cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קאטה
טיעונים כלפי לימוד השיטה
אימון קאטה עשוי אף לספק את היתרונות היותר מסורתיים של מדיטציה: ריכוז מוגבר, מודעות ומשמעת עצמית.
ביורו שיפרוב
בין שני ענקים
ב-17 בספטמבר, כאשר פלש הצבא הסובייטי לפולין, חצו אנשי הביורו את הגבול הדרום מזרחי לרומניה, כשאליהם נלווים אנשי ממשל וצבא פולניים. משם הגיעו לצרפת שם בפיסי ברונו, מחוץ לפריז, הם המשיכו לעסוק בפענוח תשדורות האניגמה הגרמנית תוך שיתוף פעולה עם אנשי בלצ'לי פארק שבאנגליה. על מנת לאבטח את הקשר בין פיסי ברונו לבלצ'לי, אנשי ההצפנה של בעלות הברית הצפינו את התקשורת באמצעות מכונות אניגמה משוכפלות.
כבר בדצמבר 1939, כאשר גוידו לאנגר והנרי בראנקוניה, ביקרו בלונדון ובבלצ'לי פארק, ביקשו הבריטים לצרף את המפענחים הפולנים אל הבריטים. אולם, לאנגר סבר שעל הצוות הפולני להישאר על אדמת צרפת, שם החל להתהוות הצבא הפולני. (Kozaczuk, 1984 Enigma, pp. 99, 102.)
מיום היווסדו של האתר בקאדיקס באוקטובר 1940, פוענחו בו אלפי תשדורות של הוורמאכט, של האס אס ושל הגסטפו. תשדורות אלו הגיעו לא רק מאזור צרפת אלא מרחבי אירופה וסיפקו מודיעין יקר ערך לפיקוד בעלות הברית ולתנועות ההתנגדות.
אנשי קאדיקס חמקו מאנשי המשטרה האיטלקית והגסטפו הגרמני, ולבסוף חיפשו דרך להימלט מצרפת דרך ספרד. ג'רזי רוזיסקי, יאן גארלינסקי ופיוטר סמולנסקי מתו בינואר 1942 בעת טביעתה של אוניית נוסעים צרפתית בים התיכון. מריאן רייבסקי והנריק זיגלסקי עברו אל הגבול הספרדי שם נעצרו ב-30 בינואר 1943. הם שוחררו רק כעבור כ-3 חודשים, לאחר התערבות הצלב האדום, ב-4 במאי 1943. לאחר שחרורם הם הצטרפו לשורות הצבא הפולני בבריטניה.
שמירת הסוד
פולנים נוספים מקאדיקס, ביניהם ויקטור מיכאלובסקי הצליחו להגיע לבריטניה.
לפני המלחמה, אנתוני פאלות' היה שותף בבעלות על AVA, חברה ליצור ציוד רדיו אשר יצרה ציוד עבור הביורו. תחת הכיבוש הגרמני, נחקרו חלק מעובדי AVA אולם עדיין עלה בידם לשמור בסוד את פריצות הדרך הפולניות בנושא פענוח האניגמה.
בתרבות הפופולרית
הסרט הפולני משנת 1979 "סקרט אניגמי" ("סודה של האניגמה") מתאר באופן הוגן אם כי שטחי את סיפור מטה ההצפנה. הסרט ההוליוודי משנת 2001 "אניגמה" ספג ביקורות רבות בשל חוסר דיוק היסטורי בכל הנוגע לתפקיד המכריע שהיה למטה ההצפנה הפולני בפענוח האניגמה.
רחוב יפו
רחוב יפו הוא רחוב מרכזי בירושלים, בעל היסטוריה רבת שנים. ראשיתו בדרך יפו, הציר דרכו היו יוצאים מן העיר העתיקה של ירושלים, מערבה לכיוון העיר יפו ששימשה כעיר הנמל של ירושלים.
במשך עשרות שנים במאה ה-19 ובמאה ה-20 היה הרחוב רחובה הראשי של ירושלים שמחוץ לחומות ומרכז העסקים הראשי (מע"ר) שלה. עם השקת הרכבת הקלה בירושלים בראשית העשור השני של המאה ה-21, נותר הרחוב כציר תחבורה ראשי בעיר.
הרחוב חוצה את העיר ממזרח למערב. תחילתו בשער יפו שבחומת העיר העתיקה, דרך מרכז העיר, ועד צומת היציאה מירושלים. לאורך הרחוב כמה כיכרות ואתרים ידועים של העיר, בהם: כיכר צה"ל, כיכר ספרא, כיכר ציון, כיכר הדוידקה, צומת יפו-המלך ג'ורג' (צומת האיקסים), התחנה המרכזית החדשה, וכן דרכי גישה למדרחוב העירוני - מדרחוב בן-יהודה וכן לשוק מחנה יהודה. לכל אורכו מצויים מאות חנויות ובתי עסק שונים.
מאז 2007 חלק מרחוב יפו הוא המדרחוב הארוך בישראל, באורך כקילומטר וחצי, בין כיכר צה"ל לכיכר הדוידקה.
עקב התמורות הרבות שחלו ברחוב לאורך השנים כתב עליו האדריכל וחוקר ירושלים דוד קרויאנקר כך:
ראשית הרחוב בשלהי התקופה העות'מאנית
במהלך במחצית השנייה של המאה ה-19 התהדקו קשריה (הצליינים והמסחריים) של העיר ירושלים עם יבשת אירופה. קשרים אלו התנהלו דרך נמל יפו ובכך דחק שער יפו את מעמדו העיקרי של שער שכם והוא הפך לשער הכניסה הראשי של העיר. בשנת 1869, לקראת ביקורו של הקיסר האוסטרו הונגרי פרנץ יוזף, נסללה הדרך הראשית ירושלים-יפו לכל אורכה, בירושלים החל התוואי בשער יפו דרך גבעות הטרשים שמצפון-מערב לעיר. עד אז התנהלה התנועה בדרך יפו ברגל ועל גבי בהמות משא, גמלים ופרדות. הדרך נקראה אז דרך יפו בדומה לדרכים אחרות שיצאו מירושלים ונקראו על שם עיר היעד אליה הובילו.
עם הזמן התרחב הרחוב מערבה והוקמו בו גם מבני ציבור שונים ואתרים שונים, בשנת 1880 נפתח ברחוב בית הספר אליאנס, ב-1891 החל לפעול בית החולים העירוני, ב-1902 נחנך בניין בית החולים שערי צדק ובשנת 1908 נפתח בית היתומים הספרדי. בקצהו המערבי של הרחוב נבנו בתי מושב זקנים אשכנזי (נחנך ב-1901) וספרדי (נחנך ב-1906) וכן בית חולים פסיכיאטרי - עזרת נשים (נחנך ב-1906). ב-1891 הוקם גן העיר במקום מרכזי ברחוב והפך לרחבת כינוסים ומסדרים רשמיים של הצבא העות'מאני. גם בתים מידות פרטיים כדוגמת בית הקונסול פין או בית משיח ברוכוף ובתי סיידוף הוקמו ברחוב בתקופה זו. רוב שטח הרחוב לא היה בנוי בצפיפות בראשית המאה, ובין המבנים היו שטחים ריקים רבים.
רחבת שער יפו
עם התפתחות המסחר והמגורים מחוץ לעיר החלה להתפתח ברחבה החיצונית של שער יפו מעין תחנה מרכזית שממנה יצאו עגלות וכרכרות נוסעים לכיוון יפו ובה נפרקו והועמסו שיירות הגמלים שהביאו סחורה לשוקי העיר העתיקה. אזור זה הפך למרכז העסקים הראשי (מע"ר) של העיר: לאורך הדרך, בצמוד לקיר החומה ומצדו השני של הרחוב, נבנו באותה תקופה בתי מסחר ובנקים רבים שיועדו לתושבי העיר אך גם, ואולי בעיקר, לצליינים ותיירים. הרכב אוכלוסייה זה משך לאזור גם בתי מלון ובשנת 1891 נחנך בו מלון פאסט שהיה גדול ומפואר מאוד לתקופתו. לאזור זה עברה ב-1896 עיריית ירושלים מתוך העיר העתיקה והתמקמה בניין חדש בצומת הרחובות יפו-ממילא. העירייה בנתה ברחבה זו גם סביל (נחנך ב-1902) ואת מגדל השעון של ירושלים (נחנך ב-1907) מכספי תרומות שאספה מתושבי העיר. הבניה המשיכה גם מערבה משם עם קונסוליות ובתי דואר של מעצמות זרות וכן חנויות צילום וסוכנויות תיירים. שני בניינים שנבנו בקצה המערבי של מע"ר זה מול גן העיר ונשארו בו עד היום הם בנייני הארמנים (נבנו ב-1901-1906).
הסוחרים ובעלי המלאכה שפעלו ברחוב, כמו גם העגלונים, כללו לאומים שונים: גרמנים טמפלרים, ארמנים, בריטים, יוונים, יהודים, ערבים ועוד ובכך יצרו מע"ר משותף יהודי-נוצרי-מוסלמי.
הרחוב במלחמת העולם הראשונה ובשלטון הצבאי הבריטי
בעקבות הצטרפות האימפריה העות'מאנית לצד מעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, הונהג בארץ ישראל שלטון צבאי נוקשה. נתיני הארץ מקרב התושבים גויסו לעבודות כפייה ולצבא ורבים מתושבי וסוחרי הרחוב, יהודים ונוצרים, שהיו נתינים של מדינות שהפכו למדינות אויב, גורשו משטחי האימפריה. חיילים עות'מאנים וגרמנים שוכנו במבנים שונים שהוחרמו מבעליהם (למשל בבית מושב הזקנים והזקנות הספרדי) ולא פעם ביצעו מעשי שוד בבתי עסק ומוסדות. גם הניתוק משוקי העולם ומהמדינות שמהן הגיעו כספי החלוקה, פגעה אנושות בחיים ובמסחר בעיר כולה וברחוב בפרט.
ברחבת שער יפו הוצב גרדום עליו נתלו מרגלים ובוגדים.
ב-11 בדצמבר 1917 נערך ברחוב מצעד ניצחון בריטי (לאחר שהעיר נכבשה ללא קרב) שבראשו צעד הגנרל אדמונד אלנבי, ולאחריו החלה בעיר תקופת שלטון צבאי שנמשכה עד חודש יולי 1920. בתקופה זו הנהיגו הבריטים מדיניות של סטטוס קוו, לא התירו בנייה ופיתוח של העיר וכמעט שלא הסירו את ההגבלות על תנועת סחורות אל הארץ וממנה. הבריטים אמנם הגדירו את ירושלים כעיר בירה, אך להחלטה זו עדיין לא היו כמעט משמעויות בשטח.
תקופת המנדט הבריטי
בהמשך הרחוב מערבה החלו להיבנות החל משנות ה-20 בנייני משרדים, מלונאות ומסחר על שטחי גן אנטימוס שנקנה על ידי חברת הכשרת היישוב בשנת 1922. על שטח זה נבנו בנייני כיכר ציון ומרבית הרחובות המהווים את המשולש הירושלמי. וסביבו התפתח מרכז העסקים הראשי (מע"ר) החדש, מנותק מהמע"ר הקיים בסמוך לשער יפו. כבר מתחילתו היו רוב בעלי העסקים במע"ר זה יהודים, אך הקונים בו היו גם ערבים מוסלמים ונוצרים.
בתקופה זו התבסס הרחוב בצורתו המוכרת כרחוב אורבני בנוסח אירופי, והחל רווח השם "רחוב יפו" לתיאור קטע הדרך שבתוך המרחב העירוני הירושלמי בניגוד ל"דרך יפו" שממשיכה עד העיר יפו עצמה.
לאחר מאורעות תרפ"ט שבהם יצא המון ערבי מכיוון שער יפו אל עבר ירושלים היהודית ונבלם רק לאחר שבזז חנויות יהודיות ורצח עיתונאי יהודי, החלו בעלי עסקים יהודים ששכנו במע"ר המקורי של הרחוב להעביר את חנויותיהם מערבה והאזור המזרחי הלך ונעשה לאזור ערבי במובהק. תהליך נטישת היהודים את חלקו המזרחי של הרחוב החריף לאחר הקמת הבווינגרד (ראו להלן), ועוד יותר לאחר ההתקפה על המרכז המסחרי הסמוך ברחוב ממילא. תהליך זה, של הפרדה לאומית בירושלים, הלך והחריף עד שהגיע לשיאו בפרוץ מלחמת העצמאות ובחלוקת העיר לאחריה.
מושל ירושלים הבריטי הראשון, רונלד סטורס, התמקד לא רק בבנייה ושיקום של מבנים אלא גם בהריסת מבנים שלא תאמו את גישתו לצורה בה ירושלים צריכה להראות. בהוראתו נהרסו מגדל השעון העות'מאני מעל שער יפו, וכן הסביל וביתן בצלאל שעמדו ברחבת השער. למעשה, כל הבניינים במע"ר המזרחי של הרחוב, משער יפו ועד כיכר אלנבי, סומנו להריסה בתוכניות הבריטיות לפיתוח העיר החל משנת 1918, אך ההריסה נתקלה בבעיות משפטיות, ובפועל נהרס רק בית אחד בנוסף למבנים שהוזכרו לעיל. בניינים אלו נהרסו חלקית במהלך מלחמת העצמאות, ובאופן מוחלט לאחר מלחמת ששת הימים.
בווינגרד
לאחר פיצוץ מלון המלך דוד ביולי 1946, החלו הבריטים בהקמת אזורי ביטחון (בווינגרד) לצורך שמירה על מוסדותיהם ומפקדותיהם בעיר. אזור הביטחון העיקרי, שהקמתו הושלמה בראשית שנת 1947, כלל את מגרש הרוסים, בניין ג'נרלי, בניין הדואר המרכזי, בנק אפ"ק ומתחם נוטרדאם. הקמת הבווינגרד לוותה בהחרמת חנויות רבות בבעלות יהודית ששכנו בבניינים שנכללו בו. בעלי חנויות אלו נאלצו לנדוד אל מעלה רחוב יפו או הרחובות הסמוכים, קבוצה של כמה מהם, יחד עם משפחת קוקיא, הקימה את בניין העמודים בסמוך לצומת יפו-המלך ג'ורג'-צ'נסלור. בווינגרד זה חסם לחלוטין את התנועה דרך רחוב יפו בין מערב העיר למזרחה, ובכך החריף עוד יותר את הפער בין חלקו העברי של הרחוב לחלקו הערבי.
תקופת מלחמת העצמאות
לאחר החלטת החלוקה של האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947 החריפה המתיחות ברחוב בין יהודים וערבים. ב-2 בדצמבר נערכה התקפה על חנויות יהודיות בממילא וברחובות הסמוכים ובתגובה הוצתו מספר חנויות בבעלות ערבית ברחוב יפו.
ב-14 במאי 1948 נערך על ידי כוחות ההגנה והאצ"ל מבצע קלשון שבמסגרתו השתלטו כוחות אלו על אזור הבווינגרד ברחוב ומתחמים נוספים שפונו על ידי הצבא הבריטי. לאחר מכן נכבש גם מלון פאסט על ידי כוחות עבריים.
בליל ה-17-18 במאי ניסה כוח מחטיבת עציוני לכבוש את שער יפו ומגדל דוד על מנת לפרץ דרך לרובע היהודי הנצור, אך התקפה זו נכשלה. וב-9 ביולי הניח כוח צה"ל מטעני חבלה במבני המע"ר המזרחי הנטוש על מנת שיהוו מכשול בין העיר העתיקה והעיר החדשה. מבנים אלו ניזוקו בהפצצות משני עברי הגבול ובהסכמי שביתת הנשק נשארו בשטח ההפקר.
שנות ה-50 עד שנות ה-70
בסיום המלחמה, עם חתימת הסכמי שביתת הנשק, חולקה ירושלים באופן רשמי והמע"ר המזרחי (ההרוס) של הרחוב נותר בשטח הפקר בין ישראל לירדן והמבנים הסמוכים אליו (כמו מלון פאסט ואחרים) הפכו לאזורים סמוכי גבול ובעלי סיכון לצליפות חיילים ירדנים מחומת העיר העתיקה. במבנים אלו שוכנו משפחות עולים מעוטות יכולת ובכיכר אלנבי הוקמה חומת מגן גבוהה כנגד צליפות.
הרחוב המשיך לשמש משכנה של העירייה ומוסדות ממשלתיים נוספים (חלקם התמקמו במבנים שפינתה ממשלת המנדט) והמע"ר היהודי ברחוב התפתח והפך למע"ר היחיד בעיר העברית. אך למרות זאת, כתוצאה מהמצב הכלכלי הקשה בארץ בשנותיה הראשונות של המדינה, ועזיבתם של פקידי וחיילי המנדט שהיוו כוח קנייה משמעותי בעיר, נחלשה הפעילות העסקית ברחוב. מעבר התחנה המרכזית לקצהו המערבי של הרחוב בשנת 1958 פגע עוד יותר במע"ר המרכזי שלו ורבים מבתי המלון שהיו בו נסגרו.
מבחינה אדריכלית, לא התפתח הרחוב משמעותית בתקופה זו. המבנים שנבנו בשנים אלו ברחוב לא היו מבנים בעלי חשיבות אדריכלית או ציבורית וברובם היו בנייני משרדים פשוטים. מאידך, הוצבו ברחוב שתי אנדרטאות למלחמת העצמאות שתוכננו על ידי האדריכל אשר חירם. האחת אנדרטת הדוידקה, הוצבה בשנת 1956 בצומת הרחוב עם רחוב הנביאים ושם הצומת הוסב לכיכר החירות. אנדרטה זו היא חלק מתוכנית להקמת אנדרטאות לנשק מלחמת העצמאות, מתוכה הוקמו בסופו של דבר אנדרטאות בירושלים, בצפת ובטבריה. האנדרטה השנייה, יד הזיכרון למגיני ירושלים, הייתה אמורה לקום בכיכר "נורדאו" ושם בוצע לכבודה טקס הנחת אבן פינה כבר בשנת 1949. השנים עברו, העירייה נתקלה בקשיים בהקמת האנדרטה והחליטה להעבירה לרחבה שמול בנייני האומה, בין השאר בשל הרצון להקים רחבה לטקסים בסמוך אליה. חנוכת האנדרטה בוצעה לבסוף רק באפריל 1960.
בשנים בהן מצעדי צה"ל התקיים בירושלים עבר המצעד דרך הרחוב. בחלק מהמצעדים צפו ראשי המדינה בצועדים ממרפסת בית העם ששכן במבנה "בית פרלמן" (יפו 70) בסמוך לכיכר הדוידקה.
עקב עומס התנועה ברחוב עם התגברות השימוש בכלי רכב, נאסרה תנועת כלי רכב פרטי ברוב הרחוב החל מספטמבר 1960 אולם איסור זה הוסר לאחר פחות משנה.
באותה שנה אושרה תוכנית שהכין האדריכל יוסף קלארווין ובמסגרתה הייתה אמורה להיהרס שכונת נחלת שבעה, במקומה של השכונה תוכננו בניינים בני שש קומות לאורך הרחוב. בשנת 1964 נהרסו כמה בתים ראשונים ובמקומם הוקם "בית יואל" (יפו 33). באותן שנים רווחה תפיסה תכנונית, שהתבססה גם על תוכניות המתאר הבריטיות, שסברה שרוב הבתים הישנים והמוזנחים לאורך הרחוב ראויים להריסה ולבנייה חדשה במקומם. מהלך זה נועד להקנות לרחוב מראה המתאים לעיר בירה מודרנית ובעלת מעמד בינלאומי. תוכניות אלו קיבלו תנופה לאחר איחוד העיר ובשנת 1971 הציע צוות לתכנון מרכז ירושלים, שמונה על ידי העירייה, להפוך חלק מהרחוב למדרחוב ולהרוס את שכונת ממילא, מגרש הרוסים, נחלת שבעה, בית אנה טיכו ושכונת אבן ישראל על מנת לבנות במקומם בנייה מסחרית חדשה. רוב תוכניות אלו לא בוצעו.
מתחם שלם ברחוב שנהרס סופית באיחוד העיר הוא המע"ר המזרחי של הרחוב. שרידי המבנים שהיו באזור זה וניזוקו קשות במהלך מלחמת העצמאות נהרסו. אזור זה נכלל בתחומי הגן לאומי סובב חומות ירושלים ובראשית שנות ה-70 נסללה בו טיילת שמחברת את כיכר צה"ל (שמהווה את קצה רחוב יפו כדרך עירונית) לשער יפו. הטיילת תוכננה על ידי האדריכלים אריה ואלדר שרון. לצד הטיילת עוברת תחילתה של דרך חברון.
שנות ה-70 עד שנות ה-2000
רחוב יפו המשיך למלא את תפקידו כציר מרכזי, אך חשיבותו כמרכז עסקים הלכה ופחתה עם התרחבותה המהירה של ירושלים, שכללה הקמת שכונות הטבעת והקמת מרכזי עסקים אלטרנטיביים מחוץ למרכז. בשנת 1975 נאסרה תנועת רכב פרטי ברחוב מכיכר הדוידקה מזרחה ורכב פרטי הורשה לנוע בקטע זה של הרחוב רק מערבה.
מרכזיותו של רחוב יפו, והיותו ציר תנועה ראשי לאורכו עברו רוב קווי האוטובוס בירושלים, כמו גם קרבתו למזרח העיר, הפכה אותו יעד מועדף לפיגועי טרור ומאז סוף שנות ה-60 הונחו מטעני חבלה ברחוב יפו פעמים רבות וחלקם גרמו לאבדות כבדות. מאז אמצע שנות ה-90 שימש הרחוב זירה למספר פיגועי התאבדות קטלניים בניהם הפיגועים בקו 18 (1996), הפיגוע במסעדת סבארו (2001), הפיגוע בקו 14א (2003) ופיגוע הדריסה (2008).
בניית הרכבת הקלה והפעלתה
בשנת 2000 החלו עבודות תשתית לקראת סלילת מסילות הרכבת הקלה ומעבר הקו הראשון שלה ברחוב יפו לכל אורכו. עבודות אלו כללו הסטה ושדרוג תשתיות עוד לפני העבודה על תשתיות הרכבת עצמן אשר לפי התכנון היו אמורות להתחיל בשנת 2003 אך החלו לבסוף רק בשנת 2005. לפי היעד שנקבע, הפרויקט היה אמור להסתיים בשנת 2008 אך לבסוף הסתיים רק ב-2011. עבודות אלו, שלקחו שנים ארוכות, פגעו במסחר ובתנועה ברחוב ולוו לא פעם במאבקים של סוחרים ברחוב שהכנסותיהן נפגעו.
במסגרת עבודות ההקמה רוצף חלקו המרכזי של הרחוב, ובשנת 2011 נסגר חלק זה של הרחוב לתנועה כלי רכב והפך למדרחוב שבמרכזו עוברת הרכבת. המדרחוב מתחיל בכיכר צה"ל במזרחו ומסתיים בכניסה לשוק מחנה יהודה במערבו. ממדרחוב יפו מסתעפים מדרחובים נוספים ובהם מדרחוב בן-יהודה. אלמנט נוסף שהוקם כחלק מפרויקט זה הוא גשר המיתרים בתכנון האדריכל הספרדי סנטיאגו קלטרווה. הגשר מחבר את הרחוב עם שדרות הרצל ומלבד ייעודו התחבורתי נועד להוות שער כניסה מונומנטלי לעיר.
לאחר הפעלת הרכבת הקלה ברחוב וסגירתו לתנועת כלי רכב חלה שיפור במצב הרחוב והרחובות סביבו מבחינת מסחר, תנועת הולכי רגל, וזיהום אוויר.
בנייה ברחוב לאחר הרכבת הקלה
הסבת רוב הרחוב למדרחוב משולב עם רכבת קלה, ושיפור הנגישות אליו באמצעות הרכבת, נתנו זריקת מרץ משמעותית לבנייה ברחוב. בניינים ברחוב שופצו ונבנו עליהם תוספת קומות.
ב-2011 נפתח בכיכר ציון ברחוב מבנה חדש של המשביר לצרכן על חורבות שני בתים מנחלת שבעה. בתי סיידוף בחלקו המערבי של הרחוב שוקמו ובחצר הפנימית שלהם הוקם מגדל מגורים בן 24 קומות. במתחם כי"ח הסמוך לבניין כלל מוקם J TOWER מגדל מגורים, מלונאות ומסחר.
סוד הגן הנעלם
סוד הגן הנעלם הוא ספר ילדים שכתבה הסופרת פרנסס הודג'סון ברנט, על ידידות מיוחדת שנרקמת בין שלושה ילדים - מרי היתומה, קולין, בן דודה החולה של מרי, ודיקון, ילד מיוחד וחובב טבע, על רקע גילויו של גן סודי קסום.
הספר פורסם לראשונה בשנת 1911 ונחשב לאחד מספריה הידועים ביותר של ברנט. הספר תורגם לעברית על ידי אוריאל אופק בשנת 1968. בשנת 2006 זכה הספר לתרגום חדש על ידי עידית שורר, תחת השם "הגן הנסתר". תרגום זה זכה בעיטור אנדרסן לשנת 2008. בשנת 2014 פורסם תרגום חדש של הספר, במסגרת סדרת 'הרפתקה' של הוצאות מודן ואוקיינוס. הסופרת הגר ינאי העניקה לסיפור הקלאסי תרגום מחודש, והשיבה לו את שמו המקובל יותר בעברית - סוד הגן הנעלם.
"סוד הגן הנעלם" הומחז פעמים רבות, בין השאר למחזמר שהועלה בשנת 1991 בברודוויי שזכה להצלחה רבה, והיה מועמד לשבעה פרסי טוני שמתוכם זכה בשנים. בשנת 1993 יצא למסכים סרט בשם 'סוד הגן הנעלם', שהוא העיבוד הקולנועי השלישי של הספר (הסרט הראשון הופק בשנת 1919 ונחשב לאבוד, השני הופק ב-1949 בידי MGM). בשנת 2020 יצא הסרט 'סוד הגן הנעלם' שהוא העיבוד הקולנועי הרביעי של הספר.
עלילה
עלילת הספר מתחילה בתיאור חייה של הילדה האנגלייה מרי לנוקס בהודו, מרי היא ילדה עשירה ומפונקת, שהוריה מזניחים אותה ולמעשה מגדלים אותה המשרתים והאומנת שלה. מרי מאבדת את הוריה ,האומנת שלה וכל המשרתים במגפת כולרה ונשלחת לגור באחוזת דודה מצד אמה, מר קרייבן, המתגורר ביורקשייר שבאנגליה.
מרי נשארת מבודדת באחוזה, תחת השגחת סוכנת הבית גברת מדלוק, כאשר דודה, הבורח ממות אשתו שרודף אותו, נעדר באופן קבוע מהאחוזה. האדם היחיד שמקדיש למרי תשומת לב היא החדרנית מרתה, ובמהלך שיחותיהן היא מספרת למרי על גן נעול וחתום בחומות, שהיה הגן האהוב על גברת קרייבן, ושאותו נעל בעלה לאחר מותה, וקבר את המפתח.
במהלך שיטוטיה של מרי בגני האחוזה היא מוצאת את המפתח ולאחר מכן את הדלת לגן ונכנסת לתחומיו. כאשר היא נכנסת לגן מגלה מרי שלמרות נבילת הוורדים, חלק מהפרחים עדיין חיים, והיא מחליטה להתחיל לעבוד על הגן בעצמה, אולם לשמור על כך בסוד, במקרה שדודה, או גברת מדלוק יגלו שהגן נפתח וינעלו אותו בשנית.
דרך מרתה, מגייסת מרי לעזרתה את אחיה הקטן של מרתה, דיקון, הידוע בכישרונו ובקשריו המיוחדים עם בעלי חיים וצמחים. דיקון עוזר למרי להחזיר את הגן לקדמותו, מספק למרי, באמצעות כסף שהיא מביאה לו, כלי גינון וזרעי פרחים, ועוזר לה להחזיר לחיים את הוורדים.
כאשר דודה של מרי בא לביקור באחוזה ופוגש את מרי לראשונה, מבקשת מרי ממנו חלקת אדמה בשביל עצמה, ומר קרייבן מסכים ואומר לה שהיא יכולה לקבל כל חלקת אדמה שהיא רוצה באחוזה (בלי לדעת, שלמעשה הוא מעניק לה את הגן הנעלם).
לאחר ביקור דודה, שומעת מרי במשך מספר לילות קולות בכי. למרות הכחשת המשרתים את קיומו של הבכי, מחליטה מרי לחקור את פשר העניין. כאשר היא מתחילה לחקור את בית האחוזה בעצמה היא מגלה את חדר בנו של מר קרייבן, בן דודה קולין.
קולין מתגלה כילד חולני מאז הולדתו, מפונק ומריר, כמו שמרי הייתה בתחילת הספר (אופי שהשתנה בהדרגה אצל מרי במקביל לשיקום הגן). אביו של קולין מתעלם ממנו, משום שהוא מזכיר לו את אשתו המנוחה והאהובה, ומפקיר אותו לטיפולה של הגברת מדלוק, שרואה בו נטל, ולטיפולו של רופא זקן, שמתייחס אליו כאל נכה וכולא אותו בחדרו ובמיטתו, ללא הצדקה רפואית של ממש, אלא רק מתוך בורות ושיקולים אחרים.
קולין ומרי מבינים שהמשרתים, בראשות גברת מדלוק, לא אפשרו להם לדעת זה על קיומו של זה, בגלל החשש שקולין הרגיש יחלה וילקה באחד מהתקפי הרעידות וההיסטריה שלו, אם תופרע מנוחתו.
מרי וקולין, ששניהם היו עד עכשיו בודדים מאוד, קושרים עד מהרה קשרי חיבה ורעות, וקולין מכריח את המשרתים להרשות למרי לבקר אותו לעיתים קרובות. במהלך הביקורים מספרת מרי לקולין על הגן הנעלם.
עם בוא האביב, עונת הפריחה בגן הנעלם, מתחילה מרי לבלות יותר ויותר זמן בגן ובעבודה עליו. קולין מתרעם על כך שחברתו היחידה מבלה יותר זמן בגן ועם דיקון מאשר איתו, ובאחד מביקוריה הוא נתקף רעד, אחרי שמרי מסרבת להיענות לבקשותיו.
מרי, בניגוד למשרתים, מסרבת להיכנע להתקף ההיסטריה ועומדת על שלה, וכאשר קולין נרגע, הוא מבקש ממנה לקחת אותו לבקר בגן. מרי, שזה מכבר תכננה עם דיקון להביא את קולין לגן, מסכימה בשמחה, מתוך תקווה שהגן ישפר את מצבו של קולין.
דיקון מגיע לבקר את קולין, ומביא איתו כמה חיות בר שאימץ, ושלושת הילדים מתכננים בקפידה את הוצאתו של קולין מהבית אל הגן בלי שגברת מדלוק והמשרתים יגלו את הדבר. הילדים מצליחים לשכנע את רופאו של קולין, ולאחר מכן את מדלוק, שאם מרי ודיקון ייקחו את קולין לטיול בכיסא גלגלים בגן, מצבו ישתפר.
כאשר השלושה יוצאים אל גני האחוזה, פוקד קולין על הגננים והמשרתים לא להפריע להם ולהימנע מלעקוב אחריהם בזמן שהם מטיילים, וכך מצליחים השלושה להתחמק לתוך הגן הנעלם בלי שאיש יפריע להם או יגלה אותם.
לגן יש השפעה חיובית מאוד על קולין, שנהנה ממנו מאוד, והשלושה מבקרים בגן בכל פעם שמזג האוויר מאפשר זאת. במקביל לתחייתו ופריחתו של הגן, פורחת חברותם של השלושה, ומצב בריאותו של קולין משתפר.
המבוגר הראשון שמגלה את סוד הילדים הוא הגנן הזקן בן מוטמטר, שהיה חביב על אמו של קולין, וביקר בסודיות את הגן בכל השנים האלה, פעם או פעמיים בשנה, לאחר שטיפס על חומותיו. כאשר הוא מבקר בגן בפעם הראשונה מאז בואה של מרי אל האחוזה, הוא מוצא את השלושה ומתרגז. אבל עד מהרה, כשהוא נוכח בשיפור שחל במצבו של קולין ובמצב הגן, הוא נרגע, ומסכים לא לגלות לאף אחד אחר את סודם של הילדים.
קולין נחוש בדעתו לשפר את מצבו, כך שבפעם הבאה שאביו יחזור ממסעותיו, הוא יראה את קולין הולך ורץ כמו ילד נורמלי. קולין מצליח לעמוד וגם ללכת, אולם רק בן, דיקון ומרי יודעים על כך.
הסיפור מסתיים עם חזרתו של מר קרייבן לאחוזה. הוא מגיע בזמן ששלושת הילדים נמצאים בחוץ ומשחקים. מר קרייבן מוצא את עצמו נמשך אל הגן הנעלם, ובהגיעו לשם הוא נדהם לראות את בנו, אותו חשב לגוסס, רץ במהלך משחק, ואף מנצח את מרי בתחרות ריצה.
הילדים לוקחים את אביו של קולין לתוך הגן, מראים לו את כל מה שעשו שם, ומספרים לו על כל מה שקרה. כאשר מר קרייבן והילדים חוזרים לאחוזה, גברת מדלוק ושאר המשרתים לא מאמינים למראה עיניהם, קולין בריא והולך, ואביו מחזיק בידו, מאושר.
אמין ג'ומאייל
אמין ג'ומאייל (בערבית: أمين الجميل, נולד ב-22 בינואר 1942), מדינאי לבנוני נוצרי מרוני ונשיא לבנון משנת 1982 ועד 1988.
ביוגרפיה
ג'ומאייל נולד בביירות בשנת 1942, בנו של פייר ג'ומאייל, מייסד הפלנגות הנוצריות. למד משפטים ומנהל עסקים באוניברסיטת סנט ג'וזף. נשא לאשה את ג'ויס ג'ומאייל, החזיק בתפקיד פיקודי בפלנגות באזור הר המתן ממזרח לביירות.
ב-1972 נבחר לראשונה לפרלמנט, כנציג האזור הצפוניי אל-מתן. במקביל לעיסוקו הפוליטי, ערך את העיתון בשפה הצרפתית "לה רוויי" ("ההתעוררות"). בהיותו אדם אמיד, נהג לנוע במסוק פרטי, ובמשך שנים הייתה לו מיליציה פרטית שכללה 700 לוחמים נוצרים.
ב-1976 הצטרף ג'ומאייל, יחד עם אחיו הצעיר, בשיר, לפגישת אביו עם ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין, על ספינת טילים של חיל הים מול העיר ג'וניה בלבנון, בה ביקשו מרבין סיוע צבאי.
לאחר שאחיו, נשיא לבנון בשיר ג'ומאייל, נרצח בידי שליחיה של סוריה ב-14 בספטמבר 1982, נבחר אמין ג'ומאייל לנשיא לבנון ב-21 בספטמבר וכיהן בתפקיד זה כשש שנים. בתקופה זו היטלטל משטרו של אמין ג'ומאייל בין הסתמכות על המערב ובמיוחד ארצות הברית, לבין התערבות הולכת וגוברת של סוריה בענייניה הפנימיים של לבנון.
בתחילת כהונתו נטה אמין ג'ומאייל למערב, וב-17 במאי 1983, אף נחתם הסכם ישראל-לבנון 1983, שהיו בו אזכורים לא מעטים להסדרת יחסים בין המדינות ובמסגרתו אף נפתחה נציגות דיפלומטית ישראלית בביירות. למרות חתימת ההסכם סירב אמין כנשיא לאשרר את ההסכם והשהה את חתימתו עליו.
באותה תקופה הסתמך אמין ג'ומאייל רבות על ארצות הברית, אך שורת מתקפות הביאה לעזיבת הכוחות האמריקנים את ביירות ובכך לדחיקתו של ג'ומאייל לזרועותיה של סוריה. כתוצאה, בוטל ההסכם עם ישראל בחודש מרץ 1984. הנציגות הישראלית המשיכה לפעול עוד מספר חודשים אך הכתובת על העמקת המעורבות של סוריה בלבנון הלכה והתחוורה לעיני כל. במהלך כהונתו ניסה ג'ומאייל לפעול לפיוס בלבנון אך נאלץ להיענות יותר ויותר לתכתיבים סורים. כך, מינה אמין את רשיד כראמי לראש ממשלה בלחץ הסורים. סוריה שבה והכניסה את כוחותיה לביירות, לראשונה מאז גירוש כוחות אש"ף והסורים בספטמבר 1982. בתחילה נכנס כוח קטן בלבד אך בפברואר 1987 נכנסו כ-7,500 חיילים סורים למערב ביירות.
לקראת סיום כהונתו של ג'ומאייל ב-1988, עמדה לבנון לפני מצב חדש בתולדותיה מבחינה חוקתית, שכן לא נבחר במקומו נשיא חדש. על פי החוקה הלבנונית, במצב שכזה ממלא ראש הממשלה את תפקיד הנשיא. אמין רצה למנוע מצב שסלים אל-חוס, מי שמונה לראש ממשלה לאחר רצח כראמי, ייהפך לנשיא, ולכן מינה את מפקד צבא לבנון מישל עאון לראש ממשלה, בהתעלמו מהמסורת לפיה ראש הממשלה הלבנוני הוא תמיד מוסלמי. זמן קצר לאחר מכן, מיד בתום תקופת נשיאותו, עזב אמין את לבנון לפריז.
לאחר רצח יצחק רבין, סר ג'ומאייל לשגרירות ישראל בפריז כדי לחתום בספר התנחומים על הרצח, ומאז נאסרה עליו חזרתו למולדתו לבנון. בשנת 2000 שב למולדתו, ומאז הוא אחד המנהיגים הבולטים של המחנה הנוצרי בלבנון.
בנו, פייר אמין ג'ומאייל, שימש כשר התעשייה של לבנון, עד רציחתו ב-21 בנובמבר 2006.
עודאי חוסיין
עודאי סדאם חוסיין א-תכריתי (בערבית: عُدي صدّام حُسين التكريتي 18 ביוני 1964 – 22 ביולי 2003), היה בנו הבכור של סדאם חוסיין מאשתו הראשונה, סאג'ידה טלפאח, ואחיו של קוסאי חוסיין. עודאי נחשב במשך שנים למי שיירש את אביו בבוא העת, אך לבסוף החלטה זו שונתה עקב פציעה שחווה במהלך ניסיון התנקשות, כמו כן התנהגותו הלא יציבה ויחסיו המעורערים עם אביו ואחיו. בשנת 2003 במהלך הפלישה האמריקאית לעיראק הוא נהרג ביחד עם אחיו במתקפת טילים על העיר מוסול.
ביוגרפיה
עודאי חוסיין נולד בעיר תיכרית לסאדם חוסיין ולאשתו הראשונה, סאג'ידה טלפאח, בעת שסדאם חוסיין היה בכלא.
הוא סיים את לימודיו בתיכון בציוניים גבוהים מאוד והחל ללמוד במכללה לרפואה של אוניברסיטת בגדד. הוא פרש מבית הספר לרפואה לאחר שלושה ימים, ולאחר מכן עבר למכללה אקדמית להנדסה במרחק של קילומטר אחד משם. עודאי קיבל לבסוף תואר מהנדס. עם זאת, חלק מהמרצים שלו העידו כי הוא בקושי דיבר בקורסים רבים, ובעיקר הסתמך על מעמדו כבנו של סדאם חוסיין על מנת להשיג ציונים גבוהים.
למרות שמעמדו כבנו הבכור של סדאם חוסיין גרם לכך שהוא היה היורש הפוטנציאלי של סדאם, בפועל היורש הפוטנציאלי המועדף על סדאם היה קוסאי חוסיין, בשל הפזרנות וחוסר היציבות של עודאי. באוקטובר 1988, במהלך טקס חגיגי שנערך לכבוד סוזן מובארק, אשתו של הנשיא המצרי דאז חוסני מובארכ, רצח עודאי את העוזר האישי שלו, כאמל חנא, לכאורה לבקשתה של אימו. בפני קהל אורחים מבועתים, עודאי השיכור חבט בכאמל חנא וחיסל אותו באמצעות סכין חיתוך חשמלי. חנא הציג את סדאם בפני אישה צעירה ממנו, סמירה אהבנדאר, שהפכה מאוחר יותר לאשתו השנייה של סדאם. עודאי החשיב את מערכת היחסים בין אביו לאהבנדאר כעלבון לאימו. כמו כן, הוא חשש שיאבד בעקבות כך מעמדו כיורשו של סדאם לכאמל חנא.כעונש על הרצח, סדאם כלא את בנו במשך תקופה קצרה. המשפט המקורי נערך שמונה שנים. עודאי שהה בבית מאסר פרטי רק בסביבות שלושה חודשים. בתגובה להתערבותו האישית של חוסיין, מלך ירדן, סדאם שחרר את עודאי וגירש אותו לשווייץ על מנת שישמש שם כעוזר לשגריר העיראקי בשווייץ. הוא גורש משווייץ בהמשך על ידי הרשויות השווייצריות לאחר שנעצר שוב מספר פעמים בקטטות.
סדאם מינה מאוחר יותר את עודאי לתפקיד ראש הוועד האולימפי העיראקי, ובהמשך לתפקיד האחראי על אחד ממנגנוני הביטחון של סדאם. בתפקיד ראש הוועד האולימפי עודאי עינה בין היתר את הספורטאים שלא ניצחו. עודאי היה גאה במוניטין שלו וכינה את עצמו "אבו סרחאן" (בערבית: "זאב").
בדצמבר 1996 עודאי היה היעד של ניסיון חיסול שהותיר אותו משותק במשך כמה חודשים. למרות שבוצעו בו ניתוחים חוזרים ונשנים, אחד מהכדורים נשאר תקוע בעמוד השדרה שלו ולא ניתן היה להסירו בשל מיקומו בסמוך לעמוד השדרה. בעקבות הנכות של עודאי, במהלך שנת 2000 סדאם הכריז לבסוף על קוסאי כיורשו.
ב-22 ביולי 2003, במהלך הפלישה האמריקאית לעיראק, הרגו כוחות ארצות הברית את עודאי וקוסאי חוסיין במתקפת טילים על העיר מוסול.
בהפקה הביוגרפית של ה-BBC ושל ה-HBO, "הבית של סדאם", אשר מבוססת על חייו ועל תקופת של שלטונו של אביו, שיחק פיליפ ארדיטי את דמותו של עודאי חוסיין.
דיר (פירושונים)
ראו גם
}}
קרולינה מוראצ'ה
קרולינה מוראצ'ה (באיטלקית: Carolina Morace; נולדה ב-5 בפברואר 1964) היא כדורגלנית עבר ומאמנת כדורגל איטלקייה. מוראצ'ה נחשבת לאחת הכדורגלניות האיטלקיות הטובות בכל הזמנים, ולזכותה 12 זכיות בתואר מלכת השערים של הסרייה א'.
בשנת 2014 נבחרה מוראצ'ה לחברה בהיכל התהילה של הכדורגל האיטלקי, והייתה לכדורגלנית הראשונה שנכללה בו.
כשחקנית
חמש שנים לאחר מכן, באפריל 1984, שיחקה מוראצ'ה בטורניר הבינלאומי הראשון בקריירה שלה - אליפות אירופה שנערכה באותה שנה בפעם הראשונה אי פעם. באליפות זו הודחו האיטלקיות בחצי הגמר, לאחר הפסד כפול לנבחרת שוודיה, שבסופו של דבר זכתה בגביע. מוראצ'ה, ששיחקה בחוד ההתקפה של הנבחרת, כבשה שניים מתוך שלושת שעריה של איטליה בטורניר. באליפות אירופה שנערכה בנורווגיה שלוש שנים אחר כך, שוב הודחו האיטלקיות בחצי הגמר, אחרי שהפסידו 2-0 למארחת. הפעם כבשה מוראצ'ה רק שער אחד במהלך האליפות.
בשנת 1988, החלה מוראצ'ה רצף של אחת עשרה זכיות רצופות בתואר מלכת השערים של הליגה האיטלקית - רצף שנמשך עד עונתה האחרונה בקריירה, ב-1998. באותן שנים היא נדדה בין קבוצות רבות ברחבי איטליה, וזכתה לשחק לצד חברותיה לחוד הנבחרת, אליזבטה ויניוטו ופטריציה פאניקו.
בסוף 1991, לקחה איטליה חלק בגביע העולם הראשון לנשים שנערך בסין, לאחר שהעפילה לטורניר כאחת מחמש הנציגות של אופ"א. כבר במשחק הראשון של איטליה בגביע, נגד נבחרת טאיוואן, כבשה מוראצ'ה שלושער, והפכה לכדורגלנית הראשונה שכובשת שלושה שערים במסגרת גביע העולם. היא כבשה עוד שער בניצחון 0-1 על ניגריה, והובילה את הנבחרת עד לרבע הגמר, שם הודחה על ידי נורווגיה.
שנתיים לאחר מכן אירחה איטליה את אליפות אירופה החמישית, ונבחרתה הצליחה להעפיל בפעם הראשונה בתולדותיה לגמר הטורניר. מוראצ'ה, ששימשה כקפטנית הנבחרת, כבשה את שער השוויון בחצי הגמר מול גרמניה, שבסופו של דבר עזר לאיטלקיות להגיע לגמר. בגמר הטורניר, שנערך מול 7,000 אוהדים באצטדיון בצ'זנה, הפסידה איטליה 1-0 לנורווגיה, שזכתה בתואר בפעם השנייה בתולדותיה.
ב-1997, במהלך אליפות אירופה, הגיעה מוראצ'ה לאחד משיאי הקריירה הבינלאומית שלה. בשלב הבתים היא כבשה שלושה שערים והציבה את איטליה במקום הראשון בבית, לפני אלופת אירופה המכהנת - גרמניה. בחצי הגמר נגד ספרד היא כבשה את שער הניצחון, והובילה את הנבחרת לגמר שני בשלושת אליפויות אירופה האחרונות. למרות זאת, בגמר הטורניר הפסידו האיטלקיות 2-0 לגרמניה משערים של סנדרה מינרט ובירגיט פרינץ. מוראצ'ה, שסיימה כמלכת השערים של האליפות בצוותא עם מריאן פטרסן ואנג'ליקה רוהאס, זכתה בפרס השחקנית המצטיינת של הטורניר.
לאחר אליפות זו, הודיעה מוראצ'ה על פרישה מכדורגל בינלאומי. ב-19 שנים בנבחרת איטליה, היא שיחקה ב-153 משחקים וכבשה 105 שערים. בזמן פרישתה, היא הייתה הכדורגלנית האירופאית בעלת מספר המשחקים הבינלאומיים הרב ביותר אי פעם, והחזיקה בשיא זה עד ספטמבר 2001, אז נעקפה על ידי האגה רייסה. ב-1998, היא פרשה גם מהזירה המקומית וסיימה את הקריירה עם 12 אליפויות, שני גביעי מדינה, סופר קאפ אחד ולמעלה מ-500 שערים.
כמאמנת
בעת פרישתה, קיבלה מוראצ'ה את תעודת האימון של אופ"א, והחלה לאמן את קבוצת הנשים של לאציו. היא אימנה את הקבוצה במשך שנה, ולאחר מכן חתמה בויטרבזה מהליגה האיטלקית השלישית לגברים. בעקבות המינוי, הפכה מוראצ'ה לאישה הראשונה אי פעם שמאמנת קבוצת כדורגל מקצוענית לגברים. אף על פי כן, היא לא הצליחה להתמודד עם הלחץ התקשורתי הרב והתפטרה אחרי שני מחזורים בלבד.
לאחר ארבע שנות הפסקה, קיבלה מוראצ'ה את תפקיד המאמנת בנבחרת קנדה בפברואר 2009. תחת אימונה, זכתה קנדה בגביע הזהב של CONCACAF ב-2010, בשני גביעי קפריסין והעפילה לגביע העולמי שנערך ב-2011 בגרמניה. למרות הציפיות המוקדמות, הפסידה קנדה בכל משחקיה בשלב הבתים של גביע העולם והודחה מהטורניר. לאחר ההדחה, הודיעה מוראצ'ה על עזיבתה. מאז, היא משמשת כמרצה בקורסי המאמנים של פיפ"א ברחבי העולם וכשגרירת הארגון באירועים השונים.
שכיזנדרה סינית
שכיזנדרה סינית (שם נפוץ: Magnolia-vine, Schisandra chinensis) הוא פרי וצמח, שפריו נקרא פרי יער מגנוליה או פרי "בעל חמשת הטעמים״ ( מסינית 五味子wǔwèizi ). מקורו ביערות צפון סין והמזרח הרחוק, רוסיה וקוריאה. פירותיו הם פירות יער אדומים באשכולות צפופים של כעשרה ס"מ.
מקור השם
צמח שכיזנדרה פורסם לראשונה על ידי אנדרה מישו בשנת 1803, מקור השם במילים היווניות schizein ('לפצל') ואנדרוס ('איש'). שכיזנדרה סינית שייך למשפחת Schisandraceae (אנ'). בשנים קודמות, ההנחה הייתה שהמין שייך למשפחת המגנוליאקים, ומכאן השם מגנוליה-גפן סיני.
שמו הסיני של הצמח נובע מהעובדה שלגרגריו חמישה טעמים בסיסיים: מלוח, מתוק, חמוץ, חריף ומר. לפעמים לעיתים מכונה באופן ספציפי יותר 北 五味子běi wǔwèizi (פשוטו כמשמעו "גרגרי יער חמישי-טעמים") כדי להבדיל אותו מצמח שכיזנדרי אחר, Kadsura japonica, הגדל רק באזורים סובטרופיים. למין אחר של שכיזנדרה, Schisandra sphenanthera, יש פרופיל ביוכימי דומה אך שונה, הרוקחות הסינית מבדילה בין שכיזנרה צפונית S. chinensis (北 五味子běi wǔwèizi ) ושכיזנדרה דרומית S. sphenanthera (南 五味子nán wǔwèizi ).
תיאור הצמח
שכיזנדרה סינית הוא צמח גפן עצים רב שנתי נשיר שנמצא בקווי רוחב גבוהים ובתנאי אקלים קרירים. הוא בדרך כלל גדל ביערות מחטניים טבעיים או מעורבים או לאורך נחלים ומטפס במעלה עצים או שיחים כדי להגיע לתנאי אור אופטימליים. ברוסיה, שכיזנדרה סינית נקרא גם לימוניק או הענב האדום של מקסימוביץ'. השם לימוניק מגיע מריח לימוני של איברי צמח שונים, במיוחד העלים. הגבעולים גדלים בדרך כלל גבוה, אך יכול להגיע לאורך של עד 25 מטר. העלים בצבע חום כהה ויכולים להגיע ל 1.5-2 ס"מ.
שימושים
התכונות המיוחסות לצמח הן מחזק את צ'י הריאה ומפחית שיעולים: לשיעולים כרוניים וקוצר נשימה, אנטי ויראלי, אנטי סרטני, נוגד חימצון, פועל לשיקום הכבד.
מפחית תיאבון ועייפות, מעכב תהליכי הזדקנות, משפר תפקוד כלי דם, מווסת לחץ דם, מחזק לב, מטפל בהפרעות שינה עקב חוסר בדם וביין של הלב והכליה, מוריד רמות שומנים/כולסטרול בדם, מחזק כליות, מאזן חומציות קיבה, סופח ומפחית זיעה, אדפטוגן.
באיחוד האירופאי צמח השכיזנדרה מאושר כמזון. קיימים מוצרים המכילים שכיזנדרה כאחד המרכיבים. הם נמכרים כנוזל או בקפסולות.
המוצר הנמכר נמכר בשוק כנוזל ומכיל תערובת של אליטרוקוקוס, רודיולה ושכיזנדרה. המוצר מומלץ כאדפטוגן שבאופן מסורתי משתמשים בו במקרים של חולשה ועייפות.
ישנם מוצרים המאושרים לשימוש קוסמטי. מיצויים מהפירות והזרעים מאושרים לשימוש כאנטי אוקסידנטים בשימוש חיצוני, נוגדי סבוריאה וכמגינים על העור.
רון פלאר
רון פטר פלאר (הולנדית: Ron Peter Vlaar; נולד ב-16 בפברואר 1985) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בא.ז. אלקמאר. ייצג את בנבחרת הולנד ביורו 2012 ובמונדיאל 2014.
קריירה
פלאר החל לשחק בגיל שש בקבוצת אפולו 68' המשחקת בעיר הולדתו הנסברואק. ב-1996 הוא מצטרף לאקדמיית הנוער של א.ז. אלקמאר וב-2004 הוא מצטרף לקבוצה הבוגרת. בעונתו הראשונה הוא משחק רק בסוף העונה בעקבות הרחקות ופציעות של השחקנים הבכירים ולכן משחק רק 3 משחקי ליגה ושני משחקים בגביע אופ"א. גם בעונה השנייה המאמן לואי ואן חאל מעדיף את השחקנים הבכירים ופלאר משחק רק בשבעה משחקי ליגה. בדצמבר 2005 הוא חותם בקבוצת פיינורד על חוזה לשלוש עונות וחצי. בפיינורד, פלאר הופך מהר מאוד לשחקן הרכב ראשון ועד לתום אותה עונה משחק 16 משחקים. בתחילת עונת 2007/8 הוא נפצע בצורה חמורה ונדרש לניתוח ברצועה הצולבת שמשביתה אותו לכל העונה. הוא חוזר לאימוני טרום עונת 2008/9 אך נפצע באימונים ונזקק לניתוח נוסף הפעם ברצועה העקיפה התיכונה, גם פציעה זו משביתה אותו לעונה נוספת. לאחר שתי עונות בהן הושבת, פלאר חוזר ליכולתו הקודמת ואף כובש שער מ-60 מטר במשחק גביע בספטמבר 2009.
פלאר חותם באוגוסט 2012 חתם באסטון וילה מהפרמייר ליג. בעונת 2012/13 הוא מונה לקפטן הקבוצה לאחר היעדרותו של סטיליאן פטרוב בעקבות מחלת הסרטן בו לקה. בתום עונת 2014/15 הוצא לפלאר חוזה חדש באסטון וילה אולם הוא דחה אותו ואפשר לשחקן חופשי. ב-7 בדצמבר 2015 חתם בקבוצת נעוריו אלקמאר.
הוא שיחק בנבחרות הצעירות של הולנד ואף היה שותף בזכיות נבחרת הולנד בכדורגל עד גיל 21 באליפות אירופה על גיל 21 - 2006 וב-2007. פלאר הרשים את מאמן מרקו ואן באסטן וזומן לנבחרת ב-2005. בעקבות שתי עונות ההשבתה בגלל פציעה הוא לא זומן לנבחרת אך שב לאחר מכן לסגל הולנד. הוא היה בסגל המורחב לפני מונדיאל 2010, אך לא היה חלק מ-23 השחקנים שהשתתפו במונדיאל. הוא זומן לטורניר יורו 2012 ולמונדיאל 2014 שם הצטיין בשורות נבחרת האוראנג' והיה בורג ראשי במרכז ההגנה והוליכם לחצי הגמר.
Grand Theft Auto
Grand Theft Auto היא סדרת משחקי מחשב מסוג פשע והרפתקאות אשר פותחה על ידי חברת Rockstar Games.
במקור, המשחק היה משחק מרוצי מכוניות בשם Race 'n Chase All Dem Hoes. היוצרים הבחינו כי המשטרה מתנגשת במכוניות, ומשם נלקחה ההשראה לסדרת המשחקים כפי שהיא מוכרת כיום. המשחק הראשון בסדרה פותח בשנת 1997 על ידי חברת DMA Design (במהלך השנים שינתה החברה את שמה ל-Rockstar North ). מאז, הסדרה צברה תאוצה, משחקיה הפכו במהרה לרבי-מכר, וחלקם זכו בתואר "המשחק הטוב של השנה" בקרב עיתוני משחקים רבים בעולם. שם הסדרה נובע מהמינוח המשטרתי האמריקאי לגניבת כלי רכב. (בחלק ממדינות ארצות הברית זהו גם מונח בדין הפלילי). בהתאם לשמה, משחקי הסדרה מאפשרים לשחקן לבצע שלל עבירות כאשר גנבת מכוניות היא רק אחת מהן. השחקן מקבל חופש מוחלט במספר ערים גדולות, בהן הוא יכול להוציא בכוח נהגים של מכוניות הנוסעים בכבישים, לדרוס הולכי-רגל, להשתמש במגוון כלי נשק כדי לפצוע או להרוג עוברי-אורח ופושעים אחרים ועוד.
סדרה זו היא מבין הראשונות בעולם המשחקים שאפשרה לשחקן חופש פעולה כה משמעותי, ועל כן מהווה נקודת תפנית חשובה שהובילה למספר חיקויים רב. למעט פעולות הפשע שהוזכרו, המשחק כולל גם מספר משחקי צד בהם השחקן יכול "לעבוד" כנהג מונית, פרמדיק, כבאי, סרסור ואף שוטר (האפשרויות הללו כלולות ב-San Andreas, חלק נוסף שיצא למשחק זה הוא San Andreas MultiPlayer שהוסף בשנת 2008, משחק זה לראשונה הביא את האופציה של המשתמש לפתוח עולם משלו וליצור שרת שבו למשתמש יש יכולת מלאה לקבוע מה יהיה בו, שרתים אלו היו הצלחה כי לראשונה מאז ועד היום הם היחידים שנתנו למשתמש חופש כזה גדול ליצור שרתים מלאים משל עצמם, שני הסוגים המרכזיים של שרתים אלה הם Deathmatch שבו יש חופש לגמרי לשחק לעשות מה שהוא רוצה, משוחק בעיקר על ידי אלו שרוצים לשפר את יכולתם במלחמה במשחק והסוג השני והיותר פופולרי הוא ה-Roleplay שמשמעותו מציאות מדומה, ממש מתחילים כבן אדם, מסתובבים, מתקשרים ועובדים עם אנשים אחרים, ניתן להיות שוטר, עבריין ובעצם כל דבר שלא סותר את המציאות, והמשחק מנוהל כולו עד הבסיס על ידי אנשים ולא בוטים. בתור נהג מונית כלולה גם ב-Grand Theft Auto V) אם גנב את המכונית המתאימה. השחקן יכול גם לעקוב אחר מערך עלילתי הכולל הרבה תככים בין פושעים וכנופיות, ומאפשר לשחקן לקחת חלק בשוד בנק, בריחות ממצודים משטרתיים ועוד.
חידוש נוסף של סדרת המשחקים הוא הפסקול. תחום זה, אשר פעמים רבות מוזנח בידי מפתחות משחקים, זכה להשקעה רבה מצד Rockstar. החברה הכניסה להיטים רבים והקליטה שעות ארוכות של שיחות מבדרות אל תוך תחנות הרדיו של המכוניות בהן נוהג השחקן.
כיוון שהסדרה כולה מציבה דגש משמעותי על ביצוע של פשעים רבים ואף מציגה אותם ברמה אמינה מאוד, המשחק זכה להסתייגויות וביקורת שלילית רבה. כמה ממשחקי הסדרה אף נחשדו כהשראה למספר פשעים חמורים בארצות הברית, והחלו להישמע קריאות ברחבי העולם על קביעת איסור מכירת המשחק. הדבר פתח דיון מעמיק באשר להשפעת משחקי ווידאו אלימים על אלימות נוער, כאשר מומחים רבים מאמינים שיש קשר ברור, בעוד מומחים רבים אחרים סבורים כי לדבר אין כל השפעה יוצאת-דופן, וכי אלימות קיימת בכל מקום. על פי דירוגי משחקים בינלאומיים המשחק אינו מתאים לנוער מתחת לגיל 18, אך ברוב ארצות העולם, כולל בישראל, ההגבלה כמעט ואינה נאכפת. בארצות שונות, למשל גרמניה, צונזר המשחק כך שדם אינו מופיע בו ואין יכולת לקחת את כספם של עוברי אורח לאחר שנהרגו.
מיתוסים ואגדות נפוצות
בסדרת משחקי GTA ישנם לא מעט מיתוסים ואגדות, המיתוסים יכולים להיות על ייצור כלשהו, מקום, או בן אדם. המיתוסים במשחקי GTA החלו לראשונה ב-GTA 3 שהוא נחשב למשחק ה-GTA הראשון בתלת־ממד. ישנם מיתוסים מפורסמים בסדרת המשחקים כגון "ביגפוט", חוצנים, "איש העכברוש" ועוד.
מיתוסים מפורסמים:
"ביגפוט" - יצור בעל רגל גדולה (מכאן נובע שמו) דמוי קוף או דוב. לפי דיווחים של שחקנים הייצור קיים במשחקים GTA V ו-GTA San Andreas. המיתוס לא ניתן לאימות לגמרי, אך הדמות חשובה מאוד במשחק.
חוצנים וחייזרים - חוצנים וחייזרים הם מבין המיתוסים המפורסמים ביותר בסדרת משחקי GTA, במשחק GTA V הם אכן ניתנים לאימות מלא, על ידי משימות צדדיות וכדומה.
איש העכברוש - איש העכברוש (Ratman) נחשב לאגדה המפורסמת ביותר במשחק GTA IV, התגלה בשנת 2008, עם יציאת המשחק. איש העכברוש מתואר כיצור גבוה במיוחד עם פרצוף ארוך, דומה לפרצוף עכברוש, וגוף אדם. לפי המיתוס, היצור חי באזורות החשוכים של הרכבת התחתית, רץ מהר ופוגע בכל דבר שזז ללא רחמים. המיתוס לא אומת אך בבדיקה קצרה באתר אינטרנט לחיפוש עבודה במשחק ניתן להבחין בהצעת עבודה מבית חרושת מרוחק אשר נסגר כתוצאה מחומר רדיואקטיבי שדלף וכתוצאה מכך חיים באזור יצורים על טבעיים - כדוגמת איש העכברוש. בנוסף אפשר למצוא במסדרונות ובחדרי מדרגות בבית החרושת ובמבנים באזור ציור של עכבר או עכברוש מדם. המיתוס לא אומת מעולם.
רקע:
ג'ולין קרנלי אוואנס נולדה בתאריך 24 במרץ 1956 ונישאה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 לג'ון (המכונה ג'וק) קרנלי. בשנת 1978 נקלעו לבעיות בנישואים - ג'וק רצה לעבור לעיר הגדולה על מנת להגשים את חלומו להיות שחקן (ולאחר מכן פוליטיקאי), בעוד שג'ולין רצתה להישאר באזור שבה גדלה ובה המשפחה גרה על מנת לדאוג ולטפל בהוריה המבוגרים והחולים ובילדתם הקטנה שזה עתה נולדה. בתאריך 14 במרץ 1978, קצת לפני יום הולדתה ה22 של ג'ולין, הזוג הלך לטייל בצוקים ובעת התבוננות במגדלור אל גורדו, ג'וק דחף את ג'ולין מהצוק וברח. המשטרה עצרה את ג'וק בחשד לרצח, אך לפי אמירותיו, ג'ולין התקדמה מעט יותר מדי ונפלה מהצוק או שבכוונתה התקדמה על מנת ליפול ולמות ובכך שוחרר. דמותו של ג'וק קרנלי הרוצח הפסיכופת והשחקן היא גם דמותו של ג'וק קרנלי הפוליטיקאי המתחרה על הנשיאות והבעל שבור הלב אשר אשתו נפלה מצוק בסוף שנות ה-70.
המפלצת מאגם לוך נס - המפלצת מלוך נס, או בשמה המוכר "נסי", התגלתה בשנת 2005 במשחק GTA San Andreas. המיתוס הופץ על ידי Rockstar Games, החברה המפתחת את המשחק והמיתוס התגלה כשקר. אפשר לצפות בנסי על ידי קובצי משחק שתוכנתו על ידי שחקנים וניתן להוריד אותם מאתרי הפצת "מודים" באינטרנט.
ליברטי סיטי
חלק גדול מהמשחקים מתרחשים בעיר הדמיונית ליברטי סיטי (באנגלית: Liberty City, בתרגום חופשי לעברית: עיר החירות), המבוססת על העיר האמיתית ניו יורק שבארצות הברית. עיר זו היא מקום ההתרחשות העיקרי במשחקים GTA, GTA 2, GTA III, GTA: Liberty City Stories, GTA IV, GTA: The Lost And Damned ו-GTA: The Ballad of Gay Tony.
על פי המשחק Grand Theft Auto: Liberty City Stories, עיר זו נוסדה בשנת 1798.
במשחקים בהם הגרפיקה היא תלת-ממדית, העיר מחולקת לשני איים: פורטלנד וסטאונטון וביניהם מחברים גשרים, תעלות תחתיות ורכבת תחתית. האזורים מחולקים בין כנופיות רבות: "דיאבלוס" מפוארטו ריקו, "יארדי" הג'מאייקנים, "הודס" האפרו-אמריקנים, הקרטל הקולומביאני, משפחות המאפיה האיטלקית לאון, פורלי וסינדאקו, ה"יאקוזה" היפנית וה"טריאדים" הסינים. מזג האוויר בעיר גשום במרבית הימים וכתוצאה ממנו נוצר ערפל.
במשחק Grand Theft Auto IV, שמשמש כאתחול לסדרה, העיר מוצגת במראה שמזכיר הרבה יותר את ניו יורק האמיתית: ברוקלין נקרא ברוקר, קווינס נקרא דיוקס והרובע מנהטן נקרא אלגונקווין. הרובע סטטן איילנד הוא היחיד שלא קיבל גרסה במשחק בגלל העומס בלוח הזמנים והמרחב בזיכרון הדיסקים עליהם נמצא המשחק ולכן היאקוזה לא חוזרת ב-"עידן" הזה. הרבעים בעיר של ה-"עידן" הרביעי מתחלקים לכנופיות, כמו במשחקים הקודמים: כנופיות הברטווה הרוסיות, פלוגת "היארדיס" הג'מאייקנית, המוב האירי, מועדוני האופנוענים "הלוסט אנד דמנד" (האבודים וארורים), "מלאכי המוות" ו"רוכבי אפטאון", כנופיות הרחוב השחורות "נוכלי נורט'ווד" ו"מ.ו.ב", כנופיות ההיספניות "הלורדים הספרדיים" ו"סוחרי הסמים הדומיניקנים" שעוסקים בקוקאין, הטריאדים הסיניים, המוב הקוריאני, קרטל "טורס", המאפיה היהודית וה-"קומישן", איחוד של משפחות הפשע האיטלקיות.
על פי התיאורים של העיר במשחקים השונים, ליברטי סיטי היא עיר מלאת פשעים בה השלטון המקומי חסר אונים עד שהמילה הלא גסה היחידה בעיר היא 'תקווה'.
GTA V
ב-2 בנובמבר 2011 יצא הטריילר הראשון של Grand Theft Auto 5 על ידי Rockstar Games. המשחק מתרחש בלוס סנטוס המבוססת על העיר האמיתית לוס אנג'לס, קליפורניה, אותה העיר במדינה הדמיונית במשחק San Andreas אך מחודשת וריאליסטית יותר. במשחק הזה ישנו חידוש שסיכן את Rockstar Games מאוד, ישנם שלושה פרוטגוניסטים (דמויות ראשיות) ביניהם ניתן להחליף בכל רגע ולעיתים אף בזמן משימה וזהו המשחק הראשון בסדרה שהציג את הפורמט. Rockstar Games ציינו בכתבה של Game Informer שהעולם במשחק יהיה יותר גדול מ-San Andreas, ליברטי סיטי של Grand Theft Auto IV והעולם של Red Dead Redemption במאוחד, ולכן חשבה שיהיה מעניין לקבל את האפשרות להיות בין מקום למקום בשניות בעזרת התחלפות בין שלוש הדמויות הראשיות. בנוסף, אחת הסיבות לכך שיש שלוש דמויות ראשיות היא שיש כאלה שאהבו או לא אהבו סיפורים או אישיויות של פרוטגוניסטים שונים בסדרה, ולכן Rockstar מציעה כעת שלושה פרוטגוניסטים שונים אחריהם תעקבו, ואת כולם בעולם אחד, עיר אחת, במשחק אחד. שמם של הפרוטגוניסטים הם: פרנקלין קלינטון, מייקל "דה סנטה" וטרוור פיליפס.
Grand Theft Auto: The Trilogy – The Definitive Edition
ב-8 באוקטובר 2021 רוקסטאר הכריזה רשמית על השקת החידושים לטרילוגיית GTA, הכוללים את המשחקים Grand Theft Auto III ,Grand Theft Auto: Vice City ו-Grand Theft Auto: San Andreas. ב-22 באוקטובר 2021 רוקסטאר הוציאה את הטריילר אשר מראה את שלל השינויים בין החידוש למשחקים המקוריים.
המשחקים יצאו לקונסולות ה-Xbox One ,Xbox Series X/S ,Playstation 4 ,Playstation 5, ולראשונה לקונסולת ה־Nintendo Switch. העותקים הדיגיטליים יצאו ב-11 בנובמבר 2021, והעותקים הפיזיים צפויים לצאת ב-7 בדצמבר 2021. החידושים אינם רימייקים – נעשה שיפור בגרפיקה וב־Ui לכל שלושת המשחקים, אך לא מדובר ברימייק של ממש.
אליאור לוי
אליאור לוי (נולד ב-2 בספטמבר 1977) הוא עיתונאי ישראלי, ראש תחום הפלסטינים בכאן חדשות. היה הכתב והפרשן לענייני פלסטינים של אתר ynet וידיעות אחרונות במשך 11 שנה.
ביוגרפיה
לוי גדל בירושלים, ולמד יחסים בין לאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
קריירה
בין פרסומיו של לוי היו המגעים בין הליכוד לבכירים ברשות הפלסטינית בנוגע לתמיכה שקטה בבנימין נתניהו לפני הבחירות לכנסת ה-24, הקמתה של שלוחת חמאס בלבנון וחשיפת זהותו ופרטיו של המחבל הפלסטיני שהרג את לוחם ימ"ס בראל שמואלי.
לוי גם היה שליח ynet וידיעות אחרונות לבחריין ולאוקראינה.
ב-20 ביוני 2022 הודיע שלאחר כ-11 שנה ב-ynet וידיעות אחרונות, הוא עוזב את תפקידיו, ועובר לשמש כראש התחום הפלסטיני בכאן חדשות. ב-6 ביולי 2022 פרסם את כתבתו האחרונה ב-ynet, וב-1 באוגוסט החל לעבוד רשמית בתאגיד השידור.
ג'ולי פליטינג
ג'ולי פליטינג-סטיוארט (באנגלית: Julie Fleeting-Stewart; נולדה ב-18 בדצמבר 1980) היא כדורגלנית עבר סקוטית, ששיחקה בעמדת החלוצה.
קריירה
פליטינג נולדה בקילווינינג שבסקוטלנד. היא החלה לשחק כדורגל בגיל 9, והצטרפה לקבוצה מקצוענית בגיל 16, בשנת 1996.
ב-2002 החלה לשחק בקבוצת סן דייגו ספיריט מה-WUSA. בתום עונת 2003 הושאלה לרוס קאונטי הסקוטית. בינואר 2004 עברה לארסנל. באותה שנה זכתה עמה באליפות הליגה ובגביע ה-FA, ושנה לאחר מכן נבחרה לכדורגלנית השנה בפרמייר ליג.
קריירת נבחרות
פליטינג היא מלכת השערים בנבחרת סקוטלנד, עם 116 שערים ב-121 משחקים, ואף הייתה קפטנית הנבחרת.
חיים אישיים
פליטינג נשואה לכדורגלן העבר ומאמן הכדורגל קולין סטיוארט.
TTKG
המדד TTKG הוא מדד המשמש בנפרולוגיה המבטא את גרדיאנט האשלגן דרך אבוביות הכליה, ובאנגלית- trans-tubular potassium gradient. מדד זה מבטא את שימור האשלגן באבובית המאספת (cortical collecting duct) שבכליה. למדד זה ערך לצורך האבחנה בין הסיבות שהביאו להיפרקלמיה או להיפוקלמיה. מדד ה- TTKG הוא אינדקס המעריך את שיעור האשלגן הנמצא בתוך האבובית המאספת, ביחס לשיעור האשלגן הנמצא בנימים הסובבים אותה.
הנוסחה הבאה היא הנוסחה בעזרתה מחושב הערך:
האחת, יש מעט תמיסות הנספגות מחדש בתעלה המאספת המדולרית- medullary collecting duct. השנייה, אשלגן לא מופרש לשתן ולא נספג מחדש בתעלה הזו, והשלישית- רמות האוסמולליות של הנוזל באבובית המאספת ידועות.
TTKG נורמלי נע בין 8-9. כשיש היפרקלמיה, או צריכת יתר של אשלגן, יותר אשלגן צריך להיות מופרש בשתן וה- TTKG צריך להיות מעל 10 (כדרך להיפטר מעודפי האשלגן כאמור). רמות נמוכות (מתחת ל-7) במהלך היפרקלמיה יכולות להצביע על מחסור במינרלוקורטיקואידים, כלומר ירידה ברמות אלדוסטרון, היות שאלדוסטרון אחראי להפרשת אשלגן בכליה.
בהיפוקלמיה לעומת זאת, רמות ה- TTKG צריכות להיות נמוכות מ-3, כלומר הכליה מנסה לאגור אשלגן כדרך להתמודד עם מיעוט האשלגן בדם.
תרוצפליה
תרוצפליה (שם מדעי: Therocephalia; משמעות השם: "ראשי בהמה") היא תת-סדרה של תראפסידים שחיו בסוף הפרם עד הטריאס התיכון לפני 243–265 מיליון שנה.
מאובני יצורים אלה נמצאו בדרומה של אפריקה, שם נמצאו רוב המאובנים, בסין, ברוסיה ואף באנטארקטיקה (שבאותה תקופה הייתה לחה וחמימה בהרבה).
רוב המינים נכחדו בהכחדה הגדולה של הפרם-טריאס, אך חלקם הצליחו להגיע עד לאמצע הטריאס, ואז נכחדו עקב שינויי אקלים ותחרות מצד זוחלים מוצלחים יותר, לרבות תראפסידים.
יצורים אלה היו טורפים קטנים מאורך של כמה סנטימטרים ועד 2 מטרים במינים הגדולים כמו הפריסטרוגנתוס (Pristerognathus).
אלזי (נפה)
אלזי (בטורקית: Elâzığ; בכורדית: Xarpêt) היא נפה במחוז מזרח אנטוליה שבמזרח טורקיה, שטח הנפה 9,383 קמ"ר ובירתה היא העיר אלזי. הנפה נחלקת ל-11 יחידות אדמיניסטרטיביות. בשנת 2020 התגוררו בנפה 587,960 תושבים.
ב-24 בינואר 2020, רעידת אדמה התרחשה באזור.
כלכלה
מבחינה היסטורית ייצרה נפת אלזי כסף, שהופסק לכרות ב-1885. ממשלת טורקיה ניסתה לחדש את המכרות. עם זאת, עלות הדלק והאנרגיה גרמה לסגירת המכרות. בעבר, היה מוקש עשוי מכסף שיוצר ב-1903 בפאלו, כמו פחם. בנוסף, הזהב, הפחם והמלח נמצאים באזורים אחרים בנפה.
ארכאולוגיה
אלטינובה היה אתר ארכאולוגי חשוב שנמצא בשנות ה-70 של המאה ה-20. האתר נהרס בעקבות בניית הסכר קבן.
רוס גלר
ד"ר רוס יוסטס גלר (באנגלית: Ross Eustace Geller; נולד ב-18 באוקטובר 1967) הוא דמות בדיונית בקומדיית המצבים האמריקאית חברים (1994–2004). הדמות מגולמת על ידי דייוויד שווימר, ומאופיינת בהתנהגות חנונית חביבה, אך נוטה להתפרץ לעיתים. נישא והתגרש שלוש פעמים בחייו.
מראה פיזי
החברים מקניטים את רוס לעיתים קרובות על שערו. דוגמה לכך היא שכאשר מוניקה סופרה על ידי פיבי והתספורת לא יצאה טוב וג'ואי שאל אם הם יכולים לראות אותה, פיבי השיבה "לא, השיער שלך נראה טוב מדי, זה ירגיז אותה... רוס, תיכנס אתה". באופן דומה בפרק "The One Where Joey Moves Out", רוס מביע את סלידתו מקעקועים באומרו שזה כמו להיתקע עם אותה תספורת לכל החיים שלך, ובתגובה מקבל צחוק מכל החברים. היו לרוס כמה תקלות עם מראהו החיצוני, למשל בפרק "The One with Ross's Tan" כשהלך לסלון שיזוף וסיים בכך שקיבל בטעות שיזוף עמוק (מספר 12 מתוך 3) רק בקדמת גופו ובגבו לא השתזף כלל. בפרק "The One with Ross's Teeth" הוא מחליט להלבין את שיניו אבל מלבין אותן יותר מדי כך שהן זוהרות בחושך.
דת
רוס הוא חצי יהודי אבל מזדהה תרבותית עם היהדות כפי שניתן לראות בפרק "The One with the Holiday Armadillo" שבו רוס מנסה ללמד את בנו, בן, על מלחמות המכבים בחנוכה בזמן שהוא מחופש לארמדיל.