הכינה האגודה תוכנית על סמך דרכי הגעתם השונים של האתיופים לארצות הברית וכן בדבר אנשי מפתח בממשל באתיופיה וגייסה את ברהנו ירדו אתיופי נוצרי, וחבר קרוב של ברוך טגניה לעניין.בנוסף לכך לדינה נעזרה בפעילים מקהילת ביתא ישראל וביניהם :אבבה ברהן וישעיהו צ'אנה.
עם התקדמות המבצע והסתעפותו יצר ירדו רשת של פעילים נוצרים ויהודים אתיופים שכונו "קומיטי".
במהלך 1989 ביקרה שנפר באתיופיה ויחד עם סטיב בראונשטיין הקימה בית יתומים פקטיבי שבו התחזתה לנזירה פינית שחיפשה להציל ילדים יהודים.
המבצע הופסק עם חידוש יחסי אתיופיה-ישראל בשלהי 1989.
גילי איזיקוביץ
גילי איזיקוביץ (נולדה ב-29 במאי 1980) היא עיתונאית, כתבת ספרות ומבקרת קולנוע וטלוויזיה ב"הארץ".
ביוגרפיה
גילי איזיקוביץ היא הצעירה משלושה אחים. למדה בבית הספר תיכון "קציר" ברחובות. שירתה בצה"ל כקצינת חינוך. בוגרת תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בתחילת דרכה עבדה איזיקוביץ ככתבת במקומון "מעריב" בירושלים ולאחר מכן ככתבת מגזין ב"זמן תל אביב". החל משנת 2008 עובדת ב"הארץ". תחילה שימשה כתבת תקשורת של המוסף "גלריה".
יצרה והגישה שני פודקאסטים יחד עם רותה קופפר בתאגיד השידור הישראלי. החל מיולי 2018 משדרת יחד עם ניב הדס פודקאסט בענייני תרבות באתר "הארץ".
ביטלג'וז
מאפיינים
ביטלג'וז הוא מסיווג ספקטרלי M1 Ia-Iab - על-ענק אדום הנמצא בשלב מתקדם של התפתחותו לאחר שכילה את כל המימן שבליבתו להליום ועבר להתכת הליום לפחמן ולחמצן. תהליך זה הביא להתנפחותו לקוטר של כ-440 מיליון ק"מ, כמרחקה של חגורת האסטרואידים מהשמש. הוא אחד מכוכבי השבת היחידים בשמיים שניתן למדוד את קוטרו הזוויתי באמצעות צילום טלסקופי ישיר. למרות היותו בשלב התפתחות מתקדם, זמן חייו קצר יחסית, גילו מוערך ב-8 - 8.5 מיליוני שנים בלבד והתפתחותו המהירה נובעת ממאסתו הגדולה - כ-14 מסות שמש. תהליכי ההיתוך בליבת הכוכב צפויים להסתיים בתוך כ-10,000 שנים ואז הכוכב יתפוצץ בסופרנובה ובשל הקרבה היחסית למערכת השמש, היא תהיה עם בהירות דומה לשל הירח ותראה גם באור יום. לאחר מכן תהפוך ליבת הכוכב לכוכב נייטרונים. אם מסת הכוכב נמוכה יותר מההערכות (כ-12 מסות שמש בלבד) ייתכן שהכוכב יהפוך לננס לבן נדיר המורכב מחמצן ומניאון.
השתנות
ביטלג'וז הוא משתנה סדיר למחצה שבהירותו נעה בין דרגה 0.3 (אז הוא הופך להיות השמיני בבהירות) ובין דרגה 1.2 (אז הוא יורד למקום ה-18). השינוי בבהירות נובע מהתנפחות והתכווצות של השכבות החיצוניות של הכוכב, מה שמשנה את רדיוסו מ-550 רדיוסי שמש ועד ל-920 רדיוסי שמש. כאשר הרדיוס קטן, צפיפות הגז עולה ויותר קרינה נבלעת בשכבות הגז ומחממת אותן, ההתחממות מביאה להתפשטות הגז והגדלת הרדיוס, כך שצפיפות הגז יורדת, יותר קרינה עוברת דרך הגז אל מחוץ לכוכב והגז מתקרר ומתכווץ בחזרה.
דהיית 2020
בראשית 2020, התעמעם אורו של ביטלג'וז במידה שלא נראתה מאז תחילת המדידות האסטרונומיות. הירידה הפתאומית ברמת האור שנפלט מן הכוכב העלתה סברות כי הוא עומד להפוך לסופרנובה. עם זאת, עד אפריל באותה שנה שבה בהירותו של הכוכב לקדמותה. חוקרים משערים כי מקורה של הדהייה באורו של ביטלג'וז היא בגזים שנפלטו ממנו. הגזים התעבו והפכו לענן אבק, שצמצם לכמה שבועות את האור המגיע מהכוכב לכדור הארץ.
שמו הערבי של הכוכב
השם "בית אל-ג'וז" הוא שיבוש של השם הערבי يد الجوزاء (בתעתיק מדויק: יד אלג'וזאא'), שהיה כינויו של מזל תאומים, אך בהמשך שימש לכינויו של אוריון. בתעתיק ימי הביניים מערבית ללטינית השתבשה האות "י" הערבית (נכתבת עם שתי נקודות דיאקריטיות מתחתיה: ي  ) ל"ב" (נכתבת עם נקודה דיאקריטית אחת:  ب  ), ו"יד אֶל-ג'וּזַא" הפך ל"בית אל-ג'וז" (או: "אִיבְּט-אֶל-ג'וּזַא").
אוזבקיסטן במשחקים האולימפיים לנוער
אוזבקיסטן משתתפת בכל המשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער האוזבקיסטנים 29 מדליות, מהן שש מדליות זהב. אוזבקיסטן משתתפת גם במשחקי החורף האולימפיים לנוער. אולם, עד כה לא זכה ספורטאי נוער אולימפי אוזבקיסטני במדליה במשחקי החורף.
אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)
המשלחת הראשונה של אוזבקיסטן למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור. המשלחת כללה 21 ספורטאים שהתחרו בעשרה ענפי ספורט. המשלחת זכתה ב-7 מדליות. המשלחת הגיעה להישגים בענף האיגרוף, בה היא זכתה במדליית כסף (קטגוריית משקל מעורב נערים) ושתי מדליות ארד (קטגוריות משקל זבוב קל וכבד קל נערים), ובענף ההיאבקות, בה היא זכתה בשלוש מדליות ארד: נערים, סגנון יווני-רומי עד 85 ק"ג, נערים, סגנון חופשי עד 76 ק"ג ונערות, סגנון חופשי עד 52 ק"ג. כמו כן, זכתה המשלחת במדליית כסף בענף הג'ודו בתחרות הנערים עד 55 ק"ג. המשלחת הגיעה להישגים גם בענפי האתלטיקה עם עלייה למקצי הגמר בקפיצה משולשת, ובהרמת משקולות שם הגיעה למקום הרביעי בתחרות הנערים עד 69 ק"ג. המשלחת השתתפה בתחרויות בענפים התעמלות, טאקוונדו, טניס שולחן, קליעה ושחייה ללא הגעה להישגים משמעותיים.
ב-15 באוקטובר 2010, הוועד האולימפי הבינלאומי הודיע כי בבדיקות של נורבק חאקולוב, שזכה במדליית כסף בענף היאבקות בתחרות בסגנון יווני-רומי עד 50 ק"ג התקבלה תוצאה חיובית עבור פורוסמיד. חאקולוב נפסל ונלקחה ממנו מדליית הכסף, אולם לא התקבלה החלטה האם לקדם בדירוג את יתר הספורטאים.
אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014)
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 28 ספורטאים שהתחרו ב-11 ענפי ספורט והייתה המשלחת הגדולה ששלחה אוזבקיסטן עד כה. המשלחת זכתה בשמונה מדליות, מתוכן שתי מדליות זהב. ההישגיים הגבוהים ביותר נרשמו בענפים איגרוף, בה היא זכתה במדליית זהב (קטגוריית משקל מעורב נערים) ומדליית כסף (קטגוריית משקל זבוב קל נערים), והיאבקות, בה היא זכתה במדליית זהב בתחרות בסגנון יווני-רומי עד 50 ק"ג נערים. המשלחת הגיעה להישגים גם בענפים הרמת משקולות עם זכייה במדליית כסף וארד, טאקוונדו עם מדליית כסף בתחרות נערות מעל 63 ק"ג, ג'ודו עם מדליית ארד בתחרות נערים עד 66 ק"ג והתעמלות עם מדליית ארד בסוס סמוכות. המשלחת גם העפילה לגמרים בתחרויות בענף הקליעה.
מדליות לפי משחקים
width="20px"|
צבעים (אלבום)
צבעים הוא אלבום הבכורה של המוזיקאי הישראלי גיל ויין. האלבום יצא לאור ב-22 באוקטובר 2019 על ידי חברת התקליטים הליקון. כל השירים מתוך האלבום יצאו קודם לכן כסינגלים.
רקע והפקה
בשנת 2017, לאחר פעילות תחת שם הבמה "די ג'יי אונלי", במהלכה יצר, בין היתר, את הלהיטים "עד המדבר" ו"מסיבה בחיפה", החליט וינגרטן לשנות את שמו המקצועי ל"גיל ויין". על ההחלטה אמר ויין בראיון למאקו:
בסמוך לכך, הוציא את הסינגל הראשון מתוך האלבום ותחת שם זה, "אל תשאלי", שבוצע על ידי יוצא העונה הרביעית של תוכנית המציאות The Voice ישראל בניה ברבי. השיר היה ללהיט בכך שהיה לשיר הפריצה של וינגרטן וברבי, הגיע למקום הראשון במצעד השבועי של חברת מדיה פורסט, ואף למקום ה-2 במצעד ההשמעות ברדיו השנתי של החברה וה-11 במצעדים השנתיים של גלגלצ וכאן גימל בהתאמה. הסינגל הרביעי מתוך האלבום, "צבעים", בביצוע רון בוחניק, היה ללהיט אף הוא, הגיע לצמרת המצעדים השבועיים והשנתיים של תחנות הרדיו והיה לשיר הישראלי העשירי המושמע ביותר לפי נתוני ספוטיפיי ישראל.
ביקורת
דודי פטימר ממעריב אונליין העניק לאלבום ביקורת חיובית, תוך ששיבח את ההפקה המוזיקלית באלבום וכן את בחירת המבצעים, ואמר: "בשורה התחתונה, זה אלבום אקלקטי בסגנונותיו, קל לעיכול, שמגיש למאזין את המיינסטרים בכפית זהב, תוך שימוש ברגש ונשמה".
אלישע בעל כנפיים
אלישע בעל כנפיים הוא דמות המוזכרת בתלמוד הבבלי (מסכת שבת) בתקופת גזירות השמד של אדריאנוס. במסגרת הגזירות נקבע כי המניח תפילין יוצא להורג. למרות הגזירות, היה אלישע מניח את התפילין ויוצא לשוק. חייל רומי ראה זאת ורדף אחריו. כשתפסו שאל אותו מה יש בידו, ואלישע ענה "כנפי יונה"; להפתעתו ראה החייל כי בדרך נס, אכן בידיו של אלישע היו אלה כנפי יונה, ומאז הוא נקרא "אלישע בעל כנפיים".
אלישע בעל כנפיים הוא דמות אשר מייצגת את החכמים ששאפו לקיים את מצוות התורה בפומבי, למרות הגזירות הקשות שנגזרו על היהודים בארץ ישראל לאחר דיכוי מרד בר כוכבא.
מחמוד אל-מבחוח
מחמוד עבד א-ראוף אל-מבחוח (בערבית: محمود عبد الرؤوف المبحوح; 14 בפברואר 1960 – 19 בינואר 2010) היה בכיר חמאס, מראשוני הפעילים בגדודי עז א-דין אל-קסאם. היה מעורב אישית בחטיפתם וברציחתם של חיילי צה"ל אבי סספורטס ואילן סעדון. היה בכיר במערך שעסק בהברחת אמצעי לחימה מאיראן לרצועת עזה. נהרג בדובאי בפעולה שיוחסה על ידי רבים למוסד.
ביוגרפיה
מחמוד אל-מבחוח נולד במחנה הפליטים ג'בליה שבצפון רצועת עזה. בסוף שנות השבעים הצטרף לתנועת "האחים המוסלמים" ברצועת עזה. ב-1986 נעצר לראשונה בידי ישראל. לאחר שחרורו הצטרף לחמאס והיה חבר החוליה הראשונה של גדודי עז א-דין אל-קסאם. בשנת 1989 היה מעורב בחטיפתם וברציחתם של חיילי צה"ל אבי סספורטס ואילן סעדון. במאי 1989, ימים אחדים לאחר רצח אילן סעדון, נמלט מהרצועה.
במבצע צוק איתן הרג צה"ל את אחיינו.
פרשת הריגתו
על פי דיווחים, משנת 1991 נעשו לפחות שלוש פעמים ניסיונות להתנקש בחייו של אל-מבחוח.
בה' בשבט תש"ע, 20 בינואר 2010, נמצא מבחוח מת בחדרו במלון פאר בדובאי בשם Al Bustan Rotana Hotel, אליו הגיע יום קודם לכן בטיסה של חברת "אמירטס" מדמשק. באמצעי התקשורת פורסם דבר מותו כעשרה ימים לאחר שמת, ב-29 בינואר, בעקבות הודעה של אחד מראשי חמאס בדמשק. על נסיבות מותו נפוצו שמועות שונות. חמאס ומפקד משטרת דובאי ייחסו את ההריגה לסוכני "המוסד", אך העלו גם אפשרויות נוספות. בהלווייתו שיבח אותו חאלד משעל והבטיח נקמה. אל-מבחוח נקבר במחנה הפליטים אל-ירמוכ שליד דמשק שבסוריה.
ב-15 בפברואר 2010 פרסמה משטרת דובאי תצלומים ושמות של 11 חשודים בהריגתו של אל-מבחוח. מצלמות האבטחה (שנרכשו והותקנו בעבר על ידי חברה ישראלית) תיעדו את חברי חוליית הסיכול משתלבים בבית המלון, תוך שהם שוכרים בבית המלון את החדר שממול לחדרו. כמו כן, שניים מחוליית המעקב אחריו, מסתובבים כשהם לבושים בבגדי טניס ואוחזים במחבט. כל ה-11 הגיעו לדובאי בדרכונים אירופיים. תוך ימים אחדים התברר שחלק מהשמות הם של תושבי ישראל, בעלי אזרחות בריטית ואירית, שהכחישו כל מעורבות בהריגה, ביניהם שמו של אדם שנהרג במלחמת יום הכיפורים. לאחר ימים אחדים פרסמה משטרת דובאי עוד 16 שמות ותצלומים של חשודים בהריגתו של אל-מבחוח, שצולמו במצלמות האבטחה. לבקשת דובאי הוציא האינטרפול צווי מעצר נגד 27 החשודים. ולבסוף עלה מניינם של המבוקשים ל-33 איש. ב-6 ביוני נעצר בפולין ישראלי, אורי ברודצקי, שהיה חשוד בסיוע בהשגת דרכון גרמני מזויף. בית משפט פולני הורה לממשלת פולין להסגירו לידי גרמניה. ברודצקי נעצר בנמל התעופה של ורשה שם גילה קצין ערני במשטרת הגבול שמדובר באדם מבוקש על ידי גרמניה עימה יש לפולין הסכם הסגרה. בית המשפט הגרמני הטיל עליו קנס של 60 אלף יורו.
בעקבות הטלת חשד בזיופי הדרכונים של מחסלי מבחוח על ישראל, נוצר משבר דיפלומטי חריג בין בריטניה לישראל, ובריטניה אף גירשה במרץ 2010 דיפלומט ישראלי, שהיה נציג המוסד שם. בעקבותיה החליטה גם אוסטרליה במאי 2010 לגרש דיפלומט ישראלי מתחומה. שר החוץ האמירתי, עבדאללה בן זאיד, מצידו, גירש ממדינתו באופן אישי את ברוס קשדן, ראש הנציגות הישראלית החשאית שפעלה במדינה באותם ימים.
בתקשורת ובתרבות הישראלית
אף שמדינת ישראל הרשמית לא התייחסה כלל להריגתו (אישור או הכחשה), העיתונות בישראל הניחה זאת כדבר ידוע ופרסמה את האירוע כפעולה ישראלית. כך, למשל, הייתה כותרתו הראשית של "ידיעות אחרונות" ב-22 בפברואר 2010: "בעקבות סוכני המוסד". יוסי מלמן כתב במאמר פרשנות ב"הארץ" ב-3 בפברואר:
כעבור למעלה משנתיים כתב הפרשן רונן ברגמן:
לעומת זאת העיתונאי גד שמרון כתב בספרו:
בהשראת הפרשה הוציא לאור יומי עיני את הרומן "דובאי" (תשע"א 2010), ב-2013 יצא לאקרנים סרט קומדיה בשם "כידון" וב-2015 שודרה סדרת הטלוויזיה "כפולים". פרשת מבחוח נתנה השראה לעלילה בעונה השנייה של הסדרה עספור.
ישיבה תיכונית נווה
ישיבה תיכונית תורנית נווה היא ישיבה תיכונית המשתייכת לזרם הדתי לאומי ומזוהה עם ישיבות הקו. במתכונת פנימייה מלאה השוכנת במושב נווה שבמועצה האזורית אשכול. הישיבה הוקמה בשנת 2008 במושב יבול שבחולות חלוצה על ידי הרב אסף נאומבורג, שהיה קודם לכן מחנך בישיבה התיכונית בדימונה. בשנת 2010 עברה הישיבה למקומה הנוכחי. בישיבה לומדים, נכון לשנת הלימודים ה'תשפ"ג, כ-150 תלמידים המחולקים לחמש כיתות.
סדרי הלימוד והחופשות
יום הלימודים בישיבה מתחלק לשלושה חלקים: בימי חמישי בערב מתקיים בישיבה 'משמר לימוד', בו חוזרים התלמידים על החומר הנלמד בגמרא במשך השבוע ונבחנים עליו.
מדי יום מתקיימת שיחה של הרב אסף נאומבורג, ראש הישיבה, בענייני אורח חיים, אמונה ומוסר. על בסיס שיחות אלו נערך על ידי תלמידי הישיבה הספר 'ואמונתך בלילות'. נלמדים גם שיעורים נוספים בענייני אמונה ויראת ה', מתוך הגישה האמונית שמבית מדרשו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק. בשנת תשפ"ג עלה אתר לרשת, בו ניתן להאזין לשיחות שנמסרו בישיבה.
התפתחות ובנייה
בשנת הלימודים ה'תשפ"ב נכנסו שתי כיתות למחזור החדש ולצורך כך נבנה מתחם קרוואנים חדשה והישיבה יצאה בקמפיין מימון המונים בקרב בוגריה לצורך בנייתו. כיום מתחם הקראוונים אינו משמש את תלמידי הישיבה אך משמש את מוסדות הישיבה לאירוח מבקרים.
סבארו
סבארו היא רשת מזון אמריקאית המתמחה במוצרי מזון איטלקיים כגון: פיצה, ספגטי, פסטה ועוד מנות מהמטבח האיטלקי. המשרד הראשי של סבארו ממוקם בעיר קולומבוס באוהיו.
היסטוריה
סבארו הוקמה ב-1956 על ידי ג'נרו וכרמלה סבארו. בני זוג ושלושת בניהם, ג'וזף, מריו ואנתוני, שהיגרו לארצות הברית מנאפולי, שבאיטליה באותה שנה. משפחת סבארו פתחה חנות מכולת איטלקית בברוקלין, ניו יורק, שהפכה פופולרית בזכות האוכל הטרי שלה. ההצלחה של חנות המכולת הביאה לפתיחת מקומות נוספים במטרופולין ניו יורק. בשנת 1970 פתחה סבארו את המסעדה הראשונה שלה בתוך מרכז הקניות "קינג פלאזה" בברוקלין. אחד הסניפים העמוסים ביותר של הרשת היה בקניון מרכז הסחר העולמי, אך הוא נהרס בפיגועי 11 בספטמבר 2001.
בתחילת שנות ה-90 החלה להתרחב לשוק הבינלאומי באמצעות זכיינים ועד תחילת שנות ה-2000 הפעילה כאלף סניפים ב-30 מדינות. לישראל נכנסה הרשת בשנת 1994. בשנת 1997 החלה לפועל ברוסיה על ידי זיכיון שקיבל איל-הון היהודי-גאורגי מרב אלאשווילי, באפריל 2002, בעלי הזיכיון בישראל קיבלו גם את הזיכיון להקמת רשת סבארו בהולנד ותוך חמישה חודשים פתחו סניף סבארו ראשון באמסטרדם. אחר כך אף תכננה למנות את אחד מבעלי הזיכיון בישראל, יוחאי פלג, לסגן נשיא הרשת העולמית.
בסוף שנת 2006 נרכשה סבארו על ידי MidOcean Partners, קרן השקעות פרטיות, תמורת 450 מיליון דולר.
ב-4 באפריל 2011 הגישה בקשה לפשיטת רגל – צ'פטר 11. באותה תקופה היא דורגה בתור רשת הפיצות החמישית בגודלה בארצות הברית. בנובמבר 2011 ניתן לסברו אישור מבית המשפט לצאת מפשיטת רגל על פי תוכנית המחייבת ארגון מחדש והענקת בעלות על הרשת למלווים שלה. במרץ 2014 שוב הגישה בקשה לפשיטת רגל. סבארו הודיע ב-3 ביוני 2014, כי היא יצאה מהגנה מפני פשיטת רגל ב-2 ביוני, בהתבסס על תוכנית ארגון מחדש כפי שאושרה על ידי בית המשפט ב-19 במאי. 182 סניפים נסגרו והחברה הודיעה על העברת המטה שלה מניו יורק לקולומבוס, אוהיו.
בינואר 2015, הלוגו של סבארו התחלף מעיצוב הדומה לדגל המדינה האיטלקי, למתווה של פרוסת פיצה באדום וירוק, עם הכיתוב "NYC.1956" שנת ייסוד הרשת.
ביסמילה חאן
אוסתד ביסמילה חאן (Ustad Bismillah Khan Sahib; 21 במרץ 1916 - 21 באוגוסט 2006) מוזיקאי הודי, נגן וירטואוז בשהנאי (כלי נגינה דומה לאבוב). בתואר "אוסתד" או "פנדיט" בקשר למוזיקה הודית קלאסית משמעו "רב-אמן" או "גורו".
סבארו
היסטוריה
בשנת 2016, היו לרשת 318 סניפים בארצות הברית, פחות ממחצית מהמספר שהיו לה 12 שנים קודם לכן.
ביסמילה חאן
ביסמילה חאן היה המוזיקאי הקלאסי השלישי שקיבל את אות הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בהודו, הבהרט רטנה (בשנת 2001). עוד מייחדת אותו העובדה, שהוא בין האנשים הספורים, שקיבלו את כל ארבעת אותות הכבוד האזרחיים הגבוהים ביותר בהודו.
רקע
אבותיו היו מוזיקאי חצר בנסיכות דומראון במדינת ביהר, שבהודו. את השכלתו המוזיקלי קיבל מדודו, נגן שהנאי במקדש וישוואנאת ב-ואראנאסי. הוא ניגן במקדשים שונים ועל גדות הנהר גנגס בוואראנאסי.
קריירה מוזיקלית
אוסתד ביסמילה חאן הוא אולי האחראי העיקרי, אם לא היה היחיד, להפיכת השהנאי לכלי קלאסי מפורסם. הוא הביא את השהנאי אל חזית המוזיקה ההודית בקונצרט בוועידת המוזיקה ההודית בקולקטה, בשנת 1937. חלקו לו את הכבוד הנדיר לנגן בחגיגות העצמאות של הודו בשנת 1947, כאשר דגל הודו הונף על המבצר האדום ההיסטורי בדלהי העתיקה. נגינתו בשהנאי הייתה לחלק בלתי נפרד מחגיגות העצמאות, ב-15 באוגוסט מדי שנה, לאחר נאום ראש הממשלה. מסורת זו נמשכה מאז ימיו של נהרו.
אוסטד ביסמילה ניגן באפגניסטן, איראן, עיראק, הונג קונג, יפן, בערים שונות באירופה, בקנדה, בארצות הברית, בברית המועצות ובמערב אפריקה.
על אף פרסומו הרב, שמר על אורח חיים פשוט וצנוע והקפיד על פרטיותו. דעתו הייתה, שמוזיקאים צריכים להישמע אך לא להיראות. עם היותו מוסלמי שיעי אדוק, האמין, כמוהו כמוזיקאים הודים רבים, בלי קשר לדתם, באם סאראסוואטי.
אוסתד חאן ייזכר כאחד מטובי הנגנים במוזיקה הקלאסית ההודית בתקופה שלאחר קבלת העצמאות וכמופת לאחדות הינדו-מוסלמית בהודו. בניגוד לשיטת המעמדות והכיתות הרווחת עד היום בהודו, נהג להביע את דעתו, כי "המוזיקה אינה יודעת כיתות".