cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האקלים של ונקובר
שלג
שלג יורד באזורים הגבוהים יותר בוונקובר רבתי, כמו הר ברנבי (Burnaby Mountain, אנ'), קוקוויטלם (Coquitlam, אנ'), צפון ומערב ונקובר, בכל חורף. זה נפוץ גם במקומות קרובים או בגובה פני הים, אולם בכמויות נמוכות יותר. ישנה תפיסה מוטעית כללית בקרב מבקרים ותושבים באזורים אחרים בקנדה, לפיה ונקובר כלל לא זוכה לשלג, אך למעשה מעולם לא הייתה שנה בה לא נצפה שלג הניתן למעקב בשדה התעופה הבינלאומי של ונקובר. שנת 2015 סימנה שנה שלמה ללא שלג מדיד; רק זכר נמדד ב־17 בדצמבר 2015. ב Environment Canada דורגה ונקובר במקום השלישי בקטגוריית "השלג הנמוך ביותר" בקרב 100 ערים קנדיות גדולות כשהממוצע השנתי של ימים עם שלג של מעל 0.2 ס"מ הוא רק 8.7 ימים בשנה. עם זאת, אקלים החוף של ונקובר איפשר לה להיות מדורגת במקום ה -59 בקטגוריית "ימי השלג הענקיים ביותר (25 ס"מ ומעלה)", ומציבה אותו מעל ערים כמו קלגרי וטורונטו, שכן העיר מחזיקה בממוצע של 0.13 ימים בשנה בהם יש הצטברות שלג של מעל 25 ס"מ (בתוך יום קלנדרי).
שלג בוונקובר נוטה להיות רטוב למדי, אשר בשילוב עם טמפרטורות חורף אופייניות שעולות מעל ויורדות מתחת לאפס מ"צ במהלך היום, יכולות לגרום לתנאי דרך קפואים.
קומאנצ'י
קבוצות
להקת הקומאנצ'י הצפונית ביותר הייתה ה-ימפריקס (Yamparikas - Yaparʉhka או Yapai Nʉʉ - 'אוכלי השורשים'). כקבוצה האחרונה שעברה למישורים, הם שימרו רבות את המסורת מבני השושן. בגלל שבני ה-קוטסוטקה וה-ימפריקה חיו בחלקה הצפוני של קומאנצ'ריה, הם נקראו הקומאנצ'י הצפוניים. הקבוצה הגדולה האחרונה ה-קוואהדי (Kwahadis - Quohada או Kwaarʉ Nʉʉ/Kwahare - 'אוכלי האנטילופות') עברה דרומית מעמק קימרון למישורים המדבריים של אזור הלאנו אסטקאדו. הם התהוו כדיוויזיה חדשה במאה ה-19. אף על פי שההבדלה השתנתה במאה-19, קבוצה זו קוטלגה כקומאנצ'י מערביים בגלל בידודם היחסי בקצה המערבי של קומאנצ'ריה.
האקלים של ונקובר
שלג
שנים או חודשים עם שלג העולה על 100 סנטימטרים אינם יוצאי דופן לחלוטין. שלג העולה על גובה זה התרחש פעמיים במהלך שנות התשעים, ובינואר 1971 בלבד היו יותר מ 120 ס"מ שלג. השנה המושלגת ביותר שנרשמה בשדה התעופה הבינלאומי בוונקובר הייתה 1971, שקיבלה סך הכל 242.6 ס"מ שלג, ועומק השלג הגדול ביותר שדווח היה 61 ס"מ שלג בתאריך 15 בינואר של אותה שנה.
קומאנצ'י
קבוצות
כל השמות של הדיוויזיות נכתבו בצורה שונה על ידי כותבים בספרדית ובאנגלית, והבדלים באיות נמשכים עד היום. קבוצות בקנה מידה גדול הפכו לבלתי יציבות במהלך המאה ה-19. הקומאנצ'י הוכרעו אט אט עד שלבסוף הוכנעו על ידי ארצות הברית.
האקלים של ונקובר
שלג
אף על פי ששלגים אשר הגיעו עד כדי 30 - 60 ס"מ נפלו על פני ונקובר רבתי ועל היבשת התחתונה בתקופה של 24 שעות בנובמבר 2006 והיוו כמות חריגה מהרגיל, שלג הצטבר למעשה בגובה פני הים בכל חודשי השנה, להוציא את החודשים יוני, יולי ואוגוסט. עם זאת, אפילו כמויות קטנות של שלג באזור ונקובר עלולות לגרום לסגירת בתי ספר (Snow day, אנ'), וכן לייצר בעיות תנועה. התדירות הנמוכה של שלג מקשה על הצדקת תשתיות ועבודות ציבוריות (Public works, אנ') רחבות הדרושות לפינוי שלג יעיל יותר, מכיוון שהעיר בדרך כלל נמצאת במצב של הפשרה הרבה לפני שחריש הרחובות הושלם. העיר מתקצבת סכום של 400,000 $ לשנה לתחזוקת ציוד פינוי שלג, לרכישת מלח מסיר קרח (De-icing, אנ'), ולהכשרת צוותים, אך העלויות של פינוי שלג בפועל ממומנות בנפרד מקרנות עתודות לשעת חירום, ומשתנות מאוד בין עונה לעונה. לדוגמה, 1.1 מיליון דולר הוצאו בשנת 1998, לעומת 0 דולר בשנת 2001. סופות שלגים הן נדירות ביותר, אך אירועי שלג כבד שכיחים יותר. אירוע אחד כזה בשנת 1996 הביא ליותר מ-60 ס"מ שלג בעיר, והיה אחראי לנזק שנעמד במיליוני דולרים. על פי Environment Canada (2011), לוונקובר יש כעת סיכוי של 20% לחג מולד לבן (White Christmas, אנ', מה שמהווה עלייה מ -11%). ונקובר חוותה חג מולד לבן בשנת 2008 לאחר שבועות שיא טמפרטורות קרות וארבע סופות שלג רצופות, אשר הותירו מעל 60 ס"מ שלג על הקרקע מעבר למטרו ונקובר. שלג חדש הצטבר גם בערב חג המולד וביום חג המולד, מה שהעניק לו את התואר חג המולד הלבן ביותר של קנדה בשנת 2008, עם 41 ס"מ שלג על הקרקע (בשלב מסוים בערב חג המולד). שלג נכח גם בחג המולד 2007, אז הסתפקו בעיר בס"מ שלג בודד, שנמדד בנמל התעופה הבינלאומי של ונקובר. חג המולד הלבן הרשמי הקודם התרחש בשנת 1998, כאשר 20 ס"מ של שלג הצטברו על הקרקע בחג המולד, ביום העוקב הכמות הגיעה ל 31 ס"מ שלג ו 20 מ"מ של גשם. למרות תדירות גבוהה יותר של שלג בתקופות מסוימות של העונה (תבנית לא ידועה), בדרך כלל, שלג חורפי שנתי פחת במהלך 20 השנים האחרונות.
מזג אוויר קשה
סערות לא צפויות במהלך חודשי הסתיו בוונקובר רבתי. שלוש סופות רוח בהיסטוריה של העיר הפילו שטחי עצים גדולים בפארק סטנלי, הראשונה התרחשה באוקטובר 1934, וסופת שלגים בחודש ינואר שלאחר מכן הגבירה את השפעתו. סופת הרוח השנייה שפגעה בפארק הייתה שרידו של הטייפון פרדה (Columbus Day Storm of 1962, אנ') בשנת 1962, אשר הרס שטח יער של 2.4 הקטאר. בשנות האלפיים, זהו אתר הרכבת המיניאטורית של הפארק.
קומאנצ'י
להקות שונות של הקומאנצ'י (Nʉmʉnʉ)
שימושים בשמות הקומאנצ'י היו גמישים, חלקם עם פירושים מקבילים אחד לשני. הקבלות מבודחות ומעליבות היו בשימוש נרחב בקרב להקות יריבות או שחברו יחדיו.
האקלים של ונקובר
סופות 2006
בנובמבר 2006 אזור ונקובר רבתי חווה ריבוי גשמים ושלגים, ששברו את השיא שנקבע בעבר, 18.1 ס"מ, כאשר 25.5 ס"מ של גשם ירדו במהלך 16 הימים הראשונים של החודש. הגשם הכבד שטף משקעים במאגרי העיר, וכתוצאה מכך הומלץ לעסקים רבים להפסיק להגיש משקאות שהוכנו ממי ברז עקב זיהום מים. האירוע נודע בתור הסופה של שנת 2006 (2006 storms in Vancouver, אנ')
קומאנצ'י
להקות שונות של הקומאנצ'י (Nʉmʉnʉ)
בנוסף, היו עוד כמה להקות קטנות יותר:
האקלים של ונקובר
סופות 2006
בשדה התעופה הבינלאומי של ונקובר נרשמו 28 ס"מ שלג מהלילה של 25 בנובמבר עד לשעות של לפנות הבוקר של 27 בנובמבר. הטמפרטורה ירדה ל 12− מ"צ ב־28 בנובמבר, טמפ' הגבוהה ב-1.8 מ"צ בלבד מהטמפ' הנמוכה ביותר שנמדדה בעיר בחודש נובמבר כלשהו, שיא שנקבע בנובמבר 1985. ב־29 בנובמבר, ירדו 10 ס"מ שלג נוסף על העיר. השלג הביא לסגירת מספר מוסדות ציבוריים וגרם להפסקות חשמל ברחבי סארי ולנגלי (Langley, אנ').
קומאנצ'י
יחסים עם המתיישבים
הקומאנצ'י שמרו על יחסים מעורפלים עם האירופאים והמתיישבים שהתיישבו בשטחם. הקומאנצ'י היו מוערכים כשותפים למסחר מאז 1786 דרך הקומאנצ'רוס שחיו באזור ניו מקסיקו, אך פחדו מהם בשל פלישות הביזה שנהגו לערוך כנגד מתיישבים בטקסס וכדומה, הם היו, בזמן זה או אחר, במלחמה למעשה עם כל קבוצת ילידים אחרת שחיה במישורים הדרומיים ובזאת אפשרו מעברי כוחות פוליטיים של כוחות הקולוניזציה האירופאים וארצות הברית. בנקודת זמן מסוימת, סאם יוסטון, נשיאה החדש של רפובליקת טקסס החדשה שנוצרה אז, כמעט והצליח להשיג הסכם שלום עם הקומאנצ'י ב-"הסכם נחל טהוקאנה" בשנת 1844. מאמציו סוכלו ב-1845 כאשר בית המחוקקים הטקסני סירב ליצור גבול רשמי בין טקסס לקומאנצ'ריה.
האקלים של ונקובר
סופות 2006
"סערת הרוחות של ערב חנוכה" (Hanukkah Eve windstorm of 2006, אנ') בשנת 2006 עברה בוונקובר רבתי ב-15 בדצמבר 2006 עם רוחות שהגיעו למהירות שנעה בין 70 ל-125 קמ"ש. בפארק סטנלי היא פגעה או עקרה למעלה מ -5,000 עצים וגרמה למפולות בוץ, אחת מהן הרסה קטע מקיר הים (Seawall, אנ'). נזקים מבוטחים ברחבי הפרובינציה היו צפויים להגיע לכ -40 מיליון דולר קנדי, ותיקונים בפארק סטנלי היו צפויים לעלות 9 מיליון דולר.
קומאנצ'י
יחסים עם המתיישבים
בעוד שהקומאנצ'י הצליחו לשמר את עצמאותם ולהגדיל את שטחם, עד אמצע המאה ה-19 הם עמדו בפני השמדה עקב התפשטות של מחלות שנגדם לא הייתה להם חסינות כגון אבעבועות שחורות וחצבת. התפרצויות של אבעבועות שחורות (1817,1848) וכולרה (1849) גבו מחיר כבד מהקומאנצ'י ואוכלוסייתם צנחה מ-20,000 לערך לכמה אלפים בודדים עד שנות השבעים של המאה ה-19.
במהלך שנות השישים של המאה ה-19 החלה ארצות הברית במאמצים להעברת הקומאנצ'י לשמורות, לאחר "הסכם מדיסין לודג'" (1867), שהציע כנסיות, בתי ספר וקצבאות בתמורה לשטח אדמה רחב (160,000 קמ"ר). הממשלה הבטיחה לעצור את ציידי הבאפלו, אשר השמידו עדרים גדולים ברחבי המישורים, בתנאי שהקומאנצ'י ביחד עם האפאצ'י, הקיוואה, השאיין והאראפהו יועברו לשמורות שהכילו שטח הקטן מ-13,000 קמ"ר. על אף זאת לא מנעה הממשלה את שחיטת העדרים. הקומאנצ'י באזור איזה-טאי (פות הקויוט) הגיבו בתקיפת קבוצת ציידים באזור הפנהנדל (האצבע הצפונית) של טקסס במה שנקרא הקרב השני בחומות האדובה (1874). התקיפה הייתה הרסנית לקומאנצ'י וצבא ארצות הברית נקרא להתערב במהלך מלחמת הנהר האדום כדי להשיג את הקומאנצ'י הנותרים לעבר השמורה. המצב הסלים למה שמאחר יותר נודע כקרב מכתש פאלו דורו. תוך עשר שנים בלבד, היו עדרי הבאפלו על סף הכחדה, דבר שהביא לסוף הצייד בדרך החיים של הקומאנצ'י. ב-1875, אחרוני הלהקות החופשיות של הקומאנצ'י, שבראשם עמד לוחם הקוואדה בשם קוואהנה פרקר, נכנעו ועברו לשמורת פורט סיל באוקלהומה. אחרוני הקיוואה והקיוואה אפאצ'י החופשיים נכנעו גם הם.
לאחר שמאסו בחיי השמורה, 170 לוחמים ומשפחותיהם, כשבראשם עמד 'סוס שחור' (Black Horse), עזבו את השמורה בסוף 1876 ונעו לעבר הלאנו אסטקדו. תקיפות על מחנות של ציידי באפלו הובילו למלחמת ציידי הבאפלו של שנת 1877.
חלק מלהקות הליפאן אפאצ'י והמסלרו אפאצ'י כשבחברתם כמה מבני קומאנצ'י החזיקו מעמד בצפון מקסיקו עד שנות השמונים המוקדמות של המאה ה-19 כאשר צבאות מקסיקו וארצות הברית השיגו אותם לעבר השמורות או השמידו אותם.
מפקד האוכלוסין של 1890 הציג 1,598 בני קומאנצ'י בשמורת פורט סיל שאותה חלקו עם 1,140 בני קיוואה ו-326 בני קיוואה אפאצ'י.
ועדת צ'רוקי
ההסכם עם הקומאנצ'י, הקיוואה והאפאצ'י שנחתם בוועדת צ'רוקי ב-6–21 באוקטובר, הפחית עוד יותר את שטח השמורה שלהם ל-1,900 קמ"ר בעלות של $308.88 לקמ"ר ביחד עם הקצאה של 0.65 קמ"ר לבן אדם בחזקת נאמנות. הקצאות חדשות בוצעו ב-1906 לכל ילד שנולד לאחר הסכם זה, והשטח הנותר ניתן להתיישבות הלבנים. הסדר זה שם הביא את הקץ לעידן שמורות הקומאנצ'י.
הסכם מוסבאך-קומאנצ'י
מקהלת פנטקה הסכימה להסכם שלום עם החברת ההגירה הגרמנית תחת ג'ון או. מוסבאך. הסכם זה לא היה קשור לשום גוף ממשלתי. מוסבאך יצר את ההסכם כדי לישב אדמות תחת הקצאת האדמות של פישר ומילר שמהם צמחו מחוזות קונצ'ו, קימבל, לאנו, מייסון, מקולו, מיינארד, שליישר, סאן סבה, סוטון ומחוז טום גרין במדינת טקסס. בניגוד להסכמים רבים שנחתמו אז, הסכם זה היה קצר ופשוט, כאשר כל הצדדים הסכימו על שיתוף פעולה הדדי ושיתוף האדמה. ההסכם אושר בפגישה במחוז סאן סבה בטקסס, ונחתם על ידי כל הצדדים ב-9 במאי 1847 בפרדריקסברג, טקסס. ההסכם מעולם לא הופר. אגדה פופולרית ומטעת גורסת שההסכם "עדיין לא הופר עד עצם היום הזה". ההסכם היה בין מקהלת הפנטקה לבין חברת ההגירה הגרמנית. לא הייתה אף מקהלה אחרת מעורבת בו. חברת ההגירה הגרמנית פורקה על ידי מוסבאך עצמו זמן קצר לאחר שהשיגה את יעדה. עד 1875, בני הקומאנצ'י הועברו לשמורות. חמש שנים מאוחר יותר, אמן בשם פרדריך ריצ'רד פטרי ומשפחתו עברו ליישוב פדרנלס שבטקסס, ליד פרדריקסבורג. רישומים של פטרי וציורים מצבעי מים נתנו עדות ליחסים הידידותיים בין הגרמנים לבין קבוצות שונות של שבטי ילידים מקומיים.
הסכם פורט מרטין סקוט
ב-1850, נחתם עוד הסכם בסאן סבה, בין ממשלת ארצות הברית לבין כמה שבטים מקומיים שביניהם היו הקומאנצ'י. הסכם זה נקרא על שמו של המוצב הצבאי הקרוב שהיה פורט מרטין סקוט. ההסכם אף פעם לא אושר בשום רמה של הממשל והיו מחויבים לו רק שבטי האינדיאנים.
השבוי הרמן להמן
אחד השבויים המפורסמים ביותר בטקסס היה נער גרמני בשם הרמן להמן. הוא נחטף על ידי האפאצ'י, ברח וניצל על ידי הקומאנצ'י. להמן הפך לבנו המאומץ של קוואנה פרקר. ב-26 באוגוסט 1901, סיפק קוואנה פרקר מסמך חוקי שמאשר את חייו של להמן כבנו המאומץ 1877–1878. ב-29 במאי 1908, הקונגרס האמריקאי אישר למשרד הפנים להקצות ללהמן, כבנם המאומץ של אומת הקומאנצ'י, 160 דונם של אדמה באוקלהומה, ליד גרנדפילד.
היסטוריה מודרנית
החדירה לכלכלה המערבית הייתה אתגר לקומאנצ'י בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. רבים מחברי השבטים הונו ממה שנשאר מאדמתם ורכושם. לאחר שמונה לצ'יף עליון מטעם ממשלת ארצות הברית, קוואנה פרקר לחם קשות למען הסכמים טובים יותר עבור בני עמו כשהוא נפגש לעיתים רבות עם פוליטיקאים מוושינגטון ועזר לנהל אדמות עבור השבט. פרקר הפך לאיש בקר עמיד. כמו כן, פרקר גם לחם למען זכות הקומאנצ'י לפולחן בכנסיית הילידים האמריקאים שכללה שימוש בפיוטה שהוקע על ידי האירופאים האמריקאים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, רבים מבני הקומאנצ'י עזבו את שטחי השבט באוקלהומה בחיפושם אחר עבודה ויותר הזדמנויות בערי קליפורניה ודרום מערב ארצות הברית. כמחצית מאוכלוסיית הקומאנצ'י עדיין חיה באוקלהומה כשהיא מרוכזת בסביבת העיר לוטון.
לאחרונה, התגלה סרט אילם משנת 1920, בן 80 דקות, בשם 'בת השחר' (Daughter of Dawn) המציג יותר מ-300 בני קומאנצ'י וקיוואה.
סדר חברתי
לקבוצות הקומאנצ'י לא היה שליט אחד מוסכם ויחיד. במקום זאת, שימשו כמה מנהיגים מועטים ומוכרים כיועצים עבור הקבוצה כמקשה אחת. אלה כללו את "צ'יף השלום", חברי האספה ו-"צ'יף המלחמה". צ'יף השלום היה בדרך כלל אדם מבוגר יותר שהביא מניסיונו למלכת הייעוץ. לא הייתה שום השבעה רשמית או בחירות לתפקיד אלה קונצנזוס כללי. האספה החליטה היכן הלהקה תצוד, האם עליהם לצאת למלחמה כנגד אויביהם והאם לחבור ללהקות אחרות. כל חבר היה יכול לדבר באסיפות, אבל היו אלה החברים המבוגרים יותר שדיברו בעיקר. בעיתות מלחמה, בחרה המקהלה בצ'יף מלחמה. כדי להיבחר לתפקיד זה, היה על גבר להוכיח שהוא לוחם אמיץ. היה עליו גם לזכות בכבוד מצד שאר הלוחמים בלהקה. בזמן שהלהקה הייתה במלחמה, היה צ'יף המלחמה האחראי וכל הלוחמים היו צריכים לעשות כדבריו. לאחר תום המלחמה, פג המנדט שלו. גברי הקומאנצ'י ביצעו את רוב הציד ואת כל הלחימה במלחמות. הם למדו איך לרכב על סוסים כשהם היו צעירים והיו להוטים להוכיח את עצמם בקרב. במישורים, נשות הקומאנצ'י ביצעו את המטלות התובעניות של הבישול, פשיטת העורות מהחיות, הקמת המחנות, גידול הילדים והעברה של ציוד ביתי.
ילודה
אם לאשה התחילו צירי לידה בזמן שהלהקה הייתה במחנה, היא הייתה עוברת לטיפי או לסכח בתקופת הקיץ. אשה אחת או יותר היו משמשות כמילדות. אסור היה לגברים להיכנס לטיפי בזמן או לאחר הלידה.
תחילה, המילדות היו מרככות את אדמת הרצפה של הטיפי וחפרו שני חורים. חור אחד שימש לצורך חימום מים והשני כאחסון לשיליה. מקל אחד או יותר היו מוחדרים לאדמה ליד מיטת היולדת כדי שתחזיק בהם בזמן הלידה. לאחר הלידה, תלו המילדות את חבל הטבור על עץ ההאקלברי (עץ תות שצמח באזור). האנשים האמינו שאם חבל הטבור ירקב ללא הפרעה, יהיו לתינוק חיים ארוכים ומשגשגים.
הילוד נעטף ונשאר עם אמו בתוך הטיפי למשך כמה ימים. התינוק היה מונח בתוך מנשא התינוקות, והאם חזרה לעבודה. היא בקלות הייתה יכולה לסחוב את המנשא על גבה או להשעינו על עץ בזמן שהתינוק היה יכול לצפות בה מלקטת זרעים או שורשים. המנשאים כללו לוח שטוח שאליו הוצמד סל. הסל היה מורכב מעור של חיה ורצועות או כיסוי מעור מלפנים. כשהוא מחותל בצמח האזוב, התינוק הושאר בבטחה בסלסלת העור. בעת מזג אוויר קר, היו עוטפים את התינוק בשמיכות ואז מניחים אותו במנשא. התינוק היה במנשא במשך כעשרה חודשים ואז הורשה לזחול.
גם בנות וגם בנים התקבלו בברכה על ידי המקהלה, אך בנים היו עדיפים. אם התינוק היה בן, אחת מהמילדות הייתה מידעת את האב או את הסב, "זהו חברך הקרוב". חלק מהמשפחות נהגו לצבוע חלק חיצוני מהטיפי שלהם כדי להודיע לשאר השבט שהם חוזקו בלוחם נוסף. לפעמים היה האב נותן את השם לילדו, אך רוב הפעמים היה מבקש מאיש הרפואה או גבר אחר בעל תואר מיוחד שיעשה זאת. הוא עשה זאת בתקווה לחיים ארוכים ויעילים עבור הילוד שלו. במהלך טקס הענקת השם, היה איש הרפואה מדליק את המקטרת שלו ומעלה עשן כלפי השמיים, האדמה וארבעת הכיוונים. הוא פילל שהילוד יישאר מאושר ובריא. אז היה מרים את הילוד כסמל לגדילתו והכריז את שמו של הילוד ארבע פעמים כשבכל פעם הוא מחזיק את הילוד יותר גבוה. האמונה הרווחת הייתה ששמו של הילוד ניבא את עתידו; אפילו ילד חלש וחולה היה יכול לגדול ולהיות לוחם דגול, צייד או בוזז אם ניתן לו שם המעיד על אומץ וחוזק. בנים היו לעיתים קרובות נקראים על שם סבם, דודם או קרוב אחר. בנות בדרך כלל היו נקראות על שם אחד מקרובי המשפחה של אביהם אך השם נבחר על ידי האם. כשהילדים היו גדלים הם גם רכשו לעצמם שמות חיבה בשלבים שונים כדי לתת ביטוי לפן מסוים מחייהם.
ילדים
הקומאנצ'י ראו בילדיהם כמתנה הכי היקרה. ילדים היו מוענשים לעיתים רחוקות. לפעמים, היו קוראים לאחות גדולה או קרוב משפחה אחר כדי להקנות מרות לילד, או ששני ההורים היו מארגנים 'מפלצת' שתפחיד את הילד. מדי פעם, היו המבוגרים עוטים סדינים ומפחידים את הבנים והבנות הבלתי ממושמעים. היו גם מספרים לילדים סיפורים על ה-"ינשוף הקניבלי הגדול" (Pia Mupitsi) שחי במערה בדרום הרי הוויטצ'יטה שהיה אוכל ילדים רעים בלילות.
הילדים למדו מדוגמה אישית, על ידי כך שצפו והקשיבו להוריהם ואחרים בלהקה. כבר כשהיא למדה ללכת, הייתה הבת עוקבת אחר אמא במחנה ושיחקה במטלות היומיות כמו בישול והכנת בגדים. היא הייתה גם מאוד קרובה לאחיות אמה שלהם לא קראה 'דודה' אלא 'פיה' (pia) שפירושה 'אמא'. היו נותנים לה בובה עשויה מעור של צבי שאותה הייתה לוקחת לכל מקום. היא הייתה לומדת איך להכין את הביגוד עבור הבובה.
הבן הזדהה לא רק עם אביו אלא גם עם משפחת אביו. כמו כן גם עם הלוחמים האמיצים ביותר בשבט. הוא למד לרכב על סוס לפני שהתחיל ללכת. עד שגדל להיות בן ארבע או חמש, הוא נדרש להתמודד עם סוס בכישרון רב. כשהיה בן חמש או שש, ניתנו לו חץ וקשת. לעיתים קרובות, סבו היה מלמד אותו לרכב ולירות היות שאביו ולוחמים אחרים היו במסעות בזיזה או ציד. סבו גם היה מלמד אותו על הילדות שלו ועל ההיסטוריה ועל אגדות הקומאנצ'י.
כשגדל הילד, היה מצטרף לילדים האחרים בציד ציפורים והיה מתרחק יותר ויותר מהמחנה בחיפוש אחר ציד טוב יותר. כשהם מעודדים להיות ציידים טובים יותר, הבנים למדו את אותות הערבה בזמן שלמדו לצוד באופן שקט וסבלני את הציד. הם הפכו יותר ויותר תלויים בעצמם אך עם זאת שיחקו יחד כקבוצה ויצרו קשרים חזקים ורוח שיתופית שלה יזדקקו כשהם צדו ובזזו.
לבנים היה כבוד רב היות שרבים מהם הפכו ללוחמים וייתכן היה שימותו בקרב. משהתקרב לגיל הבגרות, היה יוצא הבן לציד הבאפלו הראשון שלו. אם היה מצליח לצוד אחד, היה אביו מהדר אותו באמצעות ארוחה חגיגית. רק לאחר שהוכיח את עצמו בציד באפלו היה מורשה הבן לצאת למלחמה.
כשהיה מוכן להפוך ללוחם, בסביבות גיל חמש-עשרה או שש-עשרה, הנער הצעיר היה צריך "להכין את התרופה שלו" באמצעות יציאה למסע התגלות (טקס מעבר). לאחר מסע זה, נתן לו אביו סוס טוב אחד ללחימה וסוס נוסף לדרך. אם הוכיח את עצמו כלוחם טוב, היה לעיתים נערך לכבודו ריקוד מיוחד. בזמן שהמתופפים פנו מזרחה, חתן הטקס וצעירים אחרים היו רוקדים. הוריו ביחד עם קרובי משפחה אחרים היו זורקים מתנות לרגליו - במיוחד שמיכות וסוסים ממקלות עץ. כל אחד היה רשאי לקחת את המתנות לעצמו אך אלה עם רכוש רב נמנעו מכך עקב העובדה שלא רצו להיראות חמדנים. אנשים נפטרו מכל רכושם במהלך הריקודים האלה ובזאת סיפקו את צורכיהם של אחרים בלהקה כשהם משאירים את עצמם ללא כלום.
הבנות למדו ללקט תותי בר בריאים, אגוזים ושורשים. הם הובילו מים ואספו עצים. כשהגיעו לגיל שתים עשרה, לערך, למדו לבשל, להכין אוהלים טיפי, לסרוג, לטפל בעורות ולבצע מטלות אחרות החיוניות להפיכתן לרעיות ואמהות. רק אז היו נחשבות ככשירות לחתונה.
מוות
במהלך המאה ה-19, טקס הקבורה המסורתי של הקומאנצ'י כלל את עטיפת גופת הנפטר בשמיכה ולהעלות אותה על סוס מאחורי הרוכב שהיה לאחר מכן מחפש מקום קבורה ראוי כמו מערה בטוחה. לאחר הכנסת הגופה לקבר, היה הרוכב מכסה אותה באבנים וחזר למחנה ושם היו האבלים שורפים את כל רכושו של הנפטר. האבל הראשי היה חותך את זרועותיו כדי להביע את יגונו. להקת הקוואהנדה, נהגה כך לזמן ארוך יותר מהלהקות האחרות וקברו את מתיהם בהרי הוויטצ'יטה. מיסיונרים נוצרים שכנעו את הקומאנצ'י לקבור את מתיהם בארונות קבורה בבתי קברות, וזהו מנהגם כיום.
תחבורה ומגורים
כשעוד היו חלק משבט השושון, השתמשו הקומאנצ'י בעיקר במזחלות רתומות לכלבים כאמצעי תחבורה. מאוחר יותר רכשו סוסים משבטים אחרים, כגון שבט הפואבלו, ומהספרדים. היות שסוסים הם מהירים יותר, ניתנים לשליטה קלה יותר ומסוגלים לסחוב יותר, עובדה זו עזרה להם בציד ובלחימה והפכה את העברת המחנה ליותר קלה. אזורי מגורים גדולים יותר התאפשרו בזכות היכולת למשוך ולסחוב יותר פריטים. בהיותם אוכלי צמחים, הסוסים היו גם יותר קלים להאכלה מאשר הכלבים היות שהבשר היה מצרך יקר. הסוס היה בעל הערך הרב ביותר לשבט הקומאנצ'י. עושרו של בן קומאנצ'י נמדד ע"פ גודל עדר הסוסים שלו. הסוסים היו מטרה עיקרית לגנבה בזמן בזיזות; לעיתים היו מבצעים בזיזות במיוחד כדי לגנוב סוסים. לעיתים עדרי סוסים שמנו מאות, היו נגנבים על ידי הקומאנצ'י במהלך מסעות בזיזה כנגד שבטי אינדיאנים אחרים, ספרדים מקסיקנים ומאוחר יותר מחוות של טקסנים. היו משתמשים בסוסים ללחימה והקומאנצ'י נחשבים לטובים שבפרשים וללוחמים הרכובים בהיסטוריה.
מרבית מהאזור שיושב על ידי הקומאנצ'י היה שטוח ויבש כנהרות גדולים כגון נהר ארקנסו, נהר פקוס, נהר הברזוס, והנהר האדום הם היוצאים מהכלל. המים של נהרות אלה היו מלוכלכים מידי לשתייה אז הקומאנצ'י חיו בדרך כלל ליד נחלים קטנים וטהורים יותר שנשפכו לתוכם. נחלים אלה תמכו בעצים ששימשו את הקומאנצ'י לבניית המחסות שלהם.
הקומאנצ'י אחסנו את אוהלי הטיפי שלהם בכיסוי שנרקם מעורות בופאלו שנתפרו יחדיו. לצורך הכנת עורות הבופאלו, הייתה האשה קודם כל מפזרת אותם על האדמה ואז חותכת מהם את השומן והבשר באמצעות להבים שנוצרו מעצמות או קרניים, ואז השאירה אותם בשמש. כשהתיבשו העורות הם הסירו את השיער העבה וטבלו אותם במים. לאחר כמה ימים, הם ערבבו את העורות בתערובת של שומן מהחי, מוחות וכבדים כדי לרכך את העורות. העורות התרכחו עוד יותר באמצעות שטיפה חוזרת ונשנית. לבסוף הם עושנו מעל האש מה שנתן לעורות צבע שזוף יותר. לצורך סיום הכיסוי של הטיפי, היו הנשים מניחות את העורות זה לצד זה ותופרות אותם ביחד. עד 22 עורות יכלו להיות חלק מתהליך זה אך הממוצע היה 14. כשזה היה גמור, כיסוי העורות הועלה על עמוד, כוסה סביב שלדה בצורת קונוס, והוחזק במקום באמצעות שיפודים מעץ בגודל עפרון. שני דשים בצורת כנפיים הופנו לאחור כדי ליצור את הפתח והיו ניתנים לוויסות להרחקת לחות ולבידוד. בחורף היו מחממים את הטיפי באמצעות בור אש שנחפר ברצפת האדמה במרכזו. בקיץ, יכלו להרים את היריעות מלמטה כדי לאפשר לרוחות קרירות לעבור דרכו. במזג אוויר חם, הבישול היה נעשה בחוץ. אוהלי הטיפי היו בתים מאוד מעשיים לאנשים נודדים. בעבודת צוות, יכלו הנשים להקימם או לפרקם במהירות. קבוצת קומאנצ'י הייתה מסוגלת לארוז ולהתחיל לרדוף אחר עדר בופאלו תוך 20 דקות. נשות הקומאנצ'י היו אלה שעשו את מרבית העבודה בעיבוד המזון והכנתו.
אוכל
הקומאנצ'י היו במקור ציידים-מלקטים. כשחיו בהרי הרוקי, במהלך הגירתם לעבר המישורים הגדולים, גם הגברים וגם הנשים היו אחראיים לליקוט ולאספקת המזון. כשהגיעו הקומאנצ'י למישורים, הפך הציד לאמצעי השלט. הציד נחשב לפעילות גברית והיה סממן ראשי ליוקרה. לצורך בשר, צדו בופאלו, איילים, דובים שחורים, אנטילוקפרות, וצבאים. כשהציד היה מועט, צדו גם סוסי בר מסוג מוסטנג ולעיתים גם אכלו את סוסי הפוני שלהם. בשנים מאוחרות יותר בזזו הקומאנצ'י חוות בטקסס וגנבו בקר. הם לא אכלו דגים או עוף אלה אם כן היו מורעבים ואז היו אוכלים למעשה כל יצור שהיו מוצאים כולל ארמדילו, בואש, עכברושים, לטאות, צפרדעים, וחרגולים. בשר הבופאלו ובשר אחר הוכן ובושל על ידי הנשים. הנשים גם ליקטו פירות בר, זרעים, אגוזים, תותים, שורשים, פקעות וגם שזיפים, ענבים, אכמניות, אפרסמונים, תותי עץ, בלוטים, פקאנים, בצלי בר, צנוניות וסברסים. הקומאנצ'י גם רכשו תירס, דלעת יבשה וטבק באמצעות סחר חלפין ובזיזות. רוב הבשרים נצלו על האש או בושלו. כדי לבשל בשר טרי או יבש וכן ירקות, היו חופרות הנשים בור באדמה שאותו היו מרפדות בעורות או בבטנות של בופאלו, ומילאו במים כדי ליצור מין סיר בישול. הם הניחו אבנים לוהטות בתוך המים עד שהם רתח ובישלו את התבשיל. לאחר שבאו במגע עם הספרדים, הקומאנצ'י סחרו בתמורה לסירים וקומקומים מנחושת וזה הפך את מלאכת הבישול לקלה יותר.
הנשים השתמשו בתותים ואגוזים וכן גם בדבש ובחלב כדי לתבל את בשר הבופאלו. הם אגרו את החלב בנרתיקי מעיים או כיסי עור שנקראו פרפלשים. הם אהבו במיוחד להכין עיסה מתוקה של מח עצם שעורבבה עם שעועית.
לעיתים היו הקומאנצ'י אוכלים בשר חי, במיוחד כבד חי שתובל במיצי מרה. הם גם נהגו לשתות חלב ישירות מהעטינים השסופים של הבופאלו, הצבאים והאיילים. מבין המעדנים שלהם נכלל החלב הקרוש בבטניהם של עגלי הבופאלו היונקים. הם גם נהנו ממעיים ומקורקבני בופאלו.
אנשי הקומאנצ'י בדרך כלל היו אוכלים ארוחה קלה בבוקר וארוחה כבדה בערב. במהלך היום היו אוכלים כאשר היו רעבים או כשהיה נוח. כמו שבטי אינדיאנים אחרים במישורים, הקומאנצ'י נודעו כמארחים. הם היו מכינים ארוחות בכל פעם שהגיע מבקר למחנה מה שהוביל אנשים מבחוץ לחשוב שהקומאנצ'י אוכלים בכל שעות היום והלילה. לפני הצהרה על אירוע ציבורי, היה הצ'יף לוקח פיסת מזון, מרים אותה לשמיים ואז קובר אותה כזבח של שלום לרוח הגדולה. משפחות רבות הביעו את תודתן כשהתיישבו לאכול את הארוחה באוהלי הטיפי שלהן.
ילדי הקומאנצ'י אכלו בשר משומר, אך זה היה בעיקר מזון טעים במיוחד רווי באנרגיה שנשמר עבור מלחמות. הבשר המשומר אוחסן בכיסון מעיים ונאכל אך ורק כאשר לא היה זמן לצוד. בדומה לכך, בתוך המחנה, אנשים אכלו בשר משומר רק כאשר אספקת המזון הייתה דלה. סוחרים אכלו בשר משומר חתוך ותבול בתוך דבש ולו קראו לחם אינדיאני.
ביגוד
הביגוד של הקומאנצ'י היה פשוט וקל ללבישה. הגברים לבשו חגורה מעור - חתיכה ארוכה של עור צבי עברה בין הרגליים ונתפרה בצדה הקדמי והאחורי של החגורה. כמו כן לבשו מכנסונים בגזרה רחבה. למוקסינים (הנעליים) הייתה סוליה שהייתה עשויה מעור עבה של בופאלו וכיסוי רך עשוי מעור צבי. גברי הקומאנצ'י לא לבשו כלום בחלק העליון חוץ מבחורף כאשר היו עוטים מעילים חמים עשויים מעורות בופאלו או לעיתים מדובים, זאבים או קויוט ומגפי ברכיים מעורות בופאלו. נערים צעירים, לרבות לא היו לובשים דבר חוץ מבמזג אוויר קר. כאשר הגיעו לגיל שמונה או תשע, החלו ללבוש ביגוד של קומאנצ'י מבוגר. במאה ה-19 החליפו בדים סרוגים את תחתוני הגברים ואלה החלו ללבוש חולצות עשויות מעורות צבי. הנשים קישטו את חולצותיהן, את ואת נעליהן בשוליים עשויות מעורות צבי, פרוות חיות ושערות אדם. כמו כן, גם קישטו את חולצותיהן ו בעיטורים וצורות באמצעות חרוזים ושאריות חומר גלם. נשות הקומאנצ'י לבשו שמלות ארוכות עשויות מעורות צבי. לשמלות היו חצאיות מעוטרות ושרוולים ארוכים ועוטרו עם שוליים מעורות של צבי לאורכם. חרוזים וחתיכות מתכת חוברו בצורות גאומטריות. נשות הקומאנצ'י לבשו נעליים עשויות מעורות של צבי עם סוליות עשויות מעור של בופאלו. בחורף גם הם לבשו מעילים חמים ומגפיים גבוהות מרופדות בפרוות בופאלו. שלא בדומה לבנים, בנות צעירות לא התהלכו בעירום. ברגע שיכלו ללכת הן הולבשו בבגד תחתון. בגיל שתים עשרה או שלוש-עשרה הם כבר אימצו את הלבוש של נשות הקומאנצ'י.
שיער וציוד ראש
אנשי הקומאנצ'י היו גאים בשיערם שאותו נהגו להאריך ולא לגזור. הם סידרו אותו באמצעות מברשות עשויות ממחטי דורבן, שימנו אותו והפרידו אותו באמצע מהמצח ועד העורף. הם צבעו את הקרקפת על השביל בצבע צהוב, אדום, חימר לבן או צבעים אחרים. הם אספו את שיערם בשתי צמות ארוכות שנקשרו באמצעות רצועות עור או בד צבוע ולפעמים עטפו אותו בפרוות בונים. הם גם נהגו לקלוע צמה מחלקו העליון של הראש. צמה דקה זו, שנקראה צמת הקרקפת, קושטה באמצעות פיסות בד צבעוניות וחרוזים ונוצה בודדת. גברי הקומאנצ'י לעיתים רחוקות לבשו משהו על ראשיהם. רק לאחר שעברו לשמורה בסוף המאה ה-19 החלו הגברים לעטוף מצנפות. בחורף, כשהיה קר במיוחד, היו לפעמים עוטים כובע פרוותי, ללא שוליים, עשוי מעור של בופאלו. כאשר היו יוצאים למלחמה, חלק מהלוחמים היו עוטים מצנפת עשויה מקרקפת של בופאלו. לוחמים חתכו את מרבית העור והבשר מראש הבופאלו והשאירו רק את החלק הפרוותי והקרניים. סוג זה של כובע מבופאלו פרוותי עם קרניים נעטה אך ורק על ידי הקומאנצ'י. נשות הקומאנצ'י לא נתנו לשיערם להארך כמו גברי הקומאנצ'י. נשים צעירות היו עשויות להאריך את שיערן ולקלוע אותו אך הנשים הפרידו את שיערן באמצע והשאירו אותו קצר. כמו הגברים, הן נהגו לצבוע את הקרקפת שלהן לאורך השביל בצבעים עזים.
עיטורי גוף
לגברי הקומאנצ'י בדרך כלל היו אוזניים מנוקבות עם עגילים שהיו עשויות מצדפות או טבעות נחושת או כסף. קרובת משפחה הייתה מנקבת את חלקה החיצוני של האוזן בשישה או שמונה חורים. הגברים גם נהגו לקעקע את פניהם, זרועותיהם ואת החזה שלהם בצורות גאומטריות וכן גם צבעו את פניהם ואת גופם. באופן מסורתי השתמשו בצבעים שנוצרו ממיצי תותים ובאדמות החימר הצבעוניות של חבל קומאנצ'ריה. מאוחר יותר, סוחרים סיפקו להם ורמיליון (פיגמנט אדום) וצבעי שמן בהירים. גברי הקומאנצ'י גם ענדו רצועות עור או מתכת על זרועותיהם. חוץ משחור, שהיה צבע למלחמה, לא היה צבע סטנדרטי או דגם מיוחד לצביעת הפנים והגוף: היה זה עניין של העדפה אישית. לדוגמה, קומאנצ'י אחד רצה לצבוע צד אחד של פניו בלבן וצד שני באדום; קומאנצ'י אחר היה צובע צד אחד מגופו בירוק וצד שני בפסים ירוקים. ייתכן וקומאנצ'י אחד ירצה לצבוע את עצמו תמיד בדרך מסוימת בעוד שאחר ירצה לשנות את הצבעים את דגמים כשיחפוץ בכך. לחלק מהצורות הייתה משמעות מיוחד עבור זה שענד אותן, וייתכן שצבעים וצורות מיוחדות הופיעו בחלומות. נשות הקומאנצ'י גם כן נהגו לקעקע את פניהן ואת זרועותיהן. הן אהבו לצבוע את גופן והיו חופשיות לצבוע את עצמן אם חפצו בכך. תבנית פופולרית בקרב הנשים הייתה לצבוע את החלק הפנימי של אוזניהן בצבע אדום בהיר ולצבוע את הלחיים שלהן בעיגולים בצבע כתום בוהק או אדום. הן בדרך כלל צבעו את החלק סביב השפתיים שלהן באדום או צהוב.
אומנות ויצירה
בגלל נדודיהם התכופים, אנשי הקומאנצ'י היו צריכים לודא שהרכוש שלהם לא ישבר. הם לא השתמשו כלי חרסינה שבקלות היו נשברים במהלך המסעות. קליעה, אריגה, גילופי עץ ועבודות מתכת לא היו שכיחות בקרב הקומאנצ'י. במקום זאת הם הסתמכו בעיקר על הבופאלו לאספקת רוב כלי העבודה שלהם, מצרכי הבית וכלי הנשק שלהם. הם יצרו כ-200 פריטים שונים מהקרניים, מהעורות ומהעצמות של הבופאלו.
לאחר שהסירו את הרפידה הפנימית של הבטן, הפכו אותה הנשים לשקית לאחסנת מים. הרפידה נתחה בעזרת ארבעה מקלות ומולאה במים לצורך בישול מרקים ותבשילים. העץ במישורים היה נדיר ולכן השתמשו הנשים בצואת בופאלו יבשה כדלק עבור המדורות שהכינו את הארוחות וחיממו את האנשים במהלך החורף.
עור קשה הפכו לאוכפים, ארכובות, נרתיקי סכינים, דליים וסוליות נעליים. עור קשה הפכו גם לתופים. רצועות העור הקשה נשזרו גם ליצור חבלים עמידים. לאחר עיבוד עורות אלה נהפכו גם לתיקים שבהם אחסנו אוכל, ביגוד וחפצים אישיים אחרים. הנשים גם הכינו עורות לצורך כיסויים לאוהלי הטיפי, מעילים חמים, שמיכות, בגדים ונעליים. הן גם היו תלויות בעורות צבאים למצעי מיטות, ערסלים, בובות, נרתיקים, מתלים ונרתיקי אקדחים.
נהגו להשתמש בקנוקנת לצורך מיתרי הקשתות וחוטי סריגה. את הפרסות הפכו לדבק ולרעשנים. את הקרניים הפכו לכוסות, כפות ומצקות והזנב שימש כשוט, כהורג זבובים או כקישוט לטיפי. הגברים עשו כלים, להבים ומחטים מהעצמות וכן גם סוג של מקטרת וצעצועים לילדיהם. כלוחמים, למרות זאת, התמקדו הגברים ביצירת קשתות וחצים, רמחים ומגנים. העור העבה של שור זקן היה אידיאלי למגנים והגן מפני חצים ואף כדורים. היות שבילו את מרבית היום על גבי הסוס, הם גם הפכו את העור לאוכפים וארכובות לסוסים. שיער הבופאלו שימש לריפוד האוכפים ובו השתמשו גם בחבלים ואפסרים.
שפה
השפה שדוברה על ידי אנשי הקומאנצ'י, שפת הקומאנצ'י, נומוטקוואפו, היא שפה נומית מקבוצת שפות האוטו-אצטקים. היא מאוד קרובה לשפת שבט השושון שמהם התנתקו הקומאנצ'י בסביבות 1700. שתי השפות נשארו דומות, אך כמה וכמה שינויים קלים בצלילים הם שמונעים מובנות משותפת בין שתי השפות הללו. הרשומות הקדומות ביותר של הקומאנצ'י מ-1786 מעידות בבירור על ניב של שפת השושון, אך בתחילת המאה העשרים, השינויים האלה בצלילים, שינו את הדרך בה נשמעים הקומאנצ'י בדרכים עדינות אך משמעותיות. למרות מאמצים שנעשים כיום כדי להבטיח את הישרדות השפה, רוב דובריה הם זקנים ופחות מאחוז אחד של הקומאנצ'י יכול לדבר אותה.
בסוף המאה ה-19, הרבה ילדים מבני הקומאנצ'י הועברו לפנימיות ביחד עם ילדים משבטים אחרים. את הילדים לימדו אנגלית והורתעו מלדבר בשפת האם שלהם. אכיפת השפה האנגלית הייתה נוקשה. היעדים היו לודא ביטחון (במקרה חירום, היה זה בלתי אפשרי להעביר מידע לילדים בכל שפה ובכל ניב שהיו ידועים) וכן לבסס שפה משותפת בין המורים וההנהלה של הפנימיות וכן גם בקרב הילדים מהשבטים השונים.
קוואנה פרקר למד ודיבר אנגלית ודרש שילדיו יעשו כמוהו. הדור השני גדל כשהוא דובר אנגלית, בגלל שהאמינו שזה היה עדיף עבורם לא לדעת את שפת הקומאנצ'י.
במהלך מלחמת העולם השנייה, קבוצה של 17 צעירים, שכונו דוברי הצפנים של הקומאנצ'י, אומנו ונוצלו על ידי צבא ארצות הברית להעברת מסרים, שהכילו מידע רגיש, שאותם לא יכלו הגרמנים לפענח.
טכניקות התערבות בטיפול בתנועה
טכניקות התערבות בטיפול בתנועה הן מכלול שיטות של התערבות טיפולית מתחום הטיפול בתנועה שנועדו לסייע למטופל ולקדם את התהליך הטיפולי.
שיקוף
בתחומי הטיפול השונים השיקוף הוא חזרה של המטפל על דברי המטופל באופן מדויק או בשינוי כלשהו כדי לחזק את ההבנה הרגשית והאמפתיה בין המטפל לבין המטופל או בין חברי קבוצה טיפולית. באופן דומה, בטיפול בתנועה, השיקוף הוא עשיית תנועות דומות בו-זמנית או עם השהייה קצרה בזמן והוא נושא אופי של חיקוי. ההנחה התאורטית של תהליך השיקוף הוא פשוט: יש לקחת את התקשורת הלא מילולית והסמלית של המטופל ולהתייחס אליה ברצינות, לעזור לו להעצים ולהבהיר אותה. בצורה זו ניתן להדגים את השאיפה והיכולת של המטפל לפגוש את המטופל במקום שבו הוא נמצא רגשית ובכך להבין ולקבל את המטופל ברמה עמוקה ואותנטית.
השיקוף דורש מהמטפל את היכולת לנוע ולראות את מה שהמטופל מרגיש ולנסות לתקשר את זה. על המטפל לשקף ולהחזיר על ידי מערכת השרירים שלו והנרטיב המילולי שלו כיצד הוא חווה ומקבל את הגוף של המטופל.
לעומת חיקוי, כלומר העתקה של צורת התנועה ללא שילוב משמעות, שיקוף של תנועה ופרשנות, מתייחס לאמפתיה תנועתית - שיקוף אמפאטי. המטפל עשוי לנוע בדיוק כפי שהמטופל נע או עשוי לחקות את איכויות התנועה של המטופל אשר משקפות את הנימה הרגשית של המטופל.
מטפלים בתנועה מאומנים בהתבוננות וניתוח תנועה ומסוגלים ללמוד את תנועתו של המטופל ולחלץ ממנה איכויות תנועתיות מסוימות על ידי חיקוי בדרגות עוצמה שונות. ברמה המעודנת ביותר המטופל עשוי לא להיות מודע כלל לכך שהשיקוף מתבצע. לעומת זאת, ברמה הבסיסית, מתקיים חיקוי פשוט של התנועות או הגזמה של נושאים תנועתיים. התוצאה הסופית היא הבנה גופנית ורגשית מוגברת של המטפל את המטופל.
במושגים של ניתוח התנועה על פי לאבאן בשיקוף תהיה התאמה לאיכויות של עוצמה, משך, צורה מרחבית, קצב או תבניות קצביות. בטיפול בתנועה השיקוף יכול להתבטא באופן גלוי בצורה אחת או בשילוב כמה דרכים - במאמץ אחד, או בשילוב כמה מאמצים הבאים לידי ביטוי על ידי תנועות, הבעות פנים או קול.
קשר בין שיקוף לנויורוני מראה
מחקר ענף ומתרחב מצביע על קיומם של מעגלים עצביים הנקראים נוירוני מראה (Mirror Neuron System) המופעלים במידה דומה כאשר אדם מבצע תנועה או כאשר הוא צופה בתנועה. דבר זה הוביל כמה חוקרים להאמין כי אותם תהליכים נמצאים בבסיס תפיסת התנועה ובבסיס יצירת התנועה. נראה כי מעגלים אלו רגישים להתכוונות של התנועה, כך שהם מגיבים באופן דומה לתבניות תנועה שונות אשר להן כוונה זהה באופן חד-משמעי.
אם כך, באופן תאורטי, מערכים דומים של נוירונים מופעלים במערכת העצבים המרכזית של המטפל כאשר הוא נע בהתאמה למטופל או כאשר הוא פשוט עד לתנועתו של המטופל מבלי להתנועע בהתאמה. במקרה הראשון הרשת של נוירוני המראה המתואמים באופן פעיל, יוצרים למעשה חיבוריות בין-עיצבית בין המטפל והמטופל. יש המאמינים שאימון המשלב שיקוף מוביל לתפקוד מוגבר של נוירונוי המראה הן אצל המשקף והן אצל המשוקף.
יתרונות השיקוף
מריאן צ'ייס, ממייסדות הטיפול בתנועה, הבינה באופן אינטואיטיבי כי יצירת קשר אמפאתי מהווה כלי עיקרי לתקשורת. על ידי שיקוף מצב הרוח של המטופלים, תנועותיהם וקולותיהם היא הצליחה ליצור איחוד אינטרסובייקטיבי עם המטופלים.
הייחודיות של השיקוף בשירות המטפל
בעוד הפסיכותרפיות המסורתיות נמנעות באופן פעיל מהעברה נגדית, תוך הדגשת גישה של נפרדות על מנת לספק שירות מקצועי למטופל, המטפלים בתנועה נוטים להיות מעורבים באופן פעיל בשיקוף על מנת להגביר דווקא את ההעברה הנגדית הגופנית.
תפקיד השיקוף מבחינה התפתחותית
מרגע שמופיע החיוך הראשון על פני התינוק, בדרך כלל בגיל 4 עד 6 שבועות, האם תגיב על ידי חיקוי ההבעה הזו. לאחר מכן, הבעות פנים נוספות, מחוות גופניות וקולות ישוקפו אף הם.
התכונות המובנות האלו של השיקוף עוזרות להסביר את המנגנון של ההבנה וההכרה החברתית, תנועתית, רגשית.
יש חשיבות למבט משקף בקשר הדיאדי של האם והתינוק, בגיל המוקדם, כניצן ראשוני של האינטרסובייקטיביות.
השתתפות פעילה בשיקוף נחשבת חיונית ליצירת סכמת התקשרות נורמלית.
קשיבות
קשיבות היא מצב תודעתי של התבוננות פאסיבית של ההווה, נעים או לא נעים כמו שהוא, לא להיצמד אליו ולא לדחות אותו. הקשיבות יוצרת קשר בין התודעה לחוויה, ממקדת את תשומת הלב ללא שיפוטיות. ביום-יום ובכל רגע ורגע, התודעה נוטה לקפוץ ממקום למקום וטכניקת הקשיבות מאפשרת תשומת לב לחוויה. מתפתחת מודעות, ישנו מושג של עד צופה פנימי המתבונן בחוויה. בכל פעם שהמחשבות הולכות לאיבוד, מחזירים את תשומת הלב ואת עצמי מהמחשבות המסתובבות לכאן ועכשו. הקשב יכול להיות בכל דבר שעושים, לחוות את החוויה. אנחנו רוצים להיות כל הזמן בנוכחות, מודעות ותשומת לב וכך להאיר את ההזדהות עם התהליך נפשי-רגשי.
השיטה מתבססת על תורת הבודהיזם שעקרונותיה העיקריים הם להתגבר על ההרגל האנושי להתבונן עם ביקורת, השוואה ושיפוט ובאמצעות טכניקה של לימוד התודעה להישאר במצב קיים ולהתבונן בישות של האדם לשניות ואחר כך ממושכות. הבודהיזם טוען שאנחנו מצוידים עם היכולת להתבוננות פנימית ולפתח את הצופה הפנימי שבמידה ומתאמן נכון, יוכל להתבונן ללא שיפוט, בקור רוח, בנדיבות, בקבלה, בסקרנות, בפאסיביות וברוגע וכך להפחית את הסבל הקיים.
משתמשים בקשיבות בגלל העבודה עם החושים, רגשות והתבוננות בעולם הפנימי יותר מאשר לחשוב עליו. השימוש בקשיבות בפסיכותרפיה גופנית תורמת משום שהגוף הוא האובייקט הראשון והקל להתבוננות באמצעות קשיבות. המציאות הסומטית לא רק שטבועה עמוק בפנים אלא גם משקפת אותה בדיוק, מאפשרת לנו לגלות את הנושאים המהותיים והזכרונות שצפים.
כמו כן, מושג העד המתבונן בחוויה, שנמצא גם בשיטת התנועה האותנטית, שבה העד צופה במתנועע תוך תשומת לב למה קורה למתנועע ומה מתרחש בתוכו אילו דימויים ואסוציאציות נוצרים אצלו. וכשם שהעד צופה במתנועע ועולים בו דימויים ואסוציאציות כך גם נעשית ההתבוננות במחשבות ונוצר הקשר בין התודעה לחוויה. כאשר האדם מתחיל לשחרר את החוויה של המהות או מצב האגו כמציאות היחידה או משהו שהוא נגרר לתוכו ובמקום זה, הוא חווה מצב של צפייה שבו הוא רואה דברים באים והולכים ושמהם הוא יכול להסתקרן או להרגיש חמלה כלפיהם.
המטפל כל הזמן מפקח על מצבו של המטופל והקשר שלו עם ההכרה/מודעות ומתקשר לניסיון שלו בדרכים שתומכות בצופה הפנימי. המטפל יכול לצפות אם המטופל נכנס לקשר חזק עם הרגש וכל הזמן להחזיר אותו למצב של התבוננות. התהליך הזה שבו המטפל מציע ניסוי הקשור לנושאים שנמצאים מתחת, ליד וקשורים להתבוננות של המטופל, בסופו של דבר ייצור חוויה מעוצבת שמשאירה חותם על הזיכרון העקיף, שהוא זה שיש לו את הכוח לארגן את חוויות היום-יומיות וההתנהגות.
אלתור
בתרפיה בתנועה אלתור הוא שלב המצאת משחקים וחוקים במשחק קבוצתי, מדובר בעוררות התנועה של הרגע, לפגוש את הצורך התנועתי של הרגע. ברמה של אימפרוביזציה פיזית, לדוגמה, מטופל עם כתפיים תפוסות יתבקש לשחק עם הכתפיים שלו להרים אחת להוריד שנייה וליצור ביניהן דיאלוג. גם מריאן צ'ייס השתמשה בהפקת תנועה ודיאלוג תנועתי של יצירת תקשורת מילולית ולא מילולית עם המטופל. על מנת לגרות למטופל לתגובה תנועתית וליצור דיאלוג, צ'ייס יכלה להשתמש במשחקי תפקידים, פנטומימה וצורות נוספות של משחק בעזרת מוזיקה ודמיון כאשר המכנה המשותף לכולם הוא נקודת המוצא לדיאלוג: הבעה הגופנית של המטופל.
על הדיאלוג הלא-וורבלי שמתרחש בין המטפל למטופל והיוצר את הבסיס לאלתור בין הצדדים כותבת טורטורה בשיטתה Ways of Seeing. שיטה זו מתבססת על תשומת לב עמוקה לביטוי הלא-וורבלי שנעשה באמצעות התבוננות חדה ודיאלוג חוויתי גופני. שיטתה מתבססת על היכולת הגופנית הבסיסית רבת החושים הגורמת לתחושות ומהווה את הבסיס ליצירת ההבעה הרגשית לתקשורת שלנו. סוג נוסף לאלתור הוא ייצוג הדינמיקה של החיים של המטופל בתנועה. לדוגמה, עבור מטופלת שעבדה על דרישות אחרים ממנה, המטפלת סימלה את חוויית חייה, על ידי שהיא צובטת אותה ודוחפת אותה מכל מיני כיוונים.
במהלך אלתור אפשר לקחת תנועה ולשחק איתה ולראות לאן זה מתפתח. לעיתים המטפל נותן למטופל תנועה שהמטפל מרגיש שהמטופל צריך לחקור, למרות שהוא לא הביא את התנועה מעצמו. בדרך כלל המטופל לוקח את התנועה ובתהליך דינאמי נוצרת התנועה שלו. משחק עם התנועה יכול להביא לתהליכים כמו אינטגרציה או הבנה של עצמך. רוב המטופלים לא יכולים לעשות אימפרוביזציה בהתחלה. יכול לקחת חודש עד שמתפתח ביטחון עצמי, במיוחד במי שלא התנסה בתנועה חופשית.
הַמְלָלָה Verbalization
אף על פי שהטיפול בתנועה מתואר כצורה לא מילולית של פסיכותרפיה, הוא ללא ספק משתמש גם בדיבור ומילים. המללה לפני, במהלך או לאחר טיפול בתנועה יכולה להוות כלי אפקטיבי ואף הכרחי לתהליך הטיפולי. המטפל יכול להשתמש בהמללה בדרכים מגוונות: מברכה לשלום ואיחולים לפרידה ועד הזמנת המטופל לתאר דימוי או זיכרון שעולים בראשו ובגופו. המטפל עשוי לבקש מהמטופל להתייחס לדפוס תנועתי מסוים. בקבוצה, ניתן להשתמש בהמללה כדרך להבהיר נארטיב, לשקף, להדריך ולהבנות את התהליך הקבוצתי. באמצעות המללה מתמשכת של הנארטיב הקבוצתי, קול ותנועה ניתן לאחד את הקבוצה ולהבהיר את הכוונות והכיוונים של הקבוצה לאורך המפגש. המללה יכולה לשמש על מנת להעמיק בחקירת נושאים שעלו. המטפל עשוי לשאול שאלות מנחות פתוחות אשר עשויות להיות כלי חשוב על מנת להביא לבהירות ומיקוד המשמעויות הגלומות בתנועות העולות מחברי הקבוצה. גם שימוש בסמלים או דימויים עשוי להעמיק להעשיר ולמקד את החוויה התנועתית של המטופל. ההמללה יכולה לשמש כהשלמה, הבהרה והרחבה של התנועה ושל יחסים בקבוצה. במהלך המפגש המטפל יכול להשתמש בהמללה של הנארטיבים בקבוצה לשם הובלה עדינה של הקבוצה לתנועה הבעתית מלאה יותר. המלל יכול לתת משמעות חיונית ועמוקה למחוות, לתנועות ולתנוחות סמליות. יכול להעשיר את החוויה התנועתית על ידי חיבור לחוויות עבר, הסיטואציה הנוכחית או מטרות עתידיות.
סדרת תנועות מאורגנות וקצב
סדרת תנועות מאורגנות וקצב הם סוגי התערבויות שקורות במהלך הטיפול והם שזורים זו בזה, כדי ליצור תנועה מאורגנת קבוצתית נדרש להיות קצב משותף. מריאן ציי'ס החלוצה הגדולה של הטיפול בתנועה, יצרה תבנית של ארבה שלבים בטיפול קבוצתי והם:
לוי במאמרו מתאר Levi את שלב פעילות הגוף שבו נעשה החימום הקבוצתי וכיצד ציי'ס הייתה יוצרת תנועה של קצב מוכר כמו חותם ומכוונת את הקבוצה לנראטיב מילולי ותנועתי ובצורה זו היא בעצם הניעה את הקבוצה לשתי רמות סימולטנית, השימוש היה בתנועות פשוטות כדי לא להפחיד את המשתתפים ולהזמין את אלו שהיו מחוץ למעגל להשתתף.
שלב היחסים הקיצביים- תנועתיים בקבוצה: הכוח של פעילות קיצבית בקבוצה שימש את ציי'ס כדרך מקלה וכתמיכה לביטוי מחשבות ורגשות בצורה מוסדרת ובשליטה. אפילו לקוחות שהיו במצב קשה גויסו ונדבקו בקצב, עם הקצבים הפשוטים והחוזרים הם סיפקו מדיום להחצנה של רגשות כאוטיים ומבלבלים. הקצב לא רק שארגן את המחשבות והרגשות לריקוד עם משמעות, אלא עזר גם לשנות התנהגויות קיצונית כמו היפראקטיביות או נטיות להתנהגויות ביזאריות. בתהליך של הקיצביות והתקשורת הלא-ורבלית ציי'ס הציעה סמלים ותכנים. אלה היו מעשירים את הלקוח והמודעות לגופם עם הסמליות ולאט לאט להתאים את ההתנהגות ואפילו לומר את הקונפליקטים שנמצאו מאחורי התנהגות זו. על בסיס הקצב וסדרת תנועות פשוטות נוסדה גם גישת האקספרסיון פרימיטיב שפותחה כשיטת טיפול בתנועה על ידי ד"ר פראנס שוט-בילמן. השיטה משלבת השפעות מן התאוריה הפסיכואנליטיקאית, הידע האנתרופולוגי (שאמאניזם) והאומנות. לדברי ד"ר בילמן יוצרת השיטה, אקספרסיון פרימיטיב מחברת את הקצב, פשטות התנועות והעוצמה בריקודים האפריקאיים אל תבניות הריקוד והסימבולים המערביים. ברכה הדר, פסיכולוגית קלינית, אנליטיקאית קבוצתית ואנליטיקאית ביו-אנרגטית, המתמחה בעבודה טיפולית גופנית-נפשית, הן בטיפול אינדיבידואלי והן בטיפול קבוצתי, ובעלת ניסיון בעבודה משותפת עם מטפלים בתנועה, כתבה רשמיה מסדנה של ד"ר פראנס שוט בילמן במאמר "המעבר מטבע לתרבות - רשמים מסדנה חווייתית בשיטת האקספרסיון פרימיטיב". במאמר היא מצטטת את מאמרה של בילמן הכותבת על קצב:" התינוק בבטן אימו עטוף צלילים שאותם הוא "שומע" דרך כל גופו. הצלילים העוטפים ומלטפים את התינוק בבטן האם הם "הרעשים" שמייצר גופה, כמו באמבטיית צלילים. הצלילים האלה מייצגים את המבנה המחבר בין שלושת השלבים של המוזיקה לריקודים: קצב פעימות הלב של האם; ההלוך חזור של נשימתה; המלודיה הקצבית של קולות ההורים המגיעים לתינוק דרך הפילטר של מי השפיר.
שיטת האקספרסיון פרימיטיב
השיטה של ד"ר פראנס שוט בילמן, פסיכואנליטיקאית, אנתרופולוגית ומטפלת בתנועה, היא שיטת טיפול שפותחה באמצעות ריקוד, והיא משלבת השפעות מן התאוריה הפסיכואנליטית והידע האנתרופולוגי, כמו גם ממדעי הטבע, האמנות, עולם התנועה והמחול. במהלך תצפיות ומחקרים אנתרופולוגיים שערכה בילמן בתרבויות מסורתיות שונות, וגם בהשפעת מחקריו של האנתרופולוג קלוד לוי-שטראוס, היא מצאה הקבלה בין תהליך התפתחותו של היחיד לבין ההתפתחות התרבותית. המשמעות החברתית של הריקוד במשותף, היחסים בין הרוקדים, ונוכחותו של גורם מאחד שסביבו מתארגן הריקוד (השמאן, ייצוג אלוהי או המטפל התנועתי) מסמלים תהליכים פסיכולוגיים טבעיים המתרחשים ביחיד ובחברה גם יחד. המאפיינים העיקריים של השיטה הם קצב, חזרתיות, מחזוריות בתנועה, חוויית טראנס, תבניות וסימטריה, שימוש בארכיטיפים ובסימבולים, הבנת חשיבותה של הקבוצה, שימוש ביחסי ניגודים (למעלה-למטה; אור-חושך; רעש-שקט; גלוי-נסתר; מעורר-מרגיע וכדומה), וכן שימוש בזמן ובחלל. השיטה מבוססת על עבודה עם הריתמוס הבסיסי של הגוף האנושי – קצב פעימות הלב וקצב הנשימה (שני המקצבים הראשוניים שכל עובר שומע בבטן אמו). הלב ממלא גם תפקיד ייצוגי-סימבולי, כמייצג החיים והאהבה. הדר, שחוותה את סדנת האקספרסיון כותבת: לקצב יש תפקיד חשוב נוסף של שמירה על מסגרת. לאורך כל הסדנה הדגישה בילמן שוב ושוב את תפקידה החשוב של המסגרת כגורם המאפשר הכלה וויסות, אך גם מגרה ומעורר. הקצב מסמל את הפונקציה האבהית, את החוק. בחברות המסורתיות, האב הוא זה שאמור להוביל את תהליך ההיפרדות של התינוק מהאם, ולהוביל את הילד החוצה, אל החברה. לפיכך, בעבור הילד האב מייצג את הצד הסוציאלי, הקולקטיבי. סינטיה ברול במאמרה בנושא טיפול בתנועה בפגועי ראש, מתארת את התנועה כצורה קינסטטית המבטאה את הרגשות והחוויות של האדם באמצעות רצף של דפוסי תנועות ריתמיות. היא מתארת את הדפוס הקבוע של הקצב כבעל השפעה מרגיעה, מייצבת המאפשרת קישור חיצוני שעושה אינטגרציה בין היחיד לקבוצה. במאמר זה מביאים סיפור מקרה של בחור בשם LG ואת השימוש שנעשה במוזיקה להקניית מיקצב חיצוני ופנימי כעוגן ליציבות פנימית וחיצונית, שאבדה לו בעקבות הפגיעה.
המטופל מתבקש לבטא זיכרון או תחושת גוף ברצף תנועתי ויזואלי שניתן לחזור עליו. הצורה שבה כל אחד "מכגרף" את תנועתו הפנימית לתנועה ויזואלית היא ייחודית ואינדיקציה לתהליך הפנימי, שבקושי יש לו מילים. איכות התנועה שבה משתמש המטופל ב"ריקודו" חשובה לא פחות מהתנועות עצמן. ניתן להשתמש בכלי זה לסיכום של תהליך- לבקש סקירה תנועתית של החוויה או התהליך, סקירה תנועתית שניתן לחזור עליה ולהראותה לאחר או לקהל. האופן שכל אחד נע מציג נקודה ספציפית של החוויה שלו או סמליות אישית.
הגזמה
הגזמה היא טכניקה פשוטה, של הגזמת התנועה של המטופל. הגזמת התנועה יכולה להתקיים בטווח התנועה, בעוצמת התנועה, במהירות התנועה, בקצב ובאלמנטים נוספים כמו שטף התנועה, ההבעה הסמלית של התנועה. בשלב מסוים המטופל ימשיך עם התנועה המוגזמת ויראה לאן היא מובילה, דבר אשר עשוי להבהיר את התנועה ומשמעויות הקשורות אליה.
מריאן צ'ייס, נהגה להתחיל בשיקוף המטופל ורק לאחר מכן בחרה להרחיב ולהגזים מחווה מסוימת שלו. על ידי הגזמה זו ניסתה צ'ייס לעזור להבעה להתפתח להצהרה תנועתית שלמה כדי להעשיר את זהותו של הלקוח ואת מחויבותו לביטוי העצמי שלו ולתקשורת עם האחר.
צ'ייס התמקדה בסגנון התנועה הראשוני של המטופל ותוך כדי התמקדות זו השתמשה בהגזמה ובהרחבת התנועה על מנת להוביל את המטופל, בעדינות ובהדרגתיות, לתנועה מגוונת ומשתנה.
המקבילה ההתפתחותית לטכניקת ההגזמה היא שלב המשחק הקבוצתי בין ילדים (peer-group play).
מתלול מוסון
מתלול מוסון (באנגלית: Mawson Escarpment) הוא מדרון (מתלול), הפונה לכיוון מערב, באדמת מק. רוברטסון, שבאנטארקטיקה.
המתלול משתרע בכיוון צפון-דרום; אורכו 130 קילומטרים.
המתלול ממוקם לצידו המזרחי של קרחון לאמברט.
בצידו הצפוני של המתלול מצויה פלטפורמת בארקל.
גובהו של המתלול 649 מטרים מעל פני הים.
גילוי המתלול
המתלול התגלה על ידי קצין הטייס ג'יי. סיטון (J. Seaton), מחיל האוויר המלכותי האוסטרלי, שהשתתף במשלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה.
המתלול התגלה במהלך טיסת סיור שערך סיטון בנובמבר 1956.
מקור השם
שמו של המתלול ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
המתלול נקרא על שמו של סר דאגלס מוסון.
לקריאה נוספת
• Adrian F. Corvino, Christopher J.L. Wilson, Steven D. Boger, The structural and tectonic evolution of a Rodinian continental fragment in the Mawson Escarpment, Prince Charles Mountains, Antarctica, Precambrian Research, Volume 184, Issues 1–4, 2011, Pages 70-92, ISSN 0301-9268, https://doi.org/10.1016/j.precamres.2010.11.001
• F. Lisker, H. Gibson, C.J. Wilson, and A. Läufer, Denudation and uplift of the Mawson Escarpment (eastern Lambert Graben, Antarctica) as indicated by apatite fission track data and geomorphological observation, USGS, https://doi.org/10.3133/ofr20071047SRP105
• Corvino, A. F. (2009), Precambrian geology of the North Mawson Escarpment area, Prince Charles Mountains, Antarctica, PhD thesis, Faculty of Science, School of Earth Sciences, The University of Melbourne
• D.E. Rounsevell, ARTHROPODS IN A BOTANICAL COLLECTION FROM THE PRINCE CHARLES MOUNTAINS, ANTARCTICA, Pacific Insects Vol. 20, no. 1: 83-85
dataset: • WILSON, CHRISTOPHER KAY (2006), Crustal Cross-Sections along the Mawson Escarpment and Mount Stinear, Southern Prince Charles Mountains, Australian Antarctic Data Centre
צ'ייס קייליש
צ'ייס טיילר קייליש (באנגלית: Chase Tyler Kalisz; נולד ב-7 במרץ 1994) הוא שחיין אמריקאי, האלוף האולימפי (טוקיו 2020) ואלוף העולם (בודפשט 2017) במשחה ל-400 מטר מעורב אישי ואלוף העולם במשחה ל-200 מטר מעורב אישי (בודפשט 2017).
2013
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד באוגוסט 2013 זכה קייליש במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:09.22 דקות, אחרי דאיה סטו מיפן (4:08.69 דקות) ולפני טיאגו פריירה מברזיל (4:09.48 דקות).
2014
באליפות המכללות שנערכה ב-2014 קבע במשחה ל-400 יארד מעורב אישי שיא אמריקאי חדש של 3:34.50 דקות, שיפור לשיא של טיילר קלרי (3:35.98 דקות). באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בגולד קוסט, בריזביין אותה שנה הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:09.62 דקות, אחרי קוסוקה הגינו מיפן (4:08.31 דקות) וטיילר קלרי (4:09.03 דקות).
2015
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט 2015 זכה במדליית ארד במשחה ל- 400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:10.05 דקות, אחרי דאיה סטו (4:08.50 דקות) ודוד וראסטו מהונגריה (4:09.90 דקות).
2016
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 4:06.75 דקות, אחרי	קוסוקה הגינו (4:06.05 דקות) ולפני דאיה סטו (4:09.71 דקות).
2017
באליפות ארצות הברית שנערכה ביוני אותה שנה ושמשה את המבחנים האמריקאים לאליפות העולם זכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:56.51 דקות, לפני אברהם דוויין (1:56.79 דקות) וג'וש פרנו (1:57.14 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:06.99 דקות, לפני ג'יי לית'רלנד (4:09.31 דקות) וגונאר בנץ (4:11.66 דקות). חודש לאחר מכן, באליפות העולם עצמה שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:55.56 דקות, לפני קוסוקה הגינו (1:56.01 דקות) וואנג שון מסין (1:56.28 דקות).
2018
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 2018 זכה בשתי מדליות זהב במשחה ל-200 מטר מוערב אישי בשיא אישי חדש של 1:55.40 דקות לפני מיץ' לרקין מאוסטרליה (1:56.21 דקות) וקוסוקה הגינו (1:56.66 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:07.95 דקות, לפני קוסוקה הגינו (4:11.13 דקות) ודאיה סטו (4:12.60 דקות).
אלוף אולימפי
באולימפיאדת טוקיו זכה קייליש במדליית זהב במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:09.42 דקות, לפני בן ארצו ג'יי לית'רלנד (4:10.28 דקות) וברנדון סמית' מאוסטרליה (4:10.38 דקות).
יפים ברזובסקי
יֵפִים מַטְבֵיֶיבִיץ' בֵרֵזוֹבְסְקִי (ברוסית Ефи́м Матве́евич Березо́вский; 8 בפברואר 1913 - 19 בדצמבר 2011) היה קצין יהודי סובייטי אשר השתתף במלחמת העולם השנייה וזכה לאות גיבור ברית המועצות על ללקו בהצלחת צליחת הנהר דנייפר והרחבת השליטה בצידו המערבי של הנהר במהלך הקרבות.