cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טומי ברירקליף
ברירקליף השפיע מיד עם הגעתו לארסנל: הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד בארנסלי ב-2 בספטמבר, ובמקביל להיותו שחקן הרכב קבוע הוא גם היה מלך השערים של הליגה השנייה של הפוטבול ליג. למרות שבהמשך הקריירה שלו בארסנל הוא לא הבקיע שערים רבים, הוא נותר בהרכב בעונת 1903/1904 שבסיומה העפיל המועדון לליגה הראשונה עם 91 שערי זכות. בתקופה זו הוא שיחק בעיקר בעמדת הקיצוני, והיה שחקן הרכב קבוע בעונה הראשונה בתולדות ארסנל בליגה הבכירה (1904/1905), לפני שהועבר לבלקברן רוברס באפריל 1905. בסך הכל הוא השתתף ב-133 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם 34 שערים.
קאזוזה
קריירת סולו
, שודר יום יום בשעות צפיית השיא של רשת גלובו (בביצועה של גל קוסטה) בשנה הראשונה לבחירות הישירות בברזיל, בתור שיר הפתיחה לטלנובלה 'Vale Tudo' (הכל הולך). השיר (והטלנובלה) הציג את ערוותה של האליטה הברזילאית וגזענותה כלפי עניי המדינה, ובו בזמן את חוסר המעצורים של חוגים בשכבות הנמוכות בניסיונם לשפר מעמדם. מילים חריפות לא פחות אפיינו גם את הסינגל המצליח ביותר של קאזוזה, "O Tempo Não Pára" (שמכר כ-2 מיליון עותקים), יצא שנה לפני מותו, ועקץ את התקשורת שהתייחסה אל הזמר כמי שגורלו כבר נחרץ -
טומי ברירקליף
תוך זמן קצר עזב ברירקליף לפליימות' ארגייל, וסיים את הקריירה שלו בברנטפורד ובדארוון.
קאזוזה
קריירת סולו
שם השיר ניתן גם לסרט ביוגרפי שיצא לאקרנים בשנת 2004, בכיכובו של דניאל דה אוליביירה.
שנים אחרונות
ב-1989 הודה לראשונה בפומבי כי הוא נשא איידס ימים בהם שחרר את אלבומו האחרון Burguesia, (בורגנות). קאזוזה היה ביסקסואל מוצהר אף כי לא פעיל בקהילה הגאה. עם זאת, פתיחותו ביחס למחלתו (ובכלל זה התעקשותו ליצור, להופיע ולהישאר באור הזרקורים, ולא להסתגר, גם בעת דעיכתו הבריאותית), סייעה לשינוי תפיסות ציבוריות וגישות ביחס למניעה וטיפול במחלה. קאזוזה נפטר בריו דה ז'ניירו ב-7 ביולי 1990 בגיל 32. לאחר מותו, הקימה אמו את ארגון "ויוה קאזוזה", ארגון ללא מטרות רווח המסייע למניעת איידס ומספק בית לילדים חולים.
Dude Ranch
Dude Ranch הוא האלבום השני של בלינק-182. הוא יצא ב-17 ביוני 1997. האלבום נחשב להצלחה מסחרית, לאחר שמכר למעלה ממיליון עותקים והפך לאלבום פלטינה.
האלבום מכיל את השירים "Dammit" ו"Josie", אשר בזכותם הפכה הלהקה לפופולרית במיינסטרים.
יחסי איראן–מרוקו
יחסי איראן–מרוקו (בפרסית: روابط ایران و مراکش, בערבית: العلاقات الإيرانية المغربية) הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין ממלכת מרוקו.
סקירה כללית
לעיתים קרובות היו מחלוקות בין המדינות, ובהזדמנויות שונות איראן ומרוקו ניתקו לחלוטין את היחסים הדיפלומטיים ביניהם.
איראן החליטה לנתק את כל הקשרים המדיניים עם רבאט בשנת 1981, בתגובה להחלטת המלך חסן השני לתת מקלט למשפחת השאה מוחמד רזא פהלווי. כמעט עשור לאחר מכן הפשירו היחסים בין המדינות, והיחסים הדיפלומטיים חודשו בין המדינות, עבד א-רחמאן אל-יוסופי, ראש ממשלת מרוקו באותה העת, הוביל משלחת מרוקאית ראשונה לרפובליקה האסלאמית של איראן. הקשרים הכלכליים גם הם גדלו מאוד בתקופה הזאת.
ב-6 במרץ 2009, המלך מוחמד השישי ניתק את היחסים הדיפלומטיים עם איראן, בעקבות האיומים האיראנים על בחריין; מרוקו גם ציינה כי איראן מפיצה את התורה השיעית כתורת האסלאם בתוך מרוקו הסונית מה שהפריע לענייני הפנים במרוקו.
בפברואר 2014 הודיעו שתי המדינות על ביסוס מחדש הקשרים הדיפלומטיים. עם זאת, ב-2 במאי 2018 מרוקו שוב ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם איראן. על פי שר החוץ המרוקאי, ההחלטה התקבלה מכיוון שאיראן סיפקה תמיכה פיננסית ולוגיסטית לתנועה הבדלנית חזית פוליסריו באמצעות ארגון חזבאללה.
במרץ 2022 השתתף שר החוץ המרוקאי, נאסר בוריטה, בפסגת הנגב, שבמרכזה עמד שיתוף פעולה ישראלי-ערבי נגד איראן.
מאיר דגן
מאיר דגן (30 בינואר 1945 – 17 במרץ 2016) היה ראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים בין השנים 2002–2011. קודם לכן שימש בשורת תפקידים ביטחוניים אחרים ובהם הגיע עד דרגת אלוף בצה"ל. בין השאר היה מי שהקים ופיקד על יחידת רימון (1970), לה מיוחס תפקיד חשוב בחיסול הטרור הפלסטיני ברצועת עזה בראשית שנות ה-70. קיבל ב-1971 את עיטור העוז.
קורות חיים
דגן נולד בשם מאיר הוברמן ברכבת בברית המועצות, להורים מפולין שנמלטו מספר שנים קודם לכן לברית המועצות מפני הנאצים. אבי אמו, בער ארליך (סלושני), נרצח בשואה. במהלך שנות כהונתו כראש המוסד החזיק דגן במשרדו תמונה מפורסמת שבה - לטענת דגן - נראה סבו רכוב על יהודי אחר כאקט של השפלה זמן קצר לפני שהוא נורה בידי חיילים נאצים. עם זאת, חוקר השואה צביקה שורצמן פִרסם כי אותו אדם שאולץ לרכוב על גבו של היהודי הוא אייזק ורובל - אביו של צבי אנקורי - שאיננו קרוב משפחה של דגן. משפחתו של דגן עלתה לישראל בשנת 1950, תחילה התגוררה במחנה ישראל, מחנה עולים בלוד, ואחר כך השתקעה בבת ים, בה ניהלו הוריו מכבסה. דגן היה נשוי לבינה ואב לשלושה ילדים.
שירות צבאי
בשנת 1963 התגייס לצה"ל, החל מסלול בסיירת מטכ"ל אך נשר והתנדב לחטיבת הצנחנים בה שירת בסיירת החטיבתית. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ומ"כ ובהמשך עבר קורס קציני חי"ר. דגן השתתף בפעולות נגד מחבלים בדרום הר חברון והשתחרר מהשירות הסדיר בנובמבר 1966 בדרגת סגן.
במלחמת ששת הימים גויס לשירות מילואים ופיקד על פלוגת צנחנים בקרבות בסיני. בהמשך המלחמה הוסק, יחד עם חייליו, ללחימה ברמת הגולן והשתתף בכיבושה. לאחר המלחמה חזר לשירות קבע בצה"ל ושימש קצין מבצעים באזור אל עריש. בשנת 1970 הטיל עליו אלוף פיקוד הדרום, אריאל שרון, להקים את "יחידת רימון", יחידה מיוחדת שתפקידה היה להילחם בטרור הפלסטיני ברצועת עזה. יחידה זו הייתה מודל מוקדם ליחידות המסתערבים (יחידות שמשון, דובדבן וימ"ס) שבאו אחריה. על חיילי היחידה הוטל לפעול בשטח הרצועה, בדגש על המרחבים האורבניים, יחד עם אנשי שב"כ, במטרה לאתר, לעצור ולחסל מחבלים. פעילות היחידה הייתה שנויה במחלוקת. בפברואר 1970 נפצע דגן בשתי רגליו לאחר שהג'יפ בו נע עלה על מוקש ברצועת עזה והוא אושפז במשך כחצי שנה. במהלך תקופה זו נישא לחברתו. הוא חזר ליחידתו כשרגלו עדיין חבושה בגבס. באפריל 1971 הוענק לו עיטור העוז. התקרית עליה קיבל את העיטור תואר:
במלחמת יום הכיפורים לחם בחזית הדרום בכוח סיור מיוחד באוגדת שרון תחת פיקודו של ידידו, אל"ם דני רהב וולף, מפקד סיירת שקד לשעבר שעימו לחם ברצועת עזה כנגד הטרור הפלסטיני. הכוח כלל קצינים ולוחמים במילואים ובקבע, רובם יוצאי סיירת שקד והצנחנים, שלא היו בתפקיד מוגדר ערב המלחמה, ונתקבצו לאוגדה. בין אנשי הכוח היה גם אמציה חן (פצי), שפיקד על כוח בשם "כוח פצי". לתקופה קצרה פעל איתם גם כוח צנחנים בפיקוד שמואל ארד שכונה "כוח שמוליק" וכוח מסיירת מטכ"ל בפיקודו של עוזי דיין. לאחר המלחמה עבר לחיל השריון ושימש כמפקד פלוגת טנקים בחטיבה 7. בשנת 1980 החליף את יורם המזרחי בפיקוד על אד"ל - אזור דרום לבנון ובנובמבר 1981 הוחלף על ידי אפרים סנה.
במלחמת שלום הגליל פיקד על חטיבה 188 "ברק", ואחר כך מונה למפקד יחידת הקישור ללבנון (יק"ל). כמפקד היק"ל הקים את צבא דרום לבנון (צד"ל) על בסיס צבא לבנון החופשית בפיקודו של רס"ן סעד חדאד, וזאת בהסכם עם ממשלת לבנון. באחריותו היו כל מערכות היחסים והעיסוק בנושאי לבנון, החל מהעדות השונות, וכלה קישור ותאום מול הגורמים השונים. דגן למד גם על פעילות יחידה 504 של אגף המודיעין העוסקת בין השאר בהפעלת סוכנים, והקים ענף דומה לאיסוף מודיעין והפעלת סוכנים במסגרת יק"ל. בהמשך מונה למפקד עוצבת געש (אוגדה 36). בשנת 1991 מונה ליועץ הרמטכ"ל לענייני טרור. בשנת 1992 מונה לראש חטיבת המבצעים במטכ"ל, בדרגת תת-אלוף. ב-1993 מונה לעוזר ראש אג"ם בדרגת אלוף. במהלך שירותו הצבאי נפצע פעמיים. בשנת 1995 פרש מצה"ל ויצא למסע ג'יפים במרכז אסיה עם חברו האלוף יוסי בן-חנן. בשנת 1996 שב דגן לשירות הציבורי כאשר ראש הממשלה שמעון פרס צירף אותו למטה ללוחמה בטרור כסגנו של עמי אילון אשר מילא את התפקיד במקביל לכהונתו כראש השב"כ. עם היבחרו של בנימין נתניהו לראשות הממשלה (באמצע 1996) – קודם דגן לתפקיד ראש המטה. הוא כיהן בתפקיד עד אמצע 1999, כשבמקביל שימש במילואים כמפקד הגיס הצפוני.
לדגן תואר ראשון במדע המדינה מטעם אוניברסיטת חיפה.
ראש המוסד
ב-10 בספטמבר 2002 הכריז ראש הממשלה אריאל שרון על מינויו של דגן לתפקיד ראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים במקום אפרים הלוי. הוא כיהן עד סוף שנת 2010, לאחר שכהונתו הוארכה פעמיים. כהונתו של דגן נחשבה למוצלחת במיוחד, וכישוריו, יצירתיותו ופועלו הוערכו לטובה הן על ידי גורמים ישראלים והן על ידי גורמים בינלאומיים, בהם גורמים ערביים. בתקופת כהונתו יוחסו למוסד מספר חיסולים של פעילי טרור בכירים, בהם עז א-דין שייח' ח'ליל, עימאד מורנייה, המפקד הצבאי של חזבאללה, ובכיר החמאס מחמוד אל-מבחוח. לזכות דגן גם נזקפו השגת המודיעין להשמדת הכור הגרעיני הסורי בשנת 2007 והתמיכה בתקיפה ועיכוב של תוכנית הגרעין האיראנית.
דגן האמין שמלחמה כלכלית היא חלק בלתי נפרד מעימות עם האויב ופתח אסטרטגיה חדשנית למלחמה בטרור המופנה נגד ישראל והיהודים לפיה ינותקו מחוללי הטרור מהחמצן המניע אותם – הכסף, מקורות המימון דרכם מוזרם הכסף – המוסדות הפיננסיים והבנקאים המפעילים את המנגנון. את המודיעין מספקת יחידת 'צלצל', יחידה חשאית שהקים דגן ותפקידה לאתר ולסמן את 'כיסו' של האויב. את המערכה הכלכלית-משפטית מוביל ארגון החברה האזרחית, שורת הדין, בראשות עורכת הדין ניצנה דרשן-לייטנר, יועצת הסתרים של דגן, הפועלת לעיתים מתוך יוזמה אישית ולעיתים בהכוונה ובעזרת מידע שמועבר מסוכנויות ביטחון ומוסדות מדינתיים אחרים.
ב-6 בינואר 2011 סיים דגן את תפקידו וזכה לשבחים רבים על פעילות המוסד בכהונתו. במקומו מונה תמיר פרדו. לאחר פרישתו העריך שאיראן לא תשיג יכולת גרעינית לפני שנת 2015, ושלל בתוקף את האפשרות שישראל תתקוף את איראן לשם מניעת השגתה של יכולת גרעינית.
לאחר הפרישה
עם פרישתו היה מועמד על ידי שר התחבורה ליו"ר חברת נמלי ישראל, מינוי שלא יצא לפועל בסופו של דבר. ב-25 במאי 2011 מונה ליושב ראש חברת גוליבר אנרג'י העוסקת בחיפושי גז ונפט בים התיכון. היה נשיא כבוד של חברת המודיעין העסקי בי.סי. אסטרטגיה (בלאק קיוב).
פרידה מסלביאנקה
היסטוריה
המנגינה זכתה לפופולריות ברוסיה ובמדינות הסמוכות לה במהלך מלחמת העולם הראשונה, כאשר החיילים הרוסים עזבו את בתיהם ולוו במוזיקת הצעדה. הוא בוצע גם במהלך מצעד 7 בנובמבר 1941 בכיכר האדומה, ואחריו חיילים הלכו ישר לקרב בקרב על מוסקבה. מארש זה שימש גם כהמנון לא-רשמי של הצבא הלבן בפיקודו של האדמירל קולצ'אק.
מאיר דגן
לאחר הפרישה
בשנת 2012 אובחן כלוקה בסרטן הכבד, ובסיוע של נשיא מדינת ישראל, ראשי ממשלת ישראל ואח"מים נוספים החל דגן במסע חיפוש אחר מדינה שבה יוכל לעבור השתלת כבד. באוקטובר אותה שנה, לאחר ששירותי רפואה במדינות רבות ובהן ישראל, ארצות הברית, הודו וסין סירבו בשל גילו, עבר לבסוף השתלת כבד בבלארוס בעזרתו של אלימלך פירר בזכות התערבותו של נשיא המדינה אלכסנדר לוקשנקו וכן אישים ישראליים, בתוכם אביגדור ליברמן.
פרידה מסלביאנקה
היסטוריה
לאחר מכן, כמה מלחינים רוסים ופולנים כתבו מילים למוזיקה. במהלך מלחמת העולם השנייה בפולין הכבושה בגרמניה, גרסה "מחתרתית" מותאמת לשיר, Rozszumiały się wierzby płaczące ("ערבות בוכות התחילו לזמזם"), זכתה לפופולריות בתנועת ההתנגדות הפולנית והתבססה על מילים מאת רומן שלנצ'ק.
בשנות התשעים, יאבלוקו, מפלגה פוליטית, ניסתה להביא ללא הצלחה לכך שהמארש יאומץ כהמנונה הלאומי של רוסיה.
מאיר דגן
לאחר הפרישה
פעמים אחדות מתח ביקורת חריפה על תפקודו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו. ב-28 בינואר 2015, באירוע שנערך ביום עיון של עמותת אריאל שרון למנהיגות במוזיאון תל אביב, אמר: "ראש הממשלה ונפתלי בנט מובילים את ישראל למדינה דו-לאומית שהיא אסון וסכנה לציונות", וכן, "אחרי יום כיפור עבר לי הפחד על קיומה של מדינת ישראל. הייתי בטוח שנוכל לעמוד בכל דבר, אבל היום אני מודה שיש לי סימני שאלה קשים על הכיוונים של ההנהגה הנוכחית". ב-7 במרץ 2015 נשא נאום בהפגנה שנערכה בכיכר רבין במהלך מערכת הבחירות לכנסת העשרים ואמר: "שש שנים ברציפות מכהן בנימין נתניהו כראש הממשלה. שש שנים שבהן ישראל לא הייתה תקועה יותר מאשר הפעם הזו. שש שנים שבהן הוא לא הוביל מהלך אמיתי אחד לשינוי פני האזור או ליצירתו של עתיד טוב יותר".
פרידה מסלביאנקה
היסטוריה
"פרידה מסלאביאנקה" שימש בסרטים "העגורים עפים" ו"מלחמתו של צ'ארלי וילסון", העוסק במלחמת ברית המועצות-אפגניסטן ובסרטים הרוסיים "72 מטרים" ו"השבוי מהקווקז" (Кавказский пленник). גרסה אינסטרומנטלית לשיר הוצגה גם בסרט האוקראיני "דעיכה" משנת 1990 במהלך סצנת פינוי פריפיאט.
מאיר דגן
לאחר הפרישה
ב-17 במרץ 2016 נפטר דגן בבית החולים איכילוב בתל אביב, ממחלת הסרטן, בגיל 71. הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים. הוא נטמן בבית הקברות הצבאי בראש פינה. משפחתו הסכימה לתרום את איבריו להשתלה, ושתי קרניות מגופו הושתלו בשני ישראלים.
פרידה מסלביאנקה
היסטוריה
גרסה עברית נכתבה בשנת 1945 על ידי הפזמונאי חיים חפר לפלמ"ח. בגרסתו לשיר, "בין גבולות", טבע חפר את הביטוי "אָנוּ פֹּה חוֹמַת מָגֵן", אשר שימש את צה"ל להכנות למבצע חומת מגן בשנת 2002.
המנון מחוז טמבוב
מנגינת "פרידה מסלביאנקה" שימשה כהמנון רשמי של מחוז טמבוב, שאת מילותיו כתב א. מיטרופנוב בשנת 2002.
מאיר דגן
לאחר הפרישה
במאי 2016 התפרסם בתוכנית "עובדה" ראיון שערכה אילנה דיין עם דגן, ובו אישר שמסר מידע מדיונים שניהל עם ראש הממשלה נתניהו ושר הביטחון ברק למזכיר ההגנה האמריקאי, ליאון פאנטה, בין השאר את התרשמותו של ברק משיחותיו עם האמריקאים לגבי תגובה אמריקאית לתקיפה ישראלית נגד הכור הגרעיני באיראן. דגן אמר שעשה זאת כדי לסכל תקיפה ישראלית נגד הכור האיראני, שהייתה לדעתו משגה חמור ומסוכן.
פרידה מסלביאנקה
החבר שלי בכס המוות
מנגינת השיר משמשת גם לנעימת השיר "החבר שלי בכס המוות".
מאיר דגן
הוקרה
באפריל 2011 זכה בפרס חיים הרצוג לתרומה ייחודית למדינת ישראל.
פרידה מסלביאנקה
החבר שלי בכס המוות
השיר נכתב בדצמבר 1944 על ידי יון דגן, לוחם שריון במלחמת העולם השנייה.
מאיר דגן
הוקרה
במאי 2011 זכה בפרס מוסקוביץ' לציונות.
פרידה מסלביאנקה
Vapaa Venäjä
גרסה נוספת לשיר היא Vapaa Venäjä, שהולחנה עבור המשמרות האדומים הפיניים כדי לשמש עבורם שיר לכת.
מאיר דגן
הוקרה
בתחילת ספטמבר 2017 נערך בצה"ל תרגיל גדול לגיס הצפוני שנשא את השם "אור הדגן" לזכרו של מאיר דגן.
קישורים חיצוניים
מאמרים פרי עטו:
ג'ודית שקלאר
ג'ודית ניסה שקלאר (בשם מלא באנגלית: Judith Nisse Shklar; 24 בספטמבר 1928 – 17 בספטמבר 1992) הייתה הוגה יהודיה-אמריקנית במדע המדינה הידועה בשל תורת ה"ליברליזם של פחד" אותה פיתחה במאמריה ובספריה.
קורות חיים
שקלאר נולדה בריגה בירת לטביה. בהיותה נערה היגרו הוריה לארצות הברית, על מנת להימלט מן הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה. חוויות אלו היוו חוויה מכוננת לשקלאר, שהקדישה את חייה המקצועיים לשאלות מדע המדינה העוסקות בדרך הטובה להימנע מאכזריות המדינה ושלוחיה. בשנת 1949 קיבלה שקלאר תואר ראשון מאוניברסיטת מקגיל ובשנת 1950 קיבלה במוסד זה תואר שני. את תואר הדוקטור קיבלה מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1955. תחום התמחותה היה הוגי המאה ה-18 ובמיוחד ז'אן-ז'אק רוסו, אם כי ההוגים האהובים עליה היו מונטסקייה ומונטן.
שקלאר התקבלה לסגל אוניברסיטת הרווארד שם בילתה את כל הקריירה האקדמית שלה. היא הייתה האישה הראשונה שקיבלה משרת הוראה של קבע במחלקת מדע המדינה באוניברסיטה. כן שימשה כנשיאת החברה האמריקנית לפילוסופיה פוליטית ומשפטית, ונשיאת האגודה האמריקאית למדע המדינה.
שקלאר הייתה ידועה כמרצה אהודה וחינכה למשנתה הפוליטית דורות של תלמידים.
משנתה הפוליטית
הגותה של שקלאר התמקדה בשתי טענות עיקריות. הטענה האחת הייתה שהאכזריות (אותה הגדירה כ"זו היא ההשראה המכוונת של כאב פיסי ובמידה משנית רגשי על אדם או קבוצה חלשים יותר על ידי חזקים יותר על מנת להשיג מטרה כלשהי") היא הרוע הגדול ביותר. טענה זו העלתה, בין היתר, במאמריה "הליברליזם של פחד" ו"לשים את האכזריות בעדיפות ראשונה". טענתה השנייה, המבוססת על הראשונה, הייתה שהואיל והאכזריות היא הרוע הגדול ביותר, ומכיוון שממשלות נוטות להשתמש לרעה בכוחותיהן ולפעול באכזריות, הרי שיש סוג של ליברליזם אותו כינתה ליברליזם של פחד השואף להפחית אכזריות זו, ולהגביל את המדינה מלנקוט בה. ליברליזם זה הוא במידה רבה "שלילי", בדומה למשנתו של בן עירה ישעיה ברלין. שקלאר עצמה הבחינה בין הליברליזם של פחד, ובין צורות אחרות של ליברליזם כגון "הליברליזם של הזכויות" של ג'פרסון או "הליברליזם של הפיתוח העצמי" של אמרסון. הבחנה חשובה בין משנתה של שקלאר וזו של ברלין היא כי שקלאר סבורה כי יש לאפיין באופן "חיובי" כמה מהמאפיינים שברלין נמנע מלהתייחס אליהם, שאם לא כן "החירות השלילית" שאינה נתמכת במוסדות פוליטיים, היא חסרת משמעות. שקלאר עצמה תמכה בדמוקרטיה חוקתית, שעל אף הפגמים שניתן למצוא בה, היא הדרך הטובה להגן על אנשים משימוש לרעה בכוחם של החזקים, בהגבילה את הממשלה ובפזרה את הכוח בין "מגוון של קבוצות פעילות פוליטית".
מטרת הליברליזם של שקלאר, כמופיע במאמרה "הליברליזם של פחד" היא כי "כל בגיר צריך להיות מסוגל להחליט עד כמה החלטות יעילות שביכולתו להחליט, ללא מורא וללא משוא פנים, בנוגע לכמה שיותר פנים של חייו או חייה, בהתאמה לחירות הדומה של כל בגיר אחר".
הזכויות על פי שקלאר אינם קבועים מוסריים, אלא יותר רישיונות שיש להשיג על מנת להגן מפני שימוש לרעה בכוח.
שקלאר התעניינה באי הצדק והרוע הפוליטי. היא טענה כי "הפילוסופיה אינה נותנת לאי הצדק את הכבוד הראוי לו", וכי הפילוסופים בעבר התעלמו מאי הצדק, ודנו רק במושג הצדק, כשם שהתעלמו מהרשע ודנו במידה הטובה. בספריה "חטאים של יום יום" (Ordinary Vices) ו"מראית אי הצדק" (The Faces of Injustice) שקלאר ניסתה למלא פער זה שמצאה במחשבה המדינית, תוך התייחסות מעמיקה לספרות כמו גם לפילוסופיה בטיעון כי אי הצדק ו"חוש אי הצדק" הם אוניברסליים מבחינה היסטורית ותרבותית, וכי הם חשובים לתאוריה הפילוסופית המודרנית.
כתביה
מכתביה ומאמריה ניתן לציין:
מארי קירי
מאריה סקוואדובסקה קירי הייתה מדענית ממוצא פולני (שבהמשך קיבלה אזרחות צרפתית), חלוצה בחקר הקרינה הרדיואקטיבית. זכתה פעמיים בפרס נובל: בשנת 1903 זכתה בפרס נובל לפיזיקה (יחד עם בן זוגה פייר קירי ועם אנרי בקרל) בזכות מחקרה על תופעת הקרינה, ובשנת 1911 זכתה בפרס נובל לכימיה על גילוי הרדיום והפולוניום, ועל חקר הרדיום.
נעוריה ותחילת דרכה
מארי קירי נולדה ב-7 בנובמבר 1867 בוורשה שבפולין, שהייתה אז בכיבוש האימפריה הרוסית, בשם מריה סלומאה סקוואדובסקה (Maria salomea Skłodowska). אביה היה מורה למתמטיקה ופיזיקה ואף ניהל שתי גימנסיות לבנים בוורשה. לאחר שהשלטונות הרוסיים אסרו לימודי מעבדה בבתי הספר בפולין, לקח אביה את ציוד המעבדה לביתו והסתייע בו ללימוד ילדיו. לאחר מכן פוטר האב מעבודתו בשל עמדותיו הפוליטיות שתמכו בהתקוממות לשימור עצמאותה של פולין. בעקבות זאת המשפחה ירדה מנכסיה. אמה של קירי הייתה מורה ומנהלת הפנימייה הפרטית לבנות בוורשה ופרשה מעבודתה לאחר לידתה של קירי. היא נפטרה ממחלה בשנת 1878, כשקירי הייתה בת 10, שלוש שנים לאחר פטירתה של אחותה הגדולה זושיה. אביה של קירי היה אתאיסט בעוד אמה קתולית מאמינה. מות האם והאחות השפיעו על אמונתה של קירי, אשר הפכה לאגנוסטיקנית.
בשל עמדותיה הפוליטיות של משפחתה ובשל היותה אישה, לא הותר לקירי ללמוד באוניברסיטה, ולכן למדה ב"", מעין אוניברסיטה ששיעוריה ניתנו בשעות הלילה במקומות שונים וסודיים כדי להתחמק מעיני המרגלים של האימפריה הרוסית. מארי מימנה את לימודי הרפואה של אחותה, ברוניסלבה, בפריז על ידי כך שעבדה במשך מספר שנים כאומנת. לאחר מכן, אחותה מימנה לה את הלימודים. בעת שעבדה בבית קרובי משפחתה התאהבה בבן המשפחה, קזימיר זורבסקי, אך הוריו התנגדו לקשר ביניהם עקב היותה חסרת כל. לאחר תום הקשר המשיך זורבסקי בקריירה אקדמית בתחום המתמטיקה, ובהמשך היה לפרופסור ורקטור ב בקרקוב.
בשנים שבהן עבדה בפולין למדה קירי ולימדה ב"אוניברסיטה הצפה" וטרחה על הרחבת השכלתה גם באופן עצמאי, תוך שהיא נעזרת כלכלית גם באביה. כמו כן, החלה את הכשרתה המדעית המעשית במעבדת המוזיאון לתעשייה וחקלאות, אשר נוהלה על ידי קרוב משפחתה. בתקופה זו דחתה את הזמנת אחותה הגדולה להגיע לפריז, בשל אילוצים כלכליים.
ב-1891, כשהייתה בת 24, עברה בעקבות אחותה המבוגרת לפריז ולמדה כימיה ופיזיקה בסורבון. לימים, הייתה לאישה הראשונה שלימדה במוסד זה, כאשר התמנתה לפרופסור לפיזיקה כללית לאחר מות בעלה, פייר, ב-1906. את שנות לימודיה העבירה בדלות כלכלית ניכרת כשהיא לומדת בימים ומלמדת בלילות, ובקושי מרוויחה את מחייתה. בשנת 1893 השלימה תואר בפיזיקה והחלה לעבוד במעבדה התעשייתית של פרופסור גבריאל ליפמן. במקביל, המשיכה ללימודי תואר שני אותם השלימה בשנת 1894, תוך הסתייעות במענק מחקר.
המחקרים הקשים
מארי החלה את הקריירה האקדמית שלה במחקר המאפיינים המגנטיים של פלדות שונות, אשר הוזמן על ידי האגודה לעידוד התעשייה הלאומית (Société d'encouragement pour l'industrie nationale). בתקופה זו הכירה מארי את פייר קירי אשר היה מנחה בבית הספר לפיזיקה ולכימיה (École supérieure de physique et de chimie industrielles de la ville de Paris). ההיכרות בין השניים נעשתה על ידי פרופסור שידע שמארי מחפשת חלל גדול יותר למעבדה וחשב שפייר יוכל לסייע בכך, כפי שאכן היה. העניין המשותף של השניים במדע קירב אותם זה לזה עד שבשלב מסוים פייר הציע למארי להינשא לו.
בתחילה, מארי לא קיבלה את ההצעה שכן היה בכוונתה לשוב לפולין. בקיץ 1894 שבה מארי לפולין לביקור משפחתי. בשלב זה עוד תכננה להמשיך לעסוק בפולין בתחום עיסוקה, אולם נדחתה על ידי אוניברסיטת קרקוב בשל היותה אישה. בעקבות זאת, שבה לפריז והחלה בלימודי דוקטורט. במקביל, פייר כתב את מחקרו על מגנטיות וקיבל דוקטורט בשנת 1895 וביולי באותה שנה נישאו השניים, בטקס שאינו דתי. לזוג נולדו שתי בנות.
ברקע למחקר של מארי ופייר על חומרים רדיואקטיביים עמדו שתי תגליות משמעותיות שהתגלו באותו הזמן. הראשונה בהן היא גילוי קרני רנטגן על ידי וילהלם רנטגן בשנת 1895 והשנייה היא תגליתו של הפיזיקאי אנטואן אנרי בקרל משנת 1896 לפיה מלחי אורניום פולטים קרינה שדומה לקרינת רנטגן ביכולתה לחדור עצמים. בעקבות שתי תגליות אלה החלו מארי ופייר לחקור חומרים רדיואקטיביים, בדגש על עפרת האורניום, המכונה פיצ'בלנדה (פצלת העטרן), שהייתה רדיואקטיבית יותר מאורניום. נושא הרדיואקטיביות היה גם נושא עבודת הדוקטורט של מארי קירי (קירי עצמה המציאה את המונח רדיואקטיביות).
ב-1898 הגיעו השניים למסקנה כי העפרה הכילה רכיב רדיואקטיבי יותר מאורניום. במשך כמה שנים ובעבודה קשה זיקקו בני הזוג כמה טונות עפרת פיצ'בלנדה, כשהם מגדילים בהדרגה את ריכוז החומרים הרדיואקטיביים, עד שבסופו של דבר זיהו שני יסודות כימיים חדשים. לראשון קראו פולוניום, על שם מולדתה של מארי קירי, ולשני קראו רדיום מכיוון שבחושך הוא זוהר באור כחלחל (ומכאן שמו - radius בלטינית פירושו "קרן אור").
בשנת 1903 קיבלה קירי יחד עם בעלה ועם אנרי בקרל פרס נובל לפיזיקה, בהוקרה על "התרומה היוצאת מן הכלל שהשיאו באמצעות מחקריהם המשותפים על תופעת הקרינה שהתגלתה על ידי פרופסור אנרי בקרל". בכך הייתה לאישה הראשונה שזכתה בפרס נובל. שמונה שנים לאחר מכן זכתה מארי קירי שוב בפרס נובל והפעם פרס נובל לכימיה. הפרס ניתן לה בהוקרה על גילוי הרדיום והפולוניום, ועל חקר הרדיום. בצעד יוצא דופן לא רשמה קירי פטנט על תהליך בידודו של הרדיום, ובכך אפשרה לקהילה המדעית מחקר ללא הפרעה. קירי הייתה האדם הראשון שקיבל או חלק שני פרסי נובל. היא אחת משני האנשים היחידים בהיסטוריה שזכו לפרס נובל בשני תחומים שונים (השני הוא לינוס פאולינג שקיבל פרס נובל לכימיה ופרס נובל לשלום). בין מחקריה - קביעת הסטנדרט של הרדיום ומחקר על משקלו האטומי של הרדיום. היא כתבה על מחקריה ספר בן שני כרכים בשם "מסות על רדיואקטיביות".
בשנת 1906 נהרג פייר קירי בתאונה, כאשר נדרס על ידי עגלה רתומה לסוס. לא ידוע האם נפל ברחוב בשל הסחרחורת הקשה שסבל ממנה כמו מארי בשל העיסוק בחומרים פולטי האנרגיה, או שמא החליק בשל הגשם הסוחף שירד באותו יום. מארי לא נישאה שוב, אם כי נודע שקיימה פרשיית אהבים עם הפיזיקאי הנשוי פול לנז'בן.
לאחר מותו של פייר, מארי המשיכה בניסויים, ואף החלה ללמד באוניברסיטת פריז במקומו של פייר קירי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה יזמה קירי הפעלה של מכוני רנטגן ניידים לסיוע לפצועי מלחמה, ביחד עם בתה אירן.
מותה
קירי נפטרה ב-4 ביולי 1934. מחלתה אובחנה כאנמיה אפלסטית (Aplastic anemia), אך הדעה הרווחת במחקר במאה ה-21 היא שמדובר היה בתסמונת קדם-לויקמית (סוג של מיילודיספלזיה) הדומה לאנמיה אפלסטית, והופכת ללויקמיה קטלנית. מחלתה נגרמה כפי הנראה בעקבות חשיפתה לקרינה רדיואקטיבית ממחקריה. הערכה זו התחזקה לאחר שבבדיקות שנערכו בביתה בשנות התשעים נמצאו שרידים רדיואקטיביים ובמיוחד על ספרי הבישול שלה.
משפחתה
בתה הבכורה, אירן ז'וליו-קירי (Irène Joliot-Curie) זכתה אף היא בפרס נובל בכימיה (יחד עם בעלה פרדריק ז'וליו-קירי) ב-1935, ובכך הפכה משפחת קירי לאחת המעטות שבהן הורה ובן או בת זוכים בפרס נובל (בתחומים שונים), כמו למשל נילס בוהר ובנו אגה בוהר. כמו כן, הנרי לבואז, בעלה של בתה אווה עמד בראש ארגון יוניצ"ף כשזה זכה בפרס נובל לשלום.
בתה אווה קירי פרסמה בשנת 1937 ביוגרפיה מקיפה על אמה. הספר זכה להצלחה גדולה ותורגם לשפות רבות כולל לעברית.
הנצחה
לכבוד בני הזוג נקבעה יחידת המידה הקודמת לרדיואקטיביות בשם קירי. היסוד קוריום נקרא על שמה ועל שם בעלה, פייר קירי.
מספר רב של מוסדות נקראים על שמה: מכון קירי בוורשה למחקר אונקולוגי אשר נוסד על ידה כמכון הרדיום, מכון קירי בפריז אשר החל כמעבדתה באוניברסיטה של פריז ומכון פסטר, אוניברסיטת פייר ומארי קירי, ממשיכת הפקולטה למדעים של הסורבון, תוכנית מארי סקלודובסקה קירי למדענים אשר רוצים לעסוק במחקר מחוץ לארצם של האיחוד האירופי.
שני מוזיאונים מוקדשים לה, בורשה ובפריז. בשנת 1995 הועבר ארונה ונקבר בפנתאון של פריז, האישה הראשונה שזכתה לכבוד זה.
מספר ביוגרפיות נכתבו אודותיה, בהן כאמור על ידי בתה איוו קירי ופרנסואז ז'ירו ב-1981. סרט קולנוע עליה בשם "מאדאם קירי" הופק בהוליווד והיה מועמד לפרס האוסקר של שנת 1943. בשנת 2019 הופק הסרט " מאדם קירי" בכיכובה של רוזמונד פייק.
הרדיואקטיביות כתכונה אטומית
בקרל גילה כי הקרינה הנפלטת ממלחי האורניום הופכת את האוויר למוליך. מארי קירי ניצלה תכונה זו כדי לבחון באופן כמותי את עוצמת הקרינה הנפלטת מחומרים שונים. היא נעזרה באלקטרומטר הפיאזואלקטרי שפותח על ידי פייר קירי ואחיו ז'אק כדי למדוד את הזרם הזעיר העובר דרך דוגמת אוויר החשופה להשפעת החומר הרדיואקטיבי, כאשר מופעל עליה מתח גבוה (100V).
קירי בחנה באלקטרומטר את כל היסודות שהיו ידועים בתקופתה, כולל רבות ממתכות המעבר והלנתנידים (נאודימיום, פרסאודימיום, סקנדיום, גדוליניום, ארביום, סמריום, איטריום ואיטרביום) ויסודות שזה לא מכבר נתגלו (גליום, גרמניום ורובידיום). במקרה של היסודות הנפוצים היא בחנה מספר תרכובות שונות, ועבור היסודות הנדירים – את אלו שהצליחה להשיג מעמיתיה הכימאים. בנוסף בחנה מספר רב של סלעים ומינרלים.
בטבלה מופיעות מספר דוגמאות לעוצמת הזרם שמדדה עבור תרכובות שונות של אורניום:
מחקרה העלה את המסקנות הבאות:
על סמך מסקנותיה העלתה קירי שתי השערות:
כדי לאשש את ההשערה השנייה, הכינה קירי כלקוליט (מינרל המכיל אורניום) באופן מלאכותי מיסודותיו, והראתה כי פעילותו נמוכה בהרבה מזו של הכלקוליט הטבעי, ואף מזו של האורניום (שורה אחרונה בטבלה לעיל).
המהלך הכימי
כדי לבודד את היסוד הלא-ידוע, שהרדיואקטיביות שלו רבה יותר משל האורניום, ביצעה קירי אנליזה כימית למינרל זיו הזפת (פצלת העטרן), שהראה את הפעילות הגבוהה ביותר במחקרה הראשוני. הטכניקה בה השתמשה היא המסת המינרל בחומצה והפרדת היסודות על ידי תגובות שיקוע והמסה: הוספה של מימן גופרי לתמיסה גורמת לעופרת, ביסמות, נחושת, ארסן ואנטימון לשקוע כתרכובות גופרית לא מסיסות; הוספה של אמון גופרי ממיסה ומסלקת את הארסן והאנטימון; חומצה חנקתית ממיסה את הביסמות והנחושת, ומשאירה את העופרת כמשקע; הוספה של אמוניה לתסנין גורמת לשקיעה של הביסמות. פייר ומארי עקבו אחרי תהליך ההפרדה באמצעות האלקטרומטר, ומצאו כי היסוד הרדיואקטיבי הנעלם מלווה את הביסמות בכל התהליכים. כדי להפרידו מהביסמות השתמשו בטכניקה נוספת: חימום הביסמות הגופרי בצינור זכוכית. היסוד הנעלם המריא ונאסף בחלקים הקרים יותר של הצינור, בעוד תרכובת הביסמות נשארת ברובה באזור המחומם. בדרך זו הצליחו בני הזוג לרכז את היסוד הנעלם במידה כזו שהקרינה שהוא פלט הייתה גדולה פי 400 מזו של אורניום. ב-18 ביולי 1898 דיווחו על גילויו של היסוד החדש לאקדמיה הצרפתית למדעים, כשהם משתמשים לראשונה בשם "רדיואקטיביות" כדי לתאר את תופעת הקרינה האטומית.
מרקו רודריגס
מרקו אנטוניו רודריגס מורנו (בספרדית: Marco Antonio Rodríguez Moreno; נולד ב-10 בנובמבר 1973) הוא שופט כדורגל מקסיקני. רודריגס הוא שופט בינלאומי של פיפ"א, אך הוא גם שופט משחקים בליגת העל המקסיקנית.
קריירה
רודריגס החל לשפוט משחקים בליגת העל המקסיקנית בשנת 1997. הוא הציג יכולת שיפוט טובה ובשנת 2000 קיבל את תג פיפ"א הבינלאומי, והחל לשפוט משחקי ידידות בין נבחרות. רודריגס זומן על ידי פיפ"א לשפוט במונדיאל 2006, ושפט 2 משחקים בין אנגליה לפרגוואי ובין חוף השנהב לסרביה ומונטנגרו בשלב הבתים. שנה לאחר מכן, ב-2007, שפט רודריגס את גמר גביע העולם לקבוצות בין מילאן לבוקה ג'וניורס. בין היתר שפט רודריגס גם את הגמר ב-2009 וב-2010 של ליגת האלופות של CONCACAF. רודריגס זומן לשפוט גם במונדיאל 2010, ובו שפט גם שני משחקים בשלב המוקדם - גרמניה נגד אוסטרליה, וספרד נגד צ'ילה. ב-2014 נבחר רודריגס להיות שופט במונדיאל, והפעם קיבל 3 משחקים ושיבוץ יוקרתי - בלגיה נגד אלג'יריה, אורוגוואי נגד איטליה, ומשחק חצי הגמר בין ברזיל לגרמניה, שהסתיים ב-7:1 לטובת גרמניה וזכה בברזיל לכינוי מינייראסו. רודריגס היה אחראי להחלטה השנויה במחלוקת לא להרחיק את לואיס סוארז לאחר שנשך את כתפו של ג'יורג'יו קייליני במשחק שלב הבתים בין אורוגוואי לאיטליה.
מחוץ לכדורגל, רודריגס שימש מורה לספורט, וכיום הוא מכהן ככומר פרוטסטנטי.
פרולס
האי פרולס (באנגלית: Prall's Island) הוא אי בלתי מיושב המצוי במצר ארתור בין סטטן איילנד, אחד מרובעי העיר ניו יורק, לבין לינדן במדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית.
האי הוא אחד מהאיים המהווים את רובע סטטן איילנד. שטחו 0.36 קמ"ר.
מקור השם והיסטוריה
האי קרוי על שם אחד המתיישבים ההולנדים הראשונים של הסטטן איילנד - ארנט יאנסון ואן נארדן פראל (Arent Jansen Van Naerden Prall) (נולד בשנת 1698), או על שם המתיישב אברהם פראל (Abraham Prall; 1706-1775), אשר קנה את האי לאחר הגיעו מאמסטרדם.
שמו המקורי של האי היה האי דונגאן, על שם מושל מדינת ניו יורק תומאס דונגאן (Thomas Dongan) שהתמנה למושל בשנת 1688. במהלך השנים שובש השם ל"אי דנקן". החל מסוף המאה ה-19 מכונה האי על שם פראל (נהגה פרול).
כיום האי בבעלות העירייה של ניו יורק, מנוהל על ידי מחלקת הפארקים והנופש של ניו יורק ומשמש כמקלט לציפורים (בית גידול לציפורים).
סקליג מייקל
סקליג מייקל (באירית: Sceilig Mhichíl - "סלע מיכאל"; באנגלית: Skellig Michael) הוא האי הגדול בקבוצת איי סקליג המונה שני איים. האי האחר הוא סקליג הקטן (Little Skellig), ועל כן ידוע סקליג מייקל גם בשם "סקליג הגדול" (Great Skellig).
האי שימש כמרכז חשוב לנזירים אירים במשך מאות שנים, ומנזר קלטי נבנה בו סמוך לפסגתו. הנזירים התגוררו ב"בתי כוורת" המכונים ביחיד "קלוכן" (Clochán) ואשר הוקמו על מורדותיו התלולים של האי הסלעי. בשל הקושי בהגעה אל סקליג מייקל, השתמרו הממצאים שבו באורח יוצא דופן, והם ממחישים את אורח חייהם של הנוצרים המוקדמים באירלנד. מרכז מבקרים המכונה "החוויה של סקליג" (The Skelling Experience) פועל על החוף שמול האי ומספק מידע אודותיו.
גאוגרפיה
האי ממוקם במרחק של 11.6 ק"מ ממערב לחופי מחוז קרי בדרום-מערב אירלנד. שכבות הסלע מהן עשוי סקליג מייקל נוצרו לפי 400 מיליון שנים, ולפני 200 מיליון שנה התרומם האי מעל לפני הים.
בתהליכי תזוזה ושחיקה שנמשכו מיליוני שנים נוצר במרכזו של האי הקטן אוכף בגובה של 130 מטר המכונה "אוכפו של ישו" (Christ's Saddle). אוכף זה חוצץ בין שתי פסגותיו של האי - האחת צפונית-מזרחית לו והנישאת לגובה של 185 מטר, והשנייה בגובה של 218 מטר נמצאת בצידו הדרום-מערבי של האוכף.
היסטוריה
בין המאה ה-6 לכל המוקדם למאה ה-8 היה האי למקום מקלט לקבוצה קטנה של נזירים אשר פרשו מהבלי העולם. הם הקימו מנזר על הפסגה הרחבה יחסית בצידו הצפון-מזרחי של האי אשר כלל שישה בתי כוורת ושני בתי תפילה. נראה כי בכל פרק זמן נתון התגוררו באי 13 נזירים לכל היותר.
האגדה מייחסת את ייסודו של המנזר לפינן הקדוש שחי במאה ה-6 והוא נזכר לראשונה בכתובים בסוף המאה ה-8. מסמך זה שנכתב ביישוב טאלה (אנגלית Tallaght; אירית Tamhlacht) מאזכר את מותו של הנזיר סיבני (Suibni) שהתגורר במנזר, ובהתחשב בעובדה שטאלה שוכנת סמוך לדבלין בצידה האחר של אירלנד, ניתן להסיק כי המנזר בסקליג מייקל היה מוסד ידוע ומבוסס.
במאה ה-13 התדרדרו תנאי המחיה בחוף האטלנטי של אירלנד במידה כזו, שמגורים במנזר משך כל השנה היו ככל הנראה לבלתי אפשריים. הסיבה להרעת התנאים קשורה בהתקררות אקלימית שהחלה בשנת 1200 לערך, ואשר אילצה את הנזירים למצוא מקלט בבאלינסקליגס (אנגלית Ballinskelligs; אירית Baile na Sceilge) שעל חופי אירלנד הסמוכים לאי. מאז לא שב המנזר להיות מיושב בידי נזירים באופן קבוע, הן בשל שינויי האקלים והן בשל כך שהכנסייה באירלנד החלה עוברת מדגם נזירי למבנה של דיוקסיה קהילתית.
הנזירים שהתיישבו בבאלינסקליגס המשיכו לתחזק את המנזר על האי ולעשות בו שימוש, ככל הנראה בחודשי הקיץ, והיו גם עולי רגל שביקרו באי. ב-1578 החרימה המלכה אליזבת הראשונה את האי מידיהם של הנזירים והוא עבר לבעלות חילונית עד לשנת 1820. באותה שנה רכשה החברה לשימור ולפיתוח נמל דבלין את האי והקימה עליו שני מגדלורים, והאי שוב יושב על ידי מפעיליהם. אחד משני המגדלורים פועל עד היום, אם כי הוא שופץ בשנות השישים של המאה ה-20 ומאז 1980 הוא פועל באופן אוטומטי.
ב-1986 נערכו באי מספר עבודות שחזור והוקם משרד תיירות רשמי האחראי לאי, אך תנועת המבקרים אליו מוגבלת בשל החשש לפגיעה בממצאיו. האי הוכרז בשנת 1996 כאתר מורשת עולמית.
בסקליג מייקל צולמה סצנת הסיום של הסרט מלחמת הכוכבים: "הכוח מתעורר" שיצא ב- 2015, וסצנת הפתיחה של סרט ההמשך.
פוצ'יני למתחילים
עלילה
הסיפור נפתח בניו יורק, לאחר שסמנתה (ג'וליאן ניקולסון) נפרדת מאלגרה (אליזבת רייזר), סופרת לסבית עם נטייה ליחסים בעיתיים ועיסוק עצמי אובססיבי. אלגרה מתיידדת עם פיליפ (ג'סטין קירק), אותו פגשה במסיבה. למחרת היום היא פוגשת את גרייס (גרטשן מול), האקסית של פיליפ, אף שאלגרה אינה יודעת זאת עדיין.
רקע וביקורת
זהו סרטה השני של מגנטי אחרי "ההרפתקה המדהימה של שתי בחורות מאוהבות".
המשולש הרומנטי של הסרט מוצג מזווית קומית קלילה, חופשייה מהגבולות המקובלים של זהות מינית.
ביל גואינג
ויליאם הנרי "ביל" גואינג (באנגלית: William Henry "Bill" Gooing; 1874–1969) היה כדורגלן אנגלי.
קריירה
גואינג נולד בעיירה פניסטון הסמוכה לעיר בארנסלי שביורקשייר, והחל את קריירת הנוער שלו בפניסטון וות' לפני שהצטרף לשפילד ונסדיי ב-1895. הוא שיחק בעמדת החלוץ המרכזי של ונסדיי במשך שתי עונות, אך השתתף רק בשלושה משחקים בליגה הראשונה, והבקיע שער אחד בתיקו 1 - 1 מול ברמינגהאם סיטי. ב-1897 הוא עבר למועדון הכדורגל צ'סטרפילד, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול ברטון וונדררס ב-4 בספטמבר 1897. ב-1899, בזמן ששיחק בצ'סטרפילד, המועדון נבחר לליגה השנייה של הפוטבול ליג, וגואינג הפך למבקיע שערים מצטיין עם 25 שערים ב-63 משחקי ליגה.
בנובמבר 1901 הוא עבר לוולוויץ' ארסנל מלונדון, וערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 2 - 0 על ניוטון הית' ב-16 בנובמבר. גואינג היה שחקן הרכב קבוע במשך שלוש עונות, והוביל את חוליית ההתקפה של ארסנל (ביחד עם טים קולמן וטומי שנקס) שסייעה לארסנל להעפיל לליגה הבכירה בעונת 1903/1904. בעונת העלייה הבקיעו שלושת השחקנים 66 שערים.
כריסטינה פרננדס דה קירשנר
כריסטינה פרננדס דה קירשנר (נולדה ב-19 בפברואר 1953) היא פוליטיקאית ארגנטינאית, אשר מכהנת כסגנית נשיא ארגנטינה מאז דצמבר 2019. טרם נבחרה לסגנית הנשיא כיהנה כנשיאת ארגנטינה ה-52. ב-28 באוקטובר 2007 נבחרה לתפקיד, ובכך הייתה לאישה השנייה בראשות המדינה (אחרי איסבל פרון) ולאישה הראשונה שנבחרה לתפקיד. החליפה בתפקיד את בעלה, הנשיא לשעבר נסטור קירשנר, לאחר שהושבעה לתפקיד הנשיאה ה-55 של ארגנטינה ב-10 בדצמבר 2007. באוקטובר 2011 נבחרה לקדנציה שנייה וכיהנה בתפקיד עד דצמבר 2015.
חברת המפלגה החוסטיסיאליסטית. לקראת הבחירות הכלליות בארגנטינה ב-2019 התמודדה על תפקיד סגנית הנשיא, כאשר אלברטו פרננדס הוא המועמד לנשיאות מטעם רשימת "פרנטה דה טודוס" ("החזית של כולם"), איחוד מפלגות שבמרכזו המפלגה החוסטיסיאליסטית. ב-11 באוגוסט 2019 נערכו בחירות מקדימות לנשיאות, בהן קיבל פרננדס 47.7% מהקולות.
השכלה
בשנות השבעים למדה פרננדס דה קירשנר משפטים בבית הספר למשפטים ומדעי החברה באוניברסיטת לה פלאטה. ב-9 במרץ 1975 היא התחתנה עם חברה ללימודים, נסטור קירשנר. יחד הם עברו לריו גז'גוס שם הם פתחו משרד עורכי דין.
קריירה פוליטית
פרננדס דה קירשנר החלה את הקריירה הפוליטית שלה בסיעה של המפלגה הפרוניסטית. ב-1989 נבחרה לראשונה לפרלמנט של פרובינציית סנטה קרוס וב-1993 נבחרה למשרה זו בפעם השנייה. בשנת 1995 היא נבחרה לראשונה לייצג את פרובינציית סנטה קרוס בסנאט של ארגנטינה וב-1997 נבחרה כחברה בבית התחתון של הקונגרס הלאומי הארגנטיני. היא נבחרה שוב לסנאט ב-2001.
בבחירות לנשיאות בשנת 2003 תמכה קירשנר באופן אקטיבי בקמפיין המוצלח של בעלה. יריבו העיקרי של קירשנר, הנשיא לשעבר קרלוס מנם, זכה בבחירות אלה במספר קולות רב משל קירשנר, אך משהתברר שניצחונו של קירשנר מובטח בסיבוב השני, פרש מנם ובכך העביר אוטומטית את השלטון לקירשנר.
כגברת הראשונה הפכה קירשנר לשגרירה של הממשל של בעלה. היא ספגה ביקורת על סגנון הנאום הלוחמני שלה (המזכיר לרבים את זה של אווה פרון) שיוצר, לדברי המבקרים, קיטוב בין אזרחי המדינה. עם זאת, סגנונה זה מוערך על ידי רבים, ובמיוחד על ידי אזרחים מהשכבות החלשות יותר בארגנטינה.
ב-2005 זכתה פרננדס קירשנר בניצחון סוחף בבחירות לסנאט מטעם פרובינציית בואנוס איירס כשגרפה כ-45.8% מהקולות, לעומת מתחרתה העיקרית, אילדה גונסאלס דה דואלדה, רעייתו של הנשיא לשעבר אדוארדו דואלדה, אשר זכתה בכ-20.4%.
האישה הראשונה שנבחרה לנשיאות
בבחירות שנערכו ב-28 באוקטובר 2007 ירשה פרננדס קירשנר את בעלה והפכה לנשיאת ארגנטינה כשזכתה בכ-45.3% מהקולות, פער גדול ממתחרתה העיקרית, אליסה קריו אשר זכתה בכ-22%. עם זאת, קירשנר הפסידה בשלוש הערים הגדולות: בואנוס איירס, קורדובה ורוסאריו.
למרות טענותיהם של מבקרי הזוג קירשנר כי התמודדותה מהווה ניסיון לשמר את השלטון בידי המשפחה לתקופה בלתי מוגבלת, הצליחה קירשנר להבטיח את שלטונה כבר בסיבוב הראשון. הייתה זו הפעם הראשונה ששליט הוחלף על ידי בן זוג באופן דמוקרטי בלא שיהיה מעורב בכך מוות של אחד מהם.
טרם בחירתה הביעה את רצונה לשנות את חוקת המדינה ולאפשר את השימוש במונח "נשיאה" על פני "נשיא". ב-14 בנובמבר פרסמה קירשנר את שמותיהם של חברי הקבינט שלה, אשר הושבעו ב-10 בדצמבר. שבעה מחברי הקבינט שירתו גם בממשלו של בעלה, וחמישה איישו את התפקיד לראשונה בחייהם. סגנה של קירשנר היה חוליו קובוס.
המשימות העיקריות עמן נאלצה להתמודד קירשנר היו זמינות נמוכה של אשראי זול למגזר הפרטי, המשא ומתן הקרב עם מועדון פריז ביחס לתשלום חובה של ארגנטינה בסך 6.7 מיליארד דולר, דרישות האיגודים המקצועיים למשכורות גבוהות יותר והגדלת ההשקעה הפרטית בתחומים מרכזיים.
נשיאותה
במהלך הימים הראשונים לכהונתה הידרדרו היחסים בין ארגנטינה לארצות הברית בשל האשמות של קבלת תרומות בלתי חוקיות לקמפיין הבחירות של קירשנר, שהועלו על ידי עוזר התובע הכללי של ארצות הברית. התגלגלות הפרשה הביאה את קירשנר להגביל את פעילותו של שגריר ארצות הברית ואת נגישותו לפקידי משרד החוץ. עם זאת, ההדורים יושרו בפגישה של קירשנר עם שגריר ארצות הברית במדינה תחת האמירה כי "התובעים שעומדים מאחורי האישומים הם חלק מהרשות השופטת העצמאית של הממשל הפדרלי של ארצות הברית".
אליסה קריו ומריה אסטנסורו, חברות בכירות במפלגות האופוזיציה בארגנטינה, טענו כי תגובת ממשלת ארגנטינה לאישומים היא "מסך עשן" וכי השורשים של השערורייה צומחים משחיתות שלטונית המאפיינת את הממשלים בארגנטינה ובוונצואלה.
במרץ 2008 הודיעה קירשנר על העלאה ההיטל על ייצוא סויה מ-35% ל-44%. ההודעה הניעה פרץ של השבתות וחסימות דרכים בקנה מידה ארצי שהובילו ארגוני החקלאים. בתגובה, שר האוצר מרטין לוסטאו התפטר מתפקידו ב-24 באפריל, לאחר קדנציה של כחמישה חודשים בלבד. סקר שפורסם ב-9 באפריל על ידי העיתון הספרדי הנפוץ "אל פאיס" בעקבות ההפגנות הראה כי התמיכה בקירשנר צנחה מ-57.8% בתחילת כהונתה עד כדי שפל חסר תקדים של 23%. ב-5 ביולי אישר הבית התחתון של הקונגרס את המס ברוב של 129 נגד 122. עם זאת, ב-17 ביולי דחה הסנאט את המס לאחר 17 שעות של דיון ברוב של 37 מתנגדים אל מול 36 תומכים. ב-18 ביולי הממשלה ביטלה את המס באופן רשמי.
לאחר שהתאוששה מהסכסוך עם ארגוני החקלאים, שיעור התומכים בקירשנר עלה בכ-30%. דרכי הטיפול הנוקשות שהפגינה בהתמודדות עם ההפגנות, כמו גם סירובה לבחון את המדיניות שהציתה את המחאה, הובילו לספקולציות לפיהן בעלה וקודמה בתפקיד, נסטור קירשנר, הוא שמנהל בפועל את המדינה.
ב-2 באפריל 2009, יום השנה ה-27 למלחמת פוקלנד הצהירה קירשנר בעת ביקור בלונדון כי למדינתה ישנה ריבונות בלתי ניתנת לערעור על איי מלווינס, שמם הארגנטיני של איי פוקלנד.
במחצית 2009 חוותה קירשנר ירידה משמעותית בפופולריות שלה, בין היתר בשל האשמות בהתנהגות בלתי הולמת אשר הופנו כלפיה. ביולי 2009 התברר כי נכסיהם של בני הזוג קירשנר גדלו פי שבעה מאז 2003. חלק מהרווחים נבעו מעסקאות נדל"ן במחוז סנטה קרוז, שם בילו בני הזוג חופשות ממושכות ואף החזיקו בנדל"ן רב, אדמה בגודל 1.8 קילומטר רבוע ושני בתי מלון. ב-17 באוקטובר 2009 הציעה קירשנר הטלת חובה על ביצוע בדיקות DNA במקרים הקשורים לפשע נגד האנושות, הצעה שזכתה לשבחיו של ארגון זכויות האדם Abuelas de Plaza de Mayo (הסבתות של פלאזה דה מאיו) שפועל להשבת התינוקות שנחטפו בעת המלחמה המלוכלכת בתקופת המשטר הצבאי בארגנטינה (1976–1983). עם זאת, המהלך הוקע על ידי אנשי אופוזיציה כמהלך פוליטי שנועד לפגוע בארנסטינה הררה דה נובל, יו"ר קלארין מדיה גרופ אשר נגדה התקיימו הליכים משפטיים בחשד שאימצה שני ילדים ש"נעלמו", מה שהעכיר את יחסיה הידידותיים עד אותה עת עם משטרם של הקירשנרים. הצעת חוק שיזמה קירשנר ששאפה לחייב קיום פריימריס בכל המפלגות הרבות במדינה, כמו גם בהתמודדות על כל משרה ציבורית, נדחתה על ידי ראשי האופוזיציה שטענו כי הרפורמה עלולה להעמיד מכשולים בפני מפלגות קטנות קיימות, כמו גם על הקמת מפלגות חדשות.
ב-29 באוקטובר 2009 האשים עורך דין מקומי את קירשנר במעילה. בעקבות זאת הורה שופט פדרלי על חקירה חשבונאית לבירור מקורות העושר של קירשנר. נתונים רשמיים הראו על עלייה של 572% בשווי הנכסים המוצהרים של הקירשנרים מאז עלייתם לשלטון ב-2003. דיווח ראשוני על החקירה שנמסר על ידי הלשכה הארגנטינית למלחמה בשחיתות קבע כי הנתונים הרשמיים שנמסרו על ידי הקירשנרים "לא מתחברים". החקירה הופסקה על ידי השופט ב-30 בדצמבר וערעור על הפסקתהּ, אשר הוגש על ידי המתלונן, נדחה.
בראשית 2010 הורתה קירשנר לנגיד הבנק המרכזי של ארגנטינה להעביר רזרבות מטבע חוץ בסך כ-6.6 מיליארד דולר לצורך פירעון חובות. נגיד הבנק, מרטין רדראדו, סירב להלוות את הסכום הנדרש. ב-7 בינואר הוציאה קירשנר צו המורה על פיטוריו. הדרישה נדחתה על ידי רדראדו, שאף עתר לבית המשפט בדרישה להשאירו בתפקידו. העתירה האיצה בקירשנר להוציא צו נוסף המורה על פיטוריו של רדראדו, בטיעון שהפגין "התנהגות שאינה הולמת". התנהלותה של קירשנר הציתה סערה במדינה, כשהאופוזיציה טענה שאין לנשיאה סמכות לפטר את רדראדו ללא אישור הקונגרס. הלגיטימציה להוצאת הצו הועמדה בספק, שכן פיטוריו של רדראדו נעשו בדרך שמנעה ממנו את הזכות להליך הוגן. השופט מאריה חוזה סרמיינטו מסר פסיקה האוסרת את השימוש ברזרבות המט"ח לצורך החזר חובות וממשלת ארגנטינה ערערה על הפסיקה. סרמיינטו גם ביטל את הצו המעביר את רדראדו מתפקידו, כשפסק הדין דחה טענות על התנהגות בלתי הולמת עליה הצביעה קירשנר כדי להצדיק את הדחתו. התקשורת הבינלאומית תיארה את הניסיון להדחתו של רדראדו כאקט המאפיין משטר אוטוריטרי, תוך מתיחת ביקורת על השימוש המתוכנן ברזרבות לצורך החזר חובות, כמו גם את הגדלת ההוצאות, כחוסר אחריות פיסקלית. ב-29 בינואר התפטר רדראדו מתפקידו.
במרץ 2010 יצאה קירשנר לביקור היסטורי בפרו, מדינה עמה היו לארגנטינה יחסים מתוחים מאז השערורייה של מכירת כלי נשק על ידי ממשלו של קרלוס מנם ליריבתה של פרו, אקוודור, ב-1991. באותו החודש אירחה קירשנר בבואנוס איירס את מזכירת המדינה האמריקאית, הילרי קלינטון. קלינטון שיבחה את האופן בו מנהלת קירשנר את החוב החיצוני של ארגנטינה והדגישה את הקשר החיובי בין שתי המדינות, הצהרה שמשום מה לא דווחה באמצעי התקשורת הגדולים של ארגנטינה.
ב-19 באפריל 2010 הוזמנה קירשנר לחגיגות יובל ה-200 לעצמאות ונצואלה, שם הייתה הדוברת העיקרית בפני האספה הלאומית. במהלך הביקור חתמה קירשנר על 25 הסכמי סחר עם ונצואלה בתחומי הטכנולוגיה, המזון והאנרגיה. באותו החודש הודה נשיא ארצות הברית ברק אובמה לארגנטינה על תפקידה בחיזוק היציבות העולמית ובמאמצי הסיוע לנפגעי רעידת האדמה בהאיטי (2010).
בוועידת ה-G-20 שהתקיימה בטורונטו, קנדה, ביוני 2010, דיברה קירשנר בגנות תוכנית הצנע המתוכננת של האיחוד האירופי, מחשש שהוצאתה לפועל תוביל להאטה בכלכלה העולמית. ביולי אותה שנה חתמה על חוק המתיר קיום נישואים חד-מיניים. היא חזרה ואשררה את מדיניות הפחתת החוב של ארגנטינה, כשהודיעה שיש להמשיך לשלם את החוב באמצעות יתרות המט"ח של הבנק המרכזי שהגיעו ביולי לשיא היסטורי של 51 מיליארד דולר.
מאוחר יותר באותה השנה, בנאום בעצרת הכללית של האומות המאוחדות, מתחה קירשנר ביקורת על בריטניה בנוגע לסוגיית איי פוקלנד ואילו את איראן ביקרה על הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה. בנוסף, הביעה את תמיכתה בדיאלוג ישראלי פלסטיני והקמתה של מדינה פלסטינית בסופו של דבר.
ב-11 וב-12 בנובמבר השתתפה קירשנר בוועידת ה-G20 בסיאול, קוריאה הדרומית. לאחר חזרתה מהוועידה הודיעה כי מועדון פריז הסכים לקיום שיחות על החזר החוב של ארגנטינה, ללא מעורבות קרן המטבע הבינלאומית, כפי שהציעה ארגנטינה מאז 2008. משא ומתן זה הסתיים ביישוב החוב האחרון שנגרם מהמשבר הכלכלי שחוותה ארגנטינה בשנים 1999–2002 ואשר הגיע לשיאו ב-2001, לאחר הארגון מחדש המוצלח של החובות מ-2005 ו-2009. 2011 הושפעה מהבחירות הכלליות שהתקיימו באוקטובר. קירשנר בחרה בדניאל פילמוס, שר לשעבר בקבינט של בעלה, כמועמד שלה לכהונת ראש עיריית בואנוס איירס. ב-21 ביוני הודיעה קירשנר כי תרוץ לכהונה שנייה כנשיאה, ומספר ימים לאחר מכן הודיעה כי אמאדו בודו הוא מועמדהּ למשרת סגן הנשיא. באותה תקופה זכו לפרסום רב המחלוקות עם ברזיל בעיקר סביב מכסות הסחר בין המדינות. בנוסף, התגלעו מחלוקות רבות-משמעות עם ארצות הברית לאחר תפיסת מטוס צבאי אמריקני, כשקירשנר מאשימה את ארצות הברית בהברחת נשק חם, אמצעי מעקב ומורפין ממניעים נסתרים.
ב-23 באוקטובר 2011 התמודדה בשנית בבחירות לנשיאות המדינה ונבחרה לכהונה שנייה, תוך שהיא זוכה בכ-54% אחוזים מקולות המצביעים, הרבה מעל המתחרה שהגיע במקום השני, הרמס בינר, שזכה בכ-17% מהקולות.
בראשית 2012 התחדשה המתיחות בין ארגנטינה לבריטניה סביב הבעלות על איי פוקלנד, לאחר שב-11 בנובמבר 2011 פורסם כי הנסיך ויליאם יישלח למשימה בת כשישה שבועות באיי פוקלנד.
ב-3 בפברואר הגיע הנסיך ויליאם לאיים, במסגרת מה שהוגדר על ידי שר ההגנה הבריטי כ"פריסה מבצעית שגרתית". הצעד הוגדר בתגובה כ"פרובוקטיבי". בתגובה להודעת ארגנטינה כי תגיש תלונה נגד בריטניה למועצת הביטחון של האו"ם כינה עיתון מקומי באיי פוקלנד את קירשנר "כלבה".
חשד לקשר להטיה בחקירת הפיגוע בבניין הקהילה היהודית AMIA ב-1994
ב-2013 הורתה קירשנר להקים ועדה "לחקר האמת" של הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה במשותף עם איראן, אך בית המשפט מנע זאת. בינואר 2015 האשים התובע שמונה לחקור את הפרשה, אלברטו ניסמן, את קירשנר בניסיון לטייח את החקירה כדי לשפר את היחסים עם איראן. לטענתו פעלה קירשנר כדי להסיר את צווי המעצר נגד האיראנים החשודים במעורבות בפרשה, בתמורה להקלות בייבוא נפט מאיראן. ב-18 בינואר נמצא ניסמן כשהוא ירוי בראשו בביתו שבבואנוס איירס, שעות לפני שהיה אמור להעיד על הפרשה בפני הקונגרס.
בתוכנית הטלוויזיה "עובדה" מחודש יוני 2020 סיפקה עיתונאית התוכנית אילנה דיין ריאיון בלעדי עם עוזי שעיה, איש מוסד לשעבר, המתאר כיצד מסר לידיו של ניסמן, ימים ספורים לפני מותו, מעטפה ובה אסמכתאות אודות שחיתות אישית לכאורה שניהלה נשיאת ארגנטינה קירשנר. בין האסמכתאות הופיעו פרטי חשבונות בנק על שם בנה של קירשנר ובהם מופקדים מיליוני אירו שנתקבלו לכאורה מהאיראנים תמורת שיתוף פעולה מצד קירשנר במסמוס וטיוח החקירה שהתנהלה בארגנטינה בדבר מעורבות איראן וחזבאללה בפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה AMIA ב-1994.
ב־2 ביולי 2015 צייצה קירשנר בחשבון הטוויטר שלה ציוץ העלול להתפרש כהערה אנטישמית, ובו היא קשרה את היהודים למשבר הכלכלי בארגנטינה, בכך ששלחה תלמידי בית ספר בו ביקרה לקרוא את הסיפור "הסוחר מוונציה" על מנת להבין טוב יותר את הרקע למשבר.
ב-5 במרץ 2018 הודיעו רשויות המשפט בארגנטינה כי דה קירשנר תועמד לדין בגין חשד כי טייחה את המעורבות האיראנית בפיגוע בבניין הקהילה היהודית בבואנוס איירס. בית המשפט החליט לנקות מאשמה את דה קירשנר, אשר הואשמה בסעיפים של טיוח ובגידה בשל שיתוף פעולה עם איראן. קרובי קורבנות הפיגועים בארגנטינה ערערו על זיכויה.
לאחר נשיאותה
לקראת הבחירות הכלליות בארגנטינה בשנת 2019 התמודדה על תפקיד סגנית הנשיא, כאשר אלברטו פרננדס הוא המועמד לנשיאות. פרננדס ניצח בבחירות. היא הפכה לסגנית הנשיא ונשיאת הסנאט. במסגרת תפקיד זה היא נהנית מחסינות בפני ענישה.
ב-2 בספטמבר 2022 בוצע ניסיון התנקשות בחייה כשאדם ניסה לירות בה ברחוב ונכשל עקב מעצור באקדחו. ממשלת ארגנטינה קבעה יום חג לאומי כדי שהאוכלוסייה תוכל להראות "סולידריות" עם קירשנר לאחר ניסיון ההתנקשות.
יחסיה עם התקשורת
באפריל 2008 ספגה קירשנר ביקורת קשה מכמה בעלי שליטה באמצעי תקשורת בארצהּ לאחר שהאשימה קריקטוריסט נודע בהתנהגות "קוואזי-גנגסטרית". בנוסף, הצעה ממשלתית להקים כלב שמירה לניטור גזענות ואפליה התקבלה בחשדנות מצד אגודת גופי העיתונות הארגנטינית (ADEPA), שקראה לה "ניסיון סמוי לשלוט בתקשורת". נסטור קירשנר ספג ביקורת דומה כאשר גינה בטעות, בפומבי, את העיתונאי בעל העמדות הביקורתיות לממשלה, חואקין מוראלס סולה, על טקסט מסית שפרסם ב-1978.
ב-2008 מוקמה קירשנר במקום ה-13 ברשימת "100 הנשים החזקות בעולם" של המגזין "פורבס", שם הייתה ראש הממשלה השנייה בדירוג, כשרק קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל לפניה. ב-2009 עלתה למקום האחד-עשר, אך ב-2010 ירדה למקום ה-68. ב-2010 דורגה על ידי המגזין "טיים" במקום הרביעי ברשימת 10 המנהיגות המובילות בעולם.
קירשנר מואשמת פעמים רבות באד מיסריקורדיאם, בעשותה שימוש אינטנסיבי באזכור בעלה המנוח.
חיים אישיים
כריסטינה פרננדס דה קירשנר הייתה נשואה לנסטור קירשנר עד לפטירתו באוקטובר 2010. לזוג נולדו שני ילדים, מקסימו ופלורנסיה.
ב-28 בדצמבר 2011 הודיע דובר ארמון הנשיאות כי בבדיקה שגרתית שהתקיימה ב-22 בדצמבר התגלה כי קירשנר לקתה בקרצינומה של בלוטת התריס. בהודעה נאמר, כי ב-4 בינואר 2012 הנשיאה תנותח בבית חולים הסמוך לבואנוס איירס כחלק מהטיפול במחלה. עם זאת, ב-7 בינואר פורסם כי בניתוח התברר כי לא נמצאו תאים סרטניים ברקמה שהוסרה מגופה. הפרשה עוררה סערה בארגנטינה, כשרבים תהו כיצד הובהלה הנשיאה לניתוח דחוף לצורך סילוק גידול סרטני, שלבסוף התגלה שהוא שפיר. כלי התקשורת דרשו לברר מדוע לא נערכו בדיקות נוספות שהיו מסייעות לאשש או להפריך את האבחנה הראשונית. ב-25 בינואר צייצה קירשנר בחשבון הטוויטר שלה כי שבה לעבודתה.
אפריטיף
אַפֵּרִיטִיף (מצרפתית: Apéritif; בעברית: אֶקְדָּם) הוא משקה אלכוהולי שנוהגים לשתות כמתאבן לפני סעודה גדולה. בדרך כלל מגישים אותו בלוויית תוספת קלה כגון זיתים או עוגיות.
היסטוריה
על מנהג לשתות מעט משקה אלכוהולי לפני הארוחה ידוע בתרבויות שנות ומתקופות שונות. ההיסטוריה המודרנית של האפריטיף מתייחסת לורמוט שהומצא בטורינו ב-1786, על ידי האיטלקי אנטוניו בנדטו קרפנו. במאה ה-19 הפכו שמות החברות מרטיני, צ'ינזנו וגנסיה לשם נרדף לוורמוט, אך הוא יוצר גם על ידי יצרנים נוספים. אפריטיפים היו פופולריים במיוחד באירופה בסוף המאה ה-19 ובשלהי המאה ה-20 הייתה פתיחת ארוחה באפריטיף נפוצה גם בארצות הברית.
לא ברור מהו המקור הראשון לפתיחת ארוחה במשקה אלכוהולי, ויש הטוענים שמנהג זה מגיע ממצרים העתיקה.
בספרד ובמדינות נוספות באמריקה הלטינית מלווה האפריטיף ארוחות המבוססות על טאפס. בקהילות יהודיות מיוצאי צפון אפריקה דוברי צרפתית נהוג בשבת לקיים "קידוש" לאחר התפילה במסגרות קהילתיות או משפחתיות. קידוש זה מוגש בליווי מתאבנים, סלטים, מאפים, חמוצים וכדומה ומלווה במשקאות חריפים, לרוב ממשפחת האניסים כגון ארק ופסטיס. מנהג זה מכונה בקרב קהילות אלו "אפריטיף".