cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פמיניזם בממלכה המאוחדת
במאה ה-19
במסגרת רפורמות חברתיות וכלכליות שהתרחשו באמצע המאה ה-19, גם הנשים ניצלו את ההזדמנות כדי לשפר את מצבן בחברה. ההתארגנות הראשונה לקידום הצבעת נשים הייתה קבוצת "המעגל של לנגהם פלייס", על שם המפגשים שהתנהלו בכתובת זאת. נשים אקטיביסטיות הקימו בלנגהם פלייס מס' 19 מרכז, בו היה עיתון נשים, חדר קריאה ומשרדים. קבוצה זאת, בהובלתן של ברברה בודיצ'ון (לבית לי סמית) ובסי ריינר פארקס, פעלה גם לשיפור זכויות נשים במערכת המשפט, והטבת מצבן בנוגע לתעסוקה, לחינוך ולנישואים.
אמנם בראשית המאה ה-19 הייתה לנשים ואלמנות, בעלות רכוש, זכות בחירה במספר בחירות מקומיות, אך פריוילגיה זאת נלקחה מהנשים בשנת 1835, ולאחר מכן כל הניסיונות והעתירות להעניק לנשים זכות הצבעה לא צלחו. ב-7 ביוני 1866 הוגשה לבית הנבחרים עתירה של 1,499 נשים הקוראות לבחירת נשים, אך אפילו פעולה זאת לא הצליחה.
אמנם, מאחרי הקלעים, הייתה לנשים מהמעמד הגבוה השפעה פוליטית מסוימת בקרב המעגל החברתי שלהן. אך במקרה של גירושים, למשל, הן איבדו את המשמורת על ילדיהם.
קריירה
האתגרים שעמדו בפני נשים מהמעמד הבינוני, ששאפו ללמוד מקצועות כמו סיעוד, הוראה, משפטים ורפואה, היו עצומים. הדלתות ללמודי רפואה היו סגורות בפניהן, היו רק מקומות מועטים בהם נשים יכלו לעסוק בעריכת דין, ואפשרויות להתקדם ולעבוד בעסקים שאינם חנויות בבעלות משפחתית היו חסומות גם כן.
רק במאה העשרים התפתח מקצוע הפקידות כמסלול קריירה המיועד לנשים. האחות הידועה פלורנס נייטינגייל היוותה השראה לנשים והייתה דוגמה לכך שניתן לעסוק בסיעוד מקצועי בזמן מלחמה. במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה הקימה נייטינגייל מערכת חינוכית שאפשרה לנשים ללמוד סיעוד. מקצוע ההוראה אמנם לא היה ידידותי לנשים, אבל המשכורות הנמוכות היוו פחות בעיה לאישה רווקה מאשר לגבר נשוי.
בשלהי שנות השישים של המאה התשע-עשרה כמה בתי ספר הכשירו נשים למשרות של אומנות ומורות. לפי מיפקד האוכלוסין בשנת 1851, 70,000 נשים באנגליה ובוויילס היו מורות, לעומת 170 אלף נשים (שהיוו כשלושה רבעים מכלל המורים) בשנת 1901. רובן הגדול היו מהמעמד הבינוני הנמוך.
האיחוד הלאומי של מורות (באנגלית: National Union of Women Teachers, ובראשי תיבות: NUWT) שהוקם בתחילת המאה ה-20 כחלק מהאיחוד הלאומי של המורים (NUT), דרש שוויון בשכר למורות, ובסופו של דבר התנתק מארגון האב. אוקספורד וקיימברידג' לא איפשרו לנשים להתקבל לאוניברסיטה, אלא רק לקולג'ים מעטים שהיו מיועדים לנשים בלבד. לעומת זאת, האוניברסיטאות החדשות שהוקמו בערים אחרות היו פתוחות בפני נשים.
משמורת על ילד
לפני שנת 1839, בעקבות גירושים, איבדו נשים עשירות את המשמורת על ילדיהן, כיון שהילדים המשיכו לגור עם אביהם, שהיה ראש המשפחה ואחראי עליהם. קרוליין נורטון היא דוגמה למקרה כזה. הטרגדיה האישית שלה, שגרמה לכך שנשללה ממנה הזכות לראות את שלושת בניה לאחר הגרושים, הובילה אותה להקדיש את חייה לקמפיין. הודות לפעילותה, בשנת 1839 עבר חוק המשמורת על תינוקות שהביא לשנוי בחוק לחזקת הגיל הרך. לראשונה, החוק נתן לנשים זכות לילדיהן ונתן שיקול דעת מסוים לשופט במקרים של משמורת ילדים. על פי החוק החדש, ניתנה לאמהות של ילדים מתחת לגיל שבע משמורת על ילדיהן ודרשה מהאבות אחריות לתמיכה כספית. בשנת 1873, הודות ללחץ של נשים, האריך בית הנבחרים את חזקת המשמורת האימהית עד לגיל שש-עשרה. בגלל השפעתה של האימפריה הבריטית, חוק זה הפך למקובל במדינות רבות בעולם.
גירושים
באופן מסורתי, במקום להתגרש, נטו גברים עניים לנטוש את נשותיהן או אפילו למכור אותן בשוק. עד שנת 1857, נשים בממלכה המאוחדת היו נתונות לחסדי בעליהן מבחינה כלכלית ומשפטית, וגירושים היו כמעט בלתי אפשריים. צעד כזה הצריך הליך יקר שעלה בסביבות 200 ליש"ט, סכום שרק העשירים ביותר יכלו להרשות לעצמם. בגידה, נטישה או התעללות לא היו עילה מספקת לגירושים.
ההישג הראשון בנושא זה היה חוק שעבר בשנת 1857, שראה בנישואים הסכם או חוזה ולא נדר דתי. החוק עבר למרות ההתנגדות הקשה של הכנסייה האנגליקנית השמרנית. חוק חדש זה הפך את הגירושים לעניין אזרחי שנידון בבית משפט, ולא בכנסייה, והוקם בית משפט אזרחי חדש בלונדון לטיפול בנושאים אלו. ההליך עדיין היה יקר, בסביבות £40, אבל הודות לחוק החדש גירושים הפכו לדבר בר-השגה גם למעמד הבינוני.
זנות
הזנות בממלכה המאוחדת במאה ה-18 הייתה נוחה לגברים מכל המעמדות החברתיים, וענתה על צורך כלכלי של נשים עניות רבות. לכן הייתה קיימת סובלנות כללית לתופעה. התנועה האוונגליסטית במאה התשע-עשרה גינתה את הזונות ואת לקוחותיהן, והוקיעה את החברה על כך שהעלימה עין מן התופעה. הזנות, לפי ערכי המעמד הבינוני בתקופה הוויקטוריאנית, הייתה רוע נורא שהשתלט על הנשים הצעירות, על הגברים שביקרו אותן ועל כל החברה. בשנת 1860 העביר הפרלמנט את חוק המחלות המידבקות ואימץ את השיטה הצרפתית שאיפשרה זנות ברישיון. רגולציה זאת נועדה לבודד ולשלוט על הזנות. המטרה העיקרית הייתה להגן על עובדים, חיילים, ומלחים, ליד נמלים ובסיסים צבאיים, מפני סכנת הדבקות במחלות מין. אבל החוק גרם לכך שכשנשים צעירות הפכו רשמית לזונות, הן הפכו לכודות, ממש כמו אסירות עולם, במערכת. לאחר קמפיין לאומי בהנהגת ג'וזפין באטלר והאגודה הלאומית של נשים למען ביטול חוק המחלות המידבקות, ביטל הפרלמנט את החוק בשנת 1886 ועידן הזנות החוקית הסתיים. באטלר הפכה לסוג של מושיעת נשים שעזרה להן לצאת לחופשי. הגיל המינימלי שבו נשים צעירות נחשבו כשירות לקיים יחסי מין שונה מ-12 ל-16, וכך קטן היצע הזונות הילדות שהיו מבוקשות במיוחד. משמעותו של הקוד המוסרי החדש הייתה שגברים מכובדים פחדו להיתפס.
הגנה על נשים עשירות ועניות
משנת 1870 ועד 1893 חוקק הפרלמנט סדרה של ארבעה חוקים שנקראו חוק נכסי נשים נשואות, חוקים אלו הסירו את ההגבלות שמנעו מנשים נשואות עשירות לשלוט על רכושן. מנקודה זאת בהיסטוריה היה לנשים נשואות מעמד שווה לזה של בעליהן, ומעמדן היה טוב מזה של נשים אחרות בכל רחבי ארופה. נשים ממעמד הפועלים היו מוגנות על ידי שורה של חוקים חדשים שהתייחסו אליהן, כמו לילדים, כאל חסרות ישע וזקוקות להגנה של הממשלה.
1900–1950
התקופה האדוארדית, בראשית המאה העשרים, הביאה עימה שינוי והתרה של הכבלים הנוקשים והזחוחים של התקופה הוויקטוריאנית. נשים הצליחו להשיג הזדמנויות תעסוקה רבות יותר, והפכו ליותר פעילות במרחב הציבורי. רבות מהן שירתו ברחבי האימפריה הבריטית או בארגונים מיסיונרים פרוטסטנטים.
בשנת 1903 ייסדו אמלין פנקהרסט וחברותיה את איגוד הנשים החברתי והפוליטי (WSPU). הן התייחסו לזכות בחירה לנשים לא רק כ"זכות, אלא כצורך נואש". באותה תקופה כבר הייתה זכות בחירה לנשים באוסטרליה, בניו זילנד ובחלק ממדינות ארצות הברית. בעוד ש-WSPU הייתה קבוצת הסופרז׳יסטיות הבולטת ביותר, היא הייתה רק אחת מני רבות, כגון הליגה לחופש האישה, והאיחוד הלאומי של אגודות הסופרג'יסטיות לנשים (NUWSS) בראשות מיליסנט פוסט.
ב-1906 טבע "דיילי מייל" את המונח "סופריג'יסטיות" כביטוי לעג, אך המושג התקבל בברכה על ידי נשים שנקטו בפעולות מיליטנטיות כדי לקדם את זכות הבחירה לנשים. שם זה הופיע בסמלים ירוקים, סגולים ולבנים, ובאיורים של ליגת האמניות הסופרז׳יסטיות. הנשים הפמיניסטיות למדו לנצל למטרתן טכנולוגיות חדשניות כמו צילום והפיקו תיעוד ויזואלי מלא חיים ובו תמונות. דוגמה לכך היא הצילום של אמלין פנקהרסט משנת 1914. שיטות הפעולה של המתונות והרדיקליות היו שונות, והרדיקליות עצמן התפלגו: אמלין ובתה כריסטבל פנקהרסט סילקו את סילביה פנקהרסט, בתה השנייה של אמלין ואחותה של כריסטבל, מהתנועה באשמת סרבנות, וזאת הקימה קבוצה משלה, שהייתה שמאלנית ומיועדת להשפיע בנושאים נרחבים יותר שהעסיקו נשים ממעמד הפועלים. קבוצה זאת נקראה בתחילה "הפדרציה של מזרח לונדון" (ELFS), אך עם חלוף השנים שינתה כוון והפכה לפדרציית הנשים הסופרז׳יסטיות, ואחר כך לפדרציית העובדים הסוציאליסטית.
המחאות הרדיקליות הפכו לאלימות יותר וכללו קריאות ביניים, חבטות על דלתות, ניפוץ חלונות ראווה והצתה. בשנת 1913 חדרה אמילי דייוויסון למרוץ סוסים בדרבי באפסום ונרמסה תחת סוסו הדוהר של מלך הממלכה המאוחדת, ג'ורג' החמישי. בעקבות התאונה היא סבלה מפגיעות חמורות שהובילו למותה ארבעה ימים מאוחר יותר. קיימת מחלוקת האם דייוויסון נכנסה למסלול בכוונה להתאבד או במטרה לתלות את דגל התנועה הסופרג'יסטית על רסן הסוס. טקטיקות אלה הניבו תוצאות מעורבות: מצד אחד הייתה אהדה לנשים האמיצות, אך מצד שני הייתה גם הסתייגות. ככל שמפגינות רבות יותר נכלאו והמשיכו בשביתת רעב, המבוכה בממשלה הליברלית גברה. הודות לפעילויות מוחצנות אלו, הצליחו הסופרג'יסטיות ליצור עניין ופרסום סביב האפליה והסקסיזם הממוסדים.
היסטוריונים טוענים כי לפעילות המיליטנטית של תנועת הסופרז'יסטיות תחת נשות פאנקהרסטס בשנת 1906, הייתה השפעה דרמטית בגיוס נשים לתנועה הסופרז׳יסטית. הנשים היו נלהבות ותמכו במחאות רחוב. החברוּת בזרם המיליטנטי והחברוּת בזרם המתון חפפו, ושני הזרמים תמכו אחד בשני. עם זאת, כדי לקבל נראות בתקשורת הפמיניסטיות היו חייבות להסלים את המסרים. שביתות הרעב והאכלת המפגינות בכוח תרמו לכך. עם זאת, נשות פנקהרסט סירבו להקשיב לעצות והמשיכו להסלים את שיטות המאבק. הן בחרו לשבש, באופן שיטתי, את ישיבות המפלגה הליברלית, ונקטו באלימות פיזית, חיבלו במבני ציבור, והציתו אש במכוון. שיטות אלו נראו קיצוניות מדי לרוב המכריע של הסופרז׳יסטיות, והן סירבו ללכת בעקבות החברות המיליטנטיות. בתחילת מלחמת העולם הראשונה, כשנשות פנקהרסט החליטו להפסיק את הטקטיקה המיליטנטית ולהצטרף למאמץ המלחמתי, התפצלה התנועה ותפקיד המנהיגות שלהן נגמר. זכות הבחירה הושגה כעבור ארבע שנים בשנת 1918, והתנועה הפמיניסטית בממלכה המאוחדת נטשה לצמיתות את הטקטיקות המיליטנטיות שהפכו את הסופרז'יסטיות למפורסמות.
נראה שהחברה הבריטית הביעה את הוקרתה לתפקיד שהנשים מלאו בזמן המלחמה והעניקה להן את זכות הבחירה בשנת 1918. עם זאת, ההיסטוריונים הבריטיים המאוחרים לא רואים במתן זכות הבחירה לנשים פרס על השתתפות הנשים במאמץ המלחמתי.
רפורמה בבחירות
חוק הייצוג של העם הבריטי משנת 1918 נתן זכות בחירה גורפת לגברים, וזכות הצבעה רק לנשים מעל גיל 30. חוק ייצוג העם משנת 1928 העניק זכות בחירה שווה לגברים ולנשים. חוק זה גם שינה את ההרכב החברתי-כלכלי של ציבור הבוחרים שנטה יותר לכיוון מעמד הפועלים, והעדיף את מפלגת הלייבור שבאופן מסורתי הייתה אוהדת יותר לנשים. בבחירות 1918 זכתה הלייבור בכמות הגבוהה ביותר של מושבים עד אז. הרפורמות האלקטורליות אפשרו גם לנשים להתמודד לפרלמנט. באופן ספציפי, חוק הפרלמנט משנת 1918 נתן לנשים מעל גיל 21 את הזכות לבחור ולהתמודד בבחירות כחברות פרלמנט. כריסטבל פנקהרסט לא הצליחה לזכות במושב ב-1918, אך ב-1919 וב-1920 זכו ננסי אסטור ומרגרט וינטינגהאם במושבים עבור השמרנים והליברלים בהתאמה, בכך שזכו במושבים של בעליהן בבית הלורדים. מפלגת הלייבור עלתה לשלטון בשנת 1924. קונסטנס מרקייביץ' (שין פיין) הייתה האישה הראשונה שנבחרה באירלנד ב-1918, אך כלאומנית אירית סירבה להיות חלק מהפרלמנט. הצעתה של ננסי אסטור להקים מפלגת נשים ב־1929 לא צלחה. בשנים שלאחר מכן הנשים לקחו חלק נכבד בתהליכים הדמוקרטים של הבחירות כיוון ששורה של ממשלות מיעוט הובילה לכך שנערכו בחירות כמעט כל שנה (בשנת 1940 היו בפרלמנט 12 נשים). הזיקה של הנשים למפלגת הלייבור נראתה בעייתית בממשלות השמרניות, אבל תמיכתן בראש הממשלה השמרני סטנלי בולדווין גרמה לכך שהחוק לייצוג שווה עבר בפרלמנט בשנת 1928.
רפורמה חברתית
השינוי הפוליטי לא הוביל מיד לשינוי המציאות החברתית. כשהגיע המיתון הכלכלי, הנשים היו המגזר הפגיע ביותר בכוח העבודה. נשים שעבדו במשרות עוד מלפני המלחמה נאלצו לוותר על מקומן לטובת החיילים החוזרים מהחזית, ואחרות פוטרו. עם זכות הבחירה המוגבלת, האיחוד הלאומי הבריטי של אגודת הנשים (NUWSS) פינה מקום לארגון חדש, "האיחוד הלאומי של אגודות לאזרחות שוויונית"(NUSEC), שאמנם דגל בשוויון בבחירות, אך עסק גם בשוויון בתחומים חברתיים וכלכליים. רפורמה חקיקתית הפכה למטרה בגלל חוקים מפלים (למשל, דיני משפחה וזנות) ובגלל ההבדלים בין שוויון לבין הון עצמי, ובגלל הצורך בהתאמות חוקתיות שיאפשרו לנשים להתגבר על מחסומים להגשמה עצמית (התפרסם מאוחר יותר בשם "הסוגיה של שוויון מול שונות"). אלינור רת'בון (Rathbone), שהפכה חברת פרלמנט בשנת 1929, הייתה נשיאת NUSEC אחרי מיליסנט פוסט בשנת 1919. היא הביעה את הצורך הדחוף להתייחס בצורה שונה ליחסים בין המינים: צריך להבין "מה נשים צריכות כדי להגשים את הפוטנציאל הטמון בהן". חקיקה חברתית חשובה בשנת 1919 הייתה הסרת חוק פסילה על רגע מגדר, אשר פתח את הדלת בפני נשים למקצועות נוספים, ובשנת 1923 את חוק הנישואין.
בשנת 1921 ייסדה מרגרט מקוורת' (ליידי רונדה) את "קבוצת שש הנקודות" (שכללה את רבקה וסט) כקבוצת לחץ פוליטית שמטרתה הייתה להגיע לשוויון בשש נקודות תחוקתיות: פוליטית, תעסוקתית, מוסרית, חברתית, כלכלית ומשפטית. קבוצה זאת המשיכה את עבודתה עד לפירוקה בשנת 1983. אף על פי שנשים נכנסו לבית-הנבחרים כבר משנת 1918, מקוורת', שהייתה בת אצולה בזכות עצמה, נלחמה על זכותה לשבת בבית הלורדים, קרב שבו נצחה רק סמוך למותה (1958). מאבק זה חשף את חולשות חוק הפסילה על רקע מגדרי משנת 1919. מקוורת' הקימה את השבועון "טיים אנד טייד", שהפך לכתב העת של הקבוצה, ואשר סופרות כרבקה ווסט, וירג'יניה וולף, רוז מקולאי ורבות אחרות כתבו בו. כמה כתבי עת אחרים של נשים הופיעו גם הם בשנות העשרים של המאה העשרים, כולל "האישה והבית" ו-Good Housekeeping, אך התוכן שלהם משקף מטרות שונות מאוד. ב-1925 כתבה רבקה ווסט ב"זמן וגאות" דבר שהדגיש את הצורך של התנועה להגדיר מחדש את זכות הבחירה שלה ואת החובה המתמדת לבחון מחדש את המטרות: "כאשר אלו מקרבנו אומרות לנו בקרירות שהימים של המאבק בין המינים הסתיימו ומעכשיו והלאה עלינו לצעוד יד ביד יחד עם הגברים, אני לא מאמינה להן".
הזכויות על גוף האשה
בשנת 1929 חוּקק חוק שימור חיי הילוד. חוק זה הציג את המונח "השמדת ילדים" (child destruction), ושינה את החוק הקיים בכך שקבע שהפלה הנעשית בתום-לב, למטרה היחידה של שמירה על חיי האם, איננה עבירה.
בשנת 1938 סיים ד"ר אלק בורן את ההריון של נערה שנאנסה על ידי חילים. בורן זוכה לאחר שהסגיר את עצמו לרשויות החוק.
שנות ה-50 עד המאה ה-21
שנות החמישים בממלכה המאוחדת נחשבות לתקופה עגומה לפמיניזם. בעקבות מלחמת העולם השנייה, הושם דגש חדש על נישואים, והמשפחה הגרעינית נחשבה לבסיס של כמדינת הרווחה החדשה.
בשנת 1951 היה אחוז הנשים הנשואות 75% (אותו אחוז מן הנשים גם לא עבדו מחוץ לבית); ליתר דיוק, 84.8% מהנשים בין הגילאים 45 ו-49 היו נשואות. ב-1953, ספר עצה פופולרי לנשים קבע: "אפשר לראות נישואים מאושרים לא כערך קדוש אלא כדרך החיים הטובה ביותר והפשוטה ביותר עבור כולנו".
בתום המלחמה נסגרו מעונות הילדים והסיוע לנשים עובדות היה מוגבל, הרפורמות החברתיות שיושמו על ידי מדינת הרווחה החדשה כללו קצבאות משפחה שנועדו לסבסד משפחות ולאפשר לנשים לא לעבוד מחוץ לבית.
המחויבות של נשים לברית הנישואים קיבלה עידוד מכוון על ידי התקשורת הפופולרית: סרטים, רדיו ושבועונים פופולריים לנשים. בשנות החמישים הייתה לעיתוני הנשים השפעה רבה על גיבוש דעות בכל תחומי החיים, כולל היחס לתעסוקת נשים.
ובכל זאת הודות לפעילות פמיניסטיות כמו אדית סאמרסקיל, שנלחמה למען מטרות נשים לאורך שנות החמישים, נעשו צעדים רבים לקידום שוויון נשים, כגון חוק שכר שווה למורות (1952) ולנשים בשירות המדינה (1954).
חוק "עמית החיים" מ-1958 איפשר להעניק תואר מיוחד לנשים שהעניק להן זכאות לשבת בבית-הלורדים. הנשים הראשונות מסוג זה לקחו את מושבן בפרלמנט ב-21 באוקטובר 1958.
כותבות פמיניסטיות מאותה תקופה, כמו אלווה מירדאל וויולה קליין וג'ודית האבאק, קידמו את הרעיון שלאחר שהילדים גדלו, נשים תוכלנה לשלב עבודות בית עם עבודה בשכר מחוץ לבית. הן הדגישו כי עמדתן היא זאת של "פמיניזם מודרני סביר" המנסה לבסס את תרומתן החברתית של נשים במקום להדגיש את השוויון או את הדמיון בין המינים. הפמיניזם בשנות החמישים, שכונה מאוחר יותר "פמיניזם של מדינת הרווחה", היה קשור לאחריות חברתית, וראה כערך את רווחתה של החברה כולה.
גישה זאת באה לעיתים קרובות על חשבון ההגשמה האישית של האשה. באותה תקופה אפילו נשים שהגדירו עצמן כפמיניסטיות קיבלו את הרעיונות שרווחו בחברה כי תפקיד האשה הנשואה היה להיות רעיה ועקרת בית המטפלת בילדיה, בזמן שבעלה פרנס את המשפחה. זאת הייתה התקופה בה השפעתם של אישים כמו ג'ון בולבי, אבי תאוריית ההיקשרות, מנהל מחלקת הילדים במרפאת "טביסטוק" ודונלד ויניקוט הייתה מאוד חזקה. הייתה להם נוכחות תקשורתית חזקה: הם דיברו ברדיו באופן קבוע, ופרסמו מאמרים פופולרים בעיתונים.
הגלולה למניעת היריון הגיעה לממלכה המאוחדת על ידי שירות הבריאות הלאומי בשנת 1961 והייתה מיועדת לנשים נשואות בלבד, משנת 1967 הפכה לזמינה עבור כל הנשים ב-NHS.
בשנת 1967 עבר בפרלמנט חוק הפלות שהפך לחוקי הפלות שבוצעו על ידי בעלי רישיון, וגם הסדיר את המעמד של שרות זה במסגרת שירות הבריאות הלאומי. לפי החוק החדש אפשר היה לסיים את ההריון בממלכה המאוחדת (אך לא בצפון אירלנד) עד השבוע ה-28.
ב-1990, עם הצגת החוק חדש שעסק בהפריה והאמבריולוגיה, חל שינוי וההפלה הפכה ללא חוקית כבר מהשבוע ה-24, למעט מקרים יוצאים מן הכלל כמו צורך להציל את חייה של האישה, עדויות ממשיות שהעידו על בעיות העובר, וסיכון חמור לבריאות הפיזית או הנפשית של האשה. יתר על כן, באופן רשמי כל ההפלות היו עדיין מוגבלות למקרים של סיכונים לחיי האשה, הבריאות הנפשית שלה, אונס, בעיות של העובר או גורמים סוציו-אקונומיים.
בשנת 1981 חתמה הממלכה המאוחדת על האמנה נגד כל צורות האפליה נגד נשים שאושררה בשנת 1986.
ניתוחי מילה באיבר המין הנשי הוצאו מחוץ לחוק בממלכה המאוחדת בשנת 1985 על ידי חוק מיוחד שאסר על ביצוע ניתוחים כאלו בילדות ונשים.
אף על פי שמרגרט תאצ'ר הייתה האשה הראשונה שנבחרה לרשות הממשלה, היא לא קידמה את הפמיניזם ואת שבירת תקרת הזכוכית. היא עצמה נזהרה מפמיניזם, וסגנון המנהיגות שלה היה גברי ביותר.
החוק על אפליה על רקע מגדר (למועמדים שרצים לבחירות) בשנת 2002 הוא חוק שמטרתו הייתה לפטור את בחירת המועמדים בבחירות לפרלמנט מהוראות חוק אפליה על בסיס מגדר וההוראה הנוגעת לאפליה על בסיס מגדר (צפון אירלנד), 1976, האוסרת על אפליה מגדרית. מטרות החוק היו לאפשר למפלגות העדפה מתקנת שתגדיל את ייצוג הנשים בפוליטיקה הבריטית.
החוק חל על בחירות ל:
החוק היה מתוכנן לפוג ב־2015, אך ב-6 במרץ 2008 הודיעה השרה לענייני נשים ושוויון, הארייט הרמן, כי הפטור יוארך עד לשנת 2030 לפי חוק השוויון.
בשנת 2003 הפכו חוק ניתוחי מילה באיבר המין הנשי בממלכה המאוחדת, ושנתיים מאוחר יותר בסקוטלנד (2005) פעולות אלו לעבירה גם מחוץ לגבולות המדינה (עבור אזרחים בריטים או תושבים קבועים), ללא קשר לעובדה האם זאת פרקטיקה חוקית במדינה אליה נלקחה הנערה. התביעות הראשונות התקיימו בשנת 2015 נגד רופא על ביצוע הניתוח, ונגד אדם אחר על סיוע ולעזרה. שניהם נמצאו לא אשמים.
חוק השוויון 2006 (ג 3) הוא חוק הפרלמנט של הממלכה המאוחדת שקדם לחוק השוויון 2010, המשלב את כל חוקי השוויון בתוך הממלכה המאוחדת ומספק הגנות בכל האספקטים של שוויון. אלה המוזכרים במפורש בחוק שוויון 2006 כוללים מין; נכות; גיל; התאמה מגדרית (מתוכננת, בעיצומה או הושלמה), גזע, דת או אמונה ונטייה מינית. בין השאר החוק יצר חובה ציבורית לקדם שוויון על בסיס מגדר (חוק השוויון, סעיף 84, הוספת סעיף 76 א לחוק אפליה על בסיס מין 1975, הנמצא כעת בסעיף 1 לחוק השוויון 2010).
בתקופת כהונתו של גורדון בראון, הארייט הרמן הייתה סגנית מנהיג מפלגת הלייבור. באופן מסורתי, משרה זאת הבטיחה לסגנ/ית תפקיד של סגן ראש הממשלה. לתדהמתן של הפמיניסטיות בראון הודיע כי לא יהיה לו סגן, אך באופן פרטי סיכם שג'ק סטרו יהיה סגנו בפועל, ובכך עקף את סגניתו. כיוון שהרמן הייתה גם מנהיגת בית-הנבחרים, בראון ניאות לכך שתמלא את מקומו כשהיה מחוץ למדינה.
חוק השוויון משנת 2010 הוא חוק פרלמנט שמטרתו היא לארגן את המערך המורכב והרב של חוקים ותקנות, אשר היוו את הבסיס של החוק נגד אפליה בממלכה המאוחדת. החוקים הנכללים הם, בראש ובראשונה, חוק שכר שווה (1970), חוק אפליה על בסיס מגדר (1975), חוק יחסים בין אנשים ממוצא/גזע שונה (1976), חוק אפליה לנכים (1995) ושלושה אמצעים חוקתיים להגנה מפני אפליה בתעסוקה על בסיס של דת או אמונה, נטייה מינית וגיל. אמצעי זה דורש טיפול שווה בגישה לתעסוקה, כמו גם לשירותים פרטיים וציבוריים, ללא קשר למאפיינים המוגנים של מגדר, גיל, נכות, התאמה מגדרית, נישואין, שותפות אזרחית, גזע, דת או אמונה ונטייה מינית. במקרה של מגדר, ישנן בחוק הגנות מיוחדות לנשים בהריון. החוק אינו מבטיח גישה של טרנסקסואלים לשירותים ספציפיים למגדר, כאשר ההגבלות הן "אמצעי יחסי להשגת מטרה לגיטימית". תחת סעיף 2.217, למעט חריגים מוגבלים, החוק אינו חל על צפון אירלנד.
בשנת 2013 הוקם הארכיון הראשון בהיסטוריה שבעל-פה של תנועת שחרור הנשים בממלכה המאוחדת (בשם "אחיות ואחרי" - Sisterhood and After) בספרייה הבריטית.
"אחיות נגד קיצוצים" (Sisters Uncut) הוא ארגון אקטיביסטי פמיניסטי שנוסד בשנת 2014 בתגובה לקיצוצים של ממשלת הממלכה המאוחדת בשירותים נגד אלימות במשפחה. פעילות הארגון כללה הפגנה נגד קיצוצים ב-7 באוקטובר, תאריך הבכורה של הסרט "סופרג'יסטיות" (2015). הארגון נלחם גם נגד גזענות, שאותה קו כשייכת קשר הדוק למאבק נגד אלימות כלפי נשים.
בשנת 2016 פוטרה פקידת קבלה בריטית משום שלא נעלה נעלי עקב בעבודה. בתגובה היא העלתה עצומה מקוונת שקיבלה תמיכה של למעלה מ-130,000 חתימות, מספר שמצדיק דיון בפרלמנט הבריטי. החברה בה עבדה טענה שהפקידה, ניקולה ת'ורפ, חתומה על הסכמה לקוד לבוש. אך לאחר שעלתה העתירה, שינתה החברה את הנוהלים. ההנחיה החדשה קובעת שכל העובדות "יכולות לנעול נעליים שטוחות ונוחות לפי העדפתן". העתירה זכתה לתמיכה נרחבת של אנשי ציבור, כמו ניקולה סטרג'ן, מנהיגת הממשלה והשרה הראשונה של סקוטלנד, וחברי הפרלמנט קרוליין דיניג', מרגוט ג'יימס וטוליפ סידייק. שתי ועדות פרלמנטריות בינואר 2017 החליטו כי המעביד הפר את החוק.
ב־6 במרץ בשנת 2017 החליטו חברי הפרלמנט שממשלת הממלכה המאוחדת צריכה לשנות את החוק כדי למנוע את הדרישה של המעסיקים הגברים, אבל באפריל 2017 דחתה הממשלה את הדרישה וציינה שהחקיקה הקיימת מספקת.
ג'יבוטי (עיר)
ג'יבוטי (בערבית: جيبوتي, בצרפתית: Ville de Djibouti) היא עיר הבירה והעיר הגדולה של ג'יבוטי, מדינה בקרן אפריקה. עיר נמל זו שוכנת לחוף מפרץ עדן באזור מצרי באב אל מנדב. בעיר מתגוררים 604,000 תושבים (2012). העיר שוכנת בפתח מפרץ טאדג'ורה, המהווה חלק ממפרץ עדן.
היסטוריה
נמל ג'יבוטי נבנה בשנת 1888. לאחר כמה שנים, ב-1896, העיר נהפכה לבירת המושבה סומלילנד הצרפתית, היא ג'יבוטי של ימינו. העיר שימשה נמל עיקרי של אתיופיה הודות למסילת ברזל צרפתית שחיברה את אדיס אבבה לג'יבוטי, וכ-80% מהייצוא של אתיופיה עבר דרך ג'יבוטי. לאחר כיבוש אתיופיה על ידי איטליה במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, ירדה ג'יבוטי מגדולתה, ושליט איטליה בניטו מוסוליני דרש נמל חופשי איטלקי בג'יבוטי. בעקבות תבוסת צרפת במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, הסכימה ממשלת וישי בכניעתה לאיטליה להעניק לה זכות שימוש בנמל ג'יבוטי. מושל ג'יבוטי לא נענה בעניין זה להוראות ממשלת וישי והוא הוחלף במושל אחר, שהיה כפוף לאיטלקים ששלטו על כל הסביבה. תושבי ג'יבוטי נחלקו בין תומכי וישי לתומכי צרפת החופשית, אך כמעט כולם התנגדו לאיטלקים. בעקבות תבוסת האיטלקים באתיופיה לצבא הבריטי במאי 1941, נכנסה ג'יבוטי למצור בריטי במטרה להעבירה למחנה צרפת החופשית. אולם ג'יבוטי לא נכנעה, הגם שהביעה נכונות לאפשר לבריטים שימוש במסילת הברזל ובנמל תמורת הסרת המצור. השליטה בג'יבוטי עברה לידי צרפת החופשית רק בסוף 1942.
מאז קבלת העצמאות ב-1977 העיר משמשת כעיר הבירה של ג'יבוטי.
כלכלה
בתור בירת המדינה והיישוב הגדול ביותר בה, רוב מרכזי העסקים המקומיים ממוקמים בעיר. מוצרי הייצוא העיקריים של ג'יבוטי, המיוצאים דרך נמל העיר הם קפה, מלח ומוצרי עור. ג'יבוטי משמשת כנמל העיקרי של אתיופיה (אשר אין לה מוצא לים).
תחבורה
בעיר נמצא שדה התעופה הבינלאומי ג'יבוטי-אמבולי. זהו נמל התעופה הגדול במדינה. הוא נפתח ב-1948 והוא נמצא במרחק של כ-6 ק"מ ממרכז העיר.
העיר מקושרת במסילת ברזל לאדיס אבבה שבאתיופיה, אם כי רק הקטע המגיע עד דירה דאווה פעיל.
אוכלוסייה
ג'יבוטי היא העיר הגדולה במדינה, מרוכזות בה קבוצות אתניות רבות. שתי הקבוצות המרכזיות הן הסומלים והעפרים. בשנות ה-90 של המאה ה-20 הגיעו לעיר מהגרים רבים (במיוחד מסומליה ומאתיופיה) - דבר ששינה את המאזן הדמוגרפי. יש אף אלו שמכנים את ג'יבוטי כ"'הונג קונג' הצרפתית בים האדום" בזכות המגוון האתני.
השפות המדוברות ביותר הן הסומלית והעפרית. למרות זאת השפות הרשמיות הן הצרפתית והערבית. מבחינה דתית, 94% מהאוכלוסייה היא מוסלמית, ו-6% הנותרים הם נוצרים.
יהודים
עם עליית המסחר בנוצות בנות היענה בג'יבוטי הגיעו אליה מאות יהודים מיהדות תימן. בראשית שנות ה-30 התגוררו בעיר כ-400 יהודים. היהודים במקום הקפידו על קיום מצוות, והיה להם רב ובית כנסת. הקהילה הייתה אז בירידה בגלל ירידת ערך נוצות בנות היענה ורבים מיהודי העיר עברו לאדיס אבבה או חזרו לתימן. בשנות ה-30 גם התערער מצבם הביטחוני של היהודים בעיר.
שלישיית המעפיל
שלישיית המעפיל הייתה להקת זמר עברי שהורכבה משלושה חברי קיבוץ המעפיל: עירית סנדנר, אהוד שחם ודן שרון. השלושה הופיעו יחדיו בין השנים 1965 ל-1990 והקליטו שלושה אלבומים.
היסטוריה
ההרכב המקורי של השלישייה כלל את סנדנר, שחם וגדי אלון. השלושה נהגו לשיר ולהופיע בפני חברי הקיבוץ כתחביב. ב-1965 הקליטו השלושה תקליטון ראשון, בעיבודו של אריה לבנון, שכלל בין היתר גם שיר שכתבה בת הקיבוץ רונית אופיר. התקליטון לא זכה להצלחה. במקביל, הקליטה סנדנר תקליטון סולו, והשתתפה בהפקות שונות כזמרת עצמאית.
ב-1970 השתתפה השלישייה בפסטיבל הזמר והפזמון, בו ביצעה את השיר "שמלת כלולות", שאף שלא זכה בפסטיבל, זכה להצלחה בעקבותיו. כן השתתפו באותה שנה בפסטיבל הזמר החסידי עם השיר "ולירושלים עירך". ב-1971 וב-1974 נטלו חלק במופע "ניחוחי חציר", שכלל יצירות של בני ההתיישבות העובדת. ב-1971 ביצעו את השיר "ונזכה ונחיה" וב-1974 את השירים "בין אדם לאדם" שכתב והלחין שייקה פייקוב ו"ליל גליל".
בשנת 1975 יצא האלבום הראשון של השלישייה באורך מלא, "אהבת ערב", שכלל הן שירים חדשים כ"אהבת ערב" ו"אניטה" הן גרסאות כיסוי לשירים כ"אלעד ירד אל הירדן" שכתב והלחין אברהם זיגמן ו"חופים".
בשנת 1978 הקליטה את אלבומה השני "שירים לאורך הדרך", שאף הוא שילב בין שירים חדשים, בהם "כשאומרים לי שמש" (שכתבה רחל שפירא והלחין מוני אמריליו), "היה הייתה עלמה", "מותו של הקיץ" ועוד, וגרסאות כיסוי ("לפנות ערב", "שלג על עירי" ואחרים).
אופי דומה נשא האלבום השלישי, "הלילה הוא שירים" (1984), שכלל חידושים ל"הכניסיני תחת כנפך" ו"בית הערבה" לצד שירים חדשים כ"מזמור לדוד" ו"הנך יפה רעייתי".
ב-1990 התפרק ההרכב, וב-1998 יצא אלבום אוסף ממיטב שיריו, "שלישיית המעפיל - המבחר".
דיוואן
הדיוואן הוא סגנון שירה שפותח באיראן ומשם התפשט לצפון אפריקה, סיציליה, ודרום אסיה. לשירים אלה הייתה היכולת לעורר השראה, ולרוב היו מולחנים ומושמעים בחצרותיהם של מספר סולטנים.
גזרון
מערבית: "ديوان" – "diwan". מילה זו שאולה מהשפה הפרסית ומשמעותה: רשימה או ארכיון, מילה זו נלקחה בכדי לתאר אסופת שירים.
הדיוואן באירופה
תופעת הדיוואן התייחסה לקבוצת משוררים שפעלה בצרפת בשנת 1697 ,אולם עדיין הייתה בראשית התפתחותה ולא נחשבה לפופולרית ביותר משום שנכתבה בעיקר לצרכים לימודיים, עד שבשנת 1819 זכה הדיוואן לעדנה מחודשת בזכות המשורר הגרמני יוהאן וולפגנג פון גתה יצירתו "פואמות של מזרח ומערב" משקפת את התעניינותו של גתה בכל הקשור לספרות המזרח באופן כללי, ובפרט לספרות הפרסית.
גישה זו יושמה גם בשירת ימי הביניים של יהדות ספרד.
אמצעים ספרותיים
דוגמאות לסימבוליזם של הדיוואן:
אלמנטים ספרותיים אלה לקוחים מתוך עולם המושגים של הסופיות.
הדיוואן והשירה העברית
במהלך ימי הביניים עבר הדיוואן מהפך מהתחום המנהלי לתחום הספרותי, בעידן שלפני הדפוס נחשבו עורכי הדיוואן למומחים ששלטו באומנות השיר. שירים אלה היו נערכים בהתאם לתבנית החריזה בדומה לשירו שליהודה הלוי "יפה נוף", שירים כגון אלה הועתקו לדיוואן ולעיתים כללו אגרות בחרוזים, סדר השירים נקבע על ידי המעתיק באקראי או לפי זמן כתיבתם הכרונולוגי, תוך ציון התאריך שבו נכתב כל שיר.
בשירי שבח וידידות צייו המעתיקים את שם האדם שלכבודו נכתב השיר, בתוספת מידע על נסיבות כתיבת השיר, בין המפורסמים שבמשוררי הדיוואן ניתן למנות את שמואל הנגיד, שלמה אבן גבירול יהודה הלוי ו משה אבן עזרא, לעיתים מעריציהם של אותם משוררים הם שדאגו להעתיקם ולקבצם בדיוואנים, קצתם גם זכו לעיטוריהם של מאיירים מקצועיים.
לאחר גירוש ספרד העדיפה הקהילה היהודית להעדיף שירת קודש על פני שירת חולין שנותרה ללא קהל קוראים. מאוחר יותר בזמנה של תנועת ההשכלה היהודית החלו להתפרסם קבצים של שירת החול, תחילת המאה העשרים בישרו התעניינות הולכת וגוברת בזיהוי מחברי השירים כמו: שלמה אבן גבירול, יהודה הלוי ומשה אבן עזרא.
לאחר קריסת הגוש הקומוניסטי נתגלו בספריות ברוסיה קטעי שירה חשובים השופכים אור על תקופה זו.
מחוז סולט לייק
מחוז סולט לייק (Salt Lake County) הוא מחוז במדינת יוטה שבארצות הברית. נכון לשנת 2010 האוכלוסייה במחוז הייתה 1,029,655, זה הוא המחוז המאוכלס ביותר במדינת יוטה. בירת המחוז והעיר הגדולה ביותר היא העיר סולט לייק סיטי שהיא גם בירת מדינת יוטה.
ממערב למחוז נמצא ההר אוקוור וממזרח נמצא רכס ההרים וסאץ', חלק מימת המלח הגדולה נמצא בתוך הקטע הצפוני-מערבי של המחוז. המחוז מוכר בעיקר בזכות אתרי הסקי שלו, בשנת 2002 אירחה סולט לייק סיטי את אולימפיאדת החורף
היסטוריה
במאה ה-19 בשנת 1847, באזור זה שעמד להפוך למחוז סולט לייק הגיעו מתיישבים מהדת המורמונית אשר נמלטו מהרדיפה במזרח. בריגהם יאנג, מנהיג המורמונים, הכריז "זהו המקום". המקום היה צחיח ויבש, אולם הם מיד הקימו עיר עצמאית ופורחת, 'סולט לייק סיטי הגדולה', בעזרת שיטות וטכניקות השקיה נרחבות. העיר נוסדה רשמית ב-31 בינואר 1850 עם קצת יותר מ-11,000 תושבים.
במהלך השנים המאוחרות של המאה ה-19 הוקמו מכרות בהרי הווסאץ'. ניצול העושר במינרלים של המחוז היה קשה עד הגעת התחבורה המסילתית בשנת 1870. בהרי האוקוור הוקם המכרה בקניון בינגהם אשר הכיל כמויות עצומות של נחושת וכסף, מכרה זה היה המצליח ביותר מכל המכרות במחוז. המכרה אשר ממוקם באזור הדרום-מערבי של המחוז, משך אלפי מתיישבים לקניון הצר. בשנות המאה ה-20 המוקדמות רוב המכרות במחוז כבר נסגרו אך מכרה בינגהם המשיך להתרחב וכיום הוא אחד מהמכרות הפתוחות הגדולות בעולם.
לאחר הגעת התחבורה המסילתית, האוכלוסייה במחוז התרחבה במהירות רבה יותר וגם מתיישבים לא מורמונים הגיעו לעיר. בשנת 1942 הוקם מחנה קירנס, מתקן צבאי מאסיבי הוקם עבור מלחמת העולם השנייה. אחרי שהמחנה נסגר בשנת 1946, האדמה נמכרה והחלו להגיע מתיישבים רבים לאזור.
בשנות השישים של המאה העשרים, שדה התעופה באזור שודרג למעמד בינלאומי והפך לנמל התעופה הבינלאומי של סולט לייק סיטי. כמו כל הערים המתועשות ברחבי האומה, סולט לייק סיטי התמודדה עם דעיכה עירונית שהחלה בשנות ה-60 כאשר אזורי הפרברים גדלו באופן עצום. ערים נוספות במחוז הוקמו וגדלו, העיר וסט ואלי סיטי נוצרה מהתמזגות של שלוש ערים, גראנגר, האנטר ורדווד ב-1980.
בתחילת שנות התשעים גדילת האוכלוסייה המהירה החלה בדרום ובמערב. הערים וסט ג'ורדן, סאות' ג'ורדן, ריוורטון, הרימן ודרייפר היו הערים עם גדילת האוכלוסייה הגדולה ביותר במדינת יוטה. ההחלטה של קיום אולימפיאדת החורף בסולט לייק סיטי בשנת 2002 המריץ את תנופת הבנייה בעיר. כשאוכלוסיית המחוז הגיעה למיליון תושבים, אחת הבעיות העיקריות במחוז הייתה עיור. נשארו מספר אזורים כפריים בודדים במערב העמק. בעיות נוספות שהמחוז מתמודד איתם כיום הם זיהום הסביבה ותחבורה.
גאוגרפיה ואוכלוסין
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, אזור המחוז הוא 2,090 קמ"ר, אשר מתוכם 1,920 יבשה ו-170 מים. המחוז גובל בימת המלח הגדולה.
ערים במחוז
כיום יש במחוז 15 ערים
לוני שלטון
לוני ג'וול שלטון (באנגלית: Lonnie Jewel Shelton; 19 באוקטובר 1955 – 8 ביולי 2018) היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1976–1986. בעונת זכה באליפות ה-NBA כשחקן סיאטל סופרסוניקס, ולאורך הקריירה השתתף פעם אחת במשחק האולסטאר, והעמיד ממוצעים כוללים של 12.0 נקודות, 6.1 ריבאונדים ו-2.2 אסיסטים למשחק.
קריירת מכללות
שלטון נולד וגדל בעיר בייקרספילד שבקליפורניה, ובין השנים 1972–1976 למד באוניברסיטת המדינה של אורגון ("אורגון סטייט"). ב-3 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה שיחק תחת המאמן חבר היכל התהילה של הכדורסל רלף מילר, ורשם ממוצעים כוללים של 16.2 נקודות ו-8.4 ריבאונדים למשחק. בעונת 1974/1975 הוביל את קבוצתו לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Sweet Sixteen), בו היא הודחה על ידי אוניברסיטת אינדיאנה, במדיה שיחקו קנט בנסון וקווין באקנר.
קריירת משחק
לקראת עונת הועבר לסיאטל סופרסוניקס, כפיצוי על חתימתו של הסנטר מרווין ובסטר בניקס. בעונתו הראשונה בסיאטל השלים חמישייה פותחת חזקה לצדם של גאס ויליאמס, דניס ג'ונסון, ג'ון ג'ונסון וג'ק סיקמה, וזכה עמה באליפות ה-NBA הראשונה בתולדותיה. בסדרת הגמר גברו הסופרסוניקס על וושינגטון בולטס, מולם הפסידו בגמר של העונה הקודמת, בתוצאה 4–1. בעונת המשיכה סיאטל להציג יכולת טובה, כאשר רשמה מאזן ניצחונות 56–26, אך היא הודחה מהפלייאוף בגמר האזור המערבי, על ידי לוס אנג'לס לייקרס. בעונת רשם שלטון ממוצעים של 14.9 נקודות, 6.3 ריבאונדים ו-3.1 אסיסטים למשחק, ונבחר בפעם היחידה בקריירה להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA, לצד חבריו לקבוצה ג'ק סיקמה וגאס ויליאמס. כמו כן נבחר בסיום אותה עונה לחמישיית ההגנה השנייה, יחד עם סיקמה.
בקיץ 1983 נשלח בטרייד לקליבלנד קאבלירס, בתמורה לבחירת דראפט עתידית. ב-3 עונותיו בקליבלנד קלע 7.9 נקודות בממוצע למשחק, בעוד קבוצתו רושמת מאזן כולל של 93 ניצחונות ו-153 הפסדים. בסיום עונת פרש שלטון ממשחק, בגיל 30.
ב-8 ביולי 2018 נפטר שלטון, בגיל 62, כתוצאה מהתקף לב.
פטרישיה קנדי לופורד
פטרישיה הלן קנדי לופורד (באנגלית: Patricia Helen Kennedy Lawford; 6 במאי 1924 – 17 בספטמבר 2006) הייתה אשת חברה אמריקאית, והשישית מתוך תשעת ילדיהם של רוז וג'וזף קנדי. קנדי הייתה אחותם הנשיא ג'ון קנדי והסנאטורים רוברט פ. קנדי וטד קנדי, כמו גם גיסתה של ג'קלין קנדי. פטרישיה רצתה להיות מפיקת סרטים, מקצוע שלא היה נגיש לנשים צעירות בזמנה. ב-1954 נישאה לשחקן האנגלי פיטר לופורד ב-1954, אך השניים התגרשו ב-1966.
ראשית חייה
פטרישיה הלן קנדי נולדה בברוקליין, מסצ'וסטס, השישית מתוך ילדי משפחת קנדי. אחייה היו ג'וזף קנדי ג'וניור, ג'ון קנדי, רוזמרי קנדי, קת'לין קנדי, יוניס קנדי, רוברט קנדי, ג'ין קנדי, ואדוארד קנדי. היא למדה בבית הספר המנזרי רוהמפטון שבלונדון, ולאחר מכן במנזר מייפלהרסט שבברונסקוויל, ניו יורק. בשנת 1945 סיימה תואר ראשון לאמנויות ממכללת רוזמונט, שם הייתה עסקה בין היתר בבימוי ובמשחק בהפקות תיאטרון.
פטרישיה נחשבה למתוחכמת ביותר אך המופנמת מבין חמשת בנות משפחת קנדי. כבר בילדותה הוקסמה מהוליווד ומטיולים ברחבי העולם. עם הזמן מימשה את רצונה לראות את העולם, ואף קיבלה משימות מהעיתונות לכתוב על מסעותיה. לאחר שסיימה את לימודיה בקולג' עברה קנדי להתגורר בהוליווד, בתקווה לעבוד כמפיקת קולנוע. זאת בעקבות אביה, שעבד זמן מה בעיר בראש חברת הפקה וסיפר על כך לבתו. ג'וזף קנדי האמין בבתו, ואמר פעם כי מילדיו, פטרישיה היא "זו עם ראש עסקי, שתוכל לנהל את כל הוליווד אם תרצה".
קנדי עבדה כעוזרת בהפקות פטריוטיות ודתיות, ביניהן תוכנית הרדיו של הזמרת קייט סמית' הקמפיין הקתולי Family Rosary Crusade. בגיל 22, הפיקה קנדי את I Love to Eat ברשת NBC, שהייתה תוכנית הבישול הראשונה בטלוויזיה המסחרית.
בצעירותה התיידדה פטרישיה עם אידית רוזנבאום (אנ'), ניצולה מספינת הטיטניק, שבמהמשך הייתה לסנדקית ילדיה של קנדי.
חיים אישיים
במהלך שנות ה-40 פגשה קנדי את השחקן האנגלי פיטר לופורד. השניים הכירו דרך אחותה של קנדי, יוניס. השניים נפגשו שוב ב-1949 וב-1953. החיזור נמשך זמן קצר, והוכרז רשמית על אירוסיהם בפברואר של שנת 1954. ב-24 באפריל 1954 נישאו השניים בכנסיית סיינט תומאס מור בניו יורק. הזוג עבר להתגורר בסנטה מוניקה, קליפורניה, שם התיידדו עם השחקנית ג'ודי גרלנד ומשפחתה. גרלנד וקנדי אף ילדו את בניהן באותו בית חולים ובאותו היום -- גרלנד את בנה ג'וזף וקנדי את בנה כריסטופר. לזוג לופורד נולדו ארבעה ילדים בעודם מתגוררים בסנטה מוניקה: כריסטופר לופורד (1955–2018) (אנ'), סידני מאליה לופורד (1956-), ויקטוריה פרנסיס לופורד (1958-), ורובין אליזבת לופורד (1961-).
פטרישיה ופיטר (שהיה חבר בחבורת הראט פאק של פרנק סינטרה) ערכו מסיבות מפוארות באחוזתם במאליבו במהלך שנות החמישים והשישים, בהן נכחו אורחים כגון מרילין מונרו.
על אף הדימוי הזוהר שהציגו בני הזוג, מערכת היחסים בין השניים סבלה ממתחים כבר מתקופת אירוסיהם. לופורד התקשה להסתגל לדימוי המשפחתי של משפחת קנדי ולאורך החיים הקתולי שחיו. קנדי התקשתה לסבול את הרגלי השתייה הכבדים של לופורד, את התמכרותו ההדרגתית לסמים, ולרומנים שניהל מחוץ לנישואים. זמן קצר לאחר רצח אחיה ב-1963, קנדי הגישה בקשה רשמית להיפרדות משפטית. קנדי ולופורד התגרשו רשמית בפברואר 1966, ופטרישיה מעולם לא נישאה בשנית.
מותה
קנדי נפטרה מדלקת ריאות ב-17 בספטמבר 2006 בביתה במנהטן, בעודה בת 82. היא נקברה בבית הקברות של סאות'המפטון.
שלום בן יבש
שַׁלּוּם בֶּן יָבֵשׁ הוא דמות מקראית, ומלך על ממלכת ישראל. זמן מלכותו מתוארך בכרונולוגיה המקראית והמסורתית בשנת 747 לפנה"ס.
שלום בן יבש, איש הגלעד, מלך על ישראל לאחר שרצח את זכריהו בן ירבעם: "וַיִּקְשֹׁר עָלָיו שַׁלֻּם בֶּן יָבֵשׁ וַיַּכֵּהוּ קָבָלְ עָם וַיְמִיתֵהוּ וַיִּמְלֹךְ תַּחְתָּיו". הביטוי "קָבָלְ־עָם" הוא יחידאי במקרא. בתרגום הארמית כתוב "קָדָם עַמָא", כלומר: נגד העם, לעיני העם. ייתכן שהכוונה למקום ציבורי, אולי בשעת התכנסות העם או נציגיו. ייתכן שזו תוספת של עורך ספר מלכים, שרצה להדגיש כי הנבואה שניתנה ליהוא ("בני רביעים ישבו לך על כיסא ישראל") התגשמה לעיני העם. בתרגום השבעים, לעומת זאת, כתוב "יבלעם", כלומר שם של מקום, וחוקרים רבים סבורים כי גרסה זו עדיפה.
התמלכותו של שלום בן יבש מתחילה תקופה של אי-יציבות בממלכת ישראל, בניגוד ליציבות השלטון בימי בית יהוא. שלום החזיק במלוכה חודש ימים בלבד, ונרצח בידי מנחם בן-גדי: "שַׁלּוּם בֶּן-יָבֵשׁ מָלַךְ בִּשְׁנַת שְׁלֹשִׁים וָתֵשַׁע שָׁנָה לְעֻזִּיָּה מֶלֶךְ יְהוּדָה וַיִּמְלֹךְ יֶרַח-יָמִים בְּשֹׁמְרוֹן. וַיַּעַל מְנַחֵם בֶּן-גָּדִי מִתִּרְצָה וַיָּבֹא שֹׁמְרוֹן וַיַּךְ אֶת-שַׁלּוּם בֶּן-יָבֵישׁ בְּשֹׁמְרוֹן וַיְמִיתֵהוּ וַיִּמְלֹךְ תַּחְתָּיו".
הישרדות אימה
הישרדות-אימה היא תת-סוגת משחקי וידאו של משחקי פעולה בהשראת ספרות האימה, אשר מתמקדת בהישרדות השחקן. בעוד ניתן למצוא לחימה במשחקים אלו, היא עלולה להיות שונה ממשחקים אחרים בכך שהשחקן עלול לחוש חלש יותר בשל הגבלות בתחמושת, בריאות, מהירות וכו'. חקירת האזור היא חלק משמעותי גם כן מהמשחקיות, כמו גם פתירת חידות שונות. במשחקים אלו ניתן למצוא ייצוג ברור לסגנון האימה באווירה האפלה ובתקיפות מהירות וחזקות שנועדות להבהיל.
המונח "הישרדות-אימה" שימש לראשונה בהוצאה היפנית המקורית של Resident Evil ב-1996, שלקח השראה ממשחקי אימה קודמים כמו Sweet Home מ-1989 ו-Haunted House. מאז השם נטבע עבור משחקים בעלי משחקיות דומה. ב-2005 חל שינוי בסוגה כאשר במשחק Resident Evil 4 החלו לשלב יותר ויותר מאפיינים ממשחקי הפעולה והיריות בגוף ראשון ושלישי. צעד זה גרם לפיצול הדעה הכללית לגבי שם הסוגה, כאשר הוצע רבות לפצל את הסוגה למשחקי "הישרדות-אימה" ומשחקי "אימה-פעולה". בדרך זו או אחרת, ניתן לראות בבירור את סוגת האימה בשני סוגי המשחקים.
אווירה קודרת
האווירה במשחקים אלו היא גורם משפיע וחשוב להגדרת הסוגה. בעוד ניתן למצוא משחקים צבעוניים, בהירים ועליזים בסוגות השונות, משחקי האימה נוקטים לרוב בבחירת סביבות קודרות וחשוכות, כמו גם עלילה מאיימת שנועדה להפחיד ולהתל בשחקן - כפי שניתן למצוא בספרות האימה. האווירה מתבטאת בסגנון העיצוב של המשחק - החל מאויבים מעוותים ועד לשחקן חבול ופצוע. ניתן לחוש בה גם בעיצוב השמע שכולל מוזיקה שקטה או חוסר מוזיקה בכלל. אותה האווירה נועדת להשרות לשחקן תחושה תמידית שדבר מה אינו כשורה, ומהווה בסיס לאותן התקיפות המבהילות.
הגבלות
במשחקי האימה המטרה היא לגרום לשחקן להרגיש חשוף, חסר הגנות ומפוחד כמו בהישרדות אמיתית. על מנת להשרות תחושה זו לרוב רמת התחמושת והבריאות של השחקן מוגבלות, כמו שאר משאבים. בין המשחקים בתחום ישנם הבדלים ברמת ההגבלות על מנת לנסות ולהתאים באופן מיטבי את רמת הקושי ותסכול השחקן, כך שיישאר האיום ההישרדותי אך המשחק עדיין יהיה מהנה לשחקן.
אלימות
במשחקים אלו לרוב מוטמעת אלימות כבסיס כל הפעולה. באלימות זו משולבים לעיתים קרובות יצורים מוטנטיים בעלי מאפיינים גופניים רבים שנועדים לגרום לתחושת גועל לצופה בהם. אותה האלימות מתבטאת לרוב גם בשפה גסה ודם רב. על אותה האלימות נמתחת לעיתים קרובות ביקורת מצד גורמים רבים ושונים - שקוראים להפסקת מכירת משחקים אלו, או לאכיפת מגבלות הגיל שעליהם.
היעלמות הסוגה
עם יציאת המשחק המוביל בתחום Resident Evil 4 ב-2005, ניתן היה לראות שינויים רבים באופן המשחקיות. עיתונאים רבים ושחקנים הכריזו על כך כ"מות הסוגה" ועל היכחדותה ופינוי המקום לסוגת "אימת פעולה". אך לאחרונה, עם משחקים כמו DayZ, Pacify, "בנדי ומכונת הדיו", סדרת "Outlast" ו-Maere, ניתן לומר שמשחקי המחשב חוזרים לתחום.
ג'וש כהן
ג'ושוע "ג'וש" כהן (באנגלית: Joshua "Josh" Cohen; נולד ב-18 באוגוסט 1992) הוא כדורגלן אמריקאי-ישראלי שמשחק בעמדת השוער.
קריירה
ב-25 בינואר 2014 זומן לשבוע מבחן בקבוצת הכדורגל פילדלפיה יוניון, אך הקבוצה החליטה לוותר עליו.
לאחר הקולג' הופיע 11 הופעות בבורלינגהאם מליגת USL השנייה, ורשם אחוז ספיגות נמוך של 0.6 ספיגות למשחק.
ב-10 באוגוסט 2015 חתם באורנג'קאונטי בלוז, ושיחק במדיה בעונות 2015 ו-2016.
ב-2018 עבר לשחק במדי סקרמנטו, וזכה במקום השני בתואר "השוער המצטיין של העונה".
חיים אישיים
כהן נולד במאונטיין ויו, קליפורניה, ארצות הברית, והוא יהודי. לו תואר ראשון בביו-הנדסה ובמדעי המחשב.
ב-27 בדצמבר 2019 קיבל מעמד של תושב ארעי בישראל. ב-20 בפברואר 2021 קיבל אזרחות ישראלית, עם מעמד של עולה חדש.
הקספלה
המהדורה של אוריגנס נועדה כנראה לצרכים פנים-כנסייתיים, כדי להקל על המלומדים הנוצרים את לימוד המקרא. הטור השלישי נועד לסייע בהבנת המילים, והטורים הרביעי, החמישי והשישי להבנת המשמעות. אוריגנס גם סימן בטור החמישי במפורט את ההבדלים בין נוסח תרגום השבעים לנוסח המקרא היהודי, והשתמש בסימנים מיוחדים להדגשת מקומות שבהם תרגום השבעים מוסיף מילים שאינן בנוסח העברי או משמיט מילים מהנוסח העברי.
ג'וש כהן
חיים אישיים
ב-21 בנובמבר 2022 התחתן עם איימי.
הקספלה
ספר ההקספלה לא השתמר במלואו, ורק קטעים ממנו מצויים היום לפני החוקרים ויצאו במהדורות מדעיות, שהעדכנית בהן היא מהדורתו של פרדריק פילד משנת 1875. אבל תרגום של הטור החמישי של ההקספלה לסורית מן המאה השביעית, המכונה "סירו-הקספלה", נמצא היום ומאפשר לעמוד על נוסח תרגום השבעים שהשתמש בו אוריגנס.
התעתיק של העברית לאלפבית יווני, המופיע בטור השני, הוא בעל חשיבות רבה להכרת אופן ההגייה של העברית במאה השלישית, תקופה קרובה מאוד לזמן הדיבור החי בלשון חז"ל. יש בו כמה מילים המופיעות בצורה שונה מהצורה המוכרת מכתבי היד העבריים של המקרא בנוסח המסורה, ומשתקפות בו תופעות פונטיות כגון ערעור העיצורים הלועיים ומעתקי תנועות. חוקרי לשון חז"ל חלוקים בשאלה אם התופעות הללו משקפות דיבור עממי ולא מדויק, או שיש בהן עדות לניב שונה של העברית. לתופעות הפונטיות האלה יש עדויות גם ממקורות אחרים, ראו כאן.
בויוק מנדרס
נהר המנדרס הגדול (טורקית Büyük Menderes - "מנדרס הגדול") בעבר מֶאַנדֳר (ביוונית Μαίανδρος) הוא נהר באורך של 584 ק"מ במערב אסיה הקטנה בטורקיה. בשל ההתעקלויות הרבות של אפיקו הפך שמו היווני למונח המציין פיתולים, הן כצורת נוף (נפתול) והן כדגם עיטורי באמנות . מקורותיו של הנהר נמצאים בסמוך להר מורט שבפריגיה שגובהו 2,309 מטר. הנהר זורם תחילה מזרחה ולאחר מכן לכיוון דרום-מערב בין לידיה מצפון לבין קאריה מדרום. סמוך לעיר דניזלי הוא פונה לכיוון מערב וזורם לעבר הים בעמק רחב הקרוי על שמו. בויוק מנדרס נשפך אל הים האגאי מדרום לאיוניה במרכזו של מישור רחב שנוצר מן הסחף שהשקיעו מימיו.
תחרות השחמט בדורטמונד
תחרות השחמט בדורטמונד היא תחרות על בשחמט שנערכת בדורטמונד שבגרמניה. התחרות הראשונה נערכה בשנת 1928, השנייה ב-1951 והשלישית בשנת 1961. החל משנת 1973 התחרות נערכת על בסיס שנתי, בחודש יולי. בשנת 2020 לאור מגפת הקורונה התחרות לא נערכה.
הזוכה במספר הרב ביותר בתחרות הוא רב-אמן ולדימיר קרמניק, שניצח בה 10 פעמים.
בויוק מנדרס
הנהר היה ידוע בעת העתיקה, בין היתר בשל נפתוליו, ונזכר בגאוגרפיקה של סטראבון (כרך 12) ובכתביהם של מלומדים אחרים. העיר המפורסמת ביותר שהתקיימה בסמוך לו בעת העתיקה הייתה מילטוס שהים הלך והתרחק מן הנמל שלה בשל התמלאות המפרץ בסחף.
ליברוויל
ליברוויל (בצרפתית: Libreville - "עיר חופשית") היא עיר הבירה של גבון והעיר הגדולה ביותר בה. בעיר מתגוררים 703,904 תושבים (2013). העיר נמצאת על נהר גבון לחוף מפרץ גינאה.
היסטוריה
הצרפתים כבשו את האזור ב-1839. ב-1846 הצרפתים לכדו ספינה ברזילאית שנשאה עבדים ושחררו אותה. בשנת 1848 העבדים ששוחררו הקימו את העיר וקראו לה "ליברוויל" - שמשמעותו בצרפתית הוא עיירה חופשית. בין השנים 1934 ו-1946 העיר הייתה הנמל העיקרי של אפריקה המשוונית הצרפתית. העיר הייתה המרכז של הקרב על גבון ב-1940. עד עצמאות גבון העיר גדלה באיטיות ובעת קבלת העצמאות של גבון היו בה רק 32,000 בני אדם. סניף הבנק הראשון בה נפתח רק ב-1930. מאז העצמאות העיר גדלה במהירות ועכשיו יותר משליש מאנשי האומה מתגוררים בה.
בקרבת העיר התגלה לראשונה הנחש ביטס גבוני שהוא המין הגדול ביותר בסוג ביטיס, הצפע הכבד ביותר, בעל שיני הארס הארוכות ביותר ובעל כמות הארס הרבה ביותר בין כל הנחשים הארסיים.
כלכלה
עיקר כלכלת העיר מתבססת על מסחר בעץ.
תחבורה
בעיר נמצא שדה התעופה הבינלאומי ליברוויל, הגדול ביותר במדינה.
השכלה
בעיר נמצאת המכללה למנהל ובית הספר למשפטים היחידים בגבון.
Mercy (שיר של מאדאם מסייה)
Mercy (בעברית: רַחֲמִים) הוא השיר שייצג את צרפת באירוויזיון 2018 שהתקיים בליסבון, פורטוגל. השיר נכתב, הולחן ובוצע על ידי הצמד מאדאם מסייה. השיר נבחר ב-27 בינואר 2018 בתחרות "דסטינסיון: אירוויזיון" (בתרגום מילולי "יעד: אירוויזיון") ששודרה בערוץ France 2 והיוותה את הקדם הצרפתי.
השיר מבוסס על סיפור אמיתי של ילדה ניגרית ששמה מרסי. היא נולדה על סיפון האונייה Aquarius זמן קצר לאחר שאימה ניצלה מטביעה בים התיכון על ידי הארגון SOS Méditerranée ששם לו למטרה הצלת חיים במימי הים התיכון.
צבי עופר
צבי (צביקה) עופר (יבקובסקי) (22 בפברואר 1932 – 20 בדצמבר 1968) היה מפקד סיירת חרוב שנהרג במרדף בבקעת הירדן. על גבורתו במבצע סנונית עוטר בעיטור הגבורה.
ביוגרפיה
לאחר מכן היה עופר מפקד פלוגה בשריון. במלחמת ששת הימים, היה עופר מפקד כוח בחטיבת ירושלים והיה ממשחררי חברון ובית לחם. תקופה קצרה שימש מושל צבאי ראשון בחברון ולאחר המלחמה התמנה באוגוסט 1967 למושל הצבאי של שכם. באוקטובר 1968 הועבר לבקשתו לתפקיד מבצעי ומונה למפקד סיירת חרוב. ב-20 בדצמבר 1968 השתתף במרדף אחר חוליית מחבלי פת"ח. באזור ואדי קלט נפגע קשות מירי ובבית החולים מת מפצעיו. בהלווייתו נכחו שר הביטחון והרמטכ"ל. חמישה מחברי החוליה הערבים נשפטו למאסר עולם.
עופר היה נשוי ואב לארבעה. על שמו נקרא מחנה עופר בגבעת זאב
אבנונית
אבנונית (שם מדעי: Inimicus) הוא סוג של דגי קרקעית ממשפחת האבנוניים. דגים אלה חיים באזור האינדו-פסיפי הטרופי בקרקעית של ימים רדודים וכן בחופים, לגונות ושוניות. חלק מהמינים חיים גם בים סוף.
אלו דגים טורפים הקרובים לאבנון אך בעלי סנפירים מקושטים יותר ו"חוטם" ארוך יותר. כמותו הם שוכבים על הקרקעית מוסווים עד שדג קטן או סרטן מרחף מעליהם ושואבים אותו ביניקה מהירה לתוך פיהם. כמו האבנון גם לדגים אלה ישנם קוצים ארסיים המזדקרים בתגובה למגע בהם.
אורכם 13-25 ס"מ בממוצע ומשקלם עד 480 גרם. הם בעלי גוף כדורי עם קוצים גדולים המזדקרים על גבם, הזנב שטוח והפה מגודל ובעל שפמות עדינים בקצהו. סנפירי החזה שלהם מותאמים להליכה על הקרקעית ויש להם זיזים סביב הסנפירים.
סוברהמניאן צ'נדראסקאר
סוּבּרהמַניאן צַ'נדראסֶקאר (בטמילית: சுப்பிரமணியன் சந்திரசேகர்; 19 באוקטובר 1910 – 21 באוגוסט 1995) היה אסטרופיזיקאי ומתמטיקאי אמריקאי ממוצא טמילי.
קורות חייו
סוּבּרהמַניאן צַ'נדראסֶקאר נולד ב־19 באוקטובר 1910 בלאהור (כיום בפקיסטן) למשפחה טמילית הינדית אמידה ומשכילה. דודו היה ונקאטה רמאן, חתן פרס נובל בפיזיקה לשנת 1930. הוא למד לתואר בפיזיקה בפרזידנסי קולג' בצ'נאי שבמדראס. בשנת 1930 זכה במלגה מטעם ממשלת הודו באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה, בה למד לקראת תואר דוקטור. בשנה השלישית ללימודיו שהה במכון לפיזיקה תאורטית בקופנהגן, דנמרק, בניהולו של נילס בוהר. בצעירותו נודע כגאון, והתמחה לא רק בפיזיקה אלא גם בגרמנית ובספרות אנגלית. צַ'נדראסֶקאר העיד על עצמו שיכל לקרוא בקלות 100 עמודים בשעה.
ב־1935 חישב את גבול צ'נדראסקאר, קבוע פיזיקלי המגדיר את המסה הסופית המקסימלית שיכולה להיות לננס לבן, הקרוי על שמו.
ב־1942 הוא גילה ביחד עם הפיזיקאי הברזילאי מריו שנברג את גבול שנברג־צ'נדראסקאר, המבטא את המסה המקסימלית של ליבתו של כוכב היכולה למנוע את קריסתן הכבידתית של השכבות העליונות בכוכב לתוך הליבה, עם כילוי מאגרי המימן בה.
בשנת 1983 זכה ביחד עם ויליאם אלפרד פוֹלֶר בפרס נובל בפיזיקה על מחקרו בתחום המבנה וההתפתחות של כוכבים. הוא מעט נעלב שהפרס התייחס רק לעבודותיו המוקדמות וראה בו התכחשות מסוימת למפעל חייו המלא. הפרס חולק באופן שווה בינו לבין פולר.
צ'נדראסקאר היה חבר באוניברסיטת שיקגו מ־1937 ועד ליום מותו, בגיל 84. הוא קיבל אזרחות אמריקאית בשנת 1953.
עם הפרסים ואותות ההצטיינות שזכה בהם נמנים : מלגת הנרי נוריס ראסל ב־1949, מדליית ברוס ב־1952, מדליית הזהב של האגודה האסטרונומית המלכותית ב־1953, מדליית הנרי דרייפר ב־1971 ומדליית קופלי ב־1984.
בשנת 1999 החליטה נאס"א לקרוא על שמו את השלישי מבין ארבעת הטלסקופים הגדולים ששיגרה לחלל. טלסקופ קרני ה־X צ'אנדרה שוגר במעבורת החלל קולומביה ב־23 ביולי 1999.
פעילויות אחרות
בין השנים 1990 ל-1995 צ'נדרסקאר החל בפרויקט אישי שמטרתו להפוך את ספרו של אייזק ניוטון "פרינקיפיה - עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע" לנגיש יותר לקורא המודרני. צ'נדרסקאר תרגם את הספר מהשפה הגאומטרית המורכבת שלו לשפת החשבון האינפיניטסימלי המודרנית. התוצר של הפרויקט הזה הוא ספרו "Newton's Principia for the common reader", שנחשב בעיני רבים למדריך הטוב והמעמיק ביותר לפרינקיפיה של ניוטון. בספר צ'נדרסקאר מנתח לעומק כמעט את כל התכנים של הספר הראשון והשלישי של הפרינקיפיה, כמו גם מספר קטעים נבחרים חשובים מהספר השני.
לקריאה נוספת
S. Chandrasekhar, An introduction to the study of stellar structure, Dover, 1967
התקה (פסיכולוגיה)
זיגמונד פרויד השתמש במונח בתאוריה הפסיכואנליטית שלו ובטכניקת הטיפול בפירוש חלומות. ההתקה כמנגנון חלימה באה לידי ביטוי בחלימה על אלמנט נייטרלי במקום על אלמנט משמעותי ומאיים. כך, למשל, נער עשוי לחלום שהוא מנשק את אחותו התאומה של נער אליו הוא מתקשה להודות שהוא נמשך.
הנסיך אאוג'ניו, דוכס ג'נובה
הנסיך אאוג'ניו, דוכס ג'נובה (באיטלקית: Eugenio di Savoia-Genova; 13 במרץ 1906 – 8 בדצמבר 1996) היה חבר בית סבויה, דוכס אנקונה, ולאחר מכן דוכס ג'נובה החמישי והאחרון.
ביוגרפיה
ב-29 באוקטובר 1938 התחתן אאוג'ניו בארמון נימפנבורג במינכן, גרמניה, עם לוצ'יה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות, בתם של הנסיך פרדיננדו פיו, דוכס קלבריה ומריה לודוויגה תרזיה, נסיכת בוואריה. החתן והכלה היו בני דודים מדרגה שנייה וצאצאים של לודוויג הראשון, מלך בוואריה. לאאוג'ניו ולוצ'יה נולדה בת אחת:
לאחר ביטול המונרכיה באיטליה בשנת 1946, הנסיך אאוג'ניו ומשפחתו עברו להתגורר בברזיל שם הוא ניהל חווה. עם מותו ב-8 בדצמבר 1996, נכחד הקו הזכרי של בית סבויה-ג'נובה ענף של בית סבויה. בשנת 2006, האפר של אוג'ניו ואשתו הועבר לקבורה ליד טורינו.
בקשט
בקשט הוא שם משפחה יהודי.
מכתבי בהאא' אללה למלכים שבפרשת ההיכל
מכתבי בהאא' אללה למלכים שבפרשת ההיכל הם סדרה של חמישה מכתבים שבהאא אללה כתב לשליטים ומנהיגים בכירים, אשר כלולים בתוך "פרשת ההיכל" (בערבית: سُورَةُ ٱلْهَيْكَلِ; בתעתיק: סורת אל-היכל), שהיא אחד מכתבי הקודש של הדת הבהאא'ית. המכתבים נכתבו לשליטים הבאים: קיסר צרפת נפוליאון השלישי, האפיפיור פיוס התשיעי, השאה הפרסי נאסר א-דין שאה קאג'אר, מלכת אנגליה המלכה ויקטוריה, והצאר הרוסי אלכסנדר השני. המכתבים נכתבו לאחר שבהאא' אללה הוגלה לאדירנה ואז לעכו. הם נכתבו במקור בערבית, למעט המכתב אל השאה הפרסי, שנכתב לסירוגין בערבית ובפרסית.