cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עאישה
נישואיה עם מוחמד
עאישה לא הייתה ביחסים טובים עם עלי בן אבו טאלב, חתן הנביא ולימים הח'ליף הרביעי. ישנה סברה, שזאת משום טענת עלי כי היא נאפה, מכיוון שבאחד ממסעותיה עם מוחמד ומאמיניו, חמקה עאישה בחנייה להתפנות לצרכיה, ועם חזרתה חיפשה מחרוזת שאבדה לה. משום משקלה הקל, נושאי האפריון לא שמו לב להיעדרה. היא המתינה עד בואו של צפואן אבן מועטל, צעיר שהכיר את עאישה, ולאחר שכיסתה פניה עלתה על הגמל. השניים הדביקו את השיירה עוד לפני שחשו בחסרונה. מקרה זה גרם לשמועה כי עאישה נאפה. עאישה שלא ידעה על השמועות חלתה ואף הבחינה שמוחמד נוהג בה בקרירות וריחוק. מוחמד היה אובד עצות ולא ידע אל מי לפנות, כי אל אבו בכר לא יכול לפנות, כי הרי הוא אביה של עאישה ועומר מקפיד מאוד בענייני נשים. כששאל את עלי, ענה "נשים יש בשפע, אתה תמיד יכול להחליף אותה באחרת". עאישה מעולם לא סלחה לו על כך. לבסוף ניגש מוחמד לעאישה והפציר בה להודות בחטאה — אם חטאה, והאל יסלח לה. עאישה בת הארבע עשרה השיבה כי לא תודה על דבר שלא עשתה. מוחמד קיבל את גרסתה בעקבות נבואה מאללה שהיא חפה מפשע. המקרה הוכיח שעאישה אישה גאה ואמיצה.
ישנו מקרה בו עאישה נכשלה בלשונה בו כינתה את ח'דיג'ה, אשתו הראשונה של מוחמד, "זקנה חסרת שיניים", דבר שהיה למורת רוחו של מוחמד.
עאישה נחשבת ל"אישה האהובה על הנביא" בין השאר מכיוון שמוחמד קיבל יותר מתנות ביום בו היה תורה להיות איתו, התגלויות היו מגיעות בימים שהיה איתה. כמו כן, ברגעים האחרונים של חייו, על פי אבן אסחאק, מוחמד הוביל את החאג' בפעם האחרונה וביקש משמונה נשותיו לתת לו רשות להישאר עם אשתו עאישה עד למותו. מוחמד מת כאשר ראשו על ברכיה, ונקבר בחדרה של עאישה.
השפעתה אחרי מות מוחמד
עאישה הייתה לדמות חשובה בתחום הפוליטי, ובשנת 656 אף הנהיגה מרד נגד עלי. בעקבות רצח הח'ליף השלישי עות'מאן בן עפאן, התמנה עלי לח'ליף. על אף שלא היה לו קשר ישיר לרצח, מנהיגותו התקבלה באופן חלקי. עאישה, טלחה וזובייר (שני האחרונים היו חברים בשורא) נסוגו למכה, וקראו תיגר על מנהיגותו. השלושה עברו לבצרה תוך גיוס כוחות נוספים. באוקטובר 656 עזב עלי את מדינה, שהייתה עד אז בירתו, ועבר לכופה שם התקבל בקול תרועה. לאחר מכן הגיע עם כוחותיו לבצרה, שם הביס את מתנגדיו ובהם עאישה בקרב שנודע בשם "קרב הגמל", משום שהקרב היה סביב הגמל עליו רכבה עאישה. בעקבות קרב זה הוגלתה עאישה למכה.
עאישה היא המקור לחלק ניכר מכתבי החדית', המספרים על קורותיו והלכות חייו של מוחמד. לדוגמה, אבן אסחאק מצטט מסורת מפי עאישה המבהירה שמסע הלילה והעלייה לשמים של מוחמד היו חוויה רוחנית בלבד.
עאישה, ככל נשותיו של מוחמד, לא התחתנה בשנית לאחר מותו.
דרור רפאל
דרור רפאל (נולד ב-29 בינואר 1974) הוא סאטיריקן ושדרן רדיו ישראלי. התפרסם כחלק מהצמד "שי ודרור".
ביוגרפיה
רפאל גדל ביהוד. בעל תואר שני ביישוב סכסוכים מאוניברסיטת בר-אילן. החל את דרכו הרדיופונית כשדרן ברדיו פיראטי בשם "רדיואקטיבי". משם המשיך לקול ישראל כמגיש רצועות מוזיקה ב-88FM. אחר-כך החל ללמוד ב"מכללת לוינסקי לחינוך", שם השלים תואר ראשון בלשון, חינוך ויהדות. לאחר מכן, חזר רפאל לשדר ברדיו כשהצטרף לצוות רדיו תל אביב, והחל להגיש את תוכנית ההיכרויות "בחסות החשיכה".
ב-1995 פגש את שי גולדשטיין, וברבות השנים השניים הפכו לצמד סטיריקנים מצליח בשם "שי ודרור". השניים שידרו תוכניות הומור וסאטירה ברדיו ובטלוויזיה, בהן "זו ארצנו" ו"שי ודרור". ב-2008 הצטרף לצוות הכותבים של תוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת". באותה שנה החל להגיש את שעשועון הטריוויה הקומי "חידון האשליות" בערוץ 24, ואת השעשועון "ראש בקיר" לצד גולדשטיין בערוץ 10.
ב-2010 החל רפאל להנחות את השעשועון הטלוויזיוני "מישהו בבית?" בערוץ 10.
רפאל מלמד רדיו באוניברסיטת אריאל בשומרון.
באוגוסט 2016 הסתיימו שידורי תוכנית הבוקר "שי ודרור" ברדיו 103FM. ביוני 2018 עלתה לאוויר תוכניתו החדשה ברדיו 103FM - "חליפות" - תוכנית ייעוץ משפטית המשודרת מדי יום שני בלילה. במסגרת התוכנית משוחח רפאל עם מאזינים, ומקשר בין שאלותיהם המשפטיות לבין שורה של עורכי דין ואנשי משפט מקצועיים. מעת לעת מוקדשת חלק מהתוכנית לפרשנות משפטית לאירועי השעה האקטואליים, בליווי עורך דין שמגיע לאולפן. בנובמבר 2018 שב להגיש תוכנית סאטירה שבועית בתחנה מדי חמישי בלילה, לצד הבדרנית הדר לוי.
בספטמבר 2018 השתתף בעונה הראשונה של נינג'ה ישראל VIP.
רפאל השתתף בתוכנית "הישרדות VIP עונה 2", ששודרה ב-2019 ברשת 13, והודח שלישי.
החל משנת 2020, מגיש דרור רפאל יחד עם הסטנד-אפיסט ארז קליימן, תוכנית בוקר יומית ברדיו 90FM.
החל משנת 2022, מגיש דרור רפאל יחד עם הסטנד-אפיסטית הדר לוי, פודקסט שבועי בשם "לא סותמים" מבית All•in. בפודקסט אשר מתפרסם בימי שישי, השניים סוקרים בהומור את אירועי השבוע.
חיים אישיים
רפאל מתגורר ביישוב קדימה. נשוי למרינה, ולהם שני בנים.
שחלה (בוטניקה)
השחלה היא איבר הרבייה הנקבי בצמחים.
בצמחים בעלי פרחים השחלות נמצאות בפרחים עצמם.
השחלה נמצאת במרכז הפרח, בתחתיתו של עמוד העלי ולרוב תיצור חלל סגור שבתוכו יתפתחו תאי המין הנקביים.
בפרחים לא קיים רחם, וההפריה נעשית בשחלה עצמה. תאי הרבייה הזכריים, המופיעים בדרך כלל כגרגירי אבקה צהובים, נוחתים על גבי העלי ונודדים במורדו אל השחלה, שם הם מפרים את הביציות. לאחר ההפריה נושרים עלי הכותרת של הפרח והשחלה גדלה, מתעבה והופכת לפרי, המכיל את הזרעים - עוברי הצמח.
ישנן שלוש תצורות של שחלות:
אוריינות מדיה
קיימות הגדרות שונות למושג אוריינות מדיה, וגם דיונים באשר להבדלים בינה לבין סוגי אוריינות אחרים כמו אוריינות מידע ואוריינות דיגיטלית. אף על פי שאוריינות מדיה ואוריינות מידע דומות מאוד, הן מדגישות אספקטים שונים. אוריינות מדיה מדגישה את המדיה כחלון דרכו האדם רואה את העולם ומבטא את עצמו. אוריינות מידע, לעומת זאת, מדגישה את המידע ככלי שאיתו ניתן לפעול בעולם. מושג נוסף הדומה לאוריינות מדיה הוא אוריינות חדשותית. מושג זה מדגיש את חשיבות האוריינות לדמוקרטיה ולמעורבות אזרחית. גם אוריינות דיגיטלית דומה לאוריינות מדיה, אך היא מדגישה ידע והיכרות עם האינטרנט.
ישנם מספר שאלונים המודדים אוריינות מדיה וסוגי אוריינות דומים. שאלון של אוריינות מדיה יכול, לדוגמה, לשאול את הנבדקים על המידה בה הם מחליפים עם חברים ובני משפחה מידע מהטלוויזיה, החדשות, עיתונים ומגזינים. שאלון של אוריינות מידע יכול לשאול את הנבדקים עד כמה הם בודקים את המידע אליו הם נחשפים ברשת. חלק מהשאלונים הללו מודדים את התנהגות הנבדקים, וחלק אחר מודדים את הידע שלהם.
האפשרויות החדשות להפצת מידע אשר נוצרות בעקבות התפתחות הטכנולוגיה עלולות ליצור מצב של היצף מידע. זהו מצב שבו יש עודף מידע, אשר מפריע ליכולת קבלת החלטות וליכולת להתעדכן. מכאן נוצר צורך לברור את המידע הרצוי משלל המידע הקיים. כדי לעשות זאת, יש לרכוש כישורים לחשיפה פעילה ומודעת לאמצעי המדיה, המאפשרים לסנן ולפרש את המסרים המועברים דרכם על פי ההקשר שבו הם פורסמו. היבט זה חשוב במיוחד בחברה דמוקרטית שבה חופש הביטוי מאפשר לכל אדם להביע את דעתו.
אוריינות מידע מדגישה נגישות והפעלה של חשיבה אנליטית וביקורתית ביחס למידע ולידע הנחשף בקריאה, בשמיעה או בצפייה באמצעות ספרים, עיתונים, כתבי עת, טלוויזיה, רדיו, סרטים, מוזיקה, פרסום, אינטרנט, טלפונים ועוד.
חינוך לאוריינות מדיה
עידן המידע הציב אתגר משמעותי בפני עולם ההשכלה הפורמלית. חינוך לאוריינות מדיה נחוץ משלבי הגן ובית הספר היסודי, משום שכבר בגיל זה נחשפים הילדים לאמצעי התקשורת, בעיקר האלקטרונית, וצורכים את מסריהם כחלק בלתי־נפרד מסביבתם החברתית-תרבותית. המטרה העיקרית של החינוך לאוריינות מדיה היא הדגשת חשיבותו של הידע בתחום המדיה והמודעות הנדרשת לעיבודו הקוגניטיבי ולהערכתו הביקורתית. לצורך כל יש לעודד את הנגישות למידע ולטפח תלמיד המסוגל לזהות, לנתח ולהעריך את המסרים המילוליים, החזותיים והקוליים, המרכיבים את תרבות המדיה העכשווית, בד בבד עם יכולתו ליצור מסרים בערוצי המדיה השונים. יש להקנות מידע על תפקידי המדיה ועל פעולתה בחברה: כיצד מאורגנים אמצעי התקשורת וכיצד הם פועלים, כיצד הם מייצרים משמעויות וכיצד הם נקלטים על ידי קהלי היעד שלהם.
אוריינות מדיה ביקורתית צריכה להנחיל כלים לא רק להערכה נכונה וביקורתית כלפי צריכת טקסטים תקשורתיים, אלא גם כלים לביטוי ולביקורת עצמית ביצירת טקסטים תקשורתיים. החינוך לאוריינות מדיה ביקורתית, אשר החל בהענקת כלים להתמודדות עם המידע האינסופי הנגיש, דורש היום ללמד את יצרכני המדיה להיות בעלי אחריות חברתית ואתית כלפי התכנים שהם מייצרים, על אף האפשרות לאנונימיות.
גישות מרכזיות להוראת החינוך למדיה
גישת ה"דה-מיסטיפיקציה" של המדיה, מדגישה את פענוח "סודות" התקשורת. התלמידים לומדים על הגורמים האחראים להפקת המדיה, כאשר ההנחה היא שהתוודעות לתעשיית התקשורת ולגורמי ההפקה תסייע בהבנת הקשר בין התקשורת לתחומים אחרים, כגון פוליטיקה, כלכלה וחברה, והשלכותיו של קשר זה על הקהל.
גישת "הפדגוגיה הביקורתית", מדגישה את הניתוח והעיון הביקורתי בטקסטים תקשורתיים בהקשרם החברתי-תרבותי. התלמידים מתנסים בפענוח קודים ותבניות של שפת המדיה, בהצגת בעיות ופתרונות ובהעלאת שאלות על נושאים המוצגים בתקשורת, כגון זיהוי בעלי עניין, התכליות המעשיות, מאבקי כוח לשליטה על מקורות מידע וכדומה.
הוראה אפקטיבית של חינוך לאוריינות מדיה תשלב בין שתי הגישות הללו, תוך עשיית שימוש בשני מודלים אפשריים: מודל בזלגט ומודל הפירמידה.
חינוך לאוריינות מדיה ברחבי העולם
כבר ב-1984 קרא אונסק"ו "ליזום ולתמוך בחינוך מקיף לאמצעי התקשורת מהגיל הרך ועד לרמת האוניברסיטה וחינוך מבוגרים". בין הארצות המובילות בנושא זה נמצאות אנגליה, סקוטלנד, הולנד, גרמניה, אוסטריה וצרפת, הזוכות לתמיכת גופים ממשלתיים כלל-ארציים ומקומיים. באוסטרליה ובחבל אונטריו בקנדה הפך הנושא לחלק מלימודי החובה במערכת החינוך. בארצות הברית ניכרת פחות פעילות לימודית ויישום של הוראת התקשורת במערכת החינוך. בדרום אפריקה נועד החינוך לתקשורת בצורה מוצהרת למלא תפקיד גלוי ומרכזי בסדר היום הפוליטי, בנושאים הנוגעים לזכויות אדם, שוויון ושינוי חברתי, במטרה להביא לביטול השפעותיו של משטר האפרטהייד.
תוכניות להגברת אוריינות מדיה
מחקר מתא-אנליזה שכלל 15 מחקרים, בחן את השפעתן של התערבויות להגברת אוריינות מיעד על התנהגויות בריאות מסוכנות בקרב בני נוער. המחקר מצא שהתערבויות שכאלה משפרות את האוריינות המדיה, עם גודל אפקט בינוני. המחקר מצא גם שיפור בעמדות ובהתנהגויות הקשורות להתנהגויות בריאות מסוכנות, אך האפקט היה קטן. באופן כללי, תוכניות לאוריינות מדיה מנסות לקדם מיומנויות מדיה מגוונות: גישה, שימוש, הבנה, ניתוח, הערכה יצירה של תוכן במדיה. בקרב האוכלוסייה הזקנה, רוב המחקרים בתחום בדקו את השימוש במדיה ובטכונולוגיות דיגיטליות. כקבוצה, אוריינות המדיה של האוכלוסייה הזקנה פחות טובה מזו של האוכלוסייה הצעירה.
מושגי מפתח
אוריינות מדיה מייצרת מושגים חדשים להבנתה ומעניקה משמעויות חדשות למושגים קיימים.
התכנסות ואוריינות מתכנסת
תהליכי התלכדות אשר משנים את פני תקשורת ההמונים בעולם כולו. הבסיס לתהליך ההתכנסות הוא תהליך הדיגיטציה. תהליך ההתלכדות של אמצעי המדיה מביא לכך שפעולות ושימושים שלא היו נהוגים במכשירי מדיה מסוימים מתרחבים ופולשים זה לזה, כגון צפייה בערוצי טלוויזיה במחשב, בטלפונים סלולריים, קריאת עיתון במחשב מחובר לרשת האינטרנט, האזנה לרדיו באמצעות הטלוויזיה ועוד. על-פי ח' אדוני וה' נוסק צרכני המדיה צריכים לפתח סוג אוריינות נוסף, זה של האוריינות המתכנסת (Convergent Literacy), על מנת לממש את הפוטנציאל המצוי במכשירים החדשים האלה. "האוריינות המתכנסת מחייבת שליטה באוריינות המסורתית, באוריינות המדיה ובאוריינות התקשוב. נוסף על כך, האוריינות המתכנסת מחייבת יכולת של יצירת תכנים וצריכה ביקורתית של התכנים המוצעים במדיה החדשים".
טכּסט (techst)
המילה נוצרה על ידי הלחם בין המילה טקסט (Text) לבין המילה טכנולוגיה (Tech). זהו טקסט טכנולוגי שמשלב אופנויות שונות (מלל, אימאז'ים שונים, קול, תנועה) ובעל תכונות של הייפר-טקסט. המעבר מטקסט לטקסט משנה את אמצעי המישמוע ואת ההבניה שלהם. הטקסט והמסך מייצגים סימנים שיוצרים משמעות באמצעות תצוגה [display]. כך נוצרות צורות ז'אנריות חדשות של ייצוג יצרני ודינמי.
אוריינות מולטי מודאלית
מודאליות בעברית היא אופנִיוּת. בעבר אוריינות זוהתה עם קריאה וכתיבה של מלל, אך כיום היא מזוהה עם אופנים נוספים של צורות ייצוג כמו: תמונה, תרשים, ציור, ריקוד, תנועה, קול וצלילים. האוריינות הדיגיטלית המולטי-מודאלית יוצרת דקדוקים חדשים של טקסטים מולטי מודאליים.
השתתפות (participation)
השתתפות היא מעורבות בפעילויות. תהליך בו אדם, קבוצה או ארגון, מתייעצים או הופכים למעורבים בצורה פעילה בפרויקט, בתוכנית או בפעילות כלשהי, והופכים לחלק ממכלול גדול יותר. זוהי התאגדות שמטרתה לחלוק את הרווח בין השותפים. ברשת הרווח יכול להיות מגוון, דוגמת שיתוף של מידע וידע בפורומים, בבלוגים, במדיה (סרטים, מוזיקה), בתוכנות ועוד. בכל אחד מהם ריבוי המשתמשים משפר את המערכת, את תפקודה ואת יעילותה. אוריינות-מדיה היא כיום תרבות המעודדת השתתפות דמוקרטית ללא הדרה.
אוריינות מדיה בעולם שטוח זנב
"עולם שטוח זנב" הוא צירוף של שני מושגים: "עולם שטוח" ו"הזנב הארוך". "עולם שטוח" הוא מונח אשר מסביר את התפתחות הכלכלה הגלובלית והתקשורת והשפעתן על משחק הכוחות העולמי ברמת המאקרו "הזנב הארוך" משפיע ברמת המיקרו שכן הוא נוגע ברמה פרטנית לכל אחד מאיתנו. המונח לקוח מעולם הסטטיסטיקה והוא מתאר הרגלי צריכה חברתיים וכלכליים.
אשר עידן טוען כי "מאז ומתמיד היוו טכנולוגיות מידע גורם מרכזי בקביעת אופני האינטראקציה בין בני אדם" [...] במקום תכנים תאגידיים-מונולוגיים, מופיעות בזו אחר זו צורות חדשות של תכנים דיאלוגיים ומולטילוגיים: בלוגים עם טוקבקים, ויקי-ידע (שיתוף ידע) ורשתות חברתיות". אלו מכונים "חוכמת ההמון" ויש לה משקל רב יותר על פני "חוכמת הגאון".
אלמנטלים
אלמנטל (באנגלית: Elemental) הוא כינוי לישויות מיתולוגיות המהווה מעין התגלמות של אחד מארבעת היסודות של העולם העתיק. כינוי זה הופיע לראשונה בכתביו של פאראצלסוס בנושא האלכימיה.
פאראצלסוס מנה ארבעה סוגים של אלמנטל: גנומים - אלמנטל האדמה; נימפות - אלמנטל המים; הסילפות - אלמנטל האוויר; וסלמנדרות - אלמנטל האש. רוב הישויות האלה מצויות בפולקלור בנוסף לאלכימיה, כאשר משתמשים בשמן בחפיפה ליצורים אחרים בפולקלור. עם זאת, לסילפות אין כמעט כל אזכור מחוץ לאלכימיה.
הבסיס לכתבים אלו של פאראצלסוס היא תאוריית היסודות של הפילוסוף היווני אמפדוקלס, לפיה העולם מורכב מארבעה יסודות: אש, אדמה, אוויר ומים. פרדיגמה זו השפיעה מאוד על הפילוסופיה של ימי הביניים, ופאראצלסוס רצה להגדיר קבוצה של ישויות מיתולוגיות אל תוך הפרדיגמה בכך ששייך אותם לתוך ארבעת היסודות.
האלמנטלים של ארבעת היסודות
במיסטיקה, בכישוף ובאלכימיה, האלמנטלים הם מפלצות וחיות אגדיות (שלעיתים מופיעות בצורת רוח) המותאמות/מורכבות מאחד מארבעת היסודות: אש, אדמה, אוויר ומים. היסודות עצמם מאזנים אחד את השני באמצעות ההפכים המשלימים: מים מכבים אש, אש מרתיחה מים, אדמה מכילה וחונקת אוויר, אוויר שוחק האדמה. נהוג ליחס לפאראצלסוס את המצאת האלמנטלים, זאת על אף שפאראצלסוס עצמו, בן המאה ה-16, לא השתמש במונח זה או באף מונח מקביל אחר בגרמנית, שפת כתביו. בכל מקרה, נראה כי פאראצלסוס היה הראשון לתת לאמנטליים שמות, כמו גם שמות שמות חלופיים, אותם ככל הנראה חשב לרשמיים יותר.
האלמנטלים לפי פאראצלסוס הם: פאראצלסוס התייחס לאלמנטלים גם במונחים גרמניים המקבילים ל"אנשי המים", "אנשי ההרים" וכיוצא בזה.
שלושה מתוך שמות אלו, Undina, Gnomus ו-Sylvestris, הופיעו לראשונה בכתביו של פאראצלסוס, אם כי יש לציין כי ש-Undina נגזרת מהלטינית. שמן של הנימפות שאוב עוד מהמיתולוגיה היוונית, שם היו הנימפות לעיתים רוחות או ישויות על טבעיות המקושרות לאתר מסוים, לרוב אתר טבעי, כמו עץ או נהר. פאראצלסוס משתמש במידה מסוימת במיתוס זה של הנימפות, ואף מתארן כדומות לבני אנוש בדומה לתיאור במיתולוגיה היוונית. לעומתן, פאראצלסוס תיאר את הסילפות גדולות יותר, ארוכות יותר וחזקות יותר מבני אדם. לדידו, הגנומים הם נמוכים, והסלמנדרות הן ארוכות, צרות וכחושות.
עקרונות כלליים אלו של רוחות האלמנטל מופיעים גם בספרו של היינריך קורנליוס אגריפה מאותה תקופה, De Occulta Philosophia, שם כתב אגריפה על ארבעה סוגים של רוחות המתאימים לארבעת היסודות, אם כי לא כינה אותם בשמות. עם זאת, אגריפה כן נתן רשימה מפורטת של ישויות מיתולוגיות מסוגים אלו, אך לא ציין מי מהם שייך למי. כמו פאראצלסוס, הוא לא השתמש במונח "רוח אלמנטלית".
אלמנטלים מוזכרים לעיתים קרובות בספרי קוסמוּת הדנים באלכימיה ובכישוף, והם לעיתים "מזומנים" על ידי לחש. בתרבות המודרנית הם מופיעים לעיתים ביצירת ספרותיות העוסקות בפנטזיה. משחקי תפקידים רבים, ובראשם מבוכים ודרקונים, משלבים בתוכם קסמים בהם יכול השחקן לזמן אליו רוח אלמנטל (תורגמה בעברית ל"יסודן" ובחלק מהגרסאות פשוט ל"יסוד") אשר תעזור לו בהרפתקאתו.
המרכז לטניס בישראל - חיפה
המרכז לטניס בישראל - אטנברג חיפה הוא אחד מ-14 המרכזים ברחבי הארץ של המרכז לטניס בישראל.
The Symphony World Tour
The Symphony World Tour הוא סיבוב ההופעות החמישי של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. סיבוב ההופעות החל ב-16 בינואר 2008, והסתיים ב-5 באפריל 2009. סיבוב ההופעות נועד לקדם את האלבום, Symphony.
המרכז לטניס בישראל - חיפה
הפעילות במרכז
כיום משרת המרכז כ-1,000 ילדים ומבוגרים מדי שבוע ומלבד 20 המגרשים קיים קיר אימונים מקורה, כיתת לימוד, וגישה לנכים. המרכז מקיים תוכניות מגוונות לילדים, נוער ומבוגרים: תוכנית פיתוח מוטורי לגילאי 4-6, תוכנית מיני טניס לגילאי 6-8, תוכניות טניס לגילאי 8-18 ותוכנית תחרותית המשלבת אימוני כושר וטניס. לגילאי 18 ומעלה מתקיימים חוגי טניס למתחילים ומתקדמים. בנוסף מתקיימת במרכז תוכנית לחינוך לתנועה ולאורח חיים בריא המועברת בגני ילדים על ידי מורים לחינוך גופני עם התמחות לגיל הרך. בשנת 2013 הוקמו במרכז שני מגרשים מקורים, מהיחידים בארץ, לכבוד יהדות שיקגו בתרומת לסטר ונורמה רוזנברג. מגרשים אלה משמשים את הילדים והמבוגרים בתנאי מזג אוויר קשים.
The Symphony World Tour
סיבוב ההופעות זכה להצלחה חסרת תקדים, בעקבות כך שעלותו עמדה על כ-2 מיליון דולר. כמו כן, במהלך סיבוב ההופעות השתמשו בעשרות אלפי אביזרים שונים ותפאורות שונות, אשר שקלו למעלה מ-100 טונה, מה שעורר עניין בקרב כל מי שנכח בו.
רשימת השירים
להלן רשימת השירים אשר בוצעו במהלך סיבוב ההופעות: הערות
המרכז לטניס בישראל - חיפה
הפעילות במרכז
במרכז תוכניות רבות למען הקהילה שממומנות על ידי תורמים מהארץ ומחו"ל: תוכניות למען ילדים ומבוגרים בעלי צרכים ייחודיים, תוכנית לנכי צה"ל, תוכנית העצמה לנערות בסיכון ותוכנית לילדים יוצאי אתיופיה.
אברהם סוסקין
סוסקין נודע בתור "הצלם של תל אביב", וכמי שצילם את האירוע ההיסטורי של הגרלת המגרשים לאחוזת בית ב-11 באפריל 1909, כשהנוף התל אביבי לא היה אלא רצועת ים ודיונות של חול. בנוסף, זכה לתעד את ראשי הציונות ברגעים המכריעים של תקומת מדינת ישראל. רוב תצלומיו הם תצלומים מאורגנים המראים את טיב ואופי התקופה הקשה של בניית הארץ.
ביוגרפיה
סוסקין נולד ו' בכסלו תרמ"ב ליקותיאל זלמן, סוחר תבואה אמיד ובעל אות כבוד מהצאר, ולזאלטה בת שניאור זלמן רייכלין באורשה שבפלך מוהילב, האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). למד במוסדות חינוך יהודי כגון חדר וישיבה, וכן בגימנסיה המלכותית בסמולנסק, ממנה גורש בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 בעקבות פעילותו בתנועת "פועלי ציון" הפוליטית. הוא למד מגיסו את מלאכת הצילום ונדד ברחבי רוסיה, וב-1901 התיישב ישיבת קבע בלייפאיה שבלטביה. בשנת 1904 הצטרף סוסקין לקבוצת ציונים שעלו לארץ ישראל מסיבות אידאולוגיות, אולם לאחר שהייה קצרה בארץ חלה סוסקין במלריה ושב לרוסיה. עלה שוב לארץ ישראל בשנת 1905 עם חבריו מלייפאיה, כשעמו ציוד צילום רב שהיה ברשותו. יחד עם חבריו שכרו בית במושבה הגרמנית ביפו וייסדו בו את "האוטונומיה הליבאווית", וסוסקין הקים את הצלמנייה היהודית הראשונה ביפו, ברחוב בוסטרוס (כיום רחוב רזיאל). בשנת תר"ע נשא לאישה את גיטה סוסנוביק.
לאחר התפזרות הקבוצה, הקים סוסקין סטודיו לצילום בשכונת נווה שלום, שנקראה "פוטוגרפיה פרוגרס", בשותפות עם הצלם היהודי ג' סרוק שהיה שותפו עד לשנת 1913 לערך. בשנת 1914 עבר סוסקין להתגורר בעיר תל אביב, לאחר שהעירייה ייעדה לו מבנה מגורים ייחודי המותאם לצרכיו הצילומים וכן למגורים עם בני משפחתו ברחוב הרצל 24, והוא פתח את הסטודיו הראשון לצילום בתל אביב. בשנת 1915 נאסר על ידי המושל הטורקי ביפו, לאחר שצילם תור לחלוקת קמח והואשם בניסיון לתעד את העוני בארץ תחת השלטון הטורקי. לאחר מספר שעות שוחרר, אולם התצלום עצמו נגנז. בשנת 1917 גורשו סוסקין ומשפחתו יחד עם כל תושבי תל אביב לפתח תקווה לתקופה של כמה חודשים עקב מלחמת העולם הראשונה.
סוסקין צילם לא רק למטרות פרנסה, אלא גם מתוך תחושת שליחות כנה כמעצב ההיסטוריה המתועדת של העם היהודי. בשנת 1926 הוציא את ספרו הנודע ביותר, "מראות תל אביב 1926-1909", שהציג צילומים המתעדים אירועים משמעותיים מראשית הקמת העיר תל אביב. על הספר קיבל סוסקין מכתבי הוקרה ממאיר דיזנגוף. בין השנים 1923–1924 יצא למסע הצילום המרכזי שלו באזור הצפון, שהתבצע בהזמנת קפא"י.
בשנת 1933 פרש סוסקין במפתיע מעולם הצילום, כאשר סגר את הסטודיו שלו, אחסן את מכלול ארכיון תשלילי הזכוכית שלו בחדר הכביסה שעל גג בניין מגוריו, ועבר להתמקד בתחום הפקות הדפוס מהבית ברחוב לילנבלום מס' 12, עד לשנת 1950 לערך. בשנת 1951 פרש רשמית לגמלאות. סוסקין נפטר ב-1963 בתל אביב, ונקבר בבית העלמין קריית שאול בעיר. הותיר אחריו בת ובן.
על שמו של סוסקין נקרא רחוב בצהלה.
יצירתו
ניתן לחלק את אוסף התצלומים שהשאיר אחריו סוסקין לשלוש קבוצות מרכזיות: תצלומי ארץ ישראל והקמת היישובים בכלל, תצלומי הקמת תל אביב בפרט וצילומי הסטודיו והדיוקנאות. ארכיון התצלומים שלו הוא אחד המקורות החשובים על ראשיתה של תל אביב, העיר העברית הראשונה, ושל ההתיישבות בארץ ישראל. בשנת 2003 נערכה לו תערוכה רטרוספקטיבית תחת הכותרת "אברהם סוסקין, רטרוספקטיבה: 1905–1945", בשני מוזיאונים בישראל במקביל – במוזיאון תל אביב לאמנות הוצגו תמונות מתל אביב, ובמוזיאון הישראלי לצילום בתל חי הוצגו תמונות ההתיישבות העובדת. אוצר התערוכות: גיא רז.
בארכיון של מכון לבון, בו נמצאים רבים מצילומיו, מחולקות תמונות הארכיון לנושאים הבאים: יישובים ציוניים וערים יהודיות ראשונות, בתי ספר וגני ילדים, תיאטראות והצגות, תעשייה וחקלאות ותצלומי סטודיו מאורגנים. כפי שניתן להבין הנושאים אלה, סוסקין תיעד כמעט כל התרחשות מרכזית בתולדות היישוב היהודי בישראל.
צילומי ארץ ישראל
תצלומי ארץ ישראל של סוסקין עסקו בתיעוד של הקמת היישוב היהודי בארץ ישראל. אלה לרוב בוצעו תחת הזמנות חיצוניות, בין אם מהמדינה או מגופים פרטיים, כאשר חלקן צולמו כיוזמה פרטית של סוסקין עצמו. כיוון שחש בחשיבות תיעוד הקמת היישוב, הרבה סוסקין לשתף פעולה עם גורמי מימון חיצוניים, דוגמת קפא"י והקרן הקיימת לישראל. הוא לרוב השתמש באור טבעי בצילומיו, והיה מעמיד ומביים את הדמויות המצולמות לצד מוטיבים מקומיים שהתקשרו לדמות הציוני ששאפו להציג, למשל בצורת כלים חקלאיים (מכוש, מעדר, טוריה וכדומה), מתוך ניסיון ליצור הרמוניה בין הדמויות לרקע. ניכר במקרים רבים כי התמונות מבוימות, כאשר הדמויות המצולמות לבושות בבגדים נקיים, ולא נראים כל סימנים לעבודה פיזית ממשית מצדן. כמעט ולא נמצאו ייצוגים של מזרחים או ערבים בארכיון שהותיר אחריו. סדרת תצלומים בודדה של יהודים יוצאי תימן, שהייתה חריגה בנוף הארכיון, נקראה "היישוב הישן". סוסקין לא נהג ברכב מעולם, ולרוב צילומיו הסתייע בנהג מלווה או שהגיע רכוב על חמור.
צילומי תל אביב
החל משנת 1909 החל סוסקין לצלם באזור שלימים הפך לתל אביב. הוא תיעד תחילה את ראשית הקמת "אחוזת-בית", דיונות חשופות, קבוצות אנשים בסיורים מקדימים, טרקטורים, מסילות ברזל, אוהלים על שפת הים וכדומה. באחד משיטוטיו תיעד את הגרלת המגרשים לאחוזת בית בצילומו ההיסטורי, שנחשב לצילום הראשון של הקמת העיר תל אביב. ספרו "מראות תל אביב 1926-1909", שהודפס בברלין ונכרך בידי אלחנן חפץ בירושלים, איגד את מיטב דימויו של העיר מאותה תקופה. את התמונות צילם סוסקין תחת יוזמות פרטיות או במימון חיצוני, על ידי גופים ממסדיים או פרטיים.
צילומי הסטודיו
סוסקין הרבה לצלם דיוקנאות בסטודיו הפרטי שלו ששכן בביתו שברחוב הרצל 24. הוא צילם אנשים בעלי חשיבות היסטורית לצד אמנים, אנשי רוח ואנשים פרטיים מן השורה. בתוך כך צילם גברים, נשים, משפחות, חיילים, טורסו גברי עירום, תיעוד מתחפשים בפורים, כיתות בתי ספר, קבוצות של חברי "השומר", עוברי אורח מזדמנים ועוד. צילומי הסטודיו שלו מאופיינים בדיוק רב ובהקפדה על קומפוזיציה מאוזנת. צילומים אלה משקפים את מודעותו של סוסקין לעולם הצילום המתפתח, וכן את רצונו להתנסות בטכניקות צילומיות חדשות, למשל בשימוש במראות והצללות, וכן בחידושים טכנולוגיים דוגמת עדשות מרככות וחשיפות כפולות. חלק מאמצעים אלה השתלבו במכלול הצילום שלו, וחלק נזנחו משיקולים פרקטיים.
נותן טעם לפגם
בהלכה נותן טעם לפגם (נטל"פ) הוא תיאור מציאות בה טעמו של מאכל איסור נפגם מהיותו ראוי לאכילה, או שטעמו של המאכל האסור משפיע באופן שלילי על טעמו של מאכל היתר. בתלמוד מובאת מחלוקת תנאים ואמוראים האם מאכל שנפסל מאכילת אדם אסור או מותר, וכן האם מאכל כשר שבלע טעם פגום של מאכל טרף נאסר או לא.
מקור הדין
חכמים דרשו:
כלומר, האוכל איסור שאינו ראוי לאכילת אדם אינו עובר איסור.
כל התנאים מקבלים דרשה זו, אך נחלקו רבי מאיר ורבי שמעון באיזו מציאות עוסקת הדרשה. לדעת רבי מאיר מדובר במציאות בה הנבלה נפסלה מאכילה עוד בחיי הבהמה, ולכן מעולם לא חל עליה איסור נבלה כיוון שמעולם לא הייתה ראויה לאכילה. אך אם בעת מיתתה נאסרה מטעם נבלה ואחר כך נפסלה מאכילה - לא פקע איסורה משום כך. ודעת רבי שמעון שגם כאשר בעת מיתתה נאסרה באיסור נבלה, הואיל ולאחר מכן נפסלה מאכילה וכבר לא נחשבת מאכל - פקע ממנה איסורה.
מחלוקת התנאים אם נותן טעם לפגם אסור או מותר
בתלמוד הבבלי מבואר שמחלוקת רבי מאיר ורבי שמעון הנ"ל נוגעת גם לשאלה האם מאכל אסור שהתערב במאכל היתר באופן שנתן בו טעם פגום (על אף שהאיסור אינו פגום בפני עצמו), אוסר את המאכל או שאינו אוסרו:
לדעת הרמב"ם, הרשב"א, הרא"ש ורוב הראשונים, הלכה כרבי שמעון שנותן טעם לפגם מותר.
מקור ההשוואה בין נבלה לנותן טעם לפגם
לעומת זאת, דעת הר"ן שדין תערובת איסור פגום בהיתר נלמד ישירות מדין נבילה. שכן סברת התורה להתיר נבילה המסרחת היא משום שהאוכלה אינו נהנה כלל מאכילתו, וכך הדבר גם בתערובת איסור פגום בהיתר, שאין כל הנאה מן האיסור כיוון שלא הוסיף שבח לתערובת.
דרגות שונות של פגם
החוות דעת וההר צבי סוברים שמאכל שראוי לאכילה, אלא שאוכלו באופן פגום, כגון בשר חי, או בתוספת תבלין מר מאוד, או באכילה גסה, אינו עובר באיסור תורה כיוון שאוכל שלא כדרך אכילה. וחכמים גזרו שלא לאכול איסור פגום בפני עצמו כיוון שהוא מחשיבו. אך אם יסיר מרירותו וישוב להיות כשיר לאכילה - ישוב האוכלו לעבור באיסור תורה.
לעומת זאת מאכל שנפגם לחלוטין מאכילת אדם, כגון שהרקיב, לדעת הרשב"א והרא"ש הפוסקים כרבי שמעון, בטל ממנו איסור התורה לחלוטין (אלא שחכמים אסרוהו בפני עצמו משום אחשביה), ואם יגרמו לו לשוב להיות כשיר לאכילה, לא ישוב אליו איסור התורה. ולדעת הרמב"ם הפוסק כרבי מאיר, אם התערובת הושפעה לרעה מהמאכל הפגום - היא מותרת, אך אם התערובת גרמה לאיסור הפגום להפוך לכשיר לאכילה, וטעמו מורגש בה, כל התערובת אסורה.
מנגד, דעת המנחת יצחק שגם אם נפסל מאכילת כלב, אם עבר פעולות שגרמו לו לשוב להיות ראוי לאכילת אדם - שב איסורו אליו.
ואילו דעת החלקת יואב ממצעת, שאם נפסל רק מאכילת אדם ולאחר מכן שב להיות ראוי לו, שב לאיסורו. אך אם נפסל מאכילת כלב, שוב לא ישוב לאיסורו.
נותן טעם לפגם בכלים
בפרשת מטות מסופר שכשחזרו חיילי ישראל מהמלחמה במדיין, שעליה צוּוו כנקמה על חטא בנות מואב ומדיין, צווה עליהם אלעזר הכהן להכשיר את כלי מדיין ששללו בתום המלחמה, היות שבלעו טעמים של מאכלים אסורים ('גיעולי גוים').
נחלקו התנאים רבי מאיר ורבי שמעון האם ציווי זה תקף גם לאחר שטעם האיסור הבלוע בכלים נפגם, היות שגם 'נותן טעם לפגם - אסור', או שמא רק בעודו משובח ישנה חובה להכשירו, אך לאחר שנפגם מותר לבשל בו היתר, כיוון ש'נותן טעם לפגם - מותר':
הגדרת אינו בן יומו
בגמרא הנזכרת מובא שלדעת רבי שמעון טעם האיסור הבלוע בדפנות הכלי עודו נותן טעם לשבח במאכל שיבושל שם לאחר מכן כל זמן שהכלי הוא 'בן יומו'. המושג 'בן יומו' שנוי במחלוקת ראשונים. לדעת רש"י מספיק שישהה הכלי לילה שלם כדי שיחשב הטעם הבלוע בו לפגום, ולדעת רוב הראשונים, וכן פסק השולחן ערוך רק אם שהה יממה שלמה מעת לעת מאז הבישול האחרון בטמפרטורה שמתחת ליד סולדת נחשב הבלוע נותן טעם לפגם.
אם בושל בכלי דבר חריף אף לאחר "מעת לעת", יש מי שאומר שהחריפות הופכת את הבליעה הפגומה לטעם לשבח והמאכל החריף יאסר.
נותן טעם לפגם בחמץ ושאר 'איסורי משהו'
בשולחן ערוך נפסק שגם לגבי חמץ בפסח ההלכה היא שנותן טעם לפגם מותר. אך רמ"א כתב שנהוג להחמיר בזה. אחת ההשלכות הבולטות של מחלוקת זו, היא שאלת האפשרות להגעיל כלי חמץ שאינם בני יומם תוך ימי הפסח: לפי פסק השולחן ערוך אין בכך בעייה, אך לפי רמ"א, יש להימנע מכך, שכן החמץ הפגום הבלוע הנפלט מהכלים אל המים עלול להיבלע חזרה בכלים. אמנם לפני הפסח, אין חוששים לכך לפי רמ"א, מכיוון שהוא נוקט שאין להחמיר בדין 'חוזר וניעור' בתערובת לחה.
אח, הימים היפים
אח, הימים היפים (באנגלית: Happy Days) הוא מחזה בשתי מערכות מאת המחזאי האירי סמואל בקט שהוצג לראשונה ב-1961. במערכה הראשונה, ויני (Winnie), שקבורה עד מותניה, מעבירה את היום ומפטפטת עם בעלה וילי (Willie), שחבוי ברובו. המשפט החוזר בדבריה הוא "אח, הימים היפים". במערכה השנייה היא קבורה עד צווארה, בעוד היא ממשיכה לדבר ולהיזכר בימים יפים יותר.
מערכה ראשונה
ויני קבורה עד מותניה בתוך גבעה, תחת שמש קופחת, עם תיק גדול ושחור לצידה. היא מתעוררת לשמע צלצול חודרני של פעמון ומתחילה את שגרת היום שלה בתפילה. היא מדברת לעצמה ללא הרף, מצחצחת שיניים, שותה לגימה אחרונה מבקבוק התרופה שלה וחובשת את כובעה. היא מנסה נואשות לקרוא את הכתוב על מברשת השיניים שלה. היא מעירה את בעלה וילי, שמוסתר בתוך הגבעה, ומפטפטת אתו, חד צדדית. היא מגיב לעיתים בקריאת כותרות מהעיתון, שאחת מהן מזכירה לה את הנשיקה הראשונה שלהם. שניהם מתבוננים בגלויה שהיא כנראה ארוטית. ויני מסבירה לווילי שההקשבה שלו מאפשרת לה להמשיך לדבר, והיא מאושרת כשהוא מגיב לכמה משאלותיה, ולו בתגובה קצרה ביותר. מתיקה היא מוציאה אקדח, נזכרת בכך שווילי ביקש ממנה לקחת את האקדח ממנו, ומניחה את האקדח לצידה. היא פותחת שמשיה כדי להגן על עצמה מפני השמש, אבל השמשיה נשרפת. היא מוצאת בתיק תיבת נגינה, בעת שווילי מצטרף קצרות לנגינתה. ויני משייפת ציפורניים ונזכרת באנשים שכבר נפטרו, מר וגברת שאוור (או אולי קוקר), ששאלו אותה למה היא תקועה באדמה. היא מכינה את תיקה ללילה ומנחה את וילי בזחילתו אחורנית, אל החור שלו.
מערכה שנייה
ויני קבורה כעת עד צוואר, עדיין חובשת את כובעה, והתיק שלה והאקדח עדיין לצידה. הפעמון מעיר אותה, וממשיך להעיר אותה בכל פעם שהיא נרדמת. היא חשה שווילי עדיין שם, אבל לא יכולה לראות אותו, והוא לא מגיב יותר כלל לפטפוטיה. היא ממשיכה לדבר, ונזכרת בפעם שבה ילדה קטנה בשם מילדרד הפשיטה את הבובה שלה בלילה בגן, אבל הזיכרון מופסק בידי החרדה בנוגע לגורלו של וילי, וזיכרונות נוספים אודות מר וגברת שאוור. וילי זוחל החוצה מהגבעה, לבוש בהידור, מה שמזכיר לה את היום בו ביקש את ידה. היא מעודדת אותו לטפס על הגבעה לכיוונה, ומאושרת כשהוא ממלמל: "ווינ". היא שרה את השיר שבתיבת הנגינה, שיר אהבה.
ויני
"אישה בת חמישים לערך", שמעבירה את זמנה בין "צלצול הפעמון להשכמה לצלצול הפעמון להשכבה", בעודה מבצעת שגרת יום מדויקת. במערכה ראשונה, לאחר שהיא מוציאה מתיקה דברים באופן שיטתי – מסרק, מברשת שיניים, משחת שיניים, בקבוק של תרופה, שפתון, פצירה, אקדח ותיבת נגינה, שגרת הפעולות מועלית לדרגת טקס. בהוראות שכתב בקט לבילי וויטלו ב-1979, הא מדגיש:
בסוף היום היא אוספת בזהירות את רכושה – מלבד האקדח – ומניחה אותו בחזרה בתיק. ויני לעולם לא מגששת בתחתית התיק, ולכן זו גם תיבת אוצר.
החפצים בתיק משמשים גם כעזרי-זיכרון. אבל יותר מכך, הם מספקים לה מה שמרי דול (Mary Doll) מכנה "מצבות של משמעות קיומית". החפצים מחזירים את ויני לזיכרונות של ימים מסוימים, ולאירועים חשובים שהתרחשו בהם.
כל החפצים שלה מיושנים או עומדים בפני סיום. בתחילת המערכה הראשונה היא לוגמת לגימה אחרונה מבקבוק התרופה שלה, לפני שהיא משליכה את הבקבוק הרחק. במברשת השיניים שלה כמעט ולא נותרו סיבים, והליפסטיק שלה בבירור עומד בפני סיום. השמשיה שלה דהויה עם "הרבה סיבים משתלשלים" ואפילו בשרשרת הפנינים שלה יש "יותר חוטים מפנינים".
בקט אומר שהיא "כמו ציפור", ושהיא עושה כל מאמץ כדי להתרומם מעל מצבה הקשה, אבל המציאות מתעקשת להוריד אותה לקרקע. היא אף פעם לא מטילה ספק בסיבות שהביאו אותה למצבה הנוכחי, וגם לא מסבירה אותו, אבל החלום שלה הוא שהיא "תוכל פשוט לרחף למעלה לעבר הכחול... ואולי יום אחד הארץ תיסוג ותשחרר אותי, המשיכה היא כה חזקה, כן, תישבר סביבי ותשחרר אותי".
וילי
וילי הוא "בערך בן ששים". בניגוד חמור לפטפטנות של ויני, וילי הוא לקוני עד שיתוק. בכל המערכה השנייה וילי ממלמל בקושי מילה אחת בת הברה אחת. רוב הדיאלוג שלו מורכב מהודעות שהוא מקריא מהעיתון; התגובות שלו לוויני, כשהוא כבר עונה לה, הן נדירות ולא תקשורתיות. תפקידו המרכזי הוא לספק לוויני מישהו לדבר אליו "רק לדעת שבתאוריה מישהו יכול לשמוע אותי, זה כל מה שאני צריכה".
הוא שומר על עצמו מחוץ למבטה של ויני, ומגיח מהתעלה שלו רק מדי פעם. העניין היחיד שלו הוא עיתון ישן וגלויה אירוטית. הוא ישן מתחת לאדמה, והפעמון שמעיר את ויני לא מטריד אותו.
תפאורה
ויני שקועה ב"גבעה קטנה". היא חיה בשיטפון של אור בלתי פוסק, שאי אפשר להימלט ממנו: אפילו השמשיה שהיא מוציאה לרגע ניצתת, ומותירה אותה ללא הגנה. אנחנו יודעים שהיא לא תמיד הייתה קבורה ככה, אבל לא יודעים איך הגיעה למצב שהיא כלואה.
בקט דורש שהתפאורה תיבנה "במקסימום פשטות וסימטריה", עם "וילון אחורי שמעניק נופך של תלת מימד, שייצג אחידות בלתי שבירה ושמים שנסוגים למרחק". "מה שיאפיין את כל הסצנה, שמיים וארץ", הוא כותב, "הוא הריאליזם הפתטי והבלתי מוצלח, המוניות שמזכירה מיוזיקל או הופעת פנטומימה סוג ג', אותה איכות של יהירות, שמגיעה מחיקוי גרוע ורציני שמעורר צחוק".
התפאורה מזכירה גלויה של חוף, עם ויני קבורה בחול ועם וילי, עם מטפחת קשורה שמונחת על הראש. הרקע המזויף מזכיר גם את ציורים על דיקטים, שבהם הראש גזור, ואפשר להצטלם לידם, שמוצבים לעיתים באטרקציות תיירותיות. אפילו השם של המחזה, "אח, הימים היפים", הוא מסוג הביטויים שמשמשים בדרך כלל להיזכרות נוסטלגית בסוג של חופשה שכזו. לא למותר לציין כי בקט עבד על המחזה בזמן ששהה באתר הנופש האנגלי פולקסטון, שעל שפת הים, במהלך השבועיים בהם היה מחויב לשהות באנגליה, לפני שנישואיו לסוזן הפכו רשמיים.
נושאים
המחזה, שבו ויני קבורה באדמה, בעוד וילי זוחל על האדמה, הוא בהחלט מוזר. "מוזרות", בקט אומר, "הייתה תנאי הכרחי למחזה – למצוקה של ויני במחזה".
במהלך החזרות בברלין הוא אמר: "במחזה הזה יש שילוב של מוזר ופרקטי, המסורתי עם העובדתי. זהו הצומת בין הקומדיה לטרגדיה".
השאלה "מה המשמעות של זה?" מושמעת במחזה על ידי עובר האורח מר שאוור (או קוקר).
בקט הסביר זאת במכתב לאלן שניידר (Alan Schneider):"Shower ו-Cooker מגיעים מגרמנית 'schauen' & 'gucken' (להסתכל). הם מייצגים את הקהל, שרוצה לדעת מה המשמעות של דברים'."המחזה לא מספק תשובות. כשקיי בויל (Kay Boyle) שאל את בקט למה וילי מנסה להגיע לוויני בסוף המחזה, הוא משיב:
עם זאת, המטאפורה המרכזית ברורה: ויני שוקעת בנחרצות בחולות הטובעניים של הזמן והאכזבה. המצב הקיומי של הדמויות זוכה לתצוגה חזותית בעזרת הגבעה שמתהדקת סביב ויני, ששוקעת יותר ויותר. ככל שהיא מתקרבת לסוף, היא שוקעת לאט יותר, והסוף לא משחרר אותה מכאב ההיתקעות בגבעה. בקט מנסה לייצג את החזרה האינסופית של רגעי גסיסה, ולא את המוות עצמו. הדמויות שלו מקוות לגמור את החיים, אבל הסוף לעולם לא מגיע, משום שהשעון הופך אטי יותר ויותר. יש עוד קצת זמן, תמיד.
הרולד בראון
הרולד בראון (באנגלית: Harold Brown; 19 בספטמבר 1927 – 4 בינואר 2019) היה פיזיקאי גרעין אמריקאי ששימש כמזכיר ההגנה של ארצות הברית בין השנים 1977 – 1981 בממשלו של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר. קודם לכן, בממשליהם של הנשיאים ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון, הוא שימש כתת-שר ההגנה למחקר והנדסה בין השנים 1961 – 1965 וכמזכיר חיל האוויר בין השנים 1965 – 1969.
כמי שהוגדר בילדותו ילד פלא, סיים בראון את לימודיו בבית הספר תיכון ברונקס למדעים בגיל 15, ואת לימודי הדוקטור בפיזיקה באוניברסיטת קולומביה סיים בגיל 21. כמזכיר ההגנה, הוא הקים קבוצת עבודה לכינון הסכמי קמפ דייוויד, השתתף במשא ומתן על נושא הנשק האסטרטגי מול ברית המועצות ותמך, ללא הצלחה, באשרור הסכם סאל"ט-2.
ראשית חייו
בראון נולד בברוקלין, ניו יורק כבנם של אברהם, עורך דין במקצועו, שלחם במלחמת העולם הראשונה ושל גרטרוד לבית כהן, בתו של מנהל חשבונות בבית מסחר ליהלומים. הוריו היו יהודים חילוניים ותומכים נלהבים של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט. מגיל צעיר מאוד נמשך בראון ללימודי המתמטיקה והפיזיקה. הוא למד בתיכון ברונקס למדעים, שאותו הוא סיים בגיל 15 עם ממוצע ציונים של 99.5. מיד עם סיום לימודיו הוא התקבל ללימודים באוניברסיטת קולומביה וקיבל שם תואר ראשון בהצטיינות כבר בגיל 17 וכן פרס מיוחד על הישגים אקדמאים יוצאי דופן. הוא המשיך את לימודיו בקולומביה וב-1949 סיים לימודי הדוקטור בפיזיקה, בגיל 21.
לאחר תקופה קצרה בה עסק בהוראה ובמחקר פוסט-דוקטורט, היה בראון לחוקר במעבדה הלאומית לורנס ברקלי באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בברקלי הוא לקח חלק בבניית טיל הפולאריס ובפיתוח הפלוטוניום. ב-1952 הוא הצטרף לסגל מעבדת הקרינה של אוניברסיטת קליפורניה בליברמור וב-1960 היה למנהלה, לאחר שירש בתפקיד את אדוארד טלר, שבראון היה בן חסותו. בליברמור הוביל בראון צוות של שישה פיזיקאים אחרים, כולם מבוגרים ממנו, שעשו שימוש בכמה מהמחשבים הראשונים ובמתמטיקה והנדסה כדי להקטין את גודלם של ראשי הנפץ התרמו-גרעיניים לשימוש צבאי אסטרטגי. בראון וצוותו תרמו למוניטין של מעבדת ליברמור כאשר עיצבו ראשי נפץ גרעיניים קטנים וקלים מספיק כדי שניתן יהיה להתקינם בצוללות הגרעיניות של צי ארצות הברית. בשנות החמישים הוא שימש כחבר, או יועץ של כמה גופי מחקר פדרליים וכיועץ מדעי בכיר בוועידה להפסקת הניסויים בנשק גרעיני בשנים 1958 – 1959.
בין השנים 1961 – 1965 שימש בראון תחת מזכיר ההגנה רוברט מקנמארה כתת-השר למחקר והנדסה. ומאוקטובר 1965 ועד פברואר 1969 הוא כיהן כמזכיר חיל האוויר, בתחילה תחת מקמנארה ולאחר מכן תחת קלארק קליפורד.
מינויו ומשנתו הביטחונית
אף על פי שבראון צבר כמעט שמונה שנים של שירות בפנטגון, הוא היה מדען הטבע הראשון שמונה כמזכיר ההגנה. הוא היה מעורב למעשה בכל תחומי הפעילות של המחלקה. על רקע מטרת ממשלו של ג'ימי קרטר לארגון מחדש של הממשל הפדרלי, כתב בראון סקירה מקפת על מערכת ההגנה שבסופו של דבר הייתה הבסיס לשינוי משמעותי. לעומת זאת הוא הבין את מגבלותיה של רפורמה יעילה. באחד מנאומיו הראשונים לאחר סיום תפקידו, שנשא באוניברסיטת מישיגן במרץ 1981 שנקרא "ניהול מחלקת ההגנה – מדוע לא ניתן לעשות זאת", הוא אמר:
בהתייחסו לתכנון האסטרטגי, היה בראון שותף במידה דומה מאוד לדאגותיהם של קודמיו מן המפלגה הרפובליקנית – הצורך להשביח את הכוחות המזוינים של ארצות הברית ולשפר את הסדרי הביטחון הקולקטיביים – אך עם מחויבות חזקה יותר להטלת מגבלות על שימוש בכלי נשק. בראון דבק ברעיון של "איזון חיוני" (essential equivalence) במרוץ החימוש הגרעיני מול ברית המועצות. משמעות הדבר הייתה ש"הכוחות הגרעיניים האסטרטגיים הסובייטיים לא יהפכו לאמצעי שימושי למינוף מטרות פוליטיות, דיפלומטיות או צבאיות. יש לשמור על יציבות גרעינית, בעיקר בעת משבר. כל היתרונות של המאפיינים הצבאיים שמהן נהנתה ברית המועצות, הן קיזוז היתרונות של ארצות הברית במאפיינים אחרים. וארצות הברית למעשה, וגם לא לכאורה, לא נמצאת בעמדת נחיתות מול הכוחות הגרעיניים האסטרטגיים של ברית המועצות".
בספר זיכרונותיו שכתב מאוחר יותר ב-2012, "הביטחון זרוע-הכוכבים" (Star-Spangled Security), הדגיש בראון שוב את משנתו:
על פי הניו יורק טיימס, הבינו מומחים במבט לאחור שבניגוד לנרטיב הפופולרי שהנשיא רונלד רייגן הגדיל את ההוצאה על ביטחון כדי לנצח (ובסופו של דבר לגרום לקריסתה) את ברית המועצות, היו אלו בראון וקרטר שהחלו "לשמור על המאזן האסטרטגי, אל מול החידושים האוויריים והבליסטיים הסובייטים באמצעות שיפור הטילים בליסטיים בין יבשתיים, באמצעות שדרוג המפציצים האסטרטגיים B-52 סטרטופורטרס וציודם בטילי שיוט לגבהים נמוכים והצבתן של הרבה יותר צוללות לשיגור טילים המצוידות בטילים מרובי ראשי נפץ.
טילים גרעיניים
בראון ראה צורך חיוני להמשיך ולהחזיק במכלול המשולש של הטילים הבליסטיים הבין יבשתיים, מערכות שיגור הטילים מהצוללות והמפציצים האסטרטגיים. כמה מההחלטות החשובות ביותר של ממשל קרטר על מערכות הנשק השתקפו במחויבות זו. אף על פי שהוא החליט לעצור את מיזם ה-B-1 לנסר, הוא המליץ לשדרג את מפציצי ה-B-52 ולצייד אותם בטילי שיוט ונתן אור ירוק לפיתוח טכנולוגיות החמקנות, שטופחו על ידי תת-מזכיר ההגנה למחקר והנדסה, ויליאם פרי, שאפשר לייצר מטוסים (מפציצים לצד כלי טיס אחרים) עם חתימת מכ"ם נמוכה מאוד, שסביר להניח שיהיו מסוגלים להתחמק ממערכות ההגנה של האויב ולשגר את מטענם אל המטרות. הממשל גיבה את פיתוח טיל ה-MX שיועד להחליף את הטילים הבין-יבשתיים משנות השמונים שבהדרגה הפכו ליותר ויותר פגיעים, המיניטמן והטיטן. כדי להבטיח את השרידות של טילי ה-MX המליץ בראון להציבם ב"מקלטי הגנה רב-תכליתיים". 200 טילי MX יועדו להיות מוצבים ביוטה ובנבדה, כשכל טיל ישונע בין 23 מקלטים המיועדים רק לו, כך שלצורך כך הוקמו 4,600 מקלטים. אף על פי שתוכנית זו הייתה יקרה מאוד ושנויה במחלוקת מבחינה סביבתית, טען בראון שזו הדרך הטובה ביותר להגן על הטילים מפני מתקפת אויב. בנוגע לצלע הימית של המכלול המשולש, בראון האיץ את פיתוח הצוללות הגרעיניות מסדרת אוהיו וקידם את המרת הצוללות מסדרת פוסידון לבעלות יכולות מלאות לשיגור טילים מרובי ראשי נפץ.
בראשית שנת 1979 כבר היו בראון ואנשי צוותו בעיצומו של תהליך הפיתוח של "אסטרטגיית הנגד" (countervailing strategy), גישה לבחירת מטרות גרעיניות שמזכירי ההגנה לשעבר, רוברט מקנמארה וג'יימס ר' שלזינגר מצאו אותה מעניינת, אך מעולם לא הודו בכך בפומבי. כפי שבראון תיאר זאת, "חובה עלינו להחזיק ברשותנו כוחות וכלי טיס לשימוש הכוחות הגרעיניים האסטרטגיים שלנו, כך שבמקרה של תוקפנות כלפי האינטרסים שלנו, יריבינו יכירו ששום תוצאה מתקבלת על הדעת לא תצא מכך. הסיכוי לכישלון כזה ירתיע מפני מתקפת אויב על ארצות הברית או על האינטרסים החיוניים שלנו". אף על פי שבראון לא פסל את גישת ההשמדה ההדדית המובטחת, ששמה דגש על אזורים אורבניים ומטרות תעשייתיות, הוא האמין ש"חורבן כזה לא חייב להתרחש באופן אוטומטי, להיות הברירה היחידה שלנו, או תלוי במתקפה כל שהיא של האויב. אכן, ניתן להעלות על הדעת שהמשימה של השמדה מובטחת לא תתבצע כלל במקרה שהמתקפה כשלה".
אימוץ רשמי של אסטרטגיית מתקפת הנגד הגיעה לידי ביטוי כאשר חתם הנשיא קרטר על "צו נשיאותי 59" ב-25 ביולי 1980. בהסבירו את צו זה טען בראון שאין זו דוקטרינה אסטרטגית חדשה, אלא יותר עידון, קודיפיקציה של הסברים קודמים למדיניות האסטרטגית שלנו. החלק העיקרי של הצו, כפי שבראון תיאר אותו, היה:
בשל העובדה שחשיפתם הבו-זמנית של צו נשיאתי 59 וטכנולוגיית החמקנות התרחשה בעיצומם של הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1980, כמה ביטויי ביקורת שנמתחו על ממשל קרטר, טענו שהממשל הדליף אותם כדי שיהוו טענות נגד להאשמות על חולשתו ויגבירו את סיכוייו להיבחר בשנית. אחרים הטיחו את ההאשמה שהצו הפך את האפשרות שארצות הברית תיזום עימות גרעיני לסבירה יותר, בהתבסס על ההערכה שמלחמה גרעינית עשויה להיות מוגבלת במידה זו או אחרת. בראון עמד על כך ש"אסטרטגיית הנגד" לא הייתה אסטרטגיה של מכה ראשונה. כפי שהוא הגדיר זאת, "שום דבר במדיניות לא משקף שמלחמה גרעינית עלולה להיות אמצעי מכוון להשגת המטרות הביטחוניות הלאומיות שלנו. ...אך אין אנו יכולים להרשות לעצמנו את הסיכון שההנהגה הסובייטית עלולה להשתעשע ברעיון שמלחמה גרעינית היא אפשרות סבירה או שהיא יכולה להיות אמצעי לכפות מטרות.
נאט"ו
בראון התייחס לחיזוקה של ברית נאט"ו כאל נקודת מפתח בביטחון הלאומי ופעל רבות להפיח רוח חיים בברית. בסיועו של רוברט קומר, שבתחילה היה יועץ מיוחד לענייני נאט"ו ולאחר מכן תת-מזכיר ההגנה למדיניות, יזם בראון שורה של יוזמות זמן קצר לאחר שנכנס לתפקידו. במאי 1978 אישרו ראשי ממשלות מדינות נאט"ו תוכנית הגנה ארוכת טווח שכללה עשר קטגוריות של סדרי עדיפויות: מוכנות משופרת; תגבור מהיר; כוחות מילואים אירופאים טובים יותר; שיפורים ביכולות הימיות; הגנה אווירית משולבת; פיקוד, שליטה ותקשורת יעילים; לוחמה אלקטרונית; תהליכים הגיוניים לשיתוף פעולה בחימוש; תיאום לוגיסטי ועתודות מלחמה מוגדלות; מודרניזציה של הזירה הגרעינית. כדי ליישם את הקטגוריה האחרונה החליטו שרי החוץ וההגנה של נאט"ו בדצמבר 1979 להגיב על הצבתם של כלי נשק גרעיניים סובייטיים חדשים – טילי ה-SS-20 Saber ומטוסי הטופולב Tu-22M בהצבתם של 108 טילי פרשינג 2 ו-464 טילי שיוט קרקעיים בכמה ארצות אירופאיות החל מדצמבר 1983. מנהיגי נאט"ו הצביעו על כך שהצבת הטילים החדשים תצומצם אם תהיה התקדמות משביעת רצון בדיונים על הפיקוח על הנשק עם ברית המועצות. בדחיפתו של בראון, התחייבו חברות נאט"ו ב-1977 להרחיב את ההוצאה התקציבית של כל אחת ואחת מהן בקצב של 3% לשנה בין השנים 1979 – 1986. המטרה, הסביר בראון, הייתה להבטיח שהמשאבים והיכולות של הברית – הן קונבנציונליים והן גרעיניים – יגיעו לאיזון מול אלו של הגוש המזרחי. אף על פי שכמה מחברות נאט"ו היססו לאשרר את ההסכמה להצבת הטילים החדשים ולא תמיד שמרו על הגידול של ה-3%, היה בראון שבע רצון מהתקדמותה של ברית נאט"ו. בערך באמצע תקופת כהונתו הוא סיפר למראיין שהוא סבור שההישג החשוב ביותר שלו עד כה היה התחדשותה של ברית נאט"ו.
בראון גם ניסה לחזק את תרומתן הביטחונית של בעלות בריתה של ארצות הברית מחוץ לברית נאט"ו, במיוחד יפן וקוריאה הדרומית. הוא האיץ שוב ושוב בממשלת יפן להגדיל את תקציב הביטחון שלה כדי שהיא תוכל לתרום חלק משמעותי יותר בנטל של המדינות המערביות במרחב הפסיפי. אף על פי שב-1977 החליט ממשל קרטר על נסיגה בשלבים של הכוחות הקרקעיים מקוריאה הדרומית, הוא התחייב להמשיך להגיש למדינה זו סיוע צבאי ואחר. מאוחר יותר, בשל הגידול המשמעותי בגודלם של הכוחות המזוינים העממיים של קוריאה הצפונית, וההתנגדות בארצות הברית לנסיגת הכוחות, גנז הנשיא קרטר את התוכנית והותיר כ-40,000 חיילים אמריקאים בקוריאה הדרומית. כינון היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית לבין סין ב-1 בינואר 1979, היו ההכרה של ארצות הברית ברפובליקה העממית של סין 30 שנים לאחר הקמתה. שנה מאוחר יותר קיים בראון ביקור בסין, שוחח עם ההנהגה הפוליטית והצבאית שלה וסייע להניח את היסוד לשיתוף הפעולה המוגבל בנושאי הביטחון בין שתי הארצות.
הפיקוח על הנשק
סוגיית הפיקוח על הנשק הייתה חלק בלתי נפרד ממדיניות הביטחון של בראון. הוא תמך בתוקף בהסכם סאל"ט 2 שנחתם ביוני 1979 בין ארצות הברית לברית המועצות והיה הדובר הראשי של הממשל בשכנוע הסנאט לאשר אותם. הסכם סאל"ט 2 הגביל את כל אחת משתי המעצמות ל-2,250 מערכות שיגור של נשק גרעיני אסטרטגי (מפציצים, טילים בין-יבשתיים, טילים לשיגור מצוללות וטילים בליסטיים אוויר-קרקע), כולל מגבלת בינים של 1,200 משגרי טילים מרובי ראשי נפץ, שמתוכם רק 820 יכלו להיות משוגרים בטילים בליסטיים בין-יבשתיים. ההסכם גם הטיל הגבלות על מספר ראשי הנפץ בכל טיל ועל הצבתן של מערכות טילים בליסטיות קרקעיות חדשות, למעט טיפוס חדש של טיל בין יבשתי קל לכל אחד מהצדדים. היה בהסכם גם תנאי שכל אחד מהצדדים ישתמש רק באמצעים הטכנולוגיים שלו עצמו.
בראון הסביר שהסכם סאל"ט 2 יצמצם את כוחה האסטרטגי של ברית המועצות, יאפשר יציבות ואפשרות לחזות מראש בצורה טובה יותר את היחסים בין שתי המעצמות בתחום הגרעין, יצמצם את העלויות של החזקת המאזן האסטרטגי, יסייע לארצות הברית לנטר את כוחותיה של ברית המועצות ויפחית את הסיכוי לפרוץ מלחמה גרעינית. הוא דחה את ההאשמות מצד מבקרי ההסכם שארצות הברית שגתה בהערכתה את כוחה הצבאי של ברית המועצות, שההסכם יחליש את הברית בין מדינות המערב, שאין לבטוח בברית המועצות שתקיים את סעיפי ההסכם ושלא ניתן באמת לוודא את קיומם. בין השאר כדי לרצות את מתנגדי ההסכם בסנאט, הסכים ממשל קרטר בסתיו 1979 לתמוך בגידול משמעותי יותר בתקציב ההגנה. עם זאת, פלישת ארצות הברית לאפגניסטן בדצמבר 1979 גרמה לכך שהסנאט לא קיבל את תנאי החוזה באותה עת, ואילץ את הנשיא לסגת ממנו. עם תום תקופת כהונתו ב-1981 אמר בראון שהכשל לאשרר את הסכם סאל"ט 2 היה הדבר שהוא מצר עליו ביותר. ארצות הברית וברית המועצות המשיכו בכל זאת למלא אחר סעיפי ההסכם, אף על פי שהוא היה בלתי מחייב, עד 1986, כאשר הנשיא רונלד רייגן האשים את ברית המועצות בהפרת תנאי ההסכם ונסוג ממנו לחלוטין.
תעלת פנמה
לצד שאלות ביטחוניות לאומיות מרכזיות, היה על בראון להתמודד עם כמה בעיות דחופות, ביניהן סוגיית תעלת פנמה. השליטה באזור תעלת פנמה הייתה סלע מחלוקת מאז קיבלה פנמה את עצמאותה מידי קולומביה ב-1903 והעניקה לארצות הברית זיכיון תמידי. באמצע שנות השישים של המאה ה-20, לאחר סדרה של מהומות שהתחוללו באזור, החלו ארצות הברית ופנמה לנהל משא ומתן לסירוגין עד 7 בספטמבר 1977, כאשר שתי המדינות חתמו על שני הסכמים, אחד שעל פיו תעבור השליטה המלאה באזור לידיה של פנמה עד שנת 2000, והשני שהבטיח את היותו של האזור נייטרלי. מחלקת ההגנה הייתה גורם חשוב בדיונים עם פנמה. בראון תמך בחתימה על ההסכמים ונאבק קשות להשגת אישור הסנאט (שניתן במרץ ובאפריל 1978), ועמד על כך ששני ההסכמים מהווים יתרון לארצות הברית וחיוניים לעתיד ההפעלה והביטחון של התעלה.
המזרח התיכון
בסוגיות המזרח התיכון, תמך בראון במאמציו של הנשיא קרטר להיות המתווך במשא ומתן בין ישראל לבין מצרים שהובילו לחתימת הסכמי קמפ דייוויד בספטמבר 1978 ולחתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים במרץ 1979. בזירה מזרח תיכונית אחרת, נפילת השאה באיראן בינואר 1979 חיסלה בעל ברית חשוב של ארצות הברית והציתה שרשרת של אירועים שהמיטו אסון על מדיניות ארצות הברית באזור. בנובמבר 1979 פרצו מהפכנים איראנים לשגרירות ארצות הברית בטהראן והחזיקו ביותר מ-50 בני ערובה. בראון היה שותף מרכזי בתכנון ניסיון מבצע החילוץ של בני הערובה שהסתיים בכישלון ובנפילתם של שמונה חיילים אמריקאים ב-24 – 25 באפריל 1980. רק ביומו האחרון כנשיא ,20 בינואר 1977, עלה בידו של הנשיא קרטר להגיע להסדר סופי לשחרורם של בני הערובה.
הפלישה הסובייטית לאפגניסטן
הפלישה הסובייטית לאפגניסטן בדצמבר 1979 כדי לחזק את המשטר הפרו-סובייטי שם גרם בהמשך לסיבוך בתפקידה של ארצות הברית במזרח התיכון ובדרום-מערב אסיה. בתגובה לאירועים באיראן ובאפגניסטן ומתוך ציפייה לאירועים נוספים, הפעיל בראון את "כוח המשימה המשותף לפריסה מהירה" (Rapid Deployment Joint Task Force – RDJTF) בבסיס חיל האוויר מקדיל בפלורידה ב-1 במרץ 1980. אף על פי שגורם זה היה באופן רגיל מפקדת תכנון מבלי שיעמדו לרשותו כוחות מבצעיים, יכול היה ה-RDJTF לגייס כוחות כאלה מכמה זרועות ולפקד עליהם בשעת משבר. באורן הסביר שה-RDJTF היה אחראי על התוויית תוכניות מגירה, בעיקר בדרום-מערב אסיה והחזקת יכולות ומוכנות למשימות מסוג זה.
תקציב
כמו כל קודמיו בתפקיד, נושא התקציב תפש חלק ניכר בסדר יומו של בראון. במהלך מערכת הבחירות של 1976, מתח הנשיא קרטר ביקורת על ההוצאה התקציבית על ביטחון של ממשל ג'רלד פורד והבטיח לבצע קיצוצים בתקציב ההגנה בסדר גודל של 5 עד 7 מיליארד דולר. זמן קצר לאחר מינויו כמזכיר ההגנה, הציע בראון סדרה של תיקונים בהצעת התקציב של פורד לשנת התקציב 1978, שיאפשרו קיצוץ של כמעט 3 מיליארד דולר, אך עדיין יאפשרו הגדלה של יותר מ-8 מיליארד דולר בהשוואה לזה של שנת התקציב 1977. התקציבים הבאים בתקופת כהונתו של בראון גדלו באופן כללי שנה אחר שנה, ושיקפו את עליית האינפלציה, את הצורך לחזק ולשדרג את הכוחות הקונבנציונליים שהוזנחו בצורה זו או אחרת מאז תום מלחמת וייטנאם, והאתגרים הרציניים שארצות הברית התמודדה איתם במזרח התיכון, באיראן, באפגניסטן ובמקומות אחרים.
תקציבי ההגנה שאושרו בתקופתו של בראון היו: 116.1 מיליארד דולר ב-1978, 124.7 מיליארד דולר ב-1979, 141.9 מיליארד דולר ב-1980 ו-175.5 מיליארד דולר ב-1981. במונחים של עלייה ריאלית הייתה ירידה קלה באחוזים בין השנים 1978 ו-1979 ועליה קלה בין השנים 1980 ו-1981. חלק מהגידול בתקציב בשנת 1981 נזקף להתאמות שבוצעו על ידי ממשל רייגן, אך בשלב זה ממשל קרטר נטש באופן משמעותי את הדגש שנתן בתחילת כהונתו על צמצום תקציב מחלקת ההגנה. הצעותיו לשנת התקציב 1982, שהוגשו בינואר 1981, קראו לגידול ריאלי משמעותי בהשוואה לתקציב 1981.
בספר הזיכרונות שלו, שיצא לאור ב-2012, "הביטחון זרוע-הכוכבים", התפאר בראון ש"תקציב מחלקת ההגנה במונחים ריאליים היה 10 עד 12 אחוזים גבוה יותר בין כניסתו לתפקידו לבין סיומו", כשלדבריו לא הייתה זו משימה קלה כלל וכלל, במיוחד בהתחשב בהבטחת מערכת הבחירות של הנשיא קרטר לקצץ בתקציב ההגנה והלחץ לעשות זאת מצדם של חברי הקונגרס הדמוקרטים. עם התקציב המוגדל שעמד לרשותו, דאג בראון למיזם החמקנות, להאצת תוכנית צוללות הטריידנט ולהסבת צוללות הפוסידון כך שיישאו טילים מרובי ראשי נפץ.
לאחר הפרישה
לאחר סיום תפקידו נשאר בראון בוושינגטון די. סי., הצטרף לבית הספר ללימודים בינלאומיים מתקדמים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס כפרופסור אורח ומאוחר יותר היה יושב ראש המוסד למדיניות חוץ של האוניברסיטה. הוא המשיך לנאום ולכתוב באופן נרחב על סוגיות ביטחון לאומי וב-1983 הוא פרסם את ספרו "מחשבות על ביטחון לאומי: מדיניות הגנה וחוץ בעולם מסוכן". בשנותיו האחרונות היה בראון קשור עם ארגוני מחקר שונים ושימש כחבר במועצות המנהלים של מספר תאגידים, כמו חברת הטבק "אלטריה" (לשעבר "פיליפ מוריס").
ב-5 בינואר 2006 השתתף בראון בפגישה שנערכה בבית הלבן של מזכירי ההגנה והמדינה לשעבר שיחד עם פקידי הממשל של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש דנו במדיניות החוץ של ארצות הברית.