cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יונה אקשטיין
התנדבות עם עצורי מחנות עבודה
במהלך המלחמה יצאה הוראה מאת ממשלת סלובקיה שלפיה על יהודי ברטיסלבה לעבור למחנה עבודה. יונה ואחיו סמו התנדבו לעזור ליהודי ברטיסלבה לעבור למחנות, ובכך הצליחו, למעשה, לפתוח לעצמם דרך להעברת מידע, מזון וכל עזרה שהיא אל המחנות ומהמחנות. הם בנו במחנות בתים עבור העקורים, ואף מונו להביא אוכל כשר לעצורי המחנות. האוכל הוכן במטבח ציבורי של הקהילה היהודית.
אף שנאסר עליהם לדבר עם עצורי המחנות, יונה וסמו הבריחו מידע מן העצורים למשפחותיהם, מידע שלעיתים סייע למשפחות לשחרר את העצורים בשוחד. יונה וסמו ידעו שהם מסתכנים בהוצאה להורג, ובכל זאת עשו זאת. בסופו של דבר נתפס סמו כשהבריח מכתב ומיד נעצרו גם אשתו וילדיו והם נשלחו לאושוויץ שם נרצחו.
עזרה ליתומים ולפליטים פולנים
בשנים 1942–1943 עברו דרך סלובקיה ילדים פולנים יתומים, שהיו אמורים להמשיך להונגריה ומשם לארץ ישראל. יונה, יחד עם יהודים נוספים, טיפל באלפיים ילדים כאלה. רבים מהם קיבלו מחסה בביתו – הוא נתן להם מזון והחזיר אותם לקו הבריאות. כשהדרך נראתה בטוחה, הוא העביר אותם למבריחי גבול שסייעו לילדים לעבור להונגריה.
יונה גם סייע לפליטים שהגיעו מפולין, והפך את ביתו למוקד סיוע לפליטים אלה. מאוחר יותר נכתב עליו: "בקיץ 1943, כאשר הגיעו הפליטים הראשונים מאושוויץ, אתה היית היחיד שהכניס אותם לביתו וסיפק להם מחבוא כדי להצילם".
ממעצר למחבוא
מספר חודשים לאחר מכן הבינו יונה ומיכל שמסוכן מדי עבורם להמשיך להתגורר בביתם ולהחזיק פליטים במחסה שבנו, ולכן הם עזבו את ביתם ועברו להתגורר אצל משפחת פייאנקו הקתולית בעיר לאמץ'.
בשנת 1944 הגיעה שמועה שאפשר לחזור לברטיסלאבה בבטחה. יונה ומיכל השאירו את בתם טובה אצל משפחת פייאנקו וחזרו לעיר. עד מהרה התברר שהייתה זו מלכודת, ויונה ומיכל, יחד עם יהודים רבים אחרים, נתפסו ונשלחו לטרזיינשטט. הם שוחררו מהמחנה בסוף המלחמה, במאי 1945.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה חזרה המשפחה לבית בו גרו בברטיסלבה והמשיכו לעזור לפליטים אולם פעילות זו הכעיסה את השלטונות הקומוניסטים ואקשטיין הרגיש מאויים והחל להתארגן לעלייה ארצה. ב-1948 עזבה המשפחה את הבית ונסעה לפראג אולם דרכה לארץ ישראל נחסמה בגלל מלחמת העצמאות ולכן היגרו לאוסטרליה. בשנים הבאות סייעה המשפחה רבות לקלוט משפחות ניצולי שואה שהיגרו לאוסטרליה וביניהן משפחת פייאנקו אצלה הסתתרו.
ב-1965 ביקר אקשטיין בישראל והתקבל בכבוד מלכים על ידי המשפחות אותן הציל. בביקור הצהיר על כוונתו לעלות ארצה אולם ההחמרה במחלת הסכרת בה חלה אילצה את הרופאים לקטוע את שתי רגליו ובסופו של דבר נשאר באוסטרליה ונפטר בה.
מיכאל וידל
מיכאל וידל (נולד ב-2 במרץ 1965) הוא ראש עיריית רמלה.
ביוגרפיה
וידל נולד ברמלה, כבנם השביעי מתוך שמונה של רחל ומאיר, עולים ממרוקו. בילדותו נהרג אחיו שלום בעת פעילות מבצעית באזור גבול הצפון.
בשנת 1992 החל וידל לעבוד ברשות המיסים, שם שימש במגוון תפקידים, ביניהם מנהל תחום וגובה ראשי במחוז רחובות-ראשון לציון. בנוסף שימש כיו"ר ועד העובדים במחוז. בהמשך מונה למנהל מחוז דרום.
וידל נחשב לפעיל בולט בתנועת הליכוד ושימש כמזכיר ועדת הליכוד הארצית ויו"ר סניף הליכוד ברמלה.
במאי 2009, חודש וחצי לאחר שמונה ישראל כץ לשר התחבורה, מינה כץ את וידל לעמוד בראש מטהו במשרד התחבורה. לאחר כשנה וחצי עזב וידל את התפקיד וחזר לעבוד ברשות המיסים.
כהונתו כסמנכ"ל רשות שדות התעופה
ביוני 2012 פרסמה רשות שדות התעופה מכרז פנימי למשרת סמנכ"ל מינהל וארגון. לאחר שלא נמצא מועמד מתאים מתוך החברה, פורסם מכרז פומבי. אחת הדרישות במכרז היא ניסיון של 5 שנים בניהול כוח אדם בארגון הדומה בגודלו לרשות שדות התעופה. למכרז ניגשו 104 מועמדים שונים, אך כחודש לפני שהתכנסה ועדת הבוחנים נפוצו שמועות לפיהן וידל צפוי להיבחר לתפקיד. "ועד ההנדסאים, הטכנאים והמהנדסים" (הט"מ) ברשות התריע על כך במכתב להנהלה וביקש למנוע את המינוי ולקיים מכרז אמיתי. באוקטובר 2012 התכנסה ועדת הבוחנים של רשות שדות התעופה ובחרה בוידל לתפקיד. בראש הוועדה עמד מנכ"ל רשות שדות התעופה, יעקב גנות, אשר כיהן כמנכ"ל משרד התחבורה בזמן שוידל שימש כראש מטהו של שר התחבורה, מה שיצר חשד לניגוד עניינים. מבקר המדינה קבע כי עקב היכרותם הקודמת ראוי היה שגנות יבקש חוות דעת משפטית ויפעל על פיה.
ועד ההנדסאים, הטכנאים והמהנדסים עתר לבית הדין האזורי לעבודה בדרישה לפסול את בחירתו של וידל. הוועד טען כי מדובר במכרז תפור המהווה מינוי פוליטי לא תקין. באוגוסט 2013 קיבל בית הדין את מרבית טענות הוועד וקבע כי במכרז נפלו פגמים מהותיים ביותר. במסגרת פסק הדין נכתב: "הדעת נותנת כי אילו הייתה הוועדה מנחה את עצמה להעריך את ניסיונו של כל אחד מהמועמדים בכל אחד מהתחומים וליתן לו ציון בהתאם, הציון המצטבר לו היה זוכה וידל היה נמוך באופן ניכר משל אחרים". בית הדין לעבודה פסל את המכרז ואת מינויו של וידל, אך קבע כי וידל יוכל להתמודד במכרז חדש לתפקיד. על אף החלטת בית הדין שימש וידל בתפקיד באופן רצוף החל מאוקטובר 2012 עד דצמבר 2015.
רש"ת ערערה על הפסק לבית הדין הארצי לעבודה, אך במרץ 2014 משכה את הערעור ומינוי וידל לתפקיד נפסל באופן סופי.
באוגוסט 2014 קבעה ועדת המיון כי 15 מועמדים ימשיכו בתהליך המיון ויופנו למבחני מיון חיצוניים. ביוני 2015, בטרם התכנסה ועדת הבוחנים, הגיש ועד ההנדסאים, הטכנאים והמהנדסים עתירה לבית הדין האזורי לעבודה בטענה שהליך המיון הראשוני שנעשה במסגרת המכרז היה לקוי ביסודו וכל תכליתו היא להכשיר את בחירתו החוזרת של וידל. בית הדין קבע כי מדובר בנסיבות המקנות לוידל עדיפות ברורה על יתר המועמדים וכי הליך המיון הראשוני היה פגום, ונפסלו בו מועמדים בכירים וראויים, באופן שאיננו יכול שלא לעורר חשד שמא הדבר נעשה במכוון. בית הדין ציין כי ועדת המיון הגיעה למסקנה שוידל עמד בדרישת הניסיון לתפקיד, 5 שנים בניהול כוח אדם ובניהול משא ומתן ביחסי עבודה בדרג הבכיר, וזאת אף על פי שוידל מעולם לא החזיק בתפקיד בתחום ניהול משאבי אנוש, ולזכותו לכל היותר שנתיים ניסיון בזכות משרתו הנוכחית. בית הדין קבע כי הקריטריונים שבחרה ועדת הסינון שירתו את מועמדותו של וידל, והביאו לפסילתם של מועמדים עתירי ניסיון ויכולות, תוך העדפתו של וידל, שניסיונו התעסוקתי המרכזי הוא בתחומים שאינם רלוונטיים למשרה זו. בית הדין קבע כי הליכי המכרז יימשכו וחלק מהמועמדים שנפסלו יוזמנו להמשך תהליך. בדצמבר 2015 התכנסה ועדת הבוחנים והחליטה לבחור פעם נוספת בוידל לתפקיד סמנכ"ל מנהל וארגון.
מספר ימים לאחר בחירתו המחודשת של וידל, עתר ועד ההנדסאים, הטכנאים והמהנדסים לבית הדין האזורי לעבודה עם דרישה לביטול זכייתו של וידל במכרז, בטענה שהמכרז שוב לא התנהל חוקית. בית הדין האזורי לעבודה קיבל את העתירה וביטל את המכרז נוכח פגמים שנפלו בו. בהחלטת בית הדין, שפורסמה בנובמבר 2016, נקבע כי וידל לא עמד בתנאי הסף למכרז הדורש שליטה באנגלית ברמה גבוהה, ובמסגרת פסק הדין קבע בית המשפט כי לאחר שוידל זכה בשני מכרזים לא תקינים יש מקום להורות על הפסקת עבודתו ברשות שדות התעופה ועליו לעזוב את תפקידו עד סוף חודש מרץ 2017.
בנובמבר 2016 פורסם הדו"ח השנתי של מבקר המדינה. במסגרת הפרק העוסק במינויים ברשות שדות התעופה, הואשם וידל כי במסגרת תפקידו ביצע מינויים לא תקינים של פעילי ליכוד למגוון תפקידים ברשות שדות התעופה.
פעילות מוניציפלית
טרם היבחרו לראשות עיריית רמלה, התמודד וידל פעמיים לתפקיד מטעם מפלגת הליכוד, אך הפסיד לראש העירייה, יואל לביא. בבחירות 2008 קיבל 39.1% מהקולות ו-2 מושבים במועצת העיר.
בבחירות 2013 קיבל 36.9% מהקולות ו-3 מושבים במועצת העיר. במסגרת פעילותו במועצת העיר, שימש וידל כיו"ר האופוזיציה ויו"ר הוועדה לענייני ביקורת.
ב-21 ביוני 2017 נבחר וידל לתפקיד ראש עיריית רמלה בבחירות מיוחדות שהתקיימו בעקבות התפטרותו של ראש העירייה יואל לביא. הוא התמודד מטעם הליכוד וניצח בבחירות לאחר שהשיג 53.7% מקולות המצביעים.
בינואר 2018 שודרה במהדורת חדשות הערב של ערוץ כאן 11 סדרת כתבות אודות התנהלותו של מיכאל וידל כראש עיריית רמלה, בהן עלה כי וידל ביצע מינויים לא תקינים של פעיליו למגוון תפקידים בעיריית רמלה, בנוסף להתנכלות לתושבים שלא תמכו בו בבחירות, וזאת באמצעות חלוקת דו"חות. במקביל הביא וידל לביטולם של דו"חות שניתנו לתומכיו.
באוגוסט 2018, לקראת הבחירות לראשות העירייה, הוקלט וידל כשהוא התקשר לתושבת העיר, איים עליה וביקש ממנה שלא להפיץ תמונה לצד ח"כ טיבי. "...זאת הסתה, את תקבלי מכתב מעורך דין", וזאת אף על פי שוידל זימן בעבר את נציגי הקהילה הערבית לדיון על חוק המואזין ובמסגרת הפגישה צולמה תמונה שמוכיחה שאכן התרחשה פגישה זו.
באפריל 2021 פורסם כי וידל פנה שלוש פעמים לפסיכיאטרית של מחוז מרכז במשרד הבריאות בבקשה לאשפז בכפייה פעיל עירוני המתנגד לו.
חיים אישיים
וידל נשוי לאירית ואב לארבעה בנים.
מריה מוריס מילר
מריה מוריס מילר, באנגלית: Maria Morris Miller (1813–1875) הייתה אמנית קנדית מהליפקס, נובה סקוטיה, הידועה בציוריה ובאיוריה הבוטניים. היא הציגה את עבודתה למלכה ויקטוריה וקיבלה חסות מלכותית לכל החיים. היא גם האמנית המקצועית הראשונה בנובה סקוטיה, שהוכרה בתחומה במהלך שנות הקריירה הפעילה שלה. היא עבדה עם מדענים ופקידי ממשל, וקבלה שבחים רבים.
קריירה
נולדה למשפחה ממעמד הביניים, אמה של מילר סיבילה עודדה אותה ללמוד אמנות. מילר למדה בהליפקס בהדרכתו של צייר בריטי אורח. היא גם למדה עם ג'ונס, מבוסטון שלימד בדלהוסי קולג' (כיום, אוניברסיטת דלהוסי). בשנת 1830, היא החלה להציע שיעורי ציור לסטודנטיות מה שהעניק לה עצמאות כלכלית מסוימת. של הליפקס כיבדה אותה בתואר "ציירת השנה" ב-1836.
זמן קצר לאחר מכן, מזכיר החקלאות של נובה סקוטיה, טיטוס סמית', ביקש ממילר לצייר סדרה של ציורים המתארים פרחי בר מקומיים. הוא הביא לה דגימות שאותן הנציחה במהירות, לפני שהצמחים ינבלו. במהלך אמצע שנות ה-30 של המאה ה-19, בסיוע הידע המדעי של סמית', ייצרה מילר מספר רב של רישומי צבעי מים שהופיעו מאוחר יותר בתערוכת אמנות חשובה של הליפקס ב-1848. סמית' סיפק תיאורים בוטניים עבור הקטלוג הראשון של מילר בליטוגרפיות צבעוניות בשם ״פרחי הפרא של נובה סקוטיה״. הוא פורסם ב-1840 על ידי מוכר ספרים בלונדון ומוציא לאור מקומי, בתמיכה כספית של סגן-מושל המחוז סר. שתי קבוצות אחרות של ליטוגרפיות הופיעו בעקבותיו ב-1853 וב-1866. הפרסום השני יצא גם בשם "פרחי בר של נובה סקוטיה". הקטלוג השלישי נקרא "פרחי פרא של נובה סקוטיה וניו ברונסוויק" וזכה להערות על ידי, בוטנאי שייסד את. בשנת 1867, הסדרה הראשונה הוצאה מחדש עם כותר חדש, פרחי בר של צפון אמריקה הבריטית. באמצעות ארבעת הקטלוגים שלה, הצליחה מילר לתעד 22 צמחים מקומיים, בתקופה שבה היה עניין גובר בהיסטוריה של הטבע. בשנת 1862 השתתפה מילר בתערוכה בינלאומית בלונדון, אנגליה. אף שהציורים שלה הגיעו מאוחר מכדי להיות חלק מהתחרות, היא זכתה לביקורות חיוביות בעיתונות האנגלית. בשנת 1867, עותק של ציוריה הבוטניים הוצג בתערוכת פריז.
יצירותיה של מילר הן חלק מהאוסף הקבוע ב, מוזיאון האמנות הגדול ביותר של קנדה האטלנטית. ציורים וליטוגרפיות נוספות נמצאים בבעלות, הממוקם אף הוא בהליפקס. לגלריה הלאומית של קנדה באוטווה יש גם כמה מהליטוגרפיות שלה, השייכות לסדרות 1840 ו-1853.
מילר, גם כתבה שירה, ופרסמה כרך שירה, Metrical Musings, עם אחותה קתרין ב-1856.
חיים אישיים
מריה מוריס מילר נולדה ב-1813 בהליפקס, נובה סקוטיה, בתם של קפטן גאי מוריס וסיבילה אמיליה מריה סופיה לגט. אביה, שהיה צאצא של, מת כשמריה הייתה ילדה קטנה. בשנת 1840 נישאה מריה מוריס מילר לגארט טרפלגר נלסון מילר. למריה מוריס מילר ולבעלה היו חמישה ילדים.
נפטרה בהליפקס ב-1875.
רודולף שפילר
רודולף שפילר (בצ'כית: Rudolf Špillar; 11 בפברואר 1878 – 22 במרץ 1949) היה צייר וצלם צ'כי, כתב מספר מדריכים לצילום.
ביוגרפיה
אביו היה איש כספים בעיר פלזן. גם אחיו, ירוסלב שפילר וקארל שפילר הפכו לציירים. לאחר שסיים את לימודיו היסודיים מצא משרה כעובד מדינה ועבד כצלם חובב. הוא היה אחד הראשונים לעסוק בפיקטוריאליזם - עיבוד צילומים.
ב-1908, יחד עם צלם מקצועי בשם יאן שפרינר, הוא כתב מדריך על צילום מעשי לחובבים. הספר הפך לפופולרי מאוד ברחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית והוצא מחדש בכמה מהדורות חדשות לאחר הקמת צ'כוסלובקיה. בשנת 1918, הוא החל לכתוב את "מדע הצילום".
הוא שהה לעיתים קרובות בווילה של אחיו ירוסלב באזור כפרי במערב בוהמיה. מותו של ירוסלב ב-1917 אולי דחף את רודולף להיכנס לבית ספר באקדמיה לאמנויות יפות, פראג, שבו למד עד 1923. לאחר מכן. הוא ערך מספר מסעות לימודים בגרמניה, צרפת ואיטליה.
הוא בא התמחה בציור במספר נושאים: טבע דומם, עירום, פורטרטים ונופים.
אף שהפך למיומן למדי, הוא נשאר בעיקר צייר חובב, אף על פי שהציג באופן קבוע בגלריה רובש. התפוקה הכוללת בציור שלו היית קטנה למדי.
הוא מת בגיל שבעים ואחת ונקבר בבית הקברות וינוהרדי.
ניתן לראות רבות מיצירותיו בגלריה של האחים שפילר בדומז'ליצה.
אברהם ישעיהו הבר
הרב אברהם ישעיהו הֶבֶּר (כ"ג באדר א' ה'תשכ"ה, 25 בפברואר 1965 – ל' בניסן ה'תש"ף, 23 באפריל 2020) היה מייסד ויו"ר עמותת "מתנת חיים" וזוכה אות הנשיא למתנדב לשנת 2014.
ביוגרפיה
נולד בבני ברק כבן רביעי להדסה לרב צבי הבר (מתלמידי החזון איש). למד בישיבת פוניבז'. לאחר חתונתו עם רחל בת אברהם יצחק כ"ץ משפחת כץ, לצד בכולל של הרב משה שטרנבוך ובהמשך בכולל באר אברהם בגבעת שאול, בהמשך החל לשמש כנו"נ בישיבת קטנה 'נחל אשר' בירושלים ובהמשך החל לשמש גם בישיבת נתיבות חכמה.
בשנת 2009 ייסד את עמותת "מתנת חיים", שמטרתה לסייע במציאת תורמי כליה אלטרואיסטים למען חולי כליות בישראל. הבר הגיע לעיסוקו זה לאחר שנאלץ לעבור בעצמו השתלת כליה וראה את סבלם של החולים הממתינים בתור. על פעילותו זו קיבל הבר את "אות הנשיא למתנדב" לשנת 2014 מנשיא המדינה שמעון פרס. במרץ 2016 הוענק לו אות מגן שר הבריאות למתנדבים מצטיינים. בנימוקי ועדת הפרס נכתב כי הוא מקדיש לילות כימים לשינוי התפיסה הרווחת לגבי תרומות איברים מן החי, ובכך מעניק חיים למאות חולי כליות בישראל.
בספטמבר 2017 נעצר הבר לחקירה בחשד לסחר באיברים ונשלח למעצר בית. מעצר זה גרר ביקורת מחולי כליה ובני משפחותיהם כלפי משטרת ישראל. בספטמבר 2018 החליטה הפרקליטות לסגור את התיק.
במהלך התפרצות נגיף הקורונה בישראל נדבק בנגיף. אושפז בבית החולים הדסה עין כרם, וב-23 באפריל נפטר מסיבוכי המחלה. הוא הובא למנוחות בהר המנוחות בירושלים.
חיים אישיים
היה נשוי לרחל לבית כץ ולהם שני ילדים. התגורר בשכונת הר נוף בירושלים. לאחר מותו בשנת 2023 זכתה רעייתו הרבנית רחל הבר בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
הנצחה
מספר שבועות לאחר פטירתו פרסם לזכרו הזמר דוד בן ארזה (אחיה של כלתו) את שירו הראשון, "תישאר".
במרץ 2022 קראו בעיריית פתח תקווה משעול על שמו.
ביבליותקה (פוטיוס)
הביבליותקה (ביוונית: Βιβλιοθήκη) או מיריוביבלוס (Μυριόβιβλος, "עשרת אלפים ספרים") הייתה עבודה ספרותית של פוטיוס, פטריארך קונסטנטינופול במאה ה-9. פוטיוס הקדיש את העבודה לאחיו.
החיבור
הביבליותקה כוללת 279 ביקורות ספרים שפוטיוס קרא. החיבור לא נועד לשמש כספר עיון, אולם היה בשימוש כזה באופן נרחב במאה ה-9, ונחשב בדרך כלל כחיבור הביזנטי הראשון שניתן לקרוא לו "אנציקלופדיה". החיבורים שפוטיוס מציין הם לרוב של סופרים נוצרים ופגאניים החל מהמאה ה-5 לפנה"ס ועד לזמנו שלו במאה ה-9 לספירה. כמעט מחצית מהספרים הנזכרים על ידו לא שרדו עד ימינו. 280 הסעיפים בביבליותקה שונים באורכם, ממשפט בודד ועד מספר עמודים.
בית עבאס
מלומדים מסוימים מהעבר שיערו שהביבליותקה קובצה בבגדאד בזמן שליחותו של פוטיוס בחצר בית עבאס, מאחר שרבים מהחיבורים המוזכרים צוטטו לעיתים נדירות בתקופה שקדמה לפוטיוס, תקופה שמכונה "תקופת החושך" הביזנטית (בסביבות השנים 630–800), ומכיוון שהיה ידוע שהעבאסים התעניינו בחיבורי מדע ופילוסופיה יווניים. אולם מומחים מודרניים של תקופה זו בהיסטוריה הביזנטית הראו שפוטיוס לא יכול היה לקבץ את הביבליותקה שלו בבגדאד, מאחר שהוא מציין בפירוש בהקדמה שלו וגם בהערה הנוספת, שלאחר שנבחר לקחת חלק במשלחת, הוא שלח לאחיו סיכום של ספרים שקרא לפני כן, "מאז הזמן בו למדתי להבין ולהעריך ספרות", כלומר מאז נערותו. קושי נוסף בהנחה שהביבליותקה חוברה בזמן שליחותו ולא לפניה, מלבד דבריו המפורשים של פוטיוס עצמו, הוא שרוב החיבורים בביבליותקה הם על תאולוגיה נוצרית כנסייתית (פאטרולוגיה), ורוב החיבורים החילוניים הם היסטוריות, חיבורים דקדוקיים או ספרותיים, במיוחד רטוריים, יותר מאשר חיבורי פילוסופיה או מדע, והעבאסים לא הראו עניין בתרגום היסטוריה יוונית או ספרות יוונית גבוהה, כגון רטוריקה, והם גם לא התעניינו בתרגום חיבורים יווניים נוצריים. התעניינותם בטקסטים יווניים הייתה מוגבלת באופן כמעט בלבדי למדע, פילוסופיה ורפואה. למעשה, אין כמעט חפיפה (מלבד קלאודיוס גלנוס, פדניוס דיוסקורידס ווינדוניוס אנטוליוס ) בין מצאי החיבורים החילוניים בביבליותקה של פוטיוס לבין אותם חיבורים שתורגמו לערבית בתקופה העבאסית.
תחנת כוח הידרואלקטרית סאיאנו-שושנסקאיה
תחנת כוח הידרואלקטרית סאיאנו-שושנסקאיה (ברוסית: Саяно-Шушенская Гидроэлектростанция) היא תחנת הכוח הגדולה ביותר ברוסיה מבחינת הקיבולת המותקנת. ממוקמת על נהר יניסיי, על הגבול בין חבל מנהלי קרסנויארסק ורפובליקת חקסיה, ליד העיר סאיאנוגורסק.
התחנה היא השלב העליון של מפל ייניסיי של תחנות כוח הידרואלקטריות. סכר הכבידה הייחודי המקושת של התחנה בגובה 242 מ' הוא הסכר הגבוה ביותר ברוסיה ואחד הסכרים הגבוהים בעולם. שמה של התחנה מגיע משמותיהם של הרי סייאן והכפר שושנסקויה, הממוקם לא רחוק מהתחנה, הידוע בברית המועצות כמקום גלותו של ולדימיר לנין.
בניית התחנה, שהחלה בשנת 1963, הושלמה רשמית רק בשנת 2000. במהלך ההקמה וההפעלה של תחנת הכוח ההידרואלקטרית, היו בעיות הקשורות להרס של מבני השפך והיווצרות סדקים בסכר, שנפתרו מאוחר יותר בהצלחה.
ב-17 באוגוסט 2009 אירעה בתחנה התאונה הגדולה ביותר בהיסטוריה של תעשיית ההידרואנרגטיקה ברוסיה, שגרמה למותם של 75 בני אדם. שחזור התחנה הסתיים ב-12 בנובמבר 2014.
ואלרי קוגן
ואלרי קוגן (ברוסית: Валерий Коган; נולד ב-1951) הוא איש עסקים ואוליגרך רוסי, מבעלי נמל התעופה הבינלאומי דומודדובו, המתגורר חלק מהזמן בישראל. ב-2014 דורג קוגן במקום ה-687 ברשימת המיליארדרים של "פורבס" עם הון מוערך של כ-2.5 מיליארד דולר.
ביוגרפיה
קוגן עשה את הונו בעזרת קשרים שהיו לו בממשל הרוסי בתקופת פירוק ברית המועצות, יחד עם שותפו דימיטרי קמינשק. קמינשק הקים סוכנות נסיעות ואחר כך חברה לטיסות שכר "איסט-ליין", שעסקה גם בהובלות סחורות מרוסיה לסין ובחזרה. החברה השתלטה ב-1997 על נמל התעופה דומודדובו, לאחר שהופרט. בהמשך נכנסה החברה גם לעסקי נדל"ן. החברה נמצאת בבעלות חברת החזקות בשם FML, הרשומה במקלט מס, האי מאן (כך שאין מידע גלוי על בעלי המניות שלה). בשנת 2005 פרץ סכסוך בין הרשויות לבין החברה בנוגע לגובה דמי החכירה של שדה התעופה דומודדובו, והמדינה איימה להלאים את השדה. נראה שבתקופה זו הגיע קוגן לישראל וקיבל אזרחות ישראלית כעולה חדש. ברשימת 500 עשירי רוסיה של המגזין הרוסי "פיננס", דורג קוגן בשנת 2007 במקום 157 ,עם הון אישי מוערך של 600 מיליון דולר (אם כי שנה קודם דורג עם הון אישי של 90 מיליון דולר).
חיים אישיים
במאי 2009, התפרסם כי קוגן רכש פנטהאוז בפרויקט Sea One ברחוב הירקון, מול הטיילת בתל אביב. הפנטהאוז הורכב מחמש דירות שונות ונמכר לקוגן במחיר של 110 מיליון שקל, המחיר הגבוה ביותר ששולם עבור דירה בישראל עד אז.
קרן GNOME
קרן GNOME הוא ארגון ללא מטרות רווח המרכז את כל מיזם GNOME. משרדי הקרן שוכנים בקיימברידג', שבמדינת מסצ'וסטס, ארצות הברית.
הארגון מחזיק גם בשמות מסחריים, כגון השם GNOME וסמליל. אולם מכיוון שבתוכנות GNOME אין צורך בהשמת זכויות יוצרים, אין גוף אחד שמחזיק את כל זכויות היוצרים לתוכנות GNOME.
מטרה
כדי להשיג מטרה זו, הקרן מרכזת את גרסאות GNOME, קובעת אילו מיזמים יהיו חלק מ־GNOME ומשתפת פעולה עימם. כמן כן היא משמשת כארגון הרשמי של מיזם GNOME, דבר המתבטא בהוצאת הודעות מסודרות לתקשורת, ביצירת קשר עם חברות מסחריות ולא מסחריות, ארגונים ומוסדות המעוניינים לתרום למיזם, ביצירת תקנים אחידים לפיתוח התוכנה ובעריכת כנסים בנושא המיזם.
קרן GNOME, כגוף נייטרלי שלא למטרות רווח, מחזיקה בנכסים הקשורים למיזם (שמות מסחריים, השרתים שמהם מופצת התוכנה, ועוד). כמו כן היא משתתפת במימון אירועים שונים כגון ועידת המפתחים השנתית של GNOME (GUADEC). אולם עיקר הפיתוח של GNOME נעשה על ידי גופים אחרים: עובדים בחברות כמו רד האט, סוזה, קנוניקל, קולברה ועוד.
ניהול
קרן GNOME מנוהל על ידי מספר גופים - מועצת מנהלים, מנכ"ל הנבחר על ידי מועצת המנהלים, ועדה מייעצת וחברי GNOME.
מנכ"ל הקרן היא קארן סנדלר, אשר מנהלת אותו כארגון, עובדת עם מועצת המנהלים, הוועדה המייעצת וחברי GNOME.
מועצת המנהלים
מועצת המנהלים של הקרן נבחרת מדי שנה בידי הוועדה לבחירת קרן GNOME.
חברי המועצה הנוכחים הם עמנואלה בשיא, Bastien Nocera, Andreas Nilsson, Joanmarie Diggs, Tobias Mueller, Shaun McCance ו־Seif Lotfy.
חברוּת
כל תורמי GNOME יכולים להיות חברים של הקרן. כל החברים זכאים להיבחר למועצת המנהלים, להצביע בבחירותיה ולהציע משאלים.
הוועדה המייעצת
הוועדה המייעצת של קרן GNOME היא גוף של ארגונים וחברות המעוניינים ליצור קשר הדוק עם מועצת המנהלים ועם מיזם GNOME. ארגונים יכולים להצטרף לוועדה המייעצת תמורת תשלום שנתי הנע בין 5,000$ לבין 10,000$ (דולר ארצות הברית) או להיות מוזמנים ללא מטרות רווח.
נכון לשנת 2013 חברי הוועדה המייעצת כוללים את החברות והארגונים המוסד לתוכנה חופשית, דביאן, קנוניקל, Google, IBM, Igalia, אינטל, קרן מוזילה, OLPC, Red Hat, המרכז המשפטי לחופש התוכנה, Sugar Labs, סוזה וקרן לינוקס.
המערכת המזולימבית
המערכת המֶזוֹלימבית היא חלק ממערכת העצבים המורכב ממספר אזורים הכוללים תאי עצב המגיבים למוליך העצבי דופמין.
הגופים של תאי העצב של המערכת המזולימבית נמצאים בטגמנטום הגחוני. הם שולחים את האקסונים שלהם לחלקים של המערכת הלימבית כמו גרעין האקומבנס, האמיגדלה וההיפוקמפוס. הם מגיעים גם לקליפת המוח הקדם-מצחית האמצעית medial prefrontal cortex ולפיתול החגורה הקדמי.
המערכת המזולימבית מעורבת בתהליכים הקשורים לחיזוק. היא פועלות באופן מתואם עם המערכת הניגרו-סטריאטלית והמערכת המזו-קורטיקלית לשליטה על ההתנהגות, הקשב וקבלת ההחלטות וכל אחת מהן מעורבת בהפרעת קשב.
אליזבת אמהרסט הייל
אליזבת אמהרסט הייל, (באנגלית: Elizabeth Amherst Hale; 1774 – 18 ביוני 1826) הייתה אמנית קנדית שחיה בקוויבק.
ביוגרפיה
בתם של ויליאם אמהרסט ואליזבת פטרסון, היא נולדה באנגליה וגדלה שם. הייל עברה לקנדה בשנת 1799 כאשר בעלה, ג'ון הייל, קצין בצבא הבריטי, הוצב בקוויבק סיטי. היא ידועה ברישומים ובציורי נופים שלה, במיוחד בצבעי מים של העיר החדשה יורק (טורונטו) ב-1804. במהלך מלחמת 1812 היא לקחה את ילדיה לאנגליה וחזרה לאחר סיום המלחמה. לאחר שבעלה רכש את המשרד של Sainte-Anne-de-la-Pérade, היא ציירה ספר סקיצות של הבניינים בנכס והסביבה. בהערכה היסטורית, נכתב עליה שהביאה "אסתטיקה אצילית אנגלית" לקוויבק.
עבודתה של הייל נמצאת באוספים של הגלריה הלאומית של קנדה, גלריית האמנות של אונטריו, הספרייה והארכיון הלאומי של קנדה, מרכז התיעוד של יוזמת האמנים הקנדיים ובמוזיאון הלאומי לאמנויות יפות של קוויבק.
בנה אדוארד היה חבר במועצה המחוקקת של המחוז. בנה ג'פרי היה פילנתרופ בולט.
היא מתה בקוויבק סיטי ב-1826.
הסליק בטירת צבי
הסליק בטירת צבי היה הסליק המרכזי של קיבוץ טירת צבי שבעמק בית שאן. הסליק נבנה ב-1944 מתחת למחסן התבואה ושימש את הקיבוץ לאחסון נשק. הסליק נפתח רק בשנות ה-70, הוגדר כאתר מורשת ונפתח לביקורים.
רקע
גם בקיבוץ טירת צבי, שהוקם ב-1937, החל תהליך התקנה והטמנה של סליקים קטנים בחביות. ב-1944 הוחלט על בניית סליק מרכזי.
ההיסטוריה של הסליק
הסליק נבנה ב-1944 בעומק של כמטר מתחת למחסן התבואה וקירותיו נוצקו מבטון. הכניסה לסליק הייתה דרך פתח מרובע שנחצב ברצפת המחסן. על הפתח הותקן לוח מתכת ומעליו הוצב עמוד מתכת שהיה דומה לעמודים אחרים באסם שנועדו לתמוך בגג אך את העמוד שמעל פתח הסליק ניתן היה להזיז ממקומו ובכך להגיע ללוח המתכת שכיסה על פתח הסליק. הצינור גם שימש לאוורור הסליק. מעל מכסה הברזל הוערמו שקים של חיטה שהסתירו את הלוח.
לאחר השלמתו שימש הסליק לאחסון הנשק והתחמושת של הקיבוץ. בשבת השחורה ב-1946 ערכו הבריטים חיפוש בקיבוץ אך לא מצאו את הסליק. במהלך מלחמת העצמאות נעשה שימוש בנשק שאוחסן בסליק.
לאחר מלחמת העצמאות
ב-1971 נפרצה רצפת המבנה ונתגלה הסליק. בבניין בו נמצא נפתח מרכז מבקרים בשם "דרך התמר" המספר את סיפורו של עץ התמר ושימושיו והסליק השתלב במרכז זה.
נפת ירושלים (המנדט)
אוכלוסייה
בסקר הכפרים שבוצע בשנת 1945 נספרו בנפת ירושלים 247,950 תושבים. מתוכם היו 41% מוסלמים, 40% יהודים ו-18% נוצרים.
כדלקמן:
לפי מקור אחר בשנת 1945 היה סך האוכלוסייה ביישובי הנפה 253,270 בני אדם.
שטח
בשנת 1945 היה סך כל השטחים של יישובי הנפה 1,570,785 דונמים. התפלגות השטח הייתה כדלקמן:
יישובי הנפה
שבטים בדואים:
קרב אטו
קרב אטו (נקרא בשם קוד גם Operation Landmark) נערך בין 11 ל-30 במאי 1943, בין כוחות אמריקאיים בסיוע קנדי ליפן באי אטו, כחלק מהקרב על האיים האלאוטיים שבאלסקה. זהו הקרב היחיד שבו נלחמו שני הצדדים במהלך מלחמת העולם השנייה בתנאי שלג. הקרב הסתיים אחרי שרוב הלוחמים היפנים נהרגו בקרב פנים אל פנים, אחרי שביצעו מתקפת בנזאי התאבדותית.
רקע
ב-7 ביוני 1942, גדוד הרגלים ה-301 של הקורפוס היפני הצפוני נחת באי ללא התנגדות, יום אחרי שכוח אחר פלש לאי הסמוך, קיסקה.
הקרב
ב-21–22 במאי, התארגן ביפן כוח תגבורת שנועד להדוף את האמריקאים. הכוח כלל 4 נושאות מטוסים, 11 משחתות, 3 אוניות מלחמה ו-7 אוניות סיור. עם זאת, הוא לא הספיק להגיע בזמן, והאמריקאים הצליחו לכבוש את האי.
ב-29 במאי, בהיעדר תקווה לסיוע או לחילוץ, פקד קולונל ימסאקי, המפקד בשטח, לצאת למתקפת בנזאי, בה השתמשו בדרך כלל כדי להימנע מכניעה או כדי לשפר עמדות מול אויב בעדיפות מספרית. בהתקפה הצליחו היפנים לפרוץ את קווי ההגנה האמריקאים, והחיילים מאחור שהופתעו נכנסו לקרבות פנים אל פנים שהסתיימו במותם של כמעט כל החיילים היפנים. אף על פי שאחרי ההסתערות הזו נגמר הקרב, יש דיווחים של הצי האמריקאי בדבר קבוצות יפניות קטנות שהמשיכו להילחם עד יולי 1943, וכי ניצולים בודדים נשארו עד 8 בספטמבר.
אחרית דבר
קרב אטו היה האחרון בקרב על האיים האלאוטיים. היפנים פינו בחשאי את כוחותיהם מהאי הסמוך קיסקה והכיבוש היפני באיים הסתיים ב-28 ביולי.
ההפסד באטו ופינוי קיסקה התרחשו זמן קצר אחרי מותו של האדמירל איסורוקו יממוטו שמטוסו הופל בטיסת סיור, במה שנחשב למכה קשה למורל היפני. למרות ההפסד, התעמולה היפנית הציגה את הקרבות באיים כסיפור השראה וגבורה.
טכניקות בישול
טכניקות בישול הן הטכניקות הבסיסיות המשמשות טבחים להכנת מזון, ודורשות אימון ותרגול על מנת להשיג בהן שליטה טובה. חלק מהטכניקות פשוטות יחסית, ולכן מבוצעות בתעשיית המזון באמצעות מכונות.
בתקופה בה עיקר הבישול נעשה בבית על ידי נשים, היו הטכניקות מועברות מאם לבת לאורך דורות רבים. כיום טכניקות בישול נלמדות ומתורגלות כחלק מתהליך ההכשרה של טבחים, וכן בחוגים וקורסים לחובבי בישול. בנוסף, ניתן למצוא באינטרנט הסברים והדגמות לאין מספר של טכניקות בישול.
טכניקות חיתוך
חיתוך של מזון נחלק למספר סוגים לפי התוצאה הרצויה:
לחיתוך מזון משתמשים בסכין או בקופיץ. בחירת הכלי המתאים בהתאם לתוצאה הרצויה. ישנן מספר טכניקות מקובלות:
רוב הטבחים מעדיפים אחיזה בלהב עצמו, תוך שהאגודל והאצבע המורה אוחזות את הסכין בחלקו האחורי, ואילו האמה תופסת בדיוק בקצה הידית, במה שמכונה "אחיזת צביטה". החיתוך מתבצע על ידי הרמת הידית למעלה והורדתה למטה בתנועה של גליוטינה, בעוד שחוד הסכין נשאר במגע עם קרש החיתוך. טכניקה זו יעילה לכל סוגי החיתוך.
טכניקה נוספת היא אחיזת הסכין והעברתו לאורך המשטח עליו מונח המזון, כאשר חוד הסכין נוגע כל הזמן במשטח והלהב נשאר בזווית קבועה יחסית למשטח. טכניקה זו מתאימה לפריסה ולקיצוץ גס.
טכניקה המשמשת בעיקר לקיצוץ ועושה שימוש בקופיץ היא הנחתת הקופיץ בתנועה מהירה על המזון. טכניקה זו מאפשרת שימוש בשתי הידיים כאשר כל יד מפעילה קופיץ.
טבחים מאמצים את טכניקת החיתוך שלהם על פי העדפה אישית.
בתרבות
הצגה של מיומנות גבוהה בטכניקות בישול משמשת הן כאמצעי בידורי והן כדרך לפרסם ולקדם עסקים בתחום המזון.
טקס השקת אונייה
השקת אונייה היא התהליך שבו מועברת אונייה, במהלך בנייתה, מן המבדוק היבש בו שהתה עד אותו שלב אל המים. ההשקה היא מהלך הנדסי מורכב במהלכו מופעלים על האונייה כוחות שונים שאינם מופיעים בדרך כלל בהפעלתה השגרתית.
במסורת הימית מקובל שזהו טקס משמעותי, שהחל כנראה עוד לפני אלפי שנים. ההשקה נערכת במעמד רב משתתפים, בו מברכים את האונייה בטקס חגיגי. ישנן אמונות טפלות רבות סביב ההשקה, וחלקים בטקס נועדו לגרום לכך שמזלה של האונייה יהיה מוצלח וטוב. אחד מן הידועים הוא ניפוץ בקבוק שמפניה על חרטומה בעת קריאת שמה והשקתה למים.
שיטות השקה
ישנן כמה שיטות עיקריות להעברת אוניות חדשות מהאתר בו נבנו אל המים, אך לא כולן מוגדרות כ"השקה". השיטה המוכרת, שהיא השיטה הוותיקה והמוכרת יותר, היא החלקת האונייה על ציר האורך שלה, כאשר הירכתיים מובילות. האונייה נבנית על מִמְשֶׁה (אנגלית: slipway), מדרון המשמש להשקה ולמשייה של כלי שיט למטרת בנייה ותיקונים. הממשה עצמו נבנה כך שיהיה ניצב ככל האפשר לשפת המים. במספנות מודרניות בנוי הממשה כעריסה מבטון מזוין, שיוכל לשאת את משקל האונייה, וקצהו הפונה אל המים מסתיים נמוך באופן משמעותי מהמפלס בים או במקווה המים שאליו מתחבר הממשה. מחסומים נמצאים בקצה הממשה, ומונעים מהמים כניסה עד לרגע הנכון. האונייה עצמה נבנית כאשר ירכתיה פונים לים, על פיגומים המאפשרים גישה לכל חלקי גוף כלי השיט, גם בנקודות הנמוכות ביותר.
כאשר מגיע זמן ההשקה נבנות מתחת לגוף האונייה שתי מסילות, המגיעות עד למחסומים שבקצה הממשה. המסילות משומנות כדי לאפשר החלקה נוחה של האונייה. הפיגומים מפורקים, כך שהאונייה נשענת כעת על המסילות, בעוד שכבלים ואמצעים דומים מאבטחים את גוף האונייה כדי שלא תחליק לפני הזמן המיועד. ברגע הנכון משוחררת האונייה, אם על ידי ניתוק כבל או שחרורו, והאונייה מחליקה אל המים, עד שהיא צפה בכוחות עצמה. גם כעת, האונייה מאובטחת בעזרת כבלים כדי שלא תתרחק ללא שליטה, עד להגעת גוררות שיובילו אותה למזח, להמשך העבודות.
בשיטה שנייה מחליקה האונייה אל הים על ציר הרוחב שלה, שיטה הנקראת "השקת צד" (side launch). שיטה זו נכנסה לשימוש במאה ה-19, בעיקר כאשר היה צורך להשיק את האונייה לאגמים וגופי מים קטנים, נהרות, וכדומה. השימוש בשיטה זו התפשט מאוד לאחר מלחמת העולם השנייה. יתרונה של שיטה זו הוא באפשרות להשיק אונייה לגוף מים צר יחסית, אך חסרונה הוא בשטח הגדול לאורך קו המים שתופסת האונייה הנבנית. השקת אונייה בשיטה זו דורשת מספר רב יותר של מסילות.
שיטה שלישית, בה נעשה שימוש לראשונה בתחילת 1981, היא שימוש במעין כריות אוויר שעליהן נבנית האונייה. כאשר מגיע זמן ההשקה, מוציאים את האוויר שבחלק מכריות האוויר, כך שנוצר מדרון משופע כלפי המים. שיטה זו חוסכת תשתית יקרה, והיא זולה ובטוחה יותר. כריות האוויר המתנפחות תומכות באונייה ומונעות תנועה לא רצויה במהלך ההשקה, סיכון הקיים בשיטות האחרות. כריות אלה בנויות בדרך כלל כגלילים הסגורים בשני קצותיהם בסיומות כדוריות.
שיטה נוספת שבה ניתן להעביר אונייה אל הים מתאימה לאוניות הנבנות במבדוק יבש. כאשר גוף האונייה מוכן, מוצף המבדוק במים, ואז נפתח אל הים. הוצאת ספינה אל הים בדרך זו אינה נחשבת להשקה.
טקסי השקה
ניתן לראות בהשקה את לידתה של אונייה. בדומה ללידת תינוק, גם בהשקת אונייה קיימו בני אדם במהלך ההיסטוריה טקסים וחגיגות, במהלכם ביקשו והתפללו על שלומה, ביטחונה ומזלה של הספינה החדשה.
בעת העתיקה ובימי הביניים
טקסי השקה ידועים עוד מן העת העתיקה. תיאור של בניית אונייה בבבל, באלף השלישי לפני הספירה מספר על ההכנות הטכניות, ובהן אטימת כלי השיט בביטומן, וכן על הקרבת שוורים לאלים כטקס פולחני. גם בוני אוניות ממצרים, יוון ורומא התפללו לאלים כדי להגן על אוניות וימאים. אלי הים בתרבויות השונות – פוסידון במיתולוגיה היוונית ונפטון ברומית – היו אלים מרכזיים שאליהם פנו בטקסים אלה. בטקסי השקת כלי שיט ביוון העתיקה עיטרו המשתתפים את ראשיהם בענפי זית, שתו יין לכבוד האלים, ושפכו מים על כלי השיט החדש כסמל לברכה. כלי השיט היוונים והרומיים נשאו עליהם חפצים מקודשים, כמו פסים או מזבחות קטנים, מנהג שנמשך גם בימי הביניים. חפצים אלה מוקמו בסיפון האחרה (quarterdeck), אזור באונייה שנותר עד היום בעל חשיבות סמלית.
גם נוצרים ויהודים המשיכו במנהגי ניסוך יין ומים כחלק מתפילה לאל להגן עליהם בים. נוצרים ביקשו את התערבותם של קדושים ואת ברכתה של הכנסייה. באימפריה העות'מאנית לוותה השקת אונייה בתפילות לאללה, הקרבת כבשים וסעודה חגיגית.
כומר בצי המלכותי הבריטי מתאר טקס השקת אוניית מלחמה על ידי מסדר אבירי מלטה ב-1675, במהלכו קידשו שני נזירים ומשרתם על ידי תפילה בת חצי שעה, הנחת ידיהם על כל תורן ובכל חלק של כלי השיט, ולאחר מכן הזלפת מים קדושים על כל הספינה. בסוף הטקס הניפו אנשי הדת נס שסימל את היות הספינה אוניית מלחמה (man of war). מיד לאחר מכן הושקה האונייה.
קורבן אדם - בתקופה הקלאסית שררה אמונה טפלה נוספת שכדי להצליח בקרבות ספינת מלחמה חייבת לטעום מדם של אדם חי במהלך השקתה. היה מנהג באזור הים התיכון וכן בהשקות ספינות הוויקינגים שיועדו למלחמה. עבד או שבוי נקשר על גושי תמיכת השדרית כך שכשגוף הספינה מחליק, ואוסף מהירות בדרכו לים, נמחצה גופתו. ועוד את ראשו שניתק קובעים על עמוד החרטום. באיי שלמה המשיך המנהג למאה העשרים עד שמאוחר יותר הוחלף בהתזת דם תרנגול.
בעת החדשה
טקסי השקה בעלי גוון דתי, מעין "הטבלה" של כלי השיט עם סיום בנייתו, המשיכו גם בעת החדשה במדינות הקתוליות באירופה. לעומתן, במדינות הפרוטסטנטיות השתנה אופי הטקסים; במאה ה-17 באנגליה, למשל, היו הטקסים בעלי אופי חילוני. טקס ההשקה של אוניית הקו פרינס רויאל ב-1610 מתואר על ידי בונה הספינה, פיניאס פט (Phineas Pett), שהיה מראשי בוני הספינות בדורו. פט מתאר, כי הטקס היה בהובלת הנסיך מוויילס, ובמהלכו עמד הנסיך על סיפון בית האחרה (poop deck) בחברת הלורד שהיה מפקד הצי (Lord High Admiral) ולורדים נכבדים נוספים. הנסיך החזיק בידו גביע מוזהב גדול, מלא ביין, וברגע שהאונייה החלה לנוע אל תוך המים שתה ממנו מעט. על פי הנוהג היה הנסיך מנסך את יתרת היין על סיפון האונייה, משליך את הגביע לים, ומעניק לאונייה את שמה ב"חגיגיות ובכובד ראש" (solemnly). פט מתאר שהנסיך עמד על הסיפון יחד עם "קבוצה נבחרת" של אורחים, בליווי תוקעים בחצוצרות, כשעל פניו הבעה של שמחה והתרגשות. לשמחתו של פט, בטקס השקה זה בחר הנסיך להעניק לו את הגביע בליווי מילות תודה והערכה, ולא להשליך את הגביע לים.
בדרך כלל, כאמור, היה הגביע מושלך לים, והיה שייך למוצא בר המזל. ואולם, ככל שתדירות השקת אוניות עלתה, הפך המנהג ליקר מדי, ולכן היה הגביע נמשה מן המים לשימוש נוסף בהשקות הבאות. בסוף המאה ה-17 כבר הוחלף בבריטניה המנהג להשתמש בגביע במנהג לנפץ בקבוק על חרטום הספינה.
טקסי השקה במדינות שונות
הגברת המשיקה - מאז מלחמת העולם מקובל שכל טקסי ההשקה של צי ארצות הברית הם בחסות אשה. מעבר לתפקידה הרשמי בניפוץ בקבוק שמפניה על חרטום האונייה במהלך הטקס מקובל שנותנת החסות נשארת בקשר עם צוות האונייה, ונוטלת חלק באירועים מיוחדים שלה, כמו שיבה לנמל הבית לאחר סיום הפלגה ארוכה.
השקה בההעפלה וחיל הים הישראלי
הנוהל לטקס השקה בחיל הים, הדומה לטקסים האירופיים. על פי הנוהל, ההשקה מתבצעת על ידי "גברת משיקה". היא עומדת על במה ליד חרטום כלי השיט, מעניקה את השם ומברכת: "אח"י (שם כלי השיט) הנני מברכת אותך לדרך צלחה על פני שבעת הימים". לאחר מכן היא גוזרת סרט המתוח על החרטום, מנפצת בקבוק על החרטום, וחושפת את הלוט המכסה את שם כלי השיט. מפקד הספינה מצמיד לוח עץ שעליו שם כלי השיט, ולאחר מכן מושמע ההמנון. לאחר שהגברת המשיקה יורדת מן הבימה מוענק לה זר פרחים ולוח עץ עם מטבע שהונח מתחת לספינה עם תחילת בנייתה.
פול לפארג
פול לפארג (בצרפתית: Paul Lafargue; 15 בינואר 1842 - 25 בנובמבר 1911) היה רופא, עיתונאי, מבקר ספרות ופעיל פוליטי סוציאליסטי. לפארג היה חתנו של קרל מרקס (היה נשוי לבתו השנייה, לאורה). היצירה הידועה ביותר שלו היא הספר הזכות לעצלות שפורסמה בשנת 1880. יליד קובה להורים צרפתיים וקריאולים, בילה את רוב חייו בצרפת, עם תקופות באנגליה ובספרד. בגיל 69, הוא ואשתו לאורה התאבדו.
ביוגרפיה
לפארג נולד בסנטיאגו דה קובה (העיר השנייה בגודלה בקובה). אביו היה הבעלים של מטעי קפה בקובה, העושר המשפחתי איפשר לו ללמוד בסנטיאגו ולאחר מכן בצרפת. ארבעת הסבים שלו היו נוצרי צרפתי, אינדיאני מג'מייקה, פליט מולטי מהאיטי, יהודי צרפתי. לפרג ציין כי הוא בעל "דם בינלאומי" וכי "דם של שלושה גזעים מדוכאים זורם בעורקי".
בשנת 1851, חזרה משפחת לפארג לעיר הולדתה בורדו. ב-1861 עבר לפריז ללמוד רפואה, ושם החל את הקריירה האינטלקטואלית והפוליטית שלו, אימץ את הפילוסופיה הפוזיטיביסטית, ויצר קשר עם קבוצות רפובליקניות שהתנגדו לנפוליאון השלישי. נראה שעבודתו של פייר-ז'וזף פרודון השפיעה עליו במיוחד בשלב זה. בתקופה זו פרסם מאמרים בעיתון הפרודוניסטי 'הגדה השמאלית' (La Rive gauche) כאנרכיסט, הצטרף לשלוחה הצרפתית של "איגוד הפועלים הבינלאומי" (האינטרנציונל הראשון) ב-1864. ובמהרה הוא החל לתקשר עם שניים מהמהפכנים הבולטים: מרקס ולואי אוגוסט בלאנקי, שהשפעתם במידה רבה הביאה לסיומן של המגמות האנרכיסטיות של לפארג הצעיר.
בשנת 1865, לאחר שהשתתף בקונגרס הסטודנטים הבינלאומי בליאז', נאסר על לפארג להיכנס לכל האוניברסיטאות בצרפת, והוא נאלץ לעזוב ללונדון. הוא נבחר כחבר במועצה הכללית של האינטרנציונל הראשון, ולאחר מכן מונה למתאם הקשרים של הארגון עם ספרד, אם כי נראה שהוא לא הצליח ליצור קשר רציני עם קבוצות פועלים במדינה זו. במקביל המשיך לכתוב בגדה השמאלית.
בלונדון הוא נהיה מבקר קבוע בביתו של מרקס, ופגש את בתו השנייה לאורה, אותה נשא באביב 1868, ולאחר שסיים את לימודי הרפואה, הזוג עוקר לצרפת. נוסף על עבודתו כרופא, פרסם לפארג מאמרים בעיתונים "לה מרסֵיֶיז" ו"המחשבה החופשית" (La Libre Pensée), בהם הוא ביקר את הממסד הדתי ותמך בשחרור האישה' וכן תרגם את כתבי מרקס ואנגלס לצרפתית.
בשנת 1871, לאחר הדיכוי הפוליטי בצרפת בעקבות ההתקפה על הקומונה הפריזאית בה לקח חלק, עבר למדריד בספרד. שם יצר קשר עם כמה חברים מקומיים של "האינטרנציונל". שלא כמו בחלקים אחרים של אירופה, בהם היה למרקסיזם חלק דומיננטי, המהפכנים הספרדים היו בעיקר חסידי הסיעה האנרכיסטית של האינטרנציונל. לפארג היה מעורב בהפצת הרעיון המרקסיסטי, פעולה שכוונה בעיקר על ידי פרידריך אנגלס. המשימה שניתנה ללפארג כללה בעיקר גיבוש מנהיגות מרקסיסטית במדריד, תוך הפעלת השפעה אידאולוגית באמצעות מאמרים לא חתומים בעיתון "לה אמנסיפציון" (שם הגן על הצורך ליצור מפלגה פוליטית של מעמד הפועלים, אחד הנושאים המרכזיים שהאנרכיסטים התנגדו לו). במקביל, לקח לפארג יוזמה בכמה מאמרים שלו, להביע את הרעיונות שלו על הפחתה קיצונית של יום העבודה. פעילותו האחרונה של לפארג כפעיל בספרד הייתה לייצג את קבוצת המיעוט המרקסיסטית בקונגרס של האג ב-1872, שסימנה את קץ האינטרנציונל הראשון כקבוצה מאוחדת של כל הקומוניסטים.
בין 1873 ל-1882, לפרג חי בלונדון, ונמנע מלעסוק ברפואה (אותה חשב לרמאות והונאה). הוא פתח סדנת פוטוליטוגרפיה (הדפס העתקי צילומים), אך ההכנסה המוגבלת שלו אילצה אותו לבקש כסף מאנגלס בכמה הזדמנויות. הודות לסיועו של אנגלס, הוא החל לתקשר עם תנועת העובדים הצרפתיים בלונדון, לאחר שהחלה להשיב לעצמה את הפופולריות שאבדה בעקבות הדיכוי הריאקציונרי בתקופת הנשיא אדולף טייר, בשנים הראשונות של הרפובליקה הצרפתית השלישית. משנת 1880 עבד שוב כעורך העיתון L'Egalité. באותה שנה, החל לפרסם בעיתון את הטיוטה הראשונה של "הזכות לעצלות".
ב-1881 לאחר שניתנה בצרפת חנינה לפעילים שב לפריז יחד עם גד. ב-1882 החל לעבוד בחברת ביטוח, שאפשרה לו להיות מעורב יותר בפוליטיקה הסוציאליסטית הצרפתית. יחד עם ז'יל גד וגבריאל דוויל, הוא החל להוביל את פעילותה של מפלגת הפועלים הצרפתית החדשה. פעילותו הפוליטית שהתמקדה בארגון אינטנסיבי של כנסים ועצרות פועלים ואינטלקטואלים בערי שדה ברחבי צרפת, פעילות שנחשבה באותם ימים פעילות קיצונית ומסוכנת. לפארג היה נתון במעקב משטרתי מתמיד, ולעיתים אף נעצר והושלך לכלא לתקופות קצרות - בין היתר לאחר כתיבת ההקדמה לספרו 'הזכות לעצלות. הוא שוחרר מהכלא רק לאיר שנבחר ב-1883 כחבר פרלמנט. בשנים 1886-1887 פרסם את ספרו 'דת ההון', המפרט את משנתו החברתית-כלכלית-תרבותית במתכונת של סיפור בהמשכים. בשנת 1891 נעצר לפראג פעם נוספת במהלך הפגנת האחד במאי בעיר פורמי בצפון צרפת, הפגנה שנסתיימה בירי של המשטרה לתוך הקהל ממנו נהרג מפגין ונפצעו 60 מפגינים. הוא נידון לשנת מאסר.
מותו
רמז לתפיסתו זו שהמוות עדיף על הזקנה אפשר לראות גם בהערת השוליים של ספרו 'הזכות לעצלות'
הגותו
בספרו "הזכות לעצלות", קרא לפראג תיגר על תפישת העבודה בעולם הקפיטליסטי. וכתב מתוך תחושה של צורך לפעול נגד הדיכוי על כל צורותיו, למען שוויון זכויות מלא לכל אדם ואזרח. לפארג זעם על עיוורונם של המוני העובדים המשתפים פעולה שלא מדעת, עם תעשיינים, אנשי דת, נדבנים ופוליטיקאים, המתחזים למבקשי טובתם, אך מעמיקים ומנציחים בכך את ניצולם. העבודה מסוג זה אינה אלא עבדות שכל מטרתה להעשיר את העשירים ולאפשר את המשך שיעבודו של האדם. מה שמאפשר לנצלנים האלה לכבול אליהם את בני האדם, במעגל הנמשך כל ימי חייו של האדם העובד, היא שיטת העבודה בשכר, שהיא "סוג העבדות הגרוע ביותר", כדבריו. העבודה בשכר כובלת את העובד למעביד ומונעת ממנו לפתח את אישיותו, להרחיב את השכלתו, להעמיק את מודעותו האישית, החברתית והתרבותית. זהו מעגל אין סופי שבו האדם נדון לצרוך מכל הבא ליד, ובכך הוא משלים למעשה את שיעבודו ומחזיר את השכר שקיבל לכיסו של המעביד.
ב-1886, פרסם את הספר הסאטירי "דת הקפיטל", בו מוצג כינוס דמיוני בהשתתפות נציגי הבורגנות הבינלאומית, הממשלות והדת הקתולית. בניסיון לבלום את התפשטות הרעיונות הסוציאליסטיים הם מכריזים על דת חדשה - דת הקפיטל, שאלוהיה הוא "האל היחיד שטרם פגש באתיאיסט", בית המקדש שלה הוא הבורסה ורוח הקודש שלה היא האשראי.
עוגת ערמונים
עוגת ערמונים (באנגלית: Chestnut cake) היא עוגה שמכינים תוך שימוש בערמונים. קמח ערמונים העשוי מערמונים מבושלים וטחונים משמשים להכנתו, יחד עם מרכיבי עוגה אופייניים נוספים. לפעמים מכינים אותה כעוגת שוקולד, ולפעמים משתמשים בערמונים בציפוי או בזיגוג על גבי העוגה. אפשר לקשט את העוגה בערמונים מבושלים או מסוכרים, ניתן להכין את העוגה גם ללא גלוטן.
סקירה כללית
עוגת ערמונים מכילה ערמונים כמרכיב העיקרי. הערמונים נטחנים לקמח לצורך הכנת העוגה. היא מוגשת כעוגת קינוח, וחלק מהגרסאות מכוסות בציפוי, גנאש או קצפת. ניתן לכלול ערמונים בזיגוג או בציפוי, כגון בציפוי שוקולד-ערמונים. ניתן להוסיף ערמונים מסוכרים או מבושלים על גבי העוגה כקישוט. משקאות מזוקקים כגון ברנדי וויסקי סקוטי עשויים לשמש כמרכיב בזיגוג או בציפוי. ניתן להכין את העוגה כמנה ללא גלוטן באמצעות קמח ערמונים וקמח אורז.
אליפות וימבלדון 2018
אליפות וימבלדון 2018 היא טורניר טניס גראנד סלאם שנערך על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. האליפות התקיימה בין 2–15 ביולי 2018. תוכנית התחרות כוללת תחרויות יחידים גברים, יחידים נשים, זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים. הטורניר הוא המהדורה ה-132 של האליפות.
הפרסים
סכום הפרסים באליפות לשנת 2018 הוגדל לסכום כולל של 34.0 מיליון לירות שטרלינג (עליה של 7.6% לעומת השנה הקודמת).
משתתפי תחרויות קיבלו את הפרסים הבאים:
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. השנה דורגו 32 טניסאיות. להלן ה-16 טניסאיות הראשונות שזכו לדירוג:
במשחק הגמר אנג'ליק קרבר מגרמניה נפגשה עם סרינה ויליאמס מארצות הברית וניצחה בשתי מערכות.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות החזקים שזכו בדירוג:
מנצחי תחרות 2017 לוקאש קובוט מפולין ומרסלו מלו מברזיל הודחו בסיבוב השני. במשחק הגמר נבוב בריאן וג'ק סוק מארצות הברית נפגשו עם רייבן קלאסן מדרום אפריקה ומייקל ונוס מניו זילנד וניצחו ב-5 מערכות. באותה שנה הם ניצחו גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות החזקים שזכו בדירוג:
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 48 זוגות. להלן הזוגות שזכו בדירוג:
מהזוג שניצח בתחרות 2017 ג'יימי מארי מבריטניה ומרטינה הינגיס משווייץ, רק ג'יימי מארי השתתף בתחרות. במשחק הגמר נפגשו ניקול מליחאר מארצות הברית ואלכסנדר פיה מאוסטריה עם הזוג הלא מדורג ויקטוריה אזרנקה מבלארוס וג'יימי מארי וניצחו בשתי מערכות.
ישראלים בווימבלדון
שני טניסאים ישראלים השתתפו בשתי תחרויות.
בתחרות הגברים הפסיד דודי סלע בסיבוב הראשון לרפאל נדאל מספרד ב-3 מערכות.
בתחרות זוגות גברים שיחק יונתן ארליך עם מרצין מטקובסקי מפולין. הם ניצחו בסיבוב הראשון ב-3 מערכות. בסיבוב השני ניצחו בחמש מערכות את הזוג שהיה מדורג מס' 2 בתחרות. בסיבוב השלישי הם הפסידו והודחו מהתחרות.
אופנטו
אופנטו הוא נהר במחוז פוליה בדרום-מזרח איטליה. אורכו של הנהר הוא 170 ק"מ.
גאוגרפיה
מוצא הנהר הוא במישור אירפיניה (Irpinia) 715 מ' מעל פני הים, ליד העיר נוסקו (Nusco) בנפת אבלינו. הנהר זורם מזרחה ליד ליוני (Lioni), דרך אגם קונצה ויוצר את הגבול הטבעי בין הנפות אבלינו ופוטנצה, למעט בליטה קטנה של אבלינו ליד קליטרי (Calitri). הוא נשפך אל מפרץ מנפרדוניה.
בחורף נהר אופנטו זורם בעוצמה רבה שמגיעה לעיתים עד כדי שיטפונות. אולם בקיץ זרימתו קלילה להפליא. למרות אורכו ניכר והיקף האגן שלו, הזרימה הממוצעת של המים בשפך הנהר היא נמוכה למדי, פחות מ-15 מטרים מעוקבים לשנייה.
קלה (צמח)
קלה (שם מדעי: Calla palustris) הוא צמח בעל פקעת, ממשפחת הלופיים. זהו המין היחיד בסוג Calla.
מחזור חיים
הקלה מסתגל לכל אקלים ידוע. פורח בעונה הגשומה ובעל עלווה רחבה ויפה ובעונה השחונה (קיץ) אינו נראה על פני האדמה.
הפרח לבן, במרכזו ניצב עמוד צהוב ובעל אבקנים.
הריבוי האפקטיבי ביותר נעשה על ידי הפקעות. חלקי הצמח רעילים בשל ריכוז גבוה של חומצה אוקסלית, אם כי קנה השורש ניתן לאכילה לאחר ייבוש, טחינה, סינון והרתחה.
עקב יופיו וצבעו משמש רבות בזרי פרחים של כלות.
תפוצה
מקורו של הקלה במרכז, מזרח וצפון אירופה, צפון אסיה וצפון אמריקה הצפונית.
וטוריה
וטוריה (בלטינית: Veturia) המכונה לעיתים וולמוניה (בלטינית: Volumnia) הייתה אצילה רומאית בת המאה ה-6 לפנה"ס. אמו של גאיוס מרקיוס קוריולאנוס. נחשבת על פי המסורת כמי שהצילה את רומא במהלך ההתקפה של בנה עליה.
קיומה ההיסטורי שנוי במחלוקת.
ביוגרפיה
אין הסכמה בנוגע לשמה. אצל טיטוס ליוויוס ודיוניסיוס מהליקרנסוס היא מכונה "וטוריה", בעוד אצל פלוטרכוס היא מכונה "וולמוניה". ליוויוס מעניק את השם וולמוניה דווקא לכלתה (אותה מכנה פלוטרכוס ורגיליה). לא ידוע דבר על משפחתה או ילדותה, אולם מכיוון שלנשים ברומא לא היו שמות פרטיים והם נקראו בשם משפחתם, סביר להניח שאביה נקרא "וטוריוס" או "וולמוניוס". על בעלה לא ידוע דבר, אולם הוא היה ממשפת המרקיי, אחת המשפחות המיוחסות ביותר ברומא. בנה הבכור נקרא גאיוס מרקיוס לא ידוע אם היו לה בנים נוספים.
בעלה מת בתאריך לא ידוע, כאשר בנה היה עוד צעיר. היא גידלה אותו בעצמה, ובשל כך מטבע הדברים הוא היה קשור אליה מאוד. פלוטרכוס כותב שהוא "לא נלאה מלשמחה ולכבדה. גם נשא אשה על פי חפצה ובקשתה". על פי המסופר הוא נשאר לגור בביתה עם אשתו וילדיו גם לאחר שהתחתן. נראה שהיא זו שדחפה אותו להתגייס לצבא ולהתקדם בפוליטיקה. בשנת 493 לפנה"ס השתתף גאיוס בהתקפה שערכה רומא על העיר הוולסקית קוריולי, ועל גבורתו בקרב זה הוענק לו התואר "קוריולאנוס", והוא נקרא מעתה "גאיוס מרקיוס קוריולאנוס".
עם זאת, קוריולאנוס לא היה אהוד על המוני העם, שראו בו אריסטוקרט רודני שחצן ומתנשא. בשנת 494 לפנה"ס, התבטאות פומבית קיצונית שלו הובילה לסילוקו מן העיר בבושת פנים. קוריולאנוס הזועם כרת ברית עם הוולסקים, אויביו לשעבר, ותקף אדמות רומאיות. הוא הוכיח את כישרונו כמצביא מזהיר, וערים נפלו לידו בזו אחר זו. דבר לא עמד בינו ובין רומא. אז נאלץ הסנאט הרומי לשלוח משלחת מכובדת אליו, משלחת שכללה גם ידידים ישנים שלו ביניהם הקונסול לשעבר קומיניוס. אולם קוריולאנוס קיבל אותם ביהירות ובקשיחות, והשפיל אותם על ידי כך שדרש מהם להציע את הצעתם מול המפקדים הוולסקים. לאחר מכן הוסיף לדרישה גם להחזיר לוולסקים את כל האדמות שנלקחו מהם. הוא העניק לסנאט שלושים יום לדון בדבר. הרומאים שלחו משלחות נוספות, והפצירו בו לפרק קודם את צבאו. הוא סרב. הסנאט ארגן משלחת נוספת שהייתה הפעם דתית בעיקרה וכללה את המכובדים שבכוהני רומא שהגיעו עם לבוש השרד הרשמי שלהם. אולם קוריולאנוס לא שינה את תביעותיו כהוא זה, קודם כניעה ורק אחר כך יפרק את צבאו.
בצעד נואש, שיזמה ולריה, אחותו של הקונסול לשעבר פובליוס ולריוס פובליקולה, ארגנו נשות רומא משלחת של נשים אל המחנה הוולסקי. אל המשלחת צרפו גם את אמו אשתו וילדיו של מרקיוס. בתחילה כשמרקיוס הבחין במשלחת המתקרבת הוא ניסה לשמור על אדישות, אולם בהדרגה התרכך כאשר ראה את אמו ואשתו. בסצנה שזכתה אחר כך לייצוגים רבים באומנות, פנתה אליו אמו בדברים:
מרקיוס היה כאמור קשור מאוד לאמו, וכאשר סיימה את דבריה זעק: "מה עוללת לי אמי? נצחתיני וניצחונך המושיע את המולדת מביא עלי כליה. את בלבד יכולה לי, הולך אני!" קוריולאנוס נסוג, ועל פי המסורת נרצח מאוחר יותר בידי הוולסקים. כאות הוקרה לנשים האמיצות, הקים הסנאט הרומי מקדש מיוחד שהיה מיועד לנשים שהיו נשואות רק פעם אחת.
ייצוגיה בתרבות
ויליאם שייקספיר, כתב מחזה בשם "קוריולנוס". שייקספיר הסתמך בעיקר על פלוטרכוס, ועל כן הוא מכנה את וטוריה "וולמוניה". וולמוניה מתוארת במחזה כשה חזקה, אמיצה ופטריוטית. את אופייה כפי שהוא משתקף במחזה ניתן ללמוד ממשפט שהיא אומרת לכלתה ורגיליה: "לוּ שְׁנֵים עָשָׂר בָּנִים הָיוּ לִי וְאִישׁ אִישׁ מֵהֶם נֶחְמָד וְרָצוּי לְנַפְשִׁי כְבֵן יָחִיד וְכֻלָּם יַחְדָּו יְקָרִים לְלִבִּי כְמוֹ מַרְקיוּס שֶׁלִּי וְשֶׁלָּךְ, כִּי-עַתָּה בָחַרְתִּי בְכָל-לֵב אֲשֶׁר אַחַד עָשָׂר מֵהֶם יָמוּתוּ מוֹת גִּבּוֹרִים לְטוֹב לְאַרְצָם מֵאֲשֶׁר יִהְיֶה הָאֶחָד רוֹדֵף תַּעֲנֻגוֹת רֵיקִים בְּאֶפֶס מַעֲשֶׂה."
מכתב ההרשאה של הונג קונג
מכתב ההרשאה של הונג קונג (באנגלית: Hong Kong Letters Patent) היה אחד משני המסמכים המהווים את חוקת הונג קונג בתקופת היותה מושבה בריטית, לצד ההנחיות המלכותיות של הונג קונג.
מכתב ההרשאה הוצא על ידי המלכה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת בשנת 1843. מכתב הרשאה חדש הוצא על ידי המלך ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת בשנת 1917 וכלל הנחיות בדבר הפרדת הרשויות במושבה. המכתב קבע את משך כהונת מושל הונג קונג, וקבע את הפרדת הרשויות בין המועצה המחוקקת של הונג קונג, המועצה המבצעת של הונג קונג והרשות השופטת בהונג קונג.
במכתב נערכו מספר תיקונים במהלך השנים, ובשנת 1997, לאחר העברת השלטון בהונג קונג לידי סין העממית הוחלף המכתב בחוק יסוד הונג קונג.
המכתב הטיל הגבלות על סמכויות המושל ועל המועצה המבצעת (הרשות המבצעת) של המושבה, וזאת במטרה להקפיד על מנהל תקין ועל הפרדת רשויות. כך קבע המכתב את אופן מינוי השופטים במושבה ואת אופן פיטוריהם, במטרה למנוע השפעה לא ראויה של הרשות המבצעת על הרשות השופטת.
אליסיה קיללי
אליסיה קיללי (באנגלית: Alicia Killaly; 1836–1908) הייתה ציירת צבעי מים קנדית.
ביוגרפיה
קיללי נולדה בלונדון, אונטריו בשנת 1836. התגוררה בקוויבק סיטי, מונטריאול וטורונטו בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-19. בשנת 1871 נישאה לכריסטופר טרנר, חייל בריטי לשעבר, ועברה לגור באנגליה. לא ידוע שהפיקה יצירות אמנות כלשהן לאחר נישואיה.
נפטרה ב-1908 ב, לינקולנשייר.
ציוריה
עבודתה מתארת סצנות בנופים בקנדה, כמו שייט בקאנו, נהרות קפואים ומפלי הניאגרה. ייתכן שהיא הייתה תלמידתו של קורנליוס קריגהוף.
יצירתה בצבעי מים משנת 1867 לערך, "קוויבק מעבר לנהר הסנט לורנס", נמצאת באוסף המוזיאון המלכותי של אונטריו. סדרת משנת 1868, בנושא "פיקניק חורפי" היה המיזם המסחרי הידוע היחיד שלה. ​
עותקים של ליטוגרפיות אלה מוחזקים ב, ובמוזיאון המלכותי של אונטריו, שם הם היו חלק מהתערוכה ב־2013, Brushing It in the Rough: Women, Art - קנדה של המאה התשע-עשרה. ​
Pirates
Pirates הוא אלבומה השני של הזמרת, פזמונאית ומוזיקאית ריקי לי ג'ונס. הוא יצא ביולי 1981, שנתיים אחרי אלבום הבכורה שלה, שנקרא על שמה, Rickie Lee Jones. האלבום הוא בחלקו תיעוד של הפרידה שלה מהמוזיקאי טום וייטס לאחר ההצלחה של אלבום הבכורה שלה. תמונת העטיפה היא צילום של בראסאי.
רקע
ג'ונס עשתה ריוקיישן לניו יורק לאחר פרידתה מטום וויטס. היא עברה לגור בגריניץ' וילג' עם המוזיקאי סאל ברנרדי מניו ג'רזי, אותו פגשה בקליפורניה באמצע שנות ה-1970. השניים הפכו למשתפי פעולה תכופים וכתבו ביחד את היצירה בת 8 הדקות "Traces of the Western Slopes".