cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קוקו רושה
חייה האישיים
משפחתה עובדת בתעשיית התעופה. אמה, חואניטה, היא דיילת אוויר ואביה, טרבר היינס, הוא מנהל מכירות כרטיסים.
עיסוי תאילנדי
תהליך העיסוי
להבדיל מהרבה מודים אחרים של עיסוי שמתבצעים בדרך כלל על שולחן עיסוי, עיסוי תאילנדי מתבצע כמעט תמיד כשהמטופל שוכב על הרצפה, בדרך כלל על מזרן דק או שמיכה.
קוקו רושה
חייה האישיים
רושה נישאה למעצב הפנים ג'יימס קונראן ב-9 ביוני 2010.
קריירה
ב-2002, ניגש הסוכן צ'ארלס סטיוארט לרושה בעת תחרות ריקוד אירי ושאל אותה אם היא מעוניינת לעסוק בדוגמנות. עד לשלב זה, היא מעולם לא חשבה לעסוק בדוגמנות.
עיסוי תאילנדי
צורת הביצוע
רוב העיסויים והלחיצות מבוצעים באזורים שלטענת השיטה בעלי רגישות מיוחדת לאורך הגוף, ועל-כן, הם מכונים "קווי האנרגיה" ("מרידיאנים" ברפואה הסינית), שדרכם על-פי טענות העיסוי התאילנדי, מקבל הגוף חום, "אנרגיות מאוזנות" וזרימת דם בריאה. טכניקת הלחיצות יעילה יותר כאשר היא מבוצעת בתנועות מעגליות בנקודות שמהוות מעין "צומתי אנרגיה", הידועים גם במונח: "נקודות לחיצה". אין כל הוכחות מחקריות לקיומם של "קווי אנרגיה" או "צומתי אנרגיה" אלו.
לעיתים, בזמן העיסוי, עלול האדם לחוש שלא בנוח מפאת הלחיצות והמתיחות המופעלות, אך לאחר העיסוי ירגיש רפיון ועירנות מרנינה.
קוקו רושה
קריירה
רושה פתחה בקריירה מקצוענית ב-2004, חתמה בסוכנות SUPREME בעיר ניו יורק. רושה פגשה את צלם האופנה סטיבן מייזל. במהרה היא הופיעה במאמר מערכת ביחד עם ג'מה וורד ואמנדה מור. הכתבה הזניקה את הקריירה שלה, היא הופיעה בשער ווג איטליה בגיליון פברואר 2006. שבוע אחרי כן, היא הלכה בתצוגות אביב/קיץ 2006 בעיר ניו יורק עבור מספר מעצבים, הידועים שבהם הם Anna Sui ומארק ג'ייקובס.
עיסוי תאילנדי
צורת הביצוע
לטענת המעסים, העיסוי אף משחרר חסימות במערכת הדם והלימפה ומקל על לחץ נפשי, כאבי גב, כאבי ראש, כאבי שרירים ונדודי שינה.
העיסוי התאילנדי כ"יוגה פסיבי"
את העיסוי התאילנדי נהוג לבצע על מזרן רך הצמוד לרצפה, וזאת משום הנוחות בביצוע תרגילי גמישות ומתיחה ויכולתו של המעסה לנצל את משקלו שלו לביצוע התרגילים השונים. המטופל לא חייב להיות גמיש על מנת לחוות מסאג' תאילנדי, ישנו גיוון רב של תרגילים ותנוחות אשר ניתן לבצע. ניתן לתאר תרגילים אלו כ"יוגה פסיבי", הנעשה על ידי המעסה. בניגוד לשאר סוגי המסאג'ים, לא נהוג להשתמש בשמני עיסוי מאחר שהמעסה עלול להחליק מאזורים אשר בכוונתו לעסות. עם זאת, המסאג' מתבצע כאשר האדם לבוש בבגדים נוחים.
קוקו רושה
קריירה
אחרי שבוע האופנה בניו יורק, היא המשיכה ולקחה חלק בשבוע האופנה של פריז. היא הלכה בתצוגות של המעצבים סטלה מקרתני, שיאצי צ'ן, כריסטיאן לקרואה ועמנואל אונגרו.
במהלך התצוגה של ז'אן-פול גוטייה בהשראת הרי סקוטלנד של סתיו/חורף 2007 בפברואר 2007, פתחה רושה את התצוגה בריקוד אירי במורד המסלול. בגיליון מאי 2007 של ווג ארצות הברית, היא דיגמנה על השער ביחד עם דוגמניות נוספות כזן החדש של דוגמניות העל.
עיסוי תאילנדי
העיסוי התאילנדי כ"יוגה פסיבי"
על המעסה להיות בקיא בכל חלקי הגוף, להכיר את יתרונותיו ומגרעותיו ולהיות בכושר מספיק דיו אף כדי להרימו. אומנם, זאת לא ביחס הפוך לממדי גופו של המעסה. בתאילנד לדוגמה, הנשים הן רובם של המעסים, והן בדרך כלל קטנות ממדים מלקוחותיהן.
שלושת מרכיבי הרפואה התאילנדית
במסגרת הרפואה התאית המסורתית, המטפל, "מונואד", שפירושו ד"ר לטיפולי גוף, משלב כמה אלמנטים בטיפולו - רפואה בצמחים, טיפול פסיכו רוחני ועיסוי.
קוקו רושה
קריירה
ווג פריז בחר בה לאחת מ-30 הדוגמניות המובילות של שנות האלפיים.
עיסוי תאילנדי
רפואת הצמחים - "יא פו בוראן" (תרופה מסורתית)
בטיפול הפרמקולוגי המסורתי קיים שימוש בצמחי מרפא בעיקר, ושימוש מזערי גם במרכיבים מעולם החי ומעולם המינרלים. תרופות אלה ניתן היה למצוא בעבר בחנויות לממכר תרופות מסורתיות. כיום הן מצויות גם בבתי המרקחת המודרניים, בעיקר בצפון תאילנד. במטבח התאילנדי יש שימוש רב בצמחים, במטרה לשפר את הטעם והבריאות. מכך יוצא שהתזונה מהווה גם היא אמצעי חשוב לריפוי. במקדש וואט פו המפורסם ניתן למצוא חוברות הדרכה בנושא, ובהן משפט פתיחה האומר "כל המחלות מגיעות מתזונה לקויה".
ריפוי "פסיכו-רוחני" - "קאי קאם קאל" (תיקון קארמה ישנה)
טיפול זה כולל שיטות מדיטציה שונות, להתבוננות פנימית והדמיה (דמיון מודרך), אותן מבצע המטופל בכוחות עצמו. ישנם טקסים מאגיים אותם מבצע אך ורק מרפא (דג'אן) בעל ותק וניסיון בתחום. הטיפול הפסיכו-רוחני משלב גם הוא את האלמנטים האחרים לריפוי, אך משתמשים בו בעיקר כאשר שיטות טיפול אחרות לא עלו בהצלחה, או כאשר לא נמצאה בעיה שניתן להסבירה באופן פיזי.
מגלן חד-זנב
מגלן חד-זנב (שם מדעי: Cercibis oxycerca) הוא מין יחיד בסוגו מתת-משפחת המגלנים שבמשפחת הכפניים. הוא חי באמריקה הדרומית ודומה למין מגלן לוחש החי באותם אזורים.
קוקו רושה
קריירה
ביולי 2010 הופיעה רושה בווג באתר vogue.co.uk  מדי יום במשך חודש על מנת להציג את Today I'm Wearing. היא הלכה בעקבותיהן של Alexa Chung ואוליביה פלרמו ועל והציגה את בחירותיה בבגדי ובסגנון באותו יום. חודש אחרי כן, רושה הופיעה על הבילבורד בכיכר טיימס בפרסומת עם מגזין מארי קלייר בשיתוף עם פרויקט מסלול שבו היא דיגמנה את הבגדים שעיצבה המתמודדת שניצחה.
מגלן חד-זנב
המגלן חי במדינות הבאות: ונצואלה, מזרח קולומביה, דרום מערב גיאנה, צפון ברזיל וסורינאם. הוא חי בביצות, גדות נהרות ויערות גשם.
עיסוי תאילנדי
ריפוי "פסיכו-רוחני" - "קאי קאם קאל" (תיקון קארמה ישנה)
הטיפול משמש בעיקר לצורך הגנתי. לדוגמה: קשירה של חוט סביב היד (כצמיד), סמל לקשירת 32 רוחות ההגנה, שלכל אחת מהן יש קשר לאחד מאיברי הגוף. טקס זה מתבצע בדרך כלל כאשר בן משפחה יוצא לשליחות הרחק מהבית, לשמירתו והגנתו.
העיסוי התאילנדי כמקצוע
העיסוי התאילנדי המסורתי נחשב למקצוע מבוקש ורציני ברחבי תאילנד, ועל מנת להיות מעסה מקצועי יש לעבור השתלמות האורכת לכל הפחות 60 שעות, במוסד המעניק תעודת: "מעסה בעל רישיון". המוסד המוכר ביותר ללימוד נמצא במקדש וואט-פו בבנגקוק (המרכז הלאומי לרפואה מסורתית בתאילנד), אשר אליה מגיעים מכל קצוות תבל כדי ללמוד עיסוי תאילנדי מסורתי. כמו כן, ישנה אפשרות למתן מסאג' ללקוחות על ידי הסטודנטים מהמקום, בפיקוח מוריהם.
Rebelde
Rebelde, היא גרסה מקסיקנית לטלנובלה הארגנטינאית, "המורדים". הגרסה הופקה על ידי חברת טלוויסה ויוצרי הסדרה, כריס מורנה, פדרו דמיאן ופדרו ארמנדו רוגריגז. בסדרה יש שלוש עונות, והפרק האחרון שודר במקסיקו ביוני 2006. הסדרה עוקבת אחר תלמידים בבית ספר יוקרתי במקסיקו סיטי - "אליט וואי סקול". בית הספר הוא פנימייה, אשר לומדים בה בני טובים במקסיקו, וגם תלמידים משכונות פחות טובות, אשר מקבלים מלגות. "אליט וואי סקול" הוא בית הספר הכי יקר במדינה. מנהג אחד של הסדרה הוא שהדמויות מכניסות מילים באנגלית. כנראה, כדי להראות את ההבדלים בין התנהגות השכבות החלשות לשכבות החזקות.
מגלן חד-זנב
אורך המגלן 75-86 ס"מ. הזכרים גדולים מעט יותר מהנקבות. המגלן שחור עם פנים אדומות, מקור אדמדם ודבלול עור צהוב על הצוואר. למגלן זה, כפי שמעיד שמו, יש זנב מחודד וארוך, הנוטה מתחת לכנפיו.
Rebelde
בסדרה, מוקמת הלהקה "RBD", השחקנים, שמשחקים את החברים בלהקה, ומשתתפים גם בלהקה במציאות. רוב שירי הלהקה מושמעים גם בסדרה, אך למרות שהסדרה נגמרה, הלהקה הודיעה שתמשיך לפעול. בנוסף, לסדרה יצאו שני DVD, אשר מכילים את העונה הראשונה והעונה השנייה על גבי דיסקים. בינואר 2009 הודיעה להקת RBD על התפרקותה.
בשנת 2012 יצאת גרסה מחודשת ל"Rebelde" בשם "Rebelde Brasil"/"Rebelde Rio" בשנים 2011-2012 בברזיל. כמו כן, הדמויות הן: רוברטה ודייגו (רוברטה ודייגו כמו בסדרה), אליסי ופדרו (מיגל ומיה כמו בסדרה) ותומס וקרלה. בישראל, הסדרה שודרה בערוץ הילדים בין השנים 2011-2012. בשנת 2022 נטפליקס החלה לשדר גרסה מחודשת שצולמה במקסיקו, כאשר שמה הוא "המורדים: הדור הבא".
יוריצה בולייאט
יוריצה בולייאט (בקרואטית: Jurica Buljat; נולד ב-19 בספטמבר 1986 בזאדאר) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת הבלם.
ביוגרפיה
בולייאט גדל במחלקת הנוער של נ.ק. זאדאר, ובין 2004 ל-2005 הופיע ב-31 משחקים בקבוצה הבוגרת של המועדון מליגת העל הקרואטית, עד שעבר להיידוק ספליט מאותה ליגה, בה שיחק במשך שש שנים והשתתף ב-98 משחקים במדיה. בולייאט שיחק בכל נבחרותיה הצעירות של קרואטיה ואף מחזיק בשתי הופעות בנבחרת קרואטיה הבוגרת.
מגלן חד-זנב
הוא מחטט בין העשבים בבית גידולו וצד חרקים גדולים, חלזונות, שלשולים, דו-חיים וזוחלים קטנים שהוא מטריד בהליכתו. לעיתים הוא עושה זאת בקבוצות.
יוריצה בולייאט
ביוגרפיה
ביולי 2013 חתם בקבוצת אנרגי קוטבוס מליגת המשנה בגרמניה. בשנת 2014 חזר לשחק בקבוצת זאדאר ובשנת 2015 עבר לשחק בקבוצת מטאליסט חרקוב, ובסיום העונה שוחרר. בשנת 2016 חתם בבוניודקור טשקנט מליגת העל האוזבקית.
עיסוי תאילנדי
העיסוי התאילנדי כמקצוע
חוקי העבודה בתאילנד אוסרים על עבודה רצופה של מעסה, המוגבל לעד שישה לקוחות ביום. זמן מתן העיסוי המקובל ללקוח נע בין חצי שעה לשעתיים וחצי. האחרון כולל תרגילי גמישות ומתיחה המתמקדים בעיקר בגפיים ועיסוי החלק הקדמי בגוף לרבות הבטן (האזור היחיד, שניתן לעשות שימוש בשמן לעיסוי).
העיסוי התאילנדי בישראל
בשנים האחרונות התפשטה פילוסופיית העיסוי התאילנדי המסורתי גם לעולם המערבי, בעקבות אפשרויות הריפוי הרבות הגלומות בו. בארץ נפוץ העיסוי התאילנדי בעיקר במרכזי ספא ונופש.
קוקו רושה
קריירה
היא הנחתה את פרסי קליפי וידאו של ה-MTV לשנת 2010.
ליוברגט
ליוברגט (בקטלאנית: Llobregat, באלפבית פונטי בינלאומי: [ʎuβɾəˈɣat]) הוא הנהר השני באורכו בקטלוניה, ספרד, אחרי הטר. הוא זורם לים התיכון מדרום לעיר ברצלונה. מקור שמו עשוי להיות במילה לטינית עתיקה שמשמעותה 'אפל', 'עצוב' או 'בוצי', או מ-Rubricatus, שמשמעותה "אדום".
מסלול
מקורו של הליוברגט בגובה של 1,259 מטרים מעל פני הים בסרה דל קאדי, בגבולות עיריית קסטלאר דה נ'האג, ברגואדה קומרקה. אורכו הכולל של הנהר הוא יותר מ-170 קילומטרים. במרטורל חוצה את הנהר גשר השטן כחלק מהויה אוגוסטה הרומית. בצורתו הנוכחית, הגשר המתוארך לתקופת שיא ימי הביניים. הכביש המהיר C-16 ידוע גם בשם "ציר ליוברגט" (בקטלאנית: Eix del Llobregat) מכיוון שהקטע הגדול ביותר שלו עוקב אחר תוואי העמק של נהר ליוברגט.
הנהר מסתיים בים התיכון ויוצר את דלתה לוברגאט, בשטח עיריית אל פראט דה ליוברגט, ליד ברצלונה בגדה השמאלית. הדלתה סיפקה הרחבה גדולה של אדמה פורייה קרובה לעיר ברצלונה, אך כיום היא סלולה, עירונית ומכוסה על ידי תשתיות כגון נמל התעופה של ברצלונה-אל פראט.
הליוברגט מנוהל באופן רציף ובעקביות במסלולו התחתון ומים שבעבר נשפכו לים, נשאבים כעת במעלה הזרם כדי להגביר את הזרימה הטבעית, להפרות את ביצות הדלתה של הנהר ולשלוט על חדירת מי הים.
יובלים
היובלים העיקריים של הליוברגט הם:
אבטולמוס
אַבְטוֹלְמוֹס (ביוונית: ) היה תנא מן הדור השלישי. נזכר פעמים ספורות במשנה ובתוספתא כאשר רבי יוסי מוסר בשמו עדויות על ענייני הלכה משמם של "חמישה זקנים".
ייתכן שזהו אבטולמוס בן ראובן, הנזכר ב כמי שהותר לו, בשל קרבתו למלכות, לגדל תספורת מסוג "קומי" – קרחת מהמצח עד אמצע הראש ומאמצע הראש עד העורף שערות – שהייתה נהוגה בקרב הגויים.
בספרות התנאים מופיע תנא בשם רבי יונתן בן אבטולמוס, ואפשר שהוא בנו.
נינו אורסיאנו
דורון (נינו) אורסיאנו (אור סיני) נולד ב (17 באוגוסט 1973, י"ט באב ה'תשל"ג) הוא זמר, קלידן, שדרן רדיו, מלחין ופזמונאי ישראלי. אורסיאנו הוא נכדו של הסופר אפרים טובנהויז ונינו של מאיר טובנהויז.
ביוגרפיה
אורסיאנו יליד חיפה. החל את דרכו המוזיקלית בגיל 11 כסולן חבורת הזמר של בית רוטשילד בניצוחו של אפי נצר. בשנת 1989 (בגיל 15) הצטרף ללהקת הנוער הלאומי חיפה שם גם הכיר את הפזמונאי ארז ברזוליק, ממנו למד ואיתו שיתף פעולה בכתיבת שירים בין השאר ליזהר כהן ולמירי אלוני. לאחר שירות צבאי מקוצר התחיל את למודיו בבית הספר למוזיקה רימון, שם למד יחד עם מיקה קרני, אריאל הורוביץ ואביב גפן. בשנת 1992, מקביל ללימודיו הקים את "להקת עסקי התועבה " איתם הופיע במועדון רוקסן בתל אביב ובמועדוני רוק אחרים וכן בערוץ 3 בכבלים וב"רוקדים עצמאות" לצדם של אביב גפן ואייס אוף בייס.
בשנת 1993(?) תחת ניהולו של הבמאי צדי צרפתי החל אורסיאנו לעבוד על אלבום הבכורה שלו. "הומו בן עשרים ושתיים", הוא אחד משרי התקליט, בו אורסיאנו מצהיר על נטייתו המינית. שירי התקליט היוו את הבסיס למופע הקברט שעלה בבית ליסין בשנת 1996, בהפקה משותפת עם זיו כהן, המופע העלה גלריית טיפוסים מחיי הלילה של תל אביב והציג לקהל את אישיותו הקברטית של אורסיאנו.
בשנת 1993 הלחין אורסיאנו את השיר "שבים מקווים" לאלבומו של יזהר כהן "לגעת במים לגעת ברוח" (שיר שהפך ללהיט דווקא בערוץ 7) וכתב מוזיקה להצגה "פרשת בבינסקי" בתיאטרון הסמטה. למירי אלוני הלחין את השיר "נדמה לי".
כשמלאו לו 21 התחיל אורסיאנו לשדר ברדיו חיפה (אז רדיו 2) תוכנית לילית שבמהלכה יצא מהארון בשידור חי - דבר שהוביל אותו להחלטה ליצור את תוכנית הרדיו הגאה הראשונה. צעד זה לווה בקשיים ובהתנגדות רבה, עד כי החליט לעזוב את התחנה ולחפש מקום אחר לשדר בו את תוכניתו. בעקבות הצלחת התוכנית הוזמן אורסיאנו להשתתף כאורח בתוכניות טלוויזיה רבות בהן "גבי גזית", "חמש עם רפי רשף" ו"המעגל של דן שילון", שם שר עם תזמורת הטיילת של תל אביב את "אתך בחתונה", שיר המתאר הצעת נישואים בין שני גברים. חודש לאחר שידור התוכנית התחתן נינו עם בן זוגו דאז בחתונה מתוקשרת.
כשמלאו לו 22 כתב והלחין את שיר הגאווה הראשון בישראל "הומו בן עשרים ושתיים" ולמרות המילים הבוטות הפך השיר למוכר והושמע על ידי רון לוינטל בגלי צה"ל. לוינטל אף החתים את נינו על חוזה עבודה ברדיו השרון (רדיו 99) ושם הוא המשיך לשדר את התוכנית עוד כשלוש שנים וחצי. בשנת 1996 אורסיאנו כתב והלחין לזמרת דנה אינטרנשיונל את השיר "דון קיחוטה" מתוך אלבומה, מגנונה, שיר שצעד במשך שלושה שבועות בראש מצעד הפזמונים השבועי של רשת ג ובמצעד השנתי של תשנ"ז הוא הגיע למקום 26. (בשנת 2003 ביצעה אותו שירי מימון בגמר הראשון של "כוכב נולד" בניצנים).
באותה שנה העלה אורסיאנו בבית ליסין את "מופע הקברט של נינו" שהפיק עם זיו כהן. המופע העלה גלריית טיפוסים מחיי הלילה של תל אביב והציג דמויות אותנטיות כמו אבינוף פרומר (נופית תדהר), קים קונקשיין, אניטה פללי וגילה גולדשטיין לצד רקדנים ואמני דראג. את המוזיקה למופע הוא כתב והלחין וגם השתתף ושר בו. המופע הועלה גם בחיפה ותועד בסרט בתוכניתו של מיכה לימור "חשיפה". זו הייתה הפעם הראשונה שמופע בעל אופי כזה קיבל במה בתיאטרון ממוסד. המופע לאורך הדרך זכה להתנגדות מצד חוגים דתיים.
בסוף שנת 2012 קרן אקו"ם לרווחת היוצר וקידומו החליטה לתת מענק תמיכה לאלבום הבכורה של אורסיאנו. האלבום "להתנגן" יצא בחודש פברואר 2013 ומספר את סיפורו האישי.
נכון ל-2021 עוסק בתקשור וקריאה בקלפים.
חיים פרטיים
בן זוגו הוא איש יחסי הציבור גדי ויטנר. מתגורר ביפו.
מגלן ארגנטיני
מגלן ארגנטיני (שם מדעי: Theristicus) הוא סוג של עופות ממשפחת הכפניים הקרובים למיני הכפנים.
מאפיינים
בני הסוג חיים רק באמריקה הדרומית והם בעלי צבעים אפורים-אדומים ולחלקם גוונים כחולים. מקורם ישר וכהה ויש להם דבלול עור שחור מתחת לצווארם. בעלי רגליים קצרות.
הם חיים על הקרקע רוב הזמן ומעופפים רק כשאין ברירה. הם נפוצים בעיקר סביב הסוואנות והערבות הלחות של אמריקה הדרומית.
ליאופולד דה רוטשילד
ליאופולד דה רוטשילד (Leopold de Rothschild) (22 בנובמבר 1845 – 29 במאי 1917) היה בנקאי יהודי-בריטי בן משפחת רוטשילד, עסק בגידול סוסי מרוץ והיה אספן אמנות.
ביוגרפיה
ליאופולד דה רוטשילד היה הבן השלישי מבין חמשת ילדיו של ליונל דה רוטשילד (1808–1879) ושרלוט פון רוטשילד (1819–1884). התחנך בבית הספר של "קינג'ס קולג' סקול" ולאחר מכן ב"טריניטי קולג'", קיימברידג'.
נכנס לעסקי הבנקאות המשפחתית 'נ"מ רוטשילד ובניו' בלונדון. עם פטירתו של דודו הברון מאיר דה רוטשילד, בשנת 1874, הוא הפך לראש העסק הבנקאי של המשפחה בלונדון וקיבל לרשותו את רוב משרדיו הציבוריים של דודו. הוא גם ירש את בית אסקוט באסקוט, בקינגהאמשייר.
רוטשילד היה פעיל בקהילה היהודית בבריטניה, שימש כסגן נשיא האגודה האנגלו-יהודית, יו"ר אגודת העלייה היהודית וגזבר מועצת הנציגים היהודית בלונדון. היה נשיא מסדר הרחמים הבריטי (British Order of Mercy).
היה ספורטאי נלהב. גידל סוסים גזעיים מהטובים ביותר באירופה, אשר זכו בתחרויות רכיבה יוקרתיות, כולל דרבי וסנט ליגר סטייקס ( St. Leger Stakes). רוטשילד גם היה אספן אמנות, באוספו היו כמה ציורים של אמנים ידועים, ובהם הצייר ההולנדי בן המאה ה-17 יאן דוידזון דה הם.
בשנת 1912 ניצל מהתנקשות בחייו.
חיים אישיים
בשנת 1881 נשא את מארי פרוג'יה (1862–1937) (Marie Perugia), בתו של סוחר יהודי מטרייסטה. אחותה לואיז נישאה לבנקאי היהודי הבריטי ארתור ששון.
שלושת ילדיו היו: ליונל נתן (1882–1942), אוולין אכיל (1886–1917) ואנתוני גוסטב (1887–1961). בנו של ליונל נתן ונכדו של ליאופולד, הוא אדמונד ליאופולד דה רוטשילד, שניהל את בנק רוטשילד ובניו בשנות ה-60 וה-70.
המשפחה התגוררה באחוזת "גנרסברי פארק" (Gunnersbury Park), שהייתה פעם ביתה של הנסיכה אמיליה, בתו של ג'ורג' השני. כיום משמשת האחוזה כמוזיאון.
חסן א-תוראבי
חסן עבדאללה א-תוראבי (בערבית: حسن عبد الله الترابي, תעתיק מדויק: חסן עבדאללה אלתראבי; 1 בפברואר 1932 – 5 במרץ 2016) היה מנהיג פוליטי, דתי-אסלאמי בסודאן. הוא כונה "אחת הדמויות המשפיעות ביותר בפוליטיקה המודרנית בסודאן" ו"מנהיג אידאולוגי לטווח הארוך". א-תוראבי סייע במיסוד השריעה (חוק האסלאם) בחלקה הצפוני של סודאן. במהלך חייו נכלא מספר פעמים, אך תקופות המאסר הללו היו שלובות בתקופות בהן כיהן בתפקידים פוליטיים בכירים בסודאן - המזכיר הכללי של מפלגת הקונגרס העממי, יו"ר האספה הלאומית, שר החוץ, היועץ המשפטי והמזכיר הכללי של החזית האסלאמית הלאומית.
א-תוראבי היה המנהיג של החזית האסלאמית הלאומית (ששינתה את שמה לקונגרס הלאומי בסוף שנות התשעים) – תנועה פוליטית אשר הייתה בעלת כוח פוליטי רב, אך מעולם לא זכתה לפופולריות רבה בקרב המצביעים בסודאן. החזית האסלאמית הלאומית אימצה את גישת ה"מלמעלה למטה", לאסלאמיזציה שמובילה שינויים על ידי הממשלה באמצעות הצבת חברי מפלגות בתפקידים בכירים בממשלה ובשירותי הביטחון. א-תוראבי והחזית האסלאמית הלאומית הגיעו לשיא כוחם משנת 1989 ועד שנת 2001 בעקבות הפיכה צבאית, בה התנועה האסלאמית הסונית היחידה שהשתלטה על מדינה.
א-תוראבי פיקח על מדיניות שנויה במחלוקת אשר הייתה אחראית בין היתר להקמת "מדינת משטרה של החזית האסלאמית הלאומית" ומליציות של הארגון אשר איחדו את הכוח האסלאמי ומנעו התקוממות עממית. הגיעו מסודאן דיווחים על הפרות זכויות אדם רבות בחסות השלטון, ובכללן "הוצאות להורג, עינויים, התעללות, מעצרים שרירותיים, שלילת חופש הביטוי, ההתאספות והדת והפרות כללי מלחמה בעיקר בדרום". א-תוראבי היה מנהיג האופוזיציה ל"קואליציה האמריקאית-סעודית" במלחמת המפרץ, והקים בשנים 1990–1991 את הקונגרס הערבי המוסלמי העממי - זרוע אזורית של פעילים פוליטיים אסלאמיים שבסיסה בח'רטום.
לאחר שנת 1996 ראה א-תוראבי את מפלגתו "זרוע האידאולוגיה הבינלאומית" יורדת בכוחה והשפעתה לטובת מנהיגים פרגמטיים יותר. מנהיגים אלו הובאו כחלק מהטלת סנקציות של האו"ם על סודאן כעונש על סיועה למורדים מצריים בניסיון לרצוח את נשיא מצרים, חוסני מובארק. בתחילת 1999 א-תוראבי היה חסר כוח פוליטי, והוביל קבוצת פיצול מהקונגרס הלאומי העממי.  מאסרו האחרון היה ב-17 בינואר 2011 ונמשך תשעה ימים, בעקבות התסיסה האזרחית ברחבי העולם הערבי.
ראשית חייו
חסן א-תוראבי נולד ב-1 בפברואר 1932 בקסלה, מזרח סודאן, לשיח' מוסלמי סופי, וקיבל חינוך אסלאמי. ב-1951 הגיע לח'רטום כדי ללמוד משפטים, והצטרף לתנועת האחים המוסלמים כסטודנט. א-תוראבי סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ח'רטום ב-1955, וגם למד בלונדון ובפקולטת סורבון בפאריס ב-1962, שם קיבל דוקטורט. בתחילת שנות השישים הפך אל תוראבי למנהיג השלוחה של האחים המוסלמים בסודאן. חסן הוא צאצא של שיח' דתי מפורסם מהמאה ה-18, חמד א-תוראבי.
דת ואמונה פוליטית
כתביו, הרטוריקה שלו, דרשותיו והצהרותיו הפומביות של א-תוראבי תוארו לעיתים קרובות כמתקדמות, כ'תאוריה ליברלית', כמתונות וכמתחשבות, אך בעת היותו בשלטון הייתה זו תקופה בה היו הפרות קשות של זכויות אדם. קיימת כאן סתירה אותה הסביר הדיפלומט אנדרו נציוס (Andrew Natsios) שהיה לשליח מיוחד מטעם ממשלת ארצות הברית לסיוע הומניטרי בסודאן. בעקבות תפקידו זה, נציוס הכיר מקרוב את פעולותיו של א-תוראבי ואת השפעותיהן על האוכלוסייה. נציוס ציין שכאשר היה א-תוראבי מרואיין באנגלית או בצרפתית היה נוקט בעמדות מתונות ושקולות, ולעומת זאת כאשר היה נושא נאומים בפני עמיתיו האסלאמיים היה מדבר באופן רדיקלי.
כמוסלמי סוני, רעיונותיו של א-תוראבי היו שונים מרעיונות אידאולוגיים מוסלמיים מסורתיים, ונקטו בהיעדר כבוד כלפי חוקרים מקצועיים העוסקים בחקר האסלאם – ה"עֻולמא" (בערבית: علماء, תעתיק מדויק: עֻלמאא). במקומות בהם חקר האסלאם הוגבל לחוקרים מוסלמים משכילים, קבע א-תוראבי כי "מכיוון שכל הידע הוא אלוהי ודתי, הכימאי, המהנדס, הכלכלן והמשפטן הם עֻולמות". למעשה, בדמוקרטיה האסלאמית שא-תוראבי טען שהוא פועל להגשמתה, באופן אידיאלי אין מעמד 'עֻולמא' אשר מונע כהונה של ממשלה אליטיסטית או תאוקרטית. בין אם מדובר באמונה דתית, בתיאוקרטיה או אפילו במדינה חילוניות. מבחינת א-תוראבי מדינה אסלאמית אינה ממשלת העֻולמא.
במקור א-תוראבי תמך ברעיונות אסלאמיים מתקדמים ואף ליברליים, כגון אימוץ המשטר הדמוקרטי, הפסקת הפרת זכויות האדם ואף הרחבתן והענקת כבוד לנשים, וציין כך:
הוא אמר למראיין אחר, "אני רוצה שאישה תגיע לעבוד ולהיות חלק מן החיים הציבוריים מכיוון שהבית אינו דורש עוד הרבה עבודה עם כל המכשור המתקדם". לעומת זאת, במהלך ריאיון לרשת "אל ערביה" בשנת 2006 א-תוראבי תיאר את המילה 'חג'אב' - כיסוי הראש של האישה המוסלמית - כ-כיסוי המפריד בין גברים לנשות הנביא ולא כצעיף לפנים, ולעומתו טען שה-'ניקאב' – כיסוי הראש המלא בו נראות רק העיניים - כחלק מקוד הלבוש האסלאמי המלא לנשים  הוא מנהג ערבי ישן החל על כל הנשים המוסלמיות. משמעותו של החג'אב היא "מחסום", וא-תוראבי ציין שזהו "ווילון מחדרו של הנביא. באופן טבעי, היה זה בלתי אפשרי שאשתו של הנביא תשב בחדר כאשר נכנסו לשם אנשים". אשת הנביא ישבה מאחורי הווילון כאשר דיברה אל גברים מכיוון שלא הייתה רשאית להראות את פניה. באמירה זו לרשת הערבית "אל-ערביה" נחשפות פניו השמרניות האדוקות של א-תוראבי, הסותרות את מה שמציג לתקשורת המערבית כאדם בעל רעיונות ליברלים.
א-תוראבי התנגד לעונש מוות על נאשמים בכפירה באסלאם, וכך גם לפסק הדין של האיתוללה חמינאי נגד סלמן רושדי (Salman Rushdi) בו התיר להרוג אותו בעקבות ספרו "פסוקי השטן" בו תיאר את דבריו של הנביא מוחמד ככאלו שנאמרו על ידי השטן ולא על ידי המלאך ג'יבריל. א-תוראבי הכריז כי ארגונים אסלאמיים "מתמקדים יתר על המידה בדיונים היסטוריים צרים ובסוגיות של מה אסור, זאת על חשבון ההתפתחות הכלכלית והחברתית". א-תוראבי הציב את חזונו לחוקי השריעה אשר ייושמו בהדרגה ולא בכוח, ויחולו רק על מוסלמים שיחלקו את כוח השלטון עם הנוצרים במערכת פדרלית משותפת בה החלק הדרומי הנוצרי קיבל אוטונומיה עצמאית חלקית בשליטת המורדים. לעומת זאת, כותב אנדרו נציוס, שכאשר א-תוראבי עלה לשלטון אחד החוקים שקידם הוא עונש מוות לכופרים באסלאם, בדיוק אותו עונש לו התנגד לפני שנבחר. עוד הוסיף נציוס, שכאשר א-תוראבי מדבר על זכויות נשים, הוא מתייחס רק לנשים מוסלמיות שכבודן ומוסריותן יהיו מוגנים במסגרת חוקי השריעה. אל נשים נוצריות או לא מוסלמיות ניתן להתייחס כאל רכוש ללא זכויות וללא הגנה.
בשנת 2006 שוב הופיע א-תוראבי בכותרות בעולם על כך שקבע 'פתווה' המתירה לנשים מוסלמיות להינשא לגברים לא מוסלמים, ולאפשר צריכת אלכוהול במצבים מסוימים בניגוד לחוק השריעה ההיסטורי (למשל כאשר צורכים אותו בבית). הוא גם אימץ את זכויות האדם ואת הדמוקרטיה "בהיפוך של 180 מעלות" של דעותיו הקודמות זאת לאחר שהבין שעמדותיו האסלאמיות ככל הנראה היו לו למוקש בבחירות בשנת 1986. אחד ממבקריו של א-תוראבי התלונן בפני עיתונאי אמריקני בח'רטום על היפוכו האידאולוגי של א-תוראבי ואמר: "נאמר בעיתונים היומיים ובמרכזי הדיונים באוניברסיטה שא-תוראבי הרג את אוסטאש מחמוד (איש דת סודני ליברלי – מחמוד מוחמד טהא) ועכשיו הוא גונב את הרעיונות שלו".
קריירה פוליטית
לאחר שסיים את לימודיו, חזר לסודאן והיה לחבר ב-"חזית האמנה האסלאמית", הסניף הסודני של ה-"אחים המוסלמים". בתוך תקופה של חמש שנים, חזית האמנה האסלאמית הפכה למפלגה הפוליטית הגדולה ביותר ומינתה את א-תוראבי כמזכיר הכללי שלה בשנת 1964.
כחלק מתפקידו במפלגה, עבדאללה א-תוראבי עם שני פלגים של התנועה האסלאמית הסודנית, אנסאר ו-ח'טאמיה על-מנת לנסח חוקה אסלאמית. חברי אנסאר מגדירם את עצמם כחסידיו של מהדי מחמוד אחמד, שמקורו בסודאן של המאה ה-19 והוביל את "מרד המהדי" נגד הבריטים (המרד נקרא על שמו). א-תוראבי היה חבר במפלגת "חזית האמנה האסלמית" עד לשנת 1969, השנה בה ג'אפאר נימירי קיבל את השלטון בהפיכה. בשנת 1970 נעצרו חברי "חזית האמנה האסלאמית" וא-תוראבי בילה שש שנים במעצר ושלוש שנות גלות בלוב.
בשנת 1977, המשטר ושני הפלגים של התנועה האסלאמית בסודאן ניסו להשיג "פיוס לאומי", שבו שוחררו מנהיגי האופוזיציה או הורשו לשוב מן הגולה, ובכללם נמצא א-תוראבי. "א-תוראבי ואנשיו החלו אז למלא תפקיד מרכזי, לחדור לצמרת הממשלה שבה החינוך שלהם, שנרכש לעיתים קרובות במערב, הפך את עלייתם לבלתי נמנעת וכך גם את האסלאמיזציה של החברה מלמעלה למטה". בהקשר זה כאשר אנו אומרים "מלמעלה למטה, הכוונה היא שהתהליך הפיכתה של החברה לאסלאמית מגיעה מהממשל אל אזרחי המדינה ואף נכפה עליהם באמצעות חוקים ותקנות. א-תוראבי הפך למנהיג האיחוד הסוציאליסטי הסודני ומונה לתפקיד שר המשפטים בשנת 1979.
חוקי השריעה
הממשל של נימירי הצהיר על הטלה ואכיפה של חוקי השריעה בשנת 1983. "בתוך 18 חודשים נקטעו יותר מ-50 ידיים של חשודים בגנבה. נוצרי קופטי נתלה על כך שהחזיק מטבע חוץ, נשים עניות הוכו על כך שמכרו בירה מקומית". התנגדות עממית נגד פעולות פוליטיות כגון פירוק הפרלמנט הסודני ויישומם הברוטלי של חוקי השריעה גרמו להפיכה נגד נימירי בשנת 1985.
החזית הלאומית האסלאמית
ב-30 ביוני 1989 החלה הפיכה של הגנרל עומר חאסן אל-בשיר, אשר במהלכה התהווה תהליך של דיכוי קשה, כולל טיהורים והוצאות להורג של בכירים בצבא, איסור על קיומן של עמותות, מפלגות פוליטיות ועיתונים עצמאיים ומאסר של אישים פוליטיים בולטים ועיתונאים. משנת 1989 ועד לשנת 2001, שימש א-תוראבי כמה שנקרא "האדריכל האינטלקטואלי" או "הכוח מאחורי כס השלטון", לעיתים באופן רשמי כמזכ"ל מפלגתו של אל-באשיר ולפעמים כדובר הוועדה הפרלמנטרית במינויו של אל-באשיר.
הפיכת 1989
אף על פי שבסודאן ישנה תפיסה כי א-תוראבי והקרן החדשה שיתפו פעולה עם מנהיגי ההפיכה שכינו עצמם "מועצת הפיקוד המהפכנית למען הישועה הלאומית", למעשה מועצת הפיקוד המהפכנית אסרה על קיום כל מפלגה פוליטית מההפיכה בשנת 1989, וא-תוראבי נעצר יחד עם ראשי המפלגות האחרות והוחזק בבידוד במשך מספר חודשים. עד מהרה, השפעתה של הקרן החדשה בממשלה ניכרה במדיניות הממשלה ובנוכחותם של כמה מחברי הקרן בממשלה.
תקיפת א-תוראבי באוטווה
חאשים בדרדין מוחמד, מאסטר קארטה סודני, תקף את א-תוראבי ב-2 מהלומות סכין במטרה לפגוע בו ולהביא אותו לתרדמת בשדה התעופה של אוטווה, קנדה ב-26 במאי 1992. חאשים היה מוסלמי סופי בגלות ומתנגד של החזית האסלאמית הלאומית בסודאן וזכה באליפות העולם בקרטה ב-1983. הוא תקף את א-תוראבי בזעם רב כאשר ראה אותו. לאחר שתקף את א-תוראבי, חאשים הניח שהוא מת ועזב את המקום. א-תוראבי אושפז במשך 4 שבועות עם איבודי הכרה תכופים. הוא סבל מפציעות קשות, איבד את השימוש בזרועו הימנית למשך זמן מה, התקשה לדבר לתקופה מסוימת ונעזר במקל הליכה. לחאשים היו תומכים סודנים רבים שהיו גולים בקנדה, שהשיקו את קמפיין "ידידי חאשים" לתמיכה בהתקפתו על אל-תור'אבי. אחד מהם אמר "רוב הסודנים יעריכו את מה שחאשים עשה". בנוסף, הם קראו לשים קץ למדיניות האסלאמיסטית הקיצונית ולחזרה לחילוניות.
חשדות ואישומים
הפרת זכויות האדם של משטר הקרן החדשה כללו פשעי מלחמה, טיהור אתני, חידוש העבדות, עינויים של מתנגדים למשטר ומספר חסר תקדים של פליטים שנמלטו לאוגנדה, קניה, אריתריאה, מצרים, אירופה וצפון אמריקה.
ב-1994 פרסם גספאר בירו, פרופסור למשפטים הונגרי והשליח המיוחד של האו"ם בסודאן ב-1993, דו"ח מטעם משמר זכויות האדם באפריקה שטען שהממשלה הסודנית מבצעת " עינויים נרחבים ושיטתיים" בעצורים פוליטיים.
על פי דו"ח של משמר זכויות האדם באפריקה לשנת 1994, "שלא כמו בעבר, עינויים כיום נפוצים בסודאן, בייחוד בדרום. נשים לא מוסלמיות נאנסו, ילדיהן נלקחו מהן; שקיות נייר ממולאות באבקת צ'ילי הונחו מעל ראשי אנשים וחלקן היו קשורות לקני נמלים; אשכים נמחצו ונצרבו בסיגריות וזרמים חשמליים."
קשרים עם מליציות וקבוצות לוחמניות
מנהיג ארגון אל-קאעידה, אוסאמה בן לאדן, העביר את בסיס (ואף את בית מגוריו) הפעילות שלו לסודאן מסעודיה ב-1991, לפי הדיווחים בהזמנה אישית של א-תוראבי, ונשאר שם עד לשנת 1996 כאשר עבר לאפגניסטן. בן לאדן עבר לסודאן בעקבות עימות עם ממשלת סעודיה, אחרי שזו נתנה אישור לארצות הברית להציב חיילים בסעודיה בזמן מלחמת המפרץ הפרסי נגד סדאם חוסיין. בן לאדן האמין שהוא צריך להוביל את המאבק נגד חוסיין באמצעות הכוחות הערביים באפגניסטן. א-תוראבי העניק לבן לאדן מקום בטוח שממנו היה יכול לנהל פעולות ג'יהאדיות; בתמורה, הסכים בן לאדן לסייע לממשלת סודאן בבניית כבישים ולהילחם בבדלנים הנוצרים והמתנגדים בדרום סודאן. כמו כן דווח, כי בן לאדן התחתן עם אחת מאחייניותיו של א-תוראבי.
מלבד אל-קאעידה, א-תוראבי אפשר לקבוצות אלימות נוספות לפעול בחופשיות בשטחה של סודאן, בניהם ארגון אבו נידאל (שמדיווחים הרג יותר מ-900 איש ב-20 מדינות שונות), חזבאללה ואת איליץ' רמירס סנצ'ס מוונצואלה, המוכר גם כ-'קרלוס התן'  שהתחזה לסוחר נשק צרפתי באותה תקופה. קרלוס המיר עצמו ממרקיסיסט לאסלאמי קיצוני.
א-תוראבי ייסד את הקונגרס הערבי המוסלמי העממי בשנים 1990–1991. במפגשים נכחו קבוצות אסלאמיות מרחבי העולם, בהן נציגים מהארגון לשחרור פלסטין, מהחמאס, מהג'יהאד האסלאמי המצרי, מהג'יהאד האסלאמי האלג'ירי ומחזבאללה.
בשנת 1993 סודאן הצטרפה לרשימת "מדינות המממנות טרור" של ארצות הברית בעקבות המתקפה הראשונה על מרכז הסחר העולמי בפברואר. משרד החוץ האמריקאי ציין כי 5 מתוך 15 החשודים שנעצרו בעקבות הפיגועים היו סודאנים. בעקבות סיווג סודאן כשמדינה מממנת טרור, סגירת השגרירות האמריקאית ב-1991 והטלת סנקציות כלליות וכלכליות חריפות כנגד סודאן ביקשה סודאן מאוסאמה בן לאדן ואל קאעידה לעזוב את שטח סודאן.
ניסיון ההתנקשות במובארק
שנתיים לאחר מכן ב-1995 נעשה ניסיון התנקשות בחייו של נשיא מצרים לשעבר חוסני מובארק על ידי ארגון הג'יהאד האסלאמי המצרי שרבים מחבריו היו בגלות בסודאן. ראיות שמצאו ממשלות מצרים ואתיופיה הוכיחו את מעורבות הממשלה הסודנית בניסיון ההתנקשות שכשל.
הכישלון הוביל להצבעה פה אחד באו"ם להטיל סנקציות כלכליות קשות על סודאן. הנציג הסודני הכחיש את ההאשמות אך המשלחת הסודנית לא הייתה אהודה מהסיבה ששנתיים קודם לכן השתתפה במזימה לפוצץ את מטה האו"ם.
במקום להכחיש את מעורבותו במזימה להתנקש בחיי מובארק, א-תוראבי שיבח את ניסיון ההתנקשות וקרא למובארק טיפש:
"בניו של הנביא משה, המוסלמים, קמו נגדו ובלבלו תוכניותיו, שלחו אותו חזרה אל ארצו ... מצאתי שהאיש נמצא רחוק מאוד מתחת לרמה שלי ושל דעותיי, וטיפש מידי כדי להבין את ההצהרות שלי.."
ירידת ההשפעה
הסנקציות הבינלאומיות נכנסו לתוקף באפריל 1996 בליווי ניתוק הקשרים הדיפלומטים עם ח'רטום. במקביל סודאן פעלה לפייס את ארה״ב ואת מבקרי המדינה על ידי גירוש אנשי הג'יהאד האסלאמי המצרי ועל ידי עידוד בן לאדן לצאת מהמדינה. בחודש מרץ 1996 נערכו בחירות ראשונות מאז ההפיכה. א-תוראבי קיבל מושב באספה הלאומית שם כיהן כראש הממשלה בשנות ה-90. זו הייתה הפעם הראשונה שמישהו החזיק סמכות פוליטית בעקביות כלשהי. בסוף שנות ה-90, השפעתו והשפעת המפלגה שלו שדגלה בשיתוף פעולה עם העולם דעכה לטובת מנהיגים טובים ופרגמטיים יותר שהתמקדו בניסיונות להתאושש מהבידוד הבינלאומי הנוראי שנוצר ומהנזק הכלכלי.
מאסר ושנים מאוחרות יותר
ב-30 ביוני 1989, התבצעה הפיכה על ידי כת צבאית שבראשה עמד עומר אל באשיר. חסן א-תוראבי, ראש החזית האיסלאמית הלאומית חבר לשלטונו הצבאי של אל בשיר.
לאחר שתנועת ״הצדק והשוויון״ תקפה את ח'רטום ואת אומדורמאן ב 10 במאי 2008, א-תוראבי נעצר ב 12 במאי 2008 בבוקר יחד עם חברי הקונגרס העממי שלו. הוא נחקר ושוחרר ללא האשמות.
יועצו הנשיאותי מוסף עות'מן איסמעיל אמר כי שמו של א-תוראבי נמצא במסמכי תנועת ״הצדק והשוויון" והכחיש כי א-תוראבי נעצר, ואמר שהוא רק זומן לבירור וחקירה. א-תוראבי לעומת זאת, אמר כי מדובר במעצר וכי הוא הוחזק בעיר קובר. עוד הוסיף א-תוראבי כי כאשר נשאל על הקשר שבין הקונגרס הפופולרי לתנועת הצדק והשוויון הוא סירב לענות על השאלה ואף הכחיש כי ישנו קשר בניהם. שאלה נוספת שנשאל היא למה אינו מגנה את המורדים מתנועת "הצדק והשוויון". לטענתו, הקצינים שחקרו אותו ״הפחידו״ אותו ואף על פי שהם אמרו לו שיש להם הוכחות נגדו הם סירבו להראות לו אותן כאשר ביקש מהם.
סאלבה קייר מאיארדיט, סגן הנשיא הראשון של סודאן ונשיא ממשלת דרום סודאן, אמר שלא התנהלה שיחה על מעצרו של א-תוראבי בישיבת הנשיאות ביום הקודם וכי אין דיווח ביטחוני שמשתמע ממנו. עוד ציין הנשיא שא-תוראבי משמש כשעיר לעזאזל. בראיון ב -17 במאי 2008 תיאר א-תוראבי את ההתקפה של תנועת הצדק והשוויון על חרטום כ"חיובית", אמר שבדארפור קיים סבל רב והוסיף כי ההתקפה של תנועת הצדק והשוויון יכולה לעורר תסיסה נוספת באזור.
ב-12 בינואר 2009 קרא א-תוראבי לבאשיר להיכנע לבית הדין הפלילי הבינלאומי למען המדינה, תוך שהוא מאשים את באשיר בפשעי המלחמה בדארפור (לאחר מכן שינה את דעתו ולא רצה שבאשיר ייכנע). הוא נעצר ב -14 בינואר והוחזק בכלא בקובר (לאחר מכן הועבר לכלא פורט סודאן) למשך חודשיים (עד 8 במרץ). במהלך תקופה זו הביעו בני משפחתו דאגה לבריאותו (היה בן 75 באותה תקופה) ולמעצרו בבידוד בחלק מהזמן. ארגון 'אמנסטי אינטרנשיונל' פרסם הצהרה על מעצרו של א-תוראבי ב-16 בינואר, בה נאמר שמעצרו נגרם עקב ״מניעים פוליטיים״. העיתון דאג לציין את הגיל של א-תוראבי ואת הצורך שלו בתרופות ובדיאטה מיוחדת. מרכז התקשורת הסודני דיווח ב -19 בינואר כי א-תוראבי יועמד לדין על עזרתו לכאורה לתנועת הצדק והשוויון. ב-8 במרץ שוחרר א-תוראבי רק ימים ספורים לאחר שהוציא בית הדין הבינלאומי הפלילי צו מעצר נגד עומאר אל-באשיר. ב-11 באפריל 2009 הציע הקונגרס הפופולרי להקים ממשלת מעבר שתוביל את סודאן לבחירות המתוכננות בשנת 2010, וא-תוראבי הודיע שלא יתמודד בשל גילו המתקדם, הדגיש את חשיבות המנהיגות שמקורה בדורות הצעירים, ואמר כי אין לו מספיק כוח לרוץ. בחודש אפריל נעצר א-תוראבי בשדה התעופה בח'רטום ונמנע מלהגיע לפריז לבדיקות רפואיות אף על פי שקיבל אישור לנסוע ממשרד הפנים. א-תוראבי הודיע ב 2 בינואר 2010 כי הקונגרס הפופולרי מינה את סגנו, עבדאללה דנג נחיאל, למועמד בבחירות לנשיאות 2010. א-תוראבי נעצר שוב באמצע מאי 2010, אך שוחרר ב-1 ביולי 2010.
ב 18 בינואר 2011 עצרו כוחות הביטחון את חסן א-תוראבי בח'רטום, ככל הנראה בעקבות חוסר היציבות האחרון בפוליטיקה של סודאן. א-תוראבי העיר על עליית המחירים בסודאן, וציין כי היא עלולה לגרום ל-"התקוממות עממית" אם לא תיפסק. הוא הוסיף כי הממשלות, כולל זו של סודאן, צריכות להפיק לקחים מהאירועים האחרונים בתוניס.
מותו
א-תוראבי אושפז ב-5 במרץ 2015 לאחר שאיבד את הכרתו במשרד. שנה לאחר מכן נפטר מהתקף לב בבית החולים בעיר ח'רטום שבסודאן בגיל 84. הלווייתו נערכה ביום למחרת בהשתתפות אלפי אבלים. א-תוראבי נקבר במזרח חרטום, בבית הקברות בורי אל למאב.
נוסף על היותו מנהיג פוליטי חשוב, נמנה א-תוראבי עם הוגי הדעות האסלאמיים החשובים והמקוריים בדור האחרון. הוא פרסם ספרים ומאמרים רבים בשפות ובתחומים שונים: המורשת האסלאמית הקדומה, הדמוקרטיה, היחס לנשים והיחס בין החברה לבין המדינה. כתיבתו מתאפיינת בסגנון ענייני וישיר. את דבריו הוא מבסס על טיעונים רציונליים, ואינו נוטה להשתמש במובאות מן הקוראן. ספרו הידוע ביותר, שהקנה לו את עיקר פרסומו, הוא "חידוש המחשבה האסלאמית" (תג'דיד אל-פכר אל-אסלאמי).
יממה
יממה היא יחידת זמן שאורכה נקבע על פי הזמן שמופע השמש עושה מחזור אחד בשמים (סיבוב אחד שלם). מחזוריות מופע השמש נגרמת מסיבוב כדור הארץ סביב צירו, ומושפעת מעט מסיבוב כדור הארץ סביב השמש.
היממה מחולקת ל-24 שעות שהן 1,440 דקות או 86,400 שניות. בשנת שמש אחת יש כ-365.2422 יממות, שהן 365 יממות, 5 שעות, 48 דקות ו-46.08 שניות.
בהגדרתה של היממה ניתן להבחין שזו יחידת זמן טבעית (להבדיל משעה, למשל, שהיא יחידת זמן מלאכותית).
אורך היממה
יממה שמשית היא משך הזמן של סיבוב כדור הארץ מזריחת השמש במזרח, עד לזריחה שביום למחרת. היממה קוצבת את מחזור החיים של בני האדם ושל עולם החי והצומח, ולאורך התרבות האנושית נחשבה ליחידת מידה יציבה ובלתי משתנית. השעה הוגדרה כחלק ה-12 של היום או הלילה, ואחר-כך, משהתפתחו שעונים מדויקים, כחלק ה-24 של היממה המלאה. עם השיפור ביכולת המדידה, נוצר הצורך ביחידות עדינות יותר - הדקה והשנייה, השוות לחלק ה-60 וחלק ה-3,600 של השעה, בהתאמה.
יממה בתרבות
הביטוי "24 שעות", המתאר את אורך היממה, משמש בהשאלה לתיאור פעילויות שאינן נפסקות אף במשך הלילה. בעולם המסחר, למשל, משמש הביטוי כדי לבדל ולהבליט עסקים הפעילים לאורך כל היממה.
באסטרונומיה
האסטרונומים מבדילים בין יממה כוכבית ובין יממה שמשית.
בנוסף לשימוש המונח בהקשר ליממת כדור הארץ, האסטרונומים משתמשים במונח זה גם לציון זמנים אסטרונומיים אחרים, למשל, אורך היממה של כוכבי לכת אחרים במערכת השמש. לרוב משתמשים ביחידת המידה "יממת כדור הארץ" לציון אורכן של יממות אלה.
יממה כוכבית
יממה כוכבית היא הזמן שבמהלכו כדור הארץ עושה סיבוב מלא סביב צירו ומגיע לאותו מצב ביחס לכוכבי השבת, שבו הוא היה לפני תחילת הסיבוב. יממה כוכבית אורכת כ-23 שעות, 56 דקות ו-4 שניות.
יממה שמשית
יממה שמשית (אמיתית) היא הזמן שבמהלכו כדור הארץ עושה סיבוב מלא סביב צירו וממשיך בסיבובו עד שמגיע לאותו מצב ביחס לשמש, שבו הוא היה לפני תחילת הסיבוב. אורך היממה השמשית משתנה במקצת באופן מחזורי לאורך השנה.
הסיבה להבדל בין היממה השמשית ליממה הכוכבית היא תנועת כדור הארץ סביב השמש: כדור הארץ מסתובב סביב צירו אחת ל-23 שעות 56 דקות ו-4 שניות, אך באותו זמן הוא גם מקיף את השמש. בעוד שהכוכבים חוזרים למצהר כל 23 שעות ו-56 דקות (יממה כוכבית), כדור הארץ זקוק לעוד כ-4 דקות בממוצע על מנת שהשמש תחזור שנית למצהר; כך מתארכת היממה השמשית (הממוצעת) מ-23 שעות, 56 דקות ו-4 שניות ל-24 שעות שלמות.
שינוי באורך היממה השמשית
אורך היממה אינו זהה לכל אורך השנה. היא קצרה במרץ ובספטמבר, וארוכה ביוני ובדצמבר. אורך זה נקרא "זמן שמשי אמיתי" או "זמן שמשי נראה" (apparent solar time). מדובר באורך היממה ולא באורך היום או הלילה ולכן נתון זה משפיע בכל זמן נתון באותו אופן על כל נקודה בכדור הארץ - בחצי הכדור הצפוני כמו בחצי כדור דרומי.
ההפרש באורך שתי יממות עוקבות עשוי להגיע לחצי שנייה. הפער בין היממה הקצרה ביותר לארוכה ביותר הוא 51 שניות לערך. הפרשים אלה מצטברים לשיאים של 14 דקות בפברואר ו-16 דקות בנובמבר. ההפרש בין שתי שיטות הזמן נקרא משוואת הזמן.
השינוי באורך היממה השמשית האמיתית במשך השנה נובע משתי סיבות עיקריות:
"יממה", ללא תיאור נוסף, היא יממת חמה ממוצעת.
קוזובה
קוזובה (באוקראינית: Козова; בפולנית: Kozowa; ביידיש: קאזעווע) היא עיירת מחוז במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. העיירה שוכנת לצד אגם, על גדת נהר קורופטס (Koropets).
תולדות היישוב
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1669, עת הוקם בו מבצר. מסוף המאה ה-18 ועד סוף המאה ה-19 שימשה העיירה כעיירת מחוז עצמאית, ובשנת 1880 סופחה לנפת העיר בז'ז'ני. בשנים אלה חוברה העיירה לקו מסילת הברזל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי קוזובה
יהודים ישבו בעיירה מסוף המאה ה-17, ועד תחילת המאה ה-20 החזיקו בכל בתי העסק בה. מאמצע המאה ה-19 כיהנו בעיירה רבנים מבית רוטנברג. בשרפה גדולה שפרצה ביישוב בשנת 1906 נותרו בו כ-300 משפחות יהודיות ללא קורת גג.
בשנת 1909 הוקם בעיירה בית ספר עברי, ובין מלחמות העולם התגברה ביישוב הפעילות הציונית, בעיקר של הרוויזיוניסטים. בשנים אלה נמנו ביישוב כ-1,570 יהודים, כשליש מתושביו, ובוועד הקהילה החזיקה אגודת ישראל. הפעילות הציבורית היהודית בעיירה נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
בשואה
ב-3 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועקב פרעות של איכרים אוקראינים ביהודי כפרי הסביבה, נהרו אליה פליטים יהודים רבים. ב-16 באוקטובר 1941 ערכו הגרמנים טבח ביהודי העיירה, בו רצחו ביער סמוך בין 300 ל-500 יהודים.
באביב 1942, עם הבאת מגורשים יהודים לעיירה, הגיע מספר תושביה היהודים לכ-2,850. עם הגעת יהודים נוספים לעיירה, רוכזו כל יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, בו שררה צפיפות קשה.
ב-21 בספטמבר 1942, יום כיפור תש"ג, נערכה בגטו שבעיירה אקציה המונית, בה נתפסו בין 800 ל-1,000 יהודים, והובלו לבז'זני, וממנה שולחו תוך זמן קצר בקרונות משא למחנה ההשמדה בלז'ץ.
בחורף 1943-1942 סבלו יהודי הגטו ממגפת טיפוס הבהרות שפרצה בו, תוך שהגרמנים מוציאים להורג חולים יהודים שגילו. ב-9 באפריל 1943 הוציאו הגרמנים להורג כ-100 יהודים נוספים מהגטו.
ב-17 באפריל 1943 נערכה בגטו שבעיירה אקציה המונית נוספת, בה נרצחו בירי כ-1,000 יהודים נוספים.
יעקב טהון
יעקב יוחנן טהוֹן (לעיתים בתעתיק עברי תקני: טוֹן; בכתיב יידי: טהאָן; 23 במרץ 1880, לבוב, גליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 5 במרץ 1950, ירושלים) היה מנהיג ציוני ומראשי היישוב היהודי בתקופת המנדט הבריטי.
ביוגרפיה
טהון נולד בשנת 1880 בעיר לבוב שבגליציה, אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בשטח אוקראינה). במהלך לימודי המשפטים ייסד בפולין את אגודת הסטודנטים הציונית הראשונה (1897). לאחר תקופה עבר לברלין, שם קיבל ב-1904 תואר דוקטור במשפטים ומונה למזכיר הוועד למען "בצלאל". בגרמניה פגש לראשונה בד"ר ארתור רופין, באותה עת מזכ"ל החברה לסטטיסטיקה יהודית, ובין השניים נרקמה ידידות עמוקה. עד עלייתו של טהון ארצה, בשנת 1907, עבדו השניים יחדיו במשרד לסטטיסטיקה ודמוגרפיה של היהודים.
בשנת 1907 עלה טהון לארץ ישראל עם רעייתו הראשונה, שרה. כעבור שנה עלה רופין ארצה, וטהון עבד כסגנו בהנהלת המשרד הארצישראלי של ההסתדרות הציונית. בראשית 1916, מונה טהון למנהל המשרד, מאחר שהשלטונות הטורקים דרשו שבראש המשרד יעמוד נתין טורקי.
בין השנים 1919–1930 היה טהון חבר הוועד הלאומי ובמהלך אספת הנבחרים הראשונה כיהן בנשיאות הוועד, מטעם מפלגת "הפועל הצעיר". ב-1921 נפגש, כחלק מקבוצת מנהיגים ציונים, עם וינסטון צ'רצ'יל בעת ביקורו של צ'רצ'יל בארץ, כששימש כשר המושבות. בפגישה זאת חזר צ'רצ'יל על מחויבותו להצהרת בלפור. נבחר גם לתפקיד יושב ראש ועד הקהילה היהודית בירושלים.
טהון התאפיין בסובלנות ובניסיון למציאת פשרה מוסכמת. בתוך כך חיפש דרכים להידברות עם הערבים ביישוב והיה מבין מייסדי תנועת "קדמה מזרחה" שנועדה לגשר על גלי האיבה בין יהודים לערבים. יחד עמו היו חברים בתנועה אישים כדוד ילין, אליעזר ילין, יצחק רפאל מולכו, חיים מרגליות קלווריסקי, יוסף קלוזנר, ר' בנימין ומשה סמילנסקי. הם ניסו לרקום קשרי תרבות וכלכלה עם אישים ערביים כבני משפחת נשאשיבי. בין היתר נמנה, יחד עם ארתור רופין, רבי בנימין, שמואל הוגו ברגמן, יהודה לייב מאגנס, הנס קוהן, חיים מרגליות קלווריסקי, יוסף לוריא, יצחק אפשטיין ואחרים, עם מייסדי "ברית שלום", אגודה ששאפה להגיע לפשרה טריטוריאלית בין היהודים לערבים בארץ ישראל והקמתה של מדינה דו-לאומית. האגודה חתרה להסדר חוקתי, שיבטיח שוויון זכויות לכל אזרחי המדינה. עם זאת ראתה את עצמה האגודה רק כקבוצת עיון, שבמסגרתה יתקיימו דיונים בשאלה הערבית, ולא כמפלגה פוליטית.
טהון נפטר במרץ 1950, סמוך למלאת לו 70. הותיר אלמנה וארבעה ילדים. נקבר בבית הקברות סנהדריה שבירושלים.
זכרו הונצח בשמות של רחובות בירושלים ובחיפה.
משפחתו
אחיו, הגדול ממנו, הוא הרב, הסופר והעסקן הציוני חבר הסיים, יהושע טהון.
רעייתו הראשונה של טהון, שרה טהון לבית בראט (1881–1920), הייתה ממובילות המאבק לשוויון זכויות האישה.רעייתו השנייה, חנה (הלנה) טהון לבית כהן (1886–1954), הייתה פובליציסטית וסופרת. טהון היה אב לארבעה: מאשתו הראשונה: תיאודור טהון, יהודית הלב"ץ, רפאל (רפי) טהון; ומאשתו השנייה: נורית זיו (זלמנסון).
בנו הבכור, תיאודור טהון (שנקרא על שם תיאודור הרצל), הצטרף בשנות ה-20 למושב הראשון, נהלל, ועסק בו בחקלאות. בראשית שנות ה-30 פנה לעסוק בתיירות במזרח התיכון ופתח סניף של סוכנות הנסיעות "פלתורס" בבגדאד. בהמשך נדד עם משפחתו בעקבות עבודתו לקהיר. היה נשוי לשרה ואב לשניים: אורי טהון (1927–2005) וליה טהון-אופנבך (נולדה ב-1929). נפטר ב-1978 בחיפה.
בנו של תיאודור, אורי טהון, ליווה ספינות רכש בפלי"ם, היה אחראי על רכישת הקרקעות וזכויות המעבר של המוביל הארצי ויתר מפעלי חברת מקורות (1952–1968), כיהן כמושל הצבאי של א-טור שבדרום סיני בעקבות מלחמת סיני (1956-7), כמושל צבאי ברמת הגולן בעקבות מלחמת ששת הימים (1967) וקצין קישור לשיעים בדרום לבנון במבצע ליטני (1978). בוגר המחזור הראשון של המכללה לביטחון לאומי. מנכ"ל החברה לפיתוח קיסריה (1968-9), יועץ לענייני ערבים של שר החינוך יגאל אלון (1969–1974), מרכז הקמת מפעלים משותפים ליהודים ולערבים בחברת העובדים (1974–1977).
בנה של יהודית, (1937–1967), נהרג בקרב בצור באהר שבמסגרת הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים.
בנו רפי טהון היה חבר קיבוץ מעוז חיים שבעמק בית שאן, נבחר ב-1950 כיו"ר מועצה אזורית בקעת בית שאן במקום יוסף רייסקין (עדן) (ממייסדי קיבוצו מעוז חיים). הוא כיהן בתפקיד זה עד 1957. בנעוריו השתתף, כחבר המחנות העולים, במסע לחרמון שהסתיים בהגעה לדמשק (1933), והנציח אותו בספרו "הלכנו לחרמון והגענו לדמשק" (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ט.), וכן בהקפת ים המלח (1934), שאותה הנציח בספרו "הקפנו את ים המלח ברגל" (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ח). לאחר יציאתו לגמלאות חקר את תולדות אמו שרה טהון ופרסם בהוצאה עצמית את הספר "המאבק לשוויון זכויות האישה: סיפור חייה של שרה טהון" (תל אביב: ר’ טהון, תשנ"ו 1996).
בתו הצעירה של יעקב טהון, נורית, מורה במקצועה, נישאה ליצחק זיו (זלמנסון), חבר ההנהגה הראשית של "השומר הצעיר" בפולין לפני מלחמת העולם השנייה ובראשיתה, חבר קיבוץ עמיר שבאצבע הגליל ופסיכולוג במקצועו.
אליסון
אָלִיסוֹן (שם מדעי: Alyssum) הוא סוג במשפחת המצליבים, עליו נמנים כ-170 מינים, רובם חד-שנתיים ונמוכים. הסוג ניכר בגוון האפור של עליו, שמקנה לו שעירות אופיינית. פרי האליסון מעוגל ובעל זרעים בודדים. בארץ ישראל גדלים בר אחד-עשר מינים מסוג זה.
תיאור הסוג
בני סוג זה הם עשבים, שמאופיינים בשערות כוכבניות - שערות שבסיסן משותף ויוצרות צורה דמוית כוכב, ש'קרניו' יוצאות מנקודה מסוימת. לא כל מיני הסוג הם בעלי טיפוס שערות כזה. שערות אלו יוצרות מראה מאפיר של הצמח, וכן מגנות עליו מפני רעייה. צמח אחר בעל שערות כוכבניות הוא בוצין מפורץ. פרחי האליסון קטנים יחסית למשפחתו, וצבעם לרוב צהוב, על אף שקיימים מינים בסוג זה שצבע פרחיהם שונה. לכל מיני האליסון בארץ ישראל פרחים צהובים.
רוב מיני סוג זה הם חד-שנתיים, חלקם רב-שנתים ומיעוטם בני-שיח. כולם קטני-קומה. בסוג כ-170 מינים, הנפוצים באזור הפלארקטי - היבשות אסיה, אירופה, וצפון אפריקה, כאשר דרום מזרח אירופה ודרום-מזרח אסיה עשירים במיוחד במיני אליסון.
מיני אליסון רבים צומחים באזורים יובשניים, שפיזור הגשמים בהם אינו אחיד. כתוצאה מכך, לצמח מספר מנגנונים שמבטיחים הפצה יעילה. הראשון, הוא תגובת הצמח הבוגר לגשם; בעונת היובש 'ממתינים' הפירות כשהם צמודים לגבעול. לאחר ההרטבה, שבאופן טבעי מתרחשת רק אחרי ירידת גשם חזק, עוקצי הפירות מתפשקים, וזמן מה לאחר מכן נפתחים קשוות הפרי והזרעים ניתזים מהם. בכך מובטחת יציאת זרעי הצמח מהפרי המוגן רק לאחר ירידת כמות גשם משמעותית. מנגנון נוסף קשור לזרעים עצמם: הם מכילים מוצילגים- רב-סוכר שלאחר חשיפה לרטיבות, הוא גורם ליצירת מעטה רירי מסביב לזרע. המעטה הרירי דביק, והוא מדביק לזרע חלקיקי אדמה. אלה מעלים את הסיכוי שהזרע יימצא במקום ראוי לנביטה ומוגן מיובש.
בארץ ישראל מיוצג הסוג על ידי 11 מינים שניתן לחלקם לשתי קבוצות. קבוצה אחת גדלה במרומי החרמון, וכוללת 2 מינים רב-שנתיים, שפריחתם קיצית. שני מינים אלו מייצגים קבוצה גדולה של מיני אליסון שנפוצים בהרים הגבוהים של המזרח התיכון והרמות הגבוהות של מרכז אסיה. קבוצה שנייה גדלה בחבלים הים-תיכוניים והמדבריים של הארץ, וכוללת מינים חד-שנתיים שפריחתם אביבית או חורפית.
צמח הנוי המכונה סלסלי כסף לעיתים מזוהה עם סוג זה. המקור לכך הוא שמו העממי באנגלית, Sweet Alyssum. למעשה, צמח זה כלול תחת הסוג מללנית, ועונה לשם מללנית ריחנית (Lobularia maritima).
היבטים סיסטמטיים
תחת סוג זה נכללים מינים מהסוג Ptilotrichum, שהוגדר על ידי חוקר הטבע והפיזיקאי הגרמני בהרנרד מאייר (1767-1836), בשנת 1831. מאפייני הסוג היו פרחים לבנים, אבקנים משוננים, וזרע יחיד בשחלה. לימים התברר, לאחר בחינה של מינים רבים מקבוצה זו מרחבי העולם, שמיני סוג זה הם קבוצה פוליפליטית, ושהם כוללים מינים, שכיום מסווגים תחת הסוגים שחליים, קרדומין, דרבה ורוריפה. כתוצאה מכך 'נמחק' רישום המין Ptilotrichum, ושימוש בשם זה אינו מקובל יותר.
לאחר שהתקבלה עמדה זו, הוכנסו תחת הסוג אליסון הסוגים Gamosepalum, Meniocus, Odontarrhena, Psilonema ו- Takhtajaniella שכיום כולם נחשבים לנגזרות של הסוג אליסון.
תיאור מורפולוגי
כאמור, מיני סוג זה הם עשבים חד-שנתיים, רב-שנתיים או בני שיח לעיתים רחוקות. לצמח מראה מאפיר, ואיברי הצמח מכוסים שערות- לרוב מטיפוס שערות כוכבניות (ראה הסבר בתיאור הסוג), אך באופן נדיר גם שערות יושבות. עלי הצמח פשוטים, ולרוב גם אינם משוננים.
פרח האליסון קטן יחסית למשפחתו. צבע הפרח הנפוץ בקרב מיני הסוג הוא צהוב, ולמינים אחדים צבע כותרת לבן או ורוד. עלי הכותרת לעיתים בעלי מפרץ בראשם, אך לרוב תמימים- דהיינו עגולים לחלוטין. הפרחים ערוכים בתפרחת מטיפוס אשכול.
פרי האליסון עגלגל ופחוס. בחלק מהמינים, הפירות מתפשקים ביחס לגבעול כתגובה להרטבה. כמו כן הפרי נפתח בעת ההבשלה, ובמינים רבים ההרטבה מעוררת בזרעים הפרשת מוצילגים- רב-סוכר שגורם לפני השטח להיות דביקים, ובכך משפרים את סיכויי הנביטה של הזרע. הזרעים דקים, לעיתים מכונפים, וצורתם עגלגלה. הזרעים מועטים בכל פרי.
שארל לנרזאק
שארל לנרזאק (בצרפתית: Charles Lanrezac; 31 ביולי 1852 – 18 בינואר 1925) היה גנרל צרפתי. פיקד על הארמייה החמישית בעת המערכה על הגבולות בפרוץ מלחמת העולם הראשונה והודח ערב הקרב על המארן.
עד מלחמת העולם הראשונה
לנרזאק נולד ב-31 ביולי 1852 גוואדלופ. הוא נכנס לאקדמיה הצבאית סן-סיר ב-1869, אולם עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה שנה לאחר מכן כבר נשלח לחזית בדרגת לוטננט. לאחר המלחמה שהה בשווייץ, שב לצרפת וסיים את האקול מיליטר ב-1879. לאחר מכן שירת בתוניסיה, ב-1902 קיבל דרגת קולונל והועלה לדרגת בריגדיר גנרל ב-1906, כשקיבל לפיקודו את בריגדת הרגלים ה-43. לאחר מכן קיבל משרה כמרצה באקול מיליטר, הועלה לדרגת גנרל-דיוויזיה ב-1911 ופיקד על הקורפוס ה-11. ב-1914 ירש את ז'וזף גליאני כחבר מועצת המלחמה העליונה וקיבל מינוי חירום של מפקד הארמייה החמישית.
מלחמת העולם הראשונה
תפקיד הארמייה, לפי מימוש תוכנית 17 (התוכנית האסטרטגית של המטכ"ל הצרפתי), היה להחזיק את האגף השמאלי (מערבי) ביותר של הקו הצרפתי מול גבול בלגיה, כאשר סמוך לו הוצב חיל המשלוח הבריטי. כך נפלה בחלקו המשימה הקשה ביותר עם פרוץ המלחמה, התמודדות חזיתית עם שלוש ארמיות של צבא האימפריה הגרמנית שחדרו דרך בלגיה בגזרתו. זאת תוך יחסים אישיים מעורערים הן עם מפקדו, ז'וזף ז'ופר והן עם עמיתו הבריטי ג'ון פרנץ'.
לנרזאק, בניגוד לז'ופר ולבריטים, חשש כבר מראשית אוגוסט מפני חדירה מאסיבית של כוחות גרמניים דרך בלגיה ב"תנועת מגל" לכיוון צפון-מערב צרפת. עם זאת, ז'ופר היה שבוי בתפיסה לפיה כל כוח גרמני עודף למערב פירושו הקלת הלחץ בארדנים ובאלזס-לורן, לשם כוונה עיקר המתקפה הצרפתית בשבועיים הראשונים של אוגוסט 1914. בעוד לנרזאק הזהיר מפני שטף כוחות גרמניים ביקש ז'ופר, שלא חשש מפני פלישה בגזרת הארמייה החמישית, לשמור אותה לחיפוי על אגף הכוח התוקף בארדנים (לנרזאק סירב לתגבר את הארמייה הרביעית של פרנן דה לנגל דה קרי בחלק מכוחותיו, אך נאלץ להסכים לכך בסופו של דבר) ולאחר מכן לשם חבירה לנאמור.
ב-20 באוגוסט, לאחר היסוס, החלה הארמייה בפיקודו בפריסתה בחזית של כ-40 ק"מ לאורך נהר הסמבר, כאשר מרכזה בעיר הבלגית שרלרואה ושוליה המזרחיים באזור המבצר הבלגי בנאמור. הארמייה של לנרזאק, שהייתה כעת בכוח מוקטן של 15 אוגדות, עקב העברת חיילים ממנה לחבל לורן, עמדה מול 38 האוגדות של הארמייה הגרמנית השנייה בפיקודו של קרל פון בילוב ושל הארמייה השלישית בפיקודו של מקס פון האוזן אשר נעו בכיוון דרום-מזרח. ב-21 באוגוסט הקימה הארמייה הגרמנית השנייה ראש גשר מעבר לסמבר והחלה לתקוף את הצרפתים. הלוחמה נמשכה שלושה ימים, תוך עדיפות גרמנית הן בחיילים רגלים והן בארטילריה. עם נפילת נאמור ב-24 באוגוסט ותוך חשש כבד שקווי הנסיגה שלו ינותקו, הורה לנרזאק על נסיגה (וזאת בניגוד לדוקטרינה הצרפתית אותה הורה בעצמו באקול מיליטר שדגלה ב"התקפה התקפה התקפה"). סביר שנסיגתו של לנזראק הצילה את צרפת מפני "סדאן שנייה" ואובדן היכולת הצרפתית להגן על עצמה ובלמה את תנופת תוכנית שליפן הגרמנית, אך בזמן-אמת היא זיכתה את לנרזאק בביקורת מאת ז'ופר. נסיגתו אף הכריחה את הקורפוס הראשון של חיל המשלוח הבריטי בפיקודו של הוראס סמית'-דוריאן לנתק מגע בקרב מונס ולסגת, פן ייחשף אגפו.