cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דינוזאורים מנוצים
ארכאופטריקס כדינוזאור מנוצה
כבר בשנת 1868 הציע תומאס הנרי האקסלי שהארכאופטריקס התפתח מן הדינוזאורים, על בסיס דמיונו לשלד הדינוזאור התרופוד הקטן קומפסוגנתוס. אך הצעה זו נדחתה על ידי בכיר המומחים לדינוזאורים באותן שנים, ריצ'רד אוון, ופלאונטולוגים נוספים. זאת בעיקר משום שלא היו מוכרים אז דינוזאורים בעלי עצם בריח, אשר כן קיימת בארכאופטריקס ובעופות ("עצם המזלג" או "עצם המשאלות", בלטינית furcula, היא איחוי של עצמות הבריח משני צדי הגוף). בנוסף, ההשערה לא התאימה לתדמית המקובלת של הדינוזאורים באותם ימים כשוכני קרקע ענקיים ומסורבלים. לכן עד שנות ה-70 של המאה ה-20 הייתה מקובלת ההשערה שהעופות התפתחו מזוחלים ארכוזאורים, אבותיהם של הדינוזאורים.
בשנת 1964 הגדיר הפלאונטולוג האמריקאי ג'ון אוסטרום (John Ostrom) את הדינוזאור התרופוד דיינוניכוס על-פי מאובנים שגילה במונטנה, ותיאר אותו כטורף קטן, מהיר ופעלתן. השלד של דיינוניכוס, כמו גם שלדי שאר הדינוזאורים מקבוצת הדיינוניכוזאוריה הקרויה על שמו, דומה להפליא לשלד הארכאופטריקס ולשלדי עופות בני ימינו. כך למשל יש לו עצמות בריח מאוחות לעצם מזלג, ואצבעות ארוכות בגפיים הקדמיות. בעקבות מחקרו בשלד דיינוניכוס החיה אוסטרום את השערת המוצא הדינוזאורי של העופות, ועד שנות ה-90 של המאה ה-20 היא הפכה לקונצנזוס מדעי בתחום הפלאונטולוגיה.
התצורה המשוכללת של נוצות ארכאופטריקס רמזה שהן הספיקו להתפתח במשך מיליוני שנים, והופיעו לראשונה כבר אצל אבותיו הדינוזאורים. מכיוון שנוצות משתמרות במאובנים רק לעיתים רחוקות מאוד ובתנאים מיוחדים, ניתן היה לשער שדינוזאורים רבים שכבר היו מוכרים למדע מקודם, ותוארו כמכוסים בקשקשים בדומה לזוחלים בני-ימינו, היו למעשה מכוסים בנוצות. ציור ראשון של דינוזאור תרופוד עטוי נוצות הופיע בשנת 1975 בספר של רוברט בקר, מבכירי חוקרי הדינוזאורים. אך ציור זה היה אז בגדר ניחוש מושכל, לא ממצא עובדתי, וכמה פלאונטולוגים אחרים חלקו עליו.
מאובנים ראשונים מליאונינג
מאובני דינוזאורים המראים בבירור רישומי נוצות החלו להתגלות בשנות ה-90 של המאה ה-20, בתצורת יִישְׂייֵן ובתצורות גאולוגיות נוספת מחבורת ג'הול במחוז ליאונינג בסין. תצורת יִישְׂייֵן היא כיום אחד מאתרי המאובנים החשובים בעולם, והתגלה בה מספר גדול של מאובנים מפורטים ושמורים להפליא מתחילת תור הקרטיקון, לפני כ-125 מיליון שנה. מאובנים אלו חושפים עולם חי עשיר, שכלל בין השאר צמחים בעלי פרחים מן הקדומים שהתגלו, חרקים, דגים, צפרדעים, סלמנדרות, צבים, לטאות, יונקים קדומים, וכן עופות קדומים ודינוזאורים קטנים.
בשנת 1996 התגלה בתצורת יִישְׂייֵן מאובן של דינוזאור זעיר מסוג חדש למדע, שקיבל את השם סינוזאורופטריקס, והראה רישום של מעין חוטים דמויי-פלומה על גבו וזנבו. סינוזאורופטריקס מסווג לרוב למשפחת הקומפסוגנתוסיים, שאינם התרופודים הקרובים ביותר לעופות. לכן מגליו נקטו בתחילה לשון זהירה במאמרים המדווחים עליו, ודיברו על "מבנים של העור העשויים ללמד על מוצא הנוצות". מספר חוקרים חלקו מאז על זיהוי מבנים אלו כנוצות, והציעו שמדובר בסיבי קולגן פנימיים, כלומר שנמצאו במקור בתוך הגוף. ואולם התנגדות זו מקובלת כיום פחות ופחות, בעקבות עדויות על קיום נוצות לפחות בסוג אחד נוסף של קומפסוגנתוסיים, וכן בעקבות הגילוי שמבנים אלו מכילים מלנין, המעיד על דגמי צבע בדומה לנוצות של עופות בני-ימינו. יתר-על-כן, במאובנים של עופות קדומים מתצורת יִישְׂייֵן, אשר אין ספק במציאות נוצות אצלם, נראים רישומי פלומה דומים לאלו הנראים במאובני הדינוזאורים, ואין סיבה לקבל את הראשונים אך לפסול את האחרונים.
פרשת זיוף ה"ארכאורפטור"
בשנת 1997, מאובן מתצורת יִישְׂייֵן הוברח מסין באופן בלתי-חוקי, נרכש בסכום של 80 אלף דולר על ידי חובבים שניהלו מוזיאון קטן ביוטה, והושאל למגזין נשיונל ג'יאוגרפיק לצורך פרסומו. המאובן הראה כביכול שלד של עוף בעל זנב ארוך של דינוזאור. אף על פי שהמאובן לא נבדק על ידי גוף מדעי רשמי כלשהו, ולא תואר כמקובל במאמר מדעי שעבר ביקורת עמיתים, פרסם המגזין בשנת 1999 כתבה עיתונאית גדולה על המאובן ועל חשיבותו כ"חוליה חסרה" באבולוציה של העופות. הכתבים הציעו לכנות את המאובן "ארכאורפטור ליאונינגנסיס" (Archaeoraptor liaoningensis), אף על פי שגם השם לא נרשם כשם מדעי רשמי.
פלאונטולוגים רבים מתחו ביקורת נוקבת על אי-תקינותו המדעית והאתית של הפרסום במגזין, והביעו חשד כי הממצא מזויף. מאמר מדעי על ארכאורפטור נדחה על ידי שופטי כתבי העת המדעיים היוקרתיים Nature ו-Science, שכמה מהם קבעו כי המאובן "טופל". החשדות אושרו בשנת 2000 כאשר שו שינג (Xu Xing), אז סטודנט לתואר שני וכיום מחשובי הפלאונטולוגים הסינים החוקרים את מאובני יישיין, הצליח לאתר את גוש הסלע הכולל את חלקו המשלים של זנב ה"ארכאורפטור". הסתבר כי זהו זנב של סוג אחר של דינוזאור מנוצה, המיקרורפטור, מוצמד באופן מלאכותי לגוף מאובן של עוף קדום בעל שיניים מתצורת יישיין, המוגדר כיום כסוג יאנאורניס. זהותו של הזייפן המקורי לא נודעה מעולם, אך ככל הנראה הוא היה פועל סיני שחצב בתצורת יישין באופן בלתי-חוקי, וחיבר שני מאובנים חלקיים שמצא למאובן "שלם" על-מנת למכור אותו במחיר גבוה יותר. בעקבות תגליתו של שוּ הודו עורכי המגזין נשיונל ג'יאוגרפיק כי נפלו קורבן לתרמית. לשני הסוגים ששימשו למעשה הזיוף, מיקרורפטור ויאנאורניס, יש היום חשיבות מדעית.
תגליות מן המאה ה-21
בשנים 1998–1999 התגלו בליאונינג לא פחות מחמישה סוגים חדשים למדע של דינוזאורים עם רישומי נוצות, שניים מהם - בייפיאוזאורוס וסינאורניתוזאורוס - על ידי שו שינג. במאה ה-21 הפכו תגליות דינוזאורים מנוצים מליאונינג לעניין שבשגרה. מאובנים רבים כאלו מתגלים בכל שנה, ונכון לשנת 2019 הוגדרו מדעית למעלה מ-40 סוגי דינוזאורים מנוצים, רובם על ידי פלאונטולוגים מן המכון לפלאונטולוגיה של בייג'ינג, וכן על ידי פלאונטולוגים מערביים החופרים בסין ברישיון.
אף שהסוגים המתגלים בליאונינג חדשים למדע, רובם דומים לסוגי דינוזאורים שכבר ידועים מרחבי העולם, ומסווגים למשפחות דינוזאורים מוכרות, המשתייכות למרבית הקבוצות של תרופודים. בעקבות תגליות אלו הסברה המקובלת כיום היא שרוב הדינוזאורים התרופודים של היורה והקרטיקון, גם כאלו שעדיין לא התגלו אצלם רישומי נוצות, היו מנוצים.
במרבית הסוגים החדשים מתגלים רישומי נוצות חוטיות דמויות נוצות פלומה, אך בכמה מן המאובנים, בעיקר כאלו המסווגים למשפחות הקרובות יותר לעופות, מתגלים גם רישומי נוצות ארוכות בעלות קולמוס מרכזי, הדומות מאוד לאברות תעופה של עופות בני-ימינו. דוגמה מפורסמת היא המיקרורפטור, דינוזאור קטן ממשפחת הדרומאוזאוריים, שבמספר מאובנים שלו התגלו נוצות ארוכות ואסימטריות, בדומה לאברות יד של עופות, גם על הזרועות וגם על הרגליים האחוריות, כך שהתקבלה תצורה של "ארבע כנפיים". התכונות האווירודינמיות של דגם מיקרורפטור נבדקו במנהרת רוח, ומוערך שהוא דאה בין ענפים בדומה לסנאים מעופפים בני-ימינו. נוצות מפותחות נמצאו גם בסוגי דינוזאורים הדומים מאוד לארכאופטריקס, כמו ג'הולאורניס וג'ינפנגופטריקס. סיווגים מסוימים מגדירים סוגים אלו כ"עופות", אך בדומה לארכאופטריקס הם עדיין בעלי תכונות "דינוזאוריות" רבות, כמו שלד זנב ארוך עם חוליות בלתי-מאוחות.
גודל הגוף בדינוזאורים מנוצים
עד שנת 2012 כל סוגי הדינוזאורים שהתגלו בתצורת יישיאן עם רישומי נוצות ברורים היו דינוזאורים קטני גוף יחסית. הגדול שבהם, בייפיאוזאורוס, היה באורך 2.2 מטרים כולל הזנב, ומשקלו מוערך ב-80 קילוגרם. הקטנים שבהם, כמו אפידקסיפטריקס שאורכו 40 סנטימטרים כולל נוצות הזנב הארוכות מאוד שלו, הם בין הדינוזאורים הקטנים ביותר שהתגלו אי-פעם. חוקרים בתחום, כמו גם חובבי דינוזאורים ואמנים שאיירו ספרים ועיצבו דינוזאורים בסרטים, התלבטו בשאלה האם גם דינוזאורים תרופודים ענקיים, כמו טירנוזאורוס רקס המפורסם, היו אף הם מכוסים בנוצות.
רמז בשאלה היה גילוייו בשנת 2004 של הסוג דילונג (Dilong) בתצורת יישיאן. דילונג הוא דינוזאור מנוצה קטן-גוף יחסית, באורך של 1.5 מטרים כולל הזנב, אך על פי תכונות השלד שלו הוא סווג למשפחת הטירנוזאוריים. תגלית זו הראתה שנוצות התקיימו גם בבסיסה של השושלת הטירנוזאורית, עשרות מיליוני שנים לפני טירנוזאורוס רקס בסוף תור הקרטיקון. עם זאת, ניתן לשער שסוגי טירנוזאורים ענקיים איבדו באופן משני את כסות הנוצות שלהם, או אולי שמרו עליה אצל הצעירים בלבד. בעלי חיים גדולים יותר הם בעלי שטח פנים קטן יותר יחסית למסת גופם, לכן הם מאבדים חום גוף לסביבתם בקצב איטי יותר וזקוקים פחות לבידוד תרמי. זוהי הסיבה שפילים וקרנפים כיום הם כמעט עירומים משער. ועם זאת, מינים שלהם שחיו בתקופת הקרח באקלים קר, כמו הממותה והקרנף הצמרי, היו בעלי כסות פרווה עבה.
אישור לאפשרות זו נמצא בשנת 2012, כאשר התגלה בתצורת יישיאן הסוג יוטירנוס, דינוזאור מנוצה ממשפחת טירנוזאוריים שאורכו היה כתשעה מטרים כולל הזנב. אורך הגולגולת שלו בלבד היה 90 סנטימטר, ומשקלו הכולל נאמד ב-1,400 קילוגרם. המאובנים של יוטירנוס מראים שהוא היה מכוסה בפלומת נוצות חוטיות באורך של עד 20 סנטימטרים, ששימשו ככל הנראה לבידוד תרמי. השערה זו נראית סבירה לאור הערכות שהאקלים של האזור בתקופתו היה קריר למדי, עם טמפרטורה שנתית ממוצעת של כ-10 מעלות צלזיוס.
מאובני דינוזאורים מנוצים מאזורים נוספים בעולם
תנאים מיוחדים דרושים להשתמרות רישומי נוצות במאובנים, והם מתקיימים בדרך-כלל רק באתרי מאובנים מעטים מאוד בעולם, כמו בחבורת התצורות של הג'הול בליאונינג, או במחצבת זולנהופן (Solnhofen) בגרמניה שבה התגלו מאובני הארכאופטריקס. במרבית שאר אתרי הדינוזאורים בעולם, הפלאונטולוגים לרוב נוהגים "לנקות" מאובני דינוזאורים עד העצם, ובכך הם מוותרים מראש על האפשרות לזהות רקמות גוף כלשהן מלבד השלד, ומעטה נוצות בכלל זה.
עם זאת, בשנת 2012 דיווח מאמר מדעי ב-Science על מאובן הדינוזאור הראשון ביבשת אמריקה שהתגלה עם רישומי נוצות. המאובן התגלה בפרובינציית אלברטה בקנדה, אזור עשיר מאוד במאובני דינוזאורים, והוא שייך לסוג שהיה מוכר היטב עוד מקודם - אורניתומימוס, דינוזאור תרופוד דמוי יען ממשפחת האורניתומימיים. הפלאונטולוגים שגילו את המאובן השגיחו בשלב מוקדם של החפירה בסימנים דומים לרישומי הנוצות החוטיות שהתגלו בדינוזאורים המנוצים של ליאונינג, והחליטו לנקות את המאובן באופן שיאפשר להם להבחין גם ברקמות שאינן שלד. בנוסף הם החליטו לנקות באותו אופן מאובנים אחרים מאותו הסוג, שנחפרו מאותו אתר עוד קודם לכן. בסופו של דבר הם הצליחו לגלות שלושה מאובני אורניתומימוס עם מעטה נוצות. באחד מהם, מאובן של פרט צעיר, התגלו רישומי מעטה דמוי פלומה על הגוף, ואצל הבוגרים התגלו גם סימני נוצות בעלות קולמוס (ציר מרכזי) על הזרועות.
בשנת 2012 גם התגלה בגרמניה מאובן מסוג חדש של דינוזאור זעיר, שקיבל את השם סקיורומימוס (Sciurumimus). פירוש השם הוא "חיקוי סנאי", זאת כיוון שבמאובן נראית פלומת סיבים חוטיים צומחת מזנבו של הדינוזאור, מה שהזכיר למגלים פרוות זנב של סנאי. להערכת המגלים, סיבי הפלומה הם נוצות קדומות בדומה לאלו של רבים מן הדינוזאורים המנוצים מסין. סקיורומימוס הוא בין הדינוזאורים המנוצים העתיקים ביותר שהתגלו, הוא מתוארך לתור היורה המאוחר לפני כ-150 מיליון שנה, ועשוי להיות עתיק מארכאופטריקס. בנוסף, בניגוד לכל שאר הדינוזאורים התרופודים שהתגלו עם סימני נוצות, סקיורומימוס אינו מסווג לקבוצת הקלורוזאוריה, אלא לקבוצה ממוצא עתיק יותר, המגלוזאורים (Megalosauroidea). בכך הוא רומז שנוצות חוטיות הופיעו בדינוזאורים מוקדם מן הסברה המקובלת.
צבעי נוצות בדינוזאורים
חוקרים וחובבי דינוזאורים שיערו מאז שנות ה-80 שכמה מנוצות הדינוזאורים היו צבעוניות, בדומה לנוצותיהם של עופות רבים. השערה זו סבירה בעיקר משום שנראה כי נוצות אלו שימשו בחלקן כנוצות קישוט לתצוגות חיזור ותוקפנות, למשל נוצות הזנב הדקות והארוכות מאוד הנראות במאובן של אפידקסיפטריקס, אשר קשה לחשוב על תפקיד אחר בשבילן. ברם, הצבעים עצמם אינם שורדים במאובנים, ועד לשנת 2010 כל צבעי הנוצות שהופיעו באיורים ובשחזורים אמנותיים של דינוזאורים היו בגדר ניחושים בלבד.
בבדיקות מיקרוסקופיות של רישומי נוצות במאובני דינוזאורים מתגלים גופיפים זעירים רבים בגודל של מיקרונים בודדים. בתחילה סברו שאלו שרידי חיידקים אשר ניזונו מן הנוצות לאחר מות הדינוזאורים. אך בבחינה מדוקדקת יותר באמצעות מיקרוסקופ אלקטרונים הסתבר שאלו שרידי מלנוזומים - אברוני תא המכילים מלנין, הצבען המעניק את הצבע לנוצות של עופות בני-ימינו. המלנוזומים של צבעים שונים נבדלים בצורתם ובתכונותיהם, ובאמצעות השוואת המלנוזומים המאובנים לאלו הידועים מעופות בני-ימינו ניתן להסיק את צבעי הנוצות של דינוזאורים. בשנת 2010 היה סינוזאורופטריקס לדינוזאור הראשון שבו פוענחו צבעי הנוצות, ולאחריו גם אנכיאורניס, מיקרורפטור ודינוזאורים מנוצים נוספים. נמצא כי סינוזאורופטריקס היה בצבע חום-אדמדם; גופו וכנפיו של אנכיאורניס היו בדגם מפוספס בשחור-לבן, עם ציצית ראש בצבע חום-אדמדם; יִי צִ'י היה כהה עם צבעי חום וצהוב בראש ובזרועות; צבעו של מיקרורפטור היה שחור עם ברק סגלגל-ירקרק, בדומה לזה של עורב שחור; צאיחונג היה אף הוא בעל גוף שחור מבריק, אך בנוסף התגלו אצלו בנוצות הגב, הצוואר והראש מלנוזומים דמויי טסיות דם, כאלו שנמצאים כיום אצל עופות ממשפחת הפסופיים ויוצרים גוונים מבריקים בכל צבעי הקשת. צבעים אלו זיכו את צאיחונג בשמו (סינית: קשת בענן).
ראיות עקיפות לנוצות בדינוזאורים
סוג הדינוזאור הידוע ביותר שעל זרועותיו נמצאו צלקות קולמוס הוא ולוצירפטור, אשר התפרסם בציבור בעקבות הופעתו בסרטי פארק היורה. בניגוד לעיצוב הולוצירפטורים בסרט, מרבית החוקרים סוברים שהם היו עטויים בנוצות. ולוצירפטור שייך לקבוצת הדיינוניכוזאוריה ולמשפחת הדרומאוזאוריים, שבהן התגלו מספר סוגים עם רישומי נוצות ברורים.
סוגים נוספים אצלם התגלו צלקות קולמוס הם דקוטרפטור, אפטורפטור, אבימימוס ורהונאביס.
בדינוזאורים שאינם תרופודים
לא ברור עדיין אם מבנים אלו הומולוגים לנוצות, או שהתפתחו באופן בלתי-תלוי. אם הם הומולוגים, פירוש הדבר שנוצות הופיעו לראשונה עוד לפני הפיצול בין שתי הסדרות של דינוזאורים, בתור הטריאס לפני כ-230 מיליון שנה. במקרה זה יש לצפות לגילוי נוצות על מאובני דינוזאורים מכל הקבוצות, גם כאלו שאינם תרופודים.
אבולוציה של נוצות בדינוזאורים
שחזור העץ האבולוציוני של הדינוזאורים לפי מאפייני השלד שלהם, בתוספת סימני הנוצות בכמה מן הסוגים שהתגלו, מאפשרים לנסות ולשחזר את האבולוציה של הנוצות.
ייתכן שהצורה הפרימיטיבית ביותר הייתה מורכבת מסיב חוטי (filament) יחיד, שהתפתח מקשקש. סיבים כאלו נראים בכמה מאובנים של דינוזאורים בעלי אגן עוף. בכמה מאובני דינוזאורים תרופודים ניתן למצוא כבר נוצות חוטיות מורכבות יותר, בעלות מספר סיבים או מספר סעיפים שלעיתים מתפצלים מסיב מרכזי יחיד. הן ידועות ממרבית הקבוצות שהתפצלו מאוחר יותר, אך עדיין לא נמצאו כאלו בקבוצות הפרימיטיביות ביותר של תרופודים - הצרטוזאוריה והקרנוזאוריה, ולכן נראה שהן התפתחו מסיבים פשוטים במהלך האבולוציה של דינוזאורים תרופודים. נוצות דמויות פלומה כאלו שימשו ככל הנראה בעיקר לבידוד תרמי.
רק בקבוצות התרופודים הקרובות יותר לעופות נמצאו, בנוסף לנוצות חוטיות דמויות פלומה, גם נוצות בעלות קולמוס מרכזי עבה המעניק לנוצה מבנה אווירודינמי. נוצות כאלו נמצאו בעיקר על הזרועות, על הרגליים ועל הזנב. בתוך נוצות בעלות קולמוס מרכזי ניתן להבדיל בין נוצות סימטריות ואסימטריות סביב הקולמוס. בנוצות אצל עופות בימינו, נוצות אסימטריות הן בעלות תפקיד אווירודינמי, כאשר הצד הצר יותר משמש כ"שפת ההתקפה" והרחב יותר כ"שפת הזרימה". לכן מציאות נוצות אסימטריות במאובני דינוזאורים נחשבות כראייה ליכולת תעופה או לפחות דאייה במינים אלו.
מלכי ממלכת ארצות השפלה
זוהי רשימת מלכי ממלכת ארצות השפלה (בהולנדית: Koningen der Nederlanden). הרשימה כוללת סטאדהאודרים מבית אוראניה-נסאו מאז 1556, אך הסטאדהאודרים נבחרו למשרה, והיו משרתי ציבור וגנרלים של הרפובליקה ההולנדית, ולכן לא ניתן להתייחס אליהם כאל מלכים. החל מווילם הרביעי, נסיך אורנז', החל קו ישיר של יורשים זכרים שהוביל למי שהפכו ברבות הימים למלכי ממלכת ארצות השפלה כשזו הוקמה ב-1813 (בתחילה כנסיכות ריבונית, ולאחר מכן, ב-1815, כממלכה).
שורשי המלוכה של ארצות השפלה מתחילים ב-1559, עם מינויו של וילם הראשון בידי פליפה השני, מלך ספרד, לתפקיד הסטאדהאודר של מחוזות הולנד, זיילנד ואוטרכט. וילם הודח מתפקידו, והפך למנהיג המרד ההולנדי. כתוצאה מכך, מינה הפרלמנט של הולנד את וילם הראשון ב-1572 לסטאדהאודר של שני המחוזות המורדים, הולנד וזיילנד. ב-26 ביולי 1581, במהלך המרד ההולנדי, הכריזו רוב המחוזות ההולנדיים על עצמאותם, בעזרת חקיקה מתאימה בהאג, שאישרה את החלטת הפרלמנט. תפקידו הייצוגי של של הסטאדהאודר כמי שמייצג את השליט התייתר באזורי המרד הצפוניים, מאחר שהתפקיד של שליט פיאודלי לא היה קיים עוד, אך התפקיד עצמו נותר על כנו במחוזות שהתאחדו לישות שנקראה רפובליקת שבע ארצות השפלה המאוחדות. כל הסטאדהאודרים אחרי וילם הראשון היו מצאצאיו, או מצאצאי אחיו, שהיו גם צאצאי נכדתו, אלברטינה אגנס, רוזנת נסאו.
ב-1795 השתלטה הרפובליקה הצרפתית על הרפובליקה ההולנדית, והחליפה אותה ברפובליקה הבטאווית. ב-1806 ביטל הקיסר נפוליאון בונפרטה את הרפובליקה החדשה, ומינה את אחיו כמלך הולנד, אך ב-1810 פלש לארצות השפלה וסיפח אותן לצרפת. ב-1813 הצליחו הכוחות המאוחדים של ארצות השפלה לדחוק את הצרפתים אל מחוץ לארצם. אנשי המדינה קראו לוילם פרדריק, בנו של הסטאדהאודר האחרון, כדי לעמוד בראש הממשלה החדשה, והכתירו אותו בתואר "הנסיך הריבון". ב-1815 הכריז הנסיך על ארצות השפלה כעל ממלכה, והכתיר את עצמו כמלך וילם הראשון. מעט לאחר מכן סופחו לממלכה גם ארצות השפלה הדרומיות (בלגיה ולוקסמבורג של ימינו).
סטאדהאודרים מבית אוראניה-נסאו
עם מותו של וילם השלישי מבלי שהעמיד אחריו יורשים, נכחד קו הירושה הזכרי של בית אוראניה-נסאו. בניגוד למחוזות אחרים ברפובליקה ההולנדית, פריסלנד, חרונינגן ודרנתה מינו סטאדהאודרים מבית נסאו החל מיוהאן השישי, אחיו של וילם הראשון, שהוא גם נצר לבית אוראניה-נסאו, מהצד הנשי.
אוריביאדס
אֶוּרִיבִּיאָדֵס בן אֶוּרִיקְלֶיידֵס מספרטה (ביוונית: Ευρυβιάδης) היה המפקד הראשי של צי הברית ההלנית במערכה שניהלו היוונים ב-480-479 לפנה"ס נגד קסרקסס מלך פרס שפלש לארצם. הוא עמד בראש הצי המלחמתי המשותף ליוונים בהתנגשות במימי ארטמיסיון ובקרב סלמיס, הקרב הימי שהכריע את גורל הפלישה כולה לטובתם. למרות שאתונה העמידה את המספר הרב ביותר של אוניות לצי המשותף, נמסר הפיקוד העליון על הצי לידי ספרטה. תמיסטוקלס, שעמד בראש השייטת האתונאית, שהייתה הגדולה ביותר בצי הברית, היה מטבע הדברים בעל השפעה רבה לא רק על ניהול הלחימה בים, אלא על ניהול המערכה כולה.
ז'שוב
זֶ'שוּב (בפי היהודים: ריישא, ריישה או ריישע; בפולנית: Rzeszów; באוקראינית: Ряшiв; בגרמנית: Reichshof) היא עיר במרכז גליציה המערבית, כ-150 ק"מ ממזרח לקרקוב. כיום זוהי העיר הגדולה ביותר בדרום-מזרח פולין, היא בירת פרובינציית פּוֹדְקַרְפָּאטִי ואוכלוסייתה (נכון ל-31 בדצמבר 2016) מונה 187,422 נפש.
היסטוריה
העיר מופיעה בכתובים כבר בשנת 1262, בהסכם בין בולסלאב ה-5 לבין הנסיך הרותני דניאל, כאשר נקבעה כעיר גבול בין פולין קטן לבין רייסין. ב-19 בינואר 1354, בפריבילגיה שניתנה בידי המלך קז'ימייז' השלישי ("הגדול"), נקבע שיוכה של ז'שוב כעיר פרטית לחבל פשמישל שבווייוודת רייסין. היא הוענקה ליאן פקוסלאב (Pakoslaw), והוענקו לה זכויות מגדבורג. ב-28 במאי 1427 הוחל על העיר החוק הפולני, והוענקו לה זכויות שונות, ובהן הזכות לגבות מכס ודמי מעבר על הגשר. בשנת 1458 נכבשה העיר על ידי הטורקים והוחרבה. בהמשך עברה העיר ידיים רבות, ובהן אלו של חתנו של פקוסלאב, אשר נטל לעצמו את שם המשפחה ז'שובסקי (Rzeszówski; פולנית: מז'שוב). אחד מחתני צאצאיו – מיקולאי ספיטק ליגנזה, שהפריביליגיה שנתן לעיר הקנתה לה זכויות נרחבות מאוד – ביצר את העיר ודאג להגנתה. הודות לכך התפתחה העיר, והפכה לאחת הערים המרכזיות בחבל פולין קטן. למן המאה ה-17 ועד סוף המאה ה-18 שלטה בעיר משפחת לובומירסקי.
בשנת 1772 נכבשה העיר על ידי האוסטרים, שקבעו אותה כעיר המחוז (במקום ליז'אנסק) וב-1782 חילקו את המחוזות חלוקה מחודשת והקימו את מחוז ז'שוב, שז'שוב בירתו, ושאליו סופחו עוד 11 ערים ו-208 יישובים, בין הערים במחוז היו לנצוט, ליז'נסק, סנדז'ישוב מלופולסקי, פשאבורסק, אולנוב וטוצ'ין. באמצע המאה ה-19 נסללה מסילת הרכבת וינה–לבוב, וז'שוב נקבעה כאחת מתחנות העיתוק הראשיות שבה. הקרבה למסילת הרכבת הובילה לפריחה כלכלית בעיר.
למן תום מלחמת העולם הראשונה הייתה ז'שוב חלק מפולין, למעט בתקופת הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה.
יהדות ז'שוב (ריישא)
יהודים התיישבו בעיר בתקופת מיקולאי ליגנזה, ובעלי מלאכה יהודים קיבלו פריבילגיות אישיות מידי המלך וייסדו אגודות מקצועיות (גילדות) שניהלו את חיי בעלי המלאכה שהשתייכו אליהן. בנוסף לבעלי המלאכה וסוחרים שעסקו בתוצרתן, היו בעיר סוחרי בהמות שעסקו בייצוא להונגריה דרך נהר הוויסלוק. בתחילת המאה ה-16 חיו בעיר כ-100 יהודים; בסוף אותה מאה כבר היו היהודים כוח כלכלי משמעותי, ולמיסים ששילמו הייתה חשיבות בהכנסות בעל העיר. בשנת 1617 הסתיימה בנייתו של בית כנסת (אשר שרד עד מלחמת העולם השנייה), והיהודים התרכזו רובם ברחוב היהודים. יהודי העיר הושפעו מהשבתאות ומיעקב פרנק, וכשנכזבו התנצרו בחלקם.
בתקופת ועד ארבע ארצות
בסוף המאה ה-17 קיבלה פשמישל שלטון עצמי, וז'שוב הייתה כפופה אליה. לאחר סכסוך שהיה בין שתי הקהילות, בשל פרשת הדחת הרב יחזקיה יהושע פייבל בן הרב יונה תאומים-פרנקל, שהודח מרבנות פשמישל לאחר מאבק פוליטי והתקבל כרב בז'שוב, הוצאה ז'שוב מחסותה של פשמישל והוכפפה לירוסלב. בין רבני העיר נמנה הרב יעקב ריישר, שאף נקרא על שמה.
בתקופת השלטון האוסטרי
בתחילת המאה ה-18 חלה נסיגה כלכלית בעיר ובכוחה, אולם סלילת מסילת הרכבת דרך העיר הביאה לפריחה כלכלית ולגידול במספר התושבים. ב-1880 גרו בעיר 11,166 תושבים, ובהם 5,820 יהודים. ערב מלחמת העולם הראשונה חיו בעיר 23,688 תושבים מתוכם 8785 יהודים, רובם חסידים. בתום מלחמת העולם הראשונה חיו בעיר כ-12,000 יהודים, מתוך אוכלוסייה שמנתה אז כ-25,000 תושבים. יהודי העיר התפרנסו כצורפים, מחכירת בתי מרזח ומבשלות שיכר, כסוחרים וכבעלי מלאכה.
בעידן תנועת ההשכלה היהודית היו גם בין יהודי ז'שוב שנסעו ללמוד לימודים כללים. בין המפורסמים שבהם הרופא והמחזאי וילהלם טורטלטאוב (Wilhelm Turteltaub), ד"ר אוסבלד הניגסמאן (Oswald Honigsman; 1824–1880), ששימש כציר בסיים; הסופרים משה דוד גשווינד (Geshwind), יצחק הולצר (Yitzchak Holtzer) ואבא אפלבוים (Abba Apfelbaum; ממייסדי "המזרחי"), והעיתונאי אפרים הירשהורן (Efraim Hirschorn).
בשנת 1891, לאחר פעילות ציונית מחתרתית למחצה, נוסד סניף "חובבי ציון" המקומי. ב-1896 הצטרפו פעילים ציונים מז'שוב ל"אהבת ציון", ושלחו נציגים לקונגרס הציוני. במהלך השנים שעד מלחמת העולם השנייה התפתחה התנועה הציונית בעיר. בתרפ"ג 1923 התמנה אלחנן (חנה) הלברשטאם לרב הקהילה.
בתקופת השואה
הגרמנים כבשו את ז'שוב ב-10 בספטמבר 1939, ועוד באותו חודש החלו הגזירות. בתי הכנסת ובתי המדרש הוחרמו, וחלקם נהרסו; הגרמנים החרימו דירות של יהודים עשירים לטובת שיכון חיל הכיבוש. כעבור חודש הוקם יודנראט, שנדרש לשלם לשלטון הגרמני כופר בסכום גבוה.
אל העיר גורשו יהודים מכפרי הסביבה ומערים במערב פולין. ב-17 בדצמבר 1941 הוקם גטו ז'שוב, שאליו נשלחו יהודים מהערים והכפרים הסובבים את ז'שוב, ובו מתו מאות יהודים במחלות וברעב.
ב-7 ביולי 1942 נערכה סלקציה בגטו ז'שוב: מתוך 23,000 היהודים שהיו כלואים בגטו (כולל יהודי צ'ודץ), נשלחו 2,000 אל בורות הירי של יער רודנה, שם חוסלו ביריות אל תוך הבורות שהוכנו מראש; כ-14,000 נוספים נשלחו למחנה ההשמדה בלז'ץ. ב-8 באוגוסט נעשה משלוח שני לבלזץ, בעיקר של נשים וילדים, ובנובמבר משלוח שלישי.
לאחר המשלוחים הצטמצמה אוכלוסיית הגטו לכ-3,000 נפש, רובם עובדי כפייה ומשפחותיהם. במהלך הזמן נשלחו גם אלו למחנה הריכוז שבנייה, לאושוויץ-בירקנאו או שנרצחו במקום. בודדים הצליחו להימלט ליערות הסובבים והמתינו שם עד לכיבוש העיר על ידי הצבא האדום.
שני בתי כנסת עתיקים נותרו ברחוב בוזניצ'ה (Boznicza), האחד מהם משמש היום כבית העירייה.
ווק
ווק (בסינית: 鑊, יוטפנג: wok6, פין-יין: huò) הוא כלי בישול רב-תכליתי, שמקורו בסין, ומשמש במטבח הסיני ובמטבחי המזרח הרחוק. באינדונזיה ידוע הווק בשם wadjang. ככל הנראה, הווק הופיע לראשונה בתקופת שושלת האן, ששלטה בסין בין 206 לפנה"ס עד 6 לספירה. הווק המסורתי הוא מחבת דקה ועמוקה עם תחתית עגולה לחלוטין העשויה מפלדה עשירה בפחמן, אם כי קיימים כבר כמה עשרות שנים ווקים עם תחתית שטוחה, במיוחד במערב, בגלל תאימותם עם כיריים ביתיות.
הווק משמש בעיקר להקפצה אך גם לאידוי, טיגון עמוק, הכנת מרק ואפילו בתהליך העיבוד של תה ירוק. לווק מגוון של שימושים פוטנציאליים שונים בגלל העיצוב הייחודי שלו. מכיוון שהוא כה עמוק ניתן למלא אותו במים ולהשתמש בו להרתחה של מזון או למלא בשמן לטיגון עמוק. כשהוא משולב עם שבבי עץ ומתלה, ווק יכול לשמש גם כמעשן לבשרים וגבינות. ווק מכוסה יכול לשמש גם לאידוי ירקות או פירות ים.
צורתו של הווק גורמת לכך שתחתיתו הופכת חמה מאוד בהשקעה נמוכה יחסית של אנרגיה, אך מאבדת במהירות את חומה עם הסרת הווק מעל מקור החום, תכונה המאפשרת שליטה רבה על טמפרטורת המזון.
הקפצה בווק עשוי פלדה פחמנית דקה המאופיינת בקצב מוליכות חום גבוה, על מבער ווק ייעודי מאפשרת לטבח לצרוב את הרכיבים בטמפרטורה גבוהה מאוד, ושולי הווק הגבוהים מאפשרים התקררות, הן דרך תנועת ההקפצה והן דרך המרחק היחסי מהאש (עובי הפלדה הדקה מונע פיזור אחיד של חום). מאפיינים אלו יוצרים אפקט הנקרא בקנטונזית "ווֹק הֵיי" (סינית: 镬‍气, יוטפנג: wok6 hei3, מילולית: "נשימת הווק"), המעניק למזון טעמים חרוכים עוצמתיים מבלי לבשל את הירק או הבשר יתר על המידה.
Q*bert
Q*bert הוא משחק ארקייד שנוצר בשנת 1982.
המשחק מתנהל על משטח משחק דמוי פירמידה אשר מורכב מקוביות בעלות שלושה צבעים. מטרת המשחק היא לקפוץ מקוביה לקוביה ולגרום לצבע שלה להשתנות. רמת הקושי עולה עם ההתקדמות בשלבי המשחק, כאשר בשלבים המתקדמים צריכים לקפוץ על חלק מהקוביות פעמיים.
הצלחתו של המשחק הובילה לפיתוחם של משחקים נוספים בסגנון דומה, על ידי חברות אחרות. מגרסאות אלו התפרסמה, למשל, גרסת PC בסגנון דומה בשם J-Bird, שפותחה על ידי חברת אוריון.
בשנת 1983 יצאה בעקבות המשחק תוכנית טלוויזיה בשם Q*bert. לסדרה שודרו 19 פרקים.
במאה ה-21 זכה המשחק לאזכורים שונים. בין השאר, בשנת 2007 הוזכר בפרק של הסדרה סאות' פארק, ובשנת 2012 הופיעו דמויות מתוך המשחק בסרט ראלף ההורס, לצד דמויות שונות מתוך משחקי ארקייד קלאסיים. בשנת 2015 דמותו של Q*bert הופיעה בהופעת קמע בסרט פיקסלים.
דרמה קומית
דרמה קומית או קומדיה דרמטית היא סגנון קולנועי וטלוויזיוני המשלב קומדיה ודרמה בכמות שווה או כמעט שווה.
תיאטרון
באופן מסורתי הייתה הפרדה בתיאטרון בין קומדיה לטרגדיה. הסוגה הגבילה את המחזה וקבעה מראש האם סיום הסיפור יהיה חיובי או שלילי. המושג "דרמה" שימש לתיאור כל פעולה במחזה. בתחילת המאה ה-17 החל המושג "דרמה" לתאר מחזות יותר ריאליסטים, והמושג "קומדיה" תיאר מחזות שמטרתם להצחיק לאו דווקא כאלו שהסתיימו באופן חיובי. המושגים הם סובייקטיביים מאוד והקווים ביניהם מטשטשים פעמיים רבות, כפי שניתן לראות ביצירותיהם של אנטון צ'כוב וג'ורג' ברנרד שו.
ימיה הראשונים של הטלוויזיה
בניגוד לתיאטרון שבו הגבולות בין קומדיה לדרמה הטשטשו, בטלוויזיה נוצרה הפרדה מוחלטת בין הדרמה לקומדיה. קומדיות שמרו על אווירה קלילה ולא שילבו תוכן "רציני". בשנות ה-60 אימצה תעשיית הטלוויזיה את הפורמט הטלוויזיוני של אולפני יוניברסל: קומדיות בנות חצי שעה (תוכנית בת 22 דקות ו-8 דקות פרסומות) ודרמות בנות שעה (תוכנית של 42–45 דקות והשאר פרסומות). הקומדיות היו בעיקרן קומדיות מצבים (סיטקומים) קומדיות משפחתיות. תוכניות אלה הוקלטו מול קהל חי באולפן, או שהוסף להן צחוק מוקלט באופן מלאכותי. בתקופה קצרה, בסביבות שנת 1969, הופיעו כמה תוכניות שניסו לשלב בין דרמה לקומדיה. תוכניות אלה נקראה "קומדיות דרמה". תוכניות אלו השפיעו על קומדיות כמו מ.א.ש שניסו לשלב בין הדרמה לקומדיה. השפעה זו הגיעה גם אל הסיטקומים הקלאסיים שהחלו לעסוק מדי פעם בנושאים רציניים כמו: הצלצול הגואל, חופשי על הבר, משפחת קוסבי, הנסיך המדליק מבל אייר, קרובים רחוקים מאוד, פרייז'ר, אריזה משפחתית, חברים, מלך השכונה, כולם אוהבים את ריימונד, חוקי המשחק, סקראבס, איך פגשתי את אמא, glee.
המצב כיום
יש להפריד בין שני תתי-סוגים:
טוקן שחור-צוואר
טוקן שחור-צוואר (שם מדעי: Pteroglossus aracari) הוא מין של עוף טרופי ממשפחת הטוקניים החי רק ביערות אמריקה הדרומית. הטוקן נפוץ בטבע במדינות: ברזיל, גינאה הצרפתית, סורינאם, גיאנה וונצואלה.
מאפיינים
אורכו של טוקן זה 35–45 ס"מ ומשקלו 177–309 גרם. הוא בעל נוצות שחורות וחזה צהוב עם פס אדום לאורכו. העיניים אפורות והמקור צהוב-לבן עם כתם שחור עליו. המקור התחתון שחור והרגליים אפורות.
טוקן זה מעופף ביערות וניזון מפירות גדולים בעזרת מקורו. הוא יצוד גם לטאות או צפרדעים ואף גוזלים.
גורים וחברים
גורים וחברים (באנגלית: Puppy Dog Pals) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית לילדים בהנפשה ממוחשבת שנוצרה על ידי הרלנד ויליאמס. לסדרה הופקו 5 עונות ו-116 פרקים באורך 24 דקות, כאשר היא שודרה במקור בארצות הברית בערוץ דיסני ג'וניור החל מ-14 באפריל 2017 עד 20 בינואר 2023. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי באותה רשת שידור, כאשר פרקה הראשון שודר ב-15 בינואר 2018 והאחרון ב-31 במרץ 2023.
שיר הפתיחה של הסדרה במקור בוצע על ידי אנדי בין ובעברית על ידי גילן שחף.
עלילה
העלילה עוסקת בשני כלבים תאומים, בינגו ורולי, אשר אוהבים לטייל בשכונה שלהם כאשר הבעלים שלהם בוב עוזב את הבית.
מדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי שרון בורגאוקר (בין השנים 2018-2020) ותומר שביט (משנת 2020 עד סיום הסדרה), והופק על ידי ענבר שטגר עזרא וטלי מוזס נתנאל (בין השנים 2018-2019).
השימשונים
"השימשונים" היא סדרת אנימציה, שיצר אמן הקומיקס דודו גבע. שודרה כסדרת מעברונים טלוויזיוניים של זכיינית השידור של ערוץ 2 - "טלעד". הסדרה נוצרה בעזרתו של נועם משולם, ביוזמתו של אילן דה-פריס, ובדיבובו של אייל ברטונוב. בשנת 1994, שנה לאחר עליית הערוץ השני המסחרי, בנתה חברת הטלוויזיה וזכיינית השידור "טלעד" פורמט חדש בשם "השימשונים". הסדרה תוכננה כסדרת מעברוני שידורים, כך שבשעות מסוימות בימי שני וחמישי שודר קטע אנימציה יחיד וקצר מתוכה. את הסדרה כתב, צייר וערך צייר הקומיקס והמאייר דודו גבע, שהיה מוכר בזכות סדרות ספרי הקומיקס שלו (עם קובי ניב וחנוך מרמרי) ובזכות טורי האיור העיתונאיים שלו בעיתונים "חדשות" ("שירת הברווז") ו"העיר" ("יוסף ואחיו"). בתחום האנימציה יצר גבע את הקליפים הישראליים הראשונים (לשירי אריק איינשטיין), מספר אנימציות לתוכנית "ניקוי ראש", סרט אנימציה עצמאי בשם "כוכב קטן" ואת האנימציות לאירוויזיון 1979 שנערך בישראל.
סדרת "השימשונים", כמו רוב עבודותיו של גבע, הייתה בנויה במסגרת קבועה. הסדרה הציגה את "משפחת שמשון" (השמשונים), שלה אם, אב ושני ילדים. משפחת השימשונים תוארה כמשפחה ממוצעת. בסדרה הוצגו מספר סיטואציות קבועות; ביניהן צפיית האב בחדשות, אקט בישול הברווז של האם והארוחה המשפחתית; יחד עם אלמנטים הומוריסטיים משעשעים (למשל האנשת הברווז, שמדבר עם האם דרך סיר הבישול). יש שהשוו את משפחת השמשונים למשפחת סימפסון. גבע אמר בראיון: "השמשונים זו משפחה לא כל כך ישראלית. יותר שייכת לדור הישן. האנונימיות היא סמלם המשפחתי. יש בהם משהו קצת יוספי. מין קבלה מובנת מאליה של כל מיני דברים מטורפים".
בספטמבר 1994 החליט מנכ"ל "טלעד", עוזי פלד, למרות אהבת קהל הצופים, להוריד את תוכנית המעברונים. בתגובה כתב גבע מכתב למנכ"ל: "אני לא יודע אם המדד שלי נכון, אבל יש נתק קבוע בין בעלי הממון, מו"לים, זכיינים ואחרים לבין הקהל. בכל מה שקשור לאגף הזה של ההומור והסאטירה". לאחר מותו המפתיע של גבע בפברואר 2005 שודרו בערוץ הראשון ובערוץ השני לקטים אהובים של הסדרה.
בוריס יופה
ביוגרפיה
יופה נולד ב-28 באוקטובר 1946 בליטא, ברית המועצות, למשפחה של ניצולי שואה. אביו - יעקוב, ניצול גטו קובנה שהיה פעיל בארגון לוחמי הגטאות אבצ (ארגון ברית ציון) ואימו - מוסיה, נפגשו בקובנה אחרי סיום מלחמת העולם השנייה ושחרור הגטאות, יום הניצחון (9 במאי). ב-1948, אחרי מספר שנים של בניית החיים מחדש בקובנה, הוגלתה משפחתו על ידי הממשל הסובייטי לסיביר, שם גדל והתחנך. הוריו עבדו בכפייה עד 1953, אז קיבלה משפחתו חנינה ועבודות הכפייה הופסקו. בשנת 1963 הוא סיים בהצטיינות את לימודיו בבית הספר לרפואה באוניברסיטת המדינה של אירקוטסק שבסיביר (רוסיה). ב 1968 נישא לאשתו - אניה יופה, רוקחת שסיימה את לימודיה בסיביר גם כן, בשנת 1969 נולד בנם הבכור ובפברואר 1978 עלה לישראל עם הוריו, אשתו ושני הילדים שנולדו שם (בן ובת) ושירת בצה"ל (1978–1979). בתום שירותו הצבאי עבד בבית החולים שיבא בתל השומר. ב-1982 נולד בננם הצעיר ובוריס עבר לעבוד באשקלון והתמחה בכירורגיה כללית בבית החולים ברזילי שבעיר.
ב-2009 קיבל יופה תואר פרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. נכון למרץ 2017, יופה פרסם 33 מאמרים מדעיים.
מ-1982 מנהל יופה את המחלקה לכירורגיה כללית וכלי הדם בברזילי, ומשמש מנתח יועץ של המחלקה הכירורגית וכירורגית כלי הדם. בנוסף, יופה הוא מרצה בכיר לכירורגיה כללית בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן- גוריון, וכן בוחן במבחני שלב ב' בכירורגיה כללית וכירורגית כלי דם מטעם המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית.
חברות בארגונים מקצועיים
יופה חבר בארגונים מקצועיים רבים ובמהלך הקריירה שלו השתתף בוועדות רפואיות ומקצועיות רבות:
חיים אישיים
בוריס נשוי לאניה ולהם משפחה גדולה בישראל. נולדו להם שלושה ילדים אך בנת הבכור נפטר בשנת 2015. יש להם שמונה נכדים ונינה.
טמפל בר (לונדון)
טמפל בר (באנגלית: Temple Bar) או מחסום טמפל מסמל את הגבול בין וסטמינסטר לסיטי של לונדון בלונדון שבאנגליה. במקום זה הופך רחוב פליט לסטרנד.
לפי המנהג נאסר על המלך האנגלי להיכנס לתחומי הסיטי, והיה עליו לעצור במחסום טמפל ולבקש את רשותו של הלורד ראש העיר על מנת להיכנס לסיטי. הרשות ניתנה כשהלורד ראש העיר נתן למלך את חרב המדינה מצופת הפנינים כדי להראות את נאמנותו.
המחסום
ככל הנראה המחסום היה מחסום עץ. שער שהיה במקום מאז שנת 1293 נהרס בזמן מהפכת פשוטי העם בשנת 1381.
בימי הביניים ניצב במקום שער עץ, שבקומתו העליונה בית כלא. השער נשרף בזמן השרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666.
לאחר השריפה מינה צ'ארלס השני את סר כריסטופר רן לבנות שער חדש. השער נבנה בין השנים 1669 ו-1672 ונהגו להציג עליו את ראשי הבוגדים.
שאר שערי לונדון (אלדגייט, אלדרסגייט, בישופסגייט, קריפלסגייט, לודגייט, מורגייט וניוגייט) נהרסו בשנת 1800, אולם מחסום טמפל נשאר על מכונו עד שנת 1878, אז נאלצו להרחיב את הרחוב בשל התנועה הרבה, והגשר פורק. אבניו אוחסנו ונרכשו בשנת 1880 על ידי סר הנרי מוקס שבנה את השער מחדש באחוזתו.
ב-1984 נרכש השער מחדש בעלות של מיליון ליש"ט והוקם מחדש בכיכר פטרנוסטר צפונית לקתדרלת סנט פול.
יוחנן פאולוס הראשון
יוחנן פאולוס הראשון (בלטינית: Ioannes Paulus I; נולד כאלבינו לוצ'אני; 17 באוקטובר 1912 – 28 בספטמבר 1978) כיהן כאפיפיור במשך 33 ימים בלבד, בין 26 באוגוסט 1978 ליום מותו. הייתה זו הכהונה הקצרה ביותר של אפיפיור מזה 373 שנים (מאז לאו האחד עשר) ובעקבותיה הייתה שנת 1978 "שנת שלושת האפיפיורים" האחרונה עד כה.
כהונתו הקצרה מנעה ממנו מלהשאיר חותם של ממש, אך הוא זכור בעיקר כאיש ידידותי, חביב התקשורת ועניו. הוא היה האפיפיור הראשון שבחר שם כפול, שנועד להכיר תודה לשני קודמיו בתפקיד: יוחנן העשרים ושלושה ופאולוס השישי (הראשון מינהו לבישוף; השני לחשמן). הוא אף היה הראשון באפיפיורים שהוסיף את הסיפא היתרה "הראשון" לשמו. את אותו השם לקח עליו יורשו, יוחנן פאולוס השני, אשר בניגוד אליו נהנה מאחת מתקופות הכהונה הארוכות בהיסטוריה.
בחירתו
לוצ'אני לא היה קרדינל ותיק או ידוע במיוחד, אך סומן בפומבי על ידי פאולוס השישי, כאשר זה האחרון הסיר את רדידו והלבישו על כתפי הקרדינל הנבוך. הקונקלווה שהתכנסה לאחר מותו של פאולוס השישי בחרה בלוצ'אני, הזוטר יחסית, בהצבעה השלישית וברוב של 101 קרדינלים. ככל הנראה הוא היה מועמד פשרה מתקבל על דעתם של הפלגים השמרנים והליברלים. מה שעוד סייע לבחירתו היה הרצון של הקרדינלים האיטלקים למנוע בכל מחיר את בחירתו, לראשונה זה מאות שנים, של אפיפיור לא איטלקי. הצלחה זו הייתה זמנית בלבד: עם מותו נבחר לתפקיד קרול וויטילה הפולני. יוחנן פאולוס עצמו ניבא ש"הזר" יהיה יורשו.
כהונתו
בתקופת כהונתו הקצרה הספיק יוחנן פאולוס להסתבך בכמות נכבדת של מחלוקות, על אף אופיו הנוח. הממסד הכנסייתי התנשא מעליו, זלזל בנאומיו העממיים (באחד מהם הוזכר פינוקיו) וברקע שלו, כמי שלא נשא משרה בכירה בממסד הכנסייתי.
הנושא הטעון ביותר שלתוכו נראה היה כמי שעומד להיכנס, היה פיקוח ילודה. הוא נפגש עם נציגי האו"ם לדון בבעיית פיצוץ האוכלוסין של העולם השלישי. בעצם קיום הדיון הוא נתפס כמי שנסוג מעמדתו הבלתי מתפשרת של פאולוס השישי, שב-1968 קבע בצו ("הומנאה ויטאה") את התנגדותה של הכנסייה הקתולית לכל מניעה או הגבלה של ילודה. הנושא היה כה רגיש שחלק מבעלי תאוריות הקשר מאמינים שהוא נרצח כדי למנוע כל שינוי מנוסח ההומנאה ויטאה.
מותו
בשעות הבוקר המוקדמות של 28 בספטמבר 1978 נמצא יוחנן פאולוס הראשון בחדרו בלא רוח חיים, על ידי נזירה שנהגה להביא לו קפה של בוקר. סיבת המוות הרשמית שסיפקה הכנסייה הייתה התקף לב. האפיפיור נחנט בו ביום ונקבר בחופזה, בלא שתבוצע בו נתיחה שלאחר המוות.
כדרכן של תעלומות כגון זו, נעטף גרעין האמת והעובדות בענן של שמועות לא מבוססות, למשל, שמבקר בוותיקן מת ימים אחדים קודם לכן משתיית משקה מורעל שיועד לאפיפיור.
תאוריות הקשר
קיימות שתי גרסאות עיקריות מלבד זו הרשמית לפרשת מותו של יוחנן פאולוס:
מורשתו
לא ניתן לדעת אם אכן היה ממש בכוונות שיוחסו לו, לשנות את גישתה של הכנסייה לנושא הפיקוח על הילודה. אם הייתה כוונה כזו, הרי שהיא מתה איתו, משום שיורשו, יוחנן פאולוס השני, נצמד לדוקטרינת ההומנאה ויטאה באדיקות.
עיקר המורשת של כהונתו הקצרה טמונה בתדמיתו החמה ובפשטות והעממיות שהוא הביא עמו לתפקיד. טקס ההכתרה המפואר, שהיה נהוג לפניו, הוחלף על ידו בטקס צנוע ותכליתי יותר הנהוג מאז.
גם בקרב מי שלא האמינו בתאוריות הקשר, עוררה פרשיית מותו ספקנות וחשדנות מסוימת כלפי בכירי הוותיקן.
תוצאה אחת שאולי ניתן לראות בה הפקת לקחים מצד הוותיקן, היא שלרשותו של יוחנן פאולוס השני עמד טיפול רפואי מהשורה הראשונה והוא אף ניצל בעזרתו מניסיון התנקשות.
ילגבה
ילגבה (בלטבית: Jelgava) היא העיר הרביעית בגודלה בלטביה, ומיקומה כ-44 קילומטרים דרומית-מערבית לריגה. עד 1919 שימשה כבירת מחוז קורלנד.
שם העיר
לפני הפיכתה של לטביה למדינה עצמאית בשנת 1919, העיר נקראה בשמה הגרמני מיטאו (גרמנית: Mitau). בשפות הרוסית והפולנית היה שמה של העיר מיטבה (רוסית: Митава, פולנית: Mitawa).
היסטוריה
בשנת 1265 בנה המסדר הליבוני מבצר במקום. היישוב קיבל זכויות עיר בשנת 1573, הייתה בירה של דוכסות קורלנד וסמיגליה ועד מהרה הפכה למרכז מסחרי של הדוכסות. דוכס קורלנד ארנסט בירון הקים את ארמון הדוכס ועשה רבות לפיתוח התרבות בעיר: פתיחת הספרייה הציבורית הראשונה, הקמת האוניברסיטה "אקדמיה פטרינה" ב-1775 והעלאת הצגות תיאטרון בחצר ארמונו.
בעקבות חלוקת פולין השלישית בשנת 1795 סופחה הדוכסות לאימפריה הרוסית. לואי השמונה עשר, מלך צרפת, לפני הכתרתו כמלך, התגורר בארמון הדוכס בעת שהייתו בגלות בשנים 1801-1798 וכן 1804–1807. בתקופה זו הוא זכה לחסותו של הצאר. במהלך המלחמות הנפוליוניות, למרות שהעיר נכבשה בידי הצבא הפרוסי, היא לא ניזוקה.
בשנת 1914 התגוררו בעיר 45,000 תושבים. בשנת 1939 הוקמה בעיר האוניברסיטה החקלאית של לטביה. באותה שנה, בעקבות הנספח הסודי של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב עזבו רוב הגרמנים הבלטים את העיר.
מעשי הטבח בילגבה
בעקבות פלישת הנאצים לברית המועצות כבש הוורמאכט את העיר ב-29 ביוני 1941 והיא הפכה לחלק ממחוז אוסטלנד. לפני כניסת הנאצים לעיר התגוררו בה למעלה מאלפיים יהודים. תוך כשבועיים נערכו לפחות חמש אקציות בהן רצחו חיילי איינזצגרופה A בעזרת שוטרים מקומיים כמה מאות יהודים. הרציחות נעשו במגרש המטווחים או ביער, כ-25 קילומטרים מחוץ לעיר. בית הכנסת הגדול הועלה באש ונהרס. בתחילת ספטמבר נרצחו עוד כמה מאות יהודים. עד סתיו אותה שנה הסתיימו הרציחות. בתחילת שנת 1942 דיווח האחראי על מחנות הריכוז של לטביה, אוטו-היינריך דרקסלר (Otto-Heinrich Drechsler), שאזור ילגבה נקי מיהודים.
מ-28 ביולי עד 10 באוקטובר 1944 עבר קו החזית בין הוורמאכט לצבא האדום בתוך העיר. במהלך הקרבות נהרסו כ-90% מבנייני העיר, כולל המרכז ההיסטורי.
אוכלוסייה
ההתפלגות האתנית הייתה בשנת 2012 כדלקמן: 55.8% לטבים 28.6% רוסים 5.7% בלארוסים 2.8% אוקראינים 2.0% פולנים 1.6% צוענים 1.4% ליטאים 2.1% אחרים
תדיראן גרופ
תדיראן גרופ בע"מ (עד מאי 2021 נקראה תדיראן הולדינגס, וקודם לכן נקראה קריסטל מוצרי צריכה), עוסקת בייבוא, ייצור ושיווק מערכות מיזוג אוויר. שיווק מוצרי חשמל ביתיים ללקוחות קמעונאיים ורשתות.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1989 בשם "טופ-ליין, החברה הישראלית ליבוא ולשיווק מוצרי חשמל בע"מ", על ידי משה ממרוד, רוני סיני ושותפים נוספים. בשנת 1997 שינתה החברה את שמה ל"קריסטל מוצרי צריכה בע"מ", לאחר שהתמזגה עם חברת "קריסטל". חברת "קריסטל" נוסדה בשנת 1955 על ידי אלחנן פרידמן. בתחילת דרכה עסקה בייצור מכונות כביסה ותנורים במפעל שהיה ממוקם במתחם הבורסה ברמת גן. המפעל נהרס בשנת 1993 לאחר שהחברה הפסיקה לייצר ועברה ליבוא מוצרים שחלקם עדיין תחת שם המותג "קריסטל". על שטח המפעל הוקם מגדל המשרדים בית הקריסטל.
ביוני 1997 נמכרו 40% ממניות החברה לקונצרן הצרפתי מולינקס-ברנדט תמורת 7.3 מיליון דולר בהמשך נמכרו 20% נוספים ממניות החברה והיא הפכה לבעלת השליטה (משה ממרוד המשיך להחזיק 10% ממניות החברה). בשנת 2001 נכנסה חברת מולינקס-ברנדט להליכי פשיטת רגל, והשליטה בה נמכרה לחברת אלקו החזקות הישראלית. בשנת 2005, רכש משה ממרוד את החזקות אלקו ב"קריסטל מוצרי צריכה" תמורת כ-7.3 מיליון יורו. בעקבות העסקה החזיק ממרוד בכ-74.2% מהון מניות החברה. ב-2017 מכר ממרוד 4% ממניות החברה תמורת 33 מיליון ש"ח וכיום הוא שולט בכ-70% ממניות החברה, וב-30% מהמניות נמצאות בשליטת הציבור.
בשנת 2006 רכשה תמורת 75 מיליון שקל את הפעילות והמלאי של חברת "תדיראן-אמפא" בתחום מוצרי החשמל הלבנים, שכללה בעיקר ייצור ושיווק מקררי אמקור. בנוסף מוזגה פעילות "שירות קריסטל" לתוך "תדיראן-אמפא" שהפכה לחברת שירות ותיקון למזגנים ומוצרי חשמל בלבד.
רכישת תדיראן מוצרי צריכה
בשנת 2009 רכשה קריסטל את תדיראן מוצרי צריכה ב-16 מיליון שקל מחברת קרייר, בעלת השליטה בתדיראן מוצרי צריכה. במסגרת העסקה הפכה קריסטל, באמצעות תדיראן, למפיצה הבלעדית של מזגני תדיראן, אמקור, קרייר וטושיבה בישראל. פעילות ייצור המזגנים של החברה הייתה אמורה לעבור ממפעל תדיראן בעפולה לסין, אך בסופו של דבר נשארה בארץ.
בשנת 2010 שינתה החברה את שמה ל"תדיראן הולדינגס בע"מ" והפסיקה את הייצוא לחו"ל.
בשנת 2014 נבחרה הצעת החברה במכרז התייעלות אנרגטית בבתי חולים של משרד הבריאות.
בשנת 2015 הגדילה החברה את החזקותיה בחברת "עין ורד" המפתחת ומייצרת מערכות לחיסכון באנרגיה במערכות מיזוג אוויר מרכזיות ולשיפור איכות האוויר במבנים ב 4.3%.
בשנת 2018 החליטה החברה לשוב ולייצא את תוצרתה לשווקים במדינות דרום אמריקה, הודו, ארצות הברית ומדינות שונות באירופה. בנוסף באותה שנה החלה החברה הליך מיתוג מחדש כחלק מחזרתה לשוק הבינלאומי.
החברה נכנסה לפעילות בתחום האנרגיה הירוקה ורכשה את "אלירן סולאר", העוסקת במערכות פוטו-וולטאיות, ששמה שונה ל"תדיראן סולאר" רכישה נוספת היא חברת אביאם טנסור, העוסקת מערכות אל-פסק, ספקי כוח ומטענים, מצברים ומערכות לניהול טעינה של מכוניות חשמליות. בינואר 2022 רכשה החברה את השליטה בחברה האיטלקית VP Solar. פעילותן של חברות אלה שולבה בחטיבת האנרגיות המתחדשות של החברה, שלמנהלה מונה ביולי 2022 אלי שרביט. בשנת 2022 הפכה הפעילות בתחום האנרגיה למקור הרווח העיקרי של הקבוצה.
מותגים
החברה מחזיקה בשלושת מותגי מוצרי החשמל המובלים בישראל, שבעבר היו מתחרים, לאחר תהליך של מיתוג מחדש, כל מותג משמש לקו מוצרים מסוים:
פואיג'ילה
פואיג'ילה (שם מדעי: Puijila) הוא סוג של טורף ימי נכחד, שהשתייך למשפחת הסמנטוריים. הוא חי מסוף האוליגוקן עד תחילת המיוקן לפני 24 עד 21 מיליון שנה מזמננו. הסוג כלל מין אחד - Puijila darwini, והוא תואר ב-2009. משמעות השם היא מאינוקטיטוט ופירושה: "כלב ים או אריה ים קטן". שם המין קרוי ע"ש החוקר צ'ארלס דרווין. המאובנים שלו נמצאו בידי החוקרת נטליה ריבצ'נסקי (Natalia Rybczynski) באי דבון שבארכיפלג הארקטי הקנדי וכיום הממצא מצוי במוזיאון הטבע של קנדה שבאוטווה, בירת קנדה.
תדיראן גרופ
מעורבות בספורט
בשנת 2016 חתמה קבוצת הכדורגל הפועל באר שבע על הסכם חסות ראשית עם תדיראן, שנמשך 4 עונות.
פואיג'ילה
הפואיג'ילה נחשב לסוג הטורף הימי הקדום ביותר שנמצא. הוא הגיע לאורך מטר אחד ולמשקל 20 קילוגרם. במראהו דמה ללוטרה, והיה בעל ראש קטן מעוגל וזוג ניבים ארוכים בקדמת לסתו, רגליים קצרות בעלות סנפירים ובעל זנב ארוך ששימש כהגה. מבנהו מרמז שהיה מימי למחצה ולא הותאם במיוחד לחיים בים, אך הוא כנראה ניזון מדגים. המבנה של העצמות שלו מזכיר מעט דובים או סמורים וייתכן כי מהם התפתחו טורפי הים.
הוא חי לצד האנליארקטוס הדרומי יותר, ונראה שהוא התפתח מהאחרון והוא נחשב למאובן מעבר חשוב בהתפתחות כלבי הים.
נבחרת בלארוס בכדורסל נשים
נבחרת בלארוס בכדורסל נשים היא קבוצת כדורסל הנשים הלאומית של בלארוס. הנבחרת הוקמה בעקבות התפרקות ברית המועצות.
הישג השיא של הנבחרת היה מקום שלישי באליפות אירופה בשנת 2007.
אולימפיאדות
לא העפילה
נארה
נָארָה (ביפנית 奈良市, "נָארַה-שִי") היא בירת מחוז נארה בחבל קנסאי שביפן. העיר ממוקמת בחצי האי קיאי. בין השנים 710–784 הייתה העיר, שנקראה אז הֵייג'וֹ-קיוֹ, בירת יפן, ומכאן שם התקופה הזאת בהיסטוריה של יפן – תקופת נארה. בעיר נמצאים שמונה מקדשים בודהיסטים גדולים, כאשר הגדול מביניהם טודאי-ג'י, הוא ככל הנראה בניין העץ הגדול בעולם. המקדשים של נארה, ביחד עם שרידי ארמון הייג'ו, הם בעלי מעמד של אתר מורשת עולמית. ברחובות העיר מתהלכים איילים מאולפים; לפי אגדה עתיקה, הם הובאו לעיר על ידי אל, ומאז הם אמורים להגן על העיר ועל המדינה. בנארה גם ממוקמת אוניברסיטת הנשים של נארה, אחת משתי אוניברסיטאות הנשים הלאומיות של יפן, וכן המוזיאון הלאומי של נארה.
גוש אמונים
גוש אמונים הייתה תנועה חברתית דתית-לאומית שקמה אחרי מלחמת יום הכיפורים ופעלה להקמת התנחלויות ביהודה ושומרון, בגולן בנגב ובגליל ובעבר גם בחבל עזה ובסיני. התנועה קמה מתוך תפיסה דתית בעיקרה, אך בשנותיה הראשונות סחפה גם חילונים רבים, רובם חברים בהתיישבות העובדת ("חוג עין ורד").
הקמת התנועה
התנועה קמה בידי תלמידיו של הרב צבי יהודה קוק, ראש ישיבת מרכז הרב ובנו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, שלאחר המשבר של מלחמת יום הכיפורים עודד את תלמידיו לפעול ליצירת מפעל התיישבות ולהקמת התנחלויות בכל חלקי "ארץ ישראל השלמה", ובפרט ביהודה ושומרון, רצועת עזה, רמת הגולן וחצי האי סיני. זאת לאחר שמאז מלחמת ששת הימים ועד הקמתה לא הוקמו נקודות התיישבות חדשות ביהודה ושומרון, מלבד חידוש היישוב היהודי בחברון והקמתו מחדש של כפר עציון. מדיניות זו של הרב צבי יהודה בוטאה על ידיו עוד טרם מלחמת ששת הימים, ומקורה באמונה כי יישוב הארץ כולה מהווה חלק מתהליך הגאולה, ותלמידיו - שחונכו לה על ידו לאורך שנים אלו, פעלו לאורה.
מספר חודשים לאחר מכן, בחודש סיוון, כינס הרצי"ה חמישה עשר רבנים מרחבי הארץ, חלקם בוגרי ישיבת מרכז הרב, לישיבה בביתו. הוא ישב בראש השולחן כשלצידו הושיב את הרב אברהם שפירא, ונאם על חשיבות ההתיישבות בארץ ישראל כמצווה דחופה שאף תרפא את העם מרפיון הרוח. הוא הסביר שחשוב שיהיה בה שיתוף עם כל חלקי העם.
תנועת גוש אמונים כללה מועצה מצומצמת שעסקה בעניינים שוטפים, ומועצה מורחבת שהתוותה את הדרך וסיפקה לה גב פוליטי רחב. המנהיג הרוחני שלה היה הרב צבי יהודה קוק.
אבי שגיא ודב שוורץ מנו ארבע הנעות להקמת התנועה:
שנים ראשונות
תנועת גוש אמונים קמה כקבוצה בתוך המפלגה הדתית-לאומית, המפד"ל, ממנה נפרדה במהרה מתוך כוונה להרחיב את שורות התנועה ולכלול בהן גם חילונים התומכים בדרכה. פעילות גוש אמונים החלה בהפעלת לובי בכנסת ובהפגנות נגד נסיגות טריטוריאליות ישראליות, ובכלל זאת הסכמי ההפרדה בגולן. עד מהרה התפתח דפוס מאבק חדש סביב נושא ההתנחלות בשטחים שנתונים במחלוקת. כך התיישבו במאי 1974 אנשי הארגון בבונקר בקוניטרה. גרעין זה הקים בהמשך את היישוב קשת. בהמשך הוקם גרעין 'אלון מורה' שנועד להתיישב באתר הקרוב ביותר לעיר שכם. לאחר שב-3 ביוני 1974 הקים יצחק רבין ממשלה חדשה, שלח לו מזכיר הגרעין, בני קצובר, מכתב שבו הודיע שחברי הגרעין נחושים לעלות להתיישב באזור שכם. חברי הגרעין חששו ממסע הדילוגים של מזכיר המדינה האמריקני הנרי קיסינג'ר, שדרש נסיגות ישראליות מהשטחים שנכבשו בששת הימים בתמורה להפסקת האש בחזית הסורית והמצרית.
הניסיון להתיישב בשומרון היה המאבק הגדול והמתוקשר של תקופת ראשיתה של גוש אמונים. ניסיון ההתנחלות הראשון של "גרעין אלון מורה" נעשה בט"ו בסיוון תשל"ד (5 ביוני 1974), יחד עם הרב צבי יהודה קוק בחווארה (ארבעה קילומטרים מדרום לשכם) שם הכריזו על הקמת 'אלון מורה'. גם בניסיונות הבאים להתיישב בשומרון נעשה שימוש בשם זה. עם חברי הגרעין באו עוד כמאה אנשים, בהם חברי הכנסת אריאל שרון, גאולה כהן וזבולון המר. תוך שעה הוקמו 16 אוהלי בד. כעבור זמן קצר הגיעו נציגי צה"ל והחל משא ומתן. הוצע לגרעין לעבור למחנה קדום. בקרב חברי הגרעין התעורר ויכוח אם לקבל את הצעת הפשרה. בהתייעצות עם הרב צבי יהודה קוק הוחלט לא לקבלה. בעקבות כך פונו המתנחלים כשהם מתנגדים בצורה פסיבית. שבע פעמים נעשו שם ניסיונות התיישבות, שלא אושרו על ידי הממשלה והורדו על ידי הצבא.
כחודש לאחר מכן, ב-25 ביולי, עלו פעילי גוש אמונים וחברי-כנסת (בהם שרון ואהוד אולמרט, לימים שניהם יכהנו כראשי ממשלת ישראל), לתחנת הרכבת הנטושה סבסטיה. גם ראש האופוזיציה, מנחם בגין, הגיע למקום והצהיר כי "אין ממשלה שיש לה זכות למנוע מיהודי להתיישב בכל מקום בארץ ישראל". הממשלה הציבה להם אולטימטום של 4 ימים להתפנות ולאחר שפקע הם פונו בכוח על ידי צה"ל. באוגוסט 1974 הוקם "גרעין שילה" שפעל להקמת כפר תעשייתי בשילה.
באפריל 1975 הותר לפלוגת־עבודה של "גרעין שילה" ללון במחנה הצבאי הירדני הנטוש סמוך לעין יברוד לצורך עבודה עבור קבלן שהועסק על ידי משרד הביטחון בהר בעל חצור הסמוך. הגרעין הודיע שאין מדובר בניסיון התנחלות. בהמשך הפך המקום להתנחלות עפרה.
ניסיונות נוספים להתיישב בסבסטיה נעשו במהלך 1975 (ב-5 וב-19 במרץ וב-25 בנובמבר), ובכולם פונו המתיישבים ביום שבו הגיעו למקום. ב-30 בנובמבר 1975, חנוכה תשל"ו, עלו אלפי אנשים למקום. רובם הלכו לצורך כך קילומטרים ברגל. בניסיון זה הצליחו אנשי גוש אמונים ותומכיהם הרבים להישאר בתחנה במשך עשרה ימים. ב-8 בדצמבר הוצעה פשרה על ידי המשורר חיים גורי והשר ישראל גלילי, שיותר לגרעין אלון מורה להתגורר במחנה הצבאי קדום, הסמוך לסבסטיה. שני הצדדים הסכימו, ולימים הפך מחנה "קדום" ליישוב "קדומים".
לאחר המהפך
ב-19 במאי 1977, יומיים לאחר שהליכוד ניצח בבחירות לכנסת, הכריז מנהיגו, מנחם בגין, בעת שביקר את "גרעין אלון מורה" בסמוך למחנה קדום, ש'בקרוב יהיו הרבה אלוני מורה'. אף על פי כן, בשל לחצי הממשל האמריקני וכדי למנוע פגיעה בשיחות השלום עם מצרים, לא מיהרה הממשלה ליישם מדיניות כזו. אנשי גרעין אלון מורה, שביקשו לעבור ליישוב קבע, החלו בפעולות מחאה, ובשיאן ניסו להתיישב בחווארה בספטמבר 1978. ב-7 בינואר החליטה ועדת השרים לענייני ביטחון לראות בגרעין אלון מורה "מועמד להתנחלות בעתיד הקרוב". לאחר ויכוח בעניין, אישרה הממשלה ב-3 ביוני 1979 את התיישבות הגרעין סמוך לכפר רוג'ייב, מדרום מזרח לשכם. ב-5 ביוני 1979 חתם מפקד אזור יהודה ושומרון, תת-אלוף בנימין בן אליעזר, על צווים לתפיסת שטח של כ-800 דונמים ולאחר יומיים עלו המתיישבים למקום. בעקבות עתירה לבג"ץ נגד שימוש בקרקעות מופקעות של תושבי רוג'ייב לצורך הקמת התיישבות, פסק בית המשפט כי ההפקעה אינה חוקית והממשלה החליטה להעביר את היישוב אלון מורה למקומו הנוכחי בהר כביר.
בשנים 1977–1978 הכינו במזכירות גוש אמונים "הצעה לתוכנית להתיישבות ביהודה ושומרון בקיץ תשל"ז" בהתאם לתוכנית זו התארגנו גרעיני התיישבות. העלייה לנקודות שנקבעו בתוכנית בוצעה במסגרת "מבצע 12 הגרעינים". ההתנחלויות היו: מצפה יריחו, נווה צוף, בית אל, שילה, שבי שומרון, גבעון, שא-נור, קרני שומרון, בית חורון, תקוע, חרס (אריאל) ואלון מורה. בינואר 1978 (א' בשבט תשל"ח) התיישב בתל שילה "גרעין שילה" של גוש אמונים, כמחנה חפירות ארכאולוגיות. המעשה גרם למתיחות ביחסי ישראל וארצות הברית ופגע במשא ומתן לשלום עם מצרים שהתנהל אז. הנשיא ג'ימי קרטר הודיע שהתנחלות נוגדת את החוק הבין-לאומי. בפברואר 1978 אמר ראש הממשלה מנחם בגין לשגריר ארצות הברית בישראל, סמואל לואיס, שמדובר בחפירה ארכאולוגית. "גרעין שילה" נשאר במקום, שהפך להתנחלות שילה.
בשנת 1978 הוכנה "". הכנת התוכנית בוצעה על ידי צוות ממזכירות גוש אמונים. התוכנית כללה: קווים כלליים להתיישבות בכל רחבי הארץ, כנקודת מוצא לתוכנית האב. מגמות מנחות בתכנון. דרכי הביצוע לתוכנית. תוכנית פיזית. ושלבי ההגשמה עם תוכנית לארבע שנים ראשונות. ויעדים ל-25 שנה.
הצלחת אנשי גוש אמונים להקים התיישבות יהודית בשומרון תוך קביעת עובדות בשטח, למרות התנגדות הממשלה. בהמשך אימצה הממשלה מדיניות של הקמת התנחלויות בשטחי יהודה ושומרון.