cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרי קונדון
ביוגרפיה
בקולנוע שיחקה קונדון בתפקיד קייט קלי, אחותו של נד קלי, בסרט "נד קלי" משנת 2003. עוד באותה שנה שיחקה בסרט העצמאי האירי "אינטרמישן" יחד עם קיליאן מרפי, קלי מקדונלד וקולין פארל. ב-2006 השתתפה במותחן הפעולה "ללא מחסום" של ג'ט לי. היא הופיעה בתפקיד מאה בסרט "התחנה האחרונה" על אודות החודשים האחרונים בחייו של לב טולסטוי בכיכובם של הלן מירן וכריסטופר פלאמר. ב-2012 שיחקה בתפקיד רוזי שנהאן בסדרת הטלוויזיה "Luck". קונדון דיבבה את הדמות של, המחליפה של ג'רוויס כבינה המלאכותית המלוות את טוני סטארק/איירון מן בסרטים של אולפני מארוול "הנוקמים: עידן אולטרון", "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים", "ספיידרמן: השיבה הביתה", ו"הנוקמים: מלחמת האינסוף".
ב-2005 כיכבה קונדון בתפקיד אוקטביה, אחותו של אוגוסטוס קיסר, בסדרת הטלוויזיה "רומא" של HBO ו-BBC. קונדון הופיעה בעונה הרביעית של סדרת הדרמה הפוסט-אפוקליפטית "המתים המהלכים" וגילמה את הדמות קלרה. הפרק בהשתתפותה שודר ב-13 באוקטובר 2013.
היינריך פון קלייסט
ברנד היינריך וילהלם פון קלייסט (בגרמנית: Bernd Heinrich Wilhelm von Kleist; 18 באוקטובר 1777, פרנקפורט על האודר – 21 בנובמבר 1811, ברלין) היה סופר, מחזאי ומשורר גרמני.
קרי קונדון
ביוגרפיה
ב-2018 כיכבה קונדון בתפקיד ראשי בדמות לורה בסדרת הטלוויזיה "נשים על הקצה" לצדן של נינה סוסניה ואיילין וולש.
היינריך פון קלייסט
ביוגרפיה
פון קלייסט, בן לקצין בצבא הפרוסי, נולד בפרנקפורט על האודר. אביו מת בעודו בן 11, ולכן נאלץ לשמש כמפרנס בגיל מוקדם. למרות זאת הצליח ללמוד בבית הספר עד גיל 15, כאשר גויס לצבא הפרוסי ללחום בחזית המערבית. הוא הפך לקצין ושירת בצבא שבע שנים עד 1799. לאחר פרישתו מהצבא החל בלימודי פילוסופיה, מדעי המדינה, פיזיקה ומתמטיקה בפרנקפורט על האודר.
קרי קונדון
ביוגרפיה
בשנת 2022 יצא לאור הסרט "רוחות אינישרין" בו מככבת קונדון בתפקיד שיבון סוילאבהאיין.
היינריך פון קלייסט
ביוגרפיה
לאחר מספר ביקורים בוויימאר, בהם פגש את גתה, שילר וסופרים ידועים נוספים, החל להתנסות בכתיבה ספרותית ובמקביל הפך מעורב בפוליטיקה המקומית. כתיבתו לא זכתה להצלחה ואף ניסיונותיו להקים כתב עת ספרותי בשם "פבוס" לא צלחו. באותה התקופה, חברה ממנה התרשם מאוד, בשם הנרייטה פוגל, חלתה בסרטן ועמדה למות. פוגל ביקשה מקלייסט כי ישים קץ לייסוריה. נחוש למות עמה, ובהשפעת כישלונותיו, ירה בה קלייסט בליבה ומיד לאחר מכן שם קץ לחייו. קלייסט היה בן 34 בלבד במותו.
יצירתו
חייו של קלייסט הוקדשו לרדיפה אחר המזל האידיאלי והחמקמק, והדבר משתקף ביצירתו. הוא היה הבולט שבמחזאים הצפון גרמנים של הזרם הרומנטי, ואף רומנטיקן אחר לא השתווה לו בעוצמת הרגש הפטריוטי שביטא.
בין האלמנטים של הזרם הרומנטי משתלבים אצל קלייסט גם אלמנטים קלאסיים: פעמים רבות מאמץ קלייסט חומרים ממיתולוגיות קדומות - סממן מובהק של האסתטיקה הקלאסית - ונצמד בעיבודיו למבנה המחזה הקלאסי, מה גם שכתיבת מחזות כשלעצמה אפיינה את הזרם הקלאסי יותר מאשר את הזרם הרומנטי. בה בעת חורגות הדרמות הידועות של קלייסט מעקרונות הסגנון הקלאסיים באופן מובהק, כפי שמבחר הנושאים ממחיש: במקום האלמנט הכלל-אנושי, האזרחי של השירה העתיקה מופיעים החריג, הקיצוני והאיום.
הטרגדיה הראשונה פרי עטו הייתה "משפחת שרופנשטיין". החומר לטרגדיה השנייה, "פנתסילאה" (1808), מלכת האמזונות, לקוח ממקור יווני ומציג תמונה של רגש פראי. להצלחה גדולה יותר משני מחזות אלו זכה מחזהו הרומנטי Das Kätchen von Heilbronn (1808), דרמה פואטית שופעת דחפים וחידות ימיביניימים, אשר שמרה על הפופולריות שלה.
בתחום הקומדיה התפרסם קלייסט בזכות "הכד השבור" (1806), בעוד ש"אמפיטריאון" (1808), עיבוד של הקומדיה מאת מולייר, הוא בעל חשיבות נמוכה. בין הדרמות האחרות של קלייסט נמנה גם "קרב הרמן" (1809), עיבוד דרמטי של נושא היסטורי, השופע אזכורים לתנאים הפוליטיים של תקופתו. שם הוא נותן דרור לשנאתו לכובשים הצרפתיים של ארצו. יחד עם המחזה "פרידריך מהומבורג", אשר נמנה עם מחזותיו הטובים ביותר, פורסם "קרב הרמן" לראשונה ב-1821 בידי לודוויג טיק בכתבי העזבון של קלייסט.
קלייסט היה גם אמן הסיפור, ומבין אסופת סיפוריו שיצאה לאור ב-1810–1811 היה "מיכאל קולהאס" לאחד הסיפורים החשובים ביותר של התקופה בשפה הגרמנית. בסיפור זה מוותר סוחר הסוסים קולהאס (דמות היסטורית אמיתית), בן זמנו של מרטין לותר, על משפחתו, מעמדו בחברה וכל רכושו, ואף עובר לבסוף על החוק, רק על מנת לתקן עוול זניח למדי שנעשה לו. הסיפור מציג את הדמות באופן אמביוולנטי, על כל מורכבותה. סיפורים נוספים הראויים לאזכור הם "רעידת האדמה בצ'ילה", "המרקיזה פון או..." ו"ססיליה הקדושה או כוחה של המוזיקה".
קלייסט כתב גם מספר שירים פטריוטיים, שהזמן לא היטיב עמם.
מועצה אזורית גולן
מועצה אזורית גולן היא מועצה אזורית הממוקמת בצפון מזרח מדינת ישראל, ממזרח לכנרת, ברמת הגולן. המועצה קבלה מעמד מוניציפלי בשנת 1979. שטח שיפוט המועצה משתרע על פני כ-1,100,000 דונם, מהחרמון בצפון ועד חמת גדר בדרום. בתחום המועצה ישנם 33 יישובים, מתוכם 9 קיבוצים, 13 מושבים חמישה מושבים שיתופיים וחמישה ישובים קהילתיים. ממוצע המרחקים בין כל יישובי המועצה הוא 28.3 ק"מ. בתחומי המועצה עשרה בתי־ספר. במועצה חברים 32 חברי מועצה, ובראשה עומד חיים רוקח.
ריבונות הגולן
בזמן כהונתה של ממשלת ישראל העשרים וחמש, היו שדיברו על מסירת רמת הגולן לסוריה תמורת הסכם שלום. מועצה אזורית גולן השתתפה במימון פעילויות מחאה נגד מסירת הגולן לסורים והוגשה עתירה לבג"ץ כנגד שימוש בכספים מוניציפליים למטרות מחאה. בג"ץ דחה את העתירה ובכך אישר למועצה אזורית גולן להמשיך להזרים כספים למאבק נגד מסירת הגולן לסורים כחלק מהשירותים שהיא מעניקה לתושבים.
גאוגרפיה
גבולות שטח השיפוט של המועצה הם:
בית ספר מקיף אורט אחווה גלבוע
בית הספר המקיף אורט אחווה גלבוע, ליד הכפר נאעורה, הוא בית ספר תיכון מקיף שש שנתי המשרת את האוכלוסייה הערבית בתחומי המועצה האזורית גלבוע והמועצה האזורית בוסתאן אלמארג'.
היסטוריה
בית הספר נוסד בשנת 1992 כחטיבת ביניים צומחת, והועבר להפעלת רשת אורט ישראל בשנת 1996. סלמן זועבי, מנהלו הראשון של בית הספר, פרש בתחילת שנת הלימודים תשע"ב, אחרי קרוב לעשרים שנה בתפקידו. המנהל הנוכחי הוא באסם זועבי.
בשנת 2008 בחרה רשת אורט בבית הספר לשמש כפיילוט ליישום תוכנית "מצוינות בהוראה". אחוז ההצלחה של תלמידי בית הספר בבחינות הבגרות עמד על 32% בשנת הלימודים תש"ע, ועלה ל-53% בשנת הלימודים תשע"א.
פעילות
בבית הספר לומדים כ-1600 תלמידים, רובם מן הכפרים טמרה, טייבה, נאעורה, מוקייבלה וסנדלה.
בין המגמות המקצועיות בבית הספר - הנדסת מכטרוניקה, הנדסת תוכנה, הנדסת אלקטרוניקה, חשמל ומינהל. קיימות בבית הספר שתי מגמות עיוניות - מגמה מדעית (ביולוגיה וכימיה) ומגמת מדעי החברה.
בית הספר מקיים פרויקטים חברתיים ולימודיים שונים.
פרסים
בשנת תשס"ג זכה בית הספר בפרס לבית הספר המצטיין ומנהלו מטעם רשת אורט.
תלמידי בית הספר זכו במרץ 2010 במקום הראשון בתחרות הרובוטיקה FLL בישראל, ויצגו את המדינה בתחרות הבינלאומית בארצות הברית. במרץ 2011 זכו במקום השני בתחרות הישראלית, יצגו את המדינה בתחרות הבינלאומית בהולנד, וזכו גם בה במקום השני.
עכבת וארבורג
עכבת וארבורג (באנגלית: Warburg impedance) באלקטרוכימיה הוא רכיב במעגלים חשמליים המייצג תגובה כימית שקצבה מוגבל על ידי קצב הדיפוזיה, מה שמכונה תגובה מבוקרת דיפוזיה. שימושה העיקרי הוא בניתוח מדידות עכבה חשמלית של מערכות כימיות, וחשיבותו באפשרות לדמות מערכות בהן ישנה כמות מספקת של אנרגיה, וקינטיקה מהירה.
רכיב חשמלי זה נהגה לשימוש במדידות עכבה חשמלית, ואינו קיים פיזית, עם זאת המידע הכימי שמופק ממנו רב חשיבות.
הצורך ברכיב
במדידות עכבה חשמלית רבות מופיע בדיאגרמת נייקוויסט ישר ששיפועו 45 מעלות במרחב התדירויות הנמוכות. להתנהגות זאת, בתחילה, לא היה רכיב חשמלי מתאים. הסיבה לכך היא שהתנהגות זו מעידה על כך שהגורם המגביל את התגובה האלקטרוכימית הוא הדיפוזיה.
במקרה זה יש במערכת אנרגיה מספקת להתגבר על מחסום האנרגיה של התגובה, ואף הקינטיקה מהירה מאוד, לכן מה שמגביל את קצב התגובה הוא הגעת הצורונים לאלקטרודה, וזו תלויה בדיפוזיה שלהם. מכיוון שבתורת החשמל אין תופעה מקבילה (שם הדיפוזיה של אלקטרונים זניחה ביחס לסחיפתם או מהירותם בתנועה בהשפעת פוטנציאל), התעורר הצורך להמציא רכיב חשמלי דמיוני שיתאר תגובה שקצבה תלוי דיפוזיה, והוא עכבת וארבורג.
התנהגות הרכיב
עכבת הרכיב נתונה על ידי הנוסחא: Zw=σ/w0.5-iσ/w0.5
כאשר Zw - העכבה כפונקציה של התדירות הזוויתית, w- התדירות הזוויתית, σ- מקדם וארבורג, i- הוא בסיס המספרים המרוכבים.
דליית מידע מהרכיב
התנהגות חשמלית המתאימה לרכיב מעידה על מצב בו התגובה היא תלוית דיפוזיה, וזהו מידע חשוב כשלעצמו. יותר מכך, על דרך השלילה דבר זה מוכיח את הקינטיקה המהירה וטיפוס על פני מחסום האנרגיה. ערכים כמותיים ניתן להוציא באמצעות מקדם וארבורג.
טירת קונווי
טירת קונווי (באנגלית: Conwy Castle) היא טירה בעיירה קונווי שבחוף הצפוני של ויילס. בעבר נקראה טירת קונוויי (Conway Castle).
היסטוריה
הטירה נבנתה בין 1283 ל-1289, כחלק מהמערכה השנייה של המלך אדוארד הראשון לכיבוש ויילס. בדומה לטירות רבות באזור היא תוכננה על ידי ג'יימס מסנט ג'ורג'. אדוארד הראשון שילם כ-15,000 לירות שטרלינג עבור בניית הטירות ומערכת הביצורים בגוינד, והיה זה הסכום הגבוה ביותר שהוציא על טירה כלשהי מבין אלה שהקים בוויילס בין 1277 ל-1304.
הטירה מחולקת לחלק פנימי ולחלק חיצוני המופרדים על ידי חומה עבה, ובכל אחד מקצותיה ניצב צריח. גובה הצריחים הוא כ-22 מטר, קוטרם הוא כ-10 מטר. וקירותיהם ברוחב של כ-5 מטר.
הטירה דומה לטירה קונצנטרית, אך צורתה המדויקת היא ליניארית. בדומה לטירת קרנארבון, היא נבנתה על בליטת סלע, על מנת להפחית את האפשרות של חדירה אליה באמצעות חפירת תעלות. בבניית הטירה נוצלו יתרונות גאוגרפיים נוספים, ומטרתה העיקרית הייתה להגן על מוצא הנהר קונווי.
במהלך המאה ה-14 לא נעשה בטירה שימוש, אלא במקרים בודדים בלבד, והיא לא הייתה נתונה במצור עד למלחמת האזרחים האנגלית. ב-1609 התדרדר מצבה של הטירה באורח חמור, ובשנת 1665 הוסרו ממנה חלקיה העשויים מעץ, ברזל ומעופרת על ידי ויליאם מילוורד ובהוראת הלורד השלישי מקונווי.
לטירה מעמד של מונומנט היסטורי, מוגדרת כמבנה רשום דרגה I, והיא חלק מאתר המורשת העולמית "טירות וחומות המלך אדוארד בגוויניד'" שהוכרז על ידי אונסק"ו ב-1986.
One I've Been Missing
One I've Been Missing (בעברית: (ה)אחד שהתגעגעתי אליו) הוא סינגל שהוקלט על ידי להקת הפופ הבריטית ליטל מיקס. השיר יצא לאור ב-22 בנובמבר 2019, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברת התקליטים תקליטי RCA UK.
השיר למקום הרביעי במצעד השירים שבפלנדריה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ג'אז אשרסט, לי-אן פינוק, רייצ'ל פורנר, סינאד הרנט וטרה ג'ין-מארי והופק על ידי ג'אז אשרסט וטרה ג'ין-מארי. כבר בצאתו, נאמר על השיר כי הוא אחד מהשירים שצפויים לכבוש את פסגת מצעד שירי החג של חברת המצעדים הרשמית.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-13 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם בדצמבר 2019, תוך שצבר למעלה מ-2.8 מיליון צפיות.
פרימיטר 81
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 2018 על ידי עמית ברקת (מנכ"ל החברה) ושגיא גידלי (מנהל פיתוח עסקי - CGO), שקודם לכן פיתחו את SaferVPN . שם החברה "פרימיטר 81" רומז ליחידה 81, היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין, שבה שירת ברקת. אמצעי האבטחה שפיתחה החברה, להגנה על רשתות מחשבים בארכיטקטורת רשת אפס אמון, נועדו להחליף אמצעים כמו VPN וחומת אש. כלים נוספים של החברה נועדה לאבטחת גישה לאינטרנט (Secure Web Gateway) והתקפות של גנבת סיסמאות. ביוני 2022 כללה החברה 250 עובדים, במשרד הראשי בתל אביב ובמשרדים בניו יורק ובלוס אנג'לס.
באוגוסט 2023 רכשה חברת צ'ק פוינט את פרימיטר 81 ב-490 מיליון דולר.
גיוסי הון
בנובמבר 2019 גייסה החברה 10 מיליון דולר בבובלת חברת אבטח המידע SonicWall.
במרץ 2020 גייסה החברה 4.5 מיליון דולר.
ביוני 2022 גייסה החברה 100 מיליון דולר לפי שווי של מיליארד דולר, ובכך הפכה לחד-קרן.
יוסי יגיל
יוסי יגיל (נולד ב-15 במאי 1947) הוא פרופסור למימון בישראל. תחומי התמחותו העיקריים הם שוק ההון וניהול פיננסי. הוא מכהן כנשיא המרכז האקדמי כרמל ובעבר דיקן הפקולטה לניהול באוניברסיטת חיפה. פרופ' יגיל פרסם למעלה מ-70 מאמרים מדעיים בכתבי עת מקצועיים בעולם בתחום המימון, השתתף באופן פעיל בלמעלה מ-50 וועידות בינלאומיות, חבר מערכת במספר כתבי עת מדעיים, משמש כשופט של מאמרים ותיזות דוקטורט, והכשיר והנחה מספר רב של דוקטורנטים. כמו כן הוא לימד במספר רב של מוסדות אקדמיים ברחבי העולם, כולל חמש שנים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק וכשנתיים באוניברסיטת ניו-יורק (NYU) שבארצות הברית. במקביל לפעילותו האקדמית הענפה, משמש פרופ' יגיל כיועץ לחברות ולארגונים, ומכהן כחבר בדירקטוריונים.
ביוגרפיה
יוסי יגיל נולד ב-15 במאי 1947. בגיל 17 החל יגיל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים, אך בגיל 18 הפסיק את לימודיו עם התגייסותו לצבא ההגנה לישראל שבו שירת כקצין (סרן) בחיל רגלים.
לאחר מכן, יוסי יגיל המשיך לתואר דוקטור באוניברסיטת טורונטו שבקנדה בהנחייתו של פרופ' מיירון גורדון, ובוחן הדוקטורט החיצוני היה פרופ' מרטין גרובר. הוא סיים את לימודי הדוקטורט בשנת 1980 בתחום המימון עם התמחות באקונומטריקה.
פרופ' יוסי יגיל לימד כפרופסור אורח למימון באוניברסיטאות רבות בעולם כולל אוניברסיטת קולומביה בארצות הברית (כ-5 שנים), אוניברסיטת ניו יורק (NYU, כ-2 שנים), אונינברסיטת העיר ניו יורק (CUNY), אוניברסיטת ראטגרס בניו ג'רזי בארצות הברית, אוניברסיטת טורונטו ואוניברסיטת יורק בקנדה, אוניברסיטת טונגי בשנגחאי, האוניברסיטה למדע וטכנולוגיה של בייג'ינג ואוניברסיטת שיאמן בסין, האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת תל אביב והטכניון.
יגיל מתגורר בחיפה, נשוי ואב לשלושה.
נואיבה
היסטוריה
בתקופת השלטון הישראלי בסיני, לאחר מלחמת ששת הימים, עלו יוזמות שונות לפיתוח האזור. במאי 1970 עלתה כוונה של יזמים צרפתים להקים במקום כפר נופש, אולם הכוונה סוכלה על ידי ממשלת צרפת שלא רצתה מעורבות צרפתית בהשקעות מעבר ל. בינואר 1971 הוקם במקום בית קפה בדואי.
החטיבה להתיישבות של הסוכנות היהודית יזמה סקר קרקע במחצית השנייה של 1970 ומצא שהמקום מתאים לחקלאות. בעקבות זאת הוקם ליד נואיבה מושב נביעות.
באותן שנים הפך שמה של נואיבה למושג בישראל כאתר מפלט מהמסגרות הממסדיות, בייחוד לדור הצעיר. ב-1977 נערך במקום "פסטיבל נואיבה הראשון", וב-1978 נערך פסטיבל גדול יותר בו הופיעו מיטב אמני הפופ והרוק בישראל באותה עת. התקשורת הישראלית קשרה לפסטיבל את התואר "וודסטוק הישראלי", אולם הייתה בכך הגזמה רבה מאחר שמאפיינים חשובים של פסטיבל וודסטוק לא התקיימו בנואיבה.
אזור נואיבה מיושב בשני שבטי בדואים: תראבין בצפון ומאיזנה בדרום.
תושבי נואיבה מתפרנסים מעבודה במשרדי הממשלה והעירייה שבמקום ומשירותים לתיירים.
בחלק הדרומי של נואיבה נמצאת הדיונה הקטנה, שבה בתי מלון, בתי הארחה וחושות לתיירים, ולידה הדיונה הגדולה.
מהתרבות
ישנם מספר שירים הנושאים את השם "נואיבה": שלמה גרוניך הלחין שיר בשם זה למילים של נירית ירון, ומתי כספי הלחין למילים של דורי בן זאב ("חגיגה בנואיבה", 1977). חלוץ הזמר המזרחי ג'קי אלקיים הוציא גם הוא סינגל בשם זה. לאחר ביקור בסיני, הלחין שמשון מיאל שיר בשם "נואייבה נואבה" כחלק מאלבומו היחיד "פרדס הגחלים הלוחשות".
הר תבור
הַר תָּבוֹר (בערבית: גַ׳בֶּל טאבור جبل الطابور) הוא הר בגליל התחתון, מדרום לרכס הרי נצרת ומצפון לעמק יזרעאל. פסגתו היא בגובה 562 מטר מעל פני הים, וכ-400 מטרים מעל סביבתו. הפסגה בולטת ונראית למרחוק ברחבי הגליל ואף מרמת הגולן. במבט מכפר תבור, ממזרח למערב, הפסגה נראית מחודדת. במבט מדרום לצפון, מכיוון עפולה, הפסגה נראית מעוגלת ומתונה.
שמות ההר
השם "תבור" מקורו בתנ"ך, וממנו נגזר השם היווני של ההר, אִיתַבּוּרְיוֹן, הנזכר בכתבי יוסף בן מתתיהו. בשם זה נעשה שימוש בעת החדשה, כאשר ניתן כשם מין לצמחים שהוגדרו לראשונה באזור הר תבור, כגון אלון התבור (Quercus ithaburensis).
השם "תבור" ניתן למקומות נוספים בארץ ישראל, כגון אֵלון תבור הנזכר בנחלת שבט אפרים. במאה ה-19 כינו תושבי צפת את הר מירון המתנשא מול העיר בשם "הר תבור".
שמו הערבי של ההר הוא ג'בל א-טור. השם מסמל את חשיבותו של ההר במסורת הערבית, ובשם זה מכונים גם הר הזיתים בירושלים, הר גריזים בשכם, והר סיני בחצי האי סיני. השם דומה למונח הארמי "טורא" שמשמעותו הר.
גאולוגיה
הר תבור הוא הורסט - גוש שהורם מעל סביבתו עקב פעילות טקטונית. התזוזות של הבקע הסורי-אפריקני גרמו להעתקים רבים בהרי הגליל, בהם אלה ליד הרי נצרת - הרי טורען, וליד נחל תבור. התוצאה היא הופעתם של אזורים מורמים, המכונים הוֹרְסְט. ההנחה היא שהר תבור נוצר כתוצאה מפעילות גאולוגית זו.
ממערב ומצפון-מערב להר תבור מצוי אזור הכולל סלעי גיר, דולומיט וקירטון מתקופת הקנומן-טורון. מבנה השכבות איפשר יצירת מערות טבעיות בהר. הסלע המקומי שימש לבניית מבנים על ההר. מקורות המים באזור מעטים. אזור הגליל התחתון סבל מחוסר מי תהום. על הר תבור ישנם בורות אגירה למים, שלתוכם נאספים מי גשמים באמצעות מערכת ניקוז על גגות המבנים שעל ההר.
מצפון, ובייחוד בשיפולים המזרחיים של הגליל התחתון נחשפים סלעי בזלת, וכך הצד הצפוני והמזרחי של ההר הוא רמה בזלתית.
המורפולוגיה של ההר הגנה עליו מפני התיישבות האדם, ולכן הצמחייה נשארה ללא שינוי ניכר עד תחילת המאה ה-20.
לאור המבנה הגאולוגי המשוער, בוצעו לרגלי ההר קידוחי ניסיון בתקווה למצוא נפט.
הצומח והחי
הר תבור היה מכוסה כולו בצמחייה עד ימי השלטון העות'מאני. בימי מלחמת העולם הראשונה נכרתו עצים רבים לצורך הסקת קטרי רכבת העמק. במסגרת מאמצי הקרן הקיימת לישראל נשתלו על ההר יערות המנסים לשחזר את הצמחייה המקורית. ההר מכוסה בעצי אורן ובעצי חרוב.
צמחיית הר תבור היא מהעשירות בארץ. בהר ניתן להבחין בשש חברות יסוד, המשולבות זו בזו:
במדרון הדרומי מופיעים גם שיחי שיזף מצוי במקום היער הטבעי שנפגע ממרעה ומגדיעת עצים לצורכי ייצור פחמים. בחורף ניתן לצפות בפרחים הבאים: סתוונית היורה, כרכום, דודאים, רקפת, נורית אסיה, צבעוני ההרים, דבורנית הקטיפה, עירית גדולה, כלנית. גודל הצמחייה מושפע מכמות הגשמים הגדולה, 600-700 מ"מ בשנה בממוצע. על התבור אין מעיינות, אך ההר עשיר בלילות טל המיטיבים עם הצמחייה בקיץ.
ההר עשיר גם בבעלי חיים, כמו חזירי בר, צבועים, תנים ושועלים. עולי רגל דיווחו על דובים ופנתרים, אך אלה נכחדו במאה ה-19. ניתן למצוא בהר את העופות הבאים: תנשמת, עורבני ושחרור.
היסטוריה
בסמוך להר היה צומת דרכים חשוב: למרגלותיו עברה דרך הים שקישרה את עמק יזרעאל עם דמשק בצפון, ואליה התחברו דרכים מכיוונים שונים. ממזרח: מבקעת הירדן דרך נחל תבור, מעמק בית שאן דרך עמק חרוד וגבעת המורה, ממערב: מחוף הים בסביבות עכו דרך מערב עמק יזרעאל, ומצפון: מכיוון הגליל.
מקומו על צומת הדרכים ומבנהו הבולט מעל סביבתו הקנו לתבור ערך אסטרטגי, ומלחמות נערכו בסביבותיו בתקופות שונות בהיסטוריה.
תקופת המקרא והשופטים
בסמוך להר תבור נפגשו גבולות נחלותיהם של שלושה שבטים: ממערב - שבט זבולון, ממזרח - שבט יששכר ומצפון - שבט נפתלי. בתיאור נחלות השבטים מצוינים גם מספר יישובים שנקראו על שם ההר: כִּסְלוֹת תָּבוֹר בנחלת שבט זבולון (מזוהה כיום עם הכפר אכסאל בבקעת כסולות שממערב להר), ואַזְנוֹת תָּבוֹר בנחלת נפתלי (כנראה בתל גוֹבֵל, בסמוך לקיבוץ בית קשת מצפון להר). תבור נזכרת כאחת מערי הלויים בנחלת שבט זבולון בספר דברי הימים א', אך אינה נזכרת ברשימת הערים הללו בספר יהושע.
באירוע נוסף בתקופה זו הרגו המדיינים אנשים מישראל בתבור. אירוע זה אינו מתואר בפירוט, אך נזכר ברמז בדברי גדעון בן יואש לזבח וצלמונע, מלכי מדין.
ימי בית שני
בימי בית שני היה הר התבור אחת הפסגות שבהן נהגו להדליק משואות ולהודיע ליישובי הסביבה על קידוש החודש, כפי שנכתב בתוספתא: (תוספתא, ראש השנה, א, טו).
אלכסנדר השני מבית חשמונאי, שהנהיג מרד בראש צבא של שלושים אלף איש מיהודה נגד אולוס גביניוס, המושל הרומאי של סוריה, הובס בקרב ליד הר תבור. כעשרת אלפים לוחמים יהודיים נהרגו בקרב, ואלכסנדר עצמו נשבה והוצא להורג.
בימי המרד הגדול, בשנת 66, היה הר תבור אחת מתשע-עשרה הערים שביצרו המורדים בגליל, בפיקודו של יוסף בן מתתיהו. על פי הכתוב במלחמות היהודים, שלח אספסיאנוס צבא של שש מאות רוכבים בפיקוד פלצידוס נגד המורדים. פלצידוס הבין כי אינו יכול לעלות על ההר התלול עם חילו, ולכן קרא למתבצרים לרדת אליו בשלום. היהודים ירדו מההר כביכול על מנת לנהל עמו משא ומתן, אך למעשה התכוונו לתקוף אותו. כוחות הרומאים נמלטו, אך בהיותם בעמק הרחק מההר, פנו לאחור ותקפו את היהודים, הרגו רבים מהם וחסמו בפני הנותרים את הדרך חזרה להר. רבים מהיהודים עזבו את הר תבור ועברו לירושלים. יתר הנצורים במצודה על ההר נכנעו כעבור זמן מה משנגמרו המים שברשותם, והסגירו את ההר לידי פלצידוס.
לאחר חורבן בית שני חודש היישוב היהודי בהר תבור. יש המשערים כי ישבו בו אנשי משמר הפִּיצֵץ, אחת מכ"ד משמרות כהנים ששירתו לסירוגין בבית המקדש, והתפזרו לאחר חורבן הבית לעשרים וארבע ערים בגליל. נמצאה כתובת בה רשומים המשמרות ושמות הערים שעברו אליהן. הכתובת אינה מלאה, וליד שמו של משמר הפיצץ חסר שם העיר. לפי סדר הערים המופיע בכתובת, משערים כי הייתה זו נצרת או הר תבור.
התקופה הביזנטית וימי הביניים
בשל חשיבותו של הר תבור במסורת הנוצרית, הוא הפך למוקד עלייה לרגל החל מהמאה הרביעית. על פי תיאורי נוסעים, היו עליו במאה השישית שלוש כנסיות, ובמאה השמינית ארבע כנסיות ומנזר. בתקופה הערבית, בשנת 947, התחולל לרגלי התבור קרב בין פלגים יריבים שהתחרו על השליטה בארץ ישראל מטעם ח'ליפות בית עבאס.
בתקופה הצלבנית החליף הר תבור ידיים פעמים אחדות בין נוצרים למוסלמים. בשנת 1099 ביצרו הצלבנים את סביבת הכנסייה והמנזר שבראש ההר, להגנה על עולי הרגל מפני תקיפות המוסלמים. ב-1212 נכבש ההר בידי הסולטאן האיובי אל-מלכ אל-עאדל, שהקים עליו מבצר גדול יותר. ב-1229 הוא נכבש שוב בידי הנוצרים, וב-1263 כבש השליט הממלוכי ביברס את המבצר והחריב את המבנים שעל ההר.
העת החדשה
ב-1799, בעת מסע נפוליאון בארץ ישראל, נערך בעמק מדרום לגבעת המורה קרב שבו גבר כוח צרפתי של 4,000–5,000 חיילים בפיקוד נפוליאון והגנרל קלבר על כוח עות'מאני של 20,000-25,000 חיילים. אף שלא התרחשה בקרב שום לחימה ליד הר תבור עצמו, מטעמים תעמולתיים בחר נפוליאון לכנות את הקרב בשם "קרב תבור" על שם ההר המפורסם שמצפון-מזרח לגבעת המורה.
בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 ישב בהר תבור ובסביבתו השבט הבדואי עַרַבּ אֶ-צֻבֵּיח. חלק מבני השבט הועסקו על ידי תושבי היישובים היהודיים השכנים, כפר תבור ואילניה, אך הסתכסכו עמם בשל גנבות.
בשנת 1938, במהלך המרד הערבי הגדול, פעלה באזור ההר יחידת פלגות הלילה המיוחדות בפיקודו של אורד צ'ארלס וינגייט. בלילה שבין 10 ל-11 ביולי 1938 פשטו לוחמי היחידה על הכפר דבורייה, אך לא עלו על ההר עצמו. ב-4 באוקטובר, בעקבות הטבח שביצעו מורדים ערביים ביהודי טבריה, פשטה היחידה שנית על דבורייה. לוחמי היחידה רדפו אחר חשודים במעלה ההר, וניהלו עמם קרב יריות קצר.
במלחמת העצמאות השתתפו יחידות מבני השבט בצבא ההצלה של קאוקג'י, ובין השאר השתתפו בקרב בית קשת. בראשית מאי 1948 כבשה חטיבת גולני את ההר. בני השבט ערב א-צביח ברחו לסוריה ולירדן, מלבד פלג אחד מהשבט, חמולת א-שִׁבְּלִי, שאנשיו שיתפו פעולה עם ההגנה ונשארו בתחומי ישראל. לאחר המלחמה הפך המאהל שלהם במורדות המזרחיים לכפר קבע, ערב אל-שבלי, כיום חלק מהיישוב שבלי - אום אל-גנם.
בקיץ 2019 פרצה בהר שרפה שכילתה כ-7,000 דונם של חורש. כשנה לאחר מכן פרצה בהר שרפה נוספת שבערה למעלה מיממה.
במסורת היהודית
שמו נזכר במקרא בגבול נחלותיהם של שלושה משבטי ישראל, נפתלי, יששכר וזבולון. על ההר התכנס צבאו של ברק בן אבינועם למלחמה נגד סיסרא, שר צבאו של יבין מלך חצור. מאוחר יותר, בתקופת בית שני, הייתה סביבת הר תבור מוקד לקרבות בין הרומאים ליהודים. אגדת חז"ל הזכירה את התבור בין ההרים שביקשו שעליהם תינתן התורה, אך הר סיני זכה בכך, כי רק בו לא נהגה עבודה זרה, ולעתיד לבוא יצורפו ארבעה הרים, ובהם הר תבור, ועל ראשיהם יועמד הר המוריה ועליו יבנה בית המקדש השלישי.
בזכות צורתו הבולטת והיותו נצפה למרחוק, שימש התבור במקרא סמל לעוצמה. ירמיהו הנביא מציג את הר תבור כביטוי לכוח רב, בתארו את בואו של נבוכדנצר מלך בבל להכות את מצרים:.
בתיאור בריאת העולם בספר תהלים, נכתב:. הפסוק מבטא את עוצמת ה' ומעשה הבריאה, באשר שמו וגדולתו נישאים מראש ההרים הבולטים.
מנגד, נודע התבור כאחד ההרים שעליהם זבחו ישראל לאלילים, כפי שנרמז בנבואתו של הושע הנביא:. מסורת זו השתמרה גם במדרשים, ולפיה נפסל התבור כמקום מתן תורה בשל כך, ככתוב בבראשית רבה: במסכת זבחים מן התלמוד הבבלי דף קי"ג, מתואר הר התבור שאורכו הוא כארבע מאות פרסאות (פרסה אחת שווה ל 960 מטר).
ההר מוזכר כהשוואה לגודלו העצום של ראם בן יום אחד.
למרות זאת, מסורות אחרות מציינות את הר תבור כאחד ההרים שעליהם עתיד להיבנות בית המקדש באחרית הימים. דברי הנביאים מציינים "הרים" (ולא הר אחד) כמקום המקדש -, והמדרש מפרש זאת:  (פסיקתא דרב כהנא כ"א, כ'-כ"א).
המסורת הנוצרית
צפונית-מערבית לכנסייה הקתולית, שוכן מנזר ההשתנות היווני-אורתודוקסי, ובו כנסייה המוקדשת לאליהו, שהוקמה בשנות ה-60 של המאה ה-19.
תיירות
הר תבור שוכן בסמוך לכביש 65, בקטע העובר בין עפולה ומחלף גולני. הדרך העולה להר צרה, תלולה ומפותלת מאוד. שער המנזר בפסגת ההר מכונה "שער הרוחות" (באב אל-הווא). לפני כ-1,600 שנה נדרשו כ-4,300 מדרגות כדי להגיע אל פסגת ההר.
קיימים שני מסלולים: מסלול ארוך, מהכפר שבלי, שאורכו כחמישה קילומטר ומסלול טבעתי קצר בפסגת ההר של 2.5 קילומטר. השביל המקיף את ההר עובר בחורש ים תיכוני מפותח. צבע הסימון מתחלף לירוק בחלק המזרחי. מאחורי המנזר אפשר לראות את שרידי הביצורים מימי המרד הגדול. בשביל הטבעתי ניתן לצפות דרומה על פני עמק יזרעאל, הרי הגלבוע והרי השומרון, מערבה לעבר הר הכרמל, מזרחה לעבר הרי הגולן והגלעד וצפונה על פני הגליל התחתון ולעבר הרי הגליל העליון. בימים שיש בהם ראות טובה ניתן לראות גם את הר החרמון. שביל ישראל עולה להר תבור מכיוון צומת גזית וכפר שבלי, מקיף את הפסגה בשביל הטבעתי ויורד לעבר דבורייה.
מדי שנה, בסביבות חודש אפריל, עורכת המועצה האזורית הגליל התחתון את מרוץ הקפת התבור על שם האלוף יצחק שדה. בהתאם לרישיונות משרד הפנים נערך בהר, בעונות המתאימות, ציד של חיות קטנות. עוד משמש ההר כבסיס לפעילות גלישה אווירית.
החל מ-24 ביולי 2011 מוארת כנסיית ההשתנות באורות הצפה הנראים מהסביבה.
אזור תעלת פנמה
אזור תעלת פנמה (באנגלית: Panama Canal Zone, בספרדית: Zona del Canal de Panamá) היה אזור ששטחו 1,432 קמ"ר במרכז פנמה, משתי גדותיה של תעלת פנמה. רוחבו של האזור היה כ-8.1 ק"מ מכל אחד מצידי התעלה, ולמעט הערים פנמה סיטי וקולון (הנמצאות בתחום ה-8 ק"מ).
בין השנים 1903–1979 נשלט האזור על ידי ארצות הברית, אשר הקימה את התעלה ומימנה את פעולתה.
בין השנים 1979–1999 היה האזור בשליטה משותפת פנמית-אמריקאית, בעקבות הסכם טוריחוס-קרטר משנת 1977 המבטיח את נייטרליות התעלה.
במשך מרבית קיומו של האזור יכולו תושבי פנמה להיכנס אל האזור בלא הגבלה. באזור עצמו התגוררו כ-3,000 אנשי צבא אמריקאים.
היסטוריה
יבשת אמריקה חוסמת את נתיב השיט בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט. במשך שנים רבות נאלצו ספינות ששטו בנתיבים בין אירופה לאוקיינוס השקט לבצע עיקוף גדול מדרום לכף הורן שבצ'ילה כדי לעקוף את היבשת. עיקוף זה ארך זמן רב וחשף את כלי השיט לסיכונים רבים בים הסוער. נתיב ימי ישיר בין שני האוקיינוסים עדיין נחשב כפתרון אידיאלי לבעיה זו, ורעיון בניית תעלה בנקודה הצרה ביותר במרכז אמריקה התעורר בתקופות שונות. לבסוף, מעודדים מהצלחת כרייתה של תעלת סואץ, התחילו הצרפתים, בהדרכתם וניהולם של פרדיננד דה לספס וגוסטב אייפל, בבניית תעלה בגובה פני הים (כלומר, ללא תאי שיט) ב-1 בינואר 1880. למרות העבודה הרבה שכבר הושקעה בבניית התעלה, בשנת 1893 נאלצו הצרפתים להפסיק את הפרויקט בשל שערוריית פנמה, שבעקבותיה התמוטטה החברה שהוקמה לצורך בניית התעלה, כמו גם בגלל מחלות כמלריה וקדחת צהובה וכן בשל הקושי הגדול בכריית תעלה בגובה פני הים. ארצות הברית, בהנהגתו של תיאודור רוזוולט, קנתה את הציוד והחפירות הצרפתיות. בשנת 1902 שכנע נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט את הקונגרס האמריקאי להיכנס לתחום כריית התעלה הימית מחוף לחוף בפנמה. היה זה בעיצומה של מלחמת אלף הימים שבה הייתה קולומביה שרויה, שבמהלכה נעשו ניסיונות של בדלנים מפנמה לקבל עצמאות. ארצות הברית שלחה כוח ימי למימיה הטריטוריאליים של קולומביה, שאיים על עצמאות הרפובליקה. ב-3 בנובמבר 1903, ב"עידוד" של ארצות הברית ושל צרפת, הכריז אזור פנמה על עצמאות מדינית מקולומביה. לאחר מספר חודשים, בתחילת 1904, החלה חפירת תעלת פנמה. בתמורה לסיוע ברכישת העצמאות העניקה פנמה לארצות הברית את השליטה באזור התעלה.
אף שתושבי פנמה הורשו להיכנס לאזור ולחצות אותו, עצם קיומו של האזור יצר חיכוכים בין פנמה וארצות הברית, ובמהלך השנים הפגינו הפנמים כנגד השליטה האמריקאית, ובשנת 1964 אף פרצו מהומות בסמוך לאזור.
לאחר משא ומתן ממושך, בעקבות חתימת הסכם טוריחוס-קרטר, בוטל האזור ב-1 באוקטובר 1979.
ממשל וכלכלה
בעוד שהתעלה עצמה נוהלה על ידי חברת תעלת פנמה, האזור נוהל על ידי ממשלת האזור. כל תושבי האזור היו עובדי הממשל של האזור, ונאסרה פתיחת חנויות עצמאיות באזור. כל העסקים שפעלו באזור היו בניהול ובבעלות ממשלת האזור. כל מבני המגורים באזור היו בבעלות ממשלת האזור והושכרו לתושבי האזור על בסיס ותק השהיה באזור.
לאזור היה כוח משטרה משלו, ומערכת משפט עצמאית. שופטי האזור השתייכו לבית המשפט המחוזי הפדרלי האמריקאי של אזור התעלה.
אזרחות תושבי האזור
רשמית האזור היה אזור אינסולרי (טריטוריה של ארצות הברית מחוץ ל-50 מדינות ארצות הברית, ומחוז קולומביה). זמן קצר לפני יצירת האזור התעוררה השאלה האם חוקת ארצות הברית חלה באזורים אינסולרים, והאם אזורים אלה מהווים שטחים של ארצות הברית מבחינת זכויות תושביהם. בית המשפט העליון של ארצות הברית דן בשאלה בשנת 1901 במקרה דאונס נ' בידוול וקבע עקרונית כי אזורים אינסולריים אינם חלק מארצות הברית והחוקה אינה חלה בהם. בפסק הדין בעניין רסמוסן נ' ארצות הברית משנת 1905 קבע בית המשפט לערעורים של ארצות הברית (בית המשפט הפדרלי לערעורים) כי החוקה אינה חלה בטריטוריות. משמעות פסיקה זו היא שילדים הנולדים באזור הם תושבי ארצות הברית אך לא אזרחי ארצות הברית, ומותר להם להיכנס לארצות הברית, אך אין להם זכות הצבעה בה, מבלי שקיבלו את אזרחות המדינה. בשנת 1937 חוקק הקונגרס חוק המתקן מצב זה. חוק זה, המשולב כיום בסעיף 1403 לפרק 8 לחוק ארצות הברית קובע כי מי שנולד באזור התעלה לאחר ה-26 בפברואר 1904, ואשר אחד מהוריו היה אזרח ארצות הברית, יהיה אף הוא אזרח ארצות הברית. לפי פרק 2 לחוקת ארצות הברית נדרש בין השאר שהנשיא יהיה אדם אשר נולד כאזרח ארצות הברית או אזרח ארצות הברית בלידתו. לפי קביעת החוק לגבי אזור תעלת פנמה התאפשר לסנאטור ג'ון מקיין, שנולד באזור זה, להיות מועמד המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008.
Avril Lavigne (אלבום)
Avril Lavigne הוא אלבום האולפן החמישי של הזמרת אבריל לאבין. את האלבום הוציאה ב-1 בנובמבר 2013 חברת ההקלטות סוני מיוזיק אנטרטיינמנט. לאבין שיתפה מספר מפיקים באלבום, בהם מרטין ג'ונסון, פיטר סוונסון, דייוויד הודג'ס, מאט סקוויר וצ'אד קרוגר. האלבום זכה לביקורות חיוביות, ששיבחו את אווירת הפופ הרגועה והקלילות שמוצגת באלבום, בשונה משאר אלבומיה, אלבום זה הוא בסגנון פופ ולא פופ רוק. יש שאמרו שזהו אלבומה הטוב ביותר.
האלבום הגיע למקום החמישי בבילבורד 200, ומכר מעל 44,000 עותקים בשבוע הראשון.
מהאלבום יצאו שלושה סינגלים. הראשון "Here's to Never Growing Up", שלא זכה להצלחה רבה, אך הגיע למקום 20 במצעדים באוסטרליה, בקנדה, בארצות הברית ובממלכה המאוחדת.
הסינגל השני, "Rock n Roll", זכה לפחות השפעה והצלחה, בזמן שהסינגל השלישי "Let Me Go" זכה להצלחה רבה.
רקע, הצלחה וייצוא
שלושה חודשים לאחר שלאבין הוציאה את אלבומה הרביעי, "Goodbye Lullaby", הודיעה שכבר התחילה לעבוד על אלבומה החמישי, וכבר יש לו 8 שירים כתובים. לאבין אמרה שהאלבום החמישי שלה, יהיה ההפך מהאלבום הקודם (מבחינה מוזיקלית). לאבין הסבירה, "Goodbye Lullaby היה אלבום "רך", אך האלבום הבא יהיה יותר כיפי ומלא פופ, כבר יש לי שיר שאני יודעת שהוא הולך להיות הסינגל המקדם, אני רק צריכה להקליט אותו". בסוף שנת 2011 אישרה לאבין שעברה לחברת ההקלטות אפיק רקורדס שבבעלותו של L.A. Reid, שכבר עבד עם לאבין בעבר בחברת ההקלטות אריסטה רקורדס בשנת 2000. באוגוסט 2012, דווח שלאבין סיימה לעבוד על האלבום.
בספטמבר 2012, L.A. Reid (שבבעלותו חברת ההקלטות אפיק רקורדס) הודיע שלאבין "הרגע סיימה" לעבוד על האלבום ושנעזרה בבעלה (לשעבר) צ'אד קרוגר בשביל שיר. "היא עבדה עם צ'אד קרוגר, שהוא עכשיו ארוסה, והם עבדו ממש יפה ביחד והוציאו שיר מעולה" אמר L.A Reid. הוא גם חשף "אנחנו עכשיו בתהליך הסופי ואני מצפה שהאלבום ייצא בזמן הקרוב. אני אשמח להוציא אותו השנה, אך הזמן עובר ממש מהר. אם לא נוציא אותו השנה, נוציא אותו בתחילת השנה החדשה". באותו החודש, אתר צרפתי בשם "Charts in France" הודיע שהאלבום ייצא במרץ של אותו השנה, אך, באפריל, כחודש אחר כך, לאבין הודיעה שהיא עדיין עובדת על האלבום; "אני עבדתי על ההקלטה הזאת כבר שנה, לכן עבר זמן מה" היא אמרה. "כאשר אני השמעתי למפיק את השיר, הוא רצה להוציא אותו מיד. אז מסתבר שאני עדיין בסטודיו, עובדת על השיר. נשאר לי לכתוב עוד שיר אחד שאני הולכת לכתוב אותו בעצמי, כי אני אוהבת לכתוב שירים. זה חשוב בשבילי. הכל קורה כל-כך מהר ואני ממש מתרגשת!".
ב-8 באוגוסט 2013, לאבין חשפה את עטיפת האלבום בחשבון האינסטגרם שלה. בעטיפה יש קירוב של הפנים שלה עם רקע שחור, העיניים שלה מרוחות באייליינר, והשיער שלה מופנה לאחור. בריאיון אישרה לאבין שהאלבום יהיה זמין להזמנה מוקדמת ב-24 באוגוסט 2013, והוא ייצא רשמית ב-5 בנובמבר של אותה השנה. רשימת השירים נחשפה ב-5 בספטמבר, והאלבום כולו הועלה לאייטונס ולאתר הרשמי שלה ב-29 באוקטובר.
הקלטות ושיתופי פעולה
הקלטת האלבום החלה בנובמבר 2011, והעבודה עליו נמשכה כשנתיים, עד יולי 2013. המפיק הראשון שהיה שותף לעבודה על האלבום הוא צ'אד קרוגר סולן להקת ניקלבק. השיר הראשון שהם כתבו ביחד היה "Let Me Go", שהוא שיר בלדת פרידה. כשנשאלה אבריל על טיב היחסים עם צ'אד אמרה כי "התחלנו במרץ 2012 להכיר אחד את השני, ולבסוף התחברנו דרך המוזיקה." חודשים לאחר מכן, ביולי 2012, לאבין וקרוגר נהיו ולאחר חודש התארסו. קרוגר היה שותף בכתיבתם של 10 שירים מתוך האלבום, מתוכם הוא הפיק שלושה, והפיק במשותף ארבעה. הם הבטיחו בלדות מחוזקות, בלדות פסנתר, ודואט. לאבין בנוסף עבדה עם דייוויד הודג'ס, חבר להקת Evanescence, ואמרה "אני בסך הכול עובדת 17 ימים עם צ'אד ודייוויד. ושלושתינו כתבנו המון שירים ביחד. ה-מ-ו-ן. וההקלטה הייתה חלק ממש כיפי, עשינו חיים. הם מוזיקאים מאוד מוכשרים ומרגיש טוב להיות מוקף באנשים כאלה."
בנוסף לעבודתה עם צ'אד קרוגר, עבדה לאבין עם חבר להקת בויז לייק גירלז - מרטין ג'ונסון, והיה שותף להפקתם של חמישה שירים, כולל השיר "Here's to Never Growing Up". בריאיון לבילבורד, חשפה אבריל שהיא עבדה גם עם מרילין מנסון על שיר ששמו "Bad Girl". לאבין אמרה על השיתוף "זהו סגנון יותר כיף, ואני הייתי בטוחה שהקול שלו יהיה מתאים לזה, אז התקשרתי אליו. אמרתי לו לבוא לסטודיו והוא מאוד אהב את השיר, הוא רק הוסיף קצת קולות רקע. הוא היה מקצוען והוא עשה עבודה מדהימה. אני מאוד מעריכה אותו כאומן ואני מאוד אוהבת את הסגנון שלו והיה ממש מגניב לעבוד איתו על השיר הזה".
בריאיון, לאבין חשפה שהיא ביצעה שיר נוסף בשיתוף עם זמרת, אך לבסוף השיר לא נכנס לאלבום וזאת משום שלאבין כתבה מידי הרבה שירים לאלבום החמישי שלה, והיא שוקלת להוציא שני אלבומי "גב-אל-גב".
הרכב ונושאים
במהלך ריאיון למגזין Nylon, לאבין אמרה שהאלבום הוא "יותר אומנותי" מהקודמים שלה, והוסיפה, "הפעם, לא כל השירים הם רק על מערכות יחסים וגברים. אני רק רציתי לכתוב שירים יותר אומנותיים. רציתי לרדת לעבר המורד, לא ניסיתי לכתוב להיט ענק". כאשר היא דיברה עם האתר Entertainmentwise, לאבין הסבירה; "האלבום הוא באמת תפס חלק משמעותי, ישנם שירים עם פסנתר, שהם בעצם רק פסנתר ושירה, חלקם ממש חדשים, חלקים רגשיים. בנוסף ישנם גם מספר שירי קיץ, זה נוסטלגי ממש." כאשר דיברה על המילים של השירים, היא אמרה "מבחינת מילים אני דחפתי את עצמי לדבר על נושאים שונים שלא יצא לי לדבר עליהם. אני לא רוצה להיות כל-כך פשוטה. אני ניסיתי ממש להביע את עצמי ולהגיע עמוק יותר." "ישנם מלא שירי קיץ, ועוד מספר שירים אחרים שהם ממש נוסטלגיים. אני חושבת שלא רציתי שזה יצא ככה אבל מסתבר שזה טוב."
כאשר דיברה על השירים מהאלבום, לאבין חשפה, "אני ממש מתרגשת בקשר לשיר "Hello Kitty" שכתבתי לאלבום, מפני שאני אובססיבית להלו קיטי וזה ממש כיף והסאונד ממש שונה", היא אמרה. "זה לא דומה לשום דבר שעשיתי לפני כן, ואפילו הכנסתי קצת יפנית לזה!". היא בנוסף תיארה את השיר "Rock n Roll" כשיר "רועש, מרשים, והוא מדבר על כל-כך הרבה דברים אחרים חוץ ממוזיקה - זה ממש מה שרציתי - וזהו שיר שאני מכניסה אליו עוד קצת דברים כרגע". היא גם קראה לדואט שלה עם מרילין מנסון כדואט "כבד ורוקיסטי". כשנשאלה מה הם השירים הכי אהובים עליה מהאלבום, היא ענתה: "Give You What You Like,' 'Hush Hush' and 'Bad Girl."
ביקורת על האלבום
האלבום זכה לשבחים רבים, אך גם ספג ביקורת רבה על השיר "Hello Kitty" שאינו משקף את סגנונה המוזיקלי של לאבין.
.C.I.A (להקה)
C.I.A היא להקת ראפ שחבריה היו הראפרים K-Dee, סיר ג'ינקס ואייס קיוב.
הלהקה הייתה להקת ראפ חובבנית שהוקמה כאשר השלושה היו בתיכון. הלהקה התחילה לנגן במסיבות של ד"ר דרה שהיה מפורסם באותו זמן, כשפעל עם להקת הראפ World Class Wreckin' Cru. ד"ר דרה הפך להיות מפיק הלהקה כאשר היא הוציאה את אלבומה My Posse ב-1987, שהזכיר לא במעט את המקצבים של להקת הראפ Run DMC. מאוחר יותר באותה שנה הקימו אייס קיוב וד"ר דרה ביחד עם Eazy-E את להקת הגנגסטה ראפ הנחשבת אחת מהחשובות בתולדות התחום - N.W.A.
1964 בישראל
1964 בישראל הייתה השנה שבה חגגה ישראל 16 שנה מיום היווסדה.
פוליטיקה
מחריפה המתיחות בין דוד בן-גוריון לראש הממשלה, לוי אשכול. ברקע למתיחות, סירובו של בן-גוריון לקבל את מסקנות ועדת השבעה לחקר העסק הביש, ותביעתו (שנדחתה על ידי אשכול) להקים ועדת חקירה המורכבת משופטי בית המשפט העליון. בנוסף, מהלכיו של אשכול לצרף את אחדות העבודה - פועלי ציון ל"מערך", מעוררים חששות לאובדן כוח במפא"י. על רקע זה מתפטר משה דיין (איש שלומו של בן-גוריון, ב-3 בנובמבר) מתפקידו כשר החקלאות. העימות בין בן-גוריון לאשכול מוביל להתפטרות אשכול מראשות הממשלה, אשר מעמידה את השאלה במרכז מפא"י, המביע תמיכה באשכול. תוך שבוע מהתפטרותו, ב-22 בדצמבר, מציג אשכול את ממשלתו השנייה (השתים עשרה במנין הממשלות) בפני הכנסת.
מעמיק הקרע במפלגה הקומוניסטית הישראלית על רקע המחלוקת בין גורמים מתונים יותר (משה סנה, שמואל מיקוניס), אשר תחתיהם השתתפה תנועת הנוער בנק"י אף בגרעין נח"ל; וגורמים רדיקליים יותר.
אירועים נוספים:
נפטרו
(קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1964)
אידל מיטן פידל
יִידל מיטן פֿידל (ביידיש: "אידל עם הכינור", פולנית: Judel gra na Skrzypcach, אנגלית: Yiddle With His Fiddle; הופץ בארץ כאידל) הוא סרט קולנוע בשפת היידיש תוצרת פולין משנת 1936, בבימויו של יוסף גרין ובכיכובהּ של מולי פיקון.
עלילה
אטקה ואביה אריה הם זוג נגנים, היא בכינור והוא בקונטרבס, המתדרדרים לעוני ומפונים מדירתם ברובע קז'ימייז' בקרקוב. אריה לא רואה מוצא מלבד פרנסה ככליזמרים נודדים, אך חושש לביטחונה של בתו בדרכים. אטקה פותרת את הבעיה בכך שהיא מתחפשת לנער ומאמצת את זהותו של "אידל". במהלך מסעותיהם בין הכפרים הם מתחברים עם עוד צמד דומה, יצחק קלמוטקר ובנו אפרים, ומקימים רביעייה. "אידל" מפתחת רגשות כלפי אפרים, המתקשה להבין את תשומת הלב שהוא זוכה לה. הם נשכרים לנגן בחתונתה של טייבל'ה, בת עניים שהייתה מאורסת קודם לאחר, והעשיר הקשיש זלמן גולד. "אידל" מרחמת על הכלה ומבריחה אותה עמם. טייבל'ה נעשית לזמרת הליווי של ההרכב, והם הופכים להצלחה גדולה. אפרים מתאהב בטייבל'ה, למורת רוחה של "אידל". היא מתוודה על האמת בפני אביו, והלה משתכנע לעזור ויוצא לחפש את ארוסה של טייבל'ה, יוס'ל פלדמן. עם הגיעם לוורשה מחריף המתח בין החברים: אפרים כועס על "אידל" הממורמרת וחותם על חוזה מחייב עם תזמורת מקומית. טייבל'ה מקבלת הצעה לחוזה מפתה בעיר. נראה שהלהקה עומדת להתפרק. כשהם אמורים להופיע בקונצרט, שב יצחק עם יוס'ל, וטייבל'ה נמלטת עמו ומותירה פתק המסביר מדוע נטשה. "אידל" מגיעה אל חדר ההלבשה שלה ומודדת את שמלתה. היא תועה אל הבמה ונקלעת לתחילתה של ההופעה. מובכת ומבולבלת, אטקה מתחילה לספר את האמת על אודותיה בשיר בעוד אפרים מנגן ברקע. הקהל מריע וסוכן מקומי מחתים אותה על חוזה למסע הופעות בארצות הברית. בעודה על האניה, מצטרף אליה אפרים שיודע עתה את האמת.
הפקה
יוסף גרין הגיע עם הלהקה הווילנאית לסיבוב הופעות בארצות הברית ב-1924, ועזב אותה כדי להשתלב בסצנת תיאטרון היידיש בניו יורק. משם התגלגל להוליווד, ושימש ניצב ב"זמר הג'אז", חוויה שמשכה אותו לקולנוע. הוא חזר לחוף המזרחי, וב-1932 נשכר לדבב את דמותו של יוסף בסרט איטלקי אילם ישן, "יוסף ואחיו בארץ מצרים", שיצא מחדש עם פסקול ביידיש. כשכר ניתן לו עותק של הסרט, אותו הקרין בפני הקהל היהודי בקנדה. בשבוע הראשון בלבד הוא הרוויח 4,000 דולר, והחליט להתמקד בתחום. בקיץ 1933 שב ללבוב שבפולין. בארץ הייתה קיימת תעשיית קולנוע יידי אך טרם הופק סרט מדבר. "יוסף ואחיו" היה להצלחה כבירה. גרין לא אהב את הרמה הנמוכה של הסרטים היידיים המדברים שיצאו אז בארצות הברית, והגיע למסקנה כי בפולין יוכל להיעזר במיטב השחקנים ובציוד רב, וכל זאת בשבריר של העלויות ביחס להפקה דומה באמריקה.
בתחילה ניסה לגייס לתוכניתו את בכיר שחקני התיאטרון היהודי בניו יורק, מוריס שוורץ, ששהה אז בוורשה. לבסוף השניים לא הצליחו להסכים על הנושא לסרט. לגרין נודע כי מולי פיקון הופיעה אז בפריז. היא ובעלה-סוכנה, יעקב קאליך, התלבטו לגבי עתידה וניהלו מגעים על השתתפות בסרט דובר-אנגלית עם אולפני האחים וורנר. גרין הציע לה שכר גבוה במיוחד, 10,000 דולר או חמישית מהתקציב הכולל שעמד לרשותו, כדי שתשחק בהפקה שלו. היא וקאליך הסכימו. הסופר היהודי-פולני קונרד טום סיפק לבמאי שלד עלילה על כלה הנמלטת משידוך כפוי ומצטרפת ללהקת כליזמרים, אך גרין החליט שפיקון לא מתאימה לכך בעליל. הוא הוסיף את עניין החלפת הזהויות, שכן השחקנית הראשית הרבתה להופיע בלבוש דראג. יחד עם פיקון הגיע המלחין הקבוע שלה, אייב (אברום) אלשטיין, ואיציק מאנגר הוזמן לחבר את השירים. גרין גם גייס מומחה טכני כבמאי-משנה, יאן נובינה-פשיבילסקי. השתתפותו בתפקיד זה של אזרח פולני אפשרה לרשום את הסרט כהפקה מקומית ולזכות בהטבות מס שונות. מלבד פיקון, גויסו כל השחקנים מתיאטראות היידיש המקומיים. הצילומים נערכו באולפן בוורשה ובקז'ימייז', שם שימשו התושבים היהודים כניצבים. בפועל, היו שלושה במאים: מלבד גרין ופשיבילסקי, קיבלה פיקון הוראות על הסט אך ורק מקאליך.
הבכורה של "אידל מיטן פידל" התקיימה בבירה ב-30 בספטמבר 1936. הוא כיסה את כל התקציב שהושקע בו, כ-50,000 דולר, עוד בטרם יוצא לארצות הברית, שגם בה היה להצלחה גדולה. הוא היה לסרט היידיש הבינלאומי הראשון, והופץ במדינות רבות במערב אירופה, בדרום אפריקה ובאוסטרליה, ואף בארץ ישראל בדיבוב עברי; זה הוכן על ידי יעקב דוידון וצוות בראשותו באולפן הקטן "כרמל פילם", שהתמחה בכך. כמה עותקים נשלחו לגרמניה הנאצית, בה נאסר על היהודים להגיע לבתי-קולנוע רגילים. הבכורה התקיימה בברלין ב-2 במאי 1938, ו"אידל" הופץ בכל גרמניה. אף כי נתוני המכירות המדויקים לא נשמרו, זהו כנראה הסרט המצליח ביותר מבחינה מסחרית בתולדות הקולנוע בשפה; רק "שדות ירוקים" שיצא שנה אחריו מתחרה בו בהיקף המכירות. "אידל" סימן את תחילתו של תור זהב קצר בתעשייה: בתוך שלוש שנים הופקו כעשרים ושבעה סרטים ביידיש, ביניהם האיכותיים והמצליחים ביותר שנעשו כגון "הדיבוק", "שדות ירוקים" ו"טוביה החולב." ב-1956 הופץ "אידל" שוב, בגרסה מקוצרת ומדובבת לאנגלית בשם "Castles in the Sky". היא הורדה מהאקרנים בניו יורק עד מהרה.
בתיאטרון
התיאטרון היידי "יידישפיל" העלה ב-2014 את המחזה "יידל מיטן פֿידל", המבוסס על הסרט.
Corrosion of Conformity
Corrosion of Conformity (קורוז'ן אוף קונפורמיטי, בראשי תיבות CoC) היא להקת מטאל אמריקאית הפועלת ביוסטון שבטקסס.
הלהקה הוקמה בצפון קרוליינה. לאחר שני אלבומים ראשונים של פאנק ושני אלבומי ת'ראש מטאל בסוף שנות ה-80, עברה לסגנון שמזוהה איתה יותר, שהוא דום מטאל בסגנון בלאק סבאת' עם השפעות חזקות של רוק דרומי.
אפשר לשמוע את מייק דין שר בפרויקט המטאל של דייב גרוהל מ-2004, פרובוט, ואת פפר קינן בפרויקט-הצד של פיליפ אנסלמו, סולן פנטרה לשעבר, דאון.
נבחרת נורווגיה בכדורסל
נבחרת נורווגיה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של נורווגיה.
הנבחרת מעולם לא העפילה לטורניר אליפות אירופה בכדורסל או לכל טורניר משמעותי אחר.
אלה איסטין
ביוגרפיה
איסטין נולדה וגדלה באירוויין, קליפורניה. היא לומדת ושוחה באוניברסיטת סטנפורד‎ בהדרכתו של גרג מיהן.
2016
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שנערכו באומהה, נברסקה בסוף יוני ובתחילת יולי 2016 סיימה איסטין במקום חמישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:11.49 דקות, במקום תשיעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:42.08 דקות ולא הצליחה להיכלל במשלחת האמריקאית לאולימפיאדה.
שיאנית עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בוינדזור, אונטריו, קנדה בדצמבר 2016 היא זכתה ב-2 מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי 2:05.02 דקות, אחרי קטינקה הוסו מהונגריה (2:02.90 דקות) ולפני בת ארצה מדיסין קוקס (2:05.93 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:27.74 דקות, אחרי קטינקה הוסו (4:21.67 דקות) ולפני מדיסין קוקס (4:27.78 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:05.66 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-100 מטר מעורב אישי בתוצאה של 59.97 שניות.
2017
באליפות ארצות הברית בשחייה שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה בסוף יוני 2017, תחרות ששימשה גם כמבחנים לאליפות העולם זכתה איסטין במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:10.89 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:09.24 דקות ופסלה במשחה ל-400 מטר מעורב אישי, בשלב המוקדמות היא סיימה במקום שלישי בתוצאה של 4:40.56 דקות ובכך לא הצליחה להיכלל במשלחת האמריקאית לאליפות העולם.
2018
בתחרות שנערכה בפדרל ויי שבוושינגטון ב-24 בפברואר 2018 קבעה איסטין במשחה ל-200 יארד פרפר שיא עולם חדש של 1:49.51 דקות. שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות המכללות שנערכה בקולומבוס, אוהיו באמצע מרץ היא זכתה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מעורב אישי בשיא עולם חדש של 1:50.67 דקות ובמשחה ל-400 יארד מעורב אישי בשיא עולם חדש נוסף של 3:54.60 דקות קייטי לדקי (3:58.29 דקות).
הגרעין הפאראוונטריקולרי
הגרעין הפאראוונטריקולרי (באנגלית: Paraventricular nucleus ובראשי תיבות PVN) הנמצא במוח, הוא צביר תאי עצב בהיפותלמוס המייצר הורמונים ומוליכים עצביים ובהם וזופרסין ואוקסיטוצין. זו קבוצה של נוירונים שמתעוררת לפעולה בעקבות שינויים פיזיולוגיים, ובכללם לחץ.
היסטוריה של אקס-מן
האקס-מן המקוריים
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, סטן לי, כותב ועורך ראשי של החברה, ביחד עם המאייר ג'ק קירבי ומספר מאיירים נוספים, הפיק מספר כותרי קומיקס בנושא סופר-גיבורים שעסקו בעומק הדמויות וקונפליקטים אישיים באותה מידה בה עסקו באקשן והרפתקאות, ביניהם ארבעת המופלאים, הענק הירוק, וספיידרמן.
בסדרת חוברות הקומיקס, האקס-מן נוסדו בידי הטלפת צ'ארלס אקסבייר, הידוע גם בשם פרופסור אקס, שאסף את האקס-מן תחת מסווה של "בית ספר לצעירים מחוננים" באחוזה כפרית גדולה במחוז וסטצ'סטר, מדינת ניו יורק.
האקס-מן המקוריים, אשר פורסמו ביצירתם כ"הגיבורים המוזרים מכל", היו חמישה בני-נוער עדיין בשלבי למידת שליטה בכוחותיהם:
הרעיון של בית ספר למוטאנטים גנטיים הופיע לראשונה בשנת 1953 בנובלת מדע בדיוני בשם "ילדי האטום" מאת וילמר שיראס, שקיבל את הקרדיט, אף על פי שמעולם לא באופן רשמי, על ההשראה לרעיון של האקס-מן. הדמויות הראשיות בנובלה היו גם הן מוטאנטיות, תוצאה של טעות בניסוי גנטי. המונח "ילדי האטום" הופיע גם הוא מספר פעמים בהיסטוריה של האקס-מן, לעיתים קרובות ככותרת משנה להוצאות שונות של הסדרה ומשחקי וידאו המבוססים עליה.
למרות הרעיונות הפילוסופיים הרבים המצויים ב"אקס-מן", סטן לי אמר שהוא המציא את המוטאנטים הגנטיים כדרך קלה ליצור מספר רב של גיבורים בעלי כוחות על ללא הצורך להמציא לכל אחד מהם עבר וסיפור מוצא שונה ומקורי.
החוברת הראשונה בסדרה, שפורסמה בספטמבר 1963, הציגה לראשונה גם את האויב הראשי של הקבוצה, מגנטו, ששלט במגנטיות והאמין שמוטאנטים צריכים לשלוט, או לחסל את כל בני האדם. עוד נודע עליו בהמשך כי הכיר בעבר את אקסבייר וביניהם התפתחה ידידות. בנוסף, הכרזתו בעניין המוטאנטים - שעליהם לשלוט או שישלטו עליהם - נבעה מכורח עברו כניצול השואה. בחוברת הרביעית הוצגה לראשונה קבוצתו של מגנטו, שנקראה אחוות המוטאנטים, ואשר כללה את קוויקסילבר, מכשפת השני, טואד ומאסטרמיינד. בתקופה זו הוצגו נבלי-על נוספים ששמם נרדף לאחוות המוטאנטים, וביניהם נכללו אונוס, המעלים ופרד "בלוב" דיוקס. זה האחרון הופיע כמעט בכל גלגולי הקבוצה מאז.
אף על פי שמספר אויבים חשובים נוספים הופיעו בשנות ה-60 בסדרה, כמו למשל ג'אגרנוט, אחיו החורג בעל החוזק העל-אנושי של פרופסור אקס או הרובוטים ציידי-המוטאנטים הנקראים זקיפי הסנטינל, האקס-מן בתקופה זו נלחמו לרוב בפושעים מוטאנטיים זניחים, פולשים מהחלל ומפלצות פראיות. כתוצאה מכך, התקופה הזו נחשבת לאחת מהפחות מצליחות של החברה במהלך שנות ה-60. בתקופה זו, רק מוטאנט אחד התווסף לזמן קצר לקבוצת האקס-מן:
לי וקירבי נטשו את הסדרה בשנת 1966 והעבירו את מושכות הכתיבה והאיור לרוי תומאס ו-ורנר רות'. רות' ויתר על משרת המאייר הקבוע ב-1967, ותומאס עזב את תפקיד הכותב שנה לאחר מכן. הכותר המשיך להתקיים ללא שום צוות יצירתי קבוע למשך כשנה, וראה אמנים כג'ים סטרנקו ובארי וינדזור סמית'. בשנת 1969, תומאס חזר ואיתו המאייר ניל אדמס בניסיון להציל את הסדרה מהיקף המכירות ההולך ומתדרדר. חוברות אלו נחשבות יותר בעיני המעריצים, בעיקר מפני שהציגו לראשונה שני נבלי על חדשים - סאורון והמונולית האנושי - ושני חברי אקס-מן חדשים:
התנופה במכירות בתקופה של רוי תומאס וניל אדמס הגיעה בשלב מאוחר מדי, כשגורלה של הסדרה כבר נחרץ והוחלט לא להפיק חוברות חדשות של "אקס-מן" משנת 1970. הסדרה המשיכה בהדפסה מחודשת של חוברות ישנות והאקס-מן הופיעו בהופעות אורח בסדרות קומיקס אחרות של מארוול, כמו האוונג'רס, הענק הירוק וקפטן אמריקה, אך דעכו לאט לאט לאלמוניות.
כולם חדשים, כולם שונים
בשנת 1975, הכותב לן ויין והמאייר דייב קוקראם הציגו קבוצה חדשה של אקס-מן. במקום בני נוער, קבוצה זו הורכבה ממבוגרים ממגוון מדינות ותרבויות. רב תרבותיות זו נבעה משום שמארוול התכוונה לייעד את הכותר לשוק הרחב מחוץ לארצות הברית. Giant Size X-Men #1 הציגה את הקבוצה החדשה, אותה כינס פרופסור אקס על מנת לחלץ את הקבוצה המקורית משביו של קרקואה, אי תבונתי ורדיואקטיבי.
ה"אקס-מן החדשים והשונים" הונהגו בידי סייקלופס, והורכבו מ:
לאחר חוברת הספיישל, מארוול החלה להריץ מחדש את כותר אקס-מן המקורי תחת השם "אקס-מן המופלאים" (Uncanny X-Men), בכיכובה של הקבוצה החדשה ללא סאנפייר, שפרש מהקבוצה, ות'אנדרבירד, שנהרג בקרב לאחר שתי חוברות בלבד. הסדרה אוירה על ידי קוקראם ונכתבה בידי כריס קלרמונט, שהפך להיות היוצר שתרם לסדרה לפרק הזמן הארוך ביותר. אחת העלילות החשובות ביותר של התקופה היא "סאגת הפניקס", בה ג'ין גריי התמזגה עם ישות כוח הפניקס הקוסמית והובילה את הקבוצה למשימה בין-גלקטית. הסאגה הציגה לראשונה את אימפריית השי'אר החייזרית ואת קיסריתה, לילנדרה, מושא אהבתו של פרופסור אקס. בין יתר הדמויות שהוצגו היו ד"ר מוירה מק'טאגרט ובנה המוטאנט פרותיאוס.
בשנת 1978, ג'ון ביירן החליף את מקומו של קוקראם כמאייר הסדרה. מאורע זה סימן את תחילתו של מה שרבים מחשיבים לרנסאנס היצירתי הראשון של האקס-מן, במהלכו הסדרה הפכה לאחת הפופולריות ביותר בתעשייה. לאחר עימות עם מגנטו, פרופסור אקס וג'ין גריי מאמינים כי האקס-מן הפסידו ובמשך שנה שלמה הקבוצה מנסה לפלס את דרכה בחזרה הביתה. בנוסף, ביירן הציג לראשונה סדרת הרפתקאות המבוססת בקנדה עם קבוצת סופר-גיבורים קנדית חדשה, "אלפא פלייט". וולברין זכה בעקביות בתואר דמות הקומיקס הפופולרית ביותר, וכתוצאה מכך בין השנים 1980 ל-1984, לפחות חוברת אחת בשנה התמקדה אך ורק בו.