cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עיתונות נשים עברית
מהמאה ה-19 עד לשנותיה הראשונות של המדינה
לאחר הקמת המדינה ובעיקר בשנות ה-60 גדל היקף המדורים שיועדו לנשים בעיתונות העברית ואף גדל מספר כתבי העת המסחריים לנשים ("לאשה" היה הבולט שבהם). "לאשה" היה היוזם של תחרות מלכת היופי, (1950) אשר יש הטוענים שקיומה משעתק את אידיאל הנשיות כחלק ממטרותיה של עיתונות נשים.
עיתונות נשים בישראל במאה ה-20 החל משנות ה-70
שנות ה-70 של המאה ה-20 הביאו לשינוי בשיח המובא בעיתונות נשים: באותה תקופה עדיין קיימת התייחסות רבה לתפקידי האישה כרעיה וכאם ולנושאים כמו קוסמטיקה, אפייה ובישול אך במקביל החלה העיתונות, שנפתחה למערב, לתת מקום גם לכתבות העוסקות בקריירה של נשים ואף להתייחס לסוגיות של דיכוי נשים, במיוחד דיכוי מיני של נשים בידי גברים, או אפליית נשים על ידי גברים. בסוף שנות ה-70 עם הקמת התנועה הפמיניסטית  הישראלית בראשות מרשה פרידמן, ובעקבותיה התחזקות ארגוני נשים כ"נעמת" ו"הקרן לעזרת האשה" עלה נושא אפליית נשים על סדר היום התקשורתי והפוליטי.
את רוח הפמיניזם הכניס בשנות ה-70 הירחון "את" בעריכת שרה ריפין. העיתון יועד לנשים עצמאיות וחושבות וצומצמו בו מדורי הבישול והאופנה. במקביל, נוצרו שינויים מבניים בתחום המגדר שבאו לידי ביטוי בשינוי שמות המדורים שנועדו, עד אז, לנשים וכללו את המילה "אישה" – לשמות כלליים יותר כמו "סגנון חיים" ו"אדם וביתו". שינוי זה ביטא כיוונים חדשים בגישה החברתית לתפקידי נשים ופתח דלת גם לגברים לקרוא מדורים אלה. תכניו החדשים של העיתון לא תרמו לרווחיותו וריפין נאלצה לפנות את מקומה לעורך שטען שלא ניתן לקיים עיתון רק על בסיס אידאולוגיה, שכן עיתון חייב בראש ובראשונה להצדיק עצמו מבחינה כלכלית.
בשנות ה-80 וה-90 החלה העיתונות לטפח כותבות מוכשרות ולהתייחס לסוגיות אפליית נשים בצורה גלויה. נשים ככותבות בעיתונות יצרו דגם חדש לצורת ביטוי היוצאת מתוך נקודת מבט חדשה ורעננה על נשיות, גבריות ויחסים בין המינים. הן עושות זאת באמצעות כתיבה שנונה, הומוריסטית ואסרטיבית. בהן נמצאות ורדה רזיאל-ז'קונט, יעל פז-מלמד, בילי מוסקונה-לרמן, נרי ליבנה וגפי אמיר.
את המהפך בגישה אפשר לבחון מתוך הגידול במספרן של נשים חברות אגודות העיתונאים בארץ: בשנות ה-60 היו כ-30 נשים שהיוו כ-7 אחוזים מחברי האגודות ובשנות ה-90 היו כבר 581 נשים – 31 אחוזים. כמו כן גדל מספר העיתונאיות פי 19.4. ב-1996 היוו העיתונאיות 40 אחוז מכלל העיתונות הארצית ו- 50 אחוז מהעיתונאים בעיתונות המקומית. נשים גם התחילו להשתלב, אם כי במספר מצומצם, בתחומי עיתונאות כמו צבא וביטחון והתחומים הפוליטיים.
עיתונות נשים בישראל במאה ה-21
במאה ה-21 עיתונים הנשים שנחשבים לנפוצים ביותר הם השבועון "לאשה" והירחון "את". עיתונים אלה עברו, מאז הקמתם, כברת דרך ארוכה מבחינת עיצובם, תוכניהם, הכותבים והכותבות בהם.
ד"ר עינת לחובר, חוקרת ומרצה על מגדר ומדיה בבית הספר לתקשורת במכללת ספיר, טוענת שהמאפיין את עיתונות הנשים הוא שיש בה תכנים העוסקים באופנה ובטיפוח היופי לצד כתבות על נשים חזקות ומצליחות. עם זאת, לטענתה, אין מספיק עיסוק בנושאים פוליטיים הנוגעים לנשים, כמו אלימות נגד נשים והטרדה מינית. תכנים אלה מייצגים דילמות של נשים. "אני חושבת שהמהפכה הפמיניסטית לא תתרחש רק במחלקות למגדר באוניברסיטאות, לכן עיתונות פופולרית היא כן אתר לקיום שיח פמיניסטי".
עורכות העיתונים "לאשה" ו"את" אינן רואות סתירה בכך שהעיתונים עוסקים הרבה בנושאים הקשורים לטיפוח היופי בצד כתבות על נשים עצמאיות ומצליחות. הן רואות את קהל היעד שלהן כ"נשים זקופות, מוצלחות ועסוקות, שיודעות מה הן רוצות". לטענתן, "אשה חזקה יכולה להיות גם פועלת בבית חרושת, גם מורה, גם מנהלת בית חולים וגם אמא שמגדלת את ילדיה. גם נשים חזקות מתעניינות באופנה וביופי. רוב הנשים, ממש כמו רוב הגברים, רוצות להיראות במיטבן."
עורכת "לאשה" מציינת כי אופנה היא נדבך מרכזי, אם כי לא בלעדי, ב"לאשה", לצד נושאים כמו בריאות, קידום הקריירה ויחסן של נשים אל העולם ואל מקומן בו. עורכת "את" אומרת שהגישה הבסיסית של "את" פמיניסטית והעיתון מטפל בסוגיות מגדריות, אם כי לפעמים יש העדפה להטמעת המסרים בטקסטים על פני נפנוף בדגלים בכותרות. לטענתן של העורכות, עיתון נשים פועל לטובת נשים יותר מגופים אחרים. הוא מגיע לבתים רבים, הדברים נקראים ונשים מקבלות כוח. יש נשים שפתחו עסק משלהן בעקבות כתבות שעסקו בתחום.
לחובר, שחקרה את פרסומי "לאשה" ו"את" בתקופת מלחמת ששת הימים ופרסמה את ממצאיה בשנת 2011, ציינה שאינה בטוחה שבמאה ה-21 עיתונים אלה הם פמיניסטיים יותר מאשר בעבר:.
עם זאת, נראה כי הטקסט הפמיניסטי המופיע לצד כתבות אופנה וטיפוח היופי ולצד ריאיון עם אשה שזכתה בפרס נובל - משקפים את השינוי המורכב, כפול-הפנים, שבכל זאת התרחש במעמד הנשים מאז 1967: יותר נשים מנהלות, חוקרות, מובילות, מנהיגות; אבל בה בעת, הלחץ עליהן להיראות תמיד צעירות, חטובות, חלקות, מתוחות, מושלמות - גדל.
בעיון בגליונות של השבועון "לאשה" מהשנים 2013–2014 נמצא כי בעיתון מתפרסמות באופן קבוע כתבות על נשים בעמדות בכירות ועל נשים שיש להן סיפורים מיוחדים. בנוסף לאלה קיים מדור הנקרא "חדר משלך" שעוסק בסוגיות מגדריות. שמו זהה לשם ספרה של וירג'יניה וולף, 1929, שטענה שכל אישה צריכה מקום משלה כדי שתוכל לכתוב בו. מסה זו נחשבת לאחד מהטקסטים הפמיניסטיים המשמעותיים. יחד עם זאת, רובו של העיתון עוסק בצרכנות, הורות, טיפוח, רכילות, עיצוב הבית ואוכל.
בישראל קיימת גם עיתונות נשית דתית, לדוגמה: "פנימה". עיתון זה כולל בעיקר כתבות שבהן הכוונה לתפקידי הנשים המסורתיים, עצות ודברי תורה. עורכות המגזינים גאות בעובדה שתכני העיתונים מגוונים, שהם כוללים כתבות שמעניינות גם נשים חילוניות ובעיקר בכך שהכתבות נותנות חיזוק והערכה למקומה של האישה בבית. בעיתון יש מדורים קבועים כמו מדור הורות, מדור רפואה אלטרנטיבית, מדור פוריות, ומדורי חינוך, אסתטיקה, עיצוב פנים, מתכונים, זוגיות, אופנה, בריאות ורוחניות יהודית. עיתוני הנשים החרדיים, מהווים כר פורה לביטוין ולהזנתן של התמורות בחברה החרדית. לצד הקול המרכזי, המסורתי, הדומיננטי, במאמרי המערכת, נשמעים קולות אחרים, הבאים לידי ביטוי בעיקר בסוגות הטורים האישיים ובכתבות.
קיימים עיתונים נוספים לנשים דתיות כמו "נשים" ו"משפחה" שעיקר תוכניהם נועד לחיזוק תפקידיה של האישה בבית.
אתרי אינטרנט לנשים
המגמה הכללית של פתיחת אתרי חדשות באינטרנט, כשלוחה של עיתון מודפס או כאתר עצמאי, מתקיימת גם בעיתונות הנשים העברית:
ח'ראג'
בהלכה האסלאמית, ח'ראג (בערבית: خراج) הוא מס על אדמה חקלאית. לח'ראג' אין בסיס חוקי בקוראן או בחדית' אך הוא זכה להכרה מסוימת מכורח האיג'מאע (קונצנזוס ששרר בין חכמי ההלכה) והעורף, הנוהג המקובל.
בתחילה, בימי הכיבושים האסלאמיים, ציין המונח ח'ראג' מס שנגבה באופן חד פעמי ממחוזות כבושים על ידי שרידי הפקידות הביזנטית וסאסאנית. באופן יותר רחב, שימש המונח לציון כל מס שנגבה מהנתינים הלא מוסלמיים של הח'ליפות, שזכו למעמד של בני חסות. בתקופה זו, ח'ראג' היה מילה נרדפת לג'זיה, מס הגולגולת שחויבו בו כל "בני הספר" היהודים והנוצרים בקוראן. בעלי קרקעות מוסלמיים שילמו אך ורק "עֻשרְ", או מעשר מהיבול - רמה נמוכה בהרבה של מיסוי.
לאחר שהחלה התאסלמות המונית של נוצרים וזורואסטריים נשחק הבסיס הכלכלי של האימפריה שהתבסס במידה רבה על הכנסות הג'זיה מהנתינים הלא-מוסלמיים. לאחר מסע מלחמה כושל נגד ביזנטיון בשנת 717 בידי הח'ליף האומיי סלימאן היה מצבה הכלכלי של הח'ליפות בכי רע. אף קודם לכן, בימי אל-חג'אג' בן יוסף שהיה מושל עיראק תחת מעאויה ויורשיו, נערך ניסיון לחייב מוסלמים לשלם שיעורי מס מלאים, אך הצעד נתקל בעוינות וטינה.
החל מ-719 ביצע עומר השני, יורשו של הח'ליף סלימאן רפורמה לפיה מס (ח'ראג') ייגבה מכל האדמות המעובדות שבבעלות לא-מוסלמית. לא יהיה ניתן למכור אדמות אלה למוסלמים, אך יינתן להם רכוש להחכירן בתמורה לתשלום מלא של מס הח'ראג'. בפועל, בחלוף השנים נגבה מס הח'ראג' מרוב האדמות החקלאיות ללא קשר לדת של בעליהן. נטל המיסוי הכביד והיקפם הגיע עד לכדי שליש עד רבע מכלל התוצרת החקלאית. הרפורמות של עומר השני הושלמו בימי בית עבאס, כשהמס הח'ראג' נהפך לאב הטיפוס למס אדמות אסלאמי. המונח ח'ראג' אף נהיה לכינוי גנרי לכלל המיסים.
בימי האימפריה העות'מאנית כמה מדינות שכנות שלה אולצו לשלם מס שנקרא ח'ראג' - בטורקית "חאראץ'" -   לסולטאן הטורקי.
פראט (כדורסל)
מועדון הכדורסל פראט (בקטלאנית: Club Bàsquet Prat) היא קבוצת כדורסל מאל פראט דה ליוברגט, קטלוניה, ספרד, המשחקת ב-LEB Plata, הליגה השלישית בפירמידת הכדורסל הספרדית.
היסטוריה
הכדורסל הגיע לאל פראט דה ליוברגט בשנת 1932 עם הקמת קבוצת Esplai Grupo 49 במסגרת פדרציית הצעירים הנוצרים של קטלוניה. הכדורסל המשיך להתקיים בעיר באופן לא רשמי עד 1951, אז הוקם מועדון באסקט פראט.
המועדון החל לשחק בליגות האזוריות עד 1962, אז עלתה הקבוצה לליגה הספרדית השנייה לראשונה בתולדותיה. פראט נשארה בליגה לאחר עונת הבכורה שלה לאחר שניצחה בפלייאוף הירידה.
בשנות ה-90 חתם המועדון על הסכם שיתוף פעולה עם אלופת היורוליג לשעבר חובנטוד בדאלונה והפך לקבוצת מילואים שלו בשם "פראט חובנטוד".
בשנת 2003 עלה המועדון ל-LEB Plata, הליגה השלישית. הקבוצה התבססה בליגה עד 2014, אז זכתה באליפות ובגביע הליגה ועלתה ל-LEB Oro. הקבוצה הייתה אמורה לרדת לאחר עונה אחת בלבד, אז נשארה עקב מקומות פנויים שנשארו.
ב-2016 סיימה פראט את הסכם שיתוף הפעולה שלה עם חובנטוד בדאלונה. שנתיים לאחר מכן העפיל המועדון לראשונה לפלייאוף, שם הגיע לחצי הגמר והודח במשחק האחרון של הסדרה על ידי מלייה. הקבוצה שרדה בליגה השנייה עד 2019, אז סיימה במקום ה-16 ונשרה בחזרה לליגה השלישית.
ב-2021 סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה וחזרה לליגה השנייה, אז בעונה הבאה סיימה במקום ה-16 וירדה לליגה השלישית.
הבחירות הכלליות בבריטניה 1951
הבחירות הכלליות בבריטניה ב-1951 נערכו ב-25 באוקטובר 1951. בחירות אלו התקיימו כעשרים חודשים בלבד לאחר הבחירות הקודמות, שהתקיימו בפברואר 1950 (שבהן מפלגת הלייבור שלטה ברוב קטן בבית הנבחרים). ממשלת הלייבור הקדימה את הבחירות במטרה לזכות ברוב גדול יותר בפרלמנט ולאחר שהממשלה החלה להתרופף ולאבד אישים חשובים כגון ארנסט בווין וסטפורד קריפס שפרשו בשל גילם.
אף שמפלגת הלייבור אכן זכתה ביותר קולות, המפלגה השמרנית זכתה ברוב המושבים. בחירות אלו שלחו את הלייבור ל-13 שנים באופוזיציה והשיבו את וינסטון צ'רצ'יל לכהן כראש ממשלת בריטניה במקום קלמנט אטלי שכיהן בתפקיד כ-6 שנים. אלו היו גם הבחירות האחרונות שנערכו תחת ג'ורג' השישי כמלך בריטניה, לפני שנפטר והוחלף על ידי בתו אליזבת השנייה.
זו הייתה הפעם הרביעית במאה ה-20 (מתוך 5) שבה המפלגה שהרכיבה את הממשלה זכתה בפחות קולות ממפלגת האופוזיציה.
תוצאות
אחוז ההצבעה עמד על כ-82.6%. בסך הכל הצביעו כ-28,596,594 אזרחים.
לילי מנחם
ילדותה ונעוריה לפני עלייתה ארצה
נולדה בסלוניקי שביוון למשפחה דתית ששורשיה בספרד. אביה היה משה סוסטיאל ואמה הייתה פאולינה בת דוד עובדיה. קיבלה החל מגן הילדים חינוך עברי במוסדות החינוך של הקהילה היהודית בסלוניקי, שבהם לימדו מורים מארץ-ישראל, וסיימה סמינר לגננות.
עוד מנעוריה הקדישה את זמנה לעזרת נזקקי הקהילה. הייתה חברה בתנועה הציונית ופעילה למען ארץ-ישראל. במסגרת חברותה ופעילותה ב"החלוץ", הייתה אחת ממייסדות "החלוץ הצעיר" ביוון, כסניף של הארגון העולמי שהכשיר צעירים יהודים לעלות לארץ ישראל כדי לבנות אותה.
כאשר אבא חושי הגיע בספטמבר 1933 לסלוניקי, כדי לבחור אישית פועלי נמל יהודיים מיומנים לנמל חיפה, נלוותה אליו לילי בת ה-15 ושימשה כמתורגמנית בהידברות עם יהודי המקום.
בשנת 1935 עלתה לארץ.
אחרי עלייתה ארצה
בשנת 1936 נישאה ליוסף מנחם בתל אביב. לאחר נישואיהם התגוררו בשכונת פלורנטין, שהשתייכה ליפו, בה פתחה, כפעילה מטעם ארגון אימהות עובדות, גן ילדים ליום לימודים ארוך, כדי לאפשר לאימהות לצאת לעבוד.
משנת 1943 עד שנת 1950 הייתה חברת ועד התושבים בשכונת התקווה. משנת 1947 עד שנת 1949 הייתה אחראית על פעולות "ההגנה" בשכונת התקווה.
לאחר השואה הקדישה עצמה לקליטת הניצולים, בעיקר מיוצאי יוון, ועמדה בראש ארגון הנשים יוצאות יוון.
במשך מלחמת העצמאות ניהלה את האגף לסיוע למשפחות החיילים המגויסים בשכונת התקווה ודאגה לטפל בעולים חדשים בשתי מעברות שהוקמו בשכונה. אחר כך הייתה העובדת האחראית על התשלומים בוועד למען החייל. משנת 1950 עד שנת 1953, בתקופת הצנע, שימשה כמנהלת מחלקה אחראית על המדור לתלונות במשרד המסחר והתעשייה. היא הקימה מועדוני ילדים ודאגה להקניית מקצוע לנערות ונשים, בעודדה אותן לצאת מביתן ולעזור בפרנסת המשפחה וב-1953 נבחרה למזכירות הפעילה של ארגון אימהות עובדות, שם דאגה לחינוכם של צעירי השכונות. היא תוארה כ"הנציגה המוכרת ביותר של מועצת הפועלות בפרבריה הדרומיים של תל אביב". בספרה על עבודתה עם יוצאות ארצות המזרח אמרה ש-85% מהפועלות הן יוצאות ארצות המזרח, שלא הסכינו עדיין להתבטא בציבור. עוד אמרה: "אם קשה לאשה להתחרות עם הגבר, לאשה המזרחית קשה שבעתיים. תמיד שאפתי להחדיר בלב האישה הספרדית שהיא מישהי ויכולה לעשות משהו, והאמת, כשהם רואים אותי נוכחים שאין השד נורא כל כך". היא נתפסה כאחת מהן ולכן קרובה להן, כי חייתה עמן בשכונת פלורנטין ובשכונת התקווה ודיברה בשפתן. היא הייתה קולן של הנשים העובדות ממוצא ספרדי/מזרחי, שלא ידעו להתבטא בפומבי ולדרוש את זכויותיהן, בתקופה שמקומה של האישה היה בתוך ביתה במטרה לשרת את בעלה ולדאוג לילדיה. בכך הייתה חלוצה.
ב-1982 נבחרה למזכירת נעמ"ת. שימשה כמנהלת מחלקת התרבות ואחראית בסמינר מטעם ארגון אימהות עובדות על השכונות בתל אביב. מ-1983 עד 1985 כיהנה כנשיאה של ארגון נעמ"ת בתל אביב והשקיעה מאמצים לשפר את מצבן של שכונות התקווה, פלורנטין ושפירא.
מנחם הייתה פעילה גם בתחום הלאדינו. משנת 1948 עד שנת 1956 עבדה במדור הלאדינו ב"קול ישראל", וב-1954 נבחרה למנהלת קול ישראל בשפת הלאדינו ולקחה חלק בסדרה ההומוריסטית המוצלחת "שימון שימון", שנכתבה על ידי יצחק בן רובי. היא הייתה גם הקריינית הקבועה של השידורים בשפה זו. מאמריה בלאדינו התפרסמו בעיתון "איל טיימפו", היוצא בישראל.
נבחרה לנשיאות הפדרציה הספרדית ובשנים 1954, 1958 ו-1961 הייתה ציר בקונגרס הבינלאומי של הסתדרות הספרדים בירושלים ובקונגרס הציוני.
בעקבות פעילותה נבחרה בשנת 1959 למועצת העיר תל אביב-יפו מטעם המערך וכיהנה כחברת המועצה במשך שש קדנציות. בעיתון "לה ב'ירדאד" התפרסמה בשנת 1959 הודעה המציינת שראש העיר תל אביב, מר מרדכי נמיר, מינה את מנחם לאחראית על התקציבים לענייני חינוך וספורט של הנוער בתל אביב.
פעילותה הסוציאליסטית של מנחם התקיימה גם מחוץ לישראל: בעיתון בשפת הלאדינו "איל טיימפו" התפרסמה בספטמבר 1958 כתבה אודות קונגרס בינלאומי של נשים שהתקיים בגרמניה, בהשתתפותה של הגברת לילי מנחם, שציינה שלוש מטרות עיקריות שיש צורך לקחת בחשבון כשדנים במטרות הסוציאליזם וקידום מעמדן של הנשים: היא נשלחה על ידי המחלקה המדינית של ההסתדרות הכללית לטורקיה לארגן חטיבת נשים יהודיות טורקיות ב"טורקיש" - הסתדרות העובדים הטורקית; בשנת 1960 נסעה בשליחות מועצת הפועלות לארגנטינה, אורוגוואי, צ'ילה וברזיל; בסוף שנת 1963 נסעה שוב לטורקיה בשליחות מועצת הפועלות כאורחת פדרציית העבודה הטורקית ובחסות הארגון האירופי לשיתוף פעולה כלכלי, כדי לתת סדרת הרצאות על נושאי השביתות וחוזי העבודה הקולקטיביים בסימפוזיון על נושאים אלה באיזמיר. בביקור זה גם נפגשה באיסטנבול עם מנהיגי תנועת העבודה הטורקיים; בשנת 1969 נשלחה על ידי ההסתדרות הכללית לקפריסין לארגן חטיבת נשים בהסתדרות העובדים הקפריסאית; כמו כן נשלחה לפעילות ציונית בדרום אפריקה.
מנחם כיהנה כסגן יו"ר הליגה לידידות ישראל-יוון בארץ.
משפחתה
מגיל 18 הייתה נשואה ליוסף מנחם. ארבעת ילדיהם: מיקו (מנחם), עורך דין; רחל, ד"ר לחינוך, אשת דוד ניסימוב-לפידות; זהבה ז"ל, מוזיקאית, אשת ישראל גרינברג; וחמדה, גננת, אשת אברהם סולמה.
הוקרה והנצחה
ב-1989 נבחרה ליקירת העיר תל אביב-יפו.
כאות הוקרה לתרומתה בתחום החברתי הוענק לה התואר "יקירת ההסתדרות".
על שמה של לילי מנחם קרוי רחוב בתל אביב (גובל בקריית שאול).
גברא מנדיל
גברא מנדיל (1936 – 19 בפברואר 2006) היה צלם ישראלי, מראשוני צלמי הפרסום והאופנה בישראל, יו"ר התאחדות הצלמים, מורה לצילום, מייסד סטודיו גברא. בנוסף הסופרת מיה קלינגר- כהן כתבה ספר ששמו ״הצילום שהציל אותנו״ המספר על חייו בשואה.
ביוגרפיה
גברא מנדיל נולד בשנת 1936 בבלגרד למשפחת צלמים. סבו גברא קונפינו, אבי אמו, היה צלם החצר של מלך יוגוסלביה, ואביו, משה, היה צלם ידוע בעל סטודיו לצילום בנובי סאד, לשם עקרה המשפחה. עם תחילת הכיבוש הנאצי פונתה המשפחה מיוגוסלביה, כאשר כישרון הצילום של אבי המשפחה ותעוזתו הצילה אותם פעם אחר פעם ממוות. לאחר גלגולים רבים נמלטה המשפחה לאלבניה, שם הוסתרו עד סוף המלחמה על ידי רפיק וסלי, אחד מהאסיסטנטים של האב, בבית הוריו בהרים. על זאת זכה הוא ומשפחתו בתואר חסידי אומות העולם.
לאחר המלחמה חזרה משפחת מנדיל ליוגוסלביה, ובשנת 1949 עלתה לישראל. המשפחה השתקעה בחיפה, שם פתח משה את פוטו תלפיות. למרות קשיי הקליטה בארץ, התערה גברא במהירות בחברת בני גילו, הצטרף לתנועת הצופים, הדריך בה, והתגייס לנח"ל כשאר חבריו. השתתף במלחמת סיני, חזר לקיבוצו - תל קציר, ולאחר תקופה עזב.
למרות שלא תכנן להמשיך את המסורת המשפחתית בתחום הצילום, מצא את עצמו נכבש על ידי ההתפתחויות החדשות של עולם הצילום בחו"ל. הוא סיים לימודי תואר ראשון באנגליה ועמד בבחינות הגמר הקפדניות של איגוד הצלמים המקצועיים שם. אחד מצילומיו זכה בפרס בתערוכה בה הוצגו עבודות של בוגרי בתי ספר לצילום מכל רחבי אנגליה. עם סיום לימודיו עבד אצל מיטב צלמי הפרסומת בלונדון ורכש ניסיון רב. במהלך ביקור בארץ נישא לנעמי, חניכתו לשעבר, ובני הזוג חזרו לאנגליה ושהו בה עד תום הלימודים והעבודה.
גברא שב לישראל בשנת 1962 ופתח את סטודיו גברא לצילומי פרסומת, אופנה ותעשייה, ברחוב העבודה 24 בתל אביב. כמעט כל הצלמים האחרים היו צלמי "פוטו", דוגמת אביו, שצילמו הכול – אירועים, חתונות וגם - פרסומות וצילומי אופנה מדי פעם. גברא יצר למעשה את הביקוש לצילומים מקצועיים ואיכותיים כפי שנראו אז במגזינים מחו"ל. הוא היה שותף מלא בקביעת הקונספט, בסטיילינג, בליהוק, ובבחירת אתרי הצילום. הוא הביא לתחום צילום הפרסום משב רוח רענן וחדשני מהעולם הגדול. בין לקוחותיו נמנו משרדי הפרסום הגדולים, אל-על, משרדי הממשלה, הבנקים הגדולים, מפעל הפיס, אמקור, תדיראן ועוד. הוא צילם את מלכות היופי והידוענים של שנות ה-60 וה- 70 לשערי לאשה ואת וזמרים ולהקות לעטיפות תקליטים של הד ארצי. הוא עבד עם בכירי האופנאים: פיני לייטרסדורף במשכית, גדעון אוברזון, גוטקס, דיוה ואתא.
בשנת 2001 יצא לאור ספרו "תמונות בשחור-לבן" והוא הוזמן על ידי מוזיאון השואה בוושינגטון לספר את סיפור ההצלה המיוחד של משפחתו.
גברא נפטר בפברואר 2006, באמצע העבודה על ספרו השני שהיה אמור להיות ספר עזר ללימוד צילום משולב בדוגמאות ובסיפורים אישיים. סטודיו גברא המציין בקרוב 50 שנה להיווסדו, ממשיך לפעול כבית ספר ייחודי מסוגו לצילום מקצועי בהנהלת בתו של גברא, רותי מנדיל-חלבי.
המפלגה הסוציאליסטית הסרבית
המפלגה הסוציאליסטית הסרבית (בסרבית: Социјалистичка Партија Србије או Socijalistička Partija Srbije) היא מפלגה בסרביה.
שנות ה-90
המפלגה הוקמה ב-27 ביולי 1990 על ידי סלובודן מילושביץ' כמיזוג של חלק מהליגה הקומוניסטית בסרביה (למעשה, החלק הסרבי של המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה) ושל המפלגה הסוציאליסטית העובדת של העם בסרביה שהונהגה על ידי רדמילה אנג'לקוביץ'.
מ-1992 שלטה המפלגה בקואליציה יחד עם שותפותיה, בתחילה עם המפלגה הדמוקרטית החדשה ומ-1993 עם המפלגה הרדיקלית הסרבית שאיתה היו חילוקי דעות וזו פרשה ב-1994 מהממשלה ועברה לאופוזיציה.
המפלגה ניסתה להצטרף לאינטרנציונל הסוציאליסטי, אך משם נדחתה כמעט פה אחד.
לאחר עידן מילושביץ'
אחרי הסגרת מילושביץ' ב-2001 להאג הפכה המפלגה לחלק מהאופוזיציה והיא איננה שותפה עוד בשלטון. בבחירות שהתקיימו ב-2002 המפלגה זכתה ב-22 מתוך 250 מושבים באספה הלאומית של סרביה, זאת לעומת 194 מושבים בהם החזיקה בשיא כוחה.
ניקולאי בנואה
ניקולאי בנואה (ברוסית: Никола́й Бенуа́; 13 ביולי 1813 – 23 בדצמבר 1898) היה אדריכל רוסי אימפריאלי שעבד בפטרהוף ובפרברים אחרים של סנט פטרסבורג.
ביוגרפיה
בנואה עיצב כמה מתחנות הרכבת הראשונות ברוסיה, בעיקר בסטרלנה, צרסקו סלו ופטרהוף החדשה, האחרונה נחשבת ליצירת המופת שלו. בהמשך הקריירה שלו עבד גם בקווקז, שם עיצב את ארמון הקיץ של המשנה למלך בליקני, ג'ורג'יה.
בנישואיו לקמילה, בתו של אלברטו קאבוס שעיצב את תיאטרון מריאינסקי, היו לניקולאי ארבעה בנים. מתוכם, אלכסנדר בנואה התמחה בעיצוב במה, אלברט בנואה היה צייר, ולאון בנואה הפך לאדריכל מפורסם. בתו נישאה לפסל יוג'יני אלכסנדרוביץ' לנסריי, ונישואים אלה הולידו את האמנים זינאידה סרבריאקובה ויוג'ין לנסריי. השחקן פיטר יוסטינוב היה נכד רבא.
הברית הפלמית החדשה
הברית הפלמית החדשה (בהולנדית: Nieuw-Vlaamse Alliantie, באנגלית: New Flemish Alliance) היא מפלגת מרכז-ימין לאומית שמרנית בבלגיה שנוסדה בשנת 2001. המפלגה מזהה עצמה כדוגלת בבדלנות פלמית ושואפת בדרכי שלום להינתקות מחוז פלנדריה של דוברי ההולנדית (הפלמים) מהאזור של דוברי הצרפתית (הוולונים) בולוניה.
מנהיג המפלגה הראשון, משנת 2001 היה חירט בורז'ואה. משנת 2004 הנהיג את המפלגה בארט דה-ובר. מאז היווסדה היא בעלייה מתמדת כאשר בבחירות של 2014 הצליחה לטפס עד המקום הראשון, עם 20.32% מהקולות וכ-33 מושבים בפרלמנט.
סלמאן ח'אן
סלמאן ח'אן (Salman Khan; נולד ב-27 בדצמבר 1965) הוא שחקן קולנוע הודי, זוכה שני פרסי פילמפייר (האוסקר ההודי). ואחד השחקנים המצליחים בקולנוע ההודי.
הוא אחד משלושת כוכבי הקולנוע הגדולים של בוליווד מאז שנות ה-90 ונחשב לאחד מ" שלושת החאנים ": אמיר ח'אן, שאה רוח' ח'אן וסלמאן ח'אן. יחד, הם כיכבו בעשרות סרטי בוליווד הרווחיים ביותר.
ביוגרפיה
ח'אן נולד בעיר אינדור שבהודו בשם עבד א-רשיד סלים סלמאן ח'אן. אביו הוא הסופר והתסריטאי סלים ח'אן ואימו היא סושילה צ'אראק. יש לו שני אחים ושתי אחיות. שני אחיו, ארבאז ח'אן וסוהאיל ח'אן, גם הם שחקנים, ואחותו אלווירה ח'אן אניהוטרי היא מעצבת אופנה אשר נשואה לשחקן אטול אניהוטרי ועוד אחות מאומצת בשם ארפיטה ח'אן. אביו ממוצא מוסלמי ואילו אימו ממוצא הינדואיזם. במשפחתו של סלמאן אהדו את הקולנוע ההודי, ומגיל צעיר הוא החל לשחק בסרטים.
בשנת 1989 שיחק בסרט "מיין פיאר קיה", עליו זכה בפרס פילמפייר להופעת הבכורה הטובה ביותר לשחקן וקיבל מועמדות לשחקן הטוב ביותר.
סלומון גארף
סלומון גארף (6 בדצמבר 1879, אמסטרדם – 27 באוגוסט 1943, אושוויץ) היה צייר ואמן גרפי יהודי-הולנדי, אשר היה ידוע בציור דיוקנאות וטבע דומם.
ביוגרפיה
בשנת 1938 הוא היה חבר בוועד המנהל של ארטי, אך גורש מהארגון בשנת 1941, בהוראת פיקוד הכיבוש הנאצי. לאחר מכן הוא החל להיות פעיל במחתרת ההולנדית, ועזר לזייף תעודות זהות. ב־6 באוגוסט 1943 הוא נעצר וגורש לאושוויץ, דרך מחנה המעבר וסטרבורק, ושם נרצח. תלמידיו הצליחו לשמור את תכולת הסטודיו שלו לפני שהוחרם על ידי השלטונות.
הנרי קונדל
הנרי קונדל (באנגלית: Henry Condell; ספטמבר 1576-דצמבר 1627) היה שחקן תיאטרון בריטי ב"אנשי המלך", חבורת השחקנים שעבורה כתב ויליאם שייקספיר. לצד ג'ון המינגס היה לו תפקיד מרכזי בהכנת ועריכת מהדורת הפוליו הראשונה של מחזותיו של שייקספיר ב-1623.
חיים וקריירה
לא ידוע הרבה על שנותיו המוקדמות של קונדל. אזכור בצוואה שלו מעלה כי ייתכן שנולדבמזרח אנגליה והיה בנו של רוברט קונדל, מוכר דגים מנוריץ' ואשתו ג'ואן. על פי זיהוי זה מסיקים כי הנרי הוטבל לנצרות ב-5 בספטמבר 1576.
מקובל להניח כי קונדל ומפיע כ"הארי" ברשימת השחקנים של המחזה "שבעת החטאים" מאת ריצ'רד טרלטון. אם השערה זו נכונה, קריירת המשחק של קונדל החלה כבר ב-1590, כשהיה חבר בלקהת השחקנים של לורד סטריינג' לצד ג'ון המינגס ואוגוסטין פיליפס. ב-24 באוקטובר 1596 נשא קונדל לאישה את אליזבת סמארט (שנפטרה ב-1635), וחתונתם נערכה בכנסיית סנט לורנס פואנטני בסיטי. בני הזוג גרו בסנט מרי אלדרמנברי, האזור שבו גר גם המינגס, וכמוהו גם קונדל היה פעיל בכנסייה הקהילתית. תשעת ילדים, שנולדו בין 1599 ל-1614, הוטבלו בכנסייה, אך רק שלושה מהם שרדו לבגרות: אליזבת (הוטבלה ב-26 באוקטובר 1606), שנישאה להרברט פינץ'; הנרי (הוטבל ב-6 במאי 1610, נפטר ב-1630); וויליאם (הוטבל ב-26 במאי 1611).
גם על חייו הבוגרים של קונדל אין מידע רב. ככל הנראה מעמדו בחבורת השחקנים של הלורד צ'מברלין ובחבורת שחקני המלך היה גבוה; בפרסומים רשמיים מופיע שמו בדרך כלל אחרי שמותיהם של בארבג' והמינגס. שמו מוזכר בצוואות של כמה שחקנים ומהן ניתן להניח כי היה מקורב לחלק מעמיתיו השחקנים. שייקספיר ופיליפס הורישו לו כסף עבור טבעות אבל; ניקולס טולי ואלכסנדר קוק מינו אותו כנאמן על אחוזותיהם. קונדל זכה להצלחה מקצועית מספקת כדי לרכוש בית בפולהאם, אחוזה בגלוסטרשייר ורכוש נוסף. שטר הרכישה של האחוזה כולל את התיעוד הידוע היחיד של חתימתו או כתב ידו של קונדל, מלבד צוואתו.
קונדל השתתף בשישה ממחזותיו של בן ג'ונסון, במחזה "הדוכסית ממאלפי" של ג'ון וובסטר ושמו מופיע בשמונה רשימות שחקנים שנוספו למהדורת הפוליו השנייה של ביומונט ופלטשר משנת 1679. הקריירה הבימתית של קונדל הסתיימה בסביבות 1619. הוא חתם על כל אחד מתשעת הגיליונות של צוואתו ב-13 בדצמבר 1627, מת בפולהאם בגיל 51, ונקבר בכנסיית סנט מרי אלדרמנברי ב-29 בדצמבר 1627. אלמנתו, אליזבת, נקברה שם ב-3 באוקטובר 1635.
קונדל הותיר עיזבון נרחב, כולל חלקו בבעלות על תיאטרון הגלוב ותיאטרון בלקפריארס.
אבולוט
בגאומטריה דיפרנציאלית, בהינתן עקומה במישור בפרמטריזציה טבעית, אֵבוֹלוּט (באנגלית: Evolute) מוגדר כמקום הגאומטרי של כל מרכזי העקמומיות שלה.
נוסחת האבולוט היא:
כאשר
אנליטית, ניתן לתאר את האבולוט כתמונה הסינגולרית של ההעתקה במקום זה, המתקבל עבור, הנורמלים בנקודות קרובות איניפיניטסימלית נחתכים ולכן לא מהווים מערכת קואורדינטות מוגדרת היטב. מכאן נובע שהאבולוט הוא מעטפת של כל הנורמלים לעקומה.
משפט שימושי לחישוב אורך של קשת (רגולרית ובלי קודקודים, כלומר: ) על האבולוט טוען שאורך הקשת שווה להפרש רדיוסי העקמומיות בנקודות הקצה: כאשר המעבר הלפני האחרון נעשה מאחר ש-R היא פונקציה מונוטונית (עולה או יורדת) של s בקשת רגולרית, ו- לפי משוואות פרנה.
הדיון הראשון באבולוט נמצא בכרך ה-V של הספר "חרוטים" ("Conics") מאת אפולוניוס (בסביבות 200 לפני הספירה), אך מי שנחשב לראשון שלמד אותם בצורה יסודית הוא כריסטיאן הויגנס (1673).
פגישה בסאמרא
פגישה בסאמרא היא אגדה המשקפת גישה פטליסטית לפיה אין לאדם יכולת להימלט מגורלו. בתרבות המערב התפרסמה האגדה במחזה של סומרסט מוהם משנת 1933, אך שורשיה באגדה ערבית עתיקה ובאגדה בתלמוד ובמדרש.
גרסת סומרסט מוהם
האגדה על פגישה בסאמרא מסיימת את מחזהו של סומרסט מוהם משנת 1933, "שפי". גיבור המחזה הוא הספר ג'וזף מילר, המכונה שפי, על פי מקום הולדתו, האי שפי. באחרית ימיו שפי אומר למלאך המוות "הלוואי והלכתי לאי שפי, כפי שיעץ לי הרופא, בוודאי לא היית מעלה בדעתך לחפש אותי שם". על כך משיב לו מלאך המוות בסיפור:
גרסת התלמוד והמדרש
אגדה על מותם של אליחורף ואחיה בני שישא, משרתי שלמה המלך, מופיעה בגרסאות שונות בתלמוד הבבלי, בתלמוד הירושלמי ובמדרש קהלת רבה.
במסכת סוכה של התלמוד הבבלי מסופר שיום אחד ראה שלמה המלך את מלאך המוות שהוא עצוב. שאל אותו: "מדוע אתה עצוב?" ונענה: "משום שמוטל עלי לקחת את נפשם של שני משרתיך, אליחורף ואחיה בני שישא, היושבים כאן". שנודע לו שמלאך המוות רוצה לקחת שניים מעבדיו. כדי להצילם הורה שלמה לשדים המשמשים אותו שייקחו את השניים לעיר לוז, שבה אין המוות שולט. כשהגיעו השניים למחוז לוז, מתו. למחרת ראה שלמה את מלאך המוות שהוא שמח. שאל אותו: "מדוע אתה שמח?" ונענה: "במקום שבו נתבקשתי לקחת אותם, לשם שלחת אותם". בעקבות זאת אמר שלמה: "רגליו של אדם ערבות בו, למקום שאליו הוא מתבקש הן מובילות אותו".
הרומן "פגישה בסאמארה"
בשנת 1934 יצא לאור הרומן "פגישה בסאמארה" מאת ג'ון או'הרה, שקיבל את שמו מהאגדה שהביא סומרסט מוהם שנה קודם לכן. האגדה מופיעה בפתיח לרומן של או'הרה.
פרשנות לאגדה
פרופ' אבישי מרגלית הבחין בין פטליזם קשה לפטליזם רך. פטליזם קשה אומר שבלי תלות במעשי המשרת, הוא היה מוצא את מותו בסמארה ביום שנקבע, בין אם היה דוהר לסאמרא ובין אם היה מחפש מסתור אחר. לעומת זאת, "הפאטליסט הרך אינו מכחיש שהדברים היו עשויים להיות אחרת אילו היינו פועלים אחרת. אבל העולם בנוי כך שבפועל לא נעשה אחרת ממה שאנו עושים, ומה שאנו עושים עומד במקרים חשובים בניגוד למה שאנו רוצים באמת. עד כדי כך, שלגבי תוצאות מעשינו אין חשיבות לכוונותינו, ואלה, טובות ככל שיהיו, מרצפות את דרכנו לגיהנום." סיפור הפגישה בסאמרא הוא, לדברי מרגלית, מקרה של פטליזם רך: "אילו המשרת היה מחליט מרצונו להישאר בבגדאד, הוא לא היה פוגש את מותו למחרת בסמארה. המשרת, במובן זה, היה חופשי שלא להימלט לסמארה, ואדונו היה חופשי שלא להיעתר לבקשתו להעמיד לרשותו את סוסו המהיר."
גרסת התלמוד וגרסת מוהם נבדלות זו מזו בפרטים (מקום ההתרחשות, האנשים המעורבים וכדומה) אך להן תבנית משותפת ומוסר השכל משותף: אדם אינו יכול להימלט מגורלו, וניסיון להימלט אף מסייע למימוש הגורל שנקבע. הבדל מהותי בין האגדות הוא ביכולת התקשורת עם מלאך המוות. באגדה התלמודית יכולת זו נתונה רק לשלמה המלך, הידוע באגדות נוספות כבעל סגולות מיוחדות לתקשורת עם שדים ומלאכים. בגרסת מוהם, לעומת זאת, המשרת, שהוא מפשוטי העם, מזהה את מלאך המוות, והסוחר אינו מתקשה למצוא את מלאך המוות בין המוני האנשים בשוק ואף משוחח אתו.
רוחות (ספר)
רוחות (באנגלית: Ghosts) הוא רומן גרפי בדיוני, שנכתב על ידי ריינה טלגמאייר המספר את סיפורם של קתרינה ומשפחתה, שעברו ל"ביה דה לה לונה" (עיירה בדיונית).
עלילה
עלילת הספר מתרכזת בנערה ששמה קתרינה (קת). לאחותה של קת קוראים מיה, ויש לה סיסטיק פיברוזיס, מחלה אשר משפיעה על הנשימה והעיכול. בשביל לעזור למיה קת ומשפחתה עוברים דירה לבאיה דה לה לונה, עיירה אפופת ערפל ומסתורין. הבית החדש של קת ומיה קרוב מאוד לים.
יום למחרת קת ומשפחתה הלכו לבית השכנים, ושם היא מגלה שהשכן הוא קרלוס, הילד המוזר. הם מדברים בארוחה על יום המתים ועל מסיבת החצות ב-1 בנובמבר.
אחרי כמה ימים מיה מצליחה לשכנע את קת ללכת לסיור רוחות עם קרלוס. קרלוס מראה להן כמה מקומות בעיר שבהן יכולות להיות רוחות. קת הולכת לאיבוד ומתחילה לחפש אחרי קרלוס ומיה. בהמשך היא מוצאת רוח רפאים. היא עוקבת אחריה ומוצאת את מיה וקרלוס עומדים במרכז מעגל של רוחות. רוחות מקיפות אותם מכל הכיוונים ומיה מצליחה לתקשר בקלות עם הרוחות אף על פי שבדרך כלל קשה להן להתחבר לאנשים חדשים. הרוחות מרימות את מיה, והבקבוק נופל מהיד של מיה וכל הרוחות הופכות לענן של ערפל, ולוקחות למיה את הנשימה. מיה נופלת על הרציפה ומתחילה להשתנק. קת לוקחת אותה מהר משם ומזמינה אמבולנס. אחרי שמיה עוברת שרשרת טיפולים חל דירדור במצבה והיא צריכה להתחיל ללכת עם בלון חמצן צמוד אליה.
קת שנאה מאז את קרלוס על מה שהוא עשה למיה קת מכירה חברות חדשות במהלך שנת הלימודים ובינתיים ליל כל הקדושים ואיתו הדיה דה לוס מוארטוס (יום המתים).
התפתחות
טלגמייר הצהירה שהיא קיבלה השראה לכתוב את "רוחות" בחלקה בגלל מותה של בת דודתה הצעירה סבינה, שמתה ממחלת הסרטן בגיל 13.
ביקורות, פרסים
בשנת 2017, רוחות זכה בפרס אייזנר לספר הטוב ביותר לילדים (גילאי 9–12). בשנת 2017, גרסת הכריכה רכה הייתה כמה שבועות ברשימת רבי המכר של ניו יורק טיימס תחת הקטגוריה "ספרים גרפיים בכריכה רכה".
ביקורות
לאחר פרסום הרומן, כמה קוראים הצביעו על הניכוס התרבותי של יום המתים וכן על התיאור בעיתי של יום המתים. טלגמייר הגיבה בהעלאת מאמר קצר בן היא הכירה בעמדות הביקורתיות באתר שלה.
ברילנטין
ברילנטין (בלועזית: Brilliantine) הוא מוצר טיפוח שיער לגברים, שמיועד לרכך שיער, לרבות זקן ושפם, ולהעניק לו מראה מבריק ומטופח. זהו נוזל שמנוני שהיה מבריק את השיער ומחזיק אותו אחיד במשך שעות רבות. הוא נוצר בתחילת המאה ה-20 על ידי הבַּשָּׂם הצרפתי אדואר פינאו. בשווקים דוברי האנגלית שמו של פינאו מזוהה עם השם המסחרי ״קלאבמן״ מתחום מוצרי הטואלטיקה לגברים. פינאו הציג מוצר שהוא כינה Brillantine ( brillant בצרפתית - מבריק) בתערוכה העולמית של פריז (1900). המוצר היה מורכב מנוזל שמנוני מבושם וצבעוני.
ברילנטין שימש כשם הצרפתי לסרט גריז בקוויבק, קנדה, ובדומה לכך - ברילנטינה באיטליה.
סרק סרק
סרק סרק הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של חיים בוזגלו משנת 2012. הסרט הוא קופרודוקציה של ישראל וספרד.
עלילה
ראש השב"כ עמוס שניר (עמוס לביא), מכנס צוות של מומחי ביטחון כדי למנוע התנקשות עתידית בראש הממשלה אריאל שרון, זמן קצר לפני ששרון עומד לבצע את תוכנית ההתנתקות. שרון נענה לאזהרות האבטחה, נמנע מלהופיע באירועים פומביים, למעט העצרת הממלכתית לציון יום הזיכרון לשואה ולגבורה שתיערך ביד ושם. עמוס שניר משוכנע שבאירוע זה תתבצע ההתנקשות בשרון. הוא מכנס את הצוות, 60 שעות לפני קיום הטקס. הם בודקים את הפרופיל של כל אחד מהמשתתפים בכנס, כדי לנסות לזהות מי ביניהם הוא המתנקש הפוטנציאלי. בין המומחים: הקרימינולוגית עדי כהן (שרון זליקובסקי), איש השירות איתן (אריה צ'רנר); איש השירות דני פדידה (לירון לבו); ארז אליצור (אייל שכטר), בעל חברת אבטחה שהוא איש ביטחון בגמלאות ועוד.
צוות המומחים בודק מספר חשודים בהם: איתמר אורן (אייל אהרונוביץ'), מתנחל ראש ארגון יהודי קיצוני. אשתו נפגעה בהתקפת טרור שבמהלכה הם איבדו את תינוקם, שעמד להיוולד. חשודים נוספים הם: קרן אדרי (ריימונד אמסלם), עולה מצרפת שכותבת דוקטורט על השואה, ומנהלת רומן עם מנהיג ארגון טרור פלסטיני. ד"ר מיכאל לנגה (ג'ולי פברגאס), רופא, עולה חדש מספרד. ראש השב"כ שניר, השוקד על מטלות הביטחון, טרוד גם בדאגות משפחתיות: הוא חושד שאשתו, נירית (אליזבט קדם), בוגדת בו עם בני השכן (אלברט אילוז). בנוסף לכך, בנו נתפס גונב בבית הספר ואביו, חיים, (שמוליק שילה) חולה מאוד, אך גם הוא עומד להשתתף בטקס ביד ושם, שבו עומדת להתרחש ההתנקשות באריק שרון.
שם הסרט
שם הסרט, "סרק סרק", נלקח מקריאה שנשמעה בעקבות הירי ברצח יצחק רבין, והובילה לתאוריות קשר על משמעותה לגבי הרצח. מי הוא זה שקרא "סרק סרק" ומדוע.
שמואל הופרט
שמואל (תומי) הופרט (16 ביולי 1936 – 31 באוקטובר 2006) היה סופר עברי, שדרן ועורך תוכניות רדיו.
חייו
שמואל הופרט נולד בצ'כיה. נמלט עם משפחתו מצ'כיה לפולין, בתקווה שהנאצים לא יגיעו שמה. נכלא עם משפחתו במחנות ריכוז, שהה בגטו ז'שוב, והגיע למחנה ברגן-בלזן. הוא ואמו ניצלו מהשמדה בזכות סרטיפיקט (רישיון עלייה לארץ ישראל), ששלח אליהם אביו מארץ ישראל. שמואל ואמו הגיעו ארצה בשנת 1945. את סיפור הצלתם המופלא ונדודיהם כתבה הִילְדֶה הופרט, האם, בספרה "יד ביד עם תומי", שנדפס בכמה מהדורות ותורגם לכמה לשונות.
סיים את לימודי התיכון שלו בחיפה, ולאחר השירות בצה"ל עלה לירושלים, שם השלים לימודיו באוניברסיטה העברית, והחל את עבודתו ברדיו. היה עורך תוכניות ולימים מנהל המחלקה לספרות של קול ישראל. במסגרת עבודתו ערך ראיונות עם גדולי סופרי העולם שבאו לירושלים. אם לביקורים פרטיים, ואם כזוכים בפרס ירושלים. ראיונות הרדיו הללו הם חומר רב ערך להבנת יצירתם.
בשנת תשל"ח סיים לימודיו באוניברסיטה העברית לתואר דוקטור בספרות עברית, בהנחייתו של פרופ' שמואל ורסס. עבודתו נשאה את השם "גלות וגאולה, תפיסתן ודרכי עיצובן, בשירתו העברית של אורי צבי גרינברג".
כתב כמה ספרי ילדים ונוער, ובהם: "אריות בירושלים" שזכה בפרס זאב, "אל תספרו לסימה", "סיפורי דודים", שזכה בפרס ע"ש שרה כהן, ואחרים. הספר "אריות בירושלים" אף הוסרט לטלוויזיה לכבוד יום ירושלים ולווה במנגינה מקורית. בין השחקנים הופיעה גם רובי פורת-שובל.
ארכיונו האיש שמור בספרייה הלאומית.
מפרץ סטאק
{{פירושונים|
תחושה מוקדמת (סרט)
תחושה מוקדמת (באנגלית: Premonition) הוא סרט קולנוע מסוגת המותחן הפסיכולוגי והדרמה. הוא בוים על ידי הבמאי הטורקי-גרמני מנן יאפו וצולם במדינת לואיזיאנה, ארצות הברית.
עלילת הסרט
הסרט מתחיל כשלינדה הנסון (סנדרה בולוק) ובעלה ג'ים הנסון (ג'וליאן מקמהון) עומדים מול בית גדול משנת 1920 שג'ים הצליח להרשות לעצמו לרכוש לאחר שנים של עבודה קשה.
כמה שנים לאחר מכן, לינדה חשה ברע. זמן קצר אחר כך מודיע שריף בשם ריילי (מארק מקאולי) ללינדה שבעלה נהרג יום לפני כן בתאונת דרכים. עולמה של לינדה מתהפך בין רגע.
אחרי שהיא אוספת את בנותיה מבית הספר, לינדה מספרת להן שאבא לא יחזור הביתה. היא משכיבה את הבנות לישון ואז מתיישבת ומדברת עם אימה, ג'ואן, ולינדה נרדמת על הספה בסלון. היא מתעוררת במיטה שלה, לבושה בפיג'מה. היא יורדת במדרגות למטה ונחרדת לראות את בעלה, ג'ים, יושב ושותה קפה כמו בכל בוקר. היא מתקשה לדבר איתו מרוב ההלם אך הוא עונה לה ברוגע.
כאשר היא תולה כביסה, היא מחליקה על גופת עורב שדמו נמרח על ידיה. לינדה רצה לביתה ובדרך מורחת דם על דלת הזכוכית.
יום למחרת היא מתעוררת כאשר על ידה יש בקבוק יין וג'ים לא נוכח בבית. לינדה מוצאת בקבוקון ריק של ליתיום בכיור שניתן לה על ידי דוקטור נורמן רות', על פי הכתוב על הבקבוק. היא יורדת למטה ורואה את כל קרובי משפחתה וחבריה בסלון, לבושים בשחור. מאוחר יותר, היא מזדעזעת לראות את ברידג'ט בחוץ, מתנדנדת על נדנדה עם חתכים בפניה. מייגן אומרת ללינדה שהיא לא רואה שום דבר על פניה של ברידג'ט.
פארס חמוד פלאח
פארס פלאח (בערבית: فارس فلاح; נולד ב-12 במאי 1932) הוא השופט הדרוזי הראשון, כיהן כסגן נשיא בית משפט השלום בעכו.
תחושה מוקדמת (סרט)
עלילת הסרט
כל בני המשפחה נוסעים לכנסייה שם לינדה דורשת לראות את הגופה. אחרי שכנועים רבים, מוציאים את הגופה מן הקבר וללינדה מזדעזעת לראות חלק מאיבריו הנפרדים של בעלה. היא צורחת מרוב בהלה והלם.
פארס חמוד פלאח
בשדה המשפט
פארס נולד בכפר סמיע בשנת 1932. בשנים 1953–1956 עבד כמורה בבית הספר עוספיה בכרמל. בשנת 1961 סיים את לימודי המשפטים בשלוחת האוניברסיטה העברית בחיפה. בשנת 1963 הוסמך כעורך דין. בשנים 1964–1969 שימש מנהל בתי הדין הדרוזיים. באוקטובר 1969 מונה לשופט בבית משפט השלום בעכו, כשהוא הדרוזי הראשון המתמנה למשרה מעין זו. ב-16 באוקטובר 1994 מונה לסגן נשיא בית משפט השלום. ב-12 ביוני 2002, בהגיעו לגיל 70, פרש לגמלאות.
תחושה מוקדמת (סרט)
עלילת הסרט
מאוחר יותר, בהלוויה, לינדה מבחינה באישה בלונדינית שעומדת מחוץ לקבוצת האבלים, על יד מכונית. היא רצה אליה במהירות ואותה האישה ממהרת להיכנס למכוניתה. לינדה טוענת שלא ראתה אותה מעולם ומנסה לדבר עימה אך היא מספיקה לנסוע משם.
פארס חמוד פלאח
פעילות ציבורית
פארס מילא תפקידים שונים בחיים החברתיים בישראל. בין השאר כיהן כיו"ר בית קדם המרכז הערבי-יהודי בעכו וראש האגודה למען האסיר. כיהן כיו"ר ועדת הפרס לספרות ערבית וממלא מקום יו"ר הנהלת יד לבנים הדרוזים. פארס הוא זוכה פרס "הלורד זיו" לפעלו לדו קיום יהודי-ערבי משנת 1993.
תחושה מוקדמת (סרט)
עלילת הסרט
לאחר שחזרו לביתם, לינדה מחפשת את המספר של דוקטור רות' בספר הטלפונים אך העמוד בו מופיע מספרו קרוע. היא מוצאת אותו מקומט בפח ומתקשרת למספר אך לא מקבלת תשובה. כשהיא יורדת למטה, לסלון, שם נמצאות אנני, בנותיה וג'ואן, נשמעות דפיקות בדלת וג'ואן הולכת לפתוח אותה. דוקטור נורמן רות' בכבודו ובעצמו יחד עם עוד אנשים והשריף נכנסים פנימה ומברכים את לינדה לשלום. ג'ואן שואלת את לינדה "מה קרה לפנים של ברידג'ט?" אך היא לא מצליחה להגיב ונלקחת על ידי נורמן רות' ועוזריו למכונית גדולה בצרחות ובניסיונות רבים להתנגדות.
פארס חמוד פלאח
משפחתו
פלאח הוא אביו של השופט זאיד פלאח, השופט הצבאי הראשון מהעדה הדרוזית, שמונה בהמשך כאביו לכהן כשופט בית משפט השלום.
תחושה מוקדמת (סרט)
עלילת הסרט
לינדה מגיעה לבית משוגעים ומקבלת זריקה המרדימה אותה. לפני כן, היא שומעת את דוקטור רות' מדבר עם השריף בחדר סמוך על כך שלינדה ביקרה אצלו יום לפני מותו של ג'ים וטענה שהוא הולך למות.
לינדה מתעוררת במיטתה פעם נוספת. היא שומעת רעשים מהמקלחת ורואה שג'ים מתקלח. היא נכנסת למקלחת ומחבקת אותו מספר דקות. לאחר מכן, ג'ים מקפיץ את הבנות לבית הספר ולינדה הולכת לברר יותר לגבי דוקטור רות'. היא מגיעה למשרדו ומבקשת לקבוע פגישה עם דוקטור רות'. הוא אומר לה שיש בחייה כעת חוסר עקביות מסוים. הוא טוען שכל הימים בהם בעלה מת הם חלומות שלה ומוציא לה מרשם של ליתיום. לינדה מקבלת את התרופה ונוסעת למשרד של בעלה.
לינדה מחבקת אותו ומבקשת לדבר איתו ביחידות, במקום אחר. היא מבקשת שיצאו לטיול משפחתי, רק ארבעתם, אך ג'ים מסרב בגלל עבודתו הרבה. אחרי מספר שניות נשמעות דפיקות בדלת משרדו וקלייר, אותה האישה הבלונדינית מההלוויה, נכנסת לחדר. ג'ים מספר שהיא עוזרת המנהל החדשה ושהוא הדריך אותה בימיה הראשונים. הם יוצאים יחדיו מהחדר לישיבה ולינדה צופה דרך חלון הזכוכית על בעלה וקלייר שמתייחסים האחד לשני יותר מדי בידידות.
אחר כך מתחילה סערה בחוץ ולינדה קוראת לבנותיה להיכנס לבית. היא מזרזת את הבנות להוציא את הכביסה מבחוץ. ברידג'ט מתחילה לרוץ במהירות לעבר דלת זכוכית, לינדה צועקת לה לעצור, אך ברידג'ט נכנסת בזכוכית ושוברת אותה. בפניה נוצרים חתכים עמוקים והדם לא מפסיק לזרום, לכן לינדה לוקחת אותה ואת מייגן במהרה לבית החולים. לשם מגיע גם ג'ים. לינדה אומרת לברידג'ט שהיא עדיין יפה מאוד, כמו נסיכה.
מאוחר יותר בלילה, ג'ים עסוק בלטאטא את שברי הזכוכית מנפילתה של ברידג'ט. הוא מציע ללינדה שאימה, ג'ואן, תבוא לגור יחד איתם ותעזור לה עם הילדים. לינדה נזכרת בפגישה שהייתה לה היום עם דוקטור רות' וצורחת בכעס על ג'ים שהיא אם טובה ושאף אחד לא יכול לקחת ממנה את ילדיה.
ואז, לינדה מתחילה להבין דברים - היא קורעת חתיכת דף גדולה מבלוק הציור של בנותיה ומשרטטת טבלה שבועית. יום שלישי הוא היום בו פגשה את דוקטור רות' בפעם הראשונה והיום בו ברידג'ט נפלה ונפצעה בפניה. יום חמישי הוא היום בו שריף ריילי הודיע לה על מות בעלה. ביום שבת התקיימה ההלוויה והפגישה המוזרה עם קלייר. היא טרם ביקרה ביום שישי, ראשון ורביעי.
היא מקפלת את הנייר ודוחפת אותו מתחת למפה שעל שולחן הילדים. היא מבקשת מג'ים להישאר בבית מחר, ביום רביעי, אך ג'ים אומר לה שהוא המתין לראיון הזה שנה שלמה ואי אפשר לבטל. היא מתחננת בפניו, "אם מחר זה יום רביעי בבקשה בבקשה תעיר אותי". הוא מבטיח לה שיעיר אותה.
אך לינדה מתעוררת בבוקר של יום שישי ונוסעת לביתה של קלייר. קלייר פותחת של הדלת, שבורה וכואבת, ולינדה שואלת אותה "האם אנחנו צריכות לדבר על משהו?". קלייר מספרת ללינדה על כך שג'ים תכנן לבגוד בה איתה.
אחרי שגילתה את כל זה, לינדה מספרת לאנני. אנני אומרת שהכל נורא, המוות של ג'ים, הבגידה. לינדה אומרת שאולי זה לא נורא כל כך. ג'ים עוד לא עשה דבר - הוא תכנן להיפגש עם קלייר בפעם הראשונה באותה נסיעת עסקים אך התאונה האכזרית עצרה את התוכניות. היא אומרת לאנני עוד, שאולי כל זאת היה צריך לקרות. אנני מופתעת אך לינדה מבינה שהכל מתחיל להתחבר לה סוף סוף.
באותו יום היא מבקרת את פקיד הבנק שמבשר לה על כך שג'ים שילש את סכום הביטוח למשפחתו. לינדה נוסעת הביתה ומספרת לאימה שהיא סידרה את כל ענייני ההלוויה. כמו כן היא גם שואלת את ג'ואן "אם אני אניח לג'ים למות, זה כאילו שאני הורגת אותו?". אך ג'ואן אומרת שג'ים כבר מת.
כעת, לינדה מתעוררת ביום ראשון. היא מבקשת מג'ים לקחת את הבנות לטיול. בזמן הזה, היא הולכת לאב קנדי בכנסייה ומספרת לו על פחדיה. הוא מופתע מאוד לראותה בגלל שביקורה האחרון בכנסייה היה לפני זמן רב.
קנדי קורא ללינדה מתוך ספר על תאונות שונות שקרו בעבר הקשורות לתופעה הזאת. הוא אומר ללינדה, שתופעה כזו קוראת כאשר אין שום אמונה בלב, אין תקווה ואין אהבה. הוא מפציר בה שתילחם למען הדבר היקר לה מכל וכך, אולי, יתרחש איזשהו נס. לינדה אומרת שהיא לא מאמינה בניסים ושהיא לא יודעת למען מה להילחם.
בלילה הזה, לינדה מלחיצה את ג'ים. כאשר הבנות אומרות לג'ים "לילה טוב", לינדה מבקשת מהן לתת לו חיבוק נוסף ולהגיד לו עד כמה הן אוהבות אותו. הן עושות זאת, הוא מחבק אותן אך לא אומר להן דבר. לינדה שואלת את ג'ים מדוע הוא אף פעם לא אומר להן את אותו הדבר. הוא מחזיק את הבנות קרוב אליו שוב ואומר שהוא אוהב אותן יותר מכל דבר בעולם. הבנות שואלות אותו "ואת אמא אתה אוהב?" הוא עונה "כמובן שכן", לינדה מביטה בו ויוצאת מהחדר.
ג'ים רואה את לינדה עומדת בחוץ, בגשם. הרוח והטיפות פוגעות בכל מקום אך לינדה לא זזה ממקומה. ג'ים מצטרף אליה במהירות ושואל אותה "מה קרה?". לינדה אומרת לושהם היו צריכים להיות כמו פעם. ג'ים עומד על כך שהם עדיין משפחה, רק שונה. לינדה בוכה והסערה מתחזקת. חוט חשמל אחד נפגע וניצוצות עפים לכל עבר. עורב שעובר במקום נפגע ונופל ארצה ללא רוח חיים. ג'ים מכניס את לינדה לבית והם עולים לחדר השינה. הם מדברים ביניהם ומשלימים את כל הפערים. הם ישנים ביחד מחובקים כמו שלא ישנו כבר זמן רב. ואז לינדה מספרת לג'ים על החלום בו הוא נהרג.
באותו היום לינדה ביקרה את מקום התאונה העתידי. היא עומדת באמצע הכביש על יד השלט "220 מייל", שם צפוי בעלה להיהרג בעוד שלושה ימים.
כאשר היא מתעוררת שוב, ג'ים לא שוכב לצידה. היא מתקשרת לאנני ושואלת אותה "איזה יום היום?". אנני אומרת שזהו יום רביעי. ואז, היא רצה במהירות למטה. היא רואה פתק שבעלה השאיר - "הקפצתי את הבנות לבית הספר. אני אחזור מחר". לינדה נכנסת למכונית ונוסעת בעקבותיו של ג'ים. היא עוברת ליד בית הספר ורואה שם את בנותיה משחקות.
בינתיים, ג'ים מדבר בטלפון הנייד עם קלייר ואומר לה שהוא לא מסוגל לעשות זאת. לאחר מכן הוא מתקשר לבית אך לינדה שנוסעת בעקבותיו כמובן לא שם. ואז הוא משאיר את ההודעה שנשמעה בתחילת הסרט. לפני שהוא עומד לסיים את ההודעה, לינדה מתקשרת לטלפון הנייד שלו ואומרת שהיא יודעת על קלייר ושעליו לעצור. ג'ים מקשיב לה ועוצר על יד השלט "220 מייל". לינדה אומרת, שאם הוא סומך עליה ואוהב אותה שיעשה פרסה. ג'ים מקשיב ועושה כך, כאשר הוא פונה כמעט פוגעת בו מכונית אבל הוא מספיק לעצור ומפיל את הטלפון הנייד. לינדה רואה שהוא עדיין לייד השלט וצועקת לטלפון הנייד שלה שיצא מהרכב, ג'ים מרים את הטלפון הנייד ושומע אותה צועקת, הוא מסתובב אחורה ורואה משאית ענקית שעומדת לפגוע בו, הוא מנסה להתניע את האוטו, אך לאחר מספר שניות המשאית הענקית מתקרבת ומאבדת שליטה. היא פוגעת במכוניתו של ג'ים ולינדה בצרחות אימים רצה בניסיון למנוע את התאונה אך מאוחר מדי - שני הרכבים מתפוצצים וג'ים נהרג.
מאוחר יותר, לינדה מתעוררת ובנותיה רצות אליה ומספרות לה שהמובילים הגיעו. קולו של האב קנדי נשמע - אותו המשפט שהוא אמר ללינדה אז - "בכל יום בו אנחנו חיים הוא נס". לינדה קמה באטיות והצופים רואים שהיא הָרָה עוד מאותו יום ראשון שהתקיים חודשים רבים כה לפני.
הישגים
ככלל, הסרט התקבל בביקורות צוננות, אך העיתון "New York Observer" שיבח את סנדרה בולוק על הופעתה בסרט.
הסרט דורג בטבלת ההכנסות בשבוע יציאתו לאקרנים במקום השלישי אחרי הסרטים "300" ו"שימו גז".
בתוך שבוע הוא הכניס 17,558,689 דולר. עד 28 באפריל 2007, הוא הכניס 47,852,604 דולרים רק בארצות הברית.
הגנים התלויים בבבל
הגנים התלויים בבבל הם אחד משבעת פלאי תבל, על אף שקיומם טרם התגלה ארכאולוגית. נקראים גם 'הגנים התלויים של סמירמיס'. עדות על קיומם עולה מכתבים וממחקרים ארכאולוגיים שחוברו לאחר שהגנים נעלמו מן העולם. היסטוריונים יוונים כדיודורוס סיקולוס וברוסוס מתארים את הגנים כאתר מדהים ויוצא דופן ביופיו, אולם בתיעוד הבבלי אין אף אזכור לגנים אלו.
לפי ההשערה המקובלת, המלך נבוכדנאצר השני (604 לפנה"ס-562 לפנה"ס) בנה את הגנים על גדת הפרת. עצי הגן נבנו על גבי טרסות, ולפי האגדה נועדו להזכיר לאשתו, הנסיכה אמיטיס ממדי, את הנוף ההררי של מולדתה. יש המייחסים למלכה סמירמיס את בניית הגנים.
המדרגה העליונה הייתה בגובה 25 מטרים מעל פני הקרקע והגנים נראו כאילו הם תלויים באוויר, ומכאן שמם. הגנים הושקו במי נהר פרת, באמצעות מערכת השקיה שנחשבה למתוחכמת, ככל הנראה בורג ארכימדס. הגנים נשמדו בסדרת רעידות אדמה לאחר המאה השנייה לספירה.
במקרא
בספר דניאלמתואר חלומו של נבוכדנצר בו הוא רואה עץ ענק המגיע לשמיים. כפתרון לחלום אומר לו דניאל שהעץ הוא נבוכדנצר עצמו. יש שרואים בכך רמז תנכ"י לגנים התלויים שנודעו למרחוק והביאו לנבוכדנצר פרסום רב.
בכתבים היסטוריים
האזכור הראשון לגנים אלו נמצא בכתבי ברוסוס (המאה השלישית לפנה"ס), כהן בבלי מהשושלת הכלדית (ממנה בא נבוכדנאצר). סבורים כי זהו המקור לכתבי ההיסטוריונים היוונים מאוחר יותר.
יש ארכאולוגים הסבורים כי גילו לאחרונה את הגנים התלויים במהלך חפירות בעיר העתיקה בבל בעיראק, לטענתם הגנים נמצאו כנראה סמוך לארמון המלוכה.
לעומתם יש הסוברים כי התיעוד היווני הרב בנוגע לגנים, שגה והחליף את המקום עם העיר העתיקה נִמְרוּד, שם נמצאו חרסים רבים בהם ציורי הגנים ותיאורם, כולל תיאור בורג ארכימדס להעלאת המים וכן תיאור דיפון הגנים בקירות סלע עצומים, תיאור שאינו מתאים לבבל העתיקה, בה לא נמצאו סלעים כלל. אחרים מציעים את הגנים של סנחריב מלך אשור בשנים 705-681 לפנה"ס שאכן נמצאו גנים בכניסה לארמונו על גדת החידקל.
קרל רוטמן
קרל אנטון יוזף רוטמן (בגרמנית: Carl Anton Joseph Rottmann; 11 בינואר 1797 – 7 ביולי 1850) היה צייר נוף גרמני והמפורסם ביותר במשפחת הציירים רוטמן. רוטמן השתייך לחוג האמנים סביב לודוויג הראשון מבוואריה, שהזמין ציורי נוף גדולים אך ורק ממנו. הוא ידוע בעיקר בזכות נופים מיתיים והרואיים.
ביוגרפיה
רוטמן נולד בהיידלברג ב־11 בינואר 1797. שם קיבל את שיעורי הרישום הראשונים מאביו,, שלימד רישום באוניברסיטה בהיידלברג. הוא התגבש בעיקר באמצעות חקר הטבע ויצירות מופת גדולות. בתקופה האמנותית הראשונה שלו הוא צייר תופעות אטמוספיריות. לאחר שהתבלט עם הציור של היידלברג בשקיעה (צבע מים) וטירת אלץ, התיישב במינכן בשנת 1822 והתמסר לנוף בוואריה. כאן החלה תקופתו השנייה, ובשנת 1824 התחתן עם פרידריקה, בתו של דודו, פרידריך לודוויג פון סקל, ששימש כעובד בחצר המלכות.
באמצעות קשר זה הוא הכיר את המלך לודוויג הראשון מבוואריה, שבשנת 1826/27 מימן את מסעותיו באיטליה במטרה להרחיב את הרפרטואר שלו, שעד אז היה מורכב אך ורק מנופים גרמניים. באיטליה, רוטמן עשה רישומים עבור 28 הנופים האיטלקיים בפרסקו אותם הוזמן לצייר במינכן.
מחזור הציורים האטלקי שהושלם בשנת 1833, נתן ביטוי חזותי לבריתו של לודוויג עם איטליה, והעלה את ז'אנר ציור הנוף לשיא כמו ציור ההיסטוריה - הנושא המועדף עם העמלות הגדולות האחרות של המלך לציור מונומנטלי. לרוע המזל הפרסקו התדרדר בהשפעות מזג האויר. התוכניות עבורם נמצאים בגלריה בדרמשטאדט.
בשנת 1834 נסע רוטמן ליוון כדי להתכונן להזמנה של לודוויג למחזור ציור שני. כאן התחילה התקופה השלישית שלו - 23 הנופים הגדולים שהותקנו בסופו של דבר במוזיאון ניו פינאקוטק במינכן שנבנה בעת ההיא, שם הם קיבלו אולם משלהם.
קרל רוטמן נפטר ב־7 ביולי 1850 במינכן, בן 53 מסיבות שלא פורסמו. הוא קבור באלטר סודריפהוף במינכן.
מורבן כריסטי
מורבן כריסטי (באנגלית: Morven Christie; נולדה ב-1 בספטמבר 1981) היא שחקנית סקוטית. היא ידועה בעיקר מהופעתה בסדרה הפרודית "2012" של ה-BBC, בתפקיד אמנדה הופקינס בדרמה "Grantchester", ובתפקיד אליסון יוז בדרמה של ה-BBC "סוג א'".
ביוגרפיה
כריסטי נולדה בהלנסבורג וגדלה בגלאזגו ובאווימור. היא למדה משחק ב"דרמה סנטר לונדון" אצל ראובן אדיב.
קריירה
כריסטי מופיעה בדרמות בתיאטרון בקולנוע ובטלוויזיה. ב-2006 שיחקה בתפקידי ג'ולייט והירו עם הלהקה השייקספירית המלכותית בעונת "כל כתבי".
ב-2008 לוהקה כריסטי ללהקת התיאטרון ברידג' פרוג'קט של סם מנדס לתפקיד אניה בעיבוד החדש של טום סטופארד למחזה "גן הדובדבנים". עוד שיחקה בתפקיד פרדיטה במחזה השייקספירי "אגדת חורף" שהוצג בתיאטרון אולד ויק בלונדון אחרי הופעות באקדמיה למוזיקה בברוקלין בניו יורק ובסיבוב הופעות עולמי.
ב-2017 הופיעה בתפקיד אלן רוני בדרמה "ממלאת מקום" של ה-BBC.
ג'ון בראון (פוליטיקאי)
ג'ון בראון (12 בספטמבר 1757 – 29 באוגוסט 1837) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי. בראשית שנותיה של ארצות הברית, נמנה בראון בין האישים המשפיעים ביותר על הקמת קהיליית קנטקי. במרוצת השנים ייצג בראון את וירג'יניה ב ובבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוזה השני.
שנותיו הראשונות
בראון נולד ב-12 בספטמבר 1757, במחוז אוגוסטה, קולוניית וירג'יניה. בראון היה בנם של ג'ון, כומר ידוע-שם ומרגרט, מורה בבית ספרפרביטריאני. כנער, למד בראון במיטב בתי הספר במחוזו דוגמת אוניברסיטת וושינגטון ולי ואוניברסיטת פרינסטון. כתוצאה מכניסת הכוחות הבריטיים לארצות הברית בעת מלחמת העצמאות, הופסקו לימודיו של בראון באוניברסיטת פרינסטון.
תפקידו בעת שירותו במלחמת העצמאות אינו ידוע. על פי שורשיו המשפחתיים, שירת בראון תחת הגנרל ג'ורג' וושינגטון והמרקיז דה לה פאייט ב. שנתיים אחר כך נרשם ללימודי משפטים במכללתם של ויליאם ומרי. בסתיו 1780 הופסקו הלימודים, ובראון התגייס שוב ללחימה ורסוס כוחות הבריטים. לאחר המלחמה שב בראון ללימודיו, והחל לעבוד במשרדו של תומאס ג'פרסון בסמוך לשארלוטסוויל.
ב-21 בפברואר נישא בראון למרגרטה מייסון, בתו של פרביטריאני ידוע-שם בניו יורק. במרוצת השנים נולדו לזוג חמישה ילדים, אולם רק שניים מהם שרדו את לידתם ונעוריהם.