cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארלו גאת'רי
"המסעדה של אליס"
האלבום "המסעדה של אליס" יצא ב-1967 וידוע בעיקר בשל שיר הנושא, שאורכו 18 דקות ו-20 שניות בגרסתו המוקלטת. (גאת'רי נודע בכך שבהופעות ידע למשוך את הסיפור עד ל-45 דקות.)
השיר הוא שיר בלוז מדבר, שכמעט אינו כולל שירה של ממש. השיר הוא מחאה בוטה נגד הגיוס למלחמה בווייטנאם, ומבוסס כולו על סיפור אמיתי. בשיר, ארלו נקרא להגיע לצו ראשון ללשכת גיוס, שם הוא נפסל משירות בגלל תיק פלילי, שבו רשום שהוא נעצר פעם אחת על השלכת פסולת לא חוקית, ולאחר משפט נאלץ לשלם קנס ולהרים את הזבל.
זמן קצר לאחר יציאת השיר הוא הפך ללהיט בקרב אוניברסיטאות ותחנות רדיו של תרבות הצד של התקופה. השיר נחשב לאחד הסמלים של תקופת סוף שנות ה-60.
השיר גם מזכיר את אליס ואת כנסיית טריניטי. אליס היא אליס ברוק (היום היא מנהלת גלריה לאומנות בפרובינסטאון). את הכנסייה קנה ארלו ב-1991 והקים גם את מרכז גאת'רי, לזכר הוריו. מרכז גאת'רי הוא ארגון ללא מטרות רווח, שמארגן פעולות קהילתיות בסביבתו ובעולם.
ב-1969 הופק הסרט "המסעדה של אליס" בבימויו של ארתור פן המבוסס על התיאורים בשיר הזה ובו משחק ארלו גאת'רי בתפקיד הראשי.
לול (פסקול)
לול הוא פסקול המאגד שירים בולטים שהקליטה חבורת לול בתוכנית הטלוויזיה "לול" ששודרה בין השנים 1969–1973 בטלוויזיה הישראלית. הפסקול יצא לאור על תקליט ויניל בשנת 1988, בצמוד לסרט "לול" שאיגד אף הוא קטעי שירים ומערכונים נבחרים מתוך התוכנית (שהיו בה 4 פרקים בסך הכל).
בשנת 1994 יצאה גרסה מחודשת לפסקול על גבי CD.
רשימת הקטעים באלבום
כל המערכונים נכתבו על ידי אורי זוהר ואריק איינשטיין
בויניל המקורי (1988) יצאו שני תקליטים:
בהוצאת CD מחודשת (1994): כל השירים + המערכונים בדיסק אחד (מסודרים לסירוגין).
לאגרשטטה
סוגים
הפלאונטולוגים מבחינים בין שני סוגים:
השתמרות
יש סוגים רבים של "קונסרווט-לאגרשטטן". דוגמאות ידועות כוללות קבורה של חרקים חיים בתוך ענבר, ההקפאה העמוקה של יונקים, דוגמת ממותה צמרית בקפאת-עד, תהליך הכבישה של בעלי חיים שטבעו בביצות נפט וחניטה של הרקמות ביובש עז.
הלאגרשטטן הנפוצים יותר הם אלו שבהם התרחשו אירועים שבהם בעלי החיים שוכני קרקעית הים נקברו מהר תחת משקע של גרגירים דקים הקרויים "מרבצי קבורה מהירה" (obrution deposits), או כאלו שבהם תנאי הסביבה: ריכוזים נמוכים של חמצן, ומליחות גבוהה של מים עומדים בקרקעית הים צמצמו את פעילות החיידקים הגורמים לריקבון הקרויים "מרבצי מים מעופשים" (stagnation deposits). פצלי ברג'ס מהקמבריון למשל הם קהילה של בעלי חיים ימיים שוכני קרקעית המדגימים לאגרשטטה של "מרבצי קבורה מהירה", בעוד שפצלי פוסידוניה (Posidonia Shale) מדרום גרמניה, שבהם נתגלו איכתיוזאורים בהריון, הם דוגמה ל"מרבצי מים מעופשים". בפועל, רוב הלאגרשטטן משלבים בין שני הסוגים, והלאגרשטטה של אבן הגיר זולנהופן, שבו נתגלו הדגימות של המין העתיק ביותר הידוע של עוף, היא דוגמה מושלמת לאתר מסוג זה.
כמו בכל התהליכים המתארים את השלבים בהפיכת צמחים או בעלי חיים למאובנים, מתחלק תהליך הטפונומיה של בעלי חיים בלאגרשטטה לשלושה שלבים:
להשתמרות הרקמות הרכות יש כמה השלכות חשובות:
נראה כי לאגרשטטן מתואמים אוטומטית באופן זמני, אולי מכיוון שגורמים סביבתיים גלובליים כמו אקלים עשויים להשפיע על הרבדתם.
כמה דרכי טפונומיה יכולים לייצר לאגרשטטן. להלן רשימה חלקית:
היסטידין
היסטידין (Histidine) היא אחת מ-20 חומצות האמינו הסטנדרטיות בטבע. תאי גוף האדם אינם מסוגלים לסנתז היסטידין ולכן היא מהווה חומצת אמינו חיונית, אותה מוכרח האדם לצרוך דרך המזון, דוגמת גרעיני חמניות, עדשים, בוטנים וכדומה. הקצובה היומית המומלצת לפי האקדמיה הלאומית לרפואה היא 14 מ"ג היסטדין לכל ק"ג משקל גוף.
השייר של היסטידין מורכב מקבוצת מתילן (CH2) הקשורה לקבוצת אימידאזול (טבעת המכילה שני אטומי חנקן, C3H4N2). אחד מאטומי החנקן של טבעת האימידאזול נוטה לקלוט יון מימן ולהפוך ליון בעל מטען חשמלי חיובי; מכאן שהיסטידין היא אחת משלוש חומצות האמינו הבסיסיות (בסיס מוגדר כתרכובת הנוטה לקלוט יוני מימן).
המטען החשמלי המשתנה של היסטידין (1- כחומצה ו-1+ כבסיס) ותזוזתה בין חומציות ובסיסיות מתבטאות בתפקידיה ובמיקומיה המיוחדים בחלבונים ובאנזימים. היסטידין מסוגלת לשמש כ"מוביל פרוטונים"; אטום החנקן הבסיסי שלה נוטל פרוטון (כלומר, יון מימן) ממולקולה כלשהי ומעבירו לאטום החנקן החומצי, אשר מיד מוסר אותו למולקולה אחרת. תכונה זו ממקמת את היסטידין באתר הפעיל של אנזימים רבים.
כשנוטלים את קבוצת הקרבוקסיל מהיסטידין מתקבל היסטמין, חומר איתות חשוב במערכת החיסון. תגובה זו מזורזת על ידי האנזים היסטידין דקרבוקסילאז.
חשיבות תזונתית לאדם: היסטדין חשוב לילדים בשלב בניית מערכות העצבים היות שהוא שותף בבניית המיאלין.
עדי גורדון
עדי גורדון (נולד ב-4 במרץ 1966) הוא כדורסלן עבר ישראלי הנחשב לאחד מגדולי הרכזים ששיחקו בישראל.
ביוגרפיה
גורדון נולד בבנימינה. הוריו התגרשו בצעירותו. כילד שיחק טניס, טניס שולחן וכדורגל ואף זכה בגביע ואליפות המדינה עם קבוצת הילדים של הפועל חדרה. הוא היה מלך השערים בארץ לגילאי 13–14 (38 שערים), ולמד בתיכון חקלאי פרדס חנה.
כישרונו בתחומי הספורט השונים הביא אותו לנקודה בה הוא היה צריך לבחור בין הכדורגל לכדורסל. למרות גובהו הנמוך יחסית לענף, 1.80 מ', בחר גורדון בכדורסל.
את דרכו ככדורסלן התחיל בגיל 14 וחצי כרכז במכבי חדרה. בגיל 18 עבר לשחק בליגה הלאומית, הליגה הראשונה באותה תקופה, במדי מכבי חיפה תחת המאמן פיני גרשון. במחזור הראשון של אותה עונה זימנה ההגרלה למכבי חיפה משחק בית נגד האלופה מכבי תל אביב. במשחקו הראשון אי פעם בליגה הלאומית, קלע גורדון סל ניצחון בשנייה האחרונה של המשחק. כבר מעונה זו ניכר היה שגורדון מצטיין במיוחד בדקות ההכרעה, תכונה שבלטה לאורך כל הקריירה שלו, הרצופה במשחקים שאותם הכריע בדקות הסיום. בשנה זו גורדון היה עדיין שחקן נוער במכבי חיפה והוביל אותה לזכייה בדאבל היסטורי מבלי שהפסידו במשך כל העונה, תוך שהוא קולע בממוצע כ-30 נקודות למשחק. במשחק האליפות לנוער, בגמר הפלייאוף, הגדיל גורדון לעשות כאשר קלע 48 נקודות מתוך 76 הנקודות של קבוצתו. לאחר 5 שנים במכבי חיפה, עבר גורדון להפועל חיפה שהתפרקה זמן קצר לאחר מכן. גורדון נדד להפועל גליל עליון, שם שיחק שנה אחת ואז עבר לקבוצת הפועל ירושלים, בה זכה לפריצתו הגדולה, ולמעמד של אחד מבכירי שחקני הכדורסל בארץ.
בירושלים ובחולון
בעונותיו בירושלים הציג גורדון יכולת מעולה ומעוררת השראה, ובעיקר התפרסם בזכות יכולת ניהול המשחק וקבלת ההחלטות שלו. בתקופתו בהפועל ירושלים גורדון הוביל אותה להישגים ספורטיביים ולמעמד של אחת הקבוצות הטובות בליגה. בין היתר הנחילה הקבוצה תבוסות צורבות ליריבה המושבעת והאלופה הנצחית מכבי תל אביב. באותן שנים נוצר קשר מיוחד בין השחקן לאוהדי הקבוצה, שעתיד לשחק תפקיד חשוב בגורלה.
בעונת 94/95 עקב בעיות כספיות בירושלים עזב גורדון את הקבוצה, יחד עם סמל אחר של הקבוצה, דורון שפע, להפועל חולון שאומצה באותה שנה על ידי איש העסקים נחום מנבר. הציפיות היו גבוהות וכך גם התוצאות: באותה עונה חולון הגיעה למקום השני בליגה הסדירה, ולגמר גביע המדינה בו הפסידה לבני הרצליה. לאורך כל אותה עונה אוהדי הפועל ירושלים, שהמשיכו לראות בו את סמלה הבלתי מעורער של הקבוצה, המשיכו לשיר לו שירים במשחקים ולקרוא לו לשוב. בזכות קשר מיוחד זה הצליח גורדון לשכנע את הספונסר מנבר להעביר את תמיכתו להפועל ירושלים, ולהחזיר אליה את גורדון ואת שפע.
בעונת 95/96 הוביל גורדון את ירושלים לתואר הראשון שלה אי פעם - גביע המדינה, באחד ממשחקי הגמר הגדולים והזכורים ביותר בכדורסל הישראלי. לאחר שקלע את סל הניצחון מול בני הרצליה בחצי הגמר, שב וקלע גם בגמר את סל הניצחון המכריע בשנייה האחרונה, מעל טום צ'יימברס.
בעונה הבאה, בניגוד לכל הציפיות ומול קבוצה חזקה מאוד של מכבי תל אביב, שחזרה ירושלים את הישגה, וזכתה שוב בגביע המדינה לאחר משחק גדול נוסף של גורדון, בו קלע 32 נקודות (מתוך 89 של ירושלים). באותה עונה גם הגיעה הקבוצה לרבע גמר גביע אירופה למחזיקות גביע, לאחר שבמשחק שמינית הגמר נגד פנרבחצ'ה הטורקית, קלע גורדון זריקת עונשין מכריעה והחטיא במכוון את הזריקה השנייה, וכך מנע התקפה מתוכננת של הטורקים.
בנבחרת ישראל
בגיל 19 זומן גורדון לראשונה לנבחרת ישראל. מאמנה אז היה צביקה שרף אשר אימן את מכבי תל אביב ובנוסף היה בסכסוך מתמיד עם פיני גרשון שגורדון היה מזוהה איתו בתחילת דרכו. דברים אלו הובילו לאפלייתו של גורדון. בין השנים 1992–1996 גורדון היה השחקן הדומיננטי בנבחרת ישראל, בה שיחק 118 משחקים בסה"כ. בטורניר הקדם אולימפי בספרד גורדון בלט במשחק נגד ליטא הגדולה של סאבוניס ומרצ'ולוניס, בו הוא קלע 38 נקודות ומסר 8 אסיסטים. יומיים לאחר-מכן במשחק בטורניר נגד קרואטיה עם פטרוביץ' וקוקוץ' הוא קלע 25 נקודות.
ב-1993 הוא היה השחקן הבולט ביותר במשחק נגד נבחרת יוון (עם פנאיוטיס יאנאקיס) באליפות אירופה. במשחק זה קלע גורדון 35 נקודות, ונבחרת ישראל זכתה בנצחון מפתיע. בשנים 94–95 במסגרת קדם אליפות אירופה הוביל גורדון את הנבחרת לאליפות אירופה כאשר הצטיין בכל הטורניר והוביל בו את הנבחרת בנקודות, אסיסטים וחטיפות. הוא בלט במיוחד בשני משחקים קשים, הוא קלע 21 נקודות בניצחון בטורקיה ובניצחון נוסף, היסטורי, בספרד בו קלע 25 נקודות ומסר 7 אסיסטים.
באותה תקופה היו לגורדון עימותים רבים עם מאמן הנבחרת דאז צביקה שרף. בשיאם, בשנת 1997, בעונת שיא שבה נבחר לשחקן העונה על ידי מאמני הליגה, הוא החליט לפרוש מהנבחרת לפני ההתכנסות שלה לאליפות אירופה. גורדון אמר שאינו מוכן לשתף יותר פעולה עם הרוח המיליטנטית של צביקה שרף, דרך שלדעתו לא הייתה ראויה ופגעה במהות של המשחק והנבחרת. עקב כך הוא הושעה משני משחקי ליגה.
הפרישה מכדורסל מקצועני
בתום העונה האחרונה שלו בירושלים (97/98), הודיע גורדון על פרישתו מכדורסל, למגינת לבם של אוהדי הקבוצה.
לאחר הפרישה התרכז גורדון בפעילות רוחנית, תוך שהוא מבודד עצמו מן התקשורת ואף מקהל האוהדים הישן שלו ומופיע רק באירועים בעלי הקשרים חברתיים.
יחסיו עם קהל האוהדים
אחד הדברים הבולטים בביוגרפיה של גורדון הוא יחסיו המיוחדים עם קהל האוהדים הירושלמי. בין היתר מימן גורדון מכספו הפרטי את הטסתה של קבוצת ילדים למשחק הקבוצה באילת. בתקופה השנייה שלו בירושלים חילק גורדון בחינם אלפי חולצות לאוהדים עליהן מוטבעת הסיסמה משירו של אריק איינשטיין "יש בנו אהבה והיא תנצח" - ביטוי שמבטא את פילוסופיית המשחק שלו, ואומץ כסמל על ידי אוהדי הקבוצה וקבוצות הפועל ירושלים בכלל.
מערכת היחסים המיוחדת לא נעצרה באוהדים. גורדון, שכבר הפך לסמל של הפועל ירושלים, הוביל את הקבוצה למעורבות עמוקה יותר בענייני הקהילה. הוא הביא לקבוצה את התפישה האומרת כי "ירושלים היא לא קבוצה שיש לה קהל, אלא קהל שיש לו קבוצה". תפיסה זו הוא יישם על ידי הקמת בית ספר לכדורסל בקהילה, השתתפות באירועי צדקה ופעילויות חברתיות אחרות, בין היתר כחבר עמותת הפועל קטמון ירושלים.
הקבינט השלישי של מרקל
קבינט מרקל השלישי הוא הקבינט ה-22 של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, הוא הושבע ב-17 בדצמבר 2013, והפסיק לכהן עם הקמת הקבינט הרביעי של מרקל שהושבע ב-14 במרץ 2018.
קלצ'ינסק
קלצ'ינסק (ברוסית: Кала́чинск) היא עיר ברוסיה במחוז אומסק.
יצחק בן אשר הלוי
רבי יצחק בן אשר הלוי משפיירא (מכונה גם ריב"א; חי במאה ה-11–12) היה תלמידו של רש"י, וראשון בעלי התוספות באשכנז. חיבר כמה ספרי הלכה.
קלצ'ינסק
היסטוריה
בשנת 1755 באזור נעשה גישוש ראשוני. בין 1783–1794 במקום הוקם כפר קלצ'יקי. ב-1795 התגוררו כאן כבר 14 משפחות אשר מנו 130 אנשים.
יצחק בן אשר הלוי
השם "ריב"א"
השם ריב"א משותף למספר חכמים מחוגם של בעלי התוספות בצרפת ובאשכנז. רבי יצחק בן אשר הלוי משפיירא, שבו עוסק ערך זה, כונה "ריב"א הראשון"; לרוב, הכינוי "ריב"א" מתייחס אליו. עוד מכינוייו של ריב"א הראשון בספרות הרבנית הם רבי יצחק הלוי משפירא, רבינו יב"א, ר' יב"א הלוי ועוד.
קלצ'ינסק
היסטוריה
עד 1816 מספר המשפחות בכפר הוכפל והיו כאן 203 תושבים. לאחר ביטול הצמיתות באימפריה הרוסית אוכלוסיית המקום החלה לגדול. תמריץ נוסף אשר גרם להתפתחות נוספת של המקום הייתה בניית מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית ב-1896, אז כבר התגוררו כאן 400 איש, ב-1904 היו כבר 691 תושבים.
יצחק בן אשר הלוי
השם "ריב"א"
בכינוי "ריב"א" נשא גם נכדו של ריב"א הראשון, שנולד ביום פטירת סבו ונקרא (על שמו) רבי יצחק בן אשר. בנוסף, גם הריצב"א, רבי יצחק בן אברהם אחי רבי שמשון משאנץ, מכונה לעיתים בשם "ריב"א"; ואף רבי יצחק בן אברהם קרקושא, תלמיד הרמב"ן, קרוי בשם "הריב"א מנרבונה".
קלצ'ינסק
היסטוריה
בראשית 1918, לאחר המהפכה, התקיימה כאן ישיבה ראשונה של המועצות. במרץ 1918 התרחש במקום מרד כנגד השלטונות הקומוניסטיים בעקבות רצון להלאים רכוש פרטי. לאחר מכן נכנסו לכאן הכוחות הלבנים שר הוציאו להורג את הבולשביקים המקומיים.
יצחק בן אשר הלוי
קורותיו
זמני לידתו ופטירתו לא ידועים בוודאות. בצעירותו למד בפני רבי יצחק בן יהודה, מרבותיו של רש"י, שנפטר בשנת ד'תת"ל (1070), ומכאן שנולד בסביבות ד'תת"י (1050). באשר לפטירתו ידוע ממכתב ששלח שבשנת ד'תתס"ג (1103) היה בחיים, ומאידך יש ראיה שבשנת ד'תתצ"ג (1133) כבר לא היה בין החיים.
קלצ'ינסק
היסטוריה
ב-21 בנובמבר 1919 הצבא האדום כבש את קלצ'ינסק.
יצחק בן אשר הלוי
קורותיו
יש האומרים שאחרי פטירת רש"י בשנת ד'תתס"ה למד ריב"א אצל נכדו של רש"י, רשב"ם. ברם, לאור גילו הצעיר של הרשב"ם באותו זמן, היו שהציעו גרסה חלופית למקור זה, וגרסו שהוא מתייחס לרבי מאיר בן שמואל חתנו של רש"י, אביו של הרשב"ם.
קלצ'ינסק
היסטוריה
ב-1922 בקלצ'ינסק היו 521 בתי אב שמנו 3,967 תושבים. ב-1943 קלצ'ינסק הפכה למושבת פועלים וב-1952 קלצ'ינסק קיבלה מעמד של עיר.
יצחק בן אשר הלוי
קורותיו
חכמי דורו המפורסמים (כדוגמת הראב"ן) התייחסו לריב"א הראשון בהערכה רבה, ופנו אליו בשאלות שונות. היה מכונה בפי תלמידיו "קדוש", למרות שמת באופן טבעי ולא נהרג על קידוש השם, וזאת בגלל הנהגות הפרישות שנהג בהן.
קלצ'ינסק
היסטוריה
בתקופת מלחמת העולם השנייה פעלו כאן בית חולים לפצועי מלחמה, בית ספר להכשרת צלפים פנימייה ילדים אשר פונו מלניגרד הנצורה.
יצחק בן אשר הלוי
קורותיו
על פטירתו מסופר, שכשהיה חולה ביום הכיפורים הרופאים טענו שאם יאכל יש סיכוי שיחיה, ואם לא יאכל – ימות, והוא העדיף לצום – ומת.
קלצ'ינסק
אוכלוסייה
אוכלוסיית קלצ'ינסק לפי שנים:
יצחק בן אשר הלוי
קורותיו
לפי ישראל מ' תא-שמע ואברהם גרוסמן, היה ריב"א אחד מראשוני בעלי התוספות באשכנז, ומחוגו שבגרמניה - ולא מרבני צרפת, בני משפחת רש"י - החלה להתפתח ראשיתה של תנועת בעלי התוספות, שעסקו בדיון כמו-תלמודי הכולל בתוכו רישום של דעותיהם, ויכוחיהם ומנהגיהם של הדנים בסוגיה, וחיבוריהם מנסים לאחד בין הסוגיות המקבילות במקומות שונים בתלמוד, כפי שנעשה בתלמוד עצמו עם המקורות התנאיים.
משפחתו
לריב"א נולדו שני בנים: האחד הוא אשר, אביו של ריב"א השני, ועל השני ידוע שמת ערירי, ואשתו קיבלה חליצה מאחיו. ידוע שעסק במסחר, ולשם כך אף נסע לרוסיה.
נכדו, "ריב"א השני", שנולד ביום פטירת סבו ונקרא על שמו רבי יצחק בן אשר, נרצח על קידוש השם בשפייר בשנת ד'תתקנ"ו (1196) עם יהודים נוספים, עקב עלילת דם.
חיבוריו
חיבורו העיקרי של ריב"א הוא תוספותיו לתלמוד. הוא חיבר תוספות לרוב הש"ס, אבל כיום אין בידינו קובץ מלא של תוספותיו בפני עצמם, אלא הם שימשו יסוד לקובצי תוספות מאוחרים יותר, ושמו מופיע מאות פעמים בתוספות הנדפסים עם התלמוד. בפרט התוספות על מסכתות שבת ופסחים משופעים במובאות מתורתו של ריב"א.
תוספות הריב"א הגיעו גם לפרובנס, ספרד ואיטליה, וראשונים מארצות אלו מצטטים מהם רבות. כך, למשל, הספר יד רמ"ה על מסכת סנהדרין, מאת רבי מאיר הלוי מטוליטולה, מסתמך לרוב על תוספות ריב"א למסכת זו.
רבינו תם בספר הישר פקפק בייחוס חלק מקבצי התוספות שלפניו אל ריב"א:
ריב"א כתב גם קבצים הכוללים פסקי הלכה, על פי סדר המסכתות. ידועים חיבוריו על הלכות ריבית, הלכות נידה, פסקי מסכת חולין, פסקי פרק ראשון של מסכת בבא מציעא, ועוד.
ייתכן שגם כתב פירושים למקרא. בחיבור "תוספות על התורה" וכן בפירוש רבי יוסף קרא לספר יחזקאל יש פירושים בשמו.
תלמידיו
מלבד כתיבת חידושי תורתו הרבה ריב"א להרביץ תורה בעל פה לתלמידיו, והללו בהדרכתו המשיכו במפעל של כתיבת התוספות על התלמוד. בכמה מקורות מצוטטים תוספות ופירושים ש"נתייסדו לפני ריב"א הלוי", כלומר, נכתבו "בפניו" - בהדרכתו בבית מדרשו.
מן המפורסמים שבתלמידיו:
בלרמינו בגאטי
__ללא_תוכן__ בֶּלַרמינוֹ קמילו בַּגאטי (Bellarmino Camillo Bagatti; לארי, בנפת פיזה, איטליה, 11 בנובמבר 1905 – ירושלים, 7 באוקטובר 1990) היה נזיר פרנציסקני וארכאולוג שעשה את רוב שנותיו בארץ ישראל.
חייו ופועלו
בלרמינו בגאטי הצטרף בנעוריו למסדר הפרנציסקני. ב-1928, בגיל 23, הוסמך לכמורה. גילה עניין מיוחד באמנות והשתלם במכון האפיפיורי לארכאולוגיה נוצרית. ב-1934 קיבל תואר דוקטור על מחקרו בקטקומבות של קומודילה ברומא, שבהן חפר בשנים 1933–1934. ב-1935 הצטרף כמוֹרה וכחוקר לסגל בית הספר הפרנציסקני למקרא בירושלים. פעילותו התמקדה בשלושה תחומים: תרגומים מוּערים של כתבי צליינים לארץ הקודש, חֶקֶר ארכאולוגי של אתרים נוצריים קדומים וחקר הישרדותם והשפעתם של יהודים-נוצרים במאות הראשונות לנצרות. בשנים 1968–1978 ניהל את בית הספר הפרנציסקני למקרא בירושלים, ושנים רבות לימד בסמינר התאולוגי של משמורת ארץ הקודש.
בגאטי ניהל חפירות ארכאולוגיות בהר האושר (1936), באתר כנסיית הביקור בעין כרם (1938), בכנסיית אל-קובייבה (1940–1944), בכנסיית המולד בבית לחם (1948–1951), במתחם כנסיית דומינוס פלוויט בהר הזיתים (1953–1955), בנצרת (1954–1971), בנחל שיח בהר כרמל (1960-1961). כמו כן חפר בירדן – בהר נבו (1935) ובאתר ח'רבת אל-מֻחַיַּט שם (בתקופות שונות).
בגאטי ייסד יחד עם עמיתו סילבסטר סאלר (Saller) את כתבי העת בארכאולוגיה בהוצאת בית הספר הפרנציסקני למקרא – Collectio Maior (מאז 1941) ו-Liber Annuus (מאז 1951). פרסומיו השונים כוללים 20 ספרים ומאות מאמרים.
בלרמינו בגאטי מת ב-7 באוקטובר 1990 במנזר סן סלוודור בירושלים, והוא קבור בבית הקברות הקתולי בהר ציון.
מנצ'סטר ליד הים
מנצ'סטר-ליד-הים (באנגלית: Manchester-by-the-Sea; ידועה גם פשוט כמנצ'סטר, שמה לפני שנת 1989) היא עיר ב שב, במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית. העיר ידועה בזכות חופיה היפים ונקודות התצפית המצויות בה. במפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2020 עמדה אוכלוסייתה על 5,395.
העיר שוכנת בצדו הדרומי של כף אן, בנקודה שבה חצי האי נוגע ביבשת. החוף הצפוני אוכלס בבני האגאוום עוד לפני הגעת המתיישבים מאירופה, שהחלה בשנת 1629, כעשור לאחר שמגפה קטלה רבים מבני האוכלוסייה הילידית. דיג היווה את התעשייה העיקרית בעיר כמעט מהקמתה בשנת 1645, אך באמצע המאה ה-19 היא החלה להתפתח כאזור נופש לחוף הים.
העיר הופיעה, בין בשמה ובין כמקום צילומים במספר סרטים ותוכניות טלוויזיה, בפרט בסרט מנצ'סטר ליד הים משנת 2016.
פצ'ורה (פירושונים)
ראו גם
}}
האינטרנציונל השני
האינטרנציונל השני הוא ארגון שנוסד ב-1889 (לאחר מספר שנות הכנה) בידי קומוניסטים וסוציאל-דמוקרטים במטרה לקדם את הסוציאליזם הבינלאומי. הארגון המשיך את עבודתו של האינטרנציונל הראשון, שהיה ארגון ששאף לאחד את ארגוני העובדים השונים שהיו מבוססים על מעמד הפועלים. האינטרנציונל השני קיים פגישות עד לשנת 1916. לאחר מלחמת העולם השנייה נוסד האינטרנציונל הסוציאליסטי כדי להמשיך את מדיניות האינטרנציונל השני. ארגון זה קיים עד היום.
האינטרנציונל השני התפרק במהלך מלחמת העולם הראשונה, כשהמפלגות הלאומיות השונות שהרכיבו אותו לא הציגו חזית אחידה נגד המלחמה, אלא תמכו ככלל במדינה אותה ייצגו. בנוסף, האינטרנציונל השני לא היה מהפכני כמו האינטרנציונל השלישי והאינטרנציונל הרביעי שבאו אחריו, ובמדינות רבות הוא תמך בלגיטימיות של מערכת הבחירות.
בין פעולותיו החשובות ביותר של האינטרנציונל השני: ההכרזה על 1 במאי כ"יום הפועלים הבינלאומי" (1889) ועל 8 במרץ כעל "יום האישה הבינלאומי" (1910, בוועידה בקופנהגן).
אף על פי שהמהפכה הייתה מחויבות היסטורית, מרקס ואנגלס טענו כי ניתן לנצל את הפוליטיקה כדי לקדם אותה. עם זאת, אין להקים מפלגות לאומיות, שכן כל המעמד הכלכלי הוא אחד בכל העולם. לכן המפלגות ייקראו "אינטרנציונאל". האינטרנציונל השני קבע שמכיוון שהאימפריות הולכות לכיוון של התנגשות, על הפועלים לשבות כולם – ובכך לשתק את המלחמה המתקרבת שתהיה כנראה על גבם.
חברות מפלגת פועלים יהודיות
במרץ 1907 השתתף מנהיג מפלגת "פועלי ציון" שלמה קפלנסקי בכנס של הארגון ב, והגיש בקשה לקבל את המפלגה בארגון. בבקשה הרשמית כתב בין השאר:.
פטריק סבג
פַּטריק סֶבָּג (נולד ב-9 בינואר 1971) הוא זמר, מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי. התפרסם לראשונה כסולן להקת "כשניקו תתחיל לדבר", ואחרי פירוקה הוציא שני אלבומי סולו, לצד פעילות כמפיק מוזיקלי.
ביוגרפיה
סבג נולד באשדוד, ובילדותו למד לנגן בקלידים. לאחר שחרורו מהצבא ב-1992 עבר לגור בתל אביב, ויחד עם אייל קופמן הקים את להקת "כשניקו תתחיל לדבר". במסגרת פעילות הלהקה עבר סבג לנגינה בגיטרה, בעוד קופמן היה נגן הקלידים. ב-1995 החתימה חברת NMC את הלהקה, וב-1997 יצא אלבומה היחיד, שנשא את שמה. סבג כתב והלחין את רוב שירי האלבום (פרט ל"שיר אהבה" אותו כתב יהונתן גפן), היה הסולן בהם וכן השתתף בעיבודם יחד עם שאר חברי הלהקה ועם מפיק האלבום ליאור טבת. להיט האלבום היה "צל כבד", שכתב והלחין סבג. שירים נוספים שהצליחו היו: "שיר אהבה" ו"קודש לחול".
לאחר יציאת האלבום נסע סבג לטיול בהודו, ושם למד לנגן על כלי נגינה שונים. בהודו כתב סבג שירים ששאף לאגד לכדי אלבום סולו, ולאחר שמונה חודשי טיול שב לישראל על מנת להקליטם. לאחר שכבר הקליט את השירים, טענו אנשי חברת NMC שהאלבום לא מספיק מסחרי, והחליטו לגנזו. בשנת 2001 הפיק סבג לראשונה אלבום של אמן אחר, האלבום "בנשמה" של דוד ד'אור.
במקביל להפקת אלבומו של ד'אור, החל סבג בהקלטת אלבום סולו באולפן ההקלטות שבביתו, בהפקה עצמאית. בשנת 2001 יצאו שני סינגלים ראשונים מתוכו, "רק אם תרצי" ו"יום מן הימים", שאורכו עולה על 10 דקות. בספטמבר 2002 יצא האלבום המלא, "יום מן הימים". סבג כתב והלחין את רוב השירים באלבום, וכן הפיק ועיבד מוזיקלית.
בשנת 2005 הוציא סבג אלבום סולו שני, "Dub on the Moon", ובו 7 רצועות באנגלית. אחת מהן היא גרסה מחודשת לשירו של בוב דילן "Mozambique". האלבום יצא תחת השם Papa Project. התארחו בו מספר אמנים, ובהם הזמרת קרולינה. במהלך אותה שנה פטריק חזר להודו הפעם כדי להפיק מוזיקלית את הפרויקט LAYA Project. סרט דוקומנטרי מוזיקלי המפגיש את עבודתו של סבג עם אמנים מקומיים בשש מדינות ברחבי אסיה ( הודו, אינדונזיה, תאילנד, בורמה, האיים המלדיביים, סרי לנקה). הסרט הופץ על ידי נשיונל ג'יאוגרפיק וזכה להצלחה ברחבי העולם.
באותה שנה, צילם הקליט והפיק מוזיקלית את הסרט "Voice Over The Bridge", סרט המתעד את המוזיקה הבורמזית דרך סיפורן של שתי זמרות בודהיסטיות.
בשנת 2007 הקים יחד עם יותם אגם את הצמד האלקטרוני Kartick & Gotam. הצמד הקליט נגנים שונים בדרום הודו בשילוב מוזיקה אלקטרונית. אלבומם הראשון והיחידי "Business ClassRefugees" יצא בלייבל EarthSync באותה שנה. בנוסף השתתף בעיבודי מספר שירים באלבומו של ארז לב ארי "שמחת הפרטים הקטנים" והפיק במשותף עם עמית עמרמי את אלבומו של עידן יניב "חכי לי".
שיתוף הפעולה בין סבג לדוד ד'אור המשיך בשנת 2008, עת הוציאו השניים אלבום משותף בשם "שירת רבים", המורכב משירי תפילה ופיוט בהפקתו של סבג. חלק מהשירים היו על פי לחן עממי, וחלקם לחן חדש משותף לסבג וד'אור. האלבום זכה להצלחה, והגיע למעמד אלבום זהב. באותה שנה הפיק את אלבום הקונספט "Nagore Session", שיתוף פעולה עם קהילה מוסלמית/סופית בדרום הודו.
בשנת 2009 הפיק את אלבומה של אתי אנקרי "בשירי רבי יהודה הלוי". האלבום זכה להצלחה רבה והגיע למעמד אלבום זהב. במקביל ליציאת האלבום פטריק הפיק מוזיקלית את סיבוב ההופעות של אתי אנקרי.
בשנת 2010 הפיק מוזיקלית את האלבום "No Stranger Here" שיתוף פעולה בין הזמרת האמריקאית Ursula Rucker לבין הזמרת ההודית Shubha Mudgal. באותה שנה הקים את חברת המוזיקה "EarthMoments" המתמחה בשיווק דגימות נגינה לשימוש במוזיקה אלקטרונית או בפסקולים לסרטים. במסגרת החברה פיתח סבג את המוצר המצליח "ZenPad" שנעשה בשיתוף חברת Ableton Berlin.
באותה שנה השתתף בעיבודים במספר שירים באלבומו של ארז לב ארי "ארגמן". סבג גם כתב יחד עם לב ארי את מילות השיר "בסוף היום", שהיה אחד מלהיטיו הגדולים של האלבום, וכן את השיר "דבר איתי".
באותה שנה הפיק גם את אלבומו של קובי אפללו "שמע". האלבום הניב להיטים רבים והגיע למעמד אלבום זהב.
בשנת 2013 הפיק פטריק את אלבום הבכורה של יובל דיין לאסוף. האלבום זכה גם הוא למעמד אלבום זהב.
ב-2013 הוציא יחד עם ארז לב ארי את אלבומם המשותף העץ הבודד. פרי יצירה משותפת שכתבו סבג ולב ארי תוך כדי שהות בבית השנטי במדבר.
באלבום השתתפו מיכה שיטרית וברי סחרוף הן בכתיבה והן בביצוע. האלבום הוגדר על ידי המבקרים כיצירת מופת ושיא שיתוף הפעולה ארוך השנים בן סבג ללב ארי.
במקביל להיותו מפיק מוזיקלי פיתח קריירה של צלם ובמאי קליפים ביחד עם אמיר טל. פטריק צילם תמונות פרומו לזמר אמיר דדון, ארז לב ארי, רוסו ווינברג ועוד.
ביחד עם אמיר טל ביים את הקליפ לשיר "נחום וציונה".
בשנת 2015 הפיק פטריק את אלבום הסולו הראשון של הזמרת הוותיקה שלומית אהרון בשם תגיד לי. הוא גם ביים ביחד עם אמיר טל את הקליפ לשיר הנושא באלבום.
בינואר 2017 יצא לאור האלבום חלק מהזמן שהפיק פטריק סבג לעידן עמדי. האלבום הניב הרבה להיטים. בלטו במיוחד השירים "חלק מהזמן" ו"עד שיעלה היום הבא". האלבום זכה להצלחה והגיע למעמד של אלבום זהב תוך זמן קצר. סבג גם צילם וביים את כל תמונות הפרומו והאלבום של עידן עמדי כולל הקליפים לשירים "חלק מהזמן" ו"עכשיו כולם רוקדים" יחד עם אמיר טל.
עוד באותה שנה כתב סבג מוזיקה לסרט האנגלי "Hoka Hey", סרט תיעודי המספר את סיפורו של צלם המלחמה ג'יסון פי הוואי בבמויו של הרולד מונפילס. הסרט הוקרן בפסטיבל קאן בצרפת ויצא לאקרנים מסביב לעולם.
בשנת 2018 הפיק סבג את אלבומו של בניה ברבי "מישהו איתי כאן".
באותה שנה הקים ביחד עם יואב רוזנטל את חברת התוכן המוזיקלי "mouse orchestra", המשווקת תכנים מוזיקליים לעורכי וידאו ומוזיקאים.
בשנת 2020 הפיק את שירם של מיכה שטרית ושמעון בוסקילה "כמה אור".
בינואר 2021 השיק את פרויקט הסולו "תנועות וחלקים בזמן", בו הוא חזר לקדמת הבמה כיוצר, כותב ומלחין, ומארח אמנים שונים בסדרת סינגלים המושפעים מתרבויות שונות מרחבי העולם ויוצאים אחת לחודשיים.
באוגוסט 2022 הפיק והשתתף בעיבוד השיר "אוּחְתִּי" של שמעון בוסקילה.
בשנת 2023 סבג והתזמורת האנדלוסית הישראלית אשדוד, בשיתוף פעולה עם בניה ברבי, הוציאו גרסת כיסוי לשיר שינויי מזג האוויר של שלמה ארצי.
יותם קושניר
יותם קושניר (נולד ב-1 ביולי 1988) הוא שחקן, במאי ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה
קושניר נולד, גדל והתחנך בתל אביב. הוא בנו של השחקן אבי קושניר ולו אח ואחות. אחיו, יפתח קושניר, הוא מטפס הרים מקצועני, ואחותו, נועה קושניר, היא שחקנית ובמאית.
בנעוריו היה חניך בתנועת הצופים, וחבר בלהקת צופי תל אביב. בשנת 2006 התגייס לצה"ל ושובץ בחיל המודיעין.
הופעותיו בתיאטרון
בתיאטרון הבימה: "שלמה המלך ושלמי הסנדלר", "קוויאר ועדשים", "רעל ותחרה", "החייל האמיץ שוויק".
בתיאטרון בית ליסין: "אילוף הסוררת", "הזוג המוזר - הגרסה הנשית", "משרתם של שני אדונים", "משפחה חמה".
בתיאטרון יפו: "סעדון אלמג'נון".
הופעותיו בטלוויזיה ובקולנוע
בשנת 2011 לוהק לסדרת הנוער "אליפים" בערוץ הילדים של YES, שם גילם את רוני מצגר בתפקיד ראשי לצד יסמין עיון, עומר דרור ואחרים, למשך כשלוש עונות עד 2013.
בשנת 2016 גילם את איתי עזרא בסדרת המתח "פצועים בראש", ששודרה ב-HOT3.
בשנת 2023 ייצא הסרט המוזיקלי "המנצחים" בו הוא משחק.
דיבב במספר סרטים וסדרות, בהם "וונדי", "מטוסים 2: לוחמי האש", "בית", ו"לעוף על זה".
בימוי
קושניר נשוי לנופר כתב.
מת עליה
מת עליה (באנגלית: Warm Bodies) הוא סרט זומבים אמריקאי רומנטי-קומי המבוסס על הרומן מאת אייזק מריון חם עליה (רומן). הסרט בוים על ידי ג'ונתן לוין ומככבים בו ניקולס הולט וטרסה פאלמר. הסרט מתמקד בפיתוח מערכת יחסים בין ג'ולי (נערה) לבין R (זומבי) במרכזו של עולם נטול חיים שעלול להשתנות בשל היחסים ביניהם.
עלילה
R הוא בחור צעיר עם בעיה לא פשוטה - הוא זומבי. הוא מתהלך לו באיטיות בנוף המושמד של ארצות הברית. יחד עם חבריו הזומבים, הוא נמצא במסע מתמיד אחר בשר אנוש. הוא חי בגפו בשלד של מטוס בואינג, בנמל תעופה נטוש. אין לו זכרונות למעט זיכרונות קלושים מעברו כבן אנוש והוא חסר רגשות, אם כי כשהוא זולל מוחו של קורבן מתבגר, הוא חווה הארה רוחנית ונזכר בימי נערותו, לפני שהפך לזומבי.
R נוהג לצאת לציד אחר בשר אדם טרי בליווי חברו הטוב, M, כשבאחת הפעמים בעודם יוצאים לציד הם נתקלים בקבוצת בני אנוש שנשלחת לעיר כדי למצוא ציוד רפואי. בזמן שהוא תוקף את אחד הגברים ואוכל את מוחו, הוא פוגש נערה בשם ג'ולי גריג'יו, היא למעשה החברה של הקורבן שאת מוחו R אכל. R מתאהב בה ומחליט להפרידהּ מהחבורה. הוא לוקח אותה למטוס המשמש לו כבית ומרגע זה מתחילה מערכת יחסים מוזרה בינו לבין חברתו הצעירה של הקורבן, שמתפתחת כנגד כל הסיכויים, לסיפור אהבה של ממש.
בסופו של דבר, ג'ולי משכנעת את R שייקח אותה הביתה. בדרך, R מגלה לה שהוא הרג את החבר שלה, מה שגורם לה לנטוש את R ולחזור לבד למתחם האנושי. R חוזר לשדה התעופה, בלב השבור, אבל כשהוא רואה ש-M וזומבים אחרים מתחילים להראות סימני חיים, הוא ו-M מובילים קבוצה למתחם האנושי, כאשר R מתגנב בתוך הקיר. שם הוא פוגש את נורה, חבר נוסף של ג'ולי ובסוף, גם את אביה, קולונל גריגיו, המנהיג של המתחם האנושי, שמסרב להאמין שזומבים יכולים להשתנות ומאיים להרוג את R. ג'ולי בורחת עם R לאצטדיון בייסבול שם שאר קבוצתו של R מחכה. הם מוצאים את עצמם מותקפים על ידי נחיל של שלדונים שאיבדו באופן בלתי הפיך את כל העקבות האנושיים, ומקובעים על להרוג ולאכול כל דבר עם דופק, כולל כעת את R וחבריו.
ג'ולי ו-R מרחיקים את השלדונים מהקבוצה, אך מוצאים את עצמם לכודים. הם בוחרים בנתיב המילוט היחיד, קפיצה לתוך ברכה הרחק למטה. כשהם קופצים, R מסוכך על ג'ולי מפני פגיעה ושניהם שורדים את הנפילה. לאחר מכן, גריגיו יורה ב-R וגורם לו לדמם, מה שמוכיח ש R הפך שוב לאנושי. בני האדם והזומבים משלבים כוחות על מנת להרוג את השלדונים, הזומבים נהפכים לאנושיים, ונטמעים לאט לתוך המתחם האנושי. האוכלוסייה האנושית הורסת את הקירות המקיפים את המתחם האנושי. לאחר השמדת השלדונים, לאט לאט, החיים משתקמים וחוזרים למצב שלפני מגפת הזומבים. הסרט מסתיים עם R, שכעת הוא אנושי, וג'ולי שמשקיפים יחד על העיר. ג'ולי מבקשת מ-R שישנה את שמו, אבל הוא מחליט לשמור על שמו הישן; R, מה שהופך את זה לתעלומה לא פתורה.
הפקה
צילומי הסרט נערכו במונטריאול, קוויבק קנדה והחלו בספטמבר 2011 ויצא לבסוף לבכורה קולנועית ב-1 בפברואר 2013 בארצות הברית, אם כי הוא יצא כבר יום קודם ב-31 בינואר 2013 בפיליפינים, ביוון וברוסיה, כשב-7 בפברואר יצא באיטליה ולמחרת בבריטניה.
ביקורת
הסרט קיבל ביקורות חיוביות ממבקרי הקולנועשהעניקו לו 77% אחוזי טריות באתר Rotten Tomatoes, בהתבסס על 93% מהביקורות.
מדיה ביתית
הסרט ייצא ב-DVD ובלו-ריי ב-4 ביוני 2013.
מוזיקה
פסקול הסרט הולחן על ידי מרקו בלטרמי ובאק סאנדרס, אם כי השירים המופיעים באלבום הפסקול הרשמי הם שירים בביצוע אמנים שונים כדוגמת ברוס ספרינגסטין, בוב דילן ורבים אחרים.
מאשה קלו
מאשה קלו (25 בנובמבר 1935 – 4 באוגוסט 2019) הייתה ספרנית, סופרת, משוררת ומתרגמת ישראלית.
ביוגרפיה
מאשה קלו נולדה בסובאלק, פולין. בשנת 1939, עם פרוץ המלחמה, עברה עם משפחתה לרוסיה.
ב-1949, עלתה לארץ והשתקעה בגבעתיים. שירה הראשון פורסם ב-1976 בשבועון "דבר לילדים". מאז פרסמה כ-150 שירים מקוריים ומתורגמים ו-12 ספרי ילדים.
את שירה "כוכב מטייל" הלחין שם טוב לוי וביצע דודו זכאי.
קלו עבדה כספרנית בספרייה למדעים מדויקים ולהנדסה באוניברסיטת תל אביב. ביתה היא הסופרת ענת קלו לברון.
היא הלכה לעולמה בשנת 2019 ונטמנה בבית עלמין ירקון.
נבחרת טאיוואן בכדורסל
נבחרת טאיוואן בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של טאיוואן. הנבחרת מנוהלת על ידי התאחדות הכדורסל של טאיוואן.
הישג השיא של הרפובליקה הסינית הוא המקום הרביעי באליפות העולם בכדורסל שנערכה בשנת 1959. הנבחרת השתתפה גם באליפות העולם בכדורסל שנערכה בשנת 1954 וסיימה במקום החמישי.
כמו כן, הנבחרת סיימה במקום השני בשתי אליפויות אסיה הראשונות בכדורסל שנערכו בשנים 1960 וב-1963. בשתי האליפויות הללו סיימה הנבחרת אחרי הפיליפינים.
הרפובליקה הסינית השתתפה שלוש פעמים במשחקים האולימפיים ומיקום השיא שלה הוא המקום ה-11 בשנת 1956.
אוטו אוונס
אוטו אוונס (בדנית: Otto Evens, 16 בפברואר 1826, קופנהגן – 21 בנובמבר 1895, קופנהגן) היה פסל דני.
ביוגרפיה
אוונס התקבל בשנת 1843 לאקדמיה הדנית המלכותית לאמנויות יפות, בשנות העשרים שלו הפך לעוזר של הפסל הדני הרמן וילהלם ביסן.
בשנת 1851 שהה מספר חודשים בפריז ובין השנים 61–1858 שהה באיטליה עם מלגה מהאקדמיה, בשנת 1865 חזר לאיטליה במימון קרן אנשר.
אוונס לקח את סגנונו הנאו-קלאסי של ברטל תורוואלסן לכיוון נטורליסטי.
דגל מונקו
דגל מונקו מורכב משני פסים אופקיים בצבע אדום (למעלה) ולבן; בדומה לדגל אינדונזיה, שהוא ארוך יותר, ודגל פולין, שבו הלבן נמצא למעלה והאדום למטה. אדום ולבן הם הצבעים של בית גרימלדי מאז 1339, אך העיצוב השתנה במהלך השנים.
שרית שנער
שרית שנער (נולדה ב-9 ביוני 1983) היא כדורגלנית ישראלית, ששימשה כקפטנית נבחרת ישראל לנערות. מחלוצות כדורגל הנשים בישראל ומלכת השערים של ליגת העל בכדורגל נשים במשך שלוש שנים רצופות.
ביוגרפיה
בשנת 1998 עם הקמת הליגה לנשים, הצטרפה שנער לקבוצת אס"א תל אביב, בה שיחקה מגיל 15 עד גיל 20. במקביל, החלה לשחק נבחרת ישראל לנערות, בה שמשה כקפטן הנבחרת במשך 3 שנים והיא מלכת השערים שלה.
במסגרת הצבא, שירתה כספורטאית מצטיינת במחוז מרכז של פיקוד העורף. עם שחרורה, נסעה לשחק בליגת המכללות ב-West Texas A&M University, שלוחה של אוניברסיטת טקסס A&M. שם למדה לתואר ראשון בכימיה. בעונת 2007/2008 שיחקה בליגה המקצוענית בגרמניה, הבונדסליגה בקבוצת המבורג Hamburg S.V. בשנת 2008 עברה לשחק בקבוצת Sonderjske בדנמרק וב-2009 חזרה לארץ לקבוצת האם שלה אס"א תל אביב בה היא משחקת עד היום. בשנת 2010 החלה ללמוד לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת בן-גוריון במסלול מצטיינים שאותו סיימה בהצטיינות יתרה.
כיום מתגוררת שנער בכפר נטר, בת זקונים לאדי ומטי ולה שלושה אחים.
קריירה מקצועית
בחזרתה ארצה עבדה שנער במכון וינגייט 3 שנים בתור עוזרת למנהל בית הספר למאמנים.
בשנת 2013 ניהלה את המכבייה לנוער, בהמשך ניהלה את אליפות אירופה בהרמת משקולות, ניהלה את אגף תחבורה באליפות אירופה לנבחרות צעירות בכדורגל U21 והייתה שותפה לגביע הפדרציה בטניס.
משמשת כשגרירת אתנה, ומאז אפריל 2014, מכהנת כמנכ"לית איגוד ההתעמלות בישראל; תחילה תחת יו"ר איגוד ההתעמלות הקודם, אופיר פינס-פז, וכיום תחת היו"ר הנוכחית, כנרת צדף.
תחנת מיצ'ורינסקי פרוספקט
מיצ'ורינסקי פרוספקט (ברוסית: Мичуринский проспект) היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו סולנצבסקאיה.
התחנה ממוקמת ברובע ראמנקי במוסקבה וקרויה על שם רחוב באותו שם.
התחנה נפתחה ב-30 באוגוסט 2018 ובעתיד היא תחובר במעבר עם תחנה באותו שם בקו הטבעת הגדול.
מיצ'ורינסקי פרוספקט היא התחנה התת-קרקעית למחצה הראשונה במטרו של מוסקבה.
התחנה, שתוכננה על ידי תאגיד בניית הרכבות של סין, מלאה באלמנטים שמושפעים הרבה מהתרבות הסינית, כחלק מההסכם עם התאגיד.
אלכסנדרוס (פירושונים)
ראו גם
}}
המטבח הים-תיכוני
המטבח הים תיכוני הוא המאכלים ושיטות הכנת המזון של ארצות אגן הים התיכון.
מדינות הים התיכון השפיעו זו על זו במהלך השנים כך שהבישול התפתח בכיוון של עקרונות משותפים. החלוקה המסורתית מדגישה את הדמיון בין המטבחים של ארצות אגן הים התיכון; נהוג לדבר על השלישייה הים-תיכונית, אשר כוללת את שמן הזית, החיטה והגפן. מעבר לשלישייה זו, המטבח הים תיכוני מאופיין במנות דגים, בשר כבש, תבשילי בשר ועגבניות, ומשקאות אלכוהוליים על בסיס אניס. המטבח הים-תיכוני מאופיין בגמישותו, מגוון הירקות והשוני לפי אזורים. האזור היה ונשאר דומיננטי בגידול עזים וכבשים. מנות דגים נפוצות ביותר, אף על פי שרוב הדגים מיובאים בגלל הגבלות דיג. פירות ים גם הם מרכיב חשוב במטבח הים-תיכוני.
בחלקים נרחבים של אגן הים-התיכון מיוצר שמן זית. חוקרי המטבח הים-תיכוני דייוויד ואסיד טוענים כי ישנה התאמה בין תפוצות עץ הזית לבין אזורי המטבח הים תיכוני, ועל כן מצביעים על הקשר העז בין שמן הזית למטבח זה. עשר המדינות המייצרות את כמות שמן הזית הגדולה ביותר הן, על פי הסדר: ספרד, איטליה, יוון, תוניסיה, סוריה, טורקיה, מרוקו, פורטוגל, אלג'יריה וירדן. גם בשאר מדינות הים-התיכון מיוצר שמן זית, בכמויות קטנות יותר. השמן מהווה תוספת ייחודית לטעם האוכל.
אין לבלבל בין המטבח הים-תיכוני לבין הדיאטה הים-תיכונית, אשר מבוססת על אימוץ המרכיבים מעודדי הבריאות במטבח הים תיכוני, כמו צריכה של שמן-זית, חיטה ודגנים מלאים, פירות וירקות, כמות מועטה של פירות ים וצריכה מוגבלת של בשר ומוצרי חלב. המטבח הים תיכוני כולל את כל המאכלים ודרכי הכנת המזון של ארצות הים התיכון, בין אם אלו תורמים לבריאות או שלא.
ברביקיו או בשר גריל, פיתה ופלאפל פופולריים ביותר בלבנט (המטבח העות'מאני).
על-פי עיר ומדינה
רעיון קיומו של מטבח ים תיכוני הועלה לראשונה בידי חוקרת הבישול אליזבת' דייוויד, אשר מגדירה את האזורים הכלולים במטבח הים-תיכוני בהקמה לספרה מ-1950 "ספר המזון הים-תיכוני" כ"בישול של חופי אגן הים התיכון". בהמשך היא מגדירה את גבולות האזור כך:
על-פי תפוצת עץ-הזית
דייוויד מגדירה את האזור כחופף לתפוצת עץ הזית. תפוצתו הטבעית של עץ-הזית מוגבלת בדרום ובמזרח על ידי זמינות המים, ובצפון על ידי הקרה. לפי-כך, הוא מוגבל פחות או יותר לאזור מחיה צר בצמוד לחופי הים-התיכון, מלבד במגרב ובספרד, שם תפוצתו נרחבת יותר, וכן באיי-הים-התיכון.
ההתמקדות בחומרי הגלם של המטבח הים-תיכוני מדגישה את השפעה הגאוגרפיה והאקלים על התפתחות המטבח, אשר חוצה תרבויות, דתות, שפות וחברות. עץ-הזית מהווה את הגבול של אזור אגן-הים התיכון, וכן של המטבח-הים-תיכוני.
זית
נראה כי מוצא עץ הזית הוא בפרס או מסופוטמיה לפני כ-6,000 שנים. הוא התפשט משם לאזורים הקרובים, ומאז תחילת עידן הברונזה (התקופה שעד 3,150 לפנה"ס) הוא כבר היה נפוץ בדרום אסיה הקטנה, הלבנט וכרתים. כל עשר המדינות אשר מייצרות את כמות הזיתים הגדולה ביותר ממוקמות באגן הים התיכון, וביחד מייצרות 95% מתוצרת הזיתים העולמית.
עץ הזית מפיק פירות מרים, אשר ניתן לאוכלם לאחר החמצה וניתן להיק מהם שמן. כ-90% מתוצרת הזית מנותבת לייצור שמן זית. אגן הים-התיכון מאופיין בצריכה הגבוהה ביותר של שמן זית בעולם. ב-2014, יוון הייתה המדינה אשר צרכה את כמות שמן הזית הגדולה ביותר, בה בממוצע השתמשו ב17 קילו שמן זית לאדם; באיטליה השתמשו ב-13, בספרד ב-12.
חיטה
החיטה בויתה באזור הסהר הפורה כ-10,000 שנים לפני זמננו. ב-1906 גילה אהרון אהרונסון את אם החיטה, חיטת בר שזוהתה מאז כמוצא של החיטה התרבותית. חיטה זו עברה ברירה מלאכותית במהלך אלפי שנים, שהובילה לגרעינים גדולים יותר. החיטה הופצה בכל רחבי רחבי אגן הים התיכון כבר ב-5,000 לפנה"ס.
חיטה היא מזון בסיסי באגן הים התיכון. לחם חיטה כבר היווה מזון בסיסי ברומא העתיקה, שהתפרשה ברחבי כל אגן הים התיכון; באותו הזמן, מרבית החיטה גודלה בצפון אפריקה. מזונות חיטה אחרים שמהווים מזונות בסיסיים במטבח הים תיכונים הם הפסטה והסולת ומוצריה, כמו הקוסקוס והבורגול. מאלו נהוג להכין מנות מגוונות, כמו הגלאקטובורקו (יוונית:γαλακτομπούρεκο, בורק חלב) היווני. החל מטורקיה, הלבנט ועד לאירן והודו, נפוצה גרסה של חלבה העשויה מחיטה, חמאה, חלב וצנוברים.
רוזנות נסאו
רוזנות נסאו (בגרמנית: Grafschaft Nassau) הייתה מדינה גרמנית בתוך האימפריה הרומית הקדושה ולאחר מכן חלק מהקונפדרציה הגרמנית. השושלת השלטת שלה, שהקו הגברי שלה נכחד כעת, הייתה בית נסאו.
היסטוריה
נסאו, במקור רוזנות, התפתחה על נהר לאן התחתון במה שמכונה היום ריינלנד-פפאלץ. העיירה נסאו נוסדה בשנת 915. דודו, רוזן לאורנבורג החזיק בנסאו כפייף כפי שהוענקה על ידי הבישוף של וורמס. בנו, רופרט, בנה שם את טירת נסאו בסביבות 1125, והכריז על עצמו כ"רוזן נסאו". התואר הזה לא זכה להכרה רשמית על ידי הבישוף מוורמס עד 1159 תחת שלטונו של בנו של רופרט, וולרם. עד 1159, רוזנות נסאו תבעה למעשה זכויות של מיסוי, גביית אגרה וצדק, ובשלב זה ניתן לראות בה הופכת למדינה.
בשנת 1255, לאחר שרוזני נסאו רכשו את אחוזות ויילבורג, חילקו בניו של הרוזן היינריך השני את נסאו בפעם הראשונה. וולרם השני קיבל את רוזנות נסאו-ויילבורג. משנת 1328 ואילך, אחיו הצעיר, אוטו הראשון, החזיק באחוזות מצפון לנהר לאן, כלומר רוזנות נסאו-זיגן ונסאו-דילנבורג. קו הגבול היה בעצם ה-Lahn, כאשר אוטו קיבל את החלק הצפוני של המחוז עם הערים זיגן, דילנבורג, הרבורן והייגר ו-וולרם שמר על הקטע שמדרום לנהר, כולל הערים ויילבורג ואידשטיין.
רוזנות נסאו-ויילבורג
בנו של וולרם אדולף הפך למלך גרמניה ב-1292. בנו הרוזן גרלך התפטר ב-1344 והרוזנות חולקה תחת בניו ב-1355.
הנחלות חזרו לנסאו-ויילבורג ב-1605
בשנת 1605, כל חלקי נסאו-ויילבורג שוב אוחדו תחת הרוזן לודוויג השני; אולם לאחר מותו ב-1627, חילקו בניו את הרוזנות שוב.
לאחר שנסאו-אוזינגן ירשה את נסאו-אוטוויילר עם נסאו-אידשטיין לשעבר ונסאו-זארבריקן, היא אוחדה מחדש עם נסאו-וויילבורג והועלתה לדוכסות נסאו ב-1806.
רוזנות נסאו-דילנבורג
לאחר מותו של הרוזן אוטו הראשון, חולקה הרוזנות בין בניו ב-1303:
טרנס מוריס
טרנס דראה מוריס (באנגלית: Terence Darea Morris; נולד ב-11 בינואר 1979 בפרדריק, מרילנד) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר. גובהו 2.07 מטרים.
חייו
בצעירותו שיחק מוריס במדי קבוצת הכדורסל של בית הספר התיכון על שם המושל תומאס ג'ונסון בעיר הולדתו פרדריק ולאחר מכן במדי אוניברסיטת מרילנד. בשנת 2001 נבחר בדראפט ה-NBA על ידי אטלנטה הוקס במקום ה-33. זכויות הדראפט של מוריס הועברו לקבוצת יוסטון רוקטס במדיה שיחק שנתיים (2001-2003).
בעונת שיחק בליגת הליגת הפיתוח של ה-NBA ועונה לאחר מכן חתם בקבוצת אפולון פטרס היוונית. בספטמבר 2005 חזר לליגת ה-NBA כשהוחתם על ידי אורלנדו מג'יק, בשורותיה שיחק עד סיום העונה.
את עונת פתח מוריס ללא קבוצה עד שבדצמבר 2006 חתם בהפועל ירושלים ואחרי חתימתו הקבוצה חזרה לעצמה אחרי תקופה קשה. עם הפועל זכה בפברואר 2007 בגביע המדינה, כאשר הוא קלע בגמר 15 נקודות. בסיום העונה, עבר למכבי תל אביב לעונה אחת. במהלך עונה זו זכה מוריס בתואר השחקן המצטיין של היורוליג לחודש ינואר, ובסיום אותה עונה אף נבחר לחמישיית העונה של המפעל. בסיום עונת הפך מוריס אוטומטית לשחקן חופשי ושמו נקשר לפנאתינייקוס ולאולימפיאקוס. לבסוף, העדיף מוריס את צסק"א מוסקבה בה הוצעה לו משכורת גבוהה, הוא חתם על חוזה לשלוש שנים ואמור היה להשתכר בכשני מיליון דולרים לעונה. אולם לאחר עונה אחת, לאור קיצוץ משמעותי בתקציב צסק"א מוסקבה, עבר לברצלונה, אותה עזב לאחר שתי עונות והודיע על פרישה מכדורסל.
החשמלית של סנקט פטרבורג
החשמלית של סנקט פטרבורג (ברוסית: Санкт-петербургский трамвай) היא מערכת חשמליות להסעת המונים במטרופולין סנקט פטרבורג שנחנכה בספטמבר 1907. בשנות ה-80 של המאה ה-20, הפכה למערכת הסעת ההמונים הגדולה בעולם ונכנסה לספר השיאים של גינס. ב-2002 היא עדיין החזיקה בשיא, עם מסלול כולל באורך 690 קילומטרים. ב-1995 צומצמו והוחלפו כמה קווים, בעיקר במרכז העיר ומאז 2001 צומצמו קווים נוספים. הרכבת מתופעלת על ידי חברת גור-אלקטרוטרנס (Горэлектротранс), ארגון מוניציפלי שמתפעל 40 מסלולים ומחזיק גם ברשת טרוליבוס נרחבת. בשיאה, ב-1988, הייתה רשת החשמליות באורך של 1,022 קילומטר.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 כללה רשת החשמליות קווים באורך של 205 קילומטר בלבד, והייתה במקום הרביעי בעולם בגודלה.
השנים הראשונות
תחבורה המבוססת על מסילות ברזל בסנקט פטרבורג הוקמה ב-1860, כאשר נסעו קרונות רתומים לסוסים שנעו במסלול קבוע מראש.
החשמלית הראשונה בסנקט פטרבורג יצאה לדרך ב-22 באוגוסט 1880. בחורף 1894 החשמלית שבה לבירה הקיסרית, והיא נעה על נהר הנייבה, בעודו קפוא ומכוסה קרח. הוקמה חברת תחבורה ציבורית ומסלולים חדשים תופעלו, כשדרכן עוברות קרונות ממונעים. החברה שתפעלה את הקרונות הרתומים לסוסים ביקשה לתבוע את החברה החדשה בשל השתלטותה על תחומי סמכותה של החברה - אך השופטים לא קיבלו את התביעה וטענו כי על פי הסכם המונופול שנחתם עם העירייה, אין מניעה מלהפעיל קווי חשמלית שנעים על הקרח. קווי רכבת הקרח היו פעילים עד 1910.
תקופת מלחמת העולם השנייה ולאחריה
במשך כל המצור על לנינגרד החשמלית פעלה ולא חדלה מלנוע והופסקה רק פעם אחת; בין ה-15 בדצמבר 1941 ל-15 באפריל 1942, הופסקה אספקת החשמל לעיר וכתוצאה מכך לא יכלה החשמלית לנסוע. ב-8 במרץ אותה שנה חודשה התנועה באופן סדיר וב-15 במרץ כבר יצאו מסלולי נוסעים קבועים.
החל מ-1965 ניכרו פתיחתם של קווים חדשים באזורים אחרים בעיר כאשר במקומות הישנים הוחלף בטרוליבוס. לקראת סוף שנות ה-80, מערכת החשמלית הורכבה מ-67 מסלולים באורך 600 קילומטר.
מאז התפרקות ברית המועצות
בשל הקשיים הפיננסיים וחוסר היכולת של העירייה לממן את פיתוח החשמלית, החל מ-1995 ניכרת הצטמצמות הולכת וגדלה במספר המסלולים והקווים. בשנת 2002 החל שיפור כלכלי במצב העירייה, אך זו זנחה פיתוחם של מסלולים ישנים והחלה לעבוד על פיתוח מערכת מהירה להסעת המונים - נאדזמני אקספרס (Надземный экспресс).
נאדזמני אקספקס היא מערכת רכבת קלה שלאחר דחיות רבות הייתה בנייתה צריכה להתחיל בשנת 2011 ולהסתיים בשנים 2012–2013. הרכבת המהירה הייתה אמורה להוות פתרון לבעיית התחבורה במטרופולין ולקשר את העיר עם סביבתה ואתרי התיירות בפטרהוף, כמו גם קישור מהיר לנמל התעופה הבינלאומי פולקובו. נכון ליולי 2013 הפרויקט הופסק.
מאז שנת 2015 נמצא בפיתוח פרויקט חיבור העיר אל נמל התעופה פולקובו באמצעות רכבת קלה מהירה בתפעול חברת Aeroexpress (ברוסית: ОАО Аэроэкспрес).
בשנת 2018 החלה לפעול חברה פרטית בשם Chizhik המפעילה חשמליות מדגמי Stadler B85600M וזהו שירות החשמליות הפרטי הראשון מסוגו ברוסיה.
שרון ורני בע"מ
שרון ורני בע"מ הייתה תוכנית אירוח אקטואלית שבועית בהגשת שרון גל ורני רהב, ששודרה בימי שישי בערב בין ה-8 במרץ ל-27 בספטמבר 2019 ברשת 13.
היסטוריה
התוכנית עלתה ב-8 במרץ 2019 ברשת 13. התוכנית עלתה במטרה להתחרות בתוכנית " אופירה וברקוביץ'" שמשודרת בקשת 12.
ב-5 ביולי וב-12 ביולי 2019 החליפה מרגלית צנעני את רני רהב בהגשת התוכנית.
ב-31 באוגוסט 2019 הודיע רני רהב להנהלת "רשת" על רצונו להפסיק להגיש את התוכנית. בעקבות כך עלתה האפשרות שמרגלית צנעני תחליף את רני רהב באופן קבוע.
ב-25 בספטמבר 2019 (יומיים לפני התוכנית האחרונה) פורסם שמגיש התוכנית שרון גל יחליף את נגה ניר נאמן בהגשת התוכנית "ברקוד". בעקבות כך הוחלט לא לחדש את התוכנית לעונה שנייה בהגשת שרון גל ומרגלית צנעני.
ב-27 בספטמבר 2019 שודרה התוכנית האחרונה לאחר עונה אחת בלבד.
מבנה התוכנית
בכל תוכנית, רני רהב ושרון גל מארחים ומראינים את האנשים המרכזיים של אותו השבוע.
ביקורות
הביקורות על התוכנית הראשונה, שבה האורחת המרכזית הייתה שרה נתניהו, היו חריפות במיוחד. המבקרים טענו כי גל ורהב אינם שואלים שאלות קשות את המרואיינים, ואף מתחנפים אליהם. עוד טענו המבקרים שההגשה בין גל לרהב "יבשה" ולא קיימת ביניהם "כימיה". מבקרי הטלוויזיה הגדירו את התוכנית ככישלון.
משה שפיצר
תולדות חייו
למד אינדולוגיה (סנסקריט ותרבות הודו העתיקה) באוניברסיטאות ברלין, פרנקפורט, קיל ווינה, ובשנת 1926 קיבל תואר דוקטור בדיסציפלינה זו מאוניברסיטת קיל. לאחר לימודיו עבד בין השנים 1927–1928 כעוזר מחקר באקדמיה הפרוסית למדעים (Akademie der Wissenschaften) בברלין. במסגרת זו חקר כתב יד פילוסופי בסנסקריט מהמאה ה-2 או ה-3 לספירה, שנמצא בדרך המשי (בנציבות טוּרְפָּן, במזרח מחוז שינג'יאנג שבמזרח סין) – כתב העת העתיק ביותר מסוגו שנמצא עד כה. במהלך מלחמת העולם השנייה אבדו רבים מ-1,000 הפרגמנטים של כתב היד, והטקסט נותר רק בטרנסקריפציה של שפיצר. הואיל ושפיצר היה הראשון שחקר את כתב היד, הוא קרוי על שמו: "כתב יד שפיצר" (בגרמנית: Spitzer-Handschrift; באנגלית: Spitzer Manuscript). ב-1930 היה עורך מדור הילדים של ה"יודישה רונדשאו" (Jüdische Rundschau). אחר כך, בין השנים 1932–1934, היה עוזר מחקר של מרטין בובר. בין השנים 1934–1938 היה למנהל הוצאת שוקן בגרמניה. במסגרת תפקיד זה ניהל תכתובת מסועפת עם סופרים ועם משוררים רבים, בהם ש"י עגנון, אלזה לסקר-שילר, אורי צבי גרינברג ואחרים. בשנת 1934 פנה לעגנון בהצעה ליצור אנתולוגיה שעניינה הימים הנוראים. עגנון נענה להצעה, והאנתולוגיה, "ימים נוראים" שמה, יצאה לאור בשנת 1937. ב-1939 עלה לארץ ישראל והתיישב בשכונת רחביה בירושלים. נפטר בכפר סבא בגיל 82.
עיצוב גופנים
אחת מעבודותיו החלוציות של שפיצר הייתה עיצוב אותיות נאות לדפוס עברי. בשנות ה-40 סייע בפיתוח אותיות "בצלאל" ו"רוממה", בפיתוח אות "דוד" (יחד עם איתמר דוד), ואות "הצבי" (יחד עם צבי האוזמן). בית הדפוס של "תרשיש", "אותיות ירושלים" שימש כמעבדה לבחינת האותיות החדשות.
משפחתו
שפיצר היה נשוי לפפה לבית המרמן (Pepa Hammerman), ילידת דרוהוביץ' 1903, ואב לשלושה: דניאל יוסף, אמיתי ואסתר יהודית.
The Animals
The Animals (החיות) הייתה להקת רוק בריטית מהעיר ניוקאסל מתחילת שנות ה-60.
היסטוריה
הלהקה הוקמה על ידי אלן פרייס ובשנת 1962 הצטרף אליה הסולן אריק ברדון. בינואר 1964 עברה הלהקה ללונדון והוחתמה על ידי המפיק מיקי מוסט שהשיג להם חוזה בחברת Columbia. הלהיט הראשון שלהם Baby let me take you home עבר שינוי תמליל כדי לנקות אותו מתכנים "בעייתיים". אבל היה זה הלהיט השני שלהם "The House of the Rising Sun" שהביא אותם לפסגה. אריק ברדון גילה את השיר באלבומו הראשון של בוב דילן וחברי הלהקה הצליחו לשכנע את מיקי מוסט להוציא את הלהיט למרות אורכו - 4 דקות ו-20 שניות - ששברו בהרבה את השיא עד לאותה שנה. הלהיט נמכר ב-250 אלף עותקים תוך 3 ימים והגיע למקום הראשון במצעד הבריטי. בארצות הברית הוצאה לשוק גרסה קצרה יותר של 2 דקות ו-58 שניות, וגם היא הגיעה לפסגה.
להיטם השלישי של החיות - I’m crying, חובר על ידי ברדון ופרייס, אבל לאחריו הם שבו להקליט להיטים של אחרים - Don’t let me be misunderstood של נינה סימון ו-Bring it on home to me של סם קוק. בשנת 1965 פרש האורגניסט אלן פרייס מהלהקה והקים להקה משלו - אלן פרייס סט שזכתה בהמשך לשורת להיטים כמו Simon Smith and his amazing dancing bear ו-The house that Jack built שהגיעו שניהם למקום הרביעי במצעד הבריטי. החיות המשיכו להוציא להיטים - We gotta get out of this place שהגיע למקום השני ו-It’s my life, הלהיט האחרון בחברת Columbia. החיות עברו להקליט בחברת Decca אבל מכאן החלה הירידה שלהם ולאחר שני להיטים, שקעה הלהקה והתפרקה בספטמבר 1966. בתחילת 1967 הקים אריק ברדון את להקת "אריק ברדון והחיות" שהלהיט הידוע והמצליח ביותר שלה היה San Franciscan nights. ביוני 1967 הופיעה הלהקה לעיני כ-90,000 איש בפסטיבל הפופ הבינלאומי של מונטריי בקליפורניה. במהלך ההופעה ביצעו החיות גרסה יוצאת דופן ומלאת עוצמה בליווי כינור של להיטם של הרולינג סטונז "Paint It Black".
תומאס גבע
תומאס גבע (27 באוקטובר 1929) הוא מהנדס יהודי, סופר וניצול שואה ממוצא גרמני.
קורות חייו
גבע נולד בשצ'צ'ין וחי בילדותו בביטום, לפני שעבר לברלין עם אמו ב-1939. בשנות מלחמת העולם השנייה והשואה עבד כמה חודשים כקברן בבית הקברות היהודי בווייסנזה. ביוני 1943 גורש לאושוויץ עם אמו, שנספתה במחנה. הוא נשאר באושוויץ עד פינויו בינואר 1945, שרד את צעדת המוות, מחנה הריכוז גרוס-רוזן ומחנה הריכוז בוכנוואלד, בו שוחרר באפריל 1945. עם שחרורו היה חלש מכדי לעזוב, ולכן נותר במחנה ותיעד את החיים במקום ב-82 רישומים. אחרי המלחמה נסע גבע למחנה לניצולי שואה יתומים בשווייץ, ועם איתור אביו, התאחד עמו באנגליה. בשנת 1950 עלה לישראל והתיישב בחיפה.
חוויותיו של גבע מסופרות בשני ספרים ובשני סרטים דוקומנטריים. ספרו הראשון, "נעורים בכבלים", בו תיאר את שנות המלחמה, יצא לאור באנגלית ותורגם לשש שפות, בהן עברית. ספרו השני, בו סיפר על חוויותיו לאחר המלחמה, יצא לאור בגרמנית. ציוריו פורסמו בנפרד והיוו מקור לסרט תיעודי בצרפתית. הוא מרצה על השואה בבתי ספר בגרמניה ובמדינות אחרות.
פאול קאלה
פאול ארנסט קאלֶה (Paul Ernst Kahle; 21 בינואר 1875 – 24 בספטמבר 1964) היה בלשן, חוקר המקרא, חלוץ מחקר שיטות הניקוד של העברית.
תולדות חייו
קאלה נולד בהוהנשטיין שבפרוסיה המזרחית בגרמניה (כיום אולשטינק שבפולין). למד שפות שמיות באוניברסיטת האלה, וסיים את לימודי הדוקטורט שלו שם בשנת 1902.
הוא הצטרף לשורות הכנסייה ונעשה לכומר פרוטסטנסטי, תחילה בברילה שברומניה ולאחר מכן בקהיר, שם נשאר עד 1908. בשנת 1918 מונה למרצה באוניברסיטת גיסן, ובשנת 1923 נקרא להקים את החוג לשפות המזרח באוניברסיטת בון.