cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רמת הנשיא (חיפה)
המרכז המסחרי
בכניסה לשכונה הוקם, על שטח של 4.5 דונמים, מרכז מסחרי בן שתי קומות, ולו חניון תת-קרקעי בן קומה אחת. המרכז נרכש בשנת 2015 על ידי חברת הנדל"ן וילאר בכ-80 מיליון ש"ח.
מיקטלנטקוטלי
מיקטלנטקוטלי (אצטקית; באלפבית פונטי: miktɬaːnˈtekʷtɬi - מילולית: "שליט מיקטלן") היה אל המוות או אל השאול (המיקטלן) במיתולוגיה האצטקית. מיקטלנטקוטלי שלט בשאול לצד רעייתו, האלה האצטקית מיקטקקיוואדל.
מיקטקנטקוטלי היה אחד האלים העיקריים במיתולוגיה האצטקית, ופולחנו כלל הקרבת קורבנות אדם וקניבליזם. מיקטקנטקוטלי נחשב לאחד מתשעת אלי הלילה האצטקים.
מיקטקנטקוטלי תואר בדמות שלד המכוסה דם (כאשר בראשו דמוי הגולגולת היו עיניים), או בדמות אדם העונד לצווארו גולגולת מרובת שיניים. מיקטקנטקוטלי חבש לראשו כובע עשוי נוצות|נוצות]] ינשוף, ולעיתים הוצג שלצווארו שרשרת העשויה עיניים, ולאוזניו עגילים עשויים עצמות אדם.
מיקטקנטקוטלי ורעייתו מיקטקטיוואדל התגוררו בבית חסר חלונות במיקטלן שבצפון, ושלטו על כל נשמות המתים. שני אלים אלה היוו ההפך לאלים אמטקוטלי ואומקיוואטל - נותני החיים. יחד עם זאת מיקטקנטקוטלי היה אחראי על יום הכלב (ה"איצקונטלי") בלוח השנה האצטקי ונתן נשמות לכל מי שנולד ביום זה.
לאחר הכיבוש הספרדי של מקסיקו וניצור האוכלוסייה, זוהה אל זה עם לוציפר.
תפקידו במיתולוגיה האצטקית
על פי המיתולוגיה האצטקית, לאחר שקצלקואטל וטזקטליפוקה בראו את העולם הם הפקידו את מיקטלנטקוטלי ורעייתו על השאול. לאחר מכן האלים התאומים קצלקואטל וקסולוטל נשלחו לשאול על מנת לגנוב את העצמות של הדורות הקדומים. מהעצמות שנגנבו נבראו בני האדם.
פולחן
פולחנו של האל כלל הקרבת קורבן אדם. אותו אדם היה מחופש לדמות האל, והוקרב בשעות הלילה המאוחרות במקדש האל טללקסיקו (מילולית: "טבור העולם"). לאחר מכן גופת הקורבן וקורבנות אדם נוספים נאכלו על ידי הכהנים המשתתפים בטקס.
אטלהווה
במיתולוגיה האצטקית, אטלהווה הוא אל המים והמגן על הדייגים ועל הקשתים.
בחפירות ארכאולוגיות התגלו מספר מקדשים לאל זה.
יעקב בן ציון מנדלסון
הרב יעקב בן ציון הכהן מנדלסון (ט"ו בתשרי ה'תרל"ו, 14 בנובמבר 1875 – י"ב באב ה'תש"א, 5 באוגוסט 1941) היה רב בריטי-אמריקני שכיהן כרב בלידס, בגייטסהד, בגלאזגו, ובניוארק, מראשי "אגודת הרבנים" ומחבר ספרים.
תולדות חייו
נולד בקרייזבורג למנחם וביילה רחל. שם משפחתו המקורי היה מרון (לעיתים נעשה שימוש בצורה "לבית מרון"). למד בישיבה בעירו אצל הרב גדליה הרץ, בישיבה בדוינסק אצל הרב קאפיל מרגליות וב"קיבוץ" באיישישוק, אך עיקר לימודו היה בישיבה בקרייזבורג אצל הרב בנימין לייב, שממנו נסמך לרבנות. כמו כן, בידי הרב אליהו פוסק והרב עקיבא הכהן מאטלין אב"ד היינא. התארס עם בת דודתו פייגא (פאני) בת חיים יצחק סקיי, אך הנישואין נדחו בשל גיוסו בכוח לצבא הרוסי, שממנו ערק בשל קשיים בניהול אורח חיים יהודי דתי. בעקבות כך הוא שינה את שם משפחתו למנדלסון (על שם אביו), ונאלץ לברוח מרוסיה, ובשנת ה'תרנ"ט (1899) נמלט ללונדון. בגיל 22 החל לשמש כרב ודיין בבית הכנסת "חברת תורה" בלידס.
בשנת ה'תרס"ד (1904) התמנה כרבה של גייטסהד, ובשנת ה'תרס"ו (1906) נבחר לרבה של גלאזגו. אחת מפעולותיו בגלאזגו הייתה מלחמתו בקרטל המצות בעיר שהוביל לעליית מחירי המצות. הרב מנדלסון שכר בעצמו מפעל לביסקוויטים, הכשיר אותו לפסח ואפה בו מצות, שאותן מכר במחיר מוזל כדי לשבור את הקרטל.
בשנת ה'תרע"ה (1915), לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה היגר לארצות הברית מחשש שבנו יגוייס לצבא הבריטי. הוא השתקע בניוארק, ניו ג'רזי, שבה חי את שארית חייו. בשנת ה'תרע"ט (1919) התמנה לרב קהילת "תפארת ישראל" של יוצאי בריסק דליטא. בשנת ה'תרפ"א (1921) התמנה לממונה על הכשרות בעיר, והפך בכך ל"רב הכולל". בתחילה הוא פעל מבתי כנסת שונים: "עדת ישראל", "בני יעקב - אנשי גליציה" ולבסוף ייסד בשנת ה'תרצ"ד (1934) את בית הכנסת "בית מדרש הגדול". בין תלמידיו היה הרב גדליה דב שוורץ. בין שאר פעולותיו כרב היו רכישת חלקה לקהילה האורתודוקסית בבית הקברות היהודי צפון ארלינגטון בניו ג'רזי. יריבות קשה שררה בין מערכת הכשרות שלו לבין המערכת המתחרה שהקים הרב יוסף קונביץ, והיא הגיעה עד לדין תורה, כשהרב מנדלסון מגובה בתמיכתם של רבנים רבים. מחלוקת נוספת התעוררה כשהתיר במקרה מסוים לאכול משחיטתו של שוחט שאיננו שומר שבת, פסק שגרר תגובה מאת הרב שמעון יהודה הכהן שקופ. התכתב עם רבנים בולטים באירופה, בהם הרבנים מלכיאל צבי טננבוים ויחיאל מיכל הלוי אפשטיין. הרב צבי פסח פרנק התכתב עמו כשהיה צעיר.
הוא הצטרף לאגודת הרבנים, שבה נחשב למומחה לענייני כשרות, ונבחר לסגן נשיא באחת מאסיפות הארגון. הוא נאם מספר פעמים בכינוסי הרבנים, ובוועידת הארגון שהתכנסה בספטמבר 1940, יצא בקריאה ליהודי ארצות הברית לסייע לפליטים יהודים ממלחמת העולם השנייה שהשתוללה אז באירופה.
נפטר בי"ב באב ה'תש"א 5 באוגוסט 1941, ונקבר בחלקה האורתודקסית שייסד בבית הקברות בניוארק.
משפחתו
הרב מנדלסון נישא לבת דודתו פייגע (פאני) בת הרב חיים יצחק סקיי (נפטרה ב-1971). לבני הזוג נולדו אחד עשר ילדים. רבים מצאצאיו מחזיקים בעמדות מפתח בתחומי הרבנות, הכשרות והחזנות בארצות הברית ובקנדה. בהם:
טופ-היט
טופ-היט (באנגלית: TopHit) הוא פורטל מוזיקה רוסית, העוסק בהפצה דיגיטלית אונליין של שירים חדשים לרדיו וסרטוני מוזיקה לערוצי טלוויזיה, וכן בפרסום מצעדים המבוססים על רוטציה של השירים בשידור. כל מצעדי Tophit מתעדכנים מדי שבוע ביום רביעי.
בשל הפופולריות שלו (יותר מ -420 תחנות רדיו שותפות) והזמינות לקהל הרחב של תרשימים שפורסמו, TopHit.ru משמש לעיתים קרובות כמקור לנתונים על הפופולריות של אמן ברוסיה. Universal Music קראה ל-Tophit.ru כאתר הסמכותי ביותר העוקב אחר שידורי הרדיו של רוסיה.
השיר הראשון 1 № היה "האוקיינוס ושלושת הנהרות" (Океан и три реки) של להקת "VIA Gra" וולרי מילדזה ב־23 בנובמבר 2003.
מצעדים
בכל שבוע מתפרסם Airplay Detection TopHit 100 - תרשים מאוחד המתבסס על רוטציה של השירים בשידור של תחנות רדיו שותפות. בעלי זכויות היוצרים מפרסמים את עבודותיהם בפורטל. לאחר מכן, תחנות הרדיו השותפות מורידות אותן וכל שבוע מספקות דיווחים על הביקוש לשירים בשידור.
בנוסף לתרשים המאוחד, מתפרסמים תרשימים שבועיים עבור מוסקבה, סנט פטרסבורג וקייב, טבלאות חודשיות (כלליות, כמו גם עבור ערים שצוינו) ותרשימים שנתיים (כללי, עבור ערים שצוינו ולחוד לפי זמרים). נתונים סטטיסטיים נפרדים על הזמנת היצירות בידי מאזינים נשמרים.
אמאדו גון קוליבאלי
אמאדו גון קוליבאלי (10 בפברואר 1959 באביג'אן – 8 ביולי 2020) היה פוליטיקאי וכלכלן מחוף השנהב, שכיהן כראש ממשלתה.
הוא שימש מזכ"ל נשיאות המדינה תחת הנשיא אלאסן ואטארה בשנים 2011–2017 וכחבר הפרלמנט בשנים 1995–2000. בשנים 2002–2010 כיהן קוליבלי כשר החקלאות. קוליבלי מונה לראש הממשלה בינואר 2017. ממשלתו מנתה כ-28 שרים - פחות מאשר הממשלות הקודמות במדינה. ביולי 2018 הקים את הממשלה החדשה. הוא היה מיועד להיות מועמד לנשיאות המדינה, בבחירות העתידות להתקיים באוקטובר 2020.
בשנת 2017 מונה קוליבלי גם כחבר במועצת הנגידים בקרן המטבע הבינלאומית ובבנק העולמי.
ב-2012 עבר ניתוח בלבו. ב-2020 שהה תקופה ארוכה בצרפת לצורך בדיקת רפואיות וב-2 ביולי שב לחוף השנהב. ב-8 ביולי, חש ברע במהלך ישיבת ממשלה ומת בבית החולים שאליו פונה.
Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band (שיר)
"Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band" (תזמורת מועדון הלבבות הבודדים של סרג'נט פפר) הוא שיר שנכתב על ידי פול מקרטני (תחת הקרדיט לנון-מקרטני), והוקלט ויצא לראשונה ב-1967 באלבום באותו שם של הביטלס. השיר מופיע פעמיים באלבום: כרצועת הפתיחה (ביחד עם " With a Little Help from My Friends"), וכ"Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band (Reprise) " כרצועה הלפני אחרונה (כיחד עם "A Day in the Life"). מילות השיר נוגעות לתזמורת מועדון הלבבות הבודדים של סרג'נט פפר המהווה את מרכז האלבום.
מאז יציאת האלבום המקורי, "Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band" פורסם גם כסינגל ובאלבומי אוסף שונים של הביטלס. השיר בוצע גם על ידי מספר אמנים אחרים, כולל ג'ימי הנדריקס, U2, ג'ון פיליפ סוזה וביל קוסבי.
חיבור והקלטה
בטיסה חזרה לאנגליה לאחר חופשה בנובמבר 1966, הגה מקרטני רעיון שבו יופיע אלבום שלם בתפקידים, כאשר כל אחד מהביטלס יקבל אלטר אגו בלהקת "Lonely Hearts Club Band" וסופו של דבר להופיע כך מול קהל. כך נוצר נושא האלבום.
הביטלס הקליטו את השיר באולפן 2 של אולפני אבי רוד, עם ג'ורג' מרטין כמפיק, וג'ף אמריק כטכנאי. העבודה על השיר החלה ב-1 בפברואר 1967 והושלמה לאחר שלושה מפגשים נוספים ב-6 במרץ. השיר החוזר בסוף האלבום מכיל באופן כללי את אותו הלחן של גרסת הפתיחה, אך עם מילים שונות והשמטת הקטע "נפלא להיות כאן". השיר החוזר ארך כדקה ו-18 שניות, ובכך זהו אחד השירים הקצרים יותר של הביטלס (הקצר ביותר הוא "Her Majesty" שארך כ-23 שניות בלבד). השיר החוזר הוקלט ב-1 באפריל 1967, חודשיים לאחר השיר הפותח. בסוף השיר ישנן מחיאות כפיים ובכך מתחיל השיר האחרון באלבום - "A Day In The Life".
פרסום השיר וגרסאות נוספות
השיר פורסם תחילה בבריטניה ב-26 במאי 1967, ובארצות הברית ב-2 ביוני 1967 במסגרת האלבום.
ההקלטה המקורית של השיר כלולה באלבומי האוסף של הביטלס The Beatles 1967-1970 (1973) וב-Yellow Submarine Songtrack משנת 1999. ישנה הקלטה גם ב-Anthology 2 מ-1996. כעשר שנים מאוחר יותר פורסם רמיקס לשיר באלבום Love.
המחברת ששימשה את מקרטני לכתיבת השיר (ושירים נוספים) הוצעו למכירה ב-1998.
גרסאות כיסוי
השיר מעולם לא בוצע בהופעה חיה על ידי הביטלס. הוא בוצע על ידי שלושה מחברי הלהקה לשעבר (מקרטני, הריסון וסטאר) ביחד עם אריק קלפטון ב-19 במאי 1979, במסיבת החתונה של קלפטון. ג'ימי הנדריקס ביצע את השיר בהופעה חיה, כשלושה ימים בלבד לאחר צאת לתקליט, בנוכחות מקרטני והאריסון בקהל. הנדריקס ביצע את השיר גם בפסטיבל האי וייט 1970.
פול מקרטני ביצע את השיר בסיבוב ההופעות העולמי שלו ב-1989–1990. בהופעות שלאחר מכן קישר מקרטני בין השיר לבין השיר "The End".
ביולי 2005 מקרטני ו-U2 ניגנו את השיר בהייד פארק שבלונדון. השיר (במתחיל ב-"It was twenty years ago, today") נבחר בין היתר כדי להנציח 20 שנה ללייב אייד. הסינגל שוחרר למטרות צדקה באייטונס והגיע למקום ה-48 בבילבורד הוט 100 ולמקום הראשון במצעד ההורדות בבריטניה. בכך הביצוע קבע שיא עולמי לשיר המקוון הנמכר ביותר בכל הזמנים. בשנת 2011, רובי וויליאמס ביצע את השיר בסיבוב ההופעות של טייק ד'את. בשנת 2013, השיר בוצע בפרק של Glee.
Nexon
Nexon Co. Ltd. (נקסון, בקוריאנית: 넥슨) היא חברה דרום קוריאנית המתמחה בפיתוח ובהפצה של משחקי מחשב לקוריאה הדרומית ולשאר חלקי העולם. החברה הוקמה בסיאול ב-1994 והמטה הראשי שלה כיום נמצא בטוקיו, יפן, ומשרדים ראשיים בקוריאה, ארצות הברית ולוקסמבורג.
היסטוריה
חברת נקסון בע"מ הוקמה ב-1994 בסיאול, קוריאה הדרומית והפיצה את המשחק הראשון שלה, Nexus: The Kingdom of the Winds ב-1996. הצלחת המשחק גררה עימה פיתוח והפצה של משחקים אחרים דוגמת Dark Ages: Online Roleplaying, Elemental Saga, QuizQuiz, KartRider, Elancia, ו- Shattered Galaxy שחלקם כיום מופצים על ידי חברת-בת של נקסון, Kru Interactive. ב-2003 מפתחת המשחקים הדרום קוריאנית Wizet פיתחה ביחד עם נקסון את המשחק מייפל סטורי, שהפך עד מהרה למותג המצליח ביותר שהפיצה החברה, וסלל את הדרך להפצה כלל עולמית כאשר היום המשחק מופץ בגרסאות: קוריאנית, יפנית, דרום-מזרח אסיה, אמריקאית, סינית, תאילנדית, אירופאית, ברזילאית ועוד.
ב-3 בינואר 2019 דווח כי מייסד החברה, קים ג'ונג-ג'ו, מתכנן למכור את מניותיו בחברה (98%) תמורת סכום של 10 טריליון וון דרום-קוריאני (סכום השווה ערך ל-8.9 מיליארד דולר)
משחקים
נקסון כיום מפעילה עשרות משחקים המופצים בחינם, אם כי בכולם ניתן לסחור באופן גלובלי בנקודות הנקראות NX Cash (קרוי בעברית: "אנקס", "נקס", או "קאש"), אותן קונים בכסף אמיתי. הגבייה נעשית בעזרת PayPal, דואר או כרטיסים. שוויו של דולר הוא 1000NX Cash, ולא ניתן לסחור בNX בין שחקנים כאשר העובר על עבירה באמצעים לא כשרים זו צפוי לחסימה.
המשחקים שהופצו אי פעם על ידי החברה הם:
יחסי מונגוליה–תאילנד
יחסי מונגוליה–תאילנד הם יחסי החוץ בין מונגוליה לתאילנד.
יחסים כלכליים
מונגוליה היא שותפת הסחר השישית בגודלה של תאילנד במזרח אסיה וה-126 בגודלה בעולם. שווי הסחר הממוצע השנתי בין תאילנד למונגוליה בחמש השנים האחרונות הוא 49.8 מיליון דולר.
קסם רחוב
מופע רחוב מסורתי
ההגדרה הראשונה של קסם רחוב נובעת מהאופן המסורתי של ביצוע קסמים, במסגרת מופע רחוב. במסגרת מופע כזה, הקוסם מושך קהל מקרב עוברי אורח ומבצע עבורם קסם. בתמורה, הקוסם מבקש תגמול באמצעות כלי קיבול לטיפים שמונח בסמוך לו או באמצעות כלי קיבול (כמו כובע) שמועבר בין הצופים בסוף המופע.
יחסי מונגוליה–תאילנד
יחסים כלכליים
בשנת 2020, המסחר הכולל של תאילנד עם מונגוליה היה 36.8 מיליון דולר, כאשר מונגוליה ייצאה לתאילנד בעיקר נייר, מוצרי רכב וגומי, ואילו תאילנד ייצאה למונגוליה בעיקר עפרות מתכת, פסולת מתכת ומוצרים, בעלי חיים ומוצרים מן החי וטקסטיל.
קסם רחוב
מופע רחוב מסורתי
קסם רחוב מורכב, לרוב, מתרגילי זריזות ידיים. בין אם מדובר בקסמי קלפים או בקסמים המבוצעים באמצעות מטבעות, כדורים, צעיפים או חבל. לעיתים, הקסמים כוללים מרכיבים מנטליסטיים והם נטולי אביזרים.
אחד הטריקים הישנים ביותר המוכרים והמתועד בתחום זה נקרא "עץ המנגו ההודי". קסם ישן זה הוא הדגמה לכך שניתן להציג אפילו אשליות בגודל בימתי במופע רחוב. בטריק, הקוסם זורע זרע של מנגו, מכסה אותו בבד, מבצע חריצים מסתוריים ומסיר את הבד מעת לעת, העץ גדל ברציפות עץ ומתגלה בגבהים שונים, עד מטר או מטר. אותו אפקט הושג גם על ידי האפאצ'ים כאשר במקום זרע מנגו, ניטע זרע יוקה והושקה. הקוסם מכסה את הזרע בעור בעל חיים והזרע צומח ולבסוף פורח בטווח של מספר דקות בלבד.
אנתרופולוגים מתארכים את קסם הרחוב הזה ללפני כ-3,000 שנה - ויש רישומים של הופעות כאלה ברחבי היבשות, בעיקר אירופה, אסיה / דרום אסיה והמזרח התיכון. אף שמדובר בסגנון ביצוע ישן מאוד, ההיסטוריה שלו לא מתועדת במיוחד בכתב. ביומנו מזכיר סמיואל פיפס קוסמים המופיעים בצורה זו ואפשר לראות קוסמי רחוב בתיאורים מאת הירונימוס בוש, ויליאם הוגארת ופיטר ברויגל. הספר ה-XIII של רג'ינלד סקוט שנקרא Discoverie of Witchcraft ויצא לאור ב-1584 הוא מתאר טריקים מהסוג שביצעו אמני רחוב במאה ה-16.
האמן והקוסם מניו יורק, ג'ף שרידן, נחשב לאחד מקוסמי הרחוב הבולטים בארצות הברית הוא כתב את הספר משנת 1977, Street Magic, לימד את ג'ף מקברייד והיה אחד המבצעים שהעניקו השראה ולימדו את דייוויד בליין הצעיר לאחר שבליין ראה את שרידן מופיע בסנטרל פארק.
לאחרונה, מבצעים אחרים זכו לשבחים מקהילת הקסמים על תרומתם לאמנות. ג'ים צ'ליני (המכונה ריצ'רד סאליבן) היה מופע רחוב במשרה מלאה מאז שנות השבעים והוציא ספר (Cellini: The Royal Touch) ו- DVD (The Art of Street Performing, volumes 1 - 3) בנושא. גאזו מאסי (המכונה גארי אוסבורן) היה אמן רחוב במשרה מלאה מאז שנות השמונים והוציא ספרון ("The Art of Krowd Keeping" written for Gazzo by Danny Hustle and Jim Wells) ו-DVD Street Cups ) בנושא. אריק אוונס היה מקצוען במשרה מלאה מאז שנות התשעים וכתב - יחד עם נולין קרבר - ספר בנושא (The Secret Art of Magic).
קסם גרילה
הקטגוריה השנייה נקראת "קסם גרילה" זהו סגנון עדכני יחסית של ביצוע אשליות קסמים, שם הקוסם מבצע טריק או שניים בודדים במרחב ציבורי (כמו למשל על מדרכה) עבור קהל לא משלם. האפקט הרצוי של סגנון הקסם ה"להיט וברח" הזה הוא לתת לקהל תחושה שמה שהם רואים הוא מאולתר, לא מובן וניסיוני.
פליקס קרסטן
אדוארד אלכסנדר פליקס קרסטן (Felix Kersten; 30 בספטמבר 1898 – 16 באפריל 1960) היה לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה הפיזיותרפיסט והרופא האלטרנטיבי האישי של היינריך הימלר. קרסטן השתמש ביחסיו עם הימלר כדי לעזור לאנשים שנרדפו על ידי גרמניה הנאצית. לפי הקונגרס היהודי העולמי והיסטוריונים שונים.
לפני המלחמה
קרסטן נולד למשפחה גרמנית-בלטית בדורפאט שברוסיה הקיסרית, כיום טרטו שבאסטוניה. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם בצבא הגרמני והגיע לפינלנד באפריל 1918 עם הכוחות הגרמניים שהתערבו במלחמת האזרחים הפינית לצד הכוחות ה"לבנים" (Suojeluskunta) מול ה"אדומים" הקומוניסטים. קרסטן קיבל אזרחות פינית בשנת 1920. בספטמבר 1921 קיבל דרגה זוטרה (vänrikki) בצבא הפיני.
לאחר שובו לחיים האזרחיים, נשאר קרסטן בהלסינקי, שם למד פיזיותרפיה ממומחה בשם ד"ר קולנדר במשך שנתיים. לאחר קבלת התעודה עבר לברלין, שם המשיך את לימודיו והפך לתלמידו של מעסה טיפולי סיני בשם ד"ר קו. בשנת 1925 קו אמר לקרסטן: "למדת כל מה שאני יכול ללמד אותך" ופרש לטיבט.
עד מהרה נודע קרסטן כמומחה לשיטות ריפוי בלתי קונבנציונליות והפך לאיש מקצוע מבוקש בקרב עשירי אירופה, בהם מיכאי הראשון מלך רומניה, הנסיך היינריך, בעלה של מלכת הולנד, ושר החוץ האיטלקי הרוזן צ'אנו, חתנו של מוסוליני. המוניטין שלו כמרפא אלטרנטיבי שמתמחה בעיסוי רפואי הוביל לרווחה כלכלית שאפשרה לקרסטן לרכוש בית רחב מידות בפרבר יוקרתי של ברלין. הוא אף נישא לגרמנייה מהמעמד הגבוה.
בזמן מלחמת העולם השנייה
עם הזמן, קרסטן הצליח לתרגם את התלות של הימלר בו כדי להשיג חנינה ושחרור לאסירים. הוא הפסיק לגבות כסף עבור הטיפולים ובמקום זה נהג להציג לאחרון פתק בזמן העיסוי עם בקשות שחרור של אסירי מחתרת, שבויים במחנות עבודה, הומוסקסואלים ועוד. קרסטן כותב שהימלר הודה "בכל עיסוי שהוא עושה לי, גוזל ממני ד"ר קרסטן חיי אדם אחד". עם הזמן קרסטן חש שהוא יכול לתבוע מהימלר יותר ויותר.
עוד סיפר קרסטן כי לאחר שהימלר הגיע למסקנה כי גרמניה עתידה להפסיד במלחמה, הוא וולטר שלנברג, יד ימינו של הימלר, שכנעו את הימלר לבגוד בהוראות היטלר ולהפגש עם יהודי שוודי בשם נורברט מזור, נציג הקונגרס היהודי העולמי. כתוצאה ישירה מפגישה זו שהתרחשה בביתו של קרסטן מצפון לברלין לאחר שתיים בלילה, ה-21 באפריל 1945, מייד לאחר חגיגת יום הולדתו של היטלר, ניצלו אלפי בני אדם. הימלר חתם על פקודת שחרור של כ-7,000 אסירות מחנה הריכוז לנשים ראוונסבריק, כמחציתן צעירות יהודיות, שהועברו לשוודיה דרך הצלב האדום בראשות פולקה ברנדוט. בין נשים אלו הייתה גם טניה צבי, אשתו לעתיד של חתן פרס ישראל וחבר הכנסת לובה אליאב. עוד שוחררו מאות אסירים שהוחזקו במחנה הריכוז גריני ליד אוסלו, וכמה מאות בני ערובה נורווגיים. לפי עדותו המרתקת של מזור, הימלר הסביר ארוכות את דעתו על גרמניה ועל היהודים שאותם לדבריו תמיד שאף רק לגרש ולא להרוג. פגישה זו הובאה לידיעת היטלר רק סמוך להתאבדותו לאחר שהוזכרה ברדיו, ובעקבות כך הכריז היטלר על פיטוריו המידיים של הימלר ושינה את צוואתו בהתאם. לא ברור אם מזור וקרסטן שבקשו את עזרת ברנדוט ידעו שברנדוט שלח מכתב להימלר עוד ב-10 במרץ 1945 ובו דווקא ביקש מהימלר לסרב לשחרר יהודים כדי שלא יהגרו לשוודיה.
במהלך המלחמה, קרסטן הצליח גם לספק מידע למשרד לשירותים אסטרטגיים האמריקאי (OSS, קודמו של ה-CIA).
לאחר המלחמה
בדצמבר 1945 הגיש הקונגרס היהודי העולמי לקרסטן מכתב ובו הודה לו על סיועו להציל את קורבנות מחנות הריכוז היהודים, להערכתם כ-60 אלף איש.
זיכרונותיו של קרסטן פורסמו בתרגום אנגלי בשנת 1947, המהדורה השנייה פורסמה ב-1956.
בינואר 1950 קיבל קרסטן את אות מסדר אורנג'-נסאו על פועלו לטובת הולנד. עם זאת, בשנת 1972 טען ההיסטוריון ההולנדי לואי דה-ג'ונג שתוכנית הגירוש ההמונית מהולנד לא באמת הייתה קיימת.
לאחר המלחמה התגורר קרסטן במערב גרמניה ובשוודיה וקיבל אזרחות שוודית ב-1953.
הסופר היהודי-צרפתי ז'וזף קסל היה הראשון שכתב על קרסטן בשנת 1960, בספרו The man with the miraculous hands
בשנת 2009 עלה תסכית רדיו של BBC בשם "A Vital Flaw" על הימלר וקרסטן, ובו משחק מרטין ג'רוויס את דמותו של קרסטן.
בשנת 2013 יצא ספרו של פראנס-אוליביה ז'יסבר "הטבחית של הימלר" (תורגם לעברית בשנת 2015 בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר) הספר הבדיוני מבוסס על תשתית היסטורית מוצקה ובו מתואר קרסטן והשפעתו על הימלר.
קלרה טידש
קלרה טידש; גב' זִ'ינְדֵיי (בהונגרית: Tüdős Klára; דברצן, 20 ביולי 1895 – בודפשט, 16 באפריל 1980) הייתה מעצבת תלבושות ותחפושות, אתנוגרפית, סופרת מסות זיכרון וחסידת אומות העולם הונגרייה.
ביוגרפיה
קלרה טידש נולדה בדברצן למשפחה ליברלית בעלת דעות מתקדמות. אביה היה יאנוש טידש, עורך דין, חבר פרלמנט (1862–1918), ואמה הייתה אירן קאלמאנצ'י (בשנת 1930 פרסמה ספר בישול בשם "נדונית בנות הונגריות"). קלרה הייתה תלמידת בית הספר הגבוה לבנות קלוויניסטיות בדברצן ובהמשך למדה במוסד פרטי שווייצרי (בעיר ווה – Vevey). משנת 1915 המשיכה את לימודיה בבית הספר לאמנויות יישומיות בבודפשט. היא הייתה סטודנטית ועמיתה לעבודה של אישטוואן דיורפי באוניברסיטה, במגמת אתנוגרפיה. בינתיים למדה ולימדה מחול והופיעה בקטעי ריקוד באירועי צדקה.
לאחר מות אביה, בשנת 1919, משפחתה דחקה בה להתחתן עם סֶגֶן ההוסרים בדברצן רודולף סוניוגי מסוניוג, שהפסיד את אחוזותיו שהיו בטרנסילבניה אחרי חוזה טריאנון. נולדה להם בת אחת, יודית (1921) הם התגרשו בשנת 1928.
בשנת 1925 קלרה הצטרפה לבית האופרה של בודפשט כמנהלת ומעצבת ראשית של סדנת התלבושות של בית האופרה. היא עיצבה את התלבושות של האופרה הארי יאנוש של זולטאן קודאי (1926). בשנת 1937 פתחה סלון אופנה במרכז העיר בשם פאנטליקה (Pántlika), שם עיצבה בגדים מעוטרים ברקמת איכרים ובדים ארוגים, שנכנסו לאופנה בשל עיצוביה. היא לקחה חלק גם בתנועת המחקר בכפר.
בשנת 1938 נישאה לפרנץ ז'ינדיי (מזכיר המדינה, דהיינו סגן שר, במשרד התרבות, ולאחר מכן שר המסחר והתחבורה בממשלת מיקלוש קאלאי בשנים 1942–1944). בשנת 1944, הפכה לנשיאת התאחדות הנשים הקלוויניסטיות הלאומית מטעם לאסלו רבאס. היא ייסדה את עיתון העמותה בשם "מאדיאר אסוני" אישה הונגרייה - Magyar Asszony). היא גם כתבה ספר לימוד לבלט וגם מחזה, והייתה במאית הקולנוע ההונגרייה הראשונה של סרט בשם "אור וצל" (על פי תסריט משלה).
במהלך מלחמת העולם השנייה, יחד עם המיסיון השוודי, נתנה מחסה לאנשים נרדפים רבים, הווילה שלהם בבודפשט הייתה מלאה בפליטים וקרוב למאה יהודים ניצלו בזכותה. לכן, בשנת 2001 הוענק לה על ידי יד ושם תואר חסידת אומות העולם.
בשנת 1949 נאסר עליה לעבוד בהתאחדות הנשים, ובשנת 1951 היא פונתה (גורשה) מבודפשט יחד עם בעלה. עד 1963 הם התגוררו בבלטונללה כאחראית הבית של בית נופש. לאחר מות בעלה עברה להתגורר עם בתה באוסטרליה, אך חזרה הביתה כבר בשנת 1966. משנת 1970 כתבה על יחסיה עם הכנסייה הקלוויניסטית, ומאמצע העשור התראיינה גם לכתב העת "לאישה" (Nők Lapja) וגם לעיתונות הקלוויניסטית בהונגריה.
שירת הסטיקר
שירת הסטיקר הוא שיר מחאה עברי שנכתב על ידי דויד גרוסמן והולחן על ידי חברי להקת הדג נחש, שביצעה אותו. השיר, שבו מתארחת אהובה עוזרי, המנגנת על בולבול טרנג, יצא בשנת 2004 ושולב באלבומה של הלהקה "חומר מקומי". מילות השיר משלבות טקסטים הלקוחים מסטיקרים שונים בנושאי פוליטיקה, דת וחברה.
רקע וכתיבה
גרוסמן סיפר שהתחיל לאסוף סטיקרים, ולבקש ממשפחתו לאסוף סטיקרים, בעקבות רצח יצחק רבין ב-1995. לאחר שאסף כ-120 סטיקרים החל להרכיב מהסטיקרים מילים לשיר ראפ. בעקבות עצת ילדיו יצר קשר גרוסמן עם שאנן סטריט, סולן הדג נחש, במטרה שהלהקה תלחין ותבצע את השיר. חברי הלהקה ביקשו להוסיף סטיקרים נוספים במטרה להפוך את השיר לקליל יותר, כמו "טסט בירכא", ולהחליף את הסטיקר "מוות לערבים" באמרה "מוות לערכים", משום שהם סברו שהוא קיצוני מדי.
הלחן התבסס על מקצב בס של סקסופון בריטון. עיקר הסטיקרים, וכלל הפוליטיים שבהם, מושרים בטון מיליטנטי, ולעומתם סטיקרים בעלי אווירה קלילה יותר מושרים במבטאים וטונאציות שונות.
בבית האחרון בשיר מושמעות מילים טעונות כגון "לחסל", "להדביר" ו"להרוג" במטרה להביע מחאה על קלות השימוש במילים לוחמניות.
בראיון רדיו אמר גרוסמן כי סיסמה אחת איננה קיימת בסטיקר והיא הומצאה על ידו, אולם לא הסכים לגלות באיזו מילה מדובר.
קליפ
בקליפ נראים אנשים ממגזרים שונים בחברה הישראלית, כשהטקסטים המושמים בפיהם הפוכים לעיתים למצופה מהם מלכתחילה (כך למשל בחור עם כיפה סרוגה אומר "דור שלם דורש שלום" או ערבי עם כאפיה אומר "אין שלום עם ערבים" או ברקע של אישה חרדית שמחזיקה תינוק נשמע המשפט "קרבי זה הכי, אחי"). לקראת סוף הקליפ מודבקים עשרות סטיקרים על מראה, כמטפורה על כך שמרוב סטיקרים, הזהות בחברה הישראלית מטשטשת.
בקליפ של שנת 2019 מוצגים הזמרים שרים בפיצול מסך, קטעים מהקליפ המקורי וקטעים מההופעות של השיר בדגש על קטעים שבהם רואים את אהובה עוזרי.
הכרה
עם צאתו זכה השיר להצלחה ניכרת. לאחר שב-23 במאי 2004 הוצג כמועמד למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג', הוא צעד במשך 12 שבועות – מהם ארבעה שבועות ברצף (החל ב-20 ביוני) בראש המצעד. במצעד השנתי של התחנה לשנת תשס"ד הוא דורג במקום השלישי, והדג נחש, שהיה זה שירה היחידי במצעד באותה שנה, זכתה בתואר "להקת השנה". השיר זכה במקביל גם במקום הראשון במצעד השנתי של אתר ynet לשנת תשס"ד, שגם בו נבחרה הלהקה ללהקת השנה. בסיכום השמעות השירים בתחנות קול ישראל, גלי צה"ל וגלגלצ ובערוץ המוזיקה 24 בשנת 2004 עלה כי "שירת הסטיקר" היה השיר המושמע ביותר; הייתה זו הפעם הראשונה ששיר היפ הופ היה השיר המושמע ביותר בכלי התקשורת בישראל. בשנת 2005 קיבל השיר את התואר "רינגטון פלטינה" מחברת סלקום, על 40,000 הורדות.
ב-2018 זכה "שירת הסטיקר" במקום הראשון במצעד שירי המחאה הישראליים של כל הזמנים שערכה תחנת הרדיו כאן גימל לרגל חגיגות ה-70 לישראל.
בשנת 2018 יצאה בטלוויזיה החינוכית תוכנית בשם "שירת הסטיקר", המספרת על ההיסטוריה מאחורי סטיקרים שונים ומביאה את הדעות של המרואיינים בעניינם.
ליופלרודון
ליופלרודון (שם מדעי: Liopleurodon; מילולית: "שן בעלת צידיים חלקים") הוא סוג של זוחל ימי גדול ממשפחת הפליוזאוריים (Pliosauridae) הנכחדת, שהייתה חלק מסדרת הפלזיוזאורים ששלטו באוקיינוסים בעידן המזוזואיקון במשך היורה שלפני 160 עד 155 מיליון שנה מזמננו.
מאפיינים
בעבר נחשב הליופלרודון לגדול ביותר מבין הפלזיוזאורים, אורכו הוערך כ-25 מטר וכך הוא תואר בסרטים רבים. עם זאת הערכות אלה נחשבות למוגזמות וגם תוארו משברים חלקיים הנחשבים לחסרי בסיס אמיתי. הגיוני יותר שהגיע לאורך 5–7 מטר או לכל היותר לעשרה מטרים, כך שהיו פליוזאורים גדולים ממנו כמו הקרונוזאורוס והפליוזאורוס.
אף שלא היה הגדול ביותר היה הליופלרודון טורף-על קטלני בעל שיניים ולסתות עצומות וסנפירים יעילים שעזרו לו לשעוט קדימה במהירות אחרי טרפו. הוא טרף זוחלים ימיים אחרים, דגים, רכיכות שונות וככל הנראה אף כרישים. המאובנים של הליופלרודון נמצאו באנגליה, צרפת וגרמניה.
ואן ג'ונסון
ואן ג'ונסון (באנגלית: Charles Van Dell Johnson) (25 באוגוסט 1916 – 12 בדצמבר 2008) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי שהתפרסם בעיקר בשנות ה-40 וה-50.
קורות חיים
נולד בעיר ניופורט ברוד איילנד, לאחר סיום לימודיו עבר לניו יורק והחל להופיע כשחקן ורקדן בברודוויי.
הוא נפסל לשירות צבאי והיות ששחקנים אחרים גויסו, הוא נשאר בעורף וקבל הצעות רבות להופיע בסרטים.
בין סרטיו המפורסמים: "בחור ושמו ג'ו" (1943), "שלושים שניות מעל טוקיו" (1944), "הצוקים הלבנים של דובר" ו"שתי נערות ומלח" (1944-עם ג'ון אליסון), "סוף שבוע בוולדורף" (1945), "עוד תעלה תזרח השמש" (1946), "מצב האומה" (1948), "שדה קרב" (1949- על המצור על בסטון), המחזמר "בריגדון" (1954), "הפעם האחרונה שראיתי את פריז" (1954 - עם אליזבת טיילור) ו"סוף הרומן" (1955)..
ב-1954 הופיע באחד התפקידים הראשיים בסרט המרד על הקיין, לוטננט סטיב מאריק. לאחר מכן החלה הקריירה שלו לדעוך. אחד מהסרטים האחרונים בו הופיע בתפקיד קטן היה שושנת קהיר הסגולה של וודי אלן. ב-1967 שיחק בסרט "גירושין בנוסח אמריקה" לצדה של דבי ריינולדס.
הוא הופיע גם בתוכניות וסדרות טלוויזיה רבות כמו:"לוסי אהובתי", "המופע של דוריס דיי", "מקמילן ואשתו", "איש עשיר, איש עני", ספינת האהבה ועוד. הוא הופיע גם בהפקות תיאטרון בעיקר של מחזות זמר.
בשנת 1992 שיחק בסרט המשפחה האוסטרלי "Clowning Around" בתור מיסטר ראנת'ואו; זהו בין תפקידיו האחרונים של ג'ונסון לפני מותו.
ואן ג'ונסון נפטר ב-12 בדצמבר 2008. על שמו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
סטניסלאב פוניאטובסקי
סטניסלאב אוגוסט פוניאטובסקי (בפולנית: Stanisław August Poniatowski; 17 בינואר 1732 - 12 בפברואר 1798) היה מלך פולין ודוכס של הדוכסות הגדולה של ליטא האחרון בין השנים 1764–1795.
ראשית חייו
סטניסלאב פוניאטובסקי נולד לסטניסלאב פוניאטובסקי שהיה מושל קרקוב ולקונסטנציה צ'ארטורייסקה ממשפחת צ'ארטורייסקי הידועה בפולין, באחוזה משפחתית בוולצ'ין (כיום מחוז ברסט של בלארוס). בשנת 1752 נבחר לסיים ובלט שם כנואם מוצלח. בבסיס קידום הקריירה שלו היו קשרים משפחתיים. בשנת 1755 הוא נשלח לסנקט פטרבורג כעוזר של שגריר אנגליה. כבר באותה שנה, בתמיכת יליזבטה, קיסרית רוסיה ושר החוץ שלה אלכסיי בסטוז'ב-ריומין הוא קיבל תפקיד של שגריר סקסוניה. בחצר הקיסרית הוא פגש את הנסיכה יקטרינה והם התאהבו, ומקשר זה נולדה להם ילדה.
באוקטובר 1763 מת אוגוסט השלישי, מלך פולין, ובתמיכת הכוחות הרוסים, ב-7 בספטמבר 1764 הוא נבחר למלך של האיחוד הפולני-ליטאי.
תקופת השלטון
ההכתרה הרשמית התקיימה בוורשה ב-25 בנובמבר 1764. כבר בתחילת שלטונו הוא נתמך על ידי מפלגה שהתבססה על חברי משפחתו, ובתמיכתם הוא הצליח להעביר בסיים מספר רפורמות שלטוניות. התלות ברוסים הייתה חזקה מאוד. בלחץ השגריר הרוסי ניקולאי רפנין הוא נאלץ להעביר מספר חוקים. כתוצאה מכך החל מאבק מזוין בין תומכיו למתנגדיו. פוניאטובסקי נתמך על ידי צבא של האימפריה הרוסית. בשנת 1770 מתנגדיו כבשו את ורשה וסטניסלאב פוניאטובסקי נעצר על ידם. הרוסים סכמו על ברית סודית עם פרוסיה ואוסטריה והמשיכו במלחמה. בסופו של דבר, מדינות שלחמו בפולין הצליחו להכריע את המערכה שהסתיימה בשנת 1772 בחלוקת פולין הראשונה. מחוסר ברירה פוניאטובסקי נאלץ לאסוף את הסיים ולאשר את ההסכם.
בשנת 1783 הוא התחתן. היו לו 8 ילדים מ-3 נשים שונות. צאצאיהם טוענים כיום לכתר של האיחוד הפולני-ליטאי.
בשנת 1788 נבחר סיים חדש עם רוב ברור למפלגה הפטריוטית שדגלה בשחרור התלות מהאימפריה הרוסית. בשנת 1791 אושרה חוקה חדשה שפוניאטובסקי תמך בה. מיד לאחר אישור החוקה החלה מלחמה פנימית חדשה באיחוד. מתנגדיו נקשרו ליקטרינה הגדולה וכוחותיה פלשו לתחום הממלכה. לאחר מספר קרבות והצטרפות פרוסיה ללחימה תומכי החוקה הובסו וסוכם על החלוקה השנייה של פולין.
בשנת 1794 פרץ מרד קושצ'ושקו. בשנת 1795 המרד הסתיים בקריסה מוחלטת של המדינה. היא חולקה בפעם השלישית, וב-25 בנובמבר 1795 פוניאטובסקי נאלץ להתפטר. הוא נלקח לסנקט פטרבורג והתגורר שם על חשבון מלגה שקיבל מיקטרינה הגדולה.
עם פטירתו הוא נטמן בכנסייה הקתולית בעיר סנקט פטרבורג. בשנת 1938 גופתו הועברה למקום הולדתו. בהמשך שטח זה הועבר לברית המועצות וקברו נשדד. בשנת 1988 השרידים המעטים שנותרו הועברו לפולין, ובשנת 1995 הוא הוטמנו מחדש בקתדרלת יוחנן הקדוש בוורשה.
מסכת כתובות
מַסֶּכֶת כְּתוּבּוֹת היא המסכת השנייה בסדר נשים, שהוא הסדר השלישי במשנה. במסכת זו שלושה עשר פרקים אשר עוסקים ברובם בפרטי הלכות הכתובה (שטר ההתחייבות שכותב הבעל לאישה בשעת הנישואין), ובשאר התחייבויות הבעל והאישה זה כלפי זו, וזו כלפי זה. במסכת נידונים גם הלכות אונס ומפתה ומוציא שם רע.
בתלמוד בבלי יש למסכת זו 111 דפים.
פרקי המסכת
בסך הכל יש במסכת 111 משניות.
סם פלדמן
סמואל (סם) פלדמן (באנגלית: Samuel Feldman; 15 בספטמבר 1924 - 9 בפברואר 2018) היה טייס ממתנדבי מח"ל ומקימי חיל האוויר הישראלי, ושימש כמפקדה של טייסת 69 (טייסת הפטישים).
ביוגרפיה
סם פלדמן נולד בעיירה נורת'המפטון (Northampton) שבמדינת מסצ'וסטס בארצות הברית למשפחה בת (להשליםXXXX) אחים.
בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, בפברואר שנת 1943 התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית. התקבל לקורס טיס ובאפריל 1944 קיבל כנפי טיס. החל להתאמן בהטסת מטוסי B-24. בדצמבר 1944, כחצי שנה לאחר סיום הקורס, נשלח לבסיס חיל האוויר הבריטי RAF Mendlesham והוצב כטייס מטוסי B-17G (מבצר מעופף) בטייסת הפצצה 391 של 8th Air Force / 34th Bombardment Group. במסגרת זו ביצע 23 משימות מבצעיות בשמי מרכז אירופה. עד תום מלחמת העולם השנייה ביצע 58 גיחות.
בחיל האוויר הישראלי
גויס על ידי ההגנה בניו יורק והצטרף לחיל האוויר הישראלי כמתנדב מח"ל בעיצומה של מלחמת העצמאות. באוגוסט 1948 הצטרף לטייסת 69 (טייסת הפטישים), שהפעילה מטוסי B-17G בבסיס רמת דוד.
מרטינס (קוקטייל)
מרטינס או מרטינז (Martinez) הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי. הקוקטייל מורכב ג'ין, ורמוט אדום מתוק, מעט של ליקר מרסקינו, ומספר טיפות של ביטרס תפוזים. הקוקטייל מזכיר בשמו ובאופן הכנתו אל הקוקטייל מרטיני, אך שונה ממנו בהרבה בטעם ומראה. היסטורית, מרטינס נחשב למין "אב קדמון" של המרטיני.
היסטוריה
מוצאו המדויק של המרטינס שנוי במחלקות.
בעיר מרטינז בקליפורניה תלוי שלט המספר כי כ-1874 ברמן בשם ג'וליו ריצ'ליו לראשונה מזג קוקטייל המורכב מג'ין, ורמוט, טיפה של ביטרס תפוזים וזית. הקוקטייל נראה "מרטינז ספיישל" על שם העיר, אבל ה-Z נעלם לאחר מספר מנות קוקטייל. שלט זה הוצב ב-1992.
בספר Modern Bartender's Guide שיצא לאור ב-1884 הקוקטייל מרטינז מופיע כ"זהה למנהטן, אבל יש להחליף את הוויסקי לג'ין". מתכון דומה מאוד לזה המוכר כיום מופיע בספר Jerry Thomas' Bartender's שיצא לאור ב-1887. בספר New and Improved Illustrated Bartender's Manual שיצא בשנת 1888 הקוקטייל מופיע בתחת השם "מרטינה" ("Martine") ויכן והשם הזה התפתח בסופו של דבר לשמו של קוקטייל הקאלסי מרטיני.
וריאציות
מרבית הגרסות מכילות ג'ין וורמוט אדום (בדרך כלל מתוק) ביחס דומה, בתוספת מספר טיפות של ליקר או ביטרס פירותי כמו תפוז ודובדבן.
הגרסה של Trader Vic's מ-1947 לוקחת יחס דומה בין ג'ין לבין ורמוט צרפתי בתוספת כפית קורסאו ביטרס תפוזים. הגרסה של Diffords' guide מכילה ז'נבר, ורמוט מתוק, ורמוט יבש, קורסאו ואנגוסטורה ביטרס. המדריך טוען שגרסה זו היא המתכון המקורי מ-1884 וגרסת הג'ין הופיעה שלוש שנים לאחר מכן.
ב-2008 הופיעה גרסה פופולרית נוספת המובססת זנבר במקום ג'ין.
מריאנה פון ורפקין
ביוגרפיה וקריירה
נולדה בשם מריאנה ולדימירובנה ורבקינה בעיירה הרוסית טולה כבתו של מפקד גדוד יקטרינבורג. היו לה שיעורי רישום אקדמיים פרטיים ראשונים בגיל ארבע עשרה. בשנת 1880 היא הפכה לתלמידה של איליה רפין, הצייר החשוב ביותר של הריאליזם הרוסי. התקדמותה נסוגה בעקבות תאונת צייד בשנת 1888 בה ירתה בטעות בידה הימנית שנותרה נכה לאחר תקופת התאוששות ממושכת. על ידי תרגול מתמיד היא הצליחה להשתמש בכלי ציור וציור ביד ימין.
בשנת 1892 הכירה את אלכסיי פון יבלנסקי, שרצה להיות בן חסותה, ובשנת 1896 היא, יבלנסקי, ומשרתם עברו למינכן. ורפקין למד עם רוסים אחרים במינכן בבית ספר לאמנות בהנחיית אנטון אז'בה הסלובני. לצורך לימוד הציור של אלכסיי יבלנסקי, ורפקין עיכבה את קריירת הציורים שלה במשך כמעט עשר שנים.
היא החלה לצייר שוב בשנת 1906. בשנת 1907 יצרה את יצירותיה האקספרסיוניסטיות הראשונות; באלה היא עקבה אחר סגנון "ציור השטח" של פול גוגן, תוך שהיא מראה את השפעתו של אדוורד מונק. היא ויבלנסקי בילו בשנת 1908 מספר תקופות עבודה עם קנדינסקי וגבריאלה מינטר לאחר גילוים את העיירה הכפרית הציורית מורנאו ליד מינכן, שם היה לגבריאלה מינטר בית. ארבעת האמנים ציירו לעיתים קרובות יחד באוויר הפתוח במורנאו ובסביבתה.
בדירתה במינכן יזמה ורפקין סלון שהפך במהרה למרכז חילופים אמנותיים תוססים בין חברי האוונגרד הגרמני והרוסי שלימים ייסדו את Neue Künstlervereinigung München (התאחדות האמנים החדשה במינכן). ה-NKVM, שנוסד בשנת 1909, הפך לפורום של תערוכות, בין האמנים שהיו שייכים לקבוצה היו גם גאורג שולץ, גאורג שרימפף, ואלכסנדר קנולדט. בתערוכה הראשונה של NKVM הציגה ורפקין "נשים שוטפות" (1909) ואת "הסערה" (1907). הצורה הפשוטה והתוכן הפסיכולוגי של עבודותיה מתייחסות למקורות שורפקין העריצה בתקופה זו, כולל האמן פול גוגן, חיתוכי עץ יפניים ויצירות אקספרסיביות.
שני האמנים קנדינסקי ופרנץ מארק, נפגשו זה עם זה בבית ורפקין ויבלנסקי בערב ראש השנה בשנת 1911. אחרי כמה שנים וסילי קנדינסקי ופרנץ מארק התרחקו מ- NKVM והקימו את "דר בלוי רייטר" (הפרש הכחול). הקבוצה הוקמה על ידי מספר מהגרים רוסים, ביניהם ווסילי קנדינסקי, אלכסיי פון יבלנסקי ומספר אמנים גרמנים מקומיים, כמו פרנץ מארק, אוגוסט מאקה וגבריאלה מינטר. ורפקין החלה להציג יחד איתם בשנת 1913.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עברו ורפקין ויבלנסקי לשווייץ, ליד ז'נבה. מאוחר יותר הם עברו לציריך. בשנת 1918 הם נפרדו, ורפקין עברה לבדה לאסקונה, על לאגו מאג'ורה, שם היא ציירה נופים צבעוניים רבים בסגנון אקספרסיוניסטי. בשנת 1924 היא הקימה את קבוצת האמנים "Großer Bär" ("הדב הגדול").
בשנותיה המאוחרות היא ציירה כרזות, וחבריה הגנו עליה מפני עוני.
מריאנה פון ורפקין נפטרה באסקונה ב-6 בפברואר 1938. היא נקברה בבית הקברות הרוסי באסקונה.
כוכב השחר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אבאוילק
אבאוילק (בהונגרית: Abaújlak) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
אוכלוסיית הכפר בדומה לכפרים נוספים באירופה במגמת הצטמצמות משמעותית כך שבשנת 1941 היו בכפר 365 תושבים, בשנת 2013 81 ובשנת 2018 נותרו בכפר 56 תושבים בלבד.
ארץ הצבי
אֶרֶץ הַצְּבִי הוא כינוי לארץ ישראל. מקור הביטוי בספר דניאל, שם הוא מופיע פעמיים. המילה "צבי" בהקשר זה היא מן השורש השמי צ-ב-ה, המקביל במקרא לשורש ר-צ-ה, ומציינת יופי, פאר וחמדה. משמעו של הביטוי "ארץ הצבי" הוא אם כן: "הארץ הרצויה".
הביטוי במקרא
הופעותיו של הביטוי "ארץ הצבי" הם בפרק י"א שבספר דניאל, בפסוקים:,.
הביטוי בפרשנות
בדרשת חז"ל מקבל הביטוי לראשונה את הקשרו לצבי:
במקום נוסף דורשים חז"ל את הביטוי בהקשר לצבי, כשהם מבארים בזה את תופעת האכלוס הגבוה בארץ ישראל, כאשר עם ישראל נמצא בו, שאינו בדרך הטבע:
קלרה תומפסון
ילדות וצעירות
קלרה מייבל תומפסון נולדה בשנת 1893 בעיר פרובידנס, במדינת רוד איילנד כבכורה מבין שני ילדים של משפחה אמריקאית ותיקה בניו אינגלנד. אביה, ת. פרנקלין תומפסון היה צאצא למשפחת ימאים קלוויניסטים. בהתחלה חייט ואיש מכירות, הוא הגיע בכוחות עצמו למעמד בכיר, כמנהל החברה הסיטונאית לממכר תרופות בלנדינג אנד בלנדינג. האם, קלרה לבית מדברי, הייתה עקרת בית, בפטיסטית אדוקה ומסורה לילדיה, אם כי העדיפה על פני קלרה את בנה הצעיר, פרנק. בילדותה הייתה קלרה ילדה שנמצאת הרבה מחוץ לבית, בעיקר בפעילויות ספורט. כנערה הצטיינה בלימודיה בתיכון. בשנים 1908–1912 פעלה במסגרת קבוצת נוער בפטיסטית הקרויה "Christian Endeavor" (ההשתדלות הנוצרית) ושאפה להיות רופאה מיסיונרית. למטרה זו נרשמה בשנת 1912 במכללת פמברוק לנשים (Women's Pembroke College) של אוניברסיטת בראון בפרובידנס. בתקופה זו, למורת רוחה של אמה, התרחקה מהדת והפסיקה לבקר בכנסייה. סיימה את לימודיה בהצטיינות בשנת 1916.
באותה שנה עברה לגור במדינת מרילנד והתחילה ללמוד בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור. בשנה השנייה פגשה את לוסיל דולי (Lucille Dooley) שחשפה אותה לעקרונות הפסיכואנליזה. בקיץ הזמינה אותה דולי לבית החולים סנט אליזבת בוושינגטון, שם התוועדה תומפסון לויליאם אלנסון וייט, אדוארד קמפף, ולפסיכואנליטיקאי ג'וזף צ'יזמן תומספון שעודדו אותה ללמוד פסיכואנליזה. ב-1920 סיימה תומפסון את התואר "רופאה כללית" ואחרי סטאז' במרפאה (Infirmary) לנשים ולילדים בניו יורק התחילה התמחות בפסיכיאטריה בקליניקה על שם פיפס (Phipps) של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס. בראש הקליניקה עמד באותה תקופה הפסיכיאטר והנוירופתולוג ממוצא שווייצרי אדולף מייר. במהלך התמחותה בשנת 1923 התוודעה תומספון להרי סטאק סאליבן איתו שמרה לאורך חייה קשרי ידידות ושיתוף פעולה.
הקריירה המקצועית. השתלמותה בפסיכואנליזה. הונגריה
ב-1923 בניגוד להמלצתו של מייר, החלה תומפסון פסיכואנליזה דידקטית אצל ג'וזף תומפסון, שלא היה קרוב משפחתה. המשיכה עד 1925 לעבוד בקליניקת פיפס כפסיכיאטרית, ובמקביל פתחה מרפאה משלה. לפי המלצת סאליבן פגשה תומפסון את שנדור פרנצי, אחד התלמידים המוכשרים של פרויד, שהרצה ב-1927 בניו סקול של ניו יורק. בשנים 1928–1929 שהתה בבודפשט בה המשיכה אנליזה דידקטית אצל פרנצי שבדומה לסאליבן התעניין במיוחד ביחס בין מטפל למטופל. תומפסון העריצה את פרנצי ואימצה חלק מתובנותיו בתחום הפסיכואנליזה. חזרה לזמן קצר לארצות הברית ובשנת 1930 התמנתה ליושבת ראש האיגוד הפסיכואנליטי וושינגטון-בולטימור אותו הקים סאליבן. עם זאת מיהרה לשוב לבודפשט בה נשארה עד מותו של פרנצי בשנת 1933. באותן השנים היה לה בבודפשט קשר רומנטי עם איש עסקים אמריקאי.
המשך דרכה המקצועית
בשובה לארצות הברית התיישבה בניו יורק, עבדה כמטפלת בקליניקה הפרטית. בשנת 1936 התקבלה לחברה הפסיכואנליטית של ניו יורק. היא לימדה היגיינה נפשית במכללת ואסאר וכן, הודות לקשר עם ידידתה החדשה, קארן הורני, התאפשר לה ללמד במכון הפסיכואנליטי של ניו יורק.
במסגרת האיגוד הפסיכואנליטי של ניו יורק הייתה תומפסון חלק בקבוצה בקורתית בלתי פורמלית שהתאספה בארוחות משותפות שנקראו "מועדון המזלות" (Zodiac Club) בהן לקחו חלק גם סאליבן, אריך פרום וקארן הורני. בשנת 1941 סולקה האחרונה מהחברה הפסיכואנליטית של ניו יורק בגלל דעותיה השונות, דבר שהביא גם קלרה תומפסון ואת שאר חברי המועדון "זודיאק" לוותר על חברותם בחברה הפסיכואנליטית והם הקימו אגודה חדשה: האיגוד לקידום הפסיכואנליזה (Association for the Advancement of Psychoanalysis). במהרה הצטרפו לאיגוד החדש גם אנתרופולוגים כמו מרגרט מיד ואברם קרדינר שביקרו את הפרוידיזם הקלאסי מנקודת מבט של חקר התרבות. תומפסון נבחרה לסגנית יושב הראש של האיגוד. מאוחר יותר באותה שנה הקימו מסגרת נוספת בשם "המכון האמריקאי לפסיכואנליזה".
בסופו של דבר עזבו קלרה תומפסון והרי סטאק סאליבן גם את המסגרת החדשה, אחרי שהורני יזמה איסור על אנשי המקצוע שאינם רופאים לשמש כמטפלים באנליזות דידקטיות. איסור זה פגע במיוחד באריך פרום שלא היה רופא. הפורשים בראשותה של קלרה תומפסון הקימו אז התארגנות חדשה ללא שם התואר "פסיכואנליטית" ושנקראה "המכון בניו יורק של בית הספר לפסיכיאטריה של וושינגטון - New Yorker Institut of the Washington School of Psychiatry. בהקמת מכון זה שהחל משנת 1946 נקרא המכון על שם ויליאם אלנסון וייט, השתתפו אריך פרום, הארי סטרק סאליבן, פרידה פרום-רייכמן, דייוויד ריוק (Rioch) וג'נט ריוק. תומספון כיהנה במנהלת המכון למשך שנים רבות ועבדה בו עד יום מותר בשנת 1958. מבחינה תאורטית, המכון התיישר עם גישת הפסיכאנליזה הבינאישית (interpersonal) מיסודו של סאליבן וזאת הפסיכוסוציאלית של אריך פרום. להבדיל מגישתו של פרויד חברי המכון סברו שהגורמים המכריעים בהתפתחות אישיות האדם אינם המקורות והגלגולים של הדחף או המבנה הקשור לדחפים אלא ההשפעות התרבותיות והיחסים הבינאישיים.
תרומותיה לפסיכואנליזה
סקירתה המקיפה של תומפסון לגבי התפתחות הפסיכואנליזה הייתה אחת התרומות העיקריות שלה לתחום. היא הרגישה צורך לכתוב על מקורה והתפתחותה של הפסיכואנליזה מכיוון שתלמידיה חשו בלבול מול מגוון הגישות של האסכולות השונות: לדבריה, "אם נפסיק להדגיש את ההבדלים וננסה לשים לב לזרם הכללי של התפתחותו, נמצא שמדע צעיר זה...נע בכיוון קדימה, שלו תרמו כל האסכולות השונות". לתומפסון היה ידע רחב בסוגיית התפתחות הפסיכואנליזה ולגבי העמדות והאסכולות השונות בתוכה. בתיאורה את האסכולות, אימצה תומפסון את עמדת האמצע של הספקטרום הפסיכואנליטי. היא הבליטה איך ההשקפות השונות הוסיפו לחקר התחום והתייחסה ביראת כבוד לנציגי האסכולות השונות.
בתאוריה ובפרקטיקה הדגישה תומפסון וניתחה את הגורמים הבינאישיים לצמיחת היחסים של האדם עם אחרים. היא האמינה בתרומת הפסיכואנליזה להעצמת אנושיותם של המטופלים, ללא קשר לחומרת ההפרעתם הנראית לעין.
קלרה תומפסון ופסיכולוגיית הנשים
לדעת קלרה תומפסון אחת החוליות החלשות ביותר בחשיבה הפרוידיאנית הייתה ההסבר שלה לפסיכולוגיית הנשים. היא נמנתה עם אותן הפמיניסטיות שמתחו בקורת על תאוריית קנאת הפין של פרויד. לדעתה נטיית הנשים להרגיש נחיתות בתחום המיני מוסברת על ידי גורמים מתחום התרבות. "קנאת הפין" היא למעשה ייצוג סמלי של גישת הנשים בתרבות המערב. בשנת 1953 הציגה תומפסון סקירה על העובדות העיקריות בפסיכולוגיית הנשים. בדיון לגבי ההבדלים הביולוגיים בין האישה לגבר, תומפסון הצביעה על הדרכים הכלליות שבאמצעותן החברה מתסכלת או מעוותת את הדחפים הבסיסיים של הנשים. מבלי להתכחש לנחיצות הלך הרוח הפסיבי של האישה, תומספון טענה שהשפעת החברה על הפסיביות של האישה יותר חשובה מההשפעות הביולוגיות. היא סברה שהחברה הפרטיארכלית משתמשת בהבדלים הביולוגיים כדי לבסס את עליונות הגבר ואת נחיתות האישה. תומפסון לא הסכימה עם הקביעה של פרויד שהנשים נוטות לפחות סיפוק מיני מהגברים. לדעתה מגמות חברתיות הן אלה המגבילות את הנשים בהבעת צרכים מינים חזקים.
בכתביה נתנה תומפסון לפרויד את הקרדיט על פיתוח תאוריות בתחום פסיכולוגיית הנשים, אולם היא מצאה פגם במיקוד שלו בפסיכולוגית הגברים. היא הדגישה שספיכולוגיית הנשים היא "משהו בזכות עצמו ולסתם שלילת הגבריות". תומפסון ראתה במגדר ביסודו יותר תוצר של תרבות:אפיוני המגדר נקבעים לדעתה על ידי הדבקת משמעויות חברתיות תרבותיות להבדלים הביולוגיים. בעיניה ההתבגרות היא השלב הבעייתי ביותר אצל בנות, בתחום תפיסת ההבדלים בנוגע ללחצים החברתיים והכוח. היא הניחה שבגלל הפערים הכלכליים והשימוש בפתיינות כשיטה מפצה מובנת, "הנרציסיזם כביכול של הנשים וצורכן הגדול יותר להיות נאהבות הם כולם תוצר של הכרח כלכלי". במאמרה "בכיוון פסיכולוגיית נשים" (1953) ניסתה תומפסון למצוא כמה יסודות כלליים של פסיכולוגיית הנשים האמריקאיות בתקופתה. היא התמקדה בדרכים שבה החברה מתסכלת או מעוותת את צרכיהן הביולוגיים הבסיסיים של הנשים.
קלרה תומפסון כמדריכה ואנליטיקאית
אצל קלרה תומפסון עברו פסיכאנליזה או הדרכה על הטיפולים רבים מהמטפלים מן הדור השני של האסכולה הפסיכואנליטית הבינאישית, לרבות הרי סטאק סאליבן עצמו. המודרכים והתלמידים שלה הרחיבו את רעיונותיה על ההעברה ועל ההעברה הנגדית. כמבינה את קשייהם הייחודיים של נשות מקצוע תומפסון נבחרה כאנליטיקאית על ידי נשים רבות שהיו פורצות דרך בתחומן. הייתה חלוצה בארצות הברית גם על ידי כך שהקדישה את עצמה גם לאנליזה דידקטית ולהדרכתם של פסיכואנליטיקאים לא רופאים, כחוקרת של ההעברה וההעברה הנגדית הבחינה תופנסון בגורמים הלא מודעים המשפיעים על בחירת האנליטיקאי על ידי מטופל.
ספרים ופרסומים אחרים
לאורך חייה פרסמה תומפסון מעל 50 מאמרים ומאמרי רוויו ושלושה ספרים. *1950 Psychoanalysis: Evolution and development. New York: Thomas Nelson & Sons כולל:
לקריאה נוספת
E.Capelle. Clara Thompson as Culturalist. Psychoanal. Rev., 85, 1998, 75-93 leadership roles''. Washington, DC: American Psychiatric Press 1986.
קישורים חיצוניים
in Alain de Mijolla (chief ed) International Dictionary of Psychoanalysis Thomson Gale 2005
שמואל איצקוביץ'
פעילות ציונית עד העלייה לארץ ישראל
שמואל איצקוביץ' נולד בוולקוביסק (פלך גרודנה, האימפריה הרוסית) לאליעזר ליפמן איצקוביץ' ולסושה בת ישראל יונוביץ'. באותה שנה היגר עם הוריו לבאקו, שהייתה מחוץ לתחום המושב, ושאליה עברו אז מספר משפחות יהודיות עשירות מגרודנה. בית הוריו היה מלא בפעילות יהודית וציונית ובו ספג שמואל, הבן הבכור, אווירה יהודית-עברית וציונית ונמשך לרעיון הציוני כבר בנעוריו.
בזמן לימודיו במכון הטכנולוגי בחארקוב היה ממייסדי אגודת הסטודנטים הציונים "קדימה". בעקבות השתתפותו בהפגנה סולק מהמכון וגורש מחארקוב. הוא חזר לבאקו, שם המשיך בפעילותו הציונית ונבחר ליו"ר ציוני הקווקז. ש. איצקוביץ' השתתף כציר מטעמם בקונגרסים הציוניים ה-5, ה-6, וה-7. בקונגרס הציוני השישי (1903) היה בין "ציוני ציון", כפי שנקראה קבוצת ציוני רוסיה שהובילה את ההתנגדות לתוכנית אוגנדה, ובינואר 1904 נבחר למזכיר ועידת "הפראקציה" של המתנגדים שהתכנסה בברלין (יו"ר הוועידה היה חיים ויצמן). את לימודיו המשיך שמואל בפוליטכניון במינכן, שם שימש יו"ר אגודת הסטודנטים הציוניים, והוסמך למהנדס בשנת 1906.
בארץ ישראל – תקופה ראשונה 1906–1914
בשנת 1906 נישא ללאה בת יהודה לב, לאחר שהיא סיימה את לימודי הדוקטורט שלה בכימיה באוניברסיטת ז'נבה, ויחד איתה עלה לארץ ישראל והתיישב בחיפה.
יחד עם נחום וילבוש (וילבושביץ), טוביה דוניה ושמואל פבזנר הקים שמואל איצקוביץ' בחיפה בשנת 1908, במסגרת בית החרושת לשמן ולסבון "עתיד" (קודמו של בית החרושת "שמן") את בית החרושת למכונות, ליציקה ולמשאבות. את המימון להקמת המפעל סיפק מבאקו אביו ליפמן איצקוביץ'. שמואל ניהל את בית החרושת ווילבוש היה המנהל הטכני. בית החרושת ייצר משאבות, מכונות חקלאיות, טחנות קמח, מתקני השקיה ומכבשי זיתים, והקים סניף בדמשק.למרות ההפסדים שספג בית החרושת, המשיך שמואל להפעילו, וניהל אותו בתמיכה כספית של אביו, שהמשיך לשלוח לו מדי פעם סכומי כסף כדי שאפשר יהיה להעסיק 70–80 פועלים יהודים.
שמואל איצקוביץ' היה ממייסדי הטכניון ובית הספר הריאלי בחיפה, והשתתף ב-1912 בטקס הנחת אבן הפינה של הטכניון. כן ניהל את חפירת הבאר בחצר הטכניון, באר זו סיפקה אז את צורכי שכונת הדר הכרמל. בוויכוח שהתנהל בשאלה באיזו שפה יש ללמד הן בבית הספר הריאלי והן בטכניון, נמנה עם מצדדי ההוראה בשפה העברית מול הגרמנית והאנגלית.
בשנת 1912 נולדה בחיפה ללאה ולשמואל בתם השנייה עטרה. הבכורה יהודית נולדה בשנת 1909 בברלין, בזמן מסעותיהם באירופה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גורשו שמואל ולאה ושתי בנותיהם על ידי השלטונות העות'מאניים עקב היותם נתיני מדינת אויב – רוסיה, וחזרו לבאקו, שם הצטרפו למשפחתם.
באקו - אירופה 1914–1920
כאשר בשנת 1920 הגיעו הצבא הרוסי והבולשביקים לבאקו, נאסר ליפמן אביו בהיותו "בעל הון", וכל רכושו הוחרם. רעייתו של שמואל, לאה, הצליחה לשחד את מנהל בית הסוהר ולשחרר את חמיה, וכל המשפחה המורחבת החלה בבריחה מאזורי השלטון הבולשביקי. לאחר חצייה של הים השחור בסירה מחוררת, התאספה המשפחה באיסטנבול (קושטא של אז), שם שהתה תקופה מסוימת.
תקופה שנייה בארץ ישראל 1918–1934
כבר ב-1918 חידש שמואל את פעילותו בחיפה. משפחתו התאחדה שנית בחיפה כעבור כשנתיים, ותוך כעשור הצליח להביא ארצה את כל משפחתו: את שני אחיו ואת שלוש אחיותיו ומשפחותיהם וכן את הוריו.
כבר ב-1920 החל לתכנן את ביתו באמצעות משרדו של האדריכל מתכנן הטכניון אלכסנדר ברוולד. בית זה כשהוקם שנתיים מאוחר יותר, היה מראשוני הבתים בשכונת הדר הכרמל, והבית השני ברחוב שנקרא אחר כך רחוב הרצל (והוקם בפינת רחוב מנחם).
שמואל חידש בארץ את פעילותו העסקית ובצידה (ואולי ההפך) את פעילותו הציבורית. בין היתר היה חבר בקורטוריונים (כך נקראו אז דירקטוריונים או מועצות מנהלים) של בית הספר הריאלי ושל הטכניון, שימש יו"ר אגודת המהנדסים בחיפה, היה ממייסדי המרכז המסחרי "הישן" בעיר התחתית, ואף שימש יו"ר הוועד שלו, יו"ר ועד בית החלוצות, חבר מועצת הציונים הכלליים ועוד. בינואר 1931 נבחר ליו"ר ועד הדר הכרמל.
באותן שנים, במסגרת פעילותו בארצות המזרח התיכון, תכנן וניהל את הקמת מפעל המים הראשון בעיר כרכ שבעבר הירדן, וזכה על כך להוקרה אישית מהמלך עבדאללה (הראשון).
שמואל חלה בסרטן המוח ונאלץ לפרוש מפעילותו הציבורית והעסקית. נשלח לניתוח בווינה ונפטר שם ב-14 בדצמבר 1934. הוא נקבר בבית העלמין הישן בחיפה, ואת מתחם הקבר שלו ושל רעייתו לאה, שנפטרה שנים רבות אחריו (ב-1970), תכנן משרדו של האדריכל אלכסנדר ברוולד.
הנצחה
שמואל איצקוביץ' הונצח בחיפה ברחבה בצומת הרחובות הרצל וארלוזורוב, הקרויה על שמו. במדרגות המובילות מרחוב הרצל לרחוב החלוץ נבנה לזכרו קיר קרמיקה ובו ברזייה. את הציור על הקרמיקה צייר האמן ישראל רובינשטיין מעין הוד. חדר הקריאה בספריה הציבורית בבית פבזנר בחיפה קרוי גם הוא על שמו.
הקיסר נפל על הראש
הקיסר נפל על הראש (באנגלית: The Emperor's New Groove, בתרגום חופשי: "הרגלו החדש של הקיסר") הוא סרט הנפשה של אולפני וולט דיסני שיצא בשנת 2000. הסרט מבוסס על אגדה עתיקה בשם ממלכת השמש ועל מורשת קיסרות האינקה. לסרט יצא סרט המשך בשם הקיסר נפל על הראש 2, כמו כן הופקה בהשראתו הסדרה בית הספר לקיסר המתחיל.
הסרט תוכנן לצאת בשם "ממלכת השמש" בתור סרט מוזיקלי גרנדיוזי כמו קודמיו, מלך האריות, היפה והחיה ובת הים הקטנה, אך לבסוף הוא יצא בתור סרט קומדיה, כאשר במסגרת שיווקו פורסמו כמה כרזות לשוק הרחב וכמה קטעי הנפשה קצרים ולא מושלמים.
בארמון
קוזקו הקיסר הוא שליט מפונק, עריץ ואנוכי, שחושב שהוא נחמד יותר מכולם ושהורסים לו את החיים. יום אחד הוא מזמן אדם כפרי, בשם פאצ'ה, לארמונו, כדי לברר פרטים על הכפר בו הוא חי. מטרת הפגישה היא להקים במקום כפרו של האיש בית נופש כמתנה עצמית ליום הולדתו ה־18. פאצ'ה מנסה לבקש, לשווא, שלא להרוס את הכפר אך מוצא מן הארמון.