cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב מידוויי
הדילמה של יממוטו
אור ליום 4 ביוני נמצאה אוניית הדגל של יממוטו, היאמטו, כ־800 מילין צפונית־מערבית לאטול. יממוטו לא היה מודע לקשיים שנתקלו בהם מטוסי הצי בהתקפה על מידוויי, ולכן, עם קבלת הדיווחים ממטוס הסיור על הימצאותן של ספינות אמריקניות באזור, ציפה שנגומו ינחית עליו את מטוסי הגל השני שעמדו בעתודה. כל שעות הבוקר והצהריים נאלץ יממוטו להסתמך על דיווחי מטוסי הסיור שנשלחו על ידי נגומו, דבר שגרם לאיבוד זמן בהעברת השדרים אל מטהו. לקראת השעה 11:50 בצהרים קיבל יממוטו ידיעה על פגיעת האמריקנים בשלוש מתוך ארבע נושאות המטוסים של נגומו. משהתקבל המידע, החליט יממוטו לשוט לעזרת פקודו עם כל ספינותיו על מנת להפעיל את התותחים הכבדים של אוניות המערכה שלו. אחרי עיכובים של שעה, יצאו ספינותיו לכיוון מידוויי. במקביל הורה לשתי נושאות המטוסים בפיקודו של קקוג'י קקוטה, שיצאו קודם לכן לתקוף את האיים האלאוטיים, להפליג לכיוון מידוויי, וכן הורה לאדמירל קונדו, מפקד כוח הנחיתה על מידוויי, לשלוח ספינות להפגיז את מידוויי ולהשמיד את המתקנים ששרדו את ההתקפה האווירית על האטול, במיוחד את שדות התעופה, על מנת למנוע מהאמריקנים את האפשרות להשתמש בהם בהתקפת נגד אווירית על היפנים. תוך זמן קצר שלח קונדו כוח של ארבע סיירות כבדות ושתי משחתות בפיקודו של תת־אדמירל טקאו קוריטה. יממוטו קיווה שנושאת המטוסים היריו, שלא נפגעה בהתקפה הראשונה, תוכל להשמיד לפחות חלק מנושאות המטוסים האמריקניות. עד אז, כך קיווה, יוכל להגיע לאזור ולנהל קרב לילה שבו יעמוד היתרון לצידו בזכות עדיפותו המספרית, במיוחד בספינות כבדות. בינתיים הורה לכוחותיו לעבור לכוננות קרבית ולסגת זמנית. שדר שהתקבל מנושאות המטוסים של קקוטה הבהיר שהן לא יספיקו להגיע לאזור מידוויי אלא ב־8 ביוני.
בשעה 17:55 התקבל שדר מנגומו, שבו הוא סיפר על אובדנה של נושאת המטוסים האחרונה. בשעה 21:30 קיבל יממוטו דיווח מוטעה לפיו לאמריקנים לפחות חמש נושאות מטוסים. למרות הדיווח, יממוטו נותר נחוש בדעתו לנהל קרב לילה, והורה לקונדו לתקוף את כוחות המשימה האמריקנים. מדיווחים מאוחרים יותר עלה שהאמריקנים נסוגים, ובשל המרחק בינם לבין היפנים, אין סיכוי לקרב לילה. בעקבות זאת החליט יממוטו לזנוח את המבצע, ובשעה 00:15 (5 ביוני) הורה לקונדו ולנגומו לבטל את מתקפת הלילה ולהצטרף לכוח העיקרי. בשעה 02:50 נתן יממוטו את אישורו לטבע את אקאגי הפגועה, וחמש דקות לאחר מכן הוציא פקודה נוספת שהכריזה על ביטול מבצע מי ונסיגה ליפן.
באותו לילה העביר פלטצ'ר את הפיקוד לספרואנס, לאחר שאיבד את נושאת המטוסים שלו, וזה החליט לסגת עם כוחותיו מזרחה. לדידו, הוא הסב נזק כבד לאויב ולא היה טעם להסתכן בקרב לילה שבו תהיה ליפנים עדיפות בספינות גדולות, מאחר שלא ניתן היה להטיס מטוסים בחשכה. בנוסף גם אבד חלק ניכר ממטוסי נושאות המטוסים, בעוד ליפנים היו עדיין נושאות מטוסים קלות באזור, ועליהן יותר מ־100 מטוסים.
ה־5 וה־6 ביוני
בשעה 02:55 היה כוח הסיירות של קוריטה בדרכו להפגיז את מידוויי, כשקיבל פקודת ביטול, מכיוון שהיה ברור שאם יפגיז יהיה עליו לסגת לאור יום ותחת איום מטוסים אמריקנים. בנסיגתם הבחינו היפנים בצוללת אמריקנית, ובעת תמרוני חירום התנגשו שתי הסיירות האחרונות בטור וספגו נזקים. הנזק שנגרם למוגאמי אילץ אותה להפליג במהירות איטית ביותר, ואילו מיקומה ניזוקה קלות בלבד. על מנת שלא לחשוף את כל כוחו לאיום המטוסים האמריקנים, הורה קוריטה למיקומה ולשתי המשחתות ללוות את המוגאמי, והוא עצמו הפליג לכיוון כוחו של יממוטו. מטוסים ממידוויי איתרו את הכוח המשתרך בשעה 06:30, ולאורך כל היום, עד שעות החשכה, ספגו הספינות היפניות הפצצות כבדות ונזקים מידי מפציצים ממידוויי. ההתקפה נמשכה בבוקר המחרת (6 ביוני), ובשלב זה ספגו כל הספינות היפניות פגיעות, ומאות מלחים וקצינים נהרגו ונפצעו. הסיירת מיקומה טבעה בשעה 12:00, מוגאמי ניזוקה קשות, וכן שתי המשחתות. יממוטו ביקש להציל את מה שנותר מהכוח ופקד על יתרת הצי להתקרב אל הכוח הפגוע, אך היה זה צעד מיותר, היות שהאמריקנים לא שבו לתקוף את הספינות הפגועות.
בזמן שהאמריקנים הפציצו את הסיירות היפניות, התברר שהשריפה ביורקטאון כבתה ושהספינה עדיין צפה על המים. ספינת הגרר "ויראו" הנחיתה צוות טכני קטן על הספינה והחלה לגרור אותה לכיוון פרל הארבור. משנודע הדבר לפיקוד העליון, נשלח צוות גדול על גבי המשחתת "המן" בלילה שבין ה־5 ל־6 ביוני כדי לספק הגנה. הצוות כלל 250 טכנאים ומלחים, ומטרתו הייתה שיפוץ שטחי של נושאת המטוסים ועזרה לספינת הגרר. צוות החילוץ כלל עוד שתי משחתות בנוסף ל"המן", שהיו אמורות לשמור על נושאת המטוסים הפגועה.
לאחר מרדף קצר אחרי הכוחות היפנים המזדנבים, הורה ספרואנס לכוחותיו לסגת מזרחה, וזאת כדי להימנע מכניסה לטווח ההתקפה של מפציצים יפנים מהאי וייק, ולאחר זמן מה שבו הכוחות לפרל הארבור.
ניתוח הקרב
הגורם המכריע ביותר בקרב מידוויי היה פיצוח הצופן היפני בידי האמריקנים. בדרך זו נודעה לאדמירל נימיץ תוכנית המבצע היפני לפרטיה, ולכן היה יכול להיערך אליה בהתאם. מן הצד היפני ניתן לומר שהצי היפני המשולב לא נקט באמצעים מיוחדים לשמירת הסודיות, כפי שעשה בפרל הארבור, ועל כן עלה בידי מפענחי הצפנים האמריקנים לגלות את פרטי המבצע. לעומת זאת, המודיעין היפני לגבי הכוחות האמריקנים היה חסר במקרה הטוב, ושגוי במקרה הרע. בערב הקרב העריכו היפנים שנושאות המטוסים האמריקניות פועלות באותה עת באיי שלמה ולא תקחנה חלק בהגנה על מידוויי, וזאת בהסתמך על מודיעין לקוי ועל כישלון מבצעי הסיור מעל הוואי. כמו כן, פעילות קשר חריגה באזור הוואי בימים שלפני המבצע לא זכתה ליחס רציני מצד הצי המשולב. אדמירל יממוטו ביקש להשיג עליונות מקומית מכרעת, וגייס כמעט את כל כוחות הצי היפני למשימה, אך בעוכריו עמדה העובדה כי הפיקוד העליון היפני שינה את התוכנית המקורית, והוסיף עוד שני מבצעים למשימה העיקרית: תקיפה בצפון האוקיינוס השקט, וכיבוש פורט מורסבי בגינאה החדשה. מבצעים אלה גזלו משאבים יקרי ערך, שנגרעו ממצבת הכוחות עליהם ביסס יממוטו את תוכניתו, שכן שתי נושאות מטוסים נשלחו להתקפה לאיים האלאוטיים, ושתי נושאות מטוסים נוספות שנועדו לתקיפת מידוויי יצאו מכלל פעולה לאחר קרב ים האלמוגים, שנערך מסביב לפלישה לפורט מורסבי. כך אבדו ליממוטו כלים בעלי חשיבות רבה.
שגיאה נוספת הייתה החלטתו של יממוטו לפצל את כוח התקיפה לארבע יחידות נפרדות, שהיו במרחק של מאות מילים ימיים זו מזו. התוכנית הניחה רמת שיתוף פעולה שקשה היה להשיג באמצעים הטכנולוגיים בזמנו, אך למעשה משמעות פריסת הכוחות בצורה כה נרחבת הייתה שכוחות המשימה השונים לא יכלו לחפות זה על זה. אף על פי שעל כוח נושאות המטוסים של נגומו הוטל לתקוף את מידוויי ולספוג את התקפת־הנגד האמריקנית הראשונית, כלל הכוח רק שתי אוניות מערכה, שתי סיירות כבדות וסיירת קלה אחת. לעומת זאת, הכוח העיקרי של יממוטו ושל קונדו כלל שתי נושאות מטוסים קלות, חמש אוניות מערכה, ארבע סיירות כבדות ושלוש סיירות קלות, מהן אף לא אחת השתתפה בקרב. בנוסף, פריסה נרחבת זו מנעה מכוח נגומו את השימוש במטוסי תצפית שהמריאו מנושאות המטוסים הקלות ומהסיירות בכוח העיקרי, וכן את הגנת הנ"מ שסיפקו הסיירות. הסיבה למשגה זה נעוצה בהיאחזות הפיקוד העליון בדעה שאוניות המערכה הם הכלים העיקריים בצי, בעוד תפקיד נושאות המטוסים הוא לספק להן סיוע. האמריקנים, לעומתם, הבינו את היתרון הגלום בשימוש בנושאות מטוסים ככוח התקיפה העיקרי.
לצד משגי התוכנית, שגה אדמירל נגומו בפיקוד הטקטי על הצי היפני. פריסת הצוללות שנועדו לאתר את הצי האמריקני בצאתו מהנמל יצאו, והגיעו לנקודת ההיערכות, באיחור של מספר ימים, וכך לא עלה בידיהן לאתר את האויב. בנוסף, בקרב עצמו היו הסיורים האוויריים מרושלים, שכן יצאו באיחור ולא גילו בזמן את הכוח האמריקני. כמו כן, לא הוקצו כוחות עתודה, וכל נושאות המטוסים השתתפו בשליחת הגל הראשון, תחת שכל זוג נושאות מטוסים תשגר גל אחד, והזוג השני יהווה עתודה. כתוצאה, לא עמדה לרשותו נושאת מטוסים פנויה לשיגור התקפת נגד כשגילה מטוס הסיור את האמריקנים. ייתכן ששגיאתו הגדולה ביותר של נגומו הייתה החלטתו לקלוט את מטוסי הגל הראשון לפני ששיגר את הגל השני. אמנם החלטה זו נבעה מרצונו להגן על מפציציו מפני תקיפה ללא חיפוי מטוסי קרב, אך למעשה בכך דן אותם למוות על סיפוני נושאות המטוסים שלו, עת התחילה ההתקפה האמריקנית.
גם בהתחשב ברשימת ליקויים זו, עדיין יכול היה הצי היפני, שהיה חזק בהרבה ממקבילו האמריקני, לנצח בקרב. אף לאחר טיבוע ארבע נושאות המטוסים של כוח המהלומה, היו בידי הכוח העיקרי וכוח הפלישה שתי נושאות מטוסים, ושתיים נוספות בכוח הצפוני. לו היה מקבץ יממוטו את כל נושאות המטוסים האלה ביחד עם כלי השטח שלו, היה יכול להנחית מהלומה קשה על שתי נושאות המטוסים האמריקניות וליוויין. אולם, יממוטו בחר לבטל את המבצע ולסגת.
בצד האמריקני נמתחה ביקורת על אדמירל ספרואנס על כך שלא דלק אחר הצי המשולב הנסוג, ועל שהניח לו להימלט. אולם, משמעות מרדף כזה הייתה שהצי האמריקני עתיד היה להגיע לעמדות תקיפה לאחר רדת החשיכה, ולכן לא יכול היה להשתמש במטוסיו. לפיכך צדק ספרואנס בנסיגתו, שכן, כאמור, בקרב לילי של כלי שטח הייתה ידם של היפנים על העליונה ללא ספק, וקרב כזה עשוי היה לעלות לאמריקנים ביוקר. בנוסף, לאחר קרבות אוויר קשים, רבים מהם ללא ליווי מטוסי קרב, הביאו לאובדן מפציצים רבים. כלומר, אפילו אם היה בידי כוחות המשימה האמריקנים להשיג את היפנים הנסוגים, סביר להניח שלא היו ברשותם מספיק מטוסים כדי להנחיל ליפנים תבוסה.
השלכות
קרב מידוויי זכה לכינוי "קרב המפנה של המערכה באוקיינוס השקט", והיה הניצחון המשמעותי הראשון של בעלות הברית על האימפריה היפנית. כתוצאה מהתבוסה נטתה העוצמה הימית באוקיינוס השקט לצד ארצות הברית, והצי היפני נותר חבול במידה כזו שיכול היה להתעמת עם האמריקנים רק בלילות, או בחיפוי מטוסים מן היבשה. משלב זה ואילך, עברה היוזמה ההתקפית לידי האמריקנים והיפנים עברו למגננה ברוב אזורי האוקיינוס השקט.
אובדן ארבע נושאות המטוסים היפניות הייתה מכה קשה ביותר לצי הקיסרי, ויפן אבדה את תנופת התקדמותה. התעשייה היפנית לא הצליחה להדביק את קצב הייצור של זו האמריקנית, וכך מצא עצמו הצי הקיסרי עד מהרה בנחיתות מספרית מול הצי האמריקני. אך יותר מאובדן נושאות המטוסים, קשה היה אובדן הטייסים המנוסים, וצוותי נושאות המטוסים. טייסים ואנשי צוות אלה היו המנוסים והמיומנים ביותר ביפן, זאת לאור העובדה שצברו ניסיון קרבי רב בחודשים שקדמו לקרב מידוויי. התוכנית היפנית המקוצרת להכשרת טייסי קרב לא הייתה יכולה למלא את מקומם של טייסי הקרבות הוותיקים שאבדו, ואלה מהם שנותרו בחיים המשיכו בתפקידים מבצעיים, תחת שיעברו לבסיסי ההדרכה כדי להכשיר טייסים חדשים. כך צנחה הרמה המבצעית של הצי היפני, בעוד זו האמריקנית טיפסה בקצב מהיר.
בתפישה היפנית הייתה התבוסה כה חמורה, עד כי חל איסור חמור על כל המשתתפים בקרב להעלות על דל שפתיהם את אשר התרחש. לציבור היפני ולמרבית הפיקוד הצבאי נמסרו ידיעות על ניצחון מזהיר של הצי הקיסרי, והפצועים נשמרו בבידוד לבל יוכלו להפיץ את האמת על תוצאות הקרב. רק בתחילת שנות החמישים נודעו לעם היפני קורות הקרב אשר בעקבותיו איבדו את היוזמה ההתקפית ונכשלו בתוכנית לנצח את ארצות הברית.
אמנם הניצחון האמריקני היה כביר, אך קרב מידוויי לא סיים את המלחמה. הצי הקיסרי נפגע קשות, אך עדיין היו לו מאות ספינות מכל הדגמים. לוחמה עיקשת בים נמשכה כמעט עד סוף המלחמה, כשבמערכה באיי שלמה ובקרב גוודלקנל הפעילו היפנים כוחות ימיים רבים. העדר ההגנה האווירית הראויה לאחר אובדנה בקרב מידוויי חרץ את דינו של הצי הקיסרי בקרבות ליד איי שלמה, ואף שהשיגו ניצחונות טקטיים אחדים, לא הצליחו היפנים להביס את האמריקנים.
קרב מידוויי הוכיח את חשיבות איסוף המודיעין ואת תחום הקריפטוגרפיה. יכולתו של הצי האמריקני ליירט את תקשורת האויב תרמה רבות להתקדמות האמריקנים באוקיינוס בשקט, כמו גם במערכה באוקיינוס האטלנטי. בין השאר, הביא מודיעין זה לעריכת מבצע נקם, בו הופל מטוסו של יממוטו באפריל 1943.
חיפושים תת־ימיים אחר שרידי הקרב
בספטמבר 1999 צוות של חברת "נאוטיקוס", בשיתוף פעולה עם מחלקת האוקיינוגרפיה של הצי האמריקני, הצליח לאתר חלק מסיפונה של נושאת המטוסים קאגה.
תיאורי הקרב בספרות ובקולנוע
קרב מידוויי זכה למספר תיאורים בספרות ובקולנוע. הרמן ווק מקדיש חלקים ניכרים מספרו "מלחמה וזיכרון" (1978) לתיאור מפורט של הקרב, כאשר אחת הדמויות הראשיות בספר, וורן הנרי, משמשת כטייס קרב. תיאורו של ווק הוא ארוך ומפורט, משתרע על פני עשרות עמודים וכולל, פרט לתיאור ספרותי של אירועי הקרב, אף ניתוח טקטי ואסטרטגי, כביכול מאת גנרל גרמני בשם "ארמין פון רון", טכניקה ספרותית בה השתמש ווק לאורך הסאגה הכוללת את "רוחות מלחמה" ו"מלחמה וזיכרון". תיאור הקרב מסתיים ברשימה מלאה של הנופלים (מן הצד האמריקני), תוך הדגשת חשיבותו של הקרב במאמץ המלחמה הכולל של בעלות הברית. הספר הפך לסדרת טלוויזיה ברשת ABC, המתארת אף היא את מהלכי הקרב.
מספר סרטי קולנוע מתארים את הקרב. עוד בשנת 1943 ביים ג'ון פורד סרט תיעודי צבעוני, תוך שימוש בקטעים שצולמו על ידי הצי האמריקני. בשנת 1976 נוצר סרט דרמטי המתאר את הקרב, בכיכובו של צ'רלטון הסטון, כשלצידו צוות של שחקנים ותיקים כגלן פורד, הנרי פונדה ורוברט מיצ'ם, ובתפקיד יממוטו – טושירו מיפונה. הסרט היה סרט ראווה הוליוודי, המתאר את מהלכי הקרב באופן מדויק למדי, אם כי יש שמצאו אי דיוקים בדגמי המטוסים והספינות שהוצגו בו. הסרט השתמש בטכניקה חדשנית לזמנה שנקראה "סנסראונד", שמטרתה הייתה לתת לקהל הצופים באמצעות השמעת קולות בדציבל גבוה, באמצעות רמקולי ענק, תחושה פיזית בעת סצנות הפעולה. טכניקה זו שימשה במספר מועט של סרטי אסונות בשנות השבעים ונזנחה. בשנת 2019 נוצר סרט דרמטי אחר בשם הקרב על מידוויי המתאר אף הוא את הקרב, בכיכובו של אד סקרין, כשלצידו צוות של שחקנים ותיקים כפטריק וילסון, לוק אוונס, אהרון אקהרט, ניק ג'ונאס, מנדי מור, דניס קווייד, דארן כריס ווודי הארלסון.
תיאטרון רומי
התיאטרון הרומי היה מבנה ציבורי בתקופת האימפריה הרומית, ששימש למופעי בידור לקהל הרחב, בדרך כלל להצגות. ההבדל העיקרי בין אמפיתיאטרון לתיאטרון רומי, בנוסף להבדל בשימוש, הוא שהאמפי הוא עגול או עגלגל, בעוד שהתיאטרון צורתו חצי עיגול. בדומה למבני ציבור רבים בתרבות הרומית, גם מקורם של התיאטרון הרומי ושל האמפיתיאטרון, שאוב מהאדריכלות של יוון העתיקה. עם זאת, לתיאטרון הרומי ישנם מאפיינים ייחודיים מסוימים. לדוגמה, הוא נבנה לרוב על יסודות משל עצמו, ללא הסתמכות על מורדות טבעיים של גבעה או מדרון, והיה במבנה סגור מכל צדדיו ולא פתוח.
מבנה
יש דמיון בין התיאטרון הרומי לבין האמפיתיאטרון. שניהם בנויים מהבטון הרומי, ושניהם סיפקו לציבור הרחב אפשרות לאירועי בידור והנאה במתחם ציבורי. עם זאת, מדובר בסוגי מבנים שונים, שנועדו לאירועים שונים לחלוטין. אחד ההבדלים העיקריים הוא באקוסטיקה שאפיינה את התיאטרון הרומי. הבדל זה נועד לשרת את המטרות השונות של המבנים. בעוד שבאמפיתיאטרון התקיימו מרוצים, קרבות בין גלדיאטורים לבין עצמם, או בין גלדיאטורים לחיות מסוכנות, אירחו התיאטראות הרומיים מחזות,  מחזות שבהן שירה, שירת מקהלה, ונאומים לקהל. ההבדל העיקרי בין השניים הוא במבנה: בניגוד לאמפיתיאטרון, התיאטרון הרומי לא נבנה בצורת היקף מלא (עיגול או אליפסה), והיה לו אזור של "אחורי הקלעים" ואזור של קדמת הבמה. קיומה של במה הסגורה מאחור בקיר, אפשרה אקוסטיקה שלא הייתה קיימת במבנה העגול המלא של האמפי. מעבר לאקוסטיקה, אפשרה קדמת הבמה לשחקנים, לזמרים או לנואמים, לצאת אל הקהל מכיוון אחורי הקלעים, לבחור מתי ברצונם להיראות וכיצד, ולתת את הופעתם, ואף להשתחוות בסיום לכיוון הקהל, שהיה בכיוונים מוגדרים.
התיאטראות הרומיים נבנו לרוב בצורה של חצי עיגול, ובאופן דומה בכל רחבי האימפריה, עם הבדלים קלים בהתאם לאזור שבו הם נבנו ולסוג החומר ששימש לבניה. הקיר האחורי שמאחורי הבמה (Scaenae frons) נתמך על ידי עמודים. הפרוסניום, מקום ההופעה, לא היה מוגבה, אלא מונמך, כך שכל הקהל היה יכול לראותו מכל כיוון. על הפודיום, הבמה המוגבהת מאחור, עמדה המקהלה, שנתנה את הרקע לדובר בנאום או לשחקנים במחזה. הפרוסניום, מקום ההופעה, הופרד מהקהל היושב על ידי עיטורים מעוצבים, בהם הייתה ניכרת השפעה הלניסטית. הקהל ישב באודיטוריום, תחום הישיבה, שהיה חלק בלתי נפרד ממבנה התיאטרון, והייתה בו הפרדה ברורה של הצופים לפי מעמדות. האולם, בו התאספו הצופים, היה בנוי לעיתים על גבעה קטנה או מדרון, שעליו נבנו מקומות ישיבה מסודרים. אך בניגוד ליוונים, שבנו תיאטראות תוך היעזרות במשאבי הטבע, הרומאים נטו לבנות תיאטראות ללא תלות בזמינות של הגבעות, גם בשטח מישורי, והמושבים הוגבהו באופן מלאכותי בעבודות עפר. כל התיאטראות שנבנו בתוך העיר רומא נבנו בעבודת כפיים ללא היעזרות במבנה הקרקע. האולם לא היה מקורה, אך היו בו סוככים (vela) שניתן היה להעלותם ולהשתמש בהם על-מנת להגן משמש חזקה או מגשם. בתחילה נבנו תיאטראות רומיים מעץ, לצורכי פסטיבלים וחגיגות עונתיות, ופורקו בתום השימוש. זאת עקב מורטוריום (איסור) על בניית תיאטרון כמבנה קבע, איסור שנהג עד שנת 55 לפני הספירה. תיאטרון פומפיוס היה התיאטרון הראשון ככל הנראה שנבנה מאבן ומלט, והיה צורך לבנות בנוסף אליו מקדש על מנת לעקוף את האיסור.
בתוך העיר רומא שרדו מעט מבנים של תיאטראות. הראיות לקיומם נמצאות בשרידים בלבד. מבנה התיאטרון הרומי אמנם מוכר לנו, אך בעיקר מתיאטראות שנבנו מחוץ לרומא. התיאטרון הרומי העתיק של אורנז', במחוז אורנז' בצרפת, הוא אחד התיאטראות הקלאסיים השמורים ביותר, ומהווה הדגמה מוחשית לאופן הבניה של התיאטרון הרומי. קיר החזית, שאורכו 103 מטרים וגובהו 37 מטרים, וכן הבמה (פודיום) נותרו בשלמותם, אם כי ללא ציפוי השיש המקורי. מהתפאורה המקורית נותר מעט. פסל הקיסר אוגוסטוס הועבר אל שקע מרכזי גדול בקיר הבמה, והוא ניצב בו עד היום. עם זאת נגנבו עמודי האבן  שהיו כנראה מפוארים, וכן פסלים נוספים, שהיו בעבר במתחם.
רות פרסול
רות מוניקה פרסול (באנגלית: Ruth Monicka Parasol; נולדה בשנת 1967) היא עורכת דין ואשת עסקים אמריקאית, שהקימה את חברת ההימורים המקוונים PartyGaming בשנת 1997 והחזיקה ברוב מניות החברה. בשנת 2010 דורגה על ידי האקונומיסט במקום ה-15 ברשימת הנשים העשירות בזכות עצמן.
קורות חייה
פרסול נולדה בשנת 1967 בסן פרנסיסקו, קליפורניה. אמה היא גונה פרסול, ממוצא שוודי, ואביה הוא ריצ'רד פרסול, ניצול השואה יהודי-פולני שעלה לישראל ושירת בצה"ל. לאחר שהשתחרר מצה"ל השתקע בקליפורניה, למד הנדסת מכונות באוניברסיטה הפוליטכנית, עבד כמהנדס במשך כמה שנים ואז הפך לסוכן נדל"ן.
עם סיום לימודיה השתלבה בעסקי הנדל"ן של אביה, וכמו כן ניהלה עסק רווחי של שיחות ארוטיות ואתרי פורנוגרפיה באינטרנט.
בשנת 2003 נישאה ליזם רוס דה-ליאון. הם עברו עם ילדיהם לגיברלטר בשנת 2004. הם נפרדו בשנת 2010, וסיימו את הליכי הגירושים ב-2014. פרסול ממשיכה להתגורר בגיברלטר, ונוסעת לעיתים קרובות לישראל, לונדון וספרד.
עסקי ההימורים
בשנת 1997 פרסול הקימה אתר להימורים מקוונים בשם Starluck Casino Online באיים הקריביים. לאחר מכן חברה לאנשי טכנולוגיה שפיתחו את העסק, בהם בן זוגה רוס דה-ליאון. האתר שינה את שמו ל-Party Gaming ובנוסף לו הקימה החברה אתר למשחקי פוקר מקוונים. אתרים אלו הניבו רווחים גבוהים, מעל ל-500 מיליון דולר בשנת 2005.
בשנת 2006 נסגרו האתרים לגישה מארצות הברית עקב חוקים שאסרו על הימורים באינטרנט. בדצמבר 2006 פרסול ובעלה הפסיקו את פעילותם בחברה, ובשנת 2015 מכרו את חלקם בחברה.
אלי פרידמן
אלי פרידמן (נולד ב-2 בספטמבר 1973) הוא זמר, מלחין ומוזיקאי חסידי ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בשכונת קריית צאנז שבירושלים לבית חסידי, להוריו שלמה אריה ובלומה. התחנך בישיבה הקטנה עטרת ישראל ובישיבה הגדולה היכל התורה של הרב צבי קושלבסקי, ולאחר נישואיו למד בכולל של ישיבת תורה אור.
קריירה מוזיקלית
פרידמן החל את דרכו המוזיקלית עוד בהיותו בחור. בגיל עשרים הלחין חמישה שירים שביצע מיכאל שטרייכר ביניהם "יזכרם" ו"ומחליף את הזמנים". כמו כן הלחין את השיר "פתח לנו שער" שביצע אפרים מנדלסון.
ב-1998 הוציא פרידמן את אלבום הבכורה שלו - "השמח בחלקו", ובו עשרה שירים שהלחין, עם מילים מהמקורות. מהאלבום התפרסם השיר "השמח בחלקו".
ב-2001 הוציא את אלבומו השני "שומע אל אביונים", ובו תשעה שירים שהלחין. גם באלבום זה המילים לשירים הן מהמקורות. מתוך האלבום התפרסמו בין היתר השירים "שומע אל אביונים", "אשרי האיש" ו-"המלכות שלך היא".
ב-2003 יצא אלבומו השלישי "בוטחים בקב"ה", ובו עשרה שירים שתשעה מתוכם הולחנו על ידי פרידמן. באלבום זה ביצע לראשונה שיר עם מילים מקוריות, "לטעום מהאור". בשיר זה פונה פרידמן לדמות בדיונית של נער חרדי שתוהה מה מקומו בעולם, ומעודד אותו. בין שירי האלבום המצליחים היו השירים "בוטחים בקב״ה", "שמור וזכור" ו-"מעביר יום".
ב-2005 כתב והלחין את שיר הנושא מתוך אלבום הבכורה של מאיר גלבר - "להרבות כבוד שמיים".
ב-2006 יצא אלבומו "על הסטנדר" ובו אחד עשר שירים שהולחנו על ידו. ארבעה מתוכם עם מילים שכתב פרידמן - "לא מתנתקים", "רק אותך אלוקים", "על הסטנדר" ו"ניגון קטן". השירים שהתפרסמו מהאלבום הם "ניגון קטן" ו-"בכֹה תבכה".
ב-2014, לאחר הפסקה של שמונה שנים, יצא אלבומו "מה הבריות אומרות עליו", ובו שנים-עשר שירים פרי לחנו. באלבום מתארחים זמרים אלי הרצליך ויצחק מאיר. בספטמבר 2015 זכה האלבום בתואר "אלבום השנה החסידי" במצעד של תחנת הרדיו קול ברמה.
במרץ 2016 הוציא אלבום הופעה בשם "שרים ביקב עם אלי פרידמן". באלבום עשר רצועות שבוצעו בהופעה אקוסטית שהתקיימה ביקב מצודה שבגבעת יערים ביולי 2015.
ב-2018 הוציא את האלבום "רחובות הנהר" ובו שנים-עשר שירים, אחד-עשר מהם הולחנו על ידו. השיר המצליח ביותר באלבום היה "מרכבות פרעה".
ב-2019 הלחין את השיר "אני מאמין" לאלבומו של אלי הרצליך "הרצליך 2".
החל מינואר 2023 פרידמן שופט בתוכנית הריאלטי "המאסטרו", שמשודרת ברדיו קול חי.
הגשה ברדיו
פרידמן הגיש בעבר בתחנת הרדיו החרדי "רדיו קול חי" תוכנית מדי יום שישי בשם "לכו נרננה", לצד הרב חיים הורביץ, רב שכונת צהלה. עם השקת תחנת הבת קול חי מיוזיק החל לשדר בה תוכנית בימי שישי.
קרפטנים
קרפטנים (בלטינית: Carpetani) היה שמו של שבט קלטי שחי בחצי האי האיברי בתקופה הקדם-רומית.
על פי חפירות שנערכו, מעריכים שהם חיו בעיקר בצפון ובמערב ספרד של ימינו. לא ברור מתי היגרו לחצי האי האיברי, אולם על פי דברי פוליביוס במאה השלישית לפני הספירה הם היו השבט החזק ביותר בספרד. הם נאבקו באומץ בקרתגים שפלשו לאדמתם, עד שהמצביא הקרתגי המפורסם חניבעל ברקה הביס אותם בקרב נהר הטחו. אולם עדיין הם היוו מטרד רציני, עד שבמהלך המצור על סגונטום, נאלץ חניבעל לעזוב את המצור ולדכא מרידה שלהם. חלקם גויסו כשכירי חרב לצבא קרתגו, אולם הם היו לא צייתנים, ידוע ש-11,000 מהם ערקו מצבאו של חניבעל במהלך מסעו לאיטליה. כאשר הרומאים פלשו להיספניה במהלך המלחמה הפונית השנייה, הקרפטנים סייעו להם במאבקם נגד הקרתגים. וכאשר היספניה סופחה באופן רשמי לרומא, הם קיבלו זאת בצייתנות ולא ידוע על מרידות רבות שלהם נגד הרומאים. הם נטמעו בהדרגה בקרב השבטים האחרים עד שנעלמו לגמרי.
פדילה דז'יריה
פדילה דז'יריה (בערבית: فضيلة الدزيرية, תרגום מילולי: "פדילה האלג'ירית"; 25 ביוני 1917 – 6 באוקטובר 1970) הוא שם הבמה של פדילה מדאני, אשר הייתה זמרת ומוזיקאית אלג'יראית שהתמחתה בפרט בהוזי (حوزي), סגנון של מוזיקה אלג'יראית קלאסית.
ראשית חייה ותחילת דרכה המוזיקלית
פדילה נולדה בעיר אלג'יר ב-1917 להורים מהדי בן אבדרחמן ופטומה ח'לפאוי. היו לה אחות וחצי-אח. מגיל צעיר היא התעניינה במוזיקה והחלה לשיר ולנגן בעוד, במיוחד בסגנון האוזי (حوزي), סגנון של מוזיקה אלג'יראית קלאסית.
פדילה קיבלה הכרה ציבורית לראשונה כשהופיעה בתוכנית הרדיו של מלחין ומנצח אלג'יראי ידוע, פרופ' חדאד אל ג'ילאלי, שאחר כך גם כתב עבורה הרבה מהשירים שהיא ביצעה והקליטה.
נישואין והמשך הקריירה
בגיל 13 חיתנו אותה לגבר בן 30. היא ילדה ילד שמת בגיל צעיר. בעלה היה מובטל, ובמהלך הנישואין היא הייתה המפרנסת העיקרית.
בעלה נפטר ומעט לאחר מכן, בת 18, היא עברה לצרפת. בצרפת היא המשיכה להופיע, במיוחד בהתכנסויות ומסיבות של מהגרים מאלג'יריה - אבל גם בקברט. כעבור תקופה, היא חזרה לאלג'יריה והחלה לעבוד עם כמה מהמוזיקאים המובילים של התקופה. בין היתר, היא הצטרפה להרכב של הפסנתרן מוסטפא סקנדרני ולהרכב של מרים פקאי. פדילה ואחותה גוסם הקימו הרכב ביחד עם רנט ל'אוראנז, הזמרת היהודיה המפורסמת. במקביל, היא החלה להופיע גם כשחקנית תיאטרון ומאוחר יותר, כשהצרפתים הביאו לאלג'יריה את הטלוויזיה, היא הופיעה גם שם.
בזמן מלחמת העצמאות של אלג'יריה, חברה פדילה לאחותה האקטיביסטית בפעילות פוליטית. היא ניצלה את כשרונותיה כדי לאסוף כספים, ושלחה אותם לאנשי המחתרת שהתחבאו בהרים בכדי לממן תחמושת. בעקבות זאת, אסרו אותה הצרפתים, והיא נשפטה וישבה בכלא סרקאז'י בצפון אלג'יריה.
אחרי שהשתחררה מהכלא, פדילה הקימה הרכב משלה והמשיכה להופיע ולהקליט. פדילה נפטרה בביתה בשנת 1970.
מי שואל אותך?
מי שואל אותך? היה שעשועון קומי, מסוגת מצלמה נסתרת, ששודר בזכיינית ערוץ 2, רשת בשנת 2010, בהנחיית הקומיקאי ליאור כלפון. בכל תוכנית התחפש כלפון וגילם מספר דמויות כדי להסתיר את זהותו מפני המשתתפים, ושאל את המשתתפים מבלי שהם יודעים שהם משתתפים בשעשועון טלוויזיה, 5 שאלות טריוויה כאשר על כל תשובה נכונה שענו קיבלו 400 שקלים, וכן גם עצר אנשים ברחוב ושאל אותם שאלה אחת, ובמידה וענו נכון על השאלה זכו ב-50 שקלים.
כמו כן, הייתה בתוכנית "פינת הסיבוב המהיר", בה קומיקאי אורח מתחפש ומסתיר זהותו ושואל כמה שיותר שאלות עובר אורח במשך שתי דקות ועל כל תשובה נכונה שקיבל חילק 200 שקלים.
ואקים
הוואקים חיו לאורכו של נהר הדורו, בספרד ופורטוגל של ימינו. הם היו דוברי שפות קלטיות, ועסקו בעיקר בגידול דגנים. המערכת החקלאית שלהם הייתה מפותחת בהרבה מזו של כל השבטים האחרים באזור, והם ייסדו מספר ערים חשובות ביניהם הרמאנדיקה. המצביא הקרתגי המפורסם חניבעל ברקה הכריז עליהם מלחמה בשנת 220 לפנה"ס, והחריב עד הייסוד את עריהם הרמאנדיקה וארבאקלה. לפיכך כרתו הוואקים ברית עם הקרפטנים והאולקאדים, ויצאו לקרב מכריע נגד חניבעל, שהביס אותם בקרב נהר הטחו.
בתקופת המלחמה הפונית השנייה בין קרתגו לרומאים, הוואקים נותרו נייטרלים. אולם לאחר שהיספניה נכבשה לחלוטין בידי הרומאים, מרדו בהם מספר פעמים. הם תמכו בנומנטיה (עיר לוסיטנית שמרדה ברומאים), במהלך המלחמה הקלטיברית השלישית. ולאחר המלחמה סופחה ארצם לפרובינקיה הרומית היספניה קיטריור. בשנת 27 סיפח אוגוסטוס את ארצם לפרובינקיה היספניה טארקוננסיס. הם נטמעו בסופו של דבר בעמים הקלטים האחרים.
אולקאדים
אולקאדים (בלטינית: Carpetani) היה שמו של שבט קלטי שחי בחצי האי האיברי בתקופה הקדם-רומית.
הם חיו באזור המחוז קסטיליה-לה מנצ'ה בספרד של ימינו, וייסדו שם מספר ערים חשובות. על פי ממצאים ארכאולוגיים, נראה שתרבותם הושפעה רבות מהפיניקים שעמם היו בקשרי מסחר. בשנת 221 לפנה"ס המצביא הקרתגי המפורסם חניבעל ברקה תקף את ארצם, והחריב את עירם אלתיאה. בשנה שלאחר מכן כרתו האולקאדים ברית עם הקרפטנים והוואקים, ויצאו לקרב נגד חניבעל, שהביס אותם בקרב נהר הטחו. אם כי אולקאדים רבים שרתו כשכירי חרב בצבא קרתגו, וחניבעל אף העביר חלק מהם לאפריקה. לאחר שחניבעל עזב את חצי האי האיברי, עברו האולקאדים לצדד ברומאים אויביהם של הקרתגים. הם נותרו נאמנים לרומאים גם לאחר שהללו סיפחו את חצי האי האיברי, ואף תמכו בהם בתקופת מלחמת נומנטיה. ארצם נכללה בתחום הפרובינקיה היספניה קיטריור.
איילין קולינס
איילין מארי קולינס (נולדה ב-19 בנובמבר 1956) היא אסטרונאוטית בנאס"א לשעבר וקולונל בדימוס בחיל האוויר של ארצות הברית. כמדריכת טיסה וטייסת ניסויים לשעבר, קולינס הייתה האישה הראשונה ששימשה טייסת ומפקדת על מעבורת חלל. קולינס שהתה בחלל החיצון 38 ימים, 8 שעות ו-10 דקות. היא פרשה ב-1 במאי 2006 ומכהנת כחברת דירקטוריון בקבוצת USAA.
ראשית חייה
קולינס נולד באלמירה, ניו-יורק. ההורים שלה היו ג'יימס א. ורוז מארי קולינס, מהגרים ממחוז קורק, אירלנד. יש לה שלושה אחים. בתור ילדה הייתה חברה בצופים, וכבר אז הביעה עניין להיות טייסת או אסטרונאוטית.
לאחר שסיימה לימודיה באקדמיה החופשית של אלמירה בשנת 1974, קולינס למדה מתמטיקה בקולג' הקהילתי קורנינג והשלימה תואר ראשון באוניברסיטת סירקיוז ב-1978. סיימה תואר שני במדעים בפעולות מחקר מאוניברסיטת סטנפורד בשנת 1986, ותואר M.A בניהול מערכות חלל מאוניברסיטת וובסטר  בשנת 1989.
הקריירה בחיל האוויר
לאחר סיום לימודיה בסירקיוז, היא הייתה אחת מתוך ארבע נשים שנבחרו להכשרת טיסה בבסיס חיל האוויר ואנס באוקלהומה. לאחר שקיבלה את כנפי הטיסה שלה, היא נשארה בבסיס ואנס במשך שלוש שנים כמדריכת טיסה על מטוסי טאלון T-38 ולאחר מכן עברה להדריך על מטוס C-141 סטארליפטר  בבסיס חיל האוויר טראוויס בקליפורניה. בין השנים 1986 ל-1989, היא הוצבה באקדמיית חיל האוויר בקולורדו, שם היא שימשה כמרצה למתמטיקה ומדריכת טיסה על מטוסי T-41. ב-1989, קולינס נהייתה לטייסת השנייה שהשתתפה בבית הספר לטייסי ניסוי של חיל האוויר האמריקאי. היא נבחרה לתוכנית האסטרונאוטים בשנת 1990. סך הכל צברה קולינס כ-6751 שעות טיסה בכ-30 סוגים שונים של כלי טיס.
על שירותה בחיל האוויר עוטרה בצלב התעופה המצוינת, אות לגיון ההצטיינות, מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה ועיטורים נוספים.
קולינס נישאה לטייס פאט יאנגס בשנת 1987, ולהם שני ילדים.
הקריירה כאסטרונאוטית
קולינס נבחרה להיות אסטרונאוטית בשנת 1990, וב-1995 הטיסה לראשונה מעבורת חלל במהלך המשימה STS-63, המשימה כללה מפגש בין מעבורת החלל דיסקברי ותחנת החלל מיר הרוסית. לאות הוקרה על ההישג שלה בתור טייסת המעבורת הראשונה, היא קיבלה את גביע הרמון. לקראת השיגור, ולכבוד היותה הטייסת הראשונה, היא הזמינה את נשות קבוצת ה-13 של מרקורי להיות אורחות מיוחדות בשיגור. מתוך הקבוצה, שבע מהנשים היו נוכחות בשיגור, וקולינס הביאה בטיסה מזכרות מיוחדות בשביל כולן.
בנוסף היא שימשה כטייסת של המשימה STS-84 ב-1997.
קולינס הייתה גם המפקדת הראשונה של רכב חלל בפיקודה על משימת המעבורת STS-93, ששוגרה ביולי 1999 ופרשה את טלסקופ החלל צ'נדרה.
קולינס פיקדה על המשימה STS-114. משימת "חוזרים לטיסה" של נאס"א שנועדה לבחון שיפורים בבטיחות ומילוי אספקה בתחנת החלל הבינלאומית (ISS). הטיסה יצאה לדרכה ב-26 ביולי 2005 וחזרה ב-9 באוגוסט 2005. במהלך המשימה STS-114 קולינס הפכה לאדם הראשון שהטיס מעבורת באמצעות תמרון רוחב מלא של 360 מעלות (תמרון בו עוגנים לתחנת החלל הבינלאומית). החשיבות של היכולת לנחות על תחנת החלל הייתה בכך שזה אפשר צילום של בטן המעבורת על מנת להבטיח שאין כל נזק לפני שהמעבורת תצא שוב לדרכה (מה שקרה למעבורת החלל קולומביה שמגן החום שלה נפגע).
ב-1 במאי 2006 הודיעה קולינס שהיא עוזבת את נאס"א כדי שיהיה לה יותר זמן לבלות עם משפחתה ולהתמקד בענייניה הפרטיים. מאז פרישתה מנאס"א היא שימשה פרשנית לענייני נחיתות והמראות של מעבורות חלל עבור רשת CNN. על שירותה בנאס"א עוטרה במדליית המנהיגות ובמדליית טיסת החלל.
זיכרון מעבורת הקולומביה
ביוזמת שר המדע והטכנולוגיה דאז, מתן וילנאי, ורונה רמון הגיעו לישראל האסטרונאוטים שיצאו לחלל למשימות במעבורת דיסקברי. האסטרונאטים הגיעו לשורת אירועים שנערכו לציון 3 שנים לאסון הקולומביה. קולינס, מפקדת המעבורת דיסקברי עמדה בראש המשלחת. האסטרונאוטים הגיעו לישראל ב-27 וב-28 בינואר 2006, מועד נפילתה של מעבורת החלל קולומביה והשתתפו בשורת אירועי זיכרון. קולינס נאמה בכנס החלל הבינלאומי על שם אילן רמון והשתתפה בכינוס חוג הנשיא למדע בנושא חקר החלל בישראל.
פעילותה הפוליטית
ב-20 ביולי 2016 קולינס נשאה דברים במהלך כנס המפלגה הרפובליקנית בקליבלנד, אוהיו, כחלק ממערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016. (ועידה זו אישרה שדונלד טראמפ הוא מועמד המפלגה). קולינס הייתה אמורה לתמוך פומבית בטראמפ, לא עשתה זאת בנאומה. שמה של קולינס עלה כמועמדת לתפקיד ראש נאס"א אולם פרשנים העריכו כי סיכוייה לא היו גבוהים לאור חוסר התמיכה הפומבית בטראמפ.
אמדאו ביאבאטי
אמדאו ביאבאטי (באיטלקית: Amedeo Biavati; 4 באפריל 1915 – 22 באפריל 1979) היה כדורגלן איטלקי, ששיחק בעמדת הקיצוני ימני או החלוץ. זכה עם נבחרת איטליה במונדיאל 1938.
ביוגרפיה
ביאבאטי נולד ב-4 באפריל 1915 בבולוניה שבאיטליה. בתחילת הקריירה שיחק בקבוצה בולוניה שמעיר הולדתו, בה הגיע להצלחות כאשר זכה עימה שלוש פעמים בליגה האיטלקית. שיחק גם עם קטניה בליגה השנייה באיטליה, ועם עוד כמה קבוצות איטלקיות ברמה נמוכה.
בנבחרת איטליה ערך ביאבאטי את הופעת הבכורה שלו ברבע גמר מונדיאל 1938 נגד מארחת הטורניר צרפת, אותה ניצחו 1–3. בסוף אותו טורניר איטליה זכתה בתואר. ביאבאטי זכור גם כמי שהבקיע את השער היפה נגד אנגליה במילאן ב-13 במאי 1939, כאשר כבש מול שער ריק לאחר שעבר את המגן ואת השוער. בסך ערך 18 הופעות בהן כבש 8 שערים בין השנים 1938–1947.
ביאבאטי השתתף יחד עם כדורגלנים אחרים בסרט "11 גברים וכדור" שיצא בשנת 1948 וביים ג'ורג'יו סימונלי. לאחר שפרש מקריירת משחק היה ביאבאטי מאמן, אך לא זכה להצלחה. בסוף קריירת הכדורגל שלו מצא עבודה בצוות הטכני של בולוניה, ואז הפך לעובד עירייה אשר תפקידו היה לפקח על מתקני הספורט. ביאבאטי נפטר ב-22 באפריל 1979, בגיל 64. הוא נקבר בבית העלמין המונומנטלי של סרטוזה די בולוניה.
2017 ברוסיה
2017 ברוסיה היא השנה ה-26 להקמת הפדרציה הרוסית לאחר פירוק ברית המועצות והשנה ה-100 לפרוץ מהפכת פברואר ומהפכת אוקטובר שהביאו לנפילת שלטון הצאר והקמת שלטון קומוניסטי.
נפטרו
(קטגוריה:רוסים שנפטרו ב-2017)
קלוד בלבסטר
קלוד בַּלְבַּסְטְר (בצרפתית: Claude Balbastre 8 בדצמבר 1724 – 9 במאי 1799) היה מלחין, נגן עוגב, צ'מבליסט ונגן פורטפיאנו צרפתי. הוא היה אחד המוזיקאים המפורסמים ביותר בתקופתו.
קורות חייו
לאביו של בלבסטר, בֶּנְיְין (Bénigne), היו 18 ילדים משני נישואים; קלוד היה ה-16 במספר. אביו היה נגן עוגב בכנסייה בדיז'ון. את שיעוריו הראשונים במוזיקה למד מאביו, אחר המשיך בלימודיו אצל קלוד ראמו, אחיו הצעיר של ז'אן-פיליפ ראמו, המוזיקאי הצרפתי המפורסם ביותר בתקופתו, גם הוא בן דיז'ון. לא ידוע דבר על לימודים נוספים בדיז'ון, אבל ב-1743 התמנה לנגן עוגב בקתדרלת סן אטיין. עד 1748 חיבר מוזיקה לעוגב וכמה יצירות לצ'מבלו בדיז'ון.
בלבסטר התיישב בפריז בשנת 1750 ולמד שם אצל פייר פברייה, שאת מקומו תפס בהמשך כנגן עוגב בכנסיית סן רוש. ז'אן-פיליפ ראמו עזר לבלבסטר ופרש עליו את חסותו כשהשתקע בפריז, והודות לכך מצא בלבסטר את מקומו במהירות וביעילות בחוגי המוזיקה של העיר ובחברה הגבוהה שלה. הקריירה שלו הייתה מזהירה: הוא ניגן בקונסרט ספיריטואל ב-1755 קונצ'רטו לעוגב פרי עטו, ומבקר מוזיקה אלמוני כתב עליו ב"מרקור דה פראנס" (מאי 1755, עמ' 181-180)
לאחר הצלחה זו המשיך להופיע לעיתים קרובות בקונסרט ספיריטואל עד 1782, בנגינת קונצ'רטי משלו (שלא שרדו) וכן עיבודים לקטעים מאופרות בנות התקופה.
בלבסטר היה לנגן עוגב בקתדרלת נוטרדאם ובקאפלה המלכותית, התמנה לצ'מבליסט בחצרו של מלך צרפת, שם לימד את המלכה מארי אנטואנט, והיה נגן עוגב בחצרו של לואי-סטניסלס-זאווייר, רוזן פרובאנס, מי שעתיד להיות לואי השמונה עשר, מלך צרפת. כה גדולה הייתה תהילתו של בלבסטר, שהארכיבישוף של פריז, כריסטוף דה בומון, נאלץ לאסור עליו לנגן בכמה מטקסי התפילה בסן רוש, משום שהכנסייה התמלאה עד אפס מקום כשבלבסטר ניגן.
תיאור של אחד מטקסי התפילה האלה בסן רוש מביא ד"ר צ'ארלס ברני, ובו הוא מספר, כי ביום א', 17 ביוני 1770, הקדים לקום מסעודתו כדי לשמוע את נגינתו של בלבסטר "המהולל" בכנסיית לה רוש. "בלבסטר ניגן בכל הסגנונות כשליווה את המקהלה. גם כשזו שרה את המגניפיקט, ניגן בלבסטר בין פרק לפרק במשך דקות אחדות, פוגות, אימיטציות ומוזיקה מכל סוג ומין, אפילו שירי ציידים וג'יגים, והקהילה לא הופתעה ולא נפגעה, עד כמה שיכולתי לשפוט."
בארני ביקר בביתו של בלבסטר ודיווח, כי ברשותו צ'מבלו יפה במיוחד מתוצרות ראקרס: "אחרי הכנסייה הזמין אותי מסיה בלבסטר לביתו, לראות צ'מבלו ראקרס משובח, שאותו קישט מבפנים ומבחוץ בציורי סצינות מאופרות של ראמו, בעידון המשתווה לזה של המרכבה או אפילו תיבת ההרחה המשובחת ביותר שראיתי מעודי בפריז." עוד דיווח, כי בלבסטר מחזיק בבעלותו "עוגב גדול מאוד, מצויד בדוושות, שאולי נחוץ לעוגבר צרפתי לצורך תרגול; זהו כלי גדול וגס מדי לחדר רגיל, והקלידים שלו רועשים כאלה שבכנסיית סן רוק (כך)." בארני מספר, שבלבסטר היה ביחסים טובים מאוד עם מלחין עמית, ארמן-לואי קופרן, שאותו הציג לפני בארני, המציין, "שמחתי לראות שני אנשים נכבדים באותו משלח יד, והם גלויי לב וידידותיים איש עם רעהו."
ב-1763, נשא בלבסטר לאישה את מארי-ז'נבייב אוטטר, בתו של החלילן והמלחין ז'אק-מרטין אוטטר ונצר למשפחה מפורסמת של מוזיקאים נורמניים. בתקופת המהפכה הצרפתית, היה בלבסטר עלול להימצא בסכנת חיים מחמת קשריו עם האצולה וחצר המלכות, אבל הוא הסתגל למצב הפוליטי החדש וניגן את המנוני המהפכה ושיריה בעוגב שלו. עם זאת, הוא איבד את משרותיו הרשמיות וכן, באופן זמני, את הפנסיה שלו. הוא מת בפריז בשנת 1799.
יצירתו
יצירות המקלדת של בלבסטר מגוונות באופיין, רבות מהן במסורת המפוארת של פרנסואה קופרן או של ז'אן-פיליפ ראמו, אך שומרות על עצמאות סגנונית. יצירות אחרות מודרניות יותר וקרובות יותר לסגנון של סקרלטי. יצירה שהתחבבה עליו כנראה במיוחד הייתה ה"פסטורלה" שלו בלה מז'ור, כי הוא הורה לכתוב אותה על לוח השם שעל הצ'מבלו שלו, בתאריך 6 באוגוסט 1767. עוד יצירה שלו ששרדה היא פרלוד לא שקול, שהיה או אחד האחרונים שכתב לצ'מבלו או הראשון (וכנראה האחרון) לפסנתר.
האן-סור-לס
האן-סור-לס (בצרפתית: Han-sur-Lesse; בוולונית: Han-so-Lesse) הוא כפר השייך מוניציפלית לעיר רושפור, פרובינציית נאמור, מחוז ולוניה, בלגיה. הוא ידוע בזכות מערת נטיפים הנמצאת בגבעה הסמוכה אליו ונהר לס החוצה אותו.
מערת האן-סור-לס
המערה (בצרפתית: Grottes de Han-sur-Lesse) היא אתר תיירותי אטרקטיבי בבלגיה שחולפים בו מעל חצי מיליון תיירים בשנה. מערת הנטיפים נוצרה כתוצאה מחלחול המים של נהר לס הסמוך בסלע, לעומק של קילומטר לערך בתוך הגבעה. הטמפרטורה במערה כ-13 מעלות, והיא מאופיינת ברמת לחות גבוהה. הכניסה למערה מוגבלת, ואפשרית רק באמצעות רכבת היוצאת מהכפר הנמצא במרחק של כ-2 ק"מ ממנה. ההליכה במערה נמשכת שעה עד שעה וחצי, לאורך של כ-2 ק"מ, בליווי הסבר מודרך ומופע אור-קולי.
Blue Sky Studios
חברת Blue Sky Studios נסגרה על ידי וולט דיסני ב-11 באפריל 2021.
היסטוריה
לאחר ההצלחה של "טרון", חברת וולט דיסני החליטה שלא להמשיך לעבוד עם החברה שהפיקה עבורה את האפקטים, "Synthavision", ולתת מעתה לאולפניהם לעשות זאת. לאור זאת Synthavision פשטה את הרגל, וכמה מעובדיה, כריס וודג', קרל לודוויג, יוג'ין טרוובטזקוי, אליסון בראון, דוד בראון ומיכאל פרארו, החליטו להמשיך בעבדות ההנפשה, והקימו אולפן עצמאי, בשם "בלו סקיי".
עם הקמתו, האולפן הפיק פרסומות מונפשות קצרות לטלוויזיה, וכן גם כמה אפקטים חזותיים לסרטים קטנים. באוגוסט 1997, חברת פוקס המאה ה-20 רכשה את האולפן, במטרה שישמש כמחלקת ההנפשה שלה. מיד לאחר הרכישה, החלו האולפנים בעבודתם, והפיקו את האפקטים בסרטים "הנוסע השמיני 4: התחייה", "טיטניק" ו"ארמגדון".
במרץ 1999, כחלק מהתרסקות שוק ההנפשה, מכרה פוקס המאה ה-20 חצי מהאולפן. בניסיון האחרון לפני סגירה מוחלטת, בשנת 2002 הוטלה על האולפנים הפקת תסריט לשם בשם "עידן הקרח", וזכה להצלחה רבה, הן מסחרית והן ביקורתית. הצלחת הסרט הובילה ליצירת זיכיון שלם סביב הסרט, שכולל גם ארבעה המשכים, "עידן הקרח 2: נמסים מצחוק", "עידן הקרח 3: עלייתם של הדינוזאורים", "עידן הקרח 4: יבשת בתנועה" ו"עידן הקרח: מסלול התנגשות", שהולידו יחדיו עם הסרט המקורי הכנסות של $3,215,600,000.
ארה ירוקת-כנף
ארה ירוקת-כנף (שם מדעי: Ara chloropterus) הוא מין של תוכי ארה גדול החי באמריקה הדרומית. הוא קרוב מעט לארה ארגמנית אך צבע נוצותיו האמצעיות הוא ירוק. זה הוא מין נפוץ בפארקי תוכים שונים. מידותיו: אורך 90-95 ס"מ ומשקל מ-1,050 עד 1,708 גרם. הוא אחד התוכים הגדולים בעולם והשני בדרום אמריקה אחרי ארה יקינתונית. כנפי תוכי זה הן צבעוניות: אדומות בבסיס, ירוקות באמצע וכחולות בקצוות. שאר הגוף אדום כמעט לגמרי. הפנים לבנים עם פסים אדומים דקיקים. העין קטנה. המקור גדול מאד, לבן בחלקו העליון ושחור בחלקו התחתון.
תוכים אלה הם מראה נפוץ ביער האמזונאס והם מעופפים בלהקות גדולות ברחבי היער. עם זאת ציידים בלתי חוקיים מנסים לצוד אותם ולמכרם לחובבי חיות מחמד באופן לא חוקי. תוכי זה גם נפגע מכריתת יערות הגשם, אך מצב השימור שלו הוא ללא חשש, נכון לשנת 2023.
שועל דרווין
שועל דרווין (שם מדעי: Lycalopex fulvipes) הוא מין של שועל דרום אמריקני המצוי בסכנת הכחדה. בעבר נחשב לתת-מין של שועל ארגנטינאי אפור, אך כיום מוגדר כמין שונה בעל רגליים ולסתות קצרות יותר.
השועל נמצא על ידי צ'ארלס דרווין בשנת 1834 ועל כן שמו שועל דרווין.
בעל מבנה גוף קטן יחסית ובעל צבע פרווה כהה מאוד. אינו מתרבה עם שאר מיני השועלים הארגנטינאים. חי רק בכמה מקומות מצומצמים בדרום צ'ילה בחבל אראוקניה ובאי צ'ילואה. הוא חי בעיקר ביערות גשם ממוזגים, שם הוא ניזון מעכברים, פודואים דרומיים, ביצים, ציפורים, חסרי חוליות ופירות.
כיום יש בטבע עד מ-200 פרטים בוגרים ואוכלוסייתם מצטמצמת משנה לשנה.
אוקיאמה
אוקיאמה (ביפנית: 岡山市) היא עיר הבירה של מחוז אוקיאמה באזור (חבל ארץ) צ'וגוקו שנמצא במערב האי הונשו ביפן. העיר נוסדה ב-1 ביוני 1889. נכון לפברואר 2022, אוכלוסיית העיר הייתה 723,296 נפש וצפיפות האוכלוסין עמדה על 917.4 נפש לקמ"ר. השטח הכולל של העיר 789.88 קילומטרים רבועים.
תקופת אדו
בשנת 1600, אוקיטה הידייה (Ukita Hideie), שהיה בנו של אוקיטה נאואיה והאדון של אוקיאמה, הפסיד בקרב סקיגהארה. בשנה שלאחר מכן, Kobayakawa Hideaki הגיע לאוקיאמה והפך לאדון הפיאודלי של אוקיאמה. הידאקי מת בשנת 1602. Ikeda Tadatugu, שהיה האדון הפיאודלי של ההאן של Himeji, הפך לשליט הבא של אוקיאמה. לאחר תקופה זו, אוקיאמה נשלטה על ידי משפחת איקדה עד לחלק האחרון של המאה ה-19. בהמשך להתפתחותה הכלכלית, אוקיאמה הפכה לאחת מעשר ערי המבצר הגדולות ביותר ביפן במאה ה-18. גן Korakuen פותח על ידי האדון הפיאודלי הרביעי, Ikeda Tsunamasa.
ממשלת מייג'י ועד למלחמת העולם השנייה
ב-29 באוגוסט 1871, ממשלת מייג'י החדשה של האימפריה של יפן החליפה את חלוקת ההאן המסורתית בסמכות ממשלתית ריכוזית, וכך נוצרו המחוזות המודרניים של יפן. אוקיאמה הפכה לבירת מחוז אוקיאמה. בשנת 1889 נוסדה העיר אוקיאמה. בתקופת מייג'י נבנתה מסילת ברזל בעיר ששיפרה מאוד את התפתחותה. אוקיאמה הפכה לאחד המקומות החשובים ביותר במערב יפן בתחומי התחבורה והחינוך. כשהחלה מלחמת העולם השנייה, באוקיאמה היה בסיס של הצבא היפני הקיסרי. ב-29 ביוני 1945, העיר הותקפה על ידי חילות האוויר של צבא ארצות הברית באמצעות פצצות תבערה. כמעט כל העיר נשרפה, ויותר מ-1,700 בני אדם נהרגו. אוקיאמה ספגה נזק רב במלחמה, ואיבדה יותר מ-12,000 בתי אב.
מאז מלחמת העולם השנייה
במהלך הפריחה הכלכלית של יפן בשנות ה-60 של המאה העשרים, אוקיאמה התפתחה במהירות כאחת הערים החשובות ביותר באזורי צ'וגוקו ושיקוקו. בשנת 1972 החלה חברת הרכבות המהירות San'yō Shinkansen להסיע נוסעים בין תחנות Shin-Ōsaka ואוקיאמה. שנתיים לאחר מכן, שירות שינקנסן הוארך עד ל-Hakata.
בשנת 1988, נפתח גשר סטו-אוהשי, וחיבר את אוקיאמה עם שיקוקו ישירות ברכבת ובכביש.
העיר קילב מעמד של עיר ליבה ב-1996 ושל עיר מיועדת  ב-1 באפריל 2009.
גאוגרפיה
העיר אוקיאמה ממוקמת בחלק הדרומי של מחוז אוקיאמה, הממוקם בחלק המערבי של האי הונשו. העיר תחומה בדרום על ידי הים הפנימי סטו. נהר אסאהי חוצה את אוקיאמה.
מאז הפכה אוקיאמה לעיר מיועדת ב-2009, העיר חולקה לארבע רבעים. קיטה-קו, נאקה-קו, היגאשי-קו ומינמי-קו.
מיזוגים
נפות קוג'ימה, מיצו ואקאיווה כולן פורקו כתוצאה מהמיזוגים הללו.
חקלאות
העיר ממוקמת במישור אוקיאמה, בו מגדלים בעיקר, אורז, חצילים ועירית סינית לבנה. אפרסקים וענבים לבנים מגדלים בחלק ההררי, הצפוני של העיר.
תעשייה
בשנת 2005, התוצר המקומי הגולמי של העיר היה 800 מיליארד ין, כמעט 10% מהתוצר המקומי הגולמי לנפש של מחוז אוקיאמה. התעשיות העיקריות בעיר הן: ייצור חלקי מכונות, כימיקלים, מוצרי מזון ודפוס. רובע קונן, בדרום העיר, הוא אזור התעשייה.
מסחר
אוקיאמה נמצאת במרכז המטרופולין של אוקיאמה, הכולל את הערים קוראשיקי וסוג'ה. הרובע המסחרי העיקרי הוא רובע Omotechō, ליד טירת אוקיאמה, גני Kōraku-en, והאזור שמסביב לתחנת הרכבת אוקיאמה. המטה של Aeon Corporation, בית ספר פרטי לשפה האנגלית עם יותר מ-3,000 עובדים, ממוקם באוקיאמה.
תרבות
טירת אוקיאמה וקורקו-אן הן האטרקציות הבולטות ביותר באוקיאמה.
טירת אוקיאמה (מכונה Ujō (烏烏城'טירת עורבים') נבנתה בשנת 1597 על ידי אוקיטה נאואיה, שהיה פיאודל יפני. הטירה נהרסה במלחמת העולם השנייה בהפצצה של מטוסי ארצות הברית ב-1945 ושוחזרה ב-1966.
הגן היפני קורקו-אן, הידוע כאחד משלושת הגנים המסורתיים היפים ביותר ביפן, שוכן מדרום לטירה. הגן הוקם על ידי Ikeda Tsunamasa במשך 14 שנים, והושלם בשנת 1700. במרכז העיר ממוקם המנזר הבודהיסטי Sōgen-ji הגדול השייך לכת Rinzai.
פסטיבלים
בכל אוגוסט משנת 1994 אוקיאמה מארחת את פסטיבל מומוטארו מטסורי, שהוא שילוב של שלושה פסטיבלים שונים.
מוזיקה ואמנויות
לאוקיאמה יש תזמורת סימפונית מקצועית - התזמורת הסימפונית של אוקיאמה, שמופיעה באולם הסימפוניה של אוקיאמה. בעיר נמצאים מוזיאונים רבים, כולל מוזיאון מחוז אוקיאמה, מוזיאון מחוז אוקיאמה לאמנות, מוזיאון האשיבארה לאמנות, מוזיאון אוריינט אוקיאמה, מוזיאון יומג'י לאמנות והמוזיאון הדיגיטלי של אוקיאמה.
מאכלים
באוקיאמה מבשלים מספר מנות מסורתיות. Barazushi, מנת סושי העשויה מאורז סושי, המכילה דגים טריים מהים הפנימי של סטו. קיבי דנגו (אוקיאמה) (吉備団子) כדורים דמויי ג'ל העשויים מאבקת דוחן ואורז, הם ממתקים ידועים מהאזור.
כלי תקשורת
העיתון המקומי, ה-Sanyo Shimbun, משרת את כל מחזור אוקיאמה. שש תחנות טלוויזיה משרתות את מחוז אוקיאמה וחלק ממחוז קגאווה. שלוש תחנות רדיו FM ושלוש AM משרתות גם הן את האזור.
חינוך
בעיר נמצאת אוניברסיטת אוקיאמה, שנוסדה כבית ספר לרפואה בשנת 1870 ובשנת 1949 הוכרזה כאוניברסיטה לאומית. אוניברסיטת אוקיאמה היא אחת האוניברסיטאות הגדולות ביותר באוקיאמה, עם 11 פקולטות ושישה בתי ספר לתארים מתקדמים.
בעיר ישנם עוד שבע אוניברסיטאות פרטיות, שלוש חטיבות ביניים, 24 בתי ספר תיכוניים (16 ציבוריים, שמונה פרטיים), שבעה חטיבות ביניים משולבות (שניים ציבוריים, חמישה פרטיים), 37 חטיבות ביניים (36 עירוניות, אחד ארצי) ו-93 בתי ספר יסודיים (91 עירוניים, שניים פרטיים).
אוכלוסייה
התפלגות האוכלוסייה לפי גברים ונשים היא: 51.9% נשים ו-48.1% גברים; התפלגות האוכלוסייה לפי גילאים היא: 13.2% עד גיל 14, בין הגילאים 15–64 עומד על 60.4% ומעל גיל 65 עומד על 28.4%. צפיפות האוכלוסייה לשנת 2020: 917.4 תושבים לקילומטר מרובע. בעיר חיים 98.3% יפנים ורק 1.7% זרים.
אקלים
באוקיאמה יש אקלים מתון בהשוואה לרוב יפן. יש בעיר הרבה ימים ללא גשם (עם פחות מ-1 מ"מ של משקעים), יותר מכל עיר אחרת ביפן. היא מדורגת כעיר השנייה היבשה והרביעית שטופת השמש באזור צ'וגוקו. האקלים מסווג על פי סיווג האקלים של Köppen כסובטרופי לח ( Cfa ).
האקלים המקומי חם לאורך כל השנה המאפשר גידול עצי זית. אוקיאמה נקראת לעיתים קרובות "ארץ השמש" בגלל המספר הנמוך של ימי גשם בשנה.
רכבת בין עירונית
תחנת רכבת אוקיאמה של חברת הרכבות JR West היא תחנת רכבת מרכזית, אליה מגיעות רכבות משיקוקו, סאנאין וסניו. קווי הרכבת המקומיים המשרתים את תחנת אוקיאמה כוללים: קו ראשי לסניו, קו האקובי, קו אקו, קו אונו, קו סטו-אושי, קו צויאמה וקו קיבי.
אוטובוסים
שבע חברות אוטובוסים מספקות שירות בגבולות העיר.
אוויר
נמל התעופה של אוקיאמה, הממוקם בחלק הצפוני של העיר, מספק שירות טיסות פנים ארציות לנמל התעופה טוקיו האנדה בטוקיו, נמל התעופה צ'יטוסה החדש ליד סאפורו, נמל התעופה נהה בנהה ונמל התעופה קגושימה בקגושימה. שירות טיסות בינלאומי מסופק לסיאול, גואם, בייג'ינג, הונג קונג, שאנגחאי ודאליין.
נמל התעופה קונן, הממוקם בדרום העיר, הוא שדה תעופה כללית מאז שנמל התעופה אוקיאמה נפתח ב-1988.
ערים תאומות - ערים אחיות
אוקיאמה תאומה עם:
המסע לעמק החלומות 2: הרפתקה בעמק הגדול
המסע לעמק החלומות 2: הרפתקה בעמק הגדול (באנגלית: The Land Before Time II: The Great Valley Adventure) הוא סרט הרפתקאות מוזיקלי מונפש אמריקאי משנת 1994, בבימויו של רוי אלן סמית'. זהו הסרט השני בזיכיון הסרט וסרט המשך לסרט ההנפשה האמריקאי-אירי משנת 1988 "המסע לעמק החלומות", המופק על ידי Amblin Entertainment ו-Salivan Bluth Studios. הסרט הופץ שש שנים לאחר המקור, והיה הראשון בסדרה שהיה הפקה ישירה לווידאו.
זהו סרט ההמשך המונפש השני לאחר "שובו של ג'אפר", סרט המשך של "אלאדין", שזכה להפקה ישירה לווידאו. הסרט היה מועמד לפרס אנני ל"הפקת הווידאו האהובה ביותר".
עלילה
במעבר המסתורי, הקבוצה מגלה ביצה נוספת וגדולה יותר וטועה במקור. החבורה מעבירה את הביצה אל העמק, ולמרות שמצאו את הביצה המקורית בחזרה בקן של דאקי, הם מחליטים לבקוע אותה. החבורה לא מבינה שזה מקן אחר. הביצה בוקעת בסופו של דבר, וחושפת תינוק חד-שן. למרות שהחברים של ליטלפוט נבהלים, ליטלפוט מבינה במהירות שהתינוק חד-שן עדיין לא מסוכן, ומחליטה לגדל את "צ'ופר" שזה עתה הוטבל, כהורה שלו. משימה זו מתגלה כקשה מכיוון שצ'ומפר אינו אוכל עשב, ולליטלפוט אין ניסיון בגידול ילד. נראה כי אוזי וסטרוט נוקמים בקבוצה על כך שסיכלו את הגניבה הקודמת שלהם, אך הם נדחפים על ידי הצל המוגדל של צ'ומפר, שלטעמם הוא זה של שארפטון מבוגר. שאר החבורה פוגשת את צ'ומפר והם מקבלים אותו כחלק מהקבוצה עד שהוא נושך ברעבתנות את סרה במקרה. תגובת הברכיים של הקבוצה גורמת לצ'ומפר לברוח בדמעות. האחרים הולכים אחריו להר עשן, שם אוזי וסטרוט מנסים פעם נוספת לתקוף את הילדים, אך נעצרים כשההתפרצות של ההר שולחת אותם לצנוח במורד קניון. לאחר שהקבוצה בורחת, הם נתקלים בשני שרפטים בוגרים, שהצליחו להיכנס לעמק דרך הפתח בחומה הגדולה. כל אוכלוסיית העמק הגדול מגרשת את חדי השן, והילדים חוזרים למשפחותיהם, אבל צ'ומפר מרגיש בחוץ ובורח שוב.
המבוגרים שואלים כיצד נכנסו חדי השן לעמק, מה שגרם לילדים להסביר את האירועים שהביאו למפולת. המבוגרים יצאו לדרך להרכיב תוכנית לסגירת הפתח סופית, ואמרו לילדים להישאר מאחור. ליטלפוט רצה ליער כדי למצוא את צ'ומפר. לאחר שמצאו אותו, הם נרדפים ונדחפים לפינה על ידי שני חדי-שן. שואג עליהם צ'ומפר, והם מזהים אותו כבנם ועוזבים איתו. לאחר מכן, ליטלפוט נחטפת על ידי אוזי וסטרוט, שמתכננים לזרוק אותו מהחומה הגדולה. צ'ומפר שומע את ליטלפוט צורח ומוביל את הוריו למיקומה של ליטלפוט. הוריו של צ'ומפר מחלצים את צ'ומפר מניסיון התערבות, ועושים בשוגג את אותו הדבר עבור ליטלפוט על ידי רדיפה אחרי אוזי וסטראט בחזרה אל המעבר המסתורי. ליטלפוט נפרד מצ'ומפר כשהוא עוקב אחרי הוריו, והוא חוזר לעמק כדי לסייע למבוגרים לאטום את הכניסה בין העמק למעבר המסתורי. בעקבות חוויותיו, ליטלפוט אומר לסבו וסבתו שלהיות צעיר זה לא כל כך נורא אחרי הכל, אבל מחליט שהוא עדיין מצפה להתבגר.
הפקה
ביולי 1993, הודיעו אולפני ההנפשה של יוניברסל שסרט המשך ישיר לווידאו ל"המסע לעמק החלומות" נמצא בפיתוח. תאריך יציאה לא נקבע באותה עת.
שירי הסרט ומבצעיהם
זה היה הסרט הראשון בסדרה שהציג את הפורמט המוזיקלי לסדרה וכל סרט שלאחר מכן עקב אחר הסגנון הזה מאז. למרות שהסרט כולל פרטיטורה מקורית מאת מייקל טברה, הוא מכיל רמזים מוזיקליים מהלחנים של ג'יימס הורנר מהסרט המקורי. טברה היה המלחין הראשית של סרטי ההמשך מאז.
שירי הסרט נכתבו בידי הלהקה "The Roches".
שאמו סמרה
שאמו סמרה (במקור שטרן, בהונגרית: Szemere Samu; הויגראבן אז ממלכת הונגריה, היום אוסטריה, 13 בדצמבר 1881 – בודפשט, 4 במאי 1978) היה סופר פילוסוף, אסתטיקן יהודי-הונגרי, חבר באקדמיה ההונגרית למדעים, פרופסור.
ביוגרפיה
שאמו (שמואל) שטרן נולד במשפחה יהודית כבנם של שאנדור שטרן ונטי רודר. הוא קיבל את הדוקטורט שלו במדעי הרוח באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) בשנת 1904, שם היה הסטודנט ולאחר מכן עמיתו של ברנאט אלכסנדר. משנת 1906, היה מורה בבית ספר תיכון באובודה, בשנת 1910 הפך למורה בגימנסיה הריאלית הראשית ברחוב מרקו. בין 1917 לבין 1919 היה מזכיר "החברה הפילוסופית ההונגרית". בין השנים 1927–1942 היה מנהל המכון הלאומי היהודי להכשרת מורים. הוא שרד את השואה ולאחר 1945 היה נשיא האגודה הספרותית היהודית-הונגרית (IMIT) ומשנת 1950, כפנסיונר, הרצה על תולדות הפילוסופיה בבית המדרש לרבנים בבודפשט. בשנת 1963, ELTE העניקה לו את התואר פרופסור באוניברסיטה.
חייו הפרטיים
אשתו הייתה ד"ר רנה הורבאט (1884–1958), בתם של שאלאמון הייצלר ושל רוזה שאלאמון, הם התחתנו ב-23 באוקטובר 1910 בבודפשט. בנו היה ד"ר טמאש סמרה (1911–1945) שיחד עם כלתו ניספו בשואת יהודי הונגריה.
יצירתו
מאמריו ומחקריו פורסמו על ידי:
הוא ערך את אלבום אלכסנדר ברנאט ואת יצירותיו לדפוס.
מוסך (חלק בבית)
מוסך (באנגלית: Garage) הוא חלק בבית המשמש לאחסון רכבים, ולעיתים משמש גם כמחסן, או כחדר מלאכה.
באמריקה הצפונית
המוסכים לרוב מחוברים באמצעות שביל גישה אל הכביש.
במוסכים יש מקום לרוב לרכב אחד או שניים.
במוסכים שנבנו אחרי 1950 יש לרוב דלת המקשרת בין המוסך לבית. אך מוסכים שנבנו מוקדם יותר היו ממוקמים בעיקר בחצר האחורית, ושביל גישה ארוך או סמטה הובילו אל למוסך.
בישראל
בישראל המוסך נפוץ פחות ובמקום זה לרבים יש חנייה פרטית.
קרב ים האלמוגים
קרב ים האלמוגים היה קרב ימי בין הצי הקיסרי היפני לבין הצי האמריקני והצי המלכותי האוסטרלי, במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. היה זה הקרב הימי הראשון בו נלחמו נושאות מטוסים זו בזו, והראשון בו אף ספינה לא ירתה על ספינת אויב ואף לא איתרה אותה בעין.