cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טארטן
טארטנים אחרים
במחוזות הקלטים של קורנוול וויילס הטארטנים והקילטים אומצו כחלק מההתעוררות הקלטית של המאות ה-19 וה-20. הטארטן של מחוז נורת'מבריה (הנקרא גם "טארטן הרועה"), אחד הטארטנים העתיקים ביותר בבריטניה, הוא שכיח ונלבש בעיקר בצפון אנגליה.
המילה "טארטן" משמשת גם כתואר המרמז על מוצא סקוטי. לדוגמה, הביטוי "צבא טארטן" מתייחס לאוהדי נבחרת סקוטלנד בכדורגל.
מגדל טראמפ העולמי
היסטוריה
בנייתו של המגדל בעלות של כ-360 מיליון דולר אמריקאי החלה בסוף שנת 1998 בהריסת המבנה הקודם ששכן על המגרש והסתיימה בשנת 2001. המגדל תוכנן על ידי האדריכל היווני, קוסטס קונדיליס, כמגדל מגורים וחזיתותיו הן קירות מסך בעלי זכוכיות כהות בגוון ברונזה. כתוצאה מחלונותיו הגדולים, מתאפשרת תצפית רחבה על איסט ריבר ומידטאון מנהטן. שלד הבטון המזוין שלו מגדיל את התנגדותו לרוח בקומותיו העליונות.
מגדל טראמפ העולמי היה מגדל המגורים הגבוה ביותר בעולם למשך שנתיים, מהשלמתו בשנת 2001 ועד השלמת בנייתו של מגדל המאה ה-21 בדובאי בשנת 2003. בשנת 2004 הושלמה בנייתו של מגדל פאלאס 3 בסיאול שנטל את התואר.
לפני הבנייה, דיירי בניינים סמוכים וביניהם וולטר קרונקייט, התנגדו להקמת המגדל בשל גובהו וחוסר במאפיינים החיצוניים. אחד החששות היה שהמגדל יגמד את בניין המזכירות של האומות המאוחדות הנמצא בסביבתו הקרובה.
עם סיום בנייתו נעו מחירי הדירות במגדל בין 625,000 דולר אמריקאי לדירת סטודיו לבין 28,000,000 דולר אמריקאי. יוצאת מן הכלל הייתה דירת הפנטהאוז המשתרעת על שתי הקומות העליונות, בשטח כולל של 1,858 מ"ר, שהוצעה למכירה ב-58 מיליון דולר אמריקאי. אולם, לאחר מספר שנים בהן לא נרכשה, הוחלט לפצלה ל-4 דירות נפרדות. רבים מרוכשי הדירות היו אוליגרכים רוסים, שביקשו לחלץ את כספם ממולדתם בעקבות קריסת הרובל והתמוטטותם של כמה בנקים גדולים במוסקבה.
באפריל 2006, נפתחה בקומת הכניסה של המגדל מסעדת Megu, מסעדת פיוז'ן אסייתית נחשבת בניו יורק.
A Day At The Races
האלבום היה האלבום הראשון שהלהקה הפיקה באופן עצמאי, לאחר שיתוף פעולה ממושך עם מפיקים אחרים, כגון רוי תומאס בייקר וג'ון אנתוני.
בדומה לאלבום הקודם שיצא כשנה קודם לכן, A Night at the Opera (לילה באופרה), שם האלבום נשאל מסרט של האחים מרקס. כמו כן, עטיפות האלבומים כמעט זהות.
לאחר ההצלחה הרבה של אלבומם הקודם הכולל את הלהיט Bohemian Rhapsody, הלהקה קבלה חופש יצירתי באלבומם הבא, שהמשיך באותו הקו כמו באלבומים הקודמים. בעוד שבאלבומם הקודם ניתן היה לראות שילוב מאוד רב גוני ורחב בין סגנונות מוזיקה שונים, באלבום זה חברי הלהקה שמרו על קו אחיד בין מוזיקת הארד רוק ומוזיקה קלאסית. השירים באלבום מסודרים לרוב בצורה בה מופיע שיר בעל פן של רוק ולאחריו שיר המייצג את הצד הקלאסי בלהקה. לרוב, ברצף זה נוצר מצב בו מופיע שיר הארד רוק שנכתב על ידי הגיטריסט בריאן מיי ולאחריו שיר קלאסי שנכתב על ידי פרדי מרקיורי, הסולן והפסנתרן.
האלבום עצמו נפתח בקטע אינסטרומנטלי בהרמוניום ממנו מתפתחים שאר השירים, ולאחר השיר האחרון באלבום – Teo Toriatte, חוזרת על עצמה אותה מנגינה מהפתיחה שסוגרת את האלבום. בריאן מיי אמר על כך כי באופן זה האלבום הופך ליצירה אחת שחוזרת על עצמה בלי לעצור, ללא התחלה או סוף. טכניקה זו נקראת "Bookends".
בשיר- Teo Toriatte, שרים חברי הלהקה ביפנית, כהוקרה למעריציהם הרבים ביפן.
נבלי אלברט
נבלי אלברט (שם מדעי: Menura alberti) הוא מין של ציפור שיר אוסטרלית ממשפחת הנבליים וקרוב משפחתו של הנבלי ההדור.
מאפיינים
נבלי זה קטן ונדיר יותר מקרובו. אורך הזכרים 75-90 ס"מ, מוטת כנפיהם 76-79 ס"מ ומשקלם עד 930 גרם. הם בעלי נוצות חומות-אדמוניות, בטן צהובה, ראש אפור-כחול וסנטר כתום. הזנב אפור כהה ומכיל פחות ציצות ארוכות המשתלשלות למעלה. כמו הנבלי ההדור הזכרים גדולים ומקושטים בהרבה מהנקבות וגם אינם עוזרים לנקבות כלל בקינון ובגידול הצאצאים.
לנבלי יש יכולת קולית לחקות מינים אחרים, בדומה לקרובו.
הנבלי חי ביערות שבין ויקטוריה לדרום-מזרח קווינסלנד. הנבלי מצוי רוב זמנו על הקרקע ומחפש באדמה תולעים וחרקים.
הנבלי אינו בסכנה עדיין אך נמצא בירידה בגלל כריתת היערות לגידול אקליפטוסים או אורנים, צמחייה פולשת המשתלטת על האזור, קרבה לערים רועשות והבאת מיני טורפים לאוסטרליה כמו שועלים, חתולים וכלבים.
פורשה בוקסטר
הפורשה בוקסטר הייתה למכונית הנמכרת ביותר של חברת פורשה מאז החלה להימכר ועד לשנת 2003, אז תפסה את מקומה הפורשה קאיין. כל גרסאות הבוקסטר הן מכוניות מקוררות מים, מנוע ה-M96 של הבוקסטר בדור הראשון הוא למעשה המנוע הלא קדמי מקורר המים הראשון של חברת פורשה.
עיצוב
המראה החזותי של הבוקסטר בדורה הראשון הושפע רבות מהפורשה 356 ספיידר והספידסטר, כמו גם מהפורשה 550 ספיידר. ואילו הדור השני עוצב בהשראת הפורשה קאררה GT.
(986) דור ראשון (2004-1996)
הדור הראשון הוצג בשנת 1996 ונמכר כשנת הדגם 1997. רכב זה היה בעל מנוע בנפח 2.5 ליטרים והספק של 201 כ"ס, המכונית הוצעה בשתי תיבות הילוכים, ידנית או טיפטרוניק.
בשנת 2000 הוצגה גרסת בוקסטר S, גרסה חזקה מן הדגם הבסיסי. הבוקסטר S הוצגה עם מנוע גדול יותר בנפח של 3.2 ליטרים והספק של 249 כ"ס. בנוסף, דגם הבסיס של הבוקסטר קיבל מנוע חדש בנפח 2.7 ליטרים והספק של 217 כ"ס.
בשנת 2003 עברה הבוקסטר 'מתיחת פנים' קלה בעיצוב שכללה את החלפת שמשת הרכב האחורית העשויה מפלסטיק בשמשת זכוכית, החלפת הפנסים הקדמיים הלא פופולריים בפנסים חדשים ונקיים, התקנת אגזוזים וכונסי אוויר משופרים ומערכת היגוי כוח מעודכנת, כמו גם עדכון במנועים, אשר הספקם גדל ל-225 כ"ס בבוקסטר הבסיסית, ול-258 כ"ס בגרסת הבוקסטר S.
בשנת 2004 ביום השנה ה-50 לפורשה 550 ספיידר הציגה פורשה גרסת בוקסטר אקסקלוסיבית במהדורה מוגבלת אשר יוצרה ב-1,953 (שנת הולדת הפורשה 550) יחידות בלבד, כולן בצבע כסף גראן טוריסמו זהה לצבעו של רכב התצוגה של הפורשה קאררה GT, מכונית העל של החברה. הרכב כלל עדכונים ותוספות רבות, כמו גם תוספת לכוח המנוע ששופר ל-266 כ"ס.
(987) דור שני (2011-2005)
בשנת 2004 הציגה פורשה בתערוכת פאריס את הדור השני לבוקסטר לצד הפורשה 997 החדשה. המכונית החלה להימכר כדגם 2005. הפורשה בוקסטר דור שני חולקת יחד עם הפורשה קאיימן את אותה פלטפורמת ההנעה המרכזית ורכיבים רבים. הדגם החדש הציג שינויים בעיצוב, אף על פי שנשאר דומה לדגם הקודם. השינוי הבולט ביותר בעיצוב הוא החלפת הפנסים הקדמיים הראשיים בפנסים דומים לאלה של הקאררה GT. כונסי האוויר בצידי הרכב הוגדלו בנוסף להתקנת לוחות אופקיים בולטים יותר, צבועים בצבע כסף מתכתי ללא קשר לצבע המכונית. קשתות הגלגלים בשלדת המכונית הוגדלו כדי לאפשר התקנת גלגלים בגודל 19 אינץ' לראשונה בסדרת הבוקסטר. פורשה טוענת כי למרות הדמיון בין הדגם החדש ובין הדגם הקודם, הדגם החדש חולק רק 20 אחוז מן הרכיבים של הדגם היוצא.
דגם הבסיס של הבוקסטר הוא בעל מנוע בנפח 2.7 ליטרים והספק של 237 כ"ס, ואילו דגם הבוקסטר S הוא בעל מנוע בנפח של 3.2 והספק של 276 כ"ס.
987 דור שני II
בשנת 2008 הציגה פורשה בתערוכת לוס אנג'לס את הדור השני לבוקסטר 987, כאשר המכונית נמכרה כדגם 2009. שינויים קוסמטיים כללו פנסים קדמיים ראשיים חדשים, כונסי אוויר קדמיים גדולים יותר עם פנסי יום חדשים, ומערכת חדשה לניהול רכב ומולטימדיה עם אפשרות למסך מגע. שני הדגמים כללו תוספות כוח הודות להגדלת נפח המנועים, ובשילוב של מערכת הזרקת דלק ישירה לבוקסטר S. כמו כן, שני הדגמים מוצעים בתיבת 6 הילוכים ידנית כסטנדרט, אך זמינים גם בתיבת ה-PDK, תיבת ההילוכים כפולת המצמדים של פורשה (Porsche Doppelkupplung).
מנוע דגם הבסיס הוגדל לנפח של 2.9 ליטרים, והספקו גדל ל-252 כ"ס, כאשר בדגם הבוקסטר S נפח המנוע נותר ללא שינוי 3.4 ליטרים, אך הודות למערכת הזרקת דלק ישירה גדל הספקו ל-306 כ"ס.
981 דור שלישי (2012)
בינואר 2012 הודיעה פורשה על ייצור הדור השלישי והחדש לפורשה בוקסטר. עיצוב המכונית הושפע רבות מעיצוב הפורשה 991 החדשה וממכונית העל ההיברידית של החברה הפורשה 918, כולל פגוש רחב יותר מבעבר, כונסי אוויר גדולים יותר בצד הרכב וגופי תאורה ופנסי חזית ואחור LED מודרניים יותר. פורשה טוענת כי הדור החדש יציג חיסכון של 15 אחוזים בתצרוכת הבנזין לעומת הדגם היוצא. כמון כן הותקנה מערכת היגוי חדשה, בסיס הגלגלים הוגדל קלות, חישוקי הצמיגים הוגדלו ל-20 אינץ', שלדת הרכב נבנתה מחדש ועשויה אלומיניום, שמשת הרכב הקדמית שופעה לעומת הדגם היוצא, בנוסף מערכת גג הרכב נעשתה אוטומטית לעומת המערכת הידנית של הדגמים הקודמים. עיצוב פנים המכונית הושפע רבות מן הפורשה פאנאמרה וכוללת שינויים כמו מערכת בקרת אקלים מפוצלת. הספק מנוע הבוקסטר הוא כעת 265 כ"ס בדגם הבסיסי לעומת 314 כ"ס בדגם הבוקסטר S, כאשר תיבות ההילוכים הן תיבת 6 הילוכים ידנית או תיבת 7 ההילוכים הרובוטית של פורשה, תיבת ה-PDK,בשנת 2016 הוחלפו דגמי בוקסטר וקאיימן ב-718.
יש לי חלום
קינג נאם ב-28 באוגוסט 1963, על מדרגות אנדרטת לינקולן, בזמן "המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות", מול 250,000 מפגינים. נאום זה היה לרגע מעצב בתולדות התנועה לזכויות האזרח בארצות הברית, ולמאבקם של השחורים בארצות הברית, ונחשב לאחד הנאומים הטובים והידועים ביותר בהיסטוריה.
בעקבות סקר שערכו חוקרים מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, נאום זה הוכתר כנאום הטוב ביותר במאה העשרים. אחד ממנהיגי התנועה לזכויות האזרח תיאר את הנאום באומרו, "לד"ר קינג היה את הכוח, היכולת, והקיבולת להפוך את אותן מדרגות של אנדרטת לינקולן למקום שייצרב לעד בתודעה. בנאומו הוא יידע, חינך ונתן השראה, ולא רק האנשים שנכחו שם הקשיבו, אלא גם אנשים לאורך כל ארצות הברית, ואף הדורות שעדיין לא נולדו."
רקע
ביוני 1963 הוגשה הצעת חוק על ידי הנשיא ג'ון קנדי המסדירה את נושא זכויות האזרח וההצבעה של השחורים בארצות הברית, על מנת לתמוך בהצעת החוק ערכו מנהיגי התנועה למען זכויות האזרח צעדת תמיכה המונית בוושינגטון הבירה, קינג ושאר מנהיגי התנועה הסכימו לשמור על נאומים בעלי אופי רגוע כדי להימנע ממרי אזרחי שהפך לסימן ההיכר של התנועה.
הנאום
נאומו של קינג תוכנן במקורו להיות מחווה להכרזת העצמאות של ארצות הברית וכן לנאום גטיסברג של אברהם לינקולן, מאה שנה אחרי שניתן בפנסילבניה.
זכויות יוצרים
המאבק על זכויות היוצרים של הנאום מתנהל במספר ערכאות בארצות הברית. השאלה המשפטית היא האם יש זכויות יוצרים לנאום ששודר בשידור חי ברדיו ובטלוויזיה והוקלט על ידי רבים, וזכויות היוצרים שלו נרשמו על ידי קינג רק מאוחר יותר. בית המשפט קבע בתיק "עזבון מרטין לותר קינג נ' CBS" כי השידור לא פגע בזכותו של קינג לקבל תמלוגים בגין הנאום.
בתרבות בישראל
בסוף שנות ה-60 פורסם בישראל השיר "יש לי חלום", שנכתב על ידי יחיאל מוהר והולחן על ידי משה וילנסקי. השיר, שבוצע על ידי יהורם גאון ועל ידי דורית ראובני, עוסק בחלום על חופש, אחווה ושלום.
בשנת 1972 יצא בישראל המחזמר אל תקרא לי שחור ובו בלט השיר "יום יבוא", שמילותיו מתבססות על הנאום. השיר משתמש בחזות של המאבק לזכויות האזרח כדי להסוות ביקורת על מעמד המזרחים בחברה.
בספרו "מקהלה הונגרית" מתאר יגאל שוורץ את הרושם העז שהותיר בו הנאום, בעת ששמע אותו בהיותו בכיתה ג': "לא הבנתי מילה, אבל הצטמררתי כולי, הקול הילך עלי קסם, הגביה את קומתי והצמיח לי כנפיים. האמנתי לו בלי לראות אותו ובלי להבין את כוונותיו ומטרותיו."
ארנון בן-דוד
ארנון בן דוד (נולד בשנת 1950 בתל אביב) הוא אמן ישראלי. יצירותיו עוסקת במציאות הפוליטית־החברתית ובמנגנוני הכוח המעצבים אותה.
אודות
בן-דוד הוא נכדם של המהנדס יעקב אורנשטיין והרקדנית והכוריאוגרפית מרגלית אורנשטיין. הוא בנם של הרקדנית והכוריאוגרפית יהודית אורנשטיין והצלם והגרפיקאי שלמה בן-דוד, ואחיה של הרקדנית והמשוררת נעמי בן דוד.
הוא סיים לימודי תואר ראשון (B.F.A.) בבצלאל בשנת 1977. היה מהמובילים ב"מרד הסטודנטים" במוסד. בעקבות פעילות זו יצר חיבור בין תיעוד צילומי לבין מבנים פיסוליים עשויים עץ. ב-1983 סיים לימודי תואר שני (M.F.A.) במכללת האנטר בניו יורק.
במהלך שנות ה-80 התגורר בארצות הברית. בעקבות מות אשתו הראשונה שב בשנת 1987 לישראל. בעבודות שיצר במהלך עשור זה התייחס בצורה מושגית לאמנות על ידי מבני אסמבלאז' תלת-ממדיים, שהכילו הקשרים פוליטיים וחברתיים. בנוסף, יצר גם כרזות בטכניקת אופסט.
בשנת 1996 נערכה לבן-דוד תערוכת יחיד בביתן הלנה רובינשטיין של מוזיאון תל אביב שנקראה "עבודות חדשות".
התערוכה "כוח", שאצר דורון רבינא ב-2005 בבניין הטורבינות במתחם רידינג בתל אביב, כללה 2 עבודות של בן דוד. אחת מהן עשויה מסגרת עץ, שני רובי עוזי מפלסטיק ושני ציורים מופשטים קטנים.
העבודה "אמנות יהודית" של בן דוד מ-1988 נכללה בתערוכה "צ'ק־פוסט שנות השמונים באמנות ישראל" שנערכה ב-2008 במוזיאון חיפה. העבודה עוסקת בקשר בין האמנות הישראלית והפוליטיקה של הקיום בארץ. כך למשל, הדיקט ממסגר את העוזי ומייצר את ה"מסגרת" המגדירה את האובייקט כ"אמנות".
בשנת 2011 אצר דורון רבינא בגלריה קונטמפוררי את תערוכת ״חזית אחת״ בה השתתפו קארסון פיסק-ויטורי, מתיאו לאבאנשי, יצחק דנציגר, ובן-דוד.
ב-2016 הציג תערוכת יחיד בגלריה המדרשה שכותרתה PRT - ראשי תיבות של Provincial Reconstruction Team - שעסקה ביחסי ברוקלין-תל אביב, על רקע הדיון ביחסי ארצות הברית–ישראל.
משנת 2022 עבודה של בן דוד מוצגת במוזיאון תל אביב בתערוכת הקבע החדשה של אוסף האמנות הישראלית "דמיון חומרי".
ערן איוניר
ערן איוניר (נולד ב-7 באוקטובר 1962) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, מנחה ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה
נולד ב-7 באוקטובר 1962. למד בבית הספר היסודי ע"ש אהרונוביץ' בכפר מל"ל ובתיכון עמי אסף בבית ברל. התגייס לצה"ל ושירת בלהקת המשטרה הצבאית. לאחר שחרורו למד בבית הספר לאומנויות הבמה בית צבי ברמת גן בין השנים 1986–1988.
תיאטרון
שיחק בתיאטרון אורנה פורת ב"מעלה קרחות" בבימויה של ציפי פינס, בתיאטרון הספרייה ב"גוף להשכיר", "מורתנו היקרה" ו"קערת העץ", שהוצגה אחר כך גם בתיאטרון הבימה. בהבימה שיחק בהצגה "קוקוריקו". ב-1994 משחק לצד ספי ריבלין וששון גבאי בהצגה "הקומיקאים", מחזה של ניל סיימון ובימוי של אילן רונן שהוצגה בתיאטרון בית ליסין בשיתוף התיאטרון העממי של אברהם פשנל. בשנת 1997 השתתף בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר בהצגה "לאלו" שכתב וביים אסטבן גוטפריד, בפסטיבל חיפה להצגות ילדים בהצגה "ביאליק 22". שנה לאחר מכן הצטרף לקבוצת שחקני תיאטרון חיפה, שם השתתף בהצגות "להיות או לא להיות", "המלט", "גטו", "יתוש בראש", "אומנות המשחק", "אימפרו" ו"החתונה האחרונה". שיחק בתיאטרון באר שבע בהצגות "קומדיה של טעויות" ו"אפריל הקסום", בתיאטרון בית ליסין בהצגה "שיינדלה" ובתיאטרון אנסמבל הרצליה בהצגה "צרים". בשנת 2015 שיחק בקומדיה "דרושה עוזרת". בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא שיחק בהצגות "ערלה","אבאל'ה", "אפשר למות מזה", "אטלנטה" ו"העולם-התחתון".
תסריטאות
איוניר הוא בוגר בית הספר לתסריטאות בהנהלת עידית שחורי, שם כתב את תסריט הגמר "פאטמורגנה או פנטזיה מדברית" - קומדיה על בחור שפוגש באהבת נעוריו ומחליט להגשים חלום של שניהם, מופע של להקת ה"פינק פלויד" במכתש. בשנת 1997 זכה בפרס לעידוד היצירה המקורית על כתיבת התסריט.. כתב מערכונים בשיתוף אסטבן גוטפריד לתוכנית המערכונים של חנה לסלאו.
בשנים 2005–2007 שימש כתסריטאי ב"פינת המשימות" של רותם אבוהב וענת מגן-שבו בתוכנית האירוח של יאיר לפיד.
קולנוע
שיחק במספר סרטי קולנוע ישראליים, בהם "ערב בלי נעמה" (1992), "באמצע הסרט" (2003), "איזה מקום נפלא" (2005), "עץ לימון" (2007), "החוב" (2007), "שש פעמים" (2012), "ארץ פצועה" (2014), "הלומים" (2017), "מוצא אל הים" (2018), "לוחם בנשמה" (2019), "אסיה" (2019), ו"הסירו דאגה מלבכם" (2019), "מתחת לצל של השמש" (2020)
טלוויזיה
בטלוויזיה השתתף במספר סדרות - בשנת 2004 שיחק בסדרה "אסתי המכוערת" בתפקיד ישראל מארק ובתפקיד הראשי בסדרה "כל שבת שנייה". כמו כן, השתתף בסדרות "מעורב ירושלמי", "המקום", "שירות חדרים", "אולי הפעם", "המשאית", "מבצע קיפוד", "ראש גדול", "אורים ותומים", "מולי וצומי", "כוכב הצפון", "נבלות", "איש חשוב מאוד", "רמזור", "נופלות על הרגליים", "משפחה טובה", "כפולים", "ג'וני ואבירי הגליל", "מתים לרגע", "אלישע", "גאליס", "השוטר הטוב", "מקמאפיה", "התחנה" ועוד.
סרטים קצרים
במסגרת סרטי גמר של בית הספר לקולנוע סם שפיגל (2011), השתתף בסרט הגמר "דרייבר" בכתיבה ובימוי של יונתן אינדורסקי, בתפקיד נחמן, תפקיד שזיכה אותו בפרס המשחק ע"ש מוסקו אלקלעי.. ב-2008 שיחק בסרט "שלג" בכתיבה ובימוי של יחזקאל לזרוב.
בשנת 2020 שיחק בתפקיד דר' קירסקי בסרט אסיה אשר זכה בפרס הסרט הטוב ביותר לשנת 2020.
אימפרוביזציה
השתתף בקבוצת האימפרוביזציה בתוכנית הטלוויזיה "זאפ לראשון", בה אלתרו השחקנים בשידור חי על פי נתונים שנזרקו מהמנחים. ההתנסות הבאה הייתה אלתור מול קהל במסגרת המופע "אימפרו" של קבוצת השחקנים של תיאטרון חיפה. בשנת 2004 הקים את קבוצת "פרוביזורי" באולם צוותא תל אביב - קבוצת שחקנים וקומיקאים המאלתרים מצבים ודמויות לדרישות הקהל. המופע עדיין מוצג גם כיום.
סטנדאפ
הופיע לראשונה בסטנד-אפ במועדון דומינו גרוס ויצא עם מופע סטנד-אפ אישי - "אופטימי למרחקים קצרים".
אלי דיין
אלי דיין (נולד ב-25 באוקטובר 1949) הוא איש ציבור ישראלי שכיהן כראש עיריית אשקלון וכחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה.
ביוגרפיה
דיין נולד במרוקו, בנם השני מתוך עשרה של יוסף וסימי דיין. הוא עלה לישראל בשנת 1963 והתגורר בשכונת שמשון באשקלון. דיין למד בבית הספר התיכון הדתי באשקלון, שירת בחיל השריון והשתחרר בדרגת סגן. הוא בוגר האוניברסיטה העברית ועורך דין במקצועו, את ההתמחות עשה במשרדו של שמואל תמיר. היה ממקימי עודד תנועה של מתנדבים בשכונות מצוקה וערי פיתוח. בשנת 1978 בגיל 30 התמודד על ראשות עיריית אשקלון ונחשב בעל סיכויים קלושים לזכות בתפקיד אל מול שני תתי האלופים שהשתתפו במירוץ אריה קרן ונתן ניר. אולם באופן מפתיע עלה דיין לסיבוב השני אל מול אריה קרן שזכה במספר הקולות הרב ביותר (28%). לקראת הסיבוב השני הודיע המערך על תמיכה בקרן והליכוד על תמיכה בדיין, ובבחירות ניצח דיין בקבלו 54% מהקולות. דיין כיהן בתפקיד זה 13 שנים רצופות עד 1991.
דיין היה פעיל במפלגת תמ"י ושובץ במקום הרביעי ברשימתה לכנסת העשירית ובמקום השלישי ברשימתה לכנסת ה-11, אך לא נכנס לכנסת. בבחירות לכנסת ה-12 התמודד ברשימת המערך, ונבחר לראשונה לכנסת. בכנסת ה-13 שימש כיושב ראש סיעת העבודה ויושב ראש הקואליציה. ב-24 ביולי 1995, עם מינויו של יוסי ביילין לשר הכלכלה והתכנון, מונה דיין להחליפו כסגן שר במשרד החוץ והחזיק בתפקיד זה תחת שרי החוץ שמעון פרס ואהוד ברק.
דיין לא נבחר לכנסת ה-14, וחזר לעיסוקיו הקודמים כעורך דין. הוא גם שב לעסוק בפוליטיקה המקומית באשקלון, ונבחר בשנת 2003 למועצת עיריית אשקלון לאחר שרשימתו "בשביל הפרנסה שלך" זכתה במנדט אחד. כיהן כחבר מועצת העיר עד שנת 2008.
כיום מכהן כיו"ר קרן אשקלון.
חיים אישיים
דיין מתגורר בשכונת אפרידר שבאשקלון, נשוי ללינדה, מורה לאנגלית, אב לשלושה ילדים וסב לשני נכדים.
הלנה מטסון
הלנה מטסון (באנגלית: Helena Mattsson; נולדה ב-30 במרץ 1984) היא שחקנית שוודית-אמריקאית.
ביוגרפיה
מטסון נולדה וגדלה בסטוקהולם, שוודיה, י לה שתי אחיות קטנות ממנה; סופיה, גם היא שחקנית ומיה.
היא החלה לשחק בגיל צעיר, והופיעה בהצגות, מחזות זמר וקונצרטים. היא למדה משחק לראשונה בבית הספר התיכון Södra Latin בסדרמאלם, שם קיבלה את הביטחון להמשיך בקריירה שבחרה. למטסון היו תפקידים מוקדמים ב"סיפור הפרברים" ובקברטים אחרים בסטוקהולם. היא עברה ללונדון, אנגליה, בגיל שמונה עשרה כדי ללמוד בבית ספר לתיאטרון.
קריירה
בגיל תשע עשרה עברה להוליווד בלוס אנג'לס כדי לעבור אודישן לסדרת טלוויזיה. הביקור הקצר שלה הפך לקבוע לאחר שזכתה בתפקיד בסרט הטלוויזיה הקצר מבית פוקס "Sweden, Ohio" משנת 2004.
בשנת 2007 שיחקה בסרט "מין מסוכן 4". בשנת 2009 שיחקה בסרט "המחליפים" לצד ברוס וויליס.
בשנת 2010 שיחקה בסרט "איירון מן 2" ובאותה שנה דיבבה את סנורקה בסרט "המומינים ומרדף כוכב השביט". עוד בשנת 2010 היא שיחקה את אירינה, חברתו הרוסייה רודפת הבצע של בנה של לינט בסדרה "עקרות בית נואשות" ובנוסף היא הופיעה בפרקים של סדרות רבות ובין היתר ב"CSI: ניו יורק" ו"שני גברים וחצי".
בשנת 2011 החלה לשחק תפקיד משני בסדרה "ניקיטה". בשנת 2012 השתתפה בסרט הקומי "Melvin Smarty", לצדו של טיילר הקלין, ובהמשך התארחה בסדרה "עובדים מצטיינים".
בשנת 2014 התארחה בסדרה "פארגו". בשנת 2015 שיחקה בסדרה "אימה אמריקאית: המלון" בתור אגתה.
בשנת 2017 דיבבה את דמותה של אינגה בסדרת האנימציה "Jeff & Some Aliens" בקומדי סנטרל, דיבבה בסדרת הילדים "הרפתקאות פין וג'ייק" ושיחקה בסרט "חכמולוגית" בתור האנה, בכיכובה של ג'ואי קינג.
בשנת 2018 גילמה את בריט אקלנד בדרמת הטלוויזיה של HBO, "ארוחת ערב עם הרווה", לצד ג'יימי דורנן ואנדי גרסיה, וכיכבה בסרט המתח הטלוויזיוני "My Husband's Secret Wife" לצדה של בריאנה אביגן ובהמשך השנה שיחקה בסרט הטלוויזיה "The Perfect One" לצדה של ליה פייפס; שני האחרונים שודרו ברשת לייפטיים.
בשנת 2021, התארחה בעונתה השלישית של הסדרה הקומית "Tacoma FD" של רשת הטלוויזיה trutv. באותה שנה גילמה את אשלי מקגריידי בעונה הרביעית של סדרת הפשע והמשטרה "טירון" מבית רשת ABC.
פיני יוסף
פיני (פנחס) יוסף הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה. שימש מפקד המכללה לפיקוד טקטי, מפקד חטיבת כרמלי, מפקד יחידת אגוז ומפקד גדוד 12.
שירות צבאי
יוסף התגייס לצה"ל, והתנדב לשייטת 13. במהלך מסלול ההכשרה בשייטת נפצע ועבר ליחידת שמשון. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס חזר ליחידת שמשון ומונה למפקד צוות מסלול, כשפורקה היחידה עבר עם צוותו ליחידת אגוז. לאחר מכן מונה למפקד צוות לוחמים ביחידת אגוז. בהמשך שירת כסגן מפקד פלגה ביחידה. לאחר מכן מונה לקצין המבצעים של יחידת אגוז, ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון, בין היתר השתתף במבצע מהלך מבריק, במהלכו פגע כוח מהיחידה בחוליית אבטחה של חזבאללה בכפר ע'נדוריה בלבנון, והרג שמונה מחבלים. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד 12. לאחר מכן מונה למפקד פלגה ביחידת אגוז. בהמשך שימש כסגן מפקד גדוד 51. לאחר מכן מונה לסגן מפקד יחידת אגוז, ושימש בתפקיד בין היתר בזמן מלחמת לבנון השנייה, ובכלל זה במהלך קרב מארון א-ראס. בשנת 2007 מונה לקצין אג"ם של חטיבת גולני, ושימש בתפקיד עד שנת 2008.
ב-21 באוגוסט 2008 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 12, והוביל אותו בין היתר במהלך מבצע עופרת יצוקה, ולאחר מכן בפעילות מבצעית, בין היתר בתפיסת קו בגבול רצועת עזה, שם נהרג סגנו, . את תפקידו סיים בשנת 2010. בהמשך שימש כמפקד צוות במכללה לפיקוד טקטי בין השנים 2010–2012. לאחר מכן מונה למפקד יחידת אגוז בין השנים 2012–2014, והיה בכך למפקד הראשון שהשלים מסלול פיקוד מלא ביחידה, ממפקד צוות ועד הפיקוד עליה. במהלך תקופת פיקודו ביחידה זרק לוחם באחת הפלגות צואה על ראש חברו, וסגל הפיקוד ביחידה נמנע מתגובה הולמת, בעקבות זאת נענשו מפקדי הפלגה, וליוסף נרשמה הערה פיקודית בתיקו האישי, וזאת על אף ההערכה המקצועית הרבה לה זכה.
בשנת 2014 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת כרמלי. לאחר שמפקד יחידת אגוז, יונתן רום, נפצע במהלך מבצע צוק איתן, שב וקיבל פיקוד על היחידה, והובילה בלחימה ברצועת עזה עד לסיום המבצע. ב-31 באוגוסט 2017 מונה במקביל למפקד המכללה לפיקוד טקטי. בתפקידו כמפקד חטיבת כרמלי שימש עד 15 בספטמבר 2018 ובתפקידו כמפקד המכללה לפיקוד טקטי שימש עד 24 באוקטובר 2019.
ב-16 בינואר 2017, מפקד פיקוד הצפון, אביב כוכבי, מינה ועדת חקירה בראשותו, על מנת לחקור את נסיבות התאונה בה נהרג טכנאי בחיל הטכנולוגיה והאחזקה, בעת טיפול טכני שגרתי בזחל של נגמ"ש מרכבה (נמ"ר), במהלך אימון של גדוד 51.
אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית
בנייתן של אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית (South Dakota) החלה מעט לפני תחילת מלחמת העולם השנייה. האוניות נבנו מכספי ההקצבות של שנת 1939, הן היו קטנות ומוגנות יותר מקודמותיהן, אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הצפונית (North Carolina), אך הכילו סוללת תותחים ראשית זהה בקוטר 16 אינץ' (406 מ"מ)\קליבר-45. מבנה הגוף החדשני שלהן כלל חגורת שריון פנימית שהגנה על הקרביים של האוניות מפני פגיעת פגזים בקוטר 16 אינץ', וזוג מדחפים חיצוניים שהיו רחוקים יותר מירכתי האונייה מאשר הזוג הפנימי. כמו כן, האוניות הכילו הגנה טובה יותר מפני טורפדות ומנועים חזקים יותר, שנועדו להניע את הגוף הקצר יותר במהירות המיועדת של 27 קשר.
כל האוניות מהסדרה הושלמו בין מרץ לאוגוסט 1942, והעניקו תגבורת מבורכת לצי אוניות השטח של ארצות הברית בתקופה קריטית של מלחמת העולם השנייה. בשנים 1942 ו-1943 האוניות שייטו באוקיינוס האטלנטי והגנו מפני גיחות אפשריות של אוניות מערכה מהקריגסמרינה - הצי המלחמתי הגרמני, לקחו חלק בפלישה לצפון אפריקה והשתתפו בקרב גוודלקנל. במהלך הקרבות סביב גוודלקנל דקוטה הדרומית נפגעה בקרב ימי עם האונייה קירישימה מהצי הקיסרי היפני. לאחר שארצות הברית עברה מהגנה למתקפה במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, האוניות שימשו בתור מלוות לקבוצות קרב בראשות נושאות מטוסים, עבודה שהתאימה מאוד למערכות הנ"מ הכבדות על האוניות.
כל ארבע האוניות מסדרת דקוטה הדרומית נכנסו לצי המילואים בתום מלחמת העולם השנייה ולא זכו להיכנס שוב לשירות פעיל אף פעם. כשהן נגרטו בתחילת שנות ה-60, מסצ'וסטס ואלבמה הפכו לאוניות מוזיאון, ואילו שתי האוניות האחרות נמכרו למיחזור.
רקע כללי
שתי אוניות המערכה הקודמות מסדרת קרוליינה הצפונית הוקצו לתוכנית הבנייה של FY1937, ובשנת 1936 התכנסה המועצה הכללית כדי לדון בשתי אוניות המערכה שיוקצו ל-FY1938. המועצה הכללית טענה לשתי אוניות נוספות מסדרת קרוליינה הצפונית, אבל האדמירל ויליאם ה. סטנדלי, ראש המבצעים הימיים, רצה שהספינות יהיו בעיצוב חדש. המשמעות הייתה שהבנייה לא תוכל להתחיל ב-1938, אז הספינות הוקצו ל-FY1939. עבודת התכנון החלה במרץ 1937 והטיוטה לשתי אוניות מערכה אושרה רשמית על ידי שר הצי ב-23 ביוני. מאפיינים ספציפיים יותר של שתי הספינות סוכמו, ואלו אושרו ב-4 בינואר 1938. הספינות הוזמנו רשמית ב-4 באפריל 1938.
עקב הידרדרות המצב הבינלאומי באירופה ובאסיה, הקונגרס אישר שתי אוניות מערכה נוספות בעיצוב החדש, בסך הכל ארבע, תחת אישור החסר מ-25 ביוני 1938. "סעיף המדרגות הנעות" של הסכם הצי השני של לונדון הופעל בצי האמריקני כדי שיוכל להתחיל לעבוד על אוניות המערכה מסדרת איווה, אך הקונגרס היה מוכן לאשר רק את אוניות המערכה במשקל 35,000 טון. מספר ליקויים בסדרת קרוליינה הצפונית הקודמת היו אמורים להיות מתוקנים בסדרת דקוטה הדרומית; אלה כללו הגנה תת-מימית לא מספקת ומנועי טורבינה שאינם מהטכנולוגיה העדכנית ביותר. אוניות סדרת קרוליינה הצפונית גם לא היו מספיק גדולות לשמש כספינות דגל של הצי, ולכן הספינה המובילה של הסדרה החדשה תוכננה עם סיפון נוסף על מגדל הקוננינג במיוחד למטרה זו, אם כי הגידול בשטח ובמשקל כתוצאה מכך הצריך הסרה של שני זוגות תותחים דו-תכליתיים (DP) בקוטר 5 אינץ'.
תכנון
היה הרבה ויכוח על הדרישות לאוניות המערכה החדשות. מועצת התכנון העלתה מספר הצעות; אחת מהם קראה לאונייה עם תשעה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ) בשלושה צריחים משולשים, שריון סיפון בעובי 5.9 אינץ' (150 מ"מ), שהיה הופך את הספינה לחסינה מפני ירי ממרחק של 30,000 יארד (27,000 מ'), ומהירות מרבית של לפחות 23 קשר (43 קמ"ש). שריון החגורה היה בעיה הרבה יותר בלתי פתירה; תותח ה-16 אינץ' יכול לחדור 13.5 אינץ' (343 מ"מ) של מיגון, העבה ביותר בספינת קרב אמריקאית באותה תקופה, אפילו ממרחק של 25,000 יארד (23,000 מ'). כדי להוכיח את הדרישה שאונייה תוכל לספוג פגיעה מתותחיה שלה - מאפיין המכונה "שריון מאוזן" - יהיה צורך להגדיל את החגורה הראשית ל-15.5 אינץ' (390 מ"מ), מה שהיה מגדיל את משקל הכלי לרמות בעייתיות. כדי למתן בעיה זו, הוצע שריון משופע; היה בלתי אפשרי להשתמש בשריון משופע בחגורה חיצונית, כי זה יפגע ביציבות במידה מסוכנת. במקום זאת, נבנתה חגורת שריון פנימית מאחורי לוחות גוף לא משוריינים. עם זאת, היו לכך חסרונות רציניים; זה סיבך את תהליך הבנייה, ואם החגורה המשוריינת נפגעה, תחילה יהיה צורך לחתוך את הציפוי החיצוני לפני שניתן יהיה לתקן את החגורה.
כדי למזער את החסרונות של החגורה המשופעת, היא השתפלה החוצה מהקליל, ואז חזרה פנימה לכיוון הסיפון המשוריין. משמעות הדבר היא שפגזים שנורו מטווח קרוב יחסית יפגעו בחלק העליון של החגורה בזווית, מה שממקסם את ההגנה על השריון. עם זאת, האפקטיביות של החלק העליון של החגורה ירדה בטווחים ארוכים יותר, מכיוון שהפגיעות יהיו בזווית קרובה יותר למאונך, ותגביר את יכולתם לחדור לשריון. זה אכן הפחית את השטח שצריך לכסות על ידי הסיפון המשוריין, מה שחסך משקל נוסף. זה אפשר את החגורה העליונה להיות עבה יותר, מה ששיפר במידה מסוימת את הפגיעות לאש ממרחק. מכיוון שהחגורה הייתה פנימית, היא סיפקה את ההזדמנות להרחיב אותה לחלק הפנימי של הקרקעית הכפולה, מה שהעניק לספינה הגנה תת-מימית טובה יותר מזו של סדרת קרוליינה הצפונית. בסופו של דבר, שריון החגורה הכפול המורכב נזנח כאשר התברר שחגורה מלוכסנת אחת יכולה לספק הגנה דומה, ולחסוך כמה מאות טונות של משקל.
גם גודלו של גוף הספינה היווה בעיה: גוף ארוך יותר מעניק בדרך כלל מהירות מרבית גבוהה יותר, אך דורש יותר שריון כדי להגן עליו. על מנת לשמור על מהירות מרבית גבוהה יותר על גוף קצר יותר, נדרשות מכונות בעלות ביצועים גבוהים יותר. מאחר והתכנון של סדרת דקוטה הדרומית היה הרבה יותר קצר מסדרת קרוליינה הצפונית הקודמת - 680 רגל (207.3 מ') בהשוואה ל-729 רגל (222.2 מ'), בהתאמה - הספינות החדשות יזדקקו למכונות משופרות ממה שהייתה בשימוש בגוף קצר יותר כדי לשמור על אותה מהירות כמו הספינות הארוכות יותר. התכנון דרש בתחילה מהירות מרבית של לפחות 22.5 קשר (41.7 קמ"ש), שנחשבה מספיקה כדי לעמוד בקצב של ספינות קרב מנוגדות וצוללות על פני השטח. עם זאת, בסוף 1936, אנליטיקאים של קריפטה פענחו את תעבורת הרדיו מהצי היפני, מה שגילה כי אוניית המערכה היפנית נאגאטו מסוגלת להגיע למהירויות העולה על 26 קשר (48 קמ"ש).
כדי להתמודד עם זה, נקבע שמהירות מרבית של 25.8–26.2 קשר (47.8–48.5 קמ"ש) תהיה אפשרית אם ניתן יהיה להקטין את תחנת הכוח מסדרת קרוליינה הצפונית בגודלה מספיק כדי להתאים לגוף ההדוק יותר של סדרת דקוטה הדרומית. על מנת לעשות זאת הדוודים הוצבו ישירות מעל הטורבינות באותו סידור ששימש ב-1916 בסיירות המערכה מסדרת לקסינגטון. לאחר מכן אורגנו מחדש הדוודים מספר פעמים, כך שהם לוכדו עם הטורבינות, ובסופו של דבר הסתיימו ישירות לצד הטורבינות. מערכת ההנעה הוסדרה קרוב ככל האפשר, ומאיידים וציוד הזיקוק הוצבו בחדרי המכונות. זה סיפק מספיק מקום נוסף מאחורי החגורה המשוריינת כדי להוסיף חדר תכנון שני.
בשלב זה, תהליך התכנון קבע כי גוף הספינה אמור להיות באורך 666 רגל (203 מ') בין הניצבים ולשלב את חגורת השריון הפנימית הבודדת. עם זאת, במקרה של דחייה על ידי המועצה הכללית, אדריכלי הצי הפיקו שורה של חלופות. בין אלה היו ספינות ארוכות ומהירות יותר חמושות בתותחי 14 אינץ' בצריחים משולשים, ספינות איטיות יותר עם תותחי 14 אינץ' בצריחים מרובעים, גרסאות משופרות של סדרת קרוליינה הצפונית, וספינה במהירות של 27 קשר (50 קמ"ש) חמושה עם תשעה תותחי 16 אינץ' בתצורה דומה לזו של סדרת קרוליינה הצפונית.
התעוררו ויכוחים, לעתים קרובות על נושא המהירות; המפקד העליון, צי ארצות הברית (CINCUS) סירב לאפשר לספינה החדשה לרדת מתחת ל-25 קשר (46 קמ"ש), כוח הקרב טען שמהירות לפחות של 27 קשר (50 קמ"ש) היו הכרחי כדי לשמור על הומוגניות במערך הקרב, ונשיא מועצת המלחמה טען שספינה מהירה היא אופטימלית, אך הצי ימשיך להפעיל את ספינות הקרב הישנות יותר, 21 קמ"ש (39 קמ"ש) עד שנות ה-50 וכך מהירות גבוהה יותר לא הייתה הכרחית לחלוטין - אם כי, באופן מכריע, פירוש הדבר היה שהסדרה הייתה איטית מדי לפעול במה שיופיע כתפקיד הקריטי ביותר עבור אוניות מערכה, בתור ליווי של כוחות משימה של נושאות מטוסים מהירות. התכנון הראשוני של 666 רגל היה התוכנית היחידה שיכולה לעמוד בדרישות המפורטות למהירות, הגנה ותשעה תותחי 16 אינץ'. עד סוף 1937 סוכם על תכנון מוצע, שדרש רק שינויים קטנים כדי לחסוך במשקל ולהגדיל את שדות האש. מקומות שהות לצוות, אפילו חדרי הגג לקצינים בכירים, יחד עם אולמות ערב הצטמצמו, ופתחי אוורור הוסרו לחלוטין, מה שאילץ את הספינה להסתמך לחלוטין על זרימת אוויר מלאכותית.
למרות הפשרות שנעשו, ההיסטוריונים הימיים ויליאם גרזק ורוברט דולין יטענו מאוחר יותר שהספינות מסדרת דקוטה הדרומית היו אוניות המערכה הטובות ביותר שנבנו אי פעם. ההיסטוריון הימי נורמן פרידמן קבע כי התכנון של דקוטה הדרומית היה "הישג יוצא דופן בתוך גבולות האמנה שמצמצמים מאוד". יתרה מכך, המחויבות הסופית למהירות גבוהה יותר הקדימה את הפיתוח של אוניות המערכה מסדרת איווה שלאחר מכן - אוניות המערכה הגדולות, המהירות והאחרונות של ארצות הברית. כפי שפרידמן כתב:
מאפיינים כלליים
אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית היו באורך 666 רגל (203 מ') בקו המים, 680 רגל (207.3 מ') בסך הכל, ורוחב של 108 רגל 2 אינץ' (32.97 מ'). התפוסה הסטנדרטית בתכנון הייתה 35,412 טון ארוך (35,980 ט), בערך 1.2% עודף משקל; כאשר הספינות הוזמנו ב-1942, העלייה הניכרת בחימוש נגד מטוסים מתכנון החוזה הגדילה את התפוסה הסטנדרטית ל-37,682 טון ארוך (38,287 ט') (הערך המחושב של אינדיאנה ב-12 באפריל 1942). התפוסה במעמס מלא הייתה 44,519 טון ארוך (45,233 ט') בעת ההזמנה, עם שוקע ממוצע של 34 רגל 11.25 אינץ' (10.6 מ') בתפוסה זו. בתפוסת הקרב המתוכננת של 42,545 טון ארוך (43,228 ט'), השוקע הממוצע היה 33 רגל 9.813 אינץ' (10.3 מ') בעוד הגובה המטאצנטרי היה 7.18 רגל (2.2 מ'). הוספה של תותחי נ"מ נוספות במהלך שירות הספינות במלחמת העולם השנייה הגדילה את התפוסה במעמס מלא במידה ניכרת לקראת סוף המלחמה; עד 1945, התפוסה במעמס מלא של אוניות דקוטה הדרומית הייתה כ-46,200 טון ארוך (46,900 ט'), ומסצ'וסטס הגיעה ל-47,006 טון ארוך (47,760 ט') במעמס חירום.
גוף הספינה כלל חרטום בולבוסי, תחתית משולשת מתחת למצודה המשוריינת, וסנפירים, מאפיינים משותפים לכל אוניות המערכה המהירות האמריקאיות. בניגוד לסדרת קרוליינה הצפונית הקודמת ולסדרת איווה שלאחריה, אוניות דקוטה הדרומית הרכיבו את צירי ההנעה החיצוניים בסנפירים ולא את הפנימיים. בהשוואה לקרוליינה הצפונית, צורת הגוף הקצרה במעט הביאה לשיפור יכולת התמרון, ובעיות הרטט הצטמצמו במידה ניכרת.
הסוללות הראשיות
אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית נשאו סוללה ראשית של תשעה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ)/45 קליבר Mark 6 בשלושה צריחים בעלי שלושה תותחים, זהים לסדרת קרוליינה הצפונית. שניים מהצריחים הללו הוצבו בזוג ירי-על בקמת האונייה; הצריח השלישי הותקן מאחורי המבנה הראשי. תותחים אלו ירו פגז 2,700 פאונד (1,200 ק"ג) Mark 8 חודר שריון (AP) בקצב של שניים לדקה לכל תותח. התותחים יכלו להשתמש במטען הודף מלא של 535 ליברות (243 ק"ג), מטען הודף מופחת של 295 ליברות (134 ק"ג), או מטען ללא רשף מופחת של 315 ליברות (143 ק"ג). זה סיפק לפגזים מהירות של 2,300 רגל לשנייה (700 מטר לשנייה) עבור פגז ה-AP עם המטען ההודף המלא, בעוד שהגרסה המופחתת סיפקה מהירות לוע נמוכה יותר בהתאמה של 1,800 רגל/שנייה (550 מטר לשנייה). 130 פגזים אוחסנו לכל תותח, שהגיעו לסך של 1,170. התותחים בכל שלושת הצריחים יכלו להתרומם ל-45 מעלות, אבל רק צריחים I ו-III יכלו להנמיך ל-2 מעלות; צריח Superfiring II לא היה מסוגל להנמיך. זה איפשר טווח מרבי של 36,900 יארד (33,700 מ') עם קליע Mark 8. הצריחים הצליחו לסתובב ב-150 מעלות בשני הכיוונים מקו המרכז, מה שאיפשר קשת אש רחבה. התותחים יכלו להיות מוגבהים או מונמכים בקצב של 12 מעלות לשנייה, והצריחים יכלו להסתובב ב-4 מעלות לשנייה.
הסוללות המשניות
דקוטה הדרומית נבנתה כספינת דגל של צי, עם סיפון נוסף על מגדל הניווט שלה למרחב פיקוד נוסף, כך שהסוללה המשנית שלה כללה 16 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/38 קליבר Mark 12 בשמונה תושבות ייעודיות (DP) Mark 28 Mod 0 כפולות, ארבע משני צדי המבנה העילי. זה היה שני צריחים פחות מהאוניות האחות שלהן היו עשרה תושבות DP תאומות של עשרים תותחים, חמישה משני צדי הספינה. צריחים אלו שקלו 156,295 פאונד (70,894 ק"ג) ויכלו להנמיך את תותחיהם ל-15 מעלות ולהגביה אותם ל-85 מעלות. התותחים ירו מגוון פגזים שונים, כולל נ"מ (AA), תאורה ופגזי זרחן לבן (WP), בקצב אש של 15-22 מטחים לדקה. פגזי ה-נ"מ היו באורך 20.75 אינץ' (52.7 ס"מ) ומשקלן נע בין 54 ל-55 פאונד (24-25 ק"ג), תלוי בגרסה. פגזי התאורה והזרחן הלבן היו מעט יותר קטנים, באורך של 51 ס"מ; פגזי התאורה שקלו 54.4 פאונד (24.7 ק"ג) ופגזי ה-WP היו במשקל 53 פאונד (24 ק"ג).
התותחים השתמשו בשלושה מטענים שונים, בהתאם למצב: מטען מלא, מטען מלא ללא רשף ומטען מופחת. המטען המלא הסטנדרטי שקל 15.2-15.5 פאונד (6.9-7.0 ק"ג), המטען ללא רשף היה מעט כבד יותר ב-16 פאונד (7.3 ק"ג), והמטען המופחת היה קטן יותר באופן משמעותי, 3.6 פאונד (1.6 ק"ג). שני המטענים המלאים סיפקו מהירות לוע של 2,600 רגל/שניה (790 מטר/שניה) בתותחים חדשים, אך ככל שהאש התמשכה על הקנה, מהירות הלוע ירדה מעט, ל-2,500 רגל/שנייה (760 מטר/שניה). מהירות הלוע של המטען המופחת הייתה נמוכה יותר בהתאם, ב-1,200 רגל/שנייה (370 מטר/שניה). כל תותח סופק עם 450 פגזים, והיה צפוי לירות 4,600 פגזים לפני שהוא נשחק מספיק כדי להצדיק החלפה. בגובה היעיל המקסימלי ליצירת מטרות פני השטח, 45 מעלות, התותחים יכלו לפגוע במטרות של עד 17,392 יארד (15,903 מ'). הגובה המרבי שבו ניתן היה לפגוע במטוסים היה 37,200 רגל (11,300 מ').
סוללת הנ"מ
לספינות היו מגוון כלי נשק נגד מטוסים, וכלי הנשק שהותקנו השתנו עם הזמן. בתחילה, תוכנן להרכיב על האוניות 12 מקלעי 12.7 מ"מ ו-12 תותחים 1.1 אינץ' (27.9 מ"מ). עד מרץ 1942, כאשר הושלמה דקוטה הדרומית, סוללת הנ"מ שונתה לשמונה מקלעי 0.50 אינץ' ו-28 תותחי 1.1 אינץ' ו-16 תותחים אוטומטים אורליקון של 1 אינץ' (20 מ"מ). בספטמבר אותה שנה הוסרו תותחי ה-0.50 אינץ' ומספרם של תותחי ה-1.1 אינץ' צומצם ל-20. במקומם הוגדלו תותחי ה-20 מ"מ ל-16 תותחים, ו-16 תותחי בופורס 40 מ"מ (1.6 אינץ') נוספו, בארבעה תותחים מרובעי קנים.
בפברואר 1943 הוחלפו תותחי ה-1.1 אינץ' ותותח אורליקון 1 ב-52 תותחי בופורס נוספים, בסך הכל 68 תותחים. בדצמבר 1944 שוב שודרגה הסוללה, עם 72 תותחי אורליקון ו-72 תותחי בופורס. במרץ 1945 שונתה הסוללה בפעם האחרונה: נוספו 5 אורליקון ו-4 בופורס הוסרו. זה סיפק את המספר המרבי של תותחים נגד מטוסים, ב-145 תותחים. שלוש האוניות האחרות עקבו אחר דפוס דומה של שדרוגים לחימוש נגד מטוסים.
הנעה
לאוניות הסדרה היו שמונה דוודים מסוג Babcock & Wilcox בעלי שלושה תופים אקספרס בעלי לחץ קיטור של 600 psi (4,100 kPa) וטמפרטורה של 850°F (454°C). הקיטור הניע ארבע טורבינות עם הילוך, אחת לכל ציר מדחף. ג'נרל אלקטריק סיפקה את הטורבינות לדקוטה הדרומית ולמסצ'וסטס, בעוד שמכונות זהות לאינדיאנה ואלבמה סופקו על ידי וסטינגהאוס. בדומה לסדרת קרוליינה הצפונית, המכונות חולקו לארבעה חללי מכונות, כל אחד עם שני דוודים ומערכת אחת של טורבינות על מנת להבטיח בידוד של מכונות ההנעה הראשיות. לא הותקנו מחיצות אורכיות בחללי המכונות; זה היה כדי להפחית את הסיכון להצפה א-סימטרית ולהתהפכות.
לכלי היו ארבעה צירים, כאשר שני הצירים החיצוניים מותקנים בשכבות. שני הגאים מאוזנים למחצה הותקנו מאחורי שני הצירים הפנימיים. בזמן שהושלמו האוניות, היו כל המדחפים בעלי ארבעה להבים, אך בדיקות רטט הביאו לכך שלספינות הסדרה יהיו סידורי להבי מדחפים שונים לאורך המלחמה. למסצ'וסטס ולאלבמה היו חמישה להבים במדחפים החיצוניים וארבעה להבים בפנימיים, בעוד שלאינדיאנה היו שלושה להבים בתוך הסיפון. תפוקת הכוח הייתה 130,000 כ"ס (97,000 קילוואט), בעוד עומס יתר היה מותר עד 135,000 כ"ס (101,000 קילוואט), שהניעו את הספינות במהירות מתוכננת של 27.5 קשרים (50.9 קמ"ש). המהירות של כלי השיט גדלה בהדרגה במהלך מלחמת העולם השנייה, בעיקר עקב מיקומים נוספים של תותחי נ"מ קלים וקרונית מזוט גדולה יותר לתדלוק מלווים קטנים יותר. עד 1945 השיגה האלבמה מהירות של 27.08 קשרים (50.2 קמ"ש) ב-42,740 טון ארוך (43,430 ט') על 133,070 כ"ס (99,230 קילוואט). הספינות נשאו כ-6,600 טון ארוך (6,700 ט') של מזוט, שהעניקו טווח של 15,000 מיילים ימיים (28,000 ק"מ) ב-15 קשרים (28 קמ"ש).
לכל ספינה היו שבעה גנרטורים לשירות ספינות של 1,000 קילוואט (SSTG) וכן שני גנרטורים דיזל חירום של 200 קילוואט. תפוקת החשמל הכוללת הייתה 7,000 קילוואט בזרם חילופין של 450 וולט.
אלקטרוניקה
סדרת דקוטה הדרומית הצליחה לקצור את היתרונות של התפתחויות בטכנולוגיית המכ"ם במהלך מלחמת העולם השנייה. עד סוף המלחמה, הספינות צוידו במכ"מים אוויריים ושטחי חיפוש ובקרת אש מכ"ם. כאשר הוזמנו, הספינות היו מצוידות במכ"ם חיפוש אווירי SC. מכ"ם זה הוחלף בסופו של דבר במכ"ם חיפוש אווירי SK ו-SK-2. למנהלי הסוללות הראשיים הותקנו מכ"ם בקרת אש Mark 3, אשר הוחלפו ב-Mark 8 החל משנת 1942. מכ"ם זה העניק לספינות אלו יתרון משמעותי על פני ספינות של הצי הקיסרי היפני, אשר הסתמך ברובו על מערכות אופטיות.
למנהלי בקרת האש Mark 37 עבור הסוללות המשניות הותקנו מכ"ם Mark 4. עם מערכת זו והפגזים המותכים של VT, הסוללות המשניות הפכו לנשק נ"מ אדיר, כמו גם להיות מסוגלות להשתמש נגד מטרות פני השטח. ה-Mark 4 הוחלף בסופו של דבר ב-Mark 12/22.
שריון
שלא כמו אוניות המערכה הקודמות מסדרת קרוליינה הצפונית, האוניות בסדרת דקוטה הדרומית תוכננו להיות עמידים בפני ירי פגזים של 16 אינץ'. אזור ההגנה מפני הקליע של 2,240 ק"ג שנורה על ידי תותחי 16 אינץ'/45 קליבר של סדרת קולורדו היה 17,700 עד 30,900 יארד (16.2 עד 28.3 ק"מ). כדי להישאר בגבולות התפוסה של האמנה, שריון החגורה היה רק ​​מעט עבה יותר בעוד שהוא נוטה במידה ניכרת; הדבר חייב סידור חגורה פנימי על מנת לשמור על רוחב קו מים מספק ליציבות. אזור המיגון של שריון הצד נגד תותחי ה-16 אינץ' המשמשים את אוניות דקוטה הדרומית עצמם היה קטן יותר עקב הצגת המעטפת של 2,700 פאונד Mark 8 Super Heavy; כנגד פגז כזה, השריון היה יעיל רק בטווחים שבין 20,500 ל-26,400 יארד (18.7 ו-24.1 ק"מ).
לצד הציפוי החיצוני של פלדת ה-Special Treatment Steel (STS) בעובי 1.25 אינץ' (32 מ"מ), חגורת השריון הפנימית של סדרת דקוטה הדרומית הורכבה מחגורת שריון פנימית של 12.2 אינץ' (310 מ"מ) עבה מסוג שריון קרופ מוצק (KC) מותקן על לוח STS בעובי של 0.875 אינץ' (22 מ"מ), והיה נוטה ב-19 מעלות מהאנך. זה היה שווה ל-17.3 אינץ' (440 מ"מ) של שריון חגורה אנכי ב-19,000 יארד (9.4 מיל ימי; 17 ק"מ). שריון החגורה נמשך לתחתית המשולשת עם חגורה תחתונה הומוגנית מסוג קרופ מסוג B והצטמצם מהעובי המרבי שלה של 12.2 אינץ' (310 מ"מ) עד 1 אינץ' (25 מ"מ) בחלק הנמוך ביותר בתחתית המשולשת. תכונה זו נבחרה כדי להגן מפני חדירת קליעי תותחים בעלי קליבר כבד שהצליחו לפגוע בספינה מתחת לקו המים. הקצוות של המצודה המשוריינת היו מוגנים על ידי מחיצות חוצות בעובי של 11.3 אינץ' (287 מ"מ). הגנת הסיפון האופקי הייתה עשויה משלוש שכבות: סיפון מזג אוויר בעובי 1.5 אינץ' (38 מ"מ) STS (נקרא גם "סיפון פצצה"), סיפון משולב בגודל 5.75–6.05 אינץ' (146–154 מ"מ) Class B וסיפון שני STS, וסיפון רסיסי STS בעובי 0.625 אינץ' (16 מ"מ) מעל חללי המכונות. מעל מחסני התחמושת, סיפון הפיצול מוחלף בסיפון STS שלישי בגודל 1 אינץ' (25 מ"מ).
לדקוטה הדרומית הייתה הגנה ניכרת על צריחי הסוללה הראשית; לוחות הפנים לצריח היו בעובי 18 אינץ' (457 מ"מ) Class B, הצדדים היו בעובי 9.5 אינץ' (241 מ"מ) Class A, החלק האחורי היה בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) Class A, והגג בעובי 7.25 אינץ' (184) מ"מ) Class B. הברבטות היו מוגנות על ידי שריון Class A בעובי 11.3 אינץ' (287 מ"מ) לאורך קו האמצע ו-17.3 אינץ' (439 מ"מ) בצדדים. צריחי הסוללה המשנית ומרחבי טיפול היו מוגנים בעובי 2 אינץ' (51 מ"מ) STS. מגדל הניווט היה מוגן על ידי שריון בעובי 16 אינץ' (406 מ"מ).
ההגנה התת-ימית הייתה "בליטה" פנימית המורכבת מארבעה מחיצות טורפדו אורכיות היוצרות מערכת רב-שכבתית שנועדה לספוג את האנרגיה מפיצוץ תת-מימי שווה ערך ל-700 פאונד של TNT (1.3 ג'אול). מערכת ההגנה תוכננה עבור מחיצות הטורפדו לעיוות ולספוג אנרגיה בעוד מספר תאים הועמסו בנוזל על מנת לשבש את בועת הגז ולעצור שברי; עומק המערכת הכולל היה 17.9 רגל (5.46 מ'). יש לציין כי חגורת השריון עצמה, שהשתרעה לתחתית המשולשת, שם הצטמצמה ל-1 אינץ' (25 מ"מ), היוותה את מחיצת הטורפדו השלישית. הקצה התחתון של החגורה רותך למבנה התחתון המשולש והמפרק חוזק ברצועות תחתיות עקב אי המשכיות המבנית מהמפרק הקל. קיוו שהרחבת חגורת השריון לתחתית המשולשת כאחד ממחוצות הטורפדו יכולה לעזור להגביר את ההגנה על המערכת בהשוואה לזו ששימשה את הסדרה הקודמת של קרוליינה הצפונית. עם זאת, בדיקות קיסון בשנת 1939 הצביעו על כך שסדרת דקוטה הדרומית הייתה פחות יעילה בגלל הקשיחות של חגורת השריון שגרמה לכוח הפיצוץ לעקור משמעותית את מחיצת האחיזה הסופית פנימה למרות שנותרה אטומה למים. זה ועוד כמה בדיקות קיסון תת-סקאלה הביאו למספר שינויים, כולל ערכת טעינת הנוזל של המערכת; בעוד שהתאים של קרוליינה הצפונית היו עמוסים נוזלים בתאים החיצוניים השלישיים והרביעיים, בדקוטה הדרומית שני התאים החיצוניים היו מלאים בנוזל, בדרך כלל שמן מזוט, בעוד ששני התאים הפנימיים היו חללים ריקים; זה נעשה כדי לצמצם את פוטנציאל הרישום ממתקפת טורפדו. המערכת ראתה חיזוקים ושכלולים נוספים בסדרת איווה שלאחר מכן, שחלקה גיאומטריות דומות.
דקוטה הדרומית
ב-30 באוקטובר 1942, דקוטה הדרומית והמשחתת מאהן התנגשו בזמן שהאחרונה חקרה מגע סונאר עם צוללת. שתי הספינות יכלו להמשיך לנומאה, שם האונייה וסטאל תיקנה אותן. האונייה הצטרפה לאוניית המערכה וושינגטון מסדרת קרוליינה הצפונית ולארבע משחתות כדי ליצור את TF 64. הספינות יירטו כוח הפצצה יפני בלילה שבין 14 ל-15 בנובמבר, ובקרב הידוע כיום כקרב הימי השני של גודלקנל, הם פגעו בסיירות טקאו ואטאגו. בנוסף הם גרמו להטבעתן של אוניית המערכה קירישימה והמשחתת אייאנאמי. במהלך הקרב, הפסקת חשמל השביתה את דקוטה הדרומית והיא ספגה נזק ניכר מהצד העליון - 42 פגזים פגעו בספינה, פגעו בתקשורת רדיו ושלושה מכ"מים של בקרת אש יחד עם השמדת מערך המכ"ם הראשי.
תיקונים חלקיים באדיבות הצוות של פרומתאוס אפשרו לדקוטה הדרומית להפליג לניו יורק; לאחר הגעת הספינה ב-18 בדצמבר 1942, היא זכתה לשיפוץ ונזקי הקרב תוקנו לחלוטין. היא עזבה את המעגן ב-25 בפברואר 1943, ועברה ניסויים ימיים לפני שליוותה את ריינג'ר במבצעים בצפון האוקיינוס האטלנטי עד אמצע אפריל, אז הצטרפה לצי הבית הבריטי. פריסה זו נמשכה עד 1 באוגוסט; לאחר מכן, הספינה הגיעה לנורפוק ולאחר מכן עברה לאוקיינוס ​​השקט, והגיעה לאפאט ב-14 בספטמבר. היא עברה לפיג'י ב-7 בנובמבר,והצטרפה לפלגות הקרב 8 ו-9, שתמכו בכוחות בעלות הברית בקרב טאראווה, בין שאר הקרבות. יחד עם חמש ספינות קרב נוספות, היא ירתה על האי נאורו ב-6 בדצמבר 1943.
ב-29 בינואר 1944 הספינה הפגיזה את רואה-נאמור לפני שהתרחקה כדי להגן על נושאות המטוסים שהוקצו לספק תמיכה אווירית למספר רב של התקפות אמפיביות על איים בתוך אטול קווג'לין. דקוטה הדרומית סיפקה תמיכה נגד מטוסים לכוחות משימה שונים של נושאות מטוסים מהירות עד ליוני, אז הפציצה את סאיפאן וטיניאן. אוניית המערכה השתתפה במה שנקרא "מטווח תרנגולי ההודו הגדול של איי מריאנה", שם הופלו יותר מ-300 מטוסים יפניים תוקפים, אם כי היא נפגעה מפצצה במשקל 500 פאונד על הסיפון הראשי שהרגה 24 ופצעה 27.
במשך שארית מלחמת העולם השנייה פעלה דקוטה הדרומית באוקיינוס ​​השקט בעיקר כמלווה נושאות מטוסים; הפעמים היחידות שלא עשתה זאת היו כשעברה שיפוץ במעגן הצי של פוגט סאונד מיולי עד אוגוסט 1944, כאשר חמישה מכלים של אבק שריפה עבור תותחי ה-16 אינץ' התפוצצו ב-6 במאי (הוציא את הספינה מכלל פעולה עד 1 ביוני), וכאשר הפגיזה את אוקינאווה (24 במרץ–19 באפריל), את מפעלי הפלדה של קמאישי בהונשו (14 ביולי ו-9 באוגוסט), ואת הממאצו בהונשו (29–30 ביולי). דקוטה הדרומית נכחה בכניעת יפן על סיפון מיזורי ב-2 בספטמבר 1945; היא עזבה את מפרץ טוקיו ב-20 בספטמבר לחוף המערבי של ארצות הברית. אוניית המערכה הפליגה לפילדלפיה ב-3 בינואר 1946 כדי לעבור שיפוץ; היא סומנה כחלק מצי השמורה האטלנטי שם ביוני. הוצאה משירות ב-31 בינואר 1947, דרום דקוטה נותרה בחוסר פעילות עד שהיא נמחקה מהרישום הימי ב-1 ביוני 1962 ונמכרה לגרוטאות לחטיבת ליפסט של לוריא ברדס וחברת בע"מ ב-25 באוקטובר.
הספינה מונצחת בסו פולס, דקוטה הדרומית, שם מוצגים מזכרות וחלקים מספינת הקרב בתוך קווי מתאר של הסיפון הראשי. ציר מדחף מדקוטה הדרומית מוצג מחוץ למוזיאון הצי האמריקאי בוושינגטון הבירה.
אינדיאנה
השדרית של אינדיאנה הונחה ב-20 בספטמבר 1939 בחברת ניופורט ניוז לבניית ספינות ו-Drydock בניופורט ניוז, וירג'יניה. היא הושקה ב-21 בנובמבר 1941; במהלך תהליך הכנסתה לשירות, אוניית המערכה לשעבר קירסייג', שנבנתה מחדש כספינת עגורן, הורידה את תותחי ה-16 אינץ' אל תושבות הצריח שלהם. אינדיאנה הוכנסה לצי ב-30 באפריל 1942. לאחר סדרת ניסויים, היא נשלחה ישירות לאיי שלמה; אינדיאנה הגיעה לגוודלקנל ב-9 בנובמבר 1942 והחליפה את אחותה דקוטה הדרומית, שהייתה זקוקה לתיקון. המבצעים של אינדיאנה בגוודלקנל כללו בעיקר הפגזות על החוף לתמיכה בנחתים הנלחמים באי.
בנובמבר 1943, אינדיאנה השתתפה בפלישה לטאראווה, לצד אחותה דקוטה הדרומית. במהלך המבצע הזה, אינדיאנה הפילה את המטוס הראשון שלה. הספינה השתתפה גם בפלישה לאיי מרשל; ב-1 בפברואר 1944, אוניית המערכה וושינגטון התנגשה באינדיאנה בצד הימני שלה. 13 מהחללים בין מערכת ההגנה על הטורפדו ל-13 מכלי דלק הוצפו, והמחוצות האורכיות ניזוקו קשות. המדחף החיצוני הימני ניזוק, יחד עם הציר שעליו הותקן. שני תותחי 40 מ"מ מרובע תקוע ותשעה תותחי 20 מ"מ הושמדו, יחד עם שניים מהתושבות לתותחי ה-20 מ"מ. המעוט הימני של אינדיאנה נתלש מהספינה, יחד עם מטוס הים שישב עליה. הספינה סבלה מנטייה ימינה, שתוקנה על ידי הצפה של תאים בצד ימין. אינדיאנה הפליגה ללגונת מג'ורו כדי לעבור תיקון ראשוני כדי לבצע את ההפלגה חזרה לפרל הארבור; העבודה שהתקבלה הייתה התיקון הגדול ביותר שטופל בפרל הארבור מלבד אוניות המערכה שניזוקו במהלך המתקפה שהחלה את המלחמה.
לאחר שחזרה אינדיאנה לשירות פעיל, היא השתתפה בפלישה להולנדיה במערב גינאה החדשה. לאחר מכן חזרה הספינה למרכז האוקיינוס השקט והפגיזה את טרוק, ולאחר מכן השתתפה בפעולות מול איי מריאנה. ב-19 ביוני 1944 ניסה מפציץ טורפדו יפני לתקוף את הספינה, אך תותחי הנ"מ של אינדיאנה הצליחו להשמיד גם את המטוס וגם את הטורפדו שהטיל, ללא נזק לספינה. זמן קצר לאחר מכן, הופל מטוס יפני שני, אך מטוס שלישי הצליח להתרסק לתוך הספינה. המטוס התפרק עם פגיעה בלוחות השריון הצדדיים וחלקים של המטוס התפזרו על פני הירכתיים. חמישה אנשי צוות נפצעו, אך לספינה נגרם נזק קל מאוד.
אינדיאנה חזרה למעגן הצי Puget Sound לצורך שיפוץ נדרש. העבודה נמשכה עד ינואר 1945; הספינה חזרה לשירות פעיל ב-24 באותו חודש. אינדיאנה השתתפה בהפגזת איוו ג'ימה, וכן בהתקפות על איי הבית היפנים. בעקבות הפגזות החוף הצטרפה אינדיאנה לכוח המשימה שהתאסף כדי לפלוש לאוקינאווה; הספינה סיפקה אש תמיכה קרקעית כמו גם הגנה נגד מטוסים נגד המספר ההולך וגדל של קמיקזות שתקפו את צי הפלישה. אינדיאנה המשיכה בתפקידים אלה עד סוף המלחמה באוגוסט 1945.
בשנת 1947 הוכנסה אינדיאנה לצי המילואים בפוגט סאונד. היא נמחקה לבסוף מרשימת הצי ב-1 ביוני 1962, ונמכרה לגריטה ב-6 בספטמבר 1963 תמורת 418,387 דולר. גריטת הספינה הסתיימה בשנת 1964. תורן אוניית המערכה ניתן לאוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון, והעוגן שלה מוצג בפורט ויין.
מסצ'וסטס
מסצ'וסטס, האונייה השלישית בסדרה, הונחה ב-20 ביולי 1939 במספנת Fore River של תאגיד הפלדה של בית לחם בקווינסי, מסצ'וסטס. היא הושקה ב-23 בספטמבר 1941 ונכנסה לשירות ב-12 במאי 1942. לאחר ניסויי כניסה לשירות, יצאה אוניית המערכה ממפרץ קאסקו, מיין ב-24 באוקטובר 1942 כדי לתמוך בפלישת בעלות הברית לאפריקה, מבצע לפיד, כספינת הדגל של כוח המשימה המערבי. יחד עם הסיירות הכבדות טוסקלוסה וויצ'יטה וארבע משחתות, הפליגה מסצ'וסטס לקזבלנקה בערב 7 בנובמבר. אוניית המערכה הצרפתית הבלתי שלמה ז'אן באר, אשר חסרה אחד מצריחי התותחים המרובעים שלה בקוטר 380 מ"מ/45 קליבר, הייתה בנמל, לאחר שנסעה לשם ב-1940 כדי להימלט מהפלישה הגרמנית לצרפת. מטוסים אמריקאים נורו ושתי צוללות צרפתיות נצפו ביציאה מהנמל; בשעה 07:03 סוללת החוף באל האנק פתחה באש על מסצ'וסטס. ההנחה הייתה בטעות שהירי הגיע מז'אן באר, ולכן ניתנה הפקודה לנטרל את אוניית המערכה. מסצ'וסטס פגע בז'אן באר חמש פעמים, ותוך כדי כך השביתה את צריח הסוללה הראשי הפעיל היחיד. מסצ'וסטס גם פגעה קשות במשחתת מילאנו, אשר לאחר מכן נאלצה לעלות על החוף. כמו כן הושמדו ארבע ספינות סוחר ועגורן צף.
במהלך קרב זה, הצליחו שבע משחתות צרפתיות להימלט מהנמל וניסו לפלס את דרכן אל חופי הפלישה. בשעה 08:55 הגבירה מסצ'וסטס את המהירות על מנת לתקוף את המשחתות. הסוללה באל האנק המשיכה לירות על האונייה, ובשעה 10:00, אחד מפגזי ה-7.6 אינץ' מסוללת החוף פגע בה בצד הנמל בין שני צריחי התותחים הראשיים הקדמיים. הפגז חדר את שריון הסיפון והצית אש קטנה שכובתה במהירות. בזמן זה יצאו מהנמל הסיירת הצרפתית פרימוז'ה ועוד שתי משחתות. מסצ'וסטס וטוסקלוזה הטביעו את המשחתת פוז'ה, ובשעה 10:05 פגז 16 אינץ' ממסצ'וסטס פגע במשחתת מילאנו והוציא אותה מכלל פעולה. פרימוז'ה נאלצה לפרוש לאחר שנפגעה מפגז 16 אינץ' ממסצ'וסטס ומספר פגזים בקליבר קטן יותר מהסיירות האמריקאיות ברוקלין ואוגוסטה. במהלך המבצעים מול חופי צפון אפריקה ב-8 בנובמבר, מסצ'וסטס ירתה 786 פגזים מהסוללות הראשיות ו-221 פגזים מתותחי ה-5 אינץ' שלה.