cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היילי קופ
אלופת עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה במוסקבה שברוסיה באפריל 2002 זכתה קופ ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף. מדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.07 שניות, מדליות כסף במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.44 שניות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב (3:57.17 דקות). באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה ביוקוהמה שביפן באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:01.74 דקות.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, שבספרד בשנת 2003, זכתה קופ במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, לאחר ששחתה בשלב המוקדמות. היא שחתה את סגנון הגב בתוצאה של 1:02.12 דקות, תוצאה טובה יותר מזו ששחתה נטלי קוגלין ששחתה בשלב הגמר. נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.99 שניות, ולא הצליחה להגן על תוארה, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 28.80 שניות, במקום 13 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.52 שניות ובמקום 25 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:03.45 דקות.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה קופ במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, לאחר ששחתה בשלב המוקדמות. נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:01.76 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 1:01.13 דקות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באינדיאנפוליס שבאינדיאנה באוקטובר 2004 זכתה קופ ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.49 שניות ובמשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.03 שניות ובכך הגנה על תוארה. מדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב (3:55.68 דקות).
חייה האישיים
קופ נישאה למאמנה, בראיין קלארק בשנת 2002 ולזוג נולדו ארבעה ילדים. היא דגמנה בעירום למגזין פלייבוי בספטמבר 2004.
שועל בנגלי
שועל בנגלי (שם מדעי: Vulpes bengalensis) הוא מין של שועל קטן יחסית, החי באזורי מזרח אסיה, בתת-היבשת ההודית ואזור ההימלאיה.
זהו שועל קטן יחסית בעל פרצוף מוארך עם אוזניים כהות מעט. זנבו השחור ארוך ביותר יחסית לגופו וקצהו שחור. צבעו הכללי הוא בין אפור לחום בהיר. אורכו כ-46 ס"מ, כאשר הזנב מגיע לאורך של כ-25 ס"מ, ומשקלו נע בין 2.3 ל-4.1 ק"ג.
תזונה
השועל הבנגלי הוא אוכל-כול, בדומה לרוב השועלים, וניזון בעיקר ממכרסמים, כמו גם עופות, זוחלים קטנים, סרטנים, חרקים ואף פירות. את הגורים הוא יאכיל בעכברים.
תפוצה
השועל הבנגלי מצוי לאורך תת-היבשת ההודית במגוון אזורי מחיה, לבד מהיערות הצחיחים של דרום הודו. הם מעדיפים כרי עשב הרריים או ערבות פתוחות וגם יערות.
השועל נפוץ במדינות הבאות: הודו, בנגלדש, נפאל ופקיסטן.
מוראד אבו קישק
מוראד אבו קישק (בערבית: مراد ابو كشك; 11 במאי 1973 – 12 בנובמבר 2019) היה כדורגלן ערבי-ישראלי, ששיחק בעמדת המגן השמאלי בהפועל פתח תקווה, במכבי פתח תקווה, במכבי יפו, בהפועל טייבה ובהפועל בית שאן.
ביוגרפיה
אבו קישק גדל במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה, ובעונת עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון. ב-10 ביולי 1991 ערך אבו קישאק את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, כשנכנס כמחליף בדקה ה-59 בהפסד 3–7 לזארבריקן מגרמניה במסגרת גביע האינטרטוטו. ב-7 בינואר 1992 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 1–2 להפועל באר שבע במסגרת המחזור ה-12 בליגה. בסך הכל ערך אבו קישק 16 הופעות ליגה במועדון.
ב-12 בנובמבר 2019 נרצח אבו קישק ביריות בג'לג'וליה. הוא הותיר אחריו אישה ושבעה ילדים.
מרד המחתרות היהודיות בקרקוב
מרד המחתרות היהודיות בקרקוב התחולל בתקופת מלחמת העולם השנייה בין מאי 1942 לפברואר 1943, שבה פעלו בקרקוב מחתרות של אנשי תנועות נוער ציוניות נגד הכוחות הגרמניים אשר שלטו בפולין ונגד מלשינים שפעלו בקרב הקהילה היהודית. המחתרות החלו את דרכן בפעולות התנגדות שוליות עד שהתארגנו, התאחדו ועברו לפעולות משמעותיות שעוררו את הגרמנים לפעול נגדן. בפעילות זו נתפסו וחוסלו רוב אנשי המחתרות והמרד דוכא אבל רוח המרד לא דוכאה והיא עודדה התקוממות היהודים בערים אחרות.
תנועות הנוער היהודיות בקרקוב לפני המלחמה
לפני מלחמת העולם השנייה פעלו בקרקוב מספר תנועות נוער ציוניות: עקיבא, השומר הדתי, הסתדרות הנוער החלוצי (כונתה גם "עקיבא ב"), דרור, השומר הצעיר ועוד. התנועות האלו פעלו להכשיר בני נוער לקראת עלייה לארץ ישראל הן מבחינה רעיונית והן מבחינת ידע מקצועי חקלאי ותעשייתי (בעזרת חוות הכשרה כמו החווה בגיבלטוב שבשולי העיר). עד פרוץ המלחמה נשלחו אלפי בוגרי התנועות ארצה והיוו נדבך חשוב בביסוס ההתיישבות היהודית בישראל. כמו כן, פעלה בעיר תנועת הבונד היהודית סוציאליסטית, שלא הייתה ציונית והפעילה גם תנועת נוער וצעירים, ובני נוער יהודים אחרים היו פעילים במפלגה הקומוניסטית הפולנית.
התנועה המרכזית בקרקוב באותה תקופה הייתה תנועת הנוער עקיבא. עם פרוץ המלחמה חזר דולק (אהרון) ליבסקינד מורשה וקיבל את הנהגת התנועה בעיר, כשלצידו פועלת אשתו רבקה והזוג גוסטה דוידזון-דרנגר ושמשון (שימק) דרנגר.
פעילות הגרמנים בקרקוב
עם פתיחת מלחמת העולם השנייה פלשו הגרמנים לפולין וכבשו את קרקוב ב-6 בספטמבר 1939. לאחר הכיבוש נכללה העיר תחת הגנרלגוברנמן והנס פרנק מונה למושל העיר ופתח בסדרה של צעדים שנועדו לסלק את היהודים מהעיר:
גיבוש ההחלטה ליציאה למאבק
עם כניסת הגרמנים לקרקוב נאסרו פעילים רבים בקהילה היהודית ובכללם חלק ממנהיגי תנועות הנוער הציוניות כשהשאר ירד למחתרת "עד יעבור זעם". בין הנאסרים היו בני הזוג דרנגר (שוחררו לאחר תקופה בכלא בעזרת שוחד) ואילו דולק ליבסקינד, מנהיג תנועת עקיבא, הסתתר. בתקופה זו (1939–1942) שאפו ראשי הארגונים להמשיך ביישום מטרות התנועה, דהיינו הכשרת צעירים יהודיים לקראת עלייה לישראל. ליבסקינד, שהיה פעיל בארגון הסעד היהודי "העזרה העצמית היהודית" ג'.ס.ס.(Zydowska Samopomoc Spoleczna), מונה לאחראי על הפועלים היהודים ועל החוות החקלאיות הצליח ובדצמבר 1940 השיג אישור מהגרמנים להקמת והפעלת חווה חקלאית בקופאליני שבשולי העיר ולהעסיק שם צעירים יהודיים.
אף על פי שבתחילת תקופת הכיבוש שאפו התנועות להמשיך ביישום מטרותיהן, הן לא יכלו להתעלם מהקורה סביבם בעיר ומהשמועות שהגיעו מערים אחרות, ולכן החלו דיונים על שינוי מטרות התנועות לכיוון של מאבק מזוין נגד הכובש. מנהיגי התנועות שהיו פעילים בשינוי היו גולה מירה, שהייתה בקשר עם ארגונים אחרים ונחשפה לחדשות ומאניק אייזנשטיין, שברח מהמשלוח לבלז'ץ ודיווח כי אין זה מחנה עבודה כפי שסברו, אלא מחנה השמדה. הלבטים נמשכו עד יוני 1942, אז חוו בני הנוער את "אקציית יוני" שבמהלכה גורשו לבלז'ץ כ-6,000 יהודים. אקציה זו שכנעה את המתלבטים שדרך המאבק המזוין היא הדרך היחידה שנותרה להם. .
אך עדיין היו כאלו שהיססו: .
תחילת תקופת המחתרות
עם קבלת ההחלטה על המאבק המזוין החלה ההתארגנות של המחתרת. בשלב הראשון פעלו בקרקוב 2 מחתרות:
הצעדים הראשונים לארגון המחתרת ולמעבר לפעילות מזוינת נעשו בחווה בקופאליני. עם סגירת החווה עזבו אנשי "החלוץ הלוחם" את המקום, חזרו לגטו וחלקם התיישב בדירה ברחוב יוזפינסקה 13 שם ייסדו קומונה שכונתה "הקיבוץ העירוני". מפקדת "החלוץ הלוחם" מוקמה בדירתם של רבקה ודולק ליבסקינד ברחוב לימנובסקי 9 ובהמשך עבר לדירה ברחוב ז'ולאבסקי 5.
ביסוד הקמת המחתרות עמדו מספר עקרונות:
.
המבנה הארגוני של המחתרות
מחתרת "החלוץ הלוחם" מנתה כ-100 חברים והארגון המחתרתי נבנה באופן ממודר. בראשו עמדו 4 אנשים: על מנת להקטין את הסיכון לחשיפה, חולקו שאר החברים בארגון לחוליות עצמאיות, כשבכל חוליה מספר בעלי תפקידים וכל חוליה פועלת בצורה עצמאית, כשרק ראש החוליה מקשר אותה לשאר הארגון.
שתי המחתרות הוכפפו לארגון היהודי הלוחם, שהוקם בוורשה ב-28 ביולי 1942 כארגון גג לכל קבוצות המחתרת היהודיות בפולין, אולם שמרו על עצמאות גבוהה בהחלטות האופרטיביות.
הפעילות ביערות קרקוב
לאחר שאנשי מחתרת "החלוץ הלוחם" צברו נשק וידע, הוחלט להיעזר במחתרת הפ.פ.ר על מנת ליצור קשר ושיתוף פעולה עם חברי הארמייה לודובה וקבוצות פרטיזנים ביערות המקיפים את העיר ולפעול איתם. נערכו 2 ניסיונות כאלו (חוליה שנשלחה ב-20 ביוני 1942 ו-2 חוליות שנשלחו באוקטובר 1942) אך ניסיונות אלו נכשלו מהסיבות הבאות:
5 חברים מתוך החוליות שנשלחו באוקטובר מצאו ביער את מותם. כל אלו הביאו את הנהגת "החלוץ הלוחם" להחלטה פעול בצורה עצמאית ובתוך העיר עצמה.
המעבר לפעילות בעיר
ההחלטה של "החלוץ הלוחם" להעביר את הפעילות לרחובות העיר, הצריכה את ראשי הארגון להחליט האם לפעול רק בתחום הגטו או בכל רחבי העיר. עמדו בפניהם שיקולים לכאן ולכאן, ובסופו של דבר הוחלט לפעול נגד הגרמנים בחלק הארי של העיר ונגד מלשינים בתחומי הגטו. החלטה זו סתרה את המלצת אי"ל לפעול בתחומי הגטו, אולם מבנה גטו קרקוב וגודלו לא איפשרו פעילות חופשית בתחומו (כמו בגטו ורשה). כמו כן, סבלו אנשי המחתרות מחוסר אהדה של חלק מיהודי הגטו ומפעילות נגדית של המשטרה היהודית בגטו.
לאור ההחלטה, נטש "החלוץ הלוחם" את הדירות בגטו (למעט דירת "הקיבוץ העירוני" ברחוב יוזפינסקה 13) ואנשיו התיישבו בדירות בחלק הארי של העיר (ברחוב ויילופולה 26, ברחוב ז'ולאבסקי 5 שם מוקמה המפקדה, ברחוב סקבינסקה 8–10, היכן שהיה לפני כן בית חולים יהודי, המלבנה במחנה לעבודות כפייה בלגיבניקי ועוד). גם הקיבוץ העירוני, ברחוב יוזפינסקה 13, פוזר ב-25 בנובמבר 1942 וזאת מחשש מלשינים ידווחו לגרמנים עליו. באותו יום נערכה במקום "הסעודה האחרונה" בה הוכרז על סגירת המקום.
תהליך היציאה מהגטו של "החלוץ הלוחם" תאם לקו הפעולה בה נקט ארגון "איסקרא", שמלכתחילה פעל בשטח הארי, וקירב את שני הארגונים.
החל מחודש ספטמבר 1942 החלה פעילות מחתרתית בקנה מידה משמעותי ברחבי העיר. פעילות זו כללה:
הפעולה האחרונה שבהן (הריגת הקצין) גרמה לגרמנים להתחיל לפעול כנגד המחתרות, ובשלב ראשון נשלח היודנראט לדירה ביוזפינסקה 13, שם נלכדו דולק ורבקה ליבסקינד אך דולק הצליח, בעזרת איום אקדחו, לשחרר את עצמו ואת אשתו. אולם מקרה זה הבהיר לראשי המחתרת שהגטו מסוכן מדי בשבילם. הדירה ננטשה וכל הפעילות עברה אל מחוץ לגטו.
במקביל לפעילותו של "החלוץ הלוחם" ברחבי העיר, פעלה בעיר גם מחתרת "איסקרא" אולם באוקטובר הורה ארגון הפ.פ.ר. למחתרת להפסיק כל פעילות מחשש לתגובה גרמנית קשה בטרם היה הארגון מוכן.
איחוד ארגוני המחתרת
כשלב ראשון החליטו שני הארגונים לאחד כוחות ולהקים מפקדה משותפת לתיאום הפעילות המאוחדת. מפקדה זו כללה את אהרון דולק ליבסקינד, אברהם (לאבאן) לייבוביץ, ואת שמשון (שימק) דרנגר מטעם "החלוץ הלוחם", ואת צבי (השק) באומינגר, בנק (יעקב) הלברייך וגולה מירה – מטעם "איסקרא". על אף הצורך המבצעי והדרישה מאנשי המחתרות, האיחוד היה חלקי מאחר ששני הארגונים לא הסכימו לוותר כליל על הקו האידאולוגי שלהם.
.
אחת סיבות להפרדה בין 2 המחתרות הייתה רמת המחתרתיות. בעוד ש"איסקרא" התנהלה כמו מחתרת אמיתית ובמידור גבוה, התנהל "החלוץ הלוחם" כמו תנועת נוער וכמעט ללא מידור.
פעולת קפה ציגנריה
לאחר איחוד הכוחות, החל שלב תכנון הפעולה הגדולה שיועדה לצאת לפועל ב-22 בדצמבר 1942. מועד זה נבחר מאחר שהיה סמוך לערב חג המולד ולכן הייתה צפויה הרפיה בערנות של כוחות הביטחון, וכמו כן הוערך שחיילים רבים ימלאו את העיר דבר שמגדיל את סיכויי הפגיעה. התוכנית כללה מספר רב של פעולות חבלה ברחבי העיר. על מנת למנוע נקמת הגרמנים ביהודים שנותרו בגטו, הוחלט על ידי הנהגת המחתרת ליצור אצל הגרמנים את הרושם שמדובר במרד פולני על ידי הנפת דגלי פולין על מבנים מרכזיים בעיר, הנחת זרים על קברו של החייל האלמוני ושל אדם מיצקביץ, הדבקת כרוזים ועוד.
לאחר קביעת המטרות חולקו המשימות לאנשים והם נשלחו לדירות המסתור המתאימות, ובשעה היעודה פעלה כל חוליה על פי המטרות שהוגדרו לה:
מרכיבים חשובים במטרות היציאה לפעולה זו היו הרצון להוריד לגרמנים את הביטחון העצמי ולנקום: ..
תגובת הגרמנים
הצבא הגרמני הגיב בפעולת נגד עוד באותו הערב והמשיך לרדוף את אנשי המחתרת עד לחיסולה המוחלט:
מעורבות ארגון אי"ל בהתקפה
ב-21 בדצמבר 1942 (יום לפני ההתקפה המתוכננת) הגיעו מורשה לקרקוב אנשי הנהגת ארגון אי"ל יצחק צוקרמן וחווקה פולמן רבן על מנת לשכנע את אנשי המחתרת לחזור ולפעול בגבולות הגטו. כששמעו על ההתקפה המתוכננת למחרת הופתעו לחלוטין. תחילה ניסו להניא את ההנהגה המקומית מלבצע את הפעולה למחרת אולם משהתרשמו שאין בכוחם לשנות את ההחלטה החליטו להישאר בעיר ולסייע. למחרת הפעולה, נפצע צוקרמן בעת בריחה מהנאצים אך הצליח להגיע פצוע בחזרה לוורשה ולהשתתף במרד גטו ורשה. חווה פולמן נאסרה ביום המבצע ושהתה במחנות אושוויץ ורוונסבריק עד לסיום המלחמה.
סופה של המחתרת
שארית אנשי המחתרת שהצליחו להתחמק מהגרמנים התכנסו ביער וישניץ בקרבת בוחניה וניסו לחדש את פעילות המחתרת. בראשם עמדו הלל ודז'יסלבסקי ובני הזוג דרנגר, שברחו ממאסר ומטרתם הייתה להציל את שרידי היהודים בגטו ולנקום באיכרים מסגירי יהודים. בנוסף חידשו את הוצאת ביטאון המחתרת "החלוץ הלוחם" שקישר בין הכוחות הפזורים ביער. במרץ 1943 פעלה המחתרת כנגד אחד האיכרים. לאחר פעולה זו הלשינו נתן ויסמן ויולק אפל על השוהים בבונקרים וב-13 במרץ הקיפו הגרמנים את הבונקרים ולכדו את השוהים בהם (למעט הלל). באוקטובר נהרג הלל ובנובמבר 1943 נתפסו ונהרגו שמשון וגוסטה דרנגר בידי הגרמנים וכך בא הקץ למחתרת.
מתוך כל אנשי המחתרת, שרדו רק 15 חברים וכמעט כולם עלו לישראל.
מורשת המרד
פעילות המחתרת היהודית בקרקוב אולי לא עיכבה את מכונת ההשמדה הגרמנית, אך היא תרמה לתחושת הניצולים שלא כל היהודים הלכו אל מותם ללא התנגדות. היטיב לבטא זאת דולק ליבסקינד:
הידיעות על פעולות המחתרת התפרסמו בערים אחרות בפולין והיו לניצוץ שהדליק את אש המרד באותן ערים, כפי שכתב יצחק צוקרמן, ממפקדי אי"ל, שהתנגד בתחילה לפעולה בקפה "ציגנריה" אך הודה, בדיעבד, בחשיבותה:
נעשה הניסיון של מפקד הפ.פ.ר. בוורשה, יוזף זיונץ, לנכס לארגון, בראשו עמד, את המתקפה בקפה ציגנרה על אף שחלקו של ארגון זה במתקפה היה מינימלי. ניסיון זה בא לידי ביטוי בספרו שראה אור ב-1965.
הנצחת המרד
בחזית הבניין בו היה ממוקם קפה "ציגנריה" ברחוב שפיטלנה 38, מול התיאטרון העירוני, הציבו שלטונות פולין לוח זיכרון עליו נכתב "בלילה שבין 22 ל-23 בדצמבר 1942, תקפו חיילים של גווארדיה לודובה וארגון הלוחמים היהודים את אולם ה"ציגנריה" שהיה מלא גרמנים וגרמו אבדות כבדות לכובש". שלט זה שנכתב רק בפולנית עורר תרעומת בקרב צאצאיהם של לוחמי המחתרת מאחר שלטענתם חיילי גווארדיה לודובה כלל לא היו מעורבים במבצע זה. ב-22 בדצמבר 2022 הוחלף השלט בשלט של 3 שפות (פולנית, עברית ואנגלית) בו צוין שהפעולה בוצעה רק על ידי לוחמי המחתרות היהודיות.
במרץ 1948 קבע לוח זיכרון על הבניין הפינתי בכיכר גיבורי הגטו (כיכר זגודי) 6 ורחוב פיבנה (Piwna), שם הייתה אחת מדירות המחתרת. על הלוח נחקקה האימרה לזכר הגיבורים המצוינים של גטו קרקוב אשר נרצחו בידי הברברים הגרמנים וכן שמות חברי המחתרת.
ב-18 במאי 1945 העניק צבא פולין לדולק ליבסקינד, צבי באומינגר ולגולה מירה את "העיטור הגבוה לגבורה, עוז רוח והעזה" (צלב גרונבלד) כהוקרה על פעילותם וגבורתם.
קרקוב והגטו שהיה בה מהווים חלק ממסלול המסעות שעושות קבוצות נוער מישראל להכרת השואה והמרד.
בשנת 2015 נחנך בנתניה רחוב החלוץ הלוחם, רחוב ראשון על שם מחתרת זו.
סלינאס
סלינאס (באנגלית: Salinas) היא עיר בקליפורניה שבארצות הברית. נכון לשנת 2019, אוכלוסיית העיר משוערת בכ-155,000 תושבים. מבין האישים הבולטים שהתגוררו בעיר לפרק זמן כזה או אחר ניתן למנות את ורנה פלטון, דסטין לאנס בלאק, ונסה הדג'נס, קיין ולסקז והסופר חתן פרס נובל לספרות ג'ון סטיינבק שמיקם רבים מסיפוריו באזור העיר.
מבחינה כלכלית, סלינאס ידועה בשל החקלאות המשגשגת שבה, וכן משמשת למרכז מסחרי, פוליטי וכלכלי עבור האזור.
היסטוריה
אזור סלינאס היה מיושב עוד במאות הראשונות לספירה על ידי אינדיאנים. עם הכיבוש הספרדי של האזור, התיישבו בו בעיקר כוחות צבא ואנשי דת. בתקופה זו החלה החקלאות המקומית וגידול הבקר במקום. המתיישבים האמריקאים הגיעו למרום בשנת 1854, שנים ספורות לאחר הפיכת קליפורניה למדינה בארצות הברית. בשנת 1874 ההתיישבות הוכרזה כעיר. בשנים אלו הושקע מאמץ רב לייבוש הביצות באזור ולהפיכתן לאזורים חקלאיים פוריים. בתקופה זו גם חלה הגירה רבה של פועלים סיניים, דבר אשר השפיע על התרבות המקומית.
בשנת 1942 פעל בסמוך לסלינאס מחנה כליאה עבור אזרחי האזור היפנים. במחנה זה שהו כ-3,600 אזרחים. לאחר המלחמה שטחים חקלאיים רבים הומרו לשטחים עירונים. העיר חוותה שני גלי צמיחה משמעותיים: גל ראשון בשנות ה-50 וה-60, וגל שני בשנות ה-90 ובתחילת העשור הראשון של המאה ה-21.
גולאץ'
גולאץ' (בהונגרית: Gulács) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית גולאץ' קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-1,069 תושבים בשנת 1990 עד 983 תושבים בשנת 2020.
יהודי גולאץ'
יהודים החלו להתיישב בגולאץ' בתחילת המאה ה-20. רובם היו בעלי משקים ומיעוטם עסקו במסחר ובמלאכה. במקום היו בית כנסת ובית קברות יהודי.
בשנת 1941 גויסו שישה צעירים יהודים מהכפר לעבודות כפייה, שלושה מהם נספו.
בשנת 1944, לאחר הכיבוש הגרמני, הועברו כל היהודים לגטו ברהובה, שם רוכזו כ-10,000 יהודים תושבי האזור. באמצע מאי נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה שרדו ושבו לגולאץ' רק שתי יהודיות, שעזבו תוך זמן קצר. בית הכנסת ובית הקברות היהודי לא ניזוקו במלחמה.
רחוב 42 (סרט)
רחוב 42 (באנגלית: 42nd Street) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1933 בבימויו של לויד בייקון, עם וורנר בקסטר, רובי קילר, ביב דניאלס, ג'ינג'ר רוג'רס, אונה מרקל ודיק פאוול בתפקידים הראשיים.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
קרפודטיליים
קרפודטיליים (שם מדעי: Carphodactylidae) היא משפחה בת 30 מינים של לטאות מאינפרא-סדרת דמויי שממיות.
רחוב 42 (סרט)
ב-2006 הוא נבחר במקום ה-13 ברשימת 25 הסרטים המוזיקליים הגדולים ביותר.
קרפודטיליים
בני המשפחה דומים במראם לשממיות וחיים אך ורק באוסטרליה. הם בעלי זנבות רחבים, גוף שטוח ועיניים גדולות וחומות. הם יוצאים בלילות ומטפסים על עצים ועל סלעים. חלק מבני המשפחה מגושמים במראם ובעלי פסים כהים לאורך הגוף. אחרים מוסווים ביותר לצד הענפים ואפילו האישונים מקבלים את מראהו של העץ. הם בעלי לסתות רחבות ולשונם ארוכה ויכולה לנקות את עיניהם. המינים הם אוכלי בשר וניזונים בעיקר מחרקים ומזוחלים קטנים מהם.
רחוב 42 (סרט)
ב-1980 עובד הסרט לבמה והועלה בתיאטראות ברודוויי עד 1989 3,486 פעמים. הוא נמצא במקום ה-15 ברשימות המחזות שהועלו הכי הרבה פעמים בברודוויי. ב-2001 הוא הועלה מחדש בברודוויי וכן בלונדון ובמקומות רבים בעולם ולמעשה הוא הועלה עד לתקופת הקורונה.
קרפודטיליים
מיון
במשפחה זו 7 סוגים ו28 מינים:
רחוב 42 (סרט)
העלילה היא על הפקת מחזמר בתיאטרון ברחוב 42 במנהטן בתקופת השפל הגדול, מבחירת צוות השחקנים עד להצגת הבכורה עם כל הבעיות והמתחים בתוך צוות השחקנים, הבמאי והמפיקים. מבחינה זאת הוא דומה למחזות זמר כמו קרון הלהקה או שורת המקהלה.
תקציר העלילה
ג'וליאן מארש (וורנר בקסטר) הוא במאי תיאטרון שאיבד את כל כספו בתקופת השפל הגדול לאחר נפילת הבורסה בוול סטריט. כעת הוא עייף ומריר ורוצה לביים מחזה מצליח שיאפשר לו לפרוש בביטחון מהמקצוע. הוא מקבל את הזדמנות חייו, לביים מחזמר בשם "Pretty Lady" בתיאטרון ברחוב 42 בניו יורק.
אבנר דילון (גאי קיבי) הוא בנקאי עשיר שמשקיע בהפקה 200,000 דולר מכספו, וכן הוא השוגר דדי של השחקנית הראשית בהפקה, דורותי ברוק (ביב דניאלס). מתוך 5,000 בחורות נבחרות 200 שעוברות סקירה ראשונית על ידי הבמאי והמשקיע, שכוללת את מראה הרגליים שלהן.
למקום מגיעה פגי סוייר מאלנטאון, פנסילבניה שרוצה להשתתף בהפקה למרות שאין לה כל כל ניסיון. היא מוצאת חן בעיני השחקן הראשי, בילי לאולר (דיק פאוול) שמציג אותה לפני הבמאי והיא מתקבלת כנערת מקהלה. עוזרות לה גם שתי שחקניות ותיקות, אנה לואל (ג'ינג'ר רוג'רס) ולורין פלמינג (אונה מרקל).
דורותי מנהל רומן סודי עם השחקן המובטל (פאט דנינג) וזה יכול להכעיס את המשקיע ולסכן את ההפקה. מארש שול שני עבריינים ש"משכנעים" את פאט להפסיק את קשיו עם דורותי. הוא נכנע ועובר לפילדלפיה.
החזרות נמשכות ללא לאות מהבוקר עד הערב, במשך חמישה שבועות. הצגת הבכורה נקבעת להיות בפילדלפיה. דורותי רבה עם ה"שוגר דדי" שלה וגם נוקעת את רגלה. הוא מחליף אותה באני ודרש מהבמאי שהיא תחליף את דורותי. אני אומרת שהפקיד גדול עליה והיא ממליצה על נערת המקהלה פגי.
יחסי איטליה–לטביה
היסטוריה
איטליה, יחד עם מדינות בעלות הברית האחרות, הכירו במדינת לטביה דה יורה ב-26 בינואר 1921, ומעולם לא הכירה רשמית בסיפוח המדינות הבלטיות על ידי ברית המועצות. איטליה, יחד עם חברות אחרות ב, הכירו בהשבת עצמאותה של הרפובליקה של לטביה ב-27 באוגוסט 1991. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות חודשו ב-30 באוגוסט 1991. איטליה הייתה בין המדינות הראשונות שפתחו שגרירות בריגה בשנת 1991, בעוד ששגרירות לטביה באיטליה נפתחה בשנת 1995.
יחסי סחר
איטליה היא שותפת הסחר העשירית בגודלה של לטביה ביבוא וה-13 בגודלה ביצוא.
ב-4 בינואר 2001 נפתחה בריגה נציגות של מכון סחר חוץ איטלקי (IFTI), סוכנות ממשלתית ללא כוונת רווח. המטרות העיקריות של המשרד בריגה הן להקל ולעורר את המסחר הדו-צדדי, לתמוך בפעילותם של עסקים איטלקיים בלטביה ובעסקים לטביים המעוניינים לפעול בשוק האיטלקי וכן להקל על ההשקעה האיטלקית בלטביה.
יחזקאל קישון
יחזקאל קישון (19 ביולי 1933 – 19 ביוני 2006) היה קרדיולוג, פרופסור לקרדיולוגיה, מייסד ומנהלו הראשון של המכון הקרדיולוגי בבית החולים וולפסון, ראש החוג לקרדיולוגיה בבית ספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, מג"ד במילואים של גדוד רפואה בדרגת סא"ל.
ביוגרפיה
קישון נולד לברוך ובלומה באנטוורפן שבבלגיה, אמו עלתה לארץ מפולין והייתה ממקימי קיבוץ חולדה. אביו שעלה מרוסיה למד הנדסה בטכניון בבלגיה וניגן כינור בתזמורת הטכניון. הוריו נפגשו במקרה בבלגיה ונישאו. בהיותו בן שנה וחצי, בשנת 1935 הגיע עם הוריו לארץ ישראל. המשפחה התגוררה בפתח תקווה ובהמשך בתל אביב. סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הרצליה, במקביל סיים את הקונסרבטוריון בתל אביב כשהוא מתמקד בנגינת כינור.
במסגרת העתודה האקדמית התקבל קישון ללימודי הרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים. בסיום לימודי הרפואה שירת כרופא צבאי בחיל הצנחנים.
בשנת 1966 יצא קישון עם משפחתו לאנגליה להתמחות בקרדיולוגיה בבית החולים המרסמיט בלונדון. בזמן היותו בלונדון פרצהמלחמת ששת הימים. בהיותו רס"ן בצנחנים מיהר לחזור ארצה. בנספחות הצבאית בלונדון נמסר לו שהתפקיד הדחוף ביותר הוא לשרת כרופא על הצוללת אח"י לויתן (צ-75) אשר ביחד עם הצוללת אח"י דקר ערכו אימונים באותה עת באנגליה. הצוללת הייתה אמורה להגיע ארצה ולפטרל לאורך חופיה. אף על פי שמעולם לא היה קודם לכן בצוללת, קישון התנדב לתפקיד זה. בתום המלחמה קישון חזר להשתלמות באנגליה.
בסוף שנת 1967 המשיך קישון להשתלם במשך שנתיים בקרדיולוגיה במאיו קליניק שבמינסוטה, ארצות הברית. בתום התמחותו, בהמשך לבקשתו של הפרופ' הנרי נויפלד חזר קישון לבית החולים תל-השומר שם הקים את יחידת הצינתורים.
במלחמת יום הכיפורים (1973), היה קישון מפקד גדוד הרפואה באוגדה של אריק שרון וצלח את תעלת סואץ.
בשנת 1980 התבקש קישון לקחת חלק במערך הקמת בית חולים וולפסון בחולון (אז תל גיבורים) ובפרט בהקמת מכון לב בבית חולים זה. קישון התמנה למנהל מכון הלב, והקים בהדרגה את היחידה לטיפול נמרץ, המרכז לצנתור לב, מרכז לאקו - לב, ויחידת מחקר.
קישון מונה לראש החוג לקרדיולוגיה באוניברסיטת תל אביב, קישון נבחר לנשיא האיגוד הקרדיולוגי בישראל וכעבור שנים גם לחבר כבוד באיגוד זה. בנוסף קישון מונה ליו"ר ועדת הלסינקי הארצית לניסויים קליניים. קישון היה חבר האגודה לרפואה ולמשפט ואף חבר ההנהלה.
קישון פרסם למעלה מ-150 מאמרים שהתפרסמו בספרות הקרדיולוגית.
ב-2006 נפטר קישון.
בבית החולים וולפסון מוענק מדי שנה "הפרס על שם קישון". משפחת קישון הקימה קרן לזכרו, במסגרתה מחולקים מדי שנה פרסים לעובדים המצטיינים בשלושה תחומים: רפואה, סיעוד, ומקצועות פרה-רפואיים
משפחתו
קישון היה נשוי למרים שעלתה מרומניה. ביתו ליאת קישון-רבין פרופסור למדעי השמיעה. בנו ערן, מהנדס אלקטרוניקה. בתו זיוית, עורכת דין.
הנצחה
ביער חולדה הוקמה פינת מרגוע וחורשה על שם פרופ' יחזקאל קישון ובה סלע עם כתובת הנצחה לזכרו.
מסיבת תחפושות
מסיבת תחפושות היא סוג של מסיבה שבה האורחים מגיעים מחופשים. מסיבות אלו פופולריות לכבוד חגים בהם נהוג להתחפש כמו פורים וליל כל הקדושים.
מסיבת טוגה
מסיבת טוגה היא מסיבת תחפושות בה המשתתפים לובשים טוגות, העשויות בדרך כלל מסדינים לבנים, וקיימים בה אלמנטים הקשורים ליוון העתיקה ורומא העתיקה. מסיבות טוגה נפוצות בעולם המערבי, בעיקר בארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה, ומתקיימות בדרך כלל במסגרת סטודנטיאלית.
גירושי יהודי צרפת
הגירוש הראשון ב-1182
פיליפ השני, מיד לאחר הכתרתו למלך צרפת - 14 במרץ 1181, החל ברדיפת היהודים ובהחרמת חלק מרכושם, ובהמשך, בשנת 1182 (ד'תתקמ"ב), גירש אותם מאזור המלוכה, והפקיע את שאר רכושם הנייח. המטרה בכל התהליך הייתה העשרת קופת המלוכה.
לאחר 16 שנה, בשנת 1198 (ד'תתקנ"ח), שוב משיקולים כספיים, התיר המלך פיליפ השני את חזרת היהודים.
הגירוש ב-1270
בשנת 1270 (ה'ל'), במהלך מסע הצלב השמיני, הטיל לואי התשיעי, מלך צרפת הגבלות ועונשים על המלווים בריבית היהודים ואף גזר על חלקם גירוש. באותה שנה הורה שכל יהודי בתחומי הממלכה שיימצא ללא טלאי צהוב יקנס בעשר ליברות כסף.
הגירוש ב-1289
ב-1289 היהודים גורשו מאנז'ו, מיין, נווארה וגסקוניה. רובם עברו להתגורר בפריז, שם התקבלו על ידי פיליפ הרביעי, אם כי הוטלו הגבלות על עסקיהם.
הגירוש הגדול ב-1306
לקראת אמצע שנת 1306 (ה'ס"ו), המלך פיליפ הרביעי הוציא צו גירוש על היהודים, על מנת למלא את קופת הממלכה שהתרוקנה. רכושם הופקע מהם, כולל אדמות, בתים ומטלטלין, שאלה האחרונים נמכרו במכירה פומבית. ב-י' באב (22 ביולי) של אותה השנה, יום למחרת תשעה באב, נעצרו היהודים בבתי הכלא, שם הם קיבלו הודעה כי הם נידונו לגלות, ועליהם לעזוב את כל שטחי הממלכה בתוך חודש, בלא ליטול עמהם דבר, מלבד הבגדים שעליהם. אלו שבחרו להמיר את דתם ולהתנצר - לא גורשו.
תשע שנים חלפו מאז הגירוש, כשלואי העשירי, בשנת מלכותו הראשונה - 1315 (ה'ע"ה), התיר ליהודים לשוב למקומות בהם התגוררו לפני הגירוש. בעיקרון, תוקף ההיתר היה לתקופה של עשר שנים בלבד, והוא היה כפוף למספר הגבלות על היהודים השבים. לאחר חלוף עשר השנים נתן המלך ארכה בת שנה להסדרת עזיבת היהודים, שאף זו הייתה עשויה להתבצע בהגבלות מסוימות, אך לבסוף הצהיר כי הוא פורש עליהם את חסותו.
הגירוש ב-1322
ב-1322 גורשו שוב מרבית היהודים על ידי שארל הרביעי, מלך צרפת (בנו של פיליפ הרביעי), שלא היה מרוצה מן ההכנסות שקיבל מן הקהילות היהודיות.
הגירוש ב-1394
בתקופתו של ז'אן השני ב-1359 ושוב ב-1361 נעשו ניסיונות לאפשר ליהודים להתיישב שוב בצרפת. ניתנה להם ערובה לביטחונם למשך עשרים שנה, והם הורשו אפילו לגבות ריבית גבוהה על הלוואות. בנו של ז'אן השני, שארל החמישי ניסה להגן על היהודים במשך כל ימי מלכותו, ואף האריך בעשרים שנה את הערובה לביטחונם ואת זכותם להתגורר בצרפת - זכויות שניתנו לראשונה בתקופתו של אביו. אך ב-1365-1366 חוגים מסוימים ניסו להשפיע עליו לגרש את היהודים וב-6 בינואר 1367 הוא נאלץ לחתום על צו גירוש שלא יצא לפועל, וציווה לערוך רשימה של נכסי היהודים (צווים דומים הוצאו על ידו ב-1368 וב-1370). אחרי מותו של שארל החמישי ב-1380, ההמון תקף את היהודים. רבים מהם נרצחו וילדים יהודים נחטפו. ראש עיריית פריז איג אובריו ניסה למנוע את הפוגרום ביהודים, ואפילו החזיר מספר ילדים להוריהם, אך הוא פוטר והושם בכלא. ב-1382, איג אובריו והיהודים היו קורבנות של מהומות "מרד הפטישאים" נגד הכתר הצרפתי.
שארל השישי, שירש את המלכות מאביו, שודל אף הוא לגרש את היהודים, ובסופו של דבר אכן נכנע ללחץ ההמון, וב-17 בספטמבר 1394 (כ"ב בתשרי ה'קנ"ה), בחג שמיני עצרת, שנתיים לאחר שלקה במחלת נפש שגרמה לו התקפות חוזרות ונשנות של שיגעון, פרסם צו, כי מחמת תלונות חוזרות ונשנות הבאות לאוזניו על פשעים שביצעו היהודים כלפי הנוצרים, נאסר על כל היהודים להתגורר בתחומי הממלכה (זאת למרות שחלפו רק 13 שנה מתוך ה-20 שנות ערבות לביטחון היהודים, שהוענקו על ידי אביו). הצו לא נאכף מיידית. ניתנה ליהודים שהות למכור את נכסיהם ולפרוע את חובותיהם. כמו כן אלו הנוצרים שלוו מאת היהודים, חויבו לפרוע את חובותיהם (בהמשך, לאחר עזיבת היהודים, אלו שעדיין לא פרעו את חובותיהם, נפטרו מכך). במשך החורף של 1395 יצאו היהודים מגבול צרפת, כשהם מלווים בדרכם על ידי שומרים עד הגבול.
גירוש פרובאנס ב-1501
מ-1484 החלו להישמע ולהישנות קריאות לגרש את היהודים גם במחוזות עצמאיים, שעד עתה היו נוחים ליהודים הגרים בהם, דוגמת פרובאנס, אלא ששארל השמיני לא שעה אליהם. לאחר מותו ב-1498, בן דודו לואי השנים עשר, שירש אותו, הוציא צו גירוש כללי על כל יהודי פרובאנס, הייתה זו אחת הפעולות הראשונות שלו כמלך. הצו לא נאכף מיד, וחודש שוב בשנת 1500, ושוב ב-1501. בפעם זו האחרונה, היא יושמה באופן סופי. יהודי פרובאנס קיבלו את האפשרות להמיר את דתם ולהתנצר, והיו שאכן עשו זאת. כל השאר גורשו. בארבע ערים שהיו תחת שליטתו של האפיפיור, ובעיקר בעיר הגדולה אביניון, נשארו היהודים, שכונו יהודי האפיפיור, כבני חסותו של האפיפיור שלא נטל חלק בגירושים.
Automatic (שיר של ניקי מינאז')
Automatic (בעברית: אוטומטי) הוא שיר שהוקלט על ידי הראפרית הטרינידדית ניקי מינאז', מתוך אלבום האולפן השני שלה, Pink Friday: Roman Reloaded. השיר יצא לאור ב-2012, על ידי חברות התקליטים יאנג מאני, קאש מאני וריפבליק.
השיר הגיע למקום ה-102 במצעד השירים של צרפת.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ניקי מינאז', רד וואן, ג'ראלדו סנדל וג'ימי ת'ורפילד והופק על ידי רד וואן וג'ימי ג'וקר. את השיר סקרו אתרי מוזיקה ומגזינים רבים, תוך שהפנו כלפיו ביקורות מעורבות. במגזין הבילבורד סוקר השיר, וכך גם באתרים ומגזינים נוספים.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-20 מיליון השמעות.
שלום צבר
שלום צבר (נולד ב-1951) הוא חוקר אמנות יהודית ופולקלור יהודי והשוואתי, פרופסור במחלקה לפולקלור ותרבות עממית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
צבר הוא הילד היהודי האחרון שנימול בעיר זאכו בכורדיסטן העיראקית בשנת 1951, ובאותה שנה עלה עם משפחתו (צבאע'א במקור) לישראל ביחד עם שאר יהודי העיר אשר התיישבו רובם בשכונות הקטמונים בירושלים.
בשנים 1974–1976 השלים את לימודיו לתואר בוגר בתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים. את תאריו המתקדמים למד בין השנים 1977–1987 באוניברסיטת קליפורניה (UCLA) בלוס אנג'לס, שם קיבל את תואר דוקטור בהתמחות באמנות הבארוק ובאמנות יהודית עבור דיסרטציה שנושאה: "עלייתה ופריחתה של הכתובה המצוירת בקרב יהודי איטליה בתקופת המאות השבע עשרה והשמונה עשרה" (The beginnings and flourishing of "Ketubbah" illustrations in Italy: A study in popular imagery and Jewish patronage during the seventeenth and eighteenth centuries).
עם סיום לימודיו חזר לישראל ומאז חוקר ומרצה באוניברסיטה העברית בירושלים. רבים מתלמידיו עוסקים בתחומי האמנות היהודית והפולקלור היהודי.
במחקריו עוסק צבר בהיבטים שונים של תולדות האומנות היהודית לדורותיה ולתפוצותיה, אומנות עממית (Folk art) יהודית ואומנות פופולרית (Popular art) יהודית וארץ-ישראלית בקהילות יהודיות בארץ ובפזורה במערב ובמזרח, משלהי ימי הביניים ועד ימינו. במחקריו מבקש צבר לעמוד על מקומם של חפצים ודימויים בחיי הדת והיומיום, התובנות המיוחדות שהם מעניקים להכרת התרבות של קהילות יהודיות שונות, באירופה ובארצות האסלאם והדו-שיח שנוצר בעזרתם עם תרבויות מקומיות בכלל ואומנות דתית, נוצרית ומוסלמית, בפרט.
תחומי התמקדות עיקריים שלו הם הכתובה המצוירת והחתונה היהודית; איור כתבי יד עבריים בימי הביניים וראשית העת החדשה; מגילות אסתר מאוירות; רמברנדט, התנ"ך, כתב עברי והיהודים; ירושלים ובית המקדש באומנות היהודית; דימוי היהודי באומנות הנוצרית העממית; האומנות של יהודי ספרד, איטליה, הולנד והפזורה הספרדית באירופה ובמזרח; ירושלים, בית המקדש ודמויות מקראיות באמנות; תשמישי קדושה ומצווה בקהילות ישראל; האומנות והתרבות החומרית של היהודים בארצות האסלאם מימי הביניים ואילך; אומנות עממית ביישוב הישן בארץ ישראל ובמדינת ישראל; מנהגים יהודיים במעגל החיים ומחזור השנה וקשריהם לתרבות חומרית ואמנות עממית; קמיעות ומאגיה בעולם היהודי; כרטיסי ברכה לראש השנה וגלויות דואר מאוירות; גישת ההלכה והממסד הרבני לאומנות; תולדות המחקר של האומנות היהודית.
לאורך השנים כיהן בתפקידים שונים ביניהם יו"ר האגודה לאמנות יהודית, ראש החוג לפולקלור יהודי והשוואתי באוניברסיטה העברית בירושלים וראש תוכנית רביבים באוניברסיטה העברית. בנוסף ערך את כתב העת לאמנות יהודית "רימונים" ומשמש כחבר מערכת של השנתון "מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי" (הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית), "פעמים" (רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח בהוצאת מכון בן-צבי בירושלים), והסדרה "קהילות ישראל במזרח", אף היא בהוצאת מכון בן צבי. כמו כן משמש כיועץ וחבר וועדות האקדמיות של מוזיאונים יהודים בארץ ורחבי העולם, חבר ההנהלה המדעית של אגודות מחקר (המרכז לאמנות יהודית, המרכז לחקר יהדות הולנד, החברה לחקר יהדות ספרד והפזורה, המרכז לחקר הפולקלור היהודי), ויועץ לתוכניות לימודים בנושאי אמנות ופולקלור במשרד החינוך. שימש כמרצה אורח באוניברסיטאות בארצות הברית, אירופה ואוסטרליה.
בנוסף לאלה מדריך צבר סיורים לימודיים בעקבות קהילות יהודיות בעולם בדגש על תרבות חומרית, אמנות והיסטוריה אופיינית לקהילות ולאזור. צבר הוא אספן של חומרי ישראליאנה, יודאיקה ישראלית וגלויות דואר מצוירות וחפצים מאוספיו שימשו לתערוכות בארץ ולמחקרים רבים.
צבר נשוי לרינה, ואב לבת ושני בנים. אחיו, יונה צבר, הוא בלשן וחוקר יהדות כורדיסטן באוניברסיטת UCLA בלוס אנג'לס. העיתונאי אריאל צבר, אחיינו, כתב את הספר "גן העדן של אבי" (בהוצאת שוקן), שמספר על שורשי המשפחה בזאכו.
מאיר אינדור
מאיר אינדור (נולד ב-1947) הוא איש ציבור, פובליציסט, מייסד ויו"ר עמותת אלמגור - ארגון נפגעי טרור וארגונים נוספים. פעיל עלייה והתיישבות.
ביוגרפיה
מאיר אינדור נולד ליחיאל ובלה אינדור, ניצולי השואה מפולין. לאחר השואה עלו הוריו לישראל והתיישבו בכפר אתא. שם למד בבית ספר חסידי-ציוני של פועלי אגודת ישראל.
בעת שירותו הצבאי החל בכתיבת מאמרים לעיתונות והתקבל במערכת "ידיעות אחרונות" ככתב מדור על ידיעת הארץ. הוא גויס תחת פרופיל נמוך מסיבות בריאותיות, אך הצליח להעלות לפרופיל קרבי ולהשתבץ בסיירת רימון, אז יחידת המסתערבים הראשונה תחת פיקודו של מאיר דגן. במהלך שירותו נפצע מפגיעת רימון בפעולה כנגד מחבלים. לחם בסדיר במלחמת ששת הימים, ובמילואים במלחמת ההתשה, מלחמת יום הכיפורים, מבצע ליטני ומלחמת לבנון הראשונה. בשירותו בצה"ל הגיע לדרגת סגן אלוף.
אינדור הותקף ונפצע פעמיים נוספות על ידי ערבים. בשנות השמונים בחג השבועות הותקף בדרכו לכותל המערבי ונדקר בבקבוק שבור, ובהושענה רבה של שנת תשע"ז (23 באוקטובר 2016) נרגם במכוניתו באבנים, בדרכו חזרה מתפילת ותיקין בהר הזיתים.
בשנות השבעים נמנה עם יוזמי ומארגני הריקודגלים ובהמשך היה מראשי עמותת "עם כלביא" המארגנת את המצעד מדי שנה. במסגרת זו הוא ממנהלי העצרת בבימה שברחבת הכותל המערבי.
ב-1979 נמנה עם מייסדי ההתנחלות עצמונה ברצועת עזה.
אינדור נמנה בין הפעילים לחידוש היישוב היהודי בחברון. אינדור יזם לראשונה בחברון אזכרה, לציון יובל לרצח יהודי חברון במאורעות תרפ"ט. לדברי אינדור בעקבות הפיגוע בבית הדסה ב-2 במאי 1980 בו נרצחו שישה יהודים ו-16 נפצעו בהתקפה על מתפללים סמוך לבית הדסה החליט להקדיש לטובת חידוש היישוב היהודי בחברון ובשיתוף פעולה עם הרב משה לוינגר הקימו שדולה פוליטית אשר לאחר כשנה הביאה להחלטת הממשלה ש"אין מניעה שיהודים יהיו בחברון, כבכל מקום בארץ ישראל".
ב-1980 הקים את קרן חברון-ארצות הברית. באותה שנה השתתף לדבריו גם בהקמת קרן לב"י.
ב-1981 ייסד יחד עם הרב יהודה חזני ואהרון דוידי את עמותת שר-אל העוסקת בארגון מתנדבים יהודים ושאינם יהודים מרחבי העולם לעבודה במסגרת צה"ל. כמו כן ייסד את פרויקט "שומר ישראל" להשמת מתנדבים מח"ול הלומדים בארץ לתפקידי שמירה ומוכנות לחירום. לדברי אינדור כ-6,000 איש התאמנו ב"שומר ישראל". הם נשלחו לשמור ביישובי ספר או במתקנים עורפיים תוך התחייבות שבזמן חירום יתייצבו לשירות. הפרויקט התקיים כ-12 שנים ונסגר לאחר כינון ממשלת רבין השנייה.
ב-1984 הקים את ארגון "הביתה" למען העלאת יהודי ברית המועצות.
ב-1986 ייסד את "אלמגור - ארגון נפגעי טרור" ומאז עומד בראשו ומזוהה בעיקר על ידו. בשם הארגון פעל רבות בסוגיות הנוגעות לחללי הטרור ונפגעי פעולות האיבה כגון במאבק ציבורי ומשפטי נגד פעולות הכוללות שחרור מחבלים.
בשנות התשעים היה ממקימי מטה מאמ"ץ שהוביל את הלוגיסטיקה של המחאה נגד הסכמי אוסלו.
בשנת 2003 הורה בג"ץ לעיריית ירושלים, מטעמי חופש הביטוי, לאפשר לאינדור לתלות ברחבי העיר כרזה ובה הכתובת: "יוסי שריד – שַמָּש של ערפאת".
באוקטובר 2020, בעיצומה של מגפת הקורונה, יזם מטס הצדעה אזרחי לכבוד מגן דוד אדום, צה"ל, צוותי בתי החולים וכוחות הרפואה, ולהעלאת המודעות לשמירה על הנחיות משרד הבריאות.
לאורך השנים כתב אינדור מאמרי דעה, טורים ומדורים רבים, במגוון גופי תקשורת בהם: ידיעות אחרונות, שערים - עיתונה היומי של מפלגת פועלי אגודת ישראל, היום - ביטאון מפלגת גח"ל, ישראל היום, בשבע ועוד. כמו כן התראיין רבות במסגרת תפקידיו הציבוריים לערוצי התקשורת המשודרת.
חיים אישיים
בשנת 1972 התחתן מאיר אינדור עם בת שבע בת הרב הראשי של שירות בתי הסוהר, אברהם חזן, באותם ימים אחות בבית החולים שערי צדק. נולדו להם שש בנות, בהן אשת התקשורת שרה ב"ק.
אחיו, יוסי, היה חבר בחוליה של המחתרת היהודית שניסתה להתנקש בחייו של ראש עיריית אל-בירה, אך הצליח להתחמק ממעצר.
יוסמיטי סאם
יוסמיטי סאם (באנגלית: Yosemite Sam) היא דמות מצוירת שמופיעה כחלק מסדרות לוני טונס ו-Merrie Melodies, שהופקו על ידי האחים וורנר. הוא נקרא על שם הפארק הלאומי יוסמיטי שבקליפורניה, ונחשב לאויב המושבע של באגס באני.
יוסמיטי סאם מתואר בדרך כלל כבעל כוונה רעה, הוא אגרסיבי במידה מוגזמת ונוהג לנפנף באקדחיו. יש לו שנאה יוקדת לארנבים, ובפרט כלפי באגס באני. ממבט חיצוני הוא אדם נמוך קומה, בעל שפם ארוך מאוד, וחובש לעיתים קרובות כובע רחב שוליים, דוגמת כובע קאובוי. הוא הופיע ב-33 סרטים מונפשים מאז שהוצג לראשונה ב-5 במאי 1945.
היסטוריה
היוצר פריץ פרילינג הציג את הדמות יוסמיטי סאם לראשונה בסרט "טריגר הארנב" (Hare Trigger) שהוקרן ב-1945. בהתנהגות הזועפת שלו, הקול הצווחני, המזג הלוהט והקומה הנמוכה, יוסמיטי סאם היה במידת מה קריקטורה של פרילינג עצמו. למרות שהוא הכחיש לחלוטין כל קשר בינו לבין הדמות, חברי צוות ההפקה הודו שפרילינג שאב השראה מעצמו ביצירת הדמות. פרילינג אמר בעצמו בריאיון כי "יש לי אותו מזג, אני קטן, ופעם היה לי שפם אדום".
פרילינג יצר את יוסמיטי סאם כדי ליצור אויב קשה יותר עבור באגס באני. עד אז, אויבו המרכזי של הארנב המצויר היה אלמר פאד, אדם עדין וטוב לב, שגרם לבאגס לצאת לעיתים הבריון בעימותים ביניהם. במשך 19 השנים הבאות, למעט בסרט אחד, הייתה ליחידה של פרילינג זכות בלעדית על סאם באולפני האחים וורנר. על אף שהוא היה קאובוי, סאם הוכנס לכל דמות אפשרית: פיראט, אביר, ליגיונר רומי, טבח, סוהר, דוכס, חייל קונפדרציה, מטפס הרים שווייצרי ואפילו חייזר. במדינות מסוימות התקבעה דמות הפיראט שלו, ובאיטליה ובצרפת הוא מכונה לעיתים קרובות "סאם הפיראט".
סאם כיכב גם בשני פרקים ב"תעלומות סילבסטר וטוויטי", כשבראשון הוא בעל מטע תאנים ובשני היה בעל עדר פרות תת מימי שנועד להרוס שטחי מרעי תת מימיים.
אישיות
יוסמיטי סאם נחשב לאנטגוניסט הגדול ביותר של באגס באני, וקורא לעצמו בגאווה האדם הרשע והקשוח ביותר במערב. בין הדמויות שהוכנס לתוכן ניתן לציין:
יברלנדיה
יברלנדיה (שם מדעי: Yaverlandia) הוא סוג של דינוזאור תרופוד מקבוצת המנירפטורים שחי בתחילת הקרטיקון באנגליה שלפני 125 מיליון שנה מזמננו. בסוג נכלל מין אחד - Yaverlandia bitholus שהוגדר ב-1971 בידי החוקר האמריקאי פטר גלטון.
דינוזאור זה התגלה בתצורת וסקס שבאי וייט שמדרום לאנגליה ושרידיו כללו רק גולגולת חלקית עבה שהזכירה את גולגולת הפכיצפלוזאוריים ובעבר שייכו אותו למשפחה זו. לצידו נמצאו שרידים של המנטליזאורוס.
דינוזאור זה היה קטן מאוד באורך של מטר אחד וגובה של 30 סנטימטרים בקירוב ובעל גולגולת נוקשה וקצרה, עם מבנה מוזר ביחס לתרופוד. במראהו הזכיר את הדרומזאוריים והטרודוניים, אך היה פרימיטיבי יותר וקרוב יותר לאלופטריקס והקקורו, מראשוני המנירפטורים. ככל הנראה היה צייד זריז ודו-רגלי שחטף טרף בטפריו הקדמיות. כמו כן היה מכוסה נוצות לגופו.
אסתר בז'רנו
אסתר בז'רנו (15 בדצמבר 1924 – 10 ביולי 2021) הייתה ניצולת שואה, מאחרונות האסירות היהודיות שהיו חלק מתזמורת הנשים באושוויץ.
ביוגרפיה
בז'רנו נולדה בסארלואי, הקטנה מבין ארבעה אחים ואחיות, לבית משפחת לוי. אביה, שהיה מורה בקהילה היהודית, חזן ומנצח על מקהלות נוצריות, עודד אותה לעסוק במוזיקה ומגיל צעיר היא ניגנה בחליל ובפסנתר. בגיל 15 היא נפרדה מהוריה, וניסתה לעלות לארץ ישראל, אולם היא נתפסה על ידי הנאצים ונשלחה למחנה עבודה בו שהתה שנתיים. ב-20 באפריל 1943 נשלחו כל אסירי מחנה עבודה זה לאושוויץ. במחנה ההשמדה שובצה לעבודות כפייה והיא גררה  אבנים ענקיות מצד אחד של השדה לצד השני ובחזרה, עד שהתקבלה לתזמורת הנשים של אושוויץ. בתזמורת היא ניגנה על אקורדיון. האסירות בתזמורת אולצו לנגן בפתח המחנה בפני האסירים החדשים שהגיעו בטרנספורטים. בז'רנו שרדה את מחנה אושוויץ, עלתה לארץ ישראל, לקיבוץ אפיקים, התחתנה והקימה בארץ משפחה. מאוחר יותר ירדה לגרמניה ופתחה שם בוטיק לבגדים ותכשיטים.
קבלה לתזמורת הנשים
"היה לי מזל רב בבלוק הזה בו נשארתי בין לילה. ערב אחד, גברת צ'ייקובסקה, מורה פולניה למוזיקה, חיפשה נשים שידעו לנגן על כלים שונים. אנשי האס אס הורו לה להקים תזמורת נשים. הצגתי את עצמי ואמרתי שאני יכולה לנגן בפסנתר. אין לנו כאן פסנתר, אמרה צ'ייקובסקה, אם את יכולה לנגן על אקורדיון אבחן אותך. מעולם לא ניגנתי על אקורדיון לפני כן. היה עליי לנסות, כך שלא אצטרך לסחוב עוד גושי אבן. אמרתי לה שאני יכולה לנגן על אקורדיון. היא הורתה לי לנגן שיר גרמני מוכר. הכרתי את השיר וביקשתי כמה דקות של סבלנות כדי שאוכל להתחמם. זה היה כמו נס. ניגנתי את השיר, אפילו עם ליווי, והתקבלתי לתזמורת עם שתי חברות.
התפקיד של תזמורת הנשים באושוויץ בירקנאו היה לעמוד בשערי המחנה ולנגן בפני האסירים כאשר הובלו בבוקר מן המחנה החוצה ובערב עם החזרתם למחנה. לכולנו היה מצפון כבד, מפני "שעזרנו", כביכול, שהאסירים הוצעדו למוזיקה שלנו.
אך היה גרוע מכך. האס אס הורו לנו לעמוד בשער המחנה ולנגן כאשר הגיעו טרנספורטים חדשים, ובהם הובלו מספר גדול של יהודים מרחבי אירופה אל מסילה שנסעה לעבר תאי הגזים בהם כולם נרצחו. האנשים נופפו לנו, הם חשבו לבטח שבמקום שבו מתנגנת מנגינה לא יכול לקרות משהו כל כך רע. אלו היו הטקטיקות של הנאצים. הם רצו שכל האנשים ילכו למותם ללא מאבק. אבל אנחנו ידענו לאן הם נשלחו. ניגנו עם דמעות בעינינו. לא יכולנו לעשות דבר כדי להתנגד שכן אנשי האס אס ועוזריהם עמדו מאחורינו עם רוביהם".
בז'רנו נפטרה ב-10 ביולי 2021.
יחסי אוסטריה–ישראל
בין מדינת ישראל והרפובליקה של אוסטריה קיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, וכן שיתוף פעולה ידידותי בנושאים שונים, הקשורים לשתי המדינות. עם זאת, ביחסי שתי המדינות לאורך השנים התרחשו עליות ומורדות, כאשר האירועים המרכזיים שפגעו ביחסים ההדדיים היו כהונתו של קורט ולדהיים כנשיא אוסטריה בין השנים 1986–1992, וכן עליית כוחה של מפלגת החירות האוסטרית בראשות מנהיגה יורג היידר, החל מראשית שנות ה-2000.
נכון לשנת 2021, לאוסטריה שגרירות בתל אביב ו-3 קונסוליות כבוד (באילת, בחיפה ובירושלים). במקביל יש לישראל שגרירות בווינה.
היסטוריה
אוסטריה הכירה דה פקטו בישראל ב-15 במרץ 1949, לאחר מסע שתדלנות מצד ישראל. עניין זה עורר פולמוס בישראל, בשל החלק שלקחה אוסטריה בשואה. ישראל המשיכה לנהל מדיניות מסויגת עם אוסטריה, אולם ניהלה איתה משא ומתן מסחרי להשגת צרכים ישראליים חיוניים. בתחילת 1950 היה לוין בדרגת קונסול משנה באוסטריה, ואוסטריה מינתה את ד"ר פריץ הארטל, איש תנועת ההתנגדות הצרפתית ואוהד ישראל, לקונסול אוסטריה בישראל ונפתחה קונסוליה אוסטרית בתל אביב. עם השנים היחסים עם אוסטריה התמסדו והקונסול הישראלי, אריה אשל, מילא את כל הפעילויות הדיפלומטיות, הגם שנחשב לקונסול ולא לשגריר. במרץ 1953 ביקר השר יוסף בורג בווינה, ובספטמבר 1954 ביקרה משלחת של הכנסת באוסטריה. בין לבין התקיים משא ומתן בין המדינות על פיצויים. לאחר שהושג הסכם פיצויים, ביולי 1955, ביקשה אוסטריה להדק את היחסים בין המדינות.
במהלך שנות המלחמה הקרה, שימשה אוסטריה כתחנת מעבר ליהודים אשר ברחו מברית המועצות ומדינות מזרח אירופה, בדרכם לישראל ולמדינות המערב. על רקע זה התקיים שיתוף פעולה חשאי בין שתי המדינות.
בשנות כהונתו של ברונו קרייסקי כקנצלר אוסטריה (1970–1983) בלט קרייסקי בהתבטאויותיו הפרו-ערביות, אולם במקביל, סייע להגירת היהודים מברית המועצות שחלקם פנו לעליה לישראל, דבר שהיה לצנינים בעיני מדינות ערב. קרייסקי אף ניסה ליזום מתווה להסדר מדיני בין ישראל ומדינות ערב.
בספטמבר 1973 התחוללה "פרשת שנאו": מחבלים פלסטינים השתלטו על רכבת נוסעים שהובילה גם יהודים מברית המועצות אל מחנה מעבר באוסטריה, ממנו היו אמורים העולים להמשיך לישראל. קרייסקי נכנע לדרישת המחבלים והתחייב לסגור את המחנה. ב-9 ביולי 1979 תקף אותו בגין על קשריו עם יאסר ערפאת, תוך רמיזה למוצאו היהודי של קרייסקי: "נתגבר על הערפאתים הנאצים וגם על משרתיהם, יהיה מוצאם אשר יהיה".
היחסים בין שתי המדינות נפגעו בעקבות בחירתו של קורט ולדהיים, פוליטיקאי אוסטרי ולשעבר מזכ"ל האו"ם, כנשיא אוסטריה בשנת 1986, וזאת כתוצאה מהאשמות שנשמעו אודות מעורבותו לכאורה של ולדהיים בפשעי מלחמה במהלך מלחמת העולם השנייה, במסגרת שירותו בוורמאכט. האשמות אלו, אשר היוו את הסיבה העיקרית לסיום תפקידו של ולדהיים כמזכ"ל האו"ם שנה קודם לכן, הפכו את הנשיא לאישיות בלתי רצויה ברבות ממדינות העולם, ובכללן ישראל. ב-11 ביוני 1986, בעת דיון בכנסת על עברו של ולדהיים, קרע מאיר כהנא את דגל אוסטריה על דוכן הנואמים. עם זאת, גם בתקופה זו נמשך שיתוף הפעולה החשאי בנושא הפליטים היהודים מברית המועצות.
פגיעה נוספת ביחסים בין שתי המדינות התרחשה בשנת 2000, לאחר שמפלגת החירות האוסטרית, מפלגת ימין קיצוני בראשותו של יורג היידר, הצטרפה לממשלה הקואליציונית האוסטרית, כאשר בעקבות זאת ישראל החזירה את שגרירה באוסטריה לארץ. היחסים לבסוף שוקמו לאחר שיחות שהתנהלו בירושלים עם שר החוץ האוסטרי, בניטה פררו-ולדנר, בשנת 2003.
בחודש מאי 2012 התרחשה תקרית דיפלומטית חמורה בין שתי המדינות, בשעה שבמסגרת ריאיון שהתקיים בכלי התקשורת האוסטרית, תקף שר ההגנה האוסטרי את שר החוץ הישראלי, אביגדור ליברמן, וכינה אותו "בלתי נסבל". במהלך הריאיון הביע גם שר ההגנה את התנגדותו לתקיפה ישראלית באיראן, והגדיר אותה "מהלך מיותר".
במהלך חודש יוני 2013, החליטה ממשלת אוסטריה להחזיר את חייליה, אשר לוקחים חלק במשימת כוח השלום הבינלאומי בגולן. בתגובה הודיע משרד החוץ הישראלי כי הוא "מצר על ההחלטה".
ב-26 בספטמבר 2016 ביקרה דוריס בורס, נשיאת הפרלמנט האוסטרי, ביקור רשמי במשכן הכנסת ונפגשה עם יושב ראש הכנסת, יולי אדלשטיין, ועם אגודת הידידות הבין פרלמנטרית ישראל-אוסטריה בראשות חבר הכנסת עמיר פרץ. בנובמבר חתמו שרי האוצר של המדינות, משה כחלון עם האנס יורג שלינג, על אמנה חדשה למניעת כפל מס.
בפברואר 2019 ביקר נשיא אוסטריה אלכסנדר ואן דר בלן בישראל ונפגש עם נשיא ישראל ראובן ריבלין. הוא הודה כי לאוסטריה אחריות משותפת לשואה וכי אוסטרים רבים היו בין מחולליה ואף אמר כי אוסטריה הודתה באחריותה המשותפת מאוחר מדי.
במרץ 2021 ביקר קנצלר אוסטריה סבסטיאן קורץ בישראל ונפגש עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו וראש ממשלת דנמרק מדה פרדריקסן. במהלך הפגישה סוכם כי ישראל, אוסטריה ודנמרק ישתפו פעולה בנושא מחלת הקורונה ויקימו תאגיד משותף להקמת מפעל מחקר, פיתוח וייצור חיסונים נגד מוטציות הקורונה.
ב-17 במרץ 2021 ביקרו הנשיא ראובן ריבלין והרמטכ"ל אביב כוכבי בווינה, שם נפגשו עם נשיא אוסטריה אלכסנדר ואן דר בלן.
ב-14 במאי 2021 במהלך מבצע שומר החומות, הביע קנצלר אוסטריה סבסטיאן קורץ סולידריות עם ישראל, וכחלק מכך הונף דגל ישראל לצד דגל אוסטריה. יום לאחר מכן, ב-15 במאי 2021, לאחר ירי רקטות לעבר אזור המרכז, הודיעה שגרירת אוסטריה, האנה ליקו, שאחת הרקטות נחתה בסמוך לשגרירות, ולא היו נפגעים, ושהדבר חייב להיפסק.
האנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל
האנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל הוקמה בשנת 1950 בפסגת "גבעת נשר", כאתר הנצחה לחללים מבני נשר וממקומות נוספים שנהרגו במערכות ישראל. האנדרטה ניצבת על עמדה מבוצרת שהוקמה בראש הגבעה לפני מלחמת העצמאות. עמדה זו נועדה להגן על תושבי השכונה מפני פורעים מבין תושבי בלד א-שייח' שהיו עולים מעת לעת לראש הגבעה דרך ואדי נשר ויורים משם על בתיהם של תושבי השכונה שהתגוררו במורד הגבעה.
האנדרטה הוקמה ביוזמתם של חברי ועדת הביטחון של ההגנה בנשר ובמימון בית החרושת "נשר". התכנון והביצוע הופקדו בידי מהנדס בית החרושת נשר, בלה שניטלנדר, פרופ' יוחנן רטנר והאמן מיכאל קארה.
אתר ההנצחה מוקף בגן ציבורי המשתרע על שטח של 7.5 דונם. הוא כולל רחבת התכנסויות גדולה, מגרש משחקים וגן פסלים.
היסטוריה
האנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל היא מהאנדרטאות הראשונות שהוקמו בישראל לאחר מלחמת העצמאות. מיקומה לא נבחר בכדי. היא הוצבה בפסגת גבעת נשר, במקום שבו הוקמה לפני מלחמת העצמאות עמדה מבוצרת מבטון שנועדה להגן על תושבי השכונה מפני מסתננים ערבים מבלד א-שייח'. המסתננים הללו התגנבו דרך ערוץ נחל נשר, לראש הגבעה, שבאותה עת לא הייתה מיושבת, ומשם ירו על בתיהם של התושבים היהודים שהתגוררו במורד הגבעה בצידה המזרחי.
הקמתה של האנדרטה נעשתה במקביל לבניית שכונת גבעת נשר, שהחלה בשנת 1949. טקס הנחת אבן הפינה לגבעת נשר נערך ב-13 בדצמבר 1948 ואילו האנדרטה נחנכה בדצמבר 1950 (כסלו תשי"א).
מונצחים באנדרטה גם חנן זלינגר שעל שמו נקראת שכונת תל חנן, חיים בן דור שעל שמו נקראת שכונת בן דור ועמוס גלילי שעל שמו נקראת שכונת גבעת עמוס, כולן שכונות בעיר נשר. זלינגר, בן-דור וגלילי נהרגו ב-1 בינואר 1948 בפעולת התגמול שנערכה לאחר הטבח שהתבצע בבתי הזיקוק, על ידי פורעים שהגיעו מהכפרים הערביים בלד א-שייח' וחוואסה. פעולת התגמול שנערכה בעקבות הטבח, התבצעה באמצעות ארבע פלוגות. שתיים מהן, פלוגה 13 של גדוד 21 מחטיבת כרמלי שהגיעה מיגור ופלוגה מהפלמ"ח, תקפו את בלד א-שייח', ואילו שתי הפלוגות הנוספות שהגיעו מאחוזה תקפו את חוואסה. בנוסף מונצחים באנדרטה 39 הנספים שנרצחו במהלך טבח בתי הזיקוק.
כחלק ממורשת הזיכרון של חללי נשר, העניקה מועצת נשר בשנת 1955 מלגה "לזכר חללי נשר" בסכום של 300 ל"י ל"סטודנט נזקק" מבני נשר הלומד בטכניון.
מחלקת המחקר של הרשות השופטת
מחלקת המחקר של הרשות השופטת היא גוף מחקר עצמאי של הרשות השופטת בישראל שמטרתו העמדת ידע מחקרי איכותי ומבוסס ומתן תשתית אינפורמטיבית ורעיונית לפעילות מערכת המשפט בישראל.
האנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל
סביבת האנדרטה
שטח הגבעה סביב האנדרטה היה חשוף. בט"ו בשבט שחל בפברואר 1949, שלושה חודשים לאחר הנחת אבן הפינה להקמת השכונה, ניטעו בשטח החשוף של הגבעה 30 עצי זית על ידי ההורים השכולים. בנטיעות השתתפו הורים ותלמידים משכונת נשר הוותיקה ומתל חנן, שלקחו אף הם חלק בנטיעות. סביב האנדרטה ובמורד הגבעה הוקם גן ציבורי. הגן נקרא על שמו של יצחק רוט, יושב ראש ועד שכונת נשר בשנים 1943–1950, כאחד ממייסדי שכונת גבעת נשר ב-1949, וכראש המועצה השני של נשר בשנים 1957–1972. לוח ההנצחה הראשון המציין את שם הגן נעלם עם השנים, ובשנת 2021 הונח לוח חדש המציין את שמו של הגן ליד המדרגות העולות מרחוב החלוצים לאנדרטה.
מחלקת המחקר של הרשות השופטת
מבנה ארגוני
מחלקת המחקר הוקמה בשנת 2010, ומקום מושבה בבית המשפט העליון. המחלקה הוקמה על ידי עו"ד ד"ר קרן וינשל מרגל, אשר פרסומיה ראו אור בכתבי עת אקדמיים ידועים (כגון JELS ו-PNAS). כיום עומדת בראש המחלקה ד"ר גלי אביב. החוקרים במחלקה הם בעלי השכלה במשפטים ובמדעי החברה.
פעילות המחלקה מתבצעת בפיקוח ובהנחיית ועדת היגוי הקובעת את יעדי המחקר, וממצאיה מוגשים לה לצורכי גיבוש מדיניות. בראש ועדת ההיגוי עומד נשיא בית המשפט העליון, ועל חבריה נמנים גם מנהל המכון להשתלמות שופטים (השופט בדימוס ד"ר שלמה לוין) ושופט בית המשפט המחוזי בירושלים (השופט ד"ר יגאל מרזל).