cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פלפל אל-מסרי
ביוגרפיה
בהמשך החל לשיר בעברית. רוב הלחנים לשיריו היו לחנים של שירים מצריים, מרוקאיים ועיראקיים, שהותאמו להם מילים עבריות על ידי חברו הטוב, אלברט שטרית. מוגרבי זכה להצלחה בהופעותיו, ולכן, אף שהזרם המוזיקלי שייצג היה רחוק מרחק רב מהקונצנזוס של אותה תקופה, הוחלט להזמינו בשנת 1959 לתוכנית רדיו בקול ישראל שעסקה בהווי העדות בארץ; זו ככל הנראה הייתה הקלטה ראשונה של שיריו.
שיריו נודעו במילותיהם העממיות שמתארות מצבי חיים באופן הומוריסטי ופשוט. שירתו אופיינית במבטא מזרחי בולט עם הגיית ח' גרונית מודגשת, בשילוב לחן ערבי ותחביר שאינו תקני, שהתפרש כאמצעי לביטוי של הומור. בחלק משיריו זכה להצלחה רבה בארץ בשנות ה-50 וה-60. משיריו הידועים: "הכל בתשלומים", "החופש השנתי", "שמחה גדולה הלילה", "דיאטה", "אשתי רוצה ללמוד הכל". רובם הופיעו בתקליט אריך הנגן שהוציא ב-1960 בחברת קוליפון. בשנת 1998 נכלל השיר "הכל בתשלומים" שתיאר את שיטת התשלומים באותה תקופה בתקליטור האוסף "גדלנו יחד – אוסף היובל של ישראל".
בראשית יוני 1960 חדל קול ישראל להשמיע את שיריו של אל-מסרי, עקב אי עמידתם ב"מבחן הטעם הטוב". בעקבות כך הציף גל מכתבי מחאה את משרדי הרדיו.
בשנת 1970 חזר בתשובה. בעקבות רצונו לזכות בבן קיבל עצה להשתתף בבנין בית כנסת. עקב כך, יזם את הקמת בית הכנסת "חסד ואמת" על מגרש בבעלותו בחולון.
מוגרבי נפטר ב-1992 בעקבות שחמת הכבד, ממנה סבל בשנותיו האחרונות. הותיר אחריו את רעייתו, מרי (מרים), שתי בנות ובן. בנו הוא הרב יוסף מוגרבי, ראש מוסדות "תפארת בנים" בחולון לחוזרים בתשובה.
בשנת 2002 הועלה המופע "פלפל אל חפלה", שבו בוצעו מיטב שיריו על ידי השחקנים אורי הוכמן, תומר שרון ועמי סמולרצ'יק. בנוסף, בוצעו במהלך השנים גרסאות כיסוי של שיריו (בעיקר של "בתשלומים") על ידי זמרים אחדים.
בשנת 2006 פורסם ספר "שמחה גדולה הלילה" על זמרים יהודים מצרים בישראל כמו פלפל אל-מסרי, מוסא חללה ונוספים.
גיורא רום
גיורא רום (29 באפריל 1945 – 11 באוגוסט 2023) היה אלוף בצה"ל, ששירת כטייס קרב והיה אלוף ההפלות ("אייס") הראשון של חיל האוויר הישראלי. כיהן כמנכ"ל רשות התעופה האזרחית ובמספר תפקידים בכירים נוספים, ומ-2016 ועד 2018 כיהן כיו"ר דירקטוריון הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
ביוגרפיה
רום נולד בשם גיורא ורמוס להורים שעלו מפולין. בגיל שנה עבר עם משפחתו מקריית מוצקין לתל אביב. הוא בוגר מחזור ח' של הפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה, ובשנות לימודיו היה פעיל בצופים.
ב-1973 קיבל תואר ראשון בכלכלה ובמדע המדינה מאוניברסיטת בר-אילן. בהמשך קיבל תואר מוסמך למנהל עסקים מ-UCLA שבלוס אנג'לס. בנוסף היה גם עמית מחקר במרכז יפה למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת תל אביב.
שירותו בצה"ל
בשנת 1962 התגייס לצה"ל והצטרף לקורס טיס מס' 43, שם נחשב לחניך מבטיח. החל לטוס במטוסי אורגן וסופר מיסטר, ואחר כך הפך לטייס הצעיר ביותר שצורף לטייסת מיראז'ים בצה"ל.
עם הגעת מטוסי הפנטום החל לעבור הסבה להטיסם. במהלך הקורס, ב-11 בספטמבר 1969, השתתף בקרב אוויר המוני במלחמת ההתשה כטייס בטייסת העטלף, והמיראז' של רום הופל על ידי מיג-21 מצרי ששיגר לעברו טיל אטול שפגע בו מעל דלתת הנילוס במצרים. רום, שהיה בגובה רב של כ-20 אלף רגל ובמהירות גבוהה של כאלף קמ"ש, הצליח לנטוש את המטוס אך נפגע ברגלו ובמרפקו במהלך ההפלטה. הוא צנח בסביבת אל-מנצורה לידי כפריים, ולאחר כמה שעות העבירו אותו לידי השלטונות. הוא נותח ולאחר מכן הוחזק בתנאים קשים ועונה בכלא עבאסיה שבפאתי קהיר כשהוא סובל מהשפלות, מהרעבה ומשהות ארוכה בצינוק. רק שבעה שבועות לאחר נפילת מטוסו הותר לו להיפגש עם אנשי הצלב האדום. ב-5 בדצמבר 1969, לאחר כשלושה חודשי שבי, שוחרר רום תמורת כ-70 שבויים מצריים וסוריים. איתו שוחררו גם הטייס נסים אשכנזי ושני נוסעי מטוס ישראלים שנחטפו לדמשק. לאחר שחרורו עבר סדרה של ניתוחים ושיקום, ולאחריהם שב בהדרגה לטוס, תוך שהוא משלב במאמץ לימודי תואר ראשון ושיקום רפואי. בינואר 1971 ערך את טיסת הסולו המחודשת שלו במיראז'. ב-1972 מונה לסגן מפקד טייסת 113, טייסת מטוסי אוראגן שעסקה בהכשרת בוגרי קורס טיס, והכין אותה לקליטת מטוסי נשר.
יומיים לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים קיבל רום את הפיקוד על טייסת הדרקון המעופף בבסיס תל נוף, שמפקדה,, נהרג בתאונה. לרום לא היה ניסיון קודם בהטסת מטוסי סקייהוק, אך עם פרוץ המלחמה סירב מפקד הבסיס, רן פקר, לשחרר אותו מפיקוד על הטייסת, כך שטיסותיו הראשונות בסקייהוק היו גיחות תקיפה במצרים, בין היתר במבצע תגר בו תקף את בונקר מפקדת חטיבת ההגנה האווירית המצרית בבסיס מנצורה, שהייתה אחראית על הגנת צפון מזרח הדלתא. במהלך המלחמה הוביל רום עשרות גיחות תקיפה, בעיקר במצרים. במהלך 1974 המשיך להשתתף בגיחות הפצצה במלחמת ההתשה במובלעת הסורית ברמת הגולן.
אחרי המלחמה המשיך להתקדם במערך הקרב של חיל האוויר, ופיקד על בסיס חיל האוויר רמון. בין השנים 1984 ו-1987 היה מפקד בסיס חיל האוויר הגדול תל נוף. באוקטובר 1985 השתתף כטייס F-15 ("בז") במבצע רגל עץ - תקיפה ארוכת טווח על מפקדות אש"ף בתוניסיה אותה הוביל מפקד טייסת 106, אבנר נווה. בשנים שלאחר מכן שימש כראש חטיבת המחקר בלהק המודיעין של חיל האוויר, כעוזר ראש אג"ם, כסגן מפקד וראש מטה חיל האוויר. בשנת 1992 היה מועמד לתפקיד מפקד חיל האוויר, וכאשר מונה הרצל בודינגר לתפקיד, מונה רום לנספח צבאי של ישראל בארצות הברית ובקנדה בדרגת אלוף.
תפקידים ציבוריים לאחר השירות הצבאי
ב-2001 מונה למנכ"ל הסוכנות היהודית.
בין השנים 2005 ו-2012 שימש כיו"ר הראשון של מרכז מציל"ה.
בשנת 2008 מונה למנכ"ל רשות התעופה האזרחית, ושימש בתפקיד זה עד סוף 2014. רום ריכז ברשות התעופה האזרחית סמכויות רבות בנושאי תעופה שהיו בידי גורמים רבים אחרים והצעיר את הצוות של הרשות. לדבריו, קיבל את התפקיד בעת שישראל דורגה על ידי ארצות הברית ואירופה במקום נמוך מבחינת בטיחות הטיסה, וקידם אותה למקום ה-15 בעולם. במסגרת תפקידו גם הוביל את הסכם שמיים פתוחים מול האיחוד האירופאי עד חתימתו ובכך הביא לכניסה של חברות טיסות חֶסֶךְ ('לואו קוסט') לשוק הישראלי, צעד שהוזיל משמעותית את מחירי הטיסות לאירופה.
בפברואר 2016 פורסם מינויו לראשות דירקטוריון הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים. במהלך כהונתו בתפקיד זה טבע גיורא את המונח 'רלב"ד'.
ב-20 במאי 2019 הוכרז כמועמד סיעת "כחול לבן" לתפקיד מבקר המדינה, אך הפסיד למתניהו אנגלמן שהוצע על ידי "הליכוד".
ספרו
בשנת 2008 פרסם רום את הספר "צבעוני ארבע" העוסק בנפילתו בשבי במלחמת ההתשה ובתקופת שביו, בתהליך שיקומו, ובהשתתפותו במלחמת יום הכיפורים.
חיים אישיים
רום התגורר ביהוד, היה נשוי למרים רום, ואב לשני בנים ולבת, וסב לעשרה נכדים. נטע גורביץ', בתו, הייתה העורכת הראשית של ידיעות ספרים עד 2015. נפטר ב-11 באוגוסט 2023 לאחר מאבק במחלת הסרטן.
דב בער מבוליחוב
דב בער בירקנטל (ברזובר) מבולחוב (1723–1805) היה סוחר ולמדן יהודי מגליציה של המאה ה-18, הידוע בעיקר בזכות ספר זיכרונותיו, שהוא בעל ערך היסטורי ותיעודי רב.
ביוגרפיה
דב בער מבולחוב היה סוחר יין. הוא היה גם למדן שנמשך גם להשכלה ולחכמות חיצוניות (לפני חדירת תנועת ההשכלה לאזורו). לצד עיסוקו המסחרי, היה גם שתדלן יהודי, שכן היו לו ידיעות בשפות לא יהודיות: הוא שלט היטב בשפה הפולנית, אך ידע משהו גם בלטינית, צרפתית וגרמנית. כך למשל, שימש מתורגמן לעברית בעת הפולמוס מול הפרנקיסטים בקתדרלה של לבוב בשנת 1759. לצד המסחר ביין, סחר גם בדגים מלוחים, בבשמים ובשעווה, וממשלח יד זה התפרנסו הוא ובני משפחתו. (הוא נתאלמן מאשתו השנייה בשנת 1793). דב בער ייבא יינות מהונגריה לבולחוב – שם היה הבסיס הלוגיסטי – ומשם ללבוב, שם ניהל את עסקיו בשותפות עם סוחר ארמני.
ספר זיכרונות
את זכרונותיו כתב דב בער בעברית. הזכרונות מתארים את העיירה בולחוב ואת קורותיה של יהדות גליציה במאה ה-18, בתקופה של מעל 50 שנה. את זכרונותיו כתב דב בער לאחר פטירת אשתו השנייה (בשנת 1793). בזכרונותיו סיפר דב בער על עצמו, על משפחתו, על סביבתו, ועל מסעותיו והרפתקאותיו. אגב כך הוא גם מספר על אירועים היסטוריים שונים להם היה עֵד ושותף – הוויכוח עם הפרנקיסטים; ביטולו של ועד ארבע ארצות בידי שלטונות פולין ועריכת המפקד הגדול של יהודי פולין בשנת 1764; חלוקת פולין ומשמעותה ליהודי גליציה. הזכרונות מתעדים גם את אופן חשיבתו הטיפוסי של יהודי גליצאי בן התקופה, ואף את התמורה שחלה עם סיפוחו של האזור הפולני לממלכה מודרנית יותר. כך למשל כותב דב בער (כנראה באירוניה) כי משעה שכבשו האוסטרים את גליציה, נעלמו משם השדים שקודם לכן שרצו שם בהמוניהם. את שם המשפחה 'בירקנטל' אימץ דב בער בעקבות סיפוח גליציה ל שחייבה את נתיניה בשם משפחה. ההיסטוריון מרק וישניצר גילה מחדש את כתב היד בשנות ה-20 של המאה ה-20 והוציאם לאור במקורם העברי ובתרגום ליידיש (ברלין 1922). הזכרונות נדפסו שוב בתרגום לאנגלית (ניו יורק 1973). כיום מצוי כתב היד המקורי בספריה הלאומית של קנדה.
ספר דברי בינה
דב בער חיבר (בשנת 1800) גם ספר פולמוסי תורני כנגד סכנת טענותיהם של נוצרים, שבתאים ופרנקיסטים, ושמו 'דברי בינה' (שם המחבר דב בער, נרמז במילה 'דברי' או בראשי התיבות של כותרת החיבור). כותרת המשנה של החיבור 'דברי בינה' היא: "למען תאלמנה שפתי שקר – נגד דתינו". גם חיבור זה משקף תיעוד היסטורי חשוב לסערות הרוחניות שפקדו את הקהילה היהודית בגליציה של המאה ה-18 על רקע הופעתן של כת הפרנקיסטים מכאן, והתנועה החסידית מכאן. ואכן, 'דברי בינה' יכול היה לשמש נשק בידי מתנגדים ומשכילים אנטי חסידיים, וכתב היד של החיבור הגיע לספרייתו של יוסף פרל בטרנופול. עם העברת ארכיון פרל לירושלים, גם כתב היד מצוי כיום באוספי הספרייה הלאומית בירושלים. ספר דברי בינה לא נדפס בשעתו (חרף תוכניתו של בן המחבר להיערך להדפסה: קשה ומסוכן היה להדפיס חיבור הכולל פולמוס אנטי נוצרי מפורש), אך קטעים ממנו נדפסו ברבות השנים, על ידי אברהם יעקב ברור בספרו 'גליציה ויהודיה' ועל ידי גרשון הונדרט. גם המחבר החסידי חיים שמואל גליקמן, כלל את החיבור בספרו 'מפיהם ומפי כתבם' (קריית יואל, תשס"ז/ח) והוסיף להם מבוא על המחבר מתוך זכרונותיו של דב בער.
תעתוק
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ודומוסטי
ודומוסטי (ברוסית: Ве́домости, "הביטאון") הוא יומון כלכלי רוסי ואתר חדשות כלכלי. העיתון מופץ חמש פעמים בשבוע. מערכת העיתון שוכנת מיום הקמתו במוסקבה.
המערכת נמצאת בבעלות איש התקשורת דמיאן קודריאצב, שחי זמן קצר בישראל ובבעלותו נמצא גם העיתון The Moscow Times.
נכון לנתונים מנובמבר 2016 היו לעיתון 20,000 מנויים.
תקנות ההגנה (שעת חירום)
תקנות ההגנה (שעת חירום) הן חקיקה ראשית מנדטורית, שעם הקמתה של מדינת ישראל הפכה לחלק מהמשפט הישראלי. התקנות הותקנו ב-1945, בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, על ידי השלטון הבריטי, במהלך מלחמתו במחתרות העבריות וכאמצעי לביסוס השלטון המנדטורי בישראל על ידי עיגון מכלול סמכויות השלטון בתחומי הביטחון והסדר הציבורי.
התקנות כללו הוראות במגוון רחב של תחומים, לרבות מתן סמכויות נרחבות ל"חילות הממשלה" ולמשטרה בתחומים שונים, קביעת עבירות פליליות בתחומי ביטחון, סדר ציבורי ושמירת סדרי השלטון, כינון ערכאות שיפוט אזרחיות וצבאיות, קביעת סמכויות חריגות במצבי חירום, ועוד. עם הקמת מדינת ישראל נשארו התקנות בתוקף, כמו כל חוקי המנדט שלא בוטלו בחקיקה. בשנת 2016 רבות מהתקנות בוטלו, במסגרת חוק המאבק בטרור.
בזמן המנדט הבריטי
התקנות נועדו לתת בידיה של ממשלת המנדט כלי למלחמה במחתרות העבריות והערביות שפעלו בארץ ישראל. תקנות אלו חלו בכל רחבי ארץ ישראל, חוץ ממקום שיש בו - אם בנושא או בתוכן - דבר-מה המנוגד לפירושן של התקנות.
נושאים עיקריים בתקנות אלה:
עם התקנתן עוררו התקנות זעם רב בקרב היישוב היהודי בארץ, על רקע ההגבלות ופוטנציאל הפגיעה בזכויות האדם הגלומה בהן. בתקנות אין ניסיון לאזן בין צורכי הביטחון לבין זכויות האדם. למשל, התקנה על הכרזת ההתאגדות כבלתי חוקית פוגעת באופן ישיר בחופש ההתאגדות, כאחת מזכויות האזרח. תקנה זו תוקנה במטרה לנטרל התארגנויות בעלות מאוויים שליליים, היכולות לחתור תחת הדמוקרטיה ולצבור כוח באמצעות ההתאגדות ובכך לפגוע בציבור או בסדר הציבורי. דוגמה נוספת היא התקנה לפיה מפקד צבאי רשאי להכריז על אזור כלשהו כ"שטח צבאי סגור", אליו אסורה כניסה ויציאה של אזרחים ללא אישור. מטרת תקנה זו - הגנה על אזרחי המדינה או שמירה על הסדר הציבורי. תקנה זו פוגעת גם בזכות לחופש התנועה, כאשר ישנו חשש לפגיעה בציבור או בסדר הציבורי רשאית הרשות באמצעות מתן אות שעת-חירום על ידי צופר לאסור תנועת כלי רכב מנועיים בתחומי מחוז, שעליו הוטל חלק זה של התקנות. חופש התנועה וחופש ההתאגדות, שהוזכר לפני כן, הם תנאים מרכזיים לקיומה של מדינה דמוקרטית, דבר המדגיש את פוטנציאל הפגיעה של התקנות במשטר הדמוקרטי. התקנות מעניקות לשלטון שיקול דעת מוחלט כמעט וללא מבחן (אף כי עמדת בית המשפט העליון מאוחר יותר מיתנה נקודה זאת בקובעה כי כל שיקול דעת מוגבל מטבעו), וכן אינן מקיימות מנגנון לביקורת נגד שימוש לרעה בסמכות. כך, למשל, התבטא עורך דין יעקב שמשון שפירא:
בניגוד לרושם שעלול ליצור שמן, תוקפן של תקנות ההגנה (שעת חירום) אינו מוגבל לתקופה שבה מוכרז מצב חירום. ישנה דילמה בהתייחסות לתוקפן של התקנות; שמן מעיד עליהן כי נועדו לאפשר למדינה להגן על עצמה בצורה מיטבית בעת שעת חירום, אך התקנות אינן מותנות בקיומו של מצב חירום. דבר זה מוביל לשתי מסקנות עיקריות: מצד אחד, אפשר לטעון שכיוון שהתקנות אינן מותנות בקיומו של מצב חירום, הן נועדו להישאר בתוקף תמידי. מצד שני, אפשר לטעון כי אין דרישה של תוקף תמידי, משום שאלה הותקנו בשעת חירום, מתוך כוונה שיבוטלו עם סיום מצב החירום. מסקנה זו נובעת מהעובדה שבאנגליה (מקום מקורן של התקנות) הן נמחקו מספר החוקים, או הוחלפו בחוקים שונים, עם סיום מצב החירום.
במדינת ישראל
ד"ר יצחק ליפקין הביע ביקורת על החלטה זו:
דיון ראשון על תוקפם של תקנות ההגנה לשעת חירום התקיים בדיון הראשון של בית המשפט הגבוה לצדק עוד כשזה התקיים בבית המשפט המחוזי בתל אביב. בדעת הרוב קבעו השופטים נתן ברדקי וקנטרוביץ שעם כל סלידתם מהתקנות, הם לא בוטלו ועל כן עליהם לשפוט על פיהם. לעומת זאת, השופט שלום קסאן כתב בדעת מיעוט שאין הוא יכול לשפוט על פי תקנות ההגנה ועל כן היה מורה על שחרור עצורי אלטלנה.
במשך השנים פרקים אחדים של תקנות החירום בוטלו:
נושאים אחדים המוסדרים בתקנות הוסדרו גם בחקיקה ישראלית חדשה, מבלי שבוטלו התקנות הרלוונטיות, מצב שהוביל בחלק מהמקרים לקיומם של הסדרים שונים החלים במקביל.
בעת התקנתן חלו התקנות על כל שטחה של ארץ ישראל. הכוונה בביטוי "ישראל" היא כל שטח שמשתמשים בו בתקנות אלו, כולל מימיה הטריטוריאליים של ישראל. בנוסף, כיוון שהתקנות לא בוטלו בשטחי רצועת עזה ויהודה ושומרון בתקופה שקדמה למלחמת ששת הימים, הן ממשיכות לחול גם בשטחים אלה, כנוסחן ערב המלחמה. חוק "סמכויות לשעת חירום (מעצרים)" (1978) לא חל על יהודה ושומרון, אבל בפועל מתחשבים בו בהתקנת הצווים.
השופט בדימוס חיים כהן חיווה דעתו על תקנות ההגנה (שעת חירום):
הסבר להמשך תוקפן של התקנות, חרף הביקורת שנמחתחה עליהן, מופיע בדבריה של מיכל צור:
בפברואר 2012 הפיצה מחלקת ייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים את תזכיר חוק תקנות ההגנה (שעת חירום)(ביטול תקנות), התשע"ב-2012. במסגרת תזכיר זה מוצע לראשונה לבטל קרוב למחצית מהתקנות. קיימות שלוש קטגוריות של תקנות אותן מוצע לבטל בהצעת החוק: אם כן, הצורך להשאיר בידי גורמי הצבא את הסמכויות הללו, אשר אין להן עדיין תחליף בחקיקה הישראלית, מחייב השארה בתוקף, ולו באופן מוגבל, של התקנות הקובעות את העבירות הפליליות הרלוונטיות להן.
בהמשך לתזכיר הונחה על שולחן הכנסת, ביולי 2013, הצעת חוק לתיקון תקנות ההגנה (שעת חירום) (ביטול תקנות), התשע"ג-2013. כעבור שלוש שנים שולבה הצעה זו בחוק המאבק בטרור, שנכנס לתוקף ב-1 בנובמבר 2016, ובמסגרתו בוטלו רבות מהתקנות של תקנות ההגנה (שעת חירום).
אלפין A108
אלפין A108 (בצרפתית: Alpine A108) היא מכונית ספורטיבית בתצורות קופה וקבריולה אשר יוצרה על ידי יצרנית מכוניות המרוץ והספורט הצרפתית "אלפין"  (בצרפתית: Societe Anonyme des Automobiles Alpine) אשר יוצרה בין השנים 1959–1964.
דגם ה-"אלפין A108" הוצג לראשונה בסלון המכוניות של פריז בשנת 1959.
דגם ה-"אלפין A108" בנוי ממרכב עשוי מפיברגלאס.
חברת "אלפין"
חברת ייצור מכוניות הספורט "אלפין" (שם מלא בצרפתית: Societe Anonyme des Automobiles Alpine) נוסדה בשנת 1953 על ידי Jean Rédélé. בשנת 1973 חברת המכוניות הצרפתית רנו השתלטה על חברת "אלפין". לאחר השתלטות חברת רנו, שמה של החברה המשותפת שונה ל-"Alpine Renault"
החברה נסגרה בשנת 1995.
תימין
תימין (באנגלית: Thymine) הוא בסיס חנקני, נגזרת של פירימידין, המהווה מרכיב מרכזי בחומצות הגרעין. תימין מסומן בגנטיקה באות T. הוא בודד לראשונה מתימוס ומכאן שמו.
כשתימין נקשר לפחמימה דאוקסיריבוז בקשר גליקוזידי מתקבל הנוקלאוזיד דאוקסיתימידין (Deoxythymidine). כשהלה נקשר לקבוצת זרחה מתקבל הנוקלאוטיד דאוקסיתימידין מונופוספט (dTMP); הלה משתתף באופן ישיר בבניין ה-DNA. תימין נקשר בזיווג בסיסים לאדנין באמצעות שני קשרי מימן.
תימין הוא הבסיס היחידי אשר מופיע רק ב-DNA ולא ב-RNA (תימין לא מסוגל להיקשר לריבוז, הפחמימה המופיעה בנוקלאוטידים שב-RNA). במקום תימין מופיע ב-RNA הבסיס אורציל. הלה נבדל מתימין בקבוצת מתיל בודדת הקיימת בתימין ונעדרת מאורציל.
LATAM ארגנטינה
LATAM ארגנטינה בעבר: LAN ארגנטינה היא חברת תעופה ארגנטינאית המהווה חלק מקבוצת LATAM איירליינס. בסיסה הראשי של החברה נמצא בנמל התעופה הבינלאומי מיניסטרו פיסטריני שבעיר הבירה בואנוס איירס. החברה מפעילה טיסות סדירות פנימיות בארגנטינה וכן טיסות בינלאומיות ליעדים בדרום אמריקה וצפון אמריקה.
תולדות החברה
ב-28 בספטמבר 2006, קיבלה את הזכויות מהרשויות לתעופה של ארגנטינה, להפעיל טיסות ל-35 יעדים פנימיים ובינלאומיים.
אנה קארנינה
אנה קָארֵנינה (ברוסית: Анна Каренина) הוא רומן מאת לב טולסטוי שפורסם בתחילה כסיפור בהמשכים בירחון, ובשנת 1877 יצא בשלמותו כספר. הספר נחשב לאחד הרומנים הטובים ביותר שנכתבו אי פעם. דוסטויבסקי, בן זמנו של טולסטוי, אמר על הספר שהוא "יצירת אמנות חסרת פגמים". בכתבה שפורסמה במגזין טיים היוקרתי, בחודש ינואר 2007, דורג הספר במקום הראשון מתוך עשרת המקומות ברשימת הספרים הגדולים של כל הזמנים. על פי אתר האינטרנט IMDb, הופקו ליצירה לא פחות מ-24 עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה.
LATAM ארגנטינה
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה, נכון ליולי 2018:
אנה קארנינה
סיפור העלילה
הספר מתאר שני סיפורי אהבה מנוגדים. האחד - של אנה קארנינה ומאהבה, הגראף ורונסקי, והשני של קונסטנטין לוין ואשתו קיטי.
בתחילת הספר, אנה היא אשת חברה פופולרית ומכובדת, הנשואה לבירוקרט רוסי, אלכסיי אלכסנדרוביץ', איש המוסדות השלטוניים בסנט פטרסבורג, ואם לבן. קונסטנטין לוין הוא בעל אחוזה עשיר, שאינו חש בנוח בחברה הרוסית האריסטוקרטית ומעדיף את חיי הכפר. הוא מנסה לחזר אחר קיטי שצ'רבצקיאה, שאותה הוא מכיר שנים רבות, אך נדחה משום שהיא מאוהבת בגראף ורונסקי, איש צבא שאין לו כוונות של ממש כלפיה. משוורונסקי פוגש באנה, הוא מפתח כלפיה אובססיה ומתחיל לחזר אחריה, כשהוא זונח את קיטי לאנחות. לבסוף נענית אנה לחיזוריו, אך אינה מצליחה, כנשות חברה אחרות מחוגה, לשמור את הרומן לא פומבי, נכנסת להריון מוורונסקי, ולבסוף מתוודה בפני בעלה, אשר נקרע בין רגשותיו הדתיים ובין תחושות הכעס והנבגדות.
לוין, המאוכזב מדחייתו על ידי קיטי, חוזר לכפר ושוקע בחיי האיכרים. קיטי נופלת למשכב ונוסעת לבית מרפא בחוץ לארץ, שם היא מתגברת על הכאב שגרם לה ורונסקי. לאחר שובה השניים נפגשים שוב, בתיווך גיסה של קיטי, ומביעים את אהבתם זה לזה. באותו הזמן אנה יולדת בת וכמעט מתה, מה שמרכך את בעלה, המבקש לתת לה גט ולשחרר אותה, אך היא מסרבת ביודעה שאם תקבל את הגט לא תוכל לקבל חזקה על בנה, ונוסעת עם ורונסקי ובתה לחוץ לארץ.
קיטי ולוין מתחתנים ומקימים משק בית רגיל, ובאותו הזמן מנסים אנה וורונסקי למצוא אורח חיים משלהם. לאחר מספר חוויות באירופה הם חוזרים לרוסיה, ואנה נפגשת עם בנה. תוך כדי כך היא נוכחת עד כמה היא מוקצה מחמת מיאוס בחוגים החברתיים שאליהם השתייכה. היא וורונסקי עוברים להתגורר בכפר, אך שם מתחיל ורונסקי לשקוע בעבודות שונות ואנה חשה כי הוא מזניח אותה, ומתחילה לקנא. הזוג מתחיל להתקוטט ללא סיבות של ממש. ורונסקי רוצה שאנה תתגרש מבעלה, על מנת שהוא והיא יוכלו לחיות כבעל ואישה, אך הבעל מתנה את גירושיו מאנה בכך שתוותר על בנם המשותף ולכך אנה לא מסכימה.
לוין, קיטי, אנה וורונסקי שבים לבסוף אל העיר. אנה וורונסקי על מנת לקבל גט, ואילו לוין וקיטי על מנת להתכונן ללידת בנם הבכור. אף שהחיים בעיר אינם אהובים על לוין, הוא רואה כי הוא מסוגל להשתלב בהם, ולבסוף קיטי יולדת ללא סיבוכים. לעומת זאת, מערכת היחסים בין אנה וורונסקי הולכת ומדרדרת, כאשר ורונסקי רשאי לצאת ולבוא בחברה כרצונו, בעוד אנה היא בגדר מוקצית. האהבה ביניהם הופכת למורעלת, כאשר אנה מתמלאת בחשדות, פחדים ותיעוב. לבסוף, משהיא רואה שאינה יכולה להמשיך עוד בחיים אלו, וגם אין לה איך לשנותם, ומתוך רצון לנקום בוורונסקי, היא בוחרת להתאבד ומשליכה את עצמה מתחת לגלגלי רכבת.
בסיום הספר שבים לוין וקיטי לכפר, שם הם ממשיכים את חייהם כרגיל. לוין מתחיל לקרוא ספרי פילוסופיה שונים למיניהם על מנת להקנות לחייו משמעות ואף שוקל ליטול את חייו אך בסיום הספר, הוא מוצא מזור להתחבטויותיו על משמעות החיים מתוך עקרונות הדת הנוצרית ומחליט להמשיך בחייו.
דיון
טולסטוי פותח את ספרו "אנה קארנינה" במשפט הידוע "כל המשפחות המאושרות דומות זו לזו. אך המשפחות האומללות - אומללות הן כל אחת על פי דרכה".
אולם בניגוד למשפט הפתיחה, במהלך הרומן מפרק טולסטוי לחלקים קטנים את המושגים האלו, ומשאיר אותנו עם התמיהה - בדבר קיומן בכלל של "משפחות מאושרות", בדבר התמימות והאושר, שלא בהכרח ניתן למצוא במושג "אהבה".
אנה קארנינה, אשה משכילה מדי וחסרת תעסוקה כלשהי, נשואה בנוחות אך לא באושר, אם לילד, שפוגשת את הקצין הצעיר ויפה התואר ורונסקי. היא נשבית בקסמיו לאחר חיזורים עיקשים מצידו, והופכת לפילגשו. הלשונות הרעות בסנקט פטרבורג מצקצקות, ובעלה ההגון מסרב להיפרד ממנה ומחובותיה כרעייה ואם, כדי לא להעצים את הסקנדל. אבל אנה אינה מוכנה להתפשר, היא רוצה את כל החלום, ומקבלת את כל שברו. אחרי שהיא יולדת לוורונסקי בת והנידוי החברתי שלה מושלם, הם מתחילים לריב ללא הפסק ובסופו של דבר היא חשה שאהבתו אליה תמה. המוצא היחיד שאנה מסוגלת להגות הוא זה של הספרים הרומנטיים שהאמינה להם. הסוף: מתחת לגלגלי הרכבת.
במקביל, קיימת בספר מערכת יחסים אחרת, של זוג נוסף, משפחה מאושרת לכאורה: קיטי ולוין. קיטי היא ההנגדה לאנה, ומעצימה (כדמות משנה) את הדרמה בעניינה של אנה. היא חיה חיים "מאושרים" נטולי דרמות. שני הזוגות חווים בתקופה זו "אושר רצוף קשיים", אלא שאצל קיטי ולוין נרמזת הדרך לפתרונם, בעוד שאצל אנה וורונסקי נרמזת החמרתם בהמשך עד להידרדרות הסופית. למשל: אנה וורונסקי מבלים "ירח דבש" באירופה, ולעומתם קיטי ולוין חוזרים מיד לאחר החתונה (בעקבות דרישתה של קיטי) אל ביתם שבכפר. ורונסקי, כאמור, מסגל את עצמו לחיי בטלה מאונס, לאחר שנותק מחיי החברה, ולעומתו לוין חוזר במרץ מחודש אל עיסוקיו הרבים - ואל העבודה מבוקר עד לילה, הן במשק והן בעבודה על ספרו. קיטי, לומדת במרץ את תפקיד האשה כעקרת בית וגם מכינה את עצמה לחייה כאם לעומת נטישת כל התפקידים האלה בידי אנה.
ברומן ארוך ומורכב, המלא בפרטים השזורים זה לזה בדיוק ובאמנות, מראה לנו טולסטוי, כי למעשה המונח "משפחות מאושרות" הוא מונח סתמי, ריק מתוכן, שהחיים אינם "טוב לעומת רע", אלא נמצאים אי שם על קו האמצע. לפי טולסטוי, ייתכן שאותם אלה שחייהם מאושרים לדעת אדם אחד, ייחוו על ידי אחרים כחיים בתבנית קבועה, משעממת ושמרנית. ואילו לאחרים השמרניים יותר, ייתכן שדווקא שבירת הגבולות והליכה אחר אהבת הלב - תיחווה כמבוא לאושר הגדול.
ייתכן, שטולסטוי מרמז בספרו על כך שחייה של קיטי, שהייתה "בסדר- כל הזמן", שחייה הגיעו לידי מיצוי ברצונה להיות אשת-איש ראויה לבעלה, עקרת בית למופת, ואם דגולה, "כמו שצריך", אינם מושלמים, שהיה חסר בהם הזיק הנוסף, הכמיהה לרגש עליון ונעלה, לסחף אדיר, כזה שהיה לאנה בחייה, לאחר שפגשה את ורונסקי.
ייתכן מצד שני, שטולסטוי ביצירתו זו, מראה גם את ההפך, שהחיים אינם "רומן רומנטי", שאהבת אמת הסוחפת לבבות, תוך שבירת מוסכמות ושריפת גשרים, היא שקר, ולא תוביל אל האושר הנכסף.
עמדה דומה ניתן למצוא במאמר של אריאנה מלמד, בקישור המצורף למטה. מצורף קטע קצר מהמאמר:
עם סיום קריאת הרומן, אין לקורא תשובות חד משמעיות לגבי מושג האושר, והשאלות נותרות בעינן. מקריאת רמזים בספר, דומה שלעיתים אותם אנשים שעשו את הצעד האמיץ, שברו מוסכמות ונהו אחר לבם, אינם מאושרים כפי שהם נראים או היו אמורים להיות. ומצד שני, משפחות ואנשים שאינם שוברים את הכללים, שנשארים בתוך תבנית מתוכננת מראש, דווקא הם מוצאים את האושר בסופו של דבר, כדוגמת לוין. האם ייתכן שלמעשה המושג "משפחות מאושרות" הוא לעיתים פיקציה? שלפעמים, גם המשפחות המאושרות הן אומללות, בדרכן? או שטולסטוי מעוניין להראות כי דווקא אותם שבחרו בחיים מוסריים, גם ללא אמונה, יגיעו בסופו של דבר אל האושר, ואילו אותם שבחרו בחיים שאינם עולים בקנה אחד עם הערכים המוסריים, אף שנראים כתכלית האושר, לא יגיעו אל האושר בסופו של דבר?
טרוור איינהורן
קורות חיים
איינהורן נולד בלוס אנג'לס שבקליפורניה בשנת 1988. הוא למד בבית הספר היסודי אל רודאו, ולאחר מכן בתיכון בוורלי הילס, הממוקם בעיר בוורלי הילס שבמחוז לוס אנג'לס. עם סיום לימודיו התיכוניים, התקבל איינהורן לאקדמיית פרסמן למשחק שבלוס אנג'לס.
קריירה
תפקיד המשחק הראשון של איינהורן היה בסרט הקולנועי של בארי לוינסון משנת 1994 "חשיפה" בתפקיד מאט בנדרס, בנו של טום, אותו גילם מייקל דאגלס. עיקר פרסומו של איינהורן הגיע ב-1996 כשזה נובע מגילום דמותו של פרדריק "פרדי" גיילורד קריין בקומדיית המצבים האמריקאית "פרייזר", וכן ובתור מטופל צעיר וחולה מין בקומדיית המצבים שני בחורים ובחורה (באנגלית: Two Guys and a Girl). כמו כן, איינהורן השתתף גם בסרט BASEketball משנת 1998, וכן בסדרת הטלוויזיה בנים ובנות. איינהורן גם הגיח להופעת אורח בסדרה המשרד, ומד מן, בתור הקופירייטר ג'ון מטיס.
בשנת 2016 החל לשחק באחד התפקידים הראשיים בסדרת הפנטזיה "הקוסמים" בדמותו של ג'וש הוברמן. בשנת 2017 שיחק בדרמה הרומנטית הטלוויזיונית "ריקוד מושחת" לצד השחקניות אביגייל ברסלין ושרה היילנד. בשנה זו גם התארח בסדרת הטלוויזיה "הטייקון האחרון" של אמזון.
קישורים חיצוניים
]
שנונגג'יה
המועצה המיוערת שֶׁנּוֹנְגְגְ'יָה (בסינית: 神农架, בפין-יין: Shénnóngjià) היא "מועצה מיוערת", יחידה מנהלית ברמת נפה במחוז חוביי שבמרכז הרפובליקה העממית של סין, הכפופה ישירות לממשלת המחוז. היא שוכנת על שטח בן 3,240 קילומטרים רבועים במערב חוביי, ונכון למפקד של 2020 שכנו בה 66,571 תושבים. ב-17 ביולי 2016 הכריז ארגון אונסק"ו על "חוביי שנונגג'יה" כאתר מורשת עולמית, אתר המורשת העולמית ה-50 ברפובליקה העממית של סין.
מרבית האוכלוסייה (95%) משתייכת לקבוצה האתנית של בני ההאן שאר ה-5% הם בני הקבוצה האתנית של הטוג'יה.
מנהל
מעמדה המנהלי של שנונגג'יה יוצא דופן, מכיוון שהיא היחידה המנהלית היחידה ברמת נפה של הרפובליקה העממית של סין במעמד "מועצה מיוערת" (林区), ולא נפה או נפה עירונית.
גם מעמדה של שנונגג'יה בתחומי חוביי יוצא דופן במידת מה, בכך שיחידה ברמת נפה מנוהלת ישירות על ידי ממשלת המחוז לעומת נפות "נורמליות" אחרות במחוז המנוהלות על ידי נציבות או נציבות עירונית. עם זאת, סידור זה אינו ייחודי לשנונגג'יה, יש בחוביי שלוש נפות עירונית, המנוהלות ישירות על ידי ממשלת המחוז, מבלי שהן חלק מיחידה ברמת נציבות.
המועצה נוסדה ב-28 במאי 1970 משטחים שנלקחו מארבע נפות סמוכות: בדונג (Bādōng Xiàn), באוקאנג (Bǎokāng Xiàn), פאנג (Fáng Xiàn) ושינגשאן (Xīngshān Xiàn).
שנונגג'יה מחולקת ל-6 עיירות, פלך אחד ופלך אתני אחד.
גאוגרפיה וטבע
המועצה המיוערת שנונגג'יה קרויה על שם המסיב ההררי שנונגג'יה, שבדרך כלל נחשב הקטע המזרחי ביותר (והגבוה ביותר) של הרי דאבה (דאבה שאן). היא שוכנת בתחומי האזור האקולוגי היערות ירוקי-העד של הרי דאבה (Daba Mountains evergreen forests). 85% משטחה של שנונגג'יה הררי ו-70% מכוסה ביערות. המקום הגבוה ביותר הוא פסגת שנונג (Shennong Ding), בגובה 3,105 מטרים, והנמוך ביותר הוא הנהר "שְׁג'וּ חֶה" (Shizhu He) בגובה 398 מטרים. 84% משטחה של שנונג'יה שוכן בגובה מעל ל-1,200 מטרים.
כמה מההרים הגבוהים ביותר של חוביי - שהם גם ההרים הגבוהים ביותר של הרי דאבה - נמצאים בתוך המועצה. שש פסגות מתנשאות מעל לגובה של 3,000 מטרים, כולל פסגת שנונג, בגובה 3,105 מטרים, דה שנונגג'יה (Da Shennongjia), בגובה 3,052 מטרים ושיאו שנונגג'יה (Xiao Shennongjia), בגובה 3,005 מטרים, פסגות אלו ממוקמות מערבית לעיירה מוּיוּ על הגבול עם נפת בדונג. הר לאוג'ון (Laojun Shan), בגובה 2,936 מטרים, ממוקם צפונית-מזרחית למויו.
הרי שנונגג'יה מחלקים את הנפה לשניים: החלק המרכזי והצפוני מתנקזים צפונה, לנהר האן (יובל של היאנגצה הנשפך ליאנגצה רחוק מזרחה, בווהאן), ואילו החלק הדרומי מתנקז ליאנגצה בצורה ישירה יותר, דרך מספר נחלים קצרים הזורמים דרומה, כגון נחל שֶׁן נוֹנְג (Shen Nong).
ישנם מספר אזורי שימור בהרי הנפה ובאזורי הביצות, ובמיוחד שמורת הטבע הלאומית שנונגג'יה המפורסמת, שאונסק"ו כלל במיזם הרשת העולמית של שמורות ביוספירות (World Network of Biosphere Reserves). השמורה כוללת 2,618 קילומטרים רבועים של יער, ובשל מגוון תנאי טבע בגבהים שונים, כוללת מגוון רב של צמחים. סקר אחד שנערך על ידי בוטנאים סיניים דיווח על 3,479 מיני צמחים עילאיים שנמצאו באזור מסוים.
מיני בעלי החיים המוגנים כוללים חרומף זהוב, שאוכלוסייתו במועצה גדלה בין 1990 ל-2005 מ-500 למעל ל-1,200 פרטים. אזור הגנה מיוחד בן 100 קילומטרים רבועים הוקצה למין פרימט בסיכון זה.
בשנונגג'יה ישנם גם אתרים בעלי תחומי עניין מדעיים לפלאונטולוגים. מערת הקרנף בעיירה חונגפינג תוארה על ידי הפלאונטולוגים הסיניים כאתר המאובנים העשיר ביותר במדינה לאחר ג'ואוקואודיין.
אתר המורשת העולמית
אתר המורשת העולמית כולל שני אזורים נפרדים בשטח כולל של 733,180 דונם, המוקפים בשטח חיץ משותף בגודל 415,360 דונם. האזור המערבי הגדול יותר, שנונג דינג / בדונג (31.46972°N, 110.24389°W), משתרע על שטח של 628,510 דונם, האזור המזרחי הקטן יותר, לאוג'ון שאן (31.46306°N, 110.50917°W), משתרע על שטח של 104,670 דונם.
האזורים המוגנים כוללים את היערות הראשוניים הגדולים ביותר שנשארו במרכז סין, ומהווים בית גידול למינים נדירים רבים כמו סלמנדרת ענק סינית (Andrias davidianus), חרומף זהוב (Rhinopithecus roxellana), נמר ערפילי מצוי (Neofelis nebulosa), נמר (Panthera pardus) ודוב שחור אסייתי (Ursus thibetanus). בסך הכול יש באתר המורשת 87 מיני יונקים, 389 מיני עופות, 51 מיני זוחלים, 36 מיני דו-חיים, 46 מיני דגים, ו-4,328 מיני חרקים.
בנוסף ליונקים שהוזכרו לעיל חיים באתר חתול זהוב אסייתי, דול מצוי, זבד הודי ענק, אייל מושק סיני, גוראל סיני וסרו סיני. בין העופות: עיט זהוב, קורמורן גדול, שחף אגמים, שובל מלכותי ופסיון קוקלאס. בין הזוחלים: צפע פיאה (Azemiops feae), מוקסין סיני ומין הכרכן כרכן אסייתי (Elaphe taeniura). בין הדו-חיים: סלמנדרת ענק סינית, Liua shihi (באנגלית Wushan salamander) ומין הצפרדע Quasipaa boulengeri (באנגלית Boulenger's spiny frog). בין מיני הדגים Ctenogobius shennongensis (באנגלית Shennong goby). 284 מיני חרקים הם אנדמיים לאתר.
כלכלה
המועצה הררית ומיוערת בצפיפות (כפי שמציין שמה), מה שהפך היסטורית את היערנות לתעשייה העיקרית. מעל 100,000 מטרים מעוקבים של עץ הופקו במועצה מדי שנה משנות ה-60 עד שנות השמונים של המאה ה-20 (מעל למיליון מטרים מעוקבים בשנות השבעים), אך בסוף שנות התשעים עבר המוקד מכריתת עצים לשימור יערות. באופן רשמי, הופסקה כריתת העצים של יער טבעי לחלוטין במרץ 2000.
האוכלוסייה הדלילה של המועצה, בהשוואה לנפת חוביי טיפוסית בגודל דומה, מתורגמת ליחסית פחות חקלאות; עם זאת, המועצה מנסה להופיע על מפת העולם כיצרנית תה, כמו כן ישנן פעולות כרייה ברחבי המחוז.
כמו במקומות אחרים במערב חוביי ההררי, מנצלים הרבה מפעלים הידרואלקטריים קטנים את האנרגיה של נהרות והנחלים של שנונגג'יה.
מספר מתקני תיירות פועלים לאורך הכביש לאומי מספר 209, במיוחד בעיירה מוּיוּ ובסביבתה.
בממוצע, האזור דל יחסית, והתמ"ג לנפש נמוך מכל אחת מהיחידות ברמת נציבות בחוביי. אם כי השוואה ישירה בין שנונגג'יה ליחידה ברמת נציבות של חוביי כמו ִייצָ'אנְג (Yichang) או חְוָאנְגְשְׁה (Huangshi) עלולה להטעות, מכיוון שכמעט בכל היחידות ברמת נציבות של חוביי יש גרעין עירוני גדול (עם הכנסות גבוהות יותר בהתאמה), ואילו לשנונג'יה אין.
תחבורה
הנתיב הראשי מצפון לדרום ברחבי המועצה הוא הכביש הלאומי 209 של סין (G209), אולם עם זאת, נכון לשנת 2009 הוא עדיין לא היה מוכן במקומות רבים הן במועצה (צפונית לכניסה לפארק הלאומי ביָאדְזְה-קוֹאוּ) ובהן בנפת בדונג מדרום לה. בפועל מרבית המבקרים נכנסים למועצה מגבולה הדרומי, כשהם עוברים לאורך הכביש המחוזי מייצ'אנג, שמתמזג עם G209 ליד גָאויָאנְג שבנפת שינגשאן. מסלול זה הוא כביש סלול טוב, המכונה "כביש יי-שן" (ייצ'אנג-שנונגג'יה).
דרך 307 של מחוז חוביי (S307) עוברת בחלקה הצפון-מזרחי של המועצה, מ-G209 מזרחה לעיירה סונְגְבָּאי ובהמשך אל נפת באוקאנג (חלק מהנציבות העירונית שיאנגיאנג).
בגלל השטח ההררי, אין במועצה תחבורה ברכבות או בשיט. למרות השטח הקשה והטרשי, החלה באפריל 2011 הבנייה של נמל תעופה שנונג'יה בהשקעה של מיליארד יואן. נמל התעופה השוכן מערבית לעיירה חונגפינג נפתח במאי 2014 לטיסות לווהאן.
מיתולוגיה
השם "שנונגג'יה" הוא הלחם בסיסים של שמו של האל המיתי / הקיסר האגדי שנונג, אחד משלושת המלכים וחמשת הקיסרים, ו"ג'יה", כלומר סולם: פשוטו כמשמעו, "הסולם של שנונג". על שם הסולם האגדי מראטאן עליו נאמר ששנונג השתמש בו כדי לטפס במעלה ובמורד ההר (בהמשך נאמר שקסם הפך את הסולם ליער עבות). באגדות רבות נאמר ששנונג הופיע באזור שוב ושוב ואסף צמחי מרפא לצורך הניסויים העצמיים הפרמקולוגיים שלו.
תושבי שנונגג'יה שימרו את אפוס האפלה (黑暗傳), שירה אפית של אוסף אגדות וסיפורי עם מסין הקדומה.
במשך מאות שנים וגם בימינו, התפרסמו בשנונגג'יה סיפורים, סאגות ודיווחים של עדי ראייה (כביכול) על מפגשים עם ישות אנתרופומורפית, המכונה "יֵה-זֶ'ן" (野人, "אדם פראי"). הפולקלור דומה במידה רבה לדיווחים על איש השלג מטיבט. לפיכך אין זה מפתיע ששנונגג'יה מהווה "מקום עלייה לרגל" עבור קריפטוזואולוגים מסין ומחוץ לה.
גבעת ניל"י
גִּבְעַת נִילִ"י הוא מושב בצפון ישראל ליד זכרון יעקב וליד ואדי עארה הנמצא בתחומי המועצה אזורית אלונה.
היסטוריה
היישוב הוקם בשנת 1953 על ידי עולים מעיראק, טורקיה, מרוקו ותוניסיה על אדמות הכפר הנטוש אום אל-שוף. בשנת 1956 חובר היישוב לרשת החשמל הארצית.
חוק כביש אגרה
חוק כביש אגרה התקבל בכנסת ה-13, ב-24 באוגוסט 1995, ה'תשנ"ה. מטרת החוק היא להסדיר את ענייני הנסיעה בכבישים המוגדרים ככבישי אגרה בישראל. כביש אגרה הוא כביש שעליו נחתם חוזה זיכיון בין בעל הזיכיון לבין הממשלה. חברה אשר זכתה במכרז מקבלת זיכיון לגבות כסף על נסיעה בכביש. אם לא נמצא זוכה, רשאים השרים לקבוע כי הזיכיון יינתן לחברת כביש חוצה ישראל בע"מ.
גבעת ניל"י
היסטוריה
היישוב קרוי על שם המחתרת ניל"י שפעלה בארץ בתחילת המאה ה-20.
חוק כביש אגרה
כבישי האגרה בישראל, נכון ל-2021, הם כביש 6, כביש 6 צפון, מנהרות הכרמל והנתיב המהיר בכביש 1.
סמכויות
עם הסמכויות של בעל הזיכיון ניתן למנות את הזכויות הבאות: תִמרור בכביש על פי חוקי התנועה; יכולתו להקים ולהפעיל מתקנים ומכשירי גבייה; קביעת סכום הגבייה עבור נסיעה; יתר על כן, רשאי בעל הזיכיון לפטור מתשלום על נסיעה לפי אמות מידה שנקבעו מראש.
ההגבלות
החוק מטיל מספר הגבלות על בעל הזיכיון, לדוגמה, לבעל הזיכיון אין סמכות למנוע מכלי רכב לנסוע בכביש, פרט למקרה של אי תשלום אגרה. בעל הזיכיון מחויב להודיע על כל שינוי בתשלום האגרה.
אירוע חירום
במקרה של אירוע חירום, רשאי מפקד מרחב של משטרת ישראל להורות לבעל הזיכיון שאין לגבות אגרה או למנוע שימוש בכביש. דוגמות לאירוע חירום הן: תאונת דרכים, פיגוע חבלני, אסון טבע או כל אירוע אחר שימצא לנכון מפקד המרחב.
גביית אגרה
כל רכב הנוסע בכביש אגרה מצולם במצלמה או במסרטה באופן אלקטרוני או בכל אופן אחר, והצילום משמש ראייה קבילה בכל הליך משפטי. בצילום צריך להיות מפורט מספר הזיהוי של הרכב, ומקום וזמן המצאות הרכב בעת הצילום.
גבייה קולקטיבית שנתית
מתקיימת גבייה שנתית קבועה קולקטיבית מכל הנהגים במדינה למען מימון כבישים ותחזוקתם. כמו כן, כלי רכב שלא שילמו עד כה על עצם נסיעתם (לדוגמה תיירים), יאלצו לשלם גם כן. נוהג זה מתקיים בכמה מדינות באירופה, למשל שווייץ. בישראל לא נוהגים בשיטה זו.
עבירות ועונשים
חוק כביש האגרה מגן על בעל הזיכיון מפני אי תשלום של נהגים בכביש האגרה.
תשלום שלא שולם, לאחר כ-30 ימים יתווסף אליו הפרשי הצמדה (כמוגדר בחוק פסיקת ריבית והצמדה). אם לא שולם גם לאחר כ-3 חודשים מתאריך החיוב, נוסף לתשלום גם תוספות פיגור וריביות. כמו כן, כל החובות ניתנות לגבייה על ידי ההוצאה לפועל.
כביש 6
נוסף על כך, נפתח כביש נפרד מכביש 6, "כביש 6 צפון" הנמשך מיקנעם עד מחלף סמוך ואורכו כ־22 ק"מ. כמו כן, המנוי לכביש 6 אינו תקף עבור כביש זה.
מנהרות הכרמל
מנהרות הכרמל הוקמו בשנת 2010 הפרויקט הוקם, מומן ומתוחזק על ידי קבוצת כרמלטון בע"מ. המנהרות מחברות בין מחלף חיפה דרום בכביש 2 לצ'ק פוסט'. ניתן לנסוע במנהרות הכרמל הן כמשתמשים רשומים והן כמשתמשים לא רשומים. לרשות המנויים עומדים נתיבי מעבר ייעודיים פתוחים, ללא מחסומים, המאפשרים מעבר מהיר ללא צורך בעצירה. בעת המעבר מזהה המערכת את הרכב, באמצעות לוחית הרישוי.
לרשות המשתמשים שלא נרשמו כמנויים לפרויקט עומדים נתיבי תשלום מאוישים, בהם ניתן לשלם במזומן או באמצעות כרטיס אשראי.
הנתיב המהיר בכביש 1
הנתיב המהיר הוקם בשנת 2011 על ידי קבוצת שפיר הנדסה ותעשייה בע"מ. ואורכו של הנתיב כ-13 קילומטרים. מקביל לכביש 1 ממחלף בן-גוריון עד לכניסה לנתיבי איילון. כלי רכב פרטי המבקש לנסוע בנתיב המהיר חייב בהרשמה מראש ובתשלום אגרה. ישנם כלי רכב אחרים שאין מחובתם בתשלום אגרה, למשל רכב רב תפוסה, אוטובוסים ומוניות שירות ורכב נכים.
כבישים בין מדינתיים
כבישים בין מדינה למדינה, שנוצרו מלכתחילה על ידי משקיעים פרטיים, ופועלים בדרך יעילה יותר מאשר כביש שהמדינות עצמן היו מקימות ומתחזקות.
כבישי אגרה מקומיים
כבישים אלו ממנים את עצמם, ודואגים לכך שמערכת התחבורה באזור תהיה טובה. לדוגמה, כניסה אל ערים גדולות כגון לונדון וסטוקהולם בכלי רכב תהיה כרוכה בתשלום.
יחסי ארצות הברית–מאלי
יחסי ארצות הברית–מאלי הם היחסים הבילטרליים הרשמיים, הפוליטיים והמדיניים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין רפובליקת מאלי. היחסים, בעודם ידידותיים מבחינה היסטורית, שונו בצורה קיצונית בהפיכה הצבאית של מאלי בשנת 2012, שהדיחה את הממשלה הדמוקרטית הקודמת. השגריר האמריקאי הנוכחי למאלי הוא ג'יליאן מילובנוביק, והשגרירות ממוקמת בבמקו, בירת המדינה.
על פי סקר דעת קהל עולמי, 79% מהמאליאנים רואים את ארצות הברית בחיוב. על פי דוח המנהיגות העולמית של ארצות הברית לשנת 2012, 87% מהמאליאנים תומכים בהנהגת ארצות הברית, 10% מסתייגים ו-4% לא בטוחים, הדירוג השני בגודלו עבור כל מדינה שנסקרה באפריקה.
היסטוריה
ממשלת מאלי הייתה שותפה חזקה של ארצות הברית במאמציה להילחם בתקריות אלימות קיצוניות, אך ארצות הברית השעתה רשמית את היחסים הצבאיים איתה בעקבות ההפיכה הצבאית. למרות ההשעיה הרשמית של היחסים הצבאיים, הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית המשיכו לפעול במשימות חשאיות במאלי, כפי שנחשף ב-20 באפריל, כאשר טויוטה לנד קרוזר נמצאה מרוסקת בנהר ניז'ר אשר הכילה שלוש גופות של חיילי קומנדו אמריקאים ושלוש נשים. מאלי הייתה שותפה אזורית במלחמה העולמית בטרור. ואף שימשה כמקום עבודה לבדיקת תרופות חדשות נגד מלריה לשימוש על ידי אזרחים אמריקאים, עבור מחקר שישפיע על אפריקה.
USAID, חיל השלום וארגונים אחרים של ממשלת ארצות הברית ממלאים תפקיד משמעותי בטיפוח הפיתוח הכלכלי והחברתי. לפני ההפיכה הצבאית של מרץ 2012, גם תוכניות הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי חיזקו את המאמצים לבסס את תהליך השלום בצפון מאלי ואת האינטגרציה החברתית-כלכלית והפוליטית של האזור. בתגובה להפיכה, כל הסיוע מארצות הברית נותק.
רכס ספילר
רכס ספילר ממוקם בקצהו הצפוני מזרחי של האי פורצ'ר, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
גובהו של הרכס 665 מטרים מעל פני הים.
גריגורי יאבלינסקי
גריגורי אלכסייביץ' יאבלינסקי (ברוסית: Григорий Алексеевич Явлинский באוקראינית: Григорій Олексійович Явлінський, נולד ב-10 באפריל 1952) הוא מדינאי יהודי רוסי ממוצא אוקראיני, מנהיג גוש "יאבלינסקי - בולדירב - לוקין" מאז 1993, גוש שידוע יותר כ"מפלגת יאבלוקו", מפלגת אופוזיציה ליברלית שישבה בדומה ב-1996, ב-1999 וב-2003.
יאבלינסקי הוא כלכלן במקצועו, שכיהן ב-1990 כסגן יו"ר הוועדה לניהול המשק העממי של ברית המועצות שהיה גוף ממלכתי זמני שעסק בארגון הכלכלה הסובייטית וארגון הרפורמות הכלכליות, אך עד מהרה פורקה הוועדה עקב התפרקות ברית המועצות.
יאבלינסקי התמודד 3 פעמים לתפקיד נשיא רוסיה. פעם אחת בבחירות לנשיאות רוסיה 1996, פעם שנייה בבחירות לנשיאות רוסיה 2000 ופעם נוספת בבחירות לנשיאות רוסיה 2018.
קורות חיים
אביו, אלכסיי יאבלינסקי (1919 (?) - 1981, תאריך הולדתו המדויק אינו ידוע ) איבד את הוריו במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה. בשנת 1930 התיישב בחרקוב. השתתף כחייל במלחמת העולם השנייה והתגייס לצבא בפברואר 1942. היה מפקד גדוד התותחנים במשמרות מס' 333 ונלחם בצפון הקווקז ובטורקסטן. על שירותו הצבאי זכה במדליה "בשל ההצטיינות הצבאית". בשנת 1947 התחתן עם ורה נאומובנה והשתקע בלבוב, אוקראינה הסובייטית, שם סיים את לימודיו במחלקה להיסטוריה של המכון הפדגוגי הממלכתי של לבוב והמשיך את לימודיו בבית הספר הגבוה של המשרד לביטחון פנים. עבד כמחנך במחנות לחינוך והשכלה לילדים.
אמו של יבלינסקי, ורה נאומובנה נולדה בשנת 1924 בעיר חרקוב, למשפחה יהודית. מיד לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה עברה עם משפחתה לעיר טשקנט, שם התגוררה המשפחה עד שהועברה ללבוב. האם סיימה בהצטיינות את לימודיה במחלקה לכימיה של אוניברסיטת לבוב ולימדה כימיה באוניברסיטה.
יבלינסקי היה חובב ספורט מושבע בילדותו ואהב בעיקר אגרוף. בשנים 1964–1969 התאמן באגרוף ופעמיים היה אלוף אוקראינה הסובייטית באגרוף לנערים.
ב-1969, לאחר לימודיו בבית הספר, התחיל את לימודיו במכון לכלכלה במוסקבה. בשנת 1973 סיים את לימודיו לתואר כלכלן ובשנת 1976 השלים לימודים לדוקטורט.
עבודותיו
בשנים 1976–1977 עבד במכון המחקר המדעי לניהול תעשיית הפחם הסובייטית (VNIIUugol). בשנת 1980 הוא עבר לעבוד למכון של וועדה לתעסוקה ובעיות סוציאליות. יאבלינסקי התקדם למנהל מחלקת המחקר לתעשייה כבדה של מכון. ב-1984 היה לראש פיתוח האוכלוסייה בתחום החברה של הוועדה הממלכתית לעבודה ורווחה. ב-1989 התמנה לראש המחלקה הכלכלית של מועצת השרים הסובייטית.
מ-1985 ועד ה-20 באוגוסט 1991 היה חבר במפלגה הקומוניסטית.
עמוס רגב
עמוס רגב (נולד בשנת 1951) הוא עיתונאי, פובליציסט, בעל טור ומתרגם ישראלי, העורך הראשי של העיתון "ישראל היום" מייסודו ביולי 2007 ועד מאי 2017. חתן הפרס לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ'.
גריגורי יאבלינסקי
עבודותיו
מאז 2005 הוא פרופסור במכון המחקר של האוניברסיטה הלאומית - בית הספר לכלכלה במוסקבה.
עמוס רגב
ביוגרפיה
עם גיוסו לצה"ל שובץ רגב בחיל התותחנים, סיים את מסלול ההכשרה ללוחמים והשלים קורס קציני תותחנים שכלל הכשרת סיור בחיל השריון. עם סיומו שב לגדוד ושירת כקצין תותחנים. רגב לחם במלחמת יום הכיפורים ברמת הגולן, כקצין מילואים בגדוד מרגמות כבדות בעוצבת המפץ. רגב עבד במגוון תפקידים בעיתונות הכתובה והאלקטרונית. בסוף שנות ה-70 שימש עוזר מחקר במערכת כתב-העת "מערכות", וערך את כתב העת הצה"לי "צקלון", שבו פורסמו מאמרים מתורגמים בנושאי צבא. בד בבד לעבודתו, עסק גם בתרגום ספרי מדע בדיוני. בתחילת שנות ה-80 הצטרף לדסק החדשות של "ידיעות אחרונות", היה עורך ובהמשך ראש הדסק. לאחר מכן היה כתב העיתון בלונדון.
גריגורי יאבלינסקי
הרפורמות הכלכליות
יחד עם מיכאיל זאדורנוב ואלכסיי מיכאילוב עבד על פרויקט לרפורמה רחבה בכלכלה הסובייטית, תוכנית שהוצעה אחר כך על ידי בוריס ילצין, אז נשיא הסובייט העליון. התוכנית הוצעה כתוכנית לרפורמות כלכליות ברוסיה. מנהיגי רוסיה וברית המועצות הגיעו להסכם לפתח אמצעים משותפים לביצוע רפורמה כלכלית בברית המועצות על בסיס תוכנית הרפורמה של יאבלינסקי, זאדורנוב ומיכאילוב, שכונתה תוכנית "500 ימי הביטחון". כדי לפתח את תוכנית הרפורמה שיזם גורבצ'וב בוריס ילצין הורה על הקמת קבוצת עבודה, בראשות האקדמאי סטניסלב שטאלין וגריגורי יאבלינסקי.
יאבלינסקי מונה לסגן יו"ר הוועדה לענייני רפורמות כלכליות ופעל להגיש 20 הצעות חוק שהוכנו, ואושרו לבסוף על ידי הסובייט העליון של רוסיה.
עמוס רגב
ביוגרפיה
בתחילת שנות ה-90, עבר רגב לעיתון "מעריב", לאחר שנרכש על ידי עופר נמרודי, וכיהן כראש מערכת החדשות ולאחר מכן כסגן העורך הראשי. בשנת 2002 כיהן בתפקיד העורך ב"קבוצת חדשות ישראל" שהתמודדה על הפעלת ערוץ החדשות הייעודי. לאחר מכן שימש בתפקידים שונים במערכת החדשות של ערוץ 10. בשנת 2006 מונה לתפקיד העורך הראשי של העיתון "ישראלי". משנת 2007 עד 2017 כיהן בתפקיד העורך הראשי של "ישראל היום".
בשנת 2010 קיבל את הפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ'. בנימוקי ועדת הפרס נאמר: "העיתון אותו עורך רגב חולל מהפכה של ממש במפת העיתונות המודפסת, בתוך זמן קצר יחסית ... הוא ניהל מלחמה בכמעט מונופול אשר שלט עד היום בעיתונות".
גריגורי יאבלינסקי
הרפורמות הכלכליות
ב-17 באוקטובר 1990 התפטר גריגורי יאבלינסקי מצוות המכין את הרפורמה ועבר לעבוד במכון המחקר של מרכז "אפיצנטר" לחקר מדיניות כלכלית ופוליטית (Центр экономических и политических исследований ЭПИцентр).
שנות ה-90
יאבלינסקי עבד במסגרת מרכז "אפיצנטר" לחקר מדיניות כלכלית ופוליטית, יחד עם מדענים מאוניברסיטת הרווארד בארצות הברית. חרף התמיכה הפוליטית בתוכנית של הנשיא הסובייטי מיכאיל גורבצ'וב לפיתח האינטגרציה של הכלכלה הסובייטית במערכת הכלכלית העולמית, התוכנית לא יצאה לפועל.
עמוס רגב
ביוגרפיה
בספטמבר 2012 פרסם מאמר תגובה על הביקורת שהוטחה ב"ישראל היום" על ידי נחום ברנע מ"ידיעות אחרונות" ואחרים, הגן על המודל העסקי של חלוקתו בחינם בעידן האינטרנט, קרא לריבוי עיתונים בישראל והעביר ביקורת חריפה על נוני מוזס שפועל לדבריו להחזרת המונופול שהיה בעבר ל"ידיעות אחרונות" בתקשורת הישראלית. בפברואר 2013, בעקבות תחקיר שתקף את חד צדדיותו של 'ישראל היום', הגיב עמוס רגב במאמר שהופיע תחת הכותרת 'ערוץ 10 מתפלש בביצת הצביעות'. טיעונו המרכזי של רגב היה שלעומת 'ישראל היום' הפונה אל הקוראים ודוגל בעקרון 'חופש הדיבור', רביב דרוקר, 'הברנז'ה' ואנשי ערוץ 10 סבורים שחופש הדיבור הוא החופש "לחשוב כמותם וכמותם בלבד".
גריגורי יאבלינסקי
שנות ה-90
ב-24 באוגוסט 1991, לאחר ניסיון ההפיכה הכושל, מונה יאבלינסקי לחבר בוועדה המייעצת הפוליטית שתחת נשיא ברית המועצות.
עמוס רגב
ביוגרפיה
בהודעה שהועברה לממונה על יישום חוק חופש המידע במשרד ראש הממשלה, נמסר כי רגב הוא חבר אישי של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו. בין השנים 2012–2016 היה רגב בקשר שוטף עם נתניהו. רגב היה בין העדים בתיק 2000.
גריגורי יאבלינסקי
שנות ה-90
יאבלינסקי עמד בראש קבוצת העבודה שהכינה את "ההסכם לשיתוף פעולה כלכלי בין הרפובליקות של ברית המועצות", שנודע כהסכם בלובז'. מטרת ההסכם - לחסוך מקום כלכלי לקראת כינון כלכלת שוק בכל שטחי ברית המועצות ללא התחשבות במבנה הפוליטי של היחסים שבין הרפובליקות הסובייטיות. החוזה נחתם ב-18 באוקטובר 1991 באלמטאיי, קזחסטן כשבטקס החתימה נכחו נציגי 10 רפובליקות.
עמוס רגב
ביוגרפיה
ב-30 באפריל 2017 הודיע על פרישתו מתפקיד העורך של "ישראל היום". בתפקיד החליפו בועז ביסמוט.
גריגורי יאבלינסקי
שנות ה-90
ליאבלינסקי הוצע תפקיד ראש הממשלה, אך הוא סירב. יום לאחר חתימת הסכמי בלובז' יאבלינסקי וצוותו עזבו את העבודה בממשלה בשל מחלוקת עם פעולותיו של ילצין, שלדעתם פגע לא רק ביחסים הפוליטיים אלא גם הכלכליים עם הרפובליקות הסובייטיות לשעבר, שערערו את האפשרות לביצוע ממשי של רפורמה כלכלית אמיתית ברוסיה. הוועדה לפיתוח ויישום הרפורמה הכלכלית חדלה מלהתקיים.
עמוס רגב
ביוגרפיה
רגב בעל תואר ראשון בהיסטוריה ובמדע המדינה ותואר שני בהיסטוריה צבאית מטעם אוניברסיטת תל אביב. עבודת המוסמך שלו נושאת את הכותרת "אסטרטגיה של בנות-הברית מצפון לסיינה: אוגוסט-ספטמבר 1944".
גריגורי יאבלינסקי
שנות ה-90
לאחר הצו הנשיאותי של ילצין שהורה על פיזור הסובייט העליון בספטמבר 1993 והתגובה של הסובייט העליון, שניסה להדיח את הנשיא מהשלטון, יאבלינסקי, בהתחשב בהחלטת נשיא הסובייט העליון, מסיבות חוקיות סותרות הציע לדחות את ההחלטות לקיים בחירות לנשיאות ולפרלמנט.
ב-28 בספטמבר, כשהבין כי פשרה אינה מציאותית, קרא הסובייט העליון לקיים בחירות בחודשים פברואר ומרץ 1994.
לאחר לכידתם של תומכי הסובייט העליון בבית הלבן וההסתערות של כוחות הקומנדו באוקטובר 1993 על מרכז הטלוויזיה אוסטנקינו, החליט יאבלינסקי להתמודד ולהשתתף בבחירות למושב הראשון של הדומה הממלכתית כמנהיג גוש הבחירות "יאבלוקו" - גוש שגרף לבסוף 7.86% מהקולות ו-27 מושבים בדומה.
מפלגת יאבלוקו
מ-1993 ועד 2008 גריגורי יאבלינסקי היה יושב ראש מפלגת יאבלוקו. בשנים 1993–2003 הוא היה מנהיג סיעת המפלגה בדומה, אך בשנת 2003, המפלגה לא הצליחה להתגבר על סף 5% בבחירות לפרלמנט, שנחשב לאחוז החסימה והמפלגה גרפה 4.3% בלבד מהקולות. בבחירות לפרלמנט ב-2007 המפלגה גרפה 1.6% בלבד והפכה למפלגת אופוזיציה ולנציגת האופוזיציה הליברלית. בבחירות 2011 קיבלה המפלגה 3.4%.
בשנת 1996 יאבלינסקי היה מועמד לתפקיד נשיא רוסיה מטעם האופוזיציה הדמוקרטית אך הוא צבר 7.4% אחוזי תמיכה בלבד (וסיים במקום הרביעי אחרי בוריס ילצין, גנאדי זיוגאנוב ואלכסנדר לבד), בשנת 2000 התמודד שוב לתפקיד וגרף 5.8% בלבד (במקום השלישי מאחורי ולדימיר פוטין וגנאדי זיוגאנוב).
ב-21 ביוני 2008 גריגורי יאבלינסקי עזב את תפקיד יושב ראש המפלגה והתרכז בפעילות אקדמית בתחום הכלכלה.
בבחירות הנשיאותיות ב-2012 הגיש את מועמדותו לבחירות כנשיא מטעם מפלגת יאבלוקו, אך נפסל על ידי ועדת הבחירות המרכזית בטענה כי ב-2 מיליון החתימות הדרושות לכך היה אחוז גבוה של זיופים. יאבלינסקי הצהיר שההחלטה לפסול אותו היא פוליטית (של ולדימיר פוטין) ואין לה בסיס חוקי. בערעור שהגיש לבית המשפט העליון של רוסיה, שופט יחיד החליט כי הפסילה הייתה חוקית, מאחר שבבדיקה חוזרת של 200 אלף חתימות, אחוז החתימות שלא אושרו היה כרבע מהן. כאשר אחוז החתימות הפסולות היה אכן פחות מ-5% כפי שהחוק דורש כדי שהמועמד יוכל להשתתף בבחירות.
למעשה החתימות שבגללן יבלינסקי נפסל היו אמיתיות אבל נעשו על טפסים שהורדו מהמחשב ונשלחו בפקס כי לא היה אפשרות להדפיס אותם בבתי דפוס שהיו סגורים ובשל חוסר הזמן המועט שהיה נתון לרשות המועמדים לאסוף חתימות (כ-20 יום בזמן חג המולד וחג ראש השנה החדשה). אוספי החתימות הורידו את הטפסים מהאינטרנט. לעומת זאת מועמד אחר, האוליגרך מיכאיל פרוחורוב כן הורשה להשתתף אף על פי שלא הגיש את מועמדותו בזמן הדרוש בחוק.
כל זאת תומך בדעת רבים כי ולדימיר פוטין מחליט מי יתמודד נגדו, ומועמדים בלתי תלויים שלדעתו מסכנים את שלטונו לא מורשים לקחת חלק בבחירות, ואחרים שתלויים בקרמלין הם למעשה מועמדי סרק שנדרשים לייצר תמונה של בחירות דמוקרטיות כביכול.
בני משפחתו
גריגורי יאבלינסקי נשוי ואב לשני בנים.
רעייתו היא ילנה סמוטרייבה, מהנדסת וכלכלנית במקצועה, עבדת במכון להנדסת פחם ("Giprouglemash").
בנו הבכור מנישואיה הראשונים של אשתו, מיכאיל יאבלינסקי (יליד 1971) הוא בוגר הפקולטה לפיזיקה של אוניברסיטת מוסקבה והוא מומחה לפיזיקה גרעינית, עובד כיום כעיתונאי. באביב 1996, בעת מערכת הבחירות לנשיאות רוסיה, מיכאיל היה קורבן לסחיטה פוליטית. הוא נחטף על ידי אלמונים, שזהותם לא נודעה, גריגורי יאבלינסקי קיבל חבילה ובה אצבעו הקטועה עטופה בפתק: "אם לא תצא מהפוליטיקה, נכרות את ראש בנך." מיד לאחר מכן, שוחרר מיכאיל. הרופאים ביצעו ניתוח שחזור מוצלח של אצבע ידו הימנית. לאחר המקרה, מיכאיל יאבלינסקי עבר להתגורר בלונדון.
Tcpdump
טיסיפידאמפ (באנגלית: Tcpdump) הוא רחרחן מנות המאזין ומתעד תעבורת רשת. הכלי קולט את חבילות המידע, מנתח אותן בהתאם ל-RFC הרלוונטי ומציג אותן למשתמש לאחר הניתוח.
Tcpdump מבוסס קוד פתוח, נכתב בשפת C ופותח על ידי מייקל ריצ'רדסון (Michael Richardson) וביל פנר (Bill Fenner) בשנת 1999 וזמין להורדה במערכות הפעלה שונות כגון: Linux, Windows, Mac OSX, FreeBSD, OpenBSD ,NetBSD.
במערכות הפעלה דמויות יוניקס נדרשת הרשאת משתמש-על (Root/Superuser) כדי להשתמש בכלי ביעילות עם זאת ניתן להוסיף משתמשים המורשים להשתמש בתוכנה גם ללא הרשאות גבוהות.
גידי אביבי
גידי אביבי (נולד ב-11 ביולי 1961) הוא מפיק סרטים ואיש תקשורת ישראלי.
ביוגרפיה
אביבי הוא בעל תואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, ובעל תואר שני בלימודי קולנוע בניו יורק ב-NYU.
קריירה תקשורתית
אביבי פעיל בתקשורת הישראלית משנת 1979. אביבי היה מבקר המוזיקה הפופולרית והישראלית של העיתון "הארץ" בשנים 1994 עד 2006. לפני כן כתב וערך אביבי בעיתונים ובשבועונים: "כותרת ראשית", "ווליום", "העיר", "כל העיר" ו"חדשות". בתחום הרדיו, היה אביבי עורך מוזיקלי, מבקר, מפיק ומנהל מחלקת המוזיקה בגלי צה"ל.
בשנת 2001 שימש יועץ לוועדת המכרזים של המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין בהכנת המכרז להקמת ערוץ מוזיקה ייעודי בישראל.