cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרדוף הנחלים
מקור השם של הצמח
השם "הרדוף" ניתן לצמח Nerium oleander במילון "ילקוט הצמחים" (הערה 206) משנת 1930 על סמך השם "הירדוף" ו"הרדפוני" ב ואושרר במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 610. בשנת 2003 השם "הַרְדּוּף הַנְּחָלִים" ושם המשפחה "הַרְדּוּפִיִּים" נוספו למילון זה באופן רשמי על ידי ועדה, שכוננה האקדמיה ללשון העברית בשנת 1993, ואושרו בילקוט הרשומות 5281.
מוצא
מפתיעה העובדה כי ההרדוף נפוץ בטבע במעונות לחים, אולם לעיתים קרובות הוא נשתל ואף משגשג במקומות יבשים יותר, וכצמח תרבות הוא נחשב כצמח חסכוני במי השקיה. התשובה לתופעה זו קשורה באבותיו של ההרדוף. כל קרוביו של ההרדוף הם צמחים של האזורים הטרופיים ושוליהם באפריקה ובדרום אסיה. חלקם, אלו שהיו בעלי התאמה ליובש עונתי קיצוני, נבררו בתהליכי מיון כאשר האקלים התייבש כדוגמת האדניון נפוח (obesum Adenium) ממשפחת ההרדופיים. זהו שיח קטן בעל בסיס מעובה האוגר מים, צמח הנפוץ במעונות יבשים מדרום אפריקה ומדגסקר ועד לדרום חצי האי ערב. נראה כי בתקופה מסוימת תפוצתו הייתה נרחבת עוד יותר והגיעה עד לאגן הים התיכון, מאוחר יותר השתנו תנאי האקלים באזור זה והאדניון התמיין להרדוף. וזה האחרון ירש את העמידות ליובש מהאדניון היובשני, וכל זאת למרות שהוא גדל ונפוץ במיוחד במעונות לחים ותכונת העמידות ליובש אינה באה לביטוי מלא בטבע. הצמחים כה קרובים עד כי ניתן להרכיב אותם – בארץ מרכיבים את האדניון הרגיש ללחות ולקור על ההרדוף העמיד יותר לתנאים המקומיים.
תפוצה בעולם
התפוצה של הרדוף הנחלים, הצומח בר, משתרעת בכל אגן הים התיכון עד למערב ההימלאיה. תפוצתו משתרעת בארצות מערב הים התיכון (ספרד פורטוגל וצרפת), בארצות צפון אפריקה (מרוקו, אלג'יריה תוניס, לוב, מלבד מצרים) עם חדירה משמעותית עד ניז'ר, בארצות דרום אירופה (איטליה יוון, אלבניה, סלובניה), בטורקיה ובמזרח הים התיכון (סוריה לבנון, ישראל וירדן). תפוצתו ממשיכה מזרחה ודרומה לעיראק, אירן, אפגניסטן, פקיסטן, הודו, נפאל, מיאנמר. מלבד זאת, תפוצתו מגיעה לחופי מפרץ עומאן של חצי האי ערב (עומאן, ערב הסעודית, האמירויות). התפוצה כוללת את האיים בים התיכון: קפריסין, כרתים, סרדיניה, סיציליה, מלטה, קורסיקה, האיים הבלאריים והאיים במזרח הים האגאי.
תפוצה בארץ ישראל
הרדוף הנחלים, הגדל בר, נפוץ בכל החבל הים תיכוני של ישראל, במיוחד בתחום הסמוך למדבר, במרבית חלקה הצפוני (למעט צפון רמת הגולן והחרמון), לאורך מישור החוף עד אשקלון, ובחבל ההר עד לדרום הרי יהודה, להוציא את מדרונותיהם המזרחיים של הרי שומרון (מצוי בנחל ייטב (ואדי עוג'ה)) והרי יהודה. אם כי, תפוצתו חודרת דרומה למדבר יהודה.
פרוט גלילות הארץ: עמק עכו (מצוי), חוף הכרמל (נדיר מאוד); הגליל העליון (מצוי) הגליל התחתון (נדיר), הכרמל (מצוי), שומרון (נדיר מאוד), הרי יהודה (נדיר מאוד); בקעת החולה (מצוי), בקעת כנרות (נפוץ); מדבר שומרון (נדיר מאוד), ערבות הירדן (נדיר מאוד), מדבר יהודה (נדיר מאוד), בקעת ים המלח, הערבה; החרמון, הגולן (מצוי), הגלעד, עמון (נדיר מאוד), מואב (נדיר מאוד), אדום (מצוי); עמק יזרעאל (מצוי), הגלבוע (נדיר מאוד).
הרדוף הנחלים גדל לאורך נחלי איתן ואכזב, וגם כצמח בר בצידי דרכים וכבישים, שם הוא נהנה ממי גשם הניגרים עליהם ומרווים את שוליהם. הוא יוצר עומדים צפופים במיוחד בנחלי הגולן והגליל. בנחלים אחדים מופיע הרדוף הנחלים כצמח גדות עיקרי. מסיבה לא ברורה הוא שולט בגדות נחלים אחדים בגליל ובכרמל (למשל בנחל בצת), אך חסר באחרים (למשל בנחל כזיב). הרדוף הנחלים הוא צמח בולט בנופי הצומח של מעיינות המדבר בירדן, הנובעים לאורך שברים גאולוגיים קיימים באופן רציף וממושך בבקעת ים המלח. במדבר בארץ הוא נדיר ובולטת היעדרותו מנאת המדבר עין גדי ומעין בוקק כי הוא נחשב צמח יליד של חבל ים המלח על שני צדדיו. הרדוף הנחלים הוא צמח בולט בנופי הצומח של מעיינות המדבר בירדן, הנובעים לאורך שברים גאולוגיים קיימים באופן רציף וממושך בבקעת ים המלח. הוא מצוי בנחלים ובוואדיות היורדים מאדום לעמק הערבה בצד הירדני ודרומה משם אף בערב הסעודית. במשתלת שמורת עין גדי קיימים שתילים של הרדוף הנחלים שגודלו מהזרעים שנאספו באוכלוסיית בר בצד הירדני של ים המלח. המקור היחיד שבו נזכר ההרדוף בנחל בוקק הוא ספרו של טריסטרם (1865, Tristram), אך לא נמצא להרדוף תיעוד מעין בוקק באוספים הבוטניים, ומסיירים שביקרו באתר לא לפניו ולא אחריו. אולם בממצא הארכאולוגי מנווה עין בוקק מהתקופה הרומית-ביזנטית זוהה בוודאות הרדוף הנחלים בין שרידי עצה של מבנה עתיק והסבירות שהשרידים העתיקים של הרדוף שייכים לצמח שגדל בנווה עין בוקק היא גבוהה מאוד.
בית גידול
הרדוף הנחלים צומח היטב בעיקר בנחלים שלחותם נשמרת כל השנה, ושמימיהם אינם מזוהמים או מלוחים. הרדוף הנחלים מעדיף שמש מלאה, מגלה סבילות לעוצמת קרינת שמש נמוכה ואור וצל חלקי, אך לא לצל מלא. הטמפרטורה הממוצעת המועדפת על ההרדוף היא 10 עד 35 וכמות גשמים שלא תפחת מ-125 מ"מ בשנה. באזורים עם טמפרטורות קרות יותר, הרדוף הנחלים מגלה עמידות לקרה עד 6- מעלות צלזיוס. הוא מעדיף קרקעות בינוניות עד כבדות מנוקזות היטב עם רמת חומציות (Ph) של 5.5 עד 7.8. למרות שהוא מגלה סבילות לקרקעות עניות, הוא משגשג בקרקעות פוריות. הוא מגלה סבילות לקרקע מלוחה וליובש.
הרדוף הנחלים קוטלג ביחידת הצומח ההידרופילי (בתי גידול לחים מאוד) ובאגד צמחים הקרוי על שמו. האגד כולל חברות צמחים הגדלות בגדות נחלי איתן ואכזב שבהרים ולרגליהם. האגד של גדות נחלי איתן בישראל הם: חברת שיח אברהם מצוי, חברת פטל קדוש, וחברת הרדוף הנחלים. במקומות שונים נלווים אליהם ערבה מחודדת, מילה סורית ואשל הירדן. ההרדוף הגדל בנחלי איתן ובמעיינות, שלא כמו באחרים, אינו מושפע במידה רבה מגורמי קרקע, מטופוגרפיה ומאקלים, כי אם מטיב המים, מכמותם וממשטר זרימתם. מאידך, לתשתית הנחל (גורמי הקרקע), ישנה חשיבות לשגשוגו בבית גידול לח שבנחלי אכזב שבהרים הבנויים מסלעי משקע. בתשתית זו של הנחלים כמות החרסית המחזיקה מים ויסודות מזינים היא גבוה ביותר. ועל כן, במקומות שאפיק הנחל מכוסה, קרקע, טרשים, גושי סלע גדולים או חלוקי אבן, נשמרת רטיבות תת-קרקעית גם בחודשי היובש. ובנוסף בעונת הקיץ בנחלים אלו כנראה זורמים מים מתחת לפני הקרקע, בין חלוקי הנחל מנביעות המצויות במעלה הנחל (למשל בנחל אורן שבכרמל). במקומות שאין בהם זרימת מים תת-קרקעית גדלים עצי אלון ועצי חורש אחרים במקום הרדוף הנחלים ושיח אברהם.
כמו כן, הרדוף הנחלים גדל על תשתית חרסיתית של גדות הלגונות של בית ציידה, במקום התרחבות הנחלים באזור השפך לכנרת. סביב כנרת באזור גבעות הבזלת על תשתית חלוקי נחל מתפתחת חברה של שיחים נמוכים, עם שיח אברהם מצוי כמרכיב העיקרי. ואילו במקומות שבהם מכוסה החצץ הבזלתי בקרקע סחף, נוספים לשיח אברהם מינים רבים, ובעיקר הרדוף הנחלים, ערבה מחודדת ואשל הירדן. העלייה במפלס המים של הכנרת מעת לעת גורמת להצפתם של הגזעים ולריקבונם, ולנזקים לצמחי הרדוף הנחלים.
להרדוף הנחלים מספר מגבלות להתפשטותו: האבקה, וחניטת פירות נמוכות יחסית; הנבטים, אומנם רבים, אך הם נזקקים לסביבה מוצלת ולחה כדי לשרוד; העדפתו לעונת גשמים לסירוגין והצפות קצרות זמן וקיץ חם כיאה לצמח עם מזג ים-תיכוני.
הצמח בשימוש האדם
הצמח מכיל אלקלואידים המשפיעים קשות על הלב ומשמשים ברפואה כמאיצי לב. ברפואה המודרנית הצליחו לבודד את המרכיב הפעיל ברעל – גליקוציד הקרוי אולנדרין – ועושים בו שימוש דווקא להסדרת פעילות הלב.
באפריקה משמשים העלים לתרופה נגד מחלת הנפילה, אצל יהודי תימן השרו את הפרחים בשמן לטפל בכאבי רגלים, וקטורת עלים נגד כאב ראש. הרמב"ם מציין את ההרדוף המבושל בשמן זית להכנת פתילות לטיפול בטחורים. בצפון אפריקה מכירים בו כמעודד הפלות, מפעיל את שריר הרחם כדי לגרום להוצאת ולדות מתים. עלים כתושים משמשים להרגעת גירויים בעור, בתמיסה משמשים כתרופה לנשירת שיער ולטיפול בעגבת. מיצוי בגרגור משמש לחיזוק השיניים והחניכיים וכטיפות אף. מיצוי מהפרחים משמש להורדת חום.
למרות צבעו הלבן שימש הרדוף הנחלים ב"קבלה מעשית" דווקא כחומר במרקחת המיועדת להפרדה בין בני זוג בעיקר בכתבי יד מצפון אפריקה.
בעת האחרונה נתגלו בצמח חומרים המעכבים חלוקת תאים, יש בכך הסבר לאפשרויות ריפוי של גידולי עור, יבלות ואף גידולים סרטניים.
בקליפה הטחונה השתמשו להשמדת מכרסמים מזיקים ואף להרעלת בני אדם. הצמח רעיל לבעלי-חיים שונים, סימני הרעלה עשויים להופיע בתוך שעות ספורות וידועים מקרי מוות מקץ יום. מכונה באיטליה, למשל, "קוטל חמורים", בסעודיה משתמשים בו להרעלת דגים, באפריקה למשיחת ראשי חיצים ובצרפת להרחקת טפילים מעור הבהמה.
הערבים בישראל נוהגים להשתמש בו לקרוי גגות הבתים, להרחקת מזיקים מהתקרה. ואף נוהגים לשים מענפיו בין שקי החיטה לשומרה מפני מזיקים. ישנן ידיעות שמזון אשר בושל על אש של ענפי הרדוף הורעל, ואף מים שנאספו לשתייה ממקור השכן להרדוף גרמו לכאבי מעיים ולסיבוכים בלב ובנשימה.
ההרדוף כצמח נוי תרבותי
עמידותו הרבה לתנאי מזג אוויר קשים: ביובש, בקרה, בשרב, ולסוגי קרקע גיריים ובמליחות, יכולתו להתפתח באור מלא וכן בחצי-צל, עמידותו לזיהום אוויר ומכוניות, פרחיו היפים וצורות התרבותו, בעזרת ייחורים בחורף ובאביב ובעזרת זרעים בסתיו, הפכה אותו לצמח נוי אידיאלי, ועל כן נפוץ ביותר בכל ארצות תבל. כמו כן, הרדוף הנחלים משמש כגדר חיה נפוצה מאוד באזורים אורבניים, להפרדה בין המדרכות לבין החצרות. הוא נשתל בצידי דרכים, לאורך כבישים, בשטחי הפרדה בין שני כיווני הנסיעה, באיי תנועה, בשדרות ובגינות נוי ציבוריות, אבל בגלל רעילותו הוא לא נשתל בגני ילדים ובבתי ספר.
הגיזום להשגת פריחה תעשה בסוף הקיץ ולא באביב. בגיזום זה חותכים את השליש העליון של הגבעולים, שנתנו פרחים ומסירים את הגבעולים הצומחים לרוחב, ופרחים קמולים. במהלך השנה גיזום נועד להסרת ענפים יבשים וענפים סוררים ולעיצוב מראה השיח.
בצל הסבך, שיוצר ההרדוף בגדילתו, נצפים בו, על אף רעילותו של הצמח, מיני עופות כבולבול צהוב שת, דרור הבית, תור העיר (צוצלת) וקיכלי השחרור, שהם עופות המתבססים סביב מגורי האדם.
ההרדוף משמש בית גידול עשיר ביותר למינים רבים של פרוקי-רגליים: נמלים; עכבישים – סטביש, גבנן ועוד; כנימות; פנדור ההרדוף; מושית קטנה; צרעות טפיליות זעירות; זבובים – בוהקן ירוק וזבוב השחמט; זחלים של זבוב רחפנית הפסים; צרעה מזרחית; דבורה הליקטית השולים; דבורת העץ; זחלים מקסימים של רפרף ההרדוף; חגב גובי מצרי. זני הרדוף תרבותיים הם לעיתים בעלי פריחה סגולה או לבנה. זן "האחות אגנס" הוא בעל עלים בצבע ירוק עז, פריחה לבנה ורעל מופחת. הזן התרבותי luteum plenum הוא בעל פריחה צהובה בהירה.
רשימה חלקית של זני הרדוף תרבותי נוספים:
ח'אלד בולחרוז
ח'אלד בולחרוז (בהולנדית: Khalid Boulahrouz; נולד ב-28 בדצמבר 1981) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת הבלם.
מכונה "ח'אלד הקניבל" בשל יכולתו "לבלוע" כל התנגדות כלפיו.
חייו
בולחרוז הוא הולנדי מוסלמי, שנולד למשפחה מרוקנית שחיה בהולנד והוא הבכור בין שמונת הילדים במשפחה. כאשר הגיע לגיל 16 נפטר אביו ומאז הוא נאלץ במקביל לקריירה המקצועית שלו לתפוס את מקום אביו ולדאוג למשפחתו.
יעקב אבוחצירא
רבי יעקב אביחצירא (השני, מכונה אביר יעקב; ה'תקס"ו, 1806 – כ' בטבת ה'תר"ם, 4 בינואר 1880) היה רבה של תאפילאלת שבמרוקו, מקובל, פוסק, מחבר, דרשן ופייטן, סבו של הבבא סאלי, מאבות משפחת אביחצירא ומגדולי רבני מרוקו. נחשב לבעל מופת ולמי שזכה לגילוי אליהו.
ביוגרפיה
נולד בשנת ה'תקס"ו (1806), בתאפילאלת שבמזרח מרוקו, לרבי מסעוד, צאצא לרבי שמואל אבוחצירא, בן למשפחת אלבז, משפחה רמת יחס (לימים תכונה "אבוחצירא"). בצעירותו למד אצל אביו תנ"ך וטעמי המקרא ולאחר מכן משנה ותלמוד.
בידי צאצאיו ישנה מסורת שכבר בגיל שש עשרה היה מלא וגדוש בפרד"ס התורה, וזכה לדברי שבח מפי רבו הרב מרדכי בן שאול, אשר חיבר שיר לכבודו. לאחר שנסמך לרבנות על ידי הרב ישועה דנינו, החל לשמש כמנהיג הקהילה בתאפילאלת, ושימש בה כרב, מנהיג ודרשן עשרות שנים.
כבר בשנות השלושים לחייו, נחשב לאחד מגדולי רבני ופוסקי דורו, ועדות למעמדו הן שאלות שנשלחו אליו מכל גדולי מרוקו בדורו, שחלקן מובאות בספרי השו"ת של חכמי זמנו.
בנו ותלמידו, רבי אהרן, בהקדמה לספרו "דורש טוב", מעיד שאביו היה לומד בכל לילה 18 פרקי משנה בעל פה, וחוזר ולומד בפסוקים ובגמרא, ולא ישן אלא שנת ארעי, ומתעורר וקורא תיקון חצות, ולומד ספרי קבלה עד שעלה האור, ומשם הולך לבית הכנסת לתפילת שחרית, הוא ראש העשרה, ושם היה יושב ועוסק בתורה.
בנו ותלמידו, הרב יצחק, בהקדמה לספרו "מחשוף הלבן", מעיד שאביו מעולם לא שח שיחת חולין, וכשהיה ער לא שכב בפאת המיטה ומעולם לא חטפתו שינה, וכל אכילתו ושתייתו היו במידה, במשקל ובמשורה, ורוב ימיו היו בתעניות לכפר על ישראל.
הרב שלמה חיון, תלמידו המובהק, ששהה תדיר במחיצתו, וכדבריו בהקדמה לספרו "פתוחי חותם" - "שלא זזה ידו מתוך ידו", מתאר את אורח חייו בזו הלשון: "בהבלי העולם הזה מאס, ובמעשה הצדקה פזר ונתן לאביונים ולחכמים עמלי תורה".
מסעו לארץ ישראל ופטירתו
בדרכו לארץ ישראל עבר דרך אלג'יריה, תוניסיה, לוב ומצרים. בט"ו בטבת הוא הגיע לאלכסנדריה ושהה בה מעט, ובי"ז בטבת הגיע לעיר דמנהור הסמוכה, והתארח אצל משה סרוסי, שם חלה לפתע קשות, ונפטר בכ' בטבת ה'תר"ם (4 בינואר 1880) ונקבר בדמנהור.
לאחר מותו
צאצאיו המשיכו לכהן ברבנות בתאפילאלת, עד עלותם ארצה. רבים מהם שימשו ומשמשים כרבנים ואדמורי"ם במדינת ישראל, הבולט שבהם היה נכדו רבי ישראל אבוחצירא המכונה "באבא סאלי".
כנסיית סנטה מריה דל מאר (ברצלונה)
כנסיית סנטה מריה דל מאר (בקטלונית: Santa Maria del Mar - "מריה הקדושה של הים") היא כנסייה קתולית המוקדשת למריה. הכנסייה נבנתה בסגנון גותי והיא שוכנת בברצלונה, קטלוניה, ספרד. הכנסייה נבנתה בשנים 1329–1383, בתור הזהב של קטלוניה, שבמהלכו העיר שגשגה בזכות מסחר, בעיקר מסחר ימי. הכנסייה היא דוגמה מצוינת לאדריכלות גותית קטלונית ומצטיינת בטוהר ואחידות סגנונית הנדירים בדרך כלל במבנים מימי הביניים.
יעקב אבוחצירא
משפחתו
רבי יעקב השאיר אחריו ארבעה בנים ושתי בנות:
כנסיית סנטה מריה דל מאר (ברצלונה)
היסטוריה
האזכור הראשון של כנסיית מריה הקדושה של הים מתוארך לשנת 998. המבנה הנוכחי נבנה מאוחר הרבה יותר, במאה ה-14. את בניית המבנה הנוכחי יזם הקנון ברנט לול, שמינה את הארכידיקאן של סנטה מריה ב-1324. עבודות הבנייה החלו ב-25 במרץ 1329, אז הניח המלך אלפונסו הרביעי, מלך אראגון את אבן הפינה כפי שמונצח בלוח בלטינית בחזית הפונה כלפי כיכר "פוסר דה לס מוררס" (Fossar de les Moreres). האדריכלים שהיה אחראים על הבנייה היו Berenguer de Montagut (שתכנן את הכנסייה) ו-Ramón Despuig. בבנייה עצמה היו מעורבים גם הגילדות של רובע ריברה. הקירות, הקפלות הצידיות וחזיתות המבנה הושלמו ב-1350. ב-1379 פרצה שרפה בכנסייה ופגעה קשה בעבודות הבנייה. לבסוף, ב-3 בנובמבר 1383 הושלמה הבנייה וב-15 באוגוסט נערכה בה המיסה הראשונה.
יעקב אבוחצירא
משנתו
במשנתו התורנית התמקד רבי יעקב ועסק רבות בעיקר בתורת הקבלה והנסתר. אך על אף החשיבות הרבה שראה בלימוד זה, התנגד ללימוד הקבלה בלא לימוד הפשט והתלמוד קודם, וכך כתב בהקדמתו לספרו "אלף בינה":. כן המליץ על סדר הלימוד אותו למד:
כנסיית סנטה מריה דל מאר (ברצלונה)
היסטוריה
ב-1428 רעידת אדמה גרמה לנזק ואבדות בכנסייה והרסה את חלון הרוזטה בחזית המערבית. חלון זה הוחלף בחלון רוזטה חדש בסגנון Flamboyant בשנים 1459–1460. איקונין ומזבח מתקופת הבארוק נהרסו בשרפה בשנת 1936. במאה ה-19 נוספה קפלת הסקרמנט המבורך ליד האפסיס.
חוץ
מבחוץ, סנטה מריה דל מאר נותנת רושם של איפוק חמור-סבר שמסווה את הפנים. מאחר שהכנסייה בנויה בצמוד לסמטאות והרחובות הצרים של רובע הריברה, קשה לקבל מבט כללי על חוץ הכנסייה, למעט שתי החזיתות שצמודות לכיכרות פוסר דה לס מוררס (Fossar de les Moreres) ומריה הקדושה (Plaça de Santa Maria), ששימשו בעבר כבית קברות. האחרונה שבהן נשלטת בידי החזית המערבית ובה חלון רוזטה. פסלים של פטרוס ופאולוס ניצבים בגומחות משני צידי השער המערבי, והטימפנון מראה את המושיע מאוגף בבתולה וביוחנן המטביל. המגדל הצפון-מערבי הושלם ב-1496 אך תאומו הדרומי הושלם רק ב-1902.
פנים
בניגוד לחוץ המבנה, פנים המבנה נותן רושם של אור ומרווח. היא בנויה כבזיליקה בת 3 אגפים, ללא טרנספט וללא גבול בין הספינה הראשית (המתנשאת לגובה 32 מטר) לבין בית הכמורה (presbytery). הכנסייה מקורה בקמרון צלעות פשוט שנתמך בידי עמודים דקים ומתומנים ואור רב חודר דרך החלונות הגבוהים של הספינות המשניות. מעל לקשתות הספינה הראשית, בשני הצדדים מנוקבים חלונות עגולים במקום חלונות ענק כמו בקתדרלות הגותיות של צרפת ומרכז אירופה.
פרופורציות
לפי ההיסטוריון Josep Bracons יחידת המידה הבסיסית ששימשה בבניית הכנסייה הייתה רגל מימי הביניים באורך 33 ס"מ. לפי מידה זאת עומק הקפלות הצידיות כ-10 רגל (כ-3 מטר), רוחב הספינות המשניות הוא כפול ורוחב הספינה הראשית הוא כ-40 רגל (כ-12 מטר). הרוחב הכולל של הכנסייה הוא כ-100 רגל (כ-33 מטר) שזהו בערך גובה המבנה הפנימי (32 מטר).
בתרבות הפופולרית
בניית הכנסייה סנטה מריה דל מאר משמשת כרקע לרומן "הקתדרלה ליד הים" מאת אילדפונסו פלקונס (Ildefonso Falcones), וכן לסדרה בשם זה שהופקה על ידי נטפליקס ויצאה בשנת 2018.
יעקב אבוחצירא
שיריו
רבי יעקב חיבר עשרות שירים לכל מועדי השנה, אשר קובצו יחד לספר יגל יעקב. הוא היה הראשון במשפחת אבוחצירא אשר חיבר שירים (או לכל הפחות פרסמם), ושאר צאצאיו הלכו בדרכו.
ספריו
חלק מחיבוריו אבדו ביניהם: בשנת 2013 יצאו לאור כל הספרים במהדורה חדשה בתוספת ביאורים והערות, על ידי מכון אור לישרים בשיתוף מכון עוז והדר, ביוזמת נכד נכדו רבי דוד חי אבוחצירא מנהריה, ובתמיכתו של המיליארדר החרדי הערשי פרידמן. העריכה התבצעה על ידי צוות עורכים בראשות הרב מנחם מנדל פומרנץ.
שג'אאטין טניירלי
שג'אאטין טניירלי (בטורקית: Şecaattin Tanyerli; 1921 -1 בדצמבר 1994) היה זמר טנור טנגו טורקי, ונחשב לאחד המבצעים החשובים של מוזיקה זו בארצו.
ביוגרפיה
את העניין בריקודי הטנגו גילה בימי לימודיו בתיכון היוקרתי "איסטנבול ארקק ליסיסי" ואחר כך המשיך להשתלם בזמרה גם בעת לימודיו בפקולטה למשפטים. הוא הצטרף למקהלת בית ביאואולו ולקח שיעורים פרטיים אצל כנר ומורה למוזיקה בשם גולדנברג.
את הקריירה כזמר טנגו התחיל בשנת 1942, אך את הקלטותיו הראשונות הקליט החל משנת 1948 עם התזמורות של נג'דט קויוטורק ושל פהמי אג'ה. את המלחין, המנצח ונגן האקורדיון נג'דט קויוטורק הכיר בעת השרות הצבאי וטניירלי זוהה במידה רבה עם להיטיו. הראשון בהם היו "פאפטיה" (חיננית - "Papatya"),. להיט אחר שלו, "Sevdim Bir Genç Kadını " (אהבתי אשה צעירה) היה פרי יצירתו של נג'יפ ג'לאל אנדם (לחן) ובדרי נויאן (מילים). החל משנת 1949 טניירלי וקויוטורק השתתפו בתוכניות ברדיו ובטלוויזיה עד שנת 1979 כשקויוטורק פרש לגמלאות. פרט לטנגואים מקוריים ביצע טניירלי שירים מהרפרטואר הטנגו הארגנטינאי והבינלאומי.
בקריירה שנמשכה כ-40 שנה הקליט טניירלי 30 תקליטים, שני LP ותקליטור אחד, רובם בחברת "קולומביה רקורדס" ו"פיליפס". (טנגואים אלמותיים - Ölmeyen Tangolar). סג'אאטין טניירלי נפטר ב-1 בדצמבר 1994 מסיבוכים של מחלת אלצהיימר.
דיסקוגרפיה
תקליטים עם 78 סיבובים: תקליטים עם 45 סיבובים: -/Rok-tango) Gamzelerin ) (En Son Hatiram (Bolero Gücenmişsin bana Bir Gün Beni Hatirlarsan (La Comparsita) /Gül Tango
אבנט (בגד כהונה)
על פי תיאורי המקרא, אבנט היה החגורה אותה הכהנים חגרו על כותנתם בשעת העבודה במקדש. אבנט הוא אחד מארבעה בגדי הכהונה של הכהן ההדיוט, ומשמונה בגדי הכהונה של הכהן הגדול.
גזרון
המילה קימת טרם מגעם של אנשי יהודה עם הפרסים. המילה "אבנט" נשאלה לעברית מן המצרית העתיקה
הציווי
הציווי על עשיית האבנט מופיע בפרשת תצווה:. בהמשך, בפרשת פקודי מתוארת עשיית האבנט:.
אבנט של כהן גדול
ישנם שלושה מיני אבנטים בבגדי הכהונה: אבנט של כהן גדול בכל ימות השנה, אבנט של כהן גדול ביום הכיפורים ואבנט של כהן הדיוט.
לעומת זאת, האבנט שחגר הכהן הגדול ביום הכיפורים, בזמן שעסק בעבודות המיוחדות ליום זה, היה עשוי מפשתן בלבד, ללא צמר, וכפי שנאמר: "ובאבנט בד יחגור".
אבנט של כהן הדיוט
נחלקו תנאים בתלמוד, האם האבנט של הכהן הדיוט היה דומה לאבנט אותו לבש הכהן הגדול בכל ימות השנה, והיה עשוי כלאיים, או שהיה עשוי רק מפשתן, בדומה לאבנט המיוחד של הכהן הגדול ביום הכיפורים. להלכה נפסק, שהאבנט של הכהן ההדיוט עשוי כאבנטו של הכהן הגדול בכל ימות השנה, וכך עולה מתיאורו של יוסף בן מתתיהו.
מראהו
אורך האבנט היה שלושים ושתים אמות, שהם כשישה עשר מטר בקירוב. רוחב האבנט, לפי הרמב"ם היה "כמו שלוש אצבעות" (בערך כשישה ס"מ; וראו בערך רשימת מידות, שיעורים ומשקלות בהלכה), ולפי יוסף בן מתתיהו "עד לארבע אצבעות לערך". עוד מובא בדברי יוסף בן מתתיהו, שהאבנט היה משתלשל עד הקרסוליים, אך בזמן שהכהן היה עוסק בעבודת הקרבנות, הוא היה מפשיל את החגורה על כתפו השמאלית, כדי שלא תפריע לו בעבודתו.
לבישתו
הכוהנים היו חוגרים את האבנט על כותנתם, מעל מותניהם, בגובה המרפק, והיו מסובבים אותו סביב גופם שוב ושוב, בשל אורכו. לאחר מכן הם היו קושרים אותו.
כאמור, האבנט הוא בגד כלאיים, ולכן אסור לכהן ללובשו מחוץ למקדש. לדעת הרמב"ם, האיסור נוהג גם במקדש, כל אימת שהכהן אינו עוסק בעבודה, אולם לדעת הראב"ד (שם), כל זמן שהכהן במקדש – מותר לו ללבוש את האבנט, למרות שאינו עובד באותו זמן.
כפרתו
לדעת חז"ל כל בגד מבגדי הכהונה מכפר על עוון מסוים. האבנט היה מכפר על הרהור רע שבלב שהרי היה נחגר כנגד הלב, ולפי דעה אחרת היה מכפר על הגנבים.
מקום שמירת האבנטים
האבנטים, כשאר בגדי הכהנים ההדיוטים, היו נשמרים בלשכת פנחס המלביש, שם היו חלונות (כעין ארונות קבועים בקיר) מיוחדים לאחסון האבנטים של כל משמר ומשמר, והיה כתוב עליהם 'אבנט'.
בשנים האחרונות שוחזרו בגדי הכהונה במכון המקדש, וביניהם גם האבנט.
Lucky (שיר של בריטני ספירס)
Lucky (בעברית: בת מזל) הוא שיר של זמרת הפופ האמריקאית בריטני ספירס. השיר יצא לאור כסינגל השני מתוך אלבומה השני של הזמרת, Oops!... I Did It Again במהלך שנת 2000.
מידע
השיר, שנכתב והופק על ידי מקס מרטין ורמי, עוסק בשחקנית בת-מזל ("Lucky"). נראה שהשחקנית השיגה כבוד, אושר ויופי, אך מבפנים היא בודדה ועצובה מסיבות לא ידועות. Lucky זכה להצלחה פחותה בארצות הברית מהסינגל הקודם של ספירס, "Oops!... I Did It Again" בשל העובדה שהשמעותיו בתחנות הרדיו האמריקאיות היו נמוכות והסינגל נמכר בפורמט "12", שגרם למכירות נמוכות. מסיבות אלו הגיע השיר אל המקום ה-21 במצעד הבילבורד הוט 100, ושהה במצעד תשעה שבועות.
למרות זאת, הסינגל הצליח להיכנס לעשרת המובילים במצעדי מדינות שונות באירופה ובאוסטרליה, והצליח למכור אפילו יותר מסינגלים קודמים. בשוודיה מכר 30,000 עותקים וקיבל תואר פלטינה, בגרמניה קיבל תואר זהב עבור 250,000 עותקים שמכר, בבריטניה מכר הסינגל 203,000 עותקים והגיע למקום החמישי במצעד הפזמונים הבריטי. הסינגל נמכר בכל העולם ביותר מ-4,000,000 עותקים בשנת 2000 בלבד.
וידאו קליפ
הקליפ מתחיל כאשר ספירס נמצאת על במת הצגה, ואומרת: "זהו סיפור על ילדה ששמה לאקי" ומתחילה לשיר. באמצע הקליפ צילמו סרט והבמאי אמר: "קאט, יש לנו את זה" ומאפרים אותה לאחר מכן. לקראת סוף הקליפ היא נמצאת בטקס פרסים והמנחה אמר: "השחקנית הטובה ביותר, והמנצחת היא - לאקי". הקליפ נצפה יותר מ-70 מיליון צפיות.
ענבר
עִנְבָּר היא אבן חן הנוצרת מהתאבנות שרף עצים מסוימים במעבה האדמה. היא שייכת לקבוצת אבני החן הנדירה יותר – אבנים ממקור ביולוגי (בדומה לפנינים) ולא ממקור מינרלי. מקורות הענבר הם מחצבים, בעיקר באזור הים הבלטי ולחוף נהר הדנובה, שם ידעו על מציאת ענבר כבר בימי קדם, אך גם במקומות רבים נוספים.
הענבר רך יחסית ונוח לעיבוד והאדם השתמש בו למטרות שונות כבר בימי קדם ועדות לכך הם תכשיטי ענבר בני 6,000 שנה ויותר, שנמצאו במצרים ועיבודים של ענבר מלפני כ-13,000 שנים שנמצאו באתר ארכאולוגי בריטי. הענבר, בצורת אבקה, שימש גם כקטורת, ברפואה העממית ולקישוט. הענבר חשוב למדע, גם בגלל מגוון רחב של חרקים וחלקי צמחים כלואים בתוכו, שיכולים לספר לנו על העולם שהתקיים בשעה שהם נלכדו בשרף העצים, שהתאבן.
הענבר נפוץ מאוד בחוף הים הבלטי, בקרקעית הים ובקרקע של החוף. בעבר הפיקו את הענבר באזור זה והעבירו אותו לאימפריה הרומית, שם היה הביקוש. הדרך בה הובל הענבר כונתה דרך הענבר. גם בתקופה המודרנית אזור גדנסק וסביבתו נחשבים לבירת מחצבי הענבר ובעיר יש מסחר ער בענבר וגם מוזיאון הענבר של גדנסק.
אטימולוגיה והיסטוריה
המילה היוונית העתיקה לענבר היא ήλεκτρον - אלקטרון, שניתן לתרגמה כ"זהב בהיר". המילה מקורה בשפה הקדומה ההודו-אירופית ומשמעותה "בהיר, מבריק, קורן". בימי קדם, בבתי האצולה היוונים, הענבר שימש כמברשת בגדים, החלקת ענבר על הבדים טען אותו בחשמל סטטי ומשך את חלקיקי האבק. בניסוי מפורסם, המיוחס לתאלס היווני, משפשפים פיסת צמר בענבר ויוצרים חשמל סטטי. ביוון העתיקה הענבר כונה גם בשם "לינקירוס", כנראה משום שחשבו, שמקורו בשתן הלינקס. מנגד יש גם טיעונים לכך שמדובר בשיבוש שמם של תושבי ליגוריה, שהיו הסוחרים בענבר.
באימפריה הרומית כינו את האבן בשם electrum, שנגזר מהשם היווני או בשם succus שפירושו מיץ, תמצית נוזלית המופקת מצמחים. שמות נוספים, ששימשו בלטינית הם לאפיס ארדנס (אבן בוערת) וליגוריום. השם הערבי הוא عنبر"ענבר" וממנו נגזרו שמותיו בשפות נוספות, Ambre בצרפתית, Ambra באיטלקית, Ámbar בספרדית. לדברי טקיטוס השם הגרמני הקדום של הענבר היה גלסום, מילה ממנה נגזרה המילה לזכוכית. השם הגרמני הנוכחי לענבר הוא Bernstein (אבן אש) ושמות דומים יש בפולנית, Bursztyn ובאוקראינית, Бурштин. שמות אלה, ברנשטיין ובורשטין, היו לשמות משפחה נפוצים בין יהודים אשכנזים, במיוחד בין החיים באזורי כריית הענבר, על חופי הים הבלטי. עם תחילת המגמה של עברות השמות, ברבע האחרון של המאה ה-19, אפשר לפגוש שם כמו "עקיבא חשמל" כתב של עיתון המליץ ובמאמר של אותו עיתון מזכירים ש"אדמת פולין מלאה במינרלים כגון חשמל (בורשטין)". מאוחר יותר עברות השמות האלה פנה לשם ענבר.
מעריכים כי בעברית המקראית נקרא הענבר "חשמל", וזאת על-סמך תרגום השבעים, אשר תרגם את המילה "חשמל" בפסוק ל-ήλεκτρον (אלקטרון).
הרכב ותכונות
חומרים מסוימים, למשל צמר, נטענים במטען חשמלי כאשר משפשפים אותם בענבר. היוונים הקדמונים שמו לב לתופעה זו, ועל פי השם היווני לענבר, "אלקטרון", כונתה התופעה החשמלית.
בתרבות ובאמנות
בספר "פארק היורה", מאת מייקל קרייטון, מפיקים מדענים חומר גנטי של דינוזאורים מתוך חרקים שעקצו דינוזאורים ולאחר מכן נלכדו בשרף עצים, שהפך לענבר. על בסיס הספר הופק סרט באותו שם ובהמשך סדרת הסרטים "עולם היורה".
בטרילוגיה "חומריו האפלים" מתואר יקום מקביל בו השם "ענבר" משמעותו חשמל והשם "חשמל" משמעותו ענבר. החשמל והענבר מהווים מוטיבים חוזרים ביצירה.
הענבר שימש ליצירת חפצי אמנות וחפצי פולחן דתיים, מחרוזות תפילה, תכשיטים שונים ועוד.
קופאל
קופאל הוא שם קולקטיבי עבור שרפי עצים ממקורות בוטניים שונים, המשמשים כקטורת ולצבעים ולכה באיכות גבוהה.
ז'יכלין
ז'יכלין (בפולנית: Żychlin, ביידיש: זשיכלין) היא עיירה במחוז קוטנו שבפרובינציית לודז' בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
ז'יכלין נזכרת לראשונה בראשית המאה ה-14, ובשנת 1397 הוענקו לה זכויות עיר. בשנת 1867 ניטל מהעיר מעמד זה, ובשנת 1924 הושב לה.
יהודי ז'יכלין
בתחילה היו כפופים יהודי ז'יכלין לקהילות קוטנו וגוסטינין, והחל מהמחצית השנייה של המאה ה-18 התקיימה במקום קהילה עצמאית. בשנת 1780 נבנה ביישוב בית כנסת מעץ. בעיירה פעלו חסידי גור וחסידי אלכסנדר, וכן אדמו"רי חסידות זיכלין. מראשית המאה ה-20 התקיימה בעיירה פעילות ציונית, וכן פעילות של הבונד.
בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל. בשנים אלה חיו ביישוב כ-2,600 עד 2,800 יהודים, מתוך כ-7,000 תושבים. בשלהי שנות השלושים סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות גוברות מצד הפולנים המקומיים.
בשואה
ב-17 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי התעללות ביהודיה, תוך מעשי שוד, וחטיפת יהודים לעבודות כפייה משפילות. בהמשך, הועלה באש בית הכנסת בעיירה, והוטלו על היהודים בה תשלומי כופר. לאחר מכן, צוו יהודי העיירה לענוד סרט זרוע, שהוחלף בהמשך בטלאי צהוב, ולסמן את בתיהם, תוך הטלת שעות עוצר.
בסוף פברואר 1942 הוצאו להורג ראש היודנרט בעיירה ומפקד המשטרה היהודית בה. בימים שלאחר מכן, בוצעה בגטו שבעיר אקציה אלימה, תוך רצח כ-200 יהודים בדירותיהם וברחובות הגטו, והוצאה פומבית להורג של כל חברי היודנרט והמשטרה היהודית ובני משפחותיהם. ב-3 במרץ 1942 רוכזו יהודי הגטו בכיכר השוק בעיירה, ותוך רצח המתמהמהים הועלו כולם לעגלות, בהן נלקחו לתחנת רכבת שממנה הוסעו למחנה ההשמדה חלמנו.
פסח לבוב
פסח (פאבל) לְבוֹב (ברוסית: Павел (Песах) Рувимович Львов; בכתב לטיני: Lwow או Lvov; 1880 – 22 בפברואר 1913) היה מלחין, מעבד מוזיקלי ופסנתרן יהודי-רוסי.
קורות חיים
פסח פאבל לבוב נולד בשנת 1880 בעיר קייב שבאימפריה הרוסית (כיום בירת אוקראינה) במשפחה יהודית. למד נגינה בפסנתר ותורת המוזיקה אצל סיגיזמונד בלומנפלד בבית הספר למוזיקה של קייב. הואיל וביקש לקנות לעצמו זכות ישיבה מחוץ לתחום המושב, למד רפואת שיניים. בשנת 1903 השתלם מספר חודשים אצל סרגיי טאנייב במוסקבה, עד שנאלץ לעזוב את העיר ועבר לבירה סנקט פטרבורג, ושם למד בקונסרבטוריון קומפוזיציה, תזמור ותורת המוזיקה מפי ניקולאי רימסקי-קורסקוב, אלכסנדר גלאזונוב, אנטולי ליאדוב ומקסימיליאן שטיינברג. בשנת 1911 סיים את לימודיו בקונסרבטוריון בהצטיינות (מדליית כסף גדולה).
בשנת 1908 היה לבוב ממייסדי החברה למוזיקה עממית יהודית בסנקט פטרבורג. הוא עיבד עבורה ניגונים עממיים יהודיים, וביחד עם אלכסנדר ז'יטומירסקי ערך את העיבודים המוזיקליים לקובץ השירים העממיים שפרסמה החברה ב-1912, "לידער-זאַמלבוך: פֿאַר דער יידישער שול און פֿאַמיליע" (קובץ שירים: לבית הספר ולמשפחה היהודיים), בעריכת זוסמן קיסלגוף.
בשנת 1911, בהיותו כבן 31, עבר התקף לב חמור ובעקבותיו רותק במשך זמן רב למיטתו. נסע עם אחותו להתרפא באיטליה, ונפטר ב-1913 בנרווי בעקבות התקף לב נוסף. נקבר בעיר הולדתו, קייב.
Top of the Pops
Top of the Pops הייתה תוכנית טלוויזיה בריטית, שמפרסמת את מצעדי המוזיקה בבריטניה. במקור, היא שודרה ב-BBC One מדי שבוע ב-1 בינואר 1964 – 30 ביולי 2006. בתוכנית שודרו חלק מתקליטי המוזיקה הפופולריים ביותר באותו השבוע, וכן סקירה של מצעד הסינגלים של אותו שבוע. במקור, הופיעו 20 שירים, אם כי הורחב ל-30 שירים ב-1969, ול-40 שירים ב-1984.
"I Only Want to Be with You" של דאסטי ספרינגפילד היה השיר הראשון שהופיע בתוכנית, בעוד שהרולינג סטונז הייתה הלהקה הראשונה שהופיעה בתוכנית, עם השיר "I Wanna Be Your Man". הלהקה הבריטית, Snow Patrol, הייתה האמן/להקה האחרונה שהופיעה בשידור חי בתוכנית השבועית, עם השיר "Chasing Cars". מהדורות מיוחדות של התוכנית שודרו בחג המולד (ובדרך כלל, עד ל-1984, פורסמה גם מהדורה שנייה של התוכנית מספר ימים לאחר חג המולד). במהדורות אלו מופיעים חלק מהסינגלים הנמכרים ביותר של השנה ושיר חג המולד הנמכר ביותר. על אף שהתוכנית השבועית בוטלה ב-2006, ספיישל חג המולד שודר עד ל-2021. מהדורות סיכום סוף השנה של ה-BBC One בערב השנה החדשה או בסביבותיה כללו גם חלק מהשירים שהופיעו בספיישל חג המולד. ב-17 בספטמבר 1994 – 22 בדצמבר 2017, שודרה תוכנית הטלוויזיה Top of the Pops 2, ב-BBC Two, שמכילה שידור מהארכיון של Top of the Pops.
חברת המצעדים הרשמי מצהירה כי "להופיע בתוכנית היה נחשב לכבוד, והיא משכה כמעט כל שחקן גדול". הופעתו של סולן טי רקס, מארק בולאן, בנצנצים וסאטן, בתוכנית במרץ 1971, עם השיר "Hot Love", נתפסת, לעיתים קרובות, כתחילתו של הגלאם רוק. כמו כן, ביצועו של דייוויד בואי בתוכנית ל-"Starman", העניקה השראה למוזיקאים לעתיד. פורמט התוכנית נמכר למספר גופי שידור זרים בשנות ה-90 של המאה ה-20. שידורים חוזרים של התוכנית משודרים ב-BBC Four מאז 2011.
האחים לומייר
האחים לוּמְיֵיר (בצרפתית: Lumière), לואי ז'אן (5 באוקטובר 1864 – 6 ביוני 1948) ואוגוסט מארי לואי ניקולא (19 באוקטובר 1862 – 10 באפריל 1954) היו מאבות הראינוע ומממציאי המצלמה, סרט הצילום והמקרן המשמשים בצילום קולנוע. כמו כן נמנו עם הבמאים הראשונים של סרטי ראינוע.
ביוגרפיה
האחים לומייר נולדו ליד העיירה בזנסון שבצרפת אך גדלו בעיר ליון. אביהם ניהל חנות לצילום ושני האחים עבדו בחנותו. לואי היה הכימאי ואוגוסט המנהל.
ב-13 בפברואר 1895 רשמו האחים לומייר פטנט על מצלמה סינמטוגרפית, ששימשה גם כמקרן וכמכונה להדפסת עותקים נוספים מן הסרטים שצולמו. משקל המכונה היה כחמישה קילוגרם. אחד החידושים העיקריים היה השימוש בנקבים קטנים משני צידי סרט הצילום על מנת לאפשר תנועה רציפה של הסרט. בתחילה השתמשו האחים בסרט מנייר, אך לאחר זמן מה עברו לצלולואיד.
ב-19 במרץ 1895 צילמו האחים באמצעות הסינמטוגרף את סרט הראינוע הראשון: "היציאה ממפעל לומייר בליון" (La Sortie de l'usine Lumière à Lyon) המציג תמונה של פועלים היוצאים מן המפעל שהיה בבעלות האחים. יש הרואים בסרט זה את אבי הסרט התיעודי.
ב-22 במרץ 1895 הציגו בחינם, בבית קפה בפריז, את סרט הראינוע הראשון שהוצג לקהל: "סעודת התינוקת" (Le Repas de bébé).
הסרט הציג את כוכבת הקולנוע הראשונה בעולם – בתו התינוקת של אוגוסט לומייר. לאחר מכן הציגו סרטים במקומות נוספים, כמו כינוס מקצועי של צלמים, בו צילמו את הצלמים הנכנסים לכינוס ולאחר מכן הקרינו להם את הסרט במהלך הכינוס, וזכו לתשואות.
ב-28 בדצמבר 1895 החליטו האחים לומייר להקרין את סרטיהם באופן מסחרי. הם שכרו את אולם "גראנד קפה" בשדרת קפוסין (הקפוציניות) בפריז, והציגו תוכנית שהורכבה מעשרה סרטים באורך של דקה, וביניהם "היציאה ממפעלי לומייר" ו"סעודת התינוקת". בהקרנה נוספת ב-1896, הם הקרינו את הסרט "הרכבת מגיעה לתחנה". הסרט גרם להתרגשות רבה בקרב צופיו, שכן רבים בקהל, אשר לא היו מורגלים בפלא החדש, חששו באופן אינסטינקטיבי כי הרכבת "תצא מן המסך ותדרוס אותם". כמובן שהחששות של הקהל מהסרט הן מיתוס הרי שמדובר בתקופה יחסית מאוחרת בהיסטוריה, בה אנשים לא האמינו במעשי כישוף או קסם ואף ראו בעבר "קסמים" וטריקים דומים.
בשנת 1896 יצאו האחים לסיבוב הופעות עולמי בבריסל, במומבאי, בלונדון, במונטריאול, בניו יורק ובבואנוס איירס. בכל מקום אליו הגיעו, הלהיבו את ההמונים והביאו לדרישה ליצירת סרטים.
לאחר מכן ניסו האחים ליצור קומדיה. הסרט "המתיז הותז" ("L'Arroseur Arrosé") הוא קומדיה קצרה ביותר המראה נער המכופף צינור בגן, וכאשר הגנן מציץ לראות מה קרה לצינור, משחרר הנער את הצינור המתיז בפני הגנן.
עם כל זאת, האחים לא השכילו לפתח את הרעיון של יצירת סרטים עלילתיים, ורוב סרטיהם הראו תמונות שצולמו במקום ההתרחשות ולא תמונות מבוימות, כמו סצינות נוף, תמונות מן הרחוב, גלי הים המתנפצים אל החוף וכיוצא בזה, כאשר המצלמה מוצבת לרוב במקום אחד ואינה נעה. התוצאה לא הייתה מעניינת, לאחר שפג החידוש הראשוני.
בשנת 1896 החליטו האחים כי הראינוע הוא אמנות ללא כל ערך מסחרי. הם מכרו את הזכויות על הסינמטוגרף לצעיר בשם ז'ורז' מלייס, ששימש זמן מה כמפיץ סרטיהם, ולאחר מכן החל בקריירה משגשגת כבמאי הסרטים הראשון. מלייס סטה מן הדרך שהתוו האחים לומייר. הקולנוע של מלייס התבסס על בימוי של סצינות, על תנועת מצלמה ופעלולים, בניגוד לסרטיהם הסטטיים של האחים לומייר. ניתן לומר כי האחים לומייר פיתחו את הבסיס הטכנולוגי ליצירת הסרטים, אך רק מלייס היה זה שפיתח את הבסיס הרעיוני.
האחים הפנו את תשומת לבם לצילום. בשנת 1903 רשמו פטנט על צילום צבעוני שנקרא "אוטוכרום לומייר" והופץ באופן מסחרי בשנת 1907. בשנים אלו היה מפעלם בין גדולי היצרנים של חומרי הצילום באירופה. לאחר מכן נרכש המפעל על ידי חברת אילפורד. בין ההמצאות שהמציאו האחים היה גם מגביר קול וחומר לריפוי כוויות.
שני האחים הונצחו, בנפרד, בשדרת הכוכבים של הוליווד.
Agility
Agility או בתעתיק השגור אג'יליות, הוא מושג המתאר יכולת התאמה מהירה לנסיבות משתנות. המושג לקוח מהעולם של תרגול פיזי ומתייחס לשינוי תנוחת גוף. שינוי כזה מחייב שילוב של: שיווי משקל, קואורדינציה, כוח, רפלקסים וסבולת.
הגדרה אחרת היא יכולת מחשבתית ופיזית להסתגל ולהתאים למצב במהירות ובגמישות. המושג הלקוח מעולם התוכנה, הורחב גם לתחום הספורט ובהקשר זה הוא מתייחס ליכולת להגיב לפעולה של מתחרה.
בשנים האחרונות נעשה שימוש רב במושג זה בהקשר העסקי או הארגוני, בו מייצג המושג את היכולת של חברה או ארגון להגיב מהר לנסיבות המשתנות ולצעדים שנוקטות חברות מתחרות. בגלל האצת קצב השינויים העסקיים בעשורים האחרונים, היכולת של חברה להגיב במהירות ובאופן מתאים לשינויים מהווה במקרים רבים תנאי הכרחי להצלחתה ולפעמים אף להישרדותה. אג'יליות של ארגון תלויה בתרבות הארגונית, במבנה, בסגנון הניהולי ובמערכות המידע הממוחשבות, המהוות מרכיב הכרחי להתנהלות העסקית של רוב הארגונים ומימוש תהליכים עסקיים בהם הוא מעורב. אפשר לומר כי אג'יליות היא תוצאה של רמת ה"אינטליגנציה הארגונית", הנמדדת על פי משתנים הקשורים למבנה הרשתי של הארגון: מהירות זרימת המידע, מידת התלות של הארגון בגורמים שונים בתוך המערכת, מידת ההלימה שיש בין המבנה ההיררכי של הארגון לבין מרכזיות האנשים החברים בו וחשיבותם בעיני אלו הנמצאים איתם באינטראקציה ועוד.
אחד המכשולים העיקריים לאג'יליות של ארגונים הוא מערכות המידע הממוחשבות של הארגונים. מערכות אלו נבנו בארכיטקטורות ובכלים שמקשים על ביצוע שינויים. בשנים האחרונות הפיכת מערכות המחשוב למערכות גמישות היא אחד האתגרים המרכזיים איתם מנסים להתמודד באמצעות אוסף של ארכיטקטורות וטכנולוגיות מחשוב חדשות כגון: SOA, BPM, Business Rules Engines.
הולדת שיטת האג'יליות (Agile)
בתחילת שנות ה־90, כאשר השימוש במחשבים אישיים אצל עובדים תפס תאוצה, ענף פיתוח התוכנה היה במשבר שכונה "משבר פיתוח היישומים" (The application development crisis) או ה"האיחור במסירת אפליקציות" (Application delivery lag).
מומחים בתעשייה העריכו כי הזמן בין הצורך העסקי בהווה לבין פיתוח התוכנה ויישומה בפועל היה בממוצע כ־3 שנים, שהוא זמן רב מדי.
הבעיה הייתה שהעסקים היו דינמיים והדרישות השתנו במהירות, בהשוואה לעשורים הקודמים. כך קרה שבמהלך 3 שנים, דרישות מערכות התוכנה ואף עסקים היו צפויים להשתנות. משמעות הדבר היא כי פרויקטים רבים של תוכנה בסופו של דבר בוטלו טרם השלמתם, ורבים מאלה שכן פותחו והושלמו – לא ענו על כל הצרכים הנוכחיים של העסק, גם אם פיתחו את התוכנה בהתאם לתוכנית ולמטרות המקוריות של הפרויקט.
תעשיית התוכנה העתיקה את יסודות ניהול המוצר מהתעשיות הקלאסיות של המפעלים היצרניים, שם נהוג היה לעבוד לפי מודל מפל המים (Waterfall) התהליך קיבל את שמו כיוון ששלבי העבודה בו היו טוריים ודמו לדרך בה מפל מים זורם מבריכה גבוהה לנמוכה. מתודולוגיה ותיקה זו הפכה רווחת בפיתוח מערכות תוכנה. עם זאת, שיטה זו הייתה מסורבלת וגררה זמני פיתוח ארוכים ומקובעים, ולא ניתן היה לשנות החלטות שהתקבלו מוקדם בפרויקט בשלב מאוחר יותר, כאשר דרישות התוכנה השתנו, למשל.
קבוצה זו כללה מספר מתכנתים – ג'ון קרן, קנט בק, וורד קנינגהם, אריה ון בנקום, אליסטר קוברן ו־12 מתכנתים נוספים, כולם ידועים מאוד כיום בקהילת ה־Agile.
באותו זמן הם לא השתמשו במונח Agile על מנת לתאר את השיטה החדשה לניהול פיתוח תוכנה, אלא השתמשו במונחים "light" או "lightweight", שהיו נפוצים יותר, אם כי אף אחד מהמשתתפים לא היה מרוצה במיוחד בתיאור זה. לאחר מכן נבחר המנוח Agile, כמונח מתאים יותר, מכיוון שמשמעותו זריז וגמיש.
קבוצת האנשים הללו חיפשה דרכים לפתח תוכנות בזריזות ולהעבירן במהירות לידי משתמשי הקצה. גישה זו של אספקה מהירה סיפקה כמה יתרונות חשובים, שעיקרם:
כך משוב מהיר ונכונות לשינויים, הפכו להיות התכונות העיקריות בפיתוח תוכנה. אם צוות התוכנה אינו בטוח בהבנת הצורך של המשתמש, הוא היה מספק תוכנה לפי הבנתו ולאחר מכן מקשיב למשוב. השלב הראשון של הפרויקט, קביעת הדרישות והאפיון, נקרא גם עיצוב (Design).
ניהול פרויקט אג'ילי
מודל ניהול פרויקט אג'ילי(Agile Project Management) נחשב כחדשני ביותר, ומיועד לפיתוח מהיר של פתרונות. תכנון המודל יוצא מתוך הנחה כי קיים יותר ממחזור אחד של פיתוח, ובמהלך הפיתוח האפיון המוקדם עשוי להשתנות.
עקרונות יישום ניהול בפרויקט אג'ילי
המשוב הוא חלק הכרחי במודל זה, משום שהוא מאפשר יצירה של פרויקט המותאם באופן אופטימלי ללקוח. זאת בניגוד לתהליך המסורתי של אפיון מסודר שעל בסיסו נבנה הפתרון – גם אם דרישות השוק או הלקוח השתנו לאורך תקופת הפיתוח.
פתרון לא שלם המסופק בזמן קצר
בפיתוח אג'ילי הן הלקוח והן המפתח יודעים כי הפתרון הראשוני המסופק ללקוח אינו התוצר הסופי, אלא גרסה פועלת שנועדה להשתנות. למעשה, תהליך בקרת האיכות מתבצע תוך כדי עבודה עם התוכנה או עם הפתרון עצמו, ומשמש בסיס לפיתוחים עתידיים.
השימוש בפיתוח אג'ילי
חברות הייטק רבות המפתחות מוצרים, כמו גם חברות סטארט אפ רבות הנדרשות לספק פתרון מהיר (לפני שהמתחרים יציעו פתרון טוב יותר) משתמשות רבות בטכניקות של פיתוח אג'ילי. לעיתים הפתרון המוצע הוא ברמת הרעיון בלבד ואינו המוצר המוגמר, והוא משמש בעיקר על מנת לגייס משקיעים בשלבים שונים של הפרויקט.
כאשר מפתחים פרויקט בצורה אג'ילית ישנה חשיבות עליונה לאפקטיביות הפיתוח. במקרים רבים נעשה שימוש בפיתוחים קודמים על מנת להגיע למוצר מהיר, וכן בשילוב של פתרונות מוכנים על מנת ליצור פתרון חדשני בעל יתרונות נוספים. מבחינת אופי הפרויקט, בניגוד למודל הקלאסי, פיתוח פרויקטים בשיטה אג'ילית דורשת מידה גבוהה יותר של יצירתיות ופתיחות לשינויים עתידיים, הן מצד הלקוח והן מצד מפתחי הפרויקט.
משלים ל-1
משלים ל-1 היא שיטה לייצוג מספרים עם סימן בבסיס בינארי. שמה של השיטה נובע מהטכניקה למציאת מספר נגדי למספר נתון: הופכים כל סיבית, 0 הופך ל-1, 1 הופך ל 0. לדוגמה, המספר 17, אשר מיוצג כך: 0001 0001 יומר ל־1110 1110 אשר מייצג את המספר 17-. עם שיטה זו ניתן לחבר ולחסר מספרים, כאשר כל מה שיש לעשות בכדי לחסר הוא לחבר את היצוג השלילי של המחסר. עם זאת, לשיטה זו יש חיסרון בכך שלמספר 0 יש ייצוג כפול: 0000 0000 (0+) וגם 1111 1111 (0−). שיטת המשלים ל-2 פותרת בעיה זו.
חיבור של שני מספרים נעשה באמצעות חיבור של כל שתי סיביות מתאימות, תוך הוספת הנֶשֶׂא לסכום שיצר אותו. דוגמה: הוספת 1- (11111110) למספר 2+ (00000010). <pre style="width:35em;"> בינארי    עשרוני 11111110 1- + 00000010 2+ ............ ... 00000000 0 <-- תשובה שגויה + 00000001 1+ <-- הוספת הנשא ............ ... 00000001 1 <-- תשובה נכונה
שיטה זו מומשה בדגמים אחדים של מחשבים שיוצרו בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60, כגון PDP-1 וה-AGC.
מקל
מקל הוא פיסת חומר קשיח ומאורך, לרוב בצורת גליל צר וארוך, העשוי עץ. המקל הוא כלי רב-שימושי ואחד הכלים הראשונים שהאדם השתמש בהם. גם שימפנזים משתמשים במקלות כבכלים, למשל כדי להוציא טרמיטים מהנחיל כדי לאכול אותם.
דוגמאות נפוצות למקלות בעלי שימושים שונים:
ישנם גם מכשירים, שחלק מרכזי בהם הוא מקל. דוגמאות: מטאטא, מעדר, מגרפה, חרמש, פטיש, מחבט גולף ונשק מוט (כגון רומח או האלברד).
מקלות שימשו מאז התקופה הפרה היסטורית ועד היום גם כחלק מכלים מורכבים יותר כגון ידית לגרזן. המקלות המשמשים לצרכים שונים, נבדלים זה מזה באורכם, רוחבם, רמת עיבוד העץ, חלק הצמח שהם עשויים ממנו (ענף, חוטר, קנה), במין הצמח ממנו הם מיוצרים כמו גם ברמת ההקפדה על פרטי הייצור של המקל. לדוגמה, מקל המשמש למשחק עם כלב עשוי להיות כל מקל זול הבא ליד. לעומת זאת, מקל המשמש לאימון באמנות לחימה יבחר בקפידה.
המושג "מקל" משמש גם בביטויים מקובלים כגון שיטת המקל והגזר, חוסך שבטו שונא בנו או "מלחמה במקלות ואבנים". יתרה מזו, ישנם מוטות שאינם עשויים עץ אך הם נקראים "מקל" משום שפעם היו מקלות המשמשים בתפקידם, לדוגמה סוכרייה על מקל המכילה מוט קרטון או מקל חישה של עיוורים, שעשוי מאז שנות השבעים של המאה העשרים, מאלומיניום. ישנם גם מכשירים הקרויים מקל למרות שמעולם לא יוצרו מעץ כגון מקל זיכרון (Memory stick, מקל USB).
גילשריסט נגומה
גילשריסט נגומה (בצרפתית: Gilchrist N'Guema; נולד ב-7 באוגוסט 1996) הוא כדורגלן גבונזי, המשחק בעמדת הבלם.
קריירה
נגומה התחיל את הקריירה שלו בנוער של בנפיקה ליסבון, ממנה עבר לזו של קאסה פאיה בה שיחק שנה.
בקיץ, נגומה הצטרף לטוריזנסה, ממנה עבר לסרטננסה וכעבור שנה עזב את פורטוגל וחתם בבנפיקה מקאו.
ב-7 באוגוסט 2019, נגומה חתם בבני סכנין לשנתיים. ב-22 באוגוסט, נגומה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2-3 נגד הפועל אום אל-פחם. ב-27 בספטמבר, כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 להפועל נוף הגליל.
ב-22 בינואר 2020, נגומה חתם במכבי אחי נצרת.
בנובמבר, נגומה זומן לראשונה לסגל נבחרת גבון ונכלל בסגל הנבחרת במשחקים נגד ו, אך לא זכה לדקות משחק. ב-12 בנובמבר 2020, נגומה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד.
חוק הספנות (ימאים)
חוק הספנות (ימאים), תשל"ג-1973 "נועד לגבש ולאחד, ובעניינים רבים להסדיר לראשונה, את מכלול הנושאים הקשורים בעבודתו ובמעמדו של יורד הים הישראלי ובשירותם של ימאים ישראלים וזרים באניות הצי המסחרי הישראלי." החוק אושר בכנסת ב-25 ביולי 1973, ומאז תוקן שש פעמים (שני תיקונים בשנת 1974, ותיקונים נוספים בשנים 1976, 2005, 2008, 2012 ו-2018). השר הממונה על החוק הוא שר התחבורה. במשך השנים הותקנו מכוח החוק תקנות בנושאים שונים.
דברי ההסבר להצעת החוק מנמקים את הצורך בחוק מיוחד לימאים:
מטרת החוק
חוק הספנות (ימאים) נחקק אחרי חוק הספנות (כלי שיט) שנחקק בשנת 1960, והסדיר את נושא הכשרת כלי שיט לשימוש, רישום כלי שיט שבבנייה וכו'. לעומת זאת, חוק הספנות (ימאים) מסדיר בעיקר נושאים הקשורים לצוות הספינה והסמכת ימאים. חוקים דומים קיימים ברוב המדינות הימיות בעולם.
"כלי שיט זר" הוא כלי שיט שאינו חייב ברישום במרשם הישראלי לפי הוראות חוק הספנות (כלי שיט) וחוק הספנות (כלי שיט זר בשליטה של גורם ישראלי).
על כל כלי השיט בישראל חלים אותם חוקים, גם כלי שיט אשר נכנסים לשטח הימי מחו"ל, חייבים להתנהל לפי חוקי מדינת ישראל, ואם לא יעשו כן הם צפויים לעמוד לדין
הסמכת ימאים
על פי החוק שר התחבורה ימנה ארגון אשר תפקידו לטפל בהסמכת ימאים. ימאים המבקשים לעבור הסמכה נדרשים לעבור בדיקות רפואיות ומבחנים. תפקידו של הארגון הוא לייעץ לשר, לספק את רמת הידע הנדרשת, לקבוע את סדר הבחינות וכל תפקיד אחר שיקבע השר לארגון. רק ימאים אשר עוברים את ההסמכה רשאים לשמש כימאים (סעיפים 21 ו-22 לחוק).
הארגון גם קובע את ההגדרה של כלי שיט פרטי. מדובר על כלי שיט אשר אורכו אינו עולה על 24 מטר והוא משמש למטרות ספורט, נופש או מטרה אחרת שקובע הארגון. בסעיפים מסוימים יש הבחנה בין כלי שיט פרטי לכלי שיוט שאינו פרטי.
הארגון גם בודק האם נערים כשרים לעבוד בתור ימאים, ומפקח על העסקת נערים כימאים. חל איסור להעסיק נערים שנמצאו כלא כשירים. כמות הנערים בצוות לא נספרת ביחד עם הימאים הבוגרים בצוות, יש רשימה נפרדת לנערים בצוות. הנערים לא ייכללו במספר הימאים המינימלי בצוות.
הצוות
פרק ה' לחוק קובע את סמכויותיו של הקברניט.
פרק ו' עוסק בכללי המשמעת בכלי שיט.
פרק ז' עוסק בסדרי עבודה בכלי שיט.
פרקים אחדים עוסקים בשכר אנשי הצוות וביישוב סכסוכי עבודה.
עבירות ועונשים
חוק הספנות (ימאים) קובע עבירות ועונשים לצידן. החוק קובע מגוון עבירות אשר חלות על אנשי הצוות, הקברניט ובעל הספינה. כך למשל, מרד בספינה הוא עבירה פלילית, ואיש צוות המשתתף במרד או עורר מרידה או קושר קשר עם איש צוות אחר לעורר מרידה, עובר עבירה אשר העונש המרבי בגינה ינוע בין שלוש לשבע שנות מאסר על פי חומרת המרד.
סעיף 112 דן במי שמסייע למרד. על פי הסעיף איש צוות אשר עשה פעולה שתכליתה להניע איש צוות למרידה, או נכח במרידה ולא עשה כמיטב יכולתו כדי לסכלה או לסייע בסיכולה, או נודע לו קשר על מרידה ולא הודיע על כך לקברניט – עונשו המרבי יהיה 2 שנות מאסר.
מחדר פלוטוני
מֶחדר פלוטוני הוא סלע מגמטי הנוצר כאשר מאגמה מתגבשת בתוך תא מאגמה או חודרת לתוך סדקים בקרום כדור הארץ ומתגבשת בתוכם. חלוקות פנימיות של גופי החדירה מתייחסות לאופן התגבשותם ביחס לסלעי הסביבה ולעומקם. סמוך לפני השטח עשויים המחדרים להתגבש לסלעים געשיים ותת-געשיים.
היווצרות
צפיפותה של המאגמה נמוכה יחסית לזו של סלעי הסביבה, ולכן היא נעה כלפי מעלה ומצטברת בתאי מאגמה – שם היא מתגבשת או שולחת אל סלעי הסביבה "שלוחות" בדמות גופי חדירה מגמטיים. שלוחות אלה נוצרות מהלחץ שמפעיל הנוזל המגמטי על הסלעים הנדחקים או שהן חודרות לסדקים ואזורי חולשה קיימים בקרום בתהליך הנקרא הזרקת דייק. גופי חדירה אלה מתקררים לאט, ובמאגמה הנתונה בהם חל גיבוש מפריט היוצר סלעים פלוטוניים.
מיון גופי חדירה
קיימות שתי חלוקות עיקריות של גופי חדירה:
גופים תואמים ובלתי-תואמים
חלוקה זו מתייחסת ליחס הגאומטרי בין סלעי הסביבה לגופי החדירה:
עומק חדירה
גופי חדירה מתגבשים בעומקים שונים מתחת לפני השטח:
מחדר לוחי
מחדר לוחי הוא מסה של מאגמה החודרת לסדקים קוויים דוגמת העתקים בסלעי סביבה והמתגבשת לסלע פלוטוני. דוגמה למחדרים כאלה הם דייקים לוחיים.
מחדר שכבתי
מחדר שכבתי הוא גוף חדירה הערוך בשכבות, הערוכות על-פי רוב בשולי המחדר, במקביל או במבנה קונצנטרי מן הדפנות פנימה. השכבות נוצרות בשלבים שונים במהלך ההתגבשות ההדרגתית של המאגמה בתוך תא המאגמה או בתוך סדק בקרום כדור הארץ, וגם לאחר תום ההתגבשות. דוגמה למחדר שכבתי נרחב ניתן לראות במתחם בושוולד – אגן גאולוגי עשיר במחצבים המצוי בדרום אפריקה.
תופעות במחדרים
חדירת המאגמה לסלעי הסביבה יוצרת תופעות שונות בגופי החדירה ובשוליהם.
ג'ון אובי מיקל
ג'ון אובי מיקל (באנגלית: Mikel John Obi; נולד ב-22 באפריל 1987) הוא כדורגלן עבר ניגרי ששיחק בעמדת הקשר, כשחלק גדול מהקריירה שיחק בצ'לסי ובנבחרת ניגריה.
בנערותו שיחק במועדון "אייאקס קייפטאון" עד שהחל את הקריירה המקצוענית שלו ועבר לשחק במדי קבוצת לין אוסלו, זאת לאחר שהוכיח את כישוריו והוביל את נבחרת ניגריה הצעירה לניצחון על נבחרת ארגנטינה בגמר אליפות הנוער העולמית בשנת 2005. ב-2006 עבר לשחק במדי צ'לסי.
בספטמבר 2022 הכריז על פרישה ממשחק פעיל.
אמנת ז'נבה הרביעית
אמנת ז'נבה הרביעית, דנה בהגנה על אוכלוסייה אזרחית במלחמה בין מדינות או תחת כיבוש. על האוכלוסייה האזרחית, שחובה להגן עליה, נמנים כל מי שאינם משתתפים בלחימה (כולל אזרחים, חיילים משני הצדדים שהניחו את נשקם, פצועים, חולים וכיוצא בזה). האמנה אומצה באוגוסט 1949 ונכנסה לתוקף באוקטובר 1950. האמנה היא הרביעית מתוך ארבע אמנות המהוות יחד את אמנות ז'נבה שעוסקות בהתנהגות הראויה של אומות בזמן מלחמה. כיום יש 196 מדינות שחתומות על אמנת ז'נבה.
השאלה האם אמנות ז'נבה הן חלק מהמשפט המנהגי או שמא ההסכמי, נתונה במחלוקת. הטוענים כי אמנת ז'נבה היא חלק מהמשפט המנהגי טוענים שאמנת ז'נבה הרביעית, יחד עם שלוש אמנות ז'נבה הנוספות (הראשונה, השנייה והשלישית), אשר נוסחו מחדש בשנת 1949 ואמנת האג משנת 1907, מחייבת את כל המדינות שהן צד לסכסוך מזוין, לרבות מדינות שלא חתמו על כל האמנות או לא אשררו את כולן.
עקרון ההגנה על אוכלוסייה אזרחית מבוסס על העובדה, שאף כי במהלך מאה השנים האחרונות אוכלוסייה אזרחית איננה משתתפת בלחימה, בכל זאת אזרחים הם הנפגעים (הרוגים ופצועים) העיקריים במאבקים מזוינים. לפיכך, האמנה קובעת כלל מרכזי, ולפיו אין לפגוע באוכלוסייה האזרחית וברכושה בעת מלחמה. חובה זו מוטלת על כל הכוחות הצבאיים והאזרחיים. סעיף 32 באמנת ז'נבה הרביעית קובע:
מחויבות הכוח הכובש לאוכלוסייה
במקרה של כיבוש, היחסים בין הכוח הכובש לאוכלוסייה האזרחית משתנים. אין מדובר עוד במצב חירום זמני, שבו מתבצעת לוחמה, אלא במצב שגרתי ולעיתים אף מתמשך. לפיכך, המחויבות של הכוח הכובש כלפי האוכלוסייה האזרחית ורכושה גדלה, ועמה גדלה החובה לשמור על זכויות האדם שלה ולאפשר קיום אורח חיים שגרתי.
על הכוח הכובש מוטלת החובה להבטיח את הסדר והביטחון הציבוריים, תוך כיבוד המנהגים המקומיים. הזכויות והאיסורים שעל הכוח הצבאי חובה לשמור הן: הזכות לחיים; הזכות לחופש התנועה; הזכות לפרנסה; הזכות לדיור; הזכות לקניין; הזכות להליך הוגן; הזכות לטיפול רפואי; הזכות לתכנון סביבתי; איסור על ענישה קולקטיבית; איסור על גירוש תושבים אל מחוץ לשטח הכבוש; איסור על יישוב אזרחים של המדינה הכובשת בשטח הכבוש; איסור הפעלת לחץ לשיתוף פעולה עם הכוחות הכובשים.
סעיף 49: גירושים, העברות, פינוים
סעיף 49 באמנה עוסק בהעברה של אכולוסיות במסגרת הכיבוש. הסעיף קובע כי אסור להעביר בכפייה אנשים שמוגנים במסגרת האמנה (מוגנים), וכן אסור גירושם של מוגנים לשטח המדינה הכובשת או למדינה אחרת. הכוח הכובש עשוי לבצע פינוי של האוכלוסיה מאזור מסויים, בגלל שיקול צבאי או של בטחון האוכלוסיה, אך האנשים שפונו יוחזרו לבתיהם מיד לתום פעולות האיבה באותו שטח. כמו כן אם המדינה גורמת לפינוי היא צריכה לדאוג לתנאים כמו שיכון, ההיגיינה, הבריאות, הבטחון והתזונה, ובלי לקרוע בני משפחה אחת זה מזה. כמו כן הסעיף קובע כי המדינה הכובשת לא תגרש ולא תעביר חלקים מאוכלוסייתה האזרחית שלה לשטח שכבוש על ידה.
סעיף 50: ילדים
סעיף 50 עוסק בהגנה על ילדים. המדינה הכובשת צריכה להקל על עבודותם של מוסדות לטיפול בילדים ולחינוך שלהם. היא צריכה להקל על זיהוי ילדים כשייכים להוריהם ואסור לה לשנות את מעמדם האישי או לגייס אותם לפלוגות או ארגונים הכפופים למרותה. אם אין מוסדות מקומיים מספקים, המדינה הכובשת צריכה לדאוג לכלכלתם וחינוכם של ילדים שנתיתמו מהוריהם עקב המלחמה, ואין להם קרובים מתאימים. הכובשים לא יפריעו להנהגת אמצעי-העדפה ביחס למזון, לטיפול רפואי ולהגנה מפעולות מלחמה לטובת ילדים מתחת גיל 15, לטובת נשים הרות ולטובת אמהות לילדים מתחת לגיל 7.