cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טורו טאקמיצו
השפעת קייג': עניין במוזיקה יפנית מסורתית
אף כי השפעתם הישירה של נוהלי קייג' לא נתנה אותותיה לזמן רב במוזיקה של טאקמיצו - ב"אי אלמוגים", למשל, לסופרן ותזמורת (1962), ניכרת התרחקות ברורה מנהלים בלתי קבועים, בחלקו כתוצאה מעניינו המחודש של טאקמיצו במוזיקה של אנטון וברן - נותר בכל זאת דמיון באי-אילו נקודות בין הפילוסופיה של קייג' להגות של טאקמיצו. לדוגמה, את הדגש של קייג' על גוני צליל במסגרת אירועי צליל נפרדים, ותפיסתו את הדממה "יותר כפלנום (מלאות) מאשר כוואקום (ריק)" אפשר להציב באותה רמה עם העניין של טאקמיצו ב"מא".יתר על כן, העניין שטאקמיצו גילה בתרגילי זן (באמצעות קשריו עם מורה הזן דאיטץ טייטארו סוזוקי Daisetz Teitaro Suzuki)) הביא ככל הנראה לחידוש עניינו במזרח בכלל, ובסופו של דבר הביא אותו לידי הכרה באפשרות למזג יסודות ממסורת המוזיקה היפנית ביצירותיו הוא.
ביצוע אחד של מוזיקה יפנית מסורתית בלט במיוחד בהתנסות של טאקמיצו, כפי שהסביר בהמשך בהרצאה בשנת 1988:
מאותו יום ואילך גמר טאקמיצו בדעתו לחקור את סוגי המוזיקה היפנית המסורתית ולהקדיש תשומת לב מיוחדת להבדל בין שתי מסורות מוזיקליות שונות מאוד; בניסיון שקדני "להוציא מן הכוח אל הפועל את דקויות הרגש של המוזיקה היפנית, ששכנו מאז ומתמיד בפנים..." המשימה לא הייתה קלה, משום שבשנים שלאחר המלחמה הייתה נטייה ברורה לפנות עורף למוזיקה המסורתית ולהתעלם ממנה: רק שני נגנים אמנים המשיכו לשמר את אמנותם בחיים, במקרים רבים אל מול אדישות ודחייה מצד הציבור. קונסרבטוריונים ברחבי יפן כפו גם על תלמידי כלים מסורתיים ללמוד נגינה בפסנתר.
מראשית שנות ה-60' החל טאקמיצו לעשות שימוש בכלי נגינה יפניים מסורתיים במוזיקה שלו, ואף החל לנגן בביווה, כלי ששימש אותו בפסקול הסרט "חרקירי סאפוקו" משנת 1962. בשנת 1967 קיבל טאקמיצו הזמנה מן הפילהרמונית של ניו יורק, ליובל ה-125 לשל התזמורת, ולה כתב את "פעמי נובמבר" לביווה, כלי דמוי לאוטה,שאקוהאצ'י דמוי חליל ותזמורת. טאקמיצו נאלץ להתגבר על קשיים רבים בבואו לשלב כלים מתרבויות מוזיקליות שונות כל כך ביצירה אחת."ליקוי חמה" לביווה ושאקוהאצ'י (1966) ממחיש את נסיונותיו של טאקמיצו למצוא שיטת תיווי בת-קיום לכלים אלה, שבנסיבות רגילות אין משמיעים אותם ביחד והמוזיקה שבה משתמשים בהם אינה רשומה בשום שיטת תיווי מערבית של חמשות.
ביצוע הראשון של "פעמי נובמבר" התקיים ב-1967, בניצוחו של סייג'י אוזאווה. על אף הקשיים הכרוכים בכתיבת יצירה שאפתנית כל כך, פסק טאקמיצו, כי "המאמץ היה כדאי, משום שהתוצאה שחררה את המוזיקה, בדרך מן הדרכים, מקפיאה על שמרים והביאה עמה משהו חדש ושונה בעליל." היצירה זכתה לתפוצה רחבה במערב על הצד הרביעי של תקליט אריך נגן, שהכיל את "סימפוניית טורנגאלילה" של מסייאן.
ב-1972 שמע טאקמיצו, בלוויית יאניס קסנאקיס, בטסי יולאס ואחרים, מוזיקת גאמלן מבאלי. החוויה השפיעה על המלחין ברמה פילוסופית ותאולוגית, חבריו למשלחת של טאקמיצו, רובם מוזיקאים צרפתים, "[...] לא יכלו לשמור על יישוב דעתם לכמוני לנוכח המוזיקה; זרותה, מבחינתם, הייתה גדולה מכדי שיוכלו להעריך את הסתירות הנובעות מכך בכוח ההגיון." בשבילם הייתה זו חוויה ללא תקדים. טאקמיצו, שרכש כבר בקיאות של ממש במסורת המוזיקלית של מולדתו, ראה את הקשר בין "צלילי הגאמלן והקאפאצ'י, הסולמות הייחודיים והמקצבים היוצרים אותם, לבין המוזיקה היפנית המסורתית, שעיצבה חלק גדול כל כך מרגישותי"..ביצירתו לפסנתר סולו "הרחק" (שנכתבה לרוג'ר וודוורד ב-1973), קו יחיד, מורכב העובר בין ידי הפסנתרן משקף את התבניות המשתלבות בין המטאלופונים של תזמורת גאמלן.
כעבור שנה חזר טאקמיצו לצירוף האינסטרומנטלי של שאקוהאצ'י, ביווה ותזמורת, ביצירה המוכרת פחות "סתיו" (1973). חשיבות היצירה הזו במיזוג, הגדול פי כמה, של הכלים היפניים המסורתיים בשיח התזמורתי, בעוד שב"פעמי נובמבר" שני הרכבי הכלים המנוגדים מנגנים רוב הזמן לסירוגין, עם רגעי מגע ספורים בלבד. טאקמיצו ביטא שינוי זה בגישה:
מעמד בינלאומי והשינוי ההדרגתי בסגנון
עד שנת 1970 התבססו המוניטין של טאקמיצו כחבר ראשון במעלה בקהילת האוונגארד, ותוך כדי מעורבותו בתערוכת אקספו 70' באוסקה, התאפשר לו סוף סוף לפגוש עוד מעמיתיו המערבים, בהם קרלהיינץ שטוקהאוזן. זאת ועוד, בתקופת פסטיבל מוזיקה מודרנית באפריל 1970, בהפקת המלחין היפני עצמו ("ביתן של ברזל ופלדה"), פגש טאקמיצו בין המשתתפים את לוקס פוס, פיטר סקאלתורפ ווינקו גלובוקאר. בהמשך אותה שנה, כחלק מהזמנה מפאול זאכר וה"קולגיום מוזיקום" של ציריך, שילב טאקמיצו ב"אקליפטוס 1" תפקידים לנגנים בינלאומיים: החלילן אורל ניקולה, האבובן היינץ הוליגר והנבלנית אורסולה הוליגר.
בבחינה ביקורתית של היצירות האינסטרומנטליות המורכבות, שנכתבו בתקופה זו לדור החדש של "סולנים בני ימינו", מתגלה רמת מעורבותו גבוהה-הפרופיל באוונגארד המערבי, ביצירות כמו, קול" לחליל סולו (1971), "גלים" לקלרינט, קרן, שני טרומבונים ותוף גדול (1976), "שיר מרובע" לקלרינט, כינור, צ'לו, פסנתר ותזמורת (1977). ניסויים ויצירות הממזגות רעיונות ושפה מן המוזיקה היפנית המסורתית המשיכו להופיע בתפוקתו, ועניין גובר והולך בגן היפני המסורתי החל להשתקף ביצירות כמו "בגן סתווי" לתזמורת "גאגאקו" (1973) ו"סיעה נוחתת בגן המחומש" לתזמורת (1977).
בשיא תקופת האוונגארד ביצירתו, עבר סגנונו המוזיקלי של טאקמיצו שורה של שינויי סגנון. השוואה בין "ירוק" (לתזמורת, 1967) ו"סיעה נוחתת בגן המחומש" (1977) מגלה מניה וביה את זרעי התמורה הזו. היצירה השנייה חוברה לפי תוכנית קדם-הלחנתית, שבה הורכבו מודוסים פנטטוניים על סולם פנטטוני אחד מרכזי (מה שמכונה "סולם פנטטוני על קלידים שחורים") המתמקד בגובה צליל אחד מתמשך (פה דיאז), וגישתה מצביעה בבירור על סוג החומר ה"כל-טונאלי" והמודאלי, המתגלה בהדרגה ביצירתו במשך שנות ה-70'. היצירה "ירוק" (או "פעמי נובמבר 2"), שנכתבה כעשר שנים קודם, מושפעת מאוד מדביסיובנויה ברובה, על אף שפתה הדיסוננטית ביותר (לרבות רגעים של אשכולות צלילים של רבעי טונים), על רשת סבוכה של מבנים מודאליים. המבנים המודאליים הללו ניתנים ברובם לקליטה, בעיקר ברגיעה הקצרה לקראת סיום היצירה. ביצירות אלה אפשר אפוא לראות הן התמשכות של גישה והן הופעה של שפה הרמונית פשוטה יותר, שתאפיין את התקופה המאוחרת יותר של טאקמיצו.
יצירות מאוחרות: ים טונאלי
בהרצאה בטוקיו בשנת 1984, זיהה טאקמיצו מוטיב מלודי ביצירתו "קריאות רחוקות. מרחיקות לכת!" (לכינור ותזמורת, 1980), החוזר ומופיע ביצירותיו המאוחרות:
דברים אלה של טאקמיצו מבליטים את המגמות המשתנות בסגנונו מסוף שנות ה-70 אל שנות ה-80, שתוארו כ"שימוש מוגבר בחומר דיאטוני [...עם] התייחסויות להרמוניית טרצות והצללות ג'אז", שאיננו נותן, עם זאת, תחושה של "טונאליות בקנה מידה גדול"..רבות מן היצירות מתקופה זו נושאות שמות, הכוללים התייחסות למים: "לעבר הים" (1981), "עץ הגשם" ו"הגשם בא" (1982), "שטף הנהר" ו"אני שומע את המים חולמים" (1987). טאקמיצו כתב בהערותיו לפרטיטורה של "הגשם בא" כי [...] "באוסף השלם המוכתר בשם, נופי מים' [...] הייתה זו כוונת המלחין ליצור סדרת יצירות העוברות, כמוהן כמושאן, תמורות שונות, ששיאן בים של טונאליות. ביצירות הללו לכל אורכן בולט המוטיב S-מי-לה (שיידון בהמשך), ממנו עולה דגש מוגבר על היסוד המלודי במוזיקה של טאקמיצו, שראשיתו בתקופה מאוחרת זו.
נקודות עוגב מילאו תפקיד גדל והולך בחשיבותו במוזיקה של טאקמיצו במהלך תקופה זו, כמו ב"סיעה נוחתת בגן מחומש". ב"חלום/חלון (תזמורת, 1985) נקודת עוגב על רה משמשת כנקודת עיגון, המאגדת יחדיו הצהרות של מחווה מוטיבית מרשימה בת ארבעה צלילים, החוזרת ונשנית במופעים אינסטרומנטליים ורתמיים שונים לכל אורך היצירה. לעיתים רחוקות מאוד, אפשר למצוא התייחסויות מוגמרות לטונאליות דיאטונית, במקרים רבים תוך אזכורים הרמוניים למלחינים מראשית המאה ה-20 ולפניה - לדוגמה, "תיקים" לגיטרה (1974), שיש בה מובאות במן המתאוס פסיון של באך, ו"עץ משפחה" לקריין ותזמורת (1984), המחזיר לזיכרון את השפה המוזיקלית של ראוול והשיר הפופולרי האמריקאי.
בשלב זה, מעשה החיבור של טאקמיצו בין המוזיקה המסורתית (אם מיפן ואם ממקורות אחרים במזרח הרחוק) לבין סגנון כתיבתו המערבי לבש אופי מתואם וממוזג הרבה יותר. טאקמיצו ציין, "ללא ספק [...] ארצות העולם ותרבויותיהן השונות החלו במסע לקראת אחדות גאוגרפית והיסטורית של כל העמים [...] הישן והחדש מתקיים בתוכי במשקל שווה.
לקראת סוף חייו, תכנן טאקמיצו להשלים אופרה, בשיתוף פעולה עם הסופר בארי גיפורד והבמאי דניאל שמיד, לפי הזמנת האופרה הלאומית של ליון בצרפת. הוא עמד בתהליך פרסום תוכנית למבנה המוזיקלי והדרמטי שלה עם קנזאבורו אואה, אך מת לפני השלמת העבודה. בן 65 היה במותו.טורו טאקמיצו מת מדלקת ריאות תוך כדי טיפול במחלת הסרטן, ב-20 בפברואר 1996.
מורשת
בחוברת זיכרון של "סקירת מוזיקה בת זמננו" כתב ג'ו קונדו, "מאליו יובן, שטאקמיצו הוא בין חשובי המלחינים בתולדות המוזיקה היפנית. הוא היה גם במלחין היפני הראשון שזכה להכרה מלאה במערב, ונשאר אור מנחה לדורות צעירים של מלחינים יפנים."
המלחין פיטר ליברסון נתן ביטוי לרגשותיו בדברים שכתב בתוכנייה של יצירתו, "האוקיינוס שיש לו מזרח ומערב" שכתב לזכר טאקמיצו: "את הזמן הרב ביותר ביליתי עם טורו בטוקיו כשהוזמנתי כמלחין אורח בפסטיבל "מוזיקה היום" שלו בשנת 1987. גם הפסנתרן פיטר סרקין והמלחין אוליבר קנוסן היו שם, והצ'לן פרד שרי. אף כי היה המבוגר ביותר בקבוצה שלנו, קשיש מאתנו בשנים רבות, הוא ישב עמנו מדי לילה והתחרה איתנו בהצלחה בשתייה כדת. קיבלתי אישור להתרשמותי מטורו כאדם, החי את חייו כמשורר זן מסורתי".
שלגיה ושבעת הענקים
שלגיה ושבעת הענקים (באנגלית: A Snow White Christmas בתרגום חופשי: חג המולד של שלגיה) הוא סרט אנימציה קלאסית מבית Filmation, ששודר ב-CBS בחג המולד של 1980. הסרט מבוסס על האגדה שלגיה ושבעת הגמדים. בישראל, הסרט יצא בקלטות וידאו בשנת 1992 בדיבוב עברי.
בשנת 1990 הופץ לסרט המשך בשם "שלגיה: מאושרים לנצח".
עלילה
לאחר שהביסו את המלכה הרעה, המלכה שלגיה ובעלה המלך מקסים מושלים במלכה, ויש להם ילדה בשם שלגיה אשר קרויה על שערה הלבן. משפחת המלוכה הנחתה את פסטיבל ספורט החורף של חג המולד. אחד מהם היה גרוניון, גמד מצחיק וחבר טוב של שלגיה הצעירה. שלגיה אמרה שמשאלתה לחג המולד הוא לבנות בית משחקים לכל הילדים והחליטה לשפץ את הטירה הנטושה מעל ההר שהייתה שייכת לאמה החורגת של שלגיה.
לאחר שהמלכה הרעה גילתה ששלגיה הצעירה עדיין בחיים ויותר יפה ממנה, היא הפכה את עצמה לעכברוש ענק על מנת לתקוף אותה, אולם כאשר אחד הענקים חזר הביתה, הוא גירש את המלכה בתור העכברוש. לאחר מכן היא המיסה את כל הקרח מההרים על מנת ליצור שיטפון, ושרירי הציל את שלגיה מהשיטפון. הענקים החליטו להשאיר את שלגיה בבית ושיהוקי היה לשומר הבית. המלכה הפכה שני נשרים ליצורים כדי להפחיד את שיהוקי, ואז התחפשה לאישה זקנה ענקית וסידרה אותה שנתנה לשלגיה להריח פרח מורעל אשר הרדים אותה, בדיוק כמו תפוח הרעל שהרעיל את אמה. אולם השיהוקים של שיהוקי היו חזקים ושהענקים שמעו הם חזרו לבית שלהם.
כאשר ראו את שלגיה המנוחה, הענקים רצו לתקוף את הטירה של המלכה הרעה, בתור נקמה. שם, היא ניסתה לעצור אותם באמצעות ברקים, אולם שרירי היה קשוח לזה. היא אחר כך הביאה שבעה שדים כדי להילחם בענקים, אולם שיהוקי החל לשהק וגרם לרעידת אדמה אשר גרמה לטירה לקרוס. מראת הקסמים, אשר נחשף כמקור הכוח של המלכה, התנפצה והשדים הובסו בעוד שהמלכה עצמה התאדתה לגמרי. כאשר המלכה חוסלה באופן סופי, הקללה על הטירה נשברה וכל פסלי הקרח הפכו בחזרה לאנשים חיים.
גרוניון והענקים הביאו את שלגיה הביתה אל ההורים באמצעות ארון קבורה מלא בעלי ורד. ההורים נשקו את שלגיה בלחיים והיא התעוררה, וכולם שמחו. שרירי סיפר לה שהוא ושאר הענקים יבנו טירה גדולה לילדים שם שלגיה תוכל לישון שם במנוחה.
מדבבים בעברית
את גרסת הדיבוב בעברית ביימה והפיקה שפרירה זכאי.
פרשת הארדן-אוילנבורג
פרשת הַארְדֶן-אוֹיְלֶנְבורג (בגרמנית: Harden-Eulenburg-Affäre), או בקיצור פרשת אוילנבורג, הייתה פולמוס שהתנהל בין השנים 1907–1909 סביב סדרת משפטים צבאיים וחמישה משפטים אזרחיים שנערכו בעקבות האֲשמה בהתנהגות הומוסקסואלית, שאליהם נלוו משפטים בסוגיות לשון הרע, שבהם לקחו חלק חברים בכירים בקבינט של קיסר גרמניה וילהלם השני ופמלייתו.
הפרשה נסבה סביב ההאשמות שפרסם העיתונאי ממוצא יהודי מקסימיליאן הַארְדֶן בנושא יחסים הומוסקסואליים בין הנסיך פיליפ מאוילנבורג, מידידיו האישיים הקרובים ויועציו הנאמנים של הקיסר, וגנרל קונו פון מולטקה (Kuno von Moltke). ההאשמות והאשמות-הנגד הלכו והתרבו, והובילו עד מהרה לטביעת המונח "החוג הליבנברגי" (Liebenberger Kreis) – על שם מקום מושבו של הנסיך פיליפ, לִיבֶּנְבֶּרְג – לציון חוג חבריו ההומוארוטי של הקיסר וילהלם השני.
הפרשה קיבלה פרסום רב, והיא נחשבת לאחת מהשערוריות הגדולות ביותר בזירת הפְּנים של הקיסרות הגרמנית והיה לה גם פרסום רב בצרפת, אנגליה וארצות הברית. כ-5,000 פרסומים הופיעו בעיתונות בנושא. הפרשה הובילה לאחד מהדיונים הציבוריים הראשונים בגרמניה בסוגיית ההומוסקסואליות (בדומה למשפטו המפורסם של אוסקר ויילד בבריטניה).
רקע פוליטי
אפשר לראות את נקודת המוצא של פרשת אוילנבורג כקרע בין תפיסות פוליטיות ושאיפות למקומה של גרמניה כמעצמה בין ביסמרק והקיסר וילהלם השני. הראשון, עיצב את גרמניה כמעצמה גדולה תחת וילהלם הראשון, שנתן לקנצלר חופש פעולה. ואילו וילהלם השני ביסס "שלטון אישי", ותבע מחדש עבור עצמו, כמלך, סמכויות חוקתיות שעד כה הוטלו על הקנצלר. הוא ראה בעצמו את התגלמות השליחות ההיסטורית של הרייך.
הנסיך פיליפ מאוילנבורג היה קצין ודיפלומט ממקורבי הקיסר וילהלם השני. פליפ החזיק בהשקפות האנטי-אימפריאליסטית ונחשב כמי שלא רואה בצרפת האויב הנצחי של גרמניה. בשל דעותיו אלו, אנשי צבא ומשרד החוץ ראו בו אויב. אולם, מעמדו המיוחד אצל הקיסר והשמועות "שהוד מלכותו אוהב את פיליפ אולנבורג יותר מכל יצור חי אחר" הגנו עליו. ברנהרד פון בילוב, קנצלר גרמניה, שנאבק על מעמדו, הזכיר בנאום בריכיסטג, בקיץ 1906, כי ישנה קליקה הקרובה לקיסר שמבקשת לפגוע באומה ובשליט. פון בילוב, הדגיש שאין סכנה לקיסר.
היחס להומוסקסואליות
בשנות השמונים של המאה ה-19, החל המחקר האקדמי על מיניות והמידע על הומוסקסואליות היה נגיש יותר. הומוסקסואליות נתפסה כבגידה במדינת הלאום, שקידשה את גבריות הטרוסקסואלית ומשפחה. הומוסקסואלים נתפסו כקוסמופוליטיים ועל כן לא נאמנים למדינת הלאום. בברלין בתחילת המאה ה-20,התקיימה תת-תרבות הומוסקסואלית עניפה, על אף החוק האוסר יחסים כאלו.
השפעות פרשת הארדן-אוילנבורג
חשיפת האשמות הדרישה של הקיסר לתביעת נגד הוצאת דיבה הובילו לסדרה של משפטים צבאיים וחמישה משפטים אזרחיים.
משפט הדיבה מולטקה נגד הארדן בוטל מטעמים פרוצדורליים, ופרקליט המדינה החליט לאפשר משפט דיבה פלילי. הניזוק הגדול יותר מהפרשה היה הנסיך פיליפ מאוילנבורג שהאשמות גרמו להרחקתו מקייסר ומחצר המלוכה. לאחר שאוילנבורג נשבע שמעולם לא עסק בפעילות הומוסקסואלית, הארדן מצא עדים גברים שטענו כי היו איתו יחסים "מגונים". הנסיך נעצר בגין עדות שקר בשנת 1908. במשפט בגין עדות שקר, לא הייתה פסיקה. ההליכים נפסקו עקב מצב בריאותו הלקוי של אוילנבורג.
פרשת הארדן-אוילנבורג זכתה להד תקשורתי נרחב באירופה וארצות הברית, כ-5,000 פרסומים הופיעו בעיתונות בנושא.
פרשה זו היא דוגמה לשימוש בהומופוביה כאמצעי להשגת מטרות פוליטיות מסוימות.
נילי פורטוגלי
נילי פורטוגלי (נולדה ב־15 במרץ 1948) היא אדריכלית ומרצה בכירה נלווית בפקולטה לאדריכלות ותכנון ערים שבטכניון. עד לשנת 2006 הייתה מרצה בכירה במחלקה לאדריכלות בבית הספר לאמנות בצלאל בירושלים.
ביוגרפיה
נילי פורטוגלי היא בוגרת בית הספר לאדריכלות ה- A.A בלונדון (1973) ולימודי תואר שני באדריכלות ובודהיזם באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה, ארצות הברית. בשנים אלה הייתה שותפה לעבודה ומחקר ב"מרכז למבנה סביבתי" שבברקלי בראשותו של פרופ' כריסטופר אלכסנדר.
עבודתה מתמקדת הן בצד התאורטי והן בצד המעשי שבאדריכלות.
פורטוגלי היא בעלת משרד עצמאי, העוסק מזה יותר מ-40 שנה בתכנון ערים, אדריכלות, תכנון פנים ותכנון נוף, המהווים, לתפיסתה, מערכת המשכית אחת. הפרויקטים, הן בתחום הציבורי והן הפרטי, מתאפיינים בפתרונות יצירתיים, הנדרשים בסביבה מורכבת. האתגר האמיתי שבעבודתה הוא בניסיון המתמשך למציאת דרך, שתשלב בין תפיסות חדשניות ומיצוי הפוטנציאל הקיים בעידן טכנולוגי מודרני, לבין הרצון לבנות סביבה אנושית וידידותית, שחוויית החיים בה תעמוד בעינה במשך שנים רבות ותיתן אותותיה במשתמש אף מעבר לזמן.
בין הפרויקטים שתכננה: מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה בכיכר ביאליק בתל אביב, מרכז יום לקשיש ברחוב רש"י בתל אביב, מתחם רחוב יפת ורחוב הצורפים ביפו, שכונת מגורים בקיבוץ מעגן מיכאל, מרכז משאבים וספרייה בבית הספר "אהל שם" ברמת גן, הספרייה למוזיקה בבית אריאלה בתל אביב, בנין מגורים וחנויות ברחוב השומר בתל אביב, בית כנסת הספרדי המרכזי ע"ש הרמב"ם בחדרה, שכונות פינוי בינוי ובתים פרטיים בקיסריה, זכרון יעקב, הרצליה פיתוח וירושלים.
פורטוגלי משתתפת בתערוכות ומרצה בכנסים בישראל ומחוץ לה ומכהנת בוועדות מקצועיות, ואף זכתה בפרסים בתחרויות שבהן השתתפה. פרסמה מאמרים רבים בתחום האדריכלות ועבודתה תועדה בכתבי עת מקצועיים, בעיתונות ובטלוויזיה.
ב-2018 השלימה את הפקתו של הסרט "ואת הסמטה היא סיידה בתכלת", אותו כתבה, ביימה ועיצבה אומנותית. בסרטה פורטוגלי לוקחת את הצופה למסע אינטימי המתפתח מנקודת מבטה ההוליסטית / בודהיסטית/ מדעית לגילוי תובנות אוניברסליות: מהו סודם של כל אותם המקומות האל-זמניים שבהם האדם מרגיש 'כבתוך ביתו' ומהי אותה 'אומנות העשייה הטהורה' המביאה להיווצרותם? בכל מקום תרבות וזמן. זאת, באמצעות שחזור זיכרונות ילדותה המוטבעים באבני ההיסטוריה של צפת ובעקבות סבתה שהייתה לה ל"זן מאסטר" במלון שאותו הקימה בקצה של סמטה בעיר העתיקה צפת. .
פרסומיה
בשנת 2006 יצא לאור ספרה בנושא אדריכלות: The Act of Creation and the Spirit of a Place: A Holistic- Phenomenological Approach to Architecture, Edition Axel Menges, Stuttgart / London 2006
הספר זכה להיות ברשימת 24 הספרים הנבחרים לשנת 2007 בתחרות ספר השנה על ידי אגודת האדריכלים הבריטית.
ספרה השני שיצא לאור: תפיסה הוליסטית באדריכלות - "מרכז למוזיקה וספריה ע"ש פליציה בלומנטל", כיכר ביאליק, תל אביב. ספר דו-לשוני (עברית-אנגלית (בהוצאת עם עובד תל אביב 2011/ Nili Portugali /
A Holistic Approach to Architecture - "The Felicja Blumenthal Music Center and Library" / AM OVED Publishers
Ltd / Tel-Aviv/ 2011
ספרה השלישי שיצא לאור: And the alley she whitewashed in light blue-
The secret of all those timeless places where one feels »at home«
Film * Architecture * Art
Edition Axel Menges GmbH
ג'ייקוב לופלנד
ג'ייקוב סת' לופלנד (באנגלית: Jacob Seth Lofland; נולד ב-30 ביולי 1996) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות תפקידו כנקבון בסרט "הסיפור של מאד" ובתפקידיו כאריס בסרטים "הרץ במבוך: מבחני הכווייה" ו"הרץ במבוך: תרופת המוות".
ביוגרפיה
לופלנד נולד בעיירה בריגסוויל, ארקנסו, בנם של בילי ודברה לופלנד.
כשלופלנד לא משחק הוא נהנה לדוג, לשוט, לצוד ולרכוב על אופני עפר, אותם החל בגיל שש.
קריירה
בשנת 2012 הוא החל את הקריירה הקולנועית שלו כששיחק את נקבון בסרט ההתבגרות "הסיפור של מאד" שביים וכתב ג'ף ניקולס, עם מתיו מקונוהיי וריס וית'רספון. הבמאי רצה למצוא שחקן צעיר מקומי לתפקיד 'נקבון' ומודעות לתפקיד פורסמו בעיתונים אזוריים. כאשר נתקלה באחת מהן אמו, היא זיהתה מיד כי בנה מתאים לדרישות ולתיאור הדמות שאותה חיפש ניקולס לסרטו. לופלנד שלח בקשה, ונקרא למבחן בד אצל סוכן הליהוק בליטל רוק, ארקנסו. פחות משלושה שבועות לאחר שאמו ראתה את מודעת הליהוק הפתוחה בעיתון, טס לופלנד לאוסטין לאודישן אצל הבמאי ג'ף ניקולס והמפיקה שרה גרין. הוא לוהק לתפקיד ותוך חודש מצא את עצמו על סט הצילומי עם צוות השחקנים וצוות ההפקה.
בשנת 2014 שיחק בסרט "תאונות קטנות" שהוקרן בבכורה בפסטיבל סאנדנס 2014. בשנת 2014 הוא לוהק לדמותו של רנדל קרואו לעונה החמישית של הסדרה "צדק פרטי" ברשת FX Networks.
בשנת 2015 הוא שיחק בתפקיד אריס בסרט הפעולה "הרץ במבוך: מבחני הכווייה" המבוסס על הספר מבחני הכווייה, השני בסדרת הרץ במבוך. בהמשך השנה, שיחק לופלנד במיני-סדרה ההיסטורית "עליית טקסס" של ערוץ ההיסטוריה, ועוקבת אחר ההמהפכה הטקסנית והקמתה של סוכנות אכיפת החוק טקסס ריינג'רס.
בשנת 2016 שיחק בסרט המלחמה ההיסטורי של גארי רוס "מדינת ג'ונס החופשית" אודות מלחמת האזרחים האמריקנית, שוב לצדו של מתיו מקונוהיי. בשנים 2017-2019 שיחק בתפקיד חוזר בשתי עונותיה של סדרת הדרמה התקופתית "הבן" ברשת הטלוויזיה AMC. לופלנד גילם את אלי מק'קולו הצעיר, כאשר את הדמות הבוגרת גילם השחקן פירס ברוסנן. בשנת 2018, לופלנד חזר לשחק את אריס בסרט ההמשך "הרץ במבוך: תרופת המוות".
בשנת 2021 שיחק את הדמות של סנוגס בסרט הספורט "12 יתומים חזקים", המבוסס באופן רופף על ספרו של ג'ים דנט. בהמשך שיחק בסרט האימה הטלוויזיוני "A House on the Bayou", שהוקרן בבכורה ב-19 בנובמבר 2021.
יאן פרודנו
יאן פרודנו (נולד ב-18 באוגוסט 1981) הוא טריאתלט גרמני. זוכה מדליית הזהב בטריאתלון גברים באולימפיאדת בייג'ינג (2008), זכה באליפות העולם באיש ברזל בשנים 2015 ו -2016 ו 2019, הוא מחזיק בשיא העולם לאיש הברזל, עם זמן של 7:35:39 שעות (נקבע ברות', גרמניה בשנת 2016).
ביוגרפיה
יאן נולד בקלן, גרמניה ועבר לדרום אפריקה בגיל 15 והיה שם שחיין ומציל.
בשנת 2000 החל להתחרות בטריאתלון, הוא ניצח במקום הראשון באולימפיאדת בייג'ינג (2008), ובשנת 2009 - 2010 סיים מקום רביעי בסדרת הטריאתלון העולמית.
בתחרות איירונמן בויסבאדן, גרמניה. ב-2013 הוא סיים במקום השני וסיים במקום השלישי באליפות העולם ב-2014.
ב-2015 הוא היה לטריאתלט הראשון שזכה גם במדליית זהב באולימפיאדה וגם באליפות העולם לאיש הברזל.
בשנת 2016 הוא ניצח בתחרות איש הברזל 'צ'לנג' רות' בגרמניה בזמן שיא של 7:35:39 שעות, שהוא מהיר בשש דקות מהתוצאה המהירה הקודמת וקבע שיא עולם למקצה זה. את קטע השחייה באותה תחרות סיים בזמן של 45:22 דקות ואז הוא דורג שני. באופניים הוא עבר להוביל וסיים 180 קילומטרים של רכיבה בזמן של 4:08 שעות. את המרתון הוא רץ בזמן של 2:39:18 שעות.
בתחרות איירון העולמית בהוואי בשנת 2017, פרודנו לא חש בטוב בתחילת הריצה והאט משמעותית את קצב הריצה שלו אבל לא ויתר על ההגעה לקו הסיום ובהליכה-ריצה חצה אותו לבסוף כעבור 9:15:44 שע' כשהוא מדורג 35 מבין המקצוענים.
בספטמבר 2018, ניצח יאן בתחרות חצי איש ברזל (IRONMAN 70.3) בדרום אפריקה והגיע במקום הראשון בתוצאה של 3:36:30.
פרודנו לא השתתף באליפות העולם בהוואי 2018 בגלל שבר במפרק הירך.
ביוני 2019, הגיע פרודנו למקום הראשון בתחרות IRONMAN European Championship בפרנקפורט בתוצאה של 7:56:02.
באוקטובר 2019, זכה יאן פרודנו באליפות העולם באיש ברזל בקונה, הוואי וקבע שיא מסלול של 7:51:13.
חיים אישיים
יאן נשוי לאמה סנוסיל, טריאתלטית אוסטרלית מקצועית, זוכת מדליית הזהב בטריאתלון באולימפיאדת בייג'ינג 2008.
אנג'ל (שיר)
אנג'ל הוא סינגל של הזמר-יוצר הישראלי מרגי, שיצא לאור ב-4 ביולי 2021, כסינגל המוביל מתוך המיני-אלבום השני שלו, לא להיות לבד. השיר נכתב על ידי מרגי, יחד עם סטטיק וג'ורדי, שיצרו עבורו גם את הלהיט "הזוג הזה".
רקע וכתיבה
באתר פרוגי נכתב כי "הסינגל נפתח נקי של מרגי בליווי פסנתר וקול אדיר ואז הופך לשיר קצבי, כייפי ומרים". מבחינת התוכן, נכתב כי "מרגי טוען בשירו החדש שצריך להישאר מי שאתה ולהביא את עצמך לידי ביטוי".
ביקורות
דור מאיר מועלם ממאקו כתב על השיר ביקורת חיובית, בה טען כי בשיר מרגי "סוף סוף מציג את כל היכולות שיש לו; משירה ופלואו דרך ריקוד ועד לערימות של סטייל". גם דודי פטימר ממעריב אונליין ציין לחיוב את השיר וכתב כי "השיר 'אנג'ל' הוא אחד הדברים הכי טובים שמרגי עשה, גם בגלל שהוא שולט בנונשלנטיות ווקאלית בפופ הטהור, גם בחושניות הביצועית שלו וגם כי הוא פשוט כולל את כל האלמנטים מהם מורכב להיט ראוי, מה גם שההפקה המוזיקלית הנהדרת עוטפת את כל המארז בצורה מצוינת ומפולפלת. ככה אני אוהב את מרגי!".
אוסוולד קילפה
אוֹסְוַלְד קִילְפֶּה (בגרמנית: Oswald Külpe; 3 באוגוסט 1862 ב בקורלנד בלטביה – 30 בדצמבר 1915 במינכן) היה פסיכולוג ופילוסוף גרמני. מייסד של.
ביוגרפיה
אוסוולד קילפה קיבל את הדוקטורט שלו בשנת 1887 כתלמידו של וילהלם וונדט בלייפציג. בשמונה השנים שאחר כך שימש כעוזר לוונדט.
קילפה היה מיוזמי המחקר הגרמני המודרני של החשיבה ומייסד אסכולת וירצבורג בחקר החשיבה. את דעותיו בנושא סיכם בספר "Über die moderne Psychologie des Denkens" ("על הפסיכולוגיה המודרנית של החשיבה", 1912).
בין תלמידיו של קילפה היו, ארנסט בלוך, ו.
נהיגה
נהיגה היא מכלול הפעולות לשליטה והפעלת כלי רכב. כיום, כאשר מדברים על נהיגה, הכוונה היא כמעט תמיד לנהיגה על רכב מנועי (מכונית, טרקטור וכו'). נהיגה ברכב מתבצעת בדרך כלל בדרכים ייעודיות הנקראות כבישים. על הנהג ברכב לציית לחוקי הכביש ובדרך כלל עליו להיות בעל רישיון נהיגה מתאים לסוג הרכב בו הוא נוהג.
אטימולוגיה
נהיגה היא הולכת רכב בדרך מסוימת, כפי שמנהג היא "הליכה" בדרך מסוימת.
כישורי נהיגה
נהיגה ברכב דורשת מיומנות בתפעול כלי הרכב הנהוג ויכולת לשלב בין ידיעת חוקי התנועה, הבנת התנועה בכביש ותפעול הרכב שנוצרת כתוצאה מניסיון בנהיגה. לאחרונה החלו לפתח מערכות ממוחשבות שיתנו תמיכה לנהג בזמן הנהיגה, למשל מערכת בקרת מהירות חכמה.
מיומנויות
מבחינה פיזית, על הנהג לשלוט בכיוון התקדמות הרכב ובמהירותו - יכולת להאט וגם לעצור אותו. על הנוהגים בכלי רכב מנועי לשלוט בתחומים הבאים:
כישורים נפשיים
נהיגה נכונה אינה רק ציות לחוקי הכביש כלשונם, אלא כוללת גם תרבות נהיגה נכונה, ריכוז מרבי, התחשבות בתנאי הסביבה, התאמה של סגנון הנהיגה אליהם והרגלי נהיגה נכונים.
חוקי נהיגה
כללי הכביש, רישיון נהיגה של הנהג ורישום הרכב, חוקים וענישה בגין נהיגה רשלנית, בדיקות בטיחות הרכב וביטוח חובה שונים בין מדינה למדינה. ברוב המדינות אסורה נהיגה בהשפעת אלכוהול או סמים.
זהבה ושלושת הדובים
"זהבה ושלושת הדובים" (באנגלית: The Story of the Three Bears או Goldilocks and the Three Bears) הוא סיפור ילדים מפורסם אשר פורסם לראשונה בשנת 1837 באוסף כתביו של המשורר האנגלי רוברט סאותי (Robert Southey), על אף שייתכן והסיפור מבוסס על סיפור עממי ישן יותר.
מאז שהתפרסם לראשונה, הסיפור עבר שני שינויים משמעותיים. בגרסה של סאותי הגיבורה הראשית היא אישה זקנה ובגרסאות המאוחרות יותר של הסיפור הוחלפה האישה הזקנה בנערה זהובת שיער בשם זהבה. כמו כן, בגרסה של סאותי שלושת הדובים האנתרופומורפיים (דמויי אדם) היו כולם זכרים בעוד שבגרסאות המאוחרות יותר הם הפכו לאב, אם ובן.
סיפורם של זהבה ושלושת הדובים משתמש בכלל השלושה בכתיבה באופן מורחב, כאשר הגיבורה בודקת שלוש קבוצות של שלושה פריטים בבית, ומוצאת שרק שליש מכל קבוצה מספק.
עלילת הסיפור
לאחר שמשפחת הדובים יוצאת לטייל, זהבה הסקרנית פולשת לביתם. היא רואה לפניה שולחן ערוך ושלושה כיסאות. זהבה בודקת את כל שלושת הכיסאות של הדובים, ובוחרת לבסוף בכיסא של הדוב הבן, אשר אינו קשה מדי ואינו רך מדי. היא טועמת מקערות הדייסה של שלושת הדובים ולבסוף מחליטה לאכול את הדייסה של הדוב הבן, שאינה חמה מדי ואינה קרה מדי. עכשיו היא עייפה ומחליטה ללכת לישון, ולאחר שהיא בודקת את כל שלוש המיטות, היא נרדמת לבסוף על המיטה של הדוב הבן, שמתאימה בדיוק למידותיה.
בהמשך, בעוד זהבה ישנה, חוזרים שלושת הדובים הביתה. הדוב האב אומר: "מישהו ישב על הכיסא שלי וטעם מן הדייסה שלי." הדובה האם אומרת: "מישהו ישב גם על הכיסא שלי וטעם גם מן הדייסה שלי." הדוב הבן אומר: "מישהו ישב בכיסא שלי ואכל את כל הדייסה שלי", וכשהדובים נכנסים לחדר השינה, זהבה מתעוררת בבהלה, קופצת מן החלון ובורחת. הדובים לא שמעו ממנה יותר.
עיבודים
לסיפור "זהבה ושלושת הדובים" נעשו במשך השנים מספר עיבודים לתחומי אמנות שונים.
קרמבולה
קרמבולה (שם מדעי: Averrhoa carambola. מכונה פרי כוכב או כוכבית) הוא עץ פרי קטן עד בינוני, תדיר-ירק, מוצאו מהארצות הטרופיות של דרום-מזרח אסיה. משתייך למשפחת החמציציים.
מאפיינים
פרי הקרמבולה, על מגוון זניו, נפוץ מאוד בארצות מוצאו ומשמש כפרי מאכל חשוב, בדרום סין ובצפון הודו, במאלאיה, בתאילנד, בווייטנאם, בברזיל ובאיי הפיליפינים, ובארצות נוספות. בכל ארץ הוא זכה לשם ייחודי משלו. פרי הקרמבולה נאכל בארצות אלה גם כפרי וגם כירק חמוץ ומשמש לעיתים גם כירק לשימורים.
צורת הפרי של הקרמבולה היא כוכב, משום כך יש המשתמשים בו לקישוט של מאכלים אחרים והוא מוגש כמעדן במסעדות שונות. עץ הקרמבולה רגיש מאוד לקור ולרוחות, ומשום כך מגדלים אותו בחלקות מוגנות או בבתי-צמיחה. בארצות מוצאו מוכרים טיפוסים וזנים שונים של העץ, מחמוצים מאוד ועד לתפלים (חסר טעם) ומתקתקים. הזנים נבדלים זה מזה לא רק במידת מתיקותם, אלא גם בצבעם, הנע מלבן ולבנבן ועד לכתום.
פרי הקרמבולה מבשיל בארצות הטרופיות כמה פעמים בשנה. העונה העיקרית משתנה על פי המקום הגאוגרפי. העץ קטן, נוח לעיצוב, מניב שפע פרי מן השנה השנייה או השלישית, ומתרבה על ידי זרעים. הוא עשיר בויטמינים, בעיקר ויטמין C וויטמין A, ומשמש למטרות מאכל רבות ומגוונות: מאכל טרי, שימורים, תוסף למשקאות קלים ובסיס למשקאות חריפים.
רעילות
כצמחים נוספים ממשפחת החמציציים, פירותיו עשירים בחומצה אוקסלית, הרעילה במינונים גבוהים. ישנם דיווחים על הרעלות שמהם סבלו אנשים שעברו דיאליזה וחולים במחלות כליות, שנגרמו על ידי הנוירו-טוקסין קאראמבוקסין הנמצא בפרי.
רעלן זה מסונן על ידי הכליות באנשים בריאים, אך חולים במחלות כליות עלולים להראות תסמינים קשים, ידוע אף על מקרי מוות בעקבות שתיית מיץ הפרי או אכילתו.
הקרמבולה בארץ ישראל
עצי קרמבולה ראשונים ניטעו בארץ כבר בשנות השלושים של המאה העשרים אבל במשך שנים רבות הקרמבולה בארץ נחשב לאגדה. החל משנות השבעים גידול הקרמבולה התפתח, ניטעו גם עצים בודדים רבים וכן חלקות ניסיון קטנות. הזן הנפוץ בארץ הוא גולדן סטאר. גידול הקרמבולה טרם פרץ לייצוא, אבל נעשים ניסיונות שונים כדי למצוא זני קרמבולה מתאימים לגידול בארץ למטרת ייצוא.
פסגת ארצות הברית–קוריאה הצפונית בווייטנאם (2019)
פסגת ארצות הברית-קוריאה הצפונית בווייטנאם הידועה כפסגת האנוי היא פסגה בת יומיים בין מנהיגי ארצות הברית וקוריאה הצפונית שהחלה ב-27 בפברואר 2019 והסתיימה למחרת בהאנוי שבווייטנאם. זו הפגישה השנייה בין נשיא ארצות הברית מכהן, דונלד טראמפ לבין המנהיג העליון של קוריאה הצפונית, קים ג'ונג-און על רקע השיפור שחל ביחסי ארצות הברית-קוריאה הצפונית. הם נפגשו במלון סופיטל לג'נד מטרופול שבהאנוי.
פסגת האנוי קוצרה באופן משמעותי והסתיימה ללא הסכם וללא מסיבת עיתונאים משותפת. לדברי נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ קוריאה הצפונית דרשה ביטול מוחלט של הסנקציות האמריקניות עליה בתמורה למתן אינפורמציה על אתר הגרעין יונגביון. טראמפ סירב מפני שלקוריאה הצפונית יש מתקנים גרעיניים נוספים.
הפגישה הראשונה התקיימה כשבעה חודשים קודם לכן בסינגפור.
רקע
הפגישה נערכה על רקע ניסיונות לפירוז חצי האי הקוריאני מנשק גרעיני, והיא מהווה פגישת המשך לזו שהתקיימה ב-12 ביוני 2018 כשטראמפ וקים נפגשו במלון "קפלה" באי סנטוסה שבסינגפור. לאחר לחיצת ידיים מול התקשורת הם נכנסו לשיחה אישית בלווי מתורגמנים, בה שוחחו במשך כ-45 דקות. לאחר מכן עברו לחדר אחר בו הצטרפו לפגישה צוותי עבודה משתי המדינות. בתום המפגש שארך שלוש וחצי שעות אמר טראמפ שזו "הייתה פגישה פנטסטית" ו"עשינו התקדמות גדולה". הם סעדו יחד וסיירו במדשאות המלון, וכעבור שעה חתמו בטקס פומבי על מסמך הסכמות בכתב.
קים פגש את נשיא קוריאה הדרומית פעמיים לצורך זירוז מגעים לקירוב בין המדינות ואף הצהיר על המטרה העיקרית שהיא איחוד קוריאה. ההכנות למפגש נוסף עם טראמפ החלו באוקטובר 2018.
אוניית ביבו
אוניות ביבו משתייכות לסוג ייחודי של אוניית צובר מתמחות, בעלות מתקנים לאריזה ולפריקה עצמית. הסוכר מוטען ל האונייה בסילון מהיר באמצעות מסוע צובר ייעודי. המטען מוסע בספנות ממוזגות ומבוקרות לחות, ולקראת הפריקה הוא מוזרם לאולם החרושת שבקדמת האונייה, שם אורזים אותו לשקים בני 50 קילוגרם נטו כל אחד. השקים המלאים והחתומים רוכבים על מסועים מיוחדים, הישר אל אמצעי תובלה מקומיים - משאיות, קרונות רכבת או דוברות.
השינוע כולו מבוצע במהירות שיא, אוטומטית וללא מגע יד אדם. הוא ניתן לביצוע ביום ובלילה, בכל תנאי מזג אוויר. תפוקת המערכת היא בממוצע 7,000-10,000 טון ליום בטעינה ו-3,000-5,000 טון ליום בפריקה. להשוואה: התפוקה היומית הממוצעת באונייה קונבנציונלית היא 2,000 טון ו-500 טון ליום, בהתאמה.
הקדמה: תעשיית הסוכר
סוכר הוא אחד המוצרים החקלאיים הנפוצים ביותר בעולם. קני הסוכר, שמקורם בגינאה החדשה, נדדו לדרום אסיה עוד בשחר ההיסטוריה. בימי הביניים הביאו אותם סוחרים ערבים לאירופה, ובה הפכו למקור של מוצר מותרות - מבוקש מאוד ויקר מאוד. מגלי-עולם וקונקיסטדורים ככריסטופר קולומבוס, הרנן קורטס ופרנסיסקו פיסארו, לקחו אתם שתילי קנה סוכר למרכז ודרום אמריקה. אלו התפשטו שם במהירות, עד כדי כך שבשנת 1600 הפך ייצור הסוכר הגולמי באמריקה הטרופית לתעשייה הגדולה ביותר בעולם באותה תקופה. זאת בעיקר בשל השענותה על עבודת עבדים ממוצא אפריקאי ומקומי.
סוכר גולמי - הובלה ימית קונבנציונלית
מתחילת הסחר הימי בסוכר סיפקו המטעים באמריקה הטרופית את המוצר הגולמי בלבד. זיקוקו והשימוש בו נעשו באזורי הצריכה - אירופה בעיקר ואחר כך צפון אמריקה. ההובלה התחילה באוניות מפרש, כאשר המוצר ארוז בשקים ובחביות. השילוב של אוניות זולות לתפעול ועלויות טעינה נמוכות בנמלי הייצוא, תמכו בתובלה ימית קונבנציונלית של סוכר במשך יותר מארבע מאות שנה. הניסיון הראשון למודרניזציה של הסחר היה באמצעות שינוע "כאילו צובר" (quasi-bulk handling) הידוע בכינוי "דימום שקים" (bleeding bags), אשר פותחה על ידי חברת "יונייטד פרוט קומפני" מבוסטון בשנת 1932. בשיטה זאת הונפה של שקים מלאים בסוכר גולמי אל שפת ה על סיפון האונייה, השקים נגזרו במהירות ותכנם נשפך לבטן הספנה. האונייה Domino Crystal נבנתה במיוחד עבור סחר זה בשנת 1960. דרך פעולה זאת עדיין נהוגה למטענים שונים בנמלים לא מפותחים וחסרי מתקנים מודרניים.
סוכר גולמי - הובלה בצובר
הניסיון הראשון המוצלח להובלה בצובר של כמות סוכר גולמי משמעותית נעשה בארצות הברית שנת 1940, אך הייתה זאת חברת CSR האוסטרלית אשר הייתה חלוצת ההובלות בקנה מידה גדול בענף ספנות זה. ב-1951 נערך משלוח ניסיוני מנמל מקאיי במדינת קווינסלנד ללונדון, דרך תעלת סואץ. הצלחתו של מסע זה הביאה לבניית מסופי שיגור לסוכר גולמי במקאיי ובנמלים נוספים בקווינסלנד, שהיא מדינת גידול וייצוא הסוכר באוסטרליה. עידן הובלת הסוכר הגולמי בצובר נחנך רשמית עם הפלגת האונייה Casteldore מנמל מקאיי, ביום 10 באוגוסט 1957, כאשר בבטנה 10,400 של מטען. המסע הצליח אף על פי שה"קסטלדור" לא ממש התאימה למשימה, כיוון שהייתה אוניית משא בעלת סיפון-ביניים. באותם ימים שייטו בימים מעט מאוד אוניות משא יחידות-סיפון. כיום מספר האוניות בעלות סיפון-ביניים העוסקות בסחר זה
חדשנות משמעותית זאת - הובלה ימית של סוכר גולמי בצובר - הייתה מבוססת על רעיון ההפצה הכוללת. קדמו לו שינויים טכנולוגיים משמעותיים ברוב מרכיבי תעשיית הסוכר, כולל בניית מסוף הסוכר הגדול בעולם בנמל מקאיי. אוסטרליה לא הפכה מנהיגת העולם בתחום זה במקרה. עלויות השינוע והסווארות המופרזות בארץ זאת אלצו את תעשיית הסוכר של קווינסלנד לעמוד בפני ההחלטה: ההצלחה הייתה כה גדולה, עד כדי כך שתוך שנים מעטות ההובלה הקונבנציונלית של סוכר גולמי כמעט בטלה מן העולם.
היו גם כישלונות מחפירים בתחום המבצעי, כגון מסעה של האונייה Thomas Müntzer, אשר הגיעה לנמל רוסטוק בגרמניה המזרחית, במרס 1962 ובה מטען מלא של סוכר קובני שבשל השינויים במזג האוויר במשך המסע - מאזור טרופי בקובה לחורף של הים הבלטי - הפך לגוש אחד. הפריקה בוצעה באמצעות פטישי אוויר.
סוכר מזוקק ("לבן") - הובלה ימית קונבנציונלית
הרבע האחרון של המאה העשרים הביא עמו התפתחות בתעשיית הסוכר - עליית כוחו של האיחוד האירופי בייצור סוכר לבן, שהופק מסלק, והפיכתו לגדול היצרנים בעולם של מוצר זה. המנוע מאחורי התפתחות זאת היה מדיניות סיבסוד החקלאים בארצות הענק הכלכלי הצעיר שתחילתו ידועה כ"השוק המשותף".
אירופה - וצרפת במיוחד - סבסדה את חקלאיה ואלו דאגו לכך שהררי סוכר יצטרפו להררי החמאה שהניבו הסובסידיות. סיבה נוספת לזינוק בייצור הייתה שהעלות השולית של זיקוק סוכר מסלק נמוכה מזאת של זיקוק סוכר-קנים. התוצאה המיידית הייתה שאירופה הפכה ליצואנית הסוכר השנייה בעולם - אחרי קובה - ולראשונה ביצוא סוכר לבן. יעדי הייצוא הראשיים היו ארצות צפון אפריקה, המזרח התיכון ומזרח אירופה. קיבולת הזיקוק העצמי בארצות אלו מעולם לא הדביקה את הצריכה, כך שהביקוש שלהן ליבוא סוכר לבן גדל בהתמדה משנה לשנה. הגידול בביקוש הכתיב לכל המעורבים בסחר הסוכר בחינה מחדש של מערכות התובלה הקיימות, כולל שיקולים של שינויי כיוון מחשבתי בתחומים המבצעי, הלוגיסטי והפיננסי - והסקת מסקנות בהתאם.
מטרות המחקר
המחקר התחיל בתרגיל חיזוי בשיטת דלפי - Delphi Method, בן שלושה סיבובים, שמטרתו הייתה לחזות תרחיש של ספנות הצובר העולמית כעבור 15 שנה. השתתפו בו 59 איש (מתוך 125 פניות ראשוניות) כמעט כולם מנהיגים ידועי-שם בתחומי הובלה בצובר, סחר ב, לוגיסטיקה והאקדמיה הרלוונטית. תוצאותיו הביאו בין היתר לפיתוח מושג ה"ביבו" ולאיתור קומודיטיז אכילים שטמון בהם פוטנציאל של הצברה מסחרית (commercial bulking) - כלומר הפיכתם למטעני צובר או צובר-למחצה (semi-bulk) למטרת הובלה הימית ושינוע במחירי תחרות. האיתור העלה על המדוכה סוכר לבן, קמח, אורז, פולי קפה ופולי קקאו.
המשך המחקר דרש בדיקת התאימות המסחרית והטכנית של כל אחד ואחד מקומודיטיז אלו להובלה בצובר ותפירת מערכת הובלה אינטגרטיבית למתאימים שבהם. ניתוחי האילוצים השונים הביא להתמקדות במטעני סוכר לבן, שהוכח אז - מסחרית וטכנית - כמוצר המתאים ביותר להצברה, וכך להביא לקיצור משמעותי של משך הסבב בנמלים. מרבית המומחים שנשאלו אז לחוות דעתם הביעו ספקות לגבי התוצאות המעשיות של המחקר.
בהמשך המחקר הסתבר שיש לקדמו בו-זמנית בשני נתיבים: האחד מסחרי-שיווקי והשני טכני-הנדסי, כאשר התוצאות משני הנתיבים מזינות ומפרות אלו את אלו.
מבצע המחקר
העבודה כולה בוצעה על ידי רב החובל אברהם אריאל, איש ים וספנות ישראלי שניהל אותו זמן חברת ספנות פרטית באוסטרליה שעסקה בהובלת בשר קפוא ליצוא. אריאל, אז גם בעל תואר מוסמך במנהל עסקים, עשה זאת במסגרת לימודיו בבית הספר להנדסה מכנית ותעשייתית באוניברסיטת ניו סאות' ויילס, סידני, אוסטרליה. התיזה שלו הוגשה בשנת 1988 לבוחנים באוסטרליה, בריטניה וארצות הברית וזיכתה את מחברה בתואר דוקטור לפילוסופיה. בהמשך המציא אריאל את אוניית הביבו הראשונה.
הנתיב המסחרי-שיווקי
המסקנה הבלתי-נמנעת הייתה שהפתרון מצוי באונייה מתמחה, מצוידת במתקני פריקה עצמית, שהמערכות הבנויות בה תוכלנה לטעון ולפרוק בכל נמל - מיושן ככל שיהיה - בכל תנאי מזג אוויר וללא מגע יד אדם. אונייה שכזאת טרם נראתה אז אפילו בדמיונם של מתכנניה.
השאלות הראשונות שנשאלו היו פשוטות יחסית: מי הם השחקנים הראשיים בתיאטרון סחר הסוכר הלבן? מי מייצא ומי מייבא בכמויות המצדיקות שימוש באוניות מתמחות? ככל שהעמיק המחקר, כך הן נעשו השאלות סבוכות יותר: האם וכיצד ניתן לשנות שיטות פעולה ודפוסי תובלה שקיימים כבר מאות שנים? כיצד לשריין למערכת התובלה החדשה תעסוקה מלאה לאורך זמן, וכך להבטיח את ההשקעה הכספית הגדולה הצפויה בה ואת יכולת הקיום שלה?
הפתרונות דרשו ידע ומיומנות בדיסציפלינות שונות ומגוונות. חלקן גלש לתחומים רחוקים מתחום הספנות - כטכנולוגיה של מזון, חיזוי טכנולוגי ואפילו פסיכולוגיה. לדוגמה: מאז ומתמיד הובל הסוכר הלבן בשקי יוטה (לאחר מכן גם פוליפרופילן) בני 50 ק"ג, והחידוש היחיד מזה מאתיים שנה ויותר היה הוספת ביטנת פוליאתילן להגנה על איכות המוצר. היבואנים הגדולים הם בדרך כלל משרדי האספקה והקיצוב במדינות מתפתחות, והפקידים הממונים על היבוא, בכל הארצות, לא היו מוכנים לסטות אפילו כמלא הנימה מן המפרטים המקובלים. כל אמצעי השכנוע למשלוח בצובר או לקבלת המטען בצובר, עלו בתוהו. אפילו מעבר לשימוש בשקי נייר - שהיו לו יתרונות אופרטיביים וכלכליים רבים - היה בחזקת הס מלהזכיר. הביורוקראטים, שחששו לאבד את מישרתם - ואף מר מזה - כתוצאה מחשש לכשלים במערכת החדשה, סירבו אפילו לשמוע על הובלה שכזאת.
הבעיות יושבו תוך מחשבה, התמדה ושכנוע. הגדולה שבהן - הבטחת ההשקעה של 40,000,000$ באונייה ובמתקני החוף בעיה זו נפתרה על ידי שילוב כוחות של חברת ספנות אוסטרלית וחברת מאן, סוחרת קומודיטיז בריטית שפועלת זה 200 שנהושלטה בשוק הסוכר. השותפות בין שני גורמים אלו יצרה סינרגיה שהשפיעה בצורה ניכרת על מנופי הריווחיות של שני השותפים.
השותף המסחרי דאג לטפל בלקוחות והצליח לשכנע אותם בכך שמבחינתם לא יחול שום שינוי: הסוכר ימסר לידיהם בשקים, כפי שהיה מאז ומתמיד. השינוי הקטן היחיד יהיה בכך שהשקים לא ימולאו בממגורה הממוקמת על רציף בנמל היצוא, אלא בממגורה צפה, קרי אונייה. בנוסף, תהיה פריקתם מכנית, כולה באמצעות מסועי סרט-נע, ללא מנופים, סווארים וסבלים. שיטה זאת סתמה את הגולל על נזקי שינוע, הבטיחה את שלמות השקים והורידה את פרמיית ביטוח המטען בשיעור של 10%.
בסופו של דבר יצאו כולם מרוצים. מיכאל סטון, יו"ר חברת מאן, אף הרחיק לכת וראה ברעיון הביבו את.
הנתיב הטכני-הנדסי
יישום מושג ההפצה הכוללת הכתיב בפרויקט הביבו הקמת מערכת הובלה שרכיביה העיקריים היו מסוף ענקי עם יכולת אחסון של 75,000 טון בנמל דנקרק שבצרפת, מתקן הטענה בצובר שתפוקתו עד 10,000 טון ליום, אונייה מתמחה ובה מתקנים לקבלת המטען ושינועו מן הספנות לאולם האריזה, אמצעי הגנה מפני התפוצצות כתוצאה מאבק סוכר ואידי אלכוהול, מתקני שקילה, אריזת הסוכר בשקים ופריקתם העצמית.
בשל מגבלות הזמן והשפל הזמני בשוק האוניות המשומשות, הוחלט לנצל את תנאי המשק, לרכוש בזול אוניית צובר משומשת ולהסב אותה לאוניית הביבו הראשונה. שמה שונה ל-CHL Innovator והיא נרשמה בסינגפור.
מהנדסי חברת TNT Bulkships Ltd האוסטרלית, שהיו אמונים על תכנון וביצוע ההסבה, היו מודרכים על ידי שני כללי יסוד:
החשש ממצב של העיק מאוד על היזמים, שלא שכחו את המאמצים הרבים שהשקיעו כדי לזכות בהסכמת משגרי הסוכר ויבואניו להובלה באוניית הביבו. אי לכך, כל המערכות שהותקנו באונייה - בקרה אקלימית, הזנת המטען, מילוי השקים, שקילתם ופריקתם - היו מערכות מתקדמות שהוכיחו עצמן בעבר במתקנים יבשתיים.
חוסר הידע המוקדם חייב את היזמים למשנה זהירות, לעיתים מוגזם. לדוגמה, היה ידוע שכדי לשמור על איכות הסוכר ולמנוע את התגבשותו במשך המסע, עליו להמצא כל הזמן בטמפרטורה של 20–25 מעלות צלזיוס ולחות של אפס אחוזים. אי לכך הותקנה ב מערכת מיזוג אוויר בעלת שם מתוצרת Fläkt Marine השוודית ובנוסף הושקעו יותר ממיליון דולרים בבידוד קירות הספנות. השקעה זאת הוכחה כזהירות-יתר מיותרת. באוניות הביבו הבאות קוצץ תקציב הבידוד במחצית.
שינוע תוך-אונייתי: פנאומטי או מכני?
דוגמה נוספת לדילמה טכנית הייתה השאלה כיצד לשנע את הסוכר באונייה מן הספנות לאולם האריזה? האם לעשות זאת בצנרת מופעלת פנאומטית, או באמצעות מתקן מכני המבוסס על מסועים של סרט-נע ומעליות דליים (bucket elevators)? איש לא יכול היה להשיב על שאלה זאת, משום שתעשיית הסוכר מעולם לא ניסתה הולכה פנאומטית של סוכר לבן למרחק שעלה על מספר מטרים בודדים. ההולכה באונייה - מן הספנות ועד לאולם האריזה - עשויה הייתה להיות עשרות, אם לא למעלה ממאה, מטרים ויותר.
הולכה פנאומטית גורמת לשחיקת גרגירי הסוכר שהסיכון ממנה כפול - בטיחותי ומסחרי. מחד גורמת השחיקה ליצירת כמות גדולה של אבק-סוכר, ההופך נפיץ כאשר הוא מעורב עם אוויר בפרופורציה מתאימה ובמיוחד כאשר הוא חשוף להבזקי חשמל סטאטי. מאידך, השחיקה גם מעמעמת את הגרגירים, גורמת להם שיאבדו מברקם הטבעי ועשויה להביא לכך שהצרכן הסופי - עקרת הבית - תסרב לרכוש סוכר זה.
המהנדסים ערכו ניסוי בו הריצו כמה מאות ק"ג של סוכר בלולאת-צינור סגורה שאורכה כ-80 מטרים. נמדד ברק הגרעינים לפני ואחרי ההרצה. התוצאות שהושגו לא היו מובהקות גם לאחר שתי הרצות. הפרש המחירים בין מערכת פנאומטית ומכנית היה גדול - לזכות הפנאומטית - אך למרות זאת נבחרה המערכת המכנית. איש לא היה מוכן לקחת על עצמו את הסיכון שבהתקנת מערכת אשר בסופו של דבר עשויה להיות מוכחת ככישלון. הנזק עלול היה להיות עצום: הרחקה של השקת המיזם בקרוב לשנה ועלויות נוספות שלא ניתן היה אף להעריך את שיעורן.
תהליך השינוע במערכת הביבו
הסוכר עובר שבעה שלבים בדרכו מן היצרן למלאים של היבואן, כולם ללא מגע יד אדם. האוטומציה לא רק מחישה את ההובלה ומפחיתה את הוצאות המימון של היבואנים. היא גם מונעת נזקים פיזיים מן השקים ומשפרת את איכות המוצר וההיגיינה שלו.
סיכום
שלוש אוניות ביבו הוסבו/נבנו עד כתיבת ערך זה (יוני 2014). שמותיהן: CHL Innovator (מעמס 20,000 טון); CHL Progressor (מעמס 43,000 טון); MRS Pioneer (מעמס 22,000 טון). אונייה רביעית נמצאת בתכנון ראשוני. האוניות בבעלות חברת Commodity Handling Pte Ltd הרשומה בסינגפור ובבעלות ענק הקומודיטיז ED&F Man מלונדון. ניהול האוניות הוא בידי חברת CHL Shipping BV שבסיסה ברוטרדם.
מושג הביבו הוא. מערכות התובלה שבאו לעולם בעקבות יישומו - ובראשן אוניות הביבו - עוררו עניין רב וזכו לשבחים מחוגי הספנות. גדולתו של הרעיון הייתה בכך שהוא הביא להצברת מטען שמזה מאות שנים הובל בחוסר יעילות מובהקת - כשהוא ארוז בשקים. ההצברה החישה את הסבב בנמלי הטעינה והפריקה וחסכה כסף רב למיליונים של צרכנים ברחבי העולם. שני ספיחים רבי-ערך התקבלו מהחידוש.
קריעה (אבלות)
קריעת בגד היא פעולה המבטאת אות אבל שהייתה נהוגה במזרח הקדמון
ונוהגת בתרבויות שונות עד ימינו, ה'קריעה' מופיעה בתנ"ך עשרות פעמים לרוב כפעולת אבל על מות קרוב משפחה ולעיתים כתגובה לאירוע מטלטל.
בהלכה היהודית, קריעת בגד נערכת במסגרת דיני האבלות. מי שמת לו אחד משבעת הקרובים (אב, אם, אח, אחות, בן, בת ובן זוג) שחייבים לשבת עליהם שבעה, חייב בקריעה. כמו כן, ישנם מצבים נוספים בהם צריך לקרוע.
מקור
הקריעה הראשונה בתורה הייתה אצל ראובן, שקרע את בגדיו כשהוא גילה שיוסף נעלם מן הבור. אחריו קרע גם יעקב את בגדיו כחלק מאבלו:. הקריעה מופיעה בתנ"ך בכ-35 מקומות, וברובם המדובר בתגובה על מות קרוב משפחה בטרם עת, אולם גם על מאורעים נוספים לדוגמה בעקבות אונס (מעשה אמנון ותמר), ובעקבות חטא המרגלים (יהושע וכלב קרעו בגדיהם), או לאחר כבוד לאומי שנרמס (חזקיהו בעקבות דברי רבשקה) לעיתים הקריעה לוותה בפעולות נוספות כמו לבישת שק, העלאת אפר על הראש, צום, ועוד.
בהלכה
לאהרן ובניו (לאחר מות נדב ואביהוא) נאמר: "ראשיכם אל תפרעו ובגדיכם לא תפרמו ולא תמותו", ומכאן למדו ששאר האבלים על קרוביהם חייבים בקריעה, אבל לדעת רוב הראשונים הקריעה היא מתקנת חכמים.
הקריעה נעשית בעמידה, השיעור שלה טפח ולא יותר ואמרו חכמים "המקרע על המת יותר מדאי, לוקה משום 'בל תשחית'". אמנם על אב ואם קורע 'עד שמגלה את ליבו'.
הקריעה נעשית בבגד העליון, מיקומה בבית הצוואר, מלפנים, מלמעלה כלפי מטה, ולא לרוחב. זמנה מעיקר הדין בעת יציאת הנשמה, ולעיתים נוהגים לקרוע לפני שמוציאים את המת מן הבית לבית קברות. במקרים רבים נהוג שהקריעה מתבצעת בבית הקברות עצמו, בתחילת טקס ההלוויה, על ידי איש חברה קדישא (לנשים מתבצעת הקריעה על ידי אישה).
בנוסף לאבלים, כל מי שהיה נוכח בשעת יציאת הנשמה של אדם כשר מישראל צריך לקרוע, אולם למעשה נוהגים להקל בכך. בתלמוד נקבע שגם על תלמיד חכם שנפטר יש לקרוע. אך לפי הרמ"א נהוג להקל ואדם קורע רק על רבו שלימדו תורה.
בעבר קרעו גם על קרוב של קרוב אך מנהג זה פסק.
קריעה על חורבן ארץ ישראל
נהוגה קריעה גם על חורבן ארץ ישראל, כאשר אדם רואה יישוב בארץ ישראל בחורבנו, או רואה את הר הבית חרב, אך לפי חלק מהפוסקים קריעה זו נוהגת רק כאשר אין שלטון יהודי בארץ. המקור לקריעה זו הוא בתלמוד, שבו נאמר:
על ברכת ה'
מובא בתלמוד וכך נפסק להלכה שהשומע ישראל מברך (בלשון סגי נאור) את ה' צריך לקרוע בגדיו, אם שמע גוי אין צריך מברך את ה' אין צריך לקרוע.
על שמועות רעות
שולחן ערוך פסק שקורעים על שמועות רעות כגון שנקבצו רוב הציבור למלחמה ושמעו שנגפו לפני אויביהם אפילו לא נהרגו אלא המעוט מהם. הרמ"א כתב שה"ה אם נפלו בשבי.
על ספר תורה
שולחן ערוך פסק שהרואה ס"ת שנשרף, או תפילין, או מגילה אחת מהנביאים או מהכתובים  קורע שתי קריעות (אחת על הגויל ואחת על הכתב) ודווקא כששורפים אותו בזרוע וכמעשה שהיה (ששרף יהויקים).
מייקל צ'ימינו
מייקל צ'ימינו (באנגלית: Michael Cimino; 3 בפברואר 1939 - 2 ביולי 2016) היה במאי קולנוע אמריקאי, זוכה פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר על סרטו "צייד הצבאים" בשנת 1978.
ילדות ונעורים
צ'ימינו נולד בניו יורק, דור שלישי להורים אמריקאים ממוצא איטלקי, גדל בלונג איילנד. הוא נחשב כילד פלא ונשלח לבתי ספר פרטיים על ידי הוריו, אך מרד כנער התחבר לעבריינים, נקלע למריבות וחזר הביתה תכופות שיכור. צ'ימינו סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בשנת 1956 והחל ללמוד באוניברסיטת מישיגן עיצוב גרפי, שם היה חבר במועדון הרמת משקולות. הוא סיים את לימודיו ב-1959 בהצטיינות.
בהמשך הוא קיבל תואר ראשון באמנות מאוניברסיטת ייל ב-1961, ותואר השני ב-1963. בשנת 1962, בעודו בייל, הוא התגייס לכוחות המילואים של צבא ארצות הברית, הוא התאמן במשך חמישה חודשים בפורט דיקס, ניו ג'רזי ועבר חודש של הכשרה רפואית בפורט סם יוסטון, טקסס.
תחילת הקריירה
צ'ימינו כתב תחילה תסריטים לסרט המדע הבדיוני "Silent Running", ולסרט "שובו של הארי המזוהם" (הסרט השני בסדרה "הארי המזוהם"). ב-1974 כתב את התסריט לסרט "חזיז ורעם", שנקנה על ידי חברת ההפקות של קלינט איסטווד, "מאלפאסו". איסטווד התכוון לביים את הסרט בעצמו, אך שוכנע על ידי צ'ימינו לאפשר לו לביים את הסרט. הסרט בבימוי של צ'ימינו הפך להצלחה מסחרית.
לאחר הצלחת "חזיז ורעם", נהנה צ'ימינו מיד חופשית יחסית בליהוק שחקנים ובבימוי סרטו השני, "צייד הצבאים" בשנת 1978. הסרט נחל הצלחה רבה בקופות, והביקורות היו אוהדות. הסרט זכה במספר פרסי אוסקר, ביניהם לסרט הטוב ביותר, וצ'ימינו עצמו זכה בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר.
כישלון הסרט "שערי החופש"
סרטו הבא של צ'ימינו, "שערי החופש", יצא ב-1980. צ'ימינו, רכוב על ההצלחה הגדולה של צייד הצבאים, היה על גג העולם. ניתן לו חופש חסר תקדים על ידי האולפנים, והוא היה יכול להחליט כל דבר בנוגע לסרט, מבלי להתייעץ עם המפיקים. בשל כך, עלות הסרט תפחה מיום ליום ועלתה בהרבה על התקציב הראשוני, מצב שכמעט והביא את האולפן, "יונייטד ארטיסטס", לסף פשיטת רגל. לצ'ימינו היה סכסוך נוסף עם המפיקים לגבי בחירתו בשחקנית הצרפתייה איזבל הופר לגלם את התפקיד הראשי. המפיקים התנגדו לבחירה זו מכיוון שאופר לא הייתה מוכרת לציבור האמריקאי, ואף יותר מכך, משום שהם סברו שהיא לא מוכשרת.
תאגיד "טרנסאמריקה" (Transamerica Corporation), הבעלים של "יונייטד ארטיסטס", איבד את אמונו בחברת הסרטים ובמנהליה, ומכר את החברה. כישלון הסרט בקופות ועלותו הגבוהה שיצאה מכלל שליטה, סימנו את סיומה של תקופה שכונתה "הוליווד החדשה". למעשה, ניתן לומר ש"צייד הצבאים" שנתיים לפני כן, אמנם גרם להצלחתו המטאורית של הבמאי הצעיר, אבל בדיעבד הוא זה שגרם לנפילתו. רוג'ר איברט, מבקר הקולנוע של ה"שיקגו טיימס", אמר שצייד הצבאים היה מתנה לצ'ימינו מאת השטן, ושערי החופש, היה התשלום שהשטן גבה ממנו. במילים פשוטות, ההצלחה הייתה כל כך גדולה עד שניתן בו אמון רב כל כך, שגרם לו לעשות עוד ועוד שגיאות מבלי שאף אחד מההפקה ישים לו גבול, וכך הוא הביא את האולפנים לפשיטת רגל.
הסיפור שמאחורי הסרט ונפילתה של "יונייטד ארטיסטס", תועדו בסרטו של סטיבן באך, "Final Cut". גם ספרו של פיטר ביסקין, "Easy Riders, Raging Bulls", עוסק באירועים במהלך ולאחר ההפקה, וזאת כרקע לשינויים שהתרחשו בהוליווד בעקבות מקרה זה. צ'ימינו עצמו התראיין לעיתונות מעט יחסית, ובראיונותיו הוא לרוב לא דן ב"שערי החופש". בספרו של ג'ורג' היקנלופר, "Reel Interviews", מתועדות מספר שיחות גלויות לב עם צ'ימינו על הסרט והאירועים שהתרחשו סביבו.
אחרי הכישלון בהפצת הגרסה הערוכה מחדש והמקוצרת של "שערי החופש", הוקרנה בטלוויזיה הגרסה המקורית של צ'ימינו, שארכה 219 הדקות, בערוץ הכבלים בתשלום Z. הגרסה זכתה לביקורות משבחות וטבעה את המונח גרסת הבמאי "Director's cut" (העריכה שאותה מעדיף הבמאי, לפני שהעורך ודרישות האולפנים יוצרים את העריכות הסופיות).
ב-1984, הציעה חברת סרטי פרמאונט לצ'ימינו לביים את הסרט "פוטלוס". צ'ימינו התדיין במשך מספר חודשים עם סרטי פרמאונט לגבי דרישותיו להפקה ותפאורה מושקעת ל"פוטלוס". פרמאונט חששו מכישלון חרוץ כפי שקרה ב"שערי החופש", ולכן פיטרו את צ'ימינו ושכרו את הרברט רוס לביים את הסרט.
לאחר מקרה זה נתפס צ'ימינו בתעשיית הסרטים כמי שלא למד לקח מ"שערי החופש". לפיכך, כל הסרטים שביים צ'ימינו לאחר מכן, מומנו באופן עצמאי ולא כחלק מהאולפנים, שחששו להעסיק אותו.