cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פוטס פוינט
היסטוריה
פוטס פוינט קרוי על שם ג'וזף הייד פוטס, עובד בנק ניו סאות' ויילס, שקנה את גבעת וולומולו המשקיפה לנמל (שטח של 6.5 אקרים) וכינה את אחוזתו החדשה פוטס פוינט. בעל אדמות נוסף שנחלתו היא חלק מהפרוור הוא אלכסנדר מקליי, שאחוזתו מהווה את חלקו הדרומי של פוטס פוינט ואת חלק הצפוני של אליזבת' ביי, ועל שמו קרוי רחוב מקליי החוצה את הפרוור. במרוצת המאה ה-19 נבנו בתי יוקרה ג'ורג'יאניים לאורך קו הרכס המשקיף לנמל, חלקם שרדו עד המאה ה-21. אחד הבניינים העתיקים ששרדו הוא בית הטוסקולום (Tusculum) שמשכן כעת את המכון המלכותי האוסטרלי לארכיטקטורה. הבניין עוצב על ידי הארכיטקט ג'ון ורג', שתכנן בתים רבים אחרים בפרוור.
בפוטס פוינט נבנו בתי הדירות הראשונים בסביבתו, ומהראשונים שנבנו בניו סאות' ויילס, ובמהלך מלחמת העולם השנייה המשיכה תנופת בנייה בפרוור בקווים דומים. בתקופת מלחמת וייטנאם הפך אזור קינגז קרוס בפוטס פוינט להיות מרכז הבילויים של חיילים שזכו לחופשה במהלך שירותם, והפך במהלך שנות השישים למוקד סמים וזנות.
במהלך המאה ה-21 בתי מלון רבים בפרוור נהרסו ונבנו במקומם בתי מגורים ומלונות רבי קומות, וכתוצאה מכך קו הרקיע של הפרוור העפיל משמעותית.
תרבות
פוטס פוינט מונה מספר סגנונות ארכיטקטוניים שונים, מווילות ויקטוריאניות משלהי המאה ה-19 ועד ריכוז בנייני האר דקו הגדול ביותר באוסטרליה. רבים מהם נמנו כנכסים לשימור של מדינת ניו סאות' ויילס, כולל הטוסקולום ובית רוקוול, שהם מהבתים העתיקים במדינה.
אזור קינגז קרוס השוכן בין פוטס פוינט לאליזבת' ביי הוא מוקד חיי לילה בסידני, ומונה מועדוני לילה, מועדוני חשפנות, פאבים ומסעדות הפתוחים עד השעות המוקדמות של הבוקר. בקינגז קרוס מצויה תחנת הרכבת קינגז קרוס, אחת התחנות הסואנות בקרבת העיר והתחנה השנייה בקו הפרוורים המזרחיים של סיטירייל.
פוטס פוינט נחשב לאזור הבילויים של קהל צעיר יחסית (וכולל אכסניות רבות בחלקו הדרומי לתרמילאים), ונחשב לאזור סובלני לצורכי האוכלוסייה הגאה בסידני.
לודוביקו גוויצ'ארדיני
לודוביקו גוויצ'ארדיני, (באיטלקית: Lodovico Guicciardini; 19 באוגוסט 1521, פירנצה – 22 במרץ 1589, אנטוורפן) סופר, היסטוריון ומבקר אמנות איטלקי-הולנדי בן המאה ה-16. ידוע בעיקר בזכות כתיבתו על הצייר ההולנדי-פלמי הירונימוס בוש ותיאוריו של הערים הפלמיות בתקופתו. אחיינו של המדינאי וההיסטוריון האיטלקי פרנצ'סקו גוויצ'ארדיני.
Help Me Out
Help Me Out הוא סינגל שיווקי של הלהקה האמריקאית מארון 5, בהשתתפות הזמרת-יוצרת אמריקאית ג'וליה מייקלס. השיר יצא ב-6 באוקטובר 2017 ומופיע באלבום האולפן השישי של הלהקה, Red Pill Blues. נכון ליולי 2021, השיר הושמע למעלה מ-74 מיליון פעמים בספוטיפיי.
ב-6 באוקטובר 2017, גרסת האודיו של השיר יצאה בערוץ היוטיוב הרשמי של הלהקה. נכון ליולי 2021, לגרסת האודיו יש למעלה מ-4.9 מיליון צפיות. ב-23 באוקטובר 2017, קליפ המילים של השיר פורסם בערוץ היוטיוב הרשמי של הלהקה. נכון ליולי 2020, לקליפ המילים יש למעלה מ-11 מיליון צפיות ביוטיוב.
בילי סטרייהורן
ויליאם תומאס "בילי" סטרייהורן (William Thomas "Billy" Strayhorn ; 29 בנובמבר 1915 - 31 במאי 1967), מוזיקאי ג'אז, פסנתרן ומלחין, שחיבר כמה מהסטנדרטים הידועים והמפורסמים ביותר בג'אז כמו Chelsea Bridge, Johnny Come Lately ,Take the "A" Train ו-Lush Life. בין היתר כתב את המילים לסטנדרט הג'אז Satin Doll. שיתוף הפעולה שלו כמעבד עם תזמורתו של דיוק אלינגטון נמשך שלושה עשורים.
סטרייהורן היה הומוסקסואל גלוי בתקופה הומופובית ביותר. הדעה המקובלת היא שעקב כך פעל לרוב "מאחורי הקלעים" ולכן גם לא זכה להכרה הראויה. הוא היה גם מן החברים הראשונים בתנועה לזכויות האזרח וידיד אישי של מרטין לותר קינג.
שנים ראשונות
סטרייהורן גדל ליד פיטסבורג, פנסילבניה. בניסיון להרחיקו מאביו האלכוהוליסט בילה זמן רב אצל סבתו. בראיון אמר שהיא הייתה הדמות שהשפיעה יותר מכל על ילדותו. כבר בגיל 10 ניגן עבורה בפסנתר.
הוא למד מוזיקה קלאסית בקונסרבטוריון בפיטסבורג אצל אותו מורה אצלו למדו מוקדם יותר ארול גארנר ומרי לו ויליאמס. עוד בנעוריו כתב את הסטנדרטים הידועים Lush Life (שנקרא בתחילה "Life Is Lonely"), My Little Brown Book, ו- Something to Live For. הוא הבין שכאפרו-אמריקאי ייקשה עליו להתקבל בעולם המוזיקה הקלאסית ולהתקדם בה ולכן פנה לג'אז. ההשפעה הראשונה עליו בכיוון נגינת פסנתר ג'אז הייתה של הפסנתרן ארט טייטום.
עם דיוק אלינגטון
סטרייהורן פגש את אלינגטון ב-1938, כאשר ניגן בהרכב שנקרא "הכובענים המשוגעים". אלינגטון, שביקר בפיטסבורג עם תזמורתו שמע את סטרייהורן והתלהב. אלינגטון שכר את סטרייהורן תחילה כפסנתרן ועד מהרה כמעבד, מלחין ואף כמנהל מוזיקלי. בעוד אלינגטון היה דמות אב ומנהיג לתזמורת, היה סטרייהורן זה שדאג להיבט המוזיקלי המקצועי. סטרייהורן עבד תחת אלינגטון בלי לבקש הערכה פומבית, ואלינגטון גם לא העניק לו כזו. כדברי אלינגטון עצמו, "סטרייהון עובד קשה ואני מקבל את התשואות". ניתן לראות ביחסים סימביוזה או ניצול. סטרייהורן השלים את אלינגטון ואלינגטון נתן לסטרייהורן ביטחון ויד חופשית בהלחנה ובעיבוד. על כל פנים, אלינגטון טען שסטרייהורן היה "יד ימיני, יד שמאלי, העיניים שבגבי, מוחי הדהד בתוך ראשו ושלו - בי". חלק ניכר מלחניו של סטרייהורן נרשמו על שמו של אלינגטון, כולל המנון התזמורת של אלינגטון, Take the "A" Train.
סטרייהורן עבד עם מוזיקאים כג'ימי הודג'ס ובן ובסטר על הסולואים שלהם ובנה ניגודים מעניינים בין החטיבות השונות בתזמורת. בהשפעת סטרייהורן הפכו יצירות ארוכות (סוויטות) אופייניות לרפרטואר התזמורת וניכרה השפעת המסורת הקלאסית בבניית המלודיות ובתזמור.
אחד משיאי פעילותם המשותפת של סטרייהורן ואלינגטון היה כתיבת הפסקול זוכה פרס גראמי לסרטו של אוטו פרמינגר מ-1959, "אנטומיה של רצח" ובו הקטעים שהפכו לסטנדרטים Such Sweet Thunder ו-The Far East Suite. פסקול זה מצוין כפורץ דרך מבחינת שילוב מוזיקת ג'אז בסרטים, מפני שהיה פסקול הג'אז הראשון שלא נבע מאירועי הסרט, בהם הוצגה על המסך תזמורת, אלא נכתב במיוחד. היה זה גם הפסקול הראשון של סרט הוליוודי משמעותי שנכתב על ידי אפרו-אמריקאים.
למרות שניסה קריירת סולו בשנות החמישים וכתב לתיאטרון, חזר סטרייהורן לשיתוף הפעולה עם אלינגטון. הוא שיתף פעולה גם עם הזמרת לנה הורן.
מוות והנצחה
בשנת 1964 אובחן סטרייהורן כלוקה בסרטן הוושט. ב-31 במאי 1967 נפטר, באותה שנה נבחר על ידי מבקרי דאון ביט להכלל בהיכל התהילה של הג'אז. אפרו פוזר בנהר הדסון בנוכחות חבריו הקרובים. עוד בהיותו מאושפז כתב את לחנו האחרון Blood Count, שהוא הקטע הראשון שהקליט אלינגטון באלבום הזיכרון שלו לסטרייהורן ...And His Mother Called Him Bill. הקטע האחרון באלבום זה נקרא Lotus Blossom והוא קטע פסנתר סולו מאולתר שניגן אלינגטון לזכר חברו, בעוד חברי הלהקה אורזים את כליהם.
הויובה גורקה
הויובה גורקה (בפולנית: Hujowa Górka; לפעמים Chujowa Górka או Koziej Górce) הוא מקום בסמוך לפלאשוב, שם הוציאו באפריל 1944 הגרמנים מהקבר אפר גופותיהם של כעשרת אלפים יהודים שהרגו, כדי להסתיר את הראיות לפשע לפני שנסוגו מהאזור. המקום קיבל את שמו משם המשפחה של אונטרשארפיהרר אלברט הויאר (Hujar וגם Huyar) שפיקד על ההוצאות להורג. (זהו גם לעג על שם משפחתו, המבוטא בדומה לביטוי בפולנית וולגרית ל"פין" (המקבילה האנגלית שלו היא "זין"), ומכאן השם הפולני "גבעת הזין". הויאר, ששירת באס אס, משוחק בסרט רשימת שינדלר משנת 1993 על ידי נורברט וייסר.
הרציחות החלו בספטמבר 1943. אסירי מחנה פלאשוב ושבויים ועצורים מבית הכלא מונטלופיך הוצאו להורג. רוב הקורבנות היו יהודים. נורו שם גם פולנים ובני לאומים אחרים. ההוצאות להורג התרבו באביב 1944.
הויובה גורקה שוכנת על גבעה קטנה. במקום זה היה מבצר שהוקם על ידי האוסטרים במחצית השנייה של המאה ה-19, עת נבנתה מערכת ביצורים סביב קרקוב. המבצר שימש במהלך מלחמת העולם הראשונה. מקום ההוצאה להורג עצמו היה בור, רוחבו 6 מטר, היקפו 50 מטר ועומקו 5 מטר.
קרקוב נכבשה על ידי הוורמאכט ב-6 בספטמבר 1939, וב-10 בספטמבר 1939 ביצעו הגרמנים את ההוצאה ההמונית הראשונה של פולנים במקום זה. באותה תקופה נורו 13 תושבי קרקוב ליד חומת בית העלמין היהודי החדש בפודגוז'ה. לאחר מכן הובלו יהודים מהגטו בבוכניה להירצח בהויובה גורקה בסוף אוגוסט או בתחילת ספטמבר 1943. מלבד אסירי מחנה פלשוב ושבויי כלא מונטלופיך נהרגו בהויובה גורקה גם יהודים. רציחות בוצעו כמעט כל יום עד אמצע פברואר 1944. הקורבנות נאלצו להתפשט ונורו בקבוצות. הגופות הונחו בשכבות, לסירוגין (ראש-רגליים), ואז כוסו בשכבת אדמה ואבנים. כאשר התעלה התמלאה לחלוטין הוקמו צריפי מחנה מעבר, והחל מ-15 בפברואר 1944 בוצעו הוצאות להורג בחצר השנייה. אתר ההוצאה להורג החדש היה 300 מטר מערבה. כיום יש אנדרטאות באתר זה.
בקיץ 1944, כשהחזית קרבה, החלו ההכנות לפינוי האזור. המפקד העליון של האס אס והמשטרה, וילהלם קופה, הורה על פתיחת קברי אחים ועל שריפת גופות הנרצחים. כדי לפקח על ערימת הגופות ושריפתם, מינה גת עבריין מורשע. במהלך החפירה נבזזו הגופות, ושיני זהב נעקרו מהן. פעולה זו נמשכה חודשיים. אסירים יהודים שאולצו לעבוד על הוצאת הגופות מהקבר ושריפתן קיבלו מנות מזון וודקה נוספות. בסך הכל הוצאו מהקבר ונשרפו אלפי גוויות ופוזרו 17 עגלות אפר אדם ברחבי האזור.
הנצחה
באתר ההוצאה להורג הוקם צלב, זרועותיו עטופות בצרור תיל.
איוויצה אילייב
איוויצה אילייב (בסרבית-קירילית: Ивица Илиев; נולד ב-27 באוקטובר 1979 בבלגרד) הוא כדורגלן עבר סרבי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
קריירה
אילייב החל את הקריירה המקצוענית שלו במדי קבוצת פרטיזן בלגרד בעונת ושיחק בה עד לעונת 2004. בתקופה זו היא זכה עם הקבוצה שלוש פעמים באליפות הליגה. בחודש יולי 2004 עבר אילייב לקבוצת מסינה האיטלקית. בשנת 2006 הושאל לגנואה, שהייתה אז בליגה השלישית באיטליה. שנה לאחר מכן חתם לעונה אחת עם פאוק סלוניקי היוונית. אילייב הבקיע את שערו הראשון בפאוק ב-2008 בניצחון על אפולון קלאמאריס.
בשנת 2009 הגיע אילייב לישראל ועבר למועדון מכבי תל אביב. בינואר 2010 נפצע ולא שיחק עד סיום העונה. הוא שוחרר ממכבי וחזר לפרטיזן בלגרד, שבה היה שותף להעפלה לליגת האלופות ולזכייה באליפות. באותה עונה הוא זכה בתואר "מלך השערים של הליגה" ביחד עם אנדריה קלודז'רוביץ' (13 שערים כל אחד). בתום עונת 2010/2011 חתם על חוזה עם אלופת פולין ויסלה קרקוב. בשנת 2013 פרש ממשחק פעיל.
מרגרט דונגו
מרגרט דונגו (באנגלית: Margaret Dongo; נולדה ב-14 במרץ 1960) היא פוליטיקאית מזימבבואה, הידועה בשל פעילותה למען זכויות נשים ונגד שחיתות. ב-1975 עברה את הגבול למוזמביק, על מנת להצטרף לצבא השחרור, וכדי להביא קץ לשלטון הקולוניאלי. ב-1990 נבחרה דונגו לפרלמנט בזימבבואה ועזרה בהקמת איחוד הדמוקרטים של זימבבואה. לאחר הבחירות בשנת 2000, שבהן יצאה כנגד המועמד המוביל, הותקפה דונגו בביתה.
מלחמת העצמאות
בשנת 1975, בגיל 15 עזבה את בית הספר התיכון והלכה למוזמביק, על מנת להצטרף ללוחמי החירות של האיחוד הלאומי האפריקני של זימבבואה (ZANU, שנקרא מאוחר יותר ZANU-PF כאשר התוספת פירושה החזית הפטריוטית). ארגון זה ניהל מלחמת שחרור נגד המשטר הקולוניאלי בראשותו של איאן סמית, מנהיג רודזיה. דונגו הוכשרה כחובשת קרבית. היא כונתה Chimurenga ("מלחמת השחרור") וססמתה הייתה "Tichaona Muhondo" ("נתראה בשדה הקרב"). היא תיארה אז את מפקד ה-ZANU יאשיה טונגוגרה כ"איש עקרונות": "הוא היה נחוש ולא ערער בשאלה עבור מה הוא נלחם, לא ניתן היה לפתות אותו לשחיתות.... האמנתי לו." בדצמבר 1979 דונגו הייתה אחת האחרונות שראתה אותו בחייו. עם הפסקת האש והכרזת העצמאות בשנת 1980 היא חזרה לזימבבואה, השלימה קורס בהקלדה, קבלה תעודת מומחית להפעלת טלפרינטר, ועבדה בתור המזכירה לענייני נשים של המטה הארצי של ZANU-PF בהארארה. בשנת 1983 קבלה תפקיד במשרד לביטחון המדינה. היא נשארה עובדת מדינה עד 1989, ועבדה בו-זמנית גם במשרד הנשיא, וגם עבור ארגון המודיעין המרכזי (CIO). במהלך תקופה זו, היא נודעה כדוברת נאמנה של ותיקי המלחמה (הווטרנים), ונאבקה עבור זכויותיהם, בטענה כי הם לא נהנים מספיק מתוצאות מלחמת השחרור בה נלחמו ואף ניצחו.
רפורמת הקרקעות
באחת הפעולות האחרונות שלה כחברת פרלמנט, תבעה דונגו כי הממשלה תחשוף את רשימת האנשים שהרוויחו מרפורמת חלוקת הקרקעות של שנת 2000. במסגרת הרפורמה, הממשלה החליטה להלאים נכסים חקלאיים נרחבים בגודל של כ-11 מיליון הקטאר שהיו ברובם בידי בעלי אדמות לבנים עוד מתקופת השליטה הבריטית. האדמות הפוריות שהיו בידי כ-4,000 בעלי אדמות לבנים חולקו לכ-300,000 חוות קטנות. כ-54,000 חקלאים שחורים יכלו לקבל אדמה. כל זאת כדי לשנות את המצב הלא שוויוני של הבעלות על האדמות במדינה. דונגו נקטה ביקורת חריפה על כך שהאדמות אשר חולקו בגל השני של החלוקה מחדש של האדמות לא הגיעו לידי העניים השחורים, אלא לידי קובץ מצומצם של מקורבים לשלטון, אשר לא היה להם ניסיון או עניין לעבד את האדמה ולגדל מזון. להפתעתם של רבים, היא הצליחה לכפות את הכנת רשימת האנשים שהרוויחו מהרפורמה ופרסומה בציבור בשנת 2001. היא הובילה את הממשלה להודות בכך שלמעלה ממיליון אקרים אשר היו שייכים ל-270 חוות של חקלאים לבנים חולקו בקרב 400 אנשים (שחורים) שהשתייכו לשלטון, כגון שופטים, סגני שרים, משפטנים, דוברים ועוד. ברשימת הנהנים המרכזיים נכללו מנהיגי ה-ZANU-PF כמו פטריק צ'ינאמאסה (patrick chinamasa), גזי בורדר ועוד. מאמציה חשפו את הצביעות של תוכנית הרפורמה האגררית (רפורמת הקרקעות) שהייתה אמורה לשפר ולקדם את מצבם של הכפריים העניים ולא את חברי המפלגה של רוברט מוגאבה.
אחרי בחירות שנת 2000
על אף תבוסתה בבחירות נותרה דונגו מבקרת ציבורית חריפה של ממשלת רוברט מוגאבה. היא טענה באחת הפעמים: "אני הייתי מוכנה להקריב עצמי בשביל מוגאבה, אבל ברגע שחברי ממשלתו קבלו את משקיהם, בתיהם ואת הלימוזינות שלהם הם שכחו את האנשים ששמו אותם שם". היא גם הקדישה זמן ניכר בשכנוע עמיתיה ותיקי המלחמה לא להיות מעורבים בהתקפת המשקים של הלבנים, כדי לא "לתת לפוליטיקאים האנוכיים והחמדנים להשתמש בסבל שלכם". בשנת 2003 היא התבטאה נגד הטלה מחדש של אגרות בבתי ספר ציבוריים-ממלכתיים, והתנגדה לקריטריונים שקבעו מי אמור להיקבר בנחלת הגיבורים הלאומיים של המדינה. למרות היעדרותה מהזירה הציבורית, נשארה דונגו בראשית המאה העשרים כקול ביקורתי חשוב בזימבבואה, ובעלת זכות ראשונות בפתיחת הדלת לנשים אחרות, למאבק למען זכויותיהן. בשנת 2005 קיבלה מלגת לימודים מאוניברסיטת הרווארד, שם סיימה תואר שני במנהל ציבורי. היא הייתה נשיאת האיחוד הדמוקרטי של זימבבואה עד שהמפלגה התפרקה בשנת 2006. היא המשיכה להיות פעילה בסוגיות הנוגעות לזכויות אדם, ויזמה תביעה נגד חוקי אפוטרופסות של הממשלה, אשר מנעו מנשים לחתום על טופסי דרכון עבור ילדיהן.
חנוך זונדל גרוסברג
הרב חנוך זונדל גרוסברג (תרס"ד, 1904 – י"ג באדר תשל"ז, 3 במרץ 1977) היה מחבר תורני. חבר מערכת האנציקלופדיה התלמודית ואוצר הפוסקים.
קורותיו
נולד בירושלים לר' דובער, תלמידו של הרב יהושע ליב דיסקין, ולאיטה בת הרב אליהו יסילביץ מהורודנא. בגיל חמש התייתם מאמו.
למד ב"ישיבת מדרש בני ציון" וישיבת עץ חיים, שם נקשר לרב איסר זלמן מלצר. הוסמך להוראה על ידי הראי"ה קוק, הרב חיים זוננפלד, הרב שמשון אהרן פולונסקי ועוד. ספריו זכו להסכמות מרבני ירושלים מכל החוגים: הרבנים הראשיים לדורותיהם לצד רבני העדה החרדית.
התמסר בעיקר ללימוד מצוות התלויות בארץ, ואגב כך עמד בקשר עם החזון איש. היה חבר בוועדה למצוות התלויות בארץ של הרבנות הראשית לישראל, ותמך בהיתר המכירה.
נשא את בת הרב נטע צבי וייס.
התגורר בעיר העתיקה, והחל משנת תש"ח בשכונת קטמון.
בשנת תשל"ה (1975) הוענק לו תואר יקיר ירושלים. על שמו רחוב בשכונת תל ארזה בירושלים.
ספריו
ספריו אלה מצוטטים רבות בין העוסקים במצוות התלויות בארץ.
מלבד כתביו, השתתף בעריכת האנציקלופדיה התלמודית (כרכים א-ו) ואוצר הפוסקים על שולחן ערוך אבן העזר. בנוסף, ערך את הגהות החתם סופר על שולחן ערוך אורח חיים שנדפסו, לצד אחרונים נוספים, בספר זר השולחן (לוין-אפשטיין תשי"ז).
ספרי הלכה נוספים שחיבר כבר בגיל 19 נותרו בכתב יד ואבדו עם כיבוש העיר העתיקה בידי הירדנים בתש"ח.
קונטרסים ומאמרים
הרב גרוסברג פרסם סדרת מאמרים נוספים, חלקם כקונטרס שהדפיס וחלקם כמאמרים בביטאונים תורניים מכל החוגים הדתיים, כמו נועם, כרם ציון, המעיין, אור תורה, התורה והמדינה, שנה בשנה, שמעתין ועוד. רבים ממאמריו כונסו לאחר פטירתו בספר משנת חנוך (ירושלים תשס"ב).
מבין הקונטרסים:
דרישת צבי (תש"א) - דיני הרואה את ירושלים והמקדש וערי יהודה בחורבנם.
דובר מישרים (תשט"ז) לבירור והצדקת מנהג ארץ ישראל בעניין זמן צאת הכוכבים.
נבואה שעריך (תשכ"ח, בעקבות מלחמת ששת הימים) - דיני הכניסה להר הבית וכניסת כהנים לקבר רחל
לקריאה נוספת
ארחות חיים, מבוא לספר משנת חנוך, מאת הרב אהרן דב שאג, חתן הרב גרוסברג.
שטיין
שטיין (בגרמנית: Stein; מילולית: אבן), מילה ממנה נגזר שם משפחה וכן שמם של מספר מקומות באזורים דוברי גרמנית.
דיוקנו של מוזיקאי
תיאור היצירה
"דיוקן של מוזיקאי" מייצג היפרדות מודעת וקיצונית מציורי הדיוקנאות האופייניים של מילאנו. הקהל במילאנו היה שמרני יותר מבחינה אמנותית מאשר באזורים אחרים באיטליה וציפה שרוב הדיוקנאות, אם לא כולם, יהיו בפרופיל. עם זאת, הצבתה של הדמות ב"דיוקן של מוזיקאי" בזווית שלושה רבעים (באמצע הדרך בין ציור חזיתי לציור פרופיל) לא הייתה חסרת תקדים מכיוון שקדמו לדה וינצ'י אמנים רבים, שלעיתים קרובות שמרו גם הם על רקע שחור. למשל אנטונלו דה מסינה, שהיה מציג דיוקנאות עם רקע שחור דומה וללא פרופיל בוונציה ובסיציליה. ייתכן מאוד שדה וינצ'י הושפע מסגנונו של מסינה ויכול היה לראות את עבודתו במהלך ביקורו הקצר של מסינה במילאנו בשנת 1476, או אולי הוא ראה את היצירות בוונציה, בביקורו בשנת 1486 כדי לראות את מורו לשעבר אנדריאה דל ורוקיו.
קומפוזיציה
ציור זה נוצר על לוח עץ אגוז שהיה משטח שלאונרדו דה וינצ'י העדיף. היצירה מציגה פנים וגזרה עליונה של צעיר, בזווית שלושה רבעים, אשר ידו הימנית מחזיקה במגילה מוזיקלית מקופלת מסוג כלשהו. נקודת המבט היא מעט מעל הדמות. למעט הפנים והשיער, הציור ברובו לא גמור אך במצב כללי טוב, ורק בפינה השמאלית התחתונה נגרם נזק מסוים. יש מעט ליטוש בחלק האחורי של הראש, ונראה שהצבעים דהו עם הזמן. דיוקן זה מזכיר את דיוקנאותיו האחרים של לאונרדו דה וינצ'י מתקופתו במילאנו, כמו הגבירה עם ההרמין ולה בל פרונייר, ברקע השחור המשותף ובכך שהדמויות מוצגות במבט זוויתי ולא בפרופיל.
המוזיקאי
המוזיקאי מתואר כאיש צעיר בעל שיער מתולתל באורך הכתפיים. הוא חובש כובע אדום ובוהה באינטנסיביות במשהו מחוץ לשדה הראייה של הצופה. המבט מועצם על ידי תאורה זהירה שממקדת את תשומת הלב בפניו. הוא לובש גופייה לבנה צמודה, מעליה ז'קט שחור לא גמור ומעליו צעיף שמצויר בצורה חלקית, בצבע חום-כתום. לדברי היסטוריון האמנות לור פנגרט, הצבעים הקיימים נובעים משחזור לקוי וצביעה מחדש, והם כנראה לא הצבעים המקוריים. מבדיקה טכנית של היצירה התגלה כי הז'קט היה ככל הנראה בצבע אדום כהה והצעיף בצבע צהוב בוהק. הפה מצביע על תחילת חיוך, או מרמז שהאיש עומד לשיר, או סיים לשיר זה עתה (דה וינצ'י מפגין את כוחו של הציור לחיות מעבר למוזיקה, שיופייה נמוג ברגע שהצלילים נשמעו). מאפיין בולט בפניו של המוזיקאי הוא ההשפעה על עיניו מהאור מחוץ למסגרת. האור גורם להתרחבות של שתי העיניים, אך של העין השמאלית במידה הרבה יותר גדולה מהעין הימנית, דבר שאינו אפשרי במציאות. ייתכן כי הדבר נועד פשוט להשפעה דרמטית, כך שהצופה מרגיש תחושה של תנועה מצד שמאל לצד ימין של פני המוזיקאי.
תווים
פיסת הנייר המקופלת בנוקשות מוחזקת בצורה משונה ועדינה ועליה תווים מוזיקליים ואותיות, שעקב השחזור הלקוי ברובם אינם קריאים. התווים בציור מציעים מעט מאוד בהירות, מלבד רמיזה חזקה על כך שהאיש מוזיקאי. רישומים הנמצאים בספרייה המלכותית הבריטית, ואשר מכילים דוגמאות של סגנונו המוזיקלי של דה וינצ'י, אינם דומים לתווים בציור, עובדה המעידה על כך שהמוזיקה אינה שלו, מה שמשאיר בסימן שאלה את זהות המלחין ואת חשיבותה של המוזיקה.
ייחוס לדה וינצ'י
אף על פי שהדבר היה נתון במחלוקת, ישנה הסכמה רחבה כי "דיוקן של מוזיקאי" הוא ציור של לאונרדו דה וינצ'י. לא קיים תיעוד של הזמנתו, אך הייחוס מגיע מקווי דמיון סגנוניים ליצירותיו האחרות של לאונרדו, ובמיוחד הפנים של המלאך בציור המדונה בין הסלעים, ופניו של הירונימוס בציור הירונימוס הקדוש. הרקע האפל של הדיוקן מעצים את הייחוס הזה עוד יותר, כיוון שהוא מופיע בדיוקנאות מאוחרים יותר מתקופתו במילאנו, כמו "הגבירה עם ההרמין" ו"לה בל פרונייר". מאפיינים נוספים האופייניים לסגנונו של דה וינצ'י כוללים את האווירה המלנכולית, הפה שנראה כאילו הוא הרגע נסגר, או עומד להיפתח, ושיער מתולתל, המזכיר את ג'ינברה דה בנצ'י. הייחוס מתחזק על ידי השוואה בין עיניו של המוזיקאי, אשר מתרחבות במידה שונה, וקטע ברשימותיו של דה וינצ'י שבו הוא מתייחס לכך.
מחלוקת העבר לגבי ייחוס הציור נבעה מן הנוקשות של הגזרה העליונה, אשר אינה מאפיינת את דה וינצ'י. בעוד חוקרים אחדים הסבירו שזה נובע מכך שהציור אינו גמור, אחרים הסיקו שהבגדים והגזרה העליונה צוירו על ידי עוזרים. עם זאת, היסטוריון האמנות פייטרו מרני מציין כי אין זה סביר כי לדה וינצ'י היו עוזרים בתקופה שבה נוצר הציור. ואפילו אם היו, סביר להניח שהוא לא היה נעזר בהם עבור ציור דיוקנו של חבר אישי או רשמי. על אף טענותיו של מרני, עדיין יש מיעוט לא מבוטל של חוקרים שאינם מסכימים עם ייחוס מלא, אך מוסכם כמעט על הכל, שאם דה וינצ'י לא צייר את כל הציור, אז לפחות הוא צייר את הפנים.
תיארוך
קווי דמיון רבים, באמצעות בדיקות רנטגן, לציור הגבירה עם ההרמין כמו גם לטיפול בקיארוסקורו בהמדונה בין הסלעים ולרישומים לפסל "סוס הברונזה", מעידים כי ככל הנראה "דיוקן של מוזיקאי" נוצר במילאנו, כלומר לאחר 1482, השנה בה דה וינצ'י הגיע לשם. עם זאת, התאריך המוקדם ביותר שניתן על ידי החוקרים הוא 1483. חוקרים מודרניים גם ציינו כי ככל הנראה הציור לא נוצר לאחר שנת 1487, מכיוון שנראה כי חסרים בו כמה מהשכלולים והריאליזם של יצירותיו המאוחרות, כמו הפירוט האנטומי. לאונרדו דה וינצ'י עסק במחקר על האנטומיה האנושית, בעיקר הגולגולת, בסוף שנות השמונים של המאה ה-15, וציור "הגבירה עם ההרמין", שנוצר בין השנים 1489–1490, מייצג את תשומת הלב החדשה הזו לדיוק בציור הצורה האנושית. ההערכה על כן היא שהציור נוצר בין השנים 1483–1487.
מועמדים לזהות המוזיקאי
עד שנת 1905, הדעה הייתה שמדובר בדיוקן של לודוביקו ספורצה, דוכס מילאנו בפועל ופטרונו של לאונרדו דה וינצ'י כאשר עבר להתגורר בעיר. כמו כן הציור נחשב "בן זוג" ל"דיוקן של גברת", המיוחס כעת לג'ובאני אמברוג'יו דה פרדיס, אך באותה עת יוחס לדה וינצ'י ונחשב דיוקן של ביאטריס ד'אסטה, אשתו של לודוביקו. בשנת 1905, כאשר עבודות השיקום הסירו את הצבע המופרז וחשפו יד אשר מחזיקה מגילה מוזיקלית בחלק התחתון, הובן כי זהו דיוקנו של מוזיקאי. חוקרים בגלריה הלאומית בלונדון הציעו כי הרישום "נער בפרופיל" של פרנססקו נפוליטנו, תלמידו של דה וינצ'י במילאנו, והרישום "חזה של נער בפרופיל" של דה וינצ'י, מתארים את המוזיקאי שמופיע בציור זה.
הועלו מספר מועמדים לזהות המוזיקאי, בין היתר:
צעקה 2
צעקה 2 (באנגלית: 2 Scream) הוא סרט אימה משנת 1997, והשני מתוך זיכיון סרטי "צעקה". הסרט נכתב על ידי קווין ויליאמסון, בוים על ידי וס קרייבן ומככבים בו נב קמפבל, דייוויד ארקט וקורטני קוקס, המשחזרים את תפקידם כסידני פרסקוט, דיואי ריילי וגייל וות'רס. בשנת 2000, יצא סרט ההמשך השלישי.
עלילה
הסרט מתחיל כשנתיים אחרי הסרט הקודם.
יום למחרת שומעים על הרצח סידני פרסקוט (נב קמפבל), ידידהּ רנדי מיקס, החבר החדש שלה דרק פלדמן (ג'רי אוקונל), חברו הטוב מיקי אלטירי (טימותי אוליפנט) וחברתה הטובה ביותר ושותפתה של סידני לחדר האלי מקדניאל (שחזור של טייטום ריילי שהיא הייתה החברה הטובה שלה ביותר מהסרט הראשון ומתה על ידי הרוצח בילי לומיס.) , וסידני מבינה שיש רוצח חדש שכנראה מעוניין במותה. דיואי ריילי (דייוויד ארקט) ששרד את הפציעה מהסרט הקודם, חוזר לקולג' כדי להגן על סידני, על רנדי, ועל חבריהם ושאר הסטודנטים. במקביל נוסעת גייל לקולג' כדי לסקר את הרצח של פיל ומורין, ואיתה מגיעים הצלם החדש שלה ג'ואל ג'ונס ודבי סולט (לורי מטקאלף), כתבת אחרת שמנסה להתחנף לגייל כדי לקבל ממנה מידע. בנוסף קוטון וירי (לייב שרייבר), האיש שהופלל על ידי בילי לומיס וסטו מאקר ברצח מורין פרסקוט, מגיע ללמוד משחק.
בערב מתקיימת מסיבה בבית האחווה "אלפא, בטא, זטא" וכל הסטודנטים הולכים לשם למעט סיסי קופר, סטודנטית שלומדת קולנע יחד עם רנדי ומיקי, שנשארת בבית האחווה השני "אומגה, ביטה זיטה" למקרה שמישהו יהיה שיכור מדי ויצטרך טרמפ. סיסי מקבלת שיחת טלפון מתגרה מהרוצח ולאחר מכן היא מותקפת ונרצחת. כשכל הסטודנטים שומעים על הרצח הם הולכים ל"אומגה ביטה זיטה" ורק סידני ודרק נשארים ב"אלפה, ביטה, זיטה" שם סידני מקבלת שיחת טלפון מתגרה מהרוצח שתוקף אותה ואת דרק. סידני מצליחה לברוח ואילו דרק נפצע באופן קל וחייו ניצלים על ידי דיואי שמגיע בזמן ומבריח את הרוצח. סידני חושדת שקוטון הוא הרוצח שבא להתנקם בה על זה שהאשימה אותו ברצח אימה וכמעט הוצא להורג.
יום למחרת רנדי, גייל, דיואי וג'ואל דנים על הרצח בחצר הקולג' ושמים לב ששמות הקרבנות דומים לשמות שלושת הקרבנות הראשונים של הרציחות בוודסבורו. שם משפחתו של פיל סטיבנס דומה לשמו הפרטי של סטיבן אורת', שמה הפרטי של מורין אוונס זהה לשמה הפרטי של מורין פרסקוט ואילו שמה המלא של סיסי הוא קייסי, שזה גם היה השם של קייסי בקר. כשג'אל שומע ששם משפחתו זהה לשם משפחתו של קני ג'ונס הוא מתפטר והולך מחשש לחייו. רנדי מקבל שיחת טלפון מתגרה מהרוצח המודיע לו שהוא צופה בהם. גייל ודיואי הולכים לחפש סטודנטים המדברים בטלפון במחשבה שאחד מהם הוא הרוצח בזמן שרנדי מנסה למשוך את השיחה. כשהוא מתקרב לרכבה של גייל הרוצח מתגלה בפנים, מושך את רנדי ורוצח אותו. גייל ודיואי חוזרים לרכב ומוצאים את גופתו של רנדי. דיואי מבין שהרוצח עוקב אחרי סידני ומציב שני שוטרים, ריצ'רדס ואנדרוס כדי לשמור על סידני ולהוביל אותה למקום בטוח.
דיואי וגייל הולכים לבית הקולנוע שם נרצחו פיל ומורין על מנת לבדוק את מצלמות האבטחה כדי לחפש רמזים לגבי זהות הרוצח ושם הם מגלים שהרוצח צילם את שיחות הטלפון של סיסי ורנדי. באופן מפתיע הרוצח תוקף את השניים ומתחיל לרדוף אחרי גייל אשר נועלת את עצמה בחדר הקלטה. דיואי מגיע לצידו השני של חדר ההקלטה וחלון זכוכית קשיחה מפרידה בין השניים. הרוצח מופיע מאחורי דיואי ודוקר אותו, הוא אינו מצליח לפרוץ את הזכוכית וגייל נשארת לכודה.
כשהשוטרים מסיעים את סידני והאלי למקום בטוח הרכב נתקע והרוצח מנצל זאת ורוצח את אנדרוס. ריצ'רדס יוצא מהרכב ומנסה לירות ברוצח אשר מתחיל לנסוע, מתנגש באתר בנייה ומוט ברזל משפד את ראשו של ריצ'רדס והרוצח מאבד הכרה. סידני והאלי יוצאות מהמכונית אך סידני חוזרת כדי לגלות את זהות הרוצח אשר נעלם ומיד לאחר מכן מופיע מאחורי האלי ודוקר אותה למוות.
סידני בורחת מהרוצח ומגיעה לתיאטרון של הקולג', שם היא מגלה שדרק קשור לאביזר במה. כשסידני מנסה לשחרר את דרק הרוצח מופיע וחושף את זהותו: מיקי. מיקי מסביר שהמניע שלו הוא להתפס על הרציחות ולזכות בפרסום. בנוסף הוא רוצה להטיל אשמה על סרטי אימה שהם גורמים לאלימות (הוא טען את זה מוקדם יותר בסרט בכיתת הקולנוע ורנדי וסיסי יצאו נגד טענה זו). הוא חושף שהוא שותף לרוצח השני אשר נכנס לאולם וחושף את עצמו כדבי סולט אשר מחזיקה את גייל כבת ערובה. דבי מספרת ששם משפחתה האמיתי הוא לומיס וכך מסתבר שהיא אימו של בילי. היא מימנה את שכר הלימוד של מיקי על מנת שיעזור לה במסע הרצח כדי להתנקם בסידני על זה שהרגה את בילי בסרט הקודם. על מנת להסיר איום פוטנציאלי דבי יורה למוות במיקי אשר בטעות יורה בגייל אשר נופלת מהבמה.
סידני כעת לבדה מתמודדת לבדה מול דבי ומתחיל מרדף ארוך ברחבי התיאטרון שמסתיים במאבק. כשנראה שידה של דבי על העליונה, לפתע מגיע קוטון אשר יורה בדבי. גייל מתגלה כחיה והיא נעזרת בקוטון וסידני כדי לעלות על הבמה. כשהשלושה מתכננים ללכת מיקי מתגלה כחי אך מיד נורה למוות על ידי סידני וגייל ולאחר מכן סידני יורה פעם נוספת בראשה של דבי על מנת לבצע וידוא הריגה.
מתגלה כי דיואי שרד את הדקירה. הוא וגייל לוקחים אמבולנס לבית החולים. בבית החולים, צוות חדשות מגיע ומנסה לקבל סיפור מסידני. למרות שסידני היא הגיבורה, היא אומרת להם כי קוטון הוא האיש שצריך לראיין. צוות החדשות הולך אליו, אחרי שקוטון אומר להם ש"יש מקום וזמן" לראיון, הוא אומר, "זה יהיה סרט מגניב". סידני לאחר מכן נראית כשהיא הולכת מהקמפוס, לאחר ששרדה שוב מסע רצח.
רמת מטרד
רמת מַטְרֵד היא רמת סלעי גיר בגובה של 650 מטרים מעל פני הים בגבול הר הנגב המרכזי והצפוני. שמה הערבי נגזר מהמילה הערבית אלמוטירדה (="המגורשים").
רמת מטרד היא חלק מרמת עבדת. היא תחומה ממזרח על ידי נחל עבדת, מדרום - על ידי עמקו של נחל לענה, וממערב - על ידי נחל ניצנה. כיום שוכן בלב האזור בסיס חיל האוויר "רמון", שנבנה לאחר פינוי בסיסי חיל האוויר בסיני. אל רמת מטרד אפשר להגיע ממזרח - מכיוון רמת נפחא, ומצפון-מזרח - מכיוון שדה בוקר, בכביש העולה מצומת ציפורים.
לקראת בניית בסיס חיל האוויר בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 נערך סקר ארכאולוגי מקיף ברמת מטרד. בסקר התגלו ממצאים מתקופות שונות, בהם בתי ארבעת המרחבים מתקופת ההתנחלות, כתובות סלע בכתב התמודי הדרום-ערבי הקדום ומעט כתובות נבטיות. מבנה מגורים בתחום החווה החקלאית המתוארך לתקופת הברזל המאה ה-10 לפנה"ס הועבר ושוחזר בדרך הדורות ליד אוניברסיטת חיפה.
Play (רצף הופעות)
Play (מעוצב: ᑭᒪᗩY) הוא רצף הופעות של הזמרת קייטי פרי בלאס וגאס, נבדה. שמונת הקונצרטים הראשונים הוכרזו ב-12 במאי 2021, והתקיימו ב-The Theatre at Resorts World Las Vegas החל מ-29 בדצמבר 2021 ועד 15 בינואר 2022 במקור. הרצף הופעות הוארך עד ל-12 באוגוסט 2023. מכירת הכרטיסים הייתה זמינה החל מ-24 במאי לאחר שמכירה מוקדמת לבעלי כרטיסי "סיטיבנק" התקיימה ב-18 ל-23 במאי 2021.
רקע כללי
בריאיון ל-Out, הזכירה פרי שסרטים משנות ה-90 כמו "מותק, הילדים התכווצו", Pee-wee's Playhouse ו"ההרפתקה הגדולה של פי ווי הרמן", השפיעו על יצירת רצף ההופעות עצמו. פרי גם הצהירה כי: "זה פשוט הולכת להיות חגיגה לאוזניים וגם לעיניים. השותפים שלי לרצף ההופעות, הרקדנים והלהקה, כולם פשוט הסכימו שמדובר ברעיון מטורף".
סגנון ואסתטי
כמה חלקים מרצף ההופעות תוארו על ידי כלי תקשורת כמו ווג כ"קאמפ", כאשר דוגמאות כאלה הן פרי יורד מהתקרה והוצב על מיטה ענקית, אינטראקציה עם אסלה ענקית ומסיכת פנים ענקית בזמן ההופעה, ומסך ענק סוס נדנדה אדום. כריסטיאן Allaire של ווג כינה אותה "מלכת קמפ" עבור הגישה אותה להופעה, אומר: "הגישה שובבה, לשון- in- הלחי של פרי כדי להלביש באמת עושה את ההצגה בשבילנו. יותר מעשור לתוך הקריירה המרשימה שלה, ברור שהיא עדיין מלכת המחנה השלטת."
ביקורת
מארק גריי מרולינג סטון אמר כי "ההפקה הייתה גדולה מהחיים", והוסיף עוד: "המופע הוא פרי מובהק, שסיפק את הרגשי, המופרז, הגחמני, הפסיכדלי ואפילו הצ'יזי. קורס של 95 דקות". מלינדה Sheckells של בילבורד גם נתן חוות דעת חיוביות, לפיה פרי "עזב עוד סימן נשכח על הרצועה מול אזל, לכול גילי הקהל של 5000 KatyCats נוהמת בקולניות", עוד מוסיף: " 'פרי Playland' המשלוחים הקהל לתוך מימד אחר של מוך קשת בענן, קונפטי בצורת לב וחפצים ביתיים אנתרופומורפיים גדולים מהחיים - זה חלק פנטזיה, חלק הזיה ופרי מחנה גבוה ביסודיות". התורם ג'ויאן ג'פרי הרגישה שפרי "עטפה בצורה מושלמת את 2021 בקצרה כשהיא כוסתה מסכת פנים ענקית על הבמה, ושרה על גבי כמה גלילי נייר טואלט ענקיים, שישבו ליד אמבטיה ושירותים ענקיים" עם "Play" וכתבה שהתלבושות בהן השתמשו היו "מדהים באותה מידה".
רשימת שירים
ב-28 בדצמבר 2021, חשפה פרי את רשימת השירים יום לפני עליית מופע הבכורה.
תערובת אוטקטית
מקור המילה
המילה "אוטקט" מקורה ביוונית, ופירושה "ניתך בקלות".
תערובות אוטקטיות עם מים
מלח בישול - NaCl יוצר תערובת אוטקטית עם מים, בריכוז משקלי של 23.3% מלח במים מתקבלת נקודה אוטקטית ב 23.2°C- לכן מפזרים מלח על כבישים למנוע היווצרות שכבת קרח חלקה.
ניתן לקבל תערובות אוטקטיות גם ממלחים אחרים במים כמודגם בטבלה:
חוקת לוקסמבורג
חוקת לוקסמבורג היא קובץ החוקים העליון של הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג. החוקה הנוכחית נכנסה לתוקף ב-17 באוקטובר 1868.
חוקת 1868 סימנה את השינוי הרדיקלי במבנה החוקתי של לוקסמבורג, אך למעשה היא הייתה תיקון לחוקה המקורית. ההכרזה על החוקה הקודמת נעשתה ב-12 באוקטובר 1841, כניסתה לתוקף ב-1 בינואר 1842, והיא תוקנה פעם אחת ב-20 במרץ 1848 ופעם נוספת ב-27 בנובמבר 1856.
סולמית
לעיתים מכונה הסימן בטעות "האשטאג", משום שברשתות מסוימות כגון טוויטר משתמשים בו כהאשטאג. באופן כללי יש לומר "סולמית", ואפשר להשתמש בכינוי "האשטאג" רק בהקשר של אותן רשתות חברתיות.
תרבות אוטיסטית
התרבות האוטיסטית היא תרבותה של הקהילה האוטיסטית, המבוססת על אופני חשיבה ותחומי עניין הנפוצים בקרב אנשי הקהילה האוטיסטית. רוב המשתתפים בתרבות האוטיסטית הם אנשי הקשת האוטיסטית, שלא כמו בתרבות החירשים, הכוללת גם רבים שאינם חירשים. אוטיסטים רבים מאמינים שהאוטיזם אינו הפרעה, אלא שונות נוירולוגית בעלת ערך, היוצרת קבוצת מיעוט חברתית הדומה לקבוצות מיעוט אתניות וכדומה. אמונה זו, וההשתתפות בתרבות האוטיסטית, אינן משותפות לכל אנשי הקשת האוטיסטית. המחלוקת בסוגיה זו קשורה לתנועת הזכויות האוטיסטית.
אמונות ותחומי עניין
התרבות האוטיסטית טוענת שהאוטיזם, כצורת קיום ראויה וייחודית, צריך להיות מקובל ומוערך. אין לפחד ממנו או לנסות לרפאו. הרבה אוטיסטים מעדיפים להיות לבדם מאשר להתחבר. רבים מהם מעריכים מתמטיקה, מדע, מדע בדיוני ומחשבים (נושאי עניין אלו נפוצים יותר בקהילה האוטיסטית מאשר בציבור הרחב, אך ישנם אוטיסטים רבים שאינם בעלי כישרון בתחומים אלו). אוטיסטים נוטים להתמקד גם באנתרופולוגיה, בהתבסס על החוויה האוטיסטית המשותפת של החיים במחיצת אנשים שאינם אוטיסטים, כבעלי דפוסי מחשבה לא מוכרים ובעלי תרבות מוזרה לאלו שאינם אוטיסטים. קיימים גם אוטיסטים רבים שעוסקים בתחומים כמו מוזיקה ואומנות, ומפגינים בהם כישרון רב. אוטיסטים רבים אומרים שהם מרגישים כמו חוצנים, או שהם מבינים איך חוצנים מרגישים.
מיקום
אוטיסטים רבים מעדיפים להתגורר באזורים כפריים, לא רק כדי להגן על עצמם מפני גירוי היתר של הסביבה העירונית, אלא גם כדי להימנע מחשיפה לזיהום ולכמיקלים שהם נוטים להיות רגישים אליהם. בספרים כמו "אקוומרין כחול 5", קובץ מאמרים מאת סטודנטים אוטיסטים, חלקם תיארו שהם מרגישים קרובים יותר לבעלי חיים ולטבע מאשר לבני אדם ושהם מעדיפים לחיות בחיק הטבע. יחד עם זאת, עדיין לא קיים תיעוד לגבי היחס בין כמות האוטיסטים הכפריים לכמות האוטיסטים העירוניים, בין השאר מכיוון שאוטיסטים רבים לומדים לחקות התנהגות לא-אוטיסטית (מה שמכונה "מיסוך") ולכן אינם זוכים לאבחון. קיימות שכונות מסוימות באזורים עירוניים, שאנשי הקשת האוטיסטית נוטים להתגורר בהן.
ספרות
"מעיניו של זר" (מאנגלית: Through the Eyes of Aliens) מאת ג'סמין אוניל, סופרת אוטיסטית א-וורבאלית, אשר כותבת אך אינה מדברת. היא מתארת את האוטיזם כדרך של תפיסת העולם והתקיימות בו ולא כמחלה. זוהי השקפה המקובלת בתרבות האוטיסטית.
המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה הוא רומן שהדמות הראשית בו היא אוטיסט מתקשר. הספר שנוי במחלוקת, מכיוון שהוא נכתב בידי מארק האדון, סופר שאינו אוטיסט, שבנה את הדמות באמצעות היכרות עם כמות קטנה של אוטיסטים ובהתבססות על "תאוריית המיינד" של סיימון בארון-כהן, שהרבה חוקרים אינם מקבלים ושרוב האוטיסטים אינם מקבלים. אוטיסטים אחרים טוענים שהספר הוא "מדויק להדהים" בתיאורו את חוויית החיים שלהם. גיבור הספר מסוגל לחשוב, להרגיש ולהסיק מסקנות. הוא יוצר ומבצע תוכניות לגילוי האמת אודות משפחתו. הוא לומד בבית ספר המלמדו לתקשר עם הזולת ולתפקד בחיי היום יום, מבלי שייאלץ להעמיד פנים שהוא "נורמלי" ומבלי שיתבייש במי שהוא.
אקוומרין כחול 5 הוא אוסף מאמרים מאת סטודנטים אוטיסטים, שערכה דון פרינס-יוז. הסטודנטים מגיעים ממגוון רקעים. רובם לא אובחנו כאוטיסטים בילדותם, ומצאו דרכים לחיות בחברה שהיא מאוד זרה בשבילם. המאמרים מתארים את היתרונות והחסרונות של האוטיזם עבור מי שמנסה להצליח באוניברסיטה, וכיצד אנשים עלולים לפרש התנהגויות אוטיסטיות פשוטות כאילו היו מחלות נפש. סטודנטית אחת, למשל, מספרת על הצורך האוטיסטי שלה לאכול רק שניים או שלושה סוגי מזון ולהזמין את אותה המנה בכל יום. כל חריגה משיגרה זו, גורמת לה להקיא. חבריה וסגל האוניברסיטה חשבו בטעות שהיא סובלת מהפרעת אכילה. ד"ר פרינס-יוז מספרת את סיפורה שלה, בספר "שירי אומת הגורילות".
"יומן נדידה", ספרו הביוגרפי של קיושי ימשיטה, הצייר הגאון האוטיסט שזכה בכינוי 'ואן גוך היפני', מתאר את חוויותיו בתקופת נדודיו הארוכה בכל רחבי יפן. על בסיס הספר הופקה דרמה טלוויזיונית בשם "ספר נדידתו של Hadaka-no-Taisho" ('גנרל עירום').
ספר הילדים והנוער, "איש המאפיה אל קפונה מכבס לי את החולצות", מאת ג'ניפר צ'ולדנקו, כתוב בצורת יומן אישי ועוסק בהתמודדות האח הצעיר (המספר) לאחות אוטיסטית על רקע מגוריהם בבית הכלא אלקטרז בשנות ה-30.
"חוקי הבית" ספרה של ג'ודי פיקו (מאנגלית: תמרה אבנר, הוצאת כנרת-זמורה-דביר) מספר על ג'ייקוב האנט, נער בעל תסמונת אספרגר, המואשם ברצח המורה שלו לכישורים חברתיים. הספר בוחן את המשמעות של להיות שונה בחברה, כיצד אוטיזם משפיע על חיי המשפחה, ואיך המערכת המשפטית מתאימה את עצמה למי שמתַקשרים בחברה באופן מסוים — ונכשלת אצל מי שלא.
שפה
למרות שלתרבות האוטיסטית אין שפה משלה, ישנם ביטויים הנפוצים בין חברי הקהילה האוטיסטית. ביטויים אלה מופיעים על פי רוב בקבוצות דיון ובפורומים מקוונים, ואחר כך הם נכנסים לשימוש אצל רוב חברי הקהילה. מילים מסוימות, כגון אספי, הן נפוצות יותר מאחרות. חלק מהמילים נמצאות בשימוש רק אצל האוטיסטים המתנגדים לריפוי האוטיזם. מספר ביטויים נפוצים:
אמצעי תקשורת
לעיתים קרובות, אוטיסטים שאינם מדברים מסוגלים לכתוב. גם אוטיסטים שכן מדברים מעדיפים לעיתים קרובות להתבטא בכתב. אוטיסטים רבים מעדיפים להימצא לבדם, ולכן מעדיפים תקשורת מקוונת על פני מפגשים פנים אל מול פנים. אוטיסטים רבים מעדיפים שלא לדבר בטלפון. יחד עם זאת, כל צורות התקשורת הן נפוצות בקרב ציבור האוטיסטים.
התפתחות האינטרנט הועילה מאוד לציבור האוטיסטים, כשהעניקה להם אפשרויות תקשורת שלא היו קיימות בעבר. אוטיסטים התכתבו באינטרנט עוד מימיה המוקדמים של הרשת, שכן רבים מהם עוסקים במקצועות הנדסיים ומדעיים והייתה להם גישה לרשת ממקומות עבודתם. הסופר פול קולינס מאמין שאוטיסטים תרמו רבות לפיתוח המחשבים האישיים והאינטרנט.
נטייה להינשא בתוך הקבוצה
הדעה הרווחת שאוטיסטים לעולם אינם נישאים, בגלל שאין להם את כישורי התקשורת הדרושים לכך, היא מוטעית. למעשה, אוטיסטים רבים נמצאים במערכות יחסים. אפילו אלה מביניהם שהם נטולי יצר מיני עשויים להינשא בגלל הצורך בחברה.
לאוטיסטים יש נטייה לבחור בבני זוג אוטיסטים, מכיוון שיש להם נושאי עניין משותפים ומבני אישיות דומים. ישנן משפחות רבות שבהן גם ההורים וגם הילדים הם אוטיסטים. לדוגמה, פול קולינס, בספרו 'אפילו לא טועים', מתאר את המאפיינים האוטיסטיים שלו, של אשתו ושל בני משפחה נוספים. בעוד שקולינס נשוי באושר, מערכות יחסים כאלה לא תמיד עובדות. דונה ויליאמס מספרת באוטוביוגרפיות שלה אודות נישואיה הקצרים לאוטיסט, שלא הצליחו, מכיוון שמנגנוני ההגנה של שניהם הפריעו זה לזה.
אוטיסטים מסוימים נישאים לבני זוג שאינם אוטיסטים. דוגמה לנישואיו של איש תסמונת אספרגר לאישה שאינה אוטיסטית היא זו של כריסטופר סלייטר-ווקר ואשתו ג'יזלה.
ארגונים
הארגונים העולמיים של התרבות האוטיסטית הם אספים לחופש ורשת האוטיסטים הבינלאומית.
הארגון הישראלי של התרבות האוטיסטית הוא אס"י - קהילת אנשי הספקטרום האוטיסטי בישראל.
קבוצות אלו מבקשות לקדם את הסובלנות כלפי ציבור האוטיסטים.
יחסי ציבור
התרבות האוטיסטית עדיין אינה מוכרת בציבור הרחב. הקהילה האוטיסטית משתדלת להעלות את המודעות הציבורית לקיומה, אבל טבעו של האוטיזם מקשה על חברי הקהילה לקדם את המודעות הציבורית לקיומה.
בין הדוברים המרכזיים של התרבות האוטיסטית נמצאים מרטיין דקר, מחבר המאמר "במונחים שלנו: ראשיתה של התרבות האוטיסטית", ודון פרינס-יוז, מחברת הספר שירת הגורילות.
ב-18 בנובמבר 2004, אחדים מחברי הקהילה האוטיסטית יצאו בהצהרה המבקשת מהאו"ם להכיר בקהילה האוטיסטית כבקבוצת מיעוט.
חג האוטיסטים הבינלאומי
חג האוטיסטים הבינלאומי, צוין לראשונה בשנת 2005, ויוזמיו מתכוונים לציינו מדי שנה ב-18 ביוני. ביום זה חוגגים את הייחודיות הנוירולוגית של אנשי הקשת האוטיסטית.
החג נוסד בידי אספים לחופש, קבוצת אוטיסטים שמטרתה ללמד את הציבור הרחב אודות הקהילה האוטיסטית.
החג זכה לתשומת לב ציבורית, שכן הוא מהווה חידוש לאנשים רבים, שהתייחסו בעבר לאוטיזם כאל מצב הגורם סבל וחוסר אונים. העובדה שלאוטיזם יש גם צדדים חיוביים שראוי לחגוג אותם התקבלה בקרב הקהילה המדעית, במיוחד בקרב חוקרים כפרופסור סיימון ברון-כהן. כתב העת "ניו סיינטיסט" דן בכך במאמר שפורסם בחג האוטיסטים הבינלאומי הראשון ושכותרתו הייתה "גאים להיות אוטיסטים".
נציגים בולטים
האוטיסט שדיבר לראשונה על אוטיזם במונחים של תרבות היה ג'ים סינקלייר, אשר בשנת 1992 השתתף בהקמת הארגון האוטיסטי הראשון, רשת אוטיזם בינלאומית ANI.
נציגים בולטים של התרבות האוטיסטית הם מרטין דקר, ודון פרינס-יוז, הטוענת שהתרבות האוטיסטית התפתחה בזכות האינטרנט. הנציגים הבולטים של התרבות האוטיסטית בישראל הם חברי ארגון אס"י, ביניהם סולה שלי, בעלת הבלוג "אי-שם על הקשת" ורונן גיל, בעל הבלוג "מרק אספרגוס ללא מתכון".
התעללות
נכון לשנת 2020, קיימים מספר מקרים מתועדים של התעללות באוטיסטים, שחלקם אף הסתיימו במוות של האוטיסט.
יהודה המשוחררת
"יהודה המשוחררת" או "ארץ ישראל המשוחררת" הוא סרט קולנוע תיעודי שצולם על ידי יעקב בן דב בארץ ישראל בשנים 1918-1917.
היסטוריה
הסרט "יהודה המשוחררת" נוצר על ידי הצלם יעקב בן דב, במסגרת חברת הסרטים "The First Palestine Film Co. - MENORAH", שהוקמה במסגרת בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות. היה זה סרט הקולנוע העברי הראשון, שצולם במצלמה שקיבל יעקב בן דב בשנת 1917 עבור שרותו בצבא האוסטרו-הונגרי. הסצנה הראשונה שצולמה הייתה תיעוד כניסת הצבא הבריטי, בראשות אדמונד אלנבי, לירושלים. עותק של הסרט נרכש על ידי א. לוין אפשטיין, ראש חברת "הדסה", ששלח אותו לארצות הברית.
הסרט מתמקד בתיאור האירועים שלאחר המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה בקרב היישוב העברי. בעקבות "הצהרת בלפור", נתפשו שחרור הארץ וירושלים, כביטוי לשחרור לאומי. עדות לכך ניתן למצוא בכתבה על הסרט שפורסמה בעיתון "הארץ" בינואר 1919. הסרט הורכב מ-34 סצנות שונות, שצולמו בירושלים, במושבות ארץ ישראל ובהן ראשון לציון, רחובות, גדרה ועוד, וכן ביפו. קטעים אלו נערכו ל-3 חלקים. לרגל צאתו לאור, הופקה תוכנייה ובה רשימת הקטעים. כיום אין בנמצא עותק של הסרט. נותרו ממנו מספר קטעים, שהועתקו לסרטים אחרים שנשתמרו.
חלק ב
13. קבלת פני ועד הצירים לא"י בהנהלת הפרופ' ויצמן; 14. ועד הצירים על ידי הכותל המערבי; 15. ועד הצירים ב"בצלאל"; 16. ל"ג בעומר בירושלם; 17. קבלת פני משחרר הארץ, הגנרל אלנבי על ידי יהודי ירושלם, הרבנים, צירי הציונים והמכבים, י"ג סיון תרע"ח; 18. אספה המכוננת של צירי היהודים משטח הנכבש בא"י בנוכחות צירי הציונים וב"כ הממשלה האנגלית ביפו, ז' בתמוז תרע"ח 19. המתנדבים לגדוד העברי בירושלם; חלוקת מוניטין למתנדבים על ידי ב"ב ועד העיר; התהלוכה על ידי מגדל דוד; הפרידה על ידי הרכבת, כ"ד תמוז תרע"ח; 20. ט' באב על ידי הכותל המערבי; 21. הנחת אבן הפנה לאוניברסיתה העברית בירושלם על הר הצופים ט"ו מנחם אב תרע"ח; 22. נוסח ה|מגלה הנתונה באבן הפנה למשמרת לזיכרון עולם; 23. עיקרי נאומו של הפרופסור ויצמן בשעת הנחת אבן הפנה; 24. "הדסה". קבלת פני הוועדה המדיצינית מאמריקה וצירי הציונים האיטלקים י"י ועד העיר בירושלם; תמונה עומדת: מסירת הדגל להגדוד העברי ביפו.
חלק ג
25. מקוה ישראל: החצר, בית הספר, החרישה, שדרות ארזים וקבר קרל נטר; 26. באר יעקב: המושבה והקלפת השקדים; 27. ראשון-לציון: הבציר בכרמים, עבודה ביקב, המושבה ובית הכנסת; 28. נס-ציונה: מראה המושבה, בית הכנסת והשקאת הפרדס; 29. רחובות: העבודה ביקב, מראה המושבה, ושכונת התימנים; 30. גדרה: המושבה, תהלוכת בית הספר בלוית השומרים; 31. עקרון: העבודה והעבודה בגורן; 32. באר-טוביה: המושבה והעבודה בגורן; 33. החוה הלאומית בן שמן: כורות הדבורים ורדית הדבש, המחלבה, קציר התירים[?], השיבה מן העבודה; 34. החוה הלאומית חולדה: עבודה בחצר "בית-הרצל", אסף המשמש, החריש, הובלת התבואה, העבודה על הגורן; כריתת אקליפטוס בחורשת הרצל, הכורות, מנוחת שבת, שקיעת החמה; תמונה עומדת: התהלוכה בירושלים לכבוד שחרור הגליל, חגיגת ב' נובמבר בירושלים.
שרון דרוקר
שרון דרוקר (נולד ב-26 ביולי 1967) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל ישראלי, המאמן את נבחרת ישראל בכדורסל נשים, ומשמש כעוזר מאמן נבחרת ישראל בכדורסל.
ביוגרפיה
דרוקר גדל בקבוצת מכבי פתח תקווה תחת המאמן ישראל לב. לאחר מכן שיחק בהפועל אילת ובהמשך שיחק במכבי קריית מוצקין. בעונת עלה עם הפועל אילת  לליגת העל, ובעונת  התמודד עם מכבי קריית מוצקין על העלייה. בגיל 28 החליט לפרוש ממשחק פעיל עקב פציעה בברך.
דרוקר החל את קריירת האימון שלו בשנת כעוזר מאמן של אריק שיבק במכבי עירוני רעננה. בעונת התמנה דרוקר למאמנה הראשי של הקבוצה ונשאר בתפקיד עד עונת. בעונתו הראשונה בקבוצה העפיל דרוקר לגמר הפלייאוף הישראלי ושם הפסיד למכבי תל אביב 3:1. בקיץ חתם בקבוצת הפועל גליל עליון ואימן אותה במשך עונה אחת. בשנים - שימש כמאמנה של הפועל ירושלים. בעונת זכה עם הקבוצה בגביע יול"ב לאחר ניצחון בגמר על ריאל מדריד.
בעונת אימן את קבוצת אוראל גרייט הרוסית. וזכה עמה ביורוקאפ צ'לנג'. את עונת החל כמאמנה של קבוצת ריטאס וילנה הליטאית, אך פוטר (כשבמאזנו 13 ניצחונות ו 2 הפסדים) על ידי נשיא המועדון, יונאס וינאוסקאס, שידוע ביחסיו העכורים עם מאמנים. הסיבה הרשמית לפיטוריו הייתה: "אי שיתוף שחקני בית". בשנים - שימש כמאמנה של אוסטנדה הבלגית. בשנתו הראשונה בקבוצה זכה עמה באליפות ובשנתו השנייה בגביע. בקיץ 2008 חתם דרוקר בפורטיטודו בולוניה האיטלקית ל-3 שנים, אך חוזהו הופר תוך זמן קצר. המאמן החליט לתבוע את המועדון וחזר לאוסטנדה שהזעיקה אותו כשהיא ממוקמת במקום האחרון בטבלה.
מנובמבר 2008 ועד יוני 2010 שימש דרוקר כעוזר מאמן של פיני גרשון בקבוצת מכבי תל אביב. בשנתו הראשונה בקבוצה כעוזר מאמן זכה באליפות המדינה בכדורסל. ביוני 2010 שוחרר ממכבי בעקבות הפסד האליפות להפועל גלבוע גליל.
ב-18 ביוני 2013 חתם דרוקר בקבוצת הפועל גלבוע גליל מליגת העל, אותה אימן במהלך עונת 2013–2014 והוביל למקום ה-8 בליגת העל.
ב-17 ביוני 2014 חתם דרוקר בקבוצת מכבי ראשון לציון מליגת העל.
ב-14 באפריל 2016 פוטר דרוקר ממכבי ראשון לציון.
ב-12 ביולי 2017 מונה למאמן קבוצת אקדמיק סופיה הבולגרית
הלדור לכסנס
הלדור קיליאן לכסנס, נכתב גם לקסנס, (23 באפריל 1902 - 8 בפברואר 1998), שנולד בשם "Halldór Guðjónsson" ברייקיאוויק שבאיסלנד, היה סופר איסלנדי, זוכה פרס נובל לספרות.
שרון דרוקר
ביוגרפיה
ב-18 בנובמבר 2017, מונה למאמן הפועל אילת באותו זמן היה המאמן השני של האילתים שגם שיחק בעבר בקבוצה ועזב את אקדמיק סופיה.
ביוני 2019 חתם לשתי עונות כמאמן הפועל חולון ב-5 בדצמבר פוטר מתפקידו.
הלדור לכסנס
קורות חייו
אביו עבד בסלילת כבישים ולאחר מכן עזב את העיר כדי לעסוק בחקלאות, לכן בילה הסופר את מרבית ילדותו בין איכרים. חיבורו הראשון, הילד והטבע, הודפס כשהיה רק בן 13 והוא חתם בשם הלדור מ"לכסנס" (לכסנס היה שם החוה של משפחתו). בגיל 17 כבר עבר לקופנהגן ובמהלך מלחמת העולם הראשונה נדד ברחבי אירופה. תקופה מסוימת שהה במנזר בלוקסמבורג ושאף להיות כומר. בתקופה הזאת נטה למיסטיקה ונהה אחר האקספרסיוניזם והסופר-ריאליזם שהיו "הצעקה האחרונה" באותה תקופה. את ההשפעות האלה מרגישים ביצירותיו מאותה תקופה. לאחר שהיה זמן מה בסיציליה פוגשים אותו בארצות הברית שם כרת ידידות אמיצה עם אפטון סינקלר. מנוצרי אדוק נעשה לכסנס לסוציאליסט ובמהלך שלוש השנים ששהה בארצות הברית גיבש את השקפתו הפוליטית. לדבריו: "באמריקה ראיתי את המשטר הקפיטליסטי בצורתו המפותחת ביותר והריני אומר, כי בתנאים האמריקאים, רק שוטה לא יהפך לסוציאליסט".
לאחר שובו מאמריקה, השתקע באיסלנד ושקד על יצירתו. את הפרסום הראשון קיבל בעקבות הספר "סאלקה ואלקה". גם הסדרה בת ה-4 ספרים הוסיפה למוניטין שלו.
שרון דרוקר
ביוגרפיה
ביוני 2020 חתם לשנתיים כמאמן בני הרצליה, בסיום עונת 2020/21 עזב את הרצליה לאחר שהקבוצה סיימה במקום ה-11. ומונה למאמן נבחרת ישראל בכדורסל נשים
ביוני 2022 מונה למאמן הפועל חיפה מליגת העל, באפריל 2023 פוטר לאחר 14 הפסדים רצופים כאשר הקבוצה במקום ה-11.
הלדור לכסנס
קורות חייו
לכסנס ביקר פעמיים בברית המועצות, בשנים 1932 ו-1938 וערך בה סיורים ממושכים. את רשמיו מהסיורים האלה כתב בשני ספרים, הדרך מזרחה וסיפור רוסי.
בשנת 1953 קיבל את "פרס השלום הבינלאומי" מידי מועצת השלום העולמית. קבלת פרס נובל לשלום היה אופרה אחרת. היו התנגדויות למתן הפרס לאיש שהישוה את האמנה האטלנטית ל"אגודה של סהרורי מלחמה" והיו גם התנגדויות על רקע הערכת עבודתו הספרותית. לאחר הפשרת המלחמה הקרה ולאחר שהיה מועמד לקבלת פרס נובל לספרות שלוש שנים ברציפות, ניתן לו לבסוף הפרס, להפתעת רבים. בשנת 1955 הוענק לו פרס נובל לספרות "על כוחו האפי התוסס חיים, שבאמצעותו החיה את האומנות הסיפורית הגדולה של איסלנד".
שרון דרוקר
חיים אישיים
שרון הוא אחיו של העיתונאי רביב דרוקר.
אב לבן ובת מנישואיו הראשונים להדס דרוקר (במקור זוסמן), ובן מהיוצרת הדוקומנטרית ציפי קרליק.
הלדור לכסנס
קורות חייו
למרות נטיותיו החזקות אל השמאל לכסנס היה קתולי אדוק בארץ של פרוטסטנטים
בשנת 1963 ביקר בישראל כאורח ממשלת ישראל.
LiveLeak
LiveLeak (תרגום מאנגלית "הדלפה בשידור חי") היה אתר שיתוף וידאו, שאיפשר לגולשיו לשתף ולפרסם קטעי וידאו. האתר שם דגש על וידאו מבוסס מציאות בנושאי אקטואליה ופוליטיקה, כדוגמת קטעים ממלחמות ברחבי העולם.
האתר נוסד על ידי הקבוצה האחראית לאתר הפרובוקטיבי Ogrish.com, והחל לפעול ב-31 באוקטובר 2006.
מטרת האתר הייתה לספק קטעי וידאו מציאותיים, מהפוליטיקה, ומאירועים בעולם, ולשלבם עם עיתונאות אזרחית.
האתר היווה במה נפוצה לפרסום סרטוני זוועה. בין היתר, האתר בלט בשנת 2007 בשל הפצת קטע וידאו לא מורשה, בו נראית הוצאתו להורג של סדאם חוסיין, והוזכר בשל כך על ידי דובר הבית הלבן טוני סנוו, וראש ממשלת בריטניה טוני בלייר.
ב-7 במאי 2021, לאחר 15 שנות פעילות, הוסר האתר מהרשת באופן מפתיע. מייסדו, היידן לואיט, ציין בבלוג שלו כי "הפעלת האתר הפכה במשך השנים למאבק מתמשך".
פיידה
פיידה (באסטונית: Pöide; בגרמנית: Peude) הייתה נפה אסטונית במחוז סארה שבאסטוניה. פיידה ממוקמת במזרח האי סארמאה, היא גובלת בצפון ובמערב בנפת אוריסארה, בדרום בנפת ליימיאלה ובמערב במפרץ ריגה.
שטחה של פיידה מקיף 123 קמ"ר ואוכלוסייתה מנתה, נכון לשנת 2006, 953 נפשות. היישוב הגדול והמרכזי בפיידה ("בירת הנפה") הוא העיירה טורנימאה (Tornimäe) בה מתגוררים כ-119 תושבים. מלבד טורנימאה ישנם בנפה 28 כפרים נוספים.
כנסיית פיידה, על צריח השמירה שלה, נחשבת למרשימה ביותר, כמו גם טחנת הרוח של הכפר קורקברה (Kõrkvere).
במהלך הרפורמה המינהלית-טריטוריאלית בשנת 2017 אוחדו כל 12 העיריות באי סארמאה לעירייה אחת – כנסיית סאראמא.
קרן יחד
קרן יחד היא יוזמה חברתית שמטרתה היא יצירת קהילת משפחות גדולה, שתיתן ערבות הדדית אחד לשני. הקרן תיתן סיוע כספי למשפחות החברות בקהילה, במקרה של פטירת אחד ההורים. על אף שהקרן נוסדה על ידי אנשי ציבור מהציונות הדתית, והיא מפורסמת בעיקר במגזר זה, היא מיועדת לכל אדם, גם אם הוא חרדי או חילוני. קרן דומה קיימת בציבור החרדי בשם עֲרֵבִים.
פעילות
במרץ 2014 הקרן עברה את ה-5,000 משפחות שמנויות בקרן והחלה בהפעלתה של הקרן.
בספטמבר 2014 הודיעה הקרן על מקרה ראשון של אסון פתאומי והפעלת הקרן לטובת היתומים.
נכון לאפריל 2022, בקרן חברות כ-26,000 משפחות. מאז הקמת הקרן תרמו חברי הקרן כ-67 מיליון ש"ח ל-522 יתומים מ-138 משפחות.
מועצת הקרן
יוזם הקמת הקרן והיושב ראש הוא הרב הלל הורוביץ, מהיישוב היהודי בחברון. בנוסף, קיימת מועצה ציבורית שמלווה את הקרן, נשיא המועצה הוא הרב יעקב אריאל, רב העיר רמת גן, ובין חברי המועצה ניתן לראות את: הרב אבי גיסר, פרופ' אמנון שפירא, פרופ' אשר כהן, הרב ברוך גיגי, הרב חיים גנץ, דר' יגאל בן שלום, הרב יהושע שפירא, פרופ' יפה זילברשץ, הרב יצחק לוי, השופטת בדימוס שרה פריש, הרב חיים אידלס, והרב בן ציון אלגאזי.
אין כמו אלבמה
אין כמו אלבמה (בארצות הברית: Sweet Home Alabama) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2002, מסוגת הקומדיה. הסרט בבימויו של אנדי טאנט. הסרט יצא לאקרנים ב-27 בספטמבר 2002.
עלילה
מלאני, מעצבת אופנה מצליחה, מתארסת לאנדרו, בנה של ראש עיריית ניו-יורק ופוליטיקאי. מלאני רוצה לחזור לעיר מולדתה באלבמה כדי לספר להוריה אישית על החתונה, אך הסיבה האמיתית לנסיעה היא על מנת להתגרש מג'ייק, אותו עזבה לפני שבע שנים. ג'ייק מסרב להתגרש עד שיום אחד הם הולכים לבר ושם מלאני חושפת סודות אפלים של חבריה ושלה. ג'ייק גורר אותה הביתה, ולמחרת הוא חותם לה על מסמך הגירושים. מאוחר יותר, מלאני מגלה שג'ייק בא לניו יורק כדי לחפש אותה. אחר כך הם מיישבים את ענייניהם ומתפייסים. למחרת, אנדרו הארוס מגיע בהפתעה לאלבמה והוא פוגש את ג'ייק שמגלה לו את האמת על מלאני. אנדרו כועס עליה, אך הוא מסכים להתחתן איתה. ביום החתונה מתברר שמלאני לא חתמה על צו הגירושין והיא עדיין נשואה לג'ייק. לבסוף, היא נשארת עם ג'ייק ועוזבת את אנדרו.
ברידיי
{{פירושונים| ברידיי (Bridei או Breidei) או ברוד (Brude) או ברד (Bred) היה שמם של כמה ממלכי הפיקטים:
ראו גם
}}
אברהם קריניצי
אברהם קריניצי (כ"ט בכסלו תרמ"ז, 26 בדצמבר 1886 – ד' בכסלו תש"ל, 13 בנובמבר 1969) היה מן הדמויות הבולטות ביישוב היהודי ערב הכרזת מדינת ישראל ובראשית דרכה. כיהן כראש עיריית רמת גן מטעם הציונים הכלליים (מאוחר יותר המפלגה הליברלית) משנת 1926 ועד למותו בתאונת דרכים, בשנת 1969.