cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נס חיל האוויר המלכותי הניו זילנדי
נס חיל האוויר המלכותי הניו זילנדי הוא הדגל המשמש את חיל האוויר המלכותי הניו זילנדי ומונף באופן יום יומי בבסיסי החיל כמו גם על מטוסים אשר נושאים על סיפונם ראשי מדינות זרות, מושלים כללים של המדינות שהן ממלכות חבר העמים הבריטי, ראשי ממשלות, שרי קבינט או כל אישיות חשובה אחרת. הדגל נכנס לשימוש בשנת 1939.
עיצובו מתבסס על עיצובו של נס חיל האוויר המלכותי הבריטי. נס בריטי עם דגל הממלכה המאוחדת בקנטון, שדה בצבע כחול שמיים (כחול חיל אוויר) ורונדל משחית את השדה. בנס חיל האוויר הניו זילנדי משובצות האותיות NZ במרכז העיגול האדום.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה
המפלגה הסוציאל־דמוקרטית של גרמניה (בגרמנית: SPD - Sozialdemokratische Partei Deutschlands, מוכרת בראשי התיבות הנהגים "אֵס פֵּה דֵה") היא מפלגת השלטון בגרמניה, המפלגה הוותיקה ביותר בגרמניה הפעילה עדיין כיום, ואחת הגדולות והוותיקות בעולם. בשנת 2013 ציינה 150 שנה לייסודה, כשבשורותיה יותר מ-600,000 חברים. מפלגה זו היא הגדולה ביותר בגרמניה. שורשי המפלגה בתנועת העבודה הגרמנית, ובעבר נטתה יותר לאידאולוגיה הסוציאליסטית, והיא עדיין חברה באינטרנציונל הסוציאליסטי, כמו גם במפלגת הגג האירופית מפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
המפלגה שימשה בתחילת קיומה כקולה של תנועת הפועלים הגרמנית, ובימי הקיסרות הגרמנית הייתה לעיתים המפלגה החזקה ביותר ברייכסטאג, ויצרה מנגנון מסועף של "מדינה בתוך מדינה". לאחר התבוסה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה ב-1918 הייתה המפלגה בין מקימיה של רפובליקת ויימאר, כאשר איש המפלגה, פרידריך אברט, היה לנשיאה הראשון של הרפובליקה.
בימי הרייך השלישי נאסרה פעולתה, אך לאחר מלחמת העולם השנייה פעלה במערב גרמניה, בראשות אישים בולטים כווילי ברנדט והלמוט שמידט אשר שימשו במשרת הקנצלר. לאחר איחוד גרמניה היה גרהרד שרדר לקאנצלר הראשון מטעם המפלגה בגרמניה המאוחדת, אולם הוא איבד את משרתו בבחירות בשנת 2005.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 יצאה המפלגה בתוכנית הסוציאליסטית "מכונית לכל פועל" שמטרתה לשפר את תנאי הרווחה של האוכלוסייה הפחות מבוססת בגרמניה, ובזכותה זכתה בבחירות בהישג חסר תקדים אולם התוכנית לא יצאה לפועל מעולם.
תחת מנהיגותו של גרהרד שרדר אימצה המפלגה מספר מאפיינים ליברליים בעודה מחויבת לעקרונות הסוציאל־דמוקרטיה. בשנים 2005-2009 הייתה המפלגה שותפה בקואליציה עם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית, אשר בראשה עומדת הקאנצלרית המכהנת אנגלה מרקל. בשל תוצאתן הצמודה של הבחירות, ניתן היה לראות במפלגה חברה שוות כוח כמעט למפלגתה של מרקל בממשלת גרמניה.
בבחירות בשנת 2009 ספגה המפלגה מפלה קשה וזכתה ב-23% בלבד מקולות הבוחרים, מה שהביא אותה לתוצאה הנמוכה יותר בעידן הנוכחי. בבחירות שנערכו בספטמבר 2013, המפלגה התחזקה במעט, ואחריהן התנהל משא ומתן לגבי הצטרפותה לממשלתה של אנגלה מרקל. בתום משא ומתן ארוך ולא פשוט הצטרפה המפלגה הסוציאל־דמוקרטית (SPD) לקואליציה גדולה שנייה תחת הנהגתה של הקנצלרית אנגלה מרקל.
מבנה המפלגה
הגוף העליון של המפלגה הסוציאל־דמוקרטית הגרמנית הוא קונגרס המפלגה, המתכנס אחת לשנתיים. הנציגים המוסמכים להצביע בוועידות הפדרליות נבחרים בוועידות אזוריות ובנוסף לכך מוסמכים להצביע גם חברים בוועד הפועל הפדרלי של המפלגה. הוועד הפועל הפדרלי כולל את היושב ראש, חמשת סגניו, המזכיר הכללי, הגזבר וחברים אחרים. הוועד הפועל כולל 45 חברים מנהל את ענייניה השוטפים של המפלגה. הוא בוחר מתוכו נשיאות בת 13 חברים המשמשת כמועצת מנהלים.
מועצת המפלגה היא גוף רחב יותר בן 110 חברים, שעל הוועד הפועל להתייעץ עמו בעניינים חשובים.
למפלגה כיום כ-12,500 סניפים המאורגנים ב-350 תתי מחוזות ועשרים מחוזות, ומאגדים בתוכם כ-600,000 חברי מפלגה.
מטה המפלגה בברלין נקרא "בית וילי ברנדט" על שם הקאנצלר לשעבר, שהיה ממנהיגיה הבולטים של המפלגה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
מצע
המפלגה הסוציאל־דמוקרטית של גרמניה היא מפלגה מובילה במחנה הסוציאל-דמוקרטי העולמי מהיום שבו נוסדה. ראשית המפלגה בפועלם של פוליטיקאים והוגים כפרדיננד לסל ואדוארד ברנשטיין, אשר תמכו בסוציאליזם וראו את הדרך להגשמתו בשיתוף פעולה עם המדינה. לאחר מלחמת העולם השנייה ניסחה המפלגה מספר מצעים, כאשר האחרון שביניהם התקבל בברלין בשנת 1989 בעת שאיחוד גרמניה נראה כקרב והולך. ההתפתחויות, שאירעו מאז, נושאים כגלובליזציה והמלחמה העולמית נגד הטרור, יצרו צורך ביצירת מצע חדש, שעליו דנה ועידת המפלגה בשנת 2007.
כיום מגדירה עצמה המפלגה באתר האינטרנט שלה כמפלגה סוציאל־דמוקרטית, התומכת ב"סדר עולמי של שלום", "גלובליזציה הוגנת", "שגשוג ותעסוקה", "סולידריות בין גילאים בחברה הידידותית לילדים", "השתתפות חברתית לכל", "קידמה הוגנת", "ביטחון אל מול פני השינוי", ו"קונצנזוס חברתי חדש".
בפועל משקפות אמרות אלו מאבקים פנימיים בין אגפי המפלגה, כאשר מנהיג המפלגה עד לשנת 2006, גרהרד שרדר, הוביל את המפלגה בנתיב שנראה לאחדים נאו ליברלי וסוטה מעקרונות היסוד של המפלגה. ויכוח זה הוביל לפרישת פלג מן המפלגה ליצירת מפלגת די לינקה (Die Linke) בשנת 2005.
רקע
ההתפתחות הכלכלית של גרמניה באמצע המאה ה-19 הביאה, כבאנגליה ובארצות נוספות באירופה, להתפתחות התודעה העצמית של מעמד הפועלים. התנועות הסוציאליסטיות שדוכאו בכוח בשנות הארבעים, ובמהפכות 1848, סללו את הדרך לכוחות חדשים. המהפכנים הוותיקים כקרל מרקס ופרידריך אנגלס היו בגלות, אך מעמד הפועלים הגרמני נראה כבשל לארגון ולייצוג פוליטי. השפעתם של הגולים הייתה עקיפה, ובגרמניה עצמה קם מנהיג שארגן את התנועה, ואיחד את פועלי גרמניה באופן פוליטי, דבר ממנו נמנעה תנועת הפועלים מ-1848 ועד תחילת שנות השישים של המאה ה-19.
המפלגה מחשיבה את יום היווסדה כ-23 במאי 1863, עת התכנסו כ-600 נציגים בוועידה בלייפציג בראשותו של פרדיננד לסל, וייסדו מפלגה בשם "Allgemeiner Deutscher Arbeiterverein" ובראשי תיבות ADAV, שהייתה הארגון הפוליטי הראשון של תנועת העבודה הגרמנית, ואביה הקדמון של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
ב-1864 מת לסל, לאחר שהסתבך בדו-קרב על חסדיה של גבירה, אך התנועה המשיכה להתקדם. מספר החברים גדל מיום ייסוד המפלגה ועד למותו של לסל, מ-600 חברים ל-4,600. בניגוד לאחרים כקרל מרקס, ראה לסל את הדרך להשגת זכויות העובדים בהשתתפות פוליטית של הפועלים במבנה המדינה הקיים, ובשל כך ראה את השגת זכות הבחירה השווה לכל נפש כהישג הגדול אליו צריכה לשאוף תנועת הפועלים. לסל היה אחד מהגדולים שבאנשי תנועת העבודה הגרמנית, והתווה את הדרך לבאים אחריו. אף שהורה כי יורשו יהיה ברנהרד בקר, השתלט על התנועה יוהאן בפטיסט פון שוייצר, שהמשיך בקו שבו נקט לסל של שילוב תנועת הפועלים בפוליטיקה של האימפריה, ותמיכה באוטו פון ביסמרק ובמדינה הפרוסית. עיקר פעילותה של ה-ADAV היה בצפון גרמניה ובפרוסיה.
במקביל, בדרום, נוסדה בשנת 1869 "Sozialdemokratische Arbeiterpartei" (מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה - SDAP), בראשותם של אוגוסט בבל ווילהלם ליבקנכט, אביו של קרל ליבקנכט. במשך שנים מספר היו שתי התנועות יריבות, אך היעלמותו של שווייצר מהמפה הפוליטית ורדיפת שתי התנועות כאחת על ידי הממשל אפשרו את איחודן בגותה ב-22 במאי 1875. התנועה המאוחדת "מפלגת העבודה הסוציאליסטית של גרמניה", אימצה תוכנית הקרויה "תוכנית גותה", בה קראה לדמוקרטיזציה, והצהירה כי "מפלגת העבודה הסוציאליסטית של גרמניה מתכוונת להקים, בכל האמצעים החוקיים, קהילה חופשית וחברה סוציאליסטית, באמצעות שבירת מערכת השכר, השמדת כל צורה של ניצול, והסרת כל צורות אי השוויון הסוציאלי והפוליטי". התוכנית הייתה ברוחו של לסל, וספגה ביקורת נוקבת מאת קרל מרקס ופרידריך אנגלס.
האימפריה הגרמנית (1875–1918)
ב-1890 עם עלייתו של וילהלם השני לשלטון, התפטר ביסמרק, והתאפשר חידוש פעולת המפלגה. השליט החדש ביקש לשבות את לבו של מעמד הפועלים, ואף יזם חקיקה סוציאלית במקביל לכך שאפשר את פעולתה של המפלגה. לאחר מספר שנים ניחם על מעשיו, ובשנים 1894 ו-1899 ניסה להגביל את המפלגה כפי שעשה זאת ביסמרק, אך עתה היה כוחה של המפלגה כה רב, עד שהרייכסטאג דחה את הצעותיו של הקייזר.
המפלגה החדשה נערכה באופן ששימש דוגמה למפלגות אחרות בעולם. בשנת 1914 היו במפלגה מעל למיליון חברים, ופעולתה הייתה בשטח האיגוד המקצועי, וכן בתחום הפרלמנטרי. מבחינת הארגון לא היה דומה למפלגה זו במפלגות אחרות בגרמניה, או במפלגות פועלים אחרות בעולם. המפלגה לא הייתה רק בעלת מוסדות ארגוניים, אלא פיתחה חלופה אמיתית למוסדות המדינה, מתוך ראיית עולם הקוראת לשינויים. המפלגה פיתחה מוסדות חינוך, רווחה, פנאי ואמנות.
בשנת 1912 הייתה המפלגה למפלגה הגדולה ביותר ברייכסטאג, ולה 110 נציגים. אך עדיין לא הייתה המפלגה לשותפה בשלטון, שכן לרייכסטאג לא הייתה השפעה ישירה על הרכבת הממשלה. מנהיג המפלגה היה אוגוסט בבל. הטבלה שלהלן משקפת את עלייתה של המפלגה בתקופה זו:
הפילוג בשורות המפלגה בזמן מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה תמכו הסוציאל-דמוקרטים בתקציב המלחמה. על אף אמונתם של הוגים כז'ורס כי הפועלים משני הצדדים הלוחמים לא יאפשרו את המלחמה ההמונית הממשמשת ובאה, בפועל אפשרו הסוציאל-דמוקרטים במדינות הלוחמות, הן בגרמניה והן בצרפת לאחר רציחתו של ז'ורס, את קיומה של המלחמה, ויישרו קו עם מדיניות השלטון. עשרות שנים של עלייה הדרגתית ברמת החיים, והישגים סוציאליים ניכרים, הפכו את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה ממפלגה מהפכנית, למפלגה השואפת לרפורמות מתונות, ואף פונה אל חלקים מן הבורגנות.
מנהיגי המפלגה, פרידריך אברט ופיליפ שיידמן, ראו את המלחמה כמלחמת מגן שנכפתה על גרמניה כנגד רצונה. עמדה זו לא הייתה קלה לאלו שהחזיקו בה, ונראה כי הסוציאל-דמוקרטים נוקטים בה כנגד האינסטינקט הפוליטי שלהם. "אין זה קל לסוציאל-דמוקרטים", הכריז אברט ב-1916, "להגן על המעמד השליט בעת שאנו מגינים על מולדתנו. אנו איננו מרוצים מהתנאים הכלכליים, ועומדים באופוזיציה חריפה לתנאים הפוליטיים ברייך". עם כל זאת נותר אברט נאמן לממשלתו של הקייזר, עד ליומה האחרון.
ככל שהתקדמה המלחמה, כן גדל מספר המתנגדים לה בשורות המפלגה. ראשיהם היו אדוארד ברנשטיין, קרל קאוטסקי והוגו האזה.
ב-1917 התחולל משבר בשורות המפלגה כאשר אנשי השמאל, ובראשם ברנשטיין, קאוטסקי והאזה פרשו על מנת להקים את "המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הבלתי תלויה", אשר הביעה התנגדות להמשך המלחמה, ואף הצביעה כנגד התקציב. לאחר אירועי המהפכה הרוסית נוסד פלג נוסף, "הליגה הספרטקיסטית", בראשותם של רוזה לוקסמבורג וקרל ליבקנכט, שראה אפשרות להביא בגרמניה למהפכה בנוסח המהפכה שהתחוללה במזרח. קבוצה זו ייסדה לאחר מכן את המפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
מעבר הפוך אירע, באופן אירוני, כאשר הצטרף הפלג של הסוציאל-דמוקרטים במזרח גרמניה ב-1946 אל "צאצאי" הפורשים הספרטקיסטים, אנשי המפלגה הקומוניסטית הגרמנית, ליצירת מפלגה מאוחדת שהייתה מפלגת השלטון במזרח גרמניה עד להתפוגגות המדינה, היא ה-Sozialistische Einheitspartei Deutschlands, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
רפובליקת ויימאר (1918–1933)
השלטון ניתן לממשלה זמנית (שליחי העם - Volksbeauftragte), שבה היו חברים שלושה סוציאל-דמוקרטים ושלושה "בלתי תלויים". שלטון זה לא נקט בפעולות מהפכניות שהיה בהן כדי לשלול מעיקרו את השלטון הקודם. הפקידות הבכירה, המערכת המשפטית, ויחסי הקניין הבסיסיים במדינה הגרמנית החדשה נותרו על מכונם.
במהלך החודשים הבאים הוביל אברט את הממשלה החדשה, ואף השתמש בכוח כנגד המהפכנים משמאל, במיוחד כנגד "הרפובליקה הסובייטית" שקמה בבוואריה אחרי רציחתו של קורט אייזנר, וכנגד הספרטקיסטים, תנועה שמאלית קיצונית בהנהגת רוזה לוקסמבורג וקרל ליבקנכט אשר הובילה מהומות שיכולות היו להתפתח למרידה בחודש ינואר 1919. בדיכוי המהומות נעשה שימוש בחיילים, וכן באנשי המיליציות הימניות הקיצוניות פרייקור. דיכוי המהומות היה אכזרי, גרם להרוגים רבים, בהם לוקסמבורג וליבקנכט (כפי הנראה נרצחו על ידי אנשי הפרייקור).
לאחר הבחירות הראשונות לאספה הלאומית, שהתקיימו ב-19 בינואר 1919 יצאה המפלגה כשהיא החזקה ביותר, אך לא הייתה בעלת רוב, ונזקקה להקמת קואליציה עם המפלגות השמרניות. כך היה גם ברוב מדינותיה של גרמניה, שבהן הוקמה ממשלת קואליציה בראשות הסוציאל-דמוקרטים.
כאשר התכנסה המועצה המכוננת בווימאר בפברואר 1919, נבחר אברט לנשיא הראשון של הרפובליקה הגרמנית החדשה. למרות תמיכתו של אברט בדיכוי אלים של המהפכנים משמאל, הגנו העובדים הגרמנים על ממשלתו מניסיון ההפיכה הידוע בתור הפוטש של קאפ אותו יזמו גורמים ימנים בשנת 1920. הפועלים הכריזו על שביתה כללית והיא, בין היתר, שגרמה לכישלון הפוטש. לאחר השביתה שב אברט והשתמש בפרייקור אשר היו חלק מן הפוטש, וניסו למגר את ממשלתו, על מנת לדכא מהומות שמאליות ברחבי גרמניה. אברט המשיך לכהן כנשיא עד למותו בשנת 1925, אך מפלגתו עזבה את הקואליציה הממשלתית בהנהגת גוסטב שטרזמן בנובמבר 1923.
במהלך תקופת ויימאר היו המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והמפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD), אשר הוקמה על ידי חברים לשעבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ליריבות מרות, לא מעט בשל זכר האירועים בתחילת ימי הרפובליקה. בעוד שה-KPD נותרה באופוזיציה והתנגדה לשיטה הפרלמנטרית החדשה, הפכה ה-SPD לאחד מעמודי התווך של הרפובליקה, ועמדה בראש כמה מממשלותיה קצרות המועד. עמוד התווך של המפלגה, וגורם מייצב ברפובליקת ויימאר, היה שלטונם היציב רב השנים (1920–1932) של הסוציאל-דמוקרטים בפרוסיה.
הטבלה הבאה מראה את הישגי הסוציאל-דמוקרטים בבחירות לרייכסטאג במהלך רפובליקת ויימאר:
האתגר מצידם של הקומוניסטים העמיד את אנשי ה-SPD במצב קשה. המפלגה יכלה להפוך למפלגה רדיקלית, ובכך הייתה מחלישה את הקומוניסטים, אך מקטינה את שיעורי התמיכה בה מצד מעמד הביניים, או להישאר מפלגה מתונה, ולאבד תומכים מקרב מעמד הפועלים.
המשבר הכלכלי של שנת 1929 גרם לקרע בין הסוציאל-דמוקרטים ואנשי "מפלגת המרכז" ו"מפלגת העם", בעוד שהבחירות התכופות לפרלמנט הביאו לעליית כוחות קיצוניים, ובפרט אנשי המפלגה הנאצית, במערבולת מחריפה והולכת של אלימות פיזית ומילולית. בשנת 1928 הביא הישגם של הסוציאל-דמוקרטים לבחירתו של הקנצלר הסוציאל-דמוקרטי הרמן מילר, אך זה לא האריך ימים בתפקידו, והתפטר במרץ 1930.
ככל שהחריף המאבק בין הנצים ברפובליקה הגוססת, כך נראה כי פסיחתם של הסוציאל-דמוקרטים על שתי הסעיפים, וכישלונם ליצור חזית אחידה כנגד הנאצים עם הקומוניסטים או עם השמרנים, היו בין הגורמים לעלייתם של הנאצים. בתחילת 1932 תמכו הסוציאל-דמוקרטים במועמדותו של פאול פון הינדנבורג לנשיאות הרפובליקה לתקופת כהונה נוספת, על מנת לעצור את היטלר, אך המצב היה כבר כלאחר ייאוש.
קיץ 1932 הביא עמו קרבות רחוב בין קומוניסטים ונאצים, ובין סוציאליסטים ונאצים, ואנרכיה גוברת. אירוע חמור אירע ב-20 ביולי 1932 עת החליף הקאנצלר פרנץ פון פאפן את ממשלתה של פרוסיה בראשה עמד הסוציאליסט אוטו בראון, בממשל מטעמו כ"נציב הרייך". הסוציאליסטים ההמומים התנגדו לצעד זה ואף הגישו כנגדו עתירות לבתי המשפט, אך אלו לא סייעו בעדם. הסוציאליסטים נראו כמרותקים בעבותות המחויבות לקיום שלטון החוק והרפובליקה, בעוד שסביבם פעלו הנאצים והקומוניסטים, המחויבים להפלת הרפובליקה מבלי לבחול באמצעים, ואישים שמרנים כפרנץ פון פאפן וקורט פון שלייכר המחויבים אך לאינטרס האישי שלהם.
ב-30 בינואר 1933 הביאו תככי המנהיגים השמרנים לבחירתו של אדולף היטלר לקנצלר גרמניה. בבחירות החופשיות האחרונות שנערכו ב-5 במרץ 1933, לאחר עליית היטלר לשלטון, ולאחר שריפת הרייכסטאג, זכו הסוציאל-דמוקרטים ל-7,181,629 קולות (כ-18.25% מן הקולות) והיו המפלגה השנייה בגודלה. האיומים בטרור פוליטי, מסעי התעמולה הנאצים ואווירת ההפחדה הביאו לירידה של כ-70,000 קולות בלבד מאז הבחירות הקודמות. אך הישג זה לא אִפשר לסוציאל-דמוקרטים השפעה שתמנע את הפיכתה של גרמניה לדיקטטורה נאצית.
לאחר שרפת הרייכסטאג הציע היטלר את חוק ההסמכה שהעביר את סמכויותיו של הרייכסטאג לידי הקבינט, ולמעשה הפך את גרמניה מדמוקרטיה פרלמנטרית, ולו להלכה בלבד, לדיקטטורה נאצית. הסוציאל-דמרטים היו היחידים מבין חברי הבית שהתנגדו. רבים מבין חבריהם היו במעצר, כאשר עלה החוק להצבעה ב-27 במרץ 1933. מנהיגם של הסוציאל-דמוקרטים, אוטו ולס, נאם נאום חוצב להבות כנגד הדיקטטורה הנאצית, ובסיומו הצביעו כל 94 חברי הבית מן המפלגה (כאשר 26 מתוכם נעצרו ולא הגיעו להצבעה) כנגד החוק, והיו הסיעה היחידה אשר הצביעה כנגד החוק. הייתה זו שירת הברבור של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ברייך השלישי. סמוך לאחר מכן יצא ולס לגלות, בתחילה בחבל הסאר שהיה תחת שלטון חבר הלאומים ולאחר מכן בפראג. חברי הרייכסטאג מטעם המפלגה נעצרו, נרצחו או שיצאו לגלות. ב-14 ביולי 1933 נאסרה פעילותה של המפלגה.
התקופה הנאצית (1933–1945)
בהיות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית המפלגה היחידה ברייכסטאג שהתנגדה לחוק ההסמכה, ובהיותם קול בולט בתנועת ההתנגדות הגרמנית לנאציזם דאגו הנאצים לאסור על פעילות המפלגה זמן קצר לאחר עלייתם לשלטון. רבים מחברי המפלגה נעצרו, נרצחו או נשלחו למחנות ריכוז. מנהיג המפלגה אוטו ולס יצא אף הוא לגלות, ולאחר זמן מה הקים מרכז של המפלגה בפראג אשר דאג לקיים קשרים עם פעילי המפלגה בגרמניה, ליצור דו"חות תקופתיים על המתרחש בגרמניה, ולשמור על המבנה השלדי של המפלגה. פעילות זו נמשכה במהלך כל תקופת הרייך השלישי, אך לא היו לה תוצאות מעשיות כלשהן. ולס מת בגלות בשנת 1939.
בין 1936 ל-1939 נלחמו כמה מאנשי המפלגה במלחמת האזרחים בספרד לצד הרפובליקנים, במסגרת הבריגדות הבינלאומיות ובמסגרות נוספות, ולעיתים נלחמו כנגד בני עמם, הגרמנים, שסייעו לפשיסטים במסגרת "לגיון הקונדור".
לאחר כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי הנאצים בשנת 1938 עברה הנהגת המפלגה לפריז ולאחר כיבושה של זו על ידי הגרמנים, עקרה ללונדון. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הודיעה הנהגת המפלגה כי היא תומכת במטרתן של בעלות הברית, וכי את השלטון הנאצי יש להסיר בכוח.
במהלך המלחמה שמר שלד המפלגה על קיום במחתרת, אך לא בוצעו כמעט פעולות מעשיות של התנגדות למשטר. יוצאת דופן הייתה פעילותו של ד"ר יוליוס לבר, מראשי המפלגה, אשר היה פעיל בהתנגדות למשטרו של היטלר, וחבר ב"חוג קרייזאו", חוג רעיוני ששימש כבסיס אידאולוגי לקושרים כנגד היטלר, ואף חבר לאנשי קשר העשרים ביולי בניסיון לרצוח את היטלר ולהפיל את משטרו. למפלגה, כמפלגה, לא היה חלק משמעותי בניסיון זה.
לאחר המלחמה (1946–1998)
לאחר מלחמת העולם השנייה קמה המפלגה מחדש בכל אזורי הכיבוש בגרמניה. בגרמניה המערבית החלה המפלגה את דרכה באופוזיציה, ממועד הבחירות הראשונות ברפובליקה הפדרלית ב-1949 ועד לשנת 1966.
בגרמניה המזרחית אולצה המפלגה להתמזג עם המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, וליצור את מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה בשנת 1946. במהלך נפילת השלטון הקומוניסטי בשנת 1989 הוקמה מחדש המפלגה כמפלגה נפרדת, מחוץ לשורות מפלגת האיחוד, ולא כפלג שלה, ולאחר מכן התאחדה מחדש עם אחותה שבמערב, עם איחודה של גרמניה.
בשנת 1959 קיבלה המפלגה את "תוכנית גודסברג" שבה נטשה את העקרונות המרקסיסטים והדגישה תוכניות לרווחה חברתית. בתחילה התנגדה המפלגה לחימושה מחדש של גרמניה ולהצטרפותה לברית נאט"ו, בשנת 1955, והעדיפה כי המדינה תישאר נייטרלית, אך לאחר מכן ניהלה מדיניות שהביאה לקשרים חזקים עם המדינות המשתתפות בברית.
וילי ברנדט הוביל מדיניות שנקראה "המדיניות המזרחית" ("אוסטפוליטיק"), אשר ביקשה להפיג את המתיחות של המלחמה הקרה תחת הסיסמה "שינוי באמצעות התקרבות" וכן לפתוח בהדרגה את חומת ברלין.
ב-7 בדצמבר 1970 קיים ברנדט ביקור היסטורי בוורשה בירת פולין. ברנדט חתם בביקור על הסכם שיתוף פעולה, והכרה בגבול המערבי של פולין. צעד זה, שעורר בגרמניה פולמוס ואף התנגדות, הביא בין השאר לשיפור היחסים עם שאר מדינות הגוש המזרחי. הסכמים נוספים נחתמו עם ברית המועצות, צ'כוסלובקיה אליהם הצטרף גם "הסכם היסודות" עם מזרח גרמניה.
בבחירות שנערכו בשנת 1982 איבדה המפלגה את השלטון כאשר הלמוט קוהל, מנהיגה החזק של המפלגה הנוצרית דמוקרטית, זכה בארבע תקופות כהונה רצופות כקאנצלר. בשנת 1998 הפסיד קוהל בבחירות למועמד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית גרהרד שרדר.
ממשלתו של שרדר וקואליציית מרקל: 1998 ואילך
גרהרד שרדר הוביל את המפלגה בבחירות בשנת 1998 על בסיס מצע מתון, שהדגיש את הצורך בהקטנת האבטלה. לאחר הבחירות הפכה המפלגה למפלגה החזקה ביותר בבונדסטאג, ולה 40.9% מן הקולות. עיקר הצלחתה של המפלגה היה בערים הגדולות ובמרכזי התעשייה. רבים סבורים כי את הצלחתה הרבה ניתן לזקוף לתחושות האכזבה של הציבור הגרמני מתוצאות איחוד גרמניה ב-1990 ומחוסר הצלחתה של ממשלתו של קוהל לגשר על הפערים העמוקים בין המזרח והמערב. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בראשות שרדר הקימה קואליציה עם מפלגת הירוקים, ושרדר מונה לקאנצלר.
אל מול שרדר עמד כוח חשוב במפלגה, אוסקר לפונטיין, יושב ראש המפלגה, ויריב אפשרי במרוץ לכהונת הקאנצלר. לאחר הניצחון מונה לפונטיין לשר האוצר. במרץ 1999 החמירה היריבות בין שרדר ללפונטיין, ולפונטיין התפטר מכל משרותיו במפלגה ובממשלה. לפונטיין תירץ פעולה זו בכיוון הנאו ליברלי והאנטי סוציאלי אליו מוביל שרדר את המפלגה לדעתו. שרדר מעולם לא התבטא באשר ללפונטיין, ולקח על עצמו את משרתו כיושב ראש המפלגה.
בבחירות בשנת 2002 זכתה המפלגה ל-38.5% מן הקולות, ולניצחון דחוק על יריבתה, המפלגה הנוצרית דמוקרטית. שוב הוקמה קואליציה עם מפלגת הירוקים. הבחירות למוסדות האירופיים ב-2004 היוו כישלון מבחינת המפלגה.
מאז הקמתה של המפלגה במאה ה-19 חלקו אנשי השמאל על מטרותיה ומסירותה לרעיונות הסוציאליסטיים. אך הנהגתו של שרדר הובילה את המפלגה לכיוון הליברלי הרחק מעבר לכל קודמיו. שרדר קיצץ בהוצאות הממשלה ובתקציבי הרווחה, והיו שכינוהו ""der Genosse der Bosse" - "החבר של הבוסים" משחק מילים שבו המילה Genosse משמשת בכפל התפקידים שיש לה בלשון העברית, הן כ"חבר" המפלגה, והן כאיש אמונם של הבוסים - אנשי התעשייה וההון. במשך שנים ירד שיעור החברוּת במפלגה, ממיליון חברים בשנת 1976 ל-775,000 חברים בבחירות בשנת 1998, ובאוגוסט 2003 ירדה ל-663,000 חברים.
בינואר 2005 פרשו מספר חברים בולטים והקימו את מפלגת העבודה והצדק החברתי (WASG), אשר התנגדה למה שנראה לה כנטיות הנאו ליברליות של שרדר. לפונטיין הצטרף אף הוא למפלגה החדשה. לאחר מכן התאחדה המפלגה עם המפלגה הפוסט קומוניסטית המזרח גרמנית מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי (PDS) ליצירת מפלגת די לינקה (השמאל). התפתחויות אלו הביאו ללחץ על המפלגה לשפר את תדמיתה כמפלגת פועלים חברתית.
במאי 2005 נערכו בחירות לפרלמנט ולראשות ממשלת נורדריין-וסטפאליה, המדינה הגדולה בגרמניה (בה מתגוררים למעלה מחמישית מתושבי גרמניה). המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הובסה בבחירות, ובכך באה לקיצה תקופה בת 39 שנים של שלטון מפלגה זו בנורדריין-וסטפאליה. איבוד המעוז הגדול ביותר של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הביא את הקאנצלר, גרהרד שרדר, להכריז על הקדמת הבחירות הכלליות בגרמניה.
אל הבחירות הפדרליות בשנת 2005 התייצבה המפלגה כשהיא משוסעת, ובמצב בו הוטל ספק ביכולתה לזכות בבחירות אל מול המועמדת הפופולרית משורות הנוצרים דמוקרטים, אנגלה מרקל. למרות זאת, הייתה המפלגה להפתעת הבחירות, והפער בינה לבין הנוצרים דמוקרטים עמד על פחות מאחוז אחד. תוצאות הבחירות הביאו לכך שאף מפלגה משתי המפלגות הגדולות לא יכלה להקים בעצמה קואליציה, ולאחר משא ומתן ממושך הוסכם על הקמת "קואליציה גדולה" בראשותה של מרקל, כאשר מינטרפרינג מונה לסגן הקאנצלרית. שרדר פרש מן הפוליטיקה לעיסוקיו הפרטיים.
עקב מינויו של מינטפרינג לסגן הקאנצלרית פרש הלה מתפקידו כיושב ראש המפלגה. החליף אותו מתיאס פלאצק, ראש ממשלת ברנדנבורג ואחד הפוליטיקאים האהודים ביותר בגרמניה. פלאצק נבחר לתפקיד יו"ר המפלגה ברוב של 99.4%. הוא שירת בתפקיד זה פחות מחצי שנה; ב-10 באפריל 2006 פרש מתפקידו עקב אירוע עצבי אשר גרם לירידה משמעותית ביכולת השמיעה. פלאצק הסביר כי עקב מצב בריאותו הוא מעוניין להקדיש את מרצו לניהול ענייניה של ברנדנבורג בלבד. את פלאצק החליף קורט בק, המשמש גם כראש ממשלת ריינלנד-פפאלץ.
כיום, לאחר הסקרים שצפו תבוסה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית בבחירות לבונדסטאג בראשותו של מנהיג המפלגה, קורט בק, החליט בק להתפטר מתפקידו, ובכך שינה את סדרי ניהול המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שוב.
המפלגה החליטה להחזיר את סגן הקנצלרית לשעבר, פרנץ מינטפרינג, לתפקיד מנהיג המפלגה. לאחר שמינטפרינג לא הסכים להיות מועמד המפלגה למשרת הקנצלר מתוקף תפקידו, הוחלט על ידי מועצת המפלגה למנות את סגן הקנצלרית המכהן, שר החוץ פרנק ולטר שטיינמאייר, הפופולרי למועמד המפלגה למשרת הקנצלר. בבחירות שנערכו בספטמבר 2009 זכתה המפלגה במספר הקולות המועט ביותר במערכת בחירות כלשהי מאז מלחמת העולם השנייה, והשיגה 23.5% מן הקולות. בבחירות אלו נטה הבוחר הגרמני מחד, למפלגות המרכז-ימין בהנהגת מרקל, ומאידך חיזק בצורה משמעותית את מפלגת די לינקה, הנמצאת משמאל ל-SPD, דבר שהוביל לירידה במספר המצביעים למפלגה. לקראת הכניסה הרשמית לשנת הבחירות לבונדסטאג הגרמני שייערכו בין ספטמבר לאוקטובר 2013 - בחרה המפלגה בשר האוצר לשעבר, פיר שטיינבריק, כמועמד המפלגה למשרת הקנצלר. האחרון התמודד בבחירות מול הקנצלרית אנגלה מרקל.
עם סיום מערכת הבחירות לבונדסטאג והעובדה כי מפלגתה של אנגלה מרקל (CDU) זכתה במספר הצירים הרב ביותר, הזמינה הקנצלרית מרקל את ה-SPD למשא ומתן קואליציוני ארוך על אפשרות של הקמת קואליציה גדולה פעם נוספת. כמו כן התקיימו עם מפלגת הירוקים, אך זה היה בשביל כללי הפרוטוקול. בסיומו של המשא ומתן עליו הסכימו הצדדים ונחתם על ידי הקנצלרית מרקל, ראש ממשלת בוואריה זיהופר ויו"ר ה-SPD גבריאל - קיימה מפלגת ה-SPD משאל חברים לגבי שאלת ההצטרפות לממשלה החדשה של אנגלה מרקל. על פי התוצאות - כ-76% הצביעו בעד כניסה לקואליציה גדולה, ובכך בעצם נסללה הדרך להקמת ממשלה גדולה שנייה עם ה-SPD תחת הנהגתה של אנגלה מרקל. ה-SPD קיבלו את תפקיד סגן הקנצלרית לידי יו"ר המפלגה גבריאל ויו"ר סיעת ה-SPD בפרלמנט הגרמני, פרנק ולטר-שטיינמאייר, ישוב לעמדת שר החוץ הגרמני גם בקואליציה הגדולה הנוכחית.
במאי 2017 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה הצביעה בעד החלטת הבונדסטאג להגדיר את ה-BDS כאנטישמיות.
נשיאי גרמניה משורות המפלגה
על פי חוקת גרמניה: לאחר מלחמת העולם השנייה, על נשיא גרמניה להיות בלתי מפלגתי, ולפיכך אין לראותו כאיש המפלגה בתקופת כהונתו.
גייל סימון
גייל סימון (באנגלית: Gail Simone) היא כותבת ספרי קומיקס, הידועה בין השאר בחיבור חלק נרחב מסדרת ציפורי הטרף של DC קומיקס. בין עבודותיה הבולטות נמנים ספרי קומיקס של וונדר וומן, ששת הסודיים ו-Welcome to Tranquility.
ראשית הקריירה
סימון החלה את עבודתה בקומיקס כמבקרת של המדיום, במיוחד הקומיקס המיינסטרימי האמריקאי. בשנות התשעים המאוחרות היא כתבה בלוג ושמו "נשים במקררים", שביקר את נטייתה של תעשיית הקומיקס להתעלל בדמויות נשים בסיפורים השונים (כשהעלילה כללה אירועי אונס, רצח והפלות) רק כדי להניע או להצדיק את מעשיו של הגיבור הגברי של הסיפור. הצלחת הבלוג הביאה אותה לכתיבת טור שבועי באתר Comic Book Resources בשם You'll all be sorry! (אתם עוד תצטערו!), בו היא יצרה פרודיות קצרות כביקורת על ספרי קומיקס.
עבודותיה הראשונות ככותבת היו בעבור בונגו קומיקס, המותג בו מתפרסמים סיפורי הקומיקס של משפחת סימפסון. בין השנים 2000–2002 היא כתבה ואף איירה חלק מסיפורי בארט סימפסון. עבודתה כללה גם את תכנון רצועת הקומיקס השבועית של הסימפסונים בעיתוני יום ראשון.
עבודותיה הבולטות
לאחר עבודותיה בעבור מותג הסימפסונים, החלה סימון כותבת בעבור מארוול קומיקס במאי 2002, תחת מותגי דדפול וסוכן אקס. בעקבות חילוקי דעות עם עורך סדרת דדפול, פרשה סימון ממארוול וערקה לשורות חברת DC קומיקס המתחרה באוגוסט 2003. החוברת הראשונה שכתבה בעבור DC הייתה חוברת 56 של ציפורי הטרף, שעסקה בקבוצת גיבורות על העובדות בגות'אם סיטי. פרט לעבודתה ככותבת הראשית של ציפורי הטרף, עבדה סימון גם במותג אקשן קומיקס.
בשנת 2005 כתבה סימון את נבלים התאחדו - מיני-סדרה שהייתה חלק מאירועי המשבר האינסופי ביקום DC. הצלחתה של המיני-סדרה, בה חידשה סימון את דמותו של קאטמן (איש החתול), גררה את חידושה של סדרת ששת המרושעים העוסקת בקבוצת שישה נבלי-על במשימותיהם כשכירי חרב.
בשנת 2007 גייל סימון השתתפה בכתיבת סדרת הקומיקס Welcome to Tranquility (ברוכים הבאים לשלווה), הסוקרת את חייהם של נבלי-על וגיבורי-על לאחר פרישתם וכניסתם לגיל הזהב. הצלחת החוברת (שהדמות הראשית בה זכתה לפרס גליף) גררה כרך שני ב-2008 ולאחר מכן חוברת נוספת בשנת 2011.
בין השנים 2007–2009 כתבה סימון את עלילות וונדר וומן, ובכך הייתה האישה הרביעית לכתוב את המותג, והראשונה להיות כותבת ראשית. בשנת 2011 החלה לכתוב את הרצת פיירסטורם בשיתוף עם אית'ן ואן סקייבר ממנה עזבה לאחר 6 חוברות ואת הרצת באטגירל הרביעית.
עבודותיה מחוץ לקומיקס
סימון כתבה מספר תסריטים לסדרות טלוויזיה, רובן נוגעות למותגי הקומיקס בהן עסקה. בין השאר, כתבה פרק בסדרת האנימציה באטמן: האמיצים והנועזים בשנת 2010, התוותה את קו העלילה הראשי לסרט האנימציה "וונדר וומן" בשנת 2009, ואת הפרק "פגישה זוגית" של הסדרה ליגת הצדק ללא גבולות בשנת 2005.
פרסים
גייל סימון הייתה מועמדת לפרס הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה עקב שיבוץ חוזר ונשנה של דמויות להט"ב בעלילות הקומיקס שכתבה. בין הדמויות נכללים קראוטה בציפורי הטרף וסקנדל סוואג' בשישייה הסודית.
דמותה של תומאסינה, הבלשית האפריקנית אמריקנית מ-Welcome to Tranquility, זכתה בפרס גליף (פרס המוענק לקומיקס שנכתב על ידי או על אודות אנשים בעלי גיוון אתני) לדמות הנשית הטובה ביותר בשנת 2007.
לואיז לבה
לואיז לבה (בצרפתית: Louise Labé; סביבות 1524 – 25 באפריל 1566) הייתה משוררת צרפתייה.
ביוגרפיה
לבה נולדה בעיר ליון בצרפת לאב שהיה יצרן חבלים עשיר. היא נתייתמה מאמה בעודה ילדה, ואביה דאג לחינוכה. למדה יוונית, לטינית, איטלקית וספרדית, וניגנה היטב בקיתרה. אחיה לימד אותה סייף ורכיבה על סוסים. אחרי שנישאה ליצרן חבלים (שהיה מבוגר ממנה בשלושים שנים), קיימה בביתה חוג ספרותי וכתבה שירי אהבה בחרוזים, שהיו מן הראשונים שנכתבו בשפה הצרפתית. שירים אלה ביטאו את אהבתה לאוליבייה מאני, שהיה ידידו של המשורר פייר דה רונסאר. היא כתבה בתקופה שבה קיבלה השירה הצרפתית בסיס תאורטי בהשפעת חיבורו של ז'ואקן די בלה "סנגוריה על השפה הצרפתית" (1549). לבה הכירה היטב את השירה הקלאסית של רומא העתיקה, ובמיוחד את זו של אובידיוס, וכמו כן את שירתו של פרנצ'סקו פטרארקה האיטלקי.
לאה פדידה
לאה פדידה בן-שיטרית (נולדה ב-6 בספטמבר 1968) היא חברת כנסת לשעבר מטעם מפלגת העבודה ובעבר בכירה בקרן הקיימת לישראל ושימשה כמשנה לראש עיריית יקנעם עילית.
לואיז לבה
ביוגרפיה
ב-1555 יצא לאור בליון קובץ "יצירותיה של לואיז לבה" שכלל: "ויכוח על השיגעון ועל האהבה", שלושה שירי קינה, ועשרים וארבע סונטות שהביעו לראשונה בשפה הצרפתית את אהבתה של אישה. קובץ זה של יצירותיה זכה להצלחה מיידית, והופיע בשלוש הוצאות נוספות ב-1556, אך גם הותקף בביקורת עוינת שטענה כי שיריה פוגעים במוסר המקובל.
לאה פדידה
ביוגרפיה
פדידה נולדה בחיפה לאם שהייתה עולה חדשה מרומניה ולאב שעלה לישראל ממרוקו. היא גדלה בשכונת נוה פז ברחוב חטיבת כרמלי בעיר והייתה חברה בתנועת הנוער בית"ר. את שירותה בצה"ל עשתה כמדריכת נוער בגדנ"ע. ב-1990 עברה להתגורר ביקנעם עלית. היא בעלת תואר ראשון במדעי החברה והרוח מהאוניברסיטה הפתוחה ותואר שני בהצטיינות יתרה במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב.
לואיז לבה
ביוגרפיה
ב-1560, אחרי מות בעלה, פרשה לואיז לבה לאחוזתה הכפרית, נדבקה במגפה ונפטרה שם ב-1566. לפני מותה השאירה צוואה שבה חילקה לעניים את רוב רכושה.
שירים שלה תורגמו לגרמנית על ידי ריינר מריה רילקה ולהולנדית על ידי פיטר קורנליס באוטנס.
לאה פדידה
ביוגרפיה
ב-1988 החלה לעבוד בקק"ל כמדריכת טיולים. בהמשך, מונתה למנהלת תחום חינוך במרחב הצפון של הקרן, מנהלת במדור קהילה ויער במרחב צפון, ומרכזת פרויקטים ארציים. בדצמבר 2016 מונתה לדוברת הקרן קיימת לישראל. ב-2017 קודמה לתפקיד חדש במסגרת עבודתה בארגון ומונתה לניהול אגף קשרי ציבור וקהילה ויו"ר מינהלת שנת ה-115 של הקרן. באופן זה, למעשה, הקרן הקיימת שימשה מקום עבודתה היחיד בשכר, מאז השתחררה מהצבא ועד לכניסתה לכנסת.
ב-1999 נבחרה למועצת יקנעם עלית, בסיעתו של סימון אלפסי. במסגרת התפקיד הובילה ועדות שונות: ועדת החינוך, הוועדה לתכנון ובניה, הוועדה לקידום מעמד האישה והוועדה לאיכות הסביבה. כיהנה בהתנדבות כמשנה לראש העיר, יושבת ראש דירקטוריון רשת המרכזים הקהילתיים של יקנעם, יושבת ראש מועצת הנשים העירונית, ודירקטורית בחברה הכלכלית של יקנעם. בנוסף הייתה בין היוזמים להקמת היחידה לקידום והעצמת נשים ביקנעם ובאזור העמקים "פורום נשות העסקים", ועמדה בראש היחידה. כחברת מועצה יזמה תוכנית להתאמת שעות פעילות הצהרונים במועצה לבין שעות העבודה במשק ונמנתה עם יוזמי הקמתה של שלוחת האוניברסיטה הפתוחה ביקנעם.
עומדת בראש אגף החברות של מפלגת העבודה והייתה ב-2007 ממקימות חוג חברות המפלגה "עת נשים". בנוסף כיהנה כחברת הנהלה ודירקטוריון בגופים ציבוריים שונים: עמותת כ"ן, ועדת היגוי ארצית לזכויות אזרחים ותיקים, מרכז השלטון המקומי ודירקטורית קרן ברל כצנלסון. ביולי 2017 נבחרה לכהן כחברה בבית נבחרי ההסתדרות כנציגת סיעת העבודה. משמשת כראש אגף נשים במפלגת העבודה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 התמודדה בפריימריז ונבחרה במקום ה-32 ברשימת העבודה לכנסת. היא קודמה למקום ה-31 בשל התפטרותו של עמיר פרץ מן הרשימה, אולם לא נכנסה לכנסת. בפריימריז במפלגת העבודה שנערכו לקראת הבחירות לכנסת העשרים ב-2014, הגיעה פדידה למקום ה-27 ברשימת המחנה הציוני. וגם בפעם זו, לא נכנסה לכנסת בהיבחרה.
ב-4 באוקטובר 2017 התפטר אראל מרגלית מחברותו בכנסת. יומיים לאחר מכן החלה פדידה את כהונתה כחברת כנסת.
בבחירות לכנסת ה-21 שובצה במקום ה-19 ברשימת העבודה ולא נכנסה לכנסת.
לקראת בחירות המוניציפליות של 2023, הודיע ראש העיר הותיק של יקנעם, סימון אלפסי, שאינו מתמודד שוב ופדידה הודיעה על ריצה לראשות העיר מטעם מפלגת העבודה, במסגרת הסיעה של אלפסי. בהמשך הודיעה גם מפלגת הליכוד על התמיכה בפדידה, על אף שאינה חברה בה.
מדף הקרח רוס
מדף הקרח רוס (באנגלית: Ross Ice Shelf) הוא מדף הקרח הגדול ביותר באנטארקטיקה. שטחו של המדף 487,000 קילומטר רבוע, ואורכו 800 קילומטר (שטחו גדול משטח צרפת).
עובי המדף כמה מאות מטרים, ואורך חזית הקרח הפונה אל האוקיינוס הדרומי כ-600 קילומטר. גובה מדף הקרח מעל פני הים הוא בין 15 ל-50 מטרים, אולם 90% מהקרח המרכיב את המדף נמצא מתחת לפני הים.
מרבית שטח מדף הקרח מהווה חלק משטח חסות רוס המהווה (על פי הכרזתה) חלק מניו זילנד. מרבית מדינות העולם אינן מכירות בתביעת ריבונות זו.
המדף קרוי על שם רב החובל ג'יימס קלארק רוס אשר גילה אותו ב-28 בינואר 1841. רוס מיפה את חזית המדף.
ממדף הקרח רוס ניתק קרחון B-15 שהוא הקרחון הימי הגדול ביותר שתועד. שטחו המקורי היה כ-11,000 קמ"ר, יותר ממחצית שטחה של ישראל. הקרחון ניתק במרץ 2000 ונשבר לאחר מכן למספר קרחוני משנה שהגדול בהם היה קרחון B-15A בשטח 3,100 קמ"ר.
What's Another Year
What's Another Year הוא סינגל מאת הזמר האירי ג'וני לוגן. השיר יצא באפריל 1980 וזכה באירוויזיון באותה שנה. השיר הוא הניצחון הראשון של לוגן באירוויזיון (השני היה באירוויזיון 1987, דבר אשר הופך אותו לאמן היחיד אשר ניצח פעמיים באירוויזיון) והשני מתוך שבעה ניצחונות של אירלנד באירוויזיון.
השיר נכתב על ידי שי הילי וסגנונו הוא בלדה אשר משלב בתוכו גם נגינת סקסופון. השיר מושר מנקודת מבט של אדם אשר חווה אהבה נכזבת, ומחכה שאהובתו תשיב לו אהבה. בפועל השיר נכתב על ידי הילי על התמודדות אביו עם פטירת אמו.
השיר קיבל 143 נקודות בסיום התחרות, דבר אשר הקנה לו את המקום הראשון.
לאחר ההכרזה על השיר הזוכה, היה לוגן נרגש מידי, ולא הצליח להגיע לתווים הגבוהים בסופו של השיר. במקום לשיר, צעק לוגן "אני אוהב אותך אירלנד!", הכרזה שהוא חזר עליה בניצחונו השני באירוויזיון 7 שנים מאוחר יותר.
השיר היה ללהיט גדול ברחבי אירופה בכלל ובממלכה המאוחדת בפרט, כאשר הוא שהה שבועיים ברצף במקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי במהלך חודש מאי 1980.
F
F היא האות השישית באלפבית הלטיני, נהגית כפ|פ"א רפויה, כלומר עיצור שפתי-שיני, חוכך, אטום (/IPA: /f).
האטרוסקים היו אלה שהמציאו את הדיגרף הזה; F עצמה סימלה את /w/ בשפה האטרוסקית כמו ביוונית (שם האות F, אשר נקראה דיגמא ביוונית, נעלמה בעקבות היעלמותה של ההברה /w/ מהשפה). מקורה של F הוא באות השמית וו (wâw) אשר גם ייצגה /w/ ובמקור ייצגה כנראה וו או אלה.
ייצוגים נוספים של האות F
באלפבית פונטי מיוצגת האות על ידי המילה "פוקסטרוט" (Foxtrot).
ב-ASCII מיוצגת האות על ידי 70 (F) ו-102 (f).
משמעויות של האות
בהקשרים מסוימים, F יכולה לסמל:
The Slumdon Bridge
The Slumdon Bridge (בעברית: גשר סלומדון) הוא מיני אלבום משותף של הזמר-יוצר הבריטי אד שירן, והראפר האמריקאי ילאוולף. הוא פורסם ב-14 בפברואר 2012 להורדה דיגיטלית בחינם בממלכה המאוחדת. הרצועה השנייה של המיני אלבום, "(You Don't Know (For Fuck's Sake", פורסמה להורדה בחינם דרך דף הטוויטר של שירן ובעוד אתרי אינטרנט רבים אחרים, וכן יצאה ב-24 בינואר כסינגל מוביל.
טרם יציאת האלבום, פורסם טריילר לפרויקט אשר הציג את שני האמנים באולפן הקלטת המיני אלבום. הוא פורסם בארצות הברית ב-24 באפריל 2012 באמצעות האייטונס תחת חסותה של חברת ההקלטות אינטרסקופ רקורדס.
מיליון רסיסים קטנים
מיליון רסיסים קטנים הוא ספר אוטוביוגרפי לכאורה מאת הסופר ג'יימס פריי. הספר הפך לרב-מכר בארצות הברית, ובהמשך נודע בשל סערה תקשורתית סביב גילויים של תחקירנים כי חלק מהפרטים בו בדויים.
הספר מספר על קורותיו של ג'יימס פריי, שבגיל 23 נכנס למוסד גמילה אחרי שהתמכר לאלכוהול וסמים קשים. הספר יצא לאור בשנת 2003 במהדורה הראשונה ובשנת 2006 במהדורה שנייה בתוספת הערת המחבר בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן. מיליון רסיסים קטנים פורסם לראשונה בזכות תוכניתה של אופרה וינפרי.
גילוי התרמית
בסוף 2005 אתר האינטרנט סמוקינג גאן נתבקש על ידי אחד מגולשיו לפרסם את פספורט הכלא של פריי, אך המשימה של תחקירני האתר הפכה קשה במיוחד כשהסתבר כי פריי מעולם לא ישב בכלא. בספרו טוען פריי כי ישב בכלא במשך 87 ימים, כאשר למעשה בילה רק מספר שעות בחדר ההמתנה של בית מעצר, לאחר שנמצא נוהג בשכרות; הוא שוחרר בערבות על ידי חבר.
עוד הסתבר כי מסכת ההתנגשויות האלימה שלו עם אנשי חוק הייתה פרי דמיונו, כמו גם התיאור הגרפי המצמרר של טיפול שורש שהתבצע כביכול בשיניו הקדמיות ללא הרדמה. פריי טען כי רופא השיניים אמר לו כי סמים מכל סוג שהוא אסורים על משתמשים בגמילה ולכן אין באפשרותו לתת לו הרדמה כללית או מקומית, ואף קשר אותו ברצועות פלסטיק לכיסא המטופל כדי שלא ישתולל בזמן הטיפול הקשה. עם זאת, מנהל מרכז הגמילה הכחיש בשידור כי נעשות פרוצדורות רפואיות במטופלי מרכזי הגמילה בלא הרדמה.
לאחר שהתגלתה התרמית רואיין ג'יימס פריי בתוכניתה של אופרה וינפרי, והודה ששיקר לקוראיו. הוצאת הספרים רנדום האוס עצרו מיד את הוצאת הספר וחידשו את ההוצאה רק לאחר הוספה של הערת המחבר, בה כותב פריי בין היתר כי הספר נכתב מזיכרונו ויש רופאים הטוענים כי ייתכן וזיכרונו פגום. כמו כן הוסיף כי הוא "מתנצל מעומק הלב" בפני הקוראים שהתאכזבו משינוי הפרטים בסיפור. בנוסף להערת המחבר, הודפס הספר כאשר בכריכתו נכתב "מבוסס על סיפור אמיתי", בניגוד ל"סיפור אמיתי" שנכתב בהוצאה הראשונה.
מלון ארטס
מלון ארטס (בקטלאנית וספרדית: Hotel Arts) הוא גורד שחקים על חופה של ברצלונה בקטלוניה שבספרד. המלון נמצא תחת חברת ריץ קרלטון ובו 483 חדרים.
המבנה ועיצובו
המלון נישא לגובה של 154 מטר ובו 44 קומות, קרי הוא הבניין הגבוה בברצלונה ביחד עם "טורה מאפר".
הבנייה הסתיימה בשנת 1994 ומתוכן בסגנון ההיי טק על ידי האדריכלים סקידמור, Owings & Merrill עם אדריכל קולומביאני בשם ברוס גרהם כשותף אחראי. צוות העיצוב הובל על ידי האדריכל מיגל רואנו, עם ד"ר אגוסטי אבויל.
המלון עבר שיפוץ מלא ב -2006, הכלל התקנת טכנולוגיה חדשה, שדרוג החדרים וחדרי האמבטיה לחללים מודרניים ומפוארים. המלון נמצא על חוף הים התיכון ובחופו של המלון נמצא פסל של דג זהב שהוכן על ידי פרנק גרי לכבוד אולימפיאדת 1992.
בניגוד להנחה הרווחת המלון לא נבנה כדי לשרת את האולימפיאדה, אם כי בנייתו הייתה חלק מהשינויים הגדולים שעברו על ידי העירייה כדי להכין את המשחקים.
צרצור
צִרְצוּר (באנגלית: stridulation) היא הפעולה של הפקת צליל על ידי שפשוף חלקי גוף מסוימים זה בזה. התנהגות זו מזוהה בעיקר עם חרקים, אך ידועים בעלי חיים אחרים המסוגלים לצרצר, כגון מספר מינים של דגים, נחשים וגם עכבישים. מנגנון הצרצור לרוב מורכב ממַגְרֵד (plectrum) – מבנה דמוי שפה, רכס או גושים הנע על משטח מחורץ או בעל רכסים (stridulitrum). פעולה זו גורמת למגרד לרטוט, בדומה לרטט מחט הפטיפון כשהיא נעה על פני תקליט. לעיתים המבנה הפוך וה-stridulitrum רוטט ומשמיע את הצליל או שהמגרד נייח וה-stridulitrum נע עליו.
קיימות שיטות נוספות להשמעת קולות צרצור כגון תריסית ירוקה אשר מרעידה את לוחות הבטן בעזרת השרירים וכך מתקשרת עם תריסיות ירוקות אחרות שנמצאות על ענפים אחרים. מכיוון שלא מדובר בחיכוך של איבר באיבר, שיטה זו לא מוגדרת בספרות המדעית כ-stridulation.
מנולה מרכוס
מנולה מרכוס (ברומנית: Manole Marcus; 8 בינואר 1928 - 12 באוקטובר 1994) היה במאי קולנוע יהודי רומני, שביים עשרים וארבעה סרטים.
מרכוס הוא בוגר האוניברסיטה הלאומית לאומנות התיאטרון והקולנוע בבוקרשט. בשנות החמישים של המאה העשרים, כשברומניה נדרשה יצירה בסגנון פרולטקולט, מרכוס הפיק מספר קומדיות. מהמחצית השנייה של שנות השישים של המאה העשרים עולה רמת הסרטים המופקים על ידו.
למרכוס היה בן אחד, מרטין, שנולד ב-1955 ועלה לישראל ב-1977.
וולפגנג קטרלה
וולפגנג קטרלה (בגרמנית: Wolfgang Ketterle; נולד ב-21 באוקטובר 1957) הוא פיזיקאי גרמני ופרופסור לפיזיקה ב-MIT (המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס). זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 2001, עם אריק קורנל וקרל ויימן על הוכחת עיבוי בוז-איינשטיין. עוסק במחקר בפיזיקה אטומית. כיום מוביל קבוצת מחקר ב-MIT עם פרופ' דייב פריצ'רד.
ילדות ונעורים
וולפגנג קטרלה נולד בהיידלברג הנמצאת במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה. כשהיה בן שלוש, עברה משפחתו לעיירה (כיום עיר) אפלהיים (Eppelheim) השוכנת ליד היידלברג. לקטרלה שני אחים, אח בשם גונתר הקטן ממנו בשנה ואחות בשם מוניקה הקטנה ממנו בשלוש שנים וחצי. בילדותו, קטרלה התחנך בבתי ספר יסודיים בהיידלברג ובאפלהיים. קטרלה נחשף לטכנולוגיה, אלקטרוניקה וכימיה מגיל צעיר. קטרלה למד בבית הספר התיכון בונסן גימנסיום (Bunsen-Gymnasium) בהיידלברג, שם השתתף במסלול המדעי-מתמטי. בצעירותו, התאמן קטרלה במספר סוגי ספורט ואף הרחיב את חלקם לכדי השתתפות במרתונים ובמרוצי אופניים בגיל מאוחר יותר.
לפני תחילת לימודיו באוניברסיטה של היידלברג, קטרלה קיבל מלגת הצטיינות מיוחדת מקרן גרמנית שהעניקה לו גם תוכנית לימודי קיץ שהתקיימו באיטליה.
אוניברסיטה
וולפגנג קטרלה החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטה של היידלברג בשנת 1976. לאחר שנתיים, כאשר עבר את מבחן הביניים, הוא עבר ללמוד באוניברסיטה הטכנולוגית במינכן. בסיום לימודי התואר שלו, בשנת 1982, קטרלה כתב תזה במהלך שנה, בנושא רלקסציה של ספין בחומרים לא מסודרים, תחת השגחתו של פרופ' וולפגנג גוטזה.
לאחר כתיבת התזה, החל את הדוקטורט שלו בנושא חקירת עקבות של מוליכים למחצה באמצעות שימוש בלייזר ספקטרוסקופי. הפרויקט הזה פוקח על ידי פרופ' הרברט וולטר וד"ר הרטמוט פיגר במכון מקס-פלאנק לאופטיקה קוונטית בגרצ'ינג.
לאחר שנת עבודה, קטרלה שינה את נושא מחקרו. הוא המשיך באותה מעבדה אך הפעם התמקד בספקטרוסקופיה מולקולרית. במסגרת מחקר זה צוות המעבדה יצר מולקולות נייטרליות מעוררות על ידי העברת מטען לקבוצת יונים. בעזרת שיטה זו, קיבלו את ספקטרום הקרינה של מימן תלת-אטומי.
בשנת 1990 עבר קטרלה עם משפחתו לארצות הברית, שם הצטרף לקבוצה של דייב פריצ'רד בMIT. בשנת 1993, הצטרף קטרלה לפקולטה לפיזיקה בMIT, כעוזר לפרופסור לפיזיקה. בשנת 1997, קטרלה קיבל מעמד פרופסור.
פרס נובל
בשנת 1995, ארבעה חודשים לאחר הניסוי שביצעו אריק קורנל וקרל ויימן שהוכיח את התאוריה המתמטית של עיבוי בוז-איינשטיין, יצר קטרלה בתנאי מעבדה גז מנוון: נתרן-23, באותה שיטה תאורטית. בשנת 1997 היה הראשון שהשתמש בלייזר אטום. על ההישגים האלו קיבל קטרלה פרס נובל לפיזיקה בשנת 2001 (יחד עם אריק קורנל וקארל ויימן).
פרסים ואותות כבוד
יתר על כן, קטרלה מכהן בחבר הנאמנים של המרכז למצוינות בחינוך (CEE) ואקדמיות נוספות למדע.
קרנרבון
קרנרבון (באנגלית: Carnarvon) היא עיירת חוף במדינת אוסטרליה המערבית שבאוסטרליה. העיר שוכנת במרחק 900 ק"מ מצפון לבירת המדינה פרת', על שפך נהר גאסקויין (Gascoyne) לחוף האוקיינוס ההודי. מדרום לעיירה משתרע מפרץ הכרישים שהוא אתר מורשת עולמית ושונית נינגלו, גם כן אתר מורשת עולמית, משתרעת מצפון לעיירה. אוכלוסיית העיירה מנתה 4559 תושבים במפקד 2011. קרנרבון נוסדה בשנת 1883 כנמל וכמרכז אספקה לאזור הסובב אותה. העיירה נקראה על שם הנרי הרברט (Henry Herbert), הרוזן מקרנרבון, לשעבר שר המושבות בממשלת בריטניה.
ענפי הכלכלה העיקריים של העיירה הם: במהלך שנות השישים של המאה העשרים הציבה נאס"א תחנת מעקב ליד העיירה כדי לתת תמיכה לתוכנית אפולו ולתוכנית ג'מיני. התחנה נסגרה באמצע שנות השבעים ורק היסודות של מתקני התחנה שרדו. בשנות השבעים בנתה תחנת רדיו אוסטרליה במקום משדר בגלים קצרים ששידר לאירופה ולאסיה.
קוואזולו-נטאל
קוואזולו-נטאל (באנגלית: KwaZulu-Natal) היא אחת מתשע פרובינציות דרום אפריקה. בירת הפרובינציה היא פיטרמריצבורג. העיר הגדולה ביותר היא דרבן.
הפרובינציה שוכנת במזרחה של דרום אפריקה, וגובלת מצפון במפומלנגה, בממלכת אֶסְוָואטיני ובמוזמביק, ממזרח באוקיינוס ההודי, מדרום בכף המזרחי וממערב במדינה החופשית ובלסוטו.
ג'קי וילסון
ג'ק לירוי "ג'קי" וילסון ג'וניור (אנגלי: Jack Leroy "Jackie" Wilson, Jr.; 9 ביוני 1934 - 21 בינואר 1984) היה זמר אפרו-אמריקאי. היה אחד מחלוצי המעבר ממוזיקת הרית'ם אנד בלוז למוזיקת הנשמה בארצות הברית. התפרסם בתחילת הקריירה שלו כחבר בלהקת הרית'ם אנד סול - הדומינוז וב-1957 החל בקריירה כסולן. הקליט מעל ל-50 להיטים במגוון סגנונות שכללו: רית'ם אנד בלוז, פופ, מוזיקת נשמה, דו-וופ ומוזיקה קלה. בעת קונצרט צדקה שנערך ב-1975, התמוטט והידרדר למצב תרדמת שנמשכה עד מותו ב-1984. בתקופה בה פעל היה אחד מאמני מוזיקת הנשמה המשפיעים ביותר.
קוואזולו-נטאל
גאוגרפיה
שטח המחוז הוא 94,361 קמ"ר.
ג'קי וילסון
וילסון, שטיפח בלורית גבוהה, נהג להתנועע כרקדן בעת הופעותיו. תנועותיו הקלילות והמהוקצעות וההתרגשות הניכרת שהביע קולו, היקנו לו את הכינוי "Mr. Excitement" ("מר התרגשות") שדבק בו במשך כל הקריירה שלו. סגנון הופעתו השפיע על זמרים רבים, ביניהם גם מייקל ג'קסון.
קוואזולו-נטאל
היסטוריה
בשנת 2022 התרחשו באזור שיטפונות משמעותיות.
ג'קי וילסון
נעורים ותחילת הקריירה
וילסון, בן יחיד להוריו ג'ק ואליזה מיי, גדל בשכונת היילנד פארק שבדטרויט וכבר בנעוריו הסתבך עם החוק. הוא הצטרף לכנופיית רחוב, ובעת שנשר מבית הספר, בגיל 15, כבר נשלח פעמיים למאסר כעבריין צעיר. בתקופת מאסרו השנייה גילה את ספורט האיגרוף והחל להתמודד בקרבות איגרוף באזור דטרויט וזכה בליגת כפפות הזהב של דטרויט בגיל 16. לאחר שנישא והפך בגיל 17 לאב, המיר את כפפות האיגרוף בשירה והקים להקה שכללה את בן דודו, לוי סטאבס (שהפך מאוחר יותר לחבר בארבע הפסגות). הוא נתגלה על ידי מגלה הכישרונות ג'וני אוטיס, שלקח אותו תחת חסותו, והחתים אותו כחלק מהרכב שנקרא ה-"Thrillers" (אותו הרכב הפך לאחר מכן ל-"Royals" ול-"Midnighters" אולם לווילסון לא היה חלק בהרכבים המצליחים הללו). לאחר שהקליטו מספר שירים בחברת ההקלטות של דיזי גילספי, עזב וילסון את ה-"Thrillers" והצטרף ללהקת "הדומינוז" שם החליף את קלייד מקפאטר שעבר לדריפטרס. וילסון היה הזמר המוביל בלהקה במשך כשנה עד אשר החל בקריירה כסולן ב-1957. בתקופה זו הנפיקה הלהקה את להיט הפופ "St. Therese of the Roses".
פרסום כסולן
ב-1957 חתם וילסון על חוזה כסולן ב"תקליטי ברנזוויק", חברת בת של דקה, והוציא את הסינגל הראשון שלו "Reet Petite". השיר, שנכתב על ידי ברי גורדי ורוקל דייוויס, זכה להצלחה צנועה במצעד ה-R&B. תוך זמן קצר כתב צמד המחברים שירים נוספים עבור וילסון: "To Be Loved", "That's Why", "I'll Be Satisfied" ואת "Lonely Teardrops" שיצא בסוף 1958. השיר האחרון הגיע למקום הראשון במצעד ה-R&B ולמקום השביעי במצעד הכללי וביסס את וילסון ככוכב R&B הניחן במנעד רחב.
ב-1958 נפרדו דרכיהם של גורדי ודייוויס ושל וילסון לאחר סכסוך תמלוגים בין צמד הכותבים ובין מנהלו של וילסון, נט טרנופול. פרידה זו הביאה את גורדי להקים את חברת מוטאון בעזרת הכסף שהרוויח משיתוף הפעולה עם וילסון. טרנופול היה משוכנע כי וילסון יוכל להצליח גם מחוץ לתחום הרית'ם אנד בלוז והרוקנ'רול, וכך החל וילסון להקליט בלדות בסגנון המוזיקה הקלה. בשנים 1960 ו-1961 הקליט את "Doggin' Around" (הגיע לעשרים הראשונים במצעד הכללי) ואת "Night", "Alone At Last" ו-"My Empty Arms" (שלושתם בעשיריה הראשונה במצעד הכללי).
ב-1963 הוציא להיט גדול נוסף, "Baby Workout", שהגיע למקום הראשון במצעד ה-R&B ולמקום החמישי במצעד הכללי. לאחר הפוגה בקריירה, בין השנים 1964 ו-1967, הוציא יחד עם מפיק מוזיקת הנשמה של שיקגו, קרל דייוויס, שני להיטים חדשים: "Whispers (Gettin' Louder)" ו-"Your Love Keeps Lifting Me Higher and Higher. עד 1975 המשיך להקליט ושיריו זכו להצלחה במצעדים בארצות הברית ובבריטניה.
חייו האישיים
וילסון התחתן ב-1951, בהיותו בן 17, עם פרדה הוד ולזוג נולדו ארבעה ילדים. ב-1965 הם התגרשו. לווילסון יצא שם של "רודף שמלות" ו בפברואר 1961 נורה ונפצע על ידי אחת ממאהבותיו, הדוגמנית חואניטה ג'ונס. נראה שג'ונס ירתה בו בעת מריבת קנאה לאחר ששב לדירתו מלווה בהרלין האריס, חברתו לשעבר של סם קוק. וילסון נפצע משני כדורים ועבר ניתוח חרום שבו הוסרה אחת מכליותיו שנפגעה. כדי להגן על שמו, פרסמה ההנהלה של וילסון כי ג'ונס הייתה מעריצה כפייתית שאיימה לירות בעצמה וכי ניסיונו של וילסון למנוע זאת הביא לפציעתו. סיפור הכיסוי התקבל ולא הוגש כתב אישום כנגד ג'ונס. ב-1967 נישא להאריס אך נפרד ממנה במהרה (אך לא התגרש) לאחר שעבר לחיות עם לין קרוצ'ט איתה נולדו לו שני ילדים. בנו הבכור נהרג ב-1970 לאחר קטטה עם שכן בדטרויט.
וילסון נחשב כתמים בכל הנוגע לחוזים ולצד העסקי ונראה שעובדה זו נוצלה על ידי מנהלו טרנופול. לשיא הגיעו הדברים כשב-1962, בשיא הצלחתו, פונה מביתו בשל חוב ל-IRS (מס ההכנסה האמריקאי) והתברר לו כי הוא בעצם חסר פרוטה. רק לאחר מאמצים רבים הצליח לרכוש מחדש את ביתו במכירה פומבית.
סלוודוריים
סלוודוריים (בלועזית: Salvadoraceae) היא משפחת צמחים מסדרת צלפאים הכוללת שלושה סוגים ואחד עשר מינים ידועים. רוב מיני הסלוודוריים צומחים באזורים הטרופיים של יבשת אפריקה (כולל מדגסקר), בדרום-מזרח אסיה ובג'אווה.
סוגים ומינים
הסלוודורה פרסית גדלה גם בארץ ישראל.
Super Smash Bros. (סדרת משחקים)
סקירה
המשחק הראשון Super Smash Bros. שוחרר ב-1999 ל-Nintendo 64. למשחק היה תקציב נמוך (מכיוון שהיוצרים חשבו שהוא יהיה כישלון) והיה אמור להיות משחק יפני בלבד, אולם בעקבות ההצלחה הגדולה הוא הופיע ברחבי העולם.
ההצלחה המשיכה עם המשחק השני Super Smash Bros. Melee, ששוחרר ב-2001 לנינטנדו גיימקיוב, לאחר 18 חודשי עבודה, והמשחק היה רב המכר של הקונסולה.
המשחק השלישי Super Smash Bros. Brawl שוחרר ל-Wii ב-31 בינואר 2008 ביפן, ב-9 במרץ 2008 בארצות הברית וב-27 ביוני 2008 באירופה. בניגוד לשני המשחקים הקודמים שעוצבו על ידי חברת HAL Laboratory, המשחק עוצב על ידי .Sora Ltd, החברה הפרטית של יוצר הסדרה, מסהירו סקוראי, וחברת Game Arts.