cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כריך חמאת בוטנים, בננה וקותלי חזיר
כריך חמאת בוטנים, בננה וקותלי חזיר (באנגלית: Peanut butter, banana and bacon sandwich), המכונה גם כריך אלביס (Elvis sandwich), הוא כריך המכיל חמאת בוטנים, פרוסות בננה טרייה ורצועות בייקון (קותלי חזיר) מטוגנות. לעיתים מטוגן הכריך כולו בחמאה (בדומה ללחם מטוגן).
היסטוריה
מתכון זה נודע בשל העובדה שהיה מאכל האהוב ביותר על אלביס פרסלי. אזכורים רבים של כריך זה בספרי הביוגרפיה ובמאמרים שנכתבו על אלביס הביאו לכך שהכריך זוהה עמו ולעיתים נושא את שמו. ספרים אלה מתארים גרסאות שונות של המאכל שאותו הכינה אימו של אלביס לבנה, ובהם הבננות טוגנו בקרמל, ולעיתים הוגש המאכל בלחמנייה הוואית מתוקה.
גם ראש עיריית ניו יורק מייקל בלומברג ציין כי מאכל זה אהוב עליו ביותר וכי הוא היה רוצה שהכריך יהיה ארוחתו האחרונה.
מוד לואיס
מוד לואיס (באנגלית: Maud Lewis; נולדה בשם מוד דוולי, 7 במרץ 1903 – 30 ביולי 1970) הייתה אמנית עממית קנדית. חיה בעוני עם בעלה בבית קטן במרשלטאון, נובה סקוטיה. זכתה להכרה לאומית בין השנים 1964 ו-1965.
השפעת עבודתה
ספרים, מחזות וסרטים נוצרו על חייה ועבודתה של לואיס, כולל הסרט "מודי" (2018) המתאר את חייה המאוחרים. עד היום, לואיס היא אחת מהאמניות העממיות הידועות של קנדה. עבודותיה והבית המשוחזר בו גרה מוצגים בגלריה לאמנות של נובה סקוטיה.
סגנון יצירתה
ציוריה של מוד לואיס התאפיינו בסגנון נאיבי ושימוש בצבעים בהירים. מרבית הציורים היו קטנים, בין השאר בשל הקושי שלה להניע את ידה. לואיס ציירה בעיקר פרחים וחיות, בהם שוורים, סוסים, ציפורים, צבאים, או חתולים. רבים מציוריה מתארים תמונות נוף מקומיות: סירות מתנדנדות על המים, סוסים מושכים מזחלות, דמויות מחליקות על הקרח. ציוריה נעשו בהשראת זיכרונות נוף ילדותה והסביבה בה חיה והם מגלמים את אהבתה לטבע ולחיות כגון כלבים, חתולים, צבים, ציפורים ופרות.
מיכל שטמלר
מיכל שטמלר (נולדה ב-26 בנובמבר 1978 בחולון) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
בשנת 2011 נישאה לשחקן יובל ינאי, ולהם 2 ילדים.
קריירה בתיאטרון
במסגרת לימודי המשחק השתתפה בהצגה "טריסטאן ואיזולדה בוורשה" שכתבה וביימה לילך דקל-אבנרי בפסטיבל "smallבמה".
"תל אביב: סיפור כיסוי" הוא מחזה דוקו בדיוני מאת ובבימויו של סטפן ביטון
ב-2004 שיחקה בהצגה "110 פעימות בדקה" מאת אורית קימל שביים שלומי ליברמן במסגרת "הזירה הבין-תחומית".
בפסטיבל עכו: ב-2004 שיחקה בהצגה "דיוניסוס בסנטר" שעיבדו אבנר בן-עמוס ורות קנר על פי ספרה של תמר ברגר.
בתיאטרון החאן: שיחקה בהצגה "הקמצן" מאת מולייר שביים מיכאל גורביץ'. ב-2005 גילמה את רוזאורה בהצגה "החיים הם חלום" מאת קלדרון דה לה ברקה שביים מיכאל גורביץ'. ב-2006 גילמה את לורט בהצגה "הקיץ" מאת רומן ויינגרטן שביים אודי בן-משה, ועל משחקה בהצגה זו זכתה בפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית המבטיחה. באותה שנה גילמה את מריה בהצגה "המצליחים" שכתבו דניאל לפין ומיכאל גורביץ' שגם ביים, ואת פסלה בהצגה "עירם של האנשים הקטנים" מאת שלום עליכם שביימה אופירה הניג. ב-2007 גילמה את קורנליה בהצגה "שלוש נשים מחכות" מאת רמו בינוזי שביימה מור פרנק.
בתיאטרון אנסמבל הרצליה: ב-2007 שיחקה בהצגה "גשם שחור" שכתב וערך שמעון בוזגלו ועיבדה, ערכה מוזיקלית וביימה אופירה הניג.
בתיאטרון בית ליסין: ב-2008 גילמה את רות בהצגה "עלמה ורות" מאת גורן אגמון שביים מיכה לבינסון. ב-2009 גילמה את חנה ארדנט בהצגה "הבנאליות של האהבה" מאת סביון ליברכט שביים אבישי מילשטיין. ב-2010 גילמה את שיינדלה בהצגה "שיינדלה" מאת אמנון לוי ורמי דנון שגם ביים. ב-2011 שיחקה בהצגה "קיר זכוכית" מאת אורן יעקובי שביים גילי אמיתי. ב-2017 גילמה את מישל בהצגה "הסודות" מאת הדר גלרון (על פי תסריט מאת הדר גלרון ואבי נשר) שביים כפיר אזולאי. באותה שנה החלה לשחק כממלאת מקום בקומדיה "חיית מחמד" מאת פרנסיס ובר בתיאטרון בית לסין.
בפסטיבל פותחים במה: ב-2010 שיחקה בהצגה "תל אביב: סיפור כיסוי" שכתב וביים סטפן ביטון.
קריירה בקולנוע ובטלוויזיה
ב-2002 גילמה תפקיד משני של נערה מסורסת בסרט "טהארה" שביים דורון ערן. ב-2003 שיחקה בסרט "מעל ומעבר" שכתב וביים אדם סנדרסון. ב-2007 גילמה את מישל, חרדית המגלה את סודות העולם החילוני ומתאהבת בנעמי (אניה בוקשטיין), בסרטו של אבי נשר "הסודות". ב-2008 ו-2009 גילמה את אהובה אברהמסון בדרמת הטלוויזיה היומית "דני הוליווד". ב-2010 גילמה את ד"ר יעלי רוטנברג, לצד יוסי מרשק, עלמה זק ויהודה ברקן בסדרת הטלוויזיה שיצרה קרן מרגלית, "פלפלים צהובים".
ב-2013 שיחקה בסרט "מעשיה אורבנית" שכתב וביים אליאב לילטי וגילמה את עינת בסרט "בית לחם" שכתב וביים יובל אדלר.
ב-2018 שיחקה תפקיד שולי בסדרה שבאבניקים כחוקרת משטרה.
ב-2020 שיחקה תפקיד שולי בסדרה שטיסל כרוחי לוינזון, אמא של שירה לוינזון איתה מתארס יוסלה בנה של גיטי.
אישטוואן בוצ'קאי
אישטוואן בוצ'קאי קישמאריאי (בהונגרית: Bocskai István, בגרמנית: Stefan Bocskay, 1 בינואר 1557 קלוז' (קולוז'וואר) - 29 בדצמבר 1606 קושיצה (קאשה)) היה שליט טרנסילבניה בשנים 1605–1606. הוא היה אציל הונגרי קלוויניסטי (רפורמי) שהרים את נס המרד נגד ניסיון ההבסבורגים האוסטרים לכפות על הונגריה באופן אקסקלוסיבי את הדת הרומית קתולית. לשם כך כרת בסופו של דבר ברית עם האימפריה העות'מאנית, יריבתו לשעבר במלחמה הארוכה, ובעזרת לוחמיו ההיידוקים הצליח לסחוט מהארכידוכס האוסטרי מתיאס את ההסכמה לחופש האמונה, קתולית ופרוטסטנטית כאחד, בקרב תושבי הונגריה וטרנסילבניה. הסכמה זו קיבלה תוקף בחוזה וינה בשנת 1606. כאחד מפטרוני הרפורמציה הפרוטסטנטית, הונצח זכרו על ידי הצבת פסלו ב"חומת הרפורמה" בז'נבה.
רקע משפחתי
אישטוואן בוצ'קאי נולד בשנת 1557, בעיר קלוז' כילדם השישי של ג'רג' בוצ'קאי ושל קריסטינה לבית שויוק. אביו היה בן למשפחה מן האצולה הבינונית, בעל אחוזות במחוז ביהאר בחבל פרטיום. בני המשפחה נחשבו לפי המסורת מצאצאיהם של בני באקשה, ממרעיו של ארפאד. השם בוצ'קאי הקשור לטופונים ההונגרי בוצ'קה או בוצ'קו Bocskó (ראו היישובים בוצ'קו ונאג'בוצ'קו Nagybocskó באוקראינית ביצ'קיב, וליקי ביצ'קיב, בימינו בחלק האוקראיני של חבל מרמורש או טרנסקרפטיה) מקורו ככל הנראה במילה סלאבית שמשמעותה "פר". למשפחת בוצ'קאי היו אחוזות ומבצר במאות ה-14–15 ביישוב קישמאריה Kismarja במחוז ביהר (בימינו בהונגריה, קרוב לגבול עם רומניה) ומכאן שמה המלא, בוצ'קאי-קישמאריאי. על יסוד מסורות מקומיות, טוענים עד היום בני היישוב בגאווה שאישטוואן בוצ'קאי נולד באחוזת המשפחה שם ולא בקולוז'וואר. האיש עצמו החשיב את קישמאריה ל"אדמת הוריו". לדעת היסטוריונים משפחת בוצ'קאי עזבה את קישמאריה אחרי מות המלך יאנוש סאפויאי בשנת 1540 והתלוו לאלמנתו, המלכה איזבלה, בשבי בקולוז'וואר. האב, ג'רג' בוצ'קאי קישמאריאי, נמנה עם תומכיו של הארכידוכס פרדיננד שירש את כתר מלכי הונגריה אחרי מותו של יאנוש סאפויאי. האם, קריסטינה לבית שויוק לצ'קיי הייתה בת של רב-משרתים של יאנוש סאפויאי. אחרי שהמלכה איזבלה ופמלייתה התשחררו מן הבי, עברה משפחת בוצ'קאי לווינה, בחצר של פרדיננד הראשון, שהפך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. ג'יירג' בוצ'קאי התמנה למזכיר של הקנצלריה של פרדיננד. אחרי מות פרדיננד בשנת 1564 האריך לו הקיסר מקסילימיליאן את כהונתו.
שנות חייו המוקדמות
הוא גדל והתחנך עד שנת 1574 בחצרות הבסבורגיות בווינה ופראג. כנער חניך הועסק בקנצלריה של האימפריה. בשובו לטרנסילבניה, שהה בחצר של אישטוואן באטורי. כשזה נבחר בשנת 1576 למלך פולין, קרישטוף באטורי, שהיה גם גיסו של בוצ'קאי (בעל אחותו, ארז'בט לבית בוצק'אי) עלה על כס שליטי טרנסילבניה תחת חסותו של מלך פולין ששמר לעצמו את התואר "נסיך טרנסילבניה". אם בהתחלה הרחיקה אותו משפחת באטורי מהעניינים המדיניים, במשך הזמן נשא האציל הצעיר חן בעיני גיסו, קרישטוף באטורי, והיה לאחד ממקורביו. כשנפטרו בשנת 1582 הווייבוד קרישטוף ואשתו, בנם ז'יגמונד באטורי, שהיה בן 9, התמנה לווייבוד של טרנסילבניה תחת חסותה של מועצת עוצרים. בוצ'קאי הפך, באישורו של מלך אישטוואן באטורי, לאחד המורים של ז'יגמונד. בשנת 1583 התחתן בוצ'קאי עם קאטה הג'מאשי, אלמנתו של טמאש ורקוץ' ונישואים אלה הוסיפו לו אחוזות רבות ומעמד.
לאחר מותו של אישטוואן באטורי בשנת 1585 התמנה יאנוש גיצי למושל טרנסילבניה, והתעורר סכסוך על עמדות השפעה בינו לאצילים אחרים, ובין בוצ'קאי לכמה מבני באטורי, שביקשו לחזק את מעמד האצולה ולגרש את הישועים מחצר השליט.
המהפך האנטי-עות'מאני בברית עם האוסטרים
לנוכח התנגדות מאוחדת של כמה מחנות אצילים שהיו מסוכסכים בעבר, שכללו את בני משפחת באטורי, אנשי קנצלריה ואצילים נוספים, פנה השליט הצעיר זיגמונד לעזרתו של בוצ'קאי. בעצה אחת עם בוצ'קאי בחר זיגמונד להצטרף לקואליציה נוצרית שהתגבשה בראשות האימפריה ההבסבורגית נגד האימפריה העות'מאנית. אנשי הקנצלריה ואצילים ותיקים אחרים התנגדו למהלך הפוליטי-צבאי זה, מתוך ספקות לגבי יכולות האימפריה ההבסבורגית וזהירות ביחס לטורקים. לעומת זאת גמל הנסיך זיגמונד, שנלהב מאוד מרעיון המלחמה בעות'מאנים, לבוצ'קאי על תמיכתו, מינה אותו לקפטן של מבצר נאג'ווארד והפך אותו לאחראי על כל חבל ארץ פרטיום (1598-1592).
אחרי כמה ניצחונות של הנוצרים על הטורקים, הסתבך המצב במדינה במהרה עקב מתקפת נגדית של העות'מאנים והטטרים וניצחונם של הטורקים על הבאן של לוגוז', ג'יירג' פלטיץ'.
בניגוד להמלצתו של בוצ'קאי ושל מפקדים אחרים, דחתה ב-12 במאי 1594 הדיאטה הטרנסילבנית שהתכנסה בטורדה את תוכניות הנסיך זיגמונד לצאת למלחמה. ב-1 ביולי 1594 בהתכנסותה באלבה יוליה חזרה הדיאטה פעם נוספת על אותה החלטה. בוצ'קאי נאלץ לצאת לעזרת הכוחות הטרנסילבנים שכותרו על ידי הטורקים במצודת דבה. בוצ'קאי התערב בכוח בסכסוך שפרץ בין זיגמונד באטורי למחנה הפרו-עו'תמאני של האצולה ההונגרית בטרנסילבניה. אחרי שהשליט, מאוכזב, עזב את השלטון ונסע לקוואר, שוכנע על ידי מפקדיו, בוצ'קאי, גסטי וקורניש, לחזור למשול. הוא נכנס לקולוז'וואר בראש חייליו של בוצ'קאי וכפה על הדיאטה להכריז מלחמה בטורקים. ראשי האופוזיציה נרצחו, מי בעריפת ראש (שני אחים קנדי), מי בחניקה בכלא (הקנצלר קובאצ'וצי, בולדיז'אר באטורי, פרנץ קנדי).
ב-28 בינואר 1595 עמד בוצ'קאי בראש משלחת טרנסילבנית אשר יצאה לפראג, וכרת ברית עם הקיסר רודולף השני. באותה שנה התמנה בוצ'קאי לסגן מפקד של הצבא הטרנסילבניה ובמרץ אותה שנה סוכם על נישואי הנסיך הטרנסילבני ז'יגמונד באטורי עם הארכידוכסית האוסטרית מריה כריסטינה (1621-1574), צעד שהיה עשוי לחזק את הברית.
בראש כוחות טרנסילבנים, שכללו סקלרים רבים, השתתף בוצ'קאי במסע מלחמה אנטי-עות'מאני בוולאכיה, בברית עם השליטים הרומנים, מיכאל האמיץ של ולאכיה ושטפאן רזבאן של מולדובה. אחרי שני ניצחונות, בטרגובישטה (18 באוקטובר 1595) ובג'יורג'יו (20 באוקטובר), נאלצו הטורקים לסגת מדרום לדנובה.
הסקלרים השתתפו בהתלהבות במלחמה זו לאחר שהשליט שחרר אותם מהשיעבוד לאצולה ההונגרית. אולם כשביטל אחר כך ז'יגמונד באטורי את החלטתו, הם מרדו נגדו. לפני התענית הגדולה של שנת 1596, דיכא אותם בוצ'קאי באמצעים אכזריים שלא חסכו בהעלאות על שיפוד, תליות וכריתות איברים.
בהיעדר תרומת הסקלרים למאמץ המלחמתי, ובתנאי מתקפה טורקית נוספת ותבוסות אוסטריות וטרנסילבניות בחזית ההונגרית וגם הטרנסילבנית, כמו בטמשוואר ובקרב מזקרסטש, התייאש השליט ז'יגמונד ובשנת 1597 נסע יחד עם בוצ'קאי לפראג לבקש עזרה, תוך כדי איומים בהתפטרות. בסופו של דבר הפכה התפטרותו של ז'יגמונד באטורי לעובדה, ושלטונו הוחלף על ידי שלושה נציבים אוסטרים. בוצ'קאי ולוחמיו נשבעו אמונים בקיסר, אבל כשהתעורר המחנה הפרו-עות'מאני פעם נוספת, פוטר בוצ'קאי מתפקידו כמפקד.
המרד בהבסבורגים
אחרי תקופת השלטון הקצרה של מיכאל האמיץ בטרנסילבניה, העלתה התערבות צבאית הבסבורגית את שלטון הטרור בראשות הגנרל ג'וגר'ו בסטה. משטר זה שהתלווה ברדיפות נגד הפרוטסטנטים. בתקופה זו סבלה הארץ ממחסור במזון, הוצאות להורג סדרתיות ומגיפות. בוצ'קאי מחה נגד הרודנות, אך האוסטרים הגלו אותו לפראג, בה נשאר למשך שנתיים.
מאוכזב ממדיניות ההבסבורגים, חזר בוצ'קאי לאחוזותיו בחבל ביהר. באותם ימים התוודע לאציל הפרוטסטנטי גאבור בתלן, ושניהם הגיעו למסקנה שיש למרוד בהבסבורגים בסיוע העות'מאנים. התכתבותם התגלתה על ידי הגנרל האוסטרי ג'קומו ברביאנו, רוזן בלגיויוזו, מפקד מבצר קאשה שיצא בראש כמה אלפי חיילים לעצור את בוצ'קאי בביתו. רבה הייתה הפתעת ברביאנו כשרבים מחייליו, שהיו איכרים הונגרים שכירי חרב, הידועים בשם "היידו" (Hajduk) ופרוטסטנטים בדתם, מרדו ועברו לצדו של בוצ'קאי. המרד שלהם ב-15 באוקטובר 1604 והקרבות באלמושד (במחוז ביהר, בימינו ברפובליקה ההונגרית) ובדיוסיג (ביהר-דיוסג, בימינו במחוז ביהור, בשטח רומניה) גרמו לנסיגת הגנרל האוסטרי לנאג'ווארד ואחר כך בחזרה לכיוון קאשה. שם נכח ברביאנו לדעת ששערי המבצר נעולים בפניו ושרוב כוחותיו ערקו לאויב ושנותר עם חמישים לוחמים בלבד. בנוסף להיידוק, גם אזרחים פרוטסטנטים רבים, שסבלו מהמדיניות הריכוזית המופרזת וחוסר הסובלנות ברוח הקונטרה-רפורמציה של ההבסבורגים, העדיפו את המחנה של בוצ'קאי ובתלן. בוצ'אקי נכנס לקאשה עטור תהילה בראש ההיידוק שלו, והתקבל בכבוד על ידי בתלן, שמסר לו חרב וצו מינוי כנסיך טרנסילבניה שנשלח לו על ידי הסולטאן אהמט הראשון. בהמשך הגיעו גם תגבורות טורקיות וטטריות.
המושל ג'ורג'ו בסטה נאלץ להפסיק את העימות עם העות'מאנים באזור אסטרגום כדי לפנות נגד המורדים. היו לו מספר הצלחות באושגיאן ובאדלן, אבל לא עלה בידו לכבוש את קאשה. בדצמבר 1605 נאלץ בסטה להורות על נסיגה. כל המבצרים שממזרח לטיסה, מלבד נאג'ווארד, עברו לצדו של בוצ'קאי, ונגד הקיסר.
נסיך טרנסילבניה. ההסכמים עם אוסטריה
ב-21 בפברואר 1605 בניאראדסרדה (ברומנית: ניירוקריה ניראז'ולוי) נבחר אישטוואן בוצ'קאי לנסיך טרנסילבניה, בחירה שאושרה גם על ידי הדיאטה שהתכנסה בסרנץ'. עד סוף השנה השתלט בוצ'קאי, בתמיכת סקלרים, על כל טרנסילבניה ועל כל חלקי הונגריה שלא היו בשליטה עות'מאנית ישירה, כולל אלו בצפון-מערב שבשליטה אוסטרית ואילץ את הארכידוכס מתיאס מאוסטריה לפתוח איתו במשא ומתן. בנובמבר 1606 שלח הסולטאן לבוצ'קאי כתר מפואר שנוצר בפרס ומקושט באבנים טובות מרהיבות עין, על מנת שישמש תחת חסותו ל"מלך הונגריה המרכזית". בוצ'קאי לא הסכים לשאת תואר זה, אך נהנה מפירות הברית עם העות'מאנים.
מותו הפתאומי
בוצ'קאי עצמו לא שרד אלא חודשים ספורים לאחר ניצחונו הדיפלומטי המזהיר, וב-29 בדצמבר 1606 נפטר בקאשה (קושיצה) באופן פתאומי, ככל הנראה לאחר שהורעל על ידי הקנצלר של טרנסילבניה, מיהאי קאטאי. הרוצח המשוער נשחט לחתיכות על ידי נאמני הנסיך בכיכר המרכזית של העיר. בוצ'קאי הובא לקבורה בפברואר 1607 באלבה יוליה.
הנצחה
פסל של אישטוואן בוצ'קאי ניצב באנדרטת הרפורמה הנוצרית בז'נבה.
היסטוריה של הטכנולוגיה
ההיסטוריה של הטכנולוגיה הוא חקר התפתחות הטכנולוגיים של האנושות, והשפעתם על החברה. האדם אינו היצור היחידי בטבע שמשתמש בכלים. אולם, התאמתו הטובה לשימוש בכלים (יכולתו להשתמש בכלים כדי לבנות כלים, יכולתו לשכלל את כליו וללמוד על אודותם) היא יחידאית. על כן ההיסטוריה של הטכנולוגיה היא נדבך חשוב מכלל ההיסטוריה של האדם.
מדידת ההתקדמות הטכנולוגית
לאורך השנים סוציולוגים ואנתרופולוגים רבים גיבשו תאוריות חברתיות אשר עוסקות באבולוציה החברתית והתרבותית. חלק מהם, כמו לואיס הנרי מורגן, לזלי וייט, וגרהרד לנסקי טענו שההתקדמות הטכנולוגית היא הגורם העיקרי להתפתחות התרבות האנושית. לפי התאוריה של מורגן ישנם שלושה שלבים עיקריים באבולוציה החברתית - פראיות, ברבריות ותרבות (ציוויליזציה). לפי תאוריה זו, ההתקדמות האנושית נחלקת לציוני דרך טכנולוגיים - לדוגמה: בשלב הפראי היכולת להבעיר אש, היכולת להשתמש בקשתות והיכולת ליצור כלי חרס - בשלב הברברי ביות בעלי חיים, חקלאות וייצור כלי מתכת - ובשלב התרבותי היכולת לקרוא ולכתוב.
במקום להתמקד בהמצאות ספציפיות, וייט קבע שהגורם העיקרי שקבע את רמת ההתקדמות האנושית היא יכולתה של האנושות לשלוט באנרגיה ולרתום אותה לצורכי האדם. מסקנתו של וייט הייתה שהאמצעי שבעזרתו יש לבחון את התפתחותה היחסית של כל תרבות הוא לפי סוג וכמות האנרגיה שיש באפשרותה לרתום. וייט הבחין בין חמישה שלבים בהתפתחות האדם: בשלב הראשון, בני האדם השתמשו באנרגיית השרירים שלהם בלבד. בשלב השני, בני האדם השתמשו גם באנרגיית השרירים אותה סיפקו חיות מבויתות. בשלב השלישי, בני האדם השתמשו באנרגיה אותה סיפקו הצמחים (וייט מכנה שלב זה כמהפכה החקלאית). בשלב הרביעי, בני האדם למדו להשתמש באנרגיות המצויות במשאב טבעיים כגון: פחם, נפט וגז. ובשלב החמישי בני האדם למדו להשתמש באנרגיה גרעינית.
לנסקי הגדיר את הטכנולוגיה כיכולת ליצור ולהשתמש במידע. הוא טען כי ככל שיש לחברה כלשהי יותר מידע וידע (במיוחד כאלו המועילים לשליטה על הסביבה הטבעית), היא תהיה יותר מפותחת ומתקדמת. לנסקי הבחין בין ארבעה שלבים בהתפתחות האדם אשר מבוססים על הפיתוחים בהיסטוריה של התקשורת: בשלב הראשון, המידע עובר דרך הגנים. בשלב השני, כאשר בני האדם צוברים כושר חישה, הם יכולים ללמוד ולהקנות מידע על ידי התנסות. בשלב השלישי, בני האדם מתחילים להשתמש בסימנים ולפתח לוגיקה. בשלב הרביעי, בני האדם מסוגלים ליצור סמלים, לפתח את השפה ואת הכתיבה. פיתוחים בתחום טכנולוגיית התקשורת משפיעים ישירות על התקדמות המערכת הכלכלית והפוליטית, חלוקת העושר, השוויון חברתי ואף בתחומים אחרים של חיי החברה.
יש לציין שתאוריות אלה בחלקן אינן מתבססות על ממצאים או אינן תואמות להשתלשלות העניינים ההיסטורית הידועה מהמחקר הארכאולוגי של המחצית השנייה של המאה העשרים ואילך.
תקופת האבן
אף על פי שלא קיימים שום עדויות כתובות מתרבויות תקופת האבן, ניתן ללמוד מהמחקרים הארכאולוגים הרבים שנעשו לאורך השנים על ההתפתחות הרבה של התרבויות שחיו בתקופה זו ועל המעבר מחברות נוודיות של ציידים-לקטים בתקופה הפלאוליתית לחברות חקלאיות נייחות בתקופה הנאוליתית.
הטכנולוגיות העיקריות הראשונות שפותחו היו קשורות להישרדות, לציד, ולהכנת מזון. אש, כלי אבן, אמצעי לחימה וביגוד היו אבני דרך בהתפתחות הטכנולוגית במהלך תקופה זו. התרבויות שחיו במהלך תקופת האבן פיתחו את המוזיקה והשתתפו בלוחמה מאורגנת. תת-קבוצות שונות בתקופת האבן פיתחו סירות בעלות קורה צדדית בהם השתמשו כדי להגר מזרחה לכיוון הארכיפלג המלאי, ברחבי האוקיינוס ההודי למדגסקר וגם ברחבי האוקיינוס השקט - לצורך כך נדרש מהם ידע בזרמי האוקיינוס, דפוסי מזג אוויר, ספנות, ניווט שמימי ושימוש במפות כוכבים.
תקופת הנחושת ותקופת הברונזה
במהלך המהפכה הנאוליתית חלו שינויים קיצוניים בטכנולוגיות החקלאיות הקיימות אשר שכללו את החקלאות, ביות בעלי חיים, והמעבר למגורי קבע. שילוב גורמים אלו הוביל לפיתוח טכנולוגיות שאפשרו התכה של נחושת (תקופת הנחושת) ובהמשך של ברונזה (סגסוגת של נחושת בתוספת בדיל להקשיה), ובעקבות כך, החל שימוש מוקדם בכלי מתכת לצד כלי האבן, אף על פי שכלי האבן המלוטשים המשיכו לשמש במשך זמן רב ככלים הנפוצים ביותר משום שהם היו קיימים בשפע רב לעומת המתכות אשר היו פחות נפוצות (בעיקר בדיל).
תחילת תקופת הברונזה מצוינת בפיתוחים טכנולוגיים מתקדמים שאפשרו ייצור של כלים עשויים מברונזה. מגמה טכנולוגית זו החלה ככל הנראה באזור הסהר הפורה והופצה ברחבי העולם לאורך הזמן. התפתחות טכנולוגית זו לא הייתה כלל-עולמית ובשל כך בחלקים מסוימים של העולם - כמו אפריקה - לא התקיימה תקופה זו והציוויליזציה התפתחה מהתקופה הנאוליתית ישירות לתקופת הברזל.
תקופת הברזל
במהלך תקופת הברזל ההתפתחויות היכולת הטכנולוגית המתקדמת ביותר אפשרה יצור כלים העשויים מברזל. עמידותו של הברזל, טפרטורת ההתכה הגבוהה שלו ושכיחותן של עפרות הברזל הפכה אותו לנפוץ וזול יותר מאשר הברונזה.יכולת לכרות אזורים מיוערים הפך אפקטיבי יותר, ובשל כך כמות גדולה יותר של אזורים מיוערים נכרתו על מנת לפנות אדמות חקלאיות נוספות אשר סיפקו את הצרכים של האוכלוסייה הגדלה.
בתחילת האלף הראשון לפנה"ס, כבר החליפו כלי הנשק העשויים ברזל את אלה העשויים ברונזה ברחבי המזרח התיכון.
בתרבויות רבות באזור אירואסיה, תקופת הברזל הייתה התקופה האחרונה לפני פיתוח השפה הכתובה, אף על פי שפיתוח טכנולוגי זה לא היה בעל השפעה כלל-עולמית.
ציוויליזציות קדומות
הגידול באוכלוסייה של הציוויליזציות הקדומות הובילו להתפתחויות מואצות בטכנולוגיה ובהנדסה, התפתחויות אשר גרמו לציוויליזציות נוספות לאמץ טכנולוגיות חדשות.
המצרים המציאו והשתמשו במכונות רבות פשוטות, כגון "מישור משופע" כדי לפשט תהליכי בנייה. תרבות עמק האינדוס אשר הייתה ממוקמת באזור עשיר במשאבים, ידועה בשל היישום המוקדם שלה של תכנון עיר ושימוש בטכנולוגיות תברואה. כמו כן, התרבות ההודית העתיקה הייתה בחזית הטכנולוגיה הימית - לוח אשר התגלה במואנג'ודארו מתאר את מלאכת הספנות באותה העת.
הסינים היו אחראים להמצאות ופיתוחים טכנולוגיים רבים. פיתוחים טכנולוגיים מסין כוללים מכשירי סייסמולוגיה, גפרורים, נייר, מד-קוטר, מחרשת ברזל, מכונת זריעה, מריצה, גשר תלוי, מצנח, השימוש בגז טבעי כדלק, מצפן מגנטי, מדחף, קשת המוצלבת ואת אבק השרפה.
מהנדסים מיוון העתיקה ומהתרבות ההלניסטית פיתחו טכנולוגיות רבות ושיפרו טכנולוגיות אשר היו כבר קיימות, בייחוד במהלך התקופה ההלניסטית. הרומאים פיתחו חקלאות מרוכזת ומתוחכמת, אשר השתמשה בטכנולוגיית הברזל הקיימת, יצרו חוקים אשר סיפקו בעלות לאינדיבידואלים, פיתחו טכנולוגיית בנייה באבן, פיתחו את בניית הדרכים, ההנדסה הצבאית וההנדסה האזרחית. המהנדסים הרומים היו הראשונים שבנו קשתות מונומנטליים, אמפיתיאטרון, אמות מים, מרחצאות ציבוריים, גשרים קשתיים, נמלים, מאגרים סכרים וכמו כן, כמות גדולה של כיפות וקשתות נבנו בכל רחבי האימפריה הרומית. המצאות רומיות ראויות לציון כלולות את הספר (קודקס), ניפוח הזכוכית והבטון. חלק מהמבנים אותם בנו הרומאים שרדו אלפי שנים עד היום.
המהפכה החקלאית המוסלמית
מן המאה ה-8, העולם המוסלמי של תקופת ימי הביניים עבר שינויים משמעותיים בחקלאות - שינויים אשר ידועים בשם "המהפכה החקלאית המוסלמית" או "המהפכה הירוקה". קשרי המסחר אשר התקיימו על ידי הסוחרים המוסלמים ברחבי העולם אפשרו הפצה של יבולים, צמחים וטכניקות חקלאות רבות בין אזורים שונים במדינות אשר היו תחת שליטה מוסלמית, וכמו כן הם גם "אימצו" יבולים, צמחים וטכניקות חקלאות רבות מאזורים אשר לא היו תחת שליטה מוסלמית והפיצו אותם ברחבי המדינות המוסלמיות אשר לרוב לא היו מסוגלים לגדל את היבולים הללו בשל תנאי מזג האוויר.
המהנדסים המוסלמים היו אחראים לחידושים תעשייתיים רבים - שימוש באנרגיה הידרואלקטרית, שימוש תעשייתי מוקדם של אנרגיית הרוח, נפט ובניית בית חרושת גדולים. השימוש התעשייתי בטחנות מים הפך נפוץ מן המאה ה-8. מגוון של בתי חרושת תעשייתיים פותחו במדינות המוסלמיות, אשר כללו בתי חרושת לניקוי צמר, טחנות קמח, בתי-חרושת לנייר, מנסרות, בתי-חרושת ליצור ספינות, מכתשות, בתי-חרושת לפלדה, בית-זיקוק לסוכר וטחנות רוח. עד המאה ה-11, בכל המדינות המוסלמיות פעלו בתי החרושת התעשייתיים הללו - מאל-אנדלוס וצפון אפריקה ועד למזרח התיכון ולמרכז אסיה. המהנדסים המוסלמים פיתחו גם את גל הארכובה וטורבינות המים.
מספר משמעותי של המצאות פותחו על ידי מהנדסים ומדענים מוסלמים במהלך תקופה זו, לרבות ממציאים כגון עבאס איבן פירנאס, טאקי אל-דין, ובמיוחד אל-ג'זארי. חלק מן הפיתוחים הטכנולוגיים של תור הזהב האסלאמי כוללים את הקמרה אובסקורה, הקפה, גלשן האוויר, הסבון המוצק, השמפו, חומצה חנקתית, המזקק, השסתום, בוכנות, מנעול צירופים, שמיכות טלאים, קשתות מחודדות, טחנות רוח, העט הנובע, ניתוח תדירויות, זכוכית הקוורץ, השטיח הפרסי, ההמחאה המודרנית, הספירה הארמילרית ורקטות נפיצות.
אירופה בימי הביניים
למרות התפישה המבוטאת בשמה של התקופה, הטכנולוגיה לא קפאה על שמריה באותה תקופה. ההפך הוא הנכון, התקדמויות טכנולוגיות של ימי הביניים היוו את המסד לתהליכי שינוי כלכליים ותרבותיים אדירים. בין ההתפתחויות הטכנולוגיות המובהקות של ימי הביניים ניתן לכלול את: טחנת המים וטחנת הרוח בתחום אספקת הכוח ורתימת כוחו של הטבע, את מחזור שלושת השדות, פיתוח המחרשה הכבדה והרתמה המודרנית לסוס בחקלאות והמצאת הכפתור.
פיתוחים טכנולוגיים חשובים נוספים כוללים בין השאר את השעון, האצטרולב, הנייר והמראה.
תקופת הרנסאנס
הפיתוח הטכנולוגי הראוי ביותר לציון במהלך תקופה זו הוא פיתוח מכונת הדפוס על ידי יוהאן גוטנברג באמצע המאה ה-15. תרומתו של יוהאן גוטנברג הייתה למעשה שכלול השיטה הקיימת, שכלול זה הפך את עולם הדפוס פשוט, זול ויעיל יותר.
הטכנולוגיה הצבאית התקדמה רבות בעקבות השימוש הנרחב בקשתות מוצלבות ופיתוח כלי ארטילריה אשר היו חזקים יותר מאי פעם.
עידן התגליות
המצאת ספינות הקאראק והקרוולה במאה ה-15 בחצי האי האיברי הוביל לתחילת עידן התגליות, בין תחילת המאה ה-15 ועד תחילת המאה ה-17 ולבסוף לקולוניזציה האירופאית של אמריקה.
משום שדרכי המסחר היבשתיים הפכו לארוכים וקשים מדי בשביל מסחר יעיל ורווחי, משום כך, עם המצאת ספינות הקאראק והקרוולה החלו האירופים לחשוב שוב על מסעות למזרח. במהלך עידן התגליות, חוקרים ומגלי ארצות אירופאים חיפשו בכיוונים שונים ברחבי העולם דרכי מסחר ושותפי מסחר חדשים. במהלך תהליך זה האירופאים גילו ארצות ופגשו בעמים שלא היו ידועים להם לפני כן ותוך כדי מסעות המחקר שלהם הם גילו גם את יבשת אמריקה. בין מגלי הארצות המפורסמים ביותר של התקופה ניתן למצוא את כריסטופר קולומבוס, וסקו דה גמה ופרדיננד מגלן.
המהפכה התעשייתית
פיתוח והפצת מנוע הקיטור על ידי ג'יימס ואט בשנת 1774 היה הכוח המניע של המהפכה התעשייתית אשר הוביל לשינויים חברתיים וכלכליים שהתחוללו באנגליה ואחר–כך ביתר מדינות אירופה ובארצות הברית, החל מאמצע המאה השמונה עשרה ועד מחצית המאה התשע עשרה. המהפכה החדירה שכלולים ומיכון רב בייצור החקלאי והתעשייתי והובילה לעיור חלק ניכר מן האוכלוסייה, גידול ניכר במספר התושבים והעלאת רמת חייהם ותוחלת חייהם.
יש הטוענים כי מנוע הקיטור היה קרש הקפיצה של התעשייה אל העידן המודרני. עד אותה תקופה היו הפועלים מפעילים מכונות בכוח פיזי, בעזרת בעלי חיים או בעזרת אנרגיית הרוח והמים.
מעל לכל, המהפכה הושפעה מהשימוש באנרגיה זולה בצורת פחם, אשר יוצר בכמויות גדולות מאי פעם מהמשאבים האדירים אשר היו ברשות בריטניה. המשמעות של פחם זול הייתה שהתעשייה כבר לא אולצה להשתמש במשאבי מים כדי להפעיל בתי חרושת, אף על פי שמשאבי המים המשיכו להוות מקור חשוב לאנרגיה.
מנוע הקיטור שימש לצורך הנעת מכונות כרייה ומשאבות מים במכרות הפחם ואיפשר לכרות כמות גדולה יותר של פחם ובעקבות כך תפוקת הפחם עלתה.
פיתוח של מנועי קיטור להנעה הוביל לפיתוח של קטרים ולמהפכת התחבורה אשר הגיעה בעקבות כך.
המאה ה-19
במהלך המאה ה-19 חלו התפתחויות שונות בתחבורה, בבנייה, ובטכנולוגיות תקשורת אשר מקורן היה באירופה (בעיקר בבריטניה). טכנולוגיית מנוע הקיטור אשר הייתה קיימת מתחילת המאה ה-18 יושמה למעשה בהמשך גם על ספינות הקיטור וגם על רכבות המשא. קו רכבת המשא הראשון נבנה בשנת 1830 בין ליברפול לבין מנצ'סטר. הקטר "רוקט" של רוברט סטפנסון היה בין הקטרים הראשונים אשר הופעלו בקו.
בשנת 1879 הומצאה נורת הליבון החשמלית על ידי תומאס אלווה אדיסון.
עם הפיתוחים המשמעותיים בתחום הנדסת מערכות התקשורת (טלקומוניקציה) נמנים: מכשירי הטלגרפיה אשר בעזרתם ניתן היה לשלוח הודעות כתובות ללא העברה פיזית של אותיות והם סייעו בתפעול רכבות המשא בבטחה ושפופרות האוויר אשר שימשו לצורך העברת הודעות טלגרף או מברקים לבניינים בקרבות מקום מתחנות טלגרפיה.
המאה ה-20
קצב הפיתוח הטכנולוגי התקדם בקצב מהיר במהלך המאה ה-20 בתחומים רבים: הפיתוחים המשמעותיים בתחום התחבורה כוללים את המצאת המטוס (הן בעלי כנף קבועה והן מסוקים), התחלת שימוש המוני במכונית ובכבישים, רכבות המונעות במנוע בעירה פנימית ובמנוע חשמלי ורכבות מהירות.
הפיתוחים המשמעותיים בתחום מדעי החלל כוללים את המירוץ לחלל, ובמסגרתו תוכנית אפולו (כולל נחיתה על הירח) ובניית לוויינים.
הפיתוחים המשמעותיים בתחום המידע כוללים את המצאת מצלמת הקולנוע, הטלוויזיה, האינטרנט והתקשורת הסלולרית.
הפיתוחים המשמעותיים בתחום האנרגיה כוללים שימוש נרחב במנוע בעירה פנימית פיתוח הכור הגרעיני ושימוש באנרגיה סולרית.
הפיתוחים המשמעותיים בטכנולוגיה הצבאית כוללים פיתוח טילים, טנקים, מטוסי קרב, מסוקי קרב נושאות מטוסים, נשק לא קונבנציונלי וצוללות. בשל הרווחים המדעיים הקשורים ישירות למחקר ופיתוח צבאי, טכנולוגיות שונות התפתחו בקצב מואץ בין השאר בשל המלחמות שהתקיימו - כגון המחשוב, הרדיו, המכ"ם, והקלטת שמע - טכנולוגיות פורצות דרך אשר הובילו בהמשך לפיתוח הטלפון, מכונת הפקס ומדיה מגנטית לאחסון נתונים. בפרט, נוצרו פיתוחים טכנולוגיים חשובים במלחמת העולם השנייה.
אחד מהגורמים שגרמו לפיתוחה המואץ של הטכנולוגיה מהמאה ה-20 והלאה היא יכולת המזעור.
המאה ה-21
אף על פי שהמאה ה-21 רק החלה, הואצה ההתפתחות הטכנולוגית אף יותר. קיימת התקדמות כמעט בכל תחומי המדע והטכנולוגיה, אשר הובילה לשיפורים אדירים בטכנולוגיה בה משתמשים כיום. קצב ההתפתחות בתחום המחשוב הוא רק דוגמה אחת להתקדמות הטכנולוגית המואצת - התקדמות אשר הובילה לספקולציה על סינגולריות טכנולוגית: נקודת זמן עתידית שבה ישיגו המחשבים יכולות אינטלקטואליות הגבוהות במידה משמעותית מאלו של בני האדם, אשר תתרחש כבר במהלך המאה הנוכחית.
ההתפתחויות הטכנולוגיות בעשור זה כוללות בעיקר את חקר הננוטכנולוגיה, הנדסת ביוטכנולוגיה, היתוך גרעיני (ראו פרויקט איטר), טכנולוגיות דלק אלטרנטיביות (לדוגמה, תאי דלק, מכוניות היברידיות נטענות), מנוע Scramjet, מוליכות-על וה-Memristor.
ההבנה של פיזיקת החלקיקים צפויה להתרחב בעקבות מיזמים של מאיצי חלקיקים כגון מאיץ ה-LHC - המיזם המדעי הגדול בעולם. מחקרים רבים אשר מתבצעים כיום בתחום הפיזיקה התאורטית חוקרים תאוריות בתחום תורת הכבידה הקוונטית כגון תורת M, תורת העל-מיתר וכבידה קוונטית לולאתית.
כמו כן, מתוכננות חלליות חדשות. תחת פרויקט חקר החלל "תוכנית קונסטליישן" (ראו אוריון ו-Ares V). טלסקופ החלל ג'יימס וב ינסה לזהות את הכוכבים והגלקסיות הראשונות אשר עיצבו את היקום לאחר המפץ הגדול ולאתר את המיקום המדויק של מערכת השמש בתוך הגלקסיה שלנו דרך צפייה בספקטרום אינפרה אדום. כאשר תסתיים בניית תחנת החלל הבינלאומית היא תספק פלטפורמת ביניים למשימות חקר החלל ולניסויים של כוח הכבידה. על אף האתגרים וביקורות, סוכנות נאס"א וסוכנות החלל האירופית מתכוננים למשימה מאוישת למאדים במהלך העשור השלישי של המאה ה-21.
היסטוריה של הקריביים
העדות העתיקה ביותר לקיום בני אדם באיים הקריביים היא התרבות הקזירימואידית (Casirimoid) בקובה ובהיספניולה, המתוארכת ל-4500 לפנה"ס. לפי סוג הממצאים ואפיונם באתרים אלו, ניתן ללמוד כי מקור האנשים הוא מאמריקה המרכזית. מאז אותה תקופה ועד שנת 1492, חיו העמים הילידיים בניתוק מוחלט מהעולם הגדול והשפעותיו. הגעת האדם הארופאי באותה השנה, היוותה אסון לעמי האזור, כשהם נחשפים לניצול אכזרי, רעב המוני ומחלות קשות שלא ידעו כמותן קודם. אֹרַח חייהם ותרבותם נחרבו, אוכלוסיות שבטיות רבות נכחדו לחלוטין, והאזור כולו הפך לבסיס ורקע לסכסוכים טריטוריאליים בין המעצמות הארופאיות. בסופו של דבר, קיבלו רוב האיים עצמאות, ויצאו לדרך חדשה בה הכתיבו המקומיים, את גורלם שלהם.
האוכלוסייה הטרום אירופאית
הַעֲרָכוֹת גודל האוכלוסייה באמריקות, טרם הגעת הספרדים, שונות מאוד זו מזו באופן משמעותי. הן קולומבוס והן הכומר ברטולומה דה לאס קסאס (אשר כתב את דפי ההיסטוריה הראשונים אודות הכיבוש הספרדי והיחס אל האינדיאנים), הציגו הערכות שנראה כי הן רחוקות מאוד מהמציאות של התקופה ההיא. לאס קסאס חשב שאוכלוסיית הקריביים מנתה מיליונים אחדים בקרוּב. הערכתו נחשבת אמינה "יותר" מאחר שחי והתגורר בהיספניולה ובקובה וכן בשל העובדה שהחזיק באנקומיאנדות וּבַזכוּת לקחת מס מהאינדיאנים, ובשל כך, הערכתו המספרית היא הקרובה ביותר שניתן להגיע אליה, ישירות מעד ראייה. ידוע כי ללאס קסאס הייתה נטייה להפרזה, אשר על כן, מוטל בספק שהיה ביכולתו להציג הערכות מספריות לאזורים שבהן לא ביקר. אף על פי כן, כמה מלומדים עכשוויים, נוטים להסכים עם לאס קסאס, בנתנם הערכה של כ-4 מיליון ילידים על האי היספניולה בשנת 1492. על אף שהמחלוקת ממשיכה להתקיים, מתחילה להיווצר הסכמה בין רוב המלומדים בתחום, לגבי מספרים נמוכים בהרבה ממה שהוסכם בעבר, לפיה, הערכת גודל האוכלוסייה הילידית בפחות ממיליון, לכל אזור הקריביים, עדיין תחשב כצפופה יחסית, בהתחשב בטכנולוגיה ומשאביו של האזור לקראת סוף המאה ה-15. קרוב לוודאי שמחצית מכלל אוכלוסיית הילידים באזור, התקיימה על האי הגדול היספניולה, כ-50,000 בקובה, והרבה פחות מכך בג'מייקה. גם בפוארטו ריקו, דומיניקה, סנט לוסיה, סנט וינסנט וטרינידד, התקיימה אוכלוסייה צפופה למדי.
האוכלוסיות הטרום אירופאיות של הטריטוריות, אשר מאוחר יותר התהוו להיות הקהילייה הקריבית, השתייכו ברובן הגדול, לקבוצות האתניות המוגדרות כקאריבּ ואראוואק. אופי שתיהן היה אנשי יער טרופי אשר קרוב לוודאי נתהוו במרחב היערות העצום, באזורים הצפוניים של דרום אמריקה והם קשורים לשונית ואתנית לאנשי יערות טרופיים בימינו אלה, כמו צִ'יבּצַ'ה, ווַארַאוֹ, יַנוֹמַמוֹ, קַרַקַס, קַקוּאֵטִיאוֹ או הגִ'ירַגַ'רַה - כלומר, אנשי עמים ילידים המצויים בכל מקום שהוא מפנמה ועד ברזיל.
האראוואק חיו בממלכות תיאוקרטיות, עם פנתאון אלים היררכי שנקראו זֵמִי (zemi), ומנהיגי כפר שנקראו "קַסיקס" (caciques). הזֵמִים יוצגו על ידי סמל או פסל עשוי עץ, אבן, עצם ושרידי אדם (כל אחד מחומרים אלה או כולם גם יחד). האראוואק האמינו בצורך למצוא חן בעיני הזֵמִים ועל ידי כך, זכייה בחסדיהם אשר יגנו עליהם ממחלות, הוריקנים או אסון במלחמה. היות שכך האמינו, היו מגישים לזֵמִים לחם קסאווה, משקאות וטבק, כקורבן וכמנחות פיוס.
מנקודת מבט אירופאית, עושרם של האינדיאנים הילידים היה צנוע למדי. בעוד שקולומבוס ואלה שבאו אחריו, תרו אחרי זהב וסחורות אחרות שיהיו בעלות ערך בשווקים האירופאים, לא היו העמים הילידים מעוניינים במסחר והשתמשו בזהב לקישוט בלבד. רכושם האישי כלל שרפרפי עץ מגולפי מסעד־גב בעלי ארבע רגליים, ערסלי שינה מבד כותנה או מיתרים באורך שני מטר בערך, קערות חרס או עץ לערבוב והגשת מזון, והחשובה מכל רכושם הייתה סירת הקאנו (שהייתה מגולפת וחצובה מתוך מִקְשת גזע אחת) אשר שימשה לתעבורה, דיג ותחרויות מים. קאנו אחת כזו שהתגלתה בג'מייקה, יכולה הייתה להוביל 75 אנשים בו זמנית.
כַּפְרִיי האראוואק יִיצרו כשני יבולים לשנה של מאניאוק (קסאווה), תירס, תפוחי אדמה, בוטנים, פלפל, שעועית ושורש־החץ (אנגלית: arrowroot, שם מדעי: Maranta arundinacea). עיבוד שטח לחקלאות התבצע בשיטת כריתה ושריפה, שהייתה נפוצה בכל רחבי אמריקה התיכונה. בשיטה זו, ננטש השטח המעובד לאחר הקציר, כדי לאפשר לטבע להשתלט חזרה על השטח המעובד ולהחזיר לאדמה את פוריותה. האינדיאנים עיבדו את האדמה באמצעות מקלות שנקראו קוֹאַס (coas) ובנו תלוליות אדמה בהן שתלו את גידוליהם. ייתכן גם שהישתמשו בדשנים של אפר, רקבובית וצואה כדי להגביר את יעילות ופריון היבולים. ישנן אף עדויות להשקיה פשוטה בחלקים הדרום מערביים של היספניולה.
ציד ודיג היו פעילויות עיקריות. האראוואק צדו ברווזים, אווזים, תוכים, איגואנות, מכרסמים קטנים ועצלני עץ ענקיים. הם אף בִּייתו תוכים וזנים של כלב אילם. רוב הדיג שבוצע בידיים לאורך החוף ובנהרות, היה דיג של רכיכות, לובסטרים וצבים. דגים גדולים יותר נתפסו באמצעות סלים, חניתות, ווים ורשתות. במקרים מסוימים, נתפסו דגים על ידי הצמדת ווי מקלות מחודדים אל דג יניקה קטן הנקרא רֵמוֹרַה (Remora brachyptera), אשר נצמד בחזקה אל צבים ודגים גדולים, כמו כרישים.
המזון הוכן על ידי אפיה על אבנים או צלייה על אש חשופה, תוך שימוש רב בעשבי מאכל ותבלינים, הן לטעם והן לשימור. במקומות מסוימים, נחלטה בירה מתירס. מתיאוריהם של האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור, עולה כי זמינות וכמות המזון הייתה מספקת, ובאופן כללי, ניזונו תושבי האזור היטב. זאת בכל מקרה רק עד להתגברות הביקוש למזון, על ידי המהגרים החדשים והחיות שהביאו איתם, שגרמו ליצירת רעב המוני.
הקאריבּ של האיים המזרחיים, היו קבוצה ניידת במיוחד; היו ברשותם סירות קאנו דומות לאלה של האראוואק, אך הם השתמשו בהן לעיסוקים מלחמתיים יותר. הארגון החברתי שלהם נראה פשוט יותר מזה של האראוואק. לא היו להם חצרות נשפים טקסיים כמו אלה שנמצאו על איים גדולים יותר, אולם בתי מסגרת העץ הקטנים שלהם, הקיפו מדורה מרכזית שייתכן ושימשה כמרכז טקסי. רבים מפריטי וחפצי תרבותם, במיוחד אלה שנמצאו בטרינידד, דומים לאלו של האראוואק. עובדה זו, עשויה להיות מוסברת בחלקה על ידי מנהג הקאריבּ ללכוד נשים מהאראוואק ולקיחתן לעצמם כבנות זוג. אשר על כן, יכול היה מנהג זה לגרום לחיברות הילדים מנישואים אלה, לפי קווי תרבותם ומנהגיהם של האראוואק.
כאשר הגיעו הספרדים לקריביים בסוף המאה ה-15, היו הקאריבּ והאראוואק, בדומה לכל עמי הסְפַר האחרים, בתהליך של הסתגלות הדדית. האראוואק השקטים יותר ושוחרי השלום (בדרך כלל) החלו להיות מיומנים יותר בלחימה; וקבוצות מהקאריבּ, שחיו הרחק מאזורי הסְפַר שנמצאו במחלוקת, כמו אלה בטרינידד, הוציאו את זמנם יותר על חקלאות מאשר בלוחמה.
הקאריבּ והאראוואק, נמחו בהדרגה על ידי ההשפעות שלאחר הכיבוש. עם זאת, האראוואק שוחרי השלום, סבלו מאסון גדול יותר. האוכלוסיות המרוכזות על היספניולה, קובה, פוארטו ריקו וג'מייקה, דעכו במהירות בהיותן קורבנות של שעבוד, עקירתם ממקומם ומגפות לא מוכרות. האוכלוסיות הקטנות המפוזרות יותר של האיים הקריביים המזרחיים הקטנים יותר, שרדו טוב יותר מבחינה פיזית (בגלל תחרות מצומצמת על המזון הקיים) ומבחינת מגפות. במאה ה-17, גילו הקאריבּ התנגדות אלימה להתנחלויות האירופאיות בדומיניקה, סנט לוסיה, סנט וינסנט, ותוך כדי כך הרסו את המושבה האנגלית הראשונה בסנט לוסיה בשנת 1641 ועיכבו את הכיבוש בפועל של דומיניקה וסנט וינסנט עד אמצע המאה ה-18. חלק מהקאריבּ התנגדו להתבוללות עם האירופאים או לאימוץ תרבותם הזרה, וכמה מצאצאיהם עדיין חיים בשמורות בדומיניקה.
הן הקאריבּ והן האראוואק, השאירו השפעות חזקות על שפות, תזונה ואורח חייהם של האנשים והעמים החיים באזור כעת. גידולי מזון קאריביים כגון בוטנים, אגוזי קשיו, תפוחי אדמה, עגבניות, אננס, דלעת, קסאווה ותירס, נפוצו בכל רחבי העולם. הרגלם של האינדיאנים לעשן טבק, הפך גם הוא לנפוץ ברחבי העולם, ובכך הפך הטבק למצרך מסחרי חשוב. מילים אראוואקיות וקאריבּיות חדרו לכל שפות העמים הכובשים ומשם להרבה שפות אחרות ברחבי העולם; מילים כגון אבוקדו, ברביקיו, בוּקַנִיר (שודד ים), קאנו, קניבלים, קסאווה, קַיִי, גויאבה, פפאיה, הוּריקן, איגואנה ועוד רבות אחרות.
השפעת הכיבוש
האירופאים אשר פלשו לקריביים וכבשו אותם, שמו קץ לעולמם הפנימי האחיד של העמים הילידים ושיעבדו את האזור ואנשיו להתרחשויותיו של עולם רחב יותר, שבו נקשר גורלם עם גורלן של אפריקה, אירופה והאמריקות. העמים הקריביים נחרבו על ידי מגפות חדשות שלא הכירו קודם, כמו חצבת, אבעבועות שחורות, מלריה ודיזנטריה שהובאו לאזור על ידי האירופאים והאפריקנים שיובאו כעבדים. אִירגונם החברתי והפוליטי נהרס ונבנה מחדש בשם הנצרות. חייהם הפשוטים אורגנו על ידי עבדוּת ודרישות מכוונות רווח של אירופאים בעלי מחשבה מסחרית. מעל הכל, הם הוצפו תרבותית ודמוגרפית באיטיות, על ידי זרם מהגרים חדשים, בשנים שמיד לאחר הכיבוש.
ההתיישבויות האירופאיות
עם זאת, חלומו על אימפריית תחנות־סחר, התמוטט לנוכח מציאות החיים בקריביים. לאינדיאנים פשוט לא היו זהב ומוצרים מסחריים אחרים עבור השוק האירופי. בסך הכל, עשה קולומבוס ארבעה מסעות חיפוש בין 1492 ל-1502, בהכשלו למצוא כמויות גדולות של זהב, נוצרים או חצרות מלכות של החאנים האגדיים שתוארו על ידי מרקו פולו. אחרי שנת 1499, התגלו כמויות קטנות של זהב על היספניולה, אבל עד אז, התגברו האתגרים המקומיים שניצבו בפני מושלותו, וחוסר כישוריו הבולט לנהל ולשלוט, החמיר את המצב. בחזרו לספרד בשנת 1502, הוא התאכזב אף יותר לגלות כי סמכותו הפיאודלית הנרחבת ב"עולם החדש", הלכה ונגרעה ממנו במהירות על ידי מלכיו.
חוקי הדגן
חוקי הדגן (באנגלית: Corn Laws) היו חוקים שקבעו שיעורי מכס גבוהים ומגבלות אחרות על ייבוא של דגן (בעיקר חיטה) לבריטניה על מנת להגן על יצרני החיטה המקומיים. חוקי הדגן היו בתוקף בין השנים 1846-1815 והיוו דוגמה מובהקת למדיניות מרקנטיליסטית של בריטניה. חוקי הדגן הגדילו את הרווחים של בעלי האחוזות על חשבון הפועלים, התעשיינים והסוחרים שהתנגדו לחוקים.
היסטוריה של הקריביים
ההתיישבויות האירופאיות
ההתיישבות הראויה הראשונה שהוקמה בקריביים, החלה כשניקולאס דה אובנדו (Nicolás de Ovando) יִישֵב כ-2,500 מתיישבים ספרדים במזרח היספניולה בשנת 1502. בניגוד להתנחלויות המוקדמות של קולומבוס, הייתה קבוצה מאורגנת זו, חתך רוחב של החברה הספרדית, שהובאה מתוך כוונה לפתח את איי הודו המערבית מבחינה כלכלית ולצורך הרחבת ההשפעה הפוליטית, הדתית והשלטונית הספרדית.
חוקי הדגן
בתקופת מלחמתה של בריטניה נגד צרפת של נפוליאון, ייבוא דגן מאירופה לא היה אפשרי ומחירי הדגן היו גבוהים. אולם בעלי האחוזות שגידלו חיטה בבריטניה, והיו כח דומיננטי בבית הנבחרים הבריטי, חששו מירידת מחירים כאשר המלחמה תסתיים. בשנת 1813 המליצה ועדה של בית הנבחרים הבריטי למנוע ייבוא דגנים כאשר מחירם בבריטניה נמוך מסף מינימום של 80 שילינג ליחידת נפח, שנחשב על ידי מגדלי הדגן למחיר הוגן. לאחר סיום המלחמה בין צרפת לבריטניה, עם כניעת נפוליאון בונפרטה, קרסו מחירי הדגן ממעל 126 שילינג ליחידת נפח ל-65 שילינג ליחידת נפח, והממשלה בראשות הלורד ליברפול, מהמפלגה הטורית, חוקקה את חוק הדגן של 1815, אשר אסר ייבוא דגן במחיר נמוך מ-80 שילינג.
היסטוריה של הקריביים
ההתיישבויות האירופאיות
מבסיס זה בסנטו דומינגו (כך נקראה המושבה החדשה), התפרסו הספרדים במהירות ברחבי האיים הקריביים ואל היבשת עצמה. ג'מייקה יושבה בשנת 1509 וטרינידד בשנה שלאחר מכן. עד לשנת 1511, ביססו עצמם חוקרי הארצות הספרדיים, הרחק עד לפלורידה. עם זאת, בקריביים המזרחיים, גילו אנשי הקאריבּ התנגדות קשה לחדירת האירופאים והמשיכו בכך עמוק לתוך המאה ה-17 ונכנעו רק במאה ה-18.
חוקי הדגן
התמיכה בחוק הדגן הגיעה בעיקר מהחקלאים וממעמד בעלי הקרקעות האריסטוקרטים, שייצוגם בפרלמנט הבריטי היה גדול בהרבה מחלקם באוכלוסייה. ההתנגדות לחוק הגיעה מהערים, מהתעשייה, ממעמד הסוחרים, ומהמעמדות הנמוכים. תומכי החוק טענו שהגברת הייבוא וצניחת מחירי התבואה יביאו להתמוטטות של החקלאות הבריטית ולהסתמכות מסוכנת על הספקה של מזון ממדינות זרות. מתנגדי החוק טענו שהוא מביא לעלייה לא סבירה במחירי המזון, דבר שיכול להביא לרעב ולמצוקה כלכלית. התעשיינים טענו שעלייה במחירי הדגן תביא לדרישה להעלאת שכר הפועלים ולפגיעה בתעשייה עקב ירידה בכוח הקנייה של בני המעמד הבינוני והנמוך. תומכי הסחר החופשי טענו שהחוק יביא לעיוות של מאזן המסחר הבינלאומי. הם סברו שבשנים של מחסור מדינות חקלאיות לא יוכלו להיענות לעלייה פתאומית בביקוש הבריטי לדגן ושהחוק יביא מדינות מתחרות להתמקד בתעשייה, התחום בו לבריטניה יש יתרון, במקום בחקלאות.
היסטוריה של הקריביים
ההתיישבויות האירופאיות
עם כיבוש מקסיקו בשנת 1519 ובעטיו גילוי הזהב שם, דעך העניין בעיבוד מרבצי הזהב הדלים באיים. יתר על כן, עד לעת זו, הצטמצמה אוכלוסיית האינדיאנים באיים במידה ניכרת, מה שיצר מחסור בעובדים לצורך העבודה במכרות ושליית פנינים. בשנת 1518, הובאו העבדים האפריקנים הראשונים אל הקריביים, כדי להקל על המחסור בכוח העבודה. עבדים אפריקנים אלה נקראו "לדינוס" (ladinos) מפני שחיו קודם לכן בספרד ודיברו את השפה הספרדית.
המבנה הניהולי הספרדי המוצלח, במהלך 132 שנות המונופול הספרדי בקריביים, היה פשוט. ברמה האימפריאלית (הקיסרית) היו שתי סוכנויות מרכזיות: "בית המסחר" (Casa de Contratación) שעסק בפיקוח על המסחר וברישוי כל הספינות המפליגות אל "איי הודו המערבית" או החוזרות מהם; והמועצה המלכותית לענייני "איי הודו המערבית" (Consejo de Indias) שעסקה בחקיקה קיסרית. ברמה המקומית, היו מושלים (אשר מונו על ידי הכתר הספרדי) שפיקחו על מועצות מקומיות. המושלים קיבלו את הכוונתם מהאודיאנסיאס (audiencias). מבנה מקביל הסדיר את פעולתם של הארגונים הדתיים. למרות ההיררכיה התאורטית וחלוקת הסמכויות הברורה, הלכה למעשה, דיווחה כל סוכנות ישירות למלך. כפי שנקבע בהוראות המקוריות שניתנו לניקולאס דה אובנדו בשנת 1502, היה "העולם החדש" עתיד להיות שמרני, מסורתי ומאוחד תחת הדת הרומית־קתולית וכן קסטיליאני וספרדי בתרבותו ולאומיותו. על מוּרִים, יהודים, מומרי דת חדשים לקתוליות, פרוטסטנטים וצוענים, נאסר בחוק, להפליג אל הקריביים, אם כי לא היה ניתן לאכוף איסור זה, והוא הופר לעיתים קרובות.
חוקי הדגן
השילוב של חוק הדגן של 1815 ושל שנים קשות לחקלאות הבריטית (ביניהן השנה ללא קיץ ב-1816) הביא למהומות של המעמדות הנמוכים בלונדון וברחבי בריטניה. בשנת 1819 נהרגו 11-15 מפגינים וכחמש מאות נפצעו בטבח פיטרלו במנצ'סטר, בין השאר על רקע הדרישה לבטל את חוקי הדגן. בשנת 1820 הוגשה לבית הנבחרים הבריטי עצומה של סוחרים בדרישה לבטל את חוקי הדגן. ראש הממשלה, הלורד ליברפול, אמנם הביע הזדהות עם הדרישה וטען שהחוק מזיק לאינטרס הבריטי, אולם בפועל הוא לא פעל לביטול החוק.
היסטוריה של הקריביים
ההתיישבויות האירופאיות
עד לשנות המאה ה-17 המוקדמות, החלו אויביה האירופאים של ספרד, שכבר לא היו מפורדים אלה מאלה (על ידי מלחמות) וחלשים פנימית, לפרוץ את גבולות היקפה של האימפריה הספרדית־אמריקאית. הצרפתים והאנגלים ייסדו מעוזי מסחר לאורך הנהרות סנט־לורנס וההדסון בצפון אמריקה. אחרי אלה, באו התיישבויות קבע במרכז חוף האוקיינוס האטלנטי (ג'יימסטאון) ובניו אינגלנד (מושבת מפרץ מסצ'וסטס - Massachusetts Bay colony).
מכונית משוריינת
מכונית משוריינת היא מכונית ממוגנת בשריון מיוחד וזכוכית משוריינת שנועדו להגן על הנהג והנוסעים בתוכה מפני התקפות מזוינות העלולות להגיע מחוץ למכונית.
היסטוריה של הקריביים
ההתיישבויות האירופאיות
בשנת 1621, החלו ההולנדים לפעול באגרסיביות נגד הטריטוריות הספרדיות באמריקה, כולל ברזיל שהייתה באופן זמני תחת שלטון ספרד בין 1580 ל-1640. הם הצטרפו לאנגלים בהשתקעם בסנט קרואה ב-1625 ולאחר מכן תפסו את האיים הזעירים, הלא כבושים של קוראסאו, סנט אוסטטיוס, סנט מרטין וסאבא, ובכך הרחיבו את החזקותיהם משכבר בגויאנה, כמו גם לאלה שבאראיה וקומנה בחוף ונצואלה.
מכונית משוריינת
מכוניות משוריינות משמשות להובלת מטענים יקרים, העלולים להיות מותקפים על ידי שודדים, כגון: כסף מזומן, אבנים יקרות, וכדומה או להסעת אנשים הנמצאים בסכנת התנקשות ופגיעה.
חוקי הדגן
בשנת 1828 בית הנבחרים הבריטי, בהנהגת ראש הממשלה הטרי, הלורד וולינגטון, הקל מעט את חוקי הדגן, בכך שאפשר ייבוא דגן ללא מכס במחיר של 73 שילינג, והטיל מכס שעלה באופן הדרגתי בהתאם למחיר הדגן, כך שבמחיר של 52 שילינג הוטל מכס של 34 שילינג. אולם מחירי הדגן עדיין נשארו גבוהים והשפעת ההקלה לא הייתה משמעותית.
היסטוריה של הקריביים
ההתיישבויות האירופאיות
גם האנגלים והצרפתים החלו לפעול במהירות כדי לנצל את החולשה הספרדית באמריקה ואת מעורבות היתר שלה באירופה (ב"מלחמת שלושים השנים"). בשנת 1625, יִישְבו האנגלים את ברבדוס וניסו (ניסיון כושל) לישב את טובגו. הם השתלטו על נוויס בשנת 1628 ועל אנטיגואה ומונטסראט בשנת 1632. הם הקימו מושבה בסנט לוסיה בשנת 1638, אך זו נהרסה על ידי הקאריבּ לאחר ארבע שנים. הצרפתים, תחת חסותה של "חברת איי אמריקה" (Compagnie des Îles de l'Amérique) שהוסמכה על ידי הקרדינל רישלייה ב-1635, התיישבו בהצלחה במרטיניק וגוואדלופ, תוך הנחת הבסיס להרחבה מאוחרת יותר אל סן ברתלמי, סנט מרטין, גרנדה, סנט לוסיה ומערב היספניולה (שנמסר באופן רשמי על ידי ספרד, בשנת 1697, במסגרת הסכם רייסווייק). בינתיים, משלחת שנשלחה על ידי אוליבר קרומוול בשנת 1655, השתלטה על ג'מייקה, הטריטוריה הראשונה שנכבשה מהספרדים (טרינידד, המושבה הבריטית האחרת היחידה שנלקחה מהספרדים, נפלה בשנת 1797, והבעלות עליה הועברה בשנת 1802). בעת ההיא בג'מייקה, מנתה האוכלוסייה כ-3,000 נפש, בהתחלקה שווה בשווה בין מספר הספרדים לעבדיהם - האוכלוסייה האינדיאנית נמחתה לחלוטין. על אף שג'מייקה הייתה לא יותר מנחמה מאכזבת לכישלון ניסיון ההשתלטות על אחת המושבות הגדולות, היספניולה או קובה, נשמר האי במסגרת הסכם מדריד ב-1670, ובכך, יותר מהכפיל את השטח הפוטנציאלי להתיישבות בריטית בקריביים. עד לשנת 1750, הפכה ג'מייקה לחשובה ביותר מכל המושבות הקריביות הבריטיות, בהאפילה אף על ברבדוס בחשיבותה הכלכלית.
חוקי הדגן
בשנת 1832 הועבר חוק הרפורמה של 1832 אשר העניק זכות בחירה לחלק נכבד ממעמד הסוחרים, אשר התנגדו לחוקי הדגן. החל מ-1836 החלו להופיע אגודות מקומיות נגד חוק הדגן וב-1838 הוקמה הליגה נגד חוקי הדגן. הליגה איגדה קבוצות שארגנו מפגשים, הפגנות, עיתונים (כגון האקונומיסט שנוסד כדי לתמוך בהתנגדות לחוק ובסחר חופשי) ופעילויות אחרות נגד החוקים. על אף שהליגה לא הייתה הגורם המרכזי לביטול החוקים, היא היוותה מודל לקבוצות לחץ פוליטיות אחרות בבריטניה ובמדינות דמוקרטיות אחרות.
מכונית משוריינת
מכונית משוריינת נזקקת למנוע רב עוצמה, כדי להניע מרכב כבד יותר וצריכת הדלק שלה גבוהה בהתאמה, לכן עלות המכונית והתחזוקה גבוהות משל מכוניות דומות שאינן משוריינות.
היסטוריה של הקריביים
התקופה הקולוניאלית
המתיישבים האירופאים הראשונים בקריביים, ניסו לשחזר את החברות העירוניות האירופיות שלהם. במובן זה, מטרותיהם והשקפת עולמם, לא היו שונות מאלו של המתיישבים על יבשת צפון אמריקה. בעלי המטעים הקריביים, החלו כאיכרים חוואים. הם טיפחו את היבול העיקרי - הטבק, בדומה לעמיתיהם בווירג'יניה ובמרילנד. הם הביאו איתם את מערכת המשפט, מוסדות פוליטיים, יחידות מנהליות ומוסדות דת. מוסדות אלה שרדו במשך זמן רב מאוד, אבל ההקשר החברתי האזורי שאליו הוכנסו, השתנה במהירות על ידי הזמן והנסיבות. ניסיונות לשחזר את המיקרוקוסמוס האירופאי, נזנחו בהדרגה לטובת שורה של חברות מטעים הפועלות באמצעות כפייה ועבדות, כדי לייצר כמויות גדולות של מצרכים טרופיים עבור השוק האירופאי.
מכונית משוריינת
בישראל מכוניות משוריינות משמשות כרכבי שרד של בכירי הממשל (כגון ראש הממשלה, נשיא המדינה) ובכירי העולם התחתון. בנוסף, בשטחי יהודה ושומרון נעשה שימוש באוטובוסים ממוגני ירי. כמו כן, חברות כמו ברינקס, מודיעין אזרחי ודואר ישראל, משתמשות ברכבים משוריינים למטרות בלדרות מאובטחת.
היסטוריה של הקריביים
התקופה הקולוניאלית
במונחים של חקלאות, עברו האיים שינוי מחוות חקלאיות קטנות לייצוּר יבולי טבק וכותנה (בעזרת עבודתם של מספר משרתים ועבדים) למטעים גדולים הדורשים מרחבי קרקעות והוצאת הון עצום, כדי ליצור שדות קני סוכר ומפעלים. הסוכר, שהפך לפופולרי יותר ויותר בשוק האירופאי במהלך המאה ה-17, סיפק איזון כדאי ביחס שבין נפחו לערכו, יחס בעל חשיבות רבה בזמנים ההם של ספינות מפרש קטנות יחסית ומסעות ימיים ארוכים ומפרכים. לפיכך, ההסבה לסוכר, שינתה את דפוס בעלות הקרקעות באיים.
חוקי הדגן
בשנת 1846 ראש הממשלה השמרן, רוברט פיל, הודיע על תמיכתו בביטול חוקי הדגן למורת הרוח של חלק ניכר ממפלגתו. את ההתנגדות לביטול החוקים הוביל בנג'מין דיזראלי. אולם, פיל הצליח להביא לביטול החוק בתמיכת הרדיקלים, הוויגים, וכשליש מחברי מפלגתו (שכונו peelites). הפיצול במפלגה השמרנית סביב ביטול חוקי הדגן הביא לנפילת הממשלה של פיל ולעליית הוויגים לשלטון.
היסטוריה של הקריביים
מהפכות הסוכר והעבדות
מהפכות הסוכר היו, גם הסיבה וגם התוצאה של המהפכה הדמוגרפית בקריביים. ייצור הסוכר דרש אספקת כוח עבודה רב יותר ממה שהיה זמין באמצעות יבוא עובדים אירופאים ואספקה בלתי סדירה של עבדים אפריקאים. בתחילה, סיפקו ההולנדים את העבדים, וכן את האשראי, ההון, המומחיות הטכנולוגית והסדרי השיווק. לאחר השבת המלוכה האנגלית בשנת 1660, השקיעו המלך וחברים אחרים במשפחת המלוכה, ב"חברה למסחר הרפתקני מלכותי לאפריקה" (Company of Royal Adventurers Trading to Africa) שהוסמכה (בשנת 1663) לעסוק בסחר האפריקאי הרווחי של עבדים ואספקתם למושבות האנגליות. לאחר מכן, בשנת 1672, ירשה והחליפה אותה "חברת אפריקה המלכותית" (Royal Africa Company), אך ההיצע עדיין לא הצליח לענות על הביקוש לעבדים, ולכן נכנסו למסחר העבדים הטראנס אטלנטי, מגוון רחב של סוחרים פרטיים.
המאה ה-18, יִיצגה את שיאה של מערכת העבדות, ועוד לפני סיום המאה, ניכרו והיו ברורים סימני מוֹת מערכת זו. כ-60% מכלל האפריקאים שהובאו כעבדים לעולם החדש, הגיעו בין 1700 ל-1810, פרק הזמן שבמהלכו ג'מייקה, ברבדוס ואיי ליווארד הגיעו לשיא כמפיקי סוכר. תנועות נגד העבדות, החלו צצות בבריטניה וצרפת, בהשתמשן בטיעונים חילוניים ורציונליים של הנאורות (התנועה האינטלקטואלית שמרכזה היה בצרפת במאה ה-18) כדי לערער את הבסיס המוסרי והחוקי של העבדות. ניצחון מוסרי משמעותי הושג, כאשר נשיא בית המשפט העליון הבריטי, לורד מנספילד, פסק בשנת 1772 שהעבדות היא בלתי חוקית בבריטניה, ובכך שחרר שם כ-15,000 עבדים וגם סיים במפתיע את הנוהג הראוותני של אדונים המלוּוים על ידי עבדיהם השחורים, לכל מקום ברחבי הממלכה. בפרלמנט הבריטי, התחזקו הקולות נגד העבדות עד שבסופו של דבר, עברה הצעת חוק לביטול סחר העבדים, בשני בתי הפרלמנט, בשנת 1807. הבריטים, בהיותם מובילי העבדים העיקריים ולאחר שביטלו את המסחר בעצמם, יצאו במרץ לרפות את ידיהן של מדינות אחרות מלהמשיך במסחר. ביטול סחר העבדים על ידי הבריטים, היווה מכה קשה למערכת העבדים בקריביים, שממנה לא הייתה יכולה להתאושש.