cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כדורגל למען חברות
כדורגל למען חברות 2018
14 ביוני, לאחר גמר של פורום ילדים בינלאומי "כדורגל למען חברות", כדורגלים עיתונאים צעירים השתתפו בפתיחת אליפות העולם מונדיאל 2018 ברוסיה. באצטדיון "לוז'ניקי" ילדים הרימו באופן חגיגי את הדגלים של כל 211 מדינות ואזורים, אשר לקחו חלק בתוכנית השנה הזאת. לאחר מכן, משתתפים צעירים של "כדורגל למען חברות" צפו במשחק הפתיחה בין נבחרת רוסיה וערב הסעודית.
נשיא של הפדרציה הרוסית, ולדימיר פוטין, הזמין ליציע  שלואת השגריר הצעיר של "כדורגל למען חברות" מרוסיה אלברט זיננאטוב כדי לצפות ביחד במשחק הפתיחה. שם הייתה לו הזדמנות לשוחח עם אלוף העולם בכדורגל רוברטו קרלוס וגם כן כדורגלן ספרדי איקר קסיאס.
באירועי הגמר במוסקבה השתתפו מעל 1500 ילדים ובני נוער מ 211 מדינות ואזורים. באופן כללי בגדר העונה השישית, באזורים שונים בעולם אורגנו מעל 180 אירועים, בהם לקחו חלק מעל 240 אלף משתתפים.
בשנת 2018 נציגי הממשלה תמכו בפרויקט. סגן יו"ר שלטון של הפדרציה הרוסית אולגה גולודץ, קרא דברי ברכה של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין בפני משתתפים ואורחים של פורום ילדים בינלאומי.
יו"ר שלטון של הפדרציה הרוסית דמיטרי מדבדב, שלח מכתב ברכה למשתתפים ואורחים של פורום ילדים בינלאומי "כדורגל למען חברות".
באופן מסורתי פיפ"א תמכה בתוכנית "כדורגל למען חברות". בארגון צינו כי באירועי הגמר במוסקבה לקחו חלק כ-5000 משתתפים ואחרים.
כדורגל למען חברות 2019
השקת העונה השביעית של התוכנית החברתית הבינלאומית לילדים "כדורגל לחברות" החלה ב-18 במרץ 2019, ואירועי הגמר של התוכנית התקיימו במדריד בין ה-28 במאי ל-2 ביוני.
יום הכדורגל וחברות הבינלאומי נחגג ב-25 באפריל ביותר מ-50 מדינות אירופה, אסיה, אפריקה, צפון ודרום אמריקה. כמו כן הצטרף לחגיגה איגוד הכדורגל הרוסי (РФС).
-30 במאי התקיים במדריד הפורום הבינלאומי של התוכנית החברתית לילדים גזפרום "כדורגל לחברות" 2019. הפורום הפגיש את מומחי הכדורגל מכל רחבי העולם – מאמנים, רופאי קבוצות ילדים, כוכבי-הכדורגל, עיתונאים מגופי התקשורת המובילים בעולם, נציגי האקדמיות ופדרציות לכדורגל הבינלאומיות.
ב-31 במאי נערך במדריד אימון הכדורגל הרב-לאומי ביותר בעולם. על פי תוצאותיו של האימון, "כדורגל לחברות" קיבלה את התעודה הרשמית של גינס וורלד רקורד (GUINNESS WORLD RECORDS) ®.
במסגרת העונה השביעית אורגנו 32 עיתונאים צעירים ממדינות אירופה, אפריקה, אסיה, צפון ודרום אמריקה במרכז העיתונות הבינלאומי לילדים לתוכנית "כדורגל לחברות", אשר סיקר את אירועי הגמר של התוכנית והשתתף בהכנת החומר בשיתוף עם המדיה העולמית וארצית.
משתתפי העונה השביעית העניקו את גביע תשעת הערכים (פרס של התוכנית החברתית הבינלאומית לילדים "כדורגל לחברות") למועדון הכדורגל ליברפול כקבוצה הכי אחראית מבחינה חברתית.
ב-1 ביוני, במגרש הכדורגל פיץ' של אופ"א במדריד, נערך משחק הגמר של גביע העולם ב"כדורגל לחברות" - שיאה של העונה השביעית. על פי תוצאותיו, נבחרת "הוייל האנטיגואני" שיחקה מול "הטסמני השטן" בתוצאה 1 - 1 בזמן הרגיל, ולאחר מכך ניצחה בתוצאותיה של סדרת בעיטות העונשין וזכתה בפרס הגדול.
כדורגל למען חברות 2020
בשנת 2020 התקיימו אירועי הגמר של העונה השמינית של "כדורגל לחברות" במתכונת הדיגיטלית בין ה-27 בנובמבר ל-9 בדצמבר 2020. מעל 10,000 משתתפים מיותר מ-100 מדינות ברחבי העולם הצטרפו לאירועים המרכזיים.
עבור העונה השמינית של התוכנית פותח משחק רשת הרב משתתפים לדמית כדורגל - Football For Friendship World, על בסיסו נערכה באינטרנט אליפות הכדורגל העולמית ב"כדורגל לחברות" 2020. המשחק זמין להורדה ברחבי העולם החל מ-10 בדצמבר 2020 - יום הכדורגל העולמי. זה מאפשר להשתתף במשחקים על פי נוהלי ה"כדורגל לחברות" באמצעות ההתאגדות לנבחרות בינלאומיות. המשחק הרב משתתפים מבוסס על הערכים החשובים ביותר של התוכנית, כגון ידידות, שלום ושוויון.
ב-27 בנובמבר שודרו ההכנות הפתוחה לגביע העולם ב"כדורגל לחברות" 2020.
בין ה-28 בנובמבר ל-6 בדצמבר נערך באינטרנט מחנה החברות הבינלאומי הכולל את תוכניות החינוך הומניטריות וספורטיביות לילדים.
בין ה-30 בנובמבר ל-4 בדצמבר התקיימו ברשת מפגשים של הפורום הבינלאומי "כדורגל לחברות", בו הוצגו פרויקטים בתחום פיתוח הספורט לילדים. חבר מושבעים המומחה העריך את מצגות הפרויקטים המועמדים לזכייה בפרס הבינלאומי "כדורגל לחברות".
ב-7 ו-8 בדצמבר נערכה ברשת אליפות העולם ב"כדורגל לחברות". השנה האליפות התקיימה באינטרנט במתכונת הדיגיטלית, במיוחד למען זאת פותח משחק רשת הרב משתתפים לדמית כדורגל - Football For Friendship World.
ב-9 בדצמבר נערך הגמר הגדול של "כדורגל לחברות».
סדרת הכנסים המקוונים לילדים ממדינות רבות התקיימה במהלך העונה השמינית של התוכנית, לכבוד 75 שנה של האו"ם.
במהלך העונה השמינית של התוכנית, בשיתוף עם שחקני הכדורגל הפרי-סטיילרים מרחבי העולם, הושקה התוכנית השבועית "האצטדיון הוא המקום שבו אני". בכל מהדורה לימדו פריסטיילרים את שגרירי התוכנית הצעירים לבצע כל מיני טריקים, ובסוף כל פרק הוכרזה תחרות לאופן ביצוע הטריק הכי טוב. בתור סיום התוכנית הייתה כיתת אמן עולמית ברשת, עמה הפכה התוכנית "כדורגל לחברות" בפעם השנייה לשיאנית העולם של גינס מבחינת מספר המשתתפים המעורבים (6 בדצמבר 2020).
"מערכת החדשות הטובות" היא תוכנית שבועית שהושקה על ידי עיתונאים צעירים של ה"כדורגל לחברות", שבה הילדים שתפו חדשות חיוביות מרחבי העולם עם הצופים.
אליפות העולם בכדורגל למען חברות
טורניר הכדורגל הבינלאומי לילדים נערך במסגרת התוכנית "כדורגל למען חברות". הנבחרות המשתתפות באליפות - נבחרות החברוּת - נוצרו בשלב ההכנות הפתוח. הנבחרות מאורגנות לפי עיקרון הכדורגל למען חברות: ספורטאים ממגוון לאומים, מגדרים ויכולות גופניות משחקים באותה הנבחרת.
פורום הילדים הבינלאומי של כדורגל למען חברות
בפורום השנתי הבינלאומי לילדים של "כדורגל למען חברות", המשתתפים הצעירים בפרויקט דנים ביחד עם המבוגרים בקידום ובפיתוח של ערכי התוכנית ברחבי העולם. במסגרת הפורום, הילדים נפגשים ומשוחחים עם עמיתיהם ממדינות אחרות, כדורגלנים מפורסמים, עיתונאים ואישי ציבור, ומשרתים כשגרירים צעירים, אשר בעתיד ימשיכו ויקדמו באופן עצמאי את הערכים האוניברסליים בקרב חבריהם.
מרכז העיתונות הבינלאומי לילדים
אחד המרכיבים המיוחדים של תוכנית "כדורגל למען חברות" הוא מרכז עיתונות בינלאומי משלה לילדים. המרכז אורגן לראשונה במסגרת התוכנית "כדורגל למען חברות" בשנת 2014. העיתונאים הצעירים במרכז העיתונות מכסים את אירועי התוכנית במדינותיהם: הם עורכים חדשות עבור גופי תקשורת ספורט מקומיים ובינלאומיים, ומשתתפים ביצירת חומרים עבור ערוץ הטלוויזיה של "כדורגל למען חברות", העיתון של "כדורגל למען חברות" ותחנת הרדיו הרשמית של התוכנית. מרכז העיתונות הבינלאומי לילדים מאחד בין הזוכים בתחרויות ארציות לעיתונאים צעירים וכן בלוגרים, צלמים וכותבים צעירים. העיתונאים הצעירים ממרכז העיתונות מציגים את חוויותיהם מהתוכנית, תוך יישום הפורמט של "ילדים מספרים על ילדים".
יום הכדורגל והחברות הבינלאומי
ברוסיה, יום הכדורגל והחברות נחגג ב-25 באפריל ב-11 ערים. משחקי כדורגל ידידותיים נערכו בערים ולדיווסטוק, נובוסיבירסק, יקטרינבורג, קרסנויארסק, ברנאול, סנקט פטרבורג וסרנסק, ברוח ערכי הליבה של התוכנית. בקרסנויארסק, סוצ'י ורוסטוב על הדון, נערך מרוץ חברות בהשתתפות נושאי לפידים ממרוץ הלפידים האולימפי בשנת 2014. במוסקבה, בתמיכת פדרציית הספורט לעיוורים, נערך טורניר שוויון הזדמנויות. ב-5 במאי, נחגג בניז'ני נובגורוד ובקאזאן יום הכדורגל והחברות.
בשנת 2016, יום הכדורגל והחברות נחגג ב-32 מדינות. ברוסיה, הוא נחגג בתשע ערים: מוסקבה, סנקט פטרבורג, נובוסיבירסק, ברנאול, בירוביג'אן, אירקוטסק, קרסנודאר, ניז'ני נובגורוד ורוסטוב על הדון. ניז'ני נובגורוד אירחה משחק ידידות לכדורגלנים צעירים מוולגה ניז'ני נובגורוד, ושחקנים בוגרים מהמועדון ערכו חימום ואימון עבור הילדים. במשחק ידידות בנובוסיבירסק, השתתפו ילדים נכים - בנבחרת ירמאק-סיביר באזור נובוסיבירסק.
בשנת 2017, יום הכדורגל והחברות נחגג ב-64 מדינות. כדורגלנים מפורסמים, בכלל זה המגן הסרבי ברניסלב איבנוביץ' והחלוץ ההולנדי דירק קאוט, השתתפו באירועים ברחבי העולם. ביוון נכח באירועים תאודורוס זגוראקיס, שזכה בגביע יורו 2004 עם הנבחרת הלאומית. ברוסיה, אירח המועדון זניט סנקט פטרבורג אימון מיוחד עבור זאחאר באדיוק, השגריר הצעיר של תוכנית "כדורגל למען חברות" בשנת 2017. במהלך האימונים, יורי לודיגין, השוער של זניט סנקט פטרבורג, נתן לזאחאר דירוג גבוה על יכולותיו, וחלק עמו סודות שוערים.
תשע ערכי "כדורגל למען חברות"
בשנת 2015 הצטרפו לתוכנית החברתית הבינלאומית של "כדורגל למען חברות" מסין, יפן וקזחסטן, הציעו להוסיף ערך תשיעי - כבוד.
שפיראים
שַׁפִּירָאִים (שם מדעי: Odonata) היא סדרה של חרקים פרימיטיביים בעלי גלגול חסר. שמם העברי מקורו בשורש שפ"ר שפירושו: יפה או מרשים, עקב גוני כנפיהם וגופם.
מאפיינים
השפיריות מצויות לאורך מקווי מים מתוקים, לרוב סביב האזורים הטרופיים והסובטרופיים. לשפירית זוג עיניים מורכבות וגדולות מאוד ביחס לראשה, ומכאן גם חוש ראייה מפותח. יש לה זוג מחושים דקים וקצרים. בטנה גלילית, ארוכה ודקה, וצבעיה שונים על פי המינים. מחלקה הקדמי העליון יוצאים שני זוגות כנפיים, שקופות ומרושתות. לחלקה התחתון מחוברים שלושה זוגות רגליים מכוסות זיפים. גם פתח המין מצוי בתחתית הבטן.
כדורגל למען חברות
צמיד החברות
כל הפעילויות בתוכנית "כדורגל למען חברות" מתחילות בהחלפת צמידי חברות, סמל לשוויון ולאורח חיים בריא. הצמיג עשוי משני חוטים בכחול ובירוק, וכל מי שחולק את ערכי התוכנית יכול לענוד אותו.
שפיראים
מאפיינים
השפיריות נמצאות מרבית הזמן בתעופה מעל פני המים וכך הן משיגות את טרפן – חרקים מעופפים. ההפריה היא פנימית ומתבצעת על עלה או ענף הנמצאים מעל המים. הזכר שהפרה את הנקבה, ממשיך להיצמד אליה, כדי למנוע מזכר אחר לנסות גם כן להפרותה. הטלת הביצים נעשית אל תוך המים, ואלה מתפתחות לזחלים הניזונים מיצורי מים זעירים. בסיום גדילתם הם יוצאים לאוויר הפתוח כבוגרים.
משפחות שפיראים בישראל
ב-2015 חידשה האקדמיה ללשון העברית (על פי מילון בעלי חיים: שפיראים, תשע"ה) את שמות המשפחות:
כדורגל למען חברות
צמיד החברות
"סמל התנועה הוא צמיד בשני צבעים, סמל פשוט ומובן ממש כמו הערכים של תוכנית הכדורגל למען חברות.
פעילות המשתתפים בין העונות
שחקני כדורגל צעירים מהתוכנית "כדורגל למען חברות" משתתפים במגוון אירועים מחוץ לעונה הרשמית. במאי 2013, ערכו שחקנים ממועדון הכדורגל לצעירים של מריבור (סלובניה) משחק צדקה ידידותי עם ילדים מקמבודיה. ב-14 בספטמבר 2014 בסוצ'י, שוחחו משתתפים רוסיים מהתוכנית עם ולדימיר פוטין במהלך פגישה של נשיא רוסיה עם נשיא פיפ"א, ספ בלאטר. ביוני 2014, הזמין נשיא צרפת פרנסואה הולנד את הנבחרת של טוורני, החברה בתוכנית "כדורגל למען חברות", אל ארמון האליזה, לצפייה במשחק במונדיאל 2014 בין צרפת לניגריה. באפריל 2016, נפגש יורי ואשצ'וק, השגריר של התוכנית "כדורגל למען חברות" בשנת 2015, עם האיש הכי חזק בבלארוס, קיריל שימקו, ועם שחקני כדורגל צעירים מבאטה בוריסוב, לחלוק את ניסיונם מהשתתפות בפרויקט. יורי ואשצ'וק נתן לקיריל שימקו צמיד חברות סמלי, ובכך העביר אליו את השרביט לקידום עקרונות הפרויקט: חברות, צדק ואורח חיים בריא.
פרסים
התוכנית "כדורגל למען חברות" זכתה במגוון תחרויות ובמספר פרסים רוסיים ובינלאומיים. בין השאר: "הפרויקטים החברתיים הטובים ביותר ברוסיה" בקטגוריה "פיתוח שיתוף בעולה בינלאומי", פרסי עט הזהב של האיגוד הבינלאומי של מתקשרים עסקיים (IABC) בקטגוריה "אחריות חברתית ארגונית" (2016), פרסי Sabre בקטגוריה "הפרויקט החברתי הטוב בעולם" ( 2016), פרסי ה-Drum Social Buzz בקטגוריה "האסטרטגיה הבינלאומית הטובה ביותר" (2017), פרסי ה-Internationalist לפתרונות שיווק דיגיטליים חכמים בקטגוריה "אסטרטגיית המדיה הטובה ביותר" (2017), "קשת הזהב" בקטגוריה "הפרויקט החברתי הכי טוב ברוסיה"(2018), ו"קשת הזהב" בפרסי הגרנד פרי (2018).
ג'רמי סילמן
ביוגרפיה
ג'רמי סילמן נולד בדל ריו, טקסס. הוא התחיל לשחק שחמט בגיל 12. זכה באליפות ארצות הברית הפתוחה בשנת 1981. בשנת 1988 הוענקה לו דרגת אמן בינלאומי.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20 סילמן עוסק בעיקר בכתיבת ספרי שחמט ואימון. בסך הכל הוא פרסם 35 ספרים. הוא מעביר קורס שחמט באינטרנט.
יחסי ארגנטינה–הונגריה
יחסי ארגנטינה–הונגריה הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הארגנטינאית להונגריה. ארגנטינה מארחת את אחת הקהילות ההונגריות הגדולות ביותר מחוץ להונגריה. ישנם כ-30,000 עד 40,000 ארגנטינאים ממוצא הונגרי. שתי המדינות חברות באו"ם.
היסטוריה
בשנת 1864, ארגנטינה והאימפריה האוסטרו-הונגרית כוננו יחסים דיפלומטיים. בשנת 1870 חתמו ארגנטינה וממלכת הונגריה על חוזה של ידידות, מסחר וניווט.
החל מסוף 1920, אלפי הונגרים היגרו לארגנטינה, והתיישבו בעיקר בבואנוס איירס. משנות העשרים של המאה העשרים הייתה הגירה מתמשכת לארגנטינה מהונגריה ומהאזורים המאוכלסים בהונגרים שאבדו בחוזה טריאנון. בשנת 1923 ארגנטינה הפכה למדינה האמריקאית הלטינית הראשונה שהכירה בעצמאות הונגריה וביוני 1949 לראשונה שהקימה מחדש את היחסים הדיפלומטיים. זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה היגרו לארגנטינה הונגרים רבים ממוצא יהודי. בעקבות מהגרים כלכליים מהונגריה נמלטו מהגרים פוליטיים לארגנטינה כבר בשנות ה-30, אך במיוחד אחרי 1945.
בשנת 1992 ביקר שר החוץ ההונגרי, גזה יזזנסקי, בארגנטינה. במרץ 1993 ביקר שר החוץ הארגנטיני, גווידו די טלה, בביקור רשמי בהונגריה. באפריל 1997 ביקר נשיא הונגריה, ארפאד גנץ, בביקור רשמי בארגנטינה והיה לראש ממשלת הונגריה הראשון שעשה זאת. במהלך ביקורו נפגש עם נשיא ארגנטינה קרלוס מנם.
באוקטובר 2016 ביקר סגן ראש ממשלת הונגריה, ז'ולט שמיין, בארגנטינה כדי להנציח את הקמתה של הקהילה ההונגרית הראשונה בארגנטינה ולציון 60 שנה למהפכה ההונגרית בשנת 1956.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג מארגנטינה בהונגריה
ביקורים רמי דרג מהונגריה בארגנטינה
הסכמים דו-צדדיים
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו-צדדיים כגון אמנת ידידות, מסחר וניווט (1870); הסכם של סחר ושיתוף פעולה פיננסי (1948); הסכם חילופי מידע לשליטה בסחורות ואמצעי תחבורה (1997); הסכם שיתוף פעולה במאבק בתעבורה בלתי חוקית של סחורה (1997); הסכם עזרה הדדית בגביית חובות מכס (1997); הסכם לשיתוף פעולה בחינוך (2013); והסכם לשיתוף פעולה כלכלי (2015).
שוויון (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אוניברסיטת המזרח התיכון (ירדן)
אוניברסיטת המזרח התיכון (בערבית: جامعة الشرق الأوسط; באנגלית: Middle East University; בראשי תיבות: MEU) היא אוניברסיטת מחקר פרטית ללא כוונת רווח, הממוקמת בעמאן, בירת ירדן. האוניברסיטה פועלת תחת בעלותה הבלעדית של חברת "אוניברסיטת המזרח התיכון ללימודים מתקדמים" (באנגלית: Middle East University for Graduate Studies).
האוניברסיטה החלה לפעול לראשונה בתאריך 30 ביוני 2005, וזאת לאחר שהוכיחה את עמידתה בכלל הדרישות האקדמיות הנדרשות לצורך הסמכה כאוניברסיטה בירדן. בימיה הראשונים, שמה של האוניברסיטה היה "האוניברסיטה ללימודים מתקדמים", כאשר בין השנים 2005–2008 הוסמכה האוניברסיטה להעניק תארים מתקדמים בלבד (מתואר שני ומעלה). עם תחילת שנת הלימודים האקדמית 2008–2009, הוסמכה האוניברסיטה להעניק גם תואר ראשון במגוון תחומים, ובהמשך שינתה את שמה הרשמי ל"אוניברסיטת המזרח התיכון".
האוניברסיטה מדורגת מבחינה אקדמית במקום ה-2,018 מבין כלל האוניברסיטאות בעולם, ובמקום ה-7 מבין האוניברסיטאות בירדן גופה.
פקולטות האוניברסיטה
האוניברסיטה כוללת חמש פקולטות ושני בתי ספר:
חומה ומגדל
חומה ומגדל הוא כינוי לסדרת מבצעי הקמה של יישובים חקלאיים יהודיים מבוצרים בארץ ישראל בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (1936–1939) ומעט לאחריהם.
מאפיינים
מבצעי התיישבות אלו באו כתגובה לפרעות שביצעו הערבים ביישוב היהודי וכן להגבלת העלייה על ידי הבריטים, ונועדו ליישב אדמות בבעלות יהודית על מנת להרחיב את גבולות ההתיישבות העברית - המדינה היהודית העתידית. את הביצוע הוביל ארגון ההגנה, על פי הרעיון והתכנון של שלמה גור (גרזובסקי), שאומץ על ידי המוסדות המרכזיים של היישוב העברי: הסוכנות היהודית, קרן היסוד, הקרן הקיימת לישראל וההסתדרות. לקחו בו חלק בעיקר קיבוצים ותנועות מכל זרמי ההתיישבות: 12 יישובים מן הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, עשרה יישובים של הקיבוץ המאוחד, חמישה קיבוצים של חבר הקבוצות, שלושה יישובים של הקיבוץ הדתי, 13 מושבים של תנועת המושבים, תשעה יישובים של הנוער הציוני ושל מכבי הצעיר ויישוב אחד של תנועת בית"ר. כוחות נוטרים ואנשי ה"הגנה" אבטחו את העלייה על הקרקע.
ישנה מחלוקת לגבי זהות היישוב הראשון של חומה ומגדל. אף על פי שמקובל למנות את כפר חיטים כיישוב "חומה ומגדל" הראשון, ישנם מקורות המציינים את ניר דוד כראשון. טענה זו נסמכת כנראה על כך שכפר חיטים לא היה יישוב חומה ומגדל קלאסי, שכן מקימיו לא הקימו אותו בפועל אלא עלו למבצר שכבר היה קיים במקום. מחלוקת נוספת היא לגבי היישוב האחרון ברשימה. יש המציינים את עמיר (29 באוקטובר 1939) כאחרון ברשימה. יש המציינים את תחילת מלחמת העולם השנייה, 1 בספטמבר 1939, כסיום תקופת חומה ומגדל, ויש הכוללים ברשימה גם את כפר ורבורג שנוסד ביום 31 באוקטובר 1939, החורג משני הכללים לעיל.
העלייה על הקרקע
תיאור העלייה לעין גב אופייני למבצעי העלייה על הקרקע של חומה ומגדל:
רשימת היישובים
רשימת יישובי "חומה ומגדל" לפי תאריך הקמתם: כך הצהיר נתן אלתרמן בשירו ה"מגדל הראשון".
המגדל ומקורותיו בבניה המחנאית
המגדלים של מפעל "החומה ומגדל" היו מגדלים אותם ניתן היה להקים בקלות ולהרים בקלות. המגדלים הושפעו ממגדלים שנבנו במחנות מחנאות של תנועות הנוער. שמואל מסטצ'קין, עוד בטרם היותו אדריכל בשנת 1928, תכנן מגדל מחנאי בסיסי במחנה הנוער העובד ביער בן שמן. מגדל זה הוא פיתח למגדל מרשים בהרבה במחנה התנועה בהרי הכרמל בשנת 1934. את המגדל השני ראה ידידו שלמה גור, והוא היווה השראה למגדלי המבצע שאף בתכנונם השתתף מסטצ'קין במסגרת פעילותו בהגנה.
דיונאה
דיוניאה (שם מדעי: Dionaea) היא סוג צמח טורף ממשפחת הטלליתיים (Droseracea) שבו מין יחיד, דיונאת הזבובים.
מאפיינים
הדיוניאה מצויה בביצות של צפון קרוליינה, בחלקה המזרחי של ארצות הברית. טרפה הרגיל כולל חרקים ופרוקי רגליים אחרים, אם כי היא עשויה ללכוד גם יצורים אחרים, כמו חשופיות.
עלי הדיוניאה כוללים שתי אונות בצורת כליה שציר העלה מחבר ביניהן. העלה משמש כמלכודת שמסוגלת להיסגר על בעלי חיים על ידי הצמדת האונות זו לזו. פני השטח הפנימים של כל אונה מכוסים בבלוטות עיכול, שצבען לעיתים אדום - דבר המקנה לאונות את צבען האדום. לאורך השוליים הפנימיים הירוקים של המלכודת ישנה שורה של בלוטות נוספות, שמפרישות צוף רירי המשמש לשם משיכת חרקים ולאטימת המלכודת לאחר סגירתה. על שטחה הפנימי של כל אונה נמצאות שלוש שערות-חישה המשמשות להפעלת מנגנון הסגירה של המלכודת. כאשר נוגע חרק בשניים או בשלושה מהזיפים הללו בזה אחר זה, הם מחוללים פוטנציאל פעולה חשמלי. האות החשמלי הזה עובר מהשערות לכל חלקי המלכודת וגורם לסגירה מהירה של המלכודת על בעל החיים שבתוכה. שולי כל אונה מצוידים בשיניים ארוכות המשתלבות זו בזו בעת סגירת המלכודת ועל ידי כך נמנעת בריחת הטרף. גירויים מכנים מפרפוריו של הטרף המנסה להימלט גורמים לתנועה נוספת של אונות המלכודת, שבסופה נצמדים בחוזקה שולי האונות זו לזו באזור שמכוסה בבלוטות השוליים, ובכך נאטמת המלכודת הסגורה. בעקבות קבלת גירויים כימיים מהטרף מתחילה הפרשת מיץ עיכול לתוך חלל המלכודת, שבו כלוא הטרף. מיץ העיכול החומצי, שמופרש מבלוטות העיכול, כולל אנזימים שונים שמפרקים את חלקיו הרכים של גוף החרק. תוצרי העיכול נספגים על ידי בלוטות העיכול ומועברים באמצעות מערכת ההובלה לקודקודי הצמיחה של הצמח.
המלכודת נפתחת כשהעיכול וספיגת תוצריו הסתיימו. עיכול טרף גדול, שמספק לצמח שפע של מזון, מביא להזדקנות המלכודת ומאפשר פיתוח מלכודות חדשות בקודקוד הצמיחה של הצמח. מלכודות צעירות אלה יחליפו את המלכודת שהזדקנה. לעומת זאת, לאחר עיכול טרף קטן המלכודת יכולה להמשיך להיות פעילה וללכוד טרף נוסף. בעלי חיים קטנים, כמו נמלים קטנות, שאינם מסוגלים להזיז את שערות החישה - אינם נלכדים כלל.
מיגל אנחל ברינדיסי
מיגל אנחל ברינדיסי (בספרדית: Miguel Angel Brindisi; נולד ב-8 באוקטובר 1950) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ, ומאמן כדורגל.
ברינדיסי היה מהמובילים בכדורגל הארגנטינאי בשנות ה-70. הוא פרץ במדי הוראקן, ושיחק בין היתר בבוקה ג'וניורס ובקבוצות נוספות בארגנטינה, בספרד ובאורוגוואי. הוא כבש 17 שערים ב-46 הופעות במדי נבחרת ארגנטינה, וייצג אותה בין היתר במונדיאל 1974.
כמאמן, זכה ברינדיסי באליפויות בארגנטינה, באקוודור ובגואטמלה, בקריירת אימון שנפרשה על פני כשלושה עשורים.
קריירת משחק
ברינדיסי החל את קריירת המשחק בקבוצת הוראקן בשנת 1967. עד מהרה הפך ברינדיסי לשחקן מפתח בקבוצה, והפגין יכולת גבוהה בכיבוש שערים. עם הגעתו של המאמן ססאר לואיס מנוטי ב-1972, הפכה הוראקן לאחת הקבוצות המובילות בארגנטינה באותה תקופה. בטורניר המטרופוליטנו של אותה שנה כבש ברינדיסי 21 שערים וזכה בתואר מלך השערים, כשהוא מוביל את קבוצתו למקום השלישי. שנה אחר כך, בטורניר המטרופוליטנו של 1973, הוביל ברינדיסי את הוראקן לזכייה בתואר האליפות כקפטן הקבוצה. על הופעותיו באותה שנה זכה ברינדיסי בתואר כדורגלן השנה בארגנטינה לשנת 1973. ברינדיסי סיים את הקדנציה הראשונה שלו בהוראקן ב-1976, לאחר תשע שנים, לאחר שכבש 155 שערי ליגה ב-320 משחקים.
לקראת עונת הצטרף ברינדיסי ללאס פאלמס מהליגה הספרדית, אותה אימן אז בן ארצו רוקה אולסן. הוא השתלב בהרכב הקבוצה שכלל ארבעה ארגנטינאים נוספים, וכבש שמונה שערי ליגה בקבוצה שהצליחה להתברג במקום הרביעי בטבלה בסיום העונה. בעונת, תחת המאמן מיגל מוניוס, הגיעה לאס פאלמס למקום השביעי בליגה ולגמר גביע המלך הספרדי, שם פגשה את ברצלונה. לאחר שני שערים מהירים של ברצלונה, כבש ברינדיסי שער מצמק בדקה ה-20, אך ברצלונה המשיכה לניצחון 3-1. בעונה השלישית שלו בלאס פאלמס כבש ברינדיסי 14 שערי ליגה, הישג השיא שלו בקבוצה, בדרך למקום השלישי בטבלה. בסך הכל, בשלוש עונות במדי הקבוצה, כבש ברינדיסי 29 שערי ליגה ב-97 הופעות. בתום שלוש עונות בכדורגל הספרדי, חזר ברינדיסי לקבוצת האם שלו, הוראקן, ושיחק בה שנה נוספת ואחרונה. ברינדיסי נחשב לאחד מגדולי שחקני הקבוצה בכל הזמנים. הוא ממוקם שלישי בטבלת מלך ההופעות של הקבוצה, ושני בטבלת מלך השערים שלה בכל הזמנים.
ברינדיסי הצטרף ב-1981 לבוקה ג'וניורס, והתמנה עד מהרה לקפטן הקבוצה. ברינדיסי שיתף פעולה בקישור ההתקפי עם דייגו מראדונה, והשניים הובילו את בוקה לזכייה באליפות המטרופוליטנו של אותה שנה. ברינדיסי כבש 16 שערים בטורניר, אחד פחות ממלך שערי הקבוצה, מראדונה. לאחר שנה אחת בלבד בבוקה, עבר ברינדיסי לקדנציה קצרה באוניון סנטה פה, ממנה המשיך לנסיונל, קבוצת הפאר מאורוגוואי, וזכה עימה באליפות אורוגוואי ב-1983.
ב-1984 חזר ברינדיסי לארגנטינה, כשעבר לשנת פרישה בראסינג קלוב, ששיחקה אז בליגת המשנה הארגנטינאית. בסיום השנה פרש ברינדיסי ממשחק פעיל בגיל 34.
נבחרת ארגנטינה
ברינדיסי החל את דרכו בנבחרת ארגנטינה בכדורגל בשנת 1969, כשהיה בן 19 בלבד, ולא הצליח לסייע לנבחרתו להעפיל ממוקדמות מונדיאל 1970.
בשנים הבאות, תחת המאמן חואן חוסה פיסוטי, היה ברינדיסי לשחקן חשוב בנבחרת. תחת המאמן אומר סיבורי, הצליח ברינדיסי לסייע לנבחרתו להעפיל ממוקדמות מונדיאל 1974. ברינדיסי כבש שני שערים בארבעת משחקי הנבחרת בטורניר המוקדמות.
באותה שנה סיים ברינדיסי את הקריירה בנבחרת. בסך הכול כבש 17 שערים ב-46 הופעות.
קריירת אימון
ב-1986 החל ברינדיסי בקריירת האימון בקבוצה הארגנטינאית הקטנה אלומני דה ויז'ה מריה, ולאחר תקופה קצרה עבר למוניסיפל, אותה הוביל לזכייה בשתי אליפויות גואטמלה ברציפות. ב-1989 עבר לאמן בברצלונה ספורטינג קלוב מליגת העל האקוודורית. הוא זכה באליפות כבר בעונתו הראשונה בקבוצה, ועונה אחר כך הוביל אותה לראשונה בתולדותיה לגמר גביע ליברטדורס, שם נעצרה על ידי קלוב אולימפיה. ב-1991 זכה עם הקבוצה באליפות נוספת באקוודור, אליפות רביעית בקריירת האימון הקצרה שלו.
לקראת עונת התמנה לתפקיד המאמן בלאס פאלמס, בה שיחק בעברו. הקבוצה שיחקה אז בליגת המשנה, ופתחה את העונה ברצף עגום של שלוש תוצאות תיקו ושבעה הפסדים, שגרמו לסיום דרכו של ברינדיסי בקבוצה. הוא היה הראשון מבין חמישה מאמנים בקבוצה באותה עונה, ביניהם מאמנו לשעבר כששיחק בלאס פאלמס, רוקה אולסן. ביולי 1992 הוביל את נבחרת גואטמלה במוקדמות מונדיאל 1994, אך הקבוצה סיימה את דרכה כבר בסיבוב הראשון לאחר שהודחה על ידי.
ברינדיסי חזר לארגנטינה ב-1993, כשהתמנה למאמנה של אינדפנדיינטה. הוא הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות הקלאוסורה של 1994, לאחר קרב צמוד עם קבוצת האם שלו, הוראקן. באותה שנה הוביל ברינדיסי את הקבוצה לזכייה בסופרקופה סודאמריקנה, לאחר ניצחון במפגש גמר כפול מול בוקה ג'וניורס, ושנה אחר כך זכה עימה בגביע רקופה סודאמריקנה, לאחר ניצחון על ולס סארספילד. ב-1995 עבר ברינדיסי לאמן את היריבה הגדולה של אינדפנדיינטה, ראסינג קלוב, והוביל אותה לסגנות האפרטורה של אותה שנה.
ב-1997 חזר ברינדיסי לנבחרת גואטמלה. באותה שנה הוא הוביל אותה למקום השני בקופה סנטרואמריקאנה, לאחר שהקבוצה סיימה את בית הגמר כסגניתה של קוסטה ריקה בגלל פער שערים בלבד. הסגנות הבטיחה לנבחרתו את ההשתתפות בגביע הזהב 1998. גואטמלה פתחה עם שוויון 0-0 מול, ולאחר מכן השיגה תוצאה מרשימה, שוויון 1-1 מול , לאחר שהצליחה להשוות בדקת הסיום של המשחק. גואטמלה סיימה את דרכה בעקבות ההפסד 3-2 ל במשחק השלישי.
באוקטובר 1998 החליף ברינדיסי את בן ארצו מרסלו בייאלסה באספניול מהליגה הספרדית, ועד לסיום עונת הוביל אותה למקום השביעי בטבלה. הוא פתח עם הקבוצה את עונת, אך לאחר 20 מחזורים, כשהקבוצה בחלק התחתון של הטבלה, עזב את אספניול.
ב-2001 חזר ברינדיסי לקבוצת נעוריו הוראקן, אותה אימן במשך שנתיים, ולאחריה רשם קדנציות קצרות בלנוס ובבוקה ג'וניורס. ב-2006 חזר לגואטמלה כמאמנה של קומוניקאסיונס, אותה אימן בין 2005 ל-2007, וב-2008 עבר לראשונה בקריירה למקסיקו, שם החל לאמן באטלס. הוא הוביל אותה באותה שנה לרבע גמר גביע ליברטדורס, שם הודחה על ידי בוקה ג'וניורס. ב-4 בספטמבר של אותה שנה סיים את דרכו בקבוצה, ושלושה חודשים אחר כך התמנה למאמנה של צ'יאפס המקסיקנית. ב-5 במאי 2009, לאחר תבוסה 5-1 לפצ'וקה, שחתמה רצף של נקודה בלבד בחמישה משחקים, עזב את הקבוצה.
ב-20 בספטמבר 2010 חזר ברינדיסי פעם נוספת להוראקן, ממנה התפטר ב-22 בפברואר 2011 בעקבות רצף תוצאות מאכזבות. ב-15 באפריל 2013 חזר ברינדיסי לאינדפנדיינטה במטרה להציל אותה מירידה, אך חודשיים אחר כך נשרה הקבוצה באופן רשמי לליגת המשנה לראשונה בתולדותיה. ברינדיסי שוחרר מהקבוצה לאחר כארבעה חודשים בלבד בתפקיד.
אסמא אל-אסד
אסמא אל־אסד (לבית אל־אח'רס; בערבית: أسماء الأسد "אסמאא' אלאסד" ; נולדה ב-11 באוגוסט 1975) היא אשת נשיא סוריה בשאר אל-אסד, לו נישאה בדצמבר 2000.
נעוריה והשכלתה
אסמא אל-אסד נולדה בלונדון בשם אסמא אל-אח'רס (الأخرس), בתו של אב קרדיולוג בעל שם ואם שעבדה בשגרירות סוריה בלונדון. משפחתה הייתה מוסלמית סונית ממוצא סורי, מהעיר חומס. בצעירותה נודעה בשם האנגלי אמה (Emma) ולמדה בבית ספר נוצרי יוקרתי. ב-1996 סיימה תואר ראשון במדעי המחשב וספרות צרפתית בקינגס קולג'.
קריירה מקצועית
לאחר הלימודים החלה לעבוד כאנליסטית בבנק השקעות בבעלות דויטשה בנק בלונדון. בבנק עבדה המחלקת קרנות גידור עם לקוחות באירופה ומזרח אסיה. ב-1998 הצטרפה לחברת ג'יי. פי. מורגן ושות', שם התמחתה בתחום המיזוגים ורכישות בענפי הביוטכנולוגיה והתרופות. במהלך שלוש השנים שעבדה בג'יי פי מורגן שהתה תקופות ממושכות בפריז ובניו יורק. במקביל לעבודתה הייתה פעילה גם באגודה הסורית-ערבית, אגודה שייסד אביה במטרה לחזק את הקהילה הסורית בלונדון.
הגברת הראשונה
אסמא אל-אח'רס פגשה בבשאר אל-אסד, נשיא סוריה לעתיד, בזמן שהלה למד אופתלמולוגיה בלונדון, והם נשארו בקשר. לאחר שנשיא סוריה חאפז אל-אסד מת ביוני 2000, בשאר הפך לנשיא סוריה. אסמא עברה לסוריה בנובמבר 2000 והתחתנה עם בשאר בדצמבר של אותה שנה. הנישואין תפסו רבים בהפתעה, היות שלא היו דיווחים תקשורתיים על הקשר ביניהם או על מהלכי חיזור לפני הנישואין. אסמא עזבה את עבודתה ונטשה את כוונתה ללמוד מנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד לטובת המעבר לסוריה ונישואיה לבשאר.
למשפחתה של אסמא קשרים טובים עם משפחת אסד, ואביה הוא שסייע לבשאר למצוא התמחות ברפואת עיניים בלונדון. שנה לאחר חתונתם נולד לזוג בנם הראשון חאפז, שנקרא על שם סבו חאפז אל-אסד. מאז נולדו לזוג שני ילדים נוספים.
בניגוד לחותנתה אניסה אל-אסד, מגלה אסמא מעורבות רבה בפעילות ציבורית, חברתית ודיפלומטית. היא מרבה להשתתף באירועי צדקה ובאירועים חברתיים אחרים: בשנת 2001 הקימה את ארגון F.I.R.D.O.S (ראשי תיבות: Fund for Integrated Rural Development of Syria; נשמע גם כמילה "גן עדן" בערבית), שבמסגרתו היא מקדמת פרויקטים בתחומי החינוך, ופיתוח האזורים הכפריים בסוריה. בשנת 2003 נתנה את חסותה להקמת ארגון להגברת מעורבותן של נשים בכלכלת סוריה.
בראיונות עמה ציינה כי "על הנשים ליטול חלק בקבלת החלטות פוליטיות וביצירת מדיניות" וכי "יש להשקיע מאמצים נוספים ביצירת שוויון הזדמנויות בין גברים לנשים ובמניעת אפליה ביניהם".
בשנת 2008 זכתה אסמא אל-אסד בתואר הגברת הראשונה הערבייה של השנה מטעם המרכז לחקר הנשים הערביות ובשיתוף עם הליגה הערבית. כמו כן קיבלה את מדליית נשיא איטליה על פעילותה החברתית.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה
בזמן ההתקוממות בסוריה שמרה אל-אסד על שתיקה אותה הפרה רק במכתב ששלחה בפברואר 2012 לעיתון ה"טיימס", בו הביעה תמיכה בבעלה והשתתפות בצער ההרוגים.
בפברואר 2011 רואיינה למגזין "ווג" וזכתה לכתבת פרופיל מחמיאה תחת הכותרת "ורד המדבר", העיתון גונן בתחילה על החלטתו, אך בהמשך הוסרה הכתבה מאתר המגזין וכשנה אחר כך התנצלה העורכת הראשית של "ווג", אנה וינטור, על הכתבה.
במסגרת הסנקציות נגד המשטר הסורי, הקפיא האיחוד האירופי את נכסיה של אל-אסד והטיל איסור על כניסתה לתחומו (מלבד לבריטניה בה יש לה אזרחות).
על אל-אסד נמתחת ביקורת על אורח חייה הראוותני בשעה שבני עמה נהרגים.
ב-8 באוגוסט 2018 פורסם כי היא חלתה בסרטן השד, ובאוגוסט 2019 הודיעה כי החלימה לחלוטין מהמחלה.
אצת פלה
Limu o Pele
ראזי
ראזי (בערבית: غازي, בתעתיק מדויק: ע'אזי; ה-ע' מבוטאת כרי"ש גרונית) או גאזי (בטורקית: Gazi) הוא ביטוי ממקור ערבי, המציין את הלוחמים שהשתתפו בראזייה, שנקראה מאוחר יותר ראזווה (غزو, או Gazve), ומשמעותה פשיטות כנגד הכופרים. בהמשך הואדר ביטוי זה והפך לתואר כבוד השמור לאנשים אשר כיבדו את עצמם בביצוע פשיטות כנגד הכופרים, כשהביטוי הופך להיות חלק מהתואר של נסיכים מוסלמיים שונים כגון האמירים של אנטוליה.
מקורם של הראזים והתפתחות התואר
הביטוי הוענק לשבטים בעלי זהות דתית מוסלמית ששימשו בדרך כלל כשכירי חרב של שליט מקומי במלחמתו במדינות שכנות, במרבית המקרים לא מוסלמיות.
לשבטי הראזי הותר לשמור את שלל הביזה וראשיהם תוגמלו מעת לעת במשרות שלטוניות אזוריות. בעיתות שלום ובהיעדר הכנסה משלל, התפתחו לא פעם עימותים בין השבטים לשלטונות. השם מופיע לראשונה בהקשר זה בראשית המאה ה-9, באזור הגאוגרפי של איראן, אפגניסטן, פקיסטן, וטראנסאוקסאניה של ימינו.
במלחמות בין האימפריה הערבית לאימפריה הביזנטית, היוו שבטים אלו את עיקר הכוח הלוחם מול הביזנטים. הנדידה המסיבית של שבטי האוע'וז והפיכתם לכוח צבאי, אשר בתחילה תועל במשחק הפוליטי בין הישויות השונות באנטוליה ואחר כך כצבא של נסיכויות עצמאיות, גרם להעברת הייחוס ראזי לצבאותיהם.
באימפריה העות'מאנית
הסולטאנים העות'מאנים הראשונים נהגו להוסיף תואר זה לשמם. הסולטאן מהמט השני הפך את הנסיכות העות'מאנית לאימפריה לאחר כיבוש קונסטנטינופול והביא להכרעה צבאית של כל שאר הנסיכויות הבייליקיות באנטוליה. הנסיכות אמנם הפכה לאימפריה עות'מאנית, אך תושביה לא היו מאוחדים תחת ממשל מרכזי מאורגן. בשטחי האימפריה חיו יוונים, פרסים, ערבים, טורקים, ארמנים וסורים, חלקם נוודים למחצה, חלקם לוחמים, חלקם עירוניים, בעלי מגוון אמונות ותפישות דתיות ובכלל זה עובדי אלילים. בנו באיזיט השני שעלה לשלטון בשנת 1481, היה אדמיניסטרטור מעולה ושאף להאחיד את האימפריה תחת חוק ודת אחידים. התהליך היה מורכב והצריך גם אינדוקטרינציה של ההיסטוריה, כדי לקבל את ההכרה הדתית לה שאפה האימפריה מחד ולגבש את הפסיפס האתני-דתי, לכדי קהילה מדומיינת אחת, מאידך.
ב-1484 כאשר חזר באיזיט מהמערכה במולדובה, הוא ציווה לתעד בכתב את כל המסורות והסיפורים שהיו עד אז מסורות שבעל פה, לגבי האבות המייסדים של הממלכה. רבות מהכרוניקות החשובות פורסמו לאחר נקודת זמן זו. בכתבים הרבים אודות חיי האבות הקדושים, אשר כללו את גרסתם העצמית של העות'מאנים לגבי ההיסטוריה של הכיבושים, תוארו השליטים הראשונים כלוחמי קודש ושמם הואדר תוך הוספת התואר ראזי לשמם, אף שכלל לא היו כאלו. כך יצרו העות'מאנים חזון היסטורי לגבי עצמם אשר ביאר והעניק לגיטימיות דתית ומוסרית לעליונותם. בתקופתו של באיזיט השני עדיין מתועדת פעילות של ראזים, כאשר מצב הלוחמה הבלתי פוסק בין הראזים המוסלמים לשכירי חרב נוצריים החריף לעימות כולל בין 1492 ל-1495, כששבטי ראזים יצאו לפשיטות לאורך נהרות הדנובה והסאווה אל תוך הדוכסיות האוסטריות. ב-1497 ראזים עות'מאניים בשילוב עם כוחות מולדביים ופרשים טטרים, פשטו לתוך פולין והחריבו חלקים ניכרים מהמחוזות פודוליה (היום באוקראינה) וגליציה.
פעילותם החצי עצמאית הפריעה לניהול האימפריה וננקטו פעולות להטמעתם במסגרות הצבאיות והפוליטיות. הראזים ככוח צבאי פעיל אינם מתועדים עוד אחרי תקופת סולימאן הראשון. עם זאת עד לפירוק האימפריה העות'מאנית, המשיכו העות'מאנים להעניק את התואר ראזי, ללוחמים ותיקים בעלי ניסיון קרבי עשיר ושהפגינו גבורה בשדה הקרב, כגון עות'מאן נורי פאשה.
בונדסראט
בּוּנדֶסרָאט (בגרמנית: Bundesrat, "המועצה הפדרלית") הוא גוף פרלמנטרי המייצג את 16 המדינות המרכיבות את גרמניה ברמה הפדרלית, והוא משמש כבית העליון של הפרלמנט הגרמני. מקום מושבו של מוסד זה הוא במקום שבו ישב בעבר בית הלורדים של פרוסיה, בברלין. הבונדסראט לוקח חלק בתהליך החקיקה לצד הבונדסטאג. חוקים הנוגעים לסמכויות המדינות וכן כל שינוי חוקתי חייבים את אישורו.
הרכב
הייצוג של המדינות בבונדסראט איננו שווה, והוא נקבע על פי מספר הקולות באוכלוסיית כל מדינה. קבינט המדינה רשאי לשלוח לבונדסראט נציגים ככל שמאפשר מספר הקולות של המדינה; לחלופין, הוא יכול לשלוח נציג בודד, שקולו שווה למספר המושבים של המדינה אותה הוא מייצג. מאחר שהבחירות למדינות אינן מתואמות עם הבחירות הכלליות בגרמניה, ויכולות למעשה להתקיים בכל זמן שהוא, משתנה הרכב הבונדסראט מעת לעת בהתאם לבחירות במדינות גרמניה, ועמו גם הרוב של צד פוליטי זה או אחר.
חלוקת הנציגים בין המדינות מבוססת על החוקה הגרמנית. מספר הנציגים של כל מדינה מבוסס על שיעור האוכלוסייה במדינה, אולם הוא מתוקן בצורה כזאת, שלמדינות הקטנות יהיה ייצוג גדול יותר ממה ששיעור האוכלוסייה בלבד יכול היה להעניק להן. לכל מדינה יש לכל הפחות שלושה נציגים, מעבר לכך, ייצוגה גדל ככל שאוכלוסייתה גדולה יותר, אולם מספר הנציגים למדינה לא עולה על שישה: ע"פ שיטה זו יוצא שלמדינה בעלת אוכלוסייה גדולה, כמו נורדריין-וסטפאליה, שבה למעלה מ-18 מיליון תושבים, יש שישה נציגים בבונדסראט, כלומר נציג אחד לכל שלושה מיליון תושבים; ואילו למדינה כמו ברמן, שהיא בעלת אוכלוסייה של 660 אלף תושבים, יש שלושה נציגים, כלומר נציג אחד לכל 220 אלף תושבים. מספר הנציגים לכל מדינה ביחס לכמות האוכלוסייה שלה מפורט בטבלה הבאה:
ההצבעות
בניגוד לפרלמנטים דומים, הנציגים לבונדסראט מכל מדינה שהיא נדרשים לפעול בהצבעות כגוף אחד (כיוון שהקול אינו שייך לכל נציג, אלא למדינה שהוא מייצג). יתרה מזאת, ישנה אפשרות (והיא אפילו מקובלת), שרק נציג אחד מטעם המשלחת של המדינה (ראש המשלחת – בדרך כלל מדובר בראש ממשלת המדינה), מצביע בשביל כל נציגי המדינה, אפילו אם הם נוכחים. בשל העובדה שממשלות קואליציה שכיחות במדינות גרמניה, לעיתים קרובות בוחרות המדינות להימנע בהצבעה במקרה שאין הסכמה בקואליציה על עמדה אחת. מכיוון שכל החלטה של הבונדסראט דורשת רוב מוחלט, להימנעות מהצבעה יש השפעה אפקטיבית ביותר. הצבעה נגד הצעה, בניגוד לעמדת המדינה, פוסלת את ייצוגה של המדינה בהצבעה.
נשיאות
יו"ר נשיאות הבונדסראט הוא התפקיד הרביעי בחשיבותו בגרמניה אחרי נשיא גרמניה, יו"ר הבונדסטאג והקנצלר, ולפני נשיא בית המשפט הפדרלי לחוקה. ע"פ המסורת, תפקיד הנשיא עובר מדי שנה בין ראשי המדינות. נשיא הבונדסראט מכנס את ישיבות המליאה ומנהל אותן והוא האחראי באופן רשמי לייצג את הרפובליקה הפדרלית הגרמנית בעניינים של הבונדסראט. הנשיא נעזר בשני סגנים, שתפקידם לייעץ לו ולמלא את מקומו בהיעדרו. שלושתם יחד משמשים כוועד המנהל של הבונדסראט.
כוח וסמכות
הסמכות החקיקתית של הבונדסראט פחותה אמנם מזו של הבונדסטאג, אולם למרות זאת יש לו תפקיד חיוני בחקיקה. הממשלה הפדרלית נדרשת קודם כול להציג את יוזמות החקיקה שלה בפני הבונדסראט, ורק לאחר מכן ההצעה יכולה לעבור אל הבונדסטאג. כמו כן, נדרש אישורו של הבונדסראט בכל חקיקה הנוגעת למדיניות אזורית, במקומות שבהם חוק היסוד העניק את הסמכות למדינות או במקרים בהם המדינות אחראיות לפקח על חוקים פדרליים. במשך השנים הוסיף לעצמו הבונדסראט את האחריות על כל טווח החוקים המשפיעים על ענייניהן של המדינות. ב-1949 רק 10 אחוזים מהחוקים הפדרליים השפיעו על המדינות ודרשו את אישורו של הבונדסראט; אולם ב-1993 קרוב ל-60 אחוזים מהחוקים הפדרליים דורשים את הסכמתו של הבונדסראט.
חוק היסוד מעניק לבונדסראט גם זכות וטו על חקיקה. כנגד שינויי חקיקה נדרשים שני שלישים מהקולות, שנותנים לבונדסראט וטו מוחלט נגד השינוי החקיקתי המוצע. כנגד כל חקיקה אחרת, לבונדסראט אין וטו מוחלט, אלא וטו משהה, וגם וטו זה, יכול להתבטל על ידי העברה מחודשת של החוק. חוק שנתקל בווטו מוחלט בבונדסראט, יכול לעבור שוב בבונדסטאג, אולם לשם כך יש צורך ברוב של שני שלישים. במקרה ונעשה שימוש בווטו מוחלט, יכולים הבונדסטאג, הבונדסראט או הממשלה לכנס ועידה משותפת שתנסה למצוא פשרה. אם נמצאה פשרה, היא איננה ניתנת לשינוי, ושני הבתים (הבונדסטאג והבונדסראט) נדרשים לקבלה כפי שהיא. הכוח הפוליטי של הווטו המוחלט ניכר במיוחד כאשר למפלגות האופוזיציה יש רוב בבונדסראט. מציאות זו הפכה לכמעט קבועה בין השנים 1991 ו-2005. במציאות כזו, האופוזיציה יכולה למעשה לאיים על כל תוכניות החקיקה של הממשלה. חלוקה זו של כוחות השלטון, עלולה להביא כאמור למצב של חוסר הסכמה בין שני בתי הפרלמנט, מה שיכול להקשות מאוד על ניהול המדינה.
ביקורת
יש הטוענים כי שיטה זו המאפשרת מצב של רוב שונה בשני הבתים מבטיחה כי כל חקיקה כאשר היא תאושר תזכה לתמיכה של חלק נרחב מהספקטרום הפוליטי. שיטה זו המחייבת יצירת קונצנזוס בהחלטות היא יקרת ערך וחיונית במיוחד בגרמניה שלאחר האיחוד. הייצוג הפורמלי של המדינות בקבלת ההחלטות ברמה הפדרלית באמצעות הבונדסראט מבטיח את קיומה של במה לתיאום מדיניוּת בין המדינוֹת לבין הממשלה הפדרלית. הצורך בתיאום זה נחוץ במיוחד למדינות מזרח גרמניה. הבונדסראט לטענתם משמש בתפקיד מנגנון השליטה על הבונדסטאג על יד יצירת מערכת של איזונים ובלמים. מנגד יש הטוענים כי ניגוד ברוב בין הבתים יכול להביא לעסקאות פוליטיות בחדרי חדרים, כאשר ההחלטות החשובות יינתנו בידיהם של מנהיגים של קבוצות קטנות והבונדסטאג יישאר עם הבחירה בין להיכנע להן לבין להישאר בלי כלום. קיימות הצעות של גופים שונים בגרמניה לרפורמה בבונדסראט ולשינוי הרכבו להרכב הדומה לזה של הסנאט האמריקני. בדרך זו טוענים כי הפופולריות של המוסד תעלה, הבירוקרטיה תפחת וכן תפחת האפשרות לרוב מנוגד מה שיהפוך את הליכי החקיקה לשקופים יותר ויציב על פי הטענות סטנדרט של יותר דמוקרטיה ופחות בירוקרטיה.
היסטוריה
הבונדסראט הגרמני נוסד לראשונה יחד עם האימפריה הגרמנית ב-1871, והחליף גוף בעל אותו שם ואותן סמכויות שהיה בקונפדרציה הצפון-גרמנית. בחוקת ויימאר ב-1919 הוחלף הבונדסראט ברייכסראט (Reichsrat; 1919–1934). צירי הבונדסראט המקורי, כמו אלו של הרייכסראט, מונו על ידי ממשלות המדינות השונות, כמו היום, אולם אז ברוב המקרים מונו פקידי ממשל רמי דרג ולא חברי ממשלה. לבונדסראט המקורי היה כוח רב. כל הצעת חוק הייתה זקוקה לאישורו מה שהפך את הצירים בו לשווי ערך לנבחרי הציבור שברייכסטאג. לרייכסראט שהחליף את הבונדסראט הייתה השפעה פחותה בהרבה, שכן הוא יכל רק להטיל וטו על הצעות חוק. אמנם וטו זה יכול היה להידחות על ידי הרייכסטאג, אולם לצורך כך הרייכסטאג נדרש לרוב של שני שלישים, ומכיוון שהיה מפוצל להרבה מפלגות, ברוב המקרים הצעת חוק שבוטלה על ידי הרייכסראט בווטו למעשה בוטלה סופית, שכן לא היו מספיק קולות ברייכסטאג כדי לדחות את הווטו.
לואי אראגון
לואי ארגו (בצרפתית: Louis Aragon; 3 באוקטובר 1897 – 24 בדצמבר 1982) היה משורר, סופר, ועיתונאי צרפתי.
ביוגרפיה
לואי אראגון נולד בפריז לאם שהרתה מחוץ לנישואים, ללואי אנדרייה- חבר הסנט הצרפתי שהיה נשוי. אמו של לואי אראגון סיפרה לו שלואי אנדרייה היה הסנדק שלו, והאמת נודעה לו רק בהיותו בן 19 שנה, כאשר התגייס לצבא הצרפתי במלחמת העולם הראשונה. לואי אנדרייה לא הכיר בו כבנו, מה שהשפיע מאוחר יותר על שירתו של אראגון.
לואי אראגון היה חבר תנועת הדאדא מאז 1919, ויחד עם אנדרה ברטון ופיליפ סופו, ייסד את תנועת הסוריאליזם ב-1924. הוא היה אוהד המפלגה הקומוניסטית הצרפתית ונעשה חבר מפלגה זו ב-1927. התנועה הסוריאליסטית אימצה לעצמה את רעיונותיו של הסופר הבריטי לואיס קרול, וב-1929 לואי אראגון תרגם לצרפתית את "ציד הסנרק" (יצירה דמיונית של לואיס קרול). ב-1930 ביקר אראגון בברית המועצות. ב-1933 החל להשתתף בעריכת עיתון המפלגה הקומוניסטית "ל'הומניטה", ותרם למדור "החדשות בקיצור". הוא נשאר חבר המפלגה הקומוניסטית כל ימיו, וכתב מספר פואמות פוליטיות ובהן "מוריס תורז" (לכבוד המזכיר הכללי של המפלגה).
ב"קונגרס הסופרים להגנת התרבות" (1935), ארגון הפך ליריבו של אנדרה ברטון, ידידו לשעבר, בשל תמיכתו של ברטון בסופר ויקטור סרג' שהיה מתומכיו של לאון טרוצקי. יחד עם אנדרה ז'יד ורומן רולן השתתף לואי אראגון בעריכת "כתב העת של הספרות הצרפתית להגנת התרבות", שפורסם על ידי "אגודת הסופרים והאמנים המהפכנים" שסביבה התקבצו אנשי רוח שהתנגדו לפאשיזם. עם פרישתו של אנדרה ז'יד ב-1937, הפך לואי אראגון לעורך הראשי של כתב עת זה, וב-1938 קרא לאינטלקטואלים להתייצב לצד הרפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד.
ב-1939 אראגון נשא לאישה את הסופרת אלזה טריולה שאותה פגש ב-1928 ושהפכה למקור השראה לשירתו. קודם לנישואיו ניהל פרשת אהבים סוערת ומיוסרת עם הסופרת ואשת-החברה הבריטית ליידי נאנסי קונארד. הוא התגייס לצבא הצרפתי במלחמת העולם השנייה וקיבל את אות "צלב המלחמה" בשל הצטיינות וגבורה בקרב. עם הכיבוש הנאצי עבר אראגון לדרום צרפת והיה חבר המחתרת הצרפתית יחד עם משוררים אחרים ובהם פול אלואר.
עם קץ המלחמה היה אראגון אחד ממנהיגיהם הבולטים של האינטלקטואלים הקומוניסטים. הוא תמך בעמדותיו של מוריס תורז מנהיג המפלגה, והצטרף לגינוי משטרו של טיטו ביוגוסלביה. ב-1950, לבקשת טורז, נבחר אראגון לחבר הוועד המרכזי של המפלגה. החל במרץ 1953 היה עורך השבועון "לה לטר פרנסז" (המוסף הספרותי של העיתון "ל'הומניטה"). אחרי מות סטלין, משנודע לו על משטר הדיכוי הסטאליניסטי, שינה אראגון את השקפתו הפוליטית, אם כי נשאר מנהיג קומוניסטי. ב-1956, בקונגרס העשרים של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, שבו הוקיע ניקיטה חרושצ'וב את פולחן האישיות של סטלין, השמיע אראגון דברי ביקורת נגד ברית המועצות. הוא היה מתומכי המרד ההונגרי שהתחולל באותה שנה. למרות זאת, קיבל אראגון באתה שנה את פרס לנין לשלום.
אראגון היה גם מוציא לאור שפרסם את ספריהם של מחברים צרפתים וסובייטים שהשתייכו לזרם "הריאליזם החברתי" בשנות החמישים, ואת ספריהם של מחברים רוסים ואחרים בשנות השישים של המאה העשרים. בתפקידו כעורך השבועון "לה לטר פרנסז" תמך אראגון ב "אביב של פראג" (ינואר - אוגוסט 1968) ובמרד הסטודנטים הצרפתים (מאי 1968). הוא הוקיע את הסטאליניזם ואת תוצאותיו השליליות במזרח אירופה. הוא פרסם את כתביהם של מחברים שהתנגדו למשטר הטוטאליטארי הסובייטי ובהם אלכסנדר סולז'ניצין ומילן קונדרה. למרות זאת נשאר אראגון חבר הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית הצרפתית עד מותו.
ב-1970, אחרי מות אשתו אלזה, השתחרר אראגון מתפקידו כעורך המוסף לספרות של העיתון "ל'הומניטה" ושב למקורותיו הסוריאליסטים. במשך עשר השנים האחרונות לחייו פרסם את הנובלות "אנרי מאטיס, רומן" ו "ברכות פרדה". ב-1977 אראגון חתם לצד אינטלקטואלים נוספים על עצומה שכתב מישל פוקו בנוגע לביטול חוק גיל ההסכמה בצרפת.
לואי אראגון נפטר בפריז ב-1982 ונקבר לצד אשתו אלזה, באחוזתו שבחבל איל-דה-פראנס.
קול ציון הלוחמת
קול ציון הלוחמת הייתה תחנת הרדיו המחתרתית של האצ"ל, וכלי ההסברה העיקרי והחשוב ביותר של המחתרת. הייתה זו תחנת הרדיו המחתרתית הראשונה בארץ ישראל. שידורי תחנת קול ציון הלוחמת החלו ב-2 במרץ 1939. באותו זמן פעלה בארץ ישראל רק תחנת קול ירושלים, שפעלה משנת 1936, השתייכה לממשל המנדט הבריטי ושידרה באנגלית, ערבית והקדישה מספר שעות מצומצם לשפה העברית. ביום 2 באוגוסט 1939, פוצצה התחנה על ידי האצ"ל. בפיצוץ זה נהרגו השדרנית היהודיה, מאי וייסנברג והמהנדס הערבי, אדיב מנצור.
בראשית פעולתה, שידרה התחנה מתל אביב שלוש פעמים בשבוע. תחנת השידור של האצ"ל הייתה פרמיטיבית והמשדרים הונחו בתוך מזוודה קטנה הנוחה לנשיאה. כדי למנוע מהמשטרה הבריטית לאתר את השידור, היו השידורים קצרים, כעשר דקות, ונערכו כל פעם ממקום אחר. הציבור ידע את פרטי התחנה בעזרת כרוזים שהופצו על ידי האצ"ל, בהם אורך הגל ושעת השידור.
כל שידור פתח בנעימת "חיילים אלמונים" (לימים המנון לח"י ולאחריו המילים: "קול ציון הלוחמת, קול ציון המשתחררת", תחנת השידור של הארגון הצבאי הלאומי בארץ ישראל". לאחר הפיצול בין האצ"ל ללח"י, השתנתה נעימת הפתיחה לשורה "למות או לכבוש את ההר", הלקוחה מ"שיר בית"ר".
באוקטובר 1939, הופסק לזמן קצר השידור בעיקר בשל הפילוג בין האצ"ל ללח"י, לאחר שאיש הארגון, אליעזר סירקיס, פרש ללח"י ולקח איתו את המשדר. פורשי לח"י הקימו תחנה משלהם - קול המחתרת העברית.
את השידור הראשון קריינה אסתר רזיאל (אחותו של דוד רזיאל, מפקדו הרביעי של האצ"ל). כעבור זמן תיארה את החוויה במילים הבאות:
בספרו "המרד", כתב מנחם בגין אודות חשיבותה הרבה של תחנת הרדיו למאמצי ההסברה של האצ"ל. הוא כתב כי בתחילה הם שידרו למספר דקות וסילקו מיד את המשדר ממקומו, מחשש כי הבריטים יעלו על השידור. לאחר פרק זמן מה מאסו בכך, החלו לשדר למשך פרקי זמן ארוכים יותר ופרסמו אזהרה כי בעקבות איום זה שינו הבריטים טקטיקה והקימו תחנות הפרעה כדי להשתלט על התדרים בהם שידרה התחנה. כתגובה השתמשו חברי האצ"ל במשדר משוכלל שהיה קופץ מתדר לתדר, ובכרוזים של שידורי התחנה הודגש כי על המאזינים לחפש את צליליה בתדרים שונים עם תחילת ההפרעות.
עם הזמן נעשו שידורי התחנה ארוכים ומגוונים. בשנה האחרונה לקיומה נוספה לתחנה תוכנית מיוחדת לבני נוער - "קול ציון הלוחמת לנוער". התוכנית ארכה כשעה ושודרה בימי שישי אחר-הצהריים וכללה חידונים, מערכונים וחדשות.
ב-14 במאי 1948 נערך השידור האחרון ובו נאום לאומה של מפקד הארגון מנחם בגין, שהודיע על פירוק האצ"ל כארגון מחתרתי והפיכתו למפלגה הפוליטית "תנועת החרות". בתום נאומו של בגין, שינתה התחנה את שמה ל"קול החרות" ושידרה במשך ארבעה חדשים.
אחד מהידועים בשידורי "קול החרות" היה "נאום אלטלנה" של מנחם בגין, ששודר בשעות הערב של יום ג', 22 ביוני וארך כשעתיים. כשהוא בוכה הורה בגין על כניעה ללא תנאי של האצ"ל, ובלבד שלא תפרוץ "מלחמת אחים".
השידור האחרון של "קול החרות" בוצע ביום ו', 17 בספטמבר 1948.
הרקע להקמת קול ציון הלוחמת
כחלק מהתעמולה אותה רצה להפיץ האצ"ל בקרב היישוב העברי, הייתה הקמתה של תחנת שידור חשאית ולשם כך היה צורך באנשי מקצוע יצירתיים. פעיל ה-ארגון צבאי לאומי (אצ"ל) ומי שתפקד כמפקדו הראשון של ארגון לוחמי ישראל (לח"י), אברהם שטרן (יאיר), אסף מידע על מכשירי רדיו, בזמן שהותו בקרקוב ב-1935. בתוך כך, באותה תקופה נרכשו אביזרים וחלקים חיוניים להפעלת המכשיר והמטרה הייתה להעביר אותם לישראל בחשאי. אחרי שניסיונות שונים להקים תחנת רדיו פרו-יהודית בירושלים התבררו כלא יעילים, בסוף 1938 מפקדת האצ"ל החליטה סופית על הקמת תחנת שידור חשאית כאשר מטרתה העיקרית – לגרום לציבור ביישוב היהודי להבין כמה שגויה עמדת ההבלגה בה נקט כלפי המשטר הבריטי. שטרן תיאר זאת כשאמר:
הניסיונות הראשונים להקמת התחנה
ירושלים הייתה העיר שבה נעשה הניסיון המעשי הראשון להפעיל את התחנה. שני מהנדסים, עולים חדשים מצ'כוסלובקיה, ביחד עם צבי מלצר, יעקב אליאב ויוסף חכים בנו משדר מאולתר – מזוודה בגודל של מטר על מטר ועשרים ס"מ. מפקד האצ"ל במחוז ירושלים, חנוך קלעי, היה הקריין הראשון של התחנה והוא כתב את התמליל. מי שהחליפו בתפקיד היה יעקב אליאב, פעיל באצ"ל ואחד ממייסדי הלח"י. השידור הניסיוני התרחש מגג ביתו של יעקב קמרה, מפעילי האצ"ל ברחוב ילין. המיקום נבחר בשל גובהו ואנטנת הרדיו החיצונית הייתה אמורה לשמש כאנטנה לתחנת השידור, אבל לאכזבתם הרבה של הפעילים – איכות האנטנה הייתה ירודה והשידור נקלט ברדיוס של 400 מטרים בלבד. אחרי ניסיון נוסף מבית אחר בעיר, הועברה התחנה לשכונת רחביה בירושלים, לניסיון נוסף, שהתברר כמוצלח. גם ניסיון נוסף הוכתר כמוצלח ולאחר זמן מה, התחנה הועתקה לת"א.
ניסיונות נוספים לתכנן משדר נעשו ללא הצלחה בפתח תקווה על ידי דוב פוק ושמואל ליטבק. ובנתניה על ידי משה מולדבסקי.
השנים הראשונות
באוגוסט 1938, אף על פי שהמכשיר הוכנס לתוך מזוודה קטנה והוגדר כפרימיטיבי, התחנה הייתה מוכנה לשידור. הפעלתה של תחנת השידור הייתה כרוכה בסכנה גדולה מאוד: קיום התחנה הפרו-יהודית, ממש מתחת לאפם של הבריטים לוותה בחשש גדול שמא מפעיליה ייתפסו וייעצרו. תחנת השידור יכולה הייתה לפעול במקום אחד רק לתקופה קצרה מהחשש פן הבריטים ייעלו על מקור הפעלתה. בהתרגשות גדולה והמון תקוות, התקיים השידור הראשון ב-2 במרץ 1939, מדירתו של אחד הפעילים, בנימין גורביץ-גור, סמוך לפתח תקווה. הקריינית, אסתר רזיאל-נאור, קיבלה לידיה את תמליל השידור הראשון, כאשר ברקע, שרק גורוביץ-גור את אות התחנה לפי הלחן של אברהם שטרן-יאיר לשיר חיילים אלמונים. כשניתן האות, קראה רזיאל נאור: “הלו! הלו! קול ציון הלוחמת, קול ציון המשתחררת, תחנת הרדיו של הארגון הצבאי הלאומי בארץ ישראל! ברגע היסטורי זה, כשגורמים חיצוניים שונים מתנקשים בזכויותינו, מודיע הארגון הצבאי הלאומי בא"י בשם העם כולו, שהוא לא יוותר לעולם על מולדתו".
כל שידור הסתיים בהמנון של האצ"ל – החיילים האלמוניים. מיד לאחר השידור, "פורקה החבילה" כאשר כל אנשי התחנה הלכו בנפרד לדרכם כדי לא לעורר חשדות מיותרים. השידור כלל בדרך כלל שני חלקים: החלק הראשון סקר מבחינה חדשותית את המאורעות העכשוויים. כמו כן, הייתה גם סקירה פוליטית, פרשנות מדינית והועלו מעל גלי האתר קטעי עיתונות נבחרים. בחלק השני של השידור, סוקרו ידיעות רשמיות מטעם מפקדת האצ"ל. מחלקת ההסברה של הארגון עבדה שעות נוספות במקביל לעבודתה של תחנת השידור והפיצה כרוזים קצרים שקראו לציבור להאזין בשעות המסוימות בהן שידרה התחנה. עם הזמן שחלף, קהל המאזינים של קול ציון הלוחמת הלך וגדל והמטרה – ליכוד כל הכוחות היהודיים תחת תנועה לאומית אחת, התקרבה להשגתה.
פרוץ מלחמת העולם השנייה, הפילוג באצ"ל והפסקת השידורים
בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה, הנטייה בקרב אנשי האצ"ל הייתה להפסיק את השידורים בתחנה נגד התעמולה הבריטית, זאת בשל המערכה נגד הנאצים. הארגון עצמו הפסיק פעולותיו נגד גורמי צבא בריטיים בארץ כדי שלא לפגוע במאמץ המלחמתי נגד גרמניה הנאצית. בנוסף הכריז האצ"ל על הפסקת נשק חד צדדית ודרש מעל גלי האתר לשחרר את כל האסירים הפוליטיים היהודים. אברהם שטרן (יאיר) שהתנגד להפסקת האש החד צדדית מבלי לקבל תמורה פוליטית כלשהי, פילג את האצ"ל עם הקמתו של הלח"י - דבר אשר גרר את הפסקת השידורים, איתן לבני תיאר זאת: "קול ציון הלוחמת החלה לשדר בשנת 1939 ופעלה עד לפילוג באצ"ל בקיץ 1940. בשנת 1942 חודשו שידוריה לסירוגין". במהלך הפילוג, אחד הטכנאים בתחנה, אליעזר סירקיס שהלך בעקבותיו של אברהם שטרן ידע היכן הוחבא המשדר, לקח אותו והעבירו ללח"י. היה צורך בבנייה של משדר חדש וקול ציון הלוחמת שהחלה לשדר ב-1939 השתתקה אחרי שנה אחת בלבד. השידורים חודשו שנתיים לאחר מכן, כשביישוב היהודי הבינו את גודל הזוועות המתחוללות ברחבי אירופה כלפי אחיהם היהודים.
החזרת השידורים
החדשות בדבר רציחות המוני היהודים ברחבי אירופה, החלו מטפטפות גם לאוזני היישוב היהודי בארץ ישראל בשלהי 1942. עם הישמע הזוועות הנוראיות, קיוו ביישוב כי השלטונות הבריטיים יקלו על תנאי העלייה לארץ אך לא כך היו והאחרונים מצדם, שבו למדיניות הספר הלבן. האצ"ל, ראה חובה מוסרית עליונה לצאת בקריאה עולמית נגד רדיפתם של היהודים ולהבאתם ארצה של ניצולי השואה לישראל. בדצמבר 1942, שידרה קול ציון הלוחמת: "ביום אבל הלאום, בעצם ימי חורבנו הגדול, קורא הנוער העברי לעמו ולאומות העולם – אל תכסו על הדם! יהדות אירופה מובלת לטבח המוני אשר לא היה עוד כמוהו בתולדות עם ישראל...אלמלא האדישות היה חלק ניכר של יהדות אירופה ניצל מכליה... על חידוש מסורת גאולת הדם, לנקום בגרמנים ה' אלוהי צבאות ישראל, אל קנא ונקם, יהיה בעזרנו, אמן!".