cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרמן מלוויל
קורות חיים
הוא פרסם קובץ סיפורים ורומנים נוספים. ביקור בארץ הקודש ב-1857 הניב פואמה ארוכה ויומן מסע. הוא פרסם גם שירים, אך כתיבתו לא עוררה יותר תשומת לב.
מלוויל עבר לניו יורק והתחיל להתפרנס כמפקח בבית המכס. בשנותיו האחרונות כתב את הנובלה "בילי באד", שפורסמה אחרי מותו. הוא מת ב-1891, והשאיר אחריו כתבי־יד בלתי גמורים שהתגלו רק ב-1920, כשהתעורר מחדש עניין בכתביו.
חומר פוצולני
חומר פוצולני הוא חומר מינרלי המתקשה בתגובה עם סיד בסביבה מימית.
בימי קדם, שמשה תערובת של חומרים פוצולנים וסיד כחומר המליטה העיקרי. ידוע בעיקר השימוש שנעשה בחומרים אלו בתקופת הקיסרות הרומית, על-אף שכבר היה בשימוש נרחב על ידי היוונים, ושרידים ארכאולוגים של מלטזים מסוג זה שנמצאו בארץ מתוארכים לתקופות מוקדמות יותר. ויטרוביוס מדווח על בניית מזחים בים שחומר המליטה שלהם היה פוצולני, חומר שהתקשה מהר והחזיק מעמד זמן רב.
החומרים הפוצולנים מכילים סיליקטים ואלומינטים במצב זכוכיתי. בסביבה בסיסית ובנוכחות סידן המסופק על ידי הסיד, הם מתמוססים ושוקעים כג'ל צמנטי (C-S-H ג'ל).
החומרים הפוצולנים משמשים היום באופן נרחב בתעשיית הבטון. בהתקשרות הצמנט שבבטון, משתחרר סיד לתמיסת הנקבים. הסיד מגיב עם החומרים הפוצלנים ליצירת ג'ל צמנטי נוסף. תגובה זו תורמת להתחזקות הבטון ולהפחתת הנקבוביות שלו, ובכך תורמת לקיימותו. בנוסף, החומרים הפוצולנים בדרך-כלל זולים מצמנט, ומורידים את מחיר הבטון. מרבית החומרים הפוצולנים המלאכותיים הם פסולת של תעשיות אחרות, והשימוש בהם תורם לשימור הסביבה.
יחסי גרמניה–ירדן
יחסי גרמניה–ירדן הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לממלכת ירדן.
היסטוריה
היחסים בין המדינות כוננו בשנת 1959, ובשנת 2019 צוינו 60 שנה ליחסים בין המדינות. שתי המדינות עובדות יחד בהצלחה בשיתופי פעולה בפיתוח וכן במגזר הכלכלי, המדעי, האקדמי והתרבותי. בנוסף, יחידות בונדסוור מוצבות בירדן מאז אוקטובר 2017.
יחסים כלכליים
סחר דו-צדדי הוא המרכיב העיקרי ביחסים הכלכליים בין גרמניה לירדן. הייצוא העיקרי של גרמניה לירדן הוא הנדסת מכונות ומוצרי רכב, מתקנים טכניים, מוצרים כימיים ותרופות ומזון. בשנת 2017 סך היצוא הגרמני לירדן הסתכם בערך ב-747.6 מיליון אירו, והיצוא הירדני לגרמניה הסתכם בכ-27.4 מיליון אירו. מבחינת היבוא, גרמניה היא שותפת הסחר האירופית החשובה ביותר בירדן, יחד עם איטליה.
ישנן הזדמנויות השקעה טובות לחברות גרמניות בתחום האנרגיה המתחדשת, השירות, שירותי הבריאות והתיירות, כמו גם בטכנולוגיות ירוקות (למשל מיחזור פסולת), טכנולוגיות מידע ולוגיסטיקה. שותפות המים הגרמנית בחרה בירדן כאחת ממדינות המיקוד שלה. עם זאת, היקף ההשקעה הישירה כרגע עדיין צנוע.
הסכם הגנה וקידום השקעות בין גרמניה לירדן קיים מאז 2010.
ביקורים רשמיים
נשיא גרמניה פרנק ולטר שטיינמאייר ושרת ההגנה אורסולה פון דר ליין, שר החוץ מאס, נשיא הבונדסראט מולר והקנצלרית הפדרלית אנגלה מרקל ביקרו במדינה בשנת 2018. בשנת 2016 קיבל המלך עבדאללה השני את פרס שלום וסטפליה מהנשיא, יואכים גאוק; במרץ 2019 נשאה הקנצלרית הפדרלית מרקל נאום באסישי לכבוד המלך הירדני, בעת שהוענקה לו מנורת השלום הפרנציסקנית. בשנת 2015 העניקה הקנצלרית הפדרלית אנגלה מרקל למלכה ראניה את פרס ולטר רתנאו בברלין על פעולותיה במדיניות החוץ.
יחסים דיפלומטיים
גרמניה מחזיקה בירדן שגרירות בעמאן בלבד, ואילו ירדן מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין וקונסוליות בדיסלדורף ובפרנקפורט.
הדום הקרח ברטרנד
הדום הקרח ברטרנד (באנגלית: Bertrand Ice Piedmont) הוא הדום קרח גדול, בחוף פאלייר, בארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
הדום הקרח ממוקם בין מפרץ ריימיל ומפרץ מיקלסן.
אורכו של הדום הקרח 20 קילומטרים ורוחבו 9 קילומטרים.
הדום הקרח גובל מדרומו ברכס פאבי ובצידו הצפוני בהר בלק ת'אמב.
גילוי ומיפוי הדום הקרח
הדום הקרח נסקר בשנת 1936 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בפיקודו של ג'ון ריימיל; ונסקר מחדש על ידי סוקרים של סקר שטחי חסות איי פוקלנד בין השנים 1948–1949, שיצאו לסקרים אלה מתחנת האי סטונינגטון.
מקור השם
שמו של הדום הקרח ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
לקריאה נוספת
• Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 152
• Jane G. Ferrigno, Alison J. Cook, Amy M. Mathie, Richard S. Williams, Jr., Charles Swithinbank, Kevin M. Foley, Adrian J. Fox, Janet W. Thomson, and Jörn Sievers, Coastal-Change and Glaciological Map of the Larsen Ice Shelf Area, Antarctica: 1940–2005, USGS
• Peter Gibbs, A memoir of time in the Antarctic 1956-59
אולריקה ריכטר
אולריקה ריכטר-שמידט (בגרמנית: Ulrike Richter-Schmidt; נולדה ב-17 ביוני 1959) היא שחיינית עבר ממזרח גרמניה. היא אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות זהב, אלופת עולם בעלת 5 מדליות, מהן 4 זהב, אלופת אירופה בעלת 6 מדליות, מהן 4 זהב ושיאנית עולם שהתמחתה בעיקר בסגנון גב. החזיקה בשיא העולם במשחה ל-100 מטר גב כ-7 שנים.
ביוגרפיה
ריכטר נולדה בגרליץ, סקסוניה.
שיאנית עולם ואלופת עולם
בתחרות שנערכה באוטרכט הולנד ב-18 באוגוסט 1973 קבעה ריכטר במשחה ל-100 מטר גב שיא עולם חדש של 1:05.39 דקות, היה זה שיאה העולמי הראשון מבין 8 שיאים שקבעה במשחה זה בשנים 1976-1973. שבועיים לאחר מכן, באליפות העולם הראשונה בשחייה שנערכה בבלגרד, לשעבר יוגוסלביה, בספטמבר היא זכתה בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:05.42 דקות, לפני מליסה בלוט מארצות הברית 1:06.11 דקות) וונדי קוק מקנדה (1:06.27 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 4:16.84 דקות, לפני ארצות הברית (4:25.80 דקות) ומערב גרמניה (4:26.57 דקות). בשלב המוקדמות היא קבעה שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:04.99 דקות.
אלופת אירופה
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1974 זכתה ריכטר ב-3 מדליות זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא עולם חדש של 1:03.30 דקות, לפני אולריקה טאובר ( 1:05.07 דקות) ואניט בריחיטה מהולנד (1:05.94 דקות), במשחה ל-200 מטר גב בשיא עולם חדש נוסף של 2:17.35 דקות, לפני טאובר (2:18.79 דקות) ובריחיטה (2:21.33 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 4:13.78 דקות, לפני מערב גרמניה (4:23.50 דקות) ושוודיה (4:23.90 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בסנטיאגו דה קאלי, קולומביה, בשנת 1975 זכתה ריכטר ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא אליפות חדש של 1:03.30 דקות, לפני בת ארצה בירגיט טרייבר (1:04.34 דקות) וננסי גרפיק מקנדה (1:04.73 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא אליפות חדש של 4:14.74 דקות, לפני ארצות הברית (4:20.47 דקות) והולנד (4:21.45 דקות) ובכך הגנה על תאריה. מדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:18.76 דקות, אחרי טרייבר שקבעה שיא עולם חדש של 2:15.46 דקות וגרפיק (2:16.09 דקות).
אלופה אולימפית
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכתה ריכטר ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בשיא אולימפי חדש של 1:01.83 דקות, לפני בריגיט טרייבר (1:03.41 דקות) וננסי גרפיק (1:03.71 דקות), במשחה ל-200 מטר גב בשיא אולימפי חדש נוסף של 2:13.43 דקות, לפני שיאנית העולם טרייבר (2:14.97 דקות) וגרפיק (2:15.60 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 4:07.95 דקות, לפני ארצות הברית (4:14.55 דקות) וקנדה (4:15.22 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בינקפינג, שוודיה בשנת 1977 זכתה ריכטר ב-3 מדליות מהן 1 זהב ו-2 כסף. מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:14.35 דקות, לפני ברית המועצות (4:18.12 דקות) ומערב גרמניה (4:19.05 דקות). מדליות כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:03.87 דקות, אחרי טרייבר (1:02.63 דקות) ולפני קייר אינדריקסון מברית המועצות (1:05.25 דקות) ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:16.67 דקות, אחרי טרייבר (2:13.10 דקות) ולפני כרמן בונאצ'ו מרומניה (2:17.98 דקות).
שימוש בסמים
לאחר איחוד גרמניה נחשפה תוכנית האימרוץ של גרמניה המזרחית, בה נתנו סטרואידים אנאבוליים באופן שיטתי לספורטאים רבים. בין היתר, השחיינית בריגיט מיינקה ספרה ששחייניות נבחרת מזרח גרמניה השתמשו באימרוץ נרחב.
האצטדיון האולימפי (אתונה)
האצטדיון האולימפי (נקרא גם האצטדיון האולימפי של אתונה; ביוונית: Ολυμπιακό Στάδιο) הוא אצטדיון הנמצא באתונה בירת יוון, והוא מהווה חלק ממתחם הספורט האולימפי אתונה. האצטדיון מכונה גם אצטדיון ספירידון לואיס, על שם הזוכה בתחרות ריצת המרתון שנערכה באולימפיאדת אתונה ב-1896.
בשנת 2004 שימש האצטדיון כאצטדיון העיקרי של אולימפיאדת אתונה, ונערכו בו טקסי הפתיחה והסיום וכן גמר משחקי הכדורגל. בטקסי הפתיחה נכחו באצטדיון 74,473 צופים וזאת על אף שהיו בו 71,030 מושבים.
האצטדיון תוכנן בשנת 1979, בנייתו החלה בשנת 1980 והסתיימה בשנת 1982 עבור אליפות אירופה באתלטיקה. האצטדיון נחנך ב-8 בספטמבר 1982 בנוכחות נשיא יוון קונסטנטינוס קרמנליס. בשנת 1991 נערכו באצטדיון חלק מתחרויות משחקי הים התיכון. האצטדיון אירח את גמר גביע אירופה לאלופות 1983 בו ניצחה המבורג את יובנטוס בתוצאה 0–1, וכן את גמר ליגת האלופות 1994 בו ניצחה מילאן את ברצלונה בתוצאה 0–4.
האצטדיון עבר שיפוץ נרחב לקראת אירועי אולימפיאדת 2004, במסגרתו נוסף לאצטדיון גג בתכנונו של סנטיאגו קלטרווה. האצטדיון המחודש נפתח רשמית ב-30 ביולי 2004. מאז אירח האצטדיון תחרויות וטקסי פתיחה וסיום של אולימפיאדת אתונה (2004) ואולימפיאדת הנכים אתונה (2004), וכן את גמר ליגת האלופות 2007 בו ניצחה מילאן את ליברפול בתוצאה 1–2.
משנת 2003 הוא משמש כאצטדיון הבית של קבוצת הכדורגל א.א.ק. אתונה, והחל משנת 2018 הוא משמש גם כאצטדיונה של פנאתינאיקוס. האצטדיון מארח גם משחקים של נבחרת יוון.
ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ד': משירי סשה ארגוב
שירי האלבום
בתקליט המקורי: צד א': שירים 1–5, צד ב': שירים 6–10.
פתח תקווה
פתח תקווה (בניקוד: פֶּתַח תִּקְוָה), המכונה "אֵם הַמּוֹשָׁבוֹת", היא עיר במחוז המרכז בישראל והעיר החמישית באוכלוסייתה עם 251,196 תושבים (ע"פ נתוני משרד הפנים מאי 2021). נוסדה כמושבה ב-1878, והוכרזה כעיר בשנת 1937. גובלת בהוד השרון ורמת השרון מצפון, בתל אביב, בני ברק וגבעת שמואל במערב, גובלת בכמה קיבוצים מהמועצה האזורית דרום השרון (עינת, גבעת השלושה ונחשונים) והמושב כפר סירקין במזרח, ועם גני תקווה, קריית אונו ומועצה אזורית חבל מודיעין (מושב נחלים, רינתיה, מזור, בארות יצחק) ובמושבי המועצה האזורית דרום השרון (מגשימים וכפר מעש) מדרום.
מקור השם
מקור השם "פתח תקווה" לקוח מספר הושע: בשנת 1872 התכוונו אנשי החברה לקניית אדמת יריחו להתיישב בסביבות העיר יריחו, ובכך להגשים את הנבואה המוזכרת בספר הושע בהקשר לעמק עכור הנמצא באזור זה. השם אותו בחרו המייסדים היה ביטוי לתקווה כי ניתן להפוך מקום מקולל ליישוב פורח.
בסופו של דבר רכישת הקרקע בעמק עכור לא התבצעה. חלק מאנשי הקבוצה המשיכו לחפש קרקעות לרכישה, וכך הגיעו לשפלה, רכשו את אדמות הכפר הערבי אוּמְלָבָּס וקראו למושבה החדשה בשם שתוכנן למושבה ביריחו – "פתח תקווה".
באופן אירוני קיבל השם גם משמעות נוספת, בשל המצב העכור בו מצאו המתיישבים את הירקון, וניסיונם ותקוותם להפוך אותו לפתח לעתיד, להתיישבות יהודית ברחבי הארץ ולתחייה לאומית.
ייסוד פתח־תקווה – תרל"ח (1878)
אדמת פתח־תקווה נקנתה בכ"ט בתמוז ה'תרל"ח, 30 ביולי 1878 והמייסדים עלו לקרקע אחרי סוכות ה'תרל"ט, כמושבה חקלאית. היא הייתה המושבה הראשונה במרכז הארץ. המושבה "גיא אוני" הקדימה אותה והוקמה עוד מספר שבועות לפני הקמת פתח תקווה, אולם מאחר שהידיעות על הקמת "גיא אוני" (ראש פינה) הגיעו באיחור ומתיישבי אומלבס היו בעלי קשרים רבים יותר, קיבלה פתח־תקווה את הכינוי "אם המושבות".
מייסדי המושבה
הרב עקיבא יוסף שלזינגר שעלה לארץ מהונגריה התקבל בכבוד גדול על ידי מנהיגי "היישוב הישן", אולם לאחר עלייתו החל לחפש דרך שונה לקיום היישוב ודרש לצאת לעבודה ולחקלאות. יחד עם תלמידיו באי בית מדרשו, ביניהם ר' יואל משה סלומון, הקים את החברה וההסתדרות "חברת מחזירי עטרה ליושנה" (כונתה בספרו גם בשם "כולל העברים"), אשר עיקרה היה כינון חברה יצרנית ודינמית המבססת את חייה על ערכי התורה ותחיית השפה העברית. יחד עם דוד גוטמן ויהושע שטמפפר ניסה לרכוש אדמות בסביבות חברון ללא הצלחה. לאחר שגם ניסיונות לרכישת אדמות בסביבות יריחו לא צלחו, החליטו לרכוש אדמה באזור השפלה. יחד עם הרב יואל משה סלומון רכש את האדמות שעליהן נבנתה פתח־תקווה, פיצלו אותן למאה חלקות ומכרו אותם ליהודים שרצו לעסוק בחקלאות. למייסדים הצטרפו אלעזר ראב שהיה שותף לגוטמן בהקמת אגודת "גאולת הארץ" בתרל"ו (יחד עם יוסף טריוויש ואברהם הורוביץ) ובנו יהודה ראב. הרב שלזינגר שימש גם כרבם הראשון של המייסדים במקום.
אומלבס
המתיישבים הראשונים, יהושע שטמפפר, יואל משה סלומון, זרח ברנט, דוד גוטמן, אלעזר ראב ובנו יהודה ראב ומיכל לייב כץ (זיינגר), הקימו את ישובם על שטח אדמה שהם קנו מבעלי הקרקע של הכפר הערבי אוּמְלָבָּס, אשר גרו ביפו. הכפר עצמו היה כמעט ריק מאריסים, אשר רובם מתו או עזבו את הכפר בשל מחלת המלריה. האדמה נרשמה על שם דוד גוטמן, נתין אוסטרי, והסכם המכירה נחתם אצל הקונסול האוסטרי ביפו, וזאת על מנת להימנע ממצב של אי־מימוש העסקה, כפי שקרה לקבוצה בניסיון הרכישה הקודם של אדמות ליד יריחו. וכך ביום ז' בחשוון ה'תרל"ט – 3 בנובמבר 1878 – יצאו לפתח־תקווה לעבודה: אלעזר ראב ובנו, יהושע שטמפפר, דוד גוטמן ויואל משה סלומון.
ר' יהושע העשיל יואל בסן, איש אשכולות, היה מן הקונים הראשונים של האדמות ולמהנדס המושבה. הוא גם ניסח את שטר ההתקשרות. חיים אמזלג, סגן הקונסול של בריטניה ביפו, היה מעורב ברכישת אדמותיה של פתח־תקווה. מידת המעורבות שלו איננה ברורה:
הבאר הראשונה
לאחר שנתגלה כי מקור המים בו השתמשו הפלחים הערבים מזוהם מפגרי בקר אשר הושלכו למימי הירקון, החליטו שלושת המייסדים כי המשימה הראשונה שלהם תהיה לחפור באר מים חדשה. יהודה ראב נשכר לחפור באר, ובעומק 24 מטרים נתגלו מים. עם בניית הבאר תושבי הכפרים הערבים מסביב החלו להשתמש בה לצד החלוצים. הערבים כינו את הבאר "ביר –שוע" וייעצו שהמים הראשונים יינתנו לנשים כסגולה לפריון.
החריש הראשון
יהודה ראב מוזכר בתור "פותח תלם ראשון" באדמת פתח־תקווה. האגרונום דוד רגנר, שבא מהונגריה לנהל את עבודת האדמה החליט להזמין מארץ מוצאו מחרשות, מהסוג המקובל באירופה. כמו כן, הביא שוורים מסוריה "גדולים וכבירי כח". לאחר הגשם הראשון, אליעזר ראב ובנו יצאו לעבודה בשדות, יחד עם 12 פלחים ערבים. תבואת השדות הצליחה והערבים שיבחו את העבודה ואמרו : "אל יהוד אשטר מן אל אלמאן" – כלומר – היהודים עולים בחריצותם על הגרמנים, תושבי מושבות הטמפלרים. מראה השדות הירוקים לעומת השדות היבשים מסביב גרם לכך שהשכנים התבטאו "אל ברכה ענד אל יהוד" – דהיינו הברכה שרויה אצל היהודים.
טוביה סלומון מסביר גם את הרקע לתופעה. הכפריים, בעלי הניסיון לא זורעים מיד אחרי הגשם הראשון, אם הוא הקדים שלא כרגיל. הם קוראים לו "גשם נפל", כאילו אישה הרה מפילה את ולדה. הם מחכים לגשם השני. כי תופעה מקובלת בארץ היא, שלעיתים נוצר פער זמנים בין הגשם הראשון לבין בוא שאר גשמי החורף. ואם זורעים מיד אחרי הגשם הראשון, השתילים נובלים עד שמגיעים הגשמים הנוספים. אבל כך לא קרה באותה שנה בפתח־תקווה. האגרונום היהודי קבע: "לא הערבים יהיו מורינו לעבודה, כי אם בינתנו תהיה משמשת דוגמה להם".
חג הפסח הראשון
בפסח ה'תרל"ט, (7 באפריל 1879), חגגו מייסדי פתח־תקווה את ליל הסדר בביתו של דוד גוטמן, כאשר הבית התרוקן מכל התבואה שנאספה בחורף. כך מביא אברהם יערי בספרו "זכרונות ארץ ישראל" דברים מפי טוביה סלומון:
התיישבות הירקונים
משה סמילנסקי מספר כי בשנת תר"ם, שנה לאחר ייסוד המושבה, נחלקו חלוצי פתח־תקווה לשני "מעמדות" : "האמידים התיישבו על הרמה ויקרא המקום בפי הציבור "רמתים" והעניים התיישבו על שפת הירקון ויקראו "ירקונים" – והמקום נקרא "מעמקים"". לאחר גאות מי הירקון נהרסו בתי ה"ירקונים" ורובם נטשו את המקום ועזבו לירושלים.
המושבה ננטשה ב-1880 עקב מגפת המלריה.
הקמת המושבה יהוד
עיבוד הנחלאות בפתח תקווה התחדש בפרוס תרמ"ג (1883). המתיישבים הראשונים בשילוב חדשים, 'חברת ביאליסטוק', שינסו מותניהם במאמץ מחודש לתקוע יתד באדמת פתח תקווה והפעם, כלקח מפרק ההתיישבות הראשון, העדיפו לקבוע את יישובם במקום בעל אקלים נוח יותר שאין לקדחת שליטה עליו. בני פתח תקווה יסדו את המושבה יהוד, דרומה מהמיקום הישן, בקרבת הכפר הערבי יהודייה – היום יהוד ומדי יום נדדו לעיבוד הנחלאות בפתח תקווה ובערב שבו ליהודית. שם התיישב הרב מרדכי גימפל יפה שהיה מגדולי הרבנים בזמנו. בין מחדשי היישוב נעדר אלעזר ראב, שכבר היה זקן מדי מכדי להשתתף בעבודה חקלאית, אך במקומו הגיע בנו השני משה שמואל, שהצטרף לאחיו יהודה ולשאר מחדשי היישוב.
בשנת תרמ"ו (1885/1886) חזרו רוב המתיישבים לפתח תקווה. במושבה שנבנתה מחדש הבניינים נבנו ביתר יסודיות: מאבני כורכר מסותתות וגגות רעפים. למרות איסור השלטונות הטורקיים על היהודים לבנות בתים מחוץ לערים, הערימו החלוצים על השלטונות, אך אלה ניסו להרוס את הבניינים. הודות להתערבות הקונסול הגרמני וגורמים אחרים, ניצלו הבניינים הקיימים מהרס, אך הבנייה נפסקה. בשנת 1886 נפתח מלון רבינוביץ.
הבתים הראשונים
בתרמ"ז (1887) בנה הרב אריה ליב פרומקין את הבית הראשון במושבה מאבני כורכר. את המרפסות בנה מעץ ואת החצר הקיף בחומה. בעקבותיו בנה זרח ברנט בניין אבן, ודוד גוטמן בנה בניין איתן. שאר הבניינים – של יהושע שטמפפר ויואל משה סלומון – נבנו בשיטה הבגדדית, היינו: שלד מעץ ממולא טיט ופירורי אבן מבחוץ מצופה לוחות עץ, ובפנים טיח, חימר וקש. הגגות מרעפי מרסיי. הרפתות נבנו מלבני טיט עם קש. סיבת הבנייה מחומרי גלם אלה היא מחסור במחצבות אבן בסביבה הקרובה ועלות גבוהה של הובלה ממחצבות רחוקות. אנשי פתח־תקווה, שרובם היו אנשי עמל, בחרו להסתפק בבניינים ארעיים שאינם עולים הרבה ובניינם אינו נמשך זמן רב.
שומרי המושבה בראשיתה
זרח ברנט, ממייסדי פתח־תקווה מספר על ההתנפלות הראשונה המאורגנת על מושבה יהודית, שהייתה ב-1 במרץ 1886. תושבי המושבה לא היו מוכנים שערביי היישובים השכנים יבואו למושבה ועוד מעט "יהיו בתיה לבז ובניה להרג ולמשיסה". המושבה החליטה כי היא זקוקה לשומרים נאמנים. בתולדות פתח־תקווה רשומים שישה שומרים, כאשר האחרון שבהם היה אברהם שפירא. הם הביאו ביטחון למושבה ונתנו דוגמה לשאר המושבות כיצד להגן על עצמן, בתיהן ושדותיהן.
תכנון המושבה
התכנון הראשוני של המושבה היה מבוסס על השיטה לפיה תוכננה בניית מושבות הצ'רקסים בגליל. שתי שורות של בתים, שהיוו חומה כלפי חוץ. כאשר המשקים בפנים החומה ובמרכז בניני הציבור.
אשר לחלוקת המגרשים, פה הייתה מקובלת שיטתו של המודד חיים משה סלור. הוא חילק את הקרקע לעשרה חלקים שווים, כמספר שבטי ישראל (בלי אפרים ומנשה). כל חלק כזה חילק שוב לעשר חלקות ובסה"כ – 100 חלקות. כל המגרשים היו בעלי חזית שווה. כך נתקבלו חזיתות צרות ברוחב 5–15 מ' ומיגרש מלבני ארוך. בתוך המגרש פנימה צופפו כל המבנים הדרושים למשק החקלאי: דיור, רפת, מזווה, מחסן לכלי עבודה ולול. סלור, שמעולם לא למד הנדסה או תכנון, תכנן כך את המושבה החקלאית הראשונה בארץ־ישראל.
רחובה הראשון של פתח-תקוה היה רחוב חובבי-ציון והשני רחוב פינסקר. במפת המושבה מ-1892 מסומנים הרחובות: רוטשילד, נחלת צבי, מונטיפיורי, ברון הירש, גוטמן ושטמפפר.
שיקום המושבה נעשה בכספי חובבי ציון שחולקו בין המתיישבים על ידי נציג חובבי ציון היפואי אברהם מויאל ולכן שני רחובותיה הראשונים של המושבה נקראו "חובבי ציון" ו"פינסקר" (על שם מנהיג חובבי ציון פינסקר, הוא שהחליט על התמיכה הכספית למתפנים מיהוד ולכן זכה ברחוב על שמו). סביב מרכז היישוב נבנו בתי מרבית המייסדים.
עד שנת 1934 היו בפתח-תקוה 11 רחובות. שמות הרחובות אושרו. ב-1935 נוספו ארבעה רחובות נוספים. וב-1937 עם הפיכת פתח-תקוה לעיר, אושרו עוד 14 רחובות. ב-1948 היו בעיר 47 רחובות.
הברון רוטשילד
בשנת 1887 ביקר הברון רוטשילד בפתח־תקווה והסכים לקחת את המושבה תחת חסותו. 28 משפחות הסכימו לעבור לחסותו של הברון. הם מסרו לו את נחלותיהם ונכנסו לעבוד במשק הכללי של פקידות הברון תוך קבלת משכורת קבועה. הברון תרם לייבוש הביצות ולנטיעת עצי אקליפטוס וגידולים חקלאיים שונים. הברון סיפק לאיכרים סוסים וכלים חקלאיים. שאר המשפחות לא הסכימו לעבור לחסות הברון והמשיכו לקבל תמיכה מסוימת מחובבי ציון.
לאות הוקרה לתרומתו של הברון למושבה, הוקמה בשנת 1947 אנדרטה בצורת שער המכונה שער הברון בכניסה המערבית לפתח־תקווה.
הגעת הפועלים לפתח־תקווה
המושבה פתח־תקווה הייתה אבן שואבת לאנשי העלייה השנייה – פועלים בעיקר. האיכרים נעזרו בפועלים לצורך עיבוד השדות והמטעים, ביניהם ההדרים אשר באותה עת החלו לטעת במושבה, אבל העדיפו פועלים ערביים. המצב הביא למאבק על כיבוש העבודה, והחל משנת 1905 הגיעו למושבה למעלה ממאה איש, שעבורם העבודה לא הייתה רק אמצעי פרנסה אלא דרך להגשמת האידאולוגיה הציונית. בנוסף, היו התנגשויות עם איכרי המושבה שומרי המסורת, שכן רוב הפועלים לא נהגו בהתאם.
בפורים תרס"ה (1905) הוקמה אגודת הפועלים שנקראה הפועל הצעיר. השם ניתן על ידי זלמן גיסין, מאיכרי פתח־תקווה, שהיה בין המייסדים. תוכנית האגודה נתבססה על כיבוש מקצועות העבודה "העלאת מצבו הטבעי והתרבותי של הפועל העברי בארץ־ישראל", ייסוד קופות מילווה, מטבחי פועלים, חנויות קואופרטיביות, חוות התיישבות וכן הפצת הלשון והתרבות העברית.
בשנת תרע"א (1911) נפתח בפתח־תקווה מועדון הפועלים הראשון בארץ. בנשף הפתיחה השתתפו רבים מצעירי המושבה. המועדון היה למרכז הרוחני של ציבור הפועלים, אך גם האיכרים בני המושבה ביקרו בו (מבנה מועדון הפועלים עמד שנים במקום בו עומד היום בית ההסתדרות, ברחוב ההסתדרות).
בתרע"א (1911) התקיימה בפתח־תקווה הוועידה השנייה של "פועלי יהודה", בה הונח יסוד לקופת חולים. באותה שנה נפתח חדר־חולים לעולים מתימן, שעלו ארצה שנה קודם לכן והתחלואה הרבה הפילה בהם חללים רבים. שנתיים אחר־כך, בתרע"ג, הושלם בניין השכונה הראשונה בארץ לעולי תימן – זוהי "מחנה יהודה", אחת השכונות הוותיקות בפתח־תקווה.
בתרע"א (1911) הוקמה חברת ההשקאה "פלשתינה", מפעל שאיבה מרכזי שספק מים לפרדסים שבסביבת המושבה. בית המשאבה מבטון ניצב על גדות הירקון, סמוך לכפר הבפטיסטים. חברת השקיה נוספת הקים עקיבא ליברכט.
מלחמת העולם הראשונה
שנים אלה היו קשות לפתח־תקווה. לא רק שהיו קשיים בייצור החקלאי: משבר כלכלי קשה בהיעדר יכולת לייצא לאירופה את היבול, מכת ארבה שניחתה על השדות, גזירות של השלטון הטורקי ורדיפה של עסקני הציבור, אלא שתושבי המושבה התבקשו לקלוט את פליטי תל אביב ויפו שגורשו מבתיהם.
פרעות תרפ"א
בחודש מאי 1921 החלו פרעות ביהודי יפו, בהן נרצח בין היתר הסופר יוסף חיים ברנר. ימים אחדים לאחר מכן (ב־5 במאי), תקפו ערביי הכפרים יהודייה, פג'ה, ראס אל־עין ואחרים את המושבה. על הגנתה הופקדו אברהם שפירא וסגנו אבשלום גיסין. בוועד הביטחון היה גם עקיבא ליברכט.
בפרעות נהרגו ארבעה מתושבי פתח־תקווה ובהם גיסין ו, על שמם רחובות מרכזיים בפתח־תקווה של היום. לזכרם הוקמה אנדרטה הנמצאת ליד בניין העירייה. אנדרטה נוספת לזכרם ממוקמת בגן הסמוך לבית "יד לבנים".
מועצה מקומית
לאחר הפרעות ועקב התרחבותה של המושבה בעקבות העלייה, קיבלה פתח־תקווה מהשלטון הבריטי מעמד של מועצה מקומית ב־1921. בשנת 1926 הוקמה בפתח־תקווה קבוצת מנורה בהנהגת גרשון שץ, שהיוותה את ההתארגנות הראשונה של תנועת בית"ר בארץ ישראל.
בשנת 1934 ביקשה הסוכנות היהודית שפתח־תקווה תהיה לעיר, אך ההצעה נתקלה בהתנגדות נציגי חקלאי פתח־תקווה מהגוש האזרחי, ובראשם משה סמילנסקי, נשיא התאחדות האיכרים, אשר חששו שההפיכה לעיר תסכן את פתח־תקווה ואת כלל המושבות. מנגד, חמשת נציגי הפועלים, שלמה יצחק שטמפפר ונציג החרדים מונק תמכו בהחלטה, אך הם נותרו במיעוט. בסופו של דבר, קיבלה פתח־תקווה מעמד של עיר ב־1937, כשלוש שנים לאחר תל אביב, ובכך הייתה ליישוב העברי השני שקיבל מעמד זה. ראש העירייה הראשון היה שלמה שטמפפר, בנו של מייסד המושבה.
לפתח־תקווה מקום חשוב בהיסטוריה של התפתחות היישוב היהודי, בשמשה מקום מעבר לעולים, במיוחד אלה בני העלייה השנייה, שהגיעו אליה וממנה התפזרו לכל רחבי הארץ. אנשי תנועת העבודה ראו בפתח־תקווה את מרכזם, ובה נוסדו תנועות "הפועל הצעיר" ו"אחדות העבודה". במלחמת העצמאות סבלה פתח־תקווה מהתקפותיהם של פורעים ערבים מכפר קאסם והשומרון.
אחרי המלחמה סופחו לעיר אדמות הכפר פג'ה. חלק מתושבי הכפר עזבוהו בגלל התקפת האצ"ל ב־17 בפברואר, והיתר עזבו לאחר שההגנה הוציאה להם צו גירוש, במאי 1948. בתיו נמחו ביוני אותה שנה על ידי הקרן הקיימת לישראל, בהמלצת יוסף ויץ, ולאחר שאדמותיו הוכרזו נכסי נפקדים, סופחו לעיר.
לאחר קום המדינה
אחרי קום המדינה התפתחה העיר בעיקר בשל סיפוחן של שכונות שצורפו לתחום השיפוט שלה (קריית מטלון, כפר אברהם ושטחי קיבוץ גבעת השלושה לאחר שעבר למיקום חדש), ובניית שכונות חדשות על אדמות שצורפו לשטח העיר (כמו מעברת עמישב וקרית אלון). כמו כן סופחו אליה אזורי התעשייה קריית אריה וסגולה ורמת סיב. אוכלוסיית העיר הוכפלה מ-23,000 תושבים ב-1951 ל-50,000 ב-1956. בשנות ה-60 של המאה ה-20 העיר הפכה לעיר תעשייה, לא אחת על חשבון השטחים הפתוחים והפרדסים ההיסטוריים, שהיו בתחום העיר, ונעקרו כולם במשך השנים, למעט רצועת הפרדסים סביב בית העלמין ירקון ששרדה ועל פי התכנון תהפוך לפארק מטרופוליני לאורך הירקון.
בשנת 1962 אוחדה השכונה המושבה כפר גנים עם העיר
ב־1971 נורו על העיר רקטות קטיושה מאזור דיר בלוט, וגרמו להרג ארבע אזרחיות. בשנת 1984, לאחר בחירתו לקדנציה שנייה כראש העיר, החליט ראש העיר, דב תבורי, לפתוח את קולנוע היכל בשבת. הדבר הביא לעימות בין דתיים לחילוניים בפתח־תקווה ולהפגנות רבות מאוד של הציבור הדתי, בהנהגת רב העיר, הרב ברוך שמעון סלומון, נגד פתיחת בשבת, במשך כשנתיים.
במהלך שנות ה־90 של המאה ה־20 התיישבו בעיר קרוב ל־40,000 עולים חדשים ממדינות ברית המועצות
בין השנים 1995 ל-2008 גדלה אוכלוסיית העיר מ-151,000 תושבים ל-194,000 תושבים, תוספת של כ-3,300 תושבים בכל שנה בממוצע, בעקבות הקמת שכונת אם המושבות בצפון העיר, הרחבת שכונת הדר גנים-עמישב במזרח העיר והקמת כפר גנים ב' וכפר גנים ג' בדרום העיר שיצרו רצף בנוי בין פתח תקווה לקריית אונו. הגידול באוכלוסיית העיר נמשך גם בעשור השני של המאה ה-21 ובסוף 2017 הייתה אוכלוסיית העיר כ-240,000 נפש. על פי תוכנית המתאר של פתח תקווה יאפשרו עתודות הקרקע את גידול האוכלוסייה עד 300,000 תושבים.
מיזמים עתידיים
בפברואר 2017 אישר מינהל התכנון במשרד הפנים את תוכנית השלד המראה את חזון המשרד בשטח מחנה סירקין המתפנה לבניית 12,000 יחידות דיור בשטח המחנה. באפריל 2017 הגישה עיריית פתח תקווה עתירה נגד התוכנית, על רקע מחסור בפתרונות תחבורתיים לשכונה החדשה וחששות מעומסי תנועה שהיא עלולה ליצור עם תוספות יחידות הדיור בהיקף המתוכנן. העתירה נדחתה בבג"ץ בטענת "שלב מקדמי" מאחר שהתוכנית עדיין בשלבי תכנון. במרץ 2019 אישרה הוועדה הארצית לתכנון ובנייה של מתחמים מועדפים לדיור את התוכנית. האישור הסופי לתוכנית התקבל לאחר עתירת מטה מאבק סירקין והסכם פשרה שנחתם עם מטה המאבק. לאחר עתירת "מטה המאבק לבינוי שפוי" בסירקין לבית המשפט המחוזי, הושג הסכם פשרה מול העותרים שכלל הורדת שלב א' ל-2700 דירות מתוך 20000 שתוכננו, הכנסת נציג התושבים כמשקיף בצוות ההיגוי של התוכנית, עם תום בניית 2700 הדירות תוכן תוכנית תחבורתית כוללת חדשה שתיבחן את מצב התשתיות באזור, ומתן אפשרות למטה המאבק לעתור נגד התוכנית אם מצב התשתיות התחבורתיות באזור לא ישביע את רצונם.
ב-9 בספטמבר 2021 יצאה התוכנית לדרך ופורסם מכרז מינהל מקרקעי ישראל ליזמים וקבלנים לבניית 2499 יחידות דיור על שטח מחנה סירקין המתפנה.
במאי 2020 אושר פרויקט ויתניה, פארק עסקים חדש בצפון מערב העיר. שטח הפרויקט המתוכנן כ-80,000 מ"ר. באותו החודש גם אושרה תוכנית להתחדשות עירונית בשכונת רמת ורבר, על פי התכנון יתווספו לשכונה כ-3,600 יחידות דיור חדשות ושטחי מסחר, יוקמו מגדלים בגובה 28 קומות פארק יד לבנים הנמצא בשכונה ישופץ.
חינוך
בעיר פתח־תקווה לומדים קרוב ל־40,000 תלמידים, מתוכם קרוב ל־8,000 בגני הילדים, למעלה מ־17,000 בחינוך היסודי וכ־14,500 בחינוך העל־יסודי. בשנת תשס"ז נבחרה היחידה לנוער בעיר פתח־תקווה ליחידה מצטיינת ארצית. בעיר מספר רב של מתנ"סים וספריות בשכונות השונות, המשמשים את תושבי העיר לצרכיהם השונים.
בית הספר הראשון היא בית הספר יק"א פיק"א והוא הוקם בשנת 1885.
בעירייה קיימת יחידה לחינוך סביבתי וכן חווה לחינוך חקלאי ולימודי הסביבה, המנוהלת על ידי משרד החינוך, שאליה מגיעים תלמידים מרוב בתי הספר היסודיים בעיר.
בעיר פועלים שני מוסדות אקדמיים:
"מכללת העיר פתח־תקווה", מרכז לימוד של האוניברסיטה הפתוחה בו לומדים למעלה מ־2,000 סטודנטים בתוכניות לימוד שונות.
"האוניברסיטה הסינית הבינלאומית בישראל" ( UIBE). שנפתחה בשנת 2021 במבנה של בית הספר לשעבר "מעלה הזיתים" בשכונת קריית מטלון.
בבית הספר התיכון שבכפר הנוער אמי"ת, פועל בית ספר למקצועות הרכב בו לומדים תלמידים מכתות י"ב–י"ד.
בעיר פועל מסלול מחוננים.
בפתח־תקווה פועלים מספר שבטים של תנועת הצופים: שבט "ראשונים", הקיים כבר כ־60 שנה, שבט "המושבה" באם המושבות ושבט "ברק" אשר הוקם ב־2013. בעיר פועלים גם מספר קנים הנוער העובד והלומד: בשכונות אם המושבות, בכפר גנים ג', בנווה דקלים ובנוסף, סניף במרכז העיר. כמו כן ישנם סניפים של תנועות הנוער הדתיות בני עקיבא (8 סניפים ברחבי העיר), עזרא (7 סניפים ברחבי העיר) ואריאל הפזורים בשכונות העיר.
בפברואר 2020 הונחה אבן הפינה לפרויקט "תיכון משה ארנס" שנבנה בכפר גנים ג'. על פי התכנון יבנה התיכון ב-3 שלבים, בשלב הראשון יוקם מבנה חטיבת הביניים, לאחר מכן יוקם מבנה התיכון ובשלב האחרון יבנו אודיטוריום וספרייה. בנוסף לכך מתוכנן מבנה שיכלול חדרים לכ-48 כיתות, מעבדות, מרחבי למידה מחוץ לכיתות ואף אמפי ומגרשי ספורט מוצללים.
מועצת הנוער העירונית
בעיר פועלת מועצת נוער שתפקידה לייצג ולהשמיע את קולם של בני הנוער המתגוררים בשטחה של העיר אל מול מקבלי ההחלטות בעירייה, במשרד החינוך, ובמועצות השונות. מועצת הנוער העירונית מתחלקת לוועדות ותפקידים ובהם מתקבלים ההחלטות ומובאים לשולחן ההצבעות במליאת המועצה.
תרבות
ברחוב ארלוזורוב מצוי הלב התרבותי של העיר: סביב גן העצמאות (מוכר יותר בשם "פארק יד לבנים") שתוכנן בראשית שנות החמישים בידי אדריכל הנוף זוכה פרס ישראל ליפא יהלום, מתקיימים מספר מוסדות תרבות מרכזיים: מוזיאון פתח־תקווה לאמנות שנִפתח מחדש לאחר שיפוץ יסודי בשנת 2004, בית יד לבנים – הראשון מסוגו בארץ ועל כך זכה המקום בפרס ישראל, מוזיאון האדם והסביבה (לשעבר מוזיאון גוף האדם), הארכיון לתולדות פתח־תקווה ע"ש עודד ירקוני וגן החי. דרומית ומעבר לכביש נמצאת אכסניית נוער יד לבנים, וכן מתחם קיבוץ גבעת השלושה ששכן במקום עד לשנת 1952, ובתוכו בניין חדר האוכל העומד כיום בשממונו ושמיועד לשימור. בניין מרשים זה תוכנן בשנת 1936 על ידי האדריכל בוגר הבאוהאוס וזוכה פרס ישראל אריה שרון. כיום משמשים חלק ממבני הקיבוץ כבית אבות הנמצא בבעלות עיריית תל אביב־יפו.
ברחוב מונטיפיורי 3 שוכן בית סְוָוטִיצקי, מבנה היסטורי, ובו "בית שיח נשים – בית נשים ומשפחה", השייך למוזיאון לתולדות פתח־תקווה ומנציח את פעילותן של נשות העיר. בעיר קיימת רשת ספריות עירוניות.
כמו כן קיימים גם הקונסרבטוריון העירוני ואנסמבל לירקה בניהולה המוזיקלי של נילי הרפז.
באוגוסט 2019 החלו עבודות ההקמה של אולם הספורט "רוזמרין" שנבנה בכפר גנים ג', על פי התכנון יכלול האולם כ-1,200 מקומות ישיבה, חדרי מחול וחדרי התעמלות, כמו כן האולם יוכל לארח משחקי כדוריד בינלאומיים.
בתי חולים ושירותי בריאות
בעיר פתח־תקווה פועלים מספר בתי חולים המשרתים את תושבי פתח־תקווה והאזור.
אזורי תעשייה
אזור התעשייה של פתח־תקווה הוא אזור התעשייה הגדול בארץ, ושטחו הכולל הוא כ־10,000 דונם (יותר משטחן הכולל של בת ים או בני ברק, למשל). אזור התעשייה של העיר נחלק ל־3 אזורים נפרדים:
סה"כ השטח הבנוי באזורי התעשייה עומד על כ־2,000,000 מ"ר.
בעבר שכנו בעיר מפעלי תעשייה כבדה ובתי אריזה רבים שיועדו לשיווק תפוזים. החל מראשית המאה ה־21, העיר פתח־תקווה מושכת אליה עובדים רבים מכל רחבי גוש דן והשומרון, עקב ריבוי אזורי התעשייה בה.
מרכזי קניות
בפתח־תקווה מספר מרכזי קניות גדולים המשרתים את תושבי העיר והסביבה:
שוק פתח־תקווה
השוק בפתח־תקווה מתמחה בעיקר במזון, פירות, וירקות, בנוסף לאלו ישנן מספר חנויות נוספות לממכר ושיווק בגדים נעליים ועוד. בקרבת השוק ובתוכו פועלות גם מסעדות, מאפיות וחנויות פלאפל. בזכות אלו, יש המחשיבים את השוק לאחד הטובים בארץ.
סביבה
לפי מפת הקרן לחקר ארץ ישראל, בשנת 1880 היו ברוב שטחה של פתח תקווה שרידים של יער עתיק.
בעוד שהעיר זוהתה בעבר עם פרדסים, בתים פרטיים וחקלאות, במאה ה־21 הפרדסים נעקרים לטובת שטחים לשכונות חדשות. הבתים הפרטיים הולכים ונעלמים לטובת בניינים רבי קומות, ומזה זמן רב, תושבי העיר אינם עוסקים עוד בחקלאות. אזורים קטנים המיועדים לשימוש חקלאי מצויים באזורי הספר של העיר, אך גם הם על פי רוב נטושים. שימור המורשת החקלאית נעשה בחווה לחינוך חקלאי ולימודי הסביבה, שבה ניתן להתנסות בחקלאות אורבנית. כיום שטחה הבנוי של פתח תקווה על שלושת אזורי התעשייה שבה עומד על 20,000 דונם. והשטח הבנוי למגורים עומד על 15,000 דונם.
ב־1942 הוקם בעיר גן הנשיא. בעשור השני של המאה ה־21 השיקה עיריית פתח־תקווה קמפיין לשינוי תדמיתה של העיר ל"עיר ירוקה", תוך התמקדות בשכונות החדשות הנבנות בדרום העיר: כפר גנים ג', נווה עוז החדשה ונווה עוז הצעירה. בנוסף, מול הקניון הגדול הוקם פארק גדול ובו גני שעשועים ומגרשי דשא רחבים.
לכבוד מלאת 130 שנים למושבה, שופצה בשנת 2008 הכיכר המרכזית בעיר – כיכר המייסדים. במקום זה הייתה הבאר הראשונה של המושבה שנחפרה ב־1878. לימים הותקנה בבאר משאבה ונמשכו ממנה צינורות לבתי המושבה. המקום שימש כגורן ומסביבו הוקמו הבתים הראשונים. המקום שימש כמרכז לבילוי ובו הייתה מנגנת תזמורת מקומית בשם "כינור ציון". ב־1938 נחנך במקום גן שנקרא על שם המייסדים. מגן זה לא נשאר כמעט דבר. הכיכר רוצפה, והוקמה במרכזה מזרקה, תבליטי הוקרה לחמשת מייסדי המושבה ואנדרטת הוקרה לתזמורת "כינור דוד".
בעיר פועלות שלוש תחנות ניטור (באזור התעשייה סגולה, על גג בית דינה ובתיכון אחד העם), המודדות בכל רגע נתון את מדד זיהום האוויר בעיר. על־פי המדדים המקובלים, הזיהום בשכונות המגורים הוא על־פי־רוב ברמת בינוני־טוב, אך לאורכו של רחוב ז'בוטינסקי הזיהום הוא אחד מהגבוהים בארץ.
במאי 2019 החלו העבודות להקמת הפארק הדרומי של שכונת נווה גן וזאת בנוסף לפארק אחר שהוקם בצפון השכונה (על שטחו של אצטדיון האורווה) מספר שנים קודם לכן. חרף העובדה שהעבודות החלו רק באמצע 2019 הדיבורים והתכנונים על הקמת הפארק החלו להתפרסם מספר שנים קודם לכן.
צפון העיר
צפון פתח־תקווה מאופיינת על ידי שטחים ירוקים ובניהם שדות חקלאיים, פרדסים ואזורי הטבע של נחל הירקון. כמו כן, שטחים ירוקים אלה מכסים כשליש משטח פתח־תקווה ומהווים מקור כלכלה, עיסוק ופנאי, שכן כיום הם נדירים בעיר לעומת פעם.
באזורי הטבע של נחל הירקון הנמצאים בקצה של גבול העיר נמצא נחל הירקון עובר בכל צפון העיר ומהווה מקור לצמחים ובעלי חיים שונים כמו: תנים, דרבניים, קיפודים, אנפתיים, נמיות, חרקים ועוד רבים אחרים. אזורי הטבע זוכים לשקט מצד בני האדם (מלבד מטיילים), שכן הם מוקפים בשדות חקלאיים ענקיים. כמו כן, מטיילים רבים מטיילים באזורים אלה ברגל, בג'יפים או בטרקטורונים. שביל ישראל עובר באזורים אלה בצמוד לנחל. בסמיכות לאם המושבות בדרך הפונה לירקון נמצאות "בריכות חורף אם המושבות" שהן בריכות חורף שמתמלאות במים בין נובמבר לדצמבר ומתייבשות במאי.
מים ותשתיות
המים המסופקים לתושבי פתח־תקווה מגיעים משני מקורות מים עיקריים:
תשתיות הביוב והחשמל המצוינות של העיר מציבות אותה כאחת הערים המודרניות והמפותחות ביותר בישראל.
בשנת 2018 נפתח אגם אקולוגי למבקרים. האגם נמצא בפארק הגדול מול קניון אבנת.
דת
רובם המוחלט של תושבי העיר פתח תקווה הם יהודים, ומתוכם כ־40% הם דתיים לאומיים וחרדים. הציבור הדתי מתגורר בכל רחבי העיר, כשריכוזים גדולים מצויים בשכונות כפר אברהם, כפר גנים והדר גנים. בעיר פועלים למעלה מ־300 בתי כנסת בנוסחים שונים ו־9 מקוואות טהרה. לעיר מועצה דתית ושוכן בה גם בית דין רבני אזורי. גם בעבר נודעה פתח תקווה כמושבה עם אחוז נכבד של דתיים, הקפדה על קיום מצוות וקיום מוסדות דת, בניגוד למושבות אחרות.
מייסדי העיר פתח תקווה היו בני היישוב הישן בירושלים, והנהיגו בה את מנהגי ירושלים, חלקם משתמרים עד היום. זמן כניסת השבת הוא על פי מנהג ירושלים ארבעים דקות לפני שקיעת החמה, בשונה משאר ערי הארץ המאחרים מעט. גם מנהגי הקבורה של החברה קדישא הם על פי מנהג ירושלים.
בתי כנסת
בין המוסדות הדתיים החשובים בעיר הוא בית הכנסת "בית יעקב" המכונה בית הכנסת הגדול, בית הכנסת נחנך בתרנ"ח (1898) שנקרא ע"ש אביו של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, ועדיין משמש כאחד מבתי הכנסת המרכזיים בעיר. את בית הכנסת תכנן דניאל הכהן ליפשיץ. מעל הכניסה הראשית נמצא שעון ובו אותיות עבריות במקום ספרות. על קיר הכניסה קבוע שעון שמש מהיחידים הנמצאים בישראל. בשנות ה־20 של המאה ה־20 נבנו מגוון של בתי כנסת נוספים. בית הכנסת השני שנבנה היה בית הכנסת "נחלת ישראל" או "קריצמן" בו התפללו בנוסח ספרד. בעיר היה עוד בית כנסת בנוסח ספרד, בית התפילה "קהל חסידים כנסת ישראל", וביחד היו בהם 400 מקומות ישיבה. בית הכנסת השני בגודלו ויופיו, היה בית הכנסת "שונה הלכות" שהוקם בסביבות שנת 1926. כן התקיימו בתי כנסת לצד ישיבת לומז'ה, ולצד בית ספר נצח ישראל. נוסף אליהם היו בעיר שלושה בתי כנסת ספרדיים שהכילו יחד כ־300 מקומות ישיבה. במהלך שנות השלושים התרכזו עולי פולין סביב בית הכנסת "זכר חיים". בימי העלייה החמישית נוסדה אגודת מקור חיים בפתח־תקווה שקיימה תפילות באולם מכבי האש עד שחנכה בשבועות 1940 את בית הכנסת שלה, בו מתפללים עד היום כמנהג יהודי גרמניה. עד שנת 1940 נוספו עוד בתי כנסת, בהם "חפץ חיים" ברחוב ביאליק, בית הכנסת "תפארה" של הרב יחיאל הלר, ובית הכנסת "שבת אחים". בשנות ה־60 נוסד בית הכנסת דגל ראובן ע"ש הרב ראובן כץ, ברחוב רוטשילד. כיום משמש הוא בימות החול למדרשה לבעלי תשובה ולשיעורי תורה ברבים בהנהגת הרב עזריאל פפויפר, ובשבתות למניין אברכים. בשנת 2005 הוקם בית הכנסת אבי עזרי ברחוב ארלוזורוב, והוא השטיבלאך הפעיל ביותר כיום בימות החול, בשבתות ובחגים משמש בית הכנסת את הקהילה החרדית שהתפתחה במרכז העיר, מתפללים בו כמאה וחמישים מתפללים. ב־2010 הוקם בית הכנסת חברון, רבים מהמתפללים בו הם יוצאי ישיבת חברון גם נוסח התפילה והמנהגים הם בדיוק כמסורת ישיבת האם, אחת לשנה מגיע הרב דוד כהן לערוך טיש במקום.
ישיבות
הישיבה הראשונה בעיר, ישיבת לומז'ה נוסדה בתרפ"ו (1925). החל משנות השבעים היא משמשת ככולל לאברכים בלבד, נכון לשנת 2016 לומדים בה מעל מאה אברכים והיא הכולל הגדול בעיר.
בפתח־תקווה גם נוסד הכולל הראשון מחוץ לחומות ירושלים: בית מדרש לתורת ארץ ישראל הפעיל עד היום.
כיום פעילות בעיר ישיבות נוספות רבות, בהן ישיבת אור ישראל הליטאית, ישיבת נחלת דוד ישיבת פאר משה לצעירים והישיבת הגדולה "נחלת אשר" בראשותו של הרב משה פינטו, ישיבת נתיב התורה בראשותו של הרב משה רונס, רשת החינוך התורנית לאומית דרכי נועם, רשת החינוך של ישיבת למרחב, כולל רצון יהודה ועוד. בעיר פועלת גם רשת מוסדות החינוך של חסידות חב"ד הכוללת גנים, בית ספר לבנות, בית ספר לבנים, מדרשת ערב ועוד.
חצרות חסידיות
בעיר ישנם גם בתי מדרש לחסידויות שונות, ביניהן חב"ד, גור, צאנז, ויז'ניץ וראדזין. האדמו"ר השני מברגסז, הרב אברהם אלטר פולק, שכונה גם "האדמו"ר מפתח תקווה" הקים בשנות ה־70 של המאה ה־20 את חצרו בעיר וגר בה עד סמוך לפטירתו ב-2006, אז עבר לאלעד. בית מדרשו מתנהל כיום בהנהגת בנו האדמו"ר רבי אהרן פולק, ופעיל כל שעות היממה, מתקיימים בו מניינים לרוב ושיעורי תורה ברבים. הרב יוסף לייפר, מאדמו"רי נדבורנא, הקים בעיר את חצרו, במשך שנים היה נקרא על שמה "האדמו"ר מנדבורנא פתח תקווה", בתש"ן עבר הרב לייפר לבני ברק. חסידות מישקולץ, שהוקמה בעיר בסביבות שנות ה־90 של המאה ה־20, עורכת מדי שנה אירוע שמחת בית השואבה בהשתתפות אלפים.
רבני העיר
לאחר פטירתו הוזמן על ידי תושבי פתח תקווה הרב יחזקאל אברמסקי מברית המועצות לכהן כרבה הראשי. הרב אברמסקי נענה להזמנה, אולם נאסרה יציאתו מברית המועצות על ידי השלטונות, שאף שלחו אותו בהמשך לסיביר.
בפברואר 2012 נבחר הרב בנימין אטיאס לכהונת הרב הראשי הספרדי של פתח תקווה.
תחבורה
העיר פתח תקווה מהווה צומת תחבורה ראשי במדינת ישראל הודות למיקומה בגוש דן, בין השרון לשפלה והודות לכך שעוברים בה עורקי תחבורה ראשיים שונים. בזכות זאת, קווי אוטובוס רבים שנוסעים מערי השרון לתל אביב או קווי אוטובוס מצפון לדרום (למשל חיפה–ירושלים) עוברים בעיר.
כבישים
בנוסף, החל מאזור השוק ועד לצומת גהה, חוצה את פתח תקווה ציר ז'בוטינסקי (דרך מספר 481). ציר תחבורה זה הוא אחד הצירים הראשיים בגוש דן והוא מחבר את פתח תקווה, דרך בני ברק ורמת גן, אל תל אביב־יפו.
תחבורה ציבורית
מערך התחבורה הציבורית בפתח תקווה מורכב מאוטובוסים, רכבת, מוניות שירות ובעתיד גם רכבת קלה. מבחינת תחבורה ציבורית העיר נמצאת במקום טוב ביחס לערים אחרות בישראל, אבל במקום ירוד אל מול ערים תאומות מחוץ לישראל.
אוטובוסים
התחנה המרכזית של פתח תקווה, שנמצאת בחלקו הצפוני של מרכז העיר, ישנה ומוזנחת. בנוסף אליה, ישנם 4 מרכזי תחבורה ציבורית גדולים אליהם מגיעים רוב האוטובוסים: מסוף בית רבקה, מסוף בית החולים שניידר (רחוב קפלן) ומסוף החרש (קריית אריה) משמשים תחנה סופית לחלק נכבד מהקווים העירוניים, ומסוף יותם ויואב בצמוד לבית החולים בילינסון (רחוב ז'בוטינסקי) מהווה נקודת מעבר לרוב הקווים הבין-עירוניים.
על האוטובוסים הפנימיים בעיר וכן על הקווים לשומרון אחראית חברת האוטובוסים אפיקים, שמפעילה מספר קווים בעיר החל מאוגוסט 2016 .על הקווים הבין־עירוניים הרבים לבני ברק, לרמת גן, לתל אביב, אחראית חברת דן. את רוב הקווים היוצאים מפתח תקווה או עוברים בה, מחוץ לגוש דן מפעילה אגד, אך ישנם גם קווים של חברות קווים, אפיקים וסופרבוס. העיר מקושרת במספר קווי אוטובוס עם ראש העין, שוהם, אריאל, אלעד והשומרון ממזרח ועם רמת גן, בני ברק, בת ים, חולון, קריית אונו, אור יהודה ותל אביב ממערב. כמו כן יש קווי אוטובוס ליהוד, גני תקווה, רמלה, לוד, ראשון לציון, נס ציונה, רחובות, ירושלים ומודיעין–מכבים–רעות מדרום, וקווים לכפר סבא, הוד השרון, רעננה, הרצליה, רמת השרון, נתניה, חדרה, חיפה, עפולה, טבריה, נוף הגליל וקריית שמונה מצפון. בחודשי הקיץ אגד מפעילה קו ישיר מרעננה שעובר דרך פ"ת (צומת סירקין) אל אילת.
פתח תקווה היא העיר הראשונה בישראל בה הוצבו שלטים אלקטרוניים עם מידע בזמן אמת על האוטובוסים שעומדים להגיע לתחנה.
רכבת
תחנת הרכבת הישנה של פתח תקווה ברחוב פינסקר, פעלה בין השנים 1922 עד שנת 2000 (בעיקר כתחנת משא).
באפריל 1957 הוחל בהקמת שלוחת רכבת ממסילת הירקון למפעל "עץ הזית" בקריית אריה, במימון חלקי של המפעל והיא נחנכה בפברואר 1958. המסילה הייתה בשימוש עד שנות ה-90 של המאה ה-20.
ב-2000 נפתחה תחנת סגולה וב-2008 תחנת קריית אריה. בתחנות עוברות רכבות בקו הפרברי של רכבת ישראל באר שבע מרכז–רעננה מערב (דרך ראש העין, כפר סבא, הוד השרון, בני ברק, תל אביב, חולון, בת ים, ראשון לציון). הרכבות עוברות בתדירות יחסית גבוהה (עד שלוש פעמים בשעה לכל כיוון בשעות השיא). תחנת הרכבת סגולה ממוקמת בקצה העיר, במרכז ירקונים. מיקום התחנה מעורר ביקורת: אל התחנה וממנה יוצא קו אוטובוס אחד בלבד בתדירות נמוכה, ואינה במרחק הליכה מאתרים מרכזיים בעיר. תחנת הרכבת קריית אריה נמצאת בחלקו הצפון מערבי של אזור התעשייה קריית אריה, ומיקומה נחשב טוב יותר, בשל קרבתה לאזור התעשייה ולשכונת מגורים ("אם המושבות הוותיקה"). ובשל כך שממנה יוצאים קווי אוטובוס לכל רחבי העיר.
רכבת קלה
בפתח תקווה יעבור הקו הראשון של הרכבת הקלה ("הקו האדום") מעל לקרקע. הקו יתחיל בתחנה המרכזית ברחוב אורלוב וימשיך בנתיב מיוחד לכל אורך רחוב ז'בוטינסקי, דרך הערים בני ברק, רמת גן, תל אביב ויפו עד לבת ים. כמו כן באזור התעשייה קריית אריה עתיד לקום הדפו של הקו.
בנוסף לקו האדום, מתוכננים לעבור בעיר שני קווי מטרו M2 ו-M3.
ספורט
כדורגל מגרשן הביתי של הקבוצות הוא אצטדיון המושבה, הנקרא גם "אצטדיון שלמה ביטוח", אשר נחנך בדצמבר 2011. משחקים בין הקבוצות נקרא הדרבי של פתח תקווה.
ובנוסף ישנן 3 קבוצות המשחקות בליגות הנמוכות:
כדורסל
כדוריד
כדורמים
בייסבול
כדור רגל חופים
שכונות
נתוני האוכלוסייה מעודכנים לשנת 2018.
שלטון מקומי
עיריית פתח תקווה היא גוף השלטון המקומי במעמד של עירייה, האחראי לניהולה השוטף של העיר פתח תקווה. ככל רשות מקומית עוסקת עיריית פתח תקווה בעניינים מוניציפליים מסוג הסדרות שרותי חינוך, תרבות, רווחה, תשתיות, ניקיון, תברואה וכדומה.
בתרבות הישראלית
העיר פתח תקווה מוצגת בתרבות הישראלית, בעיקר לצורכי הומור, כעיר גרועה במיוחד. היא מתוארת כעיר מכוערת, משעממת ומיושנת, ונחשבת לעיר המושמצת ביותר בישראל. תדמית זו ככל הנראה התגבשה בשנות ה-80 וה-90. השיר "פתח תקווה" של להקת אינפקציה, שמכיל את השורה "אני לא מאמין שאני גר בפתח תקווה", נחשב לדוגמה בולטת של הסטריאוטיפים האלו. הבדיחות על פתח תקווה נפוצות גם באינטרנט, ובין השאר קיימת קבוצת פייסבוק שקוראת לביטול העיר בטענה שאינה רלוונטית, ובנוסף קיימת תאוריית קונספירציה פארודית שטוענת שפתח תקווה בכלל אינה קיימת, בדומה לקונספירציית בילפלד. רוב הסטריאוטיפים על פתח תקווה הם על העיר עצמה ולא על תושביה.
שירה על העיר
העיר פתח תקווה הוזכרה ביצירות מוזיקליות שונות, בהן:
ערים תאומות
פתח־תקווה היא עיר תאומה של הערים הבאות:
Roller Coaster
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-47 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי רודני ג'רקינס, ג'סטין ביבר, ג'וליאן סבירסקי, וג'וש גודווין והוא הופק על ידי ג'רקינס גם כן. האודיו הרשמי של השיר הועלה ליוטיוב ב-24 בנובמבר 2013, ונכון לדצמבר 2019, הצליח לצבור למעלה מ-20 מיליון צפיות.
בסמוך לצאתו, הועלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
השיר נכלל באלבום בכורה של להקת Dirty Loops השוודית.
מתקן הטיסות וולופס
היסטוריה
בשנת 1945 הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה שפעלה לפני הקמת נאס"א הקימה באזור אי וולופס אתר שיגור. בשנת 1958, עם הקמת נסא"א, המתחם הפך לחלק ממנה. משנת 1981 הוא פועל תחת השם הנוכחי.
בשנים הראשונות של קיום המתחם בוצעו בו שיגורים לטיסה תת-מסלולית. השיגור לחלל הראשון בוצע ב-15 בפברואר 1961 כאשר שוגרה חללית אקספלורר 9. בשנת 2013 לראשונה בוצע מהאתר שיגור חללית לכיוון הירח.
מתחמי האתר
החל משנת 1982 במתחם פועל מרכז מבקרים.
מאז שנת 2001 מהנדסי המתקן עוסקים הפיתוח טכנולוגיות חדישות.
בשנת 1998 חלק ממתחם באי וולופס שכולל בין היתר אזור שיגור LA 0 הושכר ל-Virginia Space. החברה בנתה נמל החלל האזורי המרכז-אטלנטי שמנוצל לשיגורים מסחריים. השיגור הראשון בוצע בשנת 2006. בפברואר 2022 הוסכם שחלק נוסף של האי יועבר להקמת כן שיגור פרטי חדש.
חרוב מצוי
חָרוּב מצוי (שם מדעי: Ceratonia siliqua) הוא עץ חורש ים-תיכוני, בינוני-גדול, יְרוֹק־עַד הצומח גם ביער פארק פתוח, ממשפחת הקטניות (Fabaceae). הוא גדל בר ובתרבות סביב אגן הים התיכון ובדרום-מזרח אסיה. בעבר הוא שויך למשפחת הכליליים (קֶסְאַלְפִּינִיִּים, Caesalpinioideae). החרוב המצוי נחשב למין יחיד בסוגו, עד אשר בשנים 1979–1980 התגלה ופורסם מין נוסף, הגדל בהרי עומן ותימן ובהרי סומליה, ברום של 900 עד 2,000 מטרים, בשם Ceratonia oreothauma.
פריו תרמיל ארוך דמוי סהר פחוס, צבעו חום-שחור, בעל ציפה מתוקה, וראוי למאכל אדם ובעלי חיים. תכולת המים בפרי החרוב נמוכה במיוחד ומכאן שמו (בעברית, יובש = חרבה), אם כי יש הסבורים שהשם ניתן על שום דמיון הפרי לחרב.
עצי החרוב פורחים באוקטובר, וזהו העץ הים תיכוני היחיד שפורח במועד זה. לפרחי הזכר הרבים יש ריח אופייני ועז הנודף למרחוק ונחשב מטרד לאדם. סיום ההבשלה באוגוסט של השנה שאחרי, ואיסוף הפירות בחודשים ספטמבר-נובמבר. פריחתו אדומה או צהובה. עץ החרוב מאריך ימים עד 200 שנים. העץ אינו עמיד לטמפרטורות נמוכות מתחת לאפס ואף ל-3 מעלות צלזיוס, הצמיחה מואטת מתחת ל-10 מעלות צלזיוס והוא אינו גדל היטב מעל לרום של 500 מטר ובמפנים דרומיים ומזרחיים בשל העדפתו לחום וקרינת שמש ישירה וחזקה. על אף שישנם עצי חרוב מניבים גם בירושלים.
בשנת 2005 הוכרז עץ החרוב בישראל כערך טבע מוגן, אך ההכרזה לא חלה עליו כצמח תרבות – כצמח שנזרע או נשתל בידי אדם בגידול חקלאי או בגינת נוי ושאיננו, כולו או חלקו, מן הבר. מאידך, כריתתו והעתקתו של עץ החרוב נאסרה בכל הארץ בתיקון 5 לפקודת היערות בתחילת 2012 אלא אם ניתן רישיון לכך מפקיד היערות. חרוב בוגר בדומה לזית יכול לעמוד בטראומת העתקה אם גוזמים את נופו, מורחים את פצעי הגיזום במשחת עצים ומעבירים אותם עם גוש שרשים גדול. הדבר מצריך עבודת טרקטורים, ולא בכל מקום הדבר אפשרי.
תיאור
החרוב עץ ירוק-עד, גלדני, גובהו ארבעה עד עשרה מטרים, רוחב נופו עד עשרה מטרים, צמרתו רחבה, מעוגלת ולעיתים פרועה ועלוותו צפופה.
הגזע עבה ולעיתים הוא מגיע לעובי ניכר העולה על מטר אחד, אך איננו ישר לאורך ניכר, לכן הוא לא ראוי להפקת קורות לקירוי. לאחר כריתה מתפתחים מהגדם ענפים חדשים כדוגמת עצי חורש ים תיכוני אחרים.
הענפים חסונים וקליפתם המעוצה מחוספסת וצבעה חום אפור. עצת החרוב אדמדמה, וענפיו הצעירים צבעם חום אדמדם. עצי חרוב נתקפים בפטרייה בְּהוּקִית שטוחה (Ganoderma appianatum), הגורמת לריקבון ספוגי בגזעי עצים מבוגרים ועלולה להביא לקריסתו המלאה או החלקית. היא חודרת לתוך העצה דרך פצעים ובעיקר לאחר גיזום ענפים עבים. עצים פגועים ניתנים לטפול באמצעות חומרי הדברה המבוססים על נחושת. מן העץ אפשר להכין רהיטים בעלי גוון אדמדם. בקליפה ובעלים השתמשו בעבר בבורסקאות לעיבוד עורות.
העלים מורכבים מנוצים עם ובלי עלעל סופי, מסורגים, אורכם 10 עד 20 ס"מ ונישאים על פטוטרת ארוכה ללא לוואים. העלים בעלי שניים עד ארבעה זוגות עלעלים, לעיתים רחוקות זוג אחד או חמישה זוגות ועל פי רוב נגדיים לאורך ציר העלה שצבעו משתנה במהלך הלבלוב מאדום לירוק. העלעלים סגלגלים, גדולים ורחבים, תמימים, ובעלי פטוטרית קצרה ועבה. אורך העלעלים 3 עד 7 ס"מ, רוחבם 3 עד 4 ס"מ, צידם העליון ירוק-כהה, חלק, ומבריק וצידם התחתון ירוק בהיר.
העלעלים מסוגלים לשנות את תנוחתם בהתאם לכיוון השמש. פיוניות העלעלים פתוחות בבוקר, נסגרות לקראת הצהריים, נפתחות שנית אחר הצהריים ונסגרות בערב. מתקבלת עקומה דו-שיאית טיפוסית, שמתארת סגירה של פיוניות בשעות השיא של החום בצהריים בתקופת הקיץ.
מחלת צרקוספורה (Cercospora ceratoniae) גורמת לנשירת עלים; קימחון (Oidium ceratoniae) פוגע אף הוא בעלים.
רצף האירועים ההתפתחותיים (פנולוגיה)
צמיחת החרוב איטית מאוד בשנים הראשונות לחייו. העלווה החדשה גדלה בעיקר באביב (אפריל, מאי). העלים גדלים במשך שלושה חודשים לאחר מכן, הם מפסיקים לגדול, ונחשפים לתנאי הסביבה במשך כ-20 חודשים. נשירת העלים ביולי בשנה השנייה של העלה.
עונת הפריחה מתחילה בסוף הקיץ, בניגוד לשאר העצים בארץ ישראל, ונמשכת בדרך כלל מאוגוסט עד נובמבר ואף בדצמבר-ינואר ועיקרה בחודש אוקטובר. ישנה שונות בין עץ לעץ במועד הפריחה במיוחד של העצים הזכריים.
לאחר ההאבקה והחנטה נותר הפרי קטן מאוד וירוק במשך כל החורף ורק בתחילת הקיץ הוא מגיע לגודלו הסופי וצורתו כתרמיל בשרני-גלדני בלתי נפתח כאשר צבע התרמיל הופך לחום-כהה (שחור) וכל העוקץ לחום. רק אז נעלמת העפיצות (טעם הבוסר) והפרי מתוק וראוי למאכל אדם. עשרה חודשים חולפים מעת החנטה ועד השלמת הבשלתם בחודשים יולי-אוגוסט בבת אחת על אותו העץ. לעיתים, ניתן למצוא את הפירות משתלשלים מענפי העץ לצד התפרחות אם הם לא נקטפו או נשרו ונרקבו למרגלות העץ.
אופן ההשתרשות של החרוב דומה לפיסטוק. מערכת השורשים שלו מסועפת מאוד ומעמיקה בחלקה עד עשרה מטרים ואף יותר למקורות מים, ולכן הוא עמיד בתנאי יובש ובשטחי טרשים. במצבי עקה החרוב מפתח שורשים, כדי לסקור שכבות קרקע עמוקות יותר, שבהן מים עשויים להיות זמינים. החרוב אינו מפתח פקעיות שורש בהשפעת חיידקי ריזוביום (rhizobium) ולכן הוא אינו מסוגל לקבע חנקן.
קיימים ממצאים על כך שפטריות מיקוריזליות (Arbuscular Mycorrhizal Fungi) יכולות למלא תפקיד חשוב בהקניית עמידות לבצורת לשתלי חרוב, והגברת הצימוח והיבול על ידי העלאת המומסים האנאורגניים (P, K, Na ו-Ca) וספיגתם, על ידי העלאת ספיגת תכולת המים ומומסים אורגניים (סוכרים מסיסים ותכולת חלבון), על ידי התייעלות ההטמעה בהתאמה לעקת החום והיובש. ועל ידי העצמת תגובת הגנה מפני נזקי חמצון לשומנים במהלך השקיה חוזרת לאחר עקת יובש.
החרוב יוצא דופן בין ירוקי-העד הסקלרופיליים (בעלי עלים נוקשים, גלדניים), בכך שיצירת תאים חדשים של צינורות הובלה בצמח על ידי רקמת הקמביום, שתוצאתה – צמיחה לרוחב והתעבות הגזע והענפים או השורשים אצלו, נמשכת כמעט כל השנה, למעט הפסקה קצרה בחודשי מארס-אפריל. הקמביום של מרבית ירוקי-עד הסקלרופיליים פעיל, בדרך כלל, באביב ובקיץ ורדום בחודשי החורף. מקצב פעילות הקמביום של החרוב תואמת את המועדים יוצאי הדופן של פריחתו העיקרית באוקטובר ונובמבר, לבלובו, והבשלת פירותיו אשר מבשילים לאחר עשרה חודשים או יותר. הצמיחה מואטת מתחת ל-10 מעלות צלזיוס. לפיכך, נראה שקמביום החרוב אינו פעיל באזורים קרים, בחודשי החורף בגלל טמפרטורות נמוכות, ופעיל מפברואר עד סוף ספטמבר.