cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליס ווטרס
אליס ווטרס (באנגלית: Alice Waters), (נולדה ב-28 באפריל 1944), שפית אמריקאית, חלוצת מסעדנות העילית באמריקה.
ביוגרפיה
ווטרס נולדה בצ'אטהם שבניו ג'רזי. בקיץ 1964, במהלך השנה האחרונה ללימודיה בבית הספר התיכון, נסעה לצרפת ונשבתה בקסמי האכילה הלא יקרה אך הטעימה להפליא בביסטרו הצרפתיים, אותם אוכל המעמד הבינוני הצרפתי. היא התלהבה מהתרבות אשר שמה דגש חזק כל כך על תרבות היין והאוכל. גולת הכותרת של ביקורה הייתה בפונדק כפרי זעיר בברטאן, שם היא אכלה ירך חזיר משומר עם מלון, דג טרוטה טרי עם שקדים שנדוג היישר ממימי החוף הסמוך, ועוגת טארט פטל פשוטה שנעשתה מהפירות שבגן המסעדה: "נזכרתי בארוחת הערב הזו אלף פעמים". ווטרס קיבלה את התואר הראשון שלה בלימודי תרבות צרפת ב-1967 באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה, התלמדה בבית הספר מונטסורי בלונדון ולאחר מכן טיילה שנה בצרפת.
חיברה שמונה ספרים.
שה פניס
בהשפעת חוויותיה בצרפת זנחה ווטרס את תוכניותיה המקוריות להיות מורה ופתחה ב-1971 את מסעדת "שה פניס" בברקלי, קליפורניה. מטרתה הייתה ליצור אווירה דומה לזו שחוותה בפונדק הזעיר בברטאן, מקום בו ניתן למחוא כפיים לשף ולהחמיא בקול על המנות.
ב-1983 נולדה בתה פאני, וב-1984 ייסדה את "קפה פאני", המגיש ארוחות בוקר וצהריים.
חנה סנש (אוניית מעפילים)
חנה סנש הייתה אוניית מעפילים אשר שימשה בשנת 1945 להבאת 252 מעפילים, מרביתם ניצולי השואה, לארץ ישראל. נקראה על שמה של הצנחנית הארץ-ישראלית חנה סנש.
תולדותיה
שמה הראשון היה "Andarta". האונייה נרכשה בג'נובה שבאיטליה בתחילת דצמבר 1945 על ידי המוסד לעלייה ב' בסיוע נדבנים יהודים איטלקים. לאחר הרכישה הותקנה להפלגת העפלה, והותקנו בה מיטות מאולתרות, שהובאו לנמל ארוזות כארגזי יין.
אנריק פריס דה ורגאס
קריירה
פריס נולד וגדל בברצלונה, בירת קטלוניה. ב-1903 החל פריס לשחק בשורות אינטרנסיונל, קבוצה מקומית מהעיר ברצלונה. ב-1906 הצטרף לשורות ברצלונה, הקבוצה הבכירה באזור, שם שיחק עד 1917. תחילה שיחק פריס כקשר, אך במהרה הפך לקיצוני שמאלי. פריס היה לשחקן הראשון בהיסטוריית המועדון שעורך מעל ל-200 הופעות במדי הקבוצה. בסך הכול שותף ב-308 משחקים, בהם הבקיע 34 שערים. פריס היה שותף לזכייה במספר רב של תארים. עם ברצלונה זכה שלוש פעמים בגביע הספרדי, בשנים 1910, 1911 ו-1913 - כשפריס משחק במשחקי הגמר של כל אחד מהגביעים הללו, לצד שחקנים כגון מנואל אמצ'סורה, אלפרד מסנה, רומה פורנס ופאולינו אלקנטרה. בנוסף, סייע לקבוצה לזכות חמש פעמים באליפות קטלוניה וכן ארבע פעמים בגביע הפירנאים, טורניר ששולבו בו קבוצות מספרד ומצרפת. בנוסף לדרכו בברצלונה, שיחק פריס במדי נבחרת קטלוניה, במדיה ערך 10 הופעות.
חנה סנש (אוניית מעפילים)
תולדותיה
בליל ה-25 בדצמבר, בחסות החשיכה, ובחסות מסיבה שנערכה לרגל חג המולד במלון בנהריה ובה השתתפו רבים מהחיילים הבריטים, הגיעה האונייה לחופי נהריה ועלתה על שרטון. צוותי פלמ"ח, תושבי נהריה וחברים מקיבוץ עברון, סייעו בחילוץ המעפילים מהאונייה הטובעת. אנשי הפלמ"ח הותירו מאחוריהם במקום דגל הנושא מסר לשלטונות הבריטיים ובו נכתב בהתרסה:
אנריק פריס דה ורגאס
קריירה
מעבר לכדורגל, היה פריס גם אתלט, מתמחה בריצת 100 מטרים ובקפיצה לרוחק. יתר על כן, היה שופט כדורגל לתקופה מסוימת. בין 1924 ל-1931 היה הגזבר ורואה החשבון של בית הספר הקטלאני לשופטים, וכמו כן היה חבר בבית הספר הארצי לשופטים.
חנה סנש (אוניית מעפילים)
תולדותיה
דגל זה מוצג כעת במוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה.
אנריק פריס דה ורגאס
קריירה
אחיו אגוסטי וליסרד היו כדורגלנים גם הם. אח נוסף, ז'ואקים, היה נשיא ברצלונה בין 1914 ל-1915.
חנה סנש (אוניית מעפילים)
תולדותיה
המעפילים שחולצו נשלחו במשאיות אל יישובי הסביבה והסתתרו בהם. עד הגעת המשטרה הבריטית למקום הייתה הספינה ריקה מאדם. משמר של חיילים בריטים הוצב לשמור על האונייה, ובימים שלאחר מכן ביקרו באתר עגינתה תושבים רבים של נהריה, בהם תלמידי בתי הספר והגנים, שקבלו במקום הסבר על ההעפלה ועל חנה סנש.
בחגיגה שנערכה לרגל הצלחת מבצע ההעפלה פתח רב החובל אנסלדו בנאום פרו ציוני אשר סחף את הנוכחים. אנסלדו ביטא את יחס העם האיטלקי לישראל במסיבת הפרידה שנערכה לצוותו בתרגום מאיטלקית:
(יש המטילים ספק בסיפור זה). בתגובה לנאום זה, חיבר המשורר נתן אלתרמן את שירו המפורסם "נאום תשובה לרב חובלים איטלקי", בשירו עונה אלתרמן לרב החובל במילים הנבואיות, שהתגשמו כשנתיים וחצי לאחר כתיבתו:
בשירות צה"ל וצי הסוחר הישראלי
במהלך 1946 חולצה הספינה מהשרטון עליו עלתה בחוף נהריה בעת הורדת המעפילים. החילוץ בוצע על ידי חברת 'העוגן' בבעלות סולל בונה שהמשיכה ושיפצה את הספינה במספנתה בחיפה במגמה להכשירה כספינת-משא. בסוף אפריל 1948 היא נחכרה על ידי 'השירות הימי' שהיה תחילתו של חיל הים. ערב פלישת צבאות ערב במלחמת העצמאות, בשלהי המצור היבשתי על העיר נהריה באביב 1948, היא העבירה נשק ותגבורת לחוף העיר ופינתה ילדים. שירתה בחיל הים תחת השם אח"י חנה סנש עד מאי 1951, אז נרשמה במרשם האזרחי הישראלי א.מ. 52. ב-1956 היא נמחקה מהרישום וב-1996 היא נגרטה לאחר שרות ממושך תחת דגל יווני.
אורי אסף
אוּרי אסף (נולד ב-1936) הוא משורר, פזמונאי ומחזאי ישראלי.
ביוגרפיה
אסף כתב שירים רבים, מהם כמה שהיו לנכסי צאן ברזל בזמר העברי, כמו "דבר אלי בפרחים", "פרח הלילך", "עפרה", ו"כשהיינו ילדים". עם הזמרים שהרבו לבצע את שיריו נמנים חוה אלברשטיין ("פרח הלילך", "צעצועיה של אסנת", "עלי זהב", "מכתב לאברהם דחרוג'") ויהורם גאון ("כשהיינו ילדים", "אותך", "עלה ברוח סתו").
יחד עם יפה אליאך כתב את המחזה "היהודי האחרון: דרמה ב-5 מערכות".
בגיל 40 עזב את הקיבוץ, התגורר מספר שנים בכפר מרדכי, וכיום הוא מתגורר ביישוב גן יבנה. לאסף תואר שני בספרות עברית ותיאטרון מאוניברסיטת תל אביב, וכמו כן הוא מומחה להפעלת קהל. אסף כתב מחזות להצגות ילדים ומבוגרים שהוצגו במסגרות שונות.
האיש בעל אקדח הזהב (סרט)
האיש בעל אקדח הזהב (אנגלית: The Man with the Golden Gun) הוא סרט קולנוע בכיכובו של השחקן רוג'ר מור. זהו הסרט התשיעי בסדרת "ג'יימס בונד", המבוסס על ספר באותו השם.
עלילה
רוצח שכיר בשם פרנסיסקו סקרמנגה הידוע בכינויו "האיש בעל אקדח הזהב" גונב את "הסולקס" - מכשיר שביכולתו להמיר אנרגיה סולרית לחשמל. סוכני MI6, ג'יימס בונד וגודנייט, יוצאים להשיב את המכשיר האבוד.
הפקת הסרט
הפקת הסרט הייתה אמורה להתקיים כמה שנים מוקדם יותר, כסרט השני של השחקן ג'ורג' לייזנבי אשר חתם לצילומי שבעה סרטים בסדרה, אך וויתר לאחר צילומי סרטו הראשון "בשרות הוד מלכותה" בשנת 1969. לאחר סיום הפקת הסרט הקודם בסדרה, חיה ותן למות, המפיק אלברט ברוקולי החליט שהגיעה העת להפיק את סרט זה. צילומי הסרט תוכננו להתקיים בקמבודיה, אך הם הם בוטלו בשל מהומות מקומיות. נבחנה האפשרות לצלם באיראן, אך אפשרות זו נדחתה על הסף לאחר מלחמת יום הכיפורים. לבסוף הוחלט לצלם בסביבת נמל ויקטוריה שבהונג קונג, במקאו ובתאילנד.
הצילומים החלו בהונג קונג ב-6 בנובמבר 1973. החלק המרכזי של הצילומים החל ב-18 באפריל 1974 בתאילנד. מרבית מהצילומים בתאילנד התקיימו בבירה בנגקוק.
שיר הנושא בוצע על ידי הזמרת הסקוטית לולו והולחן על ידי ג'ון בארי.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות, אך המבקרים שיבחו את משחקו של כריסטופר לי כנבל. הסרט קיבל ציון של 44% בrotten tomatoes.
חליל קלאסי
חליל קלאסי הוא שמם הכולל של חלילים אירופיים אשר יוצרו בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19. חלילים אלו היו החלילים מרובי המפתחות המערביים הראשונים, אשר זכו לתפוצה כלל אירופאית רחבה.
החליל הקלאסי הוא למעשה תוצר אבולוציוני של חליל הבארוק, הידוע גם כטרברסו. כלי זה היה בעל שישה חורים לאצבעות וחור אחד נוסף שהיה מכוסה, ונפתח באמצעות מפתח (קלאפה). החליל היה בנוי לפי הסולם רה מז'ור, אם כי לא בכוונון מושווה; היו בו שתי טרצות גדולות נמוכות מאוד - פה דיאז ודו דיאז. על מנת לנגן את כל רצף הצלילים הכרומטי, היה צורך להשתמש ב"אצבועי מזלג", כלומר, אצבועים שבהם משני צדיו של חור בלתי מכוסה, יש רצפים של חורים מכוסים. אצבועי מזלג דרשו לרוב תיקון של גובה הצליל, ויצרו גון צליל שונה, וכהה במעט מן הצלילים שאינם באיצבועי מזלג.
מטרת תכנונו של החליל הקלאסי היא ליצור אחידות בגון הצליל, ולקרבו אל הכוונון המושווה. לשם כך נוספו לדגמים הראשונים של החליל הקלאסי שלושה מפתחות, ולפיכך גם קידוח של שלושה חורים חדשים בחליל. חורים אלו יצרו את הצלילים פה, סול דיאז וסי במול. כמו כן נעשו גם שינויים קלים בגופו של החליל עצמו ובחורים הקיימים, על מנת להתאים אותם למצב החדש.חלילי המפתחות הראשונים החלו להיות מיוצרים באופן נרחב בעיקר באנגליה, שם זכו לתפוצה רחבה יחסית, וחלקם מצאו את דרכם מאנגליה ליבשת. דגם זה החל להיות נפוץ כבר בשנות ה-70 של המאה ה-18, אם כי היו חלילנים מקצועניים שהעדיפו להשתמש בחליל בעל מפתח אחד, בעיקר מחוץ לאנגליה. בפורטרטים של חלילנים ידועים מן התקופה (למשל, החלילן פרנסואה דוויאן, שצויר בסוף המאה ה-18), ניתן להבחין כמעט תמיד שהם אוחזים בחליל בעל מפתח אחד.
כחלק מהתפתחותו של החליל הקלאסי, נעשו ניסיונות להגדיל את מנעדו של החליל בטון שלם כלפי מטה על לצליל דו, ובכך להוסיף לו שני חורים ושני מפתחות נוספים. ידוע שבעבור חליל מדגם זה כתב מוצרט את הקונצ'רטו לחליל ונבל - מן היצירות הידועות הראשונות בה מופיע הצליל דו ראשון בחליל. היו שנמנעו מלהשתמש בפטנט זה מאחר שהוא מעוות את האינטונציה של החליל ומשנה את האיזון שלו. עם זאת, חלילים בעלי רגל דו החלו להיות נפוצים מאוד בעיקר בגרמניה ובאנגליה.
החל מסוף המאה ה-18 החל להופיע חליל בעל שני מפתחות נוספים בגוף החליל. מפתח אחד נקדח בעבור חור חדש אשר יצר את הצליל דו. מפתח שני נקרא "פה ארוך"; מאחר ששימוש במפתח פה יחיד באצבע הרביעית של יד ימין לא היה מתאפשר כאשר אצבע זו הייתה עסוקה בלסתום חור (בשביל צלילים כמו רה ומי במול), נוצר מפתח חדש לשימוש בזרת של יד ימין, אשר החליף את "פה קצר" בעת הצורך. בחליל זה נעשו גם שינויים נוספים בצורת פיית הנשיפה ובקדח של הצינור (למשל, הוספת טבעת מתכת במפרק הראש), בעיקר על מנת להגדיל את עוצמת הצליל.
הדגם של החליל בעל ששת המפתחות (או שמונת המפתחות, אם הייתה לו רגל דו) היה נפוץ זמן רב, גם כשהחל להופיע החליל הרומנטי בעל המנגנון המסובך, שלו תשעה עד שישה עשר מפתחות, והוא למעשה גלגול של החליל הקלאסי. החליל בגרסתו המודרנית הוצג לראשונה בשנת 1851 על ידי בונה החלילים תאובלד בהם. חלילו של בהם החליף את כל דגמי החלילים המבוססים על חורים סגורים (דהיינו החליל הקלאסי והחליל הרומנטי) בצרפת, שנים ספורות לאחר הופעתו. באנגליה הוא נעשה פופולרי מיד אחר כך, ובגרמניה רק בתחילת המאה ה-20.
כיום זוכה החליל הקלאסי לעדנה בביצועים אותנטיים של מוזיקה מסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19. לרוב דגמים שלו נבנים מהעתקים היסטוריים, אם כי ישנם חלילים קלאסיים שהשתמרו במצב המאפשר נגינה עליהם.
איתן גוטמן
איתן גוטמן (באנגלית: Ethan Gutmann) הוא עיתונאי חוקר אמריקני, סופר, פעיל זכויות האדם, ופעיל משמר סין, ולשעבר נספח עמית בקרן להגנה על הדמוקרטיות. הוא פרסם ספרים ומאמרים רבים בנושא סין חלקם פרסומים שהופיעו בצורה מקוונת  והוא ידוע בעיקר כמחברם של שני ספרים: "לאבד את סין החדשה: סיפורו של המסחר האמריקני, תשוקה ובגידה", והספר השני: "הטבח: הרג המוני, קציר איברים, והפתרון הסודי של סין לבעיית מתנגדי המשטר".
גוטמן העיד בפני הקונגרס האמריקני, בוועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית, בפרלמנט האירופי, באומות המאוחדות ובכנסת ישראל.
השכלה
גוטמן סיים תואר ראשון במדעי הרוח ותואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת קולומביה.
הספר: "לאבד את סין החדשה: סיפורו של המסחר האמריקני, תשוקה ובגידה"
בשנת 2004 פרסם גוטמן את הספר: "לאבד את סין החדשה: סיפורו של המסחר האמריקני, תשוקה ובגידה", שבו תיאר את מסעו לבייג'ינג בירת סין בשנת 1998, יחד עם קבוצת אנשי עסקים אמריקנים, במטרה לעשות עסקים ולהתעשר. גוטמן השתלב במשרה נוחה במשרדי חברת הטלוויזיה לסרטי תעודה בבייג'ינג ובחברה ליחסי ציבור שארגנה סיורים לפוליטיקאים. בהדרגה הוא נחשף למקרים של מתן שוחד, מסיבות חשק ובילויים יקרים בבתי מלון. גוטמן כתב על אנשי העסקים האמריקנים שהאמינו שהם הביאו את בשורת החופש לסין אך במציאות הם סונוורו מהכסף הקל. הוא תיאר בספר עולם עסקי ללא ערכי מוסר וללא גבולות ופירט כיצד ההשקעות הובילו לתשואות עצומות ויחד איתן סין נכנסה לעידן של לאומנות והסתגרות. הספר מתאר כיצד המשטר בסין השתמש בטכנולוגיות האינטרנט החדשות בעזרתן של החברות סיסקו, סאן סיסטמס ויאהו, כדי לבודד את האינטרנט הסיני וכדי ליצור טכנולוגית מעקב אחרי אנשים, המזכירות את האח הגדול.
ביקורת על הספר
להלן מה שכתב ג'יי נורדלינגר מבקר ספרים, עיתונאי ועורך בכיר על ספרו של גוטמן:
ראיות על פעולותיה של סיסקו בסין פורסמו בציבור בזכות ספרו של גוטמן.
הדיווח של גוטמן על "מגן הזהב", שיטת המעקב אחרי מתרגלי הפאלון גונג
עד 1999, מתרגלי הפאלון גונג לא היו מאורגנים ולא עשו שימוש באינטרנט ככלי להתארגנות. אחרי שהרדיפה של הפאלון גונג החלה ב-1999, הם היו מבודדים, מפוזרים וחיפשו דרכים להתארגן ולשנות את מדיניות הממשלה. הם פנו לאינטרנט, השתמשו במילות קוד, נמנעו מלמסור פרטים מדויקים, ותקשרו במשפטים קצרים. ב-10 ביוני הוקם משרד 610 כארגון לביטחון פנים שייעודו המוצהר היה לעקוב, לרדוף ולדכא את מתרגלי הפאלון גונג בסין. שמו של הארגון, משרד 610 נגזר ממועד הקמתו על ידי מפלגת השלטון. משרד 610 הצליח לאתר את המיקום המדויק של המתרגלים, לאחר שפיתח את היכולת לחפש ולרגל וכתוצאה ממיזם משותף בין המשרד לביטחון פנים של מחוז שנדונג  ובין "סיסקו מערכות". כתוצאה משיתוף פעולה זה, נבנה מאגר מקיף של מידע אישי על אנשים, שכלל גם רשימות מידע שנאסף על ידי משרד 610 לגבי הפאלון גונג. מערכת המעקב הזאת הופצה במהירות אל מחוזות אחרים. הרשויות הסיניות קראו לה מעקב מגן זהב, האו פן-ג'ון (Hao Fengjun), בכיר במשרד לביטחון פנים, השתמש בו על בסיס יומי. "בכל הקשור למעקב אחרי מתרגלים", אמר האו, "מגן זהב כוללת את היכולת לעקוב אחר שיחות צ'ט באינטרנט ושירותי דואר אלקטרוני, לזהות  גם פרוטוקול כתובות אינטרנט וגם את כל התקשורת הקודמת של האדם, ואז להיות מסוגלים להינעל על מיקומו של האדם, כי אדם בדרך כלל משתמש במחשב בבית או בעבודה, ואז לבצע מעצר."
ב-2011, הוגשו שתי תביעות נפרדות לבתי משפט פדרליים בארצות הברית נגד "סיסקו מערכות" בטענה שהטכנולוגיה שלה אפשרה לממשלת סין לעקוב, ללכוד ולהרוג אזרחים סינים, בגלל השקפותיהם ואמונותיהם.
קצירת איברים בסין
ב-2006, התגלו טענות כי מספר גדול של מתרגלי הפאלון גונג  נרצחו כדי לספק איברים לתעשיית ההשתלות של סין. הטענות גובו בחקירה שנעשתה על ידי דייוויד קילגור ודייוויד מטאס ופורסמו בדו"ח קילגור–מטאס". בדו"ח זה נכתב כי "מקורות האיברים ל-41,500 השתלות במשך תקופה של שש שנים בין 2000 ל-2005 הם בלתי מוסברים" ו"אנחנו מאמינים שזה מתקיים ונמשך עד עצם היום הזה בקנה מידה גדול ומהווה גנבה  של איברים ממתרגלי הפאלון גונג נגד רצונם."
החל מ-2006, כתב גוטמן מאמרים על קצירת איברים בכפייה. ב-2012 פורסם הספר "איברים של המדינה: התעללות בהשתלות  בסין", הכולל מאמרים של שישה אנשי מקצוע רפואיים, דייוויד מטאס ו גוטמן.
גוטמן ראיין מעל -100 עדים, כולל מתרגלי הפאלון גונג שניצלו מהרדיפה בסין, רופאים, שוטרים ומנהלי מחנות מעצר, מחנות לעבודה בכפייה ומחנות לחינוך מחדש. הוא העריך כי 65,000 מתרגלי פאלון גונג נרצחו בעבור האיברים שלהם בין 2000 ל-2008, וכי בין 450,000 ו-1 מיליון מתרגלי הפאלון גונג היו עצורים בכל זמן נתון.
גוטמן היה אחד ממרואייני המפתח  בסרט התיעודי קציר אנושי  מ-2014 סרט שעסק בקציר האיברים בסין וזכה לפרס פיבודי. הוא היה מרואיין מרכזי גם בסרט התיעודי "קשה להאמין" שהוקרן ב-PBS, שרות השידור הציבורי בארצות הברית בשנת 2005.
הדיווח של גוטמן על הטאבו הקיים על נושאים הקשורים בפאלון גונג
בשנת 2012 הופיע גוטמן בשימוע משותף בפני שתי תת-ועדות של וועדת החוץ של בית הנבחרים האמריקני בוושינגטון: 1. תת-הוועדה לענייני אפריקה, לענייני בריאות גלובלית ולזכויות אדם ו-2. תת-הוועדה לענייני פיקוח וחקירות. נושא השימוע היה: "קצירת איברים של מתנגדי משטר פוליטיים ודתיים, על ידי המפלגה הקומוניסטית הסינית". בשימוע זה גוטמן טען:
"קיים טאבו ארוך שנים בקהילת העיתונאים לגבי נושאים של הפאלון גונג, ובמיוחד על נושא זה [קציר איברים]. לגעת בבעיה זה כמו לנסוע במסילה הצדדית של העיתונאות. אם תיגע בזה — אם אתה נמצא בבייג'ינג ואם אתה מתגורר בסין — לא תהיה לך אחרי הפרסום כל גישה למנהיגים בכירים. אני יכול לתת לכם דוגמה:
הטבח: הרג המוני, קציר איברים, הפתרון הסודי של סין לבעיית מתנגדי המשטר
בשנת 2014 פרסם גוטמן את הספר "הטבח: הרג המוני, קציר איברים, הפתרון הסודי של סין לבעיית מתנגדי המשטר". הספר כלל מידע פנימי על עסקי השתלות האיברים של סין והקשר שלו למחנות-המעצר ושדות הקטל עבור מתנגדי המשטר העצורים בסין, בעיקר מתרגלי הפאלון גונג. הספר החדש, אשר כתיבתו נמשכה שבע שנים, היה מבוסס על ראיונות עם בכירים במשטרה לשעבר, אסירי מצפון ורופאים סינים שהרגו אסירים על שולחן הניתוחים. גוטמן תיאר את מסעו אל עומק הארכיפלג של הפאלון גונג, הטיבטים, האויגורים והנוצרים המקומיים, כשהוא מגלה את הדרמה של מתנגדי המשטר, וחשף הודאות על בגידה, ורגעים של גאולה אקסטטית.
ג'יי נורדלינגר עיתונאי ועורך בכיר כתב ביקורת על הספר וכינה אותו: "עוד פצצת אטום".
עדכון דו"ח החקירה
ב-2016, גוטמן, יחד עם דייוויד קילגור, עורך דין ותת שר החוץ לשעבר לאסיה פסיפיק בממשלה הקנדית ודייוויד מטאס, עורך דין קנדי ופעיל למען זכויות האדם, חיברו דו"ח חקירה מעודכן על קצירת האיברים בכפייה המתחוללת בסין מאסירי מצפון. הדו"ח, בן 700 עמודים, מכיל מידע נרחב על סטטיסטיקת ההשתלות והוא מיוחס ישירות לפרסומים של בתי החולים בסין  ומקורות סיניים ראשוניים אחרים. הדו"ח זכה לפרסום נרחב על ידי הניו יורק טיימס, ה"גלוב אנד מייל", ה"טיימס", סי. אן. אן, The Independent, ה "דיילי מייל", ועוד כמה כלי התקשורת מרכזיים ברחבי העולם.
המחלוקת בבחירות לראשות העיר טייפה ב-2014
ב-2014 במהלך הבחירות לראשות העיר טייפה, התגלתה מחלוקת שמקורה בספרו של גוטמן: "הטבח: הרג המוני, קציר איברים והפתרון הסודי של סין לבעיית מתנגדי המשטר", שפורסם בחודש אוגוסט 2014,  בספר הופיעה התייחסות לדבריו של המועמד לראשות העיר קו וון-ג'ה. גוטמן הצהיר שהוא לא האשים את קו במעורבות בסחר איברים, וכי הוא לא הובן כהלכה. ב-27 בנובמבר, פרסם גוטמן  תגובה משפטית פומבית יחד עם עורך הדין קלייב אנסלי, וקבע כי "אף דובר אנגלית אחד לא הבין  שד"ר קו התנהג כמו סוחר איברים" ו"מר גוטמן מאמין, ואנחנו חושבים שהספר מדגים, שד"ר קו פעל בכבוד".
ב-29 בנובמבר, קו ניצח בבחירות. הסבר מלא, כולל  תכתובת דוא"ל בהן אישר קו את הסיפור לפרסום, נמסר על ידי גוטמן בדצמבר.
מועמדות לקבלת פרס נובל לשלום לשנת 2017
בשנת 2017, שמו עלה כמועמד לקבלת פרס נובל לשלום ל-2017.
דו"ח 2018
ב-22 ביוני 2018 פרסמו שלושת החוקרים איתן גוטמן, דייוויד קילגור ודייוויד מטאס דו"ח מעודכן הבוחן לעומק את רצח אסירי מצפון בסין. הדו"ח נחשף לציבור ב-National Press Club בוושינגטון בירת ארצות הברית. המחקר המקיף שלהם, התבסס בין השאר על מידע שנאסף מדיווחי מדיה, מכתבי עת רפואיים, מאתרי אינטרנט של בתי חולים בסין ומאתרי ארכיב. שלושת החוקרים הגיעו למסקנה שמספר ניתוחי ההשתלות המתבצעים בסין ומספר הקרבנות, גבוהים הרבה יותר מההערכות הקודמות.
הדו"ח החדש, המונה 680 עמודים, מספק עדכונים מקיפים על עבודת החקירה של שלושת המחברים שנמשכה במשך כל העשור האחרון. הדו"ח כולל יותר מ-2,300 מראי מקום (רפרנסים).
בדו"ח נכתב כי אתרי אינטרנט סינים רבים שהיו קשורים להשתלות נמחקו או שונו אחרי שהתפרסמה קצירת איברים בכפייה בסין ב-2006. בדו"ח התעמקו החוקרים גם במידע שנחשף באתרי ארכיב. נוסף על כך, החוקרים התחקו אחרי מספרי ההשתלות, אחרי תפוסת המיטות בבתי החולים, אחרי הכשרת הצוותים הרפואיים בנושא השתלות וגם אחרי קווי המדיניות והמימון הממשלתיים.
הדו"ח הוצג בפני בית הנבחרים הצ'כי ביולי 2018.
שרשרת של אספקת איברים בסין, המתבססת על רציחות
הדו"ח הראה שקיים מספר גבוה מאוד של השתלות ומספר נמוך ביותר של תרומות איברים. עוד הראה הדו"ח את מידת מעורבותה הגדולה של המדינה בפשע הזה.
סרטים דוקומנטריים
איתן גוטמן הופיע ב"שידור 610" (2009), "המשטר האדום : קציר הדמים של אסירי סין" (2013), ורואיין לסרט "לשחרר את סין: האומץ להאמין".
הארי פנל
הארי לווין לי פֶּנֶל (באנגלית: Harry Lewin Lee Pennell 1882–1916) היה קצין בצי המלכותי, סגן ומפקד משלחת טרה נובה. הוא היה אחראי לצפייה הראשונה של חוף אוטס ב-22 בפברואר 1911, וכינה אותו על שם סרן לורנס אוטס. תקופות שהותו באנטארקטיקה היו קצרות, כיוון שחזר עם הספינה "טרה נובה" לעשות את חודשי החורף של 1911 ו-1912 בליטלטון, ניו זילנד, ובכל מסע הביא עמו אספקה טרייה לאנטארקטיקה. פנל התמנה למפקד למפקד האוניה "קווין מרי" בקיץ 1914 ונספה ב-31 במאי 1916 בקרב יוטלנד, כשאוניות הקרב הגרמניות "זיידליץ" ו"דפלינגר" הטביעו את האוניה.
חוף פנל של ארץ ויקטוריה באנטארקטיקה קרוי על שמו.
בלב אחד
בלב אחד (ידוע גם בשם "סלאם עליכום") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית חדוה עמרני, יחד עם להקתה פלפל לבן. השיר יצא לאור ב-1978, על ידי חברת התקליטים CBS ישראל, במסגרת פסטיבל הזמר והפזמון 1978. מאוחר יותר, נכלל גם באלבומה של עמרני, "אשה", שיצא לאור בשנת 1981.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי חיים חפר והולחן והופק על ידי דובי זלצר עבור ביצועה של חדוה עמרני בפסטיבל הזמר והפזמון 1978. השיר הגיע למקום השני בפסטיבל, והפסיד לשירו של יזהר כהן, "אבניבי", שזכה באירוויזיון 1978.
גרסתן של שרית חדד ונטע ברזילי
ב-9 בספטמבר 2020 הוציאו הזמרות שרית חדד ונטע ברזילי גרסת כיסוי לשיר, במסגרת הפרויקט "צו השעה", לתמיכה בתעשיית המוזיקה הישראלית, שנפגעה בעקבות משבר הקורונה בישראל.
רקע
ב-2 באוגוסט 2020 הוכרז על פרויקט מוזיקלי בשם "צו השעה", בו יכללו כ-50 גרסאות כיסוי לשירים שונים מהזמר העברי, ואף נאמרו שמותיהם של חלק מהאמנים המשתתפים בו. הפרויקט הופק על ידי "קרן נכט", בעקבות משבר הקורונה בישראל, שפגע בפרנסתם של מוזיקאים ישראלים, ולדברי יוזמיו, על מנת "לשמור על המוזיקה העברית כדי שנוכל לפתח אותה" ולקדם "חוק מוזיקה ישראלית". ב-8 בספטמבר, יום לפני צאת החלק הראשון של הפרויקט, הוכרז על ביצוען של חדד וברזילי לשיר.
לגרסתן של חדד וברזילי נוספו מילים נוספות אשר נכתבו על ידי ברזילי עצמה, אורן עמנואל ואבשלום אריאל.
ביקורת
נדב מנוחין מוואלה! NEWS העניק ביקורת לאוסף "צו השעה", ואמר על ביצוען של חדד וברזילי כי הוא "החידוש המפתיע ביותר" בפרויקט, וכי השילוב ביניהם הוא "שילוב הזוי שחציו משעשע וחציו מוזר עד מופרך, וכולל מחווה עצמית מתבקשת ללהיט 'תלך כפרה עליי'".
אתר פרוגי העניק לשיר ביקורת חיובית: "השילוב של השתים יוצר הרמוניה מדהימה וחווית שמיעה יוצאת דופן ומהטובות ביותר שחווינו. קולן הענק והסוחף של הדיוות שמגיעות משני עולמות שונים יוצר סאונד מיוחד שלא משאיר אותנו אדישים ומשאיר לנו טעם של עוד ולגמרי מוכיח לנו כמה הפסקול הישראלי הוא מיוחד על כל גווניו וסוגיו".
גל אוחובסקי ממאקו ביקר את הפרויקט "צו השעה" וציין את ביצוען של חדד וברזילי כביצוע הטוב ביותר בפרויקט, באומרו: "'בלב אחד' הוא היציאה שהכי הצליחה. זה שיר פופ מושלם ופשוט, עם ליין הבס האהוב שמזמן דרש שימוש חוזר. בחירה הכי נכונה גם כי המלודיה הפשוטה והעממית מאפשרת במקביל לשיר אותה כמו שהיא, וגם לאלתר בקטנה בלי שזה ירגיז. הרעיון להעביר את להיט הקדם של חדוה עמרני דרך הקשקוש של נטע ברזילי הוא מעולה, ויכול היה בקלות להיות שיר הגמר שלה ב'כוכב הבא'".
המפלגה הפופוליסטית
המפלגה הפופוליסטית (באנגלית: The Populist Party) או מפלגת העם של ארצות הברית (באנגלית: People's Party of the United States) הייתה מפלגה קצרת ימים בארצות הברית. היא התקיימה בין השנים 1887–1908 וסופה שנטמעה במפלגה הדמוקרטית. עם זאת, בשעה שהייתה קיימת הייתה רבת השפעה במיוחד במדינות החקלאיות (צפון קרוליינה, אלבמה, ג'ורג'יה, טנסי, קולורדו, טקסס, קנזס, דקוטה הצפונית, איידהו, מינסוטה, איווה ונברסקה). במערכת הבחירות לנשיאות של 1892 הייתה המפלגה השלישית בגודלה וצברה 9% מקולות המצביעים ו-22 אלקטורים. במערכת הבחירות לנשיאות של 1896 ניצבה מאחורי מועמד המפלגה הדמוקרטית, ויליאם ג'נינגס ברייאן, שאימץ את עיקרי המצע הפופוליסטי. כישלונם של החקלאים לשלב כוחות עם הפועלים, בעלי העסקים הקטנים והמובטלים העירוניים, שחלקו עמם קווים מאפיינים רבים, גרמו להתמוססות המפלגה.
המפלגה נוצרה מתוך תחושות הזעם והקיפוח של איכרי דרום ארצות הברית הלבנים. עיקר מצוקתם הייתה שולי הרווח הצרים עימם נאלצו להתמודד כספקי תוצרת חקלאית במערכת מוניטרית מרסנת שלא איפשרה להם להעלות את מחירי תוצרתם והעלתה את מחירי ההלוואות שנאלצו לקחת. תעמולתם (הפופוליסטית, ומכאן הכינוי) הופנתה בחריפות כנגד המונופולים והטראסטים של צפון-מזרח ארצות הברית, הבנקים הגדולים, ראשי תאגידי הענק ובראשם תאגידי הרכבות, שהיו בעלי קרקעות חקלאיות רבות ("הברונים השודדים"). ביקורתם נעה מטענות נגד הקפיטליזם ומדיניות תקן הזהב ועד תאוריות קונספירציה לפיהן עושים בעלי הממון יד אחת כנגד החקלאים.
רקע
אופי הכלכלה החקלאית, גם ללא הבצורת שתקפה בשנות ה-80 של המאה ה-19 את המישורים הגדולים, הותירה בידי החקלאים שולי רווח מצומצמים ביותר. שליטת החקלאי על מחיר התוצרת הייתה קטנה ביותר כיוון שזה נקבע בשווקים מרוסנים אליהם נכנסו מתחרות כארגנטינה, קנדה ורוסיה שדחקו את המחיר עוד מטה וזאת מבלי שהחקלאי יוכל להוריד את עלויות הייצור שלו. התאגידים התעשייתיים הגדולים, שהפכו מונופוליסטיים יותר ויותר, לא הושפעו ואף נהנו מן המצב משום שהעלו את מחירי שירותיהם (בפרט המיכון החקלאי, האחסנה בממגורות וההובלה ברכבות) ללא מגבלה. חקלאים רבים אלצו למכור את אדמתם או למשכן אותה בתמורה להלוואות מהבנקים (שכולם היו בשליטת אילי הון מצפון-מזרח ארצות הברית) והפכו לחוכרים של אדמתם. מאידך, הם התקשו להחזיר הלוואות, כיוון שלא היה מספיק כסף במחזור ומחירו היה יקר. באותן שנים חיו כ-90% מחקלאי הדרום על אשראי, רבים מהם ללא יכולת ריאלית להחזיר את ההלוואות שנטלו. בטקסס נאלצו איכרים לחכור ציוד חקלאי, בתמורה למישכון היבולים לטובת ספק הציוד. כך לדוגמה, תירס שנמכר ב-1870 ב-45 סנט לבושל נמכר ב-1889 ב-10 סנט לבושל, בעוד שמחירי הציוד, ההובלה והאחסנה רק עלו.
לקראת מפלגה ארצית
בשנת 1877 התכנסה בטקסס קבוצה של חוואים לבנים שהקימו את "ברית החוואים" כאגודה לסיוע הדדי, להתאגדות בקואופרטיבים לרכש ולמכירה סיטונאית ולהורדת עלויות. מספר החברים בברית גדל במהירות. ב-1882 היו לה 120 סניפים ב-120 מחוזות, ב-1886 היו בה 100,000 חברים, ב-1887 200,000 ב-3,000 סניפים ו-1889 הגיע מספרם ל-400,000.
במקביל פעלה ב"מדינות החיטה" הצפון-מערביות תנועת ה"גריינג'" (Grange), שהוקמה ב-1867 כתנועה חברתית, שניסתה את כוחה בחקיקה מטיבה עם החקלאים ברמה המדינתית ובכינון קואופרטיבים. באיווה ודקוטה הצפונית הוקמו מחסני מכר קואופרטיביים ובאיווה הוקם אף בית חרושת קואופרטיבי לייצור מכונות חקלאיות. בדרום דקוטה וצפונה הופעלה חברת ביטוח שיתופית-הדדית לפיצוי נזקי טבע, שביטחה בשיאה למעלה מ-8,000 קמ"ר בתעריפים נמוכים. אולם תנועה זו איבדה עד מהרה את חבריה לטובת ה"ברית", הלוחמנית יותר.
בקיץ 1886 התכנסה הוועידה הארצית של הברית בעיירה קלייבורן ליד דאלאס וניסחה את המסמך שנודע כ"תביעות קלייבורן": "חקיקה להבטחת חירותו של עמנו מהסבל שגורמים בעלי הון יהירים ותאגידים כוחניים למעמדות היצרניים", פיקוח על מחירי הרכבות, פירוק התאגידים המונופוליסטיים, הגדלת מכסי המגן למוצרים חקלאיים והגדלה של מחזור הכסף. הם הציעו תחילה לקיים הילך מקומי "קל" ("ירוק"), שלא יהיה מגובה בזהב, שישמש למסחר מקומי ושיהיה מקובל על בנקים כפריים. משהבינו כי פתרון זה איננו מספק ברמה הלאומית גיבשו תפיסה לשינוי השיטה וחזרה למדיניות בימטאליסטית.
כיוון שמהות השינויים דרשה חקיקה פדרלית בתמיכת האוצר ניסו חברי הברית לעניין ברעיונותיהם את שתי המפלגות הגדולות, אך שתיהן היו בשליטת בעלי הון ולא נטו לאמץ מדיניות אינפלציונית, כפי שדרשו החקלאים. לפיכך לא היה מנוס מהקמתה של מפלגה שלישית.
ב-1890 התכנסה הוועידה הראשונה של המפלגה, שעדיין לא פעלה במתכונת ארצית אלא מדינתית בלבד, בטופיקה, קנזס. הוועידה התבלטו נושאי הדגל העיקריים; בן טילמן (Tillman) מדרום קרוליינה, טום ווטסון (Watson) מג'ורג'יה וק.ו. מקיון (McCune) מטקסס. בבחירות אמצע הקדנציה של אותה שנה נבחרו 38 מחבריה לבית הנבחרים, מהם שישה מבין עשרת הנציגים של ג'ורג'יה, בה תפסו חברי המפלגה 3/4 ממושבי בית הנבחרים המדינתי. בג'ורג'יה ובטקסס נבחרו מועמדי המפלגה שאך קמה (ווטסון ומקיון, בהתאמה) למשרת המושל.
במאי 1891, בסינסינטי, החליטו נציגי סניפי המפלגה המדינתיים על התארגנות ארצית. מצע המפלגה הוכן בסנט לואיס במהלך 1892 וב-4 ביולי אותה שנה התקיימה הוועידה הארצית הראשונה באומהה.
עיקרי מצע המפלגה
"מצע אומהה" היה, לאחר "תביעות קלייבורן" לניסוח הבהיר מהמדויק ביותר של מצע המפלגה הפופוליסטית.
סעיפי המצע היו:
בסיכומו של דבר הצטמצמה הדרישה לסעיף אחד בלבד: ביטול תקן הזהב וטביעת מטבעות כסף ביחס של 16 מטבעות כסף למטבע זהב אחד (16:1 הייתה לסיסמת המפלגה). סיסמה פשוטה זו נישאה בפי רבים שלא היו מסוגלים להסביר את המנגנון המקרו-כלכלי שעמד בבסיסה.
בעוד שרבים מהרעיונות שהוצעו היו מקובלים גם על הפועלים, בעלי העסקים הקטנים ומובטלים העירוניים, הדרישה הבלתי מתפשרת לאינפלציה הפחידה אותם. עליית מחירים, שהייתה משרתת גורם יצרני כחקלאים בעלי הקרקעות, הייתה גורמת לירידה משמעותית בכוח הקנייה של הפועלים והעניים העירוניים הנוספים. זאת ועוד, רבים מהפועלים והמובטלים וכמעט כל הפועלים שהועסקו על ידי החקלאים במדינות הדרום היו אפרו-אמריקאים, כך נתפסה המפלגה לפחות כ"לבנה" אם לא גזענית ממש.
המפלגה כסוכן תרבות וחינוך
בנוסף להיותה מפלגה פוליטית ראתה עצמה המפלגה גם כנושאת דגל שינוי חברתי. שינוי זה בא לידי ביטוי בסדרת הרצאות לציבור החקלאים. 35,000 מרצים סבבו בכל רחבי ארצות הברית החקלאית, בעיקר בדרום, והרצו בעיקר בנושאי כלכלה, חברה, חינוך והיסטוריה, תוך הדגשה ש"ההיסטוריה הנלמדת בבתי הספר" היא חסרת ערך משום שנכתבה על ידי אליטות. המרצים לימדו היסטוריה אחרת, מנקודת מבטו של החקלאי הפשוט, שהאירה באור אחר את מערכת המשפט והפוליטיקה.
מערכת הבחירות לנשיאות של 1892
לקראת שנת הבחירות מינתה ועידת המפלגה באומהה את הסנטור ג'יימס ויבר (Weaver) מאיווה, גנרל לשעבר בצבא האיחוד, כמועמדה לנשיאות, ולצידו נבחר ג'יימס פילד (Field) מווירג'יניה, איש הקונפדרציה לשעבר, כמועמד לתפקיד סגן נשיא. בכך הובעה שאיפה לאחדות ורצון לקבל קולות הן מ"מדינות החיטה" במערב התיכון והן מ"מדינות הכותנה" בדרום.
המפלגה החדשה הצליחה להפוך להפתעת הבחירות. היא סחפה קצת למעלה ממיליון קולות (9% מהמצביעים) ו-22 אלקטורים. הייתה זו הפעם הראשונה, מאז ייסודה של המפלגה הרפובליקאית, שמפלגה שלישית זכתה באלקטורים. אולם הקרע בין המפלגה ובין האפרו-אמריקאים בדרום ובינה ובין הפועלים במדינות המרכז בצפון היו בעוכריה, כאשר אוכלוסיות אלה העניקו את קולן למפלגה הדמוקרטית בצפון ולמפלגה הרפובליקאית (שנהנתה עדיין מן ההילה של "מפלגתו של לינקולן") בדרום.
הנשיא הנבחר, הדמוקרט גרובר קליבלנד, תמך במדיניות לסה פר שקידמה קפיטליזם וסייעה לבעלי ההון. בתקופתו פרצה שבית הרכבות הגדולה בשיקגו וארצות הברית נכנסה לתקופת השפל הכלכלי החמור בתולדותיה מאז מלחמת האזרחים.
העוצמה והתנופה שהפגינה המפלה הפופוליסטית, יחד עם מה שתפסה כהוכחה לכישלון השיטה הקיימת בשל מדיניותו הכלכלית של קליבלנד והמשבר הכלכלי, עודדו אותה לקראת הבחירות של 1896. במדינות השונות החלו להיווצר קואליציות מקומיות בין נציגי הפופוליסטים לנציגים שמאליים של הדמוקרטים והקשר בין שתי המפלגות התחזק, בחסות האופוזיציה הפנימית ההולכת ומתחזקת לקליבלנד בתוך מפלגתו.
מערכת הבחירות לנשיאות של 1896
במפלגה הדמוקרטית הלך והתבלט נציג המדינה החקלאית נברסקה בקונגרס, ויליאם ג'נינגס ברייאן, בן ה-36, כדובר נלהב של רעיונות דומים מאוד לרעיונות הפופוליסטיים. במהלך הבחירות המקדימות לראשות המפלגה הדמוקרטית נשא בוועידת המפלגה הדמוקרטית את אחד הנאומים החשובים ביותר בהיסטוריה של הפוליטיקה בארצות הברית, "נאום צלב הזהב", בו אמר, תוך התייחסות לדרישת הפופוליסטים כנגד תקן הזהב וכהתרסה מול בעלי ההון: "לא נרשה לכם לצלוב את האנושות על צלב של זהב".
ברייאן זכה במועמדות מפלגתו לנשיאות ושילב במצעה את הדרישה לביטול תקן הזהב, את הסיסמה 16 ל-1 הפך לסיסמת הדמוקרטים. בתגובה נטשו הדמוקרטים תומכי מדיניות לסה פר בהנהגת גרובר קליבלנד (שכונו בלעג "דמוקרטי הבורבון") את המפלגה וצמצמו את בסיס התמיכה שלה.
בוועידת המפלגה הפופוליסטית בסנט לואיס, שהחליטה להורות לתומכי המפלגה לפעול לבחירתו של ברייאן, התריעו הרדיקלים שפירוש הדבר הפיכת המפלגה הדמוקרטית לפופוליסטית וקבורת המפלגה הפופוליסטית כגוף נפרד. מה מטעם לקיים מפלגה נפרדת, ישאל הבוחר, אם המפלגה הדמוקרטית פועלת לכאורה באותו הקו? זאת ועוד, הם התריעו על כך שהמפלגה הדמוקרטית אימצה רק מרכיב אחד במצע הפופוליסטי, חשוב ומרכזי ככל שיהיה, אין הוא חזות הכול.
מועמדותו של ברייאן, שנתפס כמועמד פופוליסטי עוררה את חששם של בעלי ההון והוא נכשל בבחירות. גם נבואת הרדיקלים התגשמה, בוחרים רבים שהצביעו בבחירות ארבע שנים קודם לכן להציגים פופוליסטים, הצביעו בבחירות 1896 לדמוקרטים.
שקיעה והתפוררות
המפלגה הפופוליסטית סבלה מהצלחתה היחסית במישור המקומי. הקואליציות המקומיות עמן הגיעו הפופוליסטיים להסדרים בשלל מנגנונים מדינתיים עם דמוקרטים ורפובליקאים כאחד, פרטו את הלהט שאפיין את המפלגה לעשרות סוגיות פוליטיות יומיומיות ושחקו את הפוליטיקאים המקומיים בעיני הציבור.
עליית המפלגה הסוציאליסטית האמריקאית, בראשותו של מנהיג הפועלים יוג'ין דבס, סחפה קולות רבים שהביעו בעבר סימפתיה לרעיונות הפופוליסטיים ונהו אחר מנהיג כריזמטי יותר ובעל סדר יום עשיר יותר מסדר היום הפופוליסטי.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1904 ובבחירות לנשיאות ארצות הברית 1908 הריצה המפלגה את תומאס אי. ווטסון (Thomas E. Watson) כמועמדה לנשיאות. כישלונו הנחרץ סתם את הגולל על המפלגה.
סביל
סַבִּיל (בערבית: سَبِيل; בטורקית: Sebil; בעברית: רהט) הוא מבנה בו מצוי מתקן מים ציבורי המיועד לשתייה של בני אדם ולעיתים גם: "בהמות משא" או "בהמות דרכים". בעבר נהוג היה למקם את הסביל בצומת דרכים ובמקומות בהם עוברי אורח עוצרים ונזקקים למי שתייה. הסביל ממוקם גם בקירות חיצוניים של מסגדים או בחצר לשם שתייה והיטהרות טקסית לפני התפילה. בעברית נקרא גם "מַשְׁקִית".
סביל בתרבות המוסלמית
"סביל" בערבית פירושו "דרך" (בדומה למילה העברית "שביל"). בתרבות המוסלמית הארץ-ישראלית, בה מי שתייה אינם זמינים בכל מקום, היה נהוג שאדם שנעשה לו נס, היה מודה לאל ו"הולך בדרכו". הודיה זו נעשתה על ידי בניית ברזייה לרשות הציבור. פירוש נוסף, המקור במילה הערבית פי סביל אללה ("מעשה בשביל האל" או "לשם שמים"). כלומר, אדם המסייע במים לעוברי אורח, מתנהג בנדיבות לשם שמיים. על פי השערה זו מובן הביטוי הערבי "אבן סביל" לאדם הנע בדרכים.
Sebil בשפה הטורקית זו דרך, מעבר, מזרקה ציבורית, אשנב או דלפק דרכו מגישים כוסות מים כמוסד צדקה (המונח הערבי "פי סביל אללה" קיים גם בשפה הטורקית). אדם המחלק מים בסביל נקרא סבילגי (Sebilci). שליטים באימפריה העות'מאנית בנו סבילים כמוסדות צדקה, כהפגנה של נדיבות, טוב-לב וסובלנות כלפי הנתינים.
ברבים מהסבילים קבועות כתובות המספרות את שמות הקבלן ועל תאריך בנייתם, מלבד הכתובות המעוטרות הם מעוטרים גם בציורים אומנותיים. סבילים שונים התפרסמו עקב הייחודיות שלהם או מיקומם. במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב מצויים שחזורים של סבילים מתקופות שונות.
בתרבות העות'מאנית/טורקית יש הבחנה בין המקום הציבורי לחלוקת מים, הנקרא "סביל", לבין ברז ציבורי, הנקרא "צ'שמה" (Çeşme). בתרבות הטורקית צ'שמה הוא ברז מים לתועלת כול, אשר ניצב לצידי הדרכים. בדרך כלל המתקן להיטהרות טקסית לפני התפילה, במסגדים רבים מורחב לבניין נפרד או למתקן במרכז החצר ונקרא אף הוא סביל. בישראל כיום אין הבחנה בין ברז ציבורי או מתקן רחצה למקום בו חילקו מים, וכל מתקני המים הציבוריים מהתקופה הערבית או העות'מאנית נקראים "סביל".
סביל אבו נבוט
בניין במבואות יפו בצד הדרך לירושלים, היום בדרך בן-צבי היוצאת ממרכז יפו לצומת חולון ולכוון ירושלים, נקרא סביל אבו נבוט. הבניין בעל שלוש כיפות ומעוטר בעמודים מחודדים. נקרא על שם מושל יפו הטורקי, אבו נבוט שמספרים שהיה נוהג להתהלך עם אלה בידו. כך, "אבו נבוט" פירושו "בעל האלה" (משמע, בעליו של מחבט או מקל גדול) או "אבי האלה".
סבילים בירושלים
במאות ה-14 וה-15 הוקמו סבילים ממלוכיים רבים באזור רחובות השלשלת ואל-ואד בעיר העתיקה וכן על רחבת הר הבית. במאה ה-16 נבנו בירושלים ביוזמת סולימאן המפואר, חמישה רהטים בתוך חומות ירושלים ואחד מחוצה להם - הוא הסביל הניצב על גשר דרך חברון החוצה את גיא בן הנום בין מבנה הסינמטק לבריכת הסולטאן.
סביל אלחרם
זהו שמו הערבי של סביל הממוקם בהר הבית, בחלקה הצפוני של חצר המקדש בסמיכות לשער פייצל. סביל זה נבנה בימי סולימאן המפואר ב-4 בינואר 1537. עדויות שונות מתארות סביל זה כפעיל בשנת 1900, כיום הסביל נטוש ומוזנח. על חזיתו מתנוססת הכתובת:
הסביל של סרייבו
בעיר סרייבו בבוסניה והרצגובינה נבנה בשנת 1891 סביל הנקרא בשפת המקום Sebilj. הסביל נמצא בכיכר המרכזית שנקראת באשצ'ארשי (מטורקית Başçarşı - שוק ראשי). סביל זה הוא אחד מהסמלים של סרייבו ותוכנן על ידי האדריכל האוסטרי אלכסנדר ויטק (1852–1894).
סבילי קבר רחל
משני צידי הכניסה לקבר רחל מצויים שני עמודים אשר בתוכם מצוי סביל. המים הגיעו מבאר שחפרו היהודים ליד קבר רחל. מעל מקור המים מצויה חריטה עם סמל האימפריה העות'מאנית.
הערות שוליים
Sebilj Sebilj
סימקה אספלנדה
סימקה אספלנדה (בספרדית: Simca Esplanada) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב Simca do Brasil חברת בת של יצרנית הרכב הצרפתית סימקה.
דגם ה"סימקה אספלנדה" הוצג לראשונה בנובמבר, שנת 1966 בתערוכת המכוניות בסאן פאולו, ומספר ימים לאחר מכן "קרייזלר אינטרנשיונל" קיבל את השליטה ב-Simca do Brasil.
עולם הקופסה
עולם הקופסה (באנגלית: Box World) הוא משחק מחשב חופשי שנוצר בשנת 1991. הוא דומה מאוד למשחק סוקובאן. גרסה נוספת שוחררה בשנת 1998. במשחק 99 שלבים בדרגת קושי עולה. בכל שלב מספר שווה של קופסאות וכדורים, והמטרה היא למקם את כל הקופסאות על כל הכדורים באמצעות דחיפה.
דרישות מערכת
חלונות 95 ומעלה.
מאפיינים וכללים
הדמות המצוירת דוחפת את הקופסאות כרצונה לכל עבר במסגרת המגבלות של דפנות החדר הווירטואלי. במשחק נדרש מהשחקן אך ורק חישוב נכון של המהלכים קדימה, המשחק אינו קצוב בזמן או במספר המהלכים שבו ובכל זמן ניתן להחזיר עד מהלך אחד אחורה, להתחיל מחדש את השלב הנוכחי או לחזור לתחילת כל שלב קודם.
מהלכים בלתי הפיכים
על אף שניתן להזיז כל קופסה לכל עבר ובמספר פעמים בלתי מוגבל, עדיין קיימים מצבים בהם השחקן גורם לכך שהמצב שנוצר הוא בלתי ניתן לפתרון מסיבות שונות. המשחק בלתי ניתן לפתרון במצבים שיוזכרו, רק כאשר הקופסה לא מונחת על כדור שכן קיימים מצבים בהם הפתרון הוא כך שהקופסה מונחת במקום בו לא ניתן להזיזה יותר.
בלטסר גרסיאן
בלטסר גרסיאן (בספרדית: Baltasar Gracián y Morales; 8 בינואר 1601 – 6 בדצמבר 1658) היה סופר וסאטיריקן ספרדי.
ביוגרפיה
גרסיאן נולד בקלטיוד שבחבל אראגון בספרד בשנת 1601. בנעוריו התגורר אצל דודו שהיה כומר, ובשנים 1616–1619 למד בקולג' של מסדר הישועים בעיר סרגוסה, ונתקבל למסדר זה כפרח כמורה. בשנים 1623–1628 הוא למד פילוסופיה ותאולוגיה. בשנת 1635 הצהיר אמונים למסדר הישועים ונעשה כומר. בשנת 1640 נסע למדריד, נעשה חבר בחוגים האינטלקטואליים, ובמשך שנתיים חי בחצרו של מלך ספרד פליפה הרביעי. הוא לימד את הכתבים הקדושים בקולג' הישועי ובשנת 1643 נתמנה לנשיא הקולג'. גרסיאן התפרסם כמטיף והשמיע דברי ביקורת גם על חצר המלכות.
יצירתו
ניטשה כתב על הספר: "אירופה מעולם לא הפיקה דבר משובח או מורכב יותר בענייני עדינות מוסרית", ושופנהאואר, שתרגם אותו לגרמנית, ראה בספרו "מיוחד לחלוטין... ספר שנכתב לשימוש מתמיד... בן לוויה לחיים עבור אלה שרוצים לשגשג בעולם הגדול."
בלטסר גרסיאן כתב את ספריו בשם העט לורנסו גרסיאן כדי להימנע מן הצנזורה. הוא הוגלה לעיר טרסונה ונפטר שם בשנת 1658.
לואיז קתרין ברסלאו
לואיז קתרין ברסלאו (באנגלית: Louise Catherine Breslau; 6 בדצמבר 1856 – 12 במאי 1927) הייתה ציירת יהודיה שווייצרית ילידת גרמניה, שלמדה ציור להעביר את הזמן כשהיא מרותקת, למיטה עם אסתמה כרונית. היא למדה אמנות באקדמיה ז'וליאן בפריז, והציגה בסלון של Société Nationale des Beaux-Arts, שם הפכה לעמית כבוד לצד דמויות ידועות כמו אדגר דגה ואנטול פראנס.
שנים מוקדמות
מריה לואיז קתרינה ברסלאו נולדה למשפחה יהודית גרמנית במינכן, ממוצא יהודי פולני. בשנת 1858, כאשר ברסלאו הייתה בת שנתיים, אביה קיבל את תפקיד הפרופסור והרופא הראשי למיילדות וגינקולוגיה באוניברסיטת ציריך, והמשפחה עברה לשווייץ. בדצמבר 1866 נפטר פתאום ד"ר ברסלאו מדלקת שנדבק במהלך ביצוע בדיקה לאחר המוות.
מריה סבלה מאסתמה כל חייה ופנתה לצייר בילדותה כדי להעביר את הזמן כשהיא מרותקת למיטתה. היא בילתה את ילדותה בציריך, שווייץ, וכבוגרת עברה לפריז לביתה שם גם הורידה את השם "מריה", אולי כי חשבה שאינו הולם יהודיה.
פטרונית האמנות, ואחת הנשים העשירות בשווייץ באותה העת - לידיה אשר (1858–1892) הייתה חברת ילדות של לואיז ברסלאו בציריך, ובמכתביה הציעה ללואיז לקחת שיעורי שירה ופסנתר.
השכלה
לאחר מות אביה נשלחה ברסלאו למנזר ליד אגם קונסטנץ בתקווה להקל על האסתמה הכרונית שלה. במהלך שהותה הארוכה במנזר התעוררו כישרונותיה האמנותיים.
בסוף המאה ה -19 צפויות היו נשים צעירות בורגניות להתחנך בבית לאמנויות כולל ציור ונגינה בפסנתר. אלה היו תכונות ראויות ונעלות להערצה לאישה ואם מכובדות. לנשים לעסוק בציור או בנגינה כקריירה בחיים היה דבר יוצא דופן למדי ולעיתים קרובות אסור. בשנת 1874, לאחר שלמדה שיעורי ציור אצל אמן שווייצרי מקומי, אדוארד פיפפר (1836–1899), הבינה לואיז ברסלאו שהיא תצטרך לעזוב את שווייץ אם תרצה להגשים את חלומה ללמוד אמנות ברצינות. אחד המקומות הבודדים שנתן לנשים צעירות ללמוד בהם הייתה אקדמיה ז'וליאן בפריז.
באקדמיה בפריז, ברסלאו זכתה במהרה לתשומת ליבם של המדריכים החשובים ביותר ולקנאה של כמה מחבריה לכיתה. היא פגשה שם את חברתה ארוכת השנים האמנית האירית שרה פורסר וסופי שייפי (שווייץ), מריה פלר (איטליה), ג'ני זילהרדט ואחותה, מדלן זילהרדט.
בשנת 1879, ברסלאו הייתה התלמידה היחידה מסדנת הנשים באקדמיה ז'וליאן שהופיעה לראשונה בסלון פריז. היא הציגה דיוקן Tout passé שהיה דיוקן עצמי שכלל את שתי חברותיה. זמן קצר לאחר מכן שינתה ברסלאו את שמה ללואיז קתרין, פתחה אטלייה משלה והפכה לתורמת קבועה וזוכה במדליות בסלון השנתי.
בשל הצלחתה בסלון וביקורת טובה מצד המבקרים, קיבלה ברסלאו עבודות רבות של פריזאים עשירים. היא הצטרפה ל Salon de la Société Nationale des Beaux-Arts בפריז בשנת 1890, לא רק שהציגה בסלונים של האגודה, אלא גם שימשה בתפקיד בחבר הנאמנים. בסופו של דבר היא הפכה לאמנית האישה השלישית, והאמנית הזרה הראשונה שזכתה בפרס לגיון הכבוד של צרפת.
ברסלאו הפכה עם השנים לעמיתה חשובה לחלק מהאמנים והסופרים הפופולריים ביותר באותם ימים, כולל אדגר דגה ואנטולה פרנס. אשה אחת הייתה מאוד מיוחדת בחייה של לואיז ברסלאו הציירת מדלן זילהרדט איתה חייה בזוגיות למעלה מארבעים שנה. מדלן, סטודנטית עמיתה באקדמיה ז'וליאן, הפכה למוזה, דוגמנית, אמנית ותומכת של ברסלאו. זילהרדט ירשה את עיזבונה של ברסלאו ומאוחר יותר תרמה שישים מהפסטלים והציורים של האמנית למוזיאון בדיז'ון. בשנת 1932 פרסמה זילהרדט ספר על לואיז ברסלאו שכותרתו "לואיז קתרין ברסלאו וחבריה".
ברסלאו נפטרה בשנת 1927, ובשנת 1928, האקול דה בו-ארטס בפריז כיבד אותה ברטרוספקטיבה. עבודתה הוצגה גם ברטרוספקטיבה בשנת 1932 בגאלרי שרפנטייה שהוקדשה לנשים שהוכשרו באקדמיה ז'וליאן.
חיים אישיים
בשנת 1927 נפטרה ברסלאו לאחר מחלה ממושכת.
Without You (שיר של דייוויד גטה)
Without You (בתרגום חופשי: "בלעדייך") הוא שיר של הדי ג'יי והמפיק הצרפתי-יהודי דייוויד גטה באירוח הראפר האמריקני אשר, שיצא כסינגל מתוך האלבום "Nothing but the Beat". השיר הגיע למקום הרביעי במצעד ה"בילבורד הוט 100" זמן קצר לאחר צאתו.
וידאו קליפ
הוידאו קליפ לשיר צולם בחוף ים בפורטוגל בסוף יולי 2011. הווידאו כולל קטעים ממסיבות שונות שנערכו בתאילנד, ארצות הברית, ברזיל ודרום אפריקה. בהמשך הקליפ מתרחשת מעין נדידת יבשות, וכל המסיבות ביבשות השונות מתאחדות ויוצרות מסיבה אחת גדולה. בנוסף, הקליפ כולל סצינות בהן נראה הזמר אשר כשברקע חוף ים.
הצלחה במצעדים
הסינגל זכה להצלחה מסחרית רבה, ודורג בין "עשרת הגדולים" במצעדי המכירות של מדינות רבות ברחבי העולם.
נעליים גבוהות
נעליים גבוהות (באנגלית: high shoes; מכונים גם כנעלי כדורסל) הן נעליים אשר גבוהות מגובה הקרסול כגון נעלי אולסטאר, אייר ג'ורדן, Air Force, ואנס, Reebok Freestyle ו-Nike Air Yeezy  ומשמשות כנעלי סניקרס או נעלי ספורט. הנעליים הגבוהות החלו להיות בשימוש נפוץ לראשונה בשנות ה-80, אז שימשו בעיקר כנעלי כדורסל אשר היו מגנים על הכדורסלנים מפני פגיעה בקרסוליים. סוגים שונים של נעלי כדורסל מתאפיינים בכריות אוויר לצמצום פגיעות, קפיצים וסוליה אחידה על כל הנעל.
הנעליים החלו לצבור פופולריות החל משנות העשרים של המאה העשרים ואחת בעיקר בקרב בני נוער. קבוצות מעריצי איידול רבות כגון Shinee ו-Kara, נוהגות להתאפיין בנעלים גבוהות גם הן.
נעלי צבא
נעלי צבא הן נעליים המשמשות את החיילים ומהוות חלק בלתי נפרד מהתלבושת הצבאית התקנית והמלאה. נעלי הצבא המשמשות בפעילות מבצעית נועדה לאפשר ללוחמים הגנה על רגליהם ועל קרסוליהם, ולאפשר יציבות במהלך הפעילות בתנאי שטח שונים. לצורך כך מקובלות כיום, במרבית צבאות העולם, נעלי עור גבוהות.
נעלי צבא גבוהות הפכו גם למוצר אופנה בתרבות הגותיקה והפאנק. כמו כן, בשל נוחותן בתנאי שטח נוהגים גם אנשים שאינם אנשי צבא לנעול נעליים אלה, ואלה נמכרות גם בחנויות מטיילים.
אייקה אימל
אייקה אימל (בגרמנית: Eike Immel, נולד ב-27 בנובמבר 1960 בשטאדטאלנדורף שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בבורוסיה דורטמונד, בשטוטגרט ובנבחרת גרמניה המערבית בעמדת השוער.
קריירת מועדונים
אימל החל את קריירת הבוגרים שלו בבורוסיה דורטמונד כאשר היה בן 17, בשנת 1978, והחליף את השוער הוותיק הורסט ברטראם. אימל נשאר בבורוסיה דורטמונד שמונה עונות בהן צבר 247 הופעות בבונדסליגה, ובקיץ 1986 חתם בשטוטגרט תמורת סכום שיא עבור שוער בבונדסליגה באותם ימים, שני מיליון מארק גרמני. אימל שיחק בשטוטגרט במשך תשע עונות, וזכה עמה באליפות הבונדסליגה בשנת 1992, והגיע לגמר גביע אופ"א בשנת 1989, בו הפסידה הקבוצה במפגש כפול לנאפולי, כשאימל פותח בהרכב בשני המשחקים. בשנת 1995, לאחר תשע שנים ו-287 הופעות במדי שטוטגרט, חתם אימל במנצ'סטר סיטי, שם שיחק שנתיים, עד שפרש ממשחק פעיל בתום עונת 1997.
קריירה בינלאומית
אימל נכלל בסגל של נבחרת גרמניה המערבית בארבעה טורנירים גדולים. ביורו 1980 בו זכתה נבחרת גרמניה המערבית בתואר, במונדיאל 1982 ובמונדיאל 1986, בהם סיימה הנבחרת כסגנית, אימל היווה גיבוי להראלד שומאכר מהספסל, אולם לא זכה לדקות משחק. ביורו 1988, בו הודחה הנבחרת בחצי הגמר, היה אימל השוער הראשון, אך לא זומן לטורנירים מאוחרים יותר, בהם הועדף על פניו בודו אילגנר כשוער הראשון, ושוערים צעירים יותר נבחרו כמחליפים. סך הכול ערך אימל 19 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית.
תארים
עם נבחרת גרמניה המערבית:
גורן (מסע בין כוכבים)
ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", הגורן (במקור: Gorn) הם גזע של חייזרים זוחלים דמויי אדם מ-"הגמוניית הגורן".
היסטוריה בדיונית
הגורן יצרו קשר עם הסינדיקט "אוריון" כבר בשנת 2154. שמה של ממשלתם, על פי הפרק "Bound" של "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז", הוא "הגמוניית הגורן". עם זאת, במשחקי המחשב "Star Trek: Starfleet Command" ו-"Star Trek: Starfleet Command II: Empires at War" ממשלת הגורן מכונה "קונפדרציית הגורן".
בשנת 2267, הגורן יצרו לראשונה מגע עם הפדרציה בססטוס III, אולם אי-הבנה כמעט והובילה למצב של מלחמה (הפרק "Arena" של "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", בו בובי קלארק גילם את דמות הגורן). למרות שלגורן היו תביעות טריטוריאליות, הפדרציה הקימה התיישבות על כוכב זה בשנת 2371, דבר המעיד כי המתח בין שני הצדדים התרכך מאוחר יותר.
תיאורים
הגורן הפכו לאחת מצורות החיים הבדיוניות הפופולריות ביותר ב-"מסע בין כוכבים", בשל העיצוב המרשים של האמן וואה צ'אנג, והאישיות הבלתי נשכחת של הגורן. חיה שורקת ואיטית, אך קטלנית, קפטן הגורן מפגין גם את יכולתו להיות ערמומי ושטני; מצחקק ברשעות לעצמו, בעודו מכין מלכודת עבור קפטן קירק, ולאחר מכן מבטיח לקפטן שאם יסגיר את עצמו, הגורן יהפוך את מותו ל-"רחום ומהיר". הפרק "Arena" נחשב לאחד מהפרקים הקלאסיים של הסדרה.
במשך שנים, "Arena" הייתה הופעתו היחידה בלייב אקשן של הגורן, למרות ששמו של הגזע הוזכר מעת לעת. בשנת 2005, בפרק של "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז" הופיעה דמות של גורן (אם כי ביקום המראה בלבד) בפרק "In a Mirror, Darkly Part II". בפרק זה, גורן (בשם סלאר) היה משגיח על קבוצה של עבדים השייכים לת'וליאנים של יקום המראה, בניסיון טכנולוגיה מספינת החלל מדגם Constitution - ה"דיפאיינט" NCC-1764, אשר הובאה מהיקום "הנורמלי". סלאר הסתתר במסדרונות הספינה, והרג כמה אנשי צוות, עד שנהרג על ידי ג'ונתן ארצ'ר של יקום המראה. לצורך הופעתו, סלאר עוצב והוצג באמצעות אנימציה ממוחשבת, ונראה שונה מהמראה המקורי; השינוי הבולט ביותר היה חסרונן של העיניים המורכבות. סלאר גם זז הרבה יותר מהר מאשר הגורן שבו קפטן קירק נאבק. מאחר שהפרק הכפול "In a Mirror, Darkly" מתרחש כולו ביקום המראה, הקשר שנראה בין אמפריית כדור הארץ לבין היצור איננה סותרת את המגע הראשון עם הגזע שתואר בפרק "Arena".
הגורן הופיעו בסדרה "מסע בין כוכבים: סדרת האנימציה", בפרק "The Time Trap".
ב-2022 הופיעו הגורן בשני פרקים בעונתה הראשונה של הסדרה "מסע בין כוכבים: עולמות חדשים ומשונים", שניהם מתרחשים לפני הפרק "Arena". בפרק הרביעי, "Memento Mori", מופיעה ספינת גורן שמאיימת להשמיד את ה"אנטרפרייז" בפיקודו של פייק. הגורן לא נראים בשום שלב בפרק, מה ששימר את האמירה לפיה בני האדם והגורן לא נפגשו מעולם. בפרק זה מוצגים הגורן כציידים מתוחכמים שאינם מרפים מטרפם עד להשמדתו או לכידתו. בפרק התשיעי בעונה, "All Those Who Wander", נתקלת ה"אנטרפרייז" בגורן פעם נוספת, הפעם במושבת רבייה בה בוקעים אבקועי הגורן, שניזונים על טרף חי שמסופק להם על ידי הבוגרים שמושכים לכוכב ספינות חלל באמצעות אותות מצוקה. גם בפרק זה לא נתקלים אנשי צוות הספינה בגורן בוגר.
הגביע הסקוטי
גביע האתגר של התאחדות הכדורגל הסקוטית, הידוע יותר בשמו המקוצר הגביע הסקוטי, הוא מסגרת ה-"נוק-אאוט" של משחקי הכדורגל בסקוטלנד (המיועד לכל קבוצות הכדורגל בסקוטלנד). לגביע שמוענק למנצחת במשחק הגמר יש את הכבוד להיות מכונה "הגביע הלאומי העתיק ביותר בעולם".
היסטוריה
טורניר הגביע הסקוטי החל בעונת 1873-74 ובו השתתפו 16 קבוצות. הגביע הראשון הוענק לקווינס פארק אשר ניצחה את קליידסדייל 2-0 בגמר לעיני 30,000 צופים. בעוד טורניר הגביע האנגלי הוא טורניר הכדורגל העתיק ביותר, הגביע הסקוטי הוא הגביע העתיק ביותר, ואותו גביע מחולק בכל שנה החל מ-1885.
סנסציות בגביע
כמו בגביע האנגלי, גם הגביע הסקוטי מספק לעיתים "קוטלות ענקים", במשחקים בהם קבוצות מליגות נמוכות מדיחות קבוצה מליגה גבוהה יותר. אחת הסנסציות היותר מוכרות בגביע הסקוטי כוללת את ניצחונה של איסט פיף מהליגה השלישית על קילמרנוק במשחק הגמר של 1938 בו היא זכתה בגביע. כמו כן זכור ניצחונה של ברוויק ריינג'רס על גלאזגו ריינג'רס 1-0 בשנת 1967.
סנסציות שאירעו לאחרונה
"קוטלת הענקים" המפורסמת של זמננו כוללת בשנת 2000 את ניצחונה של קבוצת ליגת המשנה (היום בליגת העל) אינברנס על סלטיק 3-1 בסלטיק פארק. כותרת ה-'סאן' ביום למחרת הייתה:
סלטיק, במשחק הבכורה של רוי קין, נפלה קורבן גם לקלייד אשר ניצחה אותה 2-1 בשנת 2005. בעונת 2006-07 ראו האוהדים מהצד השני של ה"אולד פירם", ריינג'רס את קבוצתם מודחת מהגביע הסקוטי אחרי הפסד 3-2 לדנפרמלין, שלבסוף אף הגיעה לגמר, למרות שסיימה אחרונה בליגת העל.
השליטה של קבוצות ה"אולד פירם"
קבוצות ה"אולד פירם" (סלטיק וריינג'רס) הן 2 הקבוצות השליטות בכדורגל הסקוטי. הן 2 הקבוצות היחידות שזכו באליפות ליגת העל הסקוטית מאז שונה המבנה שלה ב-1998, והשליטה שלהן גולשת גם לגביע הסקוטי. הגמר של עונת 2005-06 שנערך ב-13 במאי 2006, באצטדיון האמפדן פארק בין הארטס וגרטנה היה הגמר הראשון מזה 9 שנים בו לא נטלה חלק אף קבוצה של ה"אולד פירם", והגמר הראשון מאז ומעולם בו שיחקה קבוצה מהליגה הסקוטית השלישית.
מבנה
התחרות בנויה ממשחקי "נוק-אאוט". הקבוצות מוגרלות באופן אקראי. הקבוצה המוגרלת ראשונה בכל זוג היא הקבוצה "המארחת" (שבמגרשה הביתי יתקיים המשחק). כמו בגביע האנגלי, אם המשחק הראשון מסתיים ללא הכרעה, יתקיים משחק נוסף במגרשה הביתי של הקבוצה השנייה. אם גם במשחק השני אין הכרעה בתום המועד החוקי (90 דקות), יתקיימו 2 מחציות של הארכה, בנות רבע שעה. אם גם בתום ההארכה לא תושג הכרעה, יוכרע המשחק בקרב מן הנקודה הלבנה.