cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עלילת הדם ברודוס
רקע
עם עליית ההשפעה הנוצרית באימפריה העות'מאנית הורע מצבם של היהודים בהקשר זה. הצהרת הטנזימאט שהוציא הסולטן אבדילמג'יט הראשון בשנת 1839, הובילה לעידן של התחדשות ולרפורמות ליברליות באימפריה. תקופה זו שיפרה עוד יותר את מעמדם של הנוצרים ושחקה את כוחן של הרשויות להגן על היהודים. קודם העלילה ברודוס, אירעו מקרים של עלילות דם גם בחלב (1810), בביירות (1824), באנטקיה (1826), בחמה (1829), בטריפולי (1834) ובירושלים (1838). באף אחד מהמקרים הללו לא הרשיעו השלטונות העות'מאנים את הנאשמים.
בשנת 1840, בד בבד עם פרשת העלילה ברודוס, מקרה מפורסם נוסף של עלילת דם, המכונה עלילת דמשק, התפתח בדמשק, בתקופה שהעיר הייתה בשליטת קצרת מועד של מוחמד עלי ממצרים. הרקע לעלילה היה היעלמותו של נזיר צרפתי בשם תומאסו יחד עם משרתו המוסלמי, אחרי שתלו מודעה בשוק היהודי בדמשק בא' באדר א' ה'ת"ר (5 בפברואר 1840). ספר יהודי נחשד והובא לחקירה. בחקירה אכזרית שנוהלה על ידי מושל סוריה ולובתה על ידי הקונסול הצרפתי בגיבוי מלא מפריז מצאו את מותם מספר חשודים. הנותרים בחיים עברו עינויים קשים וחלקם הודו בהשתתפות ברצח והצביעו על שאר ה"רוצחים". העלילה הופסקה הודות להתערבותם של אישי ציבור יהודיים ומדינאים מן המערב, אך עדויותיהם של העצורים פורסמו ושימשו את המעלילים ברודוס בתור הוכחה ניצחת לאשמת הקהילה.
האירוע
ב-17 בפברואר 1840 יצא נער ממשפחה יוונית אורתודוקסית ברודוס לטייל ולא שב. למחרת דיווחה אמו על היעלמותו לשלטונות העות'מאניים. מושל האי, יוסוף פאשה, הורה על ביצוע חיפושים נרחבים, אך מאמצי ימים אחדים העלו חרס. הקונסולים האירופים לחצו על המושל לפתור את המקרה: משפחתו של הנער הייתה נוצרייה, אך ללא הגנה זרה. בשלב זה כבר לא היה ספק עבור האוכלוסייה הנוצרית-יוונית ברודוס כי הילד נרצח על ידי היהודים למטרות פולחן. עד ראייה דיווח כי "עבור האוכלוסייה היה ברור שהילד המדובר נפל קרבן לידי היהודים והאי כולו נסער מקצה לקצה בשל כך". הוודאות של הנוצרים המקומיים באשר לאשמים במעשה הרשימה את השלטונות העות'מאניים, והם החלו לחפש ברובע היהודי, אך גם חיפוש זה לא העלה דבר.
כעבור כמה ימים דיווחו שתי נשים יווניות שראו את הנער הולך לעבר העיר רודוס, מלווה בארבעה יהודים. הנשים טענו כי אחד היהודים הוא אליקים סטמבולי, שנעצר בעקבות כך, נחקר, והולקה חמש מאות מכות על כף רגלו. ב-23 בפברואר הוא נחקר שוב ועונה בנוכחותם של נכבדים רבים, כולל המושל, הקאדי, הארכיבישוף היווני וקונסולים אירופאים. יהודי רודוס דיווחו כי סטמבולי "נקשר בשלשלאות כאשר חוטי תיל אדומים חלפו דרך אפו, עצמות רותחות הונחו על ראשו ואבן כבדה מאוד הונחה על חזהו". תחת עינויים אלו הודה סטמבולי באשמת הרצח והפליל יהודים אחרים, ופתח בכך את הדלת למעצרים נוספים. כחצי תריסר יהודים הואשמו בפשע ועונו.
קייסי דה-סנטיס
ג'יל קייסי דה-סנטיס (באנגלית: Jill Casey DeSantis; נולדה ב-26 ביוני 1980) היא הגברת הראשונה של פלורידה, רעייתו של מושל פלורידה ה-46 רון דה-סנטיס.
עלילת הדם ברודוס
האירוע
בתמיכת הכמורה היוונית והקונסולים האירופיים, חסם המושל יוסוף פאשה את הרובע היהודי ערב חג הפורים ועצר את רב העיר מיכאל יעקב ישראל (בנו של הרב חיים יהודה ישראל, שישב אף הוא על כיסא זה). לתושבים לא ניתנה אפשרות לקבלת דברי מזון או מים מתוקים. על אף הסגר, השלטונות המוסלמים ככלל, לא היו נלהבים להמשיך את האשמת הרצח נגד היהודים והקאדי המקומי אף הזדהה בגלוי עם היהודים. גם הפקיד המוסלמי הממונה על הסגר נתפס בהברחת לחם לתושבים הכלואים, ורק על פי התעקשותו של הקונסול הבריטי, הוטלה עליו דחייה והוא שוחרר משירותו. רק לאחר שהמצור נמשך במשך שתים עשרה יום נאלץ המושל להסירו בשל הוראתו של פקיד אוצר בכיר שביקר באי בסיור. בשלב זה חשבו היהודים שהפרשה הסתיימה ו"נתנו תודה לאלוקים על גאולתם".
קייסי דה-סנטיס
ביוגרפיה
דה-סנטיס נולדה בזיינסוויל, אוהיו בשם "קייסי בלאק" ב-26 ביוני 1980. אביה, רוברט בלייק, היה קצין בדימוס בחיל האוויר האמריקני שהפך לאחר מכן לאופטימטריסט. אמה, ג'ין קאפוניגרו, בת למשפחת מהגרים מסיציליה, הייתה פתולוגית. היא למדה בקולג' צ'ארלסטון וסיימה עם תואר ראשון בכלכלה. לאחר סיום לימודיה החלה להנחות בערוץ הגולף את התוכניות On The Tee ו-PGA Tour Today. במקביל החלה לעבוד כמגישת חדשות עבור WJXT - תחנת טלוויזיה עצמאית בג'קסונוויל, פלורידה.
עלילת הדם ברודוס
האירוע
במהלך המצור הצליחו היהודים לסכל ניסיון חתרני להבריח גופה לתוך הרובע היהודי ובכך להביא להפללתה.
קייסי דה-סנטיס
ביוגרפיה
ב-2014 היא יצרה והנחתה את התוכנית The Chat. תוכנית דיונים בת שעה ששודרה במקביל ב-WTLV (רשת מקומית בג'קסונוויל השייכת ל-NBC) וב-WJXX (רשת מקבילה השייכת ל-ABC). במקביל, הנחתה תוכנית אירוח יומית בשם First Coast Living, ותוכנית שבועית בשם The American Dream, אשר עסקה ביזמות. כמו כן היא יצרה את הסרט התיעודי Champion, The JT Townsend Story, אשר עסק בשחקן הפוטבול ג'יי טי טאונסנד.
עלילת הדם ברודוס
המפנה בעקבות פרשת דמשק
ההקלה שהייתה נראית באופק התפוצצה בתחילת מארס בשל פרשת דמשק. הדיווחים בתקשורת העולמית על פרשת העלילה בדמשק ועל כך שיהודי דמשק הודו כי רצחו את האב תומאס חיזקו את אמונת הקהילה הנוצרית באמיתות הרצח. הקונסול הבריטי דיווח כי "היוונים צעקו בקול רם שהצדק לא נעשה להם וכי הרב וראשי הקהילה היו צריכים להיות כלואים... כדי לשמור על שקט האוכלוסייה הוחלט שיש לעצור אותם". ואכן, שמונה יהודים נעצרו, ובהם הרב הראשי ודוד מזרחי מראשי הקהילה, שעונו על ידי תלייתם מווים בתקרה בנוכחות הקונסולים האירופיים. מזרחי איבד את הכרתו לאחר שש שעות, בעוד שהרב הוחזק שם במשך יומיים עד שסבל מדימום. למרות העינויים שניהם לא הודו והם שוחררו לאחר כמה ימים. ששת היהודים הנותרים נשארו בכלא עד לתחילת אפריל. במהלך העינויים נכחו גם כמה מן הקונסולים האירופאים כמו א. מאסה משוודיה וג'י ג'י וילקינסון מבריטניה ומילאו תפקיד מפתח בחקירה. במהלך חקירתו של הרב הראשי שאל וילקינסון, בהתייחסו להחלטתו המוקדמת של הקאדי לדחות את המקרה: "מה ניתן ללמוד על כושר השיפוט של המולא המוסלמי מן המקרה בדמשק אשר מוכיח לנו כי לפי התלמוד יש צורך בדם ילדים נוצרים לשם הכנת המצות בפסח?"
קייסי דה-סנטיס
ביוגרפיה
ב-8 בינואר 2019 נבחר בעלה רון דה-סנטיס לתפקיד מושל פלורידה, וקייסי הפכה לגברת הראשונה של פלורידה. בפברואר של אותה שנה היא השיקה את "מדליית הגברת הראשונה" שמוענקת לאזרחי פלורידה שהפגינו אומץ, מחויבות ושירות. באוגוסט של אותה שנה, היא מונתה ליו"ר קבינט הילדים והנוער של פלורידה.
עלילת הדם ברודוס
התערבות בינלאומית
בימים הראשונים של המצור הצליח מישהו מבפנים להבריח מכתב מהרובע היהודי להנהגה היהודית בקונסטנטינופול. רק ב-27 במרץ העבירו מנהיגי הקהילה היהודית בבירה העות'מאנית את המכתב למשפחת רוטשילד, יחד עם קריאה דומה לעזרה מיהודי דמשק. במסמכים אלה, צירפו המנהיגים היהודים את חוות דעתם, שבה הטילו ספק ביכולתם להשפיע על הסולטאן.
קייסי דה-סנטיס
ביוגרפיה
ב-24 במאי 2023 הודיע רון דה-סנטיס על התמודדותו לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית. קייסי משמשת כיועצת עבור הקמפיין שלו, והוא מרבה להתייעץ עמה בעניינים פוליטיים. בתקשורת האמריקנית היא אף מכונה לפעמים "הנשק הסודי של דה-סנטיס".
עלילת הדם ברודוס
התערבות בינלאומית
התערבותם של הרוטשילדים נשאה פרי במהרה. ראש בית משפחת רוטשילד בווינה, סלומון מאיר רוטשילד, מילא תפקיד מפתח בגיוס מימון עבור האימפריה האוסטרית, והיה לו קשר הדוק עם הקנצלר האוסטרי קלמנס ונצל פון מטרניך. ב-10 באפריל שיגר הקנצלר הוראה בדבר שתי הפרשיות, דמשק ורודוס אל ברתולומאוס פון שטירמר - שגריר בקונסטנטינופול ואל אנטון פון לורין - קונסול באלכסנדריה. בדבריו כתב מטרניך כי "ההאשמה שנוצרים נרצחים לשם איזה חג פסח הצמא לדם היא מטבעה אבסורד..."
קייסי דה-סנטיס
חיים אישיים
קייסי ורון דה-סנטיס נפגשו בזמן שהאחרון שרת כקצין בחיל הים האמריקני. הם נישאו ב-26 בספטמבר 2009 בדיסניוורלד. לימים הגדיר זאת דה-סנטיס כ"סוג של אירוניה", בהתחשב במאבק העיקש שהוא ניהל לימים כנגד חברת וולט דיסני. לזוג דה-סנטיס ישנם שתי בנות ובן.
עלילת הדם ברודוס
התערבות בינלאומית
אף באנגליה נדרשה הקהילה היהודית להגיב על הקריאות לעזרה מרודוס ודמשק. מועצת הנציגים של יהודי בריטניה התכנסה ב-21 באפריל כדי לדון בדבר עלילות הדם. הם החליטו לבקש מהממשלות הבריטיות, האוסטריות והצרפתיות להתערב בעניין אצל הממשלה העות'ומנית ולהפסיק את הרדיפות. ההחלטה לגנות את העלילות הרצחניות פורסמה כפרסומת בתשלום ב-35 כתבי עת בריטיים והופיעה פעמיים בעיתונים החשובים ביותר. ב-30 באפריל, נפגשה משלחת שנבחרה על ידי המועצה עם הנרי טמפל - אז שר החוץ, שכינה את עלילת הדם "דיבה" והצהיר כי "יש להפעיל את יכולת ההשפעה של בריטניה על מנת לעשות סוף למעשי הזוועות" במכתבו מ-5 במאי אל הלורד ג'ון פונסונבי, השגריר הבריטי בקונסטנטינופול, הורה לו שר החוץ להעביר את כל החומר על פרשת רודוס לממשלה העות'מאנית "בצורה רשמית ובכתב" ו"לדרוש קיומה של חקירה מיידית וקפדנית בנושא, במיוחד לאור הטענה כי מעשי הזוועה בוצעו בהנחיית הנוצרים והקונסולים האירופיים".
קייסי דה-סנטיס
חיים אישיים
ב-4 באוקטובר 2021 התפרסם כי קייסי דה-סנטיס חולה בסרטן השד. ב-3 במרץ 2022 התפרסם כי היא החלימה.
כמו בעלה, קייסי דה-סנטיס היא נוצרית קתולית.
עלילת הדם ברודוס
התערבות בינלאומית
בשלב זה נוצר קונצנזוס בתוך הקהילה הדיפלומטית האירופית בקונסטנטינופול כי יש לעצור את רדיפת היהודים הנאשמים. דעה זו נתמכה לא רק על ידי הלורד פונסונבי (שגריר בריטניה), אלא גם על ידי פון שטירמר (שגריר אוסטריה), אשר מהתכתבותו עם הקנצלר האוסטרי ניתן לראות כי הוא לא היה משוכנע כלל בחפותם של היהודים, על ידי השגריר הצרפתי אדוארד פונטוס, שממשלתו עמדה לצד הקונסולים הצרפתים שתמכו בעלילות דם ברודוס ובדמשק, ועל ידי שגריר פרוסיה הנס פון קוניגסמרק. כתוצאה מכך, הדרך הייתה פתוחה בפני לורד פונסונבי, שהיה הדיפלומט החזק ביותר בקונסטנטינופול, להתערב ללא עוררין למען יהודי רודוס.
הקמת וועדת חקירה
הנוצרים הגיבו לפעולות אלו של השלטון המרכזי בזעם מחודש כלפי היהודים, כך שבסוף חודש מאי הייתה הרגשת אלימות באוויר. היהודים תיארו מקרים רבים שבהם הותקפו או הוכו על ידי היוונים, אך כאשר התלוננו על כך בפני המושל, הוא ציווה להלקותם. הקאדי התנער ממעשיו של המושל, אך הלה הצהיר כי פעל לפי דרישת הקונסולים. נוסף על כך הורה המושל על מעצרם של חמישה יהודים נוספים.
המשלחות היוונית והיהודית מרודוס, שכל אחת מהן מנתה חמישה אנשים, הגיעה לקונסטנטינופול בירת האימפריה ב-10 במאי, שם הצטרפו אליהם הקאדי, הקונסול הצרפתי וסגן הקונסול האוסטרי. ב-26 במאי ערך בית המשפט הזמני לחקירה את הפגישה הפתוחה הראשונה בראשותו של ריפאט ביי. הקאדי טען ש"הפרשה כולה היא תולדה של שנאה ויזמו אותה הייתה הקונסולים האנגלים והאוסטרים בלבד". הקונסולים התעקשו על אשמת היהודים, והציגו עדות כתובה של עמיתיהם שנשארו ברודוס.
הזיכוי
המקרה התגלגל במשך חודשיים נוספים, כששגריר בריטניה התעקש להדגיש את נושא העינויים שעברו העצורים תחת פקודתו של מושל רודוס. לבסוף, ב-21 ביולי הוכרז פסק-הדין. בחלקו הראשון, בו נידון התיק בין "האוכלוסייה היוונית של רודוס - התובע, לבין האוכלוסייה היהודית - הנאשמת", התוצאה הייתה זיכוי מוחלט. בחלקו השני פוטר יוסוף פשה מתפקידו כמושל רודוס משום "שהפעיל נהלים אסורים נגד היהודים שאינם מוסמכים בשום אופן על פי החוק". בתגובה להחלטה שיבח השגריר הבריטי את החקירה אשר במהלכה "נבחנה פרשת רודוס בהגינות" וקרא להכרעת הדין "הוכחה מובהקת לצדק ולהומניות בה פועל השער העליון".
ראו גם
עלילת דמשק
שלום אדרי
שלום אדרי (נולד ב-7 באפריל 1994) הוא כדורגלן ישראלי, המשחק בעמדת הקשר ההתקפי במ.ס. טירה.
קריירה
ב-27 באוקטובר, חתם במכבי נתניה מליגת העל, אך לאחר כמה חודשים חזר לרמת השרון.
ב-29 באוגוסט 2016, אדרי חתם בהפועל כפר שלם מליגה א'. אדרי, שיחק בליגה א' עד לשנת ועבר בין היתר בצעירי כפר כנא, עירוני טבריה ומ.ס. טירה.
ב-1 ביולי 2019, אדרי חזר לליגת העל כאשר חתם בבית"ר ירושלים. בבית"ר ירושלים זכה גם בתואר היחיד שלו כאשר זכה עם קבוצתו בגביע הטוטו 2019/2020.
ב-4 בפברואר 2021 חתם אדרי בהפועל חדרה עד לסיום עונת 2020/2021. ב-5 ביולי 2021 חתם בהפועל אום אל-פחם, אך בחר להתיר את חוזהו בקבוצה וב-19 באוגוסט חתם במכבי נתניה. בדצמבר 2021 חזר למ.ס. טירה.
אריך פון הורנבוסטל
אריך מוריץ פון הורנבוסטל (בגרמנית: Erich Moritz von Hornbostel; 25 בפברואר 1877 – 28 בנובמבר 1935) היה אתנו-מוזיקולוג וחוקר מוזיקה יהודי-אוסטרי.
הורנבוסטל ידוע בעיקר בזכות עבודתו החלוצית בתחום המוזיקולוגיה ובזכות מערכת סיווג כלי הנגינה הורנבוסטל-זאקס שפיתח יחד עם קורט זאקס.
ביוגרפיה
הורנסבוטל נולד בשנת 1877 בווינה, אמו הייתה יהודייה ואביו היה נצר למשפחת אצולה ממוצא סקסוני, הוא השלים דוקטורט בכימיה מאוניברסיטת וינה והיגר לברלין, שם עסק בתחום האתנו-מוזיקולוגיה והמוזיקולוגיה עד 1933, אז פוטר מכל משרותיו האקדמיות והמקצועיות בשל אמו היהודייה.
הוא היגר לקיימברידג' שבאנגליה, שם עבד על ארכיון הקלטות מוזיקה עממיות לא-אירופיות.
נפטר בשנת 1935.
ויליאם ליין וילסון
ויליאם ליין וילסון (באנגלית: William Lyne Wilson; 3 במאי 1843 - 17 באוקטובר 1900) היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי מווירג'יניה המערבית. כאיש אגף "דמוקרטי הבורבון" של המפלגה הדמוקרטית הוא נבחר ב-1882 לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו עד 1895. לאחר תום כהונתו בבית הנבחרים הוא מונה כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא גרובר קליבלנד, תפקיד בו הוא כיהן עד תום נשיאותו השנייה של קליבלנד ב-1897. לאחר מכן הוא שימש כנשיא אוניברסיטת וושינגטון ולי שבלקסינגטון, וירג'יניה.
סלמנדרה - כרוניקה של משפחה יהודית במאה העשרים
ספריו של די-נור היו מהספרים הראשונים המתעדים את זוועות השואה אשר התפרסמו לאחר השואה ועל כן עוררו עניין רב ותורגמו לשפות רבות. בישראל מוקנה לסדרה מקום של כבוד ביצירות התרבותיות המתעדות את השואה. משרד הביטחון הוציא במשך שנים מהדורות מיוחדות של ספרי הסדרה לחיילים בצבא ההגנה לישראל. גם משרד החינוך הוציא מהדורה מיוחדת לסדרה אשר הוענקה לתלמידי תיכון בישראל. שני ספרים מתוך הסדרה נלמדים לבגרות בספרות.
ויליאם ליין וילסון
ראשית חייו
ויליאם ליין וילסון נולד בצ'ארלס טאון שבווירג'יניה (כיום בווירג'יניה המערבית). הוא למד בבית הספר התיכון המקומי וב-1860 סיים את לימודיו בקולג' הקולומביאני, כיום חלק מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
סלמנדרה - כרוניקה של משפחה יהודית במאה העשרים
לאחר שתלמיד תיכון ישראלי נגמל מסמים כתוצאה מקריאה בספרי הסדרה רצה אביו להעניק לק. צטניק - האלמוני באותה תקופה - סכום כספי נכבד. בדברי ההסבר הוא גרס כי "בתיאור השואה יש לראות שליחות חינוכית שאין למעלה ממנה". די-נור לא רצה לעשות בכסף שימוש אישי וייסד בו את עמותת קרן פרסי ק. צטניק. הוא גם סירב להתפרנס מהכסף אותו הרוויח מפרסום ספרי הסדרה והעביר את הכסף לקרן אשר מימנה פרסום והפצה של ספריו.
ויליאם ליין וילסון
ראשית חייו
במלחמת האזרחים הוא התגייס לצבא הקונפדרציה ושירת כטוראי ברגימנט הפרשים ה-12 של וירג'יניה.
סלמנדרה - כרוניקה של משפחה יהודית במאה העשרים
תהליך הכתיבה
די-נור החל בכתיבת הספר הראשון בסדרה, "סלמנדרה", מיד עם שחרורו מאושוויץ. הוא העביר את כתב היד לחייל בבריגדה היהודית, השחקן אליהו גולדנברג והשביע אותו לפרסם את הספר. כאשר נשאל לשמו, אמר די-נור ששמו אינו חשוב ושהוא קצטניק - אסיר מחנה ריכוז, בגרמנית. לאחר יציאת הספר לאור, קיבלה הוצאת הספרים מכתבים רבים מכל העולם הכוללים בקשות לחשיפת המחבר. די-נור סירב להיחשף ועשה זאת רק כדי להעיד במשפט אייכמן.
ויליאם ליין וילסון
ראשית חייו
לאחר המלחמה לימד וילסון במשך כמה שנים בקולג' בו הוא למד ובתקופה זו הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים. ב-1869 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ופתחו משרד פרטי בעיירת הולדתו. ב-1882 הוא נבחר כנשיא אוניברסיטת וירג'יניה המערבית.
סלמנדרה - כרוניקה של משפחה יהודית במאה העשרים
תהליך הכתיבה
בשעת כתיבת כרכי הסדרה היה די-נור עוזב את ביתו ומשפחתו ונטען כי היה ממעט באכילה ושתייה, לובש את בגדי האסיר ומתבודד כדי להעלות את חוויותיו מהשואה.
ויליאם ליין וילסון
קריירה פוליטית
ב-1880 היה וילסון נציג לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית. זמן קצר לאחר מכן הוא נבחר מטעם המפלגה לבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא נבחר מחדש חמש פעמים וכיהן כחבר הבית משנת 1883 ועד 1895. בשנתיים האחרונות לכהונתו הוא שימש כיושב ראש הוועדה לענייני מיסוי ותקצוב והיה שותף לניסוח חוק חוק המכס של וילסון-גורמן שהפחית את שיעור המכס בהשוואה לזה שנקבע על ידי מקינילי  ב-1880.
סלמנדרה - כרוניקה של משפחה יהודית במאה העשרים
תהליך הכתיבה
די-נור שוזר מוטיבים מרכזיים מסוימים לאורך הסדרה כולה לדוגמה מוטיב האש/הסלמנדרה ומוטיב אובדן האמונה באל.
ויליאם ליין וילסון
קריירה פוליטית
לאחר סיום כהונתו בבית הנבחרים מונה וילסון כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של גרובר קליבלנד, תפקידו בו הוא כיהן בשנים 1895–1897. באותה תקופה שימש כמזכירו האישי מי שלימים יכהן כמזכיר המלחמה, ניוטון בייקר. ב-1896 הוא יצא נגד הקו המפלגתי והתנגד למהלך להנפקת הכסף החופשית שהוביל המועמד הדמוקרטי לנשיאות, ויליאם ג'נינגס ברייאן, וכמו רבים מחברי אגף "דמוקרטי הבורבון" של המפלגה, הוא תמך במועמד המפלגה הדמוקרטית הלאומית, ג'ון פלמר, שתמך בתקן הזהב המסורתי, בהגבלת סמכות הממשלה והתנגד לפרוטקציוניזם.
סלמנדרה - כרוניקה של משפחה יהודית במאה העשרים
מרכיבים אוטוביוגרפיים
הסדרה נכתבה על ידי יחיאל די-נור (לשעבר יחיאל פיינער) בשם הבדוי ק. צטניק ובמשך שנים תחת מעטה אנונימיות. במשפט אייכמן, חשף את זהותו רק לאחר שהשופט סירב לתת לו להמשיך להעיד ללא מתן פרטים מדויקים. נראה כי הסיבה לאנונימיות נעוצה בשבועה אשר נשבע לנספים, להיות שליח לסיפורם. ברגע שהוא נחשף בשמו, הריהו הופך לאדם פרטי ובכך מפר את שבועתו. עוד השיב די-נור במשפט אייכמן כי "אינני רואה את עצמי כסופר הכותב דברי ספרות. זו כרוניקה מתוך הפלנטה אושוויץ...". משפט זה משמש סימוכין לדעת רבים לכך שדי-נור תיעד את ההיסטוריה שלו.
קשה מאוד לאמת פרטים מעברו של די-נור, מאחר שרבים מאותם אנשים נספו בשואה. נראה כי היה תלמיד חכם בישיבת לובלין ועמד לקבל הסמכה לרב. ואכן ניכרים היבטים דתיים ביצירותיו. כמו כן אומתו חלק מהאפיזודות שבספריו למשל החוקר שיינטוך מצא כי די-נור, לשעבר תושב סוסנוביץ שבפולין, תיאר בספר סלמנדרה את גירוש היהודים בצורה דומה מאוד לעדותה של ניצולת שואה מהעיר סוסנוביץ. שיינטוך אימת גם פרטים נוספים לגבי זהות הדמויות הראשיות. גם מחקרו של אביהו רונן קבע כי הספר "סלמנדרה" הוא עדות על יהודי זגלמביה.
ויליאם ליין וילסון
מותו
לאחר סיום כהונתו בממשל הפדרלי, שימש וילסון כנשיא אוניברסיטת וושינגטון ולי. ויליאם ליין וילסון נפטר בלקסינגטון, וירג'יניה ב-17 באוקטובר 1900 ונטמן בבית הקברות אדג'היל שבעיירת הולדתו צארלס טאון. קטע מכביש 340 שליד צ'ארלס טאון, קרוי על שמו.
סלמנדרה - כרוניקה של משפחה יהודית במאה העשרים
ביקורת
קיימים מספר רבדים לביקורת על הכרוניקה של די-נור. ראשית נטען כי כתביו של די-נור משמשים על ידי מדינת ישראל כאבן יסוד בזיכרון השואה ובתיעודה על אף שיש יצירות ספרותיות מתאימות יותר. בהקשר זה הביקורת החריפה ביותר היא על הלימוד המופרז שנעשה ביצירותיו של די-נור לבגרות בספרות בעבר, בעוד יצירות ספרות אחרות העוסקת בשואה הודרו ממנה.
שנית, קיימת הטענה כי ספריו של ק. צטניק אינם מבוססים על המציאות, על אף שקיים קונצנזוס רחב כי ספריו כן מתארים את עברו. הוויכוח הבולט הוא בדבר סיפורי ההתעללות המינית בדניאלה ובילד מוני כאשר נטען כי אלו הם זוועות פרי המצאתו של המחבר. יש הטוענים כי לא היה קיים בלוק 24 באושוויץ או לחלופין, היה בלוק אך לא נוצלו בו יהודיות. כך גם נטען שלא היו תופעות של קניבליזם או ניצול מיני של ילדים קטנים. ד"ר חנה יבלונקה אמרה כי המצב בשואה היה מספיק גרוע גם בלי להמציא דברים.
ביקורת שהועלתה על ידי רבים, וביניהם המבקר דן מירון טענה כי ספריו נושאים אופי פורונוגרפי. בביקורת נוספת נטען שבעוד שאר הספרות האירוטית המתרחשת על רקע השואה ("סטאלגים") הוצאה מהמתחם הציבורי, ספריו של די-נור לא רק שהיו מהראשונים בתחום וייתכן שגרמו לתופעה כולה אלא נותרו יצירות מוערכות ומומלצות לקריאה.
איש המים של גילי
"איש המים של גילי" הוא ספר ילדים ונוער מאת הסופר אמיר גלבע. הספר מיועד לילדים, לנוער ולפעוטות. הסיפור פורסם לראשונה בשנת 1963 ולווה באיורהּ של שושנה היימן. הספר יצא לאור במהדורה מחודשת בשנת 1975, ושוב בשנת 2017 כשהוא מלווה באיוריהּ של ליאורה גרוסמן בהוצאה לאור כנרת זמורה דביר.
תקציר הסיפור
הסיפור מתאר את הקשר בין האב לבתו. מסע שיוצא ממציאות ממשית למרומי הדמיון הרחוק - הכול תוך כדי משלב גבוה שגלבוע הצליח להעביר בכתיבה שירית חופשית מאוד. גילי הקטנה היא הדוברת הראשית, והאב מקשיב לדבריה ללא התערבות. בזמן שגילי מסתכלת בלוח השנה שמלא בתמונות של נופים מושלגים בחוץ לארץ, יותר מכול מעניין אותה איש השלג באחת מן התמונות. אך הבעיה, שבמקום בו היא גרה אין אומנם שלג, אבל יש מים בשפע. לכן, הפתרון שלה הוא לבנות איש מים. התמונות מציתות את דמיונה, והיא מפליגה לעולם הדמיון המלא ברעיונות, בחידות ובפתרונותיהן. גילי מתכננת ומתארת בקול את חייו של איש המים שלה, ואביה מאזין לה מהצד. לאחר שגילי מאבדת עניין במשחק הדמיוני שלה, חשוב לה מאוד להבהיר לאביה, שהיא בוגרת דייה כדי להבדיל בין דמיון למציאות.
משמעות הסיפור
הספר לא היה נכתב לולא שטף דיבורה של גילי וההקשבה המסורה של אביה. לכן המשמעות בסיפור היא שעל המסגרות החינוכיות ועל ההורים לתת לילדים יותר חופש ביטוי, לעודד אותם לפתח רעיונות שהם לא בהכרח הגיוניים ונכונים, לתמוך בילדים ולשתף פעולה מבלי לקבע אותם.
הרקע מאחורי הסיפור
הספר "איש המים של גילי" נכתב בהשראת מקרה שהתרחש עם בתו הקטנה בת הארבע של אמיר גלבוע. לדבריה של בתו תגיל (ששמה בסיפור הוא גילי), בפרוזדור ביתם היה לוח שנה ועליו תמונה של ילדות משחקות בשלג עם איש שלג. תגיל אף פעם לא ראתה שלג, לכן היא הלכה ושאלה את אביה אמיר מה זה שלג. גלבוע ניסה להסביר כמיטב יכולתו. לאחר מכן היא אמרה: ״בארץ אין שלג, אולי נעשה איש מים״. לטענתה, בזמן שהיא שרבטה להנאתה, אביה כתב הערות בצד. לאחר שנה, הציע ט' כרמי לאמיר לכתוב ספר ילדים. משפחתו טוענת שאמיר זכר מילה במילה את דבריהּ של תגיל. אמיר לא היה סופר מקצועי לספרות ילדים, וזה הספר הראשון והיחיד שלו בספרות ילדים. תגיל מוסיפה ומספרת על עצמה: ״במסגרת עבודתי אני גם מורה לעברית, ולפעמים אני קוראת את הספר לתלמידים. אני עדיין מופתעת מכך שהם מתפעלים ממנו, וכמובן שמדובר באטרקציה עבורם כשאני מספרת שזו בעצם אני״.
ביקורת על הספר
ישנן ביקורות רבות ברחבי המרשתת לגבי איכות הסיפור. לדברי הקוראים באתר נוריתה, אומנם הספר כתוב בשפה גבוהה, אך עדיין ילדים יכולים להתחבר אליו ולקסם שבו. הסופר אמיר גלבע יודע לעבור באופן יעיל וקליל מעניין אחד לאחר, לגרום לילדים להתמקד בעניין מסוים ולפתח אותו בצורה מדהימה. הספר מותאם להורים וגם לילדים במיוחד הודות לציורים המקסימים של ליאורה גרוסמן שמשתלבים בצורה מעולה עם הסיפור.
שפיר הנדסה ותעשייה
שפיר הנדסה ותעשייה בע"מ המוכרת גם כ"קבוצת שפיר" היא חברה העוסקת בייצור ואספקת חומרי גלם לבנייה, תשתיות, זכיינות, וייזום בנייה למגורים. שפיר היא חברה ציבורית, ומניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב. מניית החברה כלולה במדד תל אביב 35.
אודות החברה
שפיר הנדסה נוסדה בשנת 1968 על ידי יעקב שפירא, תחילה התמקדה החברה בעבודות ימיות ובשנות ה-70 של המאה ה-20 בנתה את רציפים 5–8 בנמל אשדוד, את שוברי הגלים של תחנות הכוח בחדרה, של מעגן היאכטות בתל אביב ושל חופי הרחצה בחיפה ובבת ים. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הצטרפו ארבעת ילדיו של שפירא לחברה.
בשנת 1983, נכנסה החברה לתחום כריית מחצבים כשקיבלה שפיר זיכיון לפתיחת מחצבה בעציונה, סמוך לבית שמש. בהמשך קיבלה זיכיונות לשלוש מחצבות נוספות, זנוח (סמוך לבית שמש), נטוף (סמוך למודיעין) וורד (סמוך לוואדי עארה). בשנות ה-80 של המאה ה-20 נכנסה החברה לתחום הבנייה למגורים.
בשנת 2005, רכשה את חברת האחים רויכמן שנקלעה לקשיים כלכליים. חברת שפיר נכנסה לפעילות באתרי עבודות שניהלה עד אז חברת האחים רויכמן.
בשנת 2014, פרסמה החברה תשקיף הנפקה לציבור, שעל פיו הונפקו לציבור ונרשמו למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב ניירות ערך של החברה.
ב-30 באוקטובר 2014 הוכרזה קבוצה המשותפת לחברות אשטרום ושפיר הנדסה כזוכה במכרז הבינלאומי להקמת נמל המפרץ. היקף העבודות במכרז זה הוערך ב-3.98 מיליארד שקל.
במרץ 2017, נכנסה החברה לתחום הגז והנפט כאשר החליטה להשתתף במכרז של משרד האנרגיה על 24 רישיונות חיפוש חדשים בים התיכון. באוגוסט 2017, נכנסה להשקעה בשותפות גבעות עולם חיפושי נפט שנקלע לקשיים. יחד איתה נכנסה גם נאוויטס פטרוליום, לאחר שחברת RDL הודיעה כי לא תמשיך איתם כפי שתוכנן.
באוקטובר 2018 החברות שפיר הנדסה ואפקון זכו בחוזים בהיקף של 730 מיליון שקל לעבודות תשתית וסלילה, הקמת מבנים ועבודות חשמל בנמל הדרום.
לחברה תחומי פעילות מגוונים. בשנת 2021 הוכנסה על ידי הוועדה לצמצום הריכוזיות לרשימת הגורמים הריכוזיים, בשל החזקה של למעלה מ-10 זכויות בארבעה תחומי תשתית חיוניים.
ביולי 2021 חתמה החברה על הסכם לרכישת מניות של חברת הלוגיסטיקה פריץ לפי שווי של 300 מיליון שקל.
ב-30 בינואר 2022 הוכרזה זכיית השותפות של שפיר ו-CAF הספרדית במכרז להקמת הקו הסגול. בנוסף, שתי השותפות משתתפות במכרז הקו הכחול בירושלים ונערכות להשתתף במכרז הטראם-טריין (TT) חיפה–נצרת, הפעם תוך צירוף קרן ההשקעות התעשייתית - קרן נוי.
ביוני 2023 הגישה החברה תביעת ענק על סך 200 מיליון שקל נגד משרד האנרגיה ורשות הגז הטבעי. תביעת הענק הוגשה בטענה שהמדינה ביצעה שינויים במודל חלוקת הגז.
The Paul Simon Songbook
The Paul Simon Songbook (ספר השירים של פול סיימון) הוא אלבום האולפן הסולו הראשון של זמר הפולק והרוק היהודי-אמריקאי פול סיימון. האלבום יצא לאור באנגליה ב-1965 בהוצאת CBS ואף על פי שלא זכה להצלחה, רוב השירים בו זכו לפרסום כאשר שולבו באלבומים מאוחרים יותר של הצמד סיימון וגרפונקל.
רקע והפקת האלבום
ב-1964 הוציאו סיימון וגרפונקל את אלבומם הראשון .Wednesday Morning, 3 A. M שנחל כישלון. גרפונקל המשיך את לימודיו באוניברסיטת קולומביה וסיימון הפסיק את לימודי המשפטים לאחר סמסטר אחד בלבד ונסע לאנגליה, שם כבר הופיע בעבר במועדוני פולק. בלונדון התארח סיימון בביתה של ג'ודית' פיפ, אשר נהגה לארח בביתה זמרים כמו קט סטיבנס, סנדי דני ואל סטיוארט.
בעזרתה של פיפ הועמד לרשותו של סיימון אולפן של ה-BBC בו הקליט מספר שירים. פיפ התלהבה מהשירים ופעלה להשמעתם ברדיו. במהלך ארבעה ימים רצופים במרץ 1965 הושמע אחד משיריו של סיימון בתחנה BBC Light Programme בתוכנית בשם Five to Ten. התכנית הושמעה בסמוך לתוכנית פופולרית בשם Housewives' Choice לה היו כ-20 מיליון מאזינים. שיריו של סיימון זכו לתגובות אוהדות ובמהלך חודש מאי שודרו ארבעה פרקים נוספים עם שיריו של סיימון. פיפ הצליחה לשכנע את CBS Records בלונדון להפיק אלבום ורג'ינולד וורברטון וסטנלי ווסט קיבלו קרדיט כמפיקים. סיימון הקליט את השירים במהלך יוני ויולי 1965 עם גיטרה אקוסטית ומיקרופון בודד. האלבום יצא לאור באוגוסט 1965 כאשר השיר I am a Rock הופץ גם כסינגל.
על עטיפת האלבום מופיעה תמונה של סיימון עם בת זוגו באותה תקופה, קת'י צ'יטי (עליה מבוסס השיר Kathy's Song). התמונה צולמה על-ידי הצלם דייוויד לואו במהלך הפקת האלבום.
למרות התגובות האוהדות לתוכניות הרדיו בהם הושמעו השירים, האלבום והסינגל לא נמכרו בעותקים רבים אך סייעו לבסס את מעמדו של סיימון באנגליה כזמר פולק.
שירי האלבום
השירים The Sound of Silence ו-He Was My Brother הופיעו באלבומם של סיימון וגרפונקל Wednesday Morning, 3 A.M. שיצא לאור ב-1964. השיר The Side of a Hill עובד מחדש לשיר Canticle שהוקלט בשילוב עם השיר Scarborough Fair לאלבום Parsley, Sage, Rosemary and Thyme.
קישורים חיצוניים
The Paul Simon Songbook באתר Allmusic.
יחסי איראן–קטר
יחסי איראן–קטר (בפרסית: روابط ایران و قطر, בערבית: العلاقات الإيرانية القطرية) הם היחסים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין מדינת קטר. המדינות מרבות לשתף פעולה ויש ביניהן מכנים משותפים רבים דוגמת: חברות בארגון המדינות המייצאות נפט (אופ"ק), במדינות הבלתי-מזדהות (NAM) וחברות בארגון הוועידה האסלאמית (OIC). למרות קשריה ההדוקים עם איראן, קטר היא גם בעלת ברית של ארצות הברית, ופעמים רבות מסתייגת מדעותיה של איראן.
יחסה של קטר לתוכנית הגרעין האיראנית
ב-16 בדצמבר 2008 שש החברות במועצת הביטחון של האו"ם קיימו פגישה עם שמונה מדינות ערביות בהן קטר כדי לדון איתן כיצד האו"ם יכול להפעיל לחץ על איראן כדי שהיא תשהה את העשרת האורניום שלה. ב-27 באפריל 2009 ביקר דניס רוס, היועץ המיוחד של ארצות הברית עבור המפרץ הפרסי ודרום מערב אסיה, בקטר ובמדינות נוספות כדי לדון ולגייס את מנהיגי המדינות ביניהם אמיר קטר תמים בן חמד אאל ת'אני, לעזור לארצות הברית בסנקציות שלה ובלחצים שהיא מפעילה על איראן למניעת תוכנית הגרעין. ב-9 במאי 2010 אמיר קטר חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני ונשיא סוריה בשאר אל אסד הביעו תמיכה במאמצים הטורקיים להביא לפתרון דיפלומטי של הסכסוך על תוכנית הגרעין של איראן. פקידים טורקים הציעו לתווך בשיחות ישירות בין הנציג למשא ומתן בנושא הגרעין העליון של איראן, סעיד ג'לילי ובין הממונה על מדיניות החוץ של האיחוד האירופי קתרין אשטון.
יחסים כלכליים
ב-8 בפברואר 2011 שר המסחר האיראני מהדי כזאנפארי ועמיתו הקטרי נפגשו כדי לדון בדרכים שבהן שכנותיה במפרץ יוכלו להגביר קשרי מסחר עם איראן.
ב-31 באוקטובר 2009 חברת הספנות ואלפאג'ר 8 האיראנית חידשה את פעילותה בקטר. שגריר איראן בדוחה הודיע כי חידוש הקו הייתה חידוש "מודל הידידות בין שתי המדינות".
ב-7 בספטמבר 2009 שר הכלכלה והאוצר הקטרי יוסף חוסיין אאל-כמאל נפגש עם שר האוצר האיראני בחרוז אלשירי כדי לדון על שיתוף הפעולה בין המדינות בתחום הסחר והגדלת הסחר בין שתי המדינות על ידי הפחתת מכס ותעריפי מס.
ב-31 במאי 2009 הממשלה האיראנית הסכימה להנפיק 100 מיליון דולר אמריקאי באג"ח למימון פיתוח שדה הגז פארס סאות'. שדה הגז פארס סאות' הוא שדה גז גדול בים הנמצא בבעלות משותפת של קטר ואיראן.
ב-6 במאי 2009 חסן קאשקאוי דובר משרד החוץ האיראני ביקר בדוחה כדי לדון על הגברת שיתוף הפעולה התקשורתי עם קטר.
ב-11 בינואר 2009 נציגי רוסיה, קטר ואיראן נפגשו בטהראן, שם הם הסכימו להקים את החברה "טרויקה גז" ולשתף פעולה בחיפוש הגז הרזרבי ומלאי הגז שלהן.
יחסים פוליטיים
ב-3 במרץ 2008 בהתייחסו למתיחות בין ארצות הברית ואיראן ויחסיה עם שתי המדינות, הצהיר אמיר קטר חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני כי הוא "רוצה להיות ידידותי עם כולם."
ב-6 ביולי 2009 יו"ר הפרלמנט האיראני, עלי לריג'אני, נפגש עם האמיר שייח' חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני בקטר. לאריג'אני תיאר את קטר כשותפה אסטרטגית וציין כי איראן נחושה להרחיב היחסים הדיפלומטיים והפוליטיים עם קטר. סוכנות הידיעות פארס האיראנית ציטטה את האמיר הקטרי אומר מילים אלו במהלך הפגישה: "איראן תמיד עומדת מאחורינו הערבים ומאחורי אנשי פלסטין. איראן תמיד תהיה חברה ושותפה שלנו ואנחנו לא נאפשר לכל אדם חולה-רצון ליצור בעיות בינינו."
ב-10 ביולי 2009 המפכ"ל האיראני, ג'אסם ראזאי, הודיע כי שומרי גבול איראניים ישתתפו באימונים עם מפקדת החוף של קטר.
ב-26 ביוני 2011 שר הפנים של איראן, מוחמד נג'אר, נפגש עם עמיתו הקטרי שלו בטהראן כדי לדון על שיתוף פעולה עתידי באזורים שיש בהם עניין הדדי בין איראן לבין "השכנה הקטנה מעבר לים". שר הפנים הקטרי, שייח' עבדאללה בן נאצר בן ח'ליפה אאל ת'אני ביקר באיראן והשתתף במפגש הפסגה ללוחמה בטרור הבינלאומי.
ליגת העל הבוסנית בכדורסל
אליפות הכדורסל של בוסניה והרצגובינה (בבוסנית: Prvenstvo Bosne i Hercegovine u košarci) היא ליגת הכדורסל הבכירה של בוסניה והרצגובינה, מוכרת לרוב כליגת העל הבוסנית. אלופת הליגה זוכה בכרטיס לליגת האלופות וחלק מהקבוצות יכולות לשחק בליגה האדריאטית, או בליגה הליגה האדריאטית ה-2, כמו כן יכולות הקבוצות להרשם לליגה הבלקנית.
הליגה האתנית אזורית
ב-1992 עם התפרקות יוגוסלביה והקמתה של בוסניה והרצגובינה פרשו הקבוצות המקומיות מהליגה היוגוסלבית והקימו ליגה בת שלוש בתים אזורים המחולקים לפי קבוצות אתניות החברות בפדרציה של בוסניה והרצגובינה, המצחות בכל בית היו מעפילות לטורניר גמר בו הייתה נקבעת אלופת המדינה. בעונות 1998/99 ו-1999/2000 שונתה השיטה ומשחקי הגמר נערכו בטורניר פלייאוף. בשנת 2000 הוקם בית נוסף לליגה עבור קבוצות מרפובליקה סרפסקה שיטה זו נמשכה עד לעונת 2001/02.
בית ה-6
6 הקבוצות משחקות בשיטה של 2 סבבים (10 משחקים) בסיומם 4 הראשונות עולות לפלייאוף כאשר הראשונה מארחת את הרביעית והשנייה את השלישית לסדרות הטוב מ-3 בחצי הגמר וסדרת הטוב מ-5 בגמר.
הפסטיבל האמריקאי לסרטים שחורים
הפסטיבל האמריקאי לסרטים שחורים (באנגלית: American Black Film Festival) הוא פסטיבל קולנוע עצמאי המתמקד בעיקר בקולנוע שחור – עבודות מאת יוצרים ומקצוענים שחורים בתעשיית הקולנוע. הפסטיבל כונה "הפסטיבל הבולט באומה." הפסטיבל נערך מדי שנה וכולל בסרטים עלילתיים באורך מלא, סרטים קצרים, בידור נייד ( האינטרנט הרשמי של הפסטיבל כ"כל סוג של תוכן קצר, כולל סרטים ניסיוניים, קטעי וידאו ומוזיקה ו-webisodes"), סרטים דוקומנטריים, אשר נוצרו על ידי תסריטאים, במאים, ומפיקים שחורים, או אשר מככבים בהם שחקנים ושחקניות שחורים. הפסטיבל נערך במיאמי ביץ' שבפלורידה.
ייסוד
הפסטיבל הראשון, שבמקור נקרא פסטיבל הסרטים השחור אקפולקו, או ABFF, עד שהשם שונה ב-2002, התקיים בחודש יוני 1997. מטרת מייסדיה, ג'ף פריידיי, וורינגטון הדלין וביירון אי לואיס, הייתה ליצור מקום שבו חברי "הוליווד השחורה" יכולים להיפגש, להתחבר, לשתף פעולה, ולחגוג קולנוע שחור. בראיון אמר פריידיי שאחד המניעים העיקריים לפסטיבל היה ש"כל המיעוטים מודרים  מתוך המסיבה הפרטית לה קוראים הוליווד. מכניסים אותנו אחד אחד, והמידע לא מגיע להמונים, או שלא מקבלים גישה לתהליך קבלת החלטות, או שאנחנו לא בעמדה לתת אור ירוק לפרויקט. התוכנית שלנו היא להמשיך במה שהתחלנו, וזה הפצת יותר מידע, ייצור רשת הזדמנויות רחבה יותר, ולקידום המשימה שלנו לספק למיעוטים ואנשים של צבע סיכוי הוגן לפריצה לתוך המערכת ההוליוודית."
לואיס, מנכ"ל קבוצת UniWorld, ופריידי, שהיה בזמנו ראש מחלקת הקולנוע של הקבוצה, נפגשו עם הדלין, נשיא קרן הקולנוענים השחורים, כדי לדבר על קריאותו של ג'סי ג'קסון להחרים את טקסי האוסקר בשל היעדר מועמדים שחורים באותה השנה. שנה זו לא הייתה היחידה: לפרסי האוסקר, מבחינה היסטורית,  היה מוניטין כמדירי קולנוענים שחורים; עד 1980, רק שני אפרו-אמריקאים זכו בפרסי אוסקר למשחק. המייסדים של ABFF החליטו, עם זאת, שבמקום להשקיע זמן ואנרגיה בתמיכה בחרם, הם יקיימו אירוע משלהם כדי לקדם קולנוע שחור ולחגוג את הישגיו, וכך נולד הפסטיבל.
פסטיבל הקולנוע השחור אקפולקו: 1997-2001
בשנים הראשונות, הפסטיבל נערך באקפולקו, מקסיקו. בפסטיבל הראשון השתתפו כ-600 אורחים. במהלך חמישה ימים, הוקרנו תשעה סרטים עצמאיים והוענקו שבעה פרסים, בהכרה ב"הישג אמנותי" (גבר ואישה), "השחקן הטוב ביותר", "השחקנית הטובה ביותר", "הבמאי הטוב ביותר", "סרט השנה" ו"הפסקול של השנה".
בשנת 1998, חברת הכבלים והתוכן HBO יסדה את פרס HBO לסרט הקצר הטוב ביותר, אשר יוענק בטקסי ABFF ליוצר בתחום סרטים קצרים. HBO בכך הפך לשותף ותומך מרכזי של ABFF, יחד עם UniWorld וקרן הקולנוענים השחורים.
ב-1999 העניק הפסטיבל את פרס החלוציות הראשון על תרומה משמעותית לתקשורת המסך. הפרס היה חלק בפסטיבל עד 2002.
בשנת 2000, נוסד פרס גביע לינקולן. הפרס  היה אחד משני פרסים בלבד, יחד עם פרס HBO לסרט הקצר, אשר שרדו את מעבר הפסטיבל לפלורידה ב-2002.
בנוסף להקרנות ופרסים, בשנותיו הראשונות כלל הפסטיבל גם סמינרים, מפגשים וסדנאות. כל אלה נועדו לחזק את הנטוורקינג בין אנשי המקצוע של בקהילת הקולנוענים השחורה.
מאז 2002
בשנת 2002 הפסטיבל עבר שינויים משמעותיים. ג'ף פריידיי, אשר שנה קודם לכן קנה את UniWorld (ושינה את שמה ל- Film Life), לקח על עצמו את ארגון הפסטיבל, ושינה את שמו לפסטיבל האמריקאי לסרטים שחורים (עדיין מקוצר ל-ABFF). מאז השינוי, משך הפסטיבל חוסים תאגידיים חדשים (ביניהם גריי גוס, פורד, NBC, CBS, וניקלודיאון) והגדיל באופן משמעותי את מספר המשתתפים.
הפסטיבל הראשון במתכונת החדשה נערך בסאות ביץ', שבמיאמי, פלורידה ב-26 ביוני 2002. הפסטיבל נשאר בפלורידה עד שנת 2007, אז הוא עבר ללוס אנג'לס, קליפורניה, במאמץ למשוך יותר משתתפים מפורסמים, ולייצר יותר עניין כללי בפסטיבל. בעוד שבתחילה השינוי היה מוצלח, בסופו של דבר המעבר גרם לירידה בפועל בהשתתפות חברי קהילת הקולנוע השחורה. הפסטיבל אז חזר לפלורידה בשנת 2010.
אירועים
במהלך הפסטיבל, מתקיימים מספר רב של אירועים במקומות שונים. בדרך בנוסף לטקס פתיחה מרכזי, עם מארחת או מארח בעלי שם, יש הקרנות, סימפוזיונים, סדנאות, ועוד. הפסטיבל מסתיים בטקס מרכזי להענקת פרסים.
יוזמות
לפסטיבל יש חמש מטרות מרכזיות, אשר כוללות:
פרסים וזוכים 1997–2001
רשימת זוכי הפרסים בטקסים באקפולקו:
2001
=== פרסים וזוכים 2002-2010 === רשימת זוכי הפסטיבל במתכונת החדשה:
יניב אלול
יניב אלול (נולד ב-17 בספטמבר 1978) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הבלם. את רוב הקריירה העביר כשחקן הפועל באר שבע.
קריירה
אלול התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של הפועל באר שבע. בעונת רשם את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגר במשחק הליגה נגד מכבי נתניה. במהלך העונה הושאל לעירוני אופקים וכעבור שנה להפועל דימונה.
בקיץ חזר לבאר שבע, ששיחקה אז בליגה הלאומית. בסיום העונה העפילה באר שבע לליגת העל. ב-7 בספטמבר 2001 רשם את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בתיקו 0-0 נגד מכבי קריית גת. במחזור הסיום של העונה כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל בניצחון 1–3 נגד מכבי קריית גת.
בקיץ חתם לשנתיים בבני יהודה. בקיץ חזר אלול לבאר שבע ששיחקה אז בליגה הלאומית ועונה לאחר מכן חזר עמה לליגת העל. בינואר חתם אלול בהפועל אשקלון, עמה רשם עליית ליגה שלישית בקריירה לאחר שזו סיימה במקום השני בליגה הלאומית ועלתה לליגת העל.
בקיץ חתם אלול במכבי באר שבע, אך פרש מכדורגל עקב פציעה בברך שהתרחשה במשחק אימון בלוד עוד בטרם החלה העונה.
צ'קרברתי רג'אגופלאצ'ארי
צֶ'קְרֵבָרָתִי רָג'אגוֹפָלַאצֶ'ארִי (בהינדי: चक्रवर्ती राजगोपालाचारी; 10 בדצמבר 1878 – 25 בדצמבר 1972) היה פוליטיקאי, מדינאי ופעיל בתנועת העצמאות ההודית אשר שימש כמושל הכללי האחרון של הודו לפני שהאחרונה הפכה לרפובליקה של הודו וויתרה על המנדט הבריטי שלה.
ביוגרפיה
רג'אגופלאצ'ארי, שעזב פרקטיקה רווחית במשפט עוד בצעירותו למען תנועת העצמאות ההודית, ערך את המאמרים של מוהנדס קרמצ'נד גנדי בראג' הבריטי בזמן שגנדי עצמו היה בכלא בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20.
במשך 20 שנה (1922–1942) כיהן בוועדת העבודה של הקונגרס הלאומי ההודי והיה ראש ממשלת מדינת מולדתו נשיאות מדרס (כיום טאמיל נאדו) בין השנים 1937–1939.
רג'אגופלאצ'ארי פעל במהלך התקשורים בין גנדי למוחמד עלי ג'ינה כאשר הגיע הסכמה שבעת עצמאות, הראג' יחולק למדינה בת רוב הינדי ומדינה עם רוב מוסלמי. לרג'אגופלאצ'ארי נוסף חלק בהקמתה של חוקת הודו.
ביוני 1948 רג'אגופלאצ'ארי נכנס לתפקיד המושל הכללי של הודו במסגרת הממשלה הזמנית של הודו אשר התקיימה תחת ג'ווהרלל נהרו במהלך חלוקת הודו, וכיהן בתפקיד זה עד ינואר 1950 כאשר הפכו הודו ופקיסטן מדינות עצמאיות לגמרי. משנת 1952 עד 1954 היה רג'אגופלאצ'ארי שוב ראש הממשלה (דאז השר הראשי) של מדרס.
הוא קיבל את פרס בהרט רטנה בשנת 1954 על שירותו הראוי להודו.
ביוני 1959 סייע רג'אגופלאצ'ארי לייסד את מפלגת סווטנטרה במדרס, שייצגה קואליציה של אינטרסים אשר מנוגדים לאידאולוגית מפלגת הקונגרס. המפלגה הייתה שמרנית ואנטי-קומוניסטית מיסודה, ותמכה במפעל וכלכלה חופשית (קפיטליזם) ובצמצום שליטת הממשל הריכוזי בניו דלהי על המדינות והטריטוריות של הודו.
פרדריק אשטון
סר פרדריק ויליאם מאלאנדיין אשטון (באנגלית: Sir Frederick William Mallandaine Ashton; 17 בספטמבר 1904 – 18 באוגוסט 1988) היה רקדן בלט וכוריאוגרף בריטי. כמו כן, עבד כבמאי וכוריאוגרף באופרה, בקולנוע ובמופעי רביו.
אשטון, שהתעקש להיות רקדן, על אף התנגדות משפחתו השמרנית בת המעמד הבינוני, התקבל כתלמיד אצל לאוניד מאסין ואחר אצל מארי ראמבר. בשנת 1926 עודדה אותו ראמבר לנסות את כוחו בכוריאוגרפיה, ואם כי המשיך והצליח בקריירה של רקדן מקצועי, הרי את פרסומו רכש ככוריאוגרף.
אשטון היה כוריאוגרף ראשי לנינט דה ולואה, מ-1935 עד לפרישתה בשנת 1963, בלהקה שנודעה בזה אחר זה בשמות ויק-ולס בלט, בלט סדלר'ס ולס והבלט המלכותי. הוא החליף את דה ולואה כמנהל הלהקה, ובכך התמיד עד לפרישתו בשנת 1970.
אשטון קנה לו שם בעיקר הודות ליצירת סוגה אנגלית ייחודית של בלט. בין יצירותיו הנודעות ביותר הבלטים "פאסאד" (1931), "וריאציות סימפוניות" (1946), "סינדרלה" (1948), "La fille mal gardée" (1960), "מונוטונס" I ו-II  (1965), "וריאציות אניגמה" (1968) וסרט הבלט "סיפורי ביאטריקס פוטר" (1970).
ילדות ונעורים
אשטון נולד בגוויאקיל, אקוודור, הרביעי בחמשת ילדיהם של ג'ורג' אשטון (1924-1864) ואשתו השנייה, ג'ורג'יאנה (1939-1869). ג'ורג' אשטון היה מנהל חברת הכבלים של מרכז ודרום אמריקה וסגן-קונסול בשגרירות הבריטית בגווייאקיל.
בשנת 1907 עברה המשפחה ללימה, פרו, שם למד אשטון בבית הספר הדומיניקני. כשחזרו לגוויאקיל ב-1914, המשיך את לימודיו בבית הספר לילדי המושבה האנגלית. אחת ההשפעות המעצבות עליו הייתה השירות כנער מזבח לארכיבישוף ההכנסייה הקתולית, שנטע בו אהבה לטקסיות. השפעה אחרת, חזקה עוד יותר, הייתה לצפייה בריקודה של הפרימה בלרינה אנה פבלובה ב-1917. בו ביום גמר אומר להיות לרקדן בלט.
ריקוד לא נחשב באותן שנים לקריירה מקובלת במשפחה אנגלית שמרנית. אשטון נזכר כעבור שנים, ,אבי נחרד. תוכלו לתאר לעצמכם את גישת המעמד הבינוני. אמי הייתה אומרת, ,הוא רוצה להיות על הבמה." היא לא יכלה להביא את עצמה לכלל אמירה, "בבלט.'" אביו של אשטון שלח אותו לאנגליה ב-1919, ללמוד בדובר קולג', שם היה אומלל. הומוסקסואל בעל מבטא ספרדי בולט שחבריו צחקו לו בשלו, הוא לא התאים לבית ספר קטן מסוג זה בראשית שנות ה-20'.
אשטון לא גילה נטיות אקדמיות, ואביו החליט, שעם סיום בית הספר, ב-1021, יהיה עליו להצטרף לחברה מסחרית. הוא עבד בחברת יבוא-יצוא בסיטי של לונדון, שם היה יתרון לשליטתו הן בספרדית והן בצרפתית לצד האנגלית. בינואר 1924 התאבד ג'ורג' אשטון. אשתו נשארה תלויה כלכלית בבניה הבוגרים, שניהלו עסק מצליח בגוייאקיל. היא עברה ללונדון לחיות עם פרדריק ועם אחותו הצעירה, אדית.
מאסין וראמבר
על אף התנגדות המשפחה (ותחילה בסתר), התחיל אשטון לקדם את שאיפתו לרקוד באופן מקצועי. הוא ניגש לאודישן אצל ליאוניד מאסין, ובגיל עשרים, מאוחר בהרבה מן המקובל, התקבל כתלמיד. אחרי שמאסין עזב את לונדון, קיבלה מארי ראמבר את אשטון כתלמיד. היא עודדה אותו לנסות את כוחו בכוריאוגרפיה. ניסיונו הראשון היה ב-1926 לרביו, שביימו נייג'ל פלייפר ובעלה של ראמבר, אשלי דיוקס. האובזרבר כתב על "בלט קטן ומלבב בשם, טרגדיה של אופנה: או מספריים בצבע שני", שמר יוג'ין גוסנס כתב לו מוזיקה מתאימה ביותר. מיס מארי ראמבר, כבובת-תצוגה מחוצפת ושובבה, ומר פרדריק אשטון כמעצב אופנה פזור נפש, הובילו את המחול. זו זוטה, שהשיק שלה תואם בדיוק את מה שאפשר לצפות מן המוסד האופנתי של מר פלייפר." על התלבושות והתפאורה הייתה ממונה סופי פדורוביץ', שהמשיכה לעבוד עם אשטון יותר מעשרים שנה והיתה, במילותיו הוא, "לא רק חברתי היקרה ביותר אלא גם מי שתרמה לי יותר מכל בעבודתה לצדי, כאמנית וכיועצת".
ראמבר שאפה להרחיב את אופקי תלמידיה, ולקחה אותם להצגות של בלט דיאגילב בלונדון. השפעתן על אשטון היה רבה - בייחוד הבלט של ברוניסלבה ניז'ינסקה "האיילות". בשנת 1930 יצר אשטון בלט חדשני, "סוויטת קפריול", שבה השתמש במוזיקה באותו שם של פיטר וורלוק משנת 1926. המוזיקה הייתה מבוססת על מוזיקה צרפתית מן המאה ה-16, ואשטון חקר את מחולות תקופת הרנסאנס וחיבר יצירה תקופתית עם "מחול באס", "פאוואן", "טורדיון" ו"בראנסלה" - שבהם שילב בהצלחה ניתורים גבריים רבי-עוצמה עם דואטים מעודנים. בשנה הבאה ייסדה ראמבר את "מועדון הבלט", מבשר בלט ראמבר, עם אליסיה מרקובה כפרימה בלרינה ואשטון ככוריאוגרף ראשי ואחד הרקדנים המובילים.
הבלטים של אשטון מראשית שנות ה-30' כוללים את "לה פרי" (1931), "הגבירה משאלוט" (1931), "פאסאד" (1931) למוזיקה מאת ויליאם וולטון, "טרקלין מחולות" (1932) ו"המסיכות" (1933). כמו כן תרם להצגות רביו ומחזות זמר של וסט אנד.
ויק-ולס
הקשר של אשטון עם נינט דה ולואה, מייסדת בלט ויק-ולס, החל בשנת 1931, כאשר יצר בשבילה את הבלט הקומי "רגאטה". הבלט קיבל ביקורות מעורבות: הטיימס חשב שהוא מוצלח כ"קטע של שעשוע קליל", אבל המנצ'סטר גרדיאן ראה בו "כישלון חרוץ - הצגה גרועה בתכלית". אף על פי כן, אשטון הוכר עכשיו ככוריאוגרף בעל כישרון בלתי מבוטל ורכש לו מוניטין לאומי, אף כי עדיין לא בינלאומי.
אשטון עיצב עוד יצירה בשביל דה ולואה ולהקתה, הבלט-דיברטיסמאן "הרנדוו", 1933. רוברט גרשקוביץ מתאר את היצירה כ"טיול מדויק מבחינה קלאסית אך קליל, המציג לראווה "נערות בלט" בחצאיות שופעות ובני זוגן המרהיבים." היצירה זכתה להצלחה מיידית, זכתה להפקות מחודשות למכביר וב-2013 עודנה ברפרטואר של הבלט המלכותי, שמונים שנה לאחר חיבורה. בשנת 1935 מינתה דה ולואה את אשטון לכוריאוגרף הבית של להקתה, שם עבד לצד קונסטן לאמבר, המנהל המוזיקלי מ-1931 עד 1947, ולהקה שכללה את מרקובה, אנטון דולין ורוברט הלפמן. "הטיימס" מתאר את שנותיו הראשונות של אשטון עם הוויק-ולס כתקופת יצירה עשירה: "רבים השוו לטובה את "רוחות רפאים" שלו מ-1936 ל"סימפוניה הפנטסטית" של מאסין על נושא דומה, ובאותה שנה הופיעו גם "נוקטורן" הנוגע ללב ל"פריז" של דיליוס. היצירות האלה נעלמו, אבל "זר כלולות" השנון ו-Les Patineurs מ-1937 עודם קיימים גם כיום.
בעונת 1936–1937, על אף ההומוסקסואליות שלו, ניהל אשטון פרשיית אהבים עם יורשת ואשת חברה אמריקאית, אליס פון הופמנסתאל. אהבתה אליו נמשכה גם לאחר תום הפרשייה, אם כי היא נישאה פעמיים, בשתיהן לגברים הומוסקסואלים אנגלים.
בהמשך שנות ה-30', החלה הקריירה של אשטון להסתעף למדינות העולם. ב-1934 יצר בניו יורק כוריאוגרפיה לאופרה "ארבעה קדושים בשלוש מערכות" של וירג'יל תומסון, וב-1939 יצר את הבלט הראשון שלו ללהקה זרה: "חופשת השטן" (Le Diable s'amuse) לבלט רוס דה מונטה קרלו. הוא המשיך ליצור מחולות לצורות אחרות של תיאטרון, החל בהצגות רביו כגון "שיחות העיר" ו"בית ויופי", והמשך באופרות, בהן הפקה של קלייב קארי לעטלף בסדלר'ס ולס ועד לקולנוע, "לעולם אל תברח ממני" מ-1935, עוד שיתוף פעולה עם ויליאם וולטון לאחר "פאסאד", ארבע שנים קודם לכן.
סדלר'ס ולס וקובנט גרדן
זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה הוצעה לאשטון משרה בניו יורק במה שנועד להיות תיאטרון הבלט האמריקאי. הוא סירב, וחזר ללהקה של ולואה, ששינתה את שמה ל"בלט סדלר'ס ולס". הוא יצר כמה בלטים בנימה רצינית יותר, בהם "סונאטת דנטה", המסמל את המאבק שאין לו קץ בין ילדי האופל לילדי האור. היצירה הוסרה מן הרפרטואר ונחשבה לאבודה עד שנת 2000, כאשר הבלט המלכותי של בירמינגהם העלה הפקה משוחזרת בידי ג'ין בדלס ופולין קליידן, בעזרת פמלה מיי.
ב-1941 גויס אשטון לשירות מלחמתי. הוא מונה לקצין בחיל האוויר המלכותי, תחילה כמנתח תצלומי אוויר ואחר כקצין ביון. בתקופת שירותי בחיל האוויר ניתנו לו מדי פעם חופשות להמשיך בעבודתו עם הבלט. שיתוף הפעולה של עם וולטון נמשך ב"החיפוש" (The Quest) (1943). הבלט נוצר ועלה על הבמה בחיפזון, ו-וולטון אמר לאחר זמן, שלא הייתה זו הצלחה משום נקודת ראות. הנושא היה מעשה גבורה אבירי, אך וולטון בעיר, שהלפמן בתפקיד הראשי דמה יותר לדרקון מאשר לג'ורג' הקדוש. כמו ביצירה המשותפת של אשטון-וולטון מ-1940, "הבתולות החכמות", המוזיקה שרדה אך לא כן הבלט.
לאחר תום המלחמה, הזמין מנהל האופרה דייוויד ובסטר את דה ולואה להעביר את להקתה מסדלר'ס ולס לבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, כלהקת הבית של האופרה, לצד להקת האופרה החדשה שבהקמתה עמד אותו זמן. דה ולואה קיבלה חופש-פעולה רב בניהול הלהקה, אבל נדרשה לתת דין וחשבון לוועד המנהל, שאת תמיכתו הייתה צריכה למעבר, וקיבלה אותה. אשטון, שהכיר את ובסטר וראה אותו בחיוב, צידד בכל לבו במעבר, ותמך בו במידת ההשפעה שהייתה לו אותו זמן. אף כי לא הייתה עוד להקת הבית של תיאטרון סדלר'ס ולס, המשיכה הלהקה להיקרא סדלר'ס ולס בלט עד 1957. הבלט הראשון של אשטון ללהקה בביתה החדש היה "וריאציות סימפוניות" (1946). ההיסטוריון מונטגיו הלטרכט כותב על הבלט, "זו יצירת מופת שנוצרה למען בית האופרה ולמען רקדני הלהקה ומהווה כמעט בפני עצמה את סגנון הריקוד האנגלי." אף כי הבמה בקובנט גארדן הייתה גדולה בהרבה מזו של סדלר'ס ולס, אשטון הגביל את עצמו לשישה רקדנים, שבראשם מרגוט פונטיין ומייקל סומס. היצירה, שנשארה ברפרטואר עד 2013, נחלה הצלחה מן ההופעה הראשונה.
עוד בלט נטול-עלילה היה "תמונות בלט" (1947) של אשטון, שנשאר ברפרטואר. תחילה יצר "תמונות בלט" מחלוקת בדעת הביקורת. הטיימס ציין, כי "מעלתו האחת היא הקיצור".ריצ'רד באקל מן האובזרבר כתב, "החיסרון היחיד _ הוא שזו איננה המערכה האחרונה של בלט קלאסי ארוך. תצוגה כזאת של תנועה אצילה צריכה להוות את שיאו של מחזה ראווה: אלא שלפני שאנחנו עומדים על יופיה, פנינה יקרת-ערך זו מתפוגגת לאין - תוך שמונה-עשרה דקות." אשטון עצמו תיאר את הבלט במילים: "יש בו יופי מרוחק, בלתי-מתפשר, האומר: אני כאן, יפהפייה, אבל לא אעשה שום מאמץ להקסימך." בשנת 2004 הגדירה דברה קריין את היצירה "קלאסיציזם טהור, מרענן במידה שאין למעלה ממנה". ב-1948, בהמרצת דה ולואה, יצר אשטון את הבלט הראשון הגדול שלו בשלוש מערכות ללהקה בריטית, הגרסה שלו ל"סינדרלה" של סרגיי פרוקופייב. הצוות המקורי כלל את מוירה שירר כסינדרלה, סומס כנסיך, אלכסנדר גרנט כליצן, ואשטון והלפמן כאחיותיה החורגות של סינדרלה. היו מבקרים שחיוו את דעתם, כי אשטון לא השיג עדיין שליטה מלאה בבלט באורך מלא, והיו לו נקודות תורפה פה ושם בכוריאוגרפיה, אבל הצד הקומי של האחיות החורגות היה, ועודנו, חביב הקהל. מבקרת הבלט לורה ג'ייקובס כינתה אותו "סלפסטיק בסדר גודל שמיימי" וציינה, שהיא ועמיתיה הניו-יורקיים הוכו באלם לנוכח הבלט המזהיר הזה.
בשלהי שנות ה-40' וראשית ה-50', עבד אשטון לעיתים קרובות יותר בשביל להקות בלט אחרות; הוא יצר כוריאוגרפיות לבלט של פריז ("Le Rêve de Léonor" 1949, לווריאציות על נושא של פרנק ברידג' מאת בנג'מין בריטן) ולניו יורק סיטי בלט ("Illuminations", 1950, ל"Les Illuminations" של בריטן, ו"Picnic at Tintagel",  1952, ל"The Garden of Fand" מאת ארנולד באקס. הוא יצר ריקודים לסרטי קולנוע, בהם הסרט סיפורי הופמן (1951), שבו הופיעו הלפמן, מאסין ואשטון. מאסין, בתפקיד ספאלאנצאני, יצר בעצמו את הכוריאוגרפיה לתפקידו הוא. ו"סיפור שלוש אהבות" (1953), וביים אופרות בפסטיבל גליינדבורן, ("אלברט הרינג" של בריטן, 1947) ובקובנט גארדן ("מאנון" של ז'יל מאסנה, 1947, ו"אורפיאוס ואורידיקה" של כריסטוף ויליבלד גלוק, 1953, בניצוח ג'ון ברבירולי עם קתלין פרייר בתפקיד אורידיקה.)
הבלט השני באורך מלא של אשטון ללהקה של דה ולואה היה "סילביה" (1952). הביוגרפית של אשטון, קתרין סורלי ווקר, סבורה, שהוא הצליח "אפילו פחות" מ"סינדרלה", אבל ביקורות מאותו זמן שיבחו אותו במעט מאוד הסתייגויות, אם בכלל. בשנת 2005, בביקורת של הפקה מחחודשת בניו יורק, כינתה אותו המבקרת ג'ני שולמן "שובר קופות", "קורן" ב"שפעה כוריאוגרפית שתרצה גם את אנין הטעם ביותר בין האלים ואת התובעני ביותר בחסידי הבלט."
הבלט השלישי באורך מלא של אשטון היה "רומיאו ויוליה" בשביל הבלט המלכותי הדני ב-1955. הבלט קצר הצלחה בלתי מבוטלת, אבל אשטון דחה ניסיונות להציג אותו בקובנט גארדן, שנראה לו גדול מדי, הן כאולם והן כבמה, לטיפול האינטימי שלו בסיפור. הבלט לא הוצג בלונדון עד 1985, בהפקת לונדון פסטיבל בלט, ולא בקובנט גארדן.
הבלט המלכותי
באוקטובר 1956 העניקה אליזבט השנייה לבלט סדלר'ס ולס זיכיון, שהקנה לו את התואר הבלט המלכותי החל ב-15 בינואר 1957. תואר זה הכיר במעמד המכובד שהשיגה הלהקה: בארצות העולם הכירו בה כ"הלהקה הראשונה במעלה מחוץ לרוסיה". דה ולואה נשארה מנהלת הלהקה, עם אשטון ככוריאוגרף הראשי.
אחד הבלטים המהוללים ביותר של אשטון נוצר בשביל הבלט המלכותי ב-1960: "הנערה הסוררת" (La fille mal gardée). הבלט הראשון בשם זה הוצג בצרפת ב-1789, וכמה גרסאות מאוחרות יותר הוצגו במאה ה-19, למוזיקה מאת מלחינים שונים. אשטון ערך מחקר קפדני, כדרכו, והחליט להשתמש במוזיקה של פרדיננד ארול מ-1828, בעריכתו של ג'ון לנצ'ברי, בתוספת מגרסאות אחרות. ווקר אומרת על היצירה, "הוא נשאר צמוד לתרחיש המקורי, אבל יצר כוריאוגרפיה מענגת בעושר ההמצאה שלה, המהווה היתוך מרנין לב ביותר של בלט קלאסי ומחול עממי אנגלי, ואילו התפאורות המלבבות של אוסבר לנקסטר משכנעות בהצגתן את חיי הכפר הצרפתי." הצלחת הבלט הייתה מיידית, והוא מוצג שוב ושוב מאז, לא רק בבלט המלכותי, אלא גם על ידי להקות בלט בעשר ארצות אירופאיות אחרות, וכן באוסטרליה, קנדה, הונג קונג, ניו זילנד, דרום אפריקה וארצות הברית.