cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלפונזו טאפט
קריירה משפטית
ב-1856 היה טאפט נציג בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית ובאותה שנה גם התמודד ללא הצלחה על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מול ג'ורג' ה. פנדלנטון. במהלך מלחמת האזרחים הוא לא שירת בצבא האיחוד. בין השנים 1866 – 1872 הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון של סינסינטי ולאחר מכן פרש כדי לעסוק בעריכת דין יחד עם שניים מבניו. הוא היה הנשיא הראשון של לשכת עורכי הדין של סינסינטי, תפקידו בו הוא כיהן בשנת 1872.
רבים האמינו שעמדתו זו של טאפט הייתה הגורם המרכזי להתנגדות כלפיו ושהיא גרמה להפסד שלו ב-1875 לרתרפורד הייז בהתמודדות על מועמדות המפלגה הרפובליקנית על משרת מושל אוהיו. עם זאת, עמדתו זו זכתה להכרה פה אחד על ידי בית המשפט העליון של אוהיו. דעתו העצמאית של טאפט זיכתה אותו בכבוד רב, ובעקבות כך הוא מונה במרץ 1876 על ידי הנשיא יוליסס ס. גרנט למזכיר המלחמה ושלושה חודשים לאחר מכן לתובע הכללי.
מזכיר המלחמה
ב-1876, כאשר התפטר מזכיר המלחמה ויליאם בלקנאפ על רקע קבלת רווחים אישיים מתחנת הסחר בפורט סיל, חיפש הנשיא גרנט מחליף. בתחילה ניהל מזכיר הצי ג'ורג' רובסון הן את מחלקתו, מחלקת הצי, והן את מחלקת המלחמה. עם זאת, רובסון אמר לגרנט שניהולן של שתי המחלקות היא משימה קשה מדי עבור אדם אחד. גרנט ביקש מטאפט לקחת על עצמו את משרת מזכיר המלחמה. לאחר התייעצות, טאפט, שהיה בעל מוניטין חיובי, קיבל על עצמו את התפקיד ומינויו אושר ללא התנגדויות בסנאט. הוא מצא שתפקיד זה גזל זמן רב מזמנו ושהוא לא יוכל להשתתף בוועידת המפלגה בניו יורק. כאשר הוא נכנס לתפקידו היה צבא ארצות הברית עסוק בלחימה במערכת בלק הילס.
טאפט ביצע שורה של רפורמות במחלקת המלחמה כדי לשקם את שמה הטוב וכדי להוציאה מהתסבוכת שנגרמה בל התפטרותו המשפילה של בלקנאפ. בניגוד למדיניות שהייתה קיימת אז, הוא העניק למפקדי המחנות במערב את הסמכות לבחור מי ינהל את תחנות הסחר. בנוסף, הוא הורה לראשי המשרדים של מחלקתו ולמפקדים לצמצם את הוצאותיהם. השיטה הקודמת, על פי דברים רבים התנהלו ללא ידיעתם של בלקנאפ ורובסון, הגיעה לקיצה כאשר טאפט נכנס לתפקידו והדבר התקבל באופן חיובי על ידי העיתונות.
התובע הכללי
במסגרת חילופי גברי בקבינט שלו, מינה גרנט את התובע הכללי אדוארדס פיירפונט לשגריר בלונדון. במקומו הוא מינה את טאפט שהוחלף בתפקידו כמזכיר המלחמה על ידי גיימס קמרון. באוקטובר 1876, לאחר שהיה טרוד במחלוקת סביב הבחירות לנשיאות בין רתרפורד הייז לבין סמואל טילדן, תמך טאפט בהחלטתו של הנשיא גרנט להפעיל את הצבא בקרוליינה הדרומית ובמיסיסיפי כדי לרסן את מעשי האלימות נגד האפרו-אמריקאים בדרום. הוא נשא נאום ארוך בניו יורק בו הוא תיאר את מעשי הזוועה שבוצעו בדרום כלפי השחורים. כדי למנוע את פריצתה של מלחמת אזרחים שנייה, הוא תמך בקבלתו של חוק, שנחתם על ידי הנשיא גרנט, שהסדיר בדרכי שלום את תוצאות הבחירות לנשיאות של 1876 באמצעות הקמת ועדה.
קריירה דיפלומטית
בבחירות למשרת מושל אוהיו שהתקיימו ב-1879, נחל טאפט תבוסה פעם נוספת בהתמודדות מול צ'ארלס פוסטר.
ב-1882 הוא מונה לשגריר ארצות הברית באימפריה האוסטרו-הונגרית וב-1884 הוא עבר לשמש כשגריר ארצות הברית ברוסיה עד 1885.
משפחתו
טאפט נישא פעמיים. ב-1841 הוא נשא לאישה את פאני פלפס, בתו של השופט צ'ארלס פלפס ויחד הם הביאו לעולם חמישה ילדים שמתוכם רק שניים הגיעו לבגרות. הבן הבכור היה צ'ארלס פלפס טאפט, לימים חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
פאני טאפט נפטרה ב-2 ביוני 1852, ימים ספורים לפני מותו של ילדה האחרון. ב-26 בדצמבר 1853 נשא טאפט לאישה את לואיזה מריה טוריי שהייתה קרובת משפחה רחוקה שלו ובתו של סמואל דוונפורט טוריי ממילברי, מסצ'וסטס. גם להם נולדו חמישה ילדים שהבכור מביניהם מת בינקותו.
שאר ילדיהם היו:
אחוזת המשפחה, מאונט אוברן, הניצבת כקילומטר וחצי מצפון למרכז סינסינטי, שוחזרה למצבה המקורי, פתוחה לציבור וקרויה כיום "האתר הלאומי ההיסטורי על שם ויליאם הווארד טאפט".
טאפט הלך לעולמו בקליפורניה ב-21 במאי 1891. הוא היה אח בלשכת קילווינינג מספר 356 של הבונים החופשיים באוהיו.
הלורד ראש העיר
הלורד ראש העיר (באנגלית: Lord mayor) הוא תואר של ראש עירייה של מה שהיא בדרך כלל עיר מרכזית בממלכת חבר העמים הבריטי, עם הכרה מיוחדת המוענקת על ידי הריבון.
אוסטרליה
באוסטרליה, הלורד ראש העיר הוא מעמד מיוחד המוענק על ידי המונרך לראשי ערים גדולות, בעיקר ערי בירה של המדינות והטריטוריות של אוסטרליה. ערים אוסטרליות שבראשן עומד לורד ראש עיר הן אדלייד, בריזבן, דרווין, הובארט, מלבורן, ניוקאסל, פראמאטה, פרת', סידני ו-וולונגונג.
הממלכה המאוחדת
באנגליה, ויילס וצפון אירלנד, מדובר בתפקיד טקסי בלבד המוענק על ידי מכתב הרשאה. התואר המפורסם ביותר הוא הלורד ראש העיר של לונדון, לו סמכות שיפוט רק על הסיטי של לונדון, בניגוד לתואר המודרני של ראש עיריית לונדון השולט בלונדון רבתי.
אוגנדה
באוגנדה, תחום השיפוט היחיד עם לורד ראש עיר הוא קמפלה, עיר הבירה של המדינה.
אירלנד
באירלנד, התפקידים של הלורד ראש העיר של דבלין (מוענק מממלכת אירלנד) ושל הלורד ראש העיר של קורק (ניתן כאשר עיר זו הייתה חלק מהממלכה המאוחדת) עדיין קיימים, והם תארים סמליים כמו בבריטניה.
מחוז מרילנד
אנאפוליס, העיר היחידה בשלוש עשרה המושבות שקיבלה אמנה מלכותית, השתמשה בתואר הלורד ראש העיר לפני המהפכה האמריקאית.
כרמל ווייסמן
כרמל לידיה ווייסמן (לעיתים וייסמן, או ויסמן; באנגלית: Carmel Lydia Vaisman; נולדה ב־31 ביולי 1972, בבוטושאן, רומניה) היא ד״ר לתקשורת באוניברסיטת תל אביב, מרצה, אנתרופולוגית, חוקרת תרבות דיגיטלית , סופרת , עיתונאית, בלוגרית ופודקאסטרית. מחלוצות המחקר האקדמי על תרבות האינטרנט בישראל ויוצרת הפודקאסטים ”המצב הפוסט אנושי“ ו"דינוזאוריות רשת".
ראשית חיים והשכלה
ווייסמן נולדה בשנת 1972 ברומניה, כבת יחידה לביאטריס וגבריאל ווייסמן. עלתה לישראל בשנת 1978 וגדלה בפתח תקווה. בוגרת תיכון ברנר. שירתה בצה״ל כקצינת סגל במפח״ש בדרגת סגן. כיום מתגוררת בתל אביב.
בשנת 1996 סיימה תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים באנתרופולוגיה, סוציולוגיה, ומדע המדינה. בשנת 1997 למדה לתואר שני בתקשורת באוניברסיטת קלארק במסצ'וסטס, ארצות הברית, והשלימה את התזה שלה באוניברסיטה העברית בירושלים בהנחיית פרופ׳ ברנדה דנט ופרופ׳ אלון פלד. נושא עבודת המאסטר שלה היה ”המשווה הגדול מתחת לקו המשווה: אינטרנט כמדיניות פיתוח“, אותו השלימה בשנת 2000. עשור מאוחר יותר, בשנת 2010, השלימה דוקטורט בתקשורת, גם הוא באוניברסיטה העברית בירושלים, בהנחיית פרופ׳ דנט ופרופ׳ אסתר שלי־ניומן, בנושא ”נערות ישראליות ותת־תרבויות דיגיטליות: שפה, מגדר, ומשחקיות בבלוגים“. מחקר הדוקטורט שלה זכה במספר מלגות ופרסים.
את מחקר הפוסט־דוקטורט שלה עשתה באוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון, ארה״ב, כחלק מקבוצת המחקר הבינלאומית של פרופ׳ סוזן הרינג בנושא עגות אינטרנט מיוחדות, ומחקריה על ”שפת הפקצות“ הישראלית מצוטטים בקרב חוקרי סוציו־בלשנות ברחבי העולם.
קריירה
כסטודנטית ללימודי התואר הראשון שלה באוניברסיטה העברית בירושלים, ערכה בפועל את עיתון אגודת הסטודנטים ”פי האתון“, ויזמה בו כתבת שער שהייתה מהראשונות לדווח על רשת האינטרנט, לפני שהייתה אליה גישה מסחרית. במהלך שנות לימודיה עבדה גם כעוזרת דובר ארגון נשות הדסה בישראל, וכרכזת המערכת של מגזין המחשבים הטלוויזיוני ”קליק“ בערוץ הראשון.
עם סיום התואר השני שלה ב־1998, עבדה מספר שנים כיועצת תקשורת ותקציבאית בכירה בחברת ”מדיה־טק יחסי ציבור ותקשורת“. במסגרת תפקידה הייתה מעורבת שיווקית בסיוע לסטארטאפים כגון Security7 ו־First Access העוסקים בתחום אבטחת מידע, ובפעילות נגד פיראטיות תוכנה של ה־BSA בישראל.
בשנים 2001–2010 לימדה כמתרגלת ומאוחר יותר כמרצה בחוגים לתקשורת במכללה למנהל, באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטה הפתוחה, באוניברסיטת אריאל, ובמכללה האקדמית תל אביב-יפו. עם סיום פוסט־הדוקטורט בשנת 2012, החלה ללמד באוניברסיטת תל אביב במסגרת הפקולטה למדעי הרוח, בתוכנית הרב-תחומית.
החל משנת 2000 ועד לסיום הדוקטורט שלה, סיקרה ווייסמן את תרבות האינטרנט בעיתון "מעריב", שימשה כעורכת ניוזלטר החדשות של נענע, כתבת מגזין בנושא תרבות רשת בנענע, בעלת הטור ”סקס והרשת“ בפורטל נענע, ופרסמה כתבות מגזין בנושא בעיתון "הארץ" ובאתר ynet. הייתה מהבלוגריות הראשונות בפרויקט הבלוגים ”רשימות“ ובלוגהּ האישי ”אבסולוט כרמל“ נבחר בשנת 2009 על ידי אתר מאקו לאחד מחמשת הבלוגים הטובים ביותר בתחום הרוח, בשל עיסוקו בקשר בין אינטרנט לרוחניות. באותן שנים היא פרסמה גם כתבות בנושאי רוחניות במגזין ”חיים אחרים“, ובערוץ הניו אייג' של nrg של מעריב, לרבות טור על פרשת השבוע מזווית רוחנית.
בסיום הדוקטורט ייעצה לחברות, קרנות הון סיכון, משרדי פרסום, ארגונים חברתיים וממשלתיים, באתגרים קונספטואליים הנוגעים לחדשנות טכנולוגית ולתרבות הרשת.
בשנת 2011 פרסמה את ספרה הראשון ”עברית אינטרנטית“, יחד עם אילן גונן, במסגרת סדרת "שפה" של הוצאת כתר בעריכת רוביק רוזנטל.
החל מ־2014 היא מקדמת בישראל את השיח על פוסטהומניזם באמצעות ארגון כנסים, הרצאות ופעילות אקדמית , ובאמצעות הפודקאסט שלה, ”המצב הפוסט אנושי“.
מאז 2011 היא כותבת, מרצה ומתראיינת בקביעות בתקשורת בנושאי שפה ושיח ברשת , תרבות דיגיטלית        ועתידנות דיגיטלית.
בספטמבר 2022 השיקה את הפודקאסט השני שלה, בשיתוף מעין אלכסנדר, בשם "דינוזאוריות רשת".
אביבה ברק
אביבה ברק (נולדה ב-27 במרץ 1936) היא מתרגמת ישראלית מצרפתית.
ביוגרפיה
נולדה בתל אביב לרחל ולדוד הוּמי. למדה בתיכון חדש. למדה באוניברסיטה העברית תואר ראשון בספרות אנגלית ובספרות צרפתית ולאחר מכן באוניברסיטת תל אביב תואר שני בספרות צרפתית.
לאחר שעבדה שנים מספר בהוראה בבתי ספר תיכוניים הצטרפה ליחידה להוראת שפות זרות באוניברסיטת תל אביב. הקימה גם את המגמה ללימודי תרגום במסגרת החוג לשפה וספרות צרפתית. בין תלמידיה ארזה טיר-אפלרויט, עדינה קפלן, מיכל אסייג ומיכל סאבו.
תרגמה עשרות ספרים, בהם ספרי הגות, רומנים, קובצי סיפורים קצרים, ומסות.
מחצבת יסמק
מחצבת יסמק (בטורקית: Yesemek Taş Ocağı) הוא מוזיאון פתוח ואתר ארכאולוגי בנפת גזיאנטפ בטורקיה. האתר שימש כמחצבה לסירוגין, החל מהתקופה החתית (המאה ה-14 לפנה"ס) ועד הכיבוש האשורי במאה ה-8 לפנה"ס. שטח המחצבה השתרע על כ-100 דונם וחלקו שימש כסדנת סיתות, מה שהפך אותה לסדנת הסיתות הגדולה ביותר מהעת העתיקה במזרח הקרוב. באתר נמצאו מעל 300 פסלים ואורטוסטטים (אבני ריבוד) עתיקים.
גאוגרפיה
המוזיאון שוכן מדרום לכפר יסמק, על המורדות המערביים של האזור ההררי וממזרח למאגר המים של סכר טהטלי. מרחקו מהכפר הוא כ-1.5 ק"מ, הוא שוכן 23 ק"מ דרומית מזרחית לאיסלהיא, על הגבעות המערביות של קאראטפה ו-113 ק"מ מגזיאנטפ. שטח הסדנה משתרע על 400X20 מ"ר, והוא מתחיל באפיק נחל יסמק ועולה למעלה לגובה של 90 מטר. הסלע באזור מורכב מסלע בזלת געשי שנמצא על פני השטח ממישור איסלהיא עד למישור אמוק מצפונו. האזור שימש כמחצבה וסדנה ככל הנראה בשל הזמינות והאיכויות הגבוהות של בזלת נקבובית ודקה.
המחקר הארכאולוגי
השרידים הארכאולוגים באתר נחשפו חלקית על ידי הארכאולוג האוסטרי פליקס פון לושאן (Felix von Luschan), בעת שביצע ב-1890 חפירות בזינג'ירלי הויוק, שנמצא מצפון לאזור מחצבת יסמק. בין השנים 1957–1961 בוצעו באתר חפירות נוספות על ידי הארכאולוג הטורקי בהאדיר אלקים. הוא חשף כ-200 פסלים ומצבות. החפירות האחרונות בוצעו בין השנים 1989–1991, על ידי אילחאן טמיזסוי (İlhan Temizsoy), מנהל המוזיאון לתרבויות אנטוליה. הוא חשף 100 מצבות ופסלים נוספים. ב-2004 האתר הפך למוזיאון פתוח המנוהל על ידי המוזיאון לארכאולוגיה של גזיאנטפ.
היסטוריה
האתר שימש בעת העתיקה כסדנת פיסול. הוא נוסד על ידי המלך החתי שופילוליומש הראשון (1358 - 1323 לפנה"ס). לאחר נפילתה של האימפריה החיתית, בסביבות שנת 1178 לפנה"ס, העבודה בסדנה כנראה פסקה. במאה ה-9 לפנה"ס התחדשה העבודה בסדנה, בעת שיסמק הפכה להיות חלק מממלכת שמאל הארמית. בפסלים מתקופה זאת ניכרת השפעה ארמית ואשורית. סביר להניח שבתקופה זאת הפסלים יוצרו עבור בירת ממלכת שמאל והמחוזות המשניים של הממלכה. במאה ה-8 לפנה"ס נכנס האזור לתחום שלטונה של אשור והאתר ניטש שוב. לא ידוע אם האמנים הפסיקו לעבוד או שהם הועברו לבירה האשורית. האזור שסביב למחצבה מכוסה בבזלת ששימשה חומר גלם ליצירת הפסלים. השטח הכולל של המחצבה הוא 100 דונם. בין 300 הפסלים שנחשפו ומפוזרים על פני השטח אפשר לראות ספינקסים, אריות, מרכבות, פסלי אלים ועוד.
עיצובי הפסלים
הפסלים שנמצאו באתר מחולקים למספר טיפוסים בסיסיים. הרוב הם דמויי ספינקס עם ראש של אישה וגוף של אריה, או של אריות שחלקם מכונפים. השערת החוקרים היא שפסלי הספינקס והאריות נועדו לאזור השער של הערים החתיות, המקדשים והארמונות. הם מאוד דומים לפסלי השער שנמצאו בחתושש עיר הבירה החתית ואלג'הויוק. בנוסף נמצאה קבוצת פסלים של אלי הרים עם ידיים משולבות על חזם. תבליטים של סצנות ציד ודמויות של דוב-אדם. לפסלי אלי ההרים יש דמיון לאותם פסלים ששימשו כתמיכה למקדש המעיין באפלטון פינאר. הפסלים שנחשפו באתר הם בשלבים שונים של פיסול. אחד הפסלים הידועים שנמצאו בזינג'ירלי, מוצג במוזיאון לארכאולוגיה של גזיאנטפ.
פסלי האריות המוצגים באתר, דומים בעיצובם ליצירות שנוצרו בהתאם לאמנות בתקופת האימפריה החתית, ומכאן שמסורות אלה נמשכו עד ימי ממלכת שמאל. משקל הפסלים נע בין 500 ק"ג ל-15 טון.
העבודה באבן
תהליך העבודה במחצבה כלל שבירת גושים גדולים של בזלת אדומה על ידי הכאה בפטיש ואזמל לתוך סדקים בגושי הבזלת. לתוך הסדקים הוכנסו טריזי עץ. על הטריזים שפכו מים שהביאו להתרחבותם, ובכך הביאו להרחבת הסדקים ולפיצול גושי האבן לגושים נפרדים. גושים אלה פוסלו בעיצוב גס תוך שימוש באזמל, והשטח החיצוני של פני הפסל הוחלק. לאחר מכן נעשה גילוף מעודן יותר של הפסל והחלקה סופית. הפרטים הסופיים לא עוצבו בסדנה עצמה בשטח, אלא באתר היעד אליו הפסל נשלח.
אתר מורשת עולמית
מחצבת וסדנת יסמק נרשמו כאתר לשימור ב-1988 על ידי "המועצה האזורית של אדנה לשימור נכסי תרבות וטבע" ובהתאם לכך האתר נמצא תחת הגנה על פי החוק להגנת התרבות וערכי טבע בטורקיה.
האתר הוסף לרשימה הטנטטיבית של אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו, ב-4 באפריל 2002, בקטגוריה: תרבות תחת השם מחצבת יסמק וסדנת פיסול (Yesemek Quarry and Sculpture Workshop).
עונת 1976/1977 בלה ליגה
עונת 1976/1977 הייתה העונה ה-46 של לה ליגה שהיא הליגה הספרדית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-4 בספטמבר 1976 והסתיימה ב-22 במאי 1977.
מהלך העונה
הליגה כללה 18 קבוצות. קבוצות שזכו במקום 15-17 יעברו בסוף העונה לליגת משנה.
מליגת המשנה עלו בורגוס, סלטה ויגו, ומאלגה.
אתלטיקו מדריד זכתה בתואר וזאת בפעם השמינית בתולדות המועדון.
סרגוסה, סלטה ויגו ומאלגה ירדו לליגת משנה בסוף העונה.
כדורגלנים מצטיינים
"פרס פיצ'צ'י" למלך השערים של העונה הוענק: מריו קמפס ( ארגנטינה), ולנסיה, שכבש 24 שערים ב-34 משחקים.
"פרס זאמורה" לשוער הטוב ביותר הוענק: מיגל ריינה ( ספרד), אתלטיקו מדריד, שספג 29 שערים ב-30 משחקים.
פרס דון בלון הוענק על ידי העיתון דון בלון:
טיסה 816 של פן אם
טיסה 816 של פן אם היא טיסת נוסעים בינלאומית של חברת פאן אמריקן וורלד איירווייז שהייתה מעורבת בתאונה אווירית קטלנית בטהיטי שבפולינזיה הצרפתית ב-22 ביולי 1973.
המטוס מדגם בואינג 707 יצא מאוקלנד שבניו זילנד לסן פרנסיסקו שבארצות הברית דרך טהיטי. על המטוס נמצאו בעת התאונה 79 נוסעים ואנשי צוות.
שלושים שניות לאחר ההמראתו מנמל התעופה הבינלאומי פאאה בטהיטי התרסק המטוס. כל הנוסעים ואנשי הצוות נספו בהתרסקות למעט נוסע אחד.
התאונה
כאשר המטוס הגיע לגובה של 91 מטרים, הוא החל לשקוע מטה ולסטות שמאלה מנתיב הטיסה שיועד לו. הוא המשיך להנמיך עד שלבסוף קרס ונפל אל הים. הקופסה השחורה ככל הנראה שקעה בתוך הים, שכן היא מעולם לא נמצאה.
הניצול היחיד בטיסה היה אזרח קנדי בשם ניל קמפבל. הוא סיפר שהוא לא זוכר דבר מההתרסקות ושהוא זוכר שהוא התעורר בתוך הים.
סיבת ההתרסקות לא נקבעה מעולם באופן רשמי.
מוחי א-דין א-שריף
מוחי א-דין א-שריף (בערבית: محيي الدين الشريف, בתעתיק מדויק: מחיי אלדין אלשריף; 5 בינואר 1966 – 29 במרץ 1998), הידוע גם בכינוי "המהנדס 2", היה טרוריסט פלסטיני, תלמידו וממשיכו של יחיא עיאש.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1966 בבית חנינא שבאזור ירושלים. למד הנדסת אלקטרוניקה בפקולטה להנדסה באוניברסיטת אל-קודס שבמזרח ירושלים.
פעילותו
נעצר בשנת 1991 באשמת חברות בזרוע הצבאית של חמאס. לאחר מכן היה בן טיפוחו של יחיא עיאש, שהיה אז ראש הזרוע הצבאית של חמאס בגדה המערבית. כשעיאש חוסל, הפך א-שריף למהנדס החבלה של חמאס. הוא סיפק את מטעני החבלה לפיגועי ההתאבדות שבאו כנקמה על חיסולו של יחיא עיאש ב-6 בינואר 1996.
היה אחראי על פיגועים בהם נהרגו 64 אזרחים ונפצעו 373 אזרחים. בין השאר היה אחראי על הפיגועים באוטובוסים בקו 18 בירושלים (1996) ופיגוע בטרמפיאדה ליד אשקלון.
מותו
אלמונים רצחו את א-שריף ב-29 במרץ 1998 במכוניתו בפתח מעבדת נפץ ברמאללה, ולא ברור מי האחראי לכך. על פי אחת הגרסאות, שהופיעה בהצהרות חמאס, החיסול נעשה על ידי השב"כ. הוא נמצא ירוי בתוך מכונית שעלתה באש.
על פי גרסה אחרת, מנגנון הביטחון המסכל של ג'יבריל רג'וב עצר את א-שריף בסוף מרץ, חקרו אותו בעינויים, ירו בו (לפי הדו"ח הפתולוגי), וכדי לטשטש את העקבות ביימו את פיצוץ המכונית במוסך ברמאללה. כתמיכה לגרסה זאת נטען שביום הפיצוץ ברמאללה עצר המנגנון המסכל פעילי חמאס, שנטען שא-שריף הסגיר בחקירתו, כבר ביום הפיצוץ. גם גרסה זאת הופיעה בהצהרות חמאס.
בישראל התקבל האירוע בברכה, וראש השב"כ אף גמל ליאסר ערפאת בתודה פומבית על עזרתו בסיכול פיגועים. בתגובה לגל החשדות, הצהיר רג'וב שא-שריף נרצח על ידי האחים עוודאללה, מפקדי גדודי עז א-דין אל-קסאם בגדה, בעקבות סכסוכי כוח על השליטה בארגון, ואף הציג הודאה כתובה של רסאן עדאסי - אחד מעצורי יום הפיצוץ.
נשיא הודו
נשיא הרפובליקה של הודו (בהינדית: भारत गणराज्य के राष्ट्रपति) הוא ראש מדינת הרפובליקה של הודו ומפקדם העליון של הכוחות המזוינים של הודו.
נשיא הודו נבחר בבחירות עקיפות על ידי העם באמצעות נציגי שני בתי הפרלמנט של הודו, האספות המחוקקות של כל מדינות הודו, האספה המחוקקת של טריטוריית האיחוד פודוצ'רי וכן האספה המחוקקת של בירת הודו דלהי, לתקופת כהונה של חמש שנים. השבעתו נערכת בנוכחותו של נשיא בית המשפט העליון של הודו, ובהיעדרו של זקן השופטים - בנוכחותו של החבר הוותיק ביותר בבית המשפט העליון של הודו.
פלאיינג פיש קואוב
פליינג פיש קואוב  (באנגלית: Flying Fish Cove - מילולית "מפרץ הדג המעופף") היא העיירה הראשית, המהווה את עיר הבירה של  אי חג המולד.
העיירה נקראת על שם ספינת הסקר הבריטית "הדג המעופף" (Flying-Fish) ואולם במרבית המפות ובקרב תושבי האי נקראת בשם "היישוב" (“The Settlement”). העיירה הוקמה בשנת 1888 והייתה היישוב הראשון שהוקם באי.
נשיא הודו
אף על פי שסעיף 53 בחוקת הודו קובע כי נשיא הודו יכול להפעיל את סמכויותיו ישירות או להשתמש ברשות הכפופה לו, עם כמה יוצאים מן הכלל, כל הרשויות המבצעות שתחת הנשיא מופעלות על ידי ראש ממשלת הודו והקבינט שלו. סגן הנשיא תופס את תפקיד הנשיאות במקרה של מוות או התפטרות של הנשיא המכהן.
פלאיינג פיש קואוב
האוכלוסייה הכוללת באי מונה כ- 2,000 נפשות, וכשליש מתוכה מתגוררת בעיירה.
העיירה ממוקמת בקצה הצפון מזרחי של האי, ובה נמל קטן המשמש תיירים עם יאכטות. הבאים בעיקר לצלול לחופי האי.
נשיא הודו
בדומה לנהוג בישראל, הנשיא ממנה לתפקיד ראש הממשלה את האדם שהוצע לכך על ידי מרבית חברי ה"לוק סבהה". רוב זה ניתן להשיג הן על ידי מפלגה שזכתה ברוב מוחלט והן על ידי צירוף של סיעות בפרלמנט ההודי. לאחר מכן, מתייעץ הנשיא עם ראש הממשלה ובסוף התהליך ממנה שרים הכפופים לראש הממשלה. בפועל, אין לנשיא שום שיקול דעת את מי למנות לראש הממשלה, חוץ מאשר במצבים בהם שום מפלגה או צירוף מפלגות אינם מהווים רוב מוחלט בלוק סבהה. מרגע מינוי ראש הממשלה, אין לנשיא כל שיקול דעת בנוגע לכל עניין אחר, לרבות מינוי שרים. החלטות הממשל המרכזי נחשבות "החלטות שנתקבלו על ידי הנשיא".
נשיא הודו מתגורר במבנה שנודע באופן מסורתי כרשטרפטי בהוון שממוקם בניו דלהי, לצד כמה מבני ממשל נוספים. משכורתו החודשית היא 150,000₹.
נשיאת הודו ה-15 והנוכחית היא דרופדי מורמו, שנבחרה ב-17 ביולי 2022 והושבעה ב-25 ביולי 2022. נשיא הודו הראשון היה ראג'נדרה פראסאד, שנבחר לתפקיד ב-26 בינואר 1950.
רשימת נשיאים
רשימה זו ממוספרת על פי הנשיאים הנבחרים בבחירות לנשיאות הודו. הכהונות של ורהגירי ונקטה גירי, מוחמד הייאטולה, וב"ד ג'אטי, שתיפקדו כנשיאים בפועל, אינם ממוספרות. נשיא הודו אינו מייצג שום מפלגה פוליטית. הצבעים המשמשים בטבלה מציינים את הפרטים הבאים:
צדקה חוצין (הראשון)
הרב צדקה חוצין (הראשון) (ה'תנ"ט, 1699 - ו' בתשרי ה'תקל"ג, 3 באוקטובר 1772), היה רבה של בגדאד במשך כשלושים שנה - בין השנים ה'תק"ג - ה'תקל"ג.
ביוגרפיה
נולד בשנת ה'תנ"ט (1699) בחלב (ארם צובא) שבסוריה לרב סעדיה. כל אחיו נפטרו בינקותם, לכן החליטה אמו להשאירו בפתח בית הכנסת ולא לגדל אותו. נשיא בית הכנסת מצא את התינוק, ולאחר חקירה קצרה התברר לו שזהו בנו של הרב סעדיה, שכל בניו נפטרו. מתוך רחמים על התינוק החליט לגדלו בביתו, וכאשר גדל שלחו ללמוד אצל הרב רפאל שלמה לניאדו.
כבר בנערותו נודע חכם צדקה חוצין כבקי בכל התורה ואף בחכמת הקבלה. הוא כתב תשובות לשאלות הלכתיות אשר הופנו אליו על ידי רבנים מרחבי העולם. כשהיה בן שלושים ושש השתתף בדיונים הלכתיים יחד עם זקני החכמים בארם צובא.
בשנת תק"ג (1743), התרחשה בעיר בגדאד מגפת דבר. בעקבות מותם של רבים מבני הקהילה, ובהם רב העיר - הרב סלימאן ברזאני (אדוני), פנה חכם משה מרדכי, נשיא הקהילה בבגדאד אל חכם רפאל שלמה לניאדו בחלב, כדי שיבחר את אחד מתלמידי החכמים בעיר, שיכהן כרב קהילת בגדאד. חכם צדקה חוצין נבחר לתפקיד ונתמנה לראש חכמי בגדאד.
חכם צדקה חוצין כתב תשובות רבות לשאלות שהופנו אליו ונשא ונתן בהלכה ובאגדה עם כמה מגדולי דורו. מלבד גדולתו בתורת הנגלה, היה גם בקי עצום בכתבי האר"י ובתורת הקבלה.
בשלהי שנת תקל"ב פרצה בבגדאד מגפת דבר נוספת, ובה נפטרו שלושה מתוך חמשת בניו. דרשתו בשבת שובה הפכה להספד על בניו ועל שאר המתים הרבים במגפת הדבר. לאחר מספר ימים, בו' בתשרי תקל"ג, נפטר חכם צדקה אף הוא במגפת הדבר ונקבר בבגדאד.
משפחתו
הרב צדקה חוצין השני הוא בן נינו, וגם רבי שלמה בכור חוצין וגיא בכוֹר הם צאצאים שלו.
ספריו
במהלך חייו כתב חיבורים רבים, אולם רק חלק מהם הובאו לדפוס. הוא שלח חיבורים מכתבי ידו מבגדאד לארם צובא כדי להדפיסם בוונציה, אבל השליחים נשדדו, והספרים אבדו. בשנת תשפ"ב הודפס הספר תשובה וצדקה מכתיבת יד המחבר על ידי מכון ניר דוד רמת גן.
CinemaScore
CinemaScore היא חברת מחקרי שוק הממוקמת בלאס וגאס, ארצות הברית. החברה מבצעת סקרים לקהל הצופה בסרטים ומדרגת את התוצאות על פי סקאלת אותיות, מדווחת על תוצאות הסקר, וחוזה את הצלחת הסרט על פי המידע שעיבדה.
רקע
אד מינץ ייסד את CinemaScore ב-1979 לאחר שהסרט The Cheap Detective איכזב אותו. על פי בנו של אד, אביו רצה לשמוע מה "אנשים אמיתיים, ולא מבקרים" חושבים על הסרט. החברה ביצעה סקרים לקהלים שראו סרט בבתי הקולנוע, ביקשה מהם לדרג את הסרט ולציין מה משך אותם לבוא לראות אותו. תוצאות הסקר פורסמו באנטרטיינמנט ויקלי. CinemaScore עורכת גם סקרים במטרה לקבוע את מידת העניין של הקהל לשכור את הסרט, ומפלחת את המדגם על פי גיל ומין ומעבירה את המידע לחברות הסרטים.
עורך הסקרים ב-CinemaScore, דידי גילמור התייחס לסקרים שנערכו ב-1993: "מרבית הסרטים מקבלים בקלות ציון B פלוס. אני חושב שאנשים באים כשהם מצפים לבידור. יש להם ציפיות גבוהות. הם מקלים יחסית עם הציונים שלהם. אך ככל שהם (צופי הקולנוע) מבצעים יותר סקרים, הם הופכים לביקורתיים יותר." ב-1993, הסרטים אשר דורגו בציון A כללו את ניחוח אישה, בחורים טובים ובדרך למטה. סרטים שדורגו בציון B ככלו את לב אוהב. הסרט שדורג בציון C באותה שנה היה Body of Evidence.
בשנת 1999 השיקה החברה אתר אינטרנט, לאחר עיכוב של שלוש שנים בהן נשיא החברה ביקש חסות ממגזינים וחברות וידאו. בראד פפרד היה נשיא CinemaScore Online בין השנים 1999 ל-2002. אתר האינטרנט כלל בסיס נתונים של כמעט 2,000 סרטים שבוקרו על ידי הקהל. קודם להשקת האתר, תוצאות הסקרים פורסמו ב-Las Vegas Review-Journal ו-Reno Gazette-Journal. התרחבות CinemaScore לאינטרנט כללה גם דואר אלקטרוני שבועי לנרשמים על מנת לעדכנם בתוצאות סקרים האחרונים.
ב-1999, CinemaScore דירגה כ-140 סרטים, המהווים 98-99% מהסרטי האולפנים הגדולים. בכל סרט, נסקרו 400–500 צופים בערים לאס וגאס, לוס אנג'לס, סן דייגו, דנוור, מילווקי, סנט לואיס, דאלאס, אטלנטה, טמפה, פיניקס וקורל ספרינגס.
דירוג
בין 35 ל-45 צוותים של נציגי CinemaScore ממוקמים ב-25 ערים גדולות ברחבי צפון אמריקה. בכל יום שישי, נציגים בחמש ערים הנבחרות אקראית, נותנים לקהל המגיע לבתי הקולנוע כרטיסיית סקר. בכרטיסייה מתבקשים להשיב על גיל, מין, ציון הסרט בין A פלוס ל-F, האם הם ישכירו או יקנו את הסרט ל-DVD או Blu-ray ומדוע בחרו לצפות בסרט זה. בדרך כלל מתקבלים 400 משובים לסרט, החברה מעריכה כי מדובר ב-65% מענה ו-6% מרווח טעות. הדירוגים מחולקים על פי קבוצות מין וגלאים (מתחת ל-21, 21-34, 35 ומעלה). המידע מועבר לאחר מכן לאולפני הסרטים וגורמים נוספים. החברה מפרסמת ציון בסקאלת אותיות לציבור באמצעות טוויטר, הציונים מתפשטים במהירות במדיה.
ציון A פלוס מנבא בדרך כלל על שובר קופות. מ-1982 ועד אוגוסט 2011, רק 52 סרטים (כשני סרטים בשנה בדרך כלל) קיבלו את הציון הגבוה ביותר, כולל 7 זוכים בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר. סרטים בציון A פלוס כוללים את טיטניק, היפה והחיה, פלונטר, נאום המלך, בחורים טובים, הנהג של מיס דייזי וצעצוע של סיפור 2. על פי הלוס אנג'לס טיימס, ציון C הוא "חדשות רעות, שווה לציון נכשל". על פי מינץ "סרטים לא מדורגים פחות מ-C. ציון C הוא כישלון ונדיר ביותר שסרט מדורג בציון F. כלומר אם זה F, הסרט לא היה אמור להיות מופץ בכלל". 11 סרטים קיבלו ציון F בין 2004 ל-2014. דוגמאות לסרטים אלה: איש הקש של ניל לביוט בהשתתפות ניקולס קייג', סולאריס של סטיבן סודרברג בהשתתפות ג'ורג' קלוני, הורג אותם ברכות בהשתתפות בראד פיט ואמא! של דארן ארונופסקי בהשתתפות ג'ניפר לורנס.
תחזיות החברה לגבי מכירות הסרט בהתבסס על סקרים הן "מדויקות להפליא" על פי הטיימס, ב-2009 חזתה החברה את הצלחת הסרט בדרך לחתונה עוצרים בווגאס ואת כישלון הארץ האבודה.
ילד המחר
ילד המחר הוא אלבום האולפן השביעי של הזמרת הישראלית אילנה אביטל. את האלבום הוציאה בשנת 1990 לאור חברת התקליטים הד ארצי. השיר "טוב שבאתם", שהוקדש לעולים מברית המועצות, צעד כ-6 שבועות בראש מצעד הפזמונים של רשת ג', והגיע למקום ה-5 במצעד השנתי תש"ן (1990) של התחנה. אביטל גם הקליטה אותו ברוסית. שיר נוסף שהצליח היה "ילד המחר", שמילותיו כללו שמות של עדות שונות, וכן התרגום של אהוד מנור ל"א יידישע מאמע" לזכר אימו. באלבום נכללו גם שני פיוטים ידועים בעיבוד פופי: "אדון הסליחות" ו"צור משלו אכלנו". את שירי האלבום עיבד והפיק מוזיקלית אריק רודיך.
אוסטרליה במלחמת הבורים
השתתפותה של אוסטרליה במלחמת הבורים הייתה מורכבת וכללה תקופה בה השתתפו בלחימה שש מושבות עצמאיות, ששלחו כוחות צבאיים עצמאיים מטעם כל אחת מהן, ולאחר איחוד אוסטרליה, שהתרחש במהלך המלחמה, לחם מטעם אוסטרליה צבאה המאוחד, צבא אוסטרליה.
לקראת סוף המאה ה-19, הוביל עימות מתמשך והדרגתי בין האימפריה הבריטית לבין הרפובליקות הבוריות בדרום אפריקה, לפריצתה של מלחמת הבורים, שהתנהלה החל מ-11 באוקטובר 1899 ועד 31 במאי 1902. בהבעת תמיכה כלפי האימפריה, הציעו הממשלות של המושבות העצמאיות של קנדה, ניו זילנד, נאטאל, מושבת הכף ושש המושבות האוסטרליות, את שליחתם של כוחות צבאיים שישתתפו בעימות. חילות המשלוח של המושבות האוסטרליות, שמנו מעל 16,000 איש, היו התרומה הגדולה ביותר למאמצי הלחימה, בהשוואה לאלה מכל רחבי האימפריה הבריטית ו-7,000 אוסטרלים נוספים שירתו בצבאות של מדינות אחרות או ביחידות בלתי סדירות. לפחות 60 נשים אוסטרליות שירתו גם הן במלחמה כאחיות.
רקע
בריטניה הגדולה השיגה שליטה על חלקה הדרומי של יבשת אפריקה במהלך המלחמות הנפוליאוניות. ב-1652 בנתה חברת הודו המזרחית ההולנדית את ההתיישבות הראשונה באזור כף התקווה הטובה וסיפחה את דרום אפריקה לשטחי האימפריה ההולנדית. ב-1795 פלשה צרפת המהפכנית אל הרפובליקה ההולנדית, כבשה אותה והקימה בה מדינת בובות שהייתה ידועה בשם הרפובליקה הבטאווית. כל המושבות לשעבר של הרפובליקה ההולנדית עברו לשליטתה של הרפובליקה הבטאווית, שהייתה בעלת ברית של צרפת, אויבתה של בריטניה במלחמות המהפכה הצרפתית.
בהבינה את חשיבותו האסטרטגית של אזור הכף לשליטה בימים ולגישה להודו ולמזרח הרחוק, תקפה בריטניה את מעוזה של הרפובליקה הבטאווית בכף התקווה הטובה. הניצחון הבריטי בקרב זה הוביל להקמתה של מושבת הכף. אף על פי שלזמן קצר הוחזרה המושבה לרפובליקה הבאטווית ב-1803, על פי חוזה אמיין, חידוש מעשי האיבה גרם לבריטניה לקבל מחדש את השליטה על המושבה ב-1806. בעקבות זאת מוסד באופן קבוע השלטון הבריטי במושבת הכף.
עקב חוסר שביעות רצונם מהשלטון הבריטי, ייסדו המתיישבים ההולנדים בדרום אפריקה, שנודעו בשם בורים והיגרו לאזורים הצפוניים יותר, את הרפובליקה הדרום-אפריקאית (רפובליקת טרנסוואל), את נאטל ואת מדינת אורנג' החופשית. האינטרסים האימפריאליים והמסחריים של בריטניה פגעו בהדרגה ברפובליקות הבוריות, שדחו את ההשפעה הבריטית על ענייניהן. רוב שטחה של נאטל סופח על ידי הבריטים ב-1843 ואף על פי שבאופן רשמי הכירה ממשלת בריטניה בשנות החמישים של המאה ה-19 בשתי הרפובליקות הבוריות שנותרו, היא סיפחה את טרנסוואל ב-1877. לאחר שהם מאסו בתוקפנות הבריטית כלפיהם, החליטו הבורים להכות בחזרה, וגרמו לפרוץ מלחמת הבורים הראשונה. מלחמה זו התנהלה החל מה-16 בדצמבר 1880 ועד ה-23 במרץ 1881 והיא הייתה חוויה משפילה עבור הבריטים שספגו תבוסה קשה בקרב גבעת מג'ובה ב-27 בפברואר 1881 ונאלצו לחתום על אמנת פרטוריה, שהעניקה הכרה לממשל העצמי של הרפובליקה הדרום-אפריקאית תחת הסוזרניות להלכה של בריטניה.
שש שנים בלבד לאחר מכן, ב-1886, התגלו מרבצי זהב ברפובליקה, ושטף גדול של מחפשי זהב בריטים (שהבורים כינו אותם בשם Uitlander – זרים), גרם בהדרגה לעימות עם הבורים. מה שהחל כבעיה פנימית של הרפובליקה הדרום-אפריקאית, הפך במהרה לבעיה בינלאומית, שכן בריטניה שאפה להגן על הזכויות של אזרחיה בתחומי הרפובליקה הדרום-אפריקאית ואף להרחיב אותן. בריטניה יצאה בלתי מרוצה מתוצאות מלחמת הבורים הראשונה ושאפה לשקם את השפעתה על טרנסוואל.
תחת התירוץ של משא ומתן על זכויותיהם של "הזרים", שאפה בריטניה להשיג שליטה על תעשיית הזהב והיהלומים ודרשה זיכיון, דרישה שהיא ידעה מראש שלא תתקבל על דעתם של הבורים. כאשר המשא ומתן הגיע למבוי סתום, הוציא שר המושבות הבריטי, ג'וזף צ'מברלין, אולטימטום לרפובליקה הדרום-אפריקאית. בהבינו שמלחמה היא בלתי נמנעת, נתן נשיא הרפובליקה, פול קרוגר, לבריטניה 48 שעות להסיג את כוחותיה מגבולות מדינתו. לאחר שהבריטים לא נענו לדרישה זו, הכריזה הרפובליקה הדרום-אפריקאית, יחד עם בעלות בריתה, מדינת אורנג' החופשית וטרנסוואל, מלחמה על בריטניה והחלה בשיגור מתקפות מנע אל השטחים בשליטת הבריטים.
פרוץ המלחמה
כוח בורי, שרובו הורכב מחוואים מתנדבים, הוקם כחיל רגלים רכוב, שחומש בעיקר ברובים תוצרת גרמניה מסוג מאוזר. יעילותו ועליונותו של נשק זה כנגד הלי-מטפורד והלי אנפילד הבריטים, הובילה לפיתוחו של מודל 1913 של האנפילד ולשדרוגו של הלי אנפילד לסימן 3, שיהפוך להיות הנשק הקבוע של רוב צבאות האימפריה הבריטית במלחמת העולם הראשונה. כוחות רגלים אלו שהייתה להם יכולת ניידות גבוהה היוו את הבסיס לקומנדו הבורי, שהייתה היחידה הצבאית העיקרית שלהם.
עם פרוץ מעשי האיבה, לא היה כלי הנשק העדיף של הבורים היתרון היחידי שלהם. הכוחות הבריטים בדרום אפריקה כללו עדיין בעיקר רק כוחות רגלים, בעוד שרוב הבורים היו רוכבי סוס מיומנים, שעשו שימוש טוב ביתרון הניידות שלהם. בהבינם שהעסקה ממושכת של הבריטים בקרבות שקיומם יוסכם בין הצדדים מראש, בהם הכוחות הבריטים יוכלו להפיק תועלת מהעליונות המספרית שלהם, תגרום עד מהרה לתבוסה והם אימצו טקטיקת גרילה של התקפות "פגע וברח", חטיפת אנשים ושיבוש דרכי האספקה.
בתחילה תקפו הבורים בקרב קרייפן ב-12 באוקטובר 1899. מאוחר בלילה, רכבו 800 לוחמי קומנדו דרומה למושבת הכף, תקפו את חיל המצב הבריטי בקרייפן, חיבלו בקו הרכבת וניתקו את קווי הטלגרף. אף על פי שהבריטים בלמו את התקדמותם של הבורים בשני קרבות שהתנהלו שבוע לאחר מכן, המשיכו הבורים להתקדם דרומה, הטילו מצור על ליידיסמית' והתקדמו לכוון מפקינג וקימברלי.
כאשר הציבו הבורים תותחי מצור סבי לליידיסמית', ניסה המפקד הבריטי של חיל המצב שם, סר ג'ורג' סטיוארט וייט, לצאת בראש כוח פרשים כנגד עמדות התותחים הבוריות, אך ההתקפה הייתה הרת אסון והמצור נמשך כששני הצדדים מנסים לחזק את עמדותיהם.
הגעת האוסטרלים
מעורבותם של אנשי המושבות האוסטרליות במלחמת הבורים הייתה מורכבת. כוחות אלו כללו את חילות המשלוח הרשמיים שנשלחו על ידי כל אחת מהממשלות של המושבות, אוסטרלים שכבר היו בדרום אפריקה, עבדו ככורי זהב והתגייסו לרגימנטים הבריטיים של מושבת הכף, אוסטרלים שמצאו דרך משל עצמם להשתתף במלחמה ואחרים שחברו להקים באופן פרטי יחידות צבאיות. לאחר איחוד אוסטרליה, אורגנו מחדש הכוחות הנפרדים של המושבות לחיל משלוח פדרלי אחד. אף על פי שהיו במיעוט, חלק מהאוסטרלים היו אנטי-אימפריאליסטים ותמכו בעניינם של הבורים. על אף שמספרם לא ברור, ידוע שכמה אוסטרלים, כמו ארתור לינץ', השתתפו במלחמה לצדם של הבורים. עם פרוץ המלחמה, ביקשה בתחילה ממשלת בריטניה לגייס כוחות מניו סאות' ויילס, שבהזדמנות קודמת שלחה את "נושאי הרומח המלכותיים הראשונים של ניו סאות' ויילס" (1st Royal New South Wales Lancers), ששרתו במלחמה המהדית בסודאן. אף על פי שהם היו חמושים ברובים, לא השתתפו אנשיה של יחידה זו בקרבות במלחמה כשהם עושים שימוש ברומחים שלהם יותר מפעם אחת.
עם התקדמות התוכניות, ועם התגברות הצורך לגייס כוחות גדולים יותר, הועברה בקשה מממשלת בריטניה לכל המושבות. משרד המלחמה יזם תוכנית לגיוס שתי יחידות של 125 איש מכל אחת מהמושבות של ניו סאות' ויילס וויקטוריה ויחידה אחת בגודל זהה מכל אחת מהמושבות של קווינסלנד, אוסטרליה הדרומית, טסמניה ואוסטרליה המערבית, שכל אחת מהן תסופח ליחידה בריטית נפרדת. כל אחת ממשלות המושבות התמודדה עם ויכוח בפרלמנט שלה על הסיוע שיש להגיש לבריטניה. אף על פי שהיו מרכיבים שהתנגדו לכך בכל הממשלות, בסך הכל הייתה תמיכה כללית בכל אחת מהמושבות.
בריטניה הבינה את התועלת שבהגעתם של הכוחות מהמושבות האוסטרליות. האקלים והגאוגרפיה של דרום אפריקה ושל אוסטרליה היו די דומים אלה לאלה ורוב החיילים האוסטרלים, שהיו מיומנים כרגלים רכובים, התאימו לפעולה בשטח הלחימה. בריטניה הבינה גם עד מהרה את הצורך ברוכבים נוספים, שכן הבורים פעלו ברמה גדולה של ניידות לאורכם ולרוחבם של שטחי העשב הדרום אפריקאים. באותה עת, גויסו רוב הכוחות הבריטים מאזורים עירוניים ואף על פי שמיומנותם כחיילים לא הייתה מוטלת בספק, לא הייתה להם את הגישה הטבעית לסוסים ואת ההתחברות לטבע כמו שהיו לאוסטרלים, שרבים מהם הגיעו מסביבה כפרית.
תרומתם של האוסטרלים למאמץ המלחמתי הבריטי התחלקה לכמה שלבים. השלב הראשון היה שיגורם של חילות המשלוח ששלחה כל אחת מממשלות המושבות כתגובה לפרוץ המלחמה. אף על פי שמעשי האיבה החלו רק ב-10 באוקטובר 1899, היחידה הראשונה של נושאי הרומח של ניו סאות' ויילס הגיעה לקייפטאון ב-2 בנובמבר והצטרפה לכוח הבריטי שקובץ תחת פיקודו של גנרל סר רדוורס בולר. נושאי הרומח אומנו באנגליה באותה עת ועד מהרה הם נשלחו לדרום אפריקה מרגע שהתקבלה ההסכמה מממשלת ניו סאות' ויילס.
ב-22 בנובמבר ביצעו כבר נושאי הרומח סיורים וזמן קצר לאחר מכן הם הותקפו ליד בלמונט, שם הם אילצו את תוקפיהם לסגת לאחר שאלה גרמו להם לאבדות כבדות. נושאי הרומח של ניו סאות' ויילס נקראו שוב לפעולה בקרב נהר מודר, שם יחד עם הטור הבריטי בפיקודו של הלורד מטהאון, הם ניסו להסיר את המצור על קימברלי. אף על פי שהם אילצו את הבורים לסגת, ספגו הבריטים אבדות כבדות בניסיון זה, וגם הם נאלצו לסגת ואפשרו לבורים לבסס את עצמם מחדש בחפירותיהם.
מאחר שהדרך שהיה עליהם לעבור הייתה הקצרה ביותר, הגיעו הכוחות מאוסטרליה המערבית, שכללו כוח חיל רגלים רכוב, באמצע נובמבר, והם היו לכוח הראשון שהגיע ישירות מאוסטרליה ועד מהרה הם נשלחו לנטאל. ב-26 בנובמבר, הגיעו לקייפטאון כוחות חיל הרגלים הראשונים מאוסטרליה הדרומית, מטסמניה, מוויקטוריה ומאוסטרליה המערבית ואף על פי שלכל אחד מהכוחות היה פיקוד משל עצמו, מסיבות מנהליות הם כונו "הרגימנט האוסטרלי הראשון" (1st Australian Regiment) והם הוכפפו לפיקודו העליון של מייג'ור גנרל סר ג'ון הווד. חיל הרגלים הרכוב הראשון של קווינסלנד הצטרף לכוחות באמצע דצמבר. עוד יחידת חיל רגלים רכובה מניו סאות' ויילס הגיעה גם היא בדצמבר. אף על פי שמה של יחידה זו, רוב אנשיה לא הגיעו מהמושבה, אך לימים היא הפכה להיות הגרעין של היחידה הראשונה של הפרשים האוסטרלים הקלים. הווד הורה לכוח המשולב לרכב צפונה לכוון נהר אורנג', שם הם חברו לכוח שניסה להסיר את המצור מעל קימברלי בפיקודו של לורד מטהאון.
הגששים האבוריג'ינים
במהלך מלחמת הבורים, עקב בקשה אישית של הלורד קיצ'נר, נשלחו כ-50 גששים אבוריג'ינים לדרום אפריקה לשרת עם הכוחות הבריטים כנגד הבורים. החלק שהם לקחו במלחמה פורט בספר "הגששים השחורים של בלומפונטיין" (The Black Trackers of Bloemfontein), שנכתב על ידי ההיסטוריון האבוריג'יני, דייוויד הגונסון.
עם זאת, על פי אתרי אינטרנט היסטוריים אבוריג'ינים, המספר המדויק של הגששים ששירתו במלחמה לא ידוע וקיימים מעט מאוד פרטים אודותם, אף על פי שקיימים קטעי מידע קצרים עליהם. בחודשים שלפני הגעת חיל המשלוח הפדרלי ב-18 בפברואר 1902, פורסם מאמר קצר בעיתון The Queenslander, ב-25 בינואר, שבו צוין ש"מספר האנשים שהתגייסו לחיל המשלוח הפדרלי הוא 212. שני גששים שחורים, דייוויס ופ. קינג, נכללו בכוח זה". חיל המשלוח הפליג ב-18 בפברואר וחודש לאחר מכן, הופיעה תמונה בעיתון Town and Country Journal שבה הופיעו שני הגששים הללו.
על פי דייל קרווין, עמית מחקר ממוצא אבוריג'יני באוניברסיטת גריפית' שבקווינסלנד, המחסור במידע על גששים אלה מעיד גם על חוסר ודאות אם הם בכלל שבו לאוסטרליה לאחר המלחמה. הוא טען שעם תום המלחמה ב-1902, כאשר שבו חילות המשלוח האוסטרליים הבייתה, לא הותר לגששים לשוב לאוסטרליה על פי מדיניות אוסטרליה הלבנה.
מתקפות הנגד
תחילתה של שנת 1900 עמדה בסימן שליחתו של חיל המשלוח האוסטרלי הראשון לצפון מושבת הכף. השנה החדשה החלה באופן דומה לזו שקדמה לה והבריטים נחלו תבוסה נוספת בקרב ספיון קופ שהתנהל ב-23 וב-24 בינואר והוסיף למפלות של השבוע השחור. למרות תבוסה זו, זרמו תגבורות הן מבריטניה והן מרחבי האימפריה. בפברואר הגיעו הרובאים הרכובים הראשונים של ניו סאות' ויילס, צוות רפואי מניו סאות' ויילס, והרובאים הרכובים השניים של ויקטוריה ובמרץ הגיעו הרגלים הרכובים השניים של קווינסלנד. כל היחידות האוסטרליות הללו קובצו על ידי הלורד רוברטס, שהחליף את הגנרל בולר בינואר, בעקבות חוסר שביעות רצון בנוגע למנהיגותו במהלך ההפסדים העגומים בדצמבר.
רוברטס הוצב לפקד על כוח בגודל של חמש דיוויזיות של תגבורות שנשלחו כדי לשגר התקפת נגד על מדינת אורנג' החופשית. באמצע פברואר, מנה הכוח שבפיקודו יותר מ-180,000 איש, חיל המשלוח הבריטי הגדול ביותר שנשלח מעבר לים עד לאותה עת. על פי תוכניתו המקורית היה אמור טור בפיקודו לנהל מתקפה לכוון צפון לאורך מסילת הברזל ממושבת הכף לבלומפונטיין, ולתוך פרטוריה. כאשר הם התקדמו צפונה, הם גילו את הכוחות הנצורים בליידיסמית'. עם הבנת המצב בעיר הנצורה, פיצל רוברטס את הכוח שלו לכמה ראשים כדי שיתמודדו עם המצור. הכוח הראשון, בפיקודו של ג'ון פרנץ', כלל בעיקר כוחות פרשים וכן את נושאי הרומחים של ניו סאות' ויילס, את הרגלים הרכובים של קווינסלנד ואת כוחות הרפואה של ניו סאות' ויילס.
הניצחון הבריטי בנהר מודר, אפשר סוף סוף הקלה בקימברלי והתנהל מרדף לאחר הבורים הנסוגים והם הוכו בקרב פארדברג שהתנהל בין ה-18 ל-27 בפברואר 1900. הרובאים הרכובים של ניו סאות' ויילס וחיל הרגלים הרכוב הראשון של קווינסלנד, לקחו שניהם חלק בקרב זה, כשהרובאים מניו סאות' ויילס הצליחו ללכוד את הגנרל הבורי, פיט קרונייה. לכידתו גרמה לירידה חדה במורל של הבורים עד לסוף המלחמה. הכוח הבריטי הצליח להסיר את המצור על ליידיסמית' ב-28 בפברואר ונכנס לבלומפונטיין ב-13 במרץ. למרות התבוסות הכבדות והמחלות שמהם הם סבלו, המשיכו הבריטים להתקדם לכוון פרטוריה.
הגל השני של היחידות שיצאו מהמושבות האוסטרליות החל להגיע באפריל. גל זה כלל בעיקר כוחות שאנשיהם היו "אנשי הערבות" (Bushmen). יחידות אלו הוקמו באופן מיוחד ואנשיהם גויסו מקרב מגוון רחב של מקומות באוסטרליה ומימונם הגיע מאיסוף כספים מידי הציבור או מאזרחים אמידים שרצו לתרום למאמץ המלחמתי. יחידות אלה היו גם הן יחידות של חיל רגלים רכוב וכוח האדם שלהם כלל אנשים עם מיומנות טבעית לרכיבה על סוסים, שימוש בנשק ויכולת הישרדות בשטחי הפרא, כדי שיהוו משקל נגד למיומנויותיהם של אנשי הקומנדו הבורים. באפריל הגיעו יחידות כאלה מכל המושבות האוסטרליות והם הופנו לכוון רודזיה.
התפרצות של מחלת הטיפואיד השפיעה על הכוחות הבריטים והאימפריאליים, אך עד מהרה הם הצליחו לחדש את המערכה שלהם. הטור של רוברטס נתקע שוב לזמן קצר בקרונסטד עקב בעיות אספקה, אך לאחר עשרה ימים הם המשיכו להתקדם לכוון יוהנסבורג. ב-28 במאי, סופחה מדינת אורנג' החופשית באופן רשמי, ושמה שונה ל"מושבת הנהר אורנג'" ב-30 במאי נפלה גם יוהנסבורג לידי כוחותיו של הלורד רוברטס, וארבעה ימים לאחר מכן נסוגו הבורים מפרטוריה. אנשים מכל היחידות האוסטרליות היו מעורבים בדרך זו או אחרת בלכידתה של יוהנסבורג. פרטוריה, בירתה של רפובליקת טרנסוואל, נפלה לידי הבריטים ב-5 ביוני. הראשונים להיכנס לפרטוריה היו הרובאים הרכובים של ניו סאות' ויילס, שמפקדם, לוטננט ויליאם ווטסון שכנע את הבורים להיכנע. לחימה קשה פרצה עד מהרה שוב בקרב דיימונד היל ב-11 וב-12 ביוני שמטרתו הייתה למנוע מתגבורות בוריות לכבוש מחדש את פרטוריה. לוחמים מכל היחידות האוסטרליות, בעיקר מהרובאים הרכובים של ניו סאות' ויילס ושל אוסטרליה המערבית, לקחו חלק בקרב, שבסופו הסתמן לכאורה ניצחון לשני הצדדים. לורד רוברט היה מרוצה מכך שהכוח הבורי נסוג מפרטוריה, אך כוחותיו של לואי בותה גרמו לאבדות כבדות בקרב הכוחות הבריטים.
נשיא מדינות אורנג' החופשית, מרטינוס תיוניס שטיין, ונשיא הרפובליקה הדרום-אפריקאית, פול קרוגר, נסוגו יחד עם שרידי ממשלותיהם לכוון מזרח טרנסוואל. רוברטס היה נחוש ללכוד את נשיאי המורדים כדי לשים קץ להתנגדות לשלטון הבריטי. הוא חבר לשארית כוחותיו של בולר בנטאל והתקדם לכוון מזרח טרנסוואל.
בקרב ברגנדאל, שהתנהל בין ה-21 וה-27 באוגוסט, והיה הקרב המתוכנן האחרון במלחמה, נתקלו הבריטים בכוח בורי חזק שמנה 5,000 איש בפיקודו של בותה. למרות התנגדותם העזה, הוכנעו הבורים על ידי הכוח הבריטי שמנה 20,000 איש. הבורים המוכים נסוגו משדה הקרב וביום המחרת, ה-28 באוגוסט, צעדו הבריטים לתוך מכדודורפ, בתקווה לשבות את הנשיאים הבורים. אלה כבר עזבו את העיירה ושמו פעמיהם לנלספרייט, שם הם הקימו באופן זמני את ממשלותיהם. כשהבריטים עדיין מנהלים מרדף אחריהם, היו קרוגר והשרים לשעבר של ממשלת טרנסוואל דחוקים לפינה. יחד עם זאת, מלכת הולנד חשה אהדה כלפי הבורים והציע לקרוגר אפשרות נסיגה. בהתעלמה מהסגר הימי הבריטי, שלחה וילהלמינה, מלכת הולנד בת העשרים, את ספינת המלחמה ההולנדית, "גלדרלנד" (HNLMS Gelderland) כדי לחלץ אותם. קרוגר נמלט וחי בגלות בשווייץ, שם הוא מת ב-1904.
לאחר קרב ברגנדאל נאלצו הבורים לוותר על תקוותם להגיע להישגים באמצעות עימות ישיר, צבאי עם הבריטים. אך למרות תבוסותיהם, נותר חלק ניכר מהצבא הבורי ללא פגע ובותה פיזר את צבאו ללידנבורג ולברברטון כדי להתחיל שלב חדש בלחימה.
כשכל מרכזי האוכלוסייה הראשיים היו תחת שליטת הבריטים, הכריז רוברטס על סיום המלחמה ב-3 בספטמבר 1900 וסיפח באופן רשמי את הרפובליקה הדרום-אפריקאית והכריז על כל הטריטוריות הבוריות לשעבר כנתונות תחת שלטון בריטי.
לוחמת הגרילה
אובדן ערי הבירה שלהם לא הרתיע את הבורים. תחת זאת הם העבירו את המערכה שלהם לשלב של לוחמת גרילה, שבה פעלו יחידות הקומנדו הבוריות בקבוצות קטנות, שעסקו בצליפה, בהפרעה לתנועת הכוחות ובפגיעה בקווי האספקה. כמו כן, הם שיגרו מארבים שתקפו יחידים או יחידות צבאיות מבודדות או שיגרו פשיטות רחבות היקף כנגד מטרות נבחרות.
בהבינם שהמלחמה הגיעה לנקודת זמן מיטבית עבור הבריטים, נפגשו המפקדים הבורים בקרונסטד והכינו תוכנית למלחמת הגרילה שלהם כנגד קווי האספקה והתקשורת הבריטיים. המתקפה העיקרית הראשונה מבין אלה הייתה ההתקפה על סאנס פוסט, ב-31 במרץ 1900, בה הוביל המפקד הבורי, כריסטיאן דה ווט, כוח של 2,000 אנשי קומנדו ממדינת אורנג' החופשית לשעבר שפגעו במפעל המים של בלומפונטיין, 37 ק"מ מזרח לעיר. באותה התקפה הם גם ארבו לשיירה בריטית והרגו 155 חיילים, לקחו שלל של שבעה רובים ו-117 עגלות ושבו 428 איש.
כדי לתמוך במלחמת הגרילה שהם ניהלו, נזקקו הבורים לאספקת מזון, תחמושת וציוד באופן סדיר. במאמץ להשיג זאת, הוביל קוס דה לה ריי, ב-4 באוגוסט, כוח חזק של 3,000 איש שתקף את העמדה הבריטית בברקפונטיין שעל נהר אלנדס במערב טרנסוואל. באותה עת, הייתה עמדה זו מוגנת בדלילות על ידי 300 אוסטרלים ו-200 מתנדבים מרודזיה. הכוח של דה לה ריי הכניע את הכוח שהגן על העמדה, אך הציע ברוחב לב להעביר את האוסטרלים לעמדה הבריטית הקרובה, ללא נשקם, בתנאי שהם ימסרו לידיו את האספקה שעליה הם שמרו. מפקד הכוח האוסטרלי, קולונל צ'ארלס הור, השיב לדה לה ריי: "גם אם הייתי מוכן להיכנע לך, ואני לא, אני מפקד על לוחמים אוסטרלים שישספו את גרוני אם אקבל את תנאיך".
הבורים המשיכו להפגיז את העמדה האוסטרלית באש ארטילרית. בתוך יומיים הם ירו מעל 2,500 פגזים אל העמדה. 32 מבין המגינים נהרגו, אך הם המשיכו להדוף כל ניסיון לכבוש את העמדה. הבורים הניסו כוח תגבור שנשלח לסייע לאוסטרלים, אך לא עלה בידם לכבוש את העמדה. לאחר 11 ימים ללא הצלחה, ובצפייה לכוחות תגבור נוספים שיגיעו, הסירו הבורים את המצור על העמדה ונסוגו. האוסטרלים והרודזים הגנו בהצלחה על העמדה ובסופו של דבר הוסר המצור ב-16 באוגוסט. מפקד הכוח הבורי, קוס דה לה ריי, צוטט באומרו: "... בפעם הראשונה במלחמה לחמנו כנגד אנשים שהשתמשו בטקטיקות שלנו כנגדנו. הם היו מתנדבים אוסטרלים ואף על פי שמספרם היה קטן, לא עלה בידינו לכבוש את העמדה שלהם. היה זה הכוח היחידי שהצליח לצפות על הקווים שלנו בלילות ולהרוג את הזקיפים שלנו. אנשינו הודו שהאוסטרלים היו יריבים קשים יותר ומסוכנים הרבה יותר בהשוואה לכל הכוחות הבריטים".
בתגובה לצורך הנואש של הבורים באספקה, שינה הפיקוד הבריטי את הטקטיקה שלו ואימץ את גישת דיכוי המרד. הם בנו מצדיות מוגנות היטב לאורך קווי האספקה ונקטו במדיניות האדמה החרוכה, כשהם שורפים בתים ותבואות וכולאים את הבורים במחנות מעצר. צעדים אלה גרמו לעליה משמעותית בהוצאה הכספית על המלחמה ובקרב הציבור האוסטרלי החלו להישמע קולות נגדה. חלק מהאוסטרלים אף חשו אהדה כלפי הבורים.
איחוד אוסטרליה
הקהילה של אוסטרליה הוקמה ב-1 בינואר 1901 כתוצאה מאיחוד של המושבות האוסטרליות ונושא הביטחון הפך להיות תחום האחריות של הממשלה המרכזית הפדרלית החדשה. בעקבות זאת הוקם משרד ההגנה של אוסטרליה וחודשיים לאחר מכן, ב-1 במרץ, הוקם צבא אוסטרליה.
כל היחידות הצבאיות הקיימות של כל אחת משש המושבות הועברו לפיקודו של הצבא, שבעת הקמתו כלל 28,923 חיילים קולוניאליים, כולל 1,457 חיילים מקצועיים, 18,603 אנשי מיליציה שקיבלו תשלום ו-8,863 מתנדבים, כולל אלה שהיו כבר בפעילות בדרום אפריקה. מסיבות מעשיות, וכדי לא לשבש את מהלך המלחמה שהתנהלה בדרום אפריקה, המשיכו היחידות להיות מנוהלות על פי החוקים השונים של המושבות שמהן הן הגיעו, עד לחקיקתו של חוק ההגנה ב-1903, שהכפיף את כל היחידות לחקיקה אחידה.
בשטח, הסימן היחידי לנאמנותם החדשה של האוסטרלים, היה השינוי בתגי הכובע שהוחלפו בטקסים שהתקיימו בשדות הקרב. הסמלים המקוריים של המושבות מהן הגיעו הלוחמים, הוחלפו בתג "השמש העולה", סמלו של צבא אוסטרליה שאך הוקם. היה זה גם לא מעשי ולא כדאי מבחינה כלכלית לספק לאנשים מדים אחידים, או ציוד אחיד, וכך כל יחידה המשיכה להשתמש בסוג הציוד המקורי שלה וללבוש את המדים המקוריים שלה.
לאחר איחוד אוסטרליה, נשלחו לדרום אפריקה שמונה גדודי רוכבים של הצבא החדש, אף על פי שהם השתתפו בחלק קטן של הקרבות עד לתום המלחמה. כמה מהאוסטרלים הצטרפו מאוחר יתר ליחידות דרום אפריקאיות מקומיות בלתי סדירות, במקום לשוב למולדתם לאחר שחרורם. חיילים אלה היו חלק מהצבא הבריטי ונתונים למרותו.
שלבי הסיום
עם פרוש שנת 1901, היו הכוחות הבריטים בשליטה כמעט מוחלטת בכל השטחים הבורים, למעט כמה אזורים בצפון טרנסוואל. בעוד שהבורים המשיכו לקיים פשיטות כנגד התשתיות וקווי האספקה של הבריטים, יכולתם לשבש את הפעולות של הבריטים, או לשגר התקפות רציניות, ירדה באופן משמעותי. הבורים שבו למחוזותיהם בתקווה שהמקומיים שהכירו אותם יעניקו להם אמצעי מחייה ותמיכה. אף על פי שהם המשיכו להכות בבריטים כאשר עלה בידם, מרגע שהצבאות פוזרו, פחתה יעילותם באופן משמעותי. באמצע 1901, הסתיים החלק העיקרי של הלחימה ויחידות הפרשים הבריטיות יכלו לרכב בלילות כדי לתקוף את בתי החווה ואת המאהלים של הבורים ולהמם אותם בכוחם העדיף. במהלך חודשי הלחימה האחרונים של 1901, עברו הרובאים הרכובים של ניו סאות' ויילס 2,919 ק"מ, היו מעורבים ב-13 התנגשויות, הרגו 27 בורים, פצעו 15, שבו 196 ואבדותיהם הסתכמו ב-5 הרוגים וב-19 פצועים.
ב-1902 התמקדו הכוחות הבריטים והקולוניאליים בהגבלת תנועתם של הבורים. כשהם עושים שימוש במצדיות, ברכבות משוריינות, במחנות מעצר ובמניעת אספקה מהבורים, החלו הבריטים בסופו של דבר להרעיב את הבורים במטרה להכניע אותם. הבריטים החלו להפעיל כוחות טיהור על בסיס כוחות הרגלים הרכובים שנעו ברחבי כל המחוזות, לכדו והטרידו כל אדם חמוש שהם הצליחו למצוא. מדיניות הבריטים לבלימה ופיזור הייתה אפקטיבית ובמרץ 1902, כל ההתנגדות העיקרית של הבורים באה לקיצה. באותו חודש הציעו הבריטים את תנאי השלום, אך אלה נדחו על ידי לואי בותה. כשהם סובלים ממחלות ומרעב, נכנעו אחרוני הבורים וב-31 במאי 1902, נפגשו שלושים נציגים מהרפובליקה הדרום-אפריקאית לשעבר וממדינת אורנג' החופשית לשעבר עם פקידים בריטים בווריניגינג, כדי לדון בתנאי השלום. במסגרת הדיונים הגיעו יאן סמאטס והלורד קיצ'נר לחתימה על הסכם ווריניגינג, שעל פיו הסכימו הרפובליקות הבוריות לשים קץ למעשי האיבה, לוותר על עצמאותן ולהישבע אמונים לכתר הבריטי. בתמורה, הוענקה חנינה כללית, לא הוטלו עונשי מוות והותר השימוש בהולנדית ובאפריקאנס בבתי הספר ובבתי המשפט.
לאחר תקופה קצרה של ממשל עצמו כדומיניונים בריטים, נטמעו מושבת הכף, מושבת נטאל, מושבת נהר אורנג' וטרנסוואל בדומיניון של דרום אפריקה שנוצר על פי חוק דרום אפריקה של 1909 ונודע בשם איחוד דרום אפריקה (Union of South Africa).
סיכום
הכוחות הקולוניאליים האוסטרלים נחשבו כיעילים ביותר מכל אלה שלחמו לצד הבריטים וברמה הגבוהה שלהם של מיומנות הישרדות בשטח, רכיבה על סוסים, ושימוש בנשק, הם הצליחו להתאים את עצמם לרמה הגבוהה של הטקטיקה הבורית של לוחמה בתנועה.
יחד עם זאת, לא נחלו האוסטרלים הצלחות במשך כל המלחמה ולקראת סופה ספגו אבדות כבדות. ב-12 ביוני 1901, ספג רגימנט הרובאים הרכובים החמישי של ויקטוריה 19 הרוגים ו-42 פצועים בוילמנסטרוסט, ליד מידלבורג, לאחר שאבטחה גרועה אפשרה לכוח של 150 בורים להפתיע אותם. שלושה מהאוסטרלים הועמדו בהמשך למשפט צבאי בעוון הסתה למרד. ב-30 באוקטובר 1901 ספג כוח מוויקטוריה אבדות כבדות בגן היל, אף על פי ש-60 בורים נהרגו גם הם בתקרית. בינתיים, באונורווכט, ספגו אנשי הערבות של קווינסלנד ב-4 בינואר 1902, 13 הרוגים ו-17 פצועים.
בסך הכל שירתו 16,175 אוסטרלים במלחמת הבורים וככל הנראה שירתו כ-10,000 נוספים כיחידים בצבאות אחרים. אבדות האוסטרלים הסתכמו ב-251 הרוגים בקרבות, 267 מתים ממחלות, 43 נעדרים ו-735 פצועים. בסבירות גבוהה מאוד, המספר הכללי של האוסטרלים ששירתו במלחמת הבורים עומד ככל הנראה על 20,000-25,000 איש, חיל המשלוח השני בגודלו במלחמה לאחר זה הבריטי. חמישה מהלוחמים האוסטרלים עוטרו בצלב ויקטוריה.
צ'נופסידיים
צ'נופסידיים (שם מדעי: Chaenopsidae) היא משפחת דגים מסדרת הדקראים וקרובי משפחה של הקרנוניים. דגים אלה חיים בעיקר באזורים הטרופיים, בין אמריקה הצפונית לאמריקה הדרומית. הם נצפו גם במימי יפן, טאיוואן וקוריאה. במשפחה זו 14 סוגים ו-90 מינים.
אלו דגים קטנים יחסית באורך 1.3-30 ס"מ. לחלקם גופים דחוסים ואחרים מוארכים ודמויי צלופחים. הם בעלי לסתות חזקות, סנפירי חזה גדולים ולעיתים גם מקושטים. יש להם 17-28 קוצים על סנפירי הגב הגדול ועוד כמה על סנפירי השת.
מינים אלה חיים במים רדודים, לעיתים בשוניות. חלק מהמינים מספיק קטנים כדי לחיות בחורים נטושים של תולעים ואף בקונכיות ריקות, שם הם גם מקננים. הם ניזונים בעיקר מטרף סרטנים אותם הם תופסים בלסתותיהם הגדולות. הם גם טריטוריאליים מאוד.
מערכת הנון-היילס
מערכת הנון-היילס (באנגלית: Hénon–Heiles system) היא מערכת כאוטית קלאסית יסודית המתארת בעיה אסטרונומית של כוכב המסתובב סביב מרכז גלקטי בתנועה לא ליניארית המוגבלת למישור. המערכת תוארה לראשונה בשנת 1962 על ידי האסטרונום הצרפתי מישל הנון ועמיתו האמריקאי קארל היילס. בשנת 1964 פרסמו השניים מאמר שכותרתו "יישומיות האינטגרל השלישי של התנועה: ניסויים נומריים אחדים" (The applicability of the third integral of motion: Some numerical experiments, ראה אור בכתב העת The Astronomical Journal).