cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת גוג ומגוג
עמים שזוהו כגוג ומגוג
הופעת המונגולים על הבימה ההיסטורית והאיום שלהם על מדינות האסלאם והנצרות, מאז המאה ה-13, הפך אותם לבני דמותם של גוג ומגוג המבשרים את קץ הימים. הפחד שעוררו מסעות ההרס של המונגולים, וגם הדמיון הפונטי בין השמות "מונגול" ו"גוג" ו"מגוג", חיזקו את הקישור. האימפריה המונגולית שהגיעה במערב עד לפולין ולהונגריה וכללה במזרח את כל סין, פתחה דרכים חדשות בין אירופה ואסיה. בסיפורי נוסעים אירופאים הוצגו המונגולים כצאצאי גוג ומגוג והחומה הסינית הגדולה תוארה כחומה של אלכסנדר שמאחוריה כלואים גוג ומגוג. מרקו פולו סיפר על שני עמים הנקראים אונג ומונגול שהם גוג ומגוג. התעצמותה של האימפריה העות'מאנית במאה ה-15, והאיום הישיר שלה על מרכז אירופה, הביאו לזיהוי של הטורקים עם גוג ומגוג. גם במקרה זה הסכנה הטורקית-מוסלמית נתפסה כעונש אלוהי על חטאי החברה הנוצרית.
הקשר עם עשרת השבטים האבודים והאמזונות
הקישור של גוג ומגוג ליהודים בכלל ובפרט למיתוס של עשרת השבטים האבודים הוא בעצם קישור בין שתי תעלומות: לאן נעלמו עשרת השבטים שהוגלו מארץ ישראל לאשור על ידי שלמאנסר ומי הם המונגולים, שאינם נזכרים בברית הישנה או בברית החדשה, המאיימים להשמיד את אירופה הנוצרית. בסוף המאה ה-13 נפוצו שמועות לפיהן המונגולים הם יהודים או שהתגיירו ליהדות. ידיעות כאלו הושפעו, ככל הנראה, גם מן הסיפורים על התגיירות הכוזרים.
בימי הביניים נפוץ הסיפור לפיו עשרת השבטים האבודים של עם ישראל הם גוג ומגוג או כי הם שוכנים בסוף העולם ליד גוג ומגוג. המקור הידוע המוקדם ביותר המקשר את עשרת השבטים עם גוג ומגוג הוא ספרו של פטרוס קומסטור, היסטוריה סכולסטיקה (1173) שתורגם לשפות רבות והיה נפוץ מאוד בימי הביניים. בפרק על מגילת אסתר, קומסטור מספר כי כאשר אלכסנדר הגדול הגיע ל"הרים הכספיים", פנו אליו עשרת השבטים שהוגלו לשם וביקשו ממנו שיעזור להם להיחלץ מהמכשול שעוצר בעדם. אך אלכסנדר ששמע שהם מרדו באלוהים, החליט לחזק עוד יותר את המכשול. הוא הביא אבנים ענקיות כדי לחסום את המעבר ואף הוסיף וקרא לעזרת אלוהי ישראל, שנענה לבקשתו, וקירב בין שני הרים גבוהים כך שיחסמו את המעבר לחלוטין.
הזיהוי של המונגולים עם היהודים התפשט גם הוא בהשפעת "Historia scholastica" שמחברה טען שהמונגולים הם צאצאי היהודים שהגלה שלמנאסר. מתיו פריז, היסטוריון אנגלי מהמאה ה-13 סיפר על הקשרים בין היהודים האלה העצורים מאחורי המחסום עם היהודים שחיים תחת שלטון הנוצרים באירופה. על פי סיפורו אותם יהודים אגרו נשק ויחד עם אחיהם הכלואים מאחורי חומת אלכסנדר הם מתכננים להתקיף את הנוצרים ולהשמיד אותם.
לקישור של גוג ומגוג עם עשרת השבטים תרם גם מכתב הכומר יוחנן – Prester John שהיה נפוץ מאוד באירופה מאז המאה ה-12, שבו נטען שעשרת השבטים הם נתיני המלך ג'ון והם חיים מאחורי נהר אבנים. ייתכן שסיפורים אלה הושפעו מן המיתוס של עשרת השבטים שנפוץ בין היהודים מאז המאה העשירית על הממלכות החזקות של עשרת השבטים הנמצאות אי-שם מעבר לנהר הסמבטיון.
ריקולדו דה מונטה די קרוצ'ה, נזיר דומיניקני שהיה מיסיונר בארצות האסלאם והגיע לחצר השליט המונגולי, טען בכתביו שהמונגולים הם חלק מאותם יהודים שהוגלה עוד על ידי המלך האשורי תגלת פלאסר אל מעבר לנהר גוזאן. עם זאת לדבריו, הטטארים (כפי שנקראו המונגולים אז באירופה) אינם מכירים את מנהגי היהודים, והם עצמם טוענים שהם נקראים מונגולים כשיבוש מהשם "מגוגולי" והם צאצאי גוג ומגוג. בגרסאות רבות שהיו לאגדה על העמים הכלואים מאחורי חומת אלכסנדר, נזכרים גוג ומגוג כזהים לעשרת השבטים האבודים או כשוכנים לצידם. במאה ה-14 החלו להופיע בטקסטים בגרמנית מקומית ובמפות של העולם בגרמניה אזכורים של "היהודים האדומים". המקור הידוע המוקדם ביותר שהם נזכרים בו הוא שירה אפית חצרונית משנת 1270 בשם "Der Jüngere Titurel". היהודים האדומים מתוארים בה כעם פראי החי בקצווי אסיה. הם, כלואים על ידי ההרים הנקראים גוג ומגוג מצד אחד, ומהצד השני סוגר עליהם נהר שמימיו זורקים אבנים לשמים ללא הרף. אם יצליחו לצאת משם הם ימיטו חורבן על העולם הנוצרי והאלילי כאחד. השם "יהודים אדומים" ככינוי לעשרת השבטים מופיע רק בגרמנית מקומית.
האמונה בקשר בין עשרת השבטים לגוג ומגוג ולמונגולים התקיימה גם במאה ה-16. המלומד גוולים פוסטל, שהיה גם מזרחן והיבראיסט, כתב ב-1560 בספרו "De la République de Turcs", שמקורם של הטטרים (המונגולים), כמו הטורקים, הוא בעשרת השבטים. גוג ומגוג שייכים לשבט דן. הם מתכוננים לבואו של האנטיכריסט והשטן מעכב אותם ליד הקוטב הצפוני.
גוג ומגוג באסלאם
הסיפור של גוג ומגוג נזכר בקוראן, בפרק 18, שם מסופר על "בעל שתי הקרנים" הנוסע לקצווי הארץ. עמים, שאינו מבין את שפתם פנו אליו בבקשה לבנות חומה שתגן עליהם מפני גוג ומגוג, העלולים להביא רעה גדולה על העולם:
רוב הפרשנים המוסלמים סברו ש"בעל הקרניים" הוא אלכסנדר הגדול, המכונה בכמה טקסטים מוסלמיים Al-Iskandar Dhū’l quanayn.
אחרים זיהו אותו עם מלכי איראן דריווש השני או כורש. החומה שנועדה לעצור את יאג'וג' ומאג'וג' נבנתה לפי פירושים שונים מברזל, נחושת ומעופרת מותכת, כסכר החוסם את המעבר בין שני הרים. יש חדית' המתארת איך מדי יום גוג ומגוג מנסים למוטט את החומה העוצרת בעדם, כשהם חופרים בה, אך אלוהים מכשיל אותם, עד שיום אחד, ברצונו של אללה יצליחו בכך ויציפו את הארץ. במסורת המתארת שליחים ששלח החליף אל-ואתק אל החומה הנמצאת בקצה הצפוני-מזרחי של הארץ, מתואר שער ענק ועליו מנעולים רבים.
היום בו יפרצו גוג ומגוג את החומה יהיה "יאום אלקיאמה" (يوم القيامة, "יום התחייה") שיתרחש לאחר שובו של ישו בן מרים, ואחרי הופעת משיח השקר אל-מסיח א-דג'ל. גוג ומגוג יצאו ממקומם בצפון-מזרח ויצעדו בהמוניהם לכיוון ארץ ישראל. הם יחלו לשתות את מי הנהרות כולם ולא ישאירו טיפת מים. הם ישתו את מי הפרת והחידקל ואת מי ים טבריה (הכנרת). נאמר שהראשון מהם ישתה מהכנרת וכשיגיע האחרון מהם לאותו מקום הוא יגיד: "האם לא היו כאן מים?!" כשלא יוותרו יותר מטרות לחיציהם הם יתחילו לירות חצים אל השמים בתקווה להרוס אותם. אז אללה יתקיף אותם באמצעות תולעים שישמידו אותם. בגרסאות מוסלמיות של רומן אלכסנדר מתואר כיצד גוג ומגוג ינסו ללוק את החומה בלשונם בכדי לפרוץ אותה ויכשלו.
בטקסטים מוסלמיים גוג ומגוג תוארו כיצורים דוחים ומבעיתים: הם בעלי פני כלב וגוף אדם, בעלי טפרים וניבים חדים כשל אריה וקומתם גבוהה כעץ הארז. הגאוגרף המוסלמי זכריא אל-קזוויני מהמאה ה-13 תיאר את גוג ומגוג ביצירתו הקוסמוגונית הגדולה "עג'אא'ב אלמחלוקאת" ("عجائب المخلوقات وغرائب الموجودات") כשוכנים ליד הים המקיף את הארץ, שאותו יש המזהים כים הכספי או הים השחור. הוא מתאר אותם כאנשים שקומתם קטנה בחצי מקומת אדם רגיל, עיניהם מלוכסנות כעיני המונגולים ויש להם אוזניים גדולות ושעירות שהם מתכסים בהם בשנתם. תיאור גוג ומגוג כמעוותי צורה ומפלצתיים גרר מחלוקת בין אלה שטענו שאין הם בכלל בני האדם ובין מי שהסתמכו על התיאור המקראי שלהם כצאצאי נח.
טקסט טורקי מהמאה ה-15, העוסק באחרית הימים, בשם Dürr-i Meknūn מאגד כמה מהמסורות הנפוצות באסלאם על גוג ומגוג: ישו (איסא) ישוב ויופיע ויקבץ את המאמינים להר סיני. ואז שני האחים, גוג ומגוג, וכל תומכיהם יהרסו את החומה. הם יכסו את הארץ ויצלו ויאכלו את בני האדם ואת החיות שימצאו בדרכם. הם ישתו את כל המים המתוקים עד שיוותרו רק מי ביצה. הם יהיו כה רבים עד כי הציפורים לא ימצאו מנוח אלא על ראשיהם. עד אשר האל הגדול ישלח כנגדם צבא בצורת סוס שחור שיביס את גוג ומגוג.
המגמה לזהות את גוג ומגוג עם עמים ריאליים ועם המציאות הפוליטית לא פסחה גם על האסלאם, במאה ה-13 היו שזיהו אותם עם המונגולים שכבשו את בגדאד והמיטו חורבן על האימפריה של בית עבאס. בעת החדשה היו אנשי דת ופרשני קוראן שזיהו את גוג ומגוג עם עמי אירופה הנוצרית והמעצמות הקולוניאליסטיות שהפיצו את הנצרות בעולם והביאו לשקיעה ולניוון של עמי האסלאם.
גוג ומגוג במאה ה-20 והמאה ה-21
גוג ומגוג והתפקיד שימלאו ביום הדין האלוהי המשיכו להעסיק מאמינים של שלוש הדתות המונותאיסטיות במאה ה-20, מתוך חיפוש אחר תובנה ופירוש לתמורות בטכנולוגיה ובמדע, ולאירועים ההיסטוריים ששינו את פני העולם. הטוטאליות של שתי מלחמות העולם, כלי הנשק הקטלניים וההרס הגדול שגרמו, חיזקו את מחשבי הקיצין בשלוש הדתות שראו סימנים לבואו הקרב של יום הדין האלוהי ולקץ העולם המוכר.
בדורות האחרונים היו רבנים שראו במלחמת העולם השנייה ובשואה את מלחמת גוג ומגוג. הרב מרדכי אליהו טען כי גוג הוא היטלר, ומגוג היא גרמניה הנאצית שאספה את כל עמי אירופה למלחמה נגד עם ישראל, תכננה לכבוש את ירושלים ולהחריב את היישוב בארץ ישראל ונבלמה בקרב אל-עלמיין השני. בין היתר הוא הסתמך על תרגום יונתן בן עוזיאל. הרבי מליובאוויטש אמר דברים דומים, והסביר על פי מסורת מתלמידי הבעל שם טוב, שבשל התארכותה הרבה של הגלות – ייסורי מלחמת גוג ומגוג בוטלו, ואילו השואה היא במסגרת 'חבלי המשיח' של מלחמת גוג ומגוג שלאחריה יוטב לעם ישראל.
בכתבי כת האחמדיה, מתוארים גוג ומגוג כשני הגושים היריבים בתקופת המלחמה הקרה. הערכים שהם מקדמים – הדמוקרטיה של הגוש המערבי והקומוניזם של הגוש המזרחי מייצגים תרבות של שקר וחומרנות. המאבק בין הגושים באמצעי הלחימה המודרניים והשימוש בנשק אטומי, יובילו את המעצמות למלחמה טוטאלית שתביא להרס הדדי. ואז האסלאם, שיהיה אז בנקודת השפל שלו, יזכה לעזרת האל שיביא לגאולה ולשלום עולמי. המלומד המוסלמי Imran Nazar Hosein, רואה בשיבת היהודים לארץ ישראל ובהקמת מדינת ישראל בעזרתן של המעצמות המערביות את מימוש הנבואות בקוראן על אחרית הימים. המעצמות הקולוניאליסטיות ומדינת ישראל הם התגלמות גוג ומגוג ואללה יעניש אותן ויחריב אותן. המאבק הבין גושי והאיום במלחמה גרעינית, שבצידו הייתה גם ההתנגשות בין אידאולוגיות ותרבויות התפרש כמלחמת גוג ומגוג. בחוגים אוונגליסטיים בארצות הברית רווח זיהוי של ברית המועצות כאויב הנורא שעליו ניבא יחזקאל. העיסוק בנושא גבר לקראת סוף המאה ה-20 עם האמונה שסוף האלף השני עשוי להיות המועד שבו ימומשו התחזיות האפוקליפטיות והאסכטולוגיות הגלומות בנבואות העתיקות. בארצות הברית נקשר הדבר באופן ברור עם התחזקות הזרמים האוונגליסטים בשלהי המאה ה-20. יש טענה שנשיאי ארצות הברית, רונלד רייגן וג'ורג' בוש הושפעו מתיאוריות אוונגליסטיות וכי רייגן זיהה את ברית המועצות כגוג ומגוג ובוש יצא למלחמת עיראק השנייה מתוך אמונה שהוא נלחם בכוחות גוג ומגוג.
בהשפעת האירועים ההיסטוריים במחצית השנייה של המאה ה-20 ובראשית המאה ה-21 יש בחוגים הקבליים מי שטוענים שמלחמה בין העולם המוסלמי והעולם הנוצרי תהיה בעתיד הנראה לעין והיא תהיה מלחמת גוג ומגוג, שבעקבותיה תבוא הגאולה השלמה לעם ישראל. בשונה מכך, פרסומים של חב"ד בתחילת שנות ה-2020 מסתייגים מתיוג ברור של גוג ומגוג, ואף טוענים שלא ברור אם כוונת הנבואה ביחזקאל היא לאישים או לעמים.
בחוגים אוונגליסטיים במאה ה-21 יש הנזהרים מזיהוי מלחמת גוג ומגוג עם אירועים אקטואליים ורואים בנבואת יחזקאל ובחזון יוחנן ייצוג סמלי לכוחות הרוע הנלווים לשטן, שאותם יכניע האלוהים באחרית הימים. אחרים, כמו Robert jJ Morgan טוענים שקרב ובא מימוש מדויק של נבואות יחזקאל. לטענתו גוג הוא האנטיכריסט שיוביל קואליציה של עמים להילחם כנגד ישראל, כפי שמפרט יחזקאל: משך ותובל – אזורים בטורקיה, פרס – איראן, אפגניסטן, פקיסטן, כוש – מצרים, פוט – לוב וצפון אפריקה, גומר – טורקיה, בית תוגרמה – ארמניה, יַרְכְּתֵי צָפוֹן וְאֶת-כָּל-אֲגַפָּיו; עַמִּים רַבִּים – הקונפדרציה הרוסית. ההתקפה על ישראל תהיה חלק מקטסטרופה קוסמית. ישראל תינצל בזכות התערבות האלוהית, שבעקבותיה תיכון מלכות אלוהים. כל העמים וגם עם ישראל יכירו בגדולת האל ומשיחו ישו ויאמצו את האמונה בו.
אור וירושלים
אור וירושלים הוא שיר שכתב והלחין יוסף שריג, ובוצע במקור על ידי להקת הגבעטרון.
תוכן השיר
השיר מתאר את נופיה של ירושלים, ובהם כיפת הזהב, עצי האורן, המגדלים, החומות והשכונות, מדמדומי השקיעה, עבור בשעות החשיכה בהן מוארת העיר באופן מלאכותי ועד אור ראשון.
קשר למקורות
השיר מקושר בצורה רבה למקורות התנ"ך ולתהלים. בשורות השיר ישנם אזכורים רבים של פסוקים, ביטויים ומאורעות שונים בתנ"ך. הקשר מבוטא בצורה בולטת בשורות הבאות:
"כִּדְאִיַּת דַּיָּה מֵעַל הַתְּהוֹמוֹת"- שורה זו מתקשרת לבריאת העולם, והתוהו ובוהו בראשיתו "וְהָאָרֶץ, הָיְתָה תֹהוּ וָבֹהוּ, וְחֹשֶׁךְ, עַל-פְּנֵי תְהוֹם" (בראשית א, א); בתיאור זה, הּדַּיָּה, מקבילה לחושך על פני התהום. תיאור זה יוצר ניגוד חריף לשקט העוטף ולאור השקיעה.
"רָאִיתִי עִיר עֹוטֶפֶת אֹור" – במקורות, נהוג לקשר את האור לאלוהות, לחכמה ולתורה. דוגמה אחת היא "הָיָה יוֹם-אֶחָד, הוּא יִוָּדַע לַה'--לֹא-יוֹם וְלֹא-לָיְלָה; וְהָיָה לְעֵת-עֶרֶב, יִהְיֶה-אוֹר" (זכריה יד, ז). גם בשיר [אור וירושלים], העיר עוטפת אור, לעת ערב, עם שקיעת החמה, וקרניה האדומות, האחרונות.
"וְהִיא נוֹגֶנֶת בִּי כְּנֵבֶל הֶעָשׂוֹר" – בשורה זו, התאים שריג פסוק מקראי לצרכיו, תוך שינויי משמעות. במזמור מופיע הפסוק "עֲלֵי-עָשׂוֹר, וַעֲלֵי-נָבֶל; עֲלֵי הִגָּיוֹן בְּכִנּוֹר" (תהלים צב, ד), שבו "העשור", הוא כלי נגינה תנ"כי. לעומת זאת, בשיר המילה "עשור" באה לציין יום חג ומועד. החיבור שעושה שריג בין כינור לעשור, מכוון לחגיגות יום ירושלים בשנת 1972.
יוסף נטונק
הרב יוסף נָטוֹנֶק (Josef Natonek; תקע"ג, 1813 - כסלו תרנ"ג, 1892) היה רב ואיש חינוך יהודי-הונגרי מחלוצי רעיון שיבת ציון וההתיישבות היהודית בארץ ישראל, בלשן, מייסד העיתון ישראל אחד, אחד משלושת הרבנים שהובילו את המאבק בהונגריה נגד "תנועת המתקנים" בתקופה שבה נוצר הקרע ביהדות הונגריה.
קורות חיים
לאחר שהשלים את לימודיו חזר לקומארום ונישא לחנה בת זלמן ראב,זלמן ראב היה אחיו של שלמה ראב שבביתו (של שלמה) בירושלים התגורר נכדו יהושע שטמפפר כאשר עלה ברגל כנער צעיר לארץ ישראל. לאחר ניסיון כושל לעסוק במסחר וכספק לצבא הונגריה בימי מלחמת השחרור ההונגרית (1848), התפרנס כמורה פרטי וב-1850 קיבל תעודת הוראה והתמנה כמנהל בית הספר היהודי בשוראני. במקביל התפרסם כדרשן וארגן שיעורי תורה למבוגרים.
בשנת ה'תרי"ד התמנה כרב העיר יאסברן (Jászberény) והמחוז, שקהילתה היהודית רק התארגנה באותה תקופה. ביאסברני החל להדפיס את מחקרי הלשון שלו, אך בשל הצהרתו, ברוח בית מדרשו של החת"ם סופר כי ליהודים אין צורך באמנציפציה מאחר שמולדתם היא ירושלים, איבד את הזכות לניהול רישום הלידות והמיתות שהייתה מוקנית לרב העיר, ונאלץ לעזוב את משרתו. ב-1860 התמנה כרב בסקשפהרוואר (Székesfehérvár) שבה המשיך בעבודתו המחקרית והחל את עבודתו המשותפת עם הבישוף המקומי על מילון בחמש שפות (Pentaglotte, בעברית: 'שפה חמשתים') שנדפס רק בחלקו. ב-1861 פרסם בעילום שמו (בפסבדונים "אביר עמיאלי") חיבור הקרוי "משיח: מסה על האמנציפציה של היהודים" (בודה, 1861), שבו חזר על התנגדותו לאמנציפציה משום שהיא כרוכה בוויתור על הלאומיות היהודית והיטמעות בלאום ההונגרי, הוא תבע הכרה ביהודים "כעם עצמאי בעל דת נפרדת" והביע ערגה וחתירה להקמת מדינה עצמאית בארץ ישראל. השלטונות ההונגריים החרימו את עותקי הספר.
ב-1866 יצא לגרמניה כדי לגייס תמיכה ברעיון שיבת ציון ומשנת 1867 הקדיש עצמו לפעילות ציונית שבמהלכה נסע לקונסטנטינופול על מנת לגייס את תמיכת השלטונות העות'מאנים בהתיישבות יהודית בארץ ישראל. בעקבות היעדרותו הממושכת מסקשפהרוואר לרגל מסעותיו, החליטה הקהילה לפטרו באופן סופי והוא חזר עם משפחתו לקומורום. הוא עצמו נסע לקושטא לסבב פגישות עם אנשי ממשל בתיווך הקהילה היהודית המקומית, אך חלה ונאלץ לשוב להונגריה.
הוא התיישב בבודפשט ובה הדפיס מאמרים וספרים כמו גם תרגומים לספרי אחרים. ב-1872 החל להדפיס עיתון בגרמנית בשם "Das Einige Israel" שהודפסו ממנו שבעה גליונות. יעקב הרצל, אביו של תאודור הרצל היה מנוי על עיתון זה ונטונק היה מבאי ביתו, ולפי גאולה בת-יהודה "אין ספק כי הרצל הבן שמע על השקפות הרב נטונק או אפילו קרא מדבריו". החל משנת 1880 פרסם מאמרים ב"המגיד" בפסבדונים "בן לאום ישראל".
בשנותיו האחרונות חי בכפר באטור שבמחוז הווש, הוא נפטר בכסלו תרנ"ג, 1892.
שמיל בן ארי
שמיל בן ארי (נולד ב-7 בפברואר 1952) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ומדבב ישראלי. זכה פעמיים בפרס אופיר ובפרס האקדמיה לטלוויזיה.
ביוגרפיה
נולד בשם שמעון בן-הרוש בעיר ירושלים להורים יוצאי מרוקו ותוניס. לאחר שרותו הצבאי למד בבית הספר למשחק "בית צבי". בשנת 1985 השתתף בדרמת הטלוויזיה לחם. ב-1989 השתתף בסרט הטלוויזיה "הצטמצמות". ב-1991 השתתף בסרט זמן אמת" ובסרט הטלוויזיה "רצח בשבת בבוקר". בשנת 1992 השתתף בסרטו של אסי דיין "החיים על פי אגפא". בשנת 1993 שיחק ב"נקמתו של איציק פינקלשטיין", ובסרט האמריקאי "חום כלא".
בשנת 1994 השתתף בסרטו של אסי דיין "שמיכה חשמלית ושמה משה", ועל משחקו זכה בפרס אופיר על משחק ראשי. בשנת 1995 שיחק בסרטו של שבי גביזון "חולה אהבה בשיכון ג'", זוכה פרס האופיר. בשנת 1995 שיחק ב"לילה לבן", שזכה בפרס מיוחד בפסטיבל קאן, וכן בסדרה "קפה פריס" וב"קמפיין". באותה שנה השתתף בסרטו של עמרי לוי "חול".
בשנת 1996 השתתף בקלטות הילדים "אבא עושה בושות", ו"גומות החן של זוהר".
בשנת 2004 שיחק בסרט "אהבה קולומביאנית", ועל משחקו זכה בפרס אופיר לשחקן משנה. באותה שנה שיחק בסרט הטלוויזיה "הילד של דיאנה" ובמיני סדרה "לב על הקרח" ודיבב את דון לינו בסרט תפוס ת'כריש וגם דיבב שתי דמויות ב"דרגון בול". בשנת 2005 הופיע בסרט "תחיה ותהיה" ובתפקיד ראשי בסרט "החשוד האחרון".
השתתף בהצגות התיאטרון "גשם שוטף" בתיאטרון באר שבע, "משרתם של שני אדונים" ו"ג'ונגל הערים" בתיאטרון החאן, "פאנשן", "ילדי הירח", "אדם הוא אדם" ו"יוליוס קיסר" בקאמרי, וב"אחד משלנו" ו"המלך" בתיאטרון בית ליסין. כמו כן השתתף בהצגת הילדים "שמוליק של זהרה". בשנת 2006 השתתף בהצגה "הצנזור" בתיאטרון חיפה. בשנת 2008 שיחק בסרטו של רשף לוי "איים אבודים" ועל משחקו שם זכה בפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר. בשנה זו הוא גם דיבב את מאסטר שיפו ב"קונג פו פנדה" ודיבב דמויות נוספות בסרטים "בולט" ו"פוקה". כן שיחק באותה שנה בסדרת הטלוויזיה "המקום".
בשנת 2009 השתתף בן ארי בסדרה "חצויה" בה גילם את דמותו של פאתון, ערפד בן 100 שנה שרוצה לרשת את תפקיד הנביא מידי אחיו הגדול ארדק. בשנת 2010 השתתף בסרט הקומדיה "חצי טון ברונזה" שהוקרן ב-VOD, וכן בסרטו של חיים בוזגלו "כבוד" ודיבב את צ'אקלס הליצן ב"צעצוע של סיפור 3".
בשנים 2011 ו-2012 שיחק בתפקיד הראשי בהצגת "כי בנו בחרת" של יוכי ברנדס בתיאטרון הבימה והשתתף בסרט "מבול. בשנת 2011 השתתף בן ארי בסדרה "אליפים" על פי ספרה של אסתר שטרייט-וורצל ודיבב שוב את מאסטר שיפו ב"קונג פו פנדה 2". בשנת 2012 גילם את מורדוך הגדול בסדרת המתח של ערוץ 2, "המיוחדת".
ב"יללת הזאבים", סרט הטבע העלילתי הראשון מסוגו בארץ שיצא בשנת 2013, דיבב בקולו את הסרט. בשנת 2015 שיחק את דמותו של הרב לב, ראש "המרכז למרשת ירושלים", בסדרת המתח האמריקאית "דיג" של גידי רף. באותה שנה גם שיחק את דמותו של מוטק'ה בסדרה "ג'וני ואבירי הגליל" וכן בתפקיד ראש הממשלה בדרמה "בני ערובה".
בשנים 2016–2017 שיחק בתפקיד משני בסדרה "מטומטמת", אשר שודרה ב-HOT ובתפקיד ראשי בסרט "נמל בית. בשנת 2017 שיחק בסרטו של שבי גביזון "געגוע". בשנת 2018 שיחק בסדרה "מלכות" ששודרה בהוט. בשנת 2019 הופיע בתפקיד משנה בסרט "בשורות טובות" של הבמאי ארז תדמור. כמו כן, הופיע בסדרה "הנערים" בתפקיד עורך דינו של אחד הנערים שרצחו את מוחמד אבו ח'דיר.
בשנת 2020 הופיע בסדרת המתח המשטרתית "מנאייכ" בתפקיד גרי רוזנטל, ראש מח"ש. באותה שנה השתתף בדרמה הקומית "חזרות", בתפקיד שלמה דנון, שחקן ותיק בתיאטרון "המשכן". לאחר סיום הסדרה בכאן 11, נשים אחדות חשפו כי בן ארי הטריד אותן מינית והפגין כלפיהן יחס מתעמר ומשפיל, כמה מהן היו קטינות בעת המעשים שלכאורה בוצעו. השחקנית נגה שחר והמלבישה אביטל פלג איששו גם הן חלק מהתלונות. בעקבות פרסום זה ב"הארץ" בידי העיתונאית תמר קפלנסקי, גורמים בכירים בתאגיד השידור הישראלי הודיעו כי אם יתברר שיש מן האמת בטענות, בן ארי לא ישוב לסדרה "חזרות".
חיים אישיים
בן ארי גרוש ואב לשניים מנישואיו בעבר, ולבן נוסף. מתגורר בתל אביב.
יהדות אירלנד
היהודים באירלנד היוו תמיד מיעוט קטן, ומעולם לא עלו במספרם על כמה אלפים. ההיסטוריה של יהודי אירלנד היא קצרה, מכיוון שהגירה משמעותית לאירלנד החלה רק בשנות השמונים של המאה ה-19. האירים מעולם לא הראו אנטישמיות יוצאת דופן בהשוואה ליחס ליהודים במקומות אחרים, אך גם לא היוו חברה מסבירת פנים ליהודים, ולא קלטו את היהודים בהמוניהם.
נכון ל-2016, יש ברפובליקת אירלנד כ-2,557 יהודים, המהווים כ-0.05% מהאוכלוסייה.
תחילת הנוכחות היהודית באי
עדויות על חיים יהודיים באירלנד הן קדומות ביותר, אך מעולם לא הצליחו היהודים לקבל דריסת רגל של ממש באי, כפי שקיבלו במקומות אחרים באירופה. כבר במאה ה-17 נפתח בית כנסת בעיר דבלין, כפי הנראה בעקבות הסרת האיסור על יהודים לגור באיים הבריטיים, שעליו הכריז אוליבר קרומוול, לאחר שמלך אנגליה אדוארד הראשון גירש את היהודים מאנגליה במאה השלוש עשרה.
מספר משפחות יהודיות הגיעו לאי במהלך השנים שחלפו לאחר מכן, אך נוכחות משמעותית של יהודים באי החלה רק בסמוך לשנת 1880 עת החל זרם של יהודים, ניצולי הפוגרומים בליטא להגיע אל האי, במיוחד אל הערים דבלין וקורק.
המאה העשרים
פרט ל"חרם לימריק" לא עוררה הקהילה היהודית באירלנד גלי אנטישמיות בולטים, בעיקר עקב היותה אחוז זניח באוכלוסייה. למרות זאת, אנטישמיות סמויה שרתה בה. הסופר ג'יימס ג'ויס השיב לשאלה מדוע בחר ביהודי לדמות הראשית ביצירתו יוליסס, שעלילתו מתרחשת ב-1904:
אוליבר סנט ג'ון גוגארטי, שהיו חברו של ג'ויס עד שדרכיהם נפרדו, כתב ב-1906 שני מאמרים אנטישמיים חריפים שהתפרסמו בביטאונה של מפלגת "שין פיין", עיתון אירי לאומני בעריכתו של ארתור גריפית'. בין היתר כתב גוגארטי על היהודים:
בשנים 1915 עד 1936 כיהן יצחק אייזיק הלוי הרצוג כרב באירלנד, 3 שנים כרבה של בלפסט, אחר כך כרבה של דבלין ומשנת 1925 כרבה הראשי של יהדות אירלנד. שם הצליח לסכל את הכרזת השחיטה היהודית כלא חוקית. לאחריו כיהן הרב יעקב שכטר כרבה הראשי של אירלנד. בשנים 1940–1941 כיהן הרב הלל מדליה כרבה הראשי של אירלנד.
גם בשנות השואה לא הרבו היהודים להגיע לאירלנד. מדיניותה הנייטרלית "העצמאית" של ממשלתו של איימון דה ואלירה, גבלה באהדה לאדולף היטלר. על אף שהחוקה האירית משנת 1937 הכירה בחופש הפולחן היהודי, לא הפכה אירלנד לארץ מקלט ליהודים שנסו מאירופה.
בשנות הארבעים הגיעה אוכלוסייתה היהודית של אירלנד לשיא של למעלה מחמשת אלפים איש. מאז הידלדלה האוכלוסייה והלכה, עד שהגיעה בתחילת המאה ה-21 לכ-2,000 איש, מהם כשלוש מאות בצפון אירלנד ובמיוחד בבלפסט.
במהלך מלחמת העולם השנייה הפציצו מפציצים גרמנים את דבלין ופגעו ברובע terenure בו התגוררו מספר רב של יהודים ובבית הכנסת היהודי. לאחר ההפצצה התנצלו הגרמנים בפני אירלנד באומרם שהייתה להם טעות בניווט (ההתנצלות באה מאחר שאירלנד הייתה מדינה נייטרלית במהלך המלחמה).
בדבלין קיים ופועל מוזיאון יהודי אף כי האוכלוסייה היהודית בעיר הידלדלה מאד.
בדבלין קיים בית חב"ד המנוהל בידי משפחה יהודית שגרה שם
יהודים אירים מפורסמים
היהודי האירי המפורסם ביותר אינו אדם שחי במציאות כי אם דמות ספרותית בדיונית, לאופולד בלום. בלום, גיבורה של יצירת המופת של ג'יימס ג'ויס "יוליסס", לא "היה" יהודי בדתו, כיוון שאימו הייתה נוצרייה, והוא אף הוטבל לנצרות שלוש פעמים. מרבית עלילתו של הספר מתארת יום אחד בחייו של בלום, המשוטט בדבלין ב-16 ביוני 1904. עיריית דבלין הציבה שלט ליד ביתו הבדיוני של בלום בדבלין, ברחוב אקלס 7.
היהודי האירי המפורסם ביותר, אשר חי במציאות, הוא כפי הנראה נשיא מדינת ישראל חיים הרצוג, בנו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, אשר כיהן קודם כרב הראשי של אירלנד, החל משנת 1925.
מספר מחברי הדאל אירן (הפרלמנט האירי) הם יהודים. מרווין טיילור, יהודי, שימש כשר העבודה וכשר לשוויון ורפורמה משפטית במספר ממשלות באירלנד בסוף המאה העשרים. בשנות התשעים של המאה העשרים כיהן שופט יהודי בבית המשפט העליון באירלנד. רוברט בריסקו, ובנו בן בריסקו , יהודים, שימשו כראש העיר דבלין בשנות החמישים ובשנות השמונים של המאה העשרים. בן בריסקו אף שימש כחבר הדאיל. לעיר קורק היה בעבר ראש עיר יהודי.
היהודי האירי הידוע ביותר במאה העשרים ואחת הוא אלן שאטר, המכהן כשר ההגנה והמשפטים של אירלנד החל מ-2011.
דרך הבשורה: סיפורו של ישו
דרך הבשורה: סיפורו של ישו (Gospel Road: A Story of Jesus) הוא סרט דרמה אמריקאי שצולם בישראל בבימויו של רוברט אלפסטרום, התסריט נכתב על ידי ג'וני קאש ולארי מארי. בסרט מככבים ג'וני קאש, רוברט אלפסטרום, ג'ון קרטר קאש, לארי לי, פול ל. סמית' ואלן דאטר. הסרט יצא לאקרנים ב-31 במרץ 1973 והופק על ידי פוקס המאה ה-20.
הפקה
ג'וני קאש היה בין יוזמי הפקת הסרט, כנוצרי מאמין (זה היה ביקורו השני בישראל לאחר שביקר לראשונה ב-1968 לצורך הקלטת אלבום ) הסרט צולם כולו בישראל, בעיקר בגליל ובים כנרת. ג'וני קאש וצוות השחקנים הגיעו לישראל בתחילת נובמבר 1971, בסך הכל בוצעו 24 ימי־צילום וכל שירותי ההפקה ניתנו על ידי אולפני הרצליה.
עלילה
הסרט מתאר את סיפורו של ישו, חייו בגליל, פעילותו כמטיף, צליבתו ותחיית המתים שלו, כפי שמסופר על ידי קאש, תוך שילוב של שירים אותם הוא שר.
תורת אמת (תוכנה)
תורת אמת היא תוכנה חינמית, המכילה מאגר תורני של ספרי קודש, קונטרסים, ועוד, המוגדרים כספרי יסוד של היהדות.
המאגר מכיל מעל 1,000 ספרים וקונטרסים, וכולל את התנ"ך, משנה, תלמוד בבלי, זוהר, ספרי פוסקים נודעים (כמו שולחן ערוך, היד החזקה לרמב"ם) ומפרשיהם, מוסר והנהגה, מדרשים, וכן ספרי קודש נוספים. חלק מספרי היסוד מנוקדים. למאגר נוסף גם הפירוש "חברותא" לתלמוד בבלי, מאת הרב יעקב שולביץ, ומילון ארמי עברי.
בתוכנה קיימת אפשרות לחיפוש ניבים וביטויים או מחרוזות אחרות. החיפוש כולל בנוסף אפשרויות למציאת גימטריות, ראשי תיבות ודילוגי אותיות בתנ"ך.
בתוכנה פונקציות נוספות כגון לוח שנה עברי ולועזי עם כל זמני היום (זמני תפילות, זריחה ושקיעה וכו') לפי מיקום גאוגרפי של המשתמש, רשימות אישים, מאדם הראשון ועד אחרונים בני זמננו ויומני מעקב לימוד. התוכנה מאפשרת להוסיף באופן פרטי לכל גרסה מקומית ספרים (טקסט, PDF, HTML ופורמטים נוספים) כאשר לאחר ההוספה הספרים ישתתפו בפונקציית החיפוש (למעט PDF שהחיפוש בו אינו נתמך).
ב-2 ביוני 2018 שוחררה גרסה 379.
המאגר פעל בברכת הרב עובדיה יוסף, ונבנה בין השאר על ידי אברכים ממוסדות ישיבת עטרת חכמים בחולון.
אלון ויינשטוק
ביוגרפיה
אלון ויינשטוק נולד וגדל בפתח תקווה במשפחה דתית-לאומית, השלישי מבין ארבעת ילדיהם של בן ציון ויהודית וינשטוק. אביו היה בעל סוכנות הביטוח "סיני" ואחר-כך "שומרה"; אמו הייתה מפקחת על גני ילדים ולאחר יציאתה לפנסיה פרסמה שלושה רומנים. למד במחזור א של בית ספר היסודי "יבנה" בפ"ת. למד בחטיבת בינים וכיתה ט' בישיבת "כפר גנים" בפ"ת בראשות הרב נחמן צוקר, סולק מהישיבה ועבר לתיכון מעורב. למד בתיכון עירוני דתי הרוא"ה – רמת גן. בצה"ל שירת במודיעין (1989-1986).
הוא בוגר תואר ראשון בפילוסופיה וספרות מאוניברסיטת בר-אילן (1994-1990) ובוגר לימודי קולנוע בקאמרה אובסקורה (1999-1995). במסגרת לימודי הקולנוע ביים שני סרטים עלילתיים: "רווח והצצה" – 1996 8 דקות. ליאור אשכנזי ונתי רביץ ו"מוזיקה" – 10 דקות. אופליה שטראל, ינון בן דויד בקומדיה ריאלסטית מרירה. וסרט תיעודי - "חלומות ויצרים", על הרב יצחק חיים פרץ, מנהיג מפלגת ש"ס ושר הפנים לשעבר על תחנות וצמתים מרכזיים בחייו.
בשנים 1997-8 היה עיתונאי בידור ומוזיקה ב"ראש1". בשנים 2000-1999 היה עיתונאי ספורט וכדורסל בעיתון "העיר" בת"א.
השתתף כשחקן במספר סרטים וביניהם: "היעלמות" - אילן שושן, "הגננת" - נדב לפיד, "10% ילדה שלי" - אורי בר און ועוד.
היה שחקן כדורסל מגיל 10 ועד 31 בקבוצות שונות – מכבי פתח תקווה, אליצור פתח תקווה-תל אביב. כיום הוא מאמן ילדים בהפועל תל אביב.
אלון ויינשטוק נשוי לליאת, רואת חשבון במקצועה ולהם שני ילדים, בעבר היה נשוי לגילי לניאדו, עורכת תוכן. אחיו, שי כרם, הוא מנהלה של דנה אינטרנשיונל.
סרטים תיעודיים שהפיק ו/או ביים
2002 "כל אחד והבוב שלו" 55 דקות. סרט מחווה ישראלי ליוצר בוב דילן. תסריט ובימוי - אלון ויינשטוק.
2003 "סיפור שמייח" 65 דקות. סיפורה של להקת פינג פונג שנשלחה על ידי הערוץ הראשון לאירוויזיון בסטוקהולם - שוודיה בשנת 2000. הלהקה, עם שירה: "שמייח", רצתה להפיץ מסרי אהבה ושלום ולנופף בדגלי ישראל וסוריה מעל הבמה כאקט תמיכה בשיחות השלום שנערכו עם סוריה באותה עת. הערוץ הראשון איים שיחזירם לישראל אם יעשו כן. הפקה, בימוי, תסריט, צילום - אלון ויינשטוק. מפיקה שותפה: גילי לאניאדו. צלם ראשי: יורם עברי, עורך: יובל אוצר. שודר בערוץ 8.
2005 "אורי, אתה בנישמתי". תסריט, צילום, בימוי והפקה - אלון ויינשטוק. סרט לזכרו של המפיק אורי הריס, חבר ילדות קרוב של ויינשטוק, שהיה אמרגן בידור במקצועו ונפטר מסרטן בהיותו בן 36. בסרט הקומיקאים הבולטים בישראל מספרים על אורי ועל העבודה עמו. משתתפים: אלי יצפאן, אלי ומריאנו, נדב אבקסיס, שלום אסייג, מיקי גבע, גורי אלפי, חנן סביון, גיא עמיר ועוד.
2006 "הבית השלישי, 50 דקות". הסרט עוסק בסוגיית הקמת בית המקדש השלישי ומביא את הגישות הקיימות על רקע ירושלים המוזהבת. בהשתתפות : א.ב יהושע, פרופ' עדי אופיר, פרופ' הלל וייס, פרופ' שלמה זנד, הרב יובל שרלו, הרב ישראל מאיר לאו, שהרה בלאו, רנה ורבין, פרופ' רות קלדרון, יהודה עציון ועוד. הפקה, בימוי, תסריט, צילום - אלון ויינשטוק. צילום: יורם עברי, אוסקר אבוש. עריכה: עידו זנד. שודר בערוץ 10.
2009 "טרוף טורף יוסף", 50 דקות. סרט לזכרו של יוסי ויינשטוק בן דודו של אלון ויינשטוק, שנפל ב-1995 בלבנון כשהוא חשוף בצריח הטנק. הסרט מביא את דמותו של יוסי כמדריך נערץ בסניף גבעת שמואל שרק הוקם. כיום הסניף הוא הגדול בארץ ונקרא על שמו של יוסי, "בית יוסי". תסריט, צילום, בימוי והפקה - אלון ויינשטוק. עריכה : עידו זנד. שודר בערוץ הראשון.
2010 "זה גילה, זה אני" 73 דקות. סיפור חייה של גילה גולדשטיין. גילה נולדה במחצית השנייה של שנות הארבעים בעיר התחתית של חיפה, כאברהם גולדשטיין. למרות ששיחקה כדורגל כנער במכבי חיפה בהצטיינות, ידעה גילה שהיא רוצה להיות ולחיות כאישה. ביחד עם חברותיה החלה להופיע כרקדנית, סטריפטיזאית וזמרת. תחילה בחיפה ואחר כך בתל אביב ואף באירופה. כל חייה שילבה גילה את אהבתה לבמה יחד עם עבודה בזנות. היא הפכה לדמות מוכרת בקהילה הלהט"ב הישראלית והייתה לאייקון כלוחמת למען שוויון זכויות לכל. בשנת 2003 זכתה גילה באות יקירת הקהילה על תרומתה רבת השנים. הסרט מלווה את חייה של גילה לאורך 13 שנה, מ-1997 עד 2010. פסקול הסרט מעוטר בשירים שנכתבו עבור גילה על ידי מוזיקאים ישראלים בולטים וביניהם: עופר ניסים, דנה אינטרנשיונל, ארז ברזוליק, אלי סורני, ועוד. תסריט, צילום, בימוי והפקה - אלון ויינשטוק. עריכה: חן לוטקין.
2014 "למה אני לא שחקן כדורסל". מסע אישי בעברו של הבמאי שמנסה לברר מה קרה לחלום הילדות להיות שחקן כדורסל. בהשתתפות בני משפחה, חברים וחברות, רבנים, מאמנים, שחקני כדורסל, עיתונאים, עוברי אורח. בעשייה. תסריט, צילום, בימוי, הפקה - אלון ויינשטוק.
"שומרי הזיכרון". סרט על הפלוגה הראשונה ששירתו בה חיילי הסדר ועליית הנוער עם חיילים חילונים מגיוס מאי 1987. אלי שפר ואבשלום בשארי נהרגו בעת שירותם והפלוגה מלווה את המשפחות ומנציחה את הזיכרון למעלה מ-25 שנים.
טורנדוט
"טוּרנדוֹט" היא אופרה בארבע מערכות מאת המלחין ג'אקומו פּוּצ'יני, האופרה מבוססת על מחזה מאת קרלוֹֹ גוֹֹצי, שכשלעצמו מבוסס על סיפור שאסף חכים ג'מאל א-דין נזאמי בפרס של המאה ה-12, ובעיבוד ללברית על ידי ג'וּסֶפֶּה אדאמי ורנאטו סימוני. (המחזה המקורי של גוֹֹצי תורגם על ידי נתן אלתרמן והוצג בתיאטרון הקאמרי ביוני 1967 בבימוי שמואל בוּנים ועם מוזיקה מקורית מאת סשה ארגוב).
העלילה מתרחשת בסין, שם מתגוררת טורנדוט - נסיכת הקרח, אשר כל המבקש להינשא לה חייב בפתרון שלוש חידות. כל אדם שנכשל במשימה ראשו נערף. הנסיך כלף, אשר התאהב בנסיכה, לוקח על עצמו את האתגר, ובסופו מצליח לענות על שלוש החידות. טורנדוט ההמומה מתנגדת לנישואיה עם כלף. הוא מצידו מציע לה דרך להתחמק מהבטחתה להינשא לו; כלף מסכים למותו, בתנאי שטורנדוט תגלה את שמו. זוהי האופרה האחרונה שכתב ג'קומו פוצ'יני. עקב פטירתו של פוצ'יני לא נסתיימה כתיבתה, והיא הושלמה על ידי תלמידו פרנקו אלפאנו.
מערכה ראשונה
ברחבה שבחזית הארמון הקיסרי מנדרין מכריז שלפי צו קיסרי תינשא הנסיכה טורנדוט למחזר בן דם כחול שיענה נכונה על שלוש חידות. נסיך פרס נכשל בניסיונו לענות על החידה, ועומד להיות מוצא להורג. בקהל שמתאסף לחזות בהוצאה להורג נמצא איש זקן (טימור) הנשען על מקל, שנדחף על ידי השומרים ונופל. שפחתו (ליו) קוראת לעזרה. גבר צעיר בקהל (כלף) ניגש אליו ומזהה בו את אביו האובד. כלף מזהיר את אביו לא לומר את שמו מפחד שאויביהם יתפסו אותם. טימור מספר לכלף שמכל המשרתים רק ליו נותרה לעזור לו. כאשר כלף שואל את ליו לסיבת הישארותה עם אביו הזקן, ליו, שאוהבת את כלף בסתר, עונה לו כי נשארה משום שלילה אחד בארמון, כלף חייך אליה.
כלף, נחוש בדעתו לשאת את טורנדוט לאישה, ממהר לכיוון הגונג, עליו יש להכות שלוש פעמים כדי לקבל את האתגר. שלושת שרי הממלכה (פינג, פאנג ופונג) מנסים למנוע זאת ממנו ומפצירים בו לחזור למקומו. גם טימור וליו מפצירים בו בסקסנט. כלף ממאן לשמוע, ניגש אל הגונג מכה בו שלוש פעמים וקורא בשם טורנדוט שלוש פעמים.
מערכה שנייה
חצר הארמון - עלות השחר
פינג פונג ופנג מתכוננים לטקס החידות שיסתיים בחתונה או בלוויה. השרים מבכים את גורל המדינה ואת עשרות הנסיכים שמצאו את מותם בשנים האחרונות. עם עלות השחר נכנס הקיסר על כיסא מלכותו ומפציר שלוש פעמים בכלף לסגת בו. כלף אינו נסוג ומבקש שלוש פעמים לקבל על עצמו את האתגר. טורנדוט מופיעה ומסבירה שאחת מאמות-אמותיה נלקחה ונרצחה בידי זר, ולכן עתה היא נוקמת את נקמתה.
משחק החידות מתחיל. טורנדוט שואלת את השאלה הראשונה: "מה נולד כל לילה ומת בבוקר" - כלף עונה מיד: התקווה. חכמי הממלכה מאשרים את התשובה שלוש פעמים. השאלה השנייה: "מה אדום וחם ואינו אש, אך לפעמים קופא?" - הנסיך חושב קצת ועונה: דם. החכמים מאשרים את התשובה.
השאלה השלישית: "מה קר כקרח אך גורם לאש לבעור?", הנסיך מתמהמה, טורנדוט בטוחה בניצחונה אך כלף עונה "טורנדוט". החכמים מאשרים את התשובה, ואווירת הלם שורה על הבמה. טורנדוט בוכה בעצב ומתחננת לאביה שלא יתן אותה לאישה שפחה. הקיסר מסביר שיש לקיים את הצו הקיסרי. כלף מציע לטורנדוט לענות על שאלה אחת ואז תוכל לעשות בו כרצונו. שאלת כלף היא מה שמו.
מערכה שלישית
גני הארמון - לילה
כלף, בטוח בניצחונו, שר את האריה המפורסמת "איש לא יירדם הלילה". כל תושבי בייג'ינג ערים. הנסיכה טורנדוט אסרה עליהם לישון וכולם מנסים למצוא את זהותו של נסיך המסתורין, אחרת יוצאו הם עצמם להורג.
פינג, פאנג ופונג מופיעים ומנסים לשדל את כלף לברוח. הם מוכנים לתת לו נשים ופילגשים רבות, אוצרות זהב ויהלומים. כלף מתמיד בסירובו. קבוצת חיילים גוררת לבמה את טימור וליו, תושבי העיר נושמים לרווחה, עתה יתגלה השם והם ינצלו מסכנה. טורנדוט מצווה עליהם לדבר, הם מסרבים וכלף מכחיש כל קשר אליהם. ליו מדברת ואומרת שהיא יודעת את זהותו אך מסרבת לגלותה, השרים מענים אותה וכשהיא מבינה שלא תוכל לעמוד בכך, היא חוטפת פגיון מאחד השומרים ומתאבדת.
(בשלב זה של חיבור האופרה נפטר פוצ'יני, והמשך האופרה חובר על ידי פרנקו אלפאנו).
כלף מנסה לשכנע את טורנדוט לאהוב אותו אך היא מתמידה בסירובה. כלף מנשק אותה וטורנדוט מתחממת. כלף, הבטוח בניצחונו מגלה לטורנדוט את שמו האמיתי עוד לפני עלות השחר ונותן לה לעשות בו כרצונו. שניהם צועדים אל עבר הקיסר וטורנדוט מצהירה כי היא יודעת את שמו האמיתי. שמו הוא "אהבה". הקהל מריע לזוג האוהבים.
העלאת האופרה
הצגת הבכורה של האופרה הייתה בתיאטרון לה סקאלה במילאנו ב-25 באפריל 1926 בניצוחו של ארתורו טוסקניני. לאחר התאבדותה של ליו, הפסיק המנצח לנגן, פנה לקהל ואמר: "כאן נפטר פוצ'יני ולכן נפסיק את האופרה", ואכן המסך ירד על הבמה והצגת האופרה נפסקה. גם בהפקות מאוחרות יותר נהוג לסמן לקהל את המקום בו נפטר פוצ'יני (באופרה הישראלית הדבר מצוין על ידי הורדת מסך שחור שקוף למחצה, ששארית האופרה מבוצעת מאחוריו).
במשך שנים רבות אסרה ממשלת סין על הצגת האופרה בשטחה עקב כך שסין מוצגת בה באור שאינו בהכרח חיובי. האיסור הוסר רק בשנות ה-90 של המאה ה-20. ב-1998 בוצעה האופרה לראשונה בעיר האסורה בניצוחו של זובין מהטה.
הבמאית נוריה אספרט שינתה את סיום האופרה, מיד לאחר שטורנדוט אומרת את שמו "אהבה", היא לוקחת פגיון ומתאבדת על מנת לא להינשא לאיש. שינוי זה הוא כנראה בניגוד מוחלט גם לרצונו של פוצ'יני שמסקיצות שהשאיר על סיום האופרה ניכר תכנון לסוף טוב.
בסרט משימה בלתי אפשרית 5 מוצגים קטעים רבים מהאופרה, כפי שבוצעה בבית האופרה של וינה בניצוחו של פיליפ אוגן.
טענה להפרת זכויות יוצרים
המוזיקאיות, האחיות רובינסון, גולדינה ופרידה, לימים בובנאיות בעלות תיאטרון בובות לחוף תל אביב, טענו שהן חיברו את מנגינת האופרה ב-1896 ורשמו עליה בעלות, ואילו פוצ'יני רשם בעלות על אותן המנגינות ב-1926.
ויניה דל מאר
ויניה דל מאר (בספרדית: Viña del Mar) היא עיר במרכז צ'ילה, בסמוך לוולפראיסו. העיר מכונת גם "La Ciudad Jardín" ("עיר הגן") והיא הרביעית בגודלה בצ'ילה. ויניה דל מאר ידועה כעיר פופולרית, בעיקר בשל היותה עיר המושכת אליה תיירים רבים ובשל חופיה מרהיבי העין. בעיר מתקיים מדי שנה פסטיבל זמר הנקרא: "Festival Internacional de la Canción de Viña del Mar" ("פסטיבל הזמר הבינלאומי של ויניה דל מאר").
הרקוויאם של ורדי
הרקוויאם כתוב לארבעה סולנים (סופרן, אלט, טנור ובס), למקהלה מעורבת ולתזמורת. היצירה הושמעה ראשונה ב-22 במאי 1874, בבזיליקת סן מרקו בוונציה. במשך זמן מה נודע בשם "הרקוויאם של מנצוני". אף כי מטרת חיבורו המקורית הייתה ליטורגית, הרי בימינו כמעט אין מבצעים אותו כמוזיקה כנסייתית אלא בצורה קונצרטית, הנמשכת כ-85 - 90 דקות. המוזיקולוג דייוויד רוזן מגדיר את הרקוויאם כ"יצירה הכוראלית הגדולה המושמעת כנראה בתדירות הגבוהה ביותר מאז כתיבת הרקוויאם של מוצרט".
תולדות חיבור הרקוויאם
אחרי מותו של ג'ואקינו רוסיני בשנת 1868, הציע ורדי שמספר מלחינים איטלקים ידועי-שם ישתפו פעולה בחיבור רקוויאם לזכר רוסיני, כאות להערצה ולכבוד שרחש ל"אדם אמיתי, אמן מעולה, שהטביע את חותמו על תקופה שלמה". כראשון למלחינים אלה הציג את סבריו מרקאדנטה. תרומתו הוא ליוזמה הייתה בכתיבת פרק הסיום, "ליבֶּרָה מֶה". במהלך השנה הבאה חיברו ורדי ועוד שנים-עשר מלחינים מפורסמים בני זמנו את ה"מיסה לרוסיני". ביצוע הבכורה נקבע ל-13 בנובמבר 1869, יום השנה הראשון למות רוסיני, ואולם, ב-4 בנובמבר, 9 ימים לפני ביצוע הבכורה, נטשה הוועדה המארגנת את המיזם. ורדי תלה את האשמה במנצח המיועד, אנג'לו מריאני. הוא ציין את חוסר ההתלהבות של מריאני למיזם, על אף היותו חבר בוועדה המארגנת מאז הקמתה, ובכך הקיץ הקץ על הידידות בין שניהם. היצירה השתכחה מלב עד 1988, כשהלמוט רילינג ניצח על ביצוע הבכורה של "המיסה לרוסיני" במלואה, בשטוטגרט, גרמניה.
בינתיים המשיך ורדי להשתעשע ב"ליברה מה" שלו, מתוסכל לנוכח החשש, שהמחווה המשולבת לחיי רוסיני לא תגיע לידי ביצוע בתקופת חייו. ורדי גמר אומר לחבר רקוויאם שלם - הפעם כולו פרי עטו - למנצוני. הוא פנה באמצעות המו"ל שלו, ג'וליו ריקורדי, לראש עיריית מילאנו והציע לו להשמיע ביום השנה הראשון למות מנצוני רקוויאם, שייכתב כולו בידיו. ראש העירייה הסכים, וביוני נסע ורדי לפריז, שם החל בעבודה על הרקוויאם, שאותו עיצב בצורה המוכרת לנו כיום. היצירה כללה את הגרסה המתוקנת של ה"ליברה מה", שחובר במקור לזכר רוסיני.
המאה ה-19
הרקוויאם בוצע לראשונה בבזיליקת סן מרקו בוונציה ב-22 במאי 1874, ביום השנה הראשון למות מנצוני. ורדי עצמו ניצח על הקונצרט, וארבעת הסולנים היו טרזה שטולץ (סופרן), מריה ולדמן (מצו סופרן), ג'וזפה קאפוני (טנור) ואורמונדו מאייני, (בס). כעבור שלושה ימים, ב-25 במאי, בוצע הרקוויאם בשנית באותו הרכב של סולנים ומנצח. הצלחתו הייתה מיידית, אם כי לא בכל מקום. האופרה-קומיק בפריז הקצתה לו שבע הופעות, אך הרויאל אלברט הול החדש בלונדון לא הצליח למלא את האולם ליצירה בעלת אופי קתולי כל כך. בוונציה עוצבה לכבוד ביצוע הרקוויאם תפאורת רקע בסגנון הכנסייתי של ביזנטיון.
שטולץ, ולדמן ומאייני שרו כולם בתפקידי אאידה, אמנריס ורמפיס בביצוע הבכורה באירופה של אאידה בשנת 1872, וגם קאפוני היו מיועד לשיר בתפקיד ראדאמס באותה בכורה, אך הוחלף בגלל מחלה. טרזה שטולץ המשיכה לקריירה מזהירה, ולדמן פרשה בגיל צעיר מאוד בשנת 1875, אך הזמרים הגברים התפוגגו כנראה לאלמוניות. טרזה שטולץ התארסה לאנג'לו מריאני ב-1869, אך לאחר זמן נפרדה ממנו.
אופיו האופראי בעליל של הרקוויאם היה מושא לביקורת. הנס פון בילוב הגדיר אותו כ"אופרה באצטלה כנסייתית". הרושם האופראי מודגש בפרק ה"לקרימוסה", המבוסס על דואט הקינה של קרלוס ופיליפ על מות רודריגו מתוך דון קרלוס, שוורדי נאלץ להוציא בשעתו מן האופרה, ותפקידי הסולנים יוצרים לעיתים "אישיות בימתית", כגון בפרק ה"ליברה מה", שבו מנהלת הסופרן דו-שיח עם המקהלה, בנוסח הארכאי של קריאה ותגובה, ללא ליווי תזמורתי, ואחר, כשהתזמורת מבשרת את בוא יום הדין, מתייצבת הזמרת, במלודיה אופראית נרגשת, לפני שופט כל הארץ.
לתקופה מסוימת נעלם הרקוויאם מן הרפרטואר המקהלתי הסטנדרטי, אך חזר אליו בשנות ה-30 של המאה ה-20 וכיום הוא זוכה לביצועים תדירים ומהווה חלק בלתי נפרד מרפרטואר ההופעות של מקהלות רבות.
המחזאי ומבקר המוזיקה ג'ורג' ברנרד שו התפעל מן היצירה מאז ביצועה הראשון בלונדון והורה להשמיע את ה"ליברה מה" בהלווייתו.
ביצועים בשואה
בשנים 1943 ו-1944 בוצע הרקוויאם 16 פעמים על ידי אסירי מחנה הריכוז טרזין, בניצוח רפאל שכטר. ביצועים אלה היו יוצאי-דופן מכמה בחינות: ראשית, למבצעים הייתה רק פרטיטורה יחידה, לקולות בליווי פסנתר, כך שהיה עליהם ללמוד כל תפקיד ולשנן אותו בזכרונם; שנית, הם התאמנו במרתף חשוך, קר וטחוב, עם פסנתר שבור בלבד, לאחר ימים ארוכים של עבודות כפייה; ושלישית, הואיל והקונצרטים התקיימו לאורך תקופת זמן ממושכת, רבים מן הזמרים גורשו במשלוחים של הנאצים והיה הכרח להחליפם באחרים. הקונצרט האחרון במיוחד נתן בסיס לביטוי עצמי מכובד, בד בבד עם הניסיון להעביר את המתרחש במחנה למשלחת של הצלב האדום הבינלאומי בשנת 1944.
ב-2006 ביצע מאריי סידלין את הרקוויאם באותו אולם שבו התקיימה ההופעה לפני הצלב האדום ואת החזרות עם המקהלה ערך באותו מרתף שבן למדו אסירי המחנה את תפקידיהם והתאמנו בשירתם. היה זה חלק מפסטיבל האביב של פראג וילדי הניצולים שרו במקהלה כשהוריהם יושבים בקהל.
גרסאות ועיבודים
להופעה בפריז, הכניס ורדי שינויים ב"ליבר סקריפטוס" כדי לאפשר למריה ולדמן סולו נוסף להופעות הבאות.
היו גם ביצועי גרסאות בליווי ארבעה פסנתרים או תזמורת כלי נשיפה ממתכת.
פרנץ ליסט עיבד את ה"אגנוס דאי" לפסנתר סולו (S. 437). גרסה זו הוקלטה על ידי לזלי הווארד.
קטע הדיאס אירה של הרקוויאם הושמע בסרטו של קוונטין טרנטינו, ג'אנגו ללא מעצורים, ומלווה קבוצה של גזענים לבנים דמויי קו קלוקס קלאן במתקפה לילית.
המוזיקה של הרקוויאם
במשך כל היצירה משתמש ורדי במקצבים נמרצים, מלודיות נשגבות וניגודים דרמטיים - במידה רבה כפי שנהג באופרות שלו - לבטא את הרגשות העזים שהטקסט מעורר.
(ציטוטי התרגום הם של ד"ר בתיה באייר, 1974, לקוחים מן הספר "קסם האופרות של ורדי" מאת יהואש הירשברג, הוצאת כרמל-ירושלים 2014)
כאן מתחילות שלוש אריות אופראיות גדולות, הראשונה, בת שלושה בתים, היא תפילת-תחינה ששרות שתי הסולניות.
Quaerens me sedisti lasus / Redemisti crucem passus / Tantus labor non sit cassus (לבקשני מה נואלת / במות-צלב אותי גאלת / הן לא שוא כזאת פעלת)
Juste Judex ultionis / Donum fac remissionis / Ante diem rationis (בצדקת הפסק תרשיע / הב הסדר להושיע / טרם יום חשבון תפציע)
Preces meae non sunt digne / Sed tu bonus fac benigne / Ne perenni cremer igne (לא מבע פי ינקני / טוב לבך הוא יזכני / אש תנצח בל תוכני)
בתפילה זו קורנת תקווה לחוטא, המייחל לרחמי האל. הטנור נדרש לבצע תפילה זו, בת שלושת הבתים בנעימות רבה (דולצ'יסימו), או בנעימות ובשלווה (דולצ'ה קום קלמה), כדי לוודא, שהתפילה אכן תישא גוון דתי מופנם ולא תהפוך לאריה אופראית. באריה זו, השלישית בסדרה, נושא הבס תפילת יחיד נרגשת, ואחריה חוזרת ברמה תחילת פרק ה"דיאז אירה". בפרק זה מגיעה לשיאה הרגשי והתאולוגי הסקוונצה כולה. החוטא ניצב למשפט ביום הדין, יום של דמעות. זה עיבוד לפרק הקינה של המלך פיליפ על מות רודריגו באופרה דון קרלוס, שוורדי נדרש להשמיט מהצגת הבכורה אך מצא לו מקום בנקודת שיא ברקוויאם, בתוספת נושאים להעשרת המרקם לארבעה סולנים ומקהלה. פרק הסנקטוס מתחיל בתרועת כלי נשיפה ממתכת לבשר את כניסת "הבא בשם אלוהים". בניגוד לאווירת האבלות והאימה שבפרקי הרקוויאם האחרים, פרק זה מלא עליצות. הוא נפתח בשלוש תרועות חצוצרה חגיגיות, מלוות כל אחת בקריאת "סנקטוס" של המקהלה. לאחר מכן מתחילה פוגה מהירה בשמונה קולות. הטקסט "מלוא השמים והארץ" כתוב לנושא מנוגד, איטי יותר וחרישי. בסיום חוזרים התנועה המהירה והצליל המלא. גם פרק זה הוא חלק קבוע במיסה, היחיד הפונה ישירות אל ישו, ועל פי מסורת המיסות הרב-קוליות, מקובל לעצב אותו כפרק אינטימי, חם ורגשי. הסופרן והמצו-סופרן פותחות שנעימה פשוטה באוקטבות, בסגנון המוזיקה הכנסייתית העתיקה, והמקהלה עונה להן באותו סגנון. הנעימה חוזרת, מלווה קישוטים עדינים בכלי הנשיפה והפרק נמשך בפיאנו חרישי, אומר אצילות וכנות. פרק זה הוא השלב האחרון בתפילה לעילוי נשמת המת, ואור הנצח, שאמנות הציור הכנסייתית תיארה כנוגה זהוב, מאיר את הכנסייה. תפילה פשוטה ונוגעת ללב נישאת בפי שלושת הזמרים, מצו סופרן, טנור ובס, לסירוגין והתזמורת יוצרת את הילת אור הנצח בכלי הקשת ובקישוטים בכלי הנשיפה מעץ. בפרק זה נחה זמרת הסופרן לקראת האתגר של פרק הסיום. פרק הליברה מה, המוזיקה הוותיקה ביותר של ורדי ביצירה, מהווה את הסיום המונומנטלי של הרקוויאם. הסופרן ניצבת יחידה אל מול המקהלה בתפקיד אופראי, מן הקשים ביותר של ורדי. בתפילה נרגשת מעתירה הזמרת לפני האל לשחרור מאימת המוות ומולה מקהלה, המייצגת את תפילת הציבור. הפרק נפתח בדקלום התפילה, ללא ליווי וללא משקל, בדומה לתפילה ארכאית, לו נענית המקהלה. התזמורת מתארת את חזיון יום הדין המבעית, כאשר השמים והארץ רועשים, והזמרת חוזרת במלודיה אופראית נרגשת אל חלקו הראשון של פרק ה"דיאס אירה", יום הדין, ואז, כמי שעומדת יחידה למשפט לפני שופט כל הארץ, היא חוזרת אל פתיחת היצירה - "רקוויאם", ושרה אותה לבדה, ללא המקהלה. בסיום נדרשת הסופרן לעמוד באתגר קשה ביותר - קפיצה אל צליל גבוה מאוד (סי במול) בפיאניסימו מוחלט. עתה נכנסת המקהלה בפוגה מהירה, המבטאת את ההקלה שחש הציבור לאחר סיום המשפט במחילה. הסופרן מצטרפת למקהלה בצלילים הגבוהים ביותר של קול זה. לסיום, היא חוזרת אל הדקלום החרישי והיצירה מסתיימת בפיאניסימו.
בתקופת חיבור הרקוויאם, לא הורשו זמרות לשיר בטקסי תפילה בכנסייה הקתולית (ובהם מיסת הרקוויאם, שהיא תפילת אשכבה. אלא שוורדי התכוון מלכתחילה לשלב זמרות ביצירתו. במכתב פתוח שבו הציע את מיזם ה"רקוויאם" (בשלב שבו נועד להיות רקוויאם רב-מלחינים לזכר רוסיני), כתב ורדי: לו הייתי מקובל על האב הקדוש (כלומר, האפיפיור, הייתי מעתיר לפניו להרשות - ולו רק לפעם יחידה זו - לנשים להשתתף בביצוע המוזיקה הזאת; הואיל ולא זה המצב, צריך שמישהו אחר, מתאים יותר, יפנה להשיג היתר זה." בסופו של דבר, כשוורדי חיבר את ה"רקוויאם" לבדו, היו שתי נשים בין ארבעת הסולנים והמקהלה כללה קולות נשים. ייתכן שעובדה זו עיכבה את קבלת היצירה באיטליה.
בהשמעת הבכורה של ה"רקוויאם", היו שביקרו אותו על היותו אופראי מדי בסגנונו בכתיבה לנושא דתי. לדברי גונדולה קרויצר, "רוב המבקרים עמדו בפירוש על הפער בין הטקסט הדתי (עם כל השלכותיו המוזיקליות) למוזיקה שוורדי כתב לו." היו שדנו אותו לשלילה כ"אופרה באצטלה דתית" או, לחלופין, כיצירה דתית, אבל ב"לבוש מוזיקלי מפוקפק". בעוד שרוב המבקרים היו בדעה שהמוזיקה "דרמטית", היו שסברו כי התייחסות זו לטקסט הייתה נאותה, או לפחות מותרת. באשר למוזיקה כמוזיקה, הייתה תמימות דעים בין המבקרים, כי היצירה מציגה "שטף של כושר המצאה, אפקטים צליליים יפים וכתיבה ווקאלית מקסימה." המבקרים נחלקו ביניהם בין שבח לגנאי ביחס לנכונותו של ורדי לשבור חוקי הלחנה מקובלים למען אפקט מוזיקלי, כגון בשימוש שעשה בקווינטות עוקבות.
ביצוע הרקוויאם בתקופת חיבורו היה שונה מאוד מזה המקובל כיום. בימינו מקובל להשמיע את הרקוויאם כסימפוניה, ללא הפסקות וללא מחיאות-כפיים בין הפרקים, אבל ראייתו של ורדי את הרקוויאם הייתה אופראית במידה רבה. כאשר ניצח ורדי על הרקוויאם שלו, לא זו בלבד שהייתה הפסקה אחרי פרק ה"דיאס אירה", אלא שהוא התיר, ואף עודד, מחיאות כפיים בסיומי פרקים ואפילו חזר על פרקים מסוימים, כגון ה"רקורדרה" ו"ליברה מה" כהדרן לבקשת הקהל.
ריצ'רד אוון
ריצ'רד אוון (באנגלית: Richard Owen; 20 ביולי 1804 - 18 בדצמבר 1892) היה ביולוג, מורפולוג ופלאונטולוג אנגלי, אשר חיפש וגילה שלדים של דינוזאורים. היו שתיארו את אוון כאדם לא ישר, אך הוא נחשב לאחד הביולוגים המבריקים והמשפיעים בזמנו.
זוכה מדליית קופלי לשנת 1851.
אוון זכור כיום כמי שטבע את המונח "דינוזאורים" (Dinosauria), וכן כמתנגד לתאוריית האבולוציה לפי ברירה טבעית של צ'ארלס דרווין. כמו כן, הניע אוון את הקמתו של המוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון בשנת 1881.
מלונות פתאל
פתאל החזקות (1998) בע"מ היא חברת החזקות ישראלית לניהול בתי מלון בשליטתו של המלונאי ואיש העסקים דוד פתאל. הנכס העיקרי של החברה הוא חברת בת בבעלות מלאה בשם מלונות פתאל בע"מ, המחזיקה חלק ממלונות הקבוצה, ולה חברת בת (50%) בשם פרותאל תיירות בע"מ המחזיקה חלק אחר ממלונות הקבוצה. הקבוצה עוסקת בניהול והפעלה של בתי מלון תחת המותגים "פתאל", "הרודס", "לאונרדו", "מלונות U" ו-NYX. מנכ"ל ויו"ר "פתאל החזקות" הוא דוד פתאל, ומנכ"לית "מלונות פתאל" היא אביה מזרחי מגן.
בתחילת דרכה הייתה התמחותה העיקרית של החברה בהפעלת מלונות נופש, המתאפיינים באינטראקציה רבה בין המלון לאורחיו ובאספקת כל צורכי האורח בתחומי המלון, בעיקר בעיר אילת. כמה מן המלונות משווקים בשיטת "הכל כלול" (all inclusive) – מחיר החדר כולל מזון ומשקאות, בידור, פעילויות ספורט ואתגר, ועוד. לאורך השנים התפתחה פעילות החברה גם לכיוון הפעלת מלונות עירוניים הפונים לקהל העסקי, בערי ישראל ואירופה.
בתחילת שנת 2019, הקימה פתאל בשותפות עם חברת ספרינג ונצ'רס בבעלות יזם ההיי-טק אביב רפואה את קרן ההשקעות Journey Ventures הממוקדת בהשקעות בחברות טכנולוגיה בתחום ה-Travel-Tech.
פעילות הרשת
החברה נוסדה ב-1998 בידי דוד פתאל, שצבר ניסיון ניהול בשורות רשתות בתי המלון הוותיקות, ביניהן מלונות דן, מלונות ישרוטל והולידיי אין ישראל. בשנותיה הראשונות התמחתה החברה בניהול בתי מלון באילת בדרגות שונות, עם השנים התרחבה פעילות החברה לאזורים אחרים בישראל, באמצעות חתימת חוזי ניהול עם בעלי בתי מלון - מלונות קיימים שהופעלו קודם לכן בניהול אחר, ומלונות חדשים. מותגים נוספים שמפעילה כיום החברה במלונותיה בישראל הם "הרודס", "לאונרדו", "מלונות U" מלון רוטשילד 22, ומלונות NYX הפועל כמותג הקבוצה גם באירופה.
בשנת 2001 החלה לנהל את "מלון מרידיאן" (אחר כך שונה שמו ל"לאונרדו פלאזה חיפה"), שהוקם במסגרת פרויקט מגדלי חוף הכרמל בחוף כיאט בחיפה.
בשנת 2005 רכשה הרשת את המלון הראשון – לאונרדו קלאב ים המלח. שנים ספורות לאחר מכן, ב-2007, החלה מגדל אחזקות ביטוח ופיננסים להשקיע ברשת פתאל ולהצטרף ל"קרן מלונאות פתאל" במטרה לרכוש מלונות באירופה. הקבוצה רכשה מספר בתי מלון וחתמה על חוזי ניהול עם מלונות אחרים. קפיצת מדרגה נוספת נרשמה ב-2005: פתאל רכשה את מלון מג'יק נירוונה קלאב בים המלח, והפכה לראשונה לבעל מלון.
מחזור המכירות של הרשת באירופה עומד על כ-270 מיליון אירו. הרשת מעסיקה באירופה כ-3,000 עובדים ב-67 בתי מלון הפרוסים ב-11 מדינות ברחבי העולם: אוסטריה, בלגיה, צ'כיה, גרמניה, הונגריה, ישראל, איטליה, הולנד, בריטניה, ספרד ושווייץ. מרבית מלונות הרשת במדינות אלו מופעלים מאז שנת 2007 תחת שם המותג לאונרדו, הפועל כחטיבה נפרדת. עם התבססות מותג לאונרדו באירופה, החליטה בשנת 2010 רשת מלונות פתאל להחדיר את המותג לאונרדו למלונותיה בארץ. מרבית ממלונות הרשת בישראל הוסבו לשם זה, בעיקר מלונות עירוניים שאינם מלונות נופש מובהקים. כיום מרבית המלונות שבבעלות מלונות פתאל בע"מ ממותגים תחת השם לאונרדו.
במסגרת זו פתחה החברה בשם זה בתי מלון חדשים: במתחם ההיי טק קריית עתידים בתל אביב, את 'מלון לאונרדו בוטיק תל אביב', ובקריית המדע ברחובות את 'מלון לאונרדו בוטיק רחובות'. מלונות אלה משקפים את ניסיונה של החברה להתבסס בישראל גם בנישת מלונות העסקים וגם בנתח השוק של מלונות בוטיק אינטימיים ומעוצבים יותר.
מחזור רשת מלונות פתאל בישראל עמד ב-2008 על 850 מיליון שקלים, אז העסיקה כ-3,500 עובדים וניהלה 18 בתי מלון. מספרים אלה גדלו משמעותית לאחר שב-2009 רכש פתאל את חברת אזורים תיירות, שהחזיקה במלונות שרתון ישראל ואקור, ובכך הוסיף לרשתו עוד 12 בתי מלון. רכישה זו ביססה את מעמדה של פתאל כרשת בתי המלון הגדולה בישראל.