cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משה גאון
ביוגרפיה
משה גאון, בנו של איש העסקים בני גאון, הוא השני מבין ארבעה אחים לבית משפחת גאון, אחרי מיכל אחותו הבכורה ולפני יואב, והתאומים שנולדו אחריו. הוא נולד בפתח תקווה וגדל בבת ים עד גיל 7, אז עברה משפחתו לשכונת נווה רסקו ברמת השרון, בשנת 1979 החל ללמוד בתיכון רוטברג, בסיום לימודיו התגייס לצה״ל ושירת כלוחם ביחידת שלדג של חיל האוויר.
ב־1984 החל את לימודיו באוניברסיטת תל אביב במדעי המדינה ובתקשורת אותם סיים בהצטיינות כשלאחריהם החל ב-1989 ללמוד לתואר שני בפרסום באוניברסיטת נורת׳ווסטרן שבשיקגו אילינוי. בשנת 1990 סיים גאון את לימודיו.
ב־1990 החל לעבוד כמנהל תקציבים בסוכנות הפרסום BBDO בניו יורק על תקציבי החברות הבינלאומיות פיצה האט, פדרל אקספרס וטמברנד (שניקנתה מאוחר יותר על ידע חברת הענק פרוקטר אנד גמבל. ביולי 1993 שב לארץ והצטרף למשרד הפרסום הצעיר ״באומן בר״ ששינה אז את שמו ל״באומן בר ריבנאי״. גאון כיהן בתחילה כמנהל מחלקת ה״פלנינג״ - יחידת התכנון האסטרטגי החדשה אותה הקים במשרד, ואחרי כשנה הפך לשותף שווה במשרד, לצד יורם באומן, מיקי בר ושוני ריבנאי. לאחר מספר שנים מונה גאון למנכ״ל במקומו של יורם באומן שעבר לתפקיד יושב ראש הקבוצה. גאון כיהן בתפקיד עד פטירתו של אביו בני גאון במאי 2008.
גאון ושלושת שותפיו הרחיבו את פעילות קבוצת הפרסום שבבעלותם והפכו אותה לאחת מחברות הפרסום והמדיה הגדולות והמצליחות בישראל, עם בעלות בשורה ארוכה של חברות ושירותים חדשניים בתחומי הפלנינג, מיתוג, שיווק ישיר, פרסום מיגזרי, תכנון והקמת יחידה עצמאית לתכנון ורכש מדיה (זניט מדיה). בין היתר הובילה השותפות רכישת בעלות בחברות פרסום מתמחות נוספות.
כשותף ואסטרטג הראשי של הקבוצה, היה גאון בין היתר חבר בצוות המכרז לזכייה ברישיון ההפעלה של רשת סלולרית שנייה בישראל, בחירת השם ומיתוג חברת סלקום ב־1994. גאון ליווה את סלקום מראשית דרכה במשך 11 שנה נוספות והפיכתה לרשת הסלולרית המובילה והגדולה בישראל. הוא אחראי לרבים מהמהלכים השיווקים ואסטרטגיים הגדולים שקידמו את ענף הפרסום הישראלי, ביניהם הקמת מחלקת הפלנינג הראשונה בענף על בסיס המודל האנגלי, הקמת חברת המדיה הראשונה בי בי אר איי או אר עבור פרוקטר אנד גמבל בישראל והכנסת שיטות עבודה ומודלים לרכש זמן אוויר עם התחלת הערוץ המסחרי - ערוץ 2. גאון אחראי למאות קמפיינים, ניהול משברים כמו זה של סלקום עם השקת מכשירי החברה הראשונים, מאות מהלכי מיתוג מחדש של מוצרים ושירותים, והחדרת מוצרים בינלאומיים לראשונה לישראל כמו פמפרס, הד אנד שולדרס ואריאל עבור פרוקטר אנד גמבל. בין לקוחותיו לאורך השנים חברות כמו קאיה, מזדה, סופר-פארם, קוקה קולה, יוניליוור, פלאפון, הוט, שטראוס, ברק 013 ועוד.
ב־1998 עם הקמתה של חברת האחזקות גאון אחזקות הצטרף אליה כדירקטור וכחלק מתפקידיו בקבוצה שימש במשך שלוש שנים כיושב ראש הוועדה האסטרטגית של החברה, וכן כדירקטור ובעל מניות בגאון קמעונאות וסחר. גאון נחשב לאחד מהאסטרטגים המסחריים ופוליטיים המובילים בישראל. בין היתר היה יועץ אסטרטגי של ברק במשך שש שנים ומנהל האסטרטגיה והתקשורת של אהוד ברק בבחירות 1999, שבהן נבחר לראשות הממשלה במהלכן היה מעורב בפרשת העמותות הפיקטיביות שהקים מטה ברק לצורך עקיפת חוק מימון מפלגות וכך גם בקמפיין הבא של ברק בבחירות 2001 בהן נבחר אריאל שרון.
בשנת 2005 פרש זמנית מתפקיד מנכ"ל משרד הפרסום והקים בקבוצה את ״חנות הרעיונות״ ששימשה כיחידה עצמאית ונפרדת לייעוץ אסטרטגי.
באותה שנה הקים באופן פרטי, יחד עם חברו אריק ברא״ז, את Xtrip, חברה לטיולי אתגר ומסעות נהיגה עצמית ברכבי ארבע על ארבע ואופנועים בעולם.
ב־2007 חזר גאון לכהן בתפקיד מנכ״ל קבוצת באומן בר ריבנאי.
ב־25 במאי 2008, כתוצאה מפטירת אביו ב-10 במאי, בני גאון, החליט גאון לעזוב את תפקידו כמנכ״ל פעיל של קבוצת הפרסום ולעבור לכהן כיושב ראש בחברה הציבורית ב.גאון אחזקות, אותו מילא אביו ז״ל עד פטירתו. גאון נישאר בעל מניות ושותף לא פעיל בבאומן בר ריבנאי. החליף אותו בתפקיד יוסי לובטון שמונה למנכ״ל החברה. עם כניסתו לתפקיד, רכש גאון באופן פרטי מניות נוספות ממשקיעים אחרים בחברה והוציא לפועל אסטרטגייה למיקוד פעילות החברה בתחום ניהול בקרה ושליטה בטכנולוגיות ומוצרים המיועדים לתחום ה - smart grid של מים וקלינטק תוך יציאה מתחומים אחרים כמו סחר ופיננסים. כחודשיים לאחר כניסתו לתפקיד, חווה העולם התמוטטות כלכלית שגרמה למהפך בדרך ההתנהלות של גופים מוסדיים ובנקים למול חברות אחזקה שעד אז נהנו ממימון ומיחזור חוב לניהול עסקיהם. האווירה הכלכלית והאווירה הציבורית העוינת כנגד מודל חברות אחזקה ההיסטורי, הביא לביטול שיטת מיחזור החובות בה נהגו עד אז הבנקים הממנים והגופים המוסדיים, דבר שהביא להסתבכות פיננסית וכלכלית של חלק מבעלי השליטה החזקים והמוכרים במשק עד אז, ולקריסתן והתפרקותן המהירה של חברות אחזקות רבות בשוק הישראלי, שאופן ניהולן וצמיחתן התבסס על מודל גיוסי ההון הרבים בהנפקות והלוואות שבבסיסן מיחזור חובות קודמים. קבוצת ב. גאון, שגייסה לראשונה בתולדותיה, שנה לפני מותו של בני גאון, חוב לצורכי התרחבות והשקעה (בשנת 2007), מצאה עצמה תחת מכבש איומים ולחצים של הבנקים והגופים המוסדיים, ללא כל אפשרות למחזר את החוב מחדש. למרות המצב הכלכלי החדש והשינוי לרעה באווירת השוק, שגרמו גם לירידה דרמטית בשווי החברה, פעל גאון על מנת להבטיח שהחברה תעמוד בכל התחייבויותיה לבעלי איגרות החוב שלה ולבנקים ולא תגיע להסדר חוב כמו קבוצות אחזקה גדולות אחרות. המחיר היה כבד ודרש תהליך מכירת נכסים מואץ ופרידה מאחזקות יקרות ערך שהיו בבעלות הקבוצה כמו רימון, המשביר לחקלאי ובית ההשקעות מיטב, וכן מכירה של נדל״ן. בנוסף לכך, באותה תקופה, סבלה הקבוצה גם מהפסדים כבדים בפעילות הסחר שלה, שכללה בין היתר את השותפות עם קבוצת זבידה ברשת אייס ואת זיכיון רשת הצעצועים הספרדית אימגינריום. במצב שנוצר הבין גאון, שעל מנת להציל את הקבוצה מסכנת הפירוק שהופעלו נגדה על ידי הגופים המוסדיים ולאפשר לה נתיב לצאת מהפלונטר הכלכלי, ידרש ממנו לוותר על השליטה בחברה ולפעול במהירות להזרמת הון בדמות גיוס והכנסה של משקיע חדש לגרעין השליטה.
ב-2012 פרש גאון מתפקידו כיושב ראש קבוצת גאון אחזקות ומינה לתפקיד את ארז מלצר, במטרה להוביל לגיוס משקיע חדש בחברה והחזרת היציבות לקבוצה. ביוני 2013 נמכרה השליטה בחברה לקרן ויולה, שהזרימה את ההון הנידרש לחברה ליצובה, ונחתם הסכם שותפים חדש בין משפחת גאון וויולה. ב. גאון אחזקות היא כיום השחקן המוביל בשוק המים בישראל ביצור צינורות פלדה ופלסטיק בקטרים שונים, מדי מים, מסננים ועוד. לחברה בעלות ואחזקות במפעלים שונים בהם מפעל חדש של צינורות המזרח התיכון (קבוצת גאון) שהוקם בנאות חובב, פלסים, מדי וורד, פל ים, שגיב ועוד. משפחת גאון ממשיכה כיום להחזיק כ-14% בחברה, שהוא חלק מגרעין השליטה בחברה. בשנת 2017 גאון ואחותו מיכל הצטרפו שוב לדירקטוריון החברה הציבורית ב.גאון אחזקות. בנוסף גאון מכהן כחבר דירקטוריון בחברת הבת - הציבורית קבוצת גאון (צינורות המזרח התיכון).
ב-2013, יחד עם שותפיו באומן, בר וריבנאי, מכר גאון את כל אחזקותיו בקבוצת בב״ר לקבוצת הפרסום הבינלאומית פובליסיס ומאז הוא פועל כאיש עסקים, יועץ אסטרטגי גלובאלי, כיזם עסקי ומשקיע בקרנות ובמיזמי הי טק. בין היתר השקיע בקרנות הון סיכון ומיזמים בשלבים שונים כמו Orcam, Any Clip, IndieFlow, ו- Wisdo.
בשנת 2010 הוציא לאור גאון ביחד עם העיתונאי אטילה שומפלבי את מניפסט "הציונות החדשה" המציע חזון לאומי למדינת ישראל לעשור הבא שבסיסו הקמת קרן לאומית שתפעל להורדת התלות בנפט ופתרון משבר המים העולמי. הוא היה פעיל ותמך במחאת האוהלים בקיץ 2011. בנוסף, גאון מרצה ומנחה מבוקש בקורסים לניהול ותקשורת ובבתי ספר לתקשורת ולמנהל עסקים.
בשנת 2018 פרסם את הספר "קילר אינסטינקט", מדריך מקצועי ואקדמי לכל העוסקים באסטרטגיה ובניהול קמפיינים פוליטיים, ביחד עם איל ארד ודוקטור ארז יעקובי. הספר נימכר עם צאתו במספר מהדורות והפך לספר לימוד חובה בבתי הספר לתקשורת, מדעי המדינה וממשל בישראל.
בשנים האחרונות, בנוסף לפעילותו העסקית, ממשיך גאון בייעוץ אסטרטגי פוליטי וניהול קמפיינים פעיל, לאישים ומפלגות בארץ ובחול, בשיתוף פעולה עם יועצים פוליטיים אחרים.
חיים אישיים
גאון גרוש ואב לארבעה ילדים - ניצן, אור, שי ואביב. אחיו הוא העיתונאי והמחזאי בעז גאון ודודו הוא הזמר והשחקן יהורם גאון. גאון התגורר בכפר הס וכעת מתגורר בתל אביב.
זגייז'
זגייז' (בפולנית:, ביידיש: זגערזש) היא עיר בפרובינציית לודז' בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
במאה ה-13 הוענקו לזגייז' זכויות עיר, שאושרו בתחילת המאה ה-15 בידי המלך ולדיסלב השני יגיילו. בשנת 1643 נבנתה בעיר כנסייה מעץ.
בחלוקת פולין בשנת 1793 נכללה העיר בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.
יהודי זגייז'
יהודים ראשונים התיישבו בזגייז' באמצע המאה ה-18. בתחילת המאה ה-19 הוגבלו מגורי היהודים בעיר לרובע מסוים וקטן, וכן הוגבלו תחומי עיסוקם. בשנת 1862 בוטלו הגבלות אלו. בשנים שלאחר מכן, נטלו היהודים חלק מרכזי בפיתוחה התעשייתי של העיר.
בשנת 1911 נוסד בזגייז' ארגון ציוני ראשון. בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות מצד תושבי העיר הפולנים והשלטונות, תוך קריאות לפיטורי היהודים מהמפעלים בעיר.
בין מלחמות העולם התגברה הפעילות הציונית בעיר, לצד פעילות של אגודת ישראל. בשנים אלה נמנו בעיר כ-4,800 יהודים. לפני פרוץ המלחמה היו היהודים כרבע מהתושבים, רבע נוסף היו ממוצא גרמני וחצי מהתושבים היו פולנים. תושבי העיר ממוצא גרמני היו פעילים מאוד בהתנכלות ליהודי העיר.
בשואה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש העיר בידי הגרמנים, ביצעו אלו מעשי רצח אקראיים בקרב יהודיה, ואסרו כמה מאות גברים יהודים בה בכנסייה מקומית, שם הוחזקו יומיים ללא מזון ושתייה, והוכו באכזריות. כמה ימים לאחר מכן, חטפו הגרמנים יהודים רבים מהעיר לעבודות כפייה משפילות ומבזות.
בד בבד, ביצעו הגרמנים שוד של הרכוש שנמצא בדירות היהודים בעיר, תוך החרמת עסקי היהודים בה, והטלת סכומי כופר גבוהים על הקהילה. במקרה אחד נקבר יהודי בחיים במהלך שוד רכושו, ובמקרה אחר נצטוו עובדי כפייה יהודים לנקות בתי שימוש ופחי אשפה באמצעות טליתות ותשמישי קדושה אחרים. כמו כן, התעללו הגרמנים ביהודי העיר בפרהסיה, שרפו ספרי תורה בכיכר השוק בעיר, וגזזו באכזריות את זקניהם של יהודים חרדים.
בסוף דצמבר 1939 ריכזו הגרמנים את כ-2,500 היהודים שנותרו בעיר, ולאחר שנטלו מהם את מעט הרכוש שהותר להם לקחת עמם, שלחו אותם לגלובנו, שם גורלם היה כגורל יתר יהודי המקום. רב העיר אברהם נתן אלברג נרצח ביחד עם הקהילה.
מוטי ארואסטי
מוטי ארואסטי (נולד ב-11 ביולי 1954) הוא כדורסלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הרכז בקבוצת מכבי תל אביב כ-16 עונות, 10 עונות מתוכן שיחק בחמישייה הראשונה. הוא נחשב לאחד השחקנים הישראלים הטובים בתולדות מכבי תל אביב, והיה שותף לזכייה בשתי אליפויות אירופה בעונות ו-. היה פעיל בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 ונחשב לאחד השחקנים הגדולים בתולדות הכדורסל הישראלי.
ביוגרפיה
ארואסטי נולד בשכונת רמת ישראל בתל אביב למשפחה שמוצאה מסלוניקי שביוון. אביו הפעיל חנות לצורכי ספורט במרכז גבעתיים. ארואסטי החל את דרכו במכבי תל אביב בגיל 15 בקבוצת הנערים. ב-1971 נשלח לקבוצת הבת מכבי דרום תל אביב ששיחקה בליגה השנייה. בשנת 1973 הצטרף לקבוצת הבוגרים, ובמהלך 17 עונות זכה עמה ב-17 אליפויות, ב-13 גביעי מדינה, בשני גביעי אירופה ובגביע בין יבשתי אחד. עם נבחרת ישראל זכה במדליית הכסף באליפות אירופה ב-1979.
בשנת 1988 פרש ממכבי תל אביב ומכדורסל מקצועני, ולאחר כשנה חזר לשתף פעולה עם מיקי ברקוביץ' במדי מכבי ראשון לציון.
לאחר פרישתו אימן במכבי רחובות, בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב, במכבי דרום תל אביב ובמכבי גבעת שמואל. לאחר מכן היה לעוזר המאמן במכבי תל אביב.
בטקס שנערך ב-28 בפברואר 2008 לציון 50 שנה להיווסדות המפעלים האירופאיים בכדורסל קיבל ארואסטי אות הוקרה מטעם היורוליג, כאחד מ-13 הסמלים הגדולים של מכבי תל אביב בכל הזמנים.
חמר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
רשימת 100 הספרים של המאה של לה מונד
רשימת 100 הספרים של המאה של לה מונד (בצרפתית: Les cent livres du siècle) היא רשימה של 100 הספרים הטובים ביותר של המאה ה-20, על פי סקר שנערך באביב 1999 על ידי הרשת הקמעונאית הצרפתית Fnac, ועל ידי העיתון הפריזאי לה מונד.
הרשימה החלה מרשימה ראשונית של 200 כותרים שנוצרו על ידי חנויות ספרים ועיתונאים. לאחר מכן 17,000 צרפתים הצביעו על הספרים על ידי מתן תשובה לשאלה, "איזה ספרים, מבין אלו שברשימה, נחרתו ברמה הרבה ביותר בזכרונך?".
ברשימה שנוצרה, בעלת 100 הספרים, נמצאים רומנים גדולים יחד עם שירה ותיאטרון, כמו גם מספר ספרים מסוגת הקומדיה.
שו"ת מן השמים
מהות הספר
ספר שאלות ותשובות זה הוא יוצא דופן וייחודי בספרות ההלכה משום שהרב המחבר ענה על השאלות שלפניו בעזרת "שאלת חלום" – מצב שבו אדם נענה לשאלותיו ביום בחלום במשך הלילה. השימוש בשאלת חלום כדי להכריע בסוגיה הלכתית יוצא דופן בספרות ההלכה שהעיון השכלי והמסורת הם הכלים הכמעט בלעדיים שבאמצעותם מוכרעות בה השאלות.
על אף שתשובות שו"ת זה ניתנו באמצעות 'שאלת חלום', הוא מצוטט לרוב בספרות שלאחריו, והרדב"ז, מגדולי וחשובי האחרונים מרבה לצטטו בתשובותיו, וכותב כי ר' יעקב ממרויש זכה לחלומותיו "על ידי התבודדות ותפילה והזכרת שמות".
למרות היותו של נושא פסיקת ההלכה על־פי רוח הקודש או על־פי נבואה שנוי במחלוקת, אף חכם לא טען אי־פעם שלר' יעקב ממרויש לא הייתה התגלות ברוח הקודש של תשובות לשאלותיו, אלא היו שאמרו שאסור לפסוק הלכה על־פיה.
יש להעיר שגם ר' יעקב ממרויש לא היה מעלה בדעתו לטעון שפסקיו הם בגדר נבואה, שכן ידוע שאין הנבואה שורה אלא בארץ ישראל בזמן שרוב עם ישראל יושב בארצו, כפי שניסחו זאת הרמב"ם ורבי יהודה הלוי.
תפילין של רש"י ור"ת
כמו כן שואל המחבר על קץ הגאולה, ולא עונים לו דבר.
חוק 18 האלקטרונים
חוק 18 האלקטרונים הוא כלל אצבע למדד יציבות קומפלקסים אורגנומתכתיים. זהו למעשה המקבילה של כלל האוקטט למתכות המעבר. ההבדל במספרים (8 ביסודות ה"רגילים") נובע מהמבנה המיוחד של הטבלה מחזורית.
במתכות מעבר בנוסף לאורביטלי p ו-s קיימים גם אורביטלי d (שיכולים להכיל עוד עשרה אלקטרונים) המתחילים להתמלא. למעשה, מתכות המעבר לא יכולות לקבל ישירות את האלקטרונים, שכן אחרת היינו נתקלים במתכות כמו 10−Fe ו 8−Pt.
בדומה לשאר היסודות, בהם השאיפה למילוי האורביטלים הפנויים באלקטרונים כדי להגיע למצב של גז אציל מתממשת על ידי קשרים כימיים (קוולנטי ויוני) למולקולות אחרות - כך יוצרות מתכות המעבר קשרים כימיים עם ליגנדים ליצירה של קומפלקסים מיוחדים ומוכרים בכימיה אי-אורגנית וליצירה של קומפלקסים אורגנומתכתיים.
מבחן בנדר
מבחן בנדר, או בשמו המלא מבחן הגשטלט הויזו-מוטורי בנדר, הוא מבחן פסיכולוגי שפותח לראשונה על ידי הפסיכיאטרית לורטה בנדר. המבחן נועד להעריך "בשלות חזותית-תנועתית", לגלות לקויות התפתחותיות, או להעריך תפקוד נוירולוגי או פגיעה מוחית.
המבחן מכיל 9 כרטיסי צורות, שכל אחת מוצגת בתורה לנבדק, והוא מתבקש להעתיק אותן. הבוחן מנתח את התוצרים של הנבדק לפי מידת הדיוק ומאפיינים נוספים. המבחן בודק בין השאר מיומנויות תפיסה וזיכרון, ולעיתים משמש גם כמבחן אישיות.
לורטה בנדר הציגה לראשונה את המבחן בשנת 1938, בהשראת מחקרי תאוריית הגשטלט של מקס ורטהיימר, הקשורים לתפיסת השלם וחלקיו והמשמעויות העולות מכך.
המבחן משמש עד היום כאחד מחמשת המבחנים הפסיכולוגיים המרכזיים שמועברים לנבדקים על ידי פסיכולוגים בארץ ובעולם, במסגרת סוללת המבחנים הבסיסית.
גרסה מחודשת של המבחן יצאה בשנת 2003 ונקראת "בנדר-גשטלט II". היא כוללת, בנוסף לכרטיסים המקוריים, גם מספר כרטיסי צורות נוספים המותאמים לגילאים שונים, ובדיקות נוספות. ניתוח המבחן בגרסה זו נתפס כשיטתי ומובנה יותר.
העברה וציינון: הנבדק מתבקש להעתיק צורות אל דף לבן ולאחר מכן לרשום שוב את אותן הצורות, הפעם מזיכרון. התוצאות נבדקות ביחס לנורמות וכן על בסיס של הערכה קלינית.
טיסות מוות
טיסות מוות (בספרדית: vuelos de la muerte) הן כינוי שניתן לשיטה חשאית של הוצאה להורג בלא משפט שננקטה על ידי כוחות צבא. במסגרתה הושלכו קורבנות אל מותם מתוך כלי טיס - מטוס או מסוק - שטס בגובה, ונפלו אל תוך גופי מים גדולים. בדרך זו גם הועלמו גופות הנרצחים והראיות לרציחתם.
טיסות מוות נערכו במסגרת שורה של סכסוכים במהלך המאה העשרים. הן ידועות במיוחד בקשר לשימוש שעשה בהן השלטון הדיקטטורי הארגנטיני במהלך המלחמה המלוכלכת.
ההתקוממות במדגסקר
במהלך ההתקוממות המלגשית נגד השלטון הצרפתי במדגסקר (1947-1948) נרצחו מאות אנשים באמצעות טיסות מוות.
מלחמת אלג'יריה
במהלך השנים 1956-1957 נערכו באלג'יריה טיסות מוות שבהן השתתפו חיילי דיוויזיית הצנחנים ה-10 הצרפתית. לקורבנות שהוצאו להורג בדרך זו ניתן הכינוי "השרימפס של ביגאר" ("crevettes Bigeard") על שמו של מרסל ביגאר (Marcel Bigeard), אחד ממפקדי הצנחנים. כשהתברר שחלק מגופות הנרצחים צפו על פני המים החלו רוצחיהם לקשור גושי בטון אל רגלי הקורבנות.
זאיר
במהלך שנות שלטונו של מובוטו ססה סקו בזאיר (1965-1997) נרצחו אנשים במספר בלתי ידוע על ידי השלכתם ממסוקים אל תוך נהר קונגו וגופי מים נוספים במדינה.
המשטר הצבאי בארגנטינה
במהלך השנים 1976-1983 נעלמו בארגנטינה לפחות 10,000 בני אדם, לאחר שנתפסו בחשאי על ידי אנשי צבא וקבוצות אחרות שפעלו למען הדיקטטורה הצבאית במדינה. רבים מאלו נרצחו באמצעות טיסות מוות, לא פעם לאחר שנחקרו ועונו. בדרך כלל הם טושטשו באמצעות תרופות, הועלו על כלי טיס, הופשטו ונזרקו מגובה מעל ריו דה לה פלטה או לתוך האוקיינוס האטלנטי. יוזם טיסות המוות בארגנטינה היה הגנרל לואיס מריה מנדיה (Luis María Mendía).
בשנת 2005 הורשע בספרד קצין הצי הארגנטיני אדולפו סקילינגו (Adolfo Scilingo) בפשעים נגד האנושות במהלך המלחמה המלוכלכת. סקילינגו העיד כי בשנים 1977 ו-1978 נערכו 180 עד 200 טיסות מוות, שהוא עצמו נטל חלק בשתיים מהן, שבהן נרצחו 13 ו-17 איש בהתאמה. הוא העריך שהצי הארגנטיני ערך טיסת מוות מדי יום רביעי במהלך אותן שנים, ושבמהלכן נרצחו 1,500 עד 2,000 איש. הוא העיד כי לקורבנות נאמר שהם עומדים להיות מועברים לדרום ארגנטינה לשם שחרור ושלשם כך עליהם לקבל זריקות חיסון. אז הוזרק להם סודיום פנטותאל (Sodium Pentothal) ולאחר שטושטשו בדרך זו הם הועלו על משאיות והוסעו אל המטוסים., ב-2009 נעצר טייס של חברת התעופה ההולנדית "טראנסאביה" על בסיס חשד דומה.
על פי עדויות אחרות החלו טיסות המוות עוד לפני שנת 1976 והן הופעלו על ידי הגדוד האווירי ה-601. חיילים שסירבו לקחת חלק בטיסות וכן חיילים ששימשו בתפקידי שמירה בשדות התעופה העידו שגופות ואנשים חיים הועמסו על מטוסים שהמריאו, ושאותם מטוסים נחתו כשהם ריקים.
בשלהי 2017 הסתיים בארגנטינה משפט בן חמש שנים שנערך ל-54 נאשמים, שהואשמו בביצוע טיסות מוות ופשעים אחרים, שהביאו למותם של 789 קורבנות. במהלכו העידו 830 עדים. 29 נאשמים הורשעו ונידונו למאסר עולם, 18 נידונו לשמונה עד 25 שנות מאסר ואילו שישה זוכו.
בשנת 2016 נעצר בקולומביה ארגנטינאי נוסף בחשד לאחריות לעריכת טיסות מוות.
המשטר הצבאי בצ'ילה
במהלך שנות שלטונו בצ'ילה של הרודן אוגוסטו פינושה (1973-1990) נעשה שימוש בטיסות מוות לשם חיסולם של אנשים חיים ולסילוקן של גופות של אנשים שנרצחו. רובם קומוניסטים.
טייס מסוק שהיה הטייס האישי של פינושה העיד כי הוא עצמו השליך פעמים רבות אסירים מגובה אל הים הפתוח או אל הפסגות הגבוהות של הרי האנדים.
על פי עדויות נעטפו גופות של נרצחים בשקי בד, הועלו על גבי מסוקים והושלכו אל האוקיינוס השקט מול חופי מחוז ולפראיסו.
בשנת 2001 פרסם נשיא צ'ילה ריקארדו לאגוס הודעה שלפיה במהלך שנות שלטונו של פינושה הוטלו אל מותם ממסוקים 120 אזרחים צ'ילאנים. הם נזרקו מגובה אל תוך האוקיינוס, האגמים והנהרות של צ'ילה.
פול יואנסן
פול יואנסן (בפארואזית: Pál Joensen; נולד ב-10 בדצמבר 1990) הוא שחיין פארואזי, בעל מדליית ארד מאליפות העולם (בריכת 25 מטר) במשחה ל-1500 מטר חופשי ובעל 3 מדליות כסף מאליפות אירופה בשחייה.
ביוגרפיה
יואנסן נולד בעיירה ווגור שבאיי פארו. מאחר שבאיים אין בריכה אולימפית, הוא מתאמן בבריכות קצרות (25 מ'). ב-2008 השתתף באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בבלגרד, וזכה ב-3 מדליות זהב - במשחים ל-400, 800 ו-1500 מטר בסגנון חופשי. באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא ב-2009 סיים במקום ה-22 במשחה ל-400 מטר, במקום ה-18 במשחה ל-800 מטר, ובמקום ה-17 במשחה ל-1500 מטר. במהלך סבב הגביע העולמי שנערך באותה שנה זכה במדליית זהב אחת (במוסקבה) ובשתי מדליות כסף (בסטוקהולם ובברלין). כל אחת מהתוצאות שקבע במשחים אלה היוו שיא סקנדינבי חדש. באליפות אירופה בבריכות קצרות שנערכה באיסטנבול בהמשך השנה, סיים במקום השביעי במשחה ל-1500 מטר חופשי. הוא העפיל לגמר גם במשחה ל-400 מטר חופשי, אך ויתר על ההשתתפות בו.
סגן אלוף אירופה
בשנת 2010 הגיע יואנסן להישג השיא שלו, כשזכה במדליית הכסף במשחה ל-1500 מטר חופשי באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט. יואנסן היה לספורטאי הפארואזי הראשון בהיסטוריה שזוכה במדליה באליפות אירופה בשחייה, והתוצאה שהשיג (14:56.90 דקות) מהווה שיא סקנדינבי חדש. במשחה ל-800 מטר חופשי סיים במקום החמישי.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 סיים במקום רביעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 14:46.33 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:45.55 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 7:45.55 דקות ועלה מהמקום השני לשלב הגמר.
מדליית ארד באליפות עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול שבטורקיה בדצמבר 2012 זכה יואנסן במדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:36.93 דקות, אחרי מאס גלסנר מדנמרק (14:30.01 דקות) וגרגוריו פלטריניירי מאיטליה (14:31.13 דקות).
סעדה צובירי
סעדה צובירי (שרווי) (שמחת תורה ה'תר"פ, צ'ליימה - י"ג בשבט ה'תשס"ב; 16 באוקטובר 1919 – 26 בינואר 2002) הייתה משוררת עממית וזמרת ישראלית מיהדות תימן.
קורות חיים
נתייתמה מאביה בהיותה בת שישה חדשים, ואחיה יוסף, הגדול ממנה בשלוש שנים, נחשב לה לאב במקום אביה, כבת ארבע עשרה נישאה, אלא שנישואים אלה הסתיימו באסון משולש, הבעל ושני הבנים שנולדו נפטרו בזה אחר זה.
עלתה לישראל בשנת 1950 במבצע "על כנפי נשרים", עם העלייה הגדולה מתימן, לאחר כמה חודשים נישאה בשנית והתגוררו בירושלים, שני בנים ובת נולדו לה מנישואים אלה.
כבר בגיל צעיר מאוד הייתה מטה אוזן לשירת גברים ונשים בתימן, ובמרוצת השנים אף ידעה לדקלם עשרות שירים בעל פה, בינה ובין עצמה חרזה עשרות שירים בערבית ובעברית, ולעצמה הייתה מזמזמת אותם, העובדה שלא ידעה קרוא וכתוב העיקה עליה מאוד, אישה יהודיה בתימן הייתה פטורה מלימודים כלשהם, והיא לא יכלה להיות יוצאת דופן,
לאחר עלייתה לישראל למדה קרוא וכתוב, וכבר ידעה לתת ביטוי לריגשותיה בכתב, על דפי מחברת רגילה העלתה על הכתב עשרות שירים, נושאים לא חסרו לה, הייתה מאזינה לחדשות ברדיו, וכעבור שעות ספורות היה לה מה לאמר בחרוז על הנושא שעמד על סדר היום. הלכה ברחוב ופגשה ילד מוטל ללא השגחה, ולמחרת היו בתי השיר על אודות אותו ילד מונחים לפניה.
בשיר על מלחמת ששת הימים היא כותבת:
על חללי המלחמה היא כותבת:
עיקר שיריה עסקו באהבתה לארץ ישראל ולירושלים, וכמיהתה לגאולה.
ב-26 בינואר 2002 הלכה לעולמה בגיל 83, ונטמנה בהר המנוחות בירושלים.
לקריאה נוספת
ניסים בנגאמין גמליאלי, חביון תימן: זכרונות, סיפורים, אגדות : חיים מעולם אחר.
אמנון שילוח, כתב עת - "תצליל: למחקר המוזיקה ולביבליוגרפיה. חיפה", עולמה של משוררת עממית תימניה [סעדה צובירי], כרך ד', עמ, 149-144.
הרפתקאות שרה ג'יין
הרפתקאות שרה ג'יין (באנגלית: The Sarah Jane Adventures) היא סדרת-בת לתוכנית הטלוויזיה הבריטית "דוקטור הו". הסדרה שודרה ב-CBBC, רצועת שידור לילדים בערוץ BBC1 והציגה את קורותיה של שרה ג'יין סמית (אליזבת סליידן), מלווה לשעבר של הדוקטור ועיתונאית חוקרת שנלחמת בחייזרים בכוחות עצמה.
תקציר העלילה
הסדרה מגוללת את סיפורה של שרה ג'יין סמית (סליידן), עיתונאית חוקרת ומלווה לשעבר של הדוקטור. יחד עם בנה המאומץ, לוק (טומי נייט) וחבריו מריה (יסמין פייג'), קלייד (דניאל אנתוני) וראני (אנג'ילי מוהינדרה) הם עוזרים לחייזרים שונים שנופלים לכדור הארץ ונלחמים בכוחות מרושעים.
סקירת הסדרה
הפרק הראשון של הסדרה ("Invasion of the Bane") שודר ב-1 בינואר 2007 כסיפור בודד. הפרק הוא לא פיילוט, מאחר שעונה מלאה של הסדרה הוזמנה מראש, אך הוא כולל בתוכו הרבה אלמנטים שנפוצים בפרקי פיילוט.
העונה הראשונה של הסדרה שודרה בספטמבר של אותה השנה וכללה חמישה סיפורים, אשר כל סיפור מחולק לשני פרקים (למשל: "Revenge of the Slitheen: Part One & Part Two") מה שאומר שסך הכל שודרו עשרה פרקים. כל פרק שודר תחילה בערוץ CBBC המיועד לילדים ושבוע לאחר מכן שודר בערוץ BBC One. העונה השנייה שודרה ב-2008 בפורמט זהה לעונה הראשונה וכללה שישה סיפורים שמחולקים לשני פרקים בכל סיפור. העונה השלישית שודרה ב-2009 ועברה לשדר שני פרקים בשבוע, בימי שלישי וחמישי. העונה הרביעית שודרה ב-2010. לצד העונה הרביעית שודרה תוכנית בשם Sarah Jane's Alien Files, שבה בכל פרק חבר מצוות השחקנים הראשי מעדכן את מאגר הנתונים של מר סמית על החייזרים בהם הם נתקלו השבוע.
בשל המחלה של השחקנית הראשית, אליזבת סליידן, ובסופו של דבר מותה ב-19 באפריל 2011, הצילומים של החלק השני של העונה החמישית, שתוכננה לעלות לשידור בסתיו 2011, נדחו לתאריך לא ידוע ומאוחר יותר בוטלו לחלוטין. שלושה סיפורים (שהם שישה פרקים) מתוך העונה הצטלמו במלואם לפני מותה של סליידן. העונה האחרונה שודרה באוקטובר 2011 והסתיימה עם מונטאז' של סצנות בכיכובה של סליידן, בדמותה של שרה ג'יין, מתוך הסדרה ומתוך דוקטור הו, כמחווה לשחקנית המנוחה.
היי שלום, שרה ג'יין
ב-19 באפריל 2020, לציון תשע שנים למותה של אליזבת סליידן, שודר בערוצי המדיה החברתית של דוקטור הו ספיישל באורך 13 דקות שנקרא היי שלום, שרה ג'יין. (באנגלית: Farewell, Sarah Jane) הספיישל נכתב בידי ראסל טי. דייוויס, יוצר הסדרה.
הסיפור משמש כאפילוג לסדרה ומשתתפים בו טומי נייט (לוק), דניאל אנתוני (קלייד), אנג'ילי מוהינדרה (ראני), מינה אנוור (גיטה) וקייטי מאנינג (ג'ו ג'ונס), כולם משחזרים את תפקידם מהסדרה. כמו כן משתתפת גם סופי אלדרד, אשר גילמה את אייס, המלווה של הדוקטור בשנים 1987–1989.
החומות הרומיות בלוגו
החומות הרומיות בלוגו (בגליסית: Muralla de Lugo) מקיפות את כל העיר לוגו שבקהילה האוטונומית הספרדית גליסיה, וזוהי העיר היחידה באירופה המוקפת כולה בחומה רומית. החומות הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000.
היסטוריה
העיר הרומית לוקוס אוגוסטי הוקמה בשנים 15 עד 13 לפנה"ס. במהלך מלחמה שניהל אוגוסטוס באזור היה בעיר מחנה צבאי, והיה זה האתר שבו היא נבנתה לפי המתאר המקובל באותה תקופה. בתקופה שבה נבנתה העיר שרר באזור השלום הרומאי, ולפיכך לא היה צורך לבנות סביבה חומה. העיר שגשגה במאות השנים הראשונות לקיומה, בין השאר בזכות מרבצי המינרלים שבקרבתם שכנה, והייתה מרכז שלטוני ונקודה חשובה ברשת הדרכים שנבנו על ידי הרומאים. המבנים האופייניים של העיר הוא בנייני ציבור גדולים ווילות רומאיות יקרות ערך.
האזור סבל ממספר פלישות של שבטים פרנקים ואלמאנים באמצע המאה ה-2, שגורשו מהאזור לאחר שהצליחו לחדור לגבולות היספניה. ההשלכה העיקרית של הפלישות הייתה הקמת ביצורים עירוניים ברוב הפרובינקיות הרומיות המערביות. החומות של לוקוס נבנו בין 263 ל-276, ובנוסף להדיפת מתקפות של שבטים ברברים הן היו מיועדות גם נגד שבטים מקומיים שלא קיבלו באופן מלא את מרותם של הרומאים. השטח שהחומות הקיפו היה רק חלק משטח היישוב כולו.
החומות של לוגו היו חזקות, אך הן לא החזיקו מעמד מול הפלישה של הסואבים לחצי האי האיברי בתחילת המאה ה-5. הסואבים שרפו את לוגו עד היסוד. הסואבים גורשו מאוחר יותר על ידי הוויזיגותים ב-457, שהחליטו להקים את העיר מחדש. העיר נבזזה ונכבשה במהלך פלישת המורים לספרד ב-714, אך אלפונסו הראשון מאסטוריאס הצליח לכבוש אותה מחדש ב-755. העיר נהרסה פעם נוספת כאשר הנורמנים עברו דרכה במסעם לכיוון הים התיכון ב-968, ושוקמה מחדש רק במאה ה-11.
תיאור
השטח המוקף על ידי החומות הוא 344 דונם, ואורכן הוא 2,117 קילומטרים. עובי החומות הוא 4.2 מטרים בממוצע, ובשיאו שבעה מטרים. גובה החומות הוא בין 8 ל-12 מטרים. החומות עשויות משני חלקי אבן שביניהם ליבה המלאה באדמה, אבנים, ופיסות אבנים שעובדו מבניינים שנהרסו.
בחומה יש עשרה שערים, מתוכם נבנו חמישה בתקופה הרומית. ניתן להיכנס עם כלי רכב דרך שמונה מתוך עשרת השערים, ואילו השניים האחרים מיועדים למעבר הולכי רגל בלבד. ניתן להגיע אל המשטח שבראש החומה באמצעות חמישה גרמי מדרגות וסוללה אחת, ואילו מאמצע ראש החומה יש מספר גרמי מדרגות כפולים המובילים אל המגדלים. ההנחה היא שבעבר ניתן היה להגיע אל כל המגדלים באופן זה.
כיום (2009) קיימים 46 מגדלים שנבנו ביחד עם החומות, ובנוסף להם יש 39 מגדלים נוספים שנפגעו בדרגות חומרה שונות. המרווחים בין המגדלים אינם אחידים. המגדלים בנויים משתי קומות, רובם דמויי חצי מעגל, ורוחבם הוא בין 5.4 ל-12.8 מטרים. הצורה של חלק מהמגדלים היא דמוית חרוט, ושל חלק קטן יותר דמוית מרובע. מעל למגדל הידוע בכינוי לה מוסצ'רה יש שרידים של מבנה שהכיל שני חלונות קשתיים.
בבניית החומות נעשה שימוש במגוון חומרים. רוב האבנים היו מצופות בגרניט ובצפחה, וישנם הבדלים בתנוחת האבנים ובגודלן. בחלק מהמקרים יסודות החומה עשויים מגרניט והקיר עשוי מצפחה. קיים גם דפוס בנייה נוסף ובו החצי או שני השלישים הנמוכים מצופים בגרניט ואילו החלקים שמעליהם בצפחה, אך עם גושי גרניט המפוזרים באורח לא אחיד.
בתקופה מאוחרת יחסית בשנות קיומה של החומה בוצרו חלק מהאזורים של חלקה העליון. בין 1836 ל-1837 בוצעו בחומה עבודות שיפוצים, על מנת להקים מבצר שיתאים לצורכי התקופה.
שער פאלסה ושער מיניה הם השערים שהשתמרו בצורה הטובה ביותר, וניתן להבחין בהם בשני המגדלים ובקשת הקמרונית, וכן שרידים של חדר המשמר בחומה הפנימית.
החברה הימית להובלת פרי
החברה הימית להובלת פרי הייתה חברת ספנות ישראלית פרטית שפעלה ברחבי העולם בשנים 1962–1977 והתמחתה בהובלת מטענים בקירור. מרכז החברה היה בחיפה.
הקמת החברה
הוא רתם לרעיון את יעקב מרידור, שותפו בחברת הדיג "אטלנטיק", ושניהם הקימו בשנת 1962 את "החברה הימית להובלת פרי". מרידור הצליח לגייס משקיעים למיזם החדש, ואילו ברנר גייס צוות הקמה מקצועי שכלל מהנדסי אוניות וארכיטקטים ימיים, מהנדסי חשמל, מומחי קירור, טכנאים, כלכלנים ואנשי כספים.
צי האוניות
כל אוניות החברה תוכננו ונבנו מראש בהתאם לייעודן, תוך הקפדה על מהירות גבוהה (20 קשר ויותר), על גודל (למרבית האוניות היה נפח אחסנה בקירור של יותר מ-400,000 רגל מעוקב) ועל טכנולוגיות חדישות בתחום הקירור. בהמשך, עם התפתחות הטכנולוגיות, נבנו אוניות עם חדרי מכונות לא-מאוישים ועם שליטה ממוחשבת בטמפרטורת המחסנים.
ברנר, שהתנסה במלחמת העולם השנייה בהפלגה באוניות סוחר שגויסו למשימות תובלה צבאיות, הנחה את המתכננים לדאוג לחיזוקים במחסני אוניות הקירור, כך שהאוניות יוכלו, במקרה הצורך, להוביל תחמושת וציוד צבאי. כמו כן הונחו המהנדסים לדאוג לחיזוק הסיפון האחורי, כך שמסוק יוכל לנחות עליו.
בשנת 1963 החלה בניית האונייה הראשונה של החברה, "לימון-קור", במספנות "אקרס" בנורווגיה, שם כבר היו לבעלי "החברה הימית" קשרים (בענייני חברת הדיג "אטלנטיק"). הספינה הושקה בקיץ 1964 ובתוך שנה הושלמה בנייתן של עוד שלוש אוניות אחיות. בהמשך בנתה "החברה הימית" עוד אוניות קירור בנורווגיה, אך אוניות נבנו גם במדינות אחרות ובהן דנמרק, גרמניה ובריטניה.
בשיא פעילותה הפעילה "החברה הימית" 42 אוניות (חלקן אוניות חכורות ואוניות בניהולה), שהפליגו בדגלי ישראל, בריטניה וגרמניה ("החברה הימית" החזיקה בכמחצית מנפח ההובלה בקירור של אוניות מודרניות בעולם).
פעילות
כבר מראשית פעילותה השתלבה החברה בשוק ההובלה בקירור, בעיקר בשל היתרונות הטכנולוגיים של ספינותיה. לדוגמה: בזכות מהירותן הגבוהה של אוניות החברה הגיעה התוצרת מהר יותר לשווקים, דבר בעל חשיבות רבה כשעוסקים במוצרים שאורך חיי המדף שלהם מוגבל.
תחילה ניסו המתחרים להיאבק ב"חברה הימית" באמצעות הורדת מחירי ההובלה, אך הדבר לא עלה בידם. בשלב מסוים קיבלה "החברה הימית" הצעה מחברת ספנות ותיקה (חברת "סלן" של תאגיד "סלניה", שהפעילה עשרות אוניות), להיכנס לשיתוף פעולה ארוך טווח, וכך בראשית 1971 נחתם הסכם השיתוף ביניהן. בתוך זמן קצר השתלטו שתי החברות על שוק ההובלה הימית בקירור.
קווי ההפלגה של "החברה הימית" חבקו את העולם כולו. אוניותיה פקדו נמלים באירופה, באמריקה הצפונית, באמריקה הדרומית, באפריקה, באוסטרליה וניו זילנד וביפן. המטען כלל פירות מסוגים שונים אבל גם בשר, בין השאר בזכות יכולת ההובלה בטמפרטורות של 30 מעלות מתחת האפס (כמות הבשר השנתית שהובלה באוניות החברה הגיעה ל-40,000 טון).
אחת הבעיות הקיימת בהובלה בקירור היא שבנמל היעד אין בהכרח סחורה בקירור המיועדת לייצוא. "החברה הימית" ניצלה את הסיפונים המחוזקים והובילה מכוניות ב"דרך חזרה".
אוויטה (פירושונים)
מקומות
}}
החברה הימית להובלת פרי
פעילות מיוחדת
חלק מההובלות והפעילויות של "החברה הימית" חרגו מהובלה בקירור. ערב מלחמת ששת הימים הובילה אחת מאוניות החברה תותחים נגד מטוסים שצה"ל נזקק להם. חודשים ספורים אחר כך הביאה החברה משלוח של דובונים לחיילי צה"ל, שנתקלו לראשונה בחורף הקר ברמת הגולן.
בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 החליט חיל הים להעביר כמה ספינות טילים מחיפה למפרץ אילת. תעלת סואץ הייתה סגורה והדבר חייב הפלגה ארוכה סביב אפריקה. "החברה הימית" סייעה לחיל הים בתדלוק האוניות במהלך ההפלגה הארוכה (מבצע מוניטין ומבצע בציר ענבים).
במלחמת יום הכיפורים הוקם במשרדי "החברה הימית" מרכז הפעילות של רת"י (הרשות לתובלה ימית בשעת חירום). אוניות החברה (אחת ששהתה בארץ ושתיים ששהו בדרום אמריקה) הופנו לארצות הברית שם הטעינו ציוד צבאי חיוני והובילו אותו ארצה. מהירותן הגבוהה של ספינות החברה וחיזוקי הסיפונים שבוצעו בהן הוכיחו את עצמם.
קריסת החברה
"החברה הימית" צמחה בקצב מהיר, ובנוסף להובלה בקירור נכנסו בעלי החברה (באמצעות חברות-בנות של "החברה הימית") לתחומי פעילות נוספים, ובהם בניית מכליות והובלת נפט. משבר האנרגיה של 1973 גרר זעזועים חריפים במחירי הדלק (שעלו) אך גם במחירי המכליות (שירדו). כתוצאה מכך נקלעה "החברה הימית" לקשיי נזילות חמורים. אוניות החברה, ששימשו ערבות למיזמי הבנייה החדשים, נמכרו, ובשנת 1977 חדלה "החברה הימית" להתקיים.
סוזאנה הרקר
סוזאנה הרקר (באנגלית: Susannah Harker; נולדה ב-26 באפריל 1965) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלייה. ב-1990 הייתה הרקר מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה על תפקידה כמטי סטורין בסדרת הטלוויזיה הבריטית "בית הקלפים".
ביוגרפיה
הרקר נולדה בלונדון. היא בתם של השחקנים פולי אדמס וריצ'רד אוונס. אחותה קרוליין הרקר אף היא שחקנית. היא ואחותה חונכו כקתוליות, ולמדו בבית ספר פרטי שהוא מנזר ופנימיה שנוהל על ידי נזירות בסאסקס. אחר כך למדה בבית הספר למשחק " Central School of Speech and Drama" בצפון לונדון.
הרקר הופיעה הן ביצירות עכשוויות והן ביצירות קלאסיות, על במות התיאטרון ועל מסכי הקולנוע והטלוויזיה.
בשנים 1990 ו-1991 שיחקה לצדו של קלייב אוון בסדרת הטלוויזיה "צ'אנסר". בעיבוד משנת 1991 לספרה של ג'ורג' אליוט "אדם ביד" גילמה את דמותה של דינה מוריס. היא כיכבה בתפקיד ג'יין בנט במיני-סדרה "גאווה ודעה קדומה", העיבוד הטלוויזיוני של ה-BBC משנת 1995 לרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן. ב-1998 שיחקה לצדו של טרוור איב בסדרת הטלוויזיה "Heat of the Sun" בתפקיד אמה פיצג'רלד, אהובתו של רב פקד טייבורן.
עוד הופיעה הרקר במחזה "On the Shore of the Wide World" מאת המחזאי סיימון סטיבנס. היא גילמה את ספיר בהפקת אודיו של " Big Finish Productions" לסדרה " Sapphire & Steel". שלושת החלקים של הסדרה יצאו על גבי תקליטורים בין 2005 ל-2008. ב-2003 גילמה את קלייר קייטלי בסדרה "Shada", גרסת תסכיתים של "דוקטור הו", יחד עם פול מקגאן. בדצמבר 2011 השתתפה הרקר בדרמה "ג'יימס הריוט הצעיר" של ה-BBC. ב-2012 חזרה לבמת התיאטרון ושיחקה בתפקיד סו בהפקה הלונדונית של "המסיבה של אביגיל" מאת מייק לי.
במהלך שנת 2014 כיכבה הרקר בתיאטרון גייט שבדבלין במחזה "The Vortex" מאת נואל קאוורד. ב-2015 גילמה את מיס אלה רנטהיים בתסכית הרדיו של BBC Radio 4 לפי המחזה "יון גבריאל בורקמן" מאת הנריק איבסן.
חיים אישיים
הרקר הייתה נשואה לשחקן איאן גלן משנת 1993 ועד 2004. לזוג נולד בן אחד. בין 2006 ל-2008 הייתה לה מערכת יחסים עם השחקן פול מקגאן.
סביון (יישוב)
סַבְיוֹן הוא יישוב בבקעת אונו שבמחוז המרכז. היישוב משתייך יחד עם גני יהודה למועצה מקומית סביון. היישוב נקרא על שם פרח הסביון האביבי, הפורח באביב בצהוב בולט, והופך בקיץ ל"סב" – תפרחת זרעים שעירה ולבנה, המזכירה שערות שיבה.
סביון נחשב לאחד היישובים העשירים ביותר בישראל. רוב המבנים ביישוב הם צמודי קרקע, ובלב היישוב נובע נחל אונו, המהווה את אחד מיובליו של נחל יהוד.
בדצמבר 2021, הוכרזה המועצה כרשות איתנה.
היסטוריה
סביון נוסד על אדמות הכפר הערבי יהודייה (עבאסייה), שתושביו גורשו על ידי האצ"ל במלחמת העצמאות. הוא הוקם על ידי חברת אפריקה ישראל להשקעות כפרבר שקט עבור איש העסקים העובד בעיר, עם דגש על עולים מיהדות דרום אפריקה, בריטניה וארצות הברית. בשלב הראשון שווקו במקום מגרשים בני חמישה דונמים הכוללים שני דונם פרדס, לצורך בנה ביתך. אכלוס הבתים הראשונים יועד לאביב 1955. ראשון המשתכנים ביישוב היה יעקב גרי.
במאי 1955, בעת שהתגוררו במקום כ-25 משפחות, נפתח בסביון מועדון ספורט עם בריכה, שנתן למקום דחיפה של שכונה יוקרתית. בסוף 1959 היו בסביון 100 בתים. בסוף שנת 1962 היו ביישוב כ-200 משפחות ועוד 70 בתים היו בהליכי בנייה. בשנת 1965 שווקה חברת אפריקה ישראל וילות ביישוב על מגרשים של 1,200 מ"ר, תחת הסיסמה "בחירתם של הבכירים". בסוף 1968 היו בסביון כ-470 משפחות.
מועצה מקומית
סביון החל את דרכו כיישוב חקלאי אשר השתייך למועצה אזורית מפעלות אפק ונוהל על ידי ועד מקומי אשר היה גובה את המיסים ישירות מידי התושבים. לאחר רפורמה אשר העבירה את גביית המיסים לידי המדינה, הועברו כספי המיסים ישירות מהמדינה לוועד המקומי. בשנת 1977 שונה הנוהג והכספים הועברו למועצה האזורית במקום לוועד המקומי. הוועד הגיש עתירה לבג"ץ בדרישה לקבל את הכסף, אך העתירה נדחתה. בתגובה, הצליחו פרנסי היישוב בהובלתו של ראש הוועד טוביה לשם בשנת 1978 לגרום למשרד הפנים לנתק את היישוב סביון מהמועצה האזורית ולהפוך אותו למועצה מקומית נפרדת.
שטח השיפוט של המועצה המקומית סביון היה 2,850 דונם.
בשנת 2003 צורף המושב השיתופי הסמוך גני יהודה למועצה מקומית סביון, במסגרת פרויקט איחוד הרשויות של משרד הפנים.
משנת 1973 כיהן הרב דוד ברודמן כרב היישוב כשבשנת 2016 פרש לגמלאות, לאחר שפרש מכהנים בפועל ברבנות הרב שמואל ביסטריצקי והרב נחמיה רוטנברג על אף שלא נערכו בחירות רשמיות לרבנות היישוב.
בדצמבר 2021 הכריזה שרת הפנים איילת שקד על מועצה מקומית סביון, כרשות איתנה, לאחר שנמצאה ללא גירעון שוטף וללא מענק איזון, התנהלותה תקינה ונמצאה כמסוגלת לנהל את כל עניינה באופן עצמאי. בכך הצטרפה ל-28 רשויות איתנות במדינה ול-7 רשויות נוספות שהוכרזו יחד איתה.
ראשות המועצה
ראש המועצה הראשון היה טוביה לשם שכיהן בשנים 1978–1983. לשם גם היה ראש הוועד בשנים 1974–1977 והוביל את הפיכתה של סביון למועצה מקומית. בתקופתו כראש מועצה שופץ בית הראשונים שהפך לספרית היישוב. ראש המועצה השני היה לסלי שנן. בשנים 1989 ועד 1993 כיהן כראש מועצה שמואל (בונדי) דרור. בשנת 1993 נבחרה מרשה כספי לראשות המועצה והייתה האישה הראשונה ונכון להיום גם האחרונה שכיהנה בתפקיד זה, היא כיהנה עד שנת 1998.
רוממיה הלוי-סגל שימש כראש המועצה המאוחדת משנת 1999 עד לפטירתו ב-17 באפריל 2008. כראש מועצה זמני כיהן מושיק ליפץ. בבחירות מקומיות שנערכו בחודש נובמבר 2008 נבחר ליפץ כראש המועצה ברוב של כ-75%. בבחירות שנערכו באוקטובר 2013 נבחר מוטי לנדאו כראש המועצה, ובבחירות שנערכו באוקטובר 2018 נבחר לקדנציה נוספת.
כלכלה
נכון לנתוני אשכול המדד החברתי-כלכלי של הלמ"ס ב-2019, סביון הוא היישוב העשיר ביותר בישראל. בעיקר בגלל שחברת אפריקה ישראל שיווקה וילות ביישוב על מגרשים של 1,200 מ"ר, דבר שהמריץ אנשים מבוססים כלכלית להתגורר בתחומיו.
ביישוב ישנו קאנטרי קלאב בשם "קאנטרי קלאב סביון", וישנו גם קניון בשם G סביון.
בית הראשונים
במרכז סביון מצוי אחד מבתי המושבה יהוד, שהיה ביתו של אביו של השומר אברהם שפירא. הבית שוקם על ידי הרשות המקומית ומשמש לצורכי ציבור. בבית שני חדרים ומרתף. במקום תצוגה של צילומים מימיה הראשונים של המושבה. מאחוריו חצר קטנה מוקפת קיר אבנים ובו פתחים קטנים לתצפית ולהגנה. בחצר גם אוסף של רעפים שהיו בשימוש בראשית ההתיישבות היהודית בארץ ישראל. בתחילת שנות ה-70 חודש המבנה על ידי המהנדס משה בן חורין, תושב היישוב.
ליד "בית הראשונים" נמצאת אנדרטה לשואה ובית "יד לבנים".
אדולף היטלר
אדולף היטלר (בגרמנית: Adolf Hitler; 20 באפריל 1889 – 30 באפריל 1945) היה הקנצלר והפיהרר של גרמניה הנאצית בשנים 1933–1945, ומנהיג המפלגה הנאצית משנת 1921 ועד להתאבדותו בפיהררבונקר בברלין. היטלר חולל את מלחמת העולם השנייה, והיה אחראי להשלכות הנאציזם, ובהן, להשמדתם השיטתית והמאורגנת של למעלה משישה מיליון יהודים בשואה על פי "הפתרון הסופי", להשמדת מיליוני בני אדם נוספים, לחורבן מדינות רבות באירופה, לפשעים נגד האנושות ולפשעי מלחמה. את רעיונותיו הגזעניים, האנטישמיים והלאומניים הקיצוניים צרף היטלר ביחד באידאולוגיה של הנאציזם, שהיה מנסחה הראשי ואשר משתקפת בספרו "מיין קאמפף".
היטלר נולד בחבל דובר־הגרמנית של האימפריה האוסטרו־הונגרית, ועבר לגרמניה ב־1913. בעת מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הגרמני כחייל ועם סיומה עבר לשרת כסוכן סמוי במעקב אחר התארגנויות מרקסיסטיות. ככזה הזדמן לאספה של "מפלגת הפועלים הגרמנית", התאגדות זעירה שרעיונותיה מצאו חן בעיניו. באמצעות כישרונו הרטורי התקדם בה עד שמונה ליושב ראש בזמן ששמה כבר שונה ל־"מפלגה הפועלים הגרמנית הנאציונל־סוציאליסטית". היטלר הנהיג ניסיון הפיכה צבאית כושל נגד ממשלת בוואריה, נאסר ושהה בכלא במשך שמונה חודשים, אותם ניצל לכתיבת "מיין קאמפף". לאחר שחרורו שיקם את המפלגה, תוך הכפפתה לשליטתו המוחלטת בתור "הפיהרר", או המנהיג. על רקע המשבר הכלכלי העולמי שפגע קשות ברפובליקה הגרמנית צברה המפלגה הנאצית כוח ותמיכה רחבה. בינואר 1933, לאחר שקיבלה המפלגה כשליש מן הקולות בבחירות לרייכסטאג, עלו הנאצים לשלטון, והיטלר מונה לקנצלר. הוא חיסל בהדרגה את הדמוקרטיה הגרמנית המפוררת בתהליך של הפיכה עצמית ולאחר מות נשיא גרמניה הינדנבורג בשנת 1934 הפך לדיקטטור לכל דבר.
כשליט גרמניה הנהיג היטלר שלטון רודני וסמכותני. הוא הכין את המדינה לקראת מלחמה כוללת מתוך שאיפה לבטל את ההפסדים הטריטוריאליים של מלחמת העולם הראשונה, וכדי להגשים את הפאן־גרמניות ברייך אחד מאוחד ולמגר את הקומוניזם. בין היתר סיפח את אוסטריה ולאחר הסכם מינכן גם השתלט בשלבים על צ'כוסלובקיה. ב־1939 פלש היטלר לפולין ופתח את מלחמת העולם השנייה. ביוזמתו ובהשראתו של היטלר נערך במהלך המלחמה רצח עם במיליונים של יהודים ולא יהודים, זאת בהתאם לעקרונות הגזעניים של הנאציזם שיש לשעבד או להשמיד את מה שכינו כ־"הגזעים הנחותים".
"רייך אלף השנים" שהיטלר הבטיח לגרמניה, או "הרייך השלישי", החזיק מעמד 12 שנים בלבד עד כניעתה של גרמניה הנאצית. רבים ברחבי העולם רואים בהיטלר ובהנהגת הרייך כאחראים לביצוע פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות מהקשים ביותר בהיסטוריה האנושית בכלל ובעת החדשה בפרט (גם בעקבות משפטי נירנברג). בשיא כוחה, כבשה גרמניה הנאצית את מרבית יבשת אירופה. כשבעלות הברית החלו לגבור עליה ופלשו לשטחה, שלל היטלר כל אפשרות לכניעה והורה על מלחמה טוטלית בשאיפה לניצחון או חורבן גמור. בימיה האחרונים של המלחמה הוא האשים את העם הגרמני בתבוסה והורה על החרבת ארצו עד היסוד. לקראת סיום הקרב על ברלין התאבדו היטלר ובת זוגו אווה בראון בפיהררבונקר.
מוצא והורים
היטלר נולד ב־20 באפריל 1889 בעיירה האוסטרית הקטנה בראונאו אם אין, שנמצאה אז בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית (אוסטריה עילית כיום), סמוך לגבול בוואריה שבגרמניה.
אביו אַלוֹיס (Alois) נולד ב־1837 מחוץ למסגרת הנישואין למריה אנה שִׁיקֶלְגְרוּבֶּר (Schicklgruber) וזהותו של האב אינה ידועה. בהיותו בן חמש נישאה אמו ליוהאן גאורג הִידְלֶר (Hiedler), ועם מותה חמש שנים אחרי כן, עבר אלויס לחזקת אחיו של יוהאן גאורג – יוהאן נפומוק הידלר. בגיל צעיר קץ אלויס בחיי החווה שבה גדל ועבר לווינה. הוא עבד זמן מה כשוליה אצל סנדלר. מאוחר יותר, הצליח להתמנות לפקיד מכס בשירות הציבורי האוסטרי, מינוי שנחשב אז משאת נפש. עם הזמן התקדם אלויס בעבודתו עד לדרגת מפקח, ובשנת 1875 הפך לעוזר מפקח ראשי במכס באזור מגוריו, הדרגה הגבוהה ביותר הזמינה לאדם בעל השכלת בית-ספר יסודי.
אלויס נישא פעמיים, ומן הנישואים הללו נולדו לנשותיו שני ילדים (אנגלה ואלויס הבן). בשנת 1885, כאשר היה בן 48, נישא בשלישית, לאחייניתו קלרה פלצל, שהרתה לו בעוד אשתו שוכבת על ערש דווי. קלרה ילדה ארבעה בנים. שלשה מהם מתו בינקותם, ואילו הרביעי – אדולף – שרד.
ילדות ונעורים
בשנת 1895 החל אדולף היטלר ללמוד בבית הספר היסודי, באותה השנה פרש אביו לפנסיה, ושהותו המתמדת בבית השפיעה מאוד על חייו של היטלר הצעיר שספג מאביו מהלומות באופן יומיומי. המתח בין האב ובנו גבר עם מותו של אחיו אדמונד כשבכך נותר אדולף בנו היחיד של אלויס והפך למוקד שאיפותיו ורצה כי בנו ימשיך את דרכו בשירות הממשלתי – תוכנית שהיטלר הצעיר לא נטה לה כלל. ב־3 בינואר 1903, כאשר היה אדולף היטלר כמעט בן 14, מת אביו אלויס במפתיע מדימום בריאות.
בשנת 1907 החליט היטלר לנסות להתקבל ללימודים באקדמיה לאמנות בווינה. אמו חלתה אותה עת בסרטן השד ועברה ניתוח כריתת שד, היטלר טיפל בה בנאמנות אך המשיך בהכנותיו להתקבל לאקדמיה. היטלר קיבל כספים בירושה מדודתו ונסע לווינה לבחינות. הוא נדחה בנימוק כי אין לו כישרון ציור של ממש, וכי הייעוד החלופי האפשרי עבורו הוא בתחום האדריכלות, מסלול שהיה חסום בפני היטלר משום שלא השלים את לימודיו התיכוניים ולא היה יכול להתקבל ללימודי הנדסת בניין. היטלר, שהרבה להתרברב קודם לכן בעתידו כיוצר, לא סיפר על כישלונו לקרובי משפחתו, ונמנע מאזכור אי קבלתו אף בפני חברו הטוב, אוגוסט קוביצק.
לאחר מכן שב היטלר לביתו כדי לטפל באמו הגוועת. הוא נועץ ברופא, יהודי בשם אדוארד בלוך, שהמליץ על טיפול דרסטי – הזרקת חומר בשם אידופורם ישירות לאזורים שנפגעו מהסרטן. יש שטענו טענה מוטעית כי אכזריות הטיפול – המיטב שהיה לרפואה להציע באותם ימים לטיפול בסרטן – הולידה את שנאתו של היטלר ליהודים, אולם היטלר לא נטר טינה לבלוך, וכשהחלו רדיפות היהודים באוסטריה תחת שלטונו מאוחר יותר, איפשר לבלוך לעבור לגור בארצות הברית.
ב־21 בדצמבר 1907 נפטרה אמו של היטלר והוא עבר להתגורר בווינה יחד עם אוגוסט קוביצק. היטלר המשיך באורח החיים הבוהמייני שסיגל לעצמו מאז נשר מלימודיו בבית הספר התיכון; קוביצק תיאר אותו כציפור לילה. היטלר היה ישן עד הצהריים, יוצא לטיולי הליכה בעיר, ואז נשאר ער עד השעות הקטנות של הלילה, כשהוא מלהיב את עצמו ואת קוביצק בתיאורים נלהבים של העתיד הגדול המצפה לשניהם, על אדריכלות ועל המוזיקה של ריכארד ואגנר שאהב מאוד. היטלר לא ניסה למצוא עבודה. ביום היה מתלבש כאמן, ובלילה התלבש כג'נטלמן צעיר שעיתותיו בידו. לעיתים קרובות נהג לבלות באופרה, ובמיוחד באלו של ואגנר.
התגבשות התפיסה הגזענית והאנטישמית
בטרם צץ הראיון עם אליזבת גרינבאואר, לא התגלה מעולם שום מסמך מהימן שמעיד על עמדותיו האנטישמיות של היטלר טרם קיץ 1919. היטלר עצמו טען שנעשה אנטישמי ממניעים פוליטיים בזמן היותו איש צעיר בווינה. עם זאת, מאז פרסמה ההיסטוריונית הגרמנית־אוסטרית בריגיטה האמאן את מחקרה פורץ הדרך "וינה של היטלר: חניכתו של דיקטטור" (1998), הסוקר את שנותיו בבירת אוסטריה משנת 1907–1913, מקובל לראות בטענותיו של היטלר על התפתחות האנטישמיות שלו – טענות בדיוניות, המעידות על תבונה פוליטית. שלושה הסברים שונים להולדת האנטישמיות הפוליטית של היטלר מתחרים כעת זה בזה. הסבר אחד מאתר את מקור האנטישמיות המתלהמת של היטלר בחוויות שחווה בששת החודשים הכאוטיים של המהפכה בעיר, בייחוד בזמן הרפובליקה הסובייטית הבווארית קצרת הימים במינכן, באפריל 1919. על פי הסבר זה, בלב ההמרה של היטלר לאנטישמיות עומדת תפיסת נגד לבולשביזם, והטענה היא שהיטלר היה שותף לאמונה הפופולרית שהיהודים עמדו מאחורי המהפכה. על פי ההסברים השני והשלישי, ההתנהגות של היטלר בזמן המהפכה מעידה על משהו אחר: בששת חודשי המהפכה לא היה היטלר אנטישמי אנטי־מהפכני דווקא, אלא ישב על הגדר מבחינה פוליטית, או אפילו היה מוכן לתמוך במהפכה. בעקבות ההסבר העכשווי, המשפיע ביותר, אפשר לומר שהיטלר אימץ בראשונה את האנטישמיות כאשר שירת בצבא הפוסט־מהפכני במינכן, שבו הוכשר לשמש תועמלן נגד המהפכה. היטלר, כך נאמר, פשוט ספג את האנטישמיות שהייתה סביבו. למעשה, האנטישמיות של היטלר לא הייתה מקורית, ואלא פשוט האנטישמיות של הצבא הפוסט־מהפכני במינכן. היטלר טען שהקשיים שהתגבר עליהם בבירת אוסטריה גילו לו את כוחה של האנטישמיות להסביר את העולם. הוא רצה שהקוראים יאמינו שהאנטישמיות הפוליטית שלו הבשילה עוד בטרם עבר מווינה לגרמניה.
בגיל 21 החל להתעניין בפוליטיקה. באחד הימים צפה בתהלוכת מחאה גדולה של פועלים בווינה, והחל לקרוא וללמוד על הפוליטיקה של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית. הוא התפעל מהשימוש שעשתה המפלגה בכוח ובהפחדה ככלי להשגת יעדים פוליטיים.
היטלר אהב לקרוא, אם כי קריאתו נטתה תמיד לאקלקטיות. לצד חיבה ארוכת שנים לכתבי קארל מאי ונטייתו לקריאת צהובונים שערורייתיים, הוא טען כי קרא יצירות של פילוסופים כניטשה, הגל, פיכטה, וגם של הפילוסוף האנגלי הגזעני צ'מברלין. רעיונותיו התגבשו משברי מידע שליקט מכל הבא ליד עד לבניית תפיסת העולם שתבוא לכדי ביטוי מלא בספר "מיין קמפף". בווינה של אותה התקופה האנטישמיות גאתה. בדוכנים בעיר ניתן היה לקנות חוברות ועיתונים אנטישמיים. ראש העיר היה קרל לואגר, אנטישמי ידוע וחבר המפלגה הסוציאל-נוצרית, שאנטישמיות הייתה חלק ממצעה. היטלר העריץ את לואגר על יכולתו להשתמש באיבה ככלי מניפולטיבי חזק. היטלר הושפע גם מלאנץ פון ליבנפלס, בעל המגזין הגזעני "אוסטרה" ומגאורג ריטר פון שנרר, פוליטיקאי וינאי אנטישמי שממנו שאל את רעיון עליונות הגזע הארי.
בספרו "מיין קמפף" טוען היטלר שכאשר עיין בחוברת אנטישמית בפעם הראשונה פשוט השליך אותה מידיו –. אך באותו ספר עצמו מתאר היטלר את המהפך שחל בו –. היטלר החל להתעמק בנושא, או ליתר דיוק, לעיין בפמפלטים, ספרונים וצהובונים אנטישמיים. , טען בספרו, אולם האנטישמיות של היטלר עדיין לא ניכרה והוא המשיך למכור ציורים שצייר בבית המחסה לידידו היהודי יוזף נוימן, בעל חנות לתמונות בעיר.
בגיל 24 עזב היטלר את וינה כדי להימנע מגיוס לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית, שאותה תיעב מימי בחרותו. היטלר לא אהב את השלטון הקיסרי ואת אופייה הרב-לאומי של אוסטרו-הונגריה ודגל בהשקפות גרמניות לאומניות. ב־"מיין קאמפף" טען:. במאי 1913 עבר לגרמניה, והתיישב במינכן. השלטונות האוסטריים איתרו אותו, וכדי להימנע מללכת לבית הסוהר, כתב היטלר מכתב לקונסוליה האוסטרית בגרמניה וסיפר להם על שנותיו הקשות בווינה. טון המכתב, שהגיע לשלטונות האוסטריים, הרשים אותם. הם הזמינו את היטלר לבדיקה רפואית, ובה נמצא היטלר בלתי כשיר לשירות צבאי.
מלחמת העולם הראשונה
ב-7 באוקטובר 1916, נפגע היטלר ברגלו מרסיס של פגז בקרב על הסוֹם והועבר לאשפוז בגרמניה. זו הייתה הפעם הראשונה מחוץ לחזית מזה שנתיים. לאחר שהחלים, נסע לטייל בברלין, ולאחר מכן הוצב לתפקיד קל במינכן. במינכן נדהם היטלר לראות את האדישות של האנשים כלפי המאמץ המלחמתי. מאוחר יותר, הוא נטה לתלות את האשם ביהודים, בהם ראה קושרי קשר נגד המאמץ המלחמתי הגרמני.
כדי להתרחק מהאזרחים הלא אכפתיים, ביקש היטלר לשוב אל חבריו בחזית ונשלח לשם במרץ 1917. אחרי שבדצמבר 1914 קיבל היטלר את אות "צלב הברזל" מדרגה שנייה, הוא קיבל באוגוסט 1918 את אות צלב הברזל מדרגה ראשונה, עיטור נדיר למדי לחייל שאינו קצין (דרגתו של היטלר הייתה טוראי-ראשון, גפרייטר). האירוניה היא, שאת ההמלצה לצלב הברזל נתן מפקדו של היטלר, השליש היהודי של גדודו הוגו גוטמן, עובדה שהיטלר השתדל להסתיר בשנים שלאחר מכן. על אף שהיה חייל טוב, לא נחשב היטלר מתאים לפקד כקצין, גם מטעם היעדר רכוש, דבר ששימש עדיין באותה תקופה אלמנט חשוב בקביעת אפשרות קידום בדרגה.
ככל שהתקדמה המלחמה והכף הלכה ונטתה כנגד הגרמנים, נטה היטלר יותר ויותר לדכדוך. הוא היה מתבודד ומשתלח ב"יריבי גרמניה", היהודים והמרקסיסטים. באוקטובר 1918, בעקבות מתקפת גז בריטית ליד איפר (Ypres), סבל היטלר מעיוורון זמני ונשלח לטיפול בבית חולים צבאי.
ב-10 בנובמבר 1918 נכנס כומר זקן לאולם שבו שכב היטלר והודיע שהמלחמה הסתיימה. גרמניה הובסה. הקייזר וילהלם השני הודח ובית הוהנצולרן נפל. גרמניה הקייזרית הפכה לרפובליקת ויימאר. היטלר תיאר את תחושותיו ב"מיין קמפף": "ואז חלפו ימים נוראים, ונוראים יותר היו הלילות. ידעתי שהכול אבוד... בלילות אלו השנאה בי גברה, השנאה אל אותם אלה האחראים לתבוסה". לדעת היטלר, האחראים לתבוסה היו הפוליטיקאים בגרמניה, ובעיקר היהודים.
תחושתו זו של היטלר לא הייתה חריגה בקרב גרמנים אחרי המלחמה. הסכם ברסט-ליטובסק עם ברית המועצות היה נוח לגרמניה ואף חיסל את הלחימה בשתי חזיתות. במערב, אחרי תחילת מתקפת האביב של 1918, היו הכוחות הגרמנים רחוקים רק מאה ועשרים קילומטרים מפריז. הניצחון נראה בהישג יד, עד שהקייזר וילהלם השני אף הורה להפוך את יום 24 במרץ, בו הופגזו פאתי פריז, ליום של חג לאומי בגרמניה.