cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות מקסיקו
יהדות מקסיקו כיום
ב-1975 הצביעה מקסיקו בעד החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם שקבעה כי "ציונות היא צורה של גזענות ואפליה גזעית". ב-1976 ביקר במקסיקו שר החוץ של ישראל, יגאל אלון, ובמפגשים עמו הקפידו מנהיגי הקהילה היהודית לענוד את הכיתוב "We are Zionists" ("אנחנו ציונים").
האנטישמיות במקסיקו כיום קיימת במינון נמוך יחסית. בחגיגות הפסחא בכמה עיירות, במסיבות צליבה חיים, עוד אפשר לשמוע קריאות של "מוות ל'חודַס'!", "מוות ליהודים!", והממשלה רואה את התופעה כמנהג ותיק וחסר משמעות מעשית. בעיר הבירה של מקסיקו גברו בשנים האחרונות תקריות אנטישמיות על רקע המצב הכלכלי הרע במקסיקו והמצב הפוליטי במזרח התיכון.
מבחינת נישואי תערובת, קהילת מקסיקו נחשבת כאחת מהקהילות ה"חזקות" ביותר בעולם (יחד עם דרום אפריקה, אוסטרליה, וקנדה) עם פחות מ-3% התבוללות (להשוואה: רוסיה - 80%, ארצות הברית - 50%).
יואש צידון
יואש צידון (צ'אטו) (28 בנובמבר 1926 – 8 ביולי 2015) היה מפעילי ההעפלה, מראשוני טייסי הקרב בחיל האוויר וחבר הכנסת ה-12.
ביוגרפיה
צידון נולד בעיר פוקשאן שברומניה. עלה לארץ ישראל בתחילת שנת 1941 עם אחת הקבוצות האחרונות של עליית הנוער והתגורר בקריית ביאליק. למד כתלמיד חוץ בכפר הילדים והנוער אהבה, שהועבר מגרמניה לקריית ביאליק על מוריו ותלמידיו.
כאשר הבחין פרופ' פרנץ אולנדורף מהטכניון ביכולותיו, נשלח צידון ללמוד בבית הספר הימי שליד הטכניון במגמת קשר (רדיו). הוא סיים את לימודיו במאי 1945, והיה מיועד להישלח לאירופה במסגרת המוסד לעלייה ב'.
בשנת 1943 הצטרף לחיל השדה (חי"ש) במסגרת "ההגנה". שימש תחילה כאלחוטן ברשת "אבינועם" (רשת קשר מחתרתית טריטוריאלית שקישרה בין יישובים למפקדות אזוריות ולמפקדה הארצית) בתחנה המרכזת של גליל (בימינו פיקוד) הצפון. תוך כדי לימודים ושירות ב"אבינועם" עבר קורסים שונים ובהם: קורס מפקדי כיתות בקיבוץ גבע (קיץ 1944), קורס מפקדי מחלקות / מא"זים (מפקדי אזורים) בכפר המכבי ורמת יוחנן (חורף 1944), קורס חבלה וקורס קשר (בג'וערה) וקורסים נוספים כהכנה ליציאתו לאירופה.
בפלי"ם
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, כשהוקמה הפלוגה הימית (פלי"ם) של הפלמ"ח הצטרף לשורותיה. ב-1945 נמנה עם הראשונים שנשלחו לאירופה בעיקר כדי להקים ולתפעל את רשת "הגדעונים" (רשת קשר מחתרתית בינלאומית ששימשה את המוסד לעלייה ב' כדי לקשר בין המפקדות בחו"ל, מחנות המעפילים, האוניות בים ומפקדת "ההגנה" בארץ). בנוסף יצא למגוון רחב של משימות כשהוא משתמש בזהויות שונות.
היה מלווה-גדעוני של אוניות המעפילים "תל חי" (מרץ 1946, הביאה 736 מעפילים בהפלגה ראשונה שהתבצעה אחרי מלחמת העולם השנייה מצרפת) ו"כנסת ישראל" (נובמבר 1946, הביאה 3,845 מעפילים מיוגוסלביה ובהם גם כ-600 מעפילי הספינה "אבא ברדיצ'ב" שטבעה). לקראת הפלגת "כנסת ישראל", פעל בהעברת מעפילים מרומניה ליוגוסלביה, בריכוזם ואימונם בזגרב, השתתף בהכנת האונייה להובלת מעפילים ומונה כאחראי על גזרת התנגדות לקראת המפגש עם הצי הבריטי.
במחנות המעפילים בקפריסין
בשלהי 1946 הגיע צידון למחנות המעפילים בקפריסין יחד עם מעפילי האונייה "כנסת ישראל" שנתפסה על ידי הצי הבריטי. עם הגעתו הקים במקום תחנת אלחוט מחתרתית שפעלה מתוך מחנות המעצר ואפשרה קשר עם מטה הפלמ"ח בארץ ישראל. במקביל היה ממונה על הברחת צוותי אוניות מעפילים שהיו עצורים במחנה. בסוף ינואר 1947 החליף את אריה קפלן (קיפי) כמפקד מטעם "ההגנה" על מחנות המעצר הבריטיים בקפריסין.
כמפקד הקים צידון את "שורות המגינים" – זרוע של "ההגנה" במחנות. המשימה הראשונית של "שורות המגינים" הייתה למנוע מהמעפילים, ששבו לחיות מאחרי גדרות תיל, לחזור למעמד הסביל של פליטים. המטרה הושגה באמצעות אימונים פרה-צבאיים (ומאוחר יותר - צבאיים) בתוך המחנות, הסברה ציונית ופעילויות מדודות אנטי-בריטיות כגון הפגנות, השגת הקלות, שליטה מסוימת על התור לשחרור/עלייה והשתלטות על הסדר במחנות.
בתחילת אפריל 1947 השתתף בפעולת החבלה שבוצעה באוניית הגירוש "אושן ויגור" בעת שהייתה בקפריסין. צידון היה השייט בסירה שנשכרה כדי להוביל את החבלנים יוסף דרור (יוסל'ה) ויוסף רום (יוסקה) והמוקשים המגנטיים לביצוע הפעולה. כאשר יצאו השלושה להפלגה הצטרפה אליהם גם ראיסה שרירא, אחות ישראלית במחנות, ולימים רעייתו של צידון, וזאת כדי להטעות את הבריטים במקרה שהסירה תיתפס.
במלחמת העצמאות
צידון שב ארצה בקיץ 1947. עם פרוץ קרבות מלחמת העצמאות, בדצמבר 1947, פיקד על שיירות בדרך לירושלים. לאחר סגירת הכביש על ידי הערבים, פיקד על תחנת "אבינועם" בעיר (אז הקשר היחיד עם השפלה), ולקראת פתיחתו הצפויה של קורס טיס, הוצב כקצין קשר, מודיעין, תצפיות וקישור עם חטיבת הראל ביחידת חיל האוויר בירושלים.
בחודש יוני 1948 יצא לקורס הטיס הראשון שנערך כולו בישראל ("קורס 2"), ובמסגרתו השתתף כראש צוות מטילני אוויר שפעלו במטוסי התובלה C-46 קומנדו ומטוסי C-47 דקוטה שהוסבו למפציצים במבצע יואב ומבצע עובדה.
שירות בחיל האוויר
בסוף 1950 סיים צידון את קורס הטיס במגמת קרב, והוצב בטייסת הקרב הראשונה של חיל האוויר בבסיס רמת דוד (שאוישה עד אז ברובה על ידי אנשי מח"ל). במקביל לתפקידו כטייס קרב, מונה גם כקצין קישור מודיעין ומבצעים בין חיל האוויר לחיל הים.
ב-1951 התמנה לטייס הניסוי הישראלי הראשון, בטייסת (לימים יחידת תחזוקה) שפעלה בבסיס תל נוף ועסקה בשיקום/הצלה של מטוסים שונים מימי מלחמת העולם השנייה. מאז ועד שחרורו משירות מילואים הטיס כטייס קרב, כטייס ניסוי ובמסגרת פרויקטים אחרים עשרות סוגי מטוסים – מטוסי קרב, מטוסי תובלה ומסוקים.
ב-1954 עבר הסבה למטוסי הסילון הראשונים של חיל האוויר, ה"גלוסטר מטאור". ב-1955 הוטלה עליו המשימה להקים טייסת קרב לילה ומזג אוויר גרוע, דהינו קרב "אל-ראות", מונח שהוא טבע (ודן טולקובסקי אישר).
ב-1 בספטמבר 1955 השתתף (כמספר 2) בקרב אוויר שנערך בין מטוסי "מטאור" ישראלים לבין ארבעה מטוסי "ומפייר" מצריים שחדרו לשטח ישראל באזור שמצפון לרצועת עזה. שני מטוסים מצריים הופלו מעל שטח ישראל על ידי מספר 1 (אהרון יואלי). הקרב הופסק כשהמטוסים הישראלים לא קיבלו אישור לבצע מרדף בשטח מצרים.
ערב מבצע סיני, בליל 28 - 29 באוקטובר 1956, השתתף צידון ב"מבצע תרנגול". מטוס "מטאור" אל-ראות NF-13 שהטיס צידון (עם נווט הקרב הראשון בחיל האוויר אלישיב ברוש, "שיבי") יירט והפיל בים התיכון, במרחק רב מחופי הארץ, מטוס איליושין Il-14 מצרי ובו 16 קצינים מצריים בכירים שסיימו ביקור בסוריה (בדיעבד התברר כי הרמטכ"ל המצרי, עבד אל-חכים עאמר, שהיה אמור להיות במטוס והיה היעד העיקרי של מבצע זה, לא עלה על המטוס).
במלחמה עצמה לא הייתה תוכנית להפעיל את טייסת העטלף (באותה עת היו בה רק שלושה מטוסים). צידון ביצע סיורים בטווח רחוק כדי לנסות לאתר משלוחים מוטסים סובייטיים למצרים.
ב-1959 יצא ללימודים טכנולוגיים בטכניון ובהמשכם יצא להשתלמות בצרפת בבית הספר הגבוה למלחמה (Ecole Superieure de Guerre Aerienne)- (סיים ב-1962).
לאחר תקופה קצרה שבה שימש סגן מפקד בסיס תל נוף, הוטל עליו, ב-1963, לרכז את תחילת תהליך הקליטה של טילי הנ"מ מדגם "הוק", הנשק הראשון שקיבלה ישראל מהממשל בארצות הברית.
בהמשך לפרויקט ה"הוק" מונה כראש ענף במפקדת חיל האוויר (ענף אוויר/2), שהיה מופקד על תכנון חיל האוויר, על פיתוח אמצעי לחימה (אמל"ח), על המודיעין הטכני, על ניסויי טיסה ועל חקר הביצועים גם יחד. בין העבודות שביצע הענף באותה עת היו תכנוני החיל לקראת מלחמה, הגדרת מטוס התקיפה העתידי של החיל, פיתוחי חימוש, הנהגת חקר ביצועים מבצעי ועוד. את תפקידו זה סיים כשהשתחרר משירות קבע בסוף 1966.
צידון המשיך לטוס ולשרת כקצין תיאום אוויר גם במילואים:
צידון שוחרר משירות מילואים פעיל ב-1984 בדרגת אלוף-משנה, לאחר שהשלים 41 שנות שירות מבצעי.
פעילות עסקית בתעשייה
אחרי שחרורו משירות הקבע פנה צידון לתעשייה. הוא שימש תחילה מנכ"ל חברת "בליס ישראל", שעסקה בעיקר בייצור מכבשים כבדים לעיבוד מתכת. ב-1968 העניק לו נשיא המדינה זלמן שזר את התואר "יצואן מצטיין".
ב-1970 יזם והקים את מפעל "ציקלון מוצרי תעופה" (כיום "סייקלון אוויאיישן פרודקטס" בשליטת "אלביט מערכות") על גבעה מבודדת בין עכו לכרמיאל, המוכרת כיום כפארק תעשיות בר-לב. המפעל התמחה בייצור תת-מרכבים של מטוסים ובשיפוץ מסוקים. ב-1974 מכר את חלקו ב"ציקלון" ופנה להקמת מפעל פרטי קטן של מארזים תעופתיים, "קונטאוויר", בקריית גת, אך המיזם נכשל.
מ-1976 עד 1984 עסק בקידום יצוא תעשייתי של התעשייה האווירית ומפעלים אחרים באמריקה הלטינית. מ-1984 עד 1987 שהה בדרום-אפריקה, כמנכ"ל חברה שהטמיעה בבתי הספר היסודיים שם מערכת הדרכה באמצעות מחשבים שפותחה בישראל במרכז לטכנולוגיה חינוכית.
מאז שעזב את הכנסת (1992), פעל צידון לקדם את הקמתו של מפעל לתחזוקת מטוסי תובלה בבסיס נבטים שבנגב, באמצעות חברת "נבטים שירותי תעופה" שהקים. צידון ארגן קונסורציום של חברות אירופיות ואמריקניות כשותפות לפרויקט, כולל לוקהיד מרטין ובואינג, אך הן נטשו את הפרויקט בשלב מוקדם. הקמת המפעל התעכבה בשל סיבוכים ביורוקרטיים והתנגדות של משרד הביטחון למיקום מיזם פרטי בתוך בסיס נבטים (התנגדות שהוסרה רק ב-2005 לאחר עתירה לבג"ץ), אך הוא לא הוקם לבסוף.
בכנסת
צידון כיהן כחבר הכנסת ה-12 מטעם צומת. היה חבר בוועדת הכלכלה ובוועדת העלייה והקליטה ובמקביל ניהל פעילות אינטנסיבית בנושאי חוץ ושיטת ממשל.
ב-1990 מונה על ידי שר החקלאות רפאל איתן לעמוד בראש ועדה לאסטרטגיה חקלאית. הוועדה הגישה דו"ח ובו המלצות שונות (לדוגמה: ביטול מועצות הייצור). השר אמנם אימץ את הדו"ח אך מסקנותיו לא בוצעו.
צידון היה מיוזמי החוק לבחירה ישירה של ראש הממשלה. בשנים 1988–1989 הוגשו לכנסת ארבע הצעות חוק פרטיות נפרדות בנושא הבחירה הישירה. לאחר "התרגיל המסריח" אוחדו ההצעות להצעה אחת שהיו שותפים לה: דוד ליבאי (המערך), אוריאל לין (הליכוד), יואש צידון (צומת) ואמנון רובינשטיין (שינוי) ההצעה התקבלה ב-18 במרץ 1992.
באפריל 1992, לקראת הבחירות לכנסת ה-13, נערכו בחירות מקדימות לרשימת "צומת", בהם לא נבחר, והודח מהמקום השני ברשימה. זאת לאחר שמספר פועלי מרכז ארגנו "דיל" לבחירת גונן שגב במקומו.
הצטרף לליכוד לקראת הבחירות לכנסת ה-14, ובפרימריז לקביעת רשימת הליכוד לכנסת ה-14 הגיע למקום ה-47 בפרימריז עם כ-6,500 קולות ושובץ במקום בלתי ראלי ברשימת הליכוד לכנסת ה-14.
משפחתו
היה נשוי לראיסה לבית שרירא, אחות במקצועה שפעלה עמו במחנות המעצר בקפריסין. אב לשלושה ילדים: ד"ר ארנה ברי, מדענית מחשב שכיהנה כמדענית הראשית במשרד התמ"ס, עו"ד רם צידון ופרופסור דני צידון, כלכלן שכיהן כמשנה למנכ"ל בנק לאומי.
יואש צידון נפטר בשנת 2015, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ שדות ים.
ניירות עמדה ומאמרים
מאז 1967 פרסם צידון מאות מאמרים בעברית ובאנגלית בנושאים חוקתיים, נורמטיביים וביטחוניים-אסטרטגיים ובהם:
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
השריר התת-שכמי
השריר התת-שכמי (TA: Musculus subscapularis) ממוקם בין עצם השכם לבין בית החזה. השריר הוא אחד מארבעת השרירים מסובבי הכתף.
השריר פועל על מפרק הזרוע כמסובב לכיוון פנימי של הזרוע וכמקרב של הזרוע וכן בסינרגיה עם יתר מסובבי הכתף כמייצב של המפרק.
תיאור
תחילתו של השריר בגומץ התת-שכמי שבעצם השכם.
חלקו המרוחק של השריר נאחז בגבשושית הקטנה של עצם הזרוע.
עצבוב
השריר התת-שכמי מעוצבב על ידי שורשי העצב הצוואריים החמישי והשישי (C5, C6) דרך עצב תת-עצם השכם העליון ודרך עצב תת-עצם השכם התחתון (Nervi subscapulares).
Black Holes and Revelations
Black Holes and Revelations הוא אלבום האולפן הרביעי של להקת הרוק הבריטית מיוז. הוא יצא במספר מדינות בתחילת יולי 2006.
הפקה
את משמעות שמו הסביר בלאמי בראיון שהעניק למגזין Q בספטמבר 2006: שם האלבום מצוטט גם במילות השיר השני, "Starlight".
תמונת העטיפה, אותה עיצב סטורם ת'ורג'רסון, מתארת נוף אדום, הדומה לפני מאדים, וארבעה אנשים היושבים סביב שולחן שעליו שלושה סוסים זעירים. מאחור, במטושטש ניתן לראות את כדור הארץ ואת הירח. נראה שהרקע נועד לסמל את סיידוניה (אזור על מאדים). הסוסים מהווים את הקשר לפרשים, ומכאן שם השיר "Knights of Cydonia". הפרשים כנראה מסמלים גם את ארבעת פרשי האפוקליפסה מספר ההתגלות כשלהם סוסים בארבעה צבעים שונים. עיצוב הדיסק כולל גם צילומי מסמכי פרויקט MKULTRA (תוכנית של ה-CIA לשטיפת מוח) שהוסרה חסינותם.
האלבום מכר בבריטניה בשבוע הראשון להוצאתו 115,144 עותקים. הוא נותר בראש טבלת המכירות למשך שבועיים (בשבוע השני מכר 47,519 עותקים). ברחבי העולם נמכר האלבום בקרוב לשני מיליון עותקים, נכון לסוף שנת 2006.
אריק ברמן
אֶריק ברמן (נולד ב-11 בספטמבר 1979) הוא זמר, פזמונאי, מלחין ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה
ברמן נולד בתל אביב, להורים ילידי ישראל. כשהיה בן שלוש התגרשו הוריו. ברמן החל לגלות עניין במוזיקה בגיל 16, כאשר החל לנגן בפסנתר ובגיטרה באופן עצמאי. לאחר שירותו הצבאי, החל את לימודיו בבית הספר הגבוה למוזיקה רימון. במהלך לימודיו יצר ברמן קשרים עם יוצרים אחרים בהם איה כורם ואיתי פרל.
קריירה
כשסיים את לימודיו החל להופיע במועדונים קטנים בתל אביב במקביל לעבודתו כברמן, עד להחתמתו על חוזה הפצה עם חברת התקליטים NMC. על ההופעה (ולימים גם על האלבום) עבד יחד עם שותפו לכתיבת העיבודים, המתופף אודי קראוס. ברמן וקראוס איישו את הלהקה: אייל הלר - גיטרה ופסנתר, דקל טוביה - בס, אבנר קלמר - כינור, מאיה בלזיצמן - צ'לו ואודי קראוס - תופים וכלי הקשה.
בשנת 2006 זכה ברמן לפרסום ראשון, לאחר שכתב את השיר "מילים" לאלבום הבכורה של איה כורם. בקיץ של אותה שנה הוציא לרדיו את הסינגל הראשון מאלבומו, "מה עוד ביקשת", אשר זכה להצלחה רבה. לשיר צולם קליפ ששודר תכופות בערוץ 24. בחודש אוקטובר יצא לרדיו סינגל שני מאלבומו של ברמן, בשם "המתוקות האחרונות". השיר והקליפ הנילווה זכו להצלחה רבה. ובדצמבר יצא הסינגל השלישי, "יום חדש נפלא". ב-1 בינואר 2007 יצא לחנויות אלבום הבכורה של ברמן, שנקרא "I" ("הראשון", לפי ברמן). השירים באלבום הם פרי-עטו של ברמן ובהפקתו של משה לוי. העיבודים לשירי האלבום נכתבו, כמו גם ההופעה, על ידי ברמן ושותפו המתופף אודי קראוס. לאחר צאת האלבום יצאו הסינגלים "ג'וני", "בינונימי" ו"שער שש", אותו ביצע ברמן לראשונה בשנת 2005 בתוכנית הטלוויזיה של עמנואל רוזן "בעקבות הגביע האבוד". פחות משנה לאחר צאתו, בספטמבר 2007, הגיע האלבום למעמד של אלבום זהב. שירים נוספים שהתפרסמו מהאלבום היו "אהבה באור ובצל", "אפשר לחשוב", "אם היה לזה סיכוי" ו"לא נורא".
בנוסף לעבודה על אלבום הסולו, המשיך ברמן בכתיבת שירים לזמרים אחרים. לאלבומה השני של מירי מסיקה, "שלום לאמונות", כתב והלחין את השירים "שוב תודה", "עכשיו אתה חוזר בחזרה" ו"תודות". לאלבומה השני של אפרת גוש, "הסליחה ואני", כתב והלחין ברמן את השיר "קופסה ביום", וכתב את "לא שרע לי" שהלחין יוני בלוך. לאלבומה של יעל נחשון "פנייך" כתב והלחין את השירים "חסר לי" ו"אדע לצאת", ותירגם את שירה של טורי איימוס "Me and a Gun" כ"אני ואקדח". כמו כן השתתף ברמן בפרויקט המוזיקלי של גלי צה"ל "עוד מעט נהפוך לשיר", בו הלחין וביצע את שירו של גלעד שטוקלמן שנהרג במלחמת לבנון השנייה, "בפאב השכונתי".
בסיכומים השנתיים של שנת ה'תשס"ז זכה ברמן בתארים רבים. במצעד הפזמונים העברי השנתי ה'תשס"ז של רשת ג' ושל גלגלצ זכה ברמן בתארים "זמר השנה" ו"פריצת השנה", והשיר "עכשיו אתה חוזר בחזרה" שכתב והלחין למסיקה בתואר "שיר השנה" ברשת ג'. כמו כן זכה בתואר "איש השנה במוזיקה" בטקס אנשי השנה של קשת, ובפרס שר התרבות בתחום הזמר העברי בקטגוריה "יוצר בראשית דרכו".
במאי 2008 הוציא ברמן את הסינגל "כרוניקה של שקיעה סגולה מאוד" ("שש אפס למדינה"), שכתב לכבוד יום העצמאות השישים לישראל. בשיר השתתפה גאולה אבן. בספטמבר יצא הסינגל "ערב חג", דואט של ברמן עם מירי מסיקה. השיר, המזמין אדם קרוב אל שולחן החג, הפך למזוהה עם גלעד שליט. במהלך השנה הופיע בקליפ של יוני בלוך "הקנאה" בתור הגבר שנמצא עם האקסיות של יוני. זו הייתה תגובה לציבור שניסה ליצור תחרות בין שני האמנים וגרם להפריה הדדית ביניהם.
ב-2 בפברואר 2009 הוציא ברמן את אלבומו השני, "II". בנוסף ל"כרוניקה של שקיעה סגולה מאוד", כלל האלבום גם את הסינגל "הגשמה עצמית", שיצא בנובמבר 2008. בסמוך לצאת האלבום יצא הסינגל השלישי, "שמות", שלא זכה להצלחה. זמן קצר אחריו יצא הסינגל הבא, "את טעם נרכש", ואחריו "הסיגריה האחרונה" ו"ילד מדהים". גם באלבום זה שיתף ברמן פעולה עם המפיק משה לוי וכן עם המתופף אודי קראוס כשותף לכתיבת העיבודים.
שם השיר "זאב הערבה" לקוח מהספר "זאב הערבה" מאת הסופר הרמן הסה.
ב-2 בדצמבר 2009 הוציא ברמן אלבום שלישי, תוך שהוא מודיע שהוא מתכוון לטוס לארצות הברית ל"תקופה בלתי מוגבלת" (במכתב שפרסם באתר הבית שלו, הוא כתב 'תקופה בלתי מוגבלת' אך בהקלטה של המכתב הוא אומר במפורש שהוא טס 'לתקופה של שנה'). בין הסיבות שפרט לנסיעתו: העובדה שהוא עדיין רווק, העובדה שהוא לא טייל אחרי הצבא ומיעוט ההופעות (והדעיכה שהייתה בפופולריות האלבום השני לעומת הראשון). האלבום, שנקרא "הקלטות מרתף/ חלק א' (ברוח המשבר הכלכלי של 2009)", הופק גם הוא על ידי משה לוי.
לאלבומה של מירי מסיקה "חדשות טובות" שיצא בשנת 2010 כתב ברמן שני שירים, ובהם השיר "יום ראשון" שיצא כסינגל וזכה להצלחה במצעדים.
ברמן שהה בארצות הברית כשנה. במשך הזמן כתב והקליט שירים רבים, והחליט להוציא פרויקט בשם "גבר, אישה והווילדרנס". הפרויקט כולל ארבעה פרקים. כל שבוע הועלה לאתר של ברמן שיר חדש, וכל 9 שירים יצא פרק לחנויות. גם באלבום זה נמשך שיתוף הפעולה של ברמן עם משה לוי. בחודש פברואר 2011 יצא הסינגל הראשון מהפרויקט, בשם "לא הצלחתי להתאהב בך בשישית". באפריל 2011 יצא הפרק הראשון, "אוי הלב הפתי והמגוחך". באוגוסט יצא הפרק השני, "ג'ייקוב, מרים, רוזה ועמוס", ובנובמבר הפרק השלישי, "חצי ויבשת שלמה". בפברואר 2012 יצא האלבום המרובע במלואו. בסוף 2012 הופיע ברמן עם מופע מחווה לזמר האוסטרלי ניק קייב.
ב־9 באוקטובר 2013 הוציא ברמן סינגל חדש בשם "גרביטציה" שכתב והלחין, בהפקה מוזיקלית של עידן רבינוביץ' ויוסי מזרחי, חברי להקת הקולקטיב. ב-24 בפברואר 2014 הוציא ברמן סינגל המשך לשיר ״גרביטציה״ בשם ״למה אתה למטה״ שכתב והלחין, בשיתוף ההפקה המוזיקלית של עידן רבינוביץ' ויוסי מזרחי. הסינגל השלישי יצא ב-19 באוגוסט באותה שנה, ונקרא "איך אני מעז לפחד?". ברמן כתב והלחין את השיר, ועל הפקתו המוזיקלית אחראי יונתן לוי. בדצמבר 2014 הוציא ברמן סינגל נוסף שנקרא "התמונה הגדולה" ובמרץ 2015 הוציא עוד סינגל שנקרא "כמו בן-אדם" אותו כתב והלחין, ועל הפקתו אחראי יונתן לוי.
בחורף 2017 יצא אלבומו "אהבה ואלוהים אחרים". לפני יציאתו הוציא ברמן שני סינגלים מהאלבום - גרסה שונה לשיר "התמונה הגדולה", והפעם בהפקתה של תמר אייזנמן, ואת השיר ״את לא מספיק יפה״ - שיר ביקורת פארודי, המדבר על שטחיותה של תרבות המבוססת על מראה חיצוני. השיר בא, במובן מסוים, לתקן את הרושם השובניסטי שנוצר לברמן בעקבות השיר "המתוקות האחרונות". לטענת ברמן, השיר "המתוקות האחרונות" נכתב על אודות חברו, ואין הוא מתאר את יחסו שלו לנשים.
בשנת 2023 השתתף בסדרת הדרמה "קורדרוי" של חברת הוט. בתוכנית רדיו ששודרה באותה שנה הביע את דעתו לגבי תנועת ה-MeToo ועל כך שהוא חושב ש"חסרה בה נשיות", לדבריו. לאחר שקטע מאותו ריאיון הפך ויראלי הזמר התנצל: "מדובר בבחירת מילים שגויה. מצטער אם יש מי שנפגעו מדבריי". הערה זו גררה שלל כתבות בתקשורת הישראלית והובילה להתנצלות רחבה במגוון פלטפורמות. ב-30 ביולי הוציא את האלבום "".
טרוכואיד
הטרוכואיד (מהמילה היוונית לגלגל "trochos") הוא העקומה המתוארת על ידי נקודה קבועה על מעגל כאשר הוא מתגלגל על קו ישר. הציקלואידה משתייכת למשפחת העקומים הטרוכואידים. המונח טרוכואיד נטבע על ידי ז'יל פרסון דה רוברוואל.
תיאור בסיסי
כאשר מעגל ברדיוס a מתגלגל ללא החלקה לאורך ישר L, המרכז C נע במקביל ל-L, וכל נקודה אחרת P במישור הקשיח המסתובב עליו נח המעגל מתווה עקום הנקרא טרוכואיד. נניח ש-CP = b. המשוואות הפרמטריות המתארות את הטרוכואיד כאשר L הוא ציר ה-x הן:
כאשר θ הוא פרמטר השווה לזווית הסיבוב הכוללת אשר המעגל הסתובב.
טרוכואיד מכווץ, נפוץ, ומורחב
מבחינה מעשית טרוכואיד מכווץ מותווה על ידי פדל כאשר מפדלים באופניים לאורך קו ישר.
ויידר
ויידר (Vader) היא להקת דת' מטאל פולנית אשר נוסדה בשנת 1983. היא אחת מלהקות הדת' מטאל האירופאיות הידועות ביותר, ובאלבומים רבים משלבת גם סגנון ברוטאלי של ת'ראש מטאל. השם של הלהקה הושפע מדארת' ויידר, דמות מסרטי מלחמת הכוכבים: "דמות מסתורית, ברוטאלית, אפלה, חכמה, מרירה אך גם קצת רומנטית."
היסטוריית הלהקה
לאחר שנוסדה בשנת 1983, הוציאה לאור הלהקה את הדמו "Morbid Reich" בשנת 1990, אשר מצוין לא רק בזכות איכות ההקלטה, אך גם בגלל שהדמו מכר 10,000 עותקים, ללא ספק אחד מהדמואים המצליחים ביותר בסצנת המטאל. בשנת 1998, הלהקה חתמה על חוזה עם חברת התקליטים מטאל בלייד. המעריצים כינוי אירוע זה כניצחון הדת' מטאל ה"טהור" על הסגנונות החדשים שנוסדו בשנים האלו, כמו ראפ מטאל וגראנג'. המעריצים הוקירו את הלהקה על שלא וויתרו על הסגנון הקיצוני שלהם לטובת סגנונות מפורסמים יותר שכנראה ימכרו יותר עותקים. ויידר גם מאוד פעילים בלשחרר שירים מהופעות חיות ואלבומי הופעות.
חברי הלהקה
פיאוטר ויואכזרק - גיטריסט, סולן
מאוריכי "מאוזר" - גיטריסט
מרקין "נווי" נוואק - בס
דריסז "דארי" ברזוזואסקי - תופים
חברים לשעבר
קונרד "סימון" קרקוט - בס
ג'רסלאו "צ'יינה" לביניק - גיטריסט
קרזיסטוף "דוק" רכזקוואסקי - תופים (נפטר)
לסזק "שאמבו" רקואסקי - בס
זביגנאו "ויקא" ווארובלואסקי - גיטריסט
רוברט "אסטרואט" סטרוכזסקי - בס
גרזגורז "בילאיל" צ'קאוסקי - תופים
פיאוטר "ביראל" קוזיאולה - גיטריסט
רוברט "קזארני" קזרנטה - סולן
ג'קק "ג'קיאה" קליסז - בס
חברי אורח
מרקין "זבק" גולבוויסקי - מתופף בסיבוב ההופעות בשנת 2001
גרזיגורז סקווינסקי - גיטריסט אורח באלבום "Sothis"
אדם דרסקי - סולן אורח באלבום "Revelations"
מחזור סחיפה
מחזור סחיפה או מחזור גאומורפולוגי הוא מודל מדעי שפותח בשלהי המאה ה-19 במטרה להסביר שלבים בהיווצרות הנוף. מודל זה הוצע בשנת 1890 על ידי ויליאם מוריס דייוויס (William Morris Davis, 1859–1934) – גאוגרף, גאולוג ומטאורולוג אמריקאי.
המחזור
אף שבתקופתו של דייוויס נחשב המבול כגורם האחראי לעיצוב הנוף, החלו דייוויס ואחרים להאמין כי קיימים גורמים נוספים האחראים לעיצוב פני השטח. התאוריה שלו תיארה מחזור לפיו הרים ונופים נוצרים ומשתנים. לשיטתו, המחזור מתחיל בהתרוממותם של רכסי הרים ונמשך בזרימת נהרות ובחריצת עמקים. עם השנים מתרחבים העמקים ומתחילים להתפתל, ומותירים ביניהם גבעות נמוכות. לבסוף נותר רק מישור גידוע שטוח וסמוך לגובה פני הים.
מחזור הסחיפה מחלק את הנוף ל"צעיר", "בוגר" או "זקן". על פי המודל של דייוויס, לנוף צעיר יש תבליט גבוה ששיפועו מתחדד עם התבגרותו, ונוף בעל תבליט נמוך הוא זקן.
התיישנות התאוריה
אף שהתאוריה של דייוויס לא הייתה מדויקת, התגלמה בה מהפכנות שסייעה להפוך את הגאוגרפיה הפיזית למדע מודרני ולהתפתחות מדע הגאומורפולוגיה. עם זאת, תאוריה זו ודומות לה הוצעו בטרם הובנו כראוי תהליכים גאולוגיים וגאומורפולוגים המוכרים כיום, למשל תהליכים טקטוניים.
עולמה של סופי
הספר זכה להצלחה רבה בעולם כולו, לביקורות חיוביות ולאזכורים בספרות ובתרבות, כמו גם לעיבוד קולנועי ולמשחק מחשב. הספר תורגם לחמישים ושלוש שפות, בהן עברית. בעולם מצויים עשרים וששה מיליון עותקים מודפסים של הספר, שלושה מיליון מהם נמכרו בגרמניה לבדה.
עלילה
הספר מספר על ילדה בשם סופי אמונדסן, אשר יום אחד מתחילה לקבל מכתבים מכותב אלמוני, המתארים את תולדות הפילוסופיה. הנושא שובה את ליבה של סופי והיא קוראת את המכתבים בשקיקה. במקביל היא מתחילה לקבל מכתבים ואיגרות מסרן בכוח האו"ם הנורווגי בלבנון, הממוענים לילדה שאינה מכירה בשם הילדה. סופי עוברת מסע ארוך. בתחילה הקורס כולו מתנהל במכתבים, (גם סופי כותבת לאלברט הפילוסוף) אך עם תחילת הלימודים בימי הביניים הם נפגשים וממשיכים את הלימודים פנים מול פנים. אלברט מעביר לסופי שיעור ארוך בהיסטוריה של התפתחות הפילוסופיה, והתפתחות הרעיונות מיוון העתיקה דרך ימי הבניים, פילוסופיה חדשה, ועד לעמנואל קנט, פרויד ודרווין. במקביל ללימודים אלברט עובד על "תוכנית סודית" הקשורה למכתבים שסופי מקבלת מרב הסרן.
כאשר אלברט מלמד את סופי על ברקלי, הוא מגלה לסופי כי כל העולם שלה הוא ספר שנשלח מאביה של הילדה מולר קנאג כמתנה. אביה של מולר קנאג רצה לשמח אותה ולכן כתב לה ספר על פילוסופיה שמשלב עלילה ובתוכו המכתבים שלו אליה. בשלב הזה העלילה מתפצלת לשניים, ואנחנו קוראים על הילדה מולר קנאג ועל המתנה שקיבלה ליום הולדתה. במקביל אנחנו קוראים על סופי ואלברט שמגלים שכל עולמה של סופי הוא בדיוני ומחליטים לפעול על מנת לברוח מהסוף של הסיפור. הדבר הראשון שעליהם לעשות על מנת לברוח הוא לסיים את הקורס בפילוסופיה, אז הם ממשיכים מברקלי הלאה עד לעידן המודרני.
ביחד עם הפילוסוף הם משנים את תפנית העלילה וקופצים מהסוף של הספר דרך תוכנית שהם רוקמים להתחמקות מהגורל (שהוא סוף הספר). לבסוף הם יוצאים מעולם הדמיון ועוברים לעולם האמיתי כמעין רוחות רפאים, שם הם מצליחים להזיז את הסירה של האבא של מולר קנאג כדי לשוט בה. בסיום מולר קנאג שואלת את עצמה איך הסירה השתחררה וחושבת בצחוק שזוהי ודאי סופי מהספר שהיא מחזיקה בידה.
ביקורות
הספר זכה ב"פרס הביקורת הנורווגי" ובפרס "הדוכן הקטן" (Bancarellino) באיטליה (1995). הספר הופיע ברשימת רבי המכר בדנמרק, שוודיה, גרמניה ואיטליה.
העיתון דר שפיגל הגרמני הישווה אותו לספר "שם הוורד". עיתון "פרנקפורטה אלגמיינה צייטונג" שיבח את הסופר כ"מלך" ההארה האירופאית.
B (שפת תכנות)
B היא שפת תכנות שפותחה במעבדות בל (ומכאן ה-B שבשמה) שהייתה אחת משפות התכנות העיליות הראשונות. שפת C, שבה ובגרסאות המשך שלה משתמשים עד היום, נכתבה בשפת B, וקיבלה את ההשראה לשמה משפה זו: שפה המתקדמת צעד אחד הלאה משפת B.
למעשה השפה נכחדה בעקבות החלפתה בשפת C.
השפה פותחה בעיקר על ידי קן תומפסון, בהשתתפות דניס ריצ'י שלימים פיתח ממנה את שפת C. פורסמה בשנת 1969.
היסטוריה
קן תומפסון התבסס בעיקר על שפת BCPL. הוא הסיר ממנה אלמנטים רבים שהרגיש שניתן לוותר עליהם, על מנת להתאים את השפה למגבלות הזיכרון של מיני מחשבים בזמנו. כמו כן השפה כללה שינויים שתאמו את העדפותיו של תומפסון.
בדומה ל-BCPL ול-FORTH, קיים בשפה רק טיפוס נתונים אחד: מילת מחשב. אופרטורים מסוימים מתייחסים לזה כאל מספר שלם, ואחרים מתייחסים לטיפוס כאל כתובת.
מימושים ראשונים היו עבור PDP-7 ו־PDP-11.
האופי של B, כשפה נטולת טיפוסי נתונים, התאים למחשבים ישנים, אך היווה בעיה עבור PDP-11 ומחשבים מודרניים שבאו אחריו, בהם יש תמיכה בטיפוס תו. החל משנת 1971 עבד דניס ריצ'י על פיתוח השפה והכנסת טיפוסי נתונים חדשים. השפה שהתפתחה נקראה בתחילה B החדש ולאחר הוספת קדם-מעבד ושיפורים נוספים נקרא C.
B המשיכה להיות בשימוש עד שנות ה-90, במערכות משובצות מחשב מסוימות, בשל היותה חסכונית ומספיק טובה לצרכים של מערכות קטנות.
צב יבשה
צב יבשה (שם מדעי: Testudo) הוא סוג במשפחת הצבים היבשתיים. הסוג כולל מינים קטני גוף החיים רק בדרום-מרכז אירואסיה וצפון אפריקה. שני מינים מהסוג חיים בישראל - היחידים מכל משפחתם.
מיני הסוג
בסוג המינים הבאים:
ממנון מהראקליאה
ממנון מהראקליאה (ביוונית: Mέμνων; פרח בסביבות המאה ה-1 לספירה) היה סופר והיסטוריון יווני, ככל הנראה יליד הראקליאה פונטיקה.
ממנון תיאר את ההיסטוריה של העיר הזו בחיבור גדול הידוע רק דרך הקטעים המצוטטים (Excerpta) מפוטיוס, ומתאר במיוחד את הטיראנים ששלטו בהראקליאה. חיבורו ההיסטורי של ממנון כלל מספר לא ידוע של ספרים, אולם פוטיוס קרא את הספרים 9–16, ועשה מהחלק הזה תקציר די שופע. פוטיוס מציין שהוא לא ראה את שמונת הספרים הראשונים וגם לא את הספרים נוספים אחרי הספר ה-16. הספר התשיעי מתחיל בתיאור הטיראן קליארכוס מהראקליאה, תלמידם של אפלטון ואיסוקרטס. הספר ה-13 מכיל תיאור ארוך של עלייתה של רומא. האירוע האחרון הנזכר בספר ה-16 היה מותו של בריתאגורס, שנשלח על ידי ההרקליאנים כשגרירם ליוליוס קיסר, לאחר שזה תפס את השלטון בשנת 48 לפנה"ס. משערים שממנון כתב שמונה ספרים בנוסף ל-16 הראשונים, שעסקו בתקופה שאחרי יוליוס קיסר, עד המחצית השנייה של המאה ה-1.
מתוך דברים אלה, גרארדוס ווסיוס מניח שהחיבור נכתב בערך בזמנו של אוגוסטוס קיסר בתחילת המאה ה-1 לספירה. לדעת יוהאן קונרד אורלי, לא מאוחר מזמנם של אדריאנוס או הקיסרים האנטונינים, באמצע המאה ה-2. על פי פוטיוס, סגנונו של ממנון היה ברור ופשוט, ומילותיו נבחרו היטב. הקטעים המצוטטים מפוטיוס כוללים עם זאת דוגמאות רבות של ביטויים נדירים ופואטיים, אך גם כמה דוגמאות המצביעות על שקיעתה של הלשון היוונית. קטעים אלה פורסמו בתחילה בנפרד, יחד עם הנותר מקטסיאס ואגאתרכידס, על ידי אנרי אטיין בפריז בשנת 1557. המהדורה הטובה ביותר היא מאת יוהאן קונרד אורלי (Johann Conrad Orelli), בלייפציג בשנת 1816, הכוללת, יחד עם מה ששרד מממנון, מספר קטעים מאת סופרים אחרים על הראקליאה.
חיבורו ההיסטורי של ממנון הוא בעל ערך בשל היותו תיאור רצוף של כמעט כל התקופה ההלניסטית, אך עם זאת, דחוס ומנקודת מבט מקומית. הוא גם בעל ערך כדוגמה השלמה היחידה של הסוגה ההיסטורית היוונית של היסטוריה מקומית.
ממנון מזכיר פעמיים את ארץ יהודה (Photius, cod. 224, p. 229 a-b) בהקשר למלחמה בין הרפובליקה הרומית לאנטיוכוס השלישי. בשני האזכורים יהודה נזכרת לצד קומגנה ושתיהן נזכרות באופן ספציפי מתוך חלקיה הרבים של האימפריה הסלאוקית.
הרמן מארק
הרמן פרנץ (פרנסיס) מארק (בגרמנית: Hermann Franz Mark, באנגלית: Herman Francis Mark; 3 במאי 1895 – 6 באפריל 1992) היה כימאי וקריסטלוגרף אוסטרי-אמריקאי ממוצא יהודי, שתרומתו העיקרית הייתה בפיתוח מדע הפולימרים.
מחקריו של מארק על המבנה המולקולרי של סיבים בעזרת קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן היו הוכחה חשובה לתאוריה המקרומולקולרית של מבנה הפולימר. יחד עם האווינק (Houwink) הוא ניסח את שוויון מארק-האווינק או שוויון מארק-האווינק-סקורדה (Mark-Houwink-Sakurada equation), המתאר את התלות שבין הצמיגות האינהרנטית של פולימר למסה המולקולרית היחסית שלו (משקל מולקולרי). מארק פעל להכרה במחקר הפולימרים כענף נפרד של הכימיה. הוא כתב את תוכנית הלימודים הראשונה בנושא בארצות הברית, יסד את כתב העת הראשון בנושא, והיה בין הפעילים הראשיים שתרמו להקמת חטיבת הפולימרים באיגוד הבינלאומי לכימיה טהורה ויישומית (International Union of Pure and Applied Chemistry). בין השאר היה מארק יו"ר הוועדה המדעית שהייתה אחראית על הקמת מכון ויצמן למדע.
ילדות ונעורים (1914-1895)
מארק, בנם השני של הרמן קרל מארק (Herman Carl Mark), ולילי מילר (Lili Mueller), נולד בווינה ב-1895. אביו היה רופא יהודי שהמיר את דתו ללותרניזם כשהתחתן, ועם זאת, רוב חבריהם של בני הזוג היו יהודים. בין החברים שהתארחו בביתם, שעשו רושם על הרמן מארק הצעיר, היו הפסיכיאטר זיגמונד פרויד, המחזאי ארתור שניצלר, המלחין גוסטב מאהלר ומנהיגי הציונות תאודור הרצל וחיים ויצמן. מארק היה חובב ספורט והצטיין בסקי ובכדורגל, ואף היה שחקן בנבחרת הלאומית של אוסטריה.
שני גורמים עיקריים הביאו את הרמן מארק להתעניין במדע. הראשון היה מורהו, פרנץ הלווטי (Franz Hlawaty), שידע להפוך את מקצועות המתמטיקה והפיזיקה למובנים, והשפיע מאוד על מארק הצעיר. השני, היה סיור שערך מארק יחד עם חברו במעבדות של אוניברסיטת וינה בגיל שתים-עשרה. את הביקור ארגן אבי החבר שלימד מדע. הביקור שלהב את דמיונם של הנערים, והם הפכו את חדרי השינה שלהם למעבדות. לשניהם הייתה גישה לכימיקלים דרך אבותיהם, והם החלו לערוך ניסויים.
מארק סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ב-1913, והתכוון להמשיך ללימודי המדע באוניברסיטה. מכיוון ששירות של שנה אחת בצבא האוסטרו-הונגרי היה אז חובה, עמדו בפניו שתי אפשרויות, להתגייס לפני הלימודים באוניברסיטה, או מיד לאחר סיומם. מארק בחר באפשרות הראשונה והתגייס ליחידה האלפינית של הצבא. הוא הוצב בדרום טירול (כיום טרנטינו - אלטו אדיג'ה באיטליה). בתקופה זו למד טיפוס הרים, ספורט בו הצטיין ואותו אהב. הוא אמור היה להשתחרר בקיץ 1914.
משה וילבושביץ
משה וִילבּוּשֶביץ (1 במאי 1869 – 13 ביולי 1952) היה ממציא ויזם ציוני סוציאליסט. ממציא התהליך המודרני לייצור מרגרינה ומפתח "לחם חי", לחם העשוי מטחינת גרעיני חיטה מונבטים.
הרמן מארק
מלחמת העולם הראשונה (1919-1914)
באוגוסט 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה. שנת השירות של מארק בצבא התארכה לחמש שנים שבמהלכן, על פי עדותו, נפצע שלוש פעמים וזכה ב-15 מדליות. מארק שירת כקצין ביחידת העילית "רגימנט מס' 2 של משמר הקיסר" (k.k. Kaiserschützen Regiment Nr. II) של הצבא האוסטרו-הונגרי. מתקופה זו מזכיר מארק במיוחד את הקרב על הר אורטיגרה (Ortigara) שבהרי האלפים ביוני 1917, כאשר הצליח לשכנע את מפקדיו לצאת להתקפת נגד מוצלחת כנגד האיטלקים שכבשו את הפסגה האסטרטגית. בסוף המלחמה, בנובמבר 1918, נפל בשבי האיטלקי ושהה קרוב לשנה כשבוי במנזר ליד בארי. תקופה זו הקדיש ללימוד שפות (איטלקית, צרפתית ואנגלית), כימיה, מקצוע שהחל ללמוד שנתיים קודם לכן כשהחלים מפציעה בשדה הקרב, ומתמטיקה. בסוף 1919 חזר לווינה.
אוניברסיטת וינה (1921-1919)
מארק נרשם ללימודים באוניברסיטת וינה. על מנת להשלים את הזמן שאבד במלחמה השלים מארק שלושה סמסטרים בשנה אחת וסיים בתואר דוקטור בכימיה ב-1921. נושא הדוקטורט שלו היה "סינתזה של פנטפנילאתיל". המורה לכימיה של מארק באוניברסיטה היה וילהלם שלנק (Wilhelm Johann Schlenk), גרמני שמומחיותו הייתה בכימיה אורגנית. שלנק התרשם מאוד ממארק והציע לו להצטרף אליו לאוניברסיטת ברלין שם הוצעה לשלנק משרת הפרופסור לכימיה בה החזיק קודם לכן אמיל פישר, זוכה פרס נובל לכימיה.
משה וילבושביץ
תולדות חייו
נולד באחוזת לוסוסנה שבסמוך לעיר גרודנו, ברוסיה הלבנה, למשפחה יהודית מתבוללת. אביו, זאב, היה בעל טחנת קמח, ומשה (יחד עם אחיו נחום) בילה זמן רב במקום ואף ערך ניסויים ושכלולים שונים במנגנוני המכונות. הוא הושפע מכתביו של לב טולסטוי וחש רגשות אשמה על כך שמשפחתו "מנצלת פועלים". לפיכך עזב בגיל צעיר את ביתו והחל לנדוד. הוא למד באוניברסיטת ציריך, ובזמן מלחמת העולם הראשונה שהה בשווייץ, שם נודע כמהפכן עד כי לנין הציע לו לחזור עמו לרוסיה באותו קרון רכבת, אך וילבושביץ סירב. רכושו הרב ברוסיה הוחרם על ידי השלטונות הבולשביקים, והוא קיבל עובדה זו באהבה.
הרמן מארק
מכון הקיסר וילהלם (1926-1922)
שנה אחרי שעבר מארק לברלין עם אשתו הטרייה, מימי שרמק (Mimi Schramek), פנה פריץ הבר, זוכה פרס נובל לכימיה לשלנק בבקשת עזרה. האבר, מנהל מכון הקיסר וילהלם (Kaiser Wilhelm Gesellschaft, כיום מכון מקס פלאנק), חיפש כימאי אורגני מודרני עבור מכון מחקר הסיבים, חלק ממכון הקיסר וילהלם, ושלנק המליץ ללא היסוס על מארק. מארק ואשתו עברו לשכונת דאהלם שברובע צלנדורף בברלין, שם שכן המכון.
חמש השנים בהן שהה מארק במכון מחקר הסיבים שבמכון הקיסר וילהלם היו פוריות מאוד. בהדרכתו של מיכאל פולני, כימאי (ופילוסוף של המדע לעתיד) הונגרי ממוצא יהודי, הפך מארק למומחה בהפעלת ציוד הרנטגן ופענוח התצלומים בטכניקה שהייתה אז בחיתוליה של קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן. הוא בחן את המבנה של חומרים אורגנים ואנאורגניים שונים כדוגמת הקסאמתילן טטרמין, חומצה אוקסלית, כלוריד הכספית ("קלומל") וגרפיט. שמו הופיע על יותר מ-50 מאמרים מקצועיים שעסקו במבנה מתכות, תרכובות אורגניות ואנאורגניות ופולימרים. לינוס פאולינג למד את עקרונות הטכניקה של קריסטלוגרפיה של קרני רנטגן ממארק. הידע הטכני שרכש פולינג ממארק אפשר לפולינג את ביסוס העבודה המקורית על מבנה החלבונים. בין השניים התפתחה חברות מקצועית שנמשכה כל חייהם. אדם נוסף שנעזר בידע של מארק היה אלברט איינשטיין, שביקש ממארק ועמיתיו רשות לעשות שימוש בשפופרות קרני הרנטגן רבות העוצמה שהיו זמינות במעבדות שלהם על מנת לאמת את אפקט קומפטון. החשיבות ההיסטורית של גילוי זה הייתה בכך שהוא אישש את ההנחה של איינשטיין בדבר האופי החלקיקי של האור, הנחה שטרם הייתה מקובלת באותם ימים. הנחה שבגינה זכה בפרס נובל לפיזיקה.
משה וילבושביץ
תולדות חייו
בשנת 1919 עלה לארץ ישראל. אמונתו הייחודית הייתה שהשלום לעולם יבוא על ידי תזונה נכונה ובריאה לכל, לפיכך החל לעסוק בהנדסת מזון כדי לפתח מזונות עשירים וזולים. הוא גם היה חלוץ פרסומי התזונה בעברית עם ה"לוחות לחשבונות תזונה", שפרסם החל משנת 1931. כסוציאליסט ביקש שהקרן הקיימת תשקיע מכספי העם היהודי בפיתוח התעשייה העברית בארץ ישראל ולא תותיר תחום זה להון הפרטי בלבד, אולם ההנהגה הציונית לא ראתה בתעשייה תחום הראוי להשקעת ההון הציבורי.
הרמן מארק
I. G. Farben (1932-1926)
ב-1926 פנה קורט מאייר (Kurt Heinrich Meyer), כימאי שווייצרי שהיה מנהל בחברת הענק אי גה פארבן (I. G. Farbenindustrie) למארק והציע לו את משרת מנהל מעבדת המחקר לתרכובות של מולקולות גדולות בלודוויגסהאפן. החברה החלה לייצר סיבים מלאכותיים אחרי מלחמת העולם הראשונה, ומאייר, שהכיר את המומחיות שצבר מארק במכון הסיבים, היה זקוק למדען בשיעור קומתו על מנת לשפר את תכונות הסיבים המלאכותיים שיצרה החברה ולחקור סוגים נוספים של סיבים. בתמורה להסכמתו דרש מארק וקיבל את האפשרות לערוך מחקרים גם בנושאים שהיה ברור שאין להם ערך כלכלי, וכן שיעמוד לרשותו צוות של כימאים ופיזיקאים. בשש שנותיו באי גה פארבן פעל מארק לסייע לניסיונות הראשונים הרציניים לשווק מסחרי של חומרים כדוגמת פוליסטירן, פוליוויניל כלורי, פוליוויניל אלכוהול וגומי סינתטי. מארק היה שותף בהפיכת אי גה פארבן למובילת שוק בייצור ובשיווק של פולימרים חדשים וקופולימרים. במהלך עבודתו באי גה פארבן במעבדה שבלודוויגסהאפן התגוררו מארק ואשתו במאנהיים שבגדה הנגדית של נהר הריין, לזוג נולדו שני בנים, הנס ופטר.
בתקופה זו הוא היה חתום על כ-80 מאמרים, שלושה ספרים, ו-17 פטנטים. אחד המאמרים שיצא לאור ב-1928 ועסק במבנה הצלולוזה ועליו חתומים מאייר ומארק היה המאמר המדעי הראשון שדן במבנה פולימר שצלח את מבחן הזמן. בין מחקריו היה על מבנה הגומי הטבעי, פחמן טטראכלוריד, גרמניום טטראכלוריד, בנזן וציקלוהקסן. אף על פי שמארק העריך מאוד את הכימאי הרמן שטאודינגר (Herman Staudinger זוכה פרס נובל לכימיה לעתיד), שהיה חלוץ בתחום הפולימרים, פרץ בין השניים ריב מר שנמשך שנים רבות אחר כך. שטאודינגר, כחלוץ בתחום, טען שמארק ומאייר גנבו את רעיונותיו. הוויכוח היה גם בתחום המקצועי כששטאודינגר טען שמבנה הפולימרים הוא כשל מוט קשיח בעוד שמארק ומאייר נוכחו על פי הבדיקות שעשו כי צורתם כשל סליל.
משה וילבושביץ
תולדות חייו
הוא עסק גם באסטרונומיה כתחביב והקים מצפה כוכבים על הר הצופים בירושלים. במכתב לרבקה אהרונסון מה-20 במרץ 1912 כתב אבשלום פיינברג, שאחותו שושנה נשאה לנחום וילבוש אחי משה וילבושביץ, את דעתו על משה (נכתב: מוזה) ועל כל משפחת וילבושביץ:
הרמן מארק
I. G. Farben (1932-1926)
ב-1932 זומן מארק למשרדו של מנהל המפעל. הלה הודיע לו שמכיוון שהיטלר יעלה לשלטון בקרוב, מעמדו, כאזרח זר וכבנו של יהודי, יתערער מאוד. גם אם לא יפוטר מיד אין שום סיכוי כי הוא יקודם אי פעם. הוא הציע למארק לחפש עבודה אחרת, "מחוץ לגרמניה".
וינה (1938-1932)
מארק חזר לווינה, העיר בה גדל, וקיבל משרת פרופסור בכימיה פיזיקלית באוניברסיטת וינה. הוא שהה בווינה במשך שש שנים מוצלחות, שבהן תכנן תוכנית לימודים חדשה בכימיה פולימרית, הראשונה מסוגה, והמשיך לבצע מחקרים בתחום המקרומולקולות. העבודה החשובה ביותר שלו מתקופה זו נעשתה יחד עם הפיזיקאי היהודי יליד הונגריה (ולעתיד אזרח אמריקני) יוג'ין גות (Eugene Guth) והייתה ניסוח של תאוריה סטטיסטית של האלסטיות של המולקולה של הגומי. בין תלמידיו הנודעים מתקופה זו, הקריסטלוגרפית הבריטית הלן מגאו (Helen D. Megaw 2002-1907), ומקס פרוץ, ביולוג וחתן פרס נובל לכימיה לעתיד, אותו שלח מארק ב-1935 ללמוד קריסטלוגרפיה אצל עמיתו ג'ון דזמונד ברנל במעבדת קוונדיש באוניברסיטת קיימברידג'. באותה שנה (1935) שילב מארק את אהבתו לטיפוס הרים עם מחקר מדעי. הוא הצליח לשכנע עמיתים מהאקדמיה הסובייטית למדעים לארגן משלחת טיפוס להרי הקווקז על מנת לבדוק השערה שריכוז הדאוטריום בקרחונים קדומים גדול מריכוזו במים רגילים. מבחינת מדעית התוצאות לא היו חד משמעותיות, אבל חברי המשלחת נהנו מאוד מהחוויה.
משה וילבושביץ
תולדות חייו
משנת 1892 היה נשוי לפוליה לבית כהן, עד מותה בשנת 1921. באמצע שנות השלושים עזב את חיפה ועבר לירושלים, שם הקים את "מעבדת משה" ליד האוניברסיטה העברית. במותו ציווה את הבניין לרשות האוניברסיטה. משה וילבושביץ נפטר בשנת 1952, ולבקשתו נקבר בכפר גלעדי ליד קברה של אשתו.
פיתוח "לחם חי"
וילבושביץ פיתח שיטה לטחינת חיטה אשר הושרתה במים במשך 12 שעות ואפיית לחם מחיטה זו. בשיטה זו נוצר לחם בעל מרקם מיוחד וערכים תזונתיים גבוהים ביותר. תחילה נאפה הלחם במאפיית "דגניה" בנחלת יצחק ומאוחר יותר הוקמה מאפיית "לחם חי" בחולון.
הרמן מארק
הבריחה מאירופה הנאצית
בתחילת 1938 החל מארק להתכונן לעזוב את אוסטריה והעביר סמכויות ניהול לעמיתיו. באותו זמן רכש בחשאי חוטי פלטינה ששוויים היה כ-50,000 דולר וכופף אותם לצורת קולבים ואשתו סרגה להם ריפוד על מנת שניתן יהיה להבריח את הקולבים מהמדינה.
משה וילבושביץ
פיתוח תהליך ייצור המרגרינה
ב-1913 השתלמו משה ואחיו נחום במפעל למיצוק שמנים בסנקט פטרבורג. לאחר מכן הקימו את מפעל "שמן תעשיות".
הרמן מארק
קנדה (1940-1938)
מארק שהה בעיירה הקנדית הקטנה הוקסברי כשנתיים. הוא לא התכוון להישאר בה זמן רב. מטרתו הייתה לסייע למפעל לעבור מודרניזציה ולהכשיר צוות חוקרים, ואחר כך לחזור ללמד באקדמיה. בתקופה זו התרכז בשיפור תהליכי הייצור של עיסת העץ, אצטאט הצלולזה וויסקוזה. אחד השימושים לוויסקוזה היו חוטים עבור צמיגים. העיסוק בנושא הפגיש את מארק עם אנשים מחברת דופונט. אחד ממנהלי החברה שהיה גם בוועד של המכון הפוליטכני של ברוקלין הציע למארק משרה אקדמית במוסד בתוספת משרת ייעוץ לדופונט. מארק שהרגיש כי כישוריו המקצועיים מוצו בהוקסברי ורצה לחזור לאקדמיה נעתר. בספטמבר 1940 הצטרף מארק לסגל המכון ועתיד היה לעבוד בו עד סוף הקריירה האקדמית שלו.
ארצות הברית (1992-1940)
כמו באוניברסיטת וינה הקים מארק תוכנית מבוססת בתחום הפולימרים שכללה בנוסף למחקר את תוכנית לימודי הפולימרים לתואר ראשון שהייתה ראשונית בארצות הברית.
פעילותו של מארק בזמן המלחמה
מארק היה מעורב בכמה פרויקטים צבאיים שלא היה קשר בינם ובין פולימרים. רוב המחקר על פרויקטים אלו בוצע במרתף של בנייני המכון הפוליטכני ברחוב ליבינגסטון בברוקלין. אחד הפרויקטים היה לבחון את יעילות דגם חתול השלג הצבאי M29 Weasel (סמור). הוא נסע לאתר הניסיונות בקנדה ובחן את השפעת השלג על ביצועי הרכב. פרויקט אחר היה לבחון את השפעות הרוח והגלים על נחתת מהדגם Ducq, אבל הפרויקט המעניין ביותר התחיל בביקור חברתי שערך על פי בקשת מדען בריטי עמית.
באמצע 1942 כתב הקריסטלוגרף הבריטי ג'ון דזמונד ברנל למארק, אותו הכיר ממפגשים מהתקופה שקדמה למלחמה, וביקש שייפגש עם הממציא היהודי אנגלי ג'פרי פייק. ששהה אז בוושינגטון. ברנל ופייק היו אז יועצים מדעיים למטה מבצעים משולבים שעסק בתכנון וביצוע פעילות מלחמתית ששילבה בין זרועות האוויר, הים והיבשה. פייק היה אז בוושינגטון במסגרת שיתוף הפעולה הצבאי בין בריטניה וארצות הברית. הוא ניסה לשכנע את האמריקנים ליישם רעיון שהעלה לבניית חתול שלג שהנעתו מבוססת על בורג ארכימדס. האמריקנים לא השתכנעו ובסופו של דבר בחרו בשיטת הנעה קונבנציונלית המבוססת על זחלילים, ובנו את הדגם M29 (אותו דגם שמארק בדק בקנדה). במכתביו לברנל סיפר פייק על תסכוליו ועל רצונו להתפטר ועל כן כתב ברנל למארק וביקש שייפגש עם פייק.
בפגישה סיפר פייק למארק כי הוא מחפש דרך ליישם רעיון להכנת משטח קרח שישמש כשדה תעופה צף באמצע האוקיינוס האטלנטי עבור מטוסי בעלות הברית במשימות ציד צוללות גרמניות. בניגוד לפלדה, חומר הגלם לבניית נושאות מטוסים, שהיה מצוי בצמצום, קרח הוא חומר שהיה מצוי בשפע במקומות כמו קנדה. הבעיה שקרח הוא חומר שביר ופגיעת פצצות בו תגרום להתנפצותו. מארק סיפר לפייק כי על פי ניסיונו בחברה הקנדית הבינלאומית לנייר ועיסת עץ, הוספת עיסת עץ לקרח יוצרת תערובת חזקה הרבה יותר. בשובו לניו יורק בדק מארק על פי בקשתו של פייק את הרעיון באמצעות קבוצת המחקר שלו במכון הפוליטכני, ואימת שהוספת אחוז קטן של נסורת או עיסת עץ לקרח מחזקת מאוד את החומר ויותר מכך החומר החדש מתמוסס הרבה יותר לאט מקרח טהור.
פייק סיכם את הניסיונות ושלח תזכיר ללואי מאונטבאטן, מפקד מטה מבצעים משולבים. בתזכיר סיכם פייק את הרעיון והציע לקרוא למיזם "פרויקט חבקוק". לאחר מאונטבאטן קיבל מברנל אישור לתקפות המדעית של הרעיון הוא החליט להמשיך בפרויקט. בדיקת התערובת האידיאלית של קרח ועיסת עץ הוטלה על מקס פרוץ. פרוץ, ביולוג אוסטרי שהיה תלמידו של מארק בווינה, שהה אז במעבדת קוונדיש באוניברסיטת קיימברידג'. הצוות של פרוץ אישר את התוצאות של הצוות של מארק ולתערובת החדשה הוענק השם פייקריט על שם פייק (אף על פי שמארק היה בעל הרעיון). בסופו של דבר לא יצא פרויקט חבקוק לפועל מסיבות טכניות ופוליטיות.
הקמת מכון ויצמן למדע
בשנת 1944, כאשר הגיע חיים ויצמן לגיל 70, הוקמה בארצות הברית ועדה ששמה לה מטרה להקים ברחובות את מכון ויצמן למדע, על בסיס מכון זיו שכבר היה קיים ובו היה ביתו של ויצמן. מתרומות יהודי ארצות הברית וקנדה נאסף סכום עתק באותם הימים, מיליון דולר. התורמים פנו למארק בבקשה שישמש כיושב ראש הוועדה המדעית שתתכנן את המכון. מארק שהכיר את ויצמן עוד בילדותו נרתם לעניין בהתלהבות. הוא עסק בתכנון ארגון המכון בתקופת המלחמה ואחריה, ואף רכש, דרך המכון הפוליטכני, ציוד עבור המכון אותו אחסן במכון הפוליטכני בתקופת מלחמת העצמאות. בתקופה זה למד אפרים קציר, הביופיזיקאי והנשיא הרביעי לעתיד, אצל מארק. מארק ביקר במכון ויצמן באפריל 1956 במסגרת הכנס המדעי הראשון שנערך במכון (סימפוזיון לכימיה מקרומולקולרית). בביקורו זה התאחד לראשונה מאז תחילת מלחמת העולם השנייה עם משפחתו בישראל, האחיות אנני הירשמן וטרודה לבית וייך. הם נותרו בקשר עד מותו ב 1992.
מחקר הפולימרים
ב-1946 יסד מארק את מכון מחקר הפולימרים (PRI ראשי תיבות של Polymer Research Institute) במכון הפוליטכני של ברוקלין, שהיה מתקן המחקר הראשון בארצות הברית המוקדש לחקר הפולימרים. המכון ששכן בבית חרושת לתערים לשעבר, העניק תואר שני ודוקטור בתחום הכימיה של הפולימרים. על מנת להגביר את העניין והידע בתחום ארגן מארק במכון, בכל שבת בבוקר, סימפוזיונים שבהם הרצו מדענים מובילים בתחום. הרצאות אלו משכו קהל גדול ועזרו למצב את המכון כמרכז מוביל בתחום. הוא יצר קשרים עם מדענים בתחום ברחבי העולם, כולל מדענים בברית המועצות. מארק מוכר כיום כחלוץ בקביעת תוכניות הלימודים בתחום מדע הפולימרים. ב-1950 נוסדה חטיבת הפולי (POLY) באגודה האמריקנית לכימיה ומאז צמחה להיות החטיבה השנייה בגודלה באגודה עם קרוב ל-8,000 חברים.
בין פעילויותיו, יסוד כתב העת "הבולטין של הפולימרים" (The Polymer Bulletin) ב-1945, ושנה אחר כך יסוד ועריכת כתב העת "ז'ורנל של מדע הפולימרים" (Journal of Polymer Science). מארק שימש כיועץ מדעי לחברות כלכליות ולממשלה האמריקנית, ונקרא כמה פעמים לשמש כעד מומחה במשפטי פטנטים. הוא שכנע גם את האיגוד הבינלאומי לכימיה טהורה ויישומית (IUPAC ראשי תיבות שלInternational Union of Pure and Applied Chemistry) להקים חטיבת פולימרים ושימש כיושב ראש הראשון שלה.
על אף שפרש לגמלאות בגיל 70 הוא המשיך שנים רבות לשאת במכון הפוליטכני הרצאה שנתית שכותרתה "מה חדש בפולימרים", שעסקה בנושאים עליהם שמע במסעותיו בארצות הברית ומחוצה לה (על פי עדותו הוא יצא למעל ל-500 סיורי לימודים מחוץ לארצות הברית).
את שנותיו האחרונות בילה מארק בבית בנו, הנס, ששימש כרקטור אוניברסיטת טקסס באוסטין שבטקסס ולפני כן כיהן כמזכיר חיל האוויר של ארצות הברית. הרמן מארק מת ב-6 באפריל 1992, חודש לפני יום הולדתו ה-97. כשנשאל מהו סוד חייו הארוכים למרות חיבתו לסיגרים ומשקאות חריפים ענה "זה פשוט מאוד. כל שאתה צריך לעשות הוא לבחור את הוריך כיאות".
מחוות והוקרות
ב-2003 הכריזה האגודה האמריקנית לכימיה על מכון מחקר הפולימרים כאבן דרך כימית לאומית היסטורית (National Historic Chemical Landmark).
חני כהן זדה
חני כהן זדה (נולדה ב-7 במרץ 1968) באלמוגורדו, ניו מקסיקו, ארצות הברית. היא ציירת פיגורטיבית, אמנית ובלוגרית ישראלית. חיה ויוצרת בעיר אופקים שבנגב המערבי ובטלמון שבהרי אפרים.
ילדות ולימודים
חנה אלישבע קליין (Honey Lynn Klein) נולדה ב-7 במרץ 1968 כבת בכורה להוריה פרופסור (לקרדיולוגיה) צבי ודבורה קליין (עקרת בית), בבסיס חיל האוויר של צבא ארצות הברית, שבאלמוגורדו, ניו מקסיקו, ארצות הברית, שם שרת אביה כרופא בבסיס. עד גיל 5 חני גדלה בניו יורק ובשנת 1973 עלתה משפחתה לישראל.
בשנת 1988 למדה ביולוגיה באוניברסיטת בר-אילן במשך שנה. בשנת 1989 עברה ללמוד במכללה האקדמית, מכללת אמונה, בירושלים, במחלקה לגרפיקה ובאותה השנה היא נישאה. בשנה 1990 הפסיקה את הלימודים, לכמה שנים עקב לידת ילדיה. בשנת 1992 הייתה מראשוני המשפחות שהקימו את היישוב טלמון, שבהרי אפרים. בשנת 1995 כהן זדה, חזרה ללמודים במכללת אמונה במחלקה לאמנות בהדרכת האמן טוביה כץ, עד שנת 1996.
בין השנים 2006–2016 למדה פיתוח הכרתי ב"שיטת ימימה" אצל תלמידותיה של ימימה אביטל, דרורה קהתי והזמרת אתי אנקרי. במקביל המשיכה בלימודי הציור, בין השנים 2010–2013 המשיכה בלימודי הציור והרישום ולמדה בבית ספר "התחנה" לציור פיגורטיבי בכיתת האמן של האמנים ארם גרשוני ודוד ניפו. בין השנים 2019–2022 כהן זדה המשיכה להשתלם, בציור וציורי נוף אצל האמנים גרשוני וניפו ובסדנאות פורטרטים אצל האמנים דויד קאסאן ואמיר שפט.
תערוכות יחיד
חני כהן זדה הוזמנה להציג בגלריות רבות בישראל ובעולם (לקט תערוכות נבחרות).
תערוכות קבוצתיות
בישראל ובעולם (לקט תערוכות נבחרות).
פרסים והוקרה
בתאריך 14 במרס 2021 הוענק לחני כהן זדה הפרס לתרבות יהודית ע"ש אורי אורבך לשנת 2020 מטעם שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה לתרבות יהודית, ליוצרים בתרבות יהודית בתחום האמנות הפלסטית.
משפחה
בשנת 1989 חני התחתנה עם בנימין כהן זדה אותו הכירה במסגרת השירות הלאומי כששניהם התנדבו בקריית שמונה. לזוג 7 בנים.
מרכז שפירא
מֶרְכַּז שַׁפִּירָא הוא יישוב קהילתי דתי לאומי  בשפלה, בתחום המועצה האזורית שפיר, סמוך לכביש 3, בין צומת ראם לאשקלון.
היסטוריה
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הוקמה במקום חווה חקלאית בשם "דגנים" על ידי חיילים משוחררים מהצבא הבריטי ומצבא ארצות הברית. בשל לחץ המוסדות המיישבים למסד אותה כמושב או כקיבוץ, החליטו המתיישבים לנטוש את המקום.
בשנת 1958 חולקה החווה בין ארבעת יישובי המועצה האזורית שפיר, כאשר חלק ממנה יוחד בידי ראש המועצה משה מושקוביץ כמרכז חינוך אזורי בשם מרכז אזורי שפיר, בו גרו כל מורי בית הספר היסודי, חטיבת הביניים, התיכון, הישיבה התיכונית ובית הספר המקצועי-הטכנולוגי. עשר המשפחות הראשונות עברו למקום בראשית שנות ה-60.
שם המקום שונה למרכז שפירא בעקבות פרשת הרימון בכנסת, בה נפצע השר משה שפירא באורח קשה. רק בשנת 1970, לאחר ויכוחים ארוכים בוועדת השמות הממשלתית, שונה שם היישוב באופן רשמי לשמו הנוכחי.
בשנת 1995 היישוב הורחב, ומנה כ- 425 יחידות דיור כולל השכונה החדשה "אחוזת אתרוג" אותה תכנן האדריכל גדעון פובזנר. הרחובות בשכונה מסודרים לפי סדר שבעת המינים: חיטה, שעורה, גפן, תאנה, רימון, זית, תמר.
בשנת 2016 רשות מקרקעי ישראל שיווקה קרקעות להרחבה נוספת של היישוב שתוסיף לו 201 יחידות דיור, חלקן במסגרת מחיר למשתכן.
האוכלוסייה
אורח החיים המאפיין את היישוב הוא דתי-לאומי, אך קיימת ביישוב גם אוכלוסייה חילונית-מסורתית, חרדית-לאומית, ואוכלוסייה חרדית-ספרדית.
היישוב משמש, במידה רבה, כיישוב המרכזי של המועצה האזורית שפיר, ובו מרוכזים משרדיה, מרפאת שירותי בריאות כללית, סניף בנק דואר ישראל, מרכז מסחרי, הספרייה המרכזית האזורית, אולם אירועים קהילתי ומוסדות חינוך.
ביישוב פועל סניף של תנועת הנוער בני עקיבא וכן סניף של תנועת עוז לגילאים הצעירים יותר.
רב היישוב, עד פטירתו בשנת ה'תשפ"ג, היה הרב חיים דרוקמן.
מרכז שפירא הוא הגדול ביישובי המועצה האזורית.
אנשי היישוב הבולטים הם חיים דרוקמן שהיה רב היישוב, הרב אברהם כהן ראש מוסדות "אך טוב וחסד", הרב יצחק נריה ראש ישיבת "תורה בציון", הזמר ציון גולן, ראש המל"ל מאיר בן שבת, החוקרים חגי משגב וגבי ברזילי, ואדיר נעמן ראש המועצה האזורית שפיר.
שירותי דת
ביישוב שישה בתי כנסת:
חינוך
היישוב מהווה מרכז חינוכי לתושבי האזור ולמתגוררים בחלק הצפוני של המועצה האזורית שפיר (משואות יצחק, מרכז שפירא, עין צורים, שפיר וזרחיה).
רשימת מוסדות החינוך: סניף של תנועת הנוער בני עקיבא.
אתרי עניין
אתרים בעלי עניין הנמצאים באזור מרכז שפירא:
גרשון זק
גרשון זק (1909 – 10 ביולי 1989) היה מחנך ישראלי, מקים כפר הנוער הכפר הירוק ומנהלו הראשון, מייסד בית הספר לתיאטרון "בית צבי" וראש "השירות הימי" (לימים חיל הים) במלחמת העצמאות. חתן פרס ישראל למפעל חיים בחינוך לשנת תשמ"ו.
ביוגרפיה
זק נולד בשנת 1909 לרב חיים ז"ק ולעדה לבית קופשטיין באימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) למשפחה בת ארבעה ילדים. בשנת 1924 עלה לארץ ישראל עם משפחתו. הוא החל לימודיו בבית המדרש למורים ע"ש דוד ילין בירושלים ובמקביל טיפל בהתנדבות בנוער במצוקה. לאחר סיום הכשרתו עבד כמורה ונמנה בשנת 1931 על מייסדי בית החינוך לילדי עובדים שבצפון תל אביב. הוא שימש גם כמנהל המוסד.
בשנת 1943 נמנה עם מייסדי בית הספר התיכון בתל אביב (כיום "עירוני ד'"). בנוסף נבחר זק לוועד הלאומי, היה חבר בלשכת מפא"י והיה ממקימי בית המדרש ע"ש ברל כצנלסון.
בדצמבר 1947 התעורר הצורך בהקמת כוח ימי עברי. דוד בן-גוריון הטיל את המשימה על חבר ארגון ההגנה זק, ויחד עם בכירים נוספים ממטה הארגון החל זק לגבש את המטה הימי.
ב-17 במרץ 1948 הוקם שירות הים.
במלחמת העצמאות היה מנהל וראש שירות הים, שהפך בהמשך לחיל הים הישראלי. בעת הקמת החיל פוצל התפקיד: סגן-אלוף פול שולמן החליפו כמפקד חיל הים ועסק אך ורק בפעילות מבצעית וזק נשאר ראש שירות הים שעסק בכל השאר.