cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנטוניו ז'וזה דה סילווה
חייו
עובדת היותו מחזאי לא תועדה בשום מקום במסמכי האינקוויזיציה, אם כי קשה להאמין שהדבר נעלם מידיעתם. קשה לדעת בוודאות, אם דה סילווה הוצא להורג בשל התייהדותו, על פי ההאשמה הרשמית, או בשל כתיבתו הביקורתית והיותו יריב קשה למחזאים וסופרים אחרים בני זמנו. מחזותיו מוצגים בספרד ובפורטוגל עד היום, ולמרבה האירוניה, התיאטרון שבו הם מוצגים עומד במקום, שבו ניצב לפנים בית הסוהר של האינקוויזיציה.
הסופר הפורטוגלי קמילו קשטלו ברנקו, גם הוא מצאצאי האנוסים ומחשובי הסופרים במאה ה-19, כתב, בין השאר, רומן בשם "היהודי". לפני שנים אחדות יצר הבמאי הברזילאי יום טוב אזולאי סרט בשם "היהודי" על חיי אנטוניו ז'וזה דה סילווה.
בין יצירותיו הדרמטיות, שהופקו ב"תיאטרון ביירו אלטו" בין 1733 ל-1738 קומדיות בביצוע מריונטות, שעם כל קלילותן, מצביעות על כישרון דרמטי בלתי מבוטל ושנינות נוסח אריסטופאנס. הדמויות משורטטות היטב והדיאלוג ניחן בעוצמה קומית, התמונות מתקשרות זו לזו והעלילה מעובדת במיומנות. יתרה מזו, סילווה גילה בקיאות באמנות הבימה ולו האריך ימים, אפשר שהיה משחרר את הדרמה בפורטוגל מתלותה בכותבים זרים; אך הרישיון המשולש של ארמון המלוכה, בית הדין והאינקוויזיציה שנדרש להפקת מחזה הגביל כליל את החופש והספונטניות. על אף זאת, הוא גילה עוז רוח מסוים בחשיפת מקרים אופייניים של הונאה ועוולות, אם כי חופש הדיבור שלו נופל בהרבה מזה של ז'יל ויסנטה. הקומדיות שלו מציגות תמונה אמינה ומעניינת של החברה במאה ה-18, בייחוד הקומדיה הטובה ביותר שלו, Guerras do Alecrim e da Manjerona (מלחמות הרוזמרין והאזוב), שבה הוא מטפל ב-fidalgo pobre, טיפוס שהוצג לראשונה על ידי ויסנטה ופרנסישקו מנואל דה מלו.
יצירותיו מכונות "אופרות", אם כי הן כתובות בעיקר בפרוזה, משום שהן מכילות שירים, שסילווה הכניס אליהן בחיקוי לאופרות האמיתיות, שכבשו אז את דמיון הקהל. הוא היה גם משורר לירי מוכשר, שמיזג נאמנות לצורה עם השראה ורגש אמיתיים.
הנצחת חיילים יהודים שנפלו במלחמת העולם הראשונה (באדן-וירטמברג)
אנדרטאות להנצחת חיילים יהודיים שנפלו במלחמת העולם הראשונה בשורות הצבא הגרמני הוקמו בבתי הקברות היהודיים בבאדן-וירטמברג החל משנת 1916.
מספרם הכללי של היהודים ששירתו בצבאות גרמניה בין השנים 1914 – 1918 היה כ-100,000, מתוכם 10% היו מתנדבים. מתוך 100,000 החיילים היהודים, כ-80% שירתו בחזיתות. בשורות החיילים היהודים היו 30 רבנים צבאיים, ששירתו בכל החזיתות ובמיוחד בחזית המזרחית, 200 טייסים ו-2,500 רופאים צבאיים. 30,000 יהודים זכו באותות ובעיטורי מלחמה. 12,000 חיילים יהודים נפלו במערכה או הוכרזו נעדרים, מתוכם 50 טייסים.
מספר החיילים היהודים תושבי באדן שלחמו בשורות הצבא הגרמני היה 4,758 ומתוכם נפלו 589 חיילים.
רק חיילים פצועים בודדים, שנשלחו לבתי החולים בגרמניה ונפטרו שם נקברו בבתי הקברות היהודיים בעיר מולדתם. מרבית החללים נקברו בבתי קברות במקום נפילתם, ללא הפרדה בין יהודים לנוצרים. ההפרדה לא הייתה אפשרית מבחינה מעשית וגם לא רצויה, שכן היהודים שאפו להיחשב חלק בלתי נפרד מהצבא הגרמני. ברית חיילי החזית היהודים פרסמה בשנת 1920 כרזה הקוראת לאימהות הגרמניות להביע סולידריות עם האימהות היהודיות השכולות:
הקמת אנדרטאות ולוחות זיכרון להנצחת החיילים היהודים שנפלו בשורות הצבא הגרמני התחילה כבר בשנת 1916. ברית חיילי החזית היהודים אשר הוקמה בשנת 1919, פעלה רבות, באמצעות האגודות המקומיות שלה, לקידום פרויקט ההנצחה.
שטוטגרט
בבית הקברות פראג (בגרמנית Pragfriedhof. לשם אין קשר לפראג בירת צ'כיה) בית הקברות הגדול ביותר בשטוטגרט, קיימת מאז שנת 1874 חלקה יהודית. ב-3 ביולי 1925 נחנכה בה, ביוזמת ברית חיילי החזית היהודים, אנדרטה לזכר החיילים היהודים שנפלו במלחמת העולם הראשונה. האנדרטה, שתוכננה על ידי האדריכל היהודי-גרמני ארנסט גוגנהיימר, הוקמה בחלקה הצבאית, שם הובאו למנוחות שמונה עשר חיילים יהודים שנפלו במלחמה בשורות הצבא הגרמני. על האנדרטה נחקקו שמותיהם של כל החיילים היהודים בני שטוטגרט שנפלו במלחמה, כולל אלה שלא הובאו לקבורה במקום. סביב הקברים והאנדרטה ניטעה חורשה המשמשת מקום שקט להתייחדות עם זכר הנופלים. עלות האנדרטה, בסך 12,000 מארק מומנה מתרומות הקהילה היהודית.
קרלסרוהה
בבית הקברות היהודי בקרלסרוהה קבורים חיילים יהודים שנפלו במלחמת העולם הראשונה. לוח זיכרון מנציח את שמם של 56 חיילים שנפלו במלחמה.
לודוויגסבורג
האנדרטה לזכר החיילים היהודים שנפלו במלחמת העולם הראשונה בשורות הצבא הגרמני הוקמה בשנת 1926 בבית הקברות היהודי החדש בלודוויגסבורג. על האנדרטה רשומים שמותיהם של שישה חיילים והכתובת:
קיפנהיים
ולאחר מכן בעברית ובגרמנית קטע מישעיהו נ"ז פסוק י"ט:
לאופהיים
בשנת 1922, למרות המצב הכלכלי הקשה, הקהילה היהודית בלאופהיים הקימה אנדרטה לבני הקהילה שנפלו במלחמת העולם הראשונה. האנדרטה תוכננה על ידי האמן פרידריך אדלר. על האנדרטה לוח ברונזה עליו חקוקים שמות הנופלים וכתובת מובלטת:
לוח הברונזה הנושא את שמות הנופלים נשאר שלם בתקופת מלחמת העולם השנייה, למרות שרוב חפצי המתכת ואף אותיות ברונזה נבזזו מבית הקברות בשנת 1942 ונשלחו למפעלי הנשק.
בשנת 1998 נוסף לרשימת שמונת הנופלים שמו של החייל בן השמונה עשרה יוליוס רגנשטיינר שנפל בצרפת.
טקסי ימי זיכרון התקיימו ליד אנדרטה זאת עד עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933.
בודינגהיים
במרכז בית הקברות היהודי הוקמה אנדרטה לזכרם של 23 חיילים יהודים בני עשר הקהילות המשתמשות בבית קברות אזורי זה שנפלו במלחמת העולם הראשונה. על האנדרטה ציטוט מספר משמואל ב' פרק א' פסוק כ"ה:
סביב האנדרטה ניטעו עצים המצלים על הקברים ויוצרים מקום שקט להתייחדות עם זכר הנופלים.
אפינגן
אנדרטה לזכר החיילים היהודים בני האזור שנפלו במלחמת העולם הראשונה בשורות הצבא הגרמני הוקמה מול הכניסה לבית הקברות היהודי באפינגן. על האנדרטה חקוקים פרטיהם של שמונה חיילים שהובאו למנוחות בניכר: שם, תאריך לידה, תאריך ומקום הפטירה ושם היישוב בו התגוררו.
בתחתית האנדרטה ציטוט בגרמנית מספר דברים כ"ה, פסוקים י"ב – י"ג:
האנדרטה ובית הקברות הוכרזו אתרים בעלי חשיבות היסטורית.
קמיאנסקה
קמיאנסקה (באוקראינית: Кам'янське, ברוסית: Каменское) היא עיר באוקראינה במחוז דניפרופטרובסק.
העיר משמשת כנמל על נהר הדנייפר. אוכלוסיית העיר: 267 אלף תושבים (2001). משמשת כמרכז התעשייה הכבדה באוקראינה. בעיר נמצאים בתי חרושת לעיבוד מתכות, בעיקר ייצור פלדה ויצקת מברזל ופחם.
היסטוריה
נוסדה בשנת 1750. ב-1887 דרך העיר נבנתה מסילת ברזל ובית חרושת לעיבוד מתכות. בשנת 1896 נספרו בעיר 18 אלף תושבים. בשנת 1913 נספרו 40407 תושבים, ביניהם 24475 אוקראינים, רוסים, בלרוסים, 14175 פולנים, 1220 יהודים.
בשנת 1906 נולד בעיר ליאוניד ברז'נייב. בשנת 1936 שונה שם העיר לדניפרודזרז'ינסק (באוקראינית: Дніпродзержинськ, ברוסית: Днепродзержинск), על שם פליקס דזרז'ינסקי, מייסד צ'קה (המשטרה החשאית של ברית המועצות).
בשנת 1964 נבנתה ליד העיר תחנת כוח שהציפה שטחים נרחבים על הדנייפר. בנייתה גם הביאה לעיר פועלים מכל ברית המועצות שברובם התיישבו בעיר והביאו איתם את מנהגיהם המיוחדים.
ב-1996 ירדה רכבת קלה מהפסים וגרמה למותם של עשרות אנשים. התאונה השפיעה רבות על השימוש ברכבות קלות באזורים הררים.
בשנת 2016 הוחזר לעיר שמה הקודם בעקבות חוק שקיבלה הראדה העליונה של אוקראינה לביטול שמות על שם מנהיגים ואירועים קומוניסטיים.
ערים תאומות
לקמיאנסקה שש ערים תאומות:
צ'יקן ליטל
צ'יקן ליטל (באנגלית: Chicken Little) הוא סרט קומדיה אמריקאי בהנפשה ממוחשבת משנת 2005, המבוסס על הסיפור העממי "השמיים נפלו על הראש". צ'יקן ליטל נוצר בהפקה עצמאית של חברת וולט דיסני. הסרט הוא הסרט הדיגיטלי הראשון בתלת-ממד.
בישראל, הסרט הוקרן לראשונה בבתי הקולנוע בשנת 2005. בשנת 2011 יצאה לסרט גרסת תלת מימד 3D לבלו-ריי. בשנת 2012 שודר בדיבוב לעברית בערוץ דיסני ישראל.
לסרט היה אמור לצאת המשכון בהפקת אולפני דיסניטון, אם כי בעקבות שינוי מוקד האולפן הוא בוטל.
תקציר העלילה
עלילת הסרט מתחילה כשנה לאחר האירוע בו גרם צ'יקן ליטל למהומה גדולה באוקי-אוקס, העיירה השלווה בה הוא גר, כאשר טען כי 'השמיים עומדים ליפול' וכי חתיכה מהם פגעה בו. בעקבות האירוע הוא הפך למושא צחוקם של תושבי העיירה.
כעת הוא מנסה להחזיר לעצמו את כבודו ולזכות מחדש בהערכת אביו, וזאת באמצעות הצטרפות לקבוצת הבייסבול המקומית. הוא מצליח להביא לניצחון גדול של הקבוצה ולזכות בהערכת תושבי העיירה.
יום אחד שוב נופל עליו משהו מהשמיים. הוא נלחץ וחש כי חייזרים עומדים לכבוש את כדור הארץ. הוא נעזר בחבריו - אבי הברווזה המכוערת, פיש הדג המצחיק וראנט החזרזיר - כדי לחקור את התופעה ולהציל את העיירה.
מדבבים בעברית
את השירים בסרט המדובב ביצעו סער בדישי ולירון לב.
איש הווינבגו
איש הווינבאגו (באנגלית: Winnebago Man) הוא סרט תיעודי אמריקאי משנת 2009 בבימויו של בן שטיינבאוור, אודות תופעת אינטרנט שיצרה סרטון פרסומת משנת 1989 למיני ואן של חברת וינבאגו. הסרטון הכיל התפרצויות של זעם וקללות מאיש המכירות המפרסם, ג'ק רבניי. הסרטון הופץ במקור כבדיחה פנימית בין יוצרי הסרט ואנשי החברה המפרסמת, אך עותקים שלו התפשטו באופן ויראלי ברחבי העולם, תחילה בקלטות VHS, ולאחר מכן באמצעות אתר YouTube ואתרי שיתוף סרטונים נוספים, שהקנו לאיש המכירות את התואר "האיש העצבני ביותר בעולם". קטעי הפספוסים בסרטון נהפכו לקאלט ומשפטי מפתח מתוכו צוטטו בטלוויזיה ובקולנוע.
שני עשורים לאחר יצירת הסרטון, שב הסרט התיעודי לבדוק את הסיפור סביב יצירת הסרטון, וכיצד הוא השפיע על האדם המופיע בו.
הסרט הועלה להקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים סאות' ביי סאות'ווסט באוסטין שבטקסס ב-14 במרץ 2009 ויצא לבתי הקולנוע ב-9 ביולי 2010. גרסה בת 60 דקות של הסרט שודרה בערוץ 4 של ה-BBC, ב-30 באוגוסט 2010. בישראל שודר הסרט ב-6 במאי 2010 בערוץ 8.
ביקורות ופרסים
עם יציאתו קיבל איש הווינבאגו תשבחות ממבקרי קולנוע. אתר Rotten Tomatoes דיווח על 90 אחוז ביקורות חיוביות מתוך הצטברות של 49 ביקורות.
רייצ'ל סאסלו מהוושינגטון פוסט כתבה כי הסרט "מעלה שאלות מסקרנות על תרבות ההשפלה המקוונת ועל ההרס של החיים האמיתיים שנגרם בעקבותיה". רוג'ר איברט מהשיקגו סאן טיימס טען כי "למרות שאנו מגלים הרבה על הנזיר הווירטואלי הזה ואנו מפתחים הערצה לעקרונות הרגזניות שלו, הסרט משאיר כמה שאלות בלתי פתורות".
הסרט זכה לפרסים בפסטיבלים שונים:
דיסניקווסט
דיסניקווסט (באנגלית: Disney Quest) היה פארק שעשועים מקורה בדאונטאון דיסני באתר הנופש דיסניוורלד שבפלורידה. פארק השעשועים הוקם בתוך מבנה ללא חלונות בן חמש קומות. הפארק כלל משחקי וידאו, מסמכי אינטרנט ומשחקי מציאות מדומה. הפארק נסגר ב-2017.
היקף הפרויקט
הפרויקט נועד להביא את המותג של דיסני לערים רבות בארצות הברית ולאוכלוסיות שאין ביכולתן, מבחינה כלכלית, להגיע לפארקי השעשועים של החברה. על פי התכנון המקורי היה הפרויקט אמור להיבנות בכל הערים העיקריות בארצות הברית.
פארק השעשועים הראשון נבנה בשיקגו אולם בשל ההצלחה הנמוכה ומיעוט המבקרים הוא נסגר ב-4 בספטמבר 2001. בעקבות הכישלון של האתר בשיקגו בוטל הפרויקט, הופסקה הבנייה של המבנה בפילדלפיה ובוטלה הבנייה המתוכננת לאתר הנופש דיסנילנד שבקליפורניה. הפארק היחיד שנותר בפעולה הוא הפארק בפלורידה.
חברת הבידור המקומי של דיסני אשר תפעלה את האתרים העבירה את השליטה והתפעול באתרים לחברת וולט דיסני וורלד.
תכנון
מתוך מטרה לחסוך בעלויות, הפארקים המתוכננים היו אמורים להיות זהים בצורתם ובגודלם, וכן בסידור מערך המתקנים בהם. מערך המתקנים תוכנן להיות מודלרי, והמתקנים תוכננו להיות מוחלפים מדי כמה שנים. תכנון זה נועד לאפשר לכל אתר ואתר להשקיע במתקנים שונים מתקציבו הוא ובהתאם לרווחיו. לאחר הכישלון של הפרויקט בשיקגו הוחלט שלא להחליף את המתקנים שבפארק בפלורידה בקצב המתוכנן.
מבנה הפארק
הפארק הוא מבנה בן חמש קומות. המבקרים נכנסים לקומה הראשונה, עולים לאולם המרכזי בקומה השלישית וממנו יש גישה ליתר קומות המבנה.
הקומה הראשונה
בקומה זו נמצא מתקן שודדי הקאריביים: הקרב על זהב שודדי הים - במתקן זה עומד המבקר על סיפון קטן של ספינת פירטים, כל המבקרים לובשים משקפי תלת־ממד. אחד המבקרים מסובב את הספינה על ידי סיבוב ההגה שלה, ויתר המבקרים יכולים לירות בתותחי הספינה על ספינות אחרות ומפלצות ימיות. מתקן אחר המצוי בקומה זו הוא מתקן המסע בג'ונגל הווירטואלי - מתקן זה כולל רפסודה מתנפחת בה נוסעים המבקרים במורד נהר פרה היסטורי ומנסים להימלט מדינוזאורים. לעיתים נרטבים המבקרים ממים אמיתיים.
הקומה השנייה
בקומה זו שלושה מתקנים:
משחקים אחרים
במתקן משחקי מחשב קלאסיים רבים אחרים כגון פק מן, אסטרואידים, דונקי קונג ועוד.
עלות
בעת פתיחת הפארק הייתה הכניסה לכל מתקן ומתקן משולמת בנפרד באמצעות כרטיסי אשראי שניתן היה לטעון אותם ושילמו בהם על כל משחק ומשחק, אולם בשל הביקורות על שיטה זו היא בוטלה ונקבע מחיר אחיד הכולל שימוש בכל המתקנים.
שעת הזאבים (סרט, 2003)
שעת הזאבים (בצרפתית: Le Temps du Loup) הוא סרט קולנוע דובר צרפתית מ-2003 שכתב וביים מיכאל הנקה. הסרט עוסק בנסיונותיה של משפחה לשרוד בעולם בו אירע אסון כלשהו שטבעו אינו ברור מן הסרט. מהסרט לא ברור גם מהם התקופה והמקום בהם מתנהלת העלילה, אם כי הוא כולל רמיזות על כך שמדובר במדינה אירופית. שמו של הסרט לקוח מתוך פואמה נורדית בשם "חזון הנביאה" המתארת את התקופה שלפני הראגנארוק - סוף העולם במיתולוגיה הנורדית.
הפקה
הנקה כתב את "שעת הזאבים" עוד לפני שכתב את סרטו מ-1992, "הווידאו של בני", אך מגבלות מימון אילצו אותו לדחות את יצירתו של הסרט. הוא ניסה ליצור את הסרט שוב לאחר יציאתו של "משחקי שעשוע", סרטו הראשון שזכה להצלחה בינלאומית נרחבת, אך נתקל שוב בקשיי מימון ויצירתו של הסרט בוטלה ברגע האחרון. את סרטו הבא, "לחיות על הקצה", יצר הנקה בצרפת בעקבות הצעתה של השחקנית ז'ולייט בינוש שהביעה את רצונה לשחק בסרט שלו. "שעת הזאבים" הופק לבסוף לאחר יציאתו של הסרט "המורה לפסנתר", שגם בו שיחקה איזבל הופר בתפקיד ראשי.
הסרט צולם בבורגנלנד, באוסטריה תחתית ובווינה. הוא לא הוקרן באופן מסחרי בישראל.
תוכן ותגובות
"שעת הזאבים" הוקרן במסגרת פסטיבל קאן מחוץ לתחרות הרשמית. הוא היה פסול לזכייה בפרס כלשהו בפסטיבל קאן מכיוון שאחד משחקני הסרט, הבמאי הצרפתי פטריס שרו, נכלל בחבר השופטים של אותה השנה. הסרט זכה בפרס המבקרים ובפרס התסריט הטוב ביותר וכן הועמד לפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל סיטג'ס (קטלוניה).
היסטוריון
היסטוריון הוא אדם העוסק בחקר ההיסטוריה האנושית ובתיאורה; בהערכת האירועים הקובעים בהיסטוריה; בהצעת תיקוף של פרק זמן מוגדר; בהצבעה על העיקר ועל הטפל במסכת האירועים של האנושות; ובפרשנות וההדרה של תעודות היסטוריות.
הרודוטוס, המכונה "אבי ההיסטוריה", חי במאה ה-5 לפנה"ס ולפי המקובל היה הראשון לכתוב חיבור היסטוריוגרפי: "היסטוריות". מאז העת העתיקה עברו תפיסת מהותה של ההיסטוריה, שיטות המחקר המקובלות בה, סוגות ואופנים של כתיבתה, ובעיקר התמות הגדולות שלה, שינויים רבים ומהותיים.
המילונאי ראובן אלקלעי הציע תחת "היסטוריון" את חידושו תּוֹלָדָן.
הכשרה כהיסטוריון
דרך המלך לרכישת היכולת המקצועית לכתיבת היסטוריוגרפיה מוסמכת היא הכשרה באקדמיה, כלומר לימודים בחוגים העוסקים בהיסטוריה באוניברסיטה. באוניברסיטאות בעולם, בפקולטה למדעי הרוח, אם הוקמה בהן, כמעט תמיד קיים חוג להיסטוריה. אך למעשה רובם ככולם של תחומי החקר וההוראה בפקולטה זו הם ההיסטוריה של התרבות האנושית לגווניה; גם בפקולטה למדעי החברה עוסקים בהיסטוריה במידה רבה. באוניברסיטאות בישראל נהוגה, במסגרת הפקולטה למדעי הרוח, חלוקה לחוגים אחדים, מתמחים באזורים או תרבויות, כגון "היסטוריה", "היסטוריה של עם ישראל", "לימודי ארץ ישראל", "היסטוריה של המזרח התיכון" ושמות נוספים. במקומות אחרים בעולם מקובלת פחות חלוקה שכזו. בכמה אוניברסיטאות מצוי החוג להיסטוריה במסגרת הפקולטה למדעי החברה, ולא במסגרת מדעי הרוח.
עוסקים בכתיבת היסטוריה גם אנשים שאין להם השכלה פורמלית בהיסטוריה, כדוגמת המדינאי וינסטון צ'רצ'יל, שכתב חיבורים היסטוריים רחבי היקף (שאינם בגדר מחקר היסטורי, וחלקם מבוסס על זיכרונותיו), ובהם "תולדות מלחמת העולם השנייה" ו"היסטוריה של העמים דוברי האנגלית".
עבודתו של ההיסטוריון
היסטוריונים רבים ראו בעבודתם מלאכת קודש עבור הכלל: הקהילה, האומה, ואף האנושות. העבודה ההיסטורית, הייתה מרכז חייהם של היסטוריונים רבים, כמו למשל ההיסטוריון היהודי הישראלי פרופ' בן-ציון דינור; ויש בהם, כמו למשל עמיתו ההיסטוריון פרופ' חיים הלל בן-ששון, שראו בה סוג של עבודת נפש מומלצת לכל אדם.
ההיסטוריון שמואל אטינגר אמר כי "עבודתו הראשונה או תפקידו הראשון של ההיסטוריון הוא לנפות מתוך האוסף העצום של מה שמכונה "עובדות היסטוריות", את האירועים שאותם הוא רואה כחשובים יותר, בולטים יותר, משמעותיים יותר מאחרים. ... כלומר תפקידו הראשון של היסטוריון ראוי לשמו הוא, לנפות את המידע, לקבוע בתוכו סדר עדיפויות". שאלת העיקר והטפל, התחדדה מאוד מאז מחצית המאה ה-19, כאשר רבו הכלים לאיסוף מידע היסטורי; ובעיקר באשר להיסטוריה של המאות הללו אשר עליהן יש מידע רב ומתרבה בהתמדה, בהשוואה למידע המועט יחסית על העת העתיקה וימי הביניים, וראשית העת החדשה. "ההיסטוריון של העולם העתיק, כתובת על קבר או על אבן שעליה חקוקה מלה, ... הם בסיס שעליו הוא בונה קונסטרוקציה שלמה". ואילו ההיסטוריון של המאה העשרים ניצב למול כמות עצומה של מסמכים, ובנוסף כמות גדולה ומתרחבת של ספרות מחקר בכל נושא, שבה הוא חייב להתמצא.
קביעת סדר העדיפויות אצל ההיסטוריון בבואו לכתוב היסטוריוגרפיה מחייבת תפיסת עולם מוצקת, עשירה ורחבה, ומערך החלטות מגובש כיצד לתפוס את האירוע או את מסכת האירועים ההיסטוריים, אשר יוצגו במלל ההיסטוריוגרפי האקדמי (להבדיל מטקסט היסטוריוגרפי אחר שכללי האקדמיה אינם מחייבים את כותבם). מלל היסטוריוגרפי זה נחוץ שיהיה נטול הכרזה מוצהרת: פוליטית, דתית, מגדרית וכדומה; גבול דק עובר לפעמים בין מלל שמודיע על סדר-יום פוליטי נחוץ, לבין מלל שהודעה זו מובלעת בו, מניעה אותו או מכוונת אליו, אך אינו מניף את דגלה. על המלל ההיסטוריוגרפי האקדמי להכריז על טענה הגיונית עיקרית ברורה, אשר ממנה יסתעפו תתי טענות, כולנה תהיינה מסתמכות על מקורות ומחקרים ראויים, בדרך אל הצגת חידוש או חדשות בחקר ההיסטוריה. טענות מחקריות של היסטוריונים מצטרפות בדרך כלל אל מרחבים היסטוריוגרפיים מובהקים, שלעיתים מחוברים או מותכים יחדיו; עיקריים שבהם: (1) ההיסטוריה (ליתר דיוק ההיסטוריוגרפיה) של הרעיונות ומבעי היצירה ובכלל זה הדתות, הפילוסופיה והספרות היפה, (2) ההיסטוריה של הארגונים ושל הפוליטיקה ובכלל זה ההיסטוריה של המדינות, הצבא והמלחמה, (3) ההיסטוריה של הכלכלה והתרבות החומרית.
אטינגר סבר, כהיסטוריונים רבים אחרים, כי אכן "תחילה קיימת הקונספציה ההיסטורית, או ראיית התהליך ההיסטורי", אצל ההיסטוריון, "ורק אחר כך - מה שמכונה 'העובדה ההיסטורית'. לא כפי שאחרים חושבים שהם אובייקטיביים כביכול, והם אוספים את העובדות כמו בולים ומסדרים אותם בשורה - ועל סמך אלה הם בונים כביכול את הקונסטרוקציה ההיסטורית, ומשחזרים את מהלך האירועים והתהליכים ההיסטוריים. בעלי גישה זו משלים את עצמם - הם אינם יכולים לעסוק בשחזור בלי שתהא להם תפיסה קודמת לגבי מכלול הנושא ומשמעותו ההיסטורית".
בעיני אטינגר, היה ההיסטוריון בן-ציון דינור, היסטוריון לדוגמה, אשר ניחן בתפיסה היסטורית מקיפה; באשר הוא ניסה לכונן תיאור של "התנועה הציונית במלוא היקפה ולחשוף את שורשיה", תוך כדי שהוא בורר עובדות, יצירות, אירועים וביוגרפיות, למשל בספר הציונות שראה אור בתרצ"ט-1939.
ביקורת על ההיסטוריון
הגאוגרף סטרבו אשר חי במאה ה-1 לפנה"ס לא נתן אמון רב בעבודת ההיסטוריונים בני דורו וקודמיהם, וכלשונו:
מסגרות למחקר היסטורי
בכל התקופות פעלו היסטוריונים תחת חסותם של שליטי המדינה, ממסד הדת השלטת, או גופים כלכליים. עובדה זו גרמה לעיתים לכתיבה מוטה לטובת הפטרון; אך גם ממנה ניתן להפיק תועלות היסטוריוגרפיות שונות. לדוגמה, ההיסטוריון יוספוס פלביוס כתב את חיבוריו בהיותו ברומא סמוך על שולחן השלטונות ותחת השגחתם. עבודתו של היסטוריון שפעילותו ממומנת על ידי גוף בעל אינטרס, יכולה להיחשב כבלתי אובייקטיבית, הגם שהאמת ההיסטורית מורכבת ונתונה לפרשנויות אחדות ואף מנוגדות.
רבים מן היסטוריונים עוסקים במחקר ובפרסומו במסגרות אקדמיות, כגון מכוני מחקר ואוניברסיטאות, והוצאות הספרים הקשורות לגופים אקדמיים. היסטוריונים אחרים עוסקים בעבודה עצמאית, הם כותבים מחקרים ומפרסמים מאמרים וספרים בתחום שהתמחו בו.
חקר ההיסטוריה מתבצע גם עבור ארגונים וגופים גדולים, ציבוריים ופרטיים; כגון מחלקת ההיסטוריה של צה"ל, שבה עמלים על מחקר וכתיבה שיטתית, לאו דווקא לעיניו של הציבור הרחב, של ההיסטוריה של צה"ל מאז היותו ובכל היבט, גופים מוניציפליים ואף משפחות.
ההיסטוריה והעניין הציבורי
להבדיל ממקצועות אקדמיים רבים, כגון מתמטיקה ולטינית, שהפעילות המחקרית בהם סמויה (או כמעט סמויה) מעין הציבור, מגלה הציבור עניין רב במחקרים היסטוריים ובהיסטוריה. כתוצאה מכך יוצאים מחקרים היסטוריים שונים גם בצורת ספר הפונה לקהל הרחב. היסטוריונים אחדים מקדישים מזמנם גם לפופולריזציה של ההיסטוריה. בולטים בתחום זה בישראל:
פופולריזציה של ההיסטוריה נעשית גם על ידי מי שאינם היסטוריונים. בין סופרי הילדים והנוער, למשל, יש העוסקים בכתיבת סיפורים היסטוריים הפונים לילדים ונוער, בהם דבורה עומר, גלילה רון־פדר-עמית ורונית לוינשטיין מלץ.
יוסיפ סטנישיץ'
יוסיפ סטנישיץ' (בקרואטית: Josip Stanišić; נולד ב-2 באפריל 2000 במינכן שבגרמניה) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת באיירן מינכן מהבונדסליגה ובנבחרת קרואטיה.
קריירת מועדונים
סטנישיץ' החל לשחק במחלקת הנוער של מינכן 1860, ובגיל 15 עבר למחלקת הנוער של פירסטנפלדברוק. בגיל 17 עבר למחלקת הנוער של באיירן מינכן מהבונדסליגה. בעונת החל לשחק בבאיירן מינכן II, קבוצת המילואים של המועדון, בה ערך 42 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-10 באפריל 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של באיירן מינכן, כשפתח בהרכב בתיקו 1-1 נגד אוניון ברלין במסגרת המחזור ה-28 של הבונדסליגה לעונת 2020/2021. זו הייתה הופעתו היחידה בעונה זו, בה זכתה באיירן מינכן באליפות גרמניה. ב-1 ביולי חתם על חוזה מקצועני במועדון עד לשנת 2023.
קריירה בינלאומית
סטנישיץ' מחזיק באזרחות גרמנית ובאזרחות קרואטית. על-אף ששיחק בנבחרת גרמניה עד גיל 19, הוא זומן לסגל נבחרת קרואטיה עד גיל 21 ב-23 באוגוסט 2021 לקראת משחקי מוקדמות אליפות אירופה עד גיל 21 נגד נבחרות אזרבייג'ן ופינלנד. עם זאת, הוא לא שיחק במשחקים אלו בשל פציעה.
ב-20 בספטמבר 2021 זומן סטנישיץ' על-ידי המאמן זלאטקו דאליץ' לסגל נבחרת קרואטיה הבוגרת לקראת משחקי מוקדמות מונדיאל 2022 נגד נבחרות קפריסין וסלובקיה. ב-8 באוקטובר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, כשפתח בהרכב בניצחון 0–3 על נבחרת קפריסין.
נכלל בסגל נבחרת קרואטיה לטורניר מונדיאל 2022.
ולס פארגו סנטר
הוולס פארגו סנטר (באנגלית: Wells Fargo Center) הוא אולם ספורט בפילדלפיה המארח כיום את פילדלפיה 76', פילדלפיה פליירס, פילדלפיה סול ואת קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת וילאנובה "וילאנובה ויילדקאטס" בתור אולם אלטרנטיבי.
ביולי 2016 נערכה באולם ועידת המפלגה הדמוקרטית שבה נבחרה הילרי קלינטון כמועמדת המפלגה בבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו בנובמבר 2016.
מכון ג'ינה דייוויס למגדר בתקשורת
מכון ג'ינה דייוויס למגדר בתקשורת (באנגלית: Geena Davis Institute on Gender in Media) הוא מוסד ללא כוונת רווח, אשר חוקר ייצוג מגדרי בתקשורת ופועל למען ייצוג שווה של נשים. המכון יושב בלוס אנג'לס שבקליפורניה, ומדלן די נונה היא מנכ"לית המכון מאז 2009.
היסטוריה
כשהייתה צופה בטלוויזיה יחד עם בתה הקטנה, ג'ינה דייוויס שמה לב כי ברוב הגדול של תוכניות הטלוויזיה אין מספר גדול של דמויות נשיות. בכך התחילה תהליך חשיבה ביקורתית לגבי מה התקשורת האמריקאית מראה לילדים צעירים, והיא החלה לחקור את נושא תפקידי המגדר בתקשורת. תהליך זה הוביל לייסוד המכון בשנת 2004, כדי לקיים מחקרים שיטתיים להבנת מצב הייצוג המגדרי בתקשורת ומדידת השפעותיו של ייצוג בלתי-שוויוני. בתחילת הדרך, דייוויס בקשה להתמקד ספציפית בתוכניות טלוויזיה, סרטים, ושאר אמצעי התקשורת המיועדים לילדים מתחת לגיל 11, מכיוון שאלו הם הגילאים שמעצבים את זהותם. ממחקר שהובילה בין השנים 2006 ל-2009 עלה כי מופיעים בתוכניות ובסרטי הילדים יותר מפי שלושה גברים מאשר נשים. בבדיקה של תוכניות וסרטים עם רייטינג עד רמת PG-13 (מתאים לגילאי 13 ומעלה), נמצא שרק 29.2% מכל התפקידים המדברים הן דמויות נשיות, ושדמויות אלה נוטות לעבור סקסואליזציה מוגברת בהשוואה לדמויות גבריות. דייוויס כתבה בממצאים שהשעות הרבות שילדים נמצאים באינטראקציה עם אמצעי התקשורת (7–10 שעות ביום) הופכות את נושא הייצוג המגדרי בתוכניות טלוויזיה וסרטים לבעל השפעה גדולה על איך ילדות מאמינות שהן צריכות להתנהג ואיך הן תופשות את עצמן. מחקר זה ואחרים שבאו אחריו, הובילו לעמדת המכון שיותר מדי פעמים, כשמדובר בנשים, "התקשורת דוחקת אותן הצידה, עושה להן היפר-סקסואליזציה, או פשוט משמיטה אותן כליל, במיוחד בטלוויזיה ובסרטים".
מטרות המכון
המכון מתמקד בתעשיית הבידור. מטרתו היא להגדיל את הגיוון בליהוק סרטים ותוכניות, ופועל למען ייצוג שווה של נשים בתקשורת. המכון מבסס את פעולותיו על מחקר כמותי, ואז פועל למען שינוי בהתאם לתוצאות. בין מטרות הארגון היא גם חשיפת הטיות לא-מודעות, ושינוי בהבניית הדמויות כדי לייצר מצב צודק יותר.
עבודת המכון
מכון ג'ינה דייוויס למגשר בתקשורת הוא המכון היחיד שפועל בתחום התקשורת בנושא מגדר, בהתבסס על מחקרים אמפיריים. אוסף המחקרים שצבר המכון הוא מן הגדולים בעולם העוסקים בהצטלבות של מדיה ומגדר.
בנוסף למחקרים בקנה מידה רחב שהמכון עורך, המכון גם משתף פעולה עם ארגונים אחרים כדי להגביר מודעות וליישם שינויים. בין התורמים לעבודת המכון יש מדענים, אנשי עסקים, ובעלי מקצועות מענף הבידור.
בשנת 2010, יסד המכון, בשיתוף עם האקדמיה לאמנות הטלוויזיה ולמדעים, פרס בסך 5,000 דולר לסטודנטים עבור יצירות אנימציה לילדים עם גיוון מגדרי.
מחקרים משמעותיים
המכון השלים מספר מחקרים גדולים סביב ייצוג מגדרי בתקשורת. מחקר אחד מ-2008 ניתח סרטים שוברי קופות, ובדק את התפקידים המגדריים כפי שמצטיירים בתרבות הפופולרית, כולל נושאים כגון הפער בין תפקידי דיבור לגברים ולנשים, וכן סוגי התפקידים שמגולמים על ידי גברים ונשים על המסך. המסקנה של המחקר הייתה שהחלוקה לתפקידי מגדר בקולנוע הם סטראוטיפיים מאוד. מחקר גדול נוסף נערך לגבי ההשפעה של החלוקה של תפקידי המגדר בעולם הקולנוע, הן על המסך והן מאחוריו. ממצאי המחקר היו שרק 8% מבמאי הקולנוע הן נשים, וכן 19% מהמפיקים, ו-13.6% מהתסריטאים. מחקרים נוספים בדקו נושאים דומים במדינות אחרות, וכן לגבי סרטים המיועדים לילדות ולמשפחות.
ב-2016, הארגון מצא כי היו יותר דמויות ראשיות של נשים בסרטים מאשר אי פעם בעבר. מחקר אחר בדק את ההשפעה של דמויות נשיות מסוג זה בסרטים: לאחר שיצאו הסרטים משחקי הרעב ואמיצה, אשר בשניהם דמות ראשית של קשתית, מספר הנערות הצעירות שהחלו להשתתף בענף הספורט קשתות גדל באופן משמעותי. לדברי דייוויס, המחקרים והפעילות של המכון מצליחים להביא לשינוי, וש-68% מחברות הסרטים שהמכון עבד איתם עשו שינויים בלפחות שני פרויקטים כדי לכלול יותר נשים.
פסטיבל הסרטים בנטונוויל
בנוסף לפעילות המחקרית, המכון יסד גם את פסטיבל הסרטים בבנטונוויל, ארקנסו. הפסטיבל מציג סרטים של נשים עם הפצה מובטחת. המטרה היא לשפר את הייצוג המגדרי הדיפרופורציונלי בתעשיית הקולנוע.
קו תקשורת
קו תקשורת הוא סוג של ערוץ תקשורת, המשמש להעברה של אותות תקשורת.
במקרה בו קו התקשורת הוא כבל תקשורת פיזי (להבדיל מתשדורת רדיו) הוא נקרא גם "מנקודה לנקודה" (בקיצור: נל"נ).
סוגים של קווי תקשורת
ישנם קווי תקשורת מסוגי מדיה שונים. הנפוצים והוותיקים שבהם הם זוגות של תיילי נחושת, שבמקור (המאה ה-19) העבירו טלגרפיה (בקוד מורס) ולאחר מכן גם שיחות טלפון לסוגיהן השונים. כיום מעבירים על גביהם שיחות טלפון וגם אינטרנט מהיר בטכנולוגיית ADSL.
קווי תקשורת נוספים הם כבלים קואקסיאליים (תחילת המאה ה-20) המעבירים מידע באפנון תדר רדיו RF, בדומה לשידורי תחנות רדיו וטלוויזיה, וגם בריבוב חלוקת תדר (FDM) או בריבוב חלוקת זמן (TDM).
החל מסוף המאה ה-20 קווי תקשורת הנפוצים לקיבולת גבוהה הם הסיבים האופטיים, המסוגלים להעביר נתונים בקצב גבוה מאוד על זוג סיבים (אחד לשידור והשני לקליטה) בטכנולוגיות ריבוב שונות ומגוונות. עקרון הפעולה הוא המרת אות חשמלי לאור, העברתו בצורה אופטית אל הקצה השני של הקו והפיכתו בחזרה לאות חשמלי בגלאי ביעד. הטכנולוגיה היעילה ביותר כיום היא DWDM, שבה מרבבים מידע שונה על מספר אורכי גל ומשדרים אותם במקביל דרך אותו סיב, ובכך מתאפשרת הגדלה של קיבולת המידע בסיב.
תקנים וסוגי קווים
סוגי קווים:
התאמת סוג הקו למטרות שונות
לכל קו תקשורת יתרונות וחסרונות. הסיבים נחשבים למתאימים ביותר לקצבים גבוהים ומחירם נמוך ממחיר כבלי נחושת, אולם ציוד הקצה האופטי יקר בהשוואה לציוד חשמלי. לכן יש כיום מעט צרכני קצה שמחוברים לקווי תקשורת אופטיים. רוב הלקוחות הביתיים המחוברים לאינטרנט מחוברים דרך קווי טלפון (זוגות נחושת) בטכנולוגיית ADSL או דרך כבלים קואקסיאליים של טלוויזיה בכבלים לארון הסעף.
היבטים נוירולוגיים
הפעולה של מערכת העצבים מתאפשרת הודות לתקשורת שבין התאים המרכיבים אותה. במערכת זו, השלוחות הארוכות של תאי העצב המכונות אקסונים משמשות כקווי תקשורת. תפקידו של האקסון הוא להעביר מידע מגוף תא העצב שבמוח לתא אחר.
הערות שוליים
Transmission line Elektrische Leitung Línea de transmisión Siirtolinja Ligne de transmission 伝送線路 Transmissielijn Linia długa Linha de transmissão 传输线模型
עיבוד נתונים אוטומטי
עיבוד נתונים אוטומטי (בראשי תיבות: ענ"א), או בקיצור עיבוד נתונים, הוא תהליך ממוכן הממיר נתונים למידע, כלומר קורא נתונים ומפיק מהם תמצית בעלת משמעות ותועלת.
במאה ה-21, מתבצע עיבוד נתונים באמצעות מחשב, אך קודם לשימוש הנרחב במחשבים הוא בוצע במכונות פשוטות יותר – ציוד לעיבוד נתונים – שעיבדו נתונים שנרשמו על-גבי כרטיסים מנוקבים. כדי להדגיש את הפן המעשי שלהן, מערכות עיבוד נתונים נקראות לרוב מערכות מידע, מכיוון שהן מציגות נתונים באופן ברור ומעובד.
בהקשר של עיבוד נתונים, נתונים מוגדרים כמספרים או תווים המייצגים פרטים כלשהם מהעולם האמיתי. נתון אחד הוא פרט אחד מהעולם האמיתי. המידע מתקבל מהנתונים על ידי הפעלת אלגוריתם, הסקה לוגית או חישוב סטטיסטי. מידע, בהקשר זה, מוגדר כתשובה בעלת משמעות לשאילתה כלשהי, או כתוצר ביניים שניתן לגלגלו לשאילתות נוספות.
בתחומי המדע וההנדסה, המונח ניתוח מידע משמש לתיאור עיבוד הנתונים. לרוב, בתחומים אלה נעשה שימוש באלגוריתמים ייחודיים ותחשיבים סטטיסטיים מדויקים שאינם שכיחים בתחומים העסקיים. בעוד שבתחומים העסקיים מקובל לייצג את הנתונים במספרים שלמים, נקודה קבועה או במספרים בינאריים, הרי שבתחומי המדע וההנדסה הנתונים הם לרוב מספרים ממשיים המיוצגים בנקודה צפה.
שלבים בעיבוד נתונים
תהליך עיבוד הנתונים כולל לרוב מספר שלבים. ראשית, יש להמיר את הנתונים לפורמט דיגיטלי הקריא על ידי מחשב. לאחר מכן, ניתן להפעיל תהליכי המרה נוספים, בהתאם למקור וסוג הנתונים. לבסוף, יש להזין את הנתונים המעובדים למערכת מידע כלשהי לשם ניצולם, לדוגמה, לשם כריית מידע והצגתו באופן גרפי.
אלמנטים חשובים בעיבוד נתונים:
ילקוט יוסף
ילקוט יוסף הוא חיבור הלכתי מעשי נפוץ הכולל 41 כרכים על סדר השולחן ערוך מאת הרב הראשי לישראל, הראשון לציון ונשיא מועצת הרבנות הראשית הרב יצחק יוסף. סדרת הספרים מקיפה את כל חלק אורח חיים שבשולחן ערוך, ובנוסף גם משאר החלקים - יורה דעה אבן העזר וחושן משפט. בכל עמוד מובאת הלכה המנוסחת באופן פסקני, ותחתיה המקורות לפסיקה ודיונים מרחיבים.
ספר זה נחשב כספר יסוד בקרב חלקים גדולים של היהדות הספרדית. על חיבור זה זכה הרב יוסף ב-1988 ב"פרס הרב טולדאנו" של המועצה הדתית תל אביב ובפרס "מוסד הרב קוק".
הכרך הראשון
הכרך הראשון של הספר יצא בשנת תשל"א (1971) נקרא 'ילקוט יוסף - פסקי דינים' (רלב עמ'). בכרך זה מובאים פסקי דינים בקצרה על כל חלקי השו"ע, בדומה לספר קיצור שולחן ערוך. את כרך זה מחשיב הרב עובדיה יוסף לאחד מספריו ומפנה אליו, שכן הרב יצחק יוסף סיכם את פסקי הדינים משו"ת 'יביע אומר' וירחון 'קול סיני'. ונוספו בו תשובות כת"י מאביו. כיום לא ניתן להשיג ספר זה, שכן במהדורות הבאות יצא הספר עם תוספות נרחבות.
הספר
בשנת תשמ"ג פורסמו חוברות ילקוט יוסף בדיני חגים ועוד. ובשנת תשמ"ה (1985) פורסם ילקוט יוסף לראשונה כספר ראשון בסדרה, והוא עסק בהלכות קריאת שמע ותפילה. במהלך כתיבת ספר זה ישב המחבר עם אביו, שהעיר את הערותיו. אביו, הרב עובדיה, אף כותב בהסכמתו לספר "עברתי סעיף אחר סעיף...". אביו עבר גם על הכרכים שבאו לאחר מכן בסדרת "ילקוט יוסף", וכל הכרכים בסדרה זכו להסכמתו. בכרכים הבאים בסדרת "ילקוט יוסף" הפך הרב יצחק יוסף לפוסק עצמאי הכותב פסקים משל עצמו, אם כי הקפיד להיצמד לשיטת אביו בפסיקת ההלכה, והיא פסיקה על פי הכרעתו של רבי יוסף קארו בספרו שולחן ערוך. בכך ביקש הרב יוסף לייצר טקסט הלכתי קצר ונוח, כך שכל יהודי, ואפילו אינו למדן, יוכל לעיין בו ולדעת כיצד לקיים מצוות יומיומיות. כיום מונה הסדרה 38 כרכים שחלקם נדפסו במספר מהדורות.
פרס הרב טולידאנו
ב"פרס הרב טולדאנו" שעל ידי המועצה הדתית תל אביב נכתב סיבת הפרס על החלק איסור והיתר:
חלקי הספר
בסוגריים נרשמה שנת ההוצאה לאור.
קיצור שולחן ערוך
בשנת ה'תשנ"ז יצאו לראשונה שני כרכים של קיצור שולחן ערוך ילקוט יוסף מאת הרב יצחק יוסף, המבוסס על סדרת הספרים ילקוט יוסף.
בשנת ה'תשס"ו יצא לאור החלק הראשון של "קיצור שולחן ערוך - ילקוט יוסף" החדש, הכולל כ-800 עמודים ובהם הלכות יומיומיות על השכמת הבוקר, קריאת שמע, תפילה, ברכות, שבת וראש חודש. ובשנת ה'תשס"ז יצא החלק השני של הספר, הכולל 1100 עמודים ובהם הלכות המועדים וכן הלכות משאר חלקי השולחן ערוך - יורה דעה, אבן העזר וחושן משפט. בספרים אלו נוספו ונתרבו הלכות חדשות, במיוחד בחלק יורה דעה. בספרים אלו מובאים סיכום פסקי הלכות של כל 24 הכרכים של ילקוט יוסף שיצאו עד אז. הספר זכה להסכמה מאביו של המחבר, הרב עובדיה יוסף, הכותב עליו "אשר הוא ממשיך את דרכי בהלכה".
הספר ראה אור בשפות רבות, ביניהם אנגלית, צרפתית, ספרדית, פורטוגזית, בוכרית, הודית ופרסית. ספריו יצאו גם בכתב ברייל לעיוורים.
Reference monitor
Reference monitor (תרגום: מנטר גישה) הוא קונספט בארכיטקטורה של מערכות הפעלה המגדיר סט של דרישות תכן על מנגנון אימות גישה, אשר נועד לאכוף מדיניות בקרת גישה על היכולת של "subjects" (כגון תהליכים, משתמשים) לבצע פעולות (כגון קריאה או כתיבה) על אובייקטים (כגון קבצים או sockets) במערכת.
הגדרה
המאפיינים המרכזיים של מנטר גישה כזה נטבעו בראשי התיבות NEAT:
על פי רוס אנדרסון, הקונספט של מנטר גישה הוצג על ידי ג'יימס אנדרסון מאמר בעל השפעה ב-1972. פיטר דנינג ב-2013 ב"סקירה היסטוריה בעל-פה" אמר כי ג'יימס אנדרסון זיכה את הרעיון לפרסום שלו ושל סקוט גרהם שהוצג ב-1972 בכנס.
מערכות אשר רוצות לקבל תקן (שנחשב סטנדרטי) B3 או גבוה יותר של TCSEC (ראשי תיבות של Trusted Computer System Evaluation Criteria), מחויבות לממש את עקרונות ה Reference Monitor המפורטים לעיל במלואן. במערכות הפעלה ממשפחת windows, החל היישום של העקרונות רק מסדרת NT, ולא מומשו במלואן בסדרות X.3 ו X.9
צבי בנימין אוירבך
רבי צבי בנימין (הירש וולף) אוֹיֶרבַּך (בכתיב שנהג בזמנו: אויערבך; בראשי תיבות: הצב"א; Auerbach; כ"ז באייר תקס"ח, 22 ביוני 1808, נויוויד – ליל כ"ז באלול תרל"ב, 30 בספטמבר 1872, הלברשטאדט) היה רב גרמני, בן למשפחת הרבנים אוירבך, ממנהיגיה הבולטים של האורתודוקסיה ביהדות גרמניה במאה ה-19. נודע על שם ספרו ה"נחל אשכול". מקובל לראות בו אחד מראשוני רבני הנאו-אורתודוקסיה.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1808 בנויוויד לרב אברהם אוירבך, רב העיר ובנו של רבי אביעזרי זליג אוירבך, ולאשתו השנייה, אסתר רבקה לבית אופנהיים-ליפשיץ. היה הבן הבכור מתוך שישה עשר ילדים מנישואיו אלו של אביו. בהיותו כבן שנתיים עקרה המשפחה לבונא, עם התמנותו של אביו לרבה של העיר ושל חבל הריין כולו.
לאחר פיטוריו פרש לפרנקפורט דמיין והתרכז במחקריו התורניים. בתקופה זו חיבר את ספריו. הוצעו לו משרות רבנות בקהילות שקלוב ומוהילב במזרח אירופה, אך הדבר לא יצא אל הפועל. בשנת תרכ"ג (1863) התמנה לרבנות הלברשטאדט, שהייתה אחת הקהילות העירוניות הבודדות בגרמניה שנותרו בעלות רוב אורתודוקסי. ברבנות הלברשטאדט כיהן עד פטירתו בלילה שבין ראשון לשני, כ"ז באלול ה'תרל"ב, 30 בספטמבר 1872. הוא נקבר למחרת היום בהלברשטאדט במעמד קהל רב.
בנו היה רבי אביעזרי זליג אוירבך שמונה אחריו לרבנות הלברשטאדט. חתנו היה הרב ד"ר אלעזר לאב (Löw), רבה של אלטונה.
פולמוס האשכול
באמצע המאה ה-19 (האלברשטאדט, תרכ"ח-תרכ"ט) הדפיס הרב אוירבך לראשונה את ספר האשכול, חיבור הלכתי שחיבר רבי אברהם בן יצחק מנרבונה, מחכמי פרובנס בתקופת הראשונים. הרב אוירבך צירף לו ביאור בשם "נחל אשכול", והוסיף מבוא על זיהוי המחבר ותולדותיו. מיד אחרי הוצאתו לאור, עוד בחיי הרב אוירבך, פורסם מאמר ב"החלוץ" מה'מגיה' שטען שהספר של הרב אוירבך הוא זיוף המכיל חומר רב שאינו מקורי.
לאחר מותו של הרב אוירבך פרסם שלום אלבק מאמר נגד ספר האשכול במהדורת אוירבך, וטען שהוא מזויף. טענתו העיקרית הייתה שקיימים שני כתבי יד ידועים של ספר האשכול (אחד מהם היה ברשותו של הרב אוירבך), ובהם יש רק כרבע מהחומר שהדפיס הרב אוירבך. לעומת זאת, אין שום כתב יד קיים בעולם הדומה לנוסח שהדפיס הרב אוירבך. לטענת אלבק רובו של הספר הוא פרי רוחו של הרב אוירבך עצמו, או קטעים שהעתיק מכתבי ראשונים אחרים ומספרי זמנו.
בתגובה, פרסמו הרב חנוך ארנטרוי, הרב יעקב שור, הרב דוד צבי הופמן ופרופ' אברהם ברלינר כתב הגנה על הרב אוירבך בשם "צדקת הצדיק" (ברלין תר"ע), בעברית ובגרמנית. הם הראו כי הרב אוירבך, על כתב היד שהיה בידיו, ציין בכמה מקומות בשוליים לקיומו של כתב יד נוסף שבו חלקים נוספים, שנמצא לכאורה בידי אדם בשם "משה מערציג". על תהייתו של אלבק היכן נמצא אם כן כתב היד הזה, ואם משה מרציג בכלל התקיים, הם טענו כי אכן ידוע אדם בשם זה, וכי עם פטירתו ציווה לקבור עמו את כל כתביו האישיים, והם משערים שבטעות נקבר עמו גם כתב היד הזה. אלבק לא קיבל את דבריהם ופרסם קונטרס בשם "כופר האשכול" (ווארשא תרע"א), בו חזר על טענותיו בהרחבה.
בשעתו, עם פרסום הספר על ידי אוירבך, הוא התקבל ללא עוררין, מפני שאוירבך היה דמות רבנית ידועה, ולא היה ניתן להעלות על הדעת אפשרות של חשד בזיוף. הספר, במהדורת אוירבך, צוטט כמה פעמים גם בספרי הלכה מקובלים כגון "משנה ברורה".
לדעת ישראל תא שמע ויעקב זוסמן, מהדורת אוירבך אכן מזויפת אך היא לא זויפה בידי הרב אוירבך, כפי שטען אלבק, אלא אכן התבססה על כתב יד אחר שהיה בידיו. כתב יד זה עצמו זויף בידי אדם אחר במאה ה-14, והם משערים שהוא נעשה בידי רבי משה די ליאון.
חלק נוסף ממהדורת ספר האשכול של הרב אוירבך, כולל ביאורו הנרחב, נדפס זמן רב לאחר פטירתו (הוצאת מכון הערי פישעל, ירושלים תשמ"ו).
ספריו
* Geschichte der israelitischen Gemeinde Halberstadt (Halberstadt, 1866) הוא כתב ספרים נוספים בגרמנית, וספרים אחרים שלו נותרו בכתובים.
הרבי ג'ו כפרה
רקע
השיר נכתב על ידי קובי אוז ודני רכט, שהפיק ללהקה את אלבומם הראשון, והולחן על ידי אוז. השיר נכלל באלבום הבכורה "שביל קליפות הגרעינים", היה לשיר היחיד מתוך האלבום שהצליח, והביא לכך שהלהקה זכתה לחדור לתודעת הקהל הישראלי. הקליפ הרשמי לשיר צולם בהופעה של הלהקה בתוכנית סיבה למסיבה. בקליפ הצטלמו חברי הלהקה על רקע תפאורה של בר אמריקאי בסגנון המערב הפרוע, כאשר חברי להקת כנסיית השכל, אותם הכירה הלהקה משדרות, השתתפו כניצבים, בשלב בו טרם היו מוכרים בציבור.
במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג' לשנת התשנ"ב 1992, הגיע השיר למקום השמיני, כשבמצעדים השבועיים של רשת ג' הוא הגיע למקום ראשון בו שהה במשך 3 שבועות.
ניתוח
השיר הוא שיר ביקורתי העוסק ברבנים שתמורת תשלום מבטיחים לקהל מאמניהם לחולל עבורם ניסים ונפלאות. בשיר מוזכר צדיק אשר יש לו "מכונית ושני בתים", ו"השכינה אצלו זה עסק". עוד נאמר באירוניה על כך, כי "כל עיוור עכשיו רואה להיכן זורם הכסף".
בפזמון של השיר קטע בסגנון חסידי המורכב מן המילים "אואואואואואואו איי איי איי איי". כחודשיים לפני יציאת השיר שימש הפזמון בג'ינגל של המפד"ל "המפד"ל לימינך", כחלק מתעמולת הבחירות.
עיוור בלב ים
עיוור בלב ים הוא האלבום השני של להקת כרמלה גרוס ואגנר, אשר יצא בשנת 1995 על ידי חברת התקליטים אן אם סי בהפקתו המוזיקלית של ארקדי דוכין. בזמן הקלטות האלבום חברי כרמלה גרוס ואגנר עזבו, כך שהשם מייצג את להקת הליווי באלבום, ולמעשה זהו אלבום סולו של ערן צור.
רשימת שירים
המילים והלחנים נכתבו על ידי ערן צור, מלבד היכן שמצוין אחרת
מבנה הטנק
הטנק המודרני מורכב משלושה חלקים עיקריים: תובה, צריח ותותח טנק.
ניידוּת
רובם המוחלט של הטנקים נעים באמצעות מזקו"ם שנקרא בעגה הצבאית גם "זחלים" או "שרשראות", ונהנים מיתרונותיה: יכולת העבירות המוגברת וחלוקת משקלו של הטנק על שטח פנים רחב (דבר המקטין את סיכויו לשקוע בקרקע בוצית). הזחלים יכולים לעלות על פני מכשולים גבוהים ואף לרמוס אותם, מה שמאפשר לטנק לחצות מישור כמעט בכל תנאי. חסרונו של המזקו"ם הוא תחזוקה יקרה ומורכבת ונטייה להתגברות העומס על המערכת בנסיעות ארוכות, שיכולה ליצור קלקולים מכניים. אחת התקלות הידועות בכל הנוגע לזחלים הן "פריסת זחל": מצב בו חוליות הזחלים ניתקות והזחל משתחרר ממקומו. מכיוון שזוהי תקלה נפוצה צוות הטנק מוכשר לתקנה בתנאי קרב.
את המזקו"ם מניעה חטיבת הכוח, שמספקת אנרגיה וחשמל גם לשאר המערכות בטנק. הטנקים הראשונים השתמשו במנועים על בסיס בנזין, ובהמשך הגיעו מנועי הדיזל. ברוב הטנקים כיום המנוע הוא מנוע דיזל בעל יתרונות באמינות ויעילות. הדלק שלו - סולר - אינו ניצת בקלות וכך גוברת שרידותו של הטנק. למרות זאת, ישנם גם טנקים מודרניים בעלי מנוע העובד על מספר חומרי דלק, כולל בנזין, שמן ועוד. ישנם גם טנקים המצוידים במנועי טורבינת גז, דוגמת האברהמס וטנק T-80.
כדי להתגבר על מכשולים קשים יותר כגון תעלות נגד טנקים, שדות מוקשים וברזלים נגד טנקים (בזנ"ט) - מסתייעות יחידות שריון בליווי צמוד של יחידות הנדסה. לצד הטנקים הרגילים ניתן למצוא גם דחפורים ממוגנים, טנקי גישור (טנק שצריחו הוחלף במערכת גישור הידראולית) ונגמ"שי הנדסה עם מגובים לפריצת שדות מוקשים. הדחפורים משמשים למילוי תעלות נ"ט, להערמת סוללות, לפריצת סוללות, לסלילת דרכים וכן לחפירת עמדות לטנקים. על הטנקים עצמם ניתן להתקין מגובים, בעיקר מגוב מסוג "נוכרי" הכולל 2 גלגלים גדולים שחורשים את הקרקע לפני זחלי הטנק וכך מפנים לו את הדרך ממוקשים.
השריון ואמצעי ההגנה
החלק העיקרי במיגון הטנק הוא השריון. בתחילת דרכו היה שריון הטנק מורכב בעיקרו מלוחות פלדה שהגנו על הצוות מאש קלה ורסיסים. עם התפתחות נשק שחדר מעבר לשריון זה, החלו מתכנני טנקים לחפש דרכים למיגון טוב יותר של הטנק. בתחילה עיבו את הפלדה, אולם התוצאה הייתה עלייה במשקל הטנק שהקשתה על ביצועיו. צוות תכנון רוסי שתכנן את ה-T-34 מצא פתרון חלקי. הרוסים התקינו את השריון בשיפוע, כך שלוח שריון באותו העובי מספק יותר הגנה.
שריון הטנק שופר גם בדרכים אחרות. חומרים שונים שהוספו לשריון הפלדה כגון סגסוגות חזקות במיוחד וחומרים קרמיים העניקו הגנה טובה יותר. גם פיתוח חומרים מרוכבים שהראשון בהם נקרא שריון כובהאם הובילו ליחס הגנה/משקל טוב בהרבה משריון פלדה רגיל. לשריון המרוכב יש תת-סוגים רבים (כל מדינה פיתחה ושמרה בסוד על שיטת המיגון משלה), והוא מורכב מחומרים, תצורות והרכבים שונים. פיתוח נוסף הוא השריון הריאקטיבי, שהשימוש הראשון בו נעשה על ידי ישראל ונועד למנוע חדירה של ראשי נפץ הידועים בשם "מטען חלול". השריון הריאקטיבי מכיל מטען קטן, שמתפוצץ עם פגיעת ראש נפץ ומפנה את זרם הגזים והרסיסים מהטנק והלאה, וכך מונע חדירתם לתוך טנק.
בנוסף לשריון נוספו בשנים האחרונות לחלק מהטנקים מערכות שונות להטעיית טילים מונחים. מערכות אלה ידועות כמיגון אקטיבי רך (Soft kill). הן כוללות גלאים שמאתרים טיל נגד טנקים, אם שוגר, אמצעים שונים המשבשים את הנחיית הטיל (מדוכות עשן המופעלות אוטומאטית, שליחת אותות אלקטרוניים או אופטיים מטעים וכיוצא באלו). בנוסף פותחו מערכות של מיגון אקטיבי קשה (Hard kill) הכוללות מתקן המשגר באופן אוטומטי מטענים לעבר האיום ומשמיד אותו. מערכות ה-hard kill שקיימות היום בשוק הן ה-ARENA הרוסית ומערכת "מעיל רוח" הישראלית. בטנקי המרכבה, הושם דגש תכנוני על שרידות הצוות והפיכת אלמנטים שונים בטנק, כגון תאי זיווד, מכלי דלק ותא חטיבת הכח (מנוע וממסרות), לשכבת מיגון אפקטיבית נוספת שתשמש כאמצעי הגנה אחרון למקרה שכל אמצעי המיגון הייעודיים נחדרו.
אמצעי הגנה נוסף שהטנק עושה בו שימוש הוא פיזור עשן - שיטה הנקראת 'מיסוך עשן'. פיזור עשן סמיך בקרבתו של הטנק מסתירה אותו ומונעת ירי מדויק והנחיית נשק מונחה לעברו. פיזור העשן מתבצע בשתי דרכים: הראשונה, על ידי טפטוף סולר על צינור הפליטה הלוהט של הטנק. הסולר מתאבך באדים לבנים ואטומים ומסתיר את הטנק. השנייה, על ידי ירי פצצות עשן ממדוכות מיוחדות המותקנות על תובת הטנק או הצריח. פצצות העשן מתפוצצות באוויר בקרבת הטנק ויוצרות עננת עשן סמיך המסתירה את הטנק.
אחת מנקודות התורפה של הטנקים היא פגיעותם להתקפה מן האוויר. זאת מכיוון שהחלק העליון של הטנק אינו משופע, והשריון בו לרוב דק יותר. על כן יחידת שריון צריכה ליווי צמוד של נ"מ, אם יש ביכולתו של האויב לסכן אותה בהתקפות אוויר. מאותה הסיבה טנקים נייחים פגיעים לתקיפות ארטילריות. לכן, בעשור הראשון של המאה ה-21 עובה השריון העילי בטנקים רבים ובהם טנק המרכבה סימן 4.
נקודת תורפה נוספת של טנקים היא הפגיעות למטעני גחון. ישנם אמצעי מיגון לגחון הטנק (כגון פלטות נוספות או מגובים כנגד מוקשים), אך לרוב התקנתם פוגעת בניידות הטנק.
הנשק
הטנקים הראשונים היו חמושים במקלעים ובתותחים קלים. בתחילה לא היה הצריח מסתובב ב-360 מעלות, ולכן נדרש חימוש משני בשני צידי הטנק. היו גם טנקים בעלי כמה צריחים, או טנקים שחימושם העיקרי בתובה ועשו שימוש בצריח קטן עם תותח בקוטר קטן. דגמים אלו נעלמו לחלוטין במלחמת העולם השנייה. כיום לטנקים יש צריח אחד בעל יכולת צידוד של 360 מעלות ובו תותח ראשי (Main Gun) אחד ומקלע מקביל (Coaxial Gun).
צוות הטנק חמוש בדרך כלל ברובים מקוצרים, אקדחים ורימונים.
הטיווח ובקרת האש
אחד מהמרכיבים החשובים בטנק הוא כוח האש. לכוח האש אחראי בעיקר התותח. את עוצמת כוח האש לא קובעים רק טווח התותח ויכולת ההשמדה שלו, אלא גם יכולתו לפגוע במטרות ממרחקים גדולים תוך כדי תנועה. האמצעים שמשמשים לכיוון התותח למטרתו נקראים אמצעי טיווח ובקרת אש. אמצעים אלה השתנו רבות במהלך השנים, מ-1916, אז התגלגל הטנק הראשון אלי קרב בקרב על הסום ועד היום.
במלחמת העולם הראשונה נעדרו מתותחי הטנקים אמצעים לבקרת אש. התותחן כיוון את התותח ידנית, לפי ניסוי וטעייה. אף על פי כן, מכיוון שירי הטנקים כוון לטווח של כמה עשרות מטרים בלבד, קל היה יחסית לפגוע במטרה. ירי בתנועה גם הוא לא היה נושא חשוב שכן הטנקים נעו באיטיות רבה שלא הקשתה על התותחן. במלחמת העולם השנייה המצב היה שונה. הטנקים נעשו מהירים יותר, תותחיהם - ארוכי טווח ומדויקים יותר, והחשוב מכל - השתנה תפקיד הטנק בשדה הקרב. עתה הוא נדרש להשמיד טנקי אויב בקרבות תנועה מהירים. כתוצאה מכך עלתה מאוד חשיבותה של בקרת האש.
כדי לסייע בזיהוי הטווח שבו נמצאת המטרה ועל ידי כך לאפשר את קביעת זווית ההגבהה הנדרשת לתותח, סומנו בכוונות הטנקים סימנים לטווחים מסוימים. לפי השוואת סימונים אלו לגודל המטרה, כפי שנראתה בכוונת, ידע התותחן את הטווח המשוער. את זוויות הירי ידעו התותחנים בעל פה. טווחי הלחימה לא היו גדולים מאוד, כך שלא נדרשה הגבהה רבה. התותחן היה "שם" את המטרה בכוונת, מגביה את התותח לפי הטווח המשוער, ויורה. במקרה של החטאה, היה מפקד הטנק מורה לתותחן לבצע תיקון, וכך עד השמדת המטרה. במהלך המלחמה החלו להופיע אמצעי ייצוב לתותח, בעיקר הגירוסקופ, שאיפשרו ירי מדויק יחסית גם בתנועה. למרות פיתוחים אלו היה אחוז הפגיעה במטרה נמוך יחסית.
לאחר סיום המלחמה ועם תחילת השימוש בתותחי טנקים גדולים יותר וארוכי טווח, נעשו מאמצים לאפשר לטנקים ירי מדויק לטווחים ארוכים. הישג משמעותי ראשון נרשם עם פיתוחו של מד-טווח אופטי ששולב בו מחשב בליסטי. השימוש בכלי זה החל בשנות ה-50 של המאה ה-20. מד הטווח האופטי הורכב משתי עדשות בשני צידי חזית הצריח, שתמונתן רוכזה לעינית אחת. בעזרת מנגנון מכני היה התותחן מפנה את שתי העדשות למטרה, וכאשר הן היו מתמזגות נמדד הטווח אוטומטית בטריאנגולציה. הטווח נשלח אוטומטית למחשב בליסטי, ומנגנון מכני היה מעלה או מוריד את זווית התותח כנדרש (על פי הטווח וסוג הפגז). לתותחן נותר לכוון את צלב הכוונת אל המטרה ולירות. כשהטנק במדרון או כשהמטרה בתנועה, היה נדרש מהתותחן לבצע תיקון ידני קל. אמצעים אלה אפשרו פגיעה כבר בפגז הראשון או השני, דבר שהיווה שינוי מהפכני.
מחשבי הירי המודרניים מתחשבים לא רק בסוג הפגז ובטווח אליו הוא נורה, אלא מאפשרים גם התאמות שונות המתחשבות בתנאי מזג האוויר, שיפוע הטנק, וגורמים נוספים. ברוב מחשבי הירי מבצעים תיקון לזווית הירי גם לירי במקלע המקביל, דבר המאפשר לתותחן לבצע ירי מדויק במקלע המקביל.
מערכות בקרת אש מודרניות, כמו ברק זוהר (ב"ז) הישראלית, מאפשרות נעילת תותח על המטרה תוך כדי תנועת הטנק, עקיבה אחר המטרה ואף פגיעה במסוקים מנמיכי טוס.
התחמושת
תחמושת התותח של הטנק מגיעה בתצורת 'כדור' שבה הפגז אחוד עם תרמיל המכיל את חומר הנפץ ההודף (לרוב גרגרי אבק שרפה) ותחל (מנגנון הפיקה ואמצעי המגביר את בעירת הפיקה כדי להתחיל את בעירת חומר הנפץ ההודף). התרמיל המכיל את חומר הנפץ ההודף בנוי ממתכת כדוגמת פליז אך בפגזים מודרניים הולך ורווח השימוש בתרמילים העשויים מחומר מתכלה, הנשרף בזמן הירי וחוסך את הצורך להתמודד עם פינויו מהטנק לאחר שהפגז נורה.
הסוגים העיקריים של פגזים שבהם משתמש הטנק הם:
בנוסף נושא הטנק תחמושת למקלעים, רימוני רסס ורימוני עשן, תחמושת למדוכות עשן ותחמושת מגוונת למרגמה אם קיימת כזו.
האופטיקה
חימוש הטנק כולל אמצעים אופטיים למספר מטרות:
אמצעי התצפית היעיל ביותר הוא עדיין עין בלתי מזוינת. כאשר מפקד הטנק מוציא את ראשו מחוץ לטנק הוא יכול להבחין באויבים ובמכשולים טוב יותר מאשר דרך פריסקופ או אמצעי ראייה אחר מתוך הטנק, אולם במצב כזה המפקד חושף את עצמו לפגיעה. בצבאות שונים קיימת מדיניות שונה לגבי צורת התצפית הרצויה בעת קרב. ברוב הצבאות ההנחיה היא כי יש לתצפת אך ורק מתוך הטנק. צה"ל יוצא דופן בכך שבמצבים מסוימים כוללת תורת הלחימה שלו תצפית מחוץ לטנק.
התקשורת
הטנקים הראשונים לא צוידו באמצעי תקשורת חיצוניים או פנימיים ראויים לשמם. התקשורת בין טנקי מלחמת העולם הראשונה וסביבתם נעשתה בסימני דגלים, ביוני דואר (כאשר הטנק נתקע מאחורי קווי האויב), ובסימני ידיים. רק לקראת סוף המלחמה צויד חלק קטן מהטנקים במכשירי קשר רדיו. בתוך הטנק היה המצב לא פחות קשה, והתקשורת נעשתה בהלמות פטיש על גוף המתכת או בסימני ידיים. במלחמת העולם השנייה השתפר המצב בהרבה. הגרמנים היו הראשונים להכניס קשר רדיו בקנה מידה גדול לטנקים שלהם, ובסופו של דבר כל טנק בצבאות הלוחמים צויד לפחות בקשר חיצוני. חלק ניכר צוידו גם בקשר פנימי. במלחמה הקרה צוידו כל הטנקים בקשר חיצוני המאפשר לתקשר עם הטנקים האחרים, וקשר פנימי המאפשר תקשורת בין חברי הצוות. יש לציין ששימוש בדגלים וסימני ידיים עדיין קיים, כאמצעי גיבוי, ובעיקר על מנת למנוע עומס על רשתות הקשר.
השלב הבא בהתפתחות הקשר בטנקים (במאה ה-21) הוא הכנסת מערכת ניהול קרב דיגיטלית המאפשרת בנוסף לתקשורת בין הטנקים השונים לכוחות אחרים בשטח גם קבלת תמונת קרב כוללת ושיתוף מידע עם כוחות אחרים לרבות כלי טיס, רק"מ וחי"ר. מערכות אלה מציגות מידע שונה כגון מפות, מיקומי כוחות ומטרות, ומצב טכני ולוגיסטי של הכח. ישראל, ארצות הברית ובריטניה מובילות בתחום זה בעולם. בישראל קיימת מערכת מענ"ק דיגיטלית המשתלבת במיזם צי"ד (צבא יבשה דיגיטלי) של זרוע היבשה. המערכת מותקנת ומבצעית בטנקי מרכבה סימן 4, נגמ"שי הנמ"ר ומותקנת בהדרגה בדורות קודמים של המרכבה.
הצוות
מקצועות מקובלים:
בטנקים מערביים מודרניים יש בדרך כלל 4 אנשי צוות: מפקד טנק, תותחן, טען-קשר ונהג. בטנקים רוסיים מודרניים יש רק 3 אנשי צוות: מפקד טנק, תותחן ונהג, וזאת בגלל הימצאותה של מערכת טעינה אוטומטית לפגזים.
כיכר השבת
כיכר השבת היא צומת מפורסם בירושלים, הגובל בשכונות מאה שערים וגאולה. הכיכר מחברת במזרח בין רחוב מאה שערים, רחוב בתי ורשה ורחוב עבודת ישראל, במערב לרחוב מלכי ישראל, בדרום בין רחוב שטראוס ורחוב ישעיהו, ובצפון לרחוב יחזקאל.