cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דונובן מיטשל
קריירה ב-NBA
בדראפט ה-NBA לשנת 2017 נבחר מיטשל בבחירה ה-13 על ידי דנוור נאגטס, אשר שלחה אותו ליוטה ג'אז בתמורה לטריי ליילס והבחירה ה-24 בדראפט, טיילר ליידון.
ב-1 בדצמבר 2017, במשחקו ה-23 בליגה, קלע מיטשל 41 נקודות בניצחון קבוצתו מול ניו אורלינס פליקנס ובכך הפך לרוקי הראשון ב-NBA שקולע 40 נקודות ומעלה במשחק מאז עשה זאת בלייק גריפין בשנת 2011. כמו כן שבר מיטשל את שיא המועדון לנקודות של רוקי במשחק אחד, שהיה שייך עד אז לדארל גריפית'. במהלך סוף-שבוע האולסטאר זכה מיטשל בתחרות ההטבעות לאחר שגבר על לארי נאנס בסיבוב הגמר. לאורך עונת הרוקי שלו הוביל מיטשל את קלעי קבוצתו עם 20.5 נקודות בממוצע למשחק, וכמו כן קלע 187 שלשות בסך הכול אשר היוו שיא ה-NBA לשלשות של שחקן רוקי. בסיבוב הראשון של פלייאוף 2018 גברה יוטה על אוקלהומה סיטי ת'אנדר בתוצאה 4–2 הודות ליכולת מצוינת של מיטשל שקלע 28.5 נקודות למשחק, כולל תצוגה של 38 נקודות במשחק השישי, ובסיבוב השני הודחה על ידי יוסטון רוקטס בתוצאה 1–4. בסיום העונה נבחר פה אחד לחמישיית הרוקיז של העונה.
בנובמבר 2020 חתם על הארכת חוזה ביוטה ל-5 עונות נוספות, החל מעונת, עבור כ-195 מיליון דולר.
בספטמבר 2022 עבר לקליבלנד קאבלירס תמורת קולין סקסטון, אוצ'אי אגבג'י ולאורי מארקנן.
ב-2 בינואר קבע שיא קריירה של 71 נקודות, כולל סל ששלח את המשחק להארכה, בניצחון 145–134 על שיקגו בולס, והפך לשחקן השביעי בהיסטוריה שקולע לפחות 70 נקודות במשחק, והראשון שעושה זאת עם לפחות 10 אסיסטים.
נבחרת ארצות הברית
בשנת 2019 השתתף מיטשל בטורניר גביע העולם בכדורסל 2019 כחבר נבחרת ארצות הברית, אשר סיימה במקום השביעי בלבד. לאורך הטורניר היה מיטשל הקלע השני של הנבחרת, עם ממוצע של 13.1 נקודות למשחק.
חיים בלנק
חיים בלנק (25 ביולי 1926 – 16 בנובמבר 1984) היה בלשן, חוקר הלשון המדוברת הערבית והעברית.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1926 בצ'רנוביץ (אז רומניה), בילדותו עבר עם משפחתו לצרפת ואחר כך לארצות הברית. בסוף מלחמת העולם השנייה שירת כקצין בצבא האמריקאי באירופה.
במהלך שיקומו השלים לימודי דוקטורט (על הערבית המדוברת הפלסטינית בצפון הארץ) באוניברסיטה העברית בירושלים בהנחיית הבלשנים פרופ' שלמה דב גויטיין ופרופ' יעקב פולוצקי.
בראשית שנות החמישים פרסם, תחת שם העט ח' קבלן, טור בשם "לשון בני אדם" במוסף "משא" בנושא העברית המדוברת. היה מרצה וחוקר בחוגים לבלשנות ושפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית, ובין נושאי מחקרו: הערבית המדוברת של הקהילות השונות בבגדאד, הערבית של הבדואים בנגב, ערבית מצרית, וכן המדקדקים הערבים של ימי הביניים.
בלנק היה מן הבלשנים הראשונים שהכירו בעובדה שהעברית הישראלית כפי שהיא מדוברת בפי תושבי הארץ היא שפה עצמאית העומדת בפני עצמה. זאת בניגוד לתפיסה ששלטה עד זמנו, לפיה העברית היא שפה בתהליכי התגבשות, ויש בה "יסודות מתרוצצים" ממקורות שונים שעדיין אינם מתיישבים היטב זה עם זה. במהלך שנות החמישים של המאה ה-20 השתתף בפולמוס סוער בחוגי הבלשנות העברית בנושא זה. בטוריו, שנאספו לימים לספר בשם "לשון בני אדם", הראה כי מה שנחשב ל"שיבושי לשון" של דוברי העברית הם למעשה תופעות לשוניות החלות בכל שפה באופן טבעי. באחד מטוריו כתב:
נפטר ב-16 בנובמבר 1984 לאחר מחלה ממושכת.
משפחתו
היה נשוי לג'ודי בלנק, ילידת ארצות הברית, ואב לשלושה. בתו, שרה הרמתי, היא פסיכולוגית קלינית ורפואית האחראית על ההתמחות בפסיכולוגיה רפואית במרכז הרפואי הדסה בירושלים. בעלה, אבנר הרמתי, הוא יועץ ארגוני ומייסד חברת "עוגנים".
בנו, דוד בלנק, הוא פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת חיפה, נשוי לד"ר נעמי דה-מלאך, מרצה לספרות במכללת אורנים ובתו של יואל דה-מלאך. בנם הוא סרבן המצפון נתן בלנק. בנו השלישי, ירמיהו (רמי) בלנק עוסק באיכות הסביבה, טיפול בשפכים וטיהור מים.
בארט M99
הבארט M99, המכונה "Big-Shot", הוא רובה צלפים תוצרת חברת הנשק בארט שפותח ב-1999. זהו רובה צלפים כבד בתצורת single shot, כלומר: אין לו מחסנית פנימית או חיצונית, וכל כדור נטען ידנית אל בית הבליעה באמצעות הבריח. הרובה ידוע בזכות הקליבר החדשני שלו - 0.416 אינץ' - שמאפשר לרובה טווח אפקטיבי מקסימלי של 2,600 מטר ומהירות גבוהה הרבה יותר לקליע. הרובה נחשב למדויק יותר מרובה הבארט M82A1 החצי-אוטומטי. הרובה מוצע גם בקליבר 0.50 BMG.
הרובה נמצא בשימוש צבא בנגלדש וחיל הנחתים ההולנדי.
עמותת אלה
מרכז אלה להתמודדות נפשית עם אובדן היא עמותה המספקת שירותי תמיכה נפשית לאנשים שחוו אובדן, שכול, טראומה וכאב נפשי, בידי מטפלים המתמחים בגישות טיפוליות שונות. המרכז תומך גם בניצולי שואה ובני הגיל השלישי.
צוות המטפלים בעמותה כולל כ-300 אנשי מקצוע בתחום. למרכז שישה סניפים והוא מטפל גם בקליניקות ברחבי הארץ.
תולדות הארגון
הארגון הוקם בשנת 1979 בידי ולמען יוצאי הולנד והיה חלוץ בישראל במתן עזרה נפשית וחברתית לניצולי שואה. הקהילה ההולנדית מהווה עד היום חלק מאוכלוסיית היעד של העמותה.
שירותי העמותה
מכון טיפולי לכלל האוכלוסייה
מרכז למידה
במסגרת פעילות המרכז מתקיימות הדרכות מקצועיות לאנשי מקצוע ומתנדבים, כנסים, ימי עיון והרצאות בכנסים בישראל ומחוצה לה. כמו כן, יוצאים לאור מאמרים וחוברות לאנשי מקצוע ולקהל היעד. אלה היא גוף הדרכה רשמי עבור סטודנטים לעבודה סוציאלית של אוניברסיטת תל אביב.
עזרה לפליטים
"אלה" מקיימת שיתוף פעולה עם ארגוני סיוע לפליטים. בתיאום עם נציבות האו"ם לפליטים מופנים לאלה מסתננים לישראל, שנזקקים לטיפול נפשי. לדוגמה, בשיתוף פעולה עם עמותת אס"ף (ארגון סיוע לפליטים ולמבקשי מקלט בישראל) הופעלה קבוצה טיפולית לאמהות פליטות.
עבודה קהילתית ליוצאי הולנד
העמותה הוקמה בשנת 1979 על ידי ולמען ישראלים יוצאי הולנד וקהילה זו עדיין מהווה חלק מאוכלוסיית היעד שלה. מוצעים לקהילה סיוע נשפי-חברתי, שירותי טיפול, קבוצות חברתיות, פרויקט מתנדבים ואירועים ארציים. עבודה קהילתית נוספת כוללת קבוצות חברתיות לתמיכה הדדית והשתלבות בחברה. הפעילות נסמכת על כ-80 מתנדבים קבועים בארגון ובקהילה. פעילות המתנדבים כוללת ביקורי בית.
ספריות ניידות
בשנת 2000 הוקמה באזור הצפון ספרייה ניידת ראשונה בשפה ההולנדית ביוזמתם של מתנדבים ובעזרתם של תורמי ספרים. מאז הוקמו ספריות בחדרה, בירושלים ובתל אביב.
מתנדבים
במרכז אלה מתנדבים כ-80 איש ולהם תפקידים חברתיים, ארגוניים ומעשיים בתוך הארגון ובקהילה. חלק מהמתנדבים עורכים ביקורי בית אצל מבוגרים וחולים ועוזרים להם באופן אישי. מתנדבים נוספים עוזרים בארגון הפעילויות החברתיות ובעבודות משרדיות, ישנם מתנדבים שמנהלים ספריות עם ספרים בשפה ההולנדית וכאלה שמסיעים קשישים לפעילויות. כל המתנדבים מקבלים הדרכות פרטניות וקבוצתיות ומשתתפים בהרצאות וימי עיון העוסקים בהיבטים שונים של עבודתם ההתנדבותית.
קרחון אוסלנה
קרחון אוסלנה (באנגלית: Oselna Glacier; בבולגרית: ледник Оселна) הוא קרחון רחב בצידם המערבית של הרי האבר, בצפון האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם מדרום לקרחון פיפקוב, וצפונית לקרחון מאנולוב.
אורכו של הקרחון 4 קילומטרים, ורוחבו 1 קילומטרים.
הקרחון מנקז את המדרונות המערביים של פסגת סיימון, וזורם לכיוון דרום-מערב, עד שנשפך אל מפרץ לאזארב, צפונית לנקודת קאמהי.
מיפוי הקרחון
הקרחון מופה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1971.
מקור השם
הקרחון נקרא על שמו של הכפר אוסלנה שבצפון-מערב בולגריה.
פאול יונר
פאול יונר (בגרמנית: Paul Johner; 10 בספטמבר 1887, ציריך, שווייץ – 25 באוקטובר 1938, ברלין, גרמניה) היה שחמטאי שווייצרי.
יונר היה כנר מחונן, ואחיו הבכור של הנס יונר. יונר חלק מקום ראשון-שני באליפות שווייץ בשחמט בשנים 1907, 1908, 1928, 1932 וניצח בשנים 1925 ו-1930.
יונר שיחק בתחרויות בינלאומיות רבות. בשנת 1904 חלק את המקום ה-12–13 בתחרות קובורג (דרג ב'). בשנת 1905/06 הגיע למקום השני בתחרות ניו-יורק. בשנת 1907 הגיע למקום ה-21 בתחרות קרלסבד (ניצח: עקיבא רובינשטיין. בשנת 1908 הגיע למקום ה-14 בתחרות וינה (ניצחו: אולדריך דוראס, גזה מארוצי וקרל שלכטר). באותה שנה הגיע למקום השמיני בתחרות דוסלדורף (ניצח: פרנק מרשל). בשנת 1909 הגיע למקום הרביעי בתחרות ברלין. בשנת 1911 חלק את המקום ה-19–21 בתחרות קרלסבד (ניצח: ריצ'רד טייכמן).
יונר ניצח באליפות התשיעית של ארצות הצפון שהתקיימה בקופנהגן בשנת 1916 (ראה עמ' 9 ב- ). הוא חלק את המקום הראשון-שני עם ולטר ג'ון בתחרות ברלין 1917. יונר ניצח בתחרות גטבורג 1920 (דרג ב'), וחלק את המקום הראשון-שני עם רודולף שפילמן בתחרות שבינגן 1923. בשנת 1923 ניצח יונר בתחרות הבינלאומית שהתקיימה בטריסטיה.
ההצלחה השחמטאית הבולטת ביותר של יונר הייתה ניצחון בתחרות ברלין 1924, בהקדימו את עקיבא רובינשטיין, ריצ'רד טייכמן וז'ק מיזס.
משחקים מפורסמים
=== לבן: פאול יונר      שחור: עקיבא רובינשטיין    קרלסבד 1907  ===
קרל פון שטירגק
ביוגרפיה
גוטש התפטר כאשר עליית המחירים גרמה לתסיסת דמים בווינה ואפילו לירי בפרלמנט (הכדורים החמיצו את שטירגק), לאחר מכן פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה מינה אותו לראש ממשלת החלק האוסטרי באימפריה ב-3 בנובמבר 1911. הוא המשיך לשלוט באדמות האוסטריות של הקיסרות באופן אוטוקרטי: ב-16 במרץ 1914 הוא השתמש בפיליבסטר המתמשך בפרלמנט כדי לדחות את ישיבות המועצה הקיסרית ולהעביר חוקים לפי צווי חירום. חיסול זה למעשה של הגוף המחוקק התברר כקטלני במשבר יולי הבא, כאשר עם ההתנקשות בארכידוכס פרנץ פרדיננד מאוסטריה הצירים לא היו מסוגלים לקיים אינטראקציה עם הממשלה בדרך למלחמת העולם הראשונה.
שטירגק יחד עם שר החוץ, לאופולד פון ברכטולד והרמטכ"ל קונרד פון הצנדורף, תמכו במכה מונעת נגד סרביה, בעיקר מסיבות פנימיות, כדי להתגונן מפני הפאן-סלאוויזם באדמות הכתר הבוהמי, הקרניולי והקרואטי. לאחר הכרזת המלחמה ב-28 ביולי הפעיל שטירגק צנזורה חריפה והמשיך לסרב לשכנע את הפרלמנט.
הוא כיהן כראש הממשלה עד שנורה ונהרג בידי פרידריך אדלר, בנו של יו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ויקטור אדלר, בעת ארוחת צהריים במלון בווינה. פעולתו של אדלר הייתה מחאה נגד ממשלתו של שטירגק ללא הגוף המחוקק. הקיסר פרנץ יוזף מינה את ארנסט פון קרבר ליורשו, אחד ממעשיו הרשמיים האחרונים, קודם מותו ארבעה שבועות לאחר מכן. אדלר נידון למוות, אולם נחון על ידי הקיסר קרל הראשון, ולבסוף זכה לחנינה אחרי המלחמה.
ברברה סימונס
ברברה סימונס (באנגלית: Barbara Simons; נולדה ב-26 בינואר 1941) היא מדענית אמריקאית בתחום מדעי המחשב, נשיאת ה-ACM לשעבר. היא המייסדת ויו"ר לשעבר של USACM, הוועדה למדיניות ציבורית בארצות הברית. תחומי המחקר העיקריים שלה הם אופטימזציית מהדר ותאוריית התזמון. יחד עם דאגלס וו ג'ונס, סימונס הייתה שותפה בכתיבת ספר על הצבעה אלקטרונית בשם "פתקים שבורים".
חיים אישיים והשכלה
נולדה בבוסטון מסצ'וסטס. גדלה בסינסינטי, אוהיו. אביה, שהיה עורך דין במקצועו, עבד בניהול מוסדות יהודיים שלא למטרת רווח כמו המכון למדעי היהדות, ואמה בעלת השכלה גבוהה באנגלית.
סימונס שבה ללימודים בגיל שלושים באוניברסיטת סטוני ברוק, ניו יורק, ומשם לברקלי להמשיך את לימודי הדוקטורט שלה תחת הנחייתו של חתן פרס טיורינג, ריצ'רד קארפ. במהלך לימודיה הייתה סימונס מעורבת בפעילויות לעידוד נשים במדעים. בראיון שנערך איתה אמרה "בעבר התחום היה יותר פתוח לנשים מכיוון שעדיין לא היה לו ערך חברתי. היום ככל שמעמד התחום הולך ועולה הוא הולך ונסגר בפני נשים".
קריירה
לאחר שקיבלה את הדוקטורט במדעי המחשב ב-1981 מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, היא הצטרפה לחטיבת המחקר של יבמ (IBM), שממנה יצאה לפנסיה מוקדמת בשנת 1998. ב-1992, כתב העת האקדמי Science הזכיר אותה במהדורה מיוחדת על נשים במדע. בשנת 2005 סימונס הפכה לאישה הראשונה שקיבלה הפרס היוקרתי של בוגרי מחלקת ההנדסה של ברקלי.
היא כיהנה בוועדת המשנה של מועצת הייצוא בנושא הצפנה ובוועדת הנשיא למגזר הטכנולוגי על "המעבר לשנת 2000". היא נמצאת בדירקטוריון של Verified Voting. היא הייתה גם בוועד המנהל לקרן ההנדסה באוניברסיטת ברקלי במועצת המנהלים של אוניברסיטת ברקלי בקליפורניה קרן ההנדסה, המרכז למידע הפרטיות האלקטרונית, ידע ציבורי, ומכון אוקספורד האינטרנטי, כמו כן המועצה המייעצת של ORG. היא העידה בפני הרשות המחוקקת של ארצות הברית וגם בדיונים בחסות הממשלה. היא הייתה הסגנית הראשונה (והיחידה) בבחירות למושב לצפון אמריקה במועצת ICANN. סימונס הייתה אחת ממייסדי תוכנית כניסה מחדש לנשים ובני מיעוטים בפקולטה למדעי המחשב באוניברסיטת קליפורניה ברקלי. היא גם בחבר הנאמן של הקואליציה לגיוון במחשוב (CDC) וקרן ברקלי להזדמנויות בטכנולוגיית מידע (BFOIT), קבוצות שפועלות בהגדלת השתתפות נשים וקבוצות בתת-ייצוג במדעי המחשב.
עבודה על מדיניות ההצבעה הטכנולוגית
מאז שנת 2002 סימונס הציגה עמדה ביקורתית על תהליכי הצבעה ממוחשבת והיא נחשבת בדרך כלל כאשת מפתח שגרמה לליגת נשים מצביעות לשנות את עמדתה בנושא זה. בתחילה הליגה הסתכלה על ההצבעה הממוחשבת כדרך להפחתת מספר פתקי ההצבעה הפסולים, אבל בכנס הליגה ביוני 2004 היא הובילה מאבק מוצלח כדי להפוך את המדיניות לאחת שנותנת עדיפות למכונות הצבעה המאפשרות ספירת קולות מחדש.
היא הייתה חברה של הסדנה הלאומית להצבעה באינטרנט שזומנה לבקשתו של הנשיא קלינטון והפיקה דו"ח על הצבעה ממוחשבת ב-2001. היא גם השתתפה בקבוצת ביקורת עמיתים לאבטחה עבור פרויקט ההצבעה באינטרנט של מחלקת ההגנה של ארצות הברית והייתה שותפה בכתיבת הדו"ח שהוביל לביטול של פרויקט זה בגלל חששות ביטחוניים. סיימונס השתתפה בישיבת ראש על מחקר ארצי של בוחרים רשומים שהתבצע על ידי ה-ACM. בשנת 2009 היא כתבה במשותף את הדוח של הליגה לנשים בוחרות בנושא ביקורת בחירות. בשנת 2008 היא מונתה לסגל היועצים לוועדה לסיוע הבחירות על ידי הסנאטור הדמוקרטי הארי ריד.
הערכה וביקורת
יש חילוקי דעות לגבי מעמדה מהצבעה ממוחשבת. אחת הטענות המרכזיות שהמתנגדים לעמדותיה טוענים היא: "אם יש בנקאות ממוחשבת למה עדיין אין הצבעה ממוחשבת", סימונס הפריכה טענות אלה וניתן לצפות בתגובה שלה בנושא הזה בקישור הבא למה אין הצבעה ממוחשבת?
סיניק
סיניק (Cynic) היא להקת פרוגרסיב דת' מטאל אמריקאית.
תולדות הלהקה
מקור הלהקה מטמפה שבפלורידה. היא הוקמה על ידי פול מסווידל הגיטריסט ושון ריינרט המתופף בשנת 1987. זמן מה לאחר מכן צורף ואן ארפ כבסיסט וג'ק קלי כסולן. בתחילת דרכה ניגנה הלהקה דת' מטאל כמיטב המסורת של להקת דת' כשהיא מושפעת מלהקות אחרות כגון קריאייטור ופוזסט. לבסוף עזב ג'ק את הלהקה, ג'ייסון גובל צורף כגיטריסט נוסף ופול שימש כזמר.
החל משנת 1991 החלה הלהקה לשנות בהדרגה את הסגנון המוזיקלי, אשר שיאו הוא באלבומה הראשון של הלהקה, Focus, אשר הציג טכניקה מרשימה והשפעות נרחבות מעולם הג'אז והפיוז'ן.
בשנת 1994 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות יחד עם להקת קאניבל קורפס האמריקאית ובסתיו של אותה שנה פורקה הלהקה בעקבות חילוקי דעות.
ב-6 בספטמבר 2006 דווח שסיניק יעשו "קאמבק" באביב/קיץ 2007.
דיסקוגרפיה
אלבומה של הלהקה, Focus, שיצא לאור בשנת 1993, הביא את ז'אנר הדת' מטאל למקומות חדשים.
לאחר הפסקה של קרוב ל-13 שנה, בנובמבר 2008, יצא לאור אלבומה השני של הלהקה - Traced In Air.
הלהקה הוציאה ארבעה דמואים בשנים שבין 1988 ועד 1991.
יחסי מונגוליה–סן מרינו
יחסי מונגוליה–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת מונגוליה לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
הסכמים דיפלומטיים
בין מדינת מונגוליה לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו נחתם הסכם דיפלומטי אחד בלבד:
וסילי לאזארב
וסילי גריגורייביץ' לאזארב (ברוסית: Василий Григорьевич Лазарев; ) היה קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל במסגרת תוכנית סויוז.
קורות חיים
בשנת 1964 וסילי לאזארב הועבר ליחידת הקוסמונאוטים. הוא היה חבר בצוות משנה של חללית ווסחוד 2. במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 הוא היה חבר בצוות משנה של מספר משימות חלל שלא בוצעו.
בשנת 1975 צמד לאזארב/מקארוב השתתפו בטיסת "סויוז 18-1". עקב תקלה טכנית במשגר הם חולצו מהחללית תוך שימוש במערכת חרום. במהלך זה הקוסמונאוטים עברו עומסי יתר כבדים. בריאותו של לאזארב נפגעה. למרות זה, הוא היה חבר במספר צוותי משנה של חלליות סובייטיות, אך לא טס לחלל בפעם השלישית.
בנובמבר 1985 הוא שוחרר מחיל האוויר הסובייטי מסיבות בריאותיות.
הוא עבד בעבודות שונות ונפטר בשנת 1990 מהרעלה.
מבצע קיתון 10
מבצע קיתון 10 היה מבצע פשיטה שנערך בשיאה של מלחמת ההתשה ברמת הגולן והיה בין הגדולים שבמבצעי מלחמת ההתשה בחזית הסורית. המבצע התרחש בבוקר יום שישי, 26 ביוני 1970, יומיים לאחר פרוץ קרבות מלחמת שלושת הימים (שלושה ימי קרב רצופים ברמת הגולן שבשיאם נערך מבצע קיתון 10), כהמשך ישיר למבצע רעם (הפגזה אווירית וארטילרית של קו המוצבים הסורי).
רקע
הגזרה הסורית, שהייתה שקטה יחסית בשנתיים הראשונות שאחרי מלחמת ששת הימים, התלקחה במחצית הראשונה של 1970 ועד אמצע מרץ 1970 היו כ-150 תקריות בין חיילי צה"ל לבין צבא סוריה וארגוני מחבלים. בלילה שבין 15-16 במרץ 1970 פשטו כוחות צה"ל מוסקים בעומק סוריה וחבלו ברשת החשמל ובתשתיות אחרות. בתחילת חודש מאי 1970, חידש הצבא הסורי את התקריות היזומות לאורך הגבול ברמת הגולן. ב-8 ביוני הנחיתו הסורים מטחי ארטילריה על רפיד, הר פרס והיאחזות נח"ל גשור. ב-24 ביוני ניסו אף לכבוש שני מוצבים של צה"ל בפשיטות שריון. תקריות אלו שיבשו את שגרת החיים של יישובי רמת הגולן, ופתחו לצה"ל חזית אש נוספת, בנוסף על מלחמת ההתשה עם מצרים.
אזור הפעולה
מהלך המבצע הוגבל לאזור שמדרום לתל-זוהר (הר פרס), למעשה מציר הנפט בצפון ועד נחל רוקאד בדרום. באזור זה היו ממוקמים שלושה מוצבים סוריים: "צידא", "ארבעת הבתים" ו"אל-חנות". לאחר תחילת המבצע הוחלט להרחיב את אזור הפעולה צפונה לשני מוצבים נוספים.
שיטה
שיטת הביצוע התבססה על פריצה משוריינת. כוח השריון מחטיבה 188 נועד לפרוץ בציר אחד לשטח סוריה, וממנו לפצל את הכוחות למשימותיהם השונות. תקיפות אוויריות וארטילריות יופעלו לסיוע לכוחות השריון. כמו כן, בוצעה פעולת הסחה בגזרה אחרת. הפעולה תוכננה ליום אחד ובסופו ייסוגו הכוחות חזרה לשטח ישראל.
צבא סוריה
הכוח הסורי כלל את חמשת המוצבים של הקו הראשון ("צידא", "ארבעת הבתים", "אל-חנות", "אום לוקס" ו"תל דרעיה") המאוישים בדרך-קבע על ידי מחלקות חי"ר המצוידות באמצעי נ"ט, ושתי פלוגות טנקי T-55 ו-T-62 הפרוסות לאורך הקו.
מהלך המבצע
המבצע החל בשעה 9:00 בבוקר בהפצצה אווירית וארטילרית על הכוחות הסורים. בקרב אוויר שהתפתח הופל מטוס מיג-21 סורי. מטוס מיראז' ישראלי הופל בשטח סוריה וטייסו, בועז איתן, התרסק על עמדת הנ"מ שהפילה אותו ונלקח בשבי.
לאחר ההפגזה מן האוויר במסגרת מבצע רעם ובחיפוי אש ארטילרית כבדה, הבקיעו כוחות השריון בסיוע כוח ההנדסה את מערך הקו הראשון הסורי.
תחילה נע הכוח המשוריין ותפס עמדות אש לקראת השעה 12:30 מול מוצב "ארבעת הבתים" בצידו הסורי של הגבול. לאחר ההתמקמות בעמדות, תוך כדי סיוע ארטילרי מסיבי, הצליח הכוח המשוריין לשתק את היעד והחל לנוע לעבר המוצב. בעת חציית הגבול התפצל הכוח המשוריין לשני כוחות קטנים יותר: הכוח הראשון נע אל עבר מוצב "ארבעת הבתים" ותוך רבע-שעה הצליח לכבוש ולהרוס את מתקניו. הכוח השני נע לעבר המוצבים "צידא" ו"אל-חנות" הממוקמים דרומית ל"ארבעת הבתים" והצליח לכבוש ולהרוס אותם תוך השמדת סוללות ארטילריה בודדות ולקיחת שלושה חיילים סוריים בשבי.
בינתיים החלה להגיע לאזור תגבורת סורית שכללה כ-50 טנקים והחלה לנהל קרב שריון בשריון (שב"ש) עם השריון הישראלי. תוך כדי קרב זה הושמדו 20 טנקים סוריים. לקראת השעה 16:30 החלו כוחות צה"ל לסגת לעבר שטח ישראל, תוך כדי המשך לחימה עם השריון הסורי.
סיכום מהלך המבצע
המבצע נמשך יום אחד. בתחילה לפי שיטת הביצוע שנקבעה מראש, אך כמו בהרבה קרבות אחרים, גם במבצע הזה חלו התפתחויות בלתי צפויות בשני מישורים:
תוצאות המבצע
האבדות בצד הישראלי היו הרוג אחד במהלך הפשיטה המשוריינת, תשעה הרוגים כתוצאה מההרעשה הארטילרית הסורית ופצועים רבים בהפגזות, מטוס קרב מדגם מיראז' 3 אחד הופל וטייסו נפל בשבי. שלושה טנקים נפגעו, אך נגררו חזרה לשטח ישראל שם תוקנו והוחזרו לשירות.
האבדות בצד הסורי כללו עשרות הרוגים ו-38 שבויים, הופלו 4 מטוסי מיג, נפגעו 36 טנקים (26 מתוכם נשרפו) ושלוש משאיות אספקה נשרפו, הושמדו 20 תותחי נ"ט ו-11 מקלעים כבדים ובינוניים, נהרסו 49 בונקרים, 16 מבנים ומתקנים צבאיים במוצבים. בנוסף על כך נלקח שלל רב הכולל גם משחית טנקים SU-100.
רצח יוסף טבג'ה
רצח יוסף טבג'ה הייתה פרשת רצח וטרור פלסטיני של קצין משמר הגבול בן 27 מרמלה. טבג'ה נרצח ב-29 בספטמבר 2000 על ידי שוטר פלסטיני בעת שהיו בסיור משותף, ועקב כך בוטלו הסיורים המשותפים ומאז לא חודשו. טבג'ה נחשב כהרוג הראשון של האינתיפאדה השנייה.
פרשת הרצח
בתחילת האינתיפאדה השנייה, ב-29 בספטמבר 2000 ערב ראש השנה ה'תשס"א, למחרת ביקורו המתוכנן של ראש האופוזיציה אריאל שרון בהר הבית החריפו המהומות וחלה הסלמה ניכרת בעימותים בהם נהרגו ישראלי ושבעה פלסטינים: בבוקרו של היום היה פקד טבג'ה בג'יפ של הסיור המשותף. לפתע, בסוף הסיור, שוטר פלסטיני שהיה עמו בג'יפ ירה בראשו. יוסף נפצע קשה, ומת מפצעיו בבית החולים בילינסון בפתח תקווה. בן עשרים ושבע בנפלו. הוא נטמן בבית העלמין ברמלה. הותיר אב, שלושה אחים ומשפחה מאמצת. זה נחשב כאירוע "הרשמי" הראשון של האינתיפאדה השנייה, ובעקבותיו, בוטלו הסיורים המשותפים ולא חודשו מאז. בהמשך, סגר צה"ל בשנת 2002 את משרדי התיאום הביטחוני ביהודה ושומרון.
רק ביולי 2006 במבצע שנערך במתחם המוקטעה בשכם, נעצר הרוצח, נאאל יאסין, פעיל בגדודי חללי אל אקצה. הרוצח הועמד לדין ובאפריל 2008 הוא הורשע ונגזרו עליו מאסר עולם.
בשנת 2000 החליטה עיריית רמלה לקרוא למרכז הקהילתי של יוצאי אתיופיה על שמו של יוסף טבג'ה.
כובע טמבל
מבנה ושימוש
כובע טמבל תפור מחמש פיסות בד. ארבע מהפיסות הן בצורת גזרה והן תפורות כך שהקדקודים של ארבעתן נוגעים זה בזה וכל שוק של כל גזרה תפור לשוק של גזרה אחרת. כך יוצרות הגזרות מבנה דמוי קערה. פיסת הבד החמישית היא בצורת טבעת. קצה אחד של הטבעת תפור לבסיסי גזרות הבד היוצרות את מבנה הקערה כך שהטבעת מעמיקה את מבנה הקערה.
לכובע טמבל אין מצחייה ואין שוליים. כאשר חובשים את הכובע, קדקודי גזרות הבד מונחים על קודקוד הראש וטבעת הבד מקיפה את הראש ומונחת על המצח, האוזניים והעורף. יתרונו הוא בכך שניתן לקפלו בקלות ולהכניסו לכיס, ולכן התאים לעובדים שעות רבות בשמש. בניגוד לכובע הפטרייה, הדומה לו בצורתו הכללית, אולם הוא בעל שוליים ולכן הוא מכיל יותר בד. מחירו של כובע הטמבל הוא זול משום שקל לתפור אותו ממעט שאריות בד.
כובע טמבל בישראל
כובע הבד היה נפוץ בין יהודי ארץ ישראל באמצע המאה העשרים והיה, עד לשנות השבעים אחד מסימני ההיכר של הישראלי הטיפוסי, ה"צבר". כובע הטמבל הונצח גם בתרבות הישראלית. הבדרן בומבה צור אמר במערכון המפורסם שלו "אוכל, קדימה אוכל" את המשפט "ולטמבל קנינו כובע ילד". גברי בנאי חובש כובע טמבל במערכון "הילד אוסף בולים" של הגשש החיוור. דודו טופז חבש כובע טמבל במערכון "משפחה בטיול" (משה והאורנג'דה). הקריקטוריסט דוש צייר את שרוליק, האזרח הישראלי הטיפוסי עם כובע טמבל. בעולם כובע זה פחות מוכר (קריקטוריסטים רבים שמציירים את הישראלי הטיפוסי מציירים אותו כיהודי חרדי).
מקור השם
מקור השם "כובע טמבל" אינו ברור. לא ברור גם אם המושג "כובע טמבל" קדם למושג "טמבל" שפירושו בסלנג הוא "טיפש". הועלו כמה השערות לגבי מקור השם:
אריק לנדר
קורות חיים
נולד בפלטבוש, ברוקלין בשנת 1957 ולמד בתיכון סטויואסנט (stuyvesant), שם הוא זכה בתחרות ארצית למתמטיקה. הוא למד מתמטיקה באוניברסיטת פרינסטון (1978), שם פגש את אשתו ואחר כך עשה דוקטורט במתמטיקה (1981) באוניברסיטת אוקספורד. הוא חזר לארצות הברית ולימד כלכלה באוניברסיטת הרווארד במשך שמונה שנים ובאותה תקופה החל ללמוד ביולוגיה מולקולרית. בשנת 1989 מונה לפרופסור לביולוגיה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. הוא היה ממקימי מכון וויטהאד למחקר גנטי ומכון ברוד, העוסק בשימוש בידע מהגנום האנושי לצורכי רפואה, שניהם במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בשנת 2004 נבחר לרשימת טיים 100, 100 האנשים הכי משפיעים על פי המגזין טיים. הוא הופיע במספר סרטים תיעודיים אודות גנטיקה ברשת PBS. הוא חבר בוועדה המייעצת לענייני מדע וטכנולוגיה לנשיא ארצות הברית ברק אובמה וחבר משנת 1997 באקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית. ב-2013 זכה לנדר בפרס הארווי ובפרס פריצת דרך במדעי החיים.
בינואר 2021 הכריז הנשיא הנבחר של ארצות הברית, ג'ו ביידן כי בחר בלנדר להיות יועצו המדעי בממשלו העתידי, על פי הכרזתו של ביידן, לנדר הוא חבר הקבינט.
ביוני 2021 נכנס לנדר לתפקידו כיועצו המדעי של ביידן. ב-7 בפברואר 2022 התפטר מתפקידו לאחר שהושמעו טענות כנגדו על כך שהתעמר בעובדיו ונהג בהם בבריונות.
בנותיה של ביליטיס
תחילה שימש הארגון כאלטרנטיבה חברתית לברים של לסביות, אשר נחשבו כבלתי חוקיים ולפיכך היו נתונים לפשיטות משטרתית. עם התרחבותו של הארגון עבר מוקד פעילותו לתמיכה בנשים שחששו לצאת מהארון ולהסברה על זכויותיהן ועל ההיסטוריה הגיית. בשנות ה-60 חלה, בהשפעת תנועת זכויות האזרח, רדיקליזציה בעמדת חברותיו ומעבר לפעולה אקטיבית יותר. דעיכתו של הארגון החלה עם חילופי הדורות בו ועם העדפתן של לסביות רבות לפעול במסגרת ארגונים פמיניסטיים. הארגון חדל מלהתקיים כארגון כלל-ארצי בשנת 1970, אך מספר סניפים מקומיים המשיכו להתקיים באופן עצמאי. המגזין "The Ladder", ששימש כאמצעי התקשורת העיקרי בין חברות הארגון, נסגר ב-1972.
כתריסר ארגונים פמיניסטיים ולסביים קמו בעקבות "בנותיה של ביליטיס".
רקע: היחס ללהט"ב בשנות ה-50 בארצות הברית
שנות ה-50 של המאה ה-20 בארצות הברית נודעו כשנים של "בהלת הלבנדר". יחסה של החברה האמריקאית ללהט"בים באותן שנים הושפע הן מהמקארתיזם והן מסיווגה של הקהילה הרפואית את ההומוסקסואליות כמחלה נפשית. בשל סיווג זה נחשבו הומואים כקבוצת סיכון ביטחונית שניתנת לסחיטה בקלות יחסית. כתוצאה מכך נחקקו חוקים שונים שפגעו בזכויות הומוסקסואלים, ורבים שנחשדו כהומואים פוטרו משירות הממשל הפדרלי והממשל המקומי במדינות השונות. במקביל נערכו באותה תקופה פשיטות משטרתיות על ברים גאים ברחבי ארצות הברית.
הקמת הארגון
בשנת 1955, עת מלאו שלוש שנים לזוגיותן של דל מרטין ופיליס ליון, התלוננו השתיים בפני זוג מכרים הומואים כי הן אינן מכירות לסביות נוספות. בתגובה הציע אחד מבני הזוג לפתוח מועדון חברתי למטרה זו. ההצעה נפלה על אוזניים קשובות, ובאוקטובר 1955 התאספו ארבעה זוגות נשים למפגש חברתי. בנות החבורה ביקשו מקום מפלט שבו תוכלנה לרקוד ללא חשש וללא עיניהם הפקוחות של המשטרה או המשפחות. הן החלו נפגשות באופן קבוע, ובחלוף מספר פגישות החליטו למסד את פעילותן ולהרחיבה, ולשם כך מינו את מרטין כנשיאתן.
שם הארגון וסמליו
בפגישתן השנייה החליטו חברות הקבוצה לכנות את עצמן "בנותיה של ביליטיס". ביליטיס הוא שמה של משוררת בדיונית, בת זמנה של סאפפו כביכול, שאת שיריה, נושאי האופי האירוטי-לסבי, פרסם בשנת 1894 המשורר הצרפתי פייר לואי (Louÿs), באסופה שנקראה "Les Chansons de Bilitis" (שירי ביליטיס). חוסר בהירותו של השם והמסתורין שבו היו שיקול נוסף לבחירתו. כך גם מרטין וליון לא ידעו בתחילה מה משמעותו הנסתרת, והצדיקו את השם באומרן כי אם תתעוררנה שאלות ביחס לארגון ניתן יהיה להשיב כי מדובר במועדון שירה. הצורך בשמירה על פרטיות החברות במועדון היה לקושי מובנה בגיוס חברות חדשות אליו. המילה "בנותיה" נועדה ליצור אסוציאציה לארגונים חברתיים שפעלו באותה תקופה, כדוגמת הארגון "בנות המהפכה האמריקאית".
נוסף לשם עוצבה לארגון לעתיד סיכת דש, נבחרו לו צבעים מייצגים ונבחר מוטו שאול מצרפתית: "Qui vive" ("על המשמר", "במצב הכן").
ממועדון חברתי לארגון
בחלוף שנה מהמפגש הראשון פרשו מרבית משתתפותיו, אך הקבוצה גדלה והגיעה ל-16 חברות. במקביל החליטו חברות הקבוצה כי ברצונן להיות יותר מאלטרנטיבה חברתית לברים גאים. מתוך הבנה כי לא יחול שינוי חברתי מבלי שיחול קודם כול שינוי בתפיסתן העצמית של הלסביות, הוחלט להתמקד בהעלאת מודעותן של נשים ללסביות, ובהפחתת תחושות השנאה העצמית, שהתעצמו בשל הלכי התקופה.
לאחר שהבינו כי הן אינן מורשות לפרסם את מפגשיהן בעיתונות המקומית, הוחל בהוצאתו לאור של עיתון עצמאי, שהופץ בין מכרות וחברות. הגיליון הראשון יצא לאור באוקטובר 1956 תחת השם "The Ladder" (הסולם). העיתון היה לכתב העת הלסבי הראשון שהופץ בתפוצה כלל-ארצית בארצות הברית (הראשון היה "Vice Versa"). מרטין הייתה לנשיאת העיתון וליון לעורכת הראשית שלו.
חזון הארגון ויעדיו
סעיפי מסמך החזון:
השנים הראשונות: אופי הפעילות והתגובות שעוררה
כשאר ארגוני התנועה ההומופילית, ובראשם אגודת מאטאשין, גם "בנותיה של ביליטיס" נקטו בתחילה בגישה המעודדת את השתלבותם של להט"בים בקרב החברה ההטרוסקסואלית. הדבר בא לידי ביטוי בדיון הממושך על נאותות הלבוש הבוצ'י או הפמי ועל ביצוע של קטגוריות מגדר בקרב חברות הארגון. בשנתו הראשונה לפעילות היה הכלל כי בפגישות הארגון לא ילבשו מכנסי גברים. חלק מחברות הארגון העידו מאוחר יותר כי כלל זה לא קוים דה פקטו.
הקושי במימוש מטרותיהן וההשתלבות בחברה ניכר במהלך במהלך המירוץ לראשות העיר סן פרנסיסקו בשנת 1959. במהלך המירוץ שימש הארגון מטרה לחִציו הפוליטיים של ראסל וולדן, שהתמודד מול ראש העיר המכהן ג'ורג' כריסטופר. הראשון רמז כי כריסטופר הופך את העיר למרחב בטוח לסוטי מין. בין חומרי התעמולה שהפיץ: "הורים לבנות - אל תשבו בחוסר מעש ושאננות בעודכם סבורים כי בשל היותכם הורים לבנות ולא לבנים הרי ש'הכול בסדר'... היו ערים לקיומו של ארגון לסביות שחברותיו הן נשים הומוסקסואליות, הוא 'בנותיה של ביליטיס'."
כינוסים כלל-ארציים
בשנת 1960 ערך הארגון בסן פרנסיסקו את הכנס הכלל-ארצי הראשון שלו, ובעקבותיו נערך כנס אחת לשנתיים, עד לשנת 1968. הודעות בדבר הכנס נשלחו לכלי התקשורת המקומיים, כשחלקן התגרו מפורשות בוולדן ובדעותיו. כ-200 נשים השתתפו בוועידה, שאליה הגיעה גם משטרת העיר, שביקשה לבדוק האם יש בקרב באות הכנס נשים הלבושות בבגדי גברים. דל מרטין הכניסה את המשטרה למאורע כדי שייווכחו במו עיניהם כי כל הנשים לבושות שמלות וגרביונים ורגליהן נישאות על גבי עקבים. תוכנית הכנס כללה דיון על חוקיות ומוסריות הברים הגאים, מצגת מטעם האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות, ודברי תוכחה מפיו של כומר מהכנסייה האפיסקופלית, שהזכיר למשתתפות הכנס את היותן חוטאות. בכנס הוענקו גם פרסים מטעם הארגון לגברים שחברו למאבקן וכונו בשם "בניה של ביליטיס", בהם עורך הדין של הארגון, צלם הארגון וחברים מאגודת מאטאשין שסייעו בארגון הכנס.
שנות ה-60 – שינויים בארגון
ב-1960 החלו להגיע למערכת Tha Ladder מכתבים שזעמו על המדיניות הקונפורמיסטית של הארגון. בשנות ה-70 הודו מרטין וליון כי יעדיו המקוריים של הארגון ארכאיים במקצת, אך ציינו כי בשנות ה-50 וה-60 הם נחשבו בקרב להט"בים רבים לרדיקליים ולבלתי מושגים.
בשנת 1961 ערכה משטרת סן פרנסיסקו את הפשיטה הגדולה ביותר עד אז על ברים גאים, שבמסגרתה נעצרו כ-100 איש. בפשיטה נוספת בשיקגו הוכרחו נשים שנעצרו להתפשט חלקית על מנת להוכיח כי אינן גברים. הפשיטות הובילו לקריאה על גבי העיתון לפעולה אקטיבית כנגד הדיכוי. בלשון הדו"ח על המאורעות: "אם תקווה בקרבנו לנצח אי פעם במאבקנו, חובה עלינו להילחם. ראשית יש להשתחרר מכבלי הפחד, שכן הוא לבדו הוא אויבנו המצוי בכל מקום". אף על פי כן, בכינוס השני של "ביליטיס" שנערך בשנת 1962, שבה וטענה נשיאת הארגון ג'יי בל בזכות הגישה הפּרַגמטית לשילובן של לסביות בחברה ובעד גילוי סבלנות כלפי פעולתה האיטית של מערכת המשפט הפלילית.
בשנת 1963 השתנו פניו של הארגון. זאת בעקבות תרומות אנונימיות לארגון שהחלו להתקבל מתורמת שכינתה את עצמה "פנסילבניה", אשר תרמה במהלך חמש שנים סכום מצטבר של כ-100 אלף דולרים באמצעות כתיבת המחאות לחברות שונות בארגון, שהעבירו לו את ההמחאות, ובעקבות עזיבתה של עורכת המגזין "The Ladder" דל מרטין והחלפתה בידי ברברה גיטינגס.
למשרת העורכת של המגזין נודעה חשיבות רבה בשל היותו אמצעי התקשורת המרכזי בין הנהגת "ביליטיס" הארצית לסניפיה ולחבריה של התנועה. גיטינגס החלה בביצוע שינויים מרחיקי לכת במגזין, כשהיא שמה דגש על הגברת נִראותו של הארגון. אחת ממטרותיה הייתה "יישור קו" של הארגון עם "הארגונים ההומופיליים של החוף המזרחי" (East Coast Homophile Organizations, ECHO) – קואליציה של ארגונים ומועדונים חברתיים ופוליטיים להומואים ולסביות בחוף המזרחי של ארצות הברית.
שלוש שנים לאחר הכנס הארצי הראשון של הארגון וקהל השומעים בכנסי הלהט"ב לא נותר עוד דומם בפני דברי תוכחה. כך השיב אחד מבאי כנס ה-ECHO ב-1963 לדבריו של ד"ר אלברט אליס כי הומוסקסואלים הם פסיכופתים, באומרו "כל הומוסקסואל שיבחר לבוא מרצונו לטיפול אצלך, ד"ר אליס, חייב להיות פסיכופת!", תגובה שזכתה לתרועות מהקהל. השינויים הפרסונליים בארגון המשיכו אף הם כשבשנת 1964 החלו מרטין וליון להפחית מאחיזתן בארגון, באומרן כי אין תוקף לארגון שנשען על פועלן של שתי נשים בלבד, ושעצמאותו של "בנותיה של ביליטיס" דורשת את "ירידתן מהבמה".
מרטין וליון הצטרפו ל"מועצה על הדת וההומוסקסואל" (Council on Religion and the Homosexual) שהוקמה זמן קצר קודם לכן על מנת ליצור דיאלוג בין הממסד הדתי להומואים ולסביות. הן תמכו גם בצירופו של "בנותיה של ביליטיס" למועצה, אולם תקנה ישנה של הארגון, שאסרה עליו מלחבור לארגונים עצמאיים אחרים, מנעה את הצירוף (מטרתה המקורית של התקנה הייתה למנוע חבירה לארגונים שהזדהו עם יעדים קומוניסטיים בעיצומו של המקארתיזם).
בשנים 1964–1965 החלו פעילות בולטות בתנועה, ובהן ברברה גיטינגס, דל מרטין ופיליס ליון, לפקוד ביחד עם חברי אגודת מאטאשין משמרות מחאה מול הבית הלבן, מחלקת המדינה ובנייני ממשל אחרים, במסגרת מאבקי התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית. כעורכת "The Ladder" עודדה גיטינגס פעילוֹת נוספות לעשות כמותן. לא כל הנהגת הארגון ראתה מהלכים אלו בעין יפה, וסוגיית האקטיביזם הפכה לנושא שנוי במחלוקת בקרבה. גיטינגס המשיכה בקו הפעולה האקטיבי באמצעות הטור הקבוע שלה בעיתון – "Living Propaganda" – שבו יצאה בקריאה לנשים לצאת מהארון בפני חבריהן ומשפחותיהן. פעמים רבות פרסמה גיטינגס קטעים מאת פרנק קמני, שקרא אף הוא לנקוט בפעולה פוליטית. בעוד חלק מהקוראות הגיבו בחיוב לדבריו של קמני, אחרות נרתעו מהטון הפוליטי שבדבריו. חלקן אף כעסו על עצם מתן העצות לנשים דווקא מפי גבר. מנהיגות "בנותיה של ביליטיס" לא "חיבבו" את קמני ולא ראו בעין יפה את החלטותיה של גיטינגס בעריכת המגזין, מה שהוביל להעזבתה את משרת העריכה בשנת 1966.
עליית קרנו של הפמיניזם בקרב חברות הארגון
באמצע שנות ה-60 החל הפמיניזם לזכות בעדיפות גבוהה יותר בסדר העדיפויות של חברות ארגון רבות. בשנת 1966 הצטרפו מרטין וליון ל"ארגון הלאומי לנשים" והפצירו בקוראות "The Ladder" לעשות כמותן. ההיסטוריון מרטין מיקר מציין את הכנס המשותף לבנותיה של ביליטיס ולוועידת הארגונים ההומופילים הצפון אמריקאית (NACHO) בשנת 1966 כנקודת המפנה בקרב חברות הארגון במתן עדיפות לסוגיות פמיניסטיות על פני סוגיות של קידום לסביות. הכנס המשותף היה הכנס הגדול ביותר שהפיק הארגון, הוא זכה לפרסום בתקשורת בסן פרנסיסקו והשתתפו בו מספר רב של דוברים מוכרים בארצות הברית.
לאחר שחשו כי מצוקותיהן הייחודיות לא מוצאות מענה בידי ארגוני התנועה ההומופילית, החלו לסביות רבות להזדהות יותר עם נשים הטרוסקסואליות וארגונים פמיניסטיים. כך במסה משנת 1966 הצביעה נשיאת הארגון באותה תקופה, שירלי וילר, על ההבדלים בין הבעיות מולן ניצבים הומואים לאלו שבפניהן ניצבות לסביות: הומואים נתקלו יותר בהטרדות משטרתיות, שידול של שוטרים לביצוע דבר עבירה כמו זנות וסקס במקומות ציבוריים. הבעיות הייחודיות ללסביות היו מחסור בביטחון תעסוקתי ואפשרויות קידום מקצועיות; ואפליה בסוגיות של דיני משפחה ומשמורות על ילדים.
בנותיה של ביליטיס הושפעו גם מחילופי הדורות. חברות צעירות וחדשות בארגון לא חלקו את דאגותיהן עם החברות הוותיקות בו. גם דרכי הפעולה המהפכניות של שנות ה-60 קסמו להן יותר מהאיפוק היחסי בו נהגו בארגון. המחלוקות בקרב חברות המועצה הארצית של הארגון התרבו והקשו על פעולתם של הסניפים המקומיים, אשר נדרש להם אישור מהמועצה הארצית לקידום נושאים שונים. חברות ותיקות שהתאכזבו מהארגון נטשו אותו בעוד לסביות צעירות נמשכו יותר לארגונים הפמיניסטיים החדשים. דעיכת הארגון נראתה בכנס שנערך בדנוור בשנת 1968, אליו הגיעו פחות מ-200 משתתפות.
התפרקות הארגון ומורשתו
לאחר עזיבתה של גיטינגס נערך "The Ladder" למשך תקופה קצרה בידי הלן סאנדוז (Sandoz), שעזבה את המשרה בשל השפעתה השלילית על חיי הזוגיות שלה. שרביט העריכה הועבר ב-1968 לידיה של ברברה גרייר, ששימשה לפרקים כמבקרת ספרות וכותבת שירה במגזין. במטרה להגדיל את קהל היעד של קוראות העיתון הוסרה משער העיתון כותרת המשנה "מגזין לסבי", אותה שמה גיטינגס בשנת 1964. גודלו של המגזין הוכפל, מדוריו הורחבו וחלקים נרחבים בו הוקדשו לקידום ודיון באידיאלים פמיניסטיים. אותה שנה החלו מועלות יוזמות מקרב חברות הארגון לביטול מוסד ההנהגה הארצית ומעבר לפעולה כפדרציית ארגונים מקומיים שתורכב מסניפי הארגון.
שני עותקים בלבד מרשימת חברות הארגון והמנויות לעיתון היו בנמצא. פעמיים בשנה פרסם העיתון הודעה שנועדה להפיג את חששן של הקוראות מחשיפה של שמותיהן. לאחר מחלוקות נמשכות עם חלק מהנהגת הארגון ולאחר ששוכנעה גרייר כי הארגון נמצא בימיו האחרונים כארגון ארצי, החליטה בשיתוף עם נשיאת "בנותיה של ביליטיס", ריטה לה-פורטה, להציל את המגזין ולנסות להרחיב את תפוצתו. השתיים פעלו על דעת עצמן והעבירו בשנת 1970 את רשימת התפוצה של הארגון, שמנתה 3,800 שמות, ממטה הארגון בסן-פרנסיסקו אל הסניף ברינו. עת גילו דל מרטין ופיליס ליון את האבדה הן הניחו כי המשטרה או הבולשת החשאית החרימו אותה בחשאי. לאחר שהתברר דבר ההעברה התייחסו אליו ארבע עורכות העיתון לשעבר כאל דבר גנבה. מכיוון שהרשימה חצתה את הגבול בין מדינת קליפורניה למדינת נבדה, השבתה הייתה לסוגיה שדרשה טיפול פדרלי, שלא היו לארגון המשאבים להתמודד עימה. במעשה זה ניתקה גרייר את קשריה עם הנהגת הארגון ונטלה ממנה את אמצעי התקשורת העיקרי בין מטה הארגון לחבריו וסניפיו המקומיים. למרות שאיפותיה של גרייר להרחבת פעילות המגזין ולמימונו באמצעות פרסומות ודמי מינוי, נסגר העיתון ב-1972, זמן קצר אחרי שהמחאותיה של התורמת האנונימית "פנסילבניה" חדלו מלהגיע למגזין.
הארגון חדל להתקיים ברמה הארצית בשנת 1970, כשמרבית הסניפים המקומיים המשיכו בפעילותם. סניף לוס אנג'לס החל להוציא עיתון משלו שנקרא "Lesbian Tide". סניף קיימברידג' המשיך בפעילות עד לשנת 1995. תריסר ארגונים לסביים ופמיניסטים קמו בעקבות "בנותיה של ביליטיס", ובהם גם ארגונים מחוץ לגבולות ארצות הברית כ-Minorities Research Group בבריטניה ו"בנותיה של בילטיס" במלבורן שבאוסטרליה.
ההשפעה התרבותית של מסע בין כוכבים
מסע בין כוכבים היא אחת מתוכניות הטלוויזיה בעלות ההשפעה הרבה ביותר על התרבות, הנחשבת לעיתים קרובות כסדרת המדע הבדיוני הטלוויזיונית המשפיעה ביותר בהיסטוריה.
הסדרה המקורית, ששודרה בסוף שנות ה-60, יחד עם תשע סדרות ספין אוף נכון ל-2020, שלושה עשר סרטי קולנוע, שפע של מוצרים ממותגים, ותעשייה המגלגלת מיליארדי דולרים, הפכה לתופעה קולקטיבית שהיא הזיכיון "מסע בין כוכבים". כיום, הזיכיון נמצא בבעלות אולפני הטלוויזיה של CBS, לאחר שהחברה רכשה החזקות שהיו בעבר שייכות לסרטי פרמאונט, האולפן שהפיק את מסע בין כוכבים במשך עשורים רבים; CBS-סרטי פרמאונט ממשיכה להחזיק בזכויות ה-DVD לסדרת הטלוויזיה, ואת הזכויות להפקת סרטי קולנוע עלילתיים.
מספר סרטים נעשו בהשראת ההשפעה התרבותית של מסע בין כוכבים, ביניהם: Galaxy Quest, ו-Free Enterprise.
טרקי
טרקי (באנגלית: Trekkie) או טרקר (באנגלית: Trekker) הוא מעריץ של זיכיון "מסע בין כוכבים", בין אם של הזיכיון כולו, ובין אם של אחת (או יותר) מסדרות הטלוויזיה ו/או אחד (או יותר) מסרטי הקולנוע.
מועדון המעריצים הרשמי של מסע בין כוכבים
מועדון המעריצים הרשמי של מסע בין כוכבים הוא זרוע של פרמאונט, שנועד לתת למעריצים של סדרת המדע הבדיוני הקלאסית מסע בין כוכבים גושפנקא רשמית של "מועדון מעריצים". חברי המועדון מקבלים תעודה, הנחות למקומות רבים ומזכרות, מורשים על ידי פרמאונט, ונהגו לקבל שש מהדורות של המגזין Star Trek Communicator (אשר בעבר היה זמין למכירה ברוב דוכני העיתונים בארצות הברית ובחנויות קומיקס). עם זאת, המגזין הפסיק להתפרסם ובעתיד הנראה לעין יוחלף (ראה מידע באתרים בהמשך).
כוחות מאקי הבינלאומיים
כוחות מאקי הבינלאומיים (באנגלית: Maquis Forces International, ובקיצור: MFI) היא עמותה בין-לאומית של מעריצי מסע בין כוכבים, המעניקה חברות בינלאומית המוקדשת לסדרות הטלוויזיה ולסרטי הקולנוע של מסע בין כוכבים. מקור השם של המועדון הוא "מאקי" - הארגון הצבאי-טרוריסטי המוצג בסדרות הדור הבא, חלל עמוק 9 ווויאג'ר.
MFI היה אחד ממועדוני מב"כ הראשונים, אם לא הראשון, כמועדון, שפעל במלואו בצורה מקוונת.
ל-MFI היו עד כה ארבעה נשיאים:
ערוץ הטלוויזיה הגרמני N24 ייחס בטעות את המשימה לחיסולו של אוסאמה בן לאדן ל-MFI, בהציגו את הלוגו של מועדון המעריצים במהדורת החדשות שלו בה דווח על מבצע חנית נפטון.
רש"י
רבנו שלמה יצחקי, הנודע בכינויו רש"י (ה' באדר ד'ת"ת, 1040 בערך – כ"ט בתמוז ד'תתס"ה, 13 ביולי 1105) היה תלמיד חכם צרפתי נודע, וממכונני יהדות צרפת בימי הביניים. נחשב לגדול מפרשי התנ"ך והתלמוד, וכונה בשם "פרשנדתא" (פרשן דתא - פרשן הדת). פועלו ופירושיו השפיעו השפעה רבה על עיצוב דמותה של היהדות.
מקור הכינוי "רש"י"
בכתבי בני תקופתו מכונה רש"י בשם רשז"ל (רבינו שלמה זכרונו לברכה), ללא י'; ברוב המקרים, בכתבי היד מימי הביניים, מכונה רש"י בשם רבינו שלמה או רבנו שלמה הצרפתי.
בכתבי בעלי התוספות (שהיו בחלקם נכדים של רש"י) הוא מכונה כסדר בכינוי "רש"י". וכשהם מביאים מפירושו הם מקדימים לכתוב "פרש"י (שזה ר"ת פירש רבי שלמה בן יצחק).
הכינוי רש"י הוא מאוחר יותר, ומשמעותו שנויה במחלוקת: הפירוש הנפוץ הוא שמשמעותו רבי שלמה יצחקי, על שמו של אביו של רש"י - יצחק הצרפתי. החיד"א, שציטט כתבים מאוחרים בהם חתום רש"י כ"שלמה בן יצחק", הוסיף הסבר לתוספת שם האב שבכינוי "רש"י": . שינויים דומים נעשו בשמותיהם של רבי שמשון משאנץ ורבי שמשון מקוצי, שנקראו "הש"ר" ולא ר"ש.
הטענה לפיה אבי רש"י נקרא יצחק נתמכת בכתבי יד של תשובות רש"י בהם מצויה חתימתו "שלמה ב"ר יצחק", אולם חקירת מקורותיהם בימינו העלתה שאלו השלמות של מעתיקים מאוחרים ולא הכיתוב המקורי. בנוסף, בתחילת פירושו לתורה כתב רש"י אמרה בשם "רבינו יצחק", וכתב על כך רבי חיים פלטיאל בספרו "פירושי תורה":
אלא ששלמה בובר מצא את כתב היד של מדרש תנחומא, ובו ציטוט מפי רבי יצחק, שהיה אם כן תנא או אמורא; הציטוט, בתוספת השלמה ממדרש רבה למקום, זהה באופן מדויק לדברים שכתב רש"י בשם רבינו יצחק, ואם כן אין המדובר באביו של רש"י אלא במימרה קדומה שרש"י העתיקה. למרות זאת, ייתכן שרש"י פתח את פירושו לתורה באזכור השם יצחק, על מנת להזכיר את שם אביו.
אם אכן האות י' שבכינוי "רש"י" אינה מתייחסת לאביו רבי יצחק, היו שהציעו שהיא מהווה קיצור למילה ירחי, כשם משפחתו של רש"י, המרמז (לדעה זו) על מוצאה הקדום של המשפחה - מהעיר לוניל שבצרפת, המכונה "עיר הירח" (lune הוא ירח בצרפתית).
אברהם גרוסמן משער שאפשר שהמשמעות המקורית של הכינוי הייתה רבינו שיחיה, כפי שכינוהו תלמידיו בסתם. אחרים הציעו שראשי התיבות הן רבינו שלמה יחי, והיו גם שפירשו את הכינוי בדרך של ראשי תיבות בדיעבד כרבם של ישראל.
משפחתו
רש"י נולד בעיר טרואה (Troyes, 'טרויישׂ' בלשון הימים ההם) שבצפון צרפת - בירת רוזנות טרואה וחבל שמפאן - לאביו יצחק הצרפתי, ואמו לאה מרים ב"ר אליקים קלונימוס, בשנת ד'ת"ת (1039-1040) או ד'תת"א (1040-1041). ההערצה הכבירה של כל הדורות לרש"י יצרה סביבו אגדות רבות, אולם פרטים ביוגרפיים מעטים מאוד ידועים על תקופת נעוריו.
החיד"א מביא טענות ששמע אודות אי-ייחוסו של רש"י למשפחת רבנים ידועה, או שאביו לא היה מלומד כלל (למעשה הדברים כתובים לראשונה בספר בני המכירי כמאה שנים אחרי רש"י, ונאמרים שוב כהשערה כחמש מאות שנה אחרי רש"י, בהקדמה לספר טורי זהב של ר' דוד הלוי סגל); החיד"א דוחה שם טענות אלו.
רש"י מביא פעם אחת בפירושיו את "לשון אבא מורי מנוחתו כבוד", ודוחה לפיה את דעת מורו ורבו; מכך עולה שאביו היה חכם וגדול בתורה שכתב פירוש על התלמוד או על חלק ממנו, ואותו מצטט רש"י - וכן שרש"י ייחס לאביו משקל מספיק כדי לדחות מפני דעתו את דברי רבו הגדול. כנראה שמפי אביו למד רש"י תורה בימי ילדותו. מאידך, ישנו ספק אם פירוש זה נכתב על ידי רש"י עצמו, ויש הסוברים שהרשב"ם כתב אותו והתייחס לאביו ר' מאיר בן שמואל.
דודו של רש"י, אחי אמו רבי שמעון הזקן, למד תורה מפי רבנו גרשום מאור הגולה במגנצא שבאשכנז, ואף רשם לעצמו את תורתו. רש"י מביא מספר פירושים בשם אביו ודודו.
שהותו בגרמניה
סביב שנת העשרים לחייו יצא רש"י מצרפת אל הישיבות הגדולות שבגרמניה, בעמק הריין, שם עוצב ונבנה עולמו הרוחני. תחילה בא רש"י אל ישיבת מגנצא, שבה לימד רבנו גרשום שני דורות לפני כן, ושמה יצא למרחקים; במגנצא למד רש"י אצל רבי יעקב בן יקר, מתלמידי רבנו גרשום מאור הגולה, שנעשה לרבו המובהק ולימדו תורה במשך שש שנים. רש"י מכנה אותו בפירושיו "רבי הזקן", ומזכיר את פירושיו במקומות שונים. אצלו למד רש"י מקרא ותלמוד גם יחד, ודרך הלימוד של רבי יעקב בר יקר נותרה אצל רש"י כל ימיו, כפי שהעיד רש"י:.
גם לאחר חזרתו לצרפת המשיך רש"י לעמוד בקשרי מכתבים עם רבותיו שבאשכנז, ואולי גם עם חבריו מישיבות וורמייזא ומגנצא. בנוסף לשלושת רבותיו המובהקים, למד רש"י באשכנז גם מפי רבינו דוד הלוי ממגנצא, ואף עמו הוסיף לעמוד בקשר מכתבים לאחר שיבתו לצרפת.
בשנות לימודיו של רש"י באשכנז היה עליו לדאוג לפרנסתו ולפרנסת אשתו ובנותיו, ולעת זקנותו תיאר שנים אלו בכתבו.
בצרפת
לאחר כעשר שנים בהן שהה בגרמניה שב רש"י אל צרפת (טרוייש), בסביבות שנת ד'תתכ"ט (1069), כשהוא כבן שלושים, והשתלב מיד בחיי החברה היהודית שם. הוא הצטרף לבית הדין בעיר והחל לפסוק הלכות לכל יהודי הסביבה, אך סירב לקבל שכר על תפקיד זה. לאחר כחמש שנים שב רש"י אל וורמייזא, ולאחר פרק זמן בו למד בישיבת וורמייזא נסע בחזרה אל טרוייש, בה נותר לגור עד פטירתו.
ככל הנראה התפרנס רש"י בטרוייש ממסחר; אחרים שיערו, על פי הידע הרב שמפגין רש"י בפירושיו בנוגע לגידול גפנים וההרחבה היתרה שהוא נוקט במקומות הקשורים להם, שהתפרנס מגידול כרמים או ממסחר ביין, אולם לדברי ההיסטוריון הרב פרופ' חיים סולובייצ'יק האקלים באזורו של רש"י לא התאים לגידול יין.
זמן קצר לאחר בואו לטרוייש ייסד רש"י בעיר ישיבה, שהתפרסמה בצרפת ומחוצה לה ומשכה אליה תלמידי חכמים מופלגים; רבנים בולטים מאשכנז באו ללמוד בישיבתו, כמו הריב"א משפיירא, תלמידו של ר' יצחק בר יהודה רבו של רש"י, וכן תלמידים מהארצות הסלאביות. כראש ישיבה לא נטל רש"י שכר, כמנהג אותם הזמנים, ואף היה עליו לדאוג לכלכלת תלמידיו.
פרדיאל
פְּרֶדְיאָל (ברומנית: Predeal) היא עיירת סקי בעמק הפרחובה, במחוז בראשוב שברומניה. היא נמצאת בגובה 1,060 מ' מעל פני הים, והיא העיירה הגבוהה ביותר ברומניה.
רש"י
בצרפת
גדלותו העצומה של רש"י הוכרה מיד בעולם היהודי, ושאלות רבות הופנו אל בית מדרשו בתחומים רבים ושונים. בידינו שאלות שנשלחו אל רש"י מקהילות רבות בצרפת ומעמק הריין, ואף מגדולי רבני אשכנז, כמו רבי נתן ורבי מנחם בני מכיר ממגנצא, פונים אל רש"י בשאלות. שמו הלך לפניו, והפירושים שכתב ב'קונטריסים' שלו התקבלו במהירות הבזק ברחבי הארץ. שני חתניו היו מתלמידי החכמים הראשונים במעלה בצרפת, וסביבו התפתחה יצירה תורנית שהזניקה את יהדות צרפת אל תור הזהב שלה.
פרדיאל
פּרדיאל מונה 5,615 תושבים (נכון לשנת 2002).
רש"י
בצרפת
רש"י אף עמד בקשרים עם חכמי ארצות רחוקות יותר, ובכתבי הראשונים מוזכרת שאלה ששיגר אל רבינו נתן מרומי בעל הערוך ואל שני אחיו, שהיו ראשי ישיבה בעיר רומא שבאיטליה.
פרדיאל
מקור השם
השם פרדיאל מקורו בשפה הרומנית - "Pre Deal", שפירושו "לפני הגבעה", או במילה הסלבית "פּרֶדֶל", שפירושה "גבול", "תחום".
רש"י
בצרפת
רש"י תיקן כמה תקנות חשובות בקהילות יהודי צפון צרפת. אברהם גרוסמן כתב כי.
בסוף ימיו היה רש"י חולה במחלה קשה שלא אפשרה לו אפילו לכתוב. על השאלות הרבות ששוגרו אליו השיב בקושי רב תוך הכתבת התשובה לתלמידיו או בני ביתו ששהו במחיצתו באותה העת.
הייתה תקופה שבה גלה רש”י מצרפת לאחת מערי ספרד, והתאכסן בביתו של פרנס העיר, לימים הפציר בו שיתעכב בביתו וילמד והוא יפרנסו, ורש”י הסכים לזה, וכשישב שם חיבר ספר, ולאות תודה קראהו על שמו 'ספר הפרנס'.
פטירתו וקבורתו
רש"י נפטר ביום חמישי, כ"ט בתמוז ד'תתס"ה (1105) ונקבר, על פי המסורת, בעיר הולדתו טרויש. לפי אחת מן המסורות העתיקות בקרב יהודי טרואה בתחילת המאה ה-15, נטמן רש"י בבית קברות יהודי בטרוייש, שברבות השנים חרשו אותו הגויים ומאז נקרא "שדה היהודים". חוקר קברי הצדיקים החרדי ישראל מאיר גבאי טען שמצא את אזור קבורתם של רש"י וכמה בעלי תוספות וראשונים ב'שדה היהודים', היכן שנחנך פסלו של ריימונד מורטי לזכרו של רש"י.
ב-2016 החוקר דייוויד שפירו פרסם מאמר בנושא קבורת רש"י וציטט אגדה מאוחרת המובאת בספר שלשלת הקבלה, שלפיה נקבר רש"י בפראג: "וקבלתי מתלמידי מהר"ם מפאדווי..... שהלכו לחצר הקיסר במלכות בואימיאה וראו בעיר פראגה קבורת רש"י עם מצבת אבן וכתוב עליו דברים, ולסיבת מחיקתם לא יוכלו להבינם". אולם, אין כל מקור מהימן לכך שרש"י הגיע לסביבה מרוחקת זו, וידוע שהיה חולה בביתו שבטרוייש בשנותיו המאוחרות, ולא יצא למסעות ברחבי אירופה.
תלמידיו
בין תלמידיו של רש"י היו:
ייחוסו
עוד בימי חייו זכה רש"י להכרה בגדולתו, וזו הלכה והתעצמה לאחר מותו. רש"י לא נולד למשפחה מיוחסת, אך בעקבות תהילתו רבו המבקשים להתייחס אליו.
לייחוסו של רש"י ערך מיוחד בתחום הייחוס היהודי. רבים הם המחפשים את ייחוסם לדוד המלך, והמסורת מייחסת את המוצא מדוד לכמה אנשים ובהם רש"י. המסורת מייחסת את ההשתלשלות מדוד לרש"י באופן הבא: רש"י הוא נכדו של ר' אליקים, שהוא קשור לרבי יוחנן הסנדלר, שהיה דור רביעי מרבן גמליאל הזקן, בן שמעון הנשיא, בן הלל הזקן, מבני שפטיה בן דוד מלך ישראל.
המקור הידוע לייחוס זה הוא מגילת יוחסין עתיקה שנותרה בידי בני משפחת לוריא, ויש חוקרים המראים כי רב בהּ הזיוף על האמת (וזאת ככל שמדובר בדורות שלאחר רש"י). רבים הם רבני אשכנז בכל התקופות המונים את ייחוסם מרש"י, ויש להניח כי כיום מונים צאצאיו מאות אלפי אנשים ויותר.
שם המשפחה "טרייויש" ונגזרותיו כגון "טרויש", "דרייפוס" ועוד נחשב בטעות כסימן למוצא משפחתי הקרוב לרש"י, שכן חושבים שמקורו בעיירת מוצאו של רש"י, טרואה שבצרפת. אולם השם טרייויש נגזר משם העיר הגרמנית טריר בצרפתית (Trèves).
הקשר לדוד המלך:
אגדות
על פי האגדה, היו הוריו של רש"י חשוכי פרי בטן שנים רבות. אביו של רש"י רבי יצחק ירחי, היה סוחר באבנים טובות, וברשותו הייתה אבן טובה אשר הייתה חסרה למלך עבור איקונין, שנחשב ביהדות לעבודה זרה. אביו של רש"י הסתכן במוות והשליך את האבן הטובה - בה היה גלום כל רכושו, כמו גם הבטחה לעושר רב - מעבר לסיפון האניה, והראה עצמו בוכה על אובדנה. המלך פטר אותו, ועל המעשה הזה, על פי האגדה, נגלה לו אליהו הנביא והבטיח לו פרי בטן "שיאיר את עיניהם של ישראל". ואכן רש"י נולד לעת זקנותם של הוריו. מסופר גם שאמו ההרה של רש"י הלכה ברחוב בוורמייזא, ופרש נוצרי שדהר על סוסו כמעט פגע בה. האם פנתה אל הקיר שבשולי הרחוב ונלחצה אליו, ובקיר נוצר שקע, שבו הסתתרה (ועל הסיפור כתב שאול טשרניחובסקי את הבלדה "קיר הפלא אשר בוורמייזה"), אך ככל הנראה אין לכך בסיס היסטורי.
רבי גדליה אבן יחיא מוסר אגדה נוספת בספרו "שלשלת הקבלה", לפיה קודם צאתו של גוטפריד מבויון למסע הצלב הראשון שהנהיג בשנת 1096, ערך ביקור אצל רש"י, גדול יהודי צרפת ששמו כבר הלך לפניו, על מנת לקבל את ברכתו למסע הצלב שלו ולהתייעץ עמו. אולם רש"י חזה שהמסע ייגמר בכישלון, והזהיר את גוטפריד כי הוא ישוב לבדו לעירו, מלווה בשלושה פרשים בלבד שיזכו לשוב עמו לביתם. חמתו של גוטפריד בערה בו, והוא נשבע כי אם לא יתקיימו דברי רש"י, והוא ישוב מהמסע עם יותר משלושה אבירים - ינקום נקמה נוראה ברש"י ובכל היהודים. ואכן, גוטפריד נכשל בקרבותיו, ושב לצרפת עם ארבעה מלווים בלבד. מייד בבואו שם את פעמיו להינקם ברש"י, כיוון שכעת היו עמו ארבעה פרשים, ולא שלושה; אולם בהיכנסם בשער העיר התנתקה אחת מאבני השער, ומחצה את ראשו של הפרש הרביעי. יש מן הסיפורים הממשיכים ומספרים כי כאשר התקיימו דברי רש"י מיהר גוטפריד אל רש"י לבקש ממנו סליחה ולהכיר בגדלותו, אולם משהגיע למקום גילה כי נערכת שם לווייתו של רש"י.
למעשה, יש לציין כי גוטפריד מבויון מעולם לא שב לצרפת אחרי מסע הצלב הראשון, ומצא את מותו בנסיבות בלתי ברורות בארץ ישראל, וזאת עוד לפני פטירת רש"י; אולם כל ייחוס האגדה לגוטפריד מבויון מקורו ב"סדר הדורות" המאוחר, ואילו ב"שלשלת הקבלה" לא נזכר מקומו של האביר גוטפריד. מקורות קדומים אחרים כרכו את האגדה בשמו של גוטפריד הראשון דוכס לוריין (אנ'), המכונה "האמיץ" או "הגדול"; תולדות חייו היו סוערות, ותקופת חייו (1139-1060) אכן חופפת לזמנו של רש"י.
בעיר וורמס שבגרמניה מצוי עד היום בית המדרש על שם רש"י שבו לפי המסורת למד וכתב את פירושו לתורה, אך המקום נבנה מאות שנים לאחר מותו. במקום נמצאים גם בית הכנסת (משוחזר בחלקו) שבו התפלל, המקווה שבו טבל, וגם החומה שעל פי האגדה ממנה התנתקה הלבנה שקטלה את סוסו הרביעי של גוטפריד מבויון.
האגדה מוסיפה ומספרת שכאשר עסק רש"י בכתיבת פירושו למסכת מכות, הגיע לדף י"ט, והספיק לכתוב את המילה "טהור" - ושם נפטר, ו"יצאה נשמתו בטהרה". ובשעת פטירתו, מספרת האגדה, יצאה בת קול ואמרה: "עתידים כל ישראל להיות בניך".
אישיותו
אישיותו של רש"י ניחנה בשילוב של גדלות מופלגת בתורה ומידות טובות, שילוב שעליו מעידים פירושיו ותלמידיו של רש"י גם יחד.
גדלותו בתורה
גדלותו בתורה הייתה יוצאת דופן. ההיסטוריון שמעון שוורצפוקס כתב עליו:
שמעו של רש"י יצא כבר בחייו באירופה כולה, ובפירושיו ניכרת בקיאותו הגדולה בכל חלקי התורה.
חשיבותו
סיפר רבי נחמן מברסלב לתלמידיו
מידותיו והליכותיו
אברהם גרוסמן ציין: