cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נקדימון בן גוריון
אגדות חז"ל על עושרו המופלג
עושרו המופלג מוזכר באגדות שבתלמוד הבבלי לצד פועלו למען עולי הרגל לבית המקדש בירושלים. כשרצו חז"ל לתאר את עושרו כתבו על בתו שהייתה מיטתה מוצעת בשנים עשר אלף דינרים. במקור אחר מסופר כראיה לעושרו של נקדימון בן גוריון, שבכתובתה של בתו היה רשום "אלף אלפי דינרי זהב" שאביה נתן לה בתור נדוניה.
בתלמוד הבבלי על מסכת גיטין מוזכר נקדימון בן גוריון ביחד עם כלבא שבוע ועשיר נוסף ושמו בן ציצית הכסת שמחסני המזון שלהם יכלו לקיים את תושבי ירושלים כעשרים שנה במצור הרומאי על ירושלים שקדם לחורבן בית שני. מהמשך דברי התלמוד שם נראה שנקדימון בן גוריון וחבריו תמכו בהשגת הסכם עם הרומאים בניגוד לדעת קבוצות מיליטנטיות יותר. מסורת קדומה בשם האר"י זיהתה את קברו בקברי המלכים בירושלים.
המדרש באבות דרבי נתן שהוזכר לעיל מספר שנקדימון בן גוריון רכש שתים עשרה עינות מים עבור עולי הרגל. כשבא להחזיר את המים לאיש שממנו קנה את שתים עשרה עינות המים נעשה לו נס: עקב תפילתו של נקדימון בן גוריון, ירד גשם במיוחד עבורו בתוך שנת בצורת על מנת למלא את מאגרי המים.
חז"ל אף גרסו שבעקבות אירוע זה נשתנה שמו והוא קבל את השם 'נקדימון' שכן "נקדמה חמה בעבורו". סיפור זה מופיע גם בתלמוד הבבלי. לפי המסופר במקורות אלו שמו העברי היה 'בוני'. ייתכן שמקור השם נקדימון בשם היווני 'ניקודמוס' (Νικόδημος).
בתו של נקדימון בן גוריון
שואל התלמוד הבבלי על מסכת כתובות כיצד זה התדרדרה בת למשפחה כה עשירה לעוני שכזה. לכאורה, ההסבר הפשוט הוא שמוראות החורבן שהמיטו הרומאים על ארץ ישראל גרם לעוניה. התלמוד מחפש הסבר עמוק יותר, ומציע שני הסברים שדווקא מגנים את נקדימון בן גוריון. הסבר אחד, מציג את נקדימון בן גוריון כמי שפעולותיו בתחום הצדקה נעשו לכבודו האישי, ולא לשם הצדקה עצמה. הסבר שני, מציג אותו כמי שבאמצעות עושרו הרב יכול היה לסייע יותר ולא עשה כן.
במדרש ההלכה על ספר דברים, הספרי (סימן שה), מופיעה גרסה קצרה יותר של אגדה זאת, ובה שני ההסברים האלו אינם מופיעים. כמו כן גם לא מופיעים דבריה של הבת אשר תולה את הסתלקותו של העושר ממשפחתה במיעוט מצוות הצדקה. ייתכן שהתלמוד הבבלי במסכת כתובות רצה להשתמש בסיפור על נקידמון בן גוריון ובתו כתמרור אזהרה בפני עשירים בני אותה תקופה.
דנידין (ניו זילנד)
דנידין (באנגלית: Dunedin) היא עיר בניו זילנד, השנייה בגודלה באי הדרומי ובירת מחוז אוטאגו. אף שהיא העיר השמינית בגודלה בניו זילנד כולה, מקובל לראות בה, מסיבות היסטוריות ותרבותיות את אחת מארבע הערים החשובות, לצידן של ולינגטון, אוקלנד וקרייסטצ'רץ'. בשנת 2007 התגוררו בה כ-114,000 תושבים, כ-20,000 מהם סטודנטים, שלהם השפעה רבה על אופייה של העיר.
היסטוריה
ארכאולוגים גילו ממצאים המעידים על התיישבות מאורית באזור בסביבות שנת 1100. לאורך השנים יישבו המאורים את האזור לסירוגין.
גילוי זהב דרומית מזרחית לדנידין ב-1861 הביא לגידול מהיר באוכלוסייתה. רוב התושבים החדשים היו אירים, אך הגיעו גם איטלקים, צרפתים, גרמנים, יהודים וסינים. הגידול באוכלוסיית העיר הביא להאצת הפיתוח שלה. בשנת 1869 נוסדה בה אוניברסיטת אוטאגו, האוניברסיטה הוותיקה ביותר בניו זילנד. בשנת 1878 הגיעה אליה מסילת הברזל מקרייסטצ'רץ' וב-1879 נפתח הקו לאינוורקרגיל. ב-1881 הייתה לאחת הערים הראשונות בעולם שבהן פעלו באופן סדיר חשמליות. בנוסף, החלה לשגשג תעשיית הבשר הקפוא. התפתחותם של ענפים נוספים הביא לכך שגם כאשר הבהלה לזהב דעכה, העיר המשיכה להתפתח.
בראשית המאה העשרים החלה התעוררות באי הצפוני, מה שהביא לירידה במעמדה של דנידין, אם כי היא עדיין נותרה מרכז חשוב.
תיירות
התפתחותה של העיר במחצית המאה ה-19 הותירה חותם בארכיטקטורה הוויקטוריאנית של דנידין. בעיר יש לא מעט מוזיאונים וגלריות. הגן הבוטני, שפועל משנת 1868, אף הוא מהווה מקור משיכה לתיירים. בחצי האי אוטאגו חיים בעלי חיים רבים, כגון אלבטרוסים, פינגווינים, כלבי ים ואריות ים, ומספר סוכנויות בעיר מציעות סיורים בשטחי המחיה שלהם.
על פי ספר השיאים של גינס, רחוב בולדווין הנמצא כ-3.5 ק"מ ממרכז העיר, מחזיק בשיא העולמי כרחוב התלול ביותר בעולם, עובדה שהופכת אותו לאטרקציה תיירותית בעיר.
יהודה האזרחי
יהודה האזרחי (בריסקר; 11 בפברואר 1920 – 2 באוגוסט 1974) היה סופר, מחזאי, עיתונאי, שדרן רדיו ועורך עברי.
ביוגרפיה
נולד בירושלים בשנת 1920 לסַפָּר ואיש הציבור שמואל בריסקר, איש העלייה השנייה, שהיה מראשוני המתיישבים בשכונת רחביה (ראו בית שמואל אזרחי-בריסקר). האזרחי למד בגימנסיה העברית בשכונה, היה פעיל בתנועת הצופים והשלים את לימודיו באוניברסיטה העברית, בחוגים לספרות ולהיסטוריה. בצעירותו היה חקלאי בקיבוץ כפר גלעדי ואחר כך שירת כנוטר במשטרה הבריטית בעת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט. היה שדרן בקול ירושלים, ושידר בעברית מרדיו ה-BBC שבלונדון. במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי ושרת במסגרתו עד תום המלחמה.
יהודה האזרחי החל לפרסם סיפורים קצרים ורשימות בעיתוני הארץ משנת 1936. ספרו הראשון, "על מפתן החיים", נדפס בשנת 1940. הוא כתב מחזות שהוצגו על במות הארץ וגם באנגליה.
בשנות ה-50 היה מעורכי תוכנית הרדיו "שלושה בסירה אחת".
לאחר מלחמת ששת הימים הפך למרצה מבוקש ומדריך. עמד בראש סניף ירושלים של המועצה לארץ ישראל יפה. פעילותו למען ירושלים ושימורה התרחבה וזכתה להדים בישראל ומחוצה לה. כמה וכמה אתרים בירושלים ניצלו מהריסה בשל פעילותו הציבורית לשימורם.
ב-1943 נשא לאשה את פפיטה האזרחי, שאותה פגש במהלך לימודיהם באוניברסיטה. פפיטה האזרחי הפכה למרצה וחוקרת ידועה בפילוסופיה, ונפטרה כעשר שנים לפניו. יהודה האזרחי נפטר בירושלים בשנת 1974.
בשנת 2019 מצא אחיינו של יהודה, ד״ר אילן אזרחי, כ-1000 מכתבים ששלחו פפיטה ויהודה אחד לשני לאורך 24 שנותם כבני זוג. בינואר 2022 הוציא אזרחי ספר בהשראת המכתבים המספר אודות הביוגרפיה הזוגית של השניים.
יצירותיו
האזרחי פרסם למעלה משלושים אוספי סיפורים, רומנים ונובלות, רבים מהם עוסקים בירושלים ותולדותיה. כמו כן פרסם קובצי הומור וסטירה, מערכונים שונים, ביוגרפיות ורפורטז'ות.
בין ספריו ניתן למנות את:
תרגומיו
מרי ברג, "גיטו ורשה", מיומני מרי ברג, תרגם מאנגלית יהודה האזרחי, 1946.
מיכה לבינסון
מיכה לבינסון (באנגלית: Micah Lewensohn; 27 באוגוסט 1952 - 20 במרץ 2017) היה שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע ישראלי. כיהן כמנהלו האמנותי של פסטיבל ישראל בשנים 1994–2001 וכמנהלו של בית הספר לאמנויות הבמה בית צבי בשנים 2009–2014.
ביוגרפיה
לבינסון נולד בירושלים בשנת 1952. בנם של אברהם לבינסון, צייר, גרפיקאי ומחלוצי ענף הפרסום בישראל, ושל הצ'לנית רות לבינסון. גדל בתל אביב, ובנעוריו שיחק בתיאטרון "הבימה" והפיק מספר סרטים, בשיתוף עם הבמאי יעוד לבנון והסופר אריה קרישק. למד בקונסרבטוריון למוזיקה וניגן ג'אז. את שירותו הצבאי עשה בגלי צה"ל, שם הפיק, ערך והגיש תוכניות בנושאי אקטואליה, תרבות ומוזיקה. שימש גם ככתב צבאי במלחמת יום כיפור ובמלחמת לבנון הראשונה. לאחר סיום שירותו הצבאי למד באוניברסיטת ניו יורק, שם סיים לימודי תואר ראשון במחלקה לקולנוע ולימודי תואר שני במחלקה לבימוי תיאטרון. עם סיום לימודיו זכה במלגה מטעם הקרן האמריקאית הלאומית לאמנות ושימש כבמאי-הבית וכמשנה למנכ"ל התיאטרון הציבורי בפיטסבורג, פנסילבניה.
מאז שובו ארצה ב-1980 ביים לבינסון ברוב התיאטראות בארץ. ב-1985 זכה בפרס כינור דוד, ובאותה שנה הוזמן לביים את ההצגה "בת הגדוד" בבית האופרה של בוסטון. האופרה "דון ג'ובאני" בבימויו פתחה את עונת 2000/01 של האופרה הישראלית החדשה.
לצד עבודתו בתיאטרון, ביים לבינסון תוכניות בידור, מופעים מוזיקליים וסרטוני פרסומת. בין הפרויקטים שלו:
ב-1990 זכה במלגת השתלמות לבימוי טלוויזיה ב-BBC בלונדון.
לבינסון לימד משחק ובימוי באוניברסיטת תל אביב, בבית צבי, בבית הספר סם שפיגל ובסמינר הקיבוצים. בשנים 2009–2014 ניהל את בית צבי.
לבינסון נפטר ב-20 במרץ 2017 בביתו.
משפחתו
לבינסון היה הבכור בין ארבעה אחים - הפרופ' המלחין גדעון לבינסון ראש המחלקה לקומפוזיציה באוניברסיטת בר-אילן, עודד - עורך דין במקצועו ואיש גלי צה"ל, וג'ימי - יועץ שיווק לחברות.
היה נשוי לרחל ולהם שני בנים.
קריירת משחק
בשנת 1991 שיחק בסרט המלחמה של חיים בוזגלו "עונת הדובדבנים" בכיכובם של גיל פרנק ואלון אבוטבול.
בשנת 2007 גילם עורך דין בעונתה השנייה של הסדרה הקומית בכיכובה של אורנה בנאי, "אמא'לה" ששודרה במסגרת שידורי קשת בערוץ 2.
בשנת 2011 שיחק בסרטו של הבמאי יוסף סידר "הערת שוליים". הסרט היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר לאותה שנה.
בשנת 2012 שיחק בעונתה השנייה של סדרת הדרמה "ילדי ראש הממשלה" בHOT3.
ב-2017 שיחק ב"שבאבניקים" אך נפטר במהלך הצילומים. הדמות שגילם - ראש הישיבה (הרב מרדכי בלוך), נראתה רק בקטע הפתיחה בפרק הראשון, ובו נהרג בנפילת הנברשת בישיבה. הפרק הראשון בסדרה הוקדש לזכרו.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב אליהו ספיר 2.
עיירת פיתוח
עיירת פיתוח היא יישוב עירוני (עיירה או עיר) שהוקם באזורי הפריפריה במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 במטרה לפזר את האוכלוסייה, שהורכבה בעיקר מעולים חדשים, בכל רחבי מדינת ישראל. רוב עיירות הפיתוח נבנו בגליל ובנגב, שהיו אזורים דלילי אוכלוסין לעומת אזור המרכז וירושלים.
רקע
לאחר קום המדינה הגיעו ארצה מאות אלפי עולים חדשים שהציבו בפני מדינת ישראל הצעירה את האתגר לדאוג להם לרווחתם, לקורת גג ולמזון.
עת הוקמה המדינה רוכזה רוב ההתיישבות היהודית בארץ בערים הגדולות,תל אביב, ירושלים וחיפה. כך למשל בעת הכרזת המדינה כ-40% מתושבי הארץ היהודים גרו בתל אביב. מצב זה הוביל לבעיות כמו צפיפות אוכלוסין ופגיעה ברמת החיים. הגעתם של המוני העולים בשנים לאחר קום המדינה הביאה לחשש שללא תכנון, ריכוז האוכלוסייה בערים הגדולות יחריף. ולא היה רצוי לקלוט את כולם בערים הגדולות ובכלל במרכז הארץ.
הפתרון
בשנת 1951 הוכנה תוכנית אב ממשלתית רחבה שנועדה לפתור את הבעיה ובעיות התיישבותיות נוספות, בהנהגת אריה שרון, מנהל אגף התכנון במשרד ראש הממשלה. התכנית שנקראה על שמו תוכנית שרון הציעה לפזר את אוכלוסיית העולים באופן מבוקר ב-24 מחוזות מוגדרים בכל רחבי הארץ, כך שהאוכלוסייה בערים הגדולות תוסיף להוות כ-45% מהאוכלוסייה העירונית, בעוד ש-55% הנותרים יופנו לערים בגודל בינוני ועיירות. כך נהגה רעיון שזכה מאוחר יותר לשם "עיירות הפיתוח", שהיה מעין גרסה ישראלית של רעיון "העיר החדשה" (New Town) שהונהג באירופה לאחר מלחמת העולם השנייה.
"העיר החדשה" הייתה מדיניות אירופאית של פיזור אוכלוסין מערים צפופות, שנועדה לשפר את תנאי המגורים במטרופולין בערים וגם להחיות את האזורים הכפריים שעקב המהפכה התעשייתית ירדה איכות החיים בהם. מתכנני עיירות הפיתוח הושפעו מאוד מעקרונות הרעיון האירופאי, אולם עיירות הפיתוח בארץ היו שונות ממקבילותיהן באירופה, בעיקר בשל מטרתן הראשונית. "הערים החדשות", כלומר העיירות באזור הכפרי באירופה, הוקמו לרוב מסיבות כלכליות ובכדי לדלל את המגורים בערים, בעוד שבישראל הצעירה נבע הדבר גם מהצורך למצוא מקום מגורים למספר עצום של אנשים שהגיעו זה עתה מהתפוצות, חלקם ניצולי שואה ועולים מארצות האסלאם וכן מהצורך להגביר את הנוכחות היהודית באזורים שונים בארץ. זרם העולים היה כה גדול עד כי בשנים הראשונות לקום המדינה האוכלוסייה הכפילה את עצמה, ובהיעדר משאבים המדינה הייתה חייבת למצוא פתרון מהיר וזול לשיכון העולים. הפתרונות הראשוניים, מחנות עולים ומעברות, היו זמניים. רובם שכנו במרכז הארץ. תוכנית שרון תכננה שמגורי הקבע של אותם עולים לא יהיו במרכז הארץ הצפוף אלא ביישובים חקלאיים ובערים חדשות.
תוכנית "העיר החדשה" של ישראל זכתה לתהודה בעולם, בעיקר במדינות שהנהיגו תוכנית דומה. אנה לואיז סטרונג, עיתונאית ופעילה חברתית אמריקאית סיקרה בהתלהבות את הקמת העיירות בישראל ואף המליצה לפעול באופן דומה בארצות הברית:
היישום
גרעינים של כמה עשרות משפחות, בעיקר מארצות האסלאם, נשלחו ביחד אל הערים החדשות, כדי ליצור תשתית אנושית ראשונית שעליה תיבנה בהמשך העיירה כולה. התכנית לטווח ארוך הייתה לפתח ולהגדיל את העיירות האלה לערים, מה שאכן קרה למשל בכרמיאל או בקריית שמונה. בשל כך נקבע לעיירות שטח שיפוט גדול מאוד, כשבחלק מהן שטח שיפוט הגדול אף יותר משל תל אביב, העומד על 55,000 דונם.
אכלוס
בשנים הראשונות לקיומן של עיירות הפיתוח, 1949-1954, הופנו אליהן עולים מתוך מחנות עולים ומעברות, לדוגמה, עולים מעיראק, מרומניה ומתימן הופנו לבאר שבע, קריית שמונה ובית שאן. אולם במקרים רבים העולים הללו עזבו את העיירות. בשנת 1954 החל מבצע "מהאנייה לכפר", שבמסגרתו נשלחו העולים ישירות לעיירות הפיתוח. באותן שנים הוקמו שבע עיירות חדשות והורחבו 11 עיירות קיימות. מרבית התושבים היו חלק מגל העלייה של יהודי מרוקו ותוניסיה. מבצע זה זכה להצלחה גדולה יחסית לקודמיו.
בסופו של דבר אוכלוסיית העולים העיקרית שיושבה בעיירות הפיתוח הורכבה בעיקר מעולי מדינות האסלאם שהיוו כ-70% מאוכלוסיית עיירות הפיתוח.
תעסוקה
בעיירות הפיתוח הייתה רמת אבטלה גבוהה לאורך השנים, במיוחד בשנים הראשונות להקמתן. אמנם תושבי העיירות היוו כוח אדם שכיר ליישובים החקלאיים ולאיכרים השוכנים בקרבתם, אך עיירות הפיתוח לא נהפכו למרכזים עירוניים עבור הסביבה שלהם, עם שירותים כמו בנקים, מסחר, חינוך בריאות ותרבות. הממשלה עשתה מאמצים לתקן את הדבר והקימה בעיירות מפעלי תעשייה ובתי קולנוע בסיוע ממשלתי רציף. עם זאת היו עיירות פיתוח שהוזנחו וסבלו מקשיי תעסוקה רבים. קריית מלאכי שהוזכרה לעיל, למשל, זכתה רק ב-1962 להתגייסות ממשלתית, כאשר הוקמו בה עשרים בתי חרושת ו-130 בתי מלאכה.
קשיים בעיירות הפיתוח
למרות התכנון הקפדני והתחזיות המבטיחות, מרבית עיירות הפיתוח בישראל התמודדו עם קשיים שונים בשלל תחומים.
למרות שתוכננו פארקים, גינות ציבוריות ושכונות מטופחות, בפועל, עיירות הפיתוח של שנות ה-50 נבנו בחופזה ובחומרים זולים והורכבו בעיקר משיכונים. עיירות כמו קריית מלאכי, קריית שמונה, בית שאן ואחרות הידרדרו במהרה למרכזי עולים מוזנחים בעלי תשתיות ירודות. בניגוד למדינות אירופה, שבהן "העיר החדשה" הוקמה כדי לפזר את כלל האוכלוסייה ולהוות את הפריפריה הגאוגרפית, בישראל נשלחו לפריפריה בעיקר עולים חדשים. הדבר גרם לניכור, ריחוק חברתי, תחושות של מרמור וניצול ולתופעות קשות שבהן בעיירות פיתוח רבות התגוררה אוכלוסייה מוחלשת, מובטלת ושגם אינה דוברת את השפה העברית. לכל אלה הוסיפו בעיות האבטלה, ההזנחה הממשלתית, החינוך הירוד ומצב הרוח הכללי שהשפיע על אווירת העיירה כולה.
דוגמה לכישלון של עיירת פיתוח בשנותיה הראשונות היא קריית מלאכי, שהוקמה באוקטובר 1950 כמעברה לעולים שיוכלו להתפרנס כפועלים חקלאים לעבודה ביישובים הסמוכים. בפועל, רוב עשרות משפחות העולים שיושבו בה בראשיתה התקשו למצוא עבודה אצל חקלאי האזור ונותרו מובטלים ועניים במשך שנים. בשנת 1957, כשאוכלוסיית העיירה מנתה כבר קרוב ל-5,000 איש, לא נמצאו בה בעלי מקצועות חופשיים הכרחיים ביישוב כמו רופאים, מכונאים, רוקחים וכדומה.
ערד שהוקמה בשנת 1960 וכרמיאל שהוקמה בשנת 1964 היו עיירות הפיתוח האחרונות שהוקמו ונעשה בהן ניסיון ליישם את הלקחים שנלמדו מהטעויות שנעשו בעיירות הפיתוח בשנות ה-50.
מרבית עיירות הפיתוח בישראל נכשלו בשלל תחומים והפכו למרכזים של אוכלוסיות מוחלשות ומעגלי עוני, בעקבות כך שהעסקים והמפעלים שהוקמו בהן היו זכאים להטבות מס וסובסידיות אחרות. למרות הבעיות ובשל חוסנם של העולים והצלחתם לצמוח מתוך הקשיים, זכה מפעל עיירות הפיתוח בישראל בפרס ישראל לשנת 1984 (תשמ"ד) על תרומתו המיוחדת לחברה ולמדינה.
לקחים מקליטת העלייה בעיירות הפיתוח יושמו בעליות של שנות ה-90. התפרקותה של ברית המועצות בשנות ה-90 הביאה לעלייה גדולה מאוד של יהודים שהתגוררו בה. יכולותיה של ישראל באותם ימים היה טוב בהרבה משהיה בשנות ה-50, וגם הגישה שונתה. מתפיסה שעל המדינה להכתיב לעולה שנזקק לשיכון את מקום מגוריו, לתפיסה של קליטה ישירה.
קליטתם של עולים רבים כל כך היוותה אתגר חברתי וכלכלי גדול. רעיון פיזור האוכלוסין לצורך נוכחות אזרחית גם באזורים רחוקים מהמרכז היה עדיין בתוקף והמדינה ראתה אז אינטרס ביטחוני, פוליטי וכלכלי ליישב את הגליל והנגב. ללא תכנון מלמעלה היו כנראה מרבית העולים נקלטים באזור המרכז. רצונה של המדינה לאכלס את הפריפריה הביאה להגברת הבנייה בעיירות הפיתוח ולמיעוט בנייה במרכז דבר שהביא לעליית מחירי הדירות במרכז ולמעבר ניכר של העולים, שקיבלו סל קליטה מוגבל, לעיירות הפיתוח.
הדימוי של עיירות הפיתוח בתקשורת ובתרבות
עם השנים דבק בעיירות הפיתוח דימוי סטריאוטיפי. דימוי זה בא לידי ביטוי חריף בפנים שונות בעולם המדיה והתקשורת.
בעיתונות
העיתונות הארצית ממעטת לסקר את עיירות הפיתוח. ממוצע הכתבות בתקשורת על עיירות פיתוח עומד על 3.5 כתבות לגיליון עיתון. זאת על אף שישנן מעל ארבעים ערי ועיירות פיתוח, אשר אוכלוסייתן מהווה כעשרים אחוז מתושבי המדינה. חשיפה מוגבלת זו תורמת להבניית שוליות של הפריפריה. התעלמות בסיקור מבטאת תפיסה לפיה המתרחש שם אינו חשוב לכלל אזרחי המדינה.
בנוסף, בהיבט האיכותני של הסיקור העיתונאי נמצאה טכניקות הכתיבה הבאות :
לפי הנרטיב ששלט בעיתונות - בפריפריה רווחים כללי התנהגות שונים. זהו מקום חסר מערכת נורמטיבית מאורגנת ונטול הסדרים חברתיים מוסכמים בהם מורגל 'המרכז'. ערי הפיתוח הן "המערב הפרוע"  בה אלימות היא דרך חיים.
בקולנוע
גם בקולנוע הישראלי ניתן למצוא אפיונים שונים בסרטים בהם מתוארים החיים במספר עיירות פיתוח :
המדבר נתפס כמאיים ב"אחרותו", בשוליותו המרחבית העלולה לפרוע את התרבות, את חוקיה ואת סדריה. הישימון המדברי מסמל את הפרימיטיביות שלא הבשילה לכדי חיי תרבות נאורים ומתקדמים
בספרות
יצירות ספרותיות שונות בשפה העברית מתרחשות על רקע החיים בעיירות פיתוח בישראל. שלושה מעגלים מרחביים דומים שחוזרים ביצירות הספרותיות על עיירות הפיתוח – הבית, העיירה, המרחב שמעבר לעיירה.
עוד מאפיינים שניבטים ביצירות הספרותיות: העיירה היא מקום קטן, דל אמצעים, דחוק, רחוק ו-"אחר".
מאפיינים וסטטיסטיקה
מרכז המחקר והמידע של הכנסת פרסם ביוני 2018 נתונים סטטיסטים על עיירות הפיתוח בשנות האלפיים, במאמר "מבט על ערי הפיתוח - 1972-2016". שבו מובאים הנתונים הבאים:
חוק ערי ואזורי פיתוח
בשנת 1988 אישרה הכנסת את חוק ערי ואזורי פיתוח בהתאם להצעת חברי הכנסת דוד מגן ויצחק פרץ. מטרת החוק מוצגת בסעיף הראשון שלו: "מטרת חוק זה היא לעודד התיישבות, פיתוח וקידום חברתי וכלכלי של ערי ואזורי הפיתוח ושל תושביהן". החוק מקנה שלל הטבות והקלות לתושבי ערי הפיתוח (כהגדרתן בחוק זה), אך הוא לא הופעל מעולם - ראשי היישובים לא הסכימו לוותר על הטבות המס הקיימות כדי ליישמו, והמדינה נמנעה מהפעלתו בשל עלותו התקציבית. הכנסת דחתה את תאריך תחילתו של החוק בסדרת תיקונים החל משנת 1993, ואף הציעה לבטלו. לבסוף החוק בוטל ב. ישנם חוקים אחרים שמסייעים לעיירות הפיתוח כמו חוק לעידוד השקעות הון, מענקים ותמריצים למורים ועוד.
פיגוע התאבדות
דוגמאות היסטוריות לפעולות התאבדות ניתן להביא את אנשי החשישיון השיעים שניהלו מאבק נגד השלטון הסוני במאה ה-12 וה-13 שכלל פיגועי התאבדות כנגד מטרות ספציפיות. טייסי הקמיקזה היפניים במלחמת העולם השנייה שהתרסקו עם מטוסיהם על ספינות אמריקאיות אמנם ביצעו התאבדות כחלק משיטת הלחימה, אך פעולה זו אינה עומדת בקריטריון לפיגוע טרור ועל כן אינה נכללת תחת קטגוריה זו.
פיגועי התאבדות מבוצעים במספר שיטות ובהן:
פיגועי התאבדות בעת החדשה
עד שנת 1980 אירעו מעט מאוד מקרים של פיגועי התאבדות בעולם.
המקרים הראשונים של פיגועי התאבדות בארץ ישראל היו בשנת 1936, בתחילתו של המרד הערבי הגדול. תומכיו של חאג' אמין אל-חוסייני ביצעו מספר פיגועי התאבדות נגד מתנגדיו הפוליטיים של חוסייני. לאחר מספר התנקשויות, חוסייני השיג את מטרתו. רוב מתנגדיו, שהחזיקו בעמדות מתונות, נרצחו על ידו, והשאר גלו מן הארץ לבלי שוב.
פיגועי התאבדות אסלאמיים
נערים איראניים שנשלחו במודע לפוצץ בגופם שדות מוקשים במלחמת איראן–עיראק, ובעקבותיהם הצלחת פיגועי ההתאבדות ברבע האחרון של המאה העשרים בלבנון, בצ'צ'ניה ובפרט בטרור הפלסטיני בישראל, נתנו השראה לטרוריסטים במקומות נוספים. בעקבות כיבוש עיראק על ידי צבא ארצות הברית, הופעלה שיטה זו גם בעיראק, כנגד הכוחות האמריקניים ובסכסוכים פנים עיראקיים.
חלק ניכר מפיגועי ההתאבדות בני זמננו נעשו בידי מוסלמים ועל רקע דתי. לפי פרשנות מסוימת לקוראן הקרבת הלוחמים היא חלק ממלחמת הדת. לוחם כזה נקרא "שאהיד". השהידים, לפי האמונה הזו, עולים לגן עדן ומקבלים שם יחס מיוחד. האמונה בדבר הטבות מפליגות רוחניות וחומריות, למתאבד ולבני משפחתו, הן תמריץ לביצוע הפעולה. אצל חזבאללה היו מחלקים למתאבדים מפתחות פלסטיק לגן עדן. יתרה מכך, קבוצות קיצוניות באסלאם הכריזו על "ג'יהאד עולמי" כנגד המערב ורואות בטרור כלי מרכז כדי לשבור את רוחן של מדינות המערב הנהנתניות והתבוסתניות, ולהכניען.
על פי חוקי האסלאם, הדומים לחוקי היהדות, נחשבת ההתאבדות לחטא חמור. הפרשנות המצווה על פיגועי התאבדות היא חדשה יחסית, ומקורה באסלאם השיעי הרדיקלי: בזמן מלחמת איראן–עיראק ציווה רוחאללה ח'ומייני לחתור למגע עם האויב גם אם ברור שהדבר כרוך במוות, ושלח את "ילדי המפתחות" להתאבד בשדה הקרב. תפיסה זו אומצה מאוחר יותר גם על ידי האסלאם הסוני, וכך למעשה התבססה התשתית האידאולוגית לפיגועי ההתאבדות.
פיגועים של חזבאללה
פיגועי ההתאבדות האסלאמיסטיים הראשונים נעשו בשנות ה-80 של המאה ה-20, עקב מלחמת האזרחים בלבנון והתקפות הטרור מצד אש"ף, שגרמו לכיבוש דרום לבנון בידי צה"ל (מבצע שלום הגליל, 1982) והצבת נוכחות צבאית של כוחות בינלאומיים: בעיקר אמריקנים וצרפתים. בתקופה זו נוסדו בלבנון תנועת הג'יהאד האסלאמי, אמל וחזבאללה שהמציאו את השימוש האסלאמיסטי בפיגועי התאבדות ואף פיתחו לו הצדקה תאולוגית (זאת מאחר שהאסלאם בעקרון אוסר התאבדות). פיגועים אלה נעשו באמצעות מכוניות תופת, וכל אחד מהם גרם לעשרות הרוגים:
פיגועים של אל-קאעדה
פיגועי ההתאבדות הגדולים ביותר בעולם התבצעו על ידי ארגון אל-קאעידה בארצות הברית וידועים בשם פיגועי 11 בספטמבר 2001. בפעולות אלו, בהן רוסקו מטוסי נוסעים אל בנינים הומי אדם (מגדלי התאומים והפנטגון), נרצחו ביום אחד 2,977 אזרחים.
ב-15 בנובמבר 2003 בוצעו פיגועים בבתי כנסת באיסטנבול בהם נרצחו 24 בני אדם, ובהם 6 יהודים. ב-2005 בוצעו מספר פיגועי התאבדות גדולים ביעדים שונים בעולם: לונדון (7.7), שארם א-שייח (23.7), הודו, באלי (1.10), ניו דלהי (29.10), ועמאן (9.11). פיגועים אלה נעשו רובם בידי פעילי טרור מקומיים, שהופעלו בידי אל-קאעידה, וכללו מספר מחבלים מתאבדים שהתפוצצו במקביל באתרים סמוכים. מאות נרצחו בפיגועים אלה. ב-24 בינואר 2011 פוצץ עצמו מחבל מתאבד בנמל התעופה דומודדובו שבמוסקבה והביא למותם של 35 ופציעתם של כמאה אזרחים נוספים.
כאמור, בישראל בוצעו פיגועי התאבדות החל מ-1993 והם התחזקו ב-1996 ובאינתיפאדה השנייה (שהחלה בספטמבר 2000) עד שנעצרו בשנים 2006–2007 בעקבות פעילות צבאית אינטנסיבית של צה"ל, השב"כ ומג"ב.
פיגועים של המדינה האסלאמית (דאעש)
בשנת 2016 נערכו פיגועי התאבדות במקומות שונים בעולם, ובהם סוריה (שלושת הפיגועים במסגד א-סיידה זיינב, יותר מ-160 הרוגים), בלגיה, (הפיגועים בבריסל, 22 במרץ, 34 הרוגים), טורקיה (הפיגוע בנמל התעופה איסטנבול אטאטורק, 28 ביוני, 45 הרוגים), עיראק (הפיגוע בכראדה, 3 ביולי 324 הרוגים) פקיסטן (הפיגוע בלאהור, 27 במרץ, 75 הרוגים; פיגוע ההתאבדות בכוויתה, 8 באוגוסט, יותר מ-70 הרוגים).
בשנים 2017–2021 ביצע דאעש, ארגון המדינה האסלאמית, שורה של פיגועי התאבדות ברחבי העולם, לרבות באמריקה, אירופה, אפריקה וכן בשטחים בעיראק וסוריה אותם הוא כבש. בפיגוע בנמל התעופה חאמיד כרזאי באפגניסטן (26 באוגוסט 2021) נרצחו למעלה מ-170 בני אדם ומאות נפצעו.
פיגועים בסכסוך הישראלי-פלסטיני
פיגוע התאבדות הראשון בישראל נעשה על ידי גורמים שאינם קשורים לסכסוך הישראלי-פלסטיני באופן ישיר: הצבא האדום היפני, שאנשיו ביצעו את הטבח בנמל התעופה לוד ב-1972, בו נשלחו מחבלים לביצוע הפעולה מתוך כוונה ברורה שלא ישרדו. לאותה פעולה גויסו מחבלים ממוצא יפני - תרבות בה קיימת מסורת עתיקת יומין של מסירת הנפש למען המטרה.
בשנות ה-90 ותחילת שנות האלפיים הפכו פיגועי התאבדות לשיטת המאבק העיקרית של ארגוני הטרור הפלסטיניים הפועלים נגד ישראל.
פיגוע ההתאבדות הראשון נגד אזרחים ישראלים היה הפיגוע בקו 405 ב-6 ביולי 1989, בו נרצחו 16 נוסעי אוטובוס "אגד" בקו 405, באמצעות דרדורו לתהום בידי מחבל בסמוך לקריית יערים. הפיגוע הראשון באמצעות חגורת נפץ היה הפיגוע בצומת מחולה, שאירע ב-16 באפריל 1993. פיגוע נוסף התרחש ב-4 באוקטובר 1993 עת מכונית פג'ו נצמדה לאוטובוס קו 178 שעצר בתחנה על יד מפקדת המנהל האזרחי סמוך לבית אל והתפוצצה. המחבל נהרג במקום אך 30 מנוסעי האוטובוס נפצעו קל בלבד, ככל הנראה עקב גודלו הקטן של מטען הנפץ.
פיגוע התאבדות ראשון בתוך הקו הירוק, פיגוע מכונית התופת בעפולה, נערך ב-6 באפריל 1994, ובו נרצחו שמונה אנשים. פיגוע זה אירע ארבעים יום לאחר הטבח במערת המכפלה שביצע ברוך גולדשטיין, ולטענת החמאס, שיזם פיגוע זה וארבעה פיגועי ההתאבדות נוספים בישראל באותה שנה, הפיגוע היה הראשון בשרשרת פיגועי נקמה על הטבח. יש הטוענים כי גל הפיגועים נועד לסכל את ביצוע הסכם אוסלו הראשון ב-13 בספטמבר 1993. במהלך השנים 1994 עד 1996 אירעו כארבעה חמישה פיגועים בשנה,
פיגועי ההתאבדות התחדשו כשלושה חודשים אחרי פרוץ האינתיפאדה השנייה, והחל מהפיגוע בדולפינריום ביוני 2001, בעת כהונת ממשלת האחדות בראשות אריאל שרון, הפכו מבחינתו של רוב הציבור הישראלי למאפיין העיקרי של האינתיפדה השנייה. בשנים 2000–2005 בוצעו בישראל עשרות פיגועי התאבדות. על פי נתוני המרכז למורשת המודיעין במשך חמש שנות העימות בוצעו 144 פיגועי התאבדות בידי 161 מחבלים מתאבדים שהרגו 515 ישראלים ופצעו 3,428. דוברי החמאס הסבירו את בחירתם בפיגועי התאבדות בכך שמבחינתם זוהי דרך ליצור מאזן אימה עם ישראל, והודיעו שאם ישראל תפסיק לפגוע באזרחים פלסטינים גם הם יפסיקו לפגוע באזרחים ישראלים. בעקבות הפיגוע בליל הסדר במלון פארק פתחה ישראל במבצע חומת מגן.
בשנים שלאחר האינתיפאדה השנייה אירעו פיגועי התאבדות ספורים.
הכנת מחבל מתאבד למשימתו
ישנם אידאולוגים, שמגבשים את האידאולוגיה של ההתאבדות ומחדירים אותה באנשים המתאימים. ישנם המאתרים את המתאימים לכך מבחינת המעמד החברתי והפרופיל הנפשי. ישנם אנשי איסוף, שמביאים אינפורמציה על יעדים. ישנם טקטיקנים שבוחרים את היעדים ואת הדרך הטובה ביותר. ישנם אנשים טכניים שמכינים את חומר הנפץ ותופרים את החגורה. ישנו המשלח שדואג שהכל יסתדר אופרטיבית. ישנם אנשי שטח, שמובילים אותו לדרכו, מלינים אותו היכן שצריך ומעבירים אותו את המחסומים.
בפיגועי החמאס בשנות ה-90 של המאה ה-20 ההכנה המנטלית של המתאבדים עצמם לקחה שבועות וחודשים, עד שהם הובאו למצב נפשי בו הם היו מוכנים לבצע פיגועי התאבדות. תהליך דומה, עבר גם על משתתפי הפיגועים ב-11 בספטמבר 2001. אירוע השיא של הכנות אלה הם צילומי המחבלים-המתאבדים בטרם יציאתם לביצוע הפעולה.
מרבית המחבלים המתאבדים הם בעלי השכלה, חלקם אף עם השכלה אקדמית, משכבת הביניים. המניעים לרצון להתאבדות נעים בין אידאולוגיה, נקמה, מצוקות נפשיות ואפילו מניעים כלכליים - הידיעה ש"ארגוני צדקה", סדאם חוסיין (עד לנפילת משטרו ב-2003), איראן או הרשות הפלסטינית ישלמו למשפחתם בין 10,000 ל-25,000 דולר, אם יבצעו פיגוע התאבדות מוצלח. זהו אחד המניעים למנהג של צה"ל להרוס בתים של מחבלים מתאבדים.
החל מסוף שנת 2001, עת מספר ההרוגים והפצועים הפלסטינים באינתיפאדה השנייה גדל באופן ניכר, ותנאי החיים בשטחים התדרדרו גדל מאגר המחבלים-מתאבדים הפוטנציאליים באופן דרמטי, והם נשלחים לביצוע הפיגועים תוך זמן קצר בהרבה, ובמעט הכנות נפשיות בלבד. גם הפרופיל של מבצעי הפיגועים כבר הרבה פחות ברור מאשר היה עד תקופה זו. כך גם אנשים נשואים עם ילדים, ואף נשים וילדים החלו לבצע פיגועי התאבדות.
מחבלות מתאבדות
ב-25 בנובמבר 1990, אירע פיגוע התאבדות הראשון שבוצע על ידי אישה נגד חיילי צה"ל, סמוך לכפר ארנון בדרום לבנון.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 השתתפו נשים בפעולות טרור של ארגונים פלסטיניים בחו"ל. במהלך האינתיפאדה השנייה, תופעה זו נצפתה גם בפיגועים בשטחי יהודה ושומרון, עזה וישראל והנשים המעורבות השתייכו לכל הפלגים הפלסטיניים העיקריים. כ-10 מתוך הפיגועים באינתיפאדה השנייה בוצעו בידי נשים, ונשים נוספות נעצרו על ידי כוחות הביטחון בדרכן לבצע פיגועים.
מחקר שערכה ד"ר ענת ברקו מתאר הבדל בין הסיבות המניעות נשים לביצוע פיגועי התאבדות לבין אלה המניעות גברים. בעוד שהגברים מונעים יותר מסיבות אידאולוגיות, הנשים על פי רוב נדחקות אל ביצוע הפיגוע מתוך אילוצים וקשיים בחברה. הרקע לקשיים כאלה יכול לכלול מצב משפחתי מורכב כגון גירושין, אונס או השתייכות למשפחה בה האב נעדר. לעיתים נתפס הפיגוע ככלי לתיקון החרפה של אותה האישה או כמהלך אשר יאפשר לה לחזור להיות צעירה או בתולה. גן העדן העולה מתיאור המרואיינות במחקר שונה מזה המתואר בדרך כלל בפי מחבלים: בגן העדן, על פי הנשים אין מחזור חודשי, לא צריך להתפלל וניתן לבחור את הבעל.
מהמחקר עולה כי השתתפותן של הנשים בפיגועים לא מצביעה על עליית מעמדן בחברה הפלסטינית. פסק ההלכה שפרסם השייח אחמד יאסין אשר התיר את השתתפותן של נשים בפיגועים, פורסם רק אחרי שכבר בוצע פיגוע על ידי אישה במחסום ארז - אירוע שדחק אותו לפינה. לתופעת ההתאבדות בקרב נשים קיימת גם הסתייגות דתית בקרב מוסלמים רבים. הסתייגות זו סובבת בין השאר על העיקרון לפיו האישה צריכה לשמור על גופה וצניעותה וברבים מהמקרים, פעולת הפיגוע נתפסת כהפרת הצניעות, בין אם מטעמי הלבוש בדרך לפיגוע ובין אם מטעמי הגוף הנחשף בעקבות הפיצוץ עצמו.
שימוש בילדים
בשנת 2004, בעקבות העלייה התלולה בסיכולים המוצלחים מצד מערכת הביטחון של ישראל, והבדיקות המחמירות במחסומים, החלו ארגוני הטרור להשתמש יותר ויותר בנשים וילדים - מתוך הנחה שהם מעוררים פחות חשד ועוברים בדיקות פחות קפדניות. ב-24 במרץ 2004 נתפס חוסאם עבדו בילאל, נער בן 14.5, שנשלח על ידי גדודי חללי אל אקצה של הפת"ח, במחסום חווארה ליד שכם, כשעל גופו חגורת נפץ. בחקירתו אמר: "באתי להתפוצץ כי נתנו לי 100 שקלים והבטיחו לי שאקיים יחסי מין עם הבתולות".
מאז נתפסו ונעצרו מספר רב של נערים שהיו בדרכם לבצע פיגוע התאבדות. כמו כן, לפחות 9 פיגועי התאבדות בוצעו על ידי נערים בגיל 16 (מתוכם אחד מהם היה בראשון לציון והאחר היה בשוק הכרמל בתל אביב). מירב הנערים המתאבדים מגיעים מאזור שכם ומגויסים על ידי הפת"ח וחוליות גדודי חללי אל-אקצא שמודרכות על ידי חזבאללה. גם ארגונים אחרים - לרבות החמאס, הג'יהאד האיסלאמי והחזית העממית לשחרור פלסטין השתמשו בילדים לצורכי טרור.
התמודדות נגד פיגועי התאבדות
יש קושי רב להיאבק בפיגועי התאבדות, עם זאת, מדינת ישראל הצליחה ללכוד יותר מ-160 מחבלים שהתכוונו לבצע פיגועי התאבדות, שחלקם כבר היו בדרכם לבצע את הפיגוע. ישראל, באמצעות פעילות מתמשכת של צה"ל, השב"כ ומשטרת ישראל, ובאמצעות בניית גדר ההפרדה, הצליחה לדכא כמעט לחלוטין את גל פיגועי ההתאבדות שיצאו מיהודה ושומרון בשנים 2000–2010 (האינתיפאדה השנייה).
כיום קיימות מספר דרכים מקובלות להיאבק בתופעת פיגועי ההתאבדות:
אנליזה מתמטית
כחלק מההתמודדות אל מול האיום שמציבים פיגועי ההתאבדות הם נחקרו ומודלו מתמטית, במטרה להעריך ולתכנן דרכי התמודדות אפשריות באופן אופטימלי. אחד המאמרים המפורסמים בתחום נכתב בשנת 2005 בידי הפרופסורים אדוארד קפלן מאוניברסיטת ייל ומשה קרס מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים שמידלו אנליטית את הפיצוץ והזירה במטרה להעריך את תוחלת מספר הנפגעים כפונקציה של מספר האנשים בזירת האירוע ושל גודל הזירה. המאמר הצביע על כך שהאפקטיביות של המחבל המתאבד אינה בהכרח גדלה עם גודל הזירה או עם מספר האנשים בה, ומעבר לסף מסוים תוחלת מספר ההרוגים אף יורדת. תופעה זו מוסברת באמצעות אפקט המיסוך שהקורבנות הקרובים למטען מעניקים לקורבנות הרחוקים יותר ובכך מצילים אותם מפגיעות רסיסים קטלניות. מסקנה נוספת היא שהאינסטינקט הראשוני של בריחה מהמחבל אינה בהכרח האסטרטגיה הטובה ביותר, שכן הוא מגדיל את מעגל החשיפה למטען ואת תוחלת מספר הנפגעים. האסטרטגיה הטובה ביותר במצב זה היא להשתטח לגובה של פחות מ-20 ס"מ.
המאמר זכה בפרס קופמן לחקר ביצועים צבאי לשנת 2005.
גינויים לפיגועי התאבדות
רוב מנהיגי העולם מגנים את פיגועי ההתאבדות, בעיקר כאשר מדובר בפיגועים כנגד אזרחים. בישראל, הרוב המוחלט של אזרחי המדינה מגנים את פיגועי ההתאבדות, ורואים בהם מעשי טרור ופשעים כנגד האנושות.
בקרב המוסלמים ישנו ויכוח על הלגיטימיות של פיגועי ההתאבדות, ובפרט אלה כנגד אזרחים. בעוד שרוב המנהיגים המוסלמים מקפידים לגנות פיגועים שמבצעים אל-קאעידה, דאעש וארגונים אסלאמיסטים אחרים במדינות העולם המערבי ואסיה (כגון הודו). השייח' יוסוף אל-קרדאווי, בכיר הפוסקים הסונים, התיר בעבר רק לפלסטינים לבצע פיגועי ההתאבדות נגד ישראלים. ב-2015 קרדאווי עדכן כי היתר זה פקע, כיוון שיש בידיהם רקטות שמגיעות לעומק ישראל.
לצד שיבוח פיגועי ההתאבדות, היו בציבור הפלסטיני גם גינויים על פיגועי ההתאבדות. היו גם מי ששיבחו וגינו לסירוגין, כמו אחמד טיבי ויאסר ערפאת.
אביו של מחבל מתאבד פרסם מכתב בעיתון הסעודי "אל-חיאת". האב שלא הזדהה בשמו מחשש לחייו, יוצא נגד ההתאבדות שהרסה את חיי משפחתו וכותב
נאו-מרקסיזם
נאו-מרקסיזם הוא זרם פילוסופי, חברתי וכלכלי שתחילתו בשנות ה־20 של המאה ה־20, ומבוסס על שמירת מחויבות להנחות היסוד של המרקסיזם האורתודוקסי יחד עם הצעת חידושים ביקורתיים ביחס אליו.
הגותו של קרל מרקס
מרקס תיאר את תהליך ההתפתחות של החברה האנושית כמלחמת מעמדות המונעת על ידי התפתחות כוחות הייצור - האמצעים הטכנולוגיים והטכניים, כאשר כל שינוי בהם מאופיין בהתנגשות בין המעמד השליט לבין המעמד המדוכא ואשר אופני הייצור החדשים מאפשרים לו לדרוש שינוי ביחסי הכוח בין המעמדות. השינוי אמור להגיע לאחר מהפכה שתביא את החברה לשלב התפתחותי גבוה יותר. בתחילת המאה ה-20 המרקסיזם צפה כי מעמד הפועלים שמנוצל על ידי בעלי ההון תחת השיטה הכלכלית והחברתית הקפיטליסטית יתאחד, ייזום מהפכה שבסופה אמצעי הייצור יעברו לבעלות הפרולטריון ותיווצר חברה חדשה, שוויונית. בפועל, ההתרחשויות במערב אירופה ובצפון אמריקה עמדו בניגוד לתחזיות אלה: ראשית, בניגוד לחוק הדלות הגוברת, שחזה את התרוששות מעמד הפועלים, התפתחות מדינת הרווחה במדינות המערב במחצית השנייה של המאה ה-20 תרמה לעלייה ברמת החיים, להפחתת המתחים המעמדיים ולחיזוק המשטר הכלכלי הקפיטליסטי. שנית, התחזית לפיה מעמד הפועלים יתאחד משום שיבין שהאינטרסים שלו משותפים התבדתה, ושוק העבודה המפולח הביא לפיצול בין קבוצות שונות של עובדים. בסופו של דבר לא רק שהמהפכה לא התממשה, אלא הקפיטליזם התחזק והתפשט בעולם.
במקביל, בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה-20 ידיעות על הטיהורים של סטלין החלו להגיע למערב, וגרמו להבנה כי היישום של התאוריה המרקסיסטית בברית המועצות לא רק שלא הגשים את בשורת החירות והקדמה, אלא יצר מדינת משטרה טוטליטרית וכושלת כלכלית. נפילת הקומוניזם הסובייטי ב-1989 והמשך התהליך במדינות אירופה המזרחית שחסו תחת חסותה של ברית המועצות, תמכו גם הם בהבנה כי לא ניתן להמשיך ולקבל את התאוריה המרקסיסטית כפשוטה, אלא יש לנסות לשכלל אותה ולהסביר את נקודות הכשל שלה.
ביקורת על המרקסיזם
הנאו-מרקסיזם שותף למטרתו של המרקסיזם האורתודוקסי לחיסולו של המשטר הקפיטליסטי, אולם הנאו-מרקסיסטים לא מקבלים את ההבחנה החד-משמעית של מרקס בין "מבנה הבסיס", דהיינו תנאי החיים החומריים, לבין "מבנה העל" הכולל תופעות תרבותיות, דת, פילוסופיה, אמנות, משפט ואידאולוגיה, ואינם מסכימים עם עקרון המטריאליזם הדיאלקטי לפיו מבנה הבסיס הוא זה שקובע באופן חד-כיווני את התפתחות תכניו של בניין העל ואת התפתחותה של החברה. לטענתם קיים יחס דו-כיווני בין שני המבנים ולכן מציעים לוותר על ההבחנה הדיכוטומית ביניהם. הנאו-מרקסיסטים רואים בתודעה של בני האדם כבעלת השפעה משמעותית ומרכזית על המערכת החברתית-כלכלית בה הם חיים, ולכן רואים חשיבות בחקירת התרבות ובהדגשת התפקיד החברתי שלה. לאור ביקורות אלה ההוגים הנאו-מרקסיסטים השונים מציעים הסברים חלופיים לתהליכים ההיסטוריים של המאה ה-20 ובעיקר להישרדותו של הקפיטליזם ולשינויים בתודעתם של בני האדם. מנקודת מבט סוציולוגית הנאו-מרקסיסטים מחברים בין המרקסיזם לבין תפיסותיו של מקס ובר לגבי הריבוד החברתי אותו ראה כמורכב משלושה ממדים שונים - מעמד, סטטוס ועוצמה.
ביקורת התרבות
הגישה הנאו-מרקסיסטית מייחסת לתרבות באופן כללי שני תפקידים חברתיים מנוגדים - מצד אחד אישוש, או שעתוק המבנה החברתי הקיים, ומנגד שימוש בה ככלי חתרני המבקר את המציאות החברתית הקיימת וחושף את חוסר הצדק וחוסר השוויון בה. לאור השאיפה להחלפת השלטון הקפיטליסטי, הגישה מייחסת חשיבות וערך רבים יותר לאותם חלקים בתרבות הניתנים להבנה כמבטאים ביקורתיות כלפי המציאות החברתית הקיימת והוגים השייכים לזרם זה ניסו להציע הבנות שיאפשרו להבחין מתי וכיצד מתבצעים תפקידים אלה בתחומים השונים של התרבות. במסגרת זו ניתן להבחין בשלושה כיוונים מחקריים עיקריים שפעלו במהלך המאה ה-20:
אסכולת פרנקפורט
קבוצת אינטלקטואלים מתחומים שונים שחברו בגרמניה בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20. המשותף לכולם היה הבסיס המרקסיסטי, אולם הם היו ערים למגבלותיו, וביקשו להרחיב את הביקורת המרקסיסטית על הקפיטליזם מן המוקד הכלכלי אל מוקדי תרבות וחברה. הם בחנו את הקשרים בין הכלכלה, התודעה והפסיכולוגיה של היחיד והשינויים בחברה ושאפו ליצור תאוריה ביקורתית שתצביע על המנגנונים השלטוניים של החברה המערבית הקפיטליסטית. במסגרת זו הצביעו על דכאנותה של התרבות המערבית, ובעיקר של תרבות ההמונים ותוצריה - "חרושת התרבות". לטענתם, הפופולריות של חרושת התרבות מדכאת ומחסלת את התודעה בדרכי נועם. קהל הצרכנים מקבל אמנם מה שהוא רוצה, אך תוצרים אלה הופכים אותו לגוף צייתן וסתגלני, שבוי באידאולוגיות של בידור והנאה, ועומד חסר אונים מול אי הצדק, אי השוויון והניצול שיוצרים המבנים החברתיים הקיימים.
אסכולת ברמינגהם
אסכולה זו צמחה מתוך מרכז מחקרי שהוקם בשנת 1964 באוניברסיטת ברמינגהם שבאנגליה "המרכז ללימודי תרבות עכשווית". החוקרים באסכולה זו צמחו מרקע של מעמד הפועלים והתעניינו בשאלת התרבות מזווית מעמדית. מחקריהם בחנו את התרבות הפופולרית של מעמד הפועלים התעשייתיים - כגון הרגלי בילוי, מוזיקה ותיאטרון קהילתי - תוך ניסיון להתחקות אחר האופנים בהם פרקטיקות אלה עיצבו את דמותה התרבותית של בריטניה לאחר מלחמת העולם השנייה. התרבות נתפסה בעיניהם כאוסף של פרקטיקות שמתקיימות בזירת מאבק על דומיננטיות תרבותית ולגיטימציה אזרחית, כלכלית ומעמדית. הם התבססו על החשיבה המרקסיסטית, והרחיבו את תחומי מחקריהם לבחינת הקשר בין תרבות לזהות - מגדרית, מעמדית, ועוד.
לימודי תרבות
מאז שנות ה-20 של המאה ה-20 לימודי תרבות מהווים מסגרת של מחקר ותאוריה שמעוגנת במסורת החשיבה המרקסיסטית ומיישמת אותה במחקר התרבות בת זמננו. הדגש ההתחלתי של לימודי תרבות היה בתחום התרבות הפופולרית והמדיה, אך בהמשך הוא התרחב לתחומים כגון תפיסת הגוף ודימוייו, סביבה, זיכרון ועוד. התגבשותם של לימודי תרבות במובנם זה לכדי תחום מוגדר ונפרד הושפעה במידה מכרעת מפעילותה של קבוצת החוקרים חברי אסכולת בירמינגהם.
ביקורת
ביקורות על הניתוח הנאו מרקסיסטי מתמקדות בעיקר בשני כיוונים:
הכיוון הראשון נוגע להנחות היסוד המרקסיסטית, על כוחות היצור כאלמנט מסביר יחידי. לטענת סוציולוגים רבים, לא ניתן לתת הסבר מלא של תופעות חברתיות בלא להתייחס לגורמים מסבירים השייכים, לפי המרקסיזם והנאו-מרקסיזם, למבנה העל. ביקורת מכיוון נוסף היא הביקורת הפוסט מודרניסטית, לפיה הנחות היסוד של הנאו-מרקסיזם הן מהותניות (לעניין זה עיינו בערך לוגוצנטריות).
תדה סקוצ'פול ביקרה את הנאו-מרקסיסטים על כך שלא התייחסו למדינה כגוף אוטונומי בעל עוצמה שיורית משלו. כלומר, ההתייחסות של הזרם הנאו-מרקסיסטי היא ליחסי הכוחות בחברה ומכאן הייצוגיות הפוליטית, אך לא כלפי המדינה כגוף בעל אינטרסים (כגון בית משפט כזרוע מדינית שלא נשען על סמכות פוליטית או הסכמיות חברתית). אין זאת אלא שלפי סקוצ'פול, המאבק על הכוח (כלכלי, פוליטי וחברתי), היא בין שלוש זירות, מדינה-חברה-פוליטיקה ולא רק שתיים כפי שרואים זאת הנאו-מרקסיסטים (פוליטיקה וחברה).
The Human Radio
"The Human Radio" הוא שיר של להקת הרוק האמריקאית, שיינדאון. השיר יצא לאור כסינגל שיווקי, והיה השיר השני שנחשף מאלבום האולפן השישי שלהם, Attention Attention. הוידאו קליפ שליווה את השיר יצא לאור ב-6 באפריל 2018, במקביל לשיר.
מסר
השיר מהווה אזהרה מפני הסכנות הטמונות בטלפונים החכמים. סולן הלהקה, ברנט סמית, הסביר בראיון:
וידאו קליפ
הווידאו קליפ מתרחש בשתי זירות במקביל. באחת מופיעה הלהקה במתחם סגור, שבמרכזו דמות אישה שמתבוננת במכשיר הסלולרי שלה באדיקות, לא ערה לכאורה ללהקה שמנגנת ושרה סביבה, כשלפעמים היא לבושה ולעיתים עירומה, והלהקה ממוקמת סביבה. המתחם חשוך, אך כל אחת מהדמויות מוארת באור חזק וממוקד.
זירת ההתרחשות השנייה היא רחוב, בו צועדת אותה אישה כשהיא לבושה בשמלה צהובה שצבעה זהה לזה של עטיפת האלבום Attention Attention. האישה צועדת בשיירה עם אנשים רבים נוספים שכולם צועדים כשעיניהם נעוצות במכשירים הניידים שלהם, באוזניהם אוזניות שמחוברת למכשיר, והם אינם ערים למתרחש סביבם. בשלב מסוים האישה מרימה את עיניה מהמכשיר שבידה, ומתחילה לשים לב למתרחש סביבה. היא צועדת בינות לאנשים ומביטה בהם, מבינה שכולם נועצים את עיניהם במסך גם ברגעים אינטימיים של בילוי עם בני זוגם או עם משפחתם, במקום להיות ערים לחברה האנושית הסובבת אותם. לקראת סוף הסרטון מצטרפים אליה עוד ועוד אנשים שעוזבים את הטלפונים הניידים שלהם, שולפים את האוזניות מהאוזניים ומתחילים להביט סביבם. האישה, ובעקבותיה אנשים נוספים, מתחילה לצעוד לעבר שלט אזהרה צהוב וגדול שצבעו צהוב (כצבע שמלתה של האישה) ובמרכזו סימן קריאה שחור (למעשה, עטיפת האלבום). היא והאנשים שצועדים אחריה משליכים את הטלפונים החכמים שלהם.
בסיום הקליפ נראית האישה במתחם הסגור כשהיא משליכה את הטלפון ונמלטת מהמתחם הסגור, משאירה את הלהקה מאחוריה.
ראבוד
ראבּוּד (בערבית: رابود) הוא כפר פלסטיני בנפת חברון בדרום חבל יהודה, השוכן סמוך לתל דביר (בערבית "חירבת ראבוד") הממוקם 13 ק"מ דרומית מערבית לחברון, וכ -5 ק"מ צפונית מערבית לא-סמוע. ראבוד מנה 2,987 תושבים במפקד 2016 שנערך על ידי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה.
בשנת 1983 הוקמה, בצמוד לכפר מצפון, ההתנחלות עתניאל.
לפי פאלמר, ראבוד פירושו "מאורה".
היסטוריה
על פי מחקר של מכון המחקר היישומי - ירושלים (ARIJ), ההיסטוריה של ראבוּד מתוארכת לתקופה הכנענית בארץ ישראל, ותושבי הכפר המודרניים היגרו מחצי האי ערב.
סמוך לכניסה לכפר נמצאת "ח'ירבת ראבוד", אתר העיר הכנענית העתיקה דביר.
בשנת 1863 מצא ויקטור גרן באזור הכפר "מערות ובורות שנחפרו בסלע... בתים קטנים הרוסים, ובנקודה הגבוהה ביותר, שרידים של מגדל". מצפון ומדרום-מזרח למקום הכפר היו שני קירות מנוקבים, עם חורים רבים. גרן קרא להם "חורקן בני חסן".
בשנת 1883, "סקר ארץ ישראל המערבית" מצא במקום "קירות, בורות ומערות קבורה".
במפקד 1931 של ארץ ישראל נכתב כי היישוב בנפת חברון הידוע בכינויו דורא הוא אוסף של יישובים סמוכים, אשר אחד מהם היה ח'ירבת ראבוד. דורא כללה בסך הכל 70 מקומות יישוב, בהם ח'ירבת ראבוד, ובכל היישובים אלו היו 1,538 בתים מאוכלסים בכ-7,255 מוסלמים.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, עבר ראבוד לשליטה ירדנית. ב-1961, אוכלוסיית ראבוד הייתה 206 נפש.
לאחר 1967
מאז מלחמת ששת הימים נמצא הכפר תחת שליטה ישראלית. המועצה הארצית שהוקמה ב-1993 על ידי הרש"פ, מנהלת את ענייניה האזרחיים של רבוד ומספקת שירותים עירוניים. בשנת 1982 הוציא צה"ל צווי תפיסה, שמכוחם תפס עשרות דונמים של אדמות פרטיות משטחי הכפר. הקרקע שנתפסה הוכרזה כאדמת מדינה.
לאחר הסכם אוסלו השטח הבנוי של הכפר סווג כשטח B אך 30% מהקרקעות החקלאיות של הכפר סווגו כשטח C. המועצה המקומית שהוקמה ב-1993 על ידי הרשות הפלסטינית, מנהלת את ענייניה האזרחיים של ראבוד ומספקת שירותים עירוניים.
בשנת 2005, בדו"ח שהכין ברוך שפיגל, נמצאו חריגות בנייה מחוץ לתחום אדמות המדינה אל תוך קרקעות פרטיות של תושבי הכפר לצורך הרחבת ההתנחלות עתניאל.
לרנז'ל דו ז'ארי
לרנז'ל דו ז'ארי (בפורטוגזית: Laranjal do Jari) היא עיירה במדינת אמאפה בברזיל. בסמוך לה זורם נהר ז'ארי, מיובלי נהר האמזונאס. הנהר מפריד בין מדינת אמאפה למדינת פארה. משמעות השם היא "הפרדסים של ז'ארי". ביישוב עצמו אין גידולי תפוזים, ומקור השם הוא שרירותי ככל הנראה.
שנים-עשר השליחים (אוסטרליה)
שנים-עשר השליחים (באנגלית: The Twelve Apostles) הוא כינוי לאוסף של סטאקים מאבן גיר, דמויי סלע אנכי בגובה עשרות מטרים, הממוקמים בים לחופו של הפארק הלאומי פורט קמפבל, סמוך לדרך האוקיינוס הגדולה, במדינת ויקטוריה שבאוסטרליה.
שם האתר נקבע ב-1950, על שם שנים-עשר השליחים הנוצרים, תלמידיו של ישו. עם זאת, במהלך השנים התבלו חלק מעמודי הסלע וקרסו לים, בעקבות סחיפת הגלים בבסיסם, וכיום נותרו מהם רק שישה. סחיפת אבן הגיר של הסלעים על ידי הגלים מוערכת בכשני סנטימטרים לשנה.
קרבתם של הסטאקים זה לזה הפכה את המקום לאחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר באוסטרליה, וכיום מבקרים בו כשבעה מיליון תיירים מדי שנה. בתחילת שנות ה-2000 נבנה במקום מרכז מבקרים ונחצבה גישה נוחה לנקודות תצפית על הסטאקים.
משפחת איפסילנטי
משפחת איפסילנטי (ביוונית: Υψηλάντης; ברומנית: Ipsilanti) הייתה משפחת אצולה יוונית פנרית, שקנתה לעצמה השפעה וכוח ניכרים באימפריה העותמ'אנית במהלך המאות ה-18 וה-19. חלק מבניה שלטו על נסיכויות הדנובה בחסות הטורקים, וחלק מחבריה היו ממנהיגי הכוחות היוונים במהלך מלחמת העצמאות היוונית.
מוצא המשפחה היה בחוף הדרומי של הים השחור, מקרב צאצאי הקומנים. במאה ה-18 המשפחה התגוררה בפנר (Fener, Φανάρι המודרנית), הרובע היווני העיקרי של קונסטנטינופול, וחלק מחבריה שימשו כדרגומנים ושירתו בפקידות השלטונית העות'מאנית.
בשנת 1774, התמנה אחד מבני המשפחה, אלכסנדר איפסילנטי, למשרת הדרגומן הראשי של האימפריה. בהמשך אותה שנה, הוענק לו הכס של ולאכיה, תפקיד שהוא החזיק עד 1782. ב-1786 הוא הוכתר כנסיך של מולדובה, ובאוגוסט 1796 הוכתר בשנית לנסיך ולאכיה.
בנו של אלכסנדר, קונסטנטין איפסילנטי, שימש גם הוא במשרת הדרגומן הראשי, וכיהן כשליט מולדובה בין השנים 1799–1801, וכנסיך ולאכיה בין 1802–1806. קונסטנטין שאף לחידוש עצמאות יוון, ובמהלך תקופות שלטונו בוולאכיה הוא הנהיג מדיניות פרו-רוסית, מה שהביא לאובדן האמון של השלטונות העות'מאנים בנאמנותו: הוא הודח מכיסאו ונמלט לסנקט פטרבורג. עריקתו לרוסים מוטטה את מעמדה של משפחת איפסילנטי באימפריה העות'מאנית: הסולטאן הטורקי אסר את אבי המשפחה אלכסנדר, החרים את רכושו ולבסוף הוציאו להורג.
אלכסנדר יזם את הפעולות הראשונות של מלחמת העצמאות היוונית: בעזרתו של אחיו דימטריוס הוא גייס כוח צבאי קטן בבסרביה ופלש למולדובה, במטרה להמריד את כלל האוכלוסייה הנוצרית של האימפריה העות'מאנית, ובכך לקדם את שחרורה של יוון. הניסיון הזה נכשל, הטורקים הביסו את צבאו, ואלכסנדר נמלט לאוסטריה, שם הוא נאסר על ידי השלטונות המקומיים.
לאחר כישלונו של אחיו, דימיטריוס עבר ליוון גופא, לחצי האי הפלופונס, והצטרף לכוחות המורדים המקומיים. הוא שימש כאחד ממפקדי המורדים, ונלחם בקרב דרבנכיה. ב-1821 הוא נבחר לאספה הלאומית הזמנית, ובשנת 1822 הוא נבחר לנשיא המועצה המחוקקת, אך נאלץ לפרוש מתפקידו שנה לאחר מכן. בשנת 1828 דימיטריוס מונה על ידי יואניס קפודיסטריאס למפקד הכוחות היוונים במזרח יוון, וארגן אותם מחדש כצבא סדיר. תחת פיקודו, היוונים ניצחו את הטורקים בקרב פטרה, הקרב האחרון שנערך במסגרת מלחמת העצמאות היוונית.
Elite Security
Elite Security (ברוסית: Элит Секьюрити) היא חברת אבטחה רוסית שהוקמה בשיתוף ויקטור בודנוב, לשעבר ראש הריגול הנגדי הסובייטי.
החברה קיבלה סיקור תקשורתי נרחב בשנת 2017 על זכייה בחוזה לאבטחת השגרירות האמריקאית במוסקבה.
היסטוריה
החברה הוקמה כחברה פרטית בשנת 1997 על ידי אולג פופוב יחד עם ויקטור בודנוב ובנו דמיטרי. ויקטור ידוע כבעלי מיעוט לשעבר של לפחות שלושה מסניפי החברה; מהרישומים עולה כי הוא אינו מחזיק עוד באחזקות בעלות. לדברי קומרסאנט, משרדה הראשי של החברה במוסקבה מנוהל על ידי דמיטרי. החברה סירבה להתייחס לחקירה של הניו יורק טיימס באשר לתפקידם הנוכחי של ויקטור ודמיטרי.
ויקטור בודנוב
כאשר בודנוב החל את דרכו במודיעין הסובייטי בשנות השישים, עבודתו כללה קניית אוכל ומוצרים אחרים לסוכן הכפול קים פילבי. בסוף שנות השישים הוטס בודנוב לבריטניה, שגירשה אותו בשנת 1971 בחשד לריגול למען ברית המועצות. בשנת 1992 הוא פרש כאלוף בשירות הביון החוץ ברוסיה. בראיונות הצהיר בודנוב כי נשיא רוסיה הנוכחי ולדימיר פוטין היה כפוף לו בשנים 1987–1999. בודנוב פרש מריגול בשנת 1992 לאחר שהתעצבן מכיוונה של רוסיה תחת בוריס ילצין ומאז השמיע התפעלות מפוטין וזוכר לו חסד לו על כך "שהציל את רוסיה משלטון הכאוס של ילצין" לדבריו.
חוזה השגרירות האמריקנית
ביולי 2017 הורה פוטין למשימות הדיפלומטיות האמריקאיות ברוסיה לצמצם את עובדיהם ב-755 עובדים. על מנת להפחית את מספר העובדים, בנובמבר 2017 העניק משרד הרכישות האמריקני חוזה ללא הצעה של 2.8 מיליון דולר לחברת Elite Security לאבטחת שגרירות ארצות הברית במוסקבה והקונסוליות בסנקט פטרבורג, ולדיווסטוק ויקטרינבורג. בעוד נחתים אמריקאים ימשיכו לשמור על משימות דיפלומטיות אמריקאיות, החברה הרוסית תאבטח משימות שקודם לכן טופלו על ידי מאבטחים רוסים מקומיים שהועסקו ישירות על ידי הקונסוליות האמריקאיות. בדרך כלל אין למאבטחים אלה גישה לאזורים מאובטחים ורגישים. בהענקת החוזה ללא הצעה, ארצות הברית הצהירה כי "אף חברה מלבד Elite ושותפותיה לא קבעו וקיבלו רישיון לפעול בכל ארבעת מוקדי המשימה הדיפלומטית של ארצות הברית ברוסיה".
הבחירות הפרלמנטריות באסטוניה 1999
הבחירות הפרלמנטריות באסטוניה 1999 התקיימו ב-7 במרץ 1999. בבחירות 1995 מפלגת הקואליציה רצה יחד עם איחוד העם האסטוני, ובבחירות אלו רצו בנפרד, ותוצאות הבחירות ריסקו אותם לשבעה מושבים בלבד לכל מפלגה.
אמדואט
אמדואט (פירוש מילולי "הנמצא בעולם שאחרי" תורגם גם כ"כתב הלשכה הנסתרת אשר בשאול" וגם "ספר מה קיים בשאול") הוא כתב קבורה מצרי עתיק חשוב, של הממלכה החדשה. כמו כתבי קבורה מצריים רבים, הם נמצאים כתובים בחלקם הפנימי של קברי הפרעונים. בניגוד לכתבי קבורה אחרים, לעומת זאת, היה הכתב שמור רק לפרעונים (עד השושלת ה-21 כמעט באופן בלעדי) או לבני אצולה בדרגה גבוהה.
הכתב מספר אודות רע, אל השמש המצרי שעובר דרך העולם התחתון, מהזמן שבו השמש שוקעת במערב, עד הזמן בו היא מופיעה שוב במזרח. נכתב בו הפרעונים שמתים, נלקחים למסע דומה, אשר בסופו מתאחדים הם עם רע וחיים יחדיו לנצח.
העולם התחתון מחולק ל 12 שעות הלילה, שכל אחת מייצגת בעלי ברית ואויבים שונים, הפוגשים את פרעה ואל השמש. אמדואט מכיל את שמות כל האלים והמפלצות האלה, כשמטרת הספר העיקרית היא לידע את הפרעונים המתים את שמותיהם, כך שיוכלו לקרוא להם לעזרה, או להשתמש בשמם כדי להביס אותם.
בנוסף למניית ומתן שמות לתושבי דואט (עולם המתים) השליליים והחיוביים, איוריו של אמדואט מראים את טופוגרפית העולם התחתון. גרסתו המלאה המוקדמת של הכתב נמצאת ב-KV34, קברו של תחותמס השלישי בעמק המלכים.
מרחב אולטרה-מטרי
מרחב אולטרה-מטרי הוא מרחב שמוגדרת עליו מטריקה המקיימת את האקסיומה (פונקציה כזו נקראת אולטרה-מטריקה). מטריקה היא אולטרה-מטריקה אם ורק אם כל משולש בה הוא שווה-שוקיים. הדוגמה המרכזית של מרחבים כאלה מתקבלת מהערכות לא ארכימדיות של שדות. אכן, כל מרחב אולטרה-מטרי ניתן לשיכון איזומטרי בשדה עם הערכה.
במרחב אולטרה-מטרי כל נקודה בכדור היא מרכז של הכדור. כל כדור הוא פתוח וסגור. אם שני כדורים אינם זרים, אז אחד מהם מוכל בשני. קבוצת המרחקים בהשלמה של מרחב אולטרה-מטרי שווה לקבוצת המרחקים במרחב המקורי (זאת בניגוד לסתם מרחב מטרי, שבו נוצרים בהשלמה בדרך כלל מרחקים חדשים).
מרחב טופולוגי שהטופולוגיה שלו מושרית על ידי אולטרה-מטריקה הוא מרחב אולטרה-מטריזבילי. מרחב טופולוגי הוא לא ארכימדי אם הוא האוסדורף ויש לו בסיס שבו כל שתי קבוצות שאינן מוכלות זו בזו הן זרות. מרחב הוא אולטרה-מטריזבילי אם ורק אם הוא מטריזבילי ולא ארכימדי. כל מכפלה בת-מניה של מרחבים אולטרה-מטריזביליים היא אולטרה-מטריזבילית.
קבוצת הכדורים מהווה בסיס של המרחב, ומכיוון שהכדורים במרחב אולטרה-מטרי הם פתוחים-וסגורים, המרחב בלתי קשיר לחלוטין (מאידך, מרחב מטרי שלם ובלתי קשיר לחלוטין אינו בהכרח אולטרה-מטריזבילי). מרחב טופולוגי הוא אולטרה-מטריזבילי וספרבילי אם ורק אם הוא האוסדורף, מקיים את תכונת המניה השנייה ויש לו בסיס של קבוצות פתוחות-וסגורות.
מרחב אולטרה-מטרי קומפקטי הוא שלם וספרבילי. כל חלוקה של מרחב כזה לקבוצות פתוחות-וסגורות מוכרחה להיות סופית. מרחב אולטרה-מטרי קומפקטי מקומית הוא איחוד של כדורים קומפקטיים. מרחב אולטרה-מטרי הוא ספרבילי אם ורק אם קבוצת הכדורים שלו בת מניה.
שלמות ספירית
מרחב מטרי הוא שלם אם החיתוך של סדרה מקוננת של כדורים שרדיוסם שואף לאפס אינו ריק. מרחב מטרי נקרא שלם-ספירית אם החיתוך של כל סדרה מקוננת של כדורים אינו ריק. כל מרחב שלם-ספירית הוא שלם. ההפך נכון אם 0 היא נקודת ההצטברות היחידה של ערכי המטריקה. מרחב אולטרה-מטרי קומפקטי הוא שלם-ספירית.
אחת התכונות החשובות ביותר של מרחבים מטריים שלמים היא משפט הכיווצים של בנך: לכל פונקציה דוחסת (כזו המקיימת לכל \ x\neq y, כאשר c<1) יש נקודת שבת יחידה. בדומה לזה, במרחב שלם-ספירית, אפילו לכל פונקציה מכווצת (כזו המקיימת לכל \ x\neq y) יש נקודת שבת יחידה.