cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ובאני דוס סאנטוס
ביוגרפיה
מספר חודשים לאחר מכן קבוצתו שיחקה בצרפת, וסקאוטים של ברצלונה סיכמו על מעברו של ג'ובאני לספרד עם משפחתו. גם אחיו הקטן ג'ונתן הצטרף לברצלונה. בשנת 2006 קיבל הזדמנות ראשונה בקבוצה הבוגרת, בהיותו בן 17, במשחקי ההכנה לעונת 2006/07, ובמשחקו הראשון הרשים את פרנק רייקארד, מאמן הקבוצה. מאז התחזק מעמדו בקבוצה הבוגרת, ובאפריל 2007 שיחק במשחק ידידות מול אל-אהלי המצרית במשך מחצית אחת. המשחקים הרשמיים הראשונים שלו היו ביוני 2007, כאשר שיחק בחצי הגמר ובגמר גביע קטלוניה. בחצי הגמר, במצב של 0–2 לז'ימנסטיק, ג'ובאני הבקיע צמד שערים מהיר ועזר לקבוצתו לנצח 4–3. ברצלונה המשיכה לגמר בו ניצחה בפנדלים.
בשנת 2007 החל לשחק בהרכב בקביעות, ולקח חלק בכל המסגרות, כולל גביע גאמפר המסורתי ובמשחקי ההכנה לעונה החדשה. בקדם העונה הרשים את התקשורת, ואף הבקיע מספר שערים בניצחונותיה של ברצלונה בסין ובסקוטלנד. במהלך גביע גאמפר, במשחק נגד אינטר מילאנו, הבקיע צמד. למרות זאת, ג'ובאני לא הצליח להבקיע בליגה עד מחזור הסיום, על אף ששותף ברוב משחקי הקבוצה. את שעריו הראשונים הבקיע במחזור הסיום, כאשר הבקיע שלושער מול מורסיה, במה שהיה משחק הפרידה מהמאמן פרנק רייקארד.
זה היה גם משחק הפרידה של השחקן מברצלונה, שכן ג'ובאני עבר לטוטנהאם הוטספר תמורת כ-6 מיליון אירו ששולמו באופן מיידי, ועוד 5 מיליון ששולמו לפי הופעותיו במדי הקבוצה האנגלית. שעריו הראשונים של דוס סאנטוס בטוטנהאם הגיעו במהלך סבב משחקי קדם העונה של הקבוצה בספרד. דוס סאנטוס כבש שער גם במשחק הניצחון 3–0 על בורוסיה דורטמונד, במהלך הזכייה של טוטנהאם בגביע הידידות בטורניר פיינורד ג'ובליום. את שערו הרשמי הראשון עבור טוטנהאם הבקיע ב-26 בפברואר 2009 במשחק גביע אופ"א נגד שחטיור דונייצק.
ב-13 במרץ 2009 הושאל לאיפסוויץ' טאון מהצ'מפיונשיפ עד סוף העונה, והפך לכדורגלן המקסיקני הראשון שמשחק בליגה זו.
בינואר 2010 הושאל לגלאטסראיי הטורקית, ובינואר 2011 הושאל לראסינג סנטנדר הספרדית.
בקיץ 2012 חתם במיורקה. בסוף עונת ירדה מיורקה לליגה הספרדית השנייה. בעקבות ירידת הליגה, חתם דוס סאנטוס בויאריאל, העולה החדשה לליגת העל הספרדית. בסיום עונתו הראשונה בקבוצה סיים עם 11 שערים ו-8 בישולים ועזר לקבוצה לסיים במקום השישי.
ב-7 ביולי 2019 חתם בקלוב אמריקה מליגת העל המקסיקנית.
קריירת נבחרות
בשנת 2005 זומן לאליפות העולם עד גיל 17. הוא היה שותף פעיל בזכיית נבחרתו בגביע.
בשנת 2007 זומן לאליפות העולם עד גיל 20 בקנדה. הוא הצטיין בטורניר ומקסיקו עלתה לרבע הגמר, שם הודחה על ידי ארגנטינה, שזכתה בסופו של דבר בטורניר. באותה שנה קודם לנבחרת הבוגרת, והפך לשחקן קבע בה.
בשנת 2009 סייע דה סאנטוס לנבחרת מקסיקו לזכות בגביע הזהב של CONCACAF, ונבחר לשחקן המצטיין בטורניר.
סינה 1
סינה 1 (בפרסית: سینا ۱, תעתיק מדויק: סינא 1) הוא הלוויין הראשון של איראן. הלוויין שוגר לחלל ב-17 באוקטובר 2005, על גבי משגר לוויינים רוסי מסוג קוסמוס 3-M מקוסמודרום פלסצק.
הלוויין, בעל היכולת לחישה מרחוק, נועד לשימושי מחקר והתנסות טכנולוגית, כמו גם פיקוח על המתרחש על הקרקע באיראן (על פי הצהרות של בכירים איראניים). לאחר שיגור הלוויין הודיעו ראשי תוכנית החלל האיראנית כי לוויין שני, הפעם מתוצרת איראנית, ישוגר תוך חודשים ספורים. למעשה, הלוויין סינה-1 היה אמור להיות נלווה ללווין מסבאח, אך זה האחרון התקלקל לאחר שספג זרם חשמלי בעת חיבורו לטיל השיגור, ולאחר שתוקן ייאלץ להמתין למשגר אחר כדי לעלות לחלל.
המשטר האיראני הצהיר במועד שיגור הלוויין כי מטרתו לצלם את שטח איראן ולחפש אחר מחצבים טבעיים ובעיות גאולוגיות במדינה מוכת רעידות האדמה. לטענתם, אורך החיים של הלוויין הוא שלוש שנים והוא בעל רזולוציית צילום של כ-50 מטר (הנחשבת לרזולוציה נמוכה).
גאורגיס ברצוקאס
גאורגיס ברצוקאס (ביוונית: Γιώργος Μπρατζόκας; נולד ב-11 ביוני 1965) הוא כדורסלן עבר יווני, ששיחק בעמדת הפאוור פורוורד וכיום הוא מאמן כדורסל המאמן את אולימפיאקוס פיראוס מליגת העל היוונית בכדורסל ומהיורוליג.
מארוסי (כשחקן)
ברצוקאס חתם במארוסי בקיץ 1981 (בגיל 16). הוא התמודד בדראפט 1987 אך לא נבחר. בסוף עונת 1992, לאחר 11 שנים, פרש ממשחק בעקבות פציעה. את כל קריירת המשחק שלו הוא העביר במארוסי.
מארוסי (כעוזר מאמן)
11 שנים לאחר שנאלץ לפרוש ממשחק עבר ברצוקאס לאימון. ברצוקאס החל את דרכו כעוזר מאמן במארוסי הקבוצה היחידה בה שיחק בכל הקריירה. שנתיים לפני שברצוקאס הגיע לקבוצה מארוסי הקבוצה זכתה בגביע ספורטה לאחר ניצחון 72–74 על אלאן שאלון הצרפתית.
לאריסה (כמאמן)
בעונתו הראשונה כמאמן הקבוצה עלתה הקבוצה לפלייאוף הליגה היוונית לראשונה בתולדותיה. בעונתו השנייה בקבוצה הקבוצה לא העפילה לפלייאוף ובשלישית שבה לפלייאוף.
מארוסי (כמאמן)
בשנת 2009 חזר למארוסי, הפעם כמאמן ראשי. ברצוקאס אימן את מארוסי רק לעונה אחת עד שעזב.
פאניוניוס (כמאמן)
בעונתו הראשונה בקבוצה נבחר למאמן השנה בליגת בעל היוונית בכדורסל.
אולימפיאקוס (כמאמן)
ברצוקאס חתם באולימפיאקוס מליגת העל היוונית ומהיורוליג לעונות 2012\2013 ו-2013\2014. בעונתו הראשונה בקבוצה, על אף שלא זכה עימה בליגה המקומית, זכה עימה ביורוליג כולל ניצחון מרשים בגמר 88–100 על ריאל מדריד, ניצחון בסדרת רבע הגמר 2–3 על אנדולו אפס וניצחון 52–69 על צסק"א מוסקבה בחצי הגמר, באותה עונה נבחר ברצוקאס למאמן השנה ביורוליג. בעונתו השנייה בקבוצה לא זכה בליגה המקומית ולא ביורוליג: ביורליג סיימו במקום ה-3 בבית א' בשלבי הגמר וכך עלו לרבע הגמר, שם הפסידו 2–3 בסדרה על ידי ריאל מדריד.
לוקומוטיב קובאן (כמאמן)
לאחר שנתיים מוצלחות באולימפיאקוס חתם ברצוקאס בלוקומוטיב קובאן. בעונתו הראשונה והיחידה בקבוצה עונת 2015\2016 הקבוצה העפילה לראשונה בתולדותיה לפיינל פור היורוליג שנערך במרצדס בנץ ארנה, הם עלו לאחר שסיימו במקום השני בבית שמינית הגמר וכך עלו לרבע הגמר שם ניצחו 2–3 בסדרה את ברצלונה, ובחצי הגמר הפסידו 81–88 לצסק"א מוסקבה. בקרב על המקום השלישי הם ניצחו 75–85 את באסקוניה ויטוריה.
ברצלונה (כמאמן)
ב-8 ביולי 2016 חתם ברצוקאס בברצלונה. בעונתו הראשונה והיחידה בקבוצה ברצלונה רשמה עונה מאוד כושלת כסיימה במקום ה-11 ביורוליג עם מאזן של 12 ניצחונות לעומת 18 הפסדים. בסוף העונה פוטר ברצוקאס מאימון הקבוצה.
חימקי מוסקבה (כמאמן)
לאחר עונתו הכושלת בקריירה חתם ברצוקאס בחימקי מוסקבה. בעונתו הראשונה בקבוצה הם העפילו לפלייאוף היורוליג שם הודחו בסדרת רבע הגמר 1–3 לצסק"א מוסקבה. בעונתו השנייה בקבוצה הם סיימו את היורוליג במקום ה-13 עם מאזן של 9 ניצחונות לעומת 21 הפסדים.
אולימפיאקוס (כמאמן)
לאחר שקסטוטיס קמזורה פוטר מאימון אולימפיאקוס בעקבות אי הצלחה מונה ברצוקאס לאימון הקבוצה. עונתו הראשונה בקבוצה נקטעה על ידי התפרצות מחלת הקורונה ועד אז הקבוצה הגיע למקום ה-11 ביורוליג עם מאזן של: 12 ניצחונות ו-16 הפסדים. בעונתו השנייה בקבוצה הם סיימו במקום ה-12 ביורוליג.
אבונג-מבאנג
אבונג-מבאנג (בצרפתית: Abong-Mbang) היא עיירה שנוסדה ב-28 בנובמבר 1955 וממוקמת באזור המזרח שבקמרון.
גאוגרפיה
העיירה ממוקמת כ-81 ק"מ מברטואה, בירת האזור וכ-175 ק"מ מיאונדה, בירת קמרון. בנוסף, היא נמצאת על גדות הנהר ניונג.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 20 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא אפריל (22 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא אוגוסט (19 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,877 מילימטרים בשנה. חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (318 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (28 מ"מ גשם).
תנועה ותחבורה
העיירה ממוקמת ליד הכביש האזורי P6 והכביש הלאומי N10.
מבצע משווה
מבצע משווה הייתה הפלגת הפריגטה אח"י משגב (ק-30), בשנת 1955, לדרום אפריקה למטרת קשר עם הקהילה היהודית והצגת מדינת ישראל ביבשת. ההפלגה שבמהלכה ביקרה הפריגטה בעשרה נמלים, נוצלה לאימון הצוות והכשרת חניכי מחזור ד' של קורס חובלים.
ניסיון קודם והכנות
עד למבצע זה ביצעה השייטת הגדולה של חיל הים הפלגה ארוכה לארצות הברית, מבצע קולומבוס, והפלגות בים התיכון שכללו ביקור במספר נמלים.
ההכנות להפלגה החלו בחודש ינואר 1955. טיפולים וצביעה על ידי מספנת חיל הים. מילוי דלק ואספקה באנייה. אכל המפליגים קיבלו חיסון נגד קדחת צהובה. משרד השייטת הפיק טופסי תעודת "אביר הים" לצורך מסירה לאנשי הצוות לאחר שיעברו את וכדין בטקס חציית המשווה. אבא חושי ראש העיר חיפה צייד את מפקד האנייה ב-8 מפתחות כבוד של חיפה. המטרה לתתם לראשי הערים במקומות שהמשגב תבקר. האלוף שמואל טנקוס נפרד מצוות האנייה ואיחל דרך צלחה.
מחיפה לגיברלטר
האנייה יצאה לדרכה ביום ג 15 בפברואר 1955 בשעה 8 בבוקר בדיוק. מהירות ההפלגה הייתה 12 קשר. בקטע הדרך עד לסיציליה הים היה נוח. מערבה משם החל הברומטר לרדת והגלים לעלות. תחזית מטאורולוגית שנקלטה מתחנת מלטה דיברה על ים סוער. בבוקר 22 בפברואר התגלה צוק גיברלטר הכניסה לנמל נעשתה בעמדות כבוד וירי של 21 מטחי כבוד מהפריגטה שנענו ב-21 מטחי כבוד מבסיס הצי הבריטי. את פנה אנייה קיבל קצין הקישור בדרגת רס"ן וקונסול ישראל בגיברלטר מר בן נעים. התברר כי העיתונות המקומית דיווחה על ההגעה ול-700 יהודי העיר הייתה חגיגה. רס"ן שרון מפקד האנייה יצא בלוית הקונסול לביקור אצל המושל הבריטי. הדאר הביא מכתבים לאנשי הצוות ועיתונים עבריים. בגיברלטר ביקרה משחתת בריטית "א.ה.מ ברפלאר" חלק מהקצינים והחובלים הוזמנו לביקור. המשחת הייתה בדרכה למזרח הרחוק ויועדה לעבור בתעלת סואץ. נערך משחק כדורסל בין נבחרת המשגב לנבחרת הבטליון הראשון ב"חטיבת הדוכס וולינגטון". התוצאה הייתה 71:39 לטובת המשגב. בטקס חגיגי שנערך בבית העירייה מסר רס"ן שרון מפתח ראשון של העיר חיפה לראש העיר גיברלטר. בערב נערך על ידי הקהילה היהודית נשף לצוות האנייה והחובלים. למחרת ירד גשם ומשחק הכדורגל שתוכנן בין הנבחרות בוטל.
באוקיינוס האטלנטי
בשעות אחר הצהריים של 24 בפברואר יצאה המשגב מגיברלטר, עזבה את הים התיכון וירדה דרומה ב. טלטולי האונייה נעשו קצובים יותר בהתאמה לגלים הארוכים של האוקיינוס. החובלים עסקו בתרגולי תותחים ואף ביצעו מרוצי הקפות סביב הסיפון. הכתב הצבאי רוזנפלד הכין עיתון יומי פנימי "אשנב". ככל שהדרימה האנייה נעשה מזג האוויר טרופי והחום התגבר מאוד. לבוש העבודה שונה למכנסיים קצרים. בעיקר היה קושי לצוות המכונה שהיו מדי פעם יוצאים לאוויר והקפידו על שתיית מים.
חציית קו המשווה
לאחר מסיבת הקוטיל יצאה המשגב את פריטאון בדרכה לקייפטאון דרום אפריקה. היה זה הקטע הארוך ביותר בהפלגה. הפריגטה חצתה את מפרץ גואינה והתקרבה לקו המשווה. בגורלה של המשגב להיות ראשונה מאוניות חיל הים לחצות את המשווה. המקובל הוא שמי שחצה את הקוו עובר טבילה היתולית ולאחריה מוגדר כ"אביר הים". כל אנשי הצוות חיכו במתח רב לטקס החצייה. רק ארבעה מהמפליגים עברו את קו המשווה בעבר. החובל טוביה סער נבחר לשחק את תפקידו של נפטון אליל הים. כל יתר המפליגים, בלא הבדל דרגה, חויבו לעבור את כל שלבי הטקס מריחה בשמן, צביעה בצבע, טבילה במקווה המים המזוהמים ובסוף שטיפה במי ים בלחץ. ב-5 במרץ הוכנה הבריכה ולמחרת ב-6 במרץ בשעה 15:15 חצתה 'משגב' את קו המשווה. שרון מפקד ה'משגב' העביר את סמכות הפיקוד לטוביה סער בתחפושת נפטון והטקס החל. הטקס נמשך עד הערב במהלכו ה'משגב' מתקדמת. קודם הוטבלו הקצינים ואחריהם כלל המפליגים. עוברים משיכה בשמן ובקמח מרבץ במי שיפולים ושטיפה בזרנוקי מי ים עד שכולם היו ראויים וקיבלו את תעודת "אביר הים" שהוכנה לו. לאחר הטקס האנייה מתקדמת ב-12 קשר. הצוות והחובלים במשמרות ועבודות תחזוקה.
דרום אפריקה
האנייה הקדימה את התוכנית ושרון חשב לבצע עגינת מנוחה לטיפול חיצוני לפני הכניסה החגיגית לקייפטאון. הכניס את המשגב למפרץ סאלדנה 70 מיל ימי צפונית לקייפטאון. מייד עם העגינה הופתע לשמוע שבמקום יש בסיס אימונים של הצי הדרום אפריקני. קצינים הוזמנו למועדון בחוף שם פגשו גם יהודים מהמקום.
אנה פרנק
אנליס מארי "אנה" פרנק (בהולנדית: Annelies Marie "Anne" Frank, 12 ביוני 1929 – פברואר או תחילת מרץ 1945) הייתה נערה יהודייה ילידת גרמניה, שנספתה בשואה. יומנה, שנכתב בקולה האישי לנוכח האימה, יצא לאור כספר, זכה לפופולריות רבה ולתרגומים לעשרות שפות, והיווה מקור הזדהות וחיבור לרבים. נוסף על היומן, כתבה פרנק סיפורים קצרים, שבהמשך אוגדו לספר ששמו "סיפורים מן האגף הנסתר".
מבצע משווה
ביקור ביוהנסבורג
יוהנסבורג נחשבה למרכז הכלכלי של דרום אפריקה. בעיר התרכזה קהילה יהודית חזקה מנתה כ-40,000 נפש. חלקם אמידים. התארגנו לאירוח הצוות שכרו מטוס ו-42 מאנשי הצוות הוטסו מדרבן ליוהנסבורג והתארחו בבתי משפחות יהודיות. למשך ארבעה ימים. הימאים צעדו ברחובות העיר עם תזמורת. כל יום נערכו מפגשים ואירועים שונים. כדי ליצור יותר הזדמנויות למפגשים נחלקו לשלוש קבוצות תיור וביקרו בפרטוריה, קרוגרסדורפ ובן-אוני. התברר להם כי יישובים רבים בדרום אפריקה נקראו בשמות עבריים. הביקור ביוהנסבורג שגרם הנאה רבה לאנשי הצוות שהשתתפו בו הסתיים בנשף התרמה של המגבית הציונית שנערכה בעולם העירייה הגדול. נוכחות הימאים הישראלים דרבנה את יהדות דרום אפריקה שהייתה ידועה בנדיבותה לתרומות רבות יותר.
דרבן פורט אליזבט קייפטאון
הקבוצה שחזרה בטיסה מיוהנסבורג הספיקה להשתתף במצעד פרידה ברחובות דרבן (דרום אפריקה)|דרבן. ולמחרת עברה 'משגב' לפורט אליזבת. שם נערך מצעד משותף עם תזמורת חליליות בגנון סקוטי. ילדי המקום קיבלו בלבביות את האורחים שבאו מרחוק.
אנה פרנק
ביוגרפיה
אנה פרנק נולדה בפרנקפורט שבגרמניה ב-12 ביוני 1929, כבת זקונים לאוטו פרנק ואשתו אדית פרנק; אחותה הבכורה, מרגוט, נולדה בשנת 1926. משפחת פרנק השתייכה לקהילה היהודית הליברלית. אמה של אנה הייתה עקרת בית, ואביה איש עסקים ואינטלקטואל שהתגאה בספרייה העשירה שבבעלותו ועודד את בנותיו לרכוש השכלה רחבה.
מבצע משווה
דרבן פורט אליזבט קייפטאון
ההפלגה לקייפטאון הייתה בהרגשה של סיפוק ובצפיות למקום שכבר היו בו. הצוות התקבל שוב בזרועות פתוחות. התוכנית שונתה במקום יום אחד לאספקה ודלק לשלושה ימי נמל. כך שחג הפסח נחגג במקום. מרבית המפליגים הוזמנו למשפחות בעיר והתורנים נערך ליל הסדר באנייה על ידי הרב הצבאי סג"ם מנחם כהן. ביום ה-52 להפלגה בשעות הערב נפרדו אנשי הצוות מהידידים הרבים, והנערות הנאות. השאירו לא מעט לבבות שבורים והפליגו חזרה צפונה.
אנה פרנק
ביוגרפיה
לאחר עליית הנאצים לשלטון נבחר ב-13 במרץ 1933 נציג המפלגה הנאצית לראשות מועצת העיר, ואווירה אנטישמית נפוצה בפרנקפורט, מלווה בהפגנות והתנכלויות ליהודים. אנה פרנק ואמה עקרו לעיר אאכן, שם התגוררה סבתה של אנה – רוזה הולנדר. אוטו פרנק נשאר בפרנקפורט עד שנת 1933, ואז החליט להעתיק את עסקיו ואת משפחתו לאמסטרדם. בכך הצטרפה משפחת פרנק לזרם של כ-300,000 פליטים יהודים שברחו מאימת הנאצים מגרמניה הנאצית עד שנת 1939.
מבצע משווה
מונרוביה ליבריה
ה'משגב' שייטה צפונה והחום גבר היעד הבא נמל מונרוביה בליבריה. מעבר קו המשווה מדרום לצפון נעשה בשקט. כל המפליגים היו כבר במעמד "אבירי הים". ליבריה הייתה מדינה עצמאית באפריקה והביקור הוגדר כ"ביקור רשמי" מצב המחייב נקיטת כל הצעדים המתחייבים לגבי הופעת האנייה הצוות והטקסים השונים. אף כי מפקד ה'משגב' אדוארד שרון היה ידוע כקפדן המקפיד על כל תג בפרוטוקול. הקדים והגיע במיוחד סרן ד"ר מיכאל סימון בתפקידו כראש הטקס במשרד החוץ כדי לודא ביצוע נאות.
ביקור הנשיא - בעת כניסת ה'משגב' נורו מטחי כבוד. נשיא ליבריה ויליאם טאבמן הגיע והתקבל במסדר כבוד של 24 חניכי קורס חובלים. תזמור ה'משגב' ניגנה את שני ההמנונים. הנשיא ביקר בחלקי הפריגטה ודיבר עם הקצינים. האורח הוזמן על ידי מפקד האניה לארוחה. הייתה זו הפעם הראשונה שראש מדינה התארח באניית מלחמה ישראלית.
למחרת היום נערך מצעד ברחובה הראשי של מונרוביה במשותף עם יחידות של הצבא הליברי. הנשיא קיבל את המצעד ממרפסת ארמונו כשלידו אדוארד שרון מפקד ה'משגב' והביע את שביעות רצונו. באותו ערב נערכה מסיבת קוקטייל בה הגיש ראש הטקס מיכאל סימון שי לנשיא ורעייתו מגש כסף עם סמל מדינת ישראל. במשחק כדורגל שנערך מול אלפי צופים הביסה נבחרת הכדורגל של ליבריה את קבוצת 'משגב' 7:1. הדבר לא פגע בהרגשה הכללית הטבה בשני הצדדים. כפועל יוצא מביקור זה הוזמן אדוארד שרון מאוחר יותר לפקד על היאכטה הנשיאותית הליברית.
אנה פרנק
ביוגרפיה
בשנת 1938 פתח אוטו פרנק חברה בשם פקטקון (Pectacon), שעסקה במכירה בסיטונאות של חומרים המשמשים בתעשיית השימורים, כגון תערובות תבלינים ומלחים. בחברה זו הועסק הרמן ואן-פלס (Hermann van Pels), קצב יהודי-גרמני, אף הוא פליט, כיועץ מומחה. בשנת 1939 הצטרפה סבתה של אנה, רוזה הולנדר, למשפחת פרנק, והתגוררה במחיצתם עד מותה בשנת 1942.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה ב-1939, הכריזה הולנד על נייטרליות. למרות זאת, תקפה גרמניה הנאצית ב-10 במאי 1940 את הולנד ובלגיה. הולנד נכבשה תוך חמישה ימים ונכנעה ב-15 במאי. מיד לאחר הפלישה הגרמנית החלו גזירות נגד יהודי הולנד, שמנו אז כ-140,000 איש (וכן כ-30,000 פליטים מגרמניה, בהם משפחתה של אנה פרנק). בסוף המלחמה נותרו בחיים רק כ-40,000 מהם, שרובם ניצלו כיוון שהצליחו להתחבא מבלי להיתפס. רוב האחרים נשלחו למחנות ריכוז בהולנד (הגדול שבהם היה מחנה וסטרבורק), ורובם נשלחו ברכבות למחנות ההשמדה בפולין.
מבצע משווה
דקר בסנגל
הנמל האחרון לביקור ביבשת אפריקה היה דקר בסנגל בשלטון צרפתי. היחסים עם הצרפתים היו אז ברמה גבוהה ביותר. נספח צה"ל בפריז עמנואל נשרי הגיע במיוחד ויחד עם שרון מפקד ה'משגב' וארבעה חובלים נתקבלו על ידי מושל אפריקה המשוונית הצרפתית לארוחת צוהרים. בעת שהות ה'משגב בנמל ביקרו בה האדמירל וקצינים בכירים של הצי הצרפתי. קציני המשגב והחובלים ביקרו בשדה התעופה של אוויריית הצי. נערכה תחרות כדורסל שהסתיימה בניצחון נבחרת 'משגב'. ביום ה-76 למבצע יצאה אח"י משגב (ק-30) את מונרוביה כשעל הרציץ תזמורת מנגנת המנוני "התקווה" וה"מסייאז"".
אנה פרנק
ביוגרפיה
אנה פרנק ואחותה גורשו מבתי הספר שבהם למדו בעקבות גזירה שקבעה כי תלמידים יהודים יכולים ללמוד רק במסגרות חינוכיות יהודיות, ועברו ללמוד בבית ספר יהודי, שם פגשה אנה את חברתה ז'קלין ואן מרסן (Jacqueline van Maarsen). בשנת 1941, על מנת להימנע מהחרמת חברת פקטקון על ידי השלטונות – בהיותה חברה בבעלות יהודית, העביר אוטו פרנק את החברה ואת מניות השליטה בה לידי יוהנס קליימן (Johannes Kleiman). החברה פורקה וכל נכסיה הועברו ליאן חיס (Jan Gies). בדצמבר 1941 העביר אוטו פרנק את חלקו בחברת אופקטה לחברה החדשה של חיס. כתוצאה ממהלכים אלו הובטחה למשפחת פרנק הכנסה כספית קטנה, שאפשרה לה להתקיים בדוחק.
לפני הכניסה למחבוא
ליום הולדתה ה-13, בשנת 1942, קיבלה אנה ספר, אותו ראתה בחלון ראווה של חנות מספר ימים קודם. זה היה ספר שיועד במקור לאיסוף חתימות, בעל כריכת בד בצבעי אדום-לבן שננעלה על ידי מנעול קטן. אנה פרנק החליטה להשתמש בו כיומן אישי, והחלה לכתוב בו מיד. הכתיבה התרכזה בעיקר באירועי היום-יום ושגרת חייה, ומפעם לפעם מוזכרים בו נושאים הקשורים לאירועים מחוץ למסגרת משפחתה, ובהם הטלטלות העוברות על הולנד ועל יהודיה. היא מתעדת גם את אהבתה לקולנוע, את חלומה לעסוק במשחק, ואת תסכולה מסגירת אולמות הקולנוע בפני יהודים.
מבצע משווה
איטליה
ב-20 במאי 1955 נכנסה 'משגב' לנמל ליבורנו כאורחיה של האקדמיה הימית של הצי האיטלקי. ה'משגב נקשרה בשיטה המקובלת בים התיכון עם עוגן בחרטום וירכתיים לרציף. לפריגטה הגיעו אליהו ששון ציר ישראל ברומא עם אל"ם שלמה אראל בתפקידו כנספח צה"ל ברומא. האדמירל מימבלי מפקד האקדמיה ביקר בפריגטה. והתקבל במשמר כבוד ערוך על הרציף בפיקוד סגן קליין. לצוות יצא לטיולים באיטליה לכיוון פיזה עם המגדל הנטוי ופירנצה עם אוצרות האמנות בה.
אנה פרנק
לפני הכניסה למחבוא
בחודשים הראשונים של שנת 1942 הפך אוטו פרנק, בשיתוף עובדיו הקרובים בחברת אופקטה, את החלק האחורי של בית המשרדים ברחוב פרינסנחראכט 263 (Prinsengracht, בעברית: "תעלת הנסיך"), שלא היה עד אז בשימוש, למקום מסתור. הבית נבנה במקור בשנת 1635 והיה "הבית האחורי" של בניין מספר 265, שפנה אל חזית התעלה. במאה ה-17 הייתה התעלה חשובה מן הרחוב מאחר שעיקר התנועה התנהלה בתעלות.
הכניסה למחבוא הוסתרה מאחורי ארון ספרים מסתובב על ציר. החלונות נצבעו והואפלו, וכך נעלם הבית האחורי מעיניים זרות. חלונות הצד האחורי של הבית הואפלו, כמו כל חלונות אמסטרדם, באמצעות לוחות שחורים. הדבר נעשה בפקודת הגרמנים, כדי להכביד על מטוסי בעלות הברית במציאת דרכם בלילות, והקטין את הסיכוי לגלות את המסתתרים בבית האחורי.
מבצע משווה
חזרה לחיפה
מליבורנו הפליגה 'משגב' דרומה דרך תעלת מסינה ופנתה מזרחה לכיוון הבית. בים האיגאי נפגשה בפריגטות האחרות. בשעות אחר הצהרים של 2 ביוני 1955 נכנסו הספינות לנמל חיפה. טקס קבלת הפנים נערך מול בית העירייה בנוכחות מפקד חיל הים שמואל טנקוס ואבא חושי ראש העיר המאמצת.
בריאות הצוות
כנהוג למקרים של הפלגות ארוכות צורף לצוות ה'משגב' רופא ד"ר הרי חיימוביץ. המשגב הייתה צפויה לעבור באזורי מזג אוויר ים תיכוני לטרופיים וחזרה. ולבקר במדינות ברמת תברואה שונה ובחלקם גם נמוכה יחסית. מחלת הים - מחשש למחלת הים הצטייד הרופא בכדורי דרמאמין תרופה שהייתה מקובלת אז למניעת מחלת הים. כבר ביציאה מחיפה נתקלה 'משגב' בים סוער. שוב לפני גיברלטר בים התיכון ובאוקיינוס האטלנטי לפני דרום אפריקה. במיוחד סבלו החדשים בצוות. הטיפול היה עידוד ויצירת מוטיבציה להתגבר על הקשיים. אוורור על הסיפון העליון ומיעוט באכילה ובשתייה. להערכת הרפא הייתה השפעת הדרמאמין יותר פסיכולוגית ממהותית. בסופה של ההפלגה התברר כי נעשה שימוש בכמות קטנה של כדורי דרמאמין.
אנה פרנק
לפני הכניסה למחבוא
בחודש יולי 1942 קיבלה מרגוט פרנק זימון מטעם הלשכה המרכזית להגירת יהודים, שהורה לה להתייצב לצורך העברה למחנה עבודה. אוטו פרנק החליט כי הגיעה העת לעבור למחבוא שהכין.
במחבוא
ב-6 ביולי 1942 עברה משפחת פרנק למקום מחבואה. דירת המשפחה נותרה ריקה, והמשפחה הותירה במכוון סימנים לבריחה חפוזה, ואוטו פרנק הותיר מסמך, המרמז כי המשפחה ברחה לשווייץ. מאחר שליהודים לא הותר להשתמש בתחבורה ציבורית, נאלצו בני המשפחה ללכת למחבוא, כשהם לובשים שכבות מספר של פריטי לבוש, מחשש שיעוררו חשד וייעצרו אם ייראו הולכים עם מזוודות. המחבוא (בהולנדית: Achterhuis), שנודע כ"האגף הסודי" בתרגומים לאנגלית של יומנה של אנה פרנק, היה חלל בן 3 קומות שהכניסה אליו הייתה ממבואה בקומה העליונה של משרדי החברה. בקומה הראשונה של החלל היו שני חדרים קטנים, ובצמוד אליהם חדר אמבטיה ושירותים. בקומה השנייה היה חדר גדול ואליו צמוד חדר קטן, ממנו הוביל סולם לעליית הגג. הכניסה למחבוא הוסתרה, זמן מה לאחר כניסת המשפחה, בארון ספרים.
מבצע משווה
בריאות הצוות
תזונת ירקות – התברר כי באזור קו המשווה כמו בפריטאון ומונרוביה היו הירקות הטריים במחסור. לא נעשה מספיק שימוש בפירות שהיו מצויים בשפע.
מי שתייה - בהפלגות בין הנמלים היו ארוכות יחסית בעיית אספקת המים הטריים הייתה קשה. החום חייב שתייה רבה וגם לשטיפת הגוף במקלחת. יכולת ייצור המים במכונה של האנייה הייתה מוגבלת. קצין המכונה הצליח לספק מים לשתייה באפן קבוע ואפילו שעברו צינון. לגבי רחצה הונהג קיצוב בהתייעצות בין קצין המכונה לרופא. בחלק מהארצות היה נהוג לחטא את המים בחומרים מיוחדים שהפרזה בהם יוצרת טעם וריח רע למים. כך קרה שבדרך חזרה סופקו ל'משגב' בגיברלטר מים שעברו חיטוי יתר והצוות נמנע משתייה למספר ימים.
אנה פרנק
במחבוא
ב-13 ביולי 1942 נכנסו למחבוא בני משפחת ואן-פלס – הרמן, אוגוסטה ובנם פטר בן ה-16, בגרסה הראשונה של היומן שינתה אנה פרנק את שם משפחת המצטרפים החדשים מוואן-פלס לואן-דאן. בחודש נובמבר של אותה שנה נכנס למחבוא פרידריך פפר, רופא שיניים יהודי וחבר קרוב של בני הזוג פרנק. אירוע זה היה בעל השפעה מיוחדת על חיי אנה פרנק. מרגוט עברה להתגורר בחדר עם הוריה אוטו ואדית, ואנה נותרה בחדר עם פפר. החיים המשותפים של גבר בגיל העמידה עם נערה צעירה בתהליך התבגרות הפך את חיי שניהם לעינוי. ביטוי לכך הוא השם שנתנה אנה לדמותו ביומנה: אלברט דיסל (בגרמנית נשמע כמו "אלברט הטיפש"). למרות הצורך בחברה אנושית מגוונת במקום המחבוא שהפך לבית כלא מרצון, גברו המתחים בין קבוצת המסתתרים במחבוא. אנה פרנק מתארת בגלוי ובפירוט את החיכוכים היום יומיים. היא מביעה ביומנה רתיעה מאוגוסטה ואן-פלס, אותה היא מתארת כ"טיפשה", את פרידריך פפר והרמן ואן-פלס היא מתארת כ"אנוכיים", וכמי שמכלים את מזון הקבוצה ללא התחשבות בזולת.
מבצע משווה
בריאות הצוות
מחלות טרופיות בסיארה ליאון ובליבריה תנאי האקלים קשים ורמת החיים נמוכה הערכה שיש אפשרות להידבק במחלות מקומיות. לפני ההפלגה קיבלו המפליגים חיסון נגד הקדחת הצהובה. במהלך ההפלגה בלעו המפליגים שני כדורים אחת לשבועיים כנגד המלריה. במהלך ההפלגה לא הופיעו מחלות רציניות בצוות ה'משגב'.
אנה פרנק
במחבוא
על החיים במחבוא כתבה אנה פרנק:
מבצע משווה
בריאות הצוות
מחלות עור - לחלק מאנשי הצוות הופיעה אקזמה באצבעות הרגליים. התופעה אירעה בקרבת קו המשווה ונעלמה בקווי הרוחב הגבוהים יותר. כך גם תופעה של פצעים קטנים ומזוהמים על הירכיים הופיעה בעיקר למכונאים וחלפה כשנכנסה ה'משגב' לאקלים נוח.
מניעת מחלות מין – משימה חשובה בהפלגות לנמלים זרים. רופא האנייה מתגאה כי במשך כל ההפלגה לא נדבק אף אחד מהמפליגים במחלת מין. בהתחשב במין הזמין שהיה במרבית נמלי הביקור היה בכך הישג ותמורה נאותה להתנהגות הנכונה של אנשי הצוות. מסקנתו שיש להתמיד בחינוך ולהעמיד לרשות אנשי הצוות אמצע מניעה פשוטים.
סיוע רפואי – באוניות הצי הדרום-אפריקאי באותה תקופה, עד רמת משחתת, אין רופא בצוות. בעת העמידה בקייפטאון, לבקשת הדרום אפריקאים, ערך רופא האנייה מסדר חולים גם לצוות הפריגטה 'טרנסואל' שעגנה בקרבת אח"י משגב (ק-30).
מונרוביה – בליבריה, מדינה באוכלוסייה של 2.5 מיליון היו אז כ-100 רופאים. המלריה הייתה אחת המחלות הנפוצות ביותר במקום. הגשמים המרובים היורדים ללא הפסקה יוצרים מקווי מים וביצות בהם מתפתחים יתושי אנופלס הנושאים מלריה.
אנה פרנק
במחבוא
בתחילה היא סלדה מפטר ואן-פלס אך בהמשך נרקמו בין שני בני הנוער יחסי קרבה ואנה פרנק מתארת ביומן את הנשיקה הראשונה ביניהם. אנה הייתה זו שקיררה את היחסים משהחלה להטיל ספק, אותו תיארה ביומן, בכנות הקשר, וכן את החשש שקינן בליבה כי המשיכה נבעה מתחושת שותפות הגורל, ולא מאהבה. יחסי חברות אמיצים נרקמו בין אנה פרנק לאנשי הקשר, ובעיקר עם בפ (אליזבת) ווסקאול, הכתבנית הצעירה. מאוחר יותר ציין אוטו פרנק כי הוא הבחין באנה ובפ מסתודדות לעיתים בפינה.
במהלך כתיבתה, תיעדה אנה פרנק את יחסיה עם בני משפחתה, ותיארה בעין חדה את ההבדלים האישיים ביניהם. היא הגדירה עצמה כקרובה לאביה, שמאוחר יותר ציין כי אכן הרגיש קרבה מיוחדת לאנה, בעוד מרגוט הייתה קשורה יותר לאם. האב מוסיף כי אופייה הנוח והיציב של מרגוט עמד בניגוד למצבי הרוח הקיצוניים שחוותה אנה. האחיות פרנק הלכו והתקרבו אחת לשנייה. מבעד לביטויי קנאה כלפי מרגוט, המובעים ביומן, נחשף תהליך של גילוי הדדי ויצירת ידידות, שהלכה והתגברה עם הבשלת תהליך ההתבגרות של אנה. ביום 24 בדצמבר 1943 כתבה אנה פרנק ביומנה:
המתח במחבוא השפיע קשות על האם והבת, וביומן שמור מקום מיוחד ליחסי אנה פרנק ואמה. היא העלתה על הכתב מערכת יחסים מתוחה ובעייתית. אנה מוחה ברישומים על יחסה הקר והמתנשא של האם, וברישום מיום 7 בנובמבר 1942 אנה כתבה: "אני רואה אותה כאם. אך בשבילי אינה 'ה'אם... בדמיוני אני רואה מופת של אם ואשה, ואין אני מוצאת אף שמץ ממופת זה באשה זו שאני חייבת לקרוא לה אמא". בהערות שנכתבו בשלב מאוחר יותר, ככל הנראה בעת קריאה מחודשת של היומן, הרגישה אנה פרנק חרטה, וחשבון נפש הביא להבנה וניסיון לגשר על הפערים עם האם.
חייהם של המסתתרים היו קשים גם בשל המזון שבהדרגה הלך ונעשה דל, וגם קשיים בשמירה על היגיינה אישית. החל משנת 1943 חלה הרעה בתנאי המסתתרים, ארוחת הבוקר הייתה לא יותר מלחם יבש ותחליף קפה, ארוחת הצהריים – תרד או חיטה ותפוחי אדמה קטנים ורקובים למחצה. ביומנה חוזרת ומביעה אנה תסכול מהידרדרות תנאי המחיה במחבוא. בחודש מאי 1944 חלה הידרדרות נוספת. כפית דייסה ותרד מבושל למחצה היו כל מזונם של דיירי המסתור. כדי להסיח דעתה מהרעב השתדלה אנה להעסיק את עצמה. היא קראה ספרים והקפידה על כתיבה קבועה ביומן.
ביום 15 ביולי 1944, כשלושה שבועות לפני מאסרה, כתבה אנה פרנק ביומן את אמירתה המפורסמת ביותר:
. הפסקה בה מופיע המשפט מציגה תמונה מורכבת על חיי אנה פרנק ובהמשך גם על מורשתה.
הרישום האחרון ביומן, שהוא העדות הראשית לאירועים במחבוא, הוא מיום 1 באוגוסט 1944.
המאסר
בבוקר של 4 באוגוסט 1944, פרצו למחבוא שוטרים ממשטרת הסדר (בגרמנית: Ordnungspolizei, הייתה ידועה בקיצור אורפו), שפעלו על סמך הלשנה של אדם שנותר אלמוני עד היום. בראש הכוח עמד אוברשארפיהרר אס אס (סמל) קרל זילברבאואר, איש האס דה ואיתו עוד 3 קציני משטרה הולנדים. משפחת פרנק ושאר דיירי המחבוא נלקחו למטה הגסטאפו ומשם הועברו, לאחר חקירה, לבית מעצר בו שהו יומיים ולאחר מכן הועברו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק.
בראיון שנתן לעיתונות ההולנדית בשנת 1964 הודה זילברבאואר בחלקו במעצר אנה פרנק ומשפחתה. הוא טען כי שמו של המלשין שהסגיר את המסתתרים לגסטאפו אינו ידוע לו וכי מפקדו הישיר באותה תקופה התאבד עם כניעת גרמניה הנאצית. עם זאת הוא זכר היטב את אירוע המעצר. לדבריו, שאל את אוטו פרנק כמה זמן שהו במחבוא, ותשובתו של פרנק כי התחבאו במשך שנתיים וחודש הדהימה אותו. אוטו פרנק הראה לו סימנים שנחרטו על קיר המחבוא ותיעדו את צמיחתה לגובה של אנה פרנק. זילברבאואר סיפר כי פנים אל פנים נראתה אנה פרנק מבוגרת ויפה יותר מהנראה בתמונותיה וציין כי בעת המעצר הוא אמר לאוטו פרנק "יש לך ילדה מקסימה".
במאמר שפרסם ברונו בטלהיים, פסיכואנליטיקאי ופסיכולוג ילדים יהודי-אמריקאי, ניצול מחנות ריכוז נאציים, בשנת 1976, בשם "הלקח שלא נלמד מאנה פרנק", נטען שסירובה של משפחת אנה פרנק להאמין באסון המתקרב גרם לכך שלא נקטו צעדים שאולי היו מצילים אותם, והוא מפרט: לדעתו היו צריכים בני משפחת פרנק ושאר המתגוררים במחבוא להתפזר למספר מקומות מחבוא ברחבי הולנד על מנת להקטין הסיכון של השמדת כל המשפחה בעת לכידה, לדבריו היו צריכים בני משפחת פרנק לנקוט צעדי הגנה גם בתוך המחבוא כגון פתיחת דרך-דלת מילוט ואף השגת כלי-נשק כך שכאשר כלו כל הקיצין היו נלחמים על נפשם. ברונו בטלהיים טוען במאמרו כי כישלונו של אוטו פרנק להגן על משפחתו כראוי נובע מאי יכולתו להאמין בקיום מנגנון ההשמדה הנאצי.
כליאה, גירוש ומוות
ויקטור קוגלר ויוהנס קלינמן נאסרו והועברו למחנה הריכוז אמרספורט (בהולנדית: Amersfoort). קלינמן שוחרר לאחר 7 שבועות קשים אך קוגלר נותר במאסר במתקני כליאה שונים עד לסוף המלחמה. מיפ חיס ובפ ווסקאול שוחררו לאחר חקירה קצרה על ידי המשטרה. למחרת היום הם חזרו למחבוא, ושם מצאה מיפ חיס את יומנה של אנה פרנק ואת אלבומי תמונות של המשפחה. ב-7 באוגוסט 1944 ניסתה מיפ חיס לשחרר את בני משפחת פרנק והציעה שוחד לקצין שביצע את המעצר תמורת עזרתו, אך הוא דחה את הצעתה על הסף.
ב-3 בספטמבר 1944 יצאה קבוצת דיירי המחבוא במשלוח האחרון מווסטרבורק לאושוויץ, לשם הגיעה לאחר מסע של 3 ימים. על הרכבת הגיעה עם משפחת פרנק בלומה אייפרס-עמדין, מורה ופסיכולוגית יהודייה שהכירה את האחיות לבית פרנק עוד מימי בית הספר היהודי. אייפרס-עמדין הייתה בקשר רצוף עם אנה, מרגוט ואימן ותרמה למחקר ההיסטורי את הרקע לשבעת החודשים האחרונים לחייהן.
באושוויץ נערכה סלקציה לאסירים במשלוח, ומתוך 1,019 בני אדם נשלחו 549 מיד להשמדה. קבוצת המסתתרים במחבוא שרדה את הסלקציה הראשונית, אך נשות משפחת פרנק הופרדו מאבי המשפחה והקשר נותק. גורלן לא היה שונה מגורל האסירים האחרים במחנה. לאחר הסלקציה הופשטו הנשים, שיערותיהן נגזזו ומספר קועקע על זרוען. ביום הן עסקו בעבודת כפייה, ובלילה הן נדחסו לצריפים. עדויות מאוחרות מעידות כי אנה פרנק התקשתה לעכל את חיי המחנה והסתגרה בתוך עצמה או נתקפה בבכי. בחיי היום יום גילתה אנה פרנק תושייה וכוח. היא תמכה באחותה ואמה והצליחה למצוא מזון בנוסף על ההקצבה הזעומה. תנאי התברואה הקשים גרמו לגרדת קשה ולהעברת בנות המשפחה לחדר בידוד שהיה חשוך ושורץ חולדות. האם אדית ביקרה אותן בחשאי והעבירה להן את קצבת המזון שלה דרך בור שנחפר מתחת לקסרקטין.
בחודש אוקטובר 1944 החלה העברת אסירות מאושוויץ למחנות עבודה וריכוז הרחוקים מהחזית. בשלב זה נותק הקשר בין בלומה אייפרס-עמדין לבנות משפחת פרנק, שביום 28 באוקטובר הועלו על משלוח אסירות, שכלל גם את אוגוסטה ואן-פלס, לברגן-בלזן. האם אדית פרנק נותרה באושוויץ, ומתה מרעב ואפיסת כוחות ב-6 בינואר 1945.
בסוף אוקטובר ותחילת נובמבר הגיע לברגן-בלזן משלוח של כ-3,000 נשים חולות מאושוויץ בירקנאו. הן הובלו בקרונות בצפיפות קשה והוכנסו לאוהלים ללא תאורה, שירותים או תנאים היגייניים מינימליים. ב-7 בדצמבר עקרה סופה מספר אוהלים, והנשים נאלצו לעמוד מספר שעות בקור העז תחת מטר שוטף עד שהוכנסו לאוהל המטבח למשך הלילה. למחרת פונו מספר אוהלים של חולים לצורך שיכונן של הנשים. ב-2 בדצמבר היה מספרם של הכלואים בברגן-בלזן 15,257, מתוכם 8,000 נשים במחנה הנשים.
זמן מה לאחר הגיען לברגן-בלזן נפגשה אנה בסמוך לסוף חודש ינואר 1945 עם חנה גוסלר, שמאוחר יותר תיארה את המפגש הקצר. לדבריה האחיות היו עם אוגוסטה שטיפלה בהן ובעיקר במרגוט שהייתה חולה מאוד. אנה הייתה קירחת ורעדה מחולשה. היא קוננה על מות הוריה, וניכר היה כי איבדה את רצונה לחיות.
בתחילת 1945 עמדה מנת המזון היומית של אסיר על ½ ליטר מים ופרוסת לחם או תפוח אדמה. פעמיים בשבוע היו האסירים מקבלים מנה של מים מעופשים רותחים שנקראה "קפה". בחלק מהמחנה כלל לא הייתה אספקת מים, והאסירים נאלצו לשתות ממקורות מים מזוהמים ולא יכלו לשמור על היגיינה. בחודש מרץ 1945 השתוללה בברגן-בלזן, כתוצאה מתנאי התברואה הבלתי אפשריים, מגפת טיפוס הבהרות. המגפה התפשטה במהירות בקרב האסירים והפילה חללים רבים. לפי רופא האסירים, ד"ר לאו, כעשירית ממקרי המוות במחנה היו עקב מחלת הטיפוס; החלק האחר של מקרי המוות היה עקב מחלות בטן שונות, תשישות ורעב. על פי עדויות מאוחרות של אסירות, מרגוט, שהייתה תשושה, נפלה מהדרגש ומתה, וימים מספר לאחר מכן נפטרה אנה ממחלת הטיפוס. תאריכי מותן המדויקים אינם ידועים, אך מחקרים המבוססים על עדויות של אסירות ששרדו מצביעים על כך שהאחיות נפטרו במהלך פברואר או בתחילת מרץ 1945.
בפברואר הפכה בעיית פינוי הגופות לבעיה החמורה ביותר של המחנה, מאחר שבקרמטוריום ניתן היה לשרוף בו-זמנית רק שלוש גופות. במרץ החלו לשרוף את גופות האסירים: הן הונחו על עצים ספוגים בנפט והובערו. ואולם, בסוף מרץ אסר משרד היערות על שימוש בעצים למטרה זו בשל זיהום האוויר של האזור מסביב, וגופות האסירים נותרו במקום שבו מתו. כשהיה ברור שהשחרור קרב, עשו הגרמנים מאמץ אחרון לפינוי הגופות. בין 11 ל-14 באפריל נלקחו האסירים שעוד יכלו ללכת למלאכת פינוי הגופות. הגופות הועברו לנקודה מרוחקת במחנה ונזרקו לקבר אחים ענק. גורלן של אנה ומרגוט פרנק לא היה שונה וגופותיהן נעלמו ומקום קבורתן לא נודע. המחנה שוחרר על ידי הצבא הבריטי ב-15 באפריל. ב-21 במאי הועלה מחנה ברגן-בלזן באש ונמחה מעל פני האדמה.
אוטו פרנק שרד את אושוויץ ועם שחרור המחנה חזר לאמסטרדם, בה מצא מקלט בביתם של מיפ ויאן חיס. הוא החל לחפש את אשתו ובנותיו, אך לאחר שבועות מספר הוברר כי כולן נרצחו.
עדויות של ניצולים שראו את אנה פרנק לפני מותה
האסירה היהודיה-הולנדית לין חלדטי (הולנדית: Lin Jaldati) פגשה את אנה פרנק ואחותה הן במחנה המעצר, והן באושוויץ ובברגן-בלזן. היא סיפרה כי ראתה את אנה ואחותה קרוב למותן ולדבריה אנה הייתה, למרות מצבה הקשה, "חברותית ומתוקה" והחליטה להישאר קרוב לאחותה ככל שניתן. לאחר ימים מספר חזרה חלדטי לביתן וראתה כי המיטה אותן חלקו האחיות ריקה: "אני ידעתי מה משמעות הדבר, מאחורי הביתן מצאנו אותה [את אנה] והנחנו את הגוף הרזה בתוך שמיכה ונשאנו אותה אל קבר אחים. זה כל מה שיכולנו לעשות".
האסירה היהודיה-הולנדית אירמה זוננברג מנקל (הולנדית: Irma Sonnenberg Menkel) הייתה במחנה ברגן-בלזן החל מ-1942 ומונתה כאחראית מתחם מגורים במקום בו שהתה אנה פרנק. בציטוט מספרה "הייתי עדה למותה של אנה פרנק" היא כותבת: "אחת הילדות בצריפי המחנה לקראת סוף המלחמה הייתה אנה פרנק...לא הכרתי את משפחתה לפני כן אך אני זוכרת שהיא הייתה ילדה טובה ושקטה. כשאמרו לי לאחר המלחמה שהיא הייתה בת 15 הייתי מופתעת, היא נראתה לי צעירה יותר. לא היה קל להשיג כלי כתיבה ונייר אך אני זוכרת אותה כותבת מדי פעם. מחלת הטיפוס הייתה בעיה קשה במחנה ומתוך כ-500 ילדים כ-100 לקו במחלה ורובם מתו...כשאנה חלתה אמרתי לה שהיא לא צריכה לצאת למפקדים והיא יכולה להישאר בצריף... בזמן שהייתה חולה היא הייתה אומרת לי 'אירמה, אני חולה מאוד' ועניתי לה 'לא, את לא כל כך חולה'. היא רצתה לקבל עידוד שהיא לא חולה מאוד. כשאיבדה את הכרתה, לקחתי אותה בזרועותי".
ניצולת השואה הלן שלוטר (Helen Schlotter), ילידת יוגוסלביה, שהתה בברגן-בלזן באותו צריף ודרגש שבו הייתה גם אנה פרנק: "דיברנו הרבה, היינו אוספות עיתונים והשתמשנו בהם כחומר בידוד בצריף בו היינו". שלוטר זוכרת את אנה כנערה פקחית, אך עם זאת הייתה "תמיד מתוחה ומפוחדת, אך בסופו של דבר כולנו היינו". לדבריה, הן היו כשמונה בנות בדרגש בסביבות אותו הגיל שהשתייכו לאותה קבוצה. הן היו עובדות בניקיון בתי שימוש וכדומה והיו מדברות ביניהן עם הידע הבסיסי שהיה להן ביידיש גרמנית והולנדית. "אנה דיברה על אמה ואביה אך רוב הזמן על המקום בו התחבאו לפני מעצרם ותמיד תהתה איך הם התגלו. שאלתי אותה מה היא רוצה לעשות כשהיא תשתחרר, האם היא רוצה להתחתן ושהיו לה ילדים, היא אף פעם לא נתנה לי תשובה ישירה כאילו ידעה שהיא לא תשרוד".
נני בליץ (שמאז שמה השתנה לננט קוניג) (Nanny Blitz / Nannte Konig) הייתה בת כיתתה של אנה פרנק בתיכון היהודי ופגשה אותה במחנה ברגן-בלזן, היא מספרת: "פגשתי את אנה בברגן-בלזן בידיעה כי משפחתה נמלטה לשווייץ ושם אנה סיפרה לי את מה שבאמת קרה. המחנה היה מחולק למספר אזורים המופרדים ביניהם על ידי גדר תיל. לראשונה ראיתי את אנה דרך גדר התיל ובקושי זיהיתי אותה, היא נראתה כמו שלד מהלך בדיוק כמוני. בפברואר 1945 גיליתי שהורידו את גדר התיל בין המחנות 7 ו-8 ויצאתי לחפש אותה. אנה עדיין קיוותה שיום אחד תוכל להשתמש ביומן כבסיס לספר שהיא רצתה לכתוב לאחר המלחמה. ראינו אחת את השנייה מקודם זמן קצר לפני שמשפחת פרנק עברה למחבוא ביולי 1942 והשוק לראות אותה כה כחושה היה בלתי יתואר. אנה רעדה מקור הייתה עטופה בשמיכה היות שלא יכלה יותר לסבול את בגדיה שהיו מלאים בכינים".
חידת זהות המלשין
סימן שאלה תלוי עד היום לגבי זהות המודיע האלמוני שהביא את הגסטאפו למחבוא. החשד המיידי נפל על איש הניקיון במחסן בית החברה אליו הוצמד המחבוא, וילם ואן מארן. הסקרנות והעניין שגילה סביב המחבוא ונסיונותיו לגלות את המתרחש במקום ודבריו למיפ חיס כי הוא בעל קשרים בגסטאפו ביססו את החשד כי הוא המלשין. בחקירה ראשונה שנערכה בשנת 1948 סיפר ואן מארן כי הוא אכן חשב שדבר מה משונה מתרחש בבנין החברה אך נוקה מהאשמה על ידי החוקרים מחוסר ראיות לכך שאכן מסר מידע לגסטאפו. בהליך משפטי שנערך בשנת 1949 הוא נוקה לחלוטין מאשמה. למרות זאת שמו עלה שוב כחשוד בוועדת חקירה שחידשה את הבדיקה בשאלת זהות המלשין בשנת 1963 לאחר שהקצין הגרמני קרל זילברבאואר אותר. הגרמני לא הצליח למסור מידע חדש ולא יכול היה לשפוך אור על הפרשה. ואן מארן המשיך לטעון לחפותו עד ליום מותו בשנת 1971. חשודה אחרת הייתה לנה הרצוג, שהייתה עובדת ניקיון במחסן. אין ספק כי הרצוג ידעה שבבנין מסתתרים אלמונים. בספר משנת 1998 מצביעה ההיסטוריונית האוסטרית מליסה מולר בספרה "הביוגרפיה של אנה פרנק" על כך שהיא המלשינה. טענה זו נדחתה על הסף על ידי הביוגרפית של אוטו פרנק, קרול אן לי, וגם על ידי מיפ חיס.
תאוריה דרמטית הועלתה על ידי ההיסטוריונית קרול אן-לי בספרה משנת 2000, לפיה משתף פעולה עם הנאצים בשם טוני אהלרס פגש באקראי את אוטו פרנק בשנת 1941 וסחט אותו על בסיס שמועה שאוטו פרנק הביע סלידה מהשלטון הנאצי בגרמניה. על פי המחקר המשיך אהלרס לסחוט את אוטו פרנק במשך זמן רב לאחר המלחמה. הבסיס לסחיטה – על פי החוקרת – הוא שאוטו פרנק מכר פקטין לגרמניה הנאצית בתחילת המלחמה, חומר ששימש את התעשייה הצבאית הגרמנית. קרול אן לי טוענת בספרה כי טוני אהלרס נהג לתצפת על בית המסתור, ואף פרץ למשרדי החברה על מנת לאסוף מידע שמסר לבסוף לידי הגסטאפו, ובכך הביאה לפתיחת חקירה נוספת בשאלת זהותו של האלמוני בשנת 2003 על ידי המכון ההולנדי לתיעוד מלחמתי (בהולנדית: Nederlands Instituut voor Oorlogsdocumentatie). את האשמה דחתה אשתו של אהלרס (שנפטר בשנת 2000) אך אחיו ובנו טענו בעדותם כי ידוע להם שטוני אהלרס הוא האדם שהוביל את הגסטאפו למחבוא של משפחת פרנק. עם זאת העדר ראיות התומכות בעדויות שמיעה אלו לא איפשר לחוקרים ההולנדים להגיע למסקנות בנוגע לזהות המלשין.
באפריל 2015 יצאה לאור בבלגיה ביוגרפיה של אליזבת בפ ווסקאול, מקבוצת הסייענים למשפחת פרנק וחברתה הקרובה של אנה. המחקר נכתב על ידי העיתונאי הפלמי ירון דה ברוין, בשיתוף עם בנה הצעיר של בפ, יופ ואן וייק ומתבסס על עדויות חדשות של בני משפחת ווסקאול. על פי הספר, האחות הצעירה נלי ווסקאול התנגדה נחרצות לסיוע שנתנו בני משפחתה למשפחה היהודית, ועל רקע השקפה זו יצרה קשר עם שלטונות הכיבוש הגרמניים, ומסרה את המידע שהוביל לפריצה למחבוא ומאסרם של בני משפחת פרנק ושאר המסתתרים. בנה של בפ מציין בספר כי אימו חשדה באחותה, אך לא יכלה להביא עצמה לידי חשיפת האמת על כל המשתמע מכך, ונשאה את חשדותיה איתה עד ליום מותה. האחות נלי נפטרה בשנת 2001 מבלי שחלקה בפרשה ייחקר.
בדצמבר 2016 פרסם מכון המחקר ההולנדי של בית אנה פרנק מחקר המצביע על האפשרות התאורטית, אשר איננה נסמכת על ראיות, כי הפשיטה על המשרדים והמחסנים שבצמוד להם שכנו המסתתרים נועדה לאתר חשודים בזיוף תלושי מזון או בעבירות מנהליות אחרות הקשורות לאישורי עבודה. המחקר יצא מנקודת ההנחה כי העובדה שלא נמצא קצה חוט המוביל למעשה הלשנה ואזכור ביומן של מעצרים בקרב עובדי החברה, עשוי לרמז על כך שהמחבוא נחשף באקראי במהלך הפשיטה. בהודעה לעיתונות אמר רונלד ליאופולד, מנהל מוזיאון אנה פרנק, כך: "החקירות החדשות לא שוללות את האפשרות שהאנשים במחבוא נתגלו על ידי בגידה אלא מעלות אפשרויות אחרות שראויות לבחינה, בתקווה שחוקרים נוספים יראו טעם בכיווני חקירה אלו".
יומנה של אנה פרנק
בחודש יולי 1945, לאחר שהצלב האדום אישר את דבר מותן של האחיות לבית פרנק, מסרה מיפ חיס את הניירות שנמצאו במחבוא לאחר פשיטת הגסטאפו, ניירות ששמרה על מנת למסור חזרה לאנה פרנק – לכשתחזור. בעדות מאוחרת ציין אוטו פרנק כי אף על פי שידע על כתיבת היומן הוא לא תיאר לעצמו כי התוצאה של עבודתה של אנה יהיה תיאור מדויק של הזמן שעבר על חבורת המסתתרים במחבוא. בזכרונותיו הוא מתאר את התהליך הכאוב של קריאת היומן שכתבה בתו המנוחה, זכרונות של רגעים ואירועים שתוארו ביומן מעורבים בזיכרון של אנה מקריאה קטעים מכתביה. לזכרונות אלו נוספה ההכרה – לראשונה – בעולמה הפרטי של אנה פרנק, עולם המתואר בפירוט ביומן אך לא נחלק עם איש מעולם. הוא מציין: "עבורי הייתה זו התגלות... לא ידעתי על עומק מחשבותיה ורגשותיה... היא שמרה בקרבה את כל הרגשות הללו".
לאחר פרסום היומן הפך אוטו פרנק לשומר על מורשת בתו אנה ונותר ב"תפקיד" זה עד ליום מותו. במחקר על חיי אנה פרנק מצוטט אוטו פרנק: "זה תפקיד ייחודי, במהלך חיים רגיל של משפחה זה תפקידו של הילד של אדם מפורסם לשאת בכבוד והנטל של השמירה על הגחלת, במקרה שלי התהפכו היוצרות". הוא גם חזר על דברי המוציא לאור של היומן בנוגע להצלחה הלא-צפויה של הספר: "הוא אמר שהיומן מכיל ומכסה את כל תחומי החיים והעניין האנושי כך שכל קורא מוצא דבר מה הנוגע לו באופן אישי". דברים דומים אמר שמעון ויזנטל על חשיבות יומנה של אנה פרנק בהנצחת השואה: "אנשים מזדהים עם ילדה זו, ואומרים בלבם – זו השואה, זו הייתה משפחה כמשפחתי. וכך יכול אתה להבין כל זאת".
הסופר היהודי פרימו לוי כתב על היומן:
פרסום ראשון
אנה פרנק מספרת ביומנה על שידור רדיו לו הקשיבה במרץ 1944 ובו הצהיר חבר בממשלה הגולה ההולנדית, שבתום המלחמה יפתח ארכיב מרכזי ליצירות המתעדות את הדיכוי הגרמני ובו יפרסמו יומנים ויצירות כתובות. אנה פרנק החליטה להגיש גרסה ערוכה של היומן והקדישה זמן ניכר לכתיבה מחדש של קטעים אחדים ועריכה של קטעים אותם לא רצתה לחלק ברבים. ליומן המקורי נוספו מחברות נוספות ובין הדפים נוספו דפים נוספים שלא היה חלק מהכריכה, היא נתנה שם עט בדוי לכל אחד מהמסתתרים במחבוא ולכל אחד מהעוזרים. בני משפחת ואן-פלס הפכו להרמן, פטרונלה ופטר ואן-דאן ופריץ פפר קיבל את השם אלברט דיסל. בגרסה זו של היומן נוספה דמות בדיונית אותה כינתה אנה "קיטי", ואליה פנתה בתחילת כל פרק. שמה של הדמות נלקח מספרי הילדים של סיסי ון-מרקסוולט שאנה נהנתה לקרוא. גרסה זו ידועה כגרסה ב'.
על מנת להביא את היומן לדפוס שילב אוטו פרנק, בסיוע קרובי משפחה משווייץ, את שתי הגרסאות. הוא צינזר קטעים מהיומן ובהם אנה משתלחת בהוריה ובעיקר באם, וקטעים הנוגעים למיניות המתעוררת אצל אנה במהלך השנים במחבוא. הוא החזיר את השמות המקוריים של בני המשפחה, אך הותיר את שמות העט הבדויים של שאר הנפשות הפועלות. חלק מהדפים שצונזרו, ובהם טקסטים קשים, הוא הפקיד בידי ידיד משפחה.
באותה שנה יצאו מהדורות מתורגמות של הספר בגרמניה ובצרפת ובשנת 1952 בבריטניה ובארצות הברית בשם "אנה פרנק: יומנה של נערה צעירה" (Anne Frank: The Diary of a Young Girl). הביקורות על הספר היו אוהדות וחיוביות. ההצלחה הגדולה ביותר נרשמה ביפן, שם זכה הספר לביקורות נלהבות ומהמהדורה הראשונה נמכרו 100,000 עותקים. הצלחה זו העלתה את השם "אנה פרנק" לתודעת הציבור כאייקון וכסמל לאסון ההרג של הנוער בעת מלחמת העולם השנייה.
סיפורים מן האגף הנסתר
בנוסף ליומן הותירה אחריה אנה פרנק סיפורים קצרים ורומן שלא הושלם שנאספו לספר בשם "סיפורים מהאגף הנסתר" (במקור ההולנדי: Verhalen rondom het Achterhuis), שיצא לאור בשנת 1949. מהדורה נוספת ומורחבת יצאה בשנת 1960 ומהדורה נוספת ו"שלמה" יצאה לאור בשנת 1982. כתבים אלו פורסמו שוב ביחד עם הגרסה המלאה והמוערת של היומן בשנת 2003. תרגום בעברית יצא לאור בהוצאת יבנה בשנת 1988.
מורשתה של אנה פרנק
במאי 1957 הצליחה קבוצת אזרחים הולנדית להציל מהריסה את הבית ברחוב פרינסנחראכט, שבו שכנו משרדי ומחסני חברת אופקטה, ובצמוד המחבוא. קבוצת האזרחים הפכה את הבניין לאתר זיכרון שנפתח לציבור בשם "בית אנה פרנק" ב-3 במאי 1960. הבית פונה מכל הרהיטים על מנת לאפשר למבקרים לנוע בו בחופשיות. על קירות המחבוא נותרו תמונות של כוכבי קולנוע שהודבקו על ידי אנה פרנק, סימונים על גבי הקיר שעשה אוטו פרנק בעת שמדד את גובהן של בנותיו ומפה עליה סומנה התקדמות צבאות בעלות הברית. שרידים אלו מוגנים על ידי לוחות פלסטיק שקוף. מהחדר הקטן ששימש כמקום מגוריו של פטר ואן-פלס מוביל מעבר אל הבניינים הסמוכים שנרכשו ומשמשים את קרן אנה פרנק. כן משמשים הבתים לתערוכות משתנות בנושא השואה ואירועים על רקע של גזענות ושנאה המתרחשים ברחבי העולם. המוזיאון הפך למוקד משיכה עיקרי לתיירים המבקרים באמסטרדם: בשנת 2005 ביקרו במוזיאון מספר שיא של 965,000 מבקרים. תערוכות של המוזיאון נודדות ברחבי העולם, ובשנת 2005 הוצגו תערוכות אלו ב-32 מדינות ברחבי העולם. קטלוג תערוכה נודדת בשם "אנה פרנק: היסטוריה בשביל ההווה" שנוצרה על ידי בית אנה פרנק, מתאר את מהות הארגון: "בית אנה פרנק מנסה להביא לידי מימוש את האידיאלים של אנה כפי שבאו לידי ביטוי ביומנה, על ידי מאבק בדעות קדומות, אנטישמיות וגזענות באמצעות טיפוח פלורליזם, וערכי דמוקרטיה. עקרונות הצהרת זכויות האדם מנחים את עבודת בית אנה פרנק."
בשנת 1963 ייסד אוטו פרנק עם אשתו השנייה את קרן הצדקה של אנה פרנק. הקרן, שמקום מושבה בבזל, מגייסת כסף למטרות שנקבעות על ידי מנהליה. עם מותו הוריש אוטו פרנק את היומן לקרן בתנאי ש-80,000 הפרנק הראשונים של כל שנה יועברו ליורשיו. שאר הכספים מחולקים למטרות צדקה, שביניהן חסידי אומות העולם ופרויקטים חינוכיים המכוונים כנגד גזענות בין היתר בגרמניה, בהודו, בשווייץ, בבריטניה ובארצות הברית. עם פתיחת בית אנה פרנק הגדיר אוטו פרנק את חזונו לגבי מורשתה של אנה פרנק והמסר רחב ההיקף שהוא רואה בכתביה: "שיתוף פעולה בינלאומי, הבנה כללית, סובלנות, חינוך מודרני, פתרון בעיות בני-נוער, אמנות בת זמננו, לחימה בגזענות והנחלת אורינות".
דירת המגורים של משפחת פרנק נותרה כדירה פרטית עד לתחילת המאה ה-21. תחקיר של הטלוויזיה ההולנדית גילה כי המבנה נמצא במצב פיזי קשה. חברת נדל"ן גרמנית קנתה את הנכס ובעזרת תצלומים מתקופת מלחמת העולם השנייה וכתבי אנה פרנק, שוחזר המבנה למראה "המקורי" שלו כאשר התגוררה בו משפחת פרנק. המבנה נפתח מחדש בשנת 2005 על מנת לתת לסופרים שאינם יכולים לכתוב באופן חופשי במולדתם את האפשרות להתגורר ולכתוב במשך שנה.
ביוני 1999 פרסם המגזין טיים מהדורה מיוחדת "המאה של טיים: האנשים החשובים ביותר של המאה" ואנה פרנק נבחרה כאחת הגיבורים. הסופר והעיתונאי רוג'ר רוזנבלט כתב: "הרגש שניצת בקורא מוכיח שבכל אחד יש אנה פרנק, שהיא התרוממה מעל השואה, יהדות, נשיות ואפילו טוב-לב והפכה לטוטם של העולם המודרני, האדם המוסרי המתעמת עם מנגנון ההרס, אדם המתעקש על הזכות לחיות, לשאול שאלות, ולקוות לעתיד לבני האדם". רוזנבלט ממשיך וכותב כי אומץ ליבה והמעשיות של אופייה ברורים ונערצים אך יכולתה לנתח את עצמה ואיכות כתיבתה הם המרכיבים העיקריים של המשיכה של הקוראים הרבים. והוא ממשיך וכותב: "הסיבה לאלמותיות של אנה פרנק היא בבסיסה – ספרותית, היא הייתה כותבת טובה באופן מיוחד, ללא קשר לגילה הצעיר, איכות עבודתה נובעת באופן ישיר מכנות חסרת רחמים".
בספרו הסאטירי "סופר הצללים" (1979) מתאר הסופר האמריקאי פיליפ רות סצנה סוריאליסטית המיטיבה לתאר את הנפח האדיר והמשמעות רבת ההיקף שקיבלה דמותה של אנה פרנק. בספר זה, בן-דמותו של הסופר נתן צוקרמן מבלה את הלילה בבית בו נמצאת גם אישה מסתורית שנתן צוקרמן חושד כי היא אנה פרנק ששרדה את תלאות המלחמה וחייה תחת שם בדוי בארצות הברית. תחת מבטו ההוזה הופכת הדמות לאייקון מסוגנן של השואה אך מביעה את האמת כי בחייה לא יכלה להפוך להצלחה בינלאומית כמו שאירע לאחר מותה.
בשנת 1995 ביפן החלה הקרנת סדרת אנימציה "אנה נו ניקי".
מאבק מול הכחשת השואה
היומן והפרסום רחב הממדים לו זכה הפך את אנה פרנק, סיפורה ומורשתה למטרה לפעילות נגד אנטישמית ובעיקר בקרב מכחישי שואה. טענות אלו מתמקדות בהאשמה כי אנה פרנק היא עצמה דמות בדיונית וסיפורה אף הוא מומצא, וכי היומן נכתב על ידי אנשים אחרים ובראשם מאיר לוין.
בשנת 1958, בעת ששמעון ויזנטל הרצה על יומנה של אנה פרנק בווינה, הוא הופרע על ידי קבוצת פרובוקטורים שטענה כי אנה פרנק היא פיקציה ודרשו כי יימצא הקצין הגרמני שעצר אותה במחבוא כהוכחה לנכונות הסיפור. לאחר מאמצים רבים מצידו של ויזנטל, אותר בשנת 1963 הקצין זילברבאואר, שבראיון עמו הודה כי הוא עצר את אנה פרנק וזיהה אותה מסדרת תמונות. הוא נזכר כי במהלך החיפוש נמצאה בבית ניירת רבה שהוא רוקן על רצפת המחבוא – גרסה התואמת את סיפור המעצר כפי שעולה מעדותו של אוטו פרנק.
המאבק המשפטי הראשון עם מכחישי שואה בנוגע ליומן אירע בשנת 1959. אוטו פרנק תבע את לותר שטילאו, מורה בבית ספר בליבק שהיה חבר בתנועת הנוער ההיטלראי, שפרסם מאמר ובו הוא מעלה את הטענה כי היומן הוא זיוף. בית המשפט המקומי בחן את הראיות ואישר כי כתב היד הוא מקורי. המשמיץ חזר בו מטענתו ואוטו פרנק הפסיק את ההליכים. בשנת 1976 פנה שוב אוטו פרנק לבית משפט בתביעה כנגד היינץ רוט', שפרסם ספרונים בהם נכתב כי היומן הוא זיוף. פסק הדין הורה לנתבע לחדול מהפצת הספרונים וכי כל הפרה של הצו תגרור סנקציות של קנס ומאסר. רוט' ערער, אך מת בטרם הגיע ערעורו לידי בירור.
עם מותו של אוטו פרנק בשנת 1980 עבר היומן לרשות ההולנדית לתיעוד מלחמתי. המוסד יזם בדיקה מקיפה של היומן תוך שימוש באמצעי זיהוי פלילי של משרד המשפטים ההולנדי. נבדקו כתבי יד שונים של אנה פרנק בהשוואה לכתב היד של היומן ונמצאה התאמה מלאה. כן נבדקו הדבק של הכריכה וההרכב הכימי של הנייר והדיו ונמצא כי הם אכן יוצרו במהלך שנות הארבעים של המאה העשרים. על סמך בדיקות אלו הגיעו מומחי המכון למסקנה כי היומן אותנטי לחלוטין. דו"ח הבדיקה צורף למהדורה המעודכנת שיצאה על ידי המכון בשנת 1990.
בשנת 1991 פרסם מכחיש השואה רובר פוריסון ביחד עם מכחישי שואה אחרים התקפה פסבדו-מדעית על היומן של אנה פרנק. הטענה הייתה כי את היומן כתב אוטו פרנק בעצמו. פוריסון ערך ופרסם השוואות בין גרסאות היומן, ובהסתמך על ראיון שערך עם אוטו פרנק, קבע כי היומן איננו מעשה ידיה של אנה. הוא המשיך בטענותיו והתקיף את הנרטיב של משפחת פרנק: לדבריו המחבוא עצמו לא היה קיים כלל. טענות אלו משתלבות בטענתו הבסיסית כי השואה ומחנות המוות מעולם לא התקיימו. פוריסון פרסם את טענותיו בהזדמנויות שונות והגדיר את היומן "כלי תעמולה יהודי-ציוני שקרי". טענות אלו לא מנעו ממנו לתאר את אנה פרנק כ"נימפומנית הרעבה למין". על רקע זה פנה בשנת 1993 מוזיאון בית אנה פרנק לבית המשפט המחוזי באמסטרדם בבקשה למתן צו שיימנע פרסום טענות כנגד האותנטיות של היומן. הצו ניתן וקבע קנס של 25,000 גילדר לכל הפרה של הצו.
אלי גולדשמידט
אלי (אליעזר) גולדשמידט (נולד ב-17 באוקטובר 1953) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת העבודה.
ביוגרפיה
גדל בתל אביב. בצבא עבר קורס חובלים בחיל הים ובמילואים משרת כסרן בפרקליטות הצבאית. בעל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת תל אביב, עורך דין במקצועו.
גולדשמידט היה חבר קיבוץ דגניה א' וכיום הוא תושב קיבוץ זיקים בדרום. מילא תפקידים בתק"מ (התנועה הקיבוצית): חבר מזכירות וחבר פורום פוליטי בתק"מ.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים, הגיש את תוכנית הבוקר של הזכיינית "רשת" בערוץ 2, "רשת על הבוקר", לצידה של עינב גלילי. בנוסף הגיש תוכנית ראיונות בערוץ 2 ובערוץ 33. במקביל לעיסוק התקשורתי, פנה לעסקים ומונה לסמנכ"ל התקשורת והרגולציה של החברה לישראל שבשליטת עידן עופר.
בור פוטנציאל אינסופי
במודל נעשה שימוש כדוגמה היפותטית שנועדה להמחיש את ההבדלים בין מערכות קלאסיות לקוונטיות. לדוגמה, במערכות קלאסיות, חלקיק הלכוד בתוך קופסה יכול לנוע בכל מהירות בתוך הקופסה ואין עדיפות למיקומים מסוימים על פני האחרים. עם זאת, כאשר הבור נהיה צר מאוד (בקנה המידה של מספר ננומטרים), אפקטים קוונטיים הופכים למשמעותיים. החלקיק עשוי כעת לאחסן רק רמות אנרגיה חיוביות מסוימות. בהתאם לכך, הוא לעולם לא יכול להיות בעל אנרגיה אפס, ופירוש הדבר שהוא לא יכול "לשבת במקומו". בנוסף, ישנה סבירות גבוהה יותר למצוא אותו במיקומים מסוימים מאשר במקומות אחרים, כאשר פונקציית הסבירות תלויה ברמת האנרגיה שלו. את החלקיק לעולם לא ניתן למצוא במיקומים מסוימים, הידועים כנקודות צומת.
אלי גולדשמידט
ביוגרפיה
גולדשמידט נשוי ואב לשלוש בנות.