cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אירנה גלבלום קונטי די מאורו
ביוגרפיה
ב-1968 כתוצאה מהתעוררות אנטישמית בפולין היא פוטרה מעבודתה. היא נישאה לעיתונאי האיטלקי אנטוניו די מאורו, שהיה עורך היומון הקומוניסטי האיטלקי, "ל'אוניטה" ועזבה לאיטליה, שם החליפה את שמה לאירנה קונטי די מאורו. תחת השם הזה היא זכתה לתהילה בתור משוררת איטלקית. היא ניתקה מקורות חייה כל קשר לעברה היהודי ולמעשיה בגטו. מאוחר יותר היא אפילו שינתה את קולה ואת דרך הדיבור שלה.
בשנות ה-80 היא חזרה לפולין בתור אירנה קונטי די מאורו, משוררת איטלקית, קתולית אדוקה. היא הסתירה את עברה והציגה את עצמה כמשוררת פולניה ממוצא איטלקי.
פעילויות צדקה
עסקה בעבודת צדקה לילדים.
כל ההכנסות ממכירת "הטרילוגיה הסיציליאנית" נתרמו לרכישת חלונות עבור מרכז הידידות האירופי לילדים, שנבנה ב-Świdnica. לצורך זה, בשנת 2007 הקצתה לצורך כך גם את כל ההכנסות ממכירת הספר "ומה עכשיו עם האהבה הזאת?" שיצא לאור לרגל 40 שנה למסדר החיוך (פרס בינלאומי שילדים מעניקים למבוגרים כדי לכבד אותם ב"אהבתם, הטיפול והעזרה" שלהם לילדים).
פרסים ואותות הוקרה
על פעילותה בתחום קירוב התרבויות הפולניות והאיטלקיות, היא זכתה בפרסים ובאותות הצטיינות רבים:
באיטליה - מדליית הזהב הבינלאומית של אמנסטי בלואיג'י רוסו, פרס השירה והביקורת על העיר טגליאקוצו, הפרס המרכזי בביאנלה ה-15 של פוסיה אסנדיסטה במסינה, פרס אליו ויטוריני בסיציליה עבור מילות שיר.
בפולין - תג ההצטיינות לתרבות הפולנית, פרס זייקס, פרס השירה הבינלאומי נובמבר בפוזנן.
על עבודת צדקה לילדים - הפרס ההומניטרי של ויקטוריה ב-2002, הפסלון של פרס הילדים "לבבות" ומסדר החיוך, בשנת 2007.
היא הייתה חברה באקדמיה להיסטוריה וספרות סלאבית על שם אדם מיצקביץ' בבולוניה, חבר כבוד של האקדמיה ההרלדית לאמנויות וספרות "La Crisalide" בקטניה, פרופסור חבר כבוד של האקדמיה של סנט לוק באנטוורפן.
יצירתה
כאירנה קונטי, היא הייתה מחברתם של ספרי שירה, דיווחים ספרותיים וסיפורים קצרים, ומתרגמת של שירה, כולל של. היא צוטטה, בין היתר, על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני ועל ידי יאן טברדובסקי. שיריה הפולניים פורסמו על ידי בית ההוצאה לאור "צ'יטלניק" בכרכים: "Ziemia nieobiecana" ו-"ארבע עונות של שירה בלתי פוסקת" ועל ידי בית ההוצאה לאור "I Only Miłość ...", "Miłość-Czułość-Dobroć" ו-"Miłość-Pokora-". ההוגה של "הטרילוגיה הסיציליאנית ".
הנצחה
אירנה היא גיבורת הביוגרפיה "בחירתה של אירנה" שנכתבה על ידי רמיגיוס גרזלה. היא אחת הגיבורות של ספרו הביוגרפי של תדיאוש בלרסקי, "אבירי מסדר החיוך", שפורסם ב-2013.
בשנת 2020, בהקשר ליום השנה ה-78 לפרוץ מרד גטו ורשה, נחשף ציור קיר המוקדש לנשים הנלחמות במרד ורשה בתחנת המטרו סנטרום. שם היא הונצחה כאחת מ-9 נשים יהודיות.
פטר בויוביץ'
פטר בּוֹיוֹבִיץ' (בסרבית קירילית: Петар Бојовић; 16 ביולי 1858, מישביצ'י, נסיכות סרביה, האימפריה העות'מאנית – 19 בינואר 1945, בלגרד, יוגוסלביה הדמוקרטית פדרלית), היה מרשל סרבי, שכיהן כמפקד הארמייה הראשונה של צבא סרביה בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה ובהמשך כיהן כראש המטה הכללי של ממלכת יוגוסלביה.
תחילת הקריירה
בויוביץ' נולד למשפחה קשת יום בכפר מישביצ'י שבדרום סרביה. תקופת שקיעתה של האימפריה העות'מאנית אשר רשמית שלטה בנסיכות האוטונומית, לוותה במשבר כלכלי חריף ומשפחתו של בויוביץ' נאלצה להגר לבלגרד כדי להתפרנס. ב-6 באוקטובר 1875 התקבל לאקדמיה הצבאית הסרבית והוכשר למקצועות הארטילריה. בויוביץ' נלחם כצוער במלחמה העות'מאנית-סרבית (1876) ובהמשך כקצין ארטילריה במלחמה העות'מאנית רוסית (1877-1878). הוא נלחם במלחמת בולגריה–סרביה (1885) ולאחריה מונה לתפקיד ראש מטה של אוגדה. ב-30 באוגוסט 1893 הועלה לדרגת מייג'ור-ג'נרל וב-1901 מונה לתפקיד מפקד אוגדת "מוראבה" של הצבא הסרבי. במלחמת הבלקן הראשונה כיהן בויוביץ' כראש המטה של הארמייה הראשונה ולאחריה נשלח כאחד מנציגי סרביה לועידת השלום בלונדון.
מלחמת העולם הראשונה
במלחמת העולם הראשונה כיהן בויוביץ' כמפקד הארמייה הראשונה אשר נטלה חלק פעיל במערכה על סרביה. ב-6 באוקטובר 1914 השתתפו כוחותיו בקרב דרינה במהלכו הצליחו לבלום את התקדמות כוחות האימפריה האוסטרו-הונגרית, אך במחיר אבדות כבדות. במהלך הקרב נפצע בויוביץ' קשה ונאלץ לשהות בתקופת החלמה ושיקום ממושכות. במקומו מונה לפקד על הארמייה הגנרל ז'יוויין מישיץ'. בנובמבר 1915 חזר בויוביץ' לפיקוד על הארמייה הראשונה והצליח לעכב את התקדמות צבא ממלכת בולגריה, הישג שאיפשר לצבא וההנהגה הסרבים להתארגן באופן מסודר יחסית לנסיגה דרך אלבניה. ב-12 בינואר 1916 מונה לסגן הרמטכ"ל הסרבי, אך בגלל מתיחות קשה מול מפקד החזית הגנרל אדולף גיומא, הודח מתפקידו בראשית 1918. רק לאחר מינויו של הגנרל לואי פראנשה ד'אספרה הוחזר בויוביץ' לשירות פעיל ופיקד שוב על הארמייה הראשונה. בויוביץ' השתתף עם כוחותיו במתקפת כוחות מדינות ההסכמה לאורך עמק הוארדאר שהובילה לתבוסת מעצמות המרכז וכניעת ממלכת בולגריה. ב-26 בספטמבר זכה לתואר וויווד על חלקו בשחרור סרביה.
גארי סנט ג'ין
גארי סנט ג'ין (באנגלית: Garry St. Jean; נולד ב-10 בפברואר 1950) הוא מאמן ומנהל קבוצות כדורסל אמריקאי. היה בעברו המאמן הראשי של קבוצות ליגת ה-NBA סקרמנטו קינגס (1992–1997) וגולדן סטייט ווריורס (1999–2000), וכן שימש כג'נרל מנג'ר של הווריורס בין השנים 1997–2004.
השנים הראשונות
סנט ג'ין נולד וגדל בעיר צ'יקופי שבמסצ'וסטס, ובנערותו למד במכללת ספרינגפילד. בשנת 1980, לאחר 7 שנים כמאמן כדורסל בקבוצות ליגות תיכונים, מונה לעוזר מאמן בקבוצת מילווקי באקס מליגת ה-NBA, תחת המאמן הראשי דון נלסון. ב-3 מתוך 5 עונותיו בתפקיד העפילה מילווקי לגמר האזור המזרחי בפלייאוף ה-NBA.
בין השנים 1986–1988 שימש כעוזר מאמן בניו ג'רזי נטס, וב-4 העונות הבאות חזר לשמש כעוזרו של נלסון, הפעם בגולדן סטייט ווריורס.
סקרמנטו קינגס
לקראת עונת מונה למאמן הראשי של סקרמנטו קינגס, במקומו של המאמן הזמני רקס יוז. בכל 4 עונותיו הראשונות בתפקיד רשמו הקינגס מאזן ניצחונות שלילי, חרף הצטיינותו של כוכב הקבוצה מיץ' ריצ'מונד. במרץ 1997 פוטר סנט ג'ין מאימון הקבוצה, לאחר כ-4 עונות וחצי, והוחלף על ידי עוזרו אדי ג'ורדן. לאורך התקופה העמידה סקרמנטו מאזן כולל של 159 ניצחונות ו-236 הפסדים (40.3%).
גולדן סטייט ווריורס
ביולי 1997 מונה לג'נרל מנג'ר של גולדן סטייט ווריורס, במקומו של אל אטלס. פעולתו הראשונה כג'נרל מנג'ר הייתה שליחתו של כוכב הקבוצה ב-12 העונות הקודמות – כריס מאלין – בטרייד אינדיאנה פייסרס, תמורת אריק דמפיר. בשנים הבאות ביצע פעולות משמעותיות נוספות, בהן:
באף אחת מ-7 עונותיו בתפקיד לא העפילה הקבוצה לשלב הפלייאוף, ובשתיים מתוכן ( ו-) רשמה את מאזן הניצחונות הנמוך ביותר באזור המערבי. בדצמבר 1999 מינה את עצמו למאמן הראשי של הווריורס, במקומו של פי. ג'יי. קרליסימו, ועד לסיום עונת רשמו תחתיו הווריורס מאזן של 13 ניצחונות ו-42 הפסדים. באפריל 2004 פוטר מתפקידו כג'נרל מנג'ר, והוחלף על ידי כריס מאלין.
שביעי
שביעי הוא שבועון לציבור הדתי לאומי המחולק חינם בעשרות אלפי עותקים בבתי כנסת בישראל. השבועון החל לצאת לאור בשנת 2011, הוא בבעלות רובי לוזון ועורך אותו ישי פרידמן.
השבועון כולל כתבות חדשותיות ומגזיניות וכן מדורים.
רוסיה האדומה
רוסיה האדומה או רותניה האדומה (לטינית: Ruthenia Rubra ;Russia Rubra; אוקראינית: Червона Русь; פולנית: Ruś Czerwona ,Ruś Halicka; רוסית: Червонная Русь; יידיש, במקורות ארכאיים: רייסן או רייסין, וגם "גליל לבוב") היא טריטוריה היסטורית במרכז ומזרח אירופה הכולל את נסיכויות דרום מערב רוס של קייב: מחוז פשמישל  ומחוז בעלז. גבולות רוסיה האדומה השתנו מספר פעמים במשך מאות השנים של קיומה, ובתקופות מסוימות התרחבה גם לחלקים מפולין קטן, פודוליה, אוקראינה של הגדה הימנית וווהלין. הערים שבמרכזה הן פשמישל ובלז, והיא כללה גם ערים מרכזית כגון חלם, זמושץ', קרוסנו וסאנוק (כיום בפולין), וכן את הערים לבוב וטרנופול (כיום באוקראינה). בתקופה מאוחרת הייתה בירתה לבוב. גבולה המערבי של רוסיה האדומה הוא פולין קטן.
השטחים שהיו בעבר רוסיה האדומה מחולקים כיום בין דרום-מזרח פולין למערב אוקראינה.
היסטוריה
בראשית ימי הביניים היא הייתה חלק מרוס של קייב, ומשנת 1199 נכללה בנסיכות האליץ'-וולין. רותניה האדומה הוזכרה לראשונה בשם זה בכרוניקה פולנית משנת 1321. היא הייתה החלק של רותניה שנרכש על ידי קז'ימייז' השלישי, מלך פולין במהלך המאה ה-14 וסופח לממלכת פולין. בתקופתו (1333–1370) חל עיור באזור, ונוסדו ערים חדשות רבות.
לאחר חלוקת פולין הראשונה, ב-1772, רוסיה האדומה נהייתה גליציה המזרחית שתחת ממלכת הבסבורג האוסטרית, מלבד פודוליה שהועברה לאימפריה הרוסית.
יהדות רוסיה האדומה
יהודי רוסיה האדומה ("יהדות רייסן") של העת החדשה המוקדמת היו במעמד קורפורטיבי זהה לשל הפולנים העירוניים, והותרה להם חכירת קרקעות. מעמד זה היה נמוך משל הפולנים האצילים - שהיו בעלי זכות על קרקעות, אך גבוה משל הרותנים, היוונים-קתוליים, שרובם היו צמיתים משוללי כל זכות על קרקעות. האצולה הפולנית קיימה שיתוף פעולה אינטרסנטי עם היהודים, שכחלק ממנה זכו היהודים להגנה של האצולה הפולנית מפני העוינות העירונית, מפני התפרעויות האיכרים הרותנים, ומפני התנכלויות הכנסייה הקתולית.
רוסיה האדומה הייתה אחת מה"ארצות" של ועד ארבע ארצות. הקהילה המרכזית ששלטה על רוסיה האדומה הייתה הקהילה היהודית בלבוב, והיא זו שייצגה אותם בוועד. תשע הקהילות הראשיות ברוסיה האדומה היו: לבוב, ברודי, ז'ולקווה, טיסמניץ, בוטשאטש, ברודשין, רוהטין, ליסקא, וזלוטשוב.
משרת הרבנות של לבוב איחדה תחתיה בדרך כלל גם את משרת רב המדינה. לאחר פטירתו של החכם צבי, ועם מינויו של רבי יעקב יהושע פלק לתפקיד לאחר סכסוך קשה עם תומכי חתנו של רבי אריה לייב מאמסטרדם, כמה ממנהיגי הקהילה לא ראו בעין יפה את המינוי וכעבור מספר שנים, בשנת תפ"ד, גרמו להדחתו של רבי יעקב יהושע פלק על ידי הסטרוסטה של לבוב. תחתיו מונה רבי משה חיים חריף, אך המדינה כולה נותרה נאמנה לרבנותו של רבי יעקב יהושע שהודח שלא כדין, לטענתם, והמשרה נותרה מפוצלת מאז ועד לביטולו של ממסד ועד ארבע ארצות.
גם לאחר שעבר רבי יעקב יהושע פלק לכהן ברבנות ברלין, נותר במשך השנים הראשונות להחזיק בתואר רב המדינה, עד שבשנת תצ"ה נבחר לתפקיד רבי יצחק סג"ל לנדא. אחריו כיהן בתפקיד רבי מאיר מרגליות שהיה האחרון בתפקיד זה.
בקבוק מכשפות
בקבוק מכשפות (באנגלית: Witch bottle) משמש להגנה מפני כשפים והעלאה באוב. הבקבוקים מתוארים בספרות ההיסטורית של אנגליה וארצות הברית; ההתייחסות הראשונה לבקבוקי המכשפות בספרות מופיעה במאה ה-17.
תיאור והכנה
בקבוק המכשפות המסורתי הוא בקבוקון שגובהו כ-5 סנטימטרים העשוי מזכוכית ירוקה או כחולה. בקבוקי מכשפות גדולים ומעוגלים יותר, כ-23 סנטימטרים, ידועים כ"גרייבירדס" (Greybeards - זקָנִים אפורים); הללו לא היו עשויים מזכוכית אלא מחרס מזוגג במלח, ועליו תבליטים של מספר פרצופים מזוקנים שמטרתם להבריח את הזדון.
בעבר הכיל בקבוק המכשפות שתן של הקורבן (=האדם שמאמין שכישוף הוטל עליו), וכן שיער או ציפורניים. בשנים האחרונות נעשה ההרכב למעודן יותר - כיום מכניסים לבקבוק רוזמרין, מחטים וסיכות וכן יין אדום. גם בעבר וגם כיום, הבקבוק נקבר בצד הרחוק ביותר של הבית, מתחת לרצפת הבית, או בנקודה לא בולטת בבית. על פי האמונה העממית, הבקבוק לוכד את הכישוף ומשפד אותו על המחטים והסיכות, מטביע אותו ביין האדום ומבריח אותו בעזרת הרוזמרין.
סוגים אחרים של בקבוקי מכשפות עשויים להכיל חול, אבנים, נוצות, קונכיות, עשבים, פרחים, מלח, חומץ, שמן, מטבעות או אפר. דרך אחרת להבריח את הכישוף היא דווקא להיפטר מהבקבוק. יש בקבוקי מכשפות המושלכים לאש, וכאשר הם מתפוצצים הכישוף נשבר והמכשפה כנראה מתה.
בעבר הרחוק היה בקבוק המכשפות עשוי מאבנים והכיל בתוכו מסמרים חלודים, שתן, קוצים, שיער, דם וסת (מחזור), וחתיכות של זכוכית, עצים, ועצמות.
עונת 1953/1954 בפוטבול ליג
עונת 1953/1954 הייתה העונה ה-55 של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-19 באוגוסט 1953 והסתיימה ב-26 במאי 1954. בעונה זו התחרויות התקיימו בליגה הבכירה, בליגת משנה ובדיוויזיון השלישי שחולק ל-2 מחלקות.
הליגה הבכירה כללה 22 קבוצות. שפילד יונייטד והאדרספילד טאון היו הקבוצות שעלו מליגת משנה.
עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון ביחס שערים דורגה במקום גבוה יותר. שיטה זו הייתה בתוקף עד לעונת 1976/1977.
וולברהמפטון וונדררס זכתה באליפות בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
כוורת – הופעה חיה בתיאטרון ירושלים 1974 (2017)
כוורת – הופעה חיה בתיאטרון ירושלים 1974 הוא שמו של אלבום הופעה כפול של להקת "כוורת" שהוקלט בשנת 1974 במהלך הופעה בתיאטרון ירושלים, ויצא לאור במהדורה מחודשת רטרו בויניל בשנת 2017.
ההופעה של הלהקה הייתה כחלק מסיבוב ההופעות של האלבום סיפורי פוגי. האלבום יצא לראשונה על גבי ויניל (תקליט כפול 180 גרם) והוא הועבר מהסלילים האנלוגיים המקוריים של ההקלטה, בנוסף הוא כולל את פוסטר ההופעה המקורי מפרסום ההופעה, בגודל חצי גיליון. האלבום מחולק ל-4 צדדים (כפי שהיה מקובל על תקליטי ויניל ישנים).
עונת 1953/1954 בפוטבול ליג
בסוף העונה לליגת משנה ירדו מידלסבורו וליברפול. במקומן לליגה הבכירה עלו לסטר סיטי ואברטון.
ג'ולייט שטרן
ג'ולייט שטרן (בצרפתית: Juliette Stern; 23 בדצמבר 1893 – 31 במאי 1963) הייתה לוחמת ציונית, פמיניסטית ומובילת ארגון ויצו (WIZO – ראשי תיבות באנגלית של ארגון נשים ציוני בינלאומי, Women's International Zionist Organization) בצרפת, שהציל בזמן מלחמת העולם השנייה יותר מ־1,000 ילדים יהודים.
עונת 1953/1954 בפוטבול ליג
כדורגלנים מצטיינים
ג'ימי גליזרד מהאדרספילד טאון כבש 29 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
כוורת – הופעה חיה בתיאטרון ירושלים 1974 (2017)
רשימת השירים במהדורת התקליט
צד 1: שירים 1-6, צד 2: שירים 7-14
עונת 1953/1954 בפוטבול ליג
כדורגלנים מצטיינים
טום פיני מפרסטון נורת' אנד זכה בפרס כדורגלן השנה של התאחדות עיתונאי הכדורגל האנגלית.
ג'ולייט שטרן
ביוגרפיה
ג'ולייט נולדה בשנת 1893, בשם ג'ולייט קרוליין הנרייט סנג'ארד, ללואי-ג'ייקוב סנג'ארד וסופי כהן, יהודים הולנדים שהתחתנו ועברו לפריז וחיו בסביבה מתבוללת.
כוורת – הופעה חיה בתיאטרון ירושלים 1974 (2017)
רשימת השירים במהדורת התקליט
צד 3: שירים 1-6, צד 4: שירים 7-11
ג'ולייט שטרן
ביוגרפיה
היא התחתנה עם וולדמר סילבן האואר, יהודי טוראי בצבא צרפת ונולדה להם בת בשם סימון.
ג'ולייט התאלמנה לאחר שבעלה נהרג בקרב בין חיילים צרפתים לחיילים בולגרים. לאחר כמה שנים היא התחתנה בשנית עם רוברט שטרן, מהנדס כימי במקור מצ'כוסלובקיה ואחיו לנשק של בעלה הראשון.
נשים יהודיות בצרפת לפני המלחמה
בכל הקהילות היהודיות, הנשים היו האחראיות לקרנות צדקה שונות ולא היו המובילות או האחראיות לארגונים אחרים, מלבד ארגון ויצו בפריז, שבראשו עמדה ג'ולייט שטרן.
קידום הציונות בקרב נשים
על אף שגדלה בסביבה מתבוללת, ג'ולייט הייתה ציונית וראתה בציונית צורה מודרנית של היהדות.
בתחילת שנות ה-30 ג'ולייט ביקרה בפלשתינה ועם חזרתה לצרפת ביססה את מועדון הנשים "קדימה" ("Kadimah") שמטרתו הייתה ללמוד על התנועה הציונית. בשנת 1935 המועדון התמזג עם קבוצה קטנה של נשים יהודיות וכך נוצר ויצו (WIZO – ראשי תיבות באנגלית של ארגון נשים ציוני בינלאומי, Women's International Zionist Organization) בצרפת כאשר בראש הארגון עמדה ג'ולייט.
פעילותה בזמן המלחמה
בשנת 1941, לבקשת הנאצים הוקם ארגון אוז'י"ף (בצרפתית: UGIF, ראשי התיבות של Union générale des israélites de France).
מטרת הארגון הרשמית הייתה להבטיח את ייצוגם של היהודים לפני הרשויות הציבוריות, בענייני סעד, רווחה ומעמד חברתי אך מטרתו העיקרית הייתה לרכז את כל הארגונים היהודיים תחת קורת גג אחת ולפקח על פעילות היהודים ועל ענייניהם הקהילתיים. שטרן מונתה להיות אחת החברות בארגון ולקחה על עצמה את ניהול מוקד מספר 5 שלו.
צפונית לפריז בעיר דראנסי, הוקם מחנה ריכוז וחלק מהילדים שהגיעו למחנה נמסרו לאוז'י"ף שבו הייתה ג'ולייט, שם שיכנו אותם באחד מהמעונות שהיה ברשותם. את הילדים היה אסור להעביר למיקומים אחרים, מכיוון שהם יועדו לחזור למחנה הריכוז ולהיות מגורשים. במקום להגדיל את כמות הילדים שהמעונות יכלו להכיל, ג'ולייט החליטה להעביר את הילדים למשפחות לא יהודיות ולמוסדות שונים. בעזרת ארגון ויצו, נמצאו מקומות מסתור שהבטיחו את ביטחונם של הילדים. פעולות אלו נעשו בסודיות ושטרן השתמשה בכספי הארגון בחשאי כדי לעמוד בהוצאות. אחד הבכירים במשרד לענייני יהודים חשד בפעולותיה של ג'ולייט שטרן ובשנת 1943 פנה לגסטפו בבקשה שיחקרו את המקרה. במקום לעשות זאת, הגסטפו עצרו את העובדים במוקד 5 של האוז'י"ף, הובילו לגירושם והם נרצחו.
בזמן המעצר ג'ולייט נכחה בהלוויה ולאחר מכן היא שיתפה פעולה עם חברי המחתרת היהודית, ויחד הם תכננו את "החטיפה" של הילדים שנשארו במעונות האוז'י"ף. ארגון ויצו היה אחראי להצלתם של יותר מאלף ילדים, וגם אלו שנותרו במעונות ניצלו על ידי המחתרת היהודית.
A Million Lights
־ A Million Lights (בתרגום חופשי: מיליון אורות) הוא האלבום השלישי של זמרת הפופ הבריטית שריל. האלבום יצא לאור ב-15 ביוני 2012, על ידי בחברת התקליטים Fascination Records. ב-18 במאי 2012, יצא הסינגל הראשון מתוך האלבום "Call My Name".
כמו כן, זהו האלבום הראשון של קול שיצא תחת השם "שריל", זאת לאחר עקבות גירושיו מבעלה מאשלי קול.
רקע
ב-18 באפריל 2012, חשפה קול את שמו של אלבום האולפן השלישי שלה "A Million Lights", באוות יום חשפה קול את תאריך צאת האלבום ב-15 ביוני. ב-24 במאי, הוציאה לאור שריל את עטיפת האלבום ורשימת השירים ובנוסף הודיעה שתוציא לאור שתי גרסאות גרסה סטנדרטית, וגרסת דלוקס, שריל אישרה זאת בעמוד הפייסבוק שלה.
סיבוב הופעות
כדי לקדם את האלבום, קול יצאה ב-3 באוקטובר 2012, לסיבוב ההופעות הראשון שלה, "A Million Lights Tour", באירופה. אשר הסתיים ב-17 באוקטובר.
מריה ירמולובה
מריה ירמולובה (ברוסית: Мария Ермолова; (3 ביולי (15 ביולי) 1853, מוסקבה - 12 במרץ 1928 מוסקבה) הייתה שחקנית תיאטרון רוסית.
לפי דברי קונסטנטין סטניסלבסקי היא הייתה הגדולה מכל השחקנים שהוא הכיר. בשנת 1902 היא זכתה בתואר "השחקנית המעוטרת של תיאטראות הקיסר" ובשנת 1920 בתואר "אמן העם".
היא הייתה ידוע במיוחד בזכות בגילום דמויות שוחרות חירות העומדות על האידיאלים שלהן.
ביוגרפיה
מריה ירמולובה נולדה במוסקבה למשפחת עובד בתיאטרון מאלי. בשנת 1862 החלה מריה הצעירה ללמוד בלט אך ללא הצלחה יתרה. בשנת 1866 אביה שידע שהיא חובבת תיאטרון הרשה לה לשחק בהצגה של חובבנים. בהמשך היא החלה ללמוד משחק. בשנת 1870 עלתה ירמולובה לראשונה על בימת תיאטרון מאלי במוסקבה. לאחר שבשנת 1871 סיימה את לימודי המשחק, התקבלה לסגל התיאטרון. תחילה היא שיחקה בתפקידים קטנים ולא בלטה במיוחד. באותה תקופה היא הכירה בעלה שלמד משפטים ושהיה שחקן חובב.
בשנת 1873 שיחקה ירמולובה תפקיד ראשי במחזה של אלכסנדר אוסטרובסקי וזכתה להכרה על עבודתה. היא החלה לשחק תפקידים ראשיים במחזות שונים וזכתה בהצלחה אדירה. בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19 ירמולובה הייתה השחקנית המובילה של התיאטרון ונחשבה לשחקנית הטובה ברוסיה. בתקופה זו בנוסף למחזות של אלכסנדר אוסטרובסקי היא שיחקה במחזות של לופה דה וגה, ויליאם שייקספיר, פרידריך שילר, הנריק איבסן ועוד. לאחר שנת 1910 היא החלה לשחק תפקידים של נשים בגיל העמידה ובשנת 1923 עזבה את הבמה.
ירומלובה נפטרה בשנת 1928 ונטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה. לאחר פטירתה בדירתה הוקם מוזיאון לזכרה שפועל עד היום. אחד התיאטראות של מוסקבה נקרא על שמה.
בעלה ניקולאי שובינסקי עשה קריירה משפטית מרשימה. הוא גם היה פעיל פוליטי ונבחר מספר פעמים לדומה. לאחר מהפכת אוקטובר כל רכושו הולאם והוא נמלט מרוסיה הסובייטית. הוא נפטר בשנת 1921 בקונסטנטינופול.
בית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול
בית ספר הוכשטיין (באנגלית: The Hochstein School), לשעבר "בית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול", הוא בית ספר לבני כל הגילים ברוצ'סטר, מדינת ניו יורק. בית הספר נוסד בשנת 1920.
היסטוריה
דייוויד הוכשטיין היה כנר בעל שם עולמי, בן רוצ'סטר. כאשר נהרג בקרב על ארגון במלחמת העולם הראשונה באוקטובר 1918, חברו אישים כג'ורג' איסטמן ואמילי סיבלי ווטסון לתושבי רוצ'סטר אחרים ביצירת "יישוב בית הספר למוזיקה על שם דייוויד הוכשטיין". מדינת ניו יורק הכירה בבית הספר בשנת 1920.
ב-1976 היה "הוכשטיין" לבית הספר הראשון ללא הענקת תארים שזכה להכרת האיגוד הארצי של בתי ספר למוזיקה בארצות הברית.
מבנים
בית הספר נפתח לראשונה במעון משפחת הוכשטיין בשד' ג'וזף וכלל 250 תלמידים. עד 1928 גדל בית הספר מעבר לקיבולת הבניין. אזרחים בעלי עניין אספו כספים להקמת מבנה חדש ברח' הולצר מס' 12. בכתובת זו נשאר המוסד עד 1975, כאשר הצורך במרחב גדול יותר אילץ אותחו ליבור למבנה, שהיה לפנים של הכנסייה הפרסביטריאנית המרכזית בשד' פליימות'. ב-1978 נקנה הבניין תמורת דולר אחד, "שנחשב למחיר ראוי לאור המסורת הוותיקה של חשיבות המוזיקה בבית זה של עבודת האל."
אולם המופעים של הוכשטיין הוא החלל המקודש לפנים של הכנסייה הפרסביטריאנית המרכזית, ששופץ ועוצב באופן מלא להתאים לייעודו החדש. הוא משמש למופעי תלמידים ולקונצרטים של קבוצות מן החוץ. פעם בשבוע, משודרים קונצרטים מאולם המופעים כחלק מסדרת הקונצרטים "בשידור חי מהוכשטיין" של ערוץ WXXI-FM.
לוטה בלוקר
לוטה בלוקר (בהולנדית: Lotta Blokker; נולדה בשנת 1980) היא פסלת הולנדית.
ביוגרפיה
בלוקר נולדה באמסטרדם. כבר בלימודיה בבית ספר תיכון החליטה להיות פסלת. בגיל 19 יצאה ללמוד ב'אקדמיה לאומנות בפירנצה', למדה 3 שנים, ולימדה - 4. לאחר מכן חזרה לאמסטרדם. במשך 5 שנים עבדה על הסדרה 'שעת הזאבים', הכוללת 10 פסלי ברונזה בגודל אדם, שבהם התנוחה ומבע הפנים ממלאים תפקיד מרכזי. ב־2015 מוקם פסלה בככר המרכזית בעיר רורמונד (Roermond), הולנד.
יצירה
עבודת הפיסול של בלוקר עוסקת באהבה, מוות, אושר וכאב. היא מושפעת מיצירותיהם של הפסלים הצרפתים: אוגוסט רודן, קאמי קלודל, והאמנית הגרמניה קתה קולוויץ וכן מיצירותיהם של הציירים וינסנט ואן גוך, לוסיאן פרויד, ומרלן דומא (Marlene Dumas), אותן בלוקר מתרגמת לפיסול.
פני צ'לנוב-קריגר
פני צ'לנוב-קריגר (1898–1977) הייתה רופאת ילדים ישראלית, ילידת רוסיה, ויו"ר איגוד הרופאות בישראל, בהר"י.
קורות חיים
צ'לנוב-קריגר נולדה במוסקבה, והייתה בתו של המנהיג הציוני והרופא ד"ר יחיאל צ'לנוב. למדה רפואה בקניגסברג ובברלין, והתמחתה בברלין ברפואת ילדים במחלקתו של פרופ' צרני.
עלתה לארץ ישראל בשנת 1924, עם אמה רבקה, ושני אחיה: בנימין וזאב. עבדה בכפר הנוער מאיר שפיה, ובבתי החולים הדסה-ירושלים והדסה-צפת.
בצפת הכירה את ד"ר משה קריגר, לו נישאה בשנת 1929. היא ילדה את בתם נירה קריגר-דן (1930–2015) ואת בנם יחיאל. הזוג עבר לתל אביב. בשנת 1934 הקימה עם בעלה את "בית קריגר" בשדרות רוטשילד 71. בשנות השלושים היא גם הקימה, ביחד עם ד"ר שפירא את "לטף" - בית ילדים וסנטוריום בתל אביב.
משנות השלושים של המאה העשרים היא הייתה יושב ראש איגוד הרופאות בישראל, ומילאה מגוון תפקידים ציבוריים נוספים. במהלך מלחמת העולם השנייה התנדבה לשירות בצבא הבריטי, בדרגת קפיטן (סרן). היא גם עבדה במגן דוד אדום, במשמר האזרחי ובמרפאות קופת חולים כללית באזור תל אביב עד יום מותה.
נהרגה בתאונת דרכים ב-21 באוקטובר 1977, בשובה מעבודתה במרפאת ילדים של קופת החולים. ביתם של פני ומשה, "בית קריגר", הפך למלון בוטיק לאחר ששופצו 25 דירות יוקרה.
ד"ר אפרים סיני נזכר:.
יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (בגרמנית: Joseph I, Heiliger Römischer Kaiser 26 ביולי 1678 - 17 באפריל 1711), היה קיסר האימפריה הרומית הקדושה מ-1705 עד 1711, ומלך הונגריה מ-1687 עד 1711.
בצעירותו
יוזף נולד ב-26 ביולי 1678 ללאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואלאונורה מגדלנה מנויבורג, בתו של פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ורעייתו אליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט. ב-9 בדצמבר 1687 הוכתר יוזף למלך הונגריה, וב-23 בינואר 1690 הוכתר למלך הרומאים (מלך גרמניה). בניגוד לרבים מבני משפחתו, לא היה יוזף כל כך אדוק בדת, ואהב מאוד מוזיקה וציד. במהלך מלחמת הירושה הספרדית הצטרף יוזף לכוחו של לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן, והשתתף עמו במצור על לנדאו.
שלטונו
ב-5 במאי 1705 מת אביו לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ויוזף עלה לשלטון במקומו. יוזף הראשון השתדל לייעל את הבירוקרטיה באימפריה, ולהפחית את המיסים. כמו כן, השתדל לחזק את מעמדו באימפריה, על מנת לחזק את מעמדה של אוסטריה כמעצמה גדולה. בנוסף, יוזף תבע זכויות קיסריות באיטליה, אף הסתכן בעימות עם האפיפיור על דוכסות מנטובה.
בתחילת שלטונו התרחש מרד אצילים בטרנסילבניה, והקיסר נאלץ לנקוט פעולות צבאיות נגדו. אולם, השתדל להגיע לפשרה, ובכך סלל את הדרך להשתלבות הונגריה באימפריה.
היה זה מזלו הטוב של יוזף הראשון למשול באימפריה, כשלצידו המצביא הדגול אויגן, נסיך סבויה, וג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו, שפעלו במשותף נגד צבאות לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
במהלך כל תקופת שלטונו, נאלץ יוזף לפעול נגד פרנץ ראקוצי, שהוביל מרד בניסיון להשיג את עצמאות ממלכת הונגריה, ובסופו של דבר מצא מקלט באימפריה העות'מאנית.
ב-17 באפריל 1711 מת יוזף בווינה, כתוצאה ממגפת אבעבועות שחורות שמתו ממנה גם לואי, הדופן הגדול ושלושת אחיו של פרנץ מלורן. יוזף הראשון נקבר בקריפטה הקיסרית, ואחיו קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
ב-24 בפברואר 1699 התחתן יוזף עם וילהלמינה אמליה מבראונשווייג-לינבורג בתו של יוהאן פרידריך, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ורעייתו בנדיקטה הנרייטה מפפאלץ-זימרן, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
מאיה יעקבס
מאיה יעקבס (נולדה ב-1972) היא פעילה סביבתית, מומחית לאיכות הסביבה הימית ויזמת בתחום הגנת הסביבה ובריאות הציבור. בין השנים 2012 ל 2022 כיהנה מנכ"לית עמותת "צלול" להגנת הים, נחלים ומים של ישראל.
ביוגרפיה
יעקבס גדלה בהרצליה. שירתה בצה״ל כקצינה בחיל האוויר השתחררה בדרגת סגן.
בעלת תואר ראשון בתקשורת והיסטוריה יהודית, תואר משולב מאוניברסיטת תל אביב ובית הספר "כותרת" לתקשורת.
בשנים 2000 - 2005 שימשה כקצינת הסברה ראשית בקונסוליה ישראלית בניו יורק.
בשנים 2005 - 2002 שימשה כנציגת ״הסכם יוזמת ז׳נבה״ בצפון אמריקה.
בשנים 2010 - 2008 ניהלה את המרכז לפילנתרופיה בארגון "שיתופים", שימשה כיועצת עצמאית בתחום ההשקעות החברתיות עבור פילנתרופים, פוליטיקאים וארגונים.
בשנים 2012 - 2010 סמנכ"ל קשרי ממשל ותקשורת הקרן לידידות.
עד שנת 2022 שימשה כמנכ"לית עמותת "צלול".
פעילות ציבורית
משנת 2015 חברת ועד מנהל בעמותת "חיים וסביבה״, ארגון הגג של ארגוני הסביבה.
בקשת הפסקת הזרמת 5 מיליון טון בוצת ביוב של השפד"ן לים מדי שנה, שזיהמו את הים מראשון לציון ועד הרצליה, הפסקת הזרמת הביוב של ירושלים לנחל קדרון.
בעתירה משותפת עם החברה להגנת הטבע קידמה פתרון לזיהום נחל קדרון מזיהום בשפכי עיריית ירושלים, ועתירה בנושא חשיפת זיהום הביוב הממושך בנחל הירקון בתל אביב.
פרסים
יעקבס נבחרה בין 20 הנשים האקטיביסטיות של ליידי גלובס לשנת 2018.
הרגימנט המרסיאני
מבנה הרגימנט
הגדוד השלישי (לשעבר 'רגימנט סטפורדשייר') פורק מספר חודשים לאחר הקמת הרגימנט.
רגימנט צ'שייר
רגימנט צ'שייר (באנגלית: Cheshire Regiment) נוסד בשנת 1689 על ידי דוכס נורפק, לאורך כ-300 שנות קיומו נודע בתור רגימנט הרגלים ה-22 עם השיוך לאזור צ'שייר וב-1881 קיבל את השם 'רגימנט צ'שייר'. בהיותו אחד הרגימנטים הוותיקים בצבא הבריטי עד שאוחד לתוך הרגימנט המרסיאני ב-2007, לקח הרגימנט חלק במערכות והמלחמות השונות שבהן היה מעורב הצבא ובעיקרן העימותים של האימפריה הבריטית ומלחמות העולם. הרגימנט היה אחד מחמשה רגימנטים רגליים בלבד שלא אוחדו או סופחו מעולם עד לסיפוחו ב-2007 (כל אלו אוחדו מאז גם הם לתוך רגימנטים מאוחדים).
רגימנט ווצ'סטרשייר ויערני שרווד
רגימנט ווצ'סטרשייר ויערני שרווד (באנגלית: The Worcestershire and Sherwood Foresters Regiment) נוסד בשנת 1970 על ידי איחוד שני הרגימנטים המרכיבים את שמו. לאורך ההיסטוריה שלו, שירת הרגימנט בין היתר בכוחות הבריטיים בגרמניה ובקפריסין, בשנת 2004 לקח חלק בפעילות מבצעית כחלק ממלחמת אפגניסטן.
רגימנט סטפורדשייר (של נסיך ויילס)
רגימנט סטפורדשייר (באנגלית: Staffordshire Regiment (Prince of Wales')) נוסד בשנת 1959 על ידי איחוד שני הרגימנטים דרום סטפורדשייר וצפון סטפורדשייר. הרגימנט הוצב לפרקי זמן ארוכים בצפון אירלנד לאורך שנות ה-70 ומחצית שנות ה-80, ב-1990 נלחם הרגימנט במלחמת המפרץ תחת פיקוד חטיבת השריון השביעית, ובשנות האלפיים לקח חלק במלחמת קוסובו ולאחר מכן בפלישה לעיראק ב-2005. הרגימנט פורק ב-2007 וסופח לתוך הרגימנט המרסיאני.
מסורת
הרגימנט ממשיך לשמר מסורות ופריטי לבוש ייחודיים אשר ירש מהרגימנטים ההיסטוריים המרכיבים אותו.
לטיפונדיה
לטיפונדיה (ביחיד latifundium, מלטינית lātus שמשמעו רחב ידיים, מרווח ו- fundus  שמשמעו אחוזה), היא נכס קרקעי המשתרע על פני שטח גדול. הלטיפונדיות הרומיות היו נחלות חקלאיות, אחוזות  שכללו קרקעות ניתנות לעיבוד ולעיתים כללו גם בתי מלאכה ומתקנים לעיבוד תוצרת חקלאית כמו בית בד, טחנת קמח, יקב או גת.
כאשר כבשו הרומאים חבלי ארץ נוספים היו אלו מוכרזים כשטח המדינה (Ager publicu). כאדמות ציבור הוכרזו גם שליש מהאדמות של מחוזות שהרומאים השתלטו עליהם. אדמות אלו חולקו למצביאים ולוחמים, אותם רצו לתגמל.
לטיפונדיות היו נפוצות ביוון הגדולה, סיציליה, מצרים, צפון אפריקה והיספניה בייטיקה. הן היו הדבר הקרוב ביותר לחקלאות מתועשת בעולם העתיק והתבססו לרוב על עבודת עבדים, וכשהתמעטו העבדים התמסד מעמד הקולונאט שעיבדו את אדמות אדוני האחוזה.
קמלופס
קמלופס (שם מדעי: Camelops; מילולית: "פני גמל") הוא סוג נכחד של גמל שחי במערב אמריקה הצפונית של תקופת הפליוקן לפני 3 מיליון שנה, לאורך הפליסטוקן ולתחילת ההולוקן שלפני 10,000 שנה, אז נכחד. סוג זה הוגדר ב-1854 בידי החוקר ג'וזף ליידי ונכללו בו 3 מינים. אבותיו היו גמלים קטנים יותר שהיגרו מערבות אירואסיה.
מאפיינים
הקמלופס היה פרסתן גדול מאוד, אשר הגיע לגובה 2 מ' ולמשקל 1,200 ק"ג, כך שהיה מהגדולים שבגמלים מעולם, לצד הפרקמלוס והטיטאנוטילופוס שחיו לצידו. הוא היה בעל רגליים רחבות וכנראה הכיל פרווה לשמירה על חום גופו בתקופת הקרח. לא ידוע אם הייתה לו דבשת כמו לגמלים או שלא כמו ללמות. מבנה שיניו הותאמו לליחוך עשבים.
גמל זה התקיים בערבות אמריקה לצד מיני סוסיים, מסטודונים, ממותות ענק, עצלני קרקע, ביזונים וחיות נוספות. בתורם הם נטרפו בידי טיגריסים שנחרביים, דובי בולדוג, אריה אמריקני, זאב בלהות ועוד. כל המגה-פאונה הגדולה הזו נכחדה לבסוף בידי שבטים אנושיים או שלא שרדה את שינויי האקלימים הקיצוניים.
בתרבות
הקמלופס מופיע בסדרה מפלצות שפגשנו.
חצי האי באחה קליפורניה
חצי האי באחה קליפורניה (בספרדית: Península de Baja California, תרגום מילולי: חצי האי קליפורניה התחתונה) הוא חצי אי, הממוקם בצפון-מערב מקסיקו. אדמתו של חצי האי מפרידה את האוקיינוס השקט ממפרץ קליפורניה. אורכו של חצי האי הוא 1,247 קילומטרים, החל ממקסיקלי שבמדינת באחה קליפורניה הנמצאת בצפונו, וכלה בקאבו סן לוקאס שבבאחה קליפורניה הדרומית, הנמצאת בדרומו.
חצי האי מופרד משטחה היבשתי של מקסיקו על ידי מפרץ קליפורניה וכן על ידי נהר הקולורדו. בשטחו של חצי האי ארבעה אזורי מדבר מרכזיים.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 25 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא אוגוסט (33 מעלות צלזיוס) והחודש הכי קר הוא דצמבר (15 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 192 מילימטרים בשנה. חודש אוגוסט הוא החודש הגשום ביותר (69 מ"מ גשם), וחודש מאי הוא החודש היבש ביותר (1 מ"מ גשם).
מיקוליצ'ין
מיקוליצ'ין (באוקראינית וברוסית: Микуличин; בפולנית: Mikuliczyn; ביידיש: מיקוליטשן) הוא כפר ברשות המקומית ירמצ'ה במחוז איוואנו-פרנקיבסק באוקראינה. הכפר שוכן על גדות נהר פרוט, בקרבת העיר ירמצ'ה.
היסטוריה
התיעוד הראשון לקיומו של הכפר הוא ממסמכים פולנים מן המאה ה-15.
במאה ה-18 הכפר היה אחד המוקדים של האופרישקי, קבוצה של פורעי חוק אוקראינים שפעלו נגד השלטונות בגליציה, בוקובינה וזקרפטיה, בהנהגתו של אולקסה דוב-בוש.
עד סוף המאה ה-18 האזור היה שייך לאיחוד הפולני-ליטאי. בחלוקת פולין הראשונה ב-1772 האזור עבר לשליטת האימפריה האוסטרית שהפכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית ברבות השנים.
לאחר פירוק האימפריה בעקבות מלחמת העולם הראשונה האזור נכלל ברפובליקה הפולנית השנייה. ב-1939 האזור נכבש על ידי ברית המועצות בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב. ב-1941 גרמניה הנאצית כבשה אותו במסגרת מבצע ברברוסה. ברית המועצות כבשה את האזור מחדש ב-1944 והוא נכלל ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית. ב-1991 אוקראינה קיבלה את עצמאותה.
קהילה יהודית
ב-1781 היו במקום 12 יהודים מתוך אוכלוסייה של 800 איש. עד 1900 האוכלוסייה גדלה לכ-600 יהודים מתוך 4,300 מתיישבים וב-1921 היהודים מנו 552 תושבים.
סועאד חוסני
סועאד חוסני (בערבית: سعاد حسنى; 26 בינואר 1943 – 21 ביוני 2001) הייתה שחקנית מצרית ילידת קהיר, מצרים. היא הייתה ידועה כ"סינדרלה של הקולנוע המצרי", ואחת השחקניות המשפיעות ביותר במזרח התיכון ובעולם הערבי. היא עלתה לתהילה בסוף שנות ה-50 ושיחקה ביותר מ-83 סרטי קולנוע בין 1959 ו-1991. הופעתה האחרונה על המסך הגדול הייתה בסרט משנת 1991, "הרועה והנשים", בבימויו של בעלה לשעבר, עלי בדרחאן.
רקע
סועאד מוחמד כמאל חוסני נולדה במחוז בולאכ שבקהיר, מצרים. היא אחת משלוש אחיות, בנותיהם של הקליגרף הנודע מוחמד חוסני, כורדי אתני מסוריה, אשר התיישב בקהיר סביב 1912, ואשתו השנייה, ילידת מצרים, גווהארה. היו לה גם שמונה אחים למחצה מהנישואים הראשונים של אביה. לאחר שהוריה התגרשו, נישאה אמה מחדש, לאיש מצרי, עבדול מונם חפיז, עמו היו לה עוד שישה ילדים, ובכך לסועאד ולשתי אחיותיה היו 14 אחים למחצה.
ביתו של אביה היה ידוע כ"בית האמנים" כי אמנים מובילים מכל רחבי העולם הערבי באופן קבוע ביקרו שם, בין אם כדי ללמוד אצלו או בביקורים חברתיים. במסגרת עבודתו כקליגרף, אביה של חוסני היה מייצר מסגרות עבור סרטים אלמים ועטיפות ספרים, והיה מפורסם במעגלים אמנותיים. כמה מילדיו היו לאמנים. נז'את, אחת מאחיותיה למחצה של סועאד, הייתה זמרת ושחקנית. אחיה למחצה, אז אדין חוסני (1927 – 2013), היה מלחין. עוד אח, סמי חוסני, היה נגן צ'לו, מעצב תכשיטים, וכן קליגרף כמו אביו, ואח נוסף, פארוק, היה צייר ובתו סמירה הייתה גם היא שחקנית. חוסני התחילה להופיע בגיל שלוש, כשהיא שרה בתוכנית הילדים הפופולרית "אבא שארו". עבודתה כללה מגוון רחב של ז'אנרים - מקומדיות קלילות וסרטים רומנטיים ועד לסאטירה פוליטית. תפקידה הידוע ביותר היה בתור סטודנטית אשר מתאהבת בפרופסור שלה בסרט "לטפל בזוזו" (1974). תפקידים חשובים אחרים כוללים את הסטודנטית והפעילה הפוליטית, אשר נעצרה ועונתה בסרט "אל קרנאק", המבוסס על הרומן מאת נגיב מחפוז. בסרט "שאפיקה" היא הפכה קטעים מוזיקליים לסאטירה נוקבת על דיכוי חברתי ופוליטי.
עקב מחלה, היא פרשה ממשחק בשנת 1991.
חיים אישיים
חוסני הייתה נשואה ארבע פעמים. סביב 1968, היא נישאה לצלם הקולנוע סלאח קוראיים; הם נפרדו כעבור כשנה. ב-1970, חוסני נישאה לבמאי הקולנוע המצרי עלי בדרחאן; השניים היו נשואים במשך כעשר שנים. נישואיה השלישיים היו לזכי פאטין עבד אל-ואהב, בנו של פאטין עבד אל-ואהב ולילה מוראד, ב-1981. נישואים אלה נמשכו רק חמישה חודשים.
מותה
ב-21 ביוני 2001, חוסני נפטרה לאחר שנפלה מהמרפסת של חברתה, נדיה יוסרי, בדירתה במגדל סטיוארט בלונדון. סביב מותה התפתחו מחלוקות עם הרשויות, אשר לא שחררו תחילה מידע אותות מותה, וכיצד היא נפלה; מה שהצית מיד ספקולציות ושמועות כי ייתכן ומותה היה תוצאה מהתאבדות או רצח. גופתה של חוסני הוטסה חזרה לקהיר, וכ-10,000 אנשים פקדו את הלווייתה. היא נקברה בחלקת המשפחה בבית עלמין בפאתי קהיר. לא היו לה ילדים, והיא הותירה אחריה את בעלה האחרון, הסופר מאהר עוואד, לו היא נישאה ב-1987.
הילברסום
הילברסום (בהולנדית: Hilversum) היא עיר ורשות מקומית שנמצאת במחוז צפון הולנד, הולנד. בשטח העיר נמצא.
סועאד חוסני
סרט אודותיה
ב-2013, הקולנוענית הלבנונית רנייה סטפן השתמשה בקטעים מתוך סרטיה של חוסני כדי לספר את סיפור חייה ואת סיפור ההיסטוריה של הקולנוע המצרי, בסרט "שלו ההיעלמויות של סועאד חוסני". הסרט הוצג בשבוע האמנות בברלין.
הילברסום
היסטוריה
העיר אירחה את אולימפיאדת הקיץ אמסטרדם ב-1928 בתחרויות הרכיבה על סוסים וקרב חמש מודרני.
ב-6 במאי 2002, נרצח בעיר, בעת מסע בחירות, הסופר, איש עסקים ופוליטיקאי הולנדי מן הימין הלאומני, פים פורטאון.
העיר מהווה מרכז תקשורת ארצית חשוב. בשנת 1920 בעיר החלו שידורי רדיו ארציות. בהמשך בעיר הוקמה תחנת טלוויזיה ראשונה של הולנד. גם תחנות רדיו וערוצי טלוויזיה פרטיות החליטו למקם את האולפנים בעיר.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת כ-23.5 ק"מ מבירת הולנד, אמסטרדם, וכ-40 ק"מ מבירת המחוז, הארלם.
תנועה ותחבורה
העיר נמצאת ליד הכבישים הלאומיים A1, A27, N201, N236, N415, N417, N525, N526 ו-N527. בנוסף, בשטח העיר נמצאים שדה התעופה הילברסום, תחנת הרכבת הילברסום תחנת הרכבת הילברסום מדיה פארק  ותחנת הרכבת הילברסום ספורטק.
צפעון קופץ מרכז-אמריקאי
צפעון קופץ מרכז-אמריקאי (שם מדעי: Atropoides mexicanus) הוא מין נחש ארסי החי ביערות הגשם של מקסיקו ומרכז אמריקה.
הצפעון הקופץ דומה במראהו לעכסן קטן ממדים ואורכו 50–70 ס"מ בממוצע אך הפרטים הגדולים ביותר הגיעו לאורך 98 ס"מ. צבעו חום כהה מעט אדמדם עד שחור והוא מכוסה ברצועות רחבות שחורות. הראש מעוגל בצורתו, בעל פס שחור לאורך העיניים ואזור לסתות צהוב-בהיר. הראש רחב כדי לאפשר לצינורות הארס למלא את שטחם. הלסת יכולה לנוע קדימה כדי להפנות את ניבי הארס לתקיפה.
תפוצת הנחש היא ממקסיקו (בעיקר בטבסקו ובצ'יאפס) ודרומה עד לקוסטה ריקה ולתעלת פנמה בפנמה. הנחש חי בעיקר בג'ונגלים ובאזורים לחים בקרבת מים. הוא חי באזורים נמוכים יחסית. הנחש יוצא לצוד בלילה וממתין במארב לטרף בעל דם חם כמו עכברים, מכרסמים דומים, דו-חיים וזוחלים אחרים. הוא מכה במהירות בטרף ומחכה שימות.
ארס נחש זה מורכב מסוגים רבים של נוירוטוקסינים הפועלים יחדיו ופועלים בעיקר להפחתת קרישת הדם ויצירת דימום פנימי חזק. לבני אדם הוא יכול לגרום סחרחורת, כאב, נפיחות, בצקת, נמק, הקאות ודימומים. אנשים הסובלים מאלרגיות יכולים להיפגע יותר קשה. אמונה עממית של חבישת גבס על האזור המוכש לא באמת עוזרת ויכולה אף להחמיר את ההכשה.
עם זאת לא ברור כמה אנשים מתים ממנו כל שנה, כשרבים לא מדווחים בזמן.
מאראפוניזאורוס
מאראפוניזאורוס (שם מדעי: Maraapunisaurus, נקרא גם Amphicoelias fragillimus) הוא סוג של דינוזאור זאורופוד ממשפחת הרבאצ'יזאוריים, שהתגלה בשנת 1877 על ידי אדוארד דרינקר קופ והוגדר כסוג נפרד בשנת 2018 על ידי קנת' קרפנטר. משמעות השם היא: "לטאה עצומה", עם שימוש במונח "maraapuni" - "עצום" בשפת שבט היוט הדרומי.
מין זה תואר לראשונה על ידי קופ ב-1877, והוא הגדיר אותו תחת הסוג אמפיקוליאס וטבע את שם המין Amphicoelias fragillimus. ממין זה התגלו רק כמה עצמות מאובנות (בעיקר חוליות ענקיות) על ידי אדוארד דרינקר קופ. שרידי המאובן אבדו זמן מה לאחר שנחקר בשנות השבעים של המאה ה-19, ונותרו רק רישומים וציורים שלהם. קופ העריך שמין זה הגיע לאורך של עד ומשקל של למעלה מ-122 טון מטרי. עם זאת, בגלל המחסור במאובנים יש מחלוקת על תקפותו של מין זה ועל הערכות גודלו. מחקר שנערך ב-2015 מצא שהערכותיו של קופ היו שגויות ומוגזמות יתר על המידה, וכן שהמין A. fragillimus הוא למעשה פשוט פרט גדול של דיפלודוקוס. ב-2018 פרסם קנת' קרפנטר מאמר ובו טען ש-Amphicoelias fragillimus הוא אינו דיפלודוקסיד אלא רבאצ'יזאור, וסיווג אותו תחת סוג טקסונומי חדש: Maraapunisaurus - מאראפוניזאורוס. הוא השתמש במין אחר של רבאצ'יזאור כדי להעריך את גודלו ומצא שאורכו של מאראפוניזאורוס היה "רק". ב-2019 העריך גרגורי פול את גודלו של המאראפוניזאורוס באורך של ב- ומשקל של 79–120 טונות.
מטילדה, מרקיזת טוסקנה
מטילדה, מרקיזת טוסקנה (באיטלקית: Matilde di Canossa; סביבות 1046–1115; קרויה גם מטילדה מקנוסה) הייתה דמות פוליטית מרכזית בזירה האיטלקית ומקורבת לאפיפיורות הרפורמית. עמדה לצד האפיפיור גרגוריוס השביעי במשך כל שנות כהונתו. היא זכורה בעיקר בשל התפקיד הפוליטי המשמעותי שנטלה על עצמה בעימות בינו לבין היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. שיא העימות ביניהם התרחש בשנת 1077, באחוזה של מטילדה בקנוסה.
רקע היסטורי
במהלך ימי הביניים התנהל ויכוח בין השלטון החילוני לשלטון הדתי אודות הסמכויות והעצמאות של הכנסייה מול השלטון החילוני, והוא הוכרע על-פי יחסי הכוחות בשטח. מאבק זה נקרא בשם מאבק האינווסטיטורה. האפיפיור גרגוריוס השביעי (חי בקירוב בין השנים 1020–1085, וכיהן כאפיפיור משנת 1073 ועד מותו) היווה דמות משמעותית במאבק שהתנהל בין הכנסייה לשלטון. הוא ניסה להעביר רפורמה שלכאורה לא הייתה כה מהפכנית, שכן היא ביקשה להוציא לפועל החלטות שהתקבלו במשך הדורות, אך למעשה החידוש שלה בא לידי ביטוי בשינוי הדפוסים המקובלים. ברפורמה זו האפיפיור קרא לחירות הכנסייה ולמתן סמכות מוחלטת לאפיפיור כבישוף האוניברסלי היחיד. בעיניו הכנסייה היא הגוף המארגן לכלל הנוצרים, המושתת על היררכיה וציות לאפיפיור. על כן, בעיניו אין עניין שלא בסמכותו של האפיפיור. לשם חירותו של האפיפיור ושל הכנסייה גרגוריוס טען שיש למגר את תופעת המינויים של אנשי כנסייה על ידי בעלי שררה חילונים, ושיש להעניק לכנסייה עצמאות כמערכת שיפוטית.
סוגיית הבחירות למשרות הרמות בכנסייה הייתה הגורם המידי לפרוץ המאבק החריף בין האפיפיור גרגוריוס השביעי ובין מלך הגרמנים היינריך הרביעי, המועמד לכתר האימפריאלי. מאבקה של האפיפיורות הרפורמית נתקל בהתנגדות עיקשת של גורמים אינטרסנטיים בתוך הכנסייה ומחוצה לה. על כן היה חשש שבעקבות תביעתו של גרגוריוס לחירות הכנסייה, השליטה האימפריאלית תאבד את אחיזתה על רוב המערכת המנהלית. בנוסף, חלק ניכר מאנשי הכנסייה ראו בקריאתו של האפיפיור כשבירת כלים, וכערעור המצב הקיים במשך מאות שנים. חלקם אף ראו בכך קריאה לאנרכיה. אם כך, גרגוריוס קיים שני מאבקים במקביל: מאבק פוליטי נגד הנרי הרביעי, השליט החילוני, ומאבק ישן, על אודות חירות הכנסייה. המאבק הראשון נגד היינריך הרביעי הביא על גרגוריוס את סופו הטרגי: לאחר חילופי דברים חריפים ביניהם, ולאחר מספר ניסיונות הדחה של היינריך הרביעי על ידי גרגוריוס, ב-13 במאי 1080 היינריך הגיע לרומא והדיח את גרגוריוס בתמיכתם של כמה בישופים אחדים שנותרו נאמנים להיינריך הרביעי. הוא מינה אפיפיור חדש, וזכה מידיו להכרתו האימפריאלית. גרגוריוס המודח מת כעבור זמן קצר מחוץ לרומא בסלרנו, בודד למדי. למרות תבוסתו, הוא הצליח להנחיל לדורות הבאים את הקריאה לרפורמה, שליוותה את תולדות הכנסייה במשך שנים רבות.
ביוגרפיה
אביה של מטילדה תמך במשך שנים רבות בשליט הגרמני, עד שהחל לתמוך באפיפיור במאבק שחילק את איטליה. מטילדה, בדומה לאביה, תמכה גם היא במוסד האפיפיורות, והיא אף הפכה לחברה קרובה של האפיפיור גרגוריוס השביעי, ותמכה בו במאבקו נגד היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1076 התקיים מאבק משפטי בין מטילדה לקיסר אודות הנחלות שירשה מאביה. הקיסר שפט לרוב לפי החוק הגרמני, שלפיו האדמות שהבת יורשת מועברות לבעלה. במהלך זה הוא ביקש לנטרל את מטילדה מכוחה ומהשפעתה, בכך שינשל אותה מאדמותיה ומהשליטה בהן. בתגובה מטילדה שכרה את שירותיו של עורך-הדין והמשפטן המפורסם פפו, שהיה משויך לקידום הוראת המשפט הרומי באוניברסיטה הראשונה בבולוניה. פפו טען שלפי החוק הרומי יש אפשרות שהבת תירש את נכסי אביה, וכך מטילדה תוכל לשלוט בנכסים שירשה. ואכן, בעזרת החוק הרומי מטילדה ופפו גברו על רצונו של הקיסר. מלבד פפו, מטילדה ואימה ריצ'לידה היו מקושרות גם למשפטן אירנריוס, תלמידו של פפו, ששניהם זוהו עם תחייתו של החוק הרומי שאירעה במאה ה-11.
בינואר 1077 התקיים שיא העימות בין הקיסר לאפיפיור: גרגוריוס נפגש עם היינריך הרביעי בטירתה של מטילדה שבקנוסה, שם האפיפיור השפיל את הקיסר בכך שהיה עליו לחכות שלושה ימים בשלג מחוץ לטירה, עד שהאפיפיור הסכים להיפגש עמו. לבסוף האפיפיור קיבל את סליחתו לאחר סיגוף. אירוע זה נודע בשם ההליכה לקנוסה.
משנת 1080 מטילדה לחמה לסירוגין בקיסר היינריך בהיותה מפקדת על צבא, לצד האפיפיור גרגוריוס (במאבקה של האפיפיורות). בנוסף לסיוע הצבאי, מטילדה סייעה כלכלית לאפיפיורות. בשנת 1082 היא שלחה חלק מהאוצרות המפורסמים מטירתה בטוסקנה לרומא, כדי לממן את המבצעים הצבאיים של האפיפיור.
בגיל 43, בשנת 1089, מטילדה נישאה בשנית משיקולים פוליטיים ומדיניים, לוולף החמישי הצעיר ממנה בשנים רבות (נראה שהיה בן 17), בן למשפחת האצולה אסטה, דוכסה של בוואריה. משפחתו של ולף הייתה האויבת של הקיסר היינריך הרביעי ותמכה באפיפיור, וההתקשרות איתם הייתה חיונית למטילדה כדי להפיל את הקיסר היינריך משלטונו. לאחר שש שנים בהם לא נולדו להם ילדים, מטילדה ווולף נפרדו. היינריך הרביעי תמך בוולף בריב בינן לבין מטילדה. לאחר הפרידה מטילדה המשיכה במאבקה בקיסר, ובשנת 1093 עודדה את בנו של היינריך, קונרד, למרוד באביו ולשלוט באיטליה. מהלך זה לא מיגר את שלטונו של היינריך באופן סופי, אך הוא הוביל להמשך המלחמה בין הקיסר למטילדה, ולהחלשת שלטונו באיטליה. לאחר ניצחונות רבים של צבאה של מטילדה, היינריך הרביעי נפטר בשנת 1106, מנוצח. בשנת 1110 עשתה מטילדה הסכם שלום עם יורשו של היינריך הרביעי, היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כשהיא הורישה לו את האדמות שבבעלותה. זאת אף על פי שהיא כבר תרמה אותן למוסד האפיפיורות. צעד זה עורר קונפליקט בין האפיפיורות לבין השלטון.
מטילדה נפטרה בשנת 1115, בגיל 69, ונקברה בעיר מנטובה שבאיטליה. בשל הכבוד שרחשה לה האפיפיורות, עצמותיה הועברו לקבורה ברומא בשנת 1634 על ידי האפיפיור אורבנוס השמיני בבזיליקת פטרוס הקדוש.
קריירה צבאית
הישגיה הצבאיים של מטילדה היו משמעותיים מבחינה היסטורית. מעבר לניצחונותיה הרבים במאבקה בקיסר היינריך הרביעי, היא הייתה בין הנשים החזקות בימי הביניים מבחינה צבאית. רוב ההיסטוריונים לא דייקו בנוגע למעורבותה של מטילדה במבצעים הצבאיים של חייליה (הם מרחיבים או ממעיטים בתיאורים ללא ראיות מספקות). לפי העדויות לא ניתן לדעת בוודאות שמטילדה השתמשה בעצמה בנשק או לבשה שריון צבאי, אך ניתן לדעת בבירור שהיא פיקדה על צבא. התשתית התרבותית שאפשרה לאישה לפקד על צבא נבעה מהתפיסה שרווחה בימי ה[אימפריה הרומית], לפיה אין צורך שמפקדים צבאיים יפלסו את דרכם לתפקיד זה באמצעות שירותם כחיילים. אותן עמדות כוח יכולות היו להינתן להם על ידי ירושת נכסים משמעותיים (בדומה למטילדה).
קיימות עדויות לכך שמטילדה הייתה דמות משמעותית למורל החיילים, שכן מתואר שהיא עודדה את חייליה לקראת הקרב ונחמה אותם כשהפסידו. בנוסף, המקורות אכן מאששים את היותה גם מפקדת צבאית, שמתכננת את מבצעיה בעצמה, שמחליטה החלטות הרות גורל, שמתייעצת עם המפקדים הזוטרים, שבודקת מה מצבם של חייליה ושמחדירה בהם משמעת. יש עדויות לכך שהיא אף הובילה את הכוח הצבאי שלה בעצמה.
אישיות
לא בכדי מטילדה זכורה כאחת הנשים המשפיעות והמרתקות בימי הביניים. עוד מילדותה היא הייתה מוקפת באנשים שהחליטו החלטות טקטיות ואסטרטגיות באופן יום-יומי. סביבה זו השפיעה עליה, והכשירה אותה במובן מסוים לתפקידה העתידי כמפקדת צבאית וכשחקנית ראשית במשחק הפוליטי בין האפיפיור לקיסר. עצמאותה של מטילדה באה לידי ביטוי בניהול אחוזתה בטוסקנה, שכללה גם ניהול משפטי של תושבי אדמותיה, בפיקודה הצבאי המרשים, במאבקיה המשפטיים בקיסר ובבחירת בן-זוגה: מטילדה הייתה אחת מהנשים הבודדות שהצליחו, על-אף התערבות המשפחה ועיכובי החוק והנוהג בחברה בה חיה, לבחור בעצמה את בן-זוגה.
מעבר לכך, מטילדה זכורה כמפקדת בעלת אישיות מרשימה וסוחפת. מסופר כי חלק מחייליה נשארו עמה אף כשהפסידה בחלק מהקרבות במאבקה בקיסר. בנוסף, היא זכורה גם כגברת בעלת מצפון, שתרמה בנדיבות לכנסייה.
דער איד
דער איד הוא שבועון ביידיש היוצא לאור בארצות הברית. נוסד בשנת ה'תשי"ג (1953), וכיום יוצא לאור על ידי חסידי סאטמר, אך הוא משמש את כלל הציבור החרדי דובר היידיש בארצות הברית ובעולם.
לשונו של העיתון והכתיב הנוהג בו תואמים את ניב היידיש המקובל בסאטמר, השונה מהיידיש התקנית המפוקחת בידי ייוו"אָ, שהיא הניב המקובל בספרות האקדמית. עובדה זו באה לידי ביטוי כבר בשם העיתון, שעל פי הכתיב הסטנדרטי צריך היה להיות "דער ייד".
היסטוריה
העיתון הוקם בשנת תשי"ג (1953) על ידי אהרן רוזמרין, שהיה לפני כן מצוות הכותבים בדער מארגען זשורנאל. יחסית לעיתוני היידיש באותה תקופה, היה דער איד העיתון המזוהה ביותר עם החרדים בארצות הברית. העורך הראשון היה הוגה הדעות אוריאל צימר.
בסביבות שנת ה'תשט"ו (1955) מכר רוזמרין את השליטה בעיתון לחסידות סאטמר, מאז ואילך היה האדמו"ר מסאטמר רבי יואל טייטלבוים מתווה הקו של העיתון; קו חסידי-שמרני ואנטי ציוני, באופי הקנאי של חסידות סאטמר. בתקופה זו יצא העיתון לאור אחת לשבועיים. האדמו"ר מסאטמר מינה את בערל פרידמן, בנו של ליפא פרידמן , לעורך ראשי של העיתון. העיתון הודפס מעל 40 שנה בבית הדפוס של סנדר דייטש.
בשנת ה'תשל"ב (1972) שודרג העיתון על ידי חיים משה שטאובר, והוא החל לסקר חדשות עולמיות. מאז החל לצאת לאור בקביעות מידי סוף שבוע.
העיתון שימש במשך כ-40 שנה כעיתון החרדי היחידי באמריקה, עד לפרישתו של אברהם פרידמן, ששימש כעורך בעיתון, שעזב את המערכת בשנת ה'תשמ"ו (1986) וייסד את העיתון די צייטונג הנוקט בגישה א-מפלגתית ומאופיין בסקירה פוליטית רחבה יותר מדער איד.
אחרי הפיצול בחסידות סאטמר בשנת תש"ס, נמצא העיתון בשליטת הבן הצעיר הרב זלמן לייב טייטלבוים. חסידי האח, הרב אהרן טייטלבוים, הקימו עיתון מתחרה בשם "דער בלאט".
תפוצה, מאפיינים ועורכים
על פי מגזין טאבלט, נכון לשנת 2018 העיתון "דער איד" נמכר ברחבי העולם במחזור של כ-80,000 עותקים. העיתון מפרסם גם מהדורה יומית, שעל פי אתר האינטרנט שלו מנויים בו כ-15,000 קוראים.
כמקובל בעיתונות החרדית העיתון נמנע מלפרסם תמונות נשים והוא מצנזר חדשות תרבות וספורט. מעבר לכך, העיתון מוביל קו נוקשה נגד מדינת ישראל והציונים, ואף נגד אגודת ישראל ושאר המפלגות של הציבור החרדי בישראל. לעיתים קרובות הוא אף כותב בסגנון לעגני וסרקסטי נגד אגודת ישראל ותנועות נוספות אותן הוא מזהה כציוניות. העיתון נוטה לסקר מחלוקות פנימיות בין שתי חצרות סאטמר.
העורך הראשי של העיתון כיום הוא אהרן פרידמן, ומאמר המערכת נכתב על ידי משה יודא (לייב) דייטש. בין העורכים נמנים גם וולף דייטש ואביו שמואל אהרן דייטש, בנו של סנדר דייטש; והרשל פרידמן, אחיו של עורך העיתון אהרן פרידמן, הכותב תחת שמות העט "פ. הירש", "באבד" ושמות אחרים.
יום העיר
יום העיר (ברוסית: День города) הוא חג שנתי של רוב הערים הגדולות יחסית (ברוסיה וברית המועצות לשעבר), בדרך כלל מתוזמן לחפוף לסופי שבוע (יום ראשון).
יום העיר, יחד עם היום המרכזי במדינה (למשל, יום רוסיה), הוא, ככלל, האירוע המסיבי ביותר בהיקפו, הגדול ביותר מבחינת ההכנה לחג, ומשפיע על כל תושבי כל עיר. ביום זה מתקיימים אירועים חגיגיים – נאומים של ראשי הערים, מצעדים, תהלוכות, חגיגות, ירידים, קונצרטים חגיגיים, מופעי רחוב, תערוכות, תחרויות. יום העיר מסתיים בדרך כלל בזיקוקים. שנת היובל של הערים נחגגת במיוחד בקנה מידה גדול, לרוב ברמה הלאומית ואפילו הבינלאומית.
בברית המועצות, יום העיר הראשון שנחגג רשמית היה יום השנה ה-800 למוסקבה בשנת 1947. הוא נחגג בשבת הראשונה או השנייה של חודש ספטמבר.
משה חיים חריף
רבי משה חיים חריף (מכונה: ר' חיים ר' לייזרס; נפטר בין השנים ה'תקי"א-ה'תקכ"ז, 1751-1767), מרבני גליציה, רבה של לבוב לאחר הדחתו של רבי יעקב יהושע פלק, תוך מחלוקת עם ראשי הקהילות שבסביבות לבוב, נמלט לבסרביה במהלך משפט האחים רייצס.
ביוגרפיה
נולד לרבי אליעזר לייזר מלבוב (בן רבי זכריה מנדל בן אריה לייב) ולבתו של רבי פנחס משה חריף מלבוב. היה בן יחיד להוריו. נשא את גיטל שרה בת רבי יהודה לייב ר"מ בלבוב. בצעירותו כיהן כאב"ד קומרנא ומשנת ה'תע"ט כרבה של זלוטשוב.
בקיץ שנת ה'תפ"ד (1724) פעל קנצלר הכתר יאן סטניסלב יבלונובסקי  להדחת רבי יעקב יהושע פלק ממשרת הרבנות בלבוב, לפי בקשת חלק מראשי הקהילה שהיו קרובי משפחתו של רבי משה חיים חריף, ובמקומו קיבל את המשרה רבי משה חיים חריף, שהיה יליד העיר ונכד לרבניה הקודמים. רבי משה חיים חריף נדרש לשלם סכום כסף גדול לרשויות על מנת שלא יודח גם הוא. רבי יעקב יהושע פולק עזב לבוטשאטש,שם מחותנו רבי לייבוש, "ראש מדינה" של גליל לבוב מטעם ועד ארבע ארצות, כינס את מנהיגי ועד המדינה בקוליקוב בחודש תמוז ה'תפ"ד. 13 ממנהיגי ועד המדינה חתמו בכינוס זה על הצהרה לטובת רבי יעקב יהושע פלק, ובה נאמר כי הקהילות שבגליל לבוב מכירות בו כרב המדינה, והן אף דורשות מאנשי לבוב לפצות את הרב המודח בסכום של 30,000 זהובים. כתוצאה מכך כיהן רבי משה חיים ברבנות קהילת לבוב בלבד, ואילו כרב המדינה של גליל לבוב, היא רוסיה האדומה, רק רבי יהושע הוכר על ידי הקהילות שבמחוז.
בפסח תפ"ח, לקראת משפט האחים רייצס, נאסרו רבני וראשי הקהילה בלבוב בחשד לשכנוע מומר לשוב ליהדותו. רבי משה חיים שהה בעת המאסר בז'ולקייב, והוא הצליח להימלט באישון לילה בסיוע ידידיו לבסרביה שהייתה בשליטת האימפריה העות'מאנית. בשארית חייו התגורר בחאטין, ובה נפטר בין השנים תקי"א לתקכ"ז.
אשתו גיטל שרה עברה להתגורר אצל בנה רבי יעקב יצחק בזמושץ' ושם נפטרה בט"ו בטבת ה'תקכ"ז.