cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רפאל מדוף
ספרים על הציונות וההיסטוריה של יהודי ארצות הברית
לורנס דייווידסון מאוניברסיטת וסט צ'סטר ציטט ב" Journal of Palestine Studies (אביב 2002) מספר זה של מדוף את טענת המחבר לפיה הציונים לא ראו בערבים הפלסטינים "קבוצה לאומית נפרדת בעלת זכויות לאומיות, במידה רבה, מפני שהערבים הפלסטינים עצמם לא תבעו מעמד של קבוצה לאומית ספציפית". דיידיסון ניסה להשתמש בציטטה זו נגד הציונות בנימוק ש"איש לא פסק נגד ההגדרה העצמית בחלקים אחרים של סוריה רבתי שבה שלטו בכיפה אותן ההשקפות" בעריכתו המשותפת עם פרופ' חיים י. וקסמן, יצאה לאור בשנת 2000 בהוצאת Scarecrow Press, עם מהדורה מתוקנת ומורחבת בשנת 2008. ב-Israel Studies Bulletin (מרץ 2001) במדור לסקירת ספרים, הספר הוגדר כ"יסודי ואובייקטיבי" ו"שימושי כרפרנס וכחומר לימוד ... ידידותי למשתמש". במאמר סקירה שהופיע הכתב העת " Conservative Judaism" בסתיו 2001, נכתב שמדובר בדוגמה נהדרת של מחקר מלומד... מתאים באותה מידה לקוראים מן האקדמיה ולקהל הרחב...מגיע למדוף שבחים על החקירה המרתקת והאותנטית של מאמצי-השוא מצד נציגיו של חלק חשוב ביהדות אמריקה להציל את יהודי אירופה הנרדפים ולמנוע סכסוך ערבי-ישראלי. בסקירה של Middle East Quarterly (חורף 2003), בחתימתו של אדוורד אלכסנדר, צוין שהספר מתאפיין במקורות ארכיוניים ובראיונות מאלפים ובלתי אמצעים התומכים באופן גורף בטענותיו; הוא מוסיף עוד מימד לקומתו של אחד ההיסטוריונים הבולטים של הציונות במקומותינו".
מסות ומאמרים אחרים
מסות של מדוף פורסמו בכתבי עת מדעיים שונים, כולל Studies in Zionism Holocaust and Genocide Studies, the Journal of Genocide Research, American Jewish History, and American Jewish Archives. בסתיו 2004 ערך גיליון של Journal of Ecumenical Studies. הוא פרסם מאמרים בנוגע לשואה וסוגיות קשורות אליה בעיתונים כמו לוס אנג'לס טיימס, בולטימור סאן, דטורויט פרי פרס, פילדלפיס אינקואיירר, ניו יורק סאן, הארץ, ג'רוזלם רפורט, זידדויטשה צייטונג ו"ג'ורזלם פוסט".
ערכים אנציקלופדיים
רפאל מדוף כתב ערכים לאנציקלופדיות וספרי רפרנס רבים, כמו Encyclopaedia Judaica, Encyclopedia of the Diaspora,Encyclopedia of American Jewish History, Columbia History of the Jewish People in America, American National Biography Global Encyclopedia of Historical Writing,Jewish Women in America: An Historical Encyclopedia
ספרי קומיקס וסרטי אנימציה
כחלק מהתעניינותו בשימוש במדיות חדשניות בחינוך על השואה, ההיסטוריון שיתף פעולה עם אמן ספרי הקומיקס ניל אדמס בספר קומיקס על חיי דינה גוטליבובה בביט, ניצולת שואה שניסתה להשיג את הציורים שציירה בשביל יוזף מנגלה על מנת שתשרוד באושוויץ. הספר פורסם בהתחלת שנת 2009 בX-Men: Magneto: Testimony גיליון 5.
לרגל מלאת 70 שנה למסע אניית הפליטים "סנט לואי" מדוף שיתף פעולה עם אמן הקומיקס ארט ספיגלמן בעמוד קומיקס שכותרתו The St. Louis Refugee Ship Blues (בלוס על ספינת הפליטים סנט לואיס) בעיתון וושינגטון פוסט ביוני 2009.
בנוסף מדוף שימש ליועץ לרומן בציורים Homeland (מולדת) על הקמת מדינת ישראל, מאת אמני הקומיקס הוותיקים מרב וולפמן ומריו רואיס.
מדוף ייעץ גם לתוכניות טלוויזיה והפקות סרטי תעודה, כמו "Holocaust: The Untold Story" (שואה:הסיפור הלא מסופר) בערוץ Newseum TV, ששודר בשנת 2001 גם בערוץ ההיסטוריה והיה מועמד לפרס אמי לסרטים תיעודיים; בסרט "Against the Tide" (נגד הגאות) בהפקת המרכז שמעון ויזנטל - Moriah Films; In Our Own Hands: The Hidden Story of the Jewish Brigade in World War II (בידינו אנו - הסיפור הלא ידוע של הבריגדה היהודית במלחמת העולם השנייה); Looking into the Face of Evil (להביט ברֶשע בפנים), שהופק על ידי מועצת מדינת אוהיו לחינוך על השואה, תוכניות לרגל מלאת שישים לשחרור מחנה המוות באושוויץ, בשביל הטלוויזיה הישראלית והטלוויזיה הלאומית האיטלקית.
המרכז לתקשורת בינלאומית
המרכז לתקשורת בינלאומית באוניברסיטת בר-אילן (באנגלית: Center for International Communication) עוסק בהיבטים מחקריים ויישומיים של דיפלומטיה ציבורית וכיסוי תקשורתי של יחסים בינלאומיים. בראש המרכז עומד פרופ' איתן גלבוע. המרכז לתקשורת בינלאומית מסונף לבית הספר לתקשורת של אוניברסיטת בר-אילן, אשר בראשו עומד פרופ' שמואל ליימן-וילציג.
המרכז לתקשורת בינלאומית הוא היחידי בישראל ואחד מהיחידים בעולם העוסק בשלל ההיבטים של דיפלומטיה ציבורית ותקשורת, כולל טרור ומלחמה, דיפלומטיה ושלום, יחסי מסחר וכלכלה, תרבות וספורט, ארגונים בינלאומיים וארגונים לא ממשלתיים, ערכים, נורמות ומשפט בינלאומי. המרכז עוסק בתקשורת המסורתית כולל עיתונות, רדיו וטלוויזיה וכן בתקשורת החדשה הכוללת אתרי אינטרנט, בלוגים ורשתות חברתיות. פעילות המרכז כוללת מחקר בסיסי ויישומי, כנסים ארציים ובינלאומיים, פרסומים כלליים ומכווני מדיניות וקורסי הדרכה בסיסיים ומתקדמים.
מטרת המרכז היא ליצור מודעות בקרב מנהיגים ומקבלי החלטות, במשרדי הממשלה, בכנסת ובקרב ארגונים ציבוריים לגבי החשיבות המתעצמת של תקשורת ודיפלומטיה ציבורית לביטחונה של המדינה ולתדמיתה בעולם. המרכז מגבש הצעות לאסטרטגיה וטקטיקה תקשורתית וכן תוכניות פרטניות בתחומי הדיפלומטיה הציבורית. התוכניות מבוססות על שימוש מושכל בכלים המודרניים של דיפלומטיה ציבורית כולל רשתות חברתיות, מיתוג, יחסי ציבור, תרבות, חילופי סטודנטים ומדענים, סיוע הומניטרי, עסקים, תיירות, שימוש בעמותות ובארגונים לא ממשלתיים, גיוס תפוצות, מעקב אחרי כיסוי תקשורתי וביצוע סקרי דעת קהל.
סדנת הדגל של המרכז היא הסדנה לדיפלומטיה ציבורית, תוכנית של 8 שבועות, המכוונת להכשרת סטודנטים ובוגרים מצטיינים לייצג את מדינת ישראל בזירה הבינלאומית. סדנה נוספת היא סדנת ליליאן וילדר למצוינות בתקשורת, שמטרתה להכשיר דיפלומטים, פוליטיקאים, אנשי מקצוע, אנשי תקשורת וכן סטודנטים ומנהיגים צעירים, לעמידה בפני קהל ומצלמה. כמו כן, המרכז לתקשורת בינלאומית מקיים קשרים עם בתי ספר תיכוניים בארץ, על מנת להנחיל את עולם הדיפלומטיה לנוער.
סדנה נוספת היא סדנת ליליאן וילדר למצוינות בתקשורת, בהובלת אווה רוזנשטיין, שמטרתה להכשיר דיפלומטים, פוליטיקאים, אנשי מקצוע, אנשי תקשורת.
המרכז מקיים קשרים מקצועיים ומדעיים עם המרכז לדיפלומטיה ציבורית באוניברסיטה של דרום קליפורניה, ובשיתוף אתו הוא קיים את הכנס הראשון על היבטים של דיפלומטיה ציבורית.
מגדל הרואה
מגדל הרואה הוא מגדל תצפית ומרכז מבקרים באתר שילה הקדומה שהוקם ב-2013. האתר הארכאולוגי כולל ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הרומית, התקופה הביזנטית והתקופה הערבית הקדומה.
הקמה
המבנה הדו-קומתי מתנשא לגובה תשעה מטרים. הוא הוקם במסגרת אתר העתיקות הסמוך להתנחלות שילה, ובתחומי התל הקדום, בהשקעה של כ-15 מיליון שקלים אותם תרמו גורמים פרטיים וממשלתיים. את המבנה תכנן האדריכל גדי פוליטי בשיתוף חברת המולטי-מדיה קומפיוגרפיק. המבנה מורכב משני קונוסים החודרים אחד אל השני: קונוס אחד מחופה לוחות עץ, בסיסו הרחב נטוע בקרקע וקודקודו פונה לשמיים; קונוס נגדי מחופה לוחות אלומיניום, בסיסו בשמיים וקודקודו בקרקע. בכך מייצג הבניין, על פי מתכנניו, את עם ישראל שרגליו נטועות בקרקע במסורת ובהיסטוריה המקומית, אך פניו אל העתיד כשהשמיים הם הגבול. גם המדיה המוצגת במבנה מעמתת את העבר וההווה, ואת הפנים והחוץ, עד ליצירת אשליה שבה מיטשטש הגבול בין הנוף הנשקף במציאות לבין הסרט המוקרן בפנים.
בקומה הראשונה הוקם מוזיאון קטן לתולדות התל ובו ממצאים מכל התקופות בהן היה מיושב (עד המאה ה-19), בלוויית הדרכה אינטראקטיבית. בקומה השנייה אודיטוריום עם 54 מושבים, המשקיף על האתר בו שכן על פי המסורת בניין המשכן במשך 369 שנה. באמצעים טכנולוגים הופך קיר מסך הזכוכית לקיר אטום עליו מוקרן סרט על סיפורו המקראי של המקום בתקופת המשכן בלבד. הסרט, שהופק בשש שפות שונות, צולם באתר בהשתתפות כ-150 שחקנים וניצבים ובראשם שחקן הבימה אלכס פלג ושחקני הקאמרי לשעבר שמעון מימרן ואמונה צבי לשם.
יאנוש קבאנאי
יאנוש קבאנאי (בהונגרית: Kőbányai János; בודפשט, 25 באוגוסט 1951) הוא משפטן, סופר, עורך, סוציוגרף, ואמן צילום יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
הוריו הם ג'רג' קבאנאי וקלרה יֶרֶט. בין 1970 לבין 1975 היה סטודנט למשפטים באוניברסיטת אטווש לוראנד. משנת 1975 עד 1976 היה מרצה לנוער שתחת אפוטרופסות. בשנים 1976–1978 עבד כמשפטן במפעל. הוא סופר עצמאי מאז 1978. משנת 1988 הוא העורך הראשי של כתב העת היהודי התרבותי עבר ועתיד. בשנים 1990–1992 למד באוניברסיטה העברית בירושלים.
יצירותיו
עורך אנתולוגיות; מאמריו, דיווחיו, הסוציוגרפים שלו פורסמו מאז 1973. נושאיו: הקצב, הבעיות של "המנודים" שחיים בשולי החברה ונושאי הזהות והתרבות היהודית. הוא כתב תסריטים לסרטי תעודה וסרטי טלוויזיה, והיו לו כמה תערוכות צילום.
מריה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות
ביוגרפיה
מריה כריסטינה נולדה ב-27 באפריל 1806 בפאלרמו, לפרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה איזבלה מספרד, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה. בילדותה שהתה משפחתה בסיציליה אליה ברחה מפני נפוליאון, ושהתה שם עד לשנת 1814, ובשנת 1816 איחד אביה את ממלכת נאפולי וממלכת סיציליה לממלכת שתי הסיציליות.
ב-28 בדצמבר אותה שנה התחתנה מריה כריסטינה בסתר עם אגוסטין פרננדו מוניוז, שהיה סמל במשמר המלכותי, ונולדו להם 8 ילדים. אף על פי שהנישואים לא הוכרזו באופן רשמי, משום שהיו גורמים למריה כריסטינה לוותר על העוצרות, היו היחסים ביניהם ידועים היטב בחצר המלוכה הספרדית. ב-13 באוגוסט 1836 התמרדו החיילים בארמון הקיץ לה גראנחה והכריחו אותה לתת חוקה חדשה למדינה, בין השאר על ידי שאיימו להרוג את מוניוז.
בסופו של דבר התפרסמו נישואיה של מריה כריסטינה למוניוז, ועל ידי כך נשחקה הפופולריות שלה בקרב העם. בסופו של דבר הצבא והמנהיגות הליברלית בקורטס דרשו ממריה כריסטינה להתפטר מהעוצרות, ואכן בשנת 1840 העבירה מריה כריסטינה את העוצרות לבלדומרו אספרטרו, רוזן מלוצ'נה, ועזבה את ספרד יחד עם מוניוז.
בשנת 1842 רכשה מריה כריסטינה את שאטו דה מלמייזון בצרפת, והתגוררה שם יחד עם מוניוז. בשנת 1843 הודח בלדומרו אספרטרו מהעוצרות, ולאחר לחץ מצד לאופולדו או'דונל ורמון מריה נרוואאס, הכירה הממשלה במלכה איזבלה כבגירה למרות היותה רק בת 13.
בשנת 1846, על פי בקשתו המפורשת של הנשיא לשעבר של אקוודור - חואן חוזה פלורס, השתתפה מריה כריסטינה בניסיון להחזיר את המלוכה באקוודור. על פי התוכנית, היה אמור בנה אוגוסטין מוניוז-בורבון להתמנות כמלך אקוודור, ובהמשך למלוך גם בפרו ובבוליביה. אולם לבסוף הותקפה התוכנית על ידי דעת הקהל והעיתונות, ובשל כך היא לא יצאה אל הפועל.
ב-22 באוגוסט 1878 מתה מריה כריסטינה בלה האבר בצרפת, ובשל היותה אלמנתו של פרננדו השביעי, מלך ספרד, נקברה בקבר המלכותי במנזר אל אסקוריאל.
משפחתה
ב-11 בדצמבר 1829 התחתנה מריה כריסטינה עם פרננדו השביעי, מלך ספרד, ממנו היו לה 2 בנות:
ב-28 בדצמבר אותה שנה התחתנה מריה כריסטינה בסתר עם אגוסטין פרננדו מוניוז, דוכס ריאנזרס הראשון, ממנו היו לה 8 ילדים:
נחום אש
ביוגרפיה
נולד בווישגורוד שבמחוז פלוצק, לרב דוד צבי אש. עוד בנערותו התפרסם כעילוי, בעל זיכרון מופלא. למד בישיבת ר' אביגדור לייבוש ליבנטאל בקובל. הרבה ללמוד לימודי חול. בן 18 נשא לאישה את בת הרב שמשון אורנשטיין, אב"ד אוזרקוב. נסמך להוראה על ידי חותנו, והרב חיים אלעזר וקס מקאליש.
בשנת תרמ"ט נתמנה לרב בעיר נשיאווה שבפלך ורשה, ובשנת תרנ"ד עבר לכהן כרב בצ'נסטוחובה, שבה שימש עד יומו האחרון, 43 שנים. בכהונתו פרחה הקהילה היהודית בעיר. פרק חשוב בחייו תפסה המערכה שניהל סביב שאלת השחיטה היהודית בפולין, עליה קמו עוררין מבין הצירים האנטישמיים בפולין, והוא לעומתם פתח בפעולת הסברה נמרצת.
היה חובב ציון ופעיל בתנועת המזרחי מראשית ימיה. ראש ועד קרן היסוד בעירו.
היה ידוע כנואם וכן פרסם מאמרים בעיתונות בנושאי השעה.
מרי פולברוק
מרי פולברוק (באנגלית: Mary Jean Alexandra Fulbrook; נולדה ב-28 בנובמבר 1951) היא היסטוריונית בריטית, המשמשת כפרופסורית להיסטוריה גרמנית באוניברסיטת קולג' לונדון (UCL).
קורות חיים
מרי פולברוק נולדה בשם מרי ג'ין אלכסנדרה וילסון בקארדיף שבוויילס, לארתור ג'יימס קוקרן וילסון ולהארייט שרלוט וילסון. אביה היה פרופסור קנדי לקריסטלוגרפיה ואמה קרימינולוגית גרמנית. היא התחתנה בשנת 1973 עם עורך דין בשם ג'וליאן ג'ורג' הולדר פולברוק, וביחד הביאו לעולם שלושה ילדים - קונראד, הרייט וקארל.
פעילות מקצועית
ב-1976 פולברוק סיימה תואר שני בארכאולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת קיימברידג'. בהמשך עברה ללמוד באוניברסיטת הארוורד, שם השלימה תואר שני נוסף בשנת 1975, וב-1979 השלימה את עבודת הדוקטורט שלה. פולברוק קיבלה את מענק "Krupp" במרכז הארוורד ללימודי אירופה, ואת מלגת המחקר "ליידי מרגרט" בניו הול, קיימברידג'.
תפקידיה של מרי פולברוק באוניברסיטת קולג' לונדון כוללים את וראש המחלקה להיסטוריה גרמנית (ינואר 1995 עד ספטמבר 2006); סגנית דיקן (בינתחומי), הפקולטה לאמנויות ומדעי הרוח (2010-2013); תפקיד הדיקנית המנהלת של הפקולטה למדעי החברה וההיסטוריה (2013-18); היא כיהנה גם במועצת UCL והייתה מנהלת המכון האירופי של UCL.
מרי פולברוק היא חברה במועצה המייעצת האקדמית (Wissenschaftliches Kuratorium) של קרן הזיכרון למחנות הריכוז לשעבר, בוכנוולד ומיטלבאו-דורה. היא כיהנה במועצת האקדמיה הבריטית, וכיו"ר מדור ההיסטוריה המודרנית שלה. היא הייתה חברה במועצה המייעצת של המכון הגרמני להיסטוריה בלונדון וחברה בוועדה המייעצת הבינלאומית של Bundeskanzler-Willy-Brandt-Stiftung (קרן על שם המדינאי ווילי ברנדט המנציחה אותו). כיום היא מכהנת בחבר היועצים העורכים של כתב העת "הפוליטיקה והחברה הגרמנית" ושל חברת "Zeithistorische Forschungen". היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה כיו"ר החברה להיסטוריה של גרמניה, והייתה עורכת שותפה של כתב העת שלה, "German History".
צסק"א מוסקבה (כדורגל נשים)
צסק"א מוסקבה (ברוסית: Женский Футбольный Клуб ЦCКА) היא קבוצת כדורגל נשים רוסית מהעיר מוסקבה, רוסיה, המהווה חלק מאגודת צסק"א ומתמודדת באליפות רוסיה בכדורגל נשים. הקבוצה מארחת את משחקי הבית שלה באצטדיון חימקי החדשה בעיר חימקי.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה לראשונה בשנת 1990 ושיחקה באליפות הרוסית בשנים 1992-1993, כשהישג השיא שלה היה מקום 9 באליפות ובסוף אותה עונה הקבוצה פורקה בהיעדר מימון.
הקבוצה הוקמה מחדש רק כעבור 20 שנה, בשנת 2013, תחת השם "ויקטוריה". בשנת 2016 הפכה למועדון הכדורגל נשים צסק"א מוסקבה ושנה לאחר מכן זכתה בתואר הלאומי הראשון שלה, עם זכייתה בגביע המדינה לנשים בשנת 2017. בשנת 2019 זכתה באליפות רוסיה לראשונה ובעונת 2020/2021 השתתפה לראשונה בליגת האלופות לנשים, החל משלב המוקדמות הראשון מול קבוצת הנשים של מועדון פלורה האסטוני עליה גברה בתוצאה 2:0 והעפילה לסיבוב המוקדמות השני מול סנקט פלטן האוסטרית, אך הודחה בשלב 32 האחרונות של הטורניר כשהפסידה 1:0 לקבוצה האוסטרית.
אצטדיון הקבוצה
מאז 2016 צסק"א אירחה את משחקיה באצטדיון חימקי החדשה, בחימקי המכיל 3,066 מושבים.
בעונת 2020 החלה לארח בארנה צסק"א (VEB ארנה) המכיל 30,000 מושבים.
מחלקת הנוער
מחלקת הנוער של הקבוצה זכתה באליפות עונת הבכורה של ליגת הנערות בכדורגל בשנת 2021.
בית הקברות היהודי הישן בסרייבו
רקע היסטורי
קיים תיעוד לנוכחות יהודים ספרדים בסרייבו החל מאמצע המאה ה-16. היו אלו סוחרים יהודים שהגיעו מסלוניקי, בתחילה כסוחרים נודדים ובהמשך התיישבו במגורי קבע. מתעודות עות'מאניות עולה כי ב-1565 התגוררו בסרייבו 15 משפחות יהודיות במגורי קבע באחד מרובעי המוסלמים. ב-1577 הותר ליהודי העיר לחפור באר ולהקים סביבה שכונת חצר שנקראה "אֶל קוֹרְטִיז'וֹ" (El Cortijo, מלאדינו: החצר). ב-1623 מונה לראשונה במינוי קבע רב ראשי לקהילה, הרב שמואל ברוך מסלוניקי.
לאחר קונגרס ברלין שחתם את המלחמה העות'מאנית-רוסית (1878-1877) קיבלה האימפריה האוסטרו-הונגרית חסות על חבלי הארץ בוסניה והרצגובינה. האוסטרו-הונגרים סיפחו בפועל את החבל, וב-18 באוגוסט 1878 נכנס הצבא האוסטרו-הונגרי לסרייבו. עם החלת השלטון האוסטרו-הונגרי, היגרו לסרייבו משפחות של יהודים אשכנזים, ובהן נמנו בעלי מקצועות חופשיים, בעלי השכלה אקדמית ונושאי משרות פקידותיות בממשל המקומי. ב-24 בספטמבר 1879 נתן הממשל המקומי אישור רשמי להקמת קהילה אשכנזית נפרדת.
באפריל 1941 נכבשה יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וסרייבו נשלטה על ידי ממשלת הבובות של האוסטאשה. במהלך שואת יהודי יוגוסלביה נרצחו כ-6,500 מיהודי סרייבו. לאחר השואה שבה לעיר שארית הפליטה וחידשה את הפעילות הקהילתית. במהלך מלחמת בוסניה התחולל גל הגירה נוסף של יהודים מסרייבו וב-2007 התגוררו בה כ-700 יהודים.
אלן טרימבל
אלן טרימבל (באנגלית: Allen Trimble; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, חבר המפלגה הפדרליסטית והמפלגה הלאומית-רפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו השמיני והעשירי.
בית הקברות היהודי הישן בסרייבו
מיקומו ותיאורו של האתר
המצבות עד לתקופה היוגוסלבית הן ברובן שונות מאלו שהותקנו מאוחר יותר. הן מעוגלות, והכיתוב עליהן הוא בעברית ובלאדינו. הקדומות מהן דמויות סרקופג ורובן אחידות בצורתן ובגודלן. ב-1966 הוקם בית הקברות הכללי בסרייבו וממועד זה הקבורות של כל העדות התבצעו בחלקות ייעודיות בבית העלמין הכללי. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 התפרקה יוגוסלביה בתהליך אלים אשר במסגרתו פרצה מלחמת בוסניה. במהלך המלחמה בין 1992–1996 צר צבא רפובליקה סרפסקה על סרייבו והפגיז אותה מעמדות ארטילריה שהוצבו בתוך בית הקברות היהודי. כמו כן הוצבו במקום עמדות צליפה. במהלך המצור נגרם לבית הקברות נזק כבד. בהמשך, מיקשו הכוחות הסרביים את אזור בית העלמין בטרם נסוגו ממנו. לאחר תום המלחמה הוחל בשיקומו של אתר בית הקברות במספר שלבים. עד 1998 פונו המוקשים מהאתר, ובהמשך שוקמו היכלי ההתכנסות השונים. ב-2000 הקציב הקונגרס האמריקאי סכום של מאה אלף דולר אמריקאי לשיקום האתר ובכלל זה מצבות אותן ניתן היה להציל ולשקם.
אלן טרימבל
ראשית חייו
אלן טרימבל נולד במחוז אוגוסטה שבווירג'יניה לג'יימס טרימבל, ותיק מלחמת העצמאות של ארצות הברית ולג'יין אלן טרימבל. משפחתו הייתה ממוצא סקוטי-אירי. באוקטובר 1784 עברה המשפחה לקרקע שקיבל אביו כמענק על שירותו הצבאי במחוז פאייט שבקנטקי. ג'יימס טרימבל נפטר באוקטובר 1804, והותיר את רעייתו כראשת המשפחה. אלן טרימבל העביר את המשפחה לבית שהוא ואביו בנו ליד הילסבורו שבאוהיו.
בית הקברות היהודי הישן בסרייבו
מיקומו ותיאורו של האתר
ב-30 באוגוסט 2004 הוכרז האתר על ידי ממשלת בוסניה והרצגובינה כאתר מורשת לאומית. ב-2016 הגישה בוסניה והרצגובינה לאונסקו את מועמדות בית הקברות לאתר מורשת עולמית.
אלן טרימבל
קריירה
ב-1808 מונה טרימבל כפקיד בבית המשפט לעתירות וכרשם המקרקעין.
לאחר שירות צבאי קצר במלחמת 1812, היה טרימבל חבר בבית הנבחרים של אוהיו בשנים 1816–1817 ולאחר מכן היה חבר הסנאט המדינתי בשנים 1818–1826. ב-1819 נבחר טרימבל כיושב ראש הסנאט, ובתוקף תפקידו זה הוא כיהן כמושל אוהיו מינואר ועד דצמבר 1822 כאשר המושל אית'ן אלן בראון התפטר כדי לכהן בסנאט של ארצות הברית.
באותה שנה התמודד טרימבל לכהונה מלאה כמושל, אך הפסיד לג'רמיה מורו בהפרש קטן. ב-1824 הוא התמודד שוב בבחירות מול מורו וצמצם את הפער בין השניים, אך עדיין הפסיד. ב-1826 הוא התמודד שוב והפעם נחל ניצחון סוחף כנציג המפלגה הלאומית-רפובליקנית. ב-1828 הוא ניצח בבחירות לכהונה נוספת וב-1830 לא התמודד שוב.
טרימבל פרש ועסק בחוואות, וגילה מעורבות מועטה בפוליטיקה במשך רבע המאה הבא, אך ב-1855 הוא הסכים להציג את מועמדותו למשרת המושל מטעם מפלגת שאינם יודעים דבר. בבחירות אלו הוא הגיע למקום השלישי לאחר שהפסיד לסנאטור הרפובליקני סלמון צ'ייס ולמושל המכהן, הדמוקרט ויליאם מדיל. ב-1860 הוא היה נציג לוועידת מפלגת האיחוד החוקתי שהתקיימה בבולטימור.
מותו
אלן טרימבל נפטר בחוותו באוהיו ב-3 בפברואר 1870. הוא נטמן בבית הקברות של הילסבורו.
איה לוריא
איה לוריא היא המנהלת והאוצרת הראשית של מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, החל מ-2014, חוקרת ומרצה על אמנות עכשווית ואוצרות. לפני כניסתה לתפקיד, הייתה רכזת אקדמית ומרצה בתוכנית ללימודי מוזיאולוגיה ואוצרות באוניברסיטת ת"א, אוצרת ראשית ומנהלת האוסף במכון שפילמן לצילום משנת (2010) ושימשה כאוצרת ויועצת של אוספים פרטיים.
ביוגרפיה
לוריא נולדה באשדוד ב - 1971. בעלת תואר ראשון, שני ושלישי בתולדות האמנות מאוניברסיטת תל אביב. עבודת הדוקטורט שלה עוסקת בייצוגי זהות בדיוקן הארץ-ישראלי בתקופת היישוב בשנים 1948-1906. לוריא מתגוררת בתל אביב.
מכון שפילמן לצילום
ב-2012 אצרה לוריא את התערוכה הקבוצתית "LUMA - צילום מודרני במחצית הראשונה של המאה העשרים" (Luma– Modern Photography from the First Half of the 20th Century), שלוותה בקטלוג. עניינה של התערוכה היה הפניית זרקור אל מגמת "הראייה החדשה" כתופעה ייחודית בהיסטוריה של צילום האוונגרד המודרני, שהופיעה בו זמנית במרכזים שונים ברחבי אירופה ומאוחר יותר בארצות-הברית.
ב-2013 אצרה את "העין העירומה: צילום סוריאליסטי במחצית הראשונה של המאה העשרים" (The Naked Eye – Surrealist Photography from the First Half of the 20th Century). בתערוכה הוצגו עבודות מאוסף המכון ומאוסף מוזיאון ישראל, שמלמדות על הרוח האמנותית של תקופתן. הסוריאליזם, שראשיתו בשנות העשרים של המאה ה-20, צמח מהדאדא והפך לזרם אוונגרדי שבא לידי ביטוי בכל תחומי התרבות. העבודות בתערוכה הן המאפיינות ביותר של הצילום הסוריאליסטי, שעסק בנבכי הנפש, בדחפים המודחקים, בחלומות ובדימויים על־מציאותיים. חלק נכבד בתערוכה הוקדש למאן ריי, אבי הצילום הסוריאליסטי, שהתבוננות ביצירותיו מצביעה בבירור על המסרים והביקורת של התקופה. לצדו הוצגו עבודות של מובילים אחרים בצילום הסוריאליסטי כמו אנדרה ברטון, ארווין בלומנפלד, קלוד קאהון, דורה מאר, פול אלואר, הנס בלמר, ברניס אבוט, ססיל ביטון, פלורנס הנרי ועוד. העבודה בסגנון המונטז', שמשותפת לכל אותם אמנים, משאירה את הצופים מלאים במחשבות לגבי הטכניקה המסובכת והיצירתית: דימויים שהיום אפשר ליצור בשניות בעזרת טכנולוגיות מחשב דרשו אז הרבה דמיון, ויותר מזה - הרבה אומץ.
פעילויות נוספות
לוריא שמשה כמרצה לאמנות ולמוזיאולוגיה בפורומים שונים וכיועצת אמנותית לאוספי אמנות מוסדיים ופרטיים. היא מכהנת בוועדות ייעוץ ציבוריות בנושאי אמנות פלסטית ומוזיאולוגיה וכשופטת בוועדות פרסים ציבוריות לאמנות פלסטית מטעם משרד התרבות, משרד החינוך, קרנות ומוסדות אמנות.
יוסף קליינר
בין 2000 ו-2002 הוא היה חבר במועצת מפלגת מימ"ד וב-2003 היה מועמד למועצת העיר רחובות מטעם המפלגה העצמאית "קול הרחובותים".
יוסף קליינר דובר עברית, ספרדית, אנגלית, צרפתית ושפת הסימנים הישראלית.
זהות יהודית ודת
בד בבד עם אהבתו למשחק, יוסף העמיק בזהותו היהודית, דרך חיפוש פנימי אישי בהיבטים התרבותיים ואמונתיים של היהדות. לאחר שסיים את חובת שירותו הצבאי ב-1983, התחיל ללמוד לימודים גבוהים ביהדות במכון אברבנאל בבית המדרש לרבנים של אמריקה הלטינית שבבואנוס איירס, המרכז ליהדות הקונסרבטיבית בדרום אמריקה.
שנה אחת אחרי שנכנס למכון ע"ש אברבנאל, וכתוצאה מהישגיו האקדמיים, יוסף מונה למורה לכיתה ז' בבית הספר היהודי היסודי שליד קהילת "בית אל" בבואנוס איירס, שם לימד עברית, היסטוריה יהודית וידיעת הארץ. במקביל הוא החל את חינוכו המעשי בעבודה רבנית קהילתית אצל הרב אברהם סקורקה. בשנת 1986 הוא מונה למורה לנביאים, למשנה ולגמרא בבית הספר התיכון ע"ש סולומון שכטר וגם ניהל את בית הכנסת בקהילת "הרצליה" שבבואנוס איירס.
בין 1987 ו-1992 הוא היה יועץ ביבליוגרפיה לסטודנטים במכון ע"ש אברבנאל וכן הכין את תוכנית המכינה של המכון ולימד בה. באותה תקופה העביר מספר הרצאות על נושאים יהודיים בבני ברית, במועדון "הבראיקה", במכון ע"ש פרנץ רוזנצוויג של בית המדרש לרבנים באמל"ט ובקהילה היהודית בעיר באיה בלנקה.
ב-1988 קבל את הפרס ע"ש "הרב תיאודור פרידמן" לתלמיד המצטיין בבית הספר לרבנים של בית המדרש.
לאחר ארבע שנים (ב-1990), סיים את לימודיו במכון ע"ש אברבנאל שבבית המדרש וקבל את התואר מוסמך בלימודי היהדות ובהוראה. בהמשך הוא התקבל בבית הספר הרבני ע"ש אברהם יהושע השל בו הוא למד בין היתר אצל הרבנים מרשל מאייר, ריצ'רד פרוינד, שמואל אבידור הכהן ואברהם סקורקה.
בשנת 1990 קבל על עצמו את הנהלת בית הכנסת של הקהילה היהודית בעיר באיה בלנקה, תפקיד שמלא עד 1992. באותה שנה נסע לישראל לשלב האחרון של לימודיו הפורמליים לקראת ההסמכה לרבנות במכון שכטר למדעי היהדות. שם למד בין היתר אצל הרב דוד גולינקין ופרופ' אביגדור שנאן.
ב-1993 חזר לבית המדרש בבואנוס איירס, שם הוענקה לו בטקס רשמי הסמכת הרבנים יחד עם אריאל שטופנמכר, כיום מנכ"ל בית המדרש, ומרגית באומץ, האשה הראשונה שהוסמכה לרבנות בדרום אמריקה
מחנך ורב
בשנת 1998 הרב קליינר ומשפחתו עלו ארצה והוא החל לכהן כרב בקהילת "עדת שלום עמנואל" ברחובות, אחרי הרב שמואל אבידור הכהן, ושמש בקהילה ההיא עד 2008. בד בבד עם פועלו החינוכי והנהגתו הרוחנית בעיר רחובות הרב קליינר לימד תנ"ך, היסטוריה יהודית ומחשבת ישראל במסגרת קורס "נתיב" השייך למכון המשותף ללימודי היהדות של הסוכנות היהודית.
בשנת 1999 הוא לימד קורס על עבודה רבנית מעשית במכון שכטר למדעי היהדות. ובין 2000 ל-2002 היה חבר בוועד ההלכה של כנסת הרבנים של היהדות קונסרבטיבית בישראל. בתקופה ההיא ועד שעבר לצרפת ב-2012, הרב קליינר העביר הרצאות וסדרות לימוד ברחבי הארץ ובחו"ל. בין היתר, הוא העביר הרצאות בבית המדרש לרבנים באמל"ט, ב"טמפל הלל" בנורת' וודמיר (ניו יורק, ארצות הברית), בקהילה היהודית בסטוקהולם, ובקהילת "בית אל" במדריד.
בשנת 2012, ולאחר ארבע שנים של הפסקה בפעילות הרבנית הקהילתית, יוסף מונה כרב הקהילה הליבראלית הצרפתית בפריז, שחיפשה לנסות, בעת ההיא, הגדרה מסורתית יותר. במשך שנתיים הוא עסק בצרפת בפעילות חינוכית ורוחנית ענפה. אולם הפערים האידאולוגים בין מנהלי הקהילה והרב קליינר היו גדולים יותר מכפי שהצדדים שיערו מלכתחילה. למרות העבודה המאומצת לנסות להתגבר על הפערים הללו, הרב קליינר ומנהיגי הקהילה הגיעו למסקנה שההבדלים הבסיסיים היו עמוקים מידיי.
ב-2014 יוסף שב לארץ והתחיל לכהן כרב בקהילת מורשת אברהם, בתלפיות מזרח שבירושלים, תפקיד שהוא נושא היום. מאז חזרתו ארצה רואיין מספר פעמים בטלוויזיה. יוסף הוא כיום גם מרצה לתלמוד לתלמידי בית הספר לרבנות ע"ש "א.י. השל" של בית המדרש לרבנים באמל"ט.
פסיכולוג
תוך כדי לימודיו בבית המדרש לרבנים באמל"ט, יוסף התחיל ללמוד פסיכולוגיה בפקולטה לפסיכולוגיה של אוניברסיטת בואנוס איירס.
בשנת 1989 הוא סיים את לימודיו, קבל את התואר מוסמך בפסיכולוגיה והתחיל לעבוד כפסיכולוג. לאחר עלייתו ארצה הוא המשיך את עיסוקו בפסיכולוגיה, בעיקר בייעוץ ותמיכה פסיכולוגיים באופן פרטי ובייעוץ חינם דרך האינטרנט. הוא עבד בשירות הציבורי: במרכז לבריאות הנפש ברחובות, במרכז הרפואי ע"ש אברבנאל בבת ים ובמחלקה הפסיכיאטרית בבית החולים הרצוג בירושלים.
פעילות פוליטית
במהלך השנים הראשונות שלו בישראל, יוסף קליינר נכנס לתחום נוסף של פעילות בחברה: הפוליטיקה. הוא חיפש תנועה פוליטית שתתאים להשקפותיו וכך הגיע למימ"ד, שבתקופה ההיא הייתה תנועה רעיונית מיסודו של הרב יהודה עמיטל. כשהתנועה הפכה למפלגה פוליטית, לקראת הבחירות ב-1999, יוסף קליינר נבחר לחבר במועצת המפלגה. בשלהי שנת 2002 הוא התפטר מהמועצה ומהמפלגה, כתוצאה מסכסוך כללי בקרב המפלגה, יחד עם עוד 20 חברים ומתוכם הרב יהודה גלעד, אחד מהמנהיגים הראשונים של התנועה, וכל הפעילים מסניף רחובות. ב-2003 הוא היה מועמד למועצת העיר רחובות, במקום השלישי ברשימה העצמאית "קול הרחובותים".
משחק ודיבוב
לאחר הגעתו ארצה, יוסף נכנס לקבוצת המבוגרים של תיאטרון הקהילתי של "בימת הנוער" ברחובות. מאוחר יותר הוא הצטרף לשתי להקות תיאטרון מקצועי: אחת תחת בימויו של אנדריי סקוברב ובה הוא שחק בתפקיד ראשי במחזה "התמונה, מאת אז'ן יונסקו; השנייה, "תיאטרון המבטא", ובה השתתף בעיבוד לתיאטרון ילדים של "דון קישוט" וגם במחזה בספרדית "Desde la Cuna" ("מלידה") מאת אנדריה באואב. שני המחזות היו בבימויו של בוריס רובחה. הוא השתתף גם בפרסומות, וידאו קליפים ויצירות לטלוויזיה וקולנוע כגון "אהבה בשלכת", "חטופים", "יום האם", "מריו" ו"עיר מקלט". כמו כן, יוסף קריין בספרדית בסרטוני פרסום, סרטי הדרכה במוזיאונים ומרכזי מבקרים שונים וכן דובב בעברית את סרט אנימציה "הרמב"ם, סיפורו של רבנו משה בן מימון", מאת דוב ברל ויין ובבימויו של אשלי לצרוז, בו הוא גלם את הרמב"ם.
טנגו (להקה)
טנגו הוא הרכב רוק ישראלי שפעל בין השנים 1982–1987. סולן הלהקה והבסיסט היה מיקי שביב, בגיטרה ניגן נאור דיין והמתופף היה ז'אן פול זימבריס.
היסטוריה
במשך תשעה חודשים הקליטו שביב וזימבריס את האלבום הראשון של הלהקה, "סידור קבוע", שהופק באופן עצמאי. שביב כתב והלחין את כל השירים באלבום, שכלל, פרט ל"אל תעזבי את תל אביב", גם את השירים "עיניים ירוקות" ו"ריקוד לאור ירח". שביב גם ניגן ברוב הכלים כולל בס, גיטרות וקלידים. בחלק מהשירים ניגנו לצד הצמד גם משה לוי, ירוסלב יעקובוביץ' ונאור דיין. האלבום יצא לאור בספטמבר 1984, שנאור דיין הצטרף באופן רשמי להרכב והוא מופיע על עטיפת התקליט לצד שביב וזימבריס. עם צאת האלבום הופק וידאו קליפ לשיר "אל תעזבי את תל אביב", שביים מיקי בהגן, קליפ שהיה איכותי ומתקדם לזמנו בישראל.
לאחר יציאת האלבום יצאה הלהקה לסיבוב הופעות יחד אלון אולארצ'יק במופע שנקרא "אלון וטנגו, טנגו ואלון". אולארצ'יק עבד באותה עת על אלבום הסולו הראשון שלו והוציא לאור זמן קצר קודם לכן את הסינגל, שהפך ללהיט, "בא לשכונה בחור חדש". איתן גדרון שעבד עם אולארצ'יק באותה את, הצטרף לסיבוב ההופעות כנגן גיטרה נוסף. הופעת הבכורה של סיבוב ההופעות נערכה בינואר 1985. ביחד עם אולארצ'יק הקליט ההרכב את השיר שהפך ללהיט מצליח "או שאתה שר... (או שלוקחים אותך מפה)" אותו ביצעו בהופעותיהם.
ב-1986 הקליטה "טנגו" את אלבומה השני, "אמונה שלמה". שביב כתב והלחין את כל השירים פרט לשניים (אחד מהם היה גרסת כיסוי ל"לי ולך" שכתב דידי מנוסי וביצע במקור אריק איינשטיין). בחלק מהשירים ניגנו גם נאור דיין ורמי קלינשטיין, בשיר אחד השתתפה מקהלת העבריים מדימונה ובשיר אחר דורי בן זאב. אחד מהשירים באלבום, "שפוי מלחמה", הוקלט מאוחר יותר גם בערבית ובגרסה משולבת ערבית-אנגלית. האלבום יצא לאור בספטמבר 1986, וזמן קצר קודם לכן עזב נאור דיין את הלהקה. באותו שנה ניגנו שביב וזימבריס גם בהקלטות האלבום "אמצע ספטמבר" של גלי עטרי ובאלבום הבכורה של "דפנה ארמוני".
בדצמבר 1986 השתתפה הלהקה בהקלטה של תוכנית המוזיקה של ערוץ 4 הבריטי "The Tube" על תעשיית המוזיקה בישראל, לצד אמנים ישראלים נוספים. בתוכנית ביצעה את השיר "כשהלב אומר". במהלך 1987 הופיעה הלהקה עוד מספר פעמים והתפרקה. שביב וזימבריס המשיכו לשתף פעולה באותה שנה בהפקת האלבום הבכורה של דני אמיר. בסוף 1988 הקים שביב להקה חדשה בשם "אחוות כחולי העין", עם רע מוכיח, איל קליין ויוראי אורון, שפעלה זמן קצר ואחר כך עבר לקנדה.
מילי ויטקופ
מילי ויטקופ(-רוקר) (באנגלית:  Milly Witkop; 3 במרץ 1877 – 23 בנובמבר 1955) הייתה סופרת ופעילה אנרכו-סינדיקליסטית יהודיה ופמיניסטית. הייתה ידועה בציבור של רודולף רוקר. בנם של בני הזוג פרמין רוקר (Fermin Rocker) היה אמן.
נעוריה והתקופה בלונדון
בלונדון היא עבדה בסדנת יזע כחייטת וחסכה מספיק כסף כדי לממן את נסיעת הוריה ואחיותיה לאנגליה. תנאי העבודה הקשים גרמו לה להטיל ספק באמונתה. מעורבותה בשביתת האופים הביא אותה למעורבות בקבוצה שסביב העיתון האנרכיסטי ארבעטער פריינד. היא הושפעה מחיבוריו של התאורטיקן האנרכיסטי פטר קרופוטקין. ב־1895 היא נפגשה, לראשונה, עם רודולף רוקר במהלך פעילותה הפוליטית. במאי 1898 הזמין אותה רוקר ללוות אותו לניו יורק, שם הוא קיווה למצוא עבודה. אבל, שניהם לא קיבלו אישור כניסה למדינה משום שהם סירבו להינשא באופן חוקי והוחזרו לאנגליה באותה אנייה בה הגיעו לארצות הברית. העניין קיבל כיסוי עיתונאי מסוים שתקף את אהבת הזוג שאינו מסכים לנישואים. מאוקטובר 1898 ערכו רוקר וויטקופ ביחד את ארבעטער פריינד. במרץ 1900 הם התחילו להוציא לאור את העיתון זשערמינאל שהתרכז יותר בנושאים תרבותיים. ב-1907 נולד בנם פרמין.
רוקר וויטקופ התנגדו למלחמת העולם הראשונה שפרצה ב־1914. זאת בניגוד לעמדתם של אנרכיסטים אחרים כמו קרופוטקין שתמכו במדינות ההסכמה.
כדי להקל על העוני והמחסור שנגרם כתוצאה מהאבטלה שליוותה את המלחמה פתחו ויטקופ ורוקר מטבח בו חילקו מרק. אבל בדצמבר1914 נעצר רוקר, כמו גרמנים ואוסטרים רבים אחרים באנגליה, כנתין מדינת אויב. ויטקופ המשיכה בפעילות האנטי-מלחמתית שלה עד שגם היא נאסרה ב־1916. היא נשארה בכלא עד סתיו 1918. אז היא עזבה את אנגליה והצטרפה לבנה ובן זוגה בהולנד.
גרמניה
אחרי ייסודו החל ויכוח על תפקידן של נערות ונשים באיגוד. הארגון שנשלט על ידי גברים התעלם, בתחילה, מנושאי מגדר, אבל במהרה החלו נשים לייסד איגודים משלהן שאורגנו במקביל לאיגודים הרגילים אבל, עדיין היו חלק מ- FAUD. ויטקופ הייתה אחת המנהיגות המובילות של איגוד הנשים בברלין ב־1920. ב-15 באוקטובר 1921 קיימו איגודי הנשים קונגרס לאומי בדיסלדורף והקימו את איגוד הנשים הסינדיקליסטי (Syndikalistischer Frauenbund). זמן לא רב אחרי כן כתבה ויטקופ את חיבורה Was will der Syndikalistische Frauenbund? (מה רוצה איגוד הנשים הסינדיקליסטי?) שהיווה מצע לאיגוד. מ-1921 הוציא האיגוד נספח לביטאון FAUD בשם Frauenbund. ויטקופ הייתה אחת הכותבות המרכזיות בו.
ויטקופ סברה שנשים פרולטריות נוצלו לא רק על ידי הקפיטליזם כמו פועלים גברים, כי אם גם על ידי שותפיהם הגברים. לכן, היא טענה, שנשים צריכות להיאבק בצורה פעילה למען זכויותיהן, כפי שהגברים צריכים להיאבק בקפיטליזם על שלהם. היא גם עמדה על כך שנשים צריכות לקחת חלק במאבק בין המעמדות. עקרות בית יכולות להשתמש בחרם כדי לתמוך במאבק זה. מכאן היא מסכמת שיש צורך ארגון נשים אוטונומי בתוך FAUD. ויטקופ גם טענה שיש להעריך עבודת בית כשוות ערך לעבודה בשכר.
ארצות הברית
ויטקופ הייתה פעילה לא רק בתנועה הסינדיקליסטית ובאיגודי הנשים כי אם פעלה גם במלחמה בגזענות ובאנטישמיות. לעיתים קרובות הייתה מתוסכלת על מה שהיא החשיבה כחוסר רצון להילחם באנטישמיות בתנועת העבודה. עליית המפלגה הנאצית בגרמניה בסוף שנות השלושים הטרידה מאוד את ויטקופ. אחרי שריפת הרייכסטאג בפברואר 1933 נמלטו ויטקופ ורוקר מגרמניה לארצות הברית דרך שווייץ, צרפת ואנגליה. בארצות הברית המשיך הזוג להרצות ולכתוב על נושאים אנרכיסטיים. בזמן מלחמת האזרחים בספרד מ־1936 עד 1939 הם התחילו במערכה על התודעה הציבורית כדי לחנך את האמריקאים על האירועים בספרד. ב־1937 עברו בני הזוג לקומונה במוהגאן (Mohegan) ליד אגם מוהגאן בקרומפונד, ניו יורק. אחרי שפרצה מלחמת העולם השנייה תמכו בני הזוג בבעלות הברית משום שחשבו שאי אפשר לנצח את הנאציזם באמצעים פציפיסטיים.
אחרי מלחמת העולם השנייה הייתה לויטקופ אהדה מסוימת לתנועה הציונית אבל היא הייתה ספקנית באשר לשאלה אם המדינה היהודית תוכל לפתור את "השאלה היהודית". היא העדיפה את הרעיון של דו-לאומיות שפותח על מרטין בובר ואחד העם.
ויטקופ נפטרה ב-3 בנובמבר 1955. היא סבלה מקשיי נשימה במשך כמה חודשים.
משחקי האיים
משחקי האיים (באנגלית: Island Games) הם תחרות ספורט בינלאומית המאורגנת על ידי איגוד משחקי האיים הבינלאומי.
היסטוריה
משחקי האיים החלו בשנת 1985 באי מאן. ג'פרי קורלט, מנהל המשחקים הראשון, הזמין איים רבים המהווים חלק מהממלכה המאוחדת להשתתף וכן איים נוספים ובהם איסלנד, מלטה, איי פארו, גרינלנד וסנט הלנה. 600 משתתפים מ-15 איים השתתפו בתחרות הראשונה. עלות המשחקים הגיעה ל-70,000 ליש"ט. בשל הצלחת האירוע הוחלט לשוב ולקיימו שנתיים לאחר מכן, ולאור הצלחת המשחקים, הם מתקיימים מאז מדי שנתיים.
שחייה צורנית במשחקים האולימפיים
שחייה צורנית היא ענף במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). זהו אחד משני הענפים היחידים, לצד התעמלות אומנותית, שבו מתחרות נשים בלבד.
היסטוריה
במשחקים הראשונים בהן נערכו תחרויות שחייה צורנית, הן כללו שני מקצים, יחידות ודואט. באולימפיאדת אטלנטה (1996) נערכה רק תחרות קבוצתית, והחל מאולימפיאדת סידני (2000) הושב הדואט.
מדליות
עד אולימפיאדת אטלנטה (1996) היו נבחרות ארצות הברית, קנדה ויפן הנבחרות הבולטות בענף, והן חלקו בכל המדליות שניתנו עד אז. מאז אולימפיאדת סידני (2000) ניכרת דומיננטיות רוסית. השחייניות הצורניות הרוסיות זכו בכל 10 מדליות הזהב שחולקו בחמש האולימפיאדות האחרונות, ומדליות הכסף והארד התחלקו בין 6 מדינות שונות.
שחייניות צורניות ישראליות במשחקים האולימפיים
השחייניות הצורניות הישראליות אינה יופה ואנסטסיה גלושקוב השתתפו בתחרויות הדואט שנערכו באולימפיאדת אתונה (2004), אולימפיאדת בייג'ינג (2008) ואולימפיאדת לונדון (2012). הן סיימו במקומות ה-17, ה-15 וה-17, בהתאמה. גלושקוב המשיכה לאולימפיאדה רביעית, אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), יחד עם יבגניה טייטלבאום. השתיים סיימו במקום ה-20.
שאנדור אינצה
שאנדור אינצה (במקור מור שטיין עד 1908, בהונגרית: Incze Sándor; קולוז'וואר, 10 באוגוסט 1889 – ניו יורק, 24 בינואר 1966) היה עורך עיתון, סופר ומורה יהודי-הונגרי. בין השנים 1910–1938 היה אינצה העורך והמייסד של השבועון "תיאטרון חיי" עם ז'ולט הרשאני. בשנים 1915–1920 עבד גם כתסריטאי. בשנת 1938 היגר לארצות הברית. הוא בעיקר לימד מאז 1945.
הקמת כתב העת הראשון
על פי זיכרונותיו של אינצה משנות ה-30 של המאה ה-20, דודו הנריק שהיה מבקר תיאטרון מאוראדיה, ומאוחר יותר המורה הראשון לתיאטרון של תיאטרון הקומדיה של בודפשט, הכניס אותו לעולם התיאטרון. בשנת 1908 הוא ייסד את עיתון התיאטרון בעיר הולדתו יחד עם ז'ולט הרשאני.
רקע
מבין ארבעת ילדי משפחת אינצה, שאנדור למד משפטים. כסטודנט למשפטים עבד כפקיד-רשם במשרד עורכי דין. באמצעות עמית עורך דין, שכתב בעצמו בעיתון קלוז'-נאפוקה, הוצג בפני העורך הראשי ככישרון צעיר. הוא התקבל לעיתון וכעבור חודש פרש לעיתון אחר ואז שוב לעיתון אחר כעבור חודש נוסף, תמורת שכר נוסף. זה האחרון פשט רגל ובגיל 19 החליט אינצה שמאחר ואין לו עבודה הוא "יקים עיתון" בעצמו. כיוון שהתיאטרון היה הדבר החשוב ביותר עבורו באותה תקופה בשל עיסוק ושכנוע של דודו הנריק, הוא הקים מגזין תיאטרון (הוא היה זקוק רק לבול הכנסה של 50 פילר, כלומר חצי פורינט, כדי לקבל רישיון).
הקמת כתב העת השני
כבר בשנת 1910 ייסד מגזין תיאטרון שני, הפעם בבודפשט (היו שישה כאלה אז בבודפשט). גם כתב עת זה נוסד יחד עם חברו ללימודים הרשאני. בשנת 1912 שינה את שם המגזין ל"חיי תיאטרון" (Színházi Élet) ובחר לאחד מכתביו בחור בן 19 בפריז, יהודי-הונגרי גם הוא אלכסנדר קורדה שקיבל אחריות על מדור הקולנוע במגזין.
המלחמה הראשונה
במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס אינצה. הוא אמנם קיבל עזרה לפטור מהצבא, אך לא השתמש בעזרה זו. הוא הגיע ישר לחזית כקצין. ב-3 באפריל 1915, בכיבוש רכס קובינה נורה בראשו. הוא אושפז בבית חולים, החלים ושוחרר מהצבא. בתקופה זו תפס שאנדור קורדה את מקומו בתפעול המגזין יחד עם הרשאני. לאחר החלמתו ושחרורו חזר אינצה למערכת כעורך ראשי.
ההצלחה
המגזין זכה להצלחה עצומה. עם הזמן התרחב (למשל גיליון חג מולד ממוצע של 320 עמודים). אינצה שאף לשמור על האחדות הרעיונית כעורך ראשי, בעוד צוותים חיצוניים ופנימיים כתבו וייצרו את כתב העת תוך תשומת לב רבה שלו לפרטים.
המגזין בתקופת הופעתו בהונגריה:
ההגירה
בשנת 1938 לא יכל להוציא יותר את כתב העת בשל החוקים האנטי-יהודיים. הוא החליט בגיל 51 להגר לארצות הברית, בעיקר בשל קשריו האישיים שם (חברים, קרובי משפחה) וגר בניו יורק עד מותו. גם בארצות הברית פרסם כמה מגזיני תיאטרון, אך פשט רגל. המגזין שלו – Stage – שיצא רק בשמונה גליונות, הוא מגזין שנחשב עדיין לאחד מכתבי העת האיכותיים ביותר בתולדות התיאטרון האמריקני.
נגיאלאשון
נגיאלאשון (בהונגרית: Nagyalásony) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם בנגיאלאשון מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 559 תושבים, ובשנת 2020 רק 436 תושבים.
יהודי נגיאלאשון
בנגיאלאשון חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
תום סוויפט
תום סוויפט (ותום סוויפט ג'וניור; באנגלית: Tom Swift) הוא דמות בדיונית, העומדת במרכז העלילה של חמש סדרות ספרי מדע בדיוני והרפתקאות אמריקאים. הספרים מיועדים לנוער, ושמים דגש על נושאי מדע וטכנולוגיה.
הכרך הראשון של סדרת תום סוויפט הראשונה הופיע ב-1910, ובסך הכל הופיעו במסגרת הסדרה כולה, למעלה מ-100 כותרים.
יוצר הדמות הוא אדוארד סטרטמאייר שייסד הוצאה לאור הנושאת את שמו. העלילות עצמם נכתבו לאורך השנים בידי סופרי צללים, והופיעו בדרך כלל תחת שם העט המשותף: "ויקטור אפלטון". הסדרה השנייה הופיעה תחת שם העט "ויקטור אפלטון השני".
הדגש העיקרי בחוברות הוא על דמות הממציא כדמות ראויה להערצה וחיקוי. הספרים זכו להצלחה רבה, תורגמו לשפות רבות ונמכרו ברחבי העולם בלמעלה מ-30 מיליון עותקים. דמויות בולטות בעולם המדע הבדיוני, ואף המעשי כמו אנשי תעשיית המחשבים ציטטו את תום סוויפט כמקור השראה, מהם: אייזק אסימוב, סטיב ווזניאק ואחרים.
מספר המצאות שאבו השראה ישירה מעלילות תום סוויפט, אחת מהם אף נושאת את שמו: אקדח הטייזר, שאב השראה מהספר "תומאס סוויפט והרובה החשמלי" - Thomas A. Swift's Electric Rifle. ושמו של האקדח, TASER, הם ראשי התיבות של שם החוברת באנגלית.
ורוניקה (סרט)
ורוניקה (בספרדית: Verónica) הוא סרט אימה על-טבעי ספרדי, אשר בוים על ידי פאקו פלאזה, הופק על ידי אנריקה לופז לאבין, הוסרט על ידי פרננדו נבארו ונערך על ידי מרטי רוקה. השחקנית הראשית בסרט היא סנדרה אסקנה, שמגלמת את דמותה של ורוניקה, עליה מתבסס הסרט.
הסרט יצא לאקרנים ב-25 באוגוסט 2017. הסרט היה זמין לצפייה בנטפליקס.
עלילה
הסרט נפתח בשנת 1991 באמצע הדברים, כאשר שירותי החירום נענו לקריאה של נערה צעירה. היא נשמעת מבוהלת וצורחת על אחיה אנטוניטו עד שהשיחה מתנתקת. לאחר מכן, הסרט חוזר בזמן שלושה ימים לפני כן. ורוניקה היא ילדה בת 15 המתגוררת עם אמה ושלושת אחיה בדירה ברובע הפועלים בוולקאס, מדריד. אביהם נפטר לאחרונה ואמם עובדת שעות ארוכות בבר כדי לפרנס את המשפחה, תוך שהיא הותירה את ורוניקה כאחראית על אחיה הקטנים: התאומים לוסיה ואירן ואנטוניטו. ביום ליקוי החמה הסביר המורה של ורוניקה בבית הספר כיצד כמה תרבויות עתיקות השתמשו בליקויי החמה כדי לזמן רוחות אפלות.
בזמן שבית הספר מתכנס על הגג כדי לצפות בליקוי החמה, ורוניקה, חברתה רוזה וחברתם לכיתה דיאנה נכנסות למרתף כדי לערוך סיאנס באמצעות לוח ויג'י.
השראה
הסרט נכתב בהשראתה של אסטפניה גוטיירז לזרו (1973–1991) שסבלה על פי הדיווחים מהזיות והתקפים לאחר שביצעה את סיאנס בבית ספרה במדריד, כדי לנסות ליצור קשר עם החבר המנוח של חברתה שנפטר חצי שנה קודם לכן. סיבת המוות המדויקת שלה נותרה בגדר תעלומה. על פי החשדות, ביתה הפך לרדוף אחרי מותה על פי מגזין המוזיקה הבריטי NME. המגזין האמריקאי ניוזוויק, פרסם הצהרה על הסרט גם כן ולמרות שמאמין שהמקרה אמיתי, הוא השווה את האירוע לתופעה דומה ומוכרת בשם אימה באמטוויל.
טיש (פירושונים)
{{פירושונים|
ת'יורסאו
ת'יורסאו (באיסלנדית: Þjórsá) הוא הנהר הארוך ביותר באיסלנד. אורכו 230 קילומטרים והוא מנקז שטח של 7,530 קמ"ר. ספיקתו הממוצעת היא 390 מ"ק לשנייה.
גאוגרפיה
מוצא הנהר הוא הקרחון השלישי בגודלו באיסלנד — הופסיוקול (Hofsjökull), הממוקם במערבהּ של רמת איסלנד (הרמה שמכסה את רוב פנים הארץ). משם, הנהר זורם דרום-מערבה. תחילה, הוא עובר דרך הקניונים שברמה. סמוך ליציאתו מהרמה, מימיו של ת'יורסאו מוסטים (בחלקם) מזרחה — ליצירתו של האגם המלאכותי ת'וריסוואטן (Þórisvatn). המים שנאגרים באגם משמשים להפקת חשמל. בקטע זרימתו העליון, ת'יורסאו קופא בחורף.
אחרי יציאתו לשפלה, ת'יורסאו חולף ממערב לחלקהּ של רמת איסלנד, שחודר דרומה אל השפלה במקביל לנהר. מצפון להר הגעש הקלה (שבחלק זה של הרמה), מימיו של ת'יורסאו נאגרים במאגר המים סולטארטאנגאלון (Sultartangalón) שבשפלה. שם, אל ת'יורסאו נשפך הנהר טונגנאאו (Tungnaá).
לפני כניסתו לעמק ת'יורסאורדאלור (Þjórsárdalur) שבדרום-מערב איסלנד, הנהר חולף ליד הר בורפל (Búrfell). למרגלותיו של הר זה נמצאת תחנת כוח הידרואלקטרית, המנצלת את מי הנהר להפקת אנרגיה. למרגלות ההר, שבגבולו המערבי של העמק, נמצאת גם חווה קהילתית משוחזרת מימי הוויקינגים — ת'יודוולדיסבאירין סטיונג (Þjóðveldisbærinn Stöng). באזור זה, ת'יורסאו חולף בשדה הלבה הגדול ביותר באיסלנד — ת'יורסאו (על שם הנהר, שלאורך רוב מסלולו צמוד לשדה).
במורד הזרם, כאשר הנהר מתעקל צפון-מערבה, מסתעף ממנו ערוץ נוסף. עשרות קילומטרים ממערב לנקודת ההיפרדות, הזרם הנוסף מתחבר אל הזרם המרכזי. שני הערוצים הללו יוצרים (ביניהם) אי גדול, שנקרא אאורנס (Árnes). בעבר, האי שימש כמקום לכינוס הת'ינג (þing) — אספת עם מסורתית. על שמו של האי, אאורנסיסלה (Árnessýsla — האי אאורנס) היה גם שמו של אחד מ-23 המחוזות ההיסטוריים באיסלנד, הנמצא בדרום-מערב הארץ ובו זורם ת'יורסאו.
כביש הטבעת של איסלנד חוצה את הנהר ת'יורסאו — דרך הגשר שבין העיירות סלפוס והלה. קילומטרים ספורים מדרום-מערב לגשר, הנהר נשפך אל האוקיינוס האטלנטי.
טיילת מצוקי הדנובה בגאלאץ
טיילת מצוקי הדנובה בגאלאץ (ברומנית Promenada falezei Dunării la Galați) היא טיילת מטופחת המשתרעת לאורך ארבעה קילומטרים על גדת הדנובה בתחומי העיר גאלאץ. הטיילת מורכבת משני שבילים, האחד במעלה המצוקים והשני לרגלי המצוקים, כשהפרשי הגובה מגיעים עד 50 מטרים ובין שני השבילים יש מעברים מדורגים. המדרגות במעברים המדורגים הן ברוחב מטר וחצי ויש מקומות מוסדרים למנוחה במעברים. לאורך הטיילת מוצבים ספסלים המאפשרים מנוחה למטיילים.
המצוקים הם שרידי חוף עתיק של הים השחור מהתקופה בה הים הגיע עד למקום זה וגלי הים עיצבו את החוף. הים נסוג והצטמק, אך השאיר אחריו את החוף. בשנות השישים של המאה העשרים נעשו עבודות לייצוב המצוקים. על החלק העליון של המצוקים נבנו שכונות ועורק תחבורה ראשי. השביל התחתון, לרגלי המצוקים, נועד לתיירות בלבד ונאסרה כניסת כלי רכב.
בשנות השבעים של המאה העשרים הוצבו בטיילת פסלי מתכת רבים, שנוצרו במהלך מחנה יצירה יזום בשנים 1976, 1977 ו-1991. סך הכל הוצבו בטיילת ובמקומות נוספים בגאלאץ 42 פסלי מתכת.
גשמים שופעים וממושכים גורמים לעיתים לתזוזות קרקע והופעת בולענים בשטחי הטיילת. בשנים 2005 ו-2010 הדנובה עלתה והציפה את הטיילת התחתונה.
אבי עזרא זליג שפירא
רבי אבי עזרא זליג שפירא (ה'תקצ"ו - י"ט באב ה'תרמ"ה) בן הרב חיים מאיר יחיאל שפירא ("השרף ממוגלינצא") היה אדמו"ר חסידי.
ביוגרפיה
נולד לרבי חיים מאיר יחיאל שפירא ממוגלניצא ("השרף ממוגלינצא") ולרבנית פייגא בת רבי אלעזר מליז'נסק. לאחר נישואיו להדסה פייגא (בתו של רבי אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה) התגורר בסדיגורה.
לאחר פטירת חותנו בי"א באלול ה'תרמ"ג, עבר לסטרי, שם החל לנהוג באדמו"רות. נפטר בי"ט באב ה'תרמ"ה ונטמן בסדיגורה.
יונה לוי
ביוגרפיה
נולדה בבית החולים הדסה בירושלים כבתם הבכורה של שושנה ואהרון לוי, ממוצא תימני, וגדלה בשכונת הבוכרים. בהיותה בת ארבע עברה המשפחה להתגורר בשכונת מחלול, שכונת צריפים על חוף ימה של תל אביב. לימים הוקמה על שכונה זו בריכת גורדון.
בדצמבר 1958 השתתפה בתוכנית שנייה בסדרת 'בלט פסטיבל' במסגרת האפרה הישראלית שנועדה לקהל תלמידים ונוער. לוי הופיעה בדמות הצער בבלט 'מוכרת הגפרורים' ע"פ סיפורו של הנס כריסטיאן אנדרסן כשאת הכוריאוגרפיה יצרה ארבטובה.
בשנת 1959, כשהייתה לוי בת 16, השתתפה בפסטיבל העולמי השביעי לנוער ולסטודנטים שנערך בווינה וזכתה במקום השני בשתי מדליית כסף; הופעתה הרשימה את ראש חבר השופטים רוסטיסלב זכרוב, שכינה אותה "ילדת פלא" והציע להעניק לה את מדליית הזהב עבור ביצוע מחול מחול האופי הקווקזי 'ליזגינקה' .ארבטובה סברה כי מוקדם מדי לרקדנית כה צעירה לקבל את הפרס הראשון ולמען עתידה והתפתחותה מוטב שתסתפק בפרס שני וכך היה. הזוכה במקום הראשון היה הרקדן רודולף נורייב. מלבד מחול קלאסי אצל ארבטובה, למדה מחול מודרני אצל רינה שחם, ג'אז אצל רות האריס, ומחול ספרדי. לוי נמנתה עם אנסמבל להקת המחול "ענבל" בניהולה של שרה לוי-תנאי והשתתפה במסע הופעותיה של הלהקה ברחבי העולם.
כדי להתפרנס מהריקוד, הצטרפה בתחילת שנות ה-60 ל"להקת הפעמונים" של משה (מושיקו) יצחק הלוי והשתתפה בהופעותיה. היא הכירה את אחד מחברי הלהקה המוזיקאי יצחק אליעזרוב, ובשנת 1961 נישאו השניים, אך כעבור שלוש-ארבע שנים התגרשו.
בשנת 1962, בהמלצת העיתונאי ג. עיטור שסיקר בעיתונות את הקולנוע הבינלאומי ואת חיי הבוהמה של תל אביב, הוזמנה לוי בת ה-19 ששיחקה אז באופרה הישראלית על ידי המפיק ראול לוי וכריסטיאן ז'אק  לשחק בתפקיד הנסיכה ההודית אג'י ארנה, אחד מהתפקידים הנשיים הראשים בסרט "מרקו פולו" לצד השחקן הצרפתי אלן דלון. יוצרי הסרט שקלו לתת את התפקיד שלה קודם לכן לג'ינה לולובריג'ידה ובריז'יט בארדו. צילומי הסרט, שנמשכו שלושה חודשים וחצי ונערכו בצרפת, בהודו ובבלגרד שביוגוסלביה, זכו לסיקור נרחב בעיתונות. לבסוף קשיים כספיים שאליהם נקלע מפיק הסרט ראול לוי מנעו המשך הצילומים והפקת הסרט נעצרה.
פיגוע מכונית התופת ליד שוק מחנה יהודה
פיגוע מכונית התופת ליד שוק מחנה יהודה התרחש ביום חמישי, 2 בנובמבר 2000, ד' בחשוון ה'תשס"א, כחודש לאחר תחילת האינתיפאדה השנייה, על ידי מחבלים פלסטינים שפוצצו מכונית תופת ליד שוק מחנה יהודה בירושלים. בפיצוץ נרצחו שני יהודים ועשרה נפצעו, רובם במצב קל.
יונה לוי
ביוגרפיה
לאחר השיבה מצרפת הופיעה לוי ב'נאסר-א-דין' עם חיים טופול ואורי זוהר. כמו כן השתתפה בתוכנית הטלוויזיה לצד מייק בורנשטיין ומוטי גלעדי.
פיגוע מכונית התופת ליד שוק מחנה יהודה
הפיגוע
בשעה שלוש אחר הצהרים (יום ה') התפוצצה מכונית תופת, מאזדה 323 גנובה, ברחוב שומרון שבשכונת אוהל משה שבנחלאות ליד שוק מחנה יהודה, ליד הצומת עם רחוב אגריפס בפיצוץ נרצחו שני יהודים ועשרה נפצעו, רובם במצב קל. הנרצחים הם איילת השחר לוי, בתו של השר לשעבר יצחק לוי, בת 27, ועו"ד חנן לוי, תושב ירושלים בן 33. פקח של עיריית ירושלים רשם דו"ח למכונית התופת דקות ספורות לפני הפיצוץ, אולם לא הבחין בדבר חשוד. ארגון הג'יהאד האיסלמי נטל אחריות על הפיגוע. ההודעה פורסמה בטלוויזיה של החזבאללה.
יונה לוי
ביוגרפיה
בשנת 1965 השתתפה לוי בסרט הקומדיה הישראלי-צרפתי בביומו של אלכס יופה "רק לא בשבת". היא גילמה בו את אסתר, צנחנית בצה"ל. עוד בין השחקנים בסרט רובר הירש, דליה פרידלנד, גאולה נוני, מישא אשרוב ובומבה צור. את המוזיקה לסרט כתב סשה ארגוב. הסרט הצליח מאוד, ולוי הופיעה בהקרנותיו בצרפת.
פיגוע מכונית התופת ליד שוק מחנה יהודה
לאחר הפיגוע
החזבאללה והג'יהאד קבעו, בפגישה שהתקיימה בשבוע שעבר בדמשק, לשתף פעולה בביצוע פיגועים נגד מטרות ישראליות. במשרדי הג'יהאד בעזה סירבו להתייחס לאירוע ומלשכתו של עבדאללה א-שאמי, ראשי הג'האד ביהודה ושומרון, סירבו לאשר או להכחיש את הידיעה.
נשיא הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, אמר כי הרשות הפלסטינית מתנגדת לחלוטין לפיגוע מכונית התופת.
יונה לוי
ביוגרפיה
בשנת 1965 נישאה לוי לאלכס (אליק) ספונקוב (סייפן), חבר ילדותה עוד משכונת מחלול בתל אביב, בקיבוץ תל יוסף. לאחר נישואיהם התגוררו השניים בקיבוץ, שם נולדה בתם הבכורה. לוי שמשה כמורה בבית ספר האזורי בתל יוסף וכמארגנת מסיבות וחגיגות במשק. לאחר מספר שנים עזבו הזוג ובתם את הקיבוץ ועברו לתל אביב לשכונת יד אליהו. בתל אביב נולדו להם שלושה ילדים נוספים.
לוי המשיכה להופיע עם להקתו של יונתן כרמון. בשנת 1969 הופיעה לוי כרקדנית במופע "הימים הטובים" של שייקה אופיר יחד עם יעקב קלוסקי ויחיאל דוד. באותה שנה הצטרפה לוי להרכב רקדנים בשם 'גאז פלוס' בניהולו של שמעון בראון ואשתו ליז והחלה להופיע עם הלהקה ברחבי הארץ. בשנת 1970 הופיעה הלהקה בהולנד במסגרת אירועי 'שלום 70' ולאחר שחזרו ארצה התפרקה הלהקה וכל חבריה.
לוי רצתה להתמקד בגידול הילדים ובהוראת המחול ופתחה סטודיו למחול בשכונת יד אליהו בתל אביב שם התגוררה עם בעלה וילדיה.
באוקטובר 1985 נפטר בעלה אלכס סייפן בגיל 42 ונקבר בקיבוץ בתל יוסף .לוי התכנסה בתוך עצמה וסוככה על ילדיה והמשיכה ללמד מחול בשכונת יד אליהו ולגדל דורות של תלמידות.
אילניתאים
אילניתאים (שם מדעי: Hyloidea) היא על-משפחה מתת-סדרת ניאובטרכיה (Neobatrachia) שבסדרת חסרי הזנב.
בני קבוצה זו כוללים את המשפחות המרובות ביותר של דו-חיים והגדולה שבקבוצה ניאובטרכיה, בה מיני הצפרדעים המפותחות. מיני הקבוצה כוללות את הקרפדות האמיתיות, את האילניות ומשפחות דומות.
מאפיינים
מיני המשפחה מגוונים מאוד, בעלי עור לח או יבש, חיים בביצות, בשדות או ביערות ומשמיעי רעשים צורמים או נעימים. לחלקם כמו לצפרדעי חץ הרעל ישנו רעל קטלני בבשרם והם עוטים צבעי אזהרה. אחרים מעדיפים להסתוות ולהידמות לעלים, אבנים או אף להיות שקופים וחלקם אף מידמים למתים.
הם אוכלים רק בשר, בעיקר של פרוקי-רגליים, אך גם של חולייתנים קטנים ואף לא בוחלים בקניבליזם.
משפחות
חלק מהמשפחות יכולות להיות תת-משפחות בחלק מהחלוקות. כמו כן חלקם משייכים את המשפחות לקבוצות אחרות:
רדיו להיטים עכשוויים
רדיו להיטים עכשוויים (הידוע גם בשמות CHR, להיטים עכשוויים, רשימת להיטים, להיטים נוכחיים, מוזיקת להיטים, טופ 40, או רדיו פופ) הוא פורמט רדיו הפועל בארצות הברית, ברזיל, בריטניה, אירלנד, קנדה, ניו זילנד, אוסטרליה, הפיליפינים, אינדונזיה, מלזיה, סינגפור, סין, הונג קונג, טאיוואן, יפן, קוריאה הדרומית, טרינידד וטובגו ודרום אפריקה.
הרדיו מתמקד בשידור מוזיקה פופולרית עדכנית חוזרת ונשנית, כפי שנקבע על בסיס מצעדי הפזמונים המובילים ברחבי העולם. המונח רדיו להיטים עכשוויים נטבע בתחילת שנות השמונים על ידי מגזין Radio & Records כדי לייעד את 40 תחנות הרדיו המובילות, שהמשיכו לנגן להיטים מכל סוגי הז'אנרים. בהמשך, התפצלו הז'אנרים לתת-ז'אנרים כמו מוזיקה עכשווית למבוגרים ומוזיקה אורבנית.