cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויליאם הווארד טאפט
חזרה לייל (1913–1921)
כשוילסון ביקש מהקונגרס להכריז מלחמה מול גרמניה באפריל 1917, תמך בו טאפט. טאפט היה חבר בוועדה הביצועית של הצלב האדום האמריקני. בפברואר 1918, התפייס טאפט עם רוזוולט, שנה לפני מותו של האחרון. טאפט כתב שהיה מתאבל כל חייו אם רוזוולט היה מת כשעדיין כעס עליו.
כשוילסון הציע את הקמת חבר הלאומים, כחלק מחוזה ורסאי, הביע טאפט את תמיכתו. הרפובליקנים לא תמכו בכך וראו בו בוגד במפלגה. הסנאט סירב לאשר את ההסכמים.
מינוי
נשיא בית המשפט העליון ווייט לא היה בקו הבריאות, אבל לא התפטר עם השבעתו של הרדינג ב-4 במרץ 1921. ווייט המשיך לעבוד ולא דיבר על פרישה. הוא מת ב-19 במאי 1921. אף על פי שהיה ידוע שטאפט הוא המועמד הודאי להחליפו, הרדינג לא הכריז על כך מיד. טאפט לחץ עליו מאחורי הקלעים עם משלחת פוליטיקאים מאוהיו.
לאחר מכן התברר שלהרדינג היה מועמד משלו לבית המשפט העליון, ושהוא חיכה עד שעוד מושב יתפנה. הרדינג גם שקל למנות אדם אחר לנשיאות בית המשפט העליון, רק לחצי שנה עד לפרישתו. טאפט התנגד לכך. לבסוף טאפט הוכרז כמועמד ב-30 ביוני. הסנאט אישר אותו באותו היום. טאפט זכה להתנגדות מצד רפובליקנים פרוגרסיביים ודמוקרט דרומי אחד. כשהושבע ב-11 ביולי, הוא הפך לאדם היחיד שהיה נשיא ארצות הברית ונשיא בית המשפט העליון.
סעיף המסחר
בית המשפט העליון פסל ב-1918 ניסיון להגביל העסקת ילדים. הקונגרס ניסה להנהיג מס על תאגידים שעסקו בכך, ובית המשפט פסל זאת ב-1922. הוא טען שהמס לא היה לשם הכנסה, אלא לשם חקיקת חוקים שהיו בתחום המדינות במסגרת התיקון העשירי לחוקת ארצות הברית, ושמיסוי כזה יפגע במדינות.
כשהקונגרס קבע שכר מינמום לנשים במחוז קולומביה, רוב בבית המשפט העליון פסל אותו. הסיבה הייתה שלאחר העברת התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, ומתן זכות הצבעה לנשים, המינים היו שווים בכוח המיקוח שלהם.
כוח הממשלה
ב-1922, פסק טאפט פה אחד בתיק בו מו"ל מפוארטו ריקו הורשע בהוצאת דיבה ללא מושבעים, הגנה שעוגנה בתיקון ה-16 לחוקה. טאפט טען שפוארטו ריקו אינה טריטוריה שתהפוך למדינה, ולכן רק הקונגרס אחראי על החקיקה בתוכה. טאפט פסק בפסק דין שאסר על הקונגרס לדרוש מהנשיא לקבל את אישור הסנאט לפני פיטורין של עובד ממשלתי. הוא טען שבחוקה לא הייתה מגבלה לכוחו של הנשיא לפיטורי אישים. טאפט פסל בכך חוק מ-1867, שהפרתו כמעט הובילה להדחתו של הנשיא אנדרו ג'ונסון.
כעבור שנה, בית המשפט פסק בנושא "שערויית קנקן התה" שהתרחשה בתקופת הרדינג. הקונגרס לא הצליח להשיג מסמכים מאחד מהחשודים, ובית המשפט פסק פה אחד נגדו, כיוון שבסמכות הקונגרס היה לבקש ממנו את המסמכים.
זכויות יחידים
ב-1925, הוביל בית המשפט בהנהגת טאפט את העברת מגילת הזכויות של ארצות הברית, כך שתהיה תקפה גם כלפי מדינות ולא רק כלפי הממשלה. בית המשפט ביטל פסק דין כנגד אדם שהסית נגד המדינה, בטענה לחופש הביטוי, שעוגן בתיקון הראשון לחוקה. המיעוט טען שהסעיפים הגנו מפני הסתה נגד המדינות.
בפסק דין בנושא חוק היובש, הפר אדם את החוק, הורשע בוושינגטון ולאחר מכן זוכה בבית המשפט הפדרלי. הוא דרש פיצויים עקב הפרת התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית, אולם טאפט פסל זאת בטענה שלבתי המשפט יש זכות לעצור אדם.
הממשל והשפעה פוליטית
טאפט השתמש בכוחו כדי להשפיע על ההחלטות של שותפיו לעבודה, כשהוא מעודד אחדות בקרב השופטים ודוחף להרחבת סמכויות נשיא בית המשפט העליון. טאפט לא ראה פסול בכך שדיבר על דעותיו בנוגע למינויים האפשריים לשופטים, ולא אהב את הביקורת שזכה לה בעיתונות. הוא תמך בנשיא קולידג' לאחר מותו של הרדינג ב-1923, אולם התאכזב ממינויי השופטים שלו. הוא טען את אותם הדברים על יורשו של קולידג', הרברט הובר. טאפט ייעץ לנשיאים הרפובליקנים שכיהנו בזמן היותו נשיא בית המשפט העליון, כדי למנוע מינויים שלא נוחים לו. למרות זאת, הוא הודיע על חיבתו לברנדייס, שבו ראה עובד חרוץ.
הוא האמין שנשיא בית המשפט העליון צריך להיות אחראי על בתי המשפט הפדרליים, והרגיש שיש צורך בצוות שיעזור לו, ושיהיה בסמכותו למנות שופטים באופן זמני. הוא דחף לרפורמה בבתי המשפט הפדרליים. מיד לאחר שנכנס לתפקידו, הוא דרש חקיקה חדשה, ובדצמבר 1921 הוצג חוק שהוסיף 24 שופטים חדשים, אפשר לנשיא בית המשפט העליון להעביר שופטים באופן זמני, וקבע משרות יועצים לנשיא. הקונגרס התנגד לכמה סעיפים, ודרש מטאפט לקבל את הסכמת השופט העליון של המחוז לפני מינוי שופט, אולם החוק עבר בספטמבר 1922.
Love Shine a Light
Love Shine a Light הוא השיר הזוכה של בריטניה באירוויזיון 1997, בביצוע להקת קתרינה והגלים. היה זה הלהיט הגדול ביותר של הלהקה מאז "Walking on Sunshine", עשור קודם לכן.
קימברלי רו כתב את השיר לבקשת אחיו של אלכס קופר, מתופף הלהקה, כהמנון לארגון הצדקה "Samaritans". שיר זה נבחר לייצג את בריטניה באירוויזיון 1997 ב-15 במרץ 1997, לאחר שנזקפו לזכותו 69,834 הצבעות – הפרש גדול של 11,138 הצבעות יותר מהמקום השני.
ויליאם הווארד טאפט
הממשל והשפעה פוליטית
בית המשפט היה עמוס בתיקים וחוקים שהרשו לאדם שנוצח בבית המשפט לערער בבית המשפט העליון. טאפט האמין שבתי המשפט המחוזיים צריכים לטפל ברוב הנושאים, ושעל בית המשפט העליון לטפל רק בנושאים החשובים ביותר. הוא וחבריו לבית המשפט הציעו חקיקה שתסיר חלק מהתיקים, אולם לזעמו, לקח לקונגרס שלוש שנים לפסוק בעניין. החוק עבר בפברואר 1925, והעומס בבית המשפט קטן.
Love Shine a Light
השיר זכה במקום הראשון באירוויזיון שהתקיים ב-3 במאי 1997, כשקיבל 227 נקודות מתוך 288 הנקודות האפשריות בפער של 70 נקודות מהמקום השני, ובכך היה לשיר שזכה בניצחון הסוחף ביותר בתולדות האירוויזיון עד אז. השיר קיבל 10 פעמים דוז פואה (12 נקודות), 5 פעמים 10 נקודות ו-3 פעמים 8 נקודות, כל זאת כשהתמודדו 25 מדינות. השיא נשבר 12 שנים לאחר מכן באירוויזיון 2009 כאשר השיר של נורווגיה "Fairytale" זכה בתחרות עם 387 נקודות בהפרש של 169 נקודות מהמקום השני.
קתרינה לסקאניש, סולנית קתרינה והגלים, אמרה בעקבות הזכייה, ש"זהו הניצחון הגדול השני של בריטניה השבוע", לאחר שיומיים קודם לכן ניצח טוני בלייר בבחירות הכלליות בבריטניה.
ויליאם הווארד טאפט
הממשל והשפעה פוליטית
כשטאפט הפך לשופט העליון, לבית המשפט לא היה בניין משלו. ב-1925, החל טאפט מאבק להשגת בניין לבית המשפט העליון, וכעבור שנתיים הקונגרס העביר כספים כדי לרכוש את השטח מדרום לקפיטול. טאפט קיווה לחיות ולראות את בית המשפט עובר לשם, אולם בית המשפט עבר לשם רק ב-1935.
בעיות בריאות ומוות
טאפט זכור בעיקר כנשיא הכבד ביותר. הוא היה בגובה מטר ושמונים סנטימטרים, ולקראת סוף תקופת נשיאותו שקל 154 קילוגרמים, אף על פי שמשקלו פחת, וב-1929 הוא כבר שקל 110 קילו. כשמונה כנשיא בית המשפט העליון, בריאותו החלה להידרדר, והוא החל לעשות כושר, כשהוא הולך חמישה קילומטרים מביתו אל גבעת הקפיטול, הלוך ושוב בכל יום. הגשר שעבר בדרכו נקרא על שמו, גשר טאפט.
בטקס כניסתו של הרברט הובר, ב-4 במרץ 1929, טאפט אמר חלק מהשבועה לא נכון, דבר שהעיד על בריאותו המידרדרת. ב-1929 כתב שהוא חייב להישאר בבית המשפט כדי למנוע מהקומוניסטים להשתלט על המדינה.
טאפט התעקש ללכת לסינסינטי, לצורך קבורת אחיו, צ'ארלס, שמת ב-31 בדצמבר 1929. דבר זה לא הוסיף לבריאותו. כשבית המשפט התכנס ב-6 בינואר 1930, טאפט לא חזר לוושינגטון. הוא שלח את פסיקותיו לוושינגטון. הוא הלך לנוח בצפון קרוליינה, אולם לקראת סוף החודש כבר בקושי הצליח לדבר וסבל מהזיות. טאפט חשש ממינויו של הרלן סטון הליברלי לנשיאות במקומו, ולא התפטר עד שהובר הבטיח לו שיוז יחליף אותו (סטון הפך לנשיא בית המשפט העליון ב-1941). לאחר התפטרותו, חזר לוושינגטון, וחתם על תגובה למכתב משמונה שופטים. הוא מת בביתו בוושינגטון ב-8 במרץ 1930.
שלושה ימים לאחר מותו, נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, הנשיא וחבר בית המשפט העליון הראשון שנקבר שם.
מורשת והערכה
טאפט, לטענת היסטוריונים, לא קיבל קרדיט מצד הציבור עבור המדיניות שלו. רוזוולט פירק מעט מונופולים יחסית (אף על פי שפירק את הבולטים ביניהם). טאפט, בשקט רב יותר, פירק יותר מונופולים, והתנגד לדעתו של רוזוולט שאישרה מונופולים "טובים". אפרוריותו שלטה בנשיאותו. טאפט היה, לטענת היסטוריונים, משעמם. כן, חביב, אבל משעמם. אף על פי שהיה אחד מהנשיאים הכי חכמים ופעילים, בכך שהיה שופט עליון, תומך ברפורמות ופעיל שלום, הוא לא זכור יותר מדי.
שנותיו של טאפט בבית הלבן נחשבו לאפורות יחסית. טאפט העביר מספר רב של חוקים בקונגרס, אולם חוסר כישרונו הפוליטי מנע העברת חוקים רבים יותר. בנוסף, מעולם לא רץ לשום משרה ציבורית לפני נשיאותו, וכך לא פיתח את כישרונו הפוליטי. הוא נאלץ להתאמן בכך בעודו בנשיאות. בזמנים בהם הציבור דרש שינוי פרוגרסיבי, טאפט תמך בשימור הקיים.
הקשר עם רוזוולט גורם לטאפט לעמוד בצלו של הנשיא הצבעוני שבחר בו כיורשו, והיה אחראי לסיום תקופת כהונתו בבית הלבן. רוזוולט בדרך כלל הצליח להשיג רווח פוליטי מתקריות שונות, ואילו טאפט השיג אויבים רבים בפעולותיו. רוזוולט היה ידידותי לעיתונות, ואילו טאפט לא דיבר איתם. רוזוולט טיפח בקרב הציבור השוואה בין טאפט לבין ג'יימס ביוקנן, שהיה נשיא לא פעיל. האוטוביוגרפיה של רוזוולט פורסמה ב-1913, ונועדה להצדיק את הפילוג של הקול הרפובליקני. כל עיתון ביקר את טאפט.
טאפט היה משוכנע שההיסטוריה תשפוט אותו לטובה. לאחר עזיבתו את התפקיד, רבים דירגו אותו כנשיא בינוני יחסית, כג'יימס מדיסון, ג'ון קווינסי אדמס ומקינלי.
טאפט נחשב לאחד מנשיאי בית המשפט העליון הטובים ביותר. הוא ביצע רפורמות בבית המשפט ובהליכיו. חוק השופטים מ-1925 נחשב לתרומתו הגדולה למערכת המשפט. לטענת היסטוריונים רבים, טאפט שינה את בית המשפט כמו שרוזוולט שינה את הנשיאות.
הבית בסינסינטי בו טאפט נולד וחי הפך למוזיאון לזכרו. בנו, רוברט, הפך לדמות פוליטית בולטת, למנהיג הרוב בסנאט, וניסה שלוש פעמים להיבחר להיות המועמד הרפובליקני מטעם המחנה השמרני, אולם האגף המזרחי והליברלי של המפלגה ניצח אותו כל פעם (ונדל וילקי ב-1940, תומאס דיואי ב-1948 ודווייט אייזנהאואר ב-1952).
ארתור מילר
ארתור אשר מילר (באנגלית: Arthur Asher Miller; 17 באוקטובר 1915 − 10 בפברואר 2005) היה מחזאי ותסריטאי יהודי-אמריקאי, מגדולי המחזאים בארצות הברית בכל הזמנים, חתן פרס פוליצר למחזאות (1949) ופרס הרצאת ג'פרסון (2001).
ביוגרפיה
ארתור מילר נולד בשנת 1915 בניו יורק, בנם של איזידור ואוגוסטה מילר, שניהם יוצאי משפחות מראדומישל ויילקי שבגליציה. אביו היה יצרן בגדים ואמו עקרת בית. למילר היו שני אחים - קרמיט וג'ואן. המשפחה התגוררה במנהטן בדירת גג מפוארת הצופה לסנטרל פארק, עד השפל הכלכלי הגדול של שנת 1929, שגזר עליהם חיי דלות, ותקופה מסוימת לאחר שסיים את התיכון, מילר אף נאלץ לעבוד כפועל במחסן לחלקי חילוף למכוניות. המעבר מעושר יחסי לדלות השפיע השפעה עמוקה על ארתור הנער.
במהלך לימודיו באוניברסיטת מישיגן כתב מילר בשנת 1936 את מחזהו הראשון (מתוך 27 בסך הכול), "כבוד בשעת השחר". בשנת 1938 סיים את לימודיו באוניברסיטת מישיגן וקיבל תואר בעיתונאות. ב-1940 נישא למרי סלטרי, ונולדו להם שני ילדים: ג'יין ורוברט. בשנת 1944 הועלה בברודוויי מחזהו "האיש שהיה לו הכול", והוּרַד לאחר ארבע הצגות בלבד. בשנת 1945 יצא לאור הרומן היחיד שכתב, "פוקוס".
בשנת 1947 כתב את המחזה "כולם היו בני". המחזה זכה להצלחה רבה, וסלל את דרכו של מילר להצלחה. זהו מחזה ריאליסטי-פסיכולוגי, המעלה את הנושאים שמילר העלה גם בשאר יצירותיו – האחריות שנוטל אדם על עצמו ורגש האשמה שהוא חש באשר לבגידתו במשפחתו. גיבור המחזה, יצרן מנועי מטוסים לחיל האוויר האמריקאי בתקופת מלחמת העולם השנייה מגלה ליקוי בתהליך הייצור, אך ממשיך לייצר ולספק את המנועים למרות הליקוי וממשיך בכך אפילו אחרי שמסתבר שהליקוי גורם לתאונות קטלניות. בנו הטייס, המודע לאחריותו של אביו לתאונות, מתאבד ואחריו מתאבד גם האב החוטא.
בשנת 1949 זכה מילר בפרס פוליצר על מחזהו "מותו של סוכן", וכן בשלושה פרסי טוני. גיבור המחזה וילי לומן, סוכן מכירות, אינו מסוגל לפרנס את משפחתו בכבוד ומביים תאונה, למעשה מתאבד, כדי לזכות את אשתו האלמנה בדמי הביטוח שיבטיחו לה ולילדיהם קיום בכבוד בעתיד. בזכות מחזה זה היה ארתור מילר לאחד המחזאים האמריקאים החשובים בדורו. הוא אמר על עצמו: "נטלתי על עצמי מעין תפקיד של מתווך בין היהודים לאמריקה ובין האמריקנים לבין עצמם".
מחזהו הבא של ארתור מילר, "ציד המכשפות", שנכתב ב-1953, מתרחש אמנם בסיילם בשנת 1692, אך היה בגדר התקפה ישירה וברורה כנגד "ציד המכשפות" של ג'ו מקארתי. מילר הואשם בנטיות קומוניסטיות בידי איליה קאזאן ונאלץ להופיע בפני ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקאית. ב-31 במאי 1957 הוא הואשם בביזיון הקונגרס מאחר שסירב להסגיר את שמות ידידיו החברים יחד עמו בחוג ספרותי, לאחר שאלה נחשדו בפעילות קומוניסטית. בית המשפט לערעורים של ארצות הברית ביטל החלטה זו ב-8 באוגוסט 1958.
ב-1956 התגרשו מילר ואשתו הראשונה מרי, ועבר לרינו שבנבדה. ב-29 ביוני 1956 נישא לשחקנית הקולנוע מרילין מונרו, לאחר שהתגיירה לבקשתו בגיור רפורמי. הם התגרשו ב-24 בינואר 1961. שלוש שנים לאחר מכן העלה מילר את מחזהו "לאחר הנפילה", שבו דן בפרשת נישואין הקשה ובהרסנותה של הדמות המרכזית בו, מגי. המחזה עורר סערה ציבורית ורבים ראו בו את תחילתו שקיעתו של מילר כמחזאי חברתי חשוב, בנוסח המודל הנערץ שלו - איבסן. אף שהמשיך לכתוב, ומדי פעם להעלות, מחזות עד מותו - לא זכה עוד להצלחה של ממש, לא מן הקהל ולא מן הביקורת. ב-1961 כתב את התסריט לסרט "יוצאי הדופן", שבו שיחקו מרילין מונרו, קלארק גייבל ומונטגומרי קליפט. הסרט, בבימויו של ג'ון יוסטון, נכשל קופתית והתקבל בקרירות, ברם עם חלוף השנים זכה להערכה מחודשת כיצירת מופת.
ב-2001 קיבל מילר את הזכות לשאת בוושינגטון את הרצאת ג'פרסון, הנחשבת לאות הכבוד הגבוה ביותר שמעניק הממשל האמריקאי עבור הישגים מחקריים במדעי הרוח. אות זה מוענק מדי שנה, החל מ-1972, לנבחר אחד בלבד, על ידי הקרן הלאומית למדעי הרוח (NEH), סוכנות פדרלית עצמאית שהוקמה ב-1965 במטרה לקדם את המחקר במדעי הרוח.
בדצמבר 2004 הכריז מילר בן ה-89 כי הוא מתכוון לשאת לאישה את האמנית אגנס בראלי (בת ה-34), שעמה התגורר מאז 2002.
מילר נפטר מהתקף לב ב-10 בפברואר 2005 בביתו ברוקסבורי שבקונטיקט.
בתו רבקה מילר היא קולנוענית עצמאית וסופרת. נשואה לשחקן דניאל דיי-לואיס.
האסטרואיד נקרא על שמו.
חיים אוליאל
חיים אוליאל (נולד ב-22 בדצמבר 1956) הוא זמר ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה
אוליאל נולד בשדרות להורים שעלו ממרוקו. את הקריירה המוזיקלית שלו החל כבר בגיל 13, כאשר התחיל לנגן על גיטרה חשמלית. בגיל 15 הקים את להקת ליל השמשות. לאחר השחרור מהצבא הקים את להקת הרוק המאה העשרים ואחת, כאשר שותפיו ללהקה היו אחיו אלי אוליאל, שניגן בתופים, וחיים אוחנה, שניגן בבס. הרכב זה היווה את הבסיס ללהקת שפתיים שהוקמה מאוחר יותר. בלהקת שפתיים היה חיים אוליאל הסולן, וכן השותף לכתיבת שיריי הלהקה. במקביל להיותו חבר בלהקת שפתיים, סייע אוליאל רבות לזמר קובי אוז, שהיה אז בראשית דרכו.
בשנת 2000 יצא אלבום סולו הבכורה של אוליאל הנקרא "סנדוק לעג'ב" (בעברית: קופסת הקסמים), כשקובי אוז נטל חלק בניהול האמנותי של האלבום. בשנת 2002 הוציא את הסינגל "תני לו ללכת", שנכלל באלבום הסולו השני שלו. השיר זכה בפרס הצילינדר הנודד לשנת תשס"ד.
בשנת 2003 הקליט את שירו של נתן אלתרמן "עוד אבוא" עבור שיר הנושא לסרט הקולנוע הכוכבים של שלומי בבימויו של שמי זרחין. השיר, שהולחן והופק מוזיקלית על ידי מלחין הסרט יונתן בר גיורא, מופיע בכותרות הסיום, וכן בגרסה קצרה ומהורהרת יותר בגוף הסרט. בגרסת הדי.וי.די מצורף גם קליפ בהשתתפות אוליאל ואושרי כהן, כוכב 'הכוכבים של שלומי'. אוליאל ובר גיורא המשיכו ושיתפו פעולה בביוצע לשיר נוסף של אלתרמן, ריצתו של העולה דנינו, שבוצע בהופעה מיוחדת.
הציע לאקדמיה ללשון העברית את המילה "צהלולים", ואף הקים מועדון זמר ותרבות מרוקאית תחת שם זה בעיר שדרות.
לאוליאל ארבעה בנים ובת. באוגוסט 2019 אותר בנו ניב לצד אשה נוספת בביתו בנווה ימין כשהם ללא רוח חיים.
בחודש נובמבר 2020 השתתף אוליאל בערב הפתיחה של פסטיבל "אשדודשירה" ובו ביצע לראשונה על במה את "עוד אבוא" - שיר הנושא של "הכוכבים של שלומי" וכן את "ריצתו של העולה דנינו", שניהם מאת נתן אלתרמן.
קורפירסטנדאם
שמאל|ממוזער|250px|[[הכנסייה לזכר קייזר וילהלם בשדרות קורפירסטנדאם]] שמאל|ממוזער|250px|הקצה הצפון-מזרחי של הרחוב קורפירסטנדאם (בגרמנית: Kurfürstendamm, "דרך הנסיכים הבוחרים"; בקיצור: הקודאם) היא שדרת הקניות המרכזית של ברלין יחד עם פרידריכשטראסה.
מיקום
הקודאם משתרע לאורך 3.5 ק"מ בחלק המערבי של מרכז העיר ויוצר מובלעת משולשת התחומה על ידי ליצנבורגרשטראסה, הרדנברגשטראסה, לייבנצשטראסה וטאואנצינשטראסה. הקודאם שוכן ברובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף.
הרחוב כיום
כיום איבדה השדרה כמעט את כל סממני אדריכלות היוגנדסטיל מימי הזוהר הווילהלמיניים שלה במהלך מלחמת העולם השנייה, ורק מעט מבנים מאותה תקופה שרדו בהפצצות ועומדים על תלם כיום. משום כך, הרחוב מתאפיין בבנייה מודרנית - מבני זכוכית נוצצים או מבני בטון ופלדה. הרחוב משמש אזור הקניות היוקרתי ביותר של ברלין, הכולל בתי כולבו, חנויות אופנה, בתי קולנוע, מסעדות, ברים ובתי קפה.
נביו סקלה
נביו סקלה (נולד ב-22 בנובמבר 1947 בעיירה לוזו אטסטינו שבפרובינציית פדובה שבונטו) הוא מאמן כדורגל איטלקי וכדורגלן עבר.
כשחקן, הוא שיחק כקשר בקבוצות האיטלקיות מילאן, רומא, ויצ'נזה, פיורנטינה, אינטר מילאן, פוג'יה ומונצה.
כמאמן, הוא עלה עם קבוצת רג'ינה לסרייה ב' ב-1988, ונקרא מאוחר יותר להחליף את אריגו סאקי כמאמן פארמה. הוא החזיק בתפקיד הזה במשך 6 שנים, והפך את הקבוצה למועדון צמרת בסרייה א'. עם פארמה, סקלה זכה בגביע אירופה למחזיקות גביע ובסופרקאפ האירופי ב-1993, ובנוסף זכה עם הקבוצה בגביע אופ"א בשנת 1995, לאחר ניצחון בגמר על יובנטוס.
סקלה אינו מועסק על ידי אף קבוצה. בעבר הוא אימן את ספרטק מוסקבה הרוסית (2003-2004), בורוסיה דורטמונד הגרמנית (1997-1998, עימה זכה בגביע הביניבשתי), בשיקטאש הטורקית ושחטיור דונייצק האוקראינית.
מועצת הרבנות הראשית
מועצת הרבנות הראשית היא הגוף העליון של הרבנות הראשית לישראל, שפועל מכוח חוק הרבנות הראשית לישראל.
סמכויות
חוק הרבנות הראשית לישראל תש"מ-1980 מעניק את סמכויות הרבנות הראשית למועצת הרבנות הראשית ומונה בין תפקידיה: חוק איסור הונאה בכשרות מעניק לרבנות בלעדיות במתן תעודות כשרות במגזר האזרחי (במערכת הביטחון נתונה סמכות זו לרב הראשי לצה"ל).
הרכב
במסגרת קביעת חוקת הקהילות של הוועד הלאומי נקבע שבמועצת הרבנות הראשית יהיו, נוסף לרבנים הראשיים, שישה חברים, מחציתם ספרדים ומחציתם אשכנזים. תחילה נקבעה גם חברותם של 3 יועצים חילונים לצד המועצה בסמכויות לא מוגדרות, אך תפקיד זה בוטל כעבור זמן מה. בשנת 1963 הותקנו תקנות חדשות שהרחיבו את מספר החברים הכולל במועצת הרבנות הראשית ל-12. בשנת 1980 נקבע בחוק שהמועצה מורכבת מ-15 חברים: שני הרבנים הראשיים, אחד מהרבנים הראשיים של כל אחת מארבע הערים הגדולות (ירושלים, חיפה, תל אביב ובאר שבע), ברוטציה, כך שיהיו מחציתם ספרדים ומחציתם אשכנזים ועשרה רבנים נבחרים (חצי אשכנזים, חצי ספרדים). מקום מושבה של הרבנות הראשית על פי החוק נקבע להיות בירושלים. הרב הצבאי הראשי חבר במועצה כמשקיף, אך אין לו זכות הצבעה (החל מ־2011 הוא בעל זכות הצבעה אם מחזיק בכושר 'רב עיר').
אחד הרבנים הראשיים מכהן כראש המועצה (עמיתו מכהן כנשיא בית הדין הרבני הגדול, ולאחר חמש שנים השניים מתחלפים בתפקיד).
חברים
המועצה הראשונה שנבחרה בשנת תרפ"א כללה את הרבנים צבי פסח פרנק, בנימין אלקוצר, בן ציון אברהם קואינקה, אברהם פילוסוף, יונה ראם, ירוחם פישל יהושע ברנשטיין. בבחירות שנערכו בסוף שנת 1936 בהן נבחרו לרבנים ראשיים הרב הרצוג והרב יעקב מאיר, נבחרו למועצה הרבנים האשכנזים: צבי פסח פרנק, יעקב קלמס ואליהו מרדכי ולקובסקי, והספרדים: אברהם פילוסוף, יוסף מרדכי הלוי ואברהם אביכזיר. בשנת 1940, עם פטירתו של הרב אברהם פילוסוף נכנס למועצה הרב חזקיה שבתי. הרב אביכזיר נפטר בתשרי תש"ה ובבחירות למועצת הרבנות בינואר 1945 נכנס למועצה הרב יעקב עדס במקומו כאשר שאר המועצה נשארה בהרכבה הקודם. עם פטירת הרב יוסף מרדכי הלוי בט"ו אלול תש"ז, נבחר לממלא מקומו הרב עובדיה הדאיה, אך עקב בעיות הביטחון והמצור בירושלים נדחתה כניסתו לתפקיד בחודשים אחדים. בשנת 1947 נקרא הרב משולם ראטה למלא את מקומו של הרב קלמס שיצא בשליחות לארצות הברית.
בשנת תשט"ו (1955) נבחרו למועצה הרבנים איסר יהודה אונטרמן, עובדיה הדאיה, ראובן כץ, יעקב עדס, צבי פסח פרנק ויעקב משה טולידאנו. כן נבחרו כ"סגנים" הרב שלום יצחק הלוי והרב שאול ישראלי. הרב הלוי והרב ישראלי הפכו לחברי המועצה בעקבות פטירתם של הרב טולידאנו והרב פרנק. באוגוסט 1960 פקעה כהונת המועצה והיא המשיכה להתקיים בפועל, אך ללא סמכויות חוקיות, בגלל דחיות חוזרות ונשנות בקיום בחירות למועצה ולתפקיד הרב הראשי. בתשכ"ד התקיימו לבסוף בחירות למועצת הרבנות הראשית שהורחבה לעשרה חברים ונבחרו אליה: הרב יצחק אביחצירא, הרב שלמה יוסף זוין, הרב שלום יצחק הלוי, הרב חיים דוד הלוי, הרב שאול ישראלי, הרב יהושע קניאל, הרב כתריאל פישל טכורש, הרב יהושע פיטוסי, הרב אליעזר גולדשמידט והרב סלמן חוגי עבודי.
בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים כיהנו במועצה הרבנים שלמה יוסף זוין, כתריאל פישל טכורש, חיים דוד הלוי, שאול ישראלי, אליעזר גולדשמידט ובצלאל ז'ולטי.
בבחירות בשנת תשל"ג (1973) נבחרה קבוצה של רבנים ציונים דתיים שכללה את הרבנים שלמה יוסף זוין, כתריאל פישל טכורש, מנחם יהודה הלוי אושפיזאי, אליהו כץ, אברהם אלקנה כהנא שפירא, יוסף קפאח, בנימין אביעד (רב מועצה אזורית שפיר), חיים דוד הלוי, רפאל כדיר צבאן רבה של נתיבות, ויוסף שרביט ותמכה ברב שלמה גורן.
בשנת 1980 נבחרו למועצה הרבנים: יוסף שרביט, מרדכי אליהו, משה מלכה, יוסף קפאח, רפאל כדיר צבאן, מנחם יהודה הלוי אושפיזאי, יוסף גליקסברג, שאול ישראלי, שמחה הכהן קוק ואברהם אלקנה כהנא שפירא.
בשנת תשמ"ג נכללו במועצת הרבנות, חמשת הרבנים האשכנזיים: ישראל מאיר לאו, שמחה הכהן קוק, מנחם יהודה הלוי אושפיזאי, יוסף גליקסברג ושאול ישראלי, חמשת הרבנים הספרדיים: משה מלכה, יוסף קפאח, רפאל כדיר צבאן, יוסף שרביט ודוד שלוש, רבני שלוש הערים הגדולות: יצחק קוליץ, חיים דוד הלוי ושאר ישוב הכהן, והרב הראשי לצה"ל, הרב גד נבון.
בבחירות בדצמבר 2002 נבחרו הרבנים הספרדים יצחק חיים פרץ, שמואל אליהו, עזריה בסיס, שלמה בן שמעון ורצון ערוסי והרבנים האשכנזיים יצחק דוד גרוסמן, יונה מצגר, שמחה הכהן קוק, יצחק רלב"ג ויוסף גליקסברג.
בבחירות ב-2008 נבחרו הרבנים הספרדים הרב שמעון אליטוב, הרב אברהם יוסף, הרב רצון ערוסי, הרב שמואל אליהו, הרב יצחק פרץ. הרבנים האשכנזיים שנבחרו הם, הרב יעקב אלעזר כהנא שפירא, הרב יצחק דוד גרוסמן, הרב יוסף גליקסברג, הרב יעקב רוז'ה הרב יצחק רלב"ג. נוכחות בישיבות המועצה אינה חובה ואף נרשם עבור אחד מהחברים אפס אחוזי נוכחות.
בו' בחשוון תשע"ד 10.10.13 התקיימו בחירות, וחבריה נבחרו שוב לכהונה נוספת.
בכ"ה באלול תשע"ח 2018 התקיימו בחירות, וחבריה נבחרו שוב לכהונה נוספת, למעט שניים: הרב יצחק לוי נבחר במקום הרב אברהם יוסף שפרש, והרב אליעזר שמחה וייס שנבחר במקום הרב יוסף גליקסברג.
חברי המועצה היום ותפקידם
הרבנים הראשיים:
עשרת הרבנים החברים:
קידריך סלאטי
קידריך סלאטי (באנגלית: Keidrich Sellati; נולד ב-22 באוקטובר 2001) הוא שחקן אמריקאי, המוכר בשל תפקידו בתור הנרי ג'נינגס בסדרת הטלוויזיה "האמריקאים" (2013–2018) של ערוץ FX.
ביוגרפיה
סלאטי נולד בקולורדו, ארצות הברית למשפחה עם שורשים קוריאנים, אירים, אנגלים ואיטלקים. יש לו אחות צעירה ממנו בשם פייטון. בגיל שבע עבר עם משפחתו לניו יורק.
הוא למד בבית ספר ציבורי בניו יורק וסיים את לימודיו בתיכון בשנת 2020. הוא גילה עניין באבטחת סייבר כקריירה.
קריירה
בשנת 2017 לוהק סלאטי לתפקיד הראשי בתור אנתוני בסרט "Rockaway", המספר על אח שמתכנן נקמה באביו המתעלל ומעביר את הזמן באיסט רוקאוויי, ניו יורק. לדברי הבמאי ג'ון ג'יי בודיון, סלאטי היה דומה לאחיו האמיתי, והוא שיבח את השחקן על האופן בו העביר את תחושותיו של אנתוני במהלך האודישנים. סלאטי נבחר לשחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים Sunscreen לשנת 2018.
בשנת 2020 השתתף סלאטי בווידאו קליפ לשיר "Dreamcatcher" של קיקי פאלמר.
בשנת 2022 גילם את בנו של הדמות הראשית בסרט המתח והפעולה "There Are No Saints" מאת הבמאי המקסיקני אלפונסו פינדה אויואה על פי תסריט מאת פול שריידר.
סן סבא (פירושונים)
סן סבא (בלטינית: San Saba) הוא סבאס – קדוש נוצרי שחי במאה החמישית.
דלתון ריצוף
דלתון ריצוף הוא צורה גאומטרית סימטרית, דלתון בעל זוויות בסיס ישרות, זווית ראש אחת בת 60 מעלות וזווית ראש נגדית בת 120 מעלות. הוא שווה-צלעות (Equilateral Kite), כלומר אחד מהמשולשים שווי השוקיים מהם הוא בנוי הוא גם שווה-צלעות. ניתן ליצור אותו על ידי הורדת אנכים ממרכז משולש שווה-צלעות, או ממרכז משושה משוכלל.
דלתון הריצוף מהווה אריח המאפשר ליצור ריצוף של המישור האוקלידי במספר דרכים.
אף על פי שאריחי פנרוז גם כוללים דלתון (בצירוף "עפיפון וחץ"), דלתון פנרוז שונה מזה המתואר כאן, היות שזוויות הבסיס בנות 72 מעלות ואינן ישרות.
תכונות גאומטריות
צלע גדולה = A, צלע קטנה = B. דלתוני ריצוף מחזיקים במספר תכונות המייחדות אותם מאריחים נוספים המרצפים את המישור:
תכונות גאומטריות נוספות כוללות:
ריצופים באריחים זהים
ריצופים באריחי דלתון זהים יוצרים מגוון של מצולעים הקרויים Polykites, ובתבניות מסוימות מסוגלים לרצף את המישור. הסעיפים מטה מהווים דוגמאות בולטות.
ריצוף משושים-משולשים
ריצוף רגולרי הוא ריצוף המשתמש באריחים כך שכל צלע (או פאה) מתאימה באופן מושלם לפאה של אריח חובר, וצורת האריחים משוכללת. קיימים רק שלושה ריצופים כאלו: משולשים, ריבועים ומשושים. ריצוף סמי-רגולרי או אחיד (Uniform) הוא ריצוף שבו כל פאה מתאימה לפאה אחרת, וכל הזוויות בכל מצולע שוות (כלומר, כל אחד מהמצולעים בתבנית הוא משוכלל, אך הם אינם בהכרח זהים זה לזה). כך מתאפשר שימוש בצורות משוכללות רבות. קיימים רק שמונה סוגי ריצופים כאלו.
ריצוף אחיד דואלי (Dual Uniform Tiling) פותח את הדרך למספר רב יותר של ריצופים, שכן הוא מתיר חלוקה של הצורות האחידות לצורות פנימיות חוזרות. אחד הריצופים המפורסמים משתמש באריחי דלתון. ריצוף זה, של דלתונים המורכבים בצורה מחזורית, יוצר למעשה בו זמנית ריצוף משולשים וריצוף משושים (שניהם ריצופים רגולריים ואחידים), על פי חבורת הסימטריה p6m (הצורה מוכרת כ-Deltoidal trihexagonal tiling). שלושה דלתונים מרכיבים משולש משוכלל, ושישה מרכיבים משושה משוכלל.
ריצוף מחזורי לא רגולרי
ניתן לרצף באמצעות דלתונים זהים את המישור ללא הדרשות לריצוף אחיד דואלי, על ידי ריצוף מחזורי שאינו רגולרי (הצורות אינן משוכללות וכל פאה אינה נושקת במלואה לפאה אחרת) ואינו אחיד (קודקודיו מתחלקים לשתי קבוצות: קודקודים בעלי זווית של 90 מעלות וקודקודים בעלי זווית של 60 מעלות).
הריצוף המוצג משמאל הוא דוגמה פשוטה של ריצוף כזה. ארבעת הדלתונים במרכזו יוצרים אריח החוזר ללא סיבוב לכל הכיוונים באופן מחזורי. ניתן להתייחס לשני הדלתונים התחתונים כצורה מחזורית גם כן, אך זו חוזרת לסירוגין - מותאמת לעצמה בשיקוף בלבד.
התמונה נראית כחסרת סדר מחזורי בגלל אי-תאימות בין מחזוריות צבעי הדלתונים למחזוריות התבנית. מחזוריות הצביעה היא כך שכל דלתון שונה בגוונו מכל הדלתונים הנושקים לו.
ריצוף מחזורי סימטרי
הדרך הפשוטה ביותר לרצף באמצעות דלתונים היא להציב את האריחים זה לצד זה, כאשר זוויות הבסיס נושקות זו לזו והאלכסונים הראשיים מקבילים.
בצורה זו נוצרת בין האריחים המרכיבים את הריצוף הדוגמה בשלמותה, במהופך. ריצוף זה מכיל חלק מהמרכיבים של ריצוף רגולרי: כל פאה נושקת במלואה לפאה אחרת; בנוסף, כל נקודות מפגשי הקודקודים זהות (אך זוויות הקודקודים עצמם אינן זהות, ולפיכך הריצוף אינו אחיד). קיימת סימטריה אנכית, וציר סיבוב של 180 מעלות.
ריצופים באריחים דומים
ניתן לרצף את המישור בדלתונים שאינם זהים בגודלם.
בריצופים אלו ראוי להגדיר מושגים למען ההדגמה: דלתון א' יקרא "בסדר-גודל אחד פחות" מדלתון ב' אם יחס הגודל בין צלעות הדלתונים הוא \sqrt{3}. כמובן שדלתון א' וב' דומים, כלומר למרות הפרשי הגודל זוויותיהם המתאימות שוות. דלתון ג' יכול להיות בשני סדרי-גודל מתחת לדלתון א' (היחס ביניהם הוא 3 בדיוק) וכך הלאה. בהתאם לכללים גאומטריים, יחס השטחים בין דלתון א' ל-ב' הוא 3.
ריצוף מלבנים ישר-אלכסוני
ניתן לרצף את המישור באמצעות דלתונים משני גדלים.
ארבעה דלתונים (שניים קטנים ושניים גדולים מהם בסדר גודל יחיד) מייצרים מלבן (אורכו כ-2.3, גובהו 2), וממנו אפשר כמובן לרצף את המישור. אך באמצעות הסטה של ריצוף המלבנים לריצוף לבנים (כלומר, בשורה כל פאה מתאימה לפאה במלואה, אך בטור כל הפאות מותאמות לחלקים משתי פאות שונות) ניתן להגיע לתוצאה גאומטרית מעניינת, בה ריצוף הלבנים נוצר פעמיים: פעם אופקית ופעם בזווית של 60 מעלות.
בתרשים משמאל ניתן לראות את הריצוף מובלט: השורה השנייה מלמעלה צבועה בגוונים חמים, והשורה האלכסונית צבועה בגוונים קרים. המלבנים בריצוף האלכסוני זהים במיקומם וגודלם למלבנים בריצוף האנכי, וכך מתאפשר ציר שיקוף. ניתן לראות כי כל דלתון נושק בקודקודי הראש שלו לקודקוד ראש נגדי של דלתון באותו סדר גודל, ושניהם מצויים על אותו ציר. כך נוצרות שרשראות שתי וערב המרצפות את המישור.
ריצוף מחזורי מתכנס
על ידי שימוש בדלתונים בסדרי גודל הולכים וקטנים, ניתן ליצור ריצוף אינסופי מתכנס. אחת מצורות הריצוף הבסיסיות בדלתון ריצוף הוא מגן דוד חסום במגן דוד, וזוהי צורה שניתן לשכפל בתוך עצמה שוב ושוב ללא הגבלה. כל שכבה קטנה בסדר-גודל יחיד מזו שמסביבה, וגדולה בסדר גודל יחיד מזו שבתוכה. צורת ריצוף זו אינסופית לשני הכיוונים: ניתן לרצף עד אינסוף לתוך הכוכב ( קטן מ-1, ולכן הטור מתכנס) וכמובן שניתן לרצף עד אינסוף על ידי אריחים גדלים והולכים.
ריצוף מחזורי מתכנס נוסף הוא ריצוף ריבועים: ארבעה דלתונים מאותו סדר גודל יכולים ליצור ריבוע שכל אחת מצלעותיו בגודל 1+\sqrt{3}, ובאמצעו חור בצורת ריבוע המוטה על צידו. צורה זו כמובן ניתנת לשחזור שוב ושוב באופן דומה. עם זאת, לא ניתן "לאטום" את החור במרכז באמצעות הדלתונים, ולפיכך זהו אינו ריצוף מלא של המישור.
ריצוף עצמי
דלתון ריצוף מחזיק בתכונה נוספת: ניתן לרצפו רקורסיבית באמצעות דלתונים מסדר-גודל קטן יותר. כפי שרואים בשרטוט משמאל, באמצעות שני דלתונים ושלושה הקטנים משני אלו בסדר-גודל בודד, נוצר ריצוף מלא של צורת הדלתון. הדלתון המרוצף יהיה בסדר-גודל אחד מעל לשני הדלתונים הגדולים, ושני סדרי-גודל מעל שלושת הקטנים.
דבר זה מאפשר ליצור דלתוני ריצוף בכל סדר-גודל יחסי תוך שימוש בשני סוגי אריחים בלבד. זה בתורו מוכיח כי כל ריצוף מישור בדלתונים גדלים והולכים (למשל ריצופים מחזוריים מתכנסים, המשתמשים במערכת של אריחים בסדרי גודל עולים) דורש דלתונים בשני סדרי גודל בלבד (הקטנים ביותר שנדרשים בריצוף). בתרשים המצורף, כל אחד משני הדלתונים הגדולים שווה בשטחו לשלושת הדלתונים הקטנים.
בדוגמה המופיעה מטה נראה שוב ריצוף מחזורי מתכנס של מגן דוד, המסתמך על חלוקה רקורסיבית של כל דלתון (בכל גודל) עד לחלקיו הקטנים ביותר. הדבר מדגים את קלות הביצוע: כל דלתון שגדול מאחד משני האריחים בהם משתמשים מחולק לפי התבנית. אם חלקיו (כולם או רק חלקם) עדיין גדולים מדי, הם יחולקו שוב ושוב.
בחלק מהריצופים המתכנסים התוצאה מחזורית, ובחלקן (כמו דוגמת מגן דוד, בה אריחים מסוימים בתבנית צבועים בצהוב) התבנית הנוצרת אינה מחזורית, ומשתנה ככל שהפסיפס מתרחב. תמונה נוספת מציגה שני אריחים שנצבעו באדום, על מנת להראות כי הסימטריה של התבנית המקורית טרם החלוקה נשמרה.
קלייר סקינר
קלייר סקינר (באנגלית: Claire Skinner; נולדה ב-1965) היא שחקנית אנגלייה. בבריטניה היא מוכרת כשחקנית טלוויזיה, בעיקר מתפקידה כסו ברוקמן בסדרת הטלוויזיה "Outnumbered" של ה-BBC, בישראל שודרה הסדרה בשם "לא ממש סיטקום".
ביוגרפיה
נולדה בהמל המפסטד בשם לורן קלייר סקינר, הבת הצעירה במשפחתה. אביה היה בעל חנות ואמה ילידת אירלנד הייתה מזכירה. סקינר הייתה ביישנית בילדותה, חלומה היה להיות שחקנית והיא השקיעה עצמה במשחק והזניחה את הלימודים בבית הספר "קבנדיש סקול" שבו למדה. לדבריה "היא עברה בקושי את הבחינות (A-levels)". היא למדה משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון ואחר כך הצטרפה ללהקה השייקספירית המלכותית.
סקינר עבדה עם במאים שונים בהם מייק לי, בסרט "מותק של חיים" ובסרט "עירום". היא עבדה גם עם טרוור נאן, טים ברטון וסם מנדס. היא זוכרת במיוחד את הבמאי אלן אייקבורן, והיא מציינת שהוא היווה השפעה גדולה מאוד עליה ודחף אותה מאוד.
סקינר השתתפה בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה שונות כמו "הדרך לקנדלפורד" בתפקיד גברת מייסי. ב-2011 שיחקה בספיישל חג המולד של "דוקטור הו" בפרק "הדוקטור, האלמנה וארון הבגדים".
חיים אישיים
סקינר נשואה לבמאי צ'ארלס פאלמר, בנו של השחקן ג'פרי פאלמר. לבני הזוג יש שני בנים.
מקלט גרעיני
מקלט גרעיני הוא מרחב סגור המתוכנן להגן על יושביו מפני פיצוץ גרעיני. בנוסף לתפקידיו הרגילים של מקלט מפני הפצצה, מקלט גרעיני גם מגן מפני נשורת גרעינית הנובעת מפיצוץ גרעיני. מקלטים רבים כאלה תוכננו כחלק מתוכנית ההגנה האזרחית מפני מלחמה גרעינית, בעת המלחמה הקרה.
לאחר פיצוץ גרעיני, חומר שהתנדף בכדור האש שנוצר לאחר הפיצוץ חשוף לנייטרונים מהפיצוץ. החומר סופח אותם והופך לרדיואקטיבי. כאשר החומר מתעבה לענן, הוא יוצר אבק וחומר חולי קל המזכיר אבן ספוג. הנשורת פולטת גם קרינת בטא וגם קרינת גמא. רוב החומר הרדיואקטיבי שנוצר נושר אל כדור הארץ וחושף כל עצם המצוי בטווח הקרינה לזיהום רדיואקטיבי. מקלט גרעיני נועד לאפשר ליושביו להימנע מחשיפה לנשורת מסוכנת, עד אשר הרדיואקטיביות תדעך לרמות בטוחות יותר.
היסטוריה
מקלטים גרעיניים רבים נבנו במהלך שנות ה-50 במערב, במזרח וכן בארצות הברית. במהלך המלחמה הקרה מדינות רבות בנו מקלטים גרעיניים לבכירי ממשל ולהגנת מתקנים צבאיים חיוניים. עם זאת היו תוכניות לשימוש במבנים בעלי מחסנים תת-קרקעיים חזקים, כמקלטים גרעיניים ארעיים. ההדף הראשוני של פיצוץ גרעיני היה עשוי לקבור מקלטים אלה על יושביהם תחת טונות של פסולת. לחלופין עשוי היה ההדף להסיר את המסגרת העליונה של המקלט ולהופכו לבלתי מוגן.
שווייץ בנתה רשת ענפה של מקלטים גרעיניים (הדבר היה כרוך בהקשחת מבנים ממשלתיים כמו בתי ספר). המקלטים בשווייץ מסוגלים להגן על האוכלוסייה כולה ולספק לה מזון במהלך שנתיים לאחר התרחשות מתקפה גרעינית. בהשוואה למדינות העולם, בשווייץ קיים היחס הגבוה ביותר של מרחב ממוגן לעומת כמות האוכלוסייה. כל המקלטים בשווייץ מסוגלים לעמוד במתקפה גרעינית ובפני מתקפות כימיות או ביולוגיות. הדרישה לעמידות בפני הדף משתנה בהתאם לגודל המבנה. המבנים הגדולים ביותר מאובזרים במקלטים ייעודיים החצובים באבן. מדינות מערב אירופאיות נוספות שדאגו למקלטים שכאלו הן פינלנד ושוודיה.
ברית המועצות לשעבר ומדינות הגוש המזרחי תכננו ברוב המקרים את תעלות הרכבת התחתית גם כמקלטים רגילים וגרעיניים למקרה של מתקפה גרעינית.
העניין במקלטים גרעיניים דעך לאחר תום המלחמה הקרה. בשווייץ, רוב המקלטים האזרחיים אינם מצוידים עוד באוכל ובמזון הדרושים לשהות ממושכת. מספר רב של מקלטים משמש כעת לצרכים אחרים (כמרתפי יינות, כחדרי סקי וכחדרי כושר). ברם, העניין במקלטים שב לסדר היום לאחר מתקפת הטרור של ה-11 בספטמבר בארצות הברית.
בישראל
מספר אתרים בישראל נחשבים כמקלטים אטומיים: מפלס תת-קרקעי מתחת למתחם הבימה, מפלס תחתון של דיזנגוף סנטר, מקלט אטומי שיכול להכיל 16 אלף אנשים בתחנה המרכזית החדשה של תל אביב ומתקן שאמור לשמש כ"בור" של הממשלה בהרי ירושלים.
אופן בניית מקלט גרעיני
מקלט גרעיני בסיסי מכיל מגינים שמפחיתים את החשיפה לקרני גמא בפקטור 1000. מאחר שהנשורת המסוכנת ביותר דומה בהרכבה לחול, הרי שמקלט גרעיני אינו נדרש לסנן את האבק מהאוויר. הסכנה מהאבק פחותה שכן הוא פולט קרינה מועטה יחסית (עוצמת הקרינה גדלה בחזקת 3 מגודל החלקיק) וכן משום שהאבק אינו נושר אל האדמה שם ממוקם המקלט.
כדור הארץ מהווה מבודד תרמי מעולה, ולאורך מספר שבועות של מגורים במקלט הקבור באדמה, יחומם המקלט לחלוטין על ידי חום הגוף. ללא אוורור מספק, דרי המקלט עלולים להתעלף. המאוורר האפקטיבי הפשוט ביותר למקלט הוא מאוורר רחב עם מסגרת המכילה כנפונים המסתובבים בכניסה למקלט ותלויים מזיזים בתקרה. הזיזים נפתחים בכיוון אחד ונסגרים באחר, ושואבים אוויר. יש לקשור למאוורר חבל ולסובב את המאוורר ידנית, לפי תור. (זוהי משאבת האוויר של קארני). כל חשיפה לאבק מסוכנת פחות מחשיפה לקרני הגמא הנפלטות מהנשורת הקיימת מחוץ למקלט.
מקלטים ציבוריים יעילים יכולים להיות הקומות האמצעיות של בניינים גבוהים או מבני חנייה. עובי הקומות העליונות מספק הגנה יעילה. אסור שהחלונות של האזור הממוגן יצפו על אזור מכוסה נשורת אשר קרוב לחלון יותר מ-1.5 קילומטר. על התושבים לערוך תוכניות להיוותר בתוך המקלט במשך שבועיים לפחות. לאחר מכן לעבוד בחוץ במשך פרקי זמן הגדלים בהדרגה על מנת לטאטא ולשטוף את הנשורת לתוך מחפורות נמוכות על מנת לנקות את האזור. עליהם לישון במקלט למשך מספר חודשים.
רדיו מופעל על ידי בטריות חיוני על מנת לקבל עדכונים בנוגע לדפוסי הנשורת. במדינות רבות (ארצות הברית ביניהן) מחזיקות תחנות רדיו גנרטורים עם דלק המספיק לתפעול לפרקי זמן ממושכים במידה ולא תהיה אספקת חשמל סדירה. קיימת אפשרות לבנות מד קרינה הקרוי מד הנשורת של קארני מחומרים ביתיים זמינים כמו קופסת קפה, חוט דיג ונייר אלומיניום. ניתן למצוא תרשימים והדרכה באתר : "כישורי הישרדות במלחמה גרעינית" מאת קרסון קארני.
אם פוטסיום יודין זמין, על יושבי המקלט ליטול אותו בקצב של 130 מ"ג ליום למבוגר ו-65 מ"ג ליום לילד.
מספר מזל (מתמטיקה)
במתמטיקה, מספר מזל הוא מספר השייך לתת קבוצה של המספרים הטבעיים, המכילה מספרים שנותרו לאחר ניפוי בשיטה דומה לשיטת הנפה של ארטוסתנס המוצאת ראשוניים.
אלגוריתם הניפוי למציאת מספרי מזל:
המספרים הנותרים בסוף התהליך נקראים "מספרי מזל"; מספרם אינסופי. המספרים הראשונים בסדרה זו הם:
טארגט
תאגיד טארגט (באנגלית: Target Corporation) הוא הקמעונאי השמיני בגודלו בארצות הברית, והוא מהווה מרכיב במדד S&P 500. נכון ל-2 בפברואר 2019, טארגט מפעילה 1,844 חנויות ברחבי ארצות הברית.
החברה הוקמה על ידי ג'ורג' דייטון, נקראה במקור בשם Goodfellow Dry Goods ביוני 1902, לפני ששמה שונה ל-Dayton's Dry Goods בשנת 1903, ואחר כך לחברת דייטון בשנת 1910. חנות טארגט הראשונה נפתחה ברוזוויל, מינסוטה בשנת 1962. חברת האם קיבלה את שמה חברת דייטון בשנת 1967. התאגיד הפך לתאגיד דייטון-הדסון לאחר שהתמזג עם חברת JL הדסון בשנת 1969 והחזיק בבעלותו מספר רשתות כלבו של דייטון, הדסון, מרשל פילדס ומרווין. חברת האם קיבלה את השם תאגיד טארגט בשנת 2000 ונפרדה מרשתות הכלבו האחרונות שלה בשנת 2004.
טארגט ביססה את מעמדה כחטיבת שעות היום של תאגיד דייטון-הדסון בשנות השבעים; היא החלה להרחיב את הרשת בפריסה ארצית בשנות השמונים והציגה פורמטים חדשים של חנויות תחת המותג טארגט בשנות התשעים. החברה הצליחה בשל מיצוב זול בענף. החברה דורגה ב-2018 כמספר 39 ברשימת Fortune 500 של התאגידים הגדולים בארצות הברית לפי הכנסות כוללות. טארגט מוכרת לעיתים קרובות בזכות הדגש על "צורכיהם של הקונים הצעירים ומודעי הדימוי", ואילו יריבתה וולמארט נשענת יותר על האסטרטגיה של "מחירים נמוכים תמיד".
קרן גרשון
קרן גרשון (באנגלית: Karen Gershon; 29 באוגוסט 1923 – 24 במרץ 1993) הייתה סופרת ומשוררת יהודיה-בריטית.
ביוגרפיה
קרן גרשון נולדה בשם קטה לובנטל (Käthe Loewenthal) להורים יהודים. אביה פול היה אדריכל, אשר שירת בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה וראה עצמו אזרח גרמני לכל דבר ועניין. אמה סלמה באה ממשפחה יהודית מסורתית. סבה מצד האם היה אדולף שונפלד, ראש הקהילה היהודית של בילפלד. לאחר עליית הנאצים לשלטון, דאגו הוריה של קרן שתלמד עברית ותתכונן לעלות לארץ ישראל באמצעות תנועת עליית הנוער. כילדה, כתבה שירים בגרמנית. באחד הספרים ציינה שאמה הייתה אומרת לה "איך את יכולה לכתוב שירים בשפה שבה מקללים אותנו?".
קרן נאלצה לעבוד לפרנסתה ולכן לא הייתה מסוגלת להשלים את לימודיה. כדי לשמור על קורת גג, היא עבדה בכל מיני עבודות מזדמנות עד שנת 1948, כשנישאה לוול טריפ, מורה לאומנות (לא יהודי). בשנת 1963 חזרה קרן לראשונה לעיר הולדתה, ביקור שהוליד שירים רבים אודות גורל הוריה, ובהם השיר הידוע לא הייתי שם המבטא את תחושת האשם של כל ניצול.
שיריה, שנכתבו באנגלית זכו לתשומת לבם של המבקרים ופורסמו בכתבי עת ספרותיים יוקרתיים. ספרה באנו כילדים שפורסם ב-1966 מתאר את חוויותיהם וגורלם של ילדים רבים שהגיעו לאנגליה במשלחות הילדים (קינדר-טרנפורט). בספר זה כתבה: "למשך זמן ארוך לא התעסקתי עם היותי פליטה, חשבתי שאתגבר על זה בבגרותי. כשלראשונה הבנתי שאני יכולה לחזור לעיר הולדתי, חשבתי שהחוויה תשחרר אותי מעברי, במובן שאחרי זה העבר לא יהיה חשוב לי. במקום זה שוחררתי רק מהפחד שלי על העבר. פתאום לא היה שום דבר שהפריד ביני לבין העבר כאילו שהכל קרה אתמול".
ב-1974 המשפחה חזרה לאנגליה לאחר שסבלה מקשיי קליטה. שניים מילדיהם גרים בישראל (ביניהם הסופרת נעמי שמואל) ושניים באנגליה (אחת מהן היא האומנית סטלה טריפ).
ב-1989 צילם ערוץ 4 הבריטי סרט תיעודי על חייה, "Stranger in a Strange Land", שצולם בחלקו בישראל.
קרן המשיכה לכתוב כל חייה, שירה וגם פרוזה, ולהתמקד מצד אחד בשואה והחוויות ההיסטוריות של העם היהודי, ומצד שני באדם וחוויותיו במסגרת המשפחתית. כולל שירים על ילדיה וחוויותיה כאמא.
פרסומיה
השנה האכזרית, אוסף ראשון של שיריה, יצא לאור ב-1960.
עבודתה התיעודית השנייה "פוסטסקריפט" מתאר את גורלם של ניצולי גרמניה.
גרשון זכתה בשני פרסים עבור שיריה: האחד מטעם המועצה לאומנות בבריטניה (1976) והשני פרס לזכר חיים גרינברג בארצות הברית (1968).
התפרסמו בארצות הברית
התפרסם בגרמניה:
שירלי ארדל מייסון
שירלי ארדל מייסון (25 בינואר 1923 - 26 בפברואר 1998) הייתה אישה שסבלה מפיצול אישיות, הפרעה נפשית הקרויה כיום הפרעת זהות דיסוציאטיבית. סיפור חייה עובד לספר בו העלילה שונתה כדי לטשטש את זהותה האמיתית, הספר פורסם בשנת 1973 ונקרא סיביל. שני סרטים הופקו בעקבות הספר, האחד בשנת 1976 והשני בשנת 2007. הן בספר והן בסרטים, הדמות הראשית נקראה "סיביל איזבל דורסט" כדי להגן על זהותה האמיתית, אם כי בכתוביות בסופו של הסרט משנת 2007 מוצג שמה המלא.
ביוגרפיה
מייסון נולדה וגדלה בדודג' סנטר, עיר במינסוטה, בתם היחידה של וולטר וינגפילד מייסון (נגר וארכיטקט) ומרטה אליס "מייטי" אטקינסון. אימה של שירלי שכונתה בספר "הייטי", תוארה על ידי תושבי העיר כ"מוזרה", לדברי בטי כריסטנסן שהייתה שכנתם. "היה לה צחוק כמו של מכשפה, היא לא נהגה לצחוק הרבה, אך כאשר היא צחקה הדבר נשמע כמו חריקה". בטי אף סיפרה שמרטה נהגה לשוטט ברחוב בשעות מאוחרות ולהביט בחלונות הבתים. בשלב מסוים בחייה היא אובחנה כפי הנראה כסובלת מסכיזופרניה.
מייסון סיימה את לימודיה התיכוניים בשנת 1941, והחלה ללמוד אומנות באוניברסיטת מינסוטה. בתחילת שנות החמישים מייסון עבדה כמורה מחליפה והחלה ללמוד באוניברסיטת קולומביה. במשך תקופה ארוכה סבלה מאמנזיה ומהתמוטטות רגשית, עד שהחלה בטיפולי פסיכותרפיה אצל קורנליה ווילבור. השיחות ביניהן מהוות את עיקר הספר. מהשנים 1968 עד 1973 לימדה אומנות במכללת ריו גרנדה.
ווילבור אובחנה כבעלת סרטן השד בשנת 1990 אך סירבה לקבל טיפול רפואי. הגידול שלה היה שפיר ונעלם. בשנה שלאחר מכן לקתה במחלת פרקינסון. מייסון עברה לגור עימה כדי לסעוד אותה עד למותה של ווילבור בשנת 1992. מייסון נפטרה בעצמה מסרטן השד ב-26 בפברואר 1998.
סיביל
הספר עובד לסרט קולנוע מצליח בו כיכבו סאלי פילד וג'ואן וודוורד בשנת 1976. הסרט קיבל גרסה מחודשת בשנת 2007 בכיכובן של ג'סיקה לאנג ותמי בלאנשרד.
מחלוקת
אנשי מקצוע שונים ביקרו את מצבה הנפשי של שירלי ואת הטיפול שקיבלה מווילבור. הפסיכיאטר הרברט שפיגל נפגש עם שירלי כאשר ויילבור הייתה בחופשה, וטען כי זו האחרונה מנצלת את שירלי לטובת רווח כספי. לדבריו, שירלי הייתה היסטרית וווילבור היא זו שגרמה לה להאמין שהיא סובלת מהפרעת פיצול אישיות.
מבקרים אחרים טענו כי שירלי סבלה מאנמיה ממארת או מהפרעה פסיכוגנית. חלקם טענו ששירלי וווילבור הונו את הציבור ועשו הון מתעשייה המושתת על זיכרון מודחק. מנגד, היו עיתונאים שהשיגו את הקלטות הטיפול בין שירלי לבין ווילבור, ניתחו אותם ואמרו שאין בהן שום מרמה וששירלי אכן התגברה על ההפרעה שלה.
נבחרת אנגווילה בכדורגל
נבחרת אנגווילה בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של אנגווילה.
נבחרת אנגווילה נחשבת לאחת הנבחרות החלשות בעולם.
סנטרל פארק
סנטרל פארק (מאנגלית: Central Park, "הפארק המרכזי") הוא פארק גדול (שטחו 3.2 קמ"ר) בעל צורת מלבן (4 ק"מ אורכו ו-800 מטרים רוחבו) הנמצא במרכז האי מנהטן בעיר ניו יורק שבארצות הברית. בפארק יותר מ-25,000 עצים. הוא משמש כאתר צילום לסרטים וסדרות טלוויזיה רבות, והוא אחד הפארקים המפורסמים בעולם.
גבולות הפארק
בקצהו הצפוני של הפארק עובר רחוב סנטרל פארק הצפוני (המשכו של רחוב 110), במזרח הפארק עוברת השדרה החמישית, בדרומו של הפארק עובר רחוב סנטרל פארק הדרומי (המשכו של רחוב 59) וכן כיכר קולומבוס, ובמערבו של הפארק נמצא רחוב סנטרל פארק המערבי (המשכה של השדרה השמינית).
האפר וסט סייד (הצד המערבי העליון של האי מנהטן) שוכן בגבול המערבי של הפארק, האפר איסט סייד (הצד המזרחי העליון) שוכן בגבול המזרחי של הפארק, מידטאון מנהטן (מרכז מנהטן) שוכן בגבול הדרומי של הפארק והארלם שוכן בגבול הצפוני של הפארק.
מטרתו של הפארק
הפארק תוכנן על ידי פרדריק לו אולמסטד וקלברט ווקס, אשר תכננו גם את פארק פרוספקט בברוקלין. אף שהפארק נראה שטח טבעי לחלוטין, כולו למעשה שטח מתוכנן ובנוי. בפארק מספר אגמים מלאכותיים, מספר מסלולי הליכה, שני משטחי החלקה על הקרח, אזור של שמורת טבע, שטחי דשא גדולים ושטחי ספורט ומגרשי משחקים לילדים.
בכל קיץ מוצגים בתיאטרון הציבורי הפתוח של הפארק (תיאטרון דלקורט) הצגות ידועות לקהל הרחב (בעיקר מחזות של ויליאם שייקספיר).
היסטוריה
סנטרל פארק הוא הפארק המתוכנן הראשון שנבנה בארצות הברית. כאשר החלה העיר ניו יורק להתפתח צפונה על גבי האי מנהטן, התעורר הצורך לבנות פארק ציבורי גדול כדוגמת הייד פארק בלונדון ויער בולון בפריז. המשורר ויליאם קולן בריאנט והאדריכל אלכסנדר ג'יסון דאונינג החלו במסע שכנוע לצורך הקמת הפארק. כאשר עיריית ניו יורק תכננה את האזור שבין הרחובות 59 ו-106 בשנת 1853 (התכנון של הרחובות 106 - 110 נעשה מאוחר יותר), הוחלט על תחרות תכנון לצורך הקמתו של פארק במרכז העיר. תוכניתם של פרדריק לו אולמסטד וקלברט ווקס זכתה בתחרות. הפארק נפתח שלוש שנים מאוחר יותר, אולם חגג 150 שנים להיווסדו בשנת 2003.
לצורך הקמת הפארק הציבורי, פונו מבתיהם, תמורת פיצויים, מתיישבים שהתגוררו במקום. בין השאר פונו מבתיהם תושבי כפר סנקה, שהיה היישוב העצמאי הראשון של אפרו-אמריקאים חופשיים ובעלי נכסים, בארצות הברית של אמריקה במאה ה-19.
אחד החידושים של תכנון הפארק הייתה הקמתן של מערכות תחבורה נפרדות - מדרכות הולכי הרגל, דרכים לסוסים וכבישים לתחבורה עירונית (אשר כמעט לא הייתה קיימת כאשר תוכנן הפארק) אינם חוצים זה על זה - הכבישים החוצים את הפארק עוברים בעמקים שקועים שנבנו לצורך זה, כאשר משני צדדי כל עמק כזה נשתלה צמחייה צפופה על מנת להסתיר את הדרכים מהולכי הרגל ולשמור על צביונו הכפרי של הפארק. בפארק 36 גשרים שתוכננו על ידי ווקס. כל גשר בעל צביון ואופי שונה.
על מנת לבנות את האגם בלב הפארק נבנה סכר שהוסווה בצורה של כביש למרכבות. בעבר קפא האגם כמעט מדי חורף, אולם בשל הבנייה העירונית סביב הפארק האגם קופא כיום לעיתים נדירות (תופעה הקרויה אי חום עירוני).
ב-1980 נוסדה הקרן לשימור סנטרל פארק, והחלה בשיפוץ ושימור הפארק.
פסלים בפארק
מספר רב של פסלים ממוקם לאורך שדרה שנודעת כיום כ"שדרת הספרות" (Literary Walk). בין השאר נמצאים בפארק:
הפרסידיו של סן פרנסיסקו
הפרסידיו של סן פרנסיסקו (אנגלית: Presidio of San Francisco) הוא פארק בעיר סן פרנסיסקו שבארצות הברית. מתחם הפארק, ששטחו כששה קילומטרים מרובעים, שוכן לחופי האוקיינוס השקט ומפרץ סן פרנסיסקו, בצמוד לגשר שער הזהב. הוא שימש במשך 218 שנים (1776-1994) כבסיס צבאי - תחילה של ספרד, בהמשך של מקסיקו, ולבסוף של ארצות הברית. כיום משמש הפארק כאזור נופש וכמקום מושבם של מוסדות ועסקים שונים.
סנטרל פארק
מופעים בפארק
בכל שנה, בקיץ, מופיעים בפארק על המדשאה הגדולה התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק והמטרופוליטן אופרה. כמו כן נערכים בפארק מיצגים אמנותיים, כגון יצירתו של האמן כריסטו ורעייתו ז'אן קלוד - השערים, בשנת 2005.
הפרסידיו של סן פרנסיסקו
תולדות הפרסידיו
בשנות קיומו כבסיס צבאי אמריקני שכנו בפרסידיו יחידות ומפקדות רבות. האחרונה שבהן הייתה הארמייה השישית של ארצות הברית. מספר מפקדים אמריקניים ידועים ובהם ויליאם שרמן וג'ון פרשינג התגוררו במחנה במהלך שירותם. המחנה שימש כאזור היערכות לכוחות שהשתתפו במרבית מלחמות ארצות הברית, החל ממלחמת ארצות הברית–ספרד וכלה במלחמת המפרץ.
לאחר רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-1906 סייעו חיילי הבסיס בפעולות ההצלה בעיר ומחנות אוהלים הוקמו בשטח הפרסידיו עבור אזרחים שאיבדו את בתיהם באסון.
בשנים 1919–1936 פעל בשטח הפרסידיו שלחוף מפרץ סן פרנסיסקו שדה תעופה קטן (Crissy Field). משנות התשעים של המאה התשע עשרה ועד סגירת המחנה שכן בו גם בית חולים צבאי. בשטח הפרסידיו היו גם שני בתי קברות (אחד ניצב עדיין על תילו).
ב-1946 הציע הנשיא טרומן לארגון האו"ם להקים את מטהו בשטח הפרסידיו, אך העצרת הכללית של האו"ם העדיפה את האתר בניו יורק בו ניצב מטה הארגון כיום.
ב-1962 הוכרז הפרסידיו כאתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark) של ארצות הברית.
בשנת 1989, במסגרת תוכנית קיצוץ בתקציב הכוחות המזוינים של ארצות הברית, החליט הקונגרס לסגור את מחנה הפרסידיו וההחלטה הוצאה לפועל ב-1 באוקטובר 1994. בעת סגירתו היה הפרסידיו מחנה הצבא האמריקני בעל הפעילות הרצופה הממושכת ביותר בהיסטוריה.
הפרסידיו כיום
ב-1996 הקים הקונגרס את קרן הפרסידיו (The Presidio Trust) לשם ניהול המתחם, למעט 20 אחוזים משטחו, הצמודים לחוף הים, אשר מנוהלים על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. הקרן מממנת את פעילותה על ידי השכרת מבנים בפארק למוסדות ועסקים שונים.
הפרסידיו מהווה כיום חלק מאזור הנופש הלאומי שער הזהב. יש בו אזורים מיוערים נרחבים, גבעות ונקיקים. עם סגירת הבסיס הצבאי נותרו בשטח המתחם כ-800 מבנים, שרבים מהם היו בעלי ערך היסטורי.
אזורי הפארק שוקמו על ידי קרן הפרסידיו או מיועדים לפעולות שיקום. הוקמו בו חמישה מרכזי מבקרים. שטח שדה התעופה לשעבר משמש כאתר לפעילויות חינוכיות שונות ופעילויות נופש. כמחצית המבנים שנותרו בפארק שוקמו בתוך עשר השנים שלאחר הקמתו. כמו כן הוצאו לפועל פרויקטים של בנייה חדשה בשטח הפרסידיו, אף על פי שבנייה שכזו היא שנויה במחלוקת ונתקבלת בהתנגדות ציבורית רבה מצד השואפים לשמר את המתחם ההיסטורי כפי שהוא. כמו כן, ב-2008 החלה בנייה מחדש של הכביש המוביל אל גשר שער הזהב (Doyle Drive), המשתרע לרוחב המתחם, והיא צפויה להסתיים ב-2015.
מתחם הפרסידיו הופיע במספר סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה שהופקו בארצות הברית וכן במשחקי מחשב. בין השאר מופיע הפרסידיו בסדרת המדע הבדיוני מסע בין כוכבים: הדור הבא כמקום משכנה של האקדמיה של צי הכוכבים.
מראה אווירי של שטח הפרסידיו. משמאל למעלה נראה המבוא לגשר שער הזהב
אוצר מפעלי ים
אוצר מפעלי ים היא חברה עירונית ישראלית. החברה הוקמה ב-1936 על מנת להקים את נמל תל אביב, ועליו אחריותה.
היסטוריה
החברה הוקמה במאי 1936 על ידי חבר נאמנים בראשות מאיר דיזנגוף כנשיא כבוד, משה גרידינגר - גזבר כבוד, מאיר אריסון (אביו של תד אריסון) ואחרים. לסוכנות היהודית ולעיריה ניתנו ב-1936 מניות שליטה (50% מן המניות), אך שאר המניות נמכרו לציבור על מנת לגייס כספים לבניית הנמל. בשנת 1955 רכשה מדינת ישראל את הבעלות על אוצר מפעלי ים, תהליך הרכישה התנהל מול ישראל רוקח ששימש יו"ר מועצה ההנהלה של אוצר מפעלי ים. הרכישה כללה את מניות החברה והן את הנכסים הבנויים בנמל.
הנמל הפסיק לפעול ב-1965 והחברה ניהלה מאז את שטח הנמל - הימי והיבשתי, בעיקר עסקה בהשכרת המבנים והמחסנים שבנמל.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 נעשה ניסיון להפריט את החברה.
ב-2007 אושרה תובענה ייצוגית בסך 81 מיליון שקל נגד "אוצר מפעלי ים" והמדינה: בטענה של "מקרה מובהק של קיפוח מניות המיעוט" - בית המשפט קבע כי בעלי מניות המיעוט קופחו כשלא קיבלו דיבידנד במשך שנים, למרות שהחברה רווחית ובעלת נכסים יקרים, אך ב-2010 ביטל בית המשפט העליון את האישור. מאז לא נמצא פתרון מימוש מניות המיעוט בחברה.
ב-2004 החלה החברה בפיתוח ושיפוץ חלקו הצפוני של נמל תל אביב, עיקר הפרויקט היה הקמת משטח חיפוי בעץ על שטח של 13 אלף מ"ר בסמוך לים.