cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לילי אלן
חיים אישיים
בשנת 2009 החלה אלן לצאת עם סם קופר. שנה לאחר מכן הודיעה אלן כי היא בהריון מקופר וכי היא צפויה ללדת בן. במהלך הריונה סבלה אלן מסיבוכים רבים שהובילו מאוחר יותר למותו של העובר. ב-11 ביוני 2011, נישאה אלן לקופר.
ב-25 בנובמבר 2011, ילדה אלן את בתה הבכורה, אתל מרי. ב-8 בינואר 2013, ילדה אלן את בתה השנייה, מארני רוז. בדצמבר 2015 השניים התגרשו.
ב-9 בספטמבר 2020, נישאה אלן לשחקן האמריקאי דייוויד הארבור בלאס וגאס.
גניזה
גניזה היא שמירת חפצים מקודשים שיצאו מכלל שימוש, ומאחר שדבקה בהם קדושה אין להשתמש בהם לצורכי חולין. בימינו גונזים בעיקר ספרי קודש. המקום בו טומנים את הכתבים שנגנזו מכונה אף הוא גניזה.
רקע
לפי ההלכה חל איסור להשמיד או למחוק כל מסמך כתוב כתב שרשום בו אחד משמותיו של האלוהים. כך מנסח הרמב"ם את ההלכה הזו:
בעקבות הסבר חובת גניזת טקסטים בשל שמותיו של הקב"ה המופיעים בהם, נקראה הגניזה בדיבור היידי 'שמות' (ובהברה אשכנזית).
בגניזה טומנים תשמישי קדושה (סידור, ספר תנ"ך, דברי תורה, תפילין, מזוזות ושאר כתבי קודש) פגומים שיצאו משימוש. את תשמישי הקדושה לא נוהגים להשליך לאשפה בשל הקדושה המיוחסת להם, ולכן גונזים אותם.
בזכות המנהג התגלו בעת החדשה בחיפושים שנערכו בגניזות עתיקות תעודות היסטוריות רבות ובהן כתבי יד וספרים עתיקים רבים. בפרט מפורסמת בהקשר זה הגניזה הקהירית.
קדושת הטקסט
במשנה במסכת ידיים יש דיון על כמות האותיות שצריכות להיות בטקסט כדי שיחשב למקודש. נאמר שם,. לפיכך ספר הוא קדוש כאשר מכיל 85 אותיות. ההנחה הזו התבססה על פרשת ויהי בנסוע הארון אשר בה מופיעים שתי אותיות נון הפוכות. חכמים שניסו להבין את המשמעות של שתי האותיות נון, קבעו . הדיון במשנה ידיים ממשיכים ונשאלת השאלה האם כל ספרי המקרא נחשבים קדושים. בין החכמים יש וויכוח, כאלו אשר רואים בספרים כמו קהלת ושיר השירים קדושים, ואחרים שאינם.
הדיון סביב אלו ספרים שייכים לקאנון היהודי הופיע גם במראי מקום אחרים,. כמו גם הדיון סבב בנוגע לספר יחזקאל,, וכן על מגילת אסתר בבבלי מגילה ז א. דיונים אלו הם חלק מתהליך הקנוניזאציה של הקאנון היהודי.
מנהגי גניזה
החוקר הירושלמי אברהם משה לונץ מביא תיאור של מנהגי הגניזה בירושלים במאה ה-19 בכתב העת ירושלים בעריכתו:
כיום
כיום ניתן למצוא מכלים לאיסוף חומרים המיועדים לגניזה בבתי כנסת ובמרכזים דתיים. את התכולה קוברים באזורים מיוחדים בבתי-קברות יהודיים. בדורות קודמים היו גונזים גם מתחת לאבני היסוד של בתי הכנסת או בעליות גג מיוחדות.
ראלי (קרוליינה הצפונית)
ראלי (באנגלית: Raleigh) היא עיר הבירה של מדינת קרוליינה הצפונית. אוכלוסיית העיר מונה 431,746 תושבים (נכון לשנת 2013). היא משמשת כבירת מחוז וייק. ראלי ידועה בכינוייה "עיר האלונים", בשל ריבוי עצי האלון בתחומה.
היסטוריה
בירתה הראשונה של המושבה הייתה ניו ברן אשר הוקמה בשנת 1743. עיר זו נכבשה על ידי הממלכה המאוחדת במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית. בשנת 1788 הוחלט להקים בירה חדשה במיקומה של ראלי, זאת בזכות מיקומה המקשה על כיבוש מן הים. העיר הוקמה רשמית בשנת 1792 ונקראה על שמו של וולטר ראלי, נותן החסות של מושבת רואנוק. ראלי היא אחת מהערים היחידות בארצות הברית אשר תוכננו להיות ערי בירה בכוונה תחילה.
ב-1808–1818 נבנתה ופותחה לראשונה מערכת אספקת המים בעיר.
העיר נפגעה קשות במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, אך שוקמה במהירות. לאחר המלחמה אפרו-אמריקאים משוחררים החלו להגר אל העיר מסביבתה הכפרית. המכללה הראשונה בארצות הברית הפונה לאפרו-אמריקניים נפתחה בעיר בשנים שלאחר המלחמה.
אוכלוסייה ודמוגרפיה
נכון לשנת 2010 גרים בעיר כ-403,000 תושבים.
מבחינה דתית, יש בראלי מגוון רחב של אמונות. הזרמים הדומיננטיים כוללים את הכנסייה הקתולית (11.3%), הכנסייה הבפטיסטית (10.85%) ואת הכנסייה המתודיסטית (7.08%). זרמים נוצריים אחרים כוללים את הפנטקוסטליזם, הכנסייה האפיסקופלית, לותרניזם והפרסביטריאניזם. מוסלמים מהווים כ-1.31% מהאוכלוסייה, והיהודים- 0.38%.
ערים חיצוניות
לראלי 5 ערים תאומות:
עונת 2004/2005 בפרמייר ליג
הליגה הבכירה כללה 20 קבוצות. נוריץ' סיטי, וסט ברומיץ' אלביון וקריסטל פאלאס היו הקבוצות שעלו מפוטבול ליג.
עבור הניצחון הוענקו שלוש נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון הפרש שערים דורגה במקום גבוה יותר.
צ'לסי זכתה באליפות בפעם השנייה בתולדות המועדון.
בעונה זו נקבעה זהות שלוש היורדות במחזור האחרון - קריסטל פאלאס, נוריץ' סיטי וסאות'המפטון נשרו לליגת המשנה, ובמקומן לליגה הבכירה עלו סנדרלנד, ויגאן את'לטיק (בפעם הראשונה התולדות המועדון) ווסטהאם יונייטד.
כדורגלנים מצטיינים
תיירי הנרי מארסנל כבש 25 שערים וזכה בתואר מלך השערים. זאת בפעם השלישית בקריירה.
פרנק לאמפרד מצ'לסי זכה בפרס כדורגלן השנה של התאחדות עיתונאי הכדורגל האנגלית. זאת בפעם השנייה ברציפות.
ג'ון טרי מצ'לסי זכה בפרס כדורגלן השנה שהוענק על ידי התאחדות שחקני הכדורגל. זאת בפעם השנייה ברציפות.
פטר צ'ך מצ'לסי זכה ב"פרס כפפת הזהב" לשוער הטוב של העונה.
איסור ריבית (הלכה)
איסור ריבית הוא מצוות לא תעשה מדאורייתא על מתן או קבלת תמורה על הלוואה. איסור זה חל רק כאשר הלווה או המלווה יהודים. בימינו משתמשים לעיתים בהיתר עסקה, שהופך לפי המצדדים בו את הריבית לרווח.
מקור האיסור
רש"י (בעקבות המדרש, תנחומא, משפטים ט') מפרש את המילה "נשך": "ריבית, שהוא כנשיכת נחש, שנחש נושך חבורה קטנה ברגלו ואינו מרגיש, ופתאום הוא מבצבץ ונופח עד קדקדו. כן ריבית אינו מרגיש ואינו ניכר עד שהריבית עולה ומחסרו ממון הרבה".
על פי דבריו אלו ביאר הרב שמעון שקופ בספרו "שערי יֹשר" את סיבת האיסור הגורף שהטילה התורה על הלוואה בריבית, למרות ההגיון הכלכלי העומד בבסיסה:
כל האנשים העוסקים במתן הלוואה בריבית ומאפשרים את ביצועה, עוברים על איסורים. המלווה עובר על שישה לאווים; חמישה המוזכרים כאן וכן על איסור "וְלִפְנֵי עִוֵּר, לֹא תִתֵּן מִכְשֹׁל". הלווה עובר על שני לאווים בלבד: א). "לֹא תַשִּׁיךְ לְאָחִיךָ" ב). "וְלִפְנֵי עִוֵּר, לֹא תִתֵּן מִכְשֹׁל".
הערב, העדים והסופר שכותב את שטר ההלוואה עוברים על "לֹא תְשִׂימוּן עָלָיו נֶשֶׁךְ". הסרסור וכל מי שמסייע בכל צורה שהיא ללווה או למלווה עוברים על "וְלִפְנֵי עִוֵּר, לֹא תִתֵּן מִכְשֹׁל".
אמנם, לאווים אלו לא מביאים לכדי מלקות, משום שהלווה יכול לתבוע את המלווה בבית דין שיחזיר לו את הריבית.
הנביא יחזקאל מדגיש את חומרת האיסור, בסופרו את הריבית יחד עם שלוש העבירות החמורות ביותר. חז"ל ראו בלקיחת ריבית איסור חמור כמו שפיכות דמים כן אמרו חז"ל על הנוטל ריבית שהוא כופר באלוהי ישראל.
להדגשת גודל המצווה בהלוואה ללא ריבית אמרו: "כל מי שיש לו מעות ומלווה אותן בלא ריבית, עליו הכתוב אומר: 'כַּסְפּוֹ, לֹא-נָתַן בְּנֶשֶׁךְ וְשֹׁחַד עַל-נָקִי, לֹא לָקָח עֹשֵׂה אֵלֶּה לֹא יִמּוֹט לְעוֹלָם' הא למדת שכל המלווה בריבית נכסיו מתמוטטין".
ריבית נמנית כאחת מתרי"ג מצוות. היא המצווה ה-ס"ח לפי מניין בעל ספר החינוך, ומצוות לא תעשה רל"ז בספר המצוות לרמב"ם.
ריבית קצוצה
יש אומרים שגם הסכום צריך להיות קבוע מראש ויש חולקים. ההלכה מחייבת את המלוה להחזיר ללווה "ריבית קצוצה", ואף ניתן לאכוף חיוב זה בבית הדין: "ריבית קצוצה יוצאה בדיינים".
ריבית מוקדמת ומאוחרת
סוג של ריבית שנותן הלווה למלווה שלא בשעת ההלוואה או שעת הפירעון, וכאילו בלי קשר אליה, כגון שנותן מתנה למלווה כתמורה על זה שהלווה לו בעבר (ריבית מאוחרת), או על זה שילווה לו בעתיד (ריבית מוקדמת). ריבית כזאת אסורה רק מדברי חכמים, שהרחיבו את איסור הריבית על כל טובת הנאה שנהנה המלווה מן הלווה.
ריבית דברים
כל דבר שעושה הלווה למען המלווה, שאילו לא היה מקבל ממנו הלוואה לא היה עושה אותו, הרי זה אסור, וזה בגדר ריבית, ואפילו אם היה זה דיבור בלבד. לדוגמה: מי שלווה מחברו משהו, ועד אז לא היה נוהג להקדים ולהגיד לו שלום, אסור לו לאחר ההלוואה להתחיל לעשות זאת.
אבק ריבית
"אבק ריבית" הוא כינוי שנתנו האמוראים לכל איסורי הריבית שאינם מהתורה. מקור הביטוי הוא בתוספתא במסכת עבודה זרה, אך שם הכוונה לאיסור קל, שיש מחלוקת בפירושו.
בלשון ההלכה העכשווית, "אבק ריבית" הוא מונח הכולל את כל איסורי הריבית שאיננה אסורה מהתורה, בין משום שלא מדובר בהלוואה ובין משום שמדובר בהלוואה אך אין בצידה קביעת ריבית מסוימת מראש.
איסורים אלו ניתן לחלק לארבע קבוצות: א. עסקאות מכר שיש בהן מרכיב של אשראי, כגון תשלומים. ב. הלוואות של מוצרים ללא ריבית, בעלות פוטנציאל של רווח בגין עליית מחירים ("סאה בסאה"). ג. שותפויות של הון ועבודה ("עיסקא"). ד. תשלומים שונים שנותן הלווה למלוה ללא התחייבות או ללא קשר להלוואה ("ריבית מוקדמת", "ריבית מאוחרת"), הנחות ואפילו מידע.
הלוואה בריבית לנכרי
לפי דעת הרמב"ם, מצווה להלוות לנכרים בריבית, שנאמר:
אמנם חכמים אסרו להלוות לנוכרי בריבית קצוצה, גזירה שמא מתוך ריבוי המשא ומתן איתו ילמד ממעשיו של הנוכרי, אבל התירו להלוות לנוכרי בשביל פרנסתו של היהודי.
בזמננו התירו הפוסקים להלוות לנוכרים בכל אופן, כיוון שיהודי לא יכול להתפרנס בשום משא ומתן בלי שיתעסק עם הנוכרי, כך שלא שייך הטעם שמא ילמד ממעשיו יותר מבשאר סוגי משא ומתן.
היתר עסקה
היתר עסקה הוא הכלי המאפשר מתן הלוואה בריבית במסגרת ההלכה היהודית, משום שתאורטית ההיתר הופך את הריבית לרווח, ובכך מונע את האיסור.
עם זאת, ישנם המתנגדים לשימוש בהיתר זה, בטענה שהוא מביא דה-פקטו להלוואה בריבית, והם קובעים סייגים לחלותו.
דין חברה בע"מ
יש הסוברים שאיסור ריבית חל רק כשהלווה הינו אדם המחויב באופן אישי לפירעון ההלווה, לכן הפקדה בבנקים והלוואה לחברות בע"מ מותרת כל עוד בעלי המניות אינם ערבים באופן אישי, אך הלוואה בריבית מהבנק לאדם פרטי אסורה. זו דעתם של המהרש"ג, הרב משה פיינשטיין, הרב יוסף שלום אלישיב והרב עובדיה יוסף.
אולם הרבה פוסקים חולקים על היתר זה, וסוברים שאמנם הלוואה בריבית בעירבון מוגבל מותרת מדאורייתא אבל היא אסורה מדרבנן. זו דעתם של הרב יצחק יעקב וייס, הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב יעקב בלוי, הרב משה שטרנבוך.
לדעת הרב אשר וייס היות שחברה היא אישיות משפטית נפרדת מבחינה חוקית, היא נחשבת מבחינה הלכתית בעלים של עצמה, ואילו איסור ריבית מוטל על אנשים בלבד, וחברות אינן חייבות במצוות. לכן כתב שמצד הדין מותר גם ללוות מחברה בע"מ, אמנם הוא מכריע שיש לאסור לכתחילה ללוות מחברה בע"מ בגלל שאיסור ריבית חמור ורבים אסרו זאת.
הפארק הטכנולוגי של אקדמגורודוק
הפארק הטכנולוגי של אקדמוגורודוק (ברוסית: Технопарк новосибирского Академгородка, המכונה "אקדמפארק") הוא פארק לתעשיות טכנולוגיה שנבנה באקדמגורודוק שבמחוז נובוסיבירסק. המטרה העיקרית המוצהרת של הפרויקט היא להבטיח התפתחות מואצת של מגזרי ההיי-טק במשק ולהפוך אותם לאחד הכוחות המניעים העיקריים של הצמיחה הכלכלית באזור. המטרה המקומית היא ליצור לפחות 20 עסקים חדשניים מצליחים "מאפס" בשנה.
פרויקט ראשוני
באוגוסט 2006 ממשלת מחוז נובוסיבירסק יזמה החלטה לבנות פארק טכנולוגי באקדמגורודוק בשווי 17 מיליארד רובל. ההנחה הייתה כי הפארק הטכנולוגי יוקם במסגרת התוכנית הממלכתית "יצירת פארקים טכנולוגיים בתחום ההיי-טק" ותתמחה בארבעה תחומים עיקריים: טכנולוגיית מידע, טכנולוגיות ביו-רפואיות, אלקטרוניקה וייצור מכשירים. תוכנן כי שטח הפארק יהיה 100 הקטאר, כמו כן, השטח הכולל של מתקני מחקר וייצור יהיה כ-150 אלף מ"ר. בנוסף להם, תוכנן לבנות אזורי עזר רבים, משרדים, מרכזי קניות ומתחמי מגורים. הקמת הפארק הייתה אמורה להתחיל בספטמבר 2007, והשלב הראשון תוכנן להסתיים תוך שנתיים.
מחלוקות סביב הפארק
כמעט מיד לאחר שנודע באופן נרחב של הפרויקט להקמת הפארק הטכנולוגי, החל דיון נוקב וביקורת בקרב הציבור באקדמגורודוק בין תומכי ומתנגדי הפארק. בפורום האינטרנט של אקדמגורודוק פרצו מחלוקות, לרוב בנימה אגרסיבית.
טיעונים נגד
יש מבקרים הסבורים כי במציאות, המטרה העיקרית של הפרויקט היא לבנות דיור יוקרתי במיקום אטרקטיבי למכירתו לרוכשים שאין להם שום קשר למדע. בנוסף, מנגנון גיבוש רשימות המועמדים לרכישת נדל"ן מובחר בפועל במחירים נמוכים משמעותית ממחירי השוק אינו תהליך שקוף.
במקביל בשנת 2006, קבוצת יוזמה אזרחית בשם "מגינים על היער של העיר אקדמגורודוק" בהנהגתה של עובדת לשעבר באקדמיה הרוסית למדעים, הביולוגית נטליה שאמינה, שביקרה בחריפות את הפרויקט מבחינה סביבתית. הפרויקט כלל כריתת יערות בחלק משטח אקדמגורודוק ובאדמות הסמוכות אליו, בעוד שמטעי יער אלה הם בעלי ערך סביבתי רב. המשתתפים בקבוצת היוזמה ציינו גם כי הייחודיות והאטרקטיביות של אקדמגורודוק נובעת בעיקר מקרבתה לטבע. התנגדות רצינית במיוחד הועלתה על ידי הפרויקט להקמת כפר קוטג'ים בשטח הגן הבוטני המרכזי של סיביר, היישוב היה אמור לתפוס 51 דונם מתוך כ-1,000 דונם משטח הגן הבוטני המרכזי של סיביר, וזה היה צריך להיות אתר קרוב לאקדמגורודוק הקיים, ובהתאם לכך, החשוב ביותר מבחינה בילוי.
קבוצת היוזמה "מגינים על היער של העיר אקדמגורודוק" הדגישה כי אינה מתנגדת באופן עקרוני לפרויקט הפארק, אלא רק מתעקשת על שינויים בפרויקט שימזערו את הנזק הסביבתי מהבנייה. ביוני 2007 התקיימו דיונים פומביים, שבהם אושרה תוכנית לשינוי ייעודם של היערות של אקדמגורודוק.
המצב הנוכחי של הפרויקט
באוקטובר 2008 המשקיע הכללי של הפרויקט, חברת RosEuroDevelopment, נטשה את הפרויקט. לאחר מכן תוקן הפרויקט מספר פעמים.
כיום הפארק פועל במספר תחומים (אשכולות): טכנולוגיית מידע, מכשור, ננוטכנולוגיה וחומרים חדשים, ביוטכנולוגיה וביו-רפואה. לכל אשכול נוצרה תשתית טכנולוגית, נבנו מעבדת ייצור ובנייני משרדים, פועלות חממות עסקיות. אלה האחרונים מספקים תמיכה לחברות סטארט-אפ בתחום ההיי-טק, כגון מתן משרות בעלות נמוכה, יכולת להשתמש בציוד ומעבדות מיוחדות והשתתפות בתוכניות תמריצים שונות. לדוגמה, אחת ההזדמנויות לתושבי חממה עסקית לייצור מכשירים היא לייצר אב טיפוס בתנאים מועדפים.
השטח הכולל של המתקנים שנבנו בסוף 2013 הוא יותר מ-79 אלף מ"ר. הבניין הראשון היה מרכז התמיכה הטכנולוגית שהוזמן ביולי 2010. המרכז לחומרים ננו-מבניים, המרכז לטכנולוגיות מידע והמרכז לשימוש משותף ("מגדלים" שהפכו לאחד מסמליה של אקדמגורודוק) והמרכז להנדסה רפואית וביולוגית פועלים גם בשטח הפארק ובתוכו. בנוסף, נבנה מתחם שלם של בנייני מעבדה וייצור. בית ההנדסה נבנה על חשבון תושביו ולצרכיהם.
בנייתו של הפארק הסתיימה בשנת 2014. המבנה האחרון שהושמש באוגוסט 2013 היה המרכז המשותף ("המגדל" השני). התוכניות כוללות הקמת מרכז מחקר ופיתוח, מתחם ספורט ובילוי ומתקנים אחרים.
נכון לשנת 2020, 295 חברות עם 9,244 עובדים פועלות בפארק.
בפארק הטכנולוגי יש מטה ייחודי, שהוקם בשנת 2013. יש בו שני מגדלים משופעים המחוברים במעבר עילי בקומת 13–14. צורתו הייחודית היא מקור כינויו: "האווזים".
חידוש עבודת הקורבנות
מאז חורבן בית שני חוזרת ועולה השאלה בדבר חידוש עבודת הקורבנות. הבעיות הנידונות הן: העדרו של בית המקדש, חוסר היכולת להיטהר מטומאת מת, חוסר הידיעה של מקום ההקרבה, וחוסר ודאות בייחוס הכהנים. גם שבי ציון התמודדו עם שלוש הבעיות הראשונות בתחילת תקופת בית שני.
בנוסף לבעיות ההלכתיות, קיימות גם התנגדויות מחשבתיות-רעיוניות נרחבות לרעיון הקרבנות בימינו. בנוסף לכך כמובן קיימת בעיה גאופוליטית משמעותית ביותר בחידוש הקרבנות לאור העובדה שלפחות חלק מתהליך ההקרבה חייב להתבצע בהר הבית וישנה התנגדות מוסלמית מוחלטת לאפשר פרקטיקה כזו שם. במשך הדורות היו מספר ניסיונות לחידוש העבודה. למעשה, מלבד השאיפה קשה להצביע על ביצוע מעשי של הקרבת קורבנות, מאז הפסקתם. גם כיום, פועלים מספר גופים המנסים לחדש את עבודת הקורבנות.
היסודות ההלכתיים
השאלות ההלכתיות העיקריות העומדות בפני החפצים לחדש את עבודת הקרבנות הן:
קודם בניין הבית
מקריבין אף על פי שאין בית - כלומר, חובת הקרבת הקרבנות אינה תלויה בקיומו הפיסי של בית מקדש. כלל זה נותן מענה להיעדר בית מקדש, ומתחשב במציאות שבניית המקדש תצריך אישור מרשויות-שלטון דבר שעלול להתעכב, או שכלל לא יגיע. לעומת זאת, בניית מזבח פשוט והקרבת קרבן קטן יכולה להסתיים תוך זמן קצר.
טומאה דחויה בציבור
טומאה דחויה בציבור - כלומר, החובה להקריב קורבנות ציבור עומדת בעינה אפילו כאשר רוב המחויבים בהקרבת אותו קרבן, טמאים. כלל זה נותן מענה להיעדר פרה אדומה, במסגרת המחשבה הצבורית כי "כולנו בחזקת טמאי מתים". באופן כללי, אסור ליהודי טְמא-מת להיכנס לעֲזָרה (המקבילה בקדושתו ל"מחנה שכינה"), המקום שָם מקריבים את הקרבנות. הכלל השני מחדֵש שהחובה ההלכתית להקריב קורבן-ציבור בזמנו דוחה את האיסור שחל על טמאים מהִכנֵס לעזרה.
אחת הבעיות המרכזיות בחידוש העבודה היא העדר האפשרות להיטהר מטומאת מת, מכיוון שאין בנמצא כיום אפר פרה אדומה, אשר השגתו כרוכה בפתרון בעיות שונות, הלכתיות ומעשיות, וכל עוד הכהנים טמאים בטומאת מת יש איסור להיכנס לתחומי העזרה המקודשת. הפתרון לבעיה זו הוא כלל ידוע הוא בדברי חז"ל טומאה דחויה בציבור ומשמעותו, שכאשר הכהנים טמאים, ואין אפשרות להקריב את קרבנות הציבור בטהרה - מותר להקריבם בטומאה. היתר זה נאמר רק לגבי קרבנות ציבור שזמנם קבוע אך לגבי כל שאר הקרבנות אין שום היתר להקריבם בטומאה. אם כן, קודם שניגשים לעסוק בחידוש עבודת הקרבנות, חיוני לעסוק בשאלה, מה הם התנאים בהם ניתן להקריב קרבנות גם בהיותנו טמאים?
במסכת יומא נחלקו אמוראים האם הטומאה דחויה היא בציבור או הותרה בציבור כאשר ישנן שתי השלכות עיקריות:
להלכה נפסק שהטומאה דחויה היא בציבור ואם כן קודם הקרבת הקרבנות יש למנות כהן גדול ולהכין את שמונת בגדי הכהונה שלו, וביניהם הציץ. אולם לדעת כמה פרשנים הציץ אינו נצרך אלא לכתחילה אבל בדיעבד ניתן לעבוד בלא הציץ.
יחוס הכהנים
ביחס לבעיית יחוס הכהנים - בעיה זו הועלתה על ידי הרב צבי הירש קלישר בספרו "דרישת ציון", כאחת מבעיות היסוד נגד חידוש עבודת הקרבנות. את טענה זו הוא דוחה בכך שהוא מציג משנה ממסכת עדויות המדברת על משפחות פסולות: "אמר רבי יהושע מקובל אני מרבי יוחנן בן זכאי, ששמע מרבו, ורבו מרבו, הלכה למשה מסיני שאין אליהו בא לטמא ולטהר לקרב ולרחק אלא לקרב את המרוחקין בזרוע ולרחק את המקורבין בזרוע… רבי יהודה אומר לקרב ולא לרחק". מכאן למד הרב קלישר, כי ודאי כוונת המשנה שבסדר הגאולה יהיה קיבוץ גלויות, ויתחילו להקריב קורבנות ללא נביא, ורק אחר כך תבוא מלחמת גוג ומגוג ורק אחר כך יבוא אליהו ומלך המשיח, לכן יהיה צורך גדול בהלכה זו שכל כהן כשר בחזקת אבות ואליהו בא רק לקרב כוהנים שרוחקו משום ספק שמץ פסול.
דברי חז"ל אלו נותנים מענה לבעיית היעדרם של כהנים מיוחסים בימינו, כאשר לדעת הרב קלישר, אין כל בעיה, שכן אין ייחוס כהנים מעכב כלל.
מקום ההקרבה (המזבח)
לפי המתואר בתלמוד, חקרו עולי הגולה ומצאו את שרידי יסודות הבית. כן מבואר, שהריחו בין שרידי הכתלים ריח קטורת. כך גם באשר למזבח, הריחו במקומו ריח קרבנות. עוד מבואר שם, ששלשת הנביאים שהיו ביניהם הביאו עמם עדויות ומסורות בדבר מיקומו של המזבח. אמנם יש שרצו לומר, שאנשי בית שני הזדקקו לרוח הקודש לגילוי המקום, שכן, ראו על המזבח דמות מלאך, וכן ראו שם את אפר יצחק. את מזבח הנחושת לקח נבוזראדן לבבל ולא נשאר סימן במקומו. אבל המזבח שבנה זרובבל גנזו החשמונאים אבניו בלשכת בית המוקד, וחודש שוב בימי הורדוס, ולכן סביר להניח שיהיה קל לאתר את יסודותיו.
התנגדות הלכתית
הרב יעקב אטלינגר בספרו שו"ת בנין ציון, אף התנגד עקרונית לחידוש הקרבת הקורבנות, משום שבפסוקי התוכחה שבתורה נאמר שלאחר חורבן בית המקדש "והשימותי את מקדשיכם, ולא אריח בריח ניחוחכם", כך שלא ניתן להקריב קורבנות בזמן הגלות.
במדרש תנחומא (בובר), אמור י"ט מובא: "לעתיד לבוא כל הקורבנות כולן בטלין".
וציין הראי"ה קוק בסיפרו עולת ראיה: "לעתיד לבוא ההקרבה תהיה של מנחה מהצומח, תערב לה' כימי עולם וכשנים קדמוניות.".
התנגדות רעיונית
מלבד הגישה הקלאסית, המיוצגת לדוגמה בכתביו ובמעשיו של הרמב"ן, היו מקובלים שהתנגדו רעיונית לחידוש עבודת הקורבנות. כך יש המציינים לכך שר' עזריאל (מחוג גרונה) העדיף עבודה רוחנית על פני עבודת הקורבנות, זאת משום שעבודת הקורבנות קשורה לפגם עמלק. לכן לעומת הרמב"ן שעלה לארץ, המתנגדים (ר' עזרא ור' עזריאל) לא ראו בפעולה מעשית משהו מהותי, ואף להפך, השכינה לדעתם אינה מתקיימת בתקופה זו בקורבנות.
התפילה כתחליף לקורבנות
התבטאות נוספת לשאיפה לחידוש עבודת הקורבנות מתבטאת בתפיסה ההגותית שהעבודה שבלב החליפה את העבודה המעשית, כך גם 'תורה עבודה ודרך ארץ' בו עבודה שימשה כעבודת המקדש, הפכה בהמשך לעבודת המידות. כלומר חוסר היכולת להקריב, הוביל לפתרונות דרשניים אשר זיהו מושגים תורניים אחרים והקבילו אותם להקרבת קורבנות כדברים המהווים תחליף.
המאמצים לחידוש העבודה אחרי שחרור הר הבית על ידי ישראל, ב-1967
לאחר שחרור הר הבית בידי ישראל במלחמת ששת הימים, נתעורר ביתר שאת הדיון אודות חידוש העבודה. עם השנים, קמו כמה ארגונים הפועלים למען בניין בית המקדש וחידוש עבודת הקורבנות. ביניהם: התנועה לכינון המקדש; מכון המקדש (העוסק בשחזור כלי המקדש ובגדי הכהונה); שוחרי המקדש (בראשות פרופ' הלל וייס), תנועת נאמני הר הבית, חוזרים להר ועוד. תחום הפעילות מתמקד בהגברת מודעות ציבורית לעניין, ופעולות מול הרשויות. תחום נוסף בו עסוקים חלק מהארגונים הוא ההכנה המעשית לחידוש העבודה: ייצור בגדי כהונה, הכנת כלים לעבודה, אבנים למזבח וכן בירור ההלכה.
הסכסוך הישראלי-פלסטיני
הסכסוך הישראלי-פלסטיני (בערבית: النزاع الفلسطيني-الإسرائيلي - "הסכסוך הפלסטיני־ישראלי" או القضية الفلسطينية - "הסוגיה הפלסטינית") הוא סכסוך בין תושביה היהודים של ארץ ישראל ובהמשך גם מדינת ישראל שהקימו לבין הערבים הפלסטינים. יש המחשיבים כמועד תחילתו של הסכסוך את שנת 1860, אז הוקמה משכנות שאננים - השכונה היהודית הראשונה מחוץ לחומות העיר העתיקה בירושלים, ציון דרך בהתפתחות היישוב בארץ ישראל ובכינונה של התנועה הציונית. כך למשל נמנים באופן רשמי נפגעי פעולות האיבה, החל משנה זו. אך זאת על אף שהיהודי הראשון שנרצח בידי מתנקשים ערבים בשטחי ארץ ישראל הוא הרב אברהם שלמה זלמן צורף שנרצח בשנת 1851.
סכסוך זה בין שני חלקי האוכלוסייה היושבים בארץ ישראל, יהודים וערבים, החל לפני הקמת מדינת ישראל, והמשיך בעוז לאחריה. אף שהמונח "פלסטינים" במשמעותו המקובלת כיום לא היה בשימוש לפני הקמת המדינה - מורחבת כיום משמעות הביטוי "הסכסוך הישראלי-פלסטיני" אף לתחילתו של הסכסוך בין היהודים לערבים בארץ ישראל. והוא כולל גם את המאבק בין יהודי ארץ ישראל לבין ערביי ארץ ישראל במהלך שלהי התקופה העות'מאנית בארץ ישראל ותקופת המנדט הבריטי.
הסכסוך הישראלי-פלסטיני, אף במשמעותו המורחבת כאמור, הוא למעשה לבו של הסכסוך הישראלי-ערבי הרחב יותר.
שש סוגיות עיקריות, העומדות כיום במוקד המחלוקת בין הצדדים הן - גבולות הקבע, מעמד הפליטים הפלסטינים (זכות השיבה), השליטה בירושלים ובהר הבית, חלוקת משאבי המים, ההתנחלויות והסדרי הביטחון.
במהלך השנים נעשו ניסיונות רבים ליישוב הסכסוך, כגון תהליך השלום הישראלי-פלסטיני. מרבית ההצעות ניסו לקדם פתרון קבע אשר כרוך ביצירת אוטונומיה פלסטינית (למשל תוכנית האוטונומיה) או מדינה פלסטינית לצד מדינה יהודית עצמאית (עד 1948) או לצד מדינת ישראל (אחרי הקמתה), הידוע כפתרון שתי המדינות. פתרון אחר שהוצע ליישוב הסכסוך הוא "פתרון מדינה אחת" שלפיו כל ארץ ישראל המערבית כולל רצועת עזה ויהודה ושומרון תהפוך למדינה דו לאומית, תוך שליטה מוגברת של אחד הצדדים או שלטון שוויוני. הניסיונות לא צלחו בשל חילוקי דעות בתחומים רבים על אופי הפתרון וכן בשל אי אמון הדדי בין הצדדים. מאפיין בולט בסכסוך הוא גילויי האלימות והטרור הקשים מהצד הפלסטיני, אשר קיימים כמעט לכל אורכו של הסכסוך. הלחימה מבוצעת על ידי צבאות סדירים, כוחות צבאיים למחצה, תאי טרור ויחידים. הסכסוך הוביל לאורך השנים למספר רב של הרוגים בקרב האוכלוסייה האזרחית בשני הצדדים.
החל מ-1996
במאי 1994 נסוג צה“ל מכל ריכוזי האוכלוסייה הפלסטינים ברצועת עזה והעביר את השליטה באוכלוסייה והמרחב שבה התגוררה לרשות הפלסטינית שזה עתה הוקמה. בינואר 1996 הסיגה ישראל את כוחותיה מהאזורים המאוכלסים ביהודה ושומרון - המרחב הכלול בשטחי A ו-B. ב-20 בינואר נערכו בחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית, וזמן קצר לאחר מכן בוטלו המִנהל האזרחי והממשל הצבאי, באזורי A ו-B והוחלפו במנגנון התיאום והקישור. מינואר 1996 עת בוצעה ההיערכות מחדש בחברון, נמצאים למעלה מ-90% מהאוכלוסייה הפלסטינית ביו“ש תחת שליטה פלסטינית.
תקופות בסכסוך
על ציר הזמן, הסכסוך הישראלי-פלסטיני, כחלק מהסכסוך היהודי-ערבי, נחלק לשבע תקופות, שונות מהותית זו מזו:
אסטרטגיית הפילוג הפלסטיני
ב-2 במרץ 2021 הודיעה התובעת בבית הדין הבינלאומי בהאג על חקירת אירועים שהתרחשו ברצועת עזה וביהודה ושומרון החל מ-13 ביוני 2014.
עקב העימותים בגבול ישראל–רצועת עזה ושיגור רקטות פלסטיניות לעבר ישראל, פתחה ישראל במבצע שומר החומות. במקביל למבצע פרצו מהומות ברחבי ישראל.
סוגיות שנויות במחלוקת
העמדות המתוארות לעיל הן הרשמיות של הצדדים ואולם שני הצדדים אינם עשויים כמקשה אחת. גם אצל הישראלים וגם אצל הפלסטינים קיימים גופים פשרניים וקיצוניים, יוניים ונציים.
בישראל יש הרואים את הפלסטינים כמי שמתכננים את כיבושה המלא של ארץ ישראל ואת טענותיהם הרשמיות כאסטרטגיה זמנית - תוכנית השלבים של אש"ף. הם מביאים כהוכחה לכך את עליית החמאס, שאמנתו מחייבת מרחב איסלמי מן הירדן לים, את ספרי הלימוד הפלסטיניים שמדינת ישראל נעדרת ממפותיהם, את הפיגועים בתוך הקו הירוק, ואת דבריהם של המנהיגים הפלסטינים כמו נאום השלבים. מאידך, יש פלסטינים הסבורים שישראל אינה מעוניינת באמת בהסדר, אלא בכל השטח מן הים התיכון ועד הירדן ואף למעלה מכך, עד גבולות ההבטחה. הם מביאים כהוכחה את הרחבת ההתנחלויות בימי שלטון השמאל, את הטענה שתמיד הייתה זאת ישראל שכבשה שטחים במדינות ערב, את כניסת צה"ל לערים הפלסטיניות בזמן האינתיפאדה, וכן ציטוטים של אנשי ימין ודת ישראלים בזכות ארץ ישראל השלמה וטרנספר.
בשל ריבוי הקולות והפרשנויות, עצם השאלה לגבי הדרישות האמיתיות של הצד השני היא עמדה פוליטית שעליה חלוקים רבים בישראל, אך גם ברשות הפלסטינית.
ירושלים
סוגיית שייכותה של העיר ירושלים והאתרים הקדושים לדתות השונות. חלק מרכזי הוא השליטה בהר הבית, ששני הצדדים טוענים לריבונות בו. נושא זה רגיש מאוד לשני הצדדים. כמו כן, ישראל לא רואה בשכונות הישראליות במזרח ירושלים התנחלויות אלא שכונות של ירושלים כאחיותיהן במערב העיר.
משרדי הממשלה, הכנסת ובית המשפט העליון, ממוקמים בחלקה המערבי של העיר החדשה מאז שנת 1949. במלחמת ששת הימים שחררה מדינת ישראל את מזרח ירושלים והחילה עליו את ריבונותה. בשנת 1980 נחקק "חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל" אשר הכריז בסעיף 1: "ירושלים השלמה והמאוחדת היא בירת ישראל".
במהלך פסגת קמפ דייוויד ופסגת טאבה אשר נערכו בשנים 2000 ו-2001, ארצות הברית הציעה תוכנית בה החלקים בהם מתגוררת אוכלוסייה ערבית בירושלים יכללו בהסכם העתידי כחלק מהמדינה הפלסטינית, בעוד שהחלקים בהם מתגוררת אוכלוסייה יהודית בירושלים יישארו בידי ישראל. כל העבודות הארכאולוגיות תחת הר הבית יערכו בשיתוף פעולה בין ממשלת ישראל והרשות הפלסטינית. שני הצדדים, קיבלו את ההצעה באופן עקרוני, אף על פי שבסופו של דבר שתי הפסגות נכשלו.
בישראל קיים חשש לשרידותם של המקומות הקדושים ליהודים ולשמירת זכויות הפולחן הדתי לבני כל הדתות אם יעברו לשליטה פלסטינית, כך למשל, ב-1996 במהלך בנייה בלתי חוקית בהר הבית- מסגד אורוות שלמה, חפרו הפלסטינים כ־12,000 טון מילויים רוויי עתיקות ושפכו אותם לנחל קידרון. בשנת 2000, המון פלסטיני השתלט על קבר יוסף אשר נחשב קדוש גם ליהודים וגם למוסלמים, בזז ושרף את המבנה והפך אותו למסגד.
ישראל, לעומת זאת, חסמה לעיתים נדירות בלבד את הגישה למקומות הקדושים בפני הדתות האחרות. סוכנויות הביטחון הישראליות מנהלות מעקב אחר גורמים קיצוניים פנימיים ובעבר אף עצרה תכנון לפגיעה בהר. כתוצאה מכך לא היו כמעט אירועים רציניים באזור זה במהלך עשרים השנים האחרונות. יתרה מזאת, ישראל העניקה אוטונומיה כמעט מלאה לוקף על הר הבית.
ישראל הביעה דאגה בדבר ביטחונם של תושביה אם שכונות ירושלים יעברו לשליטה פלסטינית. ירושלים מהווה יעד עיקרי לטרור מאז שנת 1967. בעבר התבצע ירי לעבר שכונות יהודיות שונות מן האזורים בהם מתגוררת אוכלוסייה ערבית. אם האזורים הללו יהיו חלק ממדינה פלסטינית, הקרבה לשטחי האוכלוסייה הערבית תהווה איום על ביטחונם של תושביה היהודים של העיר.
בעיית הפליטים וזכות השיבה
מספר הפלסטינים אשר גורשו או ברחו מישראל לאחר הקמתה הוערך בשנת 1949 בכ-711,000. משום שההגדרה של אונר"א לפליטים הפלסטינים כוללת את כל צאצאי הפליטים, בניגוד להגדרה של נציבות האו"ם לפליטים שאיננה מעניקה זכויות פליט לצאצאי פליטים. על פי אונר"א, נכון ל-2015, מספר הפליטים הרשומים עומד על כ-5.15 מיליון. רוב האנשים הללו נולדו מחוץ לישראל אך הם טוענים לזכות שיבה לארץ ישראל. גורמים פלסטינים אשר השתתפו לאורך השנים בתהליך המשא ומתן מול ישראל, אשר הבולט בהם היה יאסר ערפאת, התעקשו על העיקרון לפיו לפליטים הפלסטינים הזכות לחזור אל המקומות שם חיו לפני 1948 ולפני 1967, ותיקפו את תביעתם בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ובהחלטה 194 של העצרת הכללית של האו"ם.
גורמים פלסטיניים ובינלאומיים שונים העלו לאורך השנים מספר טענות בדבר הצדקת מתן זכות השיבה לפליטים הפלסטינים:
יש ישראלים המוכנים להתפשר בנושא בעיית הפליטים, באמצעים שונים כגון מתן פיצויים כספיים כפי שהוצעו על ידי אהוד ברק בפסגת קמפ דייוויד בשנת 2000. אחרים, עם זאת, התנגדו לכך. הטענות הנגדיות הנפוצות ביותר הן:
התנחלויות ביהודה, שומרון ורצועת עזה
הפלסטינים דורשים את הפסקת הבנייה בהתנחלויות ופינוין. ישראל מוכנה לדון על פינוי חלק מההתנחלויות אך מתנגדת בתוקף לפגיעה בגושי ההתנחלויות ובבקעת הירדן. בפועל, מאז הסכמי אוסלו כמות המתנחלים הוכפלה ונבנו מאחזים שונים, שגם עליהם מתרעמים הפלסטינים.
בשנים שלאחר מלחמת ששת הימים, ובעיקר במהלך תהליך השלום בשנות התשעים, ישראל בנתה מחדש יישובים אשר הוחרבו ב-1948 וב-1929 וכמו כן הקימה התנחלויות חדשות רבות באזורי יהודה, שומרון ורצועת עזה. בהתנחלויות הללו גרים נכון ל-2016 כ-421,400 איש. רוב ההתנחלויות ממוקמות בחלק המערבי של יהודה ושומרון, ואילו התנחלויות אחרות ממוקמות בעומק השטח ליד יישובים פלסטינים ומשקיפות על הערים הפלסטיניות.
עד שנת 2006, התגוררו 267,163 ישראלים באזורי יהודה ושומרון (לא כולל מזרח ירושלים שסופחה לישראל) שמעבר ל"". הקמת והרחבת ההתנחלויות בגדה המערבית וברצועת עזה סומנו על ידי מועצת הביטחון של האו"ם במספר החלטות כהפרות של אמנת ז'נבה הרביעית. האיחוד האירופי וכן העצרת הכללית של האומות המאוחדות רואים את ההתנחלויות כבלתי חוקיות. המצדדים בהתנחלויות מצדיקים את חוקיותן באמצעות נימוקים אשר מתבססים על סעיף 2 ו-49 של אמנת ז'נבה הרביעית, כמו גם החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם. ברמה המעשית, טיעוני הנגד אותם מעלים הפלסטינים הם שההתנחלויות משתמשות במשאבים הנדרשים לערים הפלסטיניות, כגון קרקע, מים, ומשאבים אחרים, וכן, כי עצם קיומן של ההתנחלויות בגדה המערבית אינו מאפשר לפלסטינים לנוע בחופשיות בכבישים המקומיים בשל שיקולים ביטחוניים.
בשנת 2005 יושמה במלואה תוכנית ההתנתקות החד צדדית של ישראל, צעד אותו יזם ראש ממשלת ישראל אריאל שרון. במהלך תוכנית ההתנתקות כל תושביה היהודים של רצועת עזה פונו וכל בנייני המגורים נהרסו.
לאורך השנים מגוון מתווכים אשר היו מעורבים בתהליך המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים, הציעו במסגרת ההסכמים השונים מידה מסוימת של פתיחות לכך שישראל תמשיך להחזיק בחלק קטן מההתנחלויות בגדה המערבית. פתיחות זו מבוססת על מגוון רחב של שיקולים, כגון, הרצון האמיתי למצוא פשרה טריטוריאלית בין הישראלים לפלסטינים, העמדה הישראלית אשר גורסת כי היא צריכה לשמור על חלק מהקרקעות וההתנחלויות בגדה המערבית כאזור חיץ במקרה של תוקפנות עתידית, ועמדת ישראל לפיה ההתנחלויות הן חלק לגיטימי מישראל, משום שהם נבנו בהיעדר הסדר דיפלומטי, ולכן הם לא הפרו כל הסכם.
נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש ציין כי הוא לא מצפה שישראל תחזור באופן מוחלט לגבולות 1949 משום ש"קיימת מציאות חדשה בשטח כיום". אחת מהצעות הפשרה העיקריות אשר הובאו מצד ארצות הברית במהלך הקדנציה של ביל קלינטון הייתה כי ישראל תמשיך להחזיק במספר התנחלויות בגדה המערבית, במיוחד גושי ההתיישבות הגדולים ליד גבולות 1967. בתמורה, הפלסטינים יקבלו מספר זיכיונות על קרקעות שונים באזורים אחרים של מדינת ישראל.
ביטחון
הפלסטינים תובעים נסיגה ישראלית מכל השטחים שנכבשו ב-1967. ממשלות ישראל האחרונות הודיעו כי הן מוכנות לוותר רק על חלק מהשטחים, מוכנות העולה בקנה אחד עם החלטה 242 של מועצת הביטחון, ללא גושי ההתנחלויות ובקעת הירדן. התייצבות גבולה של מדינת ישראל על הקו הירוק מתווה מדינה שרוחב מותניה 14 ק"מ, ושכל תשתיותיה הביטחוניות והאזרחיות במישור ושפלת החוף פגיעות באופן שאינו עולה בקנה אחד עם תביעתה של ישראל לגבולות בני הגנה - מהעקרונות המנחים את תפיסת הביטחון של ישראל.
ירי תלול מסלול ובכינון ישיר על ידי חמאס מרצועת עזה, לפני ההתנתקות וביתר שאת לאחריה, המשתק את כל דרומה ומרכזה של ישראל הוא המחשה לתרחיש דומה העלול להתרחש מכיוון יהודה ושומרון.
ולכן ישראל תובעת המשך שליטה ביטחונית בשטחי יהודה ושומרון בהינתן כל הסדר.
ישראל דורשת את הריבונות על בקעת הירדן בין השאר משום תביעתה לגבולות בני הגנה מפני סכנת התקפה ממזרח.
מעמד בינלאומי
בהסכמי פריז (שהיוו את הפרק הכלכלי בהסכמי אוסלו) סוכם על כך שישראל תשלוט במעברי הגבול בין השטחים הפלסטיניים עם ירדן ומצרים וזאת כתוצאה מדרישתה של ישראל בתמורה לכך שהשטחים הפלסטינים יהוו יחידה כלכלית אחת עימה (מצב אליו שאפו הפלסטינים על מנת להקל על הייצוא והיבוא שלהם כמו גם על גביית המיסים).
הפלסטינים דורשים שהמדינה הפלסטינית העתידית תכיל טריטוריה רציפה אשר תשבור את הרצף הטריטוריאלי של מדינת ישראל. במסגרת הסכמי הביניים אליהם הגיעו הצדדים בהסכם אוסלו א', הרשות הפלסטינית קיבלה שליטה אזרחית וביטחונית מלאה בערים (שטחי A), בעוד שהאזורים הכפריים עברו להיות תחת שליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית ושליטה ביטחונית של כוחות הביטחון הישראלים (שטחי B) או תחת שליטה ישראלית מלאה (שטחי C). בהמשך ישראל בנתה כבישים עוקפים נוספים על מנת לאפשר לישראלים לחצות אזורים בעייתיים מבלי להיכנס לערים הפלסטיניות. האזורים אשר נמצאים תחת שליטת הרשות הפלסטינית הם רבים ואינם רציפים. השטחים השתנו לאורך הזמן בשל תהליך המשא ומתן בין הצדדים אשר התנהל בהמשך וכלל בין השאר את הסכם אוסלו ב', הסכם ואי, והסכם שארם א-שייח'.
ההשתלטות של חמאס על רצועת עזה וההפרדה בינו לבין הרשות הפלסטינית גורמת לבעיות בנושא זה.
לטענת הפלסטינים, המציאות הנוכחית בה הטריטוריות שבשליטתם מופרדות, גורמת לכך שהקמת מדינה פלסטינית בת-קיימא איננה אפשרית ובנוסף לכך מצב זה איננו מספק את צרכיו הביטחוניים של העם הפלסטיני.
חלוקת המשאבים
לשם היתכנותה של מדינה בת קיימא הפלסטינים דורשים "מדינה בעלת מרחב אדמה הולם, עם רציפות גאוגרפית, ובעלת יכולת לקלוט את כלל אזרחיה, בהם גם פליטים... תהיה לה שליטה מלאה במקורות המים שלה, בגבולותיה, בעלת יכולת לפתח כלכלה עצמאית משלה".
במזרח התיכון, מים שאינם מהתפלה הם משאב במחסור המחריף משנה לשנה. חלק גדול מהמים שישראל שואבת מקורם בשני אקוויפרים (שכבות סלע תת-קרקעית המשמשת כמאגר מים) הנמצאים לאורך הקו הירוק. חלוקת השימוש במקורות המים הללו היא סלע מחלוקת עיקרי. משום שחלק מהבארות אשר משמשים לשאיבת המים נמצאים בשטחי הרשות הפלסטינית, יש טענה בינלאומית השוללת את החוקיות של השימוש במשאבי המים הללו לצרכים ישראלים. המצדדים בזכותה של ישראל לנצל את מימי שני האקוויפרים לצרכיה מציינים שכ-40 מלמ"ק (מיליון מטר מעוקב) בשנה מהמים הנשאבים על ידי ישראל מסופקים לגדה המערבית ומהווים כ-77% מאספקת המים של הפלסטינים בגדה המערבית. הצריכה הישראלית של מקורות המים הללו נמצאת בירידה קלה מאז 1949, אולם ישראל עדיין צורכת את מרבית המים הללו: בשנות החמישים ישראל צרכה 95% ממשאבי המים באקוויפר המערבי, ו-82% ממשאבי המים באקוויפר הצפוני. אף על פי שהשאיבה ממקורות המים הללו אשר התבצעה לפני 1967 התבצעה בצד הגבול הישראלי (באותה העת), מקור משאבי המים הללו הוא באגן ניקוז מי-תהום אשר שוכן גם בגדה המערבית וגם בישראל. עד 1999, המספרים הללו ירדו ל-82% ו-80% בהתאמה.
במסגרת ההסכם אוסלו ב', שני הצדדים הסכימו לשמור על "ניצול הכמויות הקיימות של המשאבים." ובשל כך, הרשות הפלסטינית נתנה את הסכמתה לשאיבת מים על ידי ישראל באזור השרון והשומרון הגובלים בקו הירוק. ישראל התחייבה בהסכם זה לספק מים לתעשייה הפלסטינית, וכמו כן הסכימה לאפשר לפלסטינים לבצע קידוחים באקוויפר המזרחי. פלסטינים רבים טוענים מנגד שהסכם אוסלו ב' היה אמור להיות זמני ולא היה מיועד להישאר בתוקף למעלה מעשור לאחר מכן.
בעיית מים חמורה ביותר קיימת ברצועת עזה הנמצאת באזור חצי מדברי שרק חלק קטן מאקויפר החוף נמצא בשטחו. המלחת מי בארות עקב שאיבת יתר מאז יישום הסכמי אוסלו כמו גם הידרדרות חמורה של הצנרת מאז בשל חוסר טיפול (בעיה הקיימת גם ביהודה ושומרון) גורמת למחסור הולך ומחמיר במים הנדרשים לרצועת עזה.
הסכם אוסלו העניק לרשות הפלסטינית את הזכות לחקור ולבצע קידוחים של גז טבעי, דלק ונפט בשטחה ובמים הטריטוריאליים אשר נמצאים בשטחה.
עלות כלכלית
לפי דו"ח של קבוצת המחקר "Strategic Foresight Group", עלות הקונפליקט במזרח התיכון בין השנים 1991–2010 עומדת על 12 מיליארד דולרים. הדו"ח חישב את עלות התמ"ג של המדינות במזרח התיכון על ידי השוואת התמ"ג הנוכחי לתמ"ג הפוטנציאלי ההיפותטי בעת שלום. משמעותו הדבר היא שאילו היו שלום ושיתוף פעולה בין ישראל לבין מדינות ערב, משנת 1991 ההכנסה הממוצעת לנפש בישראל הייתה כמעט מוכפלת והייתה עומדת על 44,000 דולרים עד לשנת 2010, במקום 23,000 דולר ב-2009. עבור הפלסטינים ההכנסה הממוצעת לנפש הייתה עומדת על 2,400 דולר עד לשנת 2010 במקום 1,220 דולר.
לעלות עקיפה זו יש להוסיף את העלויות הישירות של הלחימה (כלי נשק, שימוש בתחמושת, משכורות לחיילים וכדומה).
שפת הסכסוך והסיקור באקדמיה ובתקשורת
סיקור הסכסוך הישראלי-פלסטיני לוקה לעיתים קרובות בהטיה בטרמינולוגיה, כך נטען. פיטר ביינארט אף הציע שיש דפוס של "הונאה לשונית ותרבות של יופמיזם אורווליאני" בסיקור הסכסוך. למעשה, לכל צד יש את קבוצת מילות התיאור המועדפת עליו. במחקר שנעשה על משדרי חדשות של התקשורת הבריטית על האינתיפאדה השנייה התגלתה העדפה לפרספקטיבה הישראלית; הסברים היסטוריים, האופי הצבאי של הסכסוך, והשקפתם של הפלסטינים כי הם נלחמים נגד כיבוש, לרוב הושמטו. המילה "כיבוש", אינה בשימוש בכלי התקשורת המרכזיים של ארצות הברית, והפכה כמעט לטאבו.
מצד שני, יש המחזיקים בדעה הפוכה; בנוסף לערוצי ההסברה הישראלית, שמטרתה להתמודד עם יחסי ציבור שליליים למדינה, ישנם גם ארגונים פרו-ישראליים פרטיים רבים, בהם Camera, Flame, Honest Reporting, מבט לתקשורת פלסטינית, Canary Mission והליגה נגד השמצה הטוענים כי דיווחים רבים מעוותים נגד ישראל, והמונח פאליווד (הלחם פלסטינים-הוליווד) הומצא על ידם כהגדרה של תעמולה במסווה תיעוד, במכוונה להשמיץ את ישראל.
מחקרים ישראליים טענו כי סיקור העיתונות הישראלית הוא ברובו שמרני, ומשקף בעיקרו את ראייתם של הממסד הפוליטי והצבאי, כשהטיות דומות צוינו בדיווח הפלסטיני. תמר ליבס, שכיהנה כראש החוג לתקשורת באוניברסיטה העברית בירושלים, טענה כי ישראלים העובדים כעיתונאים ומוציאים לאור "רואים את עצמם כשחקנים בתנועה הציונית, ולא כגורמים חיצוניים ביקורתיים".
אלבאסאן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
One (פירושונים)
One (disambiguation)
נס החזירים
נס החזירים, או בשם אחר גירוש לגיון השדים, הוא אירוע נסי, אחד מן הנסים שחולל ישו, על פי הברית החדשה, בכורסי, אחת מעריה הגדולות של הדקאפוליס. בנס זה ישו גירש קבוצת שדים ששכנה בגופו של אדם (או בגופם של שני אנשים שונים על פי גרסה אחרת),אל תוך גופם של חזירים, שהיו בתוך עדר חזירי שלם, שמנה כאלפיים פרטים.
תיאור הנס
הסיפור התחיל כאשר ישו ותלמידיו, שטו בספינה בים, ולפתע פורצת סופה. התלמידים קראו לעזרת מורם, אשר כעס עליהם, וגער בהם על קטנות אמונתם. ישו צווה על הרוח לנוח, הסערה שככה, והוא והתלמידים עזבו את הספינה, ועלו על החוף באזור כורסי. בשלב זה בא לקראתם אדם אחד, אחוז שדים, תוקפני, שמזה זמן רב לא לבש בגדים לגופו, היה מתגורר במערות קבורה ומנתק כל כבל שאזקו בו אותו.
האיש נפל ארצה, תוך שהוא זועק וקורא בקול גדול "מַה לָּנוּ וּלְךָ בֶּן־הָאֱלֹהִים". לשאלתו של ישו מה שמך, השיב האיש "לגיון", כרמז למספרם הרב של השדים שאחזו בו. השדים התחננו לפני ישו, כי לא יגרשם מאחוזי השדים, מפחד העינויים הצפויים להם, אלא ישלח אותם לתוך עדר החזירים. ברגע שישו גירש את השדים, באומרו "לכו", הם נכנסו לעדר חזירים ששעט במורד, החזירים קפצו אל תוך הכנרת וטבעו. כל זאת אירע אל מול עיניהם הנדהמות של רועי החזירים. הרועים הזעיקו את שאר בני העיר ממקומותיהם, ואלו התפלאו לראות את האיש, שהיה מוכר להם כמטורף ואחוז שדים, כשהוא לבוש בבגדיו, ודעתו מיושבת עליו.
הגרסאות לסיפור הנס
סיפור הנס מופיע, בהבדלים קלים, בשלושה מתוך ארבעת בשורות:
גדריים
בהתייחס לארץ הגרשיים, או ארץ הגדריים: גדר או גדרה היא עיר קדומה ששכנה בעבר הירדן מעל למרחצאות חמת גדר, על הרי הגלעד. במקום בו שכנה העיר עומד כיום הכפר הירדני "אוֹם-קַיְס". גדר הייתה חלק מברית עשר הערים ה"דקאפוליס", ערים שתושביהם היו ברובן כנראה הלניסטיים, ועל אף שחיו שם גם לא מעט יהודים, ברור שרועי החזירים לא יכלו להיות יהודים.
טומאה, שדים וחזירים
על פי התורה והדת היהודית, קברים נחשבים כטמאים, והשהיה בהם מטמאת ומחייבת היטהרות (במדבר י"ט 18, יחזקאל מ"ד 25, מתי כ"ג 27). באותה מידה החזיר נחשב כחיה טמאה, אסורה לאכילה לפי התורה (ויקרא י"א 7, 26; ישעיהו ס"ה 4; ישעיהו ס"ו 17). באופן זה ניתן אולי להבין מדוע אחוז השדים בילה את זמנו בקברים, שדים הן רוחות טומאה. ולכן גם גירוש השדים נערך לתוך החזירים שגם הם נחשבים לחיות טמאות. ישעיהו ס"ה 4 כולל את שתי הטומאות הנזכרות כאן: "הַיֹּשְׁבִים, בַּקְּבָרִים, וּבַנְּצוּרִים, יָלִינוּ; הָאֹכְלִים בְּשַׂר הַחֲזִיר, וּפְרַק פִּגֻּלִים כְּלֵיהֶם,.
חברת פילסברי
חברת פילסברי היא חברה במיניאפוליס, מינסוטה, שהייתה אחת היצרניות הגדולות בעולם של הדגנים ומוצרי מזון אחרים עד שנרכשה על ידי ג'נרל מילס בשנת 2001. חוק ההגבלים העסקיים חייב את ג'נרל מילס למכור חלק מהמוצרים, כך שהחברה שמרה על הזכויות של מוצרים ממותג פילסברי בקירור והקפאה, בעוד שמוצרי אפייה יבשים וכוסות נמכרו לחברת סמאקר, שבסיסה באורוויל, אוהיו ברישיון מתאים. ברינווד פרטנרס הסכימו לרכוש את פילסברי מסמאקר תמורת 375 מיליון דולרים, ביולי 2018.
בספטמבר 2018 הושלמה המכירה יחד עם מותגים אחרים כולל מרתה וייט והאנגר ג'ק.
חברת הפרסום ליאו ברנט וורלדוויד יצרה את הדאובוי של פילסברי ואת ג'ולי גרין ג'איינט, שנחשבים לסמלים המובילים של המותג.
ייסוד ופיתוח מוקדם
"C.A. Pillsbury and Company" הוקמה בשנת 1869 על ידי צ'ארלס אלפרד פילסברי ודודו, ג'ון פילסברי. החברה הייתה השנייה בארצות הברית (אחרי וושבורן-קרוסבי) שהשתמשה בגלילי פלדה לעיבוד הדגנים. המוצר המוגמר הצריך הובלה נלוות, ולכן השניים סייעו במימון פיתוח הרכבות במינסוטה.
בשנת 1889 נרכשה פילסברי וחמש טחנותיה שניצבו על גדות נהר המיסיסיפי בידי חברה בריטית. החברה ניסתה לרכוש ולהתמזג עם וושבורן-קרוסבי (ג'נרל מילס כיום), אך המנהלים בוושבורן מנעו זאת. בשנת 1923, משפחת פילסברי רכשה מחדש את "פילסברי-וושבורן פלאוור מילס קומפני, לימיטד", שלאחר מכן נקראה בשנת 1935 בשם "פילסברי פלאוור מילס קומפני".
שנות ה-1950
בשנת 1949 קיימה החברה תחרות אפייה ארצית, שזכתה לכינוי "פילסברי בייק אוף"; התחרות שודרה בחסות CBS במשך שנים רבות.
רק בשבעה מוצרים היה שימוש בשם פילסברי בשנת 1950, אך החברה החלה להגדיל את קו המוצרים שלה. בראשית שנות החמישים התקיימה רכישת חברת באלארד & באלארד. באותן השנים החלה החברה לייצר את בצקי הביסקוויטים הארוזים, שהפכו בהמשך לאחד מהמוצרים החשובים והרווחיים ביותר של החברה בעשורים מאוחרים יותר. באותה העת, החלה החברה להשקיע בפרסומות ששודרו לעיתים תכופות בטלוויזיה. בשנת 1957 הציגה פילסברי לראשונה זמריר מסחרי ששודר בטלוויזיה, עם המילים הראשיות "Nothin' says lovin/Like somethin' from the oven/And Pillsbury says it best". הזמריר הפך לחותם ידוע של החברה והיה בשימוש, עם שינויים, במשך 20 שנים (בקירוב). בהמשך, נוצרו קשרים בין פילסברי ובין חברות מזון כדוגמת ברגר קינג, סטייק אנד אייל, בניגנ'ס, פיצת גודפאדר, האגן דאז, קוויק ווק וגרין ג'איינט.
שנות ה-1960
בשנות השישים ייצרה פילסברי את ה-"", שנוצר מנתרן ציקלמט והפך לתחליף הסוכר הפופולרי ביותר. בשנת 1964 הציגה פילסברי תערובת שתייה בשם "Funny Face" עם שמות מסחריים ושיווקיים כדוגמת "Goofy Grape", "Rootin' Tootin' Raspberry", "Freckle Face Strawberry", "Loud Mouth Lime", "Chinese Cherry" (מאוחר יותר, "Choo-Choo Cherry") ו-"Injun Orange" (מאוחר יותר, "Jolly Olly Orange"). טעם ה-"Lefty Lemon" יצא אחריהם בשנת 1965, בנוסף לטעמים אחרים. הדמויות שהופיעו על המוצרים, נוצרו בשנת 1963 על ידי מנהל הקריאייטיב, האל סילברמן. כאשר נאסר להשתמש בנתרן ציקלמט, בוטל הייצור של "" ו-"Funny Face", מה שהביא להפסד של 4.5 מיליון דולרים. שני המוצרים הונפקו מחדש לאחר השינויים, ונוצרו בגרסה ממותקת ולא ממותקת.
תערובת משקה נוספת שהונפקה בשנות השישים הייתה ה-"Moo Juice"; אבקה בטעמים, ששולבה עם חלב ליצירת מילקשייק מיידי. גם האיורים שלה עוצבו על ידי האל סילברמן. על מנת לקדם את תערובת המשקה, יצאה פילסברי בקמפיינים פרסומיים וטלוויזיוניים. "Moo Juice" ירד מהמדפים לאחר זמן קצר, מכיוון שהמילקשייק שנוצר ממנו נטה להיות דליל בהשוואה למוצרים דומים כמו "Frosted" של בורדן ו-"Thick and Frosty" של בירדס איי. בין שאר המזונות לילדים שעיצב סילברמן עבור פילסברי היה ה"נאגט טאון" והנאגטס בטעם שוקולד שהגיעו בשמונה אריזות שונות לאיסוף. כמו כן, ייצרה החברה חלב בשם "Gorilla Milk"; תוסף חלבון בארוחת הבוקר.
באותו העשור ייצרה פילסברי גם את "Space Food Sticks", במטרה לנצל את הפופולריות של תוכנית החלל. ה-"Space Food Sticks" פותחו על ידי רוברט מולר, ממציא תקני ה-HACCP המשמשים את תעשיית המזון על מנת להבטיח את בטיחות המזון. כאשר האסטרונאוט מנאס"א, סקוט קרפנטר, שוגר לחלל במסגרת תוכנית מרקורי בקפסולת אורורה 7 בשנת 1962, הוא לקח עימו את מזון החלל המוצק הראשון – קוביות אוכל קטנות שפותחו על ידי מחלקת המחקר והפיתוח של פילסברי. החברה רכשה את רשת המזון המהיר ברגר קינג בשנת 1967.
שנות ה-1980 והמשך
חברת פילסברי רכשה את האגן-דאז בשנת 1983. בשנת 1999 מיזגו פילסברי ונסטלה את ייצור הגלידה האמריקאית והקנדית שלהם למיזם משותף בשם "Ice Cream Partners". לאחר מכן רכשה ג'נרל מילס את פילסברי בשנת 2001 והצליחה לקדם את המיזם המשותף. בשנת 1985 רכשה פילסברי את דייברפודס; הזכיינית הגדולה ביותר בברגר קינג בארצות הברית וחברת האם של פיצת גודפאדר. בשנת 1988 מכרה פילסברי את רשת פיצת גודפאדר כחלק ממהלכי הארגון מחדש של החברה. בשנת 1989 רכשה חברת גרנד מטרופוליטן (לימים, דיאג'ו) הבריטית את החברה הזו. בשנת 2001 מכרה דיאג'ו את פילסברי ליריבה הוותיקה שלה, ג'נרל מילס.
הישגים בולטים
בעבר, טענה פילסברי שיש לה את טחנת הקמח הגדולה ביותר בעולם בפילסברי א-מיל, המשקיף על מפלי סנט אנתוני על נהר המיסיסיפי במיניאפוליס. בטחנה היו שניים מגלגלי המים עם מהחזקים ביותר שנבנו אי פעם, ולכל אחד מהם היו 1200 כוחות סוס (900 קילוואט).
בשנת 1960 פרסם רוברט ג'יי קית', סגן נשיא פילסברי, מאמר בשם "מהפכת השיווק" בכתב העת השיווקי, Journal of Marketing. המאמר, שהתבסס על זיכרונותיו האישיים של קית', קבע את הדרך שבה התפתחה חברת פילסברי. הוא ציין כי החברה עברה מהתמקדות בייצור בשנות ה-60 של המאה העשרים למוקד המכירות בשנות ה-30 ולמוקד הצרכנים בשנות החמישים. המאפיינים של שלוש התקופות המובהקות הללו באבולוציה של פילסברי כוללים: העידן המכוון לייצור בין השנים 1869–1930 – המאופיין ב'התמקדות בתהליכי ייצור'; עידן המכירות משנות השלושים עד שנות החמישים – המאופיין בהשקעה במחקר לפיתוח מוצרים חדשים ופרסום כדי לשכנע שווקים ורוכשים מיתרונות המוצר והעידן המכוון לשיווק, מתחילת שנות החמישים – המאופיין במיקוד הסמוי והקיים של צורכי הלקוח. בנוסף, שיער קית' כי עידן בקרת השיווק עומד להגיע. אף על פי שמאמרו של קית' תיעד במפורש את התפתחותה של פילסברי, נראה שהוא הציע כי השלבים שנצפו בפילסברי מהווים דרך אבולוציונית רגילה (ייצור ← מכירות ← שיווק) עבור מרבית הארגונים הגדולים. ממצאיו של קית' גררו תגובות שונות מטעם גופים וחברות שונות.
גבריאל בטנקור
גבריאל בטנקור (בספרדית: Gabriel Betancourt; 2002–1919), פוליטיקאי קולומביאני.
בטנקור היה שר החינוך בממשלתו של הרודן הקולומביאני רוחס פינילה (1953–1957) ושגריר קולומביה ליד מוסדות אונסק"ו בצרפת. אביה של הסנטורית אינגריד בטנקור, שנחטפה על ידי אנשי ארגון הגרילה FARC ב-23 בפברואר 2002. גבריאל בטנקור נפטר ב-23 במרץ 2002, חודש לאחר חטיפת בתו.
נדב מגבעון
נָדָב מִגִּבְעוֹן הוא איש מזרע בנימין הנזכר בספר דברי הימים א':
ובפרק ט' פסוקים לה-לו:
השריר המתוויך הארוך
השריר המתוויך הארוך (TA: Musculus adductor longus) הוא אחד השרירים המתוויכים (מקרבים) של הירך והקדמי שבהם. כיווץ של השריר המתוויך הארוך מקרב את הירך.
תיאור
תחילתו של השריר המתוויך הארוך בגוף עצם החיק מתחת לרכס החיק.
חלקו המרוחק של השריר נאחז לאורך החלק האמצעי של רכס הירך שלאורך גוף עצם הירך.
עצבוב
השריר המתוויך הארוך מעוצבב על ידי שורשי העצב המותניים השני, השלישי והרביעי (L2, L3, L4) דרך הענף הקדמי של העצב הסותם.
סטודיבייקר סילבר הוק
סטודיבייקר סילבר הוק (באנגלית: Studebaker Silver Hawk) היא מכונית סלון בתצורת קופה, 2 דלתות, אשר יוצרה על ידי יצרנית כלי הרכב האמריקאית, סטודיבייקר בין השנים 1957–1959.
תרגום "Silver Hawk" לעברית: "נץ הכסף".
און
און הייתה עיר במצרים העתיקה. שרידיה נמצאים 8 ק"מ מזרחית לגדת הנילוס צפונית לממפיס, צפונית לקצה הדרומי של דלתת הנילוס, בקרבת קהיר. העיר הייתה אחת הערים העתיקות ביותר במצרים ונוסדה עוד לפני התקופה הקדם-שושלתית (לפני 3100 לפנה"ס).
שמות העיר
שמה המצרי הקדום של העיר היה אַנוּ, ומכאן נבע השם העברי הנזכר במקרא, "און". העיר הייתה מרכז עיקרי לפולחן אל השמש אתום וכן לאל רע ולכן נקראה גם בפי המצרים בית השמש או בית רע.
שם העיר ביוונית היה הליופוליס (Ἡλίου πόλις או Ἡλιούπολις ) שפירושו עיר השמש. על פי דיודורוס סיקולוס, היסטוריון יווני מהמאה ה-1 לפנה"ס, העיר נבנתה על ידי אקטיס אשר היה בנו של הליוס מהמיתולוגיה היוונית, אשר קרא לעיר על שם אביו. השם "הליופוליס" משמש היום לשם שכונת יוקרה בקהיר במצרים המודרנית
העיר נזכרת במקרא בספר בראשית, בספור יוסף, בשם "און": "וַיִּקְרָא פַרְעֹה שֵׁם-יוֹסֵף, צָפְנַת פַּעְנֵחַ, וַיִּתֶּן-לוֹ אֶת-אָסְנַת בַּת-פּוֹטִי פֶרַע כֹּהֵן אֹן, לְאִשָּׁה; וַיֵּצֵא יוֹסֵף, עַל-אֶרֶץ מִצְרָיִם...וּלְיוֹסֵף יֻלַּד שְׁנֵי בָנִים, בְּטֶרֶם תָּבוֹא שְׁנַת הָרָעָב, אֲשֶׁר יָלְדָה-לּוֹ אָסְנַת, בַּת-פּוֹטִי פֶרַע כֹּהֵן אוֹן". ובספר ירמיהו, בסיפור המספר מה קרה לנשארים לאחר חורבן בית ראשון (שם מזהיר ירמיהו את העם לא לרדת למצרים), בשם "בית שמש": "וְשִׁבַּר, אֶת-מַצְּבוֹת בֵּית שֶׁמֶשׁ, אֲשֶׁר, בְּאֶרֶץ מִצְרָיִם; וְאֶת-בָּתֵּי אֱלֹהֵי-מִצְרַיִם, יִשְׂרֹף בָּאֵשׁ".
היסטוריה
העיר הייתה מאוכלסת עוד מהתקופה הקדם-שושלתית, שהסתיימה בסוף האלף ה-4 לפנה"ס. בעיר נעשתה בנייה מסיבית בתקופת הממלכה הקדומה. העיר שימשה כמרכז דתי גדול וחשוב והתחרתה בעיר ממפיס. לכוהני העיר הייתה השפעה רבה על ענייני ארץ מצרים ועל התפתחות הדת המצרית במשך כל זמן קיומה, ובמיוחד בתקופת השושלת החמישית. באון היו קובעים את מועד עליית הכוכב סותיס אשר שימש בסיס לחישוב לוח השנה המצרי.
בתקופת הממלכה התיכונה בימי השושלת ה-12 בנה המלך אמנמחת הראשון מייסד השושלת, מקדש מפואר. בנו שנוסרת הראשון הקים שני אובליסקים. אחד האובליסקים עומד עד היום באתרו, (ניתן לראותו ברובע הליופוליס בקהיר המודרנית). האובליסק עשוי מאבן שחם אדומה, מתנשא לגובה 20.7 מטר ומשקלו 120 טון. בתקופת החיקסוס יש הסכמה במחקר כי האתר היה שייך לממלכתם. בתקופת הממלכה החדשה המתוארכת בין המאה ה-16 לפנה"ס – המאה ה-11 לפנה"ס היה המקדש באון אחד המקדשים הגדולים והעשירים במקדשי מצרים.