cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ריטה אורה
2017–2013: פרויקטים אחרים
ב-31 במרץ 2014, יצא לאור הסינגל הראשון מהאלבום, "I Will Never Let You Down" אשר מכר מעל ל-100,000 עותקים בשבוע הראשון ליציאתו בבריטניה. ב-18 במאי באותה השנה הגיע השיר לפסגת מצעד הסינגלים של בריטניה והיה לסינגל הרביעי של אורה שהגיעה למקום זה. בשנה זו גם השתתפה אורה בשיר "Black Widow" של איגי אזליה שיצא לאור כסינגל החמישי מאלבום הבכורה של אזליה The New Classic ב-8 ביולי.
ב-18 במרץ 2015, יצא הסינגל "New York Raining" של הראפר צ'ארלס המילטון בשיתוף פעולה עם ריטה אורה, השיר יהיה באלבום הבכורה של צ'ארלס המילטון ונכלל גם בפסקול של Empire (סדרה מוזיקלית בערוץ FOX) לשיר יצא סרטון מילים ולאחר מכך יצא לו גם קליפ, השיר יצא לאור בבריטניה ב-31 במאי.
אורה התראיינה לתחנת רדיו במסע הפרומו לשיר "New York Raining" ואמרה שהסינגל החדש שלה קרב, ב-12 במאי אישרה שהסינגל החדש שלה יהיה "Poison" ושהוא יצא לאור ב-18 במאי. יום לאחר ההודעה באינסטגרם על הסינגל החדש, הסינגל דלף באיכות גרועה והמעריצים גינו את המעשה וביקשו לא להאזין להדלפה. ב-18 במאי הסינגל יצא לכמה מדינות בעולם. לשיר יצא סרטון מילים ביוטיוב שצבר מעל ל-200 אלף צפיות ביום אחד. בחנות האייטונס השיר יצא לאור בכמה מדינות, ביניהן אוסטרליה, רוסיה וניו זילנד. לבריטניה ואירלנד שוחרר כפרי אורדר ויצא שם ב-28 ביוני. ב-21 במאי צולם קליפ לשיר ודלפה תמונה מאחורי הקלעים בסנאפצ'ט.
2018–הווה: Phoenix
בשנת 2017 גילמה את מיה גריי, אחותו הקטנה של כריסטיאן גריי בסרט ההמשך "חמישים גוונים של אופל" אשר ממשיך מאותה נקודה בה הסרט הראשון הסתיים. בסרט היא משחקת לצידם של דקוטה ג'ונסון, ג'יימי דורנן וקים בייסינגר. היא אף הקליטה עם ליאם פיין את אחד משירי פסקול הסרט, "For You".
במאי 2018, הוציאה את השיר "Girls", בו השתתפו ביבי רקסה, קארדי בי וצ'ארלי XCX. בהמשך הוציאה את "Let You Love Me".
אורה הייתה אמורה להופיע בישראל במסגרת פסטיבל הפופ "WOW", שהתקיים ב-1 באוגוסט 2018 בלייב פארק ראשון לציון, אולם הודיעה על ביטול הופעתה מסיבה רפואית.
במרץ 2019, הוציאה את הקליפ לשיר "Only Want You". בהמשך, הוציאה את "" ביחד עם סופיה רייס ואניטה. ב-19 באפריל 2019, הוציאה ביחד עם קייגו את השיר "Carry On", מתוך פסקול הסרט "פוקימון: הבלש פיקאצ'ו". מאוחר יותר, הוציאה את השיר "Ritual", ביחד עם ג'ונאס בלו וטייסטו.
ב-13 במרץ 2020, הוציאה את הסינגל "How to Be Lonely".
ב-2 ביולי 2021, התארחה בסינגל "You for Me", של הדי ג'יי האנגלי, סיגלה.
ב-19 באפריל 2023, היא הודיעה שאלבום האולפן השלישי שלה, You & I, יצא ב-14 ביולי. באותו יום, היא הוציאה את הסינגל "Praising You" בהשתתפות פאטבוי סלים, גרסה מחודשת של השיר "Praise You" של סלים מ-1999.
השפעות
אורה טוענת שהזמרת גוון סטפאני השפיעה עליה יותר מכולם. היא גם ציינה את ביונסה כהשפעה, שהעלתה תגובות חיוביות על האלבום שלה. עוד אמנים שהשפיעו עליה הם ריהאנה, כריסטינה אגילרה, טינה טרנר, אריתה פרנקלין, אלה פיצג'רלד, סלין דיון וברוס ספרינגסטין. השחקנית ריטה היוורת' השפיעה על החלטתה של אורה להתחיל קריירת משחק. גם בתחום האופנה ריטה שואבת השראה מגוון סטפאני, כמו גם מקניה וסט, ממרילין מונרו ומריהאנה, אשר הייתה מושפעת ממנה בהרבה תלבושות שנראו בשטיחים אדומים ובלבוש יום יומי. התקשורת טענה שהמנטור שלה ג'יי זי, שהוא גם המנטור של ריהאנה, מנסה לעצב את ריטה בדיוק כמו את ריהאנה.
אורן ירושלים
אורן ירושלים (שם מדעי: Pinus halepensis) הוא עץ מחטני, ירוק עד, ממשפחת האורניים. זהו המין הנפוץ ביותר של הסוג אורן, באזור אגן הים התיכון.
אוכלוסיות טבעיות של המין קיימות במספר מקומות בארץ. הריכוז הגדול ביותר של אוכלוסיות אלו נמצא בכרמל. אוכלוסיות אחרות קיימות גם באזור ראש הנקרה, שמורת המסרק בהרי ירושלים, ומספר מקומות נוספים. בישראל, למעט עצים שנטעו בידי אדם, המין מוגן על פי החוק.
התחדשות לאחר שרפה
בניגוד לרוב צמחי הבר באזור ארץ ישראל ואגן הים התיכון, אורן ירושלים אינו מתחדש אחרי שרפה מניצנים רדומים בקרקע, אלא מנביטת זרעים. בכל עץ ישנו אחוז מסוים של אצטרובלים, המכונים אצטרובלים סרוטוניים (serotinous), שנשארים סגורים על העץ במשך שנים רבות, עד שפורצת שרפה. החום הרב של השרפה מתיך את השרף שבין קשקשי האצטרובל, ואחרי השרפה ישנו שחרור מאסיבי של זרעים אל הקרקע. הזרעים נובטים בבת אחת עם רדת הגשמים הראשונים לאחר השרפה. יער טבעי של אורן ירושלים מתחדש במלוא גובהו תוך כ-40 שנה. תדירות גבוהה מדי של שריפות גורמת לכילוי בנק הזרעים של האורן, ולהתחדשות חלקית בלבד של היער.
שימוש בעץ לנטיעת יערות בישראל
ב-1926 נחקקה "פקודת היערות" האוסרת כריתת עצים ומגדירה שמורות יער. נטיעת האורנים בכמויות גדולות החלה על ידי הייעור הבריטי. התצפיות והניסיון שנרכשו אז בגידול עצי יער וקליטתם הביאו למסקנה שיש לתת עדיפות לאורן ירושלים בשל שתי סיבות עיקריות: הצלחה גדולה בריבוי השתילים במשתלות וקליטה מהירה בשטח. מאוחר הרבה יותר התגלו כמה מיתרונותיו הבולטים של האורן הקפריסאי על פני אורן ירושלים. אורן ירושלים החל להנטע בממדים נרחבים ביערות בארץ ישראל על ידי הקק"ל החל משנות ה־20 של המאה ה־20, זאת בשל הצלחה בריבוי שתילים במשתלה וקליטה טובה של העץ לאחר הנטיעה. בשל כך היה אורן ירושלים העץ הדומיננטי ביערות הארץ במשך עשרות שנים. אוכלוסיות המקור של העצים שנשתלו היו ממערב אגן הים התיכון ולא מישראל. מאוחר יותר החלו לטעת מינים נוספים של האורן, כדוגמת אורן קפריסאי, אורן קנרי, ואורן הגלעין. אורן ירושלים נפגע קשות מהמזיק מצוקוקוס ארץ ישראלי, בנוסף האורן דליק מאוד בשל היותו מכיל טרפנים ושרף דליקים. האורן משמש בית גידול לתהלוכן האורן, עש הגורם לצריבה בעת מגע.
העץ במקרא
יש המזהים את עץ השמן המקראי עם אורן ירושלם. "אֶתֵּן בַּמִּדְבָּר אֶרֶז שִׁטָּה, וַהֲדַס וְעֵץ שָׁמֶן, אָשִׂים בָּעֲרָבָה בְּרוֹשׁ תִּדְהָר וּתְאַשּׁוּר יַחְדָּו" (ישעיהו מד, יד; ראו גם מלכים א, ו; נחמיה ח, טו).
על פי הפסוק הזה, לפי התלמוד, עץ השמן נכלל בתוך עשרה מיני הארזים, כלומר עצי סרק שהאדם מחשיב רבות את השימוש בענפיהם או גזעיהם, כארז.
העץ בימי הביניים במרחב הארץ ישראלי
מקורות מימי הביניים מעידים כי האורן גדל באזור ירושלים, עין כרם, נבי ע'ית, ראס כרכר ובחברון. נעשה בו שימוש לבנייה, הסקה וחרושת עץ ולמאכל (צנוברים). אוכלוסיות רבות של עצי אורן נכרתו על ידי הצלבנים לצורכי מצור.
ונדזיגולה
ונדזיגולה (בליטאית: Vandžiogala, ונדז'יוגלה; בפולנית: Wędziagoła, ונדז'יאגולה; ביידיש: ווענדזיגאלע) היא עיירה במחוז קובנה שבליטא, כ-29 ק"מ צפונית לקובנה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
ונדזיגולה נזכרת לראשונה בשנת 1384, בעת שהתרחש בה קרב בין הליטאים ובין חיילי המסדר הטבטוני. במהלך מרד ינואר, בשנות ה-60 של המאה ה-19, השתתפו במעשי ההתקוממות רבים מבני העיירה.
יהודי ונדזיגולה
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-350 יהודים, רוב תושביה, והתקיימו בה שלושה בתי כנסת, בית מדרש, חדרים ובית ספר עברי. בתקופה הסובייטית שהחלה בשנת 1940, נסגרו בעיירה המוסדות הציוניים, והולאמו חלק מעסקי היהודים בה.
ב-25 ביוני 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו גזירות שונות על יהודי המקום, ובהן הגבלות תנועה, סימון בתים, חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה.
ב-8 ביולי 1941 רצחו ליטאים 68 יהודים מהעיירה בחורשה הסמוכה לבית העלמין היהודי ביישוב, ויתר יהודי היישוב רוכזו בגטו שהוקם במקום.
ב-9 באוגוסט 1941 פשטו ליטאים על הגטו, לקחו למעלה מ-100 יהודים שהתפללו בבית הכנסת במקום, והעבירו אותם לעיירה בובט (Babtai). שם נכלאו כשבועיים במבנה בית הכנסת המקומי, ונרצחו לאחר מכן. ב-28 באוגוסט 1941 הועברו לבובט יתר יהודי הגטו שבעיירה, ונרצחו במקום.
בובקאר טראורה
בובקאר פאייה טראורה (בצרפתית: Boubacar Faye Traorè; נולד ב-26 ביולי 1997) הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת החלוץ בברואה סטארה זאגורה.
קריירה
טראורה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של טוטוקויו. ב-5 בדצמבר 2015 טראורה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 0–1 לפראטו. בקיץ הושאל לעונה אחת לטורינו ושיחק בקבוצת הנוער של הקבוצה.
בינואר טראורה הצטרף לטרשיין ריינבורס מליגת העל המלטזית. ב-7 באפריל 2015, טראורה הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 1–3 נגד בלצן.
ב-17 ביולי 2018 טראורה חתם בטאוטה דורס מליגת העל האלבנית. בטאוטה, טראורה רשם 23 משחקי ליגה וכבש 3 שערים.
ב-7 ביולי 2019 טראורה חתם בהפועל כפר סבא מליגת העל.
ב-24 באוגוסט 2020, טראורה חתם בסנט גאלן מליגת העל השווייצרית.
ב-28 בינואר 2022 טראורה חתם במטאליסט חרקוב מליגת העל האוקראינית, אולם לאחר פרוץ מלחמת אוקראינה–רוסיה שוחרר מהמועדון.
ז'ולייט רקמייה
ז'אן-פרנסואז ז'ולי אדלד ברנאר רקמייה (בצרפתית: Jeanne-Françoise Julie Adélaïde Bernard Récamier, ידועה גם כז'ולייט רקמייה או מאדאם רקמייה; 4 בדצמבר 1777 - 11 במאי 1849), אשת חברה בולטת בצרפת בראשית המאה ה-19.
נולדה בליון שבצרפת, בתם של ז'אן ברנאר, נוטריון במקצועו, ומארי-ז'ולי מאטון. ב-1793, בהיותה בת 15, נישאה לז'אק רקמייה, בנקאי אמיד בן 42, שהיה מאהבהּ של אמהּ במשך שנים רבות. באותה העת שרר בצרפת שלטון הטרור של רובספייר. ייתכן כי רקמייה היה אביה הביולוגי של ז'ולייט, ונישא לה כדי להבטיח שתירש אותו אם יוצא להורג, דבר שלא קרה.
ב-1800 מונה ז'אק רקמייה לנשיא הבנק המרכזי של צרפת. מעמדו החדש של בעלה פילס את דרכה לצמרת החברה הפריזאית. המגזין Journal des Dames et des Modes דיווח על רעיונותיה בתחום האופנה, והיא אירחה בסלונה את האליטה הפוליטית והספרותית. בין באי ביתה היו קרל הארבעה עשר, מלך שוודיה, ז'אן ויקטור מארי מורו, מאדאם דה סטאל ובנז'מין קונסטן.
ב-1803 אסר נפוליאון בונפרטה על מאדאם רקמייה לארח בביתה, בטענה שהמקום משמש לכינוסים של יריביו הפוליטיים. בתחילה חזרה רקמייה לעיר הולדתה ליון, ואחר כך עברה לרומא ולנאפולי, בה התיידדה עם יואכים מוראט, ורעייתו קרולין בונפרט, שהיו מעורבים בתוכניות להדיח את נפוליאון ולהשיב לכס השלטון את המלכים לבית בורבון. בסופו של דבר פתחה מחדש את הסלון שלה בקופה שבשווייץ, שם שהתה חברתה מאדאם דה סטאל.
ב-1805 ספג ז'אק רקמייה הפסדים כלכליים קשים. ז'ולייט תכננה להתגרש ממנו ולהינשא לנסיך אוגוסטוס פרדיננד מפרוסיה, אך אף שרקמייה הסכים, הדבר לא יצא לפועל.
לאחר הפלת שלטונו של נפוליאון, וחזרתו של לואי השמונה עשר, שבה רקמייה לפריז, וב-1817 פתחה מחדש את הסלון. בין אורחי הסלון הקבועים בתקופה זו היו פרנסואה-רנה דה שאטובריאן, פייר-סימון בלאנש וז'אן-ז'אק אמפר.
בערוב ימיה איבדה מאדאם רקמייה חלק ניכר מהונה, היא סבלה ממחלות שונות וראייתה נחלשה. אף על פי כן, לא איבדה את השפעתה ומעמדה בחברה הגבוהה בפריז. ב-1849 נפטרה רוקמייה ממחלת הכולרה, ונקברה בבית הקברות של מונמארטר.
שמה של רקמייה נקשר ברהיט דמוי ספה עליו היא שרועה בציורו המפורסם של ז'אק-לואי דויד. הרהיט קרוי "ספת רקמייה" והוא למעשה כעין מיטה קצרה עם משענת בצדה האחד. קרוי גם "ספת הסבה".
ליגת IDEA
ליגת IDEA (באנגלית: IDEA League) היא ברית אסטרטגית בין חמש אוניברסיטאות מובילות באירופה לטכנולוגיה, מדע והנדסה, המחויבות להביא את המדע לחברה. הברית נוסדה ב־6 באוקטובר 1999, על ידי חתימה על מזכר הבנות בין ארבע אוניברסיטאות מובילות לטכנולוגיה אירופאיות: אימפריאל קולג' לונדון, אוניברסיטת הטכנולוגיה של דלפט, המכון הטכנולוגי של ציריך ואוניברסיטת RWTH אאכן. המונח IDEA הוא ראשי תיבות של שמות המייסדות. הליגת מפתחת תוכניות ומיזמים לשיתופי פעולה לסטודנטים, לדוקטורנטים, לחוקרים, למרצים ולתמיכה מקצועית, כדי לשפר את המיומנויות של האנשים העובדים ולומדים במוסדות החברים. הפעילויות המשותפות בתחום החינוך, המחקר ואבטחת האיכות, כמו גם ההשתתפות המשותפת בתוכניות וביוזמות של האיחוד האירופי, הופכות את הליגה למודל של שיתוף פעולה אירופאי. חברי הליגה מייצרים יחד ערך מוסף על ידי איגום משאבים וידע אקדמיים לתוכניות שיתופיות ומשלימות עבור הסטודנטים והחוקרים. תחומי שיתוף הפעולה כוללים חינוך, מחקר וחדשנות. בליגת IDEA יש למעלה מעשרים קבוצות עבודה החל מוועדות אסטרטגיות לקבוצות אד הוק העוסקות בסוגיות לטווח הקצר. לסטודנטים מוצעים מענקים, לימודי קיץ ומענקי מחקר במסגרת 'תוכנית אתגר'. שלוש אוניברסיטאות בליגה (אוניברסיטת דלפט לטכנולוגיה, ETH ציריך ואוניברסיטת RWTH אאכן) מציעות תארים משותפים בגיאופיזיקה יישומית, שבה לומדים הסטודנטים סמסטר אחד בכל אחת מהן, ובסמסטר הרביעי עוסקים בחיבור התזה באחד מבתי הספר או בענף. התוכנית מסתמכת על הייתרונות והמומחיות המשלימה במדעי כדור הארץ בשלוש האוניברסיטאות על ידי שילוב של לימוד ומחקר. במהלך התוכנית יכול כל סטודנט להתמחות בחקירה ובניהול של פחמימנים או בחקירות סביבתיות והנדסיות, כולל חקר וניהול אנרגיה גאותרמית, וגם לקבל "רקע איתן" במומחיות האחרת.
ארגון הליגה מורכב מהמזכ"ל, מועצת הרקטורים ומועצת התפעול. המזכיר הכללי מנהל ומתאם את כל פעילויות הליגה. מועצת הרקטורים היא הגוף המקבל החלטות, מתכנס פעמיים בשנה לפיתוח התוכניות האסטרטגיות של הליגה והיא ממנה את ראשי חמש האוניברסיטאות וסגליהם. מועצת התפעול מתכנסת כל שמונה שבועות כדי לשכלל את התוכניות האסטרטגיות ולקבוע סדרי עדיפויות לפעולה והיא נפגשת פעמיים בשנה עם מועצת הרקטורים לישיבת מועצות משותפות.
מועצת הסטודנטים של ליגת IDEA נקראת IDEALiSti. היא הוקמה ביוני 2005 ומאגדת את מועצות התלמידים של האוניברסיטאות בליגה. תפקידה לייצג את הסטודנטים בפני הליגה, ולקדם את המודעות אליה בקרב הסטודנטים.
רשימת האוניברסיטאות
הליגה נוסדה על ידי ארבע אוניברסיטאות, אך במהלך השנים השתנה הרכבה: בשנת 2006 הצטרפה פריזטק לליגה. החל משנת 2014, אוניברסיטת צ'למרס לטכנולוגיה חברה ברשת הליגה של IDEA ובשנת 2016 הצטרפה האוניברסיטה הפוליטכנית במילאנו לליגת IDEA. אימפריאל קולג' לונדון פרשה מליגת ה-IDEA מדצמבר 2012 ובסוף 2013 עזבה את הליגה אוניברסיטת פריזטק. רשימת האוניברסיטאות החברות (נכון לשנת 2020) ושנת הייסוד בסוגריים:
ג'ון פרספר אקרט
ג'ון פרספר אקרט (באנגלית: John Presper Eckert; 9 באפריל 1919 – 3 ביוני 1995) היה חלוץ בתחום מדעי המחשב.
ביוגרפיה
אקרט למד בבית הספר מור באוניברסיטת פנסילבניה וקיבל תואר ראשון בשנת 1941 ותואר שני בשנת 1943. באפריל 1943 קיבלה האוניברסיטה אור ירוק לפרויקט ה"אניאק", אשר פותח בין השנים 1943–1946 בהובלתם של ג'ון מוקלי ואקרט כמהנדס ראשי, והיה למחשב האלקטרוני הדיגיטלי הראשון.
על פי ההסכם שלהם עם האוניברסיטה, אקרט ומוקלי החזיקו בזכויות על פיתוח האניאק, אבל האוניברסיטה הייתה רשאית לתת זיכיונות לשימוש במחשב לממשלה ולארגונים שפועלים ללא מטרות רווח. במרץ 1946 בקשה האוניברסיטה לשנות את ההסכם כך שכלל הזכויות על המחשב שפותח במימונה יהיו בידיה ובעקבות זאת עזבו אקרט ומוקלי את בית הספר מור (Moore) להנדסת אלקטרוניקה של אוניברסיטת פנסילבניה.
אקרט ומוקלי הקימו חברת אלקטרוניקה (בשם Electronic Control Company) שבנתה את המחשב הבינארי האוטומטי (בינאק). אחד השיפורים העיקריים של מחשב זה, שפעל החל מאוגוסט 1950, היה שהמידע נאגר על סרט מגנטי. החברה נהפכה במהרה לתאגיד המחשבים אקרט-מוקלי והוא קיבל הזמנה ממכון התקנים לבנות את המחשב האוטומטי האוניברסלי (יוניוואק). בשנת 1950, תאגיד המחשבים אקרט-מוקלי סבל מבעיות כלכליות ונרכש על ידי התאגיד רמינגטון ראנד. בניית יוניוואק הסתיימה בדצמבר 1950.
אקרט נשאר בתאגיד רמינגטון ראנד והפך למנהל בכיר בו. הוא המשיך לעבוד ברמינגטון ראנד בעוד שהתאגיד התמזג עם התאגיד בורוז, שבשנת 1986 הפך לחברת יוניסיס. בשנת 1989 אקרט פרש מחברת יוניסיס, אבל המשיך לשמש כיועץ לחברה. אקרט נפטר מסרטן הדם ב-3 ביוני 1995 בעיר ברין מאוור פנסילבניה, ארצות הברית.
כמה מההיסטוריונים של מדעי המחשב – וכן אקרט בעצמו – סבורים שהמונח "ארכיטקטורת פון נוימן" ראוי להיקרא "ארכיטקטורת אקרט", מפני שעיקרון התוכנה האגורה בזיכרון, שהוא חלק מרכזי מארכיטקטורת פון נוימן, פותח כבר בבית הספר מור, קודם שג'ון פון נוימן החל לעסוק בתחום המחשבים.
סנטה מרתה
סנטה מרתה (Santa Marta) היא עיר בחופה הצפון מזרחי של קולומביה. זוהי העיר הראשונה שנוסדה בקולומביה והשנייה שנוסדה בדרום אמריקה, לאחר קומנה שבוונצואלה.
היסטוריה
סנטה מרתה נוסדה ב-29 ביולי 1525, על ידי הכובש הספרדי רודריגו דה בסטידס. העיר ממוקמת לחופו של הים הקריבי והותקפה על ידי פיראטים פעמים רבות במהלך ההיסטוריה. ב-1830 נפטר סימון בוליבר בחווה שבשולי העיר.
הרקול פוארו
הרקול פוארו (בצרפתית: Hercule Poirot) הוא דמות בדיונית של בלש בלגי, אחת הדמויות המפורסמות ביותר שהגתה מחברת ספרי הבילוש אגתה כריסטי. הבלש הופיע ברבים מספריה, החל מהראשון שבהם "הרצח המסתורי בסטאייל" שהופיע בשנת 1920 ולרבות בספריה הנודעים "מוות על הנילוס" ויצירת המופת "רצח באוריינט אקספרס" ועד לספר "מסך המוות - חקירתו האחרונה של פוארו", שנכתב בשנות ה-40 של המאה ה-20 ופורסם לאחר מותה של כריסטי.
דמותו
השראה לדמותו של הרקול פוארו שימש פליט מבלגיה שכריסטי התוודעה אליו בהיותה אחות רחמנייה בימי מלחמת העולם הראשונה. כריסטי, שכל עולמה האישי וספרותי היה אנגלי, בחרה בגיבור שכולו גילום של הגינונים הגאליים, זאת כדי להדגיש את הייחודיות שבאישיותו. פוארו תואר על ידי כריסטי כנמוך קומה בעל ראש דמוי ביצה ושפם מטופח. פוארו הוא בעל גינוני אדיבות ואבירות, הדור בלבושו ומקפיד בדיבורו בשפה האנגלית שאינה שפת אמו. פוארו הוא בעל הכרת ערך עצמו, חסר כל ענווה ומייחס את הצלחתו בפתרון התעלומות ל"תאים האפורים הקטנים", כפי שהוא מתאר את תאי מוחו. פוארו הוא בעל הגיון חד וחריף המתבסס על חוש לסימטריה; כל מה שאינו תואם את מהלך העובדות הטבעי או חורג מהסדר הטבעי של חפצים וראיות, הוא בעיניו בלתי סימטרי ומהווה קצה חוט לפתרון התעלומה, אותה הוא פותר בהגיונו החריף.
פוארו שירת במשטרת בלגיה. כשוטר צעיר ירה פוארו והרג פושע מיואש שהתבצר על גג מבנה וירה על עוברים ושבים ברחוב. לאחר קריירה ארוכה במשטרה פרש פוארו, עקר ללונדון, והפך לבלש פרטי. כבלש פרטי מצא עצמו פוארו מנהל חקירות ברחבי העולם, ובין היתר סייע לממשלות שונות בחקירות סבוכות במיוחד, ובהן בין היתר לצבא הצרפתי. עזר כנגדו הוא ידידו האנגלי קפטן ארתור הסטינגס, איש הצבא הבריטי בדימוס, מסור ונאמן אך משולל דמיון. דמות העוזר מופיעה בספריהם של רבים מיוצרי הספרות הבלשית, על מנת לגרום לקורא לחוש כי הוא מבין את החקירה טוב יותר מעוזרו של הבלש. באופן דומה יצר ארתור קונאן דויל את דמות העוזר הנאמן וה"מרובע" של הבלש שרלוק הולמס בדמותו של ד"ר ווטסון.
דמותו של פוארו הופיעה בסרטי קולנוע רבים, וגולמה על ידי שחקנים נודעים כפיטר יוסטינוב ואלברט פיני.
הטלוויזיה הבריטית הפיקה את הסדרה "פוארו", המבוססת על סיפורי פוארו. הסדרה הצליחה מאוד ושידורה נמשך לסירוגין מאז שנת 1989 והמשיך גם בשנת 2013. את דמותו של פוארו בסדרת הטלוויזיה גילם השחקן דייוויד סושה, שחקן בריטי יליד לונדון, שהציג דמות שכולה צרפתית-בלגית.
הסופרת הבריטית סופי האנה כתבה בעקבות כריסטי, סדרת ספרי "הרקול פוארו" משלה, שבהם: "רצח בראשי תיבות" שראה אור ב-2014, "ארון סגור"  שראה אור ב-2016, שניהם תורגמו בין היתר לעברית. ספרה "The Mystery of Three Quarters" (2018) לא תורגם נכון לאוגוסט 2018.
ספרים של אגתה כריסטי בהם מופיע הרקול פוארו
כריסטי כתבה 43 ספרים שגיבורם הוא הרקול פוארו (בהם מספר קובצי סיפורים קצרים). הספר האחרון בסדרת פוארו הוא "מסך המוות" (במקור: Curtain - Hercule Poirot`s last case), שהופיע בשנת 1975 אולם נכתב בסוף שנות ה-40.
אריה טוסקני
אריה טוסקני המכונה גם יגואר טוסקני (שם מדעי: Panthera toscana) הוא מין של חתול גדול מהסוג פנתר, שהתגלה בחפירות באיטליה. הוא חי באירופה של תחילת תקופת הפליסטוקן, אולי אף בסוף הפליוקן. המין הוגדר ב-1949 בידי החוקר השווייצרי סמואל שאוב ונקרא על שם אזור טוסקנה באיטליה, בה נמצא. למרות שמו הוא לא השתייך למין אריה ולא ליגואר.
פנתר זה דמה בגודלו ליגואר והגיע לאורך 1.3 מטר ולמשקל של 50 –90 קילוגרם בקירוב. היו לו לסתות חזקות שיכלו להינעל בעוצמה חזקה על טרף. הוא ניזון מפרסתנים קדומים כמו אייליים, חזירי בר ואנטילופות שחיו באירופה הפרהיסטורית.
חלק מהחוקרים סוברים שעקב מיעוט הממצאים שלו ועקב מעט מאפיינים יחסית הוא כנראה נחשב לאותו מין של היגואר האירופאי (Panthera gombaszoegensis), שהיה בעל ממצאים רבים לאורך אירופה.
חילונים
חילונים (בעבר: חופשיים) הם מגזר במדינת ישראל, המתייחס לחלק מהציבור היהודי שזיקתו לאמונה והפולחן בדת היא הנמוכה ביותר או אינה קיימת. הקטגוריה מכסה מגוון רחב של תפישות חילוניות, ונשענת בעיקר על הגדרה עצמית. בעשורים האחרונים בין 41% ל-50% מיהודי ישראל הבוגרים דיווחו על עצמם כ"חילונים" או "לא דתיים". שאר המגזרים בציבור היהודי בישראל, על פי זיקה לפרקטיקה דתית, הם המסורתיים, הדתיים הלאומיים והחרדים. כל הקבוצות הללו נמצאות בקשר כזה או אחר עם היהדות האורתודוקסית.
החילוניות כזרם ביהדות דוגלת בהסתכלות לא אמונית/תאולוגית על הדת היהודית, ומתרכזת בחלקים העקרוניים, החוקתיים והחברתיים של היהדות – אף על פי שכיום קיים בלבול רב בין ההגדרה של החילוניות כזרם ביהדות לבין ההגדרה השגויה של החילוני כ"לא דתי".
הגדרה
המושג "חילונים" בישראל מתייחס ליהודים שאינם מקיימים פרקטיקות פולחניות ברמה המזוהה עם פרטים מקבוצות אורתודוקסיות יותר; כל מי שאיננו דבק באורח חיים הלכתי עשוי להיות מוגדר כחילוני. מספר חוקרים סברו שהתווית "חילונים" בעייתית או מטעה, לפחות במשמעות הלועזית של המושג, ויואב פלד טען ש"אינם שומרי מצוות" תהיה הגדרה מדויקת יותר. קנת ואלד ושמואל שי כתבו:
הסופר והמחנך, ס. יזהר, טען שלהיות חילוני משמעו לקחת ריבונות על החיים, הגורל והאמונות. וכך הוא כותב במאמרו: "עוז להיות חילוני" על תפיסתו את החילוניות:
ההיסטוריון ומבקר הספרות עפרי אילני כתב:
שיעור החילונים באוכלוסייה נמדד על פי הגדרה עצמית במענה לסקרים, אך הגבולות בין הקטגוריות "חילוני" ו"מסורתי", הבאה במדרג לפי מידת דתיות, מטושטשים ביותר. הזדהות עמן איננה נשענת על תבחינים אובייקטיביים כלשהם של התנהגות או אמונה, אם כי יש לה מתאם חזק עם החלוקה הסוציו-אתנית: פוסט-סובייטים או אשכנזים, גם אלו המקיימים טווח רחב של פרקטיקה דתית או מחזיקים באמונות דתיות, מקפידים יותר להגדיר את עצמם כ"חילונים", בעוד שמזרחים נוטים יותר לראות עצמם כ"מסורתיים", ללא קשר לאורח חייהם. גם מזרחים המבקשים להידמות לאשכנזים, נוטים להזדהות כ"חילונים". בחלוקה בינארית של החברה היהודית בישראל ל"דתיים" ו"חילונים" בלבד, המסורתיים (שגם הם אינם מקיימים אורח חיים הלכתי) נספרים לעיתים יחד עם האחרונים, ושיעור החילונים מגיע אז לכ-80%. בסקרים רבים מציעים לנשאלים את האפשרות להזדהות כ"מסורתיים נוטים לחילוניות", או "מסורתיים לא כל כך דתיים": בין 2002 ל-2018, שיעור העונים כך מהמשיבים לסקרי הלמ"ס ירד מ-28.4% ב-2002 ל-22.1% ב-2018.
מנגד, ישנן גישות מצמצמות. כותבים ישראלים ליברלים נוטים להתלונן שרבים מהמזדהים כחילונים הם דתיים מכדי להיחשב "חילונים אמיתיים", בעוד ששיעור ה"חילונים האמיתיים" להערכתם נמוך משמעותית. רם פרומן, לדוגמה, סבר שלא ניתן להחיל את השם על המתנגדים לביטול החוקים הדתיים המגבילים את האזרח, ולכן קבע שרבע עד שליש מן החילונים הם מסורתיים למעשה. מאחר שמכון גוטמן בודק את כמות ה"לא שומרים מסורת כלל", הבלבול בין ההגדרות גרם לכך, שבמקורות רבים דווח ששיעור החילונים בישראל הוא רק כ-20%, כשיעור ה"לא שומרים כלל" בשנות ה-90.
חלוקה פנימית
על פי סקרים מהעשור השני של המאה ה-21 שעסקו בחלוקה לפי מידת דתיות, החילונים הם המגזר הגדול ביהדות ישראל ובמדינת ישראל בכלל. לפי סקרי הלמ"ס בין 2002 ל-2018, בקרב ישראלים יהודים בני 20 ומעלה, שיעור המזדהים כ"חילונים"/"לא דתיים" נע בין שפל של 41.4% ב-2009 לשיא של 45% ב-2005. בשנת 2020 הוא עמד על 43.1%. בסקר מרכז גוטמן ב-2009, 46% מהאוכלוסייה היהודית בישראל הגדירו עצמם כחילונים (43% "לא אנטי-דתיים" ו-3% "אנטי-דתיים"). בסקר של מרכז המחקר פיו מ-2016, 49% מהבוגרים שהגדירו עצמם כיהודים, הגדירו עצמם כחילונים.
אנשי היהדות החילונית הם בעלי זיקה חזקה לזהות היהודית, ועומדים על כך שמדובר במורשת חשובה. קבוצה זו קשורה תכופות לחוגי ההתחדשות היהודית, הפועלים לביסוס יהדות לא-אורתודוקסית כאלטרנטיבה לממסד, על ידי ניכוס מחדש של פרקטיקות מסורתיות. בתוך ההתחדשות קיימים חוגים הרואים את היהדות כתרבות צרופה, ללא מימד דתי, כמו אנשי התנועה החילונית-הומניסטית יעקב מלכין, יאיר צבן ויהודה באואר. בהתחדשות קיימות גם קבוצות המאמצות תפישות רוחניות ועל-טבעיות, דוגמת הניו אייג' או הנאו-חסידות. כמה ממנהיגיהן של אלו מסייגים את הזדהותם כחילונים: רני יגר אמר ב-2011, שהוא חילוני "בהקשר הסוציולוגי" אך תחושתו הפנימית דתית. בין ראשי ה"רליגיוזיים" הללו מצויים רות קלדרון וארי אלון.
"חילונים אוניברסליסטים", מנגד, דוגלים בערכים כלל-אנושיים, ממעטים לייחס חשיבות לזהות היהודית, ואף רואים בה נטל ומכשול. הם מזוהים עם העמדות הקוראות למינימליזציה של היבטים יהודיים במדינת ישראל, ובכלל זה פוסט-ציונות. האוניברסליסטים נוטים לתמוך בהפיכת המדינה לדמוקרטיה ליברלית אזרחית, שייכים לקוטב הליברלי ביותר במפה הפוליטית, ומאמצים את התרבות והאתוס המערביים. ברוך זיסר וליבמן זיהו ב-1995 בערך 10% מהאוכלוסייה היהודית כ"חילונים רדיקלים", המחזיקים בעמדות המתכתבות עם תפישות כאלו; למרות שיעורם הקטן יחסית, קבוצה זו מיוצגת מאוד באליטה הישראלית, והשפעתה נרחבת. בעוד שאנשי ההתחדשות ודומיהם מבקשים להוציא את היהדות מידי האורתודוקסיה, האוניברסליסטים מבטלים גישה זו, ונוטים לראות באורתודוקסיה את המייצגת האותנטית של המסורת, שהיא בעיניהם פרימיטיבית ומאוסה מטבעה ואין טעם לנסות לערוך לה מודרניזציה. גישה זו מיוצגת, למשל, על ידי גדעון סאמט ועדית זרטל. שמואל רוזנר וקמיל פוקס סיווגו כ-13% מהמדגם שלהם כ"אוניברסליסטים". רוזנר ופוקס הציעו גם קטגוריה נוספת משלהם, "ישראלים", שכמעט כל חבריה מזדהים כחילונים. הם מנו 15% מכלל הנסקרים, ומשלבים לאומיות ציונית חזקה וקרבה לדת האזרחית עם זיקה מועטה למסורת, ברוח השמאל הישראלי הישן.
חלוקה אחרת של הציבור החילוני, תחת שמות שונים, היא בין חילונים האדישים כליל או עוינים לדת לבין חילונים המגלים כלפיה יחס חיובי במידת מה. סקרים שונים הבדילו בין קבוצות אלו, תחת השמות "חילונים גמורים" ואף "חילונים אנטי-דתיים", לעומת "חילוני קרוב למסורתי" וכדומה. ב-2016, המכון למדיניות העם היהודי סיווג את נסקריו ל"חילונים לחלוטין" או כ"חילונים קצת מסורתיים". 30.4% מהמשיבים מוינו לקטגוריה הראשונה, ו-20.8% לקטגוריה השנייה. רוזנר ופוקס תיארו את שתי הקבוצות כנבדלות זו מזו במדדים רבים. "הקצת מסורתיים" הם שמרנים יחסית ובעלי יחס חיובי למסורת, בעוד שה"חילונים לחלוטין" ליברלים יותר ונוטים לחשוש מהתחזקות הדת בישראל. בקרב ה"חילונים לחלוטין" יש 36% מאמינים באלוהים ו-29% אתאיסטים, בעוד שאצל ה"קצת מסורתיים" רק 5% אתאיסטים ו-85% מאמינים באלוהים.
גם המזדהים עם הזרמים הדתיים הלא-אורתודוקסיים נוטים להימנות עם המגזר החילוני: רוב הרפורמים וחלק גדול מהקונסרבטיבים בישראל מדווחים על עצמם כחילונים.
יחס לדת
החילוניות כזרם ביהדות דוגלת בהסתכלות לא אמונית/תאולוגית על הדת היהודית, ומתרכזת בחלקים העקרוניים, החוקתיים והחברתיים של היהדות. למרות שכיום קיים בלבול רב בין ההגדרה של החילוניות כזרם ביהדות לבין ההגדרה השגויה של החילוני כ"לא דתי".
יעקב מלכין מגדיר "יהודים חילונים" כאלו החופשיים לחלוטין משמירת מצוות דת וממחויבות לכך; שהם אתאיסטים, אגנוסטים, דאיסטים ופנתאיסטים (ולכן מאמינים לכל היותר באל שאיננו מחייב אותם לדבר); שמאמינים בערכים אוניברסליים של צדק ומוסר, ורואים בהם ערכים המחייבים אותם ומנחים את התנהגותם, ושמקבלים את תפישות המדע לגבי העולם. על פי מלכין, נקודת המוצא הערכית שמנחה חילונים אלו היא שהאדם הוא הריבון לחייו, ונקודה זו מהווה מכנה משותף בינם לבין קבוצות לא־דתיות מתרבויות אחרות, שחולקות את האמונה בערכים שנגזרים מתפיסת האדם-כריבון (למשל, ערכים שקשורים בזכויות אדם). מלכין מדגיש כי הם אימצו גישות ייחודיות בניסיון ליישם ערכים אלו במסגרת החברה והתרבות הלאומית הייחודיות של מדינת ישראל.
סקרים שונים העלו שכ-60% מהחילונים בהגדרתם העצמית מאמינים באלוהים, בעוד שכ-20% מהם הם אתאיסטים. אחוזים ניכרים (בין 20% ל-36%) מבין החילונים שנסקרו מאמינים שהיהודים הם עם נבחר ושאלוהים נתן להם את ארץ ישראל, בקיומה של נשמה השורדת את המוות, בכך שהתורה והמצוות ניתנו על ידי אלוהים, ושכוח עליון מנחה את ההיסטוריה היהודית. בתוך כלל החברה היהודית קיימים הבדלים משמעותיים רק לגבי שני נושאים: מציאות העולם הבא (כולל ימות המשיח) ושכר ועונש. יתר האמונות הוחזקו בקרב האוכלוסייה ללא הפרשים מובהקים בין הקבוצות.
מבחינת אורח החיים, רוב גדול מכלל החילונים מקיימים פרקטיקות מסורתיות שונות באופן סלקטיבי, בייחוד ברית מילה, הדלקת נרות חנוכה, חגיגת סדר פסח, קביעת מזוזה, הימנעות מאכילת חזיר, ציון החגים ומנהגי אבלות באופן מסוים, וכדומה. עקב הדגש על התנהגות, ולא על אמונה, במדידת דתיות בקרב יהודי ישראל, מכון גוטמן משתמש בקטגוריה של "לא שומרים מסורת כלל" כדי לסווג את האוכלוסייה הבלתי-דתית לחלוטין. קבוצה זו (המונה כמעט אך ורק חילונים) מנתה 16% מהמדגם ב-2009, ואף ביניהם הרוב מדווח על קיום פרקטיקות שונות בהיקף משמעותי. בסקר גוטמן 99', בעוד ש-21% מהמדגם הזדהו כ"לא שומרים כלל", רק 7% אכן לא קיימו אף אחת מהפרקטיקות שנבדקו. חלק מההתנהגויות הללו הוטמעו בתוך אורח החיים היהודי-ישראלי הכללי ואינן נושאות שום משמעות דתית, לפחות בעיני חלק מהאוכלוסייה; עם זאת, הסבך בין זהות קולקטיבית, דת ולאומיות מקשה על אבחון המניעים לקיום הפרקטיקות. תיוגן כנייטרליות מאפשר לאנשים להזדהות כ"לא שומרים כלל", אף על פי שהם מקיימים אותן. מאידך, ליבמן וידגר העריכו ב-2009 שבערך רבע מן החילונים מקיימים פרקטיקות מסורתיות במידה נרחבת מאוד, ברמה הקרובה לזו של בני הקבוצות הדתיות.
אחד ההיבטים הנוכחים ביותר של המסורת היהודית בקרב חילונים הוא החגים. עריכת הסעודות והיבטים משפחתיים אחרים של המועדים רווחים מאוד. בעבר, נעשה ניסיון להלאים את החגים ולעצב את מרכיביהם, כחלק מדת אזרחית ישראלית ברוח הציונות; פירות מאמץ זה, שהתבטא באופן רדיקלי בקיבוצים (שם הותקנו הגדות אתאיסטיות לפסח) ובאופן מתון יותר בחברה העירונית, נמוגו כמעט לגמרי. מתכונת החגים בציבור החילוני מתאפיינת בהיצמדות לסדרי הטקס המסורתיים, אם כי המניע לשימורם הוא בעיקר משפחתי-הווייתי, ובריקון התכנים, בין אם האמוניים הישנים או הציונים-לאומיים מימי ראשית המדינה. באופן ספונטני, התפתחו גם התנהגויות ייחודיות לחילונים בחגים, בעיקר ביום כיפור, בו נמנעים מנהיגה במכוניות וילדים ונוער מרבים לנסוע באופניים. פורים ול"ג בעומר זוכים לפופולריות כחגיגות אטרקטיביות עבור ילדים ונוער.
ברמת הזהות הקולקטיבית, חילונים הם הקבוצה היהודית היחידה בחברה הישראלית שמזדהה כ"ישראלית" יותר מאשר "יהודית"; עזרא קופלוביץ וליאור רוזנברג הצביעו על כך שזהותם היהודית של רבים מהם כרוכה בישראליותם ללא הפרד, עד כדי אי-הבחנה בין שתי ההגדרות וחוסר יכולת לדמיין את עצמם חיים כיהודים מחוץ למדינה. בהשלכה מכך, פרקטיקות יהודיות כמו כשרות נתפשו אצל המשיבים כשייכות לתחום הציבורי, ואף כחיוניות שם, אך בתחום הפרטי אין להן חשיבות יתרה. זהות יהודית "מדינתית", הכוללת מרכיבים דתיים גלויים ומובלעים, מוחלת על החילונים מתוקף אופייה של ישראל. היא מבדלת אותם מן האזרחים הלא-יהודים ומייחסת אותם אל הרוב השליט, ולפיכך יש לה חשיבות רבה. פן זה מתבטא גם בעת היעדרו: מהגרים מישראל "שאינם שומרי מסורת כלל", נוטים במקרים רבים להצטרף לבתי-כנסת בארצות מגוריהם החדשות.
יחסם של החילונים לתפקיד הדת במרחב הציבורי הוא אמביוולנטי. מחד, הם נוטים להתנגד באופן משמעותי יותר מהקבוצות האחרות, למה שנתפש כמעורבות יתרה של הרבנות הראשית לישראל וגורמים דתיים בכלל, תופעה הידועה ככפייה דתית. כך, לדוגמה, סקרים מעלים שרובם ואף רובם המוחלט של החילונים תומכים בעמדות הליברליות בסוגיות כמו התרת נישואים אזרחיים, תחבורה ציבורית, ושירותים אחרים בשבת. חלק ניכר גם תומכים ב"הפרדת הדת מהמדינה", אם כי סטיבן שרוט התריע שמשמעותו של הביטוי הזה היא לא נייטרליות בענייני דת, אלא ביטול חקיקה דתית המגבילה חירות אישית. ישנה גם התנגדות ספציפית יותר להתפשטות החרדים ולהשלטת הנורמות שלהם. מאידך, אחוזים גדולים מהחילונים מביעים גם תמיכה בנוכחות של הדת במרחב הציבורי ובכך שהמסורת צריכה להוות גורם משמעותי בעיצובו. שאלות דתיות, כמו גיור, הן נושא חשוב בסדר היום התקשורתי והפוליטי של הציבור החילוני; האורתודוקסיה ממלאת תפקיד מרכזי במדינה, הן בהיבט פוזיטיבי של הבניית הזהות הלאומית – היא מהווה "דת שילוּחית" (שאינה מקוימת באופן אישי אך נתפשת כחשובה), עבור ישראל בכלל ועבור רבים מהחילונים באופן אישי – והן בכך שהסתמכות על הממסד הרבני מאפשרת למדינה לקיים את אופייה הציוני, מבלי להידרש לחקיקה גזענית גלויה. בשל כך, ההתנגדות לחקיקה הדתית הענפה התבטאה רק מעט בקריאה להפריד את הדת מהמדינה וברטוריקה של שוויון אזרחי. תחת זאת, היא נשאה אופי של עקיפת ההגבלות באמצעות מסלולים אלטרנטיביים ולא של התנגשות. חילוניות בישראל, במובן המקובל של המילה "חילוניות" בעולם, היא נדירה למדי ונחלתו של מיעוט קטן.
מגזריות
בעוד שלהזדהות כחילוני יש קשר חלקי בלבד למידת הדתיות של היחיד – מלבד הגבול המטושטש בין חילונים למסורתיים, אפילו התוויות "דתי" ו"חילוני" משמשות, לדברי חזקי שוהם, – להזדהות כחילוני יש מתאם גבוה יחסית עם נתונים כמו השקפה פוליטית, אזור מגורים ושאר מאפיינים של הציבור החילוני כסקטור בחברה הישראלית. 89% מהנשאלים החילונים במחקר אחד השיבו ש"כמעט כל חבריהם" חילונים אף הם. למעשה, במובנו הרחב, המגזר החילוני או "הממלכתי" הוא קטגוריה שִיוּרית המכילה את כל מי שאיננו ערבי, חרדי או דתי לאומי – שלוש הקבוצות המובחנות האחרות בחברה, שיש להן אוטונומיה חינוכית ומוסדות נבדלים, ולעיתים קרובות גם שטחי מגורים נפרדים. מערכת החינוך של המגזר היא בתי-הספר הממלכתיים הכלליים. מבחינה זו, הסקטור כולל בתוכו גם את מרבית המסורתיים, השולחים את ילדיהם תכופות לחינוך הממלכתי, ומקיימים את חייהם במרחב שלו.
בשאלת מדיניות החוץ והסכסוך עם הפלסטינים, החילונים לגמרי (בניגוד ל"חילונים מסורתיים במקצת" וכדומה) הם הקבוצה היהודית היחידה, שעולה מסקרים שיש בה רוב מובהק למרכז ולשמאל. מפלגות ותנועות הדוגלות בסיום הכיבוש בגדה המערבית מזוהות כמעט ללא יוצא מן הכלל עם ציבור זה. באופן כללי, החילונים המובהקים יותר (בין אם "החילונים הרדיקלים", אלו "שאינם שומרים מסורת כלל" או "החילונים לחלוטין") נוטים להיות חריגים בעמדותיהם ומבודדים חברתית ביחס לשאר הציבור היהודי במדינה. הם ליברלים ופרוגרסיביים יותר, וחשים תכופות אי-נוחות ופסימיות בקשר להתנהלותה ועתידה של ישראל.
תת-הקבוצה המזוהה ביותר עם החילונים היא המעמד הבינוני הוותיק, האשכנזי רובו ככולו, שהיווה את שכבת האליטה בישראל במשך רוב שנותיה ואת הנשא של תרבותה ההגמונית. קבוצה זו איישה את עמדות המפתח השונות במנהל ובשירות הציבורי, ונהנית מייצוג-יתר בולט בחיי הכלכלה, באקדמיה, בתרבות, בתקשורת ועוד. גם מבחינת הייצוג בתקשורת ההמונים, הדמויות ה"נורמליות" בקולנוע ובטלוויזיה היו חילוניות באופן מובהק, אם כי הדבר השתנה מאז שנות ה-2000, עם כניסתם של יוצרים דתיים ומסורתיים לתחום. אף על פי שהוא עדיין דומיננטי, המעמד האשכנזי-הוותיק מצוי בשקיעה מזה עשורים. מזרחים חילונים נטו על פי רוב להתבולל בתוך קבוצה זו ולאמץ את אורחותיה. גם המהגרים מברית-המועצות לשעבר מזוהים במובהק עם החילונים. הפוסט-סובייטים, בעת הגעתם בשנות ה-90, היו מנוכרים למסורת הדתית, וסבלו קשיים מן הממסד הרבני בשל השיעור הגבוה של לא-יהודים בקרבם (אלו רשומים בישראל תכופות כ"חסרי דת"), והפקפוק במעמד היהודי של רבים מהם. המהגרים עברו הדתה בשל הצורך להתערות בחברה הישראלית, והברית של נציגיהם הפוליטיים עם הימין ניכרה אותם מהמעמד האשכנזי הוותיק.
ב-2019, 41% מהילדים הישראלים שנכנסו לבתי-הספר היסודיים, למדו במערכת הממלכתית. נשים חילוניות ילדו בממוצע, נכון ל-2016, כ-2.2 ילדים; שיעור הילודה שלהן עלה עם רמת ההשכלה וההכנסה, בניגוד למצב הרווח בעולם. החילונים הם הקבוצה האמידה ביותר בציבור היהודי: ב-2016, ההכנסה הממוצעת של משק בית חילוני הייתה כ-22,000 ש"ח, והייתה גבוהה ב-15% מזו של מסורתיים וב-60% משל חרדים.
היסטוריה
בשלהי המאה ה-19, כשהחלו להופיע במזרח אירופה יהודים לא-מסורתיים במספרים גדולים, נכנסו לשימוש מונחים כמו "חופשי", במובן של פטור מעול מצוות, "פרייער" ביידיש, לתיאורם. כינוי יידי נפוץ אחר היה "ועלטליך" (במקורב: איש העולם הזה; על משקל weltlich הגרמני), תרגום ישיר של המשמעות הלועזית ל"חילוני" במובן של סקולארי. ה"חופשי" ודומיו, על פי יוכי פישר, כיוונו למשמעות שונה משל האפיקורס והחוטא בחברה הקדם-מודרנית, או ה"משכיל". הכינויים הישנים התייחסו לחריגים בחברה שלדת היה בה מעמד נורמטיבי, בעוד שהמונחים החדשים סימנו את התגבשותה ההדרגתית של חברה חדשה, מרוחקת מן המסורת – תהליך שהושלם בשנות ה-1950 בישראל. המילה העברית חִלּוֹנִי נגזרה מהמילה חִילוֹנַי בלשון חז"ל, שמשמעותה היא "זר, שאיננו כהן". היא החלה להופיע בספרות העברית בסוף המאה ה-19, הן במובן המקורי של הדיוט והן כתרגום למטריאליסט. בשנות ה-50 וה-60 היא נעשתה יותר ויותר פופולרית לתיאור הציבור במדינת ישראל, שכונה עד אז בעברית "חופשי", "כללי" או "לא-דתי." ב-1965, בטור ב"הארץ", עמד הלשונאי משה גושן-גוטשטיין על תפוצתו הנרחבת של המונח החדש, תוך שהוא מביע אי-נחת מאימוצו. גוטשטיין כתב כי בעוד שחפצים, עיסוקים וכדומה יכולים להיות חילוניים (סקולאריים, משוללי קדושה), קשה להשתמש בו לתיאור בני אדם. גם כיום, רבים מעדיפים את התואר הישן "חופשיים" ומסתייגים מ"חילונים", אך זהו הכינוי המוכר והנפוץ.
ביישוב הציוני, בלטו החל מהעליות השנייה והשלישית קבוצות נרחבות שהיו חופשיות בהשקפתן, והביאו עמן אידאולוגיות מפותחות של חילוניות יהודית ממזרח אירופה. השקפות מגובשות כאלו היו בעיקרן נחלת החוגים הסוציאליסטיים, שהיו במעמד הנהגה, והיו פחות נפוצות בחברה העירונית. ב-1920 הוקמו שתי מערכות חינוך נפרדות, כללית ודתית. הזרם הכללי דגל בחינוך לאומי-מסורתי על בסיס "הקניינים הרוחניים המשותפים לכל חלקי העם" תוך כדי שילוב הישגי המדע. ראשי הזרם ייעדו אותו לכלל האוכלוסייה וקיוו שאת ספסלי בית הספר הכללי יפקדו דתיים וחילוניים מכל העדות. ב-1923 הצטרף אליהן גם זרם העובדים הציוני-סוציאליסטי, שלימד ברוח חילונית חד-משמעית. ב-1948, ערב הפסקת השלטון הבריטי, רוב מוחלט של האוכלוסייה היהודית השתייך לציבור ה"חופשי" – 78% מהילדים התחנכו בזרם הכללי או בזרם העובדים, שבוטלו בשנת 1953 והפכו לחינוך הממלכתי-כללי (לשם השוואה, פחות מ-15% מהאוכלוסייה נמנו מבחינת השיוך הפוליטי-מסגרתי, עם הציונות הדתית, והחרדים היו מיעוט מבוטל).
בעשורים הראשונים לקיום המדינה, אותה קבוצה אשכנזית-ותיקה-חילונית הייתה מזוהה בעיקרה עם האידאולוגיה והאתוס של הממלכתיות, שהכוחות השליטים בראשות מפלגת מפא"י שאפו לעצב לאורם את החברה הישראלית, שהכפילה את גודלה והתגוונה מאוד עקב גל ההגירה של שנות ה-50. מקרב שורות המגזר גויסו בעלי-התפקידים השונים, שהופקדו על הטמעת המהגרים ונועדו לשמש להם דוגמה, והוא היה הבסיס העיקרי למעמד הבינוני הישראלי. עד שנות ה-80, קבוצה זו תפקדה כהגמוניה, לא רק מבחינה פוליטית וכלכלית אלא גם מבחינה תרבותית וערכית. העדפותיה והוויתה נתפשו (גם בעיני יתר הציבורים במדינה) כ"ישראליוּת" הנורמטיבית. היותה חילונית הייתה רק אחד ממאפייניה, בעוד שהממלכתיות הגדירה אותה.
עם עלייתם של יתר המגזרים בחברה הישראלית, לאחר הדחת מפא"י בשנת 1977, איבד ציבור זה את ההגמוניה בהדרגה, ומאפייניו הפכו מנורמטיביים לסממנים של עוד מגזר בחברה מפוצלת. התפרקות הממלכתיות גם האיצה את קיצו של הסוציאליזם המגויס בקרבם: יותר ויותר חילונים החלו לאמץ, ולו באופן חלקי, את ערכי האינדיבידואליזם והליברליזם המערביים, ולהטיל ספק באתוס הלאומי הנוקשה. ההיחלשות התבטאה גם בהופעת ניצני תודעה מגזרית, ובצורך אובייקטיבי בהתארגנויות שייאבקו למען האינטרסים הקבוצתיים. הסוציולוג ברוך קימרלינג הבדיל בין שתי המפלגות שהופיעו בתגובה לכך (רוב החילונים הוסיפו להצביע למפלגות הגדולות), "שינוי" ו"מרצ", וראה בהן כמבטאות שתי מגמות מנוגדות בתוך הציבור שלהן. "שינוי" ייצגה מודעות סקטוריאלית, הפנמה של השינויים החברתיים והכנה לקראת ניהול מלחמת תרבות עם המגזרים האחרים. "מרצ", לעומתה, הוסיפה להאמין שהיא מייצגת את הכלל-"ישראליוּת" ולעמוד על דימוי זה, והדבר פגע באפקטיביות הפוליטית שלה.
לאחר רצח יצחק רבין, צברה תנופה בקרב הציבור החילוני תנועת ההתחדשות היהודית, שצצה עוד בשנות ה-60. התנועה ביקשה ליצור דיאלוג עצמאי עם המסורת היהודית ולנכסה-מחדש, מתוך מגוון תפישות שלה (מרוחנית-מיסטית עד תרבותית), ללא תלות בתיווך הממסד האורתודוקסי. תופעה נוספת הייתה הפופולריות העולה של ה"מסורתיות", שקושרה קודם עם השכבות המזרחיות העניות ונחשבה פחותת סטטוס. חלקים גדלים בציבור האשכנזי הוותיק החלו להשתתף בטקסים של דת עממית. כמו כן, חלקים אחרים חשו ניכור לחברה הישראלית ואימצו זהות אוניברסלית, תוך הפגנת אדישות או סלידה כלפי היהדות והציונות גם יחד.
בשנות ה-2010, גברה ההכרה בהיחלשות החילונים, באופי המגזרי של החברה הישראלית, ובהחלפת שיירי הממלכתיות באתוס חדש, בעל מרכיבים דתיים-מסורתיים גלויים וחזקים הרבה יותר (ב-2018 העריכו שמואל רוזנר וקמיל פוקס שכ-40% מהחילונים שותפים ל"יהדות ישראלית", יחד עם המסורתיים ורוב הדתיים-הלאומיים) – התהליך האחרון קודם אקטיבית על ידי הציונות הדתית, ששאפה להפוך להגמונית, וזכה לכינוי "הדתה". חלק בציבור החילוני, בדרך כלל זה המקורב לימין ולהתחדשות היהודית, פעל למען ההדתה ונכנס לברית פוליטית עם הדתיים-הלאומיים. חלק נוסף, שיוצג בין היתר על ידי "הפורום החילוני", דחה אותה בתוקף. קבוצה זו קוראת לפיתוח תודעת מיעוט חילונית-ליברלית ולהקמת אוטונומיה לציבור המזדהה עם ערכים אלו, כולל מערכת חינוך עצמאית, שתאפשר לו לגבש את זהותו כ"שבט" נוסף בחברה הישראלית.
חוק הקרינה הבלתי מייננת
חוק הקרינה הבלתי מייננת, התשס"ו-2006 מסדיר את הפיקוח על מקורות הקרינה הבלתי מייננת בישראל.
הרקע לחקיקת החוק
במהלך שנות ה-90 התפתחה במהירות התקשורת הסלולרית בישראל, ואלפי אנטנות הוקמו ברחבי המדינה. בהיעדר צורך בהיתרי בנייה למרבית האנטנות, אזרחים רבים הופתעו לגלותן בסמוך לבתיהם, מבלי שידעו שיש כוונה להקימן. את הגילוי ליווה החשש שהאנטנות מהוות סכנה לבריאותם. ככל שהתרחבה התשתית הסלולרית, כך גברה המודעות בציבור לנושא הקרינה, והתעוררה הדרישה להגביר את הפיקוח עליה.
הליך החקיקה
בשנת 2000 הפיץ המשרד להגנת הסביבה תזכיר הצעת חוק, אך עקב התנגדותם של משרדי ממשלה שונים לנוסח המוצע בו, הוא לא גובש לכדי הצעת חוק.
העיכוב בהליך החקיקה הממשלתי הביא מספר חברי הכנסת להגיש הצעות חוק פרטיות בנושא:
במהלך 2004 ו-2005 אושרו 4 הצעות החוק בקריאה טרומית והועברו לדיון בוועדה משותפת לוועדת הפנים ולוועדת הכלכלה בראשותו של יורי שטרן, שהוקמה למטרה זו בלבד. הממשלה התנתה את תמיכתה בהצעות החוק בכך שהמציעים ישהו את המשך החקיקה וימתינו להצעת החוק הממשלתית. עם זאת, מאחר שהממשלה התמהמהה בהגשתה של הצעת החוק, בשל התנגדות משרד התשתיות ומשרד האוצר לנוסח שגיבש המשרד להגנת הסביבה, החלה הוועדה המשותפת לדון בהצעות החוק הפרטיות בראשית שנת 2005..
ביוני 2005 הגיעו משרדי הממשלה לפשרה בנוגע לנוסח הצעת החוק הממשלתית, והיא אושרה בקריאה ראשונה. הוועדה המשותפת החלה לדון בכל הצעות החוק במשולב. עם ההחלטה על פיזור הכנסת ה-16, האיצה הוועדה את דיוניה, והחוק אושר בקריאה השנייה והשלישית בשבוע האחרון לפעילותה של הכנסת, בדצמבר 2005. נוסח החוק שאושר מבוסס על הצעת החוק הממשלתית, במספר שינויים.
מרגלית צנעני
ביוגרפיה
צנעני נולדה בתימן בשנת 1948, בת בכורה מבין שבעה אחים לשלום ולוֹלה, בני יהדות תימן, אשר השפעתם ניכרת בשירתה. בגיל שנה עלתה עם משפחתה לישראל והתיישבה בנתניה.
חוק הקרינה הבלתי מייננת
היתרים
החוק מסמיך את ממונה הקרינה במשרד להגנת הסביבה לתת למפעילי מקורות הקרינה שני סוגי היתרים: הממונה מוסמך לתת גם היתר סוג - היתר הקמה או היתר הפעלה כללי הניתן לסוג מסוים של מתקנים זהים.
מרגלית צנעני
ביוגרפיה
צנעני החלה את דרכה הבימתית כרקדנית בהפקה הישראלית למחזמר "שיער" בשנת 1970. השתתפה כניצבת בסרט הקולנוע "קזבלן" שיצא לאקרנים בשנת 1973, ובשנה זו גם השתתפה במחזמר "לילי גם", לצדם של יזהר כהן ורומן שרון.
חוק הקרינה הבלתי מייננת
היתרים
סוג נוסף של היתר שהממונה מוסמך לתת הוא היתר למתן שירות. היתר זה דרוש לשם הסמכת מודדים לביצוע בדיקות הקרינה, לאחר שעמדו בבחינות המקצועיות הדרושות ולאחר שהממונה נוכח כי יש בידיהם את האמצעים הדרושים לכך.
ההיתרים מהווים גם תנאי למתן היתרים ורישיונות לפי חוקים אחרים. כך, למשל, אין לתת היתר בנייה בטרם נתן הממונה היתר הקמה, ואין לתת רישיון עסק, בטרם נתן הממונה היתר כלשהו לפי חוק הקרינה.
מרגלית צנעני
ביוגרפיה
בשנת 1973 נטלה חלק ברביעיית "הכנופיה" לצד יזהר כהן, רזי אמיתי ואסתי כץ. הרביעייה שרה שירי בלוז ונשמה בסגנון מוזיקה אפרו-אמריקאי של אותה תקופה, והופיעה בפני חיילים במלחמת יום הכיפורים. סגנון המוזיקה של הרביעייה היה מיוחד וחדש בנוף המוזיקלי הישראלי של אותה התקופה, והיא לא הצליחה מבחינה מסחרית, על אף הלהיט הגדול שלה "אשליות". כעבור זמן קצר הרביעייה התפרקה, ומעולם לא השלימה הקלטת אלבום.
חוק הקרינה הבלתי מייננת
היתרים
בנוסף לדרישות החוק, מתקני שידור בישראל כפופים לתוכנית מתאר ארצית 36 למתקני שידור קטנים (תמ"א 36 א' 1) ולמתקני שידור גדולים (תמ"א 36 ב').
מרגלית צנעני
ביוגרפיה
בשנת 1985 השתתפה בביצוע השיר "רוצים שלום", שהיה מעין גרסה ישראלית לשיר "We Are the World" של מייקל ג'קסון, שבו נטלו חלק זמרים רבים.
חוק הקרינה הבלתי מייננת
סמכויות הממונה והמפקחים
בסמכותם של הממונה או מפקח להיכנס בכל עת סבירה למקום שיש לו יסוד סביר להניח שפועל בו מקור קרינה, ואם היה לו יסוד סביר להניח כי מקור הקרינה מופעל באופן שעלול לסכן את הציבור או להזיק לסביבה, הוא רשאי לבצע מדידות קרינה במקום.
מרגלית צנעני
פרסום
הפריצה הגדולה של צנעני כזמרת סולנית הגיעה רק בשנת 1986, כשהופיעה בתוכנית הבידור הפופולרית של ליל שבת "סיבה למסיבה", בהגשת רבקה מיכאלי, בערוץ הראשון, שהיה אז ערוץ הטלוויזיה היחיד (ועל כן זכה לאחוזי צפייה גבוהים במיוחד). בתוכנית היא שרה את השיר "נערי שובה אלי", שכתב והלחין לה דני שושן, והעידה על עצמה: "אני זמרת חתונות, אשכרה חַבָּר". שיר זה הפך ללהיט ענק ובהמשך גם לשיר המזוהה במיוחד עם צנעני. באותה השנה הוציאה את אלבומה הראשון, הנושא את שם השיר, "נערי שובה אלי", בעזרתם של יהודה קיסר והמעבד המוזיקלי חיים חדד, ובו הלהיטים "נערי שובה אלי", "עלם חמודות", ו"רוברטו". קיסר וחדד מימנו את המאסטר, ומכרו אותו לניסים בן חיים, ששימש כמפיקה הראשון. צנעני חתמה חוזה עם האמרגן אשר ראובני. האלבום יצא על גבי תקליט וקלטת אודיו, שעטיפתה הייתה שונה מזו של התקליט.
חוק הקרינה הבלתי מייננת
סמכויות הממונה והמפקחים
לשם גילוי עבירות, מוסמך מפקח לחקור עדים, לבקש מבית משפט צו חיפוש ולבצעו.
מרגלית צנעני
פרסום
בשנת 1987 הוציאה את אלבומה השני "שמור אותי", ממנו בלטו השירים "שמור אותי", "מלכה בלי מלך" (בשניהם - מילים ולחן: ציון שרעבי), "כמו שאתה יודע" (מילים ולחן: עוזי חיטמן), וכן החידוש לשירה של עירית סנדנר - "ניגונים". יגאל חרד עיבד את מרבית שירי האלבום, כשננסי ברנדס וחיים חדד עיבדו שני שירים כל אחד. בדצמבר 1987 היא הלחינה ושרה בפסטיבל שירי הילדים את השיר "אסף שלי" (מילים: לאה לופנפלד וינקלר, לחן ועיבוד: מיקי שביב), שנכתב לבנה אסף.
אנחנו (סרט, 2019)
אנחנו (באנגלית: Us) הוא סרט אימה אמריקאי שנכתב, הופק ובוים על ידי הקולנוען ג'ורדן פיל. בסרט מככבים לופיטה ניונגו, וינסטון דיוק, אליזבת מוס, טים הידקר, יאיא עבדול-מאטין השני ואנה דיופ בתפקידים ראשיים.
מרגלית צנעני
פרסום
בשנת 1988 יצא אלבומה השלישי "אהבה אבודה", שבו הופיעו שתי מחרוזות שירים: "קול אורלוגין", המורכבת משירים עבריים ומחרוזת בערבית המורכבת מלהיטים ערביים ידועים. שיר הנושא של האלבום שצנעני הלחינה (מילים: מיכל חזון) זכה להצלחה. עוד בלטו באלבום השיר "שלום תברכנו" שביצעה בדואט עם אביהו מדינה, ואשר נכתב והולחן על ידו לכבוד 40 שנות עצמאות למדינת ישראל, "מי שבוכה בלילה" (מילים: עוזי חיטמן, לחן: אנטוניס ראפניס - יווני), "אנטוניו" (גרסה עברית: שלמה כישור), וחידוש ל"בכרמי תימן", שביצעה במקור שושנה דמארי בשנות ה-50. חיים חדד-הדר עיבד את מרבית שירי האלבום, לצד ננסי ברנדס שיעבד 2 שירים. באותה שנה יצא על גבי דיסק האוסף הראשון של צנעני - להיטי זהב.
אנדרו קלר
אנדרו קלר או אנדראש קלר (בהונגרית: Keller András; בודפשט, 22 באוגוסט 1925 – שווייץ, 7 בפברואר 1999) פיזיקאי-כימאי יהודי-הונגרי-בריטי, ביופיזיקאי, חבר חיצוני של האקדמיה ההונגרית למדעים. מחקריו התמקדו בנושאים שונים בפיזיקה הפולימרית, במבנה הגבישים ובתהליכים הכימיים של מקרומולקולות. כמה תגליות אודות גבישי פולימר ורשתות מולקולריות שלהם קשורים בשמו. אורל שטיין (1862–1943) המזרחן הוא אחיינו.
אנחנו (סרט, 2019)
הסרט יצא לראשונה ב-8 במרץ 2019 בפסטיבל SXSW. בישראל, הסרט יצא לאקרנים ב-21 במרץ 2019 ויום למחרת בבכורה עולמית.
חוק הקרינה הבלתי מייננת
סנקציות
ניתן לנקוט נגד העוברים על חוק הקרינה סנקציות מנהליות ופליליות.
אנדרו קלר
ביוגרפיה
אנדרו קלר נולד כילד יחיד במשפחה יהודית בבודפשט. את לימודיו הגבוהים החל בשנת 1943 באוניברסיטת פאזמאני פטר בבודפשט (משנת 1951 אוניברסיטת אטווש לוראנד). בשנת 1944 הוא גורש לזקרפטיה במסגרת שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) משם ברח והמתין במקום לצבא האדום שהתקדם מזרחה לתוך הונגריה. הסובייטים תפסו אותו והפעם נשלח למחנה בבסרביה. הוא נמלט גם משם וחזר לבודפשט בפברואר 1945, זמן קצר לאחר שחרור העיר. הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטה, ובסופו של דבר קיבל את התואר בכימיה בשנת 1947. הוא כבר היה מוכן לסיום הדוקטורט שלו כשהחליט לעזוב את הונגריה בשנת 1948 בגלל המצב הפוליטי.
חוק הקרינה הבלתי מייננת
סנקציות
במישור המנהלי, מוסמך הממונה, אם נוכח כי מקור קרינה הוקם או הופעל בלא היתר, או בניגוד להיתר, להוציא צו סילוק למקור הקרינה, ובו הוא רשאי להורות על השבת המצב לקדמותו. אם לא מולאו הוראות הצו, רשאי הממונה לסלק את מקור הקרינה בעצמו, ולחייב את בעל מקור הקרינה בכפל הוצאות הסילוק.
אנחנו (סרט, 2019)
עלילת הסרט
בשנת 1986, אדלייד תומאס הצעירה יוצאת לחופשה עם הוריה בסנטה קרוז. על החוף, אדלייד נכנסת לתוך בית שעשועים, שם היא פוגשת כפילה של עצמה במבוך המראות. מאוחר יותר, אדלייד שבה לחיק הוריה, אם כי החוויה הטראומתית במבוך המראות משאירה בה את חותמה.
מרגלית צנעני
שנות ה-90
בסוף 1990 יצא אלבומה החמישי "חומות חימר", שגם אותו הפיק מוזיקלית ירוסלב יעקובוביץ', כאשר מרבית השירים הולחנו על ידי צנעני עצמה. בלטו באלבום השירים: "צל על פני העשב", "חומות חימר", "שחור הוא הצבע" (בשלושתם - מילים: רחל שפירא) ו"אנ'לא מכפר שמריהו" (מילים: חנה גולדברג), שהופיע באלבום גם בגרסה אנגלית שבוצעה בדואט עם ירוסלב יעקובוביץ' ונקראה "Every Body Must Get". עוד באותה שנה, השתתפה בתפקיד הראשי בעיבוד מחודש להצגה "עליזה מזרחי", וכן בפעם השנייה בפסטיגל עם שיר שהלחינה בעצמה - "גן עדן" (מילים: יואב גינאי, עיבוד: אייל קליין) והופיעה עם גרי אקשטיין בפסטיבל "בלוז ים המלח". השניים הקליטו עבור הפסטיגל שיר שגם הוא נקרא "בלוז ים המלח".
אנחנו (סרט, 2019)
עלילת הסרט
באותו לילה, קבוצה משונה בת ארבע נפשות מופיעה, תוקפת את משפחת וילסון ופורצת לביתם. המשפחה מבינה שארבעת הפורצים הם למעשה כפיליהם, בראשותה של רד, כפילתה של אדלייד. כל אחד מהכפילים לובש סרבל זהה לסרבל שלבש האיש על החוף, ואילו כפילו של ג'ייסון, פלוטו, חובש מסכה לבנה. רד, הכפילה היחידה שמדברת, מספרת למשפחת וילסון סיפור על ילדה שחיה חיים מאושרים בזמן שהצל שלה סבל.
אז, המשפחה מופרדת על ידי ניגודים שלהם: רד גורמת לאדלייד לאזוק את עצמה לשולחן, זורה נרדפת על ידי יומבראה, גייב נגרר על סיפון הסירה על ידי אברהם, וג'ייסון נשלח "לשחק" עם פלוטו בארון. בזמן שהיא רודפת אחרי זורה, יומבראה דוקרת שכן סקרן בעזרת מספריים; מה שמאפשר לזורה לברוח. גייב מצליח להרוג את אברהם בעזרת מנוע הסירה, וג'ייסון מגלה שפלוטו מחקה את תנועותיו ומסיח את דעתו באמצעות טריק קסם ולאחר מכן נועל את פלוטו בארון. רד נמשכת לקריאותיו של פלוטו, ומאפשרת לאדלייד להשתחרר. המשפחה מתארגנת מחדש ובורחת בסירה של גייב.
בינתיים, משפחת טיילר נרצחת על ידי כפיליהם. משפחת וילסון מגיעה והורגת את הכפילים ולאחר מכן מדליקה את החדשות וצופה בחדשה שעוסקת במיליוני כפילים שביצעו מעשי רצח נגד כפיליהם ברחבי ארצות הברית. לאחר מכן, הכפילים מצטרפים יחדיו ויוצרים שרשרת אנושית מאסיבית, שהשדרנים משערים שהיא צורה של מחאה.
לאחר מכן, משפחת וילסון מנסה להסתלק מהאזור באמצעות הרכב של משפחת טיילר, אך הם מותקפים על ידי יומבראה, אותה הם הורגים באמצעות העפתה לעבר עץ סמוך. כאשר הבוקר מפציע, משפחת וילסון שבה לטיילת של סנטה קרוז, שם הם מוצאים את המכונית הנטושה שלהם עולה באש. פלוטו ממלכד את משפחת וילסון על ידי הדלקת שביל בנזין עד למכוניתם של משפחת טיילר, אבל ג'ייסון, שנזכר שפלוטו מחקה את תנועותיו, מפתה את פלוטו להיכנס אל תוך המכונית הבוערת והוא נהרג. רד חוזרת וחוטפת את ג'ייסון.
בזמן שזורה וגייב מתאוששים באמבולנס נטוש, אדלייד חוזרת לטיילת ועוברת דרך מנהרה סודית במבוך המראות אל מתקן תת-קרקעי סודי מלא בארנבות, שם אדלייד מוצאת את רד. רד מספרת לה שהכפילים נוצרו על ידי ממשלת ארצות הברית בניסיון לשלוט בציבור, אך הניסוי נכשל והכפילים ננטשו במתקן. במשך דורות הם נלכדו מתחת לפני השטח ולא עשו דבר מלבד לחקות את מעשיהם של כפיליהם שעל פני הקרקע עד שרד ריכזה אותם וארגנה מבצע בריחה. השתיים נאבקות עד שאדלייד מצליחה להרוג את רד ולחלץ את ג'ייסון.
כאשר המשפחה עוזבת את העיר, אדלייד חווה פלאשבק של הלילה הראשון שבו היא פגשה לראשונה את רד בבית השעשועים ומבינה שהיא למעשה רד, ושהיא לקחה את מקומה של אדלייד בעולם האמיתי; ג'ייסון מתבונן בה בדאגה והיא בתגובה מחייכת אליו חיוך מצמרר לפני שהוא מכסה את פניו במסכה שלו. ככל שהמשפחה נוסעת, מסוקים החגים באוויר סוקרים את הכפילים שמשלבים ידיים ברחבי ארצות הברית.
הפקה
רוב הסרט צולם בלוס אנג'לס. שלב הצילומים החל ב-30 ביולי 2018 בעיר סנטה קרוז קליפורניה, והסתיים ב-8 באוקטובר באותה שנה. אתרי הצילום העיקריים כללו בין היתר את פארק השעשועים שבטיילת חוף סנטה קרוז הכולל מתקנים בסגנון וינטג', בית בפסדינה ששימש כבית הנופש של משפחת וילסון, ואגם גרגורי  שבהרי סן ברנרדינו.
הפצה
במקור, הסרט היה עתיד לצאת לאקרנים ב-15 במרץ 2019. עם זאת, הסרט עלה לאקרנים לראשונה בפסטיבל SXSW ב-8 במרץ 2019 ואילו בכורתו העולמית נדחתה ל-22 במרץ 2019. בישראל, הסרט עלה לאקרנים ב-21 במרץ.