cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרקוס אלונסו פניה
קריירת מועדונים
בעונה הבאה שב מרקוס לשחק בתדירות גבוהה במדי ברצלונה. ב-13 באוקטובר 1985 הבקיע שער ניצחון בדקה ה-89 בבעיטת עונשין לרשתה של הרקולס. ב-23 באוקטובר הבקיע שער ראשון בגביע אירופה, בניצחון 0–2 על פורטו. ב-9 בנובמבר הבקיע שער בניצחונה של ברצלונה 2-0 על ריאל מדריד. ב-17 בנובמבר, במשחק מול סלטה ויגו, נפצע ונעדר ממשחק למשך מספר חודשים. הוא שב לשחק במרץ 1986 ועזר לברצלונה להעפיל לגמר גביע אירופה לאלופות 1986. ב-26 באפריל, בגמר הגביע הספרדי מול ריאל סרגוסה, נכנס כמחליף בדקה ה-70, אך לא הצליח למנוע את הפסד קבוצתו. גמר גביע אירופה, שנערך ב-7 במאי מול סטיאווה בוקרשט בסביליה, הגיע לדו-קרב בעיטות עונשין לאחר תיקו 0-0 בתום 120 הדקות. מרקוס, כמו גם יתר שחקני קבוצתו, החטיא את בעיטתו, סטיאווה ניצחה בדו-קרב 0–2 וזכתה באליפות אירופה. לאחר מכן זכתה ברצלונה בגביע הליגה, אך מרקוס לא לקח חלק במשחקיה בטורניר זה. בסך הכול הבקיע אלונסו בעונה זו חמישה שערים ב-16 משחקי ליגה ושער אחד בגביע אירופה בשבע הופעות.
בעונת 1986/1987 התנדנד מרקוס בין ההרכב לספסל הקבוצה. הוא פתח ב-16 משחקי ליגה ונכנס כמחליף בעשרה נוספים, בהם הבקיע שער בודד, בניצחון 0–1 על ריאל סרגוסה ב-16 בנובמבר 1986. בגביע אופ"א פתח בשישה משחקים, והוא הגיע עם הקבוצה לרבע הגמר, שם הודחה על ידי דאנדי יונייטד. בסוף העונה עזב את ברצלונה וחזר לאתלטיקו מדריד, אך תקופתו השנייה בקבוצה הייתה פחות מוצלחת מקודמתה. לאחר שבעונת 1987/1988 הבקיע פעמיים ב-26 הופעות, נפצע מרקוס באופן חמור בברכו והוא מיעט לשחק בעונת 1988/1989: הוא פתח במשחק אחד ונכנס כמחליף בשניים נוספים.
בקיץ 1989 עבר מרקוס מאתלטיקו מדריד ל-CD לוגרונייס, ששיחקה באותן שנים בליגה הראשונה בספרד. גם שם מיעט לשחק, ובמהלך עונת 1989/1990 ערך שמונה הופעות, בהן הבקיע פעם אחת בלבד. בסוף העונה נענה להצעתה של ראסינג סנטנדר, קבוצתו המקצוענית הראשונה, שירדה בעונה שלפני כן לליגה השלישית לראשונה מזה 20 שנים. מרקוס עזר לקבוצתו להעפיל בחזרה לליגה השנייה, לאחר שסיימה את עונת 1990/1991 במקום הראשון בביתה, והוא פרש ממשחק בקיץ 1991, בגיל 31.
קריירת נבחרות
מרקוס שיחק עם נבחרת ספרד הצעירה באליפות העולם בכדורגל עד גיל 20 1979 שנערכה ביפן. הוא שיחק בשני משחקים בשלב הבתים וברבע הגמר, בו הפסידה נבחרתו ל. בקיץ 1980 השתתף עם הנבחרת הספרדית באולימפיאדת מוסקבה. במשחק הראשון של שלב הבתים, מול, הבקיע שער והמשחק הסתיים בתיקו 1-1. מרקוס שותף בשני המשחקים הבאים, שהסתיימו גם הם בתיקו, וספרד הודחה כבר בשלב הבתים של הטורניר.
את הופעת הבכורה במדי נבחרת ספרד הבוגרת ערך ב-25 במרץ 1981, במשחק ידידות מול באצטדיון ומבלי. ספרד ניצחה 1–2 והיה זה ניצחונה הראשון על אנגליה על אדמתה. אף על פי שהשתתף במספר משחקי ידידות בהמשך השנה ובתחילת 1982, מרקוס לא זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 1982 שנערך על אדמת ספרד. בהמשך, השתתף עם הנבחרת במוקדמות יורו 1984 ועזר לה להעפיל לטורניר הגמר. הוא נכלל בסגל הנבחרת לטורניר, אך לא שיחק במשך אף דקה במהלך הטורניר, בו הגיעה ספרד לגמר.
את שערו הראשון והיחיד במדי נבחרת ספרד הבקיע במשחק מוקדמות מונדיאל 1986 מול ב-12 ביוני 1985. משחקו האחרון במדי הנבחרת היה המשחק השני מול איסלנד במוקדמות המונדיאל, ב-25 בספטמבר. הוא לא זומן לסגל הנבחרת לטורניר הגמר שנערך במקסיקו. בסך הכול, לאורך תקופה של ארבע שנים, ערך 22 הופעות, וכאמור הבקיע שער אחד.
קריירה כמאמן
לאחר פרישתו ממשחק פנה מרקוס לקריירת אימון. תפקידו הראשון כמאמן היה בראיו ואיקאנו, כשהחליף את פרנסיסקו באאנה באוקטובר 1995. מרקוס סיים את תפקידו עוד לפני תום העונה, במאי 1996, לאחר ארבעה הפסדים רצופים, כשהקבוצה הייתה במקום ה-21 שמוביל לירידה לליגה השנייה. הקבוצה הצליחה להישאר בליגה הראשונה לאחר שניצחה בשניים מתוך שלושת משחקיה הנותרים. הישגו המשמעותי ביותר בראיו ואיקאנו היה הדרכתה לניצחון 1–2 על ריאל מדריד בסנטיאגו ברנבאו, הניצחון הראשון של ראיו באצטדיון זה.
לקראת עונת 1996/1997 מונה לתפקיד המאמן של ראסינג סנטנדר, הקבוצה בה החל וסיים את הקריירה המקצועית שלו כשחקן. בעונתו הראשונה במועדון, הגיעה הקבוצה למקום ה-13 שבמרכז טבלת הליגה הספרדית. בעונה הבאה דעכה הקבוצה, ולאחר תיקו עם קומפוסטלה ב-8 במרץ 1998, כשהקבוצה עמדה במקום ה-16, פוטר מרקוס מתפקיד המאמן. בהמשך, באמצע עונת 1998/1999, התמנה למאמנה של סביליה, שהייתה אז בליגה השנייה, והוא הדריך אותה למקום הרביעי, דרכו הגיעה לפלייאוף ההעפלה לליגה הראשונה. בפלייאוף גברה סביליה על ויאריאל בניצחון כפול והיא שבה לליגה הראשונה. בעונה הבאה התקשתה סביליה בליגה הראשונה, והיא נותרה במקום האחרון החל מהמחזור העשירי ועד סוף העונה, ולכן היא ירדה חזרה לליגה השנייה. מרקוס סיים את תפקידו כבר במרץ 2000.
באוקטובר 2000 הפך למאמנה של אתלטיקו מדריד, שגם היא הייתה בליגה השנייה, במטרה להשיבה לליגה הראשונה. אף על פי שתחתיו עלתה הקבוצה מהמקום ה-19 למקום הרביעי, לאחר שני הפסדים רצופים באפריל 2001 פוטר מרקוס מתפקידו. לקראת סוף עונת 2001/2002 הפך למאמנה של ריאל סרגוסה שמהליגה הראשונה, במטרה למנוע ממנה ירידה לליגה השנייה, אך הקבוצה תחתיו לא ניצחה באף משחק והיא ירדה לליגה השנייה מהמקום ה-20 והאחרון בליגה. לקראת סוף עונת 2004/2005 מונה לתפקיד המאמן בריאל ואיאדוליד שמהליגה השנייה, תחתיו סיימה הקבוצה את העונה במקום ה-6. באמצע עונת 2005/2006, לאחר שהקבוצה הידרדרה מהמקום השלישי למקום התשיעי בעקבות שלושה הפסדים רצופים, סיים את תפקידו. בתחילת עונת 2006/2007 היה מאמנה של מאלגה, גם היא בליגה השנייה, אך כעבור עשרה מחזורים בלבד פוטר. לקראת סוף עונת 2007/2008 קיבל את משרת המאמן בגרנדה 78 מהליגה השנייה, אך הוא לא הצליח לעזור לקבוצה להימנע מירידה לליגה השלישית והוא עזב את הקבוצה בסוף העונה.
America's Sweetheart
America's Sweetheart (בעברית: מתוקה של אמריקה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית אל קינג, מתוך אלבום הבכורה שלה, Love Stuff. השיר יצא לאור ב-8 בפברואר 2016, על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס, כסינגל השלישי והאחרון מתוך אלבום הבכורה.
השיר הגיע למקום ה-14 במצעד השירים מתחת להוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אל קינג ומרטין ג'ונסון והופק על ידי מרטין ג'ונסון. השיר הוא שיר מסוגת הקאנטרי פופ, המשלב בתוכו גם את סוגת הקאנטרי רוק. איגוד תעשיית ההקלטות הקנדי העניק לשיר את תואר הפלטינה, על מכירות של למעלה מ-80,000 עותקים במדינה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-35 מיליון השמעות.
הופעה
אל קינג הופיעה עם "America's Sweetheart" במהלך תוכנית הטלוויזיה האמריקאית "המופע של אלן דג'נרס" ובמהלך תוכנית הטלוויזיה "טונייט שואו עם ג'ימי פאלון", שהתקיימו ב-11 בפברואר 2016.
יחסי אוקראינה–סוריה
יחסי אוקראינה–סוריה הם היחסים בין אוקראינה לרפובליקה הערבית הסורית. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1992, אך היחסים נותקו בשנת 2022. שגרירות אוקראינה בלבנון אחראית על האינטרסים של אוקראינה בסוריה.
היסטוריה
סוריה הכירה בעצמאות אוקראינה ב-28 בדצמבר 1991. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-31 במרץ 1992.
עם תחילת מלחמת האזרחים בסוריה ב-2011, סוריה התקרבה פוליטית לפדרציה הרוסית. בעקבות פשעי משטר בשאר אל-אסד נגד העם הסורי במהלך המלחמה, אוקראינה סגרה את שגרירות אוקראינה בדמשק ב-2016, וב-2018 הורתה על סגירת שגרירות סוריה בקייב.
מירוסלב ביצ'ניץ'
מירוסלב ביצ'ניץ' (בקרואטית: Miroslav Bičanić; נולד ב-29 באוקטובר 1969) הוא קשר כדורגל עבר קרואטי.
קריירה
ביצ'ניץ החל לשחק במחלקת הנוער של נ.ק אוסייק ממזרח קרואטיה (היום סלובניה). בהמשך היה חלק מהקבוצה הבוגרת ושיחק כשלוש שנים במדיה בהם ערך כארבעים הופעות וכבש ארבעה שערים.ב-1993, הצטרף לנ.ק זאגרב, מועדון חובבני מבירת קרואטיה תחתיה שיחק כעונה ובסיומה חזר לשנתיים נוספות למועדון נעוריו, נ.ק אוסייק. ב-1996 עזב את קרואטיה ועבר לשחק בדיסבורג מהליגה הראשונה בגרמניה. בדיסבורג שיחק רק ארבעה עשר משחקים (כבש שער אחד).
ב-1997,ביצ'ניץ' חתם בהפועל חיפה. מירוסלב הפגין יכולת מצוינת ונודע בכינויו ה"מפציץ" בזכות הבעיטות החזקות שלו מטווח ארוך. ביצ`ניץ ייזכר בהפועל חיפה בעיקר בזכות שער אדיר מ25 מטר שכבש לרשת של שורה אובארוב בניצחון 1–2 על מכבי תל אביב, שער שזיכה אותו בתואר שער העונה. עם הפועל חיפה סיים במקום השלישי אך בשל בעיות כלכליות נאלץ לעזוב ובשנת 1998 חתם בהנזה רוסטוק מהליגה הגרמנית תחתיה לא זכה לדקות משחק מרובות ובתוך עונה חזר לישראל וחתם בהפועל באר שבע ולאחר כחודשיים חתם בבני יהודה אך לא שולב מספיק בהרכב הזהובים ומאמן הקבוצה, שייע פייגנבוים, החליט לשחררו באמצע העונה.
באותה שנה (2000) חתם בצ'ונגצ'ינג מליגת העל הסינית בכדורגל. שנה לאחר מכן הצטרף לסצ'ואן גואנצ'ג וב-2002 חתם בצ'ינגדאו ג'ונון. בתום העונה ההיא הודיע על פרישתו ממשחק פעיל. סך הכל שיחק ביצ'ניץ כשישים וחמישה משחקים בליגה הסינית וכבש ארבעה עשר שערים.
בנבחרת קרואטיה
בינצ'יניץ' היה חלק מנבחרת קרואטיה בין השנים 1993–1996 אך היה שותף במשחק אחד, משחק ידידות נגד נבחרת אוקראינה ב-26 ביוני 1993. המשחק הסתיים בניצחון 1–3 לזכות קרואטיה ובינצ'יניץ' כבש שער אחד.
מרכז הטניס של הפארק האולימפי (בייג'ינג)
שמאל|ממוזער|250px|המגרש המרכזי. מבנה דמוי פרח [[לוטוס.]] מרכז הטניס של הפארק האולימפי (בסינית: 北京奥林匹克公园网球场) הוא מבנה המצוי בפארק האולימפי של בייג'ינג בירת סין. הפארק נבנה עבור המשחקים האולימפיים שנערכו בעיר בשנת 2008.
מרכז הטניס פתח את שעריו ב-1 באוקטובר 2007. המבנה נבנה על מנת לארח את תחרויות הטניס במסגרת האולימפיאדה, והוא ממוקם בסמוך לאצטדיון הלאומי ("קן הציפורים").
שטחו של המבנה 26,514 מ"ר ובו 10 מגרשי טניס לתחרויות, ו-6 מגרשי אימונים. במבנה 17,400 מקומות ישיבה לצופים.
במבנה שלושה מגרשים מרכזיים שנועדו לאירוח התחרויות העיקריות. המגרש המרכזי ומגרשים 1 ו-2 נבנו בצורת פרח הלוטוס - אחד מסמלי האולימפיאדה. בכל אחד ממגרשים אלה 12 יציעים המסמלים את עלי הכותרת של פרח הלוטוס. במגרש המרכזי 10,000 מושבי צפייה, במגרש מס' 1 4,000 מושבי צפייה ובמגרש מס' 2 2,000 מושבי צפייה.
המגרשים תוכננו בצורה העושה שימוש מיטבי במיזוג האוויר על מנת לקרר את הצופים והשחקנים, תוך הפחתת זיהום האוויר הנכנס אל המגרשים.
השימוש הראשון שנעשה במגרשים היה באוקטובר 2007 במסגרת משחקי "מזל טוב בייג'ינג".
ונוס מול המראה (ולאסקס)
ונוס מול המראה (בספרדית: Venus del espejo) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר דייגו ולאסקס, שצויר בין השנים 1647–1651 ומתאר את ונוס. היצירה מוצגת בגלריה הלאומית בלונדון.
היסטוריה
היצירה צוירה, ככל הנראה, בעבור אספן האמנות, המרקיז גספר מנדס דה הרו, מקורבו של פליפה הרביעי, מלך ספרד. ייתכן שנועדה לשמש בתור "זוג" עבור ציור בסגנון ונציאני מן המאה ה-16 המראה את ונוס שוכבת באותה תנוחה, אך מלפנים. שני הציורים היו תלויים זה לצד זה שנים רבות באוסף המרקיז, אך לא ברור באיזו נקודה הם התאחדו.
היצירה עברה מדה הרו לאוסף של בתו קטלינה דה הרו ובעלה, פרנסיסקו דה טולדו, דוכס אלבה העשירי. היא נמכרה בשנת 1802 לראש הממשלה מנואל דה גודוי. זה תלה אותה לצד שתי יצירות מופת של פרנסיסקו דה גויה שייתכן והזמין בעצמו, המאחה העירומה והמאחה הלבושה, הנושאות דמיון קומפוזיציה ברור עם "ונוס מול המראה".
היצירה הובאה לאנגליה בשנת 1813, שם נרכשה על ידי ג'ון מוריט תמורת 500 ליש"ט (33,000 ליש"ט במונחי שנת 2020). מוריט תלה אותה באחוזתו "רוקבי פארק" ביורקשייר, ומכאן שמה באנגלית, "Rokeby Venus". היא הוצגה בשנת 1857 בתערוכת האוצרות של מנצ'סטר. בשנת 1890 היא הוצגה באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון.
בשנת 1906 נרכשה היצירה עבור הגלריה הלאומית בלונדון על ידי הקרן הלאומית לאוספי אמנות שזה עתה הוקמה, בעזרת קמפיין תרומות ציבורי. אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, תרם באופן אנונימי 8,000 ליש"ט (870,000 ליש"ט במונחי שנת 2020) לקראת הרכישה.
בשנת 1914 היצירה עברה השחתה בידי הסופרג'יסטית מרי ריצ'רדסון. היא שוקמה באופן מלא תוך זמן קצר והוחזרה לתצוגה.
תיאור היצירה
היצירה מציגה את האלת האהבה היופי והפוריות ונוס בתנוחה חושנית, שרועה ברפיון על מיטה, ברכיה כפופות, גבה מופנה לצופה והיא מביטה במראה המוחזקת על ידי אל האהבה הרומאי, בנה קופידון, שמתואר ללא החץ וקשת הרגיל שלו. היא מוצגת ללא האביזרים הכלולים בדרך כלל בתיאורי ונוס: תכשיטים, ורדים ושיח ההדס. למעשה, ניתן לזהות את הדמות הנשית כוונוס אך ורק בגלל נוכחות בנה המכונף. שלא כמו רוב הציורים הקודמים של האלה, שמראים אותה עם שיער בלונדיני, ונוס של ולאסקס היא ברונטית.
ונוס מביטה כלפי חוץ אל הצופה דרך דמותה המשתקפת במראה. אך התמונה מטושטשת ומגלה רק השתקפות מעורפלת של מאפייני הפנים. סרטי משי ורודים שזורים זה בזה נראים מעל מסגרת המראה וכנראה משמשים לתלייתה.
בעבודה זו שילב ולאסקס שתי תנוחות ידועות עבור ונוס: שכיבה על ספה או מיטה והבטה במראה. לעיתים קרובות ונוס מתוארת כשהיא מביטה בו זמנית במראה ובצופים. אבל זה בלתי אפשרי מבחינה פיזיקלית, שכן אם הצופים יכולים לראות את פניה משתקפות לכיוונם, אז היא לא יכולה לראות את עצמה. תופעה זו ידועה בשם אפקט ונוס. במספר דרכים היצירה מייצגת תפנית ציורית, בשימוש המרכזי במראה, ובהצגת ונוס כאשר גבה מופנה לצופה.
קפלי המצע תואמים את צורתה הפיזית של ונוס, ומדגישים את הפיתול הסוחף של גופה. הקומפוזיציה משתמשת בעיקר בגוונים של אדום, לבן ואפור המשמשים אפילו עבור עורה של ונוס. אף על פי שההשפעה של ערכת הצבעים הפשוטה הזו זכתה לשבחים רבים, ניתוח טכני עדכני הראה כי הסדין האפור היה במקור בצבע ארגמן בהיר שדעך. הצבעים הזוהרים המשמשים לעורה של ונוס, מנוגדים למשי השחור עליו היא שרועה ולקיר החום מאחורי פניה.
ישנה דו משמעות בציור ביחס לזהותה של ונוס. היא מתוארת בחדר פשוט, שקירותיו חשופים, וכאמור ללא מאפייני הפאר אשר בדרך כלל מופיעים בציורי ונוס. דו משמעות זו משתקפת גם בהקפדה על הגימור, אשר אינה אחידה לאורך הציור. בחלקים ממנו, ובמיוחד בתיאור גופה של ונוס, ישנה הקפדה רבה: משיכות המכחול אינן נראות, העור בוהק והציור נראה כמעט כמו צילום. לעומת זאת, אזורים אחרים בציור מאופיינים במשיכות מכחול חופשיות אשר נראות בבירור, למשל סרטי המשי מעל מסגרת המראה, או משיכות מכחול שחור עבה מתחת לרגל ימין של קופידון, אשר יוצרות רושם שחלק זה נעשה בחופזה. ולאסקס רצה למקד את המבט בגופה של ונוס, וכל היתר מעט מעורפל.
דו המשמעות נכונה במיוחד בהשתקפות המטושטשת של פני ונוס במראה. אין ספק שמדובר כאן בהחלטה מכוונת של ולאסקס. היסטוריונית האמנות אנריקטה האריס כתבה "יש דו משמעות באישה הזו וחוסר וודאות בשאלה האם היא אדם או אלה מיתולוגית. וכולנו נשארים, כל אחד מאיתנו, למלא את התכונות של הפנים ההן במראה”. לצייר את אלת האהבה ונוס זה כמו לצייר יופי אידיאלי. ויופי אידיאלי משתנה מאדם לאדם, וכאן אנו מוזמנים להפוך אותה בדמיוננו בדיוק למה שאנחנו רוצים שהיא תהיה.
רקע
דייגו ולאסקס היה האמן המוביל של תור הזהב הספרדי. הוא היה צייר המלך הספרדי ובילה את מרבית חייו הבוגרים במדריד, למעט שני ביקורים באיטליה. ציורי עירום היו נדירים ביותר באמנות הספרדית של המאה ה-17, שבה פעלה האינקוויזיציה הספרדית. באופן פרדוקסלי, ציורי עירום של אמנים זרים נאספו דווקא על ידי חצר המלך. "ונוס מול המראה" הוא ציור העירום היחיד של ולאסקס ששרד.
היצירה תועדה לראשונה בשנת 1651 ברישומיו של המרקיז גספר מנדס דה הרו, ככל הנראה מזמין היצירה, בשם "אישה עירומה", בלא התייחסות לוונוס. הוא היה אחיינו של פטרונו הראשון של ולאסקס, הרוזן-דוכס אוליבארס, וידוע בתור ליברטן רודף נשים קיצוני. בשנת 2001 גילה היסטוריון האמנות אנג'ל אטרידו פרננדס כי הציור היה שייך קודם לכן לצייר וסוחר האמנות דומינגו גררה קורונל, ונמכר לדה הרו רק בשנת 1652 בעקבות מותו של קורונל בשנת 1651. גילוי זה עורר מספר שאלות שנותרו פתוחות, ובפרט כיצד ומתי הגיע ציור של ולאסקס, צייר המלך הספרדי, לרשותו של קורונל שהיה סוחר שולי יחסית במדריד.
היצירה נחשבת לכזו שנוצרה תוך שימוש במודלים חיים וזהותה של הדוגמנית הייתה נושא להשערות רבות. כאמור, ייתכן והיצירה נוצרה ברומא, והיסטוריון האמנות אנדראס פראטר ציין כי שם האמן "אכן ניהל חיים של חירות אישית ניכרת שהיו עולים בקנה אחד עם הרעיון של שימוש במודל נשי עירום חי". חלק מן החוקרים טענו כי בציור מתוארת פילגשו של ולאסקס באיטליה. חוקר האמנות חוסה לופס-ריי טען לעומתם שהיא זהה לדוגמנית ששימשה בציוריו של ולאסקס הכתרת הבתולה ומשל ארכנה, שניהם מוצגים במוזיאון הפראדו.
מקורות השראה
יצירות רבות, מהעת העתיקה ועד הבארוק, צוטטו כמקורות השראה עבור ולאסקס. אבל על פי היסטוריון האמנות פראטר, גרסתו של ולאסקס היא "מושג חזותי מאוד עצמאי שיש בו הרבה מבשרים, אך אין מודל השפעה ישיר. חוקרים חיפשו אותו לשווא". המבשרים כוללים את תיאורי ונוס השונים של טיציאן, כמו ונוס והמוזיקאי ובייחוד ונוס מאורבינו, וכן ציור ונוס הישנה של ג'ורג'ונה. כולם מתארים את ונוס כאשר סביבה אריגים מפוארים. השימוש במראה הממוקמת באופן מרכזי נוצר בהשראת ציירי הרנסאנס הגבוה האיטלקי, כגון טיציאן ולורנצו לוטו, שהשתמשו במראה כדמות פעילה, ולא סתם אביזר במרחב הציורי. גם טיציאן וגם פטר פאול רובנס ציירו את ונוס מביטה במראה, וכיון ששניהם היו קשורים קשרים הדוקים לחצר המלך הספרדי, ציוריהם היו מוכרים לוולאסקס. עם זאת, תאורה של "ונוס מול המראה", עם מותניים צרים וירך בולטת, אינו דומה לתיאוריה המלאים של ונוס בציורים האיטלקים.
חידוש אחד בהשוואה לציורי עירום גדולים אחרים טמון בעובדה כי ולאסקס מתאר מבט אחורי של נושא התמונה. היו תקדימים לכך בהדפסים שונים וכן בפסלים קלאסיים אשר היו ידועים לוואלסקס, ואשר העתקים שלהם הוצבו במדריד. כזה למשל היה הפסל הרמאפרודיטוס הישן, שעותק ממנו נשלח למדריד, ואשר מדגיש גם הוא את פיתולי הגוף מהירכיים למותניים. אבל שילוב המרכיבים בקומפוזיציה של ואלסקס הוא מקורי.
עירום במאה השבע עשרה בספרד
ציורי עירום נאסרו באופן רשמי בספרד של המאה ה-17. האינקוויזיציה יכולה הייתה לתפוס ולצבוע מחדש את היצירות, ואמנים אשר ציירו ציורי עירום הודחו, נקנסו ואף גורשו מספרד. למרות זאת, חוגים אינטלקטואליים ואריסטוקרטיים האמינו כי מטרות האמנות גוברות על שאלות המוסר, ועל כן היו הרבה ציורי עירום, בדרך כלל בנושאים מיתולוגיים, באוספים פרטיים.
פטרונו של ולאסקס, חובב האומנות פליפה הרביעי, מלך ספרד, החזיק מספר ציורי עירום של טיציאן ורובנס. אספנים מובילים, כולל המלך, נטו לשמור על ציורי עירום מיתולוגיים רבים בחדרים פרטיים. במקרה של פיליפה הרביעי, החדר כלל את סדרת הציורים poesie (פיוטים) של טיציאן, שירש מפליפה השני, מלך ספרד, ואת הציור "ונוס מול המראה" של רובנס אשר הזמין בעצמו.
היחס הספרדי לציורי עירום היה ייחודי באירופה ולרוב התייחסו אליהם בחשדנות. נשים נהגו ללבוש בגדים עם קו צווארון נמוך במהלך התקופה, אך לדברי היסטוריונית האמנות זהירה וואליז, "קודי התפאורה התמונתית לא היו מאפשרים בקלות לצייר גברת ידועה בצורה זו". עבור הספרדים של המאה ה-17, נושא העירום באמנות קושר למוסר. הדמות הנשית הייתה מכוסה תמיד באמנות הספרדית של המאה ה-17, אפילו בתיאור של סיבּילות, נימפות ואלות. בשום ציור לא נראתה אישה ספרדית עם שדיים חשופים, גם זרועות חשופות הוצגו לעיתים רחוקות בלבד. אפילו באמצע המאה ה-18 ציין אמן אנגלי, שצייר רישום של ונוס כשהייתה עדיין חלק מהאוסף של פרנסיסקו דה טולדו, כי היא "לא הוצגה, בגלל הנושא".
מורשת
לדייגו וולאסקס לא היו חסידים והוא לא חוקה באופן נרחב, בין השאר משום שהתעלמו ממנו עד אמצע המאה ה-19. במיוחד, החידושים הוויזואליים והמבניים שלו בציור זה לא פותחו על ידי אמנים אחרים, בעיקר בגלל צנזורה על היצירה, אשר נשארה באוספים פרטיים עד תחילת המאה ה-20.
הפשטות בה מציג ולאסקס את העירום הנשי, ללא תכשיטים או כל אביזריה הרגילים של האלה, הודהדה בציורי עירום מאוחרים יותר של, בין היתר, ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, אדואר מאנה ובודרי. מאנה, בציורו אולימפיה, מתייחס לתנוחתה של "ונוס מול המראה" אבל מציג אישה אמיתית ולא אלה. אולימפיה מביטה אל הצופה ישירות, שלא כמו "ונוס מול המראה" אשר מביטה דרך השתקפות במראה.
ההשחתה בשנת 1914
בעשירי במרץ 1914, נכנסה מרי ריצ'רדסון, פעילת איגוד הנשים החברתי והפוליטי (תנועה פוליטית רדיקלית באנגליה לנשים בלבד, שהובילה את המאבק למען הענקת זכות הבחירה לנשים בין השנים 1903–1917), לגלריה הלאומית והשחיתה את הציור באמצעות סכין קצבים. ריצ'רדסון השאירה שבעה חתכים על הציור, ובמיוחד גרמה נזק לאזור שבין כתפיה של ונוס. כל הנזקים תוקנו בהצלחה על ידי המשקם הראשי של הגלריה הלאומית, הלמוט רוחמן.
יעקב חגואל
יעקב חגואל (נולד ב-19 בפברואר 1971, כ"ד בשבט ה'תשל"א) הוא יו"ר ההסתדרות הציונית העולמית. עד לשנת 2020 שימש כסגן יו"ר ההנהלה הציונית וראש המחלקה לישראל ולמאבק באנטישמיות. כיהן כיו"ר תנועת הליכוד העולמי וכמנכ"ל תנועת בית"ר העולמית.
ב-7 ביולי 2021, לאחר בחירתו של יו"ר הסוכנות היהודית, יצחק הרצוג, לתפקיד נשיא המדינה, החל חגואל לכהן כיו"ר הסוכנות בפועל. כיהן בתפקיד עד כניסתו של דורון אלמוג לתפקיד, ב-21 באוגוסט 2022.
ביוגרפיה
יעקב חגואל נולד בשנת ה'תשל"א - 1971, בתל אביב לאב יליד הארץ ממוצא יווני ולאם ילידת הארץ ממוצא פולני, גדל בערד. טרם שירותו הצבאי, התנדב חגואל לשנת שירות באופקים ולאחריה התגייס לשירות בגרעין נח"ל. בתום השירות הסדיר שובץ לכוחות המילואים באוגדת עזה.
חגואל בעל תואר L.L.B במשפטים. בגיל צעיר הצטרף לשורות תנועת הנוער בית"ר שם שימש כחניך ומדריך ובתפקידי ניהול שונים. לימים שימש כמנכ"ל תנועת בית"ר העולמית. כיהן כיו"ר מועצת תנועות הנוער הציוניות העולמיות וכיום, במסגרת תפקידו מכהן כחבר הנהלה של הסוכנות היהודית, יו"ר עמית בצוות המשימה למאבק באנטישמיות של חבר הנאמנים בסוכנות, חבר דירקטוריון בקרן היסוד, חבר המועצה להנצחת זכרו של בנימין זאב הרצל והמועצה להנצחת זכרו של זאב ז'בוטינסקי, במשרד ראש הממשלה וחָבר בחֶבר הנאמנים של אוניברסיטת אריאל. חגואל מכהן גם כחבר מועצת יד ושם, חבר ב וחבר בוועדת המשנה לנושאים תכנוניים עקרוניים (ולנת"ע). בעברו, כאמור, כיהן כיו"ר הליכוד העולמי.
בהסתדרות הציונית העולמית
בשנת 2010, בקונגרס הציוני הל"ו, נבחר לתפקיד ראש המחלקה לפעילות בישראל ולמאבק באנטישמיות בהסתדרות הציונית העולמית. במסגרת תפקידו, ניהל חגואל מאבקים, הרצאות וכנסים למאבק באנטישמיות. ביניהם בניו יורק, בצרפת, בבלגיה, בבריטניה ובדרום אמריקה. חגואל הקים את מרכז התקשורת למאבק באנטישמיות של ההסתדרות הציונית העולמית והגה ויזם את חידון הציונות והמורשת למשפחות. במסגרת תפקידו, היה אמון גם על המועצה הציונית בישראל, על הוצאת ספרים "ביאליק", על הארכיון הציוני המרכזי ועל ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג. בחודש יולי 2017, יזם והוביל חגואל את התיקון לחוק בנימין זאב הרצל בכנסת על פיו תשתתף המדינה במימון הפעילות השוטפת של מוזיאון הרצל ומרכז הרצל, באחזקתם השוטפת, בפעילויות ההדרכה ובפעילויות נוספות אותן תבצע ההסתדרות הציונית העולמית בהר הרצל.
כיהן כסגן ומ"מ יו"ר הארגון בין השנים 2015 ל 2020.
ב-22 באוקטובר 2020, במסגרת הקונגרס הציוני הל"ח, נבחר חגואל לכהן כיו"ר ההסתדרות הציונית העולמית - יו"ר ההנהלה הציונית.
הסוכנות היהודית
בכ"ח בתמוז ה'תשפ"א, 7 ביולי 2021, נבחר חגואל על ידי הנהלת הסוכנות היהודית לכהן כיו"ר בפועל של הסוכנות היהודית. את המינוי קיבל עם סיום תפקידו של יצחק הרצוג כיו"ר וכניסתו לתפקיד נשיא מדינת ישראל חגואל כיהן בתפקיד זה עד כניסתו של דורון אלמוג לתפקיד ב-21 באוגוסט 2022.
חיים אישיים
חגואל מתגורר בנתניה. נשוי לתחיה, אב לארבעה וסבא לנכד אחד.
מנדרינית תקנית
מנדרינית תקנית היא שפה המשתייכת מבחינה בלשנית לקבוצת השפות הסיניות (כמו קנטונזית, הַאקּה) בתוך משפחת השפות הסינו־טיבטיות. המנדרינית התקנית היא לשונה המדוברת הרשמית של סין העממית (הרפובליקה העממית של סין) ושל טאיוואן (הרפובליקה הסינית). כמו כן היא מהווה אחת מארבע הלשונות הרשמיות של סינגפור. המנדרינית נכתבת בכתב הסיני, הן המסורתי והן המפושט.
הגרסה שבשימוש בסין מכונה פּוּ־טוֹנְגּ־הְווַה (普通話/普通话/pŭtōnghuà), שפירושו "השפה הכללית", ואילו זו שבטאיוואן מכונה גְּווֹ־יוּ (國語/国语/guóyŭ), שפירושו "השפה הלאומית". במקומות אחרים, כמו סינגפור ומלזיה מכונה השפה חְווַה־יוּ (標準華語/标准华语/Biāozhǔn huáyǔ), שמשמעו "השפה הסינית". כל שלושת המונחים משמשים לסירוגין בקהילות סיניות ברחבי העולם כתוצאה ממפגש בין קהילות סיניות ממקומות שונים.
היסטוריה
כבר בעת העתיקה, הכילה הסינית מגוון רחב של ניבים. כפועל יוצא, היו מאז ומתמיד ניבים יוקרתיים או ניבים תקניים. אמרות קונפוציוס, למשל, נכתבו ב"יא־יאן" (雅言/yǎyán), "שפת החברה הגבוהה", ולא בניב מקומי; בזמן שושלת האן יש התייחסות בטקסטים ל"טוֹנְגּ־יוּ" (通語/通语/tōngyǔ), "השפה המשותפת". ספרי חרוזים החל מתקופת השושלת הצפונית והשושלת הדרומית מצביעים על צורת הגייה אחת או יותר באותם זמנים. עם זאת, כפי הנראה ניבים אלה לא היו ידועים מחוץ לשכבות המשכילות, וייתכן שאף בקרב האליטה המשכילה ההגייה הייתה מגוונת מאוד, זאת כיוון שהגורם המאחד של הסינית, הסינית הקלאסית, היוותה תקן לכתיבה ולא לדיבור.
שושלת מינג (1368–1644) ושושלת צ'ינג (1644–1912) החלו להשתמש במונח גְּווַאן־הְווַה (官話guānhuà/), או "דיבור רשמי", בהתייחסם לשפה שהייתה בשימוש בחצר הקיסרית. נראה כי בתחילה התבסס תקן זה על ניב נאנג'ינג, אך הניב של בייג'ינג תפס בהדרגה את מקומו, על אף כי בבירה בייג'ינג עצמה חיו ופעלו דוברי מגוון רחב של ניבים מבין נושאי המשרות כמו גם פשוטי העם. במאה ה־17 הקימה הקיסרות אקדמיות להגייה נכונה (גֶּ'נְגּ־יִין שׁוּ־יְוֵן 正音書院/Zhèngyīn Shūyuàn), מתוך מטרה למסד את ההגייה הבייג'ינגית כהגייה התקנית, אך לניסיונות אלה הייתה הצלחה מועטה בלבד. אפילו במאה ה־19 התקשה הקיסר להבין חלק משרי החצר שלו, שחלקם לא הקפידו כלל על הגייה תקנית. אף על פי כן, עד 1909 הצליחה שושלת צ'ינג הגוועת למסד את ניב בייג'ינג כ"שפה הלאומית" (國語/guóyǔ).
קידום שפה לאומית משותפת נחל הצלחה רבה יותר אחרי הקמת הרפובליקה הסינית ב־1912. בהתחלה, נעשה ניסיון להחדיר לשפה הלאומית מרכיבים מניבים סיניים אחרים, מעבר לניב של בייג'ינג. אך ניסיונות אלה הפכו את השפה למלאכותית למחצה, והיה קושי אמיתי ללמד אותה, כיוון שאיש לא דיבר בה. ניסיון זה נזנח לבסוף ב־1924, והניב של בייג'ינג הפך למקור העיקרי של השפה הלאומית הרשמית המדוברת, זאת עקב המסורת של החשבתו כניב יוקרתי עוד מתקופת שושלת צ'ינג. מרכיבים מניבים אחרים מוסיפים להתקיים בשפה, אך הם מתקיימים בבחינת יוצאים מן הכלל.
הרפובליקה העממית של סין, שקמה ב־1949, המשיכה בקו זה. ב־1955, הוחלף שמה של השפה לפּוּ־טוֹנְגּ־הְווַה (普通話/普通话/pŭtōnghuà), או "השפה המדוברת הכללית". ברפובליקה הסינית, שהמשיכה לשלוט בטאיוואן ובאיים נוספים, נשאר שמה של השפה "גְּווֹ־יוּ". מאז, התפתחו שני הניבים הרשמיים בנפרד, אם כי ההבדלים מזעריים ומתבטאים בעיקר בחידושן של מילים מודרניות (כגון "מחשב" ו"אינטרנט") ובהגייה שונה של סימנים בודדים.
מערכות החינוך היסודי בסין ובטאיוואן מסוּרות שתיהן להנחלת השפה המנדרינית. כתוצאה מכך, התרחבה תפוצת השפה, ומרבית הסינים בסין ובטאיוואן דוברים בימינו מנדרינית שוטפת. בהונג קונג, נותרה קנטונזית תקנית השפה הרשמית הן במערכת החינוך והן בשיח רשמי, אך השפעתה של המנדרינית התקנית גוברת בהתמדה.
לפי החלטת האומות המאוחדות, החל משנת 2010 ב-20 באפריל מציינים יום השפה הסינית.
פונולוגיה
הפונולוגיה של המנדרינית איננה אחידה, כיוון שדובריה הרבים (ומנהיגים בכללם) משלבים בדיבורם את הניב הילידי שלהם עצמם. עם זאת, קיימת הגייה תקנית הדומה מאוד להגייה בבייג'ינג, וקרייני רדיו וטלוויזיה נבחרים על פי רוב בין השאר בשל מבטאם התקני.
המנדרינית מאופיינת בחלוקה ברורה להברות ולהפרדה בין עיצורים תחיליים לסופיים. כך, מרבית העיצורים המופיעים בתחילת הברה אינם מופיעים בסופה, ולהפך. כמו כן, תנועות מסוימות מופיעות רק אחרי עיצורים מסוימים. במנדרינית בפרט, מבחר העיצורים הסופיים הוא דל מאוד, כך שבסיכומו של דבר - אוסף ההברות הכולל הוא דל מאוד, וכולל מאות בודדות של הברות.
מאידך, שלל העיצורים והתנועות זר ברובו לדוברי העברית, וקשה להבחנה ולהגייה (למעשה, העיצורים היחידים הזהים לחלוטין למקביליהם העבריים הם מ, נ, ל, פֿ רפה ואולי ס). הסינית עשירה מאוד בעיצורים מחוככים (כגון "צ'" ו מחוככים (כגון "צ'" ו"ג'" בעברית), ומבחינה בין עיצורים מנושפים ללא־מנושפים (הבחנה שאינה קיימת בעברית), אך דלה מאוד בעיצורים קוליים (כגון "בּ", "ג", "ד" בעברית). נוסף על כך, סינית היא שפה טונאלית, הווה אומר, משמעותה של כל הברה נקבעת לא רק על ידי העיצורים והתנועות המרכיבים אותה, אלא גם על ידי הטון בו היא נאמרת. במנדרינית, קיימים חמישה טונים שונים (גבוה, עולה, יורד־עולה, יורד ונייטרלי).
התנועות
במנדרינית תקנית שמונה תנועות יסודיות. לחלקן יש יותר מהגייה אחת (המתבטאת בעמודת ה־IPA), אך הן בתפוצה משלימה.
דקדוק
ברמה היסודית, השפות הסיניות, והמנדרינית בתוכן, מוגדרות כשפות SVO, כלומר, הסֵדר היסודי במשפט הוא נושא־פועל־מושא, בדומה לחלק מהשפות השמיות וההודו־אירופיות.
בדומה לעברית (ובניגוד לאנגלית, לדוגמה), בסינית יש השמטה של אוגד במשפטי תיאור. כך, לדוגמה, אומרים "אני שמח" (我高兴), ללא פועל מפורש (בניגוד לאנגלית, לדוגמה, בה אי אפשר להשמיט את הפועל "am" ב־"I am happy").
אחד המאפיינים המובהקים של הדקדוק הסיני הוא שלכל המילים צורה דקדוקית אחת. כלומר, למעט יוצאי־דופן בודדים, אין בסינית הטיות לפועל, שם־עצם, שם־תואר וכיוצא בזה.
סדר המילים בדקדוק הסיני פחות גמיש מאשר בשפה העברית, ויש לו מספר כללים. כמעט תמיד יופיע המתאר (שם תואר או פסוקית מתארת) לפני המתואר, והכללי (במקום או בזמן) לפני הפרט.
פאנד פליטזאר
פנד פליטזאר (בגרמנית: Fend Flitzer) היא מכונית מיקרו בתצורת תלת אופן, אשר יוצרה על ידי מהנדס המטוסים פריץ פנד, בגרמניה, בעיר רוזנהיים, בין השנים 1948–1951.
מנדרינית תקנית
דקדוק
היות שבסינית לטונים יש תפקיד חשוב באפיון המילים עצמן, אי אפשר לתאר בה שאלות על ידי הרמת הטון במילה שבסוף משפט כפי שנעשה בעברית (בעברית בעל פה, ההבדל בין "זה יפה" ל"זה יפה?" הוא בעליית טון במילה האחרונה במקרה של שאלה). שאלות כן/לא מצוינות בסינית באחד משני אופנים: לדוגמה, המקבילה ל"האם אתה רוצה לשתות תה?" תהיה דומה ל"אתה רוצה לשתות תה ma", "אתה רוצה לא־רוצה לשתות תה", או "אתה רוצה לשתות תה לא־תה" (שתי האפשרויות האחרונות נבדלות בשאלה האם הדגש בשאלה הוא על עצם רצון השתייה, או מושא רצון השתיה). “你想喝茶吗”， “你想不想喝茶”， “你想喝茶不茶” (תרגום השאלות לסינית בהתאמה).
פאנד פליטזאר
סך הכול יוצרו 252 יחידות.
מנדרינית תקנית
דקדוק
שאלות שאינן מסוג כן/לא כמעט זהות תחבירית לתשובות להן, למעט החלפה של אחת ממילות משפט התשובה במילת שאלה. השאלה המתאימה לתשובה "הוא באופניים נוסע לעבודה" היא "הוא באיזה־אופן נוסע לעבודה?". אין החלפת סדר מילים בשאלה, האופיינית לעברית ולאנגלית. “他怎么去工作？”， “他骑自行车去工作” (תרגום השאלה והתשובה לסינית).
מנדרינית תקנית וניב בייג'ינג
הסינית התקנית, כפי שהיא מוגדרת על ידי הרפובליקה העממית של סין, משתמשת ב:
פאנד פליטזאר
פריץ פנד
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת פריץ פנד כקצין טכני בלופטוואפה, הזרוע האווירית של הוורמאכט, צבא הקבע של גרמניה הנאצית.
בתחילת שנות החמישים של המאה העשרים הועסק פריץ פנד במסרשמיט כמהנדס מעצב מכוניות מיקרו.
מנדרינית תקנית
מנדרינית תקנית וניב בייג'ינג
תאורטית, הרפובליקה הסינית (טאיוואן) מגדירה אחרת את המנדרינית, אך בפועל, ההבדלים מסתכמים בטונים שונים למספר מועט של מילים.
על אף שהסינים מבחינים בין ניב בייג'ינג למנדרינית התקנית, מספר היבטים המזוהים עם ניב בייג'ינג חדרו לשפה התקנית. ביניהם ניתן למנות את צורת פניית גוף שני נימוסית - נִין/您 והבחנה בין צורת 'אנחנו' כללית (ווֹמן/我们) לצורת 'אנחנו' הכוללת את המאזין (דְּזַאן־מְן/咱们). עם זאת, הסינים כמעט שלא משתמשים בהבחנות האלה.
מנדרינית תקנית וניבים אחרים
במקרים רבים, המנדרינית התקנית שונה מאוד מניבים מדוברים מקומיים, עד כדי חוסר הבנה הדדי. לא נדיר ששני אנשים הסבורים שהם מדברים, לדעתם, מנדרינית תקנית יזדקקו למתורגמן. עם זאת, מאמצי ממשלות סין, טאיוואן וסינגפור העלו משמעותית את מספר דוברי המנדרינית התקנית.
תפקידה של המנדרינית התקנית כשפה הסינית הרשמית, מטעה רבים לראות בה את "השפה הסינית". למעשה, אף על פי שממשלות סין וטאיוואן שתיהן מעודדות את השימוש במנדרינית תקנית, לאף אחת מהן אין עניין או כוונה ששפה זו תחליף את השפה המקומית, ולמעשה, המנדרינית התקנית רחוקה מלהחליף את הניבים המקומיים, הנמצאים בשימוש יומיומי במקומות רבים, בעיקר במחוזות הדרומיים של סין, ובטאיוואן עצמה. תושבים מקומיים רבים, מבוגרים בפרט, אינם מיטיבים לדבר מנדרינית תקנית, או אף אינם מבינים אותה כלל. סקר מקיף שארך שש שנים ונסתיים בדצמבר 2004 גילה, שרק 53% מתושבי סין מסוגלים לתקשר במנדרינית תקנית.
נורית הביצות
נוּרִית הַבִּיצוֹת (שם מדעי: Ranunculus ophioglossifolius) היא צמח ביצה חד-שנתי הגדל לרוב בביצות ובמקווי מים. תפוצתו רחבה יחסית בעולם, והוא מוגדר ברשימה של IUCN כמין שמצב השימור שלו הוא "ללא חשש". עם זאת, המין נמצא בסכנת הכחדה בכמה מארצות אירופה, ונכחד מישראל בשנות ה-20 של המאה ה-20.
תיאור הצמח ובתי הגידול האופייניים
גובהה של נורית הביצות 15-40 ס"מ וגבעוליה חלולים, מחורצים, זקופים או נטויים. עלי הצמח מסורגים, ועליו התחתונים ביותר בעלי כותרת ארוכה.
נורית הביצה גדלה במקומות מרובי מים, בשקעים לחים, בתעלות ובקרקעות לחות וחשופות. הצמח גדל בקרקעות שאינן מלוחות ובבתי גידול טבעיים בלבד.
בעולם
נורית הביצות נפוצה בעולם בעיקר בדרום אירופה, צפון אפריקה, איי הים התיכון ומערב אסיה. המין מוגדר ברשימה של IUCN ככזה שמצב השימור שלו הוא "ללא חשש". עם זאת, הצמח נמצא בסכנת הכחדה בכמה מארצות אירופה. כך למשל, בבריטניה אובדן בתי הגידול וההשפעה של שינויי האקלים מאיימים על הישרדות נורית הביצות.
בישראל
בעבר, נוריות הביצות גדלו בישראל בביצות ובמקווי מים. הצמח תועד בעבר בשרון מחדרה, בחוף פלשת מנחל שורק ובעמק החולה. במאה העשרים נוריות הביצה נכחדו מן הארץ, וכיום לא ניתן לראותן בה. ככל הנראה, היעלמות בית הגידול הביצתי בארץ היא שהובילה להכחדתו. הצמח היה נדיר מאוד בארץ גם לפני הכחדתו.
ז'ורואנה
נהר הז'ורואנה הוא נהר במערב-מרכז ברזיל, במדינת מאטו גרוסו. הנהר עובר לאורכו של הפארק הלאומי ז'ורואנה. הפארק הוכרז ב-5 ביוני 2006, ושטחו כ-19,000 קמ"ר.
בולי המנדט שלא הונפקו
חברי "אגודת חובבי בולים", אשר פעלה בתל אביב מאז מחצית שנות השלושים, ניסו ללא הצלחה בתקופת המנדט הבריטי בשנת 1945 לקדם הנפקה של בולי דואר חדשים.
איאס
אַיאס (יוונית: Αἴας) הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית.
בולי המנדט שלא הונפקו
בולי הדואר בארץ ישראל
במרבית השטחים, אשר היו תחת חסות האימפריה הבריטית בתקופה שבין מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, מקובל היה להנפיק מעת לעת בולי דואר חדשים. בולים אלו הונפקו תוך הקפדה על עיצוב איכותי וייצור מוקפד, והם נחשבים בקרב אספני הבולים כאחת מקבוצות הבולים היפות ביותר שהונפקו אי פעם.
איאס
במיתולוגיה
לפי המסופר הוא היה בנו של טלאמון, אחיו של טיאוקרוס, ואשתו הראשונה פריבואה. הוא כונה "איאס הטלאמוני" או "איאס הגדול". איאס בן טלאמון נמנה עם הגיבורים המרכזיים באיליאדה מאת הומרוס. באותו חיבור ישנו גיבור נוסף בשם איאס בן אוֹאִילֵאוּס, המכונה "איאס המהיר", להבדיל מזה "הגדול".
בולי המנדט שלא הונפקו
בולי הדואר בארץ ישראל
בארץ ישראל הדברים התנהלו באופן שונה לחלוטין. עד 1927 השתמשו שלטונות דואר המנדט בבולים הצבאיים, אשר הונפקו בשנת 1917 כאמצעי זמני להפעלת דואר בשטחים שנכבשו מן האימפריה העות'מאנית. הם הוסבו בשנת 1920 לשימוש כבולי דואר אזרחיים על ידי הוספת הדפס רכב עם שם הטריטוריה - פלשתינה א"י. בשנת 1927 הונפקה סדרת "בולי הנוף", אשר עוררה ויכוחים פוליטיים ומחאות רבות מצד כל חלקי האוכלוסייה בארץ ישראל, יהודים, מוסלמים ונוצרים כאחד. כולם ראו את עצמם כנפגעים מהיבט זה או אחר של הבולים החדשים, ורק בקושי רב הושלמה הסדרה והונפקה לציבור.
איאס
במיתולוגיה
אחרי אכילס נחשב איאס לאמיץ שבגיבורי היוונים שניצבו מול חומות טרויה. הוא התמודד מול הקטור בדו-קרב ואף פצע אותו. הוא הדף גם את ההתקפה הטרויאנית שסיכנה את הספינות, ועזר לחלץ את גופתו של פאטרוקלוס. אחרי מותו של אכילס דרש את כלי הנשק שלו, אבל פסק בוררות קבע כי אלה יימסרו לאודיסאוס. ברוב זעמו ביקש איאס להרוג במי שהשפילוהו, אבל אתנה סימאה את עיניו, כך שאת הטבח ערך בעדר כבשים. כאשר שבה אליו הכרתו והתברר לו מה עולל, השליך את עצמו על חרבו מרוב בושה.
הנצחה
על שמו של איאס נקראת קבוצת הכדורגל אייאקס אמסטרדם והוא מופיע על סמל הקבוצה.
בולי המנדט שלא הונפקו
בולי הדואר בארץ ישראל
שלטונות הדואר הבריטי למדו היטב את הלקח מן ההנפקה הבעייתית, והעדיפו להמשיך ולהדפיס שוב ושוב את אותה סדרת בולים במקום להתמודד פעם נוספת עם תהליך בעייתי של הנפקה חדשה.
אגודת חובבי בולים
בין העולים הרבים שהגיעו לארץ ישראל במהלך שנות השלושים הייתה קבוצה הולכת וגדלה של אספני בולים, רובם יוצאי גרמניה ומזרח אירופה, אשר פעלו לפיתוח תחביב איסוף הבולים בארץ ישראל. הם הקימו מועדוני אספנים בתל אביב ובחיפה, ויזמו מפגשים, הרצאות ופעילויות שונות עבור חובבי הבולים.
הנפקה של בולים חדשים מידי תקופה תורמת לא מעט למידת העניין שמגלים האספנים בתחביב בו הם עוסקים, והעובדה שעיצוב בולי הדואר של ארץ ישראל לא השתנה כמעט עשרים שנה הרגיזה מאוד את חובבי הבולים. במשך עשר שנים הם פנו שוב ושוב אל שלטונות הדואר בבקשה להחליף את העיצוב של בולי דואר המנדט, אולם נענו פעם אחר פעם בשלילה.
תערוכת פילא 1945
העניין בתערוכה חרג מן המעגל המקומי של חובבי הבולים בתל אביב. חברי המועדון הפילטליסטי בקהיר ואגודת הפילטליסטים בלבנון הציגו את בוליהם בתערוכה, והכינוי "מציג מספר 1" הוענק למר ג. ה. וובסטר, מנהל הדואר של פלשתינה, שהציג בתערוכה את האוסף האישי שלו בנושא דואר צבאי בריטי משנות השלושים. הדואר המנדטורי הנפיק שתי גלויות דואר רשמיות לכבוד האירוע, והכין חותמת מיוחדת שהוטבעה על דברי דואר שנשלחו מאתר התערוכה.
התחרות לעיצוב בול דואר חדש
שיתוף הפעולה לו זכו מצד הנהלת הדואר המנדטורי עודד את מארגני התערוכה לנצל את האירוע על מנת לקדם את היוזמה להנפקת בולים חדשים. הם הכריזו על תחרות נושאת פרסים לעיצוב בול דואר חדש בפלשתינה. מנהל הדואר המנדטורי, שהעניק את חסותו לאירוע, התייחס לתחרות בהקדמה שכתב לקטלוג התערוכה:
בנאום שנשא וובסטר במהלך טקס הפתיחה של תערוכת הבולים הוא חזר והבטיח כי יעיין בהוצאת בולים ארצישראליים חדשים, דבר שעורר תקוות גדולות בקרב מארגני האירוע. בין היתר הדגיש מנהל הדואר את הדברים הבאים:
ההצעות הזוכות
וובסטר מונה כיושב ראש ועד השופטים של התחרות לציור בול דואר א"י חדש, יחד עם נציגים ממגוון תחומים: בולאים, אומנים, ואנשי דפוס. גם קהל המבקרים בתערוכה התבקש להצביע בעד ההצעה המועדפת בעיניו, ובין אלו שבחירתם תתאים להחלטת צוות השופטים הובטח להגריל שלושה פרסים.
מבין שלושים ההצעות שהוגשו לתחרות על ידי הגרפיקאים בחר צוות השופטים בשלוש ההצעות היפות ביותר לדעתו. ביום 10 באפריל 1945 חולקו הפרסים לשלושת המעצבים שזכו במקומות הראשונים:
מעניין לציין כי בעיני קהל המבקרים בתערוכה מצאו חן דווקא הצעות אחרות מאלו שבחרו השופטים. המבקרים התמרמרו על כך שכל ההצעות התמקדו בתמונות של נוף ועתיקות, ואיש ממגישי ההצעות לא טרח לנסות ולהביע בהצעתו את חזון התחייה של עם ישראל.
אחרית דבר
הפרסום האגרסיבי של מארגני התערוכה, והסיקור בעיתונות הכללית, יצרו בקרב הציבור הרחב את הרושם שעיצובים אלו עתידים להיות מונפקים כבולי דואר חדשים. מנהל הדואר המנדטורי, שככל הנראה לא צפה התפתחות זו, מיהר להגיב ולדחות ציפיות שווא אלו. כשבוע לאחר סיום התערוכה, ביום חמישי, 19 באפריל 1945, התפרסמה תגובתו של מנהל הדואר במדור "מכתבים למערכת" בעיתון "הפלשתיין פוסט":
למרות דבריו של מנהל הדואר, המשיכו הבולאים לקוות כי יונפקו בולים חדשים לשימוש הדואר בארץ ישראל. כחודשיים לאחר נעילת התערוכה פורסם בעיתונות כי ההצעות שזכו בפרסים הועברו לעיונו של מנהל הדואר, והציפייה בקרב הבולאים הייתה שהן ישמשו כבסיס להנפקת בולי דואר חדשים.
תקוות אלו לא זכו להתממש, הבולים החדשים לא הונפקו, וסדרת בולי הנוף המשיכה לשמש את הדואר המנדטורי עד תום תקופת שלטון המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
יחסי ארצות הברית–בוטסואנה
יחסי ארצות הברית–בוטסואנה הם היחסים הבינלאומיים, הדו-צדדיים, המדיניים, הפוליטיים והשיתופיים המתנהלים בין ארצות הברית לבין בוטסואנה.
על פי דוח המנהיגות העולמית של ארצות הברית לשנת 2012, 79% מאנשי בוטסואנה תומכים בהנהגת ארצות הברית, 8% מתנגדים לה ו-13% אינם בטוחים.
הסכמים
ביולי 2000, חתמו ממשלות בוטסואנה וארצות הברית חתמו על הסכם להקמת אקדמיה בינלאומית לאכיפת חוק (ILEA) בגאבורון. האקדמיה, הממומנת בצורה משותפת, מנוהלת ומאוישת על ידי שני העמים, ומספקת הכשרה למשטרה ולפקידי ממשל מכל רחבי אזור הסהרה. הקמפוס הקבוע של האקדמיה, באוטסה שמחוץ לגבורון, נפתח במרץ 2003. למעלה מ-3,000 אנשי מקצוע בתחום אכיפת החוק באפריקה שמדרום לסהרה קיבלו הכשרה מ-ILEA אשר החלה מאז להציע שיעורים בשנת 2001.
ייצוג
מבין פקידי הממשל האמריקניים הפועלים בבוטסואנה נמנים:
שגרירות ארצות הברית בבוטסואנה ממוקמת בגאבורון.
קרב דרטוסה
קרב דֶרְטוֹסָה (בלטינית: Dertosa) ניטש באביב 215 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית השנייה, ליד העיר דרטוסה (טוֹרְטוֹסָה) שבהיספניה (ספרד). היה זה הניסיון הכושל השני של המצביא הקרתגי עזרובעל להדוף את חילות הרומאים מהיספניה, בסיס האספקה והתגבורות של חניבעל, שנלחם אותו זמן באיטליה. לניצחונם המצביאים הרומים פובליוס קורנליוס סקיפיו ואחיו גנאיוס סקיפיו הייתה השפעה חשובה על המשך המלחמה, משום שבעקבות אובדן הצבא בקרב נמנע מהקרתגים לסייע לחניבעל מהיספניה, והם אף נאלצו לשלוח להיספניה תגבורות גדולות שנועדו במקורן להישלח לצבאו באיטליה.
רקע
המלחמה הפונית השנייה פרצה בשנת 218 לפנה"ס בספרד, כאשר חניבעל ברקה, המפקד הראשי של צבא קרתגו, תקף את העיר סגונטו, שהייתה בעלת בריתה של רומא, והביא להכרזת מלחמה. חניבעל מיהר להעביר את המלחמה לאיטליה במסע הנועז שלו דרך הרי האלפים, אך בכל זאת נפתחה זירה בחצי האי הספרדי. בתחילת המלחמה נשלח הקונסול פובליוס קורנליוס סקיפיו עם שני לגיונות לספרד כדי לחסל את המושבות הקרתגיות שם. אומנם סקיפיו עצמו חזר לאיטליה עוד לפני שהגיע לספרד כדי להתמודד עם חניבעל, אך הלגיונות הגיעו לספרד בפיקודו של אחיו, גנאיוס סקיפיו. גנאיוס הביס את הקרתגים בקרב קיסה ובקרב טראקו ופלש אל תוך חצי האי. בסתיו 217 לפנה"ס, לאחר שהובס בידי חניבעל בקרבות טיקינוס וטרביה, הגיע פובליוס סקיפיו לעזרת אחיו לספרד ועימו תגבורת של 8,000 חיילים, וביחד הם פלשו שוב דרומה והגיעו עד סגונטו. באותו זמן מרדו השבטים הטורדאנים בספרד ועזרובעל, אחיו של חניבעל והמפקד הקרתגי של ספרד, נאלץ לעסוק בדיכוי המרידה ולא נתפנה להגיב תגובה ראויה לפלישה הרומאית.
תוצאות הקרב
לתבוסה הקרתגית בקרב דרטוסה היו תוצאות מרחיקות לכת, משום שהיא מנעה מחניבעל לנצל את ניצחונו הגדול בקרב קאנאי שנה קודם לכן. האפשרות של שליחת תגבורת לחניבעל מהיספניה בדרך היבשה הפכה לבלתי אפשרית, והדרך היחידה שנותרה לשלוח תגבורת לאיטליה הייתה דרך הים, בו שלטו הרומאים. בנוסף, כוח תגבורת גדול בפיקודו של אחיו מאגו ברקה, שנאסף כדי לתגבר את צבאו של חניבעל באיטליה, נשלח במקום זאת לספרד כדי למנוע את נפילת חצי האי האיברי כולו לידי הרומאים.
אסכולת הדנובה
אסכולת הדנובה (בגרמנית: Donauschule או: Donaustil) הוא הכינוי לסגנון יצירתם האמנותית של מספר ציירים מתחילת המאה ה-16 אשר התרכזו באזור בואריה, צפון אוסטריה ולאורך נהר הדנובה. עבודתם של הציירים הללו הייתה בעלת סגנון אמנותי משותף הנחשב כחוליה מקשרת בין סגנון התקופה הגותית המאוחרת והרנסאנס. הם נחשבים גם בין הראשונים לאמץ את סגנון נופי עולם.
מקור השם
המונח "אסכולת הדנובה" נטבע לראשונה בשנת 1892 על ידי היסטוריון האמנות תיאודור פון פרימל (Theodor von Frimmel) בסקירה ביקורתית שהעביר על הדיסרטציה של ההיסטוריון ומבקר האמנות מקס יקוב פרידלנדר (Max Jakob Friedländer), אודות יצירתו של הצייר אלברכט אלטדורפר. פרימל ראה בציורי הנוף של אזור הדנובה, חלק מופרד ומובחן של האמנות הגרמנית ובעיקר בעבודתו של אלטדורפר עצמו. בשנים הבאות התרחב השימוש במונח לתיאור היצירה האומנותית המובחנת של ציורי הטבע הנוף אך בשנת 1922 קרא פרידלנדר לקביעת מונח פחות עמום.
המאפיינים האמנותיים
הסגנון האמנותי של אסכולת הדנובה התאפיין בחידוש הבלתי מוכר עד אז של יצירת תחושה טבעית ושילוב של הצופה בו. הוא צומח במקביל לציירי נופי בארצות השפלה, כמו יואכים פטיניר, שנחשב למייסד הסגנון ״נופי עולם.״ הנוף והטבע בציורים מקבל חיים בלתי תלויים משלו, והופך למרכזה ומהותה של היצירה האמנותית. לעיתים קרובות נוצרת בצופה תחושת ההשתלבות של עצמו בתוך נוף הניחן באור טבעי משלו. השמיים בתמונות מכוסים בדרך כלל בעננים כהים היוצרים תחושה קודרת, ובחלק מן התמונות משולבות סצינות של אירועים מתוך הסיפורים בכתבי הקודש. הנופים כשלעצמם בדרך כלל ללא דמויות, ומציגים את יערות הדנובה העליונה. את מקומה של דמות חזיתית תופס לעיתים קרובות עץ בודד, נוסחה שהמציא אלברכט אלטדורפר, ומשמש, בעיקר בציורים והדפסים, מאת וולף הובר ואוגוסטין הירשפוגל. עבודות חדשניות אחרות הראו תצוגות מקרוב של יער צפוף כמעט ללא נוף מרוחק או אפילו ללא שמיים, אך רבים מהנופים הם פנורמיים בגרסה של הסגנון ההולנדי, והנהר המתפתל מחוץ לטווח הראייה מחליף בדרך כלל את הים התופס את האופק ביצירות הולנדיות רבות. הנופים המצוירים של אלטדורפר הם בדרך כלל אנכיים.
בין האמנים המזוהים ביותר עם סגנון אסכולת הדנובה נמנים: אלברכט אלטדורפר, לוקאס קראנאך האב, וולף הובר, קריסטוף שווארץ, אוגוסטין הירשפוגל.
איזבלה מאראגון
איזבלה מאראגון (בצרפתית: Isabelle d'Aragon; 1247 - 28 בינואר 1271) הייתה מלכת צרפת, רעייתו של פיליפ השלישי, מלך צרפת ואמו של פיליפ הרביעי.
ביוגרפיה
איזבלה נישאה לדופן צרפת בקלרמון-פראן וליוותה אותו במסע הצלב השמיני לתוניס. בשובם ממסע הצלב, והיא בחודש השישי להריונה עם בנם החמישי, נפלה מסוס ליד העיר קוזנצה שבקלבריה. היא ילדה ולד מת בלידה מוקדמת ונפטרה כעבור שבעה-עשר יום. בעלה נסע עם גופתה וקבר אותה בבזיליקת סן-דני. מצבת הקבר שלה חוללה ב-1793, במסגרת המהפכה הצרפתית יחד עם שאר מצבות המלכים.
דגל קזחסטן
דגל קזחסטן הנוכחי אומץ ב-4 ביוני 1992. הדגל מורכב מרקע בצבע כחול בהיר, ועליו עיט ערבות מוזהב פורש כנפיים מתחת לשמש מוזהבת עם 32 קרני-שמש במרכז. בנוסף מופיעה תבנית-קישוט דמוית רשת בצד השמאלי של הדגל. הדגל עוצב על ידי שקן נוז'זבקוב, ובתחילה תבנית הקישוט הייתה בצבע אדום. מאוחר יותר הוחלף צבעה לזהב.
התבנית מייצגת את האומנות והמסורת התרבותית של החאנטה העתיקה ושל האומה הקזחית. הרקע הכחול-בהיר מייצג את העמים הטורקיים אשר מרכיבים בימינו את אוכלוסיית המדינה - הטטרים, האויגורים ואחרים. בעמים אלה הצבע הכחול הוא בעל חשיבות דתית ומייצג את אל השמים טנגרי. פירוש מודרני יותר אומר כי הרקע מייצג את השמים הרחבים של קזחסטן, כמו גם את ערך החופש.
העיט המוזהב מייצג את האימפריה של ג'ינגיס חאן אשר שלט בקזחסטן תחת דגל כחול שבו היה מוטבע עיט דומה. שילוב מוטיבים אלו בא להזכיר את ההיסטוריה המפוארת של העמים אשר יצרו את האוכלוסייה המודרנית של קזחסטן.
השמש היא סמל השפע והעושר ולכן הקרניים הן בצורת זרעים.
דגל זה מכיל את הריכוז השני הגבוה ביותר של הצבע הכחול (אחרי דגל מיקרונזיה) – 90.5% ממנו צבועים בכחול.
דגל קזחסטן בברית המועצות
הדגל אומץ ב-24 בינואר 1953, כשקזחסטן הייתה רפובליקה סובייטית של ברית המועצות. הדגל מזכיר את דִגלה של ברית המועצות בתוספת פס כחול בהיר בחלק התחתון.
פיטר ולץ'
פיטר פרנסיס ולץ' (באנגלית: Peter Francis Welch; נולד ב-2 במאי 1947) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית כאחד משני נציגיה של ורמונט. הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הכללי של מדינת ורמונט, בשנים 2007–2023. ולץ', חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן טרם היבחרו אל הקונגרס של ארצות הברית כחבר הסנאט המדינתי של ורמונט. עורך דין במקצועו.
ביוגרפיה
בשנת 1947 נולד ולץ' בסספרינגפילד שבמסצ'וסטס, שם למד בבתי ספר קתולים מקומיים. ב-1969 השלים בכבוד רב את לימודיו במכללת הצלב הקדוש שבווסטר, ובשנת 1973 קיבל תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי. במשך שלושים שנה היה שותף במשרד עורכי הדין "Welch, Graham & Manby", שהתמחה בעבירות מסוג פגיעה אישית, ושפעל במדינת ורמונט. ב-1986 נישא לג'ואן סמית', שנפטרה ב-2004 ממחלת הסרטן אחרי 28 שנות נישואים. ב-2009 התחתן עם מרגרט צ'ייני, חברה לשעבר בבית הנבחרים של ורמונט.
ב-1980 נבחר ולץ' לסנאט של ורמונט כנציג מחוז וינדזור. בקדנציה השנייה נבחר ולץ' כמנהיג סיעת המיעוט, והפך לנשיא הזמני של הסנאט לאחר שהדמוקרטים נטלו את רוב מושבי הסנאט מידי המפלגה הרפובליקנית. ולץ' היה הדמוקרט הראשון שכיהן כנשיא הזמני של הסנאט בוורמונט, שכן ורמונט הייתה מעוז המפלגה הוויגית ולאחר מכן של הרפובליקנים במשך למעלה ממאה שנה, החל משנות ה-30 של המאה ה-19. בשנת 1988 עזב ולץ' את הסנאט אחרי שהתמודד – ללא הצלחה – אל מועמדות המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס הכללי של ורמונט בבית הנבחרים של ארצות הברית. כעבור שנתיים נבחר למועמד מפלגתו לתפקיד מושל ורמונט, אך בבחירות הכלליות בפסיד לריצ'רד סנלינג.
ולץ' היה מחוץ לחיים הפוליטיים במשך יותר מעשור, עד שבשנת 2001 מינה אותו המושל האוורד דין למלא מקום מושב פנוי בסנאט של ורמונט במחוז וינדזור. הוא נבחר כהלכה למושב זה בבחירות 2002 ונבחר מחדש ב-2004, ואף שב לתפקידו כנשיא הזמני של הסנאט. כאשר ברני סנדרס, נציגה של ורמונט בבית הנבחרים, התמודד ונבחר אל הסנאט של ארצות הברית בבחירות אמצע הכהונה של 2006, בחר ולץ' להתמודד על מושבו הריק שהותיר אחריו סנדרס. בבחירות הכלליות גבר על מועמדת המפלגה הרפובליקנית מרתה ריינוויל עם 53% מקולות הבוחרים. ולץ' היה לדמוקרט הראשון שייצג את ורמונט בבית הנבחרים מאז 1961, והשני בלבד מאז 1853.
ולץ' הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2007. הוא עבד לצד מנהיג סיעת הרוב לשעבר אריק קנטור על הצעת חוק להגדלת המימון עבור המכונים הלאומיים לבריאות ועם חבר הקונגרס הרפובליקני פול ראיין במטרה לבטל תקנות שאסרו את השימוש במדפי עץ ליישון גלגלי גבינה. במהלך הליך ההדחה הראשון של דונלד טראמפ, זימן ולץ' את הנשיא טראמפ להעיד בפני ועדת המודיעין של בית הנבחרים של ארצות הברית כתגובה לביקורת של ג'ים ג'ורדן על ההדחה, ואמר: חרף עמדותיו הפרוגרסיביות בסוגיות חברתיות ודירוגים נמוכים מקבוצות אינטרס שמרניות, אימץ ולץ' עמדה שמרנית בנושא הזכות לשאת נשק. הוא תמך בהצעת חוק המאפשרת נשיאת אקדחים טעונים בפארקים הלאומיים של ארצות הברית וכן בהצעת חוק לביטול חלק מהאיסור על כלי נשק בוושינגטון הבירה. הוא קיבל דירג "A" מאיגוד הרובאים הלאומי, בעוד שהארגון "פעולת בריידי למניעת אלימות בכלי נשק" העניק לו דירוג בן 0%. בשלהי 2019 הצביע בעד שני סעיפי ההדחה של דונלד טראמפ. בינואר 2021, לאחר ההסתערות על הקפיטול, הצביע ביחד עם כל סיעתו ועם עשרה רפובליקנים נוספים בעד הליך הדחתו השני של טראמפ.
עדי כהן (זמרת)
עדי כהן (נולדה ב-3 בדצמבר 1980) היא זמרת, מדבבת ושחקנית תיאטרון ישראלית. התפרסמה כשהשתתפה בעונה השנייה של תוכנית הטלוויזיה "כוכב נולד" (שודרה ב-2004) והעפילה לגמר.
קורות חייה
כהן התגייסה לצה"ל בשנת 1999 ושירתה במספר תפקידים בגדוד הסיור המדברי על גבול מצרים. כמה חודשים לאחר השחרור, התקבלה לבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה, בית צבי, שם זכתה במלגות הצטיינות על-שם לולה שנצר, בנ"ץ כרמל וקרן שרת. את לימודיה במקום היא חבה לאחותה, לאחר שזו רשמה אותה למבחני הקבלה ללא ידיעתה. בין המחזות שהשתתפה בהם במסגרת לימודיה בבית צבי ניתן למנות את "חלום ליל קיץ", "זכרונות ברודוויי", "כובע הקש האיטלקי" ועוד רבים אחרים.
בשנת 2004, שנתה האחרונה ללימודים, השתתפה כהן בתוכנית "כוכב נולד 2". היא ביצעה את השירים "שבתות וחגים", "היי שקטה" ו"שיר לשלום", העפילה לגמר התוכנית שנערך בניצנים, יחד עם הראל סקעת והראל מויאל, וזכתה במקום השלישי עם השיר "סוף לסיפור". עם סיום התוכנית, פתחה עדי כהן בקריירת שירה ומשחק.
ב-2005 השתתפה בפסטיגל גיבורי על לצד יעל בר זוהר, שירי מימון, ציפי שביט ועוד. מאוחר יותר הוציאה אלבום בכורה והצטרפה גם לשורות התיאטרון והופיעה בהצגות ובמחזות זמר ב"תיאטרון הקאמרי", בתיאטרון הספרייה ועוד.
בשנת 2011 התחתנה עם השחקן אלי פרי וילדה בת בכורה. ב-2014 נולדה בתם השנייה וב-2021 נולדה בתם השלישית.
שירה
בשנת 2005 כהן שרה, יחד עם חבריה לגמר "כוכב נולד 2" הראל סקעת והראל מויאל, את השיר "חלומות מתגשמים", ששימש כשיר האודישנים של העונה השלישית של "כוכב נולד". בשנת 2007 היא שרה את שיר הנושא לסדרה המצליחה "החברים של נאור", "לא נרדמת תל אביב" (במקור של דני רובס), שהפך עם יציאתו ללהיט ברשתות הרדיו.
בשנת 2010, כהן יצאה לסיבוב הופעות חובק עולם בצרפת, הודו, הפיליפינים, ארצות הברית וקנדה והשתתפה בפסטיבל הג'אז הבינלאומי. בנוסף, הנחתה באותה שנה את התוכנית המקדימה של "כוכב נולד 8" באתר mako מבית קשת. שנה לאחר מכן, לקחה חלק בקדם-אירוויזיון ישראל עם השיר "רק על אהבה", וסיימה במקום השלישי.
בנובמבר 2012 יצא סינגל ראשון, "רק שנינו", מתוך אלבומה השני המתקרב, בהפקת הצמד גיא ויהל, המוכרים מהתוכנית "The Voice ישראל". את השיר כתב נעם חורב והלחינו עדי כהן ומורן גמליאל.