cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרי נייפייר
הרי נייפייר נמצאים ממערב לכף בות'בי, מפרץ אדוארד השמיני ומדף הקרח אדוארד השמיני, וממזרח למפרץ אמונדסן. מרכז הרכס מצוי 64 קילומטרים דרומית לכף באטרבי.
אורכו של הרכס כ-64 קילומטרים, וכיוונו צפון מערב - דרום מזרח.
ברכס מצויים הר קודרינגטון, הר קג'רינגה, ונונאטאקי יאנג.
גילוי הרכס
הרי נייפייר התגלו בינואר 1930 על ידי משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה שחקרה את אנטארקטיקה בפיקודו של סר דאגלס מוסון.
בשנת 1960 רכס זה היה הרכס הראשון שנחקר על ידי משלחת החקר הלאומית האוסטרלית לאנטארקטיקה.
מקור השם
מוסון קרא להרים על שמו של סר ג'ון מליס נייפייר (John Mellis Napier), שהיה שופט בית המשפט העליון של אוסטרליה הדרומית בין השנים 1942–1924, ונשיא בית המשפט העליון של אוסטרליה הדרומית בין השנים 1967 - 1942.
לקריאה נוספת
• Belyatsky, B.V., N.V. Rodionov, S.A. Sergeev, and E.N. Kamenev (2007), New evidence for the early Archean evolution of Aker Peaks, Napier Mountains, Enderby Land (East Antarctica),  U.S. Geological Survey and The National Academies; USGS OF-2007-1047, Extended Abstract 187
ליב אולמן
לִיב יוהַאנֶה אוּלמן (בנורווגית: Liv Johanne Ullmann; נולדה ב-16 בדצמבר 1938) היא שחקנית ובמאית קולנוע נורווגית, הידועה בעיקר כאחת מהשראותיו הגדולות של אינגמר ברגמן.
אולמן זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בשנת 1972 על הסרט "המהגרים" (1971) והייתה מועמדת לארבעה נוספים. בשנת 2000, היא הייתה מועמדת לפרס דקל הזהב על סרט השני שביימה, "Faithless". היא קיבלה שתי מועמדויות לפרס האקדמיה הבריטית, ושתי מועמדויות לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר, על "המהגרים" (1971) ו"פנים אל פנים" של אינגמר ברגמן (1976). ב-25 במרץ 2022, הוענק לאולמן פרס אוסקר לשם כבוד כהוקרה על "הגבורה והשקיפות הרגשית שלה שהעניקה לקהל בכישרון, בתצוגות מסך משפיעות".
ביוגרפיה
אולמן נולדה בטוקיו שביפן, להורים נורווגים. הם התגוררו שם בעקבות עבודתו של אביה, מהנדס תעופה. במהלך מלחמת העולם השנייה משפחתה עברה לקנדה, עקב עבודתו של אביה בבסיס חיל האוויר הנורווגי בקנדה. סבה נשלח למחנה הריכוז דכאו כיוון שסייע ליהודים להימלט מהעיירה הנורווגית שבה התגורר, והוא מת במחנה.
המשפחה עברה לניו יורק, שם ארבע שנים מאוחר יותר, אביה מת לאחר אשפוז ממושך מפציעת ראש עקב פגיעת מדחף של מטוס, ומותו השפיע עליה מאוד. אמה עבדה כמוכרת ספרים, בזמן שגידלה שתי בנות. בסופו של דבר הם עברו לנורווגיה, והתיישבו בעיר טרונדהיים.
משחק ובימוי
אולמן החלה את קריירת המשחק שלה כשחקנית במה בנורווגיה באמצע שנות ה-50. היא המשיכה לשחק בתיאטרון במשך רוב הקריירה שלה והתפרסמה בזכות דמותה של נורה במחזהו של הנריק איבסן "בית הבובות". בגיל 17 גם שיחקה את אנה פרנק במחזה אודותה.
לאחר מספר תפקידים מבטיחים בתיאטרון ובקולנוע בנורווגיה היא הגיעה לשוודיה, שם קיבלה תפקיד ראשי ב"פרסונה", סרטו של אינגמר ברגמן (1966), והייתה לאחת מ"שחקניות הבית" של הבמאי המוערך. היא שיחקה בשני סרטי המשך ל"פרסונה, "בושה" (1968) ו"תשוקה" (1969) לצד ביבי אנדרסון. בסרט האימה הפסיכולוגי של ברגמן "שעת הזאבים" (1968), ובסדרת הטלוויזיה של ברגמן "תמונות מחיי נישואין" (1973), בתפקיד מריאנה לצד ארלנד יוספסון, שזכתה להצלחה בינלאומית. עבור משחקה ב"פנים מול פנים" של ברגמן משנת 1976 היא הייתה מועמדת לפרס האוסקר.
בשנת 1972 שיחקה אולמן בתפקיד הראשי בסרט "האפיפיורית יוהנה", סרט בריטי על הדמות ההיסטורית האפיפיורית יוהנה, שקיומה שנוי במחלוקת. באותה שנה גם שיחקה בסרט נוסף של ברגמן "זעקות ולחישות".
בשנת 1973 כיכבה בסרט "40 Carats", קומדיה רומנטית המבוססת על מחזה מצליח שעלה בברודוויי.
בשנת 1974 כיכבה לצד ג'ין הקמן בסרט "כלה למכירה", מערבון שביים יאן טרוּל באנגלית בארצות הברית.
בשנת 1977 שיחקה בסרט המלחמה "גשר אחד רחוק מדי".
בשנת 1978 שיחקה בסרט "סונטת סתיו" שכתב וביים אינגמר ברגמן, ובכיכובם של ברגמן עצמו (בתפקיד משחק האחרון שלו) ולנה ניימן. עלילתו עוקבת אחר פסנתרנית קלאסית מהוללת ובתה המוזנחת שנפגשות לראשונה מזה שנים.
בדצמבר 1980 ביקרה בישראל בתוקף תפקידה כשגרירה של רצון טוב של יוניצ"ף.
בשנת 1984 שיחקה בסרט הצרפתי "מהלכים מסוכנים" של הבמאי רישאר דמבו, על תחרות שחמט בינלאומית בימי המלחמה הקרה, שבה מתעמת רב-אמן סובייטי יהודי ליטאי, בלתי מנוצח מזה שתים עשרה שנה (מישל פיקולי), עם מתחרה צעיר יותר, דיסידנט יהודי גולה במערב אירופה (אלכסנדר ארבאט). הקרנת הבכורה נערכה בתיאטרון ירושלים, ביוזמת מפיק הסרט ארתור כהן.
בשנת 1987 שיחקה את אסירת ציון אידה נודל בסרטו של הבמאי האיטלקי מאורו בולוניני "שלום לך מוסקבה". במקביל הייתה פעילה למען שחרורה של אידה נודל. אולמן השתתפה בהקרנת הבכורה של הסרט שנערכה בסינמטק ירושלים, בנוכחות ראש העירייה טדי קולק. בסוף אותה שנה הותר לנודל לעזוב את ברית המועצות.
בשנת 1995 שבה לנורווגיה מולדתה על מנת להפיק את הדרמה מועמדת-האוסקר "כריסטין בת לברנס", על פי הרומן בשם זה מאת סיגריד אונדסט. בשנת 1996 ביימה את הסרט "וידויים אישיים" על פי תסריט של ברגמן.
בשנת 1990 לוהקה לתפקיד בסרט "האב האובד", קופרודוקציה ישראלית־הונגרית־אמריקנית, על פי תסריט של פול סלומון וצלם הסרטים יאנוש אדולני, שעלו לישראל מהונגריה. העלילה עוסקת בגבר שגדל בהונגריה בעוד אביו חי בישראל. כעבור שנים, עם מות האב, שאותו לא הכיר, מחליט הבן לעשות את המסע הראשון שלו לישראל כדי לגלות את שורשיו. התסריט זכה במענק של רבע מיליון דולר מטעם הקרן לעידוד סרטי איכות. הסרט היה דובר אנגלית שלצידה כיכב השחקן האנגלי מייקל יורק. צילומי הסרט החלו בינואר 1991, אך הופסקו בעקבות פריצת מלחמת המפרץ וחודשו לאחר שלושה חודשים.
בשנת 1999 הייתה מועמדת לפרס דקל הזהב על הסרט "חסרי אמונה" שבבימויה.
בשנת 2000 ביימה את הסרט "Faithless", על פי תסריט מאת ברגמן. הסיפור מבוסס באופן רופף על חוויות מחייו של ברגמן עצמו. הוא פתח את פסטיבל קאן באותה שנה.
בשנת 2002 שיחקה בסרט "Saraband", סרט המשך ל"תמונות מחיי נישואים", שהיה הסרט האחרון שביים ברגמן.
בשנת 2012 כיכבה בסרט "חיים כפולים", סרט העוסק בלבנסבורן, ילדי מלחמה שנולדו לחיילים גרמנים ולנשים נורווגיות, ושנלקחו לאחר הלידה כדי לגדול בגרמניה.
בשנת 2014 ביימה וכתבה באופן עצמאי את הסרט "העלמה יוליה" בכיכובה של ג'סיקה צ'סטיין. הסרט מבוסס על המחזה באותו שם שכתב יוהאן אוגוסט סטרינדברג.
כתיבה ספרותית
במקביל להצלחתה הקולנועית, פרסמה אולמן שני ספרים אוטוביוגרפיים חושפניים, הכתובים בשפה עשירה ומענגת. ספרה הראשון נקרא "להשתנות", ובו היא פורסת יומן חיים אינטימי של אומנית, אישה ואם. ואף חושפת את יחסיה הסבוכים עם הבמאי שלה אינגמר ברגמן. בספרה השני "לבחור", היא מוסיפה להיחשף ומספרת על יחסיה עם בתה המתבגרת, המחזירה אותה אל ילדותה ונעוריה. פרק מיוחד בספר, הוא רשמי מסעותיה בשליחות ארגון האומות המאוחדות להגיש סעד לילדים מיוסרים ברחבי העולם. הספרים תורגמו לעברית ויצאו בהוצאת ספרית פועלים.
חיים אישיים
אולמן, גרושה פעמיים. היא נישאה ב-1960 לפסיכיאטר הנורווגי, הנס יעקב סטאנג, הם התגרשו ב-1965. חייה של אולמן בת ה-25 השתנו כאשר פגשה את אינגמר ברגמן שהיה בן 46. מערכת היחסים ביניהם עברה במהירות לרומן שנמשך מ-1965 עד 1970. הסופרת לין אולמן (נולדה 1966) היא בתם.
בשנת 1985 התחתנה עם דונלד סונדרס, איל נדל"ן יהודי-אמריקאי מבוסטון. סונדרס תרם כספים לקרן ירושלים ולהקמת סינמטק ירושלים והמרפסת במבנה נקראה על שם אולמן. הם התגרשו ב-1995 אך נשארו בזוגיות.
בשנת 1987, קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
ריבוד חברתי
ריבּוד חברתי היא תופעה שבה אנשים, קבוצות וקטגוריות חברתיות מאורגנים במערכת מדרגית (היררכית) יציבה. הריבּוד הוא מאפיין מרכזי של המבנה החברתי ומתקיים כמעט בכל חברה אנושית.
ריבוד חברתי הוא חלוקת החברה לשכבות נפרדות בעזרת כלים חברתיים שונים. לרוב זה מעמד חברתי שנותן מושג על ההישגים והמשמעות של אדם במערכת. ישנן חלוקות ריבודיות שונות.
השכבות השונות במערכת חברתית מרובּדת נבדלות בנגישותן למשאבּים חברתיים. הסוציולוג מקס ובר מנה שלושה סוגים מרכזיים של משאבים: עושר (מעמד חברתי), יוקרה חברתית (סטטוס חברתי) ועוצמה פוליטית (כוח). לפיכך קיימות שלוש מערכות ריבּודיות, וביניהן תיתכן חפיפה, אם כי היא איננה מחויבת המציאות. מכאן שגם בחֲבָרות שוויוניות מבחינת חלוקת העושר וההכנסות עדיין תיתכן היררכיה על בסיס יוּקרה וכוח.
הריבּוד החברתי חופף במקרים רבים לקטגוריות סוציולוגיות כגון: מקצוע, השכלה, דת, מוצא, מפלגה.
בסוציולוגיה המודרנית משמש המושג בדרך כלל לציון ריבוד מעמדי, כלומר ההתפלגות של החברה לפי היכולות והאמצעים הכלכליים של הפרטים. המבנה הריבּודי בחברה עשוי להשתנות, אם במתכוון – במדיניות ישירה (למשל, על ידי הענקת זכות הצבעה שוויונית לכלל האזרחים), ואם שלא במתכוון – בשינויים תרבותיים וחברתיים אחרים.
שני תנאים מקדימים לריבּוד:
התופעה שבה נותר ריבוד בעינו לתקופה של יותר מדור – כאשר ילדים נשארים באותו מקום במדרג הריבודי בו היו הוריהם – מכונה שִעתוק של המבנה הריבודי. כאשר מתקיים שעתוק שכזה, אפשר לדבר על מעמד חברתי. הניתוח הסוציולוגי הביקורתי מצביע על מנגנונים חברתיים שונים אשר פועלים לשעתוק המבנה הריבודי.
גישות שונות בסוציולוגיה מסבירות באופנים שונים את היווצרות הריבוד. לפי ההסבר הפונקציונליסטי, הריבּוד ממלא תפקיד חשוב במערכת הכלכלית. העובדה כי מקצועות שונים מקבלים תגמול שונה על עבודתם מבטיחה, לפי ההסבר הזה, הן את מילוי כלל התפקידים הדרושים בחברה והן את היוקרה הנדרשת למקצועות מסוימים. לטענת המצדדים בהסבר, מסיבה זו יש שאדם מוצא את מקומו בסולם הריבודי על סמך כישוריו המולדים ועל סמך הכשרתו המקצועית.
גישות קונפליקט, ובמיוחד הגישה המרקסיסטית, מצביעות על כמה בעיות בהסבר זה, והמרכזית שבהן היא כי השעתוק של הריבּוד לאורך הדורות מראה כי מיקומו של אדם בסולם הריבודי אינו תלוי רק בכישוריו. גישות אלו מציעות כהסבר לריבוד את המאבקים החברתיים, בהם קבוצות מסוימות מנצלות את כוחן החברתי על מנת להבטיח לעצמן משאבים. החזון המרקסיסטי, קרי ביטול הקניין הפרטי, מטרתו לחסל את הריבוד המעמדי בחברה.
בית עווא
בית עווא (ערבית: بيت عوّا) היא עיירה פלסטינית במעמד של מועצה מקומית בנפת חברון, במערב חבל יהודה. העיר נמצאת 22 ק"מ מערבית לחברון ו-4 ק"מ ממערב לדורא. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בית עווא מנתה 8,064 תושבים נכון לשנת 2007.
במפקד 1931 של ארץ ישראל נמנתה אוכלוסיית בית עווא כחלק מדורא.
בנובמבר 1948, במהלך מלחמת העצמאות, תקפו חיילי חטיבת גבעתי את בית עווא, אידנא וחירבת סיקה. החטיבה נסוגה ללא הצלחה לכבוש את המקום. ב-19 במרץ 1949 תקפה חטיבת קרייתי את בית עווא והכפרים הסמוכים. לאחר הקרב גורשו כ-1,800 איש מן הכפר מזרחה.בשל מאמצי האו"ם התושבים הורשו בסופו של דבר לחזור. בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן משנת 1949, עבר בית עווא לשלטון ירדני.
במפקד האוכלוסין של 1967, שנערך על ידי הרשויות הישראליות נמנו 1,468 תושבים. אחרי מלחמת ששת הימים נהרסה בית עווא. משה דיין טען כי ההרס בוצע בהוראת קצין שביקש לגרש את התושבים, והאלוף עוזי נרקיס טען כי הוא עמד מאחורי ההוראה.
שתי החמולות הבולטות בבית עווא הם סאלאם וסוויטי. האחרונה היגרה לאזור מא-רמת'א שבירדן.
שטחה הבנוי של העיירה הוא 470 דונם, 30% ממנו היה שיך לעיירה עוד לפני 1948; בשל קרבתה של העיירה לקו הירוק, מאות דונמים הם חלק ממדינת ישראל.
קישורים חיצוניים
)
ג'אנג יינינג
גָ'אנְג יִינִינג (סינית מסורתית: 張怡寧, פין-יין: Zhāng Yíníng; ) היא טניסאית שולחן סינית, היא אלופה אולימפית בעלת 4 מדליות זהב ואלופת עולם בעלת 16 מדליות מהן 10 מדליות זהב.
באולימפיאדת אתונה זכתה ג'אנג בשתי מדליות זהב, בתחרות היחידות ובתחרות הזוגות. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה שוב בשתי מדליות זהב בטורניר היחידות ובטורניר הקבוצתי. היא נשאה את השבועה האולימפית בפתיחת המשחקים.
ביוני 2005 דורגה ראשונה בעולם גם בדירוג היחידות וגם בדירוג הזוגות.
מבצע קרתגו
מבצע קרתגו (באנגלית: Operation Carthage) היה שם הקוד של התקפה אווירית שערך חיל האוויר המלכותי ב-21 במרץ 1945, במהלך מלחמת העולם השנייה, על מטה הגסטפו בעיר קופנהגן בדנמרק הכבושה בידי גרמניה. בעקבות ההתקפה חרב המבנה, ואולם פגיעה בשגגה של המטוסים התוקפים בבית ספר בעיר גרמה למותם שם של 104 אזרחים, רובם ילדים.
רקע
באפריל 1940 פלשה גרמניה הנאצית לדנמרק. האוכלוסייה האזרחית הגיבה לפלישה בפעולות מרי וחבלה שהלכו וגברו, עד שב-1943 תפסו הגרמנים בגלוי את השלטון במדינה.
בשנת 1944 הפקיע ארגון הגסטפו את בית של - בניין חברת הדלק של בקופנהגן בירת דנמרק וקבע בו את מטהו. במבנה נוהלה פעילות הגסטפו בדנמרק, הוחזקו בו רשומות הארגון אודות אזרחים דנים והוא שימש לכליאת דנים ולחקירתם בעינויים. בשלהי השנה הורע מצב המחתרת הדנית בעיר לאחר שהגרמנים אספו מידע רב עליה. בעקבות זאת פנתה המחתרת הדנית מספר פעמים לבריטניה בדרישה שתתקוף את בית של מן האוויר, כדי להשמיד את הרשומות המצויות בו ולהביא לשחרור העצירים הכלואים בתוכו. הדרישה באה גם לאחר הפצצה מוצלחת באוקטובר 1944 שבה השמידו מטוסים בריטים את רשומות הגסטפו שהוחזקו באוניברסיטת אורהוס.
חיל האוויר המלכותי דחה בתחילה את הדרישות לתקיפת בית של משום הקושי לתקוף מטרה במרכזה של עיר הומה והצורך לערוך אותה בגובה נמוך ביותר. לבסוף, בתחילת 1945, נעתר מיניסטריון התעופה הבריטי לבקשה וחיל האוויר ופתח בהכנות לתקיפה, שנמשכו מספר שבועות. במהלכן נבנה דגם של מטה הגסטפו ושל המבנים בטווח של קילומטר אחד ממנו לצורך הכנתם של צוותי המטוסים התוקפים לתקיפה בגובה נמוך. המחתרת הדנית סיפקה תצלומים עדכניים של המטרה: אלו פורסמו בעיתון דני מקומי במסווה של ידיעה עיתונאית תמימה, מבלי שהגרמנים עמדו על מטרתם. העיתון הועבר לבריטניה דרך שוודיה.
ההתקפה
לפעולה הוקצו 18 מטוסי דה הבילנד מוסקיטו דו-מושביים מטייסת 21, מהטייסת האוסטרלית 464 ומהטייסת הניו זילנדית 487 (כולן מכנף 140). אליהם התלוו שני מטוסי צילום, גם הם מדגם מוסקיטו, כדי לצלם את תוצאות התקיפה. 30 מטוסי P-51 מוסטנג של חיל האוויר המלכותי הוקצו למתן חיפוי אווירי לתוקפים ולתקיפת תותחים נ"מ שיסכנו אותם. צוותי מטוסי המוסקיטו הודרכו להטיל את פצצותיהם אל יסודות בית של בעל שש הקומות, כדי שלא לפגוע באסירים הדנים שהיו כלואים בקומות העליונות ולתת להם הזדמנות להימלט.
בבוקר 21 במרץ המריאו חמישים המטוסים מבסיס חיל האוויר פרספילד (RAF Fersfield) במזרח אנגליה. הם טסו בגובה נמוך מאוד במטרה שלא להתגלות על ידי המכ"ם הגרמני. המטוסים קרבו אל מטרתם לאחר השעה 11:00. מטוסי המוסקיטו ניגשו להתקפה בשלושה גלים של שישה מטוסים כל אחד, מכיוונים שונים ובגובה גגות הבתים בעיר. ששת מטוסי הגל הראשון השיגו הפתעה והפציצו בהצלחה את בסיסו של בית של. במבנה פרצה דלקה. צופרי ההגנה האווירית בעיר הופעלו רק לאחר התקפתם. כנף אחד המטוסים בגל השני נתקלה במגדל בתחנת רכבת וניזוקה והמטוס התרסק אל תוך בית הספר הקתולי ז'אן ד'ארק, שנמצא כקילומטר וחצי מבית של. בית הספר עלה באש. מספר מטוסים מהגל השלישי תקפו את בית הספר הבוער לאחר שסברו בטעות שזו המטרה שנקבעה להם.
תוצאות ההתקפה
האגף המערבי של "בית של" חרב בעקבות ההתקפה כמעט לגמרי, והאש אחזה בבניין כולו וכילתה אותו. רשומות הגסטפו בבניין הושמדו ופעילות הארגון בדנמרק הופרעה קשות. 18 אסירים דנים שהוחזקו בבניין (לפי גרסה אחרת - 26) הצליחו להימלט. בתקיפת הבניין נהרגו 55 גרמנים, 47 דנים שעבדו בשירותם ושמונה אסירים. בבית הספר, שנחרב אף הוא כתוצאה מהתקיפה האווירית, נספו 86 ילדים ו-18 מבוגרים, רובם נזירות מצוות המוסד. ארבעה מטוסי מוסקיטו ושני מטוסי מוסטנג אבדו בתקיפה. תשעה מאנשי צוותם נהרגו ואחד נפל בשבי הגרמני.
על חורבות בית של נבנה לימים מבנה חדש ששימש גם הוא את החברה.
ניקולה ז'יגיץ'
ניקולה ז'יגיץ' (בסרבית: Никола Жигић; נולד ב-25 בספטמבר 1980; בבאצ'קה טופולה שבסרביה) הוא כדורגלן עבר סרבי ששיחק בעמדת החלוץ המרכזי.
זיגיץ' החל את הקריירה במספר מועדונים מקומיים בסרביה, ולאחר מכן להכוכב האדום בלגרד, שם שיחק במשך שלוש עונות. לאחר מכן הועבר לראסינג סנטנדר וממנה לוולנסיה, שהשאילה אותו בחזרה לסנטנדר למשך עונה אחת ב-2009. בקיץ 2010 חתם זיגיץ' במועדון ברמינגהאם סיטי מהפרמייר ליג באנגליה. עזב את המועדון בסוף עונת 2013/2014.
את הקריירה הבינלאומית שלו בנבחרת סרביה בשנת 2005 והבקיע את שערו הרשמי הראשון במשחק מול נבחרת חוף השנהב במונדיאל 2006 שנערך בגרמניה.
קזינו בת גלים
קזינו בת גלים הוא מבנה בשכונת בת גלים בחיפה (בקצה רציף אהרון רוזנפלד), ששימש לפעילויות קהילה ופנאי משנות ה־30 של המאה ה־20, אך נהרס לאחר שנים, וכיום ניצב במקומו שלד בטון. חרף שמו, לא שימש המקום מעולם כקזינו.
היסטוריה
ב־1932 הכריז הוועד לפיתוח בת גלים על מכרז לפתיחת הקזינו בחוף הים בשכונה. במכרז זכו פסח בונשטיין, מראשוני המתיישבים בשכונה ויליד זכרון יעקב, דוד ביגר ואדם ששמו טייכר; אך השניים האחרונים פרשו במהרה מן השותפות. מלאכת התכנון הופקדה בידיו של אלפרד גולדברגר (Goldberger). הקזינו היה חלק ממכלול שלם שכלל מסעדה, אולם נשפים, בריכת שחייה אולימפית וחוף ים מוסדר. רישיון בנייה ניתן במאי 1934.
תכנון המבנה היה חדשני לתקופתו, וכלל עמודים שהוקמו בתוך הים. חלק מרצפת המבנה היה עשוי זכוכית, שייבא קרוב משפחתו של בונשטיין אהרון רוזנפלד, שדרכה היה ניתן להבחין בגלי הים המכים בחוף מתחתיה. קומת הקרקע שימשה מלתחה לאורחי המסעדה וחדרי עזר לבריכה.
בקומה הראשונה הייתה רחבת האירועים והריקודים. בקומה השנייה הייתה מעין מרפסת שבה ישבו הסועדים ויכלו לצפות ממנה ברחבת הריקודים, וכן מרפסת שצפתה אל הים הפתוח. הקומה השלישית הייתה גג מרוצף ושימשה לאירועים.
בשנות המנדט הבריטי ניהל את המקום ראובן בונשטיין, בנו של פסח בונשטיין. המקום אירח אומנים רבים מן הארץ ומחו"ל (כג'וזפין בייקר) ושימש כמוקד משיכה לצמרת האדמיניסטרטיבית של המנדט הבריטי בחיפה. ככזה הוא משך אליו גם אנשי מחתרת רבים, שבאו לתהות על פעולותיהם של הבריטים. בן אחר של בונשטיין, נחום, ניהל עם הנרי מרגוליס, אשר נכנס כשותף בתחילת שנות ה־40, את הבריכה הצמודה. הבריכה שימשה כבריכה אולימפית מאז המכביה השנייה. האולם המשיך לפעול גם לאחר קום מדינת ישראל ואירח אירועים שונים. כמה שנים לאחר קום המדינה הושכר המבנה למשפחת לקס, שהפכה אותו לבית קולנוע ולאולם אירועים. ואולם כמה שנים אחר כך עלו היחסים בין הבעלים למשפחת לקס על שרטון והם נסתיימו בהליכים משפטיים. בשנת 1961 הציעו הבעלים לשפץ את המקום ולהפעילו אם תפטור אותם העירייה ממיסים למשך שנים ספורות, אבל העירייה סירבה.
ב־1968 רכשה את הקזינו מועצת פועלי חיפה, ובשנות ה־70 הוא נזנח. בתחילת שנות ה־90 קנה את המבנה סם שטרית ממִנהל מקרקעי ישראל, והוא תוכנן כמכלול של אולמות אירועים ושמחות. המבנה נהרס במהלך שיקומו, ובמקומו נבנה שלד בטון – דומה למבנה המקורי אך לא זהה מבחינת החלוקה הפנימית. תוכנית זו נכשלה והמבנה נשאר זנוח במצבו הלא־גמור. ב־2004 תכננו להפוך את המבנה למלון בוטיק, בתמורה להפשרת השטח של מלון שולמית באחוזה למתחם דירות. ב־2011 קנה את המבנה גיל דנקנר מקבוצת דור כימיקלים. בספטמבר 2018 פורסם שאוניברסיטת חיפה נמצאת במשא ומתן עם דנקנר על רכישת המבנה, ושהמחיר המבוקש הוא 28 מיליון ש"ח.
צ'וקודו
צ'וּקוּדוּ הוא כלי תחבורה דו-גלגלי המשמש להובלת מטענים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
הצ'וקודו עשוי ממשטח צר, המקביל אל הקרקע, שני גלגלים - קדמי ואחורי, וכידון היגוי המחובר לגלגל הקדמי.
במשטח שטוח אופן ההפעלה של הצ'וקודו דומה לאופן ההפעלה של קורקינט.
לאונרדו סיטי טאוור
לאונרדו סיטי טאוור הוא גורד שחקים הממוקם במתחם הבורסה ברמת גן ומשמש בחלקו כבית מלון ובחלקו בית דירות. הוא בעל 41 קומות ומתנשא לגובה של 157 מטרים, כולל תורן דקורטיבי בן שישה מטרים. בנייתו הושלמה בשנת 2000 והוא בין גורדי השחקים הגבוהים בישראל.
מבנה
סיטי טאואר נחשב למגדל שבו בית המלון הגבוה ביותר בישראל, אך קומותיו העליונות הן דירות מגורים. הוא נחשב לאחד מהמלונות העסקיים המובחרים בישראל. בבניין מעל ל-200 יחידות דיור כמו גם 167 חדרי מלון, סוויטות וחדרים מיוחדים.
בשלוש קומותיו הראשונות יש מרכז כנסים ואולמות אירועים. בתחתית הבניין נמצא מרתף חניה גדול, שהכניסה והיציאה ממנו נעשים דרך שער יחיד, מצב הגורם לעומס כבד מאוד בשער החניון בתחילתו ובסיומו של אירוע הנערך במלון.
במלון יש 13 מעליות - שלוש מעליות מהחנייה, שלוש מעליות מלון, ארבע מעליות לדיירי הבניין ושלוש מעליות לעובדי המלון.
היסטוריה
היוזמה להקמת הבניין החלה בשנת 1994, לאחר שעיריית רמת גן מכרה את המגרש בו שכנה בריכת השחייה "גלי גיל" לאיש העסקים יצחק תשובה. לאחר שהבריכה נהרסה החלה הקמתו בשנת 1997, בנוסף נכנסו לשותפות בפרויקט הקבלן אורי דורי וקבוצת האחים עופר. במרץ 1998 נחתם הסכם עם חברת "שרתון ישראל", שהייתה בבעלות המשותפת לחברת מלונות שרתון העולמית וחברת כור תעשיות, לניהול בית המלון שבפרויקט. בעקבות ההסכם קיבל המגדל את השם "שרתון סיטי טאוור". עד קיץ 1998 נמכרו כ-60 דירות בפרויקט תמורת כ-30 מיליון דולר.
בשנים 2001–2002, צולמה במגדל הסדרה "סיטי טאוור", אשר סיפרה את מעלליהם הבדיוניים של הגרים בדירות המגורים שבקומות העליונות.
באוקטובר 2007 נערכה במלון מסיבת בר המצווה של אבנר נתניהו, בנוכחות 500 מוזמנים בהם בעלי הון רבים.
באוגוסט 2008 רכש את הזכויות במלון איש העסקים האמריקני יצחק טולדנו, תמורת 150 מיליון שקל. אך לאחר בדיקת נאותות ביטל את העסקה.
בשנת 2017 החברה שהפעילה את אולמות הכנסים והשמחות בבניין פשטה את הרגל. באוקטובר 2017 רכש איש העסקים אלי להב את שלוש הקומות שבהן ממוקמים האולמות תמורת 39 מיליון שקל.
באוגוסט 2017 עיריית רמת־גן הורתה להרוס בריכת שחייה שהוקמה ללא היתר על מרפסת בדירה בקומה ה-36 של המגדל. הבריכה היוותה גם סכנת חיים עקב משקלה הרב והיה חשש ליציבות המרפסת.
פרשת סיטי טאוור
המלון זכה לפרסום כאשר חברת הכנסת נעמי בלומנטל נחקרה במשטרה, בדצמבר 2002, בחשד שמימנה אירוח במלון לחברי הליכוד, כשוחד בחירות. במאי 2003, היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, החליט לבקש מהכנסת להסיר חסינותה של בלומנטל, על מנת שניתן יהיה להגיש נגדה כתב אישום פלילי. בדצמבר 2003 הוגש נגדה כתב האישום, בו נטען כי במהלך הפריימריס בליכוד בדצמבר 2002, בלומנטל סיכמה עם מיכאל אלנקווה (פעיל בסניף הליכוד ביוקנעם) כי היא תממן אירוח של חברי מרכז הליכוד במלון. השניים סיכמו כי אלנקווה יארגן את האירוח, שבמהלכו הוא יפעל למען בחירתה של בלומנטל.
במרץ 2006 בלומנטל הורשעה בפרשה ונידונה ל–8 חודשי מאסר בפועל ו–10 חודשי מאסר על תנאי, ולקנס כספי. במרץ 2007, דחה בית המשפט המחוזי את הערעור שהגישה. פעיל הליכוד מיכאל אלנקווה נידון לשלושה חודשי עבודות שירות ותשעה חודשי מאסר על תנאי.
ארה כחולה-צהובה
ארה כחולה-צהובה, אַרָה כּחוּלָה-זהוּבָּה, ארה צהובת-חזה או ארה זהובת-חזה שמכונה לעיתים גם ארה בלו אנד גולד (שם מדעי: Ara ararauna), היא מין בקבוצה גדולה של תוכים נאוטרופים הידועים בתור ארות. מין זה מצוי בדרום מזרח אמריקה (ובעיקר במזרח אמריקה הדרומית) – מוונצואלה לברזיל, בוליביה, קולומביה ופרגוואי. בתי הגידול המועדפים על הארות הכחולות-צהובות הם יערות טרופיים וסובטרופיים, אזורים מיוערים וסוואנות. מין זה מבוקש מאוד לצורך גידול בשבי, בשל צבעוניותו ויכולת הדיבור שלו.
מצב השימור של מין זה מוגדר ללא חשש ברשימה האדומה של ארגון IUCN. עם זאת, הוא נמצא על סף הכחדה בפרגוואי. אוכלוסייתו הכללית קטנה בהדרגה, אך לא בקצב שגורם להחשיב מין זה כמצוי בסיכון. ישנם כ-10,000 פרטים בטבע, ומספרם ירד בפחות מ-10% בעשר השנים האחרונות. הארה הכחולה-צהובה נכחדה בטרינידד וטובגו, אך אוכלוסייתה שוקמה בטרינידד.
תיאור
אורכה של הארה הכחולה-זהובה, ומשקלה הוא כ-900–1,814 גרם, מוטת כנפיה ; זהו אחד המינים הגדולים ביותר במשפחת התוכיים. הגב, החלק החיצוני של הכנפיים והזנב כחולים בגוונים שנעים מטורקיז ועד כחול מלכותי. הבטן, החזה והזנב צהובים בגווני צהוב-כתום ולעיתים זהוב והזנב בצבע זהוב-זית. המצח ירוק והמקור, הסנטר והרגליים שחורים; הפנים, שאינן מנוצות, לבנות בדרך כלל, אך הופכות לורודות כשהארה מתרגשת.
אורח חיים
הארה ניזונה בעיקר מאגוזים, זרעים, ופירות. לאחר שהארות מעכלות את האגוזים, חלק מהם נפלט החוצה, וכך הארות משפיעות למעשה על פיזור הזרעים ביער. מקורם החזק מאפשר להם לפתוח את הקליפות של האגוזים. לעיתים, הארות ניזונות מחרסית, שמסייעת להם לעכל את הרעלנים שנמצאים בחלק ממיני האגוזים בלי להיות מושפעים מהם. ליד מקורות חרסית ניתן לראות התקבצויות גדולות מאוד של ארות ממין זה.
הפרטים ממין זה חיים בדרך כלל בזוגות, אך מתקבצים לעיתים גם ללהקות; בחלקו המוקדם של הבוקר, כשהם מחפשים מזון, הם עשויים להצטרף ללהקות. להקות אלה בדרך כלל רעשניות מאוד. במקרה של סכנה, אחד הפרטים מתחיל לצווח על מנת להזהיר את הלהקה.
תוחלת החיים הממוצעת היא כ-30 עד 35 שנים, אך פרטים מסוימים עשויים להגיע לגיל 60.
הפרטים ממין זה מונוגמיים, ומקננים לרוב בעצי דקל מתים. הארות מגיעות לבגרות מינית בגיל 3–4 שנים, ומתרבות כל 2–3 שנים לערך. צבע גופו של הזכר מהווה, קרוב לוודאי, חלק בתהליך בחירת בן הזוג: ככל שצבע הגוף בוהק יותר, כך הפרט חזק יותר, וגדלים הסיכויים להזדווגות. עונת הרבייה מתרחשת בתקופה שבין ינואר ליולי. הנקבה מטילה 2–3 ביצים, ודוגרת עליהן במשך כ-24 עד 28 ימים. הנקבה מאכילה תחילה את הגוזלים על ידי הקאת המזון שאכלה, ולאחר תקופה זו, היא והזכר מאכילים את הגוזלים לסירוגין. גוזל אחד מקבל יותר מזון מאחיו, והם גוועים עד מהרה ברעב. הזכר והנקבה מגינים על הגוזלים, ומפגינים אגרסיביות רבה כשמתקרבים לקנם. הגוזל פורח מהקן כ-97 ימים לאחר בקיעתו.
הארה והאדם
הארה הכחולה-צהובה הוא מין מבוקש לגידול בשבי, הן כחיית מחמד והן כחייה בגן חיות או פינת חי, בזכות צבעוניותה ויכולת הדיבור שלה. הארה הכחולה-צהובה היא בעלת אינטליגנציה גבוהה יחסית וניתנת לאילוף.
אלתר אליהו רובינשטיין
הרב אלתר אליהו רובינשטיין (כסלו תש"ז, 1946 - י"ח באייר תשס"ה, מאי 2005) היה רבה החרדי של אנטוורפן. מחבר סדרת ספרי שו"ת מגדנות אליהו.
ביוגרפיה
נולד בסיגט לר' אפרים פישל. הוריו עלו לארץ ישראל והתגוררו בבית גמליאל. בילדותו למד בקרעטשניף ברחובות. בבחרותו נסע ללמוד בקריית צאנז, והיה מראשוני הבחורים ב"מתיבתא" שנפתחה על ידי רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם. היה מקורב לרבו. נישא לזיסל לאה בת הרב יהושע סג"ל דייטש. השידוך נעשה על ידי רבו. לאחר נישואיו התגורר בקריית צאנז, והשתתף בשיעור מיוחד מרבי יקותיאל יהודה בענייני הוראה. לאחר תקופה עבר לגור ברחובות, לאחר שלאשתו הוצעה עבודה ביסודות.
בשנת תש"ל מונה על ידי רבו לכהן כרב "היכל צבי" בבתי ורשה. בהמשך מונה לכהן כראש כולל לחסידי צאנז בירושלים, לצד הרב משה טוביה ויסברגר והרב שלום איזנברגר. בשנת תשנ"ג מונה לרב קריית שומרי החומות ברמת שלמה. לפני כן כיהן כראש כולל בשומרי החומות. כמו כן כיהן כחבר ועד ההלכה של בית החולים לניאדו.
בשנת תשס"ד מונה לרבה של אנטוורפן, על מקום הרב חיים קרייזווירט אך שנה לאחר מכן נפטר בצורה פתאומית. אלמנתו נישאה לרב חיים אורי פריינד.
בשנת תשמ"א הוציא את ספרו הראשון שו"ת מגדנות אליהו. בסוף ימיו החל לעבוד על ספריו ותשובותיו אך נפטר בטרם הספיק. ילדיו הוציאו עוד שלושה חלקים של ספרו מגדנות אליהו. ספריו נכללו בפרויקט השו"ת.
מבט לאחור
מבט לאחור הייתה תוכנית יומית ששודרה בערוץ כאן 11 בהנחיית אורי לוי ושרון וכסלר. בכל תוכנית שודרו כתבות עבר ששודרו ברשות השידור לאורך השנים מתאריך אותו היום, בתאריך הלועזי. התוכנית עלתה בדצמבר 2017 יחד עם התוכנית "70 פנים" לציון 70 שנות עצמאות למדינת ישראל.
מיום עלייתה לאוויר סבלה התוכנית מנתוני רייטינג נמוכים שנעו בסביבות 0.5%. התוכנית שודרה בין 17:30 ל-18:00 בכל יום.
שם התוכנית הוא פרפרזה על שמה של מהדורת "מבט לחדשות" ששודרה בערוץ הראשון.
פורמט התוכנית שולב מאוחר יותר כפינה במסגרת התוכנית "שישי בחמש", גם היא בהנחיית אורי לוי ושרון וכסלר.
יניב ד'אור
יניב ד'אור (נולד ב-11 במרץ 1975) הוא זמר קונטרה-טנור ישראלי-בריטי, תחום עיסוקו העיקרי הוא האופרה. בשנים האחרונות הוא מתגורר לסירוגין בלונדון ובתל אביב והוא מופיע בעיקר ברחבי אירופה וישראל.
ביוגרפיה
ד'אור נולד בחולון בשם יניב נחייסי, למשפחה שמוצאה ביהדות לוב. אחיו הוא הזמר הישראלי דוד ד'אור. בילדותו, שינתה המשפחה את שמה ל"ד'אור" (נחייסי - "נחושת" בלובית, הפך לד'אור - "מוזהב" בצרפתית).
ד'אור שירת בצבא בלהקת חיל האוויר, ולאחר מכן למד מוזיקה באקדמיה למוסיקה בירושלים ובהמשך למד בבית הספר למוזיקה ודרמה גילדהול בלונדון. לאחר הלימודים, נשאר ד'אור להתגורר בלונדון ופיתח את מרבית הקריירה שלו בעיר זו כזמר קונטרה-טנור באופרה. ד'אור הופיע באופרות רבות ועיקר פעולתו היא באירופה, ובנוסף באסיה ובישראל.
ביולי 2015 חתם ד׳אור על חוזה הקלטות עם חברת נקסוס העולמית לשלושה אלבומים בהם יציג סגנונות מוזיקלית שונים הכוללים פולק-בארוק, לידר גרמני ומלודי צרפתי וכן יצירות שנכתבו עבורו על ידי נעם שריף ויוסף ברדנשווילי.
ד׳אור משדר בקול ישראל קול המוסיקה וכן עורך תוכניות לתחנה זו וכן בתחנת הרדיו 88FM בה שידר תוכנית לילה במסגרת אירוח אמנים שבועית.
באפריל 2013 נאלץ להפסיק מופע ביוהנסבורג, בעקבות התפרעויות של מספר מפגינים פרו-פלסטינים במהלך ההופעה. ביוני 2014 ראיין את שרון רוסטורף-זמיר בקול המוסיקה.
הרכב מוזיקלי "נאיה"
ההרכב הוקם, לאחר הצגה של האופרה "יוליוס קיסר" בשוודיה, שאז ישבו הנגנים והזמרים באחד מבתי הקפה המקומיים ליד בית האופרה, ותוך כדי שיחה הוחלט על הקמת ההרכב.
בהמשך הצטרפו להרכב עוד מספר נגנים: יותם חיימוביץ נגן הסיטאר, ארז מונק נגן כלי הקשה, יאיר דלאל נגן העוד, אבי אביטל נגן המנדולינה, ולורנס קמינג נגן הצ'מבלו.
עם אנסמבל נאיה ובארוקדה
עם דן דויטש
תמונות הזונדרקומנדו
תמונות הזונדרקומנדו הן ארבע תמונות מטושטשות שצולמו בחשאי באוגוסט 1944 בתוך מחנה הריכוז אושוויץ, והם התיעוד המצולם היחידי בסביבת תאי הגזים, המתעדות את סוף תהליך ההשמדה במחנה.
תמונות אלו, ביחד עם אלבום אושוויץ (שהוא למעשה תיעוד ממקורות נאצים של תחילת התהליך במחנה), הן התיעודים המצולמים היחידים הידועים המתעדים את הליך ההשמדה שנעשה במחנה אושוויץ.
תיאור התמונות
התמונות צולמו במרווחי זמן של רבע עד חצי שעה על ידי אסיר המחנה (אושוויץ בירקנאו) שהיה חלק מאסירי הזונדרקומנדו, המכונה אלכס, מזוהה לרוב כאלברטו ישראל אררה. שתי תמונות צולמו מתוך תא הגז ושתיים מחוצה לו, כאשר צילם מן הברך ולא היה יכול לדייק. סרט הצילום של התמונות הוברח על ידי המחתרת הפולנית בתוך משחת שיניים.
התמונות מוספרו על ידי מוזיאון אושוויץ בירקנאו במספרים 280–283.
צילום התמונות
התמונות צולמו על ידי אסיר יווני שכונה בשם אלכס, מזוהה לרוב בתור אלברטו ישראל אררה, שהיה רב חובל בחיל הים היווני ופרטיזן יווני, שם הקוד שלו היה אלקוס אלכסנדרידיס. אסירים נוספים בזונדרקומנדו של משרפה 5 היו אלטר פיינזילברג (נודע גם בשם סטניסלב ינקובסקי), האחים יוסל ושלמה דרגון, ודוד שמולבסקי עזרו להשיג ולהחביא את המצלמה, ולהשגיח על הצילום.
פיינזילנברג נזכר כי המצלמה נראתה כמו לייקה גרמנית. הוא העיד כי החביא אותה בדלי, פיינזילברג תצפת על גג המשרפה כאשר אלכס צילם את התמונות והדגיש כי כל חמשת האסירים, אף על פי שאלכס לחץ על כפתור הצילום, פעלו יחד והיו נוכחים. במחקרו המקיף אודות תאי הגזים במחנה ההשמדה אושוויץ של ז'אן-קלוד פרסאק, שנעשה ב-1987, העיד פיינזילברג כי התמונות נלקחו במרווחי זמן של רבע עד חצי שעה, דרך המסגרת השחורה של הדלת או החלון (כנראה הדלת) של תא הגז (דבר הנראה בתמונות מספר 280–281).
הברחת סרט הצילום
סרט הצילום הוברח מהמחנה על ידי המחתרת הפולנית, בתוך שפופרת משחת שיניים על ידי הלנה דנטון, שעבדה בקפיטרייה של אנשי האס-אס. לסרט הצילום הוצמד פתק בו היה רשום התאריך 4 בספטמבר 1944, וחתום בו "Stakło", שמו הבדוי של אסיר המחנה סטניסלב קלודז'ינסקי מהמחתרת הפולנית, שביקשו לשלוח את התצלומים ל"טל", שמה הבדוי של תרזה לאסוצקה-אסטרייכר, חברת המחתרת בקרקוב, בו היה כתוב:
פירוז הראשון
פּירוֹז הָרִאשׁוֹן היה מלך האימפריה הסאסאנית בין השנים 459 – 484. פירוז היה בנו של יזדגרד השני וירש את אחיו, הורמיזד השלישי (457 – 459), לאחר שרצח אותו בסיועם של האפתליטים.
בימיו של פירוז, שהיה נתון להשפעתם הרבה של הזורואסטרים, סבלה האימפריה הססנידית מרעב, חוסר יציבות ופגעים נוספים. סופר דברי ימי פרס אף כתב עליו "מושל שהביא רעה, המזל הרע של עמו".
פירוז נהג כלפי היהודים באכזריות רבה; הוא אסר והוציא להורג (470) את החכמים אמימר בר מר ינוקא ורב משרשיא בר פקוד ואת ראש הגולה הונא מרי בר מר זוטרא, חייב את היהודים להישפט בבתי המשפט הפרסיים, אסר על קיומם של בתי ספר יהודיים, בתי כנסת ובתי מדרש, מסר ילדים יהודים לחינוך זורואסטרי, וציווה, בעקבות תקרית שבה נהרגו שני אמגושים (כוהני דת; או, על פי דעה אחרת, בעקבות עלילת דם על הלקאתם), להרוג מחצית מיהודי אספהאן ולמכור את ילדיהם לעבדות (472, ייתכן שהילדים נמסרו לשמד). על מעשים אלו כונה בפי היהודים "פירוז רשיעא".
היכל
התיבה והתיק
בבתי הכנסת של העת העתיקה ה"תיבה" שימשה כמקום אחסון לחפצי הקודש ובעיקר לספרי התורה. התיבה הייתה ניידת, כך שהסברה המקובלת כיום היא שעד המאה השלישית התיבה הוחזקה בחדר סמוך לאולם התפילה, או במבנה נפרד. את התיבה היו מכניסים לאולם התפילה לפני הקריאה בתורה, ומיד לאחר התפילה החזירו את התיבה למקומה. במקורות תלמודיים (למשל, מגילה כו ע"ב. יש גם אזכור יחידני במשנה) נזכר חפץ נוסף לתוכו הכניסו את ספר התורה. שמו "תיק" והשימוש בו לא היה קבוע. ממצאים ארכאולוגים שנתגלו בארץ ישראל ובארצות הגולה בעת העתיקה מעידים על התפתחותן של שני טיפוסים עיקריים של אותו מקום קדוש בו אוחסנו ספרי התורה - גומחה ארכיטקטונית ("היכל") וארון עץ ("ארון קודש"). שני האחרונים השפיעו, בהתאם, על סוגי אריזת ספר התורה – תיק מעץ ומעיל בד. התגבשות ארון הקודש או ההיכל כמקום אחסון קבוע של ספרי התורה החלה בגולה במאה השלישית, ובארץ ישראל במאה הרביעית.
גומחה ארכיטקטונית
השריד המוקדם ביותר של "היכל", מהמאה השלישית לספירה, נמצא בבית הכנסת בדורא אירופוס שבסוריה, על גדות נהר פרת. בבית כנסת זה נמצאה גומחה המעוצבת בתוך הקיר הדרום-מערבי של אולם התפילה. הגומחה ממוקמת בגובה 106 ס"מ מן הרצפה, ומוליכות אליה שלוש מדרגות. ממדיה: רוחב 84 ס"מ, עומק 91 ס"מ וגובה 148 ס"מ. בחזית הגומחה ניצבו שני עמודים (המזכירים את יכין ובועז) והחלק העליון בנוי בצורת חצי קשת ומתחתיו צורת קונכייה. לא נמצאו סימני דלתות, מה שמעיד שהייתה זו גומחה פתוחה. ההיכל היה מעוטר בעיטורים צמחיים – גפן בעלת גזע ישר ושני ענפים גדולים. עיטורים דומים נמצאו גם בבתי כנסת נוספים, כגון זה שבכפר נחום וזה שבדלתון. בית כנסת בסארדיס אשר בטורקיה הוא הגדול ביותר מבין בתי הכנסת המוכרים לנו מחפירות ארכאולוגיות. בבית כנסת זה הגומחה הייתה מול פני הנכנס לבית הכנסת. בין הגומחה לבין אולם התפילה הפריד מעקה. שרידי גומחאות דומות נמצאו בבתי כנסת בארץ ישראל, כמו למשל זה שבאשתמוע (ביהודה) וסוסיה (בשומרון). בתוך הגומחאות הציבו את ספר התורה כאשר הוא נמצא בתוך "תיק". גם התיק הפך להיות תשמיש קדושה כפי שניתן לראות בתלמוד הבבלי, מגילה כו ע"ב. במקור זה אנו מוצאים גם את התיבה ("דלוסקמי ספרים") וגם את התיק "ותיק של ספר תורה". יש להניח כי מקור זה מצביע על מעבר הדרגתי של אחסון ספר התורה מהתיבה לאחסונו בגומחה באורח קבע.
ההיכל לאורך הדורות
בבתי כנסת רבים בארצות האסלאם הייתה חצר מרובעת, שהייתה מוקפת (בחלקה או במלואה) בקשתות, או ב"היכלות", מעין תאים או גומחות עם תקרת אבן מקומרת או בקשתות. בבית הכנסת הגדול בבגדאד, לדוגמה, היו 27 היכלות. גם הגומחה המרכזית שהייתה בנויה בצורה קשתית נקראה "היכל" ובה היו מניחים את ספרי התורה. לעיתים חלל זה היה גדול מספיק עד כי היו יכולים להיכנס לתוכו ולהניח שם את ספרי התורה. המילה היכל, כתיאור המקום בו מניחים את ספרי התורה, שאבה את כוחה מההיבט הקונספטואלי-סמבולי, זכר להיכל בבית המקדש.
ספרי התורה היו מאוחסנים בתוך "תיק" מיוחד. הפיכתו של התיק לאריזת קבע של ספר התורה הוא תוצאת לוואי של קיומה לאורך מאות בשנים של הגומחה הפתוחה. התיק, העשוי מחומר קשיח, הגן על ספר התורה בגומחה הפתוחה. לאורך השנים נסגרו הגומחות בדלת עץ. סגירת הגומחות קרתה בשעה שהתיק היה כבר תשמיש קדושה מקובל ולכן המשיכו להשתמש בו גם לאחר סגירת הגומחות. בפרס ובבוכרה השתמשו בגומחות פתוחות עד לתקופתינו.
ההיכל היה המרכז הסמלי בבית הכנסת, כאשר התיבה, עליה עמד החזן ובה קראו בתורה, הייתה משנית לו. מצב זה היה שונה בקהילות אשכנז, שם ארון הקודש והבימה "נאבקו" על המרכז הסמלי ורק במאה ה-17 ארון הקודש קיבל את הבכורה.
ברוב בתי הכנסיות בארצות האסלאם היו ספרי תורה רבים, כיוון שספרי תורה היו נכתבים גם לזכרם של נכבדים שנפטרו. בבית הכנסת הגדול בבגדאד בשנת 1910 היו יותר מ70 ספרי תורה. משום כך, ספרי התורה היו מאוחסנים לעיתים במספר היכלות או במספר גומחאות, אם ההיכל היה גדול מספיק. לדוגמה, בבית הכנסת הגדול והעתיק בחלב (ארם-צובא), שנבנה במאה התשיעית (יש כאלה המקדימים עד המאה הרביעית) היו 7 היכלות לספרי התורה – שלושה היכלות באגף המערבי, שלושה היכלות בחצר והיכל באגף המזרחי.
כאשר נדרש להוציא יותר מספר תורה אחד (למשל, בשבת ראש חודש), הוציאו את כל ספרי התורה ביחד מההיכל. רק יהודי תימן נהגו להוציא את ספר התורה הראשון בלבד, והוציאו את השני רק כאשר החזירו את הראשון.
הפרוכת
הפרוכת, כחפץ המפריד בין ההיכל לבין אולם התפילה, התגבש כחפץ קבוע בבית הכנסת במהלך ימי הביניים. הפרוכת היה חפץ מקובל ברוב קהילות ישראל. במקרים של ארונות קודש מפוארים במיוחד, נמנעו יהודי איטליה מלשים פרוכת חיצונית, והסתפקו בפרוכת פנימית. הפרוכת עשויה מאריג יוקרתי. במאה ה-17 ובמאה ה-18 תפיסת ארון הקודש כשער השמים חדר גם לעיצוב הפרוכת, כך שהיו בה מוטיבים של שער. מוטיבים זה נעלמו עם השנים.
הלכות ומנהגים הקשורים להיכל
לפני תפילת נעילה נהוג בקהילות הספרדיות לפתוח את ההיכל, והוא נשאר פתוח למשך כל התפילה, דבר המסמל את האמונה שבשעה זו שערי הרקיע עודם פתוחים לקבלת התפילות. פתיחה זו נמכרת בדרך כלל במכירה פומבית, למרבה במחיר.
נוהגים לפתוח את ההיכל בתפילת הפרנסה בראש השנה ויום הכיפורים.
קישורים חיצוניים
Ark (synagogue)
בתיה משעני
בתיה משעני-לחובר (1945 - 1997) הייתה ספורטאית ישראלית, אלופה פאראלימפית ושיאנית עולם. היא השתתפה בשתי אולימפיאדות בהן זכתה ב-11 מדליות אולימפיות מהן 3 זהב, 5 כסף ו-3 ארד, בשלושה ענפים שונים: אתלטיקה, שחייה וטניס שולחן.
ביוגרפיה
באולימפיאדת הנכים טוקיו (1964) זכתה משעני ב-5 מדליות, מהן 2 זהב, 1 כסף ו-2 ארד. 2 מדליות זהב בהטלת כידון בשיא עולם חדש של 15.50 מטר, במדליית ארד זכתה צפורה רוזנבאום מישראל (13.28 מטר) ובמשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 1:07.8 דקות, לפני רוזנבאום (1:25.2 דקות). מדליית כסף בטניס שולחן ביחידות ושתי מדליות ארד בהדיפת כדור ברזל (4.64 מטר) ראשונה הייתה רוזנבאום בשיא עולם חדש של 5.16 מטר ובטניס שולחן בזוגות עם רוזנבאום. נוסף לכך היא סיימה במקום רביעי בזריקת אלה (22.19 מטר).
ג'ודי ארינגטון
ג'ודי קוּק ארינגטון (באנגלית: Jodey Cook Arrington; נולד ב-9 במרץ 1972) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-19 של מדינת טקסס, מאז 2017. מחוז הקונגרס אותו הוא מייצג חולש על שטח רב במערב טקסס, ומרכזו בערים לאבק ואבילין. ארינגטון חבר המפלגה הרפובליקנית.
ביוגרפיה
ארינגטון, בנם של ג'ין ובטי ארינגטון, נולד וגדל בפליינוויו (Plainview) שבצפון טקסס. בתיכון היה ארינגטון היה ספורטאי רב-תחומי וטניסאי בעל דירוג מדינתי. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בתיכון פליינוויו, החל ארינגטון את לימודיו באוניברסיטת טקסס טק, שם השלים את לימודיו הגבוהים עם תואר ראשון במדע המדינה. בשנת 1997 קיבל תואר שני במנהל ציבורי. ב-2004 הוסיף לקבל תעודת גמר בלימודי ניהול עסקי בין-לאומי מבית הספר לעסקים ע"ש מקדאנה שבאוניברסיטת ג'ורג'טאון.
לאחר ניצחונו של מושל טקסס ג'ורג' ווקר בוש בבחירות לנשיאות בשנת 2000, התבקש ארינגטון להצטרף לסגל הבית הלבן כעוזר מיוחד לנשיא וכמנהל-שותף של הסגל הנשיאותי, שם כיהן תחת קליי ג'ונסון. בשנה העוקבת תדרך ארינגטון את נשיא ארצות הברית בתחומים שונים ושטח בפניו המלצות, ועבד לא פעם עם סגן נשיא ארצות הברית דיק צ'ייני ועם ראש סגל הבית הלבן אנדרו קארד. במהלך כהונתו במשרד הסגל הנשיאותי ניהל אריגנטון צוות לאיתור מנהלים שסייע למשרד למלא יותר מ-5,000 משרות בדרגים ביצועיים.
בסוף דצמבר 2001, בגיל 28, הפך ארינגטון לאחד מראשי הסגל הצעירים ביותר בהיסטוריה של התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות, שם כיהן תחת מנהלה ה-18 של התאגיד, דונלד פאוול. כראש הסגל של פאוול, הוא ניהל את משרדי היו"ר ופיקח עליהם, עסק פיתוח מדיניות ועניינים ציבוריים, ואת כולם ארגן מחדש לשם הגברת היעילות. בשנת 2002 החל לעמוד בראש ועדת הערעורים של מועצת התאגיד ומילא את מקומו של פאוול בוועדת הביקורת של הארגון.
בשנת 2005, בעקבות תגובת FEMA להוריקן קתרינה, הנשיא בוש ייסד בצו נשיאותי את "משרד המתאם הפדרלי לשיקום חוף המפרץ". בוש מינה את דונלד פאוול למתאם הפדרלי, אשר בתורו מינה את ארינגטון לסגנו ולמנהל התפעול הראשי. בתפקיד זה עבד ארינגטון לצד מושלי המדינות שנפגעו מההוריקן, כמו גם עם אנשי צבא, רשויות מקומיות וארגוני צדקה. פאוול וארינגטון היו אחראים לפיתוח וביצוע מאמצי ההתאוששות שקידמה הממשלה הפדרלית של ארצות הברית, כמו גם לתיאום עם גורמים מקומיים, מדינתיים ופדרליים. בסוף שנתו הראשונה של ארינגטון בחוף המפרץ, הוא סייע לפאוול ברכש ויישום של חלק גדול מ-120 מיליארד הדולרים שהושקעו בתשתיות וסיוע הומניטרי.
לאחר שירותו הציבורי ברשות המבצעת האמריקאית, עבר ארינגטון לרשות המחוקקת. תחילה ניסה להתמודד בבחירות 2014 לסנאט של טקסס במחוז הבחירה ה-28, אך הפסיד לעמיתו הרפובליקני צ'ארלס פרי. עם פרישתו של חבר הקונגרס רנדי נוגבאוור לקראת בחירות 2016, הכריז ארינגטון על התמודדותו לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-19 של טקסס. לאחר שנבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית בסיבוב שני, ארינגטון ניצח את יריביו מהמפלגה הליברטריאנית והמפלגה הירוקה בבחירות הכלליות ונבחר לבית הנבחרים. הושבע לתפקידו בראשית ינואר 2017.
בית עיריית פריז
בית עיריית פריז (בצרפתית: Hôtel de ville de Paris, "אוטל דה ויל דה פארי") נמצא ברובע הרביעי של פריז ומהווה את משכנה של עיריית פריז מאז 1357.
במאה ה-13 שכנה המינהלה האזרחית של פריז ב"סלון הבורגנים" שבקרבת השאטלה, ובראשית המאה ה-14 עברה לגבעת סנט-ז'נבייב שבגדה השמאלית. אטיין מרסל, "ראש הסוחרים" של פריז (prévôt des marchands; מי שעמד בראש סוחרי פריז תחת השלטון הישן ותפקד כ"ראש עיר" בפועל), רכש את "בית העמודים" שבגדה הימנית בחודש יולי 1357, ואליו הועבר מרכזם של המוסדות המוניציפליים של העיר. תחת מבנה זה הוקם במאה ה-16 היכל שתוכנן, לבקשת המלך פרנסואה הראשון, בידי האדריכל האיטלקי דומניקו דה קורטונה, שגם השתתף בתכנון טירת שמבור; והצרפתי פייר שמביז', שמזוהה בין היתר עם טירת פונטנבלו ועם קתדרלת סנליס. בניית אוטל-דה-ויל נמשכה מ-1533 ועד 1628, ובין 1836 ו-1850 נוספו לו גימורים ותוספות תוך שימורה של החזית הרנסאנסית.
בימי הקומונה הפריזאית של 1871 נשרף הבניין, ונשרפו גם ארכיונים, הספרייה העירונית ואוספי-התעודות החשובים. המבנה הוקם מחדש בין 1874 ל-1882, לפי תוכנית של האדריכלים תאודור בּאלוּ ואדוּאָר דֶפֶּרְת. החזית, בסגנון נאו-רנסאנס, ניסתה להתחקות אחר זו של הבניין שנשרף. הכיכר בחזיתו המערבית של הבניין, שב-1803 נקראה כיכר העירייה, הפכה למרחב להולכי רגל בשנת 1982. לאורך ההיסטוריה היה מקום זה מוקד להתקהלויות של מתקוממים, מפגינים ומורדים.
המבנה מתאפיין בחלונות ביפוריים ונישות מפוסלות רבות, ובחלליו הפנימיים שטיחי קיר, רהיטים מעוטרים ופרסקו. החזית העיקרית מעוטרת בדמויות רבות שמציינות את פריז - בהן אמנים, מדענים, פוליטיקאים ותעשיינים. בחצר הפנימית, שני פסלי ברונזה מסמלים האחד את האמנות והאחר את המדע, מעשה ידיהם של לורן מרקסט וז'ול בלנשאר בהתאמה.
גם כיום, בהיותו אתר של כוח ויוקרה, שבו יושבת מועצת פריז ובו מתקבלים אורחיהם של ראשי העיר, מוקדש חלק מחלליו של בית העירייה לתערוכות.
את אזור בית העירייה משרתת תחנת המטרו Hôtel de Ville.
חואן סבסטיאן אלקנו
חואן סבסטיאן אלקנו (בספרדית - Juan Sebastián Elcano; 1486 בקירוב - 4 באוגוסט 1526) היה מגלה ארצות ספרדי, שהשתייך לצוותו של פרדיננד מגלן. אלקנו, יחד עם 17 אנשי צוותו ששבו לספרד מהמסע, הם הראשונים שהשלימו ברציפות את הקפת כדור הארץ. מגלן עצמו נהרג במהלך המסע, ולא השלים את ההקפה.
ביצית
ביצית או תא ביצה היא תא רבייה (גמטה) המתפתח אצל נקבות של יצורים רב-תאיים המתרבים ברבייה זוויגית (מינית).
חואן סבסטיאן אלקנו
תחת פיקודו של מגלן
אלקנו הצטרף למסעו של פרדיננד מגלן שיצא ב-1519 מספרד בראשות חמש ספינות וכ-270 אנשי צוות במטרה למצוא נתיב ימי מערבה אל איי התבלין שבדרום מזרח אסיה.
ביצית
הביציות מתפתחות בשחלה, ולעיתים קרובות מאוחסנות בה למשך זמן מסוים. מהיותה תא רבייה, במהלך התפתחות הביצית היא הפלואידית, כלומר, מכילה מחצית ממספר הכרומוזומים בתא סומטי, אך גם בעלת שלב התפתחותי דיפלואידי. ביציות הן תאים גדולים יותר מתא זרע. בניגוד לתא הזרע, הנושא מטען גנטי בלבד, ביציות מכילות חומרים מזינים ואברונים רבים ההכרחיים לקיום תא הזיגוטה, המתקבל בהפריה, כלומר על ידי התמזגות מוצלחת של ביצית ותא זרע.
יצירת הביצית
היווצרות ביציות אצל בעלי חיים מתחילה בתא נבט דיפלואידי, בתהליך הנקרא אוֹאוֹגנזה (oogenesis). כל תא נבט מתפתח לביצה בלתי בשלה הקרויה גם אוֹאוֹציט (oocyte). אואוציט צובר בתוכו מרכיבים ציטופלזמיים רבים (יותר מאשר תא הזרע) ומתחלק בתהליך המיוזה I לשני תאי-צאצא השונים זה מזה בממדיהם ותפקידם. אחד מתאי הצאצא נקרא אואוציט משני, תא זה מקבל את רוב-רובה של הציטופלזמה, כך שהתא השני, הנקרא גופיף הקוטב הראשון, קטן למדי. בשלב זה, התהליך מוקפא עד לחדירת תא הזרע לתא הביצית ויצירת הזיגוטה. שני התאים עוברים מיוזה II וחלוקת ציטופלזמה: אחד מתאי הצאצא של האואוציט המשני מקבל מעט מאוד ציטופלזמה ומתפתח לגופיף קוטב שני; האחר, המכיל כעת גם את המידע התורשתי מתא הזרע, מקבל את רוב הציטופלזמה ומתפתח לביצית.
חואן סבסטיאן אלקנו
תחת פיקודו של מגלן
לאחר שהגיעו לחופי דרום אמריקה, ניסה מגלן במשך תקופה ארוכה למצוא מצר ימי שיאפשר לו להמשיך מערבה. מאחר שהחורף החל להתקרב, החליט מגלן לעצור למשך החורף בפוארטו סן חוליו שלחופי פטגוניה. ב-1 באפריל 1520 פרץ מרד בצוותו של מגלן, כשהמורדים וביניהם אלקנו משתלטים על שלוש מהספינות. מגלן השתלט על המורדים, ושפט את מנהיג המורדים למוות, ושניים נוספים הושארו על החוף לגורלם. אלקנו, יחד עם שאר המורדים, נענש ונכבל בשלשלאות, והועבד בעבודות תחזוקה מפרכות, אך המשיך כחלק מצוות המסע.
ביצית
יצירת הביצית
בסוף מיוזה II, נותר תא הפלואידי אחד המשמש כגמטה. היתר לא מתפקדים כגמטות, אלא משמשים "כלי קיבול" לכרומוזומים המיותרים, המסולקים כדי שהביצית תכיל מספר הפלואידי של כרומוזומים. מאחר שכמות הציטופלזמה בגופיפי הקוטב היא קטנה, הם מכילים מעט מאוד חומרי הזנה ומנגנונים מטבוליים, ועם הזמן הללו מתנוונים.
הפריה
לרוב, כאשר ביצית פוגשת תא רבייה זכרי – תא זרע בבעלי חיים, וגרגר אבקה בצמחים – היא מתאחה עמו בתהליך הידוע כהפריה. תא הרבייה הזכרי תורם את סט הכרומוזומים שלו, וביחד נוצר תא דיפלואידי, בעל מספר כרומוזומים רגיל, הנקרא זיגוטה. הזיגוטה מתחלקת לתאים רבים שמתמיינים ומתמחים בהדרגה, עד להיווצרותו של יצור חדש – הצאצא.
ההפריה נעשית עם חדירת תא זרע (לרוב בודד) אל הביצית. בתהליך הפריה טבעי תאי הזרע נכנסים אל גוף האישה דרך הנרתיק, שאליו הם מגיעים בעת השפיכה, יחד עם נוזל הזרע. משם תאי הזרע שוחים אל עבר הרחם והחצוצרה, שם אמורה להיות הביצית לאחר הביוץ. המסלול, שאורכו כ-10 ס"מ, הוא קשה ומהווה מבחן כוח אמיתי. מאות מיליוני תאי זרע מתים כבר בנרתיק ובצוואר הרחם בגלל הסביבה החומצית הקיימת ברירית הנרתיק. בנוסף, ריר צוואר הרחם פועל כמסנן כך שרק מספר מאות בודדים של תאי זרע יגיעו אל החצוצרה. שם הם יכולים לשרוד במשך יום-יומיים. לאחר חדירת תא זרע אחד אל הביצית מופעלת התגובה הקורטיקלית, המונעת מתאי זרע נוספים לחדור לביצית.
חואן סבסטיאן אלקנו
תחת פיקודו של מגלן
מגלן הוביל את המסע לגילוייו הגדולים, הגילוי של מצר מגלן אל האוקיינוס השקט, וחצייתו לעבר דרום מזרח אסיה. מסעו של מגלן נקטע ב-27 באפריל 1521, לאחר שמגלן נהרג בקרב עם ילידים באי מקטאן (היום ב).
לאחר מותו של מגלן
הצי המדולל של מגלן המשיך בדרכו בין האיים בדרום-מזרח אסיה. לאחר 2 במאי 1521 נשארו רק שתי ספינות מתוך החמש שיצאו לדרך. ב-15 בספטמבר 1521 בוצע שינוי בפיקוד על הספינות שנותרו, ואלקנו מונה להיות הקפטן של הוויקטוריה, אחת משתי הספינות הנותרות, וב-21 בדצמבר הספינות התפצלו לדרכן, כשאלקנו מוביל את הוויקטוריה במסע מערבה, בחזרה לספרד.
תרומתו הגדולה של אלקנו למסע הייתה בשלב הזה של המסע. אלקנו ניווט את הספינה מסביב לאפריקה, תוך שהוא נמנע מלהגיע לנקודות יישוב בדרך כדי לא להיתפס על ידי הפורטוגזים ששלטו בנתיב השיט הזה, ולמרות המחסור במזון שהוביל למותם של 12 מלחים בדרך. ב-6 במאי 1522 עברו את כף התקווה הטובה.
ב-9 ביולי, לפי חשבונם, החליטו להסתכן ולעגון באיי כף ורדה הפורטוגזית כדי להצטייד במזון. מה רבה הייתה הפתעתם כשגילו שהתאריך הוא 10 ביולי, הפרש שנבע מהקפת כדור הארץ והראה לראשונה את הצורך בקו התאריך. המלחים שירדו לחוף הצליחו להצטייד במזון ולהעלותו לספינה, אך בפעם הרביעית, כשירדו 13 מלחים לחוף, הם נעצרו בידי הפורטוגזים. אלקנו הצליח לברוח עם הוויקטוריה ואנשי הצוות הנותרים בטרם יתפסו בידי הפורטוגזים. ב-6 בספטמבר 1522 הגיעה הוויקטוריה לספרד כשעל סיפונה אלקנו וכן 17 מאנשי הצוות שיצאו לדרך כשלוש שנים לפני כן, ובכך היו הראשונים להשלים מסע מסביב לעולם. בין אנשי הצוות שהשלימו את המסע מסביב לעולם היה גם אנטוניו פיגאפטה, שכתביו הם אחד המקורות החשובים על המסע של מגלן ואלקנו.
הליגה האדריאטית
הליגה האדריאטית (או בשמה הרשמי ליגת ABA), היא ליגת הכדורסל של רוב מדינות יוגוסלביה לשעבר: סרביה, קרואטיה, סלובניה, בוסניה והרצגובינה, מונטנגרו ומקדוניה הצפונית, ובנוסף נטלה בה חלק, במשך כמה שנים, גם ישראל. זוהי ליגה אירופאית, הקיימת במקביל לליגות מקומיות בכל אחת מהמדינות, בדומה ליורוליג. התאחדות הליגה האדריאטית הוקמה על ידי חברה ביול"ב, וחברה מצביעה במועצת המנהלים של היורוליג. לקראת עונה 2015/2016 ניהול התחרות עבר ל-ABA League JTD.
הליגה דומה ל שבה משחקות קבוצות מהמדינות הבלטיות והליגה המאוחדת של VTB, בה משחקות קבוצות ממזרח אירופה.
היסטוריה
הליגה נוסדה בשנת 2001 וכללה בתוכה את 12 הקבוצות החזקות בין מדינות יוגוסלביה לשעבר.
בעונת הצטרפה לליגה מכבי תל אביב הישראלית לעונה אחת על חשבון קבוצה אחת שיצאה מהמפעל, וסיימה כסגנית אלופת המפעל לעונה זו.
בשנת 2006 קיבלה הליגה חסות מחברת "Nova Ljubljanska Banka" ושונה קוצר לראשי התיבות NLB.
בעונת חזרה מכבי תל אביב לשחק בליגה בנוסף להשתתפותה ביורוליג ובליגה הישראלית. בסיום העונה זכתה מכבי תל אביב בגביע הליגה לאחר שניצחה בגמר את צדביטה זאגרב, וסימנה את זכייתה הראשונה והאחרונה עד היום של קבוצה ישראלית בליגה האדריאטית. לאחר מכן הודיעה מכבי כי לא תשחק בליגה זו בעונת המשחקים הבאה.
החל מעונת המשחקים נערכים בחטיבה ראשונה וחטיבה שנייה תוך מעבר בין החטיבות בסיום העונה.
רינגוודיט
רִינְגְווּדַיְט (באנגלית: Ringwoodite) הוא פולימורף לחץ גבוה של אוליבין, בעל מבנה ספינל. הוא יציב בטמפרטורות ולחץ גבוהים בעומק מעטפת כדור הארץ (בין 450 ל-650 ק"מ מתחת לפני הקרקע). הרינגוודיט ידוע ביכולתו להכיל מים במבנה הגבישי שלו, המים המוכלים בגביש אינם נמצאים בו כנוזל אלא כהידרוקסיד (אטום חמצן ואטום מימן קשורים).
המינרל נקרא על שמו של הגאולוג האוסטרלי טד רינגווד (1993-1930) אשר צפה כי המינרל אמור להימצא בכמויות גדולות במעטפת כדור הארץ.
רינגוודיט זוהה לראשונה במטאוריט טנהאם בשנת 1969. טנהאם הוא חלק ממטאוריט גדול שנפל בשנת 1879 בטנהאם שבמערב קווינסלנד.
עד לשנת 2014 נצפה המינרל רק במטאוריטים או בייצור עצמאי במעבדות מחקר, ולא היה ידוע על הימצאותו בכדור הארץ. ב-2014 נמצא המינרל באורח מקרי בתוך יהלום שנכרה ממכרה יהלומים במאטו גרוסו שבברזיל, בגילוי זה הכיל המינרל כ-1.5% מים.
ז'ורדן פושה
ז'ורדן פושה (בצרפתית: Jordan Faucher; נולד ב-6 בנובמבר 1991) הוא כדורגלן צרפתי ממוצא אלג'יראי המשחק בעמדת החלוץ בהפועל עכו.
קריירה
פושה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מץ עמה זכה בגביע הצרפתי לנוער.
ב-9 ביוני 2010 עזב את מץ וחתם בטור. ב-17 בדצמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בטור במשחק הליגה נגד נים. ארבעה ימים לאחר מכן, כבש את שער הבכורה שלו בקריירה נגד אנז'ה.
בקיץ חתם בטורנה מהליגה הבלגית השלישית, בה שיחק עונה אחת וכבש 10 שערים ב-21 הופעות.
בקיץ חתם ברויאל אנטוורפן מהליגה הבלגית השנייה.
ב-5 בפברואר 2014 חתם במכבי הרצליה מהליגה הלאומית. בחצי העונה הראשונה שלו במועדון כבש 10 שערים ב-14 הופעות. הוא סיים את עונת 2016/2017 כמלך שערי הליגה עם 24 שערים. הוא שיחק בהרצליה 3 וחצי עונות.
ב-9 ביולי 2017 חתם לשנתיים בהפועל רעננה מליגת העל. בינואר פושה עבר לבני סכנין.
ב-2 באוגוסט 2018 חזר לצרפת וחתם ברד סטאר מהליגה השנייה בצרפת.
ב-10 ביולי 2019 חתם בסקודה קסנתי מליגת העל היוונית.
ב-5 באוגוסט 2020 חזר לבלגיה וחתם בוואסלנד-בוורן.
בקיץ 2022 הצטרף להפועל עכו מהליגה הלאומית.
גומז
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מבנה משרד התחבורה היבשתית של גאורגיה הסובייטית
היסטוריה
בשנות השבעים כיהן צ'אחווה כשר לתחבורה יבשתית של גאורגיה הסובייטית. לכן, הוא היה גם הלקוח וגם התכנן הראשי של הפרויקט. עקב היותו השר הממונה על הנושא הוא בחר את המיקום האידיאלי עבור המבנה במקום הבולט והאטרקטיבי ביותר בטביליסי באותם ימים.