cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סהרה המערבית
מעמדה של סהרה המערבית כיום
צרפת, פולין, הודו, ערב הסעודית, איחוד האמירויות, בחריין וטורקיה נקטו עמדה ברורה יותר, והן מכירות באופן לא רשמי בריבונותה של מרוקו בסהרה המערבית. סין ורוסיה (עד דצמבר 2020) לא פרסמו עמדה בסוגיה. בדצמבר 2020 הכירה ארצות הברית בריבונותה של מרוקו על סהרה המערבית כחלק מהסכם ישראל–מרוקו. עד אמצע דצמבר 2020 היו 18 קונסוליות בטריטוריה. ביוני 2022 הכריזה ישראל שהיא תומכת בריבונות מרוקו על סהרה המערבית, וביולי 2023 הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו למלך מרוקו מוחמד השישי, על הכרתה הרשמית בכך.
כלכלה
לסהרה המערבית יש משאבים טבעיים מועטים וקיים מחסור תמידי של מי גשם עבור פעילות חקלאית. מרבית המזון שצורכת האוכלוסייה מיובא מבחוץ, והמסחר, יחד עם פעילויות כלכליות אחרות, נתון בשליטת הממשל המרוקאי. ההכנסה לנפש, בדומה לאיכות החיים של התושבים, נמוכה באופן משמעותי מזו של מרוקו.
גאוגרפיה
סהרה המערבית נמצאת בצפון אפריקה, ממזרח לאוקיינוס האטלנטי, בין מאוריטניה ומרוקו. המדינה גובלת גם באלג'יריה.
אורכו הכולל של קו החוף של הסהרה המערבית הוא 1,110 ק"מ, ואורך הגבולות היבשתיים שלה הוא 2,046 ק"מ. שטחה הכולל הוא 266,000 קמ"ר. מרוקו הקימה חומה לאורך 1,500 ק"מ ולמעשה חילקה את המדינה, כאשר היא שולטת בצד המערבי.
מיקומה במדבר סהרה משפיע על אקלים מדברי חם ויבש ועם מיעוט משקעים. לחץ אוויר גבוה מונע זרימת רוח עם גשם. גם בחורף מונעים הרי האטלס כניסת רוח וגשמים: במקום יורדים כ-100 מ"מ גשמים בשנה בממוצע, והחום גורם להתאיידות מהירה. במישורים שורר יובש כמעט מוחלט, הטמפרטורות מגיעות עד 45 מעלות צלזיוס בקיץ. בלילה קריר כמקובל באקלים מדברי, ובמקומות גבוהים אף שוררת קרה.
הטריטוריה הייתה מחולקת לשני חבלים שהגבול ביניהם היה קו רוחב 26° (קו כף בוז'דור). השליש הצפוני, המאוכלס יותר, נקרא סגייה אל-חמרה ובירתו הייתה לעיון. החלק הדרומי תפס שני-שלישים מן הטריטוריה ונקרא ריו דה אורו, שבירתו הייתה וייה סיסנרוס (כיום: דאח'לה).
דמוגרפיה
נכון לשנת 2009, האוכלוסייה בסהרה המערבית מונה כ-513 אלף בני אדם, מרביתם מהאומה הסהראווית. הטריטוריה היא אחד האזורים בעלי צפיפות האוכלוסייה מהנמוכות בעולם (2.15 בני אדם לקילומטר רבוע בממוצע).
האוכלוסייה המקומית דוברת שלוש שפות עיקריות: ערבית, מרוקאית וספרדית. הדת השלטת בטריטוריה היא האסלאם.
האוכלוסייה העיקרית בחבל ארץ זה היא "ברברית" - כינוי גנאי בפי הערבים כלפי המיעוט האפריקאי הלא ערבי. הריבוי הטבעי מעט יותר מ-3% והילדים מתחת לגיל 18 מהווים חלק ניכר מהאוכלוסייה.
אל-עלי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מגדל בבל (ברויגל)
מגדל בבל הוא שמם של שני ציורי שמן מעשה ידי האמן הפלמי פיטר ברויגל האב המתארים את סיפור מגדל בבל כפי שזה מופיע בספר בראשית.
תיאור היצירות
ברויגל תיאר את המבנה בסגנון אדריכלות רומאי - המבנה מהווה למעשה שחזור של הקולוסיאום כפי שברויגל חשב שנראה בעת שהיה המבנה בשלמותו (ברויגל ביקר ברומא בשנת 1563 וראה את שרידי המבנה). המבנה נבחר בשל העובדה ששיקף בעיני אומני התקופה סמל של היבריס. בציורים של ברויגל, ניתן לראות את תחילת קריסת המבנה אולם לא ניתן לראות את בלבול הבונים בשל אי הבנת שפתם. מהציור עולה כי ייתכן שבשל הבנייה המהירה נבנו קומות עליונות בטרם נשלמה העבודה על הקומות התחתונות בהן מתחילה הקריסה. ישנה סברה כי היצירות הן ביקורת פוליטית נגד אופיו של בית הבסבורג אשר שלט בפלנדריה בעת שצוירו התמונות, והציורים ניסו לנבא את נפילת השושלת ואת שאיפת פלנדריה לעצמאות.
היצירה מגדל בבל מוצגת במוזיאון להיסטוריה של האמנות שבווינה, ואילו היצירה הקטנה המכונה "מגדל בבל הקטן" מוצגת במוזיאון בוימאנס-ון בונינגן ברוטרדם.
חיים פיליבה
ביוגרפיה
חיים פיליבה נולד בתל אביב. כשהיה בן 3 עברו הוריו לעיר ראשון לציון שם למד והתחנך. עם תחילת לימודי המשחק והבימוי, חזר להתגורר בעיר הולדתו תל אביב.
את הופעותיו הראשונות כשחקן החל פיליבה בגיל 10 בפסטיבלי זמר רבים ובפסטיבלי ילדים כשחקן וזמר.
לאחר גיוסו שובץ ללהקת "הוואי ח.מ.צ", ביים, ערך וניהל אומנותית מופעים רבים של הלהקה בהם: "אנחנו ואתם" - מיטב שירי יורם טהר לב, "מר נרקיס" - מיטב שירי נעמי שמר וחבורת בימות ו"הרטיטי את ליבי" - מופע קברטי ממערכוניו של הבמאי והמחזאי חנוך לוין.
עם שחרורו מהלהקה הצבאית ביים וערך מופעים ללהקות רבות בעיר ראשון לציון ותל אביב.
בלהקות אלו ערך וביים ערבים רבים ובהם: ערבי שירי לוחמים מרכזיים, ערבי שירה ומופעים מכל הזמנים בהם "מצעד הפזמונים", שזכה להצלחה רבה.
בשנת 2004 סיים את לימודיו בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב, שם למד במסלול משחק במסגרת לימודי התואר הראשון.
עבודות משחק
כשחקן, שיחק פיליבה בהצגות רבות. הבולטות בהן:
עבודות כבמאי
כבמאי ביים פיליבה מספר רב של הצגות בבתי ספר שונים למשחק, הבולטות בהן:
הוראה והכשרת שחקנים
החל משנות ה-90 מלמד פיליבה שחקנים חדשים. לימים, בין תלמידיו נמנו גם השחקנים עוז זהבי, עידו רוזנברג, דניאל מורשת והזמרת מיי פיינגולד.
בשנת 2008 ערך וביים מופע הצדעה לבמאית נולה צ'לטון בו השתתפו רבים מאמני ישראל הבולטים ובהם מוני מושונוב, סנדרה שדה, שלמה בראבא, עודד קוטלר, דליק ווליניץ, שלמה בר, איציק ויינגרטן ועוד רבים אחרים.
בקולנוע שיחק פיליבה בסרטים רבים בתפקידים מגוונים ובהם כחייל מפקד ביחידה הפועלת בעזה עם השחקן ניר זליחובסקי בסרט "נגטיב" בבימוי לנה טוראל.
בשנת 2011 הגיש פיליבה את הבמאית נולה צ'לטון כמועמדת לפרס ישראל, פרס בו זכתה בשנה זו.
תרגום וכתיבה
בשנת 2006 כתב פיליבה לבקשתו של אלוף פיקוד העורף דאז גבי אופיר את המנון פיקוד העורף.
בשנת 2003, לבקשתה של ציפי פינס, מנהלת תיאטרון בית ליסין, תרגם פיליבה במסגרת עבודה אקדמית את המחזה "IRON" (פלדה).
בשנת 2004 תרגם מאנגלית את המחזה "Dont Dress For Dinner" מאת המחזאי מארק קאמולטי, הצגה אותה גם ביים בהשתתפות תלמידי בית הספר למשחק.
בשנת 2007 כתב את המנון בית הספר העברי הראשון - בית ספר "חביב" בראשון לציון.
עבודה כעוזר במאי
פיליבה משמש גם כעוזר הבמאי הראשי לבמאי צדי צרפתי, והשתתף בהעלאת ההפקות:
קישורים חיצוניים
המנון בית הספר חביב בראשון לציון
.mx
mx. היא סיומת האינטרנט הלאומית של שמות התחום (domain name) של אתרי אינטרנט הרשומים במקסיקו, הסיומת נרשמה בשנת 1989. הסיומת מנוהלת על ידי ארגון NIC México המקסיקני.
סיומות אינטרנט משניות
עד שנת 2009, לא היו קיימים תתי סיומות במקסיקו. הסיומת היחידה הייתה mx.
ב-30 באפריל 2009, סיומות אינטרנט משניות היוו רק 0.06% מכלל ההרשמות, חודש לאחר מכן הגיעו ל-4.9%
ב-30 באפריל 2010, סיומות אינטרנט משניות היוו 21.4% מכלל ההרשמות.
באנסקה ביסטריצה (מחוז)
מחוז באנסקה ביסטריצה (בסלובקית: Banskobystrický kraj) הוא אחד משמונת המחוזות של סלובקיה, הנמצא במרכז סלובקיה. שטחו של מחוז באנסקה ביסטריצה הוא 9,455 קמ"ר אשר ברובם הרריים ועל כן צפיפות האוכלוסין בו (69.81 נפש לקמ"ר) הוא הנמוך ביותר בסלובקיה. בדרום המחוז נמצא אזור מישורי גדול בסמוך לגבול עם הונגריה. 34.82% משטח המחוז הוא שמורות טבע הכוללים בין השאר את אזור הטאטרה הנמוכה.
החלק הדרומי של האזור ראוי לציון מעל לכל בשל חורבות טירות רבות (Fiľakovo, Divín, Modrý Kameň, Čabraď) ועיירות הכרייה Banská Štiavnica (אנדרטה של אונסק"ו) וקרמניצה. האטרקציות הגדולות ביותר במחוז: אנדרטאות תרבותיות והיסטוריות בעיירה Banská Bystrica, אתרי סקי בדונובלי ובחופוק-דרום, ספא בדודינצה, קובצ'ובה, Sklené Teplice ו- Sliač, Banská Stiavnica.
כלכלת המחוז מתבססת על תעשיית עץ הנלווית ליערות הנרחבים במחוז וכן על מכרות מתכת ותעשיית מתכת, האחראית ל-60% מהייצוא מהמחוז. תעשיות נוספות במחוז הן חקלאות במישורים הדרומיים וכן תעשיית מזון, תרופות, טקסטיל וחומרי בנייה.
המחוז מחולק ל 13 נפות ו 516 יישובים, שמהם 24 נחשבים ערים, בהם מתגוררים 660,110 תושבים. הערים הראשיות במחוז הם באנסקה ביסטריצה בירת המחוז, זבולן, רימבסקה סובוטה ולוצ'נץ. במחוז 338 בתי ספר יסודיים, 25 בתי ספר תיכוניים ו 61 בתי ספר מקצועיים.
עדנה סולודר
ביוגרפיה
נולדה ליצחק כהן ולליזה צ'רקסקי בקיבוץ אשדות יעקב. הייתה בין הילדים הראשונים שנולדו בקיבוץ, כאשר היה עדיין ממוקם בחצר גשר הישנה ונקרא "משק גשר". מגיל צעיר למדה סולודר נגינה בפסנתר. היא סיימה את לימודיה התיכוניים במסגרת הקיבוץ. בגיל 16 הצטרפה לארגון ההגנה, והשתתפה במלחמת העצמאות כקשרית (איתות ואלחוט) בין המשק לבין יישובי האזור במהלך קרבות עמק הירדן והקרב על קיבוץ גשר, בשעה שהיישובים עמדו מול התקפה קשה מצד צבאות ירדן וסוריה.
בשנת 1950 נישאה עדנה לרזי (רזיאל) סולודר, חבר קיבוץ גשר, בנה של הד"ר שרה בן-עמי סולודר ואברהם סולודר ובשנת 1953 היא עברה לגור איתו בקיבוץ גשר, בו היא חיה עד היום. סולודר שימשה כמזכירת קיבוץ גשר בשנים 1967–1971 ושנית בשנים 1978–1980. בתקופת מלחמת ההתשה, היה קיבוץ גשר מופגז וממוקש בצורה יומיומית, וחברים רבים נפצעו ונהרגו. פגישותיה וניסיונה במגעים עם גורמים תנועתיים, ציבוריים וממשלתיים בתקופה זו, הובילו אותה לפעילות ציבורית, תנועתית ולאומית.
סולודר מילאה תפקידים שונים בתנועה הקיבוצית, ובהם מזכירת הפנים של הקיבוץ המאוחד, מאוקטובר 1972 ועד 1978.
חברת הכנסת
בבחירות לכנסת העשירית, הייתה סולודר מועמדת מטעם מפלגת המערך לכנסת, אך לא נכנסה. ב-16 בינואר 1982 הצטרפה עדנה סולודר לכנסת במקום משה חריף שנהרג בתאונת דרכים. במהלך כהונתה הייתה חברה בוועדת הכספים, בוועדת העבודה והרווחה ובוועדת הפנים ואיכות הסביבה. בנוסף הייתה סולודר חברה בוועדה מיוחדת לעניין חוק ביטוח בריאות ממלכתי ובוועדת משנה בנושא הרפורמה במיחוז של מדינת ישראל. סולודר שימשה כמצליפת סיעת המערך בתקופת הכנסת העשירית וכנציגה קבועה במשלחת הכנסת לאיגוד הבין-פרלמנטרי.
במהלך כהונתה של סולודר בכנסת ה-11 הייתה חברה בוועדת הפנים ואיכות הסביבה, בוועדת החוץ והביטחון ובוועדת הכנסת. בנוסף הייתה סולודר חברה בוועדה משותפת בנושא השימוש הגובר בסמים מסוכנים, בוועדת חקירה פרלמנטרית לעניין דליקת הגז בקריית אתא ובוועדת המים. גם בקדנציה הזו, שימשה סולודר כמצליפת סיעת המערך וכנציגה קבועה במשלחת הכנסת לאיגוד הבין-פרלמנטרי.
בשנת 1986 ניצלה סולודר מניסיון פיגוע במטוס אל על שעשה דרכו מלונדון לישראל.
בשנת 1987 הקימה יחד עם גאולה כהן את השדולה למען יונתן פולארד, ושתיהן היו הראשונות שביקרו אותו ואת רעייתו בכלא מריון בארצות הברית בשנת 1989, והעלו בכנסת ב-1990 את הדרישה להעניק להם אזרחות ישראלית - תביעה שנענתה רק חמש שנים מאוחר יותר.
במהלך כהונתה של סולודר בכנסת ה-12 הייתה חברה בוועדת הכנסת, בוועדת הכספים, בוועדת הכלכלה, ובוועדת הפנים ואיכות הסביבה. בנוסף הייתה סולודר חברה בוועדה משותפת לתקציב הכנסת, בוועדה מיוחדת בנושא תופעת ההתעללות בילדים במשפחה, בוועדה מיוחדת למאבק בנגע הסמים ובוועדת המים. סולודר הייתה במהלך הכנסת ה-12 יושבת הראש של ועדת המים, האחראית על קביעת מחירי המים. כנציגת החקלאים נאבקה בהצעות האוצר להעלאת מחירי המים לחקלאות.
המשך פעילות ציבורית
עם פרישתה ב-13 ביולי 1992, מונתה סולודר ליו"ר ברית התנועות הקיבוציות, תפקיד אותו מילאה עד שנת 1998. בבחירות לכנסת השש עשרה, הוצבה במקום ה-87 ברשימת העבודה-מימד לכנסת, והיא חברה בלשכת מפלגת העבודה ובמרכז המפלגה.
סולודר מילאה שורה ארוכה של תפקידים ציבוריים לאחר פרישתה, כגון יושבת ראש הנהלת התזמורת הקאמרית הקיבוצית, יושבת ראש הנהלת מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד, יושבת ראש הוועד המנהל של בית לוחמי הגטאות, יושבת ראש "עמותת מרכז גלילי", חברה במועצת המנהלים של קופת חולים כללית ועוד. מאז איבדה את בתה היחידה, דליקה סולודר (1957–1985), שהייתה בת מאומצת, פעילה עדנה בנושאי אימוץ ומונתה כחברה ב"ועדה המייעצת לאימוץ בין-ארצי" שהוקמה על-פי חוק באמצע שנות ה–90.
בשנת 1999, ביום העצמאות ה-51 למדינת ישראל, נמנתה עדנה סולודר עם מדליקי המשואות בהר הרצל כמייצגת את הכנסת. ב-2005 העניקה לה היחידה לקידום נשים בתנועה הקיבוצית פרס על מפעל חיים.
משפחתה
אביה, יצחק כהן, היה מראשוני משרד הביטחון והמנכ"ל הראשון של בנק אוצר החייל.
בן-זוגה, רזיאל (רזי) סולודר (1916–1996), היה מוזיקאי ומורה למוזיקה, ממייסדי קיבוץ גשר; בנם של המשורר, המחנך והמתרגם העברי אברהם סולודר (1890–1936) והרופאה ד"ר שרה בן-עמי סולודר. לבני הזוג סולודר הייתה בת מאומצת.
מעיליא
מעִילְיָא (בערבית: معليا) היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל. הכפר שוכן בגליל העליון, בסמוך לעיר מעלות-תרשיחא. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1957. במרכז הכפר נמצאת מצודה צלבנית בשם מבצר המלך.
מעיליא ופסוטה הם שני הכפרים הערביים היחידים בישראל שרוב מוחלט של תושביהם (למעלה מ-97%) הם ערבים-נוצרים.
העת העתיקה
העדויות הראשונות ליישוב במקום הן מתקופת הברונזה. יש חוקרים המזהים את היישוב עם העיר "אשר בעלות" המוזכרת בתנ"ך בספר מלכים א' (ד',ט"ז). בשיפוע הגבעה שמדרום לכנסייה המודרנית התגלו כ-12 כוכים שכנראה שימשו כקברים בממלכת ישראל, זאת לפי הקרמיקה שנתגלתה בקרבתם - עיקרה מתקופת הברזל בארץ ישראל.
מן התקופה הרומית נמצא במקום שבר זכוכית ועליו מנורה, המעידה על התיישבות יהודית במקום.
ימי הביניים
היישוב הנוכחי החל עם בניית "מבצר המלך" בתחילת המאה ה-12 על ידי בלדווין השלישי, מלך ממלכת ירושלים הצלבנית. המצודה הוקמה על מנת להגן על הדרך מעכו לדמשק שעברה שם. במהלך המאה ה-12 הפכה מעיליא לבירת הגליל. בשנת 1220 נמכר המבצר למסדר הטבטוני וחשיבותו פחתה עם הקמת מבצר המונפור הסמוך. בשנת 1265 נכבש המבצר על ידי השליט המוסלמי ביברס. לאחר מכן החלו מוסלמים להתיישב במקום.
התקופה העות'מאנית
בשנת 1596, בתקופת האימפריה העות'מאנית, נמנו בכפר 15 בתי-אב מוסלמים ושניים נוצריים. במאה ה-18 ביצע השליט הבדואי דאהר אל-עומר חילופי אוכלוסין - הוא הביא לכפר נוצרים מלבנון ומסוריה ואת תושבי מעיליא המוסלמים יישב בתרשיחא. הנוצרים החלו בשיפוץ המבצר והתיישבו בו. מאוחר יותר התפתח הכפר לכיוון מערב.
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר בשנת 1870, וכתב כי יושבים בו 400 נוצרים מהזרם היווני אוניאטי, שהשלימו לא מזמן את בנייתה של כנסייה חדשה על יסודותיה של אחת עתיקה. הוא ציין כי במקום ניכרים חורבותיה של עיירה בצורה, ותיאר את שרידיה של המצודה הקדומה השוכנים בקודקוד הגבעה.
המנדט הבריטי
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת עכו. על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל התגוררו בו 900 נפשות ושטחיו החקלאיים מנו 29,084 דונמים (מתוכם 9,948 דונמים שטחים ציבוריים).
שלטון ישראל
בראשית מלחמת העצמאות אירח הכפר יחידה תימנית של "צבא השחרור הערבי". תושבי מעיליא התארגנו להגנה על כפרם. הם רכשו נשק ומנעו בכח בריחת תושבים ללבנון. בקרב קצר במבצע חירם, נעשה שימוש בתותחים, שבגללם תושבי הכפר ברחו להרים מסביב לכפר ולנו במערות. ב-31 באוקטובר 1948, לאחר התבוסה בקרב, עזבו כמעט כל התושבים את הכפר, חלקם חצו את הגבול ללבנון. אולם בימים הבאים התירו מפקדי צה"ל המקומיים לכל הנמלטים לחזור – מקרה יוצא דופן במלחמה.
לקראת סוף 1949 ביקשו בממסד הביטחוני הישראלי לגרש את תושבי מעיליא, אולם בגלל התנגדות משרד החוץ הדבר לא יצא אל הפועל. על הכפר נעשו מספר פשיטות בחיפוש אחר מסתננים והיו ששיערו שהמטרה הייתה לגרום לתושבים לנטוש את מעיליא. לאחר המלחמה, והתבססות השלטון הישראלי באזור, הוצגו האירועים בצורה שונה לגמרי: "עקבות המלחמה אינם ניכרים כאן כלל, כי תושבי המקום לא גילו התנגדות למדינת ישראל בתקומתה. הדגל הלבן אשר הורם במעיליא חסך לתושביהו הרס וקורבנות".
בינואר 1962 חוברה מעיליא לרשת החשמל הארצית.
בקיץ 1979 אירעו במעיליא עימותים קשים עם שוטרים שאבטחו את פריצת הדרך למצפה הילה, בטענה שהמצפה מוקם על אדמות בבעלות ערבית, או שהקמת המצפה תפגע בהתפתחות עתידית של מעיליא, טענות שהוכחשו על ידי אנשי הסוכנות היהודית. באותה שנה, הציב האמן יגאל תומרקין בין הכנסייה למבצר המלך, פסל של צלב נטוי על צידו וקבור בחלקו באדמה ולמרגלותיו זכוכית שבורה, על מנת שייסמל הזדהות עם מאבק התושבים נגד הרעיון של 'ייהוד הגליל' והקמת המצפים.
אוכלוסייה
נכון לסוף שנת 2021, כ-97% מכלל תושבי הכפר הם ערבים-נוצרים מהזרם הקתולי.
גידולים וחלקאות
ענפי הפרנסה העיקריים בכפר עד שנות ה-60 היו גידול זיתים וטבק. בשנת 1965 עסקו 45% מהמפרנסים בחקלאות, 30% בעבודה שכירה וכ-25% במלאכה ומסחר זעיר. כיום רמת ההכנסה לנפש במעיליא היא הגבוהה ביותר מבין היישובים הערביים בישראל. 30 אחוז מהאוכלוסייה הבוגרת הם אקדמאים ובעלי מקצועות חופשיים. ענפי החקלאות העיקריים ביישוב כיום הם גידול זיתים וגידול חזירים, שכן חוק איסור גידול חזיר לא-תקף על יישוב זה (כמו גם ב-7 יישובים אחרים, בהם קיימת אוכלוסייה נוצרית משמעותית בישראל).
מרטין פנין
מרטין פנין (Martin Fenin ; נולד ב-16 באפריל 1987 בצ'ב) הוא כדורגלן צ'כי. לזכותו של פנין 16 הופעות במדי הנבחרת הצ'כית.
קריירה
פנין החל את הקריירה שלו בשנת 2003 בקבוצת טפליצה הצ'כית. בשנת 2008 עבר לאיינטרכט פרנקפורט הגרמנית שם כבש שלושער במשחק הבכורה שלו בקבוצה. פנין שיחק בקבוצה עד 2011 עת עבר לאנרגי קוטבוס.
פנין כבש שלושה שערים בנבחרת צ'כיה עד גיל 20, במונדיאל הנוער 2007 בקנדה, כולל אחד בגמר נגד ארגנטינה. אחרי הטורניר הוא דורג במקום ה-16 כשחקן הטוב ביותר בעולם מתחת לגיל 21. ב-22 באוגוסט 2007, פנין ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת במשחק נגד נבחרת אוסטריה.
פיני חוזז
פנחס "פיני" חוזז (נולד ב-8 בספטמבר 1957) הוא כדורסלן עבר ישראלי אשר שיחק בתפקידי הפורוורד והגארד. גובהו 1.97 מטרים. הוא את מרבית הקריירה שלו עשה חוזז בקבוצת הפועל תל אביב, שבה החל לשחק בעונת 1974/75.
נולד בתל אביב ולמד בבית הספר התיכון הדתי צייטלין עד כיתה י"א.
בעונת 1979/80 עבר לשחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת פורטלנד לעונה אחת, ולאחר מכן חזר להפועל תל אביב בה הפך, לאחר מספר עונות, לשחקן חשוב ומצטיין בזריקות מבחוץ. זכה עם הקבוצה בגביע המדינה בעונת 1983/84. לאחר מכן שיחק בקבוצות הפועל חיפה, אליצור רמלה, בית"ר תל אביב ובני הרצליה, עימה זכה שוב כקפטן בגביע המדינה בעונתו האחרונה כשחקן פעיל (עונת 1994/95), לאחר כמעט 20 עונות כשחקן.
חוזז היה חבר בנבחרת הנוער שאחריה הוקפץ לבוגרת בגיל 20. שותף בשלוש אליפויות אירופה (1977, 1979, 1981). באליפות שנערכה באיטליה ב-1979 שבה זכתה הנבחרת במדליית הכסף היה לו חלק חשוב בניצחון על יוגוסלביה בבית המוקדם 76:77.
אחרי שמיקי ברקוביץ' קלע את מה שבדיעבד היה סל הניצחון, יצאו היוגוסלבים להתקפה אחרונה. קיצ'נוביץ' היוגוסלבי פרץ לסל במטרה לקלוע את סל הניצחון אבל חוזז בלם אותו בכך שדחף אותו לקו החוץ. במפתיע, השופטים סימנו לכדור חוץ שהבטיח את הניצחון וסלל את הדרך למקום השני באליפות. בסך הכול שיחק חוזז 83 פעמים במדי הנבחרת, שבהן קלע 415 נקודות.
חוזז ממוקם במקום ה-22 בקלעי כל הזמנים של ליגת העל עם 4,630 נקודות.
חוזז מנהל כיום (2021) סוכנות לביטוח.
מתחם בקיפול חלבון
מתחם הוא מושג בביוכימיה המתאר אלמנט של המבנה השלישוני של החלבון. אלמנט המהווה מבנה יציב ועצמאי יחסית, כולל מספר מבנים שניוניים.
מספר מתחמים מרכיבים את המבנה הרביעוני של החלבון השלם. על פי ההגדרה, מתחם חלבוני הוא יחידת קיפול עצמאי, דהיינו קיפולו מתרחש עצמאית וללא תלות בחלקי החלבון האחרים.
מתחם מסוים יכול להופיע במספר חלבונים שונים, קרובים אבולוציונית. גודלו של מתחם אחד יכול לנוע בין 25 לבין מאות ואף אלפי חומצות אמינו.
תפקיד ביולוגי
לעיתים קרובות למתחם קיימת פונקציה ביולוגית והוא מסוגל לפעול גם באופן עצמאי. לדוגמה ארבע יחידות הגלובין המרכיבות את ההמוגלובין, אך יחד עם זאת פעילות ביולוגית אופטימלית מתקבלת בשילוב של האינטראקציות בין המתחמים השונים.
חלבונים רבים מורכבים ממספר יחידות של מתחמים זהים, הפועלים יחד, כמו ההמוגלובין. במקרים אחרים, מתחמים מכמה סוגים שונים מתאגדים יחד ויוצרים חלבון מתפקד, לדוגמה האנזים ATCase, או האנזים פירוואט קינאז.
למתחם, בנוסף לתפקודו הביולוגי הספציפי (כגון זרחון, קטליזה, אקטיבציה והשבתה (- regulatory domain)), חשיבות רבה בתיווך אינטראקציות בין חלבונים, על ידי קישור למקטעים פפטידים בחלבון הנקשר, אך בעיקר על ידי קישור למתחמים אחרים בחלבון הנקשר.
מחקרים ראשונים
הרעיון של המתחם הוצע לראשונה ב-1973 על ידי Wetlaufer בעיקר בעקבות לימודי קריסטלוגרפיה בקרני X של מבני האנזימים פפאין וליזוזים. Wetlaufer תיאר לראשונה את המתחם כיחידה אשר הקיפול שלה מתרחש באופן עצמאי.
שנג נו
שֶׁנְג נוּ (בסינית: 剩女; פיניין: shèngnǚ; תרגום: "נשים שנשארו", "נשות השארית" או "נשים חיצוניות", באנגלית: Leftover women) הוא כינוי בסין לנשים רווקות בשנות העשרים המאוחרות שלהם ומעבר. המונח רווח בפרט בסין, ושימש בעבר גם כדי להתייחס לנשים מהודו, אמריקה הצפונית, וחלקים אחרים של אסיה. המונח הפך להיות בשימוש נרחב בתקשורת המיינסטרים והפך לנושא של מספר סדרות טלוויזיה, כתבות, מאמרים, ספרים, ופרסומים, תוך התמקדות עם קונוטציות בעיקר שליליות ולפעמים גם חיוביות. בעוד שבתחילה תמכה התקשורת הממשלתית ב-2007 בשימוש במונח, מאוחר יותר, החלה ביקורת ומניעת שימוש רשמי בו על ידי מדיה ממשלתית שנתיים מאוחר יותר. שו שיואומין, מהצ'יינה דיילי, תיאר את בנות השנג נו כ"כח חברתי שיש להתחשב בו", קולות אחרים מהמגזר הפמיניסטי טענו כי המונח צריך לשמש באופן חיובי המתאר "נשים מצליחות". במדיה חברתית בסין נעשה שימוש גם במונח הסלנג "3S" (מאנגלית: single, seventies (1970s), and stuck) כדי לתאר שנג נו.
עיטורי משטרת ישראל, שירות בתי הסוהר והרשות הארצית לכבאות והצלה
עיטורי משטרת ישראל, שירות בתי הסוהר והרשות הארצית לכבאות והצלה מוענקים לשוטרים של משטרת ישראל, למתנדבים של המשמר האזרחי, לסוהרים של שירות בתי הסוהר, לכבאים של הרשות הארצית לכבאות והצלה ולמתנדבים של כבאות והצלה, בהתאם להוראות. בשנת 2012 הוחל החוק גם על הרשות הארצית לכבאות והצלה.
העיטורים
עיטורים אלה ניתן להעניק גם לאזרח שעשה מעשה גבורה עילאי תוך חירוף נפש, או מעשה שיש בו גילוי אומץ לב בלתי רגיל, או אומץ לב הראוי לשמש מופת, אגב שימוש כדין בסמכות מעצר או אגב מילוי חובה כדין לתת עזרה לשוטר בביצוע מעצר חוקי, או לנוכח עבירה משוועת או אסון ציבורי.
שני עיטורים נוספים הם:
בנוסף, ניתן במשטרת ישראל להעניק שני ציונים לשבח על מעשים שאינם תואמים את המבחנים להענקת העיטורים המנויים לעיל:
נציב כבאות והצלה רשאי להעניק "ציון לשבח", בדומה לצל"ש מפכ"ל, על מעשה או התנהגות מצוינים שאינם תואמים להענקת אחד מהעיטורים.
בעבר הוענק גם עיטור השירות על שירות שיש בו משום תרומה בלתי רגילה להשגת יעד מיעדי הכבאות, ללא קשר אם התרומה הייתה במעשה בודד או בגילוי התמדה או דבקות מופתית במטרה.
עיטורים מקבילים ניתנים גם בשירות בתי הסוהר וברשות הארצית לכיבוי והצלה. עיטור הגבורה מוענק על ידי השר, בהמלצת נציב בתי הסוהר או נציב כבאות והצלה. שאר העיטורים מוענקים על ידי הנציבים.
עיצוב העיטורים
עיצוב העיטורים נקבע בתקנות העיטורים במשטרת ישראל ובשירות בתי הסוהר (אופן ענידתם ונוהל הענקתם), תשל"ג–1973, שבהן נקבע כי לכל עיטור שלושה חלקים:
במקרה ומקבל העיטור זכאי לעיטור נוסף מאותו סוג – אין הוא מקבל את העיטור אלא "תג לעיטור", גרסה מוקטנת של הפארה, אותו הוא עונד על העיטור הראשון. דינו של אות זה כעיטור נוסף.
כל העיטורים עוצבו על ידי נתן קרפ. אות העיטור הניתן בשירות בתי הסוהר זהה לזה הניתן על ידי המשטרה, אך הפארה שמעניקים שני הגופים אינה זהה, בכל אחת מפארות עיטורי המשטרה מופיע סמל משטרת ישראל ובעיטורי שירות בתי הסוהר מופיע במקומו סמל השב"ס. עיצובי עיטורי הרשות הארצית לכיבוי והצלה דומים לעיטורים אלו.
שירים באמצע הלילה
שירים באמצע הלילה הוא אלבום הסולו השני של הזמרת נורית גלרון.
האלבום מכיל 11 שירים הממשיכים את רוח שירי אלבום הבכורה של גלרון. באלבום לחנים מקוריים לשירים ופזמונים של המשורר נתן זך, שאף כתב הקדמה לאלבום שהופיעה על העטיפה. זך הוא גם מי שהעניק לאלבום את שמו: "זו השעה בה נכתבו מקצת השירים וזו גם השעה שבה אני עצמי מרבה לשמוע מוזיקה ומוצא בה הרבה שמחה והפוגה מטרדות היום" (מתוך ההקדמה לאלבום).
בהלחנת השירים השתתפו מוזיקאים שהיו בשיאם באותה עת: יוני רכטר, מתי כספי, שלום חנוך, אילן וירצברג, שלמה יידוב, חנן יובל. כמו כן הולחנו שניים מהשירים על ידי סשה ארגוב (שגם ניגן בשיר על הפסנתר) ועל ידי אשר ביטנסקי מפיק האלבום.
בשנת 2013 יצאה מהדורה חדשה לאלבום, שכללה לבד מהאלבום המקורי דיסק בונוס, הכולל חמישה שירים שהוקלטו במופע פומבי שנערך והוקלט על ידי גלי צה"ל ב-1979 באולם צוותא בתל אביב. האירוע נערך לכבוד הוצאתו לאור של ספר שיריו של נתן זך "צפונית מזרחית". את המופע ניהל מוזיקלית משה זורמן. לבד מחמשת שירי המופע, נכללה בדיסק גם הקלטה חדשה, שגם היא הוקלטה בהופעה פומבית שנערכה ב-2013 בהפקתו המוזיקלית של צח דרורי.
רשימת השירים
כל השירים נכתבו על ידי נתן זך.
בונוסים במהדורת 2013
השתתפו באלבום
נגנים נוספים:
Saxobeats
Saxobeats (בעברית: סקסובט) הוא אלבום הבכורה של הזמרת הרומניה, אלכסנדרה סטאן. האלבום יצא לאור ב-29 באוגוסט 2011, תחת חסותה של חברת התקליטים פליי און רקורדס. שירי האלבום נכתבו בעיקר על ידי מרסל פרודן ואנדרי נימירסקי, והקולטו בסטודיו "מען". שני כותבי ומפיקי האלבום גילו את סטאן בבר קריוקי, והציעו לה לחתום על חוזה שבו היא תוציא אלבום אולפן אחד.
באותה שנה שבה יצא האלבום, סטאן הוציאה את הסינגל השיווקי הראשון מתוכו, "Show Me the Way". הסגנון המרכזי בו עוסק האלבום הוא הדאנס וה-Hi-NRG. מן האלבום יצאו ארבעה סינגלים, כשהבולט ביותר מביניהם הוא, "Mr. Saxobeat" שזכה להצלחה עולמית, ומכירותיו מסתכמות בכ-10 מיליון עותקים בכל רחבי העולם, כש-1 מיליון עותקים נמכרו בארצות הברית בלבד.
רקע והפקה
את האלבום כתבו והפיקו מרסל פרודן ואנדריי נמירסקי, בין השנים 11–2009. השניים גילו את סטאן בבר קריוקי בין אותם שנים, ולאחר מכן חתמה סטאן על חוזה של הוצאת אלבום אולפן אחד.
תאריך יציאתו המקורי של האלבום הוא ב-29 באוגוסט 2011, אך בשל הצלחתו הרבה הוחלט כי האלבום יצא מחדש בבריטניה, יפן, ומדינות נוספות ב-2012.
הצלחה
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום ה-15 ביפן, ועל פי איגוד תעשיית המוזיקה של יפן (RIAJ), מכירותיו במדינה עומדות על כ-68,000 עותקים. כדי לקדם את האלבום, הופיעה סטאן באולמות קונצרטים רבים, והוציאה מתוכו ארבעה סינגלים. "", יצא כשיר ללא אלבום כבר ב-16 בדצמבר 2009, אך מאוחר יותר הוחלט שהוא יהיה הסינגל הראשון מתוכו. לאחר מכן יצא "Mr. Saxobeat", שזכה להצלחה עולמית ומכר למעלה מ-10 מיליון עותקים, והפך את סטאן לאחד מן האמנים הבודדים שעשו זאת.
בסמוך להוצאת שני הסינגלים הראשונים מן האלבום, הוציאה סטאן שני סינגלים נוספים, "", ו-"1.000.000". שניהם זכו להצלחה פושרת בעולם, והיו הסינגלים הסוגרים מתוך האלבום.
מיקומי שיא
האלבום זכה להצלחה נאה במצעדים, ואף נכנס אל המקום ה-15 ביפן.
מיקרו-בקר
מיקרו-בקר (MC וגם UC) הוא מערכת מחשב פונקציונלית שלמה, המוכללת ברכיב אלקטרוני בודד. כך ניתן למצוא בתוך הרכיב את כל המרכיבים המקובלים של מערכת מחשב, כמו יחידת עיבוד וזיכרון. ההבדל בין מחשב רגיל (או מערכת על שבב) למיקרו-בקר הוא בכך שלמיקרו-בקר יש לרוב ביצועים חלשים יותר. כפי ששמו מרמז, מטרתו של המיקרו-בקר היא לבקר על תהליכים, ולצורך כך, נמצא במיקרו-בקרים גם רכיבי כניסות ויציאות (I/O), המשמשים לבקרה ולתקשורת עם העולם החיצוני.
מיקרו-בקרים מצויים כמעט בכל מוצר המכיל אלמנט אלקטרוני/חשמלי כלשהו, כגון כלי-רכב, מכונות ביתיות ומשרדיות וצעצועים. השימוש במיקרו-בקר כמעגל משולב בודד, במקום מספר רכיבים נפרדים (מיקרו-מעבד, זכרונות ובקרי I/O), מאפשר להקטין בגודל ועלות היצור של מוצרים.
מבנה המיקרו-בקר
ההשוואה למיקרו-מעבד ממחישה את מהות המיקרו-בקר.
במיקרו-מעבד נמצאת יחידת העיבוד בלבד, בנוסף לזכרונות קטנים המיועדים לפעולות העיבוד בלבד: אוגרים המכילים את הנתונים עליו יתבצעו פעולות העיבוד הקרובות, או את תוצאות פעולות העיבוד האחרונות, ולעיתים גם זיכרון מטמון שתפקידו היחיד הוא להאיץ את מהירות העיבוד.
דרישות הפעולה עבור מיקרו-בקרים לרוב שונות מאלו של מעבדי מחשב, ושמות דגש רב יותר על מאפיינים כמו עלות, ניצול זיכרון וצריכת אנרגיה. היות שכך, בעוד שמעבדים מודרניים פועלים עם מילים בנות 64 סיביות ויותר, ופועלים במהירויות שעון של גיגה-הרצים, ניתן למצוא מיקרו-בקרים אשר עושים שימוש במילים קטנות עד כדי ארבע סיביות (כדי להגיע לניצול יעיל של הזיכרון), או בקרים המופעלים באמצעות שעון איטי, עד כדי סדר גודל של קילו הרצים בודדים (כדי להקטין למינימום את הצריכה האנרגטית שלהם).
מצב שינה
על פי רוב, הבקרים יאפשרו מצב "שינה", במהלכו הרצת התוכנה מוקפאת. הבקר ישוב לתפקוד רגיל בעקבות עירור חיצוני (כמו שינוי של כניסה, למשל בעקבות הקשה על כפתור) או פנימי (כגון פקיעת קוצב זמן). הצריכה האנרגטית במצב זה מסוגלת להגיע עד כדי ננו ואטים בודדים, כתלות בסוג הבקר והרכיבים המוכללים אשר התוכנה מותירה במצב פעיל בזמן השינה.
פסיקות
לרוב, מיקרו-בקרים נדרשים לספק תגובה בזמן אמת לאירועים אשר קורים במערכת עליה הם שולטים, ועל כן הם יכילו לרוב מערכת פסיקות, אשר יכולה לאותת למעבד להשהות את עיבוד רצף הפקודות השגרתי ולבצע את שגרת הפסיקות (ה-ISR). תפקיד שגרת הפסיקות (אם קיימת) לבצע את העיבוד הנדרש, כאשר מתרחש אירוע כלשהו, בהתבסס על מקור הפסיקה, לפני החזרה לביצוע רצף הפקודות הרגילות. במקורות האפשריים לפסיקות ניתן למנות אירועים כמו גלישה של קוצב זמן פנימי, סיום המרת אות אנלוגי לדיגיטלי, שינוי ברמה לוגית של כניסה, מידע שהתקבל באחד מערוצי התקשורת, ועוד. כאשר המערכת נדרשת לצריכה אנרגטית נמוכה, פסיקות יכולות להעיר את המיקרו-בקר ממצב שינה דל הספק לביצוע שגרת הפסיקה.
קישורים חיצוניים
על ההבדלים בין מיקרו בקר לרכיבים מתוכנתים (FPGA)- http://www.lirtex.com/he/embedded/מאמרים/סקירת-ההבדלים-בין-fpga-רכיב-מיתכנת-ומיקרו/
פרשת בהעלותך
פרשת בְּהַעֲלֹתְךָ היא פרשת השבוע השלישית בספר במדבר. לפי החלוקה לפרקים, היא מתחילה ב ומסתיימת ב.
בפרשת בהעלותך מסתיימות ההכנות של בני ישראל לקראת היציאה למסע במדבר סיני אל עבר ארץ ישראל. עם היציאה למסע מתגלות בעיות, קשיים וסכסוכים פנימיים בתוך המחנה, לרבות פגיעה במנהיגותו של משה רבנו.
האישה הכושית ומרים
לאחר מכן מרים לוקה בצרעת, משה מתפלל עליה והעם מחכה עד שתבריא.
תאריכי הקריאה
השבת בה קוראים את פרשת בהעלותך יכולה לחול בשבעה תאריכים שונים:
הפטרה
ההפטרה היא בספר זכריה, מ עד (התימנים ממשיכים עד ). זכריה מנבא על הקדשת יהושע הכהן הגדול ועל מנורת המקדש.
כוח המשלוח השני של חיל הנחתים
ארגון ויחידות
בכוח משרתים כ-47,000 חיילים.
יחידות:
Rarities Volume 2
Rarities Volume 2 הוא אלבום האוסף התשיעי של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. אלבום האוסף יצא לאור ב-18 בדצמבר 2015, על ידי חברת התקליטים נמו רקורדס. אלבום האוסף הוא חלק משלושה אלבומי אוסף, אותם הוציאה ברייטמן באותו התאריך. עטיפתו היא קולאז' של תמונות שנלקחו מאלבומים שונים שהופצו במהלך הקריירה שלה.
שני אלבומי האוסף שיצאו ביחד איתו הם: Rarities Volume 1 ו-Rarities Volume 3.
תוכנית מרקורי
התוכנית כללה 20 שיגורים לא מאוישים, שתי טיסות תת־מסלוליות וארבע טיסות מסלוליות מאוישות. התכנונים והמחקרים המוקדמים לתוכנית החלו על ידי הסוכנות הלאומית לאווירונאוטיקה (NACA), אך התוכנית יצאה לפועל על ידי יורשתה - נאס"א. מרקורי הציבה את היסודות לתוכניות ג'מיני ואפולו שתוכננו אחריה.
מטרות וקווים מנחים
מטרת התוכנית הייתה לשלוח חללית מאוישת למסלול סביב כדור הארץ, לבחון את יכולת תפקוד האסטרונאוטים בחלל, ולאסוף בשלום את האסטרונאוט וחלליתו בתום המשימה.
נאס"א הציבה גם מספר קווים מנחים לתוכנית: שימוש בטכנולוגיות קיימות וציוד קיים יעשה בכל מקום בו הדבר מעשי, עיצוב המערכות יעשה בצורה הכי אמינה ופשוטה, משגר קיים ישמש לשיגור החללית למסלול, ותוכנית בדיקות הגיונית ומתקדמת תוכנס לשימוש.
פיתוח התוכנית
ב־7 באוקטובר 1958 אישר מנהל נאס"א, קית' גלנן, את תוכנית מרקורי, וב־17 בדצמבר הודיע על התוכנית לציבור.
ב־29 בדצמבר 1958 קיבלה נורת' אמריקן אוויאיישן חוזה לתכנון ובניית משגר הליטל ג'ו, שישמש לבחינת מערכת המילוט של החללית מרקורי. בינואר 1959 נבחרה מקדונל איירקראפט קורפוריישן לשמש כקבלנית הראשית בפיתוח החללית מרקורי, וחוזה לבניית 12 חלליות הוענק לה בפברואר. באפריל, שבעה אסטרונאוטים, שנודעו כ"שביעיית מרקורי" (Mercury Seven), ורשמית "קבוצת האסטרונאוטים 1", נבחרו להשתתף בתוכנית.
בינואר 1960 העניקה נאס"א לווסטרן אלקטריק קומפני חוזה לבניית מערכת עיקוב לחלליות. החוזה הוערך ביותר מ־33 מיליון דולר באותו חודש, פחות משנה לאחר הענקת החוזה, סיפקה מקדונל את חללית מרקורי הראשונה. ב־12 בפברואר מונה קריסטופר קראפט לראש קבוצת המבצעים והתאום של תוכנית מרקורי. באפריל הועברה החללית הראשונה למתקן הטיסות וולופס לשם בחינתה יחד עם מערכת המילוט. הבדיקה הושלמה בהצלחה ב־9 במאי.
פנים החללית והשליטה עליה
בגלל נפחה הקטן של החללית נאמר עליה כי היא "נלבשה" על הטייס. עם נפח מדוחס של 1.7 מ"ק, יכלה החללית להכיל איש צוות יחיד. היו בחללית 120 בקרים: 55 מתגים חשמליים, 30 נתיכים ו־35 ידיות מכניות. החללית עוצבה על ידי מקסים פגט וקבוצת משימות החלל של נאס"א.
למרות ניסיונם של האסטרונאוטים כטייסי ניסוי, נאס"א הגדירה אותם בתחילה כ"משתתפים משניים" במהלך טיסתם. עובדה זו הביאה לקונפליקטים רבים בין האסטרונאוטים והמהנדסים במהלך תכנון החללית. עם זאת, בניגוד לדיווחים אחרים, מובילי התוכנית תמיד תכננו כי הטייסים יוכלו לשלוט בחלליתם, מכיוון שהעריכו כי ביכולתם של הטייסים לתרום להצלחת המשימה. התאמות הגובה הידניות שביצע ג'ון גלן במהלך טיסתו המסלולית הראשונה, היוו דוגמה לחיוניותה של שליטה שכזו. כמו כן, האסטרונאוטים ביקשו, וגם קיבלו, חלון גדול יותר ושליטה ידנית על החדירה לאטמוספירה.
מתאר משימה
בזמן שיגור המשימה, החללית מרקורי והאסטרונאוט היו מוגנים מפני תקלות שונות בטיל השיגור, על ידי מערכת המילוט (LES). מערכת זו כללה מנוע רקטי מונע בדלק מוצק, בעל דחף של 231 קילו־ניוטון, שכלל שלושה נחירי פליטה שהורכבו על מגדל שהוצב בחרטום החללית. במקרה חירום, ה־LES הייתה מופעלת לשנייה אחת, בעודה מרחיקה את החללית והאסטרונאוט מהמשגר העלול להתפוצץ. לאחר מכן הייתה החללית נוחתת בשלום באמצעות מצנחיה. עם סיום בעירת המאיצים, כבר לא היה צורך במערכת ה־LES, ולכן היא הופרדה מהחללית באמצעות מנוע דלק מוצק בעל דחף של 3.6 קילו־ניוטון שבער במשך 1.5 שניות.
החללית כללה מנועים לשליטה רק בכיוונה. החללית צוידה רק בבקרי שליטה במסלול - אחרי הכניסה למסלול וקצת לפני הצתת מנועי ההאטה לשם חדירה לאטמוספירה, לא הייתה אפשרות לשנות מסלול. לחללית היו שלושה סטים של סילוני בקרה אוטומטיים, ובקרי סילון ידניים נפרדים, אחד לכל ציר (גלגול, סיבסוב ועלרוד), שהונעו משני מכלי דלק נפרדים, אחד אוטומטי ואחד ידני. הטייס היה יכול להשתמש בכל אחד ממערכות הסילונים, ולתדלק אותם מכל אחד משני מכלי הדלק, כדי לשלוט בכיוון החללית. החללית תוכננה לשליטה מהקרקע במקרה והטייס לא מסוגל לתפקד.
לחללית היו שלושה מנועי האטה מונעים בדלק מוצק, בעלי דחף של 4.5 קילו־ניוטון וזמן בעירה של 10 שניות כל אחד. מנוע אחד בלבד הספיק לחללית כדי לחזור לכדור הארץ אם שני המנועים האחרים כשלו. המנועים הופעלו בהפרשים של חמש שניות אחד מהשני.
בחרטום החללית הורכב מדף מתכתי קטן ששימש לסיבוב החללית אם היא חדרה לאטמוספירה עם חרטומה קודם (הכיוון הלא נכון), כך שמגיני החום שבתחתית החללית יספגו את מרב חום החדירה. במהלך החזרה מטיסה מסלולית הרגיש האסטרונאוט כ־8 ג'י, ובחזרה מטיסה תת־מסלולית הרגיש בין 11 ל־12 ג'י.
בתכנונים מוקדמים של מגן החום של החללית הוצע להשתמש או בצלעות קירור מבריליום או במגן חום "חודר" (Ablative). בדיקות נרחבות יישבו את הבעיה כאשר מגן החום ה"חודר" נמצא אמין ביותר (עד כדי כך שניתן היה להקטין את עוביו בצורה בטוחה, ולהקטין את מסתה הכוללת של החללית), קל יותר לייצור (הבריליום באותה תקופה היה מצוי בכמויות קטנות ויוצר רק על ידי חברה אחת בארצות הברית) וזול יותר. פני מגן החום צופו בשכבות רבות של אלומיניום ופיברגלס. כאשר הגיעה החללית לטמפרטורה של כ־1,100 מעלות צלזיוס בעת החדירה, היו השכבות "בולעות" את החום ומתפוררות. במהלך החדירה הייתה החללית מתחממת אך לא בצורה שסיכנה את החללית או את הטייס.
לאחר החדירה, בגובה 21,000 רגל (6.4 ק"מ), היה נפרש מצנח קטן ששימש להאטה ראשונית של החללית. המצנח הראשי נפרש בגובה 10,000 רגל (3 ק"מ) והאט את החללית עוד יותר לקראת הנחיתה. רגעים לפני הנחיתה במים התנפח בלון אוויר מתחת למגן החום שהפחית את עוצמת הפגיעה. עם הנחיתה התנפחו עוד בלונים סביב חרטום החללית ששמרו עליה כך שתצוף עם חרטומה מופנה כלפי מעלה, והמצנחים שוחררו. כשמסוק החילוץ לכד בהצלחה את הקפסולה הפעיל הטייס נפצים שהעיפו את פתח הקפסולה כך שיוכל לצאת. ניתן היה לצאת מהקפסולה גם דרך חרטום הקפסולה.
משגרים
בתוכנית מרקורי השתמשו בשלושה משגרים:
משגר הטיטן 2 הוצע לשימוש בטיסות מרקורי מאוחרות יותר, אך התוכנית הסתיימה לפני שנעשה בהם שימוש. במקום זאת שימש המשגר לשיגור החלליות בתוכנית ג'מיני שבאה לאחר תוכנית מרקורי. משגר נוסף, הסקאוט, שימש לשיגור יחיד בתוכנית מרקורי, מרקורי־סקאוט 1, במטרה להציב לוויין קטן במסלול שיבחון את מערכת העיקוב של חלליות מרקורי. המשימה שוגרה ב־1 בנובמבר 1961, אך המשגר הושמד מהקרקע 44 שניות לאחר השיגור מכיוון שסטה ממסלולו.
טיסות לא מאוישות
התוכנית כללה 20 משימות לא מאוישות. לא כל המשימות כוונו אל החלל ולא כולם הושלמו בהצלחה. 4 מהמשימות נשאו עימם יונקים: כל המשימות נקראו על שם המשגר ששימש אותם, כולל מספר המשימה של המשגר. משגרי מרקורי־רדסטון והאטלס יועדו לשיגורים מאוישים אך היה צורך לבחון אותם לפני כן. לכן יצא שהמשימה המאוישת הראשונה של הרדסטון הייתה מרקורי־רדסטון 3, ושל האטלס מרקורי־אטלס 6.
אסטרונאוטים
האמריקאים הראשונים שטסו לחלל נבחרו מתוך קבוצה של 110 טייסים בשירות הכוחות המזוינים של ארצות הברית, שנבחרו הודות לניסיון הטיסה שלהם בתור טייסי ניסוי ובגלל הדרישות הפיזיות והרפואיות בהן עמדו. נאס"א הודיעה על בחירתם של שבעה מתוך ה־110 - שנודעו בכינוי "שביעיית מרקורי" - כאסטרונאוטים ב־9 באפריל 1959, אך רק שישה מתוכם טסו בתוכנית, מאחר שדיק סלייטון, הטייס השביעי, קורקע בעקבות בעיות רפואיות. סלייטון טס בסופו של דבר במשימת אפולו־סויוז ב־1975 לאחר שהוכיח את כשירותו הרפואית. שבעת האסטרונאוטים היו, לפי סדר טיסתם: כשם שנבחנו משגרי וקפסולות התוכנית, כך נבדקו והוכשרו גם טייסיה. לרוב המבחנים האלו נבנו מתקנים מיוחדים שדימו את מצב חוסר המשקל אותו יחוו הטייסים בחלל, ואת כוחות הג'י הרבים אותם יחוו בעת החזרה מהחלל. כמו כן התאמנו הטייסים בתפעול הקפסולה, ביצוע תמרונים שונים ויציאה מהקפסולה כאשר הם לבושים בחליפת חלל.
שיגורי מרקורי מאוישים
שתי משימות תת־מסלוליות שתוכננו בוטלו כיוון שהתגלו כחסרות משמעות ופחות מתקדמות מהמשימות המסלוליות ששיגרה ברית המועצות. גם שלוש משימות מסלוליות בוטלו כי הובן שהחללית הגיעה לגבול יכולותיה.
החל מטיסתו של אלן שפרד ב"פרידום 7", קראו האסטרונאוטים לחלליתם בשם שהסתיים במספר 7, כסימן לעבודת הצוות של חבריהם האסטרונאוטים.
מערך העקיבה ומרכז הבקרה
על מנת לעקוב אחר החללית בעודה בחלל ובחזרתה לכדור הארץ, הוקמה רשת תחנות רדיו לאורך קו המשווה. שתי רשתות עיקוב כבר היו קיימות, אחת למשימות רובוטיות ואחת למשימות חלל עמוק, אך הן לא התאימו למשימות מאוישות.
כמו כן הוקם מרכז בקרה לתוכנית בנמל החלל קייפ קנוורל, אשר ממנו נשלטו ונוטרו שיגורי התוכנית, הטיסות הרובוטיות המאוישות, ופעילויות שונות הקשורות לתוכנית. מרכז בקרה זה שימש גם לשליטה במשימה המאוישת הראשונה בתוכנית ג'מיני - ג'מיני 3 - אך מאחר שתוכנית זו דרשה ציוד מתקדם יותר נבנה עבורה מרכז בקרה חדש.
עלות התוכנית
בינואר 1969 הציגה נאס"א בפני הקונגרס הערכה לעלויות תוכניות מרקורי, ג'מיני ואפולו. לפי הערכה זו, עלות תוכנית מרקורי עמדה על 392.6 מיליון דולר, כמפורט להלן: ב־2010 העריכו ב־The Space Review כי עלות התוכנית הייתה כ־1.6 מיליארד $, בדולרים של 2010.
סמלי המשימות
תגי משימות, כביכול של תוכנית מרקורי, פורסמו וזמינים לקהל (תגים אלו מופיעים בטבלת המשימות המאוישות לעיל). במציאות, תגי אלו עוצבו על ידי יזמים פרטיים מספר שנים לאחר סיום התוכנית. הדרישה לתגי משימות לתוכנית מרקורי באה מהציבור לאחר שטייסי תוכנית ג'מיני עיצבו לעצמם תגי משימה. כאשר שוגרו טייסי תוכנית מרקורי, הם לבשו על חליפת החלל שלהם רק תג עם סמל נאס"א ותג עם שמם. עם זאת, כל טייס מרקורי קיבל את הזכות לתת שם לחלליתו, שם ששימש כאות הקריאה לחללית וכן עיטר את החללית מבחוץ.
סרטים
ב־1983 יצא סרט קולנוע אמריקאי - The Right Stuff - שתיאר את תוכנית מרקורי על פי ספר בעל אותו שם שכתב טום וולף ושיצא לאור ב־1979. הסרט עוסק גם בטיסות ובטייסי הניסוי במטוסים כגון ה־X-1 וה־X-15 שקדמו לתוכנית.
בפרק הראשון של סדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית הבריטית "When We Left Earth: The NASA Missions" מתוארת תוכנית מרקורי. התוכנית שודרה לראשונה בארצות הברית ב־2008.
בולים
ב־1962 כיבד משרד הדואר של ארצות הברית את טיסת מרקורי־אטלס 6 בבול המתאר את המשימה. הבול נמכר לראשונה בקייפ קנוורל, פלורידה, ב־20 בינואר 1962, יום שיגור המשימה. ב־4 במאי 2011 הוציא משרד הדואר בול לכבוד יובל שנים לשיגור האמריקאי הראשון לחלל - אלן שפרד - ששוגר ב־5 במאי 1961.
פרסים
ב־25 בפברואר 2011 העניקה Institute of Electrical and Electronics Engineers (IEEE), האגודה המקצועית הגדולה בעולם להנדסת חשמל ואלקטרוניקה, פרס לחברת בואינג (ממשיכתם של מקדונל איירקראפט קורפוריישן ומקדונל דאגלס) על פיתוחים המהווים ציון דרך טכנולוגי, שפותחו בתוכנית מרקורי. IEEE מעניקה את הפרס לתוכניות ופרויקטים שהושלמו לפחות 25 שנים לפני הענקתו. בואינג קיבלה את הפרס הודות ל"מערכות הניווט, השליטה, הייצוב וטוס־על־חוט שהוצגו בחללית מרקורי".
קהרמאנמרש
קהרמאנמרש (בטורקית: Kahramanmaraş, ובעבר Maraş - מרש; בערבית: قهرمان مرعش, בתעתיק מדויק: קהרמאן מרעש או רק مرعش, בתעתיק מדויק: מרעש) היא עיר בדרום טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה. לעיר מעמד של עיר מטרופוליטנית (Büyükşehir - "עיר גדולה"), ולפי אומדן רשמי משנת 2022, אוכלוסייתה מנתה כ-1.17 מיליון תושבים. העיר שוכנת בגובה של 700 מטר במורדות הדרומיים של הרי הטאורוס, סמוך לאחד מיובליו של נהר ג'ייהאן ובקרבת הגבול עם סוריה.
היסטוריה
קהרמאנמרש נוסדה כממלכה חתית חדשה במאה ה-12 לפנה"ס, והייתה ככל הנראה מדינה וסאלית של ממלכת תובל. במאה ה-8 לפנה"ס נזכרה העיר במקורות אשוריים כמרקסי, והחל בתקופה הרומית נודעה בשם "גרמניקיה קייסריה" (Germanicia Caesarea).
בשנת 645 נכבשה העיר בידי הערבים ונשלטה בידי בית אומיה עד שבית עבאס גבר עליו, והעיר באה תחת שלטונו בשנת 800 לערך. בשנת 778 צבא ביזנטי גדול בפיקודו של מיכאל לחנודרקון ניסה לכבוש את העיר, אך ללא הצלחה. לאחר קרב מנזיקרט ב-1071 ושבירת כוחה של האימפריה הביזנטית באסיה הקטנה, שימשה קהרמאנמרש כבירתה של נסיכות ארמנית קטנה שהקים פילרטוס ברכמיוס, ארמני ששימש בעברו כגנרל בצבא הביזנטי. נסיכותו של ברכמיוס קמה ב-1078 אך לקראת מותו ב-1086 התפוררה למספר ישויות מקומיות, והעיר נכבשה על ידי צלבני מסע הצלב הראשון בשנת 1097. העיר באה תחת שלטונה של רוזנות אדסה, אך חרבה בשנת 1114 ברעידת אדמה שגרמה למותם של 40,000 איש. עם נפילתה של רוזנות אדסה באמצע המאה ה-12 הייתה קהרמאנמרש לחלק מממלכת קיליקיה הארמנית.
העיר נכבשה על ידי הסולטאן סלים הראשון ב-1515, ונודעה בשם מארש. היא נותרה בחזקתה של האימפריה העות'מאנית עד לאחר מלחמת העולם הראשונה. בהיותו חלק מהסְפָר של סוריה המוסלמית ולאחמ"כ של וולאית (נפת} "סוריה הגדולה והַשַׁאם ", ספג האזור השפעות ערביות כמו השפה המוזיקה והאוכל. עם תום מלחה"מ הראשונה כבשו הבריטים את העיר, ומסרוה, ב-29 באוקטובר 1919, לידי הצרפתים, הכול בהתאם להסכם סייקס–פיקו שנחתם שלוש שנים קודם לכן בין שתי המעצמות. למחרת הגיע לעיר גם הלגיון הצרפתי-ארמני, וכמו באנטפ ובאורפה, גם בקהרמאנמרש לוו חילופי השלטון בעימותים עם התושבים, אשר התנגדו לצעד זה בעיקר בשל נוכחותם של חיילי הלגיון הצרפתי-ארמני. הצרפתים הפעילו את אנשי הלגיון הצרפתי-ארמני כעושי דברם וכן נסמכו על חייליו לשם איסוף מודיעין.
ב-31 באוקטובר 1919, יומיים לאחר כניסת הצרפתים למארש ויום לאחר שהגיעו 2,000 חיילי הלגיון הצרפתי-ארמני, אירעה בעיר "תקרית סיטצ'י-אימאם" (Sütçü İmam olayı - "תקרית החלבן אימאם"). שלוש נשים טורקיות אשר יצאו מרחצה בחמאם הוטרדו על ידי חיילים ארמנים, וטורקי מקומי שחש לעזרתן נורה למוות. בתגובה פתח סיטצ'י-אימאם באש לעבר החיילים הארמנים והרג אחד מהם. גם הארמנים הגיבו באש, הרגו אזרח נוסף, ואחר נתפס ועונה למוות. האירוע הוביל לחוסר שקט שהתפתח לקרב מארש החל ב-21 בינואר 1920. כתוצאה מכך נאלצו הצרפתים לפנות את העיר ב-12 בפברואר 1920.
כהוקרה על התנגדותה לצרפתים בעת מלחמת טורקיה–צרפת זכתה העיר במדליית העצמאות (İstiklal Madalyası) לאחר המלחמה, וב-7 באוקטובר 1973 שינתה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה את שמה של העיר מ"מארש" ל"קהרמאנמרש" (Kahramanmaraş - "מארש הגיבורה").
בפברואר 2023, פקדה רעידת אדמה בעוצמה של 7.8 בסולם מגניטודה לפי מומנט את אזור העיר ומבנים רבים ניזוקו קשות.
העיר כיום
קהרמאנמרש משמשת מרכז כלכלי וחקלאי באזורה, ובעיר מרכז תעשייתי המתמחה בעיקר בטקסטיל ובמזון. שמה של העיר הולך לפניה ברחבי טורקיה בשל שמן הזית, הסחלב, והגלידה מסטיק המקומית המסורתית הנקראת "הגלידה של העיר מרש" (Maraş dondurması) או "דונדורמה" בפי התיירים. הגלידה מיוצרת מחלב עיזים, מסטיקא (שרף עץ האלה), אבקת סחלבים מיובשת הנקראת "מילד" (milled), ושלג מההרים הסמוכים (נקראת גם Dövme dondurma - "גלידה חבוטה" בגלל ההנפה של מוכרי הגלידה לשם קבלת אווריריות לגלידה). בשנת 1992 הוקמה בעיר אוניברסיטת סיטצ'י-אימאם (Kahramanmaraş Sütçü İmam Üniversitesi), המשתרעת על מספר קמפוסים.
בעיר שוכן המוזיאון הארכאולוגי של קהרמאנמרש, המציג ממצאים ארכאולוגיים מתקופות פרהיסטוריות ועד התקופה הביזנטית, וכן פריטים אתנוגרפיים.
תחנת הרכבת יבנה – מערב
תחנת הרכבת יבנה – מערב היא תחנת רכבת המשרתת את העיר יבנה והסביבה כחלק ממסילת תל אביב – פלשת. התחנה נפתחה ב-25 בפברואר 2012.
התחנה נמצאת בסמוך לתחנה מרכזית יבנה ובצמוד לכניסה המערבית ליבנה, והיא משרתת את הבאים מתחנת האוטובוסים המרכזית במערב יבנה וכן את תושבי השכונות הסמוכות ועובדי אזור התעשייה של יבנה.
היסטוריה
בשנת 2005 זכתה חברת מנרב במכרז להקמת התחנה וכ-4 ק"מ של מסילה בין ראשון לציון ליבנה. לתוכנית המסילה באזור יבנה הוגשו התנגדויות רבות של תושבים, מפני שתוואי המסילה קרוב עד כדי מרחק של 60 מטר מבתי המגורים שלהם. בשנת 2009 זכתה חברת שפיר הנדסה במכרז להקמת המסילה מיבנה לבני דרום. בקטע זה, עקב התנגדויות התושבים, הוקמה בצמוד לשכונות הדרום מערביות של יבנה מנהרה באורך של כ-1.2 ק"מ, ובה הוקם בכל כמה עשרות מטרים פתח אוורור, על מנת לאפשר נסיעה של רכבת. בשטח זה הייתה קיימת בעבר מזבלה שכוסתה באדמה ויצרה גבעה מלאכותית, היה צורך לפנות את האדמה ולהקים את המנהרה בשיטת "חפירה וכיסוי" (Cut & Cover).
עיקר העבודות להקמת התחנה הסתיימו בשנת 2011, אך הקטע של מסילת תל אביב – פלשת מצפון לתחנה נפתח רק בשנת 2012. עם השלמת המסילה החל לפעול שירות רכבות סדיר צפונה לראשון-לציון, לבת ים, לחולון, ולתל אביב. ב-4 באוגוסט 2013, עת הושלם החיבור המסילתי למסילת לוד – אשקלון, נפתח גם השירות דרומה, לאשדוד ולאשקלון. בשנת 2015 נחנכה מסילת אשקלון – באר שבע ושירות הרכבות מהתחנה הוארך עד לתחנת באר שבע – מרכז.
בנובמבר 2021 הושלמה בתחנה התקנתה של מערכת הזנה חשמלית עילית על ידי חברת SEMI הספרדית. המערכת מספקת מתח חילופין של 25 אלף וולט בתדירות של 50 הרץ ומאפשרת לציוד נייד רכבתי בעל פנטוגרף לפעול בתחנה. כיום יש לרכבת ישראל קטרי בומברדייה טראקס הגוררים קרונות דאבל דק מאותו יצרן וקרונועים חשמליים מדגם Desiro HC תוצרת סימנס.
תכנון תחנת הרכבת נעשה על ידי האדריכלית בתיה סבירסקי מלול ובהקמתה הושקעו כ-50 מיליון שקלים. התחנה כוללת טרמינל נוסעים בן 800 מ"ר ושני רציפי נוסעים באורך 300 מטרים כל אחד. במהלך 2013 נפתח חניון חנה וסע הכולל 700 מקומות חנייה ללא תשלום.
בין כו גם לא מראים פנים לשומרי המדינה וחצופים לחיילים.
קרטייה
קרטייה (Cartier SA) היא חברה צרפתית לייצור תכשיטים ושעוני יד, שהיא חברת בת של החברה השווייצרית רישמון (בצרפתית: Compagnie Financière Richemont SA). החברה נושאת את שמה של משפחת הצורפים קרטייה אשר שליטתה בחברה הסתיימה בשנת 1964 והייתה ידועה בעיצובי תכשיטיה.
למשפחת קרטייה היסטוריה ארוכה ומכובדת של יצירת תכשיטים לבני מלוכה ולידוענים. קשרים הדוקים אלה עם בני המלוכה הביאו את הנסיך אלברט אדוארד לכנות את קרטייה: "צורף למלכים, מלך הצורפים" (בצרפתית: Joaillier des Rois, Roi des Joaillier). קרטייה קיבל הזמנה ל-27 נזרים (טיארה) לטקס הכתרת מלך בריטניה אדוארד השביעי ובשנת 1904 הפכה חברת קרטייה לספק רשמי של בית המלוכה הבריטי. במהרה הוכרזה קרטייה כספק רשמי לחצרות מלוכה נוספים, בהם אלה של מלכי ספרד, מלכי פורטוגל, שושלת רומנוב ברוסיה, מלכי תאילנד (סיאם), מלכי יוון, מלכי סרביה, מלכי בלגיה, מלכי רומניה, מלכי מצרים ומלך אלבניה, וכן מבית אורליאן ונסיכות מונקו.
היסטוריה
בשנת 1904 התלונן הטייס הברזילאי אלברטו סנטוס-דומונט לידידו לואי קרטייה, על חוסר מהימנותם ויעילותם של שעוני הכיס בשעת טיסה. קרטייה ניסה להתמודד עם האתגר ופיתח שעון יד שטוח עם לוח שעות מרובע. שעון זה מצא חן בעיני סנטוס-דומונט ואף בעיני לקוחות רבים אחרים של החברה. הדגם נושא את שמו של הטייס "סנטוס" עד היום. היה זה שעון היד הראשון לגברים (פטק פיליפ יצר את שעון היד הראשון, היה זה שעון בודד שיוצר במיוחד לאישה).
לואי נותר אחראי לסניף החברה בפריז והעבירו בשנת 1899 לרחוב לה פאי (בצרפתית: Rue de la Paix), אחד הרחובות היוקרתיים בעיר עד היום. לואי היה אחראי לעיצובם של כמה מן התכשיטים הנודעים של החברה. בשנת 1907 חתמה חברת קרטייה הסכם עם אדמונד יגר, אשר הסכים לספק לחברה את מנגנוני השעונים. בשלב זה פתחה כבר החברה סניפים בלונדון, בניו יורק ובסנקט פטרבורג והפכה לאחת מחברות השעונים המצליחות בעולם. בשנת 1912 הציגה החברה את דגמי השעונים Baignoire ו-Tortue הנמצאים בייצור עד היום. בשנת 1917 הציגה את דגם Tank בהשראת כלי המלחמה החדש במלחמת העולם הראשונה: הטנק. אף דגם זה ממשיך להיות מיוצר בגרסאות שונות עד היום.
בתחילת שנות ה-20 הקימה חברת קרטייה חברה משותפת עם בונה השעונים השווייצרי אדוארד יגר (מחברת Jaeger-LeCoultre) לייצור מנגנוני שעונים באופן בלעדי עבור קרטייה: European watch & clock company. למרות זאת המשיך קרטייה לרכוש מנגנונים גם מיצרני שעונים נודעים אחרים.
ז'ק קרטייה ניהל את סניף החברה בלונדון והעבירה לביתה הנוכחי ברחוב בונד, רחוב החנויות הבולט בלונדון. בשנת 1909 פתח פייר קרטייה את סניף החברה בניו יורק ובשנת 1917 העבירה לשדרה החמישית, לבניין גדול ומפואר אותו רכש במחיר 100 דולר במזומן ומחרוזת פנינים טבעיות כפולה שערכה הוערך באותה עת בסך מיליון דולר.
במחצית המאה ה-20 המשיך הדור הרביעי במשפחת קרטייה בניהול החברה. לאחר מות פייר קרטייה בשנת 1964 החליטו ז'אן-ז'ק קרטייה (בנו של ז'ק), קלוד קרטייה (בנו של לואי) ומריון קלודל (בתו של פייר), אשר עמדו בראש סניפי החברה בלונדון, ניו יורק ופריז, למכור את החברה.
בשנת 1972 נקנה סניף החברה בפריז בידי קבוצת משקיעים בראשות ג'וזף קנואי. בשנים 1974 ו-1976 נקנו סניפי החברה בלונדון ובניו יורק ואוחדו בשנת 1979 לחברה אחת "קרטייה העולמית" (Cartier Monde).
בדרך לברודוויי
בדרך לברודוויי (באנגלית: Broadway Bound) הוא מחזה מאת המחזאי היהודי-אמריקאי ניל סיימון. זהו המחזה השלישי בטרילוגיית יוג'ין הסמי-אוטוביוגרפית (קדמו לו יומן חוף ברייטון וטירונות). המחזה הוצג לראשונה ב-1986 ומאוחר יותר עובד לסרט טלוויזיה. המחזה הופק בישראל על ידי תיאטרון הבימה.
עלילת המחזה
יוג'ין ג'רום עוזב את בית הוריו בברייטון ביץ' ועובר למנהטן. שם, בעזרת אחיו סטנלי, הוא מנסה להשתלב בתעשיית הבידור ככותב מערכונים קומיים לרדיו ולטלוויזיה. במקביל נאלץ יוג'ין להתמודד עם פירוק משפחתו על רקע היפרדות הוריו.
הפקת המחזה
המחזה, שבוים על ידי ג'ין סאקס, הוצג לראשונה באוניברסיטת דיוק באוקטובר 1986. בכורת המחזה בברודוויי נערכה בדצמבר 1986 בתיאטרון ברודהרסט שם הציג המחזה עד ספטמבר 1988 וירד לאחר 756 הצגות. ג'ונתן סילברמן גילם את יוג'ין ולינדה לאבין ופיליפ סטרלינג גילמו את הוריו, קייט וג'ק. ג'ייסון אלכסנדר גילם את סטנלי בעוד ג'ון רנדולף גילם את סבו של יוג'ין ופיליס ניומן גילמה את דודתו. אליזבת פרנץ החליפה את לאבין בתור קייט ומאוחר יותר הוחלפה על ידי ג'ואן ריברס. לינדה לאבין וג'ון רנדולף זכו ב-1987 בפרס הטוני ובפרס דרמה דסק על תפקידם.
סרט טלוויזיה
סרט המבוסס על המחזה הוקרן לראשונה ב-1992 ברשת ABC. קורי פרקר גילם את יוג'ין וג'ונתן סילברמן (שגילם את יוג'ין במחזה) גילם בסרט את סטנלי. אן בנקרופט וג'רי אורבך גילמו את הוריו של יוג'ין. מישל לי גילמה את דודתו ויום קרונין גילם את הסב. פול בוגרט ביים. קרונין זכה בפרס אמי על תפקידו.