העיר_העתיקה_של_צפת
תקופת המנדט הבריטי
ב-1920, עם תחילתו של המנדט הבריטי, השתנה מאזנה הדמוגרפי של העיר והערבים הפכו בה לרוב, מה שהקנה להם את השליטה בעיר. ב-1929, עם תחילת מאורעות תרפ"ט, פרצו פורעים ערבים לרובע היהודי והחלו לטבוח ולבוז את תושבי הרובע. ההתקפה נבלמה רק לאחר התערבות משטרת המנדט שהניסה את הפורעים וקורבנותיה היו כ-18 יהודים שנהרגו ו-50 שנפצעו. משטרת המנדט כלל לא ניסתה למנוע מהפורעים לבוז את בתי תושבי העיר וכל אשר עשתה היה להוציא כרוז בהוראת הקצין הבריטי פאראדי ובו היא קוראת לכל יהודי הרובע לפנות את בתיהם ולהגיע לבית הסארייה, שם תוצב שמירה להגנתם. מאורעות תרפ"ט הוו קריאת השכמה עבור תושבי העיר. מיד לאחר הפרעות פנו הם במכתבים לראשי המוסדות הלאומיים והלינו על התעלמות מהם ומצורכיהם מצד המוסדות. כמו כן, החלו-הם בקידום יוזמת בניית שכונות מסביב לרובע היהודי, שכונות שהן היום חלק מרכזי מהעיר צפת. את הלך-הרוח בעיר לאחר הפרעות ניתן לראות בכתבה שפרסם עיתון 'דבר' באותם ימים ובה קרא למוסדות הלאומיים לסייע במימוש יוזמת בניית השכונות החדשות: "עסקני צפת רואים בדבר הקמת שכונה ליד העיר את ישועתם של התושבים השרויים במצב של דיכאון ורפיון ידיים. זהו לדידם המוצא היחיד לאמצם להתנער מהעפר. אולם לרגל מצבה החומרי הירוד של העיר, שחלקה היהודי עלה כמעט באש, לא יעלה בידם לבצע את הדבר בכוחות עצמיים. על המוסדות הלאומיים-ציבוריים מוטלת החובה לסייע ביד היישוב הצפתי בהגשמת הרעיון". במרד הערבי הגדול (מאורעות תרצ"ו, 1936) הותקפו יהודי צפת בשנית על ידי ערביי העיר והאזור, אך בניגוד למאורעות תרפ"ט, נהנו משמירה של אנשי ההגנה ולא אירע להם כל-נזק. ניסיונות התקיפה כלפי היישוב היהודי המשיכו כל העת וב-13 ב-13 באוגוסט 1936 פרצו ערבים חמושים בפצצות וברובים מכיוון בית הקברות העתיק לרובע היהודי, פרצו לאחד מבתי הרובע והרגו את סופר הסת"ם אלתר אונגר ושלושה מילדיו. אירוע זה זעזע עמוקות את הקהילות היהודית ברחבי העולם והביא פעילים יהודים ברחבי העולם לטעון כי השליטה בצפת נתונה בפועל בפועל בידי הוועד הערבי הלאומי וכי היהודים בעיר מסוגרים בגטו ולא יוכלו להיכנס ולצאת את העיר ללא אישור הערבים. הבית בו בוצע הטבח – בית אונגר, קיים עד היום. מקומו הוא בסמיכות לבית הכנסת אבוהב והוא מוכרז כמבנה לשימור. בשנות ה-40 שימש הבית את ארגון ההגנה כמקום תצוגה סודי לנדבני הקהילות בצפת, בו הוצגו להם כלי הנשק שנרכשו להגנת היישוב היהודי בכספי תרומותיהם. בשנת 1944 מינה פיקוד ההגנה את מאיר מיבר למפקד הרובע היהודי בצפת. תחת פיקודו החלה ההגנה להכין את הרובע לעמידה בתנאי לחימה ומצור אפשריים, הסתיר בו סליקי נשק ובנה בו עמודות צבאיות. הבריטים מצידם לא התערבו בנעשה בתוך שני הרבעים – היהודי והערבי, מלבד יצירת חיץ בין הצדדים ב-1936 על ידי הריסת שורת בתים שהיו בגבול בין הרובע היהודי לערבי ובמקומם, בניית שורת מדרגות רחבות וארוכות שהגיעו עד למבנה המשטרה. כיום נקראות מדרגות אלו 'מדרגות עולי הגרדום'. בתקופות מתוחות, היו מכריזים הבריטים על מדרגות אלו כשטח צבאי סגור וצלף שהיה עומד בראש בניין המשטרה היה נעזר בפרוז'קטור ומנטרל כל חיכוך בין הצדדים. לימים, עם תחילתו של הקרב על צפת ב-1948, הפנו אותו הכוחות הערביים לעבר עמדות ההגנה ובכך חשפו אותם לירי צלפים, מה שהסב עוגמת נפש רבה לכוחות ההגנה. בנימין גייגר, ממפקדי הרבעים בעיר החליט כי המצב לא יכול להימשך כך ובאישון ליל ניטרל את הפרוז'קטור בירייה חדה מתוך מדרגות 'עולי הגרדום'. פרוז'קטור זה קיים עד היום מעל המבנה ששימש את משטרת המנדט באותה תקופה וכיום משמש את מכללת צפת. ב-1946 הוכרז בצפת חרם ערבי כללי על כל עסקי היהודים ועל כל תוצרתם. את החרם הוביל הנג'אדה (ארגון הנוער הערבי) אשר חבריו סיירו עם אלות מדי יום לאורך הרובע היהודי ווידאו שהחרם נשמר. אין ספק כי החרם אשר בעקבותיו גם היהודים המעיטו את ביקוריהם בשוק הערבי גרם להתגברות המתח הביטחוני בין הערבים ליהודים בעיר והורגש בכל תחומי החיים של יהודי צפת. בעקבות הפרעות הרבים וניסיונות הפגיעה הבלתי פוסקים של ערביי האזור, הלכה אוכלוסיית היישוב היהודי והתמעטה מיום ליום. ערב החלטת החלוקה ב-1947 מנתה האוכלוסייה היהודית כ-1,500 איש בלבד, לעומת 11,000 איש שמנתה האוכלוסייה הערבית.