cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דובים (להט"ב)
דוב (באנגלית: Bear) בעגה (סלנג) של הומוסקסואלים הוא מונח המתאר גבר המשתייך לתת-קבוצה של הומוסקסואלים ייחודיים המקיימים תרבות ופעילויות שנועדו לקבוצה זאת. ה"דובים" מזהים את עצמם לפי תכונות גופניות כגון גוף מלא, שריריוּת, גוף שעיר, זרועות וירכיים שעירות, זקן או שפם מגודל. ישנם דובים שמפגינים גבריות מודגשת בלבוש ובתספורת, בעיסוק ובתחביבים. דובים רבים מנקבים ומקעקעים את גופם. מושג ה"דוב" נמצא עדיין בהתהוותו, ולכן קיימת גמישות בהגדרתו.
המונח "דוב" במובן המקורי שלו, החיה, נבחר כסמל לגבר שמן אך חסון וחזק, שעיר, איש הקרוב אל הכפר או אל הטבע, עם כל האסוציאציות הרומנטיות שהוא מעורר, של חופש, ספונטניות ועוצמה. מצד שני דמות הדוב מסמלת גבר בעל גישה רוגעת לחיים, עצל במקצת, ורודף תענוגות, כמו אכילה, ליקוק דבש, מין ונמנום.
ראשיתה של התופעה
המושג "דוב" הופיע תחילה בארצות הברית בקרב חבורות אופנוענים הומוסקסואלים וארגון "גדולים ועליזים" (באנגלית: "Girth and Mirth"), ואחר כך בעולם המערבי כולו. זאת תופעה נגדית לתרבות הומוסקסואלית שהעלתה על נס את המראה הרזה, החטוב, האתלטי והמטופח. מטרת הדובים הראשונים הייתה ליצור לעצמם סביבה שבה מרגישים בנוח גברים ממעמד העובדים שאינם נמשכים אל התחכום העירוני. הם היו בעיקר הומוסקסואלים תושבי כפרים וערי שדה בארצות הברית, שחשו שהסביבה ההומוסקסואלית העירונית אינה תואמת את האישיות ואת סגנון החיים שלהם. הירחון "דוב" (באנגלית BEAR) הופיע בשנת 1987 בסן פרנסיסקו. תוך חמש שנים התפוצה שלו הגיעה לכל קצווי העולם המערבי ומעבר לו, והירחון נרשם כשם מסחרי. הירחון מציג גברים הומוסקסואלים חסונים, עבי בשר, מזוקנים, כפריים, ממעמד הצווארון הכחול, כדמות אידילית. במקביל נפתחו בארים שבהם גברים הומוסקסואלים, אנשי צווארון כחול, יכלו למצוא אנשים כמוהם, שאינם שייכים לסטריאוטיפ של ההומוסקסואל העירוני. ישנם הסוברים שדובים בעלי עודף משקל רב מצאו במושג "דוב" קבלה עצמית של גופם, ועידוד מצד חבריהם הדובים.
דגל אחוות הדובים
הדגל עוצב על ידי קרייג ביירנס בשנת 1995, עבור אחוות הדובים, המזהים את עצמם לפי תכונות גופניות כגון גוף מלא, שריריוּת, גוף שעיר, זרועות וירכיים שעירות, זקן או שפם מגודל. לרוחב הדגל שבעה פסי צבע המייצגים צבעי שיער אפשריים או גווני עור שונים. האידיאל שעומד מאחורי העיצוב הוא שכל אדם יוכל למצוא את צבע שערו או גוון עורו בדגל.
פעילויות דובים
הדובים מתכנסים במועדונים ובבארים רבים ברחבי העולם, וגם בוועידות בינלאומיות המיוחדות להם באמריקה ובאירופה. הם הקימו אתרי הכרויות מיוחדים באינטרנט, וכן פורומים לדיון, ושיחות צ'אט. קהילת הדובים נפרשה על פני כל העולם, כולל בארצות שבהן פעילות הומוסקסואלית אינה חוקית. הרשת החברתית הזאת מאפשרת מפגשים לצורך בילוי, תרבות, וגם פעילות מינית בין גברים מבוגרים יותר, שמנים יותר ושעירים יותר מן הגבר ההומוסקסואל הקלאסי.
בארים ומועדונים וכן גני שעשועים ופארקים לקמפינג שלא נועדו לדובים דווקא, החלו להקצות זמן ומקום למפגשי דובים, וגם לעודד אותם לבוא ולהשתתף בפעילויות שהן לקהל ההומוסקסאלי הרחב. בעקבות הדרישה, נוצר גם שוק מצרכים מיוחד שמספק את קהילת הדובים, בספרות, סרטי וידאו, ולבוש. כיום הדובים נוטים פחות להיבדל מקהילת ההומוסקסואלים, והם מהווים חלק אינטגרלי שלה.
דובים בישראל
קבוצות של דובים מתכנסות מדי פעם באירועים חברתיים המתפרסמים ברשתות החברתיות, באתרי הכרויות ובפורטלים של קהילת הלהט"ב, בהן מתנהלים דיונים ערים נגד גישת דימויי הגוף השלילי הרווח בקהילה הגאה ועל מעמדם של חברי קהילת הדובים בישראל בחברה הכללית ובקהילה הלהט"ב בפרט, ואף מתקיימות מסיבות מותאמות לחברי הקהילה הדובית במספר מוקדי בילוי ברחבי ישראל ביניהם חיפה, באר שבע ותל אביב.
דובים בתרבות הפופולרית
בין היצירות העוסקות בקהילת הדובים ניתן למנות את BearCity, סרט ההמשך שלו, הסרט הספרדי Cachorro  והסדרה האינטרנטית Where the Bears Are.
בסרט הישראלי סיפור גדול, העוסק בגברים שמנים, ישנו אזכור לדובים. גידי, המשוחק על ידי אלון דהן, מגלה את תרבות הדובים ושואב את הכוח לצאת מהארון.
הסרט "חלומות של דובים", מאת אורלי בויום, מביא את סיפורה של חבורת "דובים" ישראלית - קבוצת גאים בעלי מראה דובי והעדפות דומות, הנאבקים בהשמנת יתר, בבדידות ובזיכרונות העבר. הסרט הוקרן בפסטיבל הבינלאומי ה-8 לקולנוע הגאה, תל אביב. ב-2014 היה בסבב פסטיבלים בעולם.
בסרט הקול בראש של פיקסאר, הדמות גועל טוענת כי אין דובים בסן פרנסיסקו. כעס עונה לה: ראיתי איש מאוד שעיר - הוא נראה כמו דוב, בהתייחס לקהילת הדובים השוקקת בעיר.
מינוח
דובים משתמשים במינוח משלהם לסיווג גברים שונים הקשורים בקהילה. להלן כמה דוגמאות:
קלארק גייבל
ויליאם קלארק גייבל (באנגלית: William Clark Gable; 1 בפברואר 1901 – 16 בנובמבר 1960) היה שחקן קולנוע אמריקני, זוכה פרס האוסקר לשנת 1934. תפקידו הבולט ביותר היה בסרט "חלף עם הרוח" משנת 1939. משמו נגזר שמו הפרטי של קלארק קנט.
ביוגרפיה
גייבל נולד בקדיז שבאוהיו, ארצות הברית לוויליאם הנרי, עובד בבאר נפט, ואדליין (לבית הרשלמן). אביו היה פרוטסטנטי ואמו קתולית. בגיל חצי שנה הוטבל בכנסייה הקתולית. כאשר היה בן עשרה חודשים, נפטרה אמו ככל הנראה, ממחלת סרטן המוח. אביו סירב לגדלו כקתולי ומשפחת אמו מחתה על כך. לבסוף הוחלט כי גייבל יבלה חלק מהזמן אצל דודיו. באפריל 1903 נישא אביו לג'ני דאנלפ. היא ניגנה בפסנתר ולימדה אותו גם. כנער, אהב גייבל לתקן כלי רכב עם אביו, ובנוסף נמשך לספרות ולשירה, והיה מדקלם את הסונטות של שייקספיר.
בשנת 1917, עקב בעיות כלכליות של אביו, עברה המשפחה לחווה באזור אקרון, וגייבל החל לעבוד במפעלים לייצור צמיגים. בשנת 1922 הוא עבר לפורטלנד שבאורגון, ועבד כמוכר עניבות.
קריירה ומשפחה
בגיל 21, לאחר שקיבל ירושה של 300 דולר, פתח גייבל בקריירה בתיאטרון ופגש את סוכנת השחקנים ג'וזפין דילון, שמימנה עבורו לימודי משחק. בשנת 1924 נישאו השניים ועברו להוליווד במטרה לפתח לגייבל קריירת משחק בקולנוע. בשנים 1925–1930 שיחק גייבל בתפקידים משניים בסרטים אילמים ובתיאטרון, ובשנת 1930 הוחתם על חוזה בחברת MGM. לאחר שהופיע בהצגות תיאטרון שונות, הספיק להתגרש ולהתחתן בשנית. ב-1931 הופיע גייבל לראשונה בסרט מדבר - "המדבר הצבוע" באותה שנה הופיע בסרט "סוזן לנוקס" לצידה של גרטה גרבו. שנה לאחר מכן הפך לכוכב של חברת MGM. ב-1934 הופיע גייבל בסרט "זה קרה לילה אחד" עליו קיבל פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. בהמשך הופיע גייבל בסרטים רבים: "המרד על הבאונטי" (עליו היה מועמד לפרס האוסקר), "סן פרנסיסקו", "אבק אדום", וב-1939 בסרטו המפורסם ביותר "חלף עם הרוח" (עליו היה מועמד פעם נוספת לפרס האוסקר) ובעקבותיו כונה "המלך" של הוליווד. באותו זמן התחתן גייבל בפעם השלישית עם קרול לומברד.
באוגוסט 1942 נהרגה קרול בתאונת מטוס, וגייבל השבור החליט להתגייס לצבא ושירת במלחמת העולם השנייה. את רוב שירותו עשה באנגליה והוענקה לו מדליית האוויר. בנובמבר 1943, שב לארצות הברית. גייבל היה השחקן המועדף על אדולף היטלר ובמהלך המלחמה היטלר הציע פרס כספי למי שיתפוס את גייבל ויביאו אליו. בתום המלחמה, הוא שב לחווה שלו וחידש את מערכת היחסים עם השחקנית וירג'ינה גריי. בשנת 1949, נישא לדוגמנית סילביה אשלי. ב-1952, התגרשו השניים. לאחר נישואים כושלים וסרטים לא מוצלחים, פתח גייבל בקריירה של שחקן עצמאי והפך לשחקן בעל המשכורת הגבוהה ביותר באותה תקופה. ב-1953 שיחק בסרט מוגמבו לצידן של אווה גארדנר וגרייס קלי. ב-1954, עזב גייבל את MGM עקב התפקידים שהציעו לו. ב-1955, הוא הצטרף לאולפני המאה ה-20 ונישא לאשתו החמישית, קיי ספרקלס. ב-1958 שיחק בסרט חביב המורה לצידה של דוריס דיי. ב-1960 שיחק בסרט "זה התחיל בנאפולי" לצידה של סופיה לורן וב"יוצאי הדופן" לצידם של מרילין מונרו, מונטגומרי קליפט ואלי וולך, על פי תסריט של ארתור מילר ובבימויו של ג'ון יוסטון. ב-6 בנובמבר 1960, מספר ימים לאחר השלמת הסרט נשלח גייבל לבית החולים בהוליווד עקב התקף לב. בבוקר ה-16 בנובמבר, נראה כי מצבו השתפר אך לבסוף הוא נפטר באותו ערב מהתקף לב שני בגיל 59.
הוא היה חבר במסדר הבונים החופשים וחבר בלשכת "בוורלי הילס" מספר 528, בבוורלי הילס קליפורניה.
ילדים
ארבעה חודשים לאחר מותו, ב-20 במרץ 1961, נולד לו בן בשם ג'ון מאשתו החמישית קיי.
דחייה (טקטיקה)
דחייה היא קביעת ביצוע פעולה במועד מאוחר יותר. לעיתים כוללת הדחייה קביעה של המועד שבו תתבצע הפעולה, ולעיתים מסתתר הדוחה מאחורי אמירה עמומה, כגון "בבוא העת" או "אחרי החגים".
דחיית סיפוקים היא סוג של טקטיקת דחייה, שבה קביעת ביצוע הפעולה במועד מאוחר יותר מיועדת להשיג מטרה של רווח או גמול גדולים יותר מאלו שניתן להשיג באמצעות פעולה מיידית.
דחייה לצורך סירוב
פעמים רבות הדחייה היא מסיבות מוצדקות, ולעיתים כתוצאה מכוח עליון, אך לעיתים הדחייה משמשת לצורך סירוב, כאשר הדוחה אינו נמצא במצב המאפשר לו פשוט לומר "לא". לתיאור דחייה מסוג זה משמשים ביטויים אחדים בשפה העברית: "דחייה בקש", "דחייה בלך ושוב" ו"דחייה בשה"י פה"י". כל הביטויים הללו מרמזים לכך שההסבר לדחייה כלל אינו משכנע, והרושם הוא שכל רצונו של הדוחה הוא לדחות את הפעולה עד קץ כל הימים.
הביטוי "בוקרה פיל מישמיש", שהגיע אל הסלנג העברי מהערבית, נוקט לכאורה בלשון דחייה, אך לשני הצדדים ברור שזהו סירוב מוחלט.
נורת'קוט פרקינסון, ההיסטוריון שקנה את פרסומו דווקא כמומחה למינהל ציבורי, עוסק במאמרו The Law Of Delay (שפורסם בשנת 1970 בספר הנושא שם זה) בדחייה מסוג זה. הוא מציין שלכל אמירה "בבוא העת" ניתן לקבוע כמה רחוקה על העת להיות על מנת שהדחייה תהיה למעשה סירוב. כאשר אדם טובע צועק "הצילו!", מדגים פרקינסון, די לדחות את ההיחלצות לעזרתו ב-5 דקות, כדי שדחייה זו תהיה למעשה סירוב. בעקבות ניתוחו את שיטת הסירוב הזו, קבע פרקינסון את "חוק הדחייה", האומר "דחייה היא הסוג המרושע ביותר של סירוב" (Delay is the deadliest form of denial).
הסופר פרימו לוי העיד כי בעגת מחנה הריכוז אושוויץ המילה "מחר" משמעה "לעולם לא".
דחייה לצורך הסתרת האמת
דוגמאות:
דחייה כאמצעי משפטי
לעיתים משמשת הדחייה את אחד הצדדים לחוזה כדי להתחמק מתוצאה שאינה רצויה לו. אמצעי זה מתואר באופן ציורי על ידי הביטוי "או שהכלב ימות או שהפריץ ימות". מקור הביטוי בסיפור על יהודי שהתחייב בפני הפריץ ללמד את כלבו לשיר, והוא מנסה לדחות שוב ושוב את מימוש החוזה, בתקווה שבמהלך הדחיות, או שהכלב ימות או שהפריץ ימות, וכך יהיה פטור מלעמוד בהתחייבויותו.
באופן דומה משמשת הדחייה את אחד הצדדים למשפט, כדי להרחיק מעצמו ככל האפשר את התוצאה האפשרית של המשפט, שהוא חושש ממנה. כאשר ננקטת שיטה זו, עלול הדיון המשפטי להשתרע על פני שנים רבות.
בעקבות דחייה של פתיחת משפטו של הנשיא לשעבר, משה קצב, פרסם המשפטן אביעד הכהן מאמר נזעם, ובו כתב:
דחיינות
נטייה לדחות באופן עקבי את ביצוען של פעולות מסוימות, אף שהאדם רוצה שיתרחשו, עלולה לשקף הפרעה נפשית הקרויה דחיינות. דחיינות עלולה לנבוע מחרדה, מהערכה עצמית נמוכה, מהלך רוח תבוסתני או מבעיה נפשית כגון דיכאון או ADD. היא עלולה להיות הפרעה מתמשכת ומתישה ולגרום למוגבלות.
אנזים
אֶנְזִים (באנגלית: Enzyme, מיוונית: Ένζυμο, שפירושו: 'בתוך שמר') הוא חלבון המזרז תהליכים כימיים ביצורים חיים. מקור השם "אנזים" הוא באנזים הראשון שהתגלה, כאשר בודדו תמצית מתאי שמרים. לצד האנזימים, המורכבים מחלבונים, קיים סוג נוסף של מולקולה קטליטית (מזרזת תגובות) בתא, המורכבת מ-RNA ומכונה ריבוזים.
בכל תא של כל יצור חי מצויים אלפי אנזימים והתא החי אינו יכול לתפקד בלעדיהם. רובן המוחלט של התגובות הכימיות שעליהן מבוססים החיים אינן מסוגלות להתרחש בקצב הנדרש לקיום החיים בלא האנזימים. האנזימים מאפשרים את התרחשותן של תגובות אלו באמצעות זירוז קצבן בכמה סדרי גודל.
התחום בביוכימיה העוסק בחקר האנזימים קרוי אנזימולוגיה.
אופן פעולה
אנזימים מזרזים התרחשות תגובות כימיות שמבחינה תרמודינמית מסוגלות לצאת אל הפועל. התגובות המזורזות על ידי האנזים יתרחשו גם בהיעדרו, אך בקצב איטי ביותר שלא יאפשר את תפקוד התא החי. האנזים מזרז את התגובה באמצעות הורדת אנרגיית השפעול שלה. במקרים רבים נקשר האנזים לחומרים המגיבים, מקרב אותם ומכוון אותם בזווית הרצויה לתגובה. התקרבות זו בכיוונים הנכונים תיקח זמן רב עד שתקרה באופן מקרי ללא האנזים.
לכל אנזים אתר פעיל אחד או יותר, אליו נקשרים המגיבים ובו מתרחשת התגובה הכימית. לא תמיד מדובר בשני מגיבים או יותר; אנזימים מסוגלים לזרז תגובות בהן מתפרקת מולקולה גדולה לכמה מולקולות קטנות, למשל. המגיב או המגיבים מכונים סובסטרט (Substrate) בעברית מצע ומסומלים באות S. התוצרים שמתקבלים מפעולות האנזים נקראים Products או בעברית תוצרים ומסומלים באות P. האנזים עצמו מסומל באות E, ואנזים הקשור לסובסטרט מסומל ES ("תצמיד אנזים-סובסטרט").
לאחר זיהוי הסובסטרט, גורם האתר הפעיל למספר שינויים בקשרים הכימיים במולקולות הסובסטרט. השינויים מסתיימים ביצירת קשר חדש בין שתי מולקולות או בפירוק מולקולות. לפעמים מתבטא השינוי רק בתזוזה של אטומים מסוימים בתוך המולקולה, היוצרת שינוי בתכונות המולקולה.
פעולת האנזימים מאופיינת בעזרת קבוע מיכאליס מנטן (Km) המייצגת בקשר הפוך את מידת הזיקה בין הסובסטרט לאנזים, וכן על פי מהירות הריאקציה המקסימלית כאשר ישנו עודף סובסטרט גדול מאוד (Vmax). מאפיינים אלו מוגדרים על פי קינטיקת מיכאליס-מנטן, והם נכונים עבור מודלים מסוימים בלבד.
מודל מנעול-מפתח
בשנת 1894 הציע אמיל פישר את מודל מנעול מפתח (באנגלית: Lock and Key) לתיאור האינטראקציה בין אנזים לסובסטרט. על פי מודל זה, גם בטרם הקישור של הסובסטרט לאנזים, האתר הפעיל של האנזים בעל מבנה ספציפי התואם (קומפלמנטרי) בדיוק, הן מבחינה מבנית והן מבחינה כימית, לסובסטרט (כשם שמנעול מתאים למפתח). כלומר, ההתאמה בין המבנים קיימת כבר לפני הקישור. מודל מנעול מפתח מצליח להסביר את הספציפיות הרבה של אנזימים בעקבות המבנה הגאומטרי של האנזים והסובסטרט, אך מתקשה להסביר כיצד אנזים מוריד את אנרגיית האקטיבציה ומייצב את מצב המעבר של התגובה.
מודל התאמה מושרית
ב-1958 דניאל קושלנד הציע סייג למודל מנעול-מפתח. כיוון שאנזימים הם מבנים גמישים, האתר הפעיל משנה צורה ללא הרף בעת אינטראקציה עם חומר מצע. הנ"ל חל כאשר מתבצעת אינטראקציית חומר מצע אנזים. כתוצאה מכך, חומר המצע אינו פשוט נקשר לאתר הפעולה הקשיח. חומצות האמינו משרשרות בחיבור צדדי (side chain) ומעצבות את אתר הפעולה לתצורה מדויקת אשר מאפשרת לאנזים לבצע את פעולתו המזרזת (קטליטית). במקרים מסוימים, כמו ב-Glycosidases גם מולקולות חומר המצע משתנות קמעא כאשר הן נכנסות לאתר הפעולה. אתר הפעולה ממשיך להשתנות עד אשר חומר המצע נקשר לחלוטין, ובנקודה זו ניתנת הצורה הסופית וגם המטען נקבע.
גורמים משפיעים
פעילותם של אנזימים יכולה להיות מושפעת מנוכחותן של מולקולות אחרות: מעכבי אנזימים מסוגלים להקטין את קצב הפעילות האנזימטית, ומנגד ישנם חומרים המבצעים את הפעולה ההפוכה - enzyme activators (מפעילי אנזימים). ישנם מעכבי אנזימים רבים המשמשים כתרופות או כרעלים. פעילותם של אנזימים מושפעת גם מהטמפרטורה, מה-pH, מריכוז היונים ומריכוז הסובסטרט.
מעכבים
מעכבי אנזימים הם חומרים שמתקשרים לאנזימים וגורמים להאטה בפעילותם. ישנם שני סוגים של מעכבים - מעכבים תחרותיים ומעכבים לא תחרותיים.
מעכבים תחרותיים - מעכבים בעלי מבנה דומה למבנה המרחבי של הסובסטרט, נקשרים לאתר הפעיל של האנזים, ובכך מעכבים את קשירת הסובסטרט לאתר הפעיל. במצב כזה, פעילותם של האנזימים תהיה נמוכה וכך גם התוצרים. הוא מתחרה עם הסובסטרט על האתר הפעיל. ככל שיעלה ריכוז הסובסטרט, השפעתו של המעכב תרד ופעילות האנזים תהיה יעילה יותר. דוגמה לעיכוב תחרותי : פניצלין - חומר דימוי מצע המתחבר לאנזים הבונה דופן של תאי חיידק, ומונע את חיבור האנזים לדופן ← וכך החיידקים לא יכולים להתרבות ומתים
מעכבים לא תחרותיים - בעלי מבנה שונה ממבנה הסובסטרט והם אינם מתחרים עמו על האתר הפעיל. המעכבים נקשרים לאתר אחר באנזים שאינו האתר הפעיל, ומשנים את המבנה המרחבי כך שהאנזים אינו יכול להיות מתאים במבנה לסובסטרט, ולכן לא ייקשר אליו. הוספת סובסטרט אינה יעילה מול מעכבים לא תחרותיים ולא תשפיע על פעולת המעכב.
שמות וסוגים
שמותיהם של רובם המוחלט של האנזימים מורכבים מתחילית הרומזת לפעולתו של האנזים ומהסיומת הקבועה -אָז (ase-), לדוגמה: נוּקלֵאָז (Nuclease), רֵדוּקטָאז (Reductase). לציון רבים יש להוסיף בעברית -וֹת, משל היו שמות האנזימים במין נקבה (בעבר הייתה סיומת היחיד בעברית -אָזָה, כך ששמות האנזימים אכן היו בלשון נקבה); רדוּקטאזוֹת, למשל. למספר אנזימים שכיחים, מהראשונים שנתגלו, קיימים שמות טריוויאליים: פפסין, למשל.
האנזימים מחולקים באופן רשמי לשש מחלקות, בהתאם לסוג התגובה אותה הם מזרזים. המיון, אשר הומצא על ידי הארגון הבינלאומי לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית (IUBMB), הוצג לראשונה ב-1961. גרסתו האחרונה, מ-1992, כוללת 3,196 אנזימים. כל מחלקה מסומלת בצמד האותיות EC (ראשי תיבות של Enzyme Comission, "ועדת האנזימים") ובספרה מ-1 ועד 6:
שמותיהם של האנזימים החשובים ביותר מעידים במקרים רבים על פעולתם: DNA-פולימראז ו-RNA-פולימראז (מסנתזים חומצות גרעין), 'ליפאז' (מפרק ליפידים), אצטילאז (מחבר קבוצת אצטיל (CH3COO) לסובסטרט), עמילאז (מפרק עמילן), ליגאז (מאחה גדילי DNA; מאנגלית: Ligate, לאחות), דהידרוגנאז (נוטל אטום מימן מהסובסטרט), אוקסידאז (מחמצן את הסובסטרט), רדוקטאז (מחזר את הסובסטרט).
אנזים הנוטל קבוצת זרחה ממולקולה עתירת אנרגיה (בדרך-כלל ATP) ומעבירה לסובסטרט נקרא קינאז. הוספת קבוצת זרחה היא מהפעולות הבסיסיות ביותר המתרחשות ביצורים חיים, והיא קשורה להפקת אנרגיה בתא (ראו: נשימה תאית וזרחון חמצוני). כ-2% מכלל הגנים ביצורים אוקריוטיים מקודדים לקינאזות; בגנום של האדם קיימים 500 גנים המקודדים לקינאזות.
אנזים המצרף קבוצת זרחה (שמקורה לאו דווקא ב-ATP) לסובסטרט נקרא פוספורילאז. אנזים המנתק קבוצת זרחה מהסובסטרט נקרא פוספטאז.
אנזים המופרש אך עדיין אינו במצב פעיל קרוי זימוגן. שני אנזימים השונים במקצת האחד מהשני אך המזרזים את אותה התגובה הכימית נקראים איזוזימים.
קטסיפון
קְטֵסִיפוֹן (מיוונית: Κτησιφῶν, מפרסית אמצעית: 𐭲𐭩𐭮𐭯𐭥𐭭, תיספון; בארמית: ܩܛܝܣܦܘܢ, קְטֵיסְפּוֹן‎, לעיתים עם א' פרוסתטית; בערבית: طيسفون, טַיְסָפוּן) הייתה עיר הבירה של האימפריה הפרתית ושל האימפריה הפרסית-הסאסאנית אחריה, במשך למעלה משמונה מאות שנים. העיר הייתה ממוקמת בעיראק של היום, על גדת החידקל, כ-32 קילומטרים דרומית-מזרחית לבגדאד.
אנזים
אנזימים מורכבים
אנזימים רבים מורכבים ממספר יחידות חלבון המחוברות יחדיו. אנזים כזה, על כל יחידותיו, קרוי הולואנזים (Holoenzyme). חלק מההולואנזימים מורכבים מחלק חלבוני גדול, אשר נטול פעילות אנזימטית, ומקבוצה קטנה, בה נמצא האתר הפעיל. החלק הגדול קרוי אפואנזים (Apoenzyme), ואילו החלק הקטן קרוי קופקטור (Cofactor). הקופקטור יכול להיות אנאורגני (בדרך-כלל אטומי מתכת, כגון ברזל או נחושת) או אורגני; במקרה האחרון נקרא הקופקטור קואנזים (Coenzyme). ויטמינים רבים משמשים כקואנזימים, אך גם חומרים אחרים - כגון קבוצת ה"הם" (Heme), המכילה אטום ברזל והנמצאת בהמוגלובין (אשר אינו אנזים) - יכולים לשמש בתפקיד זה.
קטסיפון
היסטוריה
העיר עלתה לגדולה עם האימפריה הפרתית במהלך המאה ה-1 לפנה"ס והייתה בירתם של רוב השליטים הפרתים. קטסיפון התפרשה על פני שטח של שלושים קילומטרים רבועים - יותר מפי שניים מרומא. מיקומה נבחר כדי לאפשר לפרתים (ולסאסאנים אחריהם) לבלום את ההתפשטות הרומאית בנקודת המפגש שבין המעצמות. המצביאים הרומאים מצידם ראו בה יעד חשוב וכבשו אותה חמש פעמים במהלך ההיסטוריה, שלוש מהם במאה ה-2 לבדה.
אנזים
אנזימים חשובים
אנזים הידוע עקב מספר האנשים הרב החסרים אותו הוא לקטאז, המופרש על ידי בלוטות במעי הדק בתגובה לשתיית חלב שמכיל את סוכר החלב - הלקטוז.
קטסיפון
היסטוריה
הסכסוך עם הרומאים חודש בסוף המאה ה-3 על ידי יורשיהם של הפרתים בפרס, הסאסאנים. הפרסים הצליחו להביס את צבאות גלריוס ב-295 בשערי העיר, אולם לאחר שנה שב גלריוס המושפל כדי לנצח את הפרתים ולכבוש את העיר, הפעם האחרונה שנכבשה על ידי צבא רומאי. גלריוס השיב את העיר למלך הפרסי נרסה, בתמורה לארמניה.
אנזים
אנזימים חשובים
האנזים קטלאז מצוי כמעט בכל תאי הגוף ואיבריו, ובכמות גדולה נמצא בכבד, בכליות ובדם. הקטלאז נמצא גם במיקרואורגניזמים רבים וברקמות של צמחים. תפקידו למנוע הצטברות של חומרים רעילים ומזיקים, וזאת על ידי פירוקם. ידוע כי הקטלאז מסוגל לפרק מי חמצן, שהם תרכובת המזיקה לאורגניזם, למים ולחמצן.
קטסיפון
היסטוריה
בשנת 363 יוליאנוס פלש לאזור, הרס את העיר הית וסמוך לחומות העיר קטסיפון נערך קרב בו ניצחו הרומאים את שאפור השני אך לא הצליחו להכריע את צבאו ולכבוש את העיר ותוך זמן קצר יוליאנוס עצמו נהרג.
לבסוף, ב-627 הכריע הרקליוס קיסר ביזנטיון את הסאסאנים וכבש את בירתם קטסיפון. הצבא הביזנטי עזב את העיר לאחר שמלכה הסכים לתנאים שהכתיב הרקליוס.
שקיעתה המהירה של קטסיפון הייתה תוצאה של הכיבוש האיסלאמי. העיר נפלה בידי הערבים ב-637 ובמאה ה-8 עבר מרכז הכובד המסחרי והפוליטי לבגדאד, הבירה החדשה מייסודם של בית עבאס.
העיר הבדיונית אסבאניר, זירת ההתרחשות של סיפורי אלף לילה ולילה, מבוססת ככל הנראה על קטסיפון.
במלחמת העולם הראשונה לחמו צבאות האימפריה העות'מאנית ובריטניה אלו באלו ליד חורבות קטסיפון, שם הצליחו העות'מאנים לבלום את התקדמותם של הבריטים לכיוון בגדאד, לגרום לנסיגתם ולבסוף לכניעתם לאחר המצור על כות ב-1915. למרות זאת ב-1917 כבשו הבריטים את כל שטחה של מסופוטמיה מידי העות'מאנים.
החדר בו שכן כס המלכות של המלכים הסאסאנים התנשא לגובה של כ-33 מטרים. כל שנותר היום מהפאר וההדר האגדי, היא הקשת של קטסיפון, שריד מאולם קבלת הפנים הגדול של הסאסאנים, השוכן בשטחה של העיר מדעין. הקשת המרשימה הוזנחה במשך שנים רבות ועומדת כעת בסכנת התמוטטות.
מחוז (ארצות הברית)
כל אחת ממדינות ארצות הברית מחולקת לאזורים מנהליים הנקראים מחוזות (באנגלית: County). ב-48 מתוך 50 מדינות ארצות הברית נעשה שימוש במונח "קאונטי" למחוז. היוצאות מן הכלל הן לואיזיאנה ואלסקה אשר בהן מכונים המחוזות בהתאמה "Parishes" ו-"Boroughs". האחריות והסמכויות של המחוזות השונים משתנה ממדינה למדינה. לרוב המכריע של המחוזות יש מושב מחוז, המתפקד כעיר בירה מחוזית. במדינות רבות בארצות הברית המחוזות מחולקים גם הם ל-townships או שהן עשויות להכיל בתוכן ערים או עיריות בעלי גופי ממשל עצמאיים.
נכון לספטמבר 2014 ישנם בסך הכל 3,144 מחוזות בארצות הברית (כאשר כוללים את ה-Parishes של לואיזיאנה וה-Boroughs של אלסקה). המדינה שמכילה את הכמות המועטה ביותר של מחוזות היא דלאוור אשר מכילה רק 3 מחוזות, והמדינה עם הכמות הרבה ביותר היא טקסס אשר מכילה 254 מחוזות.
מדינות דרום ארצות הברית ומדינות המערב התיכון בדרך כלל נוטות להכיל יותר מחוזות מאשר מדינות מערב ארצות הברית ומדינות צפון ארצות הברית.
מידע סטטיסטי
המחוז הממוצע בארצות הברית מכיל כ-100,000 תושבים. המחוז אשר מכיל את כמות התושבים הגבוהה ביותר הוא מחוז לוס אנג'לס שבקליפורניה, אשר מכיל 9,818,605 תושבים (נכון ל-2010). מחוז לאבינג בטקסס, אשר נכון ל-2010 מכיל רק 82 תושבים, הוא המחוז עם כמות התושבים הקטנה ביותר. המחוז בעל השטח הגדול ביותר הוא מחוז סן ברנרדינו שבקליפורניה אשר משתרע על פני שטח בגודל 51,948 קמ"ר. המחוז בעל השטח הקטן ביותר הוא מחוז קאלאוואו בהוואי אשר משתרע על פני שטח בגודל 31 קמ"ר.
ברשימה שלהלן ה-Parishes של לואיזיאנה וה-Boroughs של אלסקה, אשר נחשבים על פי הממשל האמריקני ל-"county equivalents" (שווי ערך למחוזות), נכללו בספירה של המחוזות.
דמיאנו דייוויד
דמיאנו דייוויד (באיטלקית: Damiano David; נולד ב-8 בינואר 1999) הוא זמר-יוצר איטלקי, המוכר בתור חבר להקת הרוק האיטלקית מונסקין, בה הוא משמש כסולן וכפזמונאי. הלהקה זכתה בפסטיבל סן רמו ונשלחה לייצג את איטליה באירוויזיון 2021, עם השיר "Zitti e buoni", איתו הגיעה למקום הראשון בתחרות.
קריירה
דייוויד התחיל לשיר עוד כשהיה בגיל 6. הוא פגש את ויקטוריה דה אנג'ליס ותומאס ראגי, חברי הלהקה העתידיים שלו, בבית הספר התיכון אאוג'ניו מונטאלה שברומא. הוא לא סיים את לימודי התיכון שלו ובמקום זאת התמסר לקריירת המוזיקה שלו, בתמיכת הוריו. כשנבחן לתפקיד סולן בלהקה מקומית, הוא נדחה בתחילה משום שהסגנון שלו נחשב ל"יותר מדי פופ", אך בסופו של דבר הוא התקבל לאור התעקשותו להיכנס ללהקה. עד מהרה דייוויד שינה את ההתנהגות והסגנון שלו, במיוחד על הבמה, לאחר שלמד כיצד לבטא את עצמו בחופשיות, וכמו כן הביטחון שלו במיניותו גבר. בתחילת דרכה, הלהקה הופיעה ברחובות העיר רומא, ובשנת 2017 היא התפרסמה לראשונה כאשר השתתפה בעונתה האחת עשרה של תוכנית המציאות האיטלקית "X Factor", והגיעה למקום השני. הלהקה פרצה עם אלבום הבכורה שלה, Il ballo della vita, שיצא לאור ב-28 באוקטובר 2018, וערכה סיבובי הופעות ב-2018 וב-2019. ב-19 במרץ 2021, יצא לאור אלבומה השני של הלהקה, Teatro d'ira: Vol. 1.
במרץ 2021 הלהקה זכתה בפסטיבל סן רמו ונשלחה לייצג את איטליה באירוויזיון 2021, עם השיר "Zitti e buoni". ב-22 במאי 2021, ביצעה הלהקה את השיר בגמר האירוויזיון. בתום ספירת הקולות, זכתה איטליה במקום הראשון, עם 524 נקודות.
לאחר הזכייה באירוויזיון, דייוויד הואשם לשווא כי צרך סמים במהלך הגמר, לאחר שנראה בשידור חי כשהוא רוכן לעבר השולחן בחדר הירוק, והדבר גרר תגובות רבות ברשתות החברתיות. במסיבת עיתונאים שהתקיימה זמן קצר לאחר מכן, הוא הכחיש את הטענות והסכים להיבדק, וחברי הלהקה טענו שהוא בכלל אסף שברי כוס שנפלה על הרצפה. לאחר בדיקת הצילומים השונים מהאירוע, ולאחר שביצע בדיקת סמים באיטליה, הודיע איגוד השידור האירופי כי לא נעשה שימוש בסמים בחדר הירוק וכי הם "רואים את הנושא כסגור".
דייוויד ביצע גרסת כיסוי לשיר "I Wanna Be Your Dog" וכן דיבב את דמותו של ג'פרי, עוזרו של האנטגוניסט הראשי, עבור הדיבוב האיטלקי לסרט קרואלה משנת 2021.
סגנון מוזיקלי
חלק מן הצלחת הלהקה מקושר לביצועיו הווקאליים, לנוכחותו הבימתית ולאישיותו של דייוויד. מנואל אגנלי, חבר להקת הרוק האלטרנטיבי Afterhours, שיבח אותו כאחד שיש לו "כריזמה טבעית של הסולנים המעולים". סגנונו הקולי תואר כ"גוון ווקאלי של רגאיי, שמאפשר לו להתמודד במיומנות עם רפרטואר הרוק, בהתחשב בכך שההשפעות המוזיקליות של הלהקה נעות בין אינדי רוק לנשמה לפופ". המראה וסגנון הלבוש האנדרוגיני המאפיין אותו על הבמה נחשב כשילוב של היפי, וינטג' וגלאם רוק משנות השבעים, ובשל כך הוא נחשב גם לאייקון אופנה איטלקי.
חיים אישיים
מאז 2017 דייוויד נמצא בזוגיות עם הדוגמנית האיטלקית ג'ורג'יה סולרי.
דייוויד דובר איטלקית ואנגלית ברמה שוטפת, וגם מדבר קצת ספרדית וצרפתית. הוא תומך בשוויון גזעי ובזכויות להט"ב. הוא אוהד אדוק של קבוצת הכדורגל רומא.
אסוקר מורנו
אסוקר מורנו (בספרדית: Azúcar Moreno – סוכר חום) הן צמד זמרות ספרדיות שמכרו למעלה מ-3 מיליון אלבומים וסינגלים מאז 1985, והתפרסמו ברחבי אירופה, ארצות הברית ואמריקה הלטינית בשנות ה-90.
ביוגרפיה
הצמד כולל את אנטוניה (טוני) ואנקרנסיון (אנקרנה) סלזר, ילידות בדחוז, מחוז בדרום מערב ספרד. שתיהן שייכות למשפחה גדושת אמנים: סבן היה מוזיקאי, אביהן היה זמר, אחיהן הם חברי להקת Los Chunguitos ודודן הוא הזמר פורינה דה בדחוז. האחיות התחילו את הקריירה שלהן כזמרת ליווי לאחים, אך בשנת 1982, הן התגלו על ידי נציג חברת EMI ספרד, מה שהוביל לשני אלבומים עם הצלחה מסחרית ממוצעת שהופצו ב-1984 וב-1986. שנתיים לאחר צאת אלבומן השלישי, האחיות חתמו על חוזה עם חברה נוספת והוציאו מחדש את שיריהן בעיבודים מחודשים עם תדמית יותר "סקסית", באלבומים שנקרא "Carne De Melocotón" ("בשר אפרסק"). האחיות סלזר היו לאמניות הראשונות ששילבו מוזיקה צוענית יחד עם מקצבי דיסקו, רית'ם אנד בלוז, פאנק וטכנו. אחד מהלהיטים הראשונים של הצמד היה רמיקס לשירן "Aunque Me Falte El Aire" ("על אף שחסר לי אוויר") בשנת 1988. כמו כן הן הוציאו לאור אלבום רמיקסים בשנה שלאחר מכן והוציאו סינגל נוסף שהיה ללהיט זמני במועדוני אירופה.
ההצלחה המסחרית הראשונה של אסוקר מורנו באירופה ואמריקה הלטינית הפציעה לאחר שביצעו לראשונה את השיר "Bandido" ("שודד"), שנכתב והופק על -ידי מפיק הדאנס הספרדי ראול אורז'אנה, ובוצע באירוויזיון 1990. לרוע המזל, פתיח השיר סבל מבעיות טכניות בהופעה. "Bandido" היה למעשה השיר שפתח את ההופעה בשידור חי, והטעות נצפתה על ידי בערך 500 מיליון צופים, אך לאחר שהבחינו בטעות, ניתנה לצמד הזדמנות שנייה להופיע. למשך דקותיים ההיכל דמם. רגע זה נהפך לאחד מהקטעים הזכורים ביותר בתולדות התחרות. בספרו "תחרות האירוויזיון - ההיסטוריה הרשמית", ההיסטוריון הבריטי ג'ון קנדי אוקונור תיאר את התקרית כ"סיוט הרע ביותר של כל אמן". על אף ההתחלה הלא מוצלחת, "Bandido" סיים בסוף הערב במקום החמישי מתוך עשרים ושתיים מדינות. האלבום בו נכלל פתח את השערים של הצמד לקריירה בינלאומית.
במשך השנים שלאחר מכן, אנקרנה וטוני זכו בהזדמנות לעבוד עם המפיקים המובילים אמיליו אסטפן ואסטפנו, כשהקליטו בבריטניה ובארצות הברית וזכו בפרס הבילבורד לאמן הלטיני המצליח ביותר, ומכרו עשרות אלפי תקליטים בארצות ההיספניות. האלבום "Mambo" ("ממבו") שיצא בשנת 1991 הביא להן מעריצים אפילו מיפן, ושיר הנושא של האלבום משנת 1994 - "El Amor" ("האהבה") אף הושמע בסרט "The Specialist".
עד לשנת 2006, אסוקר מורנו הפיצו כ-40 סינגלים, 13 אלבומי סטודיו וכמו כן מספר גדול של אוספי להיטים. השיר המצליח ביותר של הצמד הוא "Solo Se Vive Una Vez" ("אתה חי רק פעם אחת"), שצעד בראש המצעדים בספרד וברחבי אמריקה. בשנות ה-2000 השיר נכלל בדיסק הקריוקי הספרדי הראשון שיצא. אסוקר מורנו נהיו לאחד הצמדים המרוויחים ביותר בהיסטוריה המוזיקלית של ספרד, עם מכירות שהוערכו בכ-2 מיליון אלבומים רק בספרד עצמה, מה שהשווה אותן גם ללהקת אבבא ולסלין דיון באותו התחום, שגם הם החלו את דרכם באירוויזיון.
האחיות סומנו כמטרה בטורי הרכילות השונים וכמה משיריהן אף נחשבו לשנויים במחלוקת בארצן. רבים ממעריציהן רואים את תוכני השירים שהוציאו כפמיניסטיים. ללהקה יש תמיכה עצומה מקהילת הלהט"בים בספרד, לאחר שאלבומן משנת 2000 "Amén" ("אמן") כלל בתוכו בלדה שהוקדשה במיוחד לקהילה - "Amigo Mío"("ידידי"), ויותר מאוחר הן אף הקליטו גרסאות כיסוי לשירים מוכרים כמו "Divina de la muerte" ("מוות נפלא") ו-"Sobreviviré" ("אני אשרוד"), גרסת כיסוי בסגנון פלמנקו לשירה המוכר של גלוריה גיינור "I will survive".
בשנת 2006 חזרו אסוקר מורנו לחברת התקליטים EMI לאחר שהיו חתומות ב-18 השנה שלפני-כן בחברת התקליטים CBS-Sony והוכתרו כאמניות שצריכות להשלח בשנית לתחרות האירוויזיון. לבסוף החליטה רשות השידור הספרדית לשלוח את להקת לאס קטצ'ופ, לאחר שדחתה את שירן של הצמד "Bailando con Lola" ("רוקדים עם לולה") שהיה מחווה לזמרת והאמנית הספרדייה לולה פלורס. על כך, באלבום שהוציאו שנשא את שם השיר, בפתיח הרצועה הראשונה נאמר: "עברו 20 שנה / שום דבר אחר / 20 שנה של שירה / ועדיין יש לנו כל כך הרבה לתת".
ב-28 בנובמבר 2007, הודיעה טוני לתקשורת הספרדית שהצמד פורש מהמוזיקה עד להודעה חדשה, לאחר שאנקרנה הובחנה כלוקה בסרטן השד ונאלצה לבלות את מרבית זמנה בכימותרפיה. בשנת 2008 הוכרז שאנקרנה החלימה באופן מלא, אך עם זאת אין לצמד תוכניות לחזור להופיע יחד.
שתי האחיות ניתקו קשר זו עם זו בשנת 2008. מדי פעם שתיהן היו מתארחות בנפרד בתוכניות אירוח ומספרות על חייהן האישיים. טוני כעסה על אנקרנה שהעתיקה את שם הלהקה לטובת הקריירה האישית שלה בלי להודיע לאחותה. אנקרנה הצהירה שאוכזבה מתגובותיה של טוני לגבי מחלתה ("זה לא עסק גדול וניתן לרפא אותו"). טוני הוציאה אלבום סולו ונתבעה על ידי מנהלה האישי אותו פיטרה. אנשים רבים האשימו את חברה לשעבר של טוני לגבי התנהגותה. היא נהגה להתראיין בדרך קבע בתוכניות אירוח ספרדיות.
בשנת 2013 האחיות התאחדו לאחר שהודיעו בתקשורת הספרדית כי השלימו, ורשמו הופעת איחוד כשהתארחו בתוכנית " Tu Cara Me Suena " (הגרסה הספרדית לתוכנית Your Face Sounds Familiar) שם הופיעו עם השיר בנדידו.
בשנת 2014 הודיעו על יציאה סיבוב הופעות משותף בדרום אמריקה, באותה השנה הוציאו אלבום חדש שסינגל הבכורה שלו נקרא " Bandolero "
בשנת 2021 הכריזה רשות השידור הספרדית כי הלהקה עתידה להשתתף בקדם הלאומי לאירוויזיון 2022, בנידורם פסט, עם השיר "Postureo". הן הודחו בחצי הגמר.
העלייה ההמונית
העלייה ההמונית היא העלייה שהחלה מיד לאחר קום מדינת ישראל. הייתה זו עליית פליטים ברובה - ניצולי השואה מאירופה והפליטים היהודים ממדינות ערב. עלייה זו הביאה לגידול עצום באוכלוסיית המדינה, כאשר תוך 18 חודשים בלבד הוכפלה האוכלוסייה מ-650,000 ל-1,300,000 תושבים. זהו שיעור גידול חסר תקדים בהשוואה לארצות קולטות הגירה.
העולים הגיעו ממספר רב של מדינות וחלקי עולם: מאירופה, מאסיה ומצפון אפריקה. חלקם הביאו מסורת תרבותית שונה מזו של התושבים הוותיקים, אשכנזים ברובם. הקשיים שפקדו את המדינה הצעירה בתקופה זו נעוצים, לפחות בחלקם, בגידול המהיר של האוכלוסייה. המפגש בין עולים וותיקים, והשפעתו על הקולטים והנקלטים כאחד, היה אירוע משמעותי מאוד בתהליך התפתחותה של החברה הישראלית.
מאפייניה של החברה הישראלית ערב הקמת המדינה
במאי 1948 מנתה האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל כ-650,000 נפש. אוכלוסייה זו כללה כ-80% אשכנזים וכ-20% מזרחים.
שיעור בעלי ההשכלה התיכונית והגבוהה היה כשליש מהאוכלוסייה היהודית, שיעור גבוה לכל הדעות. רוב תושבי היישוב שלטו בעברית וכן ביידיש, אף שלא הרבו להשתמש בה בחיי היומיום, ובנוסף רובם היו חילונים מתוך בחירה. רוב התושבים היו צעירים ורווקים או בעלי משפחות קטנות, ומספר הגברים היה גדול בהרבה מזה של הנשים - 1,133 גברים על כל 1,000 נשים.
המבנה התעסוקתי של החברה היה כזה שאפשר להגדירו מודרני, כלומר דומה לזה שבארצות אירופה באותה תקופה: רבים עסקו במקצועות יצרניים בתחומי החקלאות, הבניין והתעשייה, ורבים אחרים עסקו במסחר זעיר, בפקידות ובמלאכה, מקצועות שרוב היהודים עסקו בהם בארצות מוצאם.
העיליות החברתיות שהתגבשו בחברה היישובית הצליחו לעצב בה תרבות פוליטית וחברתית ייחודית. הן ניסו לשמרה גם לאחר הקמת המדינה, אך העלייה ההמונית חוללה תמורות עמוקות בתרבותה של החברה הישראלית, כמו גם במעמדה של העילית החברתית.
מאפייני העולים בעלייה ההמונית
עם הכרזת המדינה הגיעו בתחילה עולים ממחנות המעצר בקפריסין. עולים אלו עוד נחשבו מבחינה סוציולוגית לחלק מהיישוב היהודי המתואר בפרק הקודם של ערך זה, ואלה שמצבם הבריאותי אפשר זאת, מילאו חלק פעיל בלחימה במלחמת העצמאות. לאחר מכן הגיעו אל הארץ עולים שהיו ערב הכרזת המדינה במחנות עקורים בשליטת בעלות הברית בשטחים הכבושים בגרמניה ואוסטריה. כמו גם מקהילות יהודיות גדולות שנשארו במזרח אירופה ובבולגריה. אלו יושבו בשכונות ערביות נטושות בעיקר ביפו ובחיפה. לאחר שהשכונות הערביות התמלאו בעולים, הוקמו מחנות העולים ובראשם שער העלייה בכניסה הדרומית לחיפה. העליות ההמוניות של הפליטים מארצות ערב כמו במבצע עזרא ונחמיה ובמבצע מרבד הקסמים הגיעו כבר אחרי שמחנות העולים עמדו על סף הקיבולת שלהם והחלה הקמתן של מעברות שמנו ב-1951 אוכלוסייה של כ-250 אלף איש.
מדינת ישראל הצעירה התקשתה בקליטת העלייה ההמונית ובמציאת המשאבים הדרושים לשם כך. לכן מקבלי ההחלטות הבינו שיצטרכו להחליט ולנקוט, לפחות זמנית בעלייה סלקטיבית. הרעיון של סלקציה בין סוגי העולים מאותו מקור נתקל בקשיים ונדחה, לכן פנו לקביעת סדר עדיפויות בעידוד העלייה מארצות שונות ויהדות רומניה הפסידה ליהדות עיראק.
בשידור בקול ישראל, ב-10 בפברואר 2008, טענה פרופ' אורה כהן שהסיבה לעצירת עליית יהודי רומניה בתקופה זו הייתה נעוצה בכך, שישראל הוצפה בגלי עולים, בעיקר מעיראק ומרומניה. לדבריה (ולדברי משתתפים נוספים בדיון הרדיופוני), לממשלת ישראל לא היו מספיק משאבים לקליטת הגל האדיר, לכן ניסתה להאט ולווסת את העלייה ובישיבה משותפת של ממשלת ישראל והסוכנות היהודית הוחלט להעדיף את עולי עיראק על פני עולי רומניה ולהפסיק את הבאת היהודים מרומניה. העדפת יהודי עיראק הייתה על רקע החשש הגדול יותר לגורלם בארץ מוצאם, לעומת החשש ליהודי רומניה.
אלפים רבים מיהודי רומניה, שכבר קיבלו אישור יציאה מהשלטונות, "נתקעו" ברומניה והשלטונות הרומניים הפסיקו להנפיק אישורי יציאה נוספים.
אחד ההבדלים הבולטים בין העליות לארץ־ישראל בתקופת היישוב לבין העלייה ההמונית לאחר קום המדינה, היה הרכבן העדתי. לעומת תקופת היישוב, שבה היו כ-82 אחוזים מהעולים יוצאי אירופה ואמריקה, רק 44.5% מבאי העלייה ההמונית היו יוצאי אירופה ואמריקה, ואילו 53.4% מהם היו יוצאי אסיה ואפריקה. כתוצאה מכך השתנה מאוד ההרכב העדתי של האוכלוסייה היהודית בישראל, ובתום העשור הראשון למדינה היו בה 58% יוצאי אירופה ואמריקה ו־42% יוצאי אסיה ואפריקה.
בניגוד לעליות הקודמות, שיעור הילדים והזקנים בקרב עולי העלייה ההמונית היה גבוה מאוד. יתרה מזאת - אחוז הילדים בקרב עולי אסיה ואפריקה היה גבוה כמעט פי שניים מאחוז הילדים בקרב העולים מארצות אירופה ואמריקה, וההבדל נעוץ בשיעורי הילודה הגבוהים יותר בקרב העולים המזרחים. בנוסף, העלייה הייתה ברובה עלייה של משפחות שלמות, במסגרת קהילות שלמות, להבדיל מן העליות בתקופת היישוב, ובעיקר העלייה השנייה והשלישית, שהיו ברובן עליות של צעירים, רווקים או בעלי משפחות קטנות.
שיעורי העולים בשנים 1948–1960 – מדינות עיקריות (באלפים)
אירופה:
אסיה ואפריקה:
ותיקים ועולים: אלה בעיני אלה
"ישראל רוצה בעלייה, אך הישראלים אינם רוצים בעולים". אמירה זו, שיוחסה לגיורא יוספטל, ראש מחלקת הקליטה של הסוכנות היהודית, משקפת היטב את יחסם של חלק מהוותיקים בישראל לעולי העלייה ההמונית בעשור הראשון, יחס של הסתייגות מופגנת, אם לא עוינות, שעמד בסתירה בולטת לעקרונות מסורתיים ביהדות כמו "כל ישראל חברים" או "כל ישראל ערבים זה לזה", וכמובן בניגוד לעקרונות קיבוץ הגלויות והעלייה החופשית שמצאו את ביטויים במגילת העצמאות ובחוק השבות.
הסתייגותם של הוותיקים הופנתה כלפי ניצולי השואה מאירופה, וביתר שאת כלפי העולים מארצות האסלאם – יוצאי צפון אפריקה, עיראק, תימן. העולים מארצות האסלאם, ובמיוחד אלה מצפון אפריקה, נחשבו על ידי רבים מהממסד הקולט בישראל לפרימיטיביים, ל'חומר אנושי' גרוע ולחסרי תרבות. יחס זה כלפי העולים היה נחלת הפוליטיקאים, אנשי הרוח ואפילו עיתונות התקופה.
יחסם של העולים כלפי האוכלוסייה הוותיקה (האשכנזית ברובה) התאפיין אף הוא בדעות קדומות ובסטריאוטיפים שליליים. ואולם, בתקופת העלייה ההמונית עצמה לא ניתן ביטוי של ממש לדעות אלה. לימים הן מצאו ביטוי בעיקר ברומנים ובאוטוביוגרפיות שכתבו בדרך-כלל מי שהיו נערים צעירים בתקופת העלייה ארצה, למשל סמי מיכאל, שמעון בלס ויצחק בר-משה.
קשיים בקליטת העלייה ההמונית
בתחילה קלטה המדינה את העולים במעט בתי עולים פנויים שהוקמו עוד בעליות הקודמות. משנגמרו הבתים, השתכנו כ-100 אלף עולים בערים-יפו, רמלה, לוד, בית שאן, עכו ובאר שבע. גם הערים ירושלים, חיפה, טבריה וצפת קלטו עולים אלה בשכונות נטושות. בשנת 1949 התרחבו ממדי העלייה והעולים הועברו למחנות ששימשו בעבר את הצבא הבריטי. אחד הידועים שבהם היה מחנה שער העלייה. העולים שהיו במחנות גרו בצריפים ובאוהלים. חוסר התעסוקה, המזון שבושל במטבחי שדה, והתנאים במחנה הובילו למרירות. בין המתגוררים במחנות היו גם פליטי שואה שאיבדו את משפחותיהם. היה חשש כבד לגורלם של שוהי המחנה. כמו כן ברקע ריחפה האפשרות של "מרד עולים". הועלה גם חשש שהעלייה הגוברת תוביל לקריסת מערכות במדינה. בשנת 1950, הגיעו המחנות ואמצעי הדיור לניצול מלא. למדינה לא נותרה עוד אפשרות לספק דיור להמוני העולים שהגיעו. כפתרון זמני לבעיה שנוצרה הוקמו מעברות, ובהן אוהלים, צריפונים ופחונים דלים ביותר. היו שהתגוררו בפתרון זמני זה אף עשר שנים.
עולים אלו הגיעו לעיתים קרובות בחוסר כל, בין אם ממחנות העקורים באירופה וכל כספם אבד בשואה, ובין אם ממדינות ערב ששליטיהן לא אפשרו להם לשמור על רכושם או למכור אותו ולבוא ארצה עם ממון. נוצר חשש כי מי שיש לו כסף יוכל לקנות ולשבוע, ומי שאין לו, ירעב. כפתרון לבעיה זו הונהגה מדיניות הקיצוב. היעדר תשתית כלכלית יציבה בארץ, הקפאת יתרות מטבע החוץ של ישראל על ידי הבריטים עם יציאתם את הארץ, וההוצאות הרבות שהיו כרוכות ברכישת נשק במלחמת העצמאות - כל אלה גרמו מחסור חמור במטבע זר והמערכת הכלכלית, שזועזעה במהלך חודשי המלחמה, לא הייתה מסוגלת להתמודד עם קליטת העלייה הגדולה. יתרה מזאת, המחסור החמור במטבע זר ובחומרי גלם לבניין כבל את ידי הממשלה ולא אפשר לה לבצע פעולות פיתוח מהירות, להרחיב את התשתית, להקים שיכונים להמוני העולים ולקלוט אותם במשק.
הרצון להטמיע במהירות את העולים החדשים בקרב התושבים הוותיקים הוביל להנהגת החינוך האחיד, שנועדו במקור להקנות לילדי העולים השכלה בסיסית וכן מושגי יסוד בציונות ובתולדות העם והארץ. עד מהרה החלו להישמע טענות ששליחי המדינה (שהיו בדרך כלל מתנדבים) עוסקים בכפייה אנטי דתית ובגזיזת פאות של ילדי העולים. המחאה שקמה בעקבות טענות אלה הביאה לביטולו של החינוך האחיד.
בידי המוסדות שהופקדו על קליטת העולים הצטברו סמכויות מפליגות בכל האמור בסיפוק צורכיהם של העולים, כמו דיור ותעסוקה. בכך הוענקה למוסדות אלה עוצמה רבה, שכן העולים הפכו תלויים בהם בחייהם היומיומיים ובצורכיהם המיוחדים כאחד. עוצמה זו של מוסדות הקליטה חיזקה במיוחד את מפא"י, שהייתה אז המפלגה השלטת במוסדות המדינה ובכלל זה גם במוסדות הקליטה. העולים, לעומת זאת, היו נטולי כוח פוליטי. דבר זה היה נכון במיוחד לגבי עולי המזרח שהיו אף מנותקים מרשתות חברתיות בעלות ערך. התלות של העולים במוסדות הקולטים אף התחזקה בשל העובדה שרוב העולים באו ללא הון, בלא מקורות למימון קליטתם ובלא מקצועות נדרשים בארץ. למדיניותם ולאופי פעילותם של העומדים בראש מערכת הקליטה הייתה עשויה להיות השפעה מכרעת על עמדותיהם הפוליטיות של העולים, והם אכן פעלו לא רק כממונים על קליטת העולים אלא השתדלו גם לפעול בהתאם לאינטרסים הפוליטיים-מפלגתיים אותם ייצגו.
בשנים 1948–1955 הגיעו למעלה מ-110,000 עולים שכושר עבודתם היה מוגבל מאוד או שהיו נטולי כושר עבודה והם היו כ-15% מכלל העולים שהגיעו בשנים אלה. גם אלה שהיו מסוגלים לעבוד נתקלו בהיצע עבודה נמוך ולא מקצועי, כך שמספר המובטלים רק הלך וגדל. עולים רבים הגיעו כשהם חולים במחלות כרוניות או נכים. מערכת הבריאות בישראל לא הייתה ערוכה לטפל במספר כה גדול של חולים ונכים בגלל מחסור חמור במקומות אשפוז, בצוותים רפואיים ובתרופות, ושירותי הבריאות עמדו על סף התמוטטות. בין העולים נמצאו משפחות רבות ללא מפרנס ואלה נזקקו לעזרתם של השירותים הסוציאליים, אולם בשל המחסור במשאבים, הן משאבי כוח אדם והן משאבים כספיים, לא היה אפשר להעניק להם את השירותים שנדרשו.
אתוס קיבוץ הגלויות היה אחד העקרונות החשובים במדיניות העלייה של ישראל. בהתאם לאתוס זה, מטרת העלייה היא לקבץ מחדש את העם היהודי מכל ארצות גלותו ולהפוך אותו שוב לעם מאוחד, לאום אחד בעל צביון משותף. אתוס זה הוא שהכתיב במידה רבה את העיקרון שנודע ככור היתוך - משמעותו של זה הייתה הטמעת העולים בתוך תרבותה של האוכלוסייה הוותיקה, התרבות שהתגבשה בארץ ישראל מראשית העליות הציוניות ואשר יוצריה ראו אותה כ"תרבות ארץ ישראלית", במטרה לשמר את המרקם החברתי-תרבותי של האוכלוסייה הוותיקה. מדיניות כור ההיתוך הופעלה באינטנסיביות רבה במחצית הראשונה של שנות ה-50 וסוכניה היו רבי עוצמה, והם רשויות הקליטה השונות, מערכת החינוך וצה"ל. במשך השנים פחתה עוצמתו של הלחץ שהופעל על העולים לנטוש את תרבות ארץ מוצאם ולאט לאט חדרה לתהליכי הקליטה גישה שנטתה להתחשב יותר בזהותם התרבותית של העולים, אולם עדיין ראתה בהם אוכלוסייה שכדי להשתלב בחברה הקולטת עליה להשתנות ולהתאים את עצמה אליה. ההוראה המעשית של "כור ההיתוך" הייתה סוציאליזציה מחדש, הטמעה של העולים בתוך המציאות התרבותית והחברתית של ישראל והפיכת מסורותיהם התרבותיות הייחודיות למשניות או אף לבלתי רלוונטיות. ניסיונם הרחב של הקולטים לחנך מחדש את העולים, ההתניה של קבלת דיור ועבודה בתמיכה פוליטית וההתעלמות הכמעט מוחלטת מרצונותיהם העצמאיים של העולים - התעלמות שאף לוותה בהפצת סטריאוטיפים שליליים כנגד העולים - כל אלה היו ביטויים למערכת יחסי הכח שנוצרה בין עולים לוותיקים בשנות ה-50 וגם לאחריהן ואשר במסגרתה היו העולים - בעיקר העולים מארצות האסלאם - נטולי כח כמעט לחלוטין. מכלול הדימויים ששימשו להדבקת סטריאוטיפים לעולים מארצות האסלאם כלל: "נחשלות", "לבנטיניות", "פרימיטיביות", "ניוון", "חוסר רצון לעבוד" ועוד. בעיקר סבלו מסטריאוטיפים שליליים עולי צפון אפריקה שנתפסו כאלימים, אימפולסיביים ובלתי יציבים.
לקריאה נוספת
מאמרים
עבודות דוקטורט
נחום תקום
נַחוּם תָּקוּם (נקרא גם: "איש קם חיש") הוא סוג של צעצוע, שכאשר מטים אותו על צידו הוא מתרומם מאליו.
השם העברי "נחום תקום" נוצר כנראה בהשפעת השם הרוסי של הצעצוע "ואנקה וְסטאנקה" (Ванька-Встанька) שמשמעותו: ואנקה (שם פרטי) תקום.
מבנה ועיצוב
הצעצוע מעוצב לרוב כמעין בובה בעלת תחתית עגולה. חלקה התחתון של הבובה עשוי מחומר בעל משקל סגולי גבוה, כגון מתכת, ואילו רוב הנפח של הבובה עשוי מחומר בעל משקל סגולי נמוך. מרכז המסה של הצעצוע נמוך מאוד ביחס לגובהו, וכאשר מטים את הצעצוע על צידו, מרכז המסה הנמוך גורם למומנט כוח בכיוון שיחזיר את הצעצוע חזרה למצב של עמידה.
עובדות מתמטיות
תכונת הנחום תקום של חפצים מסוימים מתאפשרת בזכות חלקם התחתון שלו תכונת שיווי משקל יציב. חלק זה עשוי לקיים תכונות מתמטיות מעניינות:
מחקר
ב-1995 חזה המתמטיקאי הרוסי ולדימיר ארנולד קיומו של גוף עם תכונת נחום תקום, כלומר גוף עם בדיוק שני מצבי שיווי משקל: אחד יציב ואחד רופף, העשוי מחומר הומוגני. השערה זו הוכחה ב-2005 בידי המדענים ההונגרים גאבור דומוקוש ופטר ורקוני. הגוף עם התכונה הזו זכה בכינוי "גוֹמבּוֹץ".
צעצועים וחפצים דומים
בובה מסורתית ביפן הקרויה אוקיאגארי-קובושי (起き上がり小法師) בנויה בצורה דומה, ועיקר הנפח שלה עשוי מעיסת נייר. משמשת כקמע וכסמל לכושר התמדה ולגמישות.
העיקרון המכני של הצעצוע משמש לעיתים גם לאביזרים שונים שאינם צעצועים.
חצר תל-חי (ציור)
"חצר תל-חי" או "חצי תל -חי וברווז קטום ראש" (1978) הוא ציור מאת הציירת הישראלית תמר גטר. הציור מהווה חלק מסדרה של עבודות, שנוצרו בין השנים 1974-1978 ועושות שימוש בדימוי של תל חי.
בעוד העבודות המוקדמות ב"מחזור תל-חי", כפי שהגדירה אותן גטר, "חוות את הפרספקטיבה כאידאה אלימה", הרי עבודה זו מציבה בפני הצופה את התפרקות הפרספקטיבה ההיסטורית ואת הפיכתה לייצוג חלקי. הדבר בא לידי ביטוי בחוסר העקביות בשימוש בה. בתיאור האבוסים, לדוגמה, נעשה שימוש בנקודת מגוז שונה לכל אחד מן האבוסים. בנוסף, גטר השתמשה בקנה מידה שונה לתיאור הציפור לתיאור המבנה.
בראיון מאוחר תיארה גטר את משמעות הדימוי של תל-חי בעבודותיה:
100 מטר חופשי
100 מטר חופשי הוא משחה בשחייה תחרותית. כפי שמצוין בשם המשחה, המתחרים חופשיים לבחור את סגנון השחייה וכמעט אינם מוגבלים לחוקים ולתנועות כמו במשחי הסגנונות האחרים (פרפר, גב וחזה). כמעט תמיד בוחרים השחיינים לשחות בסגנון החתירה שנחשב כסגנון המהיר ביותר. המשחה נחשב כמשחה קלאסי בתחרויות השחייה בשל היותו המהיר ביותר. החל משנת 1976, עת הוכר משחה ה-50 מטר חופשי על ידי התאחדות השחייה הבינלאומית (FINA), הפך המשחה ל-100 מטר לשני במהירותו. למרות זאת, נחשב עדיין המשחה ל-100 מטר חופשי כחשוב וכיוקרתי ביותר.
כבר במשחקים האולימפיים הראשונים באתונה 1896 היה המשחה ל-100 מטר חופשי חלק מהתוכנית האולימפית, אלא שאז הוא התקיים במים פתוחים - מי ים. נשים החלו להתחרות במשחה זה מסטוקהולם 1912. מאז ועד היום הוא חלק מתחרויות השחייה בכל האולימפיאדות.
בדרך כלל כולל המשחה שחייה של שתי בריכות באורך של 50 מטר, הלוך וחזור אל נקודת הזינוק. החל משנת 1991 מוכרים גם משחים בבריכות באורך של 25 מטר, בהן על המתחרים לשחות ארבע בריכות. טבלאות השיאים למשחה זה נפרדות לשיאים בבריכות אולימפיות ולשיאים בבריכות 25 מטר.
שיאים
מעודכן ל-13 באוגוסט 2022
גברים
נכון ל-13 באוגוסט 2022
ז'ואל רובישון
ראשית חייו
רובישון נולד ב-7 באפריל 1945 בפואטייה. אביו היה פועל בניין ואימו - עקרת בית. בגיל שתים עשרה החל ללמוד בסמינר לכמורה, שם חלם להיות אדריכל ואהב לבשל עם הנזירות. בגלל מצוקה כלכלית של משפחתו נאלץ לעזוב את הסמינר ולהתחיל לעשות לביתו בגיל 14.5.
בין השנים 1965 ל-1973 עבד רובישון בכל מיני מסעדות בפאריס ומחוצה לה. במהלכה של תקופה זו הוא השתתף בתחרויות קולינריות רבות וזכה במדליות רבות של זהב, כסף וארד. ב-1976 זכה בתואר העובד המצטיין (Meilleur Ouvrier de France), המוענק לבכירי השפים לאחר שנכשל במבחן שנה קודם לכן. באותה שנה הציע לו פול בוקיז לבוא ללמד ביפן והוא למד רבות מן הפשטות, הדיוק והאסתטיקה היפניים. ב-1978 הוא החל לנהל את המטבח במלון ניקו (Nikko) בפריז.
העלייה לגדולה
ב-15 בדצמבר 1981 חנך רובישון את מסעדתו שזכתה לתהילה ג'אמן (Jamin) ברחוב Longchamp שבפריז. תוך שלוש שנים זכה בהישג הגדול ביותר עבור שפים בצרפת - שלושה כוכבים במדריך מישלן, מהמהירים ביותר להגיע לניקוד זה. השפים מהם הושפע במיוחד היו ז'אן דלוויין, שארל בארייר, אלן שאפל שלימדו לשלב ולהוציא את מיטב הטעמים מכל מוצר ופרדי ז'ירארדה ממנו למד לבשל לפי העונה ולדרוש מוצרים מעולים מהספקים. בשנת 1989 מדריך הגו מיו שחגג עשרים שנה להיווסדו, הכתיר את רובישון, פול בוקיז ופרדי ז'ירארדה בתור השפים של המאה.
בינואר 1994 פתח מסעדה חדשה הנושאת את שמו במלון לה פארק, המקום נבנה בשנת 1911 ושופץ בסגנון בל אפוק. רובישון שתכנן לפרוש בגיל חמישים כי חיי שף הם קשים במיוחד, הכין את ארוחתו האחרונה ב-5 ביולי 1996, הוא פרש לדבריו כי: "ראיתי יותר מדי שפים גדולים מתים צעירים, איני רוצה להצטרף אליהם יש לי רק תקופת חיים אחת" (רבים מעמיתיו נפטרו בגיל צעיר יחסית משילוב של פרפקציוניזם, עבודה קשה מדי ומתח: אלן שאפל בגיל חמישים ושתיים מהתקף לב, ז'אק פיק בגיל חמישים ותשע, ז'אן טרואגרו בגיל חמישים ושבע וגילברט לה קוז, שף בעלים של לה ברנרדין בניו יורק בגיל ארבעים ושמונה). את מקומו תפס אלן דיקאס וקרא לה על שמו. המסעדה ממשיכה להיות מהמסעדות הטובות בצרפת ולשמור על שלושה כוכבים עד היום.
לאחר פרישתו החל רובישון להעניק ייעוץ קולינארי ברחבי תבל, לכתוב ספרי בישול ולהנחות בערוץ הטלוויזיה החשוב בצרפת TF1 בטלוויזיה תוכנית יומית על בישול "Cook Like Great Chef".
האטליה
כבר בשנת 2001 שב רובישון מפרישתו ופתח מסעדה בשם "גאלרה א רובישון" במלון גראנד ליסבון במקאו שבסין (עם מרתף יינות של 2,500 סוגי בקבוקים ו-75,000 בקבוקים).
בשנת 2003 פתח את מסעדתו "האטלייה של ז'ואל רובישון" בפאריס, בצמוד למלון פונט רויאל, שהפכה להצלחה בין לילה: שילוב של מטבח עילי עם אווירה של טאפס ספרדי שכה אהוב עליו. במסעדה אין שולחנות, אלא דלפק מכוסה לכה שחורה בצורת חית (מסביב למטבח), שבו יכולים לשבת ארבעים ואחד סועדים על גבי כיסאות אדומים, והיא אינה מקבלת הזמנות. במסעדה ניתן לאכול את מנות הדגל של רובישון במחירים סבירים ביחס לפאריס (בין חמישים למאה דולרים כשארוחת הטעימות עולה 186 דולרים). היא זכתה לכוכב במדריך המישלן עם פתיחתה ובשנים שאחרי כן בשני כוכבים ונבחרה בשנת 2006 למקום העשרים וחמישה בסקר 50 המסעדות הטובות בעולם של המגזין רסטורנט, בשנת 2007 ו-2008 במקום ה-14 ובשנת 2009 במקום ה-18 ובמקום ה-14 בשנת 2011.
מאוחר יותר פתח רובישון מסעדה דומה בפריז, שנקראה "הטייבל של ז'ואל רובישון", באווירה יותר מעונבת, ועם כיסאות ושולחנות, שזכתה לשני כוכבים במדריך המישלן.
הוא פתח גם מסעדות במלון MGM Grand בלאס וגאס ובטוקיו יפן ששתיהן נבחרו על ידי האתר "dininginfrance" כשתיים מבין עשר המסעדות הצרפתיות הטובות בעולם מחוץ לצרפת. הוא גם פתח סניפים של האטלייה בהונג קונג ובלונדון שזכתה לכוכב במדריך מישלן.
במדריך מילה למסעדות הטובות באסיה לשנת 2009/10 נבחרו שלוש ממסעדותיו של רובישון בין העשרים הטובות ביותר באסיה, האטליה בהונג קונג הגיעה למקום ה-1, הגאלרה במקאו הגיעה למקום ה-3 והאטליה בטוקיו הגיעה למקום 20. מסעדת "שאטו רסטורנט ז'ואל רובישון" בטוקיו נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
ב-2007 הפך רובישון לשף בעל מספר כוכבי המישלן הרב ביותר, שניתנו לכלל מסעדותיו בעולם, 17 בסך הכול. ב-2009 החזיק ב-24 כוכבים. ב-2011 החזיק ב-26 כוכבים. שלוש ממסעדותיו החזיקו בשלושה כוכבי מישלן כל אחת: בטוקיו, במקאו ובלאס וגאס.
ב-2009 זכה בפרס על מפעל חיים ממדריך 50 המסעדות הטובות בעולם.
תבשיליו
תבשיל ההיכר של רובישון שזכה לתהילה הוא פירה תפוחי אדמה "Puree de Pommes de Terre". שהופיע כבר בתפריטה הראשון של מסעדתו ג'אמן. ומורכב ממחית תפוחי אדמה מסוג Ratte, מחמאה, מחלב וממלח לטעם. סוד הצלחת התבשיל הוא בשילוב הנכון בין החמאה לחלב.
תבשיל מפורסם נוסף של רובישון הוא אספיק לובסטר וקוויאר עם ג'לי כרובית "Gelee de Caviar a la Creme de Chou-Fleur". מוגש בצלחת מרק אסיאתית עמוקה. קוויאר המכוסה בקרם לובסטר ומעליהם שכבה של קרם כרובית. כמויות זעירות של כלורופיל מוספות במסגרת. טעמי הכרובית והקוויאר מודגשים על ידי קרם הלובסטר.
רבות ממנותיו של רובישון שהעניקו לו תהילה מוצעות היום בתפריטי מסעדותיו ברחבי תבל.
קישורים חיצוניים
בעקבות מותו:
פיאט אונו
פיאט אונו (באיטלקית: Fiat Uno) היא מכונית סופרמיני של הקונצרן האיטלקי פיאט.
סדרת האונו הושקה בשנת 1983 כמחליפת הפיאט 127 ויוצרה באיטליה עד 1995. אף שהייצור באיטליה נפסק, בפיאט עדיין מייצרים את דגמי האונו אך הם מיועדים כעת בעיקר לשוק הדרום אמריקאי ולא לשוק האירופאי. פיאט פונטו החליפה את האונו באירופה בשנת 1993 כשהיא משווקת תחילה במקביל לאונו וב-1995 החליפה אותה במלואה.