cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כיבוש חבל הרוהר
ראש ממשלת צרפת, רמון פואנקרה שהיה אנטי גרמני במוצהר דחף את הממשלה הצרפתית לשלוח את הצבא, ובעקבות כך כוחות צרפת פלשו לגרמניה וכבשו את חבל הרוהר, שם הם השתמשו בכוח התעשייה ואוצרות הטבע שרוכזו בעיר דיסבורג לטובתם. בנוסף כוחות בלגים השתתפו גם הם בכיבוש ונהנו אף הם ממשאבי גרמניה. בתוך הכיבוש היו מספר אירועי פגיעה של חיילים צבאיים באזרחי גרמניה, המפורסם שבהם אירע בעיר אסן בבוקר 31 במרץ 1923 בעוד פיקוד צבאי צרפתי קטן השתלט על מפעל המכוניות של קרופ על מנת להחרים מספר כלי רכב. אירוע זה גרם ל-13 מקרי מוות ו-28 פצועים. הכיבוש הסתיים בקיץ 1925. במהלך הכיבוש 130 אזרחים גרמניים נהרגו בידי הצרפתים, ואילו גרמניה לא יכלה להגיב בכוח נגד הצרפתים עקב נטרול כוחה הצבאי של גרמניה.
כתוצאה מהכיבוש ומאי הפעילות הממשלה הגרמנית, רגשות פטריוטים לאומיים פרחו בגרמניה מה שגרם לניסיון הפיכה של המפלגה הנאצית בהמשך השנה.
הכיבוש הצרפתי באזור נמשך למשך שנה וחצי עד שבסופו של דבר חבר הלאומים, ובייחוד בריטניה וארצות הברית לחצו על צרפת לשחרר את חבל הרוהר. פואנקרה הסכים לבסוף והכוחות הצבאיים עזבו את האזור שחזר לידי גרמניה. לאחר מכן נוצר הסכם כלכלי לשיפור מצבה של גרמניה הידוע כתוכנית דוז.
אוגדה 143 במלחמת יום הכיפורים
אוגדה 143 היא אוגדת שריון במילואים שפעלה תחת פיקודו של אריאל שרון בחזית הדרומית במלחמת יום הכיפורים, מרגע שהגיעה בליל ה-8 באוקטובר 1973 ועד להסכם הפרדת הכוחות בפברואר 1974.
הרכב האוגדה במלחמה
האוגדה, על שלוש חטיבות השריון שלה, נערכה בגזרה המרכזית על רכסים שולטים במרחק של 8-12 ק"מ מהתעלה: חטיבה 421 בחלק הצפוני בגזרת הפירדאן, חטיבה 14 בחלק המרכזי של האוגדה מול אגם תמסח (באזור "נוזל", "חמוטל" ו"מכשיר"), וחטיבה 600, יחד עם גדס"ר 87, בגזרה הדרומית, באזור "חמדיה" ו"כישוף".
7 באוקטובר
עם פרוץ המלחמה החלה כוחות המילואים של האוגדה בגיוס והצטיידות בימ"חים, ולאחריהן נעו על זחלים לסיני בציר המרכזי: באר שבע-ניצנה-רפידים. לאורך 7 באוקטובר החלו להצטבר טנקי האוגדה באזור רפידים. יחידות האגד הארטילרי נעו לאט יותר והגיעו לחזית עד 8 באוקטובר.
מפקד האוגדה, אלוף אריאל שרון, הגיע לרפידים בבוקר 7 באוקטובר. אחר הצהריים המשיך שרון לטסה, ובשעה 16:00 קיבל לידיו את הגזרה המרכזית של התעלה, מאזור גשר פירדאן בצפון ועד לצפון האגם המר הגדול. שרון קיבל לאוגדתו גם את חטיבה 14 שפעלה עד אותה העת בגזרה המרכזית תחת אוגדת סיני, ובתמורה העביר לאוגדת סיני את חטיבה 875, שנפרסה להגנה במעברי הגידי והמיתלה.
מתקפת הנגד ב-8 באוקטובר
בלילה שבין 7 ל-8 באוקטובר התקיימה פגישה של ראשי הפיקוד החזית הדרום במוצב הפיקוד העליון (מצפ"ע) באום חשיבה, בהשתתפות הרמטכ"ל דוד אלעזר, אלוף פיקוד הדרום שמואל גונן, ומפקדי האוגדות. מפקד אוגדה 143 אריאל שרון, לא נכח בישיבה כיוון שהמסוק שהיה אמור להביא אותו ממפקדת האוגדה בטסה לא הגיע בזמן וכאשר הגיע לבסוף למצפ"ע, ראה את הנוכחים יוצאים לדרכם. דדו הבהיר לשרון כי אוגדתו לא תשתתף בהתקפת הנגד של בוקר המחרת וכי כוחותיו יתאספו בגזרה המרכזית בין האגם המר הגדול לבין אגם תמסח לתגבור במקרה הצורך.
ההתקפה החלה לפי המצופה וזמן קצר לאחר מכן נדמה היה למפקדת פיקוד דרום כי כוחותיו של אדן מתקדמים היטב וניתן לחצות את התעלה על אחד הגשרים המצרים. על סמך הערכה שגויה זו הורה גונן לאוגדה 143 לצאת למסע לאזור הפיתחות המערביות של מעברי הגידי והמיתלה כדי לבלום שם תנועה מצרית עליה דווח. בפועל, כוחותיו של אדן ניגפו אל מול עוצמת אש הנ"ט המצרית ובסופו של היום נספרו למעלה מ-70 טנקים פגועים. גונן, שהחל להבין את המתרחש בשעות הצהריים, פקד על שרון לחזור ולהגיע עם כוחותיו לעזרתו של אדן. שרון שהיה מרוחק כבר מן הזירה, פנה על עקביו והחל לנסוע לכיוון הגזרה המרכזית של התעלה.
כאשר הגיעו כוחות אוגדה 143 אל קרבת החזית הם תקפו את עמדות "חמוטל" (חטיבה 421) ו"מכשיר" (חטיבה 600) בהן החזיקה האוגדה בבוקר והמצרים השתלטו עליהן בינתיים. שתי ההתקפות נכשלו.
המתקפה על ראשי הגשר המצרים ב-9 באוקטובר
במהלך היום חדר גדס"ר 87 של האוגדה עד קו המים באזור מצמד (דוורסואר) וגילה כי אין כוחות מצריים באזור זה, שהיה התפר בין שתי הארמיות המצריות. הכוח לא קיבל אישור לצליחה מגונן, ונסוג חזרה למפקדת האוגדה.
המתנה וצבירת כוח ב-10-13 באוקטובר
לאחר התקפות הנגד הכושלות במיסורי וטלוויזיה הבינו באוגדה 143 ובצה"ל כי לא ניתן לחדור את קווי ההגנה המצרים, בטח שלא בלי אבדות כבדות. אי לכך ניצלו כוחות צה"ל את הימים להתארגנות וצבירת כוחות להמשך. מידע שהגיע אל אמ"ן ב-13 באוקטובר בישר כי מתקפת הנגד תתחיל ביום שלמחרת וששתי דיוויזיות משוריינות בסיוע חי"ר וכוחות ממוכנים, ינסו לפרוץ את קווי צה"ל ולהבקיע לעומק סיני.
מבצע אבירי לב
בליל יום ה-15 באוקטובר, החלו כוחות מחטיבת הצנחנים של דני מט לצלוח את התעלה בסירות גומי והחלו לאבטח ראש גשר במערב התעלה. פלוגת ההנדסה החטיבתית של חטיבת המילואים של הצנחנים 247, בפיקודו של רב-סרן אבישי (אביק) טמיר, נקבעה כראשונה לצלוח. מילת הקוד "אקוואריום" נקבעה לציון ירידת הצנחנים למים. עלייתם על הגדה שמנגד צוינה כ-"אקפולקו". הצליחה בוצעה מול מעוז "מצמד", מצפון לאגם המר הגדול, שהיה בתפר שבין הארמייה השנייה לארמייה השלישית, כך שלא היו כוחות מצריים היכן שאוגדת שרון החלה לצלוח ובעקבות כך המצרים כלל לא ידעו על המתרחש. בשעה 1:25 בלילה הורדה הסירה הראשונה למים, ובה כוח בפיקודו של סגן אלי כהן. חמש דקות אחר כך, לאחר שגמאו את מאה ושישים המטרים שהם רוחבה של התעלה, הגיעו הלוחמים לגדה השנייה. גדוד 565, בפיקודו של סא"ל דן זיו, צלח את התעלה לאחר מכן. מפקד החטיבה, דני מט, עבר לגדה המערבית של התעלה כעבור שעתיים וחבר לכוח הצנחנים שהחזיק בראש הגשר. לימים סיפר על הצליחה:
הזרמת אמצעי הצליחה הכבדים המיועדים לטנקים נתקלה בקשיים רציניים ביותר: גשר הגלילים אוחסן במרחק 17 קילומטרים מן התעלה, ופלוגת המילואים שגררה אותו נתקלה בקושי רב בגרירת הגשר באזורי דיונות קשים. תנועת הכוחות הנעים לקרב החווה הסינית ולאזור הצליחה יצרו פקק תנועה אדיר לאורך הציר שלאורכו נגרר הגשר - ציר "עכביש". בסופו של דבר הגשר לא עמד בעומסים ובבוקר ה-16 לחודש נקרע והושבת. ממילא גם המשך ציר התנועה של הגשר אל התעלה - ציר "טרטור", טרם פונה בשלב זה מאויב.
לעומת זאת הצליחו להגיע לאזור הצליחה דוברות "התמסח" המתנייעות, ובהמשך גם דוברות היוניפלוט שנגררו על ידי טנקים. אור ליום ה-16 באוקטובר צלחו 27 טנקים מחטיבה 421 את התעלה על גבי התמסחים. בנוסף צלח גדוד הצנחנים 416 בפיקודו של צביקי נור וחבר לכוחות החטיבה.
חצר המוות
המצרים גילו כי כוחות של צה"ל עברו את התעלה וכי הם מנסים להקים ראש גשר במערבה. מ-16 באוקטובר החלו הפגזות כבדות על אזור הצליחה של אוגדת שרון וחיילים רבים החלו להיפגע. במקום שיקרא לאחר מכן חצר מוות נהרגו עד סוף המלחמה למעלה מ-200 חיילים, עד אשר הוחלט במטכ"ל להעביר את מרבית הכוח בסיני אל מעבר לתעלה לשם כיתור הצבא המצרי.
השמדת סוללות הטילים ופתיחת המסדרון לחיל האוויר
לאחר שחצו כוחותיה של אוגדה 143 את התעלה, הן פעלו בניסיון לחסל את כל יחידות הנ"מ שבסביבתן וכך לפתוח מסדרון אווירי דרכו יוכל חיל האוויר להיכנס ולסייע לכוחות היבשה. ב-16 באוקטובר ביצע גדוד שריון מחטיבה 421 פשיטה משוריינת בגדה המערבית והצליח להשמיד 4 סוללות טילים ועשרות רכבים משוריינים.
קרב סרפאום
במאמץ להרחבת ראש הגשר נשלח כוח צנחנים לסרפאום ב-17 באוקטובר. הכוח נתקל במארב מצרי שהמתין בשטח בנוי, סמוך לתחנת הרכבת של סרפאום. חיילי צה"ל בראשותו של אסא קדמוני, תפסו מחסה והשיבו אש למקורות הירי. הכוח ניסה להתארגן מחדש ולפגוע בתוקפים. לאחר קרב מתיש, הגיעה לבסוף תגבורת לכוחותיו של קדמוני וסייעו בחילוץ הפצועים וההרוגים ופנו בחזרה לראש הגשר. קדמוני התבונן לאחר מעשה במצב התחמושת שלו וגילה כי נשארו לו 7 כדורים בלבד. לאחר המלחמה הוענק לו עיטור הגבורה על פעולתו בקרב זה.
ב-19 באוקטובר חצתה חטיבה 14 את תעלת סואץ על גשר הגלילים והצטרפה לכוחות האוגדה שפעלו ממערב לתעלה. משעות הצהריים תקפה החטיבה את אזור סרפאום (מתחם "אורחה") ועד הערב סיימה את כיבושו.
תקיפת "מיסורי" ב-21 באוקטובר
ב-21 באוקטובר קיבלה האוגדה הוראה לתקוף את מתחם "מיסורי", מצפון לחווה הסינית, במטרה להרחיב את מסדרון הצליחה. שרון התנגד לתקיפה והעדיף להתקדם צפונה בגדה המערבית לכיוון איסמעליה, אולם בסופו של דבר הטיל את המשימה על חטיבה 600, שתקפה את המתחם בשעות אחר הצהריים, בכוח של שני גדודים (כ-40 טנקים). גדוד 410, שתקף את החלק הצפוני של "מיסורי", נקלע לקרב קשה וספג אבדות כבדות. בשעות הערב נסוג הגדוד לאחר שנותרו לו 4 טנקים תקינים. 23 לוחמים מחטיבה 600 נהרגו בקרב, בנוסף לעשרות פצועים ושבויים.
צעדת המיליון
צעדת המיליון (באנגלית: Million Man March) הייתה צעדת מחאה שהתקיימה ב-16 באוקטובר 1995 באזור המול בוושינגטון, ארצות הברית, למען שוויון זכויות לשחורים. יוזם הצעדה היה לואיס פרחאן, והיא אורגנה על ידי מספר ארגוני זכויות אדם אמריקאים, בהם אומת האסלאם וסניפים מקומיים של NAACP. מטרת הצעדה הייתה להעלות למודעות הציבורית את המצב הכלכלי והחברתי של הקהילה האפרו-אמריקאית, וכן להגדיל את אחוזי רישום הבוחרים בקרב קהילות השחורים.
הצעדה שאבה השראה מהמצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות, שהתקיים ב-1963.
על פי הערכת שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית השתתפו בצעדה כ-400,000 משתתפים, מספר נמוך משמעותית ממה שמארגני הצעדה קיוו לו. חוקרים באוניברסיטת בוסטון העריכו כי בצעדה היו כ-837,000 משתתפים, עם מרווח טעות של 20%.
ארגונים פמיניסטיים טענו להדרת נשים בצעדה, ובשנת 1997 ארגנו צעדה דומה בשם "צעדת מיליון הנשים".
רקע
לאחר ניצחון המפלגה הרפובליקנית בבחירות לקונגרס ב-1994 חשו מנהיגי הקהילה האפרו-אמריקאית שהשחורים בארצות הברית מתמודדים עם פערים חברתיים וכלכליים שאינם זוכים להתייחסות מספקת. בין הבעיות נמנו שיעורי אבטלה גבוהים, שיעורי עוני גבוהים, עלייה בפשע ועלייה ביוקר המחיה.
מארגני האירוע פרסמו מאמרים שבהם נכתב כי רוב הבעיות של השחורים בארצות הברית נובעות משלושה גורמים עיקריים:  טיפול טרום-לידתי לקוי, פחות הזדמנויות בתחום החינוך, והורים חסרי עבודה. לדעתם, ממשלת ארצות הברית מתמקדת באכיפת חוק ותוכניות רווחה במקום לטפל בגורמים אלה, וקראו לשינוי מדיניות.
מטרה נוספת של הצעדה הייתה לשפר את התדמית התקשורתית של השחורים בארצות הברית, כנגד הסטריאוטיפים הגזעיים השליליים שרווחו אז בתקשורת ובתרבות האמריקאית. נואמי העצרת נבחרו כסמלים לאזרחות אחראית וחיובית.
תוכנית הצעדה
בין הנואמים נמנו דונלד מ. פיין, מרטין לותר קינג השלישי, רוזה פארקס, דורותי הייט, קורנל וסט, מאיה אנג'לו, ג'סי ג'קסון ולואיס פרחאן. כמו כן נאמו אורחי כבוד מגאנה, סנגל ומדינות נוספות מאפריקה ומהאיים הקריביים, והייתה הופעת רקדנים ומתופפים מהכפר קנקורה בבורקינה פאסו.
מרבית הנואמים קראו לאחדות בקרב הקהילות השחורות, וביקשו להשרות אווירה רוחנית על האירוע, או במילות אחד הנואמים "להגיע למצב של הרמוניה בין חברי הקהילה השחורה לאלוהים."
מארגני האירוע קיוו שיגיעו אליו מיליון משתתפים או יותר. על פי הערכת שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית השתתפו בצעדה כ-400,000 משתתפים, מספר נמוך משמעותית ממה שמארגני הצעדה קיוו לו. חוקרים באוניברסיטת בוסטון העריכו כי בצעדה היו כ-837,000 משתתפים, עם מרווח טעות של 20%.
השפעה
האירוע נחשב להצלחה, והוא מתואר על ידי אומת האסלאם במילים "יום מלא ברוח של אחווה, אהבה ואחדות כמו שלא נחוו אי-פעם בעבר על ידי שחורים באמריקה."
תגובות לצעדה בכלי התקשורת
כלי התקשורת הדגישו את מעורבותו של לואיס פרחאן בתכנון הצעדה. לפרחאן הייתה תדמית שלילית אצל אפרו-אמריקאים נוצרים, בשל התקרבותו לאסלאם, ואצל יהודים, בגלל אמירותיו האנטישמיות.
קבוצה של פמיניסטיות שחורות, בהן אנג'לה דייוויס וקימברלי קרנשו, הסתייגו מהצעדה, טענו שיש בה הדרת נשים ושהיא משקפת כמיהה לפטריארכיה ו"אפרטהייד מגדרי". לדבריהן, מקבץ נאומים של נשים בצהריים מסמל תמיכה בהפרדה מגדרית ומייצג את הטענה, הרווחת בקרב שחורים רבים, כי "מקומה של האישה בבית." בצעדה השתתפו מעט מאד נשים.
בשנת 1996 יצא לאור סרט הקולנוע "אוטובוס החיים" בבימויו של ספייק לי. עלילת הסרט מתארת את קורותיה של קבוצת אפרו-אמריקאים הנוסעים באוטובוס לצעדת המיליון.
צעדות דומות
בשנת 1997 התקיימה "", שאורגנה על ידי קבוצת הפמיניסטיות השחורות שטענו שבצעדת המיליון הייתה הדרת נשים.
בשנת 2000 התקיימה "צעדת מיליון האמהות" בה קראו להחמרת חוקי הפיקוח על מכירת והחזקת נשק בארצות הברית.
בשנת 2017 התקיים "מצעד הנשים". לטענת המארגנות היה זה יום ההפגנות הגדול ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, בהשתתפות כ-3.3 מיליון בני אדם במספר מוקדים, ובהשתתפות 4.8 מיליון אישה ואיש ברחבי העולם במסגרת 673 הפגנות שונות.
Naked
Naked הוא סינגל הזמר-יוצר הבריטי, ג'יימס ארתור, שיצא ב-24 בנובמבר 2017 בבריטניה, על ידי סוני מיוזיק אנטרטיינמנט, כסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן השלישי שלו, You. השיר נכתב על ידי מקס מרטין, סוון גוטצ'ה, ג'יימס ארתור ויוהאן קרלסון, והופק על ידי יוהאן קרלסון.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של הסינגל, שבויים על ידי מריו קלמנט, יצא לראשונה בערוץ היוטיוב ב-1 בדצמבר 2017. נכון לנובמבר 2021, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-262 מיליון פעמים.
זכויות להט"ב בגרנזי
גרנזי הוא החלק היחיד של האי הבריטי שמעולם לא חוקק חקיקה של שותפות אזרחית, אם כי שותפויות אזרחיות שבוצעו בממלכה המאוחדת הוכרו למטרות ירושה. מאז אפריל 2017, זוגות חד מיניים רשאים לאמץ בכלל רחבי האי. אפליה על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית נאסרה מאז 2004.
מעמד בחוק
בשנת 1983, פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית בשטחי גרנזי לאחר העברת אי-הפללה, בעוד גיל ההסכמה לזוגות הומוסקסואלים נקבע ל-21 שנים (בהתאם לממלכה המאוחדת באותה תקופה). בשנת 2000, גיל ההסכמה לזוגות גברים הומוסקסואלים הורד ל-18. ב-2010 הצביעו מדינות גרנזי להשוואת גיל ההסכמה ל-16 שנים עבור זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד, חקיקה שאושרה בשנת 2011 ונכנסה לתוקף ב-5 בנובמבר 2012.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות
גרנזי הכירה בשותפויות אזרחיות שבוצעו בבריטניה ובמערכות יחסים אחרות המיוחסות ככאלה על ידי החוק הבריטי למטרות ירושה ובעניינים אחרים המכבדים אינטרסים ברכוש מאז 2 באפריל 2012.
בינואר 2022, הכנסייה המתודיסטית של סרק החלה לאפשר הכרה של נישואים חד מיניים בשטחה באופן מיידי עם הצעה שהתקבלה בוועידה שנתית.
הגנה מפני אפליה
בשנת 2004 התקבל חוק שיאפשר למדינות גרנזי להעביר פקודות בנושא אפליה, לרבות נטייה מינית וזהות מגדרית. משנת 2005 החיל איסור על אפליה על בסיס זהות מגדרית, כחלק מפקודת אפליה מינית (תעסוקה) (גרנזי), 2005. עם זאת, נכון לשנת 2020, לא הועברה פקודה מקבילה לאיסור ספציפי נגד אפליה על רקע נטייה מינית.
הגנות נגד אפליה המכסות נטייה מינית וזהות מגדרית קיימות בהליכי רווחת ילדים בגרנזי ובאלדרני מאז 2008 ובסרק מאז 2016.
הורות ואימוץ
זוגות לסביות רשאיות לגשת להפריה חוץ-גופית והזרעה מלאכותית בגרנזי מאז 2009.
סורין סולומון
סורין סולומון (נולד ב-17 בדצמבר 1953) הוא פיזיקאי ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית. מחקריו עוסקים במדע המורכבות.
זכויות להט"ב בגרנזי
הורות ואימוץ
במאי 2015, הודיע ראש הממשלה של גרנזי כי סקירה של חוק האימוץ משנת 1960, שאסר על זוגות לא נשואים לאימוץ משותף, נקבעה ל-24 ביוני 2015. ראש השר הודיע כי הוא מקווה "להרחיב את מלוא זכויות האימוץ לזוגות בשותפויות אזרחיות בחו"ל ולזוגות לא נשואים שחיים יחד זה זמן מה". ב-24 ביוני 2015, מדינות גרנזי הסכימו בהצבעת רוב של 38 מול 2 להביא לשינויים בחוק האימוץ.
מאז אפריל 2017, זוגות חד מיניים רשאים לאמץ במשותף בגרנזי. חוק ניהול האוכלוסין 2016, שנכנס לתוקף ב-3 באפריל, מכיל הוראות המאפשרות לזוגות חד-מיניים נשואים, בזוגיות אזרחית או ב-"קשר קיום הדומה לנישואין או שותפות אזרחית" לאמץ. החוק חל רק על האי גרנזי אך עם זאת, בקשות אימוץ מאולדרני וסרק מטופלות בבתי המשפט בגרנזי, שכן אימוץ על ידי זוגות חד-מיניים הוא חוקי בכל מדינות האי.
סורין סולומון
נולד ב-17 בדצמבר 1953 בבוקרשט. בין השנים 1980 ל-1982 שירת בצה"ל. בשנת 1984 סיים את הדוקטורט במכון ויצמן. בשנת 1989 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטה העברית ובשנת 1994 מונה לפרופסור מן המניין.
זכויות להט"ב בגרנזי
תרומת דם
גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים בגרנזי רשאים לתרום דם לאחר תקופת דחייה של שנה מקיום יחסיהם האחרונים מאז 2011.
סורין סולומון
נשוי ליוליאנה, ואב לשלושה ילדים. מתגורר בירושלים.
זכויות להט"ב בגרנזי
תנאי מחיה
"Liberate" הוא הארגון היחיד באיי התעלה המייצג את חברי קהילת הלהט"ב אשר הוקם בפברואר 2014 במטרה "לכלול, ליידע ולתמוך בקהילת הלהט"ב המקומית", וכן "לתקן את החוקים המפלים בגרנזי".
ז'אן-ז'אק סמפה
ז'אן־ז'אק סמפה (בצרפתית: Jean-Jacques Sempé; 17 באוגוסט 1932 – 11 באוגוסט 2022) היה קומיקסאי, קריקטוריסט ומאייר צרפתי.
ביוגרפיה
סמפה נולד בבורדו שבצרפת. הוא היה תלמיד גרוע למדי, ולאחר שבגיל 14 סולק מבית הספר עקב בעיות משמעת, החל לעסוק בעבודות שונות, בהן נער שליחויות עבור סוחר יין, מדריך בקייטנה ופקיד במשרד. בשנת 1950 התגייס לצבא. בעת שירותו היה נענש שוב ושוב על "ציור בזמן השמירה". ב-1951 מכר ציור ראשון לכתב העת "Sud Ouest".
לאחר שחרורו מהצבא עבר להתגורר בפריז, שם פגש את רנה גוסיני והחל לאייר את ספרו "ניקולא הקטן". ב-1956 החל לעבוד עבור כתב העת "Paris Match" וכתבי עת נוספים. בשנה זו גם נולד לו בן, ז'אן ניקולא, מאשתו הראשונה כריסטין קורטואה.
אלבום הציורים הראשון שלו התפרסם ב-1962 תחת הכותרת "rien n'est simple" (מצרפתית, דבר אינו פשוט). בהמשך הוציא לאור עוד 30 אלבומים. בין השאר יצר את דמויותיהם של מרסלן קאיו, ראול טבורן ומר למבר.
מלבד האלבומים שלו הוא אייר גם את "catherine certitude" מאת פטריק מודיאנו ואת "סיפורו של מר זומר" מאת פטריק זיסקינד.
בשנת 1968 נולדה לסמפה בת, אינגה, מאשתו השנייה, מט אייברס.
בשנת 1978 צייר סמפה את השער הראשון שלו לכתב העת ה"ניו יורקר". בשנים הבאות צייר למעלה ממאה שערים לכתב העת. כמו כן, הוא צייר עבור מוסף הספרות של "לה פיגארו".
נפטר ב-11 באוגוסט 2022.
גוביהדרוס
גוביהדרוס (שם מדעי: Gobihadros; מילולית: "הדרוזאור גובי") הוא סוג של דינוזאור מקבוצת האורניתופודים שהיה קרוב רחוק להדרוזאוריים והשתייך לקבוצה הדרוזאורומורפה. הוא התקיים במשך הקרטיקון של מרכז אסיה במדבר גובי לפני 96 עד 83.6 מיליון שנה מזמננו, בין הקנומן לסנטון. הסוג הכיל מין יחיד - Gobihadros mongoliensis, על שם מונגוליה, בה התגלה.
המאובנים של דינוזאור זה התגלו בידי משלחת מחקר יפנית ומונגולית בין 1993 ל-2004 בתצורות בהאן שירה שבמונגוליה והוא תואר בידי החוקר Khishigjav Tsogtbaatar ב-2019, אף שכבר תואר בעבודת המחקר שלו מ-2008, נוסף על החוקרים: David B. Weishampel, David Christopher Evans ו-Mahito Watabe.
ממצאי ההדרוזאור היו כמעט שלמים למעט הגולגולת עם עצם ירך באורך 72.8 ס"מ עד 104 ס"מ, וכנראה הפרט הבוגר הגיע לאורך 3 עד 7.5 מטרים, אם כי כנראה שהיה צעיר. ישנה מחלוקת על אורכו המתבססת בשאלה האם הייתה בחלק מהאזורים ספיגת עצמות, אשר נראות יותר קצרות מכפי שהיו בחיי הדינוזאור.
המחקרים מראים שהיה קרוב לדמויי-הדרוזאורים כמו הבקטרוזאורוס, הפרובקטרוזאורוס, האאולמביה והקלאוזאורוס אך בניגוד אליהם היה בעל רכסי שיניים בעלי אמייל דו-שכבתי על שיני רכס הקצה של הלסת העליונה המכונה פרה מקסילה (Premaxilla) ובלטו בלסת התחתונה שלוש רכסי שיניים קטנות יחסית, דבר השונה ממרבית דמויי-ההדרוזאורים וקרוב להדרוזאוריים האמיתיים.
הלילה הגווע
הלילה הגווע (באנגלית: The Dying Night) הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב. הסיפור הופיע לראשונה בשנת 1956. הסיפור תורגם לעברית בשנת 1972 בקובץ מחר כפול תשע, ושוב ב-2014 בכתבי אייזק אסימוב כרך 4. הלילה הגווע היה הסיפור השלישי בו הופיע הבלש ונדל אורת', שהופיע גם בסיפורים הפעמון המזמר, האבן המדברת והמפתח.
עלילה
שלושה אסטרונומים, שעובדים על הירח, כוכב חמה והאסטרואיד קרס, נפגשים לראשונה מזה עשר שנים בכנס על כדור הארץ. שם הם פוגשים חבריהם לכיתה, רומירו ויליירס, שנאלץ להישאר על כדור הארץ בגלל מחלה. ויליירס טוען שהמציא מכשיר טלפורטציה המוני, אותו הוא יציג בכנס, אך מת בנסיבות חשודות לפני הצגת המכשיר.
מדען אחר, אשר ראה את המכשיר, חושד שויליירס נרצח על ידי אחד מחבריו לכיתה, ומטיל בהם האשמה. במהלך חקירתו, תיעוד מצולם של עבודתו של ויליירס, אשר מתאר את התאוריה של המכשיר, מתגלה על אדן החלון של החדר, אך הצילום נהרס בעקבות חשיפה לקרני שמש.
כאשר אף אחד מהחשודים לא מודה, ונדל אורת', בלש בעל הצלחה בחקירת פשעים, נכנס לסיפור. הוא מזהה את הפושע כאסטרונום שבילה את שנותיו האחרונות על חמה. המפתח לפתרון נעוץ ברעיון (שבשעת הכתיבה אסימוב האמין שהוא נכון) שצד אחד של חמה מופנה תמיד אל השמש, בעוד הצד השני תמיד חשוך, כך שהפושע החביא את הסרט במקום שהוא חשב שהוא בטוח, כי הוא חשב שהלילה צפוי להמשיך לנצח.
מאז שהסיפור נכתב התגלה שחמה אינו בעל הקפה סינכרונית (עובדה שאסימוב ציין כאשר הסיפור הופיע בקבצים שהודפסו יותר מאוחר).
אזכור בסיפורים אחרים
בסיפור הזה המניע לרצח הוא מכשיר טלפורטציה. אסימוב העיר כי בסיפור אחר בו אורת' מופיע, הפעמון המזמר,  נסיעה בטלפורטציה היא דבר שבשגרה. אסימוב ביטל את חוסר העקביות הזאת באימרה "אמרסון!", המתייחסת לאמירותו של ראלף וולדו אמרסון "עקביות טיפשית היא יציר רוחם של המוחות הקטנים".
שלומית נעים-נאור
שלומית נעים-נאור (נולדה ב-19 באוגוסט 1974) היא משוררת ואשת חינוך ישראלית.
ביוגרפיה
שלומית נעים-נאור נולדה ברעננה לדוד וורד נאור. בילדותה שהתה המשפחה מספר שנים בקנדה ובירושלים בעקבות לימודי הדוקטורט של אביה.
למדה בבית המדרש אלול ולתואר ראשון בספרות ופילוסופיה באוניברסיטה העברית. ב-2003, לאחר סיום התואר יצאה לשליחות בלונדון מטעם הסוכנות היהודית. בשליחותה שם הקימה פסטיבל קולנוע ישראלי, הנחתה פעילויות חינוכיות בעשרות מוסדות חינוכיים והוכרה כשליחה מצטיינת של הסוכנות היהודית.
בשנת 2006 שבה לישראל והחלה לעבוד במלי"ץ ומונתה לסמנכ"ל הארגון. ב-2009 מונתה ליושב-ראש רשת בתי המדרש בישראל, ארגון גג שאיגד את כל בתי המדרש הפלורליסטיים בישראל. בהמשך עבדה ב"מקום" - יחידת התוכן והאסטרטגיה של הסוכנות היהודית, ובשנת 2017 התקבלה כעמיתה לבית הספר מנדל למנהיגות חינוכית שבמכון מנדל למנהיגות.
בנוסף, מנחה נעים-נאור סמינרים וקבוצות כתיבה בנושאי זהות יהודית וישראלית, חינוך רפואי ואומנות, ומשמשת כאחת מעורכי כתב העת לשירה משיב הרוח, שם ערכה מספר גליונות ואף שימשה כמנהלת אומנותית לפסטיבל ימי אהבה לשירה בשנים 2019–2020. בשנת 2020 זכתה בפרס שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה לתרבות יהודית בתחום השירה.
במקביל לעבודתה השלימה נעים-נאור תואר שני בספרות עברית, במסלול כתיבה יוצרת באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
יצירתה
ב-2010 יצא הספר Approaching you in English, אנתולוגיה משירי אדמיאל קוסמן, שתרגמה (עם ליסה כץ).
ב-2016 יצא ספרה הראשון: "אין לדבר סוף" (בהוצאת פרדס), שכלל שירים שנכתבו במהלך עשרים שנות יצירה. על הספר זכתה נעים-נאור בפרס שרת התרבות, פרס הליקון על שם רמי דיצני, ובמענק מפעל הפיס.
מוח פוזיטרוני
מוח פוזיטרוני (באנגלית: Positronic brain) הוא מכשיר טכנולוגי בדיוני שנוצר על ידי סופר המדע הבדיוני אייזיק אסימוב. המוח הפוזיטרוני מתפקד כיחידת עיבוד מרכזית (CPU) לאנדרואידים ומספק להם, בדרך שלא פורטה, תודעה המדמה תודעה אנושית.
שלומית נעים-נאור
יצירתה
ב-2020 יצא ספרה השני "הדברים שאנחנו לא מדברות עליהם" (בהוצאת פרדס), עליו זכתה בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות.
מוח פוזיטרוני
סקירה
בספריו נמנע אסימוב מלפרט את תיאור המבנה הטכני של המוח הפוזיטרוני, כך שאופן מימושו המעשי נותר מעורפל. התייחסותו היחידה לנושא המבנה היא שהמוח מורכב מסגסוגת של פלטינה ואירידיום. מספריו של אסימוב ניתן ללמוד בעקיפין כי המוח הפוזיטרוני רגיש לחשיפה לקרינה וככל הנראה בעל זיכרון נדיף (מאחר שהרובוטים דורשים מקור כוח כדי לשמור על המוחות שלהם ב"חיים"). הסיפורים של אסימוב התמקדו יותר ב"תוכנה" של המוח - כמו "שלושת חוקי הרובוטיקה" - ולא ב"חומרה" שלו, אך נאמר שכדי לעצב מוח ללא שלושת החוקים נדרשת עבודה של שנים לעיצוב המוח מחדש.
שלומית נעים-נאור
משפחתה
היא מתגוררת בירושלים עם בן זוגה ניסימי נעים-נאור (מנכ"ל סוטריה ישראל לשעבר) ושלוש בנותיהם.
מוח פוזיטרוני
סקירה
בסיפורי הרובוטים המתרחשים על כדור הארץ ועוסקים בהתפתחותם של הרובוטים בארצות הברית משמש המוח הפוזיטרוני של אסימוב פחות כמכשיר עלילה ויותר כפריט רקע.
שלומית נעים-נאור
משפחתה
סבתה של נאור היא אסתר רזיאל-נאור, שהייתה חברת כנסת מטעם תנועת החרות וגח"ל בין השנים 1949–1973 ואחותו של דוד רזיאל. דודה הוא מזכיר הממשלה לשעבר, פרופסור אריה נאור, ודודתה היא נשיאת בית המשפט העליון בדימוס מרים נאור.
מוח פוזיטרוני
סקירה
מוח פוזיטרוני נבנה בדרך כלל עם הטמעה אינהרנטית של שילוב שלושת חוקי הרובוטיקה, המשליכים באופן מהותי על התנהגותו של הרובוט. דילמות התנהגות הנובעות מפוטנציאל סותר של שלושת חוקי הרובוטיקה, שנוצר בזדון או בטעות, מהווים נדבך מהותי כ"מנועי עלילה" בסיפורי הרובוטים של אסימוב. דילמות אלו נפתרות על ידי יישום של מדע ופסיכולוגיה, יחד עם מתמטיקה. התחום העוסק בבעיות תודעה של רובוטים ובדילמות הנוצרות בשל "התנגשות" בין שלושת החוקים נקרא רובופסיכולוגיה.
בתנאים מסוימים ומתוך מניע כלכלי או מחויב המציאות, ניתן לשנות את משקלם היחסי של שלושת החוקים המוטמעים במוח הפוזיטרוני או אף לבטל כליל כמה מהם, בעזרת שינוי באופן בנייתו של המוח ובעיצוב שונה של מסלולי זרימת הנתונים בו. לדוגמה: רובוטים מהסוג האחרון מקבילים למעשה לרובוטים של התעשייה העכשווית, אם כי רובוטים חיים אמיתיים כוללים חיישני ביטוח ומערכות הדואגות לביטחונו של האדם. (צורה חלשה של החוק הראשון; הרובוט הוא כלי בטוח לשימוש, אבל אין לו "יכולת שיפוט").
Should've Said No
Should've Said No (בעברית: הָיָה צָרִיךְ לְהַגִּיד לֹא) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך אלבום הבכורה שלה, Taylor Swift. השיר יצא לאור ב-18 במאי 2008, על ידי חברת התקליטים ביג משין רקורדס, כסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד שירי הקאנטרי, וה-33 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי טיילור סוויפט והופק על ידי נייתן צ'פמן. השיר הוא שיר בסגנון הקאנטרי-פופ, המשלב בתוכו גם את סגנון הפופ רוק. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את מעמד הפלטינה, על סך מכירות של כ-1.5 מיליון עותקים בארצות הברית.
כמו כן, זכה השיר בשני פרסי BMI, בטקס שהתקיים בשנת 2009.
ביקורת
כלפי השיר הופנו ביקורות חיוביות, תוך שברולינג סטון הוא דורג במקום ה-72 ברשימת "כל 206 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג".
סטיבן קובצביץ'
סטיבן קוֹבָצֶבִיץ' (באנגלית: Stephen Kovacevich; נולד ב-17 באוקטובר 1940), שעד 1975 היה ידוע בשם סטיבן בישופ ואחר סטיבן בישופ-קובצביץ', הוא פסנתרן ומנצח אמריקאי.
חייו
סטיבן קובצביץ' נולד בלוס אנג'לס לאב קרואטי ולאם אמריקאית. כשאמו נישאה בשנית, שונה שמו לסטיבן בישופ, השם שבו הופיע בראשית הקריירה. בהמשך התברר לו, שלעיתים קרובות מבלבלים בינו לבין הזמר והגיטריסט סטיבן בישופ. כדי למנוע בלבול, החל להופיע בשם סטיבן בישופ-קובצביץ' ואחר פשוט כסטיבן קובצביץ'.
הוא הופיע לראשונה בקונצרט בגיל 11; בגיל 18 עבר ללונדון ללמוד במלגה אצל מיירה הס ומאז הוא תושב לונדון, המתגורר בהמפסטד. ב-1961 הגיש הופעת בכורה אירופאית סנסציונית בויגמור הול, הנגינת סונאטה לפסנתר של אלבן ברג, שלושה פרלודים ופוגות של באך וווריאציות דיאבלי של בטהובן. הוא יצא גם למסע קונצרטים בבריטניה עם ז'קלין די פרה.
משנת 1961 עד 1967 היה קובצביץ' נשוי לסופרת והפסיכותרפיסטית ברנרדין בישופ, לשעבר וול, שמתה בשנת 2013. נולדו להם שני בנים, מאט בישופ (מנהל בצוות פורמולה 1 של מקלארן ופוף בישופ, (כבאי).
ב-1967 הופיע קובצביץ' לראשונה בניו יורק ומאז סייר באירופה, ארצות הברית, המזרח הרחוק, אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אמריקה.
כסולן ומנצח, הוא מרבה לבצע ולהקליט יצירות מאת מוצרט, בטהובן, שוברט, ברהמס, בארטוק ואחרים. הוא מופיע גם בנגינת מוזיקה קאמרית, ובין שותפיו לנגינה היו ז'קלין די פרה, מרתה ארחריץ', סטיבן איסרליס, נייג'ל קנדי, לין הארל, שרה צ'אנג, גוטייה קאפוסון, רנו קאפוסון ועמנואל פאהוד.
במשך שנים רבות הגיש כיתות אמן בקורס הקיץ הבינלאומי בדארטינגטון.
סטיבן קובצביץ' היה בעלה השלישי של מרתה ארחריץ'; בתם, סטפאני ארחריץ', היא צלמת מקצועית.
Animals (שיר של מארון 5)
Animals (בעברית: חיות) הוא שיר של להקת הפופ רוק האמריקאית מארון 5. השיר יצא לאור ב-25 באוגוסט 2014 כסינגל השני מאלבום האולפן החמישי של הלהקה "V". השיר מדבר על האהבה, שמתנהלת כמו ציד בעלי חיים. בפזמון שר אדם לוין סולן הלהקה "בייבי, אני טורף אותך הלילה / צד אותך ואוכל אותך חיה / בדיוק כמו חיות".
What Do I Have to Do
השיר הגיע בשיאו למקום ה-11 במולדתה אוסטרליה. בבריטניה, זכה השיר להצלחה, והגיע בשיאו למקום השישי. השיר זכה להצלחה גם בצרפת ובהולנד.
השיר בוצע ברוב סיבובי ההופעות של מינוג, בהם Rhythm of Love Tour, Let's Get to It Tour, Intimate and Live, Showgirl: The Greatest Hits Tour, Showgirl: The Homecoming Tour ו-Aphrodite: Les Folies Tour.
רקע
במקור, תוכנן השיר לצאת כסינגל שייצא לאחר "Better the Devil You Know", אך פורסם מאוחר יותר, כסינגל השלישי מהאלבום, והוא נערך במיקס חדש עבור הסינגל. בספר הביוגרפי "Girl Next Door" משנת 1999, נחשף כי What Do I Have to Do הוא השיר שמינוג הכי אוהבת לבצע בלייב. עטיפת הסינגל צולמה על ידי רוברט ארדמן.
ביקורות
השיר זכה לביקורות חיוביות מאוד ממבקרי מוזיקה רבים. קרוליין סאליבן מ-Smash Hits כינתה אותו "עליון", וטענה שהשיר "חוזר לצליל הישן והמרגיע של קיילי". במהלך סקירת האלבום Rhythm of Love, כריס טרו מ-Allmusic הדגיש כי זהו השיר הטוב ביותר באלבום. במהלך סקירת האלבום Ultimate Kylie, מארק אדוארדס, ממגזין Stylus העניק לו ציון חיובי, ואמר כי השיר, יחד עם "Shocked" ו-Give Me Just a Little More Time "היו שירים נהדרים". ג'ייסון שווהן מ-About.com אמר כי השיר, יחד עם "Better The Devil You Know" ו-"Don't Change a Thing", "הם כלום אם לא יצירות מופת של פופ". שווהן אף כינה את השיר כ-"קלאסיקת פופ". ב-NME נבחר השיר כרצועה ה-30 הטובה ביותר לשנת 1991.
הצלחה במצעדים
השיר הופיע לראשונה במצעד הסינגלים האוסטרלי במקום ה-27, והגיע בשיאו למקום ה-11, בו שהה שבועיים רצופים. במצעד ההולנדי, מוקם השיר לראשונה במקום ה-99, והגיע בשיאו למקום ה-81, בו שהה שבוע אחד בלבד. במצעד הצרפתי, הגיע השיר בשיאו למקום ה-50.
עזרא סדן
עזרא סדן (נולד ב-5 בינואר 1933) הוא כלכלן ישראלי. כיהן כמנכ"ל משרד האוצר, מנכ"ל משרד החקלאות וכמשנה לנגיד הבנק העולמי, פרופסור אמריטוס בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ועמד בראש החוג לכלכלה חקלאית.
ביוגרפיה
עזרא סדן נולד בירושלים, בנם של הסופר והחוקר דב סדן ושל גוסטה לבית פרנס, מראשונות העלייה השלישית, ואחיו של פרופ' יוסף (יוסי) סדן, חוקר תרבות האסלאם. למד בתיכון עירוני א' בתל אביב והיה פעיל בתנועת הנוער התנועה המאוחדת. הוא מוסמך לכלכלה וחקלאות מהפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים, ב-1959 זכה בפרס בראלי על מחקרו בתחום גידול הצאן. יצא ללימודים בארצות הברית וסיים ב-1962 דוקטורט באוניברסיטת שיקגו, נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "התיישבות בארץ ישראל, בעיית הקצאת מקורות". ב-1970 מונה לדרגת מרצה בכיר באוניברסיטה העברית, ב-1975 מונה לראש החוג לכלכלה חקלאית וב-1979 לפרופסור חבר באוניברסיטה. הוא עבד בתה"ל ועסק בייעוץ לפרויקטים כלכליים-חקלאיים באמריקה הלטינית ובקליפורניה. ב-1979 מונה למנהל הרשות לתכנון כלכלי במשרד האוצר. היה חבר בוועדה לבחינת השכר במגזר הציבורי ובוועדה למכירת חברות ממשלתיות. בינואר 1981 מונה למנכ"ל משרד האוצר וכיהן בתפקיד עד 1984. תקופת כהונתו התאפיינה במשבר כלכלי חריף, עלייה חדה בשיעור האינפלציה, משבר מניות הבנקים ושביתת רופאים ממושכת בת מספר חודשים.
בשנים 1985 עד 1989 כיהן כיו"ר דירקטוריון חברת אומני מקבוצת כלל תעשיות.
בשנת 1992 כיהן כמנכ"ל משרד החקלאות. בשנים 1992–1995 עמד בראש מינהל המחקר החקלאי במרכז וולקני. בעל חברה לייעוץ כלכלי.
עמד בראש מספר ועדות ציבוריות בהן ועדה לבחינת הדרכים לפיתוח משקי של חבל עזה ב-1991, ועדה לקביעת הקצאת משימות בין התעשיות הצבאיות וצה"ל ב-1994 והוועדה לבחינת הרפורמה בתחבורה הציבורית ב-2008.
ב-1987 הצטרף למפלגת התחיה והוצב מטעמה במקום השמיני בבחירות לכנסת השתים עשרה.
River Lea
River Lea (בעברית: נהר לי) הוא שיר שהקליטה הזמרת-יוצרת האנגלייה אדל לאלבום האולפן השלישי שלה, 25 (2015). השיר נכתב על ידי אדל ודיינג'ר מאוס, שגם הפיק את השיר. מבחינה לירית, השיר עוסק בחלקו בנהר לי שבלונדון. השיר זכה לביקורות חיוביות מצד המבקרים, כאשר עיתון הגרדיאן כינה אותו "אחת הרצועות הבולטות ביותר ב-25".
רקע
נושא השיר, בחלקו, הוא על נהר לי, יובל לונדוני של תמזה. זהו נהר ביצתי, ומשמעותו עבור אדל היא שהוא ממוקם ליד מקום הולדתה. אדל הסבירה, "הרבה מחיי עברתי בללכת לצד נהר לי כדי להגיע למקום אחר". אדל אף מתארת כיצד השיר הוא על האופן שבו היא השתנתה מהתקופה בה חיה באזור סביב הנהר. השיר הוא בז'אנר מוזיקת גוספל.
נכון לנובמבר 2020, צבר השיר למעלה מ-66 מיליון השמעות ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
באשיר מח'ול
ביוגרפיה
נולד בכפר מח'ול בגליל למשפחה ערבית נוצרית ענייה. למח'ול תשעה אחים ואחיות. כשהיה בן חמש מת אביו. בגיל 13 החל לעבוד בבניין כדי לעזור בפרנסת המשפחה. עבר בראשית שנות התשעים לבריטניה ללימודי תואר ראשון באמנות בליברפול פוליטכניק. המשיך לתואר שני ודוקטורט אותו סיים בשנת 1995 באוניברסיטת המטרופולינית של מנצ'סטר (Manchester Metropolitan University). היה ראש המחלקה לאמנות ועיצוב ומנהל מכון המחקר של מדיה לאמנות ועיצוב באוניברסיטת לוטון, פרופסור לאמנות וראש "בית הספר לאמנות של וינצ'סטר" באוניברסיטת סאות'המפטון וסגן-נשיא אוניברסיטת בירמינגהם. ב-2017 מונה לנשיא האוניברסיטה לאמנויות היצירתיות.
בשנת 2011 השתתף בכתיבת ספר של סולימאן מנסור.
יצירתו
יצירותיו של מח'ול עוסקות בנושאים של זהות והגירה, ובאופן בו הם משתלבים ומושפעים מתהליכי ייצור וצריכה, היעדר ועודפות. מח'ול הציג את עבודותיו ברחבי בריטניה ובעולם, בין היתר בגלריית הייוורד בלונדון, טייט ליברפול, המוזיאון הלאומי של ירדן, מוזיאון הרצליה, ובביאנלה ה-55 בוונציה ב-2013.
בל קנטו (סרט)
בל קנטו (באנגלית: Bel Canto) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2018 בבימויו של פול וייץ, על פי תסריט שנכתב בידי וייץ ואנתוני ויינטרוב. הוא מבוסס על הרומן מ-2001 בעל אותו השם מאת אן פאצ'ט. מככבים בו ג'וליאן מור, קן ואטאנבה, סבסטיאן קוך וכריסטופר למברט.
פרס אמי לבידור בפריים טיים לסדרת הדרמה הטובה ביותר
פרס אמי לבידור בפריים טיים לסדרת הדרמה הטובה ביותר (באנגלית: Primetime Emmy Award for Outstanding Drama Series) הוא תואר כבוד המוענק על ידי "האקדמיה לטלוויזיה, אומנויות ומדעים" (ATAS) לשם הכרה בתוכניות טלוויזיה מסוגת דרמה הטובות ביותר בשעות הפריים טיים בארצות הברית. הפרס ניתן במסגרת טקס פרס אמי לבידור בפריים טיים. הפרס הראשון ניתן בשנת 1951 בטקס פרס אמי ה-3.
בל קנטו (סרט)
הוא עלה לאקרנים ברחבי ארצות הברית ב-14 בספטמבר 2018 בהפצת סרטי סקרין מדיה.
פרס אמי לבידור בפריים טיים לסדרת הדרמה הטובה ביותר
החל מהענקתו הראשונה ב-1951 ועד 1954 כונה "פרס אמי למופע הדרמטי הטוב ביותר", בשנים 1955–1956 הוענק בשם "פרס אמי לסדרה הדרמטית הטובה ביותר". ב-1957 לא הוענק הפרס, בעוד שב-1958 הוענקו שני פרסים - "פרס אמי לסדרה הדרמטית עם דמויות מתמשכות הטובה ביותר" ו"פרס אמי לסדרה הדרמטית ללא המשכיות הטובה ביותר". גם ב-1959 הוענק הפרס בשתי קטגוריות נפרדות, הפעם הוענקו הפרסים בנפרד לתוכניות עם אורך מתחת לשעה ומעליה. בשנים 1960–1964 הוענק הפרס תחת השם "הישג תוכנית מצטיינת בתחום הדרמה", ב-1966 שונה שמו בפעם השישית, והוענק תחת השם "התוכנית הטובה ביותר - דרמה". בשנים האחרונות הפרס מוענק תחת השם "סדרת הדרמה הטובה ביותר".
זכיות מרובות
4 זכיות
בל קנטו (סרט)
הפקה
באוגוסט 2016, הוכרז שג'וליאן מור, קן ואטאנבה ודמיאן ביצ'יר הצטרפו לצוות הסרט, כשפול וייץ יביימו, על פי תסריט שכתב לצד אנתוני ויינטרוב, המבוסס על הרומן בעל אותו השם. קרוליין ברון, ויינטרוב, וייץ ואנדרו מיאנו הפיקו את הסרט, במסגרת חברות ההפקות שלהם, A-ליין פיקצר'ס, דפת' אוף פילד, בלום ופריוריטי פיקצר'ס, בהתאמה. בפברואר 2017 הצטרפו לצוות השחקנים של הסרט סבסטיאן קוך, כריסטופר למברט ואלזה זילברשטיין. רנה פלמינג ביצעה את קטעי השירה בסרט. מאוחר יותר, מריה מרסדס קורוי הצטרפה לצוות גם כן.
פרס אמי לבידור בפריים טיים לסדרת הדרמה הטובה ביותר
זכיות מרובות
3 זכיות
בל קנטו (סרט)
הפקה
שלב הצילומים של "בל קנטו" החל בניו יורק ב-13 בפברואר 2017.
הוצאה
במאי 2018, חברת סרטי סקרין מדיה רכשה את זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית. הוא עלה לאקרנים ב-14 בספטמבר 2018. נכון לאוקטובר 2021, הוא קיבל דירוג של 46% ברוטן טומייטוז על סמך 74 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 5.4/10. עם זאת, הוא ספג ביקורות שליליות ברחבי העולם. באתר הארץ סקרו בשלילה את הסרט וקבעו שמדובר ב"יצירה ביזארית עד כדי גיחוך".
הגיון (סיפור קצר)
עלילה
פאואל ודונובן, שני טכנאים, נשלחים לתחנת חלל המספקת אנרגיה לכדור הארץ על ידי קרני מיקרוגל. הרובוטים השולטים בקרני האנרגיה מתואמים על ידי QT1, הידוע לפאואל ודונובן בשם קיוטי, דגם מתקדם עם יכולת חשיבה מתקדמת. על ידי שימוש ביכולות החשיבה שלו, קיוטי מגיע למסקנה שהחלל הכוכבים וכוכבי הלכת אינם קיימים באמת, ושבני האדם שמבקרים בתחנת החלל אינם חשובים, קצרים ומתכלים. קיוטי מקים דת חדשה ומשכנע את הרובוטים שתחתיו שתחנת החלל היא "האדון". קיוטי מלמד אותם להשתחוות ל"אדון" ולדקלם, "אין אדון מבלעדי אדוננו, ו-QT1 הוא נביאו". קיוטי מתעלם מפקודתם של בני האדם מכיוון שהם נחותים ממנו וטוען "...שאני בעצמי קיים, כיוון שאני חושב...". התגובה הצינית של פאואל היא "הו, בשם כל ירחי צדק, דקארט הרובוטי".
קיוטי, לעומת זאת, מאמין שהוא לא עשה שום דבר מלבד לשמור את המחוגים על שיווי משקל בנקודת האפס, לפי רצונו של האדון. לפי אמונתם של קיוטי ושאר הרובוטים, סופות, קרני אנרגיה, כדור הארץ והשמש אינם קיימים. פאואל ודונובן מגיעים למסקנה שלמרות שהרובוטים לא היו מודעים לכך, הם צייתו לחוק הראשון והשני לכל אורך הדרך. קיוטי ידע, ברמה מסוימת, שהוא יהיה מתאים יותר לתפעל את הקרן מפאואל או דונובן, וכך הוא ציית לחוק הראשון, והציל את תושבי כדור הארץ, תוך הפרת החוק השני, כאשר לא ציית להם.
פאואל ודונובן מבינים שאין צורך לעשות שם דבר בשהות שלהם בתחנת החלל. את הדת של קיוטי אי אפשר למנוע, אך הרובוט מבצע את העבודה שלו באופן מושלם, גם אם זה רק למען אלוהות מומצאת, ולא למען בני האדם. והם מתחילים לחשוב איך הם יכולים להפיץ את הדת שלו לקבוצות אחרות של רובוטים שיעבדו לצוותים בתחנות חלל אחרות.
ספר הג'ונגל (פירושונים)
{{פירושונים|
גולן ציפל
גולן ציפל (נולד ב-1968) הוא יועץ תקשורת ואסטרטגיה ישראלי, בשנים 1992-1994 היה עוזרו הפרלמנטרי של אבי יחזקאל ובשנים 1999-2001 דובר עיריית ראשון לציון. ציפל ידוע גם בהיותו יועץ למושל ניו ג'רזי לשעבר, ג'ים מקגריווי.
ספר הג'ונגל (פירושונים)
ראו גם
}}
גולן ציפל
ביוגרפיה
ציפל שירת בצה"ל במשך כ-5 שנים כקצין בחיל הים ושוחרר בדרגת סגן, לאחר שירותו מילא ציפל במספר תפקידים בממשל הישראלי, את דרכו החל כבר ב-1992 כעוזר פרלמנטרי בכנסת ושם היה אחראי על גיבוש וניסוח חקיקות, שנתיים לאחר מכן הצטרף למשרד החוץ וקיבל תפקיד בקונסוליה הישראלית בניו יורק, ב-1999 מונה ציפל לדובר עיריית ראשון לציון.
ב-2001 חזר ציפל לארצות הברית כדי לעבוד בקמפיין הבחירות של המועמד הדמוקרטי לתפקיד מושל ניו ג'רזי, ג'ים מקגריווי. לאחר הבחירות מונה לייעץ למקגריווי בנושא אסטרטגיה פוליטית והיחסים עם הקהילה היהודית, כמו כן הוא היה היועץ לביטחון המולדת של מקגריווי חרף חוסר ניסיונו בתחום, בשל חוסר ניסיונו ולאור היותו אזרח ישראלי סירבו בכירי רשויות האכיפה והביטחון במדינה לשתף פעולה עם ציפל.
ציפל כיום עובד כיועץ שיווק עצמאי. הוא בעל תואר ראשון ותואר שני באמנויות תקשורת מטעם המכון הטכנולוגי שבניו יורק.
מערכת יחסים עם מקגריווי
מקגריווי פגש את ציפל לראשונה בתפקידו במסגרת עבודתו של ציפל כדובר עיריית ראשון לציון. מקגריווי שהתרשם מעבודתו של ציפל כדובר ויועץ, שקל אף לבנות טיילת ייחודית בעיר ניו ג'רסי בדומה לעיר ראשון לציון. השניים שמרו על הקשר המקצועי ביניהם ולימים הציע לו מקגריווי משרה בקמפיין הבחירות שלו בניו ג'רסי. ציפל עבר להתגורר בניו גרז'י במטרה לעזור ולייעץ למקגריווי בנושאי הקהילה היהודית במהלך קמפיין הבחירות שלו לתפקיד המושל. עם בחירתו של מקגריווי למושל הוא ביקש למנות את ציפל ליועץ אישי, תוך הצעה לתווך בנושאי בטחון פנים. לבסוף לאחר תקופה בה עבד כיועץ לביטחון לאומי בממשלו התפטר ציפל מתפקיד זה באוגוסט 2002 ועבר לעבוד בחברת יחסי ציבור.
באוגוסט 2004 הצהיר מקגריווי כי הוא ניהל רומן מחוץ לנישואין עם גבר, שבוע לאחר ההכרזה דרש ציפל ממקגריווי כ-50 מיליון דולר או שיגיש נגדו תביעה בגין הטרדה מינית, לבסוף מקגריווי החליט להתפטר מתפקיד המושל ב־12 באוגוסט 2004.
ציפל ביטל את התביעה לאחר שמקגריווי התפטר לאחר שלדבריו "הצדק נעשה".
מנגד בראיון שנתן ציפל לעיתון הארץ עוד בשנה בה התפוצצה הפרשה טען ציפל כי "כאשר פגשתי את ג'יימס מקגריווי הייתי משוכנע שנפלה לידי הזדמנות בלתי רגילה מבחינת הקריירה שלי. לא חשבתי לרגע שיש לו כוונות מיניות בנוגע אלי", אך הקרב התקשורתי לא נגמר בכך.
שנתיים לאחר פיצוץ הפרשה מקגריווי כתב ספר, בספר שכתב מקגריווי שנקרא "הווידוי" וסיפר על מערכת היחסים בינו לבין ציפל, בספר חזר מקגריווי על הטענה כי השניים קיימו יחסי מין, דבר נוסף שנכתב בספר היה כי העיתון "The Record" היה כלי התקשורת הראשון שפרסם את הידיעה על מערכת יחסים אינטימית בינו לבין ציפל. מקגריווי העלה את שמו של ציפל לראשונה ב-14 בפברואר 2002, שישה שבועות לאחר תחילת ממשלו, בראיון עם מועצת העריכה של העיתון במשרדיו ואמר:
ריאיון עיתונאי זה עורר חקירה של העיתונות על אודותיו של ציפל, ושבוע לאחר מכן פרסם העיתון "The Record" פרופיל של ציפל, בו תויג כ"מלח" ו"משורר". במאמר נכתב: "דמוקרטים המקורבים לממשל טוענים כי מקגריווי וציפל התקשרו זה בזה תוך ידידות קרובה ופעמים תכופות נסעו יחד, מה שגרם לאמו של מקגריווי עצמו להתעמת עמו על נטייתו המינית". יתר על כן, ארגוני תקשורת שונים שלחו עיתונאים לישראל בתכלית לשאול שאלות על ציפל ורקעו. באוגוסט 2002, לבקשתו של מקגריווי, פרש ציפל מתפקידו כיועץ לביטחון המולדת.
גם במקרה זה הגיעה תגובה מציפל שהתראיין לניו יורק דיילי ניוז והאחרון גם הוא חזרה על טענתו ואמר כי "לא היו לנו יחסי מין. מעולם לא שמעתי ממנו משהו כמו שהוא אוהב אותי. כל מה שהיה זה הטרדה מינית, וניסיונות שלו לקדם יחסי מין בלתי רצויים".
ואדי פוכין (נחל)
ואדי פוכּין (לעיתים ואדי פוקין או ואדי אלפוקין, בערבית: وادي فوقين או وادي فوكين) הוא נחל הזורם בהרי ירושלים ונשפך לנחל עציונה.
אל הוואדי זורמים תשעה (או אחד-עשר) מעיינות הנובעים בתחומו.
היישוב הפלסטיני ואדי פוכין שוכן לצד הנחל, ותושביו משתמשים בערוץ הנחל לחקלאות אורגנית. הנחל סמוך גם לעיר היהודית ביתר עילית.
הנני, אבי (ספר)
הנני, אבי (בגרמנית: Hier bin ich, mein Vater) הוא ספר של הסופר האוסטרי יהודי פרידריך טורברג.
הספר שיצא לאור ב-1948, שנים ספורות לאחר תום מלחמת העולם השנייה והשואה, מספר על פסנתרן יהודי מווינה שנסחט על ידי פקיד גסטאפו בניסיון לחלץ את אביו מדכאו. במהלך הספר מתעמת הגיבור עם דילמות בנוגע ליחסיו עם אביו וזהותו, בפרט זהותו היהודית.
ב-1982 תורגם הספר לעברית על ידי נילי מירסקי, ויצא לאור בהוצאת עם עובד בשם "הנני, אבי".
עלילת הספר
לאחר מלחמת העולם השנייה, מגיע לפריז המספר הלא ידוע, ככל הנראה אינטלקטואל אוסטרי יהודי (כמו טורברג עצמו). במהלך ביקורו נתקל במשפטן מקומי שסייע לו בגלותו בצרפת לאחר האנשלוס, וזה מציע לו לקרוא מחברות של אסיר – יומן של אוסטרי יהודי שנכלא בצרפת טרם המלחמה.
יומן זה, של פסנתרן וינאי ששמו אוטו מאייר, גולל את תולדות חייו עד להגיעו למעצר בצרפת. הוא מתחיל מילדותו כבן יחיד בצל מלחמת העולם הראשונה שבה אביו השתתף כרופא גדודי, מות אימו ממחלה, לימודיו בבית ספר לצד התנכלויות אנטישמיות, איבוד בתוליו לנערה גויה ולימודיו בפריז לאחר סיום הגימנסיה. בהמשך חייו, חוזר אוטו לוינה לסייע לאביו המבוגר, שם הם חווים עימותים ויחסים מעורבים: אביו רוצה שבנו יאמץ אורח חיים בורגני ומסודר, בעוד שהבן חי בשגרה בוהמית של עבודות מזדמנות וישיבה בבתי קפה בלילות.
אוטו נותר אדיש למאורעות הפוליטיות שחלו סביבו באוסטריה של שנות ה-30, זאת עד לליל הבדולח: ביום זה ניצל משילוח למחנה ריכוז בזכות סוכן גסטאפו שהכירו מבית הספר, זאת למרות שהתעמתו בנעוריהם על רקע אנטישמי. למרות שאוטו ניצל, באותו היום נשלח אביו לדכאו. בניסיון לחלצו, אוטו מנסה לנצל את היכרותו עם סוכן הגסטאפו, אולם זה האחרון סוחט אותו לצורך ביצוע משימות ריגול שונות בקרב יהודי וינה, מתנגדים פוליטיים ופושעים. לאחר שאוטו מגלה ממאהבת בעלת קשרים שאביו כנראה מת במחנה הריכוז ולפיכך אין טעם לסייע לנאצים, הוא אינו מגלה זאת לסוכן אלא נענה למשימה נוספת – איתור גולים פוליטיים בפריז.
בפריז, אוטו ממשיך לסייע לגסטאפו אולם במקביל פונה למודיעין הצרפתי. אלה האחרונים לא מגלים בו עניין רב כמרגל כפול עבורם, ולבסוף הגסטאפו מלשינים עליו למשטרה הצרפתית על שהייה ללא אשרה והוא נעצר. בכלא הצרפתי, אוטו מתאבד לאחר כתיבת המחברות אודות חייו והדילמות שחווה על רקע זהותו היהודית, ימים ספורים טרם פריצת מלחמת העולם השנייה.
ולדימיר מצ'יאר
כמנהיג מפלגת העם - התנועה לסלובקיה דמוקרטית (ĽS-HZDS), מצ'יאר הוביל את סלובקיה להיפרדות מהרפובליקה הצ'כית, שנכנסה לתוקף רשמי ב-1 בינואר 1993. הוא היה אחד המועמדים העיקריים לנשיאות סלובקיה בשנים 1999 ו-2004. סגנון הנהגתו הסמכותני בעל אפיונים של פופוליזם, לאומנות, וקליינטליזם נודע ב כינוי"מצ'יאריזם".
שנותיו המוקדמות
ולדימיר מצ'יאר נולד ב-1942 בעיר זבולן כבן הבכור בין ארבעה בנים. אביו היה חייט ואמו עקרת בית ושוערת בבית חרושת. אחרי סיום לימודי תיכון בשנת 1959 כיהן מצ'יאר בתפקידים מנהליים בעיירה ז'יאר נאד הרונום. בנעוריו היה מצ'יאר מתאגרף חובב. היה בשנים 1967–1968 לראש הסניף המקומי של איגוד הנוער הקומוניסטי והתקבל למפלגה הקומוניסטית (היחידה והשלטת אז במדינה). הפך בהמשך למזכיר הוועד העממי המקומי של העיירה. בשנת 1969, אחרי פלישת כוחות ברית ורשה לצ'כוסלובקיה באוגוסט 1968, בנאום בקונגרס של המפלגה הקומוניסטית, הביע דעות בעד רפורמות ועל כן הודח מתפקידיו הניהוליים. בשנת 1970 סולק מהמפלגה הקומוניסטית. עבד בבית חרושת לזכוכית ובתקופה זו למד משפטים באוניברסיטת קומניוס בברטיסלבה. בסיום לימודיו באוניברסיטה עבד כמשפטן במפעל עד שנת 1990.
פעילותו הפוליטית אחרי נפילת הקומוניזם
בשלהי 1989, בעת מהפכת הקטיפה נגד השלטון הקומוניסטי, מצ'יאר נרשם למפלגה החדשה "הציבור נגד האלימות" (Verejnosť proti násiliu, VPN), שהייתה המקבילה הסלובקית לפורום האזרחי הצ'כי. בינואר 1990, כשמפלגת VPN חיפשה אנשים מתאימים לתפקידי ממשל, לפי המלצתו של אלכסנדר דובצ'ק, שהתרשם מהידע הרב של מצ'יאר בתחומים שונים, הוא התמנה לשר הפנים והסביבה של סלובקיה.
ראש ממשלת הרפובליקה הסלובקית
אחרי הבחירות הדמוקרטיות הראשונות שהתקיימו בצ'כוסלובקיה לאחר נפילת הקומוניזם, ביוני 1990, מצ'יאר נתבקש להרכיב את הממשלה הסלובקית על בסיס קואליציה בין מפלגתו VPN והתנועה הדמוקרטית הנוצרית. הוא דגל אז ברפורמות כלכליות ובהמשך השותפות הפדרטיבית עם צ'כיה.
במרץ 1991 התפצלה מפלגתו לשתי סיעות - אחת שתמכה במצ'יאר, ושכללה את רוב שרי הממשלה הסלובקית, והשנייה, שהתנגדה לו, בראשות יושב ראש מפלגת VPN, פדור גאל. ב-23 באפריל 1991 הדיחה המועצה הלאומית הסלובקית את מצ'יאר מתפקיד ראש הממשלה והחליפה אותו ביאן צ'רנוגורסקי, מנהיג התנועה הדמוקרטית נוצרית. כעבור שלושה ימים המפלגה VPN התפצלה באופן רשמי לתנועה למען סלובקיה דמוקרטית HZDS בראשות מצ'יאר ו-VPN, החל מאוקטובר 1991 ODÚ-VPN. ביוני 1991 נבחר מצ'יאר ליושב ראש התנועה למען סלובקיה דמוקרטית.
פירוק הפדרציה והקמת סלובקיה העצמאית
בשנים 1991 ו-1992 התנהל ללא הצלחה משא ומתן בין הרפובליקה הצ'כית לרפובליקה הסלובקית בנוגע לטיב יחסיהן במסגרת צ'כו-סלובקיה. באפריל 1992 הוחלף השם "צ'כוסלובקיה" ב"רפובליקה הפדרלית של צ'כיה וסלובקיה". ביוני 1992 התקיימו בחירות שבהן ניצחו המפלגה הדמוקרטית האזרחית בראשות ואצלב קלאוס ברפובליקה הצ'כית, ומפלגתו של מוצ'יאר, HZDS ברפובליקה הסלובקית. לפני הבחירות וזמן קצר אחריהן תמכה תנועת HZDS במסגרת של קונפדרציה רופפת עם צ'כיה. אולם הצד הצ'כי דגל בקיום פדרציה צ'כוסלובקית ריכוזית יותר, כמו זו מאפריל 1992, או, לחלופין, היפרדות מוחלטת בין שתי הארצות.
ראש ממשלת סלובקיה העצמאית
במרץ 1993, אחרי ששמונת חברי פרלמנט עקרו משורות מפלגת השלטון HZDS, איבד מצ'יאר את הרוב בפרלמנט. גם הנשיא מיכל קובץ', במקור חבר HZDS, הפסיק לתמוך בו. עם זאת המשיך מוצ'יאר למשול עד מרץ 1994 כשהאופוזיציה הדיחה את ממשלתו והרכיבה ממשלה בראשותו של יוזף מורבצ'יק.
אולם אחרי הבחירות בספטמבר ואוקטובר 1994 בהן זכתה התנועה למען סלובקיה דמוקרטית ב-35% מהקולות, שוב הרכיב ולדימיר מוצ'יאר את הממשלה בקואליציה שכללה את המפלגה הנוצרית דמוקרטית, את הימין הלאומני המיוצג על ידי המפלגה הלאומית הסלובקית שבראשות יאן סלוטה השנוי המחלוקת, ואת המפלגה השמאלית-רדיקלית ZRS (ברית הפועלים של סלובקיה) של יאן לופטק. בתקופה הזאת כראש ממשלה עורר מצ'יאר בקורת מתמדת נגדו בתוך המדינה ובמערב בנימוק שסגנון שלטונו הוא הסמכותני מדי, מלווה באי כיבוד כללי דמוקרטיה, שימוש לרעה בתקשורת הממלכתית לצורך תעמולה, שחיתות ומעט מדי הפרטות במגזר הממלכתי של הכלכלה. לעומת זאת ההפרטות המועטות שהתקיימו הוכתמו בשחיתויות.
מצ'יאר נגרר ל"מלחמה" מתמדת עם הנשיא דאז, קובץ'. הואשם כי גייס את שירותי הביטחון הסלובקים בחטיפת בנו של הנשיא, מיכל קובץ' הבן, בשטח אוסטריה .. קובץ' הבן נחשד אז בעבירות פיננסיות. בתום הקדנציה של הנשיא קובץ', מאחר שהפרלמנט לא הצליח לבחור לו יורש, לקח מצ'יאר לעצמו באופן זמני גם את סמכויות הנשיא. בתפקיד זה החליט על חנינה עבור חוטפיו של קובץ' הבן. באותם הימים סלובקיה נמצאה מבודדת על ידי במערב והואט קצב המשא ומתן על הצטרפותה לאיחוד האירופי ולנאט"ו, על אף רצונו של מצ'יאר לקדם את שני המהלכים.
באופוזיציה
בבחירות בשנת 1998 עדיין הייתה מפלגתו של מוצ'יאר, התנועה למען סלובקיה הדמוקרטית HZDS המפלגה הגדולה בפרלמנט וקיבלה 27% מקולות המצביעים. עם זאת לא עלה בידו להרכיב ממשלה, ומיקולש דזורינדה מן האופוזיציה, הפך לראש הממשלה.
בשנת 2000 שינתה מפלגתו את שמה ל"מפלגת העם - התנועה לסלובקיה דמוקרטית". אחרי שב-1999 נוצח על ידי רודולף שוסטר בבחירות לנשיאות, בשנת 2000 נעצר מצ'יאר על ידי משטרת סלובקיה בחשד לעבירה הונאה בזמן כהונתו בראש המדינה. בבחירות לפרלמנט בשנת 2002 זכתה מפלגתו ל-20% והאפשרות שירכיב ממשלה נראתה סבירה, אף על פי שרבים חשבו כי בחירה זו תהווה מכשול בפני קבלת סלובקיה באיחוד האירופי. כמו בשנת 1998 אף מפלגה לא הייתה מוכנה להיכנס לממשלה בראשותו. שוב פעם התמנה דזורינדה לראש הממשלה בעוד מצ'יאר נשאר באופוזיציה.
בתוך מפלגתו של מצ'יאר החריפו המחלוקות. כמה מחבריה בראשות איוואן גשפארוביץ' עזבו והקימו את התנועה לדמוקרטיה, בשנת 2003 התחולל פילוג נוסף שהביא להקמת מפלגת "איחוד העם" (Ľudová únia). בבחירות לנשיאות ב-2004 ניצח גשפארוביץ' את מצ'יאר בסיבוב השני עם % 59.9 % לעומת 40%.
בשנים האחרונות
בבחירות לפרלמנט מפלגתו של מצ'יאר, ירדה ל-8.79% מהקולות, עד כדי כך שמצ'יאר ביקש בדיקה מחדש של ספירת הקולות. עם זאת המפלגה HZDS נכנסה לקואליציה הממשלתית בראשות הסוציאל-דמוקרט רוברט פיצו.
בשנים הבאות כוכבו של ראש הממשלה הראשון המשיך לרדת ובבחירות לפרלמנט ב-2010 וב-2012 מפלגתו לא הצליחה לעבור את סף החסימה ולהיכנס לפרלמנט. בשנת 2013 התפטר מצ'יאר מראשות מפלגתו.
חיים אישיים
ולדימיר מצ'יאר נשוי למרגיטה, רופאה, ולזוג נולדו 4 ילדים. בינואר 2007 עבר בהצלחה ניתוח לב בבית חולים בבאנסקה ביסטריצה.
אמוץ עגנון
אמוץ עגנון (נולד ב-5 בפברואר 1955) הוא גאולוג וגאופיזיקאי ישראלי, פרופסור במכון למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית בירושלים. מחקריו עוסקים ברעידות אדמה, בפליאומגנטיזם, ובשינויי גובה פני הים.
ביוגרפיה
אמוץ עגנון נולד בירושלים. הוא בנם של מהנדס המכונות חמדת עגנון ואשתו פנינה, ונכדו של הסופר ש"י עגנון. בצבא שירת בסיירת מטכ"ל. למד לתואר ראשון ושני בגאולוגיה באוניברסיטה העברית. את תואר הדוקטור בגאופיזיקה השלים בשנת 1988 באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בשנת 2004 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטה העברית. זכה בפרס לנדאו של מפעל הפיס ובשנת 2007 זכה בפרס על שם רפאל פרוינד מטעם החברה הגאולוגית הישראלית. שימש כמרצה אורח באוניברסיטת פריז ובאוניברסיטת סטנפורד.
נשוי לפרופסור דפנה גולן, סוציולוגית, ואב לשני ילדים. מתגורר בירושלים.
מלחמת רוסיה–פרס
במהלך המאה ה-17 – המאה ה-20 התרחשו מלחמות רוסיה–פרס, שכללו כמה מערכות צבאיות בין המדינות.