cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'אק קופו
מלחמת העולם הראשונה והמסע לארצות הברית
ב-1915 יצא קופו לפירנצה על מנת לפגוש את עמיתו גורדון קרייג. בדרכו חזרה לפריז נפגש עם אדולף אפיה ואמיל ז'אק-דלקרוז (אבי הריתמיקה) בז'נבה. פגישות אלה סייעו להפיכת הרעיונות השונים (והמנוגדים לעיתים) על התיאטרון החדש, בהם דגלו אישים אלה, לגישה כלל-אירופית ושכנעו את קופו שהדרך לתיאטרון החדש עוברת דרך בתי הספר למשחק ולדרמה וחינוך השחקנים בשימוש נכון בתנועה. בקיץ 1916 הוזמן קופו עם להקת התיאטרון של וייה-קולומביה לסיור בארצות הברית. אולם, למרות נסיונותיו לשכנע את שלטונות הצבא שמדובר בפעולת תעמולה באמריקה לטובת צרפת, לא שוחררו השחקנים שהיו בשירות סדיר וקופו יצא לבדו למסע הרצאות.
בין מרץ לאפריל נשא קופו מספר הרצאות בניו יורק בנושאים כגון "אמנות דרמטית ותעשיית התיאטרון", חידוש הבימוי" ו"הרוח של התיאטראות הקטנים". אחד מפטרוניו בניו יורק היה הבנקאי והמצנט אוטו קאהן שהציע לקופו ניהול תיאטרון בשפה הצרפתית בניו יורק. קופו שב לפריז, ארגן כמה מחברי הלהקה ששוחררו מהחזית (בהם ז'ובה) ובסתיו 1917 שב לניו-יורק על מנת לפתוח את העונה החדשה של תאטרונו בברודוויי. העונה, שכללה 21 הפקות שונות, נפתחה רשמית בנובמבר עם הצגה שנכתבה במיוחד על ידי קופו ועם הפקה של תעלולי סקפן. עשר מההפקות היו מן העונה הראשונה בפריז, בליהוק שונה ו-11 היו חדשות, בהן מחזות משל פרוספר מרימה ו"ראש גזר" של ז'ול רנאר. הלהקה הופיעה גם בוושינגטון די. סי., ניו ג'רזי ופילדלפיה. במרץ 1918 הצטרף דולן (ששוחרר מהצבא) ללהקה, דבר שאיפשר את העלאת "האחים קרמזוב" ו"הקמצן". התכנון לעונת 1919 כלל 29 מחזות, 26 מתוכם חדשים. קופו ניהל משטר חזרות תובעני שקומם חלק משחקניו ובראשם דולן. לאווירה שלילית בלהקה תרמו גם החשש מהתפרצות השפעת הספרדית, מחלת טיפואיד בה חלו ילדיהם של קופו וז'ובה ותחושות קשות נוספות בקרב חברי הלהקה ששהו זמן רב הרחק מביתם וקרוביהם. עם זאת, הצגת נישואי פיגארו מאת פייר בומרשה, ההפקה השנייה של העונה, הייתה הצלחה כלכלית וביקורתית סוחפת. הפקה נוספת שזכתה להצלחה הייתה רוסמרהולם מאת הנריק איבסן, בה שיחק קופו עצמו בתפקיד קרול מול דולן ששיחק בתפקיד רוסמר, דבר שהביא את הקיטוב בין השניים אל הבמה. למרות ההצלחות, החיכוכים בתוך הלהקה לא שקטו ובתחילת ינואר 1919 נאלץ קופו לפטר את דולן ומספר שחקנים נוספים, דבר שהוביל לביטול הצגות ומעבר להצגת מערכונים קצרים ומאולתרים (Impromptu) במקום התוכנית המקורית.
שיבה לפריז ובית הספר למשחק
עונת 1922–1923 היוותה שיא בהצלחת התיאטרון. ההצגות הועלו מול אולמות מלאים מפה לפה פריזאים ותיירים והכרטיסים אזלו במהירות. בדצמבר 1922 ביקרו בפריז קונסטנטין סטניסלבסקי, מנהלו של התיאטרון האמנותי של מוסקבה ובעל שיטת סטניסלבסקי וקבוצת שחקניו. סטניסלבסקי ולהקתו התקבלו בכבוד תיאטרון וייה-קולומביה והדגישו את הקרבה בין שיטותיהם. עם זאת, מצבו הפיננסי של התיאטרון לא היה איתן. קופו לא נטה להתעניין בצד התפעולי ונסיונותיו של ז'ובה לתכנן ולהפעיל רפורמות שיסייעו לאיתנותו הכלכלית של התיאטרון לא זכו לאוזן קשבת. כך, כאשר הוצע לז'ובה ב-1922 לנהל את תיאטרון שאנז אליזה, הוא עבר לגדה הימנית ללא היסוס. קופו התעניין יותר ויותר בבית הספר ואף איפשר לבוגריו הטריים להשתתף בהפקות רפרטואר.
בעונת 1923–1924 מצא עצמו קופו בתחרות מול התיאטראות בניהולם של שותפיו לשעבר, דולן וז'ובה, שנטלו ממנו את גישתו והיו מוצלחים ממנו מן הבחינה הכלכלית. בסיס המנויים של תיאטרון וייה-קולומביה הצטמק והוא כבר לא היה היחיד בעיר שהציע תיאטרון מרתק. עם זאת, קופו לא קפא על שמריו והביא לפריז הצגת תיאטרון נו בהשתתפות סטודנטים ובבימויה של סוזן בינג. כן העלה מחזרה פרי-עטו בשם "מקום הלידה" (La Maison natale). במהלך סיור סוף העונה של להקת התיאטרון בצרפת, בלגיה ושווייץ החליט קופו, שקץ בניסיון המתיש לשמור על איזון כלכלי ובתחרות, להתפטר מהנהלת התיאטרון. על אף ניסיון של ז'ובה למצוא הסדר, התיאטרון חדל מלהתקיים וקופו עבר לבורגונדיה.
בורגונדיה והשנים האחרונות
באוקטובר 1924 גיבש קופו סדנת תיאטרון עם מספר שחקנים צעירים בכפר במחוז קוט-ד'אור שבחבל בורגון. תוכנית העבודה שביקש להפעיל הייתה העלאת ארבעה מחזות בשנה, שמונה חודשי חזרות, ארבעה חודשי הצגה, חודש אחד בפריז ושלושה חודשים בשאר צרפת ובחו"ל (בלגיה, שווייץ). על מנת לממן את הסדנה הרצה קופו ברחבי צרפת ובלגיה, אך לא הצליח להשיג את המימון הדרוש והקבוצה התפרקה.
עם חלק משותפיו שלא עזבו, החליט קופו להעלות פרויקט חדש. מחזה בשם "האלמן" המבוסס על קומדיה דל'ארטה, עם מסכות פרי יצירתם של השחקנים עצמם ומשחק שחלקו בנוי על אימפרוביזציה. הכפריים מהסביבה הוזמנו לצפות בחזרות וקראו לקבוצת התיאטרון les Copiaus. במאי 1925 יצאה להקת השחקנים עם כלי נגינה לכיכר הכפר והופיעה שם. בהמשך נדדה קבוצת התיאטרון לכפרי הסביבה והופיעה בכל חלל אפשרי, בדומה ללהקות התיאטרון הנודד של ימי הביניים. בהמשך הופיעה הקבוצה בערים קטנות ברחבי צרפת ובבלגיה, הולנד, שווייץ ואיטליה. במקביל ניהל קופו לוח זמנים עמוס בהרצאות ברחבי העולם שנועדו לממן את הלהקה. בינואר 1927 ביים קופו את הפקת עיבודו ל"האחים קרמזוב" באנגלית עבור תיאטרון "גילדת השחקנים" בארצות הברית (עם אדוארד ג'י רובינסון ואחרים).
ב-1929 יסד קבוצת תיאטרון נוספת, בשם "חבורת החמישה-עשר" (La Compagnie des Quinze) בראשות מישל סן-דני, שהפך לממשיך דרכו המובהק של קופו ופתח מחדש את תיאטרון וייה-קולומביה. קופו נטש את ההדרכה הפעילה והתרכז בהרצאות, כתיבה, בימוי, תרגום עיבוד מחזות שייקספיר ובהקראה דרמטית. בין היתר הופיע עם המחזה סבונרולה בבזיליקת סנטה קרוצ'ה בפירנצה ב-1935, כן ביים עבור הקומדי פרנסז את מהומה רבה על לא דבר ואת המיזנתרופ ב-1936, את באיאזיד של רסין ב-1936 ואת הברית של האב ללו (Le Testament du Père Leleu) של רוז'ה מרטן די גאר ב-1938. בשנת 1940 מונה למנהלו הזמני של הקומדי פרנסז והעלה את אל סיד של פייר קורניי ואת הלילה השנים עשר לפני שהתפטר במרץ 1941 עקב סירובו למלא אחר תכתיבי גרמניה הנאצית ששלטה בצרפת. ב--1943 חיבר את מחזהו האחרון Le Petit Pauvre אודות חיי פרנציסקוס מאסיזי.
רחוב אבן גבירול
רחוב אִבְּן גַבִּירוֹל הוא רחוב מסחרי ראשי בתל אביב הקרוי על שמו של המשורר שלמה אבן גבירול. הוא אחד הרחובות המרכזיים של העיר וכיוונו הכללי הוא מדרום לצפון. הרחוב הוא המשכו הצפוני של רחוב יהודה הלוי והוא מסתיים מצפון לנחל הירקון בצפון העיר.
מבנה
תוואי הרחוב קיים עוד מתחילת המאה ה-20 כדרך עפר המחברת בין יפו והכפר סומייל. חלקו הדרומי של הרחוב שהיה המשך לרחוב יהודה הלוי, נקרא כך עד שנות ה-50 ומאוחר יותר שונה שמו לאבן גבירול, משורר נוסף של תור הזהב של יהדות ספרד.
הרחוב הוא רחוב דו-מסלולי, ובכל אחד ממסלוליו שלושה נתיבים. הרחוב מהווה עורק תחבורה ראשי, ויש בו חנויות לכל אורכו. בזכות רוחבו עבר ברחוב פעמים אחדות מצעד צה"ל, וכן נערכו בו העדלאידע, מצעד הגאווה ואירועים מיוחדים נוספים.
בשנים 2006 עד 2010 עבר הרחוב שיפוץ כללי אשר במסגרתו הועברו מערכות תשתית עירוניות מעמודי חשמל וטלפון למערכות תת-קרקעיות, נחנכו שבילי אופניים וניטעו עצים חדשים.
בתוכניות המקורית של הרכבת הקלה בתל אביב אמור לעבור הקו הירוק של הרכבת הקלה ברחוב אבן גבירול ולתפוס חלק מרוחבו של הרחוב. עיריית תל אביב עמדה על כך שקו הרכבת יפעל כרכבת קלה תת-קרקעית מתחת לרחוב, ומשרד האוצר התנגד לכך בגלל העלות הגבוהה. בדצמבר 2011 החליט ראש הממשלה, בנימין נתניהו כי על קווי הפרויקט בעיר תל אביב להיות תת-קרקעיים, בין היתר גם הקו הירוק. העבודות על הקו הירוק החלו בשנת 2020.
רחובות נחתכים
רחוב אבן גבירול נפגש עם מספר רב של רחובות ראשיים בעיר, ובהם (מדרום לצפון):
ככרות
מספר כיכרות גדולות מצויות לאורך הרחוב ובהן (מדרום לצפון):
בנייני הרחוב מעוצבים באופן כמעט אחיד: קומת חנויות ומעליה שלוש קומות של דירות מגורים - צורה פשטנית למדי שאינה דומה לסגנון הבינלאומי שבו התאפיינו בתי מגורים רבים של תל אביב עד להתרחבותה מזרחה. האחידות בולטת במיוחד בתכנון האכסדרה, שורת העמודים, הניצבת מתחת לקומת הבניין הראשונה בקומת הקרקע בסמוך לחנויות. תכנון זה מאפשר להולך רגל לצעוד ברובו של הרחוב עם הגנה מפני תנאי מזג האוויר.
רבים מהבניינים ברחוב נבנו בשנות ה-50 ובשנות ה-60, אך עלות הדיור בהם גבוהה בשל מרכזיותו של האזור, הקוסם לצעירים רבים. לאורך הרחוב פזורים גם בנייני משרדים אחדים, ובהם משרדי חברת הביטוח "אליהו" (בקצהו הדרומי), בית וואלה!, "מגדל המאה" ובית עיריית תל אביב-יפו.
אליק גרשון
אליק גרשון (נולד ב-3 ביוני 1980) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת רב אמן. שיאן גינס לשעבר במשחק שחמט סימולטני.
השיג דרגת אמן בינלאומי בשנת 1997. רב-אמן משנת 2000.
בשנת 2007, ספרו "סן לואיס 2005" (שכתב יחד עם איגור נור) זכה בפרס ספר השנה של פדרציית השחמט האנגלית.
נכון למאי 2021, גרשון מדורג במקום ה-39 בישראל, לפי מד כושר.
שיא גינס
ב-21 באוקטובר 2010 שבר את שיא גינס למשחק שחמט סימולטני. גרשון שיחק בכיכר רבין במשחק סימולטני, נגד 523 מתחרים וניצח 454 מתוכם. המשחק האחרון הסתיים לאחר 18 וחצי שעות, במהלכן הלך כ-45 קילומטר. בכתבת השער של מוסף 7 ימים בידיעות אחרונות מה-5 בנובמבר 2010 מאת אמיר שואן, נכתב כי התחרות הייתה "מבושלת": בין המשתתפים בתחרות היו תלמידי בי"ס שבח מופת בתל אביב חסרי ניסיון במשחק שחמט וכן היו ילדים נוספים שהגיעו ללא רקע קודם. שיאו של גרשון נשבר בפברואר 2011 על ידי שחמטאי איראני.
אנדרה ספיר
אנדרה ספיר (בצרפתית: Henry Paul André Spire; 28 ביולי 1868 – 29 ביולי 1966) היה משורר, סופר ופעיל ציוני צרפתי.
ראשית דרכו
אנרי פול אנדרה ספיר נולד בעיר נאנסי שבחבל לוריין בצרפת, למשפחה יהודית בורגנית אשר ראשוניה השתקעו באזור כבר בראשית המאה ה-17. אביו, אדוארד ספיר היה תעשיין אמיד שניהל מפעל לכפפות שהוקם על ידי משפחת אימו של ספיר, מרי ברונט ספיר. בילדותו הירבה לעסוק בפעילות ספורט, שחייה, שייט, גלישה, ורכיבה על סוסים ועל אופניים שזה מקרוב הומצאו. הוא היה נער חזק, מלא שמחת חיים ולעיתים אלים, כאשר הושמעו לעברו הערות גנאי בשל יהדותו. הוא למד ספרות ומשפטים בבית הספר החופשי למדעי המדינה (École libre des sciences politiques). בשנת 1887 התגייס לשנת שירות בצבא הצרפתי ביחידת פרשים ונחשב לרוכב נועז. סיים את שירותו הצבאי בדרגת סגן משנה. עבר להתגורר בפריז וסיים תואר ראשון במשפטים בשנת 1891 ודוקטוראט במשפטים בשנת 1895. בשנת 1894 התקבל ל"מועצת המדינה" (Conseil d'État), למשרת מבקר, לאחר שעמד בהצלחה בבחינות הכניסה שהיו מפורסמות בקושי לצלוח אותן.
חודשים ספורים לאחר כניסתו לתפקיד פרצה פרשת דרייפוס אשר חשפה בבת אחת עד כמה הייתה האנטישמיות נפוצה בצרפת באותה עת. ספיר נטל חלק פעיל בפרשה, נלחם באנטישמיות, וביקר בחריפות את אזלת ידם של היהודים המתבוללים במאבק. הוא אף הזמין לדו-קרב חרבות עיתונאי בעל טור בעיתון "לה ליברה פארול" (La Libre Parole) הלאומני והאנטישמי, על כך שטען כי מינויים של יהודים ל"מועצת המדינה" לא הושגו בזכות כישוריהם, אלא הודות להשפעה בלתי חוקית. ספיר נפצע בחתך עמוק בזרועו בדו-קרב. למרות הביקורת שהפנו נגדו דוברי היהדות המתבוללת בצרפת, הפך ספיר ללוחמני בדעותיו.
משורר ופעיל חברתי
האירועים בצרפת סביב פרשת דרייפוס ושערוריית פנמה הניעו את ספיר לפעילות חברתית ענפה. בשנת 1896 הקים יחד עם עמית לעבודה במועצת המדינה, את ארגון הצדקה "אגודת המבקרים" (Société des Visiteurs) שפעלה כביטוח סוציאלי בסיוע לפועלים הסובלים מאבטלה, מחלות או פציעות. לאחר מכן נטל חלק בתנועת ה"שיתוף הרעיוני" (Cooperation des Idées) שם פגש את ההיסטוריון הצרפתי דניאל הלוי. ביחד יסדו השניים בפריז, בשנת 1898, אוניברסיטה עממית (Université populaire) למעוטי יכולת ופועלים. במסגרת התעניינותו בפרשת דרייפוס הירבה לבקר בספריה שניהל המשורר הצרפתי שארל פגי שהייתה מקום מפגש לתומכיו של דרייפוס. ספיר התיידד עם פגי וביקש את חוות דעתו על שיריו הראשונים. רק כעבור שנים, בשנת 1905, פרסם פגי, בכתב העת שלו "מחברות החמישה עשר" שירים מפרי עטו של ספיר (הקובץ "ואתה צוחק" -Et vous riez) בהם הביע אכזבה מתנועת הפועלים.
בשנת 1898 עזב ספיר את משרתו במועצת העם ועבר למשרד העבודה שם עסק בבעיות האבטלה. בשנת 1902 נשלח על ידי משרד העבודה הצרפתי לבדוק את סדנאות היזע בלונדון ואת מצבם של הפועלים באנגליה. במסעו זה התוודע לשכונת וויטצ'אפל, בה התגוררו בעוני מחפיר מהגרים יהודים רבים ממזרח אירופה. ב-1903 הוא פרסם דו"ח מקיף על ניצול הפועלים שחיו במשכנות עוני צפופים וביצעו את עבודתם בתנאים לא תנאים בבתים הדלים בהם התגוררו. הוא כתב מאמרים על רשמיו מהביקור בלונדון ועל רשמיו מהמפגש עם היהודים. הוא כינה את וויטצ'אפל - גטו - והתחיל להתקרב לרעיון הציוני במטרה לסייע בפתרון למצוקתם של היהודים. לאחר שובו מלונדון הוא עזב את משרד העבודה והצטרף לצוותו של שר החקלאות ג'ין דופוי (Jean Dupuy) בממשלתו של וולדק רוסו (Waldeck-Rousseau). הוא התקדם עד לתפקיד מפקח כללי במשרד החקלאות ופרש מהמשרד בשנת 1926.
משורר, סופר, ופעיל ציוני
בשנת 1904 התוודע ספיר לראשונה לדמותו של ישראל זנגוויל לאחר שהתרשם עמוקות מסיפורו "חד גדיא" שהתפרסם ב"מחברות החמישה עשר" של פגי בפריז. באותה עת הורדה תוכנית אוגנדה מסדר היום של ההסתדרות הציונית וכתוצאה מכך ייסד ישראל זנגוויל יחד עם מנהיגים נוספים את "ההסתדרות הטריטוריאליסטית היהודית" (ITO) שמטרתה הייתה ""להשיג טריטוריה על בסיס אוטונומי לאלה מבין היהודים שאינם יכולים או שאינם רוצים להישאר בארצות מגוריהם". ספיר החל בפעילותו הציונית בהצטרפו אל הארגון שבראשות ישראל זנגוויל, שם מונה לחבר בהנהגת הארגון, לקח חלק בהסברה ופרסם מאמרים רבים.
בשנת 1905, לאחר המהפכה ברוסיה, פליטים יהודים רבים נמלטו כתוצאה מפוגרומים ורדיפות. ספיר תמך בהתארגנותם של יהודי רוסיה להגנה עצמית לנוכח הפוגרומים, ומאוחר יותר הקים ארגון לצעירים יהודים שטיפל במהגרים יהודים מרוסיה. בשנת 1908 נסע לאיטליה והחל לכתוב עבודה על ישראל זנגוויל אותה פרסם בתחילה בקטעים בעיתונות ואחר כך בספר. קובץ שיריו "בדרכי האבסורד" (Vers les routes absurds) יצא לאור ב-1911. באותה שנה השתתף ספיר בקונגרס הציוני העשירי שהתקיים בבזל. בדברים שכתב בעת שהותו בבזל תקף בחריפות את המתבוללים המתכחשים לזהותם היהודית באומרו "התבוללות היא מוות, ציונות היא חיים". בשנת 1912 ייסד את "ארגון הצעירים היהודים" (AJJ) שטיפל במהגרים יהודים מרוסיה. בשנת 1913 הרחיב את עבודתו על ישראל זנגוויל הוסיף לה פרקים על אוטו וויינינגר וג'יימס דרמסטטר (James Darmesteter) ופרסם אותה בשם "כמה יהודים" (Quelques Juifs).
אחיו של ספיר, פול, שניהל את המפעל המשפחתי, גויס לצבא עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. ספיר לא גויס בשל גילו ועל כן הופקד בידיו ניהול העסק. מאורעות המלחמה אילצו את ספיר להעתיק את מיקומו של המפעל. עם זאת, תוך כדי המלחמה, כאשר מצבו של העסק המשפחתי התייצב ועיסוקיו הציבוריים איפשרו זאת, החל ספיר לתעד את מצב הקהילות היהודיות ברחבי העולם (אירופה, אפריקה ואסיה). הוא חשף עדויות על מעשי זוועה שביצע הצבא הרוסי נגד יהודים בפולין, תיעד רדיפות יהודים ברומניה ובמקומות נוספים במרכז אירופה, ואסף מסמכים דו"חות ונתונים סטטיסטיים, אשר חלקם הגיעו אליו מידי ישראל זנגוויל. ממצאי מחקרו זה פורסמו בספרו "היהודים והמלחמה" שיצא לאור בשנת 1917. הוא המשיך לנהל את העסק, עד שנת 1922, במקביל לעבודתו בממשלה ולפעילותו הציבורית. בתוקף תפקידו במשרד החקלאות עסק בשיקום אזורים חקלאים שנהרסו במלחמה. לאחר הצהרת בלפור יסד בשנת 1918 את "ליגת ידידי הציונות" ושנה לאחר מכן ייצג את הציונים הצרפתים בוועידת השלום בפריז. בשנת 1920 הוזמן על ידי ד"ר חיים ויצמן לביקור משותף בארץ ישראל על מנת לסייע במשא ומתן על קו הגבול עם סוריה. אולם בעקבות מחלוקת עם ויצמן, חדל ספיר לעסוק בפעילות ציונית רשמית.
ב-11 ביולי 1920 אירח ספיר, לארוחה בביתו שבפרוור הפריזאי ניי-סיר-סן, את ג'יימס ג'ויס ורעייתו נורה. לארוחה הוזמנו אורחים נוספים ביניהם המשורר האמריקאי עזרא פאונד ואשתו, וכן סילביה ביץ' בעלת חנות הספרים "שייקספיר אנד קומפני", אשר פגשה שם לראשונה את הסופר האירי. בהמשך קשריהם הוציאה סילביה ביץ' לאור את הגרסה הראשונה והמלאה של יצירתו המונומנטלית של ג'ויס - "יוליסס".
בשנת 1925 יצא בשליחות משרד החקלאות לרומניה, בסרביה וצ'כוסלובקיה לבדוק אפשרות הגירת עובדי חקלאות מארצות אלה לצרפת. במסגרת זאת הגיעו עובדים יהודים רבים אשר יושבו בדרום צרפת. ספיר עסק בפעילות זאת עד שנת 1933. במסגרת עבודתו הספרותית הרחיב שוב את חיבורו על ישראל זנגוויל שנפטר ב-1926. הוא הוסיף לספר דמויות נוספות ופרסם אותו בשנת 1928 בשם "כמה יהודים וחצי יהודים" (Quelques Juifs et demi-Juifs).
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה, החל משנת 1933, סייע ספיר ליהודים רבים מגרמניה ומאוסטריה להימלט לצרפת מאימת המשטר הנאצי. בשנת 1936 נפטרה אשתו גבריאל לוסיאן מארי. הוא נשא אישה שנייה- תרז - ב-1940. עם כיבוש צרפת על ידי הנאצים בשנת 1940 נאלצו ספיר ואשתו להימלט ולמצא מקלט בארצות הברית. עם בואם לניו-יורק נולדה בתם מארי ברונט. בניו-יורק עסק ספיר בהוראת ספרות צרפתית במספר אוניברסיטאות ומוסדות חינוך, המשיך בפעילות פוליטית, סייע לפליטים, ונטל חלק בכנסים רבים. חלק מהמוסדות בהם לימד מומנו על ידי צבא צרפת החופשית של הגנרל דה-גול ועל ידי הממשלה הגולה של בלגיה. במסגרת פעילותו הציונית שיתף פעולה עם נחום גולדמן בקונגרס היהודי העולמי. סמוך להכרזת העצמאות של ישראל הוא תמך ב"תנועת השחרור הלאומית העברית" של הילל קוק. הוא שב לצרפת בשנת 1946. בתקופה זו השלים כתיבת עבודה בשם "הנאה פואטית והנאה שרירית – חיבור על התפתחותן של טכניקות פואטיות" (Plaisir poétique et plaisir musculaire, essai sur l'évolution des techniques poétiques) שראתה אור בשנת 1949 בבית ההוצאה הפריזאי (José Corti).
ספיר נפטר בביתו בשנת 1966 בגיל 98. הרב דוד פיירוורקר ערך את טקס הלווייתו.
יצירתו
ספיר נחשב למעורר התחיה בספרות היהודית בצרפת במאה ה-20 וכן כתאורטיקן וחדשן ספרותי. שירתו מלאה תשוקה והומור, נלחמת למען חירות וצדק ובזה לעשירים ולמוגי הלב. מחזור שיריו העיקרי " שירים יהודיים" (Poèmes juifs ראה אור בשנים 1919, 1959) מצליף במתבוללים וקורא להתקוממות יהודית. ביצירתו "סמאל" (1921) הוא מפתח חזיון דרמטי של טוב מול רע, גורל האדם מול אושרו. ספיר מוגדר כמשורר טוטאלי שחייו שלו עצמו הם שיר ארוך על אהבה, כעס ומאבק. ספיר עסק בכל נושא בשירתו המגוונת, והרבה לכתוב בסגנונות שונים תוך שילוב כישוריו הרבים בצימאונו לחיים ולצדק. המשוררים הצרפתים, מאבות הסוריאליזם, גיום אפולינר ופול אלואר החשיבו את ספיר כאביהם הרוחני. עם זאת, למרות ההיקף הגדול של שירתו ואיכותן הגבוהה של רבות מיצירותיו, נשכח ספיר בחלוף השנים ושירתו אינה נלמדת במערכת החינוך או באוניברסיטאות בצרפת.
גליצריד
גליצריד הוא אסטר המורכב מגליצרול וחומצות שומן.
לגליצרול יש שלוש קבוצות פונקציונליות של כהל (או הידרוקסיל) אשר יכולות לעבור תהליך איסטור עם אחת, שתיים או שלוש חומצות שומן כדי ליצור מונוגליצריד, דיגליצריד או טריגליצריד - לפי מספר חומצות השומן שצורפו למולקולת הגליצרול.
בטבע, שמנים צמחיים ושומנים מהחי מכילים בעיקר טריגליצרידים, אך אלו מפורקים על ידי אנזימים טבעיים (ליפאז) ליצירת מונוגליצרידים ודיגליצרידים וחומצות שומן חופשיות.
משפטם והוצאתם להורג של בני הזוג צ'אושסקו
בעקבות אירועי המהפכה הרומנית (1989) הודחו שליטי רומניה הקומוניסטית, ניקולאה צ'אושסקו ורעייתו אלנה צ'אושסקו. הם עזבו את בוקרשט, אותרו, נעצרו, הועמדו למשפט והוצאו להורג. משפטם המאולתר של ניקולאה צ'אושסקו ורעייתו, שלאחריו הורשעו והוצאו להורג בחיפזון, מוגדר על ידי היסטוריונים רומנים כ"משפט הסטליניסטי האחרון".
לאחר פרוץ המהפכה הרומנית, ניסו ניקולאה צ'אושסקו, שהחזיק באותה עת בתפקידים השלטוניים העליוניים של הרפובליקה הסוציאליסטית רומניה ורעייתו אלנה, שהחזיקה בתפקידים בכירים מאוד, לדכא את המהפכה, אך לאחר שנוכחו בעוצמתה בבוקרשט, נמלטו משם.
הרקע להימלטות צ'אושסקו מבוקרשט
אירועי המהפכה הרומנית התחילו עם תקרית מקומית בטימישוארה, תקרית שהתפתחה וניסיונות הדיכוי רק עוררו תרעומת הולכת וגדלה בציבור.
21 בדצמבר
בבוקרו של 21 בדצמבר 1989, בבוקרשט, פנה צ'אושסקו מהמרפסת של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית אל עצרת של 100,000 אנשים וגינה בחריפות את ההתקוממות בטימישוארה תוך התפארות בהישגי הסוציאליזם. הקהל נשאר אדיש ורק השורות הראשונות עודדו בקריאות ובמחיאות כפיים. במחווה, שנבעה כנראה מייאוש, הציע צ'אושסקו להעלות את השכר הכללי במאתיים לאי לחודש, תוספת של 10% בגובה המשכורת עד אותה עת.
תנועות פתאומיות שנוצרו בשולי הקהל ורעשים שתוארו מאוחר יותר כיריות מנשק חם או פצצות, הפכו את העצרת לתוהו ובוהו. ההמון המבועת החל להתפזר וסוכנים הפיצו בתוך הקהל את הידיעה שהסקוריטטה יורה בהמון, ושהתחילה המהפכה. הם גם קראו לאנשים להצטרף למהפכה.
ניסיונותיהם של צ'אושסקו ושל אשתו למשוך את תשומת הלב של הקהל ולהרגיע אותו בקריאות "הלו, הלו" ו-"הישארו רגועים במקומותיכם" נפלו על אוזניים ערלות. העצרת החלה לשנות את אופייה ולהפוך למפגן מחאה. צ'אושסקו הצליח אומנם להשלים את נאומו, אולם בשל קטיעת השידור הישיר של העצרת בטלוויזיה, הצופים ראו מספיק כדי להבין שמתרחש משהו יוצא דופן. ההמון התחיל להתפזר ברחובות, תוך הפיכת עיר הבירה לזירת מהפכה, כמו בטימישוארה. הם קראו סיסמאות כמו: "הורידו את העריץ", "מוות לקרימינל", "אנחנו העם, הורידו את הדיקטטור" ועוד. ההמון כבש את מרכז העיר מכיכר קוגלניצ'אנו ועד כיכר רוסטי והכיכר רומאנה. על הפסל של מיכאי האמיץ, המוצב בשדרות קוגלניצ'אנו, טיפס צעיר ונופף דגל לאומי שהוצא ממנו הסמל הקומוניסטי. עם חלוף הזמן יצאו לרחובות יותר ויותר אנשים. לקראת המפגינים חסרי הנשק יצאו חיילים, טנקים והיחידה המיוחדת למלחמה בטרור. החיילים ירו מגגות בניינים וכלי רכבם דרסו אנשים. מכבי האש ניסו לחסום את ההמון בעזרת סילוני מים חזקים.
בערב באו ולנטין צ'אושסקו, זויה צ'אושסקו ובעלה לבקר את הזוג צ'אושסקו. המבקרים סיפרו מה קורה בעיר והציעו להעביר את השלטון לאחרים. הזוג צ'אושסקו נשאר ללון במשכן הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ורק ביקשו שיביאו להם בגדים להחלפה.
22 בדצמבר
בבוקרו של 22 בדצמבר צ'אושסקו נטה להאמין שמאמציו לייצב את המצב ולדכא את המהומות עולים יפה, אך בשעה 7.00, אלנה, אשתו, קיבלה ידיעות על המוני פועלים ממפעלים שונים, שמתקדמים לכיוון מרכז הבירה. מתרסי המשטרה, שנועדו למנוע את המעבר לכיכר האוניברסיטה ולכיכר ההיכל, לא עמדו במשימתם. בשעה 9.30 כיכר האוניברסיטה כבר הייתה גדושה. כוחות הביטחון, הצבא והמשטרה, הופיעו שוב, אך הפעם כדי להצטרף למהפכנים. בשעה 10.00 שודר ברדיו שנכנסו לתוקף חוקי החירום ואסורה התכנסות של יותר מחמישה אנשים. מאות אלפי המפגינים, שהתכנסו בפעם הראשונה בחייהם ביוזמתם, בזו להודעות. צ'אושסקו ניסה לפנות אל ההמון ממרפסת הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, אך ההמון היסה אותו בזעם רב. מסוקים השליכו כרוזים אל המפגינים, כרוזים בהם נקראו ללכת הביתה וליהנות מחופשת חג המולד. רוח חזקה העיפה את הכרוזים הלאה וההמונים המשיכו בשלהם.
המפגינים התקיפו יחידה צבאית בדרך קיסלף ופירקו את החיילים מנשקם. בין השעות 9.00–11.00 מת ואסילה מילאה, שר ההגנה, בנסיבות חשודות. בהודעה שפרסם צ'אושסקו נמסר שהוא נמצא אשם בבגידה והתאבד לאחר שנחשפה בגידתו. התאוריה הפופולרית ביותר גרסה, שהוא נרצח לאחר שסירב לבצע את הוראות הדיכוי של צ'אושסקו. לאחר מותו של מילאה מינה צ'אושסקו את ויקטור סטנקולסקו לתפקיד שר ההגנה. הוועד הפועל הפוליטי החליט על הכרזת מצב חירום בכל רחבי המדינה. החלו התלבטויות גם בין מקורבי צ'אושסקו המסורים, ראש ממשלת רומניה, קונסטנטין דסקלסקו, אמר: הייתי ואשאר איתך עד שאתפגר, אך צריך לחשוב אם נירה בעובדים הגונים". גם אחרים הביעו דעות דומות וצ'אושסקו סיכם: "ודאי שלא נוכל לירות בפועלים. אנחנו נציגי הפועלים ולא נוכל לירות בפועלים, אבל יש גם פרחחים ואיך נבדיל ביניהם?" בינתיים הוחלט להתיר ירי בפועלים שבאים עם נשק ביד.
לאחר שסטנקולסקו קיבל את הפיקוד, ציווה על היחידות לסגת לבסיסיהן. צ'אושסקו יצא, בליווי שני נאמנים, למרפסת הוועד הפועל ומשם פנה במגפון אל ההמונים. הוא האיץ בהם לחזור לבתיהם, אך הם לא נענו לו ואבנים התחילו לעוף לכיוונו - אחת מהן שברה חלון ונחתה על המכתבה והבהילה את אלנה צ'אושסקו. השומרים הסתלקו והחיילים שבו לקסרקטינים - דבר לא יכול היה לעצור את ההמון. הגנרל סטנקולסקו, שר ההגנה החדש, שכנע את בני הזוג צ'אושסקו להסתלק בעזרת מסוק. כשצ'אושסקו היה בדרכו לעלות למסוק, כבר החלו להיכנס מפגינים לתוך הבניין.
ההימלטות והמעצר
צ'אושסקו, יחד עם אשתו, שני נאמנים בובו ומנסקו ושני השָלישים, המיור פלורין ראץ והקפטן מריאן רוסו, יצאו בשעה 12:09 מהגג של מטה המפלגה הקומוניסטית בבוקרשט במסוק אל ארמון סנגוב, במרחק כארבעים קילומטרים מבוקרשט. המסוק נחת בחצר של ארמון סנגוב ושם צ'אושסקו יצר קשרים טלפוניים עם מחוזות שונים ונוכח לדעת שהמצב בקונסטנצה ובמחוזות אולט ודמבוביצה שקט. הוא יצר קשר עם אחיו, הגנרל איליה צ'אושסקו ותבע ממנו לנקוט באמצעים.. איליה ניסה להרגיע אותו ועדכן אותו, שהוא נמצא בקשר עם מקבילו הסובייטי, מה שהכעיס את ניקולאה צ'אושסקו. ניקולאה צ'אושסקו תבע שישלחו לו שני מסוקי ליווי עם גייסות - הם אף פעם לא הגיעו. צ'אושסקו המריא משם לטרגובישטה עם אשתו ושני קציני סקוריטטה, האחד כשליש שלו והשני כשליש רעייתו. לדברי טייס המסוק, הוא הבין משידורי רשת הרדיו שנפתח מצוד אחרי צ'אושסקו, לכן שיקר לצ'אושסקו, כשאמר לו שהמסוק אותר והם בסכנת פגיעה מאש נגד מטוסים. צ'אושסקו נבהל, והורה לטייס לנחות. הנמלטים נחתו בסמוך לטרגובישטה. בני הזוג צ'אושסקו, וקציני הסקוריטטה, שהתלוו אליהם, עצרו מכונית אקראית נהוגה בידי רופא מקומי, ובלית ברירה נהגה הסיע את הזוג צ'אושסקו ושני השלישים שלהם כברת דרך. עוברי דרך ששמו לב לנחיתת המסוק ולכניסת הזוג למכונית עדכנו את התקשורת ובתקשורת שודרו פרטי המכונית וכיוונה. צ'אושסקו הורה לנהג לכבות את הרדיו והנהג שהודיע להם שיש בעיות במנוע מכוניתו. הזוג צ'אושסקו ואחד השלישים (לא היה בה מקום לשני השלישים) עברו למכונית אחרת, שאתרו בחצר בכפר וקרשט ובסופו של דבר, בני הזוג הובאו למכון מחקר חקלאי. בינתיים נפוצו שמועות על הימצאות הזוג צ'אושסקו בסביבה ושוטרי טרגובישטה יצאו לחפש אותם וגם מצאו אותם במכון. הם נלקחו במכונית המשטרה, שניסתה להביא אותם לתוך העיר, אך בעיר השתלטו המהפכנים על מוסדות השלטון, לקחו נשק מתחנת המשטרה וניסו לתפוס את הזוג. השוטרים והזוג הסתתרו ליד יער עד שהצליחו לבסוף, בשעת החשכה, להכניס את הזוג צ'אושסקו לתחנת המשטרה, שם עברו חיפוש ונעצרו. המקום לא היה בטוח עבורם, לכן הועברו בהמשך למפקדה הצבאית המקומית.
המשפט
ב-24 בדצמבר 1989 חתם יון איליאסקו, אז נשיא מועצת החזית להצלה לאומית של רומניה, על צו המורה על הקמת בית דין צבאי מיוחד, שישפוט את ניקולאה ואלנה צ'אושסקו. קבוצת אנשי צבא בראשות גנרל סטנקולסקו יצאו מבוקרשט בחמישה מסוקים אל טרגובישטה, כדי לארגן את המשפט. בקבוצה היו גם חמשת השופטים המיועדים, שני שופטים צבאים, הקולונל ג'יקה פופה (נשיא בית הדין), הקולונל יואן ניסטור ועוד שלושה קצינים זוטרים, סרן קורנליו סורסקו, סגן בכיר דניאל קנדראה וסגן יון זמפיר. התובע היה מיור דן ווינאה (בהמשך הגיע לדרגת גנרל) ועורכי הדין קונסטנטין לוצ'סקו וניקולאה תאודורסקו היו אמורים לייצג את ההגנה.
המשפט נפתח ב-25 בדצמבר, בשעה 13:20 והסתיים בשעה 14:40. סעיפי האישום היו:
בית הדין דן פה אחד את בני הזוג צ'אושסקו למוות ולהחרמת כל רכושם ונלקחו ללא דיחוי לביצוע גזר הדין.
ההוצאה להורג והקבורה
גזר הדין נקבע בשעה 14:45 ולמרות שפסק הדין אפשר הגשת ערעור תוך עשרה ימים, בוצעה ההוצאה להורג כעבור דקות אחדות בחצר המקום, ליד בניין המשמר. אחד מעורכי הדין נימק זאת בכך שהנידונים לא הכירו בסמכות בית הדין ובכך חסמו את דרכם להגשת ערעור והעונש הפך להיות סופי.
זמן קצר לאחר ההוצאה להורג, בשעה 14:50, שודרה בטלוויזיה הרומנית הודעה קצרה על העמדתם לדין, סעיפי האישום, הרשעתם והוצאתם להורג של בני הזוג צ'אושסקו. בהמשך היום שודרו בטלוויזיה קטעים מהמשפט וההוצאה להורג.
לאחר ההוצאה להורג נעטפו הגופות ביריעות אוהל, שהוכנו מראש, והועלו למסוק, שהעביר אותן לאצטדיון כדורגל ברובע גנצ'אה, בבוקרשט. שם מובילי הגופות ברכב איבדו את דרכם ורק למחרת הגיעו לבית החולים הצבאי הראשי. בהמשך נקברו ניקולאה ואלנה צ'אושסקו בבית העלמין גנצ'אה בקברים נפרדים.
כעבור פחות משבועיים, ב-7 בינואר 1990, באמצעות צו-חוק מספר 6 בוטל עונש המוות ברומניה והוראה זו קיבלה תוקף גם בחוקה החדשה של שנת 1991.
ההתחשבנות עם משפחת צ'אושסקו
עם מעצרם של הזוג צאושסקו וביתר שאת לאחר משפטם והוצאתם להורג, נפתח מצוד אחר בני המשפחה, ילדיהם, האחים והאחיות, אחיינים, הם נעצרו באשמות שונות, החל מטרוריזם וכלה בחבלה בכלכלת רומניה. חפצי הערך שלהם הוחרמו ומשפחותיהם סולקו מדירותיהן. העצורים הוחזקו במעצר ללא משפט ולבסוף, כעבור יותר מחצי שנה, מרביתם שוחררו ללא האשמה.
במהלך מעצרו של הבן ניקו צ'אושסקו על ידי "מהפכנים", אחד מהם תקע בו סכין. קבריהם של הורי ניקולאה צ'אושסקו נהרסו ועצמות המתים הוצאו מתוכם ופוזרו.
כריסטוף לייטגב
כריסטוף לייטגב (נולד ב-14 באפריל 1985) הוא כדורגלן אוסטרי המשחק בעמדת הקשר בשטורם גראץ.
קריירת מועדונים
בתחילת הקריירה של לייטגב, שיחק בקבוצת שטורם גראץ, שבמדיה שיחק גם בקבוצת הנוער וגם בקבוצת החובבנים. בקבוצה הבוגרת שיחק שנתיים עד שעבר ליריבה, רד בול זלצבורג, בקיץ של שנת 2007 בעבור סכום ששוער בכ-1.7 מיליון אירו. בקיץ 2019 לאחר 12 שנה חזר לקבוצת נעוריו שטורם גראץ.
קריירה בינלאומית
לייטגב ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים ב-23 ביוני 2006 במשחק ידידות נגד נבחרת קרואטיה. במסגרת יורו 2008 שותף לייטגב בשני משחקים מתוך שלושה.
המיזם לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים
המיזם לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים הוא הקרן להשקעה בסרטי קולנוע המופקים בירושלים, ולפיתוח תעשיית הקולנוע בירושלים.
היסטוריה
בתחילת 2010 העניק המיזם תמיכה של שישה מיליון שקלים ל-19 פרויקטים קולנועיים וטלוויזיוניים שנבחרו מתוך 132 בקשות שהוגשו.
עד שנת 2011 גייס המיזם 32 מיליון שקלים לעידוד תעשיית הקולנוע בעיר ולתמיכה בהפקת סרטים שצולמו בשטחה. אחר כך קיבל תקציב ממשלתי נוסף של כ-50 מיליון שקלים (בשנים 2013–2014), והצליח לעלות את כמות הפקות הקולנוע המצולמות בירושלים מתוך כלל הפקות הקולנוע הישראלי, משיעור של כ-5 אחוזים בשנת 2008 לכ-25% ב-2016. עם זאת יוצרים שזכו במענקים מהמיזם התלוננו שלא קיבלנו את הכסף שהובטח להם.
ב-2013 יזם תוכנית להקמת תעשיית אנימציה בירושלים, באמצעות המיזם לקולנוע וטלוויזיה בירושלים גויס תקציב למימון הפקות אנימציה, בין השאר לאולפני דיסני. עד סוף 2017 הופקו ארבעה סרטים אנימציה ושש סדרות אנימציה בינלאומיות בירושלים, שהעסיקו למעלה מ־200 אנימטורים.
בפברואר 2019, השיק המיזם לקולנוע וטלוויזיה בירושלים את "הסצנה", חממה לפיתוח תכנים לקולנוע ולאנימציה מרעיון עד מסך. חממה המעניקה ליוצרים הירושלמים כלים ומשאבים לקידום הפרויקטים שלהם.
ביוני 2022 נבחר לנהל את המיזם אייל בנבנישתי
פעילות
מטרות העל של המיזם הן העצמת הדימוי האנושי של ירושלים באמצעות סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה שעלילתן מתרחשת בעיר, והשקעה בתשתיות בנות קיימא לפיתוח התעשייה בעיר ובעידוד השתלבות יוצרים ירושלמים בתעשיית הקולנוע. נכון לשנת 2020, השקיע המיזם בהפקת למעלה מ-80 סרטי קולנוע ישראליים ובין לאומיים, סדרות טלוויזיה ופרויקטים באנימציה ובפיתוח עשרות פרויקטים. סרטי המיזם זכו להצלחה גדולה בארץ ובפסטיבלים ברחבי העולם בהם פסטיבל קאן, ברלין, טוקיו ואף מועמדות לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. חלקם גם זכו להצלחה מסחרית.
המיזם ממוקם בבית הנסן שבירושלים, בקרוב צפוי לעבור לסינמטק שבירושלים.
אריה לייבוש הורוביץ
ביוגרפיה
נולד לרבי יצחק הלוי איש הורוויץ, שהיה אב"ד בשלוש קהילות: אוטיניה, זורובנה, וסטאניסלב, ומחבר שו"ת "תולדות יצחק" וספר "מאה שערים" על סוגיות התלמוד.
המיזם לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים
פיתוח תעשייה וקהילת הקולנוע בירושלים
כקרן קולנוע עירונית המיזם פועל עם עיריית ירושלים לפשט את תהליכי ההפקה בירושלים למפיקים זרים ומקומיים, כבערים רבות ברחבי העולם. לראשונה בארץ הוקמה בעירייה מנהלת תיאום הפקות הנותנת שירות ללא עלות לכלל ההפקות בעיר.
אריה לייבוש הורוביץ
ביוגרפיה
נקרא על שם רבי אריה ליבש הורוויץ, אב"ד סטאניסלב, אביו של סבו, אבי אביו, רבי משולם יששכר הלוי איש הורוויץ, שהיה אב"ד סטאניסלב ומחבר שו"ת "בר לואי", ונכדם של רבי יצחק מהמבורג ורבי שאול מאמסטרדם.
המיזם לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים
פיתוח תעשייה וקהילת הקולנוע בירושלים
המיזם סייע לפתיחת שלוחות של אולפני פוסט פרודקשיין מרכזיים בירושלים ובהקמת אולפני אנימציה ו VR מתקדמים המעסיקים עשרות בוגרים של מוסדות הלימוד הירושלמים בתחום המסיימים את לימודיהם.
אריה לייבוש הורוביץ
ביוגרפיה
אמו הייתה נכדת רבי יעקב מליסא, רבי שאול ואהל, ורבי צבי הלברשטאדט.
המיזם לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים
פיתוח תעשייה וקהילת הקולנוע בירושלים
במסגרת יצירת "קהילת אקוסיסטם ירושלמית" פועל המיזם לעידוד קשרי עבודה של כל גורמי התחום בעיר: קיום מפגשי הכרות מעשיים ופרסום של פעילות רלוונטית לשיתופי פעולה יצירתיים ותעסוקתיים. חיבור בין מגמות הקולנוע בתיכונים למוסדות להשכלה גבוהה בתחום ושיתופי פעולה ביניהם. בנוסף מעניק המיזם לקהילה הירושלמית תוכניות העשרה מקצועית, לווי מקצועי. כמו כן פועל המיזם ליצירת פרויקטים ייחודיים לשיתופי פעולה בין הגורמים השונים בעיר ודיוק נוהלי המיזם בהתאם למטרות.
אריה לייבוש הורוביץ
ביוגרפיה
למד תחת סבו, רבי משולם יששכר הורוויץ, ונסמך להוראה מבעל "שואל ומשיב" ומבעל "דברי חיים".
המיזם לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים
פעילויות נוספות של המיזם
"הקפיצה המשולשת" - מסלול ייחודי של המיזם לפיתוח והפקת תוכן ישראלי מקורי באנימציה, עבור, בשיתוף והכוונה של חברות אנימציה בינלאומיות. המשתתפים במסלול זוכים בלווי מקצועי אישי על ידי מיטב היוצרים מהארץ ומהעולם וזוכים להיכרות אישית עם מקבלי ההחלטות בגופי אנימציה מובילים בעולם. המסלול פועל החל משנת 2016.
"פסטיבל האנימציה הבינלאומי בירושלים" - הפסטיבל שמתקיים החל מנובמבר 2016 מהווה שיא שנתי של פעילות האנימציה הישראלית בירושלים ובכל הארץ. הפסטיבל מציג את סרטי האנימציה הטובים ביותר מהעולם ומהארץ ומפגיש את הקהל עם מיטב היוצרים. במהלך הפסטיבל שמתקיים בסינמטק ירושלים וברחבי העיר במשך ארבעה ימים משולבת תוכנית ענפה ומגוונת לקהל הרחב ולאנשי מקצוע: סדנאות מעשיות וכיתות אומן לצד תכנים לקהל בוגר ולמשפחות.
אריה לייבוש הורוביץ
ביוגרפיה
נשא את בתו של רבי משה וואקס מסירט.
המיזם לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים
מסלולי ההשקעה
המיזם בוחר להשקיע בפרויקטים על פי אמות מידה מקצועיות ואמנותיות, תוך התייחסות להכרחיות קיומו של הסיפור בירושלים, מקוריות התסריט, איכות הכתיבה, רמת הבמאי, רמת המפיק, היתכנות ההפקה ועוד.
אריה לייבוש הורוביץ
ביוגרפיה
בהיותו כבן 24, בשנת תרל״ג נבחר לכהן כרבה של זלאזיץ, ואחר כך בשנת ה'תרל"ח, בהיותו כבן 30 ומחצה, נבחר לכהן כרבה של סטרי. בשנת ה'תרס"ד נקרא למלא מקומו של אביו כרבה של סטאניסלב.
נפטר בכ"א סיון, ה'תרס"ט (1908).
המיזם לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים
סרטים והסדרות שהופקו במימון המיזם
במשך השנים תמך המיזם בהפקתם של עשרות סרטים וסדרות טלוויזיה בירושלים, בין השאר:
מכבי זכרון יעקב
מכבי זכרון יעקב אגודת ספורט מועדון כדורסל, קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר זכרון יעקב, מועדון הכדורסל וקבוצת הכדורגל פעילים החל מתקופת המנדט הבריטי, כאשר הוקם ב-1912 נמנים עם המועדונים הוותיקים ביותר בארץ ישראל. בתקופה שקדמה להקמת המדינה, האגודה החלה להשתתף בפועל בתחרויות תחת ההתאחדות אחרי הקמת מדינת ישראל ב-1949/1950, אך בילתה את רוב שנותיה בליגות הנמוכות, אולם כיום לאגודה יש מחלקת נוער פעילות.
היסטוריה
האגודה נוסדה בשנת 1912 והייתה מבין קבוצות הכדורסל והכדורגל הראשונות שנוסדו בארץ ישראל. בשנותיה הראשונות שיחקה נגד קבוצות שכנות כדוגמת, מכבי חדרה ומכבי חיפה ונגד קבוצות מיישובים סמוכים כדוגמת, בנימינה וגבעת עדה. זכרון יעקב לקחה חלק בשנת 1929 וב-1930 בגביע המדינה והגיעה בעונת 1929 לחצי הגמר שם הודחה על ידי מכבי תל אביב.
הקבוצה הצטרפה למערך הליגות לאחר הקמת המדינה ובעונת 1949/1950 סיימה במקום השלישי ועלתה לליגה השנייה בה שיחקה עד עונת 1954/1955 שבה אורגן מחדש סדר הליגות והיא ירדה חזרה לליגה ב' (אז הליגה השלישית). בעונת 1956/1957, השלימה זכרון יעקב ירידת ליגה נוספת לליגה ג', אך בתום עונה אחת שבה חזרה לליגה ב'. בסיום עונת 1962/1963 עלתה הקבוצה לליגה א' ובה שיחקה במשך שתי עונות בבית הצפון, עד שירדה לליגה השלישית בתום עונת 1964/1965. לאחר מכן שיחקה הקבוצה בליגה ב' עד יצירת הליגה הארצית, שהוקמה והפכה לליגה השנייה.
המועדון מחזיק בשיא הישראלי למספר השערים הרב ביותר שהובקע במסגרת משחק גביע, לאחר שניצחה את קבוצת מכבי בית שאן בתוצאה 25-2, בסיבוב השני של גביע המדינה לעונת 1971/1972, במשחק שבו החלוץ אליאס אליאס הבקיע 11 שערים מתוך 25 אלו.
המועדון שיחק בליגות הנמוכות עד תום עונת 1995/1996 בו הוא אוחד עם היריבה העירונית הפועל זכרון יעקב והקבוצה נקראה  עירוני זכרון יעקב. הקבוצה המאוחדת חדלה מפעילות בסוף עונת 1999/2000 בעקבות ירידה לליגה ג'. פורקה קבוצת הבוגרים, האגודה מפעילה מועדון כדורגל נוער תחרותי.
מעונת 2024/2023 מועדון הכדורסל מכבי זכרון יעקב החל במתכונת מקצוענית, תחרותית כולל הפעלת מרכז פיתוח שחקנים. מחלקות המועדון השונות כוללות מחלקת ילדים, בית הספר לכדורסל, נוער ומחלקת בוגרים בליגה א' המתמודדת על עלייה לליגה ארצית. את תוכנית הפיתוח המקצועי של המועדון מובילים אריק שיבק ואסף יגל.
מלון נורדאו
מלון נורדוי (נורדאו) נבנה בשנת 1925 וממוקם בגבולות השכונה ההיסטורית נחלת בנימין.
אקסונוקלאז
אקסונוקלאזות (באנגלית:Exonuclease) הם אנזימים החותכים נוקלאוטידים בודדים מקצה של שרשרת פולינוקלאוטידית (כגון גדיל DNA). החיתוך נעשה על ידי הידרוליזה של קשר פוספודיאסטר מקצה '3 או קצה '5 של הפולינוקלאוטיד. החיתוך של האקסונוקלאז הוא "חיתוך כללי", ולא ספציפי לרצפים מסוימים, כמו החיתוך שעושים אנזימי רסטריקציה.
מלון נורדאו
שכונה זו היא ההרחבה הראשונה של השכונה אחוזת בית שהפכה במרוצת הזמן לעיר תל אביב. הבניין מתפקד מאז בנייתו ועד היום כבית מלון והוא המלון הפעיל הוותיק ביותר בתל אביב ובין המלונות הוותיקים בישראל.
האדריכל, יהודה מגידוביץ, אשר תכנן את הבניין הוא מהאדריכלים הבולטים ביותר שבנו את העיר תל אביב בראשית ימיה ואף מילא את תפקיד מהנדס העיר הראשון בשנים 1920–1923. המונומנטליות של הבניין הנובעת ממיקומו בפינת רחובות (נחלת בנימין 27 פינת רחוב גרוזנברג 22), ממדיו, מורכבותו, ובמיוחד מהכיפה הבנויה בפינת הבניין המקנה לבניין את סימן ההיכר שלו, הפכו את הבניין כולו לנקודת ציון בתל אביב. מבנה המלון הוא מהמבנים החרוטים בזיכרון התל אביבי, מופיע על גלויות היסטוריות, ומככב בתערוכות צילומים רבות. דגם המלון מוצג באתר מיני ישראל.
אקסונוקלאז
דוגמה לאנזים עם יכולת אקסונוקלאז הוא DNA-פולימראז-1 (DNA polymerase I). פול-1 משתמש ביכולת האקסונוקלאז כדי לחתוך את ה-RNA פריימר במעלה הזרם מאתר סינתזת ה-DNA, מקצה '5 לקצה '3. לאחר החיתוך, פול-1 מסנתז נוקלאוטידים חדשים להחליף את הפריימר שהוסר. לפול-1 ישנה גם יכולת אקסונוקלאז מ-'3 ל-'5 המאפשרת לו להגיה אחורה ולתקן טעויות תוך כדי סינתזה של DNA.
מלון נורדאו
המבנה מעוצב בסגנון אקלקטי, המשלב סגנון בנייה מרכז אירופי עם מוטיבים יהודיים ומזרחיים. בשל רצף בשימוש הבניין והבעלות עליו לא נעשו שינויים מהותיים בחזות הבניין מה שהפך את המבנה במרוצת השנים לאייקון חי לראשית ימיה של העיר תל אביב.
מלון נורדוי נוהל מימיו הראשונים על ידי מוריס (משה) וסופיה גרינברג ובהמשך על ידי בתם לאה וחתנם יצחק (יז'ו) מרכוס וילדיהם ולמעשה נוהל על ידי המשפחה במשך 90 שנה (1925–2015).
אקסונוקלאז
בחיידקים קדומים ובאאוקריוטים, אחד מהמסלולים המרכזיים לפירוק RNA נעשה דרך קומפלקס רב-חלבוני בשם אקסוזום, המורכב בעיקר מאקסוריבונוקלאזות עם יכולת חיתוך מ-'3 ל-'5.
מלון נורדאו
לאחר תהליך ארוך של הוצאת היתרים לשימורו והרחבתו של הבניין, החלו בחודש אוקטובר 2013, האחים משה, רן, שמעון, אמנון ועדלי מרכוס בעבודות שיפוץ הרחבה ושימור נרחבות של המלון. בשנת 2015 בעיצומן של עבודות השיפוץ והשימור, רכשה חברת אורי חיות יזמות בע״מ את המלון והשלימה עבודות אלו עד לפתיחתו המחודשת של המלון בחודש אפריל 2017.
במרץ 2018 נבחר המלון במקום הרביעי ברשימת 15 הבניינים היפים בתל אביב וביולי 2018 נבחר למלון היפה ביותר בתל אביב בהצבעה שנערכה על ידי תושבי העיר.
פיוטר קרסנוב
פיוטר קרסנוב (ברוסית: Пётр Николаевич Краснов; 10 בספטמבר 1869 – 16 בינואר 1947) היה גנרל רוסי, ראש הקוזאקים בתקופת התקוממות נגד השלטון הסובייטי במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה בהמשך, לחם בראש יחידות מתנדבים קוזאקים לצד הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
תחילת דרכו
פיוטר קרסנוב נולד בסנקט פטרבורג למשפחת קצין בחיל הקוזאקים. בשנת 1890 התחיל ללמוד בגימנסיה אך לאחר חמש שנות לימוד עבר לבית הספר לקצינים. קרסנוב סיים את בית הספר לקצינים בהצטיינות יתרה. בשנת 1889 הוא החל לשרת בחיל הפרשים ביחידה קוזאקית. בשנת 1892 קרסנוב החל ללמוד באקדמיה של המטה הכללי, אך כעבור שנה עזב אותה וחזר לגדוד. בשנת 1901 הוא נשלח על ידי שר ההגנה למנצ'וריה, סין ויפן.
החל משנת 1891 קרסנוב החל לכתוב ספרים שזכו לפופולריות בציבור הרוסי. במהלך מרד הבוקסרים ומלחמת רוסיה–יפן הוא היה כתב צבאי.
בשנת 1909 קרסנוב חזר לרוסיה, למד בבית הספר לקציני פרשים ובשנת 1910 קודם לדרגת קולונל.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה יחידה של קרסנוב לחמה בחזית נגד האימפריה האוסטרו-הונגרית. קרסנוב הצטיין במלחמה זו והוענקו לו מספר עיטורים.
לאחר המהפכה
לאחר מהפכת פברואר קרסנוב לא השתתף בפוליטיקה והמשיך לשרת בצבא. בספטמבר 1917 הוא קודם למפקד אוגדה. לאחר מהפכת אוקטובר, לפי פקודת אלכסנדר קרנסקי קרסנוב התחיל לקדם את אוגדתו לכיוון סנקט פטרבורג. קרסנוב כבש מספר עיירות בפרברי הבירה אך לאור נחיתות מספרית לא היה יכול להמשיך בלחימה. הוא חתם על הסכם אי-לוחמה עם הבולשביקים וחזר לאזור דון.
במרץ 1918 קרסנוב הועמד בראש כוחות הקוזאקים שלחמו נגד השלטון הסובייטי באזור דון. לקראת מאי 1918 הוא השתלט על כל השטח בו התגוררו הקוזאקים, מונה להטמאן והכריז על רפובליקת דון. במאבק נגד השלטון הסובייטי קרסנוב התבסס על תמיכה גרמנית. כתוצאה מכך היו לו יחסים מתוחים עם יתר ראשי התנגדות של הצבא הלבן שהסתמכו על מדינות ההסכמה. לאחר קריסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, קרסנוב נותר ללא בני ברית ונאלץ להצטרף לכוחות של אנטון דניקין. ב-15 בפברואר 1919 הוא התפטר מכל תפקידיו ועבר לאסטוניה.
בשנת 1920 קרסנוב עבר לגרמניה ובשנת 1923 לצרפת. קרסנוב היה פעיל בארגוני הגולים, והיה בין מייסדי ארגון שפעל בתחומי ברית המועצות בצורה מחתרתית. במהלך שנות ה-20 וה-30 הוא כתב מעל 20 ספרי זיכרונות ורומנים.
בשנת 1936 חזר קרסנוב לגרמניה. ב-22 ביוני 1941, עם פלישת גרמנית לברית המועצות כתב קרסנוב: "ברצוני להודיע לכל הקוזאקים שפלישה גרמנית אינה מלחמה נגד רוסיה, זו מלחמה נגד קומוניסטים, יהודים ועוזריהם". בספטמבר 1943 מונה קרסנוב למפקד כוחות הקוזאקים במשרד לענייני מזרח הנאצי. בהנחייתו הוקמו יחידות של קוזאקים שלחמו נגד הצבא האדום, לחמו נגד הפרטיזנים של טיטו ביוגוסלביה, השתתפו בדיכוי מרד ורשה והשתתפו בקרבות בחזית האיטלקית.
קופה אמריקה 2011
תחרות הקופה אמריקה 2011 (2011 Campeonato Sudamericano Copa América), הוא גביע אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל ה-43 שנערך בארגנטינה, ומאורגן על ידי CONMEBOL והתאחדות הכדורגל הארגנטינאית. התחרות נפתחה ב-1 ביולי והסתיימה ב-24 ביולי 2011. אורוגוואי, אלופת הקופה אמריקה, תשתתף בגביע הקונפדרציות 2013, שייערך בברזיל.
טורניר זה היה טורניר קופה אמריקה הראשון שבו ברזיל וארגנטינה לא השתתפו בחצי הגמר. ארגנטינה הודחה על ידי אורוגוואי הזוכה אחרי 1-1 בתום 90 דקות, אך הודחה בפנדלים אחרי שהפסידה 4–5. ברזיל הודחה על ידי פרגוואי אחרי 0-0 בתום 90 דקות והיא הפסידה 0–2 בפנדלים לאחר שהחטיאה 4 פנדלים ברציפות.
הנבחרות המתחרות
אף שמקסיקו הוזמנה להשתתף בטורניר, נבצר ממנה לעשות כן מסיבות שונות והיא שלחה את נבחרת הנוער בלבד. יפן הוזמנה אף היא לטורניר, אלא שהצונאמי ורעידת האדמה בסנדאי גרמו להתאחדות היפנית לסגת, אף שלמרות האסון הכריזה כי תשתתף, אולם הודיעה כי לוחות הזמנים של ליגת העל היפנית חופפים את אלה של הקופה אמריקה ולבסוף דחתה את ההזמנה. במקום יפן הוזמנה קוסטה ריקה להחליפה.
שלב הגמר
רבע הגמר
חצי הגמר
משחק על המקום השלישי
משחק הגמר
מלכי השערים
5 שערים
4 שערים
3 שערים
2 שערים
מלכי הבישולים
3 בישולים
2 בישולים
מחנה המעבר סטפו
מחנה סטפו (בצרפתית: Camp de Septfonds) היה מחנה עבודה ומחנה מעבר בזמן מלחמת העולם השנייה, המחנה שכן בדרום צרפת במחוז טארן וגארון בחבל אוקסיטניה ליד הקומונה סטפו (Septfonds) הקרובה לעיר מונטובן. המחנה הוקם במהלך חודש פברואר 1939, נסגר במאי 1945 ונוהל על ידי ממשלת וישי.
את המחנה הקימה ממשלתו השלישית של אדואר דאלאדיה במטרה להיות מרכז לינה לכ-15,000 פליטים (גברים בלבד) רפובליקנים ממלחמת האזרחים בספרד, הממשלה אפשרה לפליטים לחתום על חוזי עבודה ולצאת מהמחנה לעבודה בחקלאות, תעשייה ותחזוקת מחנות צבא. עד חודש מרץ 1940 המחנה התרוקן מאוכלוסייתו שרובם מצאו עבודה ויתרתם הועברו למחנות פליטים אחרים.
החל במרץ 1940 המחנה שימש כמרכז קלט לזרים שהיו מעוניינים להתגייס לגדודי המתנדבים הזרים של לגיון הזרים הצרפתי וכמחנה אימונים של הצבא הפולני בצרפת, בעיקר 800 אנשי חיל אוויר פולניים.
אחרי חתימת הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת ביוני 1940 ובעיקר אחרי חקיקת החוק עודף זרים בכלכלה הלאומית (les étrangers en surnombre dans l’économie nationale) ב-27 בספטמבר 1940, הפך המחנה למחנה מעצר צרפתי ומחנה עבודה כולל קבוצה המורכבת מגברים יהודים בלבד.
בינואר 1941 הורחב המחנה והוקם בו, בנוסף לקבוצות העבודה של זרים המיותרים לכלכלה הצרפתית, גם "מרכז מיוחד לקצינים של צבאות בעלות הברית לשעבר שניסו לעזוב את צרפת בחשאי": חיילים בלגים ופולנים, שנעצרו ונשפטו, הוחזקו בסטפו, מאפריל עד יולי 1941.
החל במאי 1941, הועברו חלק מהזרים שאינם יהודים למחנות בגארון עילית והמקום שינה את ייעודו להיות "מרכז איסוף ליחידים מסוכנים" (בעיקר יהודים). ב-24 באוגוסט 1942 הועברו 84 אסירים יהודים למחנה הריכוז דראנסי ומשם ישירות לאושוויץ, למחרת הגיעו למחנה כ-210 יהודים שניצודו בעיקר במחוז לוט, ובפעם הראשונה נשלחו למחנה גם נשים וילדים. רובם היו חלק ממשלוח של כ-300 יהודים שהגיע למחנה דראנסי ב-4 בספטמבר 1942 וכחמישה ימים מאוחר יותר לאושוויץ. במחנה נשארה קבוצת עבודה של יהודים, שמספרם הצטמצם לכ-70 עד מרץ 1943 כתוצאה ממכסות שילוח שהשלטון הטיל על המחנה.
אחרי השחרור שימש חלק מהמחנה למעצר של צרפתים משתפי פעולה עם הגרמנים והוא נסגר סופית במאי 1945.
הצלם העיתונאי המולדוואני-צרפתי אייזיק קיטרוסר הצליח להמשיך לצלם בזמן שהותו בסטפו. תצלומיו, כולל "Cérémonie juive dans le camp de Septfonds", היו בין התצלומים הראשונים שפורסמו לאחר השחרור בשנת 1944.
אנרגיה אטומית ברוסיה
היסטוריה
האנרגיה הגרעינית ברוסיה יונקת את שורשיה מהאנרגיה הגרעינית שפותחה בתקופת ברית המועצות, כאשר תחנת הכוח הגרעינית הראשונה בעולם נחנכה בעיר אובנינסק, במחוז מוסקבה.
בהתאם לחקיקה שהתקבלה בשנת 2001, כל הכורים האזרחיים ברוסיה מופעלים על ידי חברת רוסאנרגואטום.
ב-2007 אימץ הפרלמנט הרוסי את החוק "אודות חריגויות בניהול והסדרת רכוש ומניות הארגונים המשתמשים באנרגיה גרעינית והשינויים רלוונטיים לחוקי הפדרציה הרוסית", שהובילו ליצירת אטומנרגופרום - חברת החזקות אזרחית במגזר התעשייה הגרעינית האזרחית הרוסית, כולל חברת רוסאנרגואטום, היצרן וספק הדלק הגרעיני TVEL, ספקית האורניום טחסנאבאקספורט (Tenex) וקבלן המתקנים הגרעיניים אטומטסרויאקספורט.
עלות בניית תחנות הכוח הגרעיניות בשנות השבעים הייתה 800 דולר לקילוואט. בשנת 2019 דו"ח של S&P Global Rating קבע כי עלויות הבנייה הגרעינית ברוסיה היו הרבה מתחת לרמות האירופיות בשל אינטגרציה אנכית, השפעות עקומת למידה מהייצור הסדרתי והפיחות הגדל של המטבעות בשנת 2014.
תעשיית הגרעין הרוסית מעסיקה כ-200,000 עובדים. רוסיה מוכרת במומחיותה בטיפול באסון גרעיני ובבטיחות הטכנולוגיה שלה, בייחוד לאחר שנת 2000. אף שלרוסיה תוכנית שאפתנית להגדיל את מכירות הכורים שנבנו ברוסיה מעבר לים והיו 39 כורים בבנייה או מתוכננים לשיווק מעבר לים החל משנת 2018, היא עודנה סופגת ביקורת ממדינות המערב, על טכנולוגיית הכורים הגרעינים והסכנות האפשריות בהארכת תוחלת חיים של כורים ישנים, כמו במקרה של תחנת הכוח הגרעינית קולה.
באמצעות חברות בפרויקט ITER, רוסיה משתתפת בתכנון כורי היתוך גרעיניים.
בשנת 2013 הקצתה ממשלת רוסיה 80.6 מיליארד רובל (2.4 מיליארד דולר) לטובת צמיחת התעשייה הגרעינית שלה ובמיוחד בפרויקטים של ייצוא שבהם חברות רוסיות מקימות, מחזיקות ומפעילות תחנות כוח, כמו תחנת הכוח הגרעינית באקויו שבטורקיה.
בשנת 2016 הוכרזו תוכניות ראשוניות לבנות 11 כורים חדשים עד שנת 2030, כולל כור VVER-600 ראשון, שהוא גרסת שני מעגלי קירור קטנים יותר של ה-VVER-1200, המיועד לאזורים ושווקים קטנים יותר. במחוז קרסנויארסק אושרו גם תוכניות מתאר לבניית מתקני סילוק פסולת רדיוקאטיבית.
תחנת הכוח הגרעינית הצפה הראשונה של רוסיה, האקדמיק לומונוסוב, מצוידת בכור שמסוגל לספק אנרגיה לעיירה רוסית נידחת במצרי ברינג. היחידה הגרעינית כוללת טכנולוגיות כורים מודולריים קטנים.
כורים פעילים
אחד עשר הכורים ברוסיה הם מסוג RBMK 1000, בדומה לזה שבתחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל. חלק מהכורים מדגם RBMK היו אמורים להיות מושבתים, אך במקום זאת ניתנו להם הארכות חיים ושודרגו בתפוקתן בכ-5%. המבקרים אומרים כי הכורים הללו הם בעלי "תכנון לא בטוח בטבעו", שלא ניתן לשפרם באמצעות שדרוגים ומודרניזציה וכמה חלקי כורים לא ניתן להחליף. לטענת ארגוני סביבה ברוסיה הארכות החיים "מפרות את החוק הרוסי, מכיוון שהפרויקטים לא עברו הערכות סביבתיות".
בטיחות
רוסיה, בתגובה לתאונות הגרעין היפנית בשנת 2011, הודיעה על ביצוע 'מבחני מתח' על כל הכורים שלה "כדי לשפוט את יכולתן לעמוד ברעידות אדמה חזקות יותר ממה שהעיצוב המקורי תוכנן".
נעדר
נעדר הוא אדם, שמקום הימצאו אינו ידוע, ובפרט כזה שנעלם באופן פתאומי וללא סיבה ברורה. במקומות שונים יש נהלים שעל פיהם חלק מהנעדרים מוכרזים כמת שמקום קבורתו לא נודע.
הסיבות להיעדרות
חלק ממקרי ההיעדרות מכוונים על ידי האדם הנעדר, חלקם נובעים מכך שהוא נפל קורבן לפשע ,ומקרים אחרים הם מסיבות טכניות לחלוטין. ישנם גם מקרים בהם הסיבות להיעדרות משולבות, לדוגמה, אדם שנחטף ושוחרר במקום ממנו הוא אינו מצליח לחזור לביתו, ואינו מצליח ליצור קשר עם מקורביו, וחלקם כתוצאה ממחלות זקנה כגון מחלת אלצהיימר או דמנציה.
היעדרות משדה קרב
נעדר בקרב - חייל שנעלמו עקבותיו ואין ידיעה ברורה מה עלה בגורלו. במקרים רבים היעדרות זו היא בנסיבות טכניות לחלוטין:
בישראל
בישראל (כמו במרבית מדינות המערב), מרבית האנשים, שהמשטרה מכריזה עליהם כנעדרים, נמצאים בתוך זמן קצר. אולם, מדי שנה, נוספים מספר אנשים לרשימת הנעדרים, שלא נמצאו מזה זמן רב. ב-2022, כ-600 ישראלים היו ברשימת הנעדרים.
חיפוש נעדרים בישראל כמו ברוב העולם, מבוצע בימים הראשונים להיעדרות, על ידי המשטרה, באמצעות פרסום באמצעי התקשורת, וכן בעזרת יחידות מתנדבים אזרחיות כגון יחידת הכלבנים לישראל, איחוד הצלה, זק"א, ידידים - סיוע בדרכים, אלו"ן ותופעת טבע. לעיתים מתגייס הציבור לעזרת המשפחה, ומתנדבים מצטרפים לחיפושים. לדוגמה, כך היה במקרה ההיעלמות של הפעוטה הודיה קדם, שבדיעבד הסתבר כי נרצחה על ידי אביה.
במקרי היעלמות בלתי מפוענחים, המשטרה ממשיכה לטפל בתיק במישור המודיעיני. לעיתים, משפחות הנעדרים מנסות לעורר מדי תקופת זמן את תשומת לב הציבור באמצעות ראיונות לאמצעי התקשורת או פרסום מודעות. כך נוהגת משפחתה של עדי יעקבי שנעדרת מאז דצמבר 1996. חלק מהמשפחות מצליחות גם לשכור עזרה פרטית או לארגן חיפושים בעצמן (כמו משפחתו של מג'די חלבי).
בישראל פועלת עמותת "בלעדיהם - עמותה לתמיכה במשפחות נעדרים".
בבריטניה
בבריטניה ניסיונות לאתר ילדים נעדרים נעשים, בין השאר, על ידי הדפסת תצלומיהם על קרטוני חלב ומוצרים נוספים, כך שדמותם תוכר בכל בית.
ארצות הברית
נוהג ילדי קרטוני החלב הופסק בארצות הברית כיוון שתיאורי ההיעדרות הפחידו ילדים שראו את המוצרים. בארצות הברית מופעלת "אזעקת אמבר" (Amber Alert) - נוהל לטיפול מהיר ופרסום נרחב במקרי היעלמויות של ילדים.
ניי (עיר מדינה)
נִיִי (במכתבי אל-עמארנה התעתיק הוא נִיִ) הוא שמה של עיר עתיקה ששכנה באלף השני לפנה"ס באזור סוריה של היום ליד נהר האורונטס. העיר מוזכרת במקורות מהעת העתיקה ובהם מכתבי אל-עמארנה.