cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלסיה זקיני
קריירה
לאחר מותו של קינאן המשיכה באותה שנה להשתתף באליפות אירופה בבריכת שחייה שנערכה בקליארי, סרדיניה. באליפות זו היא זכתה בשלוש מדליות. באוגוסט אותה שנה, היא השתתפה באליפות העולם ברואטאן, שם היא הפכה לאלופת העולם בצלילה חופשית, והשיגה שיא איטלקי חדש של מטרים. בנוסף היא זכתה במקום השני בצלילה עם משקולות קבועות ועם מונופין עם מטרים. . באוקטובר, באליפות אירופה של סי. אם. איי בקאס, טורקיה, היא זכתה בשתי מדליות כסף ב CWT ו- CFN עם מטר ו  מטר, היה זה שיא איטלקי חדש. עוד באותה שנה, במהלך תחרות הדונגונקופ (Dungoncup) במילאצו, סיציליה, היא השיגה את שיא העולם בעצירת נשימה דינמית ללא סנפירים עם.
בסוף 2017 החלה זקיני להתאמן בהדרכתו של מרטין זייג'אק, עד לסיום עונת התחרויות 2018. בשנת 2018, זקיני קבעה את שיא העולם החדש של AIDA עם משקולות קבועות (CWT) בסן אנדרס שבקולומביה בתחרות הצלילה החופשית של נירוונה אושן קווסט. חודש לאחר מכן, באליפות העולם בלינאנו סביאדורו, איטליה, היא זכתה בשתי מדליות כסף ב-DYN וב-DNF ובמדליית זהב בענף הדו-סנפיר שבו היא קבעה את שיא העולם החדש עם מטר. ביולי, במסגרת תחרות ה-Vertical Blue שנערכה בלונג איילנד, היא חיזקה את מעמדה כצוללת החופשית החזקה ביותר בעולם באמצעות זכייה כללית וקבעה ארבעה שיאי עולם של AIDA בכל ענפי העומק: משקולות קבועות ללא סנפירים מטר, צלילה חופשית  מטר ולאחר מכן  מטר ומשקולת קבועות עם מונופין, תוצאה של  מטר. בספטמבר אותה שנה, היא השתתפה בתחרות דונגונקופ במילאצו וקבעה שני שיאי עולם נוספים ב-CWT  מטר ו-FIM מטר, אך הפעם תחת חסות של CMAS, לפני הטיסה לתחרות הראשונה של גראן פרי מולצ'נובה לזכרה של נטליה מולצ'נובה. היא השתתפה באליפות העולם CMAS שם זכתה בשלוש מדליות זהב בשלוש התחרויות שנערכו, CWT, CNF ו-FIM, שם היא קבעה ארבעה שיאי עולם של CMAS, והגיעה במשקולות קבועות עם CMAS ו-AIDA לאותו עומק של מטר.
באפריל 2019, במהלך הדונגונקופ במילאצו, סיציליה, היא שוב קבעה את שיא העולם בצלילה חופשית דינמית ללא סנפירים עם מטרים.
באוקטובר 2019, במהלך האירוע Nirvana Oceanquest שנערך בקוראסאו, ונצאולה, היא קבעה שני שיאי עולם בדיסציפלינה של צלילה חופשית (FIM) בחסות AIDA עם מטרים. יומיים לאחר מכן, עם תוצאה של מטרים שאושרה על ידי CMAS, היא הפכה לאישה הראשונה שנגעה בעומק הזה רק באמצעות זרועותיה.
ביולי 2021 השתתפה ב-Vertical Blue בלונג איילנד, איי בהאמה, שם זכתה שוב במקום הראשון וקבעה שלושה שיאי עולם של CMAS: משקולות קבועות (CWT) מטרים, צלילה ללא עזרים (CNF)  מטרים וצלילה חופשית (FIM)  מטרים.
באוקטובר 2021 השתתפה באליפות העולם של CMAS, בקאס, טורקיה. בתחרות זו היא זכתה במדליית זהב בצלילה ללא עזרים (CNF) ובמדליית כסף אחת במשקולות קבועות עם זוג סנפירים (CWTB). במהלך התחרות שקדמה לאליפות העולם, היא קבעה שיא עולם חדש במשקולות קבועות עם זוג סנפירים (CWTB) כאשר הגיעה לעומק של מטרים,  מטר יותר מהשיא הקודם.
ב-27 במרץ 2023, במהלך תחרות Secretblue במואלבואל, הפיליפינים, היא קבעה שיא עולם חדש במשקולות קבועות עם זוג סנפירים (CWTB) עם מטרים. לאחר יומיים, היא העמיקה וקבעה שיא עולם חדש עם מטרים.
אסטרואיד על שמה
אסטרואיד 300124 Alessiazecchini, שהתגלה על ידי האסטרונום האיטלקי החובב סילבנו קאסולי בשנת 2006, נקרא על שמה. השם הרשמי פורסם על ידי האיגוד האסטרונומי הבינלאומי עבור נומנקלטורת גופים קטנים ב-21 במרץ 2022.
שיאי עולם
במהלך הקריירה שלה היא קבעה 37 שיאי עולם בענפי צלילה חופשית בפנים ובחוץ,27 מתוכם אושרו על ידי- CMAS ו-10 על ידי AIDA. AIDA HOMOLOGATION קיימים שבעה סגנונות עיקריים בצלילה חופשית. החלוקה לסגנונות מיועדת להבדלה של סוגי הצלילה בתחרויות ובאירועים רשמיים ואינה מחייבת מחוצה להם:
הכיבוש המצרי של רצועת עזה
רצועת עזה הייתה תחת שלטון מצרים בין 1948 לאוקטובר 1956 ובין מרץ 1957 ליוני 1967. באופן רשמי, הרצועה נוהלה מספטמבר 1948 על ידי ממשלת כל פלסטין. למרות שהיה מדובר במהלך סמלי, הוכרה הממשלה על ידי רוב חברי הלגיון הערבי והיא ניהלה את רצועת עזה עד לפירוקה על ידי נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר ב-1959. מצרים לא סיפחה את הרצועה עקב פירוק הממשלה אלא השליטה בה ממשל צבאי.
סיום המנדט הבריטי
לאחר מלחמת העולם הראשונה, העניק חבר הלאומים לבריטניה סמכות לקבל שטחים מסוימים שנכבשו מהאימפריה העות'מאנית, וביניהם רצועת עזה. שטחים אלו הפכו למנדט הבריטי, שאושר רשמית על ידי מועצת חבר הלאומים ב-24 ביולי 1922 ונכנס לתוקף ב-26 בספטמבר 1923.
ב-29 בנובמבר 1947, אישרה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את תוכנית החלוקה, בה חולק שטח המנדט לשתי מדינות, יהודית וערבית. מיד לאחר אימוץ התוכנית, פרצה מלחמת אזרחים בין היהודים והערבים.
ב-14 במאי 1948, הכריז דוד בן-גוריון על הקמת מדינת ישראל, וביום למחרת פרצו צבאות מצרים, ירדן וסוריה בעזרת חיילים מעיראק לשטח המדינה החדשה והכריזו עליה מלחמה.
מצרים החזיקה בהישגים משמעותיים בתחילת המלחמה, אך מדצמבר 1948 הם נהפכו כאשר פתח צה"ל במבצע חורב והבריח את הכוחות המצריים מהנגב וכיתר אותם ברצועת עזה, במהלך שהביא לנסיגת מצרים ולחייבה לקבל הפסקת אש. ב-7 בינואר 1949 הושגה הפסקת האש, והכוחות הישראלים נסוגו מסיני ומרצועת עזה.
יצירת רצועת עזה
ב-24 בפברואר 1949 נחתם הסכם שביתת הנשק בין ישראל ומצרים. על פי ההסכם, צויר רובו של קו שביתת הנשק על בסיס הגבול הבינלאומי מ-1906, למעט שטחה של רצועת עזה שנשאר בידי מצרים. בהסכם נקבעו גבולות הרצועה, והוטל על תושביה ממשל צבאי מצרי. ההסכם קבע (סעיף 6 תת-סעיף 1) כי באזור עזה, קו שביתת הנשק ישורטט 3 ק"מ מזרחית ובמקביל לכביש מג'דל-עזה ודרומה עד לגבול הבינלאומי. כאשר הגיעו הצוותים לשרטט את הקו בשטח, נתגלה כי הוא חוצה באזור הדרומי את כפרי העבסאן ומפריד בין בתי הכפר ובין אדמותיו. עקב זאת, הגיעו הצוותים לכלל הסכמה שיש לשנות את הקו כך שיכלול את כפר העבסאן בשלמותו, ולכן באזור דרום הרצועה קו שביתת הנשק רחוק יותר משלושה ק"מ מהכביש (באזור קיבוץ נירים נוצרה ה"ברך" של הרצועה). בתמורה, קיבלה ישראל שטח שווה בצפון הרצועה, אשר תחומה הצפוני שורטט בצמוד למושב נתיב העשרה של היום במקום בצמוד לקיבוץ יד מרדכי. ההסכם, שהוגדר "פשרת שעה", נחתם בחודש פברואר 1950, ולכן קו שביתת הנשק עם מצרים המשורטט במפות ובשטח הוא מ-1950 ולא הקו שהוסכם עליו בתחילה ב-1949.
בסוף תקופת המנדט הבריטי התגוררו באזור כ-130,000 נפש. במהלך מלחמת העצמאות נמלטו מרבית תושבי דרום הארץ הערבים לרצועת עזה. פליטים פלסטינים אלה היו בעיקר כפריים חקלאיים נחשלים, מספרם נאמד בלמעלה מ-200,000 והם שוכנו בעיקר במחנות פליטים. המחנות נבנו שכונות-שכונות, על פי מוצא תושביהן. מצרים מנעה מהפליטים להתיישב במצרים ולהיקלט בחברה ובכלכלה המצרית. כלל תושבי הרצועה נותרו ללא נתינות ונמצאו במצב של הסגר. עקב קליטת הפליטים הפלסטינים ברצועה, והאיסור שהוטל עליהם לצאת ולהתיישב מחוץ לתחומיה, עלתה צפיפות האוכלוסין באזור במידה ניכרת. למעשה מספרם של הפליטים אשר הגיעו לרצועת עזה במהלך המלחמה היה יותר מפי שניים ממספרם של תושביה המקוריים של הרצועה בתקופה שטרם המלחמה. כמו כן, בעקבות הצפיפות הגדולה מחד, והניתוק מאדמות חקלאיות רבות של תושבי הרצועה בשל קו הגבול החדש בין ישראל לרצועה, נאלצו רבים מתושבי הרצועה להתמודד עם מצב כלכלי קשה ביותר.
ב-22 בספטמבר 1948, עוד במהלך מלחמת העצמאות, הוקמה ברצועת עזה על ידי הליגה הערבית ישות פוליטית פלסטינית בשם "ממשלת כל פלסטין". לאחר תום המלחמה, רצועת עזה הייתה השטח המנדטורי לשעבר היחיד שהיה בשליטת ממשלת כל פלסטין. עם זאת, רוב חברי הממשלה עברו לקהיר והייתה להם השפעה מועטת מאוד על המתרחש ברצועה.
הפדאיון ופעולות התגמול 1949–1956
המצרים הקימו את יחידות הפדאיון שהורכבו ממגויסים פלסטינים מרצועת עזה, תחילה לשם פעילות כנגד הבריטים ששלטו בתעלת סואץ, ולאחר מכן נגד ישראל, לאחר פעולת התגמול הישראלית "חץ שחור" ברצועת עזה.
הפדאיון החלו לפעול יחד עם תופעת ההסתננות לתחומי מדינת ישראל של ערביי ארץ ישראל ואחרים שנטשו את הארץ במלחמת העצמאות. מטרות ההסתננות היו בתחילתה, בין היתר, ניסיונות לחזור לבתים שננטשו או על מנת להציל רכוש או יבול שנותר. הפעולות התמימות הראשונות החריפו במהלך המחצית הראשונה של 1950 וכללו גנבות ואף רצח של תושבים יהודים ישראלים באזורי הספר. המצב בגבול נדון במועצת הביטחון של האומות המאוחדות לרבות החלטה 93 של מועצת הביטחון של האו"ם שגינתה פעולות של ישראל.
יחידות הפדאיון היו כפופות באופן מנהלי לדיוויזיה בעזה ומנו בסוף 1955 כ־600 איש בארבע פלוגות ויחידת גששים. אנשי יחידות הפדאיון ביצעו סידרה של חדירות לישראל בין השנים 1955-1956. חלקם הופעלו מתחום ירדן.
ישראל הגיבה בפעולות צבאיות כנגד המסתננים ומחנות הפליטים מהם הגיעו. פעולות צבאיות אלו כונו פעולות התגמול.
פעולות תגמול עיקריות ברצועת עזה:
רבים מפעילי הפדאיון נהרגו במהלך מלחמת סיני, שהביאה להפסקת פעולת הפדאיון.
מלחמת סיני 1956
ב-26 ביוני 1956, הלאימה מצרים את תעלת סואץ והתמידה באיסור המעבר של אוניות ישראליות. צרפת ובריטניה התנגדו נמרצות למעשה ההלאמה, הגם שתמכו בישראל ובנחישותה בצורך להשאיר את התעלה פתוחה לכולם על פי אמנת קושטא.
ב-29 באוקטובר פלשו ישראל, צרפת ובריטניה לרצועת עזה ולסיני. תחת לחץ בינלאומי, נסוג כוח המשימה האנגלי-הצרפתי מסיני בסוף 1956, וישראל יצאה מסיני ועזה במרץ 1957. לאחר שהסכימה לסגת מסיני, האמינה עדיין ממשלת ישראל כי ניתן יהיה להשאיר בשליטתה את רצועת עזה, שלה קרא בן-גוריון "שטח המולדת שנתפס על ידי המצרים". כדי לחזק את מעמדה של ישראל ברצועת עזה החלו פעולות ממשל מזורזות ברצועה; משטרת ישראל התמקמה בערי הרצועה, אורגנו עבודות צבוריות, סופקו מוצרי מזון במחירים מוזלים וב-26 בנובמבר כוננה מועצת עיר חדשה בעזה בראשותו של נכבד מקומי בשם רושדי אל-שאווה, מי שכיהן בעבר כראש עיריית עזה בשנים 1939–1951. בסוף נובמבר חודשה תנועת האוטובוסים בין עזה לבין ח'אן יונס ובית חאנון.
הלך הרוח במדינה היה כי פעולות ממשל אלו תחזקנה את אחיזתה של ישראל ברצועה וישראל תמשיך להחזיק בה. בעיתון "דבר" מ-27 בנובמבר 1956 הופיע תיאור אידילי של החיים בעזה תחת שלטון ישראל:
ישראל המשיכה במאמצים מדיניים להגיע לידי הסכמה בדבר השארתה של רצועת עזה בשלטון ישראל. ישראל כוננה מועצת עיר בח'אן יונס, פתחה סניף דואר בעזה וחידשה את הלימודים בבתי הספר בעיר. ב-19 בדצמבר הצהיר דוד בן-גוריון לעיתון הניו יורק טיימס: "בשום פנים ואופן אין להחזיר את המצרים לעזה. אנו לא ניתן להם לחזור". המשך הלחץ הבינלאומי הביא לנסיגת ישראל מרצועת עזה במרץ 1957.
ממשל מצרי
ב-1959 מוזגה באופן רשמי ממשלת כל פלסטין לתוך הרפובליקה הערבית המאוחדת. בצעד זה, בוטלה דה פקטו האפשרות של עצמאות פלסטינית ברצועת עזה.
כיבוש רצועת עזה על ידי ישראל במלחמת ששת הימים 1967
ב-5 ביוני 1967, לאחר שמצרים חסמה את מצרי טיראן, פרצה ישראל במתקפה על מצרים והתחילה את מלחמת ששת הימים. היא הביסה במהירות את מדינות ערב וכבשה מהם שטחים נרחבים, ביניהם רצועת עזה. ישראל עמדה תחת לחץ בינלאומי כבד לצאת מהשטחים. ב-22 בנובמבר 1967 קיבלה מועצת הביטחון את החלטה 242, שקראה לישראל לסגת מהשטחים תמורת שלום עם שכנותיה הערביות.
בספטמבר 1967 נערך מפקד אוכלוסין ברצועת עזה, בו נמנו 356,261 נפש. כ-170,000 מתוכם היו יושבי מחנות הפליטים.
ב-17 בספטמבר 1978, חתמו מצרים וישראל על הסכמי קמפ דייוויד ששמו קץ לסכסוך ביניהם. חלקו השני של ההסכם היה מסגרת להקמת שלטון אוטונומי בגדה המערבית וברצועת עזה, ובכך מצרים הראתה שאין לה כל שאיפה לשלוט ברצועת עזה.
קלאודיו בראבו
קלאודיו אנדרס בראבו מוניוס (בספרדית: Claudio Andrés Bravo Muñoz; נולד ב-13 באפריל 1983) הוא כדורגלן צ'יליאני המשחק בעמדת השוער בריאל בטיס ומשמש כקפטן נבחרת צ'ילה. בראבו זכה בפרס זאמורה בעונת 2014/2015 על כך שהיה השוער בעל ממוצע הספיגות הנמוך ביותר בליגה הספרדית.
קולו-קולו
בראבו גדל באקדמיית הנוער של קבוצת קולו-קולו, בשנת 2002 נפצע שוערה הראשון של הקבוצה, אדוארדו לובוס ובראבו קיבל את ההזדמנות לשחק בהרכב. אולם, ההזדמנות הייתה קצרה, מכיוון שבראבו נפצע בעצמו לאחר זמן מה. דבר אשר גרר החתמה של שוער שלישי.
בראבו חזר מן הפציעה שלו באמצע שנת 2003, כאשר לובוס עדיין פצוע, וזכה בחזרה בחולצת ההרכב.
בשנת 2006 זכה בראבו עם קולו-קולו באפרטורה, בזכות עצירה אקרובטית בדו-קרב הפנדלים נגד אוניברסידד דה צ'ילה.
ריאל סוסיאדד
לקראת עונת 2006/2007 חתם בראבו על חוזה לארבע שנים בריאל סוסיאדד. את הופעת הבכורה שלו ערך ב-22 באוקטובר נגד מיורקה במשחק אשר הסתיים בתוצאה 0-0. את העונה הוא פתח כשחקן ספסל, אך במהלך העונה הפך לשוער הראשון של הקבוצה, ושיחק 29 משחקי ליגה. בסיומה של אותה העונה נשרה ריאל סוסיאדד לליגת המשנה לראשונה בתולדותיה (אך בכל זאת, נבחר על ידי העיתון "מארקה" לשוער החמישי בטיבו במדד של ספיגת שערים למשחק בלה ליגה) ב-14 בפברואר 2010 כבש בראבו את שערו הראשון בקריירה בבעיטה חופשית נגד ז'ימנסטיק. זמן קצר לאחר מכן נפצע בראבו בברכו בהפסד קבוצתו לקורדובה ובכך החמיץ את יתר משחקי הליגה באותה העונה.
ברצלונה
בראבו חתם ב-18 ביוני 2014 בברצלונה למשך ארבע שנים עבור 12 מיליון אירו. בראבו שבר שיא בן 37 שנים בו לא ספג שער במשך 7 משחקים שלמים ולא ספג במשך 520 דקות רצופות. בשנתו הראשונה בברצלונה, בראבו זכה עם הקבוצה בטרבל הכולל את הליגה הספרדית, גביע המלך הספרדי וליגת האלופות. בנוסף לכך זכה בפרס זאמורה פרס השוער היעיל ביותר בליגה הספרדית. בעונה הבאה זכה עם הקבוצה באליפות שנייה ברציפות.
ריאל בטיס
ב-30 באוגוסט 2020 חתם בראבו בריאל בטיס לעונה אחת.
נבחרת לאומית
במונדיאל 2010 פתח בראבו בכל אחד מארבעת משחקיה של נבחרת צ'ילה, וספג חמישה שערים. נכלל בסגל מונדיאל 2014 בה נבחרתו הודחה בשמינית הגמר על ידי ברזיל.
בקופה אמריקה 2015 זכה בראבו יחד עם נבחרתו בגביע, לאחר ניצחון 1–4 על נבחרת ארגנטינה בבעיטות הכרעה מהנקודה הלבנה.
לאחר שלא השתתף בשני המשחקים הראשונים שנערכו במסגרת טורניר גביע הקונפדרציות 2017, פתח בראבו במשחקים הנותרים והצטיין במשחק חצי הגמר נגד פורטוגל כאשר עצר שלוש בעיטות הכרעה לאחר 0-0 בסיום 120 דקות. בראבו ונבחרת צ'ילה סיימו את הטורניר במקום השני, לאחר הפסד 0–1 לגרמניה.
קבוצתיים
ריאל בטיס
תקרית הנגיחות בים השחור
תקרית הנגיחות בים השחור התרחשה ב-12 בפברואר 1988 בין שתי אוניות של הצי הסובייטי לבין שתי אוניות של צי ארצות הברית. האוניות הסובייטיות נגחו את האוניות האמריקאיות, אשר נכנסו לתחום המים הטריטוריאליים של ברית המועצות בים השחור. האירוע התרחש על רקע מחלוקת בין שתי המדינות אודות זכות השיט במים אלו. לארבע האוניות נגרמו נזקים קלים בלבד.
רקע
בשנת 1979 החלה ארצות הברית לממש תוכנית לא רשמית של מימוש זכות המעבר של כלי שיט וכלי טיס במים בינלאומיים ובמרחבים אוויריים בינלאומיים. תוכנית זו הופעלה על מנת לשמר את זכות המעבר בתום לב (Innocent Passage) של אוניות ומטוסי ארצות הברית במרחבים אלו לפי המשפט הבינלאומי ועל מנת למנוע ממדינות בעולם להביא לצמצום חופש זה על ידי הטלת מגבלות חדשות עליו, אשר אם לא ייתקלו בהתנגדות יביאו לשינוי המשפט הבינלאומי על ידי יצירת מנהג בינלאומי חדש.
מתיר עגונות
בכורת הסדרה התקיימה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-35 בחיפה ב-15 באוקטובר 2019, והיא עלתה לשידור ב-30 באוקטובר 2019.
תקרית הנגיחות בים השחור
רקע
בשנות השמונים נשלחו אוניות מלחמה של ארצות הברית לעבור מהים התיכון אל הים השחור מספר פעמים בשנה. הדבר נעשה על מנת לממש את חופש השיט במים אלו כפי שפירשה אותו ארצות הברית. הדבר נדרש במיוחד לאור הוראות אמנת מונטריי בנוגע למשטר במצרי הבוספורוס והדרדנלים משנת 1936. אמנה זו קבעה בין השאר מגבלות של הדחק ומספר לכלי שיט שאינם של מדינות הים השחור המבקשים להיכנס לים השחור.
מתיר עגונות
תקציר העלילה
הסדרה מביאה את סיפורו של הרב יוסף מוראד, המכונה "מתיר העגונות", רב ופסיכולוג שמתוקף תפקידו עוסק באיתור סרבני גט ושכנועם לחתום על הגיטין שיוציאו את נשותיהם העגונות מהכלא ההלכתי שהן חיות בו. יוסף נשוי לחנה (לבית שפירא) - שידוך חריג בחברה החרדית, שכן הוא חוזר בתשובה ממוצא ספרדי ואילו היא בת למשפחה מיוחסת ממוצא אשכנזי. למרות האהבה הרבה השוררת בין בני הזוג, יוסף מגלה בהדרגה כי אשתו מסתירה ממנו סודות, וכשסימני האזהרה נערמים, יוסף מתחיל לבלוש בתוך ביתו ולעקוב אחריה, ומגלה שהיא כבר אינה מגדירה את עצמה כדתייה, ואף שייכת בסתר לקהילה של חרדים שעזבו את הדת, אך נשארו דתיים למראית עין. במקביל, אחותו טלי ובעלה מסתבכים עם גורמים עברייניים ויוסף מנסה לעזור להם בהישרדות.
תקרית הנגיחות בים השחור
רקע
תפיסתה של ברית המועצות בנוגע לחופש השיט בים השחור הייתה שונה משל ארצות הברית. היא טענה לתחום מים טריטוריאליים של 12 מיילים מהחוף, לעומת תחום של 3 מיילים שבו הכירה ארצות הברית. ב-1983 קבעה מועצת השרים של ברית המועצות כללי פעולה בנוגע לזכות המעבר של כלי שיט זרים במים הטריטוריאליים של ברית המועצות. לפיהם הוכרה זכות המעבר של כלי שיט זרים רק בנתיבי ספנות מוכרים במים הטריטוריאליים הסובייטיים בים הבלטי, בים אוחוצק ובים יפן. הכללים שקבעה מועצת השרים לא הכירו בקיום נתיבי ספנות שכאלו במים הטריטוריאליים הסובייטים בים השחור וקבעה כי על כלי שיט זרים לקבל את הסכמת ברית המועצות על מנת להיכנס לתוכם.
מתיר עגונות
תקציר העלילה
הסדרה עוסקת בצדדים שונים של חיי היומיום המובנים בתא המשפחתי בקרב החברה החרדית, ומבקרת אותם: השימוש בסמארטפון והסתרתו, פטריארכיה, יחסי רגשיים וקונפליקטים דתיים בתקופת הנידה, יוצאים בשאלה שנשארו במגזר ועוד.
תקרית הנגיחות בים השחור
רקע
ב-13 במרץ 1986 חדרו שתי אוניות אמריקאיות למים הטריטוריאליים של ברית המועצות בים השחור. הן נדרשו על ידי אונייה סובייטית לצאת מהם, אך לא נענו לדרישה. לאחר תקרית זו הציע מפקד הצי הסובייטי אדמירל ולדימיר צ'רנווין (Vladimir Chernavin) למועצת ההגנה של ברית המועצות (שבה כיהנו מנהיג ברית המועצות גורבצ'וב, שר ההגנה סוקולוב, שר החוץ שוורנדזה ואישים נוספים) לסלק כלי שיט זרים שיחדרו למימי ברית המועצות על ידי נגיחתם.
התקרית
ב-12 בפברואר 1988 חדרו שוב שתי אוניות אמריקאיות למים הטריטוריאליים של ברית המועצות מדרום לחצי האי קרים. היו אלו שתי האוניות שהשתתפו בתקרית 1986 - סיירת הטילים יורקטאון (Yorktown) והמשחתת קארון (Caron). האוניות שטו במרחק של 7 עד 10 מיילים מהחוף הסובייטי.
מפקד צי הים השחור הסובייטי נצטווה על ידי אדמירל צ'רנאווין לבלום את האוניות האמריקאיות החודרות. לעבר הסיירת יורקטאון יצאה הפריגטה הסובייטית בזווטני (Bezzavetny) ולעבר המשחתת קארון יצאה הפריגטה SKR-6. שתי היו קטנות בממדיהן מן האוניות האמריקאיות (9,600 טון לעומת 3,900 טון ו-7,800 טון לעומת 1,100 טון, בהתאמה). גם מפציצים סובייטים מדגם טופולב Tu-16 יצאו לשמי האזור.
לפי הדיווח שהעבירו האוניות האמריקאיות לאחר התקרית למפקד כוחות צי ארצות הברית באירופה קראו להן האוניות הסובייטיות ברדיו לצאת את המים הטריטוריאליים הסובייטיים והזהירו כי אם לא ייענו הן ינגחו בהן. לפי גרסת ארצות הברית השיבו אוניותיה כי עומדת להן זכות המעבר בתום לב במים אלו לפי המשפט הבינלאומי. ברית המועצות טענה כי האוניות האמריקאיות לא השיבו לאזהרה.
לאחר מכן התקרבו האוניות הסובייטיות למטרותיהן. בשעה 10:00 לערך נגחה הפריגטה SKR-6 את הקארון בירכתיה משמאל. דקות מעטות לאחר מכן נגחה בזווטני את יורקטאון בצידה השמאלי. לא היו נפגעים בנפש. לארבעת כלי השיט נגרמו נזקים קלים. בין השאר נפגעו שני מארזים של טילי ים-ים הארפון על סיפון היורקטאון ממכת חרטומה של בזווטני. לאחר הנגיחות התרחקו מעט האוניות הסובייטיות מן האוניות האמריקאיות והוסיפו ללוות אותן. האוניות האמריקאיות לא שינו את נתיב השיט שלהן ויצאו את תחום המים הטריטוריאליים הסובייטים כשעתיים לאחר מכן.
לאחר התקרית
משרד ההגנה של ברית המועצות פרסם לאחר התקרית הודעה שבה האשים את האוניות האמריקאיות כי התעלמו מן האזהרות לצאת מן המים הטריטוריאליים הסובייטים וכי תמרנו במים הסובייטים באופן מסוכן. הממשל האמריקאי בראשות הנשיא רייגן מחה באוזני נציגי ברית המועצות בוושינגטון על הפעולה הסובייטית ופרסם הודעה גינוי לה. עם זאת הגבילה ארצות הברית את ממדי תגובתה לתקרית מתוך רצון שלא לנפח אותה.
ב-11 ביולי 1988 נפגשו בוושינגטון ראש המטה הכללי הסובייטי הגנרל סרגיי אקרומייב (Sergey Akhromeyev) וראש המטות המשולבים של ארצות הברית האדמירל ויליאם קראון (William J. Crowe). הם פרסמו הודעה משותפת בנוגע למניעת פעילות צבאיות מסוכנת. ב-12 ביוני 1989 נפגשו במוסקבה קראון וגנרל מיכאיל מויסייב (Mikhail Moiseyev), יורשו של אקרומייב, וחתמו על הסכם בין שתי המדינות למניעת תקריות צבאיות מסוכנות.
קוסודה
קוסודה (ביפנית: 小袖) הוא שם כללי ללבוש יפני המכסה את הגוף, שנלבש לפני תקופת מייג'י (1868-1912). הקוסודה נחשב לבגד שקדם לקימונו המודרני, ועד המאה ה-16 שימש כבגד תחתון לנשים וגברים. תרגום ישיר של המילה קוסודה הוא "שרוולים קטנים." שם זה מתייחס לפתח הקטן של שרוולי הקוסודה המבדיל אותו מהאוסודה ( Oosode – שרוולים גדולים).
כאשר מתייחסים לבגדים יפניים מסורתיים (Wafuku), משתמשים לרוב בשם קימונו (着物), אולם זהו מונח מודרני. השם ההולם יותר את סגנון הלבוש המגיע עד לרצפה הוא קוסודה. יש לבגד שרוולים מלבניים ופאנלים קדמיים שמצטלבים בחזה ומוחזקים יחדיו על ידי חגורת בד רחבה הנקראת אובי (Obi).
הקוסודה בהיסטוריה של יפן
עד סביבות המאה ה-16 הקוסודה נחשב כבגד תחתון אך מתקופה זו והלאה הפך לבגד עליון ולפריט לבוש יומיומי. מהפך זה הגיע לשיאו בתקופת אדו (1600-1868) כאשר החומרים, העיצוב והקישוטים של הקוסודה התפתחו, יחד עם טכניקות חדשות של אריגה וצביעת בדים.
תקופת קמקורה (1185–1333) ותקופת מורומאצ'י (1333–1568)
עם הירידה בכוחה של החצר הקיסרית ועליית שוגונות קמקורה, סגנון חיים חדש החל להתפתח. סגנון הלבוש האלגנטי שאפיין את אנשי החצר בתקופת הייאן (794-1185) הפך לסגנון יותר פשוט והמאפשר יותר דינאמיות. כך, בעוד בתחילת תקופת קמקורה הביגוד הפורמלי של האישה היה שילוב של חלוק (אוצ'יקי, Uchiki) ומכנסיים רחבים הנקראים האקאמה (Hakama), בשלב מאוחר יותר אלו הוחלפו בקוסודה הנלבש יחד עם האקאמה. בניגוד לאוצ'יקי, שרוולי הקוסודה הגיעו רק עד תחילת כף היד והיו תפורים לאורך הקצה החיצוני כך שנוצר מעין כיס בבגד.
בתקופת מורומאצ'י היה נהוג ללבוש ז'קט נוסף הנקרא אוצ'יקאקה (Uchikake) או קאידורי (Kaidori) מעל הקוסודה.
תקופת אזוצ'י-מומויאמה
במחצית השנייה של המאה ה-16 גנרלים חזקים כגון אודה נובונאגה (Oda Nobunaga) וטויוטומי הידיושי (Toyotomi Hideyoshi), שהיו פטרונים גדולים של האומנויות, עודדו גל חדש של אומנות נועזת וקישוטית שהשפיעה גם על סגנון הביגוד. כמו כן בעקבות התקדמויות בטכניקות צביעת בדים, הקוסודה הפך לבגד מקושט. בתקופה זו הגברים המשיכו ללבוש את הקוסודה כבגד תחתון והנשים לבשו את הקוסודה כבגד עליון. בחורף הן הוסיפו את האוצ'יקאקה, ובקיץ קיפלו את חלקו העליון וקשרו אותו מסביב למותניים.
תקופת אדו (1600–1868)
בתקופה זו הקוסודה הפך לבגד בסיסי של נשים ושל גברים הנלבש גם על ידי אנשי הצבא וגם על ידי אנשים ממעמד הסוחרים. הקוסודה של התקופה, שכבר בתקופת מומויאמה החל להיות מקושט, הפך למפואר וססגוני, בעיקר בעקבות פיתוח שיטת צביעה חדשה הנקראת "יוזן" (Yūzen dyeing) וטכניקת ה-Tie-dye. הגמישות של טכניקת היוזן איפשרה ציור של סצנות מאוד מפורטות על הביגוד: מתוכם, ציורים של ערים או ציורי נוף היו המוטיבים הנפוצים ביותר. עיצובים נוספים כללו סצנות נטורליסטיות או נרטיביות, כאשר מעמד האצולה והמעמד הסמוראי העדיפו סצנות יותר קלאסיות ואנשי העיר העדיפו תיאורים של חיי היומיום.
בנוסף לסגנון היוזן נתפרו סוגי קוסודה מיוחדים הנקראים קאקי-אה (Kaki-e) שצוירו על ידי אמנים מובילים (לדוגמה אוגטה קורין Ogata Korin ו- Sakai Hōitsu). עד תקופה זו רק אנשים מהמעמד הגבוה יכלו לרכוש קוסודה מפואר אולם במחצית הראשונה של תקופת האדו גם מעמד הסוחרים יכול היה לרכוש קאקי-אה.
בתקופת אדו האורך של שרוולי הקוסודה הוארך ואילו הרוחב נשאר אותו דבר כך שהשרוול לא יכסה את כפות הידיים. הדוגמאות הכלליות של הבד הוחלפו בדוגמאות אשר הבליטו את הכתפיים, בעוד המכפלת והקישוטים הפרידו בין חלקים שונים של הבגד עם דוגמאות מנוגדות. במחצית השנייה של תקופת אדו הממשלה הגבילה את הסגנון, הצבע והחומרים של בגדי האנשים מהמעמדות הנמוכים ועל מעמד הסוחרים נאסרה לבישת קוסודה מפוארים. דוגמאות הבד עבור מעמד הסוחרים הפכו קטנות ופחות גרפיות, הצבעים הפכו מונוכרומטיים, נעשה פחות שימוש בריקמה והאובי- חגורת הבד, הפכה יותר רחבה. באופן הדרגתי דוגמאות הבד הוגבלו רק לקצוות התחתונים של הפתחים הקדמיים של הקוסודה.
בעקבות המגבלות הללו אנשי המעמד הבינוני טיפחו מושג חדש של יופי הנקרא איקי (Iki) שהיה מעודן מקודמיו. האידיאלים של האיקי קבעו שאישה יפה צריכה להיות גבוהה ורזה, ולכן לסגנון הלבוש נוספו בדים עם פסים אנכיים. כמו כן נקבע כי בתוך הבית על הקוסודה ליפול מסביב לרגליים ואילו בחוץ יש לקשור אותו בעזרת אובי נוסף כך שלא יגע ברצפה.
בתחילת המאה ה-19 העיטורים של הקוסודה הוגבלו לקצוות של הפאנלים הקדמיים ולפתח הקוסודה, מה שיצר סגנון לבוש חדש הנקרא אדו-זומה (Edo-zuma) סגנון זה נמשך תקופה קצרה שאחריה קוסודה חלק עם קישוטים במכפלת הפך לביגוד הסטאנדרטי.
הינאגאטה-בון
הינאגאטה-בון (Hinagata-bon 雛形本) היו ספרים ששומשו בתקופת אדו להצגת דוגמאות, טקסטורות וצבעים של בדים ששומשו להכנת הקימונו. המונח הינאגאטה-בון מתייחס במיוחד לספרים מודפסים בהם היו מוצגים דוגמאות של קוסודה, כאשר על כל דף היה מצויר דוגמה פופולרית בצורה של קוסודה. דוגמאות מוקדמות של הינאגאטה-בון הודפסו בשחור לבן אך לאחר 1780 החלו להדפיס אותם גם בצבע.
ההינאגאטה-בון נוצרו על ידי אמנים שעבדו על הדפסי האוקיו-אה (Ukiyo-e prints) והם חשובים למחקר אודות אופנת הקוסודה ומחקר טכניקות ההדפסה של האוקיו-קה וציירי האוקיו-אה.
דיפלומטיה ציבורית
דיפלומטיה ציבורית (באנגלית: Public diplomacy) היא מאמצי ההסברה שעושות מדינות ושחקנים בינלאומיים אחרים כדי לקדם את האינטרסים שלהם במדינות זרות באמצעות השפעה על הציבור במדינות אלה. בישראל נעשה לרוב שימוש במונח "הסברה" כדי לתאר תהליך זה. דיפלומטיה ציבורית פונה ישירות אל תושבי מדינות היעד, שלא באמצעות תיווכו של הממשל, עוסקת בגיבוש המסר ובבחירת ערוצי מדיה מתאימים להעברתו. הדיפלומטיה הציבורית נתפסת לרוב כחלק מ"ארגז הכלים" הלגיטימי ביחסים בין מדינות, בהיותה מכשיר של עוצמה רכה (בניגוד לכוח צבאי או כלכלי). עם זאת, מדינות רבות מגבילות את פעילות הדיפלומטיה הציבורית של מדינות וארגונים זרים בשטחן, כולל באמצעות חקיקה, כדי למנוע פגיעה בריבונותן.
מרכיב מרכזי בדיפלומטיה ציבורית הוא המאמץ של המדינה להציג עצמה בציבור הרחב באופן שיעורר אהדה והזדהות עמה. זאת, בין היתר, על ידי הרחבת הדיאלוג והקשרים הבלתי אמצעיים בין אזרחיהן לבין עמיתיהם בארצות חוץ, חשיפה תקשורתית של צדדיה היפים של המדינה, קידום חילופי תרבות, חינוך ומדע, תרגום והפצת ספרים, ארגון תערוכות, מתן מלגות, איתור מנהיגים פוטנציאלים בקרב צעירי המקום והזמנתם להשתלמויות במדינת האם ועוד.
על דיפלומטיה ציבורית להיות מונחית על בסיס דוקטרינה ואסטרטגיות ארוכות טווח כדי לנחול הצלחה. בעייתה המרכזית - נטייה להתנגש עם תרבויות ארגוניות מקובלות במשרדי חוץ, ההגנה וסוכנויות ממשל. יש הטוענים שחשיבותה לביטחון הלאומי זהה לפעילות צבאית. היא פועלת לרוב כגורם שקוף, וכשהיא מצליחה, לא שמים לב לקיומה. עם זאת, כשהיא נכשלת, שמים לב לחסרונה.
מטרות
דיפלומטיה ציבורית היא תחום ביחסים בינלאומיים העוסק בדיפלומטיה ובפרט בהצדקת פעולותיה של המדינה ושיפור תדמיתה הבינלאומית. דיפלומטיה ציבורית פועלת ליצירה וחיזוק האהדה למדינה, לתנועה, או לרעיון כלשהו כלפי חוץ. ולהפך, משמעות המונח מתייחסת גם לפעילות ליצירה וחיזוק ההתנגדות למדינות, לתנועות ולרעיונות העומדים למכשול כנגד המדינה אותה היא באה לשרת. היא מופנית בעיקרה לעבר גופים לא רשמיים, יחידים בעלי השפעה בלתי-פורמלית, ושכבות שונות בציבור הרחב., ועושה שימוש בטקטיקות יחסי ציבור.
דרכי פעולה
השינויים הפוליטיים והתפתחות כלי התקשורת, במרוצת המאה ה-20, הביאו לעלייה בחשיבותה של הדיפלומטיה הציבורית (ופעולות תעמולה) ככלי המדיניות המודרנית. המאבק בין מדינות אינו מתחולל רק בזירה הצבאית כי אם בזירת העורף של המדינה היריבה תוך ניסיון לרכישת דעת הקהל, בשימוש מאפייניה של העוצמה הרכה אל מול העוצמה הקשה. רכישת אמונם של מספר רב של אנשים ותמיכת הציבור בארצות הנוגעות לסוגיה במישרין ובעקיפין, יכולה להשפיע באופן ישיר, חיובי או שלילי, על תחומים מדיניים ואחרים ועל מדינות וממשלותיהן. תמיכה ציבורית כמו גם לגיטימציה שכאלו, מקבלות משנה תוקף במדינות דמוקרטיות ליברליות, בעלות משטרים פרלמנטריים, בהן קיימת חשיבות לדעת קהל, עיתונות חופשית (המובילה אותה) והתעניינות גוברת בסוגיות של מדיניות חוץ, כמו גם במשטרים טוטליטריים, המייחסים חשיבות רבה ונשענים גם הם על דעת הקהל ועל גיבוי ציבורי.
עקב מציאות זו, חשיבות הדיפלוטיה הציבורית מתקיימת גם בתוך המדינה. יכולתה של הממשלה להשפיע על הדימוי של אירועים ועמדות, כפי שהם מוצגים באמצעי תקשורת, הפכה לגורם בעל חשיבות עליונה. חוסר היערכות נכונה בתחום ההסברתי מביא לחוסר הבנה ולהיעדר תמיכה ציבורית בממשלה, והתוצאה היא כישלון בביצוע המדיניות. אמצעי התקשורת הם הגורם המשפיע ביותר על עיצוב דעת קהל, והיא זו שמכשירה או מכשילה מהלכים צבאיים, מדיניים וכלכליים. בעידן זה, יש חשיבות רבה במיוחד להיערכות נכונה של מערך הדיפלומטיה הציבורית והתקשורת הממשלתי.
בעשורים האחרונים התפתח רובד נוסף בדיפלומטיה: דיפלומטיה ציבורית שמוכוונת לציבור הרחב, אך מתבצעת באמצעות האינטרנט, בדגש על כלים מתחום המדיה החברתית, כגון דפי פייסבוק רשמיים במספר יעדים המשמשים להפצת מידע.
תדמית הדיפלומטיה הציבורית
החלטה ממשלתית נכונה יכולה להסתיים בכישלון חרוץ אם מקבלי ההחלטות לא שקלו מראש את הדרך בה יטפלו בה אמצעי התקשורת. הממשלה עלולה להיכשל בביצוע ההחלטה אם לא נערכה כראוי להסביר את מדיניותה ואם גורמי הדיפלומטיה הציבורית (או ההסברה) השונים אינם פועלים נכון כדי להסביר את ההחלטה. חוסר היערכות בתחום ההסברתי מביא לחוסר הבנה ולהיעדר תמיכה ציבורית בממשלה, והתוצאה היא, כאמור, כישלון.
בישראל
במדינת ישראל, נהוג לכנות את המושג דיפלומטיה ציבורית "הסברה".
ראש מערך הדיפלומטיה הציבורית, הפועל תחת משרד החוץ, אחראי על פעילות ריכוז ותיאום עבודת האגפים: תקשורת והסברה, קשרי תרבות ומדע וחטיבת תפוצות ודתות, גיבוש מדיניות והתוויית דרכים להשגת יעדים אופרטיביים. כמו כן, הוא מופקד על גיבוש התוצרים של האגפים שבאחריותו בהתאם ללוח האירועים בזירה הבינלאומית ובהתאם לסדר היום המדיני של שר החוץ והמנכ"ל. ראש המערך עומד בראש דיאלוגים מדיניים עם מדינות המפתח ומטפל במיזמים מיוחדים.
עיקר פעילות הדיפלומטיה הציבורית של ישראל, או ההסברה הישראלית, היא פעילות להצדקת זכות הקיום שלה (אליה מתנגדים גופים ואנשים שונים), מלחמותיה, את מדיניות המלחמה בטרור שלה ואת מדיניותה כלפי פלסטינים, שזוכה לביקורת בתקשורת הבינלאומית ועל ידי ארגוני זכויות אדם.
המתקפה על הלגיטימיות של ישראל באה בעבר בעיקר ממדינות ערב, אך מאז שנות ה-2000 גם מהתקפות של ארגוני שמאל רדיקלי המשתמשים ברטוריקה של זכויות אדם, פוסט-מודרניזם וקוסמופוליטיות כדי לשלול את זכות קיומה של ישראל ולהציג את קיומה כמדינת אפרטהייד או כחטא קולוניאליסטי שיש לתקן על ידי ביטול מדינת ישראל לטובת מדינה דו-לאומית או מדינת כל אזרחיה לצד מדינה פלסטינית. תעמולה זו מציגה את ישראל כמדינה אלימה, כובשת ומנשלת, הפוגעת ללא הצדקה בפלסטינים. נטען שלעיתים קרובות היא מבוססת על שקרים, סילופי מידע והגזמות על תקריות שאירעו במסגרת הסכסוך הישראלי-ערבי.
מטרת ההסברה הישראלית בראש ובראשונה מאז שנות ה-2000 היא להילחם בתעמולה האנטי-הישראלית ובדה-לגיטימציה כנגד זכותה להתקיים. לשם כך מציגה ההסברה הישראלית מידע על השתלשלות האירועים ההיסטורית ופעולות טרור מהם סובלים תושבי ישראל, שנטען שהתקשורת וארגוני זכויות האדם מתעלמים מהם.
תפקיד אחר של ההסברה היא רכישת אוהדים למדינת ישראל או צמצום האיבה כלפיה כתוצאה ממתן מידע ונתוני אמת על המתרחש באזור, כמו גם טיעונים שונים, ובפרט הצגת פן אחר של ישראל, שלא מתייחס למלחמה המתמשכת עם מדינות ערב והפלסטינים. ההסברה הישראלית מציגה את תרומתה של ישראל לעולם בתחומי המדע, הטכנולוגיה, ההנדסה, החקלאות, העזרה למדינות עולם שלישי והתרבות - תרומות שלא מוצגות כמעט בתקשורת העולמית.
במסגרת הדיון אודות ההסברה הישראלית נוצרה אסכולה המתנגדת לשימוש במונח הסברה. עיקר הביקורת נסוב סביב המשמעות האפולוגטית המשתמעת ממשמעותו המילולית של המונח, לטענת המתנגדים לו. כיום הנטייה היא להחליף את השימוש במונח הסברה במונח "דיפלומטיה ציבורית", כמקובל בשירותי חוץ שונים בעולם.
אנג'לה
אַנְג'לָה הוא שם פרטי נפוץ (Angela) מבוסס על המילה אנג'ל, שפירושה מלאך.
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מדינת המסדר הטווטוני
מדינת המסדר הטווטוני (בגרמנית: Deutschordensstaat) הייתה ישות מדינית אשר הוקמה במאה ה-13 על ידי המסדר הטווטוני לאחר מסעות הכיבוש שערכו באזור הבלטי כחלק ממסעות הצלב הצפוניים.
הקלר וקוך MG4
ה-MG4 (ר"ת בגרמנית: Maschinengewehr 4; 'מקלע דגם 4') הוא מקלע קל אשר פותח בגרמניה על ידי חברת הקלר וקוך, ומשמש את כוחות הבונדסוור משנת 2005 ועד היום, לצד מספר צבאות אחרים בעולם.
גיים ג'אם
גיים ג'אם (באנגלית: Game jam) הוא אירוע מרתוני, שבו המשתתפים מנסים ליצור משחק וידאו מאפס. בהתאם לפורמט האירוע, משתתפי האירוע עשויים לעבוד באופן עצמאי או בצוות. משך האירוע נע בדרך כלל בין 24 ל-72 שעות. המשתתפים הם בדרך כלל מתכנתים, מעצבי משחקים, אמנים, סופרים ואישים אחרים בתחומים אחרים הקשורים לפיתוח משחקים. בעוד שגיים ג'אמים רבים מתנהלים אך ורק כתרגיל ליצירת משחקי וידאו, חלק מהגיים ג'אמים מעניקים פרסים למנצחים.
הקלר וקוך MG4
פיתוח ומאפיינים
בתצורה הבסיסית של ה-MG4 מותקנת כוונת ברזל בחלק האחורי של המכסה העליון של המקלע, בנוסף ניתן להתקין כוונות מסוגים שונים לאורך מסילת פיקטיני. בגרסת המקלע של הבונדסוור הגרמני, מותקנת כוונת טלסקופית (X3) המשולבת בידית נשיאה הדומה לזו המותקנת על ה-הקלר וקוך G36.
לצד ההקלר וקוך MG5 שפותח כמקלע לשימוש כללי, ה-MG4 אומץ על ידי הבודסוור החל משנת 2005 כחלק מתוכנית שדרוג כללית ברחבי הכוחות המזוינים של גרמניה בשם "חי"ר העתיד" (IDZ).
גיים ג'אם
באופן מסורתי, גיים ג'אמים מתמקדים ביצירת משחקי וידאו, אם כי, ישנם גיים ג'אמים המתמקדים ביצירת משחקי לוח.
מדינת המסדר הטווטוני
רקע היסטורי
"פרוסיה העתיקה" הייתה ישות מדינית שהתקיימה באזור ליטא, אסטוניה ולטביה של ימינו. היא שימשה במשך תקופה ממושכת כיעד לניסיונות הכיבוש וההתפשטות של שכנותיה. בולסלאב הראשון מלך פולין ניסה לכבוש אותה ולנצר את תושביה כבר בסוף המאה ה-10 לאחר ששלח למשימה את המיסיונר אדלברט הקדוש מפראג אשר נכשל במשימתו. בולסלאב הרביעי, מלך פולין במאה ה-12, ניסה גם הוא לתקוף בפרוסיה, והפעם הסתייע בכוחות רוסיים שהצטרפו לצבאו אך גם הוא נכשל. ניסיונות הכיבוש הפכו לאינטנסיביים יותר ויותר במהלך המאה ה-13 בהנהגתו של קונראד הראשון ממזוביה, כאשר בתקופה זו קיבלו גם תוספת אופי של מסעות צלב נגד בעלי האמונה הפאגאנית.
השבטים היוטבינגיים ששכנו בחלקה הדרומי של פרוסיה (צפון פולין של ימינו), נכבשו, איבדו את נחלותיהם ונטמעו באוכלוסייה, אולם הפרוסים הבלטיים הצליחו לשמור על שלמות נחלותיהם והצליחו לגרש את הפולנים ובני בריתם הצלבנים דרומה עד לאזור הדרומי של פולין של ימינו, תוך שהם משאירים אחריהם שממה לא מאוכלסת. קונראד המובס והמושפל פנה לעזרת האפיפיור בבקשה לארגן מסע צלב נוסף לאזור הבלטי והפעם בסיועם של האבירים הטווטונים. בשנת 1224 הכריז פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על האזור הבלטי כחלק ממלכתו, ובכך הכפיף את תושביו בעלי האמונה הפגאנית, למרותה של הכנסייה הקתולית. תחת שלטונו החל פיתוח של האזור. יערות וביצות הוכשרו להתיישבות ונוסדו ערים חדשות ובהן מרינבורג וקניגסברג. בשנת 1225 גרש אנדראש השני, מלך הונגריה את האבירים הטווטונים מאזור טרנסילבניה והם נאלצו לנדוד צפונה לכיוון הים הבלטי.
התפתחות והתבססות
בתחילת המאה ה-14 פרצו עימותים צבאיים בין הנסיכויות פומרניה, בוהמיה וברנדנבורג השוכנות ממערב לאזור הבלטי. הטווטונים ניצלו את ההזדמנות ובשנת 1308 השתלטו על דנציג לאחר מצור, וטבחו בתושבים. בשנת 1309 מכר דוכס ברנדנבורג שטחים שהיו בשליטתו למסדר הטווטוני במסגרת הסכם סולדין. הסכם זה היווה מקור לסדרת עימותים עתידיים בין מדינת המסדר הטווטוני לפולין. בשנת 1343 הושג הסכם בתיווך האפיפיור אשר לפיו קיבלו הפולנים את השליטה בפומרניה במעמד של פייף ומלך פולין קיבל גם את התואר של דוכס פומרניה.
בשנת 1402 רכשה מדינת המסדר הטווטוני את ברנדנבורג-נוימרק והחזיקה בה עד אמצע המאה ה-15. בשנת 1410, עם מותו של המלך הגרמני רופרט, פרצה מלחמה בין המסדר הטווטוני לבין ברית פולנית-לטבית אשר נתמכה בכוחות רותניים וטטרים. המלחמה הסתיימה בניצחון גדול של הברית הפולנית-לטבית בקרב גרונוולד, ובמסגרת הסכם טורון שלאחריו נאלצו להחזיר שטחים רבים לשליטה פולנית.
בשנת 1440 יסדו מספר ערים בפרוסיה ביחד עם ערי ההנזה, את "הקונפדרציה הפרוסית " בדרישה להשתחרר מעולה של מדינת המסדר הטווטוני. הסיבה העיקרית להתקוממות הייתה עול המיסים הכבד שהושת עליהן כתוצאה מן הצורך לממן את הפסדי המלחמה מול הברית הפולנית-לטבית. ערי הקונפדרציה הפרוסית פנו לקז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, בבקשה לתמיכה ולסיפוח פרוסיה לממלכת פולין. מלך פולין נענה לבקשת הערים ובכך נפתחה מלחמת שלוש עשרה השנים אשר הסתיימה ב-1466, עם הסכם השלום השני של תורן. במסגרת הסכם זה נאלצה מדינת המסדר הטווטוני לוותר על שטחיה המערבים לטובת פולין, ואילו פרוסיה הפכה לפייף של ממלכת פולין.
שקיעה והיעלמות
בשנת 1525 הסכים אלברט דוכס ברנדנבורג-אנסבך לבקשת זיגמונד השני מלך פולין, להתפטר מתפקידו, לאמץ את האמונה הלותרנית ולקבל את התואר דוכס פרוסיה. המדינה הטווטונית של פרוסיה מן הזרם הקתולי הפכה לדוכסות פרוסיה, והייתה למדינה הפרוטסטנטית הראשונה.
בית הבסבורג הקתולי אשר שלט בברנדנבורג המשיך לתבוע את השליטה בפרוסיה, וב-1618 החיל את שליטתו התאורטית על פרוסיה. אף על פי שמעשית לא ניתן היה לבצע איחוד גבולות, הרי שההתייחסות אליהן הייתה כאל ישות מדינית אחת.
הסכם ברומברג משנת 1657 יצר ברית עוצמתית בין שוודיה ופרוסיה אשר כפתה על פולין את ההכרה בריבונות פרוסיה.
בשנת 1701, לאחר כמעט מאתיים שנות שליטה פולנית בפרוסיה, זכתה האחרונה בהכרה ריבונית.
זבלית פרעה
זבלית פרעה (שם מדעי: Scarabaeus sacer) היא מין של חיפושית ממשפחת הזבליתיים הנפוצה בעיקר בחולות של ארץ ישראל וכן באפגניסטן, איטליה, קפריסין, אתיופיה, צרפת, איראן, מרוקו, סודאן וסוריה.
זבלית פרעה תוארה על ידי החוקר קארולוס ליניאוס בשנת 1758.
בזון לבן שת
בזון לבן שת (שם מדעי: Neohierax insignis) הוא מין של עוף דורס ממשפחת הבזיים, הדומה למין בזון גמדי, הקטן שבדורסי היום. הוא קרוב אליו, אך שייך לסוג עצמאי נפרד - Neohierax, אם כי חלק מהחוקרים מסווגים את שני המינים יחדיו. בז זה חי ביערות הגשם והיערות היבשים של דרום-מזרח אסיה במדינות: קמבודיה, לאוס, תאילנד, מיאנמר ווייטנאם. בז זה קרוב לאיום עקב כריתת היערות בהם חי ועקב שריפות יער המסכנות את הצעירים.
זבלית פרעה
מאפיינים
אורכה של זבלית פרעה עד 4 סנטימטרים והיא אחת מהחיפושיות הגדולות בארץ ישראל. צבעה של זבלית פרעה הוא שחור וכמו שאר החיפושיות היא בעלת שש רגליים שדומות לקרניים. החיפושית משתמשת ברגליה הקדמיות כדי לחפור מחילות וליצור כדורי גללים.
בזון לבן שת
בדומה לקרובו בז זה קטן מאוד, באורך של 23 עד 28 סנטימטרים עם זנב באורך 130 מ"מ ומוטת כנפיים של 42 עד 49 סנטימטרים. משקלו של הבז 84 עד 112 גרם בממוצע, כשהנקבות גדולות מעט יותר מהזכרים. בז זה בעל נוצות כתומות לאורך הפלג הקדמי בעוד החלק התחתון כהה עד שחור והזנב שחור לגמרי עם מספר כתמים לבנים. החזה והבטן בהירים והראש אפור עם עיניים צהובות גדולות וטבעת צהובה סביבם. המקור המעוקל גם צהוב עם קצה כהה.
זבלית פרעה
מאפיינים
כאשר הזכר רואה נקבה עם גללי פרות, הוא לוקח ממנה את הכדור, מגלגל אותו וחופר מחילה. הנקבה טומנת את הגללים במחילה שם היא מעצבת אותם לצורת אגס ובכל כדור היא מטילה ביצה בודדת. מהביצה בוקע זחל שצבעו לבן עד חום בהיר, שניזון רק מצואת בקר הבית. לאחר שהזחל מרוקן את חומרי המזון הוא מתגלם. מהגולם יוצאת חיפושית לבנה, שצבעה הופך עם הזמן לשחור.
בזון לבן שת
בשל גודלו הבז ניזון בעיקר מלטאות קטנות ומחרקים שהוא חוטף מהעצים או מהקרקע לרוב. מין זה הוא מונוגמי ומקנן בחללי עצים טבעיים, בהם מטילה הנקבה שתי ביצים לבנות. זוג אחד נצפה מקנן יחדיו באותו קן על הביצים.
זבלית פרעה
בתרבות
זבלית פרעה היא המפורסמת ביותר מבין הסוגים של החרפושית. עבור המצרים הקדמונים במצרים העתיקה זבלית פרעה הייתה סמל לח'פרי. הם האמינו שיש קשר בין העובדה שהחיפושית מגגלת גללי בקר הבית לבין משימתו של ח'פרי לגלגל את השמש על פני השמים. בהתאם לכך הם קבעו שהמין נחשב לחיה קדושה.
ננדיים (דגים)
ננדיים (שם מדעי: Nandidae) היא משפחת דגי גרם מסדרת הדקראים החיים בנהרות וביצות רדודות בדרום-מזרח אסיה ובאפריקה. הם מכונים לעיתים דגי עלה אסייתיים, בהקבלה למשפחה דגי עלה (Polycentridae) החיים באמריקה הדרומית הקרובה אליהם. בסוג שלושה מינים, מתוכם שני סוגים החיים באפריקה וסוג אחד החי בדרום-מזרח אסיה.
מאפיינים
לעומת משפחת דגי העלה, מינים אלו אינם מוסווים מאוד לצורת עלה אך עדיין מזכירים במראם עלים. הם קטנים מאוד ואורכם עד 8 ס"מ בממוצע. ראשם קטן ופיותיהם מתמשכות כקצוות עלים. סנפיריהם מזכירים עלי חמניות ועוזרים להם להידמות לעלי במים. אלו הם טורפים אורבים יעילים מאוד, הממתינים בשקט מבלי לנוע כמעט, לטרפם שכולל בעיקר דגים אחרים, חרקים מימיים וחסרי חוליות נוספים.
אורח חייהם האיטי וצורתם המוזרה מחשיבה אותם לדגי נוי פופולרים.
מיון
בעבר גם הסוג Badis שויך למשפחה אך עבר למשפחת הבדיים.
ברט טראוטמן
ברנרד קארל "ברט" טראוטמן (בגרמנית: Bernhard Carl "Bert" Trautmann, 22 באוקטובר 1923 - 19 ביולי 2013) היה כדורגלן גרמני ששיחק בעמדת השוער.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, כשהיה בן 17 בלבד, התגייס ללופטוואפה ושירת כצנחן. הוא נלחם בחזית המזרחית במשך שלוש שנים, וזכה בחמש מדליות הצטיינות כולל צלב הברזל. לאחר מכן, עבר טראוטמן לחזית המערבית, שם נשבה על ידי הצבא הבריטי. כאחד מ-90 הניצולים היחידים מהגדוד שלו, הועבר טראוטמן בסוף המלחמה למחנה שבויים בלנקשייר. טראוטמן סירב להצעה לחזור לגרמניה, ועם שיחרורו ב-1948, החל לשלב את עבודות המשק המקומי עם משחקי הכדורגל של קבוצת סט. הלן טאון.
הופעותיו בסט. הלן הקנו לו מוניטין של שוער מוכשר, וקבוצות הפוטבול ליג החלו להראות התעניינות בשירותיו. באוקטובר 1949, חתם במנצ'סטר סיטי, מועדון ששיחק בזמנו בליגה הבכירה ביותר באנגליה - הליגה הראשונה. החלטת המועדון להחתים צנחן לשעבר ממדינות הציר, גרמה לגל מחאות, כשהשיא היה הפגנת 20,000 איש נגד החתמת טראוטמן. במשך הזמן, בעיקר עקב יכולותיו הטובות בשער הסיטי, הוא החל לקבל את תמיכת האוהדים, והחמיץ חמישה משחקים בלבד מתוך 250 משחקיו הראשונים בקבוצה.
בזכות הופעתו ההירואית בגמר הגביע האנגלי 1956, זכה טראוטמן בפרס כדורגלן השנה באנגליה וקבע את אחד מציוני הדרך החשובים ביותר בתולדות הגביע האנגלי. כשנותרו 17 דקות לסיום המשחק, ספג טראוטמן פגיעה קשה בראשו לאחר שגלש לרגלי פיטר מרפי - חלוצה של ברמינגהאם סיטי. למרות הפגיעה, החליט טראוטמן להמשיך לשחק, ואף ביצע מספר הצלות מכריעות שהובילו את הסיטי לניצחון 1-3. בטקס חלוקת המדליות, נראה צווארו של טראוטמן כפוף ועקום; ושלושה ימים לאחר מכן, התברר כי הוא שבר את הצוואר במהלך המשחק.
טראוטמן המשיך לשחק במנצ'סטר סיטי עד 1964, כשבאמתחתו 545 משחקים. אחרי שסיים את הקריירה ככדורגלן, עבר טראוטמן לאימון. בתחילה הוא אימן מספר קבוצות מהליגות הנמוכות של אנגליה וגרמניה, ואחר כך הצטרף לתוכנית פיתוח של התאחדות הכדורגל הגרמנית, ששלחה אותו לאמן בבורמה, טנזניה ופקיסטן. בשנת 2004, הוא קיבל את דרגות הקצין (OBE) במסדר האימפריה הבריטית, כהוקרה על קידום היחסים בין אנגליה לגרמניה דרך הכדורגל.
שנותיו הראשונות
ברנרד טראוטמן נולד ב-22 באוקטובר 1923 בוואלה - אזור מעמד הביניים הממוקם מערבית לברמן, כבן הבכור לפועל במפעל דשן ולעקרת בית. שלוש שנים אחריו, נולד אחיו קרל היינץ, עמו הייתה לו מערכת יחסים קרובה. המצב הכלכלי הקשה בגרמניה בתחילת שנות ה-30, אילץ את המשפחה למכור את ביתם ולעבור לדירה קטנה באזור מעמד הפועלים של ברמן, שם חי טראוטמן עד שנת 1941. כבר מגיל צעיר גילה התעניינות רבה במקצועות הספורט השונים, והצטיין במיוחד בכדורגל, כדוריד ומחניים. לבסוף, החליט להצטרף לימק"א והחל לשחק בקבוצת הכדורגל של הארגון. למרות התלהבותו הרבה, הרגיש טראוטמן שהארגון לא מספק את צרכיו, ולכן באוגוסט 1933, הצטרף לנוער ההיטלראי. בשנה שאחריה, כבר זכה טראוטמן במספר תחרויות אתלטיקה מקומיות, ואף קיבל תעודת הצטיינות חתומה בידי נשיא גרמניה, פאול פון הינדנבורג. בערב מלחמת העולם השנייה, עבד טראוטמן כמכונאי מכוניות.
מלחמת העולם השנייה
ב-1941 הצטרף טראוטמן ללופטוואפה, בתחילה כמפעיל רדיו. במהלך אימוניו לא הראה טראוטמן כישרון מיוחד לעבודת הרדיו, ולכן הועבר לשפנדאו כדי להיעשות צנחן. בתחילה הוצב בבסיס בפולין שהיה רחוק מהפעילות המלחמתית, ואיפשר לטראוטמן ולגדודו לעסוק הרבה בספורט כדי להעביר את הזמן. חסר המעש במחנה השפיע על טראוטמן והוא החל להשתטות. באחת הפעמים הוא ביצע חבלה במכונית צבאית, שגרמה לשריפת היד של הסמל שלו. טראוטמן הועמד למשפט בבית דין צבאי, ונגזרו עליו שלושה חודשי מאסר. כבר עם תחילת מאסרו הוא חלה בדלקת התוספתן, ובילה את שארית המאסר בבית החולים הצבאי.
באוקטובר 1941, הוצב טראוטמן מחדש בדניפרופטרובסק, אוקראינה, שם החלו הגרמנים להיחלש, עקב החורף שקרב ובא. היעד המרכזי של יחידתו של טראוטמן היה הפצצת נתיבי האספקה של הצבא הסובייטי - פעולה אותה ביצעו בהצלחה רבה. למרות הצלחת הגרמנים, החלו הסובייטים להשיב מלחמה וכשעזבה יחידתו של טראוטמן את החזית המזרחית, נותרו בה רק 300 חיילים מתוך האלף שהיו בה בתחילה. במהלך שירותו בחזית המזרחית, זכה טראוטמן בחמש מדליות הצטיינות, כולל צלב הברזל, דרגה ראשונה - העיטור השני בחשיבותו בגרמניה הנאצית.
כשהועלה לדרגת סמל, הצטרף טראוטמן ליחידה חדשה שהורכבה כולה משרידי גדודים וחטיבות שהושמדו כמעט כליל בחזית המזרחית. היחידה החדשה הוצבה בצרפת כהכנה לפלישה עתידית (ואכן, בהמשך בוצעה פלישה לנורמנדי). ב-1944, לאחר הפצצה בעיר קליב, נותר טראוטמן אחד הניצולים המעטים של יחידתו, והחליט לחזור לביתו שבברמן. באותו זמן, חיילים ללא אישורי עזיבה רשמיים היו נורים למוות, ולכן טראוטמן היה צריך להתחמק משני הצדדים הלוחמים - גם מהגרמנים וגם מבעלות הברית. למרות זאת, מספר ימים לאחר בריחתו, הוא נתפס על ידי שני חיילים אמריקאים. משהחליטו החיילים שטראוטמן לא יכול לספק להם מידע נחוץ, החליטו לשחררו. מיד לאחר מכן, הגיע טראוטמן לאזור בשליטה בריטית, ונתפס על ידי חיילי המלך. טראוטמן, שנשבה בעבר בידי הרוסים ובידי הצרפתים - אך ברח, הבין שסוף המלחמה מתקרב והחליט לא לברוח בפעם השלישית.
בתחילה, שהה טראוטמן במאסר בקרבת אוסטנדה, בלגיה, ומשם הועבר למתקן כליאה באסקס - שם עבר חקירה מקיפה. טראוטמן, שכבר מגיל צעיר עבר תהליך של אינדוקטרינציה על ידי הצבא הגרמני, סווג על ידי החוקרים כאסיר בדרגה ג', שמשמעותה אדם המאמין ותומך בנאציזם. משם עבר טראוטמן, ביחד עם עוד אסירים בדרגה ג', למחנה שבויי מלחמה בקרבת נורת'וויץ', צ'שייר. במהרה, הורד טראוטמן לדרגה ב', שסיווגה אותו כ"לא-נאצי", ולכן הוא הועבר למחנה בלנקשייר, שם שהה עד שנת 1948. במחנה נערכו משחקי כדורגל באופן קבוע, וטראוטמן היה שותף להם בתור שחקן שדה. למרות זאת, באחד המשחקים נפצע טראוטמן, והוא ביקש לעבור ולשחק כשוער. מאותו משחק, הוא כבר לא עזב את השער, ואף החל להיקרא "ברט", עקב בעיית האנגלים להגות את קיצור שמו המקורי, ברנד.
סט. הלן טאון
עם סגירת מחנה השבויים ב-1948, טראוטמן סירב להצעה לחזור לגרמניה והחליט להישאר באנגליה. בתחילה עבד בחווה מקומית, ולאחר מכן עסק בסילוק פצצות בעיר יוטון, מרזיסייד. תוך כדי עבודתו החל טראוטמן לשחק במועדון החובבני, סט. הלן טאון, שם פגש את מרגרט פרייר - בתו של מזכיר הקבוצה ואשתו לעתיד. במהלך עונת 1948/49, תצוגותיו המצוינות של טראוטמן בשער עשו לו שם, וקהל רב החל להגיע למשחקי הקבוצה. השיא היה בגמר גביע מהון המקומי, שמשך אליו קהל של 9,000 איש שבאו לראות את טראוטמן.
לקראת פתיחת עונת 1949/50, החלו קבוצות הפוטבול ליג להתעניין בשירותיו של השוער הגרמני המוכשר. הראשונה שהציעה לו חוזה הייתה מנצ'סטר סיטי, וב-7 באוקטובר 1949, חתם טראוטמן בקבוצה.
מחאת האוהדים
חלק ניכר מאוהדי מנצ'סטר סיטי לא היו מרוצים מהגעת חייל לופטוואפה לשעבר לקבוצתם. מספר רב של בעלי מנויים שנתיים הודיעו על חרם צרכנים, וקבוצות אוהדים מכל רחבי אנגליה שלחו מכתבים נזעמים להנהלת הקבוצה. בנוסף למוצאו מעורר המחלוקת, נאלץ טראוטמן להתמודד עם אתגר לא פשוט אחר - החלפתו של השוער פרנק סוויפט, אחד השוערים הגדולים בתולדות מנצ'סטר סיטי. למרות ספקותיו לגבי החתמת טראוטמן, החליט קפטן הקבוצה - אריק ווסטווד, בוגר מבצע נורמנדי - לקבל אותו בזרועות פתוחות והוסיף כי "אין מלחמה בחדר ההלבשה". משחק הבכורה של טראוטמן היה ב-19 בנובמבר 1949 נגד בולטון וונדררס, ואחרי הופעה טובה שלו במשחק הבית הראשון של הקבוצה, ההתנגדות לו קטנה והאוהדים החלו להכיר בכישרונו הרב. למרות זאת, הוא עדיין ספג קריאות נאצה במשחקי החוץ של הקבוצה - דבר שהשפיע עליו רבות במשחקיו הראשונים. בדצמבר 1949, במשחק נגד דרבי קאונטי, הקהל לא הפסיק להקניט אותו עד שספג שביעייה.
בינואר 1950, יצאה מנצ'סטר סיטי למפגש נגד פולהאם, במה שהיה לביקור הראשון של טראוטמן בלונדון. המשחק זכה לסיקור עצום בתקשורת האנגלית, וחלק מכתבי הספורט המובילים במדינה חיכו לרגע שבו יראו את טראוטמן בפעם הראשונה. למשחק עצמו הגיעה סיטי כשהיא נאבקת בתחתית הליגה, וציפתה לחטוף תבוסה כואבת מפולהאם. למרות זאת, תצוגת ענק של טראוטמן בשער מנצ'סטר סיטי, הובילה להפסד מינימלי של 1-0 בלבד. עם שריקת הסיום זכה טראוטמן לקימת כבוד ולמחיאות כפיים סוערות מכל הנוכחים בקרייבן קוטג', ואף זכה לשבחים משחקני שתי הקבוצות. בסיום השנה ירדה מנצ'סטר סיטי לליגה השנייה, לאחר ששהתה בתחתית במשך רוב העונה.
גמרי הגביע הרצופים
עונה לאחר מכן חזרה מנצ'סטר סיטי לליגה הראשונה, וטראוטמן החל לבסס את מעמדו כאחד השוערים הטובים באנגליה, תוך כדי שהוא מחמיץ רק חמישה משחקים מ-250 משחקי הקבוצה שנערכו מאז השיבה לליגה. יכולתו הטובה של טראוטמן הגיעה לפרסום גם במולדתו - דבר שגרם לקבוצת שאלקה 04 להציע 1,000 פאונד למנצ'סטר סיטי תמורת שירותיו. הסיטי סירבו להצעה, בטענה שטראוטמן שווה פי 20 יותר ממה ששאלקה הציעה עליו.
באמצע שנות ה-50 החל מאמן מנצ'סטר סיטי, לס מק'דאוול, לפתח שיטת משחק שבה החלוץ האמצעי של הקבוצה מהווה תפקיד מרכזי. שיטת המשחק החדשה נקראה "תוכנית ריווי" על שמו של דון ריווי - חלוץ מנצ'סטר סיטי שהיה איש מפתח במערך. השיטה החדשה גם דגלה בהשגת הכדור בכל זמן אפשרי, דבר שאילץ את טראוטמן לעשות שימוש רב בזריקות הכדור עם ידיו. בתקופתו של טראוטמן, נהגו השוערים לבעוט את הכדור רחוק ככל שיכלו. בניגוד אליהם, טראוטמן - שהושפע מהשוער ההונגרי גיולה גרוסיץ' - התחיל את התקפות הקבוצה בזריקת הכדור מידיו לכיוון האגפים, במטרה לחפש שחקנים פנויים. שחקני האגף שהיו מקבלים את הכדור מטראוטמן, היו מוסרים אותו לריווי, שבעת קבלת הכדור החל לפתח את ההתקפה.
עונה לאחר מכן, סיימה סיטי במקום הרביעי בליגה והצליחה להעפיל בפעם השנייה ברציפות לגמר הגביע. טראוטמן - שהיה אחד משחקניה החשובים ביותר של הקבוצה, זכה יומיים לפני הגמר בפרס כדורגלן השנה באנגליה, והפך לשוער הראשון שזוכה בתואר הנחשק. בגמר עצמו, פגשה סיטי את ברמינגהאם סיטי, שנחשבה לקבוצת צמרת חזקה. שחקני מנצ'סטר סיטי, שהיו פחות לחוצים במשחק זה מאשר בגמר של השנה שעברה, הצליחו לכבוש כבר בדקה השלישית מרגלי ג'ו הייז. בדקה ה-15, הצליחה ברמינגהאם להשוות, והמחצית הראשונה הסתיימה בשוויון 1-1. השוויון נשאר עד אמצע המחצית השנייה, אז הצליחה מנצ'סטר סיטי לכבוש שני שערים מהירים, שנתנו לה יתרון של 1-3. בדקה ה-75, צלל טראוטמן כדי לאסוף את הכדור, ובדרכו לרצפה פגע ראשו ברגליו של פיטר מרפי - חלוץ ברמינגהאם סיטי. חילופים לא היו אפשריים באותם ימים, וטראוטמן - שבקושי הצליח לעמוד על רגליו, נאלץ להמשיך לשחק. במשך רבע שעה, הגן טראוטמן על צווארו ועל שערו, ומנע מברמינגהאם לכבוש שערים נוספים. בטקס חלוקת המדליות, בנוכחותו של הנסיך פיליפ, נראה צווארו של טראוטמן כפוף ועקום, אך אף אחד לא שיער את חומרת הפציעה. טראוטמן, שהוזמן לסעודת הניצחון שנערכה בערב שאחרי המשחק, לא היה מסוגל להזיז את ראשו, והחליט להישאר בביתו על מנת לנוח. יום לאחר מכן, כשראה שהכאב לא עובר, החליט טראוטמן להגיע לבית החולים, שם נאמר לו שהוא סובל מהתכווצות שרירים בלבד. שלושה ימים אחר כך, הוא הגיע לחוות דעת שנייה אצל רופא ממנצ'סטר. צילום רנטגן גילה שהוא סובל מחמישה נקעים בחוליות עמוד השדרה - נזק שיכול היה לעלות בחייו.
ההחלמה מהפציעה
הבראתו של טראוטמן ארכה מספר חודשים, דבר שגרם לכך שהוא החמיץ את רוב עונת 1956/57. בדצמבר של אותה עונה, שיחק טראוטמן בשני משחקים של קבוצת המילואים, אך בשניהם נראה היה כי הוא סובל מחוסר ביטחון. ב-15 בדצמבר הוא חזר לשער הקבוצה הראשונה, למשחק נגד וולברהמפטון וונדררס, אך ספג שלושה שערים. בעקבות יכולתו החלשה של טראוטמן במשך העונה, חלק מהתקשורת ומאוהדי הקבוצה קראו לו לפרוש ממשחק, בעוד שרבים מהאנשים ביקרו את המועדון בטענה שמכריחים אותו לשחק אף על פי שהוא עוד לא החלים מהפציעה הקשה.