cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מחנות ריכוז בצרפת
אילאג
אילאג (Ilag - קיצור של Internierunslager, מחנה מעצר) היו מחנות מעצר שהוקמו על ידי הצבא הגרמני להחזקת אזרחי בעלות הברית שנתפסו באזורים שנכבשו על ידי הגרמנים. הם כללו אזרחים אמריקאים שנתפסו באירופה כשגרמניה הכריזה מלחמה על ארצות הברית בדצמבר 1941 ואזרחי חבר העמים הבריטי שנתפסו באזורים שנכבשו במלחמת הבזק.
ממשל קולוניאלי
למרות שוולודרום ד'איבר לא תוכנן מבחינה ארכיטקטונית כמחנה מעצר, נעשה בו שימוש במהלך המעצרים לקראת גירוש היהודים מפריז. הוולודרום שימש למעצר גם במהלך מלחמת אלג'יריה.
שבויי מלחמה גרמנים
בריווזאלט, האסירים הגרמנים עבדו בשיקום מחוז הפירנאים אוריינטל. בין מאי 1945 ל-1946 מתו במחנה 412 שבויי מלחמה גרמנים.
מלחמת הודו
מחנות הכליאה שימשו לקליטת צרפתים מהודו-סין לאחר סיום מלחמת הודו ב-1954  וכן 9000 הונגרים שהפכו לפליטים בעקבות המרד ההונגרי של 1956 (באנסי, קולמר - צריפי ולטר (Caserne Valter) - גאפ (Gap), לה האבר, מץ (Caserne Raffenel), מונדופן (Montdauphin), מונליסון (Montluçon) - Caserne de Richemond - נאנסי - camp de Chatelleraud - פואטייה, רן, רואן, שטרסבורג - caserne Stirn - וואלדהון (Valdahon). במחנות היה ניסיון לסיוע הומניטרי לצד דיכוי, והגבלות כליאה וסיוע היו שונות מאוד (פליטים הונגרים זכו ליחס טוב יותר מאשר צרפתים מהודו-סין).
מלחמת אלג'יריה
מחנות כליאה פעלו במהלך מלחמת אלג'יריה (1954–1962), בדרך כלל תחת השם "מחנות ארגון מחדש" (camps de regroupement). באלג'יריה הממשל הקולוניאלי השתמש במחנות כטקטיקה נגד התקוממות, כאשר עד 2 מיליון אזרחים עברו טרנספר בתוך אלג'יריה לכפרים שנועדו לשכן את המועברים ולשטחי מטרופולין צרפתיים, כדי למנוע את נפילתם תחת השפעתה של החזית לשחרור לאומי של אלג'יריה.
בצרפת, מספר מחנות ששימשו במשטר וישי נפתחו שוב, בפריז במיוחד, כדי להחזיק חשודים בחברות בחזית לשחרור לאומי של אלג'יריה ועצמאיים אלג'יראים אחרים.
עמירם גולדבלום
עמירם גולדבלום (נולד ב-22 בדצמבר 1945) הוא כימאי, פרופסור אמריטוס לכימיה תרופתית במחלקה לחומרי טבע בבית הספר לרוקחות שבפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים ופעיל שמאל ישראלי. עומד בראש המעבדה למידול מולקולרי ותרופות במרכז למחקר תרופות באוניברסיטה. נמנה עם מייסדי תנועת "שלום עכשיו", והיה חבר במועצה הבינלאומית של הקרן החדשה לישראל עד 2020.
ביוגרפיה
גולדבלום נולד בראש פינה, בן לתמר ונתן גולדבלום, בקטריולוג ישראלי, יוצר החיסון נגד שיתוק ילדים בישראל וחתן פרס ישראל למדעי החיים לשנת 1988. אמו הייתה חברה בתנועת הנוער של בית"ר ובאצ"ל. החונך שלה היה אליהו מרידור. במהלך מלחמת העצמאות עברה המשפחה לחיפה.
בין 1970–1979 שימש (בשם עמירם אילון) קריין חדשות ומגיש תוכנית ג'אז ומוזיקה קלאסית בקול ישראל. במלחמת יום הכיפורים לחם בחזית הדרומית במסגרת גדוד חרמ"ש 86 שסופח לחטיבה 460, ובין השאר השתתף בקרב העיר סואץ.
קריירה אקדמית
גולדבלום למד בחוגים פיזיקה וכימיה של האוניברסיטה העברית בירושלים; עם מוריו נמנו ארנסט דוד ברגמן ורפאל משולם. לאחר קבלת דוקטורט באוניברסיטה העברית בכימיה אורגנית, המשיך לפוסט דוקטורט בפריז ובקליפורניה. גולדבלום הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית ב-1979. כעבור 10 שנים מונה לפרופסור חבר לכימיה תרופתית, וב-2010 קודם לפרופסור מן המניין. עבודת המחקר שלו עוסקת בפיתוח תרופות חדשות למחלות רבות, בהן סרטן, סוכרת, השמנה ומחלת אלצהיימר, וכן במחקר לשיפור הגלולה למניעת הריון. ב-2015 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס. הוא ממשיך בפעילותו המדעית באוניברסיטה.
גולדבלום פיתח אלגוריתם (Iterative Stochastic Elimination) לפתרון בעיות קומבינטוריקה מורכבות בפיתוח תרופות והוא נמנה עם המייסדים והדירקטורים של שתי חברות הזנק, ריביוטיקס ופפטיקום, שהוקמו על בסיס מחקריו. ב-2000 זכה בפרס של החברה האמריקאית לכימיה, על מאמר בכימיה חישובית שפרסם יחד עם תלמידו, מאיר גליק. גולדבלום נמנה עם יוזמי צירופה של ישראל למיזם SESAME לשיתוף פעולה מחקרי בין מדינות המזרח התיכון. ב-2017 זכה לפרס קיי לחדשנות מדעית. במאי 2019 פתחה חברת המחקר השימושי Fraunhofer מגרמניה את אחד משני מרכזי המחקר הראשונים שלה בישראל במעבדות של גולדבלום ושל פרופ' גרשון גולומב.
ב-13 ביולי 2008 שידרה חברת החדשות של ערוץ 2 ידיעה של עמית סגל, המייחסת לגולדבלום מעורבות בהחזרה לעבודה במחלקתו של דוקטורנט שהורשע בחברות בארגון טרור. גולדבלום הגיש תביעת דיבה, ובפשרה הוסכם שחברת החדשות תפרסם הבהרה שלפיה הידיעה שגויה ותתנצל על כך. לאחר שבערוץ 7 פורסמה ידיעה דומה, הגיש גולדבלום תביעת דיבה גם נגדו, ובפשרה שהושגה הוסכם שערוץ 7 יפצה את גולדבלום ויפרסם התנצלות.
פעילות פוליטית
גולדבלום נמנה עם מייסדי תנועת שלום עכשיו, היה פעיל מרכזי בתנועה, וכיהן כדוברהּ במשך 20 שנים, החל מ-1980. ב-1983 עמד לצד אמיל גרינצווייג בהפגנה שבה נרצח, מול משרד ראש הממשלה.
הוא היה חבר במועצה הבינלאומית של הקרן החדשה לישראל. באפריל 2020 החליט לפרוש, "כדי שלא לספק לשקרנים מימין הזדמנויות לפגוע בקרן". גולדבלום חבר בוועד הציבורי לסיוע הומניטרי לעם הסורי.
במערכת הבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-96 ברשימת התנועה החדשה מרצ, ובמערכת הבחירות לכנסת ה-19 הוצב במקום ה -87 באותה מפלגה.
גולדבלום מפרסם מאמרים, בעיקר בעיתון הארץ, ומנהל בלוג בשם "שמאלית מוחצת".
הוא מבקר נחרץ של הימין, של המתנחלים ושל תומכיהם האוונגליסטים בארצות הברית.
ב - 2 באוקטובר 2015, בעקבות רצח בני הזוג הנקין בפיגוע ירי לעיני ילדיהם, פרסם סטטוס בפייסבוק המכנה את המתנחלים "חיילי טרור" ומציע לאסור בחוק גידול ילדים בהתנחלויות. באותו סטטוס גינה את הדת היהודית, שלדבריו "מחסלת את כולנו".
ב-2017 כתב בפייסבוק ש"כל מתנחל הוא טרוריסט בהגדרה". בפברואר 2020 כתב בעמוד הפייסבוק שלו ש"הפורעים הטרוריסטים מההתנחלויות פוגעים יומיום בתושבים הפלסטינים", וקרא לפלסטינים "להקים מיליציות חמושות שיגנו על הכפרים והעיירות שלהם מול המתנחבלים". הפוסט הוסר על ידי פייסבוק כעבור שעות אחדות.
במרץ 2015 כתב, במסגרת דיון בפייסבוק על פעילות תנועת אם תרצו באוניברסיטה, "'אם תרצו' התנועה הפשיסטית והמציירת פוסטרים בסגנון נאצי". במחאה על כך הפריעו אנשי 'אם תרצו' לשיעור שלו באוניברסיטה, ובעקבות זאת השעתה האוניברסיטה את פעילות תא הסטודנטים של 'אם תרצו' למשך חודש.
בדצמבר 2015 העלה גולדבלום לפייסבוק פוסט עם דיוקנה של שרת המשפטים איילת שקד כשידיה נוטפות דם וברקע תמונה של גופות; בפוסט נכתב "אילת שקד - ידיך דמים מלאו!"; זאת, משום שאחד התורמים לקמפיין שלה, סרג' מולר, מכר לדבריו נשק לרוצחים בסיירה לאון ובדרום אמריקה.
גולדבלום מאמין שבישראל חיים שני עמים יהודיים, שהמשותף להם הוא השפה העברית - ותו לא.
בסוף פברואר 2020 פרסם פוסט שבו טען כי מסתירים מהציבור כי נגיף קורונה 2019 "מתפשט במהירות בישראל מאז שקבוצת קוריאנים ביקרה במערת המכפלה".
בספטמבר 2020 הגיש נגדו העיתונאי עמית סגל תביעת דיבה, על שכתב ב"פייסבוק" שסגל "הצדיק את רצח רבין". התביעה הסתיימה בפשרה, שבה חויב גולדבלום לפרסם התנצלות, לשלם לסגל 5,000 ש"ח ולתרום 7,500 ש"ח לעמותת "מקימי".
ביולי 2023 כינה בחשבון הפייסבוק שלו את חבר הכנסת צבי סוכות: "אחד מאויבי המדינה שצריך להדביר".
משפחתו
גולדבלום היה נשוי לישראלה (לבית ויינשטיין) מ-1967 עד מותה ב-2006, ולזוג נולדו שני ילדים. אחד מילדיו, דן, שירת בסיירת מטכ"ל ונפצע קשה באסון צאלים ב'. בתו, מאיה, שירתה אף היא בסיירת מטכ"ל. הוא נישא בשנית לעידית עמיחי. על שמה של ישראלה גולדבלום הוקמה "קרן ישראלה".
ליאנדרו בולמארו
ליאנדרו ניקולס בולמארו (בספרדית: Leandro Nicolás Bolmaro; נולד ב-11 בספטמבר 2000) הוא כדורסלן ארגנטינאי, בעל אזרחות איטלקית, המשחק בקבוצת מינסוטה טימברוולבס מליגת ה-NBA.
באיה בלנקה
בולמארו נולד וגדל בעיר לאס וריאס אשר בפרובינציית קורדובה בארגנטינה. בשנת 2017, בעודו בן 16, החל לשחק עבור קבוצת באיה בלנקה מליגת העל הארגנטינאית, וב-23 משחקיו בקבוצה קלע 2.0 נקודות בממוצע למשחק.
באפריל 2018 זומן להשתתף במשחק נייקי הופ סאמיט, כשחקן "נבחרת העולם". במשחק עצמו שותף לכ-10 דקות, וקלע 6 נקודות.
ברצלונה
לקראת עונת 2018/2019 עבר לשחק בקבוצת ברצלונה הספרדית. באותה עונה שיחק עבור קבוצת הבת של המועדון, "ברצלונה B", אשר השתתפה בליגה הספרדית השנייה, וב-33 משחקיו קלע 10.4 נקודות ומסר 2.7 אסיסטים בממוצע למשחק. בעונה העוקבת שיחק לסירוגין בקבוצת הבוגרים ובקבוצת הבת; בתקופתו עם ברצלונה B בליגה הספרדית השלישית קלע בולמארו 14.9 נקודות למשחק, וכשחקן הקבוצה הבוגרת קלע 5.1 נקודות למשחק בליגת העל הספרדית ו-1.8 נקודות למשחק ביורוליג.
באוגוסט 2020 חתם בקבוצה על הארכת חוזה, על אף שהעמיד את עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA 2020. במשחק הרביעי של עונת 2020/2021 בליגת העל הספרדית, ב-20 באוקטובר 2020, הצטיין מול קבוצת גיפוזקואה עם שיא קריירה של 10 אסיסטים. לאורך אותה עונה רשם ממוצעים של 4.7 נקודות ו-1.6 אסיסטים למשחק בליגה הספרדית וביורוליג.
מינסוטה טימברוולבס
בדראפט ה-NBA 2020 נבחר בולמארו בבחירה ה-23 על ידי ניו יורק ניקס, ומיד הועבר בטרייד למינסוטה טימברוולבס. כשנה לאחר מכן, בספטמבר 2021, עזב את ברצלונה וחתם על חוזה במינסוטה.
צילום וידאו תת-מימי
צילום וידאו תת-מימי (באנגלית: Underwater Videography) הוא תהליך צילום רצפים של תמונות וצלילים מתחת למים במסגרת צלילה ספורטיבית (Recreational diving) או במסגרת הפקות סרטים תיעודיים וסרטי קולנוע.
היסטוריה
הקרנת הבכורה של הסרט "Sesto Continente” בבימויו של פולקו קוויליצ'י, אשר היה הסרט התת-מימי הראשון באורך מלא, התקיימה במהלך שנת 1954. זה היה הסרט הדוקומנטרי התת-מימי הראשון אשר היה באורך מלא ובצבע.
מגבלות
מצלמות הווידאו המוקדמות הצריכו גם שימוש בסוללות גדולות בשל הרמה הנמוכה יחסית של האור מתחת לפני המים. למצלמות הווידאו הראשונות היו בעיות עם רמות אור נמוכות, בעיה אשר גרמה לכך שהסרטים היו מטושטשים ולכך שלא היה בהם הרבה צבע ללא תאורת עזר. השימוש במערכות תאורה גדולות ומסורבלות היוו גם כן מגבלה בעת צילום סרטי וידאו מתחת למים.
כמו כן, כאשר מצלמים אובייקטים מתחת למים הם נראים גדולים בכ-25% יותר מאשר הם באמת. בשל כך הצלם חייב להתרחק מהאובייקט על מנת שהאובייקט יופיע כיאות בתחום התצוגה - אף על פי כן, כאשר הצלם מתרחק יש יותר מים בין העדשה לאובייקט וכתוצאה מכך ישנם רמות מופחתות של צבע, בהירות ואור.
השכלולים במצלמות הווידאו התת-מימיות המודרניות
כיום, מצלמות הווידאו התת-מימיות קטנות יחסית, אוטומטיות, בעלות מסכי תצוגה גדולים, בעלי סוללות נטענות וארוכת טווח. הדבר הוביל לכך שהמארזים של המצלמות התת-מימיות קטנים באופן ניכר ובשל כך יותר קל לצוללנים לצלם סרטי וידאו מתחת לפני המים. עדשות רחבות זווית נמכרים כיום בעלות נמוכה וזמינים למגוון רחב של מצלמות תת-מימיות. הדבר מאפשר לצלם להתקרב לאובייקט ולהתמודד עם פחות בעיות מיקוד ועומק שדה. כיום מצלמות הווידאו התת-מימיות רגישות יותר בתנאים בהם רמות אור נמוכות ומסוגלות לבצע איזון אוטומטי והתאמות לרמות הצבע. עם זאת, צילום סרטי וידאו בעומק הים עדיין מצריך מערכות תאורה נלוות.
מארזי מצלמות וידאו תת-מימיות
לעיתים רבות המארזים עשויים להיות משווקים בתור "Water housings" במקום “Underwater housings”. מארזים המשווקים בתור "Water housings" אינם מיועדים לשימוש במים עמוקים, אלא רק לשימוש בסביבת ברכות, בגשם, או כדי להגן על ציוד הצילום מפני נפילה לים. לכל היותר הם מיועדים לפעילות במים רדודים למדי.
מצלמות תת-מימיות מכילות אפשרות לצלם הן תמונות סטילס והן סרטי וידאו. כיום רוב מצלמות הסטילס הדיגיטליות מסוגל לצלם סרטי וידאו דיגיטליים באיכות נמוכה יחסית (המכונים לעיתים "Internet Video"). לרוב סרטים אלו נשמרים בפורמט MPEG במגוון משתנה של טכניקות דחיסה. קובצי הווידאו הם בדרך כלל ברזולוציית מסך מוגבלת ולא נועדו להיות מוקרנים על מסך גדול יותר מאשר מסך מחשב. אפשרויות ההקלטה מוגבלות והאיכות של הסרטים בדרך כלל נמוכה יחסית. הגודל של הסרטים בדרך כלל מוגבלת לקיבולת של כרטיס הזיכרון במצלמה (SD או CompactFlash).
מצלמת וידאו ייעודיות לעומת זאת מסוגלות לצלם לעיתים גם תמונות סטילס. אפשרות זו תאפשר לצלם להפיק תמונות באיכות גבוהה יותר. מצלמות אלו, המבוססות על קלטות וידאו כונן קשיח, מאפשרות לרוב להקליט לפחות שעתיים. המצלמות שמפיקות את התוצאות הטובות ביותר, הן מצלמות ה-Hi-Definition החדישות (1080i), אשר מספקות הן את הרזולוציה המיטבית והן את איכות התמונה המיטבית.
אבידוזאורוס
אבידוזאורוס (שם מדעי: Abydosaurus; מילולית: "לטאת אבידוס") הוא סוג דינוזאור במשפחת הברכיוזאוריים באינפרא-סדרת הזאורופודה, שהתגלה בשנת 2010 לאחר גילוי שלד וגולגולת שנמצאו בסלעים מתקופת קרטיקון תחתון במונומנט הלאומי דינוזאור בצפון-מזרח יוטה, ארצות הברית. אורכו של האבידוזאורוס היה 18.3 מטר ומשקלו כ-14 טון.
גילוי הסוג ותיאורו
לסוג זה נודעה חשיבות בשל כך שהוא נמנה עם הדינוזאורים היחידים בסדרת הזאורופודה שנחקרו עצמות גולגולותיהם, והוא הדינוזאור הזאורופודי הראשון שהתגלתה גולגולת שלמה שלו, מתקופת הקרטיקון, בארצות הברית. כמו כן, הוא ידוע בשל שיניו הצרות, מכיוון שברכיוזאורים מתקופות מוקדמות יותר התאפיינו בשיניים רחבות יותר.
קובה במלחמת העולם השנייה
בשל מיקומה האסטרטגי בכניסה למפרץ מקסיקו ומשאבי הטבע הזמינים בה, קובה נטלה חלק חשוב במלחמה, ונהנתה מתוכנית השאל-החכר האמריקאית. קובה הצטרפה רשמית למלחמה בדצמבר 1941, כשהכריזה מלחמה על מדינות הציר, והייתה לאחת הראשונות באמריקה הלטינית לעשות כן. עד 1945 קובה צברה מוניטין של המדינה היעילה והמשתפת פעולה ביותר באיים הקריביים.
אבידוזאורוס
גילוי הסוג ותיאורו
הסוג התגלה עם גילוי הממצא DINO 16488 בשנת 2010, שנמצא במונומנט הלאומי דינוזאור - שכולל גולגולת כמעט שלמה, לסתות תחתונות ואת ארבע חוליות הצוואר הראשונות. ממצאים נרחבים של גולגולות ועצמות השלד נתגלו באותו אתר, לרבות גולגולות חלקיות של שלושה פרטים נוספים, חלק מהאגן וחוליות הזנב המחוברות אליו, עצם השכם, עצם הזרוע ועצמות המסרק. מאובנים אלו נמצאו בסלעי אבן חול בפארק בבסיס פרט מוסאנטושט (Mussentuchit Member) שבתצורת ההר סידר (Cedar Mountain Formation), ליד מרכז המבקרים הישן של המונומנט הלאומי דינוזאור. לפי גבישי זירקון שנמצאו באבני החול ואבני הבוץ שמתחתיהם, הוערך גילם של הממצאים ב-104.46±0.95 מיליון שנה, בגיל האלביאני בקרטיקון תחתון.
קובה במלחמת העולם השנייה
מדיניות וכניסה למלחמה
פדריקו לרדו ברו היה נשיא קובה כשהמלחמה פרצה, והוא כיהן בתפקידו עד 1940. האירוע היחיד שנוגע למלחמה בו עסק היה הספינה סנט לואיס. בתפקידו זה הכריז שהנוסעים לא יהיו רשאים לרדת לחוף, ובסופו של דבר רוב הנוסעים שבו לאירופה, אחרי שגם ארצות הברית וקנדה סירבו לקבלה. רבים מהנוסעים בספינה נרצחו מאוחר יותר על ידי הנאצים במחנות הריכוז.
אבידוזאורוס
גילוי הסוג ותיאורו
על אף שהאבידוזאורוס חי כ-45 מיליון שנה לאחר הג'ירפטיטאן, הגולגולות של שני הסוגים דומות, מלבד השיניים הצרות והחדות יותר והאף הקטן יותר של האבידוזאורוס. האבידוזאורוס נבדל משאר סוגי הזאורופודים, לרבות הג'ירפטיטאן, בהבדלים קלים במבנה עצם האף והלסת העליונה, בנחיריו הקטנים יחסית, ובמאפיינים מסוימים של שיניו.
קובה במלחמת העולם השנייה
מדיניות וכניסה למלחמה
בבחירות שנערכו ב-1940, הוחלף ברו על ידי פולחנסיו בטיסטה, דבר שעורר חשש בארצות הברית שמא יחבור למדינות הציר. זמן קצר אחרי היבחרו התיר בטיסטה את פעילותו של ארגון פרו–פאשיסטי, שהיה מקושר לפרנסיסקו פרנקו, שליט ספרד. עם זאת, החשש שהוא נוטה לטובת גרמניה התפוגג אחרי ששלח לבריטניה במתנה כמויות גדולות של סוכר. בהמשך הובהרה גם התנגדותו לפרנקו, כשהציע לארצות הברית לבצע פלישה משותפת לספרד כדי להפיל את שלטונו בספרד, אולם ההצעה נדחתה.
התמיכה של בטיסטה בבעלות הברית הפכה מוחשית כשבפברואר 1941 גירש את כל הדיפלומטים הגרמנים והאיטלקים. קובה נכנסה רשמית למלחמה ב-9 בדצמבר 1941, כשהכריזה מלחמה על יפן, ששיגרה יומיים קודם את המתקפה על פרל הארבור. ב-11 בדצמבר קובה הכריזה מלחמה על גרמניה ואיטליה, ובהמשך להחלטת ארצות הברית, ב-10 בנובמבר 1942 ניתקה את היחסים עם צרפת של וישי.
הקרב על הקריביים
לפי האדמירל האמריקאי סמואל אליוט מוריסון, צבא קובה הכי "שיתף פעולה וסייע" מבין מדינות הקריביים, וכן שהצי הקובני היה "קטן אך יעיל", במלחמתו נגד הצוללות הגרמניות. לפני הכניסה הרשמית למלחמה, קובה התירה לארצות הברית לבנות שדות תעופה במדינה כדי להגן על איי הקריביים, וכן חתם על הסכם עם מקסיקו להגנה משותפת נגד צוללות אויב שיפעלו במפרץ מקסיקו. שני שדות תעופה שבנו האמריקאים הועברו בסיום המלחמה לצבא קובה. ארצות הברית גם סיפקה לקובה כלי טיס חדשים, שהיו חיוניים להגנת החופים ולמלחמה נגד הצוללות, וכן סיפקה נשק וציוד אחר לצי הקובני.
במהלך המלחמה, ליווה הצי הקובני מאות ספינות במים עוינים, שט מעל 640 אלף ק"מ במשימות סיור, וחיל האוויר טס מעל 83 אלף שעות. קובה חילצה מעל 200 ניצולים מהצוללות הגרמניות, מבלי לאבד אף לא כלי טיס או שיט אחד. על אף הפעילות הנמרצת של קובה, היו שמועות שלאורך המלחמה, הגרמנים הפעילו בסיסים קטנים בקובה, בהם חידשו את האספקה של הצוללות הגרמניות. שמועות אלו מעולם לא אומתו, והיעדר בסיסי אספקה אילץ את הגרמנים לפתח צוללות אספקה מדגם XIV.
תקיפת אוניות קובניות
במהלך המלחמה איבדה קובה 6 אוניות סוחר, והצליחה להטביע צוללת גרמנית אחת. ההתקפה הגרמנית הראשונה התרחשה ב-12 באוגוסט 1942, אז הוטבעו 3 אוניות, ו-33 מלחים נהרגו ועוד 30 שרדו בהתקפה הקטלנית ביותר על צי הסוחר הקובני במלחמה.
ההתקפה הבאה התרחשה ב-13 במאי 1943, אז הצוללת הגרמנית U-176 הטביעה את האונייה "ממבי". היא נפגעה מטורפדו יחיד והוטבעה במהירות. בהתקפה נהרגו 23 מלחים, ביניהם 5 אמריקאים ששמרו על האונייה. 11 אחרים שרדו, ביניהם רב החובל. באותה התקפה נפגעה גם הספינה האמריקאית "ניקלינר" משני טילי טורפדו, שגרמו להרמת החרטום מהמים ולעמוד מים ולהבות, ופגעו במיכלי האמוניה. באורח פלא, איש לא נהרג, והצוות חולץ מסירות ההצלה על ידי ספינה קובנית מהצי.
ההתקפה האחרונה הייתה בפברואר 1944, ללא אובדן חיי אדם. בסך הכל איבדה קובה במלחמה כ-80 אנשי צוות, והוקמה לזכרם אנדרטה בהוואנה.
הטבעת ה-U-176
הצוללת היחידה שהצליחו הקובנים להטביע הייתה ה-U-176, שהטביעה את האונייה "ממבי". ב-15 במאי 1943, שלוש ספינות סיור מהצי הקובני ליוו שתי אוניות סוחר, אחת קובנית והשנייה מהונדורס, שנשאו סוכר. הצוותים בספינות היו בכוננות מלאה. זמן קצר לפני הגעתם ליעד, אותרה צוללת בקרבת השיירה.
הספינות הפליגו במרחק זו מזו. בשעה 17:15, הגיח בשמיים מטוס אמריקאי מדגם ווט OS2U קינג-פישר, שהתריע על נוכחות צוללת וסימן את מיקומה המדויק. לאחר שהפיל מצוף עשן, הורה מפקד השייטת הקובנית לבדוק את המקום עליו התריע המטוס. אחת הספינות הפליגה במהירות למקום, שם איתר הסונאר את הצוללת. לאחר מכן הוטלו שלוש פצצות עומק בהתאם למיקום המשוער של הצוללת.
זוהו ארבעה פיצוצים, כשהרביעי היה החזק מכולם וגרם לירכתי הספינה הקובנית לשקוע, ולמים להיכנס לחדר המכונות. באותה עת דיווחו ההידרופונים על כך שהצוללת הגרמנית נפגעה. כדי לוודא שהיא הוטבעה, הושלכו עוד שתי פצצות. לאחר מכן צפו כתמי שמן ובנזין על פני המים, ודגימה נלקחה כדי לאשר את ההצלחה. רק אחרי המלחמה, כשנתפסו מסמכים גרמניים, אושר שה-U-176 הוטבעה, אחרי שהצליחה להטביע 11 ספינות של בעלות הברית בפעילותה.
מפקד הספינה הקובנית, האנס מריו רמירז דלגאדו, שוחח לאחר החזרה לקובה עם הנשיא בטיסטה, שהנחה לשמור את הדבר בסוד, וההטבעה לא פורסמה בקובה עד סוף המלחמה. ב-1946 הוענק לדלגאדו עיטור על ההטבעה.
מבצע בוליבר
על אף החשיבות של קובה, פעילות הביון של גרמניה במדינה הייתה מצומצמת מאוד, הודות לפעולות הריגול הנגדי של בעלות הברית. זמן קצר אחרי פרוץ המלחמה, החלו הגרמנים להפעיל רשת ריגול נרחבת בדרום אמריקה. בקובה הופעל סוכן האבווהר היינץ לינינג, במטרה להקים רשת רדיו חשאית שתעביר מידע שנאסף לסוכנים בדרום אמריקה.
לפי הסופר תומאס שונובר, למרות שהתכנון היה נכון, לינינג היה לא מיומן. לדוגמה, הוא לא הפעיל את הרדיו כמו שצריך, לא ידע איך להשתמש בדיו החשאי שקיבל ופספס מידע. אחרי מעצרו באוגוסט 1942, ניסו גורמים בממשלה, ביניהם הנשיא בטיסטה, לזייף קשר בין לינינג לצוללות הגרמניות במטרה להצדיק את הכישלונות שלהם במלחמה נגדן. גורמים רשמיים הגדירו אותו כ"רב סוכן", הגדרה רחוקה מהמציאות, שכן לא ידוע על מידע חשוב שהוא אי פעם נחשף אליו. לינינג הוצא להורג בנובמבר 1942, הסוכן הגרמני היחיד שהוצא להורג באמריקה הלטינית.
הסיורים של המינגווי
ארנסט המינגוויי התגורר בקובה כשהמלחמה פרצה. התרומה הראשונה שלו למאמץ המלחמתי הייתה ארגון רשת ריגול נגדי כדי לחשוף סוכנים גרמנים. הרשת כללה 18 חברים, שעם רבים מהם עבד קודם לכן במלחמת האזרחים בספרד. עם זאת, המאמץ היה לא מוצלח, ועד מהרה הוא עבר לעסוק בצוללות הגרמניות.
שלושה שבועות אחרי שקיבל אישור מהשגריר האמריקאי ספרויל ברדן להקים את "צי החוליגנים", הוא ביקש אישור לחמש את סירת הדיג שלו, כדי לצוד צוללות. למרבה ההפתעה ברדן אישר, והספינה "פילאר" חומשה במקלעים, רימוני יד ובזוקות. המינגוויי תכנן לפעול בדומה לאוניית Q: שיט תמים בספינת סוחר עד שצוללת גרמנית תתפתה לעלות מעל לפני המים, ואז לתקוף אותה באמצעות הנשק שעליה.
חצי האי ביירז
שטחו של חצי האי 60 קילומטרים רבועים.
חצי האי גובל בחוף איוואנוב שמצפון-מזרח לחצי האי ביירז.
מצוק קיר אורביץ' מפריד בין כיפת השלג כיפת רוץ' לבין חצי האי ביירז, שממזרח לכיפת רוץ'.
בחצי האי למעלה מ-60 נחלי מי קרחונים נמסים.
וכן בחצי האי כ-60 אגמים והידועים בהם: אגם מידג', אגם לימנופולאר ו-אגם בזלט.
מקור השם
שמו של חצי האי ניתן לו בשנת 1958 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
חצי האי נקראת על שם ג'יימס ביירז (James Byers) מהעיר ניו יורק שבארצות הברית, שהיה הבעלים של ספינת ציד כלבי ים, שניסה באוגוסט 1820 לשכנע את ממשלת ארצות הברית להשתלט על איי שטלנד הדרומיים, במטרה להקים יישוב קבע באיים.
ביירז ארגן צי של ספינות ציד כלבי ים אמריקאי בעונת הקיץ האנטארקטי 1820 -1821. בראשית המאה ה -19 רק ציידים אמריקאים (שיצאו מניו אינגלנד ומניו יורק) וציידים בריטיים הגיעו לאיי שטלנד הדרומיים. ציידים אלה פעלו בחופי פרזידנט, חופי רוברי, וחופי סאות' (החופים הדרומיים).
קבוצות אלה בנו בחופים מספר בקתות ומחסות; המחסות בגבעת סילר ובנקודת לייר ניצבים גם כיום (2022).
אזור אנטארקטי מוגן במיוחד
חצי האי הוגדר כאזור אנטארקטי מוגן במיוחד (אזור מספר 126) בשל המגוון הביולוגי והמערכות האקולוגיות היבשתיות והאגמיות), וכן בשל אפשרויות המחקר בתחומים: ביולוגיה יבשתית, לימנולוגיה, אורניתולוגיה, פליאולימנולוגיה, גיאומורפולוגיה וגאולוגיה), וכן מנימוקים היסטוריים (חפצים ושרידי מבנים של צידי כלבי ים, וספינות טרופות של צידים אלה). בחצי האי יש צמחייה מגוונת ומפותחת, אגמים רבים ובריכות מים מתוקים המאפשרות בתי גידול לחרקים.
הגבול המזרחי של האזור המוגן הורחב בשנת 2016 לכיוון מזרח, על מנת שהאזור המוגן יכלול, בנוסף לחצי האי ביירז גם את כל האזור החשוף מקרח, וכן את שדה הקרח שממערב לנונאטאק קלארק, ולנקודת רואו. בעקבות שינוי זה גדל השטח המוגן לשטח של 84.7 קילומטרים רבועים.
אזור ציפורים בעל חשיבות
חצי האי ביירז (האזור המוגן 126) הוכרז כאזור ציפורים בעל חשיבות (באנגלית: Important Bird Area (בראשי תיבות: IBA)) על ידי ארגון בירדלייף אינטרנשיונל (BirdLife International) וזאת מאחר שבאתר קיימת מושבת רבייה של כ־1,760 זוגות של שחפית אנטארקטית וכ-450 זוגות של שחפי הקלפ. ציפורים אחרות המקננות בחצי האי כוללות פינגוויני רצועת-הסנטר, פינגווינים לבני-אוזן, יסעורוני וילסון, יסעורי הכף, יסוערים ענקיים דרומיים, קורמורנים קיסריים, חמסנים חומים וכיאוניסים לבנים. בחצי האי מצוי מספר גדול של פילי ים דרומיים במהלך עונת הרבייה שלהם.
בספרות
חצי האי ביירז הוא חלק מה-מיז-אנ-סצנה במותחן ספינת ההרג (The Killing Ship) מאת הסופרים האמריקאיים בו ריפנבורו ואשתו, ליז קרוויס, שכתבו את ספרייהם יחד, תחת שם העט סימון בופור.
דוב בלוצ'יסטן
דוב הבלוצ'יסטן (מכונה גם הדוב השחור הפקיסטני; שם מדעי: Ursus thibetanus gedrosianus) הוא תת-מין של הדוב השחור האסייתי שנמצא בהרי בלוצ'יסטן שבדרום פקיסטן ואיראן.
מאפיינים
לדוב בלוצ'יסטן פרווה דקה במיוחד עבור דוב שחור אסייתי, בגלל שהוא נמצא באקלים חם יותר מאשר תת-המינים האחרים של המין, שחלקם חיים בהרי ההימלאיה באקלים הרבה יותר קר. דוב הבלוצ'יסטן אוכל פירות הרבה יותר מאשר שאר תת-המינים, והוא אוהב לאכול תאנים ובננות.
דוב בלוצ'יסטן קטן בממדיו לעומת תת-המינים האחרים ופרוותו מגוונת יותר בצבעה שעשוי להיות כתום אדמדם או שחור עמוק. מאפיין נוסף של הדוב בלוצ'יסטן הוא שיש לו כתם חזה כהה יותר מאשר תת-מינים אחרים, ושיש לו ראש קטן יותר, אבל עדיין יש לו את רעמת השיערות המסתעפת מעל ראשו.
ולטר מוזס
ד"ר ולטר מוזס (1892 - 2 באפריל 1955) היה ממייסדי דובק ואספן ציפורים ועתיקות שהוריש את רכושו לעירית תל אביב להקמת מוזיאון ארץ ישראל.
ביוגרפיה
מוזס נולד בגרמניה והיה ממייסדי אגודת בלאו-וייס בברלין. הוא גם היה פעיל בהסתדרות הציונית בגרמניה. הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1925 עם רכוש רב וניהל את בית החרושת הראשון לסיגריות בבעלות יהודית, ש. לובלינר. בהמשך הקים עם נחום וסקביץ חברת תוצרת של סיגריות מבית חרושת לובלינר, שנודע גם תחת המותג מוזס-וסקביץ. באמצע שנות ה-30 הם התאחדו עם שותפים נוספים להקמת "דובק". בשנות ה-30 הוא היה פעיל בהנהלת הבנק הישראלי לתעשייה והיה ממקימי חוג עולי גרמניה.
מוזס התגורר בגפו ברחוב בוגרשוב בדירה בה אסף ציפורים בתור תחביב. הוא היה יו"ר אגודת הציידים של תל אביב. בשנת 1942 הוא הכין צוואה בה הוריש את כל רכושו, כולל אוסף הציפורים שלו, לעירית תל אביב לצורך הקמת מוזיאון לידיעת המולדת ומינה את פנחס רוזן וישראל רוקח כנאמנים. בסביבות שנת 1943 עבר לאסוף עתיקות, במיוחד כלי זכוכית, חרס ומטבעות.
מוזס נקבר ב-3 באפריל 1955 בבית הקברות נחלת יצחק. בהלווייתו השתתפו, בין השאר, ראש עירית תל אביב, חיים לבנון ושר המשפטים, פנחס רוזן. עזבונו, בשווי של 2-3 מיליון לירות, הועברה על פי צוואתו לידי עיריית תל אביב, עבור מוזיאון ארץ ישראל. בפרוץ מבצע סיני, הגיעו מהעירייה לדירתו לפנות את האוספים למרתף של ביתן הזכוכית במוזיאון תל אביב, מחשש שיפגע בהפצצה מצרית.
במתנו
בָּמָתֵנוּ - התיאטרון האמנותי לנוער (בחלק מהפרסומים מופיע כ"במתנו - מחלקה לתלמידים ולנוער ליד האהל") היה תיאטרון ישראלי לילדים ולנוער ורוב שחקניו היו בני נוער. התיאטרון הוקם בשנת 1946 על ידי אליעזר אנסקי (אביו של אלכס אנסקי), משנת 1951 פעל בחסות תיאטרון האוהל. התיאטרון נסגר בשנת 1960.
בתיאטרון זה גדלו כמה מבכירי שחקני ישראל בהם גדעון זינגר, עודד קוטלר, יוסי גרבר, שושיק שני, יעקב בן-סירא, צבי בורודו, שמעון בר, ניסים עזיקרי, אלכס אנסקי, שיש קולר ועוד. אליעזר אנסקי תרגם, עיבד וכתב מחזות עבור התיאטרון, ביים את ההצגות (עוזרו היה ניסן נתיב) ואף עיצב את התפאורה, לעיתים יחד עם ידידיו האמנים נחום גוטמן ואריה נבון.
בין ההצגות שהועלו בתיאטרון נמנות הרפתקאות הנסיך עומר (1946), הזמיר של מלך סין, הנסיך הקטן, דוד מלך ישראל, עלילות תום סוייר, חייט כי ימלוך, חסמבה, מלכת השלג, סינדרלה, עלילות הרשלה מאוסטרופולי, מעשה בעוץ העצלן, מפתח הזהב, בארץ לובנגולו מלך זולו ועוד.
בשנת 1964 נוסד מחדש התיאטרון על ידי אנסקי בחסות עיריית ירושלים והנוער העובד והלומד, כמסגרת דרמה לנוער.
אברהם צוקרמן (מו"ל)
אברהם צוקרמן (צוקקערמאנן) (1843 – 1892) היה סופר, מתרגם ומו"ל עברי שפעל בוורשה. יליד אושמינה.
פועלו הספרותי
בשנת 1875 פרסם את ספרו "המתנחם". בהקדמה כתב על מטרת הספר: "לתת לנערי בני ישראל בינה לבלי יתעו אחרי תאות לבם ויהבלו, ולהורות להורי הילדים לבלי ידיחו מהם נדח את בניהם ההולכים שובב בדרך לבם, ולא ינחמו באחריתם".
בשנת 1884 הוציא את יחד עם נפתלי משכיל לאיתן את מילונו העברי של שמואל יוסף פין "האוצר" - "אוצר לשון המקרא והמשנה". באותה שנה הוציא את ספרו של בנימין דיזרעאלי "טנקרד", שתורגם על ידי יהל"ל תחת השם "נס לגויים". כמו כן פרסם צוקרמן בהוצאתו את ספרו של אז'ן סי "היהודי הנודד".
צוקרמן שימש סוכנו בוורשה של הסופר פרץ סמולנסקין. בשנת 1881, כשהתלקח הפולמוס בין סופרי ההשכלה סביב הרעיון הציוני, שלח סמולנסקין את מאמרו של משה קמיונסקי שפורסם ב"השחר" אל צוקרמן כדי שיפיצו.
בשנת 1884 הוציא לאור את המהדורה הראשונה של ספרו של זלמן דוד ליבונטין "לארץ אבותינו" – זכרונותיו על ייסוד ראשון לציון. במכתבו לצוקרמן שנשלח ממוהילב ונדפס בראש הספר, כותב ליבונטין לצוקרמן: "אם לא יהיו לרצון לפניך אילו פרקים בספרי זה, אשר במו נגעתי בכבוד אנשים, אשר אולי המה מאוהביך או ממכובדיך, אל נא תשלח ידך בם להתקנם או למחות אותם. שהדי במרומים, כי מטבעי אינני נוקם ונוטר; הרבה, הרבה פעמים מחלתי על כבודי ולא תבעתי עלבוני, אבל משום כבוד הרעיון הלאומי לא אוכל לחשות ואת אשר הורוני המעשים והניסיון היומי בעבודתי בארץ הקודש – זאת חשבתי עלי לחובה לגלות ברבים".
בשנת 1887 הוציא את ספר הביכורים של אז"ר "על הפרק", שבו ערך חשבון נוקב עם ספרות ההשכלה העברית והאשים אותה בתרומה לערעור מסגרת החיים היהודית המסורתית.
בשנת 1891 פרסם את ספרו "בת ציון, או: יקר מזולל" – "סיפור יסודתו בשפת עבר".
גשר לנגלואה בארל
ואן גוך השתמש במוטיבי אמנות רבים בסדרת הציורים; למשל, ניכר שימוש בפרספקטיבה כדי ליצור זוויות וקווים מדויקים יותר. הצייר הושפע מהדפסי עץ יפניים כפי שמשתקף מהשימוש הפשוט בצבע היוצר הרמוניה ביצירה. השימוש בצבעים נוגדים כמו צהוב וכחול מייצר עניין וצבעוניות. כמו כן, הוא עשה גם שימוש בטכניקת האימפסטו כדי ליצור את השתקפות האור.
רוג'רס קולה
רוג'רס קולה (באנגלית: Rodgers Kola; נולד ב-4 ביולי 1989 בלוסקה שבזמביה) הוא כדורגלן זמבי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת זנאקו. ערך 20 הופעות במדי נבחרת זמביה.
קריירה
בשנת 2009 הגיע קולה לישראל וחתם בקבוצת הפועל בני לוד מהליגה הלאומית, לאחר שנה עבר לקבוצת הפועל ראשון לציון איתה העפיל לליגת העל אחרי שהייתה 8 שנים בליגות הנמוכות. בקיץ 2011 עבר למועדון ספורט אשדוד והיה שותף לעונה הטובה של אשדוד כאשר סיים עם 7 שערים ב-31 משחקים.
בקיץ 2012 חתם קולה בגנט מליגת העל הבלגית, במדיה שיחק עונה וחצי, ובינואר 2014 חזר לישראל והושאל לעירוני קריית שמונה. קולה כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה ב-28 בינואר, מול הפועל עכו בסיבוב ח' של גביע המדינה. קולה כבש גם ברבע הגמר מול בית"ר ירושלים וגם בחצי הגמר מול הפועל באר שבע, וזכה עם עירוני קריית שמונה בגביע הראשון בתולדותיה, על אף שלא שותף במשחק הגמר מול מכבי נתניה. קולה כבש את שערו הראשון במפעל אירופאי ב-31 ביולי 2014, במשחק חוץ בסיבוב המוקדמות השלישי של הליגה האירופית נגד דינמו מוסקבה הרוסית, אשר הסתיים בתוצאה 1-1. בעונת כבש 11 שערי ליגה והיה שותף לעונה מוצלחת של הקבוצה, אשר סיימה במקום השני בליגה.
לאחר עונה וחצי בקריית שמונה סיים קולה את דרכו במועדון, ולקראת עונת הושאל לקבוצת וריה מליגת העל היוונית.
באפריל קולה חזר לזמביה וחתם בזנאקו.
קולה החל את הקריירה הבינלאומית שלו בנבחרת זמביה עד גיל 20, ולקח חלק בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 כאשר סיים עם שני שערים. החל משנת 2008 משחק קולה בנבחרת הבוגרת של זמביה.
שומר אבדה
שומר אבדה הוא אדם שמצא אבדה, אשר יש חיוב להשיבה לבעליה, ובינתיים, עד שישיב אותה בפועל לבעלים, חל עליו דין שומר לגבי האבדה.
הנידון המרכזי בדינו של שומר אבדה, אשר נידון בהרחבה במספר סוגיות בתלמוד, הוא השאלה האם שומר אבדה מוגדר כשומר חינם, או כשומר שכר. מלבד נידון זה, נגזרים מסוגיית שומר אבדה פרטי דינים נוספים הנוגעים לסוגיות אחרות, כגון "פרוטה דרב יוסף" בדיני עוסק במצווה פטור מן המצווה.
גם הדין הישראלי כותב כי חל על מוצא אבידה חוק השומרים ולפי אותו חוק דינו כשומר חינם.
הסוגיה בתלמוד
התלמוד מסביר, שלדעת רבה, שומר אבדה נחשב לשומר חינם, משום שאין לו שום הנאה מהשמירה, ולדעת רב יוסף דינו כשומר שכר, "בההיא הנאה דלא בעיא למיתבי ריפתא לעניא". כלומר - מכיוון שהשומר עסוק במצוות השבת אבדה, הוא נפטר מחיוב נתינת צדקה לעני המזדמן לו בזמן שהוא מטפל באבדה, מדין "העוסק במצווה פטור מן המצווה", ומחמת הנאה ממונית זו - יש להחשיבו לשומר המקבל שכר על שמירתו, ולחייבו לשלם לבעלים את שווי האבדה במקרה שהיא נאבדת או נגנבת באונס. דין זה, ששומר אבדה פטור ממצוות צדקה בזמן שהוא מטפל באבדה, מכונה בתלמוד "פרוטה דרב יוסף". התוספות כתבו, שרבה מסכים עם דין פרוטה דרב יוסף, אך הוא סובר שלא שכיח שיגיע עני לבקש ממנו צדקה דווקא בשעה שהוא מטפל באבדה, ולכן הוא מחשיב אותו בכל זאת כשומר חינם.
התלמוד במסכת בבא קמא מציין שיש סברא נוספת המסייעת לדעתו של רב יוסף ששומר אבדה נחשב כשומר שכר, שמשום שהשומר לא בחר לשמור על האבדה, אלא הוא מחויב לכך מדאורייתא, ודאי שאין דינו כשומר חינם המתנדב לעשות טובה לחברו.
התלמוד מרחיב את מחלוקתם של רבה ורב יוסף גם לדיניהם של שומרים אחרים השומרים על חפץ של אדם אחר כחלק מקיום מצווה כלשהי, למשל המלווה על המשכון, שגם בו חלקו רבה ורב יוסף האם נחשב לשומר שכר על המשכון, משום שמקיים את מצוות הלוואה, ופטור מנתינת צדקה באותו זמן.
להלכה
על דברי הגמרא במסכת בבא קמא סיכם הרא"ש שסברתו המרכזית של רב יוסף היא שדינו של שומר אבדה הוא כשומר שכר, כיוון שנפטר מחיוב נתינת צדקה לעני בזמן שהוא עסוק בטיפול באבדה, ואילו רבה סבר שאין די בדבר מועט כזה, כדי לעשותו שומר שכר מכיוון שאין זה שכיח שיזדמן לו עני בדיוק כשעוסק בהשבת האבדה. הרא"ש מביא שההלכות גדולות, רבנו חננאל ורב אלפס פסקו כרב יוסף, והתוספות פסקו כרבה.
הרמב"ם פסק אף הוא כרב יוסף, אך נושאי הכלים ציינו במקום שיש חולקים.
הטור הביא את המחלוקת ולא הכריע, והבית יוסף העיר שמכלל דברי הרא"ש בפסקים ובתשובות נראה שנוטה לפסוק דווקא כרב יוסף.
השולחן ערוך פסק גם הוא כרב יוסף: "כל זמן שהאבדה אצלו, אם נגנבה או אבדה חייב באחריותה כדין שומר שכר", אך הרמ"א הסתייג והוסיף:
לאור הסתייגות הרמ"א הכריע הש"ך שלא הוכרעה ההלכה ולכן שומר אבדה פטור בגניבה ואבדה, ומאידך אם תפס המאבד אין מוציאים ממנו, שלא כדברי המהרש"ל שפסק כרבה.
קול המשנה
קול המשנה הוא מפעל לעידוד ושינון המשנה באמצעות מערכת קולית בטלפון.
על המפעל
המיזם תוכנן מתוך מטרה לעודד הספק וידע במשנה לילדים מהגיל בו הם מתחילים ללמוד משניות (גילאי 8-9) ועד לגילאי תלמידי ישיבה קטנה (גילאי 15-16). את העמותה הגה ויזם ראש ישיבת באר התורה הרב גבריאל יוסף לוי והיא מפוקחת על ידי ועדת רבנים ואנשי חינוך בנשיאות הרב ישראל גנס, מראשי ישיבת קול תורה.
על פי תורת הנסתר, לימוד ותפילה לעילוי נשמת נפטר מעלה את נשמתו ממדרגה למדרגה בעולם הבא. המפעל מאפשר הנצחה על ידי שינון אלפי משניות בפי תינוקות של בית רבן, ביום היארצייט. עבור אנשים עריריים או כאלו שאין צאצאים הלומדים עבורם, משובץ אברך שיאמר עליהם קדיש. בנוסף מוקדש הלימוד לזכר חללי פעולות איבה וחללי מערכות ישראל. מטרת המפעל הוא להשיג 6,000,000 שינוני משניות בשנה, להנצחת נספי השואה.
אופי הפעילות
המערכת הקולית מאפשרת למנויים שינון של עד 15 משניות ליום, תוך אפשרות האזנה להסברים רהוטים על ששת סדרי המשנה. בנוסף מופץ עלון חודשי גרפי ומושך המדרבן ילדים ללמוד 'משנה יומית', ובין היתר מתפרסמים בו סיפורים על גדולי ישראל, ומדור 'משנה ולקחה' – מוסר השכל שניתן להפיק מהמשנה החודשית.
נוסף על כך נהגתה תוכנית יומית ללימוד ושינון, שבמסגרתה נשלח לבית המנויים מדי חודש חוברת מהודרת, ובה 30 משניות המבוארות באופן צח וקולח לילדים, על מנת להעניק לימוד חווייתי. בחוברת מבחנים קצרים המסכמים את ביאורי המשנה, תוך אפשרות למנויים להשיב במערכת על התשובות הנכונות ולזכות בפרסים.
פורצה איטליה
פורצה איטליה (באיטלקית: Forza Italia, בעברית: "קדימה איטליה") היא מפלגת מרכז-ימין באיטליה, אשר נוסדה בנובמבר 2013 ומנהיגה הוא ראש ממשלת איטליה לשעבר סילביו ברלוסקוני. נכון לשנת 2015, חברים בה למעלה מ-105,000 חברים. פורצה איטליה מיוצגת בפרלמנט האירופי כחלק ממפלגת העם האירופית.
מבחינה כלכלית, המפלגה ליברלית ותומכת בהקטנת הוצאות הממשלה ובהורדת מיסים. מבחינת יחסי החוץ, פורצה איטליה תומכת בשימור היחסים עם האיחוד האירופי.
הולאבירד ורוט
משרד האדריכלים הידוע כיום בשם הולאבירד ורוט (באנגלית: Holabird & Root) נוסד בשיקגו בשנת 1880. במהלך השנים שינה המשרד את שמו מספר פעמים והתאים את עצמו לסגנונות האדריכלות השונים שרווחו במהלך שנות פעילותו - מאסכולת שיקגו דרך אר דקו ואדריכלות מודרנית ועד לאדריכלות בת קיימא.
הולאבירד ורוט מספקת שירותי אדריכלות, הנדסה, עיצוב פנים ותכנון. זוהי חברת האדריכלות הוותיקה ביותר בשיקגו. המשרד נותר כשותפות בבעלות פרטית הפועלת כיום עם חמישה מנהלים וארבעה מנהלים שותפים.
היסטוריה
המייסדים, ויליאם הולאבירד ואוסיאן קול סימונדס, עבדו במשרדו של ויליאם לה ברון ג'ני. בשנת 1880 הקימו פרקטיקה עצמאית משלהם, הולאבירד וסימונדס (Holabird & Simonds), כאשר לקחו על עצמם את הפרויקט להרחבה לבית הקברות גרייסלנד, שהעביר להם ג'ני. ב-1881 הצטרף אליהם מרטין רוש, שעבד גם אצל ג'ני, כשותף שלישי. לאחר שעבד יחד על חמישה פרויקטים, סימונדס עזב את המשרד ב-1883 כדי להמשיך בקריירה של אדריכל נוף וחברת הולאבירד, סימונדס ורוש (Holabird, Simonds & Roche) הפכה להולאבירד ורוש (Holabird & Roche). אולם מספר שנים מאוחר יותר, המשרד שוב שיתף פעולה עם השותף לשעבר כאשר, מ-1889 עד 1895, הם תכננו ובנו את פורט שרידן, שעבורו סיימון סיפק את הגינון.
החל מבניין טקומה (הושלם ב-1889; נהרס ב-1929), ההזמנה הגדולה הראשונה שלהם, ובניין מרקטה (1895), התפרסם המשרד בזכות גורדי השחקים פורצי הדרך של אסכולת שיקגו. תרגול מוצלח ביותר, הם גם תכננו מלונות גדולים ומעוטרים ברחבי אילינוי, כולל בית פאלמר בשיקגו, עם ריצ'רד ניוטרה בתפקיד זוטר בצוות. עבודתם הייתה חלק מאירוע האדריכלות ב באולימפיאדת הקיץ של 1928 ובאולימפיאדת הקיץ של 1932.
ב-1928, לאחר מותם של ויליאם הולאבירד (1923) ומרטין רוש (1927), שונה שם המשרד להולאבירד ורוט (Holabird & Root). המשרד החדש נוהל על ידי בניהם, ג'ון אוגור הולאבירד וג'ון וולבורן רות ג'וניור. שניהם הצטרפו עוד בשנת 1914. בהנהגתם אימץ המשרד סגנון אר דקו. שם החברה השתנה ל-Holabird, Root & Burgee לזמן מה, ושני דורות נוספים של משפחת הולאבירד שימשו כשותפים (עד 1987). כעת, המשרד ממוקם בבניין מרקטה, ונקרא שוב הולאבירד ורוט, אם כי אף אחד משני שמותיהם אינו קשור כעת.
הילי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ניואל
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הסוחר מוונציה (סרט, 2004)
בשנת 1969 הופק סרט בשם "הסוחר מוונציה" אך מעולם לא הוקרן, אף שגרסה משוחזרת שלו הוצגה בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-2015.
ביקורת
הסרט זכה לביקורות חיוביות בעיקרן: הוא גרף 72% אחוזי "טריות" באתר עגבניות רקובות, בהתבסס על 124 ביקורות ששיבחו את הסרט ואת עיבוד דמותו של שיילוק ומשחקו של אל פצ'ינו. עיצוב התפאורה זכה לשבחים ומעצב התפאורה ברונו רובאו זכה בפרס מטעם הסינדיקט הלאומי של עיתונאי הקולנוע באיטליה.
ב-2005 הסרט הוקרן בנוכחות הנסיך צ'ארלס והיה מועמד לפרס BAFTA בקטגוריית עיצוב התלבושות.
הכנסות
הסרט הופק בתקציב הפקה של 30 מיליון דולר והרוויח 21.3 מיליון דולר.
1838 בארצות הברית
1838 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 62 שנה מיום היווסדה.
ארה איסטרפי
ארה איסטרפי (באלבנית: Era Istrefi; נולדה ב-4 ביולי 1994), הידועה גם בשם ארה (ERA) בלבד, היא זמרת פופ אלבנית מקוסובו.
דמוקרטיה השתתפותית
דמוקרטיה השתתפותית (באנגלית: Participatory democracy) היא תפיסה דמוקרטית ופוליטית אשר דוגלת בקיום פורומים ציבוריים של קבלת החלטות. תפיסה זו מאמינה שפעילות פוליטית של החברה האזרחית יכולה להרחיב את מספר המשתתפים בתהליכי קבלת החלטות בארגון, בקהילה, במדינה ובמערכת הבינלאומית. התפיסה מבוססת על אידאולוגיה אך גם נובעת לעתים מאכזבה מתהליכי קבלת ההחלטות ומהתפקוד של דמוקרטיה ייצוגית ועל הטענה כי בעשורים חלה פגיעה באמון של אזרחים במערכת השלטונית. הדמוקרטיה ההשתתפותית באה לידי ביטוי בתקציבים משתפים, משאלי עם, יוזמות חקיקה אזרחיות, מנהלים קהילתיים, ועדות אזרחים ודוגמאות רבות נוספות, שתכליתם פיתוח האזרחים על ידי  הנחלת ידע וניסיון פוליטי, ומצד שני צמצום הפערים הקיימים בין האזרחים לבין מוסדות השלטון וקובעי המדיניות.
ארה איסטרפי
ביוגרפיה
ארה נולדה בפרישטינה לסוזאנה טהירסילאי (Suzana Tahirsylaj), זמרת אלבנית מפורסמת בשנות ה-80 וה-90, ונזיר איסטרפי (Nezir Istrefi), עיתונאי. לארה שתי אחיות גדולות ואח צעיר. לאחר מותו של אביה בשנת 2004, הפסיקה אמה לשיר, וזמן קצר לאחר מכן הפכה אחותה הגדולה של ארה, נורה איסטרפי, לאחת הזמרות הידועות ביותר במרחב דוברי השפה האלבנית.
דמוקרטיה השתתפותית
הקדמה
ניתן לראות את מקורה של הדמוקרטיה ההשתתפותית בדמוקרטיה האתונאית הישירה, שניהלה מערכת פוליטית על ידי הצבעה אישית של אזרחים על תהליכי חקיקה ומדיניות. משנות התשעים הוזכרה הדמוקרטיה השתתפותית בתאוריות רפובליקניות של השתתפות אזרחית ובתאוריות רדיקליות של יצירת "מרחב ציבורי" ובניית "חברה אזרחית". התפיסה של דמוקרטיה השתתפותית תואמת גם לתפיסה הליברלית שהעמידה את זכויות האדם במרכז, לתפיסה הרדיקלית אשר שואפת שהדמוקרטיה אכן תהיה שלטון העם, ולתפיסה הסוציאל-דמוקרטית ששואפת להרחבת הדמוקרטיה לתחומי חיים נוספים כגון החברה והכלכלה.
ארה איסטרפי
ביוגרפיה
ארה עשתה את הבכורה הטלוויזיונית שלה בשנת 2013, עם השיר "Mani për money" ("שגעון לכסף"), שיר רגאיי-פופ, שהיה חדש לתעשיית המוזיקה בשפה האלבנית. השיר קיבל בעיקר ביקורת חיובית מהקהל והפך מיד ללהיט. כעבור מספר חודשים, הוציאה את השיר "?A Po Don" ("אתה רוצה?"), שלווה בווידאוקליפ פרובוקטיבי וקיבל ביקורת מעורבת עד שלילית. הסינגל השלישי, "E Dehun" (שתויה), בהשראת שירה בעל אותו השם של הזמרת נג'מייה פגרושה, שגם כולל דגימות ממנו, גם הוא הפך להצלחה, והבטיח את זכייתה בשנת 2014 בשלושת פרסי ה-"Videofest" (פרסי המוזיקה האלבנית), כולל "פרס האמן החדש הטוב ביותר" על יצירתה בשנת 2013. עם זאת, הווידאוקליפ ספג ביקורת קשה על ידי התקשורת הסרבית והכנסייה האורתודוקסית הסרבית, בשל הסצנה בכנסייה האורתודוקסית בפרישטינה, שבה הופיעה ארה לבושה בחולצה שקופה.
דמוקרטיה השתתפותית
ז'אן-ז'אק רוסו
מצדדי הגישה ההשתתפותית נשענים בעיקר על כתביו של ז'אן-ז'אק רוסו ועל תיאורו את  המערכת הפוליטית כ אמנה חברתית. לפי רוסו ההבדלים הקיימים בין אנשים לא צריכים להוביל לאי שוויון פוליטי. רוסו תפס את האזרחים כעצמאיים ויחד עם זאת תלויים אחד בשני. כלומר, צריכה להיות תלות שווה של כל אזרח בקולקטיב. כך למשל,במהלך כינוסה של אספה פוליטית, אדם אחד לא יוכל לשכנע אחרים להצביע בעד הצעתו אם היא לא משרתת את האחרים באותה רמה שהיא משרתת אותו. מדיניות שתתקבל תהיה מדיניות שמובילה לשיתוף מלא בנטל או בהטבות. האזרח לומד לקחת במכלול השיקולים גם את האינטרסים הרחבים יותר ולא רק את הצרים האישיים שלו, אם הוא רוצה לזכות בשיתוף פעולה. רוסו מדגיש גם את חשיבות ההשתתפות מבחינה חינוכית ותרומתה של ההשתתפות לשיפור יכולותיו של האזרח. התאוריה של רוסו נתנה בסיס מצוין לתאורטיקנים של הגישה ההשתתפותית אולם רוסו התייחס בעיקר לחברה מצומצמת ולכן התאוריה שלו מוגבלת. הוגים אחרים כמו ג'ון סטיוארט מיל וג'ורג' דאגלס הווארד קול ניסו להרחיב את התאוריה של דמוקרטיה השתתפותית למערכת פוליטית מודרנית.
ארה איסטרפי
ביוגרפיה
בדצמבר 2014 הוציאה את הסינגל "13", בלדת-פופ שהופקה בארצות הברית. הקליפ זכה לכמעט 200,000 צפיות בתוך 24 שעות.
בשנת 2015 זכתה ארה להצלחה עם שירה "Njo si ti" ("מישהו כמוך"), עם למעלה ממיליון צפיות ב-YouTube במהלך שבוע בלבד. הדואט הראשון שלה, "Shumë pis" ("מאד מלוכלכת"), בשיתוף הראפר המפורסם בקוסובו, לדרי וולה (Ledri Vula), הפך ללהיט קיץ.
דמוקרטיה השתתפותית
ג'ון סטיוארט מיל
מיל תפס מוסדות פוליטיים כבעלי משמעות חינוכית. הוא טען שיש למדוד את איכות הממשלה על פי השאלה אם היא מנהלת בצורה טובה את ענייני החברה באמצעים מוסריים ואינטלקטואלים. את הממשלה הוא תפס כמערכת של ארגונים הפועלת לטובת הציבור.
ארה איסטרפי
ביוגרפיה
בדצמבר 2015 הוציאה את הסינגל "Bonbon" ("זה בסדר, זה בסדר") עם קליפ שצולם בקוסובו. כחודש לאחר מכן, בינואר 2016, הפך הקליפ לוויראלי ברשתות החברתיות ואיסטרפי זכתה לפרסום בינלאומי. הקליפ השיג מעל 500 מיליון צפיות ב-YouTube וגרר השוואות לסיה וריהאנה. בעקבות הצלחת הסינגל, היא הוחתמה בפברואר 2016 בחברות האמריקניות סוני מיוזיק אנטרטיינמנט ואולטרה מיוזיק.
שיריה של ארה איסטרפי נכתבו ברובם בניב האלבני גג (Gheg).
דמוקרטיה השתתפותית
ג'ון סטיוארט מיל
לגבי מדינות מודרניות מיל טוען שאין טעם בהשתתפות בממשלה הלאומית אם הפרט לא התנסה קודם לכן ברמה המקומית. זאת מפני שרק ברמה המקומית הפרט לומד איך למשול בעצמו. "אקט פוליטי הנעשה על ידי הפרט רק לכמה שנים, כאשר שום דבר בחיי היום יום לא הכין אותו לקראת זה, מותיר את היכולת האינטלקטואלית שלו ועמדותיו הערכיות כמו בראשית דרכו. ברמה המקומית לא רק שיש השפעה על אורח חייך באופן ממשי אלא גם יש לך סיכוי גדול יותר להיבחר". מיל טוען כי דרך דיון פוליטי הפרט הופך להיות חלק מקהילה טובה יותר, הוא אמור להרגיש שהרצון הכללי הוא רצונו האישי, וטובת הכלל אף תלויה במאמץ אישי שלו. מיל ראה גם חשיבות גדולה בתהליכים השתתפותיים במקום העבודה, שבו מבלה הפרט זמן רב במהלך חייו.
ג'ורג קול
כמו רוסו, גם ג'ורג' דאגלס הווארד קול טוען שרצון, ולא כוח, הוא הבסיס לארגון חברתי או פוליטי. הוא טוען שכל פרט בכל התאגדות חייב להשתתף בארגון וברגולציה של אותה התאגדות. לדבריו זה לא רק עניין של יעילות אלא עניין מהותי של יכולת הבעה עצמית ברמה גבוהה של כל משתתף ומשתתף. חברה, על פי הגדרתו, היא צבר של התאגדויות המאוחדות על ידי הרצונות של חברי ההתאגדות. קול תפס את הדמוקרטיה הייצוגית כבלתי מייצגת לחלוטין, הן מכיוון שאין לנציגים יכולת לייצג את הפרט כמכלול שלם על כל מטרותיו, והן מכיוון שלבוחר אין שום שליטה באמת על הנציג, והמערכת הפוליטית מותירה את כל הכוח בידי הנציג שנבחר.
התפתחות מודרנית
הדמוקרטיה ההשתתפותית החלה לפרוח בשנות ה-60 של המאה ה-20. תאורטיקנים ואנשי ציבור החלו לטעון ששיתוף אזרחים בקבלת החלטות קולקטיבית בנושאים המשפיעים על חייהם הוא תנאי מוסרי הכרחי בדמוקרטיה. לשיטתם, כל קשר חברתי הוא פוליטי משום שהוא בנוי סביב מבנה של סמכות, לכן הגדלת טווח ההשתתפות של החברים בקשר מובילה לידי דמוקרטיזציה בחברה. הם ראו את החברה כמורכבת ממערכות פוליטיות שונות, כאשר בכל מערכת פוליטית יש למבנה הסמכות במערכת השפעה על תכונות פסיכולוגיות של הפרט. על מנת ליישם מדיניות דמוקרטית ברמה הלאומית, יש לשפר את התכונות ההכרחיות לפיתוח של הפרט על ידי דמוקרטיזציה של מבני הסמכות בכל המערכות הפוליטיות, ולכן זה חשוב שכל הפרטים יאמצו את כל ההזדמנויות על מנת להשתתף פוליטית.
רבים מייחסים את פריצתה לתודעה הציבורית של הגישה ההשתתפותית לעלייתה של תנועת – SDS Students for Democratic Society - בארצות הברית באותה תקופה. זוהי תנועת סטודנטים ממישיגן שפעלה למען חברה דמוקרטית, טענה שארצות הברית איננה מתפקדת עוד כדמוקרטיה לאור המערכת הפוליטית הייצוגית ויש להגביר את השתתפות האזרחים בתהליכי קבלת ההחלטות של החברה. אחת מן ההצהרות שלימים הפכה להצהרה מכוננת עבור מצדדי הגישה ההשתתפותית היא הצהרת Port Huron שנכתבה בכינוס שערכה התנועה, ובה הודגשה בין היתר הביקורת הרבה כלפי החברה האמריקנית. ההצהרה נתנה משקל כבד למרחק הקיים בין האזרח לבין השלטון: . תהליך גיבוש ואופי ההצהרה היוו בעצמם סממנים לתהליך השתתפותי כאשר עיקרו לא היה קבלת החלטות אלא רק המלצות לשינויי מדיניות שיהיו פתוחות למשא ומתן עתידי ולשינויים בעקבות דיונים משותפים. בנוסף נטען בהצהרה שכולם יכולים להביע את דעתם על הנושא ודעותיהם ישקלו באופן שווה.
במשך השנים השתמשה התנועה, ותנועות אחרות שנוצרו בעקבותיה, בעיקר בטכנולוגיית המחשבים והרשתות שאפשרו להגיע ליותר אזרחים אקטיביסטים ששאפו לשנות את הדמוקרטיה בארצות הברית.
בעשורים הבאים מדינות רבות ושונות, אף מבחינת אופיין הדמוקרטי, אימצו אלמנטים ופעילויות של דמוקרטיה השתתפותית. פעילויות אלו קודמו בעיקר על ידי חברה אזרחית וארגונים חוץ ממשלתיים. הפעילויות הבולטות היו: תקציב משתף (Participatory budget) בעיר פורטו אלגרה שבברזיל, מנהליים קהילתיים בישראל, ועידות אזרחים בדנמרק, קהילת שלום בקולומביה ומדינות רבות נוספות כגון מוזמביק, הודו, איטליה ואחרות המאמצות פעילויות דומות בימינו אנו.
קרול פייטמן (Carole Pateman), מתומכות הגישה ההשתתפותית, סוקרת בספרה משנות ה-70 "Participation and democratic theory" תאוריות דמוקרטיות מודרניות ומסבירה את הסיבות לדחיקתה לשוליים של תאוריה דמוקרטית השתתפותית במחצית הראשונה של המאה ה-20. לדבריה, בתחילת המאה ה-20 המורכבות של חברות תעשייתיות וההתהוות של בירוקרטיה ארגונית גרמה לרבים לחשוב שלא ניתן לקיים דמוקרטיה בעלת מאפיינים השתתפותיים. התפיסה השלטת הייתה שבכל חברה חייבת לשלוט אליטה אשר תפעל דרך ממשל של נציגים. כמו כן, התמוטטותה של רפובליקת ויימאר, חוסר יציבות של מדינות רבות לאחר מלחמות העולם, ונטישת משטרים קולוניאליים, הביאו בין היתר לעידוד תפיסות הרואות כערך עליון את השמירה על היציבות הדמוקרטית.
מחקרים רחבים שנעשו החל משנות ה-50 ועד שנות ה-70 במרבית המדינות המערביות בתחום ההתנהגות הפוליטית, הגיעו למסקנה שקיים חוסר עניין בפוליטיקה ובפעילות פוליטית מצד האזרחים, ובעיקר אלו השייכים למעמד הסוציו-אקונומי הנמוך. כמו כן לטענת החוקרים מעמד זה התאפיין בגישות טוטליטריות ואנטי דמוקרטיות.
המסקנות מן המחקאים היו שתפיסות קלאסיות של האדם הדמוקרטי המשתתף באופן פעיל בחיים הפוליטיים אינן מציאותיות, וניסיון לעודד אותן עלול להוביל לאי יציבות של המערכת הדמוקרטית. טיעון נוסף שהקשה על תפיסות דמוקרטיות השתתפותיות היה שהגישה נשענת על טיעונים נורמטיביים, להבדיל מהתפיסה המודרנית אשר שואפת להתבסס על טיעונים אמפיריים מדעיים.
קרול פייטמן, שמציגה בתחילת ספרה את תפיסתם הדמוקרטית של ג'וזף שומפטר, רוברט א. דאהל Bernard Berelson, Giovanni Sartori and Harry Eckstein, טוענת כי תאורטיקנים אלו יצאו נגד השתתפותם של המוני אזרחים בתהליך הפוליטי. למשל, לשיטתו של שומפטר הדמוקרטיה היא הסדר מוסדי על מנת שיהיה ניתן להגיע להחלטות פוליטיות חקיקתיות ומנהליות. פייטמן גרסה כי שומפטר תפס את השתתפות האזרחים בחיים הפוליטיים אך ורק בתהליך ההצבעה למנהיגים ובמהלך דיונים, אולם לא נתן להם תפקיד מרכזי. לשיטתה, שומפטר שם את הדגש על הנהגה אליטרית כאשר ההמון חסר יכולת לפעול ולהניע פעילות פוליטית. התאורטיקנים האחרים שיצאה פייטמן נגד דעותיהם טענו כי ההמון לא צריך להיות שותף יתר על המידה בתהליך הפוליטי, על אחת כמה וכמה שההמון מצדד בגישות טוטליטריות, איננו בקיא ואיננו מביע עניין בתהליכים הפוליטיים.
דוגמאות לדמוקרטיה השתתפותית
שינויים בתפיסות הפוליטיות של אזרחים ברחבי העולם בעשורים האחרונים הביאו בין היתר לידי ניסיונות רבים, הן מצד פעילות של חברה אזרחית והן מצדם של מוסדות המדינה, לשתף אזרחים בתהליכים פוליטיים. מקומות שונים בעולם החלו לאמץ שיטות של שיתוף אזרחים, בכל מקום קיים סוג שונה של שיתוף ציבור, מאפיינים שונים של תהליכי השיתוף ומטרות שונות לכל שיתוף.
דנמרק-ועידות אזרחים
ועידת אזרחים יכולה להיות יוזמה של גוף ממשלתי, של גוף אקדמי או יוזמה וולונטרית. בדנמרק, הגוף שאחראי על הוועידה בוחר מבין מגישי המועמדות בין עשרה לשישה עשר איש. לפני תחילת הדיונים עוברים האזרחים לימוד מקיף של הסוגיה שעל סדר היום. לאחר דיוני הוועידה מגובש מסמך המלצות המוצג לגופים הרלוונטיים ולקובעי המדיניות.
ישראל - ועידות אזרחים ומנהלים קהילתיים
בשנת 2000 התקיים בישראל פרויקט ועידת אזרחים במרכז צפורי. מבין 400 פונים נבחרו 10 משתתפים אשר למדו באופן מקיף על תחום התחבורה במדינת ישראל ונדרשו לכתוב מסמך המלצות לקובעי מדיניות. הוועידה נתנה במה לאזרחים מן השורה לחוות את דעתם בנושא, ואף להמליץ על סוגי מדיניות שיש לנקוט בהם. אחד הקשיים שעלו ממסקנות הוועידה היה הקושי למצוא פתרונות ישימים. כלומר, פרט לעובדה שהפתרונות צריכים להיות טובים לטיפול בסוגיה מסוימת, עליהם לעמוד במבחן העלויות והיתכנות. שיקולי מדיניות נשענים בין היתר על משאבים ולכן יש צורך למצוא  פתרונות ישימים.
סוג נוסף של דמוקרטיה השתתפותית קיים בישראל בדמות מנהלים קהילתיים. מנהל קהילתי הוא תוצר של תהליך דו סטרי המתאפיין הן בדרישה מצד האזרחים להתקרב לקובעי המדיניות והן מצד הרשויות להתקרב לאזרחים. המנהל הקהילתי מתווך בין הרשויות לבין התושבים ומשמש אמצעי להבעת רצונותיהם ודרישותיהם של התושבים כלפי הרשויות. החל משנות השמונים פועלים בישראל מנהלים קהילתיים שנוצרו בעיקר לאור רצונו של השלטון לשתף את האזרחים בתהליכים הפוליטיים ברמה העירונית. את המנהלים הקהילתיים בישראל מנהלים הן אנשים מצד העיריות והן מצד התושבים,נציגי התושבים נבחרים בבחירות דמוקרטיות הנערכות בשכונות המנהל. המנהלים מאפשרים לאנשי השכונה להיות מעורבים, להציע הצעות לשיפור ולייעול, ולהנגיש עצמם אל הרשויות המקומיות.
ברזיל-תקציב משתף
תקציב משתף היא שיטה המאפשרת לאזרחים מן השורה לדון ולהחליט בענייני תעדוף ההוצאות של התקציב העירוני או הציבורי. את השיטה יזמה מפלגת הפועלים בפורטו אלגרה שבברזיל.
מאז שנת 1989 מתקיים בברזיל סוג של דמוקרטיה השתתפותית בדמות תקציב משתף, (participatory budgeting). החוקה שנחקקה בשנת 1988 אפשרה לכוחות פוליטיים לבצע ניסיונות חדשים בהשתתפות אזרחים בתהליכי קבלת החלטות ברשויות מקומיות. תקציב משתף הוא תהליך מתמשך שאורך מספר רב של חודשים, ובו תושבי האזור משתתפים באופן פעיל, מעצבים מדיניות וקובעים סדרי עדיפויות בנושאי הקצאת משאבים עירוניים.