cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בחזרה לתחתית
במהלך פרקי הסדרה, אשר מבוססת על התוכנית הבריטית "Back to the Floor", נשלחים מנכ"לים של חברות ישראליות לעבוד במשך שבוע במשרות הנמוכות בחברותיהם, במטרה לקבל נקודת-מבט שונה לגבי אופן ניהול החברה, למצוא מקומות בהם ניתן לשפר את דרכי החברה ולהרגיש את מצוקות ותלונות העובדים בעצמם. בין המשתתפים בתוכנית היו: לוי קושניר מנכ"ל תדיראן-אמפא, ליאור רביב סמנכ"ל רשת ישרוטל, הראל ויזל בעלי רשת האופנה פוקס, סבינה בירן מנכ"לית ישראייר, אבי בן חור מנכ"ל דיוטי פרי ג'יימס ריצ'רדסון, שלומי גבאי מנכ"ל איקאה ישראל, קני ברוזן מנכ"ל רשת ננדוס, דני וירון אנג'ל יו"ר ומנכ"ל מאפיות אנג'ל. הסדרה זכתה להצלחה, ביקורות חיוביות ולמועמדות לפרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2006.
מאשאדו די-אסיס
מאשאדו די-אסיס (בפורטוגזית: Joaquim Maria Machado de Assis; 21 ביוני 1839 - 29 בספטמבר 1908) היה סופר, משורר, מחזאי ואינטלקטואל ברזילאי. הוא נחשב בעיני רבים גדול סופרי ברזיל במאה ה-19 ובכיר אנשי הרוח שלה. הוא היה ממייסדי האקדמיה הברזילאית לשפה וספרות בברזיל בשנת 1897, וכיהן כנשיאה הראשון עד מותו ב-1908. בימי חייו לא זכה הסופר לפופולריות מחוץ לארצו, אך לאחר מותו ובמהלך המאה ה-20 תורגמו ספריו לשפות רבות ובהן עברית, והם נושא למחקרים רבים.
ביוגרפיה
מאשאדו די-אסיס נולד בריו דה ז'ניירו לאב מולאטי שהיה צייר ובנם של עבדים משוחררים, ולאם לבנה שבמקצועה הייתה כובסת. הבית בו נולד הסופר היה בבעלות דונה מריה חוסה אשר הייתה אלמנת סנאטור ברזילאי והיא העניקה חסות והגנה למשפחת די-אסיס. בשנת 1849 מתה אם המשפחה, והאב והבן עזבו את ביתם ואת נותנת החסות שלהם. ב-1854 נישא אביו של מאשאדו בשנית למריה אינס דה סילבה שהייתה מולאטית ברזילאית. אמו החורגת היא זו שלימדה את מאשאדו קרוא וכתוב, ואופה אשר גר בשכנות הוא אשר הקנה למאשאדו את יסודות השפה הצרפתית.
במשך חייו שלט מאשאדו, מלבד בפורטוגזית ובצרפתית, גם באנגלית, גרמנית ויוונית. השליטה בשפות אלו חשפה אותו למגוון תרבויות וצורות כתיבה אשר העשירו את יצירתו. בהיותו בן 15 החל מאשאדו ללמוד בבית ספר שהיה מיועד לבנות בלבד, גם זאת בהשפעת אמו החורגת שעבדה שם. בשנת 1855 התפרסם לראשונה שיר פרי עטו של מאשאדו בעיתון הברזילאי Marmota Fluminense וזאת בזכותו של פרנסיסקו דה פאולה, שהיה מולאטי בעל חנות ספרים ועיתונים אשר התיידד עם מאשאדו והבחין בכישרונותיו. בשנת 1856 החל לעבוד מאשאדו כשוליה של טיפוגרף בעיתון Imprensa Oficial ושם התוודע אל הסופר הברזילאי מנואל אנטוניו דה אלמיידה שעודדו לפתח עוד יותר כישרונותיו הספרותיים.
מאשאדו התנגד לעבדות במשך כל חייו, אך לא הביע את דעתו בנושא למרות שהיה צאצא לעבדים משוחררים, וגם לא הדגיש את עובדת היותו מולאטי. בשנת 1868 נישא הסופר לאישה לבנה פורטוגזית בשם אוגסטה חוויאר דה נוביוס. מבחינה פוליטית, למרות שרוב חבריו השתייכו למחנה הליברלי בברזיל, השתדל הסופר לא להביע את עמדותיו הפוליטיות בפומבי. הוא זכה להכרה ולסיוע מהקיסר דום פדרו השני אשר גם העניק לו תואר אבירות. גם אנשי הרוח והאינטלקטואלים של ברזיל ראו בו דמות מופת, ואין מחלוקת על כך שהיה בכיר אנשי הרוח של ברזיל.
אדסל ריינג'ר
בקנדה דגמי "אדסל ריינג'ר" יוצרו באמצעות יצרנית הרכב הקנדית Ford Motor Company of Canada (חברת בת של פורד).
תצורות
==ייצור ומפרט טכני==
פנג שווי
פֶנג שווי או פֶנג שואי (בסינית מפושטת: 风水 או בסינית מסורתית: 風水, / הפירוש: רוח מים) היא תורה מיסטית סינית עתיקה שמטרתה להגיע להרמוניה עם זרימת הצ'י במרחב באמצעות עיצובו. מקורה השיטה בפילוסופיה ובמיסטיקה הדאואיסטית. כיום מוכר הפנג שווי במערב בעיקר כמכלול שיטות לסידור ועיצוב הבית, אך במקור הסיני השיטה מקיפה תחומים רבים.
משמעות השם "פנג שווי" בסינית היא "רוח ומים". מקורו של השם בציטוט מספר הקבורה הסיני האומר: "הצ'י מתפזר ברוח ונאסף על גבולות מקווי מים".
רקע
הפנג שווי המסורתי התפתח בסין כחלק מהתפתחות תורות לחימה, אסטרונומיה, רוקחות, רפואה סינית ועוד. הפנג שואי התפתח בחצרות הקיסרים, שביקשו לשמור על יתרונות מול ארצות שכנות ובקרב העם. תורת הפנג שואי משקפת את הבנתם את היקום ומערכות האנרגיה הפועלות בו, תוך הרצון ליצור סינכרוניזציה בין הבית והסביבה לתבניות האנרגיה הפועלות ביקום. תבניות אלה קשורות לתופעות המחזוריות כמו זמן וצ'י.
הפנג שווי נמדד באמצעות מצפן מיוחד הנקרא לואופן (羅盤), וחישובים הנעשים בעקבות מדידות שנערכות על ידי המצפן.
פנג-שואי מסורתי עוסק באבחון הפוטנציאל בלבד (בריאות, יחסים וממון). הוא משלב אסכולות שונות כגון: אסכולת הצורה (מזל אדמה), "כוכבים מעופפים" (מזל שמיים) ו"ארבעת עמודי הגורל" (מזל האדם, שנמצא בין שמיים לארץ), למעשה האבחון מתבסס על הכרת הסביבה והמכשולים והבעיות שנמצאים במרחב האתר, על הבנת ממד הזמן והפוטנציאל החיובי והשלילי המגיע משמונת הכיוונים הקרדינאליים, תוך הפעלתם או הימנעות מהם, וכן הבנת האדם באמצעות מפה אסטרולוגית ולמידת צרכיו האישיים, וזאת על-מנת שיהיה ניתן להתאים את ביתו של האדם עבורו ולצרכיו האישיים.
הפנג-שואי מתבסס על עקרונות היין-יאנג, חמשת היסודות (מים, עץ, אש, אדמה ומתכת) ומערכת היחסים ביניהם, וכן על 12 החיות הסיניות ומערכת היחסים ביניהן (עכברוש, שור, נמר, ארנבת, דרקון, נחש, סוס, כבש, קוף, תרנגול, כלב, חזיר).
פנג-שואי קלאסי עוסק בהצבת רהיטים במרחב, ובסימבולים. מה שאסור בגישה הקלאסית, כגון: לישון עם רגליים מול הדלת, מותר בגישה המסורתית.
עדויות ארכאולוגיות
מקורו של הפאנג שווי בהשפעות הדדיות של אדריכלות ואסטרולוגיה. בשנת 4800 לפנה"ס הופיעה התייחסות לכללי הפנג שווי בבית הקברות של הכפר יאנגשאו שבבאנפו הבנוי בציר צפון-דרום, וכן בתי הכפר פנו לכיוון דרום על מנת לקבל את חום השמש בימי החורף. במהלך השנים המשיכו לבנות את בתי הכפרים והערים בכיוון זה, ובהמשך הפכו חוקי מיקום המבנים לחוקי הפנג שווי המופיעים ב"קאוגונג ג'י" (מדריך בעלי המלאכה) וב"לו באן ג'ינג" (מדריך הנגרים).
כללי מיקום המבנים התבססו גם על מצב גרמי השמים והמזלות באותה עת, ועל אף שינוי מיקום הכוכבים (כפי שהם נצפים מכדור הארץ) לא השתנו כללי הפנג שווי.
מספר רב של קברים שהתגלו, המתוארכים לשנים 3000–2400 לפנה"ס בנויים בציר צפון-דרום, וכוללים חלונות הפונים למזלות (כפי שהיה באותה עת מיקום הכוכבים). כיוונים אלה משמשים את הבונים לפי כללי הפנג שווי גם בימינו.
פנג שווי בתקופה המודרנית
במהלך המאה ה-19 הגיע הפנג שווי לראשונה לארצות הברית יחד עם הפועלים הסיניים שהגעו לערי החוף המערבי והחוף המזרחי.
החל מאמצע המאה ה-20, ובעיקר בתקופת מהפכת התרבות הפך הפנג שווי בלתי חוקי בסין, וזאת משום שמאו דזה-דונג ראה בפנג שווי הבל ורעות רוח. מרבית מומחי הפנג שווי בסין נאסרו ונשלחו לחינוך מחדש במחנות וספריהם נשרפו.
פנג שווי נפוץ כיום באזורים הכפריים של סין, בטאיוואן, במלזיה, בסינגפור ובהונג קונג. בשנים האחרונות החלו ללמוד באוניברסיטאות בסין את תורת הפנג שווי בהקשר תרבותי היסטורי ובעיקר לאור העניין שהוא מעורר ברחבי העולם.
מתכנני ערים ואדריכלים רבים ברחבי העולם מתבקשים על ידי לקוחותיהם לכלול יסודות של פנג שווי בתוכניותיהם, או טוענים כי הם פועלים לפי יסודות אלה.
אגדות אורבניות מודרניות
מספר אגדות אורבניות הנוגעות לפנג שווי מתייחסות לבניינים שונים בהונג קונג ובהם מגדל הבנק של סין אשר תוכנן בצורת סכין על ידי איי אם פיי ואמור להטיל "קללה" על בניין בית הממשל וכן על מתחרי בנק סין - סיטיגרופ, וכן האגדה האורבנית אשר מספרת שבניין סיטיגרופ תוכנן על ידי מומחי פנג שווי במטרה להדוף את הקללה או הקרינה השלילית המוקרנת מבניין בנק סין.
מסופר שבעת בניית דיסנילנד בהונג קונג הובאו לאתר מומחי פנג שווי שדאגו לכיווני הבניינים ולהבערת קטורת בעת סיום כל בניין ובניין.
אורן עמיאל
אורן עמיאל (נולד ב-19 בדצמבר 1971) הוא כדורסלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדות הרכז והקלע בהפועל גליל עליון גובהו 1.84 מטר. כיום מאמן את קבוצת ברוזה במברג מלליגת העל הגרמנית בכדורסל.
קריירה משחק
עמיאל שיחק בעמדות הגארד בהפועל גליל עליון מהשנים 1999-1994. במהלך שנותיו בגליל עמיאל שימש בעיקר כמחליף של אבישי גורדון ועודד קטש וזכה למעט דקות משחק.
הפועל גליל עליון (2004-2006)
עמיאל אימן לאחר פרישתו את קבוצת הנוער של הפועל גליל עליון.
את קריירת האימון בבוגרים שלו עמיאל התחיל בשנת 2004 כאשר תחילה מונה על ידי עודד קטש לעוזר המאמן שלו, ולאחר שקטש עבר לתפקיד המנהל המקצועי מינה קטש את עמיאל ב2006 למאמן הראשי של גליל עליון. עמיאל אימן 15 משחקים בגליל באותה העונה עד לחזרתו של קטש לתפקיד, ושם חזר עמיאל לתפקיד עוזר המאמן.
מכבי תל אביב (2007)
ב2007 לאחר ההצלחה בגליל מונה עודד קטש למאמן מכבי תל אביב ביחד עם צביקה שרף שמונה למנכ"ל מכבי בהתאם. עוזר המאמן מהעונה הקודמת ממכבי היה גיא גודס. בעוד שההנהלה ושרף מאוד רצו לראות את גודס ממשיך בתור עוזר המאמן של קטש, קטש מאוד רצה לראות את חברו ועוזר המאמן שלו מגליל עליון- אורן עמיאל בתור עוזר המאמן שלו גם במכבי תל אביב. לבסוף הסאגה נגמרה ועמיאל עבר ביחד עם קטש מהגליל אל מכבי תל אביב בעונת 2007 בתור עוזר מאמן ב-1 בינואר 2008 לאחר התפטרותו של קטש ממכבי תל אביב לאור מספר הפסדים רצופים והישגים דלים ועמיאל התפטר ביחד איתו.
הפועל יקנעם (2008-2007)
ב-26 במאי 2008 החליט עמיאל לרשונה להיפרד מעודד קטש וחתם עמיאל על חוזה לשנה בהפועל יקנעם מהליגה הלאומית. בשלב אמצע העונה התפטר עמיאל מתפקידו בשל מספר הפסדים רצופים והוחלף בראובן מלול.
הפועל נצרת עילית (2010-2009)
בעונת 2010-2009 אימן עמיאל את הפועל נצרת עילית גם היא מהליגה הלאומית במקביל לעובדתו במחלקות נוער שונות.
נימבורק (2013-2010)
בסוף עונת 2009-2010 עזב עמיאל לנימבורק שם היה עוזר המאמן של המאמן הישראלי רונן "ננו" גינזבורג. במהלך תקופתו בתור עוזר מאמן בנימבורק, זכתה הקבוצה ביחד עם עמיאל וגינזבורג שלוש פעמים רצוף בגביע ובאליפות ליגת העל הצ'כית
הפועל ירושלים (2013-2014)
לאחר כשלוש שנים בנימבורק בעונת 2013-2014 חזר עמיאל לארץ בתור עוזר מאמנה של הפועל ירושלים תחת בראד גרינברג. תחת הדרכתם של גרינברג ועמיאל, לאחר שהגיעה ירושלים למקום השלישי בפלייאוף לאחר שהודחה על ידי מכבי חיפה בשלב חצי הגמר, פוטר גרינברג וביחד איתו עזב עמיאל.
נימבורק (2021-2014)
בסוף העונה חזר עמיאל לנימבורק שוב בתור עוזר המאמן של ננו גינזבורג. משנת 2014-2017 היה עמיאל עוזר המאמן של נימבורק. תחת הדרכתם של צמד המאמנים הישראלים, נימבורק זכתה שוב 3 פעמים ברציפות באליפות צ'כיה.
לאחר סוף עונת 2016-2017 החליף את גינזבורג ומונה עמיאל למאמנה הראשי של נימבורק. בתפקיד זה כיהן עמיאל מעונת 2017-2018 ועד לעונת 2020-2021, שם זכה עמיאל עם הקבוצה בארבע אליפויות צ'כיה בנוסף לעוד שלושה גביעים. עמיאל זכה עם הקבוצה גם להצלחה במסגרות האירופיות, והגיע עם הקבוצה עד לרבע גמר ליגת האלופות כאשר בשיא הקבוצה בעונת 2019-2020 זכה עמיאל בתואר מאמן השנה של ליגת האלופות בכדורסל בשל מאזנה של נימבורק בשלב הבתים של המפעל- 12:2, שהיה המאזן הטוב ביותר בכל המפעל.
הפועל ירושלים (2021)
ב-24 ביוני 2021 עזב עמיאל את נימבורק וחזר להפועל ירושלים בתור המאמן הראשי של הקבוצה. תחת עמיאל הוחתמו שמות גדולים בהפועל ירושלים כמו אנתוני בנט, ת'אן מייקר, ושון קליפטריק, וביחד עם השחקנים הישראלים המרשימים שהיו לקבוצה (אדם אריאל, איתי שגב ווילי וורקמן) הציפיות סביב הצלחת הקבוצה היו גבוהות מאוד. אבל, לאחר מספר הפסדים רצופים כולל הפסד ב24 הפרש למכבי תל אביב בקלאסיקו הישראלי ב-28 באוקטובר 2021 פוטר מתפקדיו בקבוצה לאחר חוסר הצלחה במסגרת ליגת האלופות כאשר הקבוצה מפסידה בשלושת משחקיה הראשונים ולא מרשימה גם בליגה המקומית.
ברנאר לקומב
ברנאר לקומב (בצרפתית: Bernard Lacombe; נולד ב-15 באוגוסט 1952 בליון) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום משמש מנהל ויועץ לנשיא בקבוצת אולימפיק ליון.
לקומב הוא החלוץ הצרפתי הפורה ביותר בהיסטוריה של הליגה הצרפתית, לאחר שכבש 255 שערי ליגה במדיהן של ליון, סנט אטיין ובורדו. במדיה של האחרונה זכה לקומב בשלוש אליפויות צרפת במהלך שנות ה-80. כחלוץ נבחרת צרפת כבש לקומב 12 שערים ב-38 הופעות, וזכה עם נבחרתו ביורו 1984. כמו כן, הוא ייצג את נבחרתו בשני טורנירי מונדיאל.
מאז פרישתו מכהן לקומב בתפקידים שונים בקבוצת ליון. הוא היה המנהל הספורטיבי של הקבוצה, לאחר מכן עבד כמאמן הקבוצה בין 1996 ל-2000, ולאחר מכן קיבל את התפקיד בו הוא מכהן כיום.
קריירת משחק
לקומב החל את הקריירה המקצוענית כשהצטרף לאולימפיק ליון מקבוצת הנוער פונטיין ב-1969. בעונת כבר רשם את הופעותיו הראשונות במדי ליון בליגה הצרפתית. החל מעונת היה לקומב לשחקן הרכב קבוע בקבוצתו, והפגין יכולת כיבוש שערים גבוהה כשכבר בעונה זו כבש 19 שערי ליגה.
בעונת הוביל לקומב את קבוצתו עם 23 שערי ליגה, בזכותם היה לסגן מלך השערים בליגה הצרפתית. על אף שסיימה רק במקום ה-13 בליגה, הצליחה ליון לסיים את העונה עם תואר כשזכתה בגביע הצרפתי. במשחק הגמר מול נאנט, האלופה הטרייה, ניצחה ליון 1–2 וזכתה בגביע השלישי בתולדותיה, והראשון בקריירה של לקומב, שכבש את השער השני לזכות קבוצתו במשחק.
בעונת כבש לקומב 24 שערי ליגה שסייעו לקבוצתו לשרוד בליגה רק במחזור הנעילה של העונה. בעקבות קשיים כלכליים אליה נקלעה ליון, היא נאלצה להיפרד מלקומב ולהעביר אותו ליריבתה הגדולה סנט אטיין. לקומב נפרד מהמועדון אחרי תשע עונות בקבוצה הבוגרת, במהלכם כבש 149 שערים בכל המסגרות, שהציבו אותו כסגן מלך שערי המועדון בכל הזמנים.
לקומב סייע לקבוצתו לסיים במקום השלישי בעונת. הוא כבש 14 שערי ליגה, ושיתף פעולה בהתקפה עם דומיניק רושטו, שרשם בעונה זו את עונת השיא בקריירה שלו. על אף הציוות המוצלח, שהניב 35 שערי ליגה עבור המועדון, הוחלט להחתים בסיום העונה את ההולנדי ג'וני רפ, מה שהוביל לעזיבתו של לקומב אחרי עונה אחת בלבד.
לקראת עונת עבר לקומב לבורדו, וכבש 11 שערי ליגה כבר בעונת הבכורה שלו. הצטרפותו של המאמן איימה ז'אקה, חברו לשעבר של לקומב בליון, שדרגה הן יכולתה של הקבוצה בכלל והן את יכולתו של לקומב בפרט. במהלך חמש העונות הראשונות של ז'אקה בתפקיד, כבש לקומב לפחות 17 שערי ליגה בכל עונה, והיה שותף לצמיחתו של המועדון לצדם של כוכבים כאלן ז'ירס וז'אן טיגנה. בעונת זכה לקומב לראשונה בקריירה באליפות צרפת, ושמר עם קבוצתו על התואר עונה אחר כך, כשהוא כובש 22 שערי ליגה - שיא עבורו במדי בורדו.
לאחר עונת האליפות השנייה פחתה משמעותית כמות דקות המשחק של לקומב. הוא נפרד מהמועדון בסיום עונת הדאבל ופרש ממשחק פעיל בגיל 35. 138 השערים שכבש במדי בורדו בכל המסגרות מציבים אותו במקום השלישי בטבלת גדולי הכובשים של המועדון בכל הזמנים. כמו כן, 255 שערי הליגה שכבש במהלך הקריירה הפכו אותו לסגן מלך שערי הליגה הצרפתית בכל הזמנים, ולצרפתי הפורה ביותר בתולדות הליגה.
נבחרת צרפת
לקומב החל את דרכו בנבחרת צרפת תחת המאמן סטפן קובאקס. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-8 בספטמבר 1973 בניצחון 1–3 במשחק ידידות מול. היה זה משחק הבכורה של קובאקס על הקווים, ולצדו של לקומב רשמו שישה שחקנים נוספים את הופעת הבכורה שלהם בנבחרת.
הטורניר המשמעותי הראשון של לקומב היה מונדיאל 1978, כשזומן לסגל על ידי המאמן מישל הידלגו. במשחק הפתיחה של צרפת בטורניר מול, כבש לקומב את השער הראשון כבר לאחר 30 שניות, והיה למהיר הכובשים הצרפתים בתולדות המונדיאל. היתרון הצרפתי לא החזיק מעמד, וצרפת הפסידה במשחק 1–2. לאחר הפסד צרפתי נוסף במשחק השני, 2-1 ל, איבד לקומב את מקומו בהרכב ולא שותף במשחק האחרון של צרפת בשלב הבתים, מול, שלאחריו סיימה צרפת את דרכה במונדיאל.
לקומב, שכבש שלושה שערים בטורניר מוקדמות מונדיאל 1982, זומן על ידי הידלגו לסגל צרפת לקראת טורניר המונדיאל בספרד. לקומב לא שותף בהפסד 1–3 ל במשחק הראשון של צרפת בטורניר, אך חזר להרכב לשני משחקיה הנותרים בשלב הבתים, מול ומול. צרפת העפילה לשלב הבא מהמקום השני בטבלת הבית, ופתחה את שלב הבתים השני מול. כבר בדקה ה-15 את נפצע לקומב, והוחלף על ידי דומיניק רושטו. לקומב לא חזר לשחק עוד באותו הטורניר, וסיים עם נבחרתו במקום הרביעי.
הטורניר האחרון של לקומב במדי צרפת היה יורו 1984 הביתי. בטורניר זה היה שותף לקומב לזכייה הראשונה של צרפת באליפות אירופה. לקומב לא כבש במהלך הטורניר, אך פתח בהרכב הנבחרת בארבעה מתוך חמשת משחקיה של צרפת בטורניר, כולל במשחקי חצי הגמר מול ומשחק הגמר מול. צרפת זכתה בתואר לאחר ניצחון 0–2 באותו משחק גמר, שהיה לאחרון של לקומב אי פעם במדי הנבחרת.
לאחר הזכייה באליפות אירופה, הודיע לקומב על פרישה ממשחק בינלאומי. בסך הכול רשם לקומב 38 הופעות בינלאומיות, בהן כבש 12 שערים.
קריירת אימון
ב-1988, לאחר פרישתו ממשחק, גויס לקומב על ידי נשיא אולימפיק ליון החדש, ז'אן-מישל אולאס, לתפקיד המנהל הספורטיבי. המטרה הראשונה של הקבוצה הייתה להעפיל מליגת המשנה בחזרה לליגה הבכירה, ותחת לקומב מונה המאמן ריימונד דומאנק. השניים הובילו את ליון כבר בעונת לעליית ליגה.
לאחר 14 מחזורים בעונת, בעקבות תבוסת 0–7 של ליון לאוסר, הוחלט לפטר את המאמן גי סטפן, ולתפקיד התמנה המנהל הספורטיבי לקומב, על אף שלא היה לו כלל ניסיון אימון. באותה עונה הוביל לקומב את קבוצתו למקום השמיני בטבלה, הרחק מקרבות התחתית. הוא הוסיף לשפר את קבוצתו לאורך הקדנציה, ולאחר שהוביל אותה למקום השישי בעונת, הוביל לקומב את ליון פעמיים ברציפות למקום השלישי, המקנה כרטיס לליגת האלופות. בסיום עונת, ובעקבות הלחץ מתפקיד המאמן, החליט לקומב לעזוב את התפקיד, ובמקומו מונה ז'אק סנטיני.
גם לאחר עזיבת תפקיד המאמן, נותר לקומב במערכת, בתפקיד יד ימינו של הנשיא אולאס. תפקידו הרשמי בקבוצה הוא מנהל הקבוצה והיועץ לנשיא, ועל אף שאינו מחזיק בסמכויות ביצועיות בקבוצה, עומד לקומב מאחורי חלק מההחתמות המשמעותיות ביותר של ליון בשנות ה-2000, בהם מחמדו דיארה, מייקל אסיין והברזילאים פרד, אדמילסון וז'וניניו.
ב-25 במרץ 2013 עורר לקומב סערה בעקבות אמירות שובניסטיות שהשמיע במהלך מסיבת עיתונאים. כשנשאל על ידי כתבת רדיו מקומית לגבי הביקורת שספג אז החלוץ הצרפתי קרים בנזמה, ששיחק בעברו בליון, ענה לקומב: "אני לא מדבר עם נשים על כדורגל, תחזרו למטבח. ככה אני רואה את הדברים". בעקבות הסערה התקשורתית שהתעוררה בעקבות הדברים, התנצל לקומב רשמית.
גבריאל בראגה נונס
גבריאל בראגה נונס (בפורטוגזית: Gabriel Braga Nunes; נולד ב-7 בפברואר 1972) הוא שחקן ברזילאי.
ביוגרפיה
בראגה נונס נולד בסאו פאולו, ברזיל לשחקנית רגינה בראגה ולאב במאי, הוא למד את אומנות התיאטרון באוניברסיטת קמפינאס שבעירו.
קריירה
ב-1996 הופיע לראשונה בטלוויזיה כששיחק בטלנובלה "Razão de Viver". בשנת 1999 שיחק בטלנובלה "טרה נוסטרה" ששודרה בישראל בין היתר, שם שיחק את התפקיד של אוגוסטו.
ב-2011 שיחק בסרט הקומדיה הרומנטית "O Homem do Futuro" לצד ואגנר מורה, באותה שנה שיחק בסרט "País do Desejo" שהוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של סאו פאולו.
Hello, Goodbye
"Hello, Goodbye" ("שלום, להתראות") הוא שיר של להקת הרוק הבריטית הביטלס, שנכתב על ידי פול מקרטני תחת הקרדיט לנון-מקרטני. השיר יצא בנובמבר 1967 ביחד עם השיר "I Am the Walrus של ג'ון לנון. "Hello, Goodbye" היה השיר הראשון שפורסם מאז מאז מותו של אמרגן הלהקה, בריאן אפשטיין. הסינגל זכה להצלחה מסחרית ברחבי העולם, והגיע לראש המצעדים בארצות הברית, בריטניה, ניו זילנד, קנדה, אוסטרליה ומדינות נוספות.
השיר נכלל במהדורה האמריקאית המורחבת של האלבום "Magical Mystery Tour" (בהוצאת קפיטול רקורדס), ולאחר מכן באלבומי אוסף כמו "The Beatles 1967-1970" ו-"1".
רקע
אף על פי ש"Hello, Goodbye" רשום תחת הקרדיט לנון-מקרטני, השיר נכתב אך ורק על ידי פול מקרטני. יצירת השיר באה בתקופה שלאחר השלמת אלבומם "Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band" באפריל 1967, תקופה שהתאפיינה ביצירה אקראית ופשוטה.
בשנות ה-90 טען מקרטני כי השיר מתייחס לדואליות שבחיים ולמזל שלו, מזל תאומים. הוא הוסיף וטען כי השיר מנסה לקדם את הצד הטוב שבדואליות.
ישנה הערכה כי השיר נכתב בסוף ספטמבר 1967, בעוד שישנה טענה אחרת כי מקרטני הציע את השיר לשידור הלווין של הלהקה ביוני (כשבסופו של דבר בוצע השיר All You Need Is Love של לנון).
פרסום
"Hello, Goodbye" נבחר כסינגל של הביטלס לקראת חג המולד של 1967, ובכך היה הסינגל הראשון מאז מותו של אפשטיין. השיר יצא בשיתוף עם השיר של לנון, I Am the Walrus, ובתוך הלהקה היו ריבים משמעותיים איזה שיר יהיה ראשון. לנון זלזל ב-"Hello, Goodbye", ורצה ששירו יהיה הראשון. בסופו של דבר, "Hello, Goodbye" נבחר להיות בצד א'.
בבריטניה, פרלופון פרסמה את "Hello, Goodbye" ו- "I Am the Walrus" ב-24 בנובמבר 1967. בימיו הראשונים השיר נמכר בלמעלה מ-300,000 עותקים שם. הוא המשיך לפסגת מצעד הסינגלים הבריטי למשך שבעה שבועות, עד ל-23 בינואר 1968. מבחינה זו, היה זה ההישג המשמעותי ביותר מאז "She Loves You" ב-1963.
בארצות הברית השיר פורסם ב-27 בנובמבר והגיע למקום הראשון לבילבורד הוט 100 במשך שלושה שבועות. מאוחר יותר השיר דורג על ידי מגזין בילבורד כלהיט השביעי בפרסומו של הלהקה. הסינגל זכה להצלחה במדינות רבות אחרות, והגיע לראש המצעדים באוסטרליה, קנדה, מערב גרמניה, הולנד ונורווגיה. השיר הגיע גם במקום ה-2 במצעדים באירלנד, אוסטריה, בלגיה ושווייץ.
השיר יצא כסינגל חדש בנובמבר 1987 והגיע לשיא במקום ה-63 במצעד הסינגלים הבריטי.
קליפ
הביטלס הפיקו שלושה קליפים לשיר, אשר בוימו על ידי מקרטני. אחד הקליפים צולם ב-10 בנובמבר 1967 בתיאטרון סאוויל בלונדון, שהושכר על ידי אפשטיין מאז 1966. בקליפ נראים חברי הלהקה לבושים בחליפותיהם מהאלבום Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band.
הקליפ השני הופיע במופע של אד סאליבן ב-26 בנובמבר.
שני הקליפים הללו לא הופיעו בטלוויזיה הבריטית, בשל התקנות נגד ליפ סינק. כתוצאה מכך מכן הביטלס אפשרו ל-BBC לצלם אותם בעבודה על "Magical Mystery Tour" ב-21 בנובמבר, בתקווה שהצילומים יותרו לשידור. בסופו של דבר הצילומים מהחזרו שודרו כקליפ שלישי לשיר.
ביקורת
"Hello, Goodbye" זכה לביקורות מעורבות. בחלק מהמבקרים שיבחו את איכויות השיר, וחלק טענו שהוא חסר משמעות ביחס לשירי הביטלס האחרים. בביקורת משנת 2005, האתר Sputnikmusic שיבח את השיר. גם האתרים AllMusic ופיצ'פורק פרסמו ביקורות חיוביות.
הרולינג סטון דירג את השיר ברשימת 100 השירים הגדולים ביותר של הלהקה.
גרסאות כיסוי וביצועים בהופעות
בשנת 2010 השיר בוצע באלבום של התוכנית Glee, והפך ללהיט בפני עצמו. השיר הוקלט על ידי להקת הקיור ובנו של מקרטני, ג'יימס. סולנית אוונסנס, איימי לי, ביצעה אף היא את השיר באלבום הילדים שלה מ-2016 "Dream Too Much", שיצא באמזון מיוזיק.
מקרטני ביצע את "Hello, Goodbye" ברבות מהופעותיו.
קרדיטים
הביטלס
מוזיקאים נוספים
פטריק ויירה
פטריק ויירה (צרפתית: Patrick Vieira; נולד ב-23 ביוני 1976 בדקר שבסנגל) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הקשר, ומאמן שטרסבורג בהווה. הוא התפרסם בזכות תקופתו בארסנל, בה שיחק בין 1996 לבין 2005. עם ארסנל זכה בשלוש אליפויות ו-4 גביעים אנגליים, ואף שימש כקפטן הקבוצה. הוא שיחק עונה בודדת ביובנטוס לפני שהצטרף לאינטר מילאנו ב-2006, לאחר שיובנטוס הורדה ליגה עקב פרשת הטיית המשחקים. לזכות ויירה 107 הופעות במדי נבחרת צרפת, עמה זכה במונדיאל 1998 וביורו 2000. ב-2004 נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
תחילת הקריירה
ויירה נולד בסנגל בקהילה נוצרית. משפחתו עברה לעיירה בצפון-מערב צרפת כאשר היה בן 8; הוא לא חזר לסנגל עד 2003. ויירה החל את הקריירה שלו בקאן, בו ערך את הופעת הבכורה בגיל 17 והיה קפטן הקבוצה כשהיה בן 19 בלבד. זמן קצר לאחר מכן, בקיץ 1995, הוחתם ויירה על ידי הקבוצה האיטלקית מילאן, אך שותף לרוב בקבוצת המשנה של מילאן ושיחק רק בשני משחקים בקבוצת הבוגרים.
ארסנל
בספטמבר 1996, חתם ויירה במועדון ארסנל האנגלי, לאחר ששוכנע להצטרף למועדון על ידי מאמן הקבוצה הנכנס לתפקיד, ארסן ונגר. ויירה השתלב במהירות בקבוצה, והפך לחלק משמעותי במערך הקבוצה, תוך שיתוף פעולה מוצלח בקישור עם בן ארצו, עמנואל פטי. ב-1998 זכה ויירה עם ארסנל בדאבל: זכייה באליפות הפרמייר ליג ובגביע האנגלי. באותה שנה, היה שותף לזכייה של נבחרתו בגביע העולם בכדורגל אשר נערך בצרפת. כשנתיים לאחר מכן זכה ויירה עם נבחרתו בטורניר יורו 2000. כמו כן, באותה שנה זכה השחקן פעם נוספת בדאבל עם קבוצתו ארסנל.
בשנת 2002, מונה ויירה לקפטן הקבוצה, בעקבות פרישתו של הקפטן, טוני אדמס. בשנת 2003, בעקבות פציעה שעבר ויירה, נאלץ השחקן להעביר את סרט הקפטן לשוער הקבוצה דאז דייוויד סימן. באותה עונה זכתה ארסנל בגביע האנגלי, והשניים הניפו יחדיו את הגביע, לאחר שזה הוענק לקבוצה בסיום משחק הגמר.
בעונת 2003/2004, היה שותף ויירה לזכייתה של ארסנל באליפות הפריימר ליג, בעודה מסיימת את הליגה כשלחובתה אף לא הפסד ליגה אחד. בפתיחת עונה זו, נעדר ויירה למספר חודשים, בעקבות פציעה בברכו. את מקומו בהרכב מילא ריי פארלור. ויירה חזר לשורותיה של ארסנל במשחק במסגרת ליגת האלופות מול לוקומוטיב מוסקבה. במשחק ניצחה ארסנל בתוצאה 2:0, ובעקבותיו העפילה לשלב שמינית הגמר של המפעל. בסיומה של עונה זו, חוזר השחקן על ידי צ'לסי וריאל מדריד, אשר הציעו עבור שירותיו כ-30 מיליון יורו. למרות זאת, בחר השחקן להישאר בארסנל. משחקו הרשמי האחרון של ויירה במדיה של ארסנל היה בגמר הגביע האנגלי בשנת 2005, כאשר התמודדה קבוצתו, ארסנל, מול מנצ'סטר יונייטד. לאור העובדה שלא הושגה הכרעה גם לאחר הארכה (0-0 בסיום 120 הדקות), נאלצו הקבוצות לגשת לדו-קרב בעיטות עונשין, בו ניצחה ארסנל בתוצאה 5:4, כשהשער המכריע הובקע על ידי ויירה.
בסיכום הכללי, שיחק ויירה במדי ארסנל 407 משחקים רשמיים, וכבש לזכותה 34 שערים. ב-22 ביולי 2006 שיחק ויירה פעם נוספת במדי ארסנל, במשחק ידידות מול קבוצת אייאקס ההולנדית לכבוד פרישתו ממשחק של שחקן ארסנל דניס ברגקאמפ. ויירה נחשב בעיני אוהדי ארסנל, כאחד השחקנים האהובים והאהודים ביותר ששיחקו במועדון. תמונתו של ויירה ניצבת באצטדיון האמירויות לצד תמונותיהם של 14 כוכבי עבר והווה של ארסנל.
יובנטוס
שנה לאחר שמדריד הציעה 23 מיליון פאונד בעבור שירותיו, ארסנל הסכימה להצעה של 13.7 מיליון פאונד מהמועדון האיטלקי יובנטוס ב-14 ביולי 2005. ויירה חתם על חוזה בן 5 שנים ביום שלאחר מכן. באוטוביוגרפיה שלו, ציין כי הגורם העיקרי לעזיבתו את ארסנל היה העמדה ה"נייטרלית" של ועד המנהלים של הקבוצה בנוגע להצעה של יובנטוס. סיבה נוספת למעברו הייתה עלייתו של בן הנוער ססק פברגאס, ששיחק במקומו של ויירה לכשנפצע.
מאמן יובנטוס דאז, פאביו קאפלו, הציב את ויירה בקישור לצד אמרסון הברזילאי ופאבל נדבד הצ'כי. ויירה עזר לקבוצה לפתוח את העונה עם מספר הנקודות הגבוה ביותר אי פעם שצברה בתחילת העונה. למרות יכולת ירודה שלו עקב פציעות ממושכות וסכסוך עם חברו לקבוצה זלאטן איברהימוביץ', ויירה תרם את חלקו בזכיית הקבוצה באליפות הסרייה א'.
ויירה חזר לאצטדיון הייבורי ב-28 במרץ 2006 במשחק רבע גמר ליגת האלופות מול ארסנל. ארסנל ניצחה את יובנטוס בתוצאה המסכמת 0–2. ויירה קיבל כרטיס צהוב במשחק הראשון בהייבורי ומשום כך היה מושעה במשחק הגומלין שנערך ב-5 באפריל. במשחק הראשון ויירה היה מעורב בניסיון תיקול חריף על חברו בקבוצה הקודמת ובנבחרת הלאומית, רובר פירס. ויירה נותר על הדשא כאשר פירס השתלט על הכדור וארסנל התקדמה, ובסיום התקפה זו, ארסנל הבקיעה את השער הראשון במשחק. פירס אמר בהומור כי בפעם הראשונה מזה 13 שנה הוא הצליח לנצח את ויירה מבחינה פיזית.
אינטר מילאנו
תואר האליפות של יובנטוס לשנת 2005/06 נלקח ממנה לאחר חשיפת פרשת הטיית המשחקים. יובנטוס הורדה לסרייה ב', וכתוצאה מכך השחקנים הבכירים בקבוצה ביקשו לעבור לקבוצות אחרות, וביניהם ויירה. לאחר ספקולציות שקישרו את ויירה למספר מועדונים, כולל ארסנל ומנצ'סטר יונייטד, הוא חתם על חוזה ל-4 שנים באינטר מילאנו ב-22 באוגוסט 2006. דווח כי שווי העסקה הוא 9.5 מיליון אירו, פחות ממחצית התשלום שיובנטוס שילמה על ויירה שנה לפני כן.
בעונתו הראשונה באינטר זכה בסופר-קאפ האיטלקי, במשחק בו הבקיע שער, וכמו כן באליפות הסרייה א'. למרות זאת, הוא התקשה למצוא את מקומו בקבוצה הראשונה בעונה שלאחר מכן, עקב פציעות רבות. הוא הצליח להפגין יכולת טובה גם לאחר שחזר מהפציעות, כמו במשחק מול פלרמו בו הבקיע שער.
מנצ'סטר סיטי
בינואר 2010 עבר ויירה למנצ'סטר סיטי. ביולי 2011, לאחר עונה וחצי בקבוצה, הודיע ויירה על פרישה ממשחק בגיל 35.
נבחרת לאומית
בתקופתו בארסנל, ערך ויירה את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת צרפת בשנת 1997 במשחק מול נבחרת הולנד. ויירה היה חלק מסגל הנבחרת הצרפתית שזכתה במונדיאל 1998. הוא נכנס כמחליף במשחק הגמר נגד נבחרת ברזיל, ובישל את השער השלישי לעמנואל פטי בניצחון צרפת 0–3. עקב השתתפותו בטורניר קיבל את אות לגיון הכבוד, אות הכבוד החשוב ביותר שמוענק בצרפת.
בשנת 2000 ויירה היה שותף לזכייתה של נבחרתו באליפות אירופה, לאחר שניצחה את נבחרת איטליה במשחק הגמר, והיה לאחד השחקנים הבולטים בטורניר זה. בשנת 2002, שיחק בכל משחקי נבחרתו במסגרת מונדיאל 2002, בו נבחרתו הודחה כבר בשלב הבתים ולא הבקיעה שער בודד. במהלך טורניר יורו 2004, נפצע והחמיץ את הפסד נבחרתו לנבחרת יוון.
לאחר פרישתו של זינדין זידאן, נבחר ויירה להיות קפטן הנבחרת הצרפתית. אף על פי כן, הוא והבלם הוותיק ליליאן תוראם שכנעו את זידאן לחזור בו מפרישתו, ולעזור לנבחרת להעפיל למונדיאל 2006. ויירה העניק לזידאן את סרט הקפטן בחזרה.
ב-23 ביוני 2006, ביום הולדתו ה-30, ויירה שימש כקפטן הנבחרת במקומו של זידאן המושעה, אשר חגג גם הוא יום הולדת באותו היום. ויירה כבש את השער הראשון של הנבחרת הצרפתית בניצחונה 0–2 על נבחרת טוגו בשלב הבתים של מונדיאל 2006; ויירה אף בישל את השני לתיירי הנרי. הניצחון עזר לצרפת להתקדם לשלב הנוקאאוט, לאחר שסיימו במקום השני בבית אחרי נבחרת שווייץ. בכך התארכה הקריירה הבינלאומית של זידאן, שתכנן לפרוש בסיום הטורניר. בשמינית הגמר, ויירה הבקיע את השער השני מבין שלושה בניצחון הנבחרת 1–3 כנגד נבחרת ספרד. הנבחרת המשיכה בדרכה לגמר, תוך כדי ניצחונות מול נבחרות ברזיל ופורטוגל. ויירה היה אחד משחקני המפתח של הנבחרת בהגיעה לגמר מול נבחרת איטליה. במשחק הגמר נפצע ויירה והוחלף במחצית השנייה. הנבחרת האיטלקית ניצחה בפנדלים לאחר שבתום 120 הדקות המשחק הסתיים בתיקו אחד אחד.
ב-5 באוגוסט 2006 חזר ויירה לשמש כקפטן הנבחרת, במסגרת מוקדמות יורו 2008.
קריירת אימון
במאי 2013 מונה ויירה למאמן קבוצת המילואים במנצ'סטר סיטי.
ב-2016 מונה למאמן ניו יורק סיטי מליגת ה-MLS.
ביוני 2018 מונה למאמן ניס הצרפתית הנמצאת בליגה הראשונה בצרפת. בעונתו הראשונה בקבוצה סיים איתה במקום השביעי בליגה. עונתו השנייה הייתה מוצלחת יותר והוא הוביל אותה למקום החמישי בליגה שזיכה אותה בהעפלה לשלב הבתים של הליגה האירופית. את עונתו השלישית בקבוצה (2020/21) פתח בצורה חלשה כשהקבוצה רק במקום ה11 בליגה לאחר 11 מחזורים ולאחר שהיא איבדה את הסיכוי להעפיל לשלב הבא בליגה האירופית. בעקבות מיקום הקבוצה בליגה ובליגה האירופית ורצף של 5 הפסדים רצופים פוטר ויירה ב-4 בדצמבר 2020 מאימון הקבוצה.
ב-4 ביולי 2021 מונה ויירה למאמן קריסטל פאלאס מהפרמייר ליג. ב-17 במרץ 2023 פוטר מתפקידו, לאחר שהקבוצה רשמה 13 משחקים ללא ניצחון.
ב-3 ביולי 2023 מונה ויירה למאמן שטרסבורג.
פיג'ו 908 RC
פיג'ו 908 RC (בצרפתית: Peugeot 908 RC) היא מכונית קונספט בתצורת מכונית סלון, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר הוצגה בשנת 2006 בתערוכת הרכב של פריז.
==מאפיינים==
מעבר אלק (קנדה)
מעבר אלק (באנגלית: Elk Pass; בתרגום מילולי: מעבר אייל קנדי) הוא מעבר הרים גבוה בהרי הרוקי הקנדיים, שגובהו 1,905 מטרים מעל פני הים. המעבר חוצה את קו פרשת המים של אמריקה, בגבול בין פרובינציית אלברטה ופרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה. המעבר נמצא בין הר פוקס להר טיירוויט.
המעבר מקשר בין עמק אלק שבקולומביה הבריטית, לבין עמק קאנאנאסקיס שבאלברטה.
המעבר יוצא דופן ברוחבו - 4 קילומטרים, ובחלקו הוא מתחלק למעשה לשני מעברים מקבילים - אשר כונו על ידי אנשי סקר הגבולות הבין-פרובינציאלי שנערך בשנת 1916 בשמות "המעבר המערבי" (West Passage) ו"המעבר המזרחי" (East Passage), אשר לימים הופיעו במפות כ-"מעבר אלק המערבי" (West Elk Pass) ו"מעבר אלק המזרחי" (East Elk Pass). שמו של המעבר ניתן לו רשמית ב-14 בספטמבר 1966.
את מעבר ההרים לא חוצים כבישים. המעבר מגיע על שטח הפארק הפרובינציאלי פיטר לוהיד באלברטה, ואל שטח הפארק הפרובינציאלי אגמי אלק בקולומביה הבריטית.
השביל הטרנס קנדי היה אמור לעבור במעבר אלק, אולם בשל מחלוקות בדבר מעבר השביל בשטחי מכרות במעבר אלק העליון הועבר השביל למקום אחר. כמו כן הוצע על ידי תושבי העיירה אלקפורד שבקולומביה הבריטית, כי הכביש המהיר 43 של קולומביה יוארך ויתחבר לכביש באלברטה, לכיוון קלגרי, ואולם משיקולים של איכות הסביבה פרויקט זה לא יצא אל הפועל.
טקס פרסי לורנס אוליבייה 1999
טקס הענקת פרסי לורנס אוליבייה לשנת 1999 נערך בלונדון על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון כהוקרה על הישגים בתיאטראות וסט אנד.
הפקות עם מועמדויות וזכיות מרובות
ההפקות הבאות היו מועמדות למספר פרסים:
ההפקות הבאות זכו במספר פרסים:
איליושין Il-28
איליושין Il-28 (ברוסית: Илью́шин Ил-28; קוד נאט"ו: "ביגל") הוא מפציץ סילוני טקטי תוצרת ברית המועצות, אשר פותח בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, יוצר במקור עבור חיל האוויר הסובייטי, והיה הראשון מסוגו בברית המועצות שנכנס לייצור בקנה מידה גדול. בנוסף, נבנה המטוס בסין (ללא רישיון סובייטי), שם סומן כחרבין H-5.
לפחות 6,316 יחידות נבנו בברית המועצות, כאשר כמה מאות מטוסים מדגם H-5 נבנו בסין, בתוספת 186 יחידות של גרסת אימון, אשר סומנו כ-HJ-5. כמו כן נבנה המטוס ברישיון בצ'כוסלובקיה, שם סומן כ-B-228.
עיצוב ופיתוח
עם זאת, בטיסות הניסוי הראשונות של אב הטיפוס נמצא שמנועי המטוס, פרי פיתוח מקומי, היו חלשים יחסית ולא אמינים, מה שהגביל את טווח המטוס, את מהירותו ואת יכולת נשיאת החימוש שלו, ולכן ננטש הדגם.
בשלהי שנת 1947, החל המשרד לתכנון ניסויי של איליושין בפיתוח מפציץ טקטי סילוני חדש על סמך הניסיון שנרכש בפרויקט שבוטל. בעוד סוכנויות הביון המערביות התמקדו בפיתוחים הסובייטיים של מפציצים ארבע-מנועיים, נוצר Il-28 כדי לעמוד בדרישות עבור מפציץ המסוגל לשאת מטען פצצות במשקל שלושה טונות ומהירות של 800 קמ"ש. הסובייטים ניצלו את מכירת מנוע הרולס-רויס נן (Rolls-Royce Nene) מבריטניה לברית המועצות, שאיפשר ליצור ללא רישיון העתק שלו, שנקרא RD-45, באמצעות הנדסה לאחור. במשרד התכנון של איליושין עיצבו את המטוס החדש סביב זוג מנועי RD-45.
ה-Il-28 היה קטן מעיצובים מוקדמים יותר ונשא צוות אוויר של שלושה בלבד (טייס, נווט/מטילן ומקלען/אלחוטאי). בנוסף, היה המטוס קטן גם מהעיצוב המתחרה של משרד התכנון של טופולב, ה-Tu-73 התלת-מנועי, שתכנונו החל זמן רב לפני תחילת הפרויקט של איליושין ושטיסת הבכורה שלו התבצעה בזמן טיסות הניסוי של ה-Il-28. סרגיי איליושין נטל סיכון בבניית אב הטיפוס, כיוון שבניגוד למשרד לתכנון ניסויי של אנדריי טופולב, לא קיבל הוראה לתכנן מפציץ טקטי ולכן לא הוקצו לו משאבים לפרויקט זה והיה עליו להשתמש במשאבים הפנימיים של המשרד. ה-Il-28 נכלל רשמית בתוכניות הייצור למטוסי ניסוי של המשרד לתעשייה אווירית רק ב-12 ביוני 1948, אז אושר התכנון בהוראת מועצת השרים של ברית המועצות - חודש לפני שהסתיימה בניית אב הטיפוס.
מבנה ה-Il-28 נבנה מסגסוגת אלומיניום ותוכנן במתווה קונבנציונלי, עם כנפיים שפידיות ישרות בהתקנת כתף בעוד מייצבי הגובה ומייצב הכיוון של יחידת הזנב משוכים לאחור.
המנועים מוקמו בתוך בתי מנוע גדולים אשר הותקנו תחת הכנפיים. בשל שיקולי שיווי משקל, הותקנו מנועי המטוס בקדמת בתי המנוע, מה שהותיר מקום רב בחלק האחורי של בית המנוע, שם הותקנו כני הנסע הראשיים.
תאי אנשי הצוות היו מופרדים זה מזה ומדוחסים באוויר. הטייס ישב בתוך קוקפיט בעל חופה בועתית הנפתחת הצידה ומכוסה זכוכית משוריינת. הנווט, אשר שימש גם כמטילן, ישב בחרטום המטוס בתא מזוגג וצויד בכוונת הפצצה מסוג OPB-5, פיתוח של כוונת נורדן האמריקאית מתקופת מלחמת העולם השנייה. במקרה של ראות לקויה היה המטוס מצויד במכ"ם PSBN-M. למיקום וחימוש הנשק ההגנתי היה נושא מרכזי בתכנון המטוס, שכן בדגמים מוקדמים יותר, וכן בשאר המפציצים הסובייטים בפיתוח באותה תקופה, היה צוות משמעותי של מקלענים ומערכת נשק הגנתי מורכבת. לאחר בחינה ממושכת הוחלט לשלב במטוס צריח בודד ובו זוג תותחים בקוטר 23 מ"מ מסוג נודלמן-סוראנוב NS-23 עם 250 קליעים לכל אחד (הוחלף בשירות המבצעי בנודלמן-ריכטר NS-23) שהותקן בקצה זנב המטוס ותא מקלען בודד בצמוד אליו, מה שפישט את מערכת השליטה על התותחים, הקטין את מספר המקלענים הדרוש, הקטין את משקל המערכת ואף אפשר את הקטנת קוטר הגוף. בעוד שתאי הטייס והנווט היו מצוידים בכסא מפלט, במקרי חירום היה על התותחן לנטוש דרך פתח ברצפה.
מאפיינים ייחודיים ב-Il-28 היו מבני הכנפיים ומשטחי הזנב המחולקים בצורה אופקית דרך מרכז הכנף ולאורך המיתר, כאשר גוף המטוס חולק בצורה אנכית דרך קו האמצע שלו, מה שאפשר את הרכבת כל חלק באופן נפרד והתקנת רכיבים שונים לפני חיבורם זה לזה בשלב ההרכבה הסופית של המטוס והפשטה והגדלת שיעור האוטומציה בייצור מרכיבים אלה. שיטת יצור זאת העלתה מעט את משקל מבנה המטוס אך הקלה על ייצורו והוכיחה עצמה כיעילה מבחינה כלכלית. כמו כן, באותה תקופה סבלו כלל היצרנים של כלי טיס סובייטים מהירים מחוסר יכולת לייצר כנפיים בפרמטרים מדויקים. תוצאה של פער זה הייתה שברוב כלי הטיס הללו הייתה כל כנף שונה מבת זוגה. במהירות גבוהה היה הדבר בא לידי ביטוי בגלגולים לא רצוניים בכנפיים מיצור סטנדרטי. שיטת ייצור זאת, בשל פשטותה ובשל שיעור האוטומציה הגבוה, מנעה בעיה זאת ב-Il-28.
אב הטיפוס הראשון, מצויד בזוג מנועים מיובאים מסוג רולס-רויס נן, המריא לראשונה ב-8 ביולי 1948. טיסות הניסוי היו מוצלחות, וה-Il-28 הציג יכולת שליטה טובה והגיע למהירות של 833 קמ"ש. אב טיפוס שני הוטס בהצלחה ב-30 בדצמבר של אותה שנה, כאשר מנועים סובייטיים מדגם RD-45 החליפו את מנועי הרולס-רויס נן. בין פברואר לאפריל 1949 הושלמו בהצלחה כל ניסויי הטיסה והבדיקות השונות במכון המחקר של חיל האוויר הסובייטי. באופן לא אופייני, עקב הממצאים במכון המחקר, התעוררה מחלוקת עזה בין קציני חיל האוויר אם להמליץ על ייצורו של ה-Il-28 או להעדיף את המתחרה, הטופולב Tu-14, כאשר לאחרון היה טווח מעט גדול יותר, לעומת קלות הייצור והתפעול של הראשון. המחלוקת הגיעה לרמת ועדת השרים, ורק לאחר ישיבה של ועדה מיוחדת בראשות סטלין עצמו שהתקיימה ב-14 במאי הוחלט להעדיף את האיליושין Il-28, בתנאי שמהירותו המרבית תוגדל ל-900 קמ"ש. כ"פרס ניחומים" התבקש טופולב לתכנן גרסת מפציץ טורפדו של ה-Tu-14 עבור הצי הסובייטי (ממנו יוצרו בסופו של דבר רק כ-150 יחידות).
הצו להכנת המטוס לבחינות הקבלה הממשלתיות ניתן ב-15 במאי, עם דגם מנוע משופר, קלימוב VK-1, על מנת לשפר את ביצועיו ובכך לעמוד בדרישות הוועדה. אב הטיפוס עבור סדרת הייצור עם מנועי VK-1 טס לראשונה ב-8 באוגוסט 1949 והציג בתי מנוע משופרים אווירודינמית כדי להפחית את הגרר, מייצב כיוון מוגדל, מכ"ם הניווט הועבר מחלקו האחורי של הגוף לקדמת כלי הטיס, מיד לאחר בית כן הנסע הקדמי ומכלי הדלק בגוף המטוס צוידו במערכת דיחוס חנקן על מנת להקטין את הסיכוי להתלקחות ופיצוץ במקרה של פגיעה מאש אויב. כמו כן נוספו שיפורים אווירודינמיים ועיצוביים בתאי הטייס והנווט.
ה-Il-28 נחשב כמטוס נוח להטסה ובעל ביצועים טובים. במהירות נמוכה הייתה השליטה בו טובה, ללא נטייה לסחרור או להזדקרות. המטוס היה מסוגל לפעול משדות תעופה קיימים וגם להמריא מבסיסים טקטיים ארעיים ובעלי מסלולים קצרים של כ-560 מטר בלבד, בזכות סיוע של זוג רקטות האצה. למעשה, ניתן היה להפעיל את ה-Il-28 גם ממסלולי עפר וטייס הניסוי אף המליץ על כך במטרה להאריך את תקופת השימוש האפשרית של גלגלי כני הנסע, אם כי הגבלה זאת נבעה מחומרי ייצור לצמיגים שעל גבי אספלט הייתה שוחקת אותם לאחר שמונה נחיתות בלבד, לאחר שאלה שודרגו המטוס היה יכול לפעול בכל סוג של מסלול באותה היעילות.
המטוס הראשון מסדרת הייצור הסטנדרטית הראשונה ביצע את טיסת הבכורה שלו ב-24 באוגוסט 1949 עם זוג מנועי VK-1 ועבר בהצלחה את הבחינות הממשלתיות. ב-16 בספטמבר המליצה ועדת הייצור הממשלתית על הכנסת המטוס לייצור. ה-Il-28 נכנס לייצור מלא בשלושה מפעלים החל מספטמבר 1949, ויחידות ראשונות נמסרו בתחילת 1950 ואפשרו בכך את הצגת המטוס לראשונה בפני קהל במצעד צבאי במוסקבה בחגיגות אחד במאי אותה שנה. תחילה קיבל ה-Il-28 במדינות המערב את השם "בוטצ'ר" (Butcher) בקוד נאט"ו, אך לאחר מכן הוחלף ל"ביגל" (Beagle), כדי שלא ייווצר בלבול עם שם הקוד "באדג'ר" (Badger) שניתן לטופולב Tu-16. המפעלים הממשלתיים בהם הורכבו מטוסי ה-Il-28 היו מפעל 30 במוסקבה, מספר 64 בוורונז' ומספר 166 באומסק, מאוחר יותר הצטרף אליהם מפעל 39 באירקוטסק. בשנים 1950–1955 נבנו בברית המועצות בלבד לא פחות מ-6,316 יחידות שהפכו את המטוס למפציץ הטקטי הסטנדרטי הנפוץ בשורות חיל האוויר הסובייטי.
על פיתוח ה-Il-28, כושר ההמצאה וחידושים שהוכנסו לתחום העיצוב התעשייתי זכו ב-12 במרץ 1951 סרגיי איליושין וצוות המהנדסים שלו בפרס סטלין.
היסטוריה מבצעית
מלבד השירות בברית המועצות, יוּצָא ה-Il-28 באופן נרחב לכ-20 מדינות, מחברות ברית ורשה ועד למגוון חילות אוויר מהמזרח התיכון, מדרום-מזרח אסיה ומאפריקה. מצרים הייתה לקוחה כבר בשלב מוקדם ומטוסי ה-Il-28 שסופקו לחיל האוויר המצרי סומנו כמטרה מועדפת עבור חיל האוויר הישראלי במלחמות סיני וששת הימים. ברית המועצות הייתה בתהליך של אספקת מטוסים להרכבה עצמית בקובה, שהופסק עקב משבר הטילים בקובה, לאחר שהסכים הנשיא ניקיטה חרושצ'וב להחזירם. המטוס היה בשימוש מוגבל בווייטנאם ובאפגניסטן. שישה מטוסים מצריים-לשעבר (כולם מאוישים בצוותי אוויר מצריים) פעלו בשירות ממשלת ניגריה במהלך מלחמת ביאפרה. Il-28 השתתפו גם במלחמת האזרחים של צפון תימן. פינלנד רכשה ארבעה מטוסים שסופקו בשנים 1961–1966 ושימשו לטיסות ביון ולגרירת מטרות, עד להוצאתם משירות בשנות ה-80.
בשירות ברית המועצות
הופעת ה-Il-28 סימנה את תחילתו של עידן הסילון בכוח המפציצים הטקטי הסובייטי, ויחידת המפציצים של מחוז ההגנתי של מוסקבה הייתה הראשונה לקבלם ב-1950. הכנסתה המהירה לשירות של גרסת האימון, ה-Il-28U, אפשרה להסב ביעילות את טייסי היחידה שהטיסו עד אז את הטופולב Tu-2 הבוכנתי, כאשר 27 טייסים הוכשרו בתוך עשרה ימים בלבד. עד אמצע שנות ה-50 צוידו מחדש כל טייסות המפציצים ב-Il-28 עם עדיפות ליחידות שבסיסן במחוזות הצבאיים המערביים של ברית המועצות, כגון חוף הים הבלטי של ליטא ואזורי הקרפטים ואודסה של אוקראינה. כל דיוויזיית מפציצים (המקבילה לקבוצת מפציצים, במונחים מערביים) הכילה בתוכה שניים או שלושה רגימנטים (או כנפות) שהכילו בתוכן שלוש טייסות. בכל טייסת היו עשרה מפציצים (שלושה גפים, עם מטוס נוסף בעתודה) ואחד או שניים מגרסת האימון Il-28U.
ב-Il-28 עשה חיל האוויר הסובייטי שימוש ראשון במכ"ם לניווט וביכולת נשיאת נשק גרעיני במסגרת כוח המפציצים הטקטי. לאחר שרכשו ניסיון, היו צוותי האוויר מסוגלים לטוס בתנאי מזג אוויר קשים ובגובה רב, והשימוש במכ"ם, בכוונות אופטיות להכוונת חימוש ובנשק הגנתי יעיל הביא לשדרוג משמעותי ביכולות הכוח.
ה-Il-28 תרם רבות לפיתוח נשק גרעיני כאשר שימש כפלטפורמת הניסוי ל-RDS-4, שהפכה לאחר מכן לפצצה הגרעינית הסטנדרטית שהותקנה על גרסת ה-Il-28N. ב-3 באוגוסט 1953 הטיל Il-28 מותאם במיוחד את מה שנחשבה כפצצת המימן הסובייטית הראשונה באתר הניסויים סמיפלטינסק. ב-12 בספטמבר 1954 השתתפו שלושה רגימנטים של Il-28 בתרגיל במהלכו נעשה שימוש בנשק גרעיני טקטי, ולאחר הפיצוץ עברו חלקם דרך הנשורת הגרעינית, אם כי לא ידוע על מידת השפעתה על המטוסים והטייסים.
הצי הסובייטי החל להכניס את מטוסי ה-Il-28 לשירות בקיץ 1951, תחילה בתצורת המפציץ הבסיסית, ולפרוס אותם בבסיסי צי הים השחור והצי הבלטי, בעוד הצי הצפוני לא הצטייד בהם עד 1953. פריצתה של מלחמת קוריאה שמה קץ לצמצום בכוחו של הצי שהחל עם סיום מלחמת העולם השנייה וחלה עלייה משמעותית בכוח הנגד-ספינות הסובייטי, כאשר מטוסים חדשים וגם רגימנטים שלמים מחיל האוויר הועברו לצי, שם יצרו יותר מעשרים יחידות של מפציצי טורפדו. ב-1953 שודרגו המפציצים לנשיאת טורפדו חדיש יותר מסוג RAT-52, ובנוסף הוקמו טייסות ללחימה נגד צוללות, אך את מקומם תפס עד מהרה הטופולב Tu-16 שהתאים יותר למשימות אלה.
ה-Il-28 נחשב כאהוב מאוד על צוותי האוויר והצוותים הטכניים, ממספר סיבות: המטוס היה קל לתפעול ולהטסה, עם חימוש מספק, אמין ובעל רמת בטיחות טובה. ביחס למטוסים אחרים בשירות, העריכו אנשי הצוות את תאיו הנוחים והמצוידים של ה-Il-28, את מהירותו ואת יכולת הנסיקה והתמרון הטובים שלו. הצוותים הטכניים העריכו את התחזוקה הלא מסובכת והגישה הקלה למנועים ולציוד שהיה זקוק לטיפול שוטף.
במהלך דיכוי המרד ההונגרי ב-1956 הועמדו כ-120 מפציצי Il-28 בכוננות לתקיפת המורדים בבסיסים הסמוכים לגבול אך לא הופעלו, אם כי מטוסי Il-28R ביצעו טיסות סיור בשמי המדינה, ואחד מהם הופל בידי המורדים ב-8 בנובמבר מעל הדנובה וצוותו נספה. הסובייטים העניקו לאנשי צוות המטוס את עיטור גיבור ברית המועצות לאחר מותם. מנגד, ביצעו מספר קטן של Il-28 שהוטסו בידי טייסים הונגרים שתמכו במרד תקיפות כנגד גשרים פונטונים שהקימו הסובייטים לרוחב נהר טיסה. תקיפות אלה פסקו תוך זמן קצר לאחר שבסיסי חיל האוויר ההונגרי נכבשו על ידי הסובייטים. Il-28 מגרסאות המפציצים ומטוסי הסיור השתתפו גם בדיכוי האביב של פראג ב-1968 וככל הנראה אף בסכסוך הגבולות בין סין לברית המועצות ב-1969.
פעילות במלחמה הקרה
תקופת הכנסתו לשירות של ה-Il-28 חפפה עם שיאה של המלחמה הקרה. עבור המפציץ פותחו טקטיקות לחימה חדשות, וצוותי האוויר אומנו בטיסות במבנים צפופים בשעות הלילה ברמת הגף, הטייסת והרגימנט, ותרגלו המראות במבנה ממסלולי עפר בכוח של בין שלושה לתשעה מטוסים. מדי פעם פרסו צוותי המפציצים לבסיסים מרוחקים לצורכי אימון, על מנת לדמות פעילות ממנחתים מאולתרים בזמן מלחמה ותרגלו תקיפות בגובה נמוך בטווחי פעולה לא ידועים. לחדירת מערכי ההגנה של האויב היה היבט חשוב בתוכנית האימונים של צוותי האוויר, והם תרגלו זאת מול מטוסי קרב מסוג מיג-15 ומיג 17 שתפקדו כבִּיוּם אויב. ה-Il-28 תפקד היטב באימונים אלה, והסתבר כי הקשה על מטוסי הקרב לבצע יירוט כאשר היו חמושים בתותחים בלבד. רק כניסתו לשירות של המיג 19 החמוש בטילי אוויר-אוויר היטה את הכף לטובת האחרונים. אף על פי שפיתוחם המקביל של מטוסי הקרב בשירות מדינות נאט"ו, כדוגמת הנורת' אמריקן F-100 סופר סייבר, הF-105 ת'נדרצ'יף והסאאב 35 דראקן, הקשה תאורטית על פעילות באירופה, עדיין נחשב ה-Il-28 כבעל סיכויים טובים לחדור את מערכי ההגנה, בעיקר בטיסה בגבהים נמוכים, בהם יתרון המהירות של המיירטים יהיה קטן יותר, המיסוך הקרקעי יקשה על זיהוי מכ"ם ואף מסוגל לשבש נעילת טילים מונחי תת-אדום.
על פי תוכניות המבצע הטקטיות למקרה של מלחמה גרעינית באירופה, יהיה כל מבנה מפציצים מסוג Il-28 מורכב ממפציץ אחד החמוש בנשק גרעיני אותו תלווה לפחות טייסת שתפקידה לוחמה אלקטרונית והטעיית מערכות ההגנה. לאחר ההמראה משטח ברית המועצות ינסוק מבנה המפציצים לגובה 10,000 מטרים ותחת מסך החסימה האלקטרונית ינמיך לגובה נמוך מאוד ויעקוב אחר תוואי השטח מעל פולין על מנת לחמוק מגילוי על ידי קו ההגנה הראשון של נאט"ו – מכ"ם הבקרה רב העוצמה הפועל ממערב ברלין. לאחר מכן יתחילו מטוסי ההטעיה לעזוב את המבנה ויבצעו תמרונים כדי למשוך את תשומת לבן של מערכות המכ"ם והנ"מ השונות, עד שהמפציץ נושא הפצצה יישאר לבדו, ויטוס למטרתו בגובה צמרות העצים. סמוך למטרה ינסוק המפציץ לגובה 1,000 מטרים על מנת לאפשר לנווט לקבוע בוודאות את מיקומם מעל היעד, יטיל את הפצצה על מטרתו ויחזור לטיסה בגובה צמרות העצים. הרעיון היה שמהירותו של ה-Il-28 תאפשר לו לחמוק מגל ההלם והצוות יהיה מוגן מהבזק הפיצוץ באמצעות משקפי מגן מיוחדים. כיוון שבפרופיל תקיפה זה למפציצים השבים ממשימתם לא יהיה די דלק כדי לחזור לבסיסיהם בברית המועצות, הוקמו מנחתים לתדלוק במזרח-גרמניה ובפולין. מאוחר יותר הוקמו בסיסים קבועים עבור ה-Il-28 בחלק ממדינות ברית ורשה, שהציבו אותם בטווח חופה הדרומי של בריטניה.
ל-Il-28 היה חלק חשוב במהלכים שהובילו למשבר הטילים בקובה, כאשר 42 מפציצים מגרסת Il-28N (בעלי יכולת נשיאת נשק גרעיני) וטילים בליסטיים הועברו לאי דרך הים בספטמבר 1962. פעולה זו גרמה למשבר שפרץ בין ספטמבר לנובמבר של אותה שנה, כאשר ארצות הברית הגיבה בהטלת הסגר ימי על קובה וברית המועצות מצידה שיגרה לאי כוח משימה ימי. לאחר משא ומתן הוסכם על הוצאת המפציצים והטילים בתמורה להסרת ההסגר. ה-Il-28 פורקו ופונו בדרך הים בתחילת דצמבר, אך במהלך שהייתם בארגזים על גבי סיפון האוניות המפנות הם ניזוקו קשות משיתוך בשל תנאי מזג האוויר, ומרביתם הוצאו מהשירות.
הוצאה משירות
באמצע שנות ה-50 הפכו הדרישות המבצעיות עבור מפציצים טקטיים גבוהות יותר ומחמירות, והפכו את ה-Il-28 התת-קולי למיושן. ב-3 בפברואר 1956 הוציאה מועצת השרים של ברית המועצות הוראה להפסיק את ייצור המטוס. עד אותו הזמן, נבנו 6,316 יחידות, כאשר ה-Il-28 עלה על כל המפציצים הסילוניים האחרים במונחים של ייצור.
ה-Il-28 הותיר את חותמו על התעופה הימית הסובייטית בתחילת שנות ה-50, אך דווקא בשירות הצי התגלה כי התיישן במהרה, ועד אמצע העשור לא עמד בדרישותיו של החיל. מלבד זאת, קיצוצים שהחלו ב-1960 על ידי ניקיטה חרושצ'וב, שהעדיף את השימוש בטילים לכל צורך צבאי, פגעו קשות בכוח המפציצים בחיל האוויר ובמיוחד בצי, כאשר כל הטייסות ששימשו להנחת המוקשים הימיים ומפציצי הטורפדו נסגרו, מטוסים רבים נגרטו ואנשי צוות אוויר רבים שוחררו מהשירות. ראשי חיל האוויר הצליחו למנוע גריטה המונית בדומה למה שהתרחש בצי, והעבירו מפציצים רבים לאחסנה. רבים נוספים הועברו לבתי ספר לטיסה, לצד ה-Il-28U, ואחרים צורפו ליחידות אימונים כגוררי מטרות ונותרו בשירות עד אמצע שנות ה-80. עם זאת, זכה ה-Il-28 לתקופת שירות נוספת (אם כי זמנית) כאשר בסוף שנות ה-60 ותחילת ה-70 החליטו השלטונות הסובייטיים בראשות ליאוניד ברז'נייב להקים מחדש את ענף התעופה הטקטית, ובמיוחד את מרכיב מטוסי התקיפה שלה (שנפגעה בצורה הקשה ביותר בתקופת חרושצ'וב), כאשר מספר יחידות הוסבו למטוס התקיפה Il-28Sh ולפחות שני רגימנטים מגרסה זו הוצבו במחוזות הצבאיים של המזרח הרחוק ועבר הבאיקל.
סין וקוריאה הצפונית
המלחמה הראשונה בה השתתף ה-Il-28 הייתה מלחמת קוריאה. סין תמכה בקוריאה הצפונית במהלך המלחמה ושלחה לשדה הקרב כמיליון "מתנדבים". פעולה זו הרגיזה את ארצות הברית ובעלות בריתה שאיימו להפציץ בתגובה את סין אם יחצו כוחותיה את קו הרוחב 38 צפון. מנגד איימה סין, כי אם יחצו מטוסים אמריקאים את גבולה עם קוריאה הצפונית יופצצו דרום קוריאה וגם בסיסים אמריקאיים ביפן, וכדי להמחיש זאת, פרסה כ-70 מפציצי Il-28 בבסיסים קדמיים באזור מנצ'וריה. מטוסים אלה, שנשאו סימון של חיל האוויר של צבא השחרור העממי הוטסו בידי צוותים סובייטיים. משלוח נוסף של Il-28 סופק מברית המועצות ב-1953. אין מידע על השתתפות פעילה של מטוסים אלה בלחימה, אם כי ידוע ששהו בקוריאה הצפונית בבסיס סמוך לפיונגיאנג, תוך הפרה של הסכם הפסקת האש.
ה-Il-28 השתתפו בעימות סביב איי דאקן (בפין-יין: Dàchén Qúndǎo) במסגרת משבר מצרי טאיוואן הראשון, בין 19 בינואר ל-26 בפברואר 1955, במהלכו הפציצו את האי המרכזי וגרמו לנטישתו על ידי כוחות סין הלאומית. על אף ההצלחה, גרמו שיעור התאונות הגבוה ונוכחותם של מטוסי קרב מדגם F-84 ת'אנדרג'ט טאיוואנים ו-F-86 סייבר אמריקאיים באזור להפסקת תקיפות אוויריות נוספות.
ב-1959 השתתפו מפציצי Il-28 בדיכוי המרד בטיבט. מלבד זאת בוצעו בשנות ה-50 וה-60 פעולות אוויריות מרובות מעל מצר טאיוואן, במהלכן אבדו מספר מטוסי סיור לטילי הקרקע-אוויר של הטאיוואנים. ב-11 בנובמבר 1966 ערקו אנשי צוות אוויר סינים עם ה-Il-28 שלהם לטאיוואן. המטוס נבחן על ידי הטאיוואנים והאמריקאים ושימש ככל הנראה לטיסות ריגול מעל סין. Il-28 נוסף ערק ב-1985, הפעם לדרום קוריאה, אך המטוס התרסק כאשר ניסה לנחות נחיתת חירום בשדה, וכתוצאה מכך נהרג התותחן וכן חקלאי מקומי.
יותר מ-250 Il-28 סופקו לסין העממית החל מ-1952. כאשר התרחש הפיצול הסיני-סובייטי בסוף שנות ה-50 הוחלט בסין להתחיל בייצור עצמי של המטוס, על אף שלא ניתן רישיון לייצורו מצד הסובייטים. הגרסה הסינית נבדלה בכ-40% מזו הסובייטית שבאה לידי ביטוי בתכנון שונה של הכנפיים ונטישת שיטת החלוקה לשניים, מה שחסך 110 ק"ג ממשקל המטוס במחיר צורת בנייה מורכבת יותר. הסינים אף השתמשו בצריח אחורי שונה, המבוסס על צריח הטופולב Tu-16 שצויד בתותח אוטומטי בקוטר 23 מ"מ מסוג אפנסב מקארוב AM-23.
מאות המטוסים שנבנו בסין על ידי חרבין תעשיות מטוסים סומנו כ-H-5, ועדיין פעלו בשירות חיל האוויר הסיני בשנות ה-90, כאשר עשרות סופקו לצפון-קוריאה ולרומניה. הגרסאות העיקריות (בסדר כמותי יורד) תוצרת סין הן גרסת המפציץ H-5, גרסת האימון HJ-5, ה-H-5R, אשר שימש כמטוס ביון ארוך טווח וגרסת הלוחמה האלקטרונית HD-5.
ב-2015 דווח על כ-80 מפציצי H-5 אשר נמצאים עדיין בשירות פעיל בחיל האוויר הצפון קוריאני, אם כי לא ברור האם מדובר בשרידי משלוח בן 24 יחידות אשר סופקו על ידי ברית המועצות בשנות ה-60 יחד עם מטוסי H-5 חדשים יותר או מטוסי H-5 בלבד. ההשערה היא שמרבית מהמטוסים הללו משמשים כמקור לחלפים על מנת לשמר כוח פעיל מבצעית של כתריסר מטוסים. תאורטית, נותנים מטוסים אלה לקוריאה הצפונית אמצעי של הפצצה אסטרטגית כנגד דרום קוריאה ומערב יפן על אף פגיעותם לטילי קרקע-אוויר ולמטוסי יירוט מודרניים.