cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בוריס סבידנסקי
ביוגרפיה
בוריס סבידנסקי נפטר ב-1 בנובמבר 2017, בגיל 76. נקבר בבית העלמין ירקון. לאחר מותו קיבל בנו בשמו פרס מיוחד מטעם ארגון הפנטומימה העולמי על תרומתו למשחק ולהוראה. בהודעת הארגון על הפרס נכתב: "אי אפשר לשכוח את הדמויות הרבות שגילם בקולנוע הישראלי, שהפכו לסמל בתרבות הישראלית, יחד עם אכילת הפלאפל האגדתית שלו בפנטומימה שבה צפו אלפי תיירים [...] אמנות הפנטומימה לא תמות בזכותו ובזכות תלמידיו, והוא היה דוגמה ומופת למאות תלמידיו". הסטודיו למשחק ניסן נתיב מסר לעיתון "הארץ": "במהלך השנים הכשיר בוריס דורות רבים של תלמידים לאמנות המשחק והטביע את חותמו הייחודי בפילוסופיית ההוראה של הסטודיו. הוא היה בעל לב חם ואהוב על ידי כל המורים והתלמידים במוסד".
עם תלמידיו של סבידנסקי לאורך השנים נמנים הפנטומימאי והבמאי חנוך רוזן והשחקן רועי אסף. לאחר מותו אמר אסף: "בוריס היה שחקן וליצן מחונן, שיכול היה לבצע קטע של דקה וחצי ולהעביר בו עולם שלם, עם דקויות ופרטים שאתה רואה רק אצל הגדולים באמת. בן אדם שלא נולד פה הצליח לקלוט ולהעביר את 'הישראליות' באופן מעורר השתאות. תמיד הרגשתי שהוא מנסה להעביר לנו את דרך החיים המיוחדת של האמן, כפי שהוא חי כל חייו". גם השחקן אודי רוטשילד, תלמידו של סבידנסקי בניסן נתיב, ספד לו: "בוריס היה מורה מהסוג הישן והטוב, שהאמין שמוסר עבודה, חריצות והתמדה באים לפני כישרון. הוא חלק כל כך מהותי במרחב הנפשי של הסטודיו למשחק, שקשה לי לדמיין אותו בלעדיו".
פורשה דיזל 218
פורשה דיזל 218 (בגרמנית: Porsche-Diesel 218) הוא טרקטור מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית פורשה שיוצר בחטיבת פורשה-דיזל, ("Porsche-Diesel Motorenbau" ) בין השנים 1957–1963.
סך הכול יוצרו כ-12,000 יחידות.
דואיליו קולטי
דואיליו קולטי (Duilio Coletti; 28 בדצמבר 1906 - 22 במאי 1999) היה במאי ותסריטאי קולנוע איטלקי. הוא ביים 29 סרטים בשנים 1934–1977. סרטו צוללת תקיפה מ-1954 נכנס לפסטיבל הסרטים הבינלאומי הרביעי בברלין. קולטי השתתף בחבר המושבעים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי השמיני בברלין.
בול העימות פולין-גרמניה הנאצית
ערב מלחמת העולם השנייה הנפיקה פולין בול דואר שעורר את זעמה של שכנתה, גרמניה הנאצית, וחייב את פולין לבטל את הבול ולתקן את ההנפקה.
מעמדו של בול דואר
בול דואר הוא מסמך רשמי המונפק לרוב על ידי מדינה ריבונית ומשקף את עמדותיה הפוליטיות, התרבותיות והדתיות. הנפקת בול כמוה כפרסום של הצהרה רשמית ופומבית, ותוכנו עלול להיתקל בתגובה נזעמת של מדינה אחרת הרואה עצמה נפגעת מהמסר המובע בבול. קיימות דוגמאות רבות להנפקות פוגעניות שכאלו, ובאחד מאירועים אלו היו מעורבות פולין וגרמניה.
הנפקת הבול
ביום 11 בנובמבר 1938, לרגל מלאת 20 שנה להכרזת עצמאותה של פולין, הנפיקה ממשלת פולין סדרה בת 13 בולים שהוקדשו לאירועים מרכזיים מן ההיסטוריה הפולנית. על אחד מן הבולים, שערכו הנקוב היה 15 גרושי, שולבו דמויותיהם של המלכה ידוויגה ושל המלך ולדיסלב השני. בתחתית הבול, על הרצפה למרגלות הזוג המלכותי, שולבו שתי חרבות מצולבות ועליהם מוטלת קסדה. חפצים אלו נועדו לסמל את ניצחונו של המלך הפולני ולדיסלב השני על אבירי מדינת המסדר הטווטוני בקרב גרונוולד. בקרב זה, שנערך בשנת 1410, נחלו האבירים הגרמנים תבוסה מוחצת, שבעקבותיה נאלצו להחזיר שטחים נרחבים לשליטה פולנית.
העלבון הגרמני
הנפקת הבול התקבלה בגרמניה הנאצית בתחושת עלבון צורב. הנאצים החשיבו את עצמם כיורשיהם של האבירים הטווטונים, וראו בבול איום מצד ממשלת פולין והצהרה על כוונתם להשתלט על שטחים גרמניים. סביר כי ה"עלבון" הגרמני היה חלק משורה של ניסיונות לצייר את פולין כמדינה תוקפנית שיש להתגונן מפניה, ונועד להצדיק את מרוץ החימוש של גרמניה הנאצית. הנאצים פנו בתלונה רשמית אל איגוד הדואר העולמי ודרשו לפסול את הבול הפוגעני של הפולנים.
ההנפקה המתקנת
ממשלת פולין חששה מאוד משכנתה התוקפנית, והעדיפה שלא להצטייר כמי שמתגרה בגרמניה הנאצית. הפולנים ביטלו את הבול המעליב, והנפיקו במקומו בול חדש בעיצוב דומה, תוך הסתרת החרבות והקסדה שלמרגלות המלך והמלכה. פריטי השלל שעוררו את זעמם של הגרמנים כוסו בבול החדש בפס מעוטר שהסתיר את רצפת החדר.
הבול החדש הונפק ב-2 במרץ 1939, כחצי שנה לפני המועד בו פלשו הגרמנים לתוך פולין ופתחו בכך את מלחמת העולם השנייה.
אחרית דבר
בתום מלחמת העולם השנייה, כחודש לאחר כניעתה של גרמניה הנאצית, שבה והנפיקה ממשלת פולין בול שהוקדש לניצחון הפולני בקרב גרונוולד. בהנפקה זו לא הסתפקו הפולנים בשתי חרבות וקסדה כרמז לטווטונים שנהרגו בקרב, אלא ציירו במפורש לוחם פולני הרומס ברגלו את גווייתו של לוחם טווטוני השרוע הרוג על גבו. בשנת 1960, לרגל מלאת 550 שנה לקרב גרונוולד, הנפיקה פולין מספר בולים נוספים שנועדו להדגיש את חשיבותו של קרב זה בתולדות המדינה הפולנית.
הלגיון הראשון יוליה אלפינה
הלגיון הראשון יוליה אלפינה (בלטינית: Legio I Iulia Alpina) היה לגיון רומאי, אשר פעל במהלך המאה החמישית.
היסטוריה
המידע על הלגיון מועט. ידוע שהוא היה לגיון עצמאי שהוצב במחוז אלפס קוטייה לצד הלגיון השני יוליה אלפינה והלגיון השלישי יוליה אלפינה. השם "אלפינה" עשוי להעיד על כך שחייליו גויסו מאזור הרי האלפים או הוצבו שם לראשונה. השם "יוליה" מתייחס כנראה לשמו של הקיסר שהקים אותו. שניים מבניו של הקיסר קונסטנטינוס הגדול נשאו את השם "יוליוס" - קונסטנס וקריספוס, אולם לא ידוע על לגיונות שהוקמו בידי קריספוס כך שסביר להניח שמקים הלגיון היה קונסטנס. הלגיון עדיין היה קיים ב והוא נזכר בנוטיטיה דיגניטטום.
מיכאל (פירושונים)
{{פירושונים| אישים
יישובים ואתרים
אחרים
ראו גם
}}
Our Song (שיר של אן-מארי ונייל הורן)
Our Song (בעברית: השיר שלנו) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת האנגלייה אן-מארי, בהשתתפות הזמר האירי נייל הורן. השיר יצא לאור ב-21 במאי 2021, על ידי חברות התקליטים אסיילום רקורדס, מייג'ור טום ווורנר, כסינגל שלישי מתוך אלבומה של אן מארי Therapy.
שונקאד
שונקאד (בהונגרית: Sonkád) הוא כפר קטן במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין כבר מתקופת הברונזה.
Our Song (שיר של אן-מארי ונייל הורן)
רקע והכרזה
על מנת לקדם את השיר "Our Song", אן-מארי והורן הופיעו יחד בתוכנית הרדיו "BBC Radio 1's Big Weekend". ובתוכנית האירוח "The Jonathan Ross Show". וגם בתוכנית האירוח "The Tonight Show Starring Jimmy Fallon".
שונקאד
יהודי שונקאד
יהודים חיו בשונקאד בתקופות זמן שונות. בשנת 1944 נרצחו חלק מיהודי הכפר יחד עם שאר יהודי המחוז ושאר יהודי הונגריה.
Our Song (שיר של אן-מארי ונייל הורן)
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר בוים על יד מייקל הוליק והועלה לערוץ היוטיוב של מארי בשידור חי ב-21 במאי 2021, בסמוך לצאתו של הסינגל עצמו. בקליפ ניתן לראות את אן-מארי והורן כאוהבי בוני וקלייד כשהם בורחים מהמשטרה ברכב היגואר XK120.
רצח דוד פאליק
ב-10 בנובמבר 1926 נרצח הסטודנט היהודי דוד פאליק (ברומנית: Dawid Fallik) ברומניה של בין שתי מלחמות העולם. רציחתו של פאליק הכתה גלים וזעזעה את הציבור היהודי בצ'רנוביץ, בירת בוקובינה, וברומניה כולה בעשור השלישי של המאה ה-20.
רקע היסטורי
מלחמת העולם הראשונה שמה קץ לעידן הרגוע של השלטון ההבסבורגי בבוקובינה. עם כניסתו של הצבא הרומני לבירתה צ'רנוביץ, ב-11 בנובמבר 1918, נתקלו הרומנים במיעוטים רבים, כמו ביתר המקומות החדשים שסופחו לרומניה לאחר המלחמה. מספרם הרב של בני המיעוטים, לבושם השונה ואי ידיעתם את השפה הרומנית, יצרו תחושות ניכור בקרב הרומנים. מתופעות הניכור שהתלוו לאנטישמיות המסורתית סבלו כמעט רק היהודים.
הרומניזציה
הממשל הרומני, שלא התעלם מ"הבעיה", קבע את מדיניות הרומניזציה, מדיניות שנועדה לפגוע בעיקר ביהודים.
בעבר, בעידן האוסטרי, תפסו יהודי בוקובינה מעל רבע מהמשרות הציבוריות במדינה. רובם של יהודים אלה ישבו מטבע הדברים בצ'רנוביץ, מרכז הכוח המדיני והכלכלי של בוקובינה. במטרה לדחוק את יהודים אלה, במסגרת חוקי הרומניזציה הוציא הממשל הרומני תקנה שקבעה שניהול מוסדות הציבור במדינה יעשה בשפה הרומנית בלבד. הפקידים הבכירים חויבו במבחני בקיאות בשפה, כתנאי להמשך העסקתם. כתוצאה מכך מצאו את עצמם רוב בעלי התפקידים היהודים (ששפתם הייתה גרמנית), מחוסרי עבודה.
בתחום ההוראה נוצרה בעיה. מאחר שמספרם של המורים היהודים היה רב, לא הצליח הממשל הרומני למלא את מקומם במורים רומנים. לכן נאלצו השלטונות להשלים עם העובדה שיאלצו להשאיר את מורים אלה בתפקידם. הרומניזציה בתחום החינוך לא פסחה על התלמידים, ועל אלה הוערמו קשיים מרובים. התלמידים חויבו ללמוד בשבת, לא שוחררו מחובת הכתיבה וההיבחנות ביום זה, ורבים מהם הוכשלו במבחנים ובמיוחד בבחינות הבגרות, למרות היותם תלמידים מצטיינים.
התפרעויות אנטישמיות
כבר בחודש נובמבר 1918, החלו ההתנכלויות כלפי היהודים מצידם של איכרים רומנים, בדרום בוקובינה. החל ממחצית שנות ה-20 הצטרפו גם האיכרים האוקראינים אל הפורעים, והיהודים סבלו גם במרכז וצפון בוקובינה.
באוגוסט 1927, החלו להתנכל לנוסעים יהודיים ברכבות, רבים נרצחו, וחלקם אף נזרקו מהקרונות תוך כדי נסיעה.
התפרעויות הסטודנטים בצ'רנוביץ
לשיא המתיחות ברומניה, הגיעה העיר צ'רנוביץ. למאבק הפוליטי האלים אותו ניהלו מפלגות וארגונים אנטישמים, נרתמו הסטודנטים הרומנים. מטרת האנטישמים תאמה את עמדת הממשל הרומני, והיא קידום הרומניזציה באוניברסיטאות.
הסטודנטים הרומנים היוו את מוקד האנטישמיות. תסכולם של רבים מהם נבע מכך שהרומניזציה פסחה על מערכת החינוך, בכך שהשאירה את המורים (עקב מחסור במורים רומנים) והתלמידים היהודים בבתי הספר. ייתכן כי הסטודנטים חשו קנאה כלפי עמיתיהם היהודיים, שהיו במצב כלכלי הרבה יותר טוב. הישגיהם הטובים של הסטודנטים היהודים רק הוסיפו אש למדורה.
ההתפרעויות של הסטודנטים הרומנים החמירו ב-1924 ולאחר כך ב-1926 והגיעו לשיאם בסוף 1927. ההתפרעויות כללו גם את תחומי העיר צ'רנוביץ, ולא נשארו במסגרת האוניברסיטה. נופצו חלונות ראווה של עסקים בבעלות יהודית, והותקפו יהודים ברחבי העיר. בדרך כלל המשטרה גילתה אוזלת יד וטיפלה בהתפרעויות באיחור, וכשנדמה שאלה יוצאות מכלל שליטה, הייתה אוניברסיטת צ'רנוביץ נסגרת לימים אחדים.
פרשת המבחנים
בבחינות הבגרות של בית הספר התיכון מס' 1, הוכשלו במזיד 40 מתוך 69 נבחנים יהודיים במטרה לדחוק אותם ממוסדות החינוך. ההכשלה הייתה מגמתית ו"שקופה" שכן באותו מעמד עברו את המבחן כל הנבחנים הרומנים למעט 4. אחד מהבוחנים שהיו שותפים למזימה זו היה הבוחן דיאקונסקו שלימד היסטוריה רומנית. בסך הכול מתוך 184 מועמדים לבחינות הבגרות עברו רק 60, כל הנכשלים היו לא רומנים, ורובם המכריע יהודים.
בשערי בית הספר נוצרה מהומה ונאספו שם הורים ותלמידים מקרב נכשלים, אשר מחו על המבחנים המפוברקים. בהפגנה זו לא השתתפו רק היהודים, אלא גם אחרים שנכשלו.
לפי דיווחו של העיתון הגרמני-יהודי "צ'רנוביצר מורגנבלאט" שיצא לאור באותה תקופה, כשיצא הבוחן דיאקונסקו מתוך כותלי בית הספר, פנה אליו הסטודנט היהודי דוד פאליק בשאלה "למה עשית את זה?" ותשובתו הייתה, "זה לא עניינך!" בתגובה פאליק צעק "הלאה עם דיאקונסקו" וציבור המפגינים החל לתקוף את המורה הרומני. המורה הרומני חולץ מהמקום בלא שנפגע חמורות ודווקא על ידי שני יהודים אחרים, סוכן המשטרה היהודי רוטנברג ועגלון יהודי שהיה בסביבה ושבכרכרתו הוסע המורה.
משפטו של דוד פאליק ורציחתו
כנגד 24 יהודים, ביניהם גם דוד פאליק, הוגשו כתבי אישום בגין תקיפת עובד ציבור. המשפט עצמו התקיים חודש לאחר המקרה. על סנגוריהם היהודים נמנו גם המשפטן הרומני קונסטנטין רדולסקו, וטראיאן פופוביץ', שהיה לימים לראש עיריית צ'רנוביץ, והוענק לו התואר חסיד אומות העולם בגין הצלת רבבות מיהודי עירו.
הסנגורים הרומנים הגנו על הנאשמים באומץ לב. העגלון היהודי שחילץ את המורה שהותקף טען מצידו שלא זיהה את התוקפים, ובתגובה ביקש התובע, הפרקליט פאול אלייסקו, להעביר את המשפט לקמפולונג מולדובנסק, בתואנה שהעדים במשפט נתונים ללחץ מצד הקהילה היהודית. יש הטוענים כי העברת המשפט דווקא לקמפולונג לא הייתה מקרית, שכן קמפולונג באותו הזמן הייתה ידועה באווירה האנטישמית בה, שהושלטה על ידי קבוצות טרור לגיונריות.
ביום השני למשפט, ב-10 בנובמבר 1926, כאשר יצאו הנאשמים מפתח בית המשפט בצ'רנוביץ, חיכה להם הלגיונר, הסטודנט מיאשי, ניקולאה טוטו (Nicolae Totu). הוא ירה שתי יריות מאקדח, "מטווח אפס", לעברו של דוד פאליק, אשר נפל בו במקום מתבוסס בדמו.
ניקולאה טוטו תכנן את המעשה בקפידה, והקפיד בעת ביצועו לא לפגוע בשופט ווכטל (Wachtel), שעמד סמוך לקורבן. לפאליק עוד היה את הכוח לבקש עזרה מהשופט. הוא פנה אל השופט באמרו "כבודו, אל תיתן לי למות, אני רוצה לחיות".
ניקולאה טוטו כלל לא ניסה לברוח והתגאה במעשהו.
כעבור יומים נפטר דוד פאליק מפצעיו.
המשפט התיאטרלי שנערך ותוצאותיו הטראגיות, זעזעו את בירת בוקובינה כולה ובפרט את היהודים. האירועים אשר הביאו למצב זה, גרמו לתושביה היהודים של צ'רנוביץ להיות מודעים יותר למצבם. הזעזוע היה כה עמוק עד אשר ללווייתו של דוד פאליק הגיעו למעלה מ-30,000 איש, בתוכם גם לא יהודים. לוויה זאת הייתה גם מחאה רבת משתתפים לגבי האירוע ולגבי הגורמים שהביאו למצב זה.
בלוויה השתתפו כמעט כל יהודי העיר. פאליק נחשב ביניהם כ"הרוג על קידוש השם" וקורבן לתסיסה המאורגנת. על נושאי הדברים בלוויה נמנו ראש הקהילה היהודית ד"ר מאיר אבנר והרב הראשי של העיר אברהם יעקב מרק.
על מצבתו נרשם "קדוש".
רציחתו של פאליק הייתה ה"תמרור" שהוצב בפני הקהילה היהודית בבוקובינה, ואשר סימן את העתיד לקרות. בהמשך נודעו השתלשלויות הדברים בבוקובינה וברומניה כולה, כ"פרשת פאליק".
האירועים הפוליטיים בעקבות הרצח
ב- 6 בנובמבר 1926 העלה ד"ר מאיר אבנר את הפרשה בפני גוף המחוקקים. הוא ביקש לדעת באיזה צעדים מתכוון לנקוט שר המשפטים של רומניה, סטליאן פופסקו, על מנת למנוע רציחות נוספות, ואיך מתכוון משרד המשפטים להעניש את הרוצח.
ראש הממשלה אלכסנדרו אוורסקו, בעצת שר הפנים אוקטביאן גוגה, קבעו את התאריך 2 בדצמבר כתאריך הסופי לדיון בפרשה זו. בדיון שנערך באותו יום נשא דברים המנהיג האנטישמי ד"ר אלכסנדרו קונסטנטין קוזה (Alexandru C. Cuza), שדיבר בגסות תוך כדי העלבת היהודים והיהדות. ד"ר מאיר אבנר נאם ודרש מהממשלה לחשוף את כל המהלכים שהובילו ל"פרשת פאליק" והמדיניות הממשלתית המכוונת כלפי היהודים, וכן דרש עונש הולם לרוצח.
ב-17 בנובמבר הגיש גם הסנאטור היהודי מצ'רנוביץ, קרל קליגר, שאילתה בנושא בפני הסנאט הרומני. תשובתו של שר המשפטים אוקטביאן גוגה הייתה "סטירה בפנים" כלפי היהודים.
משפטם של 15 הסטודנטים היהודים שנאשמו ביחד עם דוד פאליק, הועבר בהוראת בית המשפט לערעורים בבוקרשט ובהוראתם של אלכסנדרו אוורסקו ואוקטביאן גוגה, אל בית המשפט בסוצ'אבה, אשר החליט לא להמשיך בדיון בפרשה זו.
משפטו של הרוצח
משפטו של ניקולאה טוטו נערך בעיירה קמפולונג, ייתכן כי מאותן סיבות שהביאו את התביעה במשפטו של פאליק לבקש את העברת הדיונים לקמפולונג.
המשפט התקיים ב-15 בפברואר 1927. על אף שהרוצח טוטו לא הכחיש את מעשהו, ואף על פי שהיו למקרה עדים רבים, כולל השופט במשפטו של פאליק, זוכה טוטו מכל אשמה ברוב של 10 מושבעים כנגד 2.
זיכויו של טוטו גרם להלם בקרב הציבור היהודי בצ'רנוביץ ובקרב החוגים הדמוקרטים. ואילו טוטו נחשב לאחד מגיבורי התנועה הלגיונרית.
במרץ 1927 נערכו בבולגריה הפגנות יהודים לאות של סולידריות עם יהדות רומניה בעקבות המהומות האנטישמיות הסטודנטיאליות ברומניה וזיכויו של רוצח היהודי דוד פאליק. בינואר 1928 הותקפו רומנים שהגיעו למשחק כדורגל בסלוניקי על ידי יהודים מהקהילה המקומית, במחאה על המהומות האנטישמיות, הרצח והזיכוי.
צחיחן חום-כיפה
צְחִיחָן חוּם-כִּפָּה (שם מדעי: Eremopterix signatus) הוא מין של ציפור שיר בסוג צחיחן שבמשפחת העפרוניים. תפוצתו משתרעת ברחבי צפון-מזרח אפריקה. בתי הגידול הטבעיים שלו הם בתות יבשות וערבות בשפלה סובטרופיים או טרופיים, ואזורי מדבר חמים.
בישראל נרשמה תצפית אחת בלבד, מהאחד במאי 1983 באילת על-ידי הדורם שיריחי.
טקסונומיה ואטימולוגיה
השם המדעי של הסוג, Eremopterix, מגיע מיוונית עתיקה מהמילים eremos - מדבר, ו-pterux - כנפיים. שם המין הספציפי, signatus, מגיע מלטינית, ומשמעותו בולט או מסומן היטב, מהמילים sinare - להבחין או signum - סימן.
תיאור
לזכר צווארון וסינר חום-ערמוני כהה, לחיים לבנות, כתמים לבנים עגולים בעורף ובכיפה, המוקפים בגבול חום-ערמוני המשתלב בצווארון. הצבע הכהה נמשך עד בסיס הזנב ובתת-כנף, המופרדת מהבטן בכתמי צד מוארכים ולבנים. מקורו בצבע לבן שנהבי. בדומה לשאר המינים בסוג, הנקבות שונות מאוד בהיותן בעלות גוון חום-חולי מפוספס.
התנהגות ואקולוגיה
צחיחן זה מצוי בדרך כלל בזוגות או להקות קטנות של עד ארבעים פרטים, ונצפה לעיתים קרובות סביב בורות מים. תעופתו נמוכה וקרובה לקרקע, והוא נוהג לשיר בתעופה או בעמידה על אדמה חשופה.
סטטוס
למין יש תפוצה נרחבת ואוכלוסייה שמוערכת כגדולה (אף כי לא נערך אומדן מדויק), ובשל כך מסווג צחיחן זה ברמת סיכון של "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
תצפיות מדרום קניה מרמזות כי אוכלוסיית המין אף נמצאת במגמת עלייה.
בד סינתטי
בשנות ה-50 של המאה ה-20 יוצר לראשונה הניילון והיה לבד הסינתטי הראשון. במרוצת העשורים הטכנולוגיה התפתחה ומגוון הבדים הסינתטיים גדל עד מאוד, ותכונותיהם נבדלות זה מזה. בחלק מהמקרים הצליחו מפתחי הבדים הסינתטיים לחקות תכונות אשר עד כה היו נחלת הבדים הטבעיים בלבד.
יתרונם העיקרי של הבדים הסינתטיים הוא בכך שהם ניתנים לניקוי בקלות רבה יחסית לבדים הטבעיים, מצריכים פחות גיהוץ, הם חזקים יותר וניתן להשתמש בהם במגוון שימושיים (בדים לפנים הבית, בדים החשופים לשמש וכו').
בדים סינתטיים נפוצים:
הלגיון השני יוליה אלפינה
הלגיון השני יוליה אלפינה (בלטינית: Legio II Iulia Alpina) היה לגיון רומאי, אשר פעל במהלך המאה החמישית.
היסטוריה
המידע על הלגיון מועט. ידוע שהוא היה לגיון עצמאי שהוצב במחוז אלפס קוטייה לצד הלגיון הראשון יוליה אלפינה והלגיון השלישי יוליה אלפינה. השם "אלפינה" עשוי להעיד על כך שחייליו גויסו מאזור הרי האלפים או הוצבו שם לראשונה. השם "יוליה" מתייחס כנראה לשמו של הקיסר שהקים אותו. שניים מבניו של הקיסר קונסטנטינוס הגדול נשאו את השם "יוליוס" - קונסטנס וקריספוס, אולם לא ידוע על לגיונות שהוקמו בידי קריספוס כך שסביר להניח שמקים הלגיון היה קונסטנס. הלגיון עדיין היה קיים ב והוא נזכר בנוטיטיה דיגניטטום.
תאונה בערבה
תאונה בערבה הוא סרט דוקומנטרי בבימוי של מיקי בהגן שהופק בשנת 1996.
בסרט מתוארת חבורה של ארבעה צעירים שבדרכם חזרה מחופשה באילת, עקב מהירות מופרזת, סטתה מכוניתם והתנגשה חזיתית במשאית והם נהרגו במקום.
רקע ועלילה
ב-3 בנובמבר 1993 ירדו ארבעת החברים לחופשה נוספת באילת, וב-5 בנובמבר הצטרפו אליהם שני חבריהם-אייל דיין ודני שקד.
ב-6 בנובמבר התעוררו הארבעה לקראת השעה 11 בבוקר ובערך ב-11:45 הם סיימו את חופשתם, את סקאיה הורידו בבית מלון. לאחר מכן המשיכו בדרכם ובדרך ליד קיבוץ יטבתה הם נצפו על ידי ניידת משטרה כשנסעו על מהירות של 115 קמ"ש אך הניידת לא עצרה אותם. ליד מושב עין יהב איבד משה מילר שנהג ברכב את השליטה בו לאחר שנהג במהירות של 120 קמ"ש והתנגש חזיתית במשאית שנסעה בנתיב הנגדי, המשאית מחצה את הרכב בחלקו הקדמי והאחורי והארבעה נהרגו במקום כתוצאה מכך.
שניים מארבעת החברים היו חיילים והם-עירן ודניאל.
אודות התאונה הופק גם סרט עלילתי בשם "צעירים לנצח".
קהילת יהודי לאופהיים
ההיסטוריה של קהילת יהודי לאופהיים החלה במחצית הראשונה של המאה ה-18. עד המחצית השנייה של המאה ה-19 הקהילה היהודית בלואפהיים התרחבה ללא הרף והפכה לגדולה מסוגה בווירטמברג. במהלך תקופה זו, הקהילה היהודית נטמעה בהדרגה בסביבתה הנוצרית וחבריה שגשגו עד תחילת התקופה הנאצית בשנת 1933. עם גירוש היהודים האחרונים שנותרו בשנת 1942, הגיעו לסופם האכזרי יותר מ-200 שנות היסטוריה יהודית בלאופהיים.
טרום התיישבות היהודים בלאופהיים
בראשית המאה ה-18, לאופהיים הייתה עיירת שוק קטנה בשוואביה עילית וחלק פוליטי ממלכת אוסטריה לעתיד תחת בית הבסבורג. יהודים הורשו להיכנס לעיירה בתור רוכלים אך תושבות קבע נאסרה. מאז המאה ה-18, יהודים לא הורשו להתיישב בשטחי הערים האימפריאליות החופשיות שמסביב, וגם לא בדוכסות וירטמברג. התיישבות היהודים בשטחי האבירים הקיסריים, לעומת זאת, התקבלה בברכה לעיתים קרובות. שליטים אלה היו לעיתים קרובות בעלי חובות גבוהים בגלל פיצול שטחים, כפי שהיה במקרה של לאופהיים שהופרדה לשתי מדינות עצמאיות, גרוסלאופהיים וקליינלאופהיים, וכן מלחמות תכופות. ההכנסה שנוצרה על ידי מיסוי היהודים סייעה לקיים את סגנון החיים של האצולה וגם לעורר את הכלכלה המקומית.
תחילת התיישבות היהודים ועד חוק היהודים בשנת 1828
בשנת 1724 עתר אברהם קיסנדורפר מאילרייכהיים לבעלים של גרוסלאופהיים, קונסטנטין אדולף פון ולדן, ולבעלים של קליינלאופהיים, דמיאן קרל פון ולדן, לאפשר לשלוש משפחות יהודיות להתיישב בלאופהיים, היתר שהורחב מאוחר יותר לעשרים משפחות. לאחר משא ומתן מסוים הושג הסכם והוענק אישור להתיישבות יהודית קבועה, כך שארבע משפחות יהודיות עברו לגור בלאופהיים: לאופולד יעקב, יוסף שלזינגר ולאופולד וייל מבוכאו, ודוד אוברנאואר מגרונדסהיים. בשנת 1730 נקבע חוזה ההגנה הראשון בינם לבין הרשויות המקומיות, המעיד על הגעתם הסופית של ארבע המשפחות היהודיות באותה השנה. בתחילה חוזה זה הוגבל ל-20 שנה. הבית הראשון של היהודים שזה עתה הגיעו הוקם בין השנים 1730–1731. כל אחד מהיהודים היה צריך לתרום 100 פלורין לעלות הבית.
מיסים שונים, חובות ומגבלות כלכליות הוטלו על היהודים: הוטל עליהם לשלם מס ירושה מיוחד וכן פיצוי בגין שירותים שונים שהצמיתים המקומיים היו חייבים לבצע ומהם היהודים פטורים; מס נוסף לנפש הוטל גם על ידי שלטונות אוסטריה. היהודים הורשו לסחור בכל סחורה פרט לכאלה שנחשבו כמקור חשוד או מפוקפק, כמו בד רטוב, תבואה לא חבוטה ועור לא מעובד, כמו גם סחורות בעלות אופי נוצרי פולחני. עסקאות של יותר מ-4 פלורין היו צריכות להירשם ברשויות המקומיות. הותרה שחיטת בעלי חיים על פי טקסים יהודיים ומכירת הבשר עצמו. עם זאת, לשונה של כל פרה שחוטה וכן הקרביים של העגלים והכבשים שנשחטו על פי טקסים יהודיים היו צריכים להימסר לשלטונות. לחלופין, ניתן היה לשלם 4 קרויצר על כל בעל חיים שנשחט. יהודים לא הורשו לקנות ולהחזיק בנכסים. יתר על כן, היהודים נאלצו ללבוש בגדים וכובעים מיוחדים ונאסר עליהם למנוע ממישהו מקהילתם להתנצר. מאידך, נאסר עליהם בהחלט לגייר נוצרים כלשהם.
בשנים שלאחר 1730 הגיעו ללאופהיים משפחות יהודיות נוספות מפלהיים, פישכאך, אילרייכהיים ומקומות אחרים, בהם היהודים כבר הורשו להתיישב. בשנת 1754, ארבע שנים לאחר שפג תוקפו של החוזה הראשון חודש חוזה ההגנה לעוד 30 שנה והקהילה היהודית בלאופהיים גדלה לכדי 27 משפחות. החוזה חודש שוב בשנת 1784, בכל אחד מהחידושים הללו היה צריך לשלם אגרה עצומה של 800 פלורין. המשפחות שהגיעו לאחר 1750 היו צריכות לבנות את בתיהן על חשבונן. השטח בו נבנו דירות אלה הוקצה על ידי השליטים המקומיים, ששמרו גם על הבעלות החוקית על הנכסים. לאחר 1784 הוחזקו על ידי היהודים בתים אלה בחכירה מהשליטים המקומיים בירושה מאב לבן.
חלקת אדמה לא מעובדת מצפון ליישוב היהודי בלאופהיים נקנתה על ידי הקהילה הצעירה זמן קצר לאחר התיישבותם כדי לשמש כבית קברות. עקב הגידול המהיר באוכלוסייה היה צריך להרחיב את בית הקברות בשנים 1784, 1856 ושוב ב-1877.
לאחר שהיו בלאופהיים עשרה גברים מעל גיל 13 (מנין), השתמשו היהודים הראשונים בלאופהיים בחדר בקומה הראשונה בביתו של הקצב מיכאל לאופהיימר, הממוקם על יודנגאסה, כבית כנסת ובית מדרש. עם זאת, הצמיחה הרציפה והמהירה של הקהילה היהודית חייבה לבנות בית כנסת. הוא נבנה כמבנה בצורת L בסמוך לבית העלמין קרוב למקום בו אמור היה להיבנות מאוחר יותר בית הלוויות היהודי.
בניגוד לאוכלוסיית הצמיתים הנוצרית בשני חלקי לאופהיים, לתושבים היהודים הייתה אוטונומיה גדולה משמעותית בניהול ענייניהם הקהילתיים. נראה כי בסביבות 1760 הוקמה רשמית קהילה יהודית עם רשות לבחור שני פרנסים, יושבי ראש הקהילה, אחד לכל חלק בלאופהיים, מכיוון שהעיירה הופרדה לגרוסלאופהיים ולקליינלאופהיים מאז 1621. לפרנסים היו מותר לקבל החלטה עצמאית הנוגעת לענייני הפנים של הקהילה היהודית ולמנות רב וחזן. פקידים אלה לא נכללו במספר Schutzjuden ("יהודים מוגנים") והיו פטורים מדמי ההגנה השנתיים שהיה על התושבים היהודים האחרים בלאופהיים לשלם. הקהילה היהודית בכללותה הייתה צריכה לשלם את דמי הפרנסים ולדאוג למגוריהם. לפרנסים ולרב הייתה סמכות חוקית מוגבלת כלפי בני הקהילה, הם היו רשאים לדרוש קנסות כספיים עד סכום מסוים. במקרים בהם לא הורשו להכריע, התייעצו עם רבנים מכובדים שאינם מקומיים ובסכסוכים משפטיים חשובים מאוד, התיקים נשלחו להתייעצות עם הקהילות היהודיות בפרנקפורט, בפירט ואפילו עד פראג. בתיקים פליליים ובסכסוכים בין נוצרים ליהודים, השליט המקומי שמר לעצמו את הזכות לקבל החלטה משפטית.
ההתיישבות של היהודים בלאופהיים התפתחה על מה שמכונה יודנברג ("הר היהודים" או ליתר דיוק "גבעת היהודים") ובמרכזו יודנגאסה ("סמטת היהודים"), אזור דמוי גטו, מופרד משאר העיירה, אך בקרבה לכיכר השוק. יודנברג יוצר צורת ח שבו שמונת הבתים העתיקים, המסודרים בשלוש שורות, במקביל לאחד הרחובות הראשיים המובילים ממרכז העיר. יהודי המקום הורשו להשפיע על תכנון ועיצוב בתיהם מסוף המאה ה-18 ואילך. כל הבתים היו נגישים מלפנים ומאחור, והחצרות הקדמיות והגנים הקדמיים לא גודרו. הסיבה לכך נעוצה בעובדה שצורת היודנגאסה נועדה לאחד את כל היישוב היהודי לעירוב.
לאחר שבשנת 1784 קיבלו ירושת חכירה על הבתיהם, הורשו היהודים לקנות את בתיהם משנת 1812 ואילך. בשנת 1807 התגוררו 41 משפחות ב-17 בתים ביודנברג. בשנת 1820 עלה המספר ל-59 משפחות המתגוררות ב-34 בתים.
גידול זה באוכלוסייה הצריך בשנת 1822 להקים בית כנסת גדול עוד יותר. הבניין החדש הוקם בעלות של 16,000 פלורין. עם זאת, עקב שגיאות שנעשו במהלך הבנייה, היה צורך לפרק את הבניין לחלוטין פחות מ־15 שנה לאחר מכן, ולהחליפו בבניין חדש בשנת 1836/1837. אורכו של בית כנסת חדש זה היה כ־24 מטר ורוחבו כ־13 מטרים.
משנת 1828 עד 1869
בשנת 1806 שני חלקי לאופהיים סופחו על ידי ממלכת וירטמברג שזה עתה הוקמה. כתוצאה מכך נכללו היהודים בלאופהיים תחת תחום השיפוט של וירטמברג. בתחילה לא חלו שינויים במעמדם החוקי של יהודים החיים בתוך הממלכה. עם זאת, חוק היהודים משנת 1828 שיפר באופן ניכר את מעמד היהודים. החוק המחייב את היהודים להתגורר רק באזורים שהקצו הרשויות הוסר. היהודים קיבלו את החופש להתיישב ולחיות בכל מקום בו יחליטו. ההשפעה של חוק זה בלאופהיים גרמה לכך שמהר מאוד נבנו לאוכלוסייה היהודית בתים לאורך Kapellenstraße (קפלנשטראסה) והאזורים הסובבים כך שהרחוב קיבל באופן רשמי את השם יודנשטראסה ("רחוב היהודים"). העובדה שבתוך תקופה קצרה יחסית ניתן היה להקים כל כך הרבה בניינים חדשים היא אינדיקציה לשגשוגה של הקהילה היהודית, בייחוד לעומת המיתון והרעב בעקבות מלחמות נפוליאון. אינדיקציה נוספת לשגשוג זה הייתה העובדה שכאשר זוג רצה להתחתן, היה עליו להוכיח מידה מסוימת של רכוש לפני שהרשות להינשא הוענקה על ידי השליט המקומי, מספרם של התושבים היהודים בלאופהיים שהיו מסוגלים להתחתן היה גדול מאשר זה של האזרחים הנוצרים. ב-1828 בטלה גם כל מגבלה ביחס לאיסור היהודים לבחור במקצועותיהם. מעתה הורשו היהודים לבחור ולעבוד בכל מקצוע שירצו. יתר על כן, בוטל איסור היהודים לקנות ולהחזיק רכוש.
בשנים שלאחר צו זה, יהודים מלאופהיים קנו כמה עסקים חקלאיים פושטי רגל בכפרי הסביבה ובתוך עיירת לאופהיים עצמה, חילקו אותם לנכסים קטנים יותר ומכרו אותם שוב, וכך הרוויחו סכומים נכבדים. אחת הדוגמאות לכך היא רכישת טירת גרוסלאופהיים על כל רכושה על ידי משפחת שטיינר בשנת 1843. בשנת 1840 מכר קרל פון וולדן, האדון הפיאודלי האחרון של לאופהיים, את טירתו למדינת וירטמברג. הוא התאכזב לחלוטין מהתנהגותם הקשה של נתיניו כלפיו כאדונם הפיאודלי לשעבר (הם תבעו אותו לדין בשל 300 עבירות שונות) ומכר את הטירות לממלכת וירטמברג. אז נרכשה טירת גרוסלאופהיים עם כל האדמות הנלוות על ידי הסוחר היהודי ויקטור שטיינר שמשפחתו הצליחה להחזיק בחזקה במשך חמישה דורות, אפילו בתקופת הנאצים, עד 1961. לאחר מותו של ויקטור שטיינר בשנת 1865, בנו דניאל שטיינר וחתנו סלומון קליין הפכו ליורשי העסק. הם מצדם מכרו אותו לבנקאי ולתעשיין יליד לאופהיים, קיליאן פון שטיינר, ששהה בשטוטגרט.
מדיניות הממשלה לעודד צעירים יהודים ללמוד אחת ממלאכות היד שהודרו מהן, זכתה להצלחה חלקית בלבד. אף על פי שיותר יהודים הפכו לשוליה לאומנים, הם בחרו בדרך כלל במקצוע המאפשר להם להפוך אותו למסחר הקשור למלאכה.
תוצאה משנית של הסרת ההגבלות ליהודים וכניסת היהודים לתחומי מסחר נוספים הייתה שאותם יהודים שעד כה לא השתמשו בשם משפחה נאלצו לרכוש שמות משפחה. למעטים מיהודי לאופהיים היו שמות משפחה. אלה שהשתמשו בהם היו משפחות איינשטיין, אוברנאור וויל. פתאום נדמה כי צצו משפחות חדשות אף על פי שהתגוררו בלאופהיים די הרבה זמן. היו כמה אפשרויות: האחת, לגרמניזציה של השם הפרטי, שהוביל, בין היתר, ללוי, לאו, לאופר ולוינגר, במקום לוי, או להיימן במקום חיים. אפשרות שנייה הייתה להשתמש בשם המקום שממנו עברה המשפחה ללאופהיים. זה הביא לשמות משפחה כמו נורדלינגר, אוטינגר, הופהיימר וטננהאוזר. יתר על כן, לא רק שמות משפחה תורגמו לפתע אלא גם שמות פרטיים הותאמו לסביבה דוברת הגרמנית. חיים הפך, למשל, להיינריך, ברוך הוחלף לברטהולד או לברנהרד, כך שבסוף המאה ה-19 כמעט ולא ניתן היה להבחין בין אזרחי לאופהיים היהודים לבין האזרחיים הנוצרים רק על פי שמם.
חוק היהודים משנת 1828 אילץ את הרבנים לשמור תיעוד חיוני של כל בני קהילתם, דבר שכמרים נוצרים היו חייבים לעשות במשך זמן רב. רבנים היו צריכים כעת לנהל תיעוד של כל תעודות הלידה, רישיונות הנישואין ותעודות הפטירה. כך הפכה משרת הרב ממנהיג רוחני גרידא לתפקיד רשמי למחצה, שתפקידיו כללו גם את התפקידי הניהול והבירוקרטיה מול פקידי ממלכת וירטמברג.
השוויון הכלכלי שהוענק ליהודים בשנת 1828 גרם לגידול בעבודות הבנייה בלאופהיים, אשר, בתורו, גרם לגידול בהון הכלכלי של עיירת השוק הקטנה. הדבר מוכח על ידי העובדה שמספר בעלי המלאכה הקשורים לבנייה הוכפל בתוך עשר שנים בין השנים 1845 ל־1856.
השוק השבועי, שהופסק בתחילת המאה, נפתח מחדש בשנת 1842. אף על פי שהיה עליו להתחרות בשווקים גדולים יותר באולם ובביבראך, עדיין היו בו כמו באחרים סוחרי סוסים ובקר, תגרנים ורוכלים, לא מעטים מהם יהודים, פוקדים את השוק בלאופהיים ותורמים עוד יותר לשגשוגו. כמו כן, מספר רב של מייסדי בנק הסחר המקומי (צורה מוקדמת של איגוד האשראי), בשנת 1868, היו יזמים יהודים מלאופהיים, שעד 1933 לקחו חלק בהתפתחותו בעמדות בולטות.
בשנת 1864 קיבלו לבסוף היהודים המתגוררים בממלכת וירטמברג שוויון פוליטי מוחלט. פירוש הדבר היה שלאחר השגת האמנציפציה הכלכלית, הם היו אזרחים עם אותן זכויות וחובות כמו שכניהם הנוצרים. זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1868, הופיעו היועצים היהודיים הראשונים במועצת העיר, שמואל שממל היה היהודי הראשון שנבחר בה.
משנת 1869 עד 1933
יהודי לאופהיים תרמו במידה ניכרת למאמץ להעלות את לאופהיים למעמד של עיר וקבלת זכויות עיר, על ידי פנייה חוזרת ונשנית למלך וירטמברג להעניק ללאופהיים מעמד זה מתחילת העשור של 1860 ואילך. לבסוף, באמנת 1869, מלך וירטמברג העניק זכויות של עיר ללאופהיים.
מספר התושבים היהודים בלאופהיים הגיע לשיאו באותה השנה. אמנם בשנת 1856, מספר התושבים היהודים היווה יותר מחמישית מכלל תושבי לאופהיים, אך מספרם המוחלט היה פחות מאשר בשנת 1869. זאת מכיוון שהאוכלוסייה הכללית של לאופהיים גדלה באופן לא פרופורציונלי. בשנת 1869 נרשמו 843 יהודים בלאופהיים, המהווים כ-12% מכלל האוכלוסייה. החל משנה זאת ואילך האוכלוסייה היהודית הצטמצמה. הסיבה לכך נעוצה בעובדה שעבור תושבים יהודים רבים לאופהיים לא הציעה מספיק הזדמנויות לפרנסה. תהליך ההגירה השלילית החל כבר בשנות ה-50 של המאה ה-19 כשרבים מיהודי לאופהיים נמשכו לערים הגדולות יותר, כמו אולם, שטוטגרט, מינכן ופרנקפורט. יתר על כן, בין השנים 1835–1870 היגרו לא פחות מ־176 יהודים תושבי לאופהיים לארצות הברית, במיוחד לאחר המהפכה הכושלת של שנת 1848 והמשבר הכלכלי שבעקבותיה, שהקשה יותר על מי שהיה פחות אמיד. חלקם אומנם חזרו אך רובם נשארו והפכו לחלק בלתי נפרד מארצות הברית. הגירה זו צברה תאוצה בשנות ה-70 של המאה ה-19 עם יותר ויותר תושבים יהודים שעזבו את לאופיהים כדי לעבור לחו"ל או למרכזים אחרים בתוך האימפריה הגרמנית שזה עתה נוסדה. בשנת 1871 חוק האמנציפציה עבר והוחל על כל גרמניה. כאזרחים שווים היהודים החלו לקצור הצלחה בכל תחומי החיים. למעלה מ-60% מהם השתייכו למעמד הביניים היציב כלכלית.
ניתן היה לראות את העלייה בהון היהודי גם בכך שהקהילה יכלה להרשות לעצמה לבנות מחדש את בית הכנסת ולשפץ אותו לחלוטין. כבר בשנת 1845 נשמעו תלונות על כך שבית הכנסת קטן מכדי להכיל את המספר ההולך וגדל של המתפללים. העבודות לבניית בית הכנסת החדש הסתיימו במאי 1877. כעת קיבל הבניין מראה רנסאנסי, על ידי הוספת שני מגדלים עם כיפות בגגות וחלונות רחבים ומעוגלים.
בתקופה זו נוסדו והורחבו כמה עסקים. חברה המייצרת כלי עץ שהוקמה על ידי יוזף שטיינר וארבעת בניו, הפכה לאחד המפיצים המובילים של מוצרים מסוג זה בדרום גרמניה. חברה לתכשירי שיער הוקמה על ידי האחים ברגמן. חברה זו קיימת עד היום, לאחר שעברה אריזציה לאחר 1933, והוחזרה לבעליה החוקיים לאחר 1945, וכעת היא פועלת ברחבי העולם. בית חרושת לטקסטיל הוקם על ידי עמנואל היימן במרכז העיר שנוהל לאחר מכן על ידי בניו. מאוחר יותר הועבר המפעל לפרברים. סוחר הכשות שטיינר החל גם בלאופהיים ונהיה לאחד השחקנים המובילים בשוק זה לאחר שהתרחב לארצות הברית. המטה של חברה זו נמצא כעת בניו יורק. עד שנות השמונים של המאה העשרים המסחר בנדל"ן היה בידי היהודים, אך זה נעלם לחלוטין לאחר הקמת איגוד האשראי. הסוחרים המקומיים של בעלי חיים היו עד אחרי 1933 בעיקר יהודים, כמו גם סוחרי משקאות חריפים, יין, שמן, תבואה ועץ. היו אפילו כמה בנקים פרטיים בבעלות יהודים, שהצליחו מספיק כדי לשרוד גם בשנות השלושים, אך נאלצו להיסגר לאחר 1933 בעקבות הלחץ העצום שהפעיל הממשל הנאצי.
סביב כיכר השוק ובסביבתה הוקמו כמה חנויות קמעונאיות שהתמחו במכירת מוצרי טקסטיל. חנות הכלבו הראשונה בלאופהיים הוקמה בשנת 1906 על ידי הסוחר היהודי דניאל דוויד איינשטיין שמשפחתו התגוררה בלאופהיים מאז המחצית השנייה של המאה ה-17. עד סוף שנות השמונים, עדיין ניתן היה לראות את השם הדהוי של הבעלים המקורי מעל הכניסה. מספר מסבאות נוהלו על ידי בעלי בתים יהודים. פחות מצטיינת ועם זאת חשובה היא תרומתם של בעלי מלאכה יהודים מקומיים. כמה אופים ואטליזים ששירתו את התושבים היהודים כמו גם את התושבים הנוצרים של לאופהיים. כמו כן, מספר סנדלרים, פרוונים, שענים, חייטים וחרטי עץ יהודים היו ליד חנות השוק.
בסוף המאה ה-19 היהודים בלאופהיים השתלבו לחלוטין ונטמעו בחברה, והיו לחלק מכל שכבת האוכלוסייה, מצב שלא ישתנה במשך יותר מ-30 שנה. הטמעות זו נראית על ידי העובדה שיותר יהודים אמידים התרחקו מגטו יודנברג. כתוצאה מכך, רבים מבנייני תקופת הפריחה היזמית של גרמניה בסוף המאה ה-19 Gründerzeit שעדיין קיימים בלאופהיים הוקמו על ידי יהודים.
בית הספר היהודי
באופן מסורתי, חינוך ילדי המשפחה היהודית היה מוטל על האב. עם זאת, היעדרותם של אבות רבים עקב היותם לעיתים קרובות מחוץ לבית בתפקידם כסוחרים, הצריכה להעסיק מלמדים נודדים שקיבלו אוכל ולינה בתמורה לשירותיהם. מורים אלה, המכונים חיידרים, קיבלו חוזה של שישה חודשים, שבדרך כלל הסתיים בפסח או בסוכות. בשנת 1808 מספר הילדים היהודים עמד על 39, מה שמעיד על כך שילדים רבים נשלחו לבתי ספר נוצריים או לבתי ספר יהודיים מחוץ ללאופהיים. בית הספר היהודי הראשון נוסד רק בשנת 1823, כאשר הקהילה היהודית שכרה אולם במסבאה כדי לשמש ככיתה ושכרה מורה, סימון טננבאום ממרגנטהיים, ששימש כמורה ראשי עד לפרישתו בשנת 1860. עוזרו אברהם סנגר מבוטנהאוזן נלקח למשרה ושימש כמורה עד פטירתו בשנת 1856. צאצאיו ניהלו את המסבאה Zum Ochsen (זום-אוכסן) עד לאחר שנת 1933. בשנת 1830 רכשה הקהילה היהודית בית מול בית הכנסת ששופץ, כדי לשכן את משרד הרב ובית הספר. מבנה זה תפקד כבית ספר עד שנת 1868, אז הוקם בית ספר יהודי חדש ברדגאסה בסביבת יודנברג. בניין זה נהרס בשנת 1969. בשל היעדר מורים יהודים, במשך מספר שנים התבקשו מורים קתוליים לעזור. בשנת 1874 למדו 162 תלמידים יהודים בבית הספר היהודי. בעשורים שלאחר מכן מספר התלמידים היהודים ירד ברציפות, כך שבתחילת המאה ה-20 לימד בית הספר היהודי רק 65 תלמידים. עם זאת, בית הספר היהודי התקיים עד שנות השלושים של המאה העשרים וננעל רק בשנת 1939.
משנת 1933 עד 1938
לאחר מינויו של אדולף היטלר לקנצלר גרמניה ב־30 בינואר 1933 ותפיסת השלטון על ידי מפלגתו, המפלגה הנאצית, החלו החיים היהודיים בלאופהיים להשתנות לרעה. בעשורים הקודמים היו היהודים חברים משפיעים ובולטים בכל צורות החיים, לא רק בחיים הכלכליים אלא גם בתחום התרבותי. לא-יהודים רבים הועסקו על ידי עסקים המופעלים על ידי יהודים ועל ידי משקי בית יהודים. יהודים השתתפו בכל תחומי החיים הציבוריים והמסחריים. בעלי המלאכה המקומיים סמכו על לקוחות יהודים שיקנו את מוצריהם. היהודים היו חברים בכמה אגודות תרבותיות, פוליטיות וחברתיות. כל היחסים הללו החלו להתרופף או אפילו להיעלם בפתאומיות לאחר ינואר 1933. ב-1 באפריל 1933 החל גם בלאופהיים החרם הנאצי ברחבי הארץ על עסקים יהודיים, שאורגן על ידי יוליוס שטרייכר. חברי ה-SA המקומי התמקמו מול חנויות יהודיות במטרה להפחיד לקוחות פוטנציאליים ולמנוע כניסתם. חלונות חנות אחת נופצו. בשנה שלאחר עליית הנאצים לשלטון, במהלך מה שמכונה גלייכשלטונג, נשללה חברות היהודים בלאופהיים בכל הארגונים הלא יהודים, בין אם זה פוליטי או תרבותי. ב־6 בנובמבר 1935 צילם מנהיג קבוצה מפלגתית לא מקומי של ה-NSDAP לקוחות שנכנסו לחנות נעליים, שבמקרה הייתה בבעלות יהודי. נגרמה מהומה כזו שהמשטרה נאלצה לבוא כדי לפזר את הקהל, שזעק להתעללות בלקוחות הנכנסים על ידי קריאתם "פולקסוורטר" (בוגדי העם) ו"יודנקנכט" (משרת יהודים). לתעמולה של מפלגת השלטון היו השפעות בכך שמחזור העסקים היהודים ירד באופן דרמטי; הכנסות חנות אחת ירדו אפילו ב-80%. לקוחות רבים הלכו במקום זאת לבצע קניות באולם ובביבראך. חוקי נירנברג משנת 1935 הפחיתו את היהודים בגרמניה למעמד של אזרחים סוג ב' ואסרו על היהודים להעסיק אריות מתחת לגיל 45. ב־8 באפריל 1938 מוקמו סוחרי הבקר היהודים בחלק נפרד בשוק הבקר השבועי, וב-1 בינואר 1939 בוטלו לצמיתות הרישיונות לסוחרי הבקר היהודים. מיוני ואילך היה צריך לסמן את כל העסקים היהודיים. ביולי נאסר על הרופאים היהודים להוציא מרשמים רפואיים. בספטמבר בוטלה הרשאתם של יהודים לעריכת דין. באותה שנה היו מגבלות והטרדות כמו הוספתם של שרה וישראל בהתאמה לשמות פרטיים שאינם יהודים, החרמה והנפקה מחדש של דרכונים לאחר הוספת J גדולה. עם זאת, יהודים רבים נצמדו לעסקים שהקימו אבותיהם וקיוו כי על ידי שמירה על פרופיל נמוך הם יוכלו להתמודד עם הסערה. מתיעוד עולה כי ביולי 1938 היו עדיין 45 עסקים המנוהלים על ידי יהודים בלאופהיים. רצח ארנסט פום ראט, המזכיר השלישי של שגרירות גרמניה בפריז, בידי הרשל גרינשפן שימש עילה לפוגרום ארצי ביהודים ברחבי גרמניה ואוסטריה בלילה שבין 9–10 בנובמבר 1938, הידוע בכינוי ליל הבדולח. בלאופהיים הושחתו חנויות יהודיות ובית הכנסת נשרף עד היסוד. המקומיים מנעו מכוחות הכיבוי לכבות את האש. מספר תושבים יהודים נעצרו והועברו לבית העירייה. משם הם הוצעדו לבית הכנסת הבוער, מלווים על ידי חברי המפלגה הנאצית, שם נאלצו להקשיב להתקפה חריפה על ידי מנהיג ה-SS, ולאחר מכן אולצו לבצע תרגילים גופניים מול הבניין הבוער. במהלכם הותקפו פיזית ונפצעו כמה מהם. לאחר מכן שוחררו כמה מהם ואילו היהודים הבולטים יותר הועברו למחנה הריכוז דכאו. האחד, זיגמונד לאופהיימר, הוכה למוות על ידי שומרי האס אס במהלך כליאתו שם. עד פברואר 1939 שוחררו 16 מהגברים הכלואים. העבריינים העיקריים מעולם לא הועמדו לדין מכיוון שהם נהרגו במהלך המלחמה או נעדרו. לעומת זאת, 16 מקומיים נשפטו בשנת 1948. כולם טענו שהם פועלו לפי פקודות. ארבעה מהם זוכו ואילו 12 האחרים נידונו לתקופות מאסר שנעו בין חודשיים לשנה בגין פשעים נגד האנושות והיותם מסייעים להצתה.
סוף החיים היהודיים בלאופהיים
כמה ימים לאחר הפוגרום של ליל הבדולח יושם צו להפקעת עסקים יהודיים. בעקבות זאת, כל העסקים היהודיים נדרשו לעבור אריזציה. בלאופהיים פירוש הדבר היה שחלק מהחנויות היהודיות נקנו על ידי אחד או כמה מהעובדים לשעבר בשיעור נמוך משמעותית ממחיר השוק הנוכחי. עם זאת, מרבית העסקים הללו לא הצליחו לשרוד זמן רב מכיוון שחסר להם הון ומומחיות לניהול מפעל, במיוחד מכיוון שלא הייתה אפשרות לייצא סחורות.
כתוצאה מהאפליה המואצת של היהודים ההגירה מלאופהיים גדלה בשנת 1939 ל-32. בשנת 1940 רק 14 אנשים הצליחו להימלט מהדיכוי ובשנת 1941 ארבעה יהודים מלאופהיים הצליחו לעזוב את גרמניה. לאחר שקופחו מהעסקים, נגזלו ברשות החוק באופן שיטתי נכסיהם האחרים, היהודים פונו מבתיהם והוקצו להם מקומות מגורים חלופיים. חלקם הועברו לבניין משרדיו של הרב לשעבר, שהפך כעת לבית אבות יהודי, בו תנאי החיים היו קשים ביותר. אחרים נשלחו להתגורר בוונדלינסגרובה (Wendelinsgrube), אזור יישוב ייעודי ליד מכרה חצץ ממש מחוץ לשטח הבנוי של לאופהיים, שם הוקמו בתים קטנים מאז 1927 כדי לספק מקום לינה למובטלים ולחסרי בית. עד 1939 הבתים הללו היו מורכבים מבקתות עץ ללא מים זורמים או חשמל. תושבי וונדלינסגרובה לשעבר עברו לנכסים היהודיים שהיהודים הוכרחו לנטוש. ב־28 בנובמבר 1941 יצא המשלוח הראשון של יהודי לאופהיים, בתחילה לשטוטגרט, ואחר כך לריגה. גל הגירושים השני התרחש ב־25 במרץ 1942, כאשר מספר יהודי לאופהיים הועברו לממשל הכללי של פולין. הגירוש הסופי התרחש ב-19 באוגוסט 1942, כאשר 43 יהודי לאופהיים שנותרו, בהם כל תושבי וונדלינסגרובה שנותרו, הועברו מזרחה למחנה הריכוז טרזיינשטט. תאריך זה מסמן את סיומן של למעלה מ־200 שנות היסטוריה יהודית בלאופהיים מאחר שאף אחד מהמהגרים או המגורשים ששרדו לא חזר להתגורר בלאופהיים.
התפתחות האוכלוסייה היהודית בלאופהיים
הטבלה שלהלן מציגה את התפתחות האוכלוסייה היהודית בלאופהיים ומציגה גם את מספרם ביחס למספר התושבים הכולל של לאופהיים. מתוך 249 היהודים הרשומים בלופיים בשנת 1933, 126 הצליחו להציל את חייהם על ידי בריחה מגרמניה והגירה ליעדים זרים שונים.
רבני הקהילה היהודית בלאופהיים
רשימה מלאה של כל רבני לאופהיים אינה קיימת. הרב הראשון מוזכר בשנת 1730 אך יש חסר ברשומות עד 1760. לאחר פרישתו של הרב דר' ליאופולד טרייטל, ב-1 באפריל 1923, רבנות לאופהיים חדלה להתקיים.
ראו גם
היסטוריה של היהודים בגרמניה
אנטרופיה (סטטיסטיקה)
בסטטיסטיקה ובתחומים נוספים, ובעיקר בתורת האינפורמציה, אנטרופיה (באנגלית: Entropy) היא מדד לגודלו האפקטיבי של מרחב הסתברות. האנטרופיה של התפלגות אחידה בדידה על n מצבים היא \ \log_2n. את מושג האנטרופיה המתמטית פיתח אבי תורת האינפורמציה קלוד שאנון ב־1948.
לדוגמה, הטלת מטבע מחזירה אחת מבין שתי אפשרויות, והטלת קובייה מחזירה אחת מבין שש אפשרויות. ברור שאת התוצאה של הטלת הקוביה קשה יותר לחזות מאשר את זו של המטבע. חיבור התוצאות של שתי קוביות מחזיר אחת מבין 11 אפשרויות, שבהן 7 היא השכיחה ביותר, ואילו 2 או 12 נדירות ביחס. כאן לא די לומר שגודל מרחב ההסתברות הוא 11 - ההסתברויות אינן אחידות, ולכן לא ניתן במבט ראשון לקבוע האם תוצאת החיבור קשה יותר לחיזוי מאשר, נאמר, בחירה של ספרה אקראית בין 1 ל־9 (בהתפלגות אחידה בדידה). הצורך להשוות באופן מדויק בין מרחבי התפלגות שונים קיים בכל תחומי המדע, ומדידת האנטרופיה באופן שיוצג להלן שכיחה בפיזיקה, בתורת האינפורמציה בביולוגיה (שם היא נקראת מדד שאנון-ויבר) ובתחומים נוספים.
הגדרה ואקסיומטיקה
אם X הוא מרחב הסתברות סופי, עם הסתברויות הבאות המייצגות את המאורעות השונים במרחב, אזי האנטרופיה שלו מוגדרת לפי הנוסחה
זהו ערך חיובי, המקיים, עם שוויון רק כאשר ההסתברויות שוות כולן זו לזו. במובן זה, האנטרופיה מייצגת את הלוגריתם של גודל המרחב, ולא את הגודל עצמו. על־פי אותה נוסחה בדיוק אפשר לחשב את האנטרופיה של משתנה מקרי (המקבל מספר סופי של ערכים). בשני המקרים, האנטרופיה אינה מתחשבת בטיבם של המאורעות השונים במרחב, אלא בהסתברות שהם יתרחשו.
את "מספר האפשרויות" שמייצג X אפשר למדוד בדרכים נוספות, כגון ספירת מצבים נאיבית (n, במקרה שלנו), ממוצע הרמוני של ההסתברויות, ועוד.
ניתן להסתכל על מזווית קצת שונה. אם אנו מסתכלים על מספר מאורעות בלתי תלויים וזרים מתקיים השוויון
וכאשר ממשקלים את ההסתברות בערך המאורעות עצמם מתקבלת התוחלת של המשתנה המקרי
מנקודת מבט זו ניתן לראות את התוחלת על משתנה מקרי i.i.d כמדד כללי שמייחס להסתברות שאחד מהמאורעות יקרה.
לעומת זאת אנטרופיה היא מדד להסתברות שכל המאורעות יקרו ביחד וזאת בשל העובדה שפונקציית הלוגריתם הופכת כפל לסכום.
כדי שניתן יהיה להסביר תכונות אלה, עלינו להזכיר מושג יסודי אחר בסטטיסטיקה: התפלגות מותנית. אם X ו־Y שני משתנים מקריים, אז עבור כל ערך אפשרי y של Y, אפשר לבנות משתנה מקרי חדש X \mid Y=y, "המשתנה המותנה", המייצג את הערכים שיכול לקבל X אם ידוע ש־Y קיבל את הערך y. כאשר הערך של Y אינו ידוע, מסמנים את המשתנה המותנה בסימון X \mid Y; זהו, אם כך, משתנה מקרי, שהתפלגותו המדויקת תלויה בערך שיקבל Y.
פונקציית האנטרופיה H מקיימת את ארבע התכונות הבאות:
משפט: פונקציית האנטרופיה H היא הפונקציה היחידה המקיימת את ארבע התכונות לעיל. הוכחה: נניח ש-H היא פונקציה המוגדרת על משתנים מקריים, ומקיימת את תכונות האדיטיביות, הפיצול, הרציפות והנורמליות. ראשית נחשב את H(p), שהוא הערך של H במשתנה ברנולי b(p). יהיו משתני ברנולי בלתי תלויים. נסמן ב-Z את המשתנה המוגדר להיות 0 אם X=Y ו-1 אחרת. Z הוא פונקציה של הזוג הסדור (X,Y), ולפי אקסיומות הפיצול והאדיטיביות,. אבל Z עצמו מתפלג ברנולי, עם הסתברות 2pq להיות 1 (כאשר q=1-p). לפי ההגדרה,, ולכן. זוהי משוואה פונקציונלית, שהפתרון היחיד שלה הוא. עבור משתנה המקבל n ערכים, אפשר לחשב את H באינדוקציה, על ידי התניה בקבלת הערך האחרון:.
דוגמה
נפתור את הדוגמה שבפתיח (מה יותר קשה לחיזוי - סכום הטלת שתי קוביות או התפלגות אחידה בין 9 תוצאות): למרחב אחיד בגודל 9 יש 9 תוצאות שלכל אחת מהן הסתברות {1 \over 9}, ולכן האנטרופיה היא , ואילו האנטרופיה של מרחב התוצאות האפשריות של סכום שתי קוביות היא
כלומר, מעט קשה יותר לחזות את התוצאה של סכום שתי קוביות מאשר את התוצאה של בחירה אקראית מתוך 9 אפשרויות.
שימושים
לאנטרופיה של שאנון קשר הדוק ליכולת לדחוס אינפורמציה וליכולת ללמוד מהאינפורמציה באמצעות אלגוריתמים של למידת מכונה. מושגים נוספים הקשורים לאנטרופיה קשר הדוק הם אינפורמציה הדדית ואנטרופיה מותנית. לאנטרופיה יש גם קשר עמוק למושג סיבוכיות קולמוגורוב.
Bad Liar (שיר של סלינה גומז)
Bad Liar (בעברית: שקרנית רעה) הוא סינגל של הזמרת האמריקאית סלינה גומז אשר יצא לאור ב-18 במאי 2017. היא הייתה בין האמנים אשר כתבו את השיר יחד עם ג'וליה מיקאלס. לשיר יצא סרטון נוסף, אשר יצא לשוק רק באתר הסטרימינג ספוטיפיי. הוידאו הקליפ בוים על ידי ג'ס פרץ ויצא לאור ב-14 ביוני 2017, באתר היוטיוב הרשמי של גומז, אשר בקליפ היא משחקת ארבע דמויות שונות שלה.
השיר קיבל כל מיני ביקורות טובות, ובנוסף הסינגל נכלל ברשימת "השירים הכי טובים של שנת 2017" לפי מגזין האמריקאי בילבורד.מבחינה מסחרית, השיר צבר ונכלל בטופ 20 באוסטרליה, קנדה, פינלנד, הונגריה, לבנון, מלסיה, מקסיקו, ניו זילנד, סלובקיה, וארצות הברית, כולל גם מקום 40 בארצות אוסטריה, דנמרק, צרפת, גרמניה, אירלנד, נורווגיה, פורטוגל, שוודיה, ובריטניה. כמו כן הסינגל הגיע למקום השני במצעד מדיה פורסט של ישראל.
ביקורת מבקרים
הסינגל "Bad Liar" קיבל לרוב ביקורות חיובים על השיר של סלינה, אשר רובן כללו את הסינגל כשיר הטוב ביותר של סלינה עד היום.
צלאח א-דין
צלאח א-דין (ערבית: صلاح الدين يوسف طجير بن ايوب, תעתיק מדויק: צלאח אלדין יוסף טג'יר בן איוב, תרגום: "צדקת האמונה"; בכורדית: سه‌لاحه‌دین ئه‌یوبی, Selah'edînê Eyubî; בספרות המערב מוכר בשם "סלדין" (Saladin); 1137/8 – 4 במרץ 1193) ייסד את השושלת האיובית במצרים ובסוריה, שהייתה כורדית במוצאה. ידוע הן בעולם המוסלמי והן בנוצרי על מנהיגותו והצלחותיו הצבאיות, שרוככו באבירותו ובטבעו הרחמני בזמן מסעות הצלב.
העלייה לשלטון
צלאח א-דין (נודע בשמו הפרטי 'יוסוף' - צלאח א-דין הוא כינוי כבוד שנוסף לאחר כיבושיו) נולד למשפחה כורדית בתיכרית שעל נהר החידקל. אביו נג'ם א-דין איוב היה מושל תיכרית, שם סייע בידי זנגי להימלט מידי הח'ליף אל-מסתרשד. זנגי גמל לו טובה ומינהו למושל בעלבכ. צלאח א-דין נשלח לדמשק להשלים את השכלתו, שם חי במשך עשר שנים בחצרו של נור א-דין, וייחד עצמו בהתעניינותו בחדית' הסוני. קיבל חינוך צבאי מדודו, המדינאי והחייל הסלג'וקי שרכוה, שייצג את נור א-דין במסעות המלחמה שלו נגד הח'ליפה הפאטימי של מצרים בשנות השישים של המאה ה־12. צלאח א-דין ירש את דודו כווזיר ב־1169, במסגרת התפקיד מונה לאחראי על המאבק בפאטימים ובצלבנים בהנהגתו של אמלריך הראשון. מעמדו כווזיר (מושל מטעם הח'ליפה) במצרים התערער עקב חוסר היציבות ממנה סבלה מצרים, בין היתר בשל שורה ארוכה של ח'ליפים-ילדים, שעל שליטתם נלחמו הווזירים. כמנהיגו של צבא זר מסוריה גם לא הייתה לו שליטה על הצבא המצרי השיעי, שהונהג כעת בשמו של ח'ליפה חלש. כאשר הח'ליפה נפטר, ב־1171, צלאח א-דין הורה לאימאמים להודיע בתפילות יום השישי על שמו של אל-מסתדא, הח'ליפה העבאסי, כיורש, וכך הביא לקיצה של שושלת הח'ליפים הפאטימים. הוא גם הביא להחלפת האסכולה השיעית שהייתה נפוצה באזור מצריים תחת השלטון הפאטימי, לאסכולה הסונית, שהוא שייך אליה וכל החליפים העבאסים. כעת צלאח א-דין שלט במצרים, באופן רשמי כנציגו של נור א-דין, שבעצמו היה נציג רשמי של החליף העבאסי.
זו הייתה חלוקת הכוחות הרשמית. למעשה, בעזרת אחיו שקיבלו את השליטה על אחוזות מצריות גדולות, צלאח א-דין הפך את מצרים לאחוזה של משפחתו, נגד רצונותיו של נור א-דין, ששלח את שרכוה ואת צלאח א-דין למצרים מלכתחילה. עם מותו של נור א-דין (1174), לקח לעצמו צלאח א-דין את התואר סולטאן במצרים, על אף שסלג'וקים רבים התייחסו אליו כשליט לא לגיטימי ולא הסכימו לשרת תחת הסולטאן ה"כורדי". אף על פי כן, צלאח א-דין היה למייסדה של השושלת האיובית והשיב את הסונה למצרים. במסעות המלחמה באפריקה הרחיב צלאח א-דין את תחומי שלטונו והטריטוריה שלו לכיוון מערב - למגרב, וכאשר הלך לדכא מרידה באזור הנילוס העליון הוא המשיך דרומה ומזרחה לים סוף ולתימן.
המאבק נגד הצלבנים
בשתי מערכות שונות, ב־1171 וב־1173, צלאח א-דין נסוג מפלישה לממלכת ירושלים הצלבנית. אלה החלו בידי נור א-דין, וצלאח א-דין קיווה כי ממלכת הצלבנים תיוותר שלמה, כחציצה בין מצרים לסוריה, עד שיצליח לשלוט גם בסוריה. נור א-דין וצלאח א-דין היו מגיעים למלחמה ממשית בשל כך, אלא שנור א-דין נפטר ב־1174. היורש שלו היה ילד, שנשלט בידי החצר (נפטר ב־1181). צלאח א-דין צעד לדמשק, והוא נתקבל בשמחה בעיר. הוא חיזק את הלגיטימיות שלו בכך שהתחתן עם אלמנתו של נור א-דין. את חלב ומוסול, מאידך, שתי הערים הגדולות שבהן שלט נור א-דין, הוא לא כבש, אך הצליח להשליט שם את השפעתו וסמכותו ב־1176 ו־1186 בהתאמה. כשהיה עסוק במצור על חלב, ב־22 במאי 1176, ה"חשישיון" ניסו לרצוח אותו.
בזמן שצלאח א-דין חיזק את כוחו בסוריה, הוא לא הפריע לממלכת ירושלים הצלבנית. יוצא דופן אחד היה קרב גזר ב־1177, בו נחל תבוסה, אך הוא התגבר על כך במהירות, וניצח את הצלבנים בקרב בגשר בנות יעקב ב־1179. אולם הצלבנים המשיכו להתגרות בו. רנו משטיון, בעיקר, הטריד את המסחר ונתיבי העלייה לרגל המוסלמיים עם צי בים סוף, נתיב מים שהיה חשוב ביותר לצלאח א-דין שיוותר פתוח. רנו אף איים לתקוף את הערים הקדושות מכה ומדינה. בחג' ב־1185, התקיף רנו ובזז שיירת עולי רגל. ביולי 1187, צלאח א-דין פלש לממלכת ירושלים והשמיד את הצבא הצלבני בקרב קרני חיטין, אסון גדול בשביל הצלבנים ונקודת מפנה בתולדות ירושלים. צלאח א-דין שבה והרג את רנו; הוא גם שבה את המלך, גי דה ליזיניאן. הוא כבש את ירושלים ב־2 באוקטובר 1187, לאחר 88 שנות שליטה צלבנית, וטיהר את מסגד אל-אקצא וכיפת הסלע מהסממנים הנוצריים שנוספו בהם על ידי הצלבנים. הוא החליט להותיר על כנה את כנסיית הקבר, כדי למנוע פריצה של מסעי צלב נוספים, ולהתיר התיישבות נוצרים בעיר, למרות הטבח שבוצע בתושביה המוסלמים (והיהודים) של העיר בזמן הכיבוש הצלבני. כן הזמין את היהודים לחזור ולהתיישב בירושלים. הוא הפקיד את מפתחות הכנסייה בידי שתי משפחות מוסלמיות, אשר אחראיות עד היום על פתיחת הכנסייה וסגירתה, ועל מתן היתרי פעולה לעדות הנוצריות השונות. בתוך זמן קצר, כבש צלאח א-דין את כל הערים הצלבניות חוץ מצור.