cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חברת הודו המזרחית ההולנדית
ארגון
מועצת 17 הלורדים התכנסה במשך תקופה של שש שנים באמסטרדם ואחריהן שנתיים במידלבורך. המועצה קבעה את מדיניותה הכללית של החברה וחילקה את המשימות בין הלשכות השונות. הלשכות הוציאו לפועל את עבודת החברה בעזרת הספינות שבבעלותן, וכן מחסנים וסחורות. מועצת 17 הלורדים ציידה את רבי החובלים של הספינות בהוראות מסע מפורטות שכללו את נתיב הספינה, כיווני הרוח, זרמי-ים, שרטונים ונקודות ציון. חברת הודו המזרחית ההולנדית אף הפיקה מפות מסע משלה.
על רקע מלחמת הולנד-פורטוגל (מאבק שתחילתו בשנת 1588 על שליטה במושבות הפורטוגזיות) חברת הודו המזרחית קבעה את המטה שלה בבטביה שבאי ג'אווה (היום ג'קרטה, אינדונזיה). מושבות נוספות נוסדו באיי הודו המזרחית, שהפכה אחר כך לאינדונזיה, כגון איי התבלינים הכוללים את איי בנדה שם היה לחברה מונופול על הסחר באגוז מוסקט. כדי לשמור על מונופול זה לא בחלה החברה בשיטות אלימות של דיכוי התושבים המקומיים, סחיטה ורצח.
היסטוריה
בסוף המאה השש-עשרה צברו סוחרים הולנדיים הון רב ממסחר באירופה וחיפשו הזדמנויות להשקעת הון זה. נתיב המסחר המשגשג הימי שבין אירופה לאסיה נשלט עד לאותה עת על ידי הפורטוגזים. בשנת 1594 העלו שני סוחרים הולנדיים את הרעיון לנסות ולשבור מונופול זה וגם כדי לא להזדקק למתווכים מוסלמיים ששלטו בחלק גדול מהנתיב היבשתי לרחבה של אסיה. ב-1594 הפכו הסוחרים ההולנדיים לקבוצה שבשנת 1595 ציידה ושלחה לדרכו צי קטן של ארבע ספינות ליבשת אסיה. מסע זה בפקוד קורנליס דה הותמאן הסתיים בכישלון הומניטרי ולא הניב כל רווח, אולם הוא הדגים כי ניתן לשבור את המונופול הפורטוגזי, בגלל שההולנדים הקפידו לעקוף את מצר מלאקה והגיעו ב-5 ביוני 1596 אל אינדונזיה דרך מצר סונדה.
בשנים שלאחר מכן, מספר הולך וגדל של ציים נשלחו מטעם קבוצות סוחרים הולנדיים שונות. חלק מן הספינות הללו טבעו, אבל אחרות הביאו רווחים גדולים לבעליהן. באותה תקופה היה נהוג לייסד חברה אך ורק למשך המסע ומיד עם חזרת הצי למולדתו, פורקה החברה. כאשר החריפה התחרות בין החברות ההולנדיות השונות, גברה הסכנה כי הדבר יפגע במסחר עם המזרח. מנגד, איחוד כוחות בין הסוחרים השונים נתקל בקשיים, היות שסוחרים ממחוזות שונים בהולנד לא היו מוכנים לשתף פעולה. ב-20 במרס 1602 כפתה ממשלת הולנד הסדר ויסדה את "חברת הודו המזרחית המאוחדת" שקיבלה מונופול לנתיב המסחר לאסיה, ואת הזכות להקים צבא לממוש תוכניותיה.
חברת הודו המזרחית ההולנדית עסקה במסחר בכל אסיה. שפע של מטבעות מזהב כסף ונחושת הונפק על ידי החברה, שהיה לה מונופול באיי הודו המזרחיים ההולנדיים, אבל אותם מטבעות שמשו גם במלאקה ובציילון, שלה הונפקו גם מטבעות אחרים. (תמונות 2 מטבעות כסף שנועדו לציילון מקושרות בקשורים החצוניים. המטבע המצולם כאן הוא "דוית" שנועד להודו המזרחית ההולנדית וערכו היה מקביל גם ל 1/80 של הרופיה של האי ג'אווה העשויה מכסף שהונפק בידי ההולנדים, וגם ל 1/80 של הגילדר ההולנדי.) ספינות אשר הגיעו מהולנד לבאטוויה נשאו עמן כסף ממכרות ספרדיים בפרו ואספקה למושבות החברה באסיה. כסף, ואף נחושת מיפן, שימשו למסחר עם הודו וסין תמורת אריגים. מוצרים אלה, כגון כותנה, משי וכלי קרמיקה, נמכרו שוב באסיה תמורת תבלינים, או שהובאו בחזרה לאירופה. לחברה אף תפקיד מרכזי בהבאת רעיונות וטכנולוגיות אירופאים לאסיה. החברה תמכה אף במיסיונרים נוצרים שפעלו באזור שבשליטתה.
תחנת המסחר של החברה על האי המלאכותי דג'ימה, מול חוף נגסאקי, הייתה במשך תקופת זמן ארוכה המקום היחיד שבו סחרו אירופים עם יפן.
בשנת 1640 כבשה החברה את נמל גלה (Galle) שבסרי לנקה מידי הפורטוגזים וכך שברה את המונופול הפורטוגזי על הסחר בקינמון. באותה שנה הטילו ספינות של החברה מצור על מלאקה שהייתה בשלטון פורטוגזי והיא נפלה לידיהם בתחילת 1641. בשנת 1658 הטילה החברה מצור על קולומבו ולכדה את העיר. בשנת 1659 סולקו הפורטוגזים מכל אזורי החוף ואלה נתפסו על ידי חברת מזרח הודו ההולנדית, בכך הבטיחה החברה לעצמה את המונופול על הסחר בקינמון.
בשנת 1652 הקימה החברה תחנה בכף התקווה הטובה (בקצה הדרום-מערבי של אפריקה, היום בתחום דרום אפריקה) ובכך קנתה לה החברה נקודת אחיזה לצורך חידוש האספקה של ספינותיה העושות דרכן מהולנד למזרח אסיה. נמל זה הפך מאוחר יותר למושבה הולנדית בשם מושבת הכף, כאשר הולנדים ואירופאים אחרים הגיעו להתיישב במקום. תחנות מסחר נוספות של החברה קמו בפרס, בנגל (בנגלדש), מלאקה (היום במלזיה), סיאם (תאילנד), במחוז קנטון בסין, בפורמוזה (כיום טאיוואן) ודרום הודו.
ב-1661 הוביל המצביא הסיני גֶ'נְג צֶ'נְגגונְג (מוכר יותר במערב בכינוי קוקסינגה שנתנו לו ההולנדים), מאחרוני התומכים בשושלת מינג לאחר תבוסתה מול שושלת צ'ינג, צי בן 400 ג'ונקות וצבא בן 25,000 לוחמים לטאיוואן והטיל מצור בן תשעה חודשים על פורט זיילנדיה, המבצר העיקרי של ההולנדים באי, שהסתיים בכניעת ההולנדים ב-1 בפברואר 1662 ופינויים לבטביה.
בשנת 1669 הייתה חברת הודו המזרחית ההולנדית, החברה העשירה ביותר בעולם, עם יותר מ-150 ספינות סוחר, 40 ספינות קרב, חמישים אלף עובדים, צבא פרטי של עשרת אלפים חיילים ורווח שנתי של 40% על שווי המניה.
חברת הודו המזרחית ההולנדית הייתה כמעט באופן קבוע בעימות עם הבריטים, עימות שהוחרף לאחר הרצח האכזרי של 19 עובדי חברת הודו המזרחית הבריטית באמבון באיי התבלינים, בשנת 1623. בתקופת המאה השמונה-עשרה רוכזו נכסי החברה באיי הודו המזרחית. לאחר מאבק מלחמתי בבריטניה וכבוש הולנד בידי צרפת, נקלעה חברת הודו המזרחית ההולנדית לקשיים כלכליים. בשנת 1798 פורקה החברה, ניסיון להקימה מחדש לאחר שפשטה רגל נכשל. היא הולאמה ב-31 בדצמבר 1799 על ידי הצרפתים שמשלו בהולנד, וב-1806 קרסה החברה שוב. אבל מטבעותיה המשיכו להיסחר ואף להיות מוטבעים בשם "בית החברה ההולנדית" לפחות עד שנת 1809, אז הונפקה רופיה אחרונה מכסף של החברה, מטבעות הנחושת האחרונים שנשאו את ראשי התבות VOC הוטבעו בשנת 1810. תמונת רופיה משנת 1808 מקושרת למטה. איי הודו המזרחיים ההולנדיים הוענקו לממלכת הולנד על ידי קונגרס וינה בשנת 1815. בריטניה ששלטה בשטחים נרחבים מהאיים נסוגה מהם בשנים 1816–1817 והם נמסרו לשלטון ישיר של ממלכת הולנד.
בספרות ובקולנוע
יש הסוברים כי תולדותיה של החברה שימשו השראה לסדרת הסיפורים "חולית" מאת פרנק הרברט.
כתב המניה הראשון של חברת הודו המזרחית ההולנדית היה מטרה לשוד בסרט אושן 12, שיצא לאקרנים בשנת 2004.
הגביע הצרפתי
גמר הגביע נערך מדי שנה באצטדיון סטאד דה פראנס בפריז, והמנצחת מעפילה אוטומטית לשלב הפלייאוף של הליגה האירופית. כמו כן, היא זוכה להשתתף בסופר קאפ הצרפתי בעונה שלאחר מכן.
מחזיקת הגביע הנוכחי (2023) היא טולוז שגברה בגמר על נאנט בתוצאה 5–1.
בינואר 2019 נחתם הסכם חסות מול Konami.
היסטוריה
הגביע הצרפתי נוסד ב-15 בינואר 1917 על ידי ה-CFI (הוועדה האינטרפדרלית הצרפתית), אחד הארגונים המקוריים מהם הורכבה התאחדות הכדורגל, בדחיפתו של המזכיר הכללי של הארגון הנרי דלוניי, והוכרז כמפעל פתוח לכל הקבוצות, מקצועיות וחובבניות (על אף שאז עוד לא נוסד הכדורגל המקצועני בצרפת). המועדונים הגדולים בצרפת התנגדו תחילה לרעיון השתתפותן של כלל הקבוצות, ותמכו במודל הדומה לגביע ה-FA באנגליה, שהיה מוגבל אז לקבוצות הבכירות בלבד. דרישות הסף הנמוכות להשתתפות הובילו לכך שהטורניר הראשון הכיל 48 קבוצות. עד ל-1948, המספר גדל ל-1,000 קבוצות, וכיום הוא מונה מספר של מעל 8,000 קבוצות שונות. המספר העולה של הקבוצות הביא את ההתאחדות להוסיף שלבי מוקדמות, החל מעונת. כיום, הטורניר מכיל מספר משתנה של סיבובי מוקדמות אזוריים, בין 8-10 סיבובים בהתאם לאזור.
הזוכה הראשונה בגביע הייתה אולימפיק פנטאן (כיום: אולימפיק פריז), שניצחה במשחק הגמר את פ.צ. ליון בתוצאה 3–0 לעיני כ-2,000 צופים.
הקבוצות הגדולות בצרפת הוסיפו להביע את חוסר שביעות רצונן מהעדיפות שמקבלות הקבוצות הקטנות, כשעיקר הביקורת הייתה עקב סוגיית אירוח המשחקים. חוקי המפעל קובעים כי בהגרלת המשחקים, הקבוצה המוגרלת ראשונה למשחק היא הקבוצה הזוכה באירוח, אך החוקה גם מציינת כי אם הקבוצה שהוגרלה שנייה ואמורה להתארח ממוקמת שתי ליגות לפחות מתחת לקבוצה שהוגרלה ראשונה, זכויות האירוח עוברות אליה. הקבוצות הגדולות מתלוננות כי עקב מחסור במשאבים, הקבוצות הקטנות מארחות במתקנים קטנים ולא ראויים. כתוצאה מחילוקי הדעות, החליטה הליגה לכדורגל מקצועני, הגוף המנהל את שתי הליגות הבכירות, להקים מפעל נוסף ועצמאי, גביע הליגה הצרפתית. המפעל נוסד בשנת 1994. לאחרונה, הקבוצות הקטנות החלו להעתיק את משחקיהן לאצטדיונים ראויים יותר מאשר מגרשן הביתי, וזאת בין היתר עקב הרצון להכנסה גבוהה יותר ממכירת כרטיסים.
שלבי המפעל
המפעל, בדומה למפעלי גביע אחרים, משוחק בשיטת ה"נוקאאוט" (המפסיד יוצא). כל סיבוב משוחק במשחק אחד. במידה והמשחק מסתיים בשוויון, הוא עובר להכרעה בהארכה. במידה וגם ההארכה מסתיימת בשוויון, ההכרעה תושג בדו-קרב בעיטות עונשין. לפני שנת 1967, הארכה ודו-קרב בעיטות עונשין לא שוחקו, ובמידה והמשחק היה מסתיים בשוויון, ההכרעה הייתה עוברת למשחק חוזר, בדומה לגביע ה-FA. ההתאחדות החליטה לזנוח את השיטה בעקבות שלושה מפגשים ללא הכרעה בין אולימפיק ליון לקבוצה החובבנית אנגולם, בסיומם נאלצה לקבוע את העולה באמצעות הטלת מטבע.
בסך הכל, משוחקים 14 סיבובים במפעל, אמנם השלבים הראשונים משוחקים במסגרת אזורית, בעיקר על מנת לחסוך בהוצאות הנסיעה. כל אזור עובר מספר שונה של סיבובי מוקדמות, בהתאם למספר הקבוצות, עד שכל אזור שולח מספר קבוע של קבוצות לסיבוב השביעי של הגביע. החל מסיבוב זה, כל הקבוצות נכנסות לאותה הגרלה, ללא קשר להשתייכות אזורית. במחוזות צרפת מעבר לים, כל מחוז זוכה לשלוח נציגה אחת לסיבוב השביעי, כשבחלק מהמחוזות מתקיים סיבוב מוקדמות, בדומה לזה האזורי בצרפת, ומחלק מהמחוזות נשלחת הזוכה בגביע המקומי של העונה הקודמת. קבוצות ליגת המשנה מצטרפות אף הן לסיבוב השביעי. קבוצות הליגה הבכירה, וכן הנציגה שהגיעה דרך הגביע לליגה האירופית, במידה והיא אינה בליגה הבכירה, מצטרפות בסיבוב התשיעי (1/32 הגמר).
השתתפות בליגה האירופית
הזוכה בגביע מקבלת בנוסף את הכרטיס לליגה האירופית. במידה וכבר הבטיחה את השתתפותה בליגת האלופות דרך מיקומה בליגה, המקום עובר לקבוצה שהעפילה לגמר. במידה וגם היא כבר העפילה לליגת האלופות, המקום בליגה האירופית עובר לקבוצה במקום הגבוה ביותר בטבלה שלא מזכה בהעפלה לליגה האירופית.
מספור החולצות
שיטת המספור של חולצות השחקנים במפעל שונה מאשר המספור של משחקי הליגה. במשחקי הגביע, מחויבות הקבוצות להופיע עם מספרי החולצות 1–18, כאשר בהרכב הפותח ישחקו השחקנים עם חולצות הממוספרות 1–11.
המספרים מחולקים לפי עמדות השחקנים על המגרש, אך אם שחקן לובש את החולצה הממוספרת 1–11 במשחקי הליגה, הוא יורשה ללבוש את אותה החולצה גם במשחק הגביע, וזאת בתנאי והוא בהרכב הפותח ולא שחקן מחליף.
בואשן גירית פלאוואן
בואשן גירית פלאוואן (שם מדעי: Mydaus marchei) הוא מין מהסוג בואשן הגירית החי בטבע רק באי פלאוואן שבפיליפינים. הוא קרוב משפחתו של בואשן הגירית ודומה לו מאוד.
אורכו הממוצע 36–46 ס"מ ומשקלו 0.85-2.5 ק"ג. הם דומים במראה לבואשן הגירית עם פרווה חומה כהה, זנב קצר, פס לבן לאורך גבם, החוטם מחודד והגפיים קצרים ובעלי טפרים חדים המשמשים לחפירת מנהרות. האוזניים קטנות וכמעט לא נראות בתוך הפרווה. לנקבות יש 6 פטמות. וכמו לרוב הבואשים ישנה בלוטה ליד פי הטבעת ובתוכה נוזל מסריח המשמש להגנה.
הבואשן חי בטבע רק ביערות ואזורי שיחים באי פלאוואן שבפיליפינים ובאיים קטנים באזור. הם יוצאים ממאורתם בלילה לחפש מזון הכולל בעיקר חסרי חוליות קטנים כמו סרטני מים מתוקים וחרקים והם חופרים באדמה כדי למצוא את טרפם. הם יכולים לשוטט עד 2 ק"מ בלילה כדי לחפש מזון.
כשטורף מאיים עליהם הם יקפאו במקום ואז ינבחו בתוקפנות כדי להבריחו ואם זה לא יעזור הם ירססו עליו את הנוזל המסריח. הם חיים ביחידות רוב זמנם.
מחנה שרגא
מחנה שרגא הוא מחנה צבאי, הממוקם מערבית לקיבוץ לוחמי הגטאות (צפונית לעיר עכו) ומשמש את חטיבת גולני. במחנה ממוקמות מפקדת חטיבת גולני (מפח"ט גולני), יחידת אגוז שהייתה מסופחת לחטיבת גולני, סיירת גולני (גדס"ר גולני) ופלוגת הקשר (פלחי"ק) של גולני.
המחנה קרוי על שמו של סרן, שנפל ביוני 1948 בקרב מול כוחות הצבא העיראקי בעמק הירדן. שרגא מוסטוילישקר-גשרי היה איש פלמ"ח וחבר בוועד ההגנה של אזור חיפה, וסגן מפקד גדוד בחטיבת כרמלי. הוא נקבר בבית העלמין הצבאי בהר הרצל בירושלים.
היסטוריה של הפיליפינים
ההיסטוריה של הפיליפינים מתחילה עם הגעתם של בני האדם הראשונים אל האיים, לפני כ-67,000 שנים. דרך הגעת בני האדם הראשונים לפיליפינים שנויה במחלוקת. יש חוקרים שסבורים כי ההגעה הייתה דרך גשרי יבשה בעוד חוקרים אחרים סבורים כי הגעת בני האדם לפיליפינים התבצעה על ידי רפסודות או כלי שיט פרימיטיביים אחרים. האירופים הגיעו אל הפיליפינים רק ב-16 במרץ 1521 כאשר התגלו האיים על ידי מגלה הארצות פרדיננד מגלן במסעו מסביב לעולם. החל מ-1565 החל יישוב האיים על ידי הספרדים בהנהגת מיגל לופס דה לגאספי. ההתיישבות החלה באי סבו והצפינה אל האי לוזון שם התרכזה בעיקר באזור מנילה שהפכה עד מהרה לעיר הבירה. במשך יותר מ-300 שנים היו הפיליפינים מושבה ספרדית.
המהפכה הפיליפינית החלה באפריל 1896 והגיעה לשיאה עם הכרזת העצמאות ויצירת הרפובליקה הפיליפינית הראשונה. חוזה פריז שסיים את מלחמת ארצות הברית–ספרד, העביר את השלטון באיים לידי ארצות הברית. השלטון הקולוניאלי של ארצות הברית בפיליפינים החל בדצמבר 1899. מידה רבה של שלטון עצמי ניתנה לפיליפינים ב-1935, אך עזיבת ארצות הברית, שהייתה מתוכננת ל-1946 נדחתה עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש האיים על ידי יפן. ב-1944 שבה ארצות הברית, בהנהגת הגנרל דאגלס מקארתור וכבשה את האיים, על מנת לשוב ולהעניק להם את עצמאותם.
החל משנת 1972 שלט באיים הדיקטטור הצבאי פרדיננד מרקוס. בתקופת המלחמה הקרה נהנה מרקוס, שהיה פרו-מערבי, מתמיכתה של ממשלת ארצות הברית, על אף שהשיטות הרודניות בהן החזיק בשלטון, והשחיתות האישית שליוותה את משטרו היו ידועות. ב-1986 הביא מרי עממי להפלת משטרו של מרקוס, ליציאתו לגלות בארצות הברית, ולקיום בחירות דמוקרטיות. בשנת 2022 עלה לשלטון בבחירות דמוקרטיות בנו, פרדיננד מרקוס ג'וניור, שמכהן כנשיא.
מאז נפילת מרקוס היו הפוליטיקה והכלכלה באיים לפחות יציבים, והשגשוג הכלכלי של שנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20 לא שב.
היסטוריה מוקדמת (עד 1521)
האסלאם הגיע אל הפיליפינים באמצעות סוחרים מאינדונזיה, ועד המאה ה-16 התבסס בארכיפלג סולו והתפשט למינדנאו. האסלאם הגיע למנילה ב-1565 ולמרות זאת מעולם לא הפך לדת מרכזית באזור. האינדונזים גם הביאו אל האיים את המושג של טריטוריה שבטית, אולם כמו האסלאם גם רעיון זה לא התפשט בכלל האיים. כשספרד הגיעה אל הפיליפינים במאה ה-16 רוב האנשים על האי עדיין חיו במסגרת הקבוצות המכונות בארנגאי.
המסעות הספרדים הראשונים
האירופים הראשונים הגיעו אל האי בשנת 1521 כאשר הגיע פרדיננד מגלן אל האי סבו במסגרת מסעו מסביב לעולם. מגלן הכריז על האיים כחלק מספרד, וקרא להם איי סן לאזרו. הוא גם יצר קשר עם בני המקום ואף המיר את דתם של חלק מהם לנצרות. לאחר סכסוך נהרג מגלן על ידי לפו-לפו - ראשו של אחד השבטים. בשנים הבאות יצאו מסעות ספרדיים נוספים לכיוון הפיליפינים וב-1543, קרא רוי לופס דה וייאלובוס, שהוביל את אחד המסעות, לאיים סאמאר ולייטה - הפיליפינים, על שם פליפה השני, שם שמאוחר יותר הפך לשמה של כל קבוצת האיים.
כמושבה ספרדית
ההתיישבות הספרדית הקבועה החלה באיים רק ב-1565 עם מסעו של מיגל לופס דה לגאספי ממקסיקו (שנקראה אז ספרד החדשה) לאי סבו. לאחר שהביס את השליט המוסלמי באזור, הקים דה לגאספי את בירתו בעיר מנילה בה בחר בגלל מפרצה המצוין, האוכלוסייה הרבה שבה וקרבתה לשדות האורז. עד מהרה הפכה מנילה למרכז הכלכלי, הצבאי, הדתי והמנהלי באזור. למרות התנגדותה של האימפריה הפורטוגזית, שרצתה לשמור על מונופול כלכלי בכל הנוגע לדרום-מזרח אסיה, סיפקו הפיליפינים את הבסיס שלו נזקקו הספרדים כדי להתחרות בפורטוגזים. עד מלחמת העצמאות של מקסיקו ב-1821 לא נחשבו הפיליפינים כמושבה בפני עצמה, אלא כמחוז ממחוזות "ספרד החדשה".
בפועל, השתלטו הספרדים על הפיליפינים תוך שימוש מועט באלימות, בשל העובדה שפרט למוסלמים, רוב האוכלוסייה לא הביעה התנגדות. הבעיה המרכזית בה נתקלו הספרדים באזור הייתה שיעבוד המוסלמים במינדנאו וארכיפלג סולו. המוסלמים, בתגובה להתקפות נגדם, פשטו על אזורים בלוזון וויסאיאס שהיו תחת שליטת הספרדים. הספרדים תקפו את המוסלמים שוב ושוב אולם רק באמצע המאה ה-19 הם הצליחו להשיג הכרעה.
דת ומדינה היו בלתי נפרדות בחברה הספרדית בה הייתה המדינה אחראית על כל המוסדות הדתיים. עבור הספרדים, אחת המטרות בכיבוש הפיליפינים הייתה המרת דתם של בני האזור לנצרות, ובזאת הצליחו בשל העובדה שבאזור הייתה רק דת ממוסדת אחת - האסלאם, ואף היא הייתה נפוצה רק בדרום. לכנסייה הייתה משיכה רבה עבור תושבי הפיליפינים, במיוחד לאחר שעקרונות מהתרבות הפיליפינית שולבו לתוכה, ותוך זמן קצר הפכו הנוצרים באזור לרוב, בעוד שהמוסלמים ממינדאנו ועובדי האלילים מלוזון הפכו למיעוט המנוכר משאר האוכלוסייה.
את ניהול המדינה עצמה ביצעו הספרדים באמצעות מינוי מנהיגים מקומיים, דבר שיצר באופן מיידי מעמדות בחברה. אחד השינויים הגדולים ביותר תחת השלטון הספרדי, היה הרעיון של רכוש פרטי, להבדיל מהשיתוף שהיה נהוג עד אז. מבחינה כלכלית, לא הביאה השליטה בפיליפינים רווחים לספרדים, ומלחמה ארוכה עם האימפריה ההולנדית בשילוב עם הקרבות החוזרים ונשנים עם המוסלמים כמעט רוקנה את הקופה שהוקצתה למושבות. ההכנסה העיקרית של הפיליפינים באה ממסחר. במסגרת נתיב המסחר של הגליאון של מנילה היו יוצאים מספרד החדשה בספינות הנושאות מטבעות כסף, עוגנות בפיליפינים, ומחליפות את הכסף בסחורות שהובאו מסין. לפיליפינים לא היה מסחר ישיר עם ספרד.
סופו של השלטון הספרדי והרפובליקה הראשונה
השלטון הספרדי בפיליפינים נפסק במשך תקופה קצרה בעקבות מלחמת שבע השנים בין אנגליה לספרד, לאחר שב-1762, חיילים אנגלים פלשו וכבשו את האיים. בעקבות חתימת הסכם פריז ב-1763 חודש השלטון הספרדי ב-1764. אירועים אלו החלישו מאוד את כוחם של הספרדים באזור, והובילו בסופו של דבר למרד נגדם. בשנים הבאות השילוב של הפיתוחים בפיליפינים ומחוצה להם, שתרם לכניסתם של רעיונות חדשים לאזור, ופתיחת תעלת סואץ ב-1869, שקיצרה את המסע בין אסיה לאירופה, הוביל לדור חדש של פיליפינים ממעמד גבוה שחונכו באירופה.
בין השנים 1887 ל-1891 פרסם חוסה ריזאל, אחד מבני הפיליפינים שלמדו באירופה, את שני ספריו בנוגע לאי הצדק בחברה הספרדית הקולוניאליסטית. ספרים אלו דחפו את הפיליפינים לדרוש ייצוג הולם בחברה, ומאוחר יותר עצמאות, דרישה שנדחתה על ידי בתי המשפט הספרדים. ב-1896 פרצה המהפכה הפיליפינית נגד ספרד. ריזאל הואשם בבגידה והוצא להורג באותה שנה.
ב-1898, התפוצצה ספינה אמריקנית בשעה שעגנה בנמל הוואנה שבקובה. העיתונות והציבור האמריקני האשימו את הספרדים בפיצוץ ומלחמת ארצות הברית–ספרד פרצה. לאחר שהביסו את הצי הספרדי, פנו האמריקנים אל אמיליו אגינלדו, (לשעבר מנהיג במחתרת הפיליפינית שעזב את ארצו לאחר שרצח את המנהיג השני של התנועה בעקבות סכסוכים פנימיים) והזמינו אותו לשוב אל הפיליפינים בתקווה שהוא ינהיג אותם נגד הספרדים. הכוחות האמריקנים, שלוו באנשיו של אגינלדו שלחמו בצידם, השתלטו כמעט על כל האי לוזון. ב-12 ביוני 1898 הכריז אגינלדו על עצמאות והקים את הרפובליקה הפיליפינית הראשונה תחת החוקה הדמוקרטית הראשונה באסיה.
בשלב זה הגיעו כוחות גרמנים אל האיים והודיעו שאם ארצות הברית לא תכריז על הפיליפינים כמושבה הם יעשו זאת. בקרב מנילה כבשה ארצות הברית את העיר מהספרדים. קרב זה סימל את סופו של שיתוף הפעולה בין ארצות הברית לפיליפינים, שכן האמריקאים מנעו מהצבא הפיליפיני להיכנס לעיר, וכבשו אותה בעצמם, תוך פגיעה עמוקה ברגשות הפטריוטים הפיליפינים. ארצות הברית, החליטה לבסוף שאין בכוונתה להחזיר את הפיליפינים לספרד או לתת לגרמניה לכבוש אותם. ב-1898, בהסכם פריז שסיים את המלחמה בין ארצות הברית לספרד, הוחלט כאחד מהתנאים לשלום בין המדינות, שארצות הברית תקנה מספרד את הפיליפינים בתמורה ל-20 מיליון דולר. נציגם של הפיליפינים לא זכה להביע את מחאתו שכן אף אחת מהמדינות לא זיהתה את המורדים הפיליפינים כממשלה חוקית. החלטה זו הובילה לבסוף למלחמת ארצות הברית בפיליפינים.
תחת שלטון ארצות הברית (1898 - 1946)
בתחילה ראו בני הפיליפינים את מערכת היחסים עם ארצות הברית כמערכת הבנויה על מאבק באויב משותף, ספרד. הפיליפינים סיפקו לארצות הברית מידע מודיעיני וסיוע צבאי. לאחר שהתברר לתושבי האיים כי גם לאחר גירושם של הספרדים מאדמת האיים אין ארצות הברית מתכוונת לעזוב את האזור, התערערו היחסים בין הפיליפינים לארצות הברית, גבר המתח המדיני, ולבסוף פרצה מלחמה.
מלחמת ארצות הברית בפיליפינים
הקרבות פרצו ב-4 בפברואר 1899, לאחר ששני חיילים אמריקאים הרגו שלושה חיילים פיליפינים באחד מפרבריה של העיר מנילה. אירוע זה הצית את מלחמת ארצות הברית בפיליפינים- מלחמה שהייתה יקרה יותר והביאה לאבדות רבות יותר ממלחמתה של ארצות הברית בספרד. כ-126,000 חיילים אמריקאים השתתפו במלחמה ו-4,234 מתוכם איבדו בה את חייהם. מנגד, 16,000 חיילים ובין 250,000 ל-1,000,000 אזרחים פיליפינים מתו בשנתיים אלו. קשה לקבוע מהו המספר המדויק של האזרחים הפיליפינים שמתו כתוצאה מהמלחמה בגלל הרעב והמחלות שהיו תוצאה של המלחמה.
בשדה הקרב הפתוח היה לצבא ארצות הברית יתרון נגד הפיליפינים, שהיו מצוידים בנשק מיושן, והם הפסידו בכל פעם בה התמודדו הצבאות בקרבות מאורגנים. מנגד, גרמו בני הפיליפינים לצבא ארצות הברית אבדות כבדות בלוחמת גרילה. העיר מלולוס ששימשה כמטה המורדים, נכבשה ב-31 במרץ 1899, אולם אגינלדו וממשלתו הצליחו לברוח מהעיר ולבסס את עצמם בעיר סן איסידרו. ביוני נרצח מפקד חשוב בצבא הפיליפינים, ועובדה זו בשילוב עם המורל הנמוך של חייליו הוביל את אגינלדו לשנות את טקטיקת המלחמה שלו. הצבא הסדיר פורק בנובמבר 1899 ואת מקומו תפסו ארגוני גרילה בודדים ללא הנהגה מרכזית. האוכלוסייה האזרחית, שמצאה את עצמה כעת במרכז הקרב בין המורדים והאמריקאים, סבלה קשות.
אגינלדו נתפס לבסוף ב-23 במרץ 1901 והובא למנילה, שם החליט להיכנע ולהישבע אמונים לארצות הברית. כניעתו של אגינלדו, שקרא אף לחייליו להיכנע, סיימה רשמית את המלחמה, אך הקרבות כנגד המורדים המשיכו עד לשנת 1913, בעיקר בדרום המדינה, כנגד המוסלמים.
מושבה אמריקאית
ארצות הברית הגדירה את משימתה הקולוניאלית כחינוך המקומיים לקראת עצמאות. ממשלה אזרחית בראשותו של ויליאם הווארד טאפט הוקמה ב-1901 והחליפה את הממשל הצבאי שהוקם באיים, בראשות הגנרל ארתור מקארתור הבן, אביו של דאגלס מקארתור. טאפט, שיהיה לימים נשיא ארצות הברית, תיפקד בתור ראש המועצה הפיליפינית, גוף בעל כוח תחיקתי וביצועי מוגבל שחוקק את היסודות למדינה העתידית. חוקים אלו כללו שירות צבאי, מערכת משפטית, חובות אזרח וממשל מקומי. כוח משטרה פיליפיני מיוחד הוקם כדי להילחם באלו שהמשיכו להתנגד לשלטון והחליף באופן הדרגתי את חיילי ארצות הברית. האספה הפיליפינית הנבחרת הראשונה נבחרה ב-1907 והיא הפכה לבית תחתון עם המועצה בהנהגת טאפט כבית עליון.
עם חילופי הנשיאים בארצות הברית השתנתה גם המדיניות כלפי הפיליפינים, ואם בשנים הראשונות של המושבה, נמנעה ארצות הברית מלהעניק לפיליפינים סמכויות רבות מדי, ב-1916, תחת ממשלו של הנשיא וודרו וילסון העביר הקונגרס האמריקאי חוק שהבטיח את עזיבתה של ארצות הברית, ויצר את הסנט הפיליפיני. מבחינה פוליטית, במהלך שנים אלו המפלגה הגדולה ביותר בפיליפינים הייתה המפלגה הלאומית (Nacionalista Party) שבשעה שמצעה קרא לעזיבה מידית של ארצות הברית, ולעצמאות מלאה, מדיניותה בפועל כלפי האמריקאים הייתה מדיניות של תמיכה. הקריאה למתן עצמאות ועזיבת האמריקנים הונהגה על ידי מנואל ל. קזון שעמד בראש הסנאט בין השנים 1916 ל-1935.
שלטון עצמי
ב-1933 חוקק קונגרס ארצות הברית את חוק הייר-הוז-קאטינג שפרט את לוח הזמנים ליציאת ארצות הברית מהפיליפינים. למרות שוועדה של אנשי הפיליפינים סייעה בניסוח החוק, סירב הסנאט הפיליפיני לקבלו, מפני שהוא השאיר בידי ארצות הברית שליטה על כל הבסיסים הימיים. כעבור שנה אושר החוק, לאחר שעבר שינויים, תחת השם חוק טידינגס-מקדאפי. חוק זה קרא לתקופת מעבר של עשר שנים עד לעצמאות מלאה. במהלך תקופת המעבר, הפיליפינים ישלטו בעצמם אולם ארצות הברית תטפל ביחסי החוץ שלהם והם יצטרכו את אישורה בשביל לחוקק חוקים מסוימים.
ב-1934 נכתבה חוקת הפיליפינים שזכתה לתמיכה רבה מאוד בציבור, וב-14 במאי 1935 התקיימו בחירות לנשיאות בהן זכה מנואל ל. קזון, ראש הסנאט מזה 19 שנים. עם התחלתו של השלטון העצמי נבחרה גם אספת נבחרים חדשה (במקום שתיים כמו שהיה נהוג עד עכשיו) ובפעם הראשונה מאז 1901 נבחר בית משפט עליון שהכיל פיליפינים בלבד. בנוסף במהלך תקופת המעבר, הממשלה הפיליפינית שלחה נציג אחד לקונגרס האמריקאי באופן דומה לפוארטו ריקו כיום.
בראש הצבא הפיליפיני בתקופה זו עמד הגנרל דאגלס מקארתור, בנו של כובש הפיליפינים במלחמת ארצות הברית כנגד הפיליפינים, שחש מחויבות לסייע לעם הפיליפיני אותו ראה כמעט כעמו.
הכיבוש היפני והרפובליקה השנייה
ב-8 בדצמבר 1941, רק 10 שעות לאחר המתקפה על פרל הארבור, פתחה האימפריה היפנית במתקפת פתע כנגד הפיליפינים. לאחר המתקפה האווירית, נחתו חילים יפנים על האי לוזון ומשם החלו במתקפת קרקע. הצבא האמריקאי והפיליפיני, שהונהג על ידי גנרל דאגלס מקארתור, סבל מחוסר בתחמושת ובמזון, ולא היה מוכן לקרב. לאחר קרבות נסיגה קשים, נסוגו האמריקנים והפיליפינים אל חצי האי באטאן, ואל המבצר הסלעי קורג'ידור. ב-2 בינואר 1942, נכבשה מנילה על ידי כוחות יפנים, אולם המאבק על הפיליפינים המשיך עד אפריל בבאטאן ועד מאי בקורג'ידור. 80,000 אסירי המלחמה שנלקחו במלחמה זו, עברו את מצעד המוות של באטאן, בו מצאו כ-10,000 פיליפינים וכ-1,200 אמריקאים את מותם. הנשיא קזון נלקח עם החילים לקורג'ידור, ומשם עבר לארצות הברית בה הקים ממשלת גולה. מקארתור עזב לאוסטרליה, ומשם המשיך במלחמה ביפנים, כשהוא מבטיח לעם הפיליפיני את הבטחתו המפורסמת - "I shall return" - שוב אשוב.
כוחות הצבא היפנים התחילו מיד בארגון מחדש של השלטון, על ידי הקמת ועדה לניהול הפיליפינים. בשלב הראשון הם ארגנו מועצה שדרכה הם הנחו את ענייני המדינה, אולם באוקטובר 1943 הם הכריזו על הפיליפינים כרפובליקה חופשית תחת שלטונו של הנשיא חוסה פלבדור לורל והוקמה הרפובליקה הפיליפינית השנייה. על אף צעדים אלו, התנגד העם הפיליפיני לשלטון היפני, לחם כנגדו במלחמת גרילה, ואף סבל אבדות קשות במעשי טבח אכזריים שביצעו היפנים.
המחתרת הפיליפינית פעלה רבות נגד השלטון היפני. המחתרת, שסיעה לצבא ארצות הברית, הייתה כה יעילה שעד לסוף המלחמה יפן שלטה רק על 12 מתוך 48 המחוזות באזור. ב-20 באוקטובר 1944 נחת צבא ארצות הברית בפיקודו של מקארתור במפרץ לייטה, ומשם המשיכו לכיוון מנילה. הקרבות המשיכו עד לכניעת היפנים ב-2 בספטמבר 1945. הפיליפינים סבלו אבדות קשות במלחמה: כחצי מיליון אזרחים חיילים פיליפינים נהרגו והעיר מנילה סבלה נזקים קשים.
הרפובליקה השלישית (1946-1972)
באפריל 1946 נערכו בפעם הראשונה בחירות לנשיאות הרפובליקה השלישית של הפיליפינים בהן נבחר מנואל רוחס וכפי שסוכם, ב-4 ביולי 1946, וויתרה ארצות הברית על שליטתה באזור. עם זאת, נותרו הפיליפינים בעלי תלות בכלכלת ארצות הברית, וחוק המסחר שהועבר באותה שנה כתנאי מקדים לקבלת סיוע, רק חיזק תלות זו. ב-1947 חתמו שתי המדינות על הסכם עזרה צבאית שהקנה לארצות הברית זכות חכירה על כל הבסיסים הצבאים ל-99 השנים הבאות (ב-1967 שונה ההסכם ל-25 שנים). בשנים הבאות החליטה ממשלתו של רוחס לתת חנינה לכל אלו ששיתפו פעולה עם היפנים במלחמת העולם השנייה בתנאי שלא ביצעו פשעים אלימים. באפריל 1948 מת רוחס במפתיע מהתקף לב והנשיאות עברה לסגנו אלפידיו קירינו. קירינו נבחר שנית ב-1949.
מלחמת העולם השנייה השאירה את הפיליפינים במצב עגום, ופעולות הממשלה החדשה רק הקשו על עבודות השיקום. המפלגה הקומוניסטית בפיליפינים הפכה לכוח אלים שפעל נגד הממשלה. המדיניות כלפי המפלגה נעה בין מחוות של שלום לדיכוי אלים. לבסוף שר ההגנה רמון מגסאיסאי החל במסע צבאי שהביס את הקומוניסטים וזכה בתמיכת הציבור. המפלגה התפרקה בסופו של דבר כשב-1954 נכנע המנהיג שלה לרשויות ללא תנאים.
בעזרת תמיכה מארצות הברית, מגסאיסאי הפך לנשיא ב-1953 כשנבחר על מצע שפנה לרגשות העם. הוא הבטיח שינויים בכלכלה וזרז את השיקום על ידי כך שהעביר את עניי הצפון הקתולי לחלקים בדרום שהיו שמורים עד אז למוסלמים. צעד זה הקל על הלחץ בצפון אולם הגביר את המתח הדתי באזור. למרות זאת, מגסאיסאי היה פופולרי מאוד בקרב העם, ומותו המפתיע בהתרסקות מטוס במרץ 1957 פגע קשות במורל הלאומי.
קרלוס גרסיה, ירש את הנשיאות לאחר מותו של מגסאיסאי, וניצח מאוחר יותר בבחירות בנובמבר. הממשל שלו הדגיש את המסר של פיליפינים בראש - שטען שיש לתת לפיליפינים סיכוי לתקן את כלכלת ארצם. גרסיה הצליח לשכנע את ארצות הברית לוותר על חלק גדול מהבנייה הצבאית שלה באזור, אולם הוא איבד מהפופולריות שלו כשהממשלה שלו הואשמה בשחיתות.
בבחירות של 1961, הפסיד גרסיה לדיוסדאדו מקפגל. מקפגל שאף להדק את יחסי הפיליפינים עם מדינות אחרות בסביבה כגון אינדונזיה ומלזיה שנקראה אז מלאיה, והמשא ומתן שלו עם ארצות הברית בנוגע לזכויות על בסיסים באזור יצר בציבור רגשות אנטי-אמריקאים עד לשלב בו החליטה הממשלה לשנות את יום העצמאות הפיליפיני מה-4 ביולי, היום בו עזבה ארצות הברית, ויום העצמאות של ארצות הברית עצמה, ל-12 ביוני, היום בו הכריז אגינלדו על הרפובליקה החופשית ב-1898.
שלטון מרקוס (1965-1986)
מקפגל רץ לבחירות חוזרות ב-1965 אולם הוא הפסיד לחברו לשעבר למפלגה, מנהיג הסנט פרדיננד מרקוס שעבר למפלגה הלאומית. עם מינויו לנשיא, יצר מרקוס פרויקטים ציבורים שאפתניים והעלה את המיסים, דבר שעזר למדינה מבחינה כלכלית בשנות ה-70 של המאה ה-20. הממשל שלו בנה יותר בתי ספר מכל ממשל קודם וסלל יותר כבישים מכל קודמיו ביחד. מרקוס נבחר בפעם השנייה ב-1969 ובכך הפך לנשיא הפיליפיני הראשון שזכה בקדנציה שנייה.
משטר צבאי
ב-21 בספטמבר 1972 בתגובה לעלייה בפשיעה ולאיום הקומוניסטי, הכריז מרקוס על משטר צבאי בפיליפינים. תחת חוקי המשטר הצבאי, מרקוס שלל את זכויות האדם ואת חופש העיתונות, סגר את הקונגרס ואת כלי התקשורת והורה על מעצרם של כל המנהיגים והחיילים האויבים, כולל 3 מחברי הסנאט לשעבר. החלטה זו הביאה רבים ממתנגדי המשטר לצאת לגלות, אולם באופן כללי היא התקבלה בברכה על ידי רבים בעם הפיליפיני בגלל המצב האנארכי אליו הייתה קרובה המדינה.
הוועדה לחוקה שהתחילה את פעולתה ב-1970 על מנת להחליף את חוקת המושבה מ-1935 המשיכה את פעולתה, וב-1973 נכנסה לתוקף חוקה חדשה, ושינתה את מוסד השלטון כך שמרקוס יכל להמשיך ולהחזיק בשלטון. מרקוס טען שהמשטר הצבאי היה הכרחי ליצירת סדר יום חברתי ופוליטי חדש. בשנות ה-70, הכלכלה בפיליפינים פרחה, התיירות עלתה והיצור הלאומי שולש. למרות זאת, עם השנים, החל מרקוס להיות נגוע בשחיתות במידה גוברת והולכת.
הרפובליקה הרביעית
ב-17 בינואר 1981 לכבוד ביקורו של יוחנן פאולוס השני, סיים מרקוס באופן רשמי את המשטר הצבאי. למרות זאת, הוא שמר לעצמו את רוב הסמכויות שהיו לו עד אז, כולל הסמכות לעצור ולעכב אנשים כרצונו. בשלב זה השחיתות הנפוטיזם והמרי האזרחי גרמו לירידה בצמיחה הכלכלית.
הבחירות של 1981, שהציבו את מרקוס נגד הגנרל לשעבר אלחו סנטוס בהן ניצח מרקוס ביותר מ-16 מיליון קולות, הוחרמו על ידי מתנגדיו בשל חשד לזיופים והטיות. ב-1983 מנהיג האופוזיציה בניגנו אקינו הבן נרצח בשדה התעופה של מנילה בעת ששב לפיליפינים אחרי תקופה ממושכת בגלות. אירוע זה יצר אי שקט בציבור והתחיל שרשרת של אירועים שכללה לחץ מארצות הברית והובילה בסופו של דבר לבחירתה של קורסון אקינו אלמנתו של בנינו אקינו בבחירות ב-1986.
כצפוי, ועדת הבחירות הרשמית הכריזה על מרקוס כעל המנצח אולם בשל הבדל גדול בין תוצאותיה של הוועדה ואלו שנאספו מסקרים, אקינו ביחד עם תומכיה, ארצות הברית, ומשקיפים מכל העולם דחתה את החלטת הוועדה והפגנה לא אלימה ענקית, שעירבה חיילים ואזרחים כאחד, הכריחה את מרקוס לברוח לגלות והפכה את אקינו לנשיאה ב-25 בפברואר 1986. לאחר לכתו של מרקוס התגלה העושר בו חי, על חשבון עמו העני. במיוחד ניקר את העין אוסף אדיר של אלפי נעליים שאספה אשתו של מרקוס, אימלדה מרקוס.
הרפובליקה החמישית (1986-היום)
עם בחירתה הוסיפה אקינו לחוקה את תיקון החופש - מערך של צוים ותקנות ששינה באופן יסודי את סמכויות הנשיא, וארגן מחדש את הממשלה. תיקון זה נכלל בחוקה חדשה שנכתבה בפברואר 1987. חוקה זו הגבילה את יכולתו של הנשיא להכריז על משטר צבאי, הציעה נתינת אוטונומיה שלטונית לחלק המוסלמי במינדאנו ובלוזון והחזירה את צורת השלטון לשלטונו של נשיא ושני בתי נבחרים. למרות שנעשתה התקדמות בהחזרת הדמוקרטיה וזכויות האדם למדינה, ממשלתה של אקינו עדיין נראתה כחלשה והחזרה לשגרה כלכלית עוכבה על ידי מספר ניסיונות הפיכה שבוצעו על ידי מתנגדים בצבא. הצמיחה הכלכלית גם עוכבה על ידי אסונות טבע שכללו את התפרצותו של הר הגעש פינטובו ב-1991 שהרג 700 אנשים והותיר 200,000 חסרי בית.
ב-1991 הסנט הפיליפיני סירב להסכם שיאפשר לארצות הברית לשמור על הבסיסים הצבאים שלה באיים ובדצמבר 1992 אחרי כמעט 100 שנים עזב צבא ארצות הברית את הפיליפינים. בבחירות ב-1992 אקינו לא התמודדה. פידל רמוס, שר ההגנה בממשל אקינו, שקיבל את תמיכתה התמודד וניצח עם 23.6% מהקולות במרוץ של שבעה משתתפים. בתחילת הקדנציה שלו הכריז רמוס על פיוס לאומי כעדיפות העליונה ועבד על בניית קואליציה בניסיון לתקן את המחלוקות שנוצרו בשנותיה של אקינו. הוא הפך את המפלגה הקומוניסטית לחוקית, והחל בדיונים עם מורדים מהצבא, קומוניסטים ומוסלמים קיצונים בניסיון להביא הפסקה למתקפותיהם כנגד הממשלה. ביוני 1994 חתם רמוס על חנינה לכל המורדים, המשטרה והצבא על פשעים שבוצעו בשעה שנלחמו במתנגדי השלטון. באוקטובר 1995 חתמה הממשלה על הסכם עם קבטמה מורדים, שסיים את המרד בצבא. הסכם שלום עם אחת מהקבצות המוסלמיות הגדולות ביותר נחתם ב-1996 ובכך סיים מאבק של 24 שנים למרות שתת-קבוצה קיצונית של הארגון המשיכה להילחם. ניסיונות מצד רמוס להביא לשינוי בחוק כדי שהוא יוכל לרוץ לקדנציה שנייה גרמו להפגנות בקנה מידה ענקי, ולהבטחתו שלא ינסה להיבחר שוב.
סגנית הנשיא דאז גלוריה מקפגל ארויו, בתו של הנשיא לשעבר דיוסדאדו מקפגל, הושבעה לתפקיד לאחר ההדחה, ונבחרה לתפקיד באופן מסודר ארבעה חודשים מאוחר יותר. תקופת שלטונה הראשוני סומן במרד צבאי במנילה ביולי 2003. בדצמבר 2002 אמרה ארויו שהיא איננה מעוניינת לרוץ לבחירות חוזרות אולם היא שינתה את דעתה באוקטובר 2003 וב-2004 היא זכתה בתפקיד. ב-2005 פורסמה בציבור הקלטה בה נשמעה שיחה בן ארויו לאחד מהאחראים על הבחירות בה היא שאלה אם יש אפשרות לשמור את ההפרש בו היא ניצחה. קלטת זו גרמה להפגנות, וארויו הכן הודתה שניהלה שיחה זו אולם היא הכחישה רמאות בבחירות. ניסיונות להדיח אותה מתפקידה באותה שנה נכשלו.
ב-2009 פגעה סופת הטייפון "קסטנה" בפיליפינים. כ- 300 איש נהרגו ומאות אלפי בני אדם פונו מבתים, באחת הסופות הקשות ביותר שפגעו בפיליפינים.
ביוני 2010 נבחר בנינו אקינו (השלישי), בנם של קורסון אקינו ובניגנו אקינו הבן, לתפקיד נשיא הפיליפינים.
בנובמבר 2013 פגע טייפון האיאן (יולנדה) בפיליפינים. הסופה גרמה לנזק כבד ולמעלה מ-2,000 הרוגים כתוצאה מפגיעות הטייפון.
פארוק חוסני
פארוק חוסני (בערבית: فاروق حسني; נולד ב-1938) הוא פוליטיקאי מצרי, לשעבר שר התרבות של מצרים בין השנים 1987–2011, ומועמד מוביל לתפקיד המזכיר הכללי של ארגון אונסק"ו, בבחירות שנערכו ב-2009.
ביוגרפיה
חוסני נולד וגדל באלכסנדריה. הוא בוגר בית הספר לאמנויות של אוניברסיטת אלכסנדריה. לאחר סיום התואר, ניהל את "ארמון התרבות אל-אנפושי" במשך שש שנים. כאמן של ציור מופשט, הציג חוסני תערוכות ברחבי העולם וזכה בפרס בינלאומי לשלום ולתרבות מטעם אוניברסיטת סוקה גאקיי ביפן.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 שימש כנספח התרבותי של מצרים בפריז וברומא, שם גם ניהל את האקדמיה לאמנויות של מצרים. בראיון שנתן בחודש ספטמבר 2009 לאתר האינטרנט בערבית "Elaph.com" הודה חוסני כי בשנת 1985, במהלך שהותו ברומא, הוא "סייע לחוטפי הספינה אקילה לאורו להימלט מאיטליה". במהלך האירוע, החוטפים רצחו את התייר היהודי-אמריקני הנכה, ליאון קלינגהופר, ודחפו אותו כשהוא בכיסא גלגלים אל תוך הים.
שר תרבות
ב-1987 מונה חוסני לשר התרבות של מצרים. במהלך כהונתו הוא הרחיב חללי תצוגה במוזיאונים לאומיים ויזם תוכניות תרבות שונות, כגון "ארמון האמנויות", "מרכז ג'זירה לאמנויות הבמה", "המרכז לאמנויות של אלכסנדריה", ואת "הקרן הלאומית לפיתוח התרבות". כשר התרבות, חוסני הטיל צנזורה על התקשורת ועל סרטים. בין השאר, אסר לקיים קונצרט מטאל והורה לכוחות הביטחון לעצור מטאליסטים שהגיעו לקונצרט.
בראיון בנובמבר 2006, מתח חוסני ביקורת על המנהג ללבוש חג'אב, וכינה אותו בשם "נסיגה". הוא הוסיף כי הוא מהווה "צעד לאחור לנשים המצריות", וכי "שיער יפה אצל אישה הוא כמו פרח, ולא צריך לכסותו". חוסני הותקף בחריפות על דבריו, במיוחד מצד האחים המוסלמים, ו-130 חברי הפרלמנט המצרי קראו להתפטרותו.
עוינות כלפי ישראל
חוסני מרבה להתבטא נגד ישראל. בין השאר, באפריל 2001 אמר:. חוסני ניהל מדיניות נגד נירמול יחסי מצרים עם ישראל, ובמסגרתה אסר על הקרנת הסרט הישראלי "ביקור התזמורת" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בקהיר. במאי 2008 עורר חוסני מחלוקת נוספת כשהתנגד להכנסת ספרים ישראליים לספרייה של אלכסנדריה. הוא הכריז פומבית כי הוא מוכן לשרוף באופן אישי כל ספר ישראלי שיוכנס לספריות מצרים. דבריו עוררו האשמות אנטישמיות. מאוחר יותר התחרט חוסני על דבריו באתר האינטרנט שלו, ואמר שהצהרתו הייתה מוגזמת.
חוסני היה מועמד מוביל להיות המזכיר הכללי של אונסק"ו בבחירות של שנת 2009. בסיבוב ההצבעה הרביעי התמודד חוסני נגד אירינה בוקובה, והם קיבלו 29 קולות כל אחד. בסיבוב החמישי והאחרון הפסיד חוסני 31-27 לנציגת בולגריה שנבחרה לתפקיד. דבריו על שריפת ספרים היו אחד הגורמים שלו להפסד.
פרס ארנסט בלוך
פרס ארנסט בלוך הוא פרס המוענק מדי שלוש שנים על ידי מרכז ארנסט בלוך ועיריית לודוויגסהאפן.
הפרס נוסד בשנת 1985 לציון 100 שנה להולדתו של הפילוסוף הגרמני ממוצא יהודי ארנסט בלוך. הפרס מוענק בעבור "יצירה יוצאת דופן או תרומה מדעית בעלת גישה פילוסופית... בעלת חשיבות לתרבותינו וניתוח ביקורתי של המציאות". סכום הפרס הוא כעשרת אלפים יורו. יחד עם הפרס המרכזי מוענק גם פרס קטן ליוצר צעיר בסך 2,500 יורו.
רשימת זוכי הפרס:
בנג'מין ברנלי
בנג'מין ג'קסון ברנלי הרביעי (באנגלית: Benjamin Jackson Burnley IV; נולד ב-10 במרץ 1978) הוא סולן וגיטריסט להקת ברייקינג בנג'מין.
חייו
ברנלי נולד באטלנטיק סיטי בניו ג'רזי. הוא לימד את עצמו לנגן על גיטרה על ידי האזנה לאלבום Nevermind של נירוונה.
לפני שנוסדה ברייקינג בנג'מין, הופיע ברנלי בבתי קפה שונים תחת השם "בנג'מין".
ברנלי וג'רמי האמל היו באותה להקה בתיכון. הם הקימו יחד את להקת ברייקינג בנג'מין, שנקראה כך כיוון שבאחת ההופעות הפיל בנג'מין מיקרופון ושבר אותו. לאחר מכן, הוחלף השם לזמן מה ל-Plan 9, אבל אחרי כמה שינויי הרכב חזרה הלהקה לשם ברייקינג בנג'מין. ב-2001, חתמה הלהקה בהוליווד רקורדס. לאחר שהוציאו שני אלבומים, עזב האמל את הלהקה והוחלף בצ'אד סזליגה. לאחר שעזב, תבע האמל את ברנלי על כך שלא נתן לו זכויות יוצרים על שירים שהיה שותף ליצירתם.
לברנלי יש כמה פוביות, עובדה שהיוותה השראה לשם האלבום משנת 2006, "Phobia". עטיפת האלבום, המראה אדם מכונף המרחף מעל פני האדמה, מייצגת את הפחד של ברנלי מטיסה, שבעבר מנע בעבר מברייקינג בנג'מין לסייר מחוץ לארצות הברית וקנדה. במאי 2016 הוא וחברי הלהקה שטו לאירופה בספינה ועשו את סיבוב ההופעות המוזיקלי הראשון שלהם מחוץ לצפון אמריקה. ברייקינג בנג'מין סיירה שוב באירופה בשנת 2017. ברנלי סובל גם מהיפוכונדריה ופחד מהחושך. הוא אומר שהוא רוצה לדחות את המוות כל עוד הוא יכול, וזו הסיבה שהוא לא טס ואפילו לא נסע במכונית אלא אם הדבר נחוץ. קיימת התייחסות לפוביות שלו באלבום We Are Not Alone בשיר "Break My Fall", בו נשמע טייס האומר: "Mayday, Mayday. Request permission to land. I cannot control the plane. We are in danger of crushing." ("מצב חירום מצב חירום, בקש רשות לנחות. אני לא יכול לשלוט במטוס. אנו בסכנת התרסקות.").
ברנלי הוא גיימר מושבע, והגה את הרעיון של ברייקינג בנג'מין לכתוב ולהקליט את השיר "Blow Me Away" לפסקול של Halo 2. השיר "Polyamorous" מופיע במשחקים Run Like Hell, WWE SmackDown! vs. Raw ו- WWE Day of Reckoning (יחד עם השיר שלהם "Firefly"). השיר "The diary of Jane" מופיע ב-NASCAR 07.
ברנלי הוא אלכוהוליסט מחלים. לדבריו הוא רצה "לשתות את עצמו למוות" וכיום הוא מתחרט על כך שאי פעם שתה טיפת אלכוהול. לטענתו, שתייתו המופרזת בעבר גרמה לו לחלות בתסמונת קורסקוף. Dear agony היה התקליט הראשון של ברייקינג בנג'מין אי פעם שכתב ברנלי ללא שימוש באלכוהול.
לברנלי בן אחד. הוא גרוש ונשוי פעם שנייה.
ליאון פאנטה
ליאון אדוארד פאנטה (באנגלית: Leon Edward Panetta; נולד ב-28 ביוני 1938) הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמזכיר ההגנה של ארצות הברית מיולי 2011 ועד פברואר 2013, בממשלו של הנשיא ברק אובמה. קודם לכן שימש פאנטה כראש ה-CIA (מ-2009 ועד מינויו למזכיר ההגנה), היה ראש משרד הניהול והתקציב וכן ראש סגל הבית הלבן במהלך הכהונה הראשונה של הנשיא ביל קלינטון, וכיהן כחבר בית הנבחרים מטעם המחוז ה-16 של מדינת קליפורניה.
ביוגרפיה
פאנטה נולד וגדל במונטריי שבקליפורניה. הוא בן למשפחת מהגרים מאזור קלבריה באיטליה שבבעלותה הייתה מסעדה מקומית. ב-1960 סיים בהצטיינות תואר ראשון במדע המדינה וב-1963 תואר .J.D במשפטים, שניהם מאוניברסיטת סנטה קלרה. ב-1964 התגייס פאנטה לצבא ארצות הברית ושירת כקצין מבצעים ותכנון בחיל המודיעין עד שחרורו בדרגת לוטננט ראשון ב-1966.
בתחילת דרכו הפוליטית, שימש פאנטה כעוזר לסנאטור הרפובליקני תומאס קיוצ'ל, וב-1969 כעוזרו של רוברט פיץ', שכיהן כמזכיר מחלקת הבריאות, החינוך והרווחה בממשלו של הנשיא ריצ'רד ניקסון. במסגרת זו מונה לתפקיד ראש המשרד לזכויות האדם. לאור התנגדותו למדיניות ניקסון בנושא זכויות האזרח, התפטר פאנטה מתפקידו ב-1970 ועבר לשמש במשך כשנה כעוזרו של ראש עיריית ניו יורק ג'ון לינדסיי. באותה תקופה גם עבר למפלגה הדמוקרטית.
הוא חזר למונטריי ועבד שש שנים כשותף במשרד עורכי דין. ב-1976 נבחר פאנטה לכהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז ה-16 של קליפורניה, שכולל חלק ממרכז העיר סן חוזה. הוא כיהן בתפקיד במשך 16 שנים. במהלך תקופת כהונתו בקונגרס קידם פאנטה נושאים של זכויות אדם, איכות סביבה וחינוך. הנושא המרכזי לו תרם היה התקציב, מאז 1979 ועד 1985 שימש כחבר בוועדת התקציב של הקונגרס ובין השנים 1989 ל-1993 עמד בראשה.
לאחר היבחרו של ביל קלינטון ב-1993 לנשיא, מונה פאנטה לתפקיד רב ההשפעה של ראש משרד הניהול והתקציב (Office of Management and Budget). כשנה לאחר מכן נקרא פאנטה לתפקיד ראש סגל הבית הלבן לאור אי שביעות הרצון מתפקודו של מאק מקלארטי.
לאחר שעזב את הבית הלבן ב-1997 ייסד את מכון פאנטה למדיניות ציבורית הממוקם באוניברסיטת המדינה של קליפורניה במונטריי ביי. במקביל שימש במשך 6 שנים כחבר דירקטוריון של הבורסה לניירות ערך בניו יורק. ב-2006 מונה לחבר בוועדת בייקר, ועדה דו-מפלגתית לחקר המצב בעיראק (Iraq Study Group) שהמליצה על דרכי הפעולה העתידיות של ארצות הברית ופתרונות למשבר בעיראק.
מאמץ גזירה
גוף מוצק נתון למאמץ גזירה כאשר פועלים עליו שני כוחות אשר כיוונם מקביל/משיק לפני השטח של החומר. הכוחות צריכים לפעול בכיוונים מנוגדים, בשונה ממאמץ מתיחה ומאמץ לחיצה אשר מורכבים מכוחות הפועלים בניצב לפני השטח.
ליאון פאנטה
ביוגרפיה
בתחילת 2009 פורסם כי פאנטה צפוי לשמש כראש ה-CIA בממשל החדש של ברק אובמה, מינויו אושר לאחר דיון בוועדת הסנאט והצבעה במליאה שהתקיימה ב-12 בפברואר 2009. במהלך הדיון הצהיר פאנטה כי תיפסק מדיניות העינויים, שהופעלה כלפי חשודים במעשי טרור; כי עיקר התמקדותו כמנהל ה-CIA תהיה יותר בהקפדה על מילוי תקין של מדיניות ונוהלי הסוכנות ופחות בהתערבות בפרטי תכנון מבצעים או הפקת ניתוחים פרטניים. בתקופתו בראש הסוכנות, הגיע לסיומו אחד מהמבצעים הארוכים בתולדות ה-CIA, כשלאחר 10 שנים אותר מקום מחבואו של אוסאמה בן לאדן בפקיסטן ויצא לפועל בהצלחה מבצע חנית נפטון לחיסולו.
מאמץ גזירה
מעוות זוויתי
מאמץ הגזירה בתחום הליניאריות של החומר מוגדר על ידי המכפלה:
ליאון פאנטה
ביוגרפיה
ביולי 2011 מונה פאנטה לתפקיד מזכיר ההגנה של ארצות הברית.
מאמץ גזירה
מאמץ גזירה
המאמץ המותר לגזירה נלקח כחלק מהמאמץ המותר למתיחה. מבחן המאמץ למתיחה הוא מבחן סטנדרטי.
ליאון פאנטה
ביוגרפיה
פאנטה, שנודע כתומך במדיניות של ריסון תקציבי, הביע התנגדות לקיצוץ מתוכנן של טריליון דולר בתקציב ההגנה של ארצות הברית, קיצוץ אותו הגדיר כ"מדיניות סכין הקצבים".
מאמץ גזירה
מודול הגזירה
ערך מורחב: מודול הגזירה
ליאון פאנטה
ביוגרפיה
ב-27 בפברואר 2013 סיים פאנטה את כהונתו כמזכיר ההגנה לאחר שהתפטר מתפקידו. בספר זיכרונות שפרסם ב-2014 ביקר פאנטה את מנהיגותו של אובמה ומדיניותו בתחומי החוץ והביטחון, ציין שאובמה איבד את דרכו, היה מתוסכל ממלחמת עיראק ומלחמת אפגניסטן וקיווה שמדינות אחרות ימלאו את תפקידה של ארצות הברית. הוא סבר שעל ארצות הברית להשאיר נוכחות צבאית בעיראק לתקופת מעבר, ביקר את המדיניות הפייסנית כלפי סוריה למרות הקו האדום שהגדיר הנשיא בדבר שימוש בנשק כימי על ידי בשאר אל-אסד, וציין שהיא גרמה לנזק לאמינות ארצות הברית.
מאמץ גזירה
מודול הגזירה
הקשר בין מודול האלסטיות (במתיחה) לבין מודול הגזירה נתון על ידי הביטוי:
הערה: הערכים של מודול האלסטיות, מודול הגזירה, המעוות וערכי המאמץ בדיאגרמת מאמץ - מעוות הם ערכים התלויים ומושפעים מהטמפרטורה של החומר. מבחן המתיחה נערך בטמפרטורת סביבה מוגדרת ומבוקרת.
ליאון פאנטה
חיים אישיים
פאנטה נשוי לסיליבה ואב לשלושה. בנו ג'ימי פאנטה נבחר ב-2016 לבית הנבחרים של ארצות הברית.
יחסו לישראל ועמדתו לגבי איראן
ביולי 2012 הודיע פאנטה כי העיצומים שהוטלו על איראן לא הצליחו עדיין לעצור את התקדמות התוכנית האיראנית להשגת נשק גרעיני, והביע תמיכה בהגברתם. ב-31 ביולי 2012 ביקר פאנטה בישראל ודן עם ראש הממשלה ושר הביטחון באיום האיראני וביישום החוק החדש עליו חתם הנשיא ברק אובמה להגברת שיתוף הפעולה הביטחוני בין ארצות הברית לישראל.
אמריקנו (קוקטייל)
אמריקנו (באנגלית: Americano) הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי. הקוקטייל מורכב מ-30 מ"ל קמפרי, 30 מ"ל ורמוט אדום והשלמה של מי סודה. את המרכיבים מוזגים לתוך כוס אולד פאשן עם קרח במזיגה ישירה ומקשטים בפלח תפוז או לימון.
היסטוריה
האמריקנו הוגש לראשונה בשנת 1860 על ידי גאספר קמפרי שהקים את קבוצת קמפרי בקפה קמפרי. בתחילה, קוקטייל זה נודע בשם מילאנו-טורינו בגלל המקור של מרכיביו: קמפרי ממילאנו והורמוט האדום צ'ינזאנו מטורינו. בתחילת 1900 האיטלקים שמו לב כי אמריקנים רבים מזמינים את הקוקטייל הזה, על כן שונה שמו לאמריקנו.
אמריקנו בסרטים
אמריקנו הוא הקוקטייל הראשון שהזמין ג'יימס בונד בספר הראשון בסדרה של איאן פלמינג - קזינו רויאל. בסרט רצח בעיניים בונד מזמין שוב את הקוקטייל הזה.
לוך סטנס
לוֹךְ סְטֵנֵס (באנגלית: Loch of Stenness) הוא לוך (אגם מים מתוקים) הממוקם באי מיינלנד באיי אורקני שבצפונה של סקוטלנד בממלכה המאוחדת.
הלוך הוא גוף המים המתוקים השני בגודלו באיי אורקני (אחרי לוך האראיי). הלוך מקושר למפרץ סאונד, וממוקם 3.5 ק"מ צפונית מזרחית לסטרומנס.
הלוך היווה רקע לעלילת ספרו של וולטר סקוט "שודד הים" (The Pirate), ובו ממוקמות אבני סטנס – אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בחצי האי שבין לוך סטנס ללוך הראי מצויה טבעת ברודגאר – אתר נאוליתי המהווה אף הוא אתר מורשת עולמית.
השירות הפדרלי לשווקים פיננסיים
השירות הפדרלי לשווקים פיננסיים (ברוסית: Федеральная служба по финансовым рынкам, ФСФР) הוא הגוף הפדרלי הראשי שביצע את תפקידי הרגולציה והפיקוח בתחום השווקים הפיננסיים (למעט בנקאות וחשבונאות), כולל בקרה ופיקוח בתחום ענף הביטוח, התנהלות קואופרטיבית ופעילויות מיקרו-מימון, חילופי סחורות, פיקוח על מסחר בניירות ערך ופיקוח על עמידה בדרישות של המחוקק באשר למאבק בשימוש בלתי מורשה במידע פנימי ובמניפולציה של שוק. היה זה גוף הרגולציה העיקרי על שוק ההון ברוסיה החל משנת 2004 עת קיבל את סמכויותיה של הוועדה הפדרלית לניירות ערך ועד פירוקו בשנת 2013 והעברת סמכויותיו לידי מחלקת השווקים הפיננסיים של הבנק המרכזי של הפדרציה הרוסית.
השירות הפדרלי לשווקים פיננסיים של הפדרציה הרוסית היה חבר קבוע בארגון הבינלאומי של עמלות ניירות ערך (IOSCO).
היסטוריה
השירות הפדרלי לשווקים פיננסיים של רוסיה הוקם על פי צו נשיא הפדרציה הרוסית מיום 9 במרץ 2004 מספר 314 "אודות מערכת ומבנה הגופים הפדרליים של הרשות המבצעת ברוסיה". בהתאם לצו זה, השירות קיבל לידיו את תפקידי השליטה והפיקוח מהוועדה הפדרלית לשוק ניירות ערך שפורקה, נוספו לה גם תפקידי השליטה והבקרה בתחום השווקים הפיננסיים ממשרד העבודה והפיתוח החברתי שבוטל וסמכויות המשרד להגבלים עסקיים ותמיכה בעסקים. השירות הפך לגוף ממשלתי לבקרה ופיקוח גם בתחום של היווצרות השקעה בחיסכון הפנסיוני, שבעבר היה באחריות משרד האוצר של הפדרציה הרוסית.
ב-4 במרץ 2011 השירות הפדרלי לפיקוח על ביטוח מוזג אל תוך השירות הפדרלי לשווקים הפיננסיים. ב-1 בספטמבר 2013 בוטל השירות ותפקידיו הועברו לסמכות בנק רוסיה בהתאם לצו נשיאותי מספר 645 מיום 25 ביולי 2013. ב-3 במרץ 2014 בוטל שירות השווקים הפיננסיים של בנק רוסיה (SBRFR), סמכויותיו עברו לידי חטיבות מבניות של בנק רוסיה.
משימות
המשימות העיקריות של השירות הפדרלי לשווקים פיננסיים:
מבנה
מבנה שירות השווקים הפיננסיים הפדרליים של רוסיה כלל את המנגנון המרכזי וגופים טריטוריאליים.
לבוסלב רוז'יצ'קה
לבוסלב (לאופולד) סְטְיֶיפָּאן רוּזִ'יצְ'קָה (בקרואטית: Lavoslav (Leopold) Stjepan Ružička; 13 בספטמבר 1887 – 26 בספטמבר 1976) היה כימאי קרואטי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1939 (לצד אדולף בוטנאנדט) "על עבודתו על פולימתילנים וטרפנים גבוהים". החזיק בשמונה תוארי דוקטור לשם כבוד (ארבעה במדע, שניים ברפואה, אחד במדעי הטבע, ואחד במשפטים), שבעה פרסים ומדליות, ו-24 חברויות לשם כבוד בחברות כימיות, ביוכימיות ומדעיות אחרות.
שנותיו המוקדמות וחינוך
רוז'יצ'קה נולד בווקובאר (אז חלק מאוסטרו-הונגריה, כיום בקרואטיה), למשפחת אומנים וחוואים ממוצא צ'כי, גרמני וקרואטי. רוז'יצ'קה התחנך בבית הספר התיכון הקלאסי באוסייק. בתחילה שאף לכמורה, אך שינה את דעתו ופנה ללימוד התחומים הטכניים. לבסוף בחר בכימיה, כנראה כיוון שקיווה לזכות במשרה במזקקת הסוכר שנפתחה באותה עת באוסייק.
עקב הקשיים הרבים בחיי היומיום והחיים הפוליטיים, עזב רוז'יצ'קה ויצא ללמוד בבית הספר הטכני הגבוה בקארלסרוהה שבגרמניה. הוא היה תלמיד טוב, אך רק בתחומים שאהב, ושסבר שיהיו חשובים ומועילים לעתידו בכימיה אורגנית. עקב מגמה זו, מרצהו לכימיה פיזיקלית, פריץ הבר (חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1918) התנגד להעניק לו תואר בהצטיינות יתרה. למרות זאת, במהלך לימודיו פיתח רוז'יצ'קה שיתוף פעולה פורה עם הרמן שטאודינגר (חתן פרס נובל לשנת 1953). רוז'יצ'קה למד במחלקתו של שטאודינגר, והשיג תואר דוקטור לפילוסופיה ב-1910. אז עזב שטאודינגר לציריך, ולקח עמו את רוז'יצ'קה כעוזרו.
עבודה ומחקר
מחקריו הראשונים היו בתחום הכימיה של חומרי טבע, והוא עסק בתחום זה כל חייו. הוא חקר את מרכיבי אבקת החרק הדלמטי (Pyrethrum cinereriifolium), קוטל חרקים הנחשב ליעיל במיוחד. בעבודה זו נתקל בכימיה של טרפן, שמן ריחני ממקור צמחי, השימושי לתעשיית הבשמים. הוא פעל להתחלת מחקר פרטני, ואף החל בשיתוף פעולה מצליח עם חברת Chuit & Naef (מאוחר יותר שינתה שמה ל-Firmenich) בז'נבה.
בשנים 1917-1916 זכה לתמיכת יצרנית הבשמים הוותיקה בעולם, Haarman & Reimer, מהעיר הולצמינדן שבגרמניה. בזכות מומחיותו בתחום הטרפנים, היה למרצה בכיר ב-1918, וב-1923 לפרופסור לשם כבוד במכון הטכנולוגי של ציריך (Eidgenössische Technische Hochschule), ובאוניברסיטת ציריך. שם, עם קבוצת סטודנטים לתואר דוקטור, גילה את התרכובות מוסקון וקיווט (הניחוחות המופקים מאיילי מושק וגחניים), ופיצח את המבנה הכימי שלהן. סינתזת רוז'יצ'קה לטבעות גדולות היא שיטת סינתטית בכימיה אורגנית, המשמשת ליצירת תרכובות מסוג זה.
ב-1921 יצרנית הבשמים Chuit & Naef ביקשה לשתף עמו פעולה. בעבודתו שם השיג רוז'יצ'קה עצמאות כלכלית, אולם לא בהיקף לו קיווה, ולכן עזב את ציריך ועבר בחברת Ciba בבזל. ב-1927 התמנה לראש הקתדרה לכימיה אורגנית באוניברסיטת אוטרכט בהולנד. הוא נשאר בהולנד במשך שלוש שנים, ואז חזר לשווייץ, בה תעשיית הכימיה האורגנית הייתה מפותחת יותר.
בציריך היה לפרופסור לכימיה אורגנית ב-ETH, והחל בתקופה המזהירה ביותר בקריירה שלו. הוא הרחיב את תחום המחקר שלו, והוסיף לו את הכימיה של טרפנים גבוהים וסטרואידים. לאחר הסינתזה המוצלחת של הורמוני מין (אנדרוסטרון וטסטוסטרון) הייתה מעבדתו למרכז עולמי של כימיה אורגנית.
ב-1939 זכה בפרס נובל לכימיה יחד עם אדולף בוטנאנדט. במהלך מלחמת העולם השנייה כמה משותפיו המצוינים אבדו, ורוז'יצ'קה אייש מחדש את קבוצתו במדענים צעירים ומבטיחים, ביניהם ולדימיר פרלוג, לימים חתן פרס נובל לכימיה (לשנת 1975).
ב-1950 פנה רוז'יצ'קה לביוכימיה, לבעיות בתחום האבולוציה ומוצא החיים, ובמיוחד הביוגנסיס של טרפנים. הוא פרסם השערה בשם "כלל האיזופרנים והביוגנסיס של תרכובות טרפניות", שהייתה שיא הקריירה המדעית שלו. רוז'יצ'קה פרש מפעילות ב-1957, וניהול מעבדתו עבר לידי ולדימיר פרלוג.