cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית הספר אליאנס (ירושלים)
תולדות בית הספר
כשהתרבו התלמידים, רכשה חברת כי"ח בסמוך למבנה הראשי חלקת אדמה שעליו בנתה, בתמיכת הברון הירש, בנין לתלמידי הפנימייה שיגיעו מחוץ לירושלים. בנין זה, שסמל 'כל ישראל חברים' מתנוסס בראשו, ניצב עדיין ברחוב כי"ח. בליל חנוכה ב-1 בדצמבר 1898 נחנך בית הפנימייה ברוב עם והדר. המורה דוד ילין מתאר "אולם גדול ורחב ידיים, אשר קירותיו עטופים פרוכות משי שונות מרוקמות רקמות זהב, ועליהן מלמעלה תמונות גדולי עמנו; ובתוך החדר בין העמודים שער נהדר עשוי כולו ענפי ירק ופרחים רעננים, ודגלי ממשלתנו הרוממה מנפנפים בכל עבריו". בהזדמנות זו, בשנת 1899, משהחל לפעול בנין בית ספר חדש זה, הוחלט לפצל את ההנהלות ונתמנו מנהלים נפרדים אחד לתורה והאחר למלאכה. כהונתו של ניסים בכר כמנהל 'תורה ומלאכה' הסתימה ונתמנה סגנו אלברט ענתבי, חניך דמשק וקושתא. החלטה נוספת שהתקבלה באותה שנה הייתה להפוך את העברית לשפת ההוראה בבית הספר. בעשור הראשון של המאה העשרים, בית הספר 'תורה ומלאכה' של כ"יח הוסיף לגדול ופתח גן ילדים, מחלקה למסחר ובית ספר לבנות בבנין החדש. מדריך ארץ ישראל משנת 1909 בעריכת אברהם משה לונץ סוקר את בתי החינוך בעיר הקודש ומספר 8 ברשימה הוא בית הספר לנערות כי"ח: "נוסד בתרס"ו. תלמידות 450 מורות 8 ומורה אחד. הלמודים: עברית, צרפתית מדעים ומלאכת יד. ההנהגה בידי ועד הכי"ח, המנהלת הגברת לעווי הרשער". ימים קשים לבית הספר החלו משפרצה מלחמת העולם הראשונה ובית הספר התקשה לפעול. צרפת הפכה לאויבת של טורקיה והשלטונות העות'מאניים עקבו בחשד אחר המוסד הירושלמי בעל הרוח הצרפתית. המנהל אלברט ענתבי גורש לדמשק וממנה לקושתא שם נפטר. פעילותו של בית הספר הידלדלה עד ש ב-1927 הבניין המקורי שברחוב יפו נסגר.
לאחר הסגירה
לאחר הסגירה הושכר מבנה בית הספר ברחוב יפו לבית היתומות ע"ש דוד וינגרטן ששכן בו עד שנות ה-50. מאז ועד 1970 פעלו בבנין בתי מלאכה ובתי דפוס. בשנת 1970 רכשה חברת "כלל" את הקרקע של המבנה הראשי, הרסה את הבניין ההיסטורי מ 1882 ובנתה במקומו, ברחוב יפו 97 את מרכז כלל, שתוכנן על ידי האדריכל דן איתן, כמרכז קניות מקורה, שמעליו בנין רב קומות. זה היה הקניון הראשון בעיר שלא התחבב על תושבי ירושלים ולא זכה להצלחה מסחרית. הריסת הבניין ההיסטורי לווה בביקורות של גופי שימור. כיום, התזכורת לבית הספר הוא שער הכניסה לחצר, אשר הועתק ממקומו והוא ניצב כיום ברחוב יפו, בכניסה לבית המשרדים. מיזם הבניה ברחוב יפו על חורבות 'תורה ומלאכה' כלל אגף נוסף, בנין 'חלונות ירושלים' הענק שהוקם לצד בנין כלל. בחזית בנין 'חלונות ירושלים' שפונה לרחוב יפו נותרו מן העבר שני בניינים דו קומתיים עם גג רעפים שהיו חלק ממתחם בתי אליאנס. בשנים שבהם פעל בית הספר, קומת הקרקע שלהם הושכרה לחנויות ובקומה העליונה התגוררו משפחות סגל המורים של בית הספר. גם הם יועדו להריסה במסגרת פרויקט 'חלונות ירושלים' אך ניצלו בהסכם מ 2004. בתחילת שנות האלפיים פעל בבית המורים הצלם יורם אמיר שהפעיל שם את מוזיאון 'קומה ומגדל' ואת גלריית 'שודדי י-ם', מחתרת מחאה של אמנים למען שימור בתים היסטוריים.
בסמוך, מעבר לכביש, בקרבת שוק מחנה יהודה, בנין בית הספר אליאנס שברחוב כי"ח המשיך לפעול. במלחמת העצמאות שוכנו במבנה עשרות משפחות מפליטי ימין משה. החל מ 1952 הפעילה אליאנס בבנין זה את בית הספר התיכון 'גימנסיה כרמיה', על שמו של אדולף כרמיה, שר המשפטים של צרפת ומי שעמד בראש כי"ח בשנים הראשונות. הגימנסיה פעלה לצד בית הספר לבנות. בחצר הוצבו מחיצות בין ביהס לבנות לבין הגימנסיה המעורבת. שער שנפתח לכוון שכונת אוהל משה שימש לכניסת הבנות. אלו היגיעו ברובן מהשכונות העניות הסמוכות לשוק מחנה יהודה, לבושות שמלות סינר כחולות עם צוארון רקום לבן. שמם של מורי אליאנס הלך לפניהם כמי שהתלבשו בקפידה בסגנון אירופי וראו עצמם כנושאי תרבות צרפת במזרח.
פרנק בורזייגי
פרנק בורזייגי (באנגלית: Frank Borzage; ), במאי ושחקן איטלקי-אמריקאי, הנודע בזכות הרומנטיקה המיסטית שבסרטיו.
ביוגרפיה
בורזייגי נולד ב1894 בסולט לייק סיטי, יוטה. הוא היה השני מבין 14 הילדים של המהגר האיטלקי לואיג'י בורזאגה, בזמנו כורה פחם יליד רונצונה (חבל טרנטינו-אלטו אדיג'ה) ושל אשתו השווייצרית-הגרמנייה מריה ריג (Ruegg) בעבר פועלת בבית חרושת למשי. הוא החל את דרכו בתעשיית הקולנוע ההוליוודית כשחקן סרטי ראינוע. בין השנים 1912–1918 כיכב ביותר מ-110 סרטים, רובם סרטים קצרים שלא נשתמרו. הבולט מבין סרטיו כשחקן היה "Intolerance: Love's Struggle Throughout the Ages", של הבמאי ד. וו. גריפית', אולם הוא הופיע שם רק כניצב.
שנה לאחר שהחל לשחק בסרטים, החל בורזייגי גם לביים סרטים קצרים, ולקראת סוף העשור הוא החל לביים סרטים ארוכים מ-20 דקות.
על סרטו "הרקיע השביעי" משנת 1927 קיבל את פרס האוסקר הראשון על בימויו. סרטים חשובים אחרים שביים הם "מלאך הרחוב" (1928), "כוכב מזל" (1929), "ילדה רעה", שזיכה את בורזייגי פעם נוספת בפרס האוסקר על בימוי, "A Farewell to Arms" - עיבוד ראשון לספרו של ארנסט המינגוויי, שהיה מועמד בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר (1932), "תשוקה" (1936) עם גרי קופר ומרלן דיטריך, "מטען מסתורי" (1940) - בו כיכבו קלארק גייבל וג'ואן קרופורד, ו"מיין הספרדית" - עם מורין או'הרה, שצולם בטכניקולור באולפני RKO, לראשונה מִזה עשור.
תרומתו לתעשיית הקולנוע זכתה להכרה כשבורזייגי קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד, מספר 6300.
גיורא זינגר
גיורא זינגר (נולד ב-16 בדצמבר 1983) הוא סטנדאפיסט, שחקן, קומיקאי ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה
גיורא זינגר נולד בעיר טרנופול שבאוקראינה, ברית המועצות, בנם של ז'אנה, אחות במקצועה, ובוריס, דוקטור להיסטוריה. בשנת 1990 עלה לישראל עם משפחתו והם השתכנו בכפר סבא, בה גדל והתחנך מגיל 6.
זינגר למד בתיכון אורט שפירא בעירו במגמת מחשבים, ולאחר לימודיו שירת במשך 6 שנים בשירות חובה וקבע ביחידות התוכנה של צה"ל בתפקיד תוכניתן. במהלך שירות הקבע סיים תואר ראשון במדעי המחשב במכללה למנהל.
בשנת 2009, עם סיום לימודי התואר ושירותו הצבאי, השתלב זינגר בתעשיית ההייטק בתפקיד מתכנת.
ב-2010 עשה שנת מכינה בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין, וב-2011 התקבל למסלול לימודי משחק תלת-שנתי בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים, שם למד בין השנים 2011–2014. לאחר סיום לימודיו עזב סופית את עולם התוכנה והחל להתמקד בעולם הבמה בלבד.
סטנדאפ
זינגר החל את דרכו כאמן סטנד-אפ עוד במהלך שירותו בצה"ל בשנת 2005 במסגרת ערבי הבמה הפתוחה של מועדוני הסטנדאפ קאמל קומדי קלאב וקומדי בר בתל אביב בהם גדל והתפתח בתור סטנדאפיסט ובהם השתלב והופיע באופן קבוע בתור אמן בית, בשנת 2015, לאחר שסיים את לימודי המשחק, יצא במופע סטנדאפ יחיד בשם "הקומי-ניסט" בו הוא מספר בין היתר על חייו כישראלי ממוצא רוסי.
בינואר 2015 במקביל לקריירת הסולו הקים זינגר ביחד עם 2 סטנדאפיסטים נוספים, יוסי גבני ועומר בורשטיין, את שלישיית בערך, במסגרתה הם החלו ליצור מערכוני רשת הומוריסטיים וסאטיריים אותם העלו ליוטיוב ולפייסבוק. המערכון הראשון שלהם - מאחורי הקלעים של דאעש היה להצלחה מסחררת והגיע למיליוני צפיות ברחבי העולם בתוך זמן קצר וזיכה אותם בין היתר בריאיון לעיתון "הניו יורק טיימס".
בתחילת 2016, במקביל לקריירת הסולו שלהם, יצאו השלושה גם במופע משותף של שלישיית בערך שהיה מבוסס על קטעי סטנדאפ ומערכונים והעלו לרשת עשרות מערכונים ויראליים במסגרת ערוצי היוטיוב והפייסבוק שלהם.
בינואר 2022 העלה סרטון פארודיה על השיר קאקדילה של עומר אדם.
טלוויזיה
בשנת 2009 השתתף בתוכנית הסטנדאפ "קומדי בר" בהנחיית יעקב כהן ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2010 השתתף בסדרה הקומית "דובדבני וקובץ'" ששודרה בערוץ 2
בשנת 2011 השתתף בתוכנית הסטנדאפ "ביפ קומדי בר" בהנחיית נטלי דדון ששודרה גם היא בערוץ 2.
בשנת 2012 השתתף בעונה השנייה בסדרת הדרמה "בלו נטלי", ששודרה ב-Yes, בתפקיד אנדריי.
בשנת 2014 השתתף בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "זגורי אימפריה".
בשנת 2018 השתתף בתפקיד ראשי, ביחד עם חבריו לשלישיית בערך ואסף אטדגי, בסדרת הדוקו-דרמה "קיסריה אקספרס" בהוט, התוכנית עוסקת בשלישיית בערך, אותה החליט האמרגן אסף אטדגי להביא כל הדרך להופעה בתיאטרון קיסריה.
החל מפברואר 2020 משתתף בסדרה הקומית "קומדי סטאר" בערוץ רשת 13.
חיים אישיים
בשנת 2016 התחתן זינגר עם שלי. הזוג מתגורר בתל אביב. לזוג בת שנולדה ב-2019 ובן שנולד ב-2022.
יער ירושלים
יער ירושלים הוא יער אורנים וברושים השוכן בהרי ירושלים בתחום העיר ירושלים, מקיפות אותו השכונות יפה נוף, בית וגן, קריית יובל, עין כרם, הר נוף, גבעת שאול ומושב בית זית. בשטח היער נמצא הגן הארכאולוגי מצפה כרם.
נטיעת היער
היער ניטע בין השנים 1956 ל-1958 על ידי הקרן הקיימת לישראל במימון של תורמים פרטיים. ביער ניטעו כמיליון עצים, בעיקר עצי אורן, וכ-5,000 ארזי הלבנון. בשנת 1962 החלה הקרן הקיימת לפתח את היער כפארק ומרכז נופש לתושבי ירושלים, הוקמה בריכת שחייה סמוך למושב בית זית, וב-1965 הקימה עיריית ירושלים והקרן לירושלים מרכז לקייטנות וגם בו הוקמה בריכת שחייה (היום מרכז ציפורי), המרכז נחנך ב-1969. בתהליך ארוך של למידה מתוך הניסיון בשטח, קרן קיימת לישראל פתחה תפיסות תכנוניות וניהוליות חדשות ליערות ולשטחים הפתוחים.
פיתוח ירושלים על חשבון שטח היער
בשיאו השתרע היער על פני כארבעת אלפים דונמים, אך במהלך השנים הצטמצם בעקבות התרחבות השכונות סביבו וכיום שטחו כאלף ומאתיים דונמים. עיריית ירושלים ביצעה מספר פרויקטים שהעמידו בסיכון את המשך קיומו של היער, והובעה לכך התנגדות ניכרת מצד ארגוני סביבה ותושבי העיר. בסוף שנות התשעים התארגנו ארגונים של חובבי טבע, איכות הסביבה והתושבים למאבק על עתיד היער ושימורו. כיום היער מוגדר על ידי קק"ל כ"יער קהילתי".
בין השאר הוקמו בשטח היער: תוכניות בתכנון או בביצוע:
היער וסביבותיו
הצמחייה ביער מורכבת בעיקר מעצי אורן למיניהם וכן מעצי ברוש, ארז, שיטה, חרוב, שקד, ועוד. בינות לעצים אפשר למצוא צמחים מטפסים כקיסוס. על הקרקע ובפינות הסלעים צומחים שרכים ופורחות כלניות ורקפות.
בין עצי היער שוכנים מיני עופות רבים וכן חסרי חוליות למיניהם ומגוון של זוחלים כנחשים, לטאות וצבי יבשה המהלכים לאיטם. עכבישי משפך הטווים בקוריהם את רשת הציד על שיחי הסירה הקוצנית ושבלולי יבשה מסוגים שונים המחפשים מסתור מפני החום, אף הם תושבים שכיחים ביער.
בשטח היער ובסמוך להר הרצל והר הזיכרון שוכן מוזיאון יד ושם. במרכז היער בין יד ושם לשכונת עין כרם נמצא מרכז נופש, "בית הארחה ע"ש חיים ציפורי" הכולל בית מלון ואכסנית נוער, המקום ידוע יותר בשם "מרכז ציפורי".
חורשת הנשיאים
חורשת הנשיאים (Grove of Nations) נמצאת בצדו המזרחי של יער ירושלים, בשיפולי הר הרצל, וניטעים בה עצים, בדרך כלל עצי זית, בידי נשיאים וראשי ממשלות של מדינות מרחבי העולם המבקרים בישראל. החורשה נחנכה ב-4 בפברואר 2005 בידי נשיא גרמניה הורסט קלר. נכון ליוני 2009 מצויים בחורשה 25 עצים שניטעו על ידי מנהיגי מדינות שונות.
יער החיים
יער החיים הוא חלק מיער ירושלים. הוא משתרע על המורדות הצפוניים של הר הרצל והר הזיכרון, מדרום לחלקת גדולי האומה, בית העלמין הצבאי ויד ושם, וממשיך עד למורדות הדרומיים של רחוב שמריהו לוין. ממזרח, במקומו הרם, נתחם היער על ידי רחבה ובה הוצב הפסל 'מחווה לירושלים', המהווה מיצב סביבתי גדול ממדים, אשר שש קשתותיו הן הד להרים הנשקפים דרכו. ממערב, במקומו הנמוך, נתחם הוא על ידי השכונה הציורית עין כרם, אליה מוביל שביל החוצה את היער במרכזו בין מורדותיו המיוערים.
שם היער, שניטע על ידי הקרן הקיימת לישראל בשנות ה-50 כחלק מיער ירושלים, מסמל את החיים ויש הרואים בכך ניגוד ליד ושם הסמוך לו, שהוקם לזכר קורבנות השואה והגבורה. הטרסות הרבות על פני צלע ההר אינן פרי יצירתה של הקרן הקיימת לישראל והן מעידות כי בעבר שימש האזור כשטח חקלאי. כעת משמשות הטרסות יחד עם בריכות המים הזעירות, מעשה ידי אדם, כבית גידול טבעי חשוב ליונקים כמו תנים, קיפודים, דרבנים, ארנבים, צבאים ושועלים, ולמכרסמים קטנים יותר כקוצנים ויערונים.
יער האומות
הוקם בשנת 2003 בתור תחליף של גן האומות בהר הרצל שבו היו נוטעים ראשי מדינות ופמליות זרותו.
שביל הארז
שביל הארז באורך כ-4 ק"מ הוא מסלול הליכה מעגלי. הטיול נמשך כשעתיים-שלוש, ודרגת הקושי שלו בינונית
דרך יוסף ויץ-אוטווה
ירידה בצד נחל רבידה וליד חוות סוסים שמגיעה לחניון שן הפיל
דרך יד ושם – יפה נוף
כביש חד-סיטרי מהר הרצל ויד ושם למרכז ציפורי ולשכונת יפה נוף.
סלאטינה (קרואטיה)
סְלָאטִינָה (בקרואטית: Slatina, במקורות בעברית מוכרת גם כ:פּוֹדְרָאבְסְקָה סלאטינה) היא עיירה במזרח קרואטיה, השוכנת במחוז וירוביטיצה-פודראבינה, 29 קילומטרים דרומית-מזרחית מבירת המחוז וירוביטיצה.
היסטוריה
בהמשך, נשלטה העיר על ידי האימפריה האוסטרית ומאוחר יותר על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית. בתקופה האוסטרו-הונגרית נכללה בשטחי ממלכת קרואטיה-סלאבוניה אשר הייתה ישות אוטונומית בתוך שטחי האימפריה. במקום התפתחו בהדרגה תעשייה קלה כגון תעשיית לבנים, טחנות רוח לצד חקלאות ענפה. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל האזור בשטחי ממלכת יוגוסלביה. בראשית אפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. בהמשך, נכללה וירוביטיצה בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה. במאי 1945, שוחררה העיר על ידי כוחות הפרטיזנים של טיטו ולאחר מלחמת העולם השנייה נכללה בשטחי יוגוסלביה.
ביוני 1991 הכריזה קרואטיה על עצמאותה והתנתקה מיוגוסלביה והעיירה עברה לתחומה.
הקהילה היהודית
יהודים מאזור מוראביה התיישבו בעיירה במחצית השנייה של המאה ה-18. קהילה ממוסדת נוסדה באמצע המאה ה-19. ב-1858 הוקם בית עלמין וב-1896 בית הכנסת הקהילתי. ב-1900 מנתה הקהילה 100 נפשות וב-1926 התגוררו בפודראבסקה סלאטינה 304 יהודים. לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה בעיירה פעילות ציונית. הוקמו תאים של תנועות נוער כגון השומר הצעיר, החלוץ ו"מקס נורדאו". בחוות גוֹלֶנִיץ' (בקרואטית: Golenić) הסמוכה הוכשרו עשרות רבות של בני נוער במהלך שנות ה-30 עשרות בני נוער לקראת עלייה לארץ ישראל המנדטורית. בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בפודראבסקה סלאטינה 136 יהודים. לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית והחלת שלטון הבובות של האוסטאשה, הוחל ברדיפות יהודים. בני הקהילה גורשו למחנות ההשמדה ורובם המוחלט נרצחו. ב-1947 התגוררו בעיירה 8 יהודים.
ב-1942 נפגע מבנה בית הכנסת על ידי שלטונות האוסטאשה. לאחר המלחמה הופקע המבנה ושוקם. נכון ל-2000 עמד מבנה בית הכנסת על תילו בשטח העיירה. במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 פונו שרידי בית העלמין היהודי מהמקום.
ויברניום
ויברניום (באנגלית: Vibranium) הוא מחצב מתכתי חייזרי המופיע ביקום מארוול הבדיוני שבהוצאת מארוול קומיקס. מפורסם בזכות העובדה שהוא אחד המרכיבים במגן של קפטן אמריקה ובשל הקשר שלו לדמותו של הפנתר השחור ולממלכת ואקאנדה בה הוא שולט.
נעשה שימוש במתכת הוויברניום בסרטי היקום הקולנועי של מארוול "קפטן אמריקה", "הנוקמים", "קפטן אמריקה: חייל החורף", "הנוקמים: עידן אולטרון", "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים" ו"הפנתר השחור".
היסטוריה פרסומית
מתכת הוויברניום הופיעה לראשונה בחוברת דרדוויל בכתיבתו של סטן לי ובאיורו של ג'ון רומיטה האב. בחוברת זו, הוויברניום נתפס כאלמנט מתכתי יוצא דופן עם תכונות שונות ומשונות. מאז אותה נקודה בהמשכיות מארוול, נקבע כי קיימות מספר גרסאות של ויברניום אשר ניתן למצוא באזורים מבודדים ברחבי העולם. הגרסה שהוצגה לראשונה ב-Daredevil #13 נודעה לימים כאנטי-מתכת. התכונה הייחודית של הגרסה הזו היא שאיתה ניתן לחתוך כל מתכת הידועה לאדם. ביקום מארוול, האנטי-מתכת נמצאה רק באנטארקטיקה. בהמשך הוצגה גרסה חדשה של ויברניום בחוברת ארבעת המופלאים, בכתיבתו של סטן לי ובאיורו של ג'ק קירבי. גרסה זו הוצגה במדינה האפריקנית המבודדת ואקאנדה. לגרסה הזו הייתה היכולת הייחודית של ספיגת קול ואנרגיה. זוהי הגרסה שמזוהה לרוב בפשטות כ"ויברניום".
היסטוריה בדיונית
ביקום מארוול, הוויברניום הופיע לראשונה כאשר מטאוריט התרסק בכדור הארץ לפני כעשרת אלפים שנה. הגילוי המתועד הראשון של ויברניום היה במהלך משלחת לאנטארקטיקה. איזוטופ מסוים זה של ויברניום כונה "אנטי-מתכת" בגלל התכונה שלו להמיס מתכות אחרות.
צורה שונה של ויברניום נמצאת בוואקאנדה. צורה זו סופגת גלי קול וויברציות כדוגמת אנרגיה קינטית, מה שהופך אותה לחזקה במיוחד. היא התגלתה על ידי מלך ואקאנדה טצ'אקה, אביו של הפנתר השחור טצ'אלה. כדי להגן על המשאב הזה, הוא בודד את ארצו מן העולם החיצון. מדי פעם, טצ'אקה מימן את החינוך של ארצו על ידי מכירת כמויות זעומות של המתכת. כתוצאה מכך, ואקאנדה היא אחת המדינות המתקדמות ביותר בעולם מבחינה טכנולוגית.
במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20 המוקדמות, כמות קטנה של ויברניום ואקאנדי הגיעה לידיו של המדען מיירון מקליין. הוא ניסה לשלב ויברניום עם ברזל כדי ליצור מיגון טנקים חדש, אך לא הצליח למזג בין השניים. בבוקר למחרת הוא מצא כי שני החומרים התאחדו בכוחות עצמם בצורה לא ידועה. סגסוגת זו התבררה כחזקה ועמידה מאוד, ונעשה בה שימוש כדי ליצור את המגן של קפטן אמריקה. מקליין עבד במשך עשרות שנים כדי לשכפל את התאונה שיצרה את הסגסוגת, אך ללא הצלחה. עם זאת, במהלך ניסוי בשנות ה-60 של המאה ה-20, הוא פיתח את מתכת האדמנטיום הכמעט בלתי ניתנת להשמדה.
כאשר טצ'אלה הפך למלך ואקאנדה, הוא חתר לסיום הבידוד של ארצו משאר העולם. באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, הוא החל למכור כמויות קטנות של הוויברניום לזרים שהוא האמין שלא ישתמשו בו למטרות רעות. ברווחים אותם קיבל ממכירת המתכת, טצ'אלה העשיר את ארצו והפך אותה למודרנית יותר.
במהלך השנים, רבים ניסו להשיג או להשפיע על מתכת הוויברניום שנמצאה בוואקאנדה, אבל ואקאנדה שמרה עליו בבטחה, והתחזקה מאוד בתהליך.
במהלך הפלישה הסודית של גזע הסקרול לכדור הארץ, הסקרול התחזו למספר סוכני S.H.I.E.L.D ושיעבדו את ילידי הארץ הפראית (אזור באנטארקטיקה שבו נמצא ויברניום ביחד עם זנים שונים של יצורים שחלקם פרהיסטוריים) כדי שיכרו אנטי-מתכת. אולם, תושבי ואקאנדה הדפו את המתקפה בהצלחה.
כאשר גזע שונאי זרים בשם הדזטורי השתלט על ואקאנדה פוליטית, הם העניקו לדוקטור דום גישה אל מאגרי הוויברניום של המדינה. מחשש שדום ישתמש בו כדי להגביר את האנרגיות המיסטיות שלו, טצ'אלה הפעיל מנגנון אל-כשל שפיתח שהפך את כל הוויברניום המעובד ללא-פעיל.
מאפיינים ויכולות ידועות
ביקום מארוול, ויברניום הוא חומר מתכתי נדיר ממוצא חוץ-ארצי. הוא קיים בשתי צורות:
הסוג הואקאנדי
ויברניום ואקאנדי הוא הסוג הנפוץ ביותר, הוא זה המזוהה לעיתים קרובות בפשטות כ"ויברניום". הוא חומר נדיר שנמצא רק באומה האפריקנית הבדיונית הקטנה ואקאנדה.
לאיזוטופ הואקאנדי ישנה יכולת לספוג את כל הויברציות בקרבתו, כמו גם אנרגיה קינטית שמכוונת אליו. האנרגיה הנספגת מאוחסנת בתוך הקשרים בין המולקולות המרכיבות את החומר. כתוצאה מכך, ככל שהויברניום סופג יותר אנרגיה הוא הופך ליותר קשיח. יש גבול לקיבולת האנרגיה הניתנת לאחסון, ולמרות שהמגבלות המדויקות אינן ידועות עדיין, היו כמה דוגמאות לחוזק שנוצר בדרך זו. אחד המקרים היה כאשר תאגיד הנפט "רוקסון" גילה כי לאי קטן בדרום האוקיינוס האטלנטי היה בסיס ויברניום. בשל כך, רוקסון מצאו לנכון להרוס את האי ולכן פוצצו אותו עם פצצות עוצמתיות. עקב חוסר יכולת לספוג את אנרגיית הפיצוצים, הוויברניום נהרס אך הצליח לספוג את הקול שהשמיע הפיצוץ, מה שמנע פגיעה באזורים הסובבים.
סוג זה של ויברניום הוא מוטגן רב-עוצמה היות שהוא פולט קרינה רדיואקטיבית. חשיפה לוויברניום הובילה למוטציה של ילידי ואקאנדה רבים. הקרינה שלו גם חלחלה לחי והצומח של ואקאנדה, כולל הפרי בצורת לב שנאכל על ידי חברי כת הפנתרים השחורים והגורילה הלבנה שבשרה נאכל על ידי חברי כת גורילה הלבנה. שניהם מעניקים יכולות על-אנושיות למי שאוכל מהם.
הוא תואר גם כמשפר אנרגיות מיסטיות באופן דרמטי וכחומר שקיים גם במישור הארצי ובד בבד גם במישור האסטראלי.
הסוג האנטארקטי
ידוע יותר בשם אנטי-מתכת, איזוטופ זה נמצא בארץ הפראית. האיזוטופ הזה מייצר תנודות באורך גל מסוים ששוברות את הקשרים המולקולריים במתכות אחרות, מה שגרם להן להינמס ללא קשר לטמפרטורה. אם כמויות אדירות של אנטי-מתכת נאספות יחד, הוויברציות מוגברות פי כמה וכמה. האנטי-מתכת מסוגל להפוך לצורה מלאכותית ולא יציבה של הסוג הואקאנדי של הוויברניום באמצעות הפצצת חלקיקים. אם מניחים ויברניום ואקאנדי ואנטי-מתכת אחד ליד השני, הוויברניום הואקאנדי יספוג את התנודות של האנטי-מתכת ויישאר מוצק.
סרטן ויברניום
כאשר פגם תת-מולקולרי קטן הוכנס במגן של קפטן אמריקה, כל פגיעה בו השפיעה לאורך השנים והתפשטה למולקולות שכנות. הפגם גדל עד שהקשרים המולקולריים של המגן התפרקו לחלוטין, והמגן התנפץ. ההשפעה המנפצת המשיכה להתפשט בוויברניום בכל העולם, אפילו ללא קשר למגן. דבר זה יצר "סרטן" ויברניום - גל הדף שהתרבה ברחבי העולם ופוצץ באלימות כל ויברניום בנמצא, ממאגרי ויברניום עד לרכיבים של ספינות וציוד. גל ההדף עשה את דרכו לעבר תל הוויברניום הגדול בוואקאנדה, ובמידה והיה מגיע, היה נוצר פיצוץ אשר היה עלול להחריב את העולם. בעזרה שלא מדעת של הנבל קלו, קפטן אמריקה היה מסוגל לעצור את הסרטן ולשחזר את המגן לצורתו המקורית.
שימושים בולטים
בשל אופיו של הוויברניום הוא נמצא בשימוש של רבים ביקום מארוול כולל: (הערה: ויברניום מהסוג הואקאנדי נקרא בפשטות ויברניום; ויברניום מהסוג האנטארקטי מכונה אנטי-מתכת או ויברניום אנטארקטי)
אזכור במדיות אחרות
מתכת הוויברניום מופיעה בסרטי היקום הקולנועי של מארוול ומוזכרת לראשונה בשמה בסרט "קפטן אמריקה". הווארד סטארק, אביו של טוני סטארק, מציין שהויברניום חזק יותר מפלדה, שוקל כשליש ממנה וכן הוא סופג ויברציות. נעשה שימוש בכל הוויברניום שברשותו כדי להכין את המגן של קפטן אמריקה. בסרט "הנוקמים", המגן של קפטן אמריקה הוא חזק דיו כדי לספוג ולהדוף את התקפת המיולניר של תור, ובסרט "קפטן אמריקה: חייל החורף", נראה המגן כשהוא מסוגל לרכך את נפילתו של קפטן אמריקה מגובה רב. בסרט "הנוקמים: עידן אולטרון", אולטרון משתמש בויברניום שהשיג מיוליסס קלו למטרות שונות, בין היתר יצירתו של האנדרואיד ויז'ן. בסרט "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים", חליפתו של הפנתר השחור עשויה כולה מאריג ויברניום וכוללת טופרים נשלפים. בסרט "הפנתר השחור", מתגלה כי אומת מולדתו של הפנתר השחור, ואקאנדה, נבנתה על מקום התרסקותו של מטאור ויברניום לפני מיליוני שנים, כאשר נעשה שימוש במתכת כדי ליצור ולתפעל את הטכנולוגיה המתקדמת של האומה. זאת ועוד, אריג הוויברניום ממנו עשויה חליפתו של הפנתר השחור מסוגלת לאגור אנרגיה קינטית ואז לשחרר אותה בפרץ אנרגיה הרסני.
מתכת הוויברניום בעולם האמיתי
בשנת 2016, חברת "היפרלופ טכנולוגיות תחבורה" פיתחה רכיב חכם לו קראה בשם "ויברניום". רכיב זה בנוי מסיב פחמן קל המחזק שילדת רכבים ומונע נזקים העלולים לפגוע בנוסעים. החברה מציינת שחומר הוויברניום שלה חזק פי שמונה מאלומיניום רגיל ופי עשרה מפלדה. המרכיב החכם מסוגל לשדר מידע נחוץ בנוגע לטמפרטורה, מידת היציבות והשלמות של הרכב באופן אלחוטי ובאופן מיידי.
סן דייגו (מחוז)
סן דייגו הוא אחד מהמחוזות הדרומיים ביותר של קליפורניה והמחוז הדרומי ביותר לחופו של האוקיינוס השקט. בירת המחוז והעיר הגדולה ביותר היא העיר סן דייגו. במחוז גרים כ-2.5 מיליון תושבים (2008).
היסטוריה
המתיישבים הראשונים של מחוז סן דייגו היו ספרדים שהגיעו בשנת 1769 והקימו את מיסיון 'סן דייגו דה אלקלה'.
מחוז סן דייגו הפך לחלק מארצות הברית לאחר חתימת הסכם גואדלופה אידלגו שסיים את מלחמת ארצות הברית–מקסיקו בשנת 1848.
השם סן דייגו הגיע במקור ממגלה הארצות הספרדי סבסטיאן ויזקאינו אשר מיפה את מפרץ סן דייגו בשנת 1602 ואת חופי קליפורניה קרא למפרץ על שם הקדוש דייגו מאלקלה - "סן דייגו. העיר והמחוז נקראו השוכנים לחופי המפרץ נקראו על שמו של המפרץ.
המחוז הוגדר כמדינה בשנת 1850 והיה גדול משטחו כיום. שטחו כלל את רוב דרום קליפורניה ומזרח מחוז לוס אנג'לס. בסוף המאה ה-19 קטן שטח מחוז סן דייגו כאשר הוקמו מחוזות חדשים: מחוז ריברסייד בשנת 1893, מחוז אורנג' ב-1889 ומחוז אימפריאל בשנת 1907.
גאוגרפיה
מחוז סן דייגו משתרע על 11,721 קילומטר רבועים. 10,878 ק"מ רבועים אדמה ו-843 קילומטר רבועים מים (7.20%).
בחלקו המערבי של המחוז משתרע חופו של האוקיינוס השקט לאורך 70 ק"מ, הרים גובהים ומושלגים בפסגתם במזרח ומאחוריהם מדבר סונורה. במרכז המחוז משתרע יער לאומי קליבלנד
דמוגרפיה
בשנת 2006 חיו במחוז 2,461,454 תושבים ב-1,067,846 משקי בית ו-663,449 משפחות. צפיפות האוכלוסין הייתה 259 אנשים לקמ"ר.
נארין אלכסאניאן
נארין אלכסאניאן (בארמנית: Նարինե Ալեքսանյան; נולדה ב-24 במאי 1967) היא שחקנית ומנחת טלוויזיה ארמנית. היא ידועה בשל תפקידה החוזר בתור ג'אנה בסדרת הטלוויזיה הארמנית "דומינו". בשנים 1992–1995 היא התחילה את דרכה כשחקנית בתיאטרון "מטרו", בירוואן. היא זכתה בפרס "ארטוואזד" לשחקנית הטובה ביותר של השנה, ואירחה יותר מעשר תוכניות טלוויזיה.
ריצ'רד אבדון
ריצ'רד אבדון (באנגלית: Richard Avedon; 15 במאי 1923 – 1 באוקטובר 2004) היה צלם יהודי-אמריקאי, אשר עבד כצלם אופנה ובהמשך הכין צילומים אמנותיים.
קורות חיים
אבדון נולד בניו יורק למשפחה יהודית רוסית. כישרונו כצלם התגלה על ידי אלכסיי ברודוביץ' שהיה מנהל אמנותי במגזין האופנה הארפר'ס בזאר. ב-1946 אבדון הקים סטודיו משלו, והחל לספק תמונות למגזינים כמו ווג, ומגזין לייף. לאחר מכן הפך לצלם הראשי בהרפר'ס בזאר. בניגוד לנהוג באותה תקופה, אבדון צילם דוגמניות שחייכו, צחקו, ופעמים רבות היו בתנועה בזמן הצילום.
ב-1966 אבדון החל לעבוד כצלם אופנה במגזין ווג, ובנוסף לכך החל לצלם נושאים רבים אחרים. בין היתר צילם בהפגנות נגד מלחמת וייטנאם, את הפגנות התנועה לזכויות האזרח, ומאושפזים בבתי חולים למחלות נפש. בהמשך צילם את נפילת חומת ברלין, ואת אביו בסדרת תמונות המתעדות את דעיכתו בשל מחלת הסרטן בה לקה.
מפורסמים ביותר הם צילומי הדיוקן של אבדון, שהתאפיינו ברקע לבן וחלק, ללא עצמים שיעזרו למקם את הדמות מבחינת הקשר, ובהעמדת המצולם בפשטות, מישיר מבט אל המצלמה. הוא התעניין במיוחד באופן בו ניתן ללכוד חלק מאישיותו ונפשו של האדם בצילום הדיוקן. ככל שהתפרסם צילם יותר ויותר דיוקנאות של ידוענים. בין היתר צילם את הביטלס, מרילין מונרו, ונסטסיה קינסקי.
במחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-20 יצא לצלם במערב ארצות הברית אנשים אקראיים בסטודיו ארעיים שהקים בשטח. את התמונות קיבץ בספר שהפך לרב-מכר בשם "במערב האמריקאי". הביקורת שהושמעה נגד אבדון הייתה שהוא מציג את אמריקה באופן משפיל. מנגד שיבחוהו על האופן בו נהג במצולמיו בתשומת לב וכבוד השמורים בדרך כלל לפוליטיקאים חשובים או ידוענים.
אבדון זכה במהלך חייו בפרסים רבים כולל פרס הסלבלד ב-1991 ו-Master of Photography Award מהמרכז הבינלאומי לצילום ב-1993. בפרס Prix nadar ב-1994 על ספרו "עדות" (Evidence) וב-2003, שנה לפני מותו, קיבל את מדליית יובל 150 שנה של החברה המלכותית לצילום.
היפוקלצמיה
היפוקלצמיה (מלעז: Hypocalcemia; בעברית: תת-סידן בדם או תת-סידניות) הוא חוסר של יון הסידן Ca+2 בדם. פגיעה זו במשק הסידן מתגלה בבדיקת דם.
סידן נישא במחזור הדם בשלוש דרכים: 50% כיון חופשי, 40% קשור לחלבון אלבומין ואילו 10% דרך קשירה לקומפלקסים שונים. ההיפוקלצמיה מוגדרת על פי כמות היון החופשי, שנמצאת ביחסי שיווי משקל עם הסידן הקשור. ערך השיווי משקל נקבע על ידי רמת החומציות של הדם. ככל שהדם בסיסי יותר הסידן נוטה להקשר לאלבומין ולקומפלקסים האחרים וכך יורדת רמתו החופשית.
בססת נשימתית או מטבולית גורמת לתופעת ה-Tetany מעין שיתוק זמני כתוצאה ממחסור בסידן חופשי. הטיפול המיידי הוא על ידי הכנסת פחמן דו-חמצני לגוף (למשל על ידי נשימה לתוך שקית).
באופן טבעי, מווסתת כמות הסידן החופשי על ידי פבלוטת התריס מחד, ויטמין D וקלציטונין מאידך.
מצבים בהם יש תת-סידן בדם, יכולים לנבוע כתוצאה מכישלון בתפקיד המרכזי שיש להורמון PTH בוויסות רמות הסידן בדם, כך למשל, יכול להיות מצב בו קיים חוסר מולד או נרכש של בלוטת התריס, אשר יביא למחסור ב-PTH. כמו כן, ייתכן כי ההפרשה של PTH אינה יעילה, היות שרקמות המטרה אינן מגיבות להורמון זה, מסיבות שונות. ייתכנו מצבים נוספים, בהם הפרשת ההורמון PTH אינה מספקת, אלו מצבים בהם יש איבוד מסיבי של סידן מהנוזל החוץ תאי, מעבר ליכולת התיקון של מערכת ויסות הסידן.
תסמינים של היפוקלצמיה
גירוי יתר של מערכת עצב שריר: באופן כללי מחסור בסידן מתאפיין בעליה של האקסיטבליות של רקמות עצב- שריר. השרירים מתאפיינים בפעילות טונית עצמונית, התכווצויות ופרכוסים, ("יד המיילד"), Chvostek's sign: הקשה עם האצבע מעל לעצב הפנים תביא להתכווצות שרירי הפנים באותו צד, Trousseau's sign- מצב בו שריר כף היד מתכווץ לאחר ניפוח שרוול של מכשיר למדידת לחץ דם למשך 3–5 דקות, ללחץ גבוה מלחץ הדם הסיסטולי.
השקעת מלחי סידן ופוספאט ברקמות רכות: במצבים המלווים בהיפרפוספאטמיה (יתר זרחן בדם): נוצרים מצבים בהם הרקמה מתגרמת בחלקה, כתוצאה מעליה ברמת הזרחן על חשבון רמת הסידן.
שינויים בעור- עור יבש, שיער גס, ציפורניים שבירות, הפרעות בהתפתחות השיניים, אימפטיגו.
סימנים קרדיווסקולריים- בהיפוקלצמיה אקוטית, הארכת מרווח QT באק"ג.
היעדר PTH
קיימות מספר סיבות להיעדר הפרשה של ההורמון PTH. הסיבות יכולות להיות מולדות או נרכשות. באופן כללי, בדיקות המעבדה במקרים אלו יצביעו על היפוקלצמיה (כתוצאה מחוסר של ההורמון PTH), והיפר-פוספטמיה (כנ"ל).
תת-פעילות מולדת של בלוטת התריס - לרוב שכיח יותר כחלק מתסמונות הכוללות הפרעות התפתחותיות שונות (ופחות כתוצאה ממוטציות בגן ל- PTH). ניתן למצוא תחת קטגוריה זו מוטציות בקולטן לסידן המביאות לפעילות יתר שלו ולדיכוי הפרשה של PTH, תסמונת תורשתית מסוג APS1, המאופיינת באי ספיקה של האדרנל, שחלות, בלוטת התריס ומערכת החיסון, תסמונת די ג'ורג' הכוללת הפרעות התפתחותיות שונות לרבות תת-פעילות של בלוטת התריס, או תסמונות הקשורות במחלות נדירות המקושרות להפרעה בתפקוד המיטוכונדריות.
תת-פעילות נרכשת של בלוטת התריס - לאחר ניתוחי צוואר, בעקבות הסרת בלוטת התריס, לאחר טיפול ביוד רדיואקטיבי, כתוצאה ממחלות גרנולומטיות או השקעה של חומרים שונים (ברזל, נחושת) ברקמת הבלוטה, או מחסור במגנזיום הפוגע בהפרשה של PTH כמו גם בתגובת רקמות המטרה להורמון.
תת-פעילות בלוטת התריס של הילוד - היפוקלצמיה של הילוד כתוצאה מכך שהאם סובלת מיתר-פעילות של בלוטת התריס. העברה מופרזת של סידן לעובר, יכולה להפריע לתפקוד בלוטת התריס אצל הילוד. בהמשך, היא מתאוששת וחוזרת לתפקוד תקין תוך שבועיים. שכיח יותר אצל פגים או ילודים לאימהות סוכרתיות, או לאחר טראומה מיילדותית.
יתר פעילות משנית של בלוטת התריס
לרוב, מצב זה קורה אצל חולים הסובלים מאי ספיקת כליות כרונית. הפגיעה הכלייתית מביא לפגיעה בפינוי הפוספט מהגוף, ונוצרת היפר-פוספטמיה. הפוספט העודף בדם קושר סידן, וכתוצאה מכך תהיה היפוקלצמיה. הן היפרפוספטמיה והן היפו-קלצמיה מהווים טריגר להפרשת PTH, שרמתו תעלה בסרום. נוצר טריגר כרוני להפרשה של PTH, ולרוב יש היפרפלזיה של 4 בלוטות הפראתיירואיד. כתוצאה מרמה גבוהה של PTH באופן כרוני, נוצר נזק לעצם. במצב זה, הביטוי האנטומי הוא אמנם היפרפראתיירואידיזם- כתוצאה מהיפרפלזיה של בלוטות הפראתיירואיד, אולם הביטוי הוא היפוקלצמיה, היות שכתוצאה מאי ספיקת הכליות נגרם איבוד סידן.
יתר פעילות שלישונית של בלוטת התריס
לאחר תקופה מושכת של היפרפראתיירואידיזם משני, מתפתחת פעילות עצמונית של רקמת הפראתיירואיד.
מחסור בוויטמין D
לרוב, מחסור קל עד בינוני בוויטמין D לא יגרום להיפוקלצמיה. היפוקלצמיה תופיע במקרה בו מאגרי הסידן בשלד מדולדלים, באופן בו שחרור של סידן מהשלד במנגנון המתווך על ידי PTH אינו יעיל יותר. בדיקות המעבדה יצביעו על רמות נמוכות של סידן, זרחן, רמות מוגברות של PTH.
רככת
מחלת הרככת מאופיינת בהפרעות הקשורות לוויטמין D, עקב פגיעה בתהליך המינראליזציה של הסידן והסחוס.
פסאודו-תת-פעילות של בלוטת התריס
זוהי קבוצת מחלות נדירות, המתאפיינות בעמידות של רקמות המטרה לפעולתו של ההורמון PTH. התמונה הביוכימית דומה לתת-פעילות של בלוטת התריס, אולם רמות ה-PTH מוגברות במקרה זה. ישנן מספר מחלות בקבוצה זו, אשר יפורטו להלן.
פסאודו-תת-פעילות של בלוטת התריס מסוג 1A
בעבר, כונתה מחלה זו בשם Albright's hereditary osteodystrophy. (על שם ד"ר אולברייט אשר תיאר אותה לראשונה). זוהי הפרעה ביוכימית עם פנוטיפ אופייני: קומה נמוכה, פנים עגולות, צוואר קצר, אצבעות קצרות, השקעה של מלחי סידן מתחת לעור. לחלק מהחולים יש עמידות גם לפעילותם של הורמונים אחרים, לחלקם יש הפרעות בחושי הטעם והריח וכן פיגור שיכלי. הבסיס למחלה הוא פגיעה בקולטן של הורמון ה- PTH - הפגיעה היא כתוצאה ממוטציה בגן אשר מקודד תת-יחידה (אלפא) בחלבון G המהווה את הקולטן ל- PTH. במחלה זו קיימת תופעה של החתמה גנטית- לאב קיים אלל מוטנטי אשר מושתק, כאשר אם מגיע אלל מוטנטי מהאם, הילוד יסבול ממחלה זו, לרבות ההפרעות הביוכימיות הנלוות, ואם מגיע אלל תקין מהאם, ייווצר הפנוטיפ האופייני הכולל התפתחות לא תקינה של השלד, אולם ללא הפרעות ביוכימיות (הכליה תגיב להזרקה של ההורמון PTH, למשל)- מצב הקרוי פסאודו-פסאודו היפו פראתיירואידיזם.
פסאודו-תת-פעילות של בלוטת התריס מסוג 1B
במחלה זו, העמידות להורמון PTH מוגבלת לכליה בלבד, בעוד שהעצם משמרת את תגובתה להורמון.
פסאודו-תת-פעילות של בלוטת התריס מסוג 2
במחלה זו יש פגיעה סלקטיבית בתגובת הכליה ל- PTH, כלומר לאחר הזרקת ההורמון תיצפה עליה של CAMP בשתן (לעומת סוג 1B שבו אין תגובה של עליית CAMP בשתן לאחר הזרקת PTH לכליה). אין עליה בהפרשת הזרחן.
סיבות נוספות להיפוקלצמיה
סיבות נוספות להיווצרות של היפוקלצמיה יכולות להיות מצבים בהם הסידן עוזב את הנוזל החוץ תאי בקצב גבוה מעבר ליכולת התיקון של המערכת ההומאוסטטית. כך למשל, במצבים בהם יש היפרפוספטמיה חדה, הזרחן יוצר קומפלקס עם הסידן. בדלקת חדה של הלבלב, קיים שחרור של חומצות שומן הקושרות סידן. מצבים נוספים הגורמים להיפוקלצמיה: במצבים בהם יש מינרליזציה מהירה של השלד, גרורות, סרטן השד, סרטן הערמונית. לעיתים שימוש בתרופות עלול לגרום להיפוקלצמיה, כך למשל בתרופות אשר מעכבות פירוק עצם כגון מיתרמיצין, קלציטונין, תכשירי פוספאט שונים וכו'.
רוזן נורת'מברלנד
רוזן נורת'מברלנד (באנגלית: Earl of Northumberland), תואר אצולה שהוענק בממלכת אנגליה ובממלכה המאוחדת. תואר זה החליף את התואר רוזן נורת'מבריה שקדם לו. בעליו הידועים ביותר השתייכו לבית פרסי (Percy), בית האצולה החזק ביותר בצפון אנגליה במהלך מרבית ימי הביניים. צאצאי משפחת פרסי קיבלו לימים, בשנת 1766, את התואר דוכס נורת'מברלנד.
משפחת פרסי
מוצאה של משפחת פרסי (House of Percy) ממשפחה ויקינגית דנית שהתיישבה בצפון מערב רואן במהלך המאה התשיעית. המשפחה הגיעה לאנגליה בשנת 1066 וסייעה לויליאם הכובש בכיבוש ממלכת אנגליה, ובתמורה קיבלה אדמות ביורקשייר. בתקופת הנרי השני, מלך אנגליה, התחתנה אגנס דה פרסי עם אחיה של רעייתו השנייה של הנרי, ג'וסלין מלוון, וצאצאיהם נחשבים בני משפחת פרסי. מרבית בני המשפחה נקראו באותו שם - "הנרי פרסי" (הנרי היה שם מועדף בקרב הרוזנים מלוון). למשפחת פרסי נודע תפקיד חשוב בהיסטוריה של אנגליה וסקוטלנד. מאחר שכמעט כל בני המשפחה החזיקו בתפקיד הלורד שעל הגבולות (Lord Warden of the Marches, השר האחראי על שמירת הגבול עם סקוטלנד), הנעשה בסקוטלנד העסיק אותם כמעט כמו הנעשה באנגליה עצמה, ואפילו יותר.
היה זה הנרי פרסי השלישי שרכש את טירת אניק ב-1309 מידיו של אנתוני בק, בישוף דורהאם. אף שהמשיכה להחזיק בנכסיה המקוריים ביורקשייר, נכסיה של המשפחה נקשרו מעתה ואילך ליישוב הקטן שלגדות נהר האלן (Aln) ולמבצר שהגן עליו. הנרי פרסי הרביעי החל לבנות את הטירה כפי שהיא מוכרת לנו כעת. למעשה, כינויו כהנרי פרסי הרביעי מעט מבלבל, שכן למעשה הוא היה הנרי פרסי השני, לורד אניק. כדי לשמור על אחידות, ספירתם של הפרסים מתחילה מהזמן בו הם קיבלו גם את התואר לורד אניק. אם כן, היה זה הנרי פרסי השני, לורד אניק, שהחל בבנייתה מחדש של הטירה. בהיעדרו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה, שהיה עסוק במלחמות בצרפת, הנרי פרסי השני היה אחד האחראים לביטחון הממלכה, ומתוקף כף גם סייע לאנגליה לנצח בקרב נווילס קרוס. בנו הנרי נישא לגיסתו של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר.
הענקת 1377
התואר הוענק לראשונה להנרי פרסי בשנת 1377 לאחר הכתרת ריצ'רד השני למלך. הנרי פרסי זה מוזכר בבולטות במחזותיו של ויליאם שייקספיר הנרי הרביעי, חלק ראשון והנרי הרביעי, חלק שני בשל מעשיו בתקופת שלטונו של המלך הנרי הרביעי. הוא היה אביו של הנרי פרסי (הוטספור) (Hotspur) אשר נהרג בקרב שרוסברי. בקרב-מרד זה הפסידו בני המשפחה לצבא שהנהיג המלך הנרי הרביעי, ובשל כך ביטל המלך את התואר.
הענקת 1416
בשל מעורבותם במזימת אבק השרפה, במזימה לשחרור מרי, מלכת הסקוטים ובמזימות אחרות נכלאו הנרי פרסי, הרוזן השמיני מנורת'מברלנד והנרי פרסי, הרוזן התשיעי מנורת'מברלנד שנים רבות במצודת לונדון. אלגרנון פרסי היה רוזן נורת'מברלנד בזמן מלחמת האזרחים האנגלית. במותו ירש אותו ג'וסלין פרסי, הרוזן ה-11 מנורת'מברלנד, אשר נפטר בלא בנים, ולכן התואר בוטל. בתו התחתנה עם דוכס סאמרסט, ונכדתה התחתנה עם סר יו סמית'סון אשר קיבל בשנת 1766 את התואר דוכס נורת'מברלנד בפעם הראשונה. צאצאיהם הם המייצגים כיום את המשפחה ההיסטורית הנודעת. אחד מבניו הלא-חוקיים, ג'יימס סמית'סון, השאיר במותו צוואה וירושה שהביאו להקמת מכון הסמית'סוניאן.
רשימת מחזיקי התואר
לפני יצירת התואר, עמד התואר רוזן נורת'מבריה.
יו פרסי היה האחרון שהחזיק בתואר רוזן נורת'מברלנד - התואר בוטל והפך לדוכס נורת'מברלנד.
Reverie (מיקסטייפ)
Reverie (בעברית: חלום בהקיץ) הוא המיקסטייפ השני של הזמרת-יוצרת האמריקאית טינשיי. המיקסטייפ יצא לאור ב-6 בספטמבר 2012 בהוצאה עצמית.
רקע והפקה
המפיקה בפועל של המיקסטייפ הייתה טינשיי, תוך שעבדו איתה מפיקים נוספים כמו ווס טרטה, בי-מארז דה פרודוקר, ניז וריו, בסט קפט סיקרט, ב. הנדריקס, קיי-ביטז, רוק ומיין, XXYYXX וג'יי אר בי פרודוקר.
באותה השנה בה יצא מיקסטייפ זה, הוציאה טינשיי גם את המיקסטייפ In Case We Die.
Multitenancy
Multitenancy הוא מושג בארכיטקטורת תוכנה, המתאר מצב בו מופע אחד של תוכנה משרת במשותף מספר מופעים בלתי תלויים של יישום מחשב. המופעים עשויים להיות בתוך ארגון או משותפים למספר ארגונים. המושג מתייחס בעיקר למערכות SaaS. לדוגמה מערכת CRM של ארגון מתבצעת במרכז מחשבים של ספק SaaS, בה מופע יחיד של התוכנה ובסיס נתונים אחד משרת מספר ארגונים. שימוש ב-Multitenancy מאפשר הוזלת עלויות יישום מחשב.
היבטים טכנולוגיים
שימוש ב-Multitenancy הוא מרכיב חשוב במימוש ענן מחשוב. הוא חשוב גם במימוש ענן ציבורי (באנגלית: Public Cloud) וגם במימוש ענן פרטי (באנגלית: Private Cloud). הוא חשוב במימוש תוכנה כשירות ובמימוש שירותי ענן אחרים. בהקשר של תוכנה כשירות, Multitenancy מתייחס ללוגיקה עסקית, בסיסי נתונים, ממשק משתמש וזרימת תהליכים. כך למשל, במקום שימוש בבסיס נתונים נפרד עבור כל ארגון הצורך תוכנת SaaS באתר ספק התוכנה, חולקים כמה ארגונים את אותו בסיס נתונים ואת אותו מופע של קוד תוכנה. הפרדת הגישה לנתוני כל ארגון ומנגנון ההרשאות לנתוני כל ארגון בבסיס נתונים, נעשים באמצעות תוכנת ה-SaaS.
תשתיות
קבוצה של משתמשים שונים השותפים לאותו Tenant משתמשת בתשתיות חומרה משותפות, למשל: שרתים, אחסון, תקשורת ובתשתיות תכונה משותפות, למשל: מערכת הפעלה, בסיס נתונים, שרת תוכנה וכיוצא בזה.
אין גישה סטנדרטית להפרדת מידע השייך למשתמשים שונים באותו בסיס נתונים. יצרני מוצרי SaaS שונים משתמשים בתפיסות שונות ובמימושים טכניים שונים, על מנת לטפל בהפרדת מידע בין משתמשים שונים.
באמצע שנת 2013, חברת אורקל הייתה הראשונה שהוסיפה תמיכה ב-Multitenancy כמאפיין של בסיס הנתונים, החל מגרסה 12c של בסיס הנתונים שלה. שימוש ביכולת זו, עשוי לגרום לסטנדרטיזציה של מימוש בקרב משתמשי Multitenancy המשתמשים בבסיס הנתונים של החברה.
אבטחת מידע
אנשים נוטים לראות בסביבת Multitenancy כסביבה עם סיכונים גדולים יותר של אבטחת מידע בהשוואה לסביבת Singletenancy. הסיבה לכך היא שמשתמשים אחרים המשתמשים בתשתיות ובבסיס נתונים משותף, עלולים בשוגג או במזיד לגשת לנתונים של אחרים. הטענה נכונה בהנחה שננקטים אותם צעדי הגנה בסביבת Multitenancy ובסביבת Singletenancy. במציאות, הספקים משקיעים מאמץ רב יותר באבטחת מידע של סביבות Multitenancy. הסיבה לכך היא שחשיפת מידע של לקוח אחד על ידי לקוח אחר, עלולה לפגוע בעסקים ובמוניטין של הספק.
היבטים כלכליים
שימוש ב-Multitenancy עשוי לחסוך בעלויות בהשוואה למודל של Singletenancy, בו לכל משתמש יש מופע של האפליקציה. הגורמים לחיסכון הם: את השדרוג מבצע ספק שירותי ה-SaaS. הוא מבצע אותו פעם אחת עבור קבוצת משתמשים ומיומנותו בביצוע השדרוג גבוהה.
חדיג'ה סולטאן
האטיג'ה סולטאן (בטורקית: Hatice Sultan; לפני 1494–לא ידוע) הייתה נסיכה עות'מאנית, בתם של הסולטאן סלים הראשון ועיישה חפסה סולטאן. היא הייתה אחותו של הסולטאן סולימאן המפואר.
ביוגרפיה
חדיג'ה סולטאן נולדה באדירנה אשר באימפריה העות'מאנית. שנת לידתה המדויקת אינה ידועה, אך מעריכים שהיא נולדה לפני 1494. ייתכן שנישאה לאיסקנדר פאשא בשנת 1509, אך התאלמנה בשנת 1515 כשהוא הוצא להורג.
בעבר האמינו היסטוריונים שהיא נישאה לאחר מכן לפרגלי אבראהים פאשא, שהיה הווזיר הגדול משנת 1523 ונשאר בתפקיד במשך 13 שנים, עד שירד מגדולתו והוצא להורג בהוראת הסולטאן, בשנת 1536. אולם, כיום טענה זו היא לכל הפחות שנויה במחלוקת, ומספר היסטוריונים הראו שאבראהים פאשא נישא לאישה אחרת.
בתרבות הפופולרית
בסדרת הטלוויזיה הטורקית "הסולטאן", מגלמת את חדיג'ה סולטאן השחקנית הטורקיה-גרמניה סלמה ארגץ'.
אוסטין צ'אמפ
אוסטין צ'אמפ (באנגלית: Austin Champ) הוא רכב שטח עם 4 מקומות, בעל הנעה כפולה 4X4, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית "Austin Motor Company" אשר יוצר בין השנים 1951–1956.
רוב יצור ה"אוסטין צ'אמפ" בגרסה הצבאית, היה עבור הצבא הבריטי.
קוד הדגם של משרד ההגנה הבריטי לדגמי "אוסטין צ'אמפ" הוא "75 BE 70".
עבדות בקובה
מוסד העבדות בקובה מילא תפקיד בולט בחיי החברה, התרבות והכלכלה הקובנית. ניתן להעריך שהעבדות התחילה בשנת 1513, עם קבלת האישור המלכותי הראשון למשלוח עבדים לשטחים הקולוניאליים של הכתר הספרדי בקובה. בתקופת שליטתן של בריטניה וספרד בקובה, בשנים המוקדמות של המאה ה-19, הפך הסוכר למשמעותי ביותר עבור הכלכלה הקובנית. תעשיית הסוכר דרשה כוח עבודה זול. מקורו של כוח עבודה זה היה באפריקה. ככל שצמחה תעשיית הסוכר הקובנית, כך צמח גם מוסד העבדות.
בניגוד לשאר מדינות אמריקה הלטינית, אשר ביטלו את מוסד העבדות במהלך המאה ה-19, התעצם ייבוא העבדים לקובה במהלך תקופה זו, והרוב המוחלט של העבדים הובא אליה בשנים הללו. תנאי העבדות בקובה היו קשים, זאת למרות צו שהוציאה מלכות ספרד במטרה להגביל את שעות העבודה ואת העונשים שניתן היה להטיל על העבדים. לאחר תהליך ארוך בדרך לביטול העבדות, אשר כלל הסכמים שונים עליהם חתמה ספרד וחוקים שחוקקה בהשפעת לחץ המעצמות, בוטלה העבדות באופן רשמי בשנת 1886.
היסטוריה
קובה הייתה אחד המקומות הראשונים אליהם הגיע כריסטופר קולומבוס באוקטובר 1492. הוא קרא לה "Isla Juana" ע"ש חואן, שהיה נסיך אסטוריאס, וכן ייעד אותה לטובת הממלכה החדשה של ספרד. ההתיישבות הספרדית בקובה החלה בשנת 1511 בברקואה, על ידי דיאגו וואלזקווס דה קולר, שכונה לימים 'כובש קובה'. בנוסף, כחלק מהתיישבות זו הוקמה גם הוואנה, שהפכה מאוחר יותר לבירת קובה. הכיבוש הספרדי הושלם בשנת 1514 תוך דיכוי בכוח של התנגדות התושבים המקומיים. בשנת 1513 יוסד מוסד האנקומיינדה, לפיו ילידי הקולוניות בהן שלטה ספרד עבדו תחתה בתמורה למזון ולהדרכה דתית. מדיניות זו לא צלחה בקובה משתי סיבות: הראשונה היא שחלק מהילידים סירבו לעבוד ונמלטו להרים, והשנייה היא תמותה בקנה מידה גדול בקרב הילידים, שקרתה בעקבות מחלות מידבקות שנשאו עימם הספרדים, ביניהן חצבת ואבעבועות שחורות. המחסור בכוח העבודה בקובה הוביל להענקת האישור המלכותי הראשון למשלוח עבדים לשטחים הקולוניאליים באמריקה בשנת 1513, עם זאת, בתחילת דרכה, הטילה ספרד מגבלות על סחר בעבדים, ומספרם היה מצומצם יחסית.
מלחמת שבע השנים, התרחשה בין שני מחנות בראשם צרפת ובריטניה. במהלך מלחמה זו, היה צבא ספרד כוח משני כחלק מבריתו עם צרפת, ולכן תקפה בריטניה את קובה. באוגוסט 1762 הטילו הבריטים מצור על הוואנה, עד שלבסוף כבשו אותה. בהמשך הם השיגו שליטה בכל מערב האי, ושהו בו למשך כשנה, עד 1763. תקופת שלטונם של הבריטים הייתה תקופה מכרעת לכלכלתה של קובה, מאחר שהם היו אחראים לפתיחת נתיבי המסחר בין קובה לבין המושבות הבריטיות בצפון אמריקה וב. בנוסף, בתקופת שלטונם הם ייבאו כ-4000 עבדים שחורים מאפריקה, והקימו אחוזות למטעי סוכר, אליהן שלחו את העבדים. תקופת שלטונה של בריטניה בקובה תמה עם סיומה של מלחמת שבע השנים, והחתימה על חוזה פריז בשנת 1763 בין צרפת לבריטניה, אשר כלל חילופי שטחים בין המעצמות. אחת ההשלכות שלו הייתה העברת השליטה בקובה מידי הבריטים חזרה לספרדים. עם שובם של הספרדים לקובה, שחררה הממלכה הספרדית את העבדים אשר הגנו על הוואנה נגד הבריטים. הספרדים המשיכו את קו הפעולה של קודמיהם בייבוא העבדים ככוח עבודה במטעי הסוכר.
ביסוס מוסד העבדות
במהלך התקופה הקולוניאלית, הפכה קובה לקולוניית סוכר ספרדית (תעשיית סוכר קובנית שנשלטה על ידי ממלכת ספרד). בשנים המוקדמות של המאה ה-19, הפכה תעשיית הסוכר משמעותית מאוד לכלכלתה של קובה, אך נדרש עבורה כוח עבודה זול, וזה בא בצורת עבדים אפריקאים. מקומה של קובה בשוק הסוכר הבינלאומי במהלך המאה ה-19 התאפשר בזכות זמינותם של העבדים. מאחר שתעשיית הסוכר בקובה התבססה בעיקרה על מוסד העבדות, סחר העבדים באי פרח במהלך המאה ה-19.
במידה רבה היה זה מרד העבדים בהאיטי שהביא לשגשוגה של קובה במערכת הכלכלית הבין לאומית. לפני המאה ה-19, הייתה סנטו דומינגו בעלת מערכת שדות הסוכר היעילה בעולם. אלא שבשנים 1789–1791, התרחש מרד, אשר הרס את כלכלתה כליל. מנהיגי המרד היו עבדים שחורים אשר חיפשו עצמאות ושאפו לביטול מוחלט של מוסד העבדות. המרד גרם לכך שייצור הסוכר ירד באופן משמעותי, ומפלתה הייתה כה קיצונית, שתוך חמש שנים נוכחותה של האיטי בזירה הבינלאומית הייתה כמעט ולא קיימת.
אחד היתרונות בהם זכתה קובה כתוצאה ממרד זה, היה קליטת סוחרי עבדים צרפתים שנמלטו מהמרד לשטחיה של קובה, בעודם מביאים עימם את עבדיהם וכן טכנולוגיה מתקדמת יותר לגידול קני הסוכר. הספרדים אשר שלטו בקובה, ניצלו את מפלתה של האיטי, הסירו את מגבלות הסחר, ועד 1810 הכפילה קובה את ייצור הסוכר שסופק לשוקי אירופה. עד 1840, הפכה קובה לקולוניה הכי עשירה בשטחי הממלכה הספרדית וליצרנית הסוכר הגדולה בעולם. השדרוג במעמדה של תעשיית הסוכר בקובה הביא עימו את הצורך בהרחבת כוח העבודה, וייבוא העבדים גדל באופן משמעותי במהלך המאה ה-19.
מספר העבדים
החוקר פיליפ קורטין, אשר ערך מחקר רחב בתחום, העריך כי 13 מיליון עבדים הובאו ליבשות אמריקה הדרומית והצפונית, בעוד שספרד ייבאה 1.5 מיליון מתוכם לשטחי הקולוניה שלה. הערכה אחרת מדברת על כ-700 אלף עבדים שהגיעו לקובה לאורך תקופה של כמעט 400 שנה.
המקרה של קובה היה ייחודי גם בהקשר של תקופת ייבוא העבדים. בעוד שבריטניה הכריזה על ביטול העבדות ב-1807, ומאז אסרה את מוסד העבדות וכן הפעילה לחצים בין לאומיים לביטולו, 78% מהעבדים אשר הועברו לקובה הובאו דווקא במהלך המאה ה-19. סחר העבדים אף גדל בין השנים 1821–1840, למרות שבשנת 1817 חתמה ספרד על הסכם עם בריטניה לסיום העבדות בשטחה, ופעם נוספת חתמה ב-1835.
תנאי העבדות
בעקבות הביקוש הרב למספר גדול של עבדים בקובה, ובתוך כך הרחבת הסחר האנושי, הוציאה מלכות ספרד צו שקבע את הוראות אספקת המזון והביגוד. צו זה קבע מגבלות על מספר שעות העבודה, הגביל את העונשים הפיזיים שניתן היה לתת לעבדים וכלל הוראות הגנה על נישואים ואיסור מכירת ילדים.
לעיתים קרובות זלזלו בעלי המטעים בצו זה ומחו נגד החוקים, בטענה שהם מהווים איום על סמכותם ופריצה לחייהם האישיים. הם הסכימו לחלק מהחוקים כמו קדושת הנישואים אבל מחו כנגד חוקים אחרים בצו, כגון המאמץ להציב גבולות על העונשים הפיזיים, שיצר חשש בקרב בעלי המטעים שהעבדים יפרשו זאת כחולשה, ויובילו להתנגדות. כמו כן, הם התנגדו להגבלת שעות העבודה - מזריחת השמש ועד שקיעתה, בטענה שבמהלך עונת הקציר, חיתוך ועיבוד קני סוכר דורש 20 שעות עבודה ביממה.
העבדים קיבלו בין שלוש לארבע שעות שינה בלילה, והתגוררו במקלטים צפופים ביחד עם הנשים המבוגרות, בלי אוורור אלא רק חור בקיר. המקלטים הללו ננעלו בלילות באמצעות מנעולים. עקב העבודה הפיזית הקשה במטעים, בדרך כלל תזונת העבדים הייתה מספקת. ימי ראשון וחגים היו שמורים לקיום טקסי הדת.
הטיפול בעבדים השתנה בהתאם לגחמותיהם של האדונים, אף על פי שהחוקים הציעו הגנה, נשאו המשגיחים שוטים, בהם השתמשו להאיץ בקצב העבודה של העבדים או להעניש אותם. לא כל העבדים זכו לקבל את התנאים שבצו. היו עבדים שנמלטו להרים פנימיים, שם התגוררו בקהילות מאורגנות, שנקראו פלנקות (קהילות בורחות) שהמשטרה והצבא הספרדי ביקשו להוציא מחוץ לחוק.
בזמן ששוק הסוכר יצר צמיחה כלכלית וגרם לייבוא העבדים, הוא גם עיצב את הרכב האוכלוסייה הקובנית. אוכלוסיית קובה כללה גם מספר רב של אנשים חופשיים. לפי המפקד הרשמי של 1774, כללה האוכלוסייה הקובנית 56.4% בעלי עור לבן, 19.9% בעלי עור שחור או מולטים (מעורבים) חופשיים, ו-23.7% עבדים בעלי צבע עור שחור. אוכלוסייה גדולה זו של שחורים חופשיים עבדה כאומנים, חקלאים עצמאיים, סוורים, יזמים קטנים ואנשי מקצוע בעבודות כפיים.
בתחילה האמינו הספרדים שקהילת השחורים החופשיים תרמו תרומה חיובית לחברה הקולוניאלית, אך עד מהרה התעוררו חששות מצד השלטונות כי אינטלקטואליים שחורים יתמכו באמנציפציה ובמרידות עבדים.
ראייה מגדרית
בראייה מגדרית היו במוסד העבדות תפקידים שונים לגברים ולנשים. נשים שהיו חלק ממוסד העבדות בעיר האוונה, החל מהמאה ה-16 ואילך, ניהלו נכסים עירוניים ובהם בתי קפה, מסעדות, טברנות, בתי הארחה ועוד. נוסף לכך היו מכבסות ועוסקות בניהול משק הבית. היו ביניהן גם מי שבמסגרת התפקיד חויבו לעבוד בבתי בושת ובזנות.
חלק מהנשים הקובניות ילדו את ילדיהם של הגברים הלבנים, מה ששינה את הסטטוס המשפטי שלהן והן שוחררו מהעבדות. כמו בתרבויות לטיניות אחרות, היו הגדרות רחבות יותר בכל הנוגע לסטטוס המשפטי של אוכלוסייה שמוצאה מעורב. לעיתים נישאו גברים לשפחות שלהם, או ניהלו איתן קשר שהוליך אותם לשחרר אותן ואת ילדיהם. במספר מקומות בסביבה באותה העת, כמו למשל בניו אורלינס שבארצות הברית השכנה, הפכה האוכלוסייה המעורבת לקבוצה במעמד רם יותר מהעבדים האפריקאים אך נמוך יותר מהקולוניאליסטים האירופאיים. קבוצה זו שויכה לזרם אנשי ה-"Freedmen", שהיו ברובם בעלי מוצא מעורב. בקובה הם היו מעל ל-40% מהאוכלוסייה שאינה לבנה. עם זאת, עודדו בעלי מטעים וקרקעות את העבדים - הגברים והנשים - בשטחיהם להוליד ילדים כדי להגדיל את כוח האדם שלהם באופן שיטתי, במיוחד עודדו קיום יחסי מין בין עבדים שהיו בריאים וחסונים מספיק כדי לעבוד אצלם. כך הוחזקו בבקתות קטנות ללא ריהוט שבו שהו במשך מספר ימים. לעיתים בעלי הקרקעות לא היו מרוצים "מאיכות" הילדים ושלחו את ההורים חזרה לעבודה בשדות. מי שכן ילדה בנים ובנות שהיו כשירים וחזקים מספיק לעבוד נותרה באותן הבקתות עד שכבר לא הייתה פורייה דיה. גברים מתאימים נשלחו מהשדות לתקופות קצרות יותר. את הילדים שלא התאימו לעבודה במטעים מכרו במסגרת מה שכונה "שוק הצאצאים". הילדים שכן התאימו נותרו בבקתות עד שמבחינה פיזית היו גדולים מספיק לעבוד.
גברים ונשים כאחד היו כפופים לעונשים פיזיים במסגרת המשטר. עבדים שהמרו את פי אדונם, או שהתנהגו לא כשורה, נענשו לעיתים קרובות על ידי שליחה למרתפי הבית בבידוד, שם ננטשו במשך תקופה של חודשיים עד שלושה. מרתפים אלו נבנו בשני אופנים – ניתן היה לשכב בהם או לעמוד. גם נשים בהריון קיבלו עונשים פיזיים. פעמים רבות התבקשו לכסות את הבטן כאשר הוכו בשוט. כאשר לא היו מסוגלות לעשות כן לעיתים איבדו את התינוק עקב הצלקות.
בפועל היו גברים ונשים בעלי צבע עור שחור שהיו חופשיים עוד מהמאה ה-16. הם החזיקו בהון שאפשר להם עצמאות, על אף שהכירו בו באופן רשמי, מבחינת סטטוס משפטי, רק בשנת 1892. קודם לכן הסחר מולם היה כנגד החוק והתנהל כשוק שחור. גם לאורך תקופת העבדות הקנה להם ההון הזה חופש ייחודי, במיוחד לנשים השחורות שלהן הייתה אוטונומיה גבוהה והכרה ביכולת קבלת החלטות אישיות גם במסגרת הנישואים, ביחס לתקופה ולזמן. כמו כן, היו נשים רבות, שאינן בעלות הון ועל כן משועבדות, שסירבו לקבל על עצמן את הניצול המיני של בעלי הקרקעות. במקרים רבים התלוננו לרשויות על התעללות פיזית. בעוד שלרוב שחיתות וביורוקרטיה מתישה דחו את הטיפול בתלונות, היו כמה מקרים בהם ניתן מענה במסגרת רוח התקופה. דוגמה בולטת הוא סיפורה של אנה מריה, אישה צעירה שעבדה במטע של דון מרקוס פדרון: אמה הגישה תלונה עבורה, וכך הן קיבלו רישיון מהמשטר שהעניק להן אפשרות לעבור לעבוד במטע אחר.
התהליך לביטול העבדות
כפי שצוין לעיל, העבדות בקובה בוטלה לחלוטין בשנת 1886. אחד הגורמים שכנראה סייעו לכך שקובה הייתה אחת המדינות האחרונות שביטלו את העבדות, היא שבניגוד למדינות אחרות באמריקה הלטינית, קובה מעולם לא דרשה את עצמאותה מהכתר הספרדי. כתוצאה מכך, ביטול מוסד העבדות נקבע על ידי הספרדים. ניתן להניח שאם קובה הייתה מדינה עצמאית כמו הרבה לאומים אחרים באמריקה הלטינית, היא הייתה נענית ללחציהן של בריטניה וארצות הברית לביטול העבדות.
הניסיון הרשמי הראשון לביטול העבדות היה בהסכם עליו חתמה ספרד עם בריטניה ב-1817, אך בפועל לקח כמעט 70 שנה עד שספרד באמת הוציאה אותו לפועל בקביעת החוק לסיום סחר העבדים ב-1886. אחת הטענות היא, שספרד דחתה, שינתה ואף ביטלה כמה אמצעי חקיקה כאשר זה היה לה נוח מבחינה כלכלית, חברתית, ואפילו צבאית. נטען שהסיבה העיקרית לכך היא כלכלית - ספרד לא הייתה יכולה לבטל את מוסד העבדות מאחר שתעשיית הסוכר התבססה עליו בצורה כה משמעותית.
בשנת 1835, היה ברור שלא ספרד ולא בריטניה יוכלו לכפות את ההסכם. כתגובה לכך, ספרד הקימה את "החוק לביטול ודיכוי סחר העבדים" בשנת 1845. החוק נועד להחרים את הספינות הספרדיות שהוכחו כמעורבות בסחר העבדים. במציאות, למעשה, לא הרבה השתנה. לא היה ניתן לאכוף את החוקים הללו, מאחר שהאינטרסים הספרדים התנגשו זה בזה – מצד אחד עמדו האינטלקטואלים והפקידים הספרדים, ומנגד את אלו שעסקו בתעשיית הסוכר, אשר העבדים היו חיוניים לה. במקום, הם הביאו לכך שמחירם של העבדים עלה במהלך התקופה הזו.