cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבוך התשוקות
עלילת הסרט
קטי וסקסיליה רוקמות תוכנית: הן מחליפות זהויות, כך שקטי תוכל להימלט מהניצול המיני בידי אביה ולהופיע במקום סקסיליה. זה יאפשר לסקסיליה להימלט עם אהובה ריזה. טוראיה מצליחה לאתר את ריזה ולפתות אותו. כאשר סקסיליה מגיעה לחדרו של ריזה, היא מוצאת אותו יחד עם טוראיה. ריזה מנסה לשכנע אותו שיחסי מין עם טוראיה היו רק הכנה לדבר האמיתי אתהּ, אך סקסיליה אינה משתכנעת. בגידתו של ריזה מחזירה את סקסיליה אל הפסיכותרפיסטית. בטיפולה היא מגלה, בפלשבק לילדותה, שטוראיה גרמה לטראומות הילדות שהפכו את סקסיליה לנימפומנית ואת ריזה להומוסקסואל – בזמן שריזה וסקסיליה שיחקו על החוף, הגיעה טוראיה ולקחה את ריזה. סקסיליה הזנוחה, שגם אביה התעלם ממנה, נענתה להצעה לשחק ב"אבא ואמא" עם קבוצת נערים על החוף, בזמן שריזה צופה בה.
סקסיליה נפגשת עם קטי, שלאחר ניתוח פלסטי נראית כמו סקסיליה, וקטי משכנעת את סקסיליה לתת לריזה הזדמנות נוספת. סאדק, המאוהב בריזה, מחפש אותו. חבריו של סאדק, הקיצונים המוסלמים, מתכננים לחטוף את ריזה. קטי מזהירה את סקסיליה וריזה מפני הסכנה. כאשר טוראיה והקיצונים המוסלמים מגיעים לנמל התעופה, ריזה וסקסיליה כבר נמצאים במטוס, בדרכם לאי הטרופי קונטדורה שבאיי הפנינה.
במדריד, קטי, הנראית כמו סקסיליה, שוכבת עם אביה של סקסיליה, שאותו העריצה מאז ומתמיד, והוא סבור שהיא סקסיליה ושבכך הוא מגשים אהבת אמת כלפיה. בנמל התעופה, סאדק וחבריו, שהחמיצו את ריזה, חוטפים את טוראיה. בעת שהמטוס באוויר שומעים הצופים את סקסיליה וריזה מקיימים יחסי מין לראשונה. חרף ניסיונה המיני העשיר, מציינת סקסיליה זכות ראשונים של ריזה: "יקירי, אתה הגבר הראשון שזיינתי תוך כדי טיסה".
שחקנים עיקריים
פדרו אלמודובר עצמו ואחיו אגוסטין מופיעים אף הם בתפקידי משנה בסרט.
דבר המבקרים
סרט זה, השני בסרטיו המסחריים של אלמודובר, הופק בתקציב גדול יותר מאשר סרטו הראשון, "פפי, לוסי, בום", והשתמש בציוד משוכלל יותר.
עם תחילת הקרנתו בספרד, גורלו היה גרוע משל קודמו, ומרבית המבקרים התייחסו אליו בשלילה. מבקר העיתון "אל פריודיקו", היוצא לאור בברצלונה, כתב:
מבקרים שצפו בסרט שנים אחדות מאוחר יותר, לאחר שאלמודובר זכה למוניטין בינלאומי, התייחסו לסרט ביתר חיוב, תוך שהם מזהים בו את הסגנון שניכר גם בסרטיו המאוחרים יותר של אלמודובר. המבקרת מיכל ויניק כתבה:
טיראן היא איראן
בעיצוב חלק מהדמויות התבסס אלמודובר על משפחתו של מוחמד רזא שאה פהלווי, השאה האחרון של איראן, שנפטר בשנת 1980, לאחר שהודח.
המשפחה
סרט זה הוא הראשון שבו עוסק אלמודובר בהרחבה במשפחה, על שלל בעיותיה וחיפושיה אחר האושר. נושא זה חזר בהמשך בעוד רבים מסרטיו. בסרט שלפנינו שלוש משפחות:
כדברי טולסטוי בפתח ספרו "אנה קארנינה", כל אחת משלוש משפחות אלה אומללה על פי דרכה. חייהם של בני שלוש המשפחות נשזרים אלה באלה, ובסופו של הסרט כל משפחה מוצאת את אושרה.
סבלה של קטי כמשל לסבלה של ספרד
קטי סובלת מניצול מיני בידי אביה, שאונס אותה לאחר שאשתו עזבה אותו. סקסיליה, המשוחחת עם קטי על כך, שואלת אותה: "אולי את אוהבת את זה?" וקטי עונה "לא, אבל אפשר להתרגל לכל". Ernesto Acevedo-Muñoz, בספרו "Pedro Almodóvar", רואה בסרטים אחדים של אלמודובר את קורותיהם של הגיבורים כמשל לקורותיה של ספרד. את סבלה של קטי הוא משווה לסבלה של ספרד במשך קרוב לארבעים שנה תחת שלטונו הפטריארכלי והמנצל של פרנקו. בדומה לקטי, גם תושבי ספרד הבהירו ש"אפשר להתרגל לכל".
הופעתו של אלמודובר בסרט
אלמודובר עצמו מופיע פעמיים בסרט זה. הופעתו הראשונה היא מרומזת: ריזה קורא כתב עת המספר על כוכבת הפורנוגרפיה פאטי דיפוזיה, דמות בדיונית שבשמה פרסם אלמודובר בכתב העת "לה לונה" טור המתאר את הרפתקאותיה (ראה אור גם בעברית, בספר פאטי דיפוזיה וטקסטים אחרים, הוצאת בבל, 2002).
בהמשך הסרט מופיע אלמודובר כבמאי, בשם פדרו, המביים סרט בכיכובו של פאביו, ידיד של ריזה. לאחר מכן הולכים פדרו, פאביו וריזה למועדון, שבו מציג פדרו את הלהקה המופיעה.
לקריאה נוספת
<DIV dir=ltr> </DIV>
סיפור אמריקאי (זיכיון)
השחקנים שהופיעו בשני פרקים או יותר בזיכיון כוללים את שרה פולסון; קובה גודינג ג'וניור; קוני בריטון; דארן כריס; פין וויטרוק; ג'ון ג'ון בריונס; קודי פרן, שהוא השחקן היחיד שהופיע בשלושה פרקים החל משנת 2021; מקס גרינפילד; בילי אייכנר; מאט בומר, שביים פרק של סיפור פשע אמריקאי; קאיה גרבר; נעמי גרוסמן; צ'אד ג'יימס ביוקנן; ג'ון קרול לינץ'; דילן מקדרמוט; צ'ארלס מלטון; בילי לורד; ג'יימי ברואר; נעמי קמפבל שהופיעה בארכיון אודיו בסיפור פשע אמריקאי; סיליה פינקלשטיין; בלייק שילדס; ג'ון לייסי וניקו גרית'אם.
הזיכיון זכה לשבחים נרחבים, וזכה במספר פרסי אמי.
רקע כללי
היוצרים מרפי ופאלצ'וק החלו לעבוד על אימה אמריקאית לפני Glee. מרפי רצה לעשות את ההפך ממה שעשה בעבר וכך החל בעבודתו על הסדרה. הוא הצהיר: "עברתי מניפ/טאק ל-Glee, אז היה הגיוני שאני רוצה לעשות משהו מאתגר ואפל. ותמיד אהבתי, כמו בראד, את ז'אנר האימה. אז זה פשוט היה טבעי בשבילי." פאלצ'וק סיקרן ברעיון לשים זווית אחרת לז'אנר האימה, וקבע כי מטרתם העיקרית ביצירת הסדרה היא להפחיד את הצופים. "אתה רוצה שאנשים יהיו קצת לא באיזון אחר כך," אמר.
בפברואר 2011 הודיעה FX רשמית כי היא הזמינה פיילוט לסדרה אפשרית של ריאן מרפי ובראד פאלצ'וק, כשגם מרפי ופאלצ'וק כותבים ומרפי מביים. דנטה די לורטו הוכרז כמפיק בכיר. הפקת הסדרה החלה באפריל 2011. ביולי 2011, FX הודיעה רשמית כי הוזמנה עונה מלאה.
ב-7 באוקטובר 2014 פורסם כי FX הזמינה סדרה בת 10 פרקים שכותרתה סיפור פשע אמריקאי, שפותחה על ידי סקוט אלכסנדר ולארי קארשבסקי. בעוד שכל עונה של אימה אמריקאית מתמקדת בסיפור אימה חדש, כל עונה של סיפור הפשע האמריקאי מתמקדת בסיפור חדש של פשע אמיתי. ב-11 במאי 2020, מרפי חשף כי סדרת ספין-אוף נמצאת בפיתוח בשם "סיפורי אימה אמריקאים" שתכלול פרקים אנתולוגיים עצמאיים, במקום קשת סיפורים של עונה שלמה. פרק הבכורה שודר ברשת FX.
ב-13 באוגוסט 2021 פורסם כי FX הזמינה סדרת ספין אוף חדשה בשם American Love Story. העונה הראשונה תתאר את החיזור והנישואים של ג'ון פ. קנדי ג'וניור וקרולין בסט-קנדי. באותו יום פורסם כי FX הזמינה סדרה חדשה נוספת בשם American Sports Story, שעונתה הראשונה המבוססת על הפודקאסט גלדיאטור: אהרון הרננדז ופוטבול בע"מ מאת הבוסטון גלוב, תתמקד בעלייתו ונפילתו של שחקן ה-NFL לשעבר אהרון הרננדז.
אימה אמריקאית (2011–הווה)
הסדרה הראשונה בזיכיון, אימה אמריקאית, עלתה בשנת 2011 והיא המצליחה מכולן עם למעלה מעשר עונות, כשכל עונה מתמקדת בסיפור אימה אחד.
עודד לוטקר
עודד לוטקר (26 בפברואר 1935 – 19 בינואר 2007) היה צייר ישראלי.
סיפור אמריקאי (זיכיון)
סיפור פשע אמריקאי (2016–הווה)
ב-7 באוקטובר 2014 פורסם כי FX הזמינה סדרה בת 10 פרקים שכותרתה סיפור פשע אמריקאי, שפותחה על ידי סקוט אלכסנדר ולארי קארשבסקי. בעוד שכל עונה של "אימה אמריקאית" מתמקדת בסיפור אימה חדש, כל עונה של סיפור פשע אמריקאי מתמקדת בסיפור פשע אמיתי חדש. בסדרה משתתפים שחקני אימה אמריקאית, שרה פולסון, קוני בריטון, קובה גודינג ג'וניור, דארן כריס, פין ויטרוק, מקס גרינפילד, ג'ון ג'ון בריונס, קודי פרן ובילי אייכנר.
עודד לוטקר
קורות חיים
עודד לוטקר נולד בתל אביב בשנת 1935 לרעיה וצבי (גרישה) לוטקר. אמו, רעיה קפלינסקי, נולדה בפולין ועלתה לבדה לישראל בהיותה בת 16. אביה, הרוקח משה קפלינסקי, התאבד עם בני משפחתו במהלך מלחמת העולם השנייה. רעיה ואחיה אייזיק, ששהו בארץ ישראל, היו היחידים מבני משפחתם ששרדו. אביו של עודד, צבי (גרישה) לוטקר, בן משפחתו של חיים נחמן ביאליק, נולד ברוסיה ולמד בפוליטכניקום קיוב ובלנינגרד (סנקט פטרבורג). מנעוריו היה ציוני נלהב, נלחם ברוח-ההתבוללות והיה פעיל בתנועה הציונית. נשלח כציר מטעם עירו לוועידת "צעירי ציון" בקיוב, שם נעצר ונשפט למאסר של שנה בסיביר. לבסוף גורש מרוסיה ועלה לישראל בשנת 1925. צבי (גרישה) לוטקר (נינו של הרב צבי לוטקר, רבה של הומיל, שהיה נכדו של הרב יצחק אייזיק אפשטיין) כיהן כמזכיר בית הבריאות על שם לינה ונתן שטראוס בתל אביב, והיה פעיל ב"הגנה" ובמאורעות תרפ"ט, תרצ"ו-תרצ"ט. הוא היה קנאי לשפה העברית ותירגם ספרות צבאית מרוסית לעברית.
סיפור אמריקאי (זיכיון)
סיפורי אימה אמריקאים (2021–הווה)
ב-11 במאי 2020, מרפי חשף כי פותחה סדרת ספין-אוף בשם "סיפורי אימה אמריקאיים", American Horror Stories; תכלול פרקים אנתולוגיים עצמאיים, במקום קשת סיפורים של עונה שלמה. פרק הבכורה שודר לראשונה ב-15 ביולי 2021 והעונה הראשונה מורכבת משבעה פרקים. ב-13 באוגוסט 2021 חודשה הסדרה לעונה שנייה.
עודד לוטקר
קורות חיים
ציוריו כוללים בני אדם, נופים וחפצים. עבודותיו רובן בצבעים עזים והן מלאות עוצמה. הוא צייר בטכניקות שונות ומגוונות, מרישומים שחור לבן וצבע, ציורים בסגנון אימפרסיוניסטי, אקספרסיוניסטי ועד לציור מודרני ומופשט. בשנתו האחרונה הרבה עודד לצייר נופים מטושטשים, ואף ציורים העוסקים במוות. בינואר 2007 נפטר עודד לוטקר, אמן ואיש אשכולות, ממחלת הסרטן, בהיותו בן 71. במהלך השנים הציג בתערוכות קבוצתיות, ובדצמבר 2007 נערכה לזכרו תערוכת יחיד, בבית מלינוב ברמת השרון, בה הוצגו למעלה מ-50 מעבודותיו.
הפיכת 2 בדצמבר 1851 בצרפת
הפיכת 2 בדצמבר 1851 הייתה הפיכה שביצע נשיא הרפובליקה הצרפתית השנייה, לואי-נפוליאון בונפרטה, לימים נפוליאון השלישי. המבצע נשא את שם הקוד "מבצע רוביקון" ועיתויו נקבע ביום השנה להכתרת דודו, נפוליאון הראשון, כקיסר ולניצחונו של נפוליאון בקרב אוסטרליץ. ב-2 בדצמבר 1851 פיזר הנשיא את האספה הלאומית, אימץ לעצמו סמכויות דיקטטוריות והכין את התשתית להקמת הקיסרות הצרפתית השנייה בשנת 1852. לואי-נפוליאון בונפרט לא השלים עם הצורך לעזוב את תפקיד הנשיאות ב-1852 אחרי ארבע שנות כהונה כפי שדרשה החוקה, וארגן הפיכה על מנת להישאר בשלטון וליישם את תוכניותיו לגבי רפורמות שחשב לנחוצות, כולל החזרת זכות ההצבעה לכל האזרחים ממין זכר, שבוטלה על ידי הפרלמנט שנשלט על ידי רוב שמרן. בתקופה שלאחר ההפיכה ארגן משאל עם שאישר ברוב קולות חוקה חדשה - חוקת 1852, שהעניקה סמכויות והארכת כהונת הנשיא. שנה אחרי ההפיכה ב-2 בדצמבר 1852 הכריז בונפרטה על עצמו כ"קיסר הצרפתים" ואימץ את השם "נפוליאון השלישי".
ב.מ.וו Ε60
בסין יוצר דגם "ב.מ.וו Ε60" באמצעות "BMW Brilliance" (שם מלא: "BMW Brilliance Automotive Ltd").
בנוסף, דגמי "ב.מ.וו Ε60" הורכבו במצרים, מלזיה, תאילנד ורוסיה.
במקביל לייצור דגם 4 דלתות סדאן "ב.מ.וו Ε60", יוצר דגם BMW E61 בגרסת מכונית סטיישן 5 דלתות.
איגור קולשוב
איגור קולשוב (נולד ב-5 בנובמבר 1994) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בהפועל באר שבע.
ביוגרפיה
קולשוב נולד בוולגוגרד שברוסיה. ב-2001 עלה עם משפחתו לישראל. הוא גדל בקיבוץ נווה אור ובראשון לציון. שיחק כדורסל בקבוצות הנוער של מכבי ראשון לציון וב-2010 עבר לשחק בקבוצת האקדמיה למצוינות בספורט של מכון וינגייט. בגיל 16 עבר בגפו לארצות הברית שם למד בתיכון מקומי בווסטון שבדרום פלורידה מתוך שאיפה לפתח קריירה ככדורסלן.
במכללות
ב-2013 החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של אריזונה ולשחק בקבוצת הכדורסל שלה השייכת לדרג הראשון של ליגת המכללות ב-NCAA. לאחר שנה בה מיעט להשתתף במשחקי הקבוצה בחר לעבור לאוניברסיטת רייס בטקסס. בשל חוקי ה-NCAA נמנע ממנו לשחק בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה במשך שנה.
בעונתו השנייה ברייס פתח בכל 35 משחקי הקבוצה ורשם ממוצע של 18.2 נקודות ו-8.9 ריבאונדים למשחק. הוא נבחר לחמישיית העונה בחטיבת USA לה משתייכת רייס. את לימודי התואר הראשון ברייס סיים ב-2017, אף על פי כן היה זכאי על חוקי ה-NCAA לשחק עונה נוספת במכללות בשל העונה שהושבת, כסטודנט לתואר שני.
בעונת 2017/2018 הוא בחר לעבור לאוניברסיטת פלורידה. הוא השיג ממוצע של 13.8 נקודות ו-6.4 ריבאונדים במהלך 34 משחקים והעפיל עם פלורידה עד לסיבוב השני של טורניר אליפות המכללות בו הודחה על ידי אוניברסיטת טקסס טק.
מכבי ראשון לציון
למכבי ראשון לציון היה חוזה עם קולשוב בו היה סעיף שלפי אם השחקן מחליט לחזור לשחק בארץ, למכבי ראשון לציון יש עליו זכות ראשונים. ב-9 באוגוסט 2018, חתם בקבוצה על חוזה לשנתיים. ב-4 באוקטובר זכה עם מכבי ראשון לציון בגביע ווינר, לאחר ניצחון 66:78 על הפועל באר שבע. במשחק הגמר קלע 9 נקודות. ב-9 בדצמבר קלע שיא קריירה של 21 נקודות בהפסד 78:70 להפועל חולון. ב-14 בפברואר 2019 הגיע עם מכבי ראשון לציון לגמר גביע המדינה, שם הפסידו להפועל ירושלים בתוצאה 67:82.
ב-18 באפריל הושאל להפועל חולון עד לסוף העונה. עד ההשאלה שיחק ב-26 משחקי ליגה עם מכבי ראשון לציון, בהם העמיד ממוצעים של 11.5 נקודות ו-5.4 ריבאונדים ב-27.9 דקות למשחק.
הפועל תל אביב
ב-22 בינואר 2022 חתם קולשוב בהפועל תל אביב.
הפועל באר שבע
ביולי 2022 חתם בהפועל באר שבע.
נבחרות ישראל
קולשוב היה חבר בנבחרת הקדטים של ישראל שסיימה במקום ה-15 באליפות אירופה עד גיל 16 ב-2010. הוא הוביל את הנבחרת עם 14.6 נקודת (חמישי בטורניר). ב-2011 היה חבר בנבחרת הנוער ששיחקה באליפות אירופה דרג ב' וכך גם ב-2012 בה היה השחקן המוביל בנבחרת עם 19.8 נקודות (שני בטורניר כולו) ו-7.9 ריבאונדים.
ב-2013 היה חבר בנבחרת העתודה שסיימה במקום ה-15 באליפות אירופה דרג א', הוא רשם ממוצע של 12 נקודות ו-4.6 ריבאונדים למשחק. ב-2014 סיים עם נבחרת העתודה במקום השביעי באליפות אירופה בה השיג ממוצע של 7.8 נקודות.
ב-13 באוגוסט 2018 זומן לראשונה לסגל נבחרת ישראל הבוגרת, אך לבסוף נופה מהסגל שהשתתף במשחקים במהלך חודש ספטמבר בשל רצונו לשחק בנבחרת רוסיה.
MSConfig
MSConfig (נקראת באופן רשמי System Configuration בחלונות ויסטה, 7, ו-8, ו- Microsoft System Configuration Utility במערכות ההפעלה הקודמות, בעברית נקראת התוכנה כלי שירות לקביעת תצורת המערכת או קביעת תצורת המערכת) היא תוכנת מערכת שתפקידה לאבחן בעיות בתהליך האתחול של חלונות. ניתן להשתמש בתוכנה גם כדי לקצר את זמן האתחול.
היא יכולה להפעיל ולבטל פעילות תוכנות מנהלי התקנים ושירותי חלונות המופעלים בזמן עליית המערכת, או לשנות את פרמטרי האתחול. בין היתר, המשתמש היה יכול להגדיר דרך התוכנה הפעלה ידנית של "מצב בטוח", והגדרות נוספות הקשורות לכך. היא כלולה בכל הגרסאות של חלונות החל מחלונות 98 להוציא את חלונות 2000. אף על פי שבחלונות 95 ו-2000 התוכנה אינה קיימת כברירת מחדל, ניתן להוריד אותה גם למערכות אלו.
תכונות
על פי מיקרוסופט, MSConfig לא תוכננה כדי לשמש ככלי ניהול לתוכנות ושירותים הפועלים בזמן עליית המערכת, למרות שזהו השימוש הנפוץ ביותר שלה. MSConfig על גלגוליה סיפקה כלים רבים נוספים, וביניהם:
בחלונות 10, החלק האחראי על הפעלה וביטול פעילות תוכנות מנהלי התקנים ושירותי חלונות המופעלים בזמן עליית המערכת עבר למנהל המשימות. הלשונית Startup בכלי עודנה קיימת אך היא מפנה את המשתמש למנהל המשימות.
95 South
הוא שיר של הראפר האמריקאי ג'יי קול, מתוך אלבום האולפן השישי שלו, The Off-Season, אשר יצא לאור ב-14 במאי 2021, כשיר הפותח של האלבום. השיר מכיל קולות של הראפרים האמריקאים קמ'רון וליל ג'ון, כשהאחרון מספק קריינות לאורך השיר. השיר הופק על ידי מאניש, קולמקסן ובוי-1דה.
רקע וכתיבה
השיר מכיל דגימה של "U Don't Know" של ג'יי זי, מתוך האלבום The Blueprintמשנת 2001, ושל "I'm Not to Blame" של בובי בירד משנת 1970. השם הוא הנהון לכביש המהיר 95, שנע בין ניו יורק לעיר בה גדל קול פאייטוויל. התוכן הלירי מציג את הראפר מתהדר בהצלחתו, ואומר כיצד השיג שיאי מולטי-פלטינה מתחילת דרכו. הוא גם רמז כי ראפרים אחרים בקושי עושים מספרים אף על פי שהם מוציאים "אלבומים בני שלושים שירים". האזכורים בפופולריים בשיר כוללים, בין היתר, את האחים סופר מריו וחברת הסופגניות קריספי קרימי.
הצלחה מסחרית
ביום הראשון לצאתו, השיר צבר 7.03 מיליון השמעות בספוטיפיי, אך שגיאה פיצלה את נתוני הגרסה הנקייה והגרסה המפורשת של השיר במצעד הספוטיפיי העולמי, ומנעה ממנו להפוך לשיר עם הבכורה הגדולה ביותר ביום הראשון בספוטיפיי. במצעד הבילבורד הוט 100, הגיע השיר היישר אל המקום השביעי, יחד עם שלושה שירים נוספים בעשירייה הפותחת, ובכך הפך קול לאמן השלישי בהיסטוריה שהכניס ארבעה שירים היישר אל העשירייה הפותחת במצעד.
אפילו לא שגוי
"אפילו לא שגוי" (מאנגלית: "Not even wrong") הוא ביטוי המפגין זלזול ברעיון מדעי, אשר לא ניתן להפריכו במובן הפופריאני, או שאינו מגובש דיו כדי להפיק בעזרתו תחזיות מדעיות על אודות העולם הגשמי. דהיינו, הביטוי מתאר רעיון שגם אם על פניו נשמע כי הוא בעל משמעות, מבחינה מדעית הוא חסר כל משמעות מעשית. טביעת הביטוי מיוחסת לוולפגנג פאולי, מראשוני הפיזיקאים של מכניקת הקוונטים, שהיה ידוע בביטוייו השנונים להתנגדויות לחשיבה מדעית שגויה או מרושלת.
הצהרות שאינן אפילו שגויות עשויות להיות בנויות היטב, אך אינן מתייחסות לדבר מה פיזיקלי או מוחשי. לדוגמה, ההצהרה "נשמות הן בנות־אלמוות" היא אפילו לא שגויה כיוון שהמושג "נשמה" אינו מוגדר היטב במונחים אמפיריים מוחשיים. הצהרות אחרות עשויות להיות לא יותר מבליל מילים חסר משמעות, דוגמת הביטוי "רעיונות ירוקים חסרי-צבע ישנים בזעם" מאת הבלשן נועם חומסקי.
טענות פסאודו-מדעיות עשויות להיות "אפילו לא שגויות". אך לא כולן כאלו. חלקן דווקא כן הופרכו בכלים מדעיים וחלקן נכונות כשלעצמן, אך מצורפות אל טענות אחרות, שאינן נכונות, חסרות יכולת בדיקה מדעית או חסרות משמעות לחלוטין.
אתון
עיקרי האמונה
על פי האמונה שנוצרה, האתניזם, אתון היה האל הבורא, המחייה, הזן ומפרנס את הכול, הן האדם והן הבהמה; יוצר הוולד בבטן אמו והאפרוח בביצתו; נותן לכל אחד לפי צרכיו. הוא נתן את הנילוס לאנשי מצרים, ואת הגשם לארצות אחרות. הוא משנה ומחליף את הזמנים. הדת הדגישה את חשיבות וכוח אמירת האמת, הדגש זה בא לידי ביטוי באמנות התקופה, אשר התאמצה לתת ביטוי נאמן יותר למציאות בפיסול ובציור בניגוד למה שהיה מקובל עד אז. המלך תואר בצורתו הטבעית.
האמונה באל אתון לא שללה בתחילתה במפורש את קיומם של האלים המרובים שהמצרים האמינו בהם. האמונה הדגישה את ריבונותו וייחודו של אתון. הדת החדשה הותירה את השימוש במקדשים ובמנהגי פולחן שהיו נהוגים בעבודת האלים האחרים. על פי האמונה, האל אתון גילה את תורתו למלך שהיה בחירו והמליכו על הכול. בשנה התשיעית למלכותו הכריז אחנתון כי האל אתון הוא אל יחיד והוא אלוהות עולמית, ושלל את קיומם של האלים האחרים; הוא אסר כל פולחן לאלים אחרים כולל הערצת צלמיות בבתים הפרטיים.
האל אתון לפני המהפכה של אחנתון
עדויות לעבודת האל אתון נמצאו לראשונה בטקסט (תמליל) מתקופת השושלת ה-12 (ממלכה תיכונה) המתוארך למאה ה-20 לפנה"ס. הטקסט, ששמו מגילת שנהאת (סינוהה), מגולל את סיפורו של פקיד בכיר הבורח ממצרים לאחר מותו של המלך אַמֶנמְחַאת הראשון לארץ כנען. הטקסט מספר שהמלך המנוח מתעורר לתחייה בשמים כאל, ומתאחד עם גלגל החמה; הגוף הקדוש מתאחד עם בוראו. בטקסט זה אתון הוא גלגל החמה, והוא רק אחד ההיבטים של רע-הורוס, ונחשב במעורפל כאל השמש. ללא המהפכה של אחנתון, לא היה אתון מותיר את רישומו בהיסטוריה המצרית. התכונות האופייניות של רע-הורוס נחשבו כחלק מאתון, ופנו אליהם בכינוי "רע-חור-אחתי", שפירושו "רע, שהוא הורוס של שני אופקים". רע-הורוס הוא מיזוג של שני האלים שהיו מוכרים מתקופה קדומה. בתקופת אחנתון השם המלא של האל הממוזג היה רע-הורוס אשר שמח באופק בשמו של האור הנראה בגלגל החמה. שם ארוך זה קוצר לעיתים קרובות לשם רע-הורוס-אתון או רק אתון. בתקופת המלך תחותמס הרביעי, סבו של אחנתון (המאה ה-15 לפנה"ס), הוכר אתון כאל נפרד – אל השמש. בתקופת בנו, המלך אמנחותפ השלישי, אביו של אחנתון, עלתה במקצת חשיבותו של אתון. אמנחותפ השלישי ייסד וקידם פולחן נפרד לאתון, אך לא הזניח את האלים האחרים. הוא קרא לספינה המלכותית בשם "הרוח של אתון".
המהפכה של אמנחותפ הרביעי
עוד בתקופת אביו אמנחותפ השלישי נעשה ניסיון לצמצם את השפעתם הגדלה והולכת של כוהני האל אמון. אמנחותפ השלישי תמך בכוהני אתון והרחיב את שליטתם הדתית. הוא כרת בריתות עם מלך בבל ומלך מיתני, אשתו של אמנחותפ השלישי הייתה ממוצא ארץ ישראלי או סורי, שמה היה תִּיִי. בחצר המלך הורגשה השפעת הדת הכנענית ופולחן השמש. כל אלה, כולל השפעה של אמו, הביאו לכך שהוא ביקש להכניס תיקונים בדת המצרית. בשנה הרביעית למלכותו שינה את שמו מאמנחותפ לאחנתון (הדר אתון), ובשנה השישית למלכותו, ובמטרה להשתחרר מכבלי השלטון והמסורת של כוהני אמון, עזב את עיר הבירה נא אמון וייסד עיר בירה חדשה בשם אַחֶתְאַתון שפירושו: "אופק אתון". הוא בנה עיר חדשה לגמרי שתחומיה סומנו באסטלות זיכרון, רחובותיה נבנו בקווים ישרים שתי וערב. אחנתון הקים מקדש מרכזי לאתון, ארמון מלוכה ובתים לפמליית המלך. בשנה התשיעית התחיל לרדוף את שאר פולחני האלים, מקדשי אמון נסגרו ושמו של אמון וסמליו נמחקו בכל מקום שנתגלו.
ההמנון של אחנאתון
כחלק מההערצה, חיבר אחנאתון המנון לאל אתון. היו חוקרים שסברו שהמזמור "ברכי נפשי" (תהילים ק"ד) הושפע מהמנון זה. החוקר אהרן קמינקא, שאף תרגם את ההמנון לעברית, סתר הנחה זו.
אחרי מותו של אחנאתון
חתנו המלך תות ענח' אמון ביטל את כל תיקוניו הדתיים, פולחן אמון הוחזר והבירה חזרה לנא-אמון. העיר אחתאתון ננטשה.
באסטרונומיה
כוכב הלכת המינורי 2062 אתון שהתגלה בינואר 1976 על ידי אלינור הלין, נקרא על שמו של אתון, והוא אסטרואיד מייצג של משפחת אסטרואידי אטן.
גיאורגי הראשון
Liste der Herrscher namens Georg
Uncover
Uncover הוא המיני-אלבום השלישי של הזמרת-יוצרת השוודית זארה לארסון. האלבום יצא לאור ב-15 בינואר 2015 על ידי חברות התקליטים אפיק רקורדס, סוני מיוזיק אנטרטיינמנט ו-TEN מיוזיק גרופ.
המיני-אלבום יצא לאור בסמוך לצאת אלבום הרמיקס הראשון של לארסון, The Remixes.
הוצאה
ב-16 בינואר 2015 המיני-אלבום היה זמין להורדה דיגיטלית בניו זילנד, אוסטרליה, דרום אפריקה, קנדה, וארצות הברית. כמו כן, עלה המיני-אלבום לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהיה זמין בשלל רשתות הזרמת מדיה נוספות.
ויליאם השלישי, מלך אנגליה
ויליאם השלישי (באנגלית: William III of England, 14 בנובמבר 1650 – 8 במרץ 1702; ידוע גם כויליאם הנרי וויליאם מאורנז') היה נסיך הולנדי של אורנז' מיום היוולדו, מלך אנגליה ואירלנד מ-13 בפברואר 1689, ומ-11 באפריל 1689 מלך גם על סקוטלנד עד מותו. הוא נולד כבן לבית אורנז'-נסאו, וזכה בכתרי אנגליה, אירלנד וסקוטלנד לאחר "המהפכה המהוללת" (The Glorious Revolution), שבה הודח דודו וחמיו, ג'יימס השני, מלך אנגליה. הוא שלט באנגליה, סקוטלנד ואירלנד יחד עם אשתו, מרי השנייה, עד מותה ב-28 בדצמבר 1694. הוא מלך כ"ויליאם השני" בסקוטלנד, אך כ"ויליאם השלישי" (או "וילם השלישי") בכל יתר ארצות מלכותו. הוא ידוע גם בשם החיבה "המלך בילי" בקרב הפרוטסטנטים בצפון אירלנד.
ויליאם מונה לסטאדהאודר הולנדי ב-28 ביוני 1672, ונותר בתפקיד עד מותו. כפרוטסטנט, נלחם במלחמות רבות נגד המלך הקתולי של צרפת, לואי הארבעה עשר. פרוטסטנטים רבים ראו אותו כמושיע של אמונתם; בשל מעמד זה, בין השאר, הוא הצליח לזכות בכתר אנגליה, שרבים מאזרחיה היו אנטי-קתוליים קיצוניים (אף כי יש מי שמצביע על כך שגם צבאו והצי שלו, הגדול ביותר מאז הארמדה הספרדית, סייעו להצלחתו).
מלכותו סימנה את תחילת המעבר מהשליטה האישית בממשלה של בית סטיוארט לממשל פרלמנטרי של בית הנובר.
נעוריו ותחילת דרכו
ויליאם נולד ב-14 בנובמבר 1650 בהאג, והיה בנם של וילם השני, נסיך אורנז' ומרי הנרייטה, הנסיכה המלכותית, בתו של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה. שמונה ימים לפני היוולדו נפטר אביו מאבעבועות שחורות; לפיכך, ויליאם נעשה לנסיך אורנז' המכהן ברגע הולדתו.
מלכותו המוקדמת
שנת 1672 הייתה הרת אסון עבור ארצות השפלה, ונודעה כ"שנת האסון". צרפת, תחת לואי הארבעה עשר, פלשה לארצות השפלה, תוך הסתייעות באנגלים. הצבא הצרפתי הגדול כבש את רוב ארצות השפלה במהירות, אם כי הולנד הצליחה להישמר מהכיבוש הזה. דה וויט נכשל בניסיונו להשיג שלום עם צרפת, והוא הופל, כשלאחר מכן הוא ואחיו, קורנליס דה וויט, נרצחו באכזריות על ידי המון זועם בהאג. כיום, רוב ההיסטריונים מעריכים כי ידו של ויליאם הייתה מעורבת ברצח. הניצחון עבור מפלגת אוראנז' היה מושלם; "הצו הנצחי" הוכרז כחסר ערך, וויליאם נבחר לסטאדהאודר של הולנד, זלנד ואוטרכט. הוא גם מונה לקפטן-גנרל ואדמירל-גנרל של ארצות השפלה. חלדרלנד ואוברייסל, שבהם כבר שלט קרוב משפחה של ויליאם כסטאדהאודר, לא בחרו את ויליאם לתפקיד עד 1675.
ויליאם השלישי המשיך להילחם בפולשים מאנגליה ומצרפת, ואחרי כן כרת ברית עם ספרד. הוא חתם על שלום עם המדינה שעתיד היה לשלוט בה, אנגליה, ב-1674. על מנת לחזק את מעמדו, ביקש להינשא לבת דודתו מרי, בתו של ג'יימס, דוכס יורק (לימים ג'יימס השני, מלך אנגליה). החתונה התקיימה ב-4 בנובמבר 1677; חיי הנישואין של הזוג לא היו מאושרים, ולא נולדו להם ילדים. מאחר שהעדיף שלא להילחם באנגליה ובארצות השפלה גם יחד, כרת עמם לואי הארבעה עשר ברית ב-1678, אך מאחר שהמשיך בתוקפנותו גם לאחר מכן, הצטרף ויליאם השלישי לליגת אוגסבורג (קואליציה אנטי-צרפתית שכללה גם את האימפריה הרומית הקדושה, שוודיה, ספרד ומספר נסיכויות גרמניות) ב-1686.
ב-1685, עלה דודו וחותנו של ויליאם לכס המלוכה האנגלי כג'יימס השני, אך מאחר שהיה קתולי, הוא לא היה פופולרי באזורים הפרוטסטנטיים. ויליאם ביקש לכרות ברית עם ג'יימס, בתקווה שיצטרף אף הוא לליגת אוגסבורג, ועם זאת ניסה שלא להעליב את המפלגה הפרוטסטנטית באנגליה. אך ב-1687 היה כבר ברור לכל כי ג'יימס השני לא יצטרף לליגה. על מנת לזכות באמונם של הפרוטסטנטים האנגלים, ויליאם ביטא את חוסר אמונו במדיניותו הדתית של ג'יימס. כשהם רואים בו את מושיעם, החלו פוליטיקאים אנגלים רבים לארגן פלישה מזוינת לאנגליה.
המהפכה המהוללת
בתחילה התנגד ויליאם לתוכנית הפלישה. בינתיים, באנגליה, ילדה אשתו של ג'יימס השני בן, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, אשר החליף את רעייתו של ויליאם כראשונה בשושלת הירושה. הכעס הציבורי גבר הודות למשפט של שבעה בישופים שהתנגדו באופן פומבי למדיניות הדתית של ג'יימס השני, וביקשו ממנו לשנות אותה. שבעת הבישופים זוכו, דבר שהיווה הפסד קשה לממשלתו של ג'יימס, וגרם להתנגדות נוספת למדיניותו.
אך ויליאם עדיין לא רצה לפלוש לממלכת אנגליה, משום שהאמין כי העם האנגלי לא יתמוך בפולש זר. לפיכך, דרש כי הפרוטסטנטים האנגלים החשובים ביותר יזמינו אותו תחילה לפלוש. ב-30 ביוני 1688 – באותו היום שבו זוכו הבישופים – הסכימו קבוצת פוליטיקאים, הידועה כ"השבעה האלמותיים" לדרישתו, ושלחו לו הזמנה רשמית. ויליאם החל להתכונן לפלישה; מטרותיו היו ידועות כבר בספטמבר 1688. ב-5 בנובמבר 1688 נחת ויליאם באנגליה בראש צבא הולנדי. תומכיו של ג'יימס התדלדלו באופן מיידי; קצינים פרוטסטנטים ערקו מהצבא האנגלי, ואצילים משפיעים בכל המדינה הצהירו על תמיכתם בפולש. אף כי הפלתו של ג'יימס השני ידועה בדרך כלל בתור "המהפכה המהוללת", הייתה זו למעשה הפיכה צבאית.
ג'יימס ניסה בתחילה להתנגד לוויליאם, אך נכשל. ב-11 בדצמבר שלח נציגים מטעמו לערוך משא ומתן עם ויליאם, ובאותו הזמן ניסה להימלט בסתר. קבוצה של דייגים תפסה אותו, והביאה אותו חזרה ללונדון, אך ב-23 בדצמבר ניסה ג'יימס להימלט פעם נוספת, והפעם הצליח. למעשה התיר ויליאם לג'יימס לעזוב את המדינה, מאחר שהעדיף שלא לעשותו לקדוש עבור הקתולים.
ב-1689 התכנס פרלמנט שהוזמן בידי נסיך אוראנז', והיו דיונים רבים לגבי דרך הפעולה המועדפת. ויליאם השלישי חש לא בטוח במעמדו, וביקש למלוך כמלך בזכות עצמו, ולא רק כמוזמן מטעם הפרוטסטנטים. התקדים היחיד למלוכה כפולה באנגליה היה במאה ה-16, כאשר המלכה מרי הראשונה נישאה לנסיך הספרדי פליפה, והוסכם כי הנסיך יוכתר כמלך לצד רעייתו. אך פליפה היה למלך רק בתקופת חייה של אשתו, וכוחו היה מוגבל. ויליאם, לעומת זאת, דרש להיות מלך גם לאחר מות אשתו. אף כי היו יחידים שהציעו כי היא תהיה לשליטה היחידה, מרי עצמה נותרה נאמנה לבעלה וסירבה לכך.
ב-13 בפברואר 1689 העביר הפרלמנט את הצהרת הזכות, בה הוצהר כי ג'יימס, בכך שניסה לברוח ב-11 בדצמבר 1688, פרש מהמלוכה, ולכן הותיר את הכס ריק ופנוי. הכתר לא הוצע לבנו הבכור של ג'יימס, ג'יימס פרנסיס אדוארד (שהיה אמור להיות היורש במקרה הרגיל), אלא לוויליאם ומרי יחד. אולם, הוסכם כי "הפעלתו המלאה של הכוח המלכותי בידי נסיך אוראנז' תבוצע רק בשם הנסיך והנסיכה בכל ימי חייהם המשותפים".
סיום המהפכה
ויליאם השלישי תמך בחוק הסובלנות (Toleration Act) של 1689, שהבטיח סובלנות דתית לפורשים מסוימים מהדת הכללית. אך החוק חל רק על חלק מוגבל מהעם: הוא לא חל על מי שאינם נוצרים, אלה שלא האמינו בשילוש הקדוש ולא על קתולים. לפיכך, החוק היה פחות רחב מאשר הצהרת הסובלנות של ג'יימס השני, שביקשה להעניק חופש פולחן למאמיני כל הדתות.
בדצמבר 1689, אושרה מגילת הזכויות (Bill of Rights), אחד מהמסמכים החוקתיים החשובים בהיסטוריה האנגלית. החוק, שנוסח מחדש ואישר פרטים רבים בהצהרת הזכויות המוקדמת יותר, הגביל את הכוח המלכותי. החוק קבע, בין היתר, כי המלך אינו יכול להשעות חוקים שהועברו בפרלמנט, להשית מסים ללא הסכמה פרלמנטרית, למנוע את הזכות לעתירה, לגייס צבא קבוע בימי שלום ללא הסכמה של הפרלמנט, לא לאפשר לנתינים פרוטסטנטים לשאת נשק, להתערב בבחירות לפרלמנט, שלא לספק חסינות פרלמנטרית לחברי הפרלמנט, לחייב ערבות מוגזמת או להעניש באופן אכזרי או יוצא דופן. ויליאם התנגד להגבלות הללו על המלוכה, אך הוא בחר שלא להסתכסך עם הפרלמנט והסכים לכבד את החוק.
מגילת הזכויות גם פתרה את בעיית ירושת הכתר. לאחר מותם של ויליאם או מרי, האחר ימשיך למלוך. הבאים בשושלת הירושה יהיו אחותה של מרי השנייה, הנסיכה אן, וילדיה. לבסוף, כל צאצא שיהיה לוויליאם בעתיד מנישואין אחרים יכלל אף הוא בשושלת הירושה. לא-פרוטסטנטים, וכן אלה שינשאו לקתולים, יוצאו מסדר הירושה.
מלכותו עם מרי השנייה
ויליאם נעדר מהממלכה לתקופות ממושכות בזמן מלחמתו בצרפת. אנגליה הצטרפה לליגת אוגסבורג, שנודעה אז בשם "הברית הגדולה" ("The Great Alliance") והשתתפה במלחמת הברית הגדולה (שבארצות הברית נקראת מלחמת המלך ויליאם, על שמו של ויליאם השלישי). בזמן שלחם ויליאם מחוץ לאנגליה מלכה באנגליה אשתו, מרי השנייה, במקומו, אך פעלה על פי עצותיו. בכל פעם שחזר לאנגליה, השיבה לו מרי את השלטון ללא התנגדות. סידור זה פעל במשך כל חייה של מרי.
אף כי אנגליה קיבלה את ויליאם כשליט, הייתה לו התנגדות משמעותית בסקוטלנד ובאירלנד. היעקוביטים הסקוטים – שהאמינו כי ג'יימס השני הוא המלך החוקי – ניצחו באופן מזהיר ב-2 ביולי 1689 בקרב קיליקרנקי, אך הובסו חודש לאחר מכן. המוניטין של ויליאם הורע לאחר הטבח בגלנקו (1692), בו נרצחו מאות סקוטים שסירבו להשבע אמונים למלכם ומלכתם החדשים. ויליאם נכנע לדעת הקהל כשהדיח את האחראים לטבח, אם כי עדיין נטה להם חסד; במילותיו של ההיסטוריון לורד אקטון, "אחד נעשה לקולונל, האחר לאביר, שלישי לחבר פרלמנט, והרביעי לרוזן".
באירלנד, שם נהנו המורדים מסיוע צרפתי, נמשכה הלחימה זמן רב יותר, עד כי ג'יימס נאלץ להימלט מהאי לאחר קרב הבויין (1690), למרות הנצחון. הניצחון באירלנד מצוין מדי שנה בצעדת אוראנז'. לאחר שהצי האנגלו-הולנדי ניצח את הצי הצרפתי בקרב לה הוג ב-1692, נעשה היתרון הימי של אנגליה מכריע, ואירלנד נכבשה זמן קצר לאחר מכן. עם זאת, לא זכתה הברית הגדולה להצלחות ביבשת אירופה. ויליאם איבד את מחוז נאמור, חלק מהטריטוריה ההולנדית שלו, ב-1692, והובס קשות בקרב לנדן ב-1693.
מרי מתה מאבעבועות שחורות ב-1694, והותירה את ויליאם למלוך לבדו. על אף שהחזיק מספר פילגשים בימי חייה (שהידועה ביותר מביניהן היא אליזבת וילייר), התאבל ויליאם עמוקות על מות אשתו. אף שגודל בילדותו כקלוויניסט, המיר את דתו לאנגליקניות. במהלך שלטונו לבדו התמעטה האהדה כלפיו באופן משמעותי.
חוקרים מודרניים רבים סבורים כי ויליאם היה ביסקסואל או הומוסקסואל. היו לו מאהבים גברים, ביניהם עורך דין מרוטרדם בשם ואן זוילן ואן נייוולד. הוא העניק תוארי אצולה אנגליים לשניים מהחצרנים ההולנדיים שלו: הנס וילם בנטינק נעשה לרוזן פורטלנד, וארנולד יוסט ואן קפל נעשה לרוזן אלבמרל.
שנותיו המאוחרות
ב-1696 בחר המחוז ההולנדי דרנת' בוויליאם להיות הסטאטהולדר שלו. באותה השנה, תכננו היעקוביטים לרצוח את ויליאם ולהשיב את ג'יימס לכס המלוכה, אך הקנוניה נכשלה. לאחר הכישלון, הציע לואי הארבעה עשר לג'יימס להיות מלך פולין באותה השנה. ג'יימס חשש כי קבלת הכתר הפולני עלולה להפכו לבלתי ראוי לתפקיד מלך אנגליה בדעת הקהל האנגלית, ולכן סירב. דחיית ההצעה הזו הייתה הרת גורל עבור ג'יימס, שכן פחות משנה לאחר מכן חדלה צרפת לתמוך בו. בהתאם להסכם רייסוויק (20 בספטמבר 1697), שסיים את מלחמת הברית הגדולה, הכיר לואי בוויליאם כמלך אנגליה, והצהיר כי לא יתמוך עוד בג'יימס השני. לאחר שאיבדו את תמיכת הצרפתים, חדלו היעקוביטים להוות איום משמעותי על ויליאם במשך שארית מלכותו.
בדומה לשליטים אירופאיים רבים אחרים, הוטרד ויליאם משאלת הירושה לכס המלכות הספרדי, בה היו כרוכות טריטוריות גדולות באיטליה, בארצות השפלה ובעולם החדש. קרלוס השני, מלך ספרד, היה נכה וללא יכולת להעמיד צאצאים; לואי הארבעה עשר ולאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, נמנו עם קרובי משפחתו של קרלוס השני, וככאלה, בעלי סיכוי גבוה לרשת את מקומו. ויליאם ביקש למנוע מהירושה הספרדית להגיע לאחד מאלה, מחשש כי ירושה כזו תביא להפרת מאזן הכוחות בין המעצמות האירופאיות. ויליאם ולואי הסכימו ביניהם על חוזה החלוקה הראשון, שבו הוסכם על חלוקה של האימפריה הספרדית: הדוכס יוזף פרדיננד מבוואריה (בו תמך ויליאם) יקבל את ספרד, ואילו צרפת והאימפריה הרומית הקדושה יחלקו את יתר הטריטוריות ביניהם. הספרדים הביעו תדהמה על חוצפתו של ויליאם, מאחר שלא התייעץ עמם לפני ההחלטה על פירוק האימפריה שלהם, והם ניסו לשמור את הטריטוריות הספרדיות מאוחדות.
בתחילה התעלמו ויליאם ולואי מרצון החצר הספרדית, אך לאחר מותו של יוזף פרדיננד מאבעבועות שחורות, נפתח הנושא מחדש. ב-1700, הסכימו שני השליטים בחוזה החלוקה השני (הקרוי גם חוזה לונדון), שהטריטוריות באיטליה יועברו לבנו של מלך צרפת, ואילו שאר הטריטוריות יעברו לבנו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה. גם סידור זה היה למורת רוחם של הספרדים, שעדיין ניסו לשמור על שלמות האימפריה, וגם הקיסר לאופולד לא היה מרוצה מכך, מאחר שהטריטוריות באיטליה היו חשובות לו הרבה יותר מאשר הטריטוריות שמחוצה לה.
אך קרלוס השני התערב באופן בלתי צפוי בעניינים לפני מותו, והצהיר כי הוא מוריש את כל הטריטוריות שלו לפיליפ דוכס אנז'ו, נכדו של לואי הארבעה עשר. הצרפתים התעלמו מהחוזה שעליו חתמו, וטענו לבעלות כל הטריטוריות הספרדיות. לואי אף הכיר בג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, בנו של המלך הקודם ג'יימס השני (שמת ב-1701), כמלך אנגליה. המאבק שהחל בעקבות זאת, הידוע כמלחמת הירושה הספרדית, נמשך עד 1713.
ויליאם הוטרד לא רק מהירושה בספרד. נישואיו עם מרי היו חשוכי ילדים, ונראה היה כי לא יינשא שנית. כל ילדיה של הנסיכה אן, אחותה של מרי, מתו בילדותם. מותו של ויליאם, דוכס גלוסטר, ב-1700, הותיר את הנסיכה אן כאדם היחיד בשושלת הירושה שנקבעה במגילת הזכויות. מאחר שמצב שבו לא יהיו כל יורשים עלול היה לסייע לשושלתו של ג'יימס השני לחזור לשלטון, העביר הפרלמנט ב-1701 את חוק ההסדר (Act of Settlement), בו נקבע כי הכתר יעבור לקרובתו הרחוקה של ויליאם, סופיה (שהייתה יורשת הנובר) ולצאצאיה הפרוטסטנטים, אם לנסיכה אן לא יהיו ילדים לפני מותה, ואם לוויליאם השלישי לא יהיו ילדים בנישואים נוספים (כמה קתולים בעלי תביעות קודמות לאלה של סופיה לא הורשו להחשב כיורשים). החוק חל על אנגליה ועל אירלנד, אך לא על סקוטלנד, שהמועצה שלה לא נשאלה לפני שסופיה נבחרה.
כמו מגילת הזכויות לפניה, חוק היישוב לא עסק בירושת הכתר בלבד, אלא הגביל גם את כוחו של הכתר. שליטים עתידיים לא הורשו להשתמש במשאבים האנגליים על מנת להגן על כל טריטוריה אחרת שבשליטתם, אלא אם קיבלו הסכמה לכך מהפרלמנט. על מנת להבטיח את עצמאותה של הרשות השופטת, נקבע כי השופטים ימשיכו לשרת כל עוד הם נוהגים כיאות, ולא על פי רצונו של השליט. כמו כן, נקבע כי חנינה של השליט לא יכולה לבטל האשמה.
מותו
ב-1702 מת ויליאם מדלקת ריאות, שנגרמה מפציעה שארעה לו כשנפל מסוסו. הגרסה המקובלת למקרה הייתה כי הסוס נתקל בבור של חפרפרת, ולפיכך יעקוביטים רבים הריעו ל"ג'נטלמן הקטן בז'קט הקטיפה השחור".
ויליאם נקבר במנזר וסטמינסטר לצד רעייתו. בתקופת שלטונה של יורשתו, אן, נעשו ניסיונות להרחיב את חוק היישוב לסקוטלנד. הסקוטים כעסו על כך שהאנגלים לא נועצו בהם לפני שבחרו בסופיה כיורשת הכתר האנגלי, ולכן העבירו את חוק הביטחון, והכריחו את אן להסכים לו על ידי איום שימשכו את חייליהם ממלחמת הירושה הספרדית. החוק קבע כי אם אן תמות ללא ילדים, יוכלו הסקוטים לבחור את המלך הבא מבין הצאצאים הפרוטסטנטים של אחד ממלכי סקוטלנד הקודמים, אך יבחרו ביורש אנגלי רק אם ימולאו תנאים פוליטיים, דתיים וכלכליים מסוימים. הפרלמנט האנגלי הגיב בניסיון להכריח את הסקוטים להיכנע, בכך שהגביל את הסחר עימם, ובכך איים להרוס את הכלכלה הסקוטית. הסקוטים נאלצו להסכים לחוק האיחוד של 1707, שאיחד את אנגליה וסקוטלנד לממלכה אחת הקרויה בריטניה הגדולה; הירושה נקבעה על פי התנאים שנקבעו בחוק היישוב.
מותו של ויליאם היה גם סופו של בית אורנז'-נסאו ההולנדי, ששלט בארצות השפלה מאז ימי וילם השתקן. בכל חמשת המחוזות בהם שלט ויליאם השלישי – הולנד, זלנד, אוטרכט, חלדרלנד ואוברייסל – הושעה תפקיד ההסטאדהאודר לאחר מותו של ויליאם. שני המחוזות הנותרים – פריזלנד וחרונינגן – מעולם לא נשלטו בידי ויליאם השלישי, והם המשיכו להחזיק בסטאטהולדר אחר, יאן וילם פריסו, נסיך אורנז'. לפי צוואתו של ויליאם, היה יאן וילם פריסו אמור גם לרשת את מחוז אורנז', אך פרידריך הראשון, מלך פרוסיה, דודנו של ויליאם, תבע את המחוז הזה לעצמו.
יאן וילם פריסו מת בשנת 1711, והותיר לבנו וילם את טענתו לשלטון שם. תחת חוזה אוטרכט, עליו הוסכם ב-1713, התיר פרידריך הראשון למלך צרפת, לואי הארבעה עשר, לקחת את מחוזות אוראנז' לרשותו. לווילם הרביעי נותר רק התואר "נסיך אורנז'" הריק מתוכן. וילם קיבל גם את תפקיד הסטאטהולדר בשנת 1747 (משנה זו והלאה היה סטאטהולדר אחד לכל הרפובליקה, ולא אחד לכל מחוז כפי שהיה לפני כן).
מורשתו
ההישג העיקרי של ויליאם השלישי היה הגבלתה של צרפת, בזמן שהיה ביכולתה להשליט את רצונה על מרבית אירופה. מרבית מעשיו בימי חייו היו מנוגדים לרצונו של מלך צרפת, לואי הארבעה עשר. ניסיונות אלה המשיכו לאחר מותו, במלחמת הירושה הספרדית.
תוצאה חשובה נוספת של תקופת מלכותו של ויליאם הייתה סיום המאבק המר בין הכתר לפרלמנט, שהחלה מאז עלייתו לשלטון של המלך הראשון לבית סטיוארט, ג'יימס הראשון, ב-1603. המאבק על הכוח המלכותי והפרלמנטרי הוביל למלחמת האזרחים האנגלית בשנות הארבעים של המאה ה-17, ולמהפכה המהוללת ב-1688. בתקופת מלכותו של ויליאם יושב המאבק לטובת הפרלמנט במגילת הזכויות של 1689, ובחוק ההסדר ב-1701.
מסדר אורנג' בן ימינו קרוי על שם ויליאם השלישי, וחוגג את ניצחונו בקרב בויין. תהלוכות אוראנז' באירלנד וסקוטלנד פעמים רבות נושאות תמונה של ויליאם עימם. לפיכך הצבע הכתום (אורנג') בדרך כלל נחשב כצבע פרוטסטנטי באירלנד. דגל אירלנד כולל את הצבע כתום, וכן ירוק ולבן, ואמור לסמל את השלום בין הפרוטסטנטים והקתולים באירלנד.
אסי רחמים
אסף "אסי" רחמים (נולד ב-3 ביולי 1971) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער, וכיהן כמנכ"ל הפועל באר שבע בשנים 2010–2021.
ביוגרפיה
נולד בבאר שבע לאליהו רחמים, יליד עיראק, ולמריה לבית אוחנון, ילידת מרוקו.
רחמים החל את הקריירה בהפועל באר שבע, וכבר בעונתו הראשונה זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו. את מרבית שנותיו עשה רחמים במועדון נעוריו, אם כי הוא שיחק מספר עונות במועדונים נוספים בדרום הארץ: הפועל אשקלון, מכבי יבנה ומ.ס. אשדוד. רחמים שיחק גם עונות רבות בליגה השנייה ואף בשלישית, וחגג 2 עליות לליגה הבכירה (עם אשקלון ב-1996/1997, כשעונה אחר כך הקבוצה גם ירדה חזרה לליגת המשנה, ועם הפועל באר שבע ב-1999/2000).
במסגרת פרשת מכירת משחקים בהפועל באר שבע, שנחשפה בדצמבר 2006, נעצר רחמים בחשד ללקיחת שוחד ובחברות בארגון פשע. רחמים לא נעצר בחשד למכירת המשחקים, אלא בחשד כי ידע על המכירה ולא דיווח לראשי המועדון. לאחר כשבועיים שוחרר רחמים ולא ננקטו כנגדו צעדים משמעתיים ומשפטיים נוספים.
בקיץ 2009 החליט רחמים בן ה-38 לסיים את קריירת הכדורגל שלו כשחקן ופרש, זאת בסיום העונה שהעלתה את קבוצתו, הפועל באר שבע, לליגת העל, לאחר ארבע עונות בליגה הלאומית.
לאחר פרישתו שימש כמאמן השוערים בהפועל באר שבע, ובשנת 2010 מונה למנכ"ל הקבוצה. במאי 2021 סיים רחמים את תפקידו בבאר שבע.
חיים אישיים
אסי רחמים הוא אביו של השוער רז רחמים. בנו רון הוא מאמן כדורסל.
דואנדה
דואנדה 367943 (367943 Duende, לשעבר DA14 2012) הוא גוף קרוב ארץ בעל קוטר של 45 מטר ומסה של כ-130,000 טון. האסטרואיד התגלה ב-23 בפברואר 2012 על ידי מצפה Observatorio Astronómico de Mallorca בספרד, המתמחה בציד אסטרואידים. הגילוי אירע שבעה ימים אחרי שעבר במרחק של 2,600,000 ק"מ מכדור הארץ ב-16 בפברואר 2012.
ב-15 בפברואר 2013 עבר האסטרואיד במרחק 27,737.7 ק"מ מפני כדור הארץ, המרחק הקרוב ביותר שגוף מוכר כלשהו, בגודל כזה, עבר בסמוך לכדור הארץ.
הוא נקרא דואנדה על שם גזע של יצורים קטנים דמויי אדם בפולקלור של חצי האי האיברי.
מעבר 2013
ב-15 בפברואר 2013 בשעה 19:25 לפי שעון גריניץ' (21:25 שעון ישראל) עבר האסטרואיד במרחק של 27,737.7 ק"מ מפני כדור הארץ. בשיא המעבר האסטרואיד היה קרוב יותר לכדור הארץ מאשר הרצועה הגאוסטציונרית, אך לא פגע בלוויינים במסלול זה, משום שבעת חציית מסלולם הוא הגיע במישור שונה.
בהירות נראית האסטרואיד בשיא קרבתו הייתה כ-7, מעט פחות משניתן לראות בעין בלתי מזוינת מאזור ללא זיהום אור. עם זאת, ניתן היה לעקוב אחריו במשקפת או טלסקופ קטן. עבור צופים מישראל, האסטרואיד זרח בכיוון דרום-מערב מעט לאחר השעה 21:00. בעת שיא המעבר האסטרואיד היה בגובה זוויתי של כ-10 מעלות מעל האופק, בקבוצת הכוכבים בתולה. מכאן, האסטרואיד המשיך לצפון-מזרח. עם הריחוק בינו לכדור הארץ, בהירותו ומהירותו הזוויתית פחתה. בין השעה 23:00 ל-23:30 האסטרואיד חצה את היצול של קבוצת הדובה הגדולה בבהירות 9. בערך בשעה זו היה גם שיא גובהו מעל האופק לצופה מישראל, 50 מעלות.
לפי חישובי נאס"א, עקב השפעת הכבידה של המעבר בסמיכות כה קרובה לכדור הארץ, יתקצר מסלולו סביב השמש ל-315 ימים בלבד, לעומת 366 ימים לפני המעבר.
למרות הסמיכות להתפוצצות המטאור ברוסיה, אירוע שקרה כ-15 שעות לפני כן, האסטרונומים הגיעו למסקנה כי שני האירועים אינם קשורים זה לזה.
הצהרת בלפור
הצהרת בלפור היא הכינוי המקובל למסמך שנחתם בידי שר החוץ הבריטי, הלורד ארתור ג'יימס בלפור, ב-2 בנובמבר 1917 (י"ז בחשוון תרע"ח) ועיקרו הכרזה ולפיה בריטניה תתמוך בהקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל. מתן ההצהרה היה הישג מדיני חסר תקדים של התנועה הציונית: מעצמה עולמית כמו בריטניה הסכימה למעשה לפרוש את חסותה על התנועה הציונית ולסייע לה במימוש מטרתה העיקרית. בעשותה כן הגיעה ממשלת בריטניה למסקנה, שיהיה זה יותר מעשי לתמוך בשאיפות הציוניות כהצדקה לפירוק הקיסרות העות'מאנית, מאשר כמשענת לחיזוקה.
ההצהרה נמסרה לידיו של הלורד ליונל וולטר רוטשילד, והוא התבקש להעבירה לידי ההסתדרות הציונית. היא ניתנה בעקבות הצעה שהגיש לממשלת בריטניה ד"ר חיים ויצמן בשיתוף עם ההנהגה הציונית בבריטניה. הצעתו של ויצמן כללה את הדרישה להכיר בזכות העם היהודי על ארץ ישראל ובזכותם של יהודים לעלות אליה, וכן להעניק מעמד מוכר למוסדות התנועה הציונית בארץ ישראל. את נוסח ההצהרה אישר הקבינט הבריטי ב-31 באוקטובר 1917. טרם פרסומה הונחה ההצהרה בפני נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, וזכתה לאישורו. ממשלת צרפת הביעה תמיכתה בפומבי בהצהרה ב-14 בפברואר 1918 והלכה בעקבותיה ממשלת איטליה, אף היא בפומבי, ב-9 במאי.
הצהרת בלפור הייתה מסויגת ומצומצמת בהשוואה להצעה שהגיש ויצמן, ובכל זאת כללה הכרה בהקמת "בית לאומי" ליהודים בארץ ישראל. במשתמע גם הכירה ההצהרה בתנועה הציונית כמייצגת שאיפות אלה. הצהרת בלפור הייתה איפוא ההישג המדיני המשמעותי הראשון של התנועה הציונית.
בעקבות פרסומה של הצהרת בלפור כתב העיתון הבריטי The Spectator: "יישוב יהודי גדול ומשגשג בארץ הקודש תחת פיקוחה של בריטניה, בעלות-בריתנו ואמריקה, יתרום לשלום וקידמה במזרח הקרוב, ויעלה אפוא בקנה אחד עם מדיניות בריטניה."
מסמך המנדט של חבר הלאומים משנת 1922, שאשרר את החלטות ועידת סן רמו, כלל הצהרה זו ככתבה וכלשונה, וכך היא קיבלה תוקף חוקי של מסמך בינלאומי מחייב. גם מגילת העצמאות כללה התייחסות להצהרה.
ברחבי ישראל נקראו רחובות וכיכרות בשם "ב' בנובמבר" לציון תאריך ההצהרה.
רקע
ההצהרה מבחינת הציונות הייתה פריצת דרך היסטורית. היו בין היהודים שהשוו את ההצהרה להכרזת כורש. לאחר פרסום ההצהרה פרצה שמחה גדולה בעולם היהודי. ברחבי העולם אורגנו עצרות הזדהות יהודיות פרו-בריטיות. עם זאת היו קבוצות מיעוט יהודיות ששללו את ההצהרה והכריזו מלחמה עליה ועל הציונות. בעולם הערבי ההצהרה נתקבלה בחילוקי דעות, ערביי ארץ ישראל קיבלו אותה באיבה גלויה, ובתגובה אף איימו במהומות דמים, אך האמיר פייסל הראשון, אחד מהמנהיגים הערבים הבולטים באותה תקופה, קיבל אותה באהדה, והסכים לה, בתנאי שיוגשמו במקביל השאיפות הלאומיות הערביות במלואן.
כדי להפוך את ההצהרה למעשה מינו הבריטים ב-1920 את המדינאי היהודי הבכיר הרברט סמואל, שכבר הספיק לכהן בממשלת בריטניה במשרות של שר הדואר ושר הפנים, להיות הנציב העליון הראשון של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
נוסח ההצהרה
ההצהרה ניתנה בצורת מסמך מודפס, שנחתם בחתימת ידו של לורד ארתור ג'יימס בלפור ונמסר ללורד ליונל וולטר רוטשילד על מנת שיועבר להסתדרות הציונית. העותק המקורי של ההצהרה שמור בספרייה הבריטית.
סוגיות סביב הניסוח
להצהרה הסופית שאישרה ממשלת בריטניה קדמו 12 טיוטות, שהיו כולן הצעות של התנועה הציונית לממשלת בריטניה. הטיוטה האחרונה נשלחה על ידי הלורד בלפור, וההצהרה הסופית נשלחה אליו כמעין מכתב תשובה. הנקודות העיקריות שדרשו ליבון היו:
פרופ' אביבה חלמיש מצביעה על ההבדל בין ההתייחסות ליהודים בהצהרה, לבין ההתייחסות לערבים:
המונח "בית לאומי"
המונח המוזכר "בית לאומי" שנכלל בהצהרת בלפור הוא אינו מונח מוכר בפוליטיקה או במדע המדינה. הביטוי אינו נותן מושג מוחלט לגבי מהותה של הישות המדינית היהודית שעתידה לקום בארץ ישראל. ההצהרה מדברת על "בית לאומי" (National home), ונמנעת משימוש מפורש במונחים מחייבים יותר כגון "מדינה" (State), "מולדת" (Homeland, מונח המשמש לפעמים באנגלית לתיאור שלטון אוטונומי), קומונוולת' (Commonwealth) וכיוצא באלה.
המונח Palestine
אף שהיה מוכר בלשונות אירופה ובערבית כמתייחס לאזור ארץ ישראל, עדיין לא היה המונח "פלסטיין" מוגדר היטב בעת מתן ההצהרה. האימפריה העות'מאנית ששלטה במזרח התיכון עד מלחמת העולם הראשונה לא כללה מחוז או שטח שנקרא בשם זה, כך שהמונח Palestine לא יכול היה להתייחס לשטח שגבולותיו היו מוגדרים באותה עת. הסכם סייקס–פיקו שקבע את חלוקת המזרח התיכון בין צרפת לבריטניה לאחר המלחמה עדיין היה סודי בעת מתן ההצהרה, וממילא בריטניה שאפה לשינוי הגבולות שהוגדרו בו.
הגורמים למתן ההצהרה
מכתב קמבו התברר כחיוני להמשך תהליך ההכרה בציונות. החוקר ישעיהו פרידמן אף ייחס לו משקל מכריע וקבע כי ללא מכתב קמבו, לא הייתה ניתנת הצהרת בלפור.
פרשנות פוליטית למתן ההצהרה
לטענת פרופ' דני גוטוויין, הצהרת בלפור הייתה תולדה של מאבק שהתנהל בין שתי גישות מתחרות בממשל הבריטי באשר לעתידו של המזרח התיכון: גישה אחת, "הרפורמית", חתרה לסיים את המלחמה בהסכם שלום שיאפשר לאימפריה העות'מאנית לשמור על שלמותה, תוך מודרניזציה של המשטר שנהג בה; גישה שנייה, "הרדיקלית", חתרה לפרק את האימפריה העות'מאנית ולהחליפה באימפריאליזם בריטי שישלוט במזרח התיכון באמצעות מדינות חסות יהודית, ערבית וארמנית, שכך תממשנה את השאיפות הלאומיות של עמים אלו. בראש הסיעה "הרדיקלית" עמד דייוויד לויד-ג'ורג', שהתמנה בדצמבר 1916 לראש הממשלה. הוא קידם את מדיניותה בסיועו של סיר מרק סייקס, בין השאר אל מול התנגדותו של שר החוץ ארתור בלפור, איש הסיעה "הרפורמית", שלו הדבר היה תלוי בו ההצהרה הנושאת את שמו לא הייתה באה לעולם. באביב-קיץ 1917, התעצם המאבק ה"רפורמי"-"רדיקלי", ומבחינת "הרדיקלים" פרסומה של הצהרת בלפור, נועד להכריע את המאבק. ואכן, מבחינה פוליטית לא פחות משהצהרת בלפור הבטיחה "בית לאומי" ליהודים, היא הייתה הצהרה בריטית בזכות חלוקת האימפריה העות'מאנית.
המחלוקת בין "הרפורמים" ל"רדיקלים" פילגה גם את ציוני בריטניה. בסוף 1914, בהשראתו של הברון רוטשילד, אימץ חיים ויצמן את העמדה "הרדיקלית", וראה בה את המסגרת היחידה שתאפשר את הגשמת הציונות בארץ-ישראל. תמיכתו במדיניות הרדיקלית גרמה להתקרבות רבה בינו ובין לויד-ג'ורג'. במהלך המלחמה, לצד היותו מנהיג ציוני, הפך ויצמן כאזרח בריטי לאחד מראשי הסיעה הרדיקלית. מעמדו הכפול של ויצמן כמנהיג ציוני וכמדינאי רדיקלי הפכו אותו לגורם מרכזי במהלכים שהובילו לפרסומה של הצהרת בלפור.
לפי פרופסור מרטין קרמר, בעיקרו של דבר "לא בלפור נתן לגיטימציה לציונות אלא היפוכו של דבר: הציונות, במאמציה המדיניים, היא שנתנה לגיטימציה להצהרת בלפור". פרופסור קרמר הוסיף כי "הפשטות הספרותית של הצהרת בלפור מיוסדת על ההנחה שאין צורך להצטדק על מתן בית לאומי ליהודים בארצם".
ערב מתן ההצהרה, היהודים מנו כ-10% בלבד מתוך אוכלוסיית הארץ, בעוד הערבים מנו כ-90% ממנה. חרף כך, הערבים מכונים בהצהרה על דרך השלילה בתור "עדות לא יהודיות", ויוחדו להם זכויות אזרחיות ודתיות בלבד, בזמן שהזכויות הלאומיות והפוליטיות שלהם הושמטו כליל. כשנתיים לאחר מתן ההצהרה ב-1919, במברק סודי ללורד קרזון, חשף בלפור חלק מהסיבות לכך:
חשיבות ההצהרה מבחינת היהודים
הצהרת בלפור הייתה ההישג המדיני המשמעותי הראשון של התנועה הציונית. בפעם הראשונה הכירה מעצמה עולמית זרה בזכויותיהם של היהודים לבית לאומי בארץ ישראל באמצעות מסמך רשמי. ההצהרה, המבטאת במשתמע גם הכרה ביהודים כעם, הייתה מאוחר יותר למסמך יסודי במתן המנדט על ארץ ישראל לבריטניה על ידי חבר הלאומים בועידת סן רמו 1920, והיא מוזכרת בפתיח לכתב המנדט. אלא שבמהלך שנות שלטונם בארץ, צמצמו הבריטים את משמעותה של ההצהרה בספרים הלבנים שפרסמו, ובמיוחד בספר הלבן משנת 1939.
ההצהרה העניקה לתנועה הציונית יוקרה רבה, העלתה את מורל היהודים בתפוצות שונות, הפיחה בהם תקווה להתחדשות עם ישראל בארצו, וסייעה להגביר את העלייה ארצה. הרב אברהם יצחק הכהן קוק אף כתב על ההצהרה "אתחלתא דגאולה ודאי הולכת ומופיעה לפנינו... כל בעל נפש, שיש בו יכולת לחדור ולהתבונן במה שמצוי מעבר לתופעה החיצונית הנראית לעין יודע, שיד ד' נראית כמנהיגה את ההיסטוריה ועתידה להוביל את התהליך הזה אל השלמתו".
כאמור, היו שהשוו את ההצהרה להכרזת כורש, שאפשרה את שיבת ציון והקמת בית המקדש השני. יום ההצהרה נחשב יום חשוב ביישוב העברי ונקראו על שמו רחוב בחיפה ("שניים בנובמבר") וכיכר בתל אביב ("כיכר ב' בנובמבר"). על שמו של בלפור נקראו רחובות בערים העבריות, ואף המושב בלפוריה.
יום פרסום ההצהרה, 2 בנובמבר, נחוג בשנים הראשונות בטקסים בארץ ובעולם (למשל, יובל הכסף ב-1942 נחוג חודש שלם). עם זאת, יום השנה השלושים, שצוין ימים מעטים לפני פרסומה של תוכנית החלוקה של האו"ם, לא נחגג ביישוב. תאריך זה גם לא צוין לאחר מכן. עם זאת, טקסים חגיגיים נערכו ביום היובל להצהרה (ב־1967). בנובמבר 2017 ציינו ישראל והממלכה המאוחדת מאה שנים להצהרת בלפור בשורת טקסים במעמד ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו וראש ממשלת בריטניה תרזה מיי.
תגובות הערבים להצהרה
בשנת 1921, השתתפו הערבים במאורעות ב' בנובמבר, ערבים רבים התאספו בעיר העתיקה בירושלים עם מקלות בידיהם וקראו קריאות נגד היהודים. יהודים רבים הוכו במקלות וחלק מהם נדקרו. בכניסה לרובע היהודי עמדו יהודים שמנעו מהפורעים הערבים להיכנס לרחוב היהודים ובין היהודים לערבים היו חילופי יריות. הפורעים פרצו לבית יהודי של דוד ישעיהו כהן דרעי פגעו בדייריו ובזזו אותו. הם לא הצליחו להיכנס לחצר נוספת כי תושבי החצר הערבית מנעו זאת מהם. בהר הבית התאספו ערבים וקראו "נדבח אל יהוד". חמישה יהודים וערבי אחד נהרגו. שמונה יהודים וארבעה ערבים נפצעו קשה.
בשנת 1945 ציינו ערבים את יום השנה להצהרת בלפור בפרעות ביהודים, ובמיוחד בקהיר, באלכסנדריה ובטריפולי.
גיאורגי השני
Liste der Herrscher namens Georg
Sysedit
Sysedit (מורץ מהקובץ SYSEDIT.EXE) הוא עורך טקסט / ASCII, לקובצי הגדרות ליבה, של מערכת ההפעלה Microsoft Windows, ובכללם הקבצים PROTOCOL.INI, WIN.INI, SYSTEM.INI, CONFIG.SYS, ו-AUTOEXEC.BAT.
קובץ ההרצה של התוכנית, נמצא בתיקיית המערכת של חלונות, הניתן לגישה על ידי הנתיב שבמשתנה ב-Microsoft Windows 3.x ו-Microsoft Windows 9x, או ב- ב-Windows NT.
Sysedit נכללה בהתקנת חלונות החל מגרסה 3.0 ומעלה, עד חלונות 98 SE, והפסיקה ב-Windows ME. בראשית זמן הפצת התוכנה Sysedit שימשה כדוגמה ליישום ממשק מרובה מסמכים (MDI). בזמן שמפעילים את התוכנה כל הקבצים שהוזכרו נפתחים במקביל בחלונות נפרדים. התוכנה עדיין משתמשת בגופן מהגרסאות הישנות של חלונות.
מערכות הפעלה אחרות מתוצרת מיקרוסופט המכילות את Sysedit, הם Windows XP, Windows Vista (חבילות שירות 2 ו-3), Windows Server 2008 ו-Windows 7 (רק בגרסת ה-32 ביט).
משה מושקוביץ
משה (מושקו) מושקוביץ (23 בינואר 1925 – 24 בינואר 2021, כ"ז טבת תרפ"ה - י"א שבט תשפ"א) היה איש חינוך ופעיל ציבור ישראלי, ממייסדי ישיבת הר עציון, ממחדשי היישוב היהודי בגוש עציון לאחר מלחמת ששת הימים, מיוזמי הקמתו של מכון צומת. משנת 1952 ועד 1979 שימש ראש המועצה האזורית שפיר וארבע שנים כיהן כראש המועצה המקומית אפרת, הראשון. עמד בראש המשלחת להבאת 345 ספרי תורה, גווילים ומגילות ששרדו מתקופת השואה בווילנה.
ביוגרפיה
משה "מושקו" מושקוביץ נולד בשנת 1925 בברטיסלבה שהייתה אז בצ'כוסלובקיה, ועלה לארץ ישראל עם הוריו בגיל 10. למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, בשנת 1939 התגייס לאצ"ל ולאחר הפילוג באצ"ל בשנת 1940, הצטרף עם קבוצת חברים ללח"י שם כונה "אריאל" ושם עבר אמונים, הפיץ חומרי תעמולה ועבר קורסים בתפעול אמל"ח בשנת 1945 והקים עם חבריו את הגרעין הקיבוצי משואות, שהיווה את הבסיס להקמת קיבוץ משואות יצחק בגוש עציון.