cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג
תולדות המרכז
ב-1934 תרם ג'ון ד. רוקפלר קרקע להקמת מבנה חדש לבית החולים בשדרת יורק במנהטן, האתר שבו הוא ממוקם עד היום. המוסד עבר אליו ב-1939. ב-1945 נוסד מכון המחקר בסרטן סלואן קטרינג, בתרומתם של יושב ראש ג'נרל מוטורס אלפרד סלואן וסגן נשיא החברה צ'ארלס קטרינג, שהתמקם בקרבת בית החולים ממוריאל. ב-1960 הוקם תאגיד מרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג כדי לתאם את פעילות בית החולים ומכון המחקר. הוא אוחדו פורמלית ב-1980. בשנות ה-60 הסתבך המוסד בפרשה של ניסויים רפואיים שעשו בו כמה מרופאיו במטופלים ובאסירים ללא קבלת הסכמתם.
בסוף שנות ה-60 הקים בית החולים מרכז לטיפול יום לילדים, וב-1977 נוסד השירות הפסיכיאטרי בכית החולים, מהראשונים מסוגו בארצות הברית.
ב-1984 נוסדה תוכנית ה-MD-Ph.D המשולשת, שבה שותפים מרכז ממוריאל סלואן קטרינג, בית הספר לרפואה של אוניברסיטת קורנל ואוניברסיטת רוקפלר.
בשנת 2004 נפתח במרכז בית הספר האקדמי לביו-רפואה על שם לואיס גרסטנר.
בשנת 2006 חנך המרכז במנהטן את מגדל מרכז המחקר על שם מורטימר צוקרמן, שבו 23 קומות והוא מאכלס כ-100 מעבדות.
בשנת 2019 העסיק המרכז 17,300 עובדים.
בין אנשי סגל המרכז נמנו חתני פרס נובל ג'יימס אליסון וג'יימס רותמן.
פעילות המרכז
המרכז פועל בכשלושים אתרים - מתקני רפואה, מעבדות ומחקר - ש-18 מהם ממוקמים במנהטן והיתר ממוקמים בברוקלין, בלונג איילנד, בווסטצ'סטר ובניו ג'רזי. המבנה הראשי של המרכז ממוקם בשדרת יורק 1275 במנהטן, בין רחובות 67 ו-68. מגדל מרכז המחקר על שם צוקרמן ממוקם בקרבתו.
נתוני פעילות לשנת 2017:
יחסי סרי לנקה–פקיסטן
יחסי סרי לנקה–פקיסטן הם היחסים הבילטרליים בין פקיסטן לסרי לנקה. שתי המדינות ממוקמות בדרום אסיה. המגעים הדיפלומטיים והמסחריים המוקדמים ביותר בין פקיסטן (בעבר הדומיניון של פקיסטן) וסרי לנקה (לשעבר הדומיניון של ציילון) החלו כבר ב-1948. ב-2013 אמר ראש הממשלה, נוואז שריף, כי קיימים קשרי ידידות חזקים בין שתי המדינות.
היסטוריה
היחסים בין פקיסטן וסרי לנקה כוננו בשנת 1948 כאשר ראש ממשלת סרי לנקה DS Senanayake ביקר בפקיסטן.
פקיסטן וסרי לנקה הן שתיהן חברות בחבר העמים הבריטי.
יחסים דיפלומטיים
סרי לנקה נמנעה מהצטרפות לחרם על פסגת ה-SAARC ה-19 שהייתה אמורה להתקיים בנובמבר 2016 באסלאמאבאד. עם זאת, הודעה לתקשורת של משרד החוץ של סרי לנקה, שבה נאמר כי הוא מצטער על כך שהסביבה השוררת באזור אינה מתאימה לקיום פסגת ה-SAARC, התפרשה ככוזבת על ידי התקשורת ההודית כמי שלא נכחה בפסגה. אבל שר החוץ של סרי לנקה, מנגלה סמראווירה, הכחיש את הטענות ואמר שהוראות כלליות של אמנת SAARC מביאות לביטול הפסגה גם אם מדינה אחת לא תשתתף.
יחסים כלכליים
ב-12 בפברואר 2012, קו אשראי בסך 200 מיליון דולר היה אחד משלושה מזכרי הבנות (MoU) שנחתמו בין פקיסטן לסרי לנקה. הסכם ההבנות נחתמו במהלך ביקורה הרשמי של הנשיאה מהינדה ראג'פקסה בפקיסטן, בהזמנת הנשיא אסיף עלי זרדארי.
שיתוף פעולה ביטחוני
ב-16 בינואר 2018, ראש הצבא הפקיסטני, גנרל קמאר ג'ווד בג'ווה הגיע לסרי לנקה לביקור רשמי בן יומיים בהזמנת מקבילו.
במהלך ביקורו בסרי לנקה בפברואר 2021, ראש הממשלה אימראן חאן הציע מסגרת אשראי של 50 מיליון דולר לסרי לנקה עבור רכישות ביטחוניות.
סיוע ואימונים צבאיים
פקיסטן לאורך השנים סיפקה אמצעי לחימה ומערכות צבאיות כדי לסייע לסרי לנקה במלחמת האזרחים שלה עם ה-LTTE.
עסקת אנרגיה גרעינית
באפריל 2015 חתמה סרי לנקה על הסכם אנרגיה גרעינית עם פקיסטן.
חקלאות
בינואר 2018, על רקע מחסור בדשן בסרי לנקה, נשיא סרי לנקה, מייטריפלה סיריסנה, ביקש סיוע מפקיסטן. למרות שממשלת פקיסטן אסרה על ייצוא דשנים, פקיסטן הסכימה לשלוח 41,000 טונות של דשן באופן מיידי. בעקבות חששות שהועלו לגבי המחסור בדשן בסרי לנקה, פנה נשיא סרי לנקה לראש ממשלת פקיסטן שאהיד ח'אקאן עבאסי בבקשה לקבל סיוע במציאת פתרון ארוך טווח למשבר. אסלאמאבאד הודיעה לו כי תנקוט בצעדים לייצא יותר מ-75,000 טונות של דשן לקולומבו בעתיד. מאוחר יותר, נשיא סרי לנקה, מאית'ריפאלה סיריסנה, הביע את תודתו לראש ממשלת פקיסטן שאהיד ח'אקאן עבאסי וממשלת פקיסטן על אספקה בזמן של דשן לסרי לנקה כדי לרסן את המחסור.
פקיסטן אמורה להקים חוות חלב מודרנית במחוז פולונארווה בצפון מרכז סרי לנקה, שהוא מחוז הבית של נשיא סרי לנקה מייטריפלה סיריסנה. לפי ארגון המזון והחקלאות (FAO) פקיסטן היא בין שלוש מדינות באזור אסיה והפסיפיק שהן יצרניות החלב המובילות בעולם. צוות מומחי חלב פקיסטני ברמה גבוהה יבקר במחוז פולונארווה כדי לבצע בדיקת היתכנות.
תרבות
ביוני 2011 הציגה פקיסטן לממשלת סרי לנקה מספר שרידים בודהיסטים מעברה של פקיסטן. נציבה העליון של פקיסטן, סימה אילאהי באלוך, גם נתן חסות לבניית בית ספר במחוז גמפלה.
חינוך
פקיסטן הציעה מלגות לסטודנטים בסרי לנקה כדי ללמוד את מקצועות הרפואה, רפואת שיניים, רוקחות והנדסה. המלגות ניתנות במסגרת תוכנית הסיוע הטכני של פקיסטן (PTAP).
בריאות
בשנת 2011, ממשלת סרי לנקה נתנה תרופות וצוות לפונג'אב. קבוצה של 12 רופאים מסרי לנקה הגיעו ללאהור כדי לסייע. פקיסטן הודתה לסרי לנקה על סיועה בבלימת התפרצות קדחת הדנגי במדינה בשנת 2011.
שלמה זאב קליין
ביוגרפיה
קליין נולד בבישהיים הסמוכה לשטרסבורג. בגיל 18 החל את לימודיו האקדמיים בלטינית ויונית. ב-1839 קיבל הסמכה לרבנות מהסמינר הרבני של מץ.
קליין שימש כרב בבישהיים, דורמנך וריקסהיים. ב-1846 היה מועמד למשרת הרב הראשי של פריז, אך נדחה בשל התנגדותו לכל שינוי בהלכה. לאחר פטירת רבי זליגמן גודשו, מונה תחתיו לרב ראשי בקולמר וכל הריין העליון.
בשנת תרכ"ד (1863) כתב הרב קליין הקדמה מחורזת לסידור "עבודת ישראל" של יצחק בן אריה יוסף דוב. כמו כן כתב הסכמות לספרים נוספים, כולם בעברית מחורזת משולבת בלשון הפסוקים וחז"ל תוך שימוש במשחקי מילים. למשל: לספר "שולחן ערוך למידות", לספר שערי שמחה, אמירה לבית ישראל של הרב מווירצבורג (שהיה מחותנו), ועוד.
הרב קליין היה מראשי הרבנים האורתודוקסים בתקופתו שהתנגדו לשינויים בהלכה ולתנועה הרפורמית. ב-1859 הצטרף לרש"ר הירש והובילו קו תקיף נגד זכריה פרנקל עם פרסום ספרו "דרכי המשנה", בפולמוס שהביא לקרע עם ראשוני הקונסרבטיבים.
בשנת תשס"ט קובצו מאמריו על ידי צאצאיו ויצאו לאור בספר בשם "אז אמר שלמה".
מיכאל גרץ ביקר את פועלו ודעותיו של קליין, בספרו "המהפכה הצרפתית והיהודים".
קמרון הבריטית
היסטוריה
האזור של קמרון של ימינו נתבע על ידי גרמניה כפרוטקטורט במהלך "המרוץ לאפריקה" בסוף המאה ה-19. הקיסרות הגרמנית כינתה את השטח קמרון הגרמנית.
המנדט של חבר הלאומים
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבש האזור על ידי חיילים בריטים, צרפתים ובלגיים, ומנדט חבר הלאומים ניתן מאוחר יותר לבריטניה הגדולה וצרפת על ידי חבר הלאומים בשנת 1922. המנדט הצרפתי היה ידוע כקמרון הצרפתית והשטח הבריטי נוהל כשני אזורים, צפון קמרון ודרום קמרון. צפון קמרון הורכב משני חלקים שאינם רציפים, מחולקים בנקודה בה נפגשים גבולות ניגריה וקמרון. בשנות ה-30 של המאה ה-20, רוב האוכלוסייה הלבנה כללה גרמנים, שנכלאו במחנות בריטיים החל מיוני 1940. אוכלוסיית הילידים שמנתה 400,000 איש גילו מעט עניין בהתנדבות למען הכוחות הבריטיים; רק 3,500 גברים עשו זאת.
טריטוריית נאמנות
כאשר חבר הלאומים חדל להתקיים בשנת 1946, רוב שטחי המנדט סווגו מחדש כטריטוריות הנאמנות של האומות המאוחדות, ומעתה נוהלו באמצעות מועצת הנאמנות של האו"ם. מטרת הנאמנות הייתה להכין את האדמות לעצמאות בסופו של דבר. האו"ם אישר את הסכמי הנאמנות לקמרונים הבריטיים שיישלטו על ידי בריטניה ב-6 בדצמבר 1946.
עצמאות
קמרון הצרפתית הפכה לעצמאית, כקמרון ב-1 בינואר 1960, וניגריה תוכננה לקבל עצמאות מאוחר יותר באותה השנה, מה שעורר שאלה מה לעשות עם השטח הבריטי. לאחר דיון כלשהו (שנמשך מאז 1959), הוסכם על משאל עם שהתקיים ב-11 בפברואר 1961. אזור הצפון של הרוב המוסלמי בחר באיחוד עם ניגריה, ואזור הדרום הצביע להצטרף לקמרון.
צפון קמרון הפכה למחוז סרדונה בצפון ניגריה ב-31 במאי 1961, ואילו דרום קמרון הפכה למערב קמרון, מדינה מכוננת ברפובליקה הפדרלית של קמרון, מאוחר יותר באותה שנה ב-1 באוקטובר 1961.
קבר שמעון הצדיק
קבר שמעון הצדיק הוא מערת קבורה השוכנת בשכונת שמעון הצדיק שבצפון ירושלים, לצד "דרך הר הזיתים" - הכביש העולה משכונת שייח' ג'ראח להר הצופים, צפונית לשכונת המושבה האמריקאית. סמוך למערת שמעון הצדיק שוכנת מערה נוספת המכונה מערת הסנהדרין הקטנה.
היסטוריה
לפי מסורת יהודית עממית, קבורים במערה שמעון הצדיק ותלמידיו. לעומת זאת, הארכאולוגים מתארכים את הקבר לסוף התקופה הרומית או לתחילת התקופה הביזנטית, כ-500 שנה לאחר מכן. בקבר עצמו נמצאה כתובת בלטינית המכריזה עליו כעל קברה של יוליה סבינה. מסיבות לא ידועות הכתובת הושחתה, והפרוזדור בו היא נמצאת נחסם לגישה על ידי דלת מודרנית.
העדות הידועה הראשונה למסורת בדבר קבורת רבי שמעון הצדיק בירושלים נמסרה בשנת 1235 (ד'תקצ"ה) בידי רבי יעקב השליח אשר כתב: "וסמוך לירושלים מערת שמעון הצדיק ותלמידו". בשנת 1641 מסר הקראי שמואל בן דוד על "מערה אחת, ובתוך המערה באר מים, ואמרו הרבנים ששם קבורת שמעון הצדיק ואשתו, והבור הוא טבילת אשתו". ייתכן שמסורת זאת נותנת פשר לשם בו כינו הערבים את מערת רבי שמעון: "ביר אל-יהודיה", שמשמעו הבור של היהודיה. הקבר היה שייך לערבי מקומי אשר גבה דמי כניסה עבור הכניסה והתפילה במערה, עד שבשנת 1876 (ה'תרל"ו) רכש אותה הראשון לציון הרב אברהם אשכנזי מבעליה הערבים.
למקום נודעה חשיבות וקדושה בקרב יהודי ירושלים. נר תמיד הודלק במערה, ובחצר שמחוץ למערה נערכו חתונותיהם של בני ירושלים אשר מסיבות שונות לא היו יכולים להנשא בתוך העיר. בתקופה בה הנסיעה למירון הייתה קשה או בלתי אפשרית, החלו נערכים בחצר המערה מידי בל"ג בעומר, הילולה לכבוד התנא רבי שמעון בר יוחאי וכמו גם טקסי חאלקה.
בשנת 1888 פעל יום טוב ליפא וייס מכולל הונגריה לשפץ את הקבר. על מניעיו הוא כתב:
על השיפוצים הוא כתב:
בעקבות הדי הפרעות ביהודי קישינב בשנת 1903 (ה'תרס"ד) נערכה באתר התכנסות מיוחדת, ובאותה עת קראו רבני העדה הספרדית לבני ירושלים לעלות לציון ביום פטירתו המשוער של הצדיק, החל בכ"ט בתשרי, כדי שיתפללו למען אחיהם בגולה. בעשור השני של המאה ה-20 התחזקה זיקתם של בני "היישוב החדש" בירושלים לקבר. בשנת 1910 (ה'תר"ע) פרסם "האור" ידיעה כי תלמידים עבריים נהרו לקבר הצדיק בחגיגות ל"ג בעומר, ואילו לכבוד ההילולה בשנים 1912–1914 (תרע"ב-תרע"ד) יזמה אגודת הספורט "המכבי" תהלוכה בהשתתפות חבריה לציון, שם נערכו תרגילי-סדר ונישאו נאומים בגנות "המיסיון" ובתמיכת "התחייה העברית".
לאחר מלחמת ששת הימים שופץ האתר יחד עם מערת סנהדרי קטנה על ידי משרד הדתות. במאי 1969 הוכרז המקום כמקום קדוש בתקנות של שר הדתות וקביעה זו נכפלה בתקנות שתוקנו מכוח חוק השמירה על המקומות הקדושים, תשמ"א-1981.
המקווה שופץ בשנים האחרונות, וכיום פוקדים אותו מבקרים ומתפללים לאורך ימות השנה, ונערכות בו הילולות בכ"ט בתשרי ובל"ג בעומר.
בסידור "שערי דמעה ותפילה השלם" מצוי נוסח תפילה מיוחד לתפילה בקבר שמעון הצדיק:
הילולת שמעון הצדיק
ישנם הנוהגים לעלות לקבר שמעון הצדיק בירושלים בל"ג בעומר במקום למירון, שם חוגגים בדומה להילולת רבי שמעון בר יוחאי. בעלייה לקבר רבי שמעון הצדיק בירושלים, נוהגים אנשי העיר להשתטח על הקבר, להתפלל, להדליק נרות, לערוך סעודה ושירה, ולבצע חלאקה. הילולה זו כבר הייתה קיימת באמצע המאה ה-19, וכנראה התחילה בסוף המאה ה-18.
גדעון לב-ארי
ביוגרפיה
נולד בפתח תקווה. בתחילת שנות ה-60 למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמקביל החל לעבוד כקריין בקול ישראל. במשך שנים היה כתב חדשות. כמו כן שימש כקריין ביומני גבע.
בשנות ה-70 ערך והגיש את התוכנית "הטור השבועי", ששודרה ביום שישי אחר הצהריים, ואת התוכנית "הנושא בטיפול", ששודרה במוצאי שבת וטיפלה בתלונות אזרחים. כמו כן הגיש את תוכנית המאזינים "בינינו לבין עצמנו". לצד לב-ארי עבדו בכל תוכניותיו קבוצה קבועה של אנשי רדיו וכתבים, ובהם דוד מרגלית, יובל מסקין ואלכס טלמור.
בשנת 1979 מונה למנהל קול ישראל ושימש בתפקידו עשר שנים. בתקופת כהונתו יזם את הקמת קול המוזיקה והיה שותף להקמת מרכז החדשות של קול ישראל בשכונת רוממה בירושלים. לב-ארי שינה את אופיין של תוכניות הבוקר בקול ישראל ויצר את המגזין היומי "כל צבעי הרשת". כמו כן החדיר רוח חדשה וקלילה יותר בסגנון ההגשה ברדיו, לעומת סגנון ההגשה המוקפד והרשמי שרווח עד אז.
בינואר 1988 התפטר לב-ארי מתפקידו. כעבור זמן עבר לנהל את רדיו לב המדינה. במשך תקופה הוא הגיש את תוכנית המאזינים "פתחון פה". במקביל כיהן כמנכ"ל המועצה לישראל יפה.
במשך שנים נמנה עם מגישי התוכנית "יש עם מי לדבר" בגלי צה"ל.
בשנת 2003 הוקרן בסינמטק תל אביב, ולאחר מכן בערוץ 2, סרטו של לב-ארי, "לב עצוב, לב שמח", שבו תיעד את סיפורם של שלושה צעירים שהמתינו להשתלת איברים.
מותו
לב-ארי נפטר ב-16 בספטמבר 2001, לאחר שאושפז בבית החולים איכילוב בעקבות זיהום שהתפשט בגופו כתוצאה מעקירת שן בינה. נקבר בבית העלמין ירקון. כעבור שנה הגישה משפחתו תביעה לבית המשפט המחוזי בתל אביב על רשלנות רפואית. אולם בית המשפט דחה את התביעה וקבע שלא הוכחה רשלנות רפואית וכי תוצאות נתיחה שלאחר המוות מורות שמותו נגרם כתוצאה מאירוע לב. המשפחה ערערה לבית המשפט העליון, ובשנת 2011 הגיעו הצדדים להסכם פשרה לפיו ישלם משרד הבריאות פיצויים למשפחתו של לב-ארי בסך מאה ושמונים אלף שקלים.
חיים אישיים
היה נשוי ליעל, ונישא בשנית לנירה. במשך תקופה היה בן זוגה של כרמלה מנשה, שהייתה כתבת בתוכניתו "הטור השבועי". היה אב לארבעה, והתגורר בבית אריה. אחייניתו היא השדרנית ענת דוידוב.
ונרה 13
ונרה 13 (ברוסית: Венера-13), היא משימת חלל סובייטית בלתי מאוישת לחקר כוכב הלכת נוגה, כחלק מתוכנית ונרה. ונרה 13 שוגרה ב־30 באוקטובר 1981 מכן שיגור 200/39 בקוסמודרום בייקונור. הגשושית נבנתה במשרד לאבוצ'קין.
ב-22 בפברואר 1982 החל הליך של קירור יחידת הנחיתה. תהליך הקירור נמשך מספר ימים, ובסופו הטמפרטורה של תא מכשירי המדידה ביחידת הנחיתה הייתה 12 מעלות מתחת לאפס. הגשושית התנתקה מפלטפורמת הטיסה ב-27 בפברואר 1982 ונכנסה לאטמוספירה של נוגה ב-1 במרץ. במהלך הירידה היא הפעילה בלימה אווירודינמית ולאחריה בלימת מצנח שהתנתק בגובה 47 ק"מ. בהמשך הגשושית נבלמה בעזרת מעצור אוויר. היא ביצעה נחיתה רכה מוצלחת.
יחידת הנחיתה נשאה ציוד לחקר הטמפרטורה והתרכובת הכימית של הקרקע ושל האטמוספירה. המכשיר "גרוזה-2" זיהה ברקים בנוגה. לאחר הנחיתה הועברו צילומים פנורמיים. בסך הכול בוצעו 14 צילומי צבע ו-8 צילומי שחור-לבן. בעזרת מקדח נלקחו דגימות קרקע. לאחר ניתוח הדגימות, התברר שהקרקע באזור הנחיתה היא בזלת. נתוני מדידת הטמפרטורה הראו 464 מעלות צלזיוס והלחץ היה 92 בר. על יחידת הנחיתה הותקן מיקרופון שהעביר רעש רקע של נגה.
יחידת הנחיתה פעלה כ-127 דקות לעומת תכנון של 32 דקות בלבד.
יחידת הטיסה המשיכה להעביר נתוני מדידות של מכשירים שהותקנו בה. התשדורת האחרונה בוצעה ב-25 באפריל 1983.
יוסי אשבול
יוסי אשבול (נולד ב-1950 ברחובות) הוא צלם טבע מזכרון יעקב המתעד את חיי הטבע בישראל מעל 30 שנה. צילומיו מתפרסמים בכתבי עת מובילים בישראל ובעולם.
בשנת 2005 זכה אשבול במקום השני מטעם מוזיאון בוּרק בתחרות "צלם הטבע של השנה" לשנת 2005, בקטגוריה "התנהגות ציפורים", בזכות אחת מתמונותיו המציגה זוג שחפיות ים ושני גוזלים.
יחיאל אליאש
קורות חייו
יחיאל אהרון אליאש נולד בצ'יז'ב שבמחוז ביאליסטוק, עיירה שרוב תושביה היו יהודים. למד בחדר ואחר כך בישיבת לומז'ה, שם עסק גם בפעילות ציונית במסגרת המזרחי. בהמשך למד שנה בישיבת נובהרדוק ובתחכמוני בביאליסטוק. ב-1925 עלה לארץ ישראל בעזרת סרטיפיקט שנשלח לו כדי שיוכל ללמוד בישיבת מרכז הרב. במקביל ללימודיו בישיבה היה פעיל בתנועת הפועל המזרחי ולאחר מכן עבר לעבודה חלוצית במסגרת קבוצה של פועלים דתיים. עקב מחלה עבר לגור בירושלים והחל לעבוד בהפועל המזרחי.
בל"ג בעומר תרפ"ט (1929) ייסד את תנועת הנוער הדתית בני עקיבא, למרות התנגדות אנשי המזרחי, ובשנת 1931 סייע להקים את הקיבוץ הראשון של התנועה.
בעת מאורעות תרפ"ט גויס על ידי "ההגנה" למשך חודש להגנה על היהודים בעיר העתיקה של ירושלים, ולאחר מכן עסק בבניית המצבות על קבריהם של נרצחי הטבח בחברון.
בשנת 1937 הציע להקים מחלקת ביטחון של הפועל המזרחי אשר תעסוק בארגון מחלקות דתיות בהגנה, והוא נתמנה להקים את המחלקה ולעמוד בראשה. בתפקידו זה החזיק עד סוף מלחמת העצמאות ובמקביל הקים את תנועת הספורט הדתית אליצור ששימשה בין השאר מסווה לפעילות הביטחונית. בשנות ה-40 היה חבר הסיעה המרכזית "תורה ועבודה" של הפועל המזרחי, בראשות משה שפירא.
לאחר הקמת המדינה, נשא בתפקידים בכירים במשרד הפנים. בנוסף, בשנת 1955 התמנה למנהל עיתון הצופה.
רוברט פרוש
רוברט אלן פרוש (באנגלית: Robert Alan Frosch; 22 במאי 1928 - 30 בדצמבר 2020) היה מנהל סוכנות החלל הלאומית לאווירונאוטיקה וחלל של ארצות הברית.
יחיאל אליאש
קורות חייו
עוטר בתואר יקיר תל אביב בשנת ה'תש"ן (1990).
רוברט פרוש
פרוש נולד בניו יורק.
יחיאל אליאש
חיים אישיים
בה' ניסן תרצ"ו (1936) נישא יחיאל למרים אליאש. לזוג נולדו 3 בנים: עו"ד ד"ר בן ציון אליאש; עו"ד אמוץ אליאש, לשעבר סגן ראש עיריית רמת גן (אשתו היא שולמית אליאש); ד"ר אחיה אליאש (אשתו היא שרה אליאש).
רוברט פרוש
היה המנהל החמישי של סוכנות החלל, וכיהן בתפקיד מ-1977 עד 1981.
דגל צ'ילה
דגל צ'ילה מורכב משני פסים מקבילים מאוזנים ושווים זה לזה. העליון לבן, ואילו התחתון אדום. בצידו השמאלי של הפס הלבן מצויר ריבוע כחול בגובה זהה לפס הלבן. במרכז הריבוע הכחול ישנו כוכב לבן בעל חמישה קודקודים.
על פי כללי הפרוטוקול ניתן לתלות את הדגל בצורה מאוזנת או מאונכת, אבל הכוכב חייב להיות בצד שמאל.
משמעות הצבעים:
הדגל הצ'יליאני דומה לדגל מדינת טקסס שבארצות הברית.
צבא יוון
צבא יוון (ביוונית: Ellinikós Stratós, בראשי תיבות: ΕS, תעתיק: אליניקוס סטרטוס "הצבא ההלני") הוא זרוע היבשה של הכוחות המזוינים של יוון והגדול מבין שלוש הזרועות הכוללים גם את חיל האוויר היווני (HAF) וחיל הים היווני (HN). על הצבא מפקד ראש המטה הכללי של צבא יוון (HAGS), הכפוף לראש המטה הכללי להגנה הלאומית היוונית (HNDGS).
המוטו של הצבא היווני "Eleútheron tò Eúpsychon" ("החופש נובע מגבורה") לקוח מ"תולדות המלחמה הפלופונסית" של תוקידידס. סמל הצבא הוא עיט דו-ראשי ובמרכזו צלב יווני.
משימה
משימות העיקריות להגן על עצמאותה הלאומית ושלמותה הטריטוריאלית של המולדת, להרתיע איומים או תוקפנות נגד המדינה, לנהל משברים ביעילות, ואם ההרתעה נכשלת, לבצע את הפעולות הדרושות על מנת להגן על שלמות השטח הלאומי ולהשיג את היעדים הלאומיים.
הצבא היווני גם משתתף בכוח תגובה מהירה של האיחוד האירופי.
היסטוריה מוקדמת – ראשית המאה ה-19
הצבא הוקם על בסיס יחידות שהקימה הממשלה הזמנית היוונית במהלך מלחמת העצמאות היוונית (1821–1829). במאי 1825 התקבל החוק הראשון בנושא גיוס, והפיקוד על כל הכוחות הסדירים הופקד בידי הקולונל הצרפתי שארל פבייה. במהלך השנים הראשונות הללו, השפעת הצרפתים פשטה על הצבא הסדיר של יוון, בטקטיקות ובמראה החיצוני, מכיוון שרוב המדריכים היו צרפתים.
הממשל של יואניס קפודיסטריאס (1828–1831) ארגן את הצבא מחדש: הוקמה מזכירות לענייני הצבא, הצי והאקדמיה הצבאית, נוסד חיל ההנדסה והכוחות הלא סדירים אורגנו בגדודי חיל רגלים קלים. לאחר רצח קפודיסטריה בשנת 1831 הצבא הסדיר חדל מלהתקיים. המלך הראשון של הממלכה היוונית העצמאית החדשה, הנסיך הבווארי אוטו, בסיוע כוח גרמני בן 4,000 איש, הקים מחדש את הצבא הסדיר ופיזר את הכוחות הלא סדירים שהשתתפו במלחמת העצמאות. הרפורמות הגדולות הראשונות נערכו בשנת 1877. בין היתר הוא אורגן באוגדות וחטיבות, הונהג גיוס חובה, הוקמו בתי ספר חדשים וקצינים יוונים נשלחו לחוץ לארץ ללימודים.
עשור המלחמות: 1912-1922
תוצאות המלחמה הובילו לרפורמות חדשות: תקנון ארגון הצבא החדש הוצא בשנת 1904, בוצע רכש תותחים ורובים מתקדמים ונופקו מדים חדשים. הממשלה החדשה של אלפתריוס וניזלוס הזמינה כוח משימה צרפתי להכשרת הצבא היווני. בהשגחתו אימצו היוונים את אוגדת החי"ר המשולשת כמערך העיקרי שלהם, אך חשוב מכך, שכלול מערכת הגיוס איפשר למדינה לגייס מספר גדול בהרבה מכפי שהיה בשנת 1897: בעוד שהערכות עמדו כוח מגויס של כ־50,000 איש, הצבא הציב בסופו של דבר 125,000 איש ועוד 140,000 במשמר הלאומי ובמילואים. לאחר הניצחון במלחמות הבלקן המדינה הכפילה את שטחה. לאחר מחלוקת בין המלך קונסטנטינוס וראש הממשלה אלפתריוס וניזלוס הצטרפה יוון בשנת 1917 למדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר הניצחון סיפחה יוון את תראקיה, העמידה כוחות צבא באסיה הקטנה, והחלה את מלחמת יוון-טורקיה (1919-22) שהסתיימה בתבוסה.
מלחמת העולם השנייה
המדינה הצטרפה למלחמת העולם השנייה לצד בעלות הברית באוקטובר 1940, כאשר הדיקטטור יואניס מטאקסס דחה אולטימטום איטלקי מאת מוסוליני. במלחמת איטליה–יוון, הצבא היווני הדף את הצבא האיטלקי וכבש חלקים גדולים מדרום אלבניה, אך לאחר הפלישה הגרמנית וכיבוש יוון בידי הנאצים, שולב הצבא בכוחות מדינות הציר.
מערכות
מלחמת האזרחים ביוון (1946–1949)
זרועות לחימה ותמיכה
הצבא מורכב מארמיות וחילות: הארמיות כוללות את היחידות הלוחמות: חי"ר, שריון וארטילריה ואת יחידות התמיכה הקרבית: הנדסה, קשר וחיל האוויר של הצבא. החילות מספקים את התמיכה הלוגיסטית.
אף על פי שעדיין קיימות אוגדות מתמרנות, הצבא מאורגן בעיקר בחטיבות המורכבות על פי הדגם של נאט"ו משלושה גדודים מתמרנים, גדוד ארטילריה, וגדוד תמיכה.
ציוד
ציוד צבא יוון מורכב ברובו משילוב של כלי נשק מיובאים מאירופה וארצות הברית, וכן ממספר מצומצם של מערכות מתוצרת מקומית, במיוחד ספינות; גרמניה היא הספקית המובילה של מערכות נשק ליוון מאז 2010, ואחריה צרפת וארצות הברית; התעשייה הביטחונית של יוון מסוגלת לייצר ספינות ותתי מערכות נלוות (הערכת 2019).
כוח אדם
בצבא היווני שלושה מגזרי כוח אדם: מגויסים, אנשי קבע ומתנדבים. כ־90,000 בשרות פעיל, מתוכם 30,000 מגויסים. גברים בגילאים 18–45 חייבים בשרות צבאי של 9 חודשים. אזרחים המשתחררים משירות פעיל עוברים ליחידות מילואים. גברים בין הגילאים 18–60 המתגוררים באזורים רגישים אסטרטגית עשויים להידרש גם להשתתף במשמר הלאומי. במהלך גיוס כללי מספר המתגייסים עשויה לעלות על 180,000.
מרבית הקצינים המקצועיים בוגרי האקדמיה הצבאית אוולפידון באתונה ( Στρατιωτική Σχολή Ευελπίδων) והאקדמיה הצבאית של קציני החיל בסלוניקי (Στρατιωτική Σχολή Αξιωματικών Σωμάτων).
נרג'ס
תולדות חייה
משערים כי נרג'ס נולדה בקונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית לפני שנת 854 (240 להג'רה). אל-מסעודי היה הראשון שחשף מידע על אודות נרג'ס כאמו של האמאם השנים-עשר; לדבריו היא הייתה שפחה רומית. אבן באבוויה היה הראשון שדן בסוגיית הלאום שלה; על פי אבן באבוויה ואל-מג'לסי, היא הייתה נוצרייה ונכדתו של קיסר רומאי שהיה צאצא של שמעון הקנאי. המסורת מספרת כי מרים, אם ישו, ופאטמה, בתו של מוחמד, נגלו לנרג'ס בחלומותיה לפני שנפלה בשבי וביקשו ממנה להתאסלם וליפול בשבי מרצון, שכן צפוי לה עתיד מזהיר. החוקר מוחמד-עלי אמיר-מועזי טוען כי הסיפור הזה הוא בעל מאפיינים אגדיים והגיוגרפיים.
לידתו של מוחמד אל-מהדי
לדברי מלומדים מוסלמים, חכימה, בתו של מוחמד אל-ג'וואד, האימאם התשיעי ודודתו של חסן אל-עסכרי, נהגה להתפלל שתזכה לראות את בנו של חסן אל-עסכרי. בערב של ה-14 בחודש שעבאן בשנת 255 להג'רה, היא פגשה את חסן אל-עסכרי. כאשר רצתה לחזור לביתה, ביקש ממנה האמאם להישאר איתם כדי שתהיה עדה ללידתו של הילד שאותו ייחלה  לראות. חכימה סיפרה כי כאשר עלה השחר, נרג'ס הרגישה פתאום צביטה של כאב. אחרי כמה רגעים, נרג'ס ילדה את הילד. חכימה חיבקה את הילד והביאה אותו אל אביו. הוא לקח את הילד בזרועותיו, וליטף את גבו ואת עיניו.
הריונה של נרג'ס לא ניכר לעין. חכימה סיפרה כי "ההריון של נרג'ס היה כמו ההריון של משה וישו: ללא כל סימנים [חיצוניים], כדי להגן על הילד". זאת מכיוון שהעבאסים החליטו להרוג את התינוק הצפוי, אשר היה ידוע בתור המושיע. אחרי הלידה, חסן אל-עסכרי חשף את בנו בפני ארבעים חסידים קרובים ואז הסתיר אותו.
מותה
לפי אבן באבוויה, נרג'ס נפטרה לפני חסן אל-עסכרי ב-873/4 (260 להג'רה), אבל לדברי המלומד השיעי א-נג'אשי היא נשארה בחיים לאחר מכן והתחבאה בביתו של מוחמד אבן עלי אבן חמזה, אחד מחסידיו הקרובים של חסן אל-עסכרי.
קברה של נרג'ס ממוקם במסגד אל-עסכריה בסאמרא שבעיראק. הוא סמוך לקבר של חסן אל-עסכרי. עלי אל-האדי וחכימה ח'אתון קבורים גם הם באתר זה.
בתרבות הפופולרית
הנסיכה של רומא (ערבית: اميرة الروم) הוא סרט אנימציה על אודות נרג'ס, אמו של מוחמד אל-מהדי. הסרט מספר כי היא הייתה נכדתו של הקיסר הרומי והגיעה לסאמרא אחרי הרפתקאות רבות ולבסוף נישאה לחסן אל-עסכרי. את הסרט ביים האדי מוחמדיאן. הנסיכה של רומא הוקרן בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי פג'ר ה-33 בפברואר 2015 בטהראן  וזכה לבקורות חיוביות.
ויליאם גולדינג
ויליאם ג'רלד גולדינג (באנגלית: William Gerald Golding; 19 בספטמבר 1911 – 19 ביוני 1993) היה סופר, מחזאי ומשורר אנגלי, חתן פרס נובל לספרות.
ביוגרפיה
ויליאם גולדינג נולד בסנט קולומב מיינור, שבקורנוול, אנגליה. בשנת 1940 התגייס לצי הבריטי, שירת בסיירות, משחתות ושולות מוקשים ובסיום המלחמה היה מפקדה של ספינת טורפדו.
בשנת 1945 התמנה למנהל בית ספר בסולסברי ולימד שם שנים רבות יוונית עתיקה.
את ספרו "בעל זבוב" חיבר ב-1954. הספר הוסרט בשתי גרסאות, ב-1963 וב-1990 ואף יצאה מהדורה מיוחדת לבתי הספר באנגליה.
ב-1955 כתב את ספרו החביב עליו מכולם, "היורשים", תיאור האופן שבו ההומו סאפיינס ניצח את האדם הניאנדרתלי, העדין והטוב יותר לפי גולדינג, במלחמת הקיום.
ספרים נוספים שכתב בתקופה מאוחרת יותר זכו לתשומת לב פחותה. יצירתו מגוונת בנושאיה ובסגנונה. ב-1983 קיבל את פרס נובל לספרות. אדם יוצר רוע, הוא אמר, כשם שדבורה יוצרת דבש.
ג'יימס פלטשר
ג'יימס צ'יפמן פלטשר (בשם מלא באנגלית: James Chipman Fletcher, 5 ביוני 1919 – 22 בדצמבר 1991) היה המנהל הרביעי והשביעי של הסוכנות הלאומית לאווירונאוטיקה וחלל של ארצות הברית. כיהן בפעם הראשונה מ-27 באפריל 1971 עד 1 במאי 1977, ובפעם השנייה מ-12 במאי 1986 עד 8 באפריל 1989.
שנותיו הראשונות - קריירה אקדמית
בעזרת מלגה של איסטמן קודאק למד לתואר דוקטור בפיזיקה במכון הטכנולוגי של קליפורניה, וקיבל את התואר ב-1948. בתום לימודיו, פנה למחקר והוראה באוניברסיטאות הרווארד ופרינסטון. ב-1948 התחיל לעבוד בחברת יוז איירקרפט כמנהל מעבדת התאוריה והניתוח בחטיבת האלקטרוניקה. לאחר מכן עבד בחטיבת הטילים המונחים של תאגיד ראמו-וולדרידג', שהייתה אחראית על כל הטילים הבין-יבשתיים של ארצות הברית.
ב-1958 ייסד את תאגיד ספייס אלקטרוניקס בגלנדייל שבקליפורניה, שהפך לתאגיד ספייס ג'נרל לאחר מיזוג עם חטיבת החלליות של אירוג'ט ג'נרל. לאחר מכן מונה לסגן נשיא למערכות בתאגיד אירוג'ט ג'נרל בסקרמנטו, קליפורניה.
ב-1964 מונה לנשיא אוניברסיטת יוטה, תפקיד בו החזיק עד שמונה למנהל נאס"א ב-1971.
ניהול נאס"א
ב-5 בינואר 1972 קיבל פלטשר מניקסון אישור להתחיל בפיתוח מעבורת החלל, ככלי התחבורה החללי העתידי של נאס"א. בנוסף, היה אחראי גם לתוכנית ויקינג, ששלחה חלליות בלתי מאוישות אל קרקע מאדים. בתקופתו גם בוצעו שתי משימות אל תחנת החלל האמריקאית סקיילאב, משימות שתוכננו עוד לפני כניסתו לתפקיד. הוא אישר גם את תוכנית וויאג'ר אל שולי מערכת השמש, ואת טלסקופ החלל האבל. הוא אישר גם את משימת אפולו-סויוז שבוצעה ב-1975, בה נפגשו בחלל לראשונה אסטרונאוטים אמריקאים וקוסמונאוטים סובייטים. אחד המניעים שלו לביצוע משימה זו היה ההשהיה הארוכה בין משימת אפולו האחרונה, ותחילת הטיסות במעבורת החלל, שתוכננה ל-1980
בין התקופות
לאחר שעזב את נאס"א עבד כיועץ עצמאי בווירג'יניה, והיה חבר סגל אוניברסיטת פיטסבורג. בתקופה זו יעץ גם לקובעי מדיניות בנושאי תכנון מדיניות חלל. בין היתר, היה חבר וועדת ייעוץ שעסקה ביוזמת ההגנה האסטרטגית.
קדנציה שנייה
לאחר אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר בשנת 1986 הוא נקרא לשוב לתפקיד מנהל הסוכנות, ופיקח על שיקום נאס"א מן התאונה. במשך שנתיים ביצעה נאס"א תיקונים במאיץ הדלק המוצק שכשל בעת שיגור הצ'לנג'ר, ושינתה את מבנה ההנהלה שלה. פלטשר ווידא שנאס"א תשפר את הליכי הבטיחות והאמינות שלה, ותבצע שינויים ארגוניים שישפרו את היעילות שלה. שינויים שבוצעו במעבורת בתקופתו שיפרו את הבטיחות שלה, והוא דאג לפיתוח מערכת יציאה מהירה מן המעבורת לשעת חירום. החלטה חשובה שביצע הייתה להגדיל את השימוש במשגרים חד פעמיים לשיגור לוויינים.
לאחר נאס"א - שנותיו האחרונות
ג'יימס פלטשר נפטר מסרטן ריאות בביתו שבפרברי וושינגטון די. סי., ב-1991.
היפותזות חוזק
תאוריית המאמץ הראשי המרבי
(Maximum Normal Stress Theory) הכשל לפי תאוריה זו נגרם על ידי המאמץ הראשי הגבוה ביותר. למאמצים הראשיים הנמוכים יותר אין השפעה. התאוריה אינה מסבירה את העובדה שקוביה הנלחצת בשלושה כוונים עומדת במאמץ גבוה יותר מאשר לו עמדה במאמץ בכיוון אחד בלבד. לפי תאוריה זו, גוף העמוס לפיתול יכשל כאשר מאמץ הפיתול יגיע למאמץ הכניעה במתיחה:. הניסיון מראה שהכשל בפיתול יקרה כאשר המאמץ יגיע לכדי כ-60% ממאמץ הכניעה במתיחה.
תאוריית מאמץ הגזירה המרבי
(Maximum Shear Stress Theory) התאוריה הזו ידועה גם כקריטריון של טרסקה על שמו של הנרי אדוארד טרסקה. התאוריה אינה מתחשבת במאמץ הראשי השני \ \sigma_2. פגם נוסף מתגלה כאשר המאמצים הראשיים שווים זה לזה המאמץ השקול יהיה שווה אפס לכל גודל של המאמץ הראשי ולעולם לא יהיה כשל. התאוריה נותנת תוצאות משביעות רצון לחומרים פלסטיים. לפי התאוריה הזו, הכשל בגזירה יתרחש כאשר:.
תאוריית אנרגיית המעוות הכללי
(Total Strain Energy Theory) המצב המסוכן לפי התאוריה הזו הוא האנרגיה הפוטנציאלית של המעוות. גורם הכשל הוא האנרגיה הפוטנציאלית של הדפורמציה האלסטית. הכשל יתרחש כאשר אנרגיית המעוות הסגולית גדולה מאנרגיית המעוות בגבול האלסטיות במתיחה צירית פשוטה. התאוריה אינה נותנת תוצאות משביעות רצון ולא משתמשים בה.
תאוריית אנרגיית מעוות הגזירה
(Distortion Energy Theory) גורם הכשל בתאוריה זו הוא האנרגיה הגורמת לשינוי הצורה של הגוף ולא כל האנרגיה הפוטנציאלית של הדפורמציה האלסטית. התאוריה הזו מוכרת גם כקריטריון וון מיסס על שמו של ריצ'רד וון מיסס. תאוריה זו נותנת תוצאות טובות בעיקר בחומרים פלסטיים ומרבים להשתמש בה. הכניעה בגזירה או בפיתול תתרחש לפי תאוריה זו כאשר:.
חומרים פריכים
חומרים פריכים מתאפיינים בכך שאין להם אזור כניעה או נזילה והכשל שלהם נעשה בצורה חדה לאחר מעוות רציף עם הגדלת המאמץ. מאמץ הלחיצה המותר גדול בהרבה ביחס למאמץ המתיחה המותר. החוזק לגזירה שווה בערך לחוזק למתיחה. את המאמץ הגבולי במתיחה נסמן: ואת המאמץ הגבולי בלחיצה נסמן:
תאוריית המעוות הראשי המרבי
(Maximum Principal Strain Theory) הגורם המכריע בכשל לפי תאוריה זו הוא המעוות היחסי המרבי. התאוריה נותנת תוצאות משביעות רצון לחומרים פריכים אך לא מרבים להשתמש בה. לפי תאוריה זו, גוף הנמשך בכוונים שונים יעמוד במאמץ גבוה יותר מגוף העומד במאמץ מתיחה בכיוון אחד, תוצאה שאינה עומדת במבחן המציאות.
התאוריה של מור וקולון
(Coulomb - Mohr Theory) התאוריה מבוססת על תוצאות של מבחן מתיחה ועל מבחן לחיצה של דגם החומר. משרטטים תרשים הדומה לתרשים של תאוריית המאמץ הראשי המרבי כאשר הערכים הקובעים את גבולות הכשל הם: ו. התרשים מראה את גבולות הכשל של תאוריית מור וקולון ואת הגבולות של התאוריה המתוקנת של מור וקולון. משרטטים מעגלי מור עבור  ו  ולפי התאוריה צפוי כשל כאשר נקודה על המעגל משיקה למעטפת או חוצה אותה.
נסמן:
מאמץ שקול
תאוריות החוזק מאפשרות לחבר מאמצי מתיחה / לחיצה עם מאמצי גזירה / פיתול.
חרטה
חרטה היא רגש שחש מי שאינו מרוצה ממעשיו ומהתנהגותו בעבר. חרטה מלווה לעיתים בתחושות של עצב, בושה או אשמה, לאחר מעשים שמאוחר יותר האדם חש כי מוטב ולא נעשו. חרטה עשויה להיווצר לא רק בעקבות מעשה, אלא גם בעקבות מחדל - האדם מתחרט על שלא פעל במקום שראוי היה שיפעל. לעיתים החרטה מלווה במעשים הנובעים ממנה: שינוי ההתנהגות, התנצלות בפני הנפגע, ואף מתן פיצוי לנפגע. במקרים קיצונים החרטה עלולה להוביל לדיכאון, ואף להתאבדות.
היעדר תחושת חרטה הוא אחד התסמינים של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית.
חרטה בעת ביצוע העבירה כבסיס לפטור מאחריות פלילית
בסעיף 28 לחוק העונשין נקבע: "מי שניסה לעבור עבירה, לא יישא באחריות פלילית לניסיון, אם הוכיח שמחפץ נפשו בלבד ומתוך חרטה, חדל מהשלמת המעשה או תרם תרומה של ממש למניעת התוצאות שבהן מותנית השלמת העבירה".
בפסק דין של בית המשפט העליון נקבע שעל החרטה להיות רגשית-מוסרית, כלומר, "הסעיף דן ב'בעל תשובה' ולא במי ששוקל שיקולי כדאיות, כפי שנובע מדברי הכנסת ומדברי ההסבר להצעות החוק שאוזכרו לעיל" (בדיון בכנסת הדגים ח"כ דן מרידור חרטה משיקולי כדאיות: "אם הוא ראה מכונית משטרה מתקרבת וחזר בו, זה לא מחפץ נפשו אלא מפני שהוא ראה את המשטרה"). בפסק דין שניתן כ-16 שנים מאוחר יותר בוטלה הדרישה שעל החרטה להיות רגשית-מוסרית, ונקבע שניתן להסתפק בחזרה מהכוונה לבצע את העבירה. הנימוק שניתן לשינוי זה הוא שתכלית הוראת הפטור עקב חרטה היא תמרוץ העושה לחזור מהשלמת העבירה, ולכן אין להערים קשיים ולהעמיד דרישות שאינן מתחייבות מהוראת הסעיף ומתכליתו.
חרטה לאחר השלמת העבירה כשיקול להקלה בענישה
במשפט הפלילי, לחרטה של עבריין שהורשע ניתן משקל רב במסגרת השיקולים לעונש. הבעת חרטה כנה על ידי המורשע היא נימוק מקובל להקלה בעונשו, ולעיתים אף נימוק להמרת עונש מאסר בפועל בעונש קל יותר, כגון מאסר על תנאי או עבודות שירות.
על החרטה להיות אמיתית, ולא כזו הנעשית מן השפה ולחוץ, רק כדי לזכות בהקלה בעונש. בגזר הדין במשפטו של חיים רמון התייחסו השופטים לחרטתו וציינו:
שופט בית המשפט העליון חיים כהן הבחין בין חרטה שבמעשה לחרטה שבדיבור:
בדיון שהביא להקלת עונשו של השודד רוני ליבוביץ, ניתן משקל רב לחרטתו, כפי שניכר בפסק דינו של המשנה לנשיא מנחם אלון:
גם בעת מתן חנינה, הבעת חרטה כנה על ידי מבקש החנינה מהווה שיקול חשוב. בנימוקיו להענקת חנינה לנעמי בלומנטל, למשל, ציין נשיא המדינה, שמעון פרס, כי היא "הביעה חרטה ובה קיבלה על עצמה בהכנעה את פסיקתו המרשיעה של בית המשפט".
חרטה כחובה דתית
ביהדות, אם פגע אדם באחר אולם אחר הביע חרטה כנה לנפגע וניסה לתקן את העוול שגרם, קיימת חובה דתית על הנפגע לסלוח ולהתפייס. אם הפוגע אינו מביע חרטה, אין כל חובה לסלוח. זאת כיוון שהיהדות מתמקדת באחריות האישית של החוטא. זוהי אחריותו של החוטא להכיר בחטאו ולבקש מחילה מאלה שבהם פגע.
סקרמנט הוידוי של הכנסייה הקתולית מורכב מחרטה, הודאה וגמילות חסדים.
באסלאם, סליחה דורשת לעיתים קרובות חרטה מצד החוטא. במקרים שבהם האדם מבקש את סליחת האל, מרכיב החרטה הוא מהותי לקבלת הסליחה.
אצל המורמונים, חרטה היא אחד מארבעת עקרונות האמונה. העיקרון כולל חרטה כנה או "צער אלוהי", כפרה במידת האפשר, והימנעות מחטא. המפתח לתהליך החרטה הוא הווידוי של האדם בפני אלוהיו, בו הוא מבקש סליחה על חטאיו ומתחייב שלא לחזור על שגיאותיו. על חטאים כבדים מתוודים בפני בישוף, המציע דרכים לכפרה ועידוד רוחני.
חרטה כצעד חברתי
חרטה היא רגש אישי, שאותו חש האדם, אך יש להבעתה בפומבי גם משמעות חברתית. בתחילת מאסרו של המחבל היפני קוזו אוקמוטו, שלא הביע חרטה על מעשיו, ניסתה משפחתו לשכנעו להביע חרטה בפומבי על מעשיו, ובכך להחזיר את כבוד העם היפני וכבוד משפחתו, על פי כללי המסורת היפנית.
בדרום אפריקה התנצלו הלבנים על משטר האפרטהייד וגם שחורים רבים התנצלו על רצח לבנים. רוצחים התוודו מול בני משפחותיהם של הנרצחים בדיוניהן של "ועדות האמת והפיוס". רבים התוודו, הביעו חרטה וקיבלו חנינה. תהליך זה פתח פצעים אבל היווה תחילתו של ריפוי. הדינמיקה הזו היוותה דוגמה לתהליך דומה שאירע ברואנדה לאחר רצח העם שעשו ההוטו בטוטסי ב-1994. בעשורים האחרונים קמו ברחבי העולם עשרות ועדות דומות. לדוגמה, בפרו הוקמה ועדת אמת ופיוס דומה לשם חקר מלחמת האזרחים שארעה במדינה בשנות ה-80'.
ראש ממשלת אוסטרליה קווין ראד התנצל בשנת 2008 בפני האבוריג'ינים על רדיפתם ובאוסטרליה נקבע יום לאומי לציון נושא זה, בשם יום ההתנצלות. חודשים מעטים לאחר מכן התנצל ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר בפני האינדיאנים הקנדים על רדיפתם ועל הפלייתם. במסגרת הפעולות שנועדו לתקן את האפליה נחקקו חוקים שהתבססו על "ייחודיותם הגלויה" של האינדיאנים כמיעוט. כחודש לאחר מכן התנצל הקונגרס של ארצות הברית על אפליית השחורים - על העבדות בארצות הברית ועל חוקי ג'ים קרו.
אחד התומכים המשמעותיים בעקירת היפנים בארצות הברית וכליאתם, במהלך מלחמת העולם השנייה, היה ארל וורן, התובע הכללי של קליפורניה. לאחר מכן ראה וורן בתמיכתו בעקירה את אחת משגיאותיו הגדולות, וכתב באוטוביוגרפיה שלו:
דברים אלה היו חלק מהחרטה הכללית בארצות הברית על צעד זה.
חרטה ככלי ביחסים הבינלאומיים
ממשלת יפן התנצלה בשנת 1993 בפני קוריאה הדרומית, על אונס של עשרות אלפי נשים בשנות מלחמת העולם השנייה. בדצמבר 2008 התנצלו אנשי רוח טורקים על רצח העם הארמני. בשנת 2011 אישר הסנאט של ארצות הברית החלטת התנצלות על חוק הדרת הסינים.
הערות שוליים
Regret (emotion) Arrependimento
משה טוב
משה אהרון טוב (23 באפריל 1910, ארגנטינה – 2 במרץ 1989, ישראל), נולד בשם מויסס טוף (Moisés Toff), היה מראשוני הדיפלומטים במשרד החוץ הישראלי, אשר לקח חלק משמעותי בכינון וביסוס הקשרים הדיפלומטיים בין מדינת ישראל לבין רוב מדינות אמריקה הלטינית. הוא נחשב לאחד מאבני היסוד של הדיפלומטיה המודרנית של מדינת ישראל, והיה בעל תרומה לקבלת החלטת החלוקה בעצרת האומות המאוחדות מיום כ"ט בנובמבר 1947.
שנים ראשונות
משה טוב נולד בארגנטינה בשנת 1910, בשם מויסס טוף. עוד בצעירותו נטל חלק פעיל בתנועות נוער ציוניות, בהן מילא תפקידי מפתח. בכלל זה, היה נשיא תנועת הנוער "הציונים", ונשיא "איגוד המכבים".
פעילות דיפלומטית לקידום הקמת מדינת ישראל
בשנת 1946, נקרא על ידי נחום גולדמן להקים בוושינגטון, את האגף הלטינו אמריקאי של הסוכנות היהודית, ולעמוד בראשו. בתפקידו זה, ביקר ברוב מדינות אמריקה הלטינית, וקיים סדרה ארוכה של מפגשים עם שליטי ומנהיגי היבשת, וגם עם אנשי רוח, עיתונאים ומרצים באוניברסיטאות, במטרה לגייס את אהדת שכבות העילית ושל מקבלי ההחלטות לטובת רעיון הקמת מדינה יהודית ריבונית בארץ ישראל. בד בבד ולאותה מטרה, יצר קשרים הדוקים עם הארגונים הציוניים באותן ארצות. כמו כן יצר קשרים טובים עם שגרירי ונציגי מדינות אמל"ט באו"ם.
ב-1947, היה לאחד מנציגיה של הסוכנות היהודית, יחד עם אבא אבן, משה שרת ודוד הורוביץ, בפני חברי ועדת החקירה מטעם האו"ם למען פלשתינה, ועדת אונסקופ, אשר מונתה במטרה לבחון פתרונות לשאלת החלוקה של ארץ ישראל לשתי מדינות; ואשר הציעה בסופו של דבר את תוכנית החלוקה. בתפקידו זה, השתתף משה טוב באופן פעיל בכל הפעילויות והדיונים שהתקיימו בארגון האומות המאוחדות למען הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
עם פרסום המלצות ועדת אונסקופ, יצא טוב בספטמבר 1947 לסבב פגישות נוסף עם שליטי מדינות אמריקה הלטינית, במטרה לשכנעם לתמוך בתוכנית החלוקה, ולהצביע בעדה בעצרת האומות המאוחדות. בסופו של דבר, התקבלה התוכנית בהצבעה ההיסטורית מיום כ"ט בנובמבר 1947 בתמיכה של 33 מדינות, מתוכן 13 מנציגותיה של אמל"ט במליאת האו"ם, במידה מכרעת בזכות שתדלנותו של משה טוב וקשריו הטובים באזור. לימים יכתוב אבא אבן בזכרונותיו על פעילותו הדיפלומטית הנמרצת של משה טוב: "כל היסטוריון רציני יעריך, שמשה טוב היה אחד האדריכלים המרכזיים של עצמאות ישראל".
דיפלומט ישראל
עם ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, במאי 1948, נתמנה טוב על ידי ממשלת ישראל כמנהל חטיבת אמריקה הלטינית במשרד החוץ וחבר קבע בוועדת האו"ם, בדרגת שגריר, תפקידים שמילא עד מאי 1959. עם מינויו יצא משה טוב לסבב ביקורים בין החודשים יוני - ספטמבר 1948 בארצות דרום אמריקה, במטרה לייסד ולמסד את הקשרים הדיפלומטיים והקונסולריים של המדינה שאך זה עתה נולדה עם היבשת.
במסגרת פעילותו באו"ם פעל טוב למען אימוץ השפה הספרדית כאחת השפות הרשמיות של הארגון. נאומו בנושא הכה גלים במדינות דוברות ספרדית כגון ספרד והפיליפינים, ובזכותו וכאות הוקרה הוזמן טוב לשאת נאום לכבוד יום השפה הספרדית במחלקה ההיספנית באוניברסיטת קולומביה, ניו יורק.
בשנת 1959 ייסד משה טוב את המרכז ליחסי תרבות ישראל - איברו-אמריקה, ספרד ופורטוגל שבירושלים, ומילא בו את תפקיד סגן הנשיא.
בשנת 1977, כנציג של משרד התיירות של ישראל, ביקר טוב ב-24 ערים ב-7 ארצות באמריקה הלטינית, במטרה לקדם את נושא התיירות והצליינות לישראל.
שנים אחרונות
משה טוב נפטר לאחר מחלה בשנת 1989, בגיל 79. הוא הותיר אחריו 3 ילדים - אריאלה, דליה ודויד.
רגב דהן
רגב דהן הוא זמר, מלחין, כותב ומעבד מוזיקלי ישראלי.
קריירה
רגב, יליד מעלות, החל להתעניין במוזיקה בגיל 13, כשכתב והלחין שירים על פסנתר. מאוחר יותר התעניין במוזיקה אלקטרונית ומסונתזת. בגיל 16 הוציא אלבום תוצרת בית בשם 'מישהו', האלבום הכיל שירים אותם כתב והלחין רגב במרתף בביתו.
עם גיוסו לצה"ל החל רגב לשרת בבסיס צבאי בחרמון, ולאחר כשנה התקבל ללהקה צבאית. בשנת 2002 כתב והלחין רגב לדנה אינטרנשיונל את השיר "יהיה טוב". יצירת השיר משכה את תשומת לבם של אנשי חברת התקליטים IMP רקורדס. שהחתימו את רגב על חוזה להפקת אלבום סולו.
בשנת 2005 הוציא רגב את אלבום הבכורה שלו "שעת האפס" בשיתוף עם חברת התקליטים IMP רקורדס. בהפקה של האלבום השתתפו אסף אמדורסקי והמפיק Henree. השירה והקולות באלבום כולו הופקו על ידי המוזיקאי אורי כבירי.
שלושה סינגלים יצאו מתוך האלבום לרדיו: 'אם', 'חבל שחור' ו'שמש פלסטינית'. שלושת הסינגלים לוו בווידאו קליפים שהגיעו למקומות הראשונים במצעד ערוץ 24 והקליפ לשיר 'אם', בו משתתפים עידו תדמור ולהקתו, הגיע למקום השישי המצעד האירופאי של MTV. השירים 'חבל שחור' ו'אם' טיפסו גבוהה במצעדי הפזמונים של רשת ג' ונכנסו לפלייליסט בתחנות הרדיו הארציות והאזוריות. בשנת 2005 הוכתר רגב על ידי המאזינים לתגלית השנה של רדיו '99 escape' לאחר שהסינגלים הגיעו למקומות הראשונים במצעד התחנה.
בשנת 2011 הצטרף כמפיק מוזיקלי להרכב האלקטרוני Poison Ivy בברלין. ההרכב הופיע במועדוני הסצנה האלטרנטיבית והמחתרתית בעיר והתפרק אחרי שנתיים.
בשנת 2017 כתב והלחין רגב את השיר 'רותי' לדנה אינטרנשיונל. השיר יצא כסינגל ראשון במסע הקאמבק של הזמרת וזכה להצלחה עם כניסתו לפלייליסט של תחנת הרדיו גלגלצ.
דוביים
דֻּבִּיִּים (שם מדעי: Ursidae) היא משפחת יונקים מסדרת הטורפים. במשפחה זו נמצא המין דוב קוטב, שהוא היונק הטורף היבשתי הגדול ביותר בעולם. הדובים חיים בבתי גידול מגוונים. דובים הם יונקים גדולים בעלי גוף מכוסה פרווה וזנב קצר. תזונה: דובים הם אוכלי-כל, כלומר הם ניזונים גם מצמחים וגם מבשר. הדוב החום של אלסקה אוהב במיוחד דגי סלמון, הדוב המלאי צד טרמיטים ודובי המשקפיים ניזונים בעיקר מצמחים.
אטימולוגיה
בעברית המילה "דב" גזורה מן השורש דב"ב, שפירושו "התהלך במתינות". המילה האנגלית לדוב (bear) מקורה באנגלית הקדומה (bera), שמוצאה במילה פרוטו־גרמאנית (beron) שמשמעותה "האחד שצבעו חום". לשם השוואה, בנורדית קדומה קיימת המילה "björn" ובגרמנית "Bär". הן יוונית (ἄρκτος – ארקטוס) והן לטינית (ursus) שימרו את השורש הפרוטו־הודו־אירופי הקדמון rtko.
מיון
כמה מהחוקרים משייכים גם את משפחת ההמיקיוניים (Hemicyonidae) למשפחה זו.
מיני הדובים החיים
ישנם שמונה מיני דובים הקיימים כיום:
פילוגנטיקה
יצוין כי אף על פי שלעיתים בשפה המדוברת כוללים תחת המונח "דובים" גם פנדות אדומות וראקונים וקרוביהם המשפחתיים, בפועל הם אינם דובים, אלא מוסטלואידים.
ישנן שתי השערות פילוגנטיות באשר ליחסים בין מיני דובים קיימים ומאובנים. האחת גורסת שכל מיני הדובים מסווגים בשבע תתי-משפחות כפי שמוצגים כאן: אמפיסינודונטים, המיקיוניים, אורסבינים, אגריותריום, איילורופודים, טרמרקטיים ודובים. להלן קלדוגרמה של תתי-משפחות הדובים על-פי McLellan and Reiner (1992) ו- Qiu et al. (2014) :
ההשערה הפילוגנטית החלופית הוצעה על ידי McKenna et al. (1997), וביקשה לסווג את כל מיני הדובים למשפחת העל Ursoidea, כאשר המיקיוניים והאגריותריום מסווגים תחת המשפחה "חצי-כלבים " ("Hemicyonidae"). תחת סיווג זה, אמפיסינודונטים הוצבו כשלוחה במשפחת-העל טורפים ימיים. בסיווג של McKenna and Bell נמצאים דובים וכלבי ים בקטגוריית משנה של יונקים טורפים בשם אורסידה (Ursida), לצד כלבי דב שנכחדו ממשפחת כלבי הדוב. להלן הקלדוגרמה על פי הסיווג של McKenna and Bell (1997) :
הפילוגניה של מיני דובים קיימים מוצגת בקלדוגרמה המבוססת על רצפי DNA מיטוכונדריאליים שלמים על-פי Yu et al. (2007). הפנדה הענקית, ואחריה דוב המשקפיים הם ללא ספק המינים העתיקים ביותר. הקשרים בין המינים האחרים אינם נהירים לחלוטין, אם כי הדוב הקוטב והדוב החום מהווים צמד מקורב.
מאפיינים פיזיים ומראה
לכל מיני הדובים בעולם יש זנב קצר, וכן חוש ריח חד במיוחד, שנאמד בפי כמה מאות מחוש הריח של הכלב הרגיש ביותר. לדובים חמישה טפרים, בכל אחת מצמד כפות הרגליים שלהם. בנוסף, הם בעלי פרווה צפופה וסבוכה.
גופם של הדובים גדול, וגפיהם חזקות מאוד. הם מסוגלים לעמוד על שתי רגליהם האחוריות. כפות רגליהם רחבות, חרטומם מוארך, אוזניהם קצרות ומעוגלות. לסתות הדוב חזקות, וכאשר הדוב משתמש בהן הן נסגרות בחוזקה. טופריהם משמשים לתלישה, לחפירה ולתפיסה. הדובים השחורים נמצאו כבעלי כושר ראיית צבעים, ונראה שגם לדובים אחרים יש יכולת זו.
מספר שיני הדוב משתנה, והוא נע בין 32 ל־42. שיני הדוב אינן מותאמות להריגת הטרף, בשונה משיני החתוליים, למשל. ניביהם של מרבית חברי סדרת הטורפים ארוכים ומחודדים, ומשמשים בין היתר להריגת טרפם. עם זאת, ניבי הדובים קטנים יחסית, ומשמשים באופן טיפוסי להגנה או לשימושים אחרים. שיניהם הטוחנות רחבות ושטוחות, ומשמשות לקריעתו ולטחינתו של מזון צמחי לחתיכות קטנות הניתנות לעיכול.
לדוב ארבע גפיים, אשר בסוף כולן נמצאים חמישה טפרים ארוכים וחדים. כפות רגליים אלו עשויות לשמש לטיפוס על עצים, לפתיחת קיני טרמיטים וכוורות לרווחה, חפירת מאורות, תפיסת טרף, והגנה עצמית. יצוין כי לא כל מיני הדוביים יכולים לבצע את כל הפעולות המוזכרות. בזמן שרוב הטורפים נוטים ללכת על בהונותיהם בדרך שמגבירה את מהירותם, הדובים הולכים על כפות רגליהם, בדומה לאדם. בזמן תנועה, כובד משקלו של הדוב מוטל על רגליו. עקביו נוגעים בקרקע. ידיו של הדוב משמשות לרוב לאיזון. מהירותם של דובים קטנה יחסית לטורפים אחרים, אולם בזמן ריצה הוא יכול להגיע למהירות של 50 קמ"ש לערך.
פרוות הדוב צפופה, ארוכה וסבוכה. צבע הפרווה משתנה בהתאם למין הדוב, אך הצבעים הנפוצים הם שחור, לבן, קרם, זהוב וחום. בנוסף, צבעם של הדובים עשוי להשתנות בין פרטי המין עצמו. כך, לדוגמה, הדוב השחור האמריקני עשוי להיות שחור, חום, חום אדמדם או שחור כחלחל. מספר מיני דוביים, כמו הדוב המלאי או דוב המשקפיים, הם בעלי פרווה בהירה יחסית בחזה וסימנים על הפנים.
זכרי הדובים גדולים יותר מהנקבות. דו־הצורתיות הזוויגית (ההבדלים בין הזוויגים) משתנים בהתאם למין, אולם היא גדלה אצל המינים הגדולים יותר. כך, זכר דוב קוטב גדול יכול להיות בעל מסה הגדולה פי שניים מהנקבה, ואילו מסתם של הזוויגים במינים קטנים יותר דומה הרבה יותר. תוחלת חייהם של הדובים נעה בין 25 ל־40 שנים, אולם בשבי היא גבוהה יותר. הם מסוגלים לרוץ ולשחות היטב.
התנהגות
כמה מהמינים הגדולים במשפחת הדוביים, כמו דוב קוטב ודוב הגריזלי, מסוכנים לאדם, במיוחד באזורים בהם התרגלו לנוכחות האדם. עם זאת, על פי רוב הדוב הוא בעל חיים ביישן שקל להפחידו. ובכל זאת, הדוב עלול לתקוף באכזריות את מי שיסכן את גוריו.
קריל אנטארקטי
קריל אנטארקטי (שם מדעי: Euphausia superba) הוא מין של סרטן זעיר ממשפחת הקריליים החי באוקיינוס הדרומי. הקריל האנטארקטי חי בנחילים גדולים, שיכולים לכלול בין עשרת אלפים לשלושים אלף פרטים למ"ק. הוא ניזון מפיטופלנקטון. אורכו עד 6 ס"מ ומשקלו עד 2 גרם. תוחלת חייו מגיעה עד ל-6 שנים.
דוביים
רבייה
תקופת הרבייה של הדובים היא קצרה מאוד. דובים מתרבים לרוב לאחר תקופת אי־פעילות, כמו תרדמת החורף. הגורים נולדים חסרי שיניים, עיוורים וחסרי שיער. נקבת הדוב החום ממליטה בין גור אחד לשלושה גורים בכל המלטה, שבדרך כלל נשארים עם אמם למשך שתי עונות מלאות. הגורים ניזונים מחלב אמם עד שהם עוזבים אותה, אולם ככל שהם גדלים כך קטנה תדירות ההנקה, והם מתחילים ללמוד לצוד יחד עם אמם. הם יישארו בקרבתה במשך שלוש שנים לערך ועד אז הם לומדים איך לצוד ולמצוא לעצמם מחסה ועד שהיא תיכנס למחזור ייחום חדש. הדובים מגיעים לבגרות מינית בגיל חמש עד שבע שנים.
קריל אנטארקטי
הקריל ממלא תפקיד חשוב במערכת האקולוגית של אנטארקטיקה, והוא אחד מהמינים הנפוצים ביותר בעולם. אוכלוסיית כל הקרילים האנטארקטיים בעולם מסתכמת לכדי משקל כולל של כ-500 מיליון טון, והוא מהווה כ-0.66% מהביומסה הכוללת על פני כדור הארץ.
דוביים
הדוב והאדם
למרות גודלו של הדוב, הוא מסוגל לנוע במעבה היער והשדות ללא השמעת רעש רב. הדוב נמנע מליצור קשר עם האדם, והוא בדרך כלל ערני לנוכחותו של האדם לפני שהאדם מודע לכך שקיים דוב בסביבתו. לעיתים רחוקות בלבד נתקלים בדוב. כאשר מאכילים דובים, הדבר עלול להפיג את ביישנותם, ובכך לסכן את חיי האדם. עימות בין האדם לדוב יכול לקרות כאשר האדם מהווה איום לגורי הדוב, לדוב עצמו או למזונו. למעשה, בזמן מפגש עם דוב יש לנקוט במספר צעדים, כמו הליכה איטית לאחור. מטיילים בשמורות טבע מתבקשים לשמור את מזונם במכלים אטומים היטב, כדי שהדובים לא יריחו את המזון ויגיעו למקום. אמצעי יעיל להתגונן כנגד דובים הוא תרסיס מיוחד נגד דובים, שאפקטיבי מאוד כלפי כל דוב, בשל הרגישות הרבה של אפו של הדוב.
קריל אנטארקטי
תקופת ההשרצה של הקריל האנטארקטי חלה בתקופה בין ינואר למרץ, גם מעל המדף היבשתי וגם מתחתיו. בדרך האופיינית לקריל, הזכר תופס את נושא הזרע לפתיחת איברי המין של הנקבה. הרגליים הקדמיות הצמודות לבטן של הקריל האנטארקטי בנויות במבנה המתאים במיוחד לצורך ההזדווגות. לאחר ההזדווגות, הנקבה מטילה ששת אלפים עד עשרת אלפים ביצים בהטלה אחת. הביצים מופרות כשהן יוצאות מפתח איבר המין.
דוביים
הדוב והאדם
מאז ומתמיד ניצוד הדוב על ידי האדם, בשל פרוותו ובשל שימושיו הרבים כחיית קרקס, ביניהם ריקוד, איגרוף ורכיבה על אופניים. הדוב הוא אחד מבעלי החיים האהודים ביותר בגני החיות.
בתרבות האנושית הדוב מהווה סמל לכוח בגלל כוחו הרב והיותו טורף־על. מספר רכבי הנדסה קרבית קרויים על שם דובים, בהם דחפור די־9 משוריין המכונה בצה"ל "דובי" בזכות עוצמתו הרבה, וטנק הנדסה אמריקני המכונה "גריזלי".
קריל אנטארקטי
המעיים של הקריל האנטארקטי זוהרים בצבע ירוק, סימן מובהק לכך שיצור זה ניזון מפיטופלנקטון, סוג של אצות צורניות זעירות (שגודלן כ-20 מיקרומטר), שהקריל האנטארקטי ניזון מהם באמצעות שק האכלה. מלבד פיטופלנקטון, הקריל האנטארקטי אוכל גם שטרגליים, שטצדאים וזואופלנקטון. המעי של הקריל האנטארקטי הוא צינור ישר ויכולת העיכול של הקריל ירודה, לכן צואתו כוללת אחוז משמעותי של פחמן.
דוביים
הדוב והאדם
אצל עמים עתיקים שימש הדוב כאל, ועמים ובתי מלוכה רבים אימצו אותו כסמלם:
דובי
בשל פרוותו הרכה ומראם החמוד של גורי הדובים, הפך הדובי (בובת דוב צעצוע) לצעצוע נפוץ בקרב פעוטות וילדים. תרמו לכך נשיא ארצות הברית טדי רוזוולט שריחם על גור דובים (ומכאן השם Teddy Bear) וספרי פו הדב על איוריהם.
הדוב ברפואה העממית
הדוב משמש ברפואה העממית של ארצות המזרח הרחוק כמרכיב חשוב. מיצי המרה של הדוב נצרכים בסין והם נחשבים ליקרי ערך. בנוסף, תושבים רבים במדינות כמו סין, קמבודיה ועוד ניזונים מבשר הדוב. אמנות בינלאומיות מנסות כיום לצמצם את היקף הסחר באיברי הדוב, אך השפעתן על רמת הסחר מעטה עד כה.
תפוצת הדוב
תפוצתם של הדובים רחבה למדי. תחום תפוצתו של הדוב השתרע בעבר בכל אירואסיה מיפן במזרח ועד אירלנד במערב מאוקיינוס הארקטי בצפון ועד לסרי לנקה ואינדונזיה בדרום. בצפון אמריקה מהקוטב הצפוני עד לפלורידה ומקסיקו בדרום, לאורך הרי האנדים באמריקה הדרומית, ובצפון אפריקה לאורך הרי האטלס. ציד וצמצום בתי הגידול הביאו להצטמצמות ניכרת של אוכלוסייתו ותחום תפוצתו.
באפריקה נכחד הדב האטלסי במאה ה-19, במערב אירופה הדובים בטבע נכחדו כבר בימי הביניים. אך בעקבות פעילויות שימור קיימות אוכלוסיות גדולות של כמה אלפי דובים בסקנדינביה, ובהרי הקרפטים. וקיימות אוכלוסיות מצומצמות ונדירות בפירנאים ובהרים האפנינים. ברחבי אסיה ציד דובים הותר ללא הגבלה לשם פרוותו או איבריו של הדוב, דבר שהביא להצטמצמות תחום תפוצתו באסיה; באמריקה הדרומית המצב דומה, אולם באמריקה הצפונית מצבו של הדוב הוא היציב ביותר שכן חוקים נוקשים מגנים עליו אך עדיין חלה ירידה בתחום תפוצתם בעיקר בארצות הברית ובמקסיקו.
הדוב בארץ ישראל
בעבר הייתה ארץ ישראל חלק מתחום תפוצתו של הדוב וחי בה תת־המין דוב חום סורי. דוב סורי נראה בתמשיח מצרי עתיק שנמצא בקברו של אחד השרים, המתאר הבאת מס מ־רת'נו לפרעה. עדויות על דובים בארץ ישראל ניתן למצוא כבר בתנ"ך שטובע את הביטוי הבא להדגיש את פראיות הדב ובמיוחד בשעת צערו. בסיפור אלישע והדובים הדב מוצג כנשק יום הדין של הנביא במלעגיו. דוד הצעיר מזכיר לשאול את יכולותיו הטרומיות כשקטל דוב ואריה:  הדוב הצליח לשרוד בארץ ישראל עד תחילת המאה ה־20. העדויות האחרונות המאושרות אודות הימצאות הדוב בארץ הן של החוקרים הנרי בייקר טריסטראם וארנסט שמיץ. טריסטרם דיווח על דובים בגיא ליד טבריה, בית שאן והגולן, ושמיץ ראה ככל הנראה את הפרט האחרון בדרום הר חרמון בשנת 1911.