cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איאז
קידרן ג'ונס (באנגלית: Keidran Jones; נולד ב-15 באפריל 1987), הידוע בשם הבמה איאז (Iyaz), הוא זמר רגאיי ורית'ם אנד בלוז בריטי. איאז התפרסם ב-2009 בשיר "Replay", שהגיע למקום השני בבילבורד הוט 100 ולמקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי. הוא נולד למשפחה מוזיקלית, ונתגלה על ידי שון קינגסטון אשר יצר עמו קשר באמצעות רשת מייספייס.
תקופת אשיקאגה
תקופת אשיקאגה (ביפנית: 室町時代, נקראת גם: תקופת מוּרוֹמאצ'י) הייתה תקופה בהיסטוריה של יפן אשר החלה בערך בשנת 1336 והסתיימה ב-1573. בתקופה זו שלטה ביפן שוגונות מורומאצ'י, אשר נוסדה בשנת 1336 על ידי שר הצבא שהפך לשוגון מייסד השושלת, אשיקאגה טאקאוג'י. סיומה של התקופה הגיע עם סיומה של השושלת כאשר השוגון ה-15 אשיקאגה יושיאקי גורש בשנת 1573 מהבירה קיוטו.
חלקה הראשון של התקופה (1336–1392) נקרא גם תקופת שתי החצרות הקיסריות, על שם הפילוג בחצר הקיסרית שהביא לקיומן הבו-זמני של שתי חצרות מקבילות. חלקה המאוחר יותר של התקופה (מ-1467 ואילך) נקרא גם תקופת סנגוֹקוּ.
הבאקוּפוּ של אשיקאגה
את שמה השני קיבלה תקופת אשיקאגה משמו של אזור מורומאצ'י בקיוטו שם מוקמה מפקדת הבאקופו (השוגונות), המפקדה שהוקמה על ידי השוגון השלישי בשושלת ב-1378. ההבדל בין השוגונות של אשיקאגה לבין זו של קמקורה היה שבעוד שוגונות קמקורה ניהלה את המדינה במקביל לממשל האזרחי בניהול החצר הקיסרית, השוגונות של אשיקאגה השתלטה על השאריות של המשטר האזרחי, הכילה אותו בתוכה והיוותה למעשה את הגוף השלטוני היחיד במדינה. אולם שלטון השוגונות החדשה לא היה חזק כזה של קודמתה (למעשה הוא נכפה על המדינה כתוצאה של מלחמת האזרחים) ורק עם עלייתו לשלטון של השוגון השלישי בשושלת, אשיקאגה יושימיטסו, החלו להראות סימנים של סדר בממלכה.
כדי לחזק את התמיכה בו, התיר יושימיטסו למשפחות מסוימות, לצבור כוח בתחומי שליטתן ולקבל את התואר דאימיו (שליט אזורי). במשך הזמן התפתח מאזן כוחות בין השוגון לדאימיו, ובשלב מסוים הגיעו הדאימיו לעמדה בה שלוש משפחות הדאימיו החזקות ביותר מבצעות רוטציה ביניהן על תפקיד סגנו של השוגון בקיוטו. לאחר מותו של יושימיטסו, שהספיק לפני מותו לאחד את שתי החצרות הקיסריות ב-1392, החל מעמד השוגון להתערער ולאבד כוח לטובת הדאימיו, שהחלו גם מתערבים בענייני החצר הקיסרית וענייני הירושה של הקיסר. לקראת סוף התקופה נחלשה השוגונות עוד יותר עם פריצתה של מלחמת ירושה בתוך השוגונות (1476-77), מלחמה שהותירה את קיוטו הרוסה והביאה למעשה את הקץ על סמכותה השלטונית של השוגונות. הריק השלטוני שנוצר בעקבות המלחמה סימן את תחילתה של מאה רוויית אנארכיה בממלכה.
התפתחות כלכלית ותרבותית
בתקופתה של שוגונות אשיקאגה נפוצה תרבות עממית חדשה, שנקראה תרבות מורומאצ'י, שהחלה במפקדות השוגונות בקיוטו וחלחלה לכל השכבות באוכלוסייה. לזן בודהיזם היה תפקיד משמעותי הן בהפצת האמונות הדתיות החדשות והן בהפצת הסגנון האמנותי החדש שיובא בעיקרו מסין והושפע מאוד מתקופות שושלות סונג, יואן ומינג הסיניות. הקרבה של החצר הקיסרית למפקדת השוגונות בתקופת אשיקאגה יצרה עירוב מתמיד בין חברי המשפחה הקיסרית, אנשי החצר, הדאימיו השונים, סמוראים ונזירי זן, וכתוצאה מכך התאפשרה הפריחה התרבותית שהתאפיינה בכל תחומי האמנות: אדריכלות, ספרות, תיאטרון הנו, סידור פרחים אומנותי, עיצוב גנים וטקסים שונים, ביניהם טקס התה.
שינטואיזם
פן נוסף בהתעוררות התרבותית בתקופת אשיקאגה היה העניין המחודש בדת השינטו, שעל אף קיומה הרציף במאות שקדמו לתקופה, נחשבה לדת שנייה במעלה ביפן לאחר הבודהיזם. למעשה השינטו, שהייתה חסרת כתבי קודש ממשיים ותפילות סדורות, החלה לאמץ את הטקסים של זרם השינגון בבודהיזם, ולמעשה נטמעה בבודהיזם כמעט לחלוטין. פלישת המונגולים ליפן שהתרחשה בסוף תקופת קמקורה (סוף המאה ה-13), העלתה מחדש בעם היפני את ההכרה בחשיבותן של הרוחות האלוהיות (הקאמיקאזה), מאחר שתבוסת המונגולים נזקפה להתערבות של רוחות שכאלה. פחות מ-50 שנים לאחר הפלישה המונגולית החלו להופיע מחדש פרסומים העוסקים בחשיבות היותו של הקיסר צאצא של אלת השמש, אמטראסו, תפיסה שקושרת מחדש את חצר המלוכה לאלי השינטו. למעט חיזוק מעמדו של הקיסר כאל עלי אדמות, סיפקו הפרסומים את השקפתה של השינטו על ההיסטוריה היפנית, שהאדירה את אלוהותם של כלל בני העם היפני, ואת עליונותה של יפן כלפי סין והודו. התפיסה הזו, שחיזקה את הרוח הפטריוטית של היפנים, הלכה והתעצמה והביאה, בתקופה שבין המאה ה-14 למאה ה-17, להפיכתה של השינטו לדת בעלת פילוסופיה ייחודית (שמבוססת על הקונפוציזם והבודהיזם) ואשר מהווה את הדת המרכזית בקיסרות.
הקשר עם המערב
לקראת סופה של תקופת אשיקאגה הגיעו ליפן ראשוני האירופאים. ספינות פורטוגליות עגנו לראשונה באי טנגשימה, דרומית לאי קיושו ב-1543, ותוך שנתיים החלו הפורטוגלים להגיש בקשות לקבלת זכויות הפעלת נמלים בקיסרות. אחרי הפורטוגלים הגיעו גם הספרדים ב-1587 ולאחריהם ההולנדים ב-1609. עם הגעתם של האירופאים לחופיה של יפן החלו היפנים ללמוד את דרכיהם ותרבותם של הזרים, וכתוצאה מכך נפתחו אפשרויות חדשות בתחומי הכלכלה והפוליטיקה. סחורות אירופאיות דוגמת נשק חם, טבק, בדים, זכוכית, שעונים ושאר המצאות מערביות נסחרו ביפן תמורת כסף וזהב יפנים. המסחר הביא עמו עושר עצום לכל מי שעסק בו, ודאימיו נחותים, בעיקר מהאי קיושו, הרוויחו בזכות המסחר שניהלו עם האירופאים כח שלטוני וחשיבות גדולים ביותר.
נצרות
ההשפעה הנוצרית ביפן החלה עם הגעת הכמרים הישועים, ובראשם הכומר פרנסיסקו חאווייר שהגיע לדרום קיושו בשנת 1549. בין המומרים לנצרות באותה התקופה ניתן היה למצוא דאימיו וסוחרים שביקשו לשפר את המסחר שלהם על ידי קרבה גדולה יותר לאירופאים, כמו גם איכרים פשוטים. עד לשנת 1560, הפכה גם קיוטו למרכז חשוב של פעילות מיסיונרית ביפן, ובשנת 1568 נחנך הנמל בעיר נגסאקי על ידי דאימיו נוצרי, נמל שהועבר בשנת 1579 לשליטתם של הישועים. בשנת 1582 כבר היו ביפן כ-150,000 מומרים (שני אחוזים מהאוכלוסייה באותה תקופה) וכ-200 כנסיות. אולם, סבלנותה של שוגונות אשיקאגה כלפי ההשפעה הזרה החלה פוקעת לאור היות הנצרות סיבה לפירוד ופילוג בעם. האיסור על קיום מנהגי הנצרות הוטל לראשונה ביפן ב-1587 ובשנת 1597 החלו רדיפות גלויות של נוצרים בקיסרות. אף על פי שהמסחר עם האירופאים זכה לעידוד השוגונות כתמיד, הוא הוסדר כך שהנוצרים היו מוגבלים מאוד בקיסרות, ובשנת 1640 הפכה מדיניות הדיכוי ושלילת הנצרות למדיניות לאומית.
(לפירוט על המדיניות האנטי-נוצרית ביפן ראו: תקופת אדו)
קהילת יהודי קובנה
קהילת יהודי קובנה היא הקהילה היהודית בעיר קובנה בליטא. ההתיישבות היהודית במקום החלה כבר בסוף המאה ה-14. רוב הקהילה הושמדה בשואה, וכיום מתגוררים בקובנה יהודים מעטים.
ראשית הקהילה
היהודים הראשונים שהגיעו לקובנה היו שבויי מלחמה מהמלחמה בחצי האי קרים בשנת 1396. הוא הביא עימו גם משפחות של קראים וטטרים מחצי האי קרים ואפשר להם להתיישב בטרקאי ובעוד ערים בדוכסות הגדולה של ליטא. לאחר ששוחררו, הקימו בליטא מספר יישובים יהודיים: גרודנה, טרוקי ובריסק. כעבור מספר שנים הגיעו אליה יהודים מפולין ומאוקראינה לשם מטרות מסחר. בהמשך התיישבו בקובנה אותם הסוחרים. עיסוקם במסחר עורר את קנאת הסוחרים הלא-יהודים, ואלה לחצו על השלטונות לגרשם. בימי המלך הפולני קזימיר יאגילו נאסרה ישיבת יהודית בקובנה, אך התיר להם להתיישב בסלובודקה, שהייתה נחלת הנסיכים לבית ראדזיביל. מרבית היהודים שחיו בקובנה התיישבו בסלובודקה או שהיגרו בחזרה לארץ מולדתם. קהילת יהודי סלובודקה גדלה משמעותית כתוצאה מהאיסור. למרות האיסור חלק מהיהודים נשארו בקובנה. במקורות מן המחצית השנייה של המאה ה-15 מוזכר יהודי עשיר בשם דניאל, שידוע כי חכר את מס המכס. ב-1470 ירש את עסקיו בנו זאב, והצליח לצבור רכוש רב. בשנת 1503 ביטל המלך אלכסנדר את הגזירה והיהודים הורשו לחזור להתגורר בקובנה. כרבה הראשון של קובנה נזכר הרב ר' עזריאל בן מורנו הרב ר' יהודה.
מלחמת העולם הראשונה
לפני מלחמת העולם הראשונה היו כארבעים אלף יהודים בקובנה – כמחצית מאוכלוסיית העיר. בשנת 1911 פעלו בקובנה 25 בתי כנסת. ב-1 באוגוסט 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה. עם פרוץ המלחמה, עברו יהודים רבים מקובנה לוילנה בתקווה שהמצב שם יהיה טוב יותר. במאי 1915 גירש מצביא צבא רוסיה את שאר יהודי קובנה. באוגוסט 1915 נכבשה קובנה על ידי גרמניה. לאחר חתימת חוזה-השלום בין גרמניה לרוסיה החלו היהודים שנמצאו ברוסיה לחזור לקובנה.
בין המלחמות
אחרי הקמת ליטא העצמאית ישבו בקובנה כ-25,000 יהודים. הם היו כשליש אוכלוסייתה והיו מעורים היטב בחיי העיר. מרביתם עסקו במסחר, במלאכה ובתעשייה זעירה והיו בהם גם בעלי מקצועות חופשיים. היהודים הובילו בפער עצום על שאר התושבים מבחינה כלכלית: 75% מבתי העסק והחנויות בקובנה היו בידי יהודים. כמו כן, בקובנה התקיימו מספר מפעלי תעשייה וסחר, שהיו בעלי חשיבות רבה ליהודי ליטא. בין שתי המלחמות העולם הוקמו בעיר בתי ספר יהודיים, וביניהם: מספר בתי ספר תיכוניים ובית ספר מקצועי אחד של רשת "אורט", ובית ספר אחד של רשת "תרבות". בעיר התקיימו הרצאות והצגות בעברית וביידיש, ופעלו בה מספר ספריות. מערכת החינוך היהודית בקובנה הורכבה משלושה זרמים עיקריים: עברית, יידיש וזרם דתי. בתי כנסת רבים בעיר שופצו ומשכו אליהם מתפללים יהודים רבים.
בשנת 1921 הוקם בעיר הבנק המרכזי היהודי.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 הגיעו לקובנה פליטים רבים, רובם מהעיר ממל שסופחה לגרמניה במרץ 1939. בשנת 1940 סופחה קובנה לברית המועצות. תחת שלטון ברית המועצות הופסקו הפעילויות הפוליטיות, החינוכיות והדתיות. בנוסף, נאסרה כל פעילות ציונית.
ב-22 ביוני 1941 התקיפו הנאצים את העיר וכבשו אותה יומיים מאוחר יותר, ב-24 ביוני. בשני הלילות הבאים, נרצחו בסך הכל כ-800 יהודים בעיירה השכנה סלובודקה על ידי ליטאים לאומנים. במהלך הפוגרום שביצעו ביהודים בתי כנסת ובתי מדרש הוחרבו, ורבנים נאלצו לשרוף ספרי תורה.
ב-29 ביוני 1941, ימים ספורים לאחר כניסת הוורמכט לליטא, נתן אלפרד רוזנברג, השר האחראי על ניהול השטחים הכבושים במזרח, הוראה לרכז את היהודים באתרי ריכוז. יום לאחר מכן החליטה הממשלה הזמנית של ליטא להפוך את הפורט השביעי (חלק משרשרת מצודות מהמאה ה-19 שהגנו על העיר) למחנה ריכוז והרג. על ריכוז היהודים ורציחתם במקום הופקדה משטרת העזר הליטאית, שאך-זה הוקמה. ניהול המבצע, לפי דו"ח יגר, הופקד בידי איינזצקומנדו 3. תוך ימים ספורים נכלאו בפורט כ-10,000 יהודים שנחטפו מבתיהם ומן הרחוב בקובנה על ידי המשטרה ו"אקטיביסטים" (מתנדבים מקומיים שנקראו בפי היהודים "כאפונעס"). במצודה ריכזו את היהודים, התעללו בהם, מנעו מהם מים ומזון וירו ברבים מהם. לאחר זמן-מה הפרידו בין הנשים והילדים, שנכלאו במרתפים לבין הגברים, שאולצו לחפור בורות בחצר המצודה. רוב הנרצחים במקום היו גברים (כ-3,000) שנרצחו במסגרת טבח שהתרחש בימים 4-6 ביולי. הנשים והילדים, שעברו התעללות, אונס ועינויים, שוחחרו.
ב-8 ביולי ציוו השלטונות הגרמניים על העברת היהודים לגטו בפרבר סלובודקה, עד ה-15 באוגוסט. כשהוקם הממשל הצבאי הגרמני בעיר הוציא מושל העיר הנס קרמר שורה של חוקים אנטי יהודיים ובהם העברתם של היהודים לגטו. למעשה היו לגטו שני חלקים: הגטו "הקטן" והגטו "הגדול". ב-10 ביולי 1941 הודיע ראש עיריית קובנה ליהודים כי הם חייבים לשאת עליהם טלאי צהוב.
הפורט השביעי נסגר עם העברת ליטא לשלטון גרמני ישיר ב-10 באוגוסט, אז הועברו אלפי היהודים שהיו כלואים במרתפיו לפורט התשיעי. בין הנרצחים במקום נמנו תלמידי ישיבת ברנוביץ' יחד עם רבם, הרב אלחנן וסרמן.
ההערכה היא שבתקופה שבין החודשים יוני ויולי 1941 נרצחו בסיוע משתפי פעולה מבין האוכלוסייה המקומית כעשרת אלפים יהודים ובהם רבי אלחנן וסרמן.
באוגוסט 1941 נחנך הגטו והיו בו 29,760 יהודים. ב-14 באוגוסט החלה השמדה שיטתית של יהודי הגטו. בתוך חודשיים וחצי נרצחו בגטו כשלושת אלפים נפש. ב-4 באוקטובר נרצחו 1500 יהודים בפורט התשיעי. ב-28 באוקטובר נרצחו 9,000 איש בפורט התשיעי. ב-20 בנובמבר אותה שנה גירשו הנאצים ממינכן 1,000 יהודים (בהם 94 ילדים) תושבי העיר. היהודים נרצחו לאחר חמישה ימים. לאחר מכן הייתה תקופה של "שקט יחסי" שבמהלכה נלקחו כ-6,000 יהודים לעבודות כפייה במתקני הצבא הגרמני שהיו מחוץ לגטו. בסתיו 1941 החלו בניסיון להקים מחתרת בגטו שתורכב מתנועות ציוניות וקומוניסטיות.
בחודש פברואר 1942 הודיעו הנאצים על "אקציית הספרים". עד לסוף החודש היה על היהודים לאסוף את כל ספריהם לנקודה מרכזית בגטו שם הם מוינו. הספרים החשובים יותר ויקרי הערך נשלחו להמכון לחקר השאלה היהודית בפרנקפורט היתר הועברו לגריסה. נעשו מאמצים רבים על ידי יהודי הגטו להחביא ספרים ובעיקר ספרי תורה. כשגבולות הגטו צומצמו היה צורך להחביא את הספרים שוב. עם שריפת הגטו ב-13 ביולי 1944, כמעט כל הספרים עלו בלהבות.
המחתרת שהתארגה החל מ-1941, צמחה לקראת סוף 1943 והחלה לפעול נגד הנאצים. חבורות של צעירים שהשתייכו לתנועת הנוער הציונית ומי שהשתייכו לתנועה הקומוניסטית הצטרפו למחתרת, ויצרו קשר עם הפרטיזנים ביערות. שליש מהם מצאו את מותם בניסיונם לברוח מהגטו או בלחימה. כתוצאה מפקודה שהוציא היינריך הימלר ב 21 ביוני 1943, הפך גטו קובנה למחנה ריכוז לשרידי היהודים שהיו מפוזרים בגטאות השונים. ארבעת אלפים האנשים שחיו בגטו רוכזו שוב. הרציחות נמשכו עד לחודש יולי 1944. עם התקרבות הצבא האדום לעיר הועברה אוכלוסיית הגטו למחנות בתוך גרמניה. האנשים שהסתתרו בבונקרים אולצו לצאת החוצה בעזרת כלבים, רימוני עשן ופצצות תבערה. רק כ-90 הצליחו לשרוד בבונקרים.
במרץ 1944 נערכה בגטו האקציה הגדולה, שכונתה גם "אקציית הילדים". באקציה זו נרצחו כ-1800 תינוקות, קשישים ונשים בגטו ובפורט התשיעי. ביולי באותה השנה, פונה הגטו. הילדים שחמקו מהאקציה, הועמסו יחד עם הוריהם על רכבות משא. בדרך נפרדו הילדים מהוריהם ומאחיהם הגדולים ולבסוף הובלו לכלא לנדסברג. הגרמנים השאירו שם את 131 הילדים שניצלו באקציה לבדם, ללא השגחה. משם הובלו הילדים למחנה הריכוז דכאו ומשם למחנה ההשמדה אוושויץ. הם לא הובלו ישירות אל תאי הגזים בשל התפעלות הנאצים מתרגילי הסדר שביצעה הקבוצה. בראש השנה וביום הכיפורים נשלחו מרבית הילדים להשמדה בתאי הגזים. עד ה-18 בינואר 1945, שבו החלה צעדת המוות מבירקנאו לעבר גרמניה, שרדו 39 הילדים שלא נשלחו להשמדה, אולם רק 37 מהם הגיעו למאוטהאוזן שבאוסטריה. אחד משני הילדים שלא הגיעו למאוטהאוזן הוא יעקב, אחיו התאום של אחד הניצולים שמת כתוצאה מהפצצה של בעלות הברית. לא ידוע מה עלה בגורלו של הילד השני
לאחר מלחמת העולם השנייה
ב-1959 היו בקובנה 4792 יהודים, בשנת 1970 - 4157 יהודים, ב-1989 - 1359 יהודים, ובשנת 1992 - 600 יהודים. נכון לשנת 2020, כ-400 סטודנטים (יהודים ישראלים) לרפואה ורפואת שיניים לומדים בקובנה באוניברסיטת ליטא למדעי הבריאות במסגרת התכנית הבין לאומית, ומתגוררים בה.
בתי כנסת
בקובנה פעלו בעבר שני בתי כנסת.
הנצחה
ב-30 ביולי 2018 התקיים ב"יד ושם" אירוע הנצחה מיוחד: "קונצרט שכולו תכלת" - שחזור הקונצרט הציוני החשאי שהתקיים בקובנה 75 שנים קודם לכן, בכ"א בתמוז תש"ג. בקונצרט המקורי השתתפו ראשי גטו קובנה וחברי תנועות הנוער הציוניות ושרו שירי ארץ ישראל. בבית הקברות בחולון הוקמה אנדרטה לזכר יהודי קובנה והסביבה שנספו בשואה וכמו כן גם במתחם יד ושם בירושלים. בקובנה הוקם אתר הנצחה גדול ומוזיאון בפורט התשיעי. כמו כן הוצבו שם שלטי זיכרון בשטחי הגטו לשעבר, בבניין ישיבת סלובודקה ובאתרים בעיר קובנה בהם התגוררו דמויות חשובות בין תושבי הגטו. בהשראת סיפורם של 131 הילדים מקובנה כתבה סופי בן ארצי את הספר "אחד מכולם". באתר הפורט התשיעי פועלים שני מוזיאוני הנצחה. האחד, הממוקם בתאי הכליאה במצודה עצמה, עוסק בכיבוש הנאצי בקובנה ובו כמה חדרי הנצחה ליהודים שנספו במקום וכן לחסידי אומות עולם מליטא, והשני מוקדש לליטא תחת הכיבוש הסובייטי לפני ואחרי מלחמת העולם השנייה. כמו כן, ישנו אתר הנצחה הממוקם על קבר האחים של רבבות הנספים במקום.
שמואל סיסו
שמואל סיסו (נולד ב-1951) הוא ראש הוועדה הקרואה בתל מונד לשעבר. קודם לכן כיהן כראש עיריית קריית ים בשנים 1989–1997 ו-2003–2013 וקונסול ישראל בניו יורק.
ביוגרפיה
סיסו נולד בעיר ספרו שבמרוקו להוריו סוליקה ורחמים. משפחתו עלתה לישראל ב-1956 והתיישבה במעברה בצפת. מגיל ארבע גדל בקריית ים, בתחילה במעברת "הקמפ", משם עברו לרחוב שפרינצק. למד בתיכון בויאר שבירושלים. למד לימודי משפטים באוניברסיטה העברית  ולתואר שני במנהל. לאחר מכן היה לבעלים של משרד עורכי דין.
עם סיום תפקידו חזר כשותף במשרד עורכי דין. בבחירות המקומיות שהתקיימו בשנת 2003 התמודד כנציג רשימה עצמאית בשיתוף מפלגת עם אחד בשם "למען קריית ים" וחזר לתפקיד ראש העיר. ב-2006 הצטרף למפלגת קדימה. בבחירות שהתקיימו ב-2008 נבחר ברוב של 84% מקולות הבוחרים, לאחר שגבר על נציג הליכוד, בן דודו אלון סיסו. סיעתו במועצה זכתה ל-8 מנדטים מתוך 15 המושבים במועצת העיר. לקראת הבחירות ב-2013 הודיע סיסו כי יתמודד על התפקיד. זמן קצר לאחר סגירת רשימת המתמודדים לראשות העיר, כאשר הוא נותר מתמודד יחיד על ראשות העיר, הודיע סיסו במפתיע כי קיבל את תפקיד מנכ"ל רשת אורט העולמית, והודיע על פרישתו מן המירוץ. כתוצאה מן המצב המיוחד שנוצר, דוד אבן צור שהיה השני ברשימתו של שמואל סיסו התמודד לתפקיד ראש העיר כמועמד יחיד. נציג הליכוד אלון סיסו שהצהיר קודם לסגירת הרשימות כי יתמודד על התפקיד אך לא עשה כן, עתר לבג"ץ כנגד הבחירות שהיו אמורות להתקיים באותו השבוע בהן אבן צור כמתמודד יחיד, על מנת לתת הזדמנות לו ולמתמודדים נוספים להתמודד לתפקיד ראש העיר. בג"ץ דחה את עתירתו וטען כי לא הוכח שהליך החלפת סיסו באבן צור הוא צעד של קנוניה מתוכננת, וכן מכיוון שלא נוצרו נסיבות מיוחדות הדורשות התערבות של בית המשפט. בבחירות שהתקיימו זכה אבן צור ב-64.3% מהקולות כמתמודד יחיד.
בתקופת כהונתו של סיסו עלה אחוז הזכאים לבגרות בעיר והוא הצליח לייצב את מצבה הכספי של העירייה. העיר קלטה עולים רבים ונבנו בה השכונות סביוני ים ופסגות ים. במהלך כהונתו הוקם בעיר המדעפארק, קמפוס מדעי, חינוכי ותרבותי.
במאי 2017 הודיע על התפטרותו מניהול אורט העולמית. בחודש זה פורסם כי מונה לעמוד בראש הוועדה הקרואה בתל מונד, והוא נכנס לתפקידו החל מחודש יוני 2017. הוא סיים את תפקידו ב-24 בנובמבר 2020, בעקבות הבחירות בתל מונד.
בנובמבר 2019 נעצר על ידי המשטרה בחשד לשוחד, מרמה והפרת אמונים וגם בהלבנת הון. באוגוסט 2020 הודיעה המשטרה שלא נמצאה תשתית ראייתית נגדו.
הקבינט לשוויון מגדרי
ועדת שרים לשוויון מגדרי המוכרת כ-"הקבינט לשוויון מגדרי" הייתה ועדת שרים מיוחדת האמונה על גיבוש מדיניות ואסטרטגיה למלחמה בפגיעות מיניות, טיפול בפערי שכר ודאגה לנשים מוחלשות.
הקמת הוועדה
את הקמת הקבינט יזמה שרת התחבורה מרב מיכאלי, והיא אושרה בממשלת ישראל השלושים ושש ב-5 באוקטובר 2021. זאת כחלק מהדרישות של מפלגת העבודה בהסכמים הקואליציוניים.
על הקמת נמתחה ביקורת מצד גורמים שמרניים ובהם הארגונים תורת לחימה, "פורום הארגונים למען המשפחה" ו"שוברות שוויון".
מבנה הקבינט בממשלת ישראל ה-36
בוועדה כיהנו 11 שרים לפי החלוקה המפלגתית הבאה:
בלאנש בינגלי
בלאנש בינגלי היליארד (באנגלית: Blanche Bingley Hillyard; 3 בנובמבר 1863 - 6 באוגוסט 1946) הייתה טניסאית בריטית. הופיעה בגמר טורניר וימבלדון 13 פעמים וזכתה ב-6 מתוכם. היא מחזיקה בשיא מספר ההעפלות למשחקי הגמר, ובשיא מספר ההופעות של טניסאי בטורניר.
תולדות חייה
בין השנים 1887 ל-1893 העפילה לגמר בכל שנה, כאשר בחמש מתוך שנים אלה התמודדה בגמר מול הטניסאית לוטי דוד והפסידה בכולן (1887, 1888, 1891, 1892 ו-1893) רק בשנים בהן לא הגיעה דוד לגמר הצליחה בינגלי לנצח בו. ב-1887 נישאה לשחקן הטניס ג'ורג' היליארד (זוכה מדליית הזהב בטניס באולימפיאדת לונדון) וצירפה את שם משפחתו לשמה. בשנת 1908, השתתפה באולימפיאדת לונדון בטורניר הטניס לנשים והפסידה ליריבתה דורה בות'בי  ברבע הגמר משום שפרשה. הופעתה האחרונה בווימבלדון הייתה בשנת 1912, בגיל 48.
הישגים
בטורניר וימבלדון
פארק ארבע החירויות על שם רוזוולט
פארק ארבע החירויות על שם פרנקלין דלאנו רוזוולט (באנגלית: Franklin D. Roosevelt Four Freedoms Park) הם פארק ואנדרטה בעיר ניו יורק שבארצות הברית. הם מוקדשים להנצחת נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט ורעיון ארבע החירויות, שיצר במסגרת נאומו הידוע בשנת 1941.
הקמת הפארק
בשנת 2005 פתח מכון פרנקלין ואלינור רוזוולט במסע למימוש תוכנית הפארק ואסף כספים למטרה זו ממקורות ציבוריים ומתורמים פרטיים. תערוכה על התוכנית שהוצגה בשנת 2005 בקולג' קופר יוניון בניו יורק הגבירה את המודעות הציבורית לה. תוכניתו המקורית של קאהן פותחה על ידי משרד האדריכלים מיצ'ל–גורגולה.
הפארק
הפארק, ששטחו כ-16 דונם, ממוקם בחוד הדרומי של האי רוזוולט. הוא כולל מתחם משולש ומדושא, שגרם מדרגות רחב מעפיל אליו מצפון. לאורך שתי צלעותיו החיצוניות של המשולש ניטעו שתי שדרות עצים, המוליכות אל קודקוד המשולש. שם ניצב גוש גרניט, שבגומחה שבו, הפונה לכיוון צפון, הוצב העתק מוגדל של פסל ראש של רוזוולט, אשר פוסל ב-1933 על ידי הפסל ג'ו דווידסון.
מעברים משני צידי הפסל מובילים אל רחבה מרובעת בשטח של כ-330 מטרים מרובעים. הרחבה פתוחה לכיוון דרום ומוקפת מיתר צדדיה בקירות מ-28 גושי גרניט מרובעים. קטעים מנאום ארבע החירויות חרותים על גבי קירות הרחבה. המראה מן הקצה הדרומי של הרחבה כולל את נמל ניו יורק ואת בנייני מרכז האו"ם, הניצבים ממערב לפארק, על גדת האי מנהטן.
קורבן שלמים
קָרְבָּן שְׁלָמִים הוא אחד מסוגי הקורבנות שהיו קרבים בבית המקדש ובמקדשים פיניקיים. לפי המידע במקורות היהודיים, קורבן שלמים בא בדרך כלל כקרבן נדבה, ובשרו מתחלק לשלושה חלקים: האמורים - קרבים על גבי המזבח, החזה והשוק - ניתנים לכהנים לאכילה, ושאר בשר הקרבן - נאכל על ידי הבעלים. קורבן שלמים הוא בדרך כלל קורבן מסוג קדשים קלים, ולכן בשרו נאכל בכל השטח המקודש של ירושלים, ולא רק במקדש.
פירוש השם
כמה פירושים ניתנו לשם שלמים. חז"ל, במדרש ההלכה תורת כהנים, הביאו שני פירושים: א. "רבי יהודה אומר: כל המביא שלמים - מביא שלום לעולם". ב. "דבר אחר: שלמים - שהכל שלום בהן, הדם והאימורין למזבח, החזה ושוק לכהנים, העור והבשר לבעלים"
יש שפירשו ש"שלמים" הוא מלשון תשלומים, שכן קרבן שלמים הוא קרבן נדבה, שאדם נדר או התנדב להביא, ועתה הוא חייב לשלם את נדרו, כמו שנאמר: "כִּי תִדֹּר נֶדֶר לַה' אֱלֹהֶיךָ לֹא תְאַחֵר לְשַׁלְּמוֹ".
הקרבתם ואכילתם
קורבן השלמים מתייחד בכך שהוא בא מכל סוגי הבהמות הכשרות לקורבן: פרים, כבשים ועזים, זכרים ונקבות, גדולים וקטנים (כלומר: ללא הגבלת גיל). היוצאים מכלל זה הם שלמי נזיר, שאינם יכולים לבוא אלא איל זכר, וזבחי שלמי ציבור, שאינם יכולים לבוא אלא כבשים זכרים.
ורד קמינסקי
ורד קמינסקי (נולדה ב-1953) היא צורפת ישראלית ופרופסור לצורפות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
ביוגרפיה
נולדה בקיבוץ רבדים ב-1953. בוגרת המחלקה לצורפות בבצלאל בשנת 1979. בין השנים 1980-1979 השתלמה באקדמיה ריטוולד, באמסטרדם במחלקה לצורפות. המשיכה ללימודי תואר שני במחלקה לאמנות פלסטית, אוניברסיטת פריס 8, שם למדה בין השנים 1988-1986. בשנת 1988 החלה להרצות במחלקה לצורפות ואופנה בבצלאל. בין השנים 1988-1989 לימדה צורפות בבית ספר מימד בתל אביב, ובין השנים 1990-1989 בבית הספר ויצו בחיפה. בשנת 2007 קיבלה דרגת פרופסור.
בנוסף שימשה קמינסקי מרצה אורחת באקדמיות בחו"ל. ב-1994 - מרצה אורחת ברוד אילנד סקול אוף דיזיין (RISD), פרובידנס, ארצות הברית; ב-1996 - מרצה אורחת באקדמיה לאמנות, מינכן, גרמניה וכן באקדמיה ריטפלט, אמסטרדם, הולנד; בשנת 2002 בבית הספר הגבוה לאמנות ועיצוב, זנבה, שווייץ; ובשנת 2005 באקדמיה מסנה, ברצלונה, ספרד.
נמ"ר הנדסי
הנמ"ר ההנדסי (מכונה לפעמים "נמ"ר הנדסה" או "נמר"ה") הוא גרסה משופרת של נגמ"ש המרכבה המשמשת כרכב קרבי משוריין הנדסי ונגמ"ש פלסים כבד. הנמ"ר ההנדסי פותח ומיוצר בישראל. הוא נכנס לשירות בחיל ההנדסה הקרבית של צה"ל בסוף 2016 ועתיד להחליף בהדרגה את הפומ"ה.
מבנה, הנדסה ותכונות
הנמ"ר ההנדסי מבוסס על הנמ"ר חי"ר הרגיל אך כולל מספר שיפורים והתאמות לתפקידו כרכב הנדסה קרבית. מאחר שהנמ"ר ההנדסי מיועד לפעול בחזית בצמוד לטנקי המרכבה של חיל השריון הוא כולל מיגון משופר ומערכת הגנה אקטיבית "מעיל רוח". כמו הנמ"ר, הנמ"ר ההנדסי כולל עמדת "קטלנית" חמושה הנשלטת מתוך הכלי (שחמושה בדרך כלל במקלע כבד מדגם M2 בראונינג בקליבר 0.5 אינץ') ומערכת ניהול קרב דיגיטלית (מענ"ק) המשתלבת במערכת התקשוב, השליטה והבקרה צי"ד של זרוע היבשה.
הנמ"ר ההנדסי מדוגם באמצעים הנדסיים שונים ומגוונים שניתן להתקין לפי הצורך, בהם מגובים וכפות דחפור שונים, אמצעי גישור, מערכות נגררות לפריצת שדות מוקשים כמו צפע שריון, רקטות ריצוף או "חטפן", שבשים וגלאים אלקטרומגנטיים נגד מטעני חבלה, וכן מערכות הנדסיות מסווגות. על גג הכלי נמצא ציוד הנדסי נוסף לשימוש הפלסים.
בנוסף לשיפורים אלה בנמ"ר ההנדסי יש יותר מקום - הוא יכול לשאת 10 לוחמים-פלסים והכניסה לכלי נעשית מדלת כניסה אחורית (בדומה לנגמ"שים כמו האכזרית, ה-M113 והנמ"ר ובניגוד לפומ"ה והנגמ"שים שמבוססים על טנק הצנטוריון).
הנמ"ר ההנדסי בנוי ב-3 תצורות בסיסיות:
היסטוריה
פיתוח הנמ"ר ההנדסי החל ב-2011, וכבר בסוף שנה זו אב-טיפוס נכנס לשירות ניסיוני בגדוד 605 של חיל ההנדסה הקרבית. עם זאת, פיתוח הדגם המבצעי של הנמ"ר ההנדסי הסתיים רק ב-2016. הנמ"ר ההנדסי נכנס לשירות חיל ההנדסה הקרבית בסוף 2016, אז נקלט בגדוד 603 ("להב"). ב-2021 הוסב גדוד 601 ("אסף") לשימוש בנמ"ר ההנדסי.
תוכנית מקלין
תוכנית מקלין הוא שמה של תוכנית המתאר הראשונה של ירושלים. היא נערכה בשנת 1918 על ידי האדריכל ויליאם מקלין על פי הזמנה של מושל ירושלים, רונלד סטורס.
רקע
למושל ירושלים מונה רונלד סטורס, אדם משכיל ורחב אופקים, שביקש לשים קץ להזנחה ולחוסר התכנון והאנרכיה, שאפיינו את ירושלים בתקופה העות'מאנית. זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד פרסם סטורס פקודות, צווים מנהליים ותקנות הנוגעים לבנייה בירושלים, דוגמת החובה לצפות בתים חדשים באבן. תקנה חשובה שהתייחסה לבנייה בקרבת העיר העתיקה קבעה כי: "שום אדם לא יהרוס, ישכלל, יחליף או יתקן תבנית כל בנין בירושלים או בסביבותיה, בתוך קוטר של 2,500 מטרים משער שכם, עד שיקבל רישיון בכתב מהמושל הצבאי".
התוכנית
בשנת 1918 הזמין סטורס את האדריכל ויליאם מקלין להכין תוכנית שתתווה קווים לתכנון ירושלים ובנייתה כעיר מודרנית. מקלין שימש אז כאדריכל העיר אלכסנדריה שבמצרים, והיה בעל ניסיון בתכנון ערים. במשך שלושה חודשים עמל מקלין על התוכנית, שהתבססה על אבחנה בין ארבעה אזורים בעיר, שהוגדרו כבעלי אופי ועתיד אורבני ותכנוני שונים: התוכנית ראתה בעיר העתיקה את המוקד האזורי, האדריכלי והרגשי של ירושלים כולה, אך לא הקנתה לה כל משמעות פונקציונלית. כל הדרכים, הרחובות והשבילים הובילו בתוכנית למרחב ירוק סביב החומות, כך שבין העיר העתיקה לעיר החדשה ממערב הפרידו שטחים פתוחים נטולי מבנים כלל. מרחב נוסף הושאר ממזרח ומצפון, לאורך נחל קדרון, בין העיר העתיקה להר הזיתים והר הצופים. כל האזור שממערב לעיר העתיקה יועד לפיתוח כמעט ללא מגבלות, פרט לכך שהמבנים ייבנו לגובה נמוך מאוד ("עד גובה העצים"), כדי להדגיש את הטופוגרפיה ואת קו הרקיע הטבעיים של ירושלים, וכדי לא להאפיל על העיר העתיקה. מקלין ראה בשיפור מערכת הרחובות משימת-על, ולכן יצר תשתית מוקפדת מאוד של מערכת כבישים, שיובילו לאגן העיר העתיקה. במקביל מציעה תוכניתו מערכת כבישי טבעת, שיגדירו את מרחב העיר, ויקשרו את אזורי המגורים עם השטחים הציבוריים.
תוכנית מקלין התמקדה לא רק בתכנון הרעיוני, אלא גם במרכיבים האדריכליים. כך למשל, נאסר השימוש בחומרי בנייה זרים כגון פח גלי, טיח או בטון, או שימוש בתבניות בנייה מסורתיות, כמו כיפות או גגות מרוצפי אבן. תקנות אלו נועדו ליצור אחידות והרמוניה לכל העיר.
ביקורת על התוכנית
לתוכנית מקלין מספר חסרונות, הנובעים בעיקרם מהיותה תאורטית בעיקרה, ללא התחשבות בטופוגרפיה הייחודית של ירושלים, או בהיבטים החברתיים הייחודיים של העיר. כן נטען שהתוכנית לוקה בסכמתיות יתר ובראייה רומנטית של ירושלים. בשל כך היא נתקלה בהתנגדות, בעיקר מצד תושבי העיר היהודים, שקבלו על כי התוכנית מתעלמת מהאופי ומהמרקם החברתי הייחודי של ירושלים, המוגדרת כבר דורות על פי אזורי מגורים של בני דתות שונים.
תענית בכורות
תענית בכורות היא מנהג יהודי שבו בכורים צמים בערב פסח (י"ד בניסן) מהבוקר עד ליל הסדר. לא בכל הקהילות פשט המנהג, ולדוגמה רוב יהודי תימן לא נוהגים בו.
מקור המנהג וטעמו
מקור המנהג הוא במסכת סופרים (פרק כ"א, הלכה א'), שם נאמר שאין מתענים בניסן אלא הבכורים בערב פסח.
טעם המנהג לא מוזכר במסכת סופרים. הסברה המקובלת היא שהתענית היא זכר להצלת הבכורות של עם ישראל בעת מכת בכורות, שבה נהרגו על פי התורה כל הבכורות בארץ מצרים.
הזכרון יהודה כתב שהתענית היא זכר למה שהתענו בכורי ישראל בערב פסח של שנת יציאת מצרים כדי שינצלו ממכת בכורות.
הרב שלמה זלמן אוירבך מביא טעם אחר. לדבריו, ביום זה הבכורות מתאבלים על כך שנלקחה מהם עבודת בית המקדש לטובת הכהנים, והסיבה למועד התענית היא שביום זה עבודת הקורבנות הגיעה לשיאה (בהקרבת קרבן הפסח, מה שהעמיק את צערם של הבכורות ועורר אותם לתענית (זו הסיבה שסיום מסכת פוטר מלצום, כי יש להם שמחה אחרת).
ביטול הצום על ידי סעודת מצווה
לפי חלק מן הפוסקים, תענית בכורות מתבטלת בפני סעודת מצווה, ולכן הנוהג המצוי הוא לערוך סעודת מצווה ביום זה ובכך להיפטר מן התענית לגמרי (כלומר מי שאכל בסעודת מצווה רשאי לאכול לאחר מכן לאורך כל היום). סעודת המצווה באה לציין בדרך כלל סיום מסכת בתלמוד הבבלי. אפשרויות אחרות לסעודת מצווה הן סעודת הנערכת לאחר חופה וקידושין או ברית מילה, אך יותר מקובל להשתתף בסעודת סיום מסכת, משום שהן יותר נפוצות. היו פוסקי הלכה שהחמירו שאדם שאינו מבין את הנלמד בסעודת סיום המסכת אינו יכול להיפטר בכך מן התענית. במצרים חששו שהציבור הרחב לא יבין את הנאמר בסעודת סיום המסכת, ולכן נהגו לערוך חופות רבות באותו יום כדי שהבכורות ישתתפו בסעודת החתונה (או לכל הפחות יטעמו מהיין של שבע הברכות הנאמרות מתחת לחופה), ולא יסמכו על סיום מסכת.
יש שנימקו את המנהג לבטל התענית על ידי סעודת מצווה, מפני שתענית קודם יום חג היא מחוקות הגויים.
היו שכתבו שאין לסמוך על הסיום לכתחילה.
ישנן קהילות בהן מקפידים הבכורות לצום. כך נהוג בכמה קהילות בצפון אפריקה וגם בקהילה הספרדית של אמסטרדם, שם מקיימים בתפילת מנחה של ערב פסח מניין מיוחד לבכורות הצמים, ובו מקיימים את סדרי התפילה הנהוגים בתענית (קריאה בתורה של פרשת "ויחל משה" ואמירת תפילת עננו).
תענית בכורות לנשים
ב נכתב: "ויש מי שאומר שאפילו נקבה בכורה מתענה". על דברים אלו כותב הרמ"א: "ואין המנהג כן", כלומר התענית מחייבת רק זכרים ולא נקבות. בקהילות האשכנזיות נהגו כמו הרמ"א. בחלק מהקהילות הספרדיות היה נהוג שבת בכורה מתענה.
תענית בכורות בשבת
אם חל ערב פסח בשבת, מקדימים ומתענים (או נפטרים מהצום על ידי סעודת מצווה) ביום חמישי, י"ב בניסן. פוסקים רבים סבורים שבשנה כזו אין צורך לצום כלל. מכיוון שבין כה וכה המנהג המקובל הוא שלא לצום בכל מקרה אלא להשתתף בסעודת מצווה, נהגו לעשות כך גם אם חל ערב פסח בשבת.
בן 10
בן 10 (באנגלית: Ben 10), המכונה לימים בן 10 הקלאסי (Classic Ben 10) היא סדרת הנפשה אמריקאית לילדים שנוצרה על ידי קבוצת "אנשי הפעולה" (Man of Action) ששודרה בערוץ Cartoon Network. פרק הפיילוט "And Then There Were 10" ("איך הכל התחיל") שודר ב-27 בדצמבר 2005. בישראל הסדרה שודרה לקראת סוף שנת 2007 בערוץ הילדים, בדיבוב לעברית. בעקבות הצלחת הסדרה הופקו גם 3 סדרות המשך; בן 10:כוח חייזרי, בן 10:החייזרים החדשים, בן 10:אומניברס וב-2015 הופקה סדרת "קאמבק". בעקבות הצלחת הסדרה הופק סרט טלוויזיה מצויר בשם "סודו של האומניטריקס", שנכרך בעלילת העונה הרביעית, וסרט טלוויזיה לייב אקשן בשם "מרוץ נגד הזמן".
תקציר העלילה
בן טניסון בן ה-10, בת דודתו בת ה-10 גוון וסביהם מקס מתחילים את טיול הקמפינג הקיצי שלהם בקרוון. במהלך עצירתם ביער ולאחר ריב שגרתי נוסף עם גוון, יוצא בן לטייל ביער ומבחין במטאוריט הנוחת בכדור הארץ. הוא מגיע למקום הפגיעה כדי לוודא שמדובר במטען זר.כשהוא מתקרב הוא מגלה מכשיר מסתורי, דמוי שעון המכונה - "האומניטריקס". השעון מזנק אל עבר ידו של בן ומעניק לו את היכולת להפוך לאחד מתוך עשרה חייזרים. למרות שבן מבין שעליו האחריות לעזור ולהציל אחרים עם יכולותיו החדשות, הוא לא יותר משובב עם כוחות על.
יחד עם גוון הלומדת כישוף וסבא מקס שמתגלה בהמשך כחבר לשעבר בארגון צדק בין גלקטי המכונה "השרברבים", בן יוצא להרפתקה בחלל ובכדור הארץ להילחם בנבלים שונים; בצוותים או יחידים כמו ווילגאקס או קווין 11, המתאחדים בהמשך בשביל להשמיד את בן ולהשיג את האומניטריקס.
חייזרים ראשיים
בהיותו אחד מן החייזרים המגוונים של בן, להט הוא פירוקינטי, כלומר יש לו את היכולת לייצר ולהשתמש בחום ואש מגופו. הוא יכול ליצור כל צורה של אש, בדרך כלל כדורי אש. הוא גם יכול להעצים את האש על מנת ליצור אגרופים בוערים, ויכול לשאוב אש כמו דרקון. להט לובש את סמל האומניטריקס על חזהו. היכולת העיקרית של כלב פרא היא חוש הריח שלו. מכיוון שאין לו עיניים, ה"ראייה" שלו מורכבת ממיפוי תלת-ממדי של מקור חושיו, בדומה לטרמוגרף. בשילוב עם שמיעתו המשופרת, חושיו מקבלים צורה של מכ"ם או סונאר, ומאפשרים לו עדיין לחוש את סביבתו בצורה ברורה יותר. כלב פרא יכול לחוש ישויות בלתי נראות, ולכן הופך את זה חסר תועלת נגדו. זמן המהירות וזמן התגובה המוגבר של כלב פרא מאפשר לו להתחמק ולהתקוף חזרה ללא מאמץ בעזרת חושיו. לראש יהלום יש את היכולת לשלוט במבנה האטומי של הפיזיולוגיה שלו כרצונו, ומאפשר לו להפוך את איבריו לכלי נשק מיהלום כמו להבים ואלות. בנוסף לכך, הוא יכול לשלוט בכל הגבישים שהוא מייצר, עד כדי כך שהוא יכול לגרום להם להתפוצץ או להרים אותם מהאדמה. הוא יכול לירות רסיסי קריסטל ברצף מידיו ויכול לפוצץ את חלקי גופו לתצורות גבישיים, וכן לגרום למבני קריסטל לצמוח מגופו, בנוסף לכוח פיזי מוגבר. אקסלר יכול לתפעל חיכוך עד למהירות של 800 קמ"ש תוך שתי שניות. הוא יכול להאיץ כל כך מהר שנראה שהזמן נעצר לחלוטין בפניו, ומאפשר לו לשנות מיקום של דברים סביבו בזמן שהם נעים. קינסלרנים הופכים למהירים יותר ככל שהם מתבגרים.
גודלו הקטן של תא אפור מפריך את האינטלקט החישובי והטכני הגדול שלו. הוא יכול ליצור מכונות מסובכות מחלקי חילוף, להבין את הפונקציה של כל מכשיר במבט חטוף, ולבצע תיקונים מתוחכמים במכונות מורכבות (כגון מנוע הנעה עם עיוות).
האינטלקט של תא אפור משמש כפתרון בעיות ועזרה אנליטית במצבים קשים. זה מאפשר לו לחשוב בצורה אסטרטגית יותר כאשר הכוח הפראי אינו יעיל. למעשה, תא אפור הוא חכם מספיק כדי לדעת כיצד לפתוח את מרכז הבקרה של האומניטריקס, דבר שרק אחדים מסוגלים לכך.
באסל גטאס
בָּאסֶל גַטָאס (בערבית: باسل غطاس, תעתיק מדויק: "באסל ע'טאס"; נולד ב-23 במרץ 1956) הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי. כיהן כחבר הכנסת ה-19 והכנסת העשרים מטעם מפלגת בל"ד שהיא חלק מהרשימה המשותפת. דוקטור להנדסת הסביבה, איש עסקים, ואיש ציבור במגזר הערבי-נוצרי בישראל.
ב-20 בדצמבר 2016 צולם כשהוא מבריח מעטפות ובהן מכשירי טלפון סלולרי וחפצים נוספים לאסירים ביטחוניים הכלואים בישראל. ב-17 במרץ 2017 הוגש נגדו כתב אישום בפרשה זו ובעקבות כך אולץ להתפטר מהכנסת. הוא הורשע ונגזרו עליו שנתיים מאסר בפועל, אותן החל לרצות ב-2 ביולי 2017.
ביוגרפיה
באסל גטאס נולד בראמה שבגליל למשפחה ערבית-נוצרית אורתודוקסית. אביו מורה להיסטוריה ופעיל קומוניסטי. כנער החל בפעילות פוליטית, ויחד עם בן דודו עזמי בשארה הקים את הוועד הארצי של תלמידי התיכון הערבים. ב-1974 החל ללמוד הנדסת הסביבה בטכניון, והיה בין מקימיו של תא סטודנטים ערבים. ב-1978, בהיותו בן 22 בלבד, נבחר למועצת היישוב ראמה מטעם רק"ח. ב-1983 היה לסגן ראש המועצה המקומית ראמה, מטעם סיעה זו. בתום הקדנציה, בשנת 1989, שב ללימודים בטכניון.
במהלך שנות ה-80 היה בין פעילי רק"ח שגרסו כי יש לנקוט קו ביקורתי כלפי ברית המועצות. גישה זו לא התקבלה במפלגה, והוא סולק ממנה ב-1990. ב-1992 נמנה עם מקימיה של התנועה קצרת הימים "ברית השוויון", וב-1995 היה בין מקימי בל"ד. באותה שנה סיים את לימודיו, וקיבל תואר דוקטור בהנדסת הסביבה מהטכניון.
לאחר סיום לימודיו התמנה למנכ"ל אגודת הגליל, הפועלת בציבור הערבי ישראלי בתחומים של בריאות הציבור, תברואה, חקלאות, איכות הסביבה ותחומים קרובים נוספים. במהלך כהונתו כמנכ"ל העמותה הוקם מרכז מחקר ופיתוח בשפרעם, אשר מכר מוצרים שפיתח, וסייע בהקמתן של עמותות נוספות במגזר הערבי, ובהן עדאלה, אתיג'אה ואזרחים למען הסביבה בגליל.
ב-2007 פרש מתפקידו באגודת הגליל, ופנה לעסקים פרטיים. הוא החל בהוצאה לאור של "מאלכום", המגזין הכלכלי הראשון במגזר הערבי. הוא היה חבר בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית בית ברל.
גטאס הוא בוגר תוכנית פולברייט: בשנת 2000 זכה במלגת האמפרי ולמד באוניברסיטת מרילנד.
נשוי ואב לילדה.
בפוליטיקה
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 (2013) הוצב במקום השלישי ברשימת בל"ד לכנסת, ונבחר מטעמה לכנסת ה-19.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים (2015) הוצב במקום ה-11 של הרשימה המשותפת, ונבחר מטעמה לכנסת ה-20.
ב-29 ביוני 2015 השתתף במשט לרצועת עזה שנעצר על ידי חיל הים הישראלי. בעקבות השתתפותו במשט ספג נזיפה מוועדת האתיקה של הכנסת. ביולי אמר גאטס שהוא תומך בחרם על ישראל. ב-6 באוקטובר 2015, כשנשאל האם הוא מגנה את רצח הזוג הנקין ופיגוע הדקירה בירושלים, השיב: "עם תחת כיבוש יש לו זכות להתנגד לכיבוש בכל אמצעי שהוא מוצא לנכון. אני אישית, הלוואי והייתי יכול למנוע כל טיפת דם. אני מתנגד לכל הרג וכל דם שיישפך, אבל האחריות על כל מה שקורה נמצאת על כתפיו של ביבי נתניהו".
ב-22 ביולי 2015 אמר גטאס לערוץ הכנסת, בעימות מול יואל חסון, שמותר "להתנגד לכיבוש" וזאת גם "באמצעים אלימים."
בפברואר 2016 נפגש, ביחד עם חברי הכנסת מבל"ד ג'מאל זחאלקה וחנין זועבי, עם משפחות מחבלים ממזרח ירושלים שנהרגו תוך כדי ביצוע פיגוע טרור, על מנת לקדם שחרור גופות המחבלים המוחזקות בידי ישראל, ובמהלך המפגש עמדו דקת דומיה לזכר המחבלים. כתוצאה מכך השעתה אותו ועדת האתיקה של הכנסת ל-4 חודשים מישיבות הכנסת וועדותיה (אך לא מהצבעות).
ב-14 בספטמבר 2016, בעקבות אשפוזו של שמעון פרס, כתב גטאס בעמוד הפייסבוק שלו: "עלינו לזכור שהוא אחד מעמודי התווך היהירים של המפעל הציוני האימפריאליסטי ומפעל ההתנחלויות ואחד מהכי שפלים, אכזריים, קיצוניים [...] מי שהביא הכי הרבה נזק ושפע של אסונות לעם הפלסטיני [...] בואו נזכור, לפחות במותו, את מהותו האמיתית כעריץ וכאחראי ישיר על פשעים ופשעי מלחמה שבוצעו נגדנו." דבריו ספגו גינויים חריפים.
המשכה אנליטית
הרעיון של המשכה אנליטית הוכלל בצורה מרחיקת לכת למושג האלומה. המשכות אנליטיות של פונקציות מרוכבות בכמה משתנים היוו את המוטיבציה הראשונית לפיתוח הקוהומולוגיה של אלומות.
הגדרה מתמטית
אם \ f אנליטית ב- \ A ו- אז \ F אנליטית על \ B נקראת המשכה אנליטית של \ f מ- \ A ל- \ B אם
משפט היחידות מבטיח כי כאשר יש המשכה אנליטית מתחום קשיר לתחום פתוח וקשיר, היא יחידה.
דזידריו דה סטיניאנו
דזידריו דה סטיניאנו (באיטלקית: Desiderio da Settignano) היה כינוי של דזידריו דה ברטולומואו דִי פרצ'סקו דטו פרו (באיטלקית: Desiderio de Bartolomeo di Francesco detto Ferro); סביבות 1430 – 16 בינואר 1464) אומן איטלקי שפעל בתקופת הרנסאנס, אשר התמחה בפיסול.
ביוגרפיה
דה סטיניאנו נולד בכפר סטיניאנו שליד פירנצה בצפון איטליה, למשפחת סתתים. אביו מאו ושני אחיו פרנצ'סקו וג'רי היו גם הם פסלים, עם זאת ככל הנראה פחות מוכרים ממנו. ב-1452 נכנס לגילדת פסלי העץ והאבן.
אומן אשר השפיע עליו רבות היה דונטלו. בתקופתו הוא היה ידוע ומוערך כמוהו אך בימינו דה סטיניאנו פחות ידוע. דה סטיניאנו הוכשר ככל הנראה בבית מלאכתו של רוסלינו. ב-1455 כבר היה בעל מלאכה ליד גשר סנטה טריניטה יחד עם אחיו ג'רי. דה סטיניאנו יצר פסלים ותבליטים רבים המייצגים דמויות וסצנות מהברית החדשה וכן פורטרטים. בתקופתו פסלי ילדים ופרוטומות היו נפוצים מאוד בקרב האמנים וניתן לראות ביצירתו של האמן את ההשתתפות באופנה הזו. יצירותיו של דה סיטיניאנו הוזמנו לארמונות בית מדיצ'י וכנסיות פירנצה, בהם בזיליקת סן לורנצו ובזיליקת סנטה קרוצ'ה.על פי וזארי דה סטיניאנו יצר את בסיס השיש עליו מוצב הפסל דוד של דונטלו. חלק מיצירותיו הגיעו לאוספיו של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה. קיימות היום יצירות של דה סטיניאנו שלא הושלמו עד הסוף ככל הנראה בשל מותו בטרם עת בגיל 34. נראה כי פעילותו האמנותיות הסתכמה ב-12 שנים בלבד. דה סטיניאנו השפיע על יצירות אנדריאה דל ורוקיו, רפאל ואף על לאונרדו דה וינצ'י.
דה סטיניאנו מופיע כפסל בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
כיום יש כ-40 פסלים ויצירות המיוחסות לדה סטיניאנו מוצגות במוזיאונים ברחבי העולם.
ג'ייס אוורט
ג'ייס אוורט (אנגלית: Jace Everett; נולד ב-27 במאי 1972 באינדיאנה) הוא מוזיקאי קאנטרי אמריקאי. אוורט פעיל משנת 2005 בחברת התקליטים Epic Records, תחתה הוציא את הסינגל הראשון שלו "That's the Kind of Love I'm In" שהגיע למקום 51 במצעד Hot Country Songs במגזין בילבורד האמריקאי, שהיה גם לסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה שלו הנושא את שמו. להיטו שכתב, Bad Things, נבחר לשיר הנושא של סדרת הערפדים המצליחה של HBO, דם אמיתי.
ביוגרפיה
אוורט נולד ב-7 בינואר 1972 באוונסוויל, אינדיאנה. עבודותיו של אביו גרמו לו ולמשפחתו לעבור לעיתים קרובות; מאינדיאנפוליס לסנט לואיס שבמיזורי ומשם לפורט וורת', טקסס. בגיל 6 הוא החל לנגן מוזיקת קאנטרי בכנסייה שלו ובהופעות בבית הספר. מאוחר יותר בחייו, הוא עבר לנאשוויל שבטנסי במטרה ללמוד באוניברסיטת בלמונט.
בשנת 2005 חתם אוורט באפיק רקורדס, תחתם הוא הוציא את הסינגל הראשון שלו, "That's The Kind of Love I'm In" בחודש יוני באותה השנה. השיר הגיע למקום ה-51 במצעד הקאנטרי וקדם להוצאת אלבום הבכורה שלו הנושא את שמו, בתחילת 2006.
אוורט כתב ביחד עם ג'וש טרנר את הסינגל "Your Man" שהגיע למקום הראשון במצעד הקאנטרי, עבורו קיבל אוורט את פרס שידור המוזיקה המאוחד. שירים נוספים מהאלבום שיצאו כסינגלים — "Bad Things", "Nowhere in the Neighborhood" ו-"Everything I Want" לא זכו להצלחה בארצות הברית אף על פי ש-"Bad Things" מוקם במקום ה-49 במצעד הסינגלים הבריטי בנובמבר 2009.
אלבומו האחרון, "Red Revelations" יצא ביוני 2009. הדואט שביצע ביחד עם המוזיקאי CC Adcock, "Evil is Going on" הוא שיר הנושא לפסקול העונה השלישית של דם אמיתי.
דיסקוגרפיה
{{טורים
סינגלים
}}
טולומבה
טולומבה (בטורקית: Tulumba; ביוונית: τουλούμπα; באזרית: Ballıbadı) הוא קינוח העשוי מרצועות של בלילה מתוקה המטוגנת בשמן עמוק ונפוץ בטורקיה, יוון והמזרח התיכון.
הקינוח מורכב מבצק רבוך המטוגן בשמן עמוק וספוג בסירופ מתוק העשוי מסוכר, מי ורדים, גרידת לימון או דבש.
קינוח הטולומבה דומה במרקמו לזלאביה וצ'ורוס ובמטבח האזרי נקרא הקינוח באמיה (Bamiyə).
נהוג להגיש את הקינוח בתקופת הרמדאן, כאוכל רחוב, אך בעיקר בחתונות, פסטיבלים ובאירועים דתיים כשהוא חם ובליווי תה או קפה טורקי.
מזרק
מזרק הוא מכשיר המשמש להזרקת חומר אל הגוף תוך עשיית נקב זעיר בעור, להוצאת חומר מאיבר בגוף, או לשטיפת חלל מסוים בגוף. המזרק בדרך כלל מורכב מבוכנה הנמצאת בתוך שפופרת המחוברת למחט חלולה או לצינורית דקה.
המילה מזרק מעלה בדרך כלל קונוטציה רפואית, אך המזרק משמש גם עבור שימושים אחרים.
מזרקי אינסולין (U-100)
מזרקי האינסולין ומתוכננים במיוחד להזרקה עצמית, מתאפיינים במחט קצרה ובעלי תכונות ידידותיות לשם הקלה על המזריק.
אליאל סארינן
אליאל סארינן (בפינית: Eliel Saarinen; 20 באוגוסט 1873 – 1 ביולי 1950) היה אדריכל פיני ונודע בזכות בנייניו שתכנן בסגנון האר נובו בראשית המאה ה-20. אביו של אירו סארינן.
ביוגרפיה ועבודותיו בפינלנד
אליאל סארינן התחנך בהלסינקי ולמד באוניברסיטת הלסינקי לטכנולוגיה. מ-1896 ועד 1905 עבד בשיתוף עם הרמן גאסליוס (Herman Gesellius) והרמס לינדגרן (Armas Lindgren) בחברה שהקימו, "גאסליוס, לינדגרן וסארינן" (Gesellius, Lindgren, and Saarinen). עבודתו המשמעותית הראשונה בחברה הייתה תכנון הביתן הפיני בתערוכה העולמית בפריז בשנת 1900. הביתן הפיני תוכנן בהשראת מספר בסגנונות בהם: אדריכלות עץ פינית, התחייה הגותית הבריטית והאר נובו. עקרונות התכנון המוקדמים שגיבש סארינן בעבודה זו באו לידי ביטוי גם בעבודות מאוחרות יותר שתכנן. החל מהמוזיאון הלאומי של פינלנד ועד תחנת הרכבת של הלסינקי. מ-1910 עד 1915 עבד על פרויקט נרחב של תכנון העיר Munksnäs-Haga ולאחר מכן פרסם ספר בנושא. בינואר 1911 נבחר ליועץ תכנון העיר לטאלין, אסטוניה ואף הוזמן לבודפשט כדי לייעץ לפיתוח העיר. בשנת 1912, סארינן כתב חוברת על בעיות התכנון של בודפשט. באפריל 1913 קיבל את הפרס הראשון בתחרות בינלאומית על תוכניתו לעיר טאלין. בין השנים 1917–1918 עבד סארינן על תוכנית בניין עיר של הלסינקי. הוא גם עיצב סדרה של בולי דואר, שהונפקו 1917, ואת שטרות הכסף של המרק הפיני הציג בשנת 1922.
ב-6 במרץ 1904 התגרש מאשתו הראשונה, מתילדה (שהתחתנה לאחר מכן עם הרמן גאסליוס) והתחתן עם אשתו השנייה, לואיז גאסליוס, פסלית בהלסינקי, ואחותו הצעירה של הרמן גאסליוס. ב-31 במרץ 1905 נולדה בתם הבכורה, אווה-ליסה (פיפסאן), וב-20 באוגוסט 1910 נולד בנו אירו.
המעבר לארצות הברית
בשנת 1925 ביקש ג'ורג' גוף בות (George Gough Booth) מאליאל סארינן לתכנן את קריית החינוך של קרנברוק, שנועדה להיות המקבילה האמריקאית לבאוהאוס. סארינן אף לימד שם והפך לנשיא האקדמיה לאמנות של קרנברוק ב-1932. בין תלמידיו היו ריי וצ'ארלס איימס. בסביבות שנת 1934, אליאל סארינן היה מעורב בעיצוב מוצר עבור חברת Wilcox Silver Plate Co. במרידן, קוניטקט. קנקן תה אייקוני זה הוצג לראשונה בתערוכה שהתקיימה במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק. במהלך השנים הבאות, הוצג הכד התה בתערוכות רבות, כולל ב"תערוכה המודרנית בסנט לואיס" (2015-16) במוזיאון לאמנות של סנט לואיס, "קרנברוק הולכת לסרטים: סרטים והאובייקטים שבהם", שהוצגה מעת לעת בין השנים 1925–1975 במוזיאון האומנות של קרנברוק (2014-15). ובשנת 2005–2007, בתערוכת "המודרניזם בכסף האמריקאי: עיצוב במאה ה-20", שאורגן על ידי מוזיאון דאלאס לאמנות, וגם הופיע במתערוכה מטעם למוסד סמית'סוניאן בוושינגטון די. סי.. בשנת 52–1951, הוצג כד תה באופן בולט בתערוכה לזכרו של אליאל סארינן שנדדה למקומות רבים ברחבי ארצות הברית. בנוסף למוזיאון קרנברוק, מוזיאון דאלאס ומוזיאון סנט לואיס, המוזיאון הבריטי בלונדון ומוזיאון המטרופוליטן לאמנות מחזיקים גם הם כדי תה הקשורים לעיצוביו של אליאן סארינן.
אליאל סארינן הפך לפרופסור במחלקה לארכיטקטורה באוניברסיטת מישיגן.
בנו, אירו סארינן (1910-1961), הפך לאחד האדריכלים האמריקאים החשובים של אמצע המאה ה-20, כאחד המנהיגים של הסגנון הבינלאומי. סטודנט של סארינן, אדמונד בייקון, זכה להכרה לאומית כמנכ"ל ועדת התכנון של העיר פילדלפיה בשנים 1949–1970.
אליאל קיבל את מדליית הזהב של AIA בשנת 1947.
אוסאמה א-טירי
אוסאמה עבד אל-כרים א-טירי (בערבית: 	أسامة عبد الكريم الطيري בתעתיק: אסאמה עבד אלכרים אלטירי; נולד ב-16 ביוני 2002 בקטר) הוא כדורגלן קטרי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת א-ריאן מליגת העל הקטרית.
קריירת מועדונים
א-טירי גדל באקדמיית אספייר וב-מועייזר. ב-6 בפברואר 2022 חתם בא-ריאן מליגת העל הקטרית. ב-15 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על אום סלאל במסגרת גביע אמיר קטר. ב-19 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בהפסד 2–4 לאל-ערבי במסגרת המחזור ה-19 לעונת. בסך הכל ערך חמש הופעות ליגה בעונה זו. ב-8 באפריל ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות האסיאתית, בניצחון 2–3 על איסטיקלול דושנבה במסגרת שלב הבתים לעונת.
קריירה בינלאומית
א-טירי היה חלק מסגל נבחרת קטר עד גיל 23 בטורניר גביע אסיה עד גיל 23 בשנת 2022, וערך שלוש הופעות בטורניר, בהן הבקיע שני שערים.
אגם טנגניקה
אגם טַנְגָנָיקָה (בסוואהילי: Ziwa la Tanganyika, בצרפתית: Lac Tanganyika, באנגלית: Lake Tanganyika) הוא אגם מים מתוקים גדול במרכז אפריקה. הוא מוערך כאגם השני בגודלו בתבל מבחינת עומקו, אחרי ימת באיקל שבסיביר (Lake Baikal). ארבעים וחמישה אחוזים משטח האגם נמצאים בתחומי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, 41% מהשטח בתחומה של טנזניה, והשאר בתחומי בורונדי וזמביה.
הדיג באגם גבר במהלך המאה ה-20, בד בבד עם הגידול הרב באוכלוסייה השוכנת ביישובים על שפת האגם.
היסטוריה
המערביים הראשונים שהגיעו לאגם היו ריצ'רד פרנסיס ברטון וג'ון הנינג ספיק, אשר הגיעו לחלק המזרחי של האגם ב-1858 בחיפושם אחר מקורות הנילוס. ספיק המשיך את חיפושיו אחר מקור הנילוס ומצא שאגם ויקטוריה הוא המקור. בהמשך, עבר דייוויד ליווינגסטון ליד הנהר וזיהה את השם לימביה (Liemba) בשפה המקומית המדוברת עם חלקו הדרומי של הנהר.
במלחמת העולם הראשונה
בתחילת מלחמת העולם הראשונה נהנו הגרמנים משליטה מלאה באגם, אשר התאפשרה באמצעות שליטתם במעבורת "MV Liemba", או בשמה הקודם "Graf Goetzen" (על שם המושל גוסטב אדולף פון גצן). הגרמנים עשו שימוש במעבורת הן כדי להעביר מטען ואנשי צוות והן כבסיס ממנו יצאו למתקפות פתע. תחת פיקודו של סגן המפקד ג'פרי ספייסר-סימסון (Geoffrey Spicer-Simson) הצליח חיל הים הבריטי להביא שתי אניות מאנגליה לאגם. האניות המתינו בחלק המערבי של החוף עד דצמבר 1915, אז בוצעה מתקפת פתע על הגרמנים. באמצעות האניות שהביאו מאנגליה נשבתה אניות התותחים "קינגאני" (Kingani). כשנה לאחר מכן, בפברואר 1916, הוטבעה ספינה גרמנית נוספת, ה"הדוויג" (Hedwig), מה שהותיר את הגרמנים עם כלי שיט אחד שבעזרתו יכלו להמשיך לקיים את נוכחותם באגם. בזכות היחלשות עמדתם של הגרמנים היו הבריטים יכולים להתקדם לכיוון קיגומה, בעוד שהבלגים הקימו באותה תקופה בסיס אווירי בחוף המערבי. מבסיס זה הם הפציצו הבלגים את הגרמנים ביוני 1916. בתקופה זו הגיעה הלחימה באגם למבוי סתום שכן שני הצדדים סירבו להרגיע את הרוחות. בניגוד ללחימה באגם החלה הלחימה ביבשה להתקדם עקב האיום לבודד את קיגומה, אשר גרם למפקד הגרמני, גוסטב צימר (Gustav Zimmer) לפנות את העיר. לבסוף, כדי להימנע ממצב שספינתו נופלת בשבי, הוא הטביע אותה בכוונת תחילה. ב-1924 הועלתה הספינה מקרקעית האגם וקיבלה את שמה החדש - MV Liemba.
צ'ה גווארה
בשנת 1965 הגיע לקונגו צ'ה גווארה, המהפכן הארגנטינאי, במטרה להוביל מהפכה קומוניסטית במדינה. הוא התכוון להתעמת עם המתמודדים הפרו-מערביים לשלטון הדמוקרטי ברפובליקת קונגו (או כפי שכונתה עד 1966, קונגו-לאופולדוויל, על שם בירתה) אותם כינה אותם "האימפריאליסטים הינקים ("Yankee imperialists"). בהרי פיזי באראקה (Fizi Baraka), אשר נמצאים מעל נהר הרוריז שנשפך לאגם טנגניקה ליד העיר אווירה (Uvira), פגש גווארה את אחד מתומכיו המפורסמים לורן קבילה. גווארה השתמש בחוף המערבי של אגם טנגניקה כאזור אימונים לצבא לוחמי הגרילה שלו. הוא נשאר באזור זה כשבעה חודשים בהן ניסה להפיל את הממשלה, ללא הצלחה. הוא נאלץ לעזוב את המקום לאחר שהסוכנות לביטחון לאומי (NSA) עקבה אחריו וסייעה לממשלת קונגו לאתר על מיקומו.
גאוגרפיה וגאולוגיה
אגם טנגניקה הוא אחד מאגמי הבקע הסורי-אפריקני. כמו כן הוא האגם העמוק ביותר ביבשת זו. אורכו של האגם מצפון לדרום הוא כ-673 ק"מ ורוחבו הממוצע 50 ק"מ. האגם נפרש על שטח של כ-676 ק"מ מצפון לדרום וכ-50 ק"מ ברוחב. אורך קו החוף של האגם עומד על 1,828 ק"מ. עומקו הממוצע 570 מטר ועומקו המרבי 1,470 מטר. טמפרטורת שטח הפנים הממוצעת של האגם 25°C וה-pH הממוצע 8.4.
הנהרות הגדולים ביותר הזורמים אל תוך אגם טנגניקה הם נהר מאלאגראזי (Malagarasi River), נהר רוזיזי (Ruzizi River) ונהר קלאמבו (Kalambo). האגם מתנקז לפלג לוקוגה (Lukuga) שהוא זרוע נהר של הלואלאבה (Lualaba River).
ישנן מספר טכניקות המשמשות כדי לדעת את גילו של אגם בהיעדר נתונים מבוססים. אחת השיטות הנפוצות ביותר נקראת שיטת סיסמית - סקלת השתקפות (RSRM). שיטה זו משלבת בין אומדנים של שיעורי הצטברות של משקעים בטווח הקצר. משיטה זו עולה כי חלקו המרכזי של האגם נוצר לפני כ9 עד 12 מיליון שנים. החלק הצפוני של האגם אשר קרוב יותר לאזור בירת בורונדי, בוג'ומבורה, נוצר לפני כ-7 עד 8 מיליון שנים, והחלק הדרומי יותר של האגם אשר גובל בטנזניה וזמביה נוצר לפני כ-2 מיליון עד 4 מיליון שנים.
האגם מאוים על ידי שני גורמים עיקריים: חיפוש נפט והתחממות גלובלית. הניסיונות המוקדמים ביותר להערכת הפוטנציאל של הנפט והגז באגם היו כבר ב-1950 בחלקו הצפוני שנמצא בתחומי בורונדי. חיפושי הנפט באזור עלולים לסכן את העושר הביולוגי שהאבולוציה יצרה במשך מיליוני השנים מאז היווצרותו של האגם. בנוסף, מכיוון שהאגם מכלכל מיליוני אנשים ממדינות שונות (טנזניה, זמביה, בורונדי והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו), עלולה דליפת נפט לגרום לנזק משמעותי לאיכות המים, לדייג באגם ולבריאות האנשים. האיום השני על האגם נובע מההתחממות הגלובלית. לאורך ההיסטוריה סיפק הדייג באגם כ-25-40% מתזונת החלבון החי של היישובים הסובבים את האגם. עקב ההתחממות הגלובלית אשר משפיעה על התכונות הכימיות והפיזיקליות של האגם ובעקבות עליה בטמפרטורת מי התהום וירידה במהירות הרוח פוחתת תפוקת הדיג.
ביולוגיה ימית
אגם טנגניקה ידוע במגוון הרב של סוגי הדגים שלו, המפורסמים ביותר הם דגי האמנון. בנוסף, אחד הייחודים של אגם זה מבין האגמים באפריקה הוא מגוון חסרי חוליות שבאגם וביניהם רכיכות, סרטנים, עלוקות וספוגיים.
אמנוניים
האמנוניים הם דגי מים מתוקים אשר חיים באגמים ונהרות חמים באפריקה, אסיה ואמריקה הדרומית. כמו כן מצויים גם באגם טנגניקה. מרבית מיני האמנונים ניזונים מן הצומח אך חלקם ניזונים מחסרי חוליות, טפילים של דגים אחרים ואפילו אוכלי דגים כמו האמנון הקיסרי, אחד מהאמנוניים הגדולים בעולם. בשנת 2000 תוארו מדעית כ-200 מיני אמנוניים וההערכה היא שישנם זנים שטרם נתגלו, כך שככל הנראה קיימים כ-250 מיני אמנוניים באגם, וסביר כי המספר ילך ויגדל עם השנים. מרבית המינים, כ-98%, הם אנדמיים לאגם טנגניקה, מה שהופך את האגם לאזור חשוב ללימוד והרחבת הידע על היווצרות המינים. האגם מכיל את המגוון הרב ביותר של דגי אמנון מבחינה מורפולוגית, אקולוגית והתנהגותית. על פי המאפיינים המורפולוגיים סווגו האמנוניים באגם לשבעה-עשר שבטים.