cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הורין תליון
ילדותו
כבר בגיל צעיר יצאו שני האחים לקרב עם אנשי ברתיל, הורין היה בן 17 ואחיו הואור היה בן 14 כאשר החלו לסייר עם לוחמי ההלדין ולסייע בידם במלחמתם באורקים, שלאחר דגור ברגולך החלו פולשים דרומה. יום אחד נקלע הסיור למערב חזק של אורקים וכל הסיירים נפוצו לכל עבר. הורין והואור נמלטו מזרחה, עד שאיבדו את דרכם בגבעות שתחת קריסגרים. שם ראה אותם תורונדור ושלח שניים מעיטיו לאסוף אותם. העיטים נשאו את שני האחים מעל להרים אל העיר החבויה גונדולין. טורגון בן פינגולפין מלך גונדולין קיבל את השניים בסבר פנים יפות ושהה רבות עמם בצוותא, במשך השנה בה נשארו בממלכתו. לאחר שנה ניגש הורין לטורגון וביקש את רשותו לעזוב את גונדולין. שהרי למרות חוק גונדולין האוסר על כל זר שמצא את דרכו פנימה לעזוב את העיר, הרי הורין והואור לא מצאו כל דרך פנימה אלא נישאו לשם על ידי העיטים, וסוד הכניסה השמורה לגונדולין עדיין נסתר מהם. בנוסף נימק הורין בפני טורגון, כי העלפים יושבי גונדולין יכולים להמתין שנים רבות עד לבוא שעתם להילחם במורגות'. לא כן אנשי האדין בני התמותה, ששנות נעוריהם וכוח המלחמה שבהם עוברים תוך שנים ספורות. אז ניאות להם טורגון ועיטיו של תורונדור נשאו אותם הרחק מממלכת גונדולין, אל ארץ מולדתם בדור לומין.
שר דור לומין
שבע שנים לאחר דגור ברגולך, הותקפו שוב מצודות ההרים במזרח היתלום, שם נהרג גלדור הגבוה. אז נעשה הורין לראש בית הדור ושר דור לומין, הוא נלחם קשות באורקים, הביס אותם ורדף אחריהם למרחק רב.
אז לקח לו הורין לאשה את מורוון אלדוון בת ברגונד מבית באור, שנמלטה מחורבן דורתוניון עם עוד מעט נשים וילדים והגיעה לדור לומין. מורוון ילדה להורין את טורין. לאחר שנתיים ילדה להורין בת ושמה היה אורוון. כעבור שלוש שנים מתה אורוון במגפה שבאה מאנגבנד. טורין נפל למשכב אף הוא, אך הוא החלים וקם על רגליו. אז ביקש מידרוס בן פאנור - אחד ממנהיגי הנולדור, לכרות ברית בין כל העמים יושבי צפון מערב הארץ התיכונה על מנת להדביר את שר האופל אחת ולתמיד.
נירנית ארנוידיאד
ויהי היום ובצפון נקבצו צבאות רבים. הנולדור והסינדר נקהלו ועמם בני האדין והגמדאים ועוד בני אדם שבאו מן המזרח והצטרפו לצבאם. הקרב שהחל לאחר מכן נקרא נירנית ארנוידיאד שמשמעותו "קרב הדמעות לאין מספר". באמצע הקרב ערקו חלק מבני המזרח והתנפלו על אנשי הברית מעורפם. מספר ימים נלחמו אנשי הברית בצבאות מורגות, עד שניגפו לפניהם בצורה מוחצת. רוב היוצאים למלחמה נספו בה ולארצותיהם כמעט ולא שב איש.
אסיר מורגות
הורין יושב בדד בראש הסלע ורואה ממרחקים את בנו הופך למצביא נרגותרונד ואהובה של בת המלך - פינדוילס. הוא רואה אותו נוחל תבוסה נוספת, נתון לכשפי הדרקון, ופינדוילס מתה. כך חזה הורין איך רשעותו של מורגות' הפגישה בין טורין לניינור בלא שידעו כי אחים הם, טורין וניינור נישאו וניינור הרתה לטורין, בעוד רעייתו מורוון אלדוון, משוטטת ביערות ונאבקת על הישרדותה. מבעד לעיני מורגות' ראה לבסוף הורין כיצד האמת מתגלה בפני ילדיו וכיצד שניהם טורפים נפשם בכפם מגודל הזוועה, אצל קבד אן ארס.
חופשי אך לא מאושר
לאחר שהתעלל בו מורגות בצורה זו במשך כל אותם שנים, שחרר אותו מורגות' מן השבי. זה לא היה צעד של חסד ורחמים על אויב מובס, אלא מהלך אכזרי ומחושב שביקש להניע את מרירות נפשו של הורין על מנת לחבל בממלכות העלפים שעוד נותרו על תילן. מאנגבנד יצא הורין בליווי משמר אורקים והגיע להיתלום. השנים לא היטיבו עמו, שערו וזקנו ארכו והלבינו, אך קומתו נותרה זקופה ואון רב במתניו. הורין הסתובב בהיתלום, אך לא נותרו לו בה רכוש ומשפחה, והצורה בה יצא מן השבי גרמה לשרידי עמו להתרחק ממנו באומרם כי הפך את עורו והצטרף למטרתו של מורגות'.
במרירות עזב הורין את ארצו שלו וביקש למצוא נחמה בגונדולין. הוא הגיע אל האזור שממנו אספו אותו העיטים בנעוריו, אך העיטים לא אספו אותו מאותה סיבה שהתרחקו ממנו בני עמו בהיתלום. עייף ועצוב השתרע הורין לשנת הלילה שלו, ובשנתו דימה לשמוע את רעייתו והיא קוראת לו ממערב. לכן כאשר הקיץ, שם פעמיו מערבה אל יער ברתיל. שם הגיע אל קבר ילדיו, אך לא הסתכל בו כי ידע את השמות שהיו חקוקים עליו. אז שם לב כי לא לבד הוא. לצד האבן כרעה אשה שפופה. אפורת שיער, עטויה בלואי סחבות ושבורת שיניים. הורין הביט באשה ולבו נכמר עליו. כי גם אם רבו עליה התלאות ועשו בה שמות, עדיין זיהה את רעייתו, זו שנקראה אלדוון, היפה מכל בנות התמותה.
בלילה קם הורין וקבר את רעייתו. על קברה הניח אבן גדולה, עליה חקק את המילים: כאן נחה גם מורוון אלדוון
לאחר מכן נאמרה נבואה כי אבן האומללים תשרוד לנצח בטהרתה.
וכך היה. גם לאחר תום העידן הראשון, גם כאשר כל בלריאנד התנפצה ושקעה תחת גלי הים, טול מורוון עודנו ניצב מעל לגלים, זיכרון עולם למאבקם העיקש וגורלם המר של בני משפחת הורין...
המסע האחרון
לאחר מכן הלך הורין אל נרגותרונד שהייתה ריקה לאחר מות הדרקון. שם פגש הורין את מים, הגמד שהיה בעל בריתו של טורין בימים בהם הנהיג את הכנופיה, ולבסוף בגד בו והסגירו לידי האורקים. הורין המית את מים ונכנס לנרגותרונד, שם הייתה ערימת האוצר שליקט לו הדרקון משלל הביזה של כל רכוש נרגותרונד.
את נרגותרונד יצא הורין ובידיו אך ורק פריט אחד מכל האוצר הגדול - הנאוגלמיר. זו הייתה מחרוזת נהדרת של פנינים גדולות, חפץ אמנות יקר מאוד ועשוי מלאכת מחשבת. כך שם פעמיו לדוריאת ועמד לפני המלך תינגול, אליו השליך את הנאוגלמיר בלעג על אשר שמר בצורה כל כך מוצלחת, את בני משפחת הורין ששהו בדוריאת. המלך שהבין אל לבו של הורין, שתק. אך המלכה מליין דיברה אל הורין וביקשה ממנו לא לחשוב רעות עליהם, שכן את כל הידע שלו רכש דרך עיני מורגות', וכל פעולה קיבלה רושם רע יותר דרך עיניו של מורגות'. אז הבין הורין כי צודקת היא, ובהבינו בצורה נקיה יותר את אשר ארע, שוב שטף בו גל של עצב גדול כשהבין את כל מה שעולל לו מורגות'. לכן התכופף והרים את הנאוגלמיר, התנצל וביקש מתינגול שיקבל מידיו את החפץ ההוא על אשר גידל את טורין בדאגה ובכבוד וטרח רבות למען מורוון וניינור.
לאחר מכן עזב הורין את דוריאת ונדד זמן מה, בכאב גדול ובלא תכלית לחייו, עד שלבסוף השליך את עצמו לים ומת. כך בא אל קיצו גדול הלוחמים מקרב בני האדם.
הערות שוליים
Figuren in Tolkiens Welt Middle-earth characters
מירני (סאחה)
מירני (ברוסית: Мирный; ביקוטית: Мирнэй) היא עיר ברפובליקת סאחה (יקוטיה) ברוסיה, "בירת היהלומים" של רוסיה. היא נמצאת במערב סאחה לצד נהר אירלח (יובל של וילוי). 1,072 ק"מ מבירת סאחה יקוטסק בכביש וילוי, או 820 ק"מ בקו אווירי.
היסטוריה
העיר נוסדה הודות לגילוי צינור ההזנה "מיר" ("שלום" ברוסית) בשנת 1955.
ב־1957 החלה כריית יהלומים שנמשכה עד שנת 2001. ב־2001 למכרה היה עומק של 525 מטר ורוחב של יותר מ־1,200 מטר, וכך היה השני בגודלו בעולם אחרי צינור אודצ'ניה (640 מטר).
מ־1957 הכרייה הייתה באחריות המוסד הממלכתי "יקוטאלמז ע"ש לנין". ב־1992 המוסד הומר לחברה מסחרית בשם "אלמזי רוסי סאחה" (אלרוסה, АЛРОСА).
ב־1959 מירני קיבלה מעמד של עיר. בסוף 1950 נסלל כביש לערים אודצ'ני ולנסק ונבנה שדה תעופה.
כלכלה
מירני היא מקום מושבה של חברת אלרוסה, ומבני ציבור ותרבות בעיר ממומנים על ידי החברה. בנוסף לכריית יהלומים בעיר גם פועלת תחנת כוח הידראולית, חברת הגז "אלרוסה גז", ועסקים אחרים.
חינוך
בעיר פועלים 6 בתי ספר, בהם בית ספר עם הוראת אנגלית מורחבת, שקיבל מעמד "בית ספר נשיאותי".
בעיר פועלת גם מכללה להכשרת עובדי אלרוסה, שהגיעה פעמים רבות לדירוג גבוה בין המכללות המקצועיות של רוסיה.
אדריכלות ותכנון
להבדיל מערי תעשייה רבות במזרחה ובצפונה של רוסיה, מירני לא נבנתה לפי תוכנית אחידה, אלא התפתחה באופן ספונטני יחסית סביב מכרה "מיר", לפי הדרישות התעשייתיות והכלכליות.
העיר מתבלטת במיעוט בתי מגורים מסוג "חרושצ'ובקה" מהסוג שבו נבנו בתי מגורים בכל רחבי ברית המועצות לפי תוכנית הדיור בתקופת ניקיטה חרושצ'וב בשנות החמישים והשישים, משום שרובה נבנתה באופן אוטונומי על ידי מהנדסי מכון מחקר לכריית יהלומים, שהתנגדו לסגנון זה.
ספורט
מועדון הקטרגל אלמאז אלרוסה היה מועדון קטרגל מקצועני שהתקיים בשנים 1992—2019 וייצג את העיר.
מבקר פנים
מבקר פנימי הוא מבקר אשר מתמנה על ידי הדירקטוריון במטרה לבצע ביקורת פנימית והוא נמנה עם שומרי הסף של הארגון. המבקר יכול להיות עובד חברה עצמה או מומחה חיצוני העוסק בביקורת פנימית.
למרות שהמבקר הפנימי נבחר על ידי ההנהלה, עצמאות היא המפתח המרכזי לביצוע ביקורת פנימית, התפשרות בנושא זה עלולה להטות את הביקורת.
בישראל
על פי חוק הביקורת הפנימית, בכל גוף ציבורי, תאגיד בנקאי ותאגיד ביטוח יש חובה למנות מבקר פנימי ובהתאם לתנאים הבאים: מינוי המבקר הפנימי נקבע על ידי דירקטוריון של חברה ציבורית, על פי המלצת ועדת הביקורת. הממונה על המבקר הפנימי הוא יושב ראש הדירקטוריון או המנכ"ל.
לרוב, התואר המבקר הפנימי או המבקר הפנימי הראשי מתייחס למבקר הראשי של הארגון, ואילו התואר מבקר, מתייחס לעובד יחידת הביקורת הכפוף למבקר הראשי.
המנטליות האנטי קפיטליסטית
המנטליות האנטי-קפיטליסטית: למה הם שונאים חירות? הוא ספר שנכתב על ידי ההוגה הליברטריאני לודוויג פון מיזס, בספר, מנסה פון מיזס לחקור אחר השורשים הפסיכולוגיים של השנאה לקפיטליזם בקרב האכלוסייה, פון מיזס מציע הסבר מפורט שבעיקרו טוען שהאדם הממוצע שונא את הקפיטליזם מכיוון שהשיטה הקפיטליסטית גורמת לו להרגיש האשם בכישלונו, ומונעת ממנו להטיל את האשם על גורמים חיצוניים.
תוכן הספר
פון מיזס מתייחס גם לטענות על כך שהקפיטליזם "משחית את המידות" וגורם לרידוד הספרות ולהפצת 'תרבות זבל' ולהורדת הרמה של הקולנוע והספרות, וטוען שטעמם של ההמון תמיד יהיה נמוך ורדוד יותר מטעמם של האינטלקטואלים, והיתרון של הקפיטליזם הוא שהוא מספק לכל מגזר את מה שהוא רוצה וצריך.
מהדורות
הספר פורסם לראשונה בשנת 1956, וזכה למהדורות רבות. לאורך השנים תורגם הספר לגרמנית, איטלקית, קוריאנית, ספרדית ושוודית. ב־2023 פורסם הספר בעברית על ידי הוצאת סלע מאיר בתרגומו של אורי רדלר, ספר זה הוא השביעי מסדרת 'פנס כיס' בהוצאה זו.
זיהוי קצוות
זיהוי קצוות היא פעולה מתמטית מרחבית שמטרתה למצוא את קווי הקצה של עצמים בתמונה דיגיטלית. קווי קצה (שפות) מוגדרים כגבול בין רמות בהירות שונות. בדרך כלל, השוני בין רמות בהירות שבינן עוברת שפה הוא חד. זיהוי קצוות הוא כלי בסיסי בעיבוד תמונה וראייה ממוחשבת, המשמש בסיס לאלגוריתמים רבים לזיהוי עצמים וצורות בתמונות.
מוטיבציה
באמצעות גילוי שפות, ניתן להגדיר גבולות של אובייקטים בתמונה, צללים, לקבוע אוריינטציה של משטחים ועוד. כמו כן, ניתן לחבר נקודות על שפות לכדי קונטור שלם או קו ארוך. קווים מסוג זה יכולים לשמש לזיהוי אובייקטים (כפי שאנשים מסוגלים להבחין בין חפצים שונים לפי קווי התאר שלהם בלבד). שפות מבדילות בין אזורים בעלי צבע שונה וטקסטורה שונה ובכך זיהוי שלהן יכול לתרום לסגמנטציה של תמונה, שהיא בעיה קשה בראייה ממוחשבת.
בנוסף, העין האנושית טובה בזיהוי שפות ובאפיון תמונה אך ורק לפי השפות. מעוניינים לשחזר בתכונה משמעותית וחזקה זו בראייה ממוחשבת.
מהי שפה
שפה מוגדרת כשינוי חד בבהירות התמונה לאורך עקום.
מקורות לשפות בתמונה יכולים להיות שונים: גאומטריה של אובייקטים (קוי מתאר), הסתרות בין אובייקטים שונים בתמונה (סוס על רקע עצים מסתיר אותם ויוצר שפה בינו לבין העצים), שינויי צבע וטקסטורה וכו'.
לבד על המיטה
לבד על המיטה הוא סינגל של הזמר הישראלי עומר אדם, שיצא לאור ב-9 בפברואר 2022, על ידי חברת התקליטים NMC.
רקע והכרזה
השיר הוקלט באולפן הקלטות בלוס אנג'לס, ארצות הברית. לפי יציאת השיר, עומר אדם רשם בעמוד האינסטגרם שלו: "הכנתי לכם עוד שיר באווירת החורף, ואני חושב שאם תקשיבו למילים, עם ווליום גבוה כזה שמכניס אתכם לאווירה, אתם תרגישו את מה שאני הרגשתי. רציתי לספר לכם שאני בלוס אנג'לס ואנחנו מכינים לכם הפתעות שמחות". במרכז מילות השיר עומד אדם שר על האישה שנפרדה ממנו, ועל תחושת הבדידות שחש בעקבות כך.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר בוים על ידי אלכסיי מלב והועלה לערוץ היוטיוב של אדם ב-9 בפברואר 2022, בסמוך לצאת הסינגל. בקליפ מככבת הדוגמנית ניבר מדר בתפקיד בת זוגו של אדם שנפרדה ממנו. מאז צאתו צבר השיר כ-7 מיליון צפיות.
מחנה הריכוז סיימישטה
סַיְימישטֶה (Sajmište) היה מחנה ריכוז והשמדה נאצי שהיה ממוקם בפאתי בלגרד, על שטחה של מדינת קרואטיה העצמאית בתקופת מלחמת העולם השנייה. מוכר בספרות המחקרית גם כ"מחנה זֶמְלִין" (בגרמנית: Lager Semlin). הוא הוקם ב-28 באוקטובר 1941 ונועד לאכלוס על ידי יהודים, סרבים, צוענים ואחרים. את המחנה ניהל קצין האס אס הרברט אנדורפר, שנודע לשמצה בשימוש במשאיות גז על אלפי אסירים יהודים.
לאחר רציחת האסירים היהודים, אכלסו את המחנה פרטיזנים יוגוסלביים, צ'טניקים סרביים, אוהדים של תנועות ההתנגדות היוונית והאלבנית ואיכרים סרביים. עדויות למעשי הזוועה שבוצעו במחנה הושמדו בין 1943 ל-1944 ואלפי גופות שהוצאו מקברי אחים נשרפו. המחנה נסגר ביולי 1944.
הקמת המחנה
מבני המחנה נבנו כמרכז תערוכות של עיריית בלגרד בסוף שנות ה-30, בניסיון למשוך מסחר בינלאומי לעיר. המתחם עמד מוזנח וריק עד לפלישת מדינות הציר ליוגוסלביה.
בסתיו 1941, האראלד טורנר חוקק את הצעדים הראשונים לכליאת נשים וילדים יהודים במחנה סיימישטה, אשר זכה לכינוי "המחנה היהודי זמלין" (Semlin). סיימישטה נועד למגורי אלפי אסירים ונפתח באופן רשמי ב-28 באוקטובר 1941. זמן קצר לאחר מכן הוקם המחנה, ואדגר אנגה, איש הגסטפו של בלגרד, היה מפקדו. בסוף 1941 ותחילת 1942, כ-7,000 נשים יהודיות, ילדים וזקנים הובאו למחנה, לצד 500 גברים יהודים ו-292 נשים וילדים רומנים. רוב האסירים היו מערי הפריפריה הסרביות. נשים וילדים הושמו בצריפים מאולתרים שבקושי חוממו. כתוצאה מכך, מספר גבוה של עצירים, בפרט ילדים, נפטרו בחורף של 1941–1942. 500 הגברים היהודים קיבלו את המשימה של "ניהול עצמי" של המחנה. הם היו אחראים על חלוקת מזון, חלוקת עבודה וארגון כוח שומר יהודי שסייר לאורך המחנה.
בשנת 1942 הורה ס"ס גרופנפיהרר האראלד טורנר כי כל הנשים והילדים היהודים בסרביה צריכים להיות מרוכזים במחנה. תחילה חשבו הגרמנים ליצור גטו יהודי ברובע הצועני בבלגרד, אך רעיון זה נדחה במהירות כי המקום היה מזוהם מדי. כאשר מספר תוכניות אחרות לכליאת אוכלוסייה יהודית וצוענית בבלגרד נכשל, מחנה ריכוז הוקם על חצי אי המוקף משלושת צדדיו בנהר סאווה. מיקום המחנה גרם לכך שבריחה הייתה כמעט בלתי אפשרית. הוא היה ממוקם בסמוך למרכזים מנהליים ולמשטרה, וקרוב גם לתחנת הרכבת המרכזית של בלגרד, שאפשרה הובלה יעילה של יהודים למחנה מיישובים רבים באזור. המטרה בו הייתה שהוא יאוכלס על ידי הנשים והילדים היהודים.
המתה במשאיות גז
בינואר 1942, אס אס-אונטרשטורמפיהרר הרברט אנדורפר מונה להחליף את אדגר אנגה חסר הניסיון כמפקד המחנה, ואנגה היה לסגנו. בתחילת מרץ 1942 נמסר לאנדרופר כי משאיות גז נשלחו למחנה מברלין לבקשתו של ראש הממשל הצבאי בסרביה, האראלד טורנר. כשראה אנדרופר את המשאיות הוא ביקש העברה מהמחנה, אך זו נדחתה. על מנת להבטיח את הזריזות והיעילות של ההמתה בגז ולהביא את האסירים להאמין שהם אמורים לעבור למקום אחר, טוב יותר, פרסם אנדורפר תקנות פיקטיביות של המחנה ה"חדש" והודיע כי אסירים יורשו לקחת את התיקים שלהם איתם. אסירים רבים נרשמו להעברה האמורה, בתקווה להימלט מתנאי החיים האיומים של המחנה. הם עלו למשאיות בקבוצות של בין 50 ל-80 איש כל פעם. המשאיות חצו את הגבול לאזור הכיבוש הגרמני בסרביה. האסירים נלקחו למטווח אוולה, שבו הם הושלכו לקברי אחים טריים, שנחפרו על ידי סרבים שנכלאו על ידי הגרמנים. המתה במשאיות הגז הפכה לשגרה, והמשאית הייתה מגיעה מדי יום, למעט בימי ראשון. שמועות על ההמתה במשאיות גז החלו לזרום במהירות למחנה.
כשעצרה ההמתה במשאיות הגז, נותרו במחנה מעט אסירים, בעיקר נשים לא-יהודיות שנישאו ליהודים. הן שוחררו כעבור מספר ימים, לאחר שנשבעו לשמור על סודיות. מלבד אסירי סיימישטה, נרצחו במשאיות הגז גם 500 החולים ואנשי הצוות של בית החולים היהודי בבלגרד, וכן אסירים יהודים ממחנה הריכוז באנייצה הסמוך. האסיר היהודי האחרון של סיימישטה נהרג ב-8 במאי 1942, ומשאית הגז של המחנה הוחזרה לברלין ב –9 ביוני 1942. זמן קצר לאחר מכן, המפקד אנדורפר וסגנו אנגה שובצו למשימות משטרת ביטחון שונות.
אחרי ההשמדה של האסירים היהודים מיוגוסלביה, שימש המחנה לריכוז הקבוצה האחרונה של היהודים שנאסרו עד כניעתה של איטליה בספטמבר 1943. במהלך תקופה זו אוכלס המחנה גם על ידי פרטיזנים יוגוסלביים, צ'טניקים סרביים, אוהדים של תנועות ההתנגדות היוונית והאלבנית, ואיכרים סרביים מהכפרים בחלקים האחרים של המדינה שהיו עצורים במחנה הריכוז יאסנובאץ.
טשטוש ראיות ופינוי המחנה
עד סוף שנת 1943, הגרמנים עשו מאמצים גדולים כדי למחוק את כל העקבות של מעשי הטבח שבוצעו במחנה על ידי שריפת רשומות, שריפת גופות והשמדת ראיות אחרות (במסגרת מבצע 1005). משימה זו בוצעה על ידי אס אס-שטנדרטנפיהרר פאול בלובל, שהגיע לבלגרד בחודש נובמבר 1943. עם הגעתו, הוא הורה לראש הגסטפו המקומי, ברונו זאטלר, ליצור יחידה מיוחדת שתהיה אחראית להוצאת הגופות מהקברים ושריפתן. היחידה הייתה מורכבת מעשרה שוטרי אבטחה ו-48 שוטרים צבאיים, וגדודי החפירה היו מורכבים מ-100 סרבים ואסירים יהודים. ההוצאה מהקברים ושריפת אלפי הגופות התרחשה מדצמבר 1943 עד אפריל 1944. כל האסירים שנכחו במבצע הפינוי נורו, פרט לשלושה סרבים שהצליחו להימלט. המחנה נסגר ביולי 1944.
כ-92,000 אנשים נאסרו בסיימישטה במהלך המלחמה. כ-47,000 נרצחו, כולל כ-8,000 יהודים, רובם נשים וילדים.
לאחר מלחמת העולם השנייה
רוב הגרמנים שהיו אחראים להפעלתו של המחנה נתפסו והובאו למשפט. רבים מאלה שהיו פקידים גרמנים בולטים בתקופת הכיבוש של סרביה, כולל האראלד טורנר, וילהלם פוקס ואוגוסט מייסנר, הוסגרו ליוגוסלביה על ידי בעלות הברית לאחר המלחמה והוצאו להורג. מפקד המחנה הרברט אנדורפר, שקיבל מהממשל הנאצי שני עיטורי צלבי ברזל על התפקיד שמילא במחנה, הצליח להימלט לדרום אמריקה בסיועה של הכנסייה הקתולית. הוא חזר לאוסטריה מוונצואלה ב-1960, נתפס, הועמד לדין באשמת רצח ילדים, ונידון לשנתיים וחצי מאסר. סגנו, אדגר אנגה, נעצר ב-1960 ונידון לשנה וחצי מאסר. עם זאת, עונשו לא יצא אל הפועל בשל זקנתו ובריאותו הלקויה. שומרים גרמנים שנחשדו ברצח אסירים סרביים מעולם לא הועמדו לדין, אם כי שימשו כעדים במספר משפטים בגרמניה המערבית.
בשנת 2013 נפתח באתר המחנה מרכז הנצחה.
אורן סגרון
אורן סגרון (נולד ב-12 ביולי 1972) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר ששיחק אשר שיחק בעמדת חלוץ בהפועל באר שבע ובנבחרת ישראל בכדורגל עד גיל 21.
2C-B
2C-B (4-Bromo-2,5-dimethoxyphenethylamine) הוא סם פסיכדלי ממשפחת ה-2C. הוא סונתז לראשונה על ידי אלכסנדר שולגין בשנת 1974. בספרו של שולגין PiHKAL טווח המינונים המומלץ הוא 12–24 מ"ג. בתור סם פסיכואקטיבי, 2C-B נמכר כאבקה לבנה, אך לפעמים גם בטבליות או כמוסות ג'ל. הסם לרוב נצרך בצורה אוראלית, אך ניתן לצרוך אותו גם דרך שאיפה או מכשיר אידוי. בעוד שהחומר משמש בעיקר כסם פסיכדלי, הוא משמש לפעמים גם כאמפתוגן-אנטקטוגן.
היסטוריה
הסם סונתז מ-2,5-dimethoxybenzaldehyde על ידי אלכסנדר שולגין. השימוש הראשוני שלו היה בקרב הקהילה הפסיכיאטרית כסם מדכא עכבות בזמן טיפול. הסם נמכר לראשונה לקהל הרחב כמעורר חשק מיני תחת השם EROX והיה מיוצר בגרמניה על ידי חברת תרופות בשם Drittewelle. במשך כמה שנים הוא היה זמין בטבליות ונמכר בהולנד בחנויות נוכחות תחת השם NEXUS. הסם החל להיות פופולרי בארצות הברית כתחליף ל-MDMA מאז שהוא הוצא מהחוק ב-1985. רבים מהמשתמשים בסם היו בני נוער במסיבות רייב. הסם עדיין נמצא בשימוש ולעיתים נצרך על ידי משתמשים אשר חושבים שצרכו MDMA. שימוש בינלאומי בסם החל להיות נפוץ יותר בשנות האלפיים. ישנה אבקה ורודה אשר נמכרת בשמות "טוסיבי" "טוסי" או בישראל דוסה. משתמשים רבים חושבים שמדובר ב-2CB אולם למעשה מדובר בערבוב של מספר סמים שנצבעו בוורוד. כגון קטמין קפאין MDMA וקוקאין. רק לעיתים רחוקות האבקה מכילה את הסם.
מינון ורעילות
דרגות מינון (כמות): אין מידע רפואי לגבי מינון קטלני של הסם.
השפעות
2C-B מתואר לעיתים קרובות כשילוב בין LSD ל-MDMA, אם כי אנשים רבים אינם יכולים לבטא זאת באופן שונה כאשר הם צריכים להסביר זאת, מכיוון של-2C-B השפעה ייחודית משלו. חלק מהמשתמשים חווים אופוריה, הזויות ראייה, חדות ראייה, חשק מיני מוגבר, קשיי ריכוז. הסם גורם לחלק מהמשתמשים לצחוק ולחייך באופן חריג, מגביר רגישות למוזיקה, חלק מהמשתמשים טוענים כי יכולים לראות צלילים ולשמוע רעשים וקולות. תופעת הלוואי השכיחה ביותר שדווחו על ידי אנשים במחקר הייתה בחילה, מה שהוביל להקאות בכמה מקרים בהם נלקחו מאכלים כבדים (כגון פיצה או קארי) זמן רב לפני נטילת ה-2C-B. כמו אצל פסיכדליים אחרים, עדיף לא לאכול שלוש עד ארבע שעות לפני הצריכה כדי למנוע בחילות או סיכויים להקיא ביותר. תופעת לוואי מעניינת נוספת, היא שמשתמשים רבים מדווחים כי לאחר החוויה הם יכולים לאכול ולישון בקלות.
זמן פעולה
זמן הפעולה של הסם תלוי כמות. בדרך כלל הוא מתחיל לעבוד לאחר 45–75 דק מרגע הבליעה הסם נצרך לרוב בצורה אוראלית ומשך ההשפעה שלו הוא בין 2–4 שעות.
מעמד חוקי
במשטרה מכנים את סם ה"טוסיבי" בשם "המחסל הורוד". זאת, לאחר שהביא לאשפוזם של ישראלים רבים שנחשפו אליו ולמותם של 4 עבריינים בכירים מהעולם התחתון. הסם נמצא בפקודת הסמים המסוכנים של מדינת ישראל.
איך שהשמש תזרח
איך שהשמש תזרח הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת-יוצרת קרן פלס. האלבום יצא לאור ב-1 ביולי 2013, על ידי חברת התקליטים הד ארצי. מן האלבום יצאו לאור הסינגלים "לייק וואנקה", "כלום לא טעים", "השעות המתות" "גם אני" ו"רק שתבואי".
ג'ודית לואיס הרמן
ג'ודית לואיס הרמן (באנגלית: Judith Lewis Herman; נולדה ב-31 במרץ 1942) היא פסיכיאטרית, חוקרת, פרופסור באוניברסיטת הארוורד, סופרת ואקטיביסטית בתחומי הפסיכולוגיה של האישה, התעללות בילדים, אלימות במשפחה, גילוי עריות והפרעות פוסט-טראומטיות. במשך עשרות שנות הקריירה שלה היא טיפלה וחקרה את האוכלוסייה של קורבנות פגיעה מינית ואלימות במשפחה. הרמן כתבה שני ספרים זוכי-פרסים: Father-Daughter Incest ו-Trauma and Recovery, אשר תורגם לשפות רבות. הרמן ידועה בתרומתה המשמעותית לתחום המחקר והטיפול בטראומה ובטביעת המושג "פוסט-טראומה מורכבת".
חיים אישיים
ג'ודית לואיס נולדה בשנת 1942 בניו-יורק, ארצות הברית, להורים יהודים ילידי אמריקה, שהגיעו ממשפחות מהגרים מאירופה. אביה, נפתלי לואיס, היה פרופסור ללימודים קלאסיים באוניברסיטת ניו יורק, שנודע בכתיבת ההיסטוריה של מצרים התלמית והרומאית באופן נגיש לציבור הרחב. אמה, הלן בלוק לואיס, הייתה פסיכולוגית ופסיכואנליטיקאית שלימדה באוניברסיטת ייל והייתה פעילה פוליטית פרוגרסיבית. ג'ודית למדה במכללת רדקליף והמשיכה משם ללימודי פסיכיאטריה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד. כסטודנטית, היא החלה להשתתף בצעדות למען זכויות אדם ונגד המלחמה בווייטנאם, התנדבה בבית חולים פסיכיאטרי.
הרמן התחתנה לראשונה ב-1963 עם חברה ללימודים, פיטר הרמן. בשנת 1978 היא התחתנה בשנית עם צלם העיתונות ג'רי ברנט ונולדה להם בת אחת. בשנת 2005, הרמן נישאה בשלישית לאלן גראוברד. נישואים אלו הסתיימו עם מותו בשנת 2012.
זיהוי וחשיפה של היקף תופעת גילוי העריות
ב-1970, החלה הרמן את ההתמחות שלה בפסיכיאטריה בבית החולים של אוניברסיטת בוסטון. במסגרת ההתמחות, שתי המטופלות הראשונות שלה, שהגיעו לבית החולים על רקע ניסיון אובדני, חשפו בפניה היסטוריה של גילוי עריות, ומטופלות נוספות החלו לחשוף בפניה היסטוריה של פגיעות מיניות. במקביל, הרמן הצטרפה לתנועה הפמיניסטית שהחלה להתפתח בקיימברידג', מסצ'וסטס וברחבי ארצות הברית. הרמן סיפרה כי המודעות הפמיניסטית שפיתחה אפשרה לה לחשוב על סיפורי הטראומה של מטופלותיה בהקשר פמיניסטי של יחסי כוחות ודיכוי, ומתוך כך פיתחה את גישתה הטיפולית.
בסיום ההתמחות, הרמן קיבלה מלגה בפסיכיאטריה קהילתית, שאפשרה לה לעבוד בקליניקה שמציעה טיפול בחינם לנשים. קליניקה זו הייתה אחת מתוך מרכזים רבים לנפגעות אונס ואלימות במשפחה שהוקמו על ידי נשים אקטיביסטיות בשנות ה-70. בשנים אלה, הרמן הייתה חלק מקבוצת הנשים "הקולקטיב לבריאות הנפש של נשים", שמטרתה הייתה לספק ייעוץ וטיפול איכותי מנקודת מבט פמיניסטית לנשים מאוכלוסיות מוחלשות. גם במסגרת הזו הרמן עבדה עם מטופלות רבות בעלות היסטוריה של פגיעה מינית.
במהלך עבודתה, הרמן הבחינה שמספר משמעותי של מטופלות מבוגרות דיווחו על כך שנפגעו מינית בתור ילדות, בדרך כלל על ידי גבר מתוך המשפחה הגרעינית. נתונים דומים על שכיחות התופעה החלו לעלות גם מנשות מקצוע נוספות, והיא החלה לחקור את התופעה ביחד עם הקולגה שלה, ליזה הירשמן. ממצאיהן על היקפי התופעה עמדו בניגוד לידוע באותה התקופה, אז ספרי הפסיכיאטריה העריכו את השכיחות של גילוי עריות כמקרה של אחד מתוך מיליון. הרמן והירשמן פרסמו מאמר על הממצאים שלהן ב-1976 בכתב עת בשם "Signs" העוסק בלימודי נשים. עוד לפני שיצא לאור, המאמר הועתק והופץ באופן לא פורמלי במשך כשנה, והרמן והירשמן החלו לקבל מכתבים מנשים מכל רחבי ארצות הברית שחשפו את הפגיעה המינית שעברו, והופתעו לגלות שהן לא היחידות. ב-1981, גילוייהן המשותפים של הרמן והירשמן הובילו לכתיבת הספר "Father-daughter incest" ("גילוי עריות בין אב לבת"). ספר זה תרם להכרה בתופעת גילוי העריות כבעיה חברתית.
הנחת היסודות למחקר וטיפול בטראומה
ב-1981, לאחר סיום הכשרתה, מונתה הרמן כחברת סגל בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הארוורד. במקביל החלה הרמן לעבוד במחלקה לפסיכיאטריה בבית החולים קיימברידג'. ב-1984, הקימה הרמן ביחד עם שותפתה הפסיכולוגית מארי הארווי את "התכנית לקורבנות אלימות" המיועדת להגברת הידע בתחום הפסיכולוגיה של הטראומה על ידי מחקר ייעודי, מתן טיפול ייחודי לנפגעות ונפגעי טראומה והכשרת מטפלות ומטפלים בתחום הטראומה. הרמן שימשה כמנהלת ההכשרה של התכנית לקורבנות אלימות במשך 30 שנה.
באותם ימים הוכרה לראשונה הפרעת דחק פוסט-טראומטית כאבחנה פסיכיאטרית בספר האבחנות הפסיכיאטריות DSM-III, וחוקרים שונים התעניינו בשאלת ביטויה של האבחנה בקרב אוכלוסיות שונות. באותה תקופה, החלה הרמן לשתף פעולה גם עם הפסיכיאטר בסל ואן דר קולק, שעבד עם ותיקי מלחמת וייטנאם. הרמן וואן דר קולק ערכו מחקר אודות הפרעת אישיות גבולית, הפרעה אשר אובחנו בה בעיקר נשים. במחקרם הם מצאו כי הפרעת אישיות גבולית קשורה במידה גבוהה ובאופן ספציפי להיסטוריה של התעללות, וכי התמונה הקלינית של הפרעת אישיות גבולית דומה לתמונה הקלינית הנובעת מהתעללות ממושכת. ב-1989 הם פרסמו את ממצאיהם בכתב העת American Journal of Psychiatry, וממצאים אלו שוחזרו מאז בידי חוקרים רבים.
בנוסף למחקרם המשותף, הרמן וואן דר קולק הקימו קבוצת חשיבה משותפת של אנשי מקצוע, שנפגשה מדי חודש בבתי חבריה במשך 3–4 שנים. בזכות הרעיונות אליהם נחשפה בקבוצה זו, החליטה הרמן לייצר גוף ידע שיסקור ויסביר את המאפיינים העיקריים של טראומה פסיכולוגית, מה שעמד בבסיס ספרה החשוב ביותר – "טראומה והחלמה".
חידושים וטביעת המושג "פוסט-טראומה מורכבת"
בספר "טראומה והחלמה", ספרה השני של הרמן, שפורסם בשנת 1992, טבעה הרמן לראשונה את המושג "פוסט-טראומה מורכבת", כהצעה לאבחנה נפרדת מהפרעת דחק פוסט-טראומטית. לפי הרמן, הפרעת דחק פוסט-טראומטית מאפיינת טראומות חד פעמיות, כגון תאונות, אסונות טבע, טראומה צבאית או על רקע טרור ואירועי אונס או אלימות יחידים. עם זאת, אבחנה זו אינה מקיפה בצורה מלאה את מהותן של טראומות מתמשכות וחוזרות, כגון התעללות והזנחה בילדות, גילוי עריות, חשיפה לאלימות במשפחה, חטיפה ושבי, כליאה בכתות, סחר בבני אדם וניצול מיני מאורגן. טראומה מורכבת מתפתחת בתנאי שבי (פיזי או פסיכולוגי), בהם הנפגע או הנפגעת מצויים תחת שליטת הפוגע ואין ביכולתם להימלט. בספר "טראומה והחלמה" מנתה הרמן רשימה של קבוצות תסמינים המאפיינות טראומה מורכבת, הכוללת שינויים בסומטיזציה, בוויסות רגשי, בדפוסי התנהגות, בקוגניציה ובתודעה ותפיסה, ודפוסים בלתי מסתגלים ביחסים בין-אישיים. בנוסף, בספר הציעה הרמן מודל לטיפול בפוסט-טראומה מורכבת. במשך שנים רבות אבחנה זו נחקרה וחלחלה לשיח המקצועי והמחקרי בתחום הטראומה אך לא הוכרה על ידי ספרי האבחנות הפסיכיאטריות. בשנת 2019 האבחנה הוכרה לראשונה בסיווג המחלות הבינלאומי ICD-11.
כמו כן, במסגרת עבודתה בתוכנית לקורבנות אלימות שהקימה בבית החולים קיימברידג', עסקה הרמן בפיתוח מודלים טיפוליים לנפגעות ונפגעי טראומה. בשנים 2011 ו-2018 הייתה שותפה בפרסום שני ספרי הדרכה לאנשי מקצוע בנושא של טיפול קבוצתי מכוון-טראומה.
לאחר פרישתה מעבודתה ב"תוכנית לקורבנות אלימות", החלה הרמן לעבוד על כתיבת ספר שעוסק בתפיסת צדק מנקודת המבט של נפגעות ונפגעי טראומה.
פעילות אקטיביסטית נוספת
כחלק מפעילותה האקטיביסטית של הרמן, בשנת 2017 היא הייתה שותפה משמעותית לכתיבה של הספר "המקרה המסוכן של דונלד טראמפ: 27 פסיכיאטרים ואנשי מקצועות בריאות הנפש מעריכים את הנשיא". ספר זה עסק בטענה כי הנשיא טראמפ מסכן בהתנהגותו את הבריאות הנפשית של אזרחי ארצות הברית.
פרסים
הרמן זכתה בפרסים רבים לאורך הקריירה שלה על עבודתה פורצת הדרך. בשנת 1996 זכתה הרמן בפרס מפעל חיים מטעם האגודה הבינלאומית לחקר לחץ טראומטי. בשנת 2000 זכתה הרמן בפרס "נשים במדע" מטעם אגודת הנשים האמריקאית לרפואה. בשנת 2007 הרמן הוכתרה כחברת כבוד באגודה האמריקנית לפסיכיאטריה.
ספרים
בעברית באנגלית
שמעון מויאל
שמעון מוֹיָאל (בערבית: شمعون يوسف مويال; 1866 – 16 ביוני 1915) היה רופא, מתרגם ועיתונאי בן היישוב הישן.
חייו
נולד ביפו בשנת 1866. אביו, יוסף מויאל, היה סוחר וגואל קרקעות, מראשי עדת המערבים (המוגרבים); אבי-אביו, אהרן מויאל, היה בן למשפחת רבנים ומנהיגים במרוקו. אמו, שמחה, הייתה בתו של הרב משה פרדו, הרב הראשי באלכסנדריה.
מויאל למד בתלמוד תורה ובישיבות עד גיל 16. לאחר מכן עבר לביירות, שם למד ערבית וצרפתית בבית-הספר "תפארת ישראל" של זַכי כהן. למד אסלאם וספרות ערבית באל-אזהר בקהיר ואחר כך באוניברסיטה הישועית והוסמך כדוקטור לרפואה. בביירות הכיר את הסופרת והעיתונאית אסתר אזהרי ונישא לה.
הזוג עבר לקהיר, שם עבד כרופא ופרסם מאמרים בעיתונות בערבית ובצרפתית. היה מוכר בחוגי הסופרים והמשכילים במצרים, פעיל בתנועת הבונים החופשיים וכן חבר ב"אגודת הידידות וההבנה ההדדית" הסודית מיסודו של המופתי של מצרים, מוחמד עבדו.
בשנת 1908 חזר והתיישב ביפו. שם המשיך בעבודתו הרפואית, הציבורית והספרותית. בשנת 1909 הוציא את החלק הראשון מתרגום התלמוד לערבית. ב-1913 ייסד מויאל ביחד עם אחיו עו"ד דוד מויאל, אברהם אלמליח, יוסף אליהו שלוש, יעקב שלוש ונסים מלול את אגודת המגן. באותה שנה ייסד ביפו עם אשתו את העיתון היומי בערבית "צוות אל עות'מאניה" (קול העות'מאנים) על מנת להשפיע על דעת הקהל הערבית.
שמעון מויאל היה שותף להקמתה של "אגודת המגן" עם אליהו שלוש, אברהם אלמליח, משה מטלון, ניסים מלול ועוד מראשי הקהילה הספרדית. תפקיד האגודה היה להסביר לעולם הערביאת מעשיהם ומניעיהם של היהודים בארץ ישראל, ואת התועלת הכלכלית והתרבותית שתפיק האוכלוסייה הערבית מזו היהודית. האגודה שמה לה למטרה גם להשפיע על הפוליטיקה העות'מאנית וכן הייתה מעורבת בפעילות חברתית קהילתית ביישוב היהודי.בעיתונו צות אל-עת'מאניה שיצא לאור בעברית ובערבית שמעון מויאל הטיף לשיתוף פעולה בין ערבים ליהודים.(בתוך : רחל הרט, קרובים-רחוקים, יחסי יהודים וערביםצביפו ובתל אביב 1930-1881, רסלינג, תל אביב, 2014, עמ' 67-69)
מויאל נפטר ביפו ב-1915, ונקבר בבית העלמין היהודי ביפו.
צאצאיו: המשורר עובדיה (עבדאללה) נדים, מוניר, סעאד, מונירה, ויקטוריה.
מצרפי המקרים
מצרפי המקרים הוא רומן עם יסודות של מדע בדיוני ופנטזיה פרי עטו של יואב בלום. הספר שייך לז'אנר של פנטזיה אורבנית המותח ביקורת על החברה המודרנית. הספר יצא לאור בשנת 2011 בהוצאת כתר וזכה להצלחה רבה בישראל ובעולם. מצרפי המקרים זכה בפרס ספר הזהב על מכירת 20 אלף עותקים. באוקטובר 2018 זכה הספר בפרס רטרו גפן, שחולק לכבוד 20 שנה לפרס גפן, בקטגוריית ספר המקור העברי.
תקציר העלילה
בתחילת הספר הקורא מתוודע לקבוצת אנשים הנקראים "מצרפי מקרים" שתפקידם לגרום לשרשרת אירועים אשר תוביל לאירוע הרצוי שהוטל עליהם "ליצור", אך הם אינם יכולים פשוט לפנות אל אותם אנשים ולצוות עליהם לעשות את המוטל עליהם. כל מצרף מקרים עובר הכשרה ארוכה ומעמיקה הכוללת שישה עשר חודשים עמוסים וקשים של למידה תיאורית ומעשית. הספר מתרכז בשלושה מצרפי מקרים בעלי משימות שונות, גיא (העוסק בעיקר בצירופי שידוך), אמילי (המתמקדת בעיקר בגילויים והמצאות) ואריק (שעוסק בכל הצירופים).
שלושת הגיבורים, גיא, אמילי ואריק, הם מתלמדים שהיו ביחד בקורס מצרפי מקרים ושומרים על קשר הדוק גם לאחר סיום הקורס. במהלך העלילה משולבים קטעים מחומרי הלימוד של קורס מצרפי המקרים החושפים את הקוראים למה שמצרפי מקרים לומדים במהלך הקורס.
כל מצרף מקרים מקבל את משימותיו על ידי מעטפה חומה שמושחלת מתחת לדלתו, ובה כל המידע הדרוש לו. יום אחד, גיא מקבל מעטפה משונה, ובה כתובים רק מקום, שעה, והמשפט הסתום "אכפת לך אולי אם אני אבעט לך בראש?".
עיבודים ותרגומים
"מצרפי המקרים" תורגם למספר רב של שפות, ביניהן אנגלית, פורטוגזית, ספרדית, צרפתית, איטלקית, גרמנית, פולנית, צ'כית, ובולגרית.
הספר קיבל ביקורות חיוביות באתר Goodreads.
אנדרטת הקומנדו
אנדרטת הקומנדו (באנגלית: Commando Memorial) ניצבת בהיילנדס הסקוטיים שבבריטניה. היא הוקמה לכבודם של חיילי חיל הקומנדו הבריטי במלחמת העולם השנייה. האנדרטה היא אחד מאתרי התיירות הידועים ביותר של סקוטלנד.
האנדרטה
האנדרטה ממוקמת כ-75 קילומטר מדרום מערב לעיר אינוורנס, באתר בלבו של אזור ששימש כשטח אימונים של מגויסי חיל הקומנדו. היא ניצבת כ-1.5 קילומטר מהכפר ספין ברידג' (Spean Bridge) ובקרבת טירת אכנקארי (Achnacarry), ששימשה כבסיס הטירונים הראשי של החיל. היא משקיפה אל נוף מרהיב של ההיילנדס, לרבות הר בן נוויס ועמק הנהר ספין.
האנדרטה היא מבנה בגובה של 5.2 מטר, המוצב במרכזה של רחבה מרוצפת אבן. בראשה פסל ארד בגובה של 2.84 מטר, הניצב על גבי כן מצופה אבן. הפסל מתאר שלישיית חיילי קומנדו המשקיפים דרומה אל בן נוויס. הם לבושים מדים, נושאים רובים וחגורים בחגור קרב אופייני ליחידתם לרבות כובעי צמר. בראש כן האבן נחרתה הכתובת מאוחדים נכבוש (United we qonquer). על גבי חזיתו נקבעה לוחית זיכרון הנושאת את הכתובת: '''לזכר הקצינים והחיילים של הקומנדו שמתו במלחמת העולם השנייה 1939–1945. ארץ זו הייתה שטח אימוניהם'''.
האנדרטה עוצבה על ידי האמן הסקוטי סקוט סאת'רלנד (Scott Sutherland, 1910-1984). הוא זכה ב-1949 בתחרות לתכנון האנדרטה שהייתה פתוחה בפני אמני סקוטלנד. האנדרטה נבנתה בכספי תרומות פרטיות ונחנכה על ידי אליזבת, המלכה האם בטקס שנערך ב-27 בספטמבר 1952.
טקס זיכרון שנתי מתקיים באנדרטה ביום הזיכרון של בריטניה. רבבות תיירים מבקרים בה מדי שנה.
לימים הוקם בקרבת האנדרטה גן זיכרון - מעגל אבן שבתוכו הציבו החפצים בכך תמונות ומזכרות לזכר חיילים מבריטניה ומחוצה לה שנפלו במהלך שירותם. רבים מהם נהרגו בקרב במלחמות בעיראק ובאפגניסטן. ליד האנדרטה נקבע שטח שבו רשאים הרוצים בכך בכך לפזר את אפר קרוביהם, ובפרט את זה של ותיקי חיל הקומנדו.
ב-1971 הוכרזה האנדרטה כבניין רשום, וב-1996 הועלה מעמדה לבניין רשום מדרגה A.
פעילי לילה
בעלי חיים ליליים או פעילי לילה הם מינים של בעלי חיים הפעילים בשעות הלילה ובשעות הדמדומים ולא בשעות היום, בהן הם ישנים. חיות נוספות פעילות הן בשעות היום והן בשעות הלילה וגם נחות בין הזמנים. כך למשל עושים האריות.
בעלי חיים כאלה מעדיפים לפעול בשעות החשיכה ולא בשעות היום המוארות. חלקם עושים את זה כדי להפחית היתקלות עם טורפים פעילים - טורפים כמו דורסי יום צריכים את אור השמש כדי לאתר את טרפם, טורפים קרי דם מתקשים לפעול ביעילות בשעות הקרירות (אם כי חלקם גם פעילים בשעות הלילה) וטורפים נוספים מתמקדים בטרף הפעיל במהלך היום, מה שעוזר למינים נטרפים לצאת בשעות החשיכה לחפש מזון - למשל עטלפים.
חיות אחרות יוצאות בגלל מזג אוויר חם ויבש במהלך היום - דבר הבולט בעיקר במדבר ובאזורי יובש, אז במהלך היום המדבר שומם אך בלילה יוצאים מינים רבים לרבות שועלי פנק, קיפודים, חולדות ואפילו דו-חיים מדבריים. גם באזורים לא מדבריים, הטמפרטורה יורדת בלילה כשאין שמש מחממת והרבה חיות יוצאות רק אז.
לחיות הלילה חושים יעילים שונים העוזרים להן לפעול בשעות החשיכה: לחלקן שכבה בעיניהן המחזירה אור ועוזרת להן לקלוט אותו טוב יותר. לחיות רבות העיניים גם מאירות את הסביבה כמו פנסים. יצורים ימיים מסוימים הצליחו לפתח תאי אור הפעילים כרצונם ועוזרים להם להתמצא. לחיות אחרות ישנם אוזניים ענקיות העוזרות להם לאתר גלי קול מהסביבה. חיות כאלה כמו בילבי ענק, פנק או ארנב וכן בני משפחת הירבועניים מצליחים להתנהל בלילות חשוכים בלי כל בעיה. העטלפים משתמשים בנוסף באקולוקציה - גלי קול חזקים ביותר המתנגשים בעצמים בסביבה וחוזרים אל העטלף, הפולט קריאות כאלה ללא הרף במעופו. כך הוא מצליח לתפוס עשים וחרקים ליליים בתעופה. חיות אחרות מסתמכות על חוש ריח חזק או על חוש מישוש מפותח, ולחלקם ישנם אפילו חושים שאין לבני אדם כמו לנחשים המרגישים את חום גופו של קורבנם על ידי גומות וכך מאתרים אותו בחשיכה מוחלטת.
במהלך היום המינים האלה נחים בין העצים, במאורה באדמה או במערות ויעדיפו אזורים כמה שיותר חשוכים, המדמים את שעות פעילותם. עם זאת חלקם פעילים גם במהלך היום או שאינם ישנים כלל כמו החדף.
פילמור וסט
פילמור וסט (באנגלית: Fillmore West) היה אולם הופעות רוק, שהופעל על ידי ביל גרהם במרכז סן פרנסיסקו (פינת מרקט סטרייט ושדרת ון-נס דרום). באולם, שהכיל כ-3,000 מושבים, הופיעו והקליטו אלבומי הופעה מיטב אמני התקופה, בהם גרייטפול דד, ג'ניס ג'ופלין, ג'ימי הנדריקס, קינג קרימזון, ג'פרסון איירפליין, הדלתות, סנטנה, Creedence Clearwater Revival, הבירדס, קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג, ניל יאנג, Ten Years After, סליי אנד דה פמילי סטון, Quicksilver Messenger Service, מרווין גיי, אריתה פרנקלין ורבים אחרים. המועדון נקרא על שם המועדון בו העלה קודם לכם גרהם מופעים בסן פרנסיסקו, הפילמור אודיטוריום (מאוחר יותר פתח גרהם מועדון משלו בניו יורק בשם פילמור איסט).
היסטוריה
במבנה שכן מועדון ריקודי סווינג בשם קרוסל בולרום (Carousel Ballroom). ב-1968 הופעל המקום כאולם הופעות על ידי קולקטיב שכלל את חברי הלהקות Quicksilver Messenger Service, גרייטפול דד, ג'פרסון איירפליין, ו-Big Brother and the Holding Company (להקתה של ג'ניס ג'ופלין). כתוצאה מהתדרדרות אזור פילמור, בו שכן הפילמור אודיטוריום, בו העלה ביל גרהם מופעי רוק, חיפש גרהם מקום אחר. ביולי 1968 החל גרהם להעלות מופעי רק במבנה ושינה את שמו לפילמור וסט (בניגוד לפילמור איסט, אותו רכש חצי שנה קודם לכן בניו יורק). "להקת הבית" של הפילמור וסט, שהופיעה 64 פעם בין 1968 ל-1971 הייתה הגרייטפול דד.
בדרך כלל התקיימו שני קונצרטים בשבוע, ביום שישי ובשבת, שכללו הופעה ובה שלושה סטים, חלק מההופעות היו כפולות והתקיימו גם ב-20:00 וגם ב-23:30. ההופעות התחלפו בין החוף המזרחי לחוף המערבי. חלק מההופעות החיות הוקלטו וראו אור באלבומי הופעה רשמיים, בהם אריתה פרנקלין וחצי מאלבומה הכפול של להקת קרים Wheels of Fire.
השינויים בעולם ההופעות החיות הובילו לכך שהופעות רוק לא התקיימו עוד באולמות של אלפי מושבים בודדים אלא באצטדיונים ואולמות ספורט (ארנות) עם 10,000 מושבים ומעלה. ב-4 ביולי 1971 (שלושה שבועות לאחר סגירת הפילמור איסט) ערך גרהם מופע פרידה בהשתתפות להקת סנטנה, Creedence Clearwater Revival, Quicksilver Messenger Service והגרייטפול דד והמשורר אלן גינסברג. האירוע הוסרט וארה אור בשם Fillmore: The Last Days.
חניבעל לקטר (זיכיון)
הזיכיון של חניבעל לקטר הוא זיכיון אמריקאי שמבוסס על הדמות, חניבעל לקטר; רוצח סדרתי אינטליגנטי וקניבלי שנחשב למבוקש בידי אנשי אכיפת החוק במטרה שיסייע ללכידת עבריינים אחרים. הוא הופיע במקור בסדרת רומנים (החל מהדרקון האדום בשנת 1981) בת ארבעה חלקים (טטרלוגיה) מאת תומאס האריס. הסדרה התרחבה מאז לקולנוע ולטלוויזיה.
הצייד (1986)
מותחן אמריקאי משנת 1986 מאת ובבימויו של מייקל מאן, בהתבסס על הנובלה מאת תומאס האריס "דרקון אדום". במרכז הסרט ניסיונותיו של ויל גרהם (ויליאם פיטרסן), בלש משטרתי מיומן, לתפוס רוצח סדרתי (טום נונאן) שמשתמש בקניבליזם כדי להפגין את עליונותו על האחרים, וכל זאת מתוך הערצה והערכה עמוקה לד"ר חניבעל לקטר (בריאן קוקס), שבו נעזר גרהם כדי לפענח את המניעים הפסיכולוגיים של הרוצח. לסרט נעשה רימייק בשנת 2002 בשם "דרקון אדום". הרימייק בוים על ידי ברט ראטנר וצולם על ידי דנטה ספינוטי, צלם "הצייד". בסרט כיכבו אדוארד נורטון בתפקיד ויל גרהם, רייף פיינס בתפקיד פרנסיס דולרהייד ואנתוני הופקינס בתפקיד חניבעל לקטר.
שתיקת הכבשים (1991)
מותחן פסיכולוגי אמריקאי שיצא לאור בשנת 1991. הסרט מבוסס על ספר בשם זה מאת תומאס האריס. הסרט זכה להצלחה רבה ובין השאר זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ובפרסי אוסקר נוספים לבמאי ג'ונתן דמי, לתסריטאי טד טלי ולשחקנים הראשיים, ג'ודי פוסטר ואנתוני הופקינס. הצלחת הסרט הובילה להפקת סרטים נוספים שהתבססו על ספריו של תומאס האריס: "חניבעל", שהוא סרט המשך, פריקוול בשם "מקור הרוע", וכן "דרקון אדום", בו ללקטר מקום משני שהובלט בסרט. "שתיקת הכבשים" הפך לביטוי שגור, הבא לבקר שתיקה של אדם או ציבור לנוכח מצב או תופעה שליליים, במקום להשמיע קול מחאה. למשל: "נאום שתיקת הכבשים".
חניבעל (2001)
מותחן פסיכולוגי אמריקאי משנת 2001. הסרט בוים על ידי רידלי סקוט, לפי ספר באותו שם מ-1999 מאת תומאס האריס. מדובר בסרט המשך לסרט המתח עטור הפרסים "שתיקת הכבשים" (1991) שיצא לאקרנים עשור קודם לכן. ב"חניבעל" חוזר אנתוני הופקינס לתפקידו כד"ר חניבעל לקטר. בסרט, לקטר נרדף שוב על ידי הרשויות ונפגש שוב פעם עם הסוכנת קלריס סטרלינג, מושא אהבתו מהסרט "שתיקת הכבשים".
דרקון אדום (2002)
הסרט הוא רימייק לסרט "הצייד" (1986). התסריט לסרט נכתב בידי טד טלי, תסריטאי "שתיקת הכבשים", והוא מתבסס באופן חופשי על תסריט הסרט צייד אדם מאת מייקל מאן. הסרט בוים בידי ברט רטנר, והופק בידי דינו דה-לורנטיס, שהפיק גם את "הצייד" (1986) ואת "חניבעל" (2001). במרכז הסרט ניסיונותיו של ויל גרהם (אדוארד נורטון), בלש משטרתי מיומן, לתפוס רוצח סדרתי בשם פראנסיס דולרהייד (רייף פיינס) שמשתמש בקניבליזם כדי להפגין את עליונותו על האחרים, וכל זאת מתוך הערצה והערכה עמוקה לד"ר חניבעל לקטר (אנתוני הופקינס), שבו נעזר גרהם כדי לפענח את המניעים הפסיכולוגיים של הרוצח.
חניבעל: מקור הרוע (2007)
סרט אימה אשר יצא בשנת 2007, ובוים על ידי פטר ובר. הסרט נחשב כרביעי בסדרת הסרטים על ד"ר חניבעל לקטר וכמו קודמיו, גם הוא מבוסס על ספר בשם זה שכתב תומאס האריס (שתפקד גם כתסריטאי בסרט זה) בשנת 2006. הסרט מספר על ילדותו והתבגרותו של חניבעל לקטר מגיל 6 עד גיל 20 ומה היו הסיבות לכך שנהפך לרוצח קניבל. רוב הסרט צולם ב-Barrandov Studios בפראג.
חניבעל (2013)
סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת פסיכולוגיה-אימה-מתח, שהופקה בידי בריאן פולר לערוץ הטלוויזיה NBC האמריקאית. הדמות הראשית היא חניבעל לקטר, דמות מספריו של תומאס האריס הוא פסיכיאטר במקצועו, קניבל ורוצח סדרתי. הסדרה מתמקדת במערכת היחסים המיוחדת של חניבעל עם ויל גראהם סוכן FBI לשעבר. ב-22 ביוני 2015, NBC הודיעו שלא יחדשו את הסדרה לעונה נוספת.
קלריס (2021)
סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת מותחן פסיכולוגי ואימה שנוצרה על ידי היוצרים אלכס קורצמן וג'ני לומט. הסדרה מבוססת על הרומן "שתיקת הכבשים" מאת תומאס האריס, ומככבים בה רבקה ברידס, לוקה דה אוליביירה, דבין איי. טיילר, קאל פן, ניק סאנדו, מייקל קודליץ ומארני קרפנטר. הסדרה עלתה לשידור ברשת CBS ב-11 בפברואר 2021.
הצלחה מסחרית
זיכיון חניבעל לקטר, נחשב לבעל רווחים מהגבוהים ביותר בסוגת האימה בהשוואה לזיכיוני אימה אחרים —"הנוסע השמיני", "קנדימן", "משחק ילדים", היקום הקולנועי של לזמן את הרוע, "מגרש השדים", "יעד סופי", "יום שישי ה-13", "ליל המסכות", "אני יודע מה עשית בקיץ האחרון", "מלתעות", "סיוט ברחוב אלם", "פעילות על-טבעית", "פסיכו", "הטיהור", "המסור", "צעקה" ו"המנסרים מטקסס"— כמו גם אחד מזיכיוני האימה המצליחים בהיסטוריה.
אלכסנדרה דדריו
אלכסנדרה אנה דדריו (באנגלית: Alexandra Anna Daddario; נולדה ב-16 במרץ 1986) היא שחקנית אמריקאית. התפרסמה בשל תפקידה כאנבת' צ'ייס בסדרת סרטי "פרסי ג'קסון", ולאחר מכן כיכבה בסרטים "המנסרים מטקסס תלת מימד", "סן אנדראס", בסרט האתחול של "משמר המפרץ", ובסדרות הטלוויזיה "צווארון לבן" בתפקיד קייט מוראו, ו"הלוטוס הלבן".
ביוגרפיה
נולדה בניו יורק, ניו יורק שבארצות הברית, למשפחה נוצרית ממוצא איטלקי, בריטי, צ'כוסלובקי והונגרי. בתם של כריסטינה, עורכת דין, וריצ'רד דדריו, תובע ביחידה נגד טרור לשעבר במשטרת העיר ניו יורק. גם אחיה, מת'יו דדאריו, הוא שחקן. יש לה אחות נוספת בשם קת'רין. סבה מצד אביה היה אמיליו ק' דדריו, נציג דמוקרט בבית הנבחרים של ארצות הברית ממדינת קונטיקט בין השנים 1959–1971.
גדלה באפר איסט סייד של מנהטן. היא בוגרת בית הספר הפרטי לבנות ברירלי ובית ספר מקצועי לילדים, בו לומדים ילדים שכבר עובדים או שואפים לעבוד כשחקנים. דדריו מספרת שהחליטה להיות שחקנית כבר בגיל 11. היא למדה במרימאונט מנהטן קולג'. לדבריה, במשך שנים למדה את טכניקת מייזנר.
מתגוררת בלוס אנג'לס.
קריירה
בשנת 2011 שיחקה בסרט הקומדיה "רווקים לשבוע". היה לה גם תפקיד חוזר בסדרה "הורות".
בשנת 2012 היא כיכבה בווידאו-קליפ לשיר "Radioactive" של להקת Imagine Dragons, והיה לה תפקיד אורח בסדרה הקומית "פילדלפיה זורחת". תפקיד הכוכב הראשון שלה בסרט מאז "פרסי ג'קסון" היה כהת'ר מילר בסרט האימה "המנסרים מטקסס תלת מימד", שיצא בשנת 2013 אף על פי שהצילומים נערכו כמעט שנתיים קודם לכן. על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס הקולנוע של MTV 2013 בקטגוריית "Best Scared-As-Shit Performance". בשלהי 2013 חזרה לתפקיד אנבת' צ'ייס בסרט "פרסי ג'קסון וים המפלצות".
בשנת 2016 שיחקה בתפקיד משנה (מוניקה) בסרטו של ניקולס ספארקס, "הבחירה". מדבבת את הדמות הצרעה במשחק הווידאו "Marvel Avengers Academy" (2016), על פי סדרת הקומיקס האוונג'רס.
בשנת 2017 שיחקה בסרט הקומי "טיסה לשלושה" (The Layover) של ויליאם ה. מייסי. באותה השנה לוהקה לתפקיד הנשי הראשי בסרט "משמר המפרץ", עיבוד קולנועי לסדרה באותו השם משנות ה-90, ושיחקה בתפקיד סאמר קווין, שגולמה בסדרה על ידי ניקול אגרט. ושיחקה בתפקיד קטן בקומדיה "הבית תמיד זוכה" לצד איימי פולר וויל פרל.
בשנת 2018 כיכבה בסרט "תמיד גרנו בטירה" לצד טאיסה פרמיגה וסבסטיאן סטן, הסרט אשר מבוסס על ספר באותו שם משנת 1962 שנכתב על ידי שירלי ג'קסון. כמו כן, כיכבה בסרט הקומי "כאשר נפגשנו לראשונה" לצד אדם דווין, והשתתפה בווידאו-קליפ של מארון 5 לשיר "Wait".
בשנת 2019 כיכבה לצד טיילר הקלין בסרט "אפשר לגלות לך סוד?", וגילמה את ג'ייד, מושא אהבתה של טיילור בסדרת הטלוויזיה "למה נשים רוצחות" ברשת CBS.
מוסקרון (כדורגל)
רויאל אקסל מוסקרון (בשפת המקור: "Royal Excel Mouscron"; בראשי תיבות: REM), המוכר גם כ-מוסקרון ("Mouscron"), הוא מועדון כדורגל מקצועני מהעיר מוסקרון שבבלגיה. המועדון הוקם בשם "רויאל מוסקרון-פרוולץ" (Royal Mouscron-Péruwelz), באביב 2010, כתוצאה מאיחוד של מועדון מהעיר פרוולץ (Péruwelz) עם מועדון "רויאל אקסלסיור" (Royal Excelsior) שפשט את הרגל. בקיץ 2016 המועדון העביר את בסיסו לעיר מוסקרון ושינה את שמו לשמו הנוכחי.
בעונת 2013/2014 בה ניצח במשחקי הפלייאוף על הזכות לשחק בליגה הראשונה. אחד מבעלי הקבוצה הוא פיני זהבי, סוכן שחקנים ישראלי.
אגם בוני (פלורידה)
אגם בוני (באנגלית: Lake Bonny או  Bonny Lake או Lake Bonnie) הוא אגם במחוז פולק במדינת פלורידה שבארצות הברית.
שטחו של האגם 0.129 קמ"ר, עומקו הממוצע 0.91 מטר, ועומקו המרבי 3.4 מטרים.
האגם הוא חלק מאגן הניקוז של נחל פיס.
מקור השם
לפי סברה אחת שמו של האגם מקורו בדג רב עצמות שנדוג באגם. סברה אחרת משייכת את שם האגם לחלוץ התיישבות באזור בשם בוני.
תיירות
סביב האגם מצויי פארק אגם בוני, וכן שביל הטיול "אגם לאגם".
אגם בוני הקטן
האגם מקושר לאגם בוני הקטן, המצוי מדרום־מזרח לאגם בוני.
לקריאה נוספת
• Kevin Petrus, Nutrient TMDL For Lake Bonny
מיכאיל ז'ורה
מיכאיל ז'וֹרה (ברומנית: Mihai Jora, 2 באוגוסט 1891 רומאן, מחוז ניאמץ - 10 במאי 1971 בוקרשט) היה מלחין ומנצח רומני, כמו כן מבקר מוזיקה ומורה, כיהן כפרופסור וכרקטור של האקדמיה (אז המלכותית) למוזיקה בבוקרשט. החל משנת 1955 היה חבר באקדמיה הרומנית. לצד ג'ורג'ה אנסקו מיכאיל ז'ורה נחשב לאישיות החשובה ביותר בחיי המוזיקה ברומניה במחצית הראשונה של המאה ה-20. למשפחתו היו שורשים ארמנים.
ילדות וצעירות
מיכאיל ז'ורה נולד בשנת 1891 בעיר רומאן, במחוז ניאמץ שבחבל מולדובה, ברומניה, כבן למשפחה ותיקה של אריסטוקרטים רומנים ממוצא ארמני ובעלי אחוזות. על המשפחה קיים תיעוד במולדובה משנת 1392. הוא היה בן דוד של מרוקה קנטקוזינו, אשתו של המלחין ג'ורג'ה אנסקו. את חינוכו המוזיקלי התחיל לקבל מאמו, שהייתה בוגרת האקדמיה למוזיקה מדרזדן.
בגיל 10 התחיל ביאשי לימודי נגינה בפסנתר אצל אדוארד מייסנר (בשנים 1909-1901) ואחר כך אצל הלן אנדרה (בשנים 1912-1909). בשנים 1909–1911 למד באקדמיה למוזיקה היאשי (ה"קונסרבטוריון") - תאוריה וסולפז' אצל סופיה תאודוריאנו והרמוניה אצל אלכסנדרו זירה. השתלם בהמשך באקדמיה למוזיקה בלייפציג אצל מורים כמו רוברט טייכמילר (פסנתר), שטפאן קרהל (הרמוניה, קונטרפונקט, הלחנה), הופמן (תזמור), הנס זיט (ניצוח) ומקס רגר (הלחנה).
פעילותו במחצית הראשונה של המאה ה-20
פריצת מלחמת העולם הראשונה אילצה אותו להפסיק זמנית את הלימודים בגרמניה. בשובו לרומניה בשנת 1915 זכה בפרס "ג'ורג'ה אנסקו" להלחנה. בשנת 1916, שנת כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא, ובאוקטובר נפצע ואיבד רגל אחת. שהה בהמשך למשך שנתיים בבית הבראה לצורך שיקום. אחרי המלחמה בשנים 1920-1919 השלים את לימודי ההלחנה אצל פלוראן שמיט בקונסרבטואר של פריז.
ז'ורה התחתן עם אלנה (לילי) גפנקו, אחותו של גריגורה גפנקו שהיה לימים שר החוץ של רומניה בשנים 1938–1939 וציר רומניה במוסקבה בשנים 1940–1941.
בשנת 1920 נמנה עם מייסדי חברת המלחינים הרומנים. מאוחר יותר ב-1948-1940 היה סגן יושב ראש שלה. בשנים 1933-1928 עמד ז'ורה בראש מחלקת המוזיקה של רשות השידור הרומנית ובשנים 1948-1930 ו-1961-1954 לימד כפרופסור להלחנה ולקונטרפונקט באקדמיה למוזיקה בבוקרשט. במעמד זה חינך ז'ורה דור שלם של מלחינים. בשנים 1941–1947 היה לרקטור האקדמיה למוזיקה. החל משנת 1961 ועד מותו היה פרופסור יועץ (מעין פרופסור אמריטוס).
ז'ורה היה פעיל מאוד בזירת חיי התרבות בארצו גם בתוקף היותו יועץ אמנותי של התזמורת הפילהרמונית בבוקרשט בשנים 1945-1931 ושל בית האופרה בבוקרשט בשנים 1931–1944. יצא פעמים חוזרות לסיורי קונצרטים ורסיטלים ברחבי רומניה כמנצח וכפסנתרן. כמלחין וכמבקר מוזיקה זכה לאותות הוקרה בארצו ובחו"ל. כתב, בין השאר, על יצירות עמיתיו המלחינים ג'ורג'ה אנסקו, מרציאן נגריה ואחרים.
ב-30 בנובמבר 1928, כחודש אחרי חניכת תחנת הרדיו הלאומית בבוקרשט (ב-1 בנובמבר), חנך וניצח ז'ורה את הראשון בסדרת הקונצרטים הסימפוניים בשידור חי ברומניה, עם תוכנית מורכבת מיצירות היידן ומוצרט. אף על פי שלא העדיף לאורך השנים שלא להיות מעורב מבחינה פוליטית ולעסוק באמנות, והחזיק בתפקידים חשובים גם בימי הדיקטטורות - המלכותית והצבאית-פשיסטית, לא נמנע ז'ורה לנסות להתערב לטובת אמנים נרדפים. כך, יחד עם אנסקו, מיכאיל אנדריקו, קונסטנטין בריילויו ואמנואיל צ'ומאק פנה בשנות ה-1940 לשר הפנים הרומני עם בקשה לשחרר ממחנה הריכוז טרגו ז'יו את המלחין הקומוניסט ממוצא יהודי וארמני מאטיי סוקור.
ב-1938 בתקופה שהתנועה האנטישמית ברומניה הגיעה לשיאים, שם לב המלחין שבגרמניה הוזכר בטעות שמו כ"מלחין יהודי" בספר של הנס ברוקנר "Musik und Judentum " "A.B.C "מוזיקה ויהדות לפי סדר האלפבית", (במהדורה השלישית, בעמוד 136) ייתכן בגלל שורשיו הזרים (ארמניים) ובגלל "שיר לכת יהודי" שהוא הלחין ב-1925. בעקבות פנייתו כתב הרקטור של האקדמיה למוזיקה בבוקרשט, יון נונה אוטסקו, לציר גרמניה בבוקרשט עם בקשה לתיקון הטעות כבדת ההשלכות :נטען כי מדובר בבנה של "אחת הוותיקות והטהורות בדם שבמשפחות הרומניות". נוסף במכתב שאיש מקרב 50 חברי הסגל של האקדמיה למוזיקה בבוקרשט אינו יהודי.
בעידן הקומוניסטי
בימי הכיבוש הסובייטי ברומניה, אחרי השתלטות המפלגה הקומוניסטית על השלטון ברומניה התחיל ז'ורה להיות בכוונת של הבולשת החדשה. ב-31 בדצמבר 1947 כשנתבקש סגל האקדמיה למוזיקה בבוקרשט להישבע אמונים לרפובליקה שהוכרזה יום קודם לכן, כרקטור המוסד האקדמי הזמין את הנוכחים לשמור על דקת דומייה כאות כבוד למלך המודח מיכאי הראשון. הוא משך בכך אש מהתקשורת הקרובה לשלטון ופוטר מתפקידיו כ רקטור ופרופסור.