cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קורנוול
שטח המחוז, כולל איי סילי, הוא 3,563 קמ"ר. אוכלוסיית המחוז 513,528 נפש, וצפיפות האוכלוסייה נמוכה יחסית, 144 נפשות לקמ"ר.
לפי אחת האגדות, קורנוול היה המקום בו נולד המלך ארתור, ושם הקים את בירתו קאמלוט, בסיסם של אבירי השולחן העגול. בקורנוול התרחשה גם עלילת טריסטן ואיזולדה.
משרד ההגנה (איטליה)
משרד ההגנה (באיטלקית: Ministro della Difesa) הוא משרד בממשלה האיטלקית, האחראי על יישום מדיניות הביטחון של איטליה. בראשו עומד השר, חבר הממשלה.
משרד ההגנה נוצר ב-4 בפברואר 1947 כאיחוד של שלושה משרדים שונים: משרד המלחמה, משרד הצי ומשרד חיל האוויר. השר העומד בראש המשרד אחראי על ניהולם השוטף של הכוחות המזוינים של איטליה, כמו גם על גיוסם בשעת הצורך. הוא מדווח ישירות לראש הממשלה. ראש מטה ההגנה מדווח ישירות לשר. השר חבר במועצת השרים של איטליה ובמועצה העליונה.
גווידו קרוזטו ממפלגת האחים של איטליה מכהן כשר ההגנה מאז 22 באוקטובר 2022.
צ'ארלס לינדברג
צ'ארלס אוגוסטוס לינדברג (באנגלית: Charles Augustus Lindbergh; 4 בפברואר 1902 – 26 באוגוסט 1974) היה חלוץ אמריקאי בתחום התעופה שהתפרסם כמבצע טיסת הסולו הטרנס-אטלנטית הישירה הראשונה בהיסטוריה.
ראשית חייו
לינדברג נולד בדטרויט, מישיגן והיה בן למהגרים משוודיה. הוא גדל בליטל פולס, מינסוטה. אביו היה עורך דין, ואחר כך חבר בקונגרס האמריקני שהתנגד לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה; ואמו הייתה מורה לכימיה. עוד בצעירותו גילה עניין במכונות, הוא החל לימודי הנדסת מכונות באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון אך ב-1922 פרש והצטרף לתוכנית לימוד תעופה ומכונאות בנברסקה. הוא רכש מטוס משלו מדגם קרטיס ג'יי אן 4 והפך לטייס פעלולים. ב-1924 החל להתאמן כטייס צבאי בחיל האוויר האמריקני, ואחרי כן עבד כטייס דואר אוויר אזרחי בקו סנט לואיס בשנות ה-20.
טיסת הסולו הראשונה מעבר לאוקיינוס האטלנטי
לינדברג זכה לפרסום בינלאומי כשהפך לטייס הראשון שחצה לבדו בטיסה ישירה את האוקיינוס האטלנטי. לינדברג המריא משדה התעופה רוזוולט במחוז נאסאו שבלונג איילנד (סמוך לעיר ניו יורק) ב-20 במאי 1927, ונחת למחרת, ב-21 במאי בפריז שבצרפת. הטיסה נמשכה 33 שעות וחצי, והייתה גם הטיסה הישירה הראשונה מניו יורק לפריז. הוא קרא למטוס ספיריט אוף סנט לואיס (Spirit of St. Louis), והמטוס נמצא כיום במוזיאון האוויר והחלל הלאומי בוושינגטון.
הישג זה זיכה את לינדברג בפרס אורטייג (Orteig) בסך 25,000 דולר, והוא נותר דובר חשוב בעד התעופה עד מותו. הוא ישב בוועדות לאומיות ובינלאומיות רבות שעסקו בתעופה. על הישגו הוא קיבל את מדליית הכבוד ומדליית הזהב של הקונגרס, העיטור הצבאי והעיטור האזרחי הגבוהים ביותר בארצות הברית באותה עת, את אות לגיון הכבוד הצרפתי ואת צלב התעופה המצוינת. לינדברג הפך לגיבור לאומי בארצות הברית וזכה להערכה ולהערצה בעולם כולו. בין היתר, נבחר בשנת 1927 לאיש השנה של המגזין "טיים", והיה הראשון שזכה לתואר זה. לינדברג המשיך לחפש אתגרים בתעופה ובדצמבר 1927 טס מוושינגטון למקסיקו סיטי בטיסה ישירה, מרחק של מעל 3,200 קילומטר.
לינדברג הציג טכניקות חדשות בתעופה האזרחית כמו טכניקות לתעופה בגובה רב וטכניקה להגדלת טווח הטיסה באמצעות הקטנת צריכת הדלק. המצאות מעין אלה הן הבסיס לטיסות בין-יבשתיות מודרניות.
מלחמת העולם השנייה
בעת עליית הפאשיזם באיטליה שהה לינדברג בגרמניה. לינדברג העריץ את חיל האוויר הגרמני, וב-1938 קיבל מהרמן גרינג מדליית כבוד גרמנית. הדבר עורר מחאה בארצות הברית, שם נמתחה ביקורת על קרבתו לכאורה של לינדברג לנאצים. לינדברג ראה את משימתו בהעברת מידע אודות ההתפתחויות הטכנולוגיות באירופה לארצות הברית, ובמיוחד באזהרת ארצות הברית מהכוח האווירי שבבעלות הנאצים. עם התקרבות מלחמת העולם השנייה, היה לינדברג לדובר בולט בעד התבדלותה של ארצות הברית. ב-23 בינואר 1941 העיד לינדברג בפני הקונגרס האמריקני והמליץ בפניו על קיום משא ומתן עם גרמניה הנאצית לשם ניסוח הסכם נייטרליות עבור ארצות הברית. ביקורת על עמדתו הובילה להתפטרותו מחיל האוויר האמריקני. הוא הצטרף ל"ועדת אמריקה תחילה", גוף שצידד באי-הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה, ועמד על כך כי לא יקבל שכר על פעילותו.
למרות התנגדותו למעורבות ארצות הברית במלחמה, לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור ב-1941 סייע לינדברג למאמץ המלחמתי האמריקני כיועץ אזרחי לחברות תעופה ולממשל האמריקני; כמו כן לינדברג טס ב-50 משימות קרב ואף הפיל מטוס קרב יפני כאזרח באוקיינוס השקט במהלך 1944.
אחרית ימיו
לאחר מלחמת העולם לינדברג חי בשקט במדינת קונטיקט כיועץ לראש חיל האוויר האמריקני ולחברת התעופה פאן אמריקן. הוא זכה בפרס פוליצר על ספרו "רוח סט. לואיס" המספר על טיסתו ההיסטורית. הנשיא דווייט אייזנהאואר החזירו ב-1954 לתפקוד מלא בחיל האוויר האמריקני והפך אותו לגנרל. בשנות ה-60 הפך לינדברג לדובר בעד שימור הטבע והטיף להגנת הלווייתנים ונגד מטוסים שמהירותם עולה על מהירות הקול. לינדברג בילה את שנותיו האחרונות באי מאווי שבהוואי, שם מת מסרטן ב-26 באוגוסט 1974. הוא נקבר בבית הקברות שבכנסיית פאלאפאלא הא'משאו.
טרמינל לינדברג בנמל התעופה הבינלאומי בסיינט פול שבמינסוטה קרוי על שמו, וכך גם נמל התעופה הבינלאומי שבסן דייגו.
לינדברג והיהודים
לינדברג נחשב כבעל נטיות אנטישמיות והיה מקורב להנרי פורד, שהיה ידוע בדעותיו האנטישמיות. בנאום שנשא לינדברג בכינוס גדול של 'ועדת אמריקה תחילה' ב-11 בספטמבר 1941 התבטא כי ישנן שלוש קבוצות לחץ המבקשות לדחוף את ארצות הברית למעורבות במלחמה: הבריטים, היהודים וממשל רוזוולט. לגבי היהודים אמר כי הם צריכים להתנגד לה בכל יום ויום, משום שיהיו הראשונים שירגישו בתוצאותיה הכואבות. והוא הוסיף:. לינדברג הוקע כאנטישמי, ואף חמותו וגיסתו הביעו הסתייגות מדבריו. בנסיבות אחרות האשים את היהודים בפריצתה של המלחמה. עם זאת, הוא הכחיש את היותו אנטישמי.
על פי עדותה של אשתו, שנמסרה לאחר מותו, לינדברג הצטער על דימויו האנטישמי. לדבריה, בכל 45 שנות נישואיהם לא שמעה ממנו אף התבטאות אנטישמית, וגם בחינוך ילדיהם לא היה שמץ של עוינות ליהודים. לדבריה, לאחר שפורסמו העדויות על מחנות הריכוז לינדברג הביע זעזוע עמוק ממעשי הנאצים, ושני בני הזוג הסכימו כי הפתרון הראוי ליהודים הוא הקמת מדינה עצמאית משלהם.
ככלל, יחסו של לינדברג ליהודים, לאנטישמיות ולגזענות עודנו שנוי במחלוקת במחקר.
הנצחתו בספרות
בספרו "הקנוניה נגד אמריקה" מציג הסופר היהודי-אמריקאי פיליפ רות היסטוריה חלופית שבה מתמודד לינדברג לנשיאות ארצות הברית נגד פרנקלין דלאנו רוזוולט בשנת 1940, זוכה בבחירות, ומנהיג באמריקה משטר פרו-פשיסטי (ב-2020 הפך הספר למיני סדרה עם שם זהה בכיכובם של וינונה ריידר וג'ון טורטורו שיצר דייוויד סיימון).
חיים אישיים
לינדברג נשא לאישה את הסופרת אן מורו לינדברג ב-1929. הוא לימד אותה לטוס, וחיפש ואישר קווי תעופה חדשים יחד איתה. לזוג היו שישה ילדים.
בנם הבכור, צ'ארלס אוגוסטוס, נחטף בגיל שנה וחצי במרץ 1932 מבית משפחת לינדברג. הילד נמצא מת ב-12 במאי בהופוול (Hopewell), ניו ג'רזי, כמה קילומטרים בלבד מבית המשפחה, לאחר חיפוש בקנה מידה לאומי שנמשך עשרה שבועות ומשא ומתן על כופר עם החוטפים. יותר משלוש שנים מאוחר יותר, התקשורת האמריקאית רעשה כאשר החל משפטו של החשוד העיקרי ברצח, ברונו האופטמן (Hauptmann). לאחר שמאסו בפרסום הרב, ובעוד הם מתאבלים על מות בנם, עקרו בני המשפחה לאירופה בדצמבר 1935. האופטמן, שטען לחפותו עד סוף המשפט, נמצא אשם והוצא להורג ב-3 באפריל 1936 בכיסא חשמלי.
במהלך נובמבר 2003 הוכח באמצעות בדיקות DNA כי ללינדברג היו ילדים שנולדו מחוץ למסגרת הנישואין בין השנים 1958 ו-1967 בגרמניה. הילדים הם דירק, אסטריד ודייוויד, ואמם הייתה בריז'יט הסהיימר, תופרת כובעים הצעירה מלינדברג ב-24 שנים. כמו כן הייתה לו מערכת יחסים עם אחותה של בריז'יט. מערכת היחסים בין השניים החלה ב-1957 והסתיימה עם מותו של לינדברג. השניים הצליחו לשמור על סודיות הרומן, ואפילו ילדיה של הסהיימר לא ידעו את זהות אביהם, אותו הם פגשו לפרקים כאשר בא לבקרם. ב-2003, בתם אסטריד, גילתה יותר ממאה מכתבים שהחליפו השניים במהלך השנים וגילתה את סוד הרומן, שנתיים לאחר מות אמה.
אגם מיוואטן
אגם מיוואטן (באיסלנדית: Mývatn) הוא אגם רדוד ועשיר בחומר אורגני הממוקם באזור של פעילות געשית בצפון איסלנד, לא רחוק מהר הגעש קרפלה. האגם וסביבתו הביצתית עשירים במיוחד בעופות מים, בעיקר ברווזים. האגם נוצר על ידי התפרצות געשית שבמהלכה נפלטה כמות גדולה של לבה בזלתית לפני כ-2,300 שנים, והנוף שמסביבו נשלט על ידי תוואי שטח געשיים, כולל עמודי לבה ופתחי אוורור חסרי שורשים (pseudocraters), התפרצויות בוץ חם וקיטור. שפכי נהר הלקסה ידועים במדגה העשיר שלהם הכולל טרוטה וסלמון.
שמו של האגם באיסלנדית מורכב מ-mý ("יתוש") ו-vatn ("אגם"); קרי - האגם של יבחושים. והוא נובע מהמספרים העצומים של זבובים (ברחשים) שאפשר למצוא בו בקיץ. אקלים האזור הוא מתון יחסית לאיסלנד והטמפרטורה הממוצעת נעה בין 0.2- (בינואר) ל-10.2 (ביולי) מעלות צלזיוס.
השם מיוואטן משמש לעיתים לא רק לאגם, אלא לכל האזור. הנהר לקסה, האגם מיוואטן ומקווי המים המקיפים אותם מוגנים כשמורת טבע (אזור שימור טבע מיוואטן-לקסה) החל משנת 1974.
מאז שנת 2000, מתקיים בקיץ מרתון סביב האגם.
התפרצויות געשיות
אגם מיוואטן נוצר לפני כ-2,300 שנים על ידי התפרצות סדקית גדולה שבה הלבה הפכה בזלתית. הלבה זרמה במורד עמק Laxárdalur למישור של שפלת Aðaldalur הנכנס לאוקיינוס הארקטי במרחק של כ-50 קילומטרים ממיוואטן. שפת המכתש שנוצרה על גבי הסדק המתפרץ נקראת Þrengslaborgir (או Lúdentarborgir) ולעיתים קרובות משמשת כדוגמה קלאסית לסוג זה של פעילות געשית. באותה תקופה היה קיים אגם גדול באזור, ממבשרי מיוואטן של היום וכאשר הלבה הלוהטת נתקלה באגם, חלק ממשקעי האגם נלכדו מתחתיה. פיצוצי הקיטור שלאחר מכן קרעו את הלבה לחתיכות קטנות שהושלכו באוויר, יחד עם חלק מהאגם.
קבוצות של מכתשים נבנו כתוצאה מפיצוצים חוזרים ונשנים במספר המקומות והן שולטות כיום בנוף הן של חופו של האגם מיוואטן והן בחלק מהאיים באגם. סוג זה של היווצרות לבה ידוע כמכתשים מדומים (pseudocraters). קבוצת מכתשים כאלה בסקוטוסטאדיר על החוף הדרומי של האגם מוגנת כמומנט טבעי ומשמשת כאתר תיירות. קבוצות מכתשים מדומים אחרות בתחום זה נמצאות בשדות הלבה של עמק Laxárdalur ובשפלת Aðaldalur. במקומות מסוימים נוצרו אגמי לבה זמנים וכך נמנעה יצירתם של מכתשים מדומים וכאשר הלבה התנקזה בסופו מן האגמים, נשאר מאחוריה יער של עמודי סלע. התצורה הגדולה ביותר נקראת דימובורגיר (Dimmuborgir). ואילו בהופדי (Höfði) עמודי התווך נמצאים בתוך מי האגם. הלבה שנוצרה על ידי התפרצות Þrengslaborgir מכונה לבת לקסה הצעירה.
מחוז מיוואטן שוכן בגבול המערבי של המתחם הגעשי החוצה את צפון מזרח איסלנד מצפון לדרום והוא שלוחה של הרכס המרכז-אטלנטי וכל התצורות הגאולוגיות הן מאוחרות, מתקופת הקרח ולאחריה.
הסלע במערב הביצות של האגם מורכב מזרמי לבה מתקופות בין קרחוניות. רוב ההרים בקרבת האגם נוצרו על ידי התפרצויות תחת מעטה הקרח בתקופת הקרח. התפרצויות שנמסו את דרכם הקרח נוצרו הרי שולחן (הרי Bláfjall, Sellandafjall, Búrfell, Gæsafjöll), ואלו שלא יצרו רכסים היאלוקלאסטיטים (הרי Vindbelgjarfjall, נמפיול, Dalfjall, אבנפל).
את הפעילות הגעשית במחוז מיוואטן לאחר תקופת הקרח ניתן לחלק לשלושה מחזורים. מחזור Lúdent החל זמן קצר לאחר סיומה של תקופת הקרח. מכתש הפיצוץ של Lúdent (טבעת טפרה) מתוארך למחזור זה ובעקבותיו היו מספר התפרצויות סדק קטנות. לפני כ-3800 שנים חרוט מגן Ketildyngja נוצר כ-25 ק"מ מדרום מזרח למיוואטן, וממנו זרם זרם לבה עצום - לבת לקסה ישנה שהשדה שלה משתרע על פני חלקו הדרומי של המחוז, נשפך לעמק Laxárdalur וזרם כמעט עד לים. הלבה הזאת סכרה את אגם מיוואטן הראשון, שהיה באותו סדר גודל כמו האגם בהווה.
המחזור השני הגעשי, מחזור הברפיאל (Hverfjall), החל לפני כ- 2500 שנה עם התפרצות ענקית אבל קצרה, שיצרה מכתש פיצוץ (טבעת טמפרה) הברפיאל. התפרצות מאוחרת יותר ב-Jardbadshólar, יצרה שדה לבה בין רייקיאליד (Reykjahlíð) ו-Vogar. כעבור כ-200 שנים פרצה זרימת לבה עצומה, לבת לקסה הצעירה (ראה לעיל). לבה זו סכרה את אגם מיוואטן הנוכחי וגם את האגמים Sandvatn, Grænavatn ו-Arnarvatn.
המחזור הגעשי השלישי התחיל עם התפרצויות Mývatnseldar ב-1724–1729 אשר החלו עם פיצוץ שיצר את המכתש ויטי (Viti). מאוחר יותר לבה זרמה מליירניוקור (Leirhnjúkur) עד הקצה הצפוני של האגם מיוואטן תוך שהיא הורסת שתי חוות. התפרצויות Mývatnseldar הן די דומות באופיין לפעילות הגעשית האחרונה ליד קרפלה ב-1975–1984 כשהמקור של שניהם הוא הר געש מרכזי בין קרפלה ו-Gæsafjöll. בתוך הר הגעש שוכן תא מאגמה שממנו מאגמה מותכת פורצת מעת לעת ברצף של סדקים המבתרים את הר הגעש מצפון לדרום.
הפעילות במחזור האחרון מתאפיינת בתקופות של עליית קרקעות אטית, מעורבות בתקופות קצרות של שקיעה מהירה, התפרצויות מאגמה תת-קרקעיות, סידוק, רעידות אדמה והתפרצויות געשיות. פעילות זו מהווה דוגמה מצוינת לתהליך של טקטוניקת הלוחות באיסלנד. הר געש מרכזי ורצף סדקים הקשור אליו המכונים מערכת געשית. המערכת הגעשית של הקרפלה היא אחת מכמה מערכות כאלה אשר ביחד יוצרים את אזור הפעיל של איסלנד.
כמה הרי ריוליט גובלים בקרפלה (הרי הליוארפיאל, ג'ורנדר, Hrafntinnuhryggur).
בגלל המוצא הוולקני, יש מחצבות סיליקה באגם.
עופות מים
האגם ניזון מהחומר מזין מעיינים עשיר ויש לו שפע גבוה של ימשושים (Chironomidae) ודפנאים (Cladocera) המהווים אספקת מזון אטרקטיבית לברווזים. שלושה עשר מיני ברווזים מקננים באזור ובסה"כ יש באגם ובסביבתו למעלה מ-115 מיני עופות.
הרכב מיני הברווזים הוא ייחודי בתערובת של אלמנטים האירו-אסייתים וצפון אמריקאיים ושל מינים סאב ארקטיים וארקטיים. רוב הברווזים הם עופות נודדים, שמגיעים בסוף אפריל - תחילת מאי מצפון מערב אירופה. הנפוץ ביותר הוא צולל מצויץ, שהיגר לאיסלנד בסוף המאה ה-19 וצולל ימי שהוא מין הברווז השכיח ביותר.
עופות מים נפוצים אחרים כוללים טבלן לבן-לחיים, שחיינית צרת-מקור, צוללן צפוני גדול (Gavia immer), צוללן אדום-גרון, ברבור שר.
מצב עופות המים נמצא במעקב מדי שנה מאז 1975 על ידי התחנה לחקר מיוואטן.
צמחים
אגם מיוואטן הוא אחד המקומות הבודדים בעולם שגדל בו מרימו בול (Aegagropila linnaei), מין של אצות ירוקיות (Chlorophyta).
קלאוס (סרט)
קלאוס (באנגלית: Klaus) הוא סרט מונפש ספרדי לחג המולד שבויים על ידי סרחיו פבלוס. בסרט מדבבים ג'ייסון שוורצמן, ג'יי קיי סימונס, ראשידה ג'ונס, וויל סאסו, נורם מקדונלד וג'ואן קיוזאק. הסרט עלה לשידור בכל הפלטפורמות של נטפליקס ב-8 בנובמבר 2019 וזכה לתשואות ולביקורות חיוביות על האנימציה, הסיפור והקולות. ב-26 בינואר, הסרט זכה ב-6 פרסי אנני ביניהם לפרס אנני לסרט הטוב ביותר, וגם בפרס באפט"א לסרט האנימציה הטוב ביותר. בנוסף הסרט קיבל מועמדות לפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר.
עלילה
ג'ספר, תלמיד כושל באקדמיה לדואר, נשלח לאי קפוא בקוטב הצפוני שם הוא פוגש בעיירה סמירנבורג את המורה אלבה ומוצא את קלאוס, נגר מסתורי אשר חי בבקתה מלאה בצעצועים שבנה. בעזרת החברות הבלתי צפויה ביניהם הם משיבים את הצחוק והשמחה האבודים אל סמירנבורג, ומביאים אגדה חדשה של שכנים נדיבים, קסמי חכמה ואכפתיות וקישוטים בכל פינה ובארובות.
סמואל שיידט
סמואל שיידט (בגרמנית: Samuel Scheidt; הוטבל ב-3 בנובמבר 1587 – נפטר ב-24 במרץ 1654) היה מלחין, נגן עוגב ומורה גרמני מראשית תקופת הבארוק.
ביוגרפיה
שיידט נולד בהאלה ואחרי סיום לימודי היסוד שם, נסע לאמסטרדם ללמוד אצל סוולינק, המלחין ההולנדי ידוע השם, שחותמו ניכר בבירוד בסגנונו של שיידט. עם שובו להאלה התמנה לנגן העוגב, ואחר לממונה על המוזיקה (קאפלמייסטר) בחצר המרקיז מברנדנבורג. שלא כמוזיקאים גרמנים רבים, כמו היינריך שיץ, למשל, נשאר שיידט בגרמניה במהלך מלחמת שלושים השנים והחזיק מעמד בהוראה ובשורה של משרות קטנות יותר עד שהיציבות נכונה מחדש וניתן לו לשוב למשרתו כקאפלמייסטר.
המוזיקה של שיידט מתחלקת לשתי קטגוריות עיקריות: מוזיקה אינסטרומנטלית, הכוללת מספר רב של יצירות לכלי מקלדת, בעיקר עוגב; ומוזיקת קודש ווקאלית, חלקה א'קאפלה וחלקה עם בסו קונטינואו או ליווי אינסטרומנטלי אחר. המוזיקה שלו לעוגב הייתה מפורסמת בשעתה, אף כי בהמשך העיבה עליה המוזיקה של יוהאן סבסטיאן באך. בכוראל פרלודים הרבים שלו הרבה שיידט להשתמש בטכניקה של "וריאציה מדוגמת", שבה כל פסוק של הכוראל משתמש במוטיב רתמי שונה וכל וריאציה (המורכבת מפסוקים אחדים) משוכללת מקודמתה, עד שהחיבור מגיע לשיאו. נוסף לכוראל פרלודים שלו, כתב שיידט מספר רב של פוגות, סוויטות מחולות (לעיתים קרובות בצורה מחזורית, עם בס יסודי משותף) ופנטזיות.
שיידט כתב גם כמות גדולה של מוזיקה ווקאלית, הן דתית והן חילונית, שחלק גדול ממנה שרד.
אריה שרון
אריה שרון (28 במאי 1900 – 24 ביולי 1984 נולד בשם לודוויג קורצמן) היה אדריכל ישראלי. זוכה פרס רוקח ופרס ישראל לאדריכלות.
ביוגרפיה
בשנת 1931 שב שרון לארץ ישראל והתמקם בתל אביב, בה חבר לאדריכלים צעירים נוספים אשר דגלו ברוח החדשה של המודרניזם, בראשם זאב רכטר ודב כרמי. בתקופה זו החל לתכנן מבנים בתל אביב ומחוצה לה בסגנון בינלאומי. בין עבודותיו הבולטות בשנות ה-30 של המאה ה-20 ניתן למצוא: תכנון תערוכת ההסתדרות (1932), מעונות עובדים ברחוב פרישמן (1935), מבנה ״תיאטרון אהל״ ברחוב בילינסון בתל אביב 1934, בית חולים בילינסון בפתח תקווה (1935), חדר האוכל של גבעת השלושה (1936), קולנוע "עמל" בכפר סבא (1936), משק שוורץ בתל נעמה (1940), בית ספר אוסישקין בכפר סבא (1941), בתי קירור בכפר חסידים (1942), רמת יוחנן, משמרות, בית חירות. בין השנים 1941 ו-1947 היה מרצה בכיר במחלקה לארכיטקטורה בטכניון.
חניבעל לקטר
ד"ר חניבעל "הקניבל" לקטר (באנגלית: Hannibal Lecter), דמות בדיונית של רוצח סדרתי, יציר רוחו של הסופר האמריקאי תומאס האריס. רוצחים סדרתיים אמיתיים כמו אלברט פיש, אד גין וטד בנדי שימשו כהשראה לדמותו.
אריה שרון
ביוגרפיה
הפרויקט החשוב והמרכזי ביותר שעליו היה מופקד שרון הוא תוכנית-אב למדינת ישראל, עליה עמל בין השנים 1949–1953 כראש אגף התכנון במשרד ראש הממשלה. בתוכנית זו, שנקראה על שמו "תוכנית שרון", נתן שרון עדיפות עליונה ליישוב הספר הישראלי, בהתאם לחזון הציוני של אותה תקופה. שרון חילק את מדינת ישראל לארבעה אזורי השפעה כלל ארציים: האזור הצפוני (מהשומרון עד הגליל) - ובירתו העיר חיפה, האזור המרכזי (מנתניה עד רחובות ועד תחילת השפלה) - ובירתו תל אביב, אזור ירושלים ואזור המדבר (הנגב, מדבר יהודה והערבה) - ובירתו באר שבע. התוכנית ראתה אור כספר תחת השם "תכנון פיסי בישראל".
חניבעל לקטר
לקטר, פסיכיאטר במקצועו, גאון וסוציופט המבצע רציחות להנאתו ללא רחמים, ללא נקיפות מצפון, ללא רגשות אשם ומבלי להתחשב בחוקי החברה. בנוסף לכך, ד"ר לקטר הוא גם קניבל המכין לעצמו מטעמים מאיברי קורבנותיו.
אריה שרון
ביוגרפיה
בשנים 1950 עד 1964 עבד שרון בשיתוף עם האדריכל בנימין אידלסון. בין המבנים הבולטים אשר יצר בתקופה זו ניתן למצוא: הרחבת בית החולים בילינסון (1954), אודיטוריום בטכניון (1956) ובית החולים סורוקה בבאר שבע (1959). בשנת 1962 היה שרון השני מבין האדריכלים בישראל אשר זכה בפרס ישראל בתחום האדריכלות.
חניבעל לקטר
ד"ר חניבעל לקטר הופיע בארבעה מתוך חמשת ספריו של תומאס האריס, "דרקון אדום" (1981), "שתיקת הכבשים" (1988) "חניבעל" (1999) ו"חניבעל: מקור הרוע" (2006). כמו כן הופיעה דמותו של לקטר בסרטים המבוססים על אותם ספרים. בשני הספרים הראשונים "דרקון אדום" ו"שתיקת הכבשים" ד"ר לקטר איננו גיבור הספרים, אלא מופיע ברקע, אולם דמותו דומיננטית בהם. בספר השלישי "חניבעל" וברביעי "חניבעל מקור הרוע" קוּדם ד"ר לקטר לקדמת הבמה והפך לגיבור הספרים.
אריה שרון
ביוגרפיה
בשנים 1965–1984 עבד שרון בשיתוף פעולה עם בנו האדריכל אלדר שרון. בין המבנים הבולטים אשר יצר בתקופה זו ניתן למצוא: בית חולים רמב"ם בחיפה (1965), בית חולים גהה בפתח תקווה (1966), בית כור בתל אביב (1966), בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב (1970), בניין בנק ישראל ומוזיאון יד מרדכי (1970).
חניבעל לקטר
בארצות הברית הפכה דמותו של ד"ר לקטר למושג בתחום התרבות הפופולרית. כל שלושת הספרים הועלו על מסך הקולנוע והפכו להצלחה קופתית ו"שתיקת הכבשים" זכה אף למספר פרסי אוסקר. דמותו של ד"ר לקטר גולמה בשלושת הסרטים על ידי השחקן אנתוני הופקינס, שהצליח לעצב את דמותו המהפנטת והמפחידה של הגאון הרצחני באופן מרשים. ב - 2013 הופקה סדרת טלוויזיה המכונה "חניבעל". הסדרה הופקה ופותחה על ידי בריאן פולר ואת חניבעל מגלם השחקן הדֶני זוכה פרס המשחק בפסטיבל קאן 2012, מאדס מיקלסן. דמותו של חניבעל לקטר דורגה על ידי דאג ווקר מהאתר "ערוץ אחלה" במקום השמיני מתוך "11 התפקידים המפחידים ביותר".
דרקון אדום
"דרקון אדום" הוא סיפורו של רוצח סדרתי, העובד במעבדה לפיתוח סרטי צילום, מהם הוא שואב פרטים על קורבנות פוטנציאליים, חודר לבתיהם ורוצח את כל יושביהם. סוכן ה-FBI, המנסה לאתר את הרוצח, פונה לד"ר לקטר, הכלוא בכלא על רציחותיו הוא, על מנת להיעזר הן בכישוריו כפסיכיאטר והן ב"ניסיונו" כרוצח סדרתי, על מנת לפענח את התעלומה. בה בעת הרוצח עצמו מצליח ליצור קשר עם ד"ר לקטר ולהתייעץ עמו. ד"ר לקטר משחק משחק כפול עם שני הפונים.
אריה שרון
ביוגרפיה
בנוסף לכך ניתן למנות עבודות נוספות שלו בפתח תקווה: מפעל יכין, המרפאה הראשית של קופת חולים כללית, קולנוע היכל.
בשנים 1965 עד 1971 עמד שרון בראש אגודת המהנדסים.
חניבעל לקטר
חניבעל
ב"חניבעל" שב ד"ר לקטר לארצות הברית מאיטליה אליה נמלט, ומצליח להערים על אדם אותו הפך בעבר לנכה המנסה ללכוד אותו, לענותו ולרוצחו כנקמה פרטית. הקריירה של קלריס סטרלינג ב-FBI מתדרדרת שלא באשמתה ולקראת סיום הספר מצליח ד"ר לקטר לחטוף את סטרלינג.
חניבעל: מקור הרוע
ב"חניבעל: מקור הרוע" מסופר סיפורו של חניבעל לקטר, ילד בן 4, החי בטירה עתיקה באירופה עם אמו אביו ואחותו מישה. כשפורצת מלחמת העולם השנייה אמו ואביו נהרגים למול עיניו וחבורת נאצים שמצאו מחסה בביתו בזמן מלחמת העולם השנייה הורגים את אחותו הקטנה ומבשלים אותה עקב העובדה שמלאי המזון אזל - כל זאת מול עיניו. במשך הסרט, כאשר הוא כבר בן 20, חניבעל הופך לרוצח סדרתי בכך שהוא מוצא את כל אותם אנשים שאכלו את אחותו הקטנה ונוקם בהם ברצח זוועתי.
אריה שרון
ביוגרפיה
בשנת 1983 הוענק לו התואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
אריה שרון נפטר ב-1984 והוטמן בבית העלמין נחלת יצחק.
אדריכלות
בתחילת הקריירה האדריכלית תכנן שרון מבנים בעיקר בסגנון הבינלאומי, ולאחר מכן, עם שינוי המגמה בארץ ובעולם, התאפיינו בנייניו על פי עקרונות הברוטליזם. תפיסת האדריכלות של אריה שרון תאמה היטב ואף הובילה את קאנון האדריכלות המקומי, תפיסה אשר התעצבה ברוח הזמן וברוח המקום, מעין מודרניזם אשר הותאם לצרכים המקומיים.
הסימפוניה השישית (הפאתטית) של צ'ייקובסקי
הסימפוניה השישית של צ'ייקובסקי בסי מינור, אופוס 74, המכונה "הפאתטית", היא הסימפוניה האחרונה של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי ויצירתו השלמה האחרונה. ביצוע הבכורה שלה התקיים תשעה ימים לפני מותו ב-1893. צ'ייקובסקי אמר על הסימפוניה, "ללא הגזמה, את כל נשמתי נתתי ביצירה הזו."
ב־2016, על פי משאל שערך BBC Music Magazine בקרב 151 מנצחים, דורגה הסימפוניה במקום התשיעי ברשימת עשר הסימפוניות הגדולות בכל הזמנים.
שם היצירה
השם הרוסי של הסימפוניה, Патетическая ("פאתטיצ'סקאיה"), משמעו "מלאה פאתוס" או "עתירת רגשות", ולא "מעוררת רחמים", כפי שמשתמשים במילה לעיתים קרובות כיום. צ'ייקובסקי שקל לקרוא לה Программная ("פרוגרמנאיה" או "סימפוניה תוכניתית"), אבל הבין, ששם כזה יעורר סקרנות באשר לתוכן, שאותו לא רצה לגלות. לדברי אחיו, מודסט, הוא זה שהציע את השם "פאתטית", שהופיע במהדורות המוקדמות של הסימפוניה; יש חילוקי דעות בשאלה, אם צ'ייקובסקי היה מרוצה מן השם, אבל אם כך ואם אחרת, המו"ל שלו בחר להשאירו. בצרפתית, אנגלית, גרמנית ועוד משתמשים ב-Pathétique, הגרסה הצרפתית.
אינסטרומנטאציה
הסימפוניה כתובה למערך הכלים כדלקמן:
מבנה
הסימפוניה כוללת ארבעה פרקים:
פרק ראשון
הפרק הראשון בנוי בצורת סונאטה מתוקנת עם מבוא (1-18), תצוגה (אקספוזיציה) המכילה שתי קבוצות נושאים (19-88 ו-89-160), קטע פיתוח (161-304), רפריזה, שבה רק קבוצת הנושא השני חוזרת (305-334) וקודה (335-354). הפרק נפתח בסולו איטי לבסון, המציג מוטיב שיהיה לנושא הראשון, בליווי כלי מיתר נמוכים. נושא רומנטי מופיע במס' 89. אחרי פיתוח מסוים, הוא דועך בנגינת קלרינט חרישית ביותר, pppppp (פיאניסיסימו ומטה), ואחריו (161) בפורטיסימו פתאומי בתזמורת כולה ותרוצה רוגשת. לדברי סימון קרלינסקי במסר שהועבר מצ'ייקובסקי לאחיו מודסט, ממנו לצייר צ'ליצ'ב, שהעבירו הלאה למוזיקאי בשם אלקס שהעביר אותו, בשנת 1941, לקרלינסקי עצמו, תוכנה החשאי של הסימפוניה עוסק באהבתם של שני גברים, המיוצגת בנושא הרומנטי ומופרעת בתררצה הנסערת, המייצגת את התקפות העולם העוין. אחרי שיא, הבא לביטוי בסולמות יורדים בחצוצרה, נשמע כוראל קצר בטרומבון, המבוסס על מזמור תפילה רוסי-אורתודוקסי. הקרב נמשך ומתפתח עד להתפרצות טראגית. הנושא הרומנטי חוזר בסי מז'ור, הפעם בהלך רוח קודר יותר. לבסוף מנגנים כלי נשיפה מעץ כוראל על רקע סולמות יורדים בפיציקטו בסי מז'ור.
פרק שני
הפרק השני לובש דמות מחול ערני. המקצב יוצא הדופן שלו, 5/4, הוא נושא להשערות רבות, שמסקנת רובם היא, שהפרק נוהג כואלס ממותח או צולע. . המקצב המיוחד עושה שימוש בשילוב של טריולה בין שני צמדי רבעים, בכלי המיתר והנשיפה לסירוגין, התורם לחן וקלילות, יחד עם פיציקטו בכלי המיתר שאינם מנגנים את המוטיב.
פרק שלישי
גם פרק זה מבטא עליצות וגישה אופטימית. מקצבו המקובל, 4/4 (המתחלק כבר בתיבה הראשונה לטריולות של 12/8), מקנה לו צורה תקנית הרבה יותר משאר היצירה. הפרק מתרכז סביב שני נושאים, מוטיב קופצני, תזזיתי בכלי נשיפה מעץ ומארש מלכותי, המתחיל בכלי נשיפה ממתכת. בתור מארש, אין בו הרבה מן הצבאי. המבנה ההרמוני שלו מבוסס על הטוניקה והסבדומיננטה, במקום על הטוניקה והדומיננטה, המקובלות יותר. הנושא התזזיתי מפנה את מקומו כליל לנושא המארש בפיתוח הקצר. לבסוף חוגגת התזמורת במלוא הדרה בנושא של כלי הנשיפה ממתכת עד לסיום הפרק, באופן הגורם לרבים לחשוב אותו לסיום הסימפוניה כולה. מסיבה זו, קורה לא פעם שהקהל פוצח בטעות במחיאות כפיים אחרי הפרק הזה.
פרק רביעי
בפרק הסיום חוזרת מן הרגע הראשון אווירת הקדרות של הפרק הראשון, הבאה לביטוי בנימה מהורהרת ובקצב איטי. תזמור הפתיחה יוצא דופן - הכינורות הראשונים והשניים מתחלפים בנגינת צליליו של נושא ה"יאוש" העיקרי, הווה אומר, לא זה אף לא זה אינם מנגנים את המלודיה כפי שהיא נשמעת, וכך גם בתפקידים האחרים. במהלך נושא ה"נחמה" השני, נבנה קרשנדו איטי עד לפורטיסימו בכלי מיתר מקוננים בליווי תרועה מכלי נשיפה ממתכת ותופים. נושא הבסון מן הפרק הראשון גח לרגע קל לפני הרפריזה. הנושא העיקרי נבנה ומתפתח, במעבר למז'ור הטוניקה שלו; לאחר פיתוח רב, ללא כל האצה בקצב, מגיע הפרק בשנית לשיא בפורטיסיסימו (fff) בדרדור תופים, תרועת אזעקה בכלי נשיפה ממתכת ושיבת הנושא הראשון בכלי המיתר. לדברי קרלינסקי, זהו מספד לאחד או יותר ממושאי אהבתו המנוחים של צ'ייקובסקי. סיום הפרק, שהוא גם סיום הסימפוניה, אכן יכול להתפרש כהשלמה עם המוות ושלוות הנצח לאחר מאבק טראגי ונואש ללא סיכוי. בין הסקיצות ל"פאתטית" נמצאו סקיצות לקונצ'רטו לצ'לו המתוכנן של צ'ייקובסקי. נשמעו דעות לכאן ולכאן בשאלה, אם הסקיצות נועדו לפינאלה של הסימפוניה או ליצירה אחרת. לאחר דיונים רבים פסקו המומחים, שהסקיצות נועדו לקונצ'רטו לצ'לו.
סקאזי
סקאזי (באנגלית: Skazi) (נולד ב-8 ביולי 1975) הוא שם הבמה של אשר סויסה, יוצר מוזיקה אלקטרונית ישראלי.
ביוגרפיה
סויסה נולד בירושלים למשפחה קשת יום; אביו ממוצא יהודי-מרוקאי ואמו ממוצא יהודי-מרוקאי. הוריו התחתנו בגיל 16 והתגרשו בצעירותו, ולדבריו זו הסיבה שמעולם לא התחתן.
החל את דרכו המוזיקלית בגיל 15 בלהקת הפאנק הירושלמית "סרטן השד" בה היה חבר עד גיוסו. בתקופה זו קיבל מחבריו את הכינוי "סקאזי", לדבריו אינו יודע בוודאות מה פירושו, אך ככל הנראה מקורו בתקן להעברת נתונים שנקרא SCSI. בשירותו הצבאי היה טכנאי קול בלהקה הצבאית, הוא היה איש הקול והתאורה של להקת "רוק בירוק".
לאחר שחרורו מהצבא, החל ליצור מוזיקה ביחד עם שותפו אסף ביבס העונה לשם B-Bass, באותה שנה הקים אשר את הפרויקט "סקאזי", ובשנת 2000 הוציאו את אלבומם הראשון, "Animal" (חיה). האלבום מכיל מוזיקת הארדקור טכנו.
במאי 2002 הוציאו את אלבומם השני הנקרא "Storm" (סערה) בו ניתן להבחין בשינוי בסגנון המוזיקלי שלהם, שהפך ליותר מלודי. כמו כן ניכרות השפעות מפרוגרסיב טראנס, תוך שילוב של גיטרות חשמליות.
בין השנים 2001–2004 הוציאו ארבעה אוספים הנקראים "Zoo 1", "Zoo 2", "Zoo 3" ו-Most Wanted. האוספים כללו יצירות של חברים אחרים בלייבל "Chemical Crew", רמיקסים של סקאזי ליוצרים אחרים וגם טרקים חדשים עם סגנון מלודי תוך שילוב רב של גיטרות. המצליח מבין האוספים האלו היה Zoo 3 אשר ואסף הביאו הצלחה רבה לסקאזי, בעיקר בעקבות הלהיט "Smell Like Humos Spirit", והרמיקס לטרק "I Wish" של הרכב הטראנס הישראלי אינפקטד מאשרום.
בשנת 2006 הוציאו את אלבומם השלישי הנקרא "Total Anarchy" (אנרכיה טוטאלית), הכולל חמש רצועות טראנס פול און וחמש רצועות של הארדקור טראנס-רוק, האלבום מכר 8,000 עותקים והביא לו פרסום רב בעיקר בעקבות טרק הנקרא "Hit & Run" בשיתוף הראפר הישראלי פישי הגדול. הסינגל "Vampire" הביא לו הצלחה רבה וכלולים בו הרבה קטעים מלודיים. בשנה זו דורג סקאזי, על פי המגזין DJ Magazine, במקום 37 בעולם. בשנים 2011 ו-2013 דורג במקומות 61 ו-85 בהתאמה.
בשנת 2007 ביבס וסקאזי הוציאו DVD הכולל תיעוד של סיבוב ההופעות הבינלאומי שלהם. הם היו הראשונים מתחום המוזיקה האלקטרונית שעשו זאת והם הביאו לו פרסום רב. באותה שנה הופיעו בגמר כוכב נולד 5 עם שלומי בראל בשיר "אשליות".
למרות הצלחתם, ביקורת על ההרכב נשמעת מחלק ממאזיני מוזיקת הטראנס, אשר לטענתם סקאזי עבר תהליך התמסחרות.
בשנת 2012 השתתף סויסה, בתוכנית הדוקו-ריאליטי "מחוברים" ובשנת 2016 השתתף בעונה הרביעית של הדוקו-ריאליטי "גולסטאר" שצולמה במקסיקו, כמו כן, באותה שנה סקאזי ושותפו לעשייה כל השנים, החליטו להפסיק את שיתוף הפעולה ביניהם. יש האומרים שאסף ביבס היה המוח מאחורי היצירה והאיש הטכני מביניהם, לכן סויסה היה הדיגיי.
בשנת 2013 הוציא יחד עם ה-DJ הישראלי מיסטר בלאק את הטרק "Warrior". באותה שנה הוציא את אלבומו "My way", שכלל שיתופי פעולה בינלאומיים עם אמנים נחשבים כגון ארנו קארסטנס ומאט סורום, מתופף להקת Guns N' Roses. באותה שנה גם הגיש תוכנית בשם "סקאזי טי-וי" בערוץ 24, שימש כפרזנטור של חברת Lee Cooper ושנה לאחר מכן שימש כפרזנטור של חברת האוזניות Myth Labs. בשנת 2014 הופיע בסדרה "נוי והדר" בתפקיד עצמו.
בשנת 2022 השתתף בעונה השלישית של תוכנית המציאות הזמר במסכה בתור הכבש והודח שלישי.
בשנת 2022 הקים יחד עם מנהלת האישית שלו מושית דיין לייבל עצמאי הפועל בתחום המוזיקה האלקטרונית בשם Reborn, באותו לייבל החתים גם את צמד ה-DJ, TOX1C ששיתפו פעולה יחד עם הזמרת נונו והוציאו טרקים רבים בז'אנר האלקטרוני.
חיים אישיים
במהלך צילומי הסדרה מחוברים הציע לזוגתו דאז, הדוגמנית אווה לימסוב, להביא ילד לעולם תוך חתימת הסכם הורות או להינשא לה בכפוף להסכם ממון. לדבריו, סבל מהטרדות מיניות.
בשנת 2022 הפך לראשונה לאב, לאחר לידת בתו אריה טורם סויסה מבת זוגו שיר טורם. מתגורר בראשון לציון.
סקאזי נוהג לתעד את חייו ברשתות חברתיות ומתפעל מספר חשבונות המונים יחד למעלה מ-1.1 מיליון עוקבים.
קישורים חיצוניים
סקאזי
קרל תומאס, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג
קרל תומאס, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג (בגרמנית: Karl Thomas zu Löwenstein-Wertheim-Rosenberg;18 ביולי 1783 - 3 בנובמבר 1849) היה קצין אוסטרי במהלך המלחמות הנפוליאוניות, ומשנת 1814 ואילך, היה אציל בכיר באימפריה האוסטרית.
רקע
מוצא בית לוונשטיין, תחילתו בילדיו של פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ שהתחתן בנישואים מורגנטיים עם קלרה טוט, ובשל כך הם לא יכלו לרשת את נכסי בית ויטלסבאך, אז הם הקימו משפחת אצולה נפרדת. לאחר מותו של לודוויג השלישי, רוזן לוונשטיין בשנת 1611, נחלקה המשפחה לשני ענפים עיקריים; הענף הפרוטסטנטי בית לוונשטיין-ורטהיים-פירנבורג (מאוחר יותר פרוידנברג), והענף הקתולי בית לוונשטיין-ורטהיים-רוכפורט.
ביוגרפיה
במהלך השינויים שחלו במדינות גרמניה בעקבות המהפכה הצרפתית, חולקו שטחי הנסיכות בין בוואריה, וירטמברג, באדן והסן. קרל תומאס הצטרף אל הצבא האוסטרי, ולחם בשורותיו במהלך המלחמות הנפוליאוניות, לאחרונה, הוא שימש כמיור ברגימנט האולאנים הגליציאני ה-2 ("הנסיך שוורצנברג"). בשנים 1812 ו-1813, איבדה המשפחה את שטחיה על הגדה השמאלית של הריין, כולל רוכפורט, ובעקבות כך שונה שם המשפחה לבית לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג.
בשנת 1814 מת אביו, וקרל תומאס ירש את נכסי המשפחה. בעקבות כך הוא התפטר מתפקידו בצבא, ושירת כחבר בפרלמנטים של באדן, בוואריה, הסן ווירטמברג. עם זאת, הוא הסתכסך עם שליטי המדינות האלו, לגבי השליטה בנכסי הנסיכות שהיו בשטחיהם. במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19 בנו קונסטנטין מילא את מקומו בענייני השליטה בנכסי המשפחה, אולם לאחר מותו בשנת 1838, חזר קרל תומאס לשלוט בעצמו בנכסים. לאורך כל חייו, קרל תומאס שמר על קשר חזק עם האימפריה האוסטרית ובית הבסבורג, ובשנת 1840 עבר להתגורר בווינה. לעת זקנתו הוא התחזק באמונתו בדת הקתולית, ולאחר מותו ב-3 בנובמבר 1849 בהיידלברג ירש נכדו קרל, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג את תאריו ונחלותיו.
משפחתו
ב-29 בספטמבר 1799 התחתן קרל תומאס עם סופיה, רוזנת וינדיש-גרץ, בתם של יוזף ניקולאס, רוזן וינדיש-גרץ ולאופולדינה, נסיכת ארנברג, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
יצחק אריאלי
הרב יצחק אריאלי (אלול תרנ"ו, 1896 - י"ג בניסן תשל"ד, 5 באפריל 1974) היה המשגיח של ישיבת מרכז הרב ורב שכונה בירושלים, מחבר סדרת הספרים עיניים למשפט. חתן פרס הרב קוק לספרות תורנית וכן פרס ישראל לספרות תורנית לשנת ה'תשכ"ו.
תולדותיו
נולד בעיר העתיקה בירושלים ולמד בישיבות תורת חיים ועץ חיים ונסמך לרבנות על ידי הרב חיים ברלין. בזמן מלחמת העולם הראשונה התגורר בפתח תקווה כדי להימלט מחובת הגיוס לצבא העות'מאני.
עם עליית הרב קוק לירושלים, בשנת תרע"ט, יצר עמו הרב אריאלי קשר קרוב ונעשה לאחד מגדולי תלמידיו. השניים למדו גמרא בחברותא מדי יום, במשך כחמש עשרה שנה, עד לפטירתו של הרב קוק. בשנת תרפ"ה הוציא מחדש את ספרו של הרב קוק חבש פאר, יחד עם הרב אורי סג"ל המבורגר. הוא הוסיף לספר תוספות רבות מאת הרב קוק, הערות מרבנים מקורבים לרב קוק, וכן הערות משלו.
עם הקמתה של ישיבת מרכז הרב בשנת תרפ"ג התמנה למנהל הרוחני ולמשגיח בישיבה. בנוסף, היה מעורב גם בניהול האדמיניסטרטיבי, בעיקר במישור הכלכלי. מספר שנים לאחר פטירת הרב קוק התגלעו חילוקי דעות בין הרב אריאלי לאחרים בסגל הישיבה, והחל משנת תש"ח פחתה מעורבותו במידה משמעותית, עד שפרש מסגל הישיבה, ככל הנראה בראשית שנת תשכ"א. הוא המשיך להגיע לישיבה לאירועים ביום העצמאות ויום ירושלים ומספר תלמידים היו באים לעיתים ללמוד בביתו. הוא סמך בין היתר את הרב איתן איזמן, הרב יעקב אריאל, הרב צפניה דרורי והרב משה דימנטמן.
בשנת 1933 נבחר לוועד העדה האשכנזית בירושלים ובשנת 1938 היה חבר המועצה הדתית. בשנת תש"א התמנה לרב השכונות בצלאל, כנסת ישראל ומזכרת משה. עסק בפעילות ציבורית בעיקר בירושלים, וסייע בייסוד שכונות קריית שמואל ונווה שאנן בעיר.
היה הפוסק של בית החולים ביקור חולים וחבר הנהלת בית החולים. כן פעל בוועד המרכזי לטהרת המשפחה. בשנות השישים היה חבר בוועדה הממשלתית שעסקה בניתוחי מתים.
משנת תרצ"ו החל להוציא את סדרת הספרים עיניים למשפט על הש"ס. על ספריו קיבל את פרס הרב קוק לספרות תורנית בשנת 1954 ובשנת תשכ"ו הוענק לו על הסדרה פרס ישראל לספרות תורנית.
על שמו קרוי רחוב בביתר עלית. רחוב נוסף, בשכונת מזכרת משה בירושלים, קרוי על שם ספרו - "עיניים למשפט".
כריסטופר ריב
כריסטופר ריב (באנגלית: Christopher Reeve; 25 בספטמבר 1952 – 10 באוקטובר 2004) היה שחקן, במאי קולנוע, מפיק קולנוע ותסריטאי אמריקני. זכור בעיקר בזכות משחקו כ"סופרמן", אשר את דמותו גילם בארבעה סרטי קולנוע.
ב-27 במאי 1995 נפל ריב מסוסו בעת תחרות רכיבה, ובעקבות כך נפגע בגבו ונותר משותק בארבעת גפיו. לאחר התאונה הוא החל לפעול למען נפגעי חוט השדרה ולחקר ריפוי באמצעות תאי גזע, וייסד את "מרכז המחקר לשיתוק ע"ש כריסטופר ריב". הוא נפטר ב-10 באוקטובר 2004 כתוצאה מסיבוכים בריאותיים הקשורים בתאונה.
ביוגרפיה
ריב נולד בניו יורק לפרנקלין וברברה ריב. בגיל תשע החל לשחק בראשון מתוך שורת מחזות - "שומרי המלכה" של ויליאם שוונק גילברט וארתור סאליבן.
בקיץ 1968, בגיל 15, התקבל כחניך בפסטיבל התיאטרון ויליאמסטאון, מסצ'וסטס, ועצם מראהו הבוגר ונוכחותו המרשימה עזרו לו להשתלב. הוא קיבל שבחים רבים על תפקידיו במחזות, בהם "מראה מעל הגשר" של ארתור מילר ו"חודש בכפר" של איוואן טורגנייב.
לימודי משחק
לאחר שנשר מבית הספר בו למד ביוני 1970, ריב שיחק במחזות בעיירה בות'ביי, מיין, ושאף לעבור לניו יורק במטרה לפצוח בקריירת משחק. עם זאת, בעצת אמו, התקבל לאוניברסיטת קורנל. במחלקת התיאטרון של המכללה, ריב השתתף במחזות "מחכים לגודו" של סמואל בקט (בתפקיד פודזו), "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים" של טום סטופארד (בתפקיד המלט) ו"אגדת חורף" של ויליאם שייקספיר. בהמשך הוזמן ריב לפגישה עם סוכן שחקנים, לאחר שזה ראה את משחקו ב"חודש בכפר", והוחלט כי ריב ימשיך ללמוד בקורנל ובמקביל ייפגש עם סוכני שחקנים. שנה לאחר מכן, ריב חתם על חוזה עם הפסטיבל השייקספירי של סן דייגו והשתתף במחזות "ריצ'רד השלישי" (בתפקיד אדוארד הרביעי), "נשות וינדזור העליזות" (בתפקיד פנטון) ו"עמל שווא של אהבה". לפני תחילת שנתו השלישית באוניברסיטה, ריב לקח חופשה בת שלושה חודשים, אשר במהלכה ראה מחזות בסקוטלנד ובאנגליה, כמו גם שהה בפריז.
לאחר שחזר מחופשתו החליט ריב להתרכז במשחק. במסגרת לימודיו בקורנל הוא נדרש לקחת שיעורים בהיסטוריה ובפיזיקה. באישור הדקאן, ריב החל ללמוד בבית הספר ג'וליארד, ושנתו הראשונה שם נחשבה לשנתו השלישית בקורנל. מבין אלפיים סטודנטים שהגישו בקשה ללימודים במכללה היוקרתית, ריב היה בין היחידים שנבחר למסלול המשחק המתקדם - נוסף לרובין ויליאמס, עמו התחבר. ריב סיים את לימודיו בקורנל בשנת 1974.
קריירת משחק וקולנוע
תפקידו הקולנועי הראשון של ריב היה כקצין צוללת בסרט האסונות "צוללת נפטון אינה עונה". בשנת 1978 לוהק ריב לתפקיד קלארק קנט בסרט "סופרמן" של הבמאי ריצ'רד דונר. לאחר שקרא את התסריט, ריב בן ה-26 לקח את התפקיד ברצינות תהומית. במבחן הבד שלו, ריב ביסס את דמותו של קלארק קנט לפי זו של קרי גרנט בסרט "צער גידול חיות", ולאחר שנודע לו כי התקבל לתפקיד, אף נכנס למשטר אימונים מפרך בן חודשיים. אך על פי שריב לא היה אוהד של חוברות הקומיקס, הוא מצא כי התפקיד הכפול של קלארק קנט/סופרמן מאתגר. הסרט זכה להצלחה והניב הכנסות של מעל ל-300 מיליון דולר. משחקו של ריב זכה לשבחים רבים וכן זכייה בפרס באפט"א לקולנוע.
ריב השתמש בעלייתו המטאורית לתפקיד כוכב למטרות צדקה. הוא הצטרף לצוות המנהלים של ארגון הצדקה "הצילו את הילדים", ביקר ילדים החולים במחלות סופניות, ובשנת 1979 שימש כמאמן אתלטיקה בספיישל אולימפיקס.
סרט ההמשך "סופרמן 2" צולם ברובו בעת צילומי הסרט הראשון. עקב סכסוך בין הבמאי והמפיקים, פוטר ריצ'רד דונר ולנעליו נכנס הבמאי ריצ'רד לסטר, ששינה את התסריט וצילם מחדש קטעים שלמים. שינוי זה לא התקבל בשמחה בקרב צוות השחקנים, אולם עם הזמן למד ריב להעריך את לסטר. בהתערבות מעריצי הסרטים, יצאה גרסת הבמאי של דונר בשנת 2006, והוקדשה לזכרו של ריב. שני סרטי ההמשך הבאים זכו להצלחה פחותה מזו של השניים הראשונים, וריב אף ייחס את "סופרמן 3" יותר כקומדיה של ריצ'רד פריור.
בזמן זה דחה ריב הצעות לככב בסרטי פעולה רבים, היות שהיה מעוניין יותר בתפקידי אופי. בשנת 1980 כיכב ריב לצד ג'יין סימור בסרט הרומנטי הבדיוני "היכן שהוא בזמן". הסרט לא זכה לפופולריות רבה בזמן שחרורו, אך הוא הגיע למעמד של סרט פולחן, במיוחד בקרב תלמידי קולג'. סימור כה התרשמה מריב עד שקראה לאחד מילדיה על שמו.
מיד עם תום צילומי "סופרמן 2", ריב מאס בהוליווד ועבר עם משפחתו לויליאמסטאון, מסצ'וסטס, שם קיבל תפקיד ראשי במחזה "כותרת ראשית" של המחזאי בן הכט. בהמשך הופיע בסרטים "מלכודת מוות" של הבמאי סידני לומט, לצד מייקל קיין ו"הבוסטונים" כעורך דין דרומי לצד ונסה רדגרייב, לפי מחזה מאת הנרי ג'יימס. במשחקו האחרון שוב קצר ריב שבחים רבים. מבין המחזות בהן השתתף נמנים "נישואי פיגרו" ומחזה נוסף של ג'יימס בשם "The Aspern Papers". ניסיונו כטייס איפשר לו לבצע את הפעלולים בעצמו בסרט "הטייס", לצד רוזנה ארקט. בשנת 1987 הופיע לצידו של מורגן פרימן בסרט "עיתונות שחורה". הסרט אמנם קיבל ביקורות טובות, אך נכשל בקופות עקב קידום כושל של אולפני ההסרטה.
לאחר צילומי "סופרמן 4" הכושל, ניסה ריב את מזלו בסרט הקומי "מחליפים ערוצים", לצידם של קת'לין טרנר וברט ריינולדס. אולם, בעקבות חיכוכים באתר ההסרטה, החליט ריב לשוב ולהתרכז בתיאטרון.
בסוף שנות ה-80 נהיה ריב מעורב יותר בפעילויות ספורט כרכיבה על סוסים, צלילה, סקי, טיפוס הרים ושיט וכן צדקה למען ארגונים כאמנסטי אינטרנשיונל והסוכנות להגנת מקורות הטבע, נוסף לפעילויות הסברה פוליטיים. באביב של שנת 1987, הוא התבקש לעזור בחילוצם של 77 שחקנים מסנטיאגו דה צ'ילה, שאוימו בהוצאה להורג מידיו של אוגוסטו פינושה. בעקבות כך, ריב זכה בהוקרה ציבורית.
בשנת 1992 הוצע לריב תפקיד בסרט "שארית היום". לאחר שקרא את התסריט והתרשם, ריב הסכים להשתתף ללא היסוס. הסרט הפך לקלאסיקה מיידית וזכה לשמונה מועמדויות לפרס אוסקר. בעקבות מעורבותו הפוליטית הוא התבקש על ידי המפלגה הדמוקרטית לרוץ לקונגרס של ארצות הברית. בשנת 1994 הוא כיכב בסרט "ללא מילים" לצד מייקל קיטון (שכמו ריב, זכה לתהילה על משחקו כדמות קומיקס נוספת, באטמן) וסרט האימה "כפר הארורים" לצד קירסטי אלי ומארק המיל.
מעט לפני תאונתו, ריב לוהק לסרט הטלוויזיה "מעבר לכל חשד", לצד קים קטרל וויליאם ה. מייסי.
בשנת 1998 הופיע ריב בתפקיד הראשי במותחן "חלון אחורי", חידוש לסרטו הישן של אלפרד היצ'קוק משנת 1954.
בימוי
בשנת 1997 ביים ריב את סרט הטלוויזיה "In the Gloaming". הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אמי, ביניהם בקטגוריית הבמאי. אשתו דיינה הייתה עדה לשינוי במצב בריאותו ובהופעתו.
בשנת 2004 ביים ריב את סרט הטלוויזיה "סיפורה של ברוק אליסון", המבוסס על סיפורה האמיתי של משותקת ארבע גפיים שסיימה את לימודיה באוניברסיטת הרווארד.
הפציעה ותקופת השיקום
ב-27 במאי 1995 ספג ריב פגיעה צווארית לאחר שנזרק מסוסו בזמן תחרות רכיבה בווירג'יניה, והפך למשותק מהצוואר ומטה. החוליה הראשונה והשנייה שלו רוסקו כליל, והוא נזקק להתערבות ניתוחית שחיברה מחדש את גולגולתו לצווארו.
ריב הועבר למרכז השיקום קסלר בווסט אורנג', ניו ג'רזי, ובשבועות הראשונים לשהותו שם קיבל עירויי דם היות שרמות החלבון וההמוגלובין שבדמו היו נמוכות מאוד. צינור הנשימה שהותקן לו נותק ללא הרף, ולמעשה הוא היה נתון לחסדי הרופאים והאחיות שטיפלו בו. סופקה לו עזרה סיעודית במטלות היומיום ובשימוש בכיסא גלגלים. כמו כן, ריב עבר ריפוי בעיסוק, פיזיותרפיה, אימוני שריר הטרפז ותרפיה נשימתית, אשר במהלכה למד ריב להשתמש פחות ופחות במכשיר ההנשמה המלאכותית.
המחקר בישראל
ביולי 2003, מחקרו של ריב בנוגע לבדיקת תאי גזע הוביל אותו לישראל, מהמובילות בחקר נפגעי חוט השדרה. במהלך ביקורו, ביקר ריב בין היתר בטכניון, במכון ויצמן למדע ובבית חולים אלי"ן בירושלים.
פעילותו בתחום השיתוק
ריב עזב את מרכז השיקום קסלר מלא השראה מחולים רבים שפגש במהלך שהותו. הוא נעזר שוב במדיה כדי לקדם את מטרתו לחיזוק דרכם של המשותקים - בין היתר, הופיע בטקס פרסי אוסקר ונשא נאום לגבי החשיבות שביצירת סרטים העוסקים בבעיות העולם השונות, כמו גם הנחה את טקס המשחקים הפאראלימפיים וערך נאומים ברחבי המדינה. מאמציו אלו הביאו לצילומו לשער טיים מגזין. הוא גם קריין את הסרט הדוקומנטרי "ללא חמלה: סרט על יכולות" מבית HBO, שזכה בפרס אמי. ריב הקים את "הקרן ע"ש כריסטופר ריב" בניו ג'רזי מתוך מטרה להאיץ במחקר באמצעות מימון, ועזר לייסד את מכון המחקר אירווין-ריב לחקר חוט השדרה. הארגון מימן טכנולוגיה חדשה המסוגלת לחקות אחר תנועת ההליכה ובכך לעזור בגירוי קצוות העצבים ולימוד מחדש של חוט השדרה כיצד לשלוח איתותים לרגליים.
בשנות ה-90 שמר ריב על בריאות גופנית טובה, היות שהאמין שמערכת העצבים מסוגלת להתחדש הודות לתרפיית אימונים נוקשה. סיבה נוספת הייתה, שרצה במבנה גוף שפיר למקרה ותמצא תרופה. בשנת 2000 חזרו אליו מספר תפקודים מוטוריים, ואפילו רופאו האישי היה כה מופתע בהתקדמות במצבו.
בשנת 2002 הוקם מרכז למחקר ע"ש כריסטופר ודיינה ריב בניו ג'רזי תחת מימון המרכז לבקרת מחלות ומניעתן. המרכז נועד לאמן משותקים כיצד לחיות יותר עצמאית עם מגבלותם. ריב עזר במימון בחקר נרחב יותר של תאי גזע. בשנים אלו הנושא העלה דיון ציבורי סוער בנוגע לשימוש בתאי גזע אנושיים, וריב הגן על המחקר באומרו כי המחקר ישתמש אך ורק בתאים שכבר הופקו. כמו כן, ריב תמך באיסור נגד שיבוט אנושי, המסכים להעברת גרעין תא סומטי אך מתנגד לשיבוט לצורכי רבייה. הוא טען כי השתלת תאי גזע איננה שיטה בטוחה, אלא אם התאים מכילים DNA של אותו חולה. בימים האחרונים לחייו, ריב תמך בהקמתו של המכון לרפואה מתחדשת בקליפורניה.
ספרים
בשנת 1998 יצאה האוטוביוגרפיה שלו, "עודני אני", בהוצאת רנדום האוס. הספר המוקלט בקולו זיכה אותו בפרס גראמי.
באפריל 2004 פורסם ספרו השני של ריב, "שום דבר אינו בלתי אפשרי", שהתמקד יותר בהשקפת עולמו של ריב ובחוויותיו.
בעיות בריאות ומותו
מאז ילדותו, ריב סבל מאסתמה ומאלרגיות שונות, וכן ממונונוקלאוזיס זיהומי, מלריה ומסטוציטוזיס (הפרעה בכלי הדם). לעיתים תכופות היו לו תופעות לוואי לאחר נטילת תרופות. במרכז השיקום קסלר ניתן לו סם שאמור היה להפחית את הנזקים לחוט השדרה, אולם הדבר גרם לו להלם אנפילקטי ולקריסת ריאותיו. נוסף על כך, בצעירותו הוא סבל מנשירת שיער, דבר שהחריף לאחר תאונתו, ושבגללו גילח את שיער ראשו.
באוקטובר 2004 סבל ריב מפצע לחץ שגרם לאלח דם. ב-9 באוקטובר הוא עבר דום לב לאחר שקיבל אנטיביוטיקה לזיהום, ונלקח לבית החולים. ב-10 באוקטובר 2004 הוא מת מאי ספיקת לב. הוא היה בן 52 במותו. גופתו נשרפה ואפרו פוזר.
משפחה ומורשת
לריב שלושה ילדים: בן ובת, מתיו ואלכסנדרה, ממערכת יחסים קודמת עם גיי אקסטון; ובן, ויליאם, מנישואיו לדיינה ריב. דיינה המשיכה לעמוד בראש הארגון שייסד בעלה, עד מותה ב-6 במאי 2006, לאחר שאובחן אצלה סרטן הריאה. כיום עומדים מתיו ואלכסנדרה בראש צוות המנהלים של הארגון.
הודו-סין הצרפתית
הודו-סין הצרפתית (בצרפתית: Indochine française, בוייטנאמית: Đông Dương thuộc Pháp) או בשמה הרשמי הפדרציה של הודו-סין. אחרי 1887 היה האיחוד של השטחים הקולוניאליים הצרפתיים בדרום-מזרח אסיה. האיחוד של שלושת חלקי וייטנאם - האזורים של טונקין (צפונה), אנאם (מרכז), וקוצ'ינצ'ינה (בדרום) עם קמבודיה, הוקם בשנת 1887. לאוס נוספה ב-1893, והטריטוריה הסינית של Guangzhouwan בשנת 1898. עיר הבירה הועברה מסייגון (בדרום) להאנוי (בצפון) בשנת 1902 ושוב לדה לאט בחבל אנאם בשנת 1939. בשנת 1945 היא הועברה בחזרה להאנוי.
לאחר נפילת צרפת במלחמת העולם השנייה, המושבה נוהלה על ידי ממשלת וישי והייתה תחת כיבוש יפני עד מרץ 1945, כאשר היפנים הפילו את המשטר הקולוניאלי. לאחר כניעת היפנים, הווייט מין, ארגון קומוניסטי בהנהגתו של הו צ'י מין, הכריז על עצמאות וייטנאמית, אך לאחר מכן החזירה צרפת לידיה את השליטה בהודו-סין הצרפתית. מלחמת העצמאות הכללית, הידועה כ"מלחמת הודו-סין הראשונה", פרצה בסוף 1946 בין הכוחות הצרפתיים לכוחות הווייט-מין.
כדי ליצור אלטרנטיבה פוליטית לווייט מין, הוקמה מדינת וייטנאם, בראשות קיסר ב-1949. ב-9 בנובמבר 1953 הכריזה ממלכת קמבודיה על עצמאותה. בעקבות הסכם ז'נבה ב-1954, פינו הצרפתים את וייטנאם, והודו-סין הצרפתית הגיעה לסיומה.
ההתערבויות הצרפתיות הראשונות
היחסים בין צרפת לווייטנאם החלו בראשית המאה ה-17 עם בואו של המיסיונר הישועי אלכסנדר דה רודוס. בסביבות הזמן הזה, וייטנאם רק החלה להתפשט דרומה - כיבוש הדלתא של המקונג, שטח שהיה חלק מהאימפריה החמר ובמידה פחותה על חשבון ממלכת צ'אמפה, שבמרכז ווייטנאם הנוכחית, אשר הובסה בשנת 1471. המעורבות האירופית בווייטנאם הייתה מוגבלת למסחר במאה ה-18, כתוצאת הפעולות החשובות של המיסיונרים הישועים. בשנת 1787, כומר קתולי צרפתי, עתר לממשלת צרפת וארגן מתנדבים לסיוע צבאי צרפתי למשפחת האצילים ששלטו בווייטנאם אך איבדו אדמותיהם במרד שהתרחש בשנת 1770, בראשות אנשי טאי סון. הכומר נפטר בווייטנאם, אבל כוחותיו נלחמו עד 1802 לסייע לאצולת נגואי אן שהפכו לשליטים בחלק מווייטנאם.
המאה ה-19
האימפריה הקולוניאלית הצרפתית הייתה מעורבת בווייטנאם במאה ה-19. לעיתים קרובות הייתה התערבות צרפתית כדי להגן על עבודתן של אגודות דתיות ואזרחיות שפעלו מפריז במזרח הרחוק. מצד שני השושלת הווייטנאמית נגוי אן ראתה במיסיונרים הקתולים איום פוליטי בגלל עמדותיה של הקתוליות בעניין המונוגמיה, שהיה שונה לחלוטין מהמסורת המקומית והעמדות האלה היוו איום על השושלת השולטת.
בספטמבר 1858 תקפו 14 ספינות קרב צרפתיות, 3,000 חיילים ו-300 חיילים פיליפינים שהובאו על ידי הספרדים. את הנמל של טוראן (היום דה נאנג ), וגרמו נזק משמעותי לעיר. לאחר מספר חודשים נאלצו הצרפתים לעזוב את העיר בשל בעיות אספקה ומחלות.
אדמירל דה ג'ניוולי המשיך עם כוחותיו לשוט דרומה, והם כבשו את העיר המבוצרת של סייגון ב 18 בפברואר 1859. ב -13 באפריל 1862, הממשלה הווייטנאמית נאלצה לוותר על שלושה מחוזות לצרפת. דה ג'נווילי ספג לביקורת על מעשיו והוחלף על ידי אדמירל פייג' בנובמבר 1859, עם הנחיות להשגת הסכם המגן על האמונה הקתולית בווייטנאם, אך נמנע מהישגים טריטוריאליים.
כעבור ארבע שנים, התהפכה המדיניות הצרפתית, והם המשיכו לספח ולכבוש שטחים. בשנת 1862, צרפת השיגה ויתורים מהקיסר ט.ס. דוק - הוא ויתר על שלושה נמלים בהסכם באזורי אנאם וטונקין, ובכל קוצינצ'ינה. אזור זה (דרום וייטנאם הנוכחי) הפך רשמית לטריטוריה צרפתית בשנת 1864. בשנת 1867 נוספו מחוזות לשליטה צרפתית.
ב־1863 ביקש המלך הקמבודי נורודום להקים משטר חסות צרפתי בארצו. בשנת 1867, סיאם (תאילנד המודרנית) ויתרה על קמבודיה והכירה רשמית בחסות הצרפתית על קמבודיה, בתמורה לשליטה של מחוזות אחדים אשר הפכו רשמית לחלק מתאילנד. (פרובינציות אלה יוחזרו לקמבודיה על ידי הסכם גבול בין צרפת לסיאם ב־1906).
הקמת הפדרציה של הודו-סין
צרפת קיבלה שליטה על צפון וייטנאם בעקבות ניצחונה על סין במלחמת סין-צרפת (1884-1885). הודו-סין הצרפתית הוקמה ב-17 באוקטובר 1887 מהאזורים אנאם, טונקין, קוצ'ינצ'ינה (שמרכיבות יחד את וייטנאם המודרנית ) וממלכת קמבודיה. לאוס נוספה לאחר מלחמת צרפת-סיאמי בשנת 1893. הפדרציה התקיימה עד ה-21 ביולי 1954. בארבעה אזורי החסות, הצרפתים השאירו בשלטון רשמי את השליטים המקומיים, שהיו הקיסרים של וייטנאם, מלכי קמבודיה, ואת המלכים לואנג פרבאנג, אך למעשה השאירו את כל הסמכויות בידיהם. השליטים המקומיים פעלו רק כרשות מבצעת.
מלחמת צרפת-סיאם (1893)
הסכסוך הטריטוריאלי להרחבת הודו-סין הצרפתית הוביל למלחמת צרפת-סיאם בשנת 1893. בשנה זו השלטונות הצרפתיים ניצלו סכסוכי גבול כדי להילחם בשכניהם, מה שהוליך לאירוע הימי בפקנאם שתפקידו היה לעורר משבר. ספינות קרב צרפתיות הופיעו בבנגקוק, ודרשו את העברה לבעלות צרפת את השטחים שממזרח לנהר המקונג.
המלך הסיאמי צ'וללונגקורן פנה לבריטים, אך הם ענו למלך להסתפק בתנאים שיוכל לקבל במו״מ, כי אין לו ברירה אלא לציית לצרפתים. המחווה היחידה של בריטניה הייתה הסכם עם צרפת המבטיחה את שלמות שאר סיאם. בתמורה, סיאם נאלצה לוותר על תביעתה לאזור שן הדובר תאילנדית בבורמה הצפונית מזרחית לבריטים, ולסיפוח של לאוס לצרפת.
התקפות נוספות על סיאם (1904-07)
הצרפתים המשיכו ללחוץ על סיאם, וב־1902 הם יצרו משבר נוסף. הפעם סיאם הייתה צריכה לוותר על השליטה לצרפתים על שטחים בגדה המערבית של המקונג, שטחים נוספים בדרום לאוס, ובמערב קמבודיה. צרפת כבשה גם את החלק המערבי של צ'נטבורי. בשנת 1904, כדי לחזור לצ׳נטבורי, סיאם הייתה צריכה לתת שטחים בתמורה להודו-סין הצרפתית. אזור טארט הפך לחלק מתאילנד ב -23 במרץ 1907 בתמורה עבור אזורים רבים במזרח המקונג.
בשנות השלושים סיאם ערכה בצרפת שורה של שיחות על החזרתם של מחוזות סיאמיים שבידי הצרפתים. ב־1938, תחת הנהגת החזית העממית בפריז, הסכימה צרפת להחזיר את אנגקור ואט, אנגקור תום, סיאם ריפ, סיאם פאנג והמחוזות המקושרים (כ־13) לסיאם. בינתיים, סיאם השתלטה על אזורים אלה, לקראת החתימה על האמנה הקרובה. החותמים מכל מדינה נשלחו לטוקיו כדי לחתום על האמנה המחזירה את המחוזות האבודים.
מלחמת צרפת-תאילנד (1940-41)
במהלך מלחמת העולם השנייה, תאילנד ניצלה את ההזדמנות של החולשה הצרפתית כדי להחזיר את שטחים שאיבדה בעבר, וכתוצאה מכך פרצה מלחמה בין שתי המדינות - בין אוקטובר 1940 ל-9 במאי 1941. הכוחות התאילנדים בדרך כלל פעלו היטב על הקרקע, אבל המטרות התאילנדיות במלחמה היו מוגבלות. בינואר, כוחות וישי צרפתיים ניצחו את כוחות הצי התאילנדים בקרב צ'ו צ'אנג. המלחמה הסתיימה במאי, ביוזמת היפנים, כאשר הצרפתים נאלצו לוותר על השגים טריטוריאליים לתאילנד.
מלחמת העולם השנייה
בספטמבר 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, העניק המשטר של וישי צרפת ליפן גישה צבאית לטונקין בעקבות הכיבוש היפני של הודו-סין הצרפתית, שנמשכה עד סוף המלחמה. הדבר אפשר ליפן גישה טובה יותר לסין במלחמת סין–יפן השנייה נגד כוחות צ'יאנג קאי שק, אך הוא היה גם חלק מהאסטרטגיה של יפן לשליטה על מזרח אסיה.