cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רבי טבלא
רבותיו ותלמידיו
רבי טבלא נולד בבבל, שם נקרא "רב טבלא", ולמד תורה מפי האמורא רב. בשלב כלשהו בחייו עלה לארץ ישראל, כנראה לזמן קצר, ומסר שם מימרות שקיבל מרב. שם גם נסמך וקיבל את התואר "רבי".
חלק ניכר מתורתו לא קיבל ישירות מרב, אלא מתלמידיו, רב ברונא, רבי חנין בר בא, רבי אבינא ורב חיננא בר שלמיא.
יחסיו עם רב נחמן
רבי טבלא היה כפוף לפסקי ההלכה של רב נחמן, אשר התייחס בחריפות לפסקיו של רבי טבלא, כיוון שהיו מנוגדים לשיטתו. מסופר שרבי טבלא התארח אצל כהן עני שמצבו הכלכלי היה דחוק, ורבי טבלא הציע לו, לעשות שותפות עם שוחטים יהודים בעירו ולקבל מהם בשר. רבי טבלא סבר שהשותפות תהיה משתלמת לשוחטים, משום שבזכות השותפות עם הכהן יפטרו מנתינת זרוע, לחיים וקיבה. רבי טבלא הסתמך על המשנה האומרת ש"השוחט לכהן ולעובד כוכבים פטור מן המתנות". לבסוף רב נחמן חייב אותם לתת את המתנות, משום שפירש את המשנה באופן אחר. המארח הכהן טען שרבי טבלא פטר אותו מנתינת המתנות, ורב נחמן הגיב לדבריו בחריפות ואמר: ("לך צא, ואם לא, אני מוציא את רבי טבלא מאוזנך!"). כששמע רבי טבלא את דברי רב נחמן, הוא הלך אליו ושאל אותו מדוע חייב לתת מתנות נגד דברי המשנה? רב נחמן הסביר, שאמנם מדאורייתא השוחטים פטורים מנתינת המתנות בגלל שותפותם עם הכהן, אך חכמים הגבילו את הפטור רק לשבועות הראשונים של השותפות בשוחט שאינו קבוע, אך בשוחט קבוע תיקנו שהשותפות עם הכהן לא תועיל לו, כדי שהשוחטים לא ישתתפו עם הכהנים על מנת להיפטר מן המתנות.
בפעם אחרת פסק רבי טבלא כרבי זכריה בן הקצב שאמר שהבן והבת שווים בירושת האם, בטענה שכך הורה רב חיננא בר שלמיא, ורב נחמן גער בו במטבע לשון דומה: (תרגום: "לך חזור בך, ואם לא אני מוציא את רב חיננא בר שלמיא מאוזנך!").
המערכה באיי שלמה
המערכה באיי שלמה היא חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. המערכה החלה עם כיבושם של מספר אזורים באיי שלמה ובאי בוגנוויל הסמוכים לגינאה החדשה על ידי היפנים, במהלך המחצית הראשונה של שנת 1942. לאחר כיבושם, החלו היפנים לבנות בסיסי אוויר ומעגנים באיים, כשמטרותיהם העיקריות היו להגן על אגפה של המתקפה היפנית שהתנהלה באותה עת בגינאה החדשה, ליצור פרוזדור הגנה לבסיסים היפניים ברבאול ובבריטניה החדשה ולהקים בסיסים מהם יוכלו ליירט שיירות אספקה של בעלות הברית מארצות הברית לאוסטרליה ולניו זילנד.
על מנת להגן על נתיבי האספקה וקווי התקשורת שלהם בדרום האוקיינוס השקט, פתחו בעלות הברית במתקפה כנגד היפנים בגינאה החדשה, בודדו את הבסיס הימי ברבאול ותקפו את היפנים באיי שלמה תוך כדי נחיתות בגוודלקנל ובאיים סמוכים ב-8 באוגוסט 1942. נחיתות אלה הציתו סדרת קרבות בין הצדדים, שראשיתה בגוודלקנל והמשכה במרכז ובצפון איי שלמה, באי ניו ג'ורג'יה ובבוגנוויל.
מערכה זו הייתה למלחמת התשה שהתחוללה ביבשה, באוויר ובים, ובסופה הכריעו בעלות הברית את היפנים, בהסבם נזק בלתי הפיך לכוחות הצבא והצי היפנים. בעלות הברית כבשו בחזרה מספר איים מאיי שלמה ואחרים בודדו ועקפו. לאחר מכן השתלבה המערכה באיי שלמה עם המערכה בגינאה החדשה.
ההתקדמות היפנית אל איי שלמה
באפריל 1942 פתחו היפנים ב"מבצע מוֹ" תוכנית לכיבוש העיר פורט מורסבי שבגינאה החדשה, ששילבה בין הצי ובין הצבא. המטרה העיקרית הייתה הרחבת קו ההגנה הדרומי והקמת בסיסים שיסייעו להתקדמות האפשרית העתידית אל נאורו, קלדוניה החדשה, פיג'י, האי אושן וסמואה, ועל ידי כך לחסום את נתיבי האספקה בין ארצות הברית לאוסטרליה, דבר שיוביל להסרת האיום מצד אוסטרליה על המוצבים היפנים בדרום האוקיינוס השקט.
כוחות הצי הקיסרי היפני הצליחו לכבוש את טולאגי, אך בשל קרב ים האלמוגים נכשלה הפלישה לפורט מורסבי. זמן קצר לאחר מכן הציבו היפנים חילות מצב במספר איים בצפון ובמרכז איי שלמה. כחודש לאחר מכן איבד הצי היפני המשולב ארבע מנושאות המטוסים שלו במהלך קרב מידווי.
בתגובה לאיום היפני על אוסטרליה החלו בעלות הברית לשלוח חיילים ומטוסים רבים לאזור, מתוך כוונה ליישם את התוכנית לכיבוש מחדש של הפיליפינים. לאחר ניצחון בעלות הברית בקרב מידווי הציע גנרל דאגלס מקארתור, שקיבל את הפיקוד על זירת דרום מערב האוקיינוס השקט, תוכנית להתקפת-בזק על רבאול, אותה ביצרו היפנים והשתמשו בה כבסיס לפעילותם באזור. הצי האמריקאי צידד בגישה הדרגתית יותר לכיוון גינאה החדשה ואיי שלמה. מחלוקת זו יישבו אדמירל ארנסט קינג, המפקד העליון של הצי האמריקאי, וגנרל ג'ורג' מרשל, ראש מטה צבא ארצות הברית, בהחליטם על תוכנית בעלת שלושה שלבים. השלב הראשון היה כיבוש האי טולאגי שבאיי שלמה, השלב השני היה התקדמות לאורך חופי גינאה החדשה והשלב השלישי היה כיבוש רבאול. השלב הראשון, שקיבל את שם הקוד "מבצע מגדל שמירה" (Operation Watchtower), הפך למערכה על איי שלמה.
מהלך המערכה
בעלות הברית הקימו יחידה אווירית משולבת, שנקראה "כוח אוויר קקטוס," ובאמצעותה ביססו עליונות אווירית במהלך שעות היום. בשל כך נאלצו היפנים לבצע מבצעי אספקה בחסות החשיכה, להם קראו "תובלת עכברושים" (בעלות הברית כינו זאת "טוקיו אקספרס") דרך מעבר ניו ג'ורג'יה. קרבות רבים נערכו בחשיכת הלילה בין הצדדים בעוד בעלות הברית מנסות למנוע מהיפנים אפשרות להוביל אספקה וחיילים נוספים לאזור. שני הצדדים איבדו כלי שיט כה רבים במהלך הקרב הימי על גוודלקנל עד שהאזור הימי שמצפון לאי גוודלקנל זכה לכינוי Ironbottom Sound ("אגן מצולות המתכת").
הצלחת בעלות הברית במערכה באיי שלמה מנעה מהיפנים לנתק את אוסטרליה ואת ניו זילנד מארצות הברית. מבצע גלגלון (Operation Cartwheel) - התוכנית האסטרטגית הכללית של בעלות הברית למערכות באיי שלמה ובגינאה החדשה - החל ב-30 ביוני 1943, ובסיומו הצליחו בעלות הברית לבודד ולנטרל את בסיס הצי היפני ברבאול ומוטטו את העליונות האווירית והימית היפנית באזור. מצב זה איפשר לבעלות הברית להתקדם, לכבוש מחדש את הפיליפינים ולנתק את יפן ממקורות המשאבים שלהם באיי הודו המזרחית.
המערכה באיי שלמה הגיעה לשיאה במערכה בבוגנוויל, בו התנהלו קרבות עזים עד סיום המלחמה.
נער הגיישה
נער הגיישה (באנגלית: The Geisha Boy) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1958 בבימויו של פרנק טשלין, עם ג'רי לואיס, מריה מקדונלד וסוזן פלשט (הופעה ראשונה בקולנוע) בתפקידים הראשיים.
בסוף הסרט משלב לואיס את הסיום של סדרת האנימציה לוני טונס, לועס גזר ואומר "That's all, folks!".
תקציר העלילה
גילברט וולי (ג'רי לואיס) הוא קוסם מובטל שנענה להזמנת צבא ארצות הברית להופיע בתשלום לפני חיילים ביפן ובחזית מלחמת קוריאה. הוא נאלץ להחביא את הארנב הארי בתוך ארגז שמונח בחדר המטען. באותה טיסה נמצאת גם שחקנית מפורסמת בשם לולה ליווינגסטון (מריה מקדונלד).
במטוס הוא מתקבל על ידי סרג'נט פירסון (סוזן פלשט) והמפקד מייג'ור רידלי (בארטון מק'ליין) בגלל דאגתו לתזונה של הארי הוא נאלץ לבקש ארוחה צמחונית עם הרבה גזרים. בלילה כשהוא הולך להאכיל את הארי הוא נתקל במצבים מביכים ולבסוף מוצא עצמו במיטתה של לולה שצועקת ואז גם המייג'ור נתקע במיטתה.
בירידה מהמטוס הוא מנסה לבקש את סליחתה של לולה אך היא מסרבת ולבסוף שניהם מתגלגלים במדרגות המטוס, לולה מאבדת את שמלתה וגילברט מגלגל אותה בשטיח.
כל זאת רואה המתרגמת קימי (נובו מקארתי) שמגיעה עם אחיינה היתום מיצו (רוברט הירנו) שלא צחק מאז מתו הוריו. למראה המשעשע של גילברט ולולה הוא צוחק בפעם הראשונה. לולה מארחת את גילברט בבית אביה העשיר מר סיקיטה (ססואה הייאקאווה) וגילברט והילד נקשרים זה בזה.
קימי עומד להינשא לשחקן בייסבול ענק בשם איצ'ימה (ריזו דמורה) שמגיע לחדרו של גילברט במלון לאחר שנודע לו על הקשר שלה עם גילברט. באתו זמן מנסה גילברט לבצע קסם עם אבק שריפה ונגרמת התפוצצות. גילברט והארי נמלטים כשאיצ'ימה אחריהם והמרדף נגמר כשאיצ'ימה נופל לבריכת ספא ובתוכה לולה וזרם המים שוטף את המקום.
המייג'ור רוצה לשלוח את גילברט בחזרה לארצות הברית בגלל התנהגותו אבל סרג'נט פירסון משכנעת אותו לשלוח את גילברט לחזית קוריאה. גילברט מורד במסוק ישר לתוך ביצה ומנסה לבדר חיילים תחת הפגזה וגשם סוחף. לבסוף הוא חוזר ליפן ולמשפחת סיקי. האב בונה בבריכה גשר דוגמת הגשר על נהר קוואי וגילברט מפזם את נעימת הסרט כשברקע נראית דמותו של אלק גינס. (ססואה הייאקאווה שיחק בסרט זה בתפקיד מפקד מחנה השבויים היפני קולונל סאיטו).
גילברט מבלה עם מיצו בטוקיו והם צופים במשחק של לוס אנג'לס דודג'רס עם קבוצה יפנית. בעוד גילברט מעודד את היפנים, איצ'ימה חובט את הכדור לעברו והכדור ננעץ בפיו.
לבסוף נפרד גילברט ממיצו בשדה התעופה אך מיצו מתגנב למטוס וגילברט מופתע כשהוא רואה אותו בארצות הברית. הוא נאלץ להיפרד ממנו שוב אך מתגנב שוב למטוס בתוך ארגז ביחד עם הארי.
הם מתאחדים שוב ביפן ומופיעים בהצלחה כשלישייה גילברט, קימי ומיצו. גילברט שולף מהכובע את הארנב אך יוצאים ממנו ארנבים קטנים וגילברט אומר שהארנב הוא לא הארי אלא הארייט.
אלכסנדר ג'ונסטון
אלכסנדר ג'ונסטון (באנגלית: Alexander Johnston; 1816–1891) היה צייר סקוטי, הידוע בציורי ז'אנר והיסטוריה.
ביוגרפיה
נולד באדינבורו, בנו של אדריכל. הוא היה סטודנט באקדמיית הנאמנים באדינבורו מ-1831 עד 1834, ונסע ללונדון להיכרות עם סר דייוויד וילקי.
הוא נכנס לבית הספר של האקדמיה המלכותית בניהולו של ויליאם הילטון ב-1836.
יצירה
בהיותו באדינבורו החל ג'ונסטון לצייר דיוקנאות, והוא הביא עמו ללונדון כמה דיוקנאות של משפחתו של ד"ר מוריסון, אותם הציג באקדמיה המלכותית ב-1836 וב-1837. ב-1838 הציג שם את תמונת הנושא הראשונה שלו, "תפילת האם". ושלח את "אוהבי הסקוטש" שלו לאגודת האמנים הבריטים.
בשנת 1839 תמונתו של "קבר האם" שהוצגה באקדמיה המלכותית קיבלה ביקורת חיובית, בעוד ש"הרועה" (1840) ו"יום ראשון בבוקר" (1841) ביססו את הפופולריות שלו.
בשנת 1841 הציג ג'ונסטון את תמונתו ההיסטורית הראשונה, "המפגש של יורש העצר עם מרי מלכת הסקוטים", שנרכשה על ידי איגוד האמנות של אדינבורו. בשנים מאוחרות יותר הוא היה תורם לכל התערוכות המרכזיות. ציור סצנה הממחישה את שירו של וולטר סקוט, קיבלה פרס מאקדמיית ליברפול ב-1849; והמפגש של הנסיך צ'ארלס עם פלורה מקדונלד לאחר קרב קולדן" זכתה בפרס על ידי איגוד האמנות של גלאזגו.
ג'ונסטון עדיין הציג בתערוכות ב-1884.
ג'ונסטון מת בהמפסטד, לונדון, לאחר מחלה קצרה, ב-2 בפברואר 1891.
קוריגון
קוריגון (באנגלית: Corrigon) היא חברת חיפוש חזותי בתחום של זכויות יוצרים וניטור. החברה נוסדה ב-2007 על ידי עינב איתמר ואבינועם עומר. החברה מספקת פתרון של ניטור תמונה שמזהה איך ואיפה התמונות הן בשימוש באינטרנט ובדפוס.
החברה משתמשת ומבוססת על אחזור אלגוריתם של תוכן התמונה המזהה לזיהוי תמונות אפילו כאשר הם שונו. הממשק של המשתמש הוא מבוסס-אינטרנט - רק דפדפן נדרש לטעון את התמונות ולהתחיל להשתמש בשירות. המערכת מזהה את כל התמונות שנמצאו באינטרנט אשר ייראה דומה לקלט תמונות וייצור שימושים תקופתיים של לקוחות החברה.
תחרות
PixId ו-Attributor מספקים תמונה בעלי זכויות יוצרים עם דוחות תקופתיים על לקוחות פוטנציאליים אשר ייתכן שלא הבינו שהם בעצם צריכים לשלם כדי להשתמש בתמונה.
מייקל גזניגה
מייקל ס' גזניגה (באנגלית: Michael S. Gazzaniga; נולד ב-12 בדצמבר 1939) הוא פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, שם הוא עומד בראש מרכז SAGE לחקר המוח. הוא אחד החוקרים המובילים בחקר המוח וחוקר את הבסיס העצבי של המוח. הוא חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, המכון הרפואי והאקדמיה הלאומית למדעים.
ביוגרפיה
ב-1961 סיים גזניגה לימודיו בדארטמות' קולג'. ב-1964 קיבל דוקטורט בפסיכוביולוגיה מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה, שם עבד תחת הדרכתו של רוג'ר ספרי, והיה אחראי על חקר מוח חצוי באדם. בעבודות המשך שלו הושגו התקדמויות חשובות בהבנת לטרליזציה תפקודית במוח והתקשורת בין שתי ההמיספרות.
גזניגה הקים את המרכז לחקר מדעי המוח הקוגניטיביים באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס ובדארטמות' קולג', את המכון למדעי המוח, יזם את "כתב העת של מדעי המוח הקוגניטיביים" (Journal of Cognitive Neuroscience), והוא העורך הראשי לשעבר שלו. גזניגה היה חבר במועצה לביואתיקה שהקים הנשיא ג'ורג' בוש. הוא היה גם מנהל פרויקט "החוק ומדעי המוח" (Law and Neuroscience Project), פרויקט מחקר שעסק במפגש המשפטים ומדעי המוח.
השפעה תרבותית
עבודתו של גזניגה מוזכרת ברומן שלום על פני כדור הארץ (Peace on Earth) מאת סטניסלב לם.
בשנת 2010 פורסם כרך מחווה לעבודתו של גזניגה, ובו מאמרים מאת ג'וזף לדו, סטיבן קוסלין, סטיבן פינקר ואחרים.
מחקרים
גזניגה הוביל מחקרים חלוציים בלמידה והבנה של מוח חצוי בחולים. הוא ביצע מחקרים רבים על חולים בעלי מוח מפוצל, כדי לספק הבנה באיכות גבוהה יותר של חייהם של המושפעים מתופעה נדירה זו. הוא חקר איך אנשים ששני חצאי מוחם מופרדים מתפקדים בהשוואה לאחרים. ד"ר גזניגה בדק איזה תפקודי גוף נשלטים על ידי כל חצי של המוח ומה מפוצלי מוח מסוגלים לעשות כתוצאה ממצבם, כגון היכולת לצייר שני אובייקטים שונים בכל יד בנפרד בו זמנית, מה שאדם שאינו מפוצל מוח אינו מסוגל לעשות. במחקריו של גזניגה נבדק כיצד בעלי פיצול מוח מסוגלים לפעול מבחינה רגשית ומבחינה גופנית בהשוואה לאחרים. מחקריו של גזניגה מאפשרים הבנה טובה יותר של המוח המפוצל וכן הביאו את התופעה לידיעתם של חוקרים אחרים, כמו גם לידיעת הציבור הרחב.
שירחן
רקע הדמות
שירחן הוא טיגריס בנגלי מרושע ואכזרי שמתגורר בג'ונגלים העבותים של מרכז הודו ורוצה להשתלט על הטריטוריה של להקת הזאבים המתגוררת אף היא שם ולהנהיג את הזאבים במקום אקילה הזאב הזקן. כשהילד היתום מוגלי מאבד את הוריו, שני זאבים מגדלים אותו, ושירחן רוצה לרצוח את מוגלי בנוסף לרצונו להשתלט על להקת הזאבים.
הופעות באנימציה
דמותו של שירחן הופיעה בגרסת האנימציה הרוסית "הרפתקאות מוגלי" משנת 1967.
בהמשך דמותו הופיעה בעיבוד האנימציה של דיסני לספר בדיבובו של ג'ורג' סנדרס ובשנת 2003 בסרט ההמשך בדיבובו של טוני ג'יי. דמותו של שירחן הופיעה גם בסדרות הנפשה של דיסני כמו: "עולם סחרחר" בתפקיד טייקון עשיר (גם שם בדיבוב טוני ג'יי), ב"גורי הג'ונגל" ו"בית העכבר של דיסני".
דמותו גם הופיעה בסדרה האנימה היפנית "מסיפורי ספר הג'ונגל", בסדרה האיטלקית "סימבה מלך הג'ונגל" וכן בסדרה משנת 2010.
א.א.ל. לימסול
'''א.א.ל. לִימָסוֹל (ביוונית: ΑΕΛ Λεμεσού, קיצור של Αθλητική Ένωση Λεμεσού''' – איגוד הספורט של לימסול) הוא מועדון כדורגל קפריסאי המשחק בליגת העל הקפריסאית. המועדון נחשב למועדון הרביעי בגודלו בקפריסין עם 6 אליפויות (האחרונה ב-2012) ו-7 גביעים (האחרון ב-2019). אצטדיון הבית של המועדון הוא אצטדיון טסיריון בלימסול, שמכיל 13,331 מקומות ישיבה.
המועדון נוסד ב-4 באוקטובר 1930 על ידי סטאברוס פיטאס. ב-6 בינואר 1931 רשם המועדון את משחקו הראשון בהיסטוריה נגד PSC, המשחק הסתיים בניצחון של א.א.ל. 1-6. בשנת 1939 זכה המועדון בתואר הראשון שלו הגביע הקפריסאי. בשנת 1941 זכתה א.א.ל באליפות הראשונה שלה. בעונת זכתה א.א.ל. באליפות הראשונה שלה לאחר 44 שנים. בעונת השתתף המועדון לראשונה בתולדתיו במפעל אירופי גביע אירופה לאלופות, אך הודח בסיבוב הראשון על ידי ריאל מדריד כאשר ריאל ניצחה 0–6 בשני המשחקים. בעונת העפיל המועדון לראשונה בתולדותיו לשלב הבתים של הליגה האירופית לאחר שהודח מהסיבוב הפלייאוף של מוקדמות ליגת האלופות על ידי אנדרלכט והוגרל לבית עם: מרסיי, פנרבחצ'ה ובורוסיה מנשנגלדבך. לימסול סיימה במקום האחרון עם 4 נקודות והודחה מהטורניר. בעונת סיימה את הליגה במקום השביעי.
יחסי אוקראינה–מולדובה
יחסי אוקראינה–מולדובה הם יחסי החוץ בין אוקראינה למולדובה. אוקראינה פתחה שגרירות בקישינב וקונסוליה בבלץ בשנת 2005. הגבול בין מולדובה לאוקראינה הוא 985 ק"מ. האוקראינים הם הקבוצה האתנית השנייה בגודלה במולדובה לאחר מולדובים אתניים. שתי המדינות היו רפובליקות לשעבר של ברית המועצות.
ימי הביניים
היחסים בין נסיכות מולדובה להטמאנות הקוזאקית התפתחו בהקשר של המצב הפוליטי במזרח אירופה: האיחוד הפולני-ליטאי, נסיכות מוסקבה, האימפריה העות'מאנית והוואסלים שלה - ח'אנות קרים, ולאכיה וטרנסילבניה. מכיוון שהנסיך המולדובני גאורגה דוקס שלט ב"אוקראינה הטורקית", תפסו יחסי זפורוז'יה–מולדביה את אחד המקומות החשובים ביותר במדיניות החוץ ובמדיניות הפנים של הנסיכות המולדבית.
יחסים מודרניים
אוקראינה, שלב אחר שלב אחרי 2005, ויתרה למולדובה על מספר הרשאות כלכליות חשובות. קייב קיבלה משלוח גז למולדובה על חשבון נתח אוקראינה בתחילת 2006 ומסירת חשמל בתעריפים נמוכים. אוקראינה גם קיבלה את הנהגת ועדת הפיקוח של האיחוד האירופי בגבול אוקראינה–מולדובה, כמו גם יישום נוהל המכס המאוחד לחלק הטרנסניסטרי בגבול מולדובה. אוקראינה פתחה את שוק האלכוהול שלה לייצור מולדובני כאשר רוסיה הטילה עליו איסור.
שלמה יעקבסון
שלמה יעקבסון (1 בינואר 1916, כ"ד בטבת תרע"ו, תל אביב – 29 ביולי 2005) היה אסיר ארגון ההגנה בכלא עכו, מראשוני המסתערבים, מתנדב לצי הבריטי במלחמת העולם השנייה, ומראשוני חיל הים.
ביוגרפיה
שלמה יעקבסון נולד בתל אביב ב-1 בינואר 1916, בימי מלחמת העולם הראשונה. אביו היה רב. מאוחר יותר ניהלו הוריו חנות לספרים וציוד משרדי, ונמנו עם מייסדי שכונת תל נורדאו. הציירת אהובה שולמן הייתה אחותו.
יעקבסון למד בגימנסיה הרצליה ובבית הספר החקלאי מקוה ישראל. בעודו תלמיד, יצא עם חבר לטיול בדמשק, כשבחלק מן הדרך הם מחופשים לבדואים. בדרכם חזרה, הבריחו לארץ כעשרים עולים בלתי לגליים.
בנובמבר 1934, בעת ששמר באדמות רמת יוחנן, התעמת יעקבסון עם מסיגי גבול ערבים, והרג אחד מהם. הוא נשפט לשבע וחצי שנות מאסר עם עבודת פרך, ישב בכלא עכו, ושוחרר ביוני 1938. מאוחר יותר רכש ניסיון ימי כשעבד בנמל תל אביב.
בשנת 1941 גויס יעקבסון על ידי יגאל אלון למחלקה הסורית, שקדמה למחלקה הערבית של הפלמ"ח, והופעל במשך שנה כמסתערב בסוריה, כשהוא מתחזה לפועל ואף לאיש דת מוסלמי.
אחרי שחזר לארץ ישראל התנדב לצי הבריטי, ושרת כמש"ק משמעת ושלישות בבסיס מורטה (H.M.S. Moreta) בחיפה.
במלחמת העצמאות פיקד יעקבסון על בסיס הטירונים של חיל הים בסידנא עלי, ומאוחר יותר על בסיס חיל הים ביפו. המשיך בשרות קבע בחיל הים עד שנת 1953 ובתפקידו האחרון היה ראש מחלקת כח אדם של החיל.
אחרי שחרורו מצה"ל עבד במשרד הביטחון עד פרישתו לגמלאות. בין השאר, עסק בהכנת הפריגטות "מבטח" ו"מזנק" למסירה לציילון, ובסיוע לארצות מתפתחות במסגרת היחידה לסיוע וקשרי חוץ. בשנות ה-70 היה מנהל מוזיאון ההגנה.
נפטר ב-29 ביולי 2005.
גלית אבישי
גלית אבישי (נולדה ב-1 ביוני 1962 בירושלים) היא יושבת ראש מכון התקנים הישראלי. אשת ציבור הפעילה בתחום הגנת הצרכן בישראל, מייסדת ארגון אמון הציבור. בעבר כיהנה כראש לשכת הקשר של ההסתדרות הכללית, כמנכ"לית המועצה הישראלית לצרכנות והייתה חברה במועצת בתי הדין המנהליים, במועצה המייעצת לפיקוח על הבנקים וחברת דירקטוריון במכון התקנים הישראלי.
ביוגרפיה
בשנת 1994 נתמנתה אבישי לראש לשכת הקשר של ההסתדרות הכללית. ב-1998 מונתה לתפקיד מנכ"לית הרשות להגנת הצרכן של ההסתדרות.
בשנת 2000 מונתה לתפקיד מנכ"לית המועצה הישראלית לצרכנות, וכיהנה בתפקיד עד לתחילת 2005. בין הנושאים שקידמה המועצה בתקופת כהונתה של אבישי ניתן למנות את יישום הדרישה לגילוי נאות בעמלות הבנקים, תחקירים בתחום הבנקאות והביטוח, פעילות בנושא מחירי ספרי הלימוד, הטעיות במכירה ושיווק של יחידות נופש. כמו כן, הגישה עם צוות המועצה עתירה לבג"ץ העוסק בחוסר היעילות בתמחור הבז"ן, מהלך שהוביל לרפורמה בפיקוח בתחום.
בתחילת 2005 התפטרה אבישי מתפקידה על רקע התנגדותה למעורבות משרד התמ"ת בהתנהלות המועצה הישראלית לצרכנות וטענתה לניגוד עניינים מובנה בפעילות המשרד בתחום הגנת הצרכן.
ארגון "אמון הציבור"
במאי 2005 הקימה גלית אבישי את "אמון הציבור" (חברה לתועלת הציבור - מלכ"ר) בשיתוף אנשי מקצוע מהתחום הכלכלי והמשפטי ובסיוע אנשי ציבור. הארגון הוקם במטרה לשנות את כללי ההתנהגות של עסקים וגופים ציבוריים בישראל ולהנחיל תרבות כלכלית המבוססת על הוגנות שתועיל לציבור, לממשלה ולעסקים כאחד.
בתחילת הדרך התמקד הארגון בעיקר בפן הצרכני-כלכלי אך כיום פועל הארגון במגוון רחב של תחומים: זכויות כלכליות וצרכניות, הגנה על הפרטיות, הגנה על הסביבה, העסקה הוגנת וההגבלים עסקיים וקידום זכויות כלכליות-חברתיות בישראל ככלל ובקרב אוכלוסיות מוחלשות בפרט. אחת ממטרותיו המרכזיות של הארגון היא להשפיע דרך כוחות השוק תוך קידום העיקרון הכלכלי כי כיבוד זכויות הצרכנים משתלמת לעסקים ולגופים ציבוריים. הארגון פועל במספר מישורים: מוקד התלונות של ארגון אמון הציבור המטפל בפניות הציבור ללא תמורה, פעילות מול עסקים המתחייבים לכללי אמון הציבור ונמצאים בבקרה שוטפת בתשלום (עסקים אלה רשאים לשאת את תו אמון הציבור), פעילות מול הרגולטור ומקבלי ההחלטות, עריכת דוחות דירוג ודוחות ענפיים ועוד. כמו כן, לאחרונה השיק הארגון את המוסד הארצי ליישוב מחלוקות המציע הליכים אלטרנטיביים של יישוב מחלוקות בין פרטים לעסקים ומוסדות ציבוריים, המהווה חלופה יעילה להליך משפטי ארוך ומסורבל.
כמייסדת ומנכ"לית הארגון יזמה גלית אבישי מהלכים ויוזמות שונות, ביניהם:
בסוף שנת 2013 פרשה ממנכ"לות הארגון והמשיכה כיו"ר שלה.
חיים אישיים
אבישי נשואה ואם לשניים.
יולו לוין
ביוגרפיה ויצירה
יולו לוין, ילדם השלישי והצעיר של אמה וליאו לוין, גדל בשצ'צ'ין. יולו התעניין באמנות מגיל צעיר. בשנת 1926 סיים את לימודיו בבית הספר לאמנות ומשנת 1931 קיבל עבודה בדיסלדורף.
הוא למד באסן אצל יאן פריקר, בעקבותיו הלך ללמוד אמנות במינכן בשנת 1921, ובמרץ 1923 נכנס לאקדמיה לאמנות בדיסלדורף. היינריך קמפנדונק והיינריך נאון, היו המורים שלו. עם סיום לימודיו בשנת 1926 קיבל לוין את ההזמנה הגדולה הראשונה שלו, ציור קיר עבור ה-GeSoLei. עם השכר הוא הצליח להרשות לעצמו שהייה של מספר שבועות בפריז. נסיעה נוספת לצרפת לקחה אותו למרסיי במשך שישה חודשים בקיץ 1931, שם יצר מספר רב של ציורים בצבעי מים חזקים וצבעוניים, ציורי שמן ורישומים.
מלכת שבא (אופרה, גולדמארק)
מלכת שבא (בהונגרית: Sába királynője; בגרמנית: Die Königin von Saba) היא אופרה מאת המלחין היהודי-הונגרי קרל גולדמארק שנוצרה בשנת 1875. האופרה, שהופעת הבכורה שלה הוצגה בווינה ב-10 במרץ, הייתה יצירתו הראשונה של המלחין בז'אנר זה שזכה בעקבותיה לשם עולמי. הלברית נכתבה על ידי סלומון הרמן מוזנטל, בשיתוף פעולה עם גולדמארק. האופרה הושלמה על ידי המלחין בין השנים 1867–1872. היא הוצגה משנת 1875 על רוב בימות האופרה בעולם וזכתה להצלחה. לאחרונה, היא הוצגה בגרמניה בשנת 2002. בשל עלויות ההפקה היא מבוצעת כיום רק לעיתים רחוקות. חלק מהמפיקים מאחדים את מערכה 4 עם מערכה 3 ומעלים את האופרה בשלוש מערכות בלבד.
יולו לוין
ביוגרפיה ויצירה
בין השנים 1925–1932 הוא היה חבר ב"יונג ריינלנד", עם פעילות תוססת בתערוכות בדיסלדורף, ואחריה תערוכות בברלין ובנירנברג.
בין השנים 1930–1939, במרכז העיר דיסלדורף, הוא חלק מקום עם הצייר קרל שוסיג (עד 1934) ואמנים אחרים. בשנת 1930 ייסד שווסיג את סניף דיסלדורף של האסו (ASO האגודה למהפכה באמנות חזותית) יחד עם לוין ועמיתיו הציירים פטר לודוויגס, הנס קרליק, קרל לאוטרבך והבמאי והשחקן ולפגנג לאנגוף. לוין השתייך גם לקבוצת האמנים דאס נוי פומרן, שהתקיימה בין השנים 1930–1933.
מלכת שבא (אופרה, גולדמארק)
רקע
בשנות ה-60 של המאה ה-19, הפטרון המשמעותי ביותר של המלחין הייתה משפחת בטלהיים. את עניינו של גולדמארק בנושא עוררה גברת מבין חבריו, כשסיפרה לו שהמנהל הראשי של בית האופרה של וינה השווה את יופייה של בתה, קרולינה בטלהיים-גומפרז, לציור שמתאר את מלכת שבא. לבקשת גולדמארק סיפרה האישה את מה שקראה בכתובים על פגישתם של מלכת שבא ושלמה המלך. המלחין ביקש ממר קליין, מורה הבית של המשפחה, לכתוב לו יצירה בימתית מתוך הסיפור. קליין כתב מפעם לפעם מאמרים וסיפורים קצרים, שפורסמו לעיתים קרובות בשבועונים קטנים. הוא סיים את הסקיצה של הלברית תוך כמה ימים, אבל גולדמארק לא היה מרוצה ממנה, כך שהאופרה נשארה בגדר תוכנית במשך זמן רב. כמה שנים עברו עד שתפנית בלתי צפויה קידמה את עניינה.
יולו לוין
ביוגרפיה ויצירה
ביוני 1933 נעצר לוין מסיבות פוליטיות, בהתבסס על קרבתו ואהדתו לחברי האופוזיציה השמאלנית הפוליטית, ובגלל מוצאו היהודי, נשללו ממנו חברות באגודות התרבות של הרייך ובכך המשך פעילותו המקצועית.
מלכת שבא (אופרה, גולדמארק)
פגישה מקרית
גולדמארק פגש במקרה את הליברטיסט סלומון הרמן מוזנטל (1821–1877). כשהסתובב פעם ברחובות וינה, הניס אותו הגשם אל פתח בית, שם חיכה גם מוזנטל לשוך סופת הרעמים. גולדמארק נתקל בו לאחר מכן כמה פעמים בערבים ספרותיים ובבתי קפה והם התחילו לשוחח. מוזנטל שאל את המלחין, אם חשב לכתוב אופרה. גולדמארק אמר לו שהוא עסוק בדבר כבר שנים, יש לו גם נושא מזה זמן, אבל לא נמצא לו כותב לברית מתאים. הוא סיפר למוזנטל את סיפורה של מלכת שבא ושאל, אם יש לו עניין לכתוב את הלברית. מוזנטל בא אל בית המלחין וביקש ממנו להראות לו את סקיצות העלילה, כדי שיראה מה הוא יכול לעשות בהן.
יולו לוין
ביוגרפיה ויצירה
יולו לוין עבד כמורה לאמנות בבית הספר היסודי היהודי בדיסלדורף, שנוסד בשנת 1935, בקאסרנשטראסה ואסף את הציורים החשובים של תלמידיו היהודים. אוסף זה הוסתר על ידי מיקה מונייאו, אשתו של הצייר פרנץ מונייאו (1903–1945; שנרצח במחנה הריכוז בוכנוולד) בתקופת הנאצים וכך נשמרו לעתיד.
מלכת שבא (אופרה, גולדמארק)
פגישה מקרית
הפרטים נדונו ביניהם למחרת, ואחד עשר ימים לאחר מכן היה כבר נוסח המערכה הראשונה מוכן. גולדמארק חשב שהכתיבה טובה, אבל לאחר כתיבת המערכה השנייה, מוזנטל "נתקע". עברו חודשים של "מאבקים" עם מוזנטל עד שגולדמארק היה מרוצה ולבסוף כתב את המערכה השלישית בעצמו. לאחר מכן הפך את טקסט הפרוזה לשירה בעזרתו של מוזנטל. כשלב לאחר מכן המשיך מוזנטל לעבוד על שתי המערכות הנותרות, אך גולדמרק נשאר לא מרוצה מהן. זוג היוצרים דנו רבות, מוזנטל כתב מחדש את הטקסט, בעוד גולדמארק הציע שינויים. לבסוף, האופרה בת חמש המערכות התקצרה לארבע.
יולו לוין
ביוגרפיה ויצירה
ציורי ילדים יהודיים אלה הוצגו ברחבי העולם תחת הכותרת "גורשו, נרצחו". האוסף נמצא ב-Stadtmuseum Düsseldorf.
מלכת שבא (אופרה, גולדמארק)
תחילת ההלחנה
המלחין החל את ההלחנה לאחר סיום הטקסט של שתי המערכות הראשונות. באותה תקופה קיבל מלגה בסך 800 פורינט לשנה מהמדינה ההונגרית, שאפשרה לו לעזוב את וינה. הוא נסע לבאדן והמשיך לעבוד שם. יום אחד הזמין אותו קרולינה בטלהיים לביתם בגמונדן. בעקבות ההזמנה העתיק גולדמארק את המטה שלו לשם. הוא התקדם היטב בעבודה עד שחזר אחיו יוזף מחו"ל. באותה תקופה הוא חזר לווינה כדי לעזור לאחיו, שנידון על ידי שלטונות קיסרות אוסטריה על תפקידו באירועי מהפכת 1848 בהונגריה. המלחין רצה להשיג את זיכויו, טיהורו ושיקומו של אחיו בכל מחיר, לשם כך עקב אחר משפטו, שגזל את כל זמנו ולכן לא היה לו זמן להתעסק בהלחנה.
גולדמארק מסר כבר את שתי המערכות הראשונות למנצח בית האופרה דזוף (Desoff), וב-1872 הגיש את כל היצירה כולה להנהלת האופרה של וינה. עם זאת, לא זכה לאישור ולתמיכה של הנהלת האופרה. הוא חיכה חודשים רבים לתשובתו של במאי בית האופרה, אך היא מעולם לא הגיעה. בינתיים הגיעה שנת 1873, כאשר וינה הייתה זירת התערוכה העולמית. גולדמארק צדק כשקיווה שהפעם יוציאו את היצירות החדשות של כמה מלחינים, כולל "מלכת שבא". קשורה לכך גם אנקדוטה, לפיה המלחין נתקל ערב אחד במוזנטל, שהעיר לו בציניות "לא לדאוג", התפקידים להצגת הבכורה החדשה של האופרה הווינאית נקבעו כבר מזמן. מופתע, שאל גולדמארק, "באמת?" ומוזנטל הוסיף: כן, זו תהיה אאידה של ג'וזפה ורדי. על אף כל זאת, האופרה "מלכת שבא" הייתה אחד מנושאי השיחה הקבועים בין המוזיקאים הווינאים באותה תקופה, ממש עד הבכורה בשנת 1875.
יד המקרה
שוב, המקרה דחף את מטרת המלחין קדימה. בית האופרה תכנן קונצרט צדקה, ופרנץ ליסט, בין היתר, הוזמן להשתתף. במאי בית האופרה יוהאן פון הרבק - עד היום לא ידוע אם היה רציני - הציע לבמאי בית האופרה להכניס לתוכנית הקונצרטים גם את אחד מקטעי מלכת שבא. גולדמארק היה נגד התוכנית כי חשש שההופעה של ליסט תאפיל על קטע האופרה שלו. אם הקהל יקבל את הקטע מתוך האופרה בצורה לא טובה, הייתה סבירות גבוהה שהיצירה תיקבר לנצח במעמקי הרפרטואר של בית האופרה. עם זאת, דזוף, כמנצח המוביל של בית האופרה, תמך ברעיון וניסה לשכנע גם את המלחין. גולדמארק התרצה לבסוף, והקטע היה אהוד בצורה יוצאת דופן בקונצרט. גם ליסט הביע הערכה ובירך אותו. עם זאת, למחרת כתב אדוארד הנסליק, המבקר האוסטרי המוביל בתקופתו, בביקורת שלו כי הקהל שמע אמש רק חלק אחד ששווה מתוך האופרה.
האופרה עולה
בשלב זה, בית האופרה לא יכול היה להזמין מופעים מוצלחים במיוחד. הגירעון של התיאטרון המשיך לגדול. בנוסף לתמיכתו של ליסט, זכה גולדמארק גם לחסותו של הרוזן דיולה אנדראשי, שר החוץ ההונגרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית באותה תקופה. ליסט לא נשאר בטל והזכיר את עניין האופרה בפני הנסיך הוהנלוהה (Hohenlohe), החצרן הראשי של חצר הקיסר, שהיה בסופו של דבר גם המפקח הראשי על ענייני אופרת החצר. כחובבי מוזיקה, הנסיך ורעייתו העריכו מאוד את פועלו של גולדמארק, ויום אחד הורה הוהנלוהה להנהלת האופרה לקבוע את מלכת שבא בתוכנית בהקדם האפשרי. מנהל האופרה התנגד, ומונע מרעיון פתאומי, ביצע במקום מלכת שבא את האופרה אילוף הסוררת של הרמן גץ, כי הוא ציפה שתהיה הצלחה גדולה. אולם היצירה של גץ נכשלה, ומאחר שלא הייתה בהישג ידו יצירה נוספת שניתן היה להעלות אותה, התרצה המנהל הרבק והעלה את מלכת שבא, אולם הוא לא שינה את התנהגותו העוינת וציין שהוא לא רוצה להקריב הרבה למען האופרה.
החזרות
החזרה הראשונה לא עלתה יפה: הזמרים המותשים לא הצליחו לשיר את תפקידיהם בקול מלא, הקווים המלודיים רק צוינו. הוהנלוהה ביקש נואשות מהמלחין לעשות משהו עם היצירה, לקצר אותה, לעבד פרטים מחדש, ובלבד שלא יבייש אותו. המלחין, הבמאי, המנצח, הליבריסט והמנהל נפגשו כדי לדון בשינויים, אבל לא הגיעו לשום תוצאה. לבסוף, גולדמארק התמוטט מרוב עייפות והתרגשות. אז התעוררו לפתע קשיים חדשים. הזמרת מריה וילט, שהייתה אמורה לגלם את שולמית, חלתה והבכורה נדחתה בשמונה ימים. זה נתן למלחין זמן לבצע את השינויים הדרושים. הבכורה התקיימה לבסוף ב-10 במרץ 1875. גולדמארק כל כך התרגש עד שלא יכול היה לחכות לסיום האופרה ואמני האופרה גררו אותו מדירתו אל קבלת הפנים שאורגנה לרגל ההצלחה הענקית.
יהדות המלחין
לאום המלחין הסתבך כמובן עוד יותר בשל מוצאו היהודי, שלא נשאר סוד לציבור הרחב: מהמאמרים שפורסמו לפני הצגת הבכורה של מלכת שבא בבודפשט, יכלו כולם ללמוד שאביו היה חזן - אפילו אם הכותבים והמבקרים לא תמיד התייחסו לחוויותיו המוזיקליות של גולדמארק בילדותו, התוצאה הייתה קשורה בכל זאת ישירות לנושא המזרחי של האופרה. עם זאת, בעוד שמקורו של המלחין התפרש על ידי אחדים כדבר חיובי, כמעין ערובה לאותנטיות של היצירות המוזיקליות ה"יהודיות" שלו, אחרים לעומת זאת, שהיו מונעים על ידי רגשות אנטישמיים ברורים, התבטאו באופן לא אוהד על היצירה. ממש ליד טור "תיאטרון וספרות" בעיתון היומי בשם הזה, היה מדור "העולם היהודי", שביקש להדגים את התנהגותם השערורייתית של היהודים, לדעת הכותב, באמצעות אנקדוטות שנאספו מארבע פינות העולם.
הדמויות באופרה
באופרה מופיעות שלוש דמויות מוכרות מהמקרא, אך האופרה אינה מתיימרת לעקוב אחר דמויותיהן כפי שהן מצטיירות מהתנ"ך והן מקבלות קווי אופי שונים מאלה המוכרות מהמקורות.
שלמה המלך מתגלה כמלך נאור מאוד, כדמויות מלכים מן המאה ה-19, עם גוון אנושי וחם. קולו נבחר על ידי המלחין כבריטון והוא דאג בדרך כלל למילוי ההרמוני של היצירה. המנעד הקולי הבסיסי של הבריטון (שנע בין התווים: "לה באוקטבה השנייה" לבין "לה באוקטבה הרביעית") הוא פחות דרמטי מהבס או הטנור והוא רך יותר, כיאה לחכמתו של שלמה (מבחין מיד במצב העדין במערכה הראשונה, מסלק את אנשי החצר כדי שיוכל לשוחח עם משרתו המסור והנאמן פנים אל פנים) הן כדמות אב והן כדמות "פסיכולוג"). ובמערכה הרביעית הוא מתגלה כאב אוהב כלפי בתו שולמית (מגלה לה את מקום הימצאו של אסד: "צאי למדבר ומצאי אותו").
מלכת שבא מגיעה לממלכה של שלמה כ"תיירת", כלומר מסקרנות, הן לראות את המלך והן לראות את ממלכתו, ולא למטרה מדינית מסוימת. היא מופיעה באופרה בקול המצו-סופרן שהמלחין בחר עבורה, שגם הוא האמצעי בין הקול הגבוה והנמוך, בין הסופרן לבין האלט ופחות דרמטי מהם (המנעד הקולי הבסיסי של קול זה נע בין התווים "לה באוקטבה שלישית" לבין "פה באוקטבה החמישית"), ומתגלה כדמות לא רצינית דיה לגבי מלכה אורחת ממדינה אחרת, שעוסקת הן במלאכת הפיתוי (של אסד) והן בקלקול אהבתם של בת שלמה שולמית, בת מארחה, ואהובה אסד. גם במערכה הרביעית היא מופיעה מחד גיסא כאשת פיתוי (מבטיחה לאסד את ידה, את אוצרותיה, את ממלכתה אם ילך איתה) ומאידך גיסא נוטשת אותו למותו ברגע שהוא מסרב לה (אסד מתנגד למילים המפתות והמלכה עוזבת את אהובה).
הכהן הגדול הוא דמות היסטורית בתפקיד, אך לא בשמו. הוא מעוצב באופרה יותר כדמות של ארכיבישוף, בן תקופתו של גולדמארק, מאשר הכהן הגדול העברי בתקופת המקרא שעסק בהקרבת קורבנות. הקריאה לתפילת שחרית באופרה איננה במקומה, כי היא כלל לא הייתה קיימת בזמנו של שלמה (התפילות החליפו את הקורבנות לאחר חורבן בית המקדש על ידי הרומאים) וכן גם לא מנהג מתן טבעות האירוסין (הכהן הגדול ניגש אל המאורסים, מוסר להם את טבעות האירוסין). האירוסין כפי שהיה נהוג בתקופתו של גולדמארק בנצרות, אינו האירוסין המוזכר בהלכה. טבעת האירוסין לא מחייבת ולא מופיעה במקורות. רק נתינת טבעת בטקס חופה וקידושין לאישה (בלבד) מחילה את הנישואים על בני הזוג.
מערכה 1
בארמון שלמה המלך, באולם הכתר, צועד משמר הארמון ומתכוננים לקבל את מלכת שבא. שולמית ממתינה לאסד, אשר הלך לקבל את פני המלכה, כדי לכבד אותה כראוי ולהביאה לפני המלך. אסד אכן מגיע ומכריז על בואה הקרוב של המלכה. החייל הצעיר חוזר, אך התנהגותו מוזרה והוא נבוך, כמבקש להתחמק ממבטה של ארוסתו שולמית. הוא אומר לשולמית, שלא יוכל להיות עמה, הוא בוש ונכלם לפניה. אז מגיע שלמה, שמבחין מיד במצב העדין. הוא מסלק את אנשי החצר כדי שיוכל לשוחח עם משרתו המסור והנאמן פנים אל פנים.
המלך רוצה לדעת את הסיבה להתנהגותו של אסד. הלוחם נשבר במהרה ומספר מה קרה. מלכת שבא הייתה מוכנה להרים את רעלתה רק לפני שלמה, כך שהוא לא ראה אותה, רק דיבר איתה ואז בדרך בחזרה הביתה, ראה אסד אישה מסתורית רוחצת בנחל. הוא היה מהופנט ממנה לגמרי. חיכה שהרחצה תסתיים ולפתע נשבה רוח פתאומית והאישה נעלמה. עצת המלך היא לא לרוץ אחרי סיוטים מפתים.
אז מגיעה מלכת שבא. גולת הכותרת של טקס קבלת הפנים היא כאשר המלכה המסתורית מרימה את הרעלה וחושפת את פניה. אסד מזהה את הסיוט שלו בחורשת הארזים ליד הנחל וצועק. המלכה מכחישה. היא לא מכירה את האיש הזה, היא מעולם לא פגשה אותו בחייה. כל אנשי חצר המלוכה פונים נגד אסד, שלמה משתיק את משרתו המסור והנאמן ואומר לו: "תירגע, החתונה של מחר עם שולמית תשכיח ממך הכל".
מערכה 2
תמונה 1: מלכת שבא נסוגה אל גן הארמון. אף על פי שזה עתה דחתה את אסד, היא למעשה אוהבת את הגבר; לבה סובל מאהבה מייסרת. אבל אסד לא יכול להיות שלה, כי בקרוב הוא יהיה בעלה של אישה אחרת. עם זאת, המלכה מסרבת לוותר על אהבתה. אסטארוט מבשרת למלכה כי אסד משוטט בגן. המלכה מצווה עליה לשיר שיר פיתוי, השיר מושך את אסד. שני האוהבים עומדים זה מול זה ומתנשקים. אז נשמע קולו של בעל-חנן הקורא למאמינים לתפילת שחרית. לשמע זאת, המלכה מחליקה החוצה מתוך זרועותיו של אסד ובורחת במהירות.
תמונה 2: אנשים מתאספים במבואת בית המקדש. נשמעת השירה שמתחלפת לסירוגין, פעם של הכהן הגדול ופעם של העם. שולמית מקריבה קורבן ושרה תפילה. שלמה בא עם פמלייתו ועם החתן. הכהן הגדול ניגש אל המאורסים, מוסר להם את טבעות הנישואים ואז נושא תפילה. אסד שקט עד שהמלכה מופיעה ופולשת לטקס ללא הזמנה. אז אסד משליך את טבעת הנישואים. המלכה באה באמתלה להביא מתנת חתונה לזוג הצעיר. אסד שוב מתפרץ, אך המלכה מסרבת לאהבתו. בינתיים, כל הקהל ממהר לעזרתו של הצעיר, אבל המילה היחידה של המלכה "אסד" מבלבלת הכל. אסד מטורף עתה לחלוטין ומגדף בפומבי את אלוהי ישראל. פאניקה משתלטת על קהל, מקללים כעת את אסד ודנים אותו למוות. הכהן הגדול קורע את בגדיו והלויים מכבים את אש התמיד של המזבח. שולמית מתחננת לחיי אהובה.
מערכה 3
המערכה השלישית מתחילה בסצנת בלט מרהיבה ולאחר מכן חושפת את אולם הטקסים של הארמון. המלך הזמין את אורחתו המלכותית למשתה. מלכת שבא מבקשת ממארחה בקשה אחת: רחם על אסד. שלמה נותן תשובה מתחמקת. המלכה ממשיכה להתחנן, מבטיחה, מאיימת, משפילה את עצמה ואז מנסה לצוות בכעס, אבל כל ניסיונותיה אינם משפיעים על שלמה. בסופו של דבר, המלכה יוצאת בעלבונה ושלמה כבר רואה שוב את המצב בבירור. אז מופיעה שולמית, מתחננת על חיי אהובה. שלמה מגלה לה את מקום הימצאו של אסד: "צאי למדבר ומצאי אותו".
הלברית
לאחר כמה ניסיונות של כתיבת לברית, האופרה החלה להיכתב על ידי גולדמארק בעצמו, אך היישום והליטוש הסופיים נעשה על ידי מוזנטל. מוזנטל היה מוכר בזמנו כאחד מכותבי הלבריות הטובים ביותר. במקרה של מלכת שבא, הוא ויתר על כל התככים בעלילה, צמצם אותה דרמטית לתוך כמה דמויות, הדגיש את המאפיינים העיקריים ופשוט סיפר אותם. עם זאת, הפשטות התמציתית שלו לא הוציאה את סצינות ההמונים מהאופרה והוא טיפל בסצנות ובמצעדים ההמוניים המרהיבים במיומנות רבה ובחוש בימתי רב. מוזנטל יצר לברית דרמטורגית ללא דופי. הסיפור עצמו, שאוב מהתנ"ך ומספר את אחד האירועים ההיסטוריים של העם היהודי שנכתב כבר בעבר כאופרה על ידי שני מלחינים צרפתים. העלילה של אלי אדוורט (1808–1877) זהה לזו של גולדמארק, אך לא הוצגה בסופו של דבר מעולם, בעוד שיצירתו של שארל גונו הועלתה שלוש עשרה שנים קודם לכן וספגה כישלון מביש. העלילה של מלכת שבא (אופרה, גונו) שונה כמעט לחלוטין מהעלילה של האופרה של גולדמרק.
אינסטרומנטציה
התזמורת של האופרה כללה כלי נגינה רבים שדאגו הן למוזיקת תזמרת מלאה מחד גיסא, וליצירת הנופך המזרחי תנ"כי האותנטי ככל האפשר מאידך גיסא, וכללו את הכלים הבאים שרובם משתלבים זה בזה ומשלימים זה את זה בתזמורות המלאות:
המוזיקה על הבמה כללה: שתי חצוצרות, שני טרומבונים טנור, שני טרומבונים בס, טובה, תופים (טמבורין, משולש, תוף טמטם), שישה נבלים.
הפקה
הפקת האופרה הזו מורכבת, כי היא אחת היצירות המוזיקליות התובעניות ביותר. קולות הדמויות הראשיות נעים ברגיסטרים הגבוהים לאורך כל היצירה, לבלט יש להקת מחול גדולה והמקהלה היא מונומנטלית בגודלה. במהלך מופעי האופרה התפתחה פרקטיקת בימוי ששמה דגש חזק על האפקטים הבימתיים, אחרת העיבוד נראה אנמי. מכל אלה ניתן להסיק שהעלאת "מלכת שבא" דרשה הופעה תובענית ויקרה ולכן כדי שיהיה כדאי להעלות אותה, הייתה חייבת להצליח במשך כמה עונות רצופות. אחרת, ההוצאות לא הוחזרו. זו הסיבה העיקרית לכך, שהיצירה מבוצעת כיום רק לעיתים רחוקות יחסית. חלק מהמפיקים משמיטים היום את מערכה 4. זה מאפשר להעלות את האופרה בשלוש מערכות במקום בארבע. מכיוון שתרגול זה הפך כמעט לפרקטיקה שכיחה, רוב מדריכי האופרה ותיאורי האופרה מתארים את העלילה בשלוש מערכות בלבד.
הצגה
לאחר "הריון" ארוך, "מלכת שבא" הגיעה לבסוף לבמת האופרה ב-10 במרץ 1875 בהופאופר (כיום: האופרה של וינה) אף כי תפקידה של מלכת שבא נכתב למצו-סופרן, הוא ניתן לזמרת הסופרן הדרמטי המוערכת אַמֶלִיָה מַטֶרְנָה, שהיו לה קודם כמה וכמה תפקידים באופרות של ריכרד וגנר. הבכורה הייתה הצלחה גדולה, בחלקה הודות ליכולתו של מנהל התיאטרון לשכנע את גולדמארק לבצע קיצוצים ניכרים בעקבות החזרות. האופרה הפכה לפופולרית מאוד בזמנו משני צדי האוקיינוס האטלנטי, אם כי בבריטניה, האיסור של הלורד צ'מברלין על ייצוג תיאטרלי של נושאים מקראיים מנע ממנה להישמע בלונדון עד 1910. שטראוס ומאהלר היו בין מנצחיו הרבים. אנריקו קארוזו היה אחד מכמה הטנורים כוכבים ששיחקו את התפקיד של אסד, שתשוקתו הבלתי נשלטת למלכת שבא הורסת את מערכת היחסים שלו עם כלתו המיועדת שולמית. לילי להמן כללה את שני התפקידים הנשיים העיקריים ברפרטואר הנכבד שלה. ההופעות בערים רבות באירופה נחלו גם כן הצלחות גדולות, והיצירה הייתה פופולרית במיוחד באיטליה במשך כמה עשורים. הצגת הבכורה של האופרה בארצות הברית הייתה במטרופוליטן אופרה ב-2 בדצמבר 1885 בחמש עשרה הופעות בעונה זו והייתה האופרה המנוגנת ביותר במטרופוליטן באותה השנה.
הפופולריות של האופרה דעכה מעט לאחר מלחמת העולם הראשונה, אם כי ההפקה התחדשה מדי שנה בווינה עד 1938, אז הנאצים אסרו את הופעתה שם. בגרמניה היא הוצגה לעיתים קרובות עד סוף שנות ה-20 של המאה ה-20, אך נעלמה מהרפרטואר כיצירה של מלחין יהודי בטירוף המדיניות הגזעית הנציונל-סוציאליסטית וחלקה את גורלן של יצירות רבות דומות שהיו ראויות לביצוע באותה מידה והיא נשכחה פחות או יותר עד היום. עם ההפקה החדשה בעונת 2014/2015, של תיאטרון פרייבורג שלח התיאטרון אות ראוי לשבח לחובבי המוזיקה.
ניתוח
מוזיקה, האמנות שעוסקת בשילוב צלילים ווקאליים או אינסטרומנטליים ליופי צורני או לביטוי רגשי, בדרך כלל על פי סטנדרטים תרבותיים של קצב, מנגינה, וברוב המוזיקה המערבית, הרמוניה. גם שיר העם הפשוט וגם השירה הליטורגית (חזנות למשל) שייכים לאותה פעילות - מוזיקה. שניהם מושגיים ושמיעתיים, וגורמים אלה נוכחים במוזיקה מכל הסגנונות ובכל תקופות ההיסטוריה ברחבי העולם. גולדמארק הבין וגם ניצל במלכת שבא את כל מה שספג בדרכו המוזיקלית מילדותו בבית הכנסת שאביו שימש בו כחזן ועד להרכבים המוזיקליים שהשתתף בהם בווינה כנגן.
מוזיקה היא הרי אמנות שבמסווה כזה או אחר מחלחלת לכל חברה אנושית. לאורך ההיסטוריה, מוזיקה הייתה תוספת חשובה לטקס ולדרמה, וזכתה ליכולת לשקף ולהשפיע על הרגש האנושי. ההשלכות של השימושים במוזיקה בפסיכותרפיה, גריאטריה ופרסום מעידות על אמונה בכוחה להשפיע על התנהגות אנושית. כך גולדמארק ניצל אולי אינטואיטיבית את המובן והברור כיום בקטעי הטקסים והמחולות הדתיים באופרה מלכת שבא.
האמנות של גולדמארק במלכת שבא ניזונה מכמה מקורות. שירתו נצבעת בחוזקה באוצר המנגינות היהודיות העתיקות ששמע בילדותו. שהיישום היעיל שלו נותן צבע ספציפי ליצירה - הוא למד הרבה מפליקס מנדלסון - היצירה מאופיינות במוזיקליות רעננה ומלאת חיים, הרמוניזציה מגוונת, צורות מאוזנות ומצב רוח דרמטי ביותר.
בקרב אלה שמחפשים ומציעים תיאוריות של משמעות מוזיקלית, המחלוקת המתמשכת ביותר היא מחד גיסא בין הרפרנציאליסטים (או ההטרונומים ), הגורסים שמוזיקה יכולה ומתייחסת למשמעויות מחוץ לעצמה (תאוריית ההתייחסות הישירה שנקראת גם רפרנציאליזם או ריאליזם התייחסותי, היא תיאוריה של שפה הטוענת שהמשמעות של מילה או ביטוי טמונה במה שהיא מציינת בעולם. האובייקט המסומן במילה נקרא הרפרנט, ומאידך גיסא הלא-רפרנציאליסטים (שנקראים לפעמים פורמליסטים או אבסולוטיים) שטוענים שהאמנות היא אוטונומית ו"מתכוונת לעצמה. המבקר האוסטרי אדוארד הנסליק שכבר הוזכר, בספרו "היפה במוזיקה" (במקור בגרמנית, 1854), היה תומך חזק במוזיקה כאמנות של עקרונות ורעיונות מהותיים, אולם אפילו הנסליק, אף על פי שהיה פורמליסט נלהב, נאבק בבעיה של רגש במוזיקה. דעותיו של הנסליק קיבלו ביטוי בביקורתו על מלכת שבא כפי שהוזכר כבר לעיל (או שהם נבעו אולי ממניעים אחרים או גם ממניעים אחרים).
יולו לוין
ביוגרפיה ויצירה
לוין נסע לברלין בשנת 1939, שם העביר גם שיעורי רישום. משנת 1942 ואילך עבד לוין כעובד לא מיומן עבור הקהילה היהודית בברלין, אותה הקים הגסטפו. כשעבד בברלין, ראה את רכבות המשא הנושאות יהודים הולכות ברציפות מזרחה. הוא היה אחראי על ניקיון קרונות המטען שחזרו מהגירושים למחנות ההשמדה.
מלכת שבא (אופרה, גולדמארק)
ניתוח
מלכת שבא כתובה בסגנון האופרה הגדולה, המאופיינת בליהוק זמרים ובתזמורת בקנה מידה גדול, השימוש בצבעוניות המקומית, והעלילה התנ"כית ההיסטורית מאפיינים את הז'אנר. ההלחנה הקולית כוללת קטעי רצ'יטטיבים, קטעי סולו ואריה, דואטים ומקהלות רחבי היקף. רגעים בולטים של האופרה כוללים את האריה הקצרה של אסד "Magische Töne" במערכה 2 ואת הדואט הסופי במערכה 4, ששניהם מציגים את הליריות של גולדמארק במיטבה.
יולו לוין
ביוגרפיה ויצירה
ב-17 במאי 1943 לוין גורש לאושוויץ ונרצח. ישנם שתי רשומות על שמו במאגר שמות קורבנות השואה בעמוד הזיכרון של יד ושם, קורות חיים ודיווח אודותיו ניתן למצוא בארכיון הפדרלי בקובלנץ.
מלכת שבא (אופרה, גולדמארק)
ניתוח
על אף שגולדמרק מעולם לא היה חסיד נלהב של וגנר, התיזמור של מלכת שבא מזכיר את ההשפעות והזרימה הצורנית, שמאפיינות רבות כל כך מיצירותיו של וגנר. אף שגולדמארק לא אימץ מעולם מערכת של לייטמוטיב, קטעים מסוימים מזכירים את טריסטאן ואיזולדה. היצירה מראה גם השפעה מסוימת של הרגישויות הדרמטיות של ג'אקומו מאיירבר.
יולו לוין
מורשתו
מרכז "יולו-לוין-עופר" בפרבר של דיסלדורף מנציח את האמן מאז 2003, שם הוקם מרכז זיכרון ומידע ב-27 בנובמבר 2014, שיזמה קרן מונייאו / לוין, דיסלדורף. באנדרטת דיסלדורף, קיים "חדר יולו לוין" שהוא אולם קטן לאירועים או פרויקטים חינוכיים ופסל חזה הוא תזכורת לאמן. בשנת 1962 הוקמה בחלק הדרומי של בית העלמין גולצהיים אבן זיכרון לציירים יולו לוין, קרל שוסיג, פרנץ מונייאו ופיטר לודוויגס.
מלכת שבא (אופרה, גולדמארק)
ניתוח
על אף ההשפעות הברורות הניכרות ביצירה, האינדיבידואליות של גולדמארק בולטת בה. המוזיקה של "מלכת שבא" מציגה ארוטיות סוחפת וגם מעיקה באווירה מזרחית. המוזיקה שנכתבה עבור הכהן הגדול ועבור דמויות דתיות אחרות מזכירה מוזיקה דתית יהודית ולעיתים גם את המוזיקה של זרסטרו בחליל הקסם. האופי הדתי של חלקים אלה באופרה תיתכן בהחלט השפעה מרעיונותיו של החזן הווינאי הגדול סלומון זולצר, שעסק בהשבת המוזיקה היהודית למוצאה המזרחי.
יולו לוין
מורשתו
ב-25 ביוני 2015, הניח גונטר דמניג אבן לזכרו בעיר מולדתו שצ'צ'ין בפולין.
מלכת שבא (אופרה, גולדמארק)
אפיון
מלכת שבא היא אופרה אקלקטית (אקלקטיות היא מגמה שעושה שימוש בתערובת של תקופות, סגנונות וטרנדים שונים, לעיתים רחוקות מכילה אלמנטים עצמאיים ומשדרת את הייחוד בבחירה. המונח נגזר מהמילה היוונית ἐκλεκτικός (אקלקטיקוס), שמשמעותה: לבחור את הטוב ביותר). האופרה שנולדה ברוח הרומנטיקה, עוקבת במובנים רבים אחר מסורות האופרה הגדולה הצרפתית. ליצירה אין אובטורה (פתיחה) אמיתית. במשחק המקדים של המערכה הראשונה נשמעים המוטיבים המוזיקליים המרכזיים של היצירה, אך הם משמשים רק כהקדמה למערכה הראשונה. המבוא הרוגע, אקורדים חגיגיים שכמו נועדו לסמל את ירושלים, ואחריו מוטיב חושני, שמייצג את אהבתה של המלכה לאסד, שיהפוך למוטיב החשוב ביותר של האופרה בהמשך.
יולו לוין
מורשתו
ב-1 ביוני 2017 הונחה אבן זיכרון מול מקום מגוריו לשעבר בברלין-מיטה.
מלכת שבא (אופרה, גולדמארק)
אפיון
כפי שהעיד על האופרה המבקר דיטר זוכלינג :
האופרה הוצגה בהמשך גם בבואנוס איירס בארגנטינה בשנת 1901 גם בבית האופרה של בודפשט.
האריות החשובות
לפי הניתוח של Phil's Opera World
ביוגרפיה
גולדמארק היה יליד הונגריה במשפחה יהודית דוברת גרמנית. הוא נולד בעיר קסטהיי ובילה את רוב ילדותו בהונגריה. הוא החל ללמוד נגינה בכינור אצל מורים מקומיים בעיירת הולדתו. לזמר הבס של בית הכנסת היה כינור זול, שיוסף, אחיו של קרל, שכר אותו ממנו לאחיו וסיכם עם האיש שיעביר שיעורים בקביעות לקרל, שלמד מהר הכל במהירות. לאחר זמן מה הוא הרגיש שאם ימשיך להיות תלמידו, לא יתקדם. אביו החליט לבסוף לרשום אותו לבית הספר למוזיקה בשופרון ובשנת 1842 התקבל לאקדמיה למוזיקה שם. קרל עשה את דרכו לעיר ברגל פעמיים בשבוע. במהלך לימודיו בשופרון הייתה לו הזדמנות להכיר את יצירותיהם של ניקולו פאגאניני ושל מלחינים דגולים אחרים.
בשנת 1844 נשלח על ידי אביו שמחה ראובן גולדמארק, שהבחין בכישוריו, לווינה שם המשיך את לימודיו בכינור וקומפוזיציה. הוא הפך לתלמידו של יוסף בוהם בקונסרבטוריון בווינה עד 1848. והחל את הקריירה המוזיקלית שלו ככנר תיאטרון. גולדמארק עסק גם בהוראת נגינה בכינור, ובין מתלמידיו היה ז'אן סיבליוס וקרולינה בטלהיים-גומפרז. הוא עסק גם בביקורת מוזיקה ובהלחנה. גולדמארק היה דמות מוכרת בחיי המוזיקה של וינה וידיד אישי של יוהנס ברהמס. לאחר 1852 ניגן בתזמורות של תיאטראות וינה (Josefstädter ו-Carl-Theater) במשך שבע שנים, שבמהלכן הזדמן לו להכיר את המוזיקה הבימתית של זמנו; עם הדרישות והאפשרויות המוזיקליות של תיאטרון ודרמה, שהייתה לה השפעה מכרעת על עבודתו המאוחרת כמלחין אופרה. בתקופה זו הוא הלחין בעיקר מוזיקה קאמרית. את ערב הסופרים הראשון שלו ערך בווינה ב-1857, וכעבור שנתיים הציג את עצמו בפשט. שמו התפרסם יותר ויותר, בעיקר בבירת אוסטריה, שם השתקע דרך קבע. הפתיחה שלו Sakuntala הוצגה בבכורה בשנת 1865, מה שהביא לו את ההצלחה הבינלאומית המיוחלת. בין השנים 1865-1871 הלחין את היצירה המרכזית בחייו. מלכת שבא הפכה לאחד הלהיטים הגדולים של המאה באירופה, שהביאה תהילה למחברתה. לאחר מכן לא היו לגולדמרק יותר בעיות כלכליות והלחין עוד חמש אופרות, אך עם אלו זכה להצלחה מתונה בלבד. את שנותיו האחרונות בילה בווינה ובווילה שלו בגמונדן וכתב את זיכרונותיו. בהתחלה הוא בירך בהתלהבות על פרוץ מלחמת העולם הראשונה, אחר כך נפל למיטה לאחר ששמע על מות נכדו והלך לעולמו.
מעולם לא הכחיש את מוצאו וזהותו היהודית-הונגרית. על כן לא יהיה זה מוגזם לומר, שהאופרה "מלכת שבא" היא האופרה ההונגרית המצליחה ביותר שמלחין יליד הונגריה העלה אי פעם על הכתב, לצד טירת הנסיך כחול הזקן של בלה בארטוק. המקהלה שהוקמה בבית המדרש לרבנים בבודפשט נושאת את שמו של גולדמארק והשרות הבולאי ההונגרי הוציא בול דואר לזכרו ובעיר שופרון בהונגריה מקהילה נקראת על שמו.
המוזיקה שלו
המוזיקה של גולדמרק לא קשורה לאף אסכולה, במובנים רבים היא עוקבת אחר צורה והיא שמרנית, אבל היא גם אוהבת להתנסות בצלילים דיסוננטיים. השפעת הרומנטיקה הגרמנית והצרפתית, האופרה הגדולה הצרפתית או מוזיקת התוכנית ניתן למצוא במוזיקה שלו בדיוק כמו האופרה האיטלקית, במיוחד הבל קנטו, ובתוך כך מורגשת גם מורשת בליני. הוא שילב את סגנון הוֶרְבּוּנקוֹש (ריקוד גברים עממי הונגרי לגיוס הגברים בכפר, וסגנון מוזיקלי שקיבל השראה מריקוד זה. מקור שמו הוא במילה הגרמנית "Werbung", כלומר "גיוס"). ביצירותיו מופיעים, כל עוד זה היה דרוש, גם מוטיבים מזרחיים או אפילו מוזיקה ליטורגית יהודית. בסצנת המקדש של מלכת שבא, למשל, הוא משתמש במוטיבים ליטורגיים יהודיים מסורתיים. על פי אנקדוטה, אמו של גולדמארק פרצה בבכי מספר פעמים בבכורה בווינה. ניחמו אותה שבנה זכה להצלחה גדולה. לבסוף, היא חשפה שהתרגשה מהזיכרונות שלה, כי בעלה שמת שמונה שנים לפני כן, שר את המנגינות האלה בבית הכנסת.
מבחינת סגנון וצורה, המוזיקה של גולדמארק היא מיזוג בר מזל ואינדיבידואלי של כל מה שיצרה המוזיקה הרומנטית. הוא מאופיין בניגודיות של פאתוס וטון לירי לוהט, כמו גם התקשרות גם למוסכמות וגם לרוח ניסיוני. ביצירותיו ניתן להרגיש גם מוטיבים של ההומור המוזיקלי המצוין שלו, את הדמיון הטונאלי שלו ואת עולמו המלודי העשיר.
השפעות מוזיקליות
לא ניתן לומר שהמוזיקה של גולדמארק השפיעה מהותית על מלחינים גדולים אחרים, אך גם ההפך הוא נכון. ספר, שיש בו פרק מושך על פגישתו היחידה של גולדמארק עם ריכרד וגנר ופרנץ ליסט, עשיר ביותר באינטימיות לגבי עמיתים מוזיקליים גדולים שלו. מערכת היחסים של גולדמארק עם יוהנס ברהמס למשל, המלחין הווינאי הגדול השני באותה התקופה, הייתה מעניינת. כבר כמלחינים מפורסמים הם נפגשו לילה אחר לילה בשולחן קפה משותף במשך שנים, אך מעולם לא התפתחה ביניהם ידידות פנימית אמיתית. הנטייה המחמירה והמרוחקת של ברהמס הייתה הניגוד המוחלט לגולדמארק היהודי החם, שהצלחתו שהלכה וגברה גרמה לפצע רגיש ביהירותו של ברהמס. ברהמס לא אהב את המוזיקה של גולדמארק. גם הנסליק, מבקר המוזיקה המפורסם של וינה, שהיה מקורב לברהמס, עמד בדרכו של העלאת "מלכת שבא" במשך שנים.
חברה מתועשת
בסוציולוגיה, חברה מתועשת היא חברה המונעת על ידי שימוש בטכנולוגיה ובמכונות כדי לאפשר ייצור המוני, התומך באוכלוסייה גדולה עם יכולת גבוהה לחלוקת עבודה. מבנה כזה התפתח בעולם המערבי בתקופה שלאחר המהפכה התעשייתית, והחליף את החברות החקלאיות של העידן הקדם-מודרני והקדם-תעשייתי. חברות תעשייתיות הן בדרך כלל חברות המונים, ועשויות להתקדם ולהפוך לחברת מידע. לעיתים קרובות הן עומדות בניגוד לחברות מסורתיות.
חברות תעשייתיות משתמשות במקורות אנרגיה חיצוניים, כגון דלקים מאובנים, כדי להגדיל את קצב הייצור והיקף הייצור. ייצור המזון מועבר לחוות מסחריות גדולות שבהן תוצרי התעשייה, כגון קומביין ודשנים מבוססי דלק מאובנים, משמשים להפחתת העבודה האנושית הנדרשת, תוך הגדלת הייצור. עודף כוח האדם, שנוצר עקב הפחתת כוח האדם בייצור המזון, מועבר למפעלים שבהם נעשה שימוש במיכון כדי להגביר עוד יותר את היעילות. ככל שהאוכלוסיות גדלות, והמיכון משתכלל עוד יותר (לרוב עד לרמת אוטומציה), עובדים רבים עוברים לתעשיות שירותים מתרחבות.
החברה התעשייתית הופכת את העיור לרצוי, בין השאר כדי שהעובדים יוכלו להיות קרובים יותר למרכזי הייצור, ותעשיית השירותים תוכל לספק תעסוקה לעובדים ולמי שמרוויחים מהם כלכלית. זאת בתמורה לרווחים מהייצור, שבאמצעותם הם יכולים לקנות סחורות. דבר זה מוביל ליצירה של ערים גדולות מאוד שסביבן אזורי פרברים, ושמתקיים בהן שיעור גבוה של פעילות כלכלית.
פיתוח תעשייתי
לפני המהפכה התעשייתית באירופה ובצפון אמריקה, ואחריה תיעוש נוסף ברחבי העולם במאה ה-20, רוב הכלכלות היו חקלאיות ברובן. המוצרים היסודיים הוכנו לעיתים קרובות בתוך משק הבית, ורוב הייצור האחר בוצע בבתי מלאכה קטנים יותר על ידי אומנים עם התמחות מוגבלת.
באירופה, במהלך ימי הביניים המאוחרים, בעלי מלאכה בעיירות רבות הקימו גילדות כדי להסדיר את מקצועותיהם ולעקוב ביחד אחר האינטרסים העסקיים שלהם. ההיסטוריון הכלכלי שיילה אוגילבי הציע שהגילדות ריסנו עוד יותר את האיכות והפרודוקטיביות של הייצור. עם זאת, ישנן עדויות לכך שאפילו בימי קדם, כלכלות גדולות כמו האימפריה הרומית או שושלת האן הסינית פיתחו מפעלים לייצור ריכוזי יותר בתעשיות מסוימות.
עם המהפכה התעשייתית, מגזר הייצור הפך לחלק מרכזי בכלכלות אירופה וצפון אמריקה, הן מבחינת עבודה והן מבחינת ייצור, כאשר הוא מבצע בערך שליש מכלל הפעילות הכלכלית. יחד עם התקדמות מהירה בטכנולוגיה, כמו כוח קיטור וייצור המופלדה המוני, הייצור החדש שינה באופן דרסטי את הכלכלה המסחרית והפיאודלית שהייתה נהוגה עד אז. גם כיום, הייצור התעשייתי משמעותי לכלכלות מפותחות ומפותחות למחצה רבות.
נסיגות בתעשייה
מבחינה היסטורית תעשיות ייצור מסוימות נכנסו לירידה עקב גורמים כלכליים שונים, לרבות התפתחות טכנולוגיה חלופית או אובדן יתרון תחרותי. דוגמה לראשון היא הירידה בייצור הכרכרות כאשר המכונית הופקה בייצור המוני.