cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
PBY קטלינה
דגמים מוקדמים
המטוס הבא שבנתה החברה היה דגם 22, ריינג'ר. גם למטוס זה הייתה כנף עילית, כמו ל"אדמירל", אך הייתה לו גם כנף תחתית קצרה יותר, שתמכה בשני מצופים. תא הטייס היה סגור, ולמטוס היו שלושה מנועים מדגם רייט R-1820E ציקלון, שייצרו 575 כוח סוס כל אחד. מאוחר יותר הוסר אחד המנועים. המטוס הראשון ביצע את טיסת הבכורה שלו ב-26 במרץ 1932. המטוס זכה לסימול P2Y-1 בצי ארצות הברית, ועד יוני 1933 יוצרו 23 מטוסים מדגם זה. דגם משודרג, PY-2Y, בעל מנועים מדגם R-1820-88 שייצרו 750 כוח סוס יוצר כמה חודשים לאחר מכן, ובהמשך שודרגו כל המטוסים לדגם זה. שני מטוסים שלא שודרגו יוצאו, אחד לקולומביה לשימוש חיל האוויר הקולומביאני, והאחד ליפן. המטוס הקולומביאני הופעל עד 1948, עד שהוחלפו במטוסי קטלינה. מטוס היפני הופעל לטיסות מסחריות במהלך מלחמת העולם השנייה.
הדגם הבא היה שוב שדרוג, שסומל P2Y-3 והיה בעל מנועים משודרגים מדגם R-1820-90 וקיבולת דלק מוגדלת. שישה נוספים יוצרו עבור הצי הארגנטינאי באמצע 1936, ואלה שירתו עד אמצע 1947 עד שהוחלפו על ידי מטוסי קטלינה. המטוסים של צי ארצות הברית הופעלו במשימות סיור, ומאוחר יותר שימשו במטוסי אימון לטייסי קטלינה.
PBY קטלינה
כחלק מההיערכות של צי ארצות הברית מול העוצמה הגוברת והולכת של האימפריה היפנית בשנות ה-30 של המאה ה-20, באוקטובר 1933, ביקש הצי מחברות קונסולידייטד, מרטין ודאגלס הצעות לבניית מטוס ימי. הדרישות מהמטוס היו טווח של למעלה מ-4,800 ק"מ ושיוט במהירות 200 קמ"ש. דגמי המטוסים קונסולידייטד P2Y ומרטין P3M נתקבלו על ידי הצי ב-1931 אך היו מוגבלים בטווח ובמטען, והספק מנועיהם היה נמוך מדי.
קונסולידייטד פיתחה דגם חדש, דגם 28, שהיה מבוסס על דגמי ה"ריינג'ר" וה"קומודור", וכונה XP3Y-1. חברת דאגלס ייצרה דגם מתחרה, XP3D-1 (X מציין אבטיפוס). הדגם של קונסולידייטד היה חדשני יותר וכלל כנף שהייתה מותקנת על תמוכות מעל הגוף ומצופים מתכנסים בקצות הכנפיים. הצעתה של דאגלס הייתה שמרנית יותר, עם כנף שהייתה מותקנת בחלקו העליון של גוף המטוס ומנועים מותקנים מעליה. שני הדגמים היו מונעים במנוע R-1830-58 טווין וואספ של חברת פראט אנד ויטני, שהפיקו 825 כוח סוס. ביצועי שני אבות הטיפוס היו דומים, אם כי זה של קונסולידייטד היה טוב מעט יותר, וזול יותר מזה של חברת דאגלס - 90,000 דולר מול 110,000 דולר, מחיר הדגם של חברת דאגלס.
כאמור, לדגם שנבחר, XP3Y-1 (בחברה כונה דגם 28) הייתה כנף גבוהה שחוברה לגוף באמצעות תמוכות נשענה על סמוכות חיזוק חיצוניות. בקצה הכנפיים היו מצופים מתקפלים, שבעת טיסה היוו את קצה הכנף ובעת נחיתה ושיוט על המים נפתחו כדי לייצב את המטוס. הגוף היה בעל מבנה הידרודינמי בדומה לדגם P2Y, אך בשונה ממנו היה בעל הגה כיוון מוצלב, בניגוד לדגם הקודם שהיה בעל הגה כיוון כפול. המבנה האווירודינמי היה טוב יותר מזה של הדגם הקודם והעניק למטוס ביצועים טובים יותר. למטוס היו שני מנועים כוכביים מתוצרת פראט אנד ויטני, מדגם R-1830-54 טווין וואספ, שסיפקו 825 כוח סוס כל אחד, והיו מותקנים בשפת ההתקפה של הכנפיים. חימושו של המטוס היה ארבעה מקלעי בראונינג 0.3 (7.6 מ"מ) ויכול היה לשאת פצצות במשקל עד 910 ק"ג. צוות המטוס כלל מקלען אוויר שישב בחרטום (בדגמים מאוחרים יותר הותקן בחרטום צריח מעוגל), ובתא הטייס שני טייסים. מאחוריהם, בהמשך גוף המטוס, ישבו נווט, מהנדס טיסה, אלחוטן אוויר, ובדגמים מאוחרים יותר גם מפעיל מכ"ם. בהמשך גוף המטוס היה תא מנוחה לצוות ובו מיטות, ומקום לשני מקלענים שהפעילו את נשקם מתוך חלונות בועה, שאיפשרו גם תצפית.
טיסת הבכורה של אב הטיפוס XP3Y-1 הייתה ב-28 במרץ 1935, ולאחריה הועבר המטוס לצי לטיסות ניסוי. המטוס היווה שיפור משמעותי לעומת המטוסים הימיים שקדמו לו, אולם הצי ביקש שיפורים נוספים כדי שהמטוס יוכל לשמש גם כמפציץ סיור. באוקטובר הוחזר המטוס למפעל, והותקנו בו מנועים חזקים יותר מדגם R-1830-64, שייצרו הספק של 900 כוח סוס כל אחד. שיפור נוסף היה תכנון מחדש של הגה הגובה, שבדגם הראשון היה עלול לשקוע במים בעת המראה וכך לא לאפשר למטוס להתנתק מהמים. הדגם החדש, שהוגדר XPBY-1, המריא לטיסת הבכורה שלו ב-19 במאי 1936, ובמהלכה קבע שיא כאשר טס למרחק של 5,541 ק"מ ללא הפסקה.
שירות מבצעי במלחמת העולם השנייה
מטוסי קטלינה שירתו ברוב זירות הלחימה במלחמת העולם השנייה, במגוון תפקידים.
סיור ימי
הכנף הגבוהה של מטוסי הקטלינה, יחד עם חלונות הבועה שהותקנו בחלקם האחורי, איפשרו לצוותים שדה ראייה רחב וללא הפרעות. יכולת השהייה הארוכה של המטוס ומהירותו האיטית סייעו מאוד גם במשימה זו.
ב-26 במאי 1941 גילה מטוס קטלינה, שהמריא מבסיס בצפון אירלנד, את אוניית המערכה ביסמרק שהצליחה לחמוק מהמעקב הבריטי לאחר קרב מצר דנמרק. גילוי האונייה הוביל לתקיפתה על ידי מטוסים מנושאת המטוסים אה"מ ארק רויאל מאוחר יותר באותו יום, ולהטבעתה למחרת על ידי אוניות מערכה בריטיות. ב-3 ביוני 1942 גילו מטוסי קטלינה את אוניות הצי הקיסרי היפני המתקרבות לאטול מידוויי, ובכך החל קרב מידוויי שהסתיים בניצחון חשוב לארצות הברית. ב-4 באפריל 1942 גילה מטוס קאנסו קנדי אוניות של הצי היפני הקיסרי, שהתקרבו לציילון כדי לתקוף את אוניות הצי המלכותי הבריטי. למרות ההתראה המוקדמת, הצליחו היפנים להטביע מספר אוניות בריטיות, ובהן נושאת מטוסים, שתי סיירות כבדות, ואוניות נוספות.
תקיפות לילה ואמנעה ימית
חיל האוויר האוסטרלי הפעיל מטוסי קטלינה במשימות תקיפה ליליות. טייסות מס' 11, 20, 42 ו-43 הניחו מוקשים ימיים מסוף אפריל 1943 עד יולי 1945 בדרום האוקיינוס השקט, עמוק בתוך תחומי השליטה היפנית. הנחת המוקשים הכבידה מאוד על התעבורה הימית היפנית, על הכניסה לנמלים ועל התנועה בנתיבי הים, וחייבה את האוניות היפניות להפליג בנתיבים אחרים, שחשפו אותן לפגיעת הצוללות של צי ארצות הברית. המוקשים גרמו לקושי חמור ביציאה מנמלים חשובים, כמו באליקפאפן בבורנאו, שממנו שונעו 80 אחוזים מתצרוכת הנפט של יפן. בסוף 1944 הגיעו הגיחות לשיא, כאשר המטוסים ביצעו גיחות שנמשכו 20 שעות ברציפות, והתבצעו בגובה 60 מטר בלבד, בחשיכה. חלק מהמבצעים כללו הנחת מוקשים בפתחו של מפרץ מנילה, כדי לסייע לנחיתות כוחות בעלות הברית במינדורו. לאחר ההשלטות על הפיליפינים פעלו מטוסים אוסטרליים ממפרץ לייטה כנגד מטרות יפניות בחופי סין. גם מטוסי קטלינה של צי ארצות הברית ושל חיל האוויר המלכותי הבריטי פעלו נגד בסיסים יפניים, ובהם הבסיס הגדול ברבאול. הטייסים הבריטיים אימצו את הסיסמה "הראשונים והרחוקים" (The First and the Furthest). בנוסף למטען הפצצות הרגיל נהגו הטייסים להטיל גם מה שכונה "פצצות הפחדה" ("terror bombs") שכללו גרוטאות מתכת, אבנים וגם בקבוקי בירה שבתוכם להבים של סכיני גילוח, שהשמיעו קולות מעין צריחה נוקבת בעת נפילתם וגרמו לבהלה אצל היפנים.
חיפוש והצלה
כל זרועות הכוחות המזוינים של ארצות הברית עשו שימוש במטוסי קטלינה למשימות חיפוש והצלה. אחד המקרים שהתפרסמו היה הסיוע שניתן על ידי צוות מטוס קטלינה לניצולי הסיירת הכבדה אינדיאנפוליס, שאונייתם טובעה על ידי צוללת יפנית. הניצולים מהטביעה היו במים שלושה וחצי ימים עד שהתגלו על ידי מטוס לוקהיד ונטורה. צוות המטוס הזעיק את כל הכוחות באזור, והמטוס הראשון שהגיע היה מטוס קטלינה. צוות המטוס הצניח סירות הצלה ומצופים, ומשאזל ציוד ההצלה נחת במים ואסף ניצולים ככל שניתן. כאשר התמלא המטוס, הועלו ניצולים גם לכנפי המטוס. מטוסי קטלינה המשיכו במשימות חיפוש והצלה עשרות שנים לאחר המלחמה.
שירות אזרחי ושירות לאחר מלחמת העולם השנייה
מטוסי קטלינה הופעלו על ידי חברת התעופה האוסטרלית קוואנטס מאמצע 1943. אחד מקווי התעופה שהופעלו על ידי החברה במטוסי קטלינה הייתה טיסה מפרת' לקולומבו, בסרי לנקה, מרחק של 6,652 ק"מ. בשל מהירות הטיסה האיטית של המטוס (כ-200 קמ"ש) נמשכה הטיסה בין 28 ל-32 שעות, וכונתה "טיסת שתי הזריחות", מכיוון שנוסעים ראו שתי זריחות במהלך הטיסה הרצופה. טיסה זו נחשבת לטיסה הסדירה הארוכה ביותר אי פעם, ומכיוון שהתבצעה במהלך המלחמה נעשתה תמיד בדממת אלחוט, מחשש לתקיפה יפנית. בסך הכל נשאו המטוסים בטיסה כזו מטען במשקל 450 ק"ג, או שלושה נוסעים ודואר צבאי או דיפלומטי במשקל 65 ק"ג.
עם תום מלחמת העולם השנייה הוצאו רוב מטוסי הקטלינה משירות בצי ארצות הברית, אם כי הגרסאות האמפיביות נותרו בשירות כמה שנים נוספות. המטוס האחרון הוצא משירות בתחילת 1957. פיקוד האוויר האסטרטגי של חיל האוויר של ארצות הברית הפעיל מטוסי קטלינה במשימות סיור בשנים 1946–1947. המטוס נותר בשירות כוחות צבאיים של מדינות אחרות, במספרים משמעותיים, עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20.
ב-1951 ביצע מטוס קטלינה אוסטרלי את הטיסה הטרנס-פסיפית הראשונה מאוסטרליה לצ'ילה, מרחק של למעלה מ-11,000 ק"מ. הטיסה כללה נחיתות ביניים רבות באיים לאורך הדרך, כדי לתדלק ולאפשר מנוחה לצוות. שני המטוסים הראשונים של צ'יינה איירליינס, חברת התעופה של טייואן, היו מטוסי קטלינה.
קפטן רוברטו פאראגואה, טייס בחיל האוויר של צ'ילה, ביצע ב-1951 טיסה ראשונה מסוגה מצ'ילה לאי הפסחא, וטיסה דומה לטהיטי. את הטיסות ביצע במטוס קטלינה שזכה לשם "מאנו-טארה", "ציפור בת מזל" ברפה נוי. הטיסה אושרה על ידי נשיא צ'ילה, והטייס היה לגיבור לאומי בצ'ילה וגם בצרפת. ב-1957 חזר פאראגואה על טיסתו, אך הפעם ללא אישור, ובשל כך סולק מחיל האוויר הצ'ילאני.
שירות בחיל האוויר הישראלי
שלושה מטוסי PBY-A5 קטלינה נרכשו בארצות הברית על ידי ישראל כדי לשמש את חיל האוויר הישראלי וחיל הים הישראלי לסיור חופים. המטוסים נכנסו לשירות חיל האוויר הישראלי ב-1953 והופעלו על ידי טייסת 69 ("טייסת הפטישים") עד סגירתה ולאחר מכן הועברו אל טייסת 103 ("טייסת הפילים") עד להוצאתם משרות.
דגמים וגרסאות
על פי ההערכה נבנו בין יוני 1937 למאי 1945 4,051 מטוסי קטלינה, קאנסו ו-GST מכל הדגמים. המטוסים נבנו עבור חיל הים של ארצות הברית, חילות האוויר של צבא ארצות הברית, משמר החופים של ארצות הברית, חיל האוויר המלכותי הבריטי, חיל האוויר המלכותי הקנדי, חיל האוויר המלכותי האוסטרלי, הצי הסובייטי, מדינות נוספות שהיו חלק מבעלות הברית, וכן עבור משתמשים אזרחיים.
ג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השישי ממרלבורו
ג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השישי ממרלבורו (אנגלית: George Spencer-Churchill, 6th Duke of Marlborough; 27 בדצמבר 1793 - 1 ביולי 1857) היה חבר בפרלמנט הבריטי.
ביוגרפיה
ספנסר-צ'רצ'יל היה בנם של ג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס החמישי ממרלבורו, ושל ליידי סוזן סטיוארט.
האירוע הבולט של כהונתו הראשונה התרחש בינואר 1819, כשהוגשה נגדו תלונה לפרלמנט באשמה שהתערב באופן לא ראוי בבחירות לפרלמנט שנערכו באוקספורד, ניסה לנצל את מעמדו החברתי הגבוה על מנת להשפיע על תוצאותיהן, ואף העניק מתנות שונות לצורך קידום מועמד שהיה מועדף עליו. התלונה הוגשה על ידי אנשים שלא היו מעורבים בבחירות עצמן, ומרלבורו הביע את הסכמתו לדיון בתלונה וטען כי הוא חושב שהתנהגותו הייתה ראויה. לאחר שורה של דיונים, שבין השאר נגעו לסוגיה של סמכות השיפוט של הפרלמנט, נדחתה העתירה. בשלהי 1839 נערכו בפרלמנט מספר דיונים אודות הגדלת הפנסיה של הדוכס לפי בקשתו, ולבסוף הוחלט לאשר אותה.
הוא מת ב-1 ביולי 1857 ונקבר בארמון בלנהיים. צוואתו בוצעה בספטמבר שלאחר מכן, והוערכה בשווי של 200,000 לירות שטרלינג. בתקופתו של הדוכס השישי חלה התדרדרות במצבו של ארמון בלנהיים, והוא ניסה להתמודד עמה באמצעות שיפור החקלאות באחוזה. לא רבות ידוע עליו, כיוון שבצוואתו הוא הורה להשמיד את כל מסמכיו לאחר מותו.
משפחתו
ב-13 בינואר 1819 נישא לבת דודתו ליידי ג'יין סטיוארט, בתו של ג'ורג' סטיוארט, הרוזן השמיני מגאלאווי. לזוג נולדו ארבעה ילדים:
ב-10 ביוני 1846 נישא לאשתו השנייה, שארלוט אוגוסטה פלאואר, בתו של הנרי פלאואר, הוויקונט הרביעי מאשברוק. לזוג נולדו שני ילדים:
ב-18 באוקטובר 1851 נישא לאשתו השלישית, ליידי פרנסס קלינטון סטיוארט, נכדתו של ג'ון סטיוארט, הרוזן השביעי מגאלאווי. לזוג נולד ילד אחד:
אליזבת פון גוטמן
אליזבת פון גוטמן (בגרמנית: Elsa von Gutmann, 6 בינואר 1875 - 28 בספטמבר 1947) הייתה נסיכת ליכטנשטיין כאשתו של פרנץ הראשון, נסיך ליכטנשטיין. אליזבת היא בתו של הנדבן היהודי וילהלם ריטר פון גוטמן.
נעוריה
אליזבת (הידועה גם בכינוי אלזה) נולדה בווינה, באימפריה האוסטרו-הונגרית דאז. היא הייתה בתו של וילהלם ריטר פון גוטמן, ושל אשתו השנייה אידה וודיאנר. אביה היה איש עסקים יהודי ממוראביה, אשר מילא תפקיד מרכזי במסחר בפחם, שוק אשר נכבש על ידי בית הבסבורג. הוא קיבל תואר אבירות בשנת 1878 על ידי הקיסר האוסטרי, פרנץ יוזף הראשון. בין השנים 1891–1892 הוא היה נשיא של הארגון הקהילה היהודית וינה (IKG), המייצג את הקהילה היהודית-אורתודוקסית בווינה.
חיי נישואין
בנישואיה הראשונים נישאה אליזבת בווינה לברון ההונגרי גיזה אירוש (Géza Erős; 1866-1908), לא היו להם ילדים.
בשנת 1914, היא פגשה בקרן הסיוע לחיילים את פרנץ, נסיך ליכטנשטיין. אחיו של הנסיך פרנץ, יוהאן השני, נסיך ליכטנשטיין, לא אישר את מערכת היחסים הזו. ב-11 בפברואר 1929 ירש פרנץ את אחיו יוהאן, לאחר שהוא נפטר רווק וללא ילדים. ב-22 ביולי 1929 התחתנו פרנץ ואליזבת בווינה. הם נותרו ללא ילדים.
בני הזוג היו הנסיך והנסיכה הראשונים של ליכטנשטיין שיצרו קשר ישיר עם הציבור על ידי ייצוג פעיל. כנסיכה הרבתה אליזבת להשתתף בטקסים רשמיים, ביקרה במוסדות ואת העניים, והפכה לפופולרית למדי. אליזבת ייסדה את הארגון ליכטנשטיין-יוגנד, ארגון לבני נוער שעדיין קיים. למרות זאת, היא זוהתה על ידי הנאצים המקומיים כחלק ממה שכונה על ידם 'הבעיה היהודית'. אף על פי שבליכטנשטיין לא הייתה מפלגה נאצית רשמית, תנועת אהדה לנאציזם התבשלה במשך שנים במפלגת האיחוד הלאומי בליכטנשטיין.
בתחילת 1938, בסמוך לסיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, ויתר הנסיך פרנץ הראשון בן ה-84 על קבלת ההחלטות לטובת נכד אחיו בן ה-31, אשר בהמשך ירש אותו כפרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין.
ערוב ימיה
אליזבת פון גוטמן הייתה הנסיכה הראשונה שלא נקברה בוורנוב (Vranov), אלא בקריפטה המלכותית החדשה בסמוך לקתדרלה בוואדוץ.
בית הכנסת יוסף אבאד
בית הכנסת "סוכת שלום" בשכונת יוסף אבאד (בפרסית: کنیسه یوسف آباد) הוא אחד מבתי הכנסת הוותיקים והגדולים ביותר בטהראן, איראן. אף על פי שהוא מוכר יותר בשם "יוסף אבאד", שמו הרשמי של בית הכנסת הוא "סוכת שלום".
מבנה בית הכנסת המקורי הושלם בשנת 1950 ויועד לקהילה הקטנה שהתקיימה עד אז באזור.
כאשר גדלה הקהילה היהודית בטהראן בכלל ובשכונת יוסף אבאד בפרט, הוחלט להרחיב את מבנה בית הכנסת המקורי על מנת להתאימו לקהל המתפללים שגדל. בסיוע אנשי הקהילה ובראשם אברהם יוסיאן, בית הכנסת הורחב ושופץ. המבנה החדש הושלם בספטמבר 1965 (אלול ה'תשכ"ה) ונפתח לראשונה בערב ראש השנה ה'תשכ"ו.
לי שייפר
לי פיליפ שייפר (באנגלית: Lee Philip Shaffer; נולד ב-23 בפברואר 1939) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1961–1964. בעונת נבחר להשתתף במשחק האולסטאר כשחקן סירקיוז נשיונלס, ולאורך 3 עונותיו בליגה רשם ממוצעים כוללים של 16.8 נקודות, 6.3 ריבאונדים ו-1.2 אסיסטים למשחק.
ביוגרפיה
שייפר נולד בשיקגו שבאילינוי, ובין השנים 1956–1960 למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה שיחק תחת המאמן חבר היכל התהילה של הכדורסל פרנק מקגווייר, ולצדו של השחקן דאג מו. בעונתו האחרונה בקבוצה, 1959/1960, קלע 18.2 נקודות והוריד 11.2 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בדראפט ה-NBA 1960 נבחר שייפר בבחירה החמישית, על ידי קבוצת סירקיוז נשיונלס, אך בחר לשחק עבור קבוצת "קליבלנד פייפרס" מליגת ה-AAU. בקיץ 1961 עבר לשחק בסירקיוז, ונשאר לשחק במדיה בשלוש העונות הבאות, גם לאחר מעבר המועדון לפילדלפיה בשנת 1963. בעונת קלע 16.9 נקודות בממוצע למשחק, ובעונה העוקבת קלע 18.6 נקודות למשחק ונבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA, לצד חבריו לקבוצה האל גריר ורד קר. בסיבוב הראשון של פלייאוף הוביל את קלעי קבוצתו עם ממוצע של 27.2 נקודות למשחק, כולל שיא קריירה של 45 נקודות במשחק החמישי, אך הנשיונלס הפסידו מול סינסינטי רויאלס בתוצאה 2–3.
בעונת שותף ב-41 משחקים בלבד בשל פציעה ברגלו, ובסיומה פרש ממשחק, בגיל 25 בלבד.
יחסי סין–קמרון
היסטוריה
היחסים בין המדינות החלו ב-26 במרץ 1971.
בשנות ה-2000 ביקרו מספר דיפלומטים ביקורים ממלכתיים הדדיים. בשנת 2006 ביקר נשיא קמרון פול בייה בסין, וב-2007 ביקר נשיא סין חו ג'ינטאו בקמרון. שר החוץ הסיני, וונג יי, ביקר בקמרון ב-12 בינואר 2014.
עקב קשריה הטובים עם סין, קמרון לא מכירה בעצמאותה של טאיוואן.
יחסים כלכליים
מאז ה"פורום שיתוף הפעולה בין סין לאפריקה" הראשון שאירע בשנת 2000 העבירה סין לקמרון כ-2.4 מיליארד דולר.
סין גם השתתפה בפרויקטים גדולים של בנייה בקמרון, ביניהם בניית נמל ימי, סכר הידרו-אלקטרי למרכז למחקר המלריה.
בשנת 2008 עמד היקף הסחר בין שתי המדינות על 854 מיליון דולר, אך הוא פחת ל-813 מיליון דולר בשנת 2009, עקב המשבר הכלכלי העולמי.
ביקורת
במהלך שנות ה-2000 האשימה האופוזיציה בקמרון את הממשלה בנאו קולוניאליזם, בשל העובדה שסוחרים סיניים הציפו את השווקים המקומיים במוצרים זולים בעלי איכות נמוכה, ופגעו בייצרנים המקומיים.
סעד תפוחי
סעד תפוחי (נולד ב-2 בדצמבר 1948, ל' בחשוון ה'תש"ט) הוא מהנדס חשמל ישראלי, פרופסור אמריטוס במכללה האקדמית להנדסה על שם סמי שמעון. בעבר שימש כדיקן הפקולטה להנדסת חשמל ואלקטרוניקה במכללה.
ביוגרפיה
נולד בקהיר לניסים, חייט, ופורטונה, מורה למלאכה בבית הספר האיטלקי בקהיר. כשהיה תינוק עלתה המשפחה לישראל, דרך מחנה עולים באיטליה ומעברות בית ליד ותלפיות, והתיישבה בירושלים.
למד בבית הספר על שם גרשון אגרון בירושלים, ולאחר מכן בבית ספר המקצועי לטכנאי בזק, בו סיים מסלול ארבע שנתי מורחב. טרם גיוסו לצה"ל נתגלתה בעיה רפואית ובעקבותיה שוחרר משירות. בהמשך גויס לשירות מילואים בחיל האוויר.
בשנת 1969 החל בלימודי תואר ראשון בהנדסת חשמל בשלוחה של הטכניון בבאר שבע, שלימים הפכה לאוניברסיטת בן-גוריון. עם סיום הלימודים עבד בבית הספר לטכנאי בזק כמורה ומחנך ומנחה פרויקטים. בין היתר הקים את מגמות האלקטרוניקה ותעשייה וניהול בבית הספר.
במקביל לעבודתו בבית הספר למד לתואר שני במדע וחומרים אלקטרוניים באוניברסיטה העברית בירושלים, אותו השלים בשנת 1982. את עבודת המחקר שלו כתב על הקטנת הרעש האלקטרוני בקדם מגברים לגלאי כספית יודיד ולגילוי קרינת X באנרגיות נמוכות.
בשנת 1984 החל בלימודים לדוקטורט באוניברסיטת בן-גוריון, אותם השלים בשנת 1988. נושא המחקר שלו היה תכונות מגנטיות, מוליכות ועל מוליכות של תרכובות האקטינידים בשיטת קליטת אותות ללא מגע, ואת עבודת המחקר ביצע בקריה למחקר גרעיני בדימונה. עם סיום לימודי הדוקטורט עבד כמרצה מן החוץ באוניברסיטת בן-גוריון במשך כ-10 שנים וכן במכון הטכנולוגי חולון.
הוא המשיך לעבוד בבית הספר המקצועי לטכנאי בזק, שהפך בהמשך ל"מכללת בזק". ביוזמתו הוקם בית ספר להנדסאים לעובדי בזק ואף הורחב ללימודי תואר אקדמי בהנדסה לעובדי בזק, בשיתוף עם המכון הטכנולוגי בחולון. עוד יזם את פתיחת שלוחת הטכניון ללימודי חוץ במכללת בזק, ואף ניסה לקדם תוכנית להפיכת מכללת בזק למכללה אקדמית להנדסת טלקומוניקציה, אולם זו לא יצאה אל הפועל. בגיל 50 פרש מן המכללה ועבר לאקדמיה.
קריירה אקדמית
בין השנים 2006–2017 כיהן כדיקן הפקולטה להנדסת חשמל במכללה, בשני הקמפוסים שלה, וכן כיו"ר ועדת ההוראה של הפקולטה. בתקופה זו הוקם מסלול הלימודים לטכנולוגיות תקשורת וכן נפתחה תוכנית לימודים לתואר שני. בשנת 2011 מונה לדרגת פרופסור חבר, ובין השנים 2015–2017 עמד בראש התכנית לתואר שני בהנדסת חשמל. בשנת 2017 מונה לראש בית הספר ללימודי מוסמכים במכללה.
כמורה, מרצה וכראש בית הספר לימד פרופ' תפוחי אלפי סטודנטים בכל המקומות בהם עבד.
מחקרים נוספים
<!--==פרסומים== לפרופסור תפוחי עשרות פרסומים של מאמרים בכתבי עת שפיטים וכן פרקים בספרים מפרי עטו. ===מבחר מאמרים=== -->
פעילות ציבורית
תפוחי הוא חבר במועצה ה-13 להשכלה גבוהה משנת 2017 ובנוסף חבר המועצה ההנדסית בהתאגדות מהנדסי החשמל והאלקטרוניקה.
חיים אישיים
נישא בגיל 26 להלן ממן, שנפטרה בגיל 60 כתוצאה ממחלת ניוון שרירים. לזוג שלושה ילדים.
בשנת 2013 נישא בשנית לאנה קושניר.
תקרית סיגאצ'יוב
תקרית סיגאצ'יוב (ביפנית: シガチョフ事件, ברוסית: Инцидент с Сигачёвым) היה ניסיון של אזרח רוסי בשם דמיטרי סיגאצ'יוב לבצע פיגועים ביפן, ואחריו דרישות לשחרר את מנהיג כת אום שינריקיו שוקו אסאהרה ותלמידו טומומיצו ניימי, ממבצעי תקיפת הסארין ברכבת התחתית בטוקיו.
קארוי לוץ
קארוי לוץ או קרל אנטון פאול לוץ (בהונגרית: Lotz Károly, בגרמנית: Karl Anton Paul Lotz; 16 בדצמבר 1833 – 13 באוקטובר 1904) היה צייר גרמני-הונגרי.
תקרית סיגאצ'יוב
לאחר מעצרו של אסהארה, החליט סיגאצ'יוב כי ללא הדרכתו הרוחנית של הגורו, ללא רעיונותיו, האנושות תכחד בקרוב. האובססיה הזו התדרדרה מאוחר יותר לרעיון לשחרר את אסאהרה, שאותו שיתף בכל הפרטים באינטרנט, ומצא שני אנשים שהיו שותפים לדעה זו: בוריס טופייקו ואלכסנדר שבצ'נקו, שהחליטו לשחרר את אסאהרה ולקחת אותו לרוסיה.
קארוי לוץ
ביוגרפיה
קרל לוץ נולד בבאד הומבורג, גרמניה, ילדם השביעי והצעיר ביותר של וילהלם כריסטיאן לוץ ואנטוניה הפליך. אביו היה משרת של גוסטב, רוזן הסן-הומבורג, בתקופה שבה הנסיך ייצג את אוסטריה בקונגרס וינה, שבין היתר עניינו זכויות הריבונות של בית הסן-הומבורג על הסן-דרמשטאדט. מותו הפתאומי של איזק פון סינקלייר, הממונה על היחסים, הובילה את אביו לקחת על עצמו את התפקיד. כשהיה בהונגריה בשנת 1815 הכיר את אנטוניה הפליך בת ה-13, אליה נישא שלוש שנים מאוחר יותר. היא ילדה 8 ילדים, מתוכם קרל היה הצעיר ביותר.
תקרית סיגאצ'יוב
לשם כך סיגאצ'יוב נזקק לכסף וכלי נשק. השלושה הצליחו ללוות 12 אלף דולר מחברים, כמו גם להשיג 2 אקדחי TT-33 ורובה סער AKS-47 אותם הם בדקו מחוץ לגבולות העיר.
קארוי לוץ
ביוגרפיה
אביו נפטר בשנת 1837 ואנטוניה העבירה את המשפחה לפשט (אחד משלושת החלקים המרכיבים של בודפשט, על הגדה המזרחית של נהר הדנובה). קרל השתתף בלימודי הגימנסיה. אף על פי שהיה קלוויניסטי, הוענקה לו מלגה על הישגיו האקדמיים יוצאי הדופן. הוא החל את הקריירה האמנותית שלו באקדמיה אצל הצייר הוונציאני (1804-1860). מאוחר יותר הוא היה תלמידם של הציירים ההיסטוריים הנריק ובר (1818–1866) בבודפשט וקרל ראל (1812–1865) בווינה.
תקרית סיגאצ'יוב
שבצ'נקו, מהנדס חשמל מבריק לשעבר, ייצר טילי חשמל מורכבים מאוד עם אפשרות פיצוץ מרחוק באמצעות אות מהטלפון הנייד, מה שאפשר לפוצץ פצצות מכל מקום.
קארוי לוץ
ביוגרפיה
יחד עם ראל עבד במשימות רבות. מאוחר יותר החל בעבודות מקוריות משלו, תחילה כאמן נוף רומנטי בתמונות של מישורי השפלה ההונגרית, ואחר כך כיוצר ציורי קיר וציורי קיר מונומנטליים בסגנון המאסטר הוונציאני שלמד אצלו.
לאחר עבודות שונות בבודפשט הוא עבר לוינה. הוא הציב תוכניות לארמון גרנדיוזי, והשלים ציורי קיר שהזמין אב המנזר טיהאני עבור כנסיית המנזר שלו על שפת אגם בלטון. הוא נודע בזכות הדיוקנאות וציורי העירום שלו, שאשתו וגם בנותיו דיגמנו בהן.
תקרית סיגאצ'יוב
רכישת הנשק הותירה אותם תקועים, ולכן סיגאצ'יוב יצר קשר עם חסידי הכת ביפן באמצעות האינטרנט. הוא קיבל מידי ישי שינאיטירו, מנהיג קירן, אותו פגש בווינה, 30,000 דולר וחזר למוסקבה, ובהמשך קיבל 90,000 דולר נוספים.
כדי להתכונן לקראת המבצע בחר סיגאצ'יוב בוולדיווסטוק כבסיס הנוח בשל סמיכות העיר ליפן. שם הוא שכר 2 דירות. אבל שבצ'נקו עזב והשאיר מאחור נפצים שאף אחד אחר לא יכול היה להשתמש, כך שסיג'אציוב עבד על הרכבה של מכשירים שיכולים לייצר דחף חשמל באמצעות האינטרנט, אבל המבצע נעצר ונבלם במהירות אחרי שדבר הפיגוע המתוכנן דווח למשטרת ולדיווסטוק ומשטרת פרימוריה.
קארוי לוץ
ביוגרפיה
לוץ התחתן רק בגיל 58, כאשר נישא לאלמנה יאקובי, אשתו לשעבר של אחיו פאול יוהאן היינריך, שנפטר בשנת 1828. מכאן ואילך חתם על עבודותיו "קרולי יאקובי-לוץ".
תקרית סיגאצ'יוב
סיגאצ'יוב המשיך בתכנון ההתקפות, ויצר קשר עם 2 חברי כת נוספים מוולדיווסטוק, וורונוב ויורצ'וק, שמכרו צמיגי רכב.
קארוי לוץ
ביוגרפיה
בשנת 1882 מונה לוץ לפרופסור באקדמיות שונות לאמנות בבודפשט, ובשנת 1885 הפך לדיקן המחלקה לציור. הוא היה חבר כבוד באקדמיה לאמנויות ציור בווינה.
תקרית סיגאצ'יוב
ב-2 במרץ 2000, סיגאצ'יוב נכנס ליפן עם אשרת תייר למחקר מקדים של האזור לבחירת יעדים להתקפות טרור. בערים אאומורי וניאיגטה הוא בחר באזורים צפופים ובמקומות הנופש המתויירים ביותר, כמו גם במקומות להטמנת פצצות וצילם הכול במצלמה. בשובו לאזור החוף, השיג רישיון להפעלת סירה קטנה, עליה תכננו הוא ובוריס טופייקו להוציא את אסאהרה החוצה.
טופייקו, באמצעות חלקי חילוף משעונים מעוררים סיניים, ייצר 7 נפצים, אך בטעות הפעיל אחד מהם במהלך ההרכבה ופוצץ אותו ואחריו פונה לבית החולים. הוא שיקר לשוטר שהגיע על ידי המצאת סיפור. לאחר האירוע הועברו כלי הנשק והפצצות למקומות שונים לאחסון. על פי התוכנית, סיגאצ'יוב וטופייקו היו אמורים לחצות את הגבול במטוס, וורונוב עם דרכון של מלח - על הספינה. ב-13 ביוני הועברו לדירה פצצות עם נשק ונארזו.
קארוי לוץ
ביוגרפיה
המשימה הציבורית החשובה האחרונה שלו הייתה "אפותאוזיס של שושלת הבסבורג", פרסקו תקרה ענקי בחדר ההבסבורגי של הארמון המלכותי שנבנה מחדש, אותו צייר בשנת 1903, שנה לפני מותו.
תקרית סיגאצ'יוב
ב-22 ביוני נחת סיגצ'ב בשדה התעופה בניאיגטה. מנהיג "אלף" ז'ויו פומיהירו, לאחר שקיבל מידע על פיגועי הטרור הצפויים מחברים רוסים אחרים בכת, יצר קשר עם לשכת ההגירה של טוקיו וביקש לאסור על כניסתו של סיגאצ'יוב, אך זה הורשה להיכנס ואז הוא יצר קשר עם הלשכה לביטחון הציבור של משטרת טוקיו לצורך ביצוע בדיקה, וגם ניסה ליצור קשר עם בתו של אסאהרה, ריקה מצומוטו, בהצעה לנסות לשכנע את סיגאצ'יוב לנטוש את ההתקפות. סיגאצ'יוב, בינתיים, עבר לפוקואוקה, מהמקום שבו הוא התכוון ללכת לאוקינאווה, שבו נערכה פסגת G8, אך הודות לשיחה עם קציני משטרה מטוקיו בפוקואוקה, הוא החליט שהוא לא יהיה מסוגל לבצע את התוכנית, שכן הם ידעו על התוכניות וחזר הביתה ב-25 ביוני.
קארוי לוץ
ביוגרפיה
לוץ היה כבר חולה קשה כשעבד על הפרסקו. "אפותאוזיס" עקב אחר המסורות של ציור הבארוק והעבודה זכתה לשבחים. הפרסקו שרד את המלחמה ללא פגע, אך הוא נהרס בשנות החמישים.
הוא נפטר בשנת 1904 בבודפשט. נערכה לו הלוויה ממלכתית והוקדשה לו אנדרטה. תמונותיו, ורישומיו נתרמו למדינת הונגריה ונמצאים כעת במוזיאון שומפבסטי. בכמה ערים הונגריות ישנם רחובות על שמו.
רומאו לאביה
רומאו לאביה (בצרפתית: Roméo Lavia; נולד ב-6 בינואר 2004 בבריסל שבבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת צ'לסי מהפרמייר ליג ובנבחרת בלגיה.
קריירת מועדונים
לאביה גדל במחלקות הנוער של S.C. וולואה, אנדרלכט ומנצ'סטר סיטי. ב-21 בספטמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מנצ'סטר סיטי, בניצחון 6-1 על וויקומב וונדררס במסגרת הסיבוב השלישי של גביע הפוטבול ליג.
קריירה בינלאומית
לאביה הוא חלק מסגל נבחרת בלגיה עד גיל 21.
ב-28 במרץ 2023 ערך לאביה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה, בניצחון 3-2 על נבחרת גרמניה במשחק ידידות.
ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג
שמו המלא של ז'אן (כולל התארים השונים שהוא נשא מתוקף תפקידו) היה "בחסד האל, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, דוכס נסאו, רוזן פלטיני של הריין, רוזן זיין, קניגשטיין, קצנלנבוגן ודיץ, בורגראף של האמרשטיין, לורד של מאלברג, ויסבאדן, אידשטיין, מרנברג, לימבורג ואפשטיין".
ביוגרפיה
ז'אן נולד ב-5 בינואר 1921, לפליצ'ה, נסיך בורבון-פארמה ושארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג, ואחד מהסנדקים שלו הוא האפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר. בצעירותו למד ז'אן בבית ספר יסודי בלוקסמבורג, ומשם המשיך לחינוך התיכוני. הוא השלים את לימודי התיכון בקולג' אמפלפורת', שהוא בית ספר פנימייתי רומי-קתולי הנמצא בממלכה המאוחדת. כאשר הגיע לגיל הבגרות, ב-5 בינואר 1939, הוא הפך ליורש המוחלט של אימו הדוכסית.
לקראת הפלישה הגרמנית ללוקסמבורג ב-10 במאי 1940, נמלט ז'אן עם משפחתו מלוקסמבורג לילה אחד לפני פלישה הוורמאכט, לאחר שקיבלו התראה מוקדמת. בתחילת מסע ההימלטות הם מצאו מקלט בפריז, אך ברחו מצרפת כמה שבועות לאחר מכן. ז'אן נסע לקנדה, בה למד משפטים ומדע המדינה באוניברסיטת לאוול שבקוויבק סיטי העתיקה.
ז'אן הצטרף ב-1942 למשמר האירי של הצבא הבריטי. לאחר שעבר קורס קצינים במחנה אלדרשוט, הוא מונה ללוטננט במרץ 1943, וב-1944 קודם לדרגת קפטן. ז'אן נחת בנורמנדי ב-11 ביוני 1944, והשתתף בקרב על קן ובשחרורה של בריסל. ז'אן השתתף בשחרורה של לוקסמבורג מהכיבוש הנאצי ב-10 בספטמבר 1944, ולאחר מכן עבר עם יחידתו לאזור ארנהיים והשתתף בפלישה לגרמניה. החל מ-1984 ועד להתפטרותו הוא כיהן בתפקיד הקולונל של רגימנט המשמר האירי, ולעיתים קרובות רכב במדי צבא מאחורי המלכה אליזבת השנייה במהלך מצעד יום ההולדת שלה.
ז'אן התחתן עם הנסיכה הבלגית ז'וזפין שארלוט ב-9 באפריל 1953. לזוג נולדו חמישה ילדים, כולל הדוכס הגדול אנרי שהוא השליט הנוכחי של לוקסמבורג. הילדים הנוספים הם מארי אסטריד (נולדה ב-1954) שלה נולדו חמישה ילדים, התאומים מרגריט (נולדה ב-1957) שלה נולדו ארבעה ילדים וז'אן (נולד ב-1957) שלו נולדו ארבעה ילדים גם כן, וגיום (נולד ב-1963) שגם לו נולדו ארבעה ילדים.
ז'אן מונה על ידי אימו הדוכסית הגדולה לתפקיד מושל המדינה ב-28 באפריל 1961, ובהדרגה החל למלא את מקומה בתפקיד ראש המדינה. לאחר שאימו התפטרה מתפקידה ב-12 בנובמבר 1964, הוא ירש את הכתר באותו היום לפי תנאי החוקה, ונשבע אמונים בפני מועצת הסגנים.
ז'אן ויתר על התארים של בית בורבון-פארמה עבור עצמו ועבור משפחתו ב-1986, לאחר שבנו הבכור אנרי, היורש המוחלט, התחתן עם מריה-תרז מסטרה. הסיבה לכך הייתה שדוכס פארמה, קרלוס הוגו, התנגד לנישואין עוד ב-1981.
בתקופת כהונתו של ז'אן התפתחו תחומי התעשייה והחקלאות, ולוקסמבורג הפכה למרכז תרבותי ומסחרי מודרני. בעיר לוקסמבורג נפתחו מספר סניפי בנקים, והוקמו בה כמה מהמוסדות של האיחוד האירופי. ב-1985 חנך את אנדרטת הזיכרון "גברת הזהב" המשוקמת בלוקסמבורג. בשנת 1989 חגגה לוקסמבורג 150 שנה לעצמאותה, ובמרץ 1998 נחגג יובל המאה לעלייתו לשלטון של בית נסאו-ויילבורג.
ז'אן התפטר מתפקידו ב-7 באוקטובר 2000, והוחלף על ידי בנו אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג. הוא מת ב-23 באפריל 2019.
משפחתו
ב-9 באפריל 1953 התחתן ז'אן עם ז'וזפין שארלוט, נסיכת בלגיה, בתם של לאופולד השלישי, מלך הבלגים ואסטריד, נסיכת שוודיה, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
סווקופמונד
סווקופמונד (בגרמנית: Swakopmund; משמעות השם היא "הפה של הסווקופ") היא עיר בחופה הצפון־מערבי של נמיביה, 280 ק"מ מערבית לעיר הבירה וינדהוק. סווקופמונד היא עיר הבירה של מחוז ארונגו, ומתגוררים בה 42,000 תושבים. שטחה הוא 193 קמ"ר. העיר יושבת על כביש B2 וכן על מסילת הרכבת מווינדהוק למפרץ וולביס. כן ישנו נמל התעופה של סווקופמונד.
אטימולוגיה
רוב הערים והכפרים בנמיביה נתיישבו על ידי ילידים עוד לפני בוא מתיישבים מאירופה. השמות שניתנו על ידי המתיישבים הילידים למקומות שונים בנמיביה, היו בעצם תיאורים של המקומות האלו. במקרים רבים, המתיישבים האירופאיים שהגיעו למקומות אלו המשיכו להחזיק בשמות של הילידים, אך פישטו את הגייתם.
שבט ההררו קרא למקום בשם Otjozondjii, ובני הנאמה קראו לו Tsoakhaub. ניתן לתרגם מילה זו כ"פתח הצואה". תיאור זה מתייחס לנהר הסווקופ בעת שיטפון, כאשר הוא נושא באפיקו מסות של בוץ, צמחייה וחיות מתות. מסה זו של בוץ ולכלוך מגיע אל האוקיינוס האטלנטי. המתיישבים הגרמנים שינו את השם לSwachaub, ובשנת 1986, כאשר הוקם המחוז באופן רשמי, הוצג השם Swakopmund, שמשמעותו הוא, בדומה לשפת הנאמה, "פה הנהר".
היסטוריה
קפטן קורט פון פרנסואה (Curt von François) ייסד את סווקופמונד ב-1892 כנמל ראשי של הקיסרות הגרמנית בקולוניה זו; נמל המים העמוקים במפרץ וולביס היה שייך לבריטים. תאריך הייסוד היה ה-8 באוגוסט, כאשר הצוות של ספינת התותחים הגרמנית "היינה" (Hyäne) הקים שתי משואות על החוף. סווקופמונד נבחרה משום שבקרבתה הייתה זמינות של מים מתוקים, וכן משום שאתרים אחרים שנבדקו צפונה משם, למשל כף הצלב, לא התאימו. בהמשך, הגיעו 120 חיילי שוצטרופה ו-40 מתיישבים שפרקו מהספינה "מארי וורמן" (Marie Woermann) בעזרת 4 אוניות נחיתה. המתיישבים נצטרכו לחפור להם "מערות" בחול מפני מזג האוויר העוין.
במהרה נהייתה סווקופמונד לנמל העיקרי ליבוא ויצוא בכל הטריטוריה כולה, והייתה משש הערים שקיבלו מעמד של עיר ב-1909. לרבים ממשרדי הממשל של דרום-מערב אפריקה הגרמנית היו משרדים בסווקופמונד. חברות מסחר וספנות הקימו סניפים בסווקופמונד; מספר מבנים כאלו נשתמרו. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נפתחו קרבות בעיר. העיר נחרבה וחיל המצב הגרמני נסוג ממנה.
לאחר שהמושבה עברה לשליטת הרפובליקה של דרום אפריקה ב-1915, כל פעילות הנמל עברה מסווקופמונד למפרץ וולביס. רבים ממשרדי הממשלה חדלו מלפעול, עסקים נסגרו והתמעטו התושבים בעיר. אך למרות זאת, הפוטנציאל הטבעי של העיר כעיר קיט זוהה, ולאחר מכן פותח. בשנות האלפיים, ענף התיירות הוא מרכיב חשוב בכלכלת העיר.
לאחר קבלת העצמאות בשנת 1990, שונו שמות של רחובות רבים בסווקופמונד ממקורם הגרמני (בחלק מהמקרים בשפת האפריקאנס) לשמות אישים נמיביים, רובם שחורים. למשל, בשנת 1991 שינה הנשיא דאז סם נוג'ומה את שם הרחוב המרכזי של סווקופמונד ממקורו הגרמני לשם "שדירת סם נג'ומה", לכבוד עצמו.
יהודים
בסביבות שנת 1905 נתארגן בסווקופמונד מניין של יהודים ובשנת 1908 היו בה שתים עשרה משפחות יהודיות שכללו 42 מבוגרים. במקום היה שוחט ופעילות ציונית.
נשיאות הכנסת
נשיאות הכנסת היא הגוף המנהל את סדרי הדיונים בכנסת. נשיאות הכנסת מורכבת מיושב ראש הכנסת ומסגניו, והיא מתכנסת לפחות אחת לשבוע בלשכת היושב ראש.
באחריותה של נשיאות הכנסת:
מכון תל אביב לחזנות
מכון תל אביב/ירושלים לחזנות הוא מוסד העוסק בהכשרת חזנים.
ראשיתו של המכון במפגש שנערך בשנת 1984 ואשר דן בצורך לשמר את אומנות החזנות ובדרכים לעודד את הקניית "נוסח התפילה הנכון" לאנשי מקצוע חדשים. במפגש הוחלט על הקמת בית ספר לחזנות בהיכל שלמה, בירושלים. בשנת 1987 פנה שלמה להט, ראש עיריית תל אביב לבית הספר, והציע לו לקבוע את מושבו בעיר. מכון תל אביב לחזנות קם, והחזן אלי יפה מונה למנהלו. בשנת 1991 מונה החזן הראשי של בית הכנסת הגדול בירושלים, נפתלי הרשטיק, למנהלו האומנותי של בית הספר. ב-2004 זכה המוסד למשכנו החדש ברחוב ציטלין בעיר, הודות לכספי תרומות של משפחת ברודט ובסיוע קרן תל אביב לפיתוח.
ב"מרכז ברודט" שוכנים אודיטוריום, אולם הקלטות וספרייה למוזיקה בעברית, יידיש, ובלדינו, ולליטורגיה חסידית. הספרייה עומדת לרשות אנשי מקצוע, בתי כנסת, ספריות אחרות, קונסרבטוריונים ובתי ספר בישראל וברחבי העולם. עוד עוסק המקום באיתור ובפרסום של כתבי יד אבודים של מוזיקה יהודית, ובהוצאה לאור של יצירות יהודיות מחודשות וחדשות.
החל מתחילת שנות ה-90 המכון עורך תחרויות זוכות פרסים עבור התלמידים המצטיינים, בשנת 1992 זכה החזן יצחק מאיר הלפגוט בפרס הבוגר המצטיין של בית הספר, לאחריו בשנת 1993 זכה החזן שמואל שפירו באותו פרס.
תלמידי המכון מכהנים בקהילות נכבדות בארץ ובתפוצות. מדי שנה נוספים לשורות המכון מחזורים חדשים של חזנים מצליחים הודות לסגנון ההוראה האישי, כיתות האמן וההרצאות הגדושות בידע ובניסיון רב שנים מנפתלי הרשטיק וצוות המורים. מקהלת המכון מונה כשלושים חזנים, ומלווה על ידי רביעיית המוסד. היא זוכה לפרסום רב ולייחודיות רבה בזכות הצליל המיוחד המופק ממנה והפרשנות המוזיקלית הניתנת למגוון היצירות הרחב המבוצע על ידה. איכות המקהלה על שלל סולניה הפך אותה למבוקשת והיא יוצאת תכופות לקונצרטים ברחבי תבל.
בין מורי המכון כיום:
בוגרים ידועים:
סנדרה הארדינג
סנדרה הארדינג (באנגלית: Sandra Harding, נולדה ב-29 במרץ 1935) היא פילוסופית פמיניסטית אמריקאית. היא עוסקת באפיסטמולוגיה של המדע, בפילוסופיה של המדע ובשיטות מחקר. עבודתה מתמקדת בתאוריות ומתודולוגיות של המדע, וכן בהשפעת המדע על חשיבה חברתית ופוליטית.
היא פיתחה את תאוריית העמדה הפמיניסטית, את המושג אובייקטיביות חזקה, ותרמה רבות לחקר הרב-תרבותיות במדע. הארדינג חיברה וערכה מספר רב של ספרים. היא מלמדת מדעי החברה וחינוך השוואתי באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
השכלה
הארדינג סיימה את לימודי התואר הראשון בקולג' דאגלס. את לימודיה לתואר השני השלימה באוניברסיטת ניו יורק, שם גם הוענק לה תואר הדוקטורט בשנת 1973.
קריירה אקדמית
במשך שנים רבות שימשה הארדינג כמרצה וחברת סגל באוניברסיטת דלאוור ובשנת 1985 מונתה לכהן כראשת החוג ללימודי נשים באוניברסיטה. בין השנים 1996–2000 שימשה כמנהלת המרכז לחקר נשים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. בין השנים 2000 – 2005 שימשה כעורכת שותפה בכתב העת סימנים: כתב עת לנשים בנושא חברה תרבות (Signs: Journal of Women in Culture and Society). הארדינג שימשה כמרצה אורחת בכנסים שונים ובאוניברסיטאות רבות בכללן אוניברסיטת אמסטרדם, אוניברסיטת קוסטה ריקה ובמכון הפדרלי השווייצרי לטכנולוגיה בציריך. בין השנים 2007–2008 היא הוזמנה להרצות בפני אגודת פיא בטא קפה.
הארדינג שימשה כיועצת בנושאי מדע ופוסט-פמיניזם במספר ארגונים בין־לאומיים בכללם ארגון הבריאות פן־האמריקאי, קרן הפיתוח של האו"ם לנשים , ומשלחת האומות המאוחדות למדע וטכנולוגיה לפיתוח. כמו כן השתתפה בכתיבת פרק בנושא "מדע וטכנולוגיה: מימד המגדר", בדוח אונסק"ו העולמי בנושא מדע משנת 1996.
עבודתה הנוכחית של הארדינג עוסקת בזיהוי והגדרת סוגיות מגדריות במדע וטכנולוגיה בקרב נשים מן העולם השלישי. לאחרונה פרסמה "קול קורא" בהוצאת אוניברסיטת דיוק בלימודי טכנולוגיה ומדע פוסט-קולוניאלי, בעקבות ספר שפורסם בהוצאה זו ואשר בחן כיצד רעיונות מערביים של מודרניזם וקידמה למעשה מעוותים את ההבנה המערבית לגבי צורכי הפיתוח של נשים מהעולם השלישי, וכמו כן פוגמים בהבנה של המערב ביחס להשפעות השליליות של מדע וטכנולוגיה על העולם השלישי.
תחומי מחקר
הארדינג התפרסמה בעיקר בזכות פיתוחה את תיאורית העמדה הפמיניסטית וכן את המושג "אובייקטיביות חזקה". תחומי המחקר בהם עסקה הארדינג הם תאוריות פמיניסטיות ופוסטקולוניאליות, אפיסטמולוגיה, שיטות מחקר ופילוסופיה של המדע וכן חקר היבטים מגדריים במדע והשפעתם של היבטים והקשרים חברתיים, תרבותיים ופוליטיים על המדע גם בתרבויות לא מערביות ועל נשים.
תיאורית עמדה פמיניסטית (Feminist Standpoint Teory)
הארדינג קוראת תיגר על הנחות המוצא של המדע הקונבנציונלי האנדרוצנטרי. בספרה The Science Question in Feminism היא מציגה את תיאורית העמדה הפמיניסטית, השואפת להגדיר מחדש מושגים מרכזיים במדע, על בסיס חוויות חייהן הנבדלות של נשים, אך גם של קבוצות מיעוט תרבותי אחרות. שורשיה של התאוריה נעוצים בטיעונו של הגל, אשר פותח בשלב מאוחר יותר בתאוריה המרקסיסטית (Marxist theory), ולפיה אנשים המצויים בעמדות הכוח הם אלה המכתיבים את תפיסת העולם הרווחת. לאנשים בעמדות כוח תפיסת עולם מעוותת והם נוטים לראות בזכויות היתר שלהם הן "זכויות טבעיות". לעומתם, אנשים אשר אינם מצויים בעמדות הכוח, יש פוטנציאל לאחוז בתפיסת עולם מעוותת פחות של יחסי הכוח בחברה. בבסיס התאוריה מצויה הנחת המוצא כי לא קיים " מדע נטול ערכים", נטען כי המדע מושפע מהטיות מגדריות הפוגמות באובייקטיביות. הארדינג, בדומה לדונה האראוויי, טוענת כי מחקר א-פוליטי אינו קיים, מאחר שתהליך של איסוף ידע מכוון על ידי אינטרסים ותלוי במערכי כוחות חברתיים, תרבותיים ופוליטיים, וכמו כן מושפע ומנקודת המבט של החוקר/ת. לא ניתן לנתק בין הידע הנרכש לבין רוכש/ת הידע, ובאופן דומה לא ניתן לנתק בין ערכי המדע לבין ערכיהם של אלה שהכתיבו אותו. גישה זו גורסת כי אין נקודת מבט אחת באמצעותה ניתן לבחון את המציאות. לכן, לטענת הארדינג, נקודת המוצא של המחקר צריכה להיות "חיים בשוליים" (marginalized life), כיוון שזהו בסיס מתודולוגי אובייקטיבי יותר, כל עוד המדע ימשיך לתאר ולהסביר את העולם באמצעות נקודת המבט של הקבוצות הדומיננטיות, לא ניתן יהיה להבין או להסביר באופן מעמיק את העולם שאנחנו חיים בו. גישת העמדה האפיסטמית בה אוחזת הארדינג, גורסת שהחוויה החברתית של הנשים מספקת נקודת מבט ייחודית לגילוי הטיה גברית במדע.
אובייקטיביות חזקה (strong objectivity)
משמעות המושג "אובייקטיביות חזקה" הוא כינון ידע על בסיס פעילויות חברתיות ומגדריות. בסיפרה (1991) Whose Science? Whose Knowledge?: Thinking from Women's Lives הארדינג בוחנת ומבקרת את מושג האובייקטיביות במדע. היא טוענת שכיוון שכל אדם מתבונן על העולם מנקודת מבט המושפעת מן הביוגרפיה שלו וממערכת האמונות והערכים שלו, הרי שלא תיתכן הסתכלות אובייקטיבית על העולם. לשיטתה, על מנת להגיע לאובייקטיביות יש לתת מקום לעמדות המודרים מהחברה. אובייקטיביות בהתאם להארדינג דורשת רפלקטיביות חזקה, אשר תחייב את המדענים ואת העוסקים בפילוסופיה של המדע, להיות בעלי מודעות עצמית מכוונת. טענה זו נדונה בהרחבה בסיפרה Is Science Multicultural? Postcolonialisms, Feminisms, and Epistemologies הארדינג טוענת כי על מנת שהמדע יהפוך לכוח משמעותי עבור האדם, נדרשת מהמדענים רפלקסיביות חזקה אשר תושג רק אם מדענים יהיו בעלי השכלה רחבה בתחום הסוציולוגיה של מדע ובהיסטוריה של ספרות המדע וכן בתחום לימודי מדע הפמיניסטי והפוסט-קולוניאליזם.
הביקורת שהופנתה כלפי תאוריות עמדה פמיניסטיות
כלפי תאוריות העמדה הפמיניסטית הופנתה ביקורת מתוך הפמיניזם משלושה מקורות עיקריים
ביקורת מבית
זרם זה של ביקורת מושפע מהחשיבה פוסט-מודרנית המדגישה ריבוי התנסויות מגדריות אך נשארת נאמנה לחלוקה הדיכוטומית המסורתית בין נשים לגברים. ביקורת זו מתייחסת להיבטים ספציפיים בגישתה של הארדינג. בין הנציגות הבולטות בזרם זה של ביקורות מצויות ההוגות הפמיניסטיות הבאות:
הביקורת הקווירית
זרם זה של ביקורת טוען כי פירוש מחדש של המערך החברתי דורש פירוק של המסגרת האוטוביוגרפית של הסובייקט. תאוריות עמדה פמיניסטית יוצאת מנקודת הנחה כי הסדר ההטרוסקסואלי הוא מובן מאליו, ולא כך היא. בנוסף טוענת הביקורת הקווירית כי פיתוח אפיסטמולוגיה נשית על בסיס חוויותיהן של נשים בלבד, למעשה מקבע את הדיכוטומיה בין הטרוסקסואליות להומוסקסואליות. הוגות קוויריות כמו מוניק ויטיג, ג'ודית באטלר ואיב קוסופסקי- סדג'וויק, טוענות כי על המחקר הפמיניסטי צריך לחקור פרקטיקות חברתיות ממשטרות ידע ולהציג את הבעיתיות של ידע בתוך המערכת ההגמונית, במקום לנסות ליצור אפיסטמולוגיה נשית.
הביקורת הפוסט – קולוניאלית
זרם זה של ביקורת הוא חלק מהחשיבה הפוסטמודרנית, התנגד למסגרות חשיבה בינאריות ויצא נגד התאוריה של הארדינג אשר יצרה את "הנשי" לעומת "הגברי" כשתי מערכות אפיסטמולוגיות נפרדות. הוגות פמיניסטיות המשתייכות לזרם זה טענו כי מודלים פמיניסטיים מערביים אינם מתאימים למחקר על נשים באתרים פוסט קולוניאליים, מאחר שבפועל הם תורמים להבניית התפיסה של נשים של צבע כ"אחרות". כותבות צבעוניות רבות הצביעו על הקשר שבין גזע, מעמד ומגדר כחלק מייצור דיכוי של נשים. כך למשל טרין ט. מין-הא, טענה כי האחדה של נשיות דרך עיניים מערביות מעמידה נשים בעולם השלישי נגד המסורות התרבותיות שלהן, ולמעשה מעמידה אתניות כנגד נשיות. המחקר הפוסט- קולוניאלי מערער על שיטות מחקר אתנוגרפיות מסורתיות. הוא שואף להתנתק מתאוריות העמדה הפמיניסטית במובן האפיסטמולוגי והאמפירי, ומציג גישות מתודולוגיות חתרניות למחקר באמצעות צורות חדשות של כתיבה כגון אוטו- אתנוגרפיה, אתנוגרפיה מדומיינת, דרמה, שירה ועוד. צורת כתיבה זו מייצרת דיאלוג ונותנת גם לקולות הנחקרים להישמע, להביע דעה ולתת פרשנות.
תגובתה של הארדינג לביקורת הפוסט-קולוניאלית
בספרה Is Science Multicultural? Postcolonialisms, Feminisms, and Epistemologies, הציגה הארדינג תגובתה לביקורות, ובמהלך אותו מכנה ינאי "מפתיע" מיקמה עצמה במחנה הפוסט-קולוניאלי. הארדינג טענה כי גישתה למחקר הפמיניסטי לא הובנה כהלכה וכי עת דיברה על תאוריות עמדה פמיניסטית, שיוותה לנגד עיניה אוריינטציה תאורטית העוסקת בסביבה תרבותית. לטענתה, על מנת להציג חלופה למדע הקונבנציונלי האנדרוצנטרי, מדע ולימודי מדע צריכים להתבסס על מקורות חשיבה ופילוסופיה ממקומות תרבותיים וגאוגרפיים שונים. לטענת הארדינג כי המונח באובייקטיביות חזקה מאפשר רלטיביזם היסטורי ותרבותי ודחייה של רלטיביזם שיפוטי אשר לפיו כל ידע הוא יחסי.
בומרנג (ספר)
בומרנג הוא ספר עיון מאת צמד העיתונאים רביב דרוקר ששימש כפרשן פוליטי בערוץ 10, ועפר שלח, ששימש אז כפרשן ערוץ 10 ומעריב, העוסק באינתיפאדה השנייה.
הספר דן באינתיפאדה בעיקר מזווית הראייה של מקבלי ההחלטות הבכירים שבצד הישראלי, ובהם ממשלת ישראל והמטה הכללי של צה"ל, ובוחן תהליך קבלת ההחלטות ואי קבלתן. הספר מתמקד בחמישה בכירים ובהם ראשי הממשלה אהוד ברק ואריאל שרון, הרמטכ"לים שאול מופז ומשה יעלון וראש השב"כ אבי דיכטר. אירועי האינתיפאדה מתוארים בספר בעיקר מזווית זו, זולת מספר מהלכים בולטים, אותם מנתחים הכותבים ברמה יותר פרטנית ובהם מבצע חומת מגן ותוכנית ההתנתקות. הספר כלל תחקיר מעמיק וראיונות עם בעלי תפקידים בכירים ובהם בנימין בן אליעזר וגל הירש.
לאחר פרסום הספר הוועדה לביקורת המדינה בחנה לאורו את תהליך קבלת ההחלטות של ראש הממשלה אריאל שרון על תוכנית ההתנתקות.
כוחות ההגנה של יפן
כוחות ההגנה של יפן (ביפנית: 自衛隊 - "ג'ייטאי", בתרגום מילולי: "כוחות ההגנה העצמית של יפן", מכונה בראשי התיבות: JSDF, JSF או SDF) הוא הגוף המאגד את הכוחות המזוינים של יפן. כוחות ההגנה, שנוסדו ב-1954, שימשו לאורך השנים בעיקר במשימות של שמירת סטטוס קוו אך בשנים האחרונות, החל מ-2010, לאור המתיחות בין יפן לקוריאה הצפונית וסין, החלו שינויים ומגמות חדשות בארגון הצבאי וכן הרחבה משמעותית של יחידות וציוד.
התפתחות
הסכם ההגנה ושיתוף הפעולה עליו חתמו יפן וארצות הברית ב-1952 קבע שהכוחות האמריקנים יהיו אחראים לביטחונה של יפן מאיומים חיצוניים, ואילו כוחות יפניים — יבשתיים וימיים כאחד — יישאו באחריות להגנת המדינה מפני איומים פנימיים ויסייעו בעת אסונות טבע. באותה שנה עלה מספר החברים בכוח המשטרתי הלאומי ל-110,000 חיילים, ושמו של הארגון השתנה ל"כוחות ההגנה הלאומית". כוח הגנת החופים, שהוקם במקביל לכוח המשטרתי הלאומי, הפך גם הוא לחלק מכוחות ההגנה הלאומית, והיה לבסיס עליו נבנה הצי היפני המודרני, והגוף המאגד אותם נקרא "המועצה להגנה לאומית."
ב-1 ביולי 1954 שונה שמה של המועצה להגנה הלאומית לסוכנות ההגנה, ושמם של כוחות ההגנה הלאומית שונו לכוחות ההגנה היבשתיים של יפן (צבא יבשה), כוחות ההגנה הימיים של יפן (חיל ים), וכוחות ההגנה האוויריים של יפן (חיל אוויר). גנרל קייזו היאשי התמנה ליושב ראש מועצת המטות המשולבים.
בינואר 1960 נחתם הסכם שיתוף הפעולה וההגנה בין ארצות הברית ויפן.
על הצבא נאסר לפעול בכל מסגרת כלשהי מחוץ לגבולות יפן, וכן נאסר עליו לפעול מחוץ להגנה על גבולות המדינה. עד שנות ה-70 של המאה ה-20 פעל הצבא במתכונת מצומצמת. תקציב קטן יחסית הופנה לצורכי ביטחון, והצבא השתמש בציוד פשוט ומיושן.
בתקופה זו התעצמו האיומים החיצוניים לשיא. הצי הסובייטי הפעיל כמאה אוניות מלחמה וכמאה וארבעים צוללות באזור, והאיים היפניים נכנסו לטווח הפעילות של מפציצי הטופולב. יפן חששה יותר מהתמיכה הצבאית הסובייטית בסין ובקוריאה הצפונית, שתי מדינות שהציבו איום ממשי של פגיעה או אפילו פלישה ליפן. הנתונים הגאוגרפיים של יפן, כ-15,000 קילומטר של חופים והיעדר מרחב תמרון יבשתי, מציבים שורה ארוכה של בעיות בתחום ההגנה מפני פלישה קרקעית. נקודת חולשה אסטרטגית נוספת היא התלות המוחלטת של יפן בנתיבי הסחר הימיים מהמזרח התיכון אשר באמצעותם זורמת האנרגיה המניעה את הכלכלה.
בשנת 1976 החלה יפן לשפר את היכולת הצבאית שלה. צעדים אלה התאפשרו לאחר שהרגשות הפציפיסטיים אשר התעוררו לאחר מלחמת העולם השנייה שככו והאוכלוסייה הפסיקה להתייחס לצבא בעוינות. תחת לחץ של מדינות המערב, אשר דרשו מיפן מדיניות ביטחונית תקיפה יותר, צמח התקציב הביטחוני לרמה של אחוז וארבע מאיות מהתוצר הלאומי השנתי.
אף על פי שסעיף 9 לחוקת יפן אינו אוסר במפורש ייצור נשק גרעיני, יפן הכריזה שהיא נחושה שלא לייצר או לרכוש נשק כזה. החוק הבסיסי לאנרגיה אטומית מ-1956 הגביל מחקר, פיתוח ושימוש באנרגיה גרעינית למטרות אזרחיות בלבד, ובאותה שנה אימצה ממשלת יפן את מדיניות שלושת הלאו-ים הגרעיניים: יפן לא תייצר נשק גרעיני, לא תחזיק ברשותה נשק גרעיני, ולא תאפשר הכנסת נשק גרעיני לשטחה. ב-1976 אשררה יפן את האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, וחזרה על עמדה בנוגע לנשק גרעיני בשטחה. למרות זאת, בשל יכולותיה הטכנולוגיות הגבוהות, ובשל השימוש הנרחב באנרגיה גרעינית בתחנות כוח גרעיניות במדינה נחשבת יפן לבעלת יכולות גרעיניות, כלומר יש ביכולתה לייצר נשק גרעיני תוך זמן קצר.
ב-2006 העבירה ממשלת יפן חוק שהפך את סוכנות ההגנה ממשרד הכפוף לממשלה למשרד ההגנה של יפן.
מבנה הצבא
ראש ממשלת יפן הוא המפקד העליון של כוחות ההגנה, ולאחריו עוברת הסמכות הצבאית לשר הביטחון. ראש המטות המשולבים, וכן ראשי המטות עצמם מייעצים לראש הממשלה ולשר הביטחון. ראש המטות המשולבים הוא גנרל או אדמירל, והוא בעל הדרגה הצבאית הגבוהה ביותר בכוחות ההגנה של יפן, ובעל הסמכות הביצועית העליונה על כל כוחות ההגנה. בעת מלחמה הפיקוד העליון של הצבא עובר לידי ראש המטות המשולבים, אך הוא נותר מחויב למדיניות שתתווה הממשלה האזרחית.
כוחות היבשה
בזרוע היבשה משרתים כ-160,000 חיילים. מרכז הפיקוד נמצא בעיר איצ'יקאווה. היחידות העיקריות בצבא היבשה הן: אוגדה משוריינת, 12 אוגדות חי"ר, חטיבה מוצנחת, שתי חטיבות משולבות, ארבע חטיבות אימון, אגד ארטילרי, שני אגדי נ"מ, כנף מסוקי תובלה ושתי טייסות מסוקי נ"ט. כוח היבשה מחולק לחמישה פיקודים הנפרשים לאורך המדינה. המשימה העיקרית של כוחות אלו היא ביצוע קרב נסיגה והשהיה במקרה של פלישה יבשתית עד להגעת הכוחות האמריקניים. בשגרה משתתפים הכוחות במתן סיוע וחילוץ במקרים של רעידות אדמה ושיטפונות. מאחר שהכוחות סובלים מחוסר שטחי אימון, וכן מהגבלים חמורים על יצירת רעש בזמן שימוש בתחמושת חיה, מוכנות כוחות היבשה אינה נחשבת לגבוהה במיוחד.
הכוח הימי
בשנת 2015 נכנסה לשירות נושאת מסוקים JS Izumo, ספינה צבאית הגדולה ביותר שנבנתה ביפן לאחר מלחמת העולם השנייה.
הכוח האווירי
בכוח זה משרתים כ-50,000 חיילים. חיל האוויר מפעיל כ-400 מטוסים, ובאופן כללי נהנה מציוד מתקדם. טייסת מטוסי E-2C (איוואקס) מעניקה ליפן יתרון מודיעיני לא מבוטל כנגד מטוסי אויב. עדיין, היות שרוב הכוח בנוי על מטוסי יירוט, קיימת בעיה ממשית לחיל האוויר לסייע לכוחות היבשה והים בתקיפת מטרות יבשתיות או ימיות.
פעילות
יפן מחזיקה יחידות לוגיסטיקה במסגרת כוח אונדו"ף המפקח על אזור ההפרדה בין ישראל לסוריה ברמת הגולן.
כוחות יפניים שוגרו גם כצוותי סיוע לטיפול באסונות בינלאומיים, עם פריסות ברואנדה (1994), הונדורס (1998), טורקיה (1999), מערב טימור (1999-2000), אפגניסטן (2001), עיראק (2003-2004), איראן (2003 –2004), תאילנד (2004–2005), אינדונזיה (2005, 2006, 2009), רוסיה (2005), פקיסטן (2005, 2010), האיטי (2010), ניו זילנד (2011).
בשנת 2003, הכוח היפני הצטרף למשלחת שמירת השלום בקמבודיה.
בשנת 2004 שלחה יפן כוחות צבא לעיראק במסגרת הקואליציה המונהגת על ידי ארצות הברית, ללא החלטה של האו"ם. הצעד עורר התנגדות עזה ביפן, בהיותו מעורבות ראשונה של חיילים יפנים בסכסוך מחוץ לארצם מאז מלחמת העולם. הכוח מנה כ-600 חיילים ופעל בדרום המדינה, במשימות של שיקום מתקנים אזרחיים שנפגעו במלחמה. ב-2006 נסוגו החיילים היפנים מעיראק.
בתחילת יולי 2014 החליט ראש הממשלה שינזו אבה והקבינט להסיר את האיסור שחל מאז ימי מלחמת העולם השנייה על חיילים יפנים להשתתף בפעילות מחוץ לגבולות יפן, כדי לחזק את העמדה היפנית לאור אגרסיביות גדלה במדיניות הסינית ותוכנית הנשק האטומי של קוריאה הצפונית.
גבריאל סוטו
גבריאל סוטו דיאז (בספרדית: Gabriel Soto; נולד ב-17 באפריל 1975) הוא שחקן ודוגמן מקסיקני.
ביוגרפיה
סוטו נולד במקסיקו סיטי הוא בנם של אליסה דיאז ופרנסיסקו סוטו בורחה. והוא החל לדגמן בגיל שמונה עשרה.
ב-1996 ייצג את מקסיקו בתחרות היופי מר עולם, וזכה במקום השני.
ב-1997 הצטרף ללהקת "קאירו" שבמסגרתה הוציא שני אלבומים.
ב-2005 נסע ללוס אנג'לס שם לקח קורסים במשחק, איגרוף וגלישה, והשתתף בגרסה המקסיקנית לתוכנית "רוקדים עם כוכבים".
בשנת 2006 החל לשחק בתפקיד הראשי בטלנובלה "האמת הסמויה" של רשת טלוויסה.
בשנת 2009 שיחק את אחת הדמויות הראשיות בטלנובלה "כישוף" לצד ויליאם לוי; בתור פרננדו אלאניס, חברו הטוב של אלכס.
בשנת 2008 כיכב בטלנובלה "אויבת יקרה" בדמותו של אלונסו אוגרטה סולאנו; לצדן של אנה לאייבסקה ודנה פאולה.
בשנת 2011 כיכב בתפקיד הראשי בטלנובלה "כוחו של גורל" כקמילו גאלבן.
בשנת 2014 שיחק בטלנובלה "לא מאמינה בגברים" של המפיקה ג'זל גונזלס לצידה של השחקנית אדריאנה לובייר שם גילם את דמותו של מקסימיליאנו בוסטמנטה עורך דין
לאחר מכן בשנת 2015 שיחק בטלנובלה "הכל חוץ מרגיל" לצידה של מאיטה פרוני
בשנת 2016 שיחק בתפקיד ראשי בטלנובלה "באה מאהבה" של המפיק חוסה אלברטו קסטרו לצידם של אירנה באייבה וקימברלי דוס ראמוס שם גילם את דמותו של דוד רובלס
בקיץ 2017 שב לעבוד עם המפיקה ג'יזל גונזלס ועם השחקנית אדריאנה לובייר כששיחק לצידה ולצד השחקנים סילביה נבארו וקרלוס פרו את דמותו של דמיאן בייקר בטלנובלת הרימייק "Caer en tentación" או בתרגום לעברית "ליפול בפיתוי" שהיא הגרסה המקסיקנית של הסדרה הארגנטינאית האהבה שאחרי.
בשנת 2018 הצטרף לקאסט העונה השנייה של הטלנובלה "משפחתו של בעלי" בדמותו של ארנסטו "נטו" ריי.
באוקטובר 2019 שיחק בתפקיד ראשי בטלנובלה "פתאום אבא" מבית טלויסה. בתאריך 31 בינואר 2021, יחל לשיר גם כן שחקן בתפקיד הראשי בטלנובלה ״האם את זוכרת אותי״, עיבוד לטלנובלה הטורקית ״מלכת הלילה״ בכיכובה של מריים אוזרלי. בתור פדרו קסרס.
בשנת 2022 החל לשחק בטלנובלה "Amor dividido" בדמותו של מקס סטיוארט.
חיים אישיים
בצעירותו ניהל סוטו רומן קצר עם השחקנית ארסלי ארמבולה לאחר מכן בשנת 2005 ניהל מערכת יחסים עם השחקנית מרתה חוליה.