cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקו הגותי
הערכות הארמייה העשירית הגרמנית
כנגד הארמייה השמינית התייצב קורפוס הפאנצר ה-76 של הארמייה הגרמנית העשירית. בתחילה הוא כלל רק שלוש דיוויזיות: דיוויזיית הצנחנים הראשונה, מול הפולנים, דיוויזיית חיל הרגלים ה-71 בפנים הארץ, מימין לדיוויזיית הצנחנים והדיוויזיה ה-278 באגף הימני של הקורפוס, אשר הייתה בתהליך החלפת הדיוויזיה ההררית החמישית. הארמייה העשירית הייתה בעלת חמש דיוויזיות נוספות שנכללו בקורפוס ההררי ה-51, שכיסה 80 מייל (130 ק"מ) בקו הקדמי מימין לקורפוס ה-76, ושתי דיוויזיות נוספות - דיוויזיית חיל הרגלים ה-162 ודיוויזיית חיל הרגלים ה-98 (אשר הוחלפה על ידי דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-29 ב-25 באוגוסט) - אשר כיסו את החוף האדריאטי מאחורי הקורפוס ה-76. בנוסף, עמדו לרשות קסלרינג שתי דיוויזיות בעתודה: דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-90 ודיוויזיית הפאנצר ה-26.
מתקפת הארמייה השמינית
הארמייה השמינית הבריטית חצתה את נהר מטאורו (Metauro) ב-24 באוגוסט, התקדמה מרחק של 2–3 ק"מ מעבר לו ופתחה בהתקפה על המאחזים של הקו הגותי ב-25 באוגוסט. כיוון שהקורפוס השני הפולני, על החוף, והקורפוס הקנדי הראשון, על מישור החוף משמאל לקורפוס הפולני, התקדמו לעבר פזארו, קו החוף הצטמצם, ותוכנן שהקורפוס הפולני, שנחלש על ידי אבדות רבות, יעבור לעתודה והחזית במישור החוף תהיה באחריות הקורפוס הקנדי בלבד. עד 26 באוגוסט השיגו הכוחות התקדמות של כ-15 ק"מ על פני שטח נרחב.
הגרמנים הופתעו, עד כדי כך שגם פון וייטינגוף, וגם מפקד קורפוס הצנחנים הראשון, הגנרל ריכרד היידריך, יצאו לחופשה. הם היו בתהליך של משיכת היחידות הקדמיות שלהם לביצורים של הקו הגותי המתוקן. קסלרינג לא היה בטוח אם הייתה זן תחילתה של מתקפה גדולה, או שהארמייה השמינית רק התקדמה על מנת לכבוש שטחים שהתפנו, בעוד ההתקפה העיקרית של בעלות הברית תגיע מכיוון הארמייה החמישית כנגד הכוחות הגרמניים בבולוניה. ב-27 באוגוסט הוא עדיין סבר שההתקפה היא הסחת דעת ולכן לא שלח עתודות לחזית. רק ב-28 באוגוסט, כשראה עותק של פקודת היום של ליס לארמייה שלו לפני ההתקפה - קסלרינג הבין כי מתקיימת התקפה גדולה, ושלוש דיוויזיות של תגבורות נשלחו מבולוניה אל החזית האדריאטית, ועדיין נזקקו ליומיים לפחות כדי להגיע לעמדות.
ב-30 באוגוסט הגיעו הקורפוס הקנדי והבריטי לעמדות ההגנה העיקריות בקו ההגנה הראשון שהמשיכו לאורך הרכסים בצד הרחוק של נהר פוגליה. תוך ניצול יתרונן בכמות החיילים פילסו הקנדים את דרכם ועד 3 בספטמבר התקדמו עוד 24 ק"מ לקו השני של ההגנות, שנמשך מהחוף בסמוך לריצ'ונה. בעלות הברית היו קרובות לפרוץ לרימיני ולמישור הרומאני. עם זאת, קורפוס הפאנצר ה-76 באגף השמאלי של הארמייה ה-10 של הצבא הגרמני נסוג היטב מאחורי הקו של נהר קונקה. התנגדות עזה מצד דיוויזיית הצנחנים הראשונה של הקורפוס, בפיקודו של היידריך, ונתמכת על ידי ירי ארטילרי אינטנסיבי מרכס קוריאנו בגבעות משמאל לקנדים, הביאה לעצירת התקדמותם.
בינתיים, הקורפוס הבריטי החמישי התקשה להתקדם בשטח סלעי ובדרכים בעלות עבירות נמוכה. ב-3–4 בספטמבר, בעוד הקנדים תוקפים שוב לאורך מישור החוף, הכין הקורפוס החמישי מתקפה משוריינת כדי לעקור את הגנת רכס קוריאנו ולהגיע אל נהר מראנו. היה זה כדי לפתוח פתח למישור שניתן היה לנצל באופן מהיר באמצעות הטנקים של הדיוויזיה המשורינת הבריטית הראשונה, שהוכנו למטרה זו. עם זאת, לאחר יומיים של לחימה מבעיתה עם אבדות כבדות לשני הצדדים, נאלצו בעלות הברית לבטל את תקיפתן ולהעריך מחדש את האסטרטגיה שלהן. מפקד הארמייה השמינית, אוליבר ליס, החליט לאגף את העמדות ברכסי הקוריאנו בנסיעה מערבה לעבר ג'מאנו וקרוצ'ה כדי להגיע לעמק מאראנו שהתעקל מאחורי עמדות קוריאנו אל החוף, במרחק של כ-3 ק"מ מצפון לריצ'ונה.
קרבות לג'מאנו וקרוצ'ה
הקרב על ג'מאנו זכה לכינוי של כמה היסטוריונים כ"קאסינו של הים האדריאטי". לאחר 11 תקיפות בין 4 ל-13 בספטמבר, תחילה על ידי הדיוויזיה הבריטית ה-56 והדיוויזיה הבריטית ה-46, היה זה תורה של הדיוויזיה ההודית הרביעית, שלאחר הפצצה כבדה פתחה בהתקפה ב-15 בספטמבר, ולבסוף הצליחה להבקיע את עמדות ההגנה הגרמניות. בינתיים, בצפון, בצידו האחר של עמק הקונקה, התקיים קרב עקוב מדם בשטח שמחוץ לקרוצ'ה. הדיוויזיה הגרמנית ה-98 החזיקה בעמדותיה בנחישות רבה, ורק לאחר חמישה ימים של לחימה מתמדת, לעיתים קרובות מדלת לדלת ופנים מול פנים, כבשה הדיוויזיה ה-56 את קרוצ'ה.
כיבוש קוריאנו והתקדמות לעבר רימיני וסן מרינו
לאחר התקדמות איטית בג'מאנו, החליט ליס לחדש את ההתקפה על קוריאנו. לאחר הפגזה משתקת עם 700 קני ארטילריה ומפציצים, הדיוויזיה המשוריינת החמישית הקנדית והדיוויזיה המשוריינת הבריטית הראשונה פתחו בהתקפה בליל 12 בספטמבר. העמדות בקוריאנו נכבשו לבסוף ב-14 בספטמבר.
שוב, הדרך לרימיני הייתה פתוחה. כוחותיו של קסלרינג ספגו אבדות כבדות, ולשלוש דיוויזיות תגבורת שנשלחו לחזית האדריאטית ייקח לפחות יום נוסף להגיע. מזג האוויר התערער וגשם שוטף הפך את הזרימה בנהרות לעזה. פעולות התמיכה האווירית נעצרו. התנועה הקרקעית שוב נעצרה, ולמגנים הגרמנים הייתה הזדמנות להתארגן מחדש, ולבצר את עמדותיהם על נהר מראנו. הפתח אל מישור לומברדיה נסגר, והארמייה השמינית שוב התמודדה עם קו הגנה מאורגן, קו רימיני.
בינתיים, כאשר קרוצ'ה ומעבר מונטסקודו היו בטוחים למעבר, האגף השמאלי של הארמייה השמינית התקדם אל נהר מאראנו ואל גבול סן מרינו. הגרמנים כבשו את סן מרינו הנייטרלית שבוע קודם לכן כדי לזכות במיקומה הגבוה של עיר המדינה הקטנה. ב-19 בספטמבר, העיר הייתה מוקפת ונפלה לידי בעלות הברית ללא אבדות רבות.
במהלך הלילה של 19 בספטמבר, בריגדיר ריצ'רד גודבודי, שפיקד על חטיבת השריון השנייה, הורה, עם ספק רב, לרגימנט המשמר המלכותי השני לתקוף בשעה 10:50 את מוצב 153, בו ישבו התותחנים הגרמניים, שהשתמשו בתותחי נ"מ 88 מ"מ. הרגימנט איבד 24 טנקי שרמן, וחשוב יותר, 64 אנשי צוות מיומנים נהרגו. לרגימנט נותרו שלושה טנקים בלבד. רגימנט נושאי הרומח המלכותי ה-9 שתוכנן לתקוף דרך יחידת המשמר השנייה קיבלה הוראה לעצור את המתקפה.
מימין, הקורפוס הקנדי ה-1 פרץ את העמדות הגרמניות על נהר אוסה ב-20 בספטמבר 1944 אל עבר מישור לומברדיה, והבריגדה ההררית היוונית השלישית נכנסה לרימיני בבוקר 21 בספטמבר, כשהגרמנים נסוגו מעמדותיהם על קו רימיני מאחורי אוסה לעמדות חדשות במרסיה.
למרות זאת, קסרלינג הצליח להרוויח זמן דרך טקטיקת ההגנה שלו, עד תחילת הגשמים בסתיו. ההתקדמות של הארמייה השמינית הפכה איטית מאוד לאחר שגשמים חזקים גרמו למפולות בוץ אשר חסמו את הדרכים. למרות שהארמייה עברה את ההרים, המישור היה מוצף, ומנע מהשריון של הארמייה השמינית לנצל את פריצת הדרך. חיל הרגלים של הקורפוס הבריטי החמישי והקורפוס הקנדי הראשון (יחד עם הדיוויזיה הניו זילנדית השנייה) התקדמו באיטיות בעוד פון ויטינגהוף מסיג את כוחותיו מאחורי הנהר הבא מעבר למרסיה, כמה קילומטרים מעבר לרימיני. העמדות בנהר אוסה נכבשו ב-26 בספטמבר, והארמייה השמינית הגיעה לנהר הבא, פיומיצ'ינו, ב-29 בספטמבר. ארבעה ימי גשם כבדים חייבו את הכוחות לעצור שוב, והקורפוס החמישי היה מוכרח התארגן מחדש.
מאז תחילת מבצע "אולייב", סבלה הארמייה השמינית מ-14,000 נפגעים. כתוצאה מכך נאלצו הגדודים הבריטים להקטין את מספר הפלוגות מארבע לשלוש בשל מחסור חמור בכוח אדם. מול הארמייה השמינית, קורפוס הפאנצר ה-76 סבל מ-16,000 נפגעים. בזמן התארגנות הארמייה השמינית בסוף ספטמבר 1944, נשלח ליס לפקד על כוחות היבשה של בעלות-הברית בדרום-מזרח אסיה, ולוטננט גנרל ריצ'רד מקרירי הועבר מפיקוד על הקורפוס העשירי לפקד על הארמייה השמינית.
היווצרות הארמייה החמישית של ארצות הברית
הארמייה החמישית של ארצות הברית, שהייתה בפיקודו של גנרל מארק קלארק, הורכבה משלושה קורפוסים: הקורפוס הרביעי בראשות מייג'ור גנרל ויליס ד. קריטנברגר באגף שמאל, שכלל את הדיוויזיה המשוריינת הראשונה של ארצות-הברית, דיוויזיית השריון הדרום-אפריקנית השישית ושתי קבוצות רגימנט קרביות ("RCT"), אחת מדיוויזיית הרגלים ה-92 של ארצות הברית ("חיילי הבופאלו") והשנייה מהדיוויזיה הברזילאית הראשונה (כוח המשלוח הברזילאי); במרכזה היה הקורפוס האמריקאי השני, תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ג'פרי קיז (עם דיוויזיות הרגלים ה-34, ה-85, ה-88 וה-91  אשר נתמכו על ידי שלושה גדודי טנקים); ועל ידי הקורפוס ה-13 הבריטי, תחת פיקודו של לוטננט גנרל סידני קירקמן (שהורכב מדיוויזיית חיל הרגלים הבריטית הראשונה והדיוויזיה המשוריינת הבריטית השישית, דיוויזיית חיל הרגלים ההודית השמינית והבריגדה הקנדית הראשונה). כמו הארמייה השמינית, גם הארמייה החמישית נחשבה חזקה בשריון וקצרה בחי"ר, בהתחשב בשטח שבו הן תקפו.
המבנה הגרמני באפנינים המרכזיים
בקו החזית מול כוחותיו של קלארק היו חמש דיוויזיות של הארמייה ה-14 הגרמנית בפיקודו של יואכים למלזן (דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-20, דיוויזיית פאנצרגרנדיר אס אס ה-16, דיוויזיות חיל הרגלים ה-65, ה-362 ודיוויזיית הצנחנים הרביעית) ושתי דיוויזיות בקצה המערבי של הארמייה העשירית (דיוויזיות הרגלים ה-356 וה-715). בסוף השבוע הראשון בספטמבר הועברו דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ודיוויזיית חיל הרגלים ה-356 לחזית הים האדריאטי, יחד עם דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-29 ועם העתודה המשוריינת של דיוויזיית הפאנצר ה-26. הארמייה ה-14 לא הייתה איכותית כמו הארמייה ה-10: היא נפגעה קשות בנסיגה מאנציו, וחלק ממנה הוחזר במהירות וקיבל הכשרה מהירה כדי לשוב ולהילחם.
תוכנית בעלות הברית
תוכניתו של קלארק הייתה שהקורפוס השני יתקוף לאורך הדרך מפירנצה לפירנצוולה ואימולה, דרך המעבר של איל ג'וגו כדי לאגף את ההגנות הקשות של מעבר פוטה (בכביש הראשי של פירנצה-בולוניה), בעוד שמימינם, הקורפוס הבריטי ה-13 יתקדם דרך הקו הגותי במטרה לחתוך את כביש 9 בפינזה. העברת דיוויזיית הרגלים ה-356 לחזית האדריאטית החלישה את ההגנות סביב מעבר איל ג'וגו (il Giogo), שכבר היווה נקודת תורפה חלשה באזור, כשהיה על הגבול בין הארמייה העשירית והארמייה ה-14.
הקרב
במהלך השבוע האחרון של אוגוסט, הקורפוס האמריקני השני והקורפוס הבריטי ה-13 החלו לנוע אל ההרים כדי לתפוס עמדות למתקפה העיקרית על ההגנות העיקריות בקו הגותי. הם נתקלו בהתנגדות עזה במאחזים, אך בסוף השבוע הראשון בספטמבר, לאחר שהתארגנו מחדש ולאחר נסיגה של שלוש דיוויזיות גרמניות כדי לתגבר את החזית האדריאטית, נסוגו הגרמנים אל ההגנות העיקריות של הקו הגותי. לאחר הפצצה ארטילרית, החלה המתקפה העיקרית של הארמייה החמישית לפנות ערב של ה-12 בספטמבר. קיס ניסה לאגף את איל ג'וגו על ידי תקיפת שתי פסגות - מונטיקלו ומונטה אלטוצ'ו באמצעות דיוויזיית החי"ר ה-91 (המכונה "דיוויזיית המערב הפרוע") בניסיון נועז להזיז את הגרמנים מעמדותיהם, אך מהלך זה נכשל. ההתקדמות במעבר איל ג'וגו הייתה איטית, אבל מימין לקורפוס השני, הקורפוס ה-13 הבריטי השיג התקדמות טובה יותר. קלארק ניצל את ההזדמנות כדי להפנות חלק מהקורפוס השני לעתודה (רגימנט הרגלים ה-337 מדיוויזיית הרגלים ה-85), כדי לנצל את הצלחות הקורפוס ה-13. בהתקפה ב-17 בספטמבר, אשר נתמכה על ידי הארטילריה האמריקאית והבריטית, נלחמו החי"ר בדרכם אל מונטה פראטון, במרחק של 3–5 ק"מ ממזרח למעבר איל ג'וגו, ומיקום מפתח בקו הגותי. בינתיים, הקורפוס האמריקאי השני חידש את תקיפתו על מונטה אלטוצ'ו, השולט בצד המזרחי של מעבר איל ג'וגו. עמדות אלטוצ'ו נפלו בבוקר ה-17 בספטמבר, לאחר כחמישה ימי לחימה. נפילתן של אלטוצ'ו ופראטונה, כמו גם מונטה ורוקה ביניהם, הביאה לכך שההגנות האדירות של מעבר פוטה נאגפו, ולמלסן נאלץ לסגת לאחור, תוך כדי שהוא מאפשר את כיבוש המעבר בידי בעלות הברית לאחר לחימה קלה ב-22 בספטמבר.
באגף השמאלי, הקורפוס הרביעי נאבק בדרכו אל עבר הקו הגותי הראשי: בעיקר רגימנט הרגלים ה-370 של ארצות-הברית, שהדף את כוחות הציר מגזרתו לצפון, מעבר לכביש 12 לכיוון גאליקאנו, וקבוצת הקרב הרגימנטלית הברזילאית ה-6, אשר כבשה את מסרוסה, קמיורה וערים קטנות אחרות בדרכה צפונה. בסוף החודש כבש כוח המשלוח הברזילאי את מונטה פראנו והשיגה שליטה על אזור עמק סרצ'יו מבלי להיפגע. באוקטובר, היא גם כבשה את מפעל התחמושת של פורנאצ'י ושל ברגה, בשעה שקבוצת הרגימנט ה-370 קיבלה תגבורות מיחידות אחרות של "חיילי בופאלו" (365 ו -371), כדי לאבטח את האגף השמאלי של הארמייה החמישית בגזרת הים הליגורי.
באגף הימני המרוחק של הארמייה החמישית, מימין לקורפוס ה-13, הדיוויזיה ההודית ה-8, שנלחמה על פני שטח ללא מעברי הרים, כבשה את גבעותיה של פמינה מורטא, ודיוויזיית השריון הבריטית ה-6 כבשה את מעבר סן גודנצו שעל כביש 67 לכיוון פורלי, שניהם ב-18 בספטמבר.
בשלב זה, עם ההתקדמות האיטית בחזית האדריאטית, החליט קלארק שבולוניה תהיה מרוחקת מדי במערב לאורך כביש 9 על מנת ללכוד את הארמייה העשירית הגרמנית. לפיכך, הוא החליט להכין את הקורפוס ה-2 להתקפה מזרחית עוד יותר לכיוון אימולה תוך שהקורפוס ה-13 ימשיך ללחוץ באגף הימני לכיוון פינזה. הארמייה החמישית, בדיוק כמו הארמייה השמינית לפניה, גילתה כי אף על פי שעברה את הקו הגותי, תנאי השטח וההגנות היו קשים יותר. בין ה-21 בספטמבר ל-3 באוקטובר, הדיוויזיה ה-88 של ארצות הברית נבלמה ונעצרה לגמרי בדרך לאימולה תוך שהיא סופגת 2,105 הרוגים ופצועים, בערך כמו של כל יתר יחידות הקורפוס ה-2 במהלך פריצתו הממשית של הקו הגותי.
הלחימה לעבר אימולה משכה כוחות גרמנים מההגנות של בולוניה, וקלארק החליט להעביר את המתקפה העיקרית שלו בחזרה לעבר ציר בולוניה. הקורפוס האמריקאי השני לחץ בהתמדה דרך מעבר ראטיקוסה, ועד ה-2 באוקטובר, הוא הגיע למונגהידורו כ-20 ק"מ מבולוניה. עם זאת, כפי שהיה על החוף האדריאטי, גשם ועננות נמוכה מנעו סיוע אווירי, בעוד הדרכים חזרה למצבורי האספקה בפירנצה הפכו בוציות.
ב-5 באוקטובר חידש הקורפוס השני את מתקפתו לאורך חזית של 23 ק"מ. הם נתמכו באגף הימני בידי הקורפוס הבריטי ה-13 שכלל את דיוויזיית הרגלים הבריטית ה-78, שחזרה לאיטליה לאחר שלושה חודשים של התארגנות מחדש במצרים. ההתקדמות ההדרגתית נעשתה כנגד ההתנגדות הקשוחה, כאשר הארמייה ה-14 הגרמנית העבירה כוחות מהגזרה השקטה יותר מול הקורפוס האמריקאי ה-4. ב-9 באוקטובר הם תקפו בעוצמה מאחורי ליברגננו, שנראתה בלתי ניתנת לכיבוש. עם זאת, מזג האוויר התבהר בבוקר ה-10 באוקטובר כדי לאפשר שימוש בארטילריה ובתמיכה אווירית. אף על פי כן, רק בסוף ה-15 באוקטובר נתפסו המדרונות ההריים. מימין לקורפוס האמריקני ה-2, הקורפוס הבריטי ה-13 חווה לחימה אינטנסיבית בתנאי שטח קשים.
הזמן אוזל עבור בעלות הברית
במחצית השנייה של אוקטובר כבר נעשה ברור יותר ויותר לגנרל אלכסנדר, שלמרות הלחימה העיקשת במישור הרומאני המוצף ובהרי האפנינים המרכזיים, ככל שהסתיו התקדם, התשישות והאבדות הרבות בקרבות השפיעו יותר ויותר על כוחותיו, ועל כן, לא צפויה להיות פריצת דרך לפני סיומו של החורף.
בחזית האדריאטית הארמייה השמינית הבריטית חידשה את התקדמותה באגף השמאלי דרך הגבעות לעבר פורלי על כביש 9. ב-5 באוקטובר חצתה הדיוויזיה ההודית ה-10, שהועברה מהקורפוס הבריטי ה-10 לקורפוס הבריטי ה-5, את נהר פיומיצ'ינו. היא אילצה את יחידות ההגנה של הארמייה העשירית הגרמנית לרדת במורד הנהר לכיוון בולוניה. במובן מסוים, מהלך זה עזר לקסלרינג כיוון שקיצר את אורך החזית עליה היה צריך להגן, וקיצר את המרחק בין שתי הארמיות שלו, דבר שהעניק לו גמישות רבה יותר ואיפשר החלפת יחידות בין שתי החזיתות שכוחותיו היו פרוסים בהן. ב-21 באוקטובר חצה הקורפוס הבריטי ה-5 את נהר סביו. ב-25 באוקטובר סגרו על נהר רונקו, כ-16 ק"מ מעבר לסביו, שאליה נסוגו הגרמנים. בסוף החודש הגיעה ההתקדמות לפורלי, באמצע הדרך בין רימיני לבולוניה.
ניתוק הקשר בין הארמיות נשאר יעד מרכזי. ואכן, מאוחר יותר אמר קסלרינג כי אם באמצע אוקטובר לא ניתן היה להחזיק בחזית שמדרום לבולוניה, הרי שכל העמדות הגרמניות ממזרח לבולוניה אבודות. אלכסנדר וקלארק החליטו לערוך התקפה אחרונה לכיוון בולוניה לפני שהחורף יגיע.
ב-16 באוקטובר נערכה הארמייה החמישית של ארצות הברית למאמץ אחרון לכבוש את בולוניה. כוחותיהן של בעלות הברית באיטליה היו חסרי תחמושת ארטילרית. מצבורי הנשק של הארמייה החמישית הוקצו במידה כזו, שכמות הפגזים שנורו בשבוע האחרון של אוקטובר הייתה נמוכה מכמות הפגזים שנורו במהלך 8 שעות ב-2 באוקטובר. אף על פי כן, הקורפוס האמריקאי השני והקורפוס הבריטי ה-13 נשחקו במהלך 11 הימים הבאים. מעט התקדמות במרכז נעשתה לאורך הכביש הראשי לבולוניה. מימין, הייתה התקדמות טובה יותר, וב-20 באוקטובר הדיוויזיה ה-88 של ארצות הברית כבשה את מונטה גרנדה, רק 6 ק"מ מכביש 9, וכעבור שלושה ימים פרצה הדיוויזיה הבריטית ה-78 למונטה ספדורו. עם זאת, ששת הקילומטרים הנותרים היו על פני שטח קשה, והוחזקו על ידי שלוש הדיוויזיות הגרמניות הטובות ביותר באיטליה - דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-29, דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-90 ודיוויזיית הצנחנים הראשונה - שקסלרינג הצליח לסגת מהרומאנה בשל החזית המקוצרת שלו. בסוף אוקטובר, קבוצת הקרב הרגימנטלית הברזילאית ה-6 הדפה את כוחות הציר דרך נפת לוקה לבארגה, שם נעצרה התקדמותו.
אחרית דבר
בחודשים נובמבר ודצמבר התמקדה הארמייה החמישית בנישולם של הגרמנים מעמדות הארטילריה שלהם, שהיו המפתח למניעת התקדמות בעלות הברית לעבר בולוניה ועמק הפו. בעזרתם של הכוחות הברזילאים והאמריקאים, תקפה הארמייה החמישית של ארצות הברית את העמדות הללו אחת אחת, אך ללא תוצאות חיוביות. עד סוף השנה הוכיח מתחם ההגנה שהקימו הגרמנים סביב מונטה קסטלו (בליזאנו), בלוודר, דלה טורצ'יה, קסטלנואובו (די ורגטו), טורה די נרון, לה סרה, סופרסאסו וקסטל ד'איאנו יכולת התאוששות מהירה.
בינתיים, הארמייה הבריטית השמינית שהחזיקה בפורלי שעל כביש 9, המשיכה לנוע משני צידי החוף האדריאטי וכבשה את רוונה ב-5 בנובמבר. בתחילת חודש נובמבר התחדשה המתקפה במעלה כביש 9. ב-17 בדצמבר הותקף הנהר לאמון ופאנזה נוקתה מגרמנים. הארמייה העשירית הגרמנית התבססה על גדות הנהר סניו, שהיו גבוהות יותר מהמישור הסובב אותן, ונמשכו מעבר לקו ההתקדמות של הארמייה השמינית, ממש מעבר לפאנזה, ועד לים האדריאטי מצפון לרוונה. עם בוא השלגים, כל ניסיון לחצות את הסניו היה בלתי אפשרי, ומסע הכיבושים של הארמייה השמינית נקטע.
בסוף דצמבר, בהתקפה האחרונה לשנת 1944, השתמשו הגרמנים ביחידות איטלקיות מדיוויזיית מונטרוזה האיטלקית על מנת לתקוף את האגף השמאלי של הארמייה החמישית של ארצות הברית (קרב גרפגננה) בעמק סרצ'יו מול לוקה כדי לרתק את כוחות בעלות הברית שחנו שם. ללא פעולה זו, בעלות הברית היו יכולות להעתיק את הכוחות את החזית המרכזית. שתי בריגדות מדיוויזיית החי"ר ההודית ה-8 עברו במהירות על פני האפנינים כדי לתגבר את דיוויזיית החי"ר האמריקנית ה-92. עם הגעת התגבורות, כוחות הציר פרצו לבארגה וכבשו אותה, אבל בפעולה החלטית של מפקד הדיוויזיה ההודית ה-8 דדלי ראסל נעצרה ההתקדמות, החזית יוצבה, ובארגה נכבשה מחדש לאחר המעבר לשנה החדשה.
באמצע דצמבר הפך הרולד אלכסנדר למפקד העליון של הזירה הים תיכונית. מארק קלארק תפס את מקומו כמפקד של צבאות בעלות הברית באיטליה (קבוצת הארמיות ה-15), והפיקוד על הארמייה החמישית האמריקאית הוענק ללוסיאן טראסקוט. באמצע פברואר, עם השתפרות מזג האוויר, חזרה הארמייה החמישית לתקוף את עמדות הארטילריה הגרמניות, ב"מבצע הדרן". הפעם כלל הקורפוס ה-4 שתי דיוויזיות חי"ר מלאות כדי להשלים את המשימה: הדיוויזיה הברזילאית, שהוטל עליה לכבוש את מונטה קסטלו, את סופראסאסו ואת קסטלנובו די ורגטו; והדיוויזיה ההררית העשירית האמריקאית, שהוטל עליה לכבוש את בלוודר, דלה טורצ'ה וקסטל ד'איאנו. "מבצע הדרן" החל ב-18 בפברואר והושלם ב-5 במרץ, בתור הכנה למתקפה הסופית של בעלות הברית באיטליה.
בשל ההתנגדות הגרמנית הממושכת, העקשנית והבלתי צפויה, הכוחות הבריטיים והאמריקאים סבלו ממחסור קשה בתחמושת ארטילרית, וניסיונותיהן הקשים במערכות חורף באיטליה אילצו אותן לדחות את המתקפה הכללית לאביב.
ב-6 באפריל, פתחה קבוצת הארמיות ה-15, שהייתה עתה תחת פיקודו של קלארק, במתקפה שהבקיעה את הקו הגותי צפונה, לעבר נהר פו. הארמייה החמישית האמריקנית והארמייה השמינית הבריטית נעשו בינתיים בינלאומיות עוד יותר, עם הדיוויזיה הקנדית הראשונה, שכבשה את רימיני בספטמבר, הדיוויזיה ההודית השמינית, הדיוויזיה הניו זילנדית השנייה, הדיוויזיה המשוריינת הדרום אפריקאית השישית, הקורפוס הפולני השני, שתי עוצבות איטלקיות, דיוויזיה הררית יוונית, כוחות ברזילאים ואף הבריגדה היהודית. ב-21 באפריל הצליחה הדיוויזיה הקרפטית הפולנית השלישית, שפעלה במסגרת הארמייה החמישית, לכבוש את בולוניה, ואילו הארמייה השמינית כבשה את פררה והגיעה לעמק הפו. ב-2 במאי נכנעו כוחותיו של הגנרל פון ויטינגהוף בצפון איטליה לבעלות הברית.
מוזיאון קלוני
מוּזֶה דֶה קְלוּני (צרפתית: Musée de Cluny) או בשמו הרשמי, "המוזיאון הלאומי על ימי הביניים" (Musée National du Moyen Âge) הוא מוזיאון הנמצא ברובע החמישי של פריז.
המבנה
המבנה בו שוכן המוזיאון, שבנייתו החלה בשנת 1334 ושמשלב סגנון גותי ורנסאנס, היה בעבר מעונו הפריזאי של אב מנזר קלוני. הוא הפך למוזיאון ציבורי בשנת 1833, ולמעט שמו, אין לו עוד כל קשר למנזר. המבנה מהווה ככל הנראה את הדוגמה הטובה ביותר לאדריכלות ימי הביניים בפריז.
במקור הבית היה חלק ממבנה גדול יותר השייך למנזר, וכלל גם מבנה (שאינו קיים עוד) ששימש כקולג' דתי בכיכר הסורבון. דיירי הבית במרוצת השנים כוללים את מארי טודור – אותה שיכן שם בשנת 1515 פרנסואה הראשון לאחר מות בעלה, לואי השנים עשר, כדי שיוכל לפקח אחריה מקרוב, ולבדוק בעיקר האם היא בהיריון (שכן לואי השנים עשר מת ללא בן יורש). במאה ה-17 התגוררו בבית כמה נציגים דיפלומטיים של האפיפיור, ביניהם מזרין.
בשנת 1793 הוחרם הבית על ידי המדינה ובמשך שלושת העשורים הבאים נעשה בו שימוש מגוון. בין השאר היה הבית בבעלותו של רופא שהשתמש בקפלה המצועצעת שבקומה הראשונה כחדר ניתוח.
מתחת למבנה התגלו שרידי מרחצאות רומאיים מהמאה ה-3 לספירה. המרחצאות מכונים "מרחצאות קלוני" - "תרם דה קלוני" ("Thermes de Cluny"). במרחצאות מוצגים חפצים שמקורם בתקופה הרומית ובהם "עמוד יורדי הסירות".
המוזיאון מציג מוצגים מימי הביניים ובהם שטיחי הקיר של הגבירה והחד קרן. כמו כן מוצגים במוזיאון רהיטים וחפצי אמנות מימי הביניים וכן תכשיטי זהב וחפצי שנהב. ניתן לראות, בנוסף, את ראשיהם המנותצים של פסלי מלכי יהודה, שעטרו את חזית קתדרלת נוטרדאם עד שנערפו בידי ההמון בזמן המהפכה הצרפתית.
ג'רמי ריפקין
ג'רמי ריפקין (באנגלית: Jeremy Rifkin; נולד ב-26 בינואר 1945, דנוור, קולורדו, ארצות הברית) הוא תאורטיקן חברתי וכלכלי, סופר, נואם, יועץ פוליטי ופעיל חברתי יהודי-אמריקאי.
ריפקין הוא הנשיא של ה-Foundation on Economic Trends ומחברם הפופולרי של עשרים ספרים העוסקים בהשפעה של שינויים מדעיים וטכנולוגיים על הכלכלה, כוח העבודה, החברה והסביבה. ספריו תורגמו ליותר מ-35 שפות ונעשה בהם שימוש במאות אוניברסיטאות, תאגידים וסוכנויות ממשלה ברחבי העולם. ספריו האחרונים כוללים את The Zero Marginal Cost Society (2014), The Third Industrial Revolution (2011), The Empathic Civilization (2010), The European Dream (2004),The Hydrogen Economy (2002), The Age of Access (2000), The Biotech Century (1998) ו-The End of Work (1995).
ריפקין הוא הנשיא של קבוצת הייעוץ TIR Consulting Group LLC אשר מייעצת למדינות, מחוזות ורשויות מוניציפליות ברחבי העולם על פיתוח תוכניות אב ל"מהפכה התעשייתית השלישית" (TIR). הוא גם המייסד והיו"ר של "Third Industrial Revolution Global CEO Business Round Table", המורכב מהחברות המובילות בעולם בתחומי האנרגיה המתחדשת, בניה, אדריכלות, נדל"ן, טכנולוגיית מידע, ספקיות אנרגיה, תחבורה ולוגיסטיקה. צוות הפיתוח הכלכלי הגלובלי של ריפקין הוא הגדול מסוגו בעולם והוא עובד עם ערים, מחוזות וממשלות במטרה לגבש תוכניות אב להפיכת הכלכלות שלהם לבעלות תשתיות של "המהפכה התעשייתית השלישית", ללא שימוש פחם.
טורו החודשי של ריפקין על נושאי אקטואליה שונים הופיע במשך השנים בחשובים והגדולים שבעיתוני העולם, ביניהם The los Angeles Times, Guardian, Süddeutsche Zeitung, El Mundo ורבים אחרים.
נעוריו ולימודיו
ריפקין נולד בדנוור, קולורדו, לויוֵט ראבֵל ריפקין ומילטון ריפקין, יצרן שקיות פלסטיק. הוא גדל בצד בדרום-מערבי של שיקגו. הוא היה נשיא המחזור שלו בבית הספר וורטון שבפנסילבניה (לימודי כלכלה, 1967) שם קיבל את פרס General Alumni Association's Award of Merit. לאחר שראה יום אחד את חבריו לספסל הלימודים מכים חבורת סטודנטים שמחו נגד מלחמת וייטנאם מחוץ לבניין הנהלת האוניברסיטה, הוא ארגן הפגנה בעד חופש הביטוי. ריפקין הפך לחבר פעיל ב"תנועת השלום" (האופוזיציה למעורבות ארצות הברית בווייטנאם). הוא למד יחסים בינלאומיים באוניברסיטת טאפטס (1967), שם המשיך להיות פעיל אנטי-מלחמתי. מאוחר יותר הצטרף לארגון VISTA האמריקאי למלחמה בעוני.
שנות ה-70
בשנת 1973 ארגן ריפקין מחאה המונית נגד חברות נפט בחגיגות ה-200 ל"מסיבת התה של בוסטון" (Boston Tea Party) בנמל של בוסטון. אלפים השתתפו במחאה ופעילים השליכו חביות נפט ריקות למימי הנמל של בוסטון. המחאה התרחשה כתגובה לעליה במחירי הנפט בסתיו 1973 בעקבות אמברגו הנפט של OPEC. המחאה כונתה מאוחר יותר בפי התקשורת "מסיבת הנפט של בוסטון".
ב-1977 הוא ייסד יחד עם טד הווארד, את ארגון FOET (Foundation on Economic Trends), הפעיל ברמה לאומית ובינלאומית בנושאי מדיניות ציבורית הקשורים לסביבה, הכלכלה ושינויי אקלים. ארגון FOET בוחן מגמות שונות ואת השפעתן על הסביבה, החברה, התרבות והכלכלה, ועוסק בהתדיינות משפטית, חינוך ציבורי, בניית קואליציות וארגון פעילויות על מנת לקדם את מטרות הארגון. ריפקין הפך להיות אחד המבקרים החשובים הראשונים של תעשיית הביו-טכנולוגיה שרק החלה את דרכה, בפרסום ספרו Who Should Play God? בשנת 1977.
ייעוץ
בעשור האחרון ריפקין מייעץ לאיחוד האירופי. הוא גם שימש כיועץ לנשיא צרפת לשעבר, ניקולא סרקוזי; קנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל; ראש ממשלת פורטוגל לשעבר, ז'וזה סוקרטס; ראש ממשלת ספרד לשעבר חוזה לואיס רודריגס ספאטרו; וראש ממשלת סלובניה לשעבר, יאנס יאנשה, בתקופות כהונתם כנשיאי המועצה האירופית.
קבלה וביקורת
על פי מגזין "European Energy Review", "נראה כאילו לאף סופר או הוגה דעות לא הייתה יותר השפעה על מדיניות האקלים והאנרגיה השאפתנית של האיחוד האירופי, מאשר ל'בעל-החזון' האמריקאי המפורסם, ג'רמי ריפקין. בארצות הברית, הוא העיד בפני מספר ועדות קונגרס ונחל כמה הצלחות משפטיות בניסיון לודא שמתקבלות מדיניויות ממשלתיות אחראיות בנושאי סביבה, מדע וטכנולוגיה. ארגון  Union of Concerned Scientists האמריקאי, המספק סיוע משפטי בנושאי טכנולוגיה, ציטט חלק מכתביו של ריפקין כעצות שימשיות לצרכנים, וב-New York Times נכתב כי "באקדמיה, בדת ובפוליטיקה מהללים את ג'רמי ריפקין של נכונותו לחשוב בגדול, להעלות שאלות שנויות במחלוקת, ולשרת כנביא חברתי ואתי".
עבודותיו של ריפקין גם שנויות במחלוקת. מתנגדיו תוקפים אותו על חוסר הקפדה מדעית בחלק מטענותיו, כמו גם בחלק מהטקטיקות בהן הוא משתמש כדי לקדם את השקפותיו. סטפן ג'יי גולד, מדען מהארוורד, תיאר את ספרו של ריפקין "Algeny" משנת 1983 כ"מסכת בנויה בחכמה של פרופגנדה אנטי-אינטלקטואלית בתחפושת של מחקר אקדמאי".
בכתבה של מגזין Times מ-1989 אודות שיטות האקטיביזם של ריפקין, תחת הכותרת "האדם השנוא במדע", תוארו תגובות של מדענים, בעיקר גנטיקאים, לניסיונותיו להשיג רגולציה על ניסויים גנטיים.
מת על המתים
מת על המתים (באנגלית: Shaun of the Dead) הוא קומדיית אימה בריטית משנת 2004, בבימויו של אדגר רייט ובכיכובם של סיימון פג וניק פרוסט.
זהו הסרט הראשון בטרילוגיית סרטים המכונה "טרילוגיית הקורנטו" ("The Three Flavours Cornetto"), הכוללים בנוסף לסרט זה את הסרטים "שוטרים לוהטים" (2007) ו"סוף העולם" (2013).
הסרט זכה להצלחה ביקורתית ומסחרית בבריטניה ובארצות הברית. הוא קיבל דירוג של 91% באתר Rotten Tomatoes, וכמו כן הוא היה מועמד לפרס באפט"א לקולנוע.
תקציר העלילה
עלילת הסרט מתמקדת בשון ריילי (מגולם על ידי סיימון פג), איש מכירות בריטי בן 29 אשר עובד בחנות מוצרי אלקטרוניקה ודי מרוצה מחייו. אף על פי כן, חברתו השאפתנית ליז מחליטה בהמשך להיפרד משון משום שהוא נוהג לבלות זמן רב מדי בפאב האהוב עליו, "וינצ'סטר", ובגלל שהוא מבלה את רוב זמנו הפנוי עם חברו אד (מגולם על ידי ניק פרוסט) העצלן והמובטל אשר משפיע לרעה על שון. גם שותפו של שון לדירה מתעצבן עליו וחושף שקיבל נשיכה מנרוקמנים ששדדו אותו.
למחרת בבוקר פורצת בלונדון מגפת זומבים, אך שון, אשר עסוק מדי בהתמודדות עם הבעיות של עצמו ואשר חווה הנגאובר, לא שם לב בתחילה לזומבים ברחובות. שון ואד מגלים לבסוף שלונדון נמצאת תחת מתקפה מאסיבית של זומבים לאחר שהם צופים בדיווחים על כך בטלוויזיה בעוד שקבוצת זומבים תוקפת את ביתם. לאחר שהם מצליחים להביס את הזומבים הם מחליטים שהם צריכים לעבור למקום בטוח. שון ואד מחליטים שהמקום הכי הבטוח שהם מכירים הוא הפאב המקומי, "וינצ'סטר". שון הולך לשירותים בדירה ושותפו לדירה מתגלה כזומבי, שון ואד מהר בורחים מהדירה ונוסעים במכוניתו של השותף לדירה אל דירתה של ברברה, אמו של שון. שון מגלה שפיליפ, אביו החורג של שון, ננשך אך לא הפך לזומבי. שון, ברברה ופיליפ יוצאים מהדירה אך פיליפ ננשך בצווארו. אד אוסף אותם ונוסע לביתה של ליז. שון מתפס לדירתה של ליז דרך החלון ומציע לה ולחברים שלה, דייוויד ודיי, לבוא עמם לוינצ'סטר. ליז מסכימה והם כולם נכנסים למכונית. פיליפ אומר בנסיעה לשון שהוא מצטער על שהיה קשוח עמו, שון מבין שפיליפ גוסס ומבקש מאד לעצור בצד. אד עוצר ופיליפ הופך לזומבי. כולם יוצאים מהמכונית וממשיכים בדרך לוינצ'סטר. ממש ליד וינצ'סטר מוסתבבים הרבה מאוד זומבים והחבורה מתחזה לחבורת זומבים כדי לא למשוך את תשומת ליבם של הזומבים. החבורה נחשפת אך שון מושך את עדר הזומבים מחבריו וכל השאר נכנסים לוינצ'סטר. כעבור זמן מה שון מגיע ואומר שהוא חמק מהם. כעבור הרבה זמן של שיעמום, שון יוצא כדי להדליק את מתג החשמל כדי להדליק את הטלוויזיה, אחד הכפתורים נלחץ וחשף עם אור קהל רחב של זומבים המחכה מחוץ לוינצ'סטר במטרה להיכנס. שון נכנס ומודיע על כך אך אד בתמימות דעת מפעיל מכונת ארקייד ישנה ועושה הרבה רעש. הזומבים מתחילים לדחוף את החלונות. ליז לוקחת את ברברה הצידה ונחשפת לעובדה שברברה ננשכה על ידי זומבי, החבר'ה נודעים לכך ודייוויד מכוון את הרובה הדרוך והטעון שהיה בוינצ'סטר על ברברה. שון מתעמת עמו אך לבסוף שון יורה באמו. דיי מבקשת מדייוויד להתנצל בפני שון אך לפני שדייוויד הספיק זומבים פורצים דרך החלון ואוכלים את דייוויד, דיי רצה אל הזומבים דרך הדלת במטרה להצילו אך כנראה גם נאכלת על הדרך. הזומבים נכנסים דרך החלון והדלת, שון משתמש ברובה נגדם אך יש לו מספר מוגבל מאוד של קליעים. אד מנסה להצית את הזומבים אך ננשך בצווארו ובזרועו. שון, ליז ואד מסתתרים מאחורי הבר ונכנסים למרתף דרך פתח ברצפה. שון לא מצליח לפתוח את הפתח השני ליציאה מהמרתף (ומהבר) וליז ושון מדברים על האפשרות לחזור להיות ביחד ואז לתקוע לעצמם כדור בראש. שון מוצא כפתור שפותח את הפתח ליציאה מהבר. אד מודיע שהוא רק יעכב אותם ואומר להם שהוא יישאר שם. ליז ושון יוצאים מהבר בכוונה לברוח כשלפתע מגיעות משאיות צבאיות ומתוכן יצאו החיילים מהצבא האנגלי וירו בזומבים, ליז ושון מוצאים את חברתו של שון שהזעיקה את הצבא והם בורחים.
בסוף הסרט רואים שליז ושון ביחד, הזומבים משמשים לבידור ועבודה זולה ואד משחק בתור זומבי עם שון בפלייסטיישן.
הפיגוע בנצרים (2002)
הפיגוע בנצרים הוא פיגוע דקירה ורצח, שאירע ביישוב נצרים שבגוש קטיף, ברצועת עזה בבוקר יום שישי, ט"ז בניסן ה'תשס"ב, 29 במרץ 2002, ביום שבו יצאה ישראל למבצע חומת מגן בשטחי יהודה ושומרון. בפיגוע נרצחו בידי מחבל פלסטיני מיכאל אורלינסקי וטוביה ויזנר, שני הורים לתושבי נצרים, ששהו עם משפחתם ביישוב באותה עת לרגל חג הפסח.
הרקע לפיגוע
שיאם של הפיגועים היה הפיגוע במלון פארק – פיגוע התאבדות שנערך במלון פארק בנתניה בעיצומו של ליל הסדר (ב־27 במרץ 2002), יום קודם לפיגוע בנצרים, ובו נרצחו 30 חוגגים. כמו כן, בתחילת הלילה בו אירע הפיגוע, אירע רצח משפחת גביש בו נרצחו ארבעה בני אדם באלון מורה. ביום הפיגוע אירע גם הפיגוע בסופרמרקט בקריית היובל בו נרצחו שני בני אדם. יש המכנים את חודש מרץ 2002 בכינוי "מרץ השחור".
הרקע לפיגוע בנצרים
כעשרים יום קודם לפיגוע, בבוקר ה-10 במרץ 2002, נרצח חייל צה"ל קובי איכלבוים בכניסה ליישוב, בידי מחבל ערבי אשר עבד ביישוב כפועל. המחבל הגיע לשער הכניסה ליישוב כשהוא חמוש באקדח וסכין, ועורר את חשדם של אנשי הביטחון. הללו קראו לו לעצור, אולם הוא שלף את אקדחו, ירה באיכלבוים אשר נפטר מפצעיו, ודקר את רבש"ץ היישוב. המחבל חוסל. גדודי חללי אל-אקצא, הזרוע הצבאית של ארגון הטרור פת"ח, נטלו אחריות על הפיגוע.
חמישה ימים לאחר מכן, ב-15 במרץ נרצחו שלושה חיילי צה"ל, רותם שני, מתן בידרמן ועלאא כבישי, בציר קרני-נצרים, בקרבת נצרים, כאשר טנק מסוג מרכבה 3 בו נסעו עלה על מטען גחון רב עוצמה. ארגון הטרור ועדות ההתנגדות העממית היושב ברצועת עזה נטל אחריות על הפיגוע.
הפיגוע
בלילה שבין חמישי לשישי, ט"ז בניסן ה'תשס"ב, 29 במרץ 2002, היום הראשון של חול המועד פסח, חדר לנצרים הממוקם בצפון רצועת עזה פועל פלסטיני אשר עבד ביישוב במשך זמן רב, כשהוא מצויד בסכין וברימוני רסס. הוא הצליח לעלות מעל גדר הביטחון של היישוב באמצעות סולם, ולא נתגלה עקב גשם שוטף שירד באותו לילה. לאחר בואו ליישוב הסתתר המחבל בבית הכנסת ביישוב והמתין לשעת כושר.
בבוקר אותו יום, בסביבות 6:50, עשו את דרכם לתפילת שחרית בבית הכנסת ביישוב מיכאל אורלינסקי, בן 70 ותושב תל אביב אשר התארח בבית בנו יוסי, וטוביה ויזנר, בן 79 ותושב פתח תקווה אשר התארח בבית בנו הרב חנן. השניים תכננו להגיע לתפילה המתחילה בשעה 7 בבוקר.
תושב היישוב שביתו היה סמוך למקום האירוע, שמע את הצעקות וחש לעזרה. הוא ירה בנשקו מספר יריות באוויר כדי להתרות במהירות על אירוע חבלה, והזעיק רופא ואחות סמוכים. במקביל, נמצא בידי מתפללים בשביל הסמוך הנדקר השני. השניים נלקחו במהירות לחדר הטראומה ביישוב, הובהלו לבית החולים סורוקה בבאר שבע, אולם נפטרו מפצעיהם.
לאחר שדקר את השניים נמלט המחבל והסתתר במשך שעות בשיחים הנמצאים בכניסה ליישוב. כוחות ביטחון גדולים חיפשו אחריו במשך שעות, בעוד תושבי היישוב מסוגרים בביתם, אולם הוא נלכד רק בשעות אחר הצהרים, לאחר שיידה רימון רסס לעבר סגן קצין הביטחון של המועצה האזורית חוף עזה. הרימון לא התפוצץ והמחבל יצא מן השיח עם סכין במטרה לדקור. איש הביטחון ירה בו וחיסלו במקום. קודם לפיגוע הספיק המחבל לצייר על קירות בית הכנסת ביישוב צלבי קרס וכתובות נאצה בערבית.
פלוגות אל־קודס, הזרוע הצבאית של הג'יהאד האיסלאמי, נטלו אחריות על הפיגוע.
לאחר הפיגוע
שני הנרצחים בפיגוע, מיכאל אורלינסקי וטוביה ויזנר, הובאו לקבורה בצהרי אותו יום, יום שישי. שניהם נטמנו בבית העלמין סגולה בפתח תקווה.
קטי ויזנר, אלמנתו של טוביה וניצולת שואה, התגוררה מאז ביישוב לצד בנה, ופונתה ממנו במהלך ביצוע תוכנית ההתנתקות. בשנה שלאחר הרצח הוציאה לאור מדרשת נצרים את אסופת המאמרים "בין עם ישראל לארצו – מבט אמוני ואתגרים מתחדשים". בסוף הספר נוספו דברים לזכר מיכאל אורלינסקי. בנו של מיכאל, יוסי, נפטר כעשרה חודשים לאחר הפיגוע ממחלה. אלמנתו איילת היא אחותה של רחל שבו, שנרצחה בפיגוע באיתמר שלושה חודשים לאחר הפיגוע בנצרים.
בעקבות הפיגוע, אשר בוצע בידי מחבל פלסטיני אשר עבד כפועל ביישוב, ובשל כך הכיר את המקום, ידע כיצד לבצע את הרצח וכיצד להסתתר ואף היה מצויד במפת היישוב, וכמו כן הפיגוע שאירע כעשרים יום קודם לכן בו נרצח חייל צה"ל קובי איכלבוים בידי מחבל שעבד ביישוב, נמנעו מאז ואילך תושבי נצרים מהעסקת ערבים בתחומי היישוב.
כחודש לאחר הפיגוע, בלילה שבין ה-23–24 לאפריל 2002, ניסו שלושה נערים פלסטינים, לחדור ליישוב נצרים על מנת לבצע פיגוע התאבדות ביישוב, ונורו בידי כוח צה"ל המוצב במקום. ארגון הטרור חמאס נטל אחריות על הפיגוע. כשנה וחצי לאחר מכן אירע פיגוע חדירה נוסף לנצרים, במהלכו נרצחו שלושה חיילי צה"ל, אלון אברהמי, עדי אוסמן ושרית שניאור. ארגוני הטרור חמאס והג'יהאד האסלאמי נטלו אחריות על הפיגוע.
לות'לוריין
לות'לוריין (באנגלית: Lothlórien), ממלכת היער הזהוב של האלפים בארץ התיכונה, בעולם הפנטזיה המתואר בספרי ג'ון רונלד רעואל טולקין.
מקור השם
לשם לות'לוריין (חלום, זהב - Lor + פריחה - Loth), בלשון סינדארין ישנם כמה פירושים:
תיאור
לות'לוריין, ממלכת היער הזהוב של העלפים, נודעה כיפה ביותר בכל מחוזות הארץ התיכונה בעידן השלישי. הממלכה ישבה ממזרח למוריה, בין הרי הערפל וממערב לנהר אנדוין, במתחם שבין שני נהרות - אנדוין וקלברנט, באזור שנקרא בפיהם ה„ניית'“, כלומר ראש החץ. העיר הראשית, קרס גלד'ון, ישבה בחלק הצר ביותר של הניית', היכן ששני הנהרות הצטלבו, מקום שנקרא בפיהם אגלדיל, ה"זווית". יושבי הממלכה, עלפי היערות, נשלטו לאורך השנים בידי קומץ מנהיגים מעדת הננדור. הם נהגו לבנות את מעונם במרומי העצים וכונו הגלד'רים, עם העצים. בעידן השלישי, הממלכה הונהגה בידי קלבורן וגלדריאל, אדון וגבירת לות'לוריין, והתווספו אליה עלפים מעדות הסינדר והנולדור. אז נהפכה הממלכה לבית עבור כל עלף בארץ התיכונה.
לות'לוריין, בהקבלה לגני לורין שבולינור, שנודעו ביופיים הרב, מקיימת את הרוח של ארדה, העולם הישן, בתחומי הארץ התיכונה. נאמר שבריוונדל נשתמר זכרונם של דברים עתיקי-יומין, ואילו בלות'לוריין הדברים העתיקים הוסיפו לחיות. הממלכה מחזיקה בתפקיד חשוב בעלילת שר הטבעות כמרכז ההתנגדות של העלפים במלחמתם בסאורון, ששיבש את סדרי הזמן בארץ התיכונה, ובניסיונה לקיים מרחב אידילי חסר זמן, שהרוע אינו יכול להכתימו, היא מספקת מקום מפלט לדמויות שמתגוררות או מבקרות בה.
קורות הממלכה
בתחילת העידן הראשון, כמה מעלפי הנאנדור, עלפי היערות, התיישבו באדמות שממזרח להרי הערפל. היער שאותו אכלסו נקרא לינדורינאנד ונודע בהמשך בשמות לורינאנד ולות'לוריין. בעידן השני, בימי מלחמת העלפים בסאורון, הצטרפו לממלכה כמה מנהיגים מעדות הסינדר והנולדור, ובראשם אמדיר, שהיה למלכם. גלדריאל וקלבורן, שישבו בארגיון, בחרו גם הם לעבור ללורינאנד. גלדריאל נטעה את זרעי עץ המלורן שקבלה מגיל-גאלאד, ופריחתם הזהובה לבלבה ברחבי הממלכה. אמדיר נהרג בקרב דאגורלאד, בימי מלחמת הברית האחרונה בין העלפים ובני האדם כנגד סאורון.
בנו אמרות', מלך תחתיו בראשית העידן השלישי, אך עם הופעתו של הבאלרוג במוריה עזב את הממלכה, כרבים מבני לות'לוריין, ויצא בעקבות אהובתו נימרודל, ובדרכו לוולינור טבע בים. אמרות' היה המלך האחרון בממלכה. לאחר עזיבתו, קלבורן וגלדריאל הנהיגו את הממלכה כאדון וגבירת לות'לוריין. גלדריאל הגנה על הממלכה בעזרת נניה, טבעת המים, שבזכותה הטבע המשיך להתקיים ללא רקבון או קמילה ושום רוע לא הצליח לחדור פנימה. בני הזוג בנו את קרס-גלד'ון, עיר הגלד'רים, על ענפי המלורן וקבעו בה את משכנם.
בזמן מלחמת הטבעת, בסוף העידן השלישי, לות'לוריין שמשה מקום מפלט לחברי אחוות הטבעת שעשו דרכם למורדור, ולגנדלף שהגיע להחלים בה לאחר הקרב עם הבאלרוג במכרות מוריה. כוחות סאורון, ששכנו במבצר דול גולדור, ערכו שלושה ניסיונות התקפה על לות'לוריין, אך נהדפו פעם אחר פעם. הגלד'רים ערכו מתקפת נגד והפילו את חומות המבצר, לאזור ששוחרר הם קראו מזרח לורין. בסיום המלחמה, לאחר שכוחות טבעות הכוח החלו להחלש, גלדריאל עקרה לוולינור יחד עם מרבית העלפים. קלבורן הוביל את שארית בני עמו למזרח-לורין, ועקר לוולינור במהלך העידן הרביעי וממלכת לות'לוריין ננטשה.
קרין אמרות'
גבעה בלות'לוריין, מכוסה בפרחי אלנור ונפרודיל, נודעה כמקום משכנם של אמרות' ואהובתו נימרודל בימי קדם. במקום זה נפגשו ארוון ואראגורן ונשבעו אמונים זה לזה. לאחר מותו של אראגורן, בבואה של ארוון ללות'לוריין הנטושה, נשארה לבדה בקרין אמרות' עד למותה.
עלווית חומה
בישראל היא מזדמנת נדירה ביותר, עם תצפית מאומתת בודדת עד היום של התת-מין הקווקזי בשדות קיבוץ אילות ב-5 במרץ 1983 של האורניתולוג הדורם שיריחי. ב-15 בדצמבר 2022 נתפסו במהלך טיבוע ציפורים ליד קיבוץ כפר רופין שני פרטים, בוגר וצעיר, שנחשדו כעלוויות חומות. בדיקת DNA איששה את החשד וקבעה כי הם שייכים לתת-המין המזרחי, P. s. lorenzii, המכונה עלווית קווקזית.
טקסונומיה ואטימולוגיה
שם הסוג Phylloscopus הוא מיוונית עתיקה, מהמילים phullon, "עלה", ו- skopos, "מחפש" (מ- skopeo, "לצפות"). שם המין הספציפי sindianus הוא על שם מחוז סינד שבפקיסטן.
העלווית החומה סווגה בעבר כתת-מין של עלווית חורף, אך פוצלה ממנה וכיום מוכרת על-ידי כל הרשימות הראשיות כמין נפרד. יש לה שני תת-מינים המתקיימים כאוכלוסיות נפרדות: העלווית החומה שונה מעלווית חורף סיבירית בקולות, במורפולוגיה חיצונית וברצפי mtDNA. נראה ששני תת-המינים שלו נבדלים גם הם מבחינה ווקאלית, וגם מראים הבדל מסוים ברצפי mtDNA, ויש לפחות רשימה אחת הרואה בהם מינים נפרדים.
תיאור
העלוויות החומה דומה למדי לעלווית חורף, אך היא בעלת גוון חום כהה וחם יותר, והיא חסרת כל גוונים ירקרקים או צהבהבים, כולל בסוככות העל-זנב ובקצוות אברות הכנף. לחלקים התחתונים גוון חום בהיר, במיוחד בצדדי הגוף, והגרון הבהיר מנוגד. פס-הגבה לבנבן ומודגש למדי. המקור והרגליים שחורים באופן בולט. הקריאות דומות לאלו של עלווית חורף סיבירית, "פִּייוּ" גבוה, יורד מעט. השירה דומה לזו של עלווית חורף אך בקצב מהיר יותר ופחות "מסודרת".
אקולוגיה
במהלך עונת הקינון היא מצויה יערות אורנים וליבנה, ביצות ערבה, חישות קנים, חורשות צפצפה ואלמון לאורך נחלים, וכן בגנים, מטעים, היפופיאה Hippophae rhamnoides), שיחי אשל וסבך רודודנדרון קווקזי, ועל גבעות מכוסות ערער, בהרים צחיחים למחצה ובכיסי ליבנה ננסיים לאורך קו העצים. עונת הקינון מתרחשת ממאי עד תחילת אוגוסט, והתטולה מכילה שתיים עד חמש ביצים. הקן בצורת כדור העשוי מגבעולי עשב גסים ועלים יבשים, סיבי צמחים, שיער בעלי-חיים ונוצות. הוא ממוקם על הקרקע במיקום מוסתר היטב, או עד ארבעה מטרים מעליה בשיח נמוך. כמו כל קרוביה היא אוכלת בעיקר חרקים קטנים וחסרי חוליות אחרים.
סטטוס
מעריכים כי באירופה האוכלוסייה המקננת מונה כ-320,000–82,000 זוגות, מה שמתרגם לכ-640,000–164,000 פרטים בוגרים. אירופה מהווה כ-35% מהאוכלוסייה העולמית, כך שהערכה ראשונית של גודל כלל האוכלוסייה העולמית עומדת על כ-468,000–1,829,000 פרטים בוגרים, אם כי יש צורך באימות נוסף של הערכה זו.
המקדשים המגליתיים במלטה
המקדשים המגליתיים במלטה (מלטית It-Tempji Megalitiċi ta' Malta) הוא השם הקיבוצי שניתן לשישה אתרים מגליתיים מתקופת האבן החדשה במלטה ובגוזו כאשר נכללו ברשימת אתרי המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו. בשנת 1980 הוכללו רק שני מקדשים באתר ג'גנטייה שבאי גוזו ברשימה, ובשנת 1992 המינוי הורחב לחמישה אתרים נוספים, כולם באי מלטה. ששת האתרים הם ג'גנטייה (Ġgantija), חג'ר אים (Ħaġar Qim), מניידרה (Mnajdra), טה חג'ראט (Ta' Ħagrat), סקורבה (Skorba) וטרשין (Tarxien). במלטה ובגוזו מקדשים מגליתיים נוספים שאינם כלולים בהכרזה.
תארוך והיסטוריה
נראה כי בניית המקדשים התפתחה והשתכללה במלטה ובגוזו במשך כאלף שנים, החל באתר המוקדם בג'גנטיה שהוקם בסביבות 3600 לפנה"ס, ועד למקדש בטרשין שהיה בשימוש עד שנת 2500 לפנה"ס. לאחר מכן, תרבות בניית המקדשים נעלמה. תיארוך המקדשים מסובך, שכן באתרים השונים קיימים מספר מפלסים, המהווים למעשה מקדשים נפרדים מתקופות שונות, ובחלק מהמקרים הוקמו בהם מבנים נוספים בתקופת הברונזה. הארכאולוג המקומי, סר טמי זמיט (Sir Temi Żammit), היה הראשון שניסח בסוף המאה ה-19 את מסגרת התקופות של בניית המקדשים, ולמרות שחוקרים אחרים בני תקופתו העריכו אותן כמופרזות (עתיקות מהמציאות), ממצאיו אושרו מאוחר יותר באמצעות תיארוך פחמן-14. אחת המשמעויות של הוכחת גילם של האתרים, הייתה קריסתה של תאוריה שטענה לקשר בין התרבות שהקימה את המקדשים, לבין תרבות אגאית.
באיים נמצאו ראיות להתיישבות אנושית כבר בתקופת האבן החדשה, 5200 לפנה"ס. תרבות המקדשים הופיעה בסביבות שנת 4100 לפנה"ס, ומחולקת לחמש תקופות-משנה. משתי התקופות הראשונות התגלו בעיקר חרסים. שלוש התקופות הבאות הן תקופת ג'גנטייה (3600 עד 3200 לפנה"ס), תקופת ספליני (3300 עד 3000 לפנה"ס) ותקופת טרשין (3150 עד 2500 לפנה"ס). לתקופת ג'גנטייה שייכים המקדשים המוקדמים ביותר, בג'גנטייה עצמה והמקדש המזרחי והקטן בטרשין, שבנויים בצורת מסדרון מרכזי שממנו מתפצלים חמישה אפסיסים, המקדש המוקדם בסקורבה שצורתו כשל טרפויל (עלי תלתן) ומספר מקדשים משניים נוספים. התקופה הבאה, תקופת חל-ספליני, נחשבת לתקופת מעבר, וקרויה על שמו של ההיפוגאום של חל-ספליני (המוכרז גם הוא כאתר מורשת עולמית, בהכרזה נפרדת). תקופת טרשין היא תקופת השיא של תרבות המקדשים, והיא קרויה על שמו של המקדש המרכזי בטרשין, שנחשב למורכב ולמתקדם מבין כל המקדשים. לתקופה זו שייכים גם מקדשים בג'גנטיה, חג'ר אים ובמניידרה, והיא מתאפיינת בבנייה, בפסלים, בתבליטים ובאמנות ייצור החרסים המתקדמות ביותר שיצרה התרבות.
מאפיינים
הגישה אל המקדש נעשית מחצר כניסה חיצונית בצורת אליפסה שנמצאת בצידו הדרומי או הדרום-מזרחי של המקדש, וייתכן ששמשה להתכנסות בעת הטקסים. חזית המקדש פונה אל החצר ועל כן לכיוון דרום או דרום-מזרח. חזית המקדש וקירותיו הפנימיים עשויים מאבנים גדולות ניצבות (אורתוסטט). הכניסה אל המקדש נמצאת במרכזה של החזית ובדרך כלל בנויה בצורת טריליטון (טריליתונים נוספים נמצאים גם במעברים פנימיים בתוך המקדש, המרוצפים באבן). הכניסה הראשית מובילה למסדרון שמשני צדדיו אפסיסים, התחומים גם הם באורתוסטטים, והחלל שביניהם לקירות החיצוניים של המקדש ממולא באדמה ובאבנים, ולעיתים גם בפסולת אנושית דוגמת שברי חרסים. קירות המקדש החיצוניים נבנו בדרך כלל מאבן גיר קשיחה יותר מזו ששימשה בקירות הפנימיים, והאבן הפנימית הרכה יותר אפשרה לחרוט בה עיטורים ולפסל תבליטים. כיום המקדשים אינם מקורים, אולם קיימות מספר תאוריות באשר לסוג הגג שכיסה עליהם, אם אכן היה קיים, והדבר מוסק ממספר ממצאים ועובדות - בין היתר מנטייה כלפי פנים של האורתוסטטים בחלק מהמקדשים, ומדגם של מקדש מקורה שנמצא בטה חג'ראט.
ההבדלים העיקריים בין המקדשים מתבטאים בגודלם ובמספר האפסיסים שבהם, הנע בין שלושה לשישה. מקדש שבו שלושה אפסיסים בנוי בצורת טרפויל (שלושה עלים היוצאים מנקודה אחת), ובמקדשים בהם ארבעה אפסיסים או יותר, נוסף מסדרון המשכי והאפסיסים הנוספים יוצאים ממנו. בהתאם לכך נע אורכם של המקדשים בין 6.5 מטרים במניידרה ל-23 מטרים במקדש המאוחר בטרשין, שהוא היחיד שבו שישה אפסיסים.
ג'גנטייה
בג'גנטייה (Ġgantija) שבאי גוזו (36.04722°N, 14.26917°W) שני מקדשים מגליתיים, שמשמעות שמם במלטית היא "מגדל הענק" (ġgant במלטית הוא "ענק"). אלה הם הקדומים ביותר מבין עשרות מקדשים שהוקמו בארכיפלג מלטה בתקופת האבן החדשה, והם מתוארכים לתקופה שבין 3600 ל-3000 לפנה"ס. לפי אגדה מקומית, שם המקום הוענק לו, מאחר שהמקדשים הוקמו על ידי ענקים שעשו בהם שימוש כמגדלי שמירה. לפי המחקר הארכאולוגי שנערך במקום, נראה כי הוקמו על ידי כת אשר האמינה באלה האם (האדמה) וקיימה פולחן פריון, סברה הנתמכת בפסלי דמויות נשיות שנמצאו באתר.
שני המקדשים בנויים בקצה של רמה במרכזו של האי גוזו, וחזיתותיהם פונות לכיוון דרום-מזרח, בדומה לרוב המקדשים המגליתיים במלטה ובגוזו. המקדשים מוקפים בגדר היקפית אחת, ובינה לבין קירותיהם הפנימיים חלל שמולא בעפר ואבנים. פתחי הכניסה אל שני המקדשים נמצאים במרחק של כעשרים מטרים זה מזה, והם פונים למעשה לאותה חצר קדמית. כל אחד משני המקדשים בנוי מחמישה אפסיסים הערוכים בצורת עלי כותרת סביב פרוזדור מרכזי - סמוך לכניסה מתפצלים שני אפסיסים מהפרוזדור לימין ולשמאל, ומעבר מוביל הלאה לתוך המקדש למקום בו שלושת האפסיסים הנותרים מתפצלים מנקודה אחת ימינה, שמאלה ולפנים. המקדשים מרשימים בשל העובדה שהוקמו בטרם נודע השימוש בכלי מתכת או בגלגל באי, אך באתר נמצאו אבנים עגולות אשר ייתכן כי שמשו ככדורים עליהם הוסעו אבני הענק. ממדיה של האבן הגדולה באתר הם 6 על 4 מטרים והיא שוקלת 57 טון. הקיר האחורי של המקדש השתמר במיוחד, והוא עשוי ממגליתים ניצבים הנתמכים במגליתים שכובים. שני המקדשים חשופים כיום לאוויר, אולם קיימות סברות כי בעת בנייתם כוסו האפסיסים שלהם בגג כלשהו, ככל הנראה מקורות עץ. דבר זה מוסק, בין היתר, מנטיית גושי האבן כלפי פנים. במקום התגלו עיטורים שונים, בין היתר בצורת ספירלות, ועדויות לשימוש באוכרה.
המקדש הדרום-מערבי הוא העתיק, השמור והגדול מבין השניים והוא מתוארך ל-3600 לפנה"ס. גובהו שבעה מטרים. באפסיסים של המקדש הגדול השתמרו מזבחים ותנורים, וכן עצמות בעלי חיים שהעלו את הסברה כי המקום שימש להקרבת קורבנות. בחלק מהאבנים שליד התנורים ניכרים שרידים לשימוש באש. המקדש האחר קטן ממנו, וכדי להקימו הוסט חלק מהקיר של המקדש העתיק יותר שממערב לו.
המקדשים היו ידועים לתושבי הסביבה מזה זמן רב, ובסוף המאה ה-18, עוד לפני תחילת המחקר במקום, כבר שורטט תרשים מדויק למדי של תוכניתם. ב-1827 הורה המושל הבריטי של גוזו לנקות את האתר במטרה לשמרו, אך העפר והפסולת שהורקחו ממנו פונו מבלי שתוכנם נחקר. לאחר מכן התדרדר מצבם של השרידים, והקרקע הייתה בבעלות פרטית, עד שבשנת 1933 הלאימה אותה הממשלה, ומספר מחקרים בוצעו במקום ממועד זה ועד שנת 1959. מקדשי ג'גנטיה העניקו את שמם לראשון מבין שלושה שלבים בהתפתחות תרבות בניית המקדשים באיים, וב-1980 היו הראשונים שזכו למעמד של אתר מורשת עולמית.
טה חג'ראט
שני המקדשים בטה חג'ראט (Ta' Ħaġrat) שוכנים במערבו של האי מלטה, קילומטר אחד ממקדשי סקורבה. לשני האתרים מאפיינים משותפים (35.92036°N, 14.36919°W). המקדשים קטנים בממדיהם יחסית למקדשים אחרים באי. הם השתמרו בצורה טובה יחסית. המקדש הגדול (הדרום-מערבי) היה בשימוש בין 3600 ל-3300 לפנה"ס לערך (תקופת ג'גנטייה), והמקדש הקטן, השוכן צפונית מערבית לו, מתוארך לתקופה שבין 3300 ל-3000 לפנה"ס (תקופת ספליני). לפני הקמת המקדשים ניצב במקום כפר, ובאתר התגלו חרסים מתחילת האלף ה-4 לפנה"ס. האתר התגלה רק בשנת 1916, וחלק מהאבנים שבו שימשו את הכפריים בסביבה לצרכיהם. המקום נחקר בין 1923 ל-1926, ושוב ב-1953, אך רק בשנות ה-60 הוא תוארך.
סקורבה
שני מקדשי סקורבה (Skorba) שוכנים במערב מלטה, כקילומטר מזרחית למקדשי טה חג'ראט (35.92258°N, 14.37839°W). המקדשים לא השתמרו במצב טוב, ובסוף המאה ה-19, רק פיסת אבן אחת ניצבה על כנה באתר. מסיבה זו, המקום נחקר רק בשנות ה-60.
מהמקדש המערבי (3600 עד 3000 לפנה"ס) שרדו מספר אבנים ניצבות, שהגדולה שבהן ניצבת לגובה של 3.9 מטר, השכבה התחתונה של קו המתאר של המבנה ואבני הריצוף במרכזו של המקדש. החזית ורובם של שניים משלושת האפסיסים לא שרדו.
המקדש המזרחי נוסף במחצית הראשונה של האלף ה-3 לפנה"ס והוא בנוי בצורת ארבעה אפסיסים, שניים מימין לפרוזדור המרכזי ושניים משמאל לו.
במקום ניצב כפר כבר בתחילת האלף ה-5 לפנה"ס, ושרידיו התגלו ממערב לשני המקדשים. הממצא הבולט ביותר בכפר זה הוא קיר באורך של 11 מטרים. ממזרח למקדשים התגלו שני מבני מגורים מהמחצית השנייה של האלף ה-5 לפנה"ס.
המגליתים במקדשי סקורבה - כל אחד מהם במשקל של יותר מטון - עשויים מאבן גיר מסוג שאינו מצוי בסביבה הקרובה לאתר, ולכן ברי שהובאו ממרחק של קילומטר וחצי לפחות.
חג'ר אים
חג'ר אים (Ħaġar Qim - "אבן עומדת/קמה") הוא האתר הארכאולוגי המוכר ביותר במלטה. הוא שוכן על צוק בדרומו של האי מלטה, כחצי קילומטר מחוף הים.
המקדש התגלה בחפירות שנערכו בשנת 1839, והחוקרים שרטטו תרשים של האתר, ופרסמו את ממצאיהם ב-1842. האתר נחקר בהמשך ב-1845 וב-1885 וכן ב-1909 על ידי סיר טמי זמיט. ממצאים נוספים וצלמיות נשים שמנות נחשפו בשנת 1949, ובמהלך שנות ה-50 בוצעו במקום עבודות שימור ותחזוקה. באתר שוכן מרכז מבקרים שבו אודיטוריום, אולמות תצוגה לתערוכת קבע של ממצאים שנשמרו קודם לכן במוזיאון הארכאולוגי הלאומי ואולמות לתערוכות מתחלפות.
באתר מקדש מרכזי שהוקם בתקופת מניידרה, ושני מקדשים משניים.
המקדש הדרומי (המרכזי) מתוארך לתקופת מניידרה (3600 עד 3200 לפנה"ס) והוא מוקף במגליתים גדולים הנוטים כלפי פנים ומעניקים לו יציבות. הפתח המרכזי מוביל מהחזית הפונה לחצר הקדמית המרוצפת, אל פנים המקדש שבו שלושה חללים. בנייה זו מאפיינת את המקובל במקדשים באיים, אך מאוחר יותר, חרגו הבונים מתוכנית זו והוסיפו למקדש שלושה חללים בחלקו המערבי, שאליהם כניסות נפרדות מן החוץ. ליד חזית המקדש נמצא המגלית הגדול ביותר שנתגלה באי מלטה - 6 על 3 על 2 מטר; משקלו 57 טון. צידו הדרומי של המקדש שנחשף משך אלפי שנים לרוחות הנושבות מהים, התבלה באופן חמור. צורת האולם הראשון במקדש היא אליפטית - אורכו 14.5 מטר ורוחבו 5 מטר. שני האפסיסים שבשני קצותיו מופרדים מהמעבר במרכזי בגושי אבן ניצבים שבהם חלונות מלבניים. הסברה היא כי בחלונות נתלו וילונות שנועדו להגביל קשר עין בין חלקי האולם. מהאולם הראשון מוביל פתח אל אולם שני, זהה בצורתו לראשון, אך ארוך ממנו. לאורך קירותיו של האולם גומחות למזבחות שהועברו למוזיאון הארכאולוגי הלאומי בבירה. עוד התגלו באולם זה צלמיות בני אדם מאבן ואבנים מעוטרות בספירלות. קצהו השמאלי של האולם מוביל לאולם נוסף קטן יותר, וההנחה היא כי חלל זה היה המקודש ביותר במקדש. בצידו המזרחי של האולם חלון המוביל לחדרון מלבני, שנראה כי שימש לשמירת עצמות בעלי החיים שהוקרבו.
מניידרה
אתר מניידרה שוכן על חופה הדרומי של מלטה, כ-500 מטר מדרום לחג'ר אים (35.82667°N, 14.43639°W), ובו שלושה מקדשים הערוכים סביב חצר אליפטית. העתיק בין המקדשים נבנה בתקופה בה נבנה המקדש הראשון בג'גנטייה שבגוזו (3600 עד 3200 לפנה"ס), ושני האחרים מתוארכים לתקופה בה נבנה המקדש בטרשין (3300 עד 2500 לפנה"ס). המקדשים נבנו מאבן גיר קשה יחסית. מקדשי מניידרה נחקרו החל ב-1840, שנה לאחר גילוי של מקדש חג'ר אים השכן. אחד המקדשים באתר מופיע על צידם האחורי של המטבעות המלטזיים בערך של 1, 5 ו-10 סנט אירופי.
לפי סדר גאוגרפי, מצפון לדרום: