cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמנסטי אינטרנשיונל
2011
בפברואר 2011 ביקש אמנסטי מהרשויות בשווייץ לפתוח בחקירה פלילית נגד נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג' ווקר בוש ולעצור אותו. ב-12 באוקטובר 2011 הגיש אמנסטי בקשה דומה לקנדה. אמנסטי נימק את הבקשה בכך שתחת ממשל בוש, ביצעו הכוחות המזוינים של ארצות הברית וה-CIA עינויים כלפי אסירים, בפרט במתקן המעצר בגואנטנמו. ביולי 2011 חגג הארגון ציון של 50 שנה להיווסדותו עם סרט אנימציה קצר בבימויו של קרלוס המראה כי "המאבק למען האנושות טרם הסתיים".
2012
באוגוסט 2012 ביקש מנכ"ל אמנסטי אינטרנשיונל בהודו לחקירה חסרת פניות, בהובלת האו"ם, כדי להעניק צדק לאלה שנפגעו מפשעי מלחמה בסרי לנקה.
2014
ב-18 באוגוסט 2014, בעקבות הפגנות על הירי הקטלני של המשטרה במייקל בראון (נער שחור בן 18) בפרגוסון, מיזורי, ובעקבות זיכויו של דארן וילסון, הקצין שירה בו, אמנסטי אינטרנשיונל שלח 13 פעילי זכויות אדם לפגישות עם פקידים ולהכשרת פעילים מקומיים בשיטות מחאה לא אלימות. זו הייתה הפעם הראשונה שהארגון הציב צוות כזה לארצות הברית. בהודעה לעיתונות אמר מנהל אמנסטי אינטרנשיונל ארצות הברית, סטיבן וו. הוקינס, כי "ארצות הברית לא יכולה להמשיך לאפשר לאלה המחויבים להגן על הקהילה להיות אלה שהקהילה שלהם חוששת יותר מכל".
2015
בסוף אוקטובר 2015 פרסם אמנסטי דו"ח על אזרח פלסטיני שלכאורה נהרג על לא עוול בכפו, בישראל נטען כי האזרח לא היה תמים אלא מחבל פלסטיני שנורה תוך כדי פיגוע דקירה, וכי אמנסטי התעלם מכך שאחז בידו סכין בעת שנורה, שפצע חייל לפני שנורה ושבפרופיל הפייסבוק שלו הביע תמיכה בפיגועי טרור נגד יהודים.
2016
בפברואר 2016 השיקה אמנסטי אינטרנשיונל את הדו"ח השנתי שלה בנושא זכויות אדם ברחבי העולם שכותרתו "מדינת זכויות האדם בעולם". הוא מזהיר מההשלכות של נאום "אנחנו לעומתם" שחילק בני אדם לשני מחנות. הוא קובע כי נאום מסוג זה מגדיל את הדחיפה העולמית נגד זכויות האדם והופך את העולם למפוצל ומסוכן יותר. עוד קבע כי בשנת 2016 פירוט ממשלות אשר העלמו עין מפשעי מלחמה והעבירו חוקים המפרים את הביטוי החופשי.
הדו"ח קבע כי המדינות: סין, מצרים, אתיופיה, הודו, איראן, תאילנד וטורקיה ביצעו פעולות מאסיביות, בעוד שהרשויות במדינות נוספות המשיכו ליישם אמצעי ביטחון המהווים פגיעה בזכויות . ביוני 2016 אמנסטי אינטרנשיונל קרא לאספה הכללית של האו"ם "להשעות מיידית" את ערב הסעודית ממועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם. ריצ'רד בנט, ראש לשכת האו"ם של אמנסטי, אמר בתגובה כי, "אמינותה של מועצת זכויות האדם של האו"ם עומדת על הפרק. מאז שהצטרפה למועצה, זכויות האדם בערב הסעודית המשיך להידרדר והקואליציה שהיא מובילה הרגה וכפתה שלא כדין אלפי אזרחים במהלך הסכסוך בתימן". בדצמבר 2016 חשף אמנסטי אינטרנשיונל כי הארגון ללא כוונת רווח, "Voiceless Victims" (קורבנות חסרי קולות) הוא ארגון מזויף שטוען כי הוא מעלה את המודעות למהגרי עבודה שהם קורבנות להפרות זכויות אדם בקטר, ניסו לרגל אחר אנשי הצוות של אמנסטי אינטרנשיונל.
2017
אמנסטי אינטרנשיונל פרסם את הדו"ח השנתי שלו לשנים 2016–2017 ב-21 בפברואר 2017. הצהרת הפתיחה של המזכ"ל סליל שטי בדו"ח הדגישה מקרים בינלאומיים מתמשכים רבים של התעללות וכן איומים מתעוררים שהפנה את תשומת הלב, בין סוגיות רבות, למלחמת האזרחים בסוריה, השימוש בכלי נשק כימיים ברצח העם בדארפור, הרחבת לוחמת המל"טים היוצאת של נשיא ארצות הברית ברק אובמה, וקמפיין הבחירות לנשיאות 2016 של יורשו של אובמה, דונלד טראמפ. שטי הצהיר כי מערכת הבחירות של טראמפ התאפיינה בשיח "רעיל" בו "לעיתים קרובות הוא הצהיר הצהרות חלוקות עמוקות שסימנו שנאת נשים ושנאת זרים, והתחייב להחזיר את החירויות האזרחיות המבוססות ולהנהיג מדיניות שתהיה פגיעה עמוקה בזכויות האדם". בסיכום הפתיחה שלו הצהיר שטי כי "העולם בשנת 2016 הפך למקום אפל ויציב יותר". ביולי 2017 עיכבה המשטרה הטורקית 10 פעילי זכויות אדם במהלך סדנה בנושא אבטחה דיגיטלית במלון ליד איסטנבול. שמונה אנשים, ביניהם אידיל אסר, מנהל מדור אמנסטי אינטרנשיונל בטורקיה, כמו גם המנהל המדור הגרמני פיטר שטודטנר והשוודי עלי גראווי, נעצרו. שניים אחרים עוכבו אך שוחררו בהמתנה למשפט. הם הואשמו ב"סיוע לארגוני טרור חמושים בתקשורת" לכאורה עם חשודים הקשורים לחמושים כורדים ושמאלניים, כמו גם לתנועה שהונהגה על ידי איש הדת המוסלמי האמריקני פטהוללה גולן.
2018
בפברואר 2018 פרסם אמנסטי אינטרנשיונל את הדו"ח השנתי מטעמו לשנים 2017–2018 . באוקטובר 2018 נחטף חוקר אמנסטי אינטרנשיונל והוכה כשהוא צופה בהפגנות במאגאס, בירת אינגושטיה, רוסיה . ב-25 באוקטובר פשטו קצינים פדרליים על משרד הארגון בבנגאלור במשך 10 שעות בחשד שהארגון הפר את הנחיות ההשקעה הישירה הזרה בהוראת מנהל האכיפה. עובדיו ותומכיו של אמנסטי אינטרנשיונל אומרים כי מדובר במעשה להפחדת ארגונים ואנשים המפקפקים בסמכותם וביכולותיהם של מנהיגי הממשלה. עכר פאטל, מנכ"ל המדור ההודי טען כי, "הפשיטה של מנהלת האכיפה על משרדנו היום מראה כיצד הרשויות מתייחסות לארגוני זכויות אדם כמו ארגוני פשע, בשיטות כבדות. ב-29 בספטמבר, המשרד לענייני פנים אמר קבע כי אמנסטי אינטרנשיונל תוך שימוש ב"הצהרות מבריקות על עבודה הומניטארית וכו', ניסה כתחבולה להסיט את תשומת הלב מפעילותם שהיו בניגוד ברור לחוקים ההודים שנקבעו". הארגון קיבל אישור פעם אחת בלבד בדצמבר 2000 ומאז, נשלל היתרו לתרומה זרה על פי חוק תרומות זרות על ידי ממשלות עוקבות. עם זאת, על מנת לעקוף את תקנות ה-FCRA, העביר מדור אמנסטי של הממלכה המאוחדת סכומי כסף גדולים לארבעה גופים הרשומים בהודו על ידי סיווגם כהשקעה ישירה זרה (FDI).
ראש ממשלת הודו הנוכחי, נרנדרה מודי, ספג ביקורת על ידי מדיה זרה על פגיעה בחברה האזרחית בהודו, במיוחד על ידי מיקוד לקבוצות תמיכה. הודו ביטלה את רישומם של כ-15,000 ארגונים לא ממשלתיים במסגרת החוק להסדרת תרומות זרות (FCRA) בתגובה, האו"ם פרסם הצהרות נגד המדיניות המאפשרת לבטל ביטולים אלה. אף שלא נמצא דבר המאשר את האשמות אלה, הממשלה מתכננת להמשיך בחקירה והקפיאה את חשבונות הבנק של כל המשרדים בהודו. דובר מנהלת האכיפה הודיע כי השלמת החקירה עשויה להימשך כשלושה חודשים.
2019
באפריל 2019 הזהיר סגן מנהל אמנסטי אינטרנשיונל למחקר באירופה, מסימו מוראטי, כי אם יוסגר לארצות הברית, מייסד "WikiLeaks", ג'וליאן אסאנג', יעמוד בפני "הסיכון להפרות חמורות של זכויות אדם, בהן תנאי מעצר העלולים להפר את איסור העינויים". ב-24 באפריל 2019 מפגינים מחו מול קבלת הפנים של משרדי אמנסטי בלונדון, עקב נגד מה שראו כחוסר מעש של הארגון בהפרות זכויות אדם נגד כורדים בטורקיה, כולל כליאתו ובידודו של חבר במפלגת הפועלים של כורדיסטן, עבדוללה אג'לאן אשר בעקבות כך הכריזו על שביתת רעב. ב-26 באפריל אמנסטי קרא למשטרה לפנות את המפגינים.
ב-14 במאי 2019 הגיש אמנסטי אינטרנשיונל עתירה לבית המשפט המחוזי בתל אביב, ישראל, בבקשה לבטל את רישיון הייצוא של חברת טכנולוגיית המעקב "NSO Group" הישראלית בטענה כי, "לצוות אמנסטי אינטרנשיונל יש חשש מתמשך ומבוסס שהם ממשיכים להיות ממוקדים ולבסוף ייסקרו על ידי טכנולוגיית NSO". כמו כן הוגשו תביעות אחרות נגד "NSO" בבתי משפט בישראל בגין הפרות זכויות אדם לכאורה, כולל הגשת תביעתו בדצמבר 2018 של עומר עבדולזיז שטען כי התוכנה כוונה לטלפון שלו בתקופה בה היה בקשר קבוע עם העיתונאי הסעודי, ג'מאל ח'אשוקג'י.
באוגוסט 2019 בחרה האספה העולמית חמישה חברים חדשים למועצה הבינלאומית – טיומאלו פיטר פאפו (ניו זילנד), ד"ר אנג'ולה סינג באיס (מלזיה), ריץ לי סנטוס השלישי (הפיליפינים), לולו באררה (מקסיקו) ואניקט שאה (ארצות הברית) כמנהל כספים. היות שפאפו קיבל את מירב הקולות, כהונתו תהיה לארבע שנים והנבחרים האחרים לשלוש שנים. הנבחרים הצטרפו בתקופה משמעותית בהיסטוריה של הארגון שכללה, אתגרים פיננסיים, ארגון מחדש של הארגון, פיתוח אסטרטגיה גלובלית חדשה, מרחב של החברה האזרחית ההולכת ומתכווצת, ודרישה מחבריה הצעירים ומשותפיה לעבור לתחומים לא מסורתיים כמו שינויי אקלים.
2020
באוגוסט 2020 הביעה אמנסטי אינטרנשיונל דאגה ממה שכינה "עינויים נרחבים של מפגינים שלווים" ויחס לעצירים בהפגנות בבלארוס. הארגון מסר עוד כי למעלה מ-1,100 בני אדם נהרגו על ידי שודדים ביישובים כפריים בצפון ניגריה במהלך ששת החודשים הראשונים של שנת 2020. הארגון חקר את מה שכינה "הריגה ולא חוקית" של בני נוער בידי שוטרי אנגולה שאכפו הגבלות במהלך מגפת הקורונה.במאי 2020 העלה הארגון חששות מפני פגמים ביטחוניים באפליקציית האיתור במגפת הקורונה בקטר. בספטמבר 2020, מטה הארגון השבית את פעילותו בהודו לאחר שהממשלה הקפיאה את חשבונות הבנק שלו בגלל אי סדרים פיננסיים לכאורה. ב-29 באוקטובר 2020 השיק אמנסטי אינטרנשיונל יישום למידה לזכויות אדם בשם "האקדמיה לאמנסטי". ב-2 בנובמבר 2020 דיווח אמנסטי אינטרנשיונל כי 54 בני אדם – בעיקר נשים, ילדים וקשישים אמהרים – נהרגו על ידי ה-OLF בכפר גאווה קנקה, אתיופיה.
2021
ביוני 2021 חבר הארגון דייוויד ויג הצהיר בתגובה לחקיקת חוק האנטי-להט"ב ההונגרי המגביל את ייצוגם של חברי הקהילה בהונגריה בתקשורת על ידי איסור על הצגת תוכן המתאר נושאי להט"ב בטלוויזיה בשעות היום ואיסור על חברות להפעיל קמפיינים עבור סולידריות עם חברי הקהילה המקומית בעודו נחקק כהצדקה ל"הגנה מפני פדופיליה", באומרו כי, "הצעות אלה, שיש להן הדים אפלים מהחוק נגד תעמולה הומוסקסואלית של רוסיה, יביאו עוד יותר סטיגמה לחברי קהילת הלהט"ב ההונגרית, ויחשפו אותם לאפליה גדולה יותר במה שכבר קיימת בסביבה עוינת".
2022
בפברואר 2022 פרסם הארגון דו"ח נרחב, הטוען שבישראל מתקיים אפרטהייד כלפי ערבים, בין השאר בכך שהיא שוללת את "זכות השיבה" מהפלסטינים. הדו"ח כולל קריאה למועצת הביטחון של האו"ם להטיל אמברגו נשק על ישראל. משרד החוץ הישראלי דחה את הדו"ח, אמר שהוא מלא בשקרים ומתח ביקורת על "אמנסטי" והאשים אותו באנטישמיות. מאידך, ארגוני שמאל אחדים בישראל פרסמו הודעה: "אנו דוחים בלב שלם את הרעיון לפיו דו"ח אמנסטי אינטרנשיונל הוא חסר בסיס, מפלה את ישראל או נובע מעוינות אנטישמית," עליה חתמו אופק - המרכז הישראלי למדיניות ציבורית, במקום, בצלם, גישה - מרכז לשמירה על הזכות לנוע, הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל, הורים נגד מעצרי ילדים, המוקד להגנת הפרט, הקרן למגיני זכויות אדם, חקל - ברית להגנה על זכויות אדם, יש דין, לוחמים לשלום, עדאלה, רופאים לזכויות אדם ושוברים שתיקה. ארצות הברית וגרמניה גינו את הדו"ח של אמנסטי ודחו את קביעותיו.
במרץ 2022 אמר מנהל אמנסטי אינטרנשיונל בארצות הברית ש"ישראל לא צריכה להתקיים כמדינה יהודית".
מבנה
אמנסטי אינטרנשיונל מורכב ברובו מחברים התנדבותיים אך שומר על מספר מצומצם של אנשי מקצוע בתשלום. במדינות בהן אמנסטי אינטרנשיונל הוא בעל נוכחות חזקה, החברים מאורגנים כ"מדורים". פעילויות בסיסיות של מדורי אמנסטי אינטרנשיונל בדרך כלל מוגדרות עם מספר משמעותי של חברים, אשר חלקם יהוו "קבוצות" וצוות מקצועי. לכל אחד מהם יש דירקטוריון. בשנת 2019 היו כ-63 מדורים ברחבי העולם. "מבנים" הם מדורים שאפתניים אשר גם הם מתאמים פעילויות בסיסיות אך יש להם חברות קטנה יותר וצוות מצומצם. במדינות בהן אין מדורים או מבנים, אנשים יכולים להיות "חברים בינלאומיים". ישנם שני מודלים ארגוניים אחרים: "רשתות בינלאומיות", המקדמות נושאים ספציפיים או שיש להם זהות ספציפית, ו"קבוצות משויכות" שעושים את אותה העבודה כמו קבוצות מדורים אך בבידוד. הגוף המנהל הגבוה ביותר הוא האספה העולמית אשר נפגשת מדי שנה. כל מדור שולח את יו"ר ומנהל ההנהלה ל-GA. תהליך ה-GA מנוהל על ידי "PrepCom" (הוועדה המכינה). הדירקטוריון הבינלאומי (IB) שנקרא בעבר הוועד הפועל הבינלאומי בראשות יו"ר הדירקטוריון הבינלאומי (שרה בימיש) מורכב מתשעה חברים, הגזבר הבינלאומי ושני חברים מנויים. ה-IB נבחר על ידי האספה העולמית ואחראי עליה. המועצה הבינלאומית נפגשת לפחות פעמיים במהלך כל שנה אחת ובפועל נפגשת פנים אל פנים לפחות ארבע פעמים בשנה. ישיבות דירקטוריון וועדות משנה אחרות מתקיימות באמצעות ועידות וידאו.
תפקידה של המועצה הבינלאומית הוא לקבל החלטות מטעם אמנסטי אינטרנשיונל, לשלוט במזכירות הבינלאומית כולל משרדים אזוריים, ליישם את האסטרטגיה שקבעה האספה העולמית ולהבטיח עמידה בחוקי הארגון. המזכירות הבינלאומית (IS) אחראית על התנהלותה ועל ענייניו היומיומיים של אמנסטי אינטרנשיונל בהנחיית המועצה הבינלאומית. היא מנוהלת על ידי כ-500 אנשי צוות מקצועיים ובראשה מזכ"ל. המזכירות מפעילה מספר תוכניות עבודה משפט וארגונים בינלאומיים בהם: מחקר, קמפיינים, גיוס ותקשורת. משרדיה ממוקמים בלונדון מאז הקמתה באמצע שנות ה-60. בממלכה המאוחדת יש לאמנסטי אינטרנשיונל שתי זרועות עיקריות, אמנסטי אינטרנשיונל בריטניה ואמנסטי אינטרנשיונל צדקה בע"מ. שניהם ארגונים מבוססי המדינה, אך רק השני הוא ארגון צדקה.
פעילות ומטרות
הארגון פועל לשימור כל זכויות האדם הבסיסיות המופיעות בהצהרת זכויות האדם של האו"ם. בהתאם לזאת, אמנסטי פועל למספר מטרות עיקריות: מספר מטרות ספציפיות נוספות הן: הבטחת חינוך חינם לכל הילדים ברחבי העולם, אי-הפללת הפלה, מאבק בעונשים מפני מערכות צדק, סיום כפיית גיוס בחיילי ילדים, שחרור כל אסירי המצפון, קידום זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות לקהילות שוליות, הגנה על מגיני זכויות אדם, קידום סובלנות דתית, הגנה על זכויות להט"ב, הפסקת עינויים והתעללותיות ועצירת הרג שלא כדין בסכסוך מזוין. כמו כן, הארגון תומך גם בביטול הפללת שימוש בזנות ברחבי העולם.
בנוסף, אמנסטי אינטרנשיונל פועל בדרכים שונות לפרסום מידע ולגיוס דעת הקהל. הארגון רואה בפרסום דוחות חסרי פניות ומדויקים כאחד מנקודות החוזק שלו. הדיווחים נחקרים על ידי ראיון קורבנות ופקידים, התבוננות במשפטים, עבודה עם פעילי זכויות אדם מקומיים ופיקוח על התקשורת. מטרתו להוציא הודעות לעיתונות בזמן ולפרסם מידע בעלוני אתרים ובאתרי אינטרנט. הארגון גם שולח משימות רשמיות למדינות כדי לערוך בירורים אדיבים אך מתעקשים. קמפיינים לגיוס דעת קהל מתאפיינים כקמפיינים פרטניים או ארציים. במהלכם טכניקות רבות נפרסות, כמו פניות ישירות (בהן כתיבת מכתבים), עבודת מדיה ופרסום והפגנות פומביות. לעיתים קרובות גיוס כספים משולב בקמפיין. בשנת 2018 החל הארגון לאמץ אסטרטגיית תקשורת חדשה המבוססת על מסר של אנושיות משותפת וגישת תקשורת מבוססת תקווה.
במצבים הדורשים התייחסות מיידית, אמנסטי אינטרנשיונל קורא לרשתות פעולה דחופות קיימות או לרשתות תגובה למשבר. בכל שאר העניינים הוא קורא לחבריו. הארגון רואה בגודל הגדול של משאבי אנוש עוד אחד מנקודות החוזק העיקריות שלה. לתפקידו של אמנסטי אינטרנשיונל יש השפעה משמעותית על העלאת איכות החיים של אזרחים בנושאי זכויות אדם. קבוצות אלה משפיעות על מדינות וממשלות לתת לאנשיהן צדק בלחץ ובמשאבי אנוש. דוגמה לעבודתו היא כתיבת מכתבים לאנשים כלואים בחינם שהוכנסו לשם עקב ביטויים לא אלימים. לארגון יש כוח רב מבעבר הכולל השתתפות בישיבות והפיכתו למקור מידע עבור האו"ם בנושא זכויות אדם בעולם. במסמך שפורסם הפעיל החברתי פליקס דודס קובע כי התעצמות כוחם של ארגוני זכויות אדם בעולם הוביל לכך, ש"בשנת 1972 היו 39 מדינות דמוקרטיות בעולם, עד שנת 2002 היו כבר 139".
באוקטובר 2020 אמנסטי אינטרנשיונל השיק אפליקציה ניידת ללמידת זכויות אדם בחינם בשם "Amnesty Academy" המציעה ללומדים ברחבי העולם גישה לקורסים הן מקוונים והן לא מקוונים. כל הקורסים ניתנים להורדה באפליקציה, הזמינה עבור מכשירי iOS ואנדרואיד.
מימון
הארגון ממומן ברובו מתרומות, ולמעט קבוצה קטנה של בכירים בשכר, כל חבריו, פעיליו, מארגני הפעילויות והעובדים פועלים בהתנדבות.
אמנסטי הוא ארגון לא מפלגתי וא-פוליטי, והוא מסרב לקבל תרומות מממשלות או ארגונים ממשלתיים. כל הונו של אמנסטי מגיע מכיסיהם של חבריו ומתרומות של ארגונים א-פוליטיים אחרים. תקציב אמנסטי לשנת 2000 כלל:
העובדה שאמנסטי מורכב מקבוצות עצמאיות קטנות המחוברות באופן רופף לגופי ניהול גדולים יותר מקשה על הסברת המבנה הארגוני והבירוקרטי. בכל מדינה בוחרים החברים ישירות בחברים בולטים כדי שישמשו, במשך שלוש שנים, ב"מועצת מנהלים" בת 18 חברים. בבחירות אלה, לכל ארגון-חבר יש קול אחד, ולכל חבר בודד יש קול אחד, ללא תלות בגילו. מועצת המנהלים שוכרת מנכ"ל ואנשי צוות. במישור העולמי מנוהל ארגון אמנסטי בידי "מועצת המנהלים הבינלאומית" - מועצה של שמונה חברים הנבחרים לכהונה של שנתיים בידי "פגישת המועצה הבינלאומית", המורכבת מנציגים ממועצת המנהלים של כל מדינה. מועצת המנהלים הבינלאומית שוכרת מזכ"ל ומזכירות בינלאומית.
בעבר, אמנסטי הקפיד על כך שחברים לא יהיו פעילים בנושאים הקשורים למדינתם-הם. מדיניות זו נועדה בשעתו להגן על פעילים מפני פגיעת הממשל במדינתם, אם הוא ממשל המפר זכויות אדם, ובשל הרצון לשמור על נייטרליות מרבית. עיקרון זה, המכונה "כלל המדינה שלך", תקף עדיין לגבי חוקרים ופעילים העובדים עם המזכירות הבינלאומית, כדי למנוע מהכיסוי של מדינה מסוימת להיות מושפע מאמונתו הפוליטית המקומית של מי שמטפל בתחום.
מופעי זכויות אדם
"A Conspiracy of Hope" היה סיבוב הופעות קצר של שישה מופעים מטעם אמנסטי אינטרנשיונל שהתקיים בארצות הברית במהלך יוני 1986. מטרת הסבב לא הייתה לגייס כספים אלא להגביר את המודעות לזכויות האדם ולעבודתו של הארגון במלאת 25 שנה להיווסדותו. במהלכו הופיעו הלהקה U2, סטינג, בריאן אדמס, פיטר גבריאל, לו ריד, ג'ואן באאז ולהקת האחים נוויל. בשלושת המופעים האחרונים הוצג איחוד של להקת הפוליס. במסיבת עיתונאים בכל עיר, באירועי תקשורת קשורים, ובאמצעות המוזיקה שלהם בקונצרטים עצמם, האמנים עסקו בנושאים של זכויות אדם וכבוד האדם. ששת המופעים היו הראשונים מאלה שנודעו בהמשך ביחד כמופעים לזכויות אדם - סדרת אירועי מוזיקה וסבב הופעות שהקים אמנסטי אינטרנשיונל של ארצות הברית בין השנים 1986 ל-1998.
אמנים למען אמנסטי
אמנסטי אינטרנשיונל, באמצעות תוכנית בשם "אמנים למען אמנסטי", אישר עבודות תקשורתיות תרבותיות שונות, מה שלעיתים קרובות מנהיגותה רואה בה טיפולים מדויקים או חינוכיים בנושאים אמיתיים הנמצאים בתחום הדאגה של הארגון:
אמנסטי ישראל
החל ממאי 2019, מנכ"ל אמנסטי אינטרנשיונל בישראל היא מולי מלקאר. יו"ר הארגון הנוכחי הוא גיא בר־אבן.
ולדימיר אנטונוב-אובסיינקו
ולדימיר אובסיינקו נולד לאב קצין בגמלאות בצ'רניגוב, אז בתחומי האימפריה הרוסית היום באוקראינה. בשנת 1901 הוא סיים פנימייה צבאית והמשיך לבית הספר לקצינים. לאחר מספר חודשי לימוד נדרש להישבע אמונים לצאר, סירב ולימודיו הופסקו. בהיותו בוורשה (אז בתחומי האימפריה הרוסית) הוא התקרב לחוגים מהפכנים. בסתיו 1902 התחיל לימודיו בבית הספר לקציני חיל רגלים בסנקט פטרבורג. בשנת 1904 סיים את בית הספר לקצינים והוצב בוורשה. בהיותו בוורשה הוא המשיך בפעילות מהפכנית והקים סניף צבאי של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית בבסיס חיל המצב ששהה בעיר.
פעילות מהפכנית
באביב 1904 הוא קיבל צו העברה לחזית מלחמת רוסיה–יפן. ולדימיר אנטונוב-אובסיינקו (בתקופה זו הוא שינה את שם משפחתו) ערק מהצבא ונסע לקרקוב (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית). לאחר תקופה קצרה הוא חזר וניסה לארגן התקוממות בקרב החיילים המוצבים בשטח הפולני שבשליטת האימפריה הרוסית. התקוממות לא צלחה והוא חזר לאוסטריה-הונגריה. במאי 1905, הוא הגיע בשליחות המנשביקים לסנקט פטרבורג ופעל בקרב החיילים למען המהפכה. בסוף יוני הוא נעצר בקרונשטאדט אך לא זוהה (הזדהה בשם משפחה אחר) ולכן לא קיבל עונש חמור. בעקבות מנשר אוקטובר הוא קיבל חנינה ושוחרר, כאשר שמו האמיתי אינו ידוע לשלטונות. בשנת 1906 הוא ניסה לארגן התקוממות מזוינת בבסיס הצי בסבסטופול, נעצר תוך התנגדות מזוינת ותוך שנה נשפט לעונש מוות שהומתק ל-20 שנות עבודות פרך. ביוני 1907 זמן קצר לפני מעבר למקום ריצוי העונש, הוא נמלט מהכלא והגיע לדוכסות הגדולה של פינלנד. במשך מספר שנים הוא פעל במחתרת במוסקבה וסנקט פטרבורג. בשנת 1909 הוא נעצר, שוב לא זוהה ולאחר חצי שנה שוחרר. במחצית 1910 הוא עזב את האימפריה הרוסית ועבר לצרפת. הוא הצטרף למנשביקים. החל מספטמבר 1914 הוא היה כתב צבאי בעיתון שעורכיו היו לב טרוצקי ויולי מרטוב.
תקופת המהפכה ומלחמת האזרחים
בדצמבר 1917 אנטונוב-אובסיינקו נשלח לאוקראינה. בראש כוח מזוין הוא נכנס לחרקוב והכריז על שלטון סובייטי באוקראינה. לאחר מכך, הוא העביר את הפיקוד למיכאיל מורביוב ועבר לאזור דון בה החלה התקוממות הקוזאקים נגד השלטון הסובייטי.
בסוף אוגוסט 1918 הוא היה בברלין וניהל שיחות עם הגרמנים על שיתוף פעולה נגד כוחות מדינות ההסכמה שנחתו בצפון רוסיה בארכנגלסק ומורמנסק. בספטמבר-אוקטובר 1918 הוא פיקד על יחידות צבאיות שלחמו בחזית המזרחית.
בדצמבר 1918 אנטונוב-אובסייקנו חזר לאוקראינה ופיקד על הצבא הסובייטי שלחם נגד סימון פטליורה. תקופה מסוימת הוא אף מונה לשר הביטחון של אוקראינה הסובייטית.
לאחר מלחמת האזרחים
בסוף פברואר 1921 הוצב בראש וועדה מיוחדת לדיכוי מרד טמבוב. המרד החל עוד באוגוסט 1920 והחל להתרחב גם לאזורים סמוכים. לאחר כיבוש חצי האי קרים ודיכוי מרד קרונשטאדט, דיכוי המרד באזור טמבוב היה חשוב מאוד לממשל הסובייטי. סיום המלחמה עם פולין איפשר להעביר לאזור תגבורות משמעותיות. הפוליטביורו החליט לתת למיכאיל טוכאצ'בסקי חודש לדיכוי המרד. לעזרתו הועברו מפקדים בולטים כגריגורי קוטובסקי וירונים אובורביץ' וכ-100 אלף חיילים. אנטונוב-אובסייקנו ניהל מדיניות קשוחה במיוחד נגד הכפרים המורדים. בהתאם למסמכים שפורסמו בשנת 1989, עולה כי הוא אף אישר שימוש בגזים רעילים נגד המורדים שהסתתרו ביערות. ביולי 1921 הוא חזר למוסקבה ונתן דיווח מורחב על הפעולות שבוצעו ודרכים שיש לנקוט במידה ואירועים דומים יתרחשו בעתיד באזורים אחרים.
בשנת 1922 מונה לראש המינהל הפוליטי של הצבא האדום. הוא פעל נמרצות נגד חיזוק כוחו של יוסיף סטלין ותמך בלב טרוצקי. ב-11 בדצמבר 1923 פרסם טרוצקי בעיתון פראבדה סדרת מאמרים על נושאי מדיניות. ב-24 בדצמבר פרסם אנטונוב-אובסיינקו צו לפיו השיעורים הפוליטיים בצבא צריכים לכלול לימוד מאמרים של טרוצקי ויש לפעול לפי המלצות המאמרים. כאשר הפוליטביורו דרש לבטל את הצו, אנטונוב-אובסיינקו כתב מכתב תגובה בו ציין ש"אסור לגעת במעמדו של טרוצקי וכל הצבא האדום יעמוד להגנתו". במוסקבה התפשטו שמועות על אפשרות להפיכה שלטונית, אך טרוצקי סירב לפעול. לקראת ינואר 1924 שלישיית זינובייב-קמנייב-סטלין הצליחה להשתלט על ההנהגה וב-24 בינואר 1924 אנטונוב-אובסיינקו הודח מהתפקיד הרם והצו שלו בוטל.
הוא נשלח לייצג את ברית המועצות מחוץ לגבולות המדינה כשגריר בצ'כוסלובקיה (מ-1924), ליטא (מ-1928) ופולין (מ-1930). בשנות ה-30 אנטונוב-אובסיינקו חזר לברית המועצות ופעל במערכת המשפטית. הוא דגל במתן עונשים על בסיס "צורך מהפכני".
בשנים 1924-1933 פרסם ספר זיכרונות על אירועי מלחמת האזרחים ברוסיה ב-4 כרכים.
באותה תקופה מיכאיל רום היה עסוק בצילומי סרט בנושא אירועי מהפכת אוקטובר. אנטונוב-אובסיינקו ידע שלבמאי ניתנה הנחיה ברורה לא להזכיר את שמו בסרט, אך הסכים להיפגש איתו ונתן לו פירוט האירועים שהיו באותה התקופה.
ב-12 באוקטובר 1937 נעצר אנטונוב-אובסיינקו על ידי הנ.ק.וו.ד. אשתו נעצרה מספר ימים מאוחר יותר. הזוג הוצא להורג באותו יום ב-10 בפברואר 1938.
ב-25 בפברואר 1956 הם טוהרו מכל אשמה.
ג'ורג' נתניאל קרזון
ג'ורג' נתניאל קרזון, המרקיז הראשון של קדלסטון (George Nathaniel Curzon, 1st Marquess Curzon of Kedleston, 11 בינואר 1859 – 20 במרץ 1925), ידוע כלורד קרזון, היה מדינאי בריטי, איש המפלגה השמרנית, כיהן כמשנה למלך הודו (1899–1905) וכשר החוץ של בריטניה (1919–1924).
שנים ראשונות והמסעות באסיה
נולד בקדלסטון הול, שם חיה משפחתו, שהייתה ממוצא נורמני, מאז המאה ה-12. התחנך באיטון קולג' ובאוניברסיטת אוקספורד. ב-1886 נבחר לפרלמנט.
ספריו החשובים מתקופה זו הם Russia in Central Asia ("רוסיה במרכז אסיה") וPersia and the Persian Question ("פרס והשאלה הפרסית").
מושל הודו
ב-1899 קיבל תואר ברון ומונה למושל הודו. כחלק מתפקידו כמושל הודו ראה קרזון צורך חיוני לחזק את הדרכים המקשרות בין בריטניה להודו ולפיכך ערך ביקור בנסיכויות המפרץ הפרסי, על מנת לחזק את קשרי בריטניה עם המנהיגים המקומיים.
בין 1899 ל-1900 ניסה קרזון להתמודד עם רעב המוני שהתחולל במרכז ודרום הודו וגרם למותם של בין שישה לתשעה מיליון תושבים, בין השאר בגלל שקיצץ בגובה המענקים שניתנו לסובלים מרעב.
ב-1903 יזם שליחת משלחת בריטית לטיבט ובהוטן בראשותו של פרנסיס יאנגהאזבנד, על מנת לכון קשרי מסחר עם טיבט, על מנת להקדים מאמצים רוסיים מקבילים כביכול. היות שהדלאי לאמה סירב לשאת ולתת עם הבריטים, הייתה דרכו של יאנגהאזבנד ללהסה עקובה מדם. בשנת 1904 הגיעה המשלחת לעיר להסה, לאחר מספר קרבות שבהם השמיד את מתנגדיו הטיבטים, אשר היו נחותים ממנו בהרבה בציודם הצבאי. בלהסה הוכרחו הטיבטים לחתום על הסכם מסחרי, והבריטים כוננו שם נקודת אחיזה צבאית. לא נמצאה שום עדות לניסיון רוסי מקביל.
על מנת לציין את הכתרתם של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת ורעייתו, המלכה אלכסנדרה כקיסר וקיסרית הודו ארגן קרזון את אירועי דורבר דלהי, שנמשכו שבועיים. דורבר זה היה המפואר מבין הדורברים (אירועי הכתרה) שנערכו בדלהי. הלורד קרזון הקים עיר אוהלים ובה רכבת קלה שקישרה בין עיר האוהלים לבין דלהי. באתר נבנו סניף דואר שהנפיק בולים מיוחדים לצורך האירוע, וכן הותקנו באתר טלפון וטלגרף. הלורד ורעייתו הגיעו לאירוע רכובים על גבי פיל.
בית הלורדים ומלחמת העולם הראשונה
במאי 1915 הצטרף לקבינט המלחמה של הרברט הנרי אסקווית' כיו"ר מועצת המלחמה ותמך בריכוז המאמץ הבריטי במערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה, כמו כן האיץ בבריטניה לכבוש את ארץ ישראל (פלשתינה) וסוריה על מנת לקדם את תוכניתו האסטרטגית לפיה על מנת להגן על השלטון הבריטי בהודו יש ליצור שרשרת מדינות לוויין בריטיות, מהים התיכון ועד הודו. בממשלתו של לויד ג'ורג' שירת כמנהיג בית הלורדים (השר האחראי על הקשר בין בית הלורדים והקבינט).
שר חוץ
במהלך מספר חודשים, בהם שהה שר החוץ, ארתור ג'יימס בלפור בועידת השלום בפריז, כיהן קרזון כממלא מקומו וכשר חוץ בפועל. במהלך תקופה זו שירטט את קו הגבול בין פולין לברית המועצות, שזכה לכינוי "קו קרזון". באוגוסט 1919 ניסה קרזון לקדם את ההסכם האנגלו-איראני, לפיו תוקם בשטח פרס, בה שהו כוחות בריטיים והודים בהגנה על שדות הנפט, מדינת-חסות בריטית שתגשר בין עיראק, שאך-זה נכבשה לאפגניסטן והודו. ההסכם נכשל עד מהרה בשל התחלפות הממשל האיראני והאהדה הפוחתת של דעת הקהל האיראנית כלפי בריטניה.
באוקטובר 1919 קיבל מינוי מלא של שר חוץ והחליף את בלפור. בין היתר קיבל קרזון לידיו את האחריות על ניסוח המנדט הבריטי על ארץ-ישראל. בניגוד לבלפור, הרחיק קרזון מיד את נציגי ההסתדרות הציונית מעיסוק בניסוח המנדט, אולם נאלץ לקבל את הכללת הצהרת בלפור בכתב המנדט. על המסמך אמר:
קרזון ולויד ג'ורג' תיעבו זה את זה, אך ידעו לזהות את נקודות החוזק איש של רעהו (קרזון את מעמדו הפוליטי של לויד ג'ורג' ולויד ג'ורג' את הידע וההבנה העמוקים של קרזון בגאופוליטיקה) על מנת לשתף פעולה. קרע משמעותי נבע בין השניים בנוגע לחזקה הבריטית ברפובליקת בתומי האסטרטגית על גדות הים השחור. קרזון סירב לפנות את הנקודה, בעוד לויד ג'ורג' התעקש על נסיגה.
בשנת 1921 קיבל תואר מרקיז.
קרזון המשיך לכהן כשר חוץ גם בממשלת אנדרו בונאר לואו החל מאוקטובר 1922. בתקופה זו עסק במשא ומתן עם צרפת שפלשה לחבל הרוהר, בתגובה לאי תשלום פיצויי המלחמה על ידי גרמניה. במסגרת זו דן עם ראש ממשלת צרפת, רמון פואנקרה אותו כינה "איש קטן ומחריד" ("horrid little man").
כאשר פרש בונאר לואו הועלה שמו של קרזון כמחליפו בראשות הממשלה, אך היותו חבר בית הלורדים וחוסר הסימפתיה שחשו כלפיו אישים מרכזיים במפלגתו (בעיקר בלפור), כמו גם ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת עצמו, הובילו לפסילתו ולבחירת סטנלי בולדווין תחתיו.
קרזון מת בלונדון בגיל 66.
חייו האישיים
קרזון נישא פעמיים. רעייתו הראשונה, מרי ויקטוריה (Mary Victoria ; 1906–1870), הייתה בתו של איל הון אמריקאי ממוצא גרמני-מנוניטי. השניים נישאו ב-1895 וניהלו חיי נישואים מוצלחים. לזוג היו שלוש בנות, מרי אירן (Mary Irene ; 1966-1896), סינתיה (Cynthia ; 1933–1898), רעייתו הראשונה של המדינאי אוסוולד מוסלי ואלכסנדרה נלדרה (Alexandra Naldera ; 1995–1904). בקיץ 1904 חלתה מרי ובקיץ 1906 מתה, בת 36.
ב-1917 נישא קרזון בשנית, לגרייס אלווינה (Grace Elvina ; 1879–1958), ילידת אלבמה.
למדינאי אוסוולד מוסלי היו קשרים רומנטיים עם שלוש בנותיו של קרזון. מרי אירן ניהלה עמו רומן קצר לפני ששניהם היו נשואים, סינתיה הייתה אשתו הראשונה ואלכסנדרה הייתה פלגשו. גם לאשתו השנייה של קרזון, גרייס, היה רומן עם מוסלי.
ציונות מעשית
הציונות המעשית היא גישה בציונות התומכת במגוון פעילויות המתמקדות בעלייה לארץ ישראל, בקניית אדמות בארץ ישראל ובהקמת יישובים ומפעלים. התומכים בגישה זו גרסו כי יש לעודד עליית יהודים לארץ ישראל ולסייע ליישובם בארץ בכל דרך אפשרית, וזאת מבלי להַתנות את ההתיישבות באישור האומות (כלומר ללא קבלת צ'ארטר חוקי תחילה). רבים מתומכי גישה זו היו אנשי תנועת העבודה וההתיישבות העובדת אשר האמינו כי רק פעולות עלייה, התיישבות וכיבוש הקרקע הם שיכריעו את המאבק לפתרון בעיית היהודים. היטיב לבטא עמדה זו יוסף טרומפלדור אשר טבע את הסיסמה: "במקום שבו עוברת המחרשה, שם יהיה הגבול".
רקע
התנועה הציונית, כתנועה לאומית יהודית, קמה בשליש האחרון של המאה ה-19, בעיקר במרכז ומזרח אירופה.
רוב ההיסטוריונים תמימי דעים בדבר הנסיבות שהצמיחו את התנועה הלאומית היהודית אשר ארץ ישראל מגמתה. תנועה זו צמחה בעיקר באימפריה הרוסית בעקבות הזעזוע מהפרעות אשר זכו לכינוי "סופות בנגב". פרעות אלו היו בבחינת משבר דרמטי ששחרר כוחות רבים, בהם הכוח הלאומי היהודי וזירז את הקמתה של התנועה היהודית לאומית. פרעות אלו עוררו דחף ספונטני להגירה.
בין זרמי הציונות קם זרם "חובבי ציון" שראה כמטרתו עליית יהודים לארץ ישראל.
המחלוקת בדבר שאלת ההגירה לארץ ישראל
באוגוסט 1881 פרץ ויכוח ציבורי נרחב סביב שאלת ההגירה, והוא התבטא בעיתונות היהודית-רוסית דאז. הפולמוס בדבר שאלת ההגירה ניצת בין כל שלושת סוגי ההנהגה של יהודי רוסיה: הרבנים, האמידים והמשכילים. על שתי שאלות עיקריות נסבה המחלוקת: האם להניח למהגרים לזרום אל "העולם החדש" של אמריקה או האם להנחותם במידת האפשר לעלות לארץ ישראל? והאם לא ראוי לכוון את ההגירה לערוצים לאומיים ולא פרטיים על ידי יצירת מפעלי התיישבות קיבוציים?.
הרבנים חששו שההגירה תגרום להתפרקות החברה המסורתית והנהגתה בעולם החדש והמתירני יותר. גם נכבדים אמידים, כגון הברון גינצבורג התנגדו לעידוד ההגירה ולארגונה בפועל מתוך נאמנות לאידיאל האמנציפציה ברוסיה ומתוך חשש שנאמנותם לרוסיה תוטל בספק. מנגד עמדו משכילים, כמו משה ליב ליליינבלום, אשר מאורעות 1881 ניפצו את אמונם בשוויון זכויות אזרחי והובילו אותם לתובנה כי שנאת היהודים היא תופעה חוזרת ומתפרצת משום שהיהודי מוסיף להיות זר בכל מקום. יהודה ליב פינסקר היטיב לאבחן את בעיית היהודים באומרו: "כיוון שבשום מקום אין היהודי כבתוך ביתו, בשום מקום אינו נחשב כבן הארץ, לכן נשאר הוא זר בכל מקום. העובדה שהוא עצמו וגם אבותיו נולדו בארץ מסוימת אינה משנה במצב הדברים אף כמלוא הנימה. ברוב המקרים נוהגים בו כמו בבן חורג, יליד אשפתות, במקרה הטוב ביותר מעמדו כשל ילד מאומץ אשר זכויותיו ניתנות לערעור, אך לעולם אינו נחשב כבן חוקי של המולדת". פינסקר הוסיף וקבע כי לא האמנציפציה עצמה ולא המאמצים הנלהבים ביותר להשתלב אין בהם לבער את ה"יודופוביה" (שנאת היהודים) אשר אין לה תקנה. לאחר שאבחן את הבעיה והגדיר את הפגם העיקרי במצב היהודים - חוסר ארץ הוא הסיק את המסקנה החשובה לפיה "אין להיתפס לאשליה שאהבת הבריות וההשכלה יביאו בזמן מן הזמנים רפואה שלמה למחלה של עמנו".
אוטואמנציפציה כפתרון לשאלת היהודים
הפתרון אשר הציע פינסקר היה יצירת לאומיות יהודית של עם היושב על אדמתו, השתחררות עצמית של היהודים וקביעת מעמדם כאומה בין האומות על ידי השגת מולדת משלהם. במילים אחרות אוטואמנציפציה (עזרה עצמית) היא האמצעי היסודי לשיקום לאומי, לדברי פינסקר, אשר נשען על אמרתו של הלל: "אם אין אני לי מי לי ואם לא עכשיו - אימתי?". לפיכך רבים ראו בשיבה לארץ ישראל את הפתרון לשאלת היהודים.
הלם ההתפכחות ניפץ את האמונה בהתקדמות הליברליזם ברוסיה ושם לאל את התקווה כי יהודי רוסיה ככול יהודי אירופה מתקדמים לקראת שוויון זכויות אזרחי ועתידים להשתלב בחברה הרוסית. הוא חיזק באופן דרמטי את ידיה של קבוצת המשכילים שדגלו במגמה לאומית-יהודית. ברוסיה של שנות השמונים של המאה ה-19 הוכיחו הפוגרומים את צדקת המשכילים, אנשי הספר, כמו פרץ סמולנסקין, אשר מחה נגד כל צורה של התבוללות וחייב את העצמאות היהודית. קודם לכן היה מצעו של סמולנסקין מבוסס על לאומיות תרבותית לשונית שנחשבה בת קיימא במסגרת המדינה הרוסית, ואילו לאחר הפרעות הוא פונה אל אפשרות ההגירה ומעדיף במפורש את ארץ ישראל כיעד להגירה. השינוי הכפול בעמדת המשכילים, אשר קודם לכן דגלו בהשתלבות, התמזג עם רעיונות ומאמצים מסורתיים אשר התקשרו להתיישבות יהודית בארץ-ישראל, כתוצאה מכך התפוגגו במקצת רגשות האיבה אשר שררו בין המסורתיים לבין המשכילים. במילים אחרות נוצר בסיס למאמץ משותף אשר עתיד היה להשפיע השפעה מרחיקת לכת על צמיחתה של תנועה לאומית אשר ארץ ישראל מגמתה.
תוכנית אוגנדה כפתרון לשאלת היהודים
התנועה הציונית הייתה במשבר קשה סביב השאלה לאיזו פעילות יש לחתור. לאחר כישלון המגעים המדיניים של הרצל עם ראשי האימפריה העותמאנית התלבטו ראשי הציונות בדבר המשך פעולתם. האם להמשיך במשא ומתן עם טורקיה למרות הכישלון? האם לשבת ללא מעש ולחכות להזדמנות בה ייאלצו ראשי האימפריה לשאת ולדון עם הציונים? האם לנקוט בטקטיקה "המעשית" הישנה של חובבי ציון ולפעול להרחבת היישוב היהודי בארץ ישראל גם ללא קבלת רשות כדי שהעובדות שייווצרו בשטח יהוו בבוא הזמן קלף מיקוח שלא ניתן להתעלם ממנו?
ההחלטות בקונגרסים הציוניים
לאחר מותו של הרצל נבחר דוד וולפסון לנשיא ההסתדרות הציונית. הציונים מרוסיה קיוו כי הוא יסטה מדרכו "המדינית" של הרצל, אך הם התבדו. הוא נקט במדיניות דומה לזאת שבה נקט הרצל בשעתו. הוא ביקש הכרה דיפלומטית בציונות והתנגד לפעילות "מעשית" בארץ ישראל. יעדו המדיני היה השגת הכרה מדינית של האימפריה העותמאנית ביעדי הציונות. וולפסון נשען על תמיכה פוליטית מצד הציונים במערב אירופה ובמרכזה. הציונים ממזרח אירופה הציבו אופוזיציה לו ולמדיניותו. לנוכח זאת בקונגרס הציוני השמיני שהתקיים ב-1907 בהאג הציע חיים ויצמן את מיזוג שני הזרמים לזרם מאוחד ואיתן: הציונות הסינתטית, כמו כן הוכרז על הכוונה לפתוח בארץ ישראל סניף של ההסתדרות הציונית. שנה אחר כך מונה ארתור רופין לראש "המשרד הארצישראלי" אשר פעל נמרצות למען העלייה וההתיישבות היהודית. בקונגרס הציוני התשיעי אשר נערך בדצמבר 1909 בהאמבורג דרשו "המעשיים" להחליף את וולפסון באישיות אשר תפעיל מלוא כוחה ועצמתה הפוליטיים לטובת הפעילות "המעשית" בארץ ישראל. וולפסון נשאר יושב ראש התנועה, אולם המדיניות הפכה ל"מעשית" לחלוטין וכספי התנועה הוזרמו לפעילות בארץ ישראל. בקונגרס העשירי גרמו "המעשיים" להתפטרותו של וולפסון ובמקומו מונה ועד פועל בן חמישה חברים, ארבעה מרוסיה ורק אחד, אוטו וארבורג, "מדיני". וארבורג מונה ליושב ראש ההסתדרות הציונית. הוא גילה עניין רב בהתיישבות ותמך ביוזמותיו של ארתור רופין. בקונגרס הציוני ה-11 אשר התקיים בבזל בקיץ 1913 חגגו "המעשיים" את ניצחונם. היה ברור כי העלייה, מפעלי ההתיישבות הכפריים והעירוניים ורכישת קרקעות הם הבסיס להמשך המפעל הציוני.
העלייה הראשונה והישגיה (1904-1881)
היישוב הישן, לפני "העלייה הראשונה", מנה כ-26,000 יהודים אשר חיו בעיקר בארבע ערי הקודש (ירושלים, חברון, טבריה וצפת). בעלייה הראשונה עלו לארץ כ-30,000 איש במשך 13 שנה. העולים לא השתייכו למוסדות לאומיים מאורגנים, אלא התארגנו באגודות פרטיות אשר בהן השקיעו את מעט כספם כדי לקנות אדמה בארץ ישראל, להתפרנס בכבוד ולהימלט מהאנטישמיות. לעולים הייתה גם מטרה לאומית - ייסוד מושבות חקלאיות אשר יהוו בסיס לשיבת עם ישראל למולדתו ההיסטורית. הם רצו לחיות חיים יצרניים ולהתפרנס מעבודת האדמה, כמו כן רובם היו דתיים אשר ביקשו להמשיך את חייהם הדתיים בארץ, אך גם ביקשו לפתח בה תרבות עברית לאומית.
בעלייה הראשונה בלטה קבוצה מאורגנת בשם ביל"ו ("בית יעקב לכו ונלכה"). קבוצה זו כללה סטודנטים צעירים, חילוניים, בעלי השקפה סוציאליסטית אשר החליטו להיות חלוצים לפני העם. הם הגיעו לתובנה כי הקדמה הנאורה של המאה ה-19 לא הביאה ליהודים מאומה מלבד בוז והשפלה, לכן פנו אל הנוער היהודי מעל דפי "המליץ" בקוראם: "זרים אנחנו פה וזרים נהיה גם שמה. לנו לבחור דרך אחרת...הדרך היא ציונה! ציונה! ציונה! לארץ אבותינו, ארץ ישראל". הם הצהירו על נכונותם להקדיש כל מרץ נעוריהם למשימה הגדולה של שיקום העם בציון. במצעם האידאולוגי נאמר כי מטרתה של קבוצת ביל"ו "להושיע ולהתאמץ להשיב את ישראל אל ארץ נחלת אבותיהם ... לשאת את דגל הלאומיות ולמצוא לו מסילה בלבב כל איש אשר בשם עברי יכונה... להפיץ בקרב היהודים בארץ ישראל חרושת... את כל אשר יעשה האדם, יעבוד בזעת אפו ויגיע כפיו... מבלי דרוש עזרת אחרים". בהיותם רווקים הם היו פנויים יותר לפעילות לאומית, לכן הם לקחו חלק בייסוד מושבות אשר בהן הקימו משקים חקלאיים. המושבה הראשונה אשר נוסדה בשפלת החוף ב-1882 על ידי עולים מרוסיה הייתה ראשון לציון, אחר כך נוסדו מושבות נוספות במרכז הארץ, בשומרון ובגליל. הם רצו לשפר את המצב החומרי והמוסרי של יהודי ארץ-ישראל, לעודד יהודים לעלות ארצה, ולהתיישב בה. יתר על כן הם ביקשו להיות דוגמה ומודל לאחיהם היהודים והיו מוכנים לעזור ככל יכולתם למייסדי המושבות החדשות. האידיאליזם הנועז שלהם הפך לסמל העלייה הראשונה. למרות כל האמור לעיל מספר הביל"ויים אשר באו לארץ ישראל בזמנים שונים היה כ-60 בסך הכול; רבים מהם עזבו את הארץ, ורק 15 מהם התיישבו ישיבת קבע במושבות הארץ: שישה בראשון לציון ושבעה בגדרה. גדרה אשר נוסדה ב -1884 הייתה היישוב היחידי שבהקמתו השתתפו ביל"ויים, והיישוב השמיני שהוקם בארץ מאז 1882. בנוסף היו עולים בעלייה הראשונה אשר התיישבו ביפו ובחיפה, חיזקו אותן מספרית וכלכלית, הכניסו בהן חיים מודרניים בעלי תרבות אירופאית, אולם גם הם חוו קשיים רבים וחלקם הניכר ירדו מהארץ.
תמיכת הברון ג'יימס אדמונד דה-רוטשילד
תרומת המושבות להתפתחות התיישבות לאומית בארץ ישראל הייתה רבה. ב-1904 היו בארץ 55,000 יהודים, 25 יישובים חקלאיים חדשים ובתי ספר עבריים רבים. יהודים יצרו תרבות עירונית מחוץ לערי הקודש. קיום המושבות היה הוכחה שחיבת ציון אינה רק תנועה אידאולוגית, אלא גוף המקיים הלכה למעשה את יעדיו. בנוסף שימשו המושבות מעבדה ניסיונית לחקלאות אשר מכישלונם למדו הבאים אחריהם. הישגים אלו אפשרו את המשך המפעל הציוני. אף על פי כן דימויה של עלייה זו בעיני אנשיה היה שלילי. דימוי זה התחזק לנוכח הצלחת ההתיישבות היהודית בארגנטינה אשר יזם הברון הירש ב-1891 ולנוכח הצלחתם הרבה של המהגרים לאמריקה.
העלייה השנייה והישגיה (1914-1904)
העלייה אשר החלה ב-1904 ופסקה ב-1914 בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה מכונה "העלייה השנייה". בתקופה זו גדל היישוב ב-33,000 איש והגיע ב-1914 ל-80,000 נפש. בין העולים היו גם יהודים מתימן. רק 10% מהעולים בעלייה זו היו צעירים חלוצים, אך השפעתם ותרומתם ליישוב היו כה גדולות עד שהם הפכו סמל לעלייה שנייה בדומה לבי"לויים בעלייה הראשונה.
"כיבוש העבודה" ו"כיבוש השמירה"
החלוצים, בני העלייה השנייה, עלו ארצה במטרה לעבוד במושבות, אולם האיכרים סירבו לקבלם לעבודה משום שלא היו רגילים לעבוד בעבודה חקלאית ומשום שלא הקפידו על שמירת השבת והיו בעלי דעות מהפכניות. אי לכך המטרות הראשונות של החלוצים היו "כיבוש העבודה" ו"כיבוש השמירה" מידי הערבים בארץ. הם הקימו התיישבות שיתופית בחווה חקלאית - כנרת. ב-1909 הקימו את "אם הקבוצות והקיבוצים - דגניה. החלוצים חיו חיי שוויון בחדרים משותפים תוך קיום מטבח משותף, ואף הבגדים היו במחסן משותף. הם קיימו שוויון מלא בין החברים והחברות בזכויות, בחובות, בעבודה ובבית. הם התבססו על מספר ענפים חקלאיים, לא השתמשו בעבודה שכירה ואת כל ענייניהם ניהלו לפי החלטות הרוב. למעשה הם יצרו צורת התיישבות חדשה, ועל כך כתב יוסף ברץ ממייסדי דגניה: "'הקבוצה' כפי שקמה בחיי ארץ ישראל היא יצירה מקורית, ארץ-ישראלית. מקורה ושורשיה - הרעיון הלאומי והמוסרי שהביא את כל התנועה החלוצית העובדת לארץ המולדת".
בני העלייה השנייה אף פיתחו את ההתיישבות העירונית. ב-1909 הוקמה בסמיכות ליפו שכונה בשם "אחוזת בית", אשר מתוכה צמחה העיר העברית הראשונה, תל אביב. בה הוקמו המוסדות הלאומיים, הוקמה הגימנסיה העברית הראשונה - "הרצליה" בה הייתה ההוראה בשפה העברית.
מטרה חשובה נוספת הייתה "כיבוש השמירה" הואיל והגנה עצמית היא חלק מיצירת חברה חדשה בארץ. בעיות הביטחון היו קשות, מעשי שוד על ידי ערבים היו אירועים יומיומיים, לפיכך המושבות שכרו שומרים ערביים כדי שישמרו על המושבות בלילות. החלוצים התנגדו למצב זה. יוזם הקמת "ארגון שמירה יהודי" היה ישראל שוחט, שאמר: "היישוב היהודי צריך שיהיה לו ארגון מגויס של צעירים המוכנים לצאת לכל מקום ולכל תפקיד שיקראו". לאור זאת הקימו החלוצים את ארגון "השומר", התאמנו בנשק, למדו הרבה מהערבים, התלבשו כמוהם וגם זכו מהם להערכה.
ארגון "השומר" ביקש ליצור טיפוס חדש של יהודי אשר יגלה אומץ לב ומוכנות לצאת לקרב. חבריי הארגון ביקשו להוכיח כי יהודים יכולים להגן על עצמם. אם הם יתארגנו, הם יכלו להבטיח את ביטחון המתיישבים. בדרך זו הם קישרו בין הביטחון לבין ההתיישבות.
גורם מרכזי נוסף שהטביע חותמו על המפעל הציוני בארץ בתקופה זו היה המשרד הארצישראלי שנוהל על ידי ארתור רופין. מרצו של רופין ויזמותיו בשילוב עבודתם המאומצת של עוזריו הנאמנים סייעו להגשים חלק ניכר מהחלטות ההסתדרות הציונית שעניינן היה העבודה המעשית בארץ. שני הישגים חשובים נוספים היו הקמת המפלגות הראשונות ביישוב היהודי: "הפועל הצעיר" ו"פועלי ציון" והמאבק להפיכת העברית לשפת הדיבור וההוראה אשר שיאו הוא "מלחמת השפות" בעקבותיה הונהגה העברית כשפת לימוד במוסדות חינוך רבים ונסללה הדרך להנהגת העברית כשפה לאומית.
העלייה השלישית והישגיה (1923-1919)
כקודמיהם הושפעו גם אנשי העלייה השלישית מהסוציאליזם וביקשו לבנות בארץ ישראל חברת מופת שוויונית. יתר על כן הם האמינו כי הפועל העברי הוא שיקבע את דמותו של הבית הלאומי ויבנה בארץ ישראל חברת מופת. דוד בן-גוריון כתב: "ציבור העובדים הצומח והגדל בארץ מתוך העלייה רואה את עצמו לא רק כהתחלה של מעמד עובד בריא ונורמלי, אשר לא ניתן כמוהו לעם היהודי בגולה, אלא גם כגרעין וכדיוקן העתיד של עם עברי חדש".
בשעה שאנשי העלייה השנייה באו ללא הכשרה מוקדמת ועל פי רוב ללא ארגון מוקדם הוקמו בימי העלייה השלישית מסגרות ארגוניות עוד בגולה במסגרתן קיבלו העולים הכשרה לחיי עבודה טרם עלותם ארצה, דוגמה להתארגנות שכזו היא תנועת "החלוץ". להסתדרות העולמית של "החלוץ" היו סניפים כמעט בכל הארצות שבהן היו יהודים. היא עסקה בתפקידי הכשרה ובארגון עלייה בהיקף הולך וגדל עד מלחמת העולם השנייה.
גם תנועת "החלוץ" הרבתה לחנך ולהטיף לחיי שיתוף כמו אנשי העלייה השנייה אשר ניסו להגשימה ביצרת ה"קולקטיב" ובהקמת דגניה, אך אנשי "גדוד העבודה וההגנה" על שם יוסף טרומפלדור הם שנתנו בימי העלייה השלישית את הביטוי המובהק לשאיפה לחיי שיתוף. מייסדי "גדוד העבודה" (רק מטעמי סודיות נהגו להשמיט את המילה "הגנה" משמו של הגדוד) ראו בחיי השיתוף את צורת החיים הצודקת ביותר מבחינה חברתית, נוסף על היותה אמצעי להשתחררות ממרותם של משגיחים כדוגמת פקידי הברון וגורם המסייע לפרט הבודד בחיי היומיום. יתר על כן חברה שוויונית בה אין מנצל ומנוצל הייתה בעיניהם חלק בלתי נפרד מהגשמת המפעל הציוני השואף להקים בארץ חברת מופת לעם היהודי. לדעתם, המפעל הציוני נזקק לצבא עבודה, לחלוצים שיכשירו את הקרקע לעלייה ההמונית הצפויה לאחר הצהרת בלפור. הקמת "פלוגות העבודה" של הגדוד היו אמורות לענות על צורך זה. הן קבלו על עצמן ביצוע עבודות ציבוריות שונות ובנוסף הוסיפו את תפקיד ההגנה על היישוב. בסוף 1921, עם צמצום האפשרויות בעבודות חצץ ובסלילת כבישים, פנו אנשי "גדוד העבודה" להתיישבות חקלאית. כך ניסו להגשים את "כיבוש העבודה" אשר הייתה מטרתם העיקרית בעקבות האידאולוגיה של אנשי העלייה השנייה. גורם מדרבן לכך ניתן לאור ההתפתחות המהירה של ההתיישבות החקלאית באותה עת בעקבות רכישת אדמות עמק יזרעאל על ידי יהושע חנקין בשנת 1923.
ייחודה של העלייה השלישית מתבטא בשאיפתו של "גדוד העבודה" להקים קומונה כללית כל-ארצית של פועלי ארץ ישראל, בהדגשת הערך החלוצי של מפעליו ובטיפוח ההכרה בדבר השליחות ההיסטורית של מעמד הפועלים בארץ.
עליות אלו היוו את הביטוי ל"ציונות המעשית" והן אלו שהניחו את התשתית לכיבוש הקרקע, לכיבוש העבודה ולכיבוש ההגנה.
THOR (מערכת סילוק פצצות)
THOR היא מערכת לניטרול מטעני חבלה וסילוק פצצות תוצרת רפאל - מערכות לחימה מתקדמות הישראלית. המערכת נמצאת בשירות חיל ההנדסה הקרבית של צה"ל תחת השם "אש קרה" ורשמה טבילת אש מבצעית בדצמבר 2017. עקרון הפעולה שלה כפול: שימוש במק"כ M2 בראונינג 0.5 BMG או בקרן לייזר רבת עוצמה, על מנת לנטרל את המטען על ידי שריפת חומר הנפץ שבו או פיצוצו מרחוק.
מבנה ועקרון פעולה
המערכת מותקנת באופן מודולרי על גבי רכב קרבי משוריין כגון רכב הנדסה קרבית. היא מורכבת ממספר רכיבים: את המערכת ניתן להתקין על מגוון פלטפורמות בהן רכב קרבי משוריין (דוגמת הפומ"ה, הנמ"ר ההנדסי וה-M113) ואף על רכב שטח פחות כבד, כגון ההאמר.
המערכת מסוגלת לנטרל ולהשמיד מטעני חבלה במספר שיטות:
היתרון שבניטרול ללא פיצוץ הוא שהיא משאירה את המטען במצב די שלם ומאפשרת לחבלנים לקחת אותו לצורכי חקירה ולמידת המבנה שלו וכיצד הוא פועל, ובאמצעות ידע זה לפתח תרגולת יעילה לנטרלו.
מפרט טכני
להלן מפרט טכני של המערכת וביצועיה:
בצה"ל
המערכת נקראת בצה"ל "אש קרה" ומותקנת על גבי רק"מים של חיל ההנדסה הקרבית, כולל על הפומ"ה ועל הנמ"ר ההנדסי. המערכת נקלטה בצה"ל ב-2011 ובשנים האחרונות נקלט דגם משופר. המערכת רשמה טבילת אש מבצעית בדצמבר 2017 נגד מטען חבלה בציר הוברס העוטף את רצועת עזה. השימוש בה נדיר עקב רמת הסיווג של המערכת והמגבלות שיש בחוק הבינלאומי על שימוש צבאי בנשק לייזר.
עונת 1997/1998 בפרמייר ליג
הליגה הבכירה כללה 20 קבוצות. בולטון וונדררס, בארנסלי וקריסטל פאלאס היו הקבוצות שעלו מפוטבול ליג.
עבור הניצחון הוענקו שלוש נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון הפרש שערים דורגה במקום גבוה יותר.
ארסנל זכתה באליפות בפעם ה-11 בתולדות המועדון. היא גם זכתה בגביע האנגלי
בסוף העונה לפוטבול ליג ירדו בולטון וונדררס, בארנסלי וקריסטל פאלאס - כולם לאחר עונה בודדת בליגה העליונה. במקומן לליגה הבכירה עלו נוטינגהאם פורסט, מידלסבורו וצ'רלטון את'לטיק.
כדורגלנים מצטיינים
דיון דבלין (קובנטרי סיטי) מייקל אואן (ליברפול) כריס סאטון (בלקברן רוברס) כבשו 18 שערים וזכו בתואר מלך השערים.
דניס ברגקאמפ מארסנל זכה בפרס כדורגלן השנה שהוענק על ידי התאחדות שחקני הכדורגל.
סלע התאדות
סלעי התאדות או סלעים אוופוריטים (Evaporites) הם סלעי משקע כימיים הנוצרים בסביבות שונות (אגמים או ים רדוד) כתוצאה מעליית ריכוז המומסים בתמיסה והשקעה של גבישים המגיעים לסף רוויה או בשל התאדות-יתר.
מינרלים שונים שוקעים ככל שעולה הרוויה של התמיסה, נעים מקשי התמס לקלי התמס:
שימושים
למינרלים אוופוריטיים שונים חשיבות כלכלית כחומרי גלם לבניה (לדוגמה גבס) או לתעשיית הדשנים (בעיקר מלחי אשלגן).
כמו כן, התכונות הפיזיקליות של סלעים אוופוריטיים (בעיקר מלח וגבס) הופכת אותם לסלעי חיפוי טובים למאגרי הידרוקרבונים דוגמת גז טבעי ונפט.
לקריאה נוספת
Warren, J. K., Evaporites: their evolution and economics, Blackwell science, 1999, ISBN 978-0632053018
הר האושר (סרט)
"הר האושר" הוא סרט תיעודי של הבמאי יקי יושע על ביקורו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני בארץ ישראל ועל ההכנות לקראתו.
תקציר העלילה
בחורף 2000, תיעד יושע עם צוות הצילום שנלווה אליו את כל שלבי ההקמה של אמפיתיאטרון ענק, עבור מאה אלף מאמינים שעתידים היו להשתתף במיסה שיקיים האפיפיור ב"הר האושר". אותו מקום בו נשא ישו מנצרת את "הדרשה על ההר" בפני תלמידיו לפי האמונה הנוצרית.
"הר האושר" הוא עדות, למאמץ שהושקע בהצלחת ביקורו של האפיפיור בישראל.
קטעי הקריינות בסרט מבוצעים על ידי ליאם ניסן.
ריקי דסקל
ריקי דסקל (נולדה ב-1953) היא משוררת, שחקנית תיאטרון ויוצרת ישראלית.
ראשית חייה והשכלה
ריקי דסקל נולדה ב-1953 בשכונת קריית אליעזר בחיפה. אחות צעירה לשני אחים, בת לניצולי שואה. בוגרת בית הספר הריאלי העברי בחיפה, לימודי ספרות וחינוך באוניברסיטת חיפה וסמינר אורנים. מיד עם שחרורה מהצבא, שבוע לפני מלחמת יום כיפור, החלה ללמוד משחק בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. בוגרת לימודי תואר שני במדעי היהדות ב"מכון שכטר" בירושלים.
פעילות בתחום השירה
שיריה פורסמו לראשונה בכתב העת לספרות "פרוזה" בעריכת יוסי קריים, ב-1985. מאז ועד היום ממשיכה דסקל לפרסם משיריה במגוון כתבי עת ספרותיים וכן בעיתונות היומית. עד כה פרסמה שישה ספרי שירה. אחדים משיריה הולחנו בידי יסמין אבן, נגה אשד ושלמה גרוניך.
ספריה ראו אור בסיוע קרן תל אביב לספרות, מפעל הפיס וקרן עמו"ס.
רוי קלארק
רויסטון (רוי) קלארק, OBE (באנגלית: Royston (Roy) Clarke; נולד ב-28 בינואר 1930) הוא תסריטאי אנגלי המוכר בעיקר מקומדיות המצבים שכתב "בערוב ימי היין", "מה יגידו השכנים?", "Open All Hours" וסדרת ההמשך "Still Open All Hours".
ריקי דסקל
פעילות בתחום התיאטרון
לאורך השנים שיתפה פעולה עם קבוצת יוצרות בהפקות פרינג' פורצות דרך המשלבות ספרות ותיאטרון: "בתוכו" – תיאטרון הסמטה ו"רכבת בבואריה" שהוצג בפסטיבל עכו. "ספר הזכרונות של בטני", מופע על פי ספר שיריה הנקרא כך בבימויה של מלכה מרין ובהשתתפותן של נגה אשד ומיכל גולדברג אייל הוצג בתיאטרון "קרוב". בעבר, לימדה מספר שנים בבית הספר למשחק "בית צבי" ובאוניברסיטת חיפה ומאז מלמדת דיבור לבמה (הגייה) ועבודה על טקסט בבית הספר לתיאטרון של סמינר הקיבוצים ובבית הספר לביטוי יצירתי "הדרך".
חיים אישיים
דסקל נשואה ליוסי דסקל, מנכ"ל בומברדייה ישראל, ואם לארבעה.
רוי קלארק
ביוגרפיה
קלארק נולד באוסטרפילד בווסט ריידינג שביורקשייר. לפני שהתחיל להתפרנס מכתיבה הוא היה מורה, שוטר, נהג מונית, סוכן מכירות וגם חייל ב-Royal Corps of Signals בצבא הבריטי.
קריירה
קלארק היה הכותב היחיד של הסדרה הקומית "בערוב ימי היין". בשיאה צפו בה יותר מ-18 מיליון צופים. במשך השנים השתתפו בסדרה בתפקידים ראשיים ביל אוון, פיטר סאליס, בריאן ויילד, קאתי סטאף ודיים ת'ורה הירד. קלארק לא היה שותף לבחירת השחקנים, אבל את הדמות של קלג כתב במיוחד עבור סאליס.
בנוסף כתב קלארק פריקוול ל"בערוב ימי היין" בשם "ראשית ימי היין". עוד כתב קלארק תסריטים לסיטקומים "The Misfit" בכיכובו של רונלד פרייזר; "Open All Hours" בכיכובם של רוני בארקר ודייוויד ג'ייסון; "מה יגידו השכנים?" בכיכובה של פטרישה ראוטלדג'; והסדרה "Ain't Misbehavin".
ב-2003 עיבד קלארק את "בערוב ימי היין" למחזה בשם "The Moonbather" שהוצג לראשונה ב-"Scunthorpe Little Theatre Club".
ב-1994 הוענק לקלארק תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE) על תרומתו לקומדיה הבריטית. ב-2010 זכה בפרס על מפעל חיים במסגרת פרסי הקומדיה הבריטית (British Comedy Awards).
ב-2013 החיה קלארק את הסדרה "Open All Hours" ויצר סדרת המשך בשם "Still Open All Hours" בכיכובו של דייוויד ג'ייסון. עד 2017 שודרו שלוש עונות של הסדרה.
ב-2016 יצר קלארק פריקוול לסדרה "מה יגידו השכנים?" בשם "הייסינת' הצעירה". הפרק היחיד בסדרה שודר ב-2 בספטמבר 2016 בערוץ BBC One.
חיים אישיים
קלארק מתגורר באזור הכפרי בגול שבמזרח יורקשייר. תקופה מסוימת הוא היה הבעלים של הבית "הורטון ראונדס" בנורת'המפטונשייר שתכנן האדריכל ארתור איי ג'יי מרשמן.
אדמונדסטון
אדמונדסטון (באנגלית: Edmundston) היא עיר בפרובינציית ניו ברנזוויק שבקנדה.
גאוגרפיה
אדמונדסטון נמצאת כ-185 ק"מ מבירת הפרוביציה, פרדריקטון וכ-566.5 ק"מ מבירת קנדה, אוטווה.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 21 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא יולי (17 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא ינואר ( מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,443 מילימטרים בשנה. חודש יוני הוא החודש הגדום ביותר (189 מ"מ גשם), וחודש פברואר הוא החודש היבש ביותר (77 מ"מ גשם).
תנועה ותחבורה
אדמונדסטון נמצאת ליד הכבישים 2, B5, 120 ו-144. בנוסף, שדה התעופה אדמונדסטון נמצא בסמוך לעיר.
דקוק
דקוק, (בערבית: داقوق. בטורקית: Dakuk or Tavuk. בכורדית: داقووق), היא העיר המרכזית של מחוז דקוק שבמחוז כירכוכ בעיראק. בעיירה יש רוב כורדי וטורקמני ומיעוט ערבי. זה חלק מהשטחים השנויים במחלוקת בצפון עיראק. העיירה היא אזור חקלאי מרכזי.
היסטוריה
השם דקוק נובע מהמילה הנאו-אשורית Diquqina. אבול-פאת' מוחמד בן אנאז, מייסד השושלת האנאזית, כבש זמנית את דקוק מבאנו אוקייל בשנת 998 לספירה. אידריס ביטליסי הזכיר את העיירה ביצירתו שראפנאמה  משנת 1597 כעיר מקור לנפטא.
מידהט פאשה העות'מאני בנה את גשר דקוק בשנת 1883 והקל על העות'מאנים לנסוע דרומה. ב-1906 היו בעיר כ-1,000 איש.
בשנת 1925, אוכלוסיית העיירה הייתה בעיקר טורקמנית.
60% מהאוכלוסייה היו כורדיים במפקד 1947 מתוך אוכלוסייה של 14,600 בני אדם.
העיר חוותה ערביזציה בתקופת סדאם חוסיין שבה נלקחו ערבים אדמות כורדיות וטורקמניות. לאחר נפילת משטר סדאם, הכורדים הבריחו את הערבים.
בשנת 2011, כ-7.3% מתושבי דקוק חיו מתחת לקו העוני.
ב-21 באוקטובר 2016 הפציצה הקואליציה הבינלאומית מקדש מוחרם, שבו נהרגו 28 אזרחים טורקמנים (25 נשים ו-3 ילדים).