cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פסל רולנד בברמן
היסטוריה
הרולנד הראשון בברמן היה עשוי עץ, ועל פי המסופר הופל ארצה ונשרף בליל ה-28 במאי 1366 על ידי חיילי הארכיבישוף אלברט השני. את הפסל החדש, הבנוי אבן, קיבלה העיר ב-1404. על פי ספר חשבונות שנמצא בבניין העירייה ב-1822, שולמו עבור בנייתו 170 מארק לסתתים קלאוס צלייר ויאקוב אולדה. אזרחי ברמן זייפו מסמך קיסרי שבו ניתנת להם הזכות להוסיף לפסל את שלט האצולה של הקיסר. וכך קיבל המגן על הפסל את סמל העיט הדו-ראשי, וכתובת מחורזת בגרמנית תחתית המציגה את רולנד כמבשר החירות הקיסרית לעיר:
הפסל עשוי אבן גיר, והעמוד מאבן חול. כשהוקם הפסל הוא היה צבעוני, במאה ה-18 נצבע אפור, ובסופו של דבר התקבעה העדפה לפסל אפור ברובו, עם שימוש חסכני בצבעים. כשנפוליון ביקש להעביר את הפסל למוזיאון הלובר, העידו בפניו תושבי העיר כי לפסל ערך אמנותי נמוך, וכך נשאר רולנד במקומו. המרחק בין שתי הברכיים של הפסל הוא בדיוק אמה אחת של ברמן (55.372 סנטימטר).
הפסל שופץ ושוקם פעמים רבות. ב-1939 הוא נבנה מחדש מטעמי בטיחות, ובעת המלחמה הוקף בחומת מגן מפני רסיסים. ב-1983 נבנה סביבו מעקה, כפי שהיה עד 1939, והוא זכה בראש חדש (הראש המקורי מוצג במוזיאון פוקה בעיר). בעת השיפוץ האחרון, ב-1989, התגלתה בתוך הפסל קופסה ובה חומרי תעמולה נאציים, שהוטמנה בו ב-1938.
פולקלור
לרגלי הפסל נמצאת דמות נמוכה, הקשורה אולי לאגדה על אמה מלזום (Emma von Lesum), רוזנת הנחשבת לקדושה, אף כי הכנסייה הקתולית מעולם לא הכירה בה ככזו. על פי האגדה, ביקשו ממנה תושבי העיר בשנת 1032 לתת להם שטח מרעה נוסף, והיא הסכימה לתת להם שטח גדול כפי שיכול להקיף אדם ביום אחד. אך אחיה הוא שתבע לבחור את אותו האדם, וכיוון שדאג לירושתו בחר באדם קיטע שתי רגליו. בסופו של דבר התגלה הקיטע כבעל כוח רב, והוא הצליח להקיף שטח גדול למדי, שכיום הוא אזור בעיר בשם Bürgerweide ("אחו אזרחי העיר").
על פי המסורת, מי שמשפשף את ברכו של הפסל, ישוב שנית לעיר. אגדה נוספת הקשורה לפסל היא כי כל עוד הוא עומד על המשמר בכיכר העיר, תישאר ברמן עיר חופשייה ועצמאית, וכי בין קמרונות מרתף בית העירייה חבוי פסל רולנד שני, כדי להחליף במהירות את הפסל הנוכחי אם יאונה לו רע. על כל פנים, בנוסף, בתקופת השלטון הנאצי איבדה העיר את מעמדה כעיר חופשית ועצמאית, אף כי הפסל עמד בכיכר כרגיל (אחרי המלחמה הושב לברמן מעמדה כעיר חופשית).
הלנה מאייר
הלנה מאייר, לאחר נישואיה פלקנר פון זוננבורג (בגרמנית: Helene Mayer-Falkner von Sonnenburg; 20 בדצמבר 1910 – 15 באוקטובר 1953) הייתה סייפת גרמניה ממוצא יהודי. אלופה אולימפית ואלופת העולם ברומח. היא ייצגה את גרמניה הנאצית לבקשתם למרות שעזבה את ארצה לארצות הברית בגלל היחס המשפיל כלפי היהודים.
מאייר נחשבת לאחת מ-100 הספורטאיות הגדולות של המאה ה-20.
ביוגרפיה
מאייר נולדה באופנבך על המיין לאב רופא. בשנת 1924 בהיותה רק בת 13 זכתה בפעם הראשונה שלה באליפות גרמניה ברומח. מאז היא זכתה באליפות בכל שנה עד שנת 1930 כולל.
בשנת 1928 זכתה מאייר באליפות איטליה הפתוחה בתחרות הרומח האישית.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכתה מאייר במדליית זהב בתחרות הרומח האישית. במדליית כסף זכתה מיוריאל פרימן מבריטניה ובמדליית ארד זכתה בת ארצה אולגה אולקרס. היא ניצחה 18 קרבות והפסידה בשניים. מוקדמות (1–5), שלב חצי הגמר (1–6) ושלב הגמר (0–7).
באליפות אירופה בסיף שנערכה בנאפולי, איטליה בשנת 1929 זכתה מאייר במדליית זהב בתחרות הרומח האישית, הייתה זו הפעם הראשונה שתחרות זו נערכת.
באליפות אירופה בסיף שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1931 זכתה מאייר במדליית זהב בתחרות הרומח האישית.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) סיימה מאייר במקום חמישי בתחרות הרומח האישית.
בשנת 1933 היא הוצאה מקבוצתה בשל היותה "חצי יהודיה" (אביה היה יהודי) ולכן אולצה לעזוב את גרמניה לארצות הברית בשל היחס כלפי היהודים. היא החלה ללמוד עבודה סוציאלית באוניברסיטת דרום קליפורניה.
אולימפיאדת ברלין והמחלוקת
איגוד האתלטים החובבים בחר להחרים את אולימפיאדת ברלין (1936) בשל היחס המשפיל כלפי היהודים. כ"מחווה" הציע הוועד האולימפי של גרמניה הנאצית למאייר להצטרף למשלחת הגרמנית לאולימפיאדה שנערכה בברלין, למרות היותה יהודייה (היא הייתה הספורטאית היהודיה היחידה במשלחת). היא קיבלה את ההזמנה למרות המחאה של הקהילה היהודית בארצות הברית ושל מספר אתלטים יהודים אמריקאים. במשחקים עצמם היא זכתה במדליית כסף בתחרות הרומח האישית. במדליית הזהב זכתה אילונה אלק מהונגריה ובמדליית הארד זכתה אלן פרייס מאוסטריה. שלוש המנצחות הן יהודיות. בטקס חלוקת המדליות לבשה את המדים הרשמיים שכללו את צלב הקרס והצדיעה במועל יד, כמו שאר ספורטאי גרמניה, לטענתה על מנת להגן על משפחתה (אמה ושני אחיה התגוררו בגרמניה, אביה נפטר בשנת 1931). התנהגותה עוררה הדים רבים ברחבי העולם והיא ספגה ביקורת נוקבת בעיתונות. בין המבקרים הבולטים היו הסופר הגולה תומאס מאן.
באליפות העולם הראשונה בסיף שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1937 זכתה מאייר ב-2 מדליות, מדליית זהב בתחרות הרומח האישית ומדליית כסף בתחרות הרומח הקבוצתית.
מייד לאחר האליפות היא היגרה לארצות הברית וקיבלה אזרחות אמריקאית בשנת 1940. משנת 1934 ועד שנת 1946 היא זכתה שמונה פעמים באליפות ארצות הברית ברומח. באותה העת היא לימדה גרמנית, צרפתית ואיטלקית במילס קולג', באוקלנד, קליפורניה. בזמן שלמדה באוניברסיטת ברקלי היא לימדה סיף. בהמשך לימדה מדע המדינה בקולג' בסן פרנסיסקו.
בשנת 1952 התחתנה מאייר עם הברון ארווין פלקנר פון זוננברג וחזרה לגרמניה, למינכן. בשנת 1953 היא נפטרה מסרטן השד בהיידלברג.
Ballin'
Ballin' הוא סינגל של המפיק המוזיקלי האמריקאי מאסטרד, בהשתתפות הראפר האמריקאי רודי ריץ', מתוך אלבום האולפן השלישי של מאסטרד, Perfect Ten. השיר יצא לאור ב-20 באוגוסט 2019, כסינגל השלישי מתוך האלבום, על ידי חברות התקליטים 10 סאמרס רקורדס ואינטרסקופ רקורדס.
רקע
רודי ריץ' חשף בראיון כי השיר נוצר בסוף 2018, אך מאסטרד רצה לשמור אותו לאלבומו Perfect Ten, עליו עדיין עבד. מאוחר יותר, נכלל השיר באלבום, שיצא ביוני 2019. ריץ' אמר שהוא ידע כי השיר "קשה מספיק" בפעם הראשונה שהוא שמע אותו, ואילו מאסטרד הכריז כי "זה הולך להיות זה". בהמשך, רודי ריץ' ומאסטרד שיתפו פעולה פעם נוספת, בשיר "High Fashion", שיצא לאור כחלק מאלבום הבכורה של רודי ריץ', Please Excuse Me for Being Antisocial.
הרכב ומילים
"Ballin'" הוא שיר היפ הופ שיש בו "עלייה מעוני לעושר ". בפתיחה שלו, השיר מכיל דגימה משירן של להקת הבנות 702 משנת 1996, "Get It Together".
בבית הראשון, מצדיע ריץ' לראפר ניפסי האסל המנוח וחברתו לורן לונדון: "אני מריץ את המדפים האלה עם המלכה שלי כמו לונדון וניפ". השורה מתייחסת בו זמנית לשיתוף הפעולה של ריץ' והאסל, "Racks in the Middle", שיצא מוקדם יותר בשנת 2019 והיה לסינגל האחרון של האסל לפני מותו. הרן מאמו מבילבורד ציין כי "באופנתו של האסל הטיפוסית", רודי ריץ' "מספר את מצוקות חייו לפני שהתעמק באוצרותיו החדשים".
ביקורות
השיר זכה לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה. צ'ארלס הולמס ממגזין רולינג סטון טען כי הוא מתמודד לתואר "שיר השנה". המגזינים קומפלקס ובילבורד כינו אותו שניהם כ"רצועה בולטת" באלבום. מגזין פיצ'פורק כלל את "Ballin'" ברשימת שירי הראפ הטובים ביותר לשנת 2019 ותיאר אותו כ"מרכז האלבום המושלם של מאסטרד". מאוחר יותר, מגזין קומפלקס נתן לו את תואר השיר הטוב ביותר לשנת 2019, ותיאר אותו כ"המנון טוב כל כך ומדבק, שתצטרכו אנטיביוטיקה רק כדי להפסיק להפעיל אותו מחדש".
הצלחה מסחרית
השיר הפך לשירו של מאסטרד שהגיע למיקום הגבוה ביותר במצעד הבילבורד הוט 100, כשהגיע בשיאו למקום ה-11. הוא היה גם לשיר של רודי ריץ' שהגיע למיקום הגבוה ביותר במצעד, עד ששירו "The Box" הגיע למקום הראשון במצעד בשבוע שלאחר מכן. הוא גם הגיע למקום הראשון במצעד השירים הקצביים של בילבורד, והפך לשירו השני של מאסטרד שהגיע למקום הראשון במצעד, לאחר "Pure Water", וכן לשירו הראשון של ריץ' שהגיע למקום הראשון. השיר הגיע גם לראש מצעד הראפ איירפליי.
וידאו קליפ
לווידאו קליפ הנלווה לשיר פרסם מאסטרד טיזר בעמוד האינסטגרם שלו ב-29 בספטמבר 2019. הקליפ לשיר פורסם ב-2 באוקטובר 2019 וזכה לשבחי המבקרים.
הופעות חיות
ב-16 בדצמבר 2019 ביצע רודי ריץ' את השיר בהופעה חיה, לצד תזמורת בת 8 חלקים, במועדון פפרמינט בלוס אנג'לס, כחלק מסדרת Trap Symphony של אודיומאק.
פרסים ומועמדויות
טקס פרסי גראמי ה-62
אישטוואן בארשון
אישטוואן בארשון (במקור בראון, בהונגרית: Bársony István; בודפשט, 2 בפברואר 1882 – בודפשט, 2 באפריל 1956) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ובמאי יהודי-הונגרי בולט.
קריירה
לאחר סיום לימודיו בתיכון ובחינות הבגרות הוא השלים לימודי פילוסופיה באוניברסיטת בודפשט (היום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), ולאחר מכן למד באקדמיה לאמנויות הבמה (היום שמה האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע), שם ניגש לבחינה הסופית ב-26 באוקטובר 1902 בתפקיד באטקי ב"שלושת המוסקטרים". הוא לא קיבל תואר. לאחר מכן הוחתם על ידי ינה ינוביץ' והופיע לראשונה בהודמזוושרהיי בתפקיד ארנה במחזה "הסבתא".
בארשון היה חבר בתיאטרון קיראי בשנה שבה נפתח, אחר כך הוזמן על ידי הרויאל אורפאום (Royal Orfeum) ואז בפברואר 1918 קיבל חוזה על ידי "הבמה המודרנית" (Modern Szinpad), ולאחר מכן הוא היה חבר בתיאטרון מדיאסאי (Medgyaszay) וב"תיאטרון שדרות אנדראשי" (Andrássy úti Színház). ב-27 באוקטובר 1927 הוזמן להיות הבמאי הראשי של "התיאטרון החדש" (Új Szinház). כשחקן מצוין לעיצוב דמויות איכרים, הוא היה מהשורה הראשונה בז'אנר הזה, יחד עם אשתו אילונה דייבוקאט.
בנובמבר 1928 הם נסעו להופעות אורח בגרמניה, הם שיחקו ביחד גם בסרטים (הן אילמים והן מדברים) והצליחו במיוחד עם סצינות האיכרים ההונגריות שלהם. בפברואר 1929 חזרו לתיאטרון שדרות אנדראשי. בשנות ה-30 בארשון היה אחד מסגני הנשיא של "איגוד הסרטים הלאומי ההונגרי". בשנים 1930–1931 שיחק בקברט אומניה. ב-1929 היה הבמאי של "תיאטרון האמנים של בודפשט" ובשנים 1931–1933 עבד בתפקיד היוקרתי כבמאי הראשי של תיאטרון שדרות אנדראשי. ב-1934 ביים ב"תיאטרון כיכר בתלן", ולאחר מכן בשנים 1936–1937 וב-1938–1939 בתיאטרון מרכז העיר.
בשל יהדותו נאסר עליו לעלות על הבמה בין השנים 1939–1945, אך הצליח לשרוד את שואת יהודי הונגריה. לאחר 1945, הוא עבד ב"קברט פודיום", ב"וארייטה הספרותי אריזונה", אחר כך ב"ורייטה הקאמרי", בשנים 1948–1949 שוב בתיאטרון מרכז העיר, וב-1954 ב"הבמה הקטנה של בודפשט". הוא מת מהתקף לב ב-1956.
חיים אישיים
אישטוואן בראון נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר מור בראון ושל שרולטה אופנר. ב-27 בפברואר 1909 הוא התחתן עם השחקנית גבריאלה הלטיה, הם התגרשו ב-6 במאי 1914. ב-16 באוקטובר 1924, התחתן עם השחקנית אילונה דייבוקאט.
יוסי גודארד
יוסי גודארד (נולד ב-1 במרץ 1937) הוא סופר ואיש תקשורת ישראלי.
קורות חייו
גודארד נולד בירושלים וגדל בבת ים, בנו של יעקב גודארד. הוא שם למד בבית הספר תחכמוני ובתיכון הדתי בית וגן. את שירותו הצבאי עשה בנח"ל ובחטיבת הצנחנים והמשיך את מסלול הנח"ל כשהיה חבר בקיבוץ יפתח שבגליל העליון. לאחר מכן עבר לירושלים, שם למד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית.
קול ישראל
במקביל ללימודיו, החל לעבוד במחלקת הנוער של קול ישראל שאותה אף ניהל לאחר מכן. תוכנית הרדיו הבולטת ביותר שערך גודארד בקול ישראל, היא "מירדף", אותה הפיק ב-1962 בשיתוף עם נקדימון רוגל. "מירדף" חקרה את מסע בריחתו ומותו של יוסף לישנסקי איש ניל"י, המחתרת שסייעה לבריטים במלחמתם בעות'מאנים במלחמת העולם הראשונה. בתוכנית חשפו לראשונה חברי ארגון השומר את החלטתם להרוג את לישנסקי. בטרם שודרה התוכנית, החליטה הנהלת קול ישראל לגנוז אותה ולאסור את שידורה. לאחר מאבק ממושך שנמשך שלוש שנים, הותרה לבסוף התוכנית לשידור בשנת 1965, וב-1966 זכתה בפרס התוכנית הדוקומנטרית הטובה ביותר.
הארץ שלנו
מ-1964 ועד 1968 החליף את פנחס שדה בתפקיד סגן עורך עיתון הילדים הארץ שלנו. בעיתון זה פרסם שני סיפורים בהמשכים שמאוחר יותר גם ראו אור בהוצאת מסדה: "קולות מסתוריים במדבר" ו"תעלומת קתרינה הקדושה". ב-1968 שב לעבוד בקול ישראל וערך את תקליטי "קולות 20 שנה".
רשות השידור
בהמשך אותה שנה, עם תחילת שידורי הטלוויזיה של רשות השידור, הצטרף לצוות ההקמה והחל לעבוד במחלקה הדוקומנטרית שלה. כתסריטאי, במאי ומפיק, הוא ערך עשרות סרטים דוקומנטריים, בהם:
במהלך השנים, ניהל את המחלקה הדוקומנטרית בטלוויזיה כמו גם את מחלקת הדרמה והאומנויות. במקביל, לימד בבית הספר לקולנוע מעלה.
בין סרטי הדרמה שכתב וביים:
ברשות השידור יצר גם את סדרת הדרמה אנשים במיל ב-1984 שכתבו יהושע סובול ו חגית רכבי ניקוליבסקי וביים אנטואן סאלח.
כסופר
לאחר פרישתו מהעבודה ברשות השידור, שב לכתוב ספרי ילדים שאחד מהם (הינשוף שראה הפוך) אף זכה במקום הראשון במצעד הספרים של משרד החינוך לשנת 2008.
רשימת ספריו:
מלוח (צמח)
מַלּוּחַ (שם מדעי Atriplex) הוא סוג של שיח בעל פרחים, הצומח לרוב באדמות יבשות ומלוחות, כגון מדבריות. קיימים בין 100 ל-200 מינים של מלוח בתפוצה עולמית.
אין לבלבל בין סוג זה לסוג ימלוח מסדרת האלתאים.
מאפיינים
עלי המלוח בשרניים ובעלי שפה פשוטה. צבע העלים לעיתים אדום ורדרד או לבן, אך ברוב המינים הוא ירוק-אפרפר. טעם העלים מלוח. הפרחים ירוקים וזעירים.
במקורות
המלוח מוזכר גם במקרא, בספר איוב:
תפוצה בישראל
בישראל קיימים כ-15 מינים של מלוח הצומחים בר. ניתן למוצאם בבקעת הירדן, הנגב ומדבר יהודה, בעיקר בערוצי נחלים:
שימושים
המלוח נחשב בעבר למאכל לעניים, ובדואים משתמשים בו למאכל לעיתים קרובות. גם הולכי רגל במדבר נוהגים לקטוף את עליו ולאוכלם, או רק למצוץ את המלח ולירוק.
באיטליה משתמשים בעלי מלוח שנצבעו כתיבול או קישוט לפסטות שונות.
מלוח מקובל כתרופה ברפואה העממית, בעיקר כנגד מחלות בדרכי העיכול.
בתרבות הפופולרית
בשיר "חורשת האקליפטוס" מאת נעמי שמר מופיעה השורה "וריח המלוח על המים". שורה זו עוררה ביקורת בוטנית לאור העובדה שלצמח זה אין ריח. נעמי שמר שנדרשה לעניין הסבירה זאת בכך שכוונתה לריח המיוחד של הגבעה עליה צומח המלוח, בחורשת האקליפטוס שבקבוצת כנרת.
קטלאז
קטלאז הוא אנזים המצוי כמעט בכל האורגניזמים הנחשפים לחמצן, המפרק מי חמצן (H2O2), שהם תרכובת המזיקה לאורגניזם, למים ולחמצן. הקטלאז נמצא בבעלי חיים, בצמחים, בפטריות ובמיקרואורגניזמים רבים. באדם מצוי הקטלאז כמעט בכל תאי הגוף ואיבריו, ונמצא בכמות גדולה בכבד, בכליות ובדם.
קטלאז הוא אחד האנזימים בעלי זמן המחזור (turnover number) הגבוהים ביותר: מולקולת קטלאז אחת מסוגלת לפרק מדי שנייה עד ל-200,000 מולקולות מי חמצן. הקטלאז הוא חלבון המורכב מארבע תתי-יחידות (טטרהמר), כל אחת באורך של יותר מ-500 חומצות אמינו. הוא מכיל ארבע קבוצות הם (ברזל) המאפשרות לאנזים להגיב עם מי חמצן. ה-pH האופטימלי לקטלאז באדם הוא 7. במינים אחרים משתנה ה-pH האופטימלי ועשוי לנוע בטווח של 4 עד 11, תלוי במין.
קטלאז מכיל קבוצת הם; האנזים מיוצג לפיכך בנוסחת התגובה כ-FeCat. לימין סימון הברזל (Fe) מצוין מספר החמצון שלו בספרות רומיות. תגובה זו מתרחשת בשני שלבים:
היסטוריה
לואי ז'אק טנאר אשר גילה את מי החמצן היה הראשון להבחין ב-1811 בקיומו של חומר האחראי לפירוק מי החמצן. ב-1900 הכימאי הגרמני אוסקר לאו העניק לקטלאז את שמו, וכן גילה כי האנזים נמצא בצמחים ובבעלי חיים רבים. ב-1937 ג'יימס בטשלר סאמנר גיבש קטלאז מבקר וב-1938 פרסם את משקלו המולקולרי של האנזים. ב-1969 רוצף קטלאז של בקר. המבנה התלת־ממדי של החלבון התגלה ב-1981.
בלארוס במשחקים הפאראלימפיים
בלארוס השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים אטלנטה (1996). עד משחקים אלו, התחרו הספורטאים הבלארוסים במסגרת המשלחת הסובייטית, ובמשחקים שנערכו ב-1992 השתתפו, לצד ספורטאים ממדינות נוספות שהרכיבו בעבר את ברית המועצות, במשלחת מאוחדת (Unified Team). גם במשחקי החורף הפאראלימפיים לוקחת בלארוס חלק מאז אולימפיאדת הנכים לילהאמר (1994) ושולחת משלחות גם למשחקים אלו דרך קבע.
היסטוריה
הופעת הבכורה של בלארוס כמדינה עצמאית במשחקי הקיץ הפאראלימפיים נערכה במשחקים שנערכו באטלנטה 1996, כששלחה משלחת של 11 גברים וארבע נשים. המשלחת שבה מהמשחקים עם 13 מדליות פאראלימפיות, מהן שלוש מדליות זהב. נושא הדגל של המשלחת היה אלכסנדר מדבד, שבתקופת ברית המועצות זכה ב-3 מדליות זהב אולימפיות.
להישג השיא שלה הגיעה המשלחת הבלארוסית באולימפיאדת הנכים אתונה (2004) כשקטפה 29 מדליות פאראלימפיות, מהן עשר מדליות זהב. הספורטאים הבולטים בתולדות המשלחת הם השחיין רמאן מקראו שזכה בתריסר מדליות פאראלימפיות, בהן חמש מדליות זהב, חמש מדליות כסף ושתי מדליות ארד, והשחיין סרגיי פונקו שזכה בעשר מדליות, בהן שלוש מדליות זהב פאראלימפיות.
במשחקי החורף זכתה המשלחת הבלארוסית בסך של 25 מדליות, בהן ארבע מדליות זהב פאראלימפיות. הספורטאית הבולטת ביותר במשלחת היא לודמילה ואוצ'וק שזכתה בעשר מדליות, בהן שלוש מדליות זהב פאראלימפיות.
דידייה זוקורה
דגי אלאן דידייה זוקורה (בצרפתית: Déguy Alain Didier Zokora; נולד ב-14 בדצמבר 1980, באבידג'ן) הוא כדורגלן עבר מחוף השנהב ששיחק בעמדת הקשר. זוקורה הוא שיאן ההופעות בנבחרת חוף השנהב עם 123 משחקים בינלאומיים.
קריירה
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה מקומית מחוף השנהב, ASEC מימוסאס, משם עבר בשנת 2000 במועדון הבלגי ראסינג גנק. בקיץ 2004, הוא עבר לשחק בליגת העל הצרפתית במדי סנט אטיין. נכון להיום זוקורה שיחק 102 משחקים בינלאומיים במדי נבחרת חוף השנהב, בהם כבש שער בודד.
ב-22 ביוני 2006, פורסמו תמונות של זוקורה יחד עם אוהד של טוטנהאם הוטספר ודגל הקבוצה. האוהד שהצטלם עמו טען שהוא פגש בזוקורה, במהלך פגישה שלו עם סוכנו האישי ודמיאן קומולי נציגה של טוטנהאם, וסוכנו טען בסוף הפגישה שהשחקן קרוב לחתימה במדי טוטנהאם. באותו היום, ערוץ יורוספורט הצרפתי דיווח ידיעה שסנט אטיין הסכימה להצעה של טוטנהאם עבור הקשר, תמורת 8 מיליון פאונד. ב-30 ביוני 2006, הוא השלים רשמית את מעברו לטוטנהאם.
זוקורה הפך במרוצת הזמן אהוד ביותר על חבורות האוהדים של טוטנהאם, הרבה תודות לעובדה שבזמן מעברו לטוטנהאם הוא דחה הצעה מכובדת שהוצעה לו מהיריבה העירונית ארסנל, שכבר רכשה באותו הזמן קשר מחוף השנהב נוסף, אבו דיאבי. במהלך 100 המשחקים בהם שיחק עבור טוטנהאם, עדיין לא הצליח זוקורה לכבוש שער לקבוצתו.
דידייה קיבל את סרט הקפטן בטוטנהאם לראשונה בשלב הבתים של גביע אופ"א נגד חטאפה, בעיקר עקב פציעותיהם של עמיתיו לדלי קינג ופול רובינסון, ובעקבות ספלולו של קפטן המשנה רובי קין.
בקיץ 2009 זוקורה חתם במועדון הספרדי סביליה תמורת 9 מיליון יורו. הוא ערך את הופעתו הראשון בסביליה ב-30 באוגוסט 2009 במחזור הראשון של הליגה הספרדית במשחק חוץ נגד ולנסיה.
בשנת 2011 עבר לטרבזונספור מליגת העל הטורקית. ב-24 באפריל 2014 הוא עזב את הקבוצה.
ג'ניפר לי
ג'ניפר מישל לי (באנגלית: Jennifer Michelle Lee; נולדה ב-22 באוקטובר 1971) היא תסריטאית ובמאית אמריקאית.
לאחר קריירה קצרה בעולם הוצאות הספרים, לי החלה ללמוד בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 קולנוע באוניברסיטת קולומביה. היא הייתה לתלמידה מצטיינת, וזכתה בפרסים רבים בתחרויות כתיבה יוצרת ותסריטאות. עמיתה לספסל הלימודים, פיל ג'ונסטון, הציע לה להצטרף אליו בכתיבת הסרט "ראלף ההורס", ותוך כדי עבודתה לצידו באולפני ההנפשה של וולט דיסני היא הצטרפה גם להפקת "לשבור את הקרח", שעם צאתו לאקרנים הפך לשובר קופות וקצר שבחים ממבקרי הקולנוע. לאחר פיטוריו של ג'ון לאסיטר בעקבות הודאתו בהטרדה מינית כלפי עובדות, היא מונתה במקומו כמנכ"לית אולפני ההנפשה.
ביוגרפיה
ג'ניפר מישל לי נולדה ב-22 באוקטובר 1971 בעיר ברינגטון שבמחוז בריסטול במדינת רוד איילנד. זמן קצר לאחר לידתה התגרשו הוריה, והיא עברה למשמורת אצל אימה בעיר איסט פרובידנס שבמחוז פרובידנס, שם היא גדלה. שם המשפחה של אביה הוא רבצ'י, ועל אף שהיא נקראה בו בתעודת הזהות החלה להשתמש בשם אימה, לי, כבר בגיל ההתבגרות. ב-1995, כשהייתה בת 23, היא שינתה את השם באופן רשמי.
למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת ניו המפשייר, וסיימה את לימודיה ב-1992 עם תואר ראשון. לאחר מכן עברה לניו יורק במטרה לפצוח בקריירה בעולם הוצאות הספרים, שם עבדה כגרפיקאית בהוצאה לאור וכמעצבת לספרים מוקלטים עבור "Random House". ב-2001, החלה ללמוד קולנוע באוניברסיטת קולומביה, וסיימה את לימודיה ב-2005 עם תואר שני. בזמן לימודיה, זכתה בפרסים רבים בתחרויות כתיבה יוצרת ותסריטאות.
במרץ 2011, עמיתה לשעבר של לי לספסל הלימודים באוניברסיטת קולומביה פיל ג'ונסטון, הזמין אותה להצטרף אליו ולסייע לו בכתיבה של "ראלף ההורס", סרט הרפתקאות קומי בהנפשה ממוחשבת שעלילתו מתרחשת בעולם משחקי הווידאו. לי נשכרה על ידי אולפני ההנפשה של וולט דיסני לעבודה זמנית של שמונה שבועות כתסריטאית לצידו של ג'ונסטון, אך בחלוף הזמן הלכה המחויבות שלה לפרויקט וגדלה. בסופו של דבר התבקשה להישאר עד סיום הפקת הסרט, שיצא לאקרנים ב-2012. הסרט זכה להצלחה מסחרית וביקורתית, ולי זכתה בפרס אנני לתסריט הטוב ביותר.
לקראת סיום העבודה על "ראלף ההורס", התרשמה החברה מעבודתה של לי והציעה לה להצטרף להפקת "לשבור את הקרח". לי שכתבה כמעט את כל התסריט, ושינתה את טון הסרט מאקשן והרפתקאות לדרמה מוזיקלית משפחתית עם אתנחתאות קומיות. היא עבדה בצמוד למוזיקאים רוברט לופז וקריסטן אנדרסון-לופז שכתבו את השירים לסרט. לאחר שמעורבותה בהפקה הלכה וגדלה, הוצע לה להצטרף אל כריס באק כבמאית בנוסף לעבודתה התסריטאית. הסרט יצא לאקרנים ב-2013 והיה לשובר קופות עם הכנסות גבוהות במיוחד מהקרנותיו המסחריות בבתי קולנוע. נוסף על כך, זכה הסרט לשבחים ממבקרי הקולנוע, וזיכה את לי בפרס באפט"א לסרט האנימציה הטוב ביותר, פרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר ופרסי אנני לסרט הטוב ביותר ולבימוי הטוב ביותר.
לי המשיכה לעבוד בדיסני, ונשכרה לכתוב עיבוד קולנועי לספר "קמט בזמן" של מדלן ל'אנגל, שיצא לאקרנים ב-2018. כחלק מהתרחבות זיכיון "לשבור את הקרח", כתבה וביימה את הסרט הקצר "קדחת הקרח" ב-2015 ואת ההמשך "לשבור את הקרח 2" שיצא לאקרנים ב-2019. הצלחתה של לי הובילה להתבססות מעמדה באולפני ההנפשה, והיא זכתה לקרדיט על חלקה בפיתוח של "6 גיבורים", "מואנה" ו"זוטרופוליס". ב-2018, עם פיטוריו של המפיק ג'ון לאסיטר מחברת וולט דיסני בעקבות הטרדה מינית מצידו, היו"ר ומנכ"ל בוב אייגר הציע כמועמדים להחלפתו בתפקיד המנכ"ל של אולפני ההנפשה את לי וריץ' מור, כשבתפקיד זכתה בסופו של דבר לי.
חיים אישיים
לי נישאה לרוברט ג'וזף מון ב-30 במאי 1999. לשניים בת משותפת, אגתה, אותה לי ילדה ב-2003. מאוחר יותר, השניים התגרשו, ואגתה נשארה במשמורת אצל לי.
ב-2019, לי החלה לנהל מערכת יחסים זוגית עם השחקן אלפרד מולינה. ב-2021, השניים נישאו.
פילמוגרפיה
החל מיוני 2018, לי משמשת כמפיקה בפועל ומקבלת על כך קרדיט בכל ההפקות של אולפני ההנפשה של וולט דיסני, מכורח תפקידה כמנכ"לית של האולפנים.
גסטרולית
גסטרולית (Gastrolith) היא השם הניתן לאבן שבעלי חיים מסוימים נוהגים לבלוע כדי לסייע בתהליכים שונים. אבנים מסוג זה, המכונות גם אבני קורקבן או אבני קיבה או חלוקי קיבה, משמשות בעיקר כעזר לקיבת השרירים בטחינת המזון, אצל בעלי חיים החסרים מבני או מנגנוני לעיסה מתאימים לטחינת מזון קודם הבליעה, כגון שיניים טוחנות או לסת תחתונה בעלת כושר ניידות. גודל האבנים תלוי בגודל בעל החיים הצורך אותן ובתפקידן המיועד.
אבנים אלו שכיחות בין היתר אצל תנינאים, עופות צמחוניים וקבוצת הטורפים הימיים. הימצאותן של אבנים אלו בסמוך לשלדי בעלי חיים נכחדים, בהם הזאורופודים והפטרוזאורים, מעלה את ההשערה שגם אותם בעלי חיים היו בעלי קיבת שרירים שפעלה באותו האופן. כך למשל משערים באשר לאפאטוזאורוס ולבארוזאורוס.
מטרה נוספת היא ניצול האבנים כמעין זְבוֹרִית – משא המושם בתחתית כלי שיט אשר מהווה תוספת משקל המשמשת לשיפור יציבותו או שינוי האופן בו הוא צף. תפקיד זה מצוי אצל התנינאים, ונראה כי גם אצל בעלי חיים אחרים החיים במקווי מים, כגון הפלזיוזאורים, שנכחדו זה מכבר.
פרס קרטר-מניל לזכויות האדם
פרס קרטר-מניל לזכויות האדם נוסד בשנת 1986 על ידי נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ימי קרטר והפילנתרופ האמריקני דומיניק דה מניל כדי "לקדם את ההגנה על זכויות אדם ברחבי העולם". הקרן מעניקה מעת לעת פרסים בסך 100,000 דולר ליחידים ומוסדות המקדמים זכויות אדם. קרטר הוא יו"ר ועדת הפרס.
ייראנגרפיורד
ייראנגרפיורד (בנורווגית: Geirangerfjord) הוא פיורד הנמצא בחלק הדרומי ביותר של מחוז מרה ורומסדל (Møre og Romsdal), אשר בנורווגיה. אורכו של הפיורד 15 ק"מ והוא שלוחה של סטורפיורד (Storfjord – "הפיורד הגדול"). ייראנגרפיורד הוא מהמקומות המתויירים ביותר בנורווגיה, ובשנת 2005 הוכרז יחד עם נרייפיורד כאתר מורשת עולמית.
לצידי הפיורד הצר מצויים מפלים רבים, בהם "דה סיב ססטרנה" (De syv søstrene – "שבע האחיות"), "ברודסלרט" (Brudesløret – "הינומה") ו"סואיטור" (Suitor – "המחזר"). כמו כן, ישנן מספר חוות ישנות, רובן נטושות, אשר פזורות לאורך הפיורד. בפיורד נמצא הסלע פלידאלשובט (Flydalsjuvet), בו צולמה התמונה הקלאסית המופיעה בעלוני פרסומות רבים ובגלויות. בתמונה רואים את הסלע ועליו ניצבת דמות המביטה מטה אל עבר הפיורד וספינות הטיולים שבו.
ספרות אורדו
ספרות אורדו ( באורדו : اردو ادب) התפתחה במהלך ההיסטוריה במקביל להתפתחות שפת האורדו. כתבי אורדו עתיקים מכילים בעיקר שירה, במשקלים ייחודיים לשפת האורדו הנקראים ע'זל ונט'ם. בהמשך התפתחו סגנונות כתיבה נוספים, בהם סיפורת וסיפורים קצרים. ספרות אורדו פופולרית בעיקר בפקיסטן, שם אורדו היא השפה הנפוצה, ובמידת מה גם בהודו ובאפגניסטן.
תולדות ספרות האורדו
שפת האורדו התפתחה באזור המהאראשטרה, שם נמצאו כתבי אורדו עתיקים מהמאה ה-14. האזור נשלט במהלך השנים בידי האימפריה העות'מאנית והאימפריה הדוראנית, שמקורה באפגניסטן. שתי התרבויות השפיעו על השפה, שמשלבת מילים בניב סנסקריט ובניב ערבי-פרסי.
אמיר ח'וסרו, משורר ואיש רוח בן המאה ה-13, השפיע רבות על צמיחתה הראשונית של ספרות האורדו, ואף על התפתחות השפה עצמה. אמיר ח'וסרו נחשב לאבי המוזיקה הקלאסית של צפון הודו, וכתב יצירות גם בפרסית ובהינדוסטנית. קולי קוטב אל-מולכ, משורר בן המאה ה-15, היה בין הראשונים שכתב שירה באורדו והגדיר את המשקלים האופייניים לה. הוא ייסד את שושלת קוטב שאהי, ששלטה בדרום הודו משנת 1518 עד 1687.
הסופר והחוקר סייד שמסאללה קאדרי (1885–1953) חשף כתבי אורדו רבים, וכתב ספר על תולדות ספרות האורדו. קאדרי כתב מעל מאה מאמרים בעלי היבטים היסטוריים וספרותיים של תרבות האורדו, בהם ספר היסטורי המתעד את מערכת היחסים בין ערבים דוברי אורדו לבין עמים אחרים, בעידן שלפני האסלאם.
מוחמד אקבאל (1877–1938) היה פילוסוף, משורר, מיסטיקאי ופוליטיקאי, הנחשב בעיני רבים לאבי התנועה הלאומית הפקיסטנית, ולאחד הסופרים הבולטים בשפת האורדו.
שירה
משקלי השירה באורדו הנפוצים ביותר באורדו נקראים ע'זל ונט'ם.
משקל הע'זל מורכב מזוגות בנות שתי שורות כל אחת, המסתיימות באותה חריזה. שיר ע'זל מכיל לפחות חמישה זוגות כאלה.
נט'ם הוא סוג של סונטה בשפת האורדו. סגנון שירה זה הגיע לשיאו במאה ה-19, בה משוררי האורדו הושפעו ישירות מהתרבות האנגלית והאירופאית באותה תקופה.
בין משוררות האורדו הידועות נמנות אדא ג'עפרי ועישרת אפרין.
רומנים
רומנים בשפת האורדו החלו לצאת לאור במאה ה-19. בתחילה הם התמקדו בחיי העיר, ובהמשך שיקפו גם את אורח החיים הכפרי. חלוקת הודו בשנת 1947 השפיעה רבות על ספרות האורדו, ובולטים בה דיונים בנושאי זהות לאומית והיחס לפליטים, שנבעו מתוכנית החלוקה.
לקראת סוף המאה ה-20 דעך העניין באירועים היסטוריים, וקם דור חדש של סופרים צעירים הכותב על החיים המודרניים. עם זאת, השפעת האירועים ההיסטוריים עדיין ניכרת. למשל, בספר של פיע'אם אפאקי משנת 2011 הוא מתאר את המתח בו מצוי סופר צעיר, אזרח הודו בן ימינו, המאוכזב מהחברה ההודית וממצבה העגום של הדמוקרטיה במדינתו. הוא נודד למדבר ומת שם, לאחר שהעלה את כתביו באש.
כתיבתו של הסופר הבריטי ויקרם סת מושפעת מסופרי אורדו בני המאה ה-20.
סיפורים קצרים
בתחילת המאה ה-20 החלו להתפרסם סיפורים קצרים בשפת האורדו, כאשר הסופר הבולט ביותר בסוגה זו היה מונשי פרמצ'נד.
בדומה לרומנים, הסיפורים הקצרים הידועים ביותר באורדו עוסקים בטראומה של חלוקת הודו ועצמאות פקיסטן ב-1947 והאירועים האלימים שהיו כרוכים בה.
אחד מכותבי הסיפורים הקצרים הידועים ביותר הוא סעאדת חסן מנטו, שספרו "סיפורים מהכיס" ראה אור בעברית בשנת 2018.
דרמה
מחזות באורדו התפתחו מהתיאטרון העממי של צפון הודו, כמו גם מהתיאטרון הפרסי. התיאטרון באורדו כיום נפוץ למדי. כמו כן סרטים רבים בקולנוע הפקיסטני מבוססים על מחזות באורדו.
הקִידמה לא פסחה על הדרמה, ונכתבו באורדו גם מחזות מודרניים ותיאטרון האבסורד.
יורם רוזוב
יורם רוזוב (נולד ב-20 בינואר 1938) הוא צייר, מאייר ומעצב ישראלי ופרופסור לאמנות.
ביוגרפיה
רוזוב נולד בחדרה לאב פרדסן ואם גננת. בנערותו למד מוזיקה וניגן בכינור ובויולה בהרכבים סימפוניים וקאמריים. הוא שרת בתזמורת צה"ל כנגן כינור, ויולה וסקסופון. עם שחרורו מצה"ל ב-1958 נרשם ללימודי אמנות בבצלאל, וב-1962 המשיך ללימודי אמנות באיטליה. הוא למד ציור, רישום וטכניקות של הדפס באקדמיה לאמנויות יפות בפירנצה, ותולדות האמנות באוניברסיטת פירנצה. עם שובו לישראל ב-1964 הוזמן לעצב שני קירות מוזאיקה בבית העירייה החדש של עיר הולדתו חדרה, בנושא היסטוריה מקומית של העיר. כמו כן עיצב את חזית אולם ההתעמלות של בית הספר התיכון בעיר.
בהמשך כיהן בבצלאל כסגן מנהל ודיקן הסטודנטים, והפעיל סטודיו בירושלים שבו יצר רישומים וציורי שמן. הוא השתתף במספר רב של תערוכות קבוצתיות בגלריות ובמוזיאונים בישראל ובמדינות נוספות, וגם הציג מספר תערוכות יחיד. ב-1967 זכה בפרס אונסק"ו והנסיך רנייה בביאנלה של האמנויות הפלסטיות בנסיכות מונקו.
בין 1971 ל-1973 היה מרצה אורח במכללה הטכנולוגית Cape Technical College בקייפטאון, דרום אפריקה ובמקביל השלים לימודי תואר שני (MFA) באוניברסיטת קייפטאון, שם הגיש תזה בנושא "המלחמה באמנות" - נושא בו עוסקים גם רבים מציוריו. בשנים 1973-1974 לימד גם בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים, במקביל להוראת אמנות בבצלאל.
ב-1978 הוזמן לשמש מרצה אורח בבית הספר לעיצוב פרסונס בניו יורק ובמחלקה לאמנות באוניברסיטת סנט ג'ון בניו יורק. ב-1980 שב לירושלים להוראה בבצלאל, וב-1983 מונה לדרגת פרופסור חבר. באותה תקופה הוזמן להנחות סדנאות מרתונים של רישום מודל למורים ולסטודנטים באוניברסיטאות ובבתי ספר לאמנות ברחבי ארצות הברית. הוא אייר בעיתונים ובירחונים שונים, ביניהם ג'רוזלם פוסט, הניו יורק טיימס, ידיעות אחרונות, כותרת ראשית ובטאון חיל האוויר, וכן אייר ועיצב עטיפות ספרים.
בתחום העיצוב ייעץ רוזוב וניהל פרויקטים עיצוביים שונים, ובין היתר עיצב את שילוט הרחובות ביישוב רעות (1990), ברובע "לב הפארק" ברעננה ובקריית המדע בנס ציונה (1994). לאורך שנים ארוכות שימש, בהתנדבות, כיועץ ומעצב הבית לשיפור החזות של מחנות צה"ל - בבסיסי חיל האוויר ובחילות השדה. הוא חיבר את האוגדן "צה"ל - אסתטיקה סביבתית בערבון מוגבל" (הוצאת בצלאל ולשכת הרמטכ"ל, 1994) ואת "הקוד האסתטי לבסיסי חיל האוויר" (מפקדת חה"א, 2002). ב-2001 קיבל את פרס השר לאיכות הסביבה עבור תרומה לשיפור החזות של מחנות צה"ל. הוא שימש כמעצב ויועץ חזות למשרד ראש הממשלה, בפרויקטים של לשכת ראש הממשלה, מזכירות הממשלה, אולמות הקבינט ואולם מליאת הממשלה. כן שימש יועץ חזות לחברת הדלק פז, לרפא"ל, ולבנק לאומי לישראל.
ב-2002 זכה רוזוב בפרס הקרן על שם מרדכי איש שלום עבור מפעל חיים באמנות. הוא המשיך בהוראה בבצלאל עד לפרישתו בשנת 2003. ציורים שלו נמצאים באוספים הציבוריים של מוזיאון תל אביב לאמנות ושל מוזיאון ישראל, ובאוספים פרטיים בישראל, באירופה, בארצות הברית ובדרום אפריקה.
ב-2013 התפרסם ספרו של יורם רוזוב "קול דמי אחיך" בהוצאת "נהר ספרים".
ב-2022 התפרסמה אסופת יצירותיו של יורם רוזוב "יורם רוזוב - כל זה ראיתי" בהוצאת לוין.
חדוה נוה
חדוה (חדי) נוה (נולדה ב-27 בנובמבר 1956) היא סופרת ישראלית, כתבה חמישה ספרים לילדים.
ביוגרפיה
בוגרת תואר ראשון בעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה ותואר שני בניהול שירותי רווחה - עבודה סוציאלית. עבדה בתחום העבודה הסוציאלית במשך כשלושים שנים ובתפקידה האחרון הייתה מנהלת מחלקת הרווחה בעיריית קריית מוצקין.
נוה החלה לעסוק בכתיבה לאחר נפילתו של אחיה, עוזי צדיקיאן, במלחמת לבנון הראשונה. תחילה כתבה שירי ילדים אשר יצאו לאור בספרה הראשון "שתי טיפות מים", אותו הקדישה לזכר אחיה. בהמשך כתבה סיפורים לילדים בהשראת ילדיה וזכרונות ילדותה.
סיפור פרי עטה, "החשוד מקומה שש", התפרסם כסיפור בהמשכים מדי שבוע בשבועון הילדים והנוער "ראש צעיר" בעריכתו של יורם מארק-רייך.
קזינו גלי אביב
קזינו גלי אביב היה מבנה שפעל כבית קפה על חוף ימה של תל אביב בין השנים 1922 עד 1936. הבניין תחם את כיכר הרברט סמואל, לימים כיכר הכנסת, ממערב, בעוד קצהו של רחוב אלנבי נושק לה ממזרח.
הקמה
היוזמה להקמת הבניין עלתה בשנת 1921 על ידי סלומון גריגורביץ' קזרנובסקי, יהודי אמיד מאודסה שפעל במרץ להקמת המקום שנחנך זמן קצר לאחר מכן. הוא התנה את הקמת המבנה בכך שיגיע כביש עד המבנה, ומאיר דיזנגוף, ראש העיר הראשון של תל אביב אישר לשנות את התוואי של רחוב אלנבי בקצהו הצפוני כך שיפנה שמאלה עד הים, מתאר הקיים עד היום.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל התל אביבי יהודה מגידוביץ' בסגנון אקלקטי, ונחשב באותה העת לאחד מהמבנים הססגוניים ביותר בישראל של אותה העת. על פי תוכניתו של המהנדס ארפד גוט הוקם המבנה על גבי כלונסאות בטון בחוף הים כשגשר צר מחבר בין החוף לבין המבנה. היו בבניין שלושה מפלסים, כאשר המפלס השני נועד למסעדה, והמפלס השלישי, הפתוח, כלל בית קפה וגינה.
על פי חוזה ההקמה, קיבל קזרנובסקי תשלום קבוע על ההפעלה ואחוז מהרווחים. לאחר עונת ההפעלה הראשונה בקיץ 1922, הותר החוזה עם קזרנובסקי. לאחר ההפעלה התברר כי לא ניתן להפעיל את המקום בחורף בשל הסערות שגרמו לנזקים חוזרים ונשנים למבנה. עלויות התחזוקה היו גבוהות מההכנסות והמבנה עבר בין כמה ידיים.
הפעלה
הבונה המקורי פשט רגל, והמבנה עבר לידי עיריית תל אביב שהחכירה אותו למרדכי וייסר ומשה אברבנל, הבעלים של קולנוע עדן. נשף הפתיחה התקיים במאי 1923. הם הפקידו את ניהול המקום בידיו של ירושלים סגל. על הקזינו הונפו דגל בריטניה ודגל ישראל. למרות שהמקום נקרא קזינו, לא נערכו בו הימורים, והוא שימש למעשה כמסעדה מפוארת, בר ורחבת ריקודים. המסעדה ובית הקפה נועדו למעמד העליון והמחירים היו בהתאם. ביקרו בו נכבדי האנגלים, בהם לורד אלנבי ואדוארד קית'-רוץ'. הבעלים לא ראו רווח מהמקום, והוא עבר לידי קואופרטיב של מלצרים שניהלו את המקום בשנים 1926 עד 1927. החוכר האחרון היה נחום גרינבלט שלמרות מאמציו הלך המקום והתדרדר.
בשנת 1936, בעקבות סערה עזה שפקדה את חוף ימה של תל אביב, נפגעו יסודות הבניין והוא הפך מסוכן לאורחים ונסגר. ב-1939 החליטה העירייה להרוס אותו באמצעות פיצוץ לעיני קהל סקרנים.
קרן גור
קרן גור (נולדה ב-28 ביולי 1998) היא כדורגלנית ישראלית ילידת ארצות הברית, המשחקת כקשרית בקבוצת אוניברסיטת סנטה קלרה בליגת המכללות NCAA בארצות הברית ובנבחרת ישראל משנת 2014.
ביוגרפיה
גור נולדה בהוליווד, קליפורניה בארצות הברית והחלה לשחק כדורגל בכיתה א' בעקבות אחותה, ליה. בגיל 9 עלתה עם משפחתה לישראל והתיישבה ברעננה. הוריה לא מצאו חוג כדורגל לבנותיהם ואמה, דורותי, הקימה את מועדון כדורגל הנשים הפועל רעננה כדי לייצר לבנותיה מסגרת כזו. גור שיחקה בהפועל רעננה בקבוצת הילדות והנערות וזומנה בגיל 13 להצטרף לסגל הזהב של אתנה. בהמשך, הצטרפה לאקדמיה לכדורגל בנות ושיחקה בה שנה אחת במסגרת ליגת ילדים א' ולאחר מכן בליגת נשים ראשונה.
בשנת 2017 חזרה לשחק בקבוצת הבוגרות של הפועל רעננה וב-2019 עברה ללמוד ולשחק באוניברסיטת סנטה קלרה בארצות הברית שמתחרה בליגת המכללות NCAA. גור מהווה חלק משמעותי מהקבוצה ואף זכתה איתה באליפות ליגת המכללות בשנת 2021.
בנבחרת
מגיל צעיר השתייכה לסגל הזהב של אתנה ושיחקה 9 משחקים במסגרת נבחרת נשים עד גיל 17 ולאחר מכן גם 17 משחקים בנבחרת נשים עד גיל 19, כולל השתתפות באליפות אירופה עד גיל 19. את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת ערכה ב-2017 נגד נבחרת ספרד ומאז שייכת לסגל ומשתתפת בקמפיינים השונים. את שערה הראשון בנבחרת כבשה מול נבחרת איטליה ברמת גן במסגרת מוקדמות אליפות אירופה.
ג'ורג' סנסקי
ג'ורג' לורנס סנסקי (באנגלית: George Lawrence Senesky; 4 באפריל 1922 – 25 ביוני 2001) היה כדורסלן ומאמן כדורסל אמריקאי, אשר שיחק עבור פילדלפיה ווריורס מליגת ה-NBA בין השנים 1946–1954, ואימן אותה בין השנים 1955–1958. בעונת זכה באליפות ה-BAA כשחקן פילדלפיה, ובעונת  זכה באליפות ה-NBA כמאמנה.
קריירת משחק
סנסקי נולד בעיר מהנוי שבפנסילבניה, ובין השנים 1939–1943 למד באוניברסיטת סנט ג'וזף אשר בפילדלפיה הסמוכה. בעונתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של סנט ג'וזף היה הקלעי המצטיין של כל ליגת המכללות הבכירה, עם ממוצע של 23.4 נקודות למשחק.
עם סיום לימודיו התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית, ולאחר שנה אחת פתח את קריירת המשחק המקצועית שלו בקבוצת "פילדלפיה ספאס" מ"ליגת הכדורסל האמריקאית".
בשנת 1946 הצטרף לפילדלפיה ווריורס, לקראת עונת הבכורה של ליגת ה-BAA (אשר הפכה בהמשך לליגת ה-NBA). באותה עונה קלע סנסקי 6.3 נקודות בממוצע למשחק, וסייע לקבוצתו לזכות באליפות הליגה. לאורך סדרת הגמר מול שיקגו סטאגס היה הקלעי השני של הווריורס (אחרי ג'ו פולקס) עם 11.4 נקודות למשחק, כולל שיא קריירה של 24 נקודות במשחק הרביעי. בסיום עונת, לאחר 8 עונות בפילדלפיה, פרש סנסקי ממשחק עם ממוצעים של 7.2 נקודות, 3.5 ריבאונדים ו-3.2 אסיסטים למשחק.
קריירת אימון
בשנת 1955 מונה סנסקי למאמן הראשי של הווריורס, במקומו של אדי גוטליב. את עונת סיימה פילדלפיה עם המאזן הטוב בליגה, הודות ליכולת טובה של שחקניה פול אריזין וניל ג'ונסטון, ובפלייאוף גברה על סירקיוז נשיונלס ופורט ויין פיסטונס בדרך לזכייתה השנייה בתואר האליפות. בשתי העונות הבאות רשמו הווריורס מאזן ניצחונות חיובי, אך לא הצליחו להעפיל שוב לגמר ה-NBA. בסיום עונת עזב סנסקי את הקבוצה, ומאז לא שב לאמן.
ב-25 ביוני 2001 נפטר סנסקי כתוצאה ממחלת הסרטן, בגיל 79.
שמחה במברגר (אשפנבורג)
רבי שמחה הלוי במברגר (ה'תקצ"ב, 1832 – י"ד בכסלו ה'תרנ"ח, 1897) היה אב"ד אָשָׁפֶנְבּוּרְג שבבוואריה, ובנו של הרב יצחק דב הלוי במברגר, מגדולי רבני גרמניה.
קורות חייו
נולד בגרמניה לרבי יצחק דב במברגר בשנת ה'תקצ"ב.
לימד שנתיים בבית המדרש למורים בקולמר (אלזאס), בשנת תרט"ו נתמנה לכהן כאב"ד של פישך, שם כיהן 26 שנים.
נפטר בי"ד בכסלו ה'תרנ"ח (1897).
צאצאיו
בנו הרב משה אריה במברגר, רב בשנלנקה (כיום, טרזציאנצקי ). נכדו הוא הרב ד"ר שמחה (סימון) במברגר רב בשטוטגרט שבגרמניה ופעיל ציבורי בבני ברק.
נינו הוא הרב יהושע ישעיה נויבירט ראש ישיבה ומחבר הספר שמירת שבת כהלכתה. נינו הוא הרב מרדכי הלוי במברגר ראש הכולל בגלאסגוי ובנו הרב שלמה יעקב מנהל הארגון דרכי חסד.
זון
נגן Zune היה נגן מוזיקה ווידאו מבית מיקרוסופט. יצא לשוק לראשונה בארצות הברית ב-14 בנובמבר 2006, ובאירופה בשנת 2007. ייצורו הופסק רשמית בהודעה שפרסמה החברה ב-4 באוקטובר 2011.
סקירה כללית
מיקרוסופט הגישה בקשה ל-USPTO (רישום פטנטים וסימנים מסחריים בארצות הברית) על רישום המותג Zune. <BR> ב-15 בספטמבר 2006 מיקרוסופט ערכה מסיבת עיתונאים עם שחרור הפרטים הרשמיים על נגן Zune. <BR> לנגן יהיה כונן קשיח בעל 30 ג'יגבייט, רדיו FM, מסך 3 אינץ' ורשת אלחוטית. <BR> הנגנים הראשונים שווקו בשלושה צבעים: שחור, חום ולבן. <BR> הנגן ינגן מוזיקה ווידאו אשר תומכים בקודקים H.264, MP3, WMA, WMV, MPEG4, JPEG ו-AAC. <BR> מיקרוסופט תשתמש במערכת ניהול זכויות דיגיטלי להגנת התוכן במערכת Zune. <BR> הנגן אינו תומך ב-Microsoft PlaysForSure או במערכת ניהול הזכויות הדיגיטליות FairPlay.
מיקרוסופט הודיעה על חנות מוזיקה בשם Zune Marketplace שתשתלב בנגן Zune. החנות תכלול מיליוני שירים למכירה. בספטמבר 2007 הוכרז הזון 2.0. הנגנים מסדרת זון 2.0 באו בשתי סדרות. הסדרה הראשונה הייתה נגן המבוסס על זיכרון פלאש שבא בנפחים של: 2, 4 ו-8 ג'יגה והסדרה השנייה הייתה נגן המבוסס על זיכרון דיסק קשיח הבא בנפח 30 או 80 ג'יגה.
קישורים חיצוניים
אתרים רשמיים:
מאמרים:
מוריס רוש, ברון פרמוי הרביעי
מוריס רוש, ברון פרמוי הרביעי (באנגלית: Maurice Roche, 4th Baron Fermoy; 15 במאי 1885 – 8 ביולי 1955) היה פוליטיקאי מהמפלגה השמרנית הבריטית, אציל אירי, וסבה מצד אמה של דיאנה, הנסיכה מוויילס.
ביוגרפיה
מוריס התחנך באוניברסיטת הרווארד, וסיים את לימודיו בשנת 1909. הוא חזר לאנגליה על מנת לרשת את תאריו אירי של אביו בשנת 1920. הוא היה אזרח אמריקני מתורבת, אך חזר לאזרחות בריטית בעקבות ירושת התואר.
הוא שכר את פארק האוס, סאנדרינגהאם, נורפוק ממשפחת המלוכה. בבחירות הכלליות ב-1924 הוא זכה בבחירות לפרלמנט כנציג המחוזי של קינגס לין, והחזיק את המושב עד הבחירות הכלליות ב-1935. כמו כן הוא נבחר גם לראש העיר בשנת 1931.
לורד פרמוי הצטרף לחיל האוויר המלכותי בשנת 1939 עם תחילת מלחמת העולם השנייה, אך כאשר חבר הפרלמנט המכהן של קינגס לין נהרג בשירות פעיל ב-1943, הוא התפטר מתפקידו ועמד לבחירה מחדש. הוא פרש מהפוליטיקה כאשר הפרלמנט התפזר לקראת הבחירות הכלליות ב-1945.
לורד פרמוי התמוטט בחנות בקינגס לין, נורפוק ביוני 1955 ומת בביתו כעבור שלושה שבועות, ב-8 ביולי 1955. ובנו היחיד ירש את תאריו.
משפחתו
ב-17 בספטמבר 1931 התחתן מוריס עם רות סילביה גיל, בתם הצעירה של ויליאם סמית גיל ורות ליטלג'ון, ונולדו להם שלושה ילדים:
אברהם ארואטי
אברהם ארוּאֶטי (נולד ב-1976) הוא חוקר ספרות, שירה ופילוסופיה של יוון ורומא ומתרגם מיוונית עתיקה ומלטינית.
ביוגרפיה
ארואטי נולד בגבעתיים, למד בבית הספר התיכון ע"ש תלמה ילין בגבעתיים במגמת מוזיקה קלאסית. השלים בהצטיינות יתרה תואר שני בלימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב. מלמד יוונית עתיקה ולטינית באוניברסיטת תל אביב ותרבות יוון ורומא במכללת שנקר.
בשנת 2017 זכה בפרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית על הישגיו בתרגום יצירות יוון ורומא לעברית.
בשנת 2018 זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת על תרגומו השירי לאפוס ארגונאוטיקה מאת אפולוניוס איש רודוס.
שמחה במברגר (שטוטגרט)
הרב ד"ר שמחה (סימון) הלוי במברגר (בגרמנית: Simon Bamberger; כ"ה בטבת תר"ס, 27 בדצמבר 1899 – ט' בתשרי תשי"ח, 3 באוקטובר 1957, בני ברק) היה רב בשטוטגרט שבגרמניה, ולאחר עלייתו לארץ ישראל ב-1939 מחנך בבני ברק.
קורות חייו
במברגר היה בנם של הרב יצחק זֶקל במברגר, הרב המחוזי של באד קיסינגן (בנו של ר' שמחה (סימון) במברגר (1832–1897) מאָשָפֶנבורג ונכדו של הרב יצחק דב במברגר), ואשתו-דודניתו גנדל (Nannette Bamberger), בתו של משה אריה ליב במברגר ונכדתו של הרב יעקב אטלינגר (בעל ה"ערוך לנר").
נולד בעיירה שְרים, עיר מחוז בדרום פרובינציית פוזן של ממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית (כיום שרֶם (Śrem), בפולין) בכ"ה בחשוון תרנ"ט (1899). בילדותו עבר עם משפחתו לעיירת הספא באד קיסינגן שבבוואריה, שם כיהן אביו ברבנות. למד בישיבת רבי שלמה זלמן ברויאר בפרנקפורט ובברלין בבית המדרש לרבנים ע"ש הילדסהיימר, שם הוסמך להוראה. למד באוניברסיטאות ברלין ווירצבורג, שם קיבל בשנת 1923 תואר דוקטור. עבודת הגמר שלו, על משמעות קרי וכתיב ("Die Bedeutung der Qeri-Kethib, ein Beitrag zur Geschichte der Exegese"), התפרסמה ב-Jahrbuch der Jüdisch-Literarischen Gesellschaft.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התמנה כמורה בבית הספר החרדי בקלן.
בשנת תרפ"ד נישא לגֶרטרודה בת מרדכי דרילסמה, לימים פעילה בעבודה ציבורית בבני ברק.
בשנת תרפ"ה-1925 נבחר כרב בקהילה החרדית "עדת ישורון" בשטוטגרט, וכיהן בתפקיד זה עד עלייתו בשנת תרצ"ט-1939. לאחר הלחץ שהופעל על יהודי גרמניה בעקבות עליית הנאצים לשלטון, יעץ ליהודי העיר והסביבה למהר לעזוב את המדינה. פעל למען ההכשרה של הנוער הדתי בקיבוץ רודגס לקראת עלייה לארץ ישראל.
ב-1939 נעצר והוחזק במשך מספר שבועות במחנה הריכוז דכאו, ובעקבות זאת נפגעה בריאותו והוא לקה במחלת לב. זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה שוחרר ממעצר ועלה לארץ ישראל. אביו נפטר בשנת 1934, אמו ואחותו נספו בשואה.
תרגם מגרמנית לעברית את הספר "אמירה לבית יעקב" של אבי-סבו רבי יצחק דב במברגר. לאחר מותו הוציאה אלמנתו של ספר השו"ת שלו, "שארית שמחה" (תשכ"ט).
על שמו נקרא רחוב ובית כנסת בבני ברק, וכן מרכז קהילתי הנקרא בית במברגר.
האיגרת השנייה אל התסלוניקים
האיגרת השנייה אל התסלוניקים היא איגרת מבין האיגרות שנכתבו על ידי השליח פאולוס (שאול התרסי). איגרת זו מהווה אחת מספרי הברית החדשה - כתבי הקודש של הנצרות.
מחבר האיגרת
בפתיחת האיגרת מצוין שמו של פאולוס כמחבר האיגרת אולם שאלת היותו המחבר שנויה במחלוקת. התומכים בטענה שפאולוס הוא מחבר האיגרת מפנים אל הפסוקים האחרונים באיגרת בהם נאמר "אני, פאולוס, כותב ברכה זו במו ידי".
מאידך, החל משנת 1798 פורסמו מחקרים המפקפקים בהיות פאולוס כותב האיגרת וטוענים כי מדובר באיגרת פסדואפיגרפית שנכתבה על ידי אחד מתלמידיו לאחר מותו.
תוכן האיגרת
האיגרת מופנית אל הקהילה הנוצרית בסלוניקי, ונכתבה ככל הנראה בהיותו של פאולוס בקורינתוס (בהנחה שהוא כתב את האיגרת). ככל הנראה האיגרת נכתבה בתגובה לאי הבנות שהתעוררו בסוגיה בדבר הביאה השנייה של ישו - אי הבנות שנבעו מאי הבנת האיגרת הראשונה.
בצלמו
בצלמו הוא ארגון ישראלי המאוגד תחת עמותת "מוסרי ארגון זכויות אדם יהודי", הפועל לפי פרסומיו, לשמירה על זכויות האדם, להפסקה של עוולות שמתבצעות כנגד בני אדם בכלל ויהודים בפרט. יעדיו, לפי דף הפייסבוק שלו, הם למלא את החלל שזיהו "של מאות ארגונים שדואגים למחבלים ולמסתננים ואף אחד לא דואג ליהודים".
עקרונות ויעדי הארגון
הארגון פועל נגד תופעות אשר לטענתו הן "הסתרה וטיוח" של פיגועי טרור, נגד בג"ץ אשר פוסק, לדבריו, לרעת מתנחלים, חרדים והעם היהודי, ונגד ארגוני זכויות אדם אשר לטענת הארגון "מפיצים שנאה, נותנים גב למחבלים ופוגעים בחיילי צה"ל". הארגון פועל למען זכויותיהן של אוכלוסיות שלתפיסתו אינן זוכות למענה: חרדים, מתנחלים, מזרחים ותושבי הפריפריה ובלשונו: "למנוע הסתה נגד חרדים, מתנחלים, מזרחים, תושבי הפריפריה". לדעת הארגון "זכויות אדם זה להיאבק בהסתה של השמאל הקיצוני, בתנועת החרם העולמית על ישראל, בהגנה על קהילות יהודיות מאנטישמיות ושנאה". כחלק מפעילותו הארגון גם פועל נגד תופעת האנטישמיות, האלימות במשפחה בחברה הערבית, תנועת החרם העולמית על ישראל וביטול ההדלקה המסורתית בהילולת רבי שמעון בר יוחאי של אליעזר ברלנד שהורשע בשורת עבירות מין.
הארגון ביקר בעבר ארגוני זכויות אדם על מה שהוא רואה כהעלמת עין מסיבות פוליטיות, והסתמכות על מימון זר.
הקמת הארגון
ארגון "בצלמו" הוקם ב-2012 בתגובה למיצג תערוכת הגוף שהוצגה במתחם התחנה ביפו והציגה גופות מנותחות של אנשים שתרמו, לכאורה, את גופם למדע. הארגון הצטרף לתנועת המחאה שקמה נגד התערוכה מסיבות הומניות-ערכיות והלכתיות ופעולותיו הראשונות היו הפגנות נגד התערוכה. במקביל, פעל הארגון להחתים רבנים ואישי ציבור בתמיכה בעתירה שהוגשה לבג"ץ על ידי גורמים אחרים בדרישה להורות על סגירת התערוכה. עד לסגירתה בפועל המשיכו פעילי הארגון להפגין נגדה.
בשנת 2016 הסדירו אנשי הארגון את פעילות "בצלמו" באופן רשמי והקימו עמותה בשם "מוסרי ארגון זכויות אדם יהודי" שתחתיה הארגון פועל באופן רשמי. העמותה לא נרשמה תחת השם "בצלמו" שנפסל בשל הדמיון לעמותת בצלם. מחזור הכספים של העמותה בשנת 2021 היה 4,278,501 ש"ח, כשמימונו מגיע מתורמים בישראל. פרט להפעלת בצלמו עוסקת העמותה גם במבצעי התרמה למימון מאחזים בשטחי יהודה ושומרון. בראש ארגון "בצלמו" עומדים יהודה פואה (יו"ר) ושי (שמאי) גליק (מנכ"ל).
הריסת בתי מחבלים
הארגון תומך ופועל ליישום מדיניות הריסת בתי מחבלים בכך שמסייע בייצוג משפטי למשפחות נרצחי פיגועים ופונה בשמן לרשויות על מנת שיהרסו את בתי רוצחי יקיריהם. כך למשל ניסו ליצור תקדים כשדרשו הריסת בית מחבל שפעולתיו הובילו לפציעות בלבד וללא הרוגים, עתירה שנדחתה. הארגון הציג דרישות בפני בג״ץ בו דרש מינוי שופטים ״שאינם מתנגדים להריסת בתי מחבלים״ ואף הגיש תלונה בפני נציב קבילות הציבור כנגד שופט שלטענת הארגון עיכב פסק דין בנושא.
בתקשורת
הארגון מגיש תלונות רבות כנגד אנשי תקשורת שמתבטאים כנגד ציבורים בחברה הישראלית:
הנגשת אתרים ציבוריים
הארגון הוביל את המאבק למען הנגשת מערת המכפלה לנכים באמצעות בניית מעלית במקום, שהוביל לתחילת ביצוע ההנגשה ב-10 באוגוסט 2021. בעקבות פעילות הארגון הונגשה מערת המכפלה והמעלית נפתחה לשימוש במאי 2023. כך גם פעל להנגשה לנכים של חופי הרחצה, כולל הנגשת חופים נפרדים ב-9 רשויות. ביולי 2010 נענתה עיריית ראשון לציון לדרישה והנגישה את החופים הנפרדים שבשטחה. הארגון הגיש דרישה להנגיש את מבנה המועצה הדתית וכן חוף ים בהרצליה
הארגון לקח חלק בניסוח הצעת החוק של חברת הכנסת קטי שיטרית במסגרתה תחויב הנגשה בכלל קווי התחבורה הציבורית הבין עירונית. הארגון פעל בין היתר להנגשת מערת אליהו הנביא בחיפה.
אלימות משטרה כנגד חרדים
הארגון הגיש מספר תלונות במח"ש כנגד אלימות שוטרים כנגד המגזר החרדי, בין השאר כנגד שוטרים שהכו נערים עם מוגבלות ודרשו להעביר קורס ייעודי לשוטרים כיצד לפעול מול אנשים עם מוגבלות. הארגון פעל והגיש תלונה למח"ש בעת מעצר יוסף פליישמן קשיש ממאה שערים שהופקר אחרי שנעצר וכמעט איבד את חייו. הארגון מייצג את הזוג החרדי שנפגעו ממכתזית.
ביקורת על הרשות השופטת
ב-2020 התלונן הארגון על השופט מני מזוז בטענה ששפט תחת ניגוד עניינים. הארגון הגיש תלונה נגד הנשיאה חיות שדנה בתיק מתווה הכותל בניגוד עניינים. התלונה התקבלה.
פעילות בין לאומית
ב-2020 פנו מהארגון לנשיא הפרלמנט בפורטוגל, שם עלתה הצעת חוק שקראה למנוע את זכויות יהודים לקבל אזרחות פורטוגלית, לטענתו ממניעים אנטישמיים. הצעת החוק בוטלה לבסוף.
פעילות למען בנימין נתניהו
ב-2022 פרסם איש התקשורת ינון מגל קמפיין מימון המונים למימון הגנתו של בנימין נתניהו במשפטו. הכספים נסלקו לטובת "עמותת מוסרי", הפועלת בשם ארגון "בצלמו", ומאז ממתינים לאישור העברתם לנתניהו. התורמים קיבלו קבלה המקנה זיכוי ממס הכנסה.
פרשת ד"ר אחמד מחאג'נה
בנובמבר 2022 תבע הארגון מבית החולים הדסה את פיטוריו של הרופא ד"ר אחמד מחאג'נה בטענה שנתן עוגה לפצוע שהיה עצור בחשד לפיגוע דקירה, שיבח אותו וכינה אותו "שהיד". בפניית בצלמו להנהלת בית החולים נכתב כי "נדאג שאותו תומך טרור לא יזכה לעולם לקבל את רישיון הרופא הנכסף, ותופסק באופן מיידי התמחותו בבית חולים הדסה". על סמך פנייה זו השעתה הנהלת הדסה את הרופא והחלה בהליך פיטורין. בחודש דצמבר אותה שנה, משהתברר כי הדיווח על פעולת הרופא היה שקרי, חזר בו ארגון "בצלמו" מהתביעה לפיטורי הרופא, וקרא להשיבו לתפקידו. בינואר 2023 הוא שב לעבודה סדירה ומלאה בבית החולים.
התנגדות לארגון "רופאים לזכויות אדם"
בשנת 2019 ארגון בצלמו הביע מחאה על מעורבתם של ארגון רופאים לזכויות אדם בתוכנית ההכשרה של סטודנטים לרפואה, ואמרו: "'רופאים לזכויות אדם' איננו ארגון רפואי אלא פוליטי שמטרתו להיאבק ב'כיבוש'. כך הוא מגדיר את עצמו. בנוסף הארגון השתתף בעבר בכנסים של אירועי חרם ונשיאת הארגון קוראת לחרם על ישראל. אנחנו דורשים ביטול ההרצאות הללו ולכל הפחות לפטור סטודנטים מכניסת חובה אליהם". בדצמבר 2022 שלח "בצלמו" מכתב לפקולטה לרפואה באוניברסיטה בישראל ודרש לבטל את השתתפותו של ארגון "רופאים לזכויות אדם" בכנס בפקולטה לרפואה.
ליקויים בהתנהלות העמותה
בדיקה של זמן ישראל העלתה כי עמותת "מוסרי" מעסיקה את בנות משפחתם של גליק ושל פואה, אך קשר זה לא דווח לרשם העמותות במשרד המשפטים. רשם העמותות הודיע שיפתח בבדיקה מחודשת ויבחן מחדש את "אישור הניהול התקין" שניתן לעמותה.
נבחרת פרגוואי בכדורגל חופים
הנבחרת הלאומית של פרגוואי בכדורגל חופים מייצגת את פרגוואי בתחרויות כדורגל חופים בינלאומיות ונמצאת בפיקוחה של התאחדות הכדורגל הפרגוואית.
הסגל הנוכחי
סגל נכון לקופה אמריקה 2018
מאמן: גוסטבו גוגה זלוצוויק
מוקדמות גביע העולם בכדורגל חופים (CONMEBOL)
לא כולל את החיבור לפדרציית CONCACAF בשנים 2005 ו-2007
הישגים
גביע העולם בכדורגל חופים
קופה אמריקה
גביע המשחקים של בוליבר
ניואיה קראסטוס, קיסר אתיופיה
ניואיה קראסטוס (בגעז: ንዋየ ክርስቶስ נוויה כרסתוס) היה קיסר האימפריה האתיופית בשיא תקופת תור הזהב. קראסטוס נולד בשם "קונסטנטינוס" והיה בנו בכורו של הקיסר עמדה ציון הראשון מאשתו הראשונה בלנה סבא. ירש את אביו כאשר נפטר ב-1344 תחת השם "ሰይፈ አርድ סאיפה ארד".
לאחר מותו של אביו, הסכים ניואיה קראסטוס להפצרות של אבונה יעקב השלישי לקיים את ההבטחה שנתן אביו לחיות חיי מונוגמיה שלא כמו הקיסרים הקודמים שדגלו בפוליגמיה, אולם, במהלך השנים הוא הפר את ההבטחה ונשא שלוש נשים.
במשך שלטונו של עלי אבן סאבר אד-דין התמרדה שושלת וולאשמה. בתגובה פתח ניואיה קראסטוס במערכה צבאית בגבול המזרחי של אתיופיה בשטחים של אדאל ויפאט. בגלל חוסר תמיכה מנתיניו, המרד של עלי אבן סאבר אד-דין לא הייתה מוצלח, והוא נלכד עם כל ילדיו, ואתיופיה הרסה את יפאט כמדינה עצמאית. ניואיה קראסטוס אסר את עלי אבן סאבר אד-דין וילדיו חוץ מאחמד אבן עלי, שמונה למושל יפאט. אחרי שמונה שנים עלי אבן סאבר אד-דין שוחרר מבית הסוהר וחזר למשול. אחמד אבן עלי ובניו האחרים הודחו מכסאם, ונדרשה התערבותו הישירה של הקיסר האתיופי לצורך השבת אחמד אבן עלי לתפקידו.