cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בלז'ץ
האסירים היהודים
קיים מידע מועט על החיים במחנה, בסִפרו של רודולף רדר אשר הצליח להימלט מבלז'ץ בנובמבר 1942 וזכה להיות אחד משלושת הניצולים מהמחנה. צוות המחנה לא נבדל מצוותים של מחנות אחרים, והתעלל באסירים היהודים. "בכל יום היו יורים למוות בשלושים עד ארבעים פועלים. הרופא היה מגיש רשימה של אנשים שנחלשו, וה"אובר-צוגס-פיהרר" - המשגיח העיקרי על האסירים, היה מגיש רשימה של "עבריינים". בשעה המיועדת לארוחת הצהריים היו מובילים אותם לקבר ויורים בהם. בכל יום ויום היו משלימים את מכסת הפועלים על ידי השארת אותו מספר אנשים מהמשלוחים החדשים. בלשכת האדמיניסטרציה ניהלו רישום מסודר של הפועלים, כדי לוודא שמספרם קבוע. רשימה של קרבנות המשלוחים לא נוהלה. שמר עלינו בזמן העבודה הרוצח שמידט, הכה, בעט. אם מישהו מאיתנו לא עבד, לדעתו, היה מצווה על זה לשכב, היה מלקה אותו בשוט, היה מצווה על המוכה לספור את המלקות, ואם זה טעה, היה מלקה אותו במקום עשרים וחמש - חמישים. האיש שהולקה לא היה יכול בדרך כלל לשאת 50 מכות - הקורבן היה בקושי מגיע לצריף ולמחרת היה מוציא את נשמתו. המחזה הזה היה חוזר פעמים אחדות בכל יום".
בספרו מתאר רודולף רדר את החוויה הנפשית שעברו השוטרים:
כמו במחנות השמדה אחרים, גם כאן התאמצו הנאצים להסתיר ולחסל את הראיות להשמדה. מדצמבר 1942 עד אפריל 1943, במסגרת מבצע 1005, הוצאו גופות הנרצחים מקברי ההמונים, נכתשו ונשרפו. אפר הנשרפים ורסיסי העצמות נקברו חזרה בתוך הבורות שמהם הוצאו גופות הקורבנות. מבני המחנה פורקו באופן שיטתי.
רודולף רדר
רודולף רדר (בגרמנית: Rudolf Reder}, נולד בלבוב ב-4 באפריל 1881.
במקצועו היה כימאי - יצרן סבון.
התנגדות בקרב האסירים
עובדי הכפייה היהודים שנותרו במחנה הועסקו עד חודש יוני 1943 בשריפת הגופות. לאחר סיום שריפת הגופות נשלחו האסירים היהודיים להשמדה במחנה סוביבור, אולם עם הגיעם למחנה סוביבור הם התקוממו וניסו להימלט. למעט חיים הרצמן, כולם נספו בניסיון ההתקוממות. בנוסף למקרה זה היו כמה מקרי בריחה מבלז'ץ, בעיקר בחודשים הראשונים לפעילותו. אלו ששמם נודע הם: לייב וולשטיין מגטו זמושץ', בכר מגטו קרקוב ומינה אסטמן מגטו ז'ולקייב, שהצליחו לחמוק מן המחנה ולספר את סיפור ההשמדה במחנה. אולם, אף אחד מהם כפי הנראה לא שרד את המלחמה.
בדו"ח של המחתרת הפולנית, הארמייה קריובה, ישנו מידע על התקוממות האסירים היהודים שאירעה ב-12 ביוני 1942: אנשי ה"זונדרקומנדו", שעסקו בהוצאת גופות הנרצחים מתאי הגז. הדו"ח טוען שכמה מהם התנפלו על אנשי אס אס מצוות המחנה וחנקו כ-4–6 מהם למוות עד שנרצחו בידי כוחות גרמניים. אין עדות אחרת המאששת סיפור זה.
אומדן הקורבנות במחנה
על פי דו"ח שנשלח בטלגרמה לברלין בינואר 1943 על ידי הקצין הרמן הפלה (מברק הפלה יורט על ידי רשת הביון הבריטית), מספר הקורבנות שנספו בבלז'ץ בשנת 1942 עמד על 434,508 נפשות (כפי הנראה, אולי מלבד כמה מאות צוענים, כל הקורבנות היו יהודים). הדו"ח התגלה בשנת 2001. אומדן מספר הקורבנות בבלז'ץ היה לאורך כל השנים הקשה ביותר בשל מיעוט הידיעות על המחנה. האומדנים שהיו מקובלים עד התגלות הדו"ח טענו שמספר הנספים במחנה נע בין חצי מיליון עד מיליון יהודים. אומדנים אלו ניסו להעריך את מספר היהודים שנשלחו לבלז'ץ מכל קהילה וקהילה, והתבססו בעיקר על ספרי זיכרון של קהילות, עדויות ניצולים (שלא תמיד מסרו מספרים מדויקים) וכן דו"חות גרמניים שנמצאו. גם לאחר גילוי הדו"ח לא ניתן לדעת האם המספר 434,508 כולל רק יהודים שהגיעו חיים למחנה, ונרצחו בו, או שהוא כולל גם רבבות יהודים שנספו בדרך, בשל התנאים הקשים בקרונות הבקר שבהם הובלו לבלז'ץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לורנץ הקנהולט, המפעיל הראשון של תאי הגזים, שרד את המלחמה, אך עקבותיו נעלמו. מבין אנשי האס אס ששירתו במחנה, שבעה זוהו במינכן, אך רק אחד, יוזף אוברהאוזר, נשפט ב-1965 ונידון לארבע וחצי שנות מאסר. ב-2010 הוגש כתב אישום כנגד סמואל קונץ ששימש כשומר במחנה בגין מעורבות בהשמדת יהודי המחנה, אך הוא מת קודם משפטו.
קברי האחים שנותרו במקום הופרעו על ידי מקומיים פולנים בשנים שלאחר המלחמה, שחיפשו חפצי ערך שנקברו יחד עם הקורבנות. בעיתונות הפולנית גינו אז את ההתנהגות הזאת, אך הרשויות הפולניות לא הצליחו למנוע את התופעה, שנמשכה עד אמצע שנות ה-50. השטח כולו נחרש ונזרע, וניטעו בו עצים.
בשנות ה-60 הציבו הרשויות גדר סביב שטח המחנה, והוצבו בו כמה אנדרטאות קטנות. אך השטח המגודר לא תאם את שטח המחנה האמיתי, כך שעל חלקים מהמחנה נבנו בניינים חדשים. עד 1989, בגלל קרבת המחנה לגבול הפולני, מספר המבקרים בו היה קטן, והאתר תוחזק בצורה ירודה.
לאחר נפילת ברית המועצות ב-1991 החלו להגיע יותר מבקרים למחנה. בעקבות ביקורת על מצבו הירוד, נערכו בשנות ה-90 סקרים לקביעת גודלו ומיקומו של המחנה, ולגילוי פרטים חדשים על הפעילות בו. בשנים 1997–1998 נערך מטעם הפולנים סקר ארכאולוגי במחנה. החוקרים מצאו את שרידיהם של מסילות הרכבת ובניינים אחדים. כמו כן הם גילו 33 קברי אחים, שהכילו, על פי הערכותיהם, כ-15,000 גופות שלא נשרפו. בחלק התחתון של חלק מהקברים נמצאה שכבה בעובי כמה סנטימטרים של רקמות בני אדם. קבר אחד הכיל עצמות שלא נכתשו, בדחיסות כה גדולה עד שמקדחות החוקרים לא הצליחו לחדור דרכן.
ב-2004 הוסר הלוט מעל אנדרטה גדולה לזכר קורבנות המחנה.
בשנת 2020, פורסם הספר הראשון בעברית המוקדש בלעדית למחנה ההשמדה בלזץ על בסיס עדויות שליקט יוצא קרקוב, נחום מנור-מונדרר וביוזמת ארגון יוצאי קרקוב.
עדיה חורון
עדיה גור, שהשתמש בשם העט עדיה חורון (או ע. ג. חורון – עדיה גור חורון, ונודע גם בשמות עדיה גורביץ'; 1907 – 21 בספטמבר 1972) היה חוקר, היסטוריון, בלשן והוגה דעות. בפרסומיו ומחקריו יצר את התשתית לתנועת הכנענים, והיה מהראשונים להביע את עמדותיה. תרם לפענוח והפרסום הראשוני של כתבי אוגרית.
שנותיו המוקדמות
חורון נולד ב־1907, בקייב בירת אוקראינה, כאדולף גורביץ', בן למשפחה יהודית אמידה. אביו, ליאון, היה בעל אדמות שכללו שמונה כפרים בפולין. אמו, רחל, הייתה למדנית וציונית, ומתה בהיותו בן שבע. דמות רבת השפעה נוספת בילדותו הייתה אומנתו הפרוסית, בת לבכיר בצבא הקייזר, שגידלה אותו תחילה ברוסיה, ולאחר מכן בשווייץ ובממלכת פרוסיה. בגיל 14, בעת שהיה במחנה צופים בצרפת, התחבר עם נער בלארוסי, שטען כי הוא לא יכול להשתייך לרוסיה (האימפריה בה נולד), פרוסיה (מולדת אומנתו) או כל ישות לאומית אחרת, שכן הוא "איננו אלא יהודון מזוהם", אמירה שלדברי חורון השפיעה עליו עמוקות בהמשך. בשובו מהמחנה החליט להתעמק בשאלת מוצאו, תוך פנייה לשורשים הקלאסיים. הוא החל ללמוד עברית כדי לקרוא בתנ"ך. ב־31 בדצמבר 1921, יום השנה למות אִמו, העיד שפקדה אותו חוויה "מיסטית": העברים נגלו אליו כמציאות אחת־ויחידה, שאת כל חייו הוא עתיד להקדיש לה, ואותם עברים דמו לפרוסים־הרומאים־האכאיים יותר מאשר ליהודים כלשהם.
בגיל 17 סיים גימנסיה ממלכתית בטורינו, ועדיין לא ידע דבר על הרצל ושאלת היהודים, אך הכיר את תקופת בית ראשון הקלאסית על בוריה.
בפריז
באותה שנה, בוועידה העולמית של תנועת בית"ר, דאג ז'בוטינסקי לתמיכה בייסוד תנועה בשם "ברית נוער הים – צוּר רוֹדֵי־גל", אותה הקים חורון בסוף 1930 כדי ליצור גרעין ימאים עבריים ולפתח את הרעיון הימי בקרב העם העברי "הנפוץ על גדות כל הימים". גרעין התנועה הראשון הוקם בתוניס, ליד חורבות קרת־חדשת. חברי התנועה אף תכננו לכבוש את האי טיראן כפתיחה להשתלטות על הארץ בכוח הזרוע, ותרגלו בדרום צרפת תמרונים לכיבוש ימי. לימים, בוגרי התנועה כמו ירמיהו הלפרן וזאב מלינוב (המכונאי הראשי בחברת צים) הביאו לידי ביטוי את יכולותיהם הימיות והובילו את הספנות בישראל. בשנת 1933 הציע לחורון "שלטון בית"ר" להוציא לאור כספר את סדרת מאמריו בראזסווייט, כיוון שחוברה "מתוך גישה לאומית הקרובה מאד לגישה הבית"רית בכל שאלות הלאום והמדינה", אך התכנית לא יצאה אל הפועל, בעיקר בשל חוסר יכולתו של חורון להשלים את החיבור בצורה מספקת בעיניו.
פרישה מהתנועה הרוויזיוניסטית
בשנת 1935 ייסד ז'בוטינסקי את "ההסתדרות הציונית החדשה", לאחר פרישתו הזועמת מן ההסתדרות ה"ישנה". בקונגרס היסוד הכריז ז'בוטינסקי על ברית עם היהדות הדתית. בנאומו כנגד ההחלטה אמר "עלינו להתנער מן הניסוחים הציוניים שאבד עליהם הכלח. אין להצניע מאחרי צעיף יהודי את מעש הולדתה של אומה חדשה, מתוך ניסיון לשכנע עולם־ומלואו כי סוף־סוף קורה דבר־מה יהודי בפלשתינה, שעה שקורה – סוף־סוף – דבר מה עברי בכנען", וחתם במשפט "אינני יהודי מיבנה אלא עברי משומרון!". לפי בנו ערי, ז'בוטינסקי האב ביקש שגם מתנגדי הדת יצביעו בעד ההחלטה כדי להדגיש את אופייה הטקטי ולא־מחייב; אולם חורון, יחד עם עוד אחד־עשר צירים בלבד, הצביע נגד ופרש מהתנועה. הקשר עם ז'בוטינסקי לא נותק, ובסוף המעשה אמר לו זאב "לך, אם כן, בדרך מצפונך; ואף אם עלינו להיפרד, תהיה כל הערכתי שמורה לך". התכתבויות ענפות בין חורון לז'בוטינסקי נשמרו אף משנת 1938.
מעט לפני פרישתו מהתנועה הרוויזיוניסטית, החל להתגבש סביב חורון חוג אינטלקטואלי הנקרא "שֵם". לצד חורון פעל בחוג במסירות ג'רוג' בלומברג, מהגר יהודי־רומני שנפגש עם חורון בתיווך בוריס סוברין. החוג כלל משכילים יהודים שדחו את היהדות הגלותית אך נדחו על־ידי הלאומיות בארצות מגוריהם (בעיקר צרפת), ומתוך כך הלאום העברי היה להם פתרון מוצלח. בלומברג אמר אז לחורון: "הודות לך אני שומע במקום צעקות רבנים את הפעמונים של פילי חניבעל!".
בקיץ 1936 סיים חורון תואר שני בבלשנות ובתולדות הדתות. הוא החל בכתיבת תזה לתואר דוקטור, אך פרוץ מלחמת העולם השנייה מנע ממנו את הגשתה. תקופה זאת הוא נתקל בקשיי פרנסה, והחליף תדיר מקומות עבודה.
בשנת 1938 פגש חורון את אוריאל הלפרין, המשורר שנודע לימים כיונתן רטוש. השניים נפגשו עוד בביקור אוריאל בפריז בשנת 1930, אך הפעם המפגש ביניהם הוליד ידידות מתמשכת. במפגש נחשף רטוש לתפיסה העברית, אליה יקדיש את חייו ומרצו, ולימים יתאר אותה כ"הלם משחרר". כך החלה הפריה הדדית בין השניים למשך שנה וחצי, עד שנקטעה בשל מלחמת העולם השנייה, עת רטוש מיהר לשוב לארץ וחורון התגייס לצבא צרפת, ושירת בו כקצין. לאחר תבוסת צרפת, הגיע חורון לארצות הברית באמצעות אחת מכ־5,000 האשרות שחילקה למלומדים, שם עבד כמרצה במכללות, ולאחר המלחמה גם ניהל משרד תרגומים במזכירות האו"ם.
עלייה לארץ
לאחר הקמת מדינת ישראל, עלה חורון לארץ והיה מקורב לתנועה הכנענית ולביטאונה "אלף". בזמן זה, עזר לו ערי ז'בוטינסקי לקבל מעורך האנציקלופדיה העברית, ד"ר בן־ציון נתניהו, משרת כתיבה באנציקלופדיה. בשל בעיות קליטה, וכן בעיות כלכליות ורפואיות, חורון חזר במהרה לארצות הברית, שם הוא פעל ליצירת קשרים עם פעילים מרונים פיניקיסטים, וכן הקים את "מכון אסיה", שמומן על־ידי ממשלת צרפת, בין השאר משום שהתנגד לעצמאות אלג'יריה במסגרת מאבקו בפן־ערביות. באותה עת הסתכסך עם רטוש, שהוכיח אותו על פעילותו למען ארץ העברים דווקא מארצות הברית. אולם, כאשר רטוש החל למשוך ידיו מהחיים הציבוריים בשל משברים אישיים בשנת 1951, חזר חורון להוות גורם משפיע בתנועה. בשנת 1960 שב לארץ, בהשפעת דרישות אשתו ובעקבות קטיעת המימון הצרפתי ל"מכון אסיה".
החל מ־1960 השתתף במפעל תרגומי המדע הישראלי, במדור מדעי הקרקע והגאוגרפיה.
בשנת 1965 השתתף חורון ב"מועדון למחשבה עברית" – גוף קטן ביוזמת אהרון אמיר, ובו היו חברים גם משה אלימלך, עזרה זהר, איתמר אבן־זהר, יגאל בן־נון, יוסף בן־מנשה, דניאל הרמן, רעיה הרמן, חיים באר ועוד (אך לא רטוש או אחיו עוזי אורנן), ובו נדונו בעיותיה הפוליטיות, הכלכליות, החברתיות והתרבותיות של מדינת ישראל. אף בזמן הזה המשיך לשמור חורון על קשר עם רטוש, והשתדל לקרבו לנעשה ב"מועדון למחשבה עברית" וברבעון "קשת" שהקים בלעדיו אהרון אמיר.
כאשר חזר רטוש לחיים הציבוריים בשנת 1966 בהקימו את "הועד להדרכה עברית", והשיב את כתב העת "אלף" ב־1968, חבר אליו חורון ושב לפרסם מאמרים ב"אלף". באותה תקופה הכירו בו הכנענים, ובראשם רטוש, כשותף מלא ליצירת האידאולוגיה כנענית והנהגת התנועה. "הועד להדרכה עברית" הוציא לאור ב־1970 את ספרו של חורון "ארץ הקדם", ובו מפות ונתונים דמוגרפיים המשתדלים להפריך את התפיסה לפיה בסהר הפורה יושבת אוכלוסייה ערבית אחידה עצומה.
חורון נפטר ב־21 בספטמבר 1972 בתל אביב, ונטמן בראש פינה.
ב־1976 יצא לאור הספר "מניצחון למפולת", שהוקדש לזכר חורון "חושף עולם הקדם העברי". הספר הורכב ממאמרים קצרים של חברי התנועה הכנענית, בעיקר יונתן רטוש ועוזי אורנן, והכיל באחד מפרקיו את השלד לספרו המתוכנן של חורון שלא יצא אל הפועל, והיה אמור לגולל את תולדות העברים. אותו ספר הוצא לאור, בהתבסס על עזבונו, על ידי בתו מרגלית שנער, בשם "קדם וערב, כנען – תולדות ארץ העברים".
חיים אישיים
במהלך שהותו בפריז, נישא חורון לעדה שטיינברג, לעתיד עדה גור, שהייתה בתו המאומצת של גיסו של ז'בוטינסקי. לזוג שתי בנות: עליזה, שנולדה בניס לפני מלחמת העולם השנייה, ומרגלית, שנולדה ב־1948. המשפחה חיה בארצות הברית ובישראל לסירוגין, ולבסוף השתקעה בישראל.
משנתו ההיסטורית
בשנות ה־30 של המאה ה־20, בפריז, פרסם חורון מאמרים רבים אשר יצרו תשתית רעיונית לתנועה הכנענית. את רעיונותיו, שנבעו הן מרעיונות מקוריים והן מתאוריות של ארכאולוגים וחוקרי מקרא רדיקליים, ניתן לסכם כך:
רעיונות אלה מהווים את הגרעין המחשבתי של התנועה הכנענית, וחורון היה הראשון להביעם. אף כי לא רבים קיבלו אותם כלשונם, הרי הייתה להם השפעה של ממש על רבים בארץ, ובמיוחד בחוגי האצ"ל.
ביסוד תפיסת עולמו של עדיה חורון ניצבת ראיית כל העמים הקדומים באזור, דוברי העברית לניביה, כחטיבות שונות של עם אחד, בעל אחדות לשונית, תרבותית, אתנית ודתית. עם זאת, הוא לא ראה בעברים גזע, ואף שלל את השימוש במושג כמאפיין לתיאור אוכלוסיות לאורך זמן. בין השבטים העבריים ניתן למצוא את האמורים, האדומים, המואבים, העמונים, היהודים, הישראלים, הארמים, הצידונים, ושבטי המדבר, וגם אנשי המושבות הפיניקיות, ובראשן קרתגו, שמכִּתְביהם עולה כי דיברו עברית וקיימו תרבות עברית. החלוקה בין כל אלה היא שבטית־מדינית בלבד, ולא מעידה על הפרדה לאומית, כשם שלפני איחוד גרמניה היו הגרמנים מחולקים למדינות שונות ודיברו ניבים שונים אך היוו לאום אחד.
ראשיתם של העברים בתערובת בין הנטופים למהגרים מצפון אפריקה שהביאו עמם את שפתם ועולמם התרבותי. כך התפצל הענף השמי מהשפות האפרו־אסיתיות. אותם מהגרים שהגיעו למסופוטמיה ופגשו בתרבות השומרית היו לאכדים, ואלה שהגיעו לצפון מסופוטמיה וללבנט היו לעברים. הקשר בין העברים לברברים נמשך עד תקופה מאוחרת, וחורון פירש שמות שונים מהמקרא כצפון אפריקאים, כגון יתרו (יתרתר, כוכב בברברית עתיקה), חוילה (אותה זיהה לפי יוסף בן מתתיהו עם גאיטוליה ), מתושלח ושלח (השלחים במרוקו, דוברי שלחית ), יקטן־יקשן (ikjan, ikzan, i-guzan הם כלב בברברית עתיקה, והרודוטס מזכיר שבט Gyzantes בדרום תוניסיה), פלג ופלך (זהים על־פי תרגום השבעים; afalku הוא ציפור טרף בברברית, ומשם גם ה־falco בלטינית ו־falcon באנגלית) ועוד. חורון ראה בהתפשטות הדולמנים מסביב לים התיכון ביטוי למסעות ימיים עבריים עתיקים, כפי שהשתמר בשמות של האזורים בהם נמצאו הדולמנים: ארץ העברים, איבריה הקווקזית, נהר ההברוס, הרי האטלס (בו חיים הברברים, "בר־אבר" לדבריו), איבריה, נהר האברו והיברניה.
תור הזהב היהודי, לראיית היהדות והציונות, הוא בימי בית שני, והתנועה הלאומית היהודית החייתה את גיבורי התקופה, כמו בהדגשת הגבורה הצבאית בל"ג בעומר ובחנוכה. חורון, כמו רוב התנועה הכנענית, ראה את תור הזהב העברי במלכות דוד ושלמה, שאיחדו תחת שלטונם את רוב העברים בעבר המערבי של הפרת, ובמסגרת שלטונם צברו עושר רב והתהוו שיתופי פעולה בין שבטים עבריים שונים. על דוד המלך אמר חורון: . חורון ראה בימי בית שני את תקופת התפרקות העולם העברי לעדות, דתות וכתות, ולאיבוד התקוות הלאומיות בהשפעת האימפריות העצומות (פרס, יוון ורומא).
את היווצרות היהדות תיארך חורון לתקופת גלות בבל. ניסיון לריכוז הפולחן נעשה אמנם כבר בתקופת יאשיהו, אך הוא נבע בעיקר מרצונם של כהני ירושלים לרכז את פולחן האל הממלכתי במקדשם. הגולים, שנזקקו להסבר מדוע נתן אלוהיהם יד בחורבן ממלכתם ומקדשו, וכן לפתרון פולחני על עבודתו בגולה, הפכו את הציפייה לשיבת ציון לחלום דתי כאשר ציון היא מלכתחילה מקום קודש ולא מסגרת עצמאות, ואת יהוה לאל יחיד. בימי זרובבל החלה תסיסה, דווקא בקרב "עם הארץ" שלא יצא לגולה, לחידוש ימי בית דוד. הדבר נגד את רוח האימפריה הפרסית, שנהגה בסובלנות דתית אך בדיכוי לאומי, והיא מינתה את נחמיה לנציב על ירושלים כדי שיכונן עדה קנאי וסגורה ביהודה, שלא תשאף לעצמאות ולא תמרוד במלכות. למען הביסוס הדתי, עזרא הסופר אסף ו"תיקן" כתבי קודש מתאימים, ואף ארגן אירועים דתיים המונים לחיזוק והפצת הדת. המונותאיזם פרח באימפריה הפרסית, בשל קרבתו לאמונה באהורא מזדא.
באותה עת, במערב הים התיכון, התקיימה בשגשוג אימפריית קרתגו הכנענית, קיימה מסחר שהגיע עד בריטניה וקמרון, ונלחמה ברומא הצעירה. חורון החשיב את חניבעל ממלכות המערב לאחד הגיבורים הגדולים של העם העברי.
ממלכת החשמונאים, שכללה ברוב מחוזותיה מתייוונים בנוסף למאמיני היהדות (שכן המרד פרץ כתגובת נגד להתייוונות – כלומר בערים בהן פרץ המרד, הייתה התייוונות), הייתה הטרוגנית, יהודית, כנענית והלניסטית. היהודים בה נקלעו לסכסוכים פנימיים, כגון בין הפרושים והצדוקים. מנהיגי הדת לרוב לא תמכו במרד נגד האימפריה הרומית, ואף דאגו להתפייס עם מנהיגיה אחרי כל מרד כזה.
גיור והפצת היהדות
חורון האמין שהמרונים הם צאצאי הפיניקים, והדרוזים וערביי הלבנט הם צאצאי הכנענים בעיקרם.
עולם בהשקפה עברית
עולם המונחים של ימינו הוא עולם מונחים יווני־אירופי. "המזרח הקרוב", "הים התיכון", "המזרח הרחוק", הם מונחים יחסיים לאזור אירופה ובפרט ליוון (המזרח הקרוב הוא קרוב ליוון ממזרח, המזרח הרחוק הוא רחוק מאירופה לכיוון מזרח, והים התיכון הוא לא צפוני ולא דרומי ליוון ולכן הוא 'תיכון'). בתנ"ך קיימת השקפת עולם שונה:
על כיוון ההשקפה כתב חורון: "להבנת הארץ ותולדותיה חשובה השקפה מקורית זאת. כי עמים שונים ראוה – אותה ואת עולמם – באור שונה, בהתאם להשקפתם הם לגבי מיקומם על פני כדור הארץ." חורון האמין כי תפיסה זאת נובעת מכיווּן ההגירות הקדומות לארץ העברים מצפון אפריקה, הן בדרך היבשה והן בדרך הים, כאשר המהגרים שהגיעו השקיפו על הארץ כאשר היא כולה לפניהם לכיוון מזרח, הים מאחוריהם, המדבר מימינם והרי הצפון משמאלם.
משנתו הרעיונית
חורון, כיתר התנועה הכנענית, ראה ביישוב העברי לאום חדש המתהווה בארץ, על יסודות העם העברי הקדום. הוא האמין כי לאום זהה עם ארצו, ולכן כפר בראיית הציונות לפיה יכולה פזורה עולמית יהודית להוות לאום, ובראייה לפיה דוברי הערבית על ניביה, החיים בארצות שונות, הם בני לאום אחד. פן נוסף של הלאומיות העברית הוא החייאת התרבות העברית, ולשם כך שאף חורון לחשיפת התרבות דרך הארכאולוגיה, והפצתה במאמרים בעיתונות.
חורון האמין שמהות היהדות היא גלות. המסורת השואפת להגיע לארץ ישראל יכולה להתקיים בכל מקום, מלבד בארץ ישראל עצמה. לכן, הציונות לא יכולה להתבסס או לשתף פעולה עם היהדות – מאחר שהגשמת הציונות, השיבה לארץ ישראל, תחסל את מהות היהדות. את היהדות ראה כקשורה לאלפיים שנות הגלות, ולא מעבר לכך: "הדת, בצורתה של היום, אינה אלא גדר מסביב לעם שאיבד את לאומיותו". את עצמו לא ראה כשייך לדת, אך ידע להעריך את תרומת המסורת לקיום העם ושימור, במידה מסוימת, של תרבותו.
על אף הראייה לפיה הלאום זהה לארצו, חורון ראה בתפוצה היהודית מקור לתחיית העם העברי, אם יסכימו לעלות לארץ. בכך חלק על יונתן רטוש, שהאמין שאת העלייה לארץ יש לאפשר לפי צורכי הארץ וכישורי האדם בלבד, ללא קשר למוצאו, לאומו או עדתו. האמנציפציה נראתה לו כאשליה שנועדה לכישלון, הוא האמין בעלייה המונית, וטען (לפני השואה) ש"יש להעביר איפוא את 18 מיליון היהודים בעולם לארץ העברים ולכונן לשם כך מדינה עברית מיד". הוא לא התנגד לחלוטין למדיניות החלוקה. הוא האמין שהעיסוק במדינה עברית ברחבי העולם חיובי, ושניתן לקבל מדינת חלוקה אם גבולותיה בני־הגנה ושטחה יוכל לקלוט עלייה, כל עוד ז'בוטינסקי והרוויזיוניסטים ימשיכו לשאוף למדינה בשתי גדות הירדן. מלבד זאת, הוא שלל לחלוטין את המנדט הבריטי והאמין שאין לו זכות לשלוט על הארץ, ודחה כל הצעה שהיא פחות מעצמאות גמורה.
חורון טען כי הערבים מחולקים למעשה, לעדות, שבטים, כתות ואזורים רבים וזרים, והפן־ערבאות היא ניסיון העתקה של הלאומיות האירופאית לעולם שעודו שקוע בתפיסות ביניימיות. המדינות הערביות חולשות על שטח רחב, אך רק אחוזים בודדים מהשטח מיושבים ביישובי קבע, ואומדוני האוכלוסין הרשמיים של אותן מדינות מוגזמים ומציגים עלייה מופרזת בילודה. הערבים הם, בניגוד לתפיסה הנפוצה, רק אחוז קטן מהעולם המוסלמי, שכולל מאות מיליוני אירנים, הודים, אינדונזים ועוד.
את מדינת ישראל לא ראה כ"מדינת היהודים", אלא כשלב בתחייה הלאומית של כנען, בהיותה מולדת העברים עוד לפני הולדת היהדות. חורון ייעד את המדינה לשקם את ילידי הארץ והמהגרים אליה, המחולקים לעדות, דתות וכתות, ולשם כך דרש הפרדה בין דת ומדינה, ושויון זכויות וחובות, כולל חינוך לאומי חילוני בעברית לכולם ושירות בצבא. חורון קרא למדינת ישראל לשתף פעולה עם כל הגורמים באזור שאינם ערבים, לרבות המרונים והדרוזים, ליצירת פדרציה. את יחס ישראל כלפי העולים מארצות המזרח ביקר חורון בחריפות, וכינה את מדיניות ההפרדה לערי פיתוח "גיטאות". הוא טען שמדינת ישראל העלתה מארצות אלה בעיקר "מקרי סעד", מבלי להתחשב במרקם בייווצר בעקבות העלאת העניים בלבד, ושהפתרון נעוץ בפיזור ועירוב בין העולים החדשים לוותיקי הארץ.
פרסומיו
חורון תרם רבות לפענוח האוגריתית ולפרסום כתבי אוגרית על־ידי שארל וירולו, אך כאמור לעיל, מטעמים משפטיים תרומתו הוצנעה.
בשנים 1931–1932 פרסם חורון סדרת מאמרים בראזסווייט, בהם פירט את משנתו המוקדמת: "על אודות ההיסטוריה: מקורות השבט העברי", "העברים בכנען", "הפיניקים – רשימה היסטורית", "האימפריה העברית לפני שלושת אלפי שנים", "ירושלים ו" ו"היהדות ערב ההתנגשות ברומא". בסדרה העלה את האפשרות שכיבוש כנען לא נעשה מן המדבר בלבד, ולמדבר עצמו חדרו עממים מצפון מזרח. הוא טען שהאמורים היו עברים, ושהתפשטותם מזרחה תרמה להתפתחות ארץ הנהריים יותר משארץ זאת תרמה לתרבותם, וכן שכנען תחת שלטונם הייתה מפותחת יותר ממזרח מסופוטמיה. לדעתו, החוק התנ"כי וחוקי חמורבי דומים בשל מקורם העברי המשותף, ושפתם שונה מאחר שהאמורים אימצו את האכדית במשך ישיבתם הממושכת במסופוטמיה. רק אחרי התפוררות הממלכה האמורית, הופיעה ברית השבטים העברית ישראל. הברית הישראלית היא שהצליחה לשחרר את הארץ מהכיבוש המצרי. הוא הוסיף כי ב'ארץ כנען' התקיימה רציפות תרבותית, אתנית ולשונית, והפירוד בה היה מדיני־שבטי בלבד. השם "עברים" התייחד כאתני־לשוני, בעוד שמות כגון ישראל, אדום, מואב, עמון, צידון וכו' שימשו לציון התאגדויות שבטיות־מדיניות. בין ישראל לערי החוף (גבל, צידון וצור בראשן) התקיים קשר הדוק, והם פעלו יחד כנגד הפלשתים. המוני העם התקשו להסתגל למהפכה המדינית הזאת, והנביאים פעלו נגדה. הם ניסו ליצור לברית בסיס רוחני חדש בדמות אמונה באל אחד, אך עד שהצליחו בניסיונם, עברה העת לכונן מחדש את הברית, והאשורים כבשו את הארץ. תנועת בית"ר הציעה לו לפרסם כספר את סדרת המאמרים, אך הדבר לא יצא אל הפועל.
במסגרת תנועת רודי גל, חורון חיבר לתנועה המנון והדפיס רבעון בשם Le Cran (השם בעל דו־משמעות בצרפתית: גם "העזה", וגם שם של כידון שחובר לספינת עתיקות לצורך ניגוח ספינות אויב). לרבעון יצאו שלושה גליונות, והוא עסק בימאות, ושנים לאחר מכן הוא שימש את התעמולה הבית"רית לעידוד הרעיון הימי.
ב־1938 סיכם חורון סדרת הרצאות שהעביר במועדון Renaissance בפריז, בחוברת ששמה Canaan et les Hébreux (כנען והעברים). החוברת נשלחה לז'בוטינסקי, והוא החל להתכתב עם חורון על תכנה.
ב־1939 הדפיס ארבע הרצאות שנשא בשם Perspectives du Mouvement National Hébreu (השקפות התנועה הלאומית העברית). בחוברת נותחו המצב במזרח התיכון ושאלת היהודים, והבריטים זוהו כאויב הראשי לתקומה העברית. העמדות המובאות פותחו בהשפעת המפגש עם יונתן רטוש. באותה שנה הוציא, יחד עם החוג האינטלקטואלי "שֵם", את כתב העת Shem - revue d'Action hébraïque (שם – בטאון הפעולה העברי), בו נטען כי הארץ שמשני עברי הפרת היא ארץ העברים, ומבחינה לאומית על התנועה העברית להילחם בפן־ערבאות – כי גורלנו קשור בגורל 'ארץ־הפרת' כולה. בכתב העת כתב חורון שני מאמרים, ובהם עסק בעבר העברי של היהודים, בהופעת היהדות, ובשאלה היהודית בתקופת כתיבת המאמר. כאשר היה אורי אבנרי כתב בירחון "החברה", הוטל עליו לכתוב ביקורת על כתב העת "שם". ביקורתו היללה את החוברת ורעיונותיה, ובעקבעות פרסום הביקורת יצר בנימין תמוז, שהיה מקורב ליונתן רטוש, קשר עם אבנרי. בכך נחשף לראשונה לרעיונות התנועה הכנענית, ממנה הושפע בשארית חייו. במסגרת הניסיונות לשיתוף פעולה בין יונתן רטוש ואברהם שטרן עת התפלג מהאצ"ל, נתן רטוש לשטרן "חוברות שגורביץ' הוציא בפריז" כדי לשקף לשטרן את עמדותיו.
מ־1950 תרם בקביעות לכתב העת הכנעני "אלף" מאמרים היסטוריים־אידאולוגיים. לאחר עלייתו לארץ, כתב את כל הערכים הפרהיסטוריים באנציקלופדיה העברית. כשהיגר לארצות הברית יצר קשרים עם פעילים מרונים פיניקיסטים ואף כתב בביטאון פיניקיסטי שיצא לאור בדטרויט בשמות ערביים בדויים. "מכון אסיה" שהקים בארצות הברית הוציא לאור עיתון תעמולה נגד עצמאות אלג'יריה, במימון ממשלת צרפת.
בעידוד אהרון אמיר (אף הוא חבר התנועה הכנענית) פרסם חורון במרץ 1964 ב"האומה" מאמר בשם "ישראל והמיתוס הערבי". בשנים 1965 עד 1966 פרסם חורון סדרת מאמרים בשם "עולם בהשקפה עברית" ברבעון "קשת", בהוצאת אהרון אמיר. במאמרים אלה הבדיל בין השקפת עולם כללית – ה"איזמים" למיניהם, שטיבה שהיא אוניברסלית, נעלה וחסרת אחיזה בקרקע, ובין השקפת עולם "לאומית" שהיא עובדתית ונטועה במקומה. במאמריו שאל מהי השקפת העולם העברית, והשיב כי את התשובה לכך יש לחפור (פשוטו כמשמעו) מאדמת הארץ, ולהשיב לחיים את "הד הגדולה הכנענית". בניגוד לעמדת רוב התנועה הכנענית, הוא לא התנגד ניגוד מוחלט ליהדות, ואף כתב "היהדות, במידה שאכן שמרה ומסרה את ידיעת השפה העברית כ'לשון קודש', וגם טיפחתה כלשון־ספר תרמה בזה אולי תרומה ראשונה־במעלה לתחיית לאום עברי בימינו; אף כי התעוררות השפה כדיבור חי נזומה לא על־ידי יהודים חרדים דווקה אלא להפך – על־ידי מתמרדים בכבלי היהדות".
"הועד להדרכה עברית" שהקים יונתן רטוש הוציא לאור ב־1970 את ספרו של חורון "ארץ הקדם", ובו מפות ונתונים דמוגרפיים המשתדלים להפריך את התפיסה לפיה בסהר הפורה יושבת אוכלוסייה ערבית אחידה עצומה.
חורון חידש בחייו מספר מילים בעברית, ביניהן דאון ותעוזה.
בשנת 2000 יצא לאור בהוצאת דביר ספרו "קדם וערב", המהווה תמצית של עיקרי תורתו בתחום המחקר, בעריכת בתו מרגלית שנער, עם פתח דבר מאת אהרן אמיר והקדמה ארכאולוגית מאת חנן אשל.
כלבא שבוע
כַּלְבָּא שָׂבוּעַ (או בן כלבא שבוע) היה מעשירי ירושלים במאה הראשונה או השנייה לספירה. בתו, רחל, נישאה לרבי עקיבא, מגדולי התנאים. כנראה 'כלבא שבוע' הוא רק כינוי, ושמו הפרטי היה יהושע.
ביוגרפיה
לפי התלמוד הירושלמי, היה כלבא שבוע מצאצאי כלב בן יפונה, והיו שכתבו שמסיבה זו נקרא "כלבא".
באבות דרבי נתן ובתלמוד הבבלי נאמר כי שמו ניתן לו מכיוון שהיה נדיב גדול, וכל עני שהיה נכנס אליו רעב ככלב היה יוצא שבע.
עדות דומה מצויה בספר מלחמת היהודים של יוסף בן מתתיהו, על שריפת מחסני תבואה שהיו יכולים להספיק לשנים רבות של מצור בידי הקנאים.
בפרקי דרבי אליעזר נאמר:.
מחקרים מסוימים מתייחסים לכך שגילו של רבי עקיבא, והעובדה שהוא היה ממשיכו של רבן יוחנן בן זכאי והשתתף במרד בר כוכבא המאוחר, מקשים על קישורו לימי בית שני; בעקבות דברים אלו היו חוקרים שפקפקו במציאותו של כלבא שבוע כדמות היסטורית, וראו בו דמות מדרשית. אולם לפי חז"ל, רבי עקיבא התחיל ללמוד תורה רק בגיל 40, ולפיכך ייתכן שאף היה מבוגר מרבותיו.
נישואי רחל לרבי עקיבא
כלבא שבוע, שבינתיים התחרט על שנדר שלא תיהנה בתו מנכסיו, שמע שחכם גדול בא לעיר, הלך אל רבי עקיבא ושאלו אם הוא יכול למצוא סיבה הלכתית להתיר את נדרו. רבי עקיבא שאל אותו: אילו היה החתן שלקחה לה בתך גדול בתורה, כלום היית מדיר אותה מנכסיך? משענה לו כלבא שבוע כי אם חתנו היה יודע "אפילו פרק אחד, ואפילו הלכה אחת", לא היה כועס על בתו כלל - אמר לו רבי עקיבא: אני הוא! כלבא שבוע המאושר נפל על פניו, נישק את רגלי חתנו ונתן לו מחצית מנכסיו.
קברו
מסורת עתיקה מציינת את קברו באתר הנקרא כיום קברי המלכים בירושלים, ומספרת על ממצאים שונים במקום בעלי קשר סמלי לכלבא שבוע.
השבת השחורה
הרקע למבצע
פעולה זו של הבריטים באה בעקבות פעולות נרחבות אחדות של תנועת המרי העברי, שהבולטת בהן הייתה ליל הגשרים. כבר למחרת ליל הגשרים, ביצע הצבא הבריטי חיפושים נרחבים בקיבוצים מצובה שבגליל המערבי ובית הערבה שבצפון ים המלח, בחשד ששימשו כבסיסי יציאה לפעולות ליל הגשרים. למחרת צרו הבריטים על קיבוץ כפר גלעדי.
בליל המבצע, הגיע הקצין ברגל מבסיס תל השומר, בו רוכזו הכוחות שיצאו למבצע, לכפר אז"ר ומסר לזלמן מסחרי וליעקב ליפשיץ את הידיעה שהמבצע יוצא לפועל. את המידע העביר ליפשיץ לתל אביב באמבולנס שהוביל ילד שהתחזה לחולה. בזכות הידיעה המוקדמת קיבלו רבים מראשי ההגנה התרעה בזמן, הסתתרו ולא נאסרו. כמו כן, הועבר חלק מהנשק למקומות מסתור אחרים.
מהלך המבצע
במבצע השתתפו 20,000 חיילים, ובסך הכול נעצרו בו יותר מ-2,700 איש, שהועברו ברובם לרפיח ובחלקם למחנות המעצר בעתלית ובלטרון.
בקיבוץ יגור נערכה סריקה יסודית, כנראה בעקבות מידע מוקדם שהיה לסורקים על המצאות מחסני נשק במקום. ואכן, בתום שבוע נמצאו 32 סליקים ליד גני הילדים וכן הסליק הגדול והעיקרי. בסך הכל נמצאו בקיבוץ בכל מקומות המחבוא יותר מ-300 רובים, 100 מרגמות, למעלה מ-400,000 כדורים ו-78 אקדחים. זמן מה לאחר מכן, הצליחו אנשי ההגנה להשיג בחזרה כ-80% מהנשק, תמורת שוחד של כ-1,000 לירות.
בקיבוץ מזרע פרצו החיילים למטה הפלמ"ח והחרימו מסמכים רבים, בהם כרטסת הפלמ"ח שהייתה כתובה בצופן שאותו לא הצליחו הבריטים לפענח. תפיסת המסמכים הייתה כי לא נשמרו בקפדנות הוראות ההסלקה. אמנם לא נגרם נזק אבל יגאל אלון כתב כי היה יותר הנזק המוסרי מן הנזק בפועל שכן אין זה כבוד לתנועת מחתרת כי מעון המטה שלה ייתפס בהפתעה. ואכן המטה ראה בכך כישלון מביש לעצמו.
הפלמ"חניקים בגבעת חיים התכוננו באותה שבת לחג תנובת החלב במשק, כאשר בשעה 5 לפנות בוקר הקיפו את הקיבוץ שריוניות בריטיות ועשרות חיילים תפסו סביבו עמדות וחיכו שם לאות כדי להסתער ולערוך בתוכו חיפושים אחרי נשק בלתי-חוקי. אנשי פלוגה ה' ניסו להסוות במהירות את הסליקים שהיו פזורים ברחבי הקיבוץ.
מחשש לשפיכות דמים, קבעה מפקדת ההגנה כי ההתנגדות לחיפושים תהיה סבילה בלבד. בקיבוצים עין חרוד ותל יוסף פתחו הבריטים באש והרגו שלושה אנשים.
תגובת היישוב היהודי
"תנועת המרי העברי" תכננה פעולות גמול אחדות בעקבות "השבת השחורה", אך פנייתו של חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית, מנעה פעולות אלה. משה סנה, שהיה ראש המפקדה הארצית של ההגנה, התפטר מתפקידו לאות מחאה. במכתב לבן-גוריון הציג סנה את עמדתו:
תנועת המרי העברי שינתה לכאורה גישה והחליטה לשים דגש על הפעלת לחץ בינלאומי בשילוב הגברת הפעילות לעלייה והתיישבות בארץ. בפועל תכננה התנועה את פיצוץ מלון המלך דוד ב-22 ביולי 1946. כישלון הפעולה, עקב אי שעייתם של הבריטים לאזהרה ולקריאה לפינוי המלון, גבה את חייהם של 91 קרבנות יהודים, ערבים ובריטים. התוצאות הרות האסון גרמו להלם בתנועה והובילו לפירוקה ולהטלת האחריות על הפיצוץ על האצ"ל בלבד, שכן היו אלה בעיקר אנשיו שהוציאו אותו לפועל.
בחקירה שערכו אנשי הש"י ביגור, העידו כמה מילדי הקיבוץ כי הבחינו במהלך הפעולה הבריטית בעולים מצ'כוסלובקיה - אוטו פרוינד וברנרד פפנק, משוטטים בקיבוץ, לבושים במדי צבא בריטי. השניים נחטפו על ידי ההגנה ב-3 ביולי 1946 ועונו בחקירתם במטרה להודות בשיתוף פעולה עם הבריטים, פרוינד הוכיח כי לא היה בקיבוץ כלל ושוחרר, ואילו על פפנק (פלגי) הוטל עונש מוות, אולם הוא הצליח להימלט וחזר לצ'כוסלובקיה, משם עלה שוב לישראל ב-1964 לאחר שהוכיח שלא היה לו קשר להלשנה וניקה את שמו.
תנועת המרי העברי
הקמת הארגון
התנועה הוקמה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, במטרה להביא לסיום המנדט הבריטי בארץ ישראל ולהקים מדינה יהודית תוך גיוס דעת רוב הקהל העולמית נגד בריטניה.
הגורמים להקמתה היו:
המשא ומתן להקמת התנועה החל באוגוסט 1945, ביוזמת ראשי "ההגנה", משה סנה וישראל גלילי. בסוף אוקטובר 1945 נחתם ההסכם להקמת "תנועת המרי העברי". הנהגת התנועה כללה ארבעה נציגים: שני נציגים מההגנה (משה סנה וישראל גלילי), נציג מהאצ"ל (מנחם בגין) ונציג מלח"י (נתן ילין־מור).להגנה הייתה חשיבות רבה בהקמת התנועה כי היא אפשרה למחתרת ההגנה לשלוט על שאר המחתרות, האצ"ל ולח"י.
לתיאום פעולות המחתרות השונות הופקדה ועדה אזרחית בשם "ועדת x", שהורכבה משישה חברים, נציגי הזרמים הפוליטיים השונים, בהם נמנו הרב פישמן מהמזרחי, פרץ ברנשטיין מהציונים הכלליים, לוי אשכול ממפא"י, יעקב ריפתין מהשומר הצעיר וישראל אידלסון (בר יהודה) מהתנועה לאחדות העבודה. במעמד יועץ השתתף דוד רמז, יושב ראש הוועד הלאומי. בראש הוועדה ישב משה סנה בתוקף תפקידו כרמ"א (ראש המפקדה הארצית) של ההגנה. בפני ועדה זאת היה הרמ"א מביא לאישור כל תוכנית פעולה מבלי לציין במדויק את פרטיה אלא רק את אופייה הכללי. למשל – לפני הפעולה נגד תחנות משמר החופים או בחבלה בראדאר, נתבקשה הוועדה לאשר "פגיעה במתקנים בריטיים המפריעים להעפלה".
פעולות שבוצעו על ידי הארגון
במשך קיומה של "תנועת המרי העברי" בוצעו 11 פעולות גדולות, שמונה מהן על ידי הפלמ"ח מטעם ההגנה, ושלוש על ידי האצ"ל ולח"י, בנוסף לפעולות קטנות רבות. הבולטות בפעולות אלה היו שחרור 200 מעפילים ממחנה המעצר בעתלית, פיצוץ מסילות ברזל ותחנת רכבת בליל הרכבות, פיצוץ אחד־עשר גשרים ברחבי הארץ בליל הגשרים, ההתקפה על בתי המלאכה של הרכבת, פיצוץ עשרות מטוסים בריטיים בשדות התעופה בלוד, קסטינה (חצור) וסירקין על ידי אנשי לח"י ואצ"ל, התקפות על תחנות משטרה בריטיות (ובהן ברמת גן), פיצוץ תחנות הרדאר על הר הכרמל ופיצוץ מלון המלך דוד.
פירוק הארגון
באוגוסט 1946, בעקבות "השבת השחורה" ופיצוץ מלון המלך דוד, שזעזע את הציבור בעקבות הרג חפים מפשע, פנה חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית, למנוע פעולות התקפה נוספות עד החלטת הסוכנות היהודית בעניין. הסוכנות קיבלה את ההמלצה להפסיק את הפעולות, ההגנה קיבלה זאת, אך האצ"ל ולח"י התנגדו להפסיק את המאבק המזוין. "תנועת המרי העברי" פורקה, וכל אחד מהארגונים המרכיבים אותה המשיך לפעול בהתאם למדיניותו. ארגון ההגנה לא חדל לחלוטין מהמאבק המזוין בבריטים ורק צמצם אותו לכל מה שקשור ישירות בהעפלה, תחת הכינוי "המאבק הצמוד". במסגרת המאבק הצמוד, שנמשך עד לתחילת המחצית השנייה של 1947, בוצעו בהצלחה כתריסר פעולות חבלה והתקפות על מתקנים ששימשו את הבריטים במאבקם בהעפלה – ספינות משמר, אניות גירוש, מתקני רדאר בהר הכרמל ותחנות משטרת החופים.
היסטוריה של כלי הירי
היסטוריה של כלי הירי היא תקופת הזמן שהחלה בהמצאתו של הנשק החם וממשיכה בהתפתחותו הטכנולוגית לאורך הזמן וההיסטוריה הצבאית והחברתית.
ההתחלה - סין, המאה ה-9 לספירה
הסינים המציאו את אבק השרפה במאה ה-9, אך לא השתמשו בו למטרות צבאיות עד המאה ה-10 לספירה. הם השתמשו באבק שרפה גם עבור רובים פרימיטיביים, וגם להפעלת רקטות פרימיטיביות ופגזים מתנפצים שנורו בעזרת קטפולטות. להמצאת אבק השרפה הייתה השפעה מכרעת על שדות הקרב בסין, החל מהמאה ה-13 בערך, כאשר בשנת 1260 הדפו הסינים את הפולשים ממדינות הצפון בעזרת נשק חם. לאחר מכן, בתקופה שבה התחילו לבנות באירופה תותחים (המאות ה-14-15), הכניסו הסינים גם את השיפורים האירופאיים לכלי נשק החם שלהם.
הערבים
לאחר הגיעם לאיראן, הערבים באו במגע עם עמים אשר הכירו את הקיסרות הסינית ודרכם החל מסחר בנשק אבק שרפה (מאוחר יותר הערבים ניהלו מלחמות כנגד הקיסרות). לאחר השגתם החלו כלי נשק אלו להיות מופצים בין חיילי הערבים וסוחרים שונים שדרכם כלי נשק אלו והידע לייצרם הגיע עד לאירופה בימי הביניים.
האירופאים
במאה ה-13 אבק השרפה הגיע לאירופה. רוג'ר בייקון, נזיר פרנסיסקני, פיתח נוסחה לא מדויקת לאבק שרפה ופרסמה ב-1268. אלברטוס מגנוס שיפר את הנוסחה, ומצא את הנוסחה (הגרמנית) המדויקת לאבק שרפה ב-1275.
בהתחלה ייצרו האירופאים כלי ירי אישיים לא מדויקים כלל ומסורבלים מאוד. משקלם היה גדול עד כדי כך, שנאלצו להשתמש בחצובה, והפגיעה במטרה הייתה יותר עניין של מזל מאשר יכולת. הנשק החדש היה מסוכן ליורה לא פחות מאשר ליריבו. הירי היה דומה לירי מתותח, החייל הכניס את הכדור דרך הקנה ואז קירב גפרור לפתח מיוחד בקנה וכך הצית את אבק השרפה. לעומת הרובים, התותחים קיבלו תנופה רבה מאוד, והשתמשו בהם בלוחמת מצור. תותחי התקופה היו ענקיים ויכלו לירות פגזים במשקל של מאות קילוגרמים. הדיוק לא היה חשוב, היות שעיקר המטרה הייתה למוטט את חומות העיר הנצורה.
רובים
במאה ה-15 עיקר ההתפתחות הייתה ברובים. הופיע לראשונה רובה שחיל רגלי היה יכול להשתמש בו באופן בטוח יחסית. זהו רובה הארקבוז. במקום מנגנון מסורבל עם הגפרור, הופיע בריח הפתיל. הדיוק עלה מאוד כתוצאה מחידוש זה. גם משקלו של הרובה ירד עקב התפתחות מדעית שחלה בעיבוד המתכות. על מנת לירות ברובה מסוג זה, החייל היה צריך להכניס לקנה את אבק השרפה ואחריו את הכדור דרך הלוע. חלק מאבק השרפה היו שמים ליד בית ההצתה של הפתיל וכך הייתה נוצרת היריה.
לאחר המצאת בריח הפתיל, במאה ה-17 עברו לפיתוח בריח הצור. מדובר בחתיכת אבן צור אשר אמורה להכות על לוחית ברזל קטנה וכתוצאה מכך נוצר ניצוץ, שמדליק את אבק השרפה. ההמצאה הזאת ביטלה את הצורך בפתילים והיתרון החשוב של ההמצאה הזאת היה עלייה נוספת בדיוק, בקצב הירי ובאפשרות לירות גם בגשם ומזג אוויר לח (בהסתייגויות מסוימות). הרובה עם מנגנון צור נקרא מוסקט. המוסקט היה הרבה יותר מסיבי מהארקבוז, וקוטרו היה גדול יותר. החידוש היה כה מהפכני, שעד אמצע המאה ה-17 ויתרו לגמרי על שימוש בקשתות ולאחר פרק זמן קצר כל החיילים חומשו במוסקטים וחילות כמו חניתאים ודומיהם נעלמו משדות הקרב. התפתחות נוספת בלוחמה לוותה בהיעלמות השריון אצל האבירים, כי עוצמת הפגיעה של הקליע, הייתה כה חזקה שהשריון לא עמד בפניה. רק מעט מאוד מחילות הפרשים שמרו על השריון שלהם, וגם זה בדרך כלל כזה שכיסה רק על הגוף (למשל הקירסרים).
החידוש הנוסף הגיע רק במחצית השנייה של המאה ה-18. במקום להמציא מנגנון ירי חדש, הופחת המשקל הכללי של הרובה והוקטן הקוטר. החידוש התאפשר לנוכח החידושים במטלורגיה והתפתחויות טכנולוגיות חדשות. למרות הירידה במשקל ובקוטר, עוצמת הפגיעה לא קטנה. הרובה מהסוג החדש נקרא פוזיאה, אם כי בדרך כלל לא מבדילים בינו לבין המוסקט, ונוטים לקרוא לשניהם בשם זהה - מוסקט, ולחייל החמוש בנשק זה - מוסקטר. (למשל באנגליה היו גדודי פוזילרים שהובדלו מהמוסקטרים). את כל הרובים האלה הטעינו דרך הלוע. אחד מרובי הפוזיאה הידועים היה הבראון בס (Brown Bess), ששירת בנאמנות את האימפריה הבריטית לאורך המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19. בתקופה זו גם החל שימוש נרחב בכידון - פגיון ארוך שהותקן על או במקביל לקנה הרובה והפך אותו לחנית אפקטיבית, דבר שחיזק מאוד את כוחם של הרובאים במסגרת חיל הרגלים ואפשר להם להגן על עצמם בין היריות.
הרובים מסוג זה שירתו את כל צבאות העולם בנאמנות רבה עד אמצע המאה ה-19, כאשר באירופה עברו לרובים בעלי הטענה דרך הבריח ולא דרך הלוע. החידוש היה מהפכני כי קצב האש גבר בערך פי 3-4 וזה הצריך את השינוי בטקטיקה. בארצות הברית השתמשו ברובה עם בריח צור עד מלחמת האזרחים (1861-1865).
לקראת אמצע המאה ה-19 הומצא המקלע ורובה עם מחסנית.
תותחים
בתותחים כמעט שלא חל שינוי, מלבד רמת הדיוק שעלתה וחוזק התותח, כלומר הסיכוי שיתפוצץ בעת הירי הורד דרמטית. התותחים נשארו כמעט ללא שינויים גדולים לאורך כל העת החדשה, כאשר רב השינוי היה בעוצמת הירי ומשקל הקליע.
תחילת העידן האוטומטי (החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19)
במאה ה-19 חל גידול ניכר בקצב הירי ובאמינות תפעול הרובה ודיוקו. גידול זה נבע ממספר חידושים עיקריים:
בתקופה זו הופיע בצורה המונית רובה עם קנה סלילים. הרובים מחורקי הקנה היו קיימים עוד קודם; זמן טעינת רובה כזה מהלוע היה ארוך ביותר, ולכן רק צלפים השתמשו ברובים מהסוג הזה. הסלילים מסובבים את הקליע, ומקנים לו תנע זוויתי ומומנט התמד, תכונה המקשה על גורמי סביבה אקראיים כגון רוח או שינוי בצפיפות האוויר להשפיע על מעופו (תופעה דומה פועלת גם על גירוסקופ). התוצאה הישירה של השיפור החדש הייתה עליה דרמטית בדיוק הרובה הסטנדרטי. הדבר שאיפשר את השימוש ברובה הסלילים היה פיתוח תחמושת מיוחדת, שקוטרה היה קטן במקצת מזה של הקנה (כדי שתוכל להחליק דרך הקנה המחורק ללא בעיות) אך בעת הירי היא התרחבה לקוטר הקנה (המנגנון לכך יציקת בסיס הקליע בצורת V הפוכה).
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 עברו לרובה נטען מהבריח. בדרך כלל אפשר היה לטעון את הרובה בכדור אחד בכל פעם. הטעינה מהבריח הגבירה מאוד את קצב האש: במקום 3 כדורים לדקה בעידן מלחמות נפוליון אפשר היה לירות 12-10 כדורים לדקה. אחד הרובים הראשונים מסוג זה היה רובה הנרי. המנגנון היה דומה לזה של הרובה המודרני, פרט לגרמניה, ששם הרובה היה עם מנגנון מחט: מחט דקרה את התרמיל ופגעה בפיקה וכתוצאה מכך ניצת אבק השרפה.
התפתחות חשובה נוספת הייתה מכונת הירייה. מכונת היריה, שדמתה בגודלה לתותח קטן, הופיעה כבר במלחמת פרוסיה - צרפת (1870–1871) ונקרא בדומה להמנון הצרפתי מרסייז. קצב האש בנשק זה היה גבוה מאוד והיה תלוי במספר הקנים. בארצות הברית פותחו במקביל מקלע גאטלינג וכן מקלע מקסים. מכונת היריה של חירם מקסים, שפותחה ב-1883, הייתה הראשונה בעלת מנגנון פעולה אוטומטי ולכן נחשבת בעייני רבים למקלע האמיתי הראשון.
בסוף המאה הופיעו הרובים המודרניים: לבל 1886, מאוזר K98 וסדרת לי אנפילד. רובים אלו היו רובים בריחיים שהוזנו על ידי מחסנית פנימית ופעלו באמצעות בריח ידני. הם ירו תחמושת אחודה שבמרכזה קליע "סנטרפייר" בעל תרמיל נחושת ופיקת הצתה בבסיסו. רובים אלה נהנו מאמינות, פשטות הפעלה ודיוק חסרי תקדים לתקופתם וחלקם אף המשיכו לשרת במלחמות אפילו אחרי מלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם הראשונה
במלחמת העולם הראשונה השתמשו רבות ברובים נטעני בריח עם מחסנית ל-5 כדורים כמו מאוזר K98. כלי נשק חשוב נוסף של החיל הרגלי היה המקלע. מכלי עצום ממדים שהיה בשימוש בסוף המאה ה-19 ושנדרשו מספר אנשים על מנת להפעילו, הופיע מקלע קטן יותר שנדרשו רק 2 אנשים על מנת לתפעלו. למרות צמצום הגודל, הוא קורר במים והיה קשה לתמרון איתו ולכן הוא שימש לרוב רק במגננה. המקלעים היו בין הגורמים העיקריים למלחמת החפירות בחזית המערבית במלחמה העולם הראשונה.
מלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה הגרמנים היו הראשונים שהשתמשו בתת המקלע (תמ"ק) באופן צבאי, התמ"ק הראשון היה ה-M1 תומפסון האמריקני שיוצר כבר ב-1921 לאחר שלא נכנס לייצור מהר מספיק בשביל להשתתף במלחמת העולם הראשונה. הדגם הסטנדרטי היה ה-MP40 הידוע יותר בשם "שמייסר" (אף על פי שכינוי זה מוטעה, היות שהרובים יוצרו בחברה אחרת). תת-המקלע איפשר גמישות רבה לכוחות בשדה הקרב ומדינות רבות חיקו את גרמניה עם ייצור וציוד המוני של הכוחות בכלי הנשק החדש. גם הרוסים פיתחו תת-מקלעים משלהם (למשל, ה-PPSH), האמריקנים השתמשו ב-M1 תומפסון "טומי גאן" ואילו הבריטים השתמשו בתמ"ק (תת-מקלע) סטן.
במלחמת העולם השנייה עדיין רווח השימוש ברובי מטען (רובים ארוכים שיורים כדור בודד). האמריקנים השתמשו ברובה M1 גאראנד (חצי-אוטומטי), ב-M1 קרבין וב-M1A1 קרבין (קרבין עם קת מתקפלת שחולק לצנחנים). הבריטים השתמשו ברובה לי אנפילד ואילו הגרמנים השתמשו ברובה בריחי מאוזר K98 בקליבר 7.92 מ"מ. ראוי לציון גם הרובה StG 44 הגרמני, רובה הסער הראשון שיוצר בכמויות גדולות (קרוב ל-423 אלף).
מהמחצית השנייה של המאה ה-20 עד היום
לאחר מלחמת העולם השנייה הכוחות נתקלו בבעיה שלא הייתה קיימת לפני כן - השכפ"ץ האישי. תת-מקלע (תמ"ק) שירה כדורי אקדח לא יכל להתגבר על השכפ"ץ ולכן היה צורך בנשק חדש. בנוסף לכך, הטווח של התמ"ק היה מוגבל מאוד (רק כמה עשרות מטרים). הפתרון היה חזרה לרובה, אך הפעם רובה אוטומטי הנקרא - רובה סער (רוס"ר). מקורו בגרמניה, אך רק בברית המועצות הוא הגיע להתפתחות משמעותית וייצור המוני ראשון. הרוס"ר הרוסי הוא אחד המפורסמים בעולם וידוע כרוס"ר קלשניקוב או כ-AK-47 (המספר 47 מציין את שנת הפיתוח-1947 וראשי התיבות-AK הם "אבטומט קלשניקובה", משמעם רובה אוטומטי קלשניקוב). עד היום, אף על פי שהוא נוצר לפני כ-70 שנה הוא אחד מכלי הנשק הנפוצים ביותר בצבאות העולם ולא נופל, ולדעת רבים עולה על הרבה רוס"רים מודרניים ממנו דוגמת ה-M16, אם כי אחרים מציינים את משקלו הרב כרועץ. בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלו האמריקנים לצייד את הצבא ברובי ה-M16, שנהפכו לנשק הראשי של צבאות נאט"ו. משפחת רובי ה-M16 (שפותחה על ידי ארמלייט ומיוצרת על ידי קולט) הולידה סדרה של דגמים מתקדמים (כגון ה-M4 קרבין) ואביזרים רבים שאפשר להוסיף לנשק באמצעות מסילות ומתפסים. תכונת ה"לגו" של רובים אלה וביצועיהם הטובים הפכו אותם למצרך מבוקש בקרב הצבאות המערביים ובייחוד בקרב היחידות המיוחדות.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלו להופיע גם רובי סער בתצורת bullpup, בתצורה זו המחסנית והמכלול נמצאת בקת, מאחורי ההדק. היתרון בכך הוא שזה מאפשר יצירת רובה קצר, אבל עם קנה ארוך (קנה ארוך חיוני להגברת הטווח, העוצמה והדיוק של הרובה). רובי bullpup ידועים הם FAMAS הצרפתי, ה-SA80 הבריטי, השטייר AUG האוסטרי והתבור הישראלי.
במאה זו גם החלו להתפתח רובים ייעודיים, שנוצרו לשם מטרה מסוימת ומוגבלת. הדוגמה הבולטת ביותר לכך היא רובי הצלפים: רובים שניבנו במיוחד כך שהדיוק שלהם יהיה מקסימלי. קיימות שתי תורות לחימה מרכזיות אודות רובי צלפים: בנוסף, הומצאו רובים בעלי קליבר וכוח אש עצומים שמטרתם לפגוע במטרות בעלי שריון קל (מבנים, כלי רכב, אנשים עם אפודי מגן). הידוע מכולם הוא הבארט M82A1 שנמצא בשימוש כל צבאות המערב, כולל צה"ל וצבא ארצות הברית. רובה המקמילן TAC-50 נחשב לאחד מרובי ה-0.5 (12.7 מ"מ נאט"ו) המדויקים ביותר שיש כיום.
המקלעים נשארו ללא שינוי ניכר (דוגמה מצוינת לכך היא מקלע ה-M2 בראונינג שתוכנן עוד ב-1921 ומשרת עד היום ברוב צבאות העולם, עם שינויים קלים בלבד מהתכנון המקורי), אך בשלהי המאה ה-20 נכנסו לשירות מקלעים קלים דוגמת FN מינימי והנגב, שניהם בקליבר 5.56x45 מ"מ נאט"ו המשמש גם רובי סער.
אקדחים ותת-מקלעים איבדו את חשיבותם בשדה הקרב ונשארו בשימוש רק בקרב כוחות מיוחדים. לעומת זאת, אקדחים חצי-אוטומטיים הם הנשק המועדף בתחומי המשטרה, האבטחה וביטחון הפנים.
בתחילת המאה ה-21 החלו להופיע גם "רובי על": רובים מיוחדים ומשוכללים שנועדו למשימות מיוחדות ובעלי ביצועים יוצאים מגדר הרגיל. דוגמה לכך היא רובה הטנגו 51 שנחשב לרובה הצלפים המדויק בעולם, שיכול לקבץ בפיזור זוויתי של 0.25 דקת קשת, ו-CheyTac Intervention שיכול לפגוע במטרת דמות במרחק של למעלה מ-2 קילומטר.
כלי נשק עיקריים
נשק קל:
נשק כבד:
תותח
בעברית מקובל לכנות בשם תותח כל כלי ירייה שיורה קליעים בקוטר של 20 מ"מ ומעלה. מינוח זה כולל גם תותחים אוטומטים המסוגלים לירות קליעים בצרורות כמו נשק אוטומטי.
רובה
רובה הוא כלי ירייה ארוך בעל קנה מחורק (חרוטים בו סלילים) באורך של 300 מ"מ ומעלה.
קרבין
קרבין הוא רובה מקוצר. לכן M16 מקוצר הוא, למעשה, קרבין. התחילו לקצר את הרובים במאה ה-17 על מנת שהפרשים יוכלו להשתמש בהם. כיום לרובי קרבין יש שני ייעודים עיקריים:
שני הקרבינים הידועים ביותר בארץ הם:
שוֹט-גאן
כוח האש של השוטגאן הוא לרוב גבוה - הוא בעל כוח עצירה חזק אך חדירה נמוכה - ונעשה בו שימוש (בצירוף תחמושת מתאימה) בפריצת דלתות ומנעולים ופירוק חפצים חשודים.
ספק כוח
ספק כוח הוא יחידה אלקטרונית שתפקידה לספק למעגלים אלקטרוניים את המתח והזרם החשמלי הדרושים להפעלתם.
רקע
במעגל זרם ישר, יכול ספק הכוח לשמש כמקור מתח או מקור זרם, לפי הצורך. בדרך כלל מאופיין ספק הכוח על ידי מתח מסוים וכן זרם מרבי אותו הוא מסוגל לספק ללא ירידה במתח, או לחלופין את ההספק שהוא מסוגל לתת. ההזנה לספקי כוח יכולה להיות למשל מרשת החשמל הביתית, מצבר או סוללות.
יחידה אלקטרונית זו יכולה להשתלב:
מטרת ספק הכוח
רוב הציוד האלקטרוני כיום מופעל בזרם ישר (DC), כאשר המתח הנדרש והזרם המקסימלי שעליו לספק מותנה ביישום אליו נדרש. מטרות ספק הכוח הן:
סוגי ספקי כוח
כיום מבדילים בין שני סוגי ספקי כוח בהתאם לדרך בה הם מייצבים את המתח. לכל אחת מהשיטות יש את היתרונות והחסרונות שלה, אף על פי שספקי הכוח הממותגים נפוצים יותר.
סיב אופטי
סיב אופטי הוא סיב מחומר שקוף (בדרך כלל זכוכית) המאפשר העברת אור מקצהו האחד לאחר, ומבוסס על העיקרון הפיזיקלי הנקרא "החזרה גמורה (או החזרה מלאה) של קרן אור".
את הרעיון להשתמש בסיבי זכוכית להעברת מידע הגה החוקר הסיני צ'ארלס קאו (Charles Kao) ב-1966. הוא הבחין ביתרונות של שיטה זו על פני העברת אותות חשמליים בכבלי נחושת, שבהם האות סובל מניחות גבוה ככל שהמרחק (אורך הכבל) גדל. ב-1970 יוצר הסיב האופטי הראשון על ידי מספר חוקרים בחברת הזכוכית האמריקאית קורנינג.
מבנה וטכנולוגיה
הסיב מורכב מליבה (core) ומעטפת (cladding) ששתיהן שקופות. מקדם השבירה של הליבה גבוה מעט מזה של המעטפת החיצונית ובכך יוצר מצב בו קרני האור "לכודות" בתוך הסיב ונעות לאורכו גם בפניות או בפיתולים. המעטפת מצופה בשכבת מגן דקה נוספת (jacket) עשויה מפלסטיק, שמטרתה להגן על המעטפת מפני שריטות ומכות (האור אינו מתקדם בתוך שכבה זו אלא רק בתוך שכבות הזכוכית הפנימיות). חוזק מכני מוקנה על ידי עטיפה בשכבת מגן נוספת (לרוב מקוולר) ששומרת על שלמות השכבות הפנימיות ומונעת כיפוף יתר.
בתקשורת אופטית האותות בסיב האופטי הם בתחום האינפרה אדום בשלושה תחומים עיקריים של אורכי גל: סביב 850 ננומטר, סביב 1310 ננומטר, או סביב 1550 ננומטר. מאחר שהנחת כבלים אופטיים היא פעולה יקרה ומורכבת המצריכה תיאום בין גופים רבים, כבל סיב אופטי מכיל בדרך כלל כמה עשרות סיבים אופטיים כדי למזער צורך בהחלפת הכבל. השימוש בסיבים בתקשורת הוא בדרך כלל בזוגות; סיב אחד משמש לשליחת נתונים והשני לקבלתם.
סיבים אופטיים נחלקים לשני סוגים: מקובל להבדיל בין סיבי single mode לסיבי multimode על ידי שימוש במעטפת חיצונית בצבע שונה – צהוב ל-singlemode וכתום ל-multimode.
לסיב אופטי רמת ניחות נמוכה מאוד, עובדה המאפשרת מעבר מרחקים גדולים מאוד ללא צורך בהגברת האות. הנפיצה הנמוכה של הזכוכית מאפשרת העברת נתונים בקצבים גבוהים מאוד. הטכנולוגיה מאפשרת כיום העברת נתונים בקצבים של עד 40 מיליארד סיביות לשנייה (4 ג'יגה־ביט - Giga bit), אך באמצעות טכנולוגיות חדשות ושליחת נתונים במספר אורכי גל שונים בו זמנית (WDM), מתאפשרים קצבים הנמדדים באלפי מיליארדים (טרה־ביט - Tera bit) של סיביות בשנייה.
בקצה המשדר מוצב לייזר שהופך את האות החשמלי לאות אופטי, בקצה הקולט ממוקם מקלט – רכיב המשתמש בגלאי להמרת האותות האופטיים המתקבלים לאותות חשמליים.
בשנת 2011 פיתחו מדענים סיב אופטי שמורכב מליבה של אבץ סלני, חומר מוליך למחצה, המאפשר לאור לעבור דרך אורכי גל גבוהים יותר.
שימושים
הסיבים האופטיים הם אחד הסוגים של קווי תקשורת והם מאפשרים תקשורת אופטית שנפוצה בין השאר בטלפוניה, ברשתות מחשבים, תקשורת נתונים, ברשת האינטרנט, ובטלוויזיה בכבלים. בין הסיבות לתפוצתם ניתן למנות את העובדה שהם גמישים וניתן להניח אותם בדומה לכבלי תקשורת אחרים המבוססים על נחושת.
סיבים אופטיים משמשים גם לתאורה, בהעברת אור על פני מרחקים גדולים או כאשר אין מעבר ישיר בין מקור האור למקום המואר. סיבים אופטיים משמשים גם בצעצועים ליצירת אפקטים ויזואליים ובארכיטקטורה על מנת להעביר את אור השמש לחללים פנימיים.
שימוש דומה הוא להעברת לייזר בניתוחים, במיוחד בניתוחי עיניים. שימוש נוסף הוא ליצירת לייזרים מסוימים והגברתם.
בנוסף, משתמשים בסיבים אופטיים כדי לצפות באזורים שאין איתם קו ראייה ישיר. למשל, ברפואה במכשיר הנקרא אנדוסקופ (endoscope) צופים באיברים פנימיים בגוף האדם על ידי השחלת סיב אופטי דרך פתח קטן. מכשירים אלו משמשים גם בתעשיות אחרות בהן יש צורך לבחון אזורים לא נגישים, כגון במערכת צינורות או במנועי סילון. שימוש דומה נעשה גם על ידי יחידות לוחמה בטרור כדי לצפות מבעד לדלת סגורה אל תוך חדר סגור, כדוגמת המתקפה על שגרירות איראן בלונדון וכפי שהודגם בסדרת המשחקים Splinter Cell.
בסיבים אופטיים משתמשים גם בבניית מבנים חכמים, שבהם משתמשים בסיב כגלאי של שינויי טמפרטורה או לחץ.
סיבים אופטיים משמשים גם לכוונות אופטיות.
עקרונות פעולה פיזיקליים
הסיב הוא מוליך גלים אופטי, כלומר: מעביר גלים בתחום הנראה (בפועל, גלים באורך גל של כ-800 ננומטר עד ל-1550 ננומטר). כמעט תמיד, הסיב מורכב מגליל פנימי שנקרא "ליבה" וגליל חיצוני שנקרא "מעטה". מקדם השבירה של הליבה n_1 גדול ממקדם השבירה n_2 של המעטה. לכן, כאשר אור נכנס לסיב ופוגע בדופן בזווית שהיא בטווח הקריטי, הוא יישבר על ידי המעטה בזווית שתחזיר אותו במלואו לתוך הסיב. תופעה זו נקראה החזרה פנימית מלאה והיא מבוססת על חוק סנל. כאמור, קרן האור תוחזר החזרה פנימית מלאה רק אם הזווית שלה יחסית למעטה קטנה מערך מסוים הנקרא "הזווית הקריטית". את הזווית הקריטית של הסיב ניתן לחשב באמצעות חוק סנל ומקדמי השבירה של הסיב \ n_2 < n_1 על ידי
אור יתקדם בזווית הקטנה מזווית זו בסיב אם ורק אם הוא יכנס לסיב בזווית הקטנה מ"זווית הקליטה" \ \theta_a. זווית זו, הנמדדת ביחס לציר של הסיב, יוצרת את מה שנקרא "חרוט הקליטה". אור שנכנס אל הסיב דרך חרוט דמיוני זה יישאר בו, אור שיכנס לסיב לא דרך החרוט יזלוג החוצה דרך המעטה. את זווית הקליטה אפשר לחשב על ידי הגודל NA נקרא "מפתח נומרי" והוא מדד ליכולת קליטת האור (או הצימוד) של הסיב.
יתרונות
יתרונות הסיב האופטי במערכות תקשורת ביחס לכבלי נחושת:
פרולין
פרולין (Proline) היא אחת מ-20 חומצות האמינו הנפוצות בטבע.