cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה
חזית ארכנגלסק
באוגוסט 1918 נחתו בארכנגלסק, עיר נמל לחוף ים הלבן, בצפון רוסיה, בשפך נהר הדווינה הצפונית (Двина́), כוחות של מדינות ההסכמה: תחילה כבשו הבריטים את העיר מן הכוחות הבולשביקים שהחזיקו בה, במה שהיה המבצע המשולב ים-אוויר-יבשה הראשון בהיסטוריה; אחר כך נחתו בה אמריקנים (כ-5,500 חיילים), שסייעו למלחמה בבולשביקים באזורים הסמוכים לעיר. כן השתתפו בכוחות של מדינות ההסכמה באותה חזית קנדים, כוחות צרפתיים קולוניאליים, פולנים וסרבים. המפקד של כוחות מדינות ההסכמה באותה חזית היה הגנרל הבריטי אדמונד איירונסייד. עזרה רבה קיבלו הנוחתים מספינות תותחים בריטיות, שיכלו לשוט מרחק רב אל פנים הארץ בנהרות הרחבים שבאזורי הקרבות – הדווינה במזרח ונהר הוואגה ממערב לו.
מארכנגלסק התקדם הצבא הפולש עד לאובוזרסקאיה, כ-160 ק"מ דרומה משם, ובכיבושה נעזר במטוסי חיל האוויר המלכותי הבריטי. בהמשך, עד אמצע ספטמבר, הנוחתים הרחיבו מאוד – וכפי שנתברר, הרחיבו מדי – את השטח שבחזקתם, והגיעו עד שנקורסק (Шенкурск) שעל הוואגה, כמה מאות קילומטרים דרומה מארכנגלסק. אלא שהכוח היה קטן מכדי להחזיק בשטח שנתפס; מכאן ואילך, הפך מסע מלחמה זה בעיקרו לנסיגה ממושכת, רובה בתנאי חורף מחרידים – שכן משנתעשת הצבא האדום, נאלצו הפולשים במהלך 1919 לוותר על כל כיבושיהם. משנקורסק, הנקודה המרוחקת ביותר שהגיעו אליה, הם נהדפו ב-19 בינואר, לנוכח מתקפה עזה של הבולשביקים. לבסוף, בקיץ 1919, נסוגו כוחות מדינות ההסכמה גם מעיר הנמל.
חזית מורמנסק
מטרת התערבות מדינות ההסכמה בחזית זו הייתה תפיסת הנמל, שהיה היחיד שבנמלי צפון רוסיה החופשי מקרח כל השנה, אבטחתו, ושמירת קו מסילת הברזל לפטרוגרד. בחזית זו היו בין הכוחות המתערבים חיילים בריטים, אמריקנים, איטלקים ועוד. במרס 1918 נכנסו חיילים בריטיים למורמנסק כאשר מטרתם המוצהרת הייתה שמירת מחסני הציוד הצבאי שבה, אך למעשה הם גם פקחו עין על המתרחש בפינלנד הסמוכה, שבה התרחשה מלחמת אזרחים, כאשר ידם של המצדדים בגרמנים על העליונה. באופן אירוני, כך נוצרה זהות אינטרסים בין שלטונות רוסיה לפולשים, שכן גם הראשונים לא היו מעוניינים בהשתלטות פינית, ואולי גרמנית, על האזור.
ביוני 1918 השתלטו מדינות ההסכמה על מורמנסק. השליטים הסובייטים המקומיים שיתפו פעולה עם הנוחתים, ובין היתר, דאגו לשמור את קו המסילה לפטרוגרד פתוח, שכן כוחות מדינות ההסכמה דאגו לצרכים הבסיסיים של האוכלוסייה, וגם כשנתקבלה הוראה מהשלטון המרכזי להפסיק שיתוף פעולה זה, היא נתקלה בהתעלמות.
החל מאוקטובר, הנוחתים, בפיקודו של הגנרל הבריטי צ'ארלס מיינארד (Maynard), הרחיבו מאוד את השטח שהחזיקו, השתלטו על שטחים בחצי האי קולה ובקרליה (Карелия), כאשר בדרכם השתלטו גם על קנדלקשה וקם שעל חוף הים הלבן. הפולשים המשיכו והדרימו מאות קילומטרים לאורך מסילת הברזל המוליכה לפטרוגרד, עד לימת אונגה (Онежское озеро), שאליה הגיעו בקיץ 1919. בימת אונגה התרחש קרב ימי, שבו צי בריטי הטביע שתי ספינות סובייטיות ונכבש נמל טלווייסקי. עד לסוף 1919 התפנו כל הכוחות הפולשים שבאותה חזית, על פי הוראות שנתקבלו מהפיקוד שבארצות המוצא.
חזית ולדיווסטוק וסיביר
ולדיווסטוק הייתה נמל שממנו שוגרה אספקה מאמריקה לרוסים, לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה, כל עוד נלחמו אלה במעצמות המרכז, וכן הייתה פתח היציאה המיועד עבור הלגיון הצ'כוסלובקי. כאמור, השלטונות הקומוניסטיים הסכימו לאפשר לצ'כוסלובקים מעבר דרך סיביר, ודרך נמל ולדיווסטוק, לארצות הברית, ומשם לאירופה. אלא שתנאי מלחמת האזרחים ברוסיה הקשו על ביצוע התוכנית, ורק כמחצית מכ-60,000 חיילי הלגיון הצליחו לעשות את הדרך ללא הפרעות. אלה נגרמו בגין מלחמת האזרחים ברוסיה, קיבולתה המוגבלת של הרכבת הטרנס-סיבירית, שובם של שבויי מעצמות המרכז לארצות מוצאם באותו נתיב עצמו וגורמים אחרים. שאר חיילי הלגיון הצ'כוסלובקי נאלצו לעבור אודיסיאה עד שיצאו מתחומי רוסיה.
ב-31 בדצמבר 1917 עגנו סמוך לחוף ולדיווסטוק ספינות מלחמה בריטיות, אמריקניות ויפניות. באפריל 1918 הותקף רכושה של חברה יפנית בעיר, ובתואנה של הגנה על אזרחיהן נחתו בעיר חיילים בריטים ויפנים. לחזית זו, שהתערבות מדינות ההסכמה נוספות החלה בה באוגוסט 1918, נשלחו כ-8,000 חיילים אמריקנים (כוח המשימה האמריקני בסיביר), כ-4,000 קנדים, כ-1,500 בריטים, כמה אלפי איטלקים – מהם כ-2,500 שבויים לשעבר, ששירתו קודם לנפילתם בשבי בצבא אוסטרו-הונגריה כנגד רוסיה – וכן כוח צרפתי.
הכוח הזר הגדול ביותר היה זה של יפן, שהשתתפותה עד אז במלחמת העולם הראשונה הייתה מינורית. לנוכח ההזדמנות שסיפקה לכאורה מלחמת האזרחים ברוסיה לסלק מעצמה מתחרה ומאיימת מן האזור הסמוך לתחומי השפעתה, שאפה יפן להקים אזור חיץ בסיביר שירחיק את האיום הרוסי. וכך נשלחו למטרה זו עשרות אלפי חיילים יפנים, יחד עם חיילים סינים, שחצו את הגבול שבין הארצות. סין הייתה קרועה אז במלחמות אזרחים, וחיילים אלה היוו כוח סמלי מצד פלג שצידד ביפן ואף נתמך על ידה. מספרם הגדול של היפנים לעומת משלחות מדינות ההסכמה האחרות עורר דאגה אצל אלה האחרונות, מה גם שהיפנים שמרו על פיקוד עצמאי, ולא הכפיפו עצמם לפיקוד המשותף של משלחת מדינות ההסכמה.
ב-5 בספטמבר 1918 התחברו לראשונה כוחות יפניים עם חיילי הלגיון הצ'כוסלובקי. חיילים בריטים, צרפתים ואיטלקים התקדמו מערבה כדי לקדם את חיילי הלגיון הצ'כוסלובקי, בעוד היפנים, שמעייניהם היו נתונים למזרח הרחוק, סירבו להתקדם מעבר לימת באיקל. הם השתלטו על אזור המזרח הרחוק הסיבירי שממזרח לעיר צ'יטה, כולל אזורי חוף האוקיינוס השקט. לעומתם, האמריקאים הסתפקו בשליטה על העיר ולדיווסטוק, ולא נאותו להרחיק ממנה.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה נותרו הצבאות הפולשים ברוסיה, כשמטרתם כעת הצטמצמה בתמיכה בצבאות האנטי-בולשביקים. בעוד יתר מדינות ההסכמה ריכזו תמיכתן באדמירל אלכסנדר קולצ'ק, היפנים תמכו בשני מתחרים, אנטי קומוניסטים אף הם.
ביוני 1920 נסוגו כל הכוחות המתערבים לבד מן היפנים, שהיו מעוניינים להפוך את השטחים לאזור השפעה יפני; היפנים האחרונים נסוגו רק ב-1922.
חזית אוקראינה והים השחור
בחזית זו לחם הגנרל הרוסי אנטון דניקין כנגד כוחות הבולשביקים. ב-18 בדצמבר 1918 נחת באודסה (Одесса) כוח צרפתי וכבש את העיר. כוחות יווניים, צרפתים ופולנים לחמו בגזרה זו כנגד הבולשביקים, עד שנסוגו באביב 1919. מלחים צרפתים על אוניות המערכה ז'אן באר ו"פראנס", אשר אהדו את הבולשביקים, מרדו, ודרישתם לחזור נענתה.
ספינות של מדינות ההסכמה לשעבר שבו והופיעו במימי הים השחור בנובמבר 1920, וזו הפעם כדי לחלץ מחופיו את כוחותיו המנוצחים של גנרל פיוטר וראנגל (Врангель), שהוכו בידי הבולשביקים.
חזית הקווקז
בחזית זו פעל כוח בריטי-אוסטרלי-קנדי, בפיקודו של ליונל דנסטרוויל (Dunsterville), שיצא מבגדאד בינואר 1918, נע דרך פרס, והשתתף בדרכו בחלקה האחרון של המערכה בפרס במלחמת העולם הראשונה. מצפון פרס הכוח נע כדי לתפוס את באקו על שדות הנפט העשירים שלה, ותחילה, כדי להגן עליהם מן האימפריה העות'מאנית והבולשביקים כאחד. הכוח שבפיקוד דנסטרוויל מנה כאלף בריטים, והוא גייס ואימן בהמשך עוד כמה אלפי ארמנים. כן נעזר "כוח דנסטרוויל", כפי שהכוח כונה, במכוניות משוריינות ובמספר מטוסים. כוח דנסטרוויל נעצר בדרכו על ידי חיילים בולשביקים, אולם עקף את המכשול בהפליגו על פני הים הכספי. כיוון שגם כוחות האימפריה העות'מאנית לטשו עיניהם לבאקו, נוצרה שותפות אד-הוק בין הבריטים לבין הסובייטים בהדיפתם. אולם באמצע ספטמבר הסתיים הקרב על באקו בניצחון של כוחות האימפריה העות'מאנית והבריטים עזבו את העיר. שותפות האינטרסים עם הבולשביקים הסתיימה עם יציאת האימפריה העות'מאנית מהמלחמה, באוקטובר-נובמבר 1918.
לולנד
לולנד ( בדנית: Lolland; בעבר השם נכתב כ- Laaland, בעברית: "אדמה נמוכה"), הוא אי בדנמרק. שטחו של האי הוא 1,243 קילומטרים רבועים, והוא האי הרביעי בגודלו בדנמרק. האי ממוקם בים קטגט, והוא חלק ממחוז שלן. נכון ל-1 בינואר 2022 מתגוררים באי כ-57,618 תושבים.
סקירה כללית
האי לולנד ידוע גם בשם "אי הפנקייק" מכיוון שמדובר באי שטוח במיוחד: הנקודה הגבוהה ביותר באי היא בגובה של 25 מטרים מעל פני הים, והיא ממוקמת מחוץ לכפר הורסלונה. סלק סוכר הוא גידול חקלאי מרכזי בלולנד, ובאי יש מספר רב של שדות סלק סוכר.
העיירה הגדולה ביותר בלולנד היא נקסקוב, שבה מתגוררים כ-12,495 תושבים נכון ל-2022. בין מקומות היישוב העיקריים האחרים באי ניתן למנות את: מריבו (6,000 תושבים), סקסקובינג  (3,500 תושבים) ורודבי  (2,500 תושבים).
מ-1 בינואר 2007, האי לולנד מנוהל על ידי שתי רשויות, נפת לולנד אחראית על מערב ומרכז האי ושטחה מכסה שני שלישים משטח האי, ונפת גולבורסון מכסה את השליש המזרחי של האי וכוללת בתוכה גם את האי השכן פאלסטר.
האי לולנד מקושר גם באמצעות כבישים וגם באמצעות מסילות רכבת לאי פאלסטר ממזרח, ולגרמניה (האי הגרמני פמרן) באמצעות מעבורת. הכביש האירופי E47 שמקשר בין קופנהגן להמבורג שבגרמניה עובר דרך לולנד.
כביש E47 מקופנהגן חוצה את מיצר גולדבורגסונד בין לולנד לפאלסטר דרך מנהרה, אך הכביש המהיר מסתיים ברודבוהאון, שם מעבורת נושאת כלי רכב לפרמן. אפשר לנסוע באמצעות רכבת מלולנד לאירופה, הרכבת מלולנד עוברת דרך גשר החגורה הגדולה, ולאחר מכן דרך האי פין ויוטלנד.
ממשלות דנמרק וגרמניה מתכננות לחבר את לולנד עם פמרן על ידי מנהרה תת-ימית עתידית שצפויה להיפתח ב-2029.
שני גשרים ישנים יותר משתרעים על המצר בין לולנד ופאלסטר, גשר פרידריך התשיעי וגשר גולדבורגסונד בקצה הצפוני של המיצר. גשר פרידריך התשיעי הוא גשר רכבת לפאלסטר.
חמדיה
חֲמַדְיָה הוא קיבוץ בעמק בית שאן ליד בית שאן, בתחום המועצה האזורית עמק המעיינות (בקעת בית שאן).
שמו ניתן לו על שם הכפר הערבי אל-חמידיה ששכן מצפון לו עד מלחמת העצמאות, ואשר נקרא על שמו של הסולטן העות'מאני באותם ימים, עבדול חמיד השני.
בדרום הקיבוץ נמצא אתר ארכאולוגי בשם "ח'רבת א-טוואל", המזוהה עם העיירה התלמודית כפר קרנוס.
היסטוריה
הקיבוץ הוקם לראשונה ב-1939, במסגרת מבצעי חומה ומגדל, וננטש. בשנת 1942 הוקם בשנית על ידי גרעין "חרמונים" שהורכב מילידי הארץ ("צברים"), בוגרי תנועת הנוער "המחנות העולים", ומעולי צ'כיה, אוסטריה וגרמניה. בשנים שלאחר מכן קלט גרעינים מבוגרי התנועה המאוחדת והנוער העובד.
בעשור הראשון של המדינה לא צלחה דרכו של הקיבוץ והוא שקע בחובות. עקב כך הוחלט לגוון את ענפי המשק וב-1963 הוקם המפעל "דלתות חמדיה" כקואופרטיב משותף עם פועלים מבית שאן. המפעל היה מבוסס על הנגרייה של הקיבוץ שהחלה ליצר ואף לייצא דלתות בשנות ה-50 של המאה ה-20. בהמשך הוקם מפעל נוסף, "ענבר חמדיה" שעוסק בייצור מוצרים מפוליאסטר משוריין, לרבות לוחות בידוד, בתי מנורה ומוצרי חימום.
בתקופת המרדפים שבין מלחמת ששת הימים (1967) לבין ספטמבר השחור (1970) סבל הקיבוץ ממספר תקריות, ואף הופגז מספר פעמים.
בשנות ה-2000 סבל הקיבוץ ממשבר כלכלי בעקבות קריסת ענפי החקלאות של המשק. בפברואר 2006 פנה הקיבוץ לבית המשפט בבקשה להקפאת הליכים, לאחר שהקיבוץ ומפעליו צברו חוב של יותר מ-100 מיליון שקל לכ-200 נושים. במסגרת הסדר נושים נאלץ למכור את שני המפעלים שלו. לאחר הסדר הנושים הצליח הקיבוץ להתאושש כלכלית ועבר הפרטה.
שמורת חמדיה
סמוך לקיבוץ יוצא אפיק נחל חמדיה מרמת צבאים שבגליל התחתון אל העמק, ומתחבר לתעלה המספקת מים להשקיית השטחים החקלאיים. כ-3 ק"מ ממזרח לקיבוץ נמצאת שמורת הטבע "שמורת חמדיה" על גדתו המערבית של נהר הירדן. השמורה, ששטחה כ-550 דונם, כוללת קטע של נפתולי הירדן ומצוקי חוואר הלשון שמעליהם, ובה צמחייה עשירה האופיינית לגדות הנחל ומגוון יונקים ועופות החיים בסבך.
יששכר בר איילנבורג
רבי יִשָּׂשכָר בֶּר אַיילְנְבּוּרְג (ה'ש"י, 1550, פוזנא, פולין - ה'שפ"ג, 1623 אוסטרליץ, מוראביה) היה רב פולני-איטלקי במחצית השנייה של המאה ה-16 ובראשית המאה ה-17, רבה של גוריציה ושל מדינת פריוויאל באיטליה, ובסוף ימיו בפראג. נודע על שם ספרו באר שבע.
ביוגרפיה
נולד בפולין לרב ישראל לייזר פרנס מקהילת פוזנא, בצעירותו היה תלמידם של רבי מרדכי יפה "בעל הלבוש", ורבי יהושע פלק כץ, מפרש הטור והשולחן ערוך הידוע בכינויו הסמ"ע על שם ספרו "מאירת עיניים". הושפע מרבו הרב ישראל סרוג (מהר"י סרוג/סרוק), בעת שהלה סבב בערי אירופה להפצת תורת האר"י, ודבק בהשפעתו בקבלת האר"י; מכתביו שרשם בעקבות דברי רבו זה, העתיק המקובל רבי מנחם עזריה מפאנו, אף הוא תלמידו של מהר"י סרוג שהפיץ את תורתו ברבים. התמנה כרב מדינת פריוויאל והיה לאחד מחשובי רבני איטליה. מתלמידיו באיטליה היה רבי עזריה פיגו.
בשנת ה'שע"א התגורר בפראג, והוצעה לו משרת ראש ישיבה בצפת בהוראת רבי משה גלנטי, המינוי התעכב ולבסוף לא יצא אל הפועל בשל פטירתו. בסוף ימיו התגורר באוסטרליץ, מוראביה, ושם נפטר.
מחסום התמזה
מחסום התמזה (אנגלית: Thames Barrier) הוא מתקן מגן נגד שיטפונות, הניצב באפיקו של נהר התמזה בחלקו המזרחי של מטרופולין לונדון. המתקן מכיל מערך של שערי מים, המיועדים למנוע את עליית מפלס המים בנהר בתחומי המטרופולין עקב גלי גאות ונחשולי סערה. המחסום הוא השני בגודלו בעולם מסוגו.
יששכר בר איילנבורג
מפסקיו
תשובתו (סימן י"ח) משמשת יסוד לשיטה האוסרת את השימוש בפאה נכרית לכיסוי ראש האישה בהלכה. הוא גם העיר על המנהג הרווח באיטליה של ימיו ללבוש בגדי שבת רק ביום השבת ולא בלילה שבין שישי לשבת, לדבריו זהו מנהג מוטעה כיוון שעל פי הקבלה עיקר עניינם של בגדי שבת הוא בהחלפת הבגדים לקראת כניסת השבת. עוד התרעם על המנהג הרווח לשפוך מהיין בעת ההבדלה כסימן טוב, לדבריו זהו מנהג נפסד, ואילו היה בכוחו היה מבטלו. בפרשיית המקווה ברוויג'ו היה בין הרבנים האוסרים.
ספריו
ספרו "באר שבע" (ונציה שע"ד), מהווה כעין "תוספות" על מסכתות וחלקי מסכתות מן התלמוד הבבלי שאין עליהם "תוספות": מסכת סוטה, סנהדרין, הוריות, חולין, מסכת כריתות ומסכת תמיד; בסוף ספרו זה נדפסו גם שאלות ותשובות ממנו, וחיבור קצר בשם "באר מים חיים". הספר נקרא "באר שבע", כי הוא כולל שבעה חיבורים, חידושיו למסכתות הש"ס וספר השו"ת: "נר אלוקים" על מסכת סוטה; "נר ישראל" על פרק "(כל ישראל יש להם) חלק" במסכת סנהדרין; "נר מצווה" על מסכת הוריות; "נר הוראה" על חולין; "נר ה'" על מסכת כריתות; "נר תמיד" על מסכת תמיד; ו"נר תורה", חלק השו"ת.
מחסום התמזה
תולדות הקמת המחסום
מטרופולין לונדון פגיע לגלי גאות בתעלה האנגלית ולנחשולי סופה החודרים אליה מן האוקיינוס האטלנטי והים הצפוני. אלו עשויים לנוע מערבה דרך שפך התמזה ולהעלות את מפלס המים בנהר. כאשר נוצר שילוב של נחשול סופה ושל גאות, עלולה רמת המים לעלות לרמה מסוכנת במיוחד, בפרט כאשר הם מצטרפים לזרימת מים מוגברת במורד הנהר מזרחה אל הים. איום זה הלך וגבר בהדרגה עקב עליית מפלס מי הים, שהגיעה לכ-20 סנטימטרים במהלך 100 שנים. בשנת 1928 אירע שיטפון בתמזה במרכז לונדון, שבו נספו 14 איש ונגרם נזק נרחב. ב-1953 אירע השיטפון הנודע בים הצפוני, שבעטיו נספו בבריטניה 307 אנשים. אסונות אלו הביאו למודעות גוברת לצורך בהקמת מחסום נגד שיטפון באפיק התמזה.
יששכר בר איילנבורג
ספריו
ספר נוסף שלו הוא החיבור "צידה לדרך" על פירוש רש"י לתורה, שעוסק רבות גם בפרשני רש"י קודמים כמו פירוש "המזרחי", רבי אליהו מזרחי.
שני הספרים נדפסו בדפוסים נוספים רבים לאחר פטירת המחבר.
מחסום התמזה
תולדות הקמת המחסום
תוכניות מוקדמות להקמת המחסום התעכבו עקב הקושי ההנדסי להקים מחסום בעל מעברים רחבים, שיאפשרו תנועה של כלי שיט גדולים אל נמל לונדון. שתי התפתחויות הקלו על בעיה זו ואיפשרו לבסוף את הקמת המחסום - השימוש הגובר באוניות מכולות ופיתוחו של נמל טילברי, כ-23 קילומטרים ממזרח לאתר המחסום, שהפך להיות הנמל העיקרי למטרופולין לונדון.
כאתר להקמת המחסום נבחרה רצועת נהר ברוחב של 520 מטרים כ-14 קילומטרים ממזרח לגשר וסטמינסטר, בין סילברטאון שברובע ניוהאם (בגדה הצפונית של הנהר) לבין צ'רלטון שברובע גריניץ' (בגדה הדרומית). אתר זה נבחר בשל העובדה שגדותיו היו ישרות יחסית וקרקע הקירטון של הנהר שם הייתה מוצקה דיה כדי לשמש כבסיס למחסום. הקמת המחסום הוזמנה על ידי מועצת לונדון רבתי. הקמתו החלה בשנת 1974 ונסתיימה ברובה ב-1982, בעלות של 534 מיליון לירות שטרלינג. בנוסף לכך הושקעו עוד 100 מיליון לירות בהגבהת וחיזוק גדות הנהר נגד הצפות לאורך כ-18 קילומטרים ממזרח למחסום. המחסום נחנך ב-8 במאי 1984 על ידי המלכה אליזבת השנייה.
לאחר פיזור מועצת לונדון רבתי עבר ניהול המחסום מספר ידיים ומאז 1996 הוא מנוהל על ידי הסוכנות הבריטית להגנת הסביבה.
מבנה המחסום
המחסום כולל שורה בת עשרה מקטעי שערים:
מכלול הבקרה של המחסום נמצא על גדתו הדרומית של הנהר, בצמוד למחסום.
משך תהליך הסגירה של המחסום כולו הוא 90 דקות, ועלות סגירה אחת שלו היא 16 אלף לירות שטרלינג (נכון ל-2008).
הפעלת המחסום
סגירת המחסום נעשית במצב שבו על פי תחזית מזג האוויר צפויים גלי גאות בים הצפוני ביחד עם זרימה גבוהה באגן ההיקוות של התמזה ממערב ללונדון, באופן שמפלס המים במרכז לונדון יעלה על 16 רגל (4.87 מטרים). לעניין זה מפעילה הנהלת המחסום מודלים לחיזוי בנוסף לתחזיות השירות המטאורולוגי הבריטי. תהליך סגירת מתקני המגן נגד שיטפונות מתחיל תשע שעות לפני המועד שבו צפויה הגאות בים הפתוח להגיע אל שפך התמזה. ראשית יוצאת ההוראה להפסיק את השיט בנהר ולסגור את מתקני המגן המשניים נגד שיטפונות שבתחומו. לאחר מכן נסגר המחסום עצמו. מתקני המגן נשארים סגורים עד אשר משתווים מפלסי המים משני עברי המחסום.
שערי המחסום נסגרים מדי חודש לשם בדיקה, ומבחן סגירה מלא של כל שעריו נערך פעם בשנה.
ב-20 באוגוסט 1989 נסגר המחסום למשך 16 שעות על מנת לסייע לפעולות חילוץ והצלה בנהר בעקבות התנגשות שני כלי שיט בו, שגרמה לעשרות נפגעים.
ב-27 באוקטובר 1997 התנגשה אוניית מחפר באחד ממגדלי המחסום במהלך שיט בערפל כבד. האונייה טבעה תוך הטלת 3,300 טון של חומר חפור שהיו עליה. חלקו נערם על אחד השערים, מנע את היכולת לסגור אותו במשך מספר ימים וגרם לו נזק. סגירת המחסום לא נדרשה במהלך אותם ימים, אך לו היה בה צורך היה השיטפון שהיה נגרם מביא על פי הערכה לנזק של 13 מיליארד לירות שטרלינג.
נתונים מספריים
בין השנים 1983-2010 נסגר המחסום 119 פעמים (43 פעמים בשל זרימה חזקה בערוצו שממערב ללונדון), לפי הפירוט הבא:
במהלך חמש שנים מתוך 28 שנים אלו לא נסגר המחסום כלל (לאחרונה ב-1997). שנת השיא במספר הסגירות הייתה 2003, שבה נסגר המחסום 19 פעמים, ואחריה 2001 (15 פעמים) ו-2007 (11 פעמים).
המחסום בתרבות הבריטית
המחסום נזכר במספר סרטים ותוכניות טלוויזיה בריטיות (לרבות פרק של סדרת המתח ספוקס, שבו איימו טרוריסטים לשתק את המחסום ערב גאות גבוהה בתעלה האנגלית) וכן הופיע בסרטון וידאו לשיר Flood של להקת הבנים Take That.
מחוז בור
מחוז בור (בסרבית: Борски округ) הוא אחד ממחוזות סרביה, הממוקם במזרח המדינה. בירת המחוז היא העיר בור. במחוז ישנן כשש ערים ועיירות, ועשרות כפרים.
הכלכלה המקומית מבוססת בעיקר על אנרגיה ומשאבים מקומיים כגון זהב ונחושת.
היסטוריה
התראקים שלטו באזור עד המאה ה-1 לפנה"ס, עד כיבושו בידי האימפריה הרומית. ממצאים ארכאולוגיים מעידים על השפעה הלניסטית על תושבי הסביבה, לאחר שנמצאו אזורי פולחן לדיוניסוס וזאוס.
Complex Networks
Complex Networks היא חברת מדיה ובידור אמריקאית לתרבות נוער, שבסיסה בניו יורק. במסגרת החברה נוסד המגזין הדו-חודשי, Complex, על ידי מעצב האופנה מארק (אקו) מילקופסקי. ב-Complex Networks ישנם דיווחים על טרנדים פופולריים ומתפתחים בעיצוב וסגנון, נעלי ספורט, אוכל, מוזיקה, ספורט ותרבות פופ. Complex Networks הגיעו ליותר מ-90 מיליון משתמשים בחודש ב-2013, בכל האתרים שבבעלותה ובאתרים המשותפים שלה, ברשתות החברתיות ובערוצי יוטיוב. המגזין המודפס הפסיק להתפרסם, כשהאחרון פורסם בדצמבר 2016/ינואר 2017. ל-Complex יש 4.55 מיליון מנויים ו-1.3 מיליארד צפיות בסך הכל ביוטיוב.
נכון לשנת 2019, ההכנסות השנתיות של החברה נאמדו בכ-200 מיליון דולר, כש-15% מהן הגיעו ממסחר. Complex Networks נקראה על ידי Business Insider כאחת מחברות ההזנק היקרות ביותר בניו יורק, ואחת מהחברות הפרטיות החשובות ביותר בעולם. מנכ"ל Complex Networks, ריץ' אנטוניאלו, נבחר בין . ב-2012 השיקה החברה את Complex TV, פלטפורמת שידור מקוונת; ב-2016 היא הפכה לחברה בת, במיזם משותף של ורייזון והרסט.
מגדל בקפורד
מגדל בקפורד (באנגלית: Beckford's Tower), הידוע גם כמגדל לנסדאון (Lansdown Tower), הוא מבנה שטות בסגנון נאו-קלאסי, השוכן בגבעת לנסדאון שליד העיר באת', אנגליה.
היסטוריה
המגדל נבנה על ידי האדריכל הנרי גודרידג' עבור ראש העיר לונדון, סר ויליאם תומאס בקפורד, וכשהסתיימה הבנייה ב-1827 הוא התנשא לגובה 37 מטרים. בקפורד, שרצה כי גובה המגדל יהיה גבוה בכ-13 מטרים, הודה כי "כפי שזה יצא, [המגדל] הוא ציון דרך מפורסם עבור חוואים שיכורים הנמצאים בדרך לביתם מהשוק". הוא השתמש במגדל כספרייה וכמקום מנוחה, השוכן בקצה גני התענוגות הנקראים בקפורד רייד. גנים אלו השתרעו מהבית שלו בחצי הסהר לנסדאון, ועד המגדל שבראש הגבעה; בקפורד נהג לרכב אל המגדל, לצפות בהתקדמות העבודות והגנים, ולחזור לביתו לארוחת בוקר.
בקפורד שיכן במגדל ובבית שלו בבאת' את מה שהחשיב ליצירות האמנות, הספרים, ההדפסים והריהוט הטובים ביותר, אותם מכר ב-1822. אחד החדרים הארוכים הפך לחדר תפילה, שבו כל הציורים היו של סצנות דתיות ופסל שיש של מרים וישו הואר על ידי פתח נסתר.
כיום משמש המגדל כמוזיאון המכיל תצוגה של אוסף הרהיטים המקוריים במגדל, ולצידם ציורים, הדפסים וחפצים שונים המתארים את חייו של בקפורד כסופר, אספן ופטרון של האמנויות. המבקרים יכולים לטפס במדרגות הספירליות עד הבלוודרה המשוחזרת, וממנה להביט על הנוף הפנורמי של באת'.
המגדל נמצא בבעלות של הקרן לשימור באת', ומנוהל על ידי "קרן הנאמנות מגדל בקפורד". הוא הוכר על ידי הסוכנות "מורשת אנגלית" כבניין רשום מדרגה I.
בית קברות מהתקופה הוויקטוריאנית, שאיננו פעיל עוד, משתרע על פני מה שבעבר היה החלק של בקפורד רייד הקרוב ביותר למגדל. בית הקברות הוא גם מקום קבורתו של בקפורד.
מחלף שורש
מחלף שורש הוא מחלף המחבר את כביש 1 וכביש 3955 וממוקם סמוך ליישובים בית מאיר, שואבה ושורש ומכאן שמו. המחלף הוא מחלף יהלום ומורכב משתי רמפות, אחת לכיוון מערב ואחת לכיוון מזרח, כיכר (במרכז הרמפה לכיוון מערב) אשר בה מתחיל כביש 3955, וצומת לכיוון דרום (לשואבה, בית מאיר ושורש) ברמפה לכיוון מזרח.
הוצאת בלוך
ההוצאה נוסדה בשנת 1854 בסינסינטי על ידי אדוארד ה' בלוך, מהגר יהודי מבוהמיה. בלוך, שאחותו נישאה לרב יצחק מאיר וייז, הוציא לאור רבים מספריו וספרים הקשורים לזרם היהדות הרפורמית. כמו כן הוציא את השבועון The American Israelite בסינסינטי בעריכת בנו של וייז.
כיום מנוהלת ההוצאה על ידי מייקל אי. בלוך, דור חמישי למשפחת בלוך המייסדת.
ההוצאה מתמקדת בספרות הקשורה לעולם היהודי. בין הספרים שראו בה אור היה "פוני" לפרל בק על יהדות קאיפנג, "ישו הנוצרי" ליוסף קלוזנר ו"עיר ללא יהודים" להוגו בטאואר (Bettauer).
Bad Street Brawler
Bad Street Brawler (ידוע גם בשם מכות ברחובות) הוא משחק וידאו מסוגת Beat 'em up שיצא לשווקים בשנת 1987 למחשב האישי ולקומודור 64 אשר פותח על ידי חברת Beam Software Pty. והופץ ברחבי העולם על ידי חברת Mindscape.
גיבור המשחק הוא דיוק דייוויס, בריון בטייטס צהובים אשר נלחם בפושעים הנקלים בדרכו, בנוסף למגוון רחב של אויבים שונים, כגון גורילות, עיוורים, נשים זקנות ועוברי אורח שונים.
הניו זילנד הראלד
הניו זילנד הראלד הוא יומון היוצא לאור באוקלנד שבניו זילנד. העיתון בבעלות New Zealand Media and Entertainment (NZME) המפעיל בניו זילנד עיתונים מקומיים, תחנות רדיו ואמצעי תקשורת נוספים. העיתון הוא בעל התפוצה הגדולה ביותר בניו זילנד, כשבשיא בשנת 2006 הגיעה תפוצתו ל-200,000 עותקים ביום, אך מאז ירדה ועמדה על 123,793 עותקים נכון לדצמבר 2016. עיקר תפוצתו של העיתון היא באזור אוקלנד.
העיתון נוסד על ידי ויליאם צ'ישולם וילסון, שהיה שותף של ג'ון וילימסון בהוצאת העיתון "ניו זילנדר" (New Zealander). וילסון שראה בגדילתה של אוקלנד הזדמנות עסקית החליט להקים עיתון מתחרה, ויסד את הניו זילנד הראלד שיצא לאור לראשונה ב-13 בנובמבר 1863. סיבה נוספת לפיצול בין העיתונים הייתה מחלוקת באשר לקו המערכת ביחס למלחמה במאורים, כשווילסון תמך במאבק נגד המאורים. הניו זילנד הארלד התחרה ב- עד לסגירתו של זה ב-1866. מתחרה נוסף של העיתון היה The Daily Southern Cross, עד שבשנת 1876 נבלע לתוכו כשבעליו, אלפרד הורטון נכנס לשותפות עם משפחת וילסון.
ברברה פראווי
ברברה פראווי (נולדה ב-10 באפריל 1993) היא זמרת-יוצרת צרפתייה יהודייה. פראווי התבלטה בתחום יצירת השירים לאחר עבודה עם מספר אמנים צרפתיים מפורסמים ביניהם יאניק נואה, שימן באדי וג'יידן סמית', ולאחר כתיבה של השיר הזוכה של אירוויזיון הילדים 2020, "J'imagine" בביצוע ולנטינה. פראווי היא נציגת צרפת לאירוויזיון 2021 ברוטרדם, הולנד עם השיר "Voilà". ב-22 במאי, בגמר התחרות, הגיעה פראווי למקום השני עם 499 נקודות.
חיים פרטיים
פראווי נולדה בפריז ב-10 באפריל 1993 בשם ברברה פיאביץ'. משפחתה של פראווי כוללת בעיקר אמנים ומוזיקאים. סבה של פראווי מצד אביה הוא סרבי וסבה מצד אמה הוא איראני. סבתה של פראווי מצד אמה היא יהודייה מפולין וסבתה של פראווי מצד אביה היא יהודייה מאלג'יר. שם הבמה של פראווי מגיע מהמילה הסרבית "Prava" (בקירילית: права) שמשמעה "זכויות" ומהווה הומאז' לסבה הסרבי. פראווי היא פעילה למען זכויות נשים ובמאבק באלימות נגד נשים.
קריירה
פראווי החלה בקריירתה המוזיקלית בשנת 2014 לאחר פגישה עם המוזיקאי הצרפתי ז'ול ז'קונלי. יחד עם ז'קונלי החלה פראווי בחיבור שירים ובשנה שלאחר מכן חתמה על חוזה הקלטות עם "קפיטול מיוזיק צרפת". פראווי הופיעה בפסקול הגרסה הצרפתית של הסרט השווייצרי היידי ושיחקה במחזמר "Ete 44" בנובמבר 2016, עם שירים של ז'אן-ז'אק גולדמן ושארל אזנבור.
ב-2017 הוציאה פראווי לאור את הסינגל הראשון שלה "Pas Grandir". הסינגל נכלל לאחר מכן ב-EP שנשא את שמה והוצא שנה אחר כך. גם ב-2017 כיכבה פראווי בסרט הטלוויזיה "המשפחה הקדושה" ששודר בערוץ France 2 בדצמבר 2019. מ-2017 ועד 2018 הופיעה פראווי כאמנית חימום של הזמרת הצרפתייה פלורן פאגני. בסוף 2018 פראווי אימצה לעצמה את סגנון השאנסון וזנחה מעט את סגנון הפופ ששלט בקריירה המקצועית שלה בשנים המוקדמות.
ב-2019 כתבה פראווי את השיר "Bim Bam Toi" שייצג את צרפת באירוויזיון הילדים 2019, יחד עם היוצר איגיט. השיר הגיע למקום החמישי בתחרות שהתקיימה בגליביצה שבפולין. בנוסף, הפך השיר ללהיט בטיק טוק. לאחר הצלחת "Bim Bam Toi" הוציאה לאור פראווי EP שני בשם "Reviens pour l'hiver" בחודש פברואר 2020.
ב-2020 כתבה את השיר "J'imagine" שזכה באירוויזיון הילדים 2020. בדצמבר באותה השנה, הוכרזה פראווי כאחת ממשתתפות הקדם הצרפתי לאירוויזיון. בקדם שהתקיים ב-30 בינואר זכתה במקום הראשון ובזכות לייצג את צרפת בתחרות.
במרץ 2021 שחררה פראווי EP נוסף, בשם "Les Prières" (התפילות), אותו כתבה והפיקה בעצמה במהלך הסגר שחל בצרפת במגפת הקורונה.
כשאתה
כשאתה הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית מנור שבת. השיר יצא לאור ב-11 במרץ 2012, על ידי חברת התקליטים Mobile1 Music, כסינגל הבכורה של מנור. במקור, תוכנן "כשאתה" לתפקד כסינגל המוביל מתוך אלבום הבכורה שלה, שלא יצא לבסוף. אחריו, יצא השיר "בדרך שלך".
השיר הגיע למקום העשירי ברשת ג' ודורג במקום ה-27 במצעד סוף השנה של גלגלצ.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי שלומי שבת ומנור שבת, הולחן על ידי שלומי שבת והופק על ידי אלי קשת ושלומי שבת. בסמוך לצאתו של "כשאתה", קיימה מנור ריאיון במאקו, במהלכו סיפרה על חייה ועל תהליך יצירת השיר, כמו גם הניסיון להוציא אלבום בכורה. את השיר ביצע שלומי שבת ביחד עם הזמרת לינא מח'ול.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב כאשר העניק לו ארבעה כוכבים וכתב "יש כאן אהבה. פופ אמצע דרך ים-תיכוני (צליל העוד היפה של ילמז), חם, אנושי, קמצוץ עידן רייכל".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-11 במרץ 2012, ביום צאתו כסינגל. בתחילת הקליפ, ניתן לראות מתופף ובהמשך את מנור עצמה. בהמשך הקליפ, ניתן לראות גיטריסט וזאת, לאור העובדה שהקונספט של הקליפ הוא צילום מתוך אולפן הקלטות. האודיו הרשמי של גרסתו של שלומי שבת פורסם ביוטיוב ב-18 בספטמבר 2016.
נכון ליוני 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-5.6 מיליון צפיות.
סלעית מגרב
סַלְעִית מַגְרֵבּ (שם מדעי: Oenanthe halophila) היא מין של ציפור שיר בסוג סלעית, שמצויה בצפון אפריקה. זהו מין בקבוצה שסווגה בעבר כבני משפחת הקיכליים Turdidae, אך כיום נחשבת באופן כללי יותר לחלק ממשפחת החטפיתיים Muscicapidae.
טקסונומיה ואטימולוגיה
סלעית מגרב (O. halophila) וסלעית הבזלות (O. warriae) נחשבו בעבר לתת-מינים של סלעית לבנת-כנף (O. lugens), אך פוצלו כמינים מובחנים על ידי איגוד האורניתולוגים הבין-לאומי (IOU) בשנת 2021. עם זאת, חלק מהרשימות עוד לא מכירות בפיצולים, ועדיין מתייחסות אליהן כאל תת-מינים של סלעית לבנת-כנף.
שם הסוג Oenanthe נגזר מהמילים ביוונית העתיקה oenos (οίνος), "יין" ו-anthos (ανθός), "פרח". זה מתייחס לחזרתה של הסלעית האירופית ליוון באביב בדיוק בזמן פריחת הגפנים. השם האנגלי לסלעית "wheatear" אינו נגזר מ"חיטה" או "אוזן", אלא הוא השחתה לשונית מהמאה ה-16 של "לבן" ו"עכוז", ומתייחס לשת הלבן הבולט שנמצא ברוב המינים.
תפוצה ובית גידול
מצויה בצפון הסהרה, בעיקר במרוקו. יש גם אוכלוסייות קטנות יותר באלג'יריה ובתוניסיה. בלוב היא מזדמנת נדירה ביותר (שלוש תצפיות).
תיאור
אורכה של סלעית מגרב 14.5–16.5 ס"מ, ומשקלה 18–25 גרם. הזכר בולט בניצויו המנוגד בצבעי שחור-לבן, הנקבה עם גב אפור אחיד, בטן לבנה וכנפיים אפורות כהות, לנקבה יש מופע "כהה גרון". בתעופה ניכר דגם הכנף דומה מאוד לסלעית לבנת-כנף, ההבדל הכמעט יחיד הוא שעל-הכנף שלה בצבע אפור יותר חלק ועל-הכנף של סלעית לבנת כנף יחסית לבנבן, ובנוסף בולט גם פס הזנב השחור לרוחב הזנב כולו. סוככות התת-הזנב שלה לבנות, בשונה מסלעית לבנת-כנף.
סטטוס
ה-IUCN לא מכיר בסלעית מגרב כמין עצמאי, ובשל כך מצב השימור שלה לא הוערך.
דינה דורון
דינה דורון (נולדה ב-15 במרץ 1940) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלית ומנחת סדנאות למשחק ולמשחק מול מצלמה.
ביוגרפיה
דורון נולדה בעפולה לעמנואל וצביה פסקין. גדלה בשכונת בורוכוב ולמדה ב. היא החלה את הקריירה האמנותית שלה על בימת תיאטרון הבימה, בתפקידי ילדות בהצגות: "אגדת הנהר", "חלום ליל קיץ", "ארבעת העקשים", "העיירה שלנו" ו"חתונת פיגארו". בשנת 1952 השתתפה בסרט "קריה נאמנה", בבימויו של יוסף לייטס, הסרט הארוך הראשון בשפה האנגלית שצולם בישראל והופץ ברחבי העולם על ידי חברת RKO האמריקנית. מיד לאחר מכן נסעה לניו יורק ללמוד משחק. שם קיבלה מלגת לימודים לבית הספר הגבוה למשחק ה-Neighborhood playhouse, בנוסף, למדה בActor's studio אצל לי שטרסברג והשתלמה באולפן למשחק של סטלה אדלר ובאולפן למשחק של אוטה האגן. את הכשרתה בתחום הריקוד רכשה באולפן למחול של מרתה גרהם.
קריירה בתיאטרון
מיד עם תום לימודיה, התקבלה לשחק את תפקיד אנה פרנק במחזה "יומנה של אנה פרנק" על בימת ברודוויי ושיחקה בתפקיד זה כשנה וחצי. בעקבות משחקה בהצגה נבחרה לשחק בתיאטרון השייקספירי האמריקני בשתי הצגות: "מהומה רבה על לא דבר" (הירו) ו"הסוחר מוונציה" (ג'סיקה) לצידה של השחקנית קתרין הפבורן.
ב-1958, עם חזרתה לישראל, הופיעה בהצגה "הערב אימפרוביזציה" של תיאטרון הקאמרי בתפקיד מימי. הביקורות היללו את דורון ואת התפקיד שגילמה. בעקבות הצלחה זו, הוזמנה דורון על ידי תיאטרון הבימה להופיע בהצגה "העצים מתים זקופים". לאחר מכן המשיכה להופיע ב"הבימה" במחזה "ג'יג'י" (ג'יג'י), ובמחזמר "אירמה לה דוס", בתפקיד הראשי כאירמה לצידו של אריק איינשטיין, שעלה בנובמבר 1962. על תפקידה זה זכתה בפרס כינור דוד עבור השחקנית הטובה ביותר של השנה.
דורון הופיעה על בימת התיאטרון הישראלי וגילמה תפקידים ראשיים ביניהם: נורה ב"בית הבובות", לינדה ב"מותו של סוכן" (ת. באר-שבע); "המפקח בא", "מניין נשים", "שמונה נשים" (ת. "הבימה"); קטי ב"סילביה" (ת. בית לסין), מגי ב"בעל שמושי מאוד" (ת. בית ליסין בשיתוף "אלדד בימות ובדים"); הסתר ב"רק שלום וללכת" ("אלדד בימות ובדים"), "יחפים בפארק" (תיאטרון גיורא גודיק), "בודדה באפלה" (ת. "השדרה"), ביאטריס ב"השפעת קרני הגמא על ציפורני החתול", גב' בייקר ב"פרפרים הם חופשיים" (תיאטרון הספרייה), שלושה תפקידים שונים במחזה "דו-קרב", ובמחזה "אדי קינג" מאת נסים אלוני.
בין השנים 1982–1985 הופיעה בהצגת היחיד "מיטה-מטבח-מיטה-מטבח" מאת דאריו פו, בבימויו של אילן אלדד, בעלה, שהוצגה למעלה מ-1,000 פעמים.
בשנת 2009 שיחקה במחזה "לעזוב את פולה" בתיאטרון גבעתיים.
בשנת 2011 שיחקה במחזה "סיפור אהבה בשלושה פרקים" בבימויו של אלון אופיר, במסגרת קבוצת תיאטרון תהל, ב-2012 "אסיר בלב העיר" (תיאטרון הקאמרי), וב-2013 ב"צלילי המוסיקה.
בשנת 2016 שיחקה דורון במחזמר "בילי אליוט" בתפקיד סבתו של בילי, לצד אבי קושניר, דפנה דקל ואושרי כהן.
למעלה מ-20 שנה מקיים האולפן למשחק של דינה דורון סדנאות למשחק ולמשחק מול מצלמה ושיעורים פרטיים המשלבים קואוצ'ינג לשחקנים. בין תלמידיה ניתן למנות את רוני דלומי, גל גדות, אנחל בונני, קרן פלס, רונית יודקביץ' ושי גבסו.
קריירה בקולנוע ובטלוויזיה
בשנת 1961 שיחקה דורון לראשונה בתפקיד ראשי בסרט קולנוע, כאישה הבדואית בסרט "סיניה", בבימויו של אילן אלדד. "כלוב הזכוכית" (1965), "משה" (סרט הטלוויזיה האמריקני בתפקיד יוכבד) לצידו של ברט לנקסטר, "אישה ושמה גולדה", "השגעון הגדול", "הירושה", "אלף נשיקות קטנות", "פרנהיים" (הטלוויזיה הישראלית), "אברהם ושרה" (שרה) לצידו של חיים טופול, "מילואים", "היה נהדר" (במסגרת הסדרה "ארץ מולדת"), ו"ציפורי חול".
דיבבה סרטים שונים, ביניהם "למעלה", "פוניו על הצוק ליד הים", "טרמפ לירח", "טינקרבל", "הלורקס", "מטוסים 2: לוחמי האש", "קוקו", "הדוב פדינגטון" (דודה לוסי), "פדינגטון 2", "הגרינץ'" ו"הכוכב של אנדרה וטאטי".
ב-2004 במסגרת פרויקט נמל קיסריה, הבא לקדם את התיירות הבינלאומית באזור, היא מגלמת את אמה של חנה סנש במיצג אור-קולי.
בשנת 2015 הופיעה לצידה של נטלי פורטמן בסרט "סיפור על אהבה וחושך", המבוסס על ספרו של עמוס עוז, ובסרטו של הבמאי אמיר וולף, "ציפורי חול" (בתפקיד "שרינקה").
בשנת 2019 שיחקה בסדרה "סברי מרנן" את אמו של מייק, קלייר.
בשנת 2020 שיחקה את תפקיד הסבתא במיני-סדרת הטלוויזיה "המורדת" בנטפליקס, בכיכובה של שירה האס, על צעירה חרדית שבורחת לברלין עקב השידוך שבחרו לה דודתה וסבתה.
חיים אישיים
דורון נשואה לבמאי הקולנוע, הטלוויזיה והתיאטרון אילן אלדד, ולזוג שני ילדים, דן אלדד ורות אלדד-זיידנר.
יילדיריי בשטורק
יילדיריי בשטורק (בטורקית: Yıldıray Baştürk, נולד ב-24 בדצמבר 1978 בהרנה שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר טורקי-גרמני ששיחק בעיקר בבוכום, באייר לברקוזן, הרטה ברלין, שטוטגרט ונבחרת טורקיה בעמדת הקשר ההתקפי.
קריירת מועדונים
בשטורק נולד בגרמניה למשפחה בעלת שורשים טורקיים, והחל לשחק בשנת 1987 בקבוצת הנוער של וטנשייד 09. בשנת 1996 עלה בשטורק לקבוצה הבוגרת של ווטנשייד, שם שיחק עונה אחת, והבקיע שישה שערים ב-20 הופעות ליגה. בעונת 1997/98 החל בשטורק לשחק בבוכום, יריבתה העירונית של ווטנשייד, שהייתה התחנה הראשונה שלו בבונדסליגה. בבוכום בשטורק הפך מיד לשחקן הרכב קבוע. בעונתו השנייה של בשטורק בבוכום, הקבוצה נשרה אל הבונדסליגה השנייה. בוכום חזרה לבונדסליגה כעבור עונה אחת בלבד, שבה בשטורק הבקיע שבעה שערים והפך לחלק משמעותי מההישג. עונת 2000/01 הייתה האחרונה של בשטורק בבוכום. באמצע עונה זו מונה לקפטן הקבוצה, אך לא הצליח למנוע את נשירתה בחזרה אל הבונדסליגה השנייה. בשטורק צבר בבוכום 104 הופעות והבקיע 13 שערים, ובתום עונת 2000/01, עבר לבאייר לברקוזן.
עונתו הראשונה של בשטורק בבאייר לברקוזן הייתה מוצלחת במיוחד מבחינה אישית, אך רצופת אכזבות קבוצתיות. בשטורק שיתף פעולה בקישור הקבוצה עם מיכאל באלאק, תומאס ברדריץ', ברנד שניידר וקארסטן ראמלו, כשבהתקפה שיחקו אוליבר נויביל ואולף קירסטן. קבוצה זו הפכה לאחת הקבוצות ההתקפיות הטובות באירופה, והייתה יכולה לזכות בטרבל, אך הפסידה את האליפות במחזור האחרון לבורוסיה דורטמונד, את הגביע הגרמני בגמר לשאלקה 04, ואת ליגת האלופות, לאחר הפסד 2-1 במשחק הגמר לריאל מדריד. עונת 2002/03 הייתה עונה טובה הרבה פחות עבור בשטורק ובאייר לברקוזן, כאשר הקבוצה כמעט נשרה לבונדסליגה השנייה. עונת 2003/04 הייתה האחרונה של בשטורק בבאייר לברקוזן. בעונה זו הוא סבל מפציעות ושיחק 17 משחקים בלבד, אך הקבוצה חזרה למקומה בצמרת הגרמנית, וסיימה במקום השלישי בבונדסליגה. סך הכל צבר בשטורק 78 הופעות ליגה בבאייר לברקוזן, בהן הבקיע שמונה שערים.
קריירה בינלאומית
בשנת 2005 במהלך משחק עם גאורגיה בשטורק גרם לפציעה של אקאקי דוואדזה שגרמה למוות קליני של הגאורגי.
חסידות לעלוב
חסידות לֶעלוֹב היא חצר חסידית פולנית-ארצישראלית. החצר הוקמה בשנת ה'תקע"ה בעיירה ללוב על ידי רבי דוד בידרמן.
האדמו"ר השני בשושלת, רבי משה בידרמן, עלה לארץ ישראל בשנת ה'תרי"א והתגורר בירושלים. מאז נשאה החסידות אופי ירושלמי והפכה לחלק מן היישוב הישן.
כיום מכהנים באדמו"רות מספר צאצאים. החצר המרכזית היא חסידות לעלוב בבית שמש.
לעלוב בית ישראל
במקביל לכהונת רבי משה מרדכי, פתח אחיו, הרב יעקב יצחק, בית מדרש בשם "אור יעקב" בשכונת בית ישראל בירושלים, אך לא נהג כאדמו"ר.
בנו, רבי שמעון נתן נטע בידרמן מלעלוב בית ישראל. לאחר פטירת דודו רבי משה מרדכי, החל לנהוג כאדמו"ר בבית המדרש של אביו בשכונת בית ישראל בירושלים. בערוב ימיו פתח קהילה גם בבית שמש. נפטר בד' באב ה'תשס"ד.
בניו:
צאצאי רבי משה מרדכי מלעלוב
לאחר פטירת רבי משה מרדכי החלו לכהן שלושה מבניו: רבי אברהם שלמה, רבי שמעון נתן נטע ורבי אלתר. לאחר פטירת האחים הגדולים, החלו רבי פנחס יצחק ורבי יששכר דוב, גם לכהן כאדמו"רים. חלק מבני בנותיו של רבי משה מרדכי, כיהנו גם הם כאדמו"רים.
רבי אברהם שלמה
בנו הבכור של רבי משה מרדכי, רבי אברהם שלמה בידרמן, הוכתר לאדמו"ר מלעלוב. בית מדרשו היה בירושלים. במוצאי ראש השנה ה'תש"ס לקה בלבו, ונפטר בט"ז בשבט ונקבר סמוך לקבר אביו בהר הזיתים בירושלים, ידוע היה כפועל ישועות דברי תורתו ותולדותיו נדפסו בספרים אמרי קודש ואמרות אש.
רבי יצחק מאיר אייזיק בידרמן, ממלא את מקום אביו בבית מדרשו בירושלים. הוא הקים גם מרכזים בעיר ביתר עילית, (שם גם קיימת ישיבת חסידי לעלוב "היכל אברהם" על שם אביו) בטבריה, בארצות הברית, בלונדון שבאנגליה ובאנטוורפן שבבלגיה.
בנו הבכור, רבי שמעון נתן נטע, התגורר בביתר עילית ונהג כאדמו"ר בעיקר בעת שהיותיו בחו"ל. בישראל היה עורך שולחנות ותפילות יחד עם אחיו רבי יצחק. היה חסיד ברסלב ואף לאחר שהוכתר לאדמו"ר נסע לקבר רבי נחמן מברסלב לראש השנה. נפטר בגיל צעיר, בכ"ו באייר תשס"ח. בנו יהודה זונדל, שהיה כבן 12 בפטירת אביו, הוכתר כינוקא. בשנת 2015 התחתן והחל לכהן כאדמו"ר.
רבי שמעון נתן נטע
בנו השני, רבי שמעון נתן נטע. התפרסם במיוחד בכך שעורר שלא ידברו בתפילה, נפטר בליל יום הכיפורים תש"ע.
לעלוב ניקלשבורג
בנו החמישי של רבי משה מרדכי, רבי פנחס יצחק בידרמן, מכהן בבית המדרש ברחוב כפר נחום בירושלים. מזוהה כאדמו"ר מלעלוב-ניקלשבורג.
לעלוב בר-אילן
בנו השישי של רבי משה מרדכי, רבי ישכר דוב בידרמן מכהן בבית המדרש ברחוב בר-אילן בירושלים. מכונה המהרי"ד מלעלוב או האדמו"ר מלעלוב פייטרקוב או לעלוב בר-אילן.
בנו השביעי רבי שמעלקא בידרמן לא מכהן כאדמורות
לעלוב ברנוביץ'
בן בתו של רבי משה מרדכי, רבי יעקב אשר קאפף (קרי: קופ) בסוף ימיו ניהל בית מדרש ברחוב רבינו גרשום בירושלים, מקום בו פעל מקודם כולל אברכים בראנוביץ', ולכך התפרסם ר' יעקב אשר כאדמו"ר מלעלוב בראנוביץ נפטר בפתאומיות בי"ז באדר ב' שנת תשס"ה.
אחריו מונה בנו בכורו, רבי ישראל קאפף (חתנו של רבי שמעון נתן נטע בן רבי יעקב יצחק), כממלא מקומו בבית מדרשו שבירושלים.
ראדושיץ
בן בתו של רבי משה מרדכי, רבי דוד צבי שלמה הורונצ'יק, חתן רבי אברהם חיים ראטה משומרי אמונים, הוכתר אחר פטירת רבי משה מרדכי כאדמו"ר מראדושיץ, נפטר בי' באדר ה'תשע"ו. בנו בכורו רבי אהרן יוסף, חתן הרב אברהם שלום ישכר דוב ליפשיץ הלברשטאם, האדמו"ר מסטרופקוב, הוכתר לממלא מקומו.
חתנו של רבי דוד צבי שלמה הוא האדמו"ר ממיאלען.
לעלוב קרלין
בן בתו של רבי משה מרדכי, רבי יהושע העשיל רוזנפלד, הוכתר כאדמו"ר מלעלוב-קרלין, לאחר פטירתו של אביו רבי שמואל צבי רוזנפלד בט"ז בתשרי ה'תש"ע, בית מדרשו ברחוב מלאכי בבני ברק.
מאפייני החסידות
אדמו"רי לעלוב וחסידיהם מנהלים מפעלי הכנסת אורחים ובתי תמחוי שבהם מוצאים את מקומם מחוסרי בית ועניים. בירושלים פועלים הכנסות אורחים בבית הכנסת לעלוב צפניה ובבית הכנסת לעלוב-ברנוביץ. חסידיו של רבי אהרון מבית שמש מפעילים "בית תבשיל" בבני ברק, וכן בית "הכנסת אורחים" לעולים לציוניהם של רבי אלימלך מליז'נסק ורבי דוד מלעלוב.
גם בחסידות וורקא, שמייסדה רבי ישראל יצחק קאליש היה תלמידו של רבי דוד, אחד היסודות הוא אהבת ישראל.
השתייכות פוליטית
רבי משה מרדכי בידרמן לא היה חבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל. בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל חתם מספר פעמים על תמיכה באגודת ישראל, אך בהמשך סירב לחתום ונטה למפלגת פא"י. מצד שני גם קיים קשרים טובים עם חוגי הקנאים בירושלים. חסידיו התערו בסיעת שלומי אמונים באגודת ישראל.
לפריז (סרט)
"לפריס" (ברוסית: На Пари́ж) הוא סרט קומדיה רוסי בבימויו של סרגיי סרקיסוב, ובכיכובם של דמיטרי פבצוב, יבגני סטיצ'קין וסרגיי מקובצקי. הסרט הופץ בבתי הקולנוע ברוסיה ב-9 במאי 2019. בכורת הסרט התקיימה ב-25 באפריל 2019, במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה.
הסרט מתבסס על חוויותיו של אלכסנדר מיליוקוב ושמו אף מוזכר בפתיח ההקדשה לסרט: "התסריט לסרט זה התבסס על חוויותיו של השריונאי, הלויטננט הצעיר וגיבור ברית המועצות אלכסנדר איוואנוביץ' מיליוקוב". מיליוקוב היה לוחם בחיל השריון בזמן מלחמת העולם השנייה. לקראת סיום המלחמה, בין התאריכים 25–29 באפריל 1945, הוא נטל חלק פעיל בקרבות הרחוב בברלין, במהלכן השמיד נקודות ירי של האויב, מה שהבטיח את התקדמות יחידות הרובאים. הוא נפצע, אך לא עזב את שדה הקרב ולאחר המלחמה הוענק לו תואר גיבור ברית המועצות.
עלילה
הסרט מתרחש באביב 1945. הטנקים בפיקודו של אלכסנדר וורונין מסתערים על ברלין ומשמידים מטה של הוורמאכט וארבעה קצינים שניצחו את המלחמה, מחליטים לחגוג את יום הניצחון בבירת צרפת, פריז.
נחלת שבעה (ספר)
נחלת שבעה הוא ספרו של רבי שמואל בן דוד הלוי בן המאה ה-17, הכולל את מרבית נוסחי השטרות הנהוגים בעם ישראל בצירוף הלכות העוסקות בכתיבת שטרות ובדיניהם.
המחבר
נולד במזריטש בפולין, למד בבית מדרשו של רבי דוד הלוי סגל, בעל ה"טורי זהב" (הט"ז) ושימש כרב בכמה ערים באשכנז. נפטר בשנת תמ"א (1681) בקליינשטיינאך. בספר "קיצור שני לוחות הברית" מאת הרב יחיאל מיכל אפשטיין הובא נוסח לבית נוסף לפיוט "מעוז צור" המיוחס לרבי שמואל הלוי.
תוכן הספר
ב-69 פרקי הספר נכללו נוסחי השטרות כפי שבירר אותם המחבר "מפי סופרים וספריהם", בהם שטרי תנאים, כתובות, גיטין, חליצה, שטרי חוב ומכירה ועוד. מלבד הנוסחאות המדויקות, דן המחבר בכל פרק בשאלות הנוגעות לשטר המסוים, לנוסחו, לכתיבתו ולמסירתו. בנוסף צורפו כמה פרקים העוסקים בסדר כתיבת השטר, דינים הנוגעים לסופר, לעדים וכו'.
שם הספר
בפתיחת הספר מונה המחבר שבעה טעמים לשם "נחלת שבעה". בין הטעמים ציין כי ספרו זה הוא הנחלה אותה הוא מוריש לבניו ולאחרים וכי "שבעה" בגימטריה עולה כשמו הפרטי - שמואל. מקור הביטוי "נחלת שבעה" בספרי דברים (יח, ב).
מהדורות הספר
הספר הודפס לראשונה באמסטרדם בשנת תכ"ז (1667). בשער הספר תוארה מעלתו וחשיבותו של הספר "יקר הערך" אשר "לא היה לעולמים מימים קדמונים". תוספת לספר הכוללת שטרות נוספים ותשובות להשגות שונות שהתעוררו בעקבות הוצאת המהדורה הראשונה הודפסה על ידי המחבר סמוך לפטירתו בפרנקפורט בשנת תמ"א (1681) בשם "נחלת שבעה - מהדורא בתרא". הספר זכה למהדורות נוספות ונעשה לספר נפוץ ושימושי בארצות אשכנז ופולין עבור סופרים, דיינים וכותבי שטרות. מהדורה מורחבת בת 3 כרכים בצירוף מקורות והערות יצאה ב-2006 על ידי מכון אוצר הפוסקים בעריכת הרב יחזקאל אהרן שוורץ. הרב אשר אנשיל גרינוולד (נפטר ב-1944) שוחט בעיר אונגוואר הוציא ספר בשם "קיצור נחלת שבעה" המבוסס על ספרו של הלוי. גם ספרו זכה למהדורות נוספות.
על תפוצתו הרחבה של הספר כתב הרב אשר אנשיל גרינוולד בהקדמת "קיצור נחלת שבעה" כי ספרו של רבי שמואל הלוי "נתקבל בכל תפוצות ישראל, ובפרט כותבי כתובות ותנאים אי אפשר להן בלעדיו והכל צריכים אליו". פרופ' אשר גולאק כתב כי קובץ זה הוא "קובץ השטרות החשוב ביותר בדורות האחרונים". מלבד המהדורות הרבות של הספר, הודפסו בשנים מאוחרות יותר קובצי שטרות רבים המבוססים על נוסחאותיו של הספר "נחלת שבעה".
תשובות שונות של המחבר הודפסו בשנת תנ"ב (1692) בפיורדא על ידי בנו, רבי אברהם, בשם "נחלת שבעה - חלק שני".
ואסילי פרפליוצ'יקוב
ואסילי פרפליוצ'יקוב (ברוסית: Васи́лий Переплётчиков; 18 באוקטובר 1863 – 1918) היה צייר נוף רוסי; קשור לנודדים, מ-1893 עד 1901.
ביוגרפיה
הוא נולד למשפחה של סוחרים אמידים והחל את השכלתו הפורמלית באקדמיה למדעי המסחר. במקביל, הוא החל להתעניין באמנות ולמד שיעורים פרטיים מאלכסנדר קיסליוב. ב-1872 החל להשתתף בשיעורים בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה. הוא תכנן להיות אדריכל, אבל פגישה עם איוואן שישקין שכנעה אותו להיות צייר, ולכן עבר לקורסים שהעביר וסילי פולנוב.
מאוחר יותר הוא פיתח עניין ברישום, ומ-1880 ערך מסעות רישום קבועים לזבניגורוד (עם סרגיי קורובין) ולפליוס (עם סרגיי וינוגרדוב). הוא גם החל לקיים תערוכות קבועות בסטודיו שלו.
לאחר 1886, הוא ועמיתיו הוציאו מדי פעם כתב עת; "פרסום תקופתי של רישומים של אמנים רוסים". הגיליון הראשון כלל יצירות של קורובין, סרגיי איבנוב, יצחק לויתן, ויקטור סימוב ואלכסיי סטפנוב.
בתחילת שנות ה-90, הוא התמנה למרצה בבית הספר לאמנויות יפות שהופעל על ידי האדריכל, אנטולי גונסט. אלבום של רישומיו פורסם בשנת 1891. בשנה שלאחר מכן הוא, קיסליוב, ניקולאי קלודט ולאוניד פסטרנק הוצגו במהדורה מיוחדת של המגזין "אמן". בין השנים 1899–1903 הציג עם קבוצת "מיר איסקוסטבה". ב-1903 הוא הפך לאחד מהחברים המייסדים של איגוד האמנים הרוסים.
סקון
יהודי סקון
בסקון חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
קרב קולומנה
קרב קולומנה - קרב בין הכוחות הרוסים לבין הכוחות המונגולים שהתרחש ב-1 בינואר 1238 והסתיים בניצחון מונגולי.
הכוחות המונגולים בראשות באטו ח'אן פלשו בשנת 1237 לשטחים של הנסיכויות הרוסיות בצפון-מזרח. העיר הגדולה הראשונה שעמדה במצור הייתה ריאזן. לאחר מצור קשה, ב-21 בדצמבר 1237 העיר נפלה בידי המונגולים.
הכוחות המשותפים של הרוסים התאספו ליד העיר קולומנה. הכוחות כללו את יתרת הכוחות של נסיכות ריאזן, הכוחות של נסיכות ולדימיר בראשות וסבולוד, בן הנסיך וכוחות שהגיעו מנובגורוד. בהתאם לשיטת הלחימה של הרוסים הם המתינו למונגולים בשטח פתוח. הקרב נמשך 3 ימים והסתיים בניצחון מונגולי. נסיך וסבולוד עם שארית הכוחות הצליח להימלט לולדימיר. אחד מבניו של ג'ינגיס חאן שהשתתף בקרב נהרג.
קרב קולומנה היה מרכזי במערכה נגד המונגולים וניצחון מונגולי נתן להם אפשרות להמשיך בפלישה ולהתקדם לכיוון ולדימיר. המונגולים, שהחריבו ושרפו את קולומנה ואת מוסקבה, שמו מצור על ולדימיר ולאחר שלושה ימים כבשו גם אותה.
יוטיוב מיוזיק
יוטיוב מיוזיק (באנגלית: YouTube Music) הוא שירות הזרמת מוזיקה מבית יוטיוב שבשליטת גוגל. השירות מציע הזרמת מדיה, מאפשר למשתמשים לחפש שירים המחולקים לפי ז'אנר, פלייליסטים והמלצות. השירות מציע גם מסלול פרימיום בתשלום, שמאפשר האזנה ללא פרסומות, הפעלה ברקע והורדת שירים להאזנה אופליין. ההטבות מוצעות גם למנויי Google Play Music ויוטיוב פרימיום. נכון לספטמבר 2019 השירות זמין ב-94 מדינות (כולל ישראל).
היסטוריה
אפליקציית המוזיקה יוטיוב מיוזיק הוכרזה לראשונה באוגוסט 2014, אז נמסר כי תהיה זמינה עם כ-20 מיליון שירים וסרטונים במחיר של 10 דולר לחודש.
היא הושקה באוקטובר 2015, והייתה זמינה להורדה חודש לאחר מכן; היא שוחררה לצד YouTube Red, שירות מנויים גדול יותר שמכסה את כל התוכן של יוטיוב, כולל אפליקציית המוזיקה. אף על פי שהשירות היה דומה במהותו לגוגל פליי מיוזיק, הוא יועד למשתמשים שצורכים מוזיקה בעיקר דרך יוטיוב.
ב-17 במאי 2018 הכריזה יוטיוב על גרסה חדשה לשירות, כולל נגן זמין בדפדפן, עיצוב חדש ליישומון המובייל, המלצות דינמיות יותר ושימוש בטכנולוגיית הבינה המלאכותית של גוגל לחיפוש שירים לפי מילותיהם. בנוסף, השירות הפך לעצמאי כך שאפשר לרכוש מינוי רק לו (מה שהפך אותו למתחרה ישיר של ספוטיפיי ואפל מיוזיק), והציע הזרמת שירים ברקע. הוא תומחר ב-9.99 דולר לחודש; במקביל, מחיר יוטיוב פרימיום עלה ל-11.99 דולר למנויים חדשים.
ב-11 בספטמבר 2019 הושק השירות יחד עם יוטיוב פרימיום בישראל.
תכונות
התוכן בשירות כולל הופעות רבות של זמרים, וכל מה שמסווג כמוזיקה וזמין ביוטיוב.
ב-18 באפריל 2019 הפך השירות לזמין על גבי פלטפורמת Google Home עם השמעת פרסומות לאנשים לא רשומים.
אנריקו ולנטיני
אנריקו ולנטיני (בגרמנית: Enrico Valentini; נולד ב-20 בפברואר 1989) הוא כדורגלן גרמני ממוצא איטלקי המשחק בעמדת המגן הימני בנירנברג.
קריירה
ולנטיני גדל במחלקת הנוער של נירנברג, ולקראת עונת 2008/2009 קודם לקבוצת המילואים של המועדון.
ביולי 2010 הצטרף לו.פ.ר. אאלן מהליגה הגרמנית השלישית. בתום עונת 2011/2012 העפיל עם הקבוצה לבונדסליגה השנייה. במרץ 2012 האריך את חוזהו בקבוצה עד ליוני 2014.
ביולי 2017 עבר בהעברה חופשית לקבוצת נעוריו, נירנברג, גם היא מהליגה השנייה, ובתום העונה העפיל עם הקבוצה לבונדסליגה. את עונת 2018/2019 בבונדסליגה סיימה הקבוצה במקום האחרון, ושבה לליגת המשנה.
ב-30 באוקטובר 2019, במשחק נגד פ.צ. קייזרסלאוטרן במסגרת הסיבוב השני של הגביע הגרמני, נפצע שוערה של נירנברג בדקה ה-115 של תוספת הזמן ואת אפודת השוער קיבל ולנטיני, מפני שלקבוצתו לא נותרו חילופים זמינים. בדו-קרב בעיטות העונשין שנערך בתום הזמן החוקי וההארכה לא הצליח ולנטיני לעצור אף בעיטה, וקבוצתו הפסידה 5–6 והודחה מהמפעל.
בפברואר 2020 האריך את חוזהו בקבוצה עד ליוני 2022, ולקראת עונת 2020/2021 הפך ולנטיני לקפטן הקבוצה.
שריפות קטנות בכל מקום
שריפות קטנות בכל מקום (באנגלית: Little Fires Everywhere) היא מיני-סדרת דרמה טלוויזיונית אמריקאית, מבוססת על הספר מאת סלסט אנג הנושא את שם הסדרה, שיצא בשנת 2017.
המיני-סדרה שודרה בבכורה ברשת הטלוויזיה הולו ב-18 במרץ 2020 והיא מורכבת משמונה פרקים. בסדרה מככבות ריס וית'רספון וקרי וושינגטון, שניהם כיהנו כמפיקות בפועל, לצד ליז טיגלאר, לורן נוישטדר ופילאר סאבון. עלילת הסדרה ממוקמת בפרברי העיר קליבלנד, אוהיו בסוף שנות ה-90, ומציג יחסי כוחות בין שתי אמהות מרקע סוציו-אקונומי שונה.
סקירה
הסדרה מגוללת את סיפורן של שתי האימהות מיה וורן ואלנה ריצ'רדסון. מיה נוסעת עם בתה פרל במשך כל חייה מערים שונות על מנת לקדם את האמנות שלה. מאוחר יותר אנו מגלים כי הסיבה האמיתית היא לברוח מההורים הביולוגים של הבת שלה. אלנה היא אמא מהפרוורים אשר משכירה למיה ולפרל את הדירה שלה. כשהן מכירות אלנה מאוד חברותית עם מיה ואפילו מציעה לה לעבוד אצלה בבית בתור העוזרת שלה. מיה מסרבת להצעה ומוצאת עבודה בתור מלצרית במסעדה סינית. מאוחר יותר מיה מסכימה להצעה של אלנה כדי להרוויח עוד כסף. בהמשך הסדרה נכנסת דמות נוספת בשם ביבי שו, אישה אסיאתית בשנות ה-20 לחייה אשר הניחה את הבת של מול תחנת דלק בגלל שלא היה לה כסף לאוכל עבורה. ביבי ומיה מוצאות את הבת שלה ומגלות שהיא אומצה על ידי חברה של אלנה. שתיהן נלחמות על הילדה ואלנה ומיה מגיעות לפיצוץ. הסדרה מסתיימת בכך שאלנה מכריחה את מיה ופרל לעזוב את הדירה, ביבי מפסידה במשפט על ביתה אך חוטפת אותה והבית של משפחת ריצ'רדוסן עולה באש.
מוות לחמישה קולות
מוות לחמישה קולות (בגרמנית: Tod für fünf Stimmen) הוא סרט תיעודי משנת 1995 של הבמאי הגרמני ורנר הרצוג, שהופק עבור ערוץ הטלוויזיה ZDF television. הסרט חוקר את המוזיקה של קרלו ג'זואלדו ואת האגדות אודות אישיותו, טירתו המכושפת, ורציחתו את אשתו והמאהב שלה. בין קטעי הקריינות לראיונות, מבוצעים לאורך הסרט שירים שונים של ג'זואלדו. הרצוג מעיד על הסרט כאחד מסרטיו הקרובים יותר ללבו.
תקציר העלילה
הסרט מתחיל בסיור מודרך בטירתו של ג'זואלדו, שנעשה על ידי אחד מעובדי הטירה. במהלך הסרט אנו פוגשים באנשים שונים בתוך הטירה, כולל אדם שמנגן מוזיקה לתוך הסדקים שבקיר על מנת להתמודד עם השדים שרודפים את הטירה, אישה שטוענת שהיא הרוח של דונה מריה ד'אבאלוס, אשתו של ג'זואלדו, שאותה רצח. שני טבחים שמקיימים מחדש משתה חתונה ראוותני על פי הזמנתו של ג'זואלדו. הרצוג גם מבקר בסרט עובדים ממרפאה מקומית לבריאות הנפש, שטוענים שטיפלו בעבר באותה אחת שטוענת שהיא רוחה של האישה ושיש להם כעת שני מטופלים שמאמינים כי הם קרלו ג'זואלדו עצמו.
כמו כן, הרצוג ריאיין עובדים ב"פאלאצו סאן סברו" בנאפולי, שם ביצע ג'זואלדו את הרצח. שומר השער מרואיין, כמו גם היורש של ד'אבאלוס, שמראה להרצוג את המיטה שבה התבצעו הרציחות. לאחר מכן, הרצוג מבקר כנסייה באזור, בה מוצגות גופותיהם המשומרות של מריה ומאהבה.
סצנות אלה ערוכות לסירוגין עם ביצועים של שיריו של ג'זואלדו בתוספת פרשנות היסטורית ומוזיקלית של תלמידיו של ג'זואלדו.