cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ולנטין יודשקין
מותג בית האופנה
בית האופנה של ולנטין יודשקין הוא אחד המובילים ברוסיה. בבעלות החברה רשת של בוטיקים ממותגים, תצוגות המעצב מתקיימות בפריז, מילאנו, ניו יורק ומוסקבה. עבודותיו של יודשקין מוצגות במוזיאון התלבושות בלובר, במוזיאון ההיסטורי הממשלתי במוסקבה ובמוזיאון האופנה של קליפורניה.
בשנת 2016, בית האופנה ולנטין יודשקין הפך לחבר מלא בפדרציה הצרפתית של הוט קוטור, מעצבי אופנה מוכנים ללבישה. זהו המותג הראשון של תעשיית האופנה הרוסית שזוכה לחברות זו.
חיים אישיים
יודשקין נפטר ב-2 במאי 2023 מסרטן הכליה, והותיר אלמנה ובן.
דלילה חתואל
דלילה (חיה) חטואל (נולדה ב-15 בנובמבר 1980) היא סייפת ישראלית המתחרה בענף הרומח, אשר ייצגה את ישראל באולימפיאדת בייג'ינג (2008).
ביוגרפיה
חטואל נולדה וגדלה בעכו למשפחה בעלת הישגים רבים בתחום הסיף. בין בני משפחתה שזכו להצלחה בתחום זה לידיה חטואל (דודתה). היא מתאמנת מגיל שש במועדון הסיף של הפועל עכו בהדרכת אביה, חיים חטואל שייצג את ישראל במשחקים האולימפיים כמאמן 7 פעמים. (בעשור השני של המאה ה-21, "המרכז האולימפי לסיוף עכו"). חתואל הגיעה ליכולת שיא בשנים 2008-2007. ביולי 2008 ניצחה באליפות אירופה את האלופה האולימפית ואלופת העולם האיטלקייה ולנטינה וצאלי, באותה העת בעלת ארבע מדליות זהב אולימפיות (2 מדליות זהב אישיות) ותשע מדליות זהב באליפויות עולם (5 מדליות זהב אישיות). עם זאת, באותו קרב נפצעה חטואל ובשל כך נאלצה לפרוש מן התחרות כבר במהלך הקרב הבא.
אולימפיאדת בייג'ינג
בתחרות הנשים בענף הרומח נערכה ב-11 באוגוסט, ועל פי הגרלה נקבע כי הקרב הראשון של חתואל ייערך מול ויקטוריה ניקישינה מרוסיה. הקרב החל עם יתרון 0–1 לחתואל. בתוך זמן קצר סובבה את הברך והקרב נעצר לשם מתן טיפול. בתום השליש הראשון הייתה התוצאה 2:2. בתום השליש השני הובילה ניקישינה 6:4. 20 שניות לסיום השליש השלישי השוותה חתואל את התוצאה ל-9:9, אולם הפסידה בהארכה 10:9 והודחה מן המשחקים האולימפיים. לדבריה בקרב הספציפי הפסידה בגלל המתח בשנייה האחרונה ולא מחמת הפציעה.
תחרויות לאחר האולימפיאדה
באליפות אירופה שהתקיימה בחודש יולי 2009 בבולגריה, הודחה חתואל כבר בסיבוב השני, והתאכזבה מההפסד ועל יחס איגוד הסייף הישראלי כלפיה, שלדבריה לא נתן תמיכה כספית עבור הכנה מספקת לאליפות. בחודש ספטמבר השתתפה חתואל באליפות העולם בטורקיה והגיעה למקום ה-18.
בשנת 2011 עברה חתואל ניתוח לטיפול בפציעה שעברה לפני האולימפיאדה בבייג'ינג.
בשנת 2015 ייצגה את ישראל במשחקים האירופיים שהתקיימו בבאקו והפסידה בשמינית הגמר.
תחרויות לקראת אולימפיאדת ריו 2016
כעבור שנתיים ילדה את בנה ופנתה לחזור לספורט, אך נבצר ממנה להשתתף מאחר שלא ביצעה קריטריון ישראלי בזמן ההריון ובחופשת הלידה.
חטואל פנתה לבית משפט וערערה והשופט הביעה את דעתו בהחלטה חשובה שיש להתאים את מדיניות האישה לספורט. כעבור זמן מסוים על בסיס החלטת השופט נוצר תקנון שמאפשר לספורטאית אישה להמשיך לקבל שכר כאשר זאת נכנסת להריון ובחופשת הלידה. כיום דלילה חטואל בעלת הרצאה "לקום ולנצח" לקידום בריאות וחיזוק ביטחון עצמי באמצעות חוכמת הסיוף ובשילוב כלי הרומח. (תואר ראשון במדעי המדינה ומשאבי אנוש ובשלבי סיום תואר שני בווינגייט לאורח חיים בריא ופעיל).
חיים אישיים
אמא לשניים, גרושה ומתגוררת קריית ביאליק. 2007: מקום 15 באליפות העולם מדליית כסף בגביע העולם בשאנגחאי שבסין מקום חמישי באליפות אירופה 2008: השתתפות באולימפיאדת בייג'ינג מדליית כסף בגביע העולם בקהיר שבמצרים מקום 6 בגביע העולם בזלצבורג שבאוסטריה מקום 7 באליפות אירופה בקייב מדליית ארד בגראנד פרי בגדנסק שבי פולין 2009: מדליית זהב במכבייה
שברולט מסטר
שברולט מסטר (באנגלית: Chevrolet Master) היא מכונית משפחתית מתוצרת חטיבת המכוניות שברולט בחברת ג'נרל מוטורס האמריקאית, אשר יוצרה בין השנים 1933–1942.
תצורות
===רמות גימור===
עומק שדה
עומק שדה הוא מושג בצילום ובאופטיקה המציין את תחום המרחקים סביב מרחק המוקד של מערכת אופטית בו תתקבל תמונה חדה יחסית, של העצם המדומה. למושג זה חשיבות רבה בתחום הצילום משום שבחירה של עומק השדה יכולה להיות בעלת משמעות אמנותית בהדגישה פרטים אחדים וטשטושם של אחרים.
בדומה לחדות, גם המושג עומק-שדה איננו חד ערכי, ולכן קיים על הציר האינסופי של עומק השדה, שדה עמוק יותר או רדוד יותר, ללא גבולות אבסולוטיים של חדות בתוך תחומיו.
עקרונית, ישנם שלושה גורמים המשפיעים אחד על השני במובן השפעתם על עומק השדה או על רדידות השדה, ואלה שלושה גורמים אשר בצירופם יחד, יכולים להגביר את עומק השדה או לרדד אותו.
הגורם הראשון הוא אורך המוקד של העדשה: ככל שהוא קטן יותר, כך עומק השדה הטבעי שהעדשה יכולה להפיק הוא גדול יותר (או עמוק יותר), וככל שאורך המוקד גדול יותר, כך עומק השדה הטבעי שהעדשה יכולה להפיק הוא קטן יותר, (או רדוד יותר). בהתאמה לכך יוזכר שהנקודה ההיפר-פוקלית (נקודת האינסוף) של העדשה היא במרחק שהוא ביחס תואם לאורך המוקד, כלומר, ככל שאורך המוקד קצר יותר, כך גם הנקודה ההיפר-פוקלית של העדשה נמצאת במרחק קצר יותר מעדשה. הנקודה ההיפר-פוקלית של כל עדשה היא המרחק המינימלי בין העדשה לבין האובייקט המצולם, שממנו והלאה, כל מרחק, רחוק ככל שיהיה, מופיע בחדות יחסית.
הגורם השני הוא דרגת הצמצם בעדשה: ככל שהצמצם סגור יותר (כלומר מספר F גדול - למשל: F16), כך עומק השדה הטבעי שהעדשה יכולה להפיק הוא גדול יותר (או עמוק יותר), וככל שהצמצם פתוח יותר (כלומר מספר F קטן - למשל: F1.4), כך עומק השדה הטבעי שהעדשה יכולה להפיק הוא קטן יותר (או רדוד יותר).
הגורם השלישי הוא המרחק בין העדשה לבין האובייקט המצולם: ככל שהמרחק בין העדשה לבין האובייקט המצולם גדול יותר כך עומק השדה הטבעי שהעדשה יכולה להפיק הוא גדול יותר (או עמוק יותר), וככל שהמרחק בין העדשה לבין האובייקט המצולם קטן יותר, כך עומק השדה הטבעי שהעדשה יכולה להפיק הוא קטן יותר (או רדוד יותר).
הגדרת המיקוד
באופטיקה גאומטרית, מיקוד הוא ריכוזן של קרניים המגיעות מקבילות ממרחק רב אל נקודה אחת, בה מתקבלת תמונה חדה. נקודה זו נקראת "מוקד". מיקוד מושלם של קרני האור אפשרי במרחק אחד בלבד, בו מעתיקה העדשה כל נקודה בעצם המצולם לנקודה בדמות שהיא יוצרת. במקרה של מצלמה, מדובר בנקודה על סרט הצילום או החיישן האלקטרואופטי (למשל, CCD ברוב המצלמות הדיגיטליות ביתיות). בכל מרחק אחר ממרחק המוקד, נקודה מתורגמת למעשה לעיגול בתמונה שגודלו תלוי במרחק הנקודה ממרחק המוקד ובצורת העדשה. עיגול זה נקרא "עיגול הטשטוש". כאשר העיגול קטן מספיק, מתחת לכושר האבחנה של המערכת, לא ניתן להבחין בינו לבין נקודה והתמונה המתקבלת נראית חדה. בשאר המרחב, ככל שעיגול הטשטוש גדול יותר, התמונה תהיה פחות חדה. הגדלה או הקטנה של התמונה המצולמת משנה את גודלו של עיגול הטשטוש ולכן יכולה לשנות את עומק השדה.
בפועל, אפקטים של עקיפה גורמים לכך שגם במרחק המוקד לא מתקבלת נקודת אור במובן הגאומטרי (כלומר, נקודה חסרת ממדים) אלא עיגול טשטוש, אם כי לרוב אפקט זה איננו משמעותי שרדיוסו של עיגול הטשטוש הנגרם על ידי עקיפה הוא קטן.
שימושים בעומק שדה
עומק שדה קטן מכונה "רדוד" או "צר" והוא משמש בצילום להבלטת הנושא והפרדתו מהרקע, למשל בצילום פורטרט (ראו איור שני משמאל). עומק שדה גדול מכונה "רחב" ומשמעותו שכל או מרבית העצמים בתמונה יהיו חדים למדי. בצילום נוף משתמשים בדרך כלל בעומק שדה רחב. כמו כן, כל מה שמחוץ לעומק שדה נקרא בוקה. באיור שמשמאל כל מה שמאחורי הילד הוא בגדר הבוקה של התמונה.
חישוב בסיסי
במערכת הנדונה, המתוארת באיור הרביעי משמאל, ישנה עדשה סימטרית. העצם במרחק s מהעדשה יוצר דמות ממוקדת במרחק v מהעדשה, ובאופן דומה הנקודות D_\mathrm F וכן D_\mathrm N, המגדירות את האזור בו השדה עמוק, מדומות אל הנקודות v_\mathrm F ו-v_\mathrm N בהתאמה. מפתח העדשה, הנקבע על ידי צמצם הוא d. הקוטר המרבי של רדיוסו של עיגול הטשטוש הוא c. מהגדרת עומק השדה, זהו גם גודלו של עיגול הטשטוש שנוצר מדימוי הנקודות D_\mathrm F ו-D_\mathrm N.
מתוך דמיון משולשים מתקבל:
וגם
בפועל נהוג לבטא את עומק השדה במונחים של "מספר f" שהוא היחס שבין מוקד העדשה לקוטרה
בשילוב עם הנוסחאות הקודמות מתקבל:
פתרון של מערכת המשוואות לעיל עבור ו-  הוא
וכן
ובפרט עבור ו-  מתקיים
בעזרת חמש המשוואות האחרונות מתקבלים הביטויים הבאים עבור D_\mathrm F ו-D_\mathrm N, שהם, למעשה, עומק השדה:
מתאם (גנטיקה)
מתאם או מקשר בהנדסה גנטית הוא אוליגונוקלאוטיד קצר, מסונתז כימית, חד-גדילי או דו-גדילי שניתן לקשור לקצוות של מולקולות DNA או RNA. ניתן לסנתז מתאמים כפולים עם קצוות קהים לשני המסופים או קצה דביק בקצה אחד וקצה קהה בקצה השני. לדוגמה, מתאם DNA בעל גדילים כפולים יכול לשמש כדי לקשר את הקצוות של שתי מולקולות DNA אחרות (כלומר, קצוות שאין להם "קצוות דביקים"). ניתן להשתמש בו כדי להוסיף קצוות דביקים ל- cDNA המאפשרים לקשור אותו לתוך הפלסמיד בצורה הרבה יותר יעילה. שני מתאמים יכולים להיצמד זה לזה כדי ליצור דימרים. מתאם המרה משמש לחיבור פיסת DNA לוקטור DNA גדול יותר על ידי טכניקת DNA רקומביננטי חתוך עם אנזים הגבלה אחד, למשל EcoRl, עם וקטור שנפתח עם אנזים אחר, Bam Hl. ניתן להשתמש במתאם זה כדי להמיר את הקצה המלוכד המיוצר על ידי Bam Hl לאחד המיוצר על ידי Eco Rl או להפך. אחד מהיישומים שלו הוא קשירת cDNA לתוך פלסמיד או לתוך וקטורים אחרים במקום להשתמש באנזים Terminal deoxynucleotide Transferase כדי להוסיף פולי A למקטע cDNA.
חזיר בר
חזיר בר (שם מדעי: Sus scrofa) הוא מין חזיר. הוא יונק אוכל-כול שחי בעדרים. כיום חזיר הבר מצוי לאורך אירופה, המזרח התיכון (לרבות בישראל), בדרום ודרום-מזרח אסיה. עם זאת האדם הפיץ אותו לאזורים שונים כמין פולש הרסני, בעיקר באיים בהם לא היו הרבה יונקים.
חזיר זה הוא האב הקדמון של חזיר הבית, אשר לעיתים נחשב לתת-מין שלו (Sus scrofa domestica). מספר חזירי בית התפראו בטבע והם מכונים בטעות כ"חזירי בר", אף שהם חזירי פרא.
מבנה
גופו של חזיר הבר קומפקטי, ראשו גדול ורגליו קצרות יחסית. צבע הפרווה משתנה מאפור כהה ועד לשחור או חום, ובמרכז אסיה יש אפילו חזירי בר לבנים. בחורף הפרווה מעט צפופה יותר, וגודל החזיר משתנה בהתאם לאזור. במרכז אירופה נקבות בוגרות (חמש שנים או יותר) מגיעות לאורך גוף של כ-135 ס"מ ומשקל של 55–70 ק"ג, ואילו זכרים בוגרים אורך גופם הוא כ-153-240 ס"מ ומשקלם – 66 עד 272 ק"ג. באזורים מסוימים, כמו אסטרחן וקווקז, הזכרים מגיעים עד לאורך של 200 ס"מ ומשקל של 200 ק"ג. החטים (הניבים) משמשים כנשק וגדלים באופן רציף. החטים התחתונים של הזכרים מגיעים לאורך של 20 ס"מ ובמקרים מיוחדים יכולים להגיע אפילו 30 ס"מ. החטים העליונים מעוקמים כלפי מעלה אצל הזכרים, והם מושחזים באופן קבוע אחד בשני כדי ליצור חט חד. אצל הנקבות, החטים קטנים יותר. זנבם באורך 21 עד 38 ס"מ, ואוזניהם באורך 24 עד 26 ס"מ.
תפוצה
חזיר הבר מצוי במקור בצפון אפריקה וברוב אירואסיה, מהאיים הבריטיים עד יפן ואיי סונדה. בכיוון הצפון, חזיר הבר התפשט עד לדרום סקנדינביה ודרום סיביר.
במאות השנים האחרונות, תפוצתו של חזיר הבר השתנתה באופן קיצוני בשל פעילות של האדם, וייתכן שגם בשל שינוי האקלים. הם נכחדו מבריטניה בסביבות המאה ה-13. ב-1610 המלך ג'יימס הראשון החזיר אותם מחדש לפארק הגדול בווינדזור. ניסיון זה נכשל עקב ציד בלתי חוקי, וניסיונות מאוחרים יותר נכשלו מאותה סיבה. ועד 1700 לא נשארו בכלל חזירי בר בבריטניה. חזירי הבר נכחדו מדנמרק בתחילת המאה ה-19, וב-1900 הם נכחדו גם מתוניסיה ומסודאן. במדינות אחרות כמו גרמניה, אוסטריה ואיטליה הצטמצמה תפוצתם משמעותית. ברוסיה חזירי הבר נכחדו באזורים נרחבים בשנות ה-30.
מאידך, בצרפת חיה אוכלוסייה גדולה וגדלה של חזירי בר, וצדים אותם לצורכי מזון ושעשוע, במיוחד באזורים הכפריים במרכז ובדרום המדינה. ב-1950 חזיר הבר הופיע מחדש באזורים נרחבים בצפון אסיה. עד 1960 הם נמצאו בסנקט פטרבורג ובמוסקבה, ועד 1975 הם נמצאו בארכנגלסק ובאסטרחן. בסביבות 1970 הם נמצאו בדנמרק ושוודיה, כתוצאה מבריחה של חזירי בר מגן חיות. בסביבות 1990 הם נמצאו גם בטוסקנה שבאיטליה. כמו כן, הם נפוצים מאוד במדינת ישראל מאזור שפלת יהודה וירושלים ועד לחרמון, זאת על אף הידלדלות הפרטים.
בחיפה יש תופעה של חזירי בר ברחובות העיר. הם שוכנים בוואדיות במשך היום, ועם החשיכה, בעיקר בשעות הקטנות של הלילה, מגיעים אל הרחובות הקרובים לוואדיות. תופעה דומה קיימת בעיר רומא. לעיתים החזירים מגיעים אל הרחובות בחיפה גם בשעות היום. תועד גם מקרה ב-11 יוני 2017, בו חזירי בר הסתובבו באזור קריית אונו וגני תקווה, וההשערה היא שהם הגיעו מאזור החולות הסמוך.
ייבוא חזירי בר
בתחילת המאה ה-20 יובאו פרטים של חזיר הבר לארצות הברית לצורך ציד, וחלקם הוכלאו עם חזירי בית. בדרום אמריקה, גינאה החדשה, ניו זילנד, אוסטרליה ובאיים אחרים חזירי הבר יובאו על ידי בני אדם וחלקם הוכלאו עם חזירי בית.
התנהגות
חזירי בר חיים בעדרים. כל עדר כולל על פי רוב כ-20 פרטים, אולם נראו גם עדרים שמנו 50 פרטים. בעדר טיפוסי יש שתיים או שלוש נקבות המגדלות את צאצאיהן. הזכרים לא נמצאים בעדר, פרט לעונת הרבייה. ההמלטה מתרחשת בדרך כלל במקום מבודד, הרחק מהעדר, ובשגר בדרך כלל ארבעה עד שישה גורים. החזיר הוא פעיל לילה, ומחפש את מזונו החל מרדת הערב ועד זריחת השמש. חזירים אוכלים כמעט כל דבר שנקרה בדרכם: אגוזים, גרגרים, נבלות, שורשים, פקעות, אשפה, חרקים, זוחלים קטנים ואפילו טלאים וצבאים צעירים. חזירי בר החיים באזורי הביצות אף אוכלים שפמנונים, ציפורים, אצות ובלוטים.
חזירי בר הם יצורים טריטוריאליים וסולידריים. הם מסמנים את שטחם על ידי התגרדות בעצים (התגרדות בעצים משמשת אותם גם לצורכי ניקיון). כאשר זכר מסוים חודר לשטח שליטתו של זכר אחר, הזכרים נלחמים באמצעות חטיהם.
בעת הצורך, חזירי הבר יכולים להגן על עצמם ועל צאצאיהם בתקיפות. הזכרים מרכינים את ראשם, מסתערים ונוגחים כלפי מעלה עם חטיהם החדים. הנקבה, בעלת חטים קטנים יותר, מסתערת עם ראש מורם ופה פתוח בנשיכה. התקפות כאלה לרוב אינן קטלניות עבור בני אדם, אף שהן עשויות להביא לטראומה ולאיבוד דם רב מפציעות קשות.
ישנו תיעוד משנות החמישים המוקדמות המראה שבשל התנהגותו המזיקה ניסו פרנסי ישראל להבריח את החזיר ממכורתם בעזרת גרביים ישנות ספוגות בריח אדם מקומי אך ללא הועיל.
לחזירי בר בוגרים יש טורפים טבעיים מעטים, ביניהם חתולים גדולים כמו נמר וטיגריס, להקות גדולות של זאבים, דוביים שונים וזוחלים גדולים כמו תנינים, פיתוניים וכוח ענק. לצעירים ישנם אויבים נוספים כמו עיטים, צבועים ותנים אך לרוב האמהות מגוננות בעוצמה על הגורים.
רבייה והתפתחות
חזירי הבר מסוגלים להתרבות בכל עת במהלך השנה. הנקבות יכולות להמליט עד שתי המלטות בשנה. ההזדווגות תלויה בדרך כלל באקלים, שמשפיע ישירות על זמינות המזון. חוסר בערכים תזונתיים בעת מחסור במזון עלול לדכא רבייה. חזיר הבר נוטה לברירת "R selection".תקופת ההריון היא בטווח של 120-180 ימים. מספר צאצאים ממוצע בהמלטה בטווח של 6-5 ומשקלם נע בין 8.0-4.0 קילוגרם. נקבות מסוגלות להתרבות מסביב גיל 10 חודשים, והזכרים בוגרים מינית בערך מגיל 5 עד 7 חודשים. הצאצאים ממשיכים להתפתח ולגדול עד גיל 5-6 חודשים. חלב חזירים מכיל יותר שומן מחלב פרה.
הזכרים אינם נותנים כל טיפול הורי מכיוון שהם פוליגיניים ולרוב משוטטים לבד. הטיפול בגורים אצל הנקבות עשוי להיות נמוך יותר במין זה מאשר בכבשים, בקר ועיזים, מה שיכול להוות פשרה בגודלי המלטה גדולים יותר. בעוד שלמינים דומים אלה יש בדרך כלל רק 1 או 2 צאצאים לכל המלטה, המלטות של חזירי הבר הן פי 2 עד 3 מגודל זה. באופן לא מפתיע, לחזירונים שיעור תמותה גבוה. בלידה, לחזירונים מעט מאוד שומן בגוף ומעט מאגרי אנרגיה. על ידי הרבעת צאצאים רבה יותר הם מגדילים את הסיכויים שצאצאים מסוימים ישרדו. ידוע שחזירות עם המלטות גדולות דורסות בטעות את צאצאיהם. עם זאת, מחקרים מצביעים על כך שדריסה זו עשויה להיות מכוונת, כדי להגדיל את סיכויי ההישרדות לשאר ההמלטה. מכיוון שתחרות מופחתת בקרב אחים על האכלה היא תוצאה של גודל המלטה קטן יותר. חזירונים חלשים יותר עשויים לנסות לינוק מספר פעמים, לפני שהם מוכים על ידי אחיהם, ונהרגים מתת תזונה. נקבות הממליטות חזירונים קרוב לאותו הזמן בשני עדרים שונים עשויים לאפשר לחזירונים מהמלטה אחרת לינוק. עם זאת, לעיתים קרובות אמהות דוחות חזירונים שאינם שלהם. נקבות עובדות באופן קולקטיבי על מנת להגן על כל הצאצאים הנמצאים בעדר שלהם. בזמן מסעות האמהות שומרות על החזירונים באמצע, כשהמבוגרים מובילים ומאחור. צעירים נותרים לעיתים קרובות עם נקבה אחת כהגנה, ואילו שאר חברי הקבוצה יוצאים לשוטט אחר מזון.
תת-מינים
תת-מיניו של חזיר הבר הם:
חזיר הבית לפעמים מיוחס כתת-מין נוסף (Sus scrofa domestica) ולפעמים במין נפרד (Sus domestica). ישנם גם גזעי חזירים שהוכלאו עם חזירי בר.
לחזירי בר צרפתיים וספרדיים יש 36 כרומוזומים, לעומת חזירי הבר משאר אירופה שיש להם 38 כרומוזומים (כמו חזירי בית). חזירי בר עם 36 כרומוזומים התרבו בהצלחה עם חזירים בעלי 38 כרומוזומים ולצאציהם היו 37 כרומוזומים.
במיתולוגיה
במיתולוגיה היוונית ידועים שני חזירי בר. הרקולס צד את חזיר הבר בארימנתיאה כאחד מ-12 מעשי הגבורה שלו. בציד הקלידוני, גיבורים מיתולוגיים רבים צדו את החזיר הקלידוני, וביניהם חלק מהארגונאוטים והציידת אטאלנטה. בנוסף, חזיר הבר היה מקודש לאל המלחמה ארס. במיתולוגיה הקלטית חזיר הבר היה קדוש לאלה ארדווינה, וציד חזירים מופיע במספר סיפורים במיתולוגיה הקלטית והאירית. במיתולוגיה הנורדית לאלים פריה ופרייר היו חזירי בר. החזיר של פרייר נקרא גולינבורסטי ("רעמת זהב") והוא יוצר על ידי בני איבלדי כשי לפרייר. הזיפים ברעמה של גולינבורסטי היו זוהרים בחושך כדי לספק אור לבעליו. פריה רכבה על החזירה הילדסביני ("חזירת מלחמה") כשהיא לא השתמשה במרכבתה שנרתמה לחתולים. על פי השיר "הינדלוג'ו" הסוותה את זהותו של בן-חסותה אוטאר. חזירי הבר במיתולוגיה הנורדית היו מיוחסים לפוריות, והם שימשו כקמע הגנה במלחמה.
הרלדיקה ושימושים סמליים אחרים
חזיר הבר וראש החזיר מופיעים בסמלים רבים. חזיר שלם עשוי לסמל את התכונות החיוביות של החזיר: אומץ ועזות במלחמה. ראש החזיר יכול לסמל הכנסת אורחים (מהמנהג של הגשת ראש חזיר במסעדות), או לסמל שבעל שלט הרלדי הוא צייד ידוע ומפורסם.
שבט קמבל בסקוטלנד משתמש בחזיר בר על סמלו כדי לסמל אומץ ופראיות. מנהיגי השבטים גורדון, נסביט ואורקהארט משתמשים בשלושה ראשי חזיר בר על שלט האצולה שלהם. חזיר הבר היה גם סמלו של ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה.
הדגל של המורדים הסרבים כלל חזיר בר בזמן ההתקוממות הסרבית הראשונה. באותה תקופה חיו חזירי בר רבים ביערות והרים בסרביה, והיוו ייצוא מרכזי של האזור.
בבלגיה חזיר הבר הוא בעל החיים הסמלי של יערות הארדנים בדרום המדינה.
שימוש מסחרי
שערות חזיר הבר היו בשימוש בתהליך ייצור מברשת השיניים עד שהוחלפו בחומרים סינתטיים, בדרך כלל ניילון, על ידי דופונט ב-1938. השיער לזיפים הגיע בדרך כלל מצוואר החזיר. אף על פי שמברשות אלו היו פופולריות מכיוון שהזיפים היו רכים, הן לא היו מוצלחות לשמירה על היגיינת הפה, מפני שלזיפים לקח זמן רב להתייבש, היוו כר נוח לצמיחת חיידקים, ונפלו מהמברשת. שערות חזיר הבר שימשו גם בייצור מברשות שיער.
הקונפדרציה השווייצרית הישנה
הקונפדרציה השווייצרית הישנה (בגרמנית: Alte Eidgenossenschaft; בצרפתית: Ancien Confédération suisse; באיטלקית: Vecchia Confederazione Svizzera) הייתה מדינה שהתקיימה למשך כ-500 שנה, מ-1291 עד 1798.
המאבק לעצמאות
ב-1291 קשרו תושבי מחוזות אורי, שווייץ ואונטרוולדן כנגד שלטון בית הבסבורג. האיחוד בין שלושה מחוזות אלו הפך לגלעין הקונפדרציה השווייצרית הישנה. איחוד זה מצוין מדי שנה, ב-1 באוגוסט, כיום הלאומי של שווייץ. המסמך המצהיר על האיחוד, האמנה הפדרלית, נכתב כפי הנראה לאחר מעשה, במהלך המאה ה-14. תחילתה של הברית צנועה. הצדדים לה התחייבו להגן זה על זה מפני בית הבסבורג, וליישב את הסכסוכים בינם ובין עצמם באמצעות בוררות של שופטים מקומיים בלבד. ככל שהתקדם המאבק רכשו המעורבים בו תודעה של לאומיות נפרדת, והברית כונתה "ברית נצחית". מאבק זה כנגד בית הבסבורג הוליד את אגדת וילהלם טל, הקשת האמיץ שלחם כנגד המושל האכזר מטעם הבסבורג הרמן גסלר, שאת סיפורו הנציח במאה התשע עשרה במחזה המחזאי והמשורר הגרמני פרידריך שילר.
ב-1315 הנחילו צבאות הברית מפלה ראשונה לבית הבסבורג בקרב מורגרטן, וזכו בכמה שנים של עצמאות. בעקבות קרב זה, הוכרזה שביתת נשק לשבעים שנה. בשנים אלו, הצטרפו אל גלעין "הקנטונים המיוערים" ערים נוספות. ב-1332 הצטרפה לוצרן לברית, ולאחריה ב-1351 ציריך, ב-1352 גלרוסוצוג וב-1353 ברן. מחוזות וערי מדינה אלו היו ל"קונפדרציה השווייצרית" של שמונה מדינות, שהמשיכה כמסגרת מדינית עד המאה ה-15. בקרב זמפאך, ב-1386 שבו כוחות הברית וניצחו את הצבא ההבסבורגי, שניסה לפלוש ללוצרן, בעקבות הניסיון של בית הבסבורג להתפשט ולהרחיב את שטחי שלטונו. בכל אותה העת נחשבה עדיין הברית לחלק מן האימפריה הרומית הקדושה.
ב-1440 גורשה ציריך, מן הברית בשל ויכוח עם יתר מדינות הברית על השליטה במחוז טוגנבורג. ניצחון יתר מדינות הברית על ציריך הוביל לשגשוג כלכלי ולעוצמה צבאית. ניסיונו של שארל האמיץ דוכס בורגונדי, לכפות את מרותו בשטחי שווייץ, נכשל לאחר סדרת קרבות בשנות ה-70 של המאה ה-15, כאשר באחרון שבהם, קרב ננסי ב-1477 נהרג הדוכס שארל עצמו. ב-1499 ניצחו השווייצרים את צבאו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, דבר שהביא להכרה סופית בעצמאותם, באירוע המכונה "שלום בזל". בריתם של השווייצרים עם האפיפיור הביאה לכך שב-1506 שכר האפיפיור יוליוס השני חיילים שווייצרים למשמרו האישי, מסורת הממשיכה מאז ועד היום (ראו: המשמר השווייצרי). התפשטותה הטריטוריאלית של הפדרציה והשם שרכשו להם החיילים השווייצרים, הביאו להצטרפות קנטונים נוספים לברית. בשנת 1481 הצטרפו פריבור וזולותורן לברית, בשנת 1501 בזל ושפהאוזן, ובשנת 1513 הצטרף קנטון אפנצל. בנוסף לקנטונים היו לברית גם בעלי ברית עצמאיים, כגון ז'נבה וסנט גלן. התבוסה כנגד הצרפתים בקרב מריניאנו ב-1515 הביאה שנה לאחר מכן לחתימת הסכם שלום עם צרפת ("שלום עולמים"), אשר במסגרתו שווייץ תתחייב שלא להילחם כנגד צרפת או לצד אויביה וצרפת תכיר בסיפוח שטחים נוספים אליה מאיטליה.
אורח החיים והכלכלה
במהלך התהוות הברית השווייצרית השתנה הרכב האוכלוסייה. הצמיתים הפיאודלים הפכו לאיכרים חופשיים ואזרחים. בערים, שהיו צנועות במונחים מודרניים (אוכלוסיית בזל מנתה באותה התקופה כ-10,000 תושבים), קיבלו התושבים אוטונומיה מוחלטת בניהול ענייניהם הפנימיים. בתחילת המאה ה-14 בעלי המלאכה בערים החלו להתארגן בגילדות, שרכשו עוצמה פוליטית. ערי הגילדות היו בעלות משטר דמוקרטי יחסית, ונשלטו על ידי מועצות נבחרות.
באזורים הכפריים נהנו האנשים מחירות מועטה יחסית, אך כמה מהשליטים הפיאודלים נהגו לפתח את יישוב אזורי הספר בהבטיחם חירויות פוליטיות למתיישבים.
על אף שהאזרחים העניים והעשירים נהנו מאותן החירויות, לא כל האזרחים היו שווים. המהגרים אל הערים או הכפרים לא נהנו מזכויות אזרח, ובאזורים הכפריים היה עליהם לשלם על השימוש באדמות הכלל. אנשים אלו רכשו זכויות רק עם קבלת מעמד אזרח, שהיה תלוי בעושרם, אך גם בכמות הזמן ששהו במקום שאת אזרחותו ביקשו.
בזל הפכה למרכז החינוך והמדעים במהלך המחצית השנייה של המאה ה-15. בעיר נוסדה אוניברסיטה בשנת 1460, שמשכה מלומדים בעלי שם עולמי כארסמוס או פאראצלסוס.
במהלך המאה ה-15 גדלה אוכלוסיית הקנטונים מ-600,000 נפשות ל-800,000 נפשות. באזורים ההרריים, בהם התנובה החקלאית נמוכה, חלה התרכזות בייצור גבינות שנסחרו תמורת דגנים מאזורים אחרים. התפתחות הדרכים, והחופשיות היחסית במעבר שבין הקנטונים הביאה לשגשוג מסחרי. הערים החדשות, שהיו ממוקמות לאורך נתיבי המסחר שבהרי האלפים, היו המקומות החשובים לסחר. ייצור הטקסטיל והגבינה הביא אף לייצוא, שיצר קשרי מסחר שהגיעו עד פולין והמזרח התיכון.
גורם כלכלי חשוב היה ייצוא שכירי החרב. שמם של החיילים השווייצרים יצא למרחוק, ורבים התפתו לעסוק בעיסוק רווחי זה. צעירים רבים נטשו את האזורים הכפריים ויצאו לנסות מזלם במלחמות רחוקות, על מנת להימלט מהעוני והחדגוניות שבחיי הכפר. העיסוק נשא אופי רשמי כמעט, ולא רק שכיר החרב עצמו ומשפחתו קיבלו את התשלום, אלא גם הקנטון שממנו יצא. השגשוג בייצוא שכירי החרב הביא לנטל כבד על הכלכלה המקומית ששיוועה לידיים עובדות.
ראשית הרפורמציה באזור
כחלק ממאבקם לעצמאות, ביקשו הקנטונים גם להקטין את כוחה של הכנסייה. מנזרים רבים כבר הובאו תחת פיקוח אזרחי, ובתי הספר והאוניברסיטאות היו מוסדות חילוניים, על אף שלרוב היו המורים בהם כמרים.
עם זאת, רבות מהבעיות שבמאבקים כנגד הכנסייה במהלך המאה ה-16 היו קיימות גם בשווייץ. הכמרים חיו באורח חיים מרווח בניגוד לתנאים של רוב האוכלוסייה, ומימנו אותו ממיסים וממכירת כתבי מחילה. אורח חיים זה הביא לניוון מוסרי ולשחיתות.
אולריך צווינגלי היה למבשרה של הרפורמציה בשווייץ. צווינגלי, שהחל לכהן ככומר בציריך ב-1518, החל להטיף נגד אי-הצדק שבמנהגי הכנסייה, ונגד המנהגים הפוליטיים של זמנו, ובמיוחד מנהג השכרת הצעירים כשכירי חרב. רעיונותיו נפלו על קרקע פורייה בקרב האוכלוסייה העירונית והמשכילה, אוכלוסייה של יזמים, אנשי עסקים, ואנשי גילדות. ב-1523 החליטו אנשי ציריך להכריז על עצמם כפרוטסטנטים באופן רשמי.
בשנתיים שלאחר מכן השתנתה ציריך באופן מהותי. הכנסייה עברה תהליך חילון. הכמרים שוחררו מנדר הפרישות, הקישוטים בכנסיות הושלכו. המדינה לקחה על עצמה את ניהול נכסי הכנסייה, ואת הטיפול בעניינים החברתיים להם דאגה עד אז הכנסייה, ואף שילמה את משכורתם של הכמרים.
כעבור שנים מועטות, ערים נוספות שהיו במעמדה ובמבנה אוכלוסייתה של ציריך קיבלו אף עליהן את הדת החדשה. סנט גאלן, שפהאוזן, בזל, ביין, מולהאוז ולבסוף ברן הלכו אחר ציריך וקיבלו את הדת הפרוטסטנטית, ואף כפו אותה על השטחים הכפופים למרותן.
הצלחת הרפורמציה והתעצמותם של הקרעים הדתיים
הצלחת הרפורמציה והתפשטותה לשטחים נרחבים הפכה את העניין הדתי לעניין פוליטי, ולמקור של סכסוך בין שלושה עשר הקנטונים לבין עצמם. בקנטונים בהם הייתה אוכלוסייה כפרית, והיסוד העירוני לא היה חזק, כקנטונים ההרריים של אורי, שווייץ, אונטרוולדן, לוצרן וצוג, נותרה האמונה הקתולית חזקה. אך ההתנגדות לפרוטסטנטיות לא הייתה רק עניין של אמונה. סיבות כלכליות שיחקו תפקיד חשוב. הסחר בשכירי חרב היווה מקור הכנסה חשוב לקנטונים אלו, וההטפה כנגדו, שהייתה אלמנט חשוב בתורתו של צווינגלי, איימה על מקור הכנסה זה. הערים, שמקורות הכנסתן היו מגוונות יותר, יכלו להרשות לעצמן לאבד את הסחר בשכירי החרב.
חמשת הקנטונים האלפיניים ראו ברפורמציה איום כבר בשלב מוקדם. הם הקימו את "הליגה של חמשת היישובים" (Bund der fünf Orte) עוד ב-1524 על מנת להילחם בהתפשטות האמונה החדשה.
הסכסוך המזוין פרץ בין הצדדים לאחר שורה של תקריות קטנות, בשנת 1531 בקרב קאפל, שהתרחש ליד ציריך נהרג צווינגלי, ולכאורה הובסו כוחות הרפורמציה בשווייץ. הקנטונים הפרוטסטנטים נאלצו להסכים לתנאי שלום, שכללו את פירוק ברית הקנטונים הפרוטסטנטים, הסכמה לשליטת הדת הקתולית באזורים הכפופים למרות כלל הקנטונים, אם כי קהילות באזורים אלו שכבר קיבלו עליהן את הדת הפרוטסטנטית יכלו לדבוק בדתן, אזורים אסטרטגיים כערים והיישובים על דרך המסחר החשובה בין קנטון שווייץ לעמק הריין הומרו בכוח לקתוליות. בטריטוריות שלהם עצמם יכלו הקנטונים הפרוטסטנטים לשמור על דתם. הסדר זה העניק לקנטונים הקתולים רוב בטגסטונג - הדייט הפדרלי של הקונפדרציה.
ב-1536 הופיע מנהיג פרוטסטנטי חדש, ז'אן קלווין בז'נבה, והשליט בעיר את פרשנותו החמורה לדת הפרוטסטנטית. הקלוויניזם הפך לצורה הנפוצה של הפרוטסטנטיות בשווייץ, אם כי מז'נבה עצמה נמנעה הכניסה לברית עד לשנת 1815 בשל התנגדות הקתולים.
מלחמת שלושים השנים
במהלך מלחמת שלושים השנים הייתה שווייץ "אי של שלום ושלווה" באירופה שסועת המלחמה. אם בשל העובדה שהקנטונים הבינו כי אם יילחמו ביניהם עתידים הם לאבד את עצמאותם, ואם בשל כך שהצדדים הלוחמים נסמכו על שכירי חרב במידה כזו שכיבושה של שווייץ על ידי אחד הצדדים היה עשוי להכריע את המלחמה לטובתו.
זירת מלחמה משנית הייתה בולטלינה, עמק פורה שהיה בשליטת קנטון גראובינדן, שלא הייתה אז קנטון, אלא "בעלת ברית נצחית" של הקונפדרציה השווייצרית. העמק היה בעל חשיבות אסטרטגית מהמעלה הראשונה, שכן הוא חיבר בין המעצמות הקתוליות ספרד ששלטה במילאנו ואוסטריה ששלטה בחבל טירול.
חלוקה מנהלית
עם ייסוד הקונפדרציה היא הורכבה משמונה קנטונים, אך עם השנים בתהליך הדרגתי שהסתיים בשנת 1513, היא הורחבה לכדי 13 קנטונים:
שרדנה
השרדנה או שרדן (Sherden), הם אחת מקבוצות גויי הים הנזכרות בתעודות מצריות בכתב החרטומים. מוצאם מאזור הים התיכון, אך המקום המדויק של מוצאם אינו ידוע. המידע עליהם אינו רב ומשאיר שאלות פתוחות לא מעטות. גויי הים הוגדרו על ידי אגיפטולוגים בסוף המאה ה-19 כקבוצות של עמים או שבטים, שפשטו על החופים הצפוניים והמזרחיים של הים התיכון במהלך המאות 14 עד 12 לפנה"ס. במיוחד ניתן לעקוב אחרי תנועותיהם באזורי אנטוליה, סוריה, כנען ומצרים. רוב האזכורים עליהם הם ממקורות מצריים, אך השרדנה נזכרים גם באוגרית ובמכתבי אל עמארנה.
הממצאים
לבושם וציודם האופייני של השרדנה היה זהה לגויי הים האחרים, פלשתים, ת'כר (סיקולו) ואחרים, פרט לקסדה. ציוד זה כלל מגן מאורך, חרב עם להב ארוך, בגד בעל עיבוד דמוי צלעות מעור או מתכת, שמלה קצרה וקסדה בעלת שתי קרניים בולטות. קסדה אחרונה זו אפיינה רק את השרדנה. מקור המידע על שריונם ושאר הציוד בתבליטים שנתגלו על הקיר המזרחי של מקדש, מדינת האבו, במצרים. המקדש נמצא ממערב לנילוס וממול לעיר לוקסור, בירת הממלכה החדשה.
אזכורים בכתובים
לראשונה הם נזכרים במכתבי אל-עמארנה מ-1350 לפנה"ס לערך. שני המכתבים עם אזכורים לשרדנה נשלחו על ידי נסיך גבל. שלושת המכתבים, מספר 81 ו-123-122, הם של ריב-הדה (Rib-Hadah) נסיך גבל. ריב-הדה כותב לפרעה שעבד-אשרתו מלך אמורו לוחץ אותו קשות. במכתב 81 נאמר כך: "שרדנ (Sirdanu) שאני מכיר אותו ברח אל עבדאשרת. לפי פקודתו נעשה המעשה!". במכתב 122 הוא כותב: "פחר פשע נגדי. הוא שלח סת (סוג של שליחים/נוודים) והם הרגו את השרדנ, ושלושה אנשים הביא למצרים. כמה זמן העיר כועסת עלי?".
אזכור של השרדנה מופיע גם באונומסטיקון של אמנופה.
ויליאם פוקסוול אולברייט פקפק אם אמנם מדובר בשבט השרדנה, אך מרוב העדויות עולה שהכוונה הייתה אליהם. המכתבים מגבל מוכיחים שהשרדנה הגיעו למזרח הים התיכון כבר במאה ה-14 לפנה"ס, ובכך קדמו בהרבה לפלשתים ולשאר השבטים מגויי הים. כבר בתקופה זו שימשו כשכירי חרב בצבאות השונים.
כחמישים שנה אחרי המכתבים מגבל הם נזכרים אצל רעמסס השני, מגדולי הפרעונים בשושלת ה-19 (1220-1290 לפנה"ס לערך). הוא צירף את השרדנה לצבאו כשכירים ואף הכניס אותם למשמר הראש שלו, כפי שעולה מתבליטי קרב קדש, שאותו ניהל כנגד החתים (1285 לפנה"ס לערך). על מצבת ניצחון מהעיר תאניס בא הקטע הבא: "השרדנה עם הלב המרדן... אותם. ספינות מלחמה עצומות באמצע הים... לפניהם". במסגרת ההכנות לקרב קדש הוא כותב כך: "והנה עתה, הוד מלכותו הכין את חיל הרגלים שלו, את מרכבותיו, את השרדנה משבי הוד מלכותו, שאותם הביא בעקבות ניצחונותיו, מצוידים בכל הנשק על פי פקודות הקרב. הוד מלכותו התקדם צפונה, חיל הרגלים והמרכבות איתו..." במפקד הצבא לקראת המסע צפונה, לארץ דאהי, נאמר כך: "הקשתים בצבא, ההולכים לפניך, מספרם 1,900; מספר השרדנה 520; קהקים 1,600; משווש (100?) וכושים 880. בסך הכל 5,000 חיילים, לבד מקצינים".
מרנפתח (1203-1213 לפנה"ס), בנו של רעמסס השני, מספר על השרדנה כחלק מגויי הים שנלחמו נגד המצרים. גם מדבריו עולה שלשרדנה היה מעמד כפול: גויי ים שלחמו נגד מצרים ובאותה עת – שכירי חרב של מצרים. מרנפתח כותב: "הצבא המנצח בא לאחר מסע הניצחון, בתהילה ובכוח. הוא הדליק באש את איסרקתיוושרף את המריאנו. השרדנה אשר נלקחו ביד חזקה בזזו את השבטים של הארצות הזרות." אזכור חשוב ביותר נמצא בפפירוס האריס א מימי רעמסס השלישי (מחצית המאה ה-12 לערך), המסכם את ניצחונותיו. בין היתר הוא מדבר על הכנעת השרדנה וגויי ים אחרים והושבתם כשכירי חרב "במצודות" שהקים להם. הוא מוסיף גם שקיבלו את צורכיהם ממחסני המלך.
ההקשר המקראי של השרדנה ואל-אחוואט
בניסיון להתחקות אחר הקשר מקראי אפשרי של האתר הציע עוד פרופ' זרטל לזהות את המקום עם חרושת הגויים, בירתו של סיסרא (שופטים ד). על פי ספר שופטים ישב סיסרא, המצביא של יבין "מלך כנען", בחרושת הגויים. מכאן הוא יצא לקרב המכריע נגד שבטי ישראל בראשותו של ברק בן אבינועם ודבורה הנביאה ולכאן ברח צבאו המובס. חרושת הגויים לא זוהתה קודם לכן, למרות הצעות הזיהוי הרבות. על פי הטקסט, נראה שעליה להיות ממערב למקום הקרב בעמק יזרעאל, המוגדר כ"תענך על מי מגידו". שופטים ד' מספר ששני הצבאות, הכנענים והישראלים, נעו זה מול זה אל מקום הקרב. מכאן שעל בירת סיסרא להיות מערבית לפתח נחל עירון, ועל כן מתאימה לכך אל-אחוואט מבחינת מקומה. נימוק נוסף לזיהוי המקראי קשור בשם סיסרא, שמקור שמו לא הובן עד עתה. זרטל הציע את הקשר הלשוני לעיר סאסארי (Sassari) בצפון סרדיניה. כידוע, חלק ניכר משמות המשפחה קשור בעיר המוצא. שתי חוליות נוספות למעבר השם נתגלו באי כרתים, שם פוענח השם Seisara כשם תאופורי ממוצא סרדיני (בכרתים הייתה מושבה סרדינית-נוראגית ששמה קומוס), וכן בעיר אוגרית. בארכיון אוגרית (צפון סוריה) פרסם אולברייט נסיך בשם סי-סא-רואה (Si-sa-ru-wa), שנקשר כנראה למושבה השרדנית שהייתה בעיר בתקופת הברונזה המאוחרת. המסקנה מכאן שסיסרא הוא שם שושלתי ממוצא סרדי, שהגיע למזרח התיכון עם השרדנה. סיסרא היה כנראה גנרל שרדני, שעמד בראש קואליציה של הכנענים עם גויי הים. השרדנים נודעו כלוחמי מרכבות מעולים. הצעה זו נתמכת בארכיטקטורה של אל-אחוואט/חרושת הגויים, בשמו של סיסרא ובכמה רמזים ספרותיים בשירת דבורה, העשויים להצביע על קשר לאזור האגאי ולמערב הים התיכון. ההצעה גם מסבירה את הסיבה לקרב ההכרעה בין הישראלים לכנענים וגויי הים. הייתה זו לחימה על עמק יזרעאל, חוליית הקשר בין שבטי ישראל שבגליל לשבטים, הגדולים יותר, בשומרון – אפרים ומנשה. זרטל הציע גם את הסיבה לניצחון הישראלי – 'תפיסת' המרכבות הכנעניות בשעה שיצאו, ככל הנראה מפורקות, מהיציאה הצרה המזרחית של נחל עירון. הרעיון מאיר באור חדש את הקרב בספר שופטים, סיבותיו, מהלכו ותוצאותיו.
אתרים וממצאים
אתרים של נוראגות - הענקים מאבן ניתן לראות בארבעים אתרים באי. המפורסמים שבהם הם:
אדם הלסקה
הלסקה שיחק בליגת הקולג'ים עבור אוניברסיטת המדינה של איווה במשך שש עונות, בהן קלע 1,847 נקודות, מקום שני בקלעי איווה בכל הזמנים. הלסקה נחשב לאחד השחקנים הטובים באוניברסיטה כשבסוף עונתו האחרונה נבחר לשחקן העונה של אקדמיית כוכבי העתיד של אמריקה.
הלסקה נבחר בדראפט ה-NBA בסיבוב השני, במקום ה-43 הכללי על ידי ניו אורלינס הורנטס. ב-21 בפברואר הוא עבר בעסקה שכללה שלוש קבוצות ליוסטון רוקטס. אך כעבור זמן קצר, נחתך מן הקבוצה וחתם בקבוצת ליגת הפיתוח של ה-NBA, איווה אנרג'י.
הלסקה עזב את הקבוצה בתום השנה וחתם באוגוסט 2008 במועדון הישראלי הפועל ירושלים, שאיתה זכה בגביע ווינר לשנת 2008, אך הוא שוחרר בהמשך העונה.
סם (כללי)
סם הוא חומר שנטילתו משפיעה על גוף האדם, כדוגמה סם פסיכואקטיבי, משכר או ממכר, שהשימוש בו נועד לגרום הנאה, שינוי במצב תודעתי, ושינויים במצב-רוח.
שימושים וחקיקה
קיים מגוון רחב של סמים. מיעוט מהסמים, המשמשים כתרופות או במטרה טיפולית ניתנות לנטילה בפיקוח של מוסדות רפואיים ובתי מרקחת הממונים בנושא. כך למשך הטיפול בקנאביס רפואי, באסקטמין ובתרופות אופיאוידיות משככות כאבים.
סמי ספורט הם תרופות או חומרים כימיים לרוב סינתטיים, הניתנים לא לצורך טיפולי, אלא על מנת להשיג שיפור בהישגים ספורטיביים. למשל, על ידי השפעה על הערנות, הגדלת מסת השרירים, חמצון הדם. לחלקם, כמו סטרואידים אנבוליים או אפדרין, יש גם השפעה פסיכואקטיבית.
חלקם האחר אסורים לחלוטין לשימוש כפי שמופיעים ב"פקודת הסמים המסוכנים" ולעיתים מכונים "סמי רחוב". הם מיוצרים ממקור צמחי או סינתטי ולרב אינם מיוצרים בתנאי בקרה ופיקוח כך שאין שליטה או מינון על הכמויות המסופקות מהן.
במדינות שונות קיימים מספר סמים בעלי מקובלות חברתית רחבה, למשל הטבק, אם כי בארצות רבות נלקחו צעדים להגביל את שיווקם ואת שימושם לרעה עקב מסוכנותם הבריאותית.
במדינות רבות הם נפוצים וניתנים לרכישה בחנויות השונות, למשל משקאות אלכוהליים. השימוש בקפה ובתה ובמשקאות אנרגיה וממתקים הכוללים כמויות מסוימות של קפאין ושיווקם אינו מוגבל חוקית.
אניטה ק. באהן
'''אניטה ק. באהן (באנגלית: Anita Kaplan Bahn'''; 1920 – 19 ביולי 1980) הייתה סטטיסטיקאית, אפידמיולוגית, רופאה וחוקרת סרטן אמריקאית.
ביוגרפיה
באהן נולדה בניו יורק, בגיל 15 עזבה את לימודיה בתיכון, וארבע שנים מאוחר יותר סיימה את לימודיה במכללת האנטר, שם הוענקו לה תואר ראשון בביולוגיה ותעודת הוראה. בנוסף לכך היא למדה גם פיזיקה, בוטניקה, מתמטיקה וסטטיסטיקה במוסדות שונים, אך לא השלימה את לימודיה באף אחד מהתחומים האלה. למרות זאת התקבלה לעבודה במכון המחקר הלאומי לבריאות הנפש, שם עבדה מ-1951 עד 1966. במהלך תקופה זו למדה לימודי דוקטורט באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, תחת הדרכתו של ג'רום קורנפילד. תואר הדוקטור למדעים הוענק לה ב-1960. מחקרה שם עסק במתודולוגיה של מחקר המטופלים במרפאות החוץ לבריאות הנפש במדינת מרילנד. ב-1966 הצטרפה לבית הספר לרפואה של פנסילבניה כפרופסור לביוסטטיסטיקה. בנוסף לעבודתה כמרצה, למדה גם בבית הספר לרפואה, וקיבלה תואר דוקטור לרפואה (MD) ב-1972.
בהמשך התמנתה לתפקיד האפידמיולוגית הראשית של מדינת מרילנד, ומאוחר יותר הצטרפה לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה כפרופסור לאפידמיולוגיה ובריאות הציבור, שם עמדה בראש מכון המחקר לאפידמיולוגיה של הסרטן. במקביל עסקה במחקר גם במסגרת המכון הלאומי לחקר הסרטן וכן באוניברסיטת טמפל. ב-1980 נתבקשה לעמוד בראש תוכנית חדשה ללימודי אפידמיולוגיה באוניברסיטת סן דייגו, אך נפטרה לאחר אירוע מוחי בטרם החלה בתפקידה החדש.
תרומתה למדע
בעבודתה המדעית תרמה תרומות חשובות בחקר הסרטן. באחר ממחקריה החשובים היא זיהתה גורמי סיכון סביבתיים לסרטן המעי הגס. כן זיהתה את בשנת 1967 החומר PCB, שהיה אז בשימוש נפוץ, כגורם סיכון למלנומה. בסך הכל היא פרסמה למעלה מ-150 מאמרים מדעיים. כמו כן, היא כתבה שני ספרי לימוד לתחומי הביוסטטיסטיקה והאפידמיולוגיה.
פרסים
באהן נבחרה לעמיתה באיגוד האמריקני לסטטיסטיקה ב-1970. כן נבחרה כעמיתה באיגוד האמריקני לבריאות הציבור ובאיגוד האמריקני לרפואה מונעת.
רונית חכם
רונית חכם (נולדה ב-17 באוגוסט 1950 בחדרה) היא סופרת ישראלית.
ביוגרפיה
רונית חכם כתבה סיפורים ומחזות כבר מילדותה. בבגרותה למדה ספרות ופילוסופיה. כותבת סיפורים, שירים, מחזות ותסריטים דמיוניים ומציאותיים, בעיקר לילדים.
ספרה "חמש מכשפות הלכו לטייל" זכה בפרס מוזיאון ישראל לשנת 1994. ותרגום אנגלי שלו נכלל באנתולוגיה "The Best Children`s Books in the World" ויצא בהוצאת אברמס. ספרה "השד על ההר" נבחר כספר האהוב ביותר על ידי תלמידי כיתות א-ג במצעד הספרים מטעם משרד החינוך בשנת תשס"ו.
רונית חכם מרבה להיפגש עם תלמידי בתי ספר ברחבי הארץ, ויזמה סדנאות כתיבה של ילדים - למשל בבית הספר "חזון עובדיה" (ספרי הילדים יצאו בקובץ בעריכתה בכותרת "בעיניים שלנו").
פעילה בהתארגנויות חברתיות (כמו ארגון הל"ה) ופוליטיות. בבחירות 2006 (לכנסת ה-17) נכללה ברשימת בל"ד והביעה את תמיכתה בשותפות ושוויון בין יהודים וערבים. גרה בירושלים עם משפחתה. מרצה בבתי ספר שונים על עבודתה כסופרת ומפתחת תוכניות לימוד עבור משרד החינוך.
נשואה להיסטוריון אמנון רז-קרקוצקין.
ספריה
ספרים ושירים לילדים
כתבה תסריטים לתוכניות הטלוויזיה החינוכית בלי סודות וקריאת כיוון.
למבוגרים
אמיל נולדה
אמיל נולדה (בגרמנית: Emil Nolde; 7 באוגוסט 1867 – 15 באפריל 1956) היה צייר ואמן הדפס, מראשוני האקספרסיוניסטים, חבר ב"גשר", ואחד מציירי השמן וצבעי המים הראשונים של ראשית המאה העשרים שחקרו צבע.
ביוגרפיה
אמיל נולדה, נולד בשם אמיל הנסן, ליד העיירה נולדה, על גבול גרמניה דנמרק. הוא גדל בחווה, להורים פרוטסטנטים אדוקים, ממוצא פריזי ודני. ב־1904 החל לחתום על ציוריו בשם אמיל נולדה.
בין השנים 1884 - 1891 למד נגרות ואיור בפלנסבורג, ועבד במפעלים לרהיטים בבגרותו. הידע המקצועי שלו התבטא בהבנת החומר ותכונותיו. הקווים והצורות הן בחיתוכי העץ והן בציוריו, משדרים לצופה סוג מסוים של אלימות – לעיתים כבושה, לעיתים מתפרצת.
נולדה החל את למדיו באקדמיה לאמנויות של קרלוסהה ב-1889. בשנת 1898 הוא לא התקבל לאקדמיה לאמנויות יפות במינכן, ובשלוש השנים הבאות השתתף בשיעורי ציור פרטיים אצל פרידריך פהר. בפריס נולדה למד באקדמיה ז'וליאן והכיר את הסצנה האימפרסיוניסטית העכשווית שהייתה פופולרית בתקופה זו. שם התוודע לציוריו של ואן גוך והושפע מסגנונו האגרסיבי, ובעיקר מצבעיו. השימוש האגרסיבי בצבעים החמים, גרם לציוריו של ואן גוך להפוך לצבעוניות ולמרקם מעובה שיצר תחושה של תבליט. הצבע אצלו ביטא רגשות ותחושות.
נולדה התחתן עם השחקנית הדנית עדה וילסטרפ בשנת 1902 ועבר לברלין, שם פגש את האספן גוסטב שיפלר ואת האמן קארל שמידט-רוטלוף שתמכו ביצירתו בהמשך חייו. מאותה שנה הוא שינה את שם משפחתו מהנסן לנולדה.
לאחר שפרש מהאקדמיה וביקר בפריז, נסע נולדה לאי אלסן שבים הצפוני, שם התגורר בקרב האיכרים שאורח חייהם הפשוט תאם את תפיסתו האנטי בורגנית.
סגנון
נולדה דגל באינדיבידואליזם – קודם לכן, מעולם לא השתייך לארגון או קבוצה. התבודדותו באלסן תרמה לייחודה של יצירתו האקספרסיבית בכמה תחומים: הוא הצטרף לתקופה קצרה לקבוצת "הגשר"' קבוצה של אמנים שהתנגדו למסורת האקדמית וקראו תיגר על סגנון החיים והאמנות שהיו שכיחים בגרמניה בתחילת המאה ה-20, ובקיץ 1907 נולדה עזב את הקבוצה בעקבות תחושתו שפער הגילים בינו לבינם וגישתם השונה לאמנות, מעיקים עליו ואינם מאפשרים לו לצייר כרצונו.
שנת 1909 הייתה שנת מפנה ביצירתו של נולדה, אז החל לעסוק בנושאים דתיים. "הסעודה האחרונה" נחשב לציורו הדתי הראשון. את הצורך שלו להתבטא באמצעות נושאים דתיים, נימק נולדה בתשוקתו הבלתי נשלטת להציג את מעמקי הרוחניות שבדת ובכוחה המשחרר. עיסוקו בנושאים דתיים, העיד על חיפוש חסר מנוח אחר אמונה חדשה, על הצורך במציאת מענה לבעיותיו של האמן המתמודד יום-יום עם ספקות כבירים.
ב־1910 החל נולדה לעסוק ברישומים על פי יצירות שראה במוזיאון האתנוגרפי. הוא התרשם עמוקות מהאופי האקספרסיבי והאקזוטי של יצירות האמנות הפרימיטיבית, שמצא בהן צורות הדומות לשלו – חסרות עידון וסגנוּן. במקביל לציוריו הדתיים המשיך נולדה לעסוק בחיתוכי עץ ובהדפסים, אף הם בתכנים דתיים.<BR> "הנביא", 1912, הוא חיתוך עץ המביע עוצמה רבה, למרות ממדיו הקטנים. החיתוך מציג ראש של גבר, שכמו מסיכה, צף בתוך מסגרת ההדפס. חלקים גדולים ממנו צבועים בשחור, וכך הם מבליטים את החלקים הנותרים – הלבנים, המשמשים הן כקווי המתאר של פני הדמות והן כפיזיונומיה של הדמות המתוארת.<BR> החלקים הלבנים ממוקמים במרכז ההדפס ונשברים בקווים שחורים מעובים. ההבלטה של עצמות הלחיים, האישון, השפה התחתונה והמצח הגבוה והמשופע יוצרים אפקט סמלי, המזוהה באורח מסורתי עם דמות הנביא.
בשנת 1910 הגיש נולדה יצירה זו תערוכה של קבוצת Berlin Secession, ארגון של אמנים עצמאיים שהוקם בתחילת המאה בתגובה לשמרנות הממסד האקדמי. נולדה הצטרף לארגון שנתיים קודם לכן. אולם עבודתו פנטקוסט, יחד עם יצירות של אמנים אקספרסיוניסטים אחרים, נדחו. נולדה נטר טינה אישית נגד נשיא הסשנס, מקס ליברמן. בהמשך שלח נולדה מכתב מכפיש לליברמן, דבר שהוביל לסילקו מ-Berlin Secession.
בשנים 12–1911 יצר נולדה את יצירתו הידועה ביותר "חיי ישו" שכללה תשעה חלקים.
בעת המשטר הנאצי ומלחמת העולם השנייה
בשנות השלושים הצטרף נולדה לסניף הדני של המפלגה הנאצית אך לא היה פעיל והביע את דעותיו בפומבי. ב-9 בנובמבר 1933 השתתף נולדה באירוע לציון עשור לפּוּטש במרתף הבירה במטרה לפגוש את היטלר ולהתחבר לדרגים הגבוהים במפלגה הנאצית. אמנם, הוא לא צייר בסגנון ההיפר-ריאליסטי שהיטלר העדיף אך הוא קיווה לקבל מעמד בזירת האמנות החדשה. ניסיונותיו של נולדה להתחבב עם המשטר הנאצי לא התקדמו כמתוכנן. גבלס לא מרוצה מהסגנון האקספרסיוניסטי שלו. לאחר שאמנותו של נולדה הוגדרה כמנוונת הוא כתב ב-1938 מכתב כעוס לגבלס: "כשה[מפלגה] הלאומית-סוציאליסטית מתייגת אותי ואת אמנותי כ"מנוונת" ו"מושחתת" אני מרגיש שזו אי הבנה עמוקה. האמנות שלי היא גרמנית, חזקה, חסונה וכנה.
יצירתו 'חיי ישו' הייתה היצירה שפתחה את התערוכה אמנות מנוונת שהנאצים הציגו בשנת 1937. בעקבות התערוכה הוחרמו כל ציוריו שלא בידו הפרטית וחלקם נמכרו במכירה פומבית בשווייץ. שלא כמו רוב האמנים בני דורו, נולדה לא היגר על אף שהייתה לו אזרחות דנית והיה יכול לעזוב את גרמניה. נראה שהוא קיווה להתקבל על ידי השלטות אמן גרמני ראוי. אולם ב־23 באוגוסט 1941 נולדה קיבל מכתב הדחה מלשכת הרייך לאמנויות בשל חוסר אמינות ונאסר עליו ליצור אמנות וכן נאסר עליו למכור עבודות או להציג אותן. מכתב ההדחה היה חתום על ידי אדולף ציגלר. סוגיה זו מצאה את ביטויה בדמותו של הצייר מקס לודביג ננסן, מגיבורי הספר השיעור בגרמנית של הסופר הגרמני זיגפריד לנץ. אולם למרות האיסור נולדה המשיך לצייר. נולדה החל בהכנת סדרת ציורי אקוורל בפורמט קטן. הסדרה כונתה על ידו 'תמונות לא מצוירות', והיא כללה כאלף ושלוש מאות ציורים שצוירו בהסתר בסטודיו, חלק מהיצרות תורגמו לציורי שמן בעשור שבין תום מלחמת העולם השנייה למותו של נולדה בגיל 89.
ב־15 בפברואר 1944 פצצות הרסו את דירתו של נולדה בברלין; כ -3,000 עבודות אמנות, ציורים בצבעי מים ורישומים עלו באש. בדירה היו יצירות של פול קלה, וסילי קנדינסקי, אוסקר קוקושקה, ליונל פיינרר וארנסט ג'וזפסון שגם הם הושמדו.
אחרי המלחמה
אחרי המלחמה התעלמו, לעיתים קרובות, מתמיכותו של נולדה במפלגה הנאצית, והוא נזכר יותר כקורבן של הנאצים ולא כמשתף פעולה. גם לאחר מותו, הקרן שהוקמה לניהול עיזבונו, הדגישה את היותו של נולדה קורבן והסתירה את תמיכתו בנאצים. רק בשעה שההיסטוריון, כריסטיאן רינג, קיבל לידיו את ניהול הקרן בשנת 2013 השתנה היחס. בשנת 2016 שנעשו פרשנויות שגויות ולא מהימנות לביוגרפיה של נולדה.
עבודותיו של נלודה הוצגו בישראל מספר פעמים, ב־1959 בתערוכה בבצלאל בשם האכספרסיוניסטים וב-1965 הוצגו מספר עבודת שלו במוזיאון ישראל. עברו לא הוזכר בעיתונות שסיקרה את התערכות. ב-2019 הוצגה תערוכה רטרספקטיבית בהמבורגר באנהוף של עבודתיו של נולדה. סביב התערוכה התפתח דיון ציבורי בנוגע לעברו של נולדה על אף שתמך במפלגה הנאצית אך עבודותיו הוצגו בתערוכה אמנות מנוונת והוא הוקע מהמפלגה.
השחקן המשתפר של העונה ב-NBA
השחקן המשתפר של העונה ב-NBA (באנגלית: National Basketball Association's Most Improved Player Award) הוא פרס כדורסל המוענק בליגת ה-NBA מאז עונת, לכדורסלן שהציג במהלך העונה הסדירה את היכולת המשופרת ביותר ביחס לזו שהציג בעונות הקודמות.
הזוכה בפרס נבחר על ידי פאנל של כתבי ספורט מארצות הברית וקנדה, בשיטת ניקוד המאפשרת לכל אחד מהם להעניק 5 נקודות עבור מועמד למקום ראשון, 3 נקודות למועמד למקום השני ונקודה אחת למועמד למקום השלישי. שחקן שהשיג את סך הנקודות הגבוה ביותר, ללא התייחסות לכמות ההצבעות על המקום הראשון, מקבל את הפרס.
מאז היווסדו, הפרס חולק ל-37 שחקנים שונים. השחקנים רוני סייקלי, גאורגה מורשאן, בוריס דיאו, הידו טורקוגלו, גוראן דרגיץ', יאניס אדטוקומבו, פסקל סיאקם ולאורי מארקנן הם הזוכים היחידים בפרס לאורך ההיסטוריה שלא נולדו בארצות הברית.
באודולינו
בּאוּדוֹלינוֹ (Baudolino) הוא ספר שכתב איש האשכולות האיטלקי אומברטו אקו בשנת 2000. הספר עוסק בהרפתקאותיו של בחור צעיר בשם באודולינו בעולם המציאותי והבדיוני של נצרות המאה ה-12. הספר נחשב קשה לתרגום מכיוון שבמקורו נכתב בערבוב של איטלקית מודרנית, איטלקית של ימי הביניים ושפות נוספות.
עלילת הספר
בשנת 1204 נכנס באודולינו, גיבור הסיפור, לקונסטנטינופול, מבלי להיות מודע לכך שמסע הצלב הרביעי הכניס אותה לכאוס שלם. בתוך כל הערבוביה הוא מציל את חייו של ניקטאס כוניאטס. ניקטס, אשר דמותו מבוססת על היסטוריון יווני בן התקופה, נדהם מיכולות לימוד השפה של באודולינו, אשר מסוגל לשלוט בכל שפה אשר שמע אי פעם, ומבקש מבאודולינו לספר לו את סיפור חייו. באודולינו מתחיל בכך שב-1155 אומץ על ידי הקיסר פרידריך ברברוסה. בהמשך נשלח לפריז, על מנת ללמוד שם. בפריז הוא נתקל בבני התקופה, מציאותיים ובדיוניים, ביניהם הכומר יוחנן. בעקבות פגישה זו מייחל הגיבור להגיע לארצו האגדתית. לאורך כל הספר נפגש הגיבור עם יצורים אגדתיים כגון חד-קרנים, סאטירים וכן יצורים מן המיתולוגיה היוונית.
הספר מכיל, כמו יצירותיו האחרות של אומברטו אקו, רבדים שונים של קומדיה, פילוסופיה, הרפתקאות אפיות והשפעות של דמיון ימי הביניים, אשר מתבטא במגוון החיות אשר נתקל בהן באודולינו. הספר מכיל גם חלקים נרחבים הנוגעים בגישת החיים האגנוסטית.
גלריה מרי
גלריה מרי (Marie Gallery) היא גלריה לאמנות שיתופית, שפועלת במבנה אבן ישן במרכז ירושלים. הגלריה ממוקמת מצדה האחד, ברחוב אגריפס 12 ומצדדים אחרים, בסמטת חיים אלבוחר וחצר אבן ישראל, מהשכונות הראשונות שנבנו מחוץ לחומות העיר העתיקה. בשכנות לגלריה, ובאותו בניין, פועלת גלריה שיתופית אחרת לאמנות, גלרייה אגריפס 12, ואין לבלבל בין השתיים. חשיבותה של ההחלטה להקים את גלריה מרי במרכז ירושלים נעוצה, בין היתר, בכך שיש מיעוט של גלריות לאמנות בירושלים.
ההיסטוריה של המקום
הגלריה קרויה על שם מרי אוודיש, שנכנסה לגור בדירה, עם בעלה אברהם ושלושת ילדיהם בשנת 1963. אברהם היה סתת-אומן, שבנה, בין היתר, יחד עם סתתים יהודים-ירושלמיים נוספים, את הקירות בבית חולים הדסה עין כרם, המוזיאון לאמנות האסלאם והקיר של דני קרוון בבניין הכנסת.
מרי אוודיש נולדה בטריפולי בלבנון. בשנת 1946 הגיעה לביקור אצל אחותה, שהתגוררה בשכונת נחלאות, ופגשה שם את אברהם שכנה. לאחר היכרות קצרה, התחתנה מרי עם אברהם ולא שבה ללבנון. מרי אוודיש חייתה בדירה ברחוב אגריפס 12 במשך 54 שנים, מהן 11 שנים ללא בעלה, שנפטר בשנת 2006.
בני הזוג, אברהם ומרי אוודיש היוו מקור השראה לזוגיות טובה לאומנים שאכלסו את הגלריה הסמוכה, גלריית "אגריפס 12", ושתיית הקפה היומית של שניהם על מרפסת ביתם, הפכה לסמל לשגרה אזרחית שלווה למבקרים שם.
הגלריה כיום
לאחר פטירתה של מרי אוודיש, בשנת 2017, וכדי להנציח את זכרה, הוקמה במקום גלריה שיתופית לאמנות, על שמה. הגלריה נפתחה בתאריך 22.7.2017 בתערוכת ציורים קבוצתית. חברים בה, בכל נקודת זמן, 13-15 אמנים (ציירים, פסלים, צלמים ואמני מיצב) ועליהם נמנים כיום (או נמנו בעבר): אלון אבן פז (נפטר במרץ 2022), לינדה אדאמס, מרים אדלר, ג'ודית אניס, הדסה בארי, יעל בוברמן-אטאס, רוני ברות, אלכס אלחנדרו גולדברג, נטע גורן, יואל גילון (גולדשטיין), מירי גרמיזו, נעמי טנהאוזר, ירון מאייר, נחום מלצר, רינה עזרוני, שלמה סרי, הדר עמית, נתנאל פז, ריבה פינסקי-אוודיש, שירי פירסט, אביגיל פריד, סמדר צוק, חנה קרומר, מאיר ראובן זסלבסקי, רמי קואנקה, אורי ראושר, ורחי שמיר.
מאז פתיחתה, נערכו בגלריה תערוכות רבות (ראו פירוט בפרק "תערוכות שנערכו בגלריה"). התערוכות שנערכו הן תערוכות של אמנים יחידים, או תערוכות קבוצתיות. לעיתים נערכו גם תערוכות חיצוניות בשיתוף פעולה עם גופים ארציים ועירוניים שונים (כמו פסטיבל "מנופים").
תערוכות שנערכו בגלריה
(החל מפתיחתה ביולי 2017)
קוגן
קוגן הוא שם משפחה יהודי מזרח אירופאי, וריאציה של שם המשפחה "כהן".
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אווה (רוסיה)
אוּוַה (ברוסית: Ува) היא עיירה ברפובליקת אודמורטיה ברוסיה.
היסטוריה
היישוב הוקם על ידי פועלי ענף העץ בשנת 1923 על הגדה של נהר אווה. הפועלים הגיעו מכפרים סמוכים. כשנה לאחר מכן נבנה מבנה ראשון אשר שימש כמשרד. ב-1927 נבנתה מסילת רכבת אשר חיברה את אווה עם איז'בסק.
אוכלוסייה
אוכלוסיית אווה לפי שנים:
רנו מונהסטלה
רנו מונהסטלה (בצרפתית: Renault Monastella) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1928–1932.
טיפול בשולחן חול
טיפול בשולחן חול הוא שיטה בפסיכותרפיה מתחום הטיפול באמנויות, בה הכלי העיקרי הוא שולחן החול - ארגז ובו חול. בתהליך הטיפולי המטופל משחק ויוצר בשולחן החול. הכלי מאפשר העלאת תכנים נפשיים לא מודעים במטרה להשיג תהליך של ריפוי נפשי והתפתחות אישית של המטופל.
רנו מונהסטלה
מכירות
מספטמבר 1929 עד אפריל 1931 יוצרו 2,797 יחידות.
בית הפקידות
"בית הפקידות", המשמש בשנות האלפיים כמוזיאון העלייה הראשונה, הוא בניין שנבנה על ידי הברון רוטשילד למגורי פקידיו בזכרון יעקב. הבית הוכרז כאתר לאומי.
רנו מונהסטלה
מכירות
מדגם "Type RY 3" יוצרו 381 יחידות בשנת 1931.
בית הפקידות
תולדות המבנה
בית הפקידות נבנה בשלהי המאה ה-19, במימונו של הנדיב הידוע ואכלס את פקידות המושבה. בתקופתו נחשב אצל תושבים לבניין הגדול והמפואר בארץ. בעת ביקוריהם במושבה, נהגו הברון רוטשילד ורעייתו להתגורר בקומה העליונה במבנה.
טיפול בשולחן חול
טיפול בשולחן חול הוא תהליך מתמשך, המלווה לרוב בשיטות נוספות מתחום הפסיכותרפיה. במהלך פגישה טיפולית, המטופל יכול לבטא את עצמו בשולחן החול באמצעות החול, מים ומגוון חפצים או דמויות. ניתן להתייחס למשחק בחול כצורה קונקרטית של דמיון פעיל. היצירה האישית של המטופל בחול, היא למעשה ייצוג כלשהו של עולמו הפנימי. בסיום תהליך היצירה בשולחן החול, ניתן לעיתים פירוש סמלי לתוצר, על ידי המטופל ובסיוע המטפל.
רנו מונהסטלה
מכירות
מדגם "Type RY 3" יוצרו 781 יחידות, בין השנים 1931-1932.
בית הפקידות
תולדות המבנה
בימי מלחמת העולם הראשונה, הסבו שלטונות האימפריה העות'מאנית את המבנה לבית חולים צבאי ולמקום תפילה. לאחר נטישת הטורקים את הארץ, חזר הבניין לשמש את אנשי המושבה כבית ועד ומאוחר יותר כבית הספר היסודי של המושבה. בקומה העליונה שכנו משרדי ועד המושבה ומאז קום המדינה, משרדי המועצה המקומית. קומת הקרקע שימשה כעין מתנ"ס ישובי לחוגים וכונתה "המועדון הטכני". בפי התושבים וגם במסמכים שונים מכונה הבניין "בית העם".