cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנקומיינדה
אף-על-פי שהספרדים הכירו בילידים כבני אדם (סוגיית היותם בעלי "נשמה" הועלתה לדיון על ידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בוויכוח ואיאדוליד והוכרעה אחרי דיונים סוערים) הם סברו שכמו הקטינים, גם הילידים אינם אחראים למעשיהם והיו נזקקים לפיקוח על ידי האנקומנדרוס. קביעה זו שימשה להצדקת שיעבוד האינדיאנים הילידים. תוך זמן קצר האנקומנדרוס התחילו לנצל את הילידים שבפיקוחם, ה"אנקומנדאדוס" (encomendados), בעבודות פרך בלתי אנושיות. הם קיבלו מהשלטון המלכותי חופש פעולה מוחלט בניצול האינדיאנים שבשליטתם. ראשי הילידים אולצו לאסוף למען ה"אנקומנדרוס" את כל המוצרים - דברי מזון כמו תירס, דגים, בשר וכן מתכות. האנקומנדרו נשאר בקשר קבוע עם האחוזה - ה"אנקומיינדה", אך התגורר בעיר.
כל מי שהצטיין בשרות הכתר הספרדי ובמפעל ההתיישבות הספרדית באדמות שנתגלו לא מכבר ונכבשו, יכלו להיות מתוגמלים על ידי קבלת אנקומיינדס. בהתחלה הוענקו אנקומיינדס עם זכות להורשה לכמה דורות, אך בהמשך הם הוענקו זמנית בלבד ללא אפשרות להורישם.
שיטת האנקומיינדה הוחלפה על ידי שיטת האסיינדות (Hacienda) שהן נחלות בבעלות הקולוניאליסטים.
האנקומנדרוס לא פעלו בעצמם לשם העברת האינדיאנים לדת הנוצרית, ומשימה זאת הופקדה למעשה לידי המסדרים הדתיים, בעיקר הפרנציסקנים והדומיניקנים. אינדיאנים רבים נעקרו ממקומותיהם ויושבו מחדש (רדוקסיון - Reducciones) בקהילות נוצריות.
רגשות מעורבים (אלבום)
רגשות מעורבים הוא אלבום האולפן ה-14 של הזמרת הישראלית אילנית. את האלבום הוציאה לאור בשנת 1978 חברת התקליטים הד ארצי בקטלוג BAN-14729. זהו האלבום הראשון לאחר השתתפותה של הזמרת באירוויזיון 1977 עם השיר "אהבה היא שיר לשניים". מתוכו הצליחו השירים "תבורכי", "הנה ימים באים", "הנה בא השלום" ושיר הנושא, "רגשות מעורבים".
מוגנס ולדייק
ולדייק נולד בקופנהגן. הוא למד אצל קרל נילסן ותומאס לאוב וסיים את לימודיו באוניברסיטת קופנהגן בשנת 1920. הוא היה נגן עוגב בכנסיית מרין בשנת 1924 ובכנסייה של ארמון כריסטיאנסבורג משנת 1931; בשנים 1959 עד 1972 היה נגן עוגב בקתדרלה של קופנהגן.
אחרי מלחמת העולם השנייה ניצח על תזמורת רדיו שוודיה ובין 1950 ל-1967 עבד בקביעות עם התזמורת הסימפונית הלאומית של דנמרק.
ולדייק חיבר קבצים של כוראלים לעוגב, שיצאו לאור בשנים 1943, 1960 ו-1972. הוא ייסד את מקהלת הנערים של קופנהגן.
ולדייק הוא חתן פרס לאוני סונינג למוזיקה לשנת 1976, פרס המוזיקה היוקרתי ביותר בדנמרק.
צבי ברוש
צבי ברוש (נולד בשם צבי וולפגנג בורושק, Zvi Wolfgang Boroschek; 6 ביולי 1922 – 31 באוגוסט 1997) היה איש עיתונות ורדיו, מקים גלי צה"ל והמפקד הראשון של התחנה, ראש ענף הווי ובידור במפקדת קצין חינוך ראשי בשנות הפריחה של הלהקות הצבאיות, ואיש שירות החוץ במשך 28 שנים, במהלכן כיהן בין השאר כשגריר ישראל בבורמה, באיים המלדיביים וברומניה.
ראשית חייו
צבי ברוש נולד בברלין בירת גרמניה בשנת 1922. אביו פאול בורושק, יליד שרודה שבפולין, היה סוחר בבורסה בברלין. אמו, אדית לבית פרידלנדר, ילידת גרמניה, הייתה זמרת אופרה ולימים מורה לאופרה. הוריו היו פעילים בתנועת "בלאו וייס" ("כחול-לבן"), ועם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 עלו לארץ ישראל. ברוש למד בתיכון בית הכרם בירושלים עד 1939, אז הצטרף כעורך בעיתון "רדיו ירושלים" שיסד אביו.
ב-1945 חלה בדלקת ריאות ואושפז בבית החולים הצבאי הבריטי אוגוסטה ויקטוריה על הר הצופים, שם התנדב לטיפול בתרופה הניסיונית פניצילין, שהביאה להחלמתו המהירה.
עבודתו ברדיו ומסלול בצה"ל
עם שחרורו מהצי הבריטי ב-1946, הצטרף ברוש כעורך חדשות באנגלית לתחנת הרדיו של שירות השידור של פלשתינה (א"י) (Palestine Broadcasting Service, PBS) בירושלים, ובמקביל הצטרף לשורות ארגון "ההגנה", בה שירת בשירות המודיעין, הש"י. בעת עבודתו ברדיו פגש ברעייתו לעתיד אודרי גולדסטון (1922–1999), ילידת לונדון, שהחלה לעבוד בתחנה כקריינית חדשות.
במלחמת העצמאות שירת ברוש במטה מפקדת ירושלים, שם שימש דוברו של מפקד ירושלים, סגן-אלוף משה דיין. לאחר תום המלחמה המשיך בעבודתו בשירות השידור של המדינה, קול ישראל. ב-1950 קיבל מינוי מטעם משרד החוץ לשמש נספח הסברה בשגרירות ישראל בוושינגטון, ולשם כך עִברת את שמו מבורושק לברוש, אך מינוי זה לא יצא לפועל מאחר שקיבל בעיתוי זה צו גיוס לשירות חובה בצה"ל. זמן קצר לאחר גיוסו שובץ צבי בלשכת האלוף חיים לסקוב והועלה לדרגת סגן. אז הוטל עליו, לאור ניסיונו בתחום הרדיו, להקים תחנת שידור צבאית, וזו החלה לפעול באולפן מאולתר בחדר כיתת בית-ספר ברמת גן שקירותיה וחלונותיה כוסו בשמיכות צבאיות לספיגת הרעש ושמה נקרא "גלי צה"ל". עם הפעלת התחנה, מונה צבי למפקדה הראשון של התחנה, והועלה לדרגת סרן.
ב-1952 הציע ראש רשת השידור האמריקאית NBC דוד סארנוף לרמטכ"ל יגאל ידין להקים בישראל תחנת טלוויזיה והוחלט כי הגורם המתאים ביותר בישראל של אותם ימים להקמת מיזם כזה הוא צה"ל. צבי ברוש, כמפקד גלי צה"ל, נבחר להוביל את המיזם ויצא בסוף 1952 עם צוות מקצועי לארצות הברית וקנדה על מנת ללמוד את הנדרש להקמת תחנת טלוויזיה של צה"ל. עם שובו הגיש צבי לרמטכ"ל ולראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון תוכנית מפורטת להקמת תחנה. התוכנית נפסלה על ידי בן-גוריון מטעמים עקרוניים של התנגדות למדיום זה, בו ראה בידור רדוד אשר ישחית את הנוער. התנגדותו זו של בן-גוריון סתמה את הגולל על שידורי טלוויזיה בישראל עד לאחר שפרש מראשות הממשלה.
ב-1 בינואר 1954 הועלה ברוש לדרגת רב-סרן, והתמנה ראש מדור הסברה תחת פיקודו של קצין חינוך ראשי אלוף-משנה אהרון זאב. ב-1 בינואר 1956 מונה לראש ענף הווי ובידור, והועלה לדרגת סגן-אלוף. בתקופת כהונתו כראש ענף הווי ובידור פיקד על מערך ההווי של צה"ל, ובכלל זה במהלך מלחמת סיני. השנים הללו נזכרות כשנות פריחה של הלהקות הצבאיות ורבים מאנשי הזמר והבידור הבולטים בישראל צמחו בהן.
בשירות החוץ
באוקטובר 1960 החל ברוש את מסלולו הדיפלומטי, עת מונה לנספח עיתונות במשלחת ישראל בקלן שבגרמניה המערבית, תפקיד בו שירת עד ספטמבר 1963. בתקופה זו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות טרם כוננו רשמית על רקע משקעי העבר ובשל החרם הערבי, ובמסגרת משלחת ישראל פעל צבי לקירוב של דור חדש של גרמנים לישראל וארגן ביקורי עיתונאים ומשלחות בני נוער גרמנים בארץ במטרה לשקם את האמון בין העמים ככל הניתן.
באוקטובר 1963 החל לעבוד במשרד החוץ בירושלים, ועד 1966 מילא שורה של תפקידים – סגן מנהל מחלקת הסברה וממלא מקום מנהל המחלקה כאשר מנהלה, עדי יפה, פרש מהתפקיד על מנת לשמש ראש לשכתו של ראש הממשלה לוי אשכול; סגן מנהל המרכז לשיתוף בינלאומי (מש"ב) וממלא-מקום מנהל המרכז. שנים אלו היוו שיא ביחסים המתפתחים של ישראל עם מדינות אפריקה, אסיה ואמריקה הלטינית והמרכז לשיתוף פעולה בינלאומי היה גורם מפתח ביחסים אלו.
באוקטובר 1966 התמנה צבי לממונה בצירות ישראל בקולומבו בירת ציילון (סרי לנקה). בשנים אלו היו יחסי הודו–ישראל בשפל ומשרד החוץ שאף להדק היחסים עם ציילון השכנה בתקווה שהדבר יהווה פתח להתחממות היחסים עם הודו. בשנים אלו פעלו בציילון מומחים מישראל במסגרות סיוע שונות, ועל אף היחסים המשובחים ברמה האישית עם ציילונים רבים מסקטורים שונים – בממשל, בעיתונות, ובכלכלה – שמרה ציילון על יחס בלתי אוהד כלפי ישראל במישור המדיני, כולל בהצבעה עקבית נגד ישראל באו"ם, בין היתר משום יחסי המסחר המפותחים שלה עם מדינות ערב, ובראשן ייצוא התה למצרים ועיראק.
באוגוסט 1968 התמנה צבי לשגריר ברנגון בירת בורמה (כיום מיאנמר) ולשגריר לא-תושב במאלה בירת האיים המלדיביים – מדינה מוסלמית, שלנשיאה איברהים נאצר הגיש את כתב ההאמנה. במקביל המשיך לכהן כציר לא-תושב בקולומבו. יחסי ישראל-בורמה שהיו מצוינים עד ראשית שנות השישים, התקררו לאחר ההפיכה הצבאית ב-1962 בה הודח ראש הממשלה או נו ידיד ישראל. עם זאת ולמרות התקרבותה של המדינה לגוש המזרחי, מדיניות החוץ שלה לא הפכה לעוינת לישראל ובאופן עקבי נמנעה בורמה בהצבעות באו"ם בנושאי המזרח התיכון.
ביולי 1973 התמנה ברוש למנהל מש"ב, וביולי 1976 מונה קונסול כללי בלוס אנג'לס. עם מינוי של משה דיין לשר החוץ בממשלת מנחם בגין, ביקש דיין להחזיר את ברוש לתפקיד המרכזי של ציר הסברה בשגרירות בוושינגטון לקדנציה נוספת, לפיכך חזר לתפקיד זה ביולי 1978, ושימש בו עד אוקטובר 1980. עם שובו ארצה התמנה ברוש ליועץ מדיני לראש העיר ירושלים, טדי קולק, תפקיד בו כיהן עד מינויו בנובמבר 1982 לשגריר ישראל בבוקרשט (רומניה), המדינה היחידה בגוש המזרחי אשר קיימה באותם ימים יחסים דיפלומטיים עם ישראל. באוגוסט 1985 מונה ברוש לקונסול כללי בשיקגו (ארצות הברית) עד לפרישתו משירות החוץ באפריל 1988, בתום 28 שנות שירות.
אחרי הפרישה עבד ברוש בתחילה בפרויקט הקמת בית הספר למצוינות בירושלים, ואחרי כן שימש נציג סניף שיקגו של הקונגרס היהודי האמריקאי בירושלים, עד לפרישתו הסופית במאי 1995.
ז'וזף נאדז'
ז'וזף נאדז' או ז'וזף נאג' (בהונגרית: Nagy József; בצרפתית: Josef Nadj; ) הוא רקדן וכוריאוגרף, אמן מיצגים וצלם צרפתי-הונגרי, יליד וויבודינה (סרביה).
ביוגרפיה
יוז'ף נאג' נולד במשפחה הונגרית בקאניז'ה, בחבל וויבודינה שבסרביה, בזמנו בפדרציה היוגוסלבית. הוא למד תולדות האמנות ומוזיקה באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט בהונגריה, לרבות קורסים לפילוסופיה וספרות. כמו כן למד אמנויות לחימה, ביטוי גופני ותיאטרון. בשנת 1980 הגיע לפריז בצרפת כדי ללמוד פנטומימה אצל מרסל מרסו ואטיין דקרו. גילה בהזדמנות זו את עולם הבלט המודרני והשתלם אצל פרנסואה ורה, קתרין דיוורס ואצל מרק טומפקינס והשתתף כרקדן בכמה מהפוקותיהם. ב-1986 הוא הקים את להקת הבלט שלו "התיאטרון ז'ל" (Jel "יֶל" בהונגרית משמעותו "סימן"). ב-1987 הפיק את המופע הראשון שלה "ברווז פקינאי" (Canard pékinois) בתיאטרון הבסטיליה. עם רקדני להקתו נמנו לאורך השנים כוכבים כמו נאסר מרטן-גרוסה, יוז'ף שארווארי, ולאסלו רוקאש. בהמשך הפיק את המופעים Sept Peaux de Rhinocéros (שבעה עורות של קרנף) (1988), La Mort de l'Empereur (מות הקיסר) (1989), Comedia tempio (קומדיה מקדש) (1990), Les Echelles d'Orphée (סולמות אורפאוס) (1992), Woyzeck (וויצק) (1994) לפי גאורג ביכנר, l'Anatomie du Fauve (אנטומיית החיה) (1994), Le Cri du Caméléon (צעקת הזיקית) (1995), Commentaire d'Habacuc (פירוש חבקוק) (1996), Le vent dans le sac (הרוח בשק) (1997), Petit psaume du matin (תהלים קטנים לבוקר) המוקדש לדומיניק מרסי, במסגרת Vif du sujet (בלב הנושא) בפסטיבל אביניון (1997)
בשנים 1995–2016 ניהל נאדג' את המרכז הכוראוגרפי הלאומי של אורליאן. הוא הציג בתיארט דה ויל בפריז את המופע Les Veilleurs (השומרים) לפי יצירות של פרנץ קפקא, וכן Le Temps du repli שלישייה לשני רקדנים ונגן כלי הקשה על במת Scene nationale באורליאן. מאוחר יותר הציג את Les philosophes (הפילוסופים) (2001) - בסימן הוקרה לברונו שולץ - בפסטיבל המחול בקאן, Journal d'un inconnu (יומנו של אלמוני) (2002) בביאנלה של ונציה, Il n'y a plus de firmament (אין יותר רקיע) (2003) המוקד לאנטונן ארטו, מחבר אהוב מאוד על נאדז', בעקבות מפגש עם הצייר בלטוס, Poussière de soleils (אבק שמשות) (2004) בהשראת יצירותיו של רמון רוסל, (2004), Last Landscape (נוף אחרון) בשיתוף פעולה עם נגן כלי ההקשה ולדימיר טרסוב, "פאסו דובלה" (2006) בשיתוף פעולה עם מיקל ברסלו, Asobu (אסובו) -הוקרה למשורר אנרי מישו שנבחר כדי לפתוח את עונת השישים 2006 של פסטיבל אביניו אותו ניהל אז בשותפות. ב-2017 הוא הקים להקת "אטלייה 3+1" שמושבה בפריז.
פואטיקה תיאטרונית
נאדז' מערבב תיאטרון פיזי ומחול תוך יצירת עולם גרוטסקי וסוריאליסטי. שפתו הטרגיקומית נובעת תכופות מפעולות של יומיום והודות לשימוש מיומן ביסודות סצנוגרפיים מצליחה להעניק חיים לחפצים מפתיעים: שולחן, כיסא, ז'קט היכולים לרמוז על עולם ריאלי ומאגי בעת ובעונה אחת.
לקריאה נוספת
(קברותיו של ז'וזף נאדז')
ספר הדקדוק הפנימי
סֵפֶר הַדִּקְדּוּק הַפְּנִימִי הוא ספר עברי מאת הסופר הישראלי דויד גרוסמן, שהתפרסם בשנת 1991. זהו מעין רומן חניכה של גיבור הספר, אהרון קליינפלד, במהלך ארבע שנות התבגרותו, מגיל עשר עד ארבע עשרה וחצי, בשכונת בית הכרם בירושלים. במהלך הספר נחשפות מערכות היחסים המורכבות בתוך המשפחה ומחוצה לה, מערכי הנפש הפנימיים והמפותלים של גיבור הספר, אהרון, והכל על רקע תיאור ריאלי גדוש ומפורט של הווי ישראלי בשנות השישים של המאה העשרים. "ספר הדקדוק הפנימי" נחשב לאחת היצירות החשובות שנכתבו בישראל בשנות התשעים.
עלילה
אהרון קליינפלד מתגורר עם הוריו, סבתו החולה ואחותו הבכורה, יוכי, בשכונת בית הכרם בירושלים בשנות השישים של המאה העשרים. הספר מתמקד בקורותיו של אהרון מגיל עשר עד ארבע עשרה וחצי, בהתפתחותו הפיזית והפנימית, ובמערכת היחסים המורכבת שבינו ובין הוריו, בינו ובין חבריו ובינו לבין המבוגרים שבסביבתו.
גופו של אהרון חדל לגדול בגיל 10 למגינת לבו, ובמיוחד למגינת לבה וכעסה של אמו. היא חוששת שהוא יבייש את המשפחה בנמיכות קומתו שתוצג לראווה בחגיגת הבר-מצווה הקרבה והולכת, ושבתכנונה ומימונה עסוקים מאוד היא ובעלה. במהלך הזמן מתחיל אהרון לאהוד את הפער שנוצר בין התפתחותו הנפשית המורכבת לבין התפתחותו הגופנית, כאשר הוא מסרב להפוך לחלק מעולמם של המבוגרים. הוא מעדיף לזכור את הילד המיוחד שבו ולא להפוך לאחד מהמבוגרים, שיש להם מעין קוד שווה.
לצד ובמסגרת ההתעמקות בנבכי הנפש של אהרון וביחסיו המורכבים עם חבריו ועם משפחתו באמצעות זרמי תודעה, מתאפיין הספר בתיאורים מפורטים וריאליסטיים למדי של האווירה בבית, של החפצים, המאכלים, הריחות, השפה, צורות דיבור, הדיאלוגים והסביבה הקרובה, ובייחוד מעין "משולש רומנטי" שמתפתח בינו לבין יעלי וחבר ילדותו, גדעון ומסלים בזמן שגדעון ויעלי יוצאים למחנה משותף לשתי תנועות הנוער שלהן בצפון הארץ והייסורים של אהרון שנשאר בירושלים עקב הבגידה האפשרית מצד שניהם, בערב מלחמת ששת הימים.
דויד גרוסמן על הספר
בראיון שנתן דויד גרוסמן לזיסי סתווי הוא מסביר את השם המיוחד
על ההתמקדות בפרטים הקטנים אומר המחבר, שהספר נסוב על ההתנגשות בין הרוחני-הכללי, לבין המוחשי-הקונקרטי. בין הרוח של גיבור הספר, אהרון, לבין החומרנות הבשרנית של הוריו. גרוסמן מלווה את אהרון למקומות שבהם הוא והקורא נתונים לעריצות ולשרירות חיצונית. הוא מתאר את המפגש שבין הנפש והבשר, מפגש שקיים בגיל ההתבגרות ובגיל הזקנה כאחד. זהו מעין ספר אלגיה, מסכם דויד גרוסמן, ספר שמכיל קינה חרישית, לא זועקת, בניגוד לספרו הקודם של גרוסמן: "עיין ערך אהבה", שעסק בשואה.
נושאי הספר על פי הביקורת
גם האב ממלא את מקומו ברדיפה חומרנית, גם אם בצורה פחות שתלטנית ויותר עילגת לכאורה. כאשר ההורים מזמנים את אהרון לשיחה עם האב, והילד כמה לאיזה גילוי נפשי-רוחני מהדהד, מסביר בסופו של דבר האב את תכלית השיחה: עולמו של אהרון עמוס בסתירות. מצד אחד הוא מתחנן לגדילה, ומהצד השני הוא חושש להצטרף לעולמם המכוער של המבוגרים. מצד אחד הוא איש הרוח ומצד שני הוא עסוק בכל מהותו בענייני גופו. מצד אחד הוא נמשך אל המין ומצד שני הוא נרתע ממנו.
דג משוט ראסל
דג משוט ראסל (שם מדעי: Regalecus russelii) הוא מין של דג ענקי מסדרת הלמפיריים החי באוקיינוסים הפתוחים.
חולצת טי
חולצת טי (באנגלית: T-shirt) היא חולצה קצרה הנלבשת על מחצית הגוף העליונה, הן על ידי גברים והן על ידי נשים. החולצה נקראת על שם דמיונה לצורת האות T בשפה האנגלית. זוהי חולצה חסרת כפתורים וללא צווארון, כאשר פתח הצוואר של החולצה עגול (ולא בצורת V), ושרווליה קצרים ומגיעים למחצית הזרוע בין הכתף לבין המרפק. חולצות להן שרוולים קצרים או ארוכים יותר אינן חולצות טי.
דג משוט ראסל
זהו דג חסר קשקשים בעל מבנה מוארך דמוי-סרט והוא יכול להגיע לאורך של עד 8 מטרים, מה שהופך אותו לאחד מדגי הגרם הארוכים ביותר, לצד קרובו דג משוט ענק. הוא בעל מבנה דמוי-סרט עם סנפירי גב בגובה של עד מטר וצבעו כחול-שקוף בעוד סנפירי הגב אדמדמים והראש מעט חום. הוא בעל עיניים גדולות העוזרות לזהות צלליות של בעלי חיים קטנים מתחת הגלים.
חולצת טי
החולצות מיוצרות לרוב מכותנה, פוליאסטר או שילוב של השניים, ולעיתים מעוטרות בציורים או סמלים.
דג משוט ראסל
דג זה שוחה בחופשיות בים הפתוח שסביב האזור הבתיפלגי. התפוצה המדויקת קשה לחיזוי, מאחר שהוא נצפה לעיתים נדירות אם כי התגלה הן באוקיינוס השקט, האטלנטי וההודי, מה שמצביע על תפוצה קוסמופוליטית. בין השאר נמצאו מספר פרטים מול החופים של יפן, קליפורניה, מקסיקו וקווינסלנד.
חולצת טי
היסטוריה
מקורן של חולצות הטי בשלהי המאה ה-19. החולצות נוצרו מחציית הפיג'מה (ה-union suit) שהייתה מקובלת אז לשני חלקי לבוש - חלק עליון וחלק תחתון. בשלהי המאה ה-19 החלו פועלים, בעיקר כורים ואנשים העובדים במפעלים חמים, ללבוש חולצות T בשל נוחותן בסביבות עבודה חמות.
דג משוט ראסל
דג זה שוכן קרוב ל-1,000 או 2,000 מטרים מפני הים, בעודו מחפש טרף שוחה כמו קרילאים, דיונונים ודגים קטנים, שאותם הוא שואב ללסתתו הרחבה ביניקה. מבנה הלסתות הפנימי דומה לזה של כריש לווייתן ועוזר לגרוף את הקריל שנספג בעוד בעליו מסנן אותם מהמים.
הדג נפוץ בטבע לפי הרשימה האדומה של IUCN.
חולצת טי
היסטוריה
החולצות הפכו פופולריות בארצות הברית לאחר שהן נופקו על ידי צי ארצות הברית למלחי הצי במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד. המלחים לבשו את החולצות כגופיות מתחת למדיהם, אולם בשל האקלים החם באזורים בהם התרחשה המלחמה נהגו המלחים להוריד את חולצות המדים ולהישאר עם גופיות הטי בלבד.
בשל העובדה שמדובר בחולצות נוחות, זולות וקלות בניקוי הפכו חולצות הטי במהרה לבגד מקובל בקרב הפועלים באירופה ובארצות הברית, וזמן קצר לאחר מכן הפכו לבגד מקובל בקרב בני המעמדות הנמוכים, ובני נוער מכל המעמדות. תקופת השפל הכלכלי הגדול הגבירה את הפופולריות של החולצה הזולה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נהגו לוחמים רבים אשר לבשו את החולצות כחלק ממדיהם, להמשיך וללבוש את החולצות בלא המדים, ותוך זמן קצר הפכה החולצה ללבוש אופנתי. מעמדן של חולצות הטי כלבוש אופנתי התקבע בעקבות לבושו של מרלון ברנדו בסרט חשמלית ושמה תשוקה משנת 1951.
עיטורי החולצה
במשך עשרות השנים הראשונות לשימוש בחולצה היו חולצות הטי חולצות לבנות בלא עיטורים. בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, החלו מספר חברות ממיאמי שבפלורידה לעטר חולצות טי בסמלי אתרי נופש מקומיים, ובין היתר קיבלו זיכיון מחברת וולט דיסני להציג את דמויות דיסני על החולצות. חולצות אלה זכו להצלחה רבה, אולם הציורים שעליהם דהו במהרה.
בשנת 1955 החל שימוש בפלסטיסול - דיו עמיד יותר שאינו יורד בכביסה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הפכו חולצות טי המעוטרות בכתמי צבע "Tie-Dye" לחולצות המזוהות עם דור הפרחים בארצות הברית ובאירופה.
חיילי יחידות בצה"ל (ובפרט יחידות קרביות), הנמצאים בקורס צבאי, נוהגים להפיק בסיום הקורס חולצות סוף מסלול, כשהן מעוטרות בכתוביות ואיורים.
ויליאם נורמן הרברט
ויליאם נורמן הרברט (באנגלית: William Norman Herbert; 26 באוגוסט 1880 - 26 באפריל 1949) היה קצין בכיר צבא הבריטי, שפיקד על הדיוויזיה ה-23 (נורת'מבריה) בקרב על צרפת במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
הרברט נולד ב-26 באוגוסט 1880 בפילונגלי, ווריקשייר. הוא נכנס למכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט והוסמך כקצין הצבא הבריטי ברגימנט קלעי נורת'מברלנד ב-11 באוגוסט 1900. הוא שירת במהלך מלחמת הבורים השנייה מאוחר יותר באותה שנה, והועלה לדרגת לוטננט ב-12 בדצמבר 1901. לאחר תום המלחמה ביוני 1902, הוא חזר לבריטניה באונייה "אירופה" שהגיעה לסאות'המפטון בתחילת ספטמבר.
הוא שירת במלחמת העולם הראשונה כמפקד הגדוד ה-1, קלעי נורת'מברלנד, ובמהלך הקרבות הוא תפס עמדת אויב יחד עם חמישים ותשעה שבויים, ועל כך הוענק לו אות השירות המצוין בינואר 1919.
אף על פי שפרש בפברואר 1939 מהצבא, הוא מונה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה למפקד הדיוויזיה ה-23 (נורת'מבריה), שהייתה חלק מחיל המשלוח הבריטי (BEF) ופיקד עליה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה במאי 1940. הוא פרש בפעם השנייה כשפורקה הדיוויזיה ב-30 ביוני 1940.
לאחר שחרורו הוא התיישב בווסטרשייר, וומונה לסגן לוטננט המחוז משנת 1946 ועד מותו שלוש שנים אחר כך ב-26 באפריל 1949.
קנת קרנהאם
קנת קרנהאם (באנגלית: Kenneth Cranham; נולד ב-12 בדצמבר 1944) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה רדיו ותיאטרון בריטי יליד סקוטלנד.
ביוגרפיה
קרנהאם נולד בדונפרמליין, פייף, סקוטלנד. אמו הייתה מרגרט מקיי קרנהאם (שם נעורים פרגוסון) ואביו רונלד קרנהאם אנגלי שעבד בשירות המדינה. הוא למד משחק ב-"National Youth Theatre" ובאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
בשנות השמונים של המאה העשרים כיכב בדרמה הקומית הפופולרית "Shine on Harvey Moon". הוא השתתף בסרט "לאייר קייק", בסרט הפשע "Gangster No. 1", בסדרת הטלוויזיה "רומא", בסרט המוזיקלי "אוליבר!" ובסרטי קולנוע רבים נוספים. הוא מוכר בעיקר מתפקידו בסרט האימה "מעורר השאול 2" בו שיחק בתפקיד כפול של ד"ר פיליפ צ'נרד ו-Cenobitic.
בתיאטרון שיחק קרנהאם בהפקות בווסט אנד של המחזה "Entertaining Mr Sloane" ו-"שלל" מאת ג'ו אורטון, "An Inspector Calls" (שהועבר לברודוויי), "The Ruffian on the Stair", "מסיבת יום הולדת" והמחזה "אורות הגז" (בתיאטרון אולד ויק). ברדיו השתתף בסדרת דרמה של רדיו 4 של ה-BBC בתפקיד סמל בילוש מקס מתיוס בשם "The Interrogation" מאת רוי ויליאמס. ב-2007 השתתף בעיבוד רדיופוני לרומן "זמנים קשים" מאת דיקנס בתפקיד תומאס גרדגריינד.
על תפקידו במחזה "An Inspector Calls" היה קרנהאם מועמד לפרס אוליבייה. ב-2015 זכה לפרס חוג מבקרי התיאטרון לשחקן הטוב ביותר. ב-2016 זכה בפרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר.
חיים אישיים
אשתו הראשונה הייתה השחקנית דיאנה קוויק. לקרנהאם יש שתי בנות. האחת, ננסי קרנהאם, עם השחקנית שרלוט קרונוול. ובת שנייה, קתלין קרנהאם, עם אשתו השנייה השחקנית פיונה ויקטורי.
ויליאם בייטסון
ילדות וצעירות
ויליאם בייטסון נולד בשנת 1861 בוויטבי ב St Hilda's Terrace, Ruswarp על יד ויטבי, על חוף יורקשייר כילד השני מתוך ששת ילדיהם של ויליאם הנרי בייטסון (1812–1881), פרופסור בסנט ג'ונ'ס קולג' בקיימברידג', ושל אנה אייקין (1918-1829) מייסדת (יחד עם מיליסנט פוסט) האיגוד הסופרג'יסטי של קיימברידג'. הוא היה אחיהן של העיתונאית מרגרט הייטלנד ושל ההיסטוריונית מרי בייטסון. סביו היו אנשי עסקים מליברפול - מצד האב, ריצ'רד בייטסון היה סוחר כותנה, ומצד האם - גיימס אייקן, היה סוכן ספנות. כבר בילדותו חלם להיות חוקר בתחום הביולוגיה ובמקרה שייכשל חשב להיות רופא. למד בבית הספר רוגבי ובקולג' סנט ג'ון בקיימברידג', בו סיים בשנת 1883 את התואר השני במדעי הטבע. בעת לימודיו הקדיש את כל מרצו למדעי הטבע ופחות העריך את הלימודים הקלאסיים, למשל. במסגרת המחוג לזואולוגיה ולאנטומיה השוואתית של אלפרד ניטון השתתף בייטסון במחקרים במעבד למורפולוגיה של פרנסיס בלפור
פועלו בתחום המגוון הביולוגי (עד שנת 1900)
לפני שנת 1900 חקר בייטסון באופן שיטתי את המגוון המבני (וריאציות מבניות) של היצורים החיים, ואת השימוש בו בחקר מנגנון האבולוציה הביולוגית. הושפע אז על ידי גישתו של צ'ארלס דרווין ועל ידי השיטות הכמותיות ("ביומטריות") של פרנסיס גולטון. במחקרו הראשון בתחום - "Some cases of variation in secondary sexual characteristics statistically examined" (מקרים אחדים של וריאציות במאפייני המין המשניים ומחקרם הסטטיסטי", 1892) הראה בייטסון שכמה אפיונים ביולוגיים (כמו אורך המלקחיים אצל הצבתנאים) אינם מתפזרים באוכלוסייה באופן רצוף, באופן נורמטיבי, אלא באופן בלתי רציף, מסתעף או דימורפי (בשתי צורות). קיומן הקבוע של שתי וריאציות באוכלוסייה אחת נראתה בעיניו כאתגר מול ההשקפות השכיחות אז לגבי מנגנון התורשה. "השאלה היא, אמר, האם הדימורפיזם של המקרים שהצגתי הוא סימן לתחילת ההתפלגות לשני מינים?". בספרו משנת 1894, "-Materials for the study of variation" ("חומרים לחקר המגוון"), המשיך בבחינת המגוון הביולוגי. הוא הבחין בין שני אופנים של מגוון ביולוגי למאפיינים מסוימים - רציף (או substantive) ובלתי רציף או מסתעף (או meristic). כמו דרווין הרגיש שהכוח הבררני של האבולוציה עבד בעיקר על הווריאציות בעלי קיום בלתי רציף או מסתעף.
בייטסון ציין במאמר זה מוטציות "הומיאוטיות" (homeotic mutations), שבהן חלק גוף מסוים יכול להיות מוחלף בחלק גוף אחר. המוטציות שחקר בקרב בעלי החיים כללו דבורים בעלות רגליים במקום אנטנות (אנטנפדיה), סרטני נהרות עם תוספת חצוצרות, ואצל בני אדם - תופעות כמו פולידקטיליה, צלעות נוספות ותוספת פטמות אצל זכרים. כיום יודעים שמוטציות אלה נמצאות בגנים homeobox המפקחים על דפוסי המורפוגנזיס בעת ההתפתחות העוברית המוקדמת של בעלי החיים. פרס נובל לרפואה הוענק על גילויים בשנת 1995.
כשעדיין לא הכיר את ממצאי מחקריו של גרגור מנדל, כתב בייטסון לגבי מנגנון התורשה: מנדל היה זה שכבר ערך את המחקרים אליהם ייחל בייטסון וגידל ובחן לצורך זה 28,000 צמחים.
ב-1897 דיווח בייטסון על התקדמויות חשובות מושגיות ומתודולוגיות בחקר ההשתנות או הווריאציות. טען שווריאציות בעלות אופי בלתי רציף, מסתעף, יכולים להוות את חלק הארי בהיווצרות מין חדש. הוא התפלמס עם מבקריו - מקרב ה"ביומטריקאים" - שפירשו שלא כהלכה את הגדרתו את חוסר הרציפות שבווריאציות. "מגוון הוא בלתי רציף במקרה שכל הפרטים שבאוכלוסייה מסוימת פרים ורבים ביחד באופן חופשי, ואין רגרסיה פשוטה לצורה ממוצעת, אלא הבלטה ברורה של מגוון מסוים לעומת צורות הביניים. האופי המהותי של הווריאציה הבלתי רציפה הוא איפוא, תהיה הסיבה אשר תהיה, העובדה שקיים חוסר זהות מושלמת בין הסוג לבין הווריאציה. הווריאציה ממשיכה לשרוד ואינה מדולדלת במהלך הדורות על ידי "ההצפה על ידי ההפריה ההדדית" עליה דיבר פרנקלין ג'נקין. בייטסון החל מדווח על סדרות ניסויים ביולוגיים שנערכו על ידי אדית סונדרס ושותפיה בכרוב האלפיני Biscutella laevigata בגנים הבוטניים של קיימברידג'. בטבע נראים ביחד צורות שעירות וצורות חלקות של צמחים אלה, שהם זהים בכל קנה מידה אחר. הם הפרו צורות אלה הדדית במסגרת ניסויים. כשבחנו את בני הכלאיים, ראו שהם שומרים אותה חוסר רציפות או הסתעפות כמו בצמחים הפראים שבטושה פולס. (Tosha Falls). חוסר הרציפות או ההסתעפות היא הסימן החיצוני לעובדה שבתורשה שני המאפיינים של "חלקות" ו"שעירות" אינם מתערבבים בצורה מושלמת, והצאצאים אינם נסוגים לווריאציית ביניים אחת, אלא נשארים בשתי וריאציות.
חוקי מנדל
בערך באותה תקופה התחילו גם הוגו דה וריס (de Vries) ,קארל אריך קורנס (Correns) ואריק צ'רמק פון זייזנג, בעריכת ניסויים דומים בצמחים. אולם, להבדיל מבייטסון הם כבר התוודעו לניסויי הרבייה המקיפים בצמחים שערך מנדל בשנות ה-60 של המאה ה-19 והם לא ציטטו את עבודותיו של בייטסון. ביולי 1899 נכח דה וריס בהרצאה בחברה הבריטית להורטיקולטורה, שבה הציג בייטסון את מחקריו על המגוון הבלתי רציף, על ההצלבות הניסוייות שערך ועל משמעות מחקרים אלה להבנת התורשה. בייטסון האיץ בעמיתיו לערוך מחקרים בהיקף רחב, מתוכננים בקפידה ומנותחים סטטיסטית, מן הסוג שבלי ידיעתו, כבר נערכו על ידי מנדל ו"נתגלו" מחדש על ידי דה וריס וקורנס חצי שנה קודם לכן.
מדע הגנטיקה
בייטסון תרם להפצת רעיונותיו של גרגור מנדל בעולם האנגלו-סאקסי. נתקל בהתנגדותו של מורו לשעבר, הזואולוג וולטר פרנק רפאל ולדון, וכן של המתמטיקאי קרל פירסון (1857–1936), שפיתחו את הביומטריה. פולמוס בין המדענים התמקד גם בניגוד בין תורת הקפיצות האבולציוניות המהירות (saltationism), שגם בייטסון דגל בה מול האבולוציה האיטית, ההדרגתית, בה דגל דרווין. מאוחר יותר, רונלד פישר וג'ון הלדיין הראו שמוטציות דיסקרטיות אינן בסתירה עם אבולוציה הדרגתית ועזר להביא לסינתזה באבולוציוניזם המודרני. בשנים 1908–1910 כיהן בייטסון כפרופסור לביולגיה באוניברסיטת קיימברידג'. לאורך השנים 1900–1910 ניהל בייטסון בקיימברידג' מעין בית ספר בלתי פורמלי לגנטיקה. תלמידיו היו בעיקר תלמידות הקשורות לקולג' ניונהם וכללו, בין השאר, את אשתו, ביאטריס, ואת אחותה, פלורנס מרגרט דרהם, שהייתה לגנטיקאית. הן עזרו לו בתוכנית המחקר שלו בתקופה שהמנדליזם לא הוכר עדיין כתחום מחקר לגיטימי. חוקרות כמו הביוכימיאית מוריאל ולדייל (לימים אונסלו) ביצעו בשנים 1902–1910 סדרות ניסויי רבייה במינים שונים של צמחים ושל בעלי חיים. ממצאיהן תמכו והרחיבו את חוקי התורשה של מנדל. הילדה בלאנש קילבי, בוגרת הקולג' ניונהם, עזרה לבייטסון לשחזר את הרבייה המוצלבת שערך מנדל באפונים. היא ערכה ניסויי רבייה עצמאיים גם בארנבים ובעופות בנטם.
בייטסון היה הראשון שהציע את השם "גנטיקה" (מהמילה היוונית "גנו" γεννώ = להוליד) עבור חקר התורשה ומדע המגוון הביולוגי, זאת במכתב שכתב ב-18 באפריל 1905 לזואולוג אדם סדג'וויק (1854–1913) מקיימברידג'. בפומבי השתמש בייטסון לראשונה במונח "גנטיקה" בכנס הבינלאומי השלישי לרביית כלאיים בצמחים שהתקיים בלונדון ב-1906. זה קרה שלוש שנים לפני שווילהלם יוהנסן השתמש במונח "גן" כדי לתאר את יחידות המידע התורשתי. דה וריס השתמש למעשה באותו מונח בשנת 1889, אך כינה אותו "פאנ-גן" והייתה בו הקבלה למושג "פאנ-גנסיס" של דרווין. כמתרגם של כתבי מנדל לאנגלית, בייטסון טבע יחד עם אדית סונדרס (1945-1865) את המילה "אללומורף" (allelomorph - צורה אחרת, מיוונית) שקוצר בהמשך ל"אלל" (allele) עבור גורמים שנתגלו על ידי מנדל. הוא הנהיג גם את המונחים "הומוזיגוטי" ו"הטרוזיגוטי".
יחד עם רג'ינלד פונט (Punnet) הראה בייטסון כי יש תכונות העוברות בתורשה ביחד, תופעה שנקראה תאחיזה (linkage) עובדה זו שנראתה לכאורה מנוגדת לממצאי מנדל, נובעת, כפי שהוכח מאוחר יותר, מהימצאותם של גנים קרובים זה לזה על אותו הכרומוזום. בייטסון מצא בניסוייו גם תלות של תכונות מסוימות בשניים גנים או יותר. זמן רב לא הסכים בייטסון עם הסבר התאחיזה והתנגד לתאוריית הכרוזמוזומית של תומאס הנט מורגן, תוך שימוש בתאוריה תהודתית של התורשה, המבוססת על חוקי כוח ותנועה. בסופו של דבר אחרי ביקורו אצל מורגן השתכנע וקיבל את התאוריה הכרומוזומית ואת זו של התאחיזה.
בייטסון היה גם זה שטבע את המונח "אפיסטזה" המתאר אינטראקציה גנטית בין שני מיקומים עצמאיים על הגן.
בשנת 1907 לימד בייטסון באוניברסיטת ייל, אחר כך בקיימברידג' בשנים 1908–1909. בשנים 1910–1929 ניהל את המכון ג'ון אינס להורטיקולטורה במרטון פארק במחוז סארי ועבר לגור שם עם משפחתו. נשאר בתפקיד עד יום מותו בפברואר 1926. בזמן שעבד במכון התעניין בתורה הכרומוזומית של התורשה וקידם את המחקרים הציטולוגיים על ידי מינוים של ו.ס.פ. ניוטון וסיריל דין דרלינגטון. בשנותיו האחרונות התיידד עם ארווין באור והרבה להתכתב איתו בנושא האאוגניקה. בסך הכל הסתייג בייטסון מהעיסוק באוגניקה.
חייו הפרטיים
ויליאם בייטסון היה נשוי משנת 1896 לקרוליין ביאטריס דרהם, אם שלושת ילדיו - מרטין, ג'ון, וגרגורי שנודע כאנתרופולוג וקיברנטיקאי. בנו הבכור, ג'ון בייטסון (1918-1898) נהרג בסוף מלחמת העולם הראשונה בגיל 20. הבן השני, מרטין (1922-1900) התנגד לשאיפות אביו שיעסוק במדע ורצה להיות משורר ומחזאי. הוא שרד את מלחמת העולם אבל אחרי אהבה נכזבת, התאבד ב-22 באפריל 1922, בתאריך יום הולדתו, באמצעות ירי עצמי, מתחת לפסל של אנטרוס בכיכר פיקדילי בלונדון , לבייטסון היו שתי נכדות ונכד מבנו השלישי, גרגורי (1980-1904), והם נולדו אחרי מותו. הביולוג והאטולוג פטריק בייטסון (2017-1938) היה נכד לאחי סבו של ויליאם בייטסון.
ויליאם בייטסון היה אתאיסט מושבע.
מבחר ספרים ומאמרים
Punnet, Hurst, Saunders and Bateson (1905): Experimental studies in the physiology of heredity. Rep. Evol. Comm. Roy. Soc. 2.
קישורים חיצוניים
James D.Watsion, David A.Micklo et al DNA from the beginning Concept 5 2002-2011 The Pattern that connects:Gregory Bateson and the Ecology of Mind Journal of Wild Culture, 27.10.2019 ,
האקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט
האקדמיה הצבאית המלכותית סנדהרסט (אנגלית: The Royal Military Academy Sandhurst, בראשי תיבות RMAS) היא מוסד לימודי צבאי בריטי עליון השוכן ליד העיירה סנדהרסט שבמחוז ברקשייר, דרום אנגליה (כ-55 ק"מ מדרום מערב ללונדון), ומוכר יותר בכינויו "סנדהרסט". מטרת האקדמיה הייתה תמיד "מצוינות ומנהיגות". כל קציני הצבא הבריטי מאומנים בסנדהרסט.
סנדהרסט מפתחת מנהיגות של הצוערים על ידי הרחבת האופי שלהם, האינטלקט והמיומנות המקצועית. בעזרת ההכשרה הצבאית והחינוך מביאה האקדמיה את הצוער הצעיר למיומנות הנדרשת כדי להיות קצין בצבא המלכותי. הקורס נמשך 44 שבועות.
היסטוריה
האקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט נוסדה בשנת 1947 והיא תוצאה של איחוד שני מוסדות: האקדמיה הצבאית מלכותית בוולוויץ' והמכללה הצבאית מלכותית בסנדהרסט.
האקדמיה הצבאית הראשונה נוסדה בוולוויץ' בשנת 1720, עיירה בדרום-מזרח לונדון אשר סופחה מאוחר יותר לעיר הגדולה. בשנת 1806 האקדמיה הועברה לאתר אחר בוולוויץ' כדי לאפשר את אימוני צוערי חיל התותחנים המלכותי ובשנת 1841 זכתה למעמדה המלכותי. בשנת 1806 החלה האקדמיה אף להכשיר את קציני חיל ההנדסה המלכותי ומאוחר יותר אף את קציני חיל הקשר.
בשנת 1799 נוסד בית ספר לקציני מטה בהיי ויקומב ובשנת 1801 הוא הפך למחלקה הבכירה באקדמיה הצבאית מלכותית. מחלקה שנייה של המכללה נפתחה בגרייט מארלו, בשנת 1802, להכשרת "צוערים ג'נטלמנים" לגדודי הפרשים והרגלים של הצבא הבריטי ולכוחות הנשיאות בהודו הבריטית. בשנת 1812 הועברה המחלקה השנייה של המכללה הצבאית לסנדהרסט. שנים ספורות אחר כך הועברה לסנדהרסט אף המחלקה הבכירה. בשנת 1858 הופרדו שתי המחלקות והמחלקה הבכירה הפכה למכללת המטה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הפכה סנדהרסט לבסיס יחידת ההכשרה לצוערי חיל הרגלים, יחידה שהועברה מן המקום בשנת 1942. בשארית תקופת המלחמה שימש המקום להכשרת קציני חיל השריון.
יובה השני
יובה השני (בלטינית: Iuba; 48 לפנה"ס – 23 לספירה) היה מלך וסל של הרומאים ששלט בנומידיה (בין השנים 30–25 לפנה"ס), ובממלכת מאוריטניה (בין השנים 25 לפנה"ס – 23 לספירה). הוא נחשב למלך מוצלח, למלומד ולסופר מחונן. אשתו הראשונה הייתה קלאופטרה סלנה השנייה, בתם של קלאופטרה השביעית מלכת מצרים מבית תלמי והטריומוויר הרומאי מרקוס אנטוניוס.
האקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט
היסטוריה
האקדמיה נוסדה בשנת 1947. לאחר שתם בבריטניה שרות צבאי חובה ולאחר שנסגר בית ספר לקצינים באלדרשוט בשנת 1972, נותרה האקדמיה המלכותית בסנדהרסט למוסד ההכשרה היחיד בצבא הבריטי להכשרת קצינים. בשנת 1984 הועבר לסנדהרסט אף בית הספר לקצינות של הצבא הבריטי. בשנת 1992 אוחדו שני מסלולי ההכשרה לקצינים ולקצינות יחד עם מסלול ההכשרה לקציני צבאות זרים.
יובה השני
שנותיו המוקדמות
יובה השני היה נסיך ברברי מנומידיה. הוא נולד בהיפו-רגיום (כיום אנאבה, אלג'יריה) כבן יחיד ויורש עצר ליובה הראשון ואם לא ידועה. ב-46 לפנה"ס הובס אביו בקרב תפסוס על ידי יוליוס קיסר ובשנת 40 לפנה"ס הפכה נומידיה לפרובינקיה רומאית ואיבדה את עצמאותה. יובה הראשון היה בעל בריתו של פומפיוס מתחרהו של קיסר על השלטון ברומא.
לאחר ניצחונו של קיסר ב-46 לפנה"ס נלקח יובה השני לרומא (בגיל 4 או 6 שנים) ולקח חלק במצעד הניצחון של הקיסר הרומאי. הוא התחנך ברומא למד לטינית ויוונית ואף זכה לאזרחות רומאית. יובה היה תלמיד מחונן ובבגרותו נחשב לאחד האזרחים המשכילים ביותר של רומא. בגיל 20 חיבר את אחת מעבודותיו הראשונות שעסקה בארכאולוגיה רומאית. הוא היה בן טיפוחיו של יוליוס קיסר ואחר כך של אחיינו אוקטביאנוס (לימים הקיסר אוגוסטוס). בזמן התבגרותו התלווה לאוקטביאנוס למסעות צבאיים ואף נלחם לצידו בקרב אקטיום ב-31 לפנה"ס, ניסיון זה הועיל לו בהמשך דרכו כשליט.
האקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט
היסטוריה
באקדמיה אוסף של חפצי אומנות ותעודות המתעדים את ההיסטוריה של בתי הספר השונים לקצינים בבריטניה בספרי רישום קצינים, ארכיונים היסטוריים, מדים, תמונות וחפצים אחרים.
באולימפיאדת לונדון אירחה האקדמיה את תחרות הריצה במסגרת תחרות קרב חמש מודרני.
יובה השני
מינויו כשליט נומידיה
בשנת 30 לפנה"ס החזיר אוקטביאנוס לשלטון את יובה השני כמלך נומידיה שביסס את יחסיה כבעלת ברית של רומא. לאחר מכן בין השנים 26–20 לפנה"ס, ארגן את נישואיו לקלאופטרה סלנה, ככל הנראה כתגמול על עזרתו במערכה בספרד. בשנת 25 לפנה"ס סופחו שטחי נומידיה (למעט נומידיה המערבית) לקיסרות הרומאית כחלק מהפרובינקיה הרומאית אפריקה פרוקונסולריס, ויובה השני מונה לשליטה של ממלכת מאוריטניה, שלטון בו החזיק למשך 48 שנה עד מותו.
האקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט
היסטוריה
בשנת 2011 שידרה רשת BBC הבריטית סדרה בת שלושה פרקים על הכשרת קצינים באקדמיה הצבאית בסנדהרסט.
יובה השני
שלטונו במאוריטניה
לפי סטראבון, בעקבות מותו של המלך המאוריטני בוככוס השני שהיה בעל בריתה של רומא עברה הממלכה לשלטון ישיר של רומא עד אשר ניתנה ליובה השני על ידי אוגוסטוס ב-25 לפנה"ס. כאשר יובה וקלאופטרה סלנה עברו להתגורר במאוריטניה הם קראו לבירתם החדשה קיסריה (כיום צ'רצ'ל, אלג'יריה) לכבודו של אוגוסטוס. המבנים והפסלים שנבנו בקיסריה מייצגים סגנונות מעורבים של ארכיטקטורה מצרית, יוונית ורומאית.
האקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט
היסטוריה
בשנת 2012 קיבלה האקדמיה תרומה על סך 15 מיליון ליש"ט מממשלת איחוד האמירויות הערביות לבניית בניין זאיד. בניין מגורים שהוקם על שם שליט איחוד האמירויות. בשנת 2013 קיבלה סנדהרסט תרומה בסך 3 מיליון ליש"ט מממשלת בחריין לצורך שיפוץ מונס הול, אחד מבנייני האקדמיה. הבניין שנקרא בעבר על שם אחד מן החללים בקרב מונס, נקרא מאותה עת על שם המלך חמד, צעד שעורר מחלוקת בדעת הקהל בבריטניה.
בשנת 2015 התמנתה לוסי גיילס למפקדת הראשונה של האקדמיה, לאחר שעד לאותה עת עמדו בראש האקדמיה גברים בלבד.
יובה השני
שלטונו במאוריטניה
לפי המסופר הייתה לסלנה השפעה רבה על מדיניותו של יובה. יובה השני עודד ותמך באמנויות הבמה, המחקר המדעי וחקר ההיסטוריה של הטבע. כמו כן תמך במסחר המאוריטני. לממלכת מאוריטניה הייתה חשיבות רבה לאימפריה הרומית משום שהייתה מעורבת במסחר בכל רחבי הים התיכון בייחוד עם ספרד ואיטליה. מאוריטניה ייצאה דגים, ענבים, פנינים, תאנים, חיטה, רהיטים מעץ וצבע ארגמן שהופק מארגמון חד קוצים, ושימש לצביעת פסים של גלימות סנטורים רומאים. יובה שלח משלחת לאיי פורפוריירס באוקיינוס האטלנטי על מנת להקים מחדש את תעשיית ייצור הצבע הפיניקית. טינגיס (כיום טנג'יר, מרוקו), המשתרעת בחופו הדרומי של מיצר גיבלרטר הפכה בימיו למרכז מסחרי מרכזי. בעקבות פעילותו המסחרית הענפה זכה יובה לתואר כבוד של מושל מטעם הרומאים על הערים גדס (כיום קדיז), וקרתגו נובה (קרטחנה) בספרד.
ברחבי האימפריה הרומית באותה תקופה נחשב המטבע המאוריטני בעל איכות וערך גבוהים. ההיסטוריון היווני פלוטרכוס מתאר את יובה כ"אחד מהשליטים המוכשרים ביותר של זמנו". בין השנים 2 לפנה"ס – 2 לספירה, ערך יובה מסע יחד עם נכדו של אוגוסטוס, גאיוס קיסר למזרח הים התיכון כשהוא משמש לו כיועץ. בשנת 21 לספירה הפך יובה השני את בנו תלמי לשליט משותף עמו בממלכה. יובה מת בשנת 23 לספירה ונקבר לצידה של אשתו הראשונה במוזוליאום המלכותי של מאוריטניה. בעקבות מותו הפך תלמי לשליטה היחידי של מאוריטניה.
עבודותיו
יובה כתב מספר ספרים ביוונית על היסטוריה, היסטוריה של הטבע, גאוגרפיה, דקדוק, ציור ותיאטרון. המדריך שחיבר לארץ ערב הפך לרב מכר ברומא. בנוסף לספרים שכתב אסף ספרים במגוון רחב של נושאים שהשלימו את ידיעותיו. רק חלק קטן מעבודותיו שרד. פליניוס הזקן מצטט אותו 65 פעם בחיבורו "ההיסטוריה של הטבע" ובאתונה נבנה מונומנט בגימנסיה של תלמי כהוקרה על כתביו.
פרגמנטים של 10 מעבודותיו של יובה השני זוהו עד כה:
תרומתו למדע
יובה השני היה ידוע כפטרון נלהב של האמנויות והמדעים ומימן מס' משלחות מחקר ומחקרים ביולוגיים. לפי פליניוס הצעיר, שלח יובה משלחת לאיים הקנריים ולמדיירה. יובה העניק לאיים הקנריים את שמם משום שמצא באיים כלבים פראיים במיוחד (canaries – מ-canis משמע "כלבים" בלטינית).
פילוסטרטוס מאזכר מחקר שערך יובה ככל הנראה על פילים אפריקניים בו הוא מציין ש"הפילים מגוננים אחד על השני בזמן שהם ניצודים, ושהם יגנו ביחד על פיל מותש ואם הם יכולים יחלצו אותו מסכנה, ושהם (לדברי יובה), ירפאו את פצעיו בעזרת משחה מצמח האלוורה כשהם ניצבים מסביבו כמו רופאים".
הרופא היווני אאופורבוס כתב שמחלבלוב סוקולנטי שנתגלה בפסגות הרי האטלס ניתן להפיק סם משלשל חזק. ב-12 לספירה קרא יובה לצמח בשם אאופורביה על שם אאופורבוס רופאו האישי של אוגוסטוס. הבוטניקאי והטקסונום קרל לינאוס קרא לסוג כולו על שמו של הרופא. הסוג של עץ הדקל Jubaea נקרא על שם יובה.
אזור ההימלאיה של הודו
אזור ההימלאיה של הודו (בהינדי: उत्तर भारत) כולל שלושה ממדינות הודו: ג'אמו וקשמיר, הימאצ'ל פרדש, ואוטראקהאנד וכן את שטח האיחוד לדאק.
חלק גדול מאספקת המים שמגיעה לאזורים נרחבים בתת-היבשת ההודית מגיעים במקור מאזור זה.
כמה מההרים הגבוהים ביותר על פני כדור הארץ נמצאים באזור זה.
ערים בולטות באזור ההימלאיה של הודו כוללות בין היתר את דרמסאלה, לה, דהראדון, ג'אמו, מנאלי, שימלה, וסרינגאר.
חוק הגנת בעלי נשק
חוק הגנת בעלי נשק (באנגלית: Firearm Owners Protection Act, ידוע גם בראשי התיבות: FOPA) הוא חוק פדרלי שחוקק הקונגרס ה-99 של ארצות הברית בשנת 1986, שתיקן תקנות רבות שנכללו בחוק הפיקוח על הנשק (1968).
רקע
חוק הפיקוח על הנשק (1968) העניק לרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ (ATF) מרחב פעולה נרחב בכל הנוגע לאכיפת התקנות הנוגעות לבעלי רישיונות נשק פדרליים (FFL) (המאפשרים לאדם או לחברה לעסוק בעסקים הנוגע לייצור או ייבוא של כלי נשק ותחמושת, או מכירה בין-מדינתית של כלי נשק). לאחר מעבר החוק עלו טענות מקרב חברי איגוד הרובאים הלאומי (NRA), המתנגד לחקיקה הפוגעת בהחזקת הנשק בארצות הברית מתוקף התיקון השני לחוקה, ומקרב חלק מבעלי רישיונות הנשק הפדרליים, על שימוש לרעה בכוח שהעניקו תקנות החוק מצד פקחי הרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ. במיוחד נטען שהרשות (ATF) מבצעת בדיקות תכופות של מחזיקי רישיון הנשק הפדרלי, ברמה הגובלת בהטרדה לכאורה במטרה לכאורה לדחוק את רגליהם מעסקי החזקת ומכירת הנשק (כיוון שמחזיקי רישיון הנשק הפדרלי יאלצו להתעסק ולהשקיע רבות בבדיקות שערכה הרשות בתדירות גבוהה, במקום בלקוחות).
דו"ח מפברואר 1982 של ועדת משנה של ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית שבראשה עמדו מחוקקים רפובליקנים שחקרה את התיקון השני לחוקת ארצות הברית הגיע למסקנה כי 75 אחוזים מהתביעות של הרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ בכל הנוגע ליישום תקנות החוק: "כוונו לאזרחים מן השורה שלא הייתה להם כוונה פלילית ולא ידע, אך פותו על ידי סוכנים (של הרשות) לבצע הפרות טכניות (של תקנות חוק הפיקוח על הנשק, 1968) ללא ידיעתם". דו"ח ועדת המשנה הציע שרפורמה בחוק הנשק הפדרלי, כפי שהוצעה בהצעת החוק של הסנאטור הרפובליקני מאיידהו, ג'ים מקלרוי - "הצעת חוק למען הגנת הזכויות החוקתיות, החירויות האזרחיות והזכות לפרטיות של בעלי הנשק", "תהיה במידה רבה אכיפה עצמית" ו"תגביר את ההגנה החיונית על חירויות חוקתיות ואזרחיות של אותם אמריקאים שיבחרו לממש את זכותם המעוגנת בתיקון השני לחוקה להחזיק ולשאת נשק."
החוק
חוק הגנת בעלי נשק משנת 1986 (FOPA) התייחס לעוולות שהועלו בדו"ח ועדת המשנה של הסנאט משנת 1982. בין הרפורמות שנכללו בחוק החדש היו: פתיחה מחדש של מכירות בין-מדינתיות של רובים ארוכים בצורה מוגבלת, לגליזציה של משלוחי תחמושת באמצעות שירות הדואר של ארצות הברית, הסרת הדרישה לשמירת תיעוד על מכירות של תחמושת שאינה חודרת שריון והגנה פדרלית על העברה של כלי נשק דרך מדינות שבהן החזקת כלי נשק אלה תהיה בלתי חוקית.
החוק גם הכיל הוראה שאסרה על מכירה לאזרחים של מקלעים שיוצרו לאחר תאריך החקיקה והגבילה את מכירת הנשק הזה רק לצבא ולגורמי אכיפת החוק. לפיכך, בשנים שלאחר מכן, האספקה המוגבלת של מקלעים העומדים לרשות האזרחים גרמה לעלייה עצומה במחירם, כאשר רובם עלו יותר מ-10,000 דולר לרובה. לגבי כלי הנשק האוטומטיים הנמצאים בבעלות אזרחים פרטיים בארצות הברית, מדען המדינה ארל קרושקה טען: "כ-175,000 כלי נשק אוטומטיים קיבלו רישיון על ידי הרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ (הסוכנות הפדרלית האחראית על אכיפת חוק הפיקוח על הנשק (1968)) וראיות מצביעות על כך שאף אחד מכלי הנשק הללו לא שימש מעולם לביצוע פשע אלים".
החוק הורה שבדיקות הרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ לבדיקת ציות בעלי רישיונות הנשק להוראות החוק, יכולות להתבצע לא יותר מפעם אחת בשנה. לסעיף זה החרגה במקרה שתועדו הפרות מרובות בבדיקה, ובמקרה זה הרשות רשאית לבצע בדיקת המשך.
מכיוון שהדיון על חוק הגנת בעלי הנשק היה בשלביו האחרונים בבית הנבחרים לפני העברתו לסנאט, חבר בית הנבחרים, וויליאם ג'יי יוז (ניו-ג'רזי-המפלגה הדמוקרטית) הציע מספר תיקונים, כולל תיקון 777 שתיקן את החוק כך שיאסור בעלות אזרחית על מקלעים חדשים.
ב-10 באפריל 1986, תיקון 777 עבר בבית הנבחרים של ארצות הברית בהצבעה קולית. למרות מחלוקת מסוימת בשאלה האם היה צריך שההצבעה על התיקון תהיה הצבעה מתועדת (כך שכל הצבעה של אחד מחברי בית הנבחרים, בעד או נגד, תתועד ומאוחר יותר תופץ לציבור דרך התקשורת). הצעת חוק הגנת בעלי הנשק (1986) כולה אושרה בהצבעות בבית הנבחרים ובסנאט, ונחתמה ב-19 במאי 1986 על ידי הנשיא רונלד רייגן.
הלוח האמורי
הלוח האמוּרי או לוח אמור הוא לוח טקטוני במזרח אסיה הכולל את קרקעית מערב ים יפן ומקטע יבשתי בשטחן של רוסיה, מונגוליה, סין, קוריאה ויפן. הלוח נחשב בעבר כחלק מהלוח האירואסייתי, אך מחקרים שנערכו בעקבות רעידות אדמה – בהן רעידת האדמה בטאנגשאן בשנת 1976, הביאו להכרה בו כלוח נפרד. שמו של הלוח נגזר משמו של נהר אמור החוצה אותו ממערב למזרח ונשפך לים אוחוצק.
גבולות טקטוניים
הלוח האמורי גובל בחמישה לוחות טקטוניים ובשוליו חמישה צמתים משולשים, לפי כיוון השעון:
במזרח גובל הלוח האמורי בלוח אוחוצק. גבול זה הוא גבול פתיחה ובו מתרחשת התרחקות בין שני הלוחות הנובעת מהתפשטות קרקעית ים יפן. בצפונו של גבול זה, בפינה הצפונית של האי סחלין, מצוי צומת משולש במפגש בין הלוח האמורי, הלוח האירואסייתי ולוח אוחוצק. בצומת זה מתקיימת פעילות סייסמית, האחראית בין היתר לרעידת אדמה בדרגה 7.6 בסולם מגניטודה לפי מומנט שהתרחשה בסחלין ב-27 במאי 1995 ולמותם של כ-2,000 בני אדם.
בפינה הדרום-מזרחית מסתיים הגבול עם לוח אוחוצק בצומת משולש שני, במפגש עם הלוח הפיליפיני. מנקודה זו נוחת הלוח הפיליפיני מתחת ללוח אמור ויוצר אזור הפחתה לאורך שני שקעים אוקייניים: שקע סורוגה ושקע ננקאי. אזור הפחתה זה מסתיים בצומת משולש שלישי, במפגש עם לוח אוקינאווה.
הגבול הדרומי של הלוח האמורי מתחלק לשני חלקים: במרכז הגבול עם שני הלוחות מצוי צומת משולש רביעי, ממנו יוצא שקע אוקינאווה המפריד בין לוח אוקינאווה ללוח יאנגצה.
בפינה המערבית של הגבול הדרומי מצוי צומת משולש חמישי המשותף ללוח האמורי, ללוח אוקינאווה וללוח האירואסייתי. מכאן ועד לפינה הצפון-מזרחית מקיף הלוח האירואסייתי את הלוח האמורי. המפגש בין שני הלוחות מתבטא בגבולות מעורבים: פתיחה, סגירה וחילוף.
טקטוניקה
כמי שנחשב לחלק מהלוח האירואסייתי, מהווה הלוח האמורי חלק מליתוספירה יבשתית. עם זאת, חלקו היבשתי המזרחי לחופי ים יפן מורכב ממקטעי קרום אוקייני שחלו בו מעוותים עזים, ומרצועות של טריז משקעים. טריזים אלה נוצרו החל מהפרם וכלה בקרטיקון עליון, והם מעידים על הפחתה בטרם פתיחתו של ים יפן במזרח הלוח.
ים יפן
ים יפן נפתח בין אמצע האוליגוקן ואמצע המיוקן. העיתוי המדויק של פתיחתו אינו ידוע, וקיימות דעות שונות הנוגעות לו: חלק מהמידע רומז לתהליך ממושך שהחל לפני 12–30 מיליון שנים, וחלק אחר רומז לתהליך קצר יותר שתחילתו לפני 14–16 מיליון שנים.
הליתוספירה של הקרקעית נוצרה בעקבות העתקה והתפשטות במזרח הלוח הפיליפיני לפני 15–30 מ"ש. בתהליך זה החלו איי יפן – שהיו עד אז קשת געשית בשוליים המזרחיים של אסיה – להיפרד מן היבשת תוך תנועה של כ-45 מעלות בכיוון השעון.
הפחתה וגעשיות
ההפחתה של הלוח הפיליפיני אל מתחת ללוח האמורי – שהחלה לפני כ-6.5 מיליון שנים ונמשכת גם כיום – תרמה ואף הגבירה את הגעשיות בחלקו הדרומי של האי הונשו ובאיים שיקוקו וקיושו, שנוצרו קודם לכן כתוצאה מהפחתת הלוח הפסיפי טרם פתיחת ים הפיליפינים.
געשיות זו יצרה גם את האי הגעשי סקורג'ימה, שהתחבר לאי קיושו בהתפרצותו בשנת 1914.
חום לבן (ספר)
תיאור
פורסם לראשונה בשנת 1990, חום לבן הוא בחלקו אוטוביוגרפיה של השף מרקו פייר וייט ובחלקו ספר בישול.
הרי הפוקונוס
הרי הפוקונוס (באנגלית: Pocono Mountains) הוא אזור גאוגרפי, גאולוגי ותרבותי בחלק הצפון מזרחי של מדינת פנסילבניה שבארצות הברית. נכון ל-2014 אזור הרי הפוקונוס מנה בסביבות 340 אלף תושבים.
גאוגרפיה
הרי הפוקונוס גובלים מצפון באגם וולנפאופאק, ממערב בעמק ויומינג, ומדרום בעמק ליהי.
הנקודה הגבוהה ביותר בהרי הפוקונוס היא "Kistler Ledge" אשר נמצאת בגובה של 675 מטרים מעל פני הים.
אזור הרי הפוקונוס מהווה יעד תיירותי פופולרי בעיקר בקיץ בזכות אתרי הטבע הרבים שבו ומשום שהוא נמצא במרחק שעתיים נסיעה מאזור המטרופולין של ניו יורק ומאזור המטרופולין של פילדלפיה אשר מכילים מיליוני תושבים. מחנות קיץ רבים, ובהם מחנות קיץ יהודיים, נמצאים בהרי הפוקונוס. בחורף האזור מהווה יעד פופולרי לסקי.
סוס בלגי
סוס בלגי (בצרפתית: Cheval de trait belge; בפלמית: Belgisch Trekpaard; ידוע אף בשמות: Brabançon; Brabant ;Belgian horse) הוא גזע סוס עבודה כבד, אשר מקורו מפרובינציית ברבן (Brabant), בתחומי בלגיה המודרנית, ומיועד למשיכת עגלות משא וציוד חקלאי ומכאן שיוכו לקבוצת סוסי ה"דראפט" (draught horse בבריטניה, draft horse בארצות הברית). הבלגי הוא אחד מגזעי הסוסים החזקים והכבדים ביותר.
מאפייני הגזע
צבעו של הסוס הבלגי הוא בדרך כלל ערמוני, עם רעמה וזנב בהירים. משקלו של סוס בלגי אופייני עולה על 900 ק"ג. הסוס הבלגי הגבוה בעולם הוא ראדר (Radar) אשר נולד איווה בשנת 1998, ארצות הברית, בגובה 202 ס"מ עד לשיא הגב, ומשקלו 1100 ק"ג. לסוס הבלגי יכולת יוצאת דופן למשיכת משאות כבדים. הסוסים הבלגים משמשים עדיין כסוסי עבודה במשקים חקלאיים, אולם הפכו גם לסוסים אהודים בהופעות סוסים ומשמשים גם לרכיבת פנאי. בבלגיה קיים אף ענף חקלאי של גידול הסוס בתעשיית הבשר.
בגזע הסוס הבלגי שכיחות גבוהה של מחלה גנטית, Junctional epidermolysis bullosa (JEB), הגורמת לסייחים לאבד שטחי עור גדולים ולמומים נוספים, המאלצת מגדלים להמית את הסוס. במחקר שנערך בשנים 2001–2003 נמצא כי 17.1% מכלל הסוסים הבלגים שנבדקו בארצות הברית וקנדה הם נשאים למחלה. אם מקפידים שלא להרביע זכר ונקבה שהם נשאים, ניתן למנוע את ביטוי המחלה בסוס ונעשים מחקרים במאמץ להכחיד את המחלה. ספר הגזע של הסוס הבלגי בארצות הברית מציב כתנאי לרישום, ביצוע בדיקה גנטית לגילוי הנשאות למחלה. לסוסים בלגים אף סיכון מוגבר לחלות ב-Chronic progressive lymphedema (CPL), מחלה הגורמת להתנפחות הגפיים, וייתכן כי אף מחלה זו מקורה גנטי.
היסטוריית הגזע
מקורו של הסוס הבלגי בברבן שבבלגיה, שם שימש כחיית משק, בעיקר לעבודות חקלאיות. עד לשנות ה-40 של המאה ה-20 היו הסוס הבלגי והברבן (Barbant) גזע אחד. לאחר מלחמת העולם השנייה מגדלי הברבן שנותר באירופה פתחו את הגזע לסוס בעל גוף גדול וכבד יותר, בעוד שמגדלי הסוס הבלגי בארצות הברית פתחו סוס גבוה וקל יותר.
בשנת 1887 נוסדה במדינת אינדיאנה האגודה האמריקאית של מייבאי ומגדלי סוסי העבודה הבלגים (American Association of Importers and Breeders of Belgian Draft Horses), אשר הקימה מרשם לגזע סוס זה בארצות הברית. בתחילת המאה ה-21 הסוס הבלגי הוא סוס העבודה הכבד הנפוץ ביותר בארצות הברית.
שמעלקא פינטר
הרב שמואל שמעלקא פינטר (י"א באדר תרע"ט - י"א בתמוז תשנ"ד) היה רב בריטי, מראשי היהדות החרדית בלונדון.
תולדותיו
נולד בווינה בסביבות שנת תר"פ. אביו רבי חיים היה רבה של בוקווסק שבגליציה ובזמן מלחמת העולם הראשונה נמלט לווינה כמו רבים מיהודי גליציה. למד בישיבת צעהלים אצל הרב לוי יצחק גרינוולד. בהיותו בווינה גם קיבל בלימוד מרבי יוסף רוזין "הרוגושטובער" ששהה שם לצורך רפואת העיניים, והיה מקריא לו מספרי לימוד. בזמן מלחמת העולם השנייה הצליח להגר ללונדון שם נישא לבתו של רבי ישראל אריה מרגליות, האדמו"ר מפרמישלאן לונדון. פתח בית מדרש בשם "ישועת חיים". רבני לונדון (בהם רבי שלום מוסקוביץ' האדמו"ר משאץ ורבי יחזקאל אברמסקי) עודדו אותו לקבל הנהגת מוסד "יסודי התורה" (נוסד על ידי הרב ישכר פרדס אב"ד דנקוב) שעשרות שנים היו המוסדות החרדיים המרכזיים בעיר. היה יושב ראש אגודת ישראל של בריטניה. לאחר פטירת אשתו נישא בשנית לבתו של רבי פנחס שלום מקוסון, אלמנת רבי אברהם אייכנשטיין מזידיטשוב שיקגו. נקבר בבית הקברות עדת ישראל שבאנפילד, לונדון.
משפחתו
לרב פינטר ארבעה בנים:
בנותיו נשואות לרב עזריאל זעליג וינברג מסלונים, ולרב יצחק ברגר מחסידי צאנז, המכהן כדיין במנצ'סטר ובעבר היה חבר בית הדין של לונדון.
טקס פרסי נשר הזהב הרוסי ה-20
טקס פרסי נשר הזהב ה־20 עבור הישגים בתחום הקולנוע והטלוויזיה הרוסיים לשנת 2021 התקיים ב־28 בינואר 2022 בביתן הראשון של מתחם קונצרן הסרטים מוספילם. מועמדים ראשוניים הוכרזו ב-18 בנובמבר 2021, אך ב־28 בדצמבר פורסמה רשימת המועמדים הסופית.
החל משנת 2022 יוענק פרס "הסדרה הטובה ביותר בשירות סטרימינג" וקטגוריית "סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר" לא תעשה הפרדה בין מיני-סדרה לסדרה ארוכה יותר. בנוסף, תופסק חלוקת הפרס לסרט הזר הטוב ביותר. בנוסף, לראש מועצת המומחים של הפרס מונה העיתונאי איוואן קודריאבצב, מנחה התכנית "תעשיית הקולנוע" ברשת רוסיה-1.
ועדת הפרס בוחנת הענקת פרסים לשנת 2021, לסרטים רוסיים שהוצגו לראשונה ברוסיה מ-1 בדצמבר 2020 עד 30 בנובמבר 2021 (כמו גם כל הסרטים של השנה הקודמת שמסיבה זו או אחרת לא נשקלו לפרס בסוף 2020); בקטגוריית הטלוויזיה הוועדה בוחנת סרטי טלוויזיה וסדרות, ששידורם הראשון הסתיים בין 1 בדצמבר 2020 ל-30 בנובמבר 2021.
חטיפת פסקגאולה
חטיפת פסקגאולה היה אירוע של חטיפה בידי חוצנים שהתרחש לכאורה בשנת 1973 ובו נחטפו צ'ארלס היקסון וקלווין פרקר בעיר פסקגאולה, מיסיסיפי. התקרית זכתה לסיקור תקשורתי נרחב.
סיפור החטיפה
בערב ה-11 באוקטובר 1973, שני עמיתים לעבודה בשם צ'ארלס היקסון (בן 42) וקלווין פרקר (בן 19), דגו על גדות נהר פסקגאולה במיסיסיפי. הם סיפרו לשריף של מחוז ג'קסון שבאמצע הדיג הם שמעו מעין קולות של זמזום או שריקה, ולאחר מכן הבחינו בצמד אורות כחולים מהבהבים ובעצם בלתי מזוהה אליפטי ברוחב של 9–12 מטרים וגבובה של 2.5–3 מטרים. פרקר והיקסון סיפרו שהם היו "משותקים אך בהכרה", בעוד ששלושה "יצורים" העלו אותם לסיפון העב"ם, ביצעו בהם בדיקות שונות ולבסוף שחררו אותם.