cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גלות בבל
בעקבות השתלטות הפרסים על האימפריה הנאו-בבלית והכרזת כורש, החלו מספר גלי שיבת גולים לציון. קיימת מחלוקת לגבי גודל שיבת ציון, אולם ברור כי בסוף המאה השישית לפנה"ס ותחילת המאה החמישית לפנה"ס, חודש ביהודה פולחן אלוהי ישראל, הוקם בית המקדש השני (516 לפנה"ס) ונוצר מוקד תרבותי והנהגתי מחדש בפחוות יהודה הפרסית.
תיחום התקופה
הגדרת תחום הזמן של גלות בבל השתנתה והתרחבה במהלך השנים. הגישה המצמצמת ביותר מתייחסת ל-48 שנים. ההבדלים בין ההגדרות השונות של התקופה נסובים סביב מספר שאלות:
לצורך ערך זה תתוחם התקופה בין ההגליה הגדולה הראשונה בשנת 597 לפנה"ס עד להתהוות מוקד הנהגה יהודי חזרה בפחוות יהודה באמצע המאה החמישית לפנה"ס.
גלי ההגליות
הן על פי התיאור המקראי, והן על פי ניתוח היסטורי על בסיס תעודות בבליות וחפירות ארכאולוגיות, הגלית תושבי יהודה לבבל התנהלה במספר שלבים, או גלים.
רקע היסטורי
המצב הגאו-פוליטי במהלך האלף השני והראשון לפנה"ס במזרח הקרוב התבסס על קיומן של מעצמות ואימפריות אחדות וממלכות עצמאיות קטנות, אשר לרוב ניהלו יחסי וסאליות עם המעצמות. עד המאה השביעית לפנה"ס, הייתה ממלכת אשור הכוח ההגמוני במזרח הקרוב. כלומר, מעבר לשטחה הגאוגרפי בצפון מסופוטמיה, שלטה האימפריה בשטח רחב שכלל את בבל וכל המרחב ממערב לנהר הפרת עד לים התיכון. יריבתה האסטרטגית המרכזית, הייתה הממלכה המצרית, אך גם מעצמות נוספות מסביבה כגון ממלכת מדי וממלכת אוררטו.
בשנת 626 לפנה"ס, עם עלייתו של נבופלאסר, כשדי במוצאו, לשלטון בבבל, החלה שורה של מלחמות ומרידות שערערו את מעמדה האזורי של אשור. במהלך שנת 612 לפנה"ס הצליחו צבאות מדי והבבלים להשתלט על עיר הבירה נינוה ומוקד השלטון של האימפריה האשורית עבר לעיר חרן. גם עיר זו נכבשה בשנת 609 לפנה"ס והאימפריה האשורית החלה להתפורר. הקרב המכריע לגורלה התרחש באזור כרכמיש בשנת 605 לפנה"ס ובמהלכו גברו הכוחות הבבליים על שרידי הצבא האשורי וכוחות מצריים שבאו לעזרתם. בנו של נבופלאסר, שמת בינתיים, נבוכדנצר השני, ניצל את הצלחת הקרב ודלק אחר הכוחות המצריים הנסוגים דרומה. בשנה שלאחר הכתרתו של נבוכדנצר השני למלך בבל, הגיע הלה עם צבאו לאזור דרום הלבנט במטרה להמשיך ולפגוע במצרים תוך ביסוס מעמדה החדש של בבל כהגמוניה אזורית. לאחר התנגדות צבאית של אשקלון ועקרון וחורבנן בקרב, הגיע הצבא הבבלי גם ליהודה.
ביהודה התנהל בתקופה זו מאבק פוליטי פנימי בין תומכי החסות הבבלית ובין מתנגדיהם. מלך יהודה, יהויקים, אשר מונה בידי מלך מצרים, נכו השני בשנת 609 לפנה"ס, לא מיהר להיכנע לבבלים על אף הלחץ מתומכי בבל, ובראשם הנביא ירמיהו. עם זאת, לאור התקרבות צבא בבל לירושלים, נכנע והסכים להפוך את ממלכת יהודה לממלכה וסאלית של הבבלים. בתוך מסגרת זו של הגמוניה בבלית התקיימו יחסי יהודה (תחת שרביטם של יהויקים, יהויכין וצדקיהו) ובבל בין נאמנות יהודאית למרידה בבבלים ועל רקע של לפחות שני גלי מרידות מרכזיים כבשו הבבלים את יהודה וביצעו גלי הגליות משמעותיים לבבל.
גלות יהויכין (597 לפנה"ס)
גלות יהויכין, המכונה גם "גלות החרש והמסגר", התרחשה בשנת 597 לפנה"ס בעקבות מרידה מתמשכת של מלכי יהודה בבבל. כ-3 שנים לאחר שקיבל יהויקים מלך יהודה את חסותה של בבל כהגמוניה אזורית, החליט למרוד בבבל. אין במקרא הסבר להחלטה למרוד בכלל והעיתוי שנבחר בפרט, אולם מניתוח ההתפתחויות האזוריות מעריכים חוקרים שיהויקים הבין את חולשתה הזמנית של בבל בעקבות כישלון מסעו הצבאי של נבוכדנצר למצרים בשנת 601 לפנה"ס בתקופת מלכותו של נכו השני. כתוצאה ממסע זה סבלו שני הצבאות מאבדות רבות, ללא הכרעה ביניהם. מצב גאופוליטי זה, יחד עם לחצים פוליטיים פנימיים ביהודה מהמחנה הפרו-מצרי בארמון המלך, האליטה הכלכלית וכנראה שגם לחץ והבטחה מצרית, הניעו את יהויקים למרוד בשנת 601 לפנה"ס.
הבבלים, שאכן נתפסו בתקופת חולשה נדרשו לשקם את צבאם לארגנו ולציידו, השתהו בתגובתם למרד והגיעו ליהודה רק ארבע שנים אחרי פרוץ המרד, בשנת 597 לפנה"ס. בעוד הצבא הבבלי הטיל מצור על ירושלים, יהויקים מת מסיבות לא ברורות ובמקומו הומלך יהויכין, בנו. יהויכין עמד כשלושה חודשים במצור הבבלי ונכנע.
אומנם יהודה וירושלים לא חרבו במסע צבאי זה, אולם הבבלים נקטו כמה צעדים למניעת התפרצות מחודשת של המרד ולשיפור מעמדם ביהודה:
תיאור מפורט זה במקרא מתואר בקצרה גם בתעודות המוכרות כ"כרוניקות הבבליות", תעודות בבליות ממלכתיות ששימשו את מלכי בבל ותיארו בפסקה אחת לכל שנה, את האירועים המרכזיים של אותה שנה. בלוח מס' 5, בפסקה המוקדשת לשנה השביעית לנבוכדנצר השני (597 לפנה"ס) נכתב: '''"(ב)חודש כסלו גייס מלך אכד את צבאו ויצא אל ארץ חת. הוא חנה על עיר יהודה. בחודש אדר, ביום השני כבש את העיר ולכד את מלכה. מינה בה מלך כלבבו. את מנחתה העשירה (קי)בל והעביר לבבל"'''.
ירמיהו שהוכיח את נאמנותו לבבל בכל התקופה זו, נשאר ביהודה, אולם ברור מהתיאור המקראי שהיה מעורב גם בקשר עם הגולים שם. זמן מה לאחר ההגליה שלח ירמיהו איגרת אל גולי בבל באמצעות שני שגרירים יהודאים שיצאו לשליחות דיפלומטית מטעם צדקיהו – אלעשה בן שפן וגמריה בן חלקיה. באיגרת מורה ירמיה לגולים בשם ה' להשתלב בארץ אליה הוגלו, או במילותיו:
חורבן יהודה וגל הגליה נוסף (586/7 לפנה"ס)
צדקיהו מילא את ציפיותיו של נבוכדנצר השני במשך כשמונה שנים, אולם בשנת 589 לפנה"ס, מרד גם הוא בבבל. מהתיאור המקראי לא ברור מדוע החליט צדקיהו, המוכר כתומך בחסות הבבלית, למרוד בפטרוניו. אולם ייתכן שגם הוא כקודמו, חש בהחלשות בבלית והתחזקות מצרית. כבר באותה שנה הגיע הצבא הבבלי בפיקודו של נבוזראדן, רב טבחים (כנראה נבו זר-אידינה, רב טביחי – מפקד משמר המלך) ליהודה. הצבא התקדם לממלכה מצפון דרך הגליל, מישור החוף, השפלה הדרומית, ולאחר שהחריב את מבצרי יהודה שם, פנה צפון מערבה לירושלים להטיל עליה מצור.
המצור החל, על פי התיאור המקראי, בעשרה בטבת שנת 589 לפני הספירה, ונמשך שנה וחצי או שנתיים וחצי (התיאור המקראי בנושא אינו חד משמעי וקיימת מחלוקת בקרב החוקרים אם חורבן ירושלים התרחש בשנת 586 או 587 לפנה"ס). בט' בתמוז 586/587 לפנה"ס פרצו חיילי הצבא הבבלי את חומות העיר והחלו בכיבושה. על פי התיאור המקראי נחרבה ירושלים כליל בין התאריכים ז'-י' בחודש אב. צדקיהו, שחש בתבוסתו הקרובה, ברח עם מקורביו דרך פתח סודי מהעיר מזרחה לכיוון בקעת הירדן. חיילי צבא בבל דלקו אחריו ותפסו אותו ליד העיר יריחו. צדקיהו הובל למפקדת הצבא הבבלי ברבלה שם שפטו נבוכדנאצר. ילדיו הוצאו להורג לנגד עיניו, עיניו נעקרו והוא הובל בנחושתיים לבבל. ביהודה החל גל הגליה שני של תושבים רבים ועל פי התיאור המקראי נשארו בה רק דלת הארץ.
ממצאים ארכאולוגיים רבים מאמתים את הסיפור התנ"כי על מסע הכיבוש הבבלי. חפירות ארכאולוגיות בערים מרכזיות ביהודה של שלהי בית ראשון, כגון תל בית שמש ותל לכיש הראו את שכבת החורבן הבבלי. אתרים בירושלים כגון המגדל הישראלי והחומה הרחבה מהווים עדות ברורה לחורבן המוחלט. בולות שנמצאו בחפירות עיר דוד אימתו את ההיסטוריות של דמויות מספר ירמיהו (גמריהו בן שפן, גדליהו בן פשחור ויהוכל בן שלמיהו) וחיזקו את אמינות סיפורי המאבקים הפוליטיים ביהודה סביב תקופת החורבן.
הגליה לאחר רצח גדליהו בן אחיקם (586 או 582 לפנה"ס)
לפי המקרא, לאחר כיבוש יהודה וגל ההגליה השני, במקום מלך, הושם גדליהו בן אחיקם בן שפן הסופר כאחראי (כנראה מושל) וזה הציב את ארמונו בעיר מצפה, צפונית לירושלים. בראש השנה (לא ברור בוודאות אם באותה שנה, או חמש שנים אחר כך) נרצחו גדליהו בן אחיקם והבבלים בארמונו בידי ישמעאל בן נתניה, איש צבא יהודאי, נצר לבית דוד. בעקבות ניסיון הפיכה זה נמלטו קבוצה של יהודאים למצרים מפחד נקמת הבבלים, והשתכנו שם. בנוסף, מצוטט נבוזראדן מספר על גל הגליה נוסף בשנת 582 לפנה"ס. לא ברור הרקע להגליה זו. ייתכן שהכוונה לתוצאות רצח גדליהו או, לטענת יוסף בן מתתיהו, קשורה למסע מלחמה בבלי נוסף לאזור ממלכות מואב ואדום באותה שנה.
גלי הגליה נוספים
חוקרים שונים הציעו אפשרויות לגלי הגליה נוספים לבבל, מעבר לשלושת אלה המתוארים במקרא:
האסטרטגיה הבבלית
ההתייחסות הבבלית לכיבוש ממלכות מורדות והגליות נבעה בראש ובראשונה מצרכים פנים-ממלכתיים ופחות משאיפות התפשטות אימפריאלית. מסעות מלחמה בבלים לקצותיה השונים של האימפריה בוודאי התרחשו כתוצאה מערעור היציבות ומעמדה של בבל באזורים אלה, בין אם בגלל מרידות ובין אם בגלל אתגרים שהציבו מעצמות שכנות. אולם, מעבר לדיכוי מרידה של הפוליטיקה המקומית, ההגליות הבבליות נועדו בעיקר לסייע בבניה מחדש של אזורים חרבים בממלכה. אזורים שננטשו או נחרבו במלחמות הרבות שידעה הממלכה בתקופת ההגמוניה האשורית.
לגולים מהסוג הזה (אנשי מקצוע וחיילים) לרוב לא נותרה ברירה, אלא להסכים לשרת את הבבלים. כדי לתמרץ אותם ולשלבם בטווח הארוך באימפריה, לאחר פרק זמן של שירות כזה ניתנו להם אדמות לחכירה והם יכלו להפוך לאזרחים חופשיים המחויבים במסגרת תשלום מיסים לעבודות שירות – הן בצבא והן בנושאי תשתית.
שיטת ניהול אימפריה זו הזרימה למוקדי הממלכה הבבלית עצמה אלפי זרים מממלכות אחרות. גם ללא הזרמת הגולים, היוותה בבל מיזוג של בבליים שורשיים עם קבוצות אתניות גדולות אחרות שנדדו במהלך האלף השני והראשון לפנה"ס לשטח הממלכה, כגון הכשדים והארמים שנדדו מצפון מסופוטמיה, סוריה המודרנית וערבים שנדדו מהמדבר הסורי וחצי האי ערב. למעשה, בתקופה הנאו בבלית בה התקיימה גלות בבל היהודאית, שלטו בבבל מלכים כשדיים וארמיים ולא בבלים. אופייה זה של הממלכה אפשר מיזוג וקבלה טבעית יותר של גולים לממלכה.
היקף ההגליות
תיאור היקף ההגליות במקרא איננו אחיד וקיים קושי לתרגם את הנתונים בו למספרים ברורים (האם המספרים משקפים את כל הגולים, רק גברים בוגרים, בתי אב?).
בספר מלכים ב' מתוארים שני מספרים שונים לגלות יהויכין: הראשון, מתאר 10,000 גולים בסה"כ והשני מתאר 7,000 אנשי צבא, ו-1,000 אנשי "החרש והמסגר". ייתכן שניתן לישב את שני המספרים אם האזכור הראשון משקף את חיבור אנשי הצבא עם החרש והמסגר וכן את מקורבי המלך או פקידי המלך.
לגבי הגליית החורבן, תיאור ההגליה איננו מספק מספרים, אולם מציין שנותרו בארץ רק "דלת הארץ" – כורמים ויוגבים.
מניתוח שביצע פרופ' עודד ליפשיץ מאוניברסיטת ת"א חושבה אוכלוסיית יהודה לפני החורבן ואחריה (בתקופה הפרסית) על בסיס מיפוי יישובים וגודלם בסקרים ארכאולוגיים והכפלתם במקדמי צפיפות מוערכים לאותה תקופה. מהניתוח עולה שביהודה היו לפני החורבן כ-100,000 תושבים ולאחריו נותרו בה כ-40,000 איש. על פי ניתוח זה חלה ירידה של כ-60,000 איש באוכלוסיית יהודה, אולם לא ברור כמה מהם נהרגו בחורבן, כמה נמלטו לממלכות השכנות וכמה נמלטו למצרים לאחר רצח גדליהו בן אחיקם. יתרה מזו, בביקורת למחקרו זה של ליפשיץ הצביעו חוקרים אחרים על הקושי להפריד בין התקופה הבבלית והפרסית ביהודה ולכן העלו את האפשרות שתמונת המצב של התושבים שנותרו לאחר החורבן, רלוונטית רק לתקופת שיבת ציון ולא לתקופה שבין החורבן לשיבה.
כאמור, הנתונים שבידינו אינם מאפשר אומדן מדויק. בשני מסעות המלחמה הגדולים התמוטט המערך הישובי וערים חשובות, כגון ירושלים, רמת רחל, עזקה, לכיש, גזר, בית שמש, מרשה, תמנה ותל חסי נחרבו. פגיעה קשה התרחשה גם במרחב הכפרי והאזור היחיד שכנראה כמעט ולא נפגע, היה חבל בנימין (גבעה, גבעון, מצפה ובית אל), כנראה לאור תמיכת האליטה שם בכניעה לבבל. נותר לקבוע שכלל ההגליות הבבליות הסתכמו בין אלפי אנשים לעשרות אלפים בודדות וקרוב יותר למספר הגבוה יותר.
מסעות הגלות
אין מידע במקרא או בממצאים הארכאולוגיים על אופן המסע של גולי יהודה באופן קונקרטי, אולם מוכרים מסעות של גולים אחרים מהתקופה האשורית והבבלית וניתן להשליך מהם על מסעם של גולי בבל.
משפחת המלוכה
לגבי מושבם של בני משפחת המלוכה בבבל, קיימת הצלבה בין תעודות בבליות לאזכורים במקרא.
בתעודות בבליות מארמון המלך בעיר בבל, המתוארכות לשנת 592 לפנה"ס, מצוינות הקצאות מזון לאנשים שונים בארמון, ביניהם למלך יהודה, יהויכין, לחמשת בניו ולאנשיו (אוזכרו השמות הבאים: שלמיהו, סמכיהו, קוניה, גדיאל, אורמלך) משתמע מהתעודות שיהויכין שמר על מעמדו כמלך יהודה גם בעת כלאו, בעת שצדקיהו, אחיו למחצה, שולט כמלך ביהודה עצמה. כמו כן, נראה מהתעודות שהשלטונות הבבלים סיפקו ליהויכין ופמלייתו תנאים נוחים במיוחד במה שנראה כמו מעצר בתנאי ארמון. נוהג כזה מוכר גם מתקופות אחרות ולו מטרות פוליטיות של שימור עתודה מלכותית להחלפת השלטון ביהודה, שמירה על משפחת המלוכה כבני ערובה, אך גם שמירה על מעמדם המלכותי.
בספר מלכים ב' מסופר כי בשנת 562 לפנה"ס, שנת שלטונו הראשונה של אמל-מרדוך (המכונה במקרא אויל מרודך), שחרר הלה את יהויכין מהכלא, שיפר את תנאיו, אבל משתמע שהשאיר אותו בעיר בבל עצמה.
שאר הגולים
בספר יחזקאל מוזכרים שני ציונים גאוגרפיים למקום מגוריהם של הגולים: נהר כבר וישוב בשם תל אביב. בספרים עזרא ונחמיה מצוינים עוד יישובים, מהם עלו שבי ציון שלא ידעו לציין את מוצאם המדויק – תל חרשא, תל מלח, כרוב אדן ואימר. אימר היא כנראה העיר אמר בסוריה של היום ולגבי שלוש הערים הנותרות, לא ברור היכן היו ואם הן בוודאות מבבל (שכן אימר, נראה שלא). בכל מקרה, שמות שני היישובים הראשונים שמרמזים על היותם מקומות חרבים, משקפים נאמנה את האסטרטגיה הבבלית לשכן את הגולים באזורים חרבים כדי לשקמם.
גם בתעודות בבליות שהתגלו החל מסוף המאה ה-19 הוזכרו אנשים בעלי שמות יהודאים. הזיהוי נעשה לרוב על בסיס מרכיב תאופורי יהודאי מובהק בשם (יהו כתחילית או סיומת) וכן שמות בעלי מקורי עברי ברור:
מצב הגולים בבבל
המקור העיקרי למעמדם של הגולים בבל הוא אוסף תעודות אל יהודו. טווח השנים שהתעודות מכסות כולל כמעט את כל תקופת הגלות תחת הבבלים ו-60 השנים הראשונות תחת השלטון הפרסי.
מעמד הגולים
על פי התעודות הוגדרו היהודאים במעמד "שושנו" (Shushanu). מעמד זה מוכר גם מתעודות אחרות מהתקופה ומתייחס לגולים זרים שהוגלו לבבל, בעיקר במטרה לשקם ערים ואזורים חרבים ממלחמות עבר. גולים אלה קיבלו אדמות חכירה לפרנסתם במתכונת של שירות תמורת אדמה. כלומר, תמורת שירות למען הממלכה של מספר שנים, קיבלו הגולים, על משפחותיהם, אדמות מלך לחכירה. אמנם ניתן להשוותם למעמד של אריסים צמודי אדמה, אולם נראה שהם נהנו מחופש תנועה, הם הוגדרו כישויות עצמאיות בפני החוק הבבלי והפרסי ונהנו ממוביליזציה חברתית וכלכלית.
שירות ומס
סוג השירות שנדרש מהגולים מוזכר בתעודות, הן בהקשר כינוין של אדמות החכירה והן באופן ישיר, בעבודות שנדרשו הגולים לבצע כחלק מתשלום מיסים. בחלק מהתעודות כונו אדמות היהודאים כ"אדמות קשת" (Alu Sha Kashti) או "אדמות אשפת חצים" (Azzanu). על בסיס זה מעריכים חוקרי התעודות, שלפחות חלק מהגולים ששוכנו באזור אל-יהודו באו מקרב חיילי צבא ממלכת יהודה (קשתים) שלא נהרגו במהלך הכיבוש הבבלי, ולמעשה גויסו לצבא הכובש, ייתכן שאף ביחידות אורגניות והומוגניות.
על בסיס תעודות אחרות העוסקות בתשלום מס או שירות למען הממלכה לאחר התיישבותם, נראה שגולים אחרים הועסקו בעבודות פיזיות (שכונו בבבל Pirku – עבודות פרך). אלה כללו עבודות בנייה וחפירת/תחזוקה של תעלות ההשקיה. ייתכן שמבין אלה היו רבים מ"החרש והמסגר", שהוזכרו בקשר לגלות יהויכין בשנת 597 לפנה"ס. אופי השירות שתואר, מצביע כנראה גם על הגבלה שהוטלה עליהם בתנועה ובמידה מסוימת, ייתכן שהיו בתקופה זו במעמד דומה ל"עבד נייד" (Cattle slave). אפשר שתקופה זו משתקפת בשורות המפורסמות מספר תהילים פרק קל"ז על הגלות.
עבדות
מהמידע המשתקף בתעודות אל יהודו ותעודות בבליות אחרות על גולים, נראה שמעמד של עבדות בקרב אוכלוסיית הגולים לא היה נפוץ והתרחש בעיקר בנסיבות כלכליות כגון חדלות פירעון. ייתכן שבסביבת המקדשים בבבל פעלו גולים במעמד עבדים בעבודות הדרושות למקדש ובחסות הממלכה, אולם לא ידוע על יהודים שהיו במעמד כזה.
פרנסה ומיסים
מרבית היהודאים המופיעים בתעודות התפרנסו מחקלאות. על האדמות שחכרו גידלו בעיקר תמרים ושעורה, אולם הוזכרו בתעודות גם גידולי חיטה, תבלינים ופשתן. ניתוח סכומי הכסף של העסקאות המופיעות בתעודות מלמד שהיו במעמד כלכלי נמוך, יחסית לממלכה. השוואה של ההסכמים הכלכליים בתעודות מול תעודות מאוספים אחרים בבבל, מצביעה על השתלבותם של היהודים בחיים הכלכליים בממלכה, וככל נראה שפעלו במישור הכלכלי היום-יומי כשאר הבבלים, ולא בהכרח על פי חוקי המקרא (לדוגמה, בנושא עבדים ודיני ירושה).
כמו שאר אריסי השושנו בבבל, גם גולי יהודה שילמו מסי חכירה ומיסים על הכנסותיהם. תשלום המיסים נעשה בשלושה אופנים: בתעודות מופיעים מספר מקרים בהם אנשים שילמו רכוש וכסף טהור לשלטונות, כדי להימנע משירות נוסף, ואף מקרה בו שילם יהודאי לגוי, כדי שהלה יצא במקומו לשירות חפירת תעלות.
מוביליזציה חברתית וכלכלית
מבין הגולים, בולטים בתעודות מספר יהודאים בעלי מעמד כלכלי איתן. הללו (כגון, רפאיהו בן סמכיהו ובנו) פעלו כמתווכים וספקי אשראי לאוכלוסייה היהודית והצליחו לצבור הון משמעותי. מתווכים אלה סיפקו שקלי כסף טהור לריכוז תשלומי מיסים של יהודאים שונים וסיפקו אמצעי ייצור חקלאים, כגון בהמות חרישה וגרעיני תבואה.
במסמכים מופיעים גם מספר בעלי תפקידים מנהליים יהודאים. הדוגמאות הבולטות הן גובי המיסים יהואדיר בן טובשלם ועזריקם, ומושל היישוב בית נשאר, אחיקר בן רימות. נראה, שעמדה בפני הגולים האפשרות להשתלב באדמיניסטרציה המקומית ואף להתקדם בה. יש בכך להעיד על הסיבה למעמדו הבכיר של נחמיה בחצר המלוכה הפרסית, עוד לפני מינויו למושל יהודה.
הנהגת הקהילה
בתעודות הארכאולוגיות שנמצאו בבבל לא נמצא מידע רב בנושא הנהגת הקהילה, ועיקר התובנות נגזרות מהתיאור המקראי ומהיכרות היסטוריונית עם מבנה החברה והממסד הבבלי והפרסי. מכלל המידע נראה שבקרב קהילת הגולים היהודאים בבבל פעלו מספר מסגרות רשמיות ולא רשמיות של הנהגה. ישובם של הגולים בריכוזים הומוגניים יחסית בוודאי סייעה בשימור הנהגה וחיים קהילתיים שבאו ליד ביטוי מאוחר בהתארגנות לשיבת ציון.
משפחת המלוכה ופמלייתה (ייתכן שיחד עם הכהונה הבכירה) שהו בעיר בבל ונראה מהתארגנותם המהירה לחזרה ליהודה, שגם שמרו על מעמדם. אולם, לא ברור אם מעמדם זה תורגם לקשר ישיר ושוטף עם קהילות הגולים בפריפריה. בקרב היהודים בפריפריה התגבשה, כנראה, הנהגה המורכבת הן ממנהיגי קהילה מלפני הגלות והן מגולים שעלו במעמדם (הכלכלי והממלכתי) בעת הגלות.
בספר יחזקאל מוזכרים "זקני ישראל" בבבל. מוסד זה של מועצת מנהיגי קהילה מוכר בהיסטוריה היהודית, אולם היה נהוג ומקובל גם בשאר הממלכות באזור (מוכר כ-Shibuti). כלומר, יש יסוד להניח שהשלטון הבבלי עצמו קיבל את הלגיטימציה של הסמכות הקהילתית של מוסד זה. יתרה מזו, בבבל, חלק מההרכבים המשפטיים המקומיים בממלכה נוהלו בהשתתפות זקני עדה אלו ולהשפעתם המעשית היה תוקף שלטוני וסביר שנוהג זה לא היה שונה לגבי אוכלוסיית הגולים היהודאים.
גם אזכור של "ראשי האבות ליהודה ובנימין" כמי שיצאו ליהודה לאחר הכרזת כורש מצביע על קיומה של הנהגה מסורתית של הגולים במתכונת כלשהי. עצם פועלו של יחזקאל, ככוהן ונביא, ומהעובדה שגל הגולים הראשון כלל כוהן גדול (ישוע בן יהוצדק), מצביעים על שימורה של הנהגה דתית בקרב הגולים, הן בעיר בבל, עם משפחת המלוכה, והן בקרב הגולים בפריפריה.
אורח חיים יהודי ויחס לציון
במקרא, יש אינדיקציות לא מעטות לכמיהת הגולים לציון, השאיפה לגאולה והחתירה להמשך חיים יהודיים כפי שמשתקף בספר יחזקאל. המטען הרוחני העשיר עמו הגיע עזרא ליהודה בוודאי מחזק תחושה זו. עם זאת, בתעודות הארכאולוגיות, נושא זה מופיע רק במרומז. על שמירת הזהות היהודית ניתן ללמוד מרצף מתן השמות היהודאים לבני המשפחות לאורך לפחות ארבעה דורות, העובדה שלא נמצאו תעודות שנחתמו בימי חג יהודיים ואף טענה שחישוב תאריכים מעלה שגם לא נחתמו מסמכים בימי שבת.
אין בתעודות הארכאולוגיות סימנים ליציאת אנשים ליהודה בתקופת שיבת ציון (445-538 לפנה"ס), אולם נמצאו לפחות שני יהודאים אשר שמם מרמז על כמיהה לציון ולעליה אליה:
כיבוש בבל בידי הפרסים והכרזת כורש
בשנת 539 לפנה"ס כבש כורש, מלך פרס מהשושלת האחמנית את ליבת הממלכה הבבלית – בבל העיר וסביבתה. באחת, למעשה השתלט כורש על כל שטחי האימפריה הבבלית ובתוך כך, גם על היהודאים – הגולים, והנשארים ביהודה.
על פי המסופר במקרא, שנה לאחר כיבוש בבל פרסם כורש הכרזה המוכרת כהכרזת כורש הקוראת לחזרת גולים לארצות מוצאם ובעיקר לשיקום מקדשי הפולחן הדתי של העמים תחת השלטון הפרסי ומתן אוטונומיה דתית לעמים אלה.
אמנם, אין אישור ארכאולוגי להכרזת כורש ליהודים, אולם מוכרים מספר תעודות המכונות "גליל כורש" ובו הצהרה כמעט זהה לבבלים. מטקסט שתי ההצהרות משתקפת האסטרטגיה של כורש לניהול האימפריה – גיוס של האלוהויות המקומיות בכל רחבי האימפריה לשם נטילת לגיטימציה שלטונית. כלומר, הכרה באוטונומיה הדתית של כל עם באזור, ואף סיוע להם לקיימה, תמורת הכרה של העמים הללו בהיותו של כורש, השליט הנבחר של האלים (או אלוהים, במקרה היהודי). עבור גולי בבל היהודים היה זה האות לשיבת ציון. אמנם, צעד זה לא חסך מהשלטון הפרסי את הצורך להתמודד בעתיד עם מרידות רבות בכל רחבי האימפריה, אולם סייע בהשתלטות חלקה, יחסית, בשלב הראשוני.
במישור אופן ניהול האימפריה בכלל וממלכת בבל בפרט, מחקרים הראו שהמוטיב המרכזי של ההשתלטות הפרסית, היה שימור והמשכיות כמעט בכל מרכיבי השלטון המקומיים, כולל במישור הפרסונלי. תהליך השינוי באופן ניהול האימפריה ואופיו של השלטון התרחש באופן הדרגתי ואיטי במיוחד במהלך עשרות שנים.
גם בתעודות אל-יהודו ניכרת יציבות ברורה במעבר בין שתי האימפריות ולמעשה לא ניכרים כל שינויים מהותיים באורח חייהם של יהודי היישובים היהודיים במרחב ניפור, ונראה שגם במרחבים אחרים. עם השנים, לפחות על בסיס התיאור המקראי, אנו עדים להשתלבות משמעותית יותר של יהודים בדרגי השלטון, עד כדי תפקידים בכירים בחצר המלך הפרסי, כגון נחמיה ועזרא.
מבחינה אדמיניסטרטיבית, בארבע השנים הראשונות, ניהול בבל נשאר בידיו של "הממונה על האדמות" (Shakin Temi) הבבלי. בשנת 535 הוקם מחוז אדמיניסטרטיבי גדול (בראשית מה שנקרא במקרא אחשדרפן) המכונה "בבל ועבר הנהר". זה כלל את כל שטח ממלכת בבל עצמה ואזור "עבר הנהר" – כל השטח ממערב לנהר הפרת עד לים התיכון. כלומר, בשלב זה ועד 522 לפנה"ס האחשדרפן הממונה על המחוז, המפקד הצבאי שכבש את בבל, גובארו, היה אחראי הן על גולי יהודה בבבל והן על פחוות יהודה שהוקמה לאחר ההשתלטות הפרסית.
בעקבות סדרת מרידות בבליות בפרסים בשנת 520 לפנה"ס, פוצל התפקיד ומונו שני תתי-אחשדרפנים תחת מושל בבל ועבר הנהר – אחד לבבל ושני לעבר הנהר. מושל העל שמונה מעליהם, אושתנו, הופיע גם בתעודות אל יהודו כאחראי על השטח, אולם על יהודה כבר היה אחראי באופן יותר ישיר אדם בשם תתנאי, המוזכר גם במקרא בהקשר של סכסוך היהודים בפחווה עם שכניהם. כלומר, משלב זה חל פיצול חלקי באחריות הפרסית על יהודה מצד אחד ועבר הנהר מצד שני. לא ברור אם היה בכך גם להשליך על הקשר בין שני מוקדי האוכלוסייה היהודית. בשנה הראשונה למלך חשיארש הראשון (כנראה אחשורוש ממגילת אסתר), בעקבות מרידות נוספות בבבל, פוצל מחוז בבל ועבר הנהר סופית לשני מחוזות נפרדים תחת שני אחשדרפנים שונים.
נראה, אם כן שהמעבר מהשלטון הבבלי לפרסי עבר באופן חיובי יחסית לאוכלוסיית גולי יהודה בבבל, הן מעבר חלק של השלטון והן מתן אוטונומיה דתית בעלת הפוטנציאל לגאולה לאומית.
שיבת ציון
שיבת ציון, שלמעשה מסיימת את תקופת גלות בבל, לא התרחשה כאירוע אלא כתהליך. על פי התיאור המקראי כללה השיבה מספר שלבים: היקף החזרה מהגלות וגורל היהודים הנשארים ביהודה במהלך הגלות מהווים סוגיות חשובות לתיחום תקופת גלות בבל. בסוגיה זו קיים פולמוס בין שלוש אסכולות מרכזיות:
השפעת הגלות על התרבות והדת היהודית
מטבע הדברים, לאירוע כה משמעותי בהיסטוריה היהודית השלכות רבות, הן לטווח הקצר והן ולטווח הארוך. עד לימינו, חורבן בית ראשון וזיכרון הגלות נחשבים לאחת הטראומות המרכזיות בהיסטוריה היהודית. ההשפעות המוכרות ביותר הן בתחום השפה ובלוח השנה: שפה: עם הגעת הגולים לבבל היו שתי שפות שגורות בפי תושבי הממלכה – הבבלית כשפה הרשמית והמשפטית וארמית כשפה השגורה בפי תושבים רבים בכל המרחב האימפריאלי. בתקופת שלטונו של דריווש הראשון (סביב תחילת המאה החמישית לפנה"ס) אף הוכרזה הארמית כשפת האימפריה הפרסית. אין עדויות למידת השליטה של גולי יהודה בשפה הבבלית ובכתב היתדות שלה. כל התעודות המנהליות והמשפטיות שנמצאו בהן שמות של יהודאים נכתבו בידי סופרים בעלי שמות בבליים. אין הדבר מצביע בפירוש שאלה לא היו יהודאים, שכן חלק מהגולים אימצו שמות מקומיים וייתכן שרכישת מיומנות השפה כללה גם כינוי או שם בבלי, אבל אין ראיות לכך. יתרה מזו, בתעודות ספורות נראו חריטות של כתב עברי או ארמי שנחרטו כנראה בידי יהודאים שרצו לסמן את התעודות או להעיר עליהן בשפה המוכרת להם. במהלך השנים לאחר תחילת הגלות החלו גולי יהודה לאמץ את הארמית כשפתם. במהרה התפתח ניב ארמי יהודי – בלשון ובכתב. שפת הכתיבה בספר עזרא, כנראה משקפים את המעבר הזה ואת הפיכתה של העברית לשפת קודש, לעומת הארמית כשפה שגורה עיקרית. עדות לכך ניתן למצוא בספר נחמיה לעניין קריאת התורה בידי עזרא כנראה עם תרגום: וַיִּקְרָא-בוֹ לִפְנֵי הָרְחוֹב אֲשֶׁר לִפְנֵי שַׁעַר-הַמַּיִם, מִן-הָאוֹר עַד-מַחֲצִית הַיּוֹם--נֶגֶד הָאֲנָשִׁים וְהַנָּשִׁים, וְהַמְּבִינִים; וְאָזְנֵי כָל-הָעָם, אֶל-סֵפֶר הַתּוֹרָה (נחמיה, ח', 3). הכתב הארמי היהודי יהפוך עם השנים לכתב העברי המרובע הנהוג גם בשפה העברית המודרנית. לוח שנה: בספרי התנ"ך מתקופה זו (זכריה, אסתר, עזרא ונחמיה), מצוינים שבעה חודשים (ניסן, סיוון, אלול, כסלו, טבת, שבט ואדר) בשמם המעוברת מבבלית. ייתכן שאזכורים אלה משקפים את אימוץ שמות החודשים הבבליים ללוח העברי. אין הדבר אומר שלוח השנה עצמו היה בבלי או שלוח השנה העברי המודרני כבר התעצב במלואו בתקופת עזרא. הלוח העברי היה גמיש, ונקבע לפי הכללים המוכרים רק בין המאה הרביעית לשמינית לספירה.
בנוסף להשפעה על לוח השנה של הזרם המרכזי, החשיפה לאסטרונומיה הבבלית הביאה ליצירת לוח השנה במגילות קומראן על ידי כתות בדלניות.
עם זאת, נראה שההשפעה המרכזית של תקופת הגלות עד לשיבת ציון נוגעת דווקא לממד הרוחני. כבר בתיאור המקראי ניכרים השינויים הדתיים שהחיל עזרא הסופר על העם בארץ ונראה שאלה התגבשו כבר בשנות הגלות כלקח מהחורבן וההגליות: במחקר ביקורת המקרא יוחסה אף חשיבות רבה יותר לתקופת גלות בבל בעיצובה של היהדות ושל כתבי הקודש המוכרים לנו. תקופת גלות בבל, ופעילותו של עזרא בעקבותיה, נחשבות בקרב חוקרי מקרא רבים כאחד מהשלבים המרכזיים של עריכת ספר התנ"ך ואף כתיבת חלק מספרי התורה. בין היתר מייחסים חוקרים לתקופה זו את:
בכך, רואים חוקרים אלה את התקופה כמרכזית בעיצובה של היהדות כפי שהתפתחה בתקופת בית שני. כמו כן, מוצאים חלק מחוקרי המקרא שילוב של השפעות מסופוטמיות מתקופת הגלות על טקסטים מקראיים וגישות דתיות, כגון השפעת הדת הזורואסטרית על מצוות ביהדות (טהרה, היבדלות מהסביבה ואפילו מונותאיזם) או השפעת מיתולוגיות בבליות על סגנון הטקסט המקראי, כגון זה שבספר דברים.
במישור האידאולוגי הציבו טקסטים מקראיים את הבסיס הערכי לכמיהה לארץ הקודש באמצעות שירי קינה וטקסטים נבואיים.
בלינדה וילקס
בלינדה וילקס (באנגלית: Belinda Wilkes; נולדה בסטפורדשייר, אנגליה) היא אסטרופיזיקאית בריטית-אמריקאית. לשעבר מנהלת התכנית של טלסקופ החלל צ'נדרה במרכז הרווארד-סמית'סוניאן לאסטרופיזיקה.
קורות חייה
וילקס נולדה בסטפורדשייר, אנגליה. בילדותה עברה עם הוריה לאלברינגטון שבשרופשייר. עם סיום בית הספר התיכון עברה לסקוטלנד שם למדה לתואר ראשון באוניברסיטת סנט אנדרוז. את הדוקטורט עשתה באוניברסיטת קיימברידג'. עם סיום הדוקטורט, ב-1982, עברה לארצות הברית, לטוסון אריזונה שם עשתה פוסט-דוקטורט. ב-1984 עברה לקיימברידג' מסצ'וסטס.
השכלה ומסלול מקצועי
תואר ראשון, בפיזיקה ואסטרונומיה, בהצטיינות, באוניברסיטת סנט אנדרוז בסקוטלנד - 1978. דוקטורט באסטרונומיה בג'זוס קולג' באוניברסיטת קיימברידג' - 1982. בשנים 1982–1984 עשתה פוסט-דוקטורט במצפה הכוכבים של אוניברסיטת אריזונה במסגרת מלגה של נאט"ו.
החל מ-1984 היא מועסקת במרכז הרווארד-סמית'סוניאן לאסטרופיזיקה בקיימברידג' מסצ'וסטס. בשנים 1990 עד 1995 הועסקה כמדענית בכירה במרכז המידע המדעי של טלסקופ הרנטגן ROSAT (ROSAT Science Data Center)) . ב-2002 מונתה שם לתפקיד סגנית מנהלת תוכנית צ'נדרה the Chandra X-ray Center (CXC)). ב-2014 קודמה לתפקיד מנהלת התכנית.
על היהודים ושקריהם
על היהודים ושקריהם (בגרמנית: Von den Jüden und iren Lügen) היא מסה אנטישמית שכתב בשנת 1543 התאולוג הגרמני-פרוטסטנטי, מרטין לותר, שבה הוא מטיף לרדיפה קשה, אכזרית ואלימה נגד היהודים ובפרט נגד היהדות.
תחילה הביע לותר גישה אוהדת ומכילה כלפי היהודים. לאור הרפורמציות שביצע בנצרות, ודחיית מסורות אליליות של הכנסייה הקתולית, ציפה לותר שהיהודים יעזבו את דתם המסורתית ויקבלו את הנצרות ביתר קלות, כפי שהשליח פאולוס, שהפיץ את הנצרות בעולם, זנח את יהדותו וקיבל את עקרונות הנצרות. לאחר שראה שכשל במשימתו והיהודים המשיכו בסירובם להתנצר, שינה לותר את גישתו, והנהיג גישה תוקפנית ואנטישמית.
לותר קרא לשריפת בתי כנסת ובתי ספר, השמדת ספרי תורה וסידורי תפילה, התלמוד ושאר ספרי הקודש, הטלת איסור על דרשות של רבנים, הריסת בתים והחרמת נכסים וכספים. לותר טען, שאין לגלות רחמים או התחשבות כלפי היהודים, למנוע מהם את הגנת החוק, ולגייס את "התולעים הרעילות ומטילות הארס" הללו לעבודות כפייה או לגרש אותם אחת ולתמיד.
השפעת החיבור
לדעת חוקרים רבים, משמש ספר זה ציון דרך משמעותי בהתפתחות האנטישמיות המודרנית ארבע-מאות שנה לאחר מכן, השתמשו הנאצים בהוצאה מחודשת של הספר, בהפגנות הראווה בנירנברג שארגנו גבלס ואלברט שפר עבור היטלר. הספר נישא בידי המפגינים והוצג לראווה. למו"ל העיתון הנאצי "דר שטירמר" ניתן עותק ראשון של הספר כאות הוקרה.
ב-8 בנובמבר 1937, ארגן מנהל התיאטרון הבווארי אירוע תרבותי בתיאטרון "רזידנץ" לרגל פתיחת תערוכת "היהודי הנצחי" במינכן. האירוע ביטא את הנושאים היסודיים של התערוכה הנאצית ובחלק הראשון שלו הוצג ביצוע בימתי של קטעים מן הקונטרס של לותר.
הן העורך והן המוציא לאור של "על היהודים ושקריהם" ב"כתבי מרטין לותר" נותנים ביטוי ל"חששות מפליגים" לגבי פרסום המסה משום הסיכון ל"גרימת נזק, אם ליהודים ואם ליחסי היהודים-נוצרים". הם קובעים, כי ספרו של לותר "מילא תפקיד גורלי בהתפתחות האנטישמיות בתרבות המערבית", וקובעים נחרצות, כי "אין לראות בשום פנים את הפרסום הזה כמתן הכשר להשקפות המסולפות על האמונה היהודית ומצוות הדת היהודית או להשמצת בני העם היהודי שמסה זו מכילה". הדעה הרווחת בקרב היסטוריונים מאז מלחמת העולם השנייה היא, שלביטויי האנטישמיות של לותר הייתה השפעה רבה ובת-קיימא במהלך המאות שמאז הרפורמציה.
ישנו ניסיון של תאולוגים לותרנים להמעיט בערך ההשפעה שהייתה לספר זה של מרטין לותר על דעת הקהל הגרמנית, עד לאימוצו החוזר בידי המפלגה הנאצית במאה ה-20. ניסיון זה מסתמך על מאמרו של תאולוג לותרני גרמני יוהנס וואלמן אשר הסביר שעם התפתחות תנועת המקפידים בכנסייה הלותרנית, החל מהמאה ה-18, הכנסייה חזרה להדגיש שיש לנצר את היהודים, ולא רק לשנוא ולהשמיד אותם, ושפסוק בברית החדשה המורה על המרת דתם - עדיין לא התקיים, בניגוד לדעתו של לותר.
דחיית הכנסייה הלותרנית לאחר השואה
בסוף המאה ה-20 ולאחר השואה, התוכן האנטישמי של ספר זה ושל כתבים אחרים נדחה על ידי כנסיות לותרניות שונות ברחבי העולם.
מועצת מיזורי של הכנסייה הלותרנית, שרשמה לפניה כי "אנטישמיות וצורות אחרות של גזענות מהוות בעיה מתמשכת בעולמנו", הוציאה בשנת 1983 הודעה רשמית בגנות "הגישה העוינת" של לותר כלפי היהודים:
ב־1983 אימצה המועצה החלטה רשמית, המתייחסת להצהרות אלה של לותר ומבהירה את עמדתה היא בנושא האנטישמיות.
בשנת 1994 מועצת הכנסייה האוונגלית-לותרנית באמריקה דחתה בפומבי את כתביו האנטישמיים של לותר באמרה:
הצהרות דומות הוציאה הכנסייה הלותרנית בקנדה.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן (באזרית: Azərbaycan Sovet Sosialist Respublikası, ברוסית: Азербайджанская Советская Социалистическая Республика) הייתה אחת מ-15 הרפובליקות שהרכיבו את ברית המועצות. כאשר התפרקה ברית המועצות ב-1991 הכריזה אזרבייג'ן על עצמאותה ב-18 באוקטובר 1991.
היסטוריה
הרפובליקה הוקמה ב-28 באפריל 1920 לאחר שיחידות הצבא האדום כבשו את השטח ונפילת הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן. בין השנים 1922–1936 היא הייתה חלק של הרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז.
במהלך סוף 1920 - תחילת 1921 היה לא ברור האם שטח נגורנו קרבאך יכלל בתוך הרפובליקה. בסופו של דבר, ב-5 ביולי 1921 הגוף העליון של המפלגה הקומוניסטית באזור בקווקז "קווביורו" החליט על כך ששטח נגורנו קרבאך יכלל בתוך אזרבייג'ן הסובייטית. בשנת 1923 בחלק מהאזורים בהם קיים רוב לאוכלוסייה הארמנית הוקם אזור אוטונומי. עם זאת, היו כמה אזורים סמוכים בהם היה רוב ארמני אך הם לא נכללו בשטח האזור האוטונומי. החלטות אלו בסופו של דבר הביאו להתלקחות האזור במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20.
ביולי 1920 הצבא האדום כבש אזור נחיצ'יבאן שמאוכלס בעיקר על ידי האזרים. בשנת 1924 בשטח האזור הוקמה רפובליקה אוטונומית שהייתה חלק של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן.
בשנת 1929 הוחלט על מעבר הכתב האזרי לשימוש באלפבית לטיני, רק לאחר עשור - בשנת 1939 בוצע מעבר לשימוש באלפבית קירילי.
במהלך מלחמת העולם השנייה גרמניה הנאצית תכננה להיכנס לשטח הרפובליקה ואף היה מועד יעד לכיבוש באקו ב-25 בספטמבר 1942. יעד זה לא הושג וכוחות וורמאכט נעצרו בצפון קווקז. תשתיות תחבורתיות של הרפובליקה היו נתיב חשוב בהעברת סחורות במסגרת השאל-החכר מארצות הברית דרך איראן. במהלך המלחמה נהרגו כ-290,000 אזרים.
סוף שנות ה-80, תקופת שלטונו של מיכאיל גורבצ'וב אופיינו בתסיסה בקווקז, במיוחד בסוגיית נגורנו קרבאך. בשנים אלו הוקמו ארגונים פוליטיים ולאומיים רבים. בשנים אלו חלו מהומות רבות, אשר הפכו בסופו של דבר למלחמת נגורנו קרבאך.
מיליון דולר בייבי
מיליון דולר בייבי (באנגלית: Million Dollar Baby) הוא סרט דרמה זוכה פרס האוסקר משנת 2004 שבויים בידי קלינט איסטווד. הסרט מגולל את סיפורה של מתאגרפת חובבנית, המגולמת בידי הילרי סוונק, השואפת להפוך למקצוענית, ולשם כך פונה לעזרתו של מאמן איגרוף מזדקן, המגולם בידי איסטווד.
עלילה
מגי פיצג'רלד (הילרי סוונק) היא מתאגרפת חובבנית ששואפת להפוך למקצוענית, ומנסה לשכנע את פרנק דאן, מאמן איגרוף מזדקן וזנוח (קלינט איסטווד) לקחת אותה תחת חסותו. בתחילה דאן מסרב מכיוון שאינו מעוניין לאמן נשים והוא סבור שמגי, בת ה-31, מבוגרת מדי מכדי לעסוק באיגרוף מקצועני. מגי מנסה לזכות באהדתו, באימוניה הבלתי פוסקים באולם המנוהל בידי ידידו של פרנק, מתאגרף לשעבר המכונה סקראפ (מורגן פרימן), שגם מלווה את הסרט בקריינותו. בסיועו של סקראפ מצליחה מגי לשכנע את פרנק לאמן אותה, ובין השניים הולך ונרקם קשר אמיץ. פרנק, שקשריו עם בתו שלו נותקו, מוצא במגי תחליף בת, וגם מגי מוצאת בו דמות אב.
בהדרכתו של פרנק מגי הופכת לסיפור הצלחה ומפלסת את דרכה במהירות לצמרת, עד שהיא מגיעה לקרב מכריע כנגד אלופת גרמניה לנשים. במהלך הקרב מרמה יריבתה של מגי, וגם פוגעת בה מאחור בתום הסיבוב. מגי נוחתת על שרפרף, שוברת את צווארה והופכת למשותקת בכל גופה.
בתחילה פרנק מנסה לסייע למגי להחלים, אולם כל מאמציו הם לשווא, ולשניים מתחוור כי מצבה בלתי הפיך. בשלב זה אומרת מגי לפרנק כי הגשימה את שאיפותיה בחיים, ומבקשת את עזרתו כדי למות. בתחילה פרנק מסרב, אבל לאחר ניסיון התאבדות כושל שלה, הוא מבצע בה המתת חסד על ידי הזרקת אדרנלין. לאחר מכן פרנק נעלם, והצופים מגלים כי הקריינות של סקראפ הנה בעצם מכתבו המיועד לבתו של פרנק, לספר לה על אביה, אולי כדי לזכותו בכל זאת באהדתה.
בנימין הלוי
בנימין הלוי (6 במאי 1910 – 7 באוגוסט 1996) היה שופט ופוליטיקאי ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם גח"ל, הליכוד וד"ש. כיהן כשופט במשפט אייכמן.
שנותיו הראשונות
הלוי נולד בשם אֶרְנְסְט לוי (Ernst Levi) בשנת 1910 בעיר וייסנפלס (Weißenfels) שבגרמניה. את השכלתו רכש באוניברסיטאות פרייבורג, גטינגן וברלין, שבה קיבל בשנת 1933 תואר דוקטור במשפטים, עם דיסרטציה שכותרתה "Die Wirkungen des Widerspruchs gegen die Richtigkeit des Grundbuchs" (ראתה אור במקביל כספר בהוצאת Risse בדרזדן ועוסקת באמינותו של מרשם המקרקעין). באותה שנה, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה לארץ ישראל, והיה בהכשרה בקבוצת דגניה ב' במשך שנתיים. לאחר מכן עבד במשרדו של עורך הדין מרדכי עליאש ובשנת 1938 הוסמך לעריכת דין בארץ ישראל.
תקופת כהונתו כשופט
בשנת 1938 התמנה הלוי להיות שופט שלום בירושלים. בשנת 1941 הוא הועבר לתל אביב, בעקבות תלונה נגדו, והוא המשיך לכהן בתל אביב עד הקמת מדינת ישראל. עם קום המדינה התמנה להיות שופט מחוזי ונשיא בית המשפט המחוזי בירושלים. בשנת 1953 כיהן לזמן קצר כשופט בבית המשפט העליון כממלא מקום. הוא הגיש את התפטרותו לשר המשפטים בדצמבר 1953, לאחר שלא נכלל בגל המינויים לבית המשפט העליון באותה שנה, אולם חזר בו לאחר כחודש וחצי, לבקשתו של דוד בן-גוריון, לפני שההתפטרות נכנסה לתוקף.
השופט הלוי שפט בכמה מהמשפטים הידועים ביותר בהיסטוריה של מדינת ישראל, בהם המשפט הצבאי של נאשמי מחתרת צריפין (1953) בו ישב בדין בדרגת אלוף-משנה.
בשנים 1954–1955 שפט הלוי במשפט "מדינת ישראל נגד מלכיאל גרינוולד", הידוע יותר כמשפט קסטנר. בפסק-דינו שזיכה את גרינוולד מרוב הסעיפים, כתב כי קסטנר "מכר את נפשו לשטן", משפט שעורר מחלוקת רבה. קסטנר נרצח יותר מאוחר, ובית-המשפט העליון הפך את החלטת השופט הלוי ברוב קולות (שלושה כנגד שניים). כעבור שנים לאחר המשפט, הביע הלוי חרטה על השימוש במילים "מכר את נפשו לשטן". לדבריו, הייתה זו מליצה מיותרת שלא פורשה נכון.
במשפטם של נאשמי טבח כפר קאסם (1957–1958) הגדיר השופט הלוי (שנשא דרגת אלוף-משנה) את המושג פקודה בלתי חוקית בעליל:
הלוי שפט גם במשפטו של אברי אלעד (1960, "האדם השלישי" בפרשת העסק הביש) ובמשפט אייכמן (1961). בשנת 1962 הוא ניהל משפט על המעילה בקרן היסוד בצרפת.
במאי 1963 התמנה לשופט בבית המשפט העליון, ממנו פרש ב-11 בספטמבר 1969 כדי להתמודד בבחירות לכנסת השביעית.
קריירה פוליטית
בשנת 1969 פרש הלוי מכהונתו כשופט כדי להתמודד בבחירות לכנסת השביעית מטעם רשימת גח"ל. במהלך הכנסת השביעית היה יושב ראש ועדת משנה לחקיקת חוקי יסוד וניסה להעביר את חוק יסוד: זכויות האדם, שעבר בשלהי הכנסת השביעית בקריאה ראשונה, אך חקיקתו לא הושלמה. במחצית השנייה של 1973 היה מהדוחפים להקמת הליכוד.
לאחר מלחמת יום הכיפורים והבחירות לכנסת השמינית, טען שמדובר בשעת חירום וקרא להקמת ממשלת ליכוד לאומי שתגבש מדיניות מדינית ישראלית פרגמטית. בהתאם לכך היה בין חותמי "מנשר הארבעה", שקרא להקמת ממשלה רחבה על בסיס נכונות לפשרה טריטוריאלית, יחד עם לובה אליאב, שניאור זלמן אברמוב ושלום לוין. פרסום המנשר הביא על הלוי ביקורת רבה מצד חבריו בליכוד, והיו אף שקראו לו לעזוב את המפלגה. הלוי טען שהוא מייצג את דעת הרוב בליכוד ואמר שאינו שוקל לעזוב את המפלגה. אולם בראשית ינואר 1975 פרש מתנועת החרות ובמרץ 1975 פרש מהליכוד והקים סיעת יחיד. מספר חודשים לפני הבחירות לכנסת התשיעית התפטר הלוי מהכנסת והצטרף לתנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש). בכנסת זו היה חבר באותה מפלגה של שר המשפטים שמואל תמיר, שטען בפניו ב"משפט קסטנר".
הלוי נבחר לכנסת מטעם ד"ש, בבחירות לכנסת התשיעית, ועם התפרקותה השתייך הלוי לתנועה הדמוקרטית. בהמשך התפצל הלוי מהתנועה הדמוקרטית והקים שוב סיעת יחיד.
משפחה
הלוי היה נשוי ללובה ולהם בן ובת. שנים לאחר שנפטרה נישא למיכל בנישואים שניים. התגורר במשך שנים בבית ברחוב מאנה בשכונת טלביה בירושלים.
ירחמיאל אונגרישר
הרב ירחמיאל אוּנְגְרִישֶר (נולד בי' באלול תש"ז, 26 באוגוסט 1947) הוא ראש ישיבת בית מדרש עליון בבני ברק.
ביוגרפיה
נולד במונסי ניו יורק לאסתר ולרב דן אונגרישר. אמו היא בתו של הרב ראובן גרוזובסקי שעמד בראשות הישיבות תורה ודעת ובית מדרש עליון.
בבחרותו למד בישיבה במונסי בראשות אביו. בשנת תשכ"ח בהיותו בן 21 עלה לישראל ולמד בישיבת בריסק בירושלים בראשות הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק.
בשנת תש"ל (1970) נישא למרים גרשנוביץ בתו של הרב ראובן יוסף גרשנוביץ לימים ראש ישיבת הנגב שכיהן באותה התקופה כראש ישיבת חמדת שמואל במושב חמ"ד. שמחת הנישואין נערכה בחצר הישיבה במושב. לאחר נישואיו התגורר בירושלים והמשיך ללמוד בישיבת בריסק.
בשנת תשל"ה (1975) עבר לבני ברק ומונה לר"מ בישיבת חמד בראשות חותנו. לאחר כמה שנים נסגרה הישיבה ובמקומה נפתח במקום כולל אברכים שהרב אונגרישר הועמד בראשו. בשנת תשמ"ו (1986) פתח כולל אברכים בבני ברק בשם "בית מדרש עליון".
כמה שנים אחר פתיחת הכולל רכש בית בשכונת נוה אחיעזר בבני ברק ועבר להתגורר בו כשהוא מקצה את הקומה העליונה לבית מדרש עבור הכולל שבראשותו ועבור ציבור האברכים שהתגוררו בשכונה, כשהוא משמש להם כרב ופוסק. בשנת תשנ"ד (1994) הוסיף קומה שלישית לבית והכולל עבר לקומה זו משמש המקום כבית המדרש של הישיבה).
בשנת תשנ"ח ביקש אביו לפתוח סניף לישיבתו שבמונסי בישראל, לצורך כך הגיע הרב דן אונגרישר לישראל וביקש את סיועו של הרב מיכל יהודה ליפקוביץ שהכירו מהימים שלמדו בצוותא אצל הרב שלמה היימן, לייסד ישיבה.
בחודש ניסן תשנ"ח הוקמה הישיבה עם 22 בחורים שהתקבצו מהישיבות פוניבז', תפרח וחדרה, כשהרב דן אונגרישר מעמיד בראשות הישיבה את בנו הרב ירחמיאל. נכון לשנת תש"פ לומדים בישיבה כ-600 בחורים.
כנהוג בישיבות בית בריסק אחת לשבוע במוצאי שבת מתקיים בביתו שיעור בחומש ורש"י בעיון, שבו מתייחס ראש הישיבה גם לעניינים אקטואליים.
חרף היותו ראש הישיבה מקפיד הרב אונגרישר ללמוד שלשה סדרים בהיכל הישיבה תוך לימוד בחברותא עם בחורים מבני הישיבה כשהוא משמש דוגמה אישית לשקידה ועמל התורה.
משפחתו
להרב אונגרישר בת יחידה הנשואה לרב טוביה שפירא (בנו של הרב זאב שפירא, ר"מ בישיבת בית מאיר) המשמש כר"מ בישיבת בית מדרש עליון.
כ"ח בחשוון
פרשת בר המצוה של ילד שנולד בכ"ח חשוון היא תמיד פרשת תולדות.
האמונד
{{פירושונים| אישים: ערים: אחר:
ראו גם
}}
רכס טוצ'ה
רכס טוצ'ה (באנגלית: Tucha Range) הוא רכס הרים המהווה תת-רכס של רכסי סוואנל, בהרי אומינקה בצפון פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
שטחו של הרכס 527 קמ"ר. שיאו של הרכס הוא בגובה 1,601 מטרים מעל פני הים.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטג'יקית
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטג'יקית (בטג'יקית: Respublikai Sovetii Sotsialistii Tojikiston, וברוסית: Таджикская Советская Социалистическая Республика) הייתה אחת מ-15 הרפובליקות אשר הרכיבו את ברית המועצות. כאשר ברית המועצות התפרקה הכריזה טג'יקיסטן על עצמאותה ב-9 בספטמבר 1991.
הרפובליקה הוקמה באוקטובר 1924, כחלק מתהליך חלוקת מרכז אסיה לרפובליקות סובייטיות שונות. עוד מהיווסדה, היה שימוש ברפובליקה בשפה הטג'יקית. על אף שהושקע כסף בפיתוח המדינה, הרפובליקה הטג'יקית הייתה ענייה יותר משאר המדינות בברית המועצות.
פירות ראשונים
"פירות ראשונים" (1923) הוא טריפטיכון מאת הצייר הישראלי ראובן רובין. הציור, שזכה להכרה ציבורית החל משנות השמונים של המאה ה-20, נתפש על ידי פרשנים שונים כביטוי אידיאלי של דמות החלוץ הארצישראלי, וכביטוי לקשר עם המזרח ועם אדמת הלאום בעידן שלפני מאורעות תרפ"ט.
תיאור
הציור מורכב משלושה פנלים שבכל אחד מהם סצנה נפרדת. הפנל הימני, בגודל של 102x188 ס"מ, נקרא "שלווה (הבדואי)". הפנל מתאר בדואי שוכב על קרקע המדבר. במישור קדמי יותר מתואר גמל שהוברך.
הפנל האמצעי, בגודל של 202x188 ס"מ, נקרא "פרי הארץ" והוא מציג ארבע דמויות - אשה וגבר יוצאי תימן וחלוץ וחלוצה - המציגים את פירות הארץ, ובהם תפוזים, אבטיח, אשכול בננות, רימון ותינוק. הדמויות מאורגנות על גבי מישור קדמי אחד, כמעט ללא נפח.
ואילו הפנל השמאלי, בגודל של 102x188 ס"מ, מכונה "הרועה". הוא מציג רועה לבוש בגלימה, מנגן בחליל, כשסביבו כבשים. במישור הקדמי, מצד ימין, מופיע סלע גדול.
כרמלה רובין, שחקרה את עבודותיו ומנהלת מוזאון בית ראובן בתל אביב, טוענת כי "הפורמט הייחודי שלו וממדיו הגדולים מעידים על חשיבותו בעיני יוצרו. בעצם השימוש בפורמט הטריפטיכון (שיועד מסורתית לתמונת המזבח בכנסייה) ביקש ראובן לקדש את הנרטיב ולהאציל עליו משמעות כמו-דתית".
היסטוריה
הציור "פירות ראשונים" הוצג לראשונה בשנת 1924 בתערוכת היחיד שערך ראובן במגדל דוד בירושלים. הייתה זו תערוכה שאורגנה על ידי אגודת אמנים עברית והיוותה את אחת התערוכות המרכזיות במה שנודע כ"תקופת מגדל דוד". על אף גודלו המונמנטאלי של הציור, שהיה חריג בתקופה זו, והעובדה כי הופיע בראש רשימת העבודות של ראובן בקטלוג התערוכה, זכה הציור לביקורות בודדות בתקופה. בעיתון "דבר" נכתב כי היצירה "מסמלת באופן בולט את הדבר ההולך ומתהווה, הולך ונוצר כאן בארץ מתוך ייסורים ועונג אין קץ" וכי שמואל הוגו ברגמן וזיגפריד ון וריסלנד וריכרד קאופמן התעניינו ברכישת הציור עבור הספרייה הלאומית.גם אברהם מלניקוב פרסם ביקורת על היצירה בעיתון "דואר היום" ובה התייחס אל אליה כנטולת אחדותיות.
הציור זכה במהלך השנים לתיאורים שונים ואף סותרים. לצד השם "פירות ראשונים" תואר הציור גם בשם "החלוצים הראשונים". בנוסף, הקטלוגים השונים של ראובן תיארכו את הציור לשנים שונות. בקטלוג משנת 1924 מתוארך הציור לשנים 1921–1923, אולם בקטלוג משנת 1955 הוא מתוארך לשנת 1921 ואילו בקטלוג משנת 1966 הוא מתוארך לבין השנים 1920-1922.
גדעון עפרת העלה השערה לפיה ראובן לא היה שלם עם הציור ובעיקר עם אופן התקבלותו של הציור בציבור. אמנם ראובן בחר להציג את הציור גם בתערוכה שהתקיימה בשנת 1928 ב"גלרי דרואה" בפריז, אולם עפרת הציע כי "העדר התגובה הציבורית הנסערת ליומרה הסמלית של והציורית הגדולה שבטריפטיכון עורר ספיקות באמן והוא, פחות או יותר, גנז את הציור" "פירות ראשונים" הוצג לציבור בשנית רק ברטרוספקטיבות שנערכו לראובן במוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 1955 ו-1966.
ב-1950 הופיע המשפחה התימנית, המתוארת בפנל האמצעי של היצירה, בציור נוסף של ראובן בשם "ליל הסדר הראשון בירושלים".
בשנת 1983 הוצג הציור בתערוכה "דמות החלוץ באמנות הישראלית", שנערכה בשנת 1983 במשכן הנשיא בירושלים. החל משנת 1984 הוצג הציור בבית ראובן, שנפתח בשנה זו. בשנת 1985 הושאל הציור עבור תצוגה בתערוכה "ציוני-דרך באמנות ישראל", שהתקיימה במוזיאון ישראל וציינה את פתיחתו של אגף לאמנות ישראלית. יגאל צלמונה, אוצר התערוכה, כתב על ציור זה כי "הפרימיטיביזם הסגנוני, האור הבהיר, תפיסת החלוץ כדגם אידיאלי וכמעט על-אנושי של יהודי חדש, קשירת המזרח ומיתוס החלוץ למוטיב הפריון והמין - כל אלה הם מאפיינים של חלק מן התרבות המודרניסטית בשנות העשרים בארץ-ישראל. רובין יצר בתמונה זו סיכום של כולם".
בשנת 2002 הוצג הציור כנושאו של אחד מפרקי מסדרת סרטונים ששודרו בערוץ 2, בכיכובו של מנשה נוי, ועסקו באמנות ישראלית. בשנת 2007 הוצג הציור בתערוכה בשם: "מקום חלום, ראובן רובין והמפגש עם ארץ ישראל בציורי שנות ה-20 וה-30", שנערכה במוזיאון תל אביב לאמנות, ובשנת 2010 הושאל הציור שוב למוזיאון ישראל, בהשאלה ארוכת טווח. במוזיאון הוא מוצג במיקום מרכזי בתצוגת הקבע של האמנות הישראלית.
אמנון קפליוק
אמנון קָפֶּלְיוּק (22 בדצמבר 1930 – 26 ביוני 2009) היה עיתונאי ומזרחן ישראלי, ממייסדי ארגון "בצלם".
ביוגרפיה
נולד בירושלים כבן הבכור מבין שלושה ילדים למנחם קפליוק, מזרחן ועיתונאי בעיתון "דבר", שעסק בתרגום מן הספרות הערבית, וליוכבד לבית ליפמנוביץ, מזכירה בוועד המרכזי של ההסתדרות הרפואית בישראל. עיסוקיו של מנחם קפליוק עיצבו את עולמו הרוחני של בנו.
את הדוקטורט במזרחנות סיים קפליוק בסורבון שבפריז. קפליוק נמנה עם מייסדי ארגון "בצלם" והיה פעיל במשך שנים בהנהלת הארגון. בנוסף שימש קפליוק במהלך השנים ככתב בעיתונים הצרפתיים "לה מונד" ו"לה מונד דיפלומטיק". ספריו של קפליוק עוסקים בפוליטיקה הישראלית ובסכסוך הישראלי־ערבי. קפליוק היה מזוהה בדעותיו השמאלניות ובקשריו עם ראשי אש"ף, ובהם ערפאת. הוא היה העיתונאי הישראלי הראשון שביקר בארצות ערביות שישראלים לא ביקרו בהן לפניו.
קפליוק נפטר בגיל 78 מסיבוך שלאחר ניתוח. הוא הותיר אחריו את אלמנתו, פרופ' אולגה קפליוק, מומחית בעלת שם עולמי לשפות שמיות, שתי בנות וארבעה נכדים. ב־28 ביוני 2009 נטמן קפליוק בהר המנוחות שבירושלים. אחיו, עודד קפליוק, הוא סופר, מפיק ובמאי של סרטי תעודה ותדמית.
יחסי אוסטרליה–האיטי
סקירה כללית
היחסים בין הקהילייה של אוסטרליה לבין האיטי כוננו בשנת 2000 לאחר שהראו אינטרסים משותפים בפורומים מולטילטרליים שונים. היחסים בין שתי המדינות מופקדים על הנציבות הגבוהה האוסטרלית בפורט אוף ספיין, בירת טרינידד וטובגו. מן הצד השני פתחה האיטי קונסוליה רשמית בבריזביין בשנת 2019. במפקד האוכלוסין האוסטרלי בשנת 2016 הזדהו כמאה אוסטרלים כילידי האיטי.
שתי המדינות הן חברות בארגון האומות המאוחדות. שוק התיירות שבין שתי המדינות הוא זניח - בין האיטי לאוסטרליה עברו פחות ממאתיים ועשר מטיילים בשנת 2017. בין שתי המדינות מפגש רם דרג אחד בלבד, שנערך בגרנדה בשולי ועידת CARICOM. במפגש נפגשה שרת החוץ האוסטרלית ג'ולי בישופ עם נשיא האיטי ז'ובנל מואיז.
מסדר הג'דיי
הג'דיי מאמינים ב"כוח" - מעין שדה אנרגיה מיסטי המקיף את כל היקום, אשר המידי-כלוריאנים (הם החלקים בגוף אשר בלעדיהם לא ייתכנו חיים על פני היקום) מעבירים לג'דיי את רצון ה"כוח". הם יכולים להשתמש בו למטרות שונות כמו הזזת חפצים (טלקינזיס), רפלקסים מוגברים, ראיית העתיד, צלילות מחשבתם ושינוי מחשבתם של יצורים אחרים. מרכזם, מקדש הג'דיי, היה בכוכב קורוסנט, שם נכחה מועצת הג'דיי (אשר הורכבה מ-12 מאסטרי הג'דיי המיומנים ביותר), ומקום מגוריהם. כמו כן, היאנגלינגס - younglings (בעברית צעירונים, פדוונים), תלמידי הג'דיי הצעירים ביותר, למדו שם את עקרונות "הכוח".
יחסי אוסטרליה–האיטי
סקירה כללית
אוסטרליה מפעילה בהאיטי תוכנית עזרה הומניטרית בשם Direct Aid Program שעוזרת בשיפור איכות החיים במדינה, במיוחד לאחר סופות ואסונות טבע גדולים שקורים במדינה. בין פעולות התוכנית שיפור איכות המים לשתייה, עזרה באספקת החשמל, אספקת מזון ועזרה רפואית לאזרחים. התוכנית סיפקה להאיטי 26 מיליון דולר עזרה הומניטרית לאחר רעידת האדמה בהאיטי ב-2010. הציבור האוסטרלי תרם מכספו האישי 26.7 מיליון דולר נוספים. עזרה הומניטרית נוספת להאיטי היא זו שניתנה לאחר הוריקן מת'יו ב-2016.
מסדר הג'דיי
אבירי הג'דיי הם היפוכם של אדוני הסית', ומאמינים בצד המואר של "הכוח", בדרך ההתגוננות והמחשבה, לעומת הסית', אשר מאמינים בצד האפל של "הכוח", בהתקפה ובלהיטות הרגע. נשקם של הג'דיי והסית' הוא חרב אור (באנגלית Lightsaber), מעין חרב בעלת להב אור חזק היכול לחתוך דרך כל חומר. בידיהם המיומנות חרב האור מהווה נשק קטלני ביותר.
לאחר קרב ראוסאן, אחריו אבירי הג'דיי האמינו כי הסית' הושמדו, הרפובליקה פירקה את צבאה, ולכן אבירי הג'דיי היו הכוח המגן היחיד. לאחר כ-1,000 שנים, החלה מלחמת המשובטים, החלק המרכזי במזימתו של דארת' סידיוס להפלת הרפובליקה והקמת האימפריה הגלקטית. כהכנה למלחמה, נוצר צבא משובטים עצום בכוכב קאמינו. לאחר שלוש שנות מלחמה, בהן חיילי המשובטים שירתו את אבירי הג'דיי, הורה סידיוס על פקודה 66 (בסרט מלחמת הכוכבים - פרק 3: נקמת הסית'), המכריזה על הג'דיי כבוגדים ברפובליקה ומורה על השמדתם. המשובטים, אשר נשבעו אמונים לרפובליקה, תקפו את אבירי הג'דיי ביחד עם שני אדוני הסית', דארת' ויידר ודארת' סידיוס, ומסדר הג'דיי הושמד. היחידים שנותרו בחיים מבין הג'דיי היו יודה ואובי ואן קנובי, קיילב דום (קיינן ג'ארוס), לומינרה אונדילי קאל קסטיס, סיר ג'ונדה (אשר "חתכה" את הקשר שלה ל"כוח") ואסוקה טאנו, אף על פי שעזבה את מסדר הג'די. כמו כן החוקר הגדול הוא אביר ג'די ששרד את פקודה 66 ופנה לצד האפל.
לאחר נפילת האימפריה, לוק סקייווקר ניסה להקים מחדש את מסדר הג'דיי, אך נבגד על ידי חניכו ואחיינו, בן סולו, אשר עבר אל הצד האפל. מאוכזב מכשלונו על הריסת המסדר החדש, לוק יצא לגלות מרצון.
אבירת הג'דיי הנותרת היא ריי, נכדתו של פלפטין ותלמידתם של לוק וליאה סקייווקר.
בקאנון החדש
תאריך הקמת המסדר או ההיסטוריה המוקדמת שלו לא יודעים בקאנון החדש. ידוע על מלחמה קשה בין מסדר הג'די למנדאלורים שהחריבה את כוכב הלכת מנדאלור. ידוע כי נערך קרב עתיק בין הג'די לסית' על מלאנקור (כפי שפלפטין הציג לדארת' מול בקומיקס אודות צעירותו של מול). לבסוף ידוע כי הסית' הובסו בידי הג'די כאלף שנים לפני מאורעות הסרטים, הרפובליקה פירקה את נשקה והג'די נהיו לכוח המגן היחיד בגלקסיה.
אגדות מלחמת הכוכבים
"הכוח" התגלה בסביבות שנת 36,500 BBY על ידי יצורים שנמשכו אליו. יצורים אלו החליטו ליצור ארגון שינצל את הכוח המסתורי שזה עתה התגלה וקראו לעצמם "מסדר הג'דיי". המסדר הזה לא היה מואר או אפל במהותו, חסר אידאולוגיה ממשית. כמו בכל חברה היו גם בו כאלה שנטו לרחמנות, טוב ועזרה לזולת, לעומת כאלו שנטו לרוע, שנאה, אכזריות, אנוכיות ותאבת כוח, אך כיוון שכוחו של המסדר היה מינורי והקמת רפובליקה גלקטית אחת מאוחדת היה בגדר חלום הזוי, לא היה לכל פרט מהמסדר השפעה של ממש על הלך הדברים בעולם. מספר מבני המסדר המובילים החליטו לא לנצל את כוחותיהם המיוחדים לטובתם האישית אלא ההפך, להגן על הצדק ועל החלשים, הם הוקיעו את אלה מקרבם אשר השתמשו בכוח לטובתם הפרטית והחליטו לשדרג את ארגונם אשר יהיה מבוסס על הטוב המוחלט וציות פסיבי לכוח. לכן בשנת 25,783 BBY, לאחר מעל ל-10,000 שנות קיום, פורק מסדר הג'דאיי (Je'daii) והוקם המסדר המוכר לנו, מסדר הג'דיי (Jedi). משתמשים אנוכיים ורעים לא הורשו להיות חלק מהמסדר. השימוש הראשון המתועד בצד האפל נעשה על ידי שנדור כאלף שנים לאחר הקמת המסדר, והיווה יריית פתיחה לכמות גדולה של ג'דיי שיחצו את הקווים אל האופל, שלושה אף פגשו בגזע הסית' המקורי והקימו את מסדר הסית' - לימים אויבו המר של מסדר הג'די.