cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרל אוגוסט, נסיך נסאו-ויילבורג
קרל אוגוסט, נסיך נסאו-ויילבורג (בגרמנית: Karl August von Nassau-Weilburg, 17 בספטמבר 1685 - 9 בנובמבר 1753), היה נסיך נסאו-ויילבורג בין השנים 1719–1753.
ביוגרפיה
בשנת 1719 מת אביו קרל אוגוסט, נסיך נסאו-ויילבורג, וקרל אוגוסט עלה לשלטון במקומו. בשנים 1733 ו-1734 פיקד קרל אוגוסט על הכוחות הקיסריים על הריין במהלך מלחמת הירושה הפולנית, כגנרל חיל הפרשים הקיסרי.
בשנת 1737 הוא קיבל את תואר הנסיך, אשר הוענק למשפחתו בשנת 1688, אולם רק מעתה ואילך הוא הפך לרשמי והקנה לו מקום בדיאט הקיסרי.
ב-9 בנובמבר 1753 מת קרל אוגוסט בוויילבורג, ובנו קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג עלה במקומו לשלטון.
משפחתו
ב-17 באוגוסט 1723 התחתן קרל אוגוסט עם אוגוסטה, נסיכת נסאו-אידשטיין, בתם של גאורג אוגוסט, רוזן נסאו-אידשטיין והנרייטה דורותיאה מאטינגן-אטינגן, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
פר פטרסון
ביוגרפיה
פטרסון הוא יליד אוסלו, והוא ספרן במקצועו. לפני שעבר לכתיבה במשרה מלאה, עבד כמוכר בחנות ספרים, כמתרגם וכמבקר.
יצירתו
ספריו תורגמו למעל 50 שפות. ספרו הידוע ביותר, "יוצאים לגנוב סוסים" (בנורווגית: Ut og stjæle hester) משנת 2003, זיכה אותו בפרס המבקרים הנורווגים לספרות ובפרס ספר השנה של מוכרי הספרים. תרגומו לאנגלית, משנת 2005, זכה בפרס האינדיפנדט לסיפורת זרה לשנת 2006 ובפרס IMPAC האירי. ספר נוסף שלו, "ארור אתה נהר הזמן" (בנורווגית: Jeg forbanner tidens elv) זיכה אותו בפרס המועצה הנורדית לספרות לשנת 2009.
ניצנים
נִיצָּנִים הוא קיבוץ בתחומי המועצה האזורית חוף אשקלון, במרחק של כ-5 ק"מ מצפון מזרח לאשקלון, ובמרחק זהה מדרום לאשדוד. בקרב על ניצנים במלחמת העצמאות נכבש הקיבוץ בידי חיל המשלוח המצרי, ושב ונכבש בידי צה"ל בסוף המלחמה. לאחר המלחמה שבו רוב חבריו והקיבוץ הוקם מחדש במיקום אחר בשטח הפתוח שבחולות ניצנים.
הקמה
גרעין ניצנים הוקם מאיחוד של מספר קבוצות במסגרת הנוער הציוני. הקבוצה האחת, יוצאי פולין, עברו הכשרה עוד בארץ מוצאם בשנים 1937–1938. אלה עלו בשנת 1939, חלקם באופן ליגלי וחלקם כמעפילים. הקבוצה השנייה היו יוצאי רומניה ופולין, שקיבלו את חינוכם כנערים בארץ ישראל במאיר שפיה (הראשונים) ובבן שמן (האחרונים), ואת הכשרתם קיבלו בכפר רופין. קבוצה שלישית כללה צעירים שהגיעו במסגרת עליית הנוער לנהלל ועברו אחר כך לאושה. קבוצה רביעית כללה נוער תל אביבי, יחד עם יוצאי מקוה ישראל, אליהם הצטרפו צעירים מירושלים ויוצאות משק הפועלות מפתח תקווה. לאחר מספר גלגולים, חלקם הופנה בהמשך לתל יצחק, שם עברה הקבוצה הרביעית את ההכשרה, וחלקם הצטרף לשלוש הקבוצות שתוארו. בסוף שנת 1940, הקבוצות התאחדו והתארגנו להתיישבות בקבוצת הדר ליד הרצליה, שם הקימו משק עזר מגוון, התפרנסו מעבודות חוץ, למשל בפרדסי הסביבה, והמתינו להזדמנות להקים יישוב עצמאי. תוך כדי כך הצטרפו חברים נוספים. לחברי הקבוצה הוצעו שלוש נקודות התיישבות. הם בחרו באדמה באזור הכפר חמאמה, אותה רכשה קק"ל בשנת 1942 יחד עם בית ענק מוקף בגן מידי מוח'תאר הכפר, עבד רבו (כיום: בית ספר שדה שיקמים). חברי הקבוצה שמנו כ-70 חברים בחרו באתר זה עבור ניצנים, מכיוון שהייתה זמינה להתיישבות מידית, והייתה קרובה לים, ממנו קיוו להתפרנס מדיג ולהביא מעפילים. העלייה על הקרקע יצאה לפועל ב-8 בדצמבר 1943. באוגוסט 1945, הוקם יישוב הקבע. המשק כלל, בין היתר, מטעים, לול ואורווה.
הקיבוץ שכן בין העיירות הערביות איסדוד (ליד אשדוד של ימינו) ומג'דל (אשקלון של ימינו), על דרך הים מעזה ליפו, באזור שהיה מאוכלס בעיקר בערבים. היישוב היהודי הקרוב ביותר לניצנים היה באר טוביה, שהיה מרוחק ממנו כ-8 קילומטרים. בתוכנית החלוקה נכלל ניצנים בתחומי המדינה הערבית. באביב 1947 השתתפו תושבי ניצנים בהעלאת מעפילי אונית המעפילים "שבתאי לוז'ינסקי" לחוף בקרבת הקיבוץ.
ניצנים במלחמת העצמאות
לאחר המלחמה, בעקבות דרישה של חברי ניצנים, הוקמה ועדה, בראשות נחמיה ברוש, שטיהרה את אנשי ניצנים מאשמת הפקרת המשק וכניעה לאויב ללא סיבה מספקת.
ניצנים לאחר מלחמת העצמאות
לאחר מלחמת העצמאות הקיבוץ הוקם מחדש במרחק כשני ק"מ דרומית מזרחית ממקומו הקודם.
באתר בו היה היישוב הישן שנפגע במלחמה הוקם ב-1949 כפר הנוער ניצנים, אשר נסגר ב-1990. לידו קיים בית ספר שדה שקמים אשר מופעל על ידי החברה להגנת הטבע ואתר הנצחה לניצנים הישנה. בסוף שנות ה-90 הוקם במקום היישוב הקהילתי הדתי ניצן.
בשנות השישים הוקם בקיבוץ ניצנים בית הנצחה לנופלים בקרב ניצנים במלחמת העצמאות. את בית ההנצחה תכנן האדריכל נחום זולוטוב, שאחיו בצלאל נהרג בקרב. ליד בית ההנצחה נטעו 33 ברושים לזכר הנופלים.
לאחר קום המדינה הצטרפו לקיבוץ עולים רבים מדרום אמריקה, במיוחד מארגנטינה. בקיבוץ כיום כ-100 משפחות ובסך הכל כ-450 נפש. תושבי המקום מתפרנסים, בין השאר, ממפעל "פלטכניקה" (נסגר ב-2015), רפת, פרדס של כ-2,000 דונם, בית אריזה, גידולי שדה, יחידת מחשוב, אגודת המים – אגודה שיתופית חקלאית שמטרתה לספק מים מושבים מקולחי אשקלון לפרדס, גד"ש ופרדסי פרי אור (האגודה מטפלת בכמות של כ־1.8 מיליון קוב).
בשנים האחרונות נפתח תהליך קליטה וקבלה לחברות בקיבוץ ניצנים ובמהלך שנת 2015 הונחה האבן פינה לשכונה החדשה בקיבוץ, אשר כוללת תכנון להקמה של 64 יח"ד חדשות למגורים עבור חברי הקיבוץ הנקלטים, אכלוס השכונה החל במהלך שנת 2020.
הדחקה
הדחקה היא מנגנון הגנה נפשי אשר מונע באופן פעיל מזיכרונות, רגשות, דחפים או מחשבות בלתי נעימים או מכאיבים, להגיע למודע. בפסיכואנליזה, המושג הדחקה הוא מושג מרכזי המשמש כהסבר להפרעות פסיכיאטריות. בפסיכולוגיה המדעית, לעומת זאת, המנגנון מוטל בספק.
זיגמונד פרויד הגדיר את ההדחקה כמנגנון חזק ויעיל מאוד, המאפשר לשלוט בדחפים חזקים שמנגנוני הגנה אחרים אינם מצליחים לשלוט בהם, לשיטתו הדחקה נעשית באופן חד-פעמי, אך בהמשך ישנה השקעה מתמדת של אנרגיה נפשית הנדרשת לשמירת התכנים במצבם המודחק, כיוון שהם ממשיכים לפעול בלא-מודע. רמז לקיומם של חוויות, רגשות, ומחשבות מודחקות אלו ניתן לגלות באמצעות חלומות, פליטות פה ופליטת קולמוס. הדחקה היא מנגנון יעיל אך מסוכן, שכן הניתוק מן האני של חלקים שלמים מחיי הנפש, הרגש והיצר עלול לפגוע קשה בשלומה של האישיות ולהוות בסיס ליצירת מחלות נפש והגבלה בתפיסת המציאות.
השקעה של אנרגיה רבה בשמירת ההדחקה מגבילה את כמות האנרגיה הזמינה להתנהגויות יצירתיות ובונות. לדוגמה, אופיינית הדחקה של מאורעות, בני אדם ומקומות בעלי אסוציאציה רגשית שלילית. כישלון עסקי, אישי או כנגד הציפיות יכול להיות מודחק בגלל איומו על ה"אני" ועל הדימוי העצמי של האדם את עצמו כמוצלח, הוגן, ישר וכדומה.
לפי הגישה הפסיכואנליטית, ההדחקה פועלת לצדו של מנגנון הגנה פסיכולוגי נוסף, הנקרא "הכחשה".
קמט בזמן
קמט בזמן (A Wrinkle in Time) הוא ספר מדע בדיוני שנכתב בידי מדלן ל'אנגל במהלך 1959-60 ופורסם בשנת 1962 אחרי דחיות רבות מצד מוציאים לאור בגלל היותו, לדברי ל'אנגל, "קשה מדי". הספר זכה במדליית ניוברי (פרס יוקרתי לספרות ילדים), פרס ספר הסקויה, פרס לואיס קרול ואף היה מועמד לפרס אנדרסן. זהו ספרה הראשון בסדרתה של ל'אנגל, העוסקת במשפחות מארי ואוקיף. הספר יצא לאור בישראל בשנת 1982 בתרגומה של שרה קרן, בהוצאת עם עובד ובשנת 2012 יצאה מהדורה מחודשת בהוצאת מרגנית.
הדחקה
למרות הפופולריות של רעיון ההדחקה בקרב פסיכואנליטיקאיים ובקרב הציבור הרחב, קיים ויכוח מחקרי בנוגע להדחקה ולזיכרונות מודחקים, כאשר רוב החוקרים טוענים שאין להם תמיכה מחקרית.
נבחרת רוסיה בבנדי
נבחרת רוסיה בבנדי (ברוסית: Сборная России по хоккею с мячом) היא הנבחרת הלאומית של רוסיה ומייצגת אותה בטורנירים בינלאומיים בבנדי.
הנבחרת נחשבת לאחת הטובות בעולם. רוסיה מעולם לא סיימה מתחת למקום השלישי באליפות העולם והיא זכתה באליפות העולם בבנדי 12 פעמים בשנים 1999, 2001, 2006, 2007, 2008, 2011, 2013, 2014, 2015, 2016, 2018, 2019. בשילוב עם 14 הזכיות של הנבחרת הסובייטית, שום מדינה לא הייתה מוצלחת כמו רוסיה באליפות העולם בבנדי.
היסטוריה
הנבחרת הוקמה הנבחרת האימפריה הרוסית בשנת 1907. לאחר הקמת ברית המועצות הייתה לנבחרת רוסיה הסובייטית ועד 1991 הייתה כחלק מנבחרת ברית המועצות, אף שבאופן רשמי הנבחרת ייצגה את רוסיה הסובייטית.
רוסיה הייתה לחברה בפדרציה הבינלאומית לבנדי בעקבות פירוקה של ברית המועצות בשנת 1991.
קלמנט טרנובסקי
ראשית חייו
טרנובסקי נולד בעיר שומן בשם וסיל ניקולוב דרומב (בבולגרית:Васил Николов Друмев), למשפחת אומנים. ב-1858 יצא דרומב ללימודים באודסה ועם שובו לבולגריה הצטרף לתנועת המחתרת הבולגרית שפעלה נגד השלטון העות'מאני בבולגריה. ב-1860 פרסם סיפור קצר ראשון מפרי עטו בשם "משפחה לא מאושרת", אשר תורגם בהמשך גם לרוסית. ב-1862 נאלץ להגר לאימפריה הרוסית בשל פעילותו המחתרתית, שם למד בסמינר לכמרים בקייב. ב-1864 פרסם נובלה בשם "הסטודנט ומטיביו".
הקריירה הפוליטית
ב-1879 נבחר טרנובסקי לאספה הלאומית הבולגרית. לאחר נפילת ממשלתו של טודור בורמוב נאות טרנובסקי לבקשתו של אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה לכהן כראש ממשלת הנסיכות עד לפתרון המשבר הפוליטי. ממשלתו המשיכה בקווי מדיניותו של בורמוב ובאפריל 1880 מונה דראגן צאנקוב לתפקיד. באוגוסט 1886 לאחר הדחת הנסיך בטנברג במהלך הפיכה צבאית כיהן טרנובסקי לתקופה קצרה כראש ממשלת הנסיכות בפעם השנייה. בהמשך, נודע טרנובסקי כאחד ממתנגדיו החריפים של סטפן סטאמבולוב בשל עמדותיו האנטי רוסיות והתנגד גם למינויו של פרדיננד הראשון, מלך בולגריה בשל עמדותיו הפרו גרמניות.
שלהי הקריירה ואחריתו
טרנובסקי ותומכיו נעצרו מספר פעמים על ידי משטרת הביטחון הבולגרית בחשד לחתרנות, אך שוחררו ללא העמדה לדין. ב-1893 הוגלה מסופיה למנזר רוז'ן שליד העיר מלניק וב-1894 לאחר התפטרותו של סטאמבולוב, הורשה לחזור לבירה, ייסד ועמד בראש האקדמיה הבולגרית למדעים. בתקופה זו חלה התקרבות ביחסי טרנובסקי והנסיך פרדיננד הראשון וטרנובסקי אף עמד בראש משלחת בולגרית לסנקט פטרבורג שפעלה לנירמול היחסים הדיפלומטיים בין המדינות, אשר נותקו לאחר מלחמת בולגריה–סרביה (1885). בעקבות מאמציו וההערכה הרבה לה זכה בקרב הממשל הרוסי, נשאו מאמצי המשלחת פרי ובנובמבר 1896 חודשו היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות. ב-1898 פרש מכהונת ראש האקדמיה הבולגרית למדעים. קלמנט טרנובסקי הלך לעולמו בסופיה ב-1901 והוא בן 61 שנים.
מדליית המרד ההודי
מדליית המרד ההודי (באנגלית: Indian Mutiny Medal) הייתה מדליית מערכה אשר הוענקה החל משנת 1858 לחיילים וקצינים (בריטים והודים) אשר שירתו בדיכוי המרד ההודי הגדול בין השנים 1857–1858. תחילה ניתנה המדליה לחיילים וקצינים בשירות פעיל אך החל משנת 1868 המדליה הורחבה לכדי כל מי שהשתתף במרד באופן פעיל או היה תחת אש במהלכו (כגון אזרחים ועובדי מדינה שמצאו עצמם בקו האש). המדליה ניתנה סך הכל כ-290,000 פעמים.
תיאור
המדליה היא דיסק עשוי כסף בקוטר 36 מ"מ, אשר מצידו האחד מאויר ראשה של המלכה ויקטוריה עם המילים ויקטוריה רגינה (Victoria Regina) משני צידי האיור. מהצד השני מאוירת דמות המייצגת את בריטניה חבושת קסדת מלחמה אשר מחזיקה ביד ימין זר עלים וביד שמאל מגן הממלכה המאוחדת. מאחורי בריטניה מאויר אריה אשר מסמל את האריה הבריטי. מעל האיור נכתבת המילה הודו (India), כאשר מתחת כתובות השנים 1857 - 1858 המתארות את שנות ההתרחשות של המרד ההודי. דיסק הכסף תלוי מסרט ברוחב 32 מ"מ לבן בעל שני פסים אדומים. סרט זה הוא גם תצורתו של אות העיטור (גרסה מוקטנת של העיטור אשר נענדת באירועים לא פורמליים). למדליה ניתן להוסיף אבזמים אשר נענדים לאורך סרט העיטור.
יצירות בלתי גמורות במוזיקה
בכל תולדות המוזיקה הקלאסית היו מלחינים, שלא השלימו את יצירותיהם, אם משום שמתו לפני שהספיקו לסיימן ואם מסיבות אחרות. להלן רשימה חלקית של היצירות, שמחבריהן השאירו אותן לא גמורות:
באך
יוהאן סבסטיאן באך לא השלים מספר יצירות: מספר יצירות בלתי גמורות נוספות של המלחין לעוגב, הן הפנטסיה בדו מז'ור, BWV 571 ומספר פרלודים על כוראלים שונים, BWV 753 ,BWV 764 וכמה ריקודים (ככל הנראה סוויטות חלקיות) לצ'מבלו.
מוצרט
אחד מסיפורי השלמת היצירה המפורסמים הוא מלאכת השלמת הרקוויאם, שמוצרט הלחין בסמוך למותו. בשוכבו חולה על מיטתו הורה לתלמידו זיסמאייר כיצד להשלימה. זיסמאייר השלים בכוחות עצמו חלקים ניכרים מהיצירה ובהם פרק ה"לקרימוזה" המפורסם, אומנם ישנו פער ניכר בין עבודתו לזו של מוצרט, ולימים הדבר היה פתח עבור מלחינים רבים להשלים היצירה כראות עינם. חלקים מהרקוויאם מעידים, כמו גם יצירות מאוחרות נוספות של מוצרט, על התפתחות מוזיקלית אישית של המלחין ושינוי סגנוני, אפילו חלקיות היצירה נחשבת לאחד מהישגיו האומנותיים הגדולים ולימים קנתה לעצמה פרסום רב. בשל טביעת האצבע הניכרת של זיסמאיר ביצירה פנה המנצח הלמוט רילינג (מוזיקולוג בעצמו) למוזיקולוג, מבצע מומחה וחוקר הביצוע המוזיקלי של יצירות מוצרט, רוברט לוין, להשלים היצירה ברוח המלחין, לוין עשה כן בעזרת מחקר נרחב ומעמיק של כתבי יד רבים של מוצרט ששרדו, אך מבלי לשנות הרושם שהתקבע מהשלמותיו הנרחבות של זיסמאיר. גרסתו כיום היא אחת המקובלות בביצוע, ובין היתר נבחרה על ידי גרדינר שלימים הזמין מלוין השלמות ליצירות נוספות של מוצרט ובאך.
למעשה הרקוויאם איננו היצירה היחידה שמוצרט הותיר בלתי גמורה, אלא היצירה הבלתי גמורה המפורסמת ביותר פרי עטו (ואחרים כמובן) וממחקר כתבי היד שלו ניתן ללמוד על אופיו של המלחין, ככזה השב ליצירותיו ומשפר אותן כשנדרש, כמו כן יצירות רבות שלו ננטשו בשל עומס ודחק כלכלי, כאשר נאלץ להתפנות להלחנת יצירות בהזמנה, ואומנם ניתן ללמוד כי מוצרט בחר לנטוש דווקא חלקי יצירות שלא דרשו שיפור ניכר. למעלה מ-140 קטעים שונים בלתי גמורים נותרו עם מותו ושמורים היום בספריות שונות וחלקם אף מפורסמים ברשת.
שוברט
פרנץ פטר שוברט הותיר אחריו סונאטות, לידר ויצירות אחרות, שלא השלים, מסיבות שונות (שוברט נהג לנטוש יצירות באמצע ולעבור למשהו חדש, שמשך את לבו יותר):
ברוקנר
אנטון ברוקנר הותיר אחריו את ה"סימפונייה מס' 9" שלו לא גמורה בחלקה הרביעי והאחרון. גרסאות רבות במהלך ההיסטוריה נכתבו להשלמת יצירה זו, ביניהן:
בורודין
המלחין הרוסי אלכסנדר בורודין הותיר לא גמורה יצירה אחת שלו, והיא "סימפונייה מס' 3". היא הושלמה ותוזמרה לאחר מותו על ידי חברו המלחין ניקולאי רימסקי-קורסקוב.
סיבליוס
המלחין הפיני ז'אן סיבליוס הותיר לא גמורה את סימפוניה מס' 8 שלו. ב-1945 שרף סיבליוס את דפיה ולא נותר ממנה זכר עד היום. זו נותרה אחת התעלומות הגדולות של המאה ה-20. הוא סירב לדון בעניין עם עיתונאים, אך משיחות עם חבריו התברר, שהמנגינה עדיין מנוגנת בראשו וכי הוא התכוון להתחיל לכתוב אותה מחדש, אך המנגינה מתה עמו ב-1957.
פוצ'יני
המלחין ג'אקומו פוצ'יני לא הספיק להשלים האופרה האחרונה פרי עטו טורנדוט. פוצ'יני השלים את שתי המערכות הראשונות במלואן ומהמערכה השלישית והאחרונה, עליה עמל כשנה לפני מותו מבלי להתרצות מן התוצאה, הספיק להלחין עד תמונת מותה של ליו. בנוסף לגוף היצירה החסרה הותיר אחריו 36 דפי טיוטה לסיום של האופרה. בין היתר הכיל כתב היד לחן לקול ולפסנתר (ליווי והרמוניה), "תקצירי יצירות" הכוללים תפקידי הקולות (המושרים) ושתים עד ארבע חמשות ליווי והערות תזמור חלקיות, אך טיוטות אלה לא כללו את כל החלקים הנותרים בשתי התמונות האחרונות ביצירה, לפי הליברית. פוצ'יני הגוסס מסרטן הגרון ביקש מידידו המנצח ארטורו טוסקניני "אל תניח לטורנדוט שלי למות" והנחה בכתובים למסור למלחין ריקארדו זאנדונַי את העבודה להשלמת החסר, אך אמרגנו של פוצ'יני המנוח העדיף את פרנקו אלפאנו, בשל מאפיינים טכניים כגודל והרכב התזמורת, הדומים לאופרה "אגדת סאקונטאלה" מאת אלפאנו שבוצעה בבכורה ב-1921. אלפאנו נדרש לשכתב את גרסתו הראשונה לאחר התערבותו של המלחין טיטו ריקורדי, שביקורתו את עבודתו של אלפאנו נבעה אולי מתסכול, משום שלא נבחר למשימת ההשלמה בעצמו. טוסקניני דרש שכתוב ולבסוף נאלץ אלפאנו להסיר חלקים חסרים בליברית המקורית שהשלים בכוחות עצמו, אף כי פו'ציני עצמו עמד על חסרונם מבלי שהספיק להשלים החסר, ובנוסף אולץ לקצץ קטעים מתפקיד אדאמי, כיוון שפוצ'יני החסיר כל הוראה לגבי חלקים אלה בליברית שלו. לבסוף לאחר עריכתו של טוסקניני קוצרה גם גרסתו השנייה של אלפאנו בשלש דקות. בבכורת האופרה בלה סקאלה, ב-25 באפריל 1926, כחמישה חודשים לאחר מותו של פוצ'יני, עצר טוסקניני בתמונת מותה של ליו, באמצע המערכה האחרונה ופנה לקהל בהסבר קצר, שזו הנקודה שבה מת המלחין (מספר גרסאות שונות של "הציטוט המדויק" תועדו בתקשורת הכתובה ובביוגרפיות). המסך ירד על הבמה והאופרה נותרה חסרה. בהמשך העונה בוצעה האופרה בגרסתו הערוכה של אלפאנו על ידי טוסקניני ומנצחים נוספים והתקבעה כגרסה הרשמית של האופרה. ב-1990 הוקלטה לראשונה האופרה בגרסתו המקורית הראשונה של אלפאנו על ידי האופרה הסקוטית. כמו כן נכתבו גרסאות, שהסתמכו על הטיוטות בכתב ידו של פוצ'יני, אחת של ג'נט מגוויר בשנות ה-80 (מעולם לא בוצעה) ושנייה של לוצ'אנו בריו, שיצאה לאור ב-2001, בוצעה מספר פעמים אך קיבלה תגובות מעורבות עקב טביעת אצבעו האישית של בריו, שניכרה בהרחבת סגנון ההלחנה.
מאהלר
המלחין האוסטרי גוסטב מאהלר לא הספיק להשלים את "סימפוניה מס' 10", יצירתו האחרונה אשר הלחין בשנים 1910–1911, והותיר אותה כטיוטה ולא ניתנת להצגה לפני קהל. לאחר מותו נעשו מספר צעדים מצד מוזיקולוגים רבים בעולם להשלים את היצירה, ואכן ישנן מספר גרסאות לה כיום, ביניהן של ארנסט קרנק, ברונו ולטר וליאונרד ברנשטיין. הגרסה המקובלת לביצוע כיום היא של המוזיקולוג הבריטי דריק קוק.
שירי המעלות
שִׁירֵי המַעֲלוֹת  הם קובץ של חמישה-עשר מזמורי תהילים המתייחדים בפתיחה 'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - למעט מזמור אחד (השני, בסדר עולה) והוא מזמור קכ"א, המובדל במילת הייחוס שבפתיחתו - "שיר למעלות" ('אשא עיני אל ההרים').
שירי המעלות מתחילים בפרק המאה ועשרים בספר התהילים, אשר כתיבתו מיוחסת לדוד המלך. מזמור ק"כ הוא המזמור הפותח בשירי המעלות, 15 פרקים ייחודיים (ממזמור ק"כ - קל"ד) שנחשבים נשגבים ביותר וקשורים ל-15 מדרגות שאפיינו את העלייה לקודש בבית המקדש.
שירי המעלות כחטיבה עצמאית
בדומה לקובצי מזמורים אחרים בספר תהלים, מסכימים גם כאן מרבית הפרשנים והחוקרים כי מדובר בחטיבה מיוחדת. אופיו הייחודי של הקובץ ניכר הן בהיבט התוכן הרעיוני של המזמורים והן בהיבטים הצורניים והאמנותיים. מבחינת תוכנם, ברבים ממזמורים אלה בולט מקומם של ירושלים, בית המקדש ועבודת בית המקדש. כמו כן, על אף שבניגוד למזמורים אחרים כמעט ואין בפרקים אלה התייחסויות קונקרטיות למאורעות היסטוריים בתולדות האומה, בולט בפרקים אלה המוטיב של השגחת האל על עם ישראל.
משמעות המעלות
לדעת פרשנים אחרים פירוש זה אינו ברור לחלוטין, כיוון שלא כל המזמורים נראים כקשורים כל כך לבית המקדש, ואחד מהם אף נראה כאילו חובר בזמן שבית המקדש חרב, והוא אחד מהמזמורים הידועים יותר – תהילים קכ"ו:
בתלמוד הבבלי (מסכת סוכה) מובאת אגדה ששירי המעלות הושרו בכדי להעלות את מי התהום שירדו כ-16,000 אמות בזמן שדוד המלך כרה את השיתין (לאחר עצתו של אחיתופל). לכן היו 15 שירי מעלות - כל שיר כנגד 1,000 אמה- וכך מי התהום נשארו 1,000 אמות מתחת פני האדמה. ולכן השירים נקראים שירי מעלות - מפני שבזכותם עלו המים. (בסיפור המקביל בירושלמי, המרחק עד לתהום הוא 1500 אמות בלבד, מספר דומה לגובהה של ירושלים מעל פני הים, וכל שיר בא כנגד 100 אמה.)
שירי המעלות בליטורגיה ובתרבות
ל"שירי המעלות", יש תפקיד משמעותי יחסית בתפילה.
מזמורים אלו או חלקם נאמרים לפי חלק מהמנהגים בפסוקי דזמרא בתפילת שחרית של שבת ויום-טוב. מנהג נפוץ בקהילות רבות הוא לקרוא בין תפילת מנחה של שבת לתפילת ערבית של מוצאי שבת מזמורים אלו בתוספת למזמורים אחרים (למשל מזמור קי"ט); בכמה מקהילות אשכנז קוראים אותם רק בשבתות החורף. מזמורים נוספים מתוך שירי המעלות וקטעים מתוכם זכו ללחנים וביניהם "שמחתי באומרים לי בית ה' נלך" (מזמור קכ"ב) "יהי שלום בחילך שלוה בארמנותיך", "למען אחי ורעי" שנאמר בסוף פיטום הקטורת ובסוף במה מדליקין, ואף הפך לביטוי (בהמשך אותו המזמור), המלים "שלום על ישראל" (סוף מזמור "הבוטחים בה'", קכ"ה), "יגיע כפיך כי תאכל אשריך וטוב לך" (מזמור "אשרי כל ירא ה'", קכ"ח), מזמור "ה' לא גבה ליבי" (קל"א) הולחן והושר בביצוע פרחי ניו יורק.
המלים "הנה מה טוב ומה נעים שבת אחים גם יחד" זכו ללחנים רבים, ובהם שניים נפוצים ביותר. מזמור זה הולחן כולו ובוצע בידי פרחי ניו יורק במנגינה שנלקחה ממפיק ומלחין יהודי רוסי של סרטים קומוניסטים.
המילים "שאו ידיכם קודש וברכו את ה'" נאמרים לפי מנהגים שונים לפני נטילת ידיים מתוך שיר המעלות "הנה ברכו את ה'" (קל"ד). הפסוק בהמשך "יברכך ה' מציון" הולחן בידי דוד וינקרנץ ובביצוע צמד רעים הלחן זכה במקום השלישי בפסטיבל הזמר החסידי תשל"ב.
הפסוקים "קומה ה' למנוחתך אתה וארון עוזיך, כהניך ילבשו צדק וחסידיך ירננו" מתוך שיר המעלות "זכור ה' לדוד" מוקראים בחגיגיות בפתיחת ההיכל לקראת ההקפות בשמחת תורה.
'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - בַּצָּרָתָה לִּי קָרָאתִי וַיַּעֲנֵנִי
המזמור הראשון בקובץ שירי המעלות עוסק בתחינתו של משורר תהילים אל ה' בבקשה שיציל אותו מהשקרים והרמאויות של שכניו, אנשי מֶשֶׁךְ ואהלי קֵדָר. משורר המזמור מסיים באמירה כי הוא רוצה שלום אך שכניו רוצים מלחמה.
'שִׁיר לַמַּעֲלוֹת' - אֶשָּׂא עֵינַי אֶל הֶהָרִים מֵאַיִן יָבֹא עֶזְרִי
אחד המזמורים המפורסמים ביותר מבין שירי המעלות הוא מזמור קכ"א, המתחיל במילים: נחשב כמזמור של זעקה ותחינה, ואומרים אותו בעת צרה. לפי מנהג עדות המזרח וכן רוב החסידים בארץ ישראל אומרים אותו בתפילת ערבית של ימות החול, לפני עלינו לשבח. מזמור זה הולחן על ידי מרדכי ירדני והתפרסם בשירתו של החזן משה קוסביצקי. כמו כן הולחן המזמור על ידי 'הרבי המרקד' שלמה קרליבך והפך לאחד השירים המזוהים ביותר אתו. לחנים נוספים הם של יוסף קרדונר (בוצע על ידי להקת שבע) ואהרון רזאל.
השיר מבוצע על ידי מספר רב של מבצעים כמו למשל חנן יובל, מוש בן ארי, משה פרץ ועומר אדם.
'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - שָׂמַחְתִּי בְּאֹמְרִים לִי בֵּית ה' נֵלֵךְ
המזמור השלישי בקובץ שירי המעלות מיוחס לדוד ועוסק בשמחה שמתלווה אליו בשעה שהוא הולך לבית ה'. ניתן לחלק את המזמור לשלושה חלקים: עלייה לירושלים, תיאור ירושלים ותפילה לשלום ירושלים. בפסוקים הראשונים מתבטאת התרגשותו של המשורר בעלייה לירושלים. לא רק שהוא שמח מכך שהגיעה העת לעלות, אלא אף העמידה מחוץ לחומות ונשיאת העיניים כלפי שערי העיר חודרת לליבו. הוא משקיף אל העיר, מבחין בבניינה ובתפארתה. קשה להבין את משמעות המשפט "כעיר שחברה-לה יחדיו" שבפסוק ג'. המצודת דוד מפרש שהתחברו אל ירושלים הרבה בנאים שעמלו בבניינה וביופיה, תוך הסתכלות על העיר המשורר מבין שירושלים לא הגיעה לתפארתה בכדי, היה זה מאמץ משותף של אנשים רבים שעמלו עליה. לעומתו, הרד"ק מסביר שזוהי העיר בה מתחברים עם ישראל שלוש פעמים בשנה. הדובר, מגיע בתוך זרם עולי הרגל ההולכים אל בית המקדש, המקום בו שבטי ה' ממלאים את חובתם, ומודים לה'. העלייה לרגל מהווה עדות וברית לכך שעם ישראל מקיים את מצוות העלייה לרגל, ומתברך בשל כך. אך אין ירושלים רק מקום העלייה לרגל, אלא גם מקום המשפט כפי שאנו רואים בפסוק ה'. ירושלים מוצגת בתור הלב הפועם של עם ישראל. המוקד שמנהיג את העם ומאחד אותו במשפט משותף. ירושלים היא המקום בו יושבים זה לצד זה הדתי והלאומי, הדיין והמלך. לאחר שהגיע אל ירושלים, והבין את משמעותה וחשיבותה, מבקש המשורר בקשה מעומק לבו: "שאלו שלום ירושלים". אין הוא מסתפק בבקשת שלום, אלא שואף הוא גם לתחושת השלווה והביטחון. בבוחנו את העיר, מייחל הוא שחיל העיר, החומה החיצונית, יישאר על עמדו, וארמונות העיר לא יופרעו על ידי מלחמה.
'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - אֵלֶיךָ נָשָׂאתִי אֶת עֵינַי הַיֹּשְׁבִי בַּשָּׁמָיִם
המזמור הרביעי בקובץ שירי המעלות עוסק בקריאתו של בעל המזמור לה' שיסלח לו ולאנשים שאיתו ויושיע אותם מהבוז אותו רוחש להם האויב. נהוג בקצת קהילות לומר מזמור זה כחלק מפסוקי דזמרא של שבת ויום טוב.
'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - לוּלֵי ה' שֶׁהָיָה לָנוּ יֹאמַר נָא יִשְׂרָאֵל
המזמור החמישי בקובץ שירי המעלות מיוחס לדוד ועוסק באמירת תודה לה' על כך שהציל אותנו. משורר המזמור מדמה את הגויים לזרם מים אדיר ואומר כי אילו ה' לא היה עמנו כאשר קמים לפגוע בנו, המוני הגויים היו שוטפים אותנו ובולעים אותנו חיים. לאחר שמשורר המזמור מתאר את מה שהיה קורה אילו ה' לא היה איתנו, הוא עובר להודות על כך שזה לא המצב וה' דווקא כן עמנו. בזכות ה' נמלטנו מאויבנו כמו ציפור שנמלטת מרשת.
'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - הַבֹּטְחִים בַּה' כְּהַר צִיּוֹן לֹא יִמּוֹט לְעוֹלָם יֵשֵׁב
המזמור השישי בקובץ שירי המעלות עוסק בבקשת משורר המזמור לה' שייטיב עם הצדיקים ההולכים בדרכו, עם ישראל ועירו ירושלים ומנגד ישמיד את הרשעים.
'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - בְּשׁוּב ה' אֶת שִׁיבַת צִיּוֹן הָיִינוּ כְּחֹלְמִים
המזמור השביעי בקובץ שירי המעלות עוסק בתקוותו של משורר המזמור לשיבת ציון, לחזרה מהגלות לארץ ישראל ולירושלים. כאשר תתרחש שיבת ציון פינו יימלא שחוק ורינה. משורר המזמור מתאר את הגויים שיהללו את ה' שעשה ניסים גדולים לישראל ואז מאשר, אכן הגדיל ה' לעשות עמנו. משורר המזמור פונה אל ה' בתפילה וקורא לו להשיב אותנו לארץ במהירות כמו פרצי השיטפונות שבנגב לאחר הגשמים.
אצל יהודי אשכנז (וכן לפי חלק מקהלות הספרדים) נוהגים לומר את המזמור לפני ברכת המזון בימי שבת ומועד, ובסעודות של שמחות, כמו נישואין, ברית מילה ושבע ברכות. בימי חול יש נוהגים לומר במקומו את מזמור על נהרות בבל. בקהילות רבות שרים את המזמור. עקב תפוצתו הרחבה של המנהג, השם "שיר המעלות" סתם מכוון בדרך כלל למזמור זה.
את הלחן המוכר ביותר של המזמור חיבר פנחס מינקובסקי. הלחן מזוהה גם עם קרוב משפחתו של מינקובסקי, החזן יוסל'ה רוזנבלט, שהיה למקליט הראשון של היצירה, המוכרת גם בביצוע של חנן יובל.
בקהילות ציוניות מושר המזמור ביום העצמאות וביום ירושלים במנגינת התקוה. הלחן של מינקובסקי ומילות המזמור היו אחד מהאפשרויות להמנון של התנועה הציונית.
'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - אִם ה' לֹא יִבְנֶה בַיִת שָׁוְא עָמְלוּ בוֹנָיו בּוֹ אִם ה' לֹא יִשְׁמׇר עִיר שָׁוְא שָׁקַד שׁוֹמֵר
המזמור השמיני בקובץ שירי המעלות מיוחס לשלמה ועוסק באפסיותו של האדם ללא עזרתו של ה' המתבטאת כך שאם ה' אינו בונה בית או שומר על עיר ניסיונותיו של האדם כן לבנות וכן לשמור הם לשווא, ובבנים המהווים את שכרו של ה' להולך בדרכיו.
'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - אַשְׁרֵי כׇּל יְרֵא ה' הַהֹלֵךְ בִּדְרָכָיו
המזמור התשיעי בקובץ שירי המעלות עוסק בברכות בהן זוכה מי שירא את ה' והולך בדרכיו. בעל המזמור משבח את ירא ה' בכך שהוא נהנה ואוכל מיגיע כפיו, עבודת ה' שלו. בעל המזמור מוסיף ומברך אותו שאשתו תהיה פורייה וקרובה אליו ושבניו יסבו על שולחנו כשתילי זיתים. בעל המזמור מוסיף, אכן כך ראוי שיתברך אדם שירא את ה'. הוא מסיים בברכה שירא ה' יזכה לראות בטוב ירושלים ושיראה בנים לבניו, והוא מוסיף את ברכת השלום לכל ישראל.
מזמור זה נאמר כחלק מויתן לך (בקצת קהילות נוהגים לשיר אותו), ובקצת קהילות הוא מושר בסוף סדר החופה.
'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - מִמַּעֲמַקִּים קְרָאתִיךָ ה'
המזמור האחד עשר בקובץ שירי המעלות עוסק בבקשתו ותחינתו של בעל המזמור לה' שיסלח לחטאיו. בעל המזמור פונה אל ה' ומבקש ממנו שישמע לקול תחנוניו, שהרי אם ה' לא יסלח לחטאים של בני האדם אזי אין מי שיוכל לעמוד בפניו. משורר המזמור מכריז כי הוא מייחל לה' יותר משהשומרים מקווים לסיום המשמרת שלהם. הוא מוסיף ופונה לעם ישראל ואומר להם לסמוך על ה' כי ממנו מגיע הטוב והחסד והוא יסלח לישראל מכל חטאיהם. פרק זה נאמר כתפילה בעת צרה ובימי צום, בהקראת פסוק אחר פסוק, וכן נהוג בהרבה קהילות על פי האר"י לאומרו עם פתיחת ארון הקודש בתפילות בעשרת ימי תשובה בין קדיש לברכו, אך יש פוסקים שהתנגדו לכך.
'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - ה' לֹא גָבַהּ לִבִּי וְלֹא רָמוּ עֵינַי וְלֹא הִלַּכְתִּי בִּגְדֹלוֹת וּבְנִפְלָאוֹת מִמֶּנִּי
המזמור השנים עשר בקובץ שירי המעלות מיוחס לדוד ועוסק בענוונותו של בעל המזמור. מלבד תיאור ענוונותו בעל המזמור פונה גם לעם ישראל ומבקש מהם ללמוד ממנו וגם כן להסתמך על ה' באופן מוחלט.
'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - זְכוֹר ה' לְדָוִד אֵת כָּל עֻנּוֹתוֹ
המזמור השלושה עשר בקובץ שירי המעלות עוסק בחציו הראשון בבקשת בעל המזמור שה' יזכור לדוד את כל מאמציו לבניית המקדש ובחציו השני בשבועת ה' לדוד שהוא לא יעזוב את זרעו.
'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - הִנֵּה מַה טּוֹב וּמַה נָּעִים שֶׁבֶת אַחִים גַּם יָחַד
המזמור הארבעה עשר בקובץ שירי המעלות מיוחס לדוד ועוסק באחווה ותחושת היחד הבאה לידי ביטוי בחברה וזאת כי ברכת ה' שוררת בקהילה. בעל המזמור פותח באמירה שההימצאות יחד הנה נעימה וטובה וממשיל אותה לשמן טוב שסכים על הראש ולטל שיורד על הרי ירושלים.
'שִׁיר הַמַּעֲלוֹת' - הִנֵּה בָּרְכוּ אֶת ה' כׇּל עַבְדֵי ה' הָעֹמְדִים בְּבֵית ה' בַּלֵּילוֹת
מזמור זה נאמר אצל חלק מקהילות אשכנז המערבי ואצל חלק מהחסידים לפני תפילת ערבית, משום שכתוב בו "העומדים בבית ה' בלילות".
משה גלסנר
משה גלסנר (נולד ב- 22 בספטמבר 1975) הוא שדרן רדיו ואיש תקשורת חרדי ישראלי, מגיש המהדורה המרכזית ברדיו קול ברמה, ומגיש טלוויזיה בערוץ כנסת.
ביוגרפיה
בבחרותו למד בישיבת עטרת ישראל, מתגורר באלעד. מדצמבר 2013 ועד לפברואר 2020 שימש כיועץ תקשורת ודובר לעיריית ביתר עילית.
עיתונות
גלסנר החל את דרכו בתקשורת כעורך ברשת קו עיתונות, עורך וחבר צוות ההקמה של אתר כיכר השבת, לאחר מכן שימש בתפקיד פרשן פוליטי ברדיו קול חי, שם הגיש את התוכנית "הקבינט", עד לפרישתו מקול חי ב-2014. מאז מגיש את המהדורה המרכזית ברדיו קול ברמה.
ביולי 2019 החל להגיש תוכנית בשם "שחור לבן" בערוץ כנסת, המשודרת גם בכאן 11, יחד עם אבי בלום.
סקייט אצבעות
סקייט אצבעות (באנגלית Fingerskate, או Fingerboard) הוא סקייטבורד קטן ממדים שמותאם להפעלה באמצעות אצבעות הידיים. הצורה והחלקים שלו נראים כמו סקייטבורד רגיל אבל האורך שלו הוא רק 96 מילימטר או 3-3/4 אינץ'.
מבנה וחלקים
החלקים המרכיבים את סקייט האצבעות הם לוח עליו מודבק מעין נייר זכוכית מחוספס הנקרא גריפ, צירים, ברגים ראשיים וגלגלים (סיליקון). סקייט אצבעות מייצג בדרך כלל בנאמנות סקייט רגיל, כולל כל החלקים שלו והציורים בתחתית הלוח. הציורים הם אותם ציורים וסמלים כמו בסקייטבורד של חברות ידועות כולל דגמים על שם סקייטרים מקצועיים. הלוחות עשויים מעץ או מפלסטיק.
טריקים
עם סקייט אצבעות אפשר לעשות את כל הטריקים (התרגילים) הידועים של הסקייטבורד. אפשר לבנות ולהרכיב רמפות ורילים מתאימים ולעשות איתם תרגילים. אפשר לקנות רמפות מוכנות לסקייט אצבעות במבחר חנויות של ציוד סקייטבורד.
חן
{{פירושונים|* יופי – תכונה של אובייקט, שבשל תצורתו וארגונו גורם לאדם לחוויה של נעימות ומשיכה
אישים:
ראו גם
}}
ארתור שפנייר
ארתור אברהם שְׁפַּנְיֶיר (בתעתיק ארכאי: שפּאניער; שמו העברי: אברהם; בגרמנית: Arthur Spanier; 17 בנובמבר 1889, מגדבורג, פרובינציית סקסוניה, ממלכת פרוסיה, גרמניה – 30 במרץ 1944, ברגן-בלזן) היה ספרן וחוקר מדעי היהדות יהודי-גרמני. למד לימודים קלאסיים ולימודי יהדות, ושילב במחקריו שני תחומים אלה. לאחר עליית הנאצים לשלטון נאלץ לפרוש מתפקידו בספריית המדינה בברלין. לאחר ליל הבדולח ניסה להגר לארצות הברית, אך בגלל גישתם הנוקשה של פקידי ההגירה האמריקאים לא הצליח לקבל אשרת כניסה, ונספה בשואה. מחקריו תרמו תרומה חשובה לחקר התוספתא, התפילה וטעמי המקרא.
קורות חייו
ארתור שפנייר נולד בעיר מגדבורג, עיר המחוז של פרובינציית סקסוניה של ממלכת פרוסיה שבקיסרות הגרמנית. שם משפחתו מעיד על היותו מצאצאי מגורשי ספרד. אביו, מוריץ שפנייר, היה מורה ליהדות שפרסם ספרים אחדים ומאמרים רבים. ארתור למד בגימנסיה על שם המלך וילהלם במגדבורג. בשנים 1908–1913 למד שפות קלאסיות באוניברסיטה של ברלין, ובמקביל למד לימודי יהדות ועברית בבית המדרש לחכמת ישראל בברלין. בשנת 1914 הוסמך כמורה ללטינית, יוונית ועברית, ולימד בבית ספר תיכון. בשנים 1915–1918, בימי מלחמת העולם הראשונה, שירת בצבא הגרמני. אחרי המלחמה שב ולימד בבית ספר תיכון. בשנת 1920 סיים את עבודת הדוקטור שלו באוניברסיטת פרייבורג, בהדרכת אוטו אימיש (Immisch), שעסקה באלבינוס (פילוסוף מזרם הפלאטוניזם התיכון שחי במאה השנייה לספירה).
בשנים 1919–1921 עסק במחקר באקדמיה לחכמת ישראל, שמייסדה ומנהלה הראשון היה אויגן טויבלר, מגדולי ההיסטוריונים של העת העתיקה וממורי בית המדרש לחכמת ישראל. עמו היו חוקרים צעירים נוספים, שלימים הפכו לחוקרים גדולים בתחומם, ובהם דוד צבי בנעט, שהיה ידידו, חנוך אלבק ויצחק בער. אולם שפנייר שאף לכיוון מעשי, ועל כן באוקטובר 1921 החל לעבוד בספריית המדינה בברלין, תחילה כמתנדב ואחר כך כעובד מן המניין. בשנת 1926 התמנה למומחה ליהדות ולעברית במחלקת המזרח. הוא שימש בתפקיד מקביל לתפקיד שמילא לפניו משה (מוריץ) שטיינשניידר, הנחשב לאבי הביבליוגרפיה העברית. הוא התמחה גם בקִטלוג כתבי-יד ארמניים. שפנייר זכה להערכה רבה מצד עמיתיו בספרייה בזכות ידיעותיו הרבות ונועם הליכותיו. וילנד שמידט (Schmidt; ספרן וגרמניסט, 1904–1989) תיאר את שפנייר כ"אדם שקט, מופנם, רגוע ואצילי, שעין איש לא הייתה צרה בו".‏‏ לצד עבודתו בספרייה עסק במחקר ופרסם ספרים, וכן מאמרים בספרי יובל וב-Monatsschrift für Geschichte und Wissenschaft des Judentums (MGWJ, הירחון להיסטוריה היהודית ולמדעי היהדות). בפרסומים בעברית נכתב שמו העברי אברהם.
במסגרת עבודתו ערך שפנייר רשימות של כתבי-היד העבריים שבספריית המדינה בברלין. כאשר הוקם המכון לתצלומי כתבי יד עבריים בירושלים, נעזרו החוקרים נחמיה אלוני ודוד שמואל לוינגר גם ברשימותיו של שפנייר, שאת תצלומיהן קיבלו מהנהלת הספרייה בברלין. בתמונה שמשמאל דף מרשימות אלה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, נחקק החוק להשבת הפקידות המקצועית הלאומית על כנה, אשר חִייב כל פקיד שאינו בן "הגזע הארי" לצאת לגמלאות. שפנייר, ששירת בצבא הגרמני ולחם בחזית במלחמת העולם הראשונה, היה פטור מחובה זו על פי סעיף-המשנה בחוק, אך בסוף שנת 1935, בעקבות חוקי נירנברג, נאלץ לפרוש לגמלאות. שפנייר ניסה להעביר את רוע הגזירה והגיש הצהרה שמשפחתו ותיקה בגרמניה (להבדיל מיהודים שהיגרו בדורות האחרונים לגרמניה ממזרח אירופה), אך ללא הועיל. במקומו התמנה יוהאנֶס פול (Pohl), חבר המפלגה הנאצית.
לאחר הפרישה הכפויה שב שפנייר לבית המדרש לחכמת ישראל, שבו למד בצעירותו. הוא שימש כמרצה וכספרן, ואף עסק במחקר, אולם גם פרק חדש זה בחייו נגדע. לאחר אירועי ליל הבדולח (9–10 בנובמבר 1938) נעצר שפנייר, עם אלפי יהודים גרמנים אחרים, ונכלא במחנה הריכוז זקסנהאוזן. הוא כתב ליצחק משה (איזמר) אלבוגן, מורו ועמיתו לשעבר בבית המדרש לחכמת ישראל, וביקש את עזרתו. באותו זמן פעלה בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי שבארצות הברית תוכנית להצלת חוקרים יהודים פליטים מאירופה. הזמנת חוקרים לפרק זמן של שנתיים לפחות איפשרה להם לקבל אשרת כניסה לארצות הברית שלא במסגרת מכסות ההגירה. אלבוגן, שהיגר לארצות הברית בשנת 1938 בעזרת ההיברו יוניון קולג' ושלושה מוסדות אחרים, הופקד על בחירת המועמדים להצלה. שפנייר קיבל מינוי כמרצה לספרות חז"ל בהיברו יוניון קולג'. בזכות מינוי זה הצליח שפנייר להשתחרר ממחנה הריכוז, אך לא הצליח לקבל אשרת כניסה לארצות הברית. פקידי ההגירה נימקו את סירובם בטענה ששפנייר היה בראש ובראשונה ספרן, ולא פרופסור, ושבית המדרש שבו לימד לא היה ברמה האקדמית המקבילה להיברו יוניון קולג' (השלטון הנאצי הוריד את דרגתו של בית המדרש מ"בית ספר גבוה" ל"מכון").
במאמרו האחרון, שהתפרסם בשנת 1939, בכרך האחרון של ה"ירחון להיסטוריה ומדעי היהדות", שם המחבר הוא "ארתור ישראל שפנייר"; זאת על פי התקנה בדבר שינוי שמות ליהודים (Die Zweite Verordnung zur Durchführung des Gesetzes über die Änderung von Familiennamen und Vornamen) מתאריך 17 באוגוסט 1938, שחייבה כל יהודי גרמני ששמו אינו יהודי מובהק, להוסיף שם פרטי שני: "ישראל" לגברים ו"שרה" לנשים. בהקדמה לכרך מודה המערכת לד"ר א' שפנייר ולאנשים נוספים על עזרתם בקריאת ההגהות, שלא תמיד יכלו להגיע לכל המחברים – רמז לקשיי הזמן.
בזמן שהותו באמסטרדם היה בקשר הדוק עם אברהם יהושע השל. השל, שנכלל אף הוא בתוכנית ההצלה של ההיברו יוניון קולג', גורש מגרמניה לפני שקיבל אשרת כניסה לארצות הברית, והצליח להגיע לאנגליה. באמצעות שפנייר שלח השל כסף ומזון לקרובי משפחתו שנותרו בוורשה. השל הצליח לבסוף לקבל אשרה וניצל, ואילו שפנייר לא זכה לכך, למרות מכתבי התמיכה בבקשתו מנשיא ההיברו יוניון קולג'. הקונסול האמריקאי ברוטרדם פסל אותו סופית כמועמד לאשרה, מפני שהיה ספרן ולא פרופסור. גורלו של שפנייר נחרץ. הוא עבד כמה שנים בספריית רוזנטליאנה באמסטרדם (כיום חלק מספריית אוניברסיטת אמסטרדם). בשנת 1942 נעצר וגורש לגרמניה, ולבסוף נשלח למחנה הריכוז ברגן-בלזן, שם נספה ב-30 במרץ 1944, והוא בן 55.
אחיו של שפנייר תכנן אף הוא להגר להולנד, אך לבסוף התאבד. אחותו גרטרוד נספתה במחנה הריכוז אושוויץ בשנת 1943, אמו נפטרה במחנה המעבר וסטרבורק בשנת 1943, ואביו נפטר במגדבורג בשנת 1938. אחותו מרגרט, שהיגרה לארצות הברית, הייתה היחידה מבני המשפחה שניצלה. ארתור עצמו, ככל הנראה, לא הקים משפחה.
תחומי מחקרו
שפנייר עסק בשני תחומים עיקריים: התורה שבעל פה והמסורה.
התורה שבעל פה
בשנת 1922 פרסם שפנייר ספר על התוספתא – Die Toseftaperiode – פרי מחקרו באקדמיה לחכמת ישראל. בספר זה ניסה לקבוע את יחס התוספתא לברייתות שבשני התלמודים. הוא ראה את ההבדלים בנוסח הברייתות שבתלמוד הבבלי כשינויי עריכה, ועל כן הכריע שהברייתות שבתלמוד הבבלי השתלשלו מן הברייתות שבתוספתא. בנוגע ליחס התוספתא למשנה סבר שפנייר שהתוספתא היא אוסף של פירושים שנכתבו במקורם בצד המשנה שקדמה למשנת רבי יהודה הנשיא. בשנת 1928 פרסם אלכסנדר גוטמן ספר על היחס שבין המשנה לתוספתא (Das redaktionelle und sachliche Verhältnis zwischen Mišna und Tosephta), ובו דחה את דעתו של שפנייר. שפנייר הגיב בשני חיבורים קצרים שהתפרסמו בשנת 1931, ובהם הגן על עמדתו. האחד, על קטע הברייתא מספריית ברלין (Das Berliner Baraita-Fragment), והשני, על הזיקה שבין המשנה לתוספתא (Zur Frage des Literarischen Verhältnisses zwischen Mischnah und Tosefta), שהוא גרסה מתוקנת של החיבור הקודם. החיבור הראשון נדפס במאתיים עותקים בלבד. ארבעה מהם מצויים בספרייה הלאומית. בעותק שבאוסף גרשם שלום בספרייה הלאומית רשם שפנייר הקדשה למשה שוַבה (Moshe Schwabe; חוקר השפעת התרבות היוונית בארץ ישראל בתקופת המשנה והתלמוד).
במאמריו עסק שפנייר בכינויי האל: "המקום" ו"הקדוש ברוך הוא"; במסכת תמיד ובמסכת מידות במשנה; באמרות מספריות בספרות חז"ל; ובתפילה. ארבעת מאמריו על התפילה התפרסמו בשנים 1934–1939, והם עוסקים בניתוח סגנוני של התפילות, במקבילות יהודיות-נוצריות, ובהצעת גישה חלופית לשיטה הפילולוגית בניתוח התפתחות נוסחי התפילה. שפנייר היה הראשון שבדק בדיקה שיטתית את הדפוסים הצורניים של התפילה. מאמריו בתחום זה סללו דרך חדשה ושימשו יסוד חשוב לספרו של יוסף היינימן על התפילה בתקופת התנאים והאמוראים.
כאשר שב לבית המדרש לחכמת ישראל, החל במחקר משותף עם אויגן טויבלר על תרגומי המקרא ועל הספרות היהודית-הלניסטית. מטרת מחקר זה הייתה להתחקות על המעבר מספרות המקרא לספרות התלמודית הקדומה, אולם שפנייר לא זכה להשלים מחקר זה, ואנו לומדים עליו מדברי ההספד של טויבלר שהתפרסמו בשנת 1945.
המסורה
שפנייר הושפע ממורו, הפילולוג הקלאסי אדוארד נורדן (Eduard Norden), ומספרו על הפרוזה האמנותית העתיקה (Die antike Kunstprosa), ושאף למצוא את המקצב בעברית המקראית. כיוון מחקרי זה עורר בו את העניין בטעמי המקרא. בשנת 1927 התפרסם ספרו על טעמי המקרא (Die massoretischen Akzente), פרי מחקר של שנים רבות, שהחל כבר בזמן שירותו הצבאי, כשהיה בשדה הקרב וספר המקרא בידו.‏‏ בספרו דן בכללי ההטעמה במסורת הטברנית ובמסורת הבבלית, ובשאלות יסוד בחקר הטעמים, כגון מטרת הטעמים, והסדר הכרונולוגי של שלוש מסורות הטעמים: הטברנית, הבבלית והארץ-ישראלית. ספרו של שפנייר התקבל בביקורת חריפה של פאול קאלה. עיקר ביקורתו של קאלה נוגעת לטענתו של שפנייר כי מערכת הטעמים משקפת את הטעמת המשפט בעברית הקדומה. שפנייר הגיב על ביקורתו של קאלה בחיבור קצר (Der Satzakzent), שבו הבהיר את עיקר משנתו. גוטהלף ברגשטרסר סקר חיבור זה וצידד בטענת קאלה בנוגע להטעמת המשפט, אך שיבח את שפנייר על תרומתו בתחום חקר כללי הטעמים.
שפנייר היה חוקר יסודי שהירבה לבדוק את כתביו, ולא היסס להודות בטעויות. כך, למשל, כאשר פרסם את חיבורו על קטע ברייתא מספריית המדינה בברלין, סבר שהטקסט בקטע שבו דן הוא ברייתא; כאשר התברר לו לאחר כמה שבועות, שקטע זה שייך לספר מצוות קטן שכתב רבי יצחק מקורביל, מבעלי התוספות, נחפז להוציא גרסה מתוקנת (החיבור על הזיקה שבין המשנה לתוספתא). כשהחל לכתוב את ספרו על טעמי המקרא היה לפניו ספרו של קאלה על מסרני המזרח (=בבל); כשערך את הספר לדפוס התפרסם ספרו של קאלה על מסרני המערב (=ארץ ישראל), ושפנייר העיר באחרית דבר שמסקנתו בנוגע לזמנה של המסורת הארץ ישראלית עשויה להשתנות בעקבות ספרו החדש של קאלה. שפנייר שילב במחקריו את בקיאותו הרבה במקרא ובספרות חז"ל עם שליטתו ביוונית ובלטינית. אף על פי שעיקר מחקרו היה בתחום התורה שבעל פה, תרומתו הבולטת ביותר היא בתחום טעמי המקרא, ובפרט הטעמים הבבליים. ספרו על טעמי המקרא היה מחקר חלוצי, שסלל את הדרך לחקר כללי ההטעמה במסורת הבבלית ולמיון הכרונולוגי של כתבי-היד במסורת זו.
אולקר ספורט ארנה
אולקר ספורט ארנה (בטורקית: Ülker Sports Arena), הוא אולם כדורסל ובידור הנמצא בצד האסייתי של העיר איסטנבול, בטורקיה. לאולם קיבולת מושבים של 15,000 איש בהופעות ו-13,800 איש במשחקי כדורסל,
גלריית תמונות
רגיסטרציה (עיבוד תמונה)
בעיבוד תמונה, רגיסטרציה (באנגלית: Image registration) הוא אלגוריתם של מיפוי מידע חזותי דומה המתקבל ממקורות שונים למערכת קואורדינטות אחת. הנתונים עשויים להתקבל מצילומים של תוכן חזותי מזוויות שונות, או ממיקומים שונים, מחיישנים שונים, בתנאי תאורה שונים ועוד.
התהליך משמש בראייה ממוחשבת, הדמיה רפואית, זיהוי אוטומטי של מטרות צבאיות וניתוח תצלומי אוויר. הרגיסטרציה הכרחית כדי שתהיה אפשרות להשוות או לשלב את הנתונים המתקבלים ממדידות שונות.
בדרך כלל האלגוריתם של הרגיסטרציה ינסה למצוא סטים של נקודות בולטות, אותם הוא ינסה להתאים בשתי התמונות, ולאחר ההצלחה של התאמתן, למצוא מודל גאומטרי שינסה לבצע טרנספורמציה של הנקודות ולהכליל את המודל הגאומטרי לגבי כל התמונה.
הרגיסטרציה היא שלב מקדים בביצוע גילוי תנועה בווידאו, בחילוץ מידע מסדרה של תמונות מעורפלות לתמונה אחת ברורה, או באנליזה רפואית לאיתור פתלוגיות באיברים שונים.
קונאן המשמיד
קונאן המשמיד (באנגלית: Conan the Destroyer) הוא סרט פעולה בכיכובו של ארנולד שוורצנגר, שהופק בשנת 1984 כסרט המשך ל"קונאן הברברי" משנת 1982. במאי הסרט הוא ריצ'רד פליישר.
הסרט מגולל את סיפורו של לוחם שרירי בשם קונאן, שנשלח על ידי מלכת "אי הברברים" להרוג מכשף רשע ולהשיג אבן חן ממקדשו. קונאן נעזר באחייניתה של המלכה, היחידה שביכולתה לגעת באבן החן.
אוקיו-אה
אוּקִיּוֹ-אֶה (ביפנית: 浮世絵, יפנית: "תמונות העולם הצף") הוא שם כולל להדפסים שנוצרו באמצעות טכניקה של חיתוך עץ ביפן בתקופת אדו (1600–1868). הכינוי "תמונות מהעולם הצף" ניתנו תחילה לתיאורים הווי רבעי השעשועים, אולם אוקיו-אה כסגנון אמנותי מתייחס גם להדפסי עץ פופולריים שנוצרו ביפן במאות השבע עשרה עד התשע עשרה. ההדפסים היו מדיום פופולרי שתיאר נשים, שחקני תיאטרון קבוקי מפורסמים, נופים ואתרים מוכרים.
בין אמני ההדפס המפורסמים, ניתן למנות את סוזוקי הארונובו, שלו מיוחסת המצאת ההדפס הרב-צבעי, טושוסאי שאראקו, קיטגאווה אוטאמרו, הוקוסאי והירושיגה. הדפסי העץ היפנים התפרסמו בשל השפעתם על אמנים מודרניים במערב אירופה במחצית השנייה של המאה התשע עשרה.
בישראל מוצגים הדפסי אוקיו-אה במוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית בחיפה, ובאוסף מוזיאון ישראל מוצגים מספר הדפסים מאוספו של הצייר יעקב פינס.
היסטוריה
במאה ה-17 חלה התפתחות גדולה בטכניקת הדפסי העץ ביפן, וספרים מודפסים ומאוירים הפכו לתוצר מוכר וזול. תהליך זה תרם להתפתחות ז'אנר של הדפסי עץ נפרדים המתאר את חיי היום יום ברבעי השעשועים. שמו היפני של הז'אנר היה "אוקיו", מילולית - העולם הצף, מונח בודהיסטי הקורא להאמין כי הכל בר חלוף. מונח זה קבל משמעות חדשה האומרת כי החיים הם אכן סבל ותעתוע, אך יש בהם רגעים שצריך ליהנות מהם. תמונות העולם הצף מתארות את אותם רגעים גנובים ומהנים ברבעי השעשועים. בתקופה מאוחרת יותר המונח "אוקיו-א" נתפס כמונח מכליל לטכניקת הדפסי עץ.
אומנות האוקיו-א מזוהה במיוחד עם המעמדות הנמוכים שכונו צ'ונין (町人, אנשי העיר) אשר לא יכלו לרכוש יצירות אומנות ייחודיות (דוגמת ציורים מבית היוצר של אסכולת קאנו), ואשר חיפשו דרך קלה, זולה ומהירה לקשט את בתיהם.
החל מהמאה ה-19 החלו להופיע תכנים דרמטיים ואפלים בהדפסים, דבר שלטענת החוקרים, מתיישב עם העובדה כי חלו בתקופה זו משברים ותפניות פוליטיות וחברתיות.
הטכניקה
טכניקת ההדפס היא טכניקה עתיקה, אשר נעשה בה שימוש עוד בתקופת שושלת טאנג הסינית. ספרים כמו "גן זרעי החרדל" ו "סדנת עשרת קני החזרן" אשר הגיעו ליפן מסין במאה ה 17, עודדו את יצור האומנות בטכניקה זו. התהליך התחיל בציור אשר הועבר לסדנא של גלפים שהדביקו את הציור ללוח עץ ובמיומנות רבה, בעזרת סכינים וכלי גילוף שונים, חרצו וגילפו את העץ לכדי תבליט. הגלופה נצבעה בצבע, כך שהחלקים הבולטים הם אלו שנצבעו. על הגלופה הצבועה היו מניחים נייר ומהדקים, זאת כדי שהצבע יעבור מן הגלופה אל הנייר. החל מאמצע המאה השמונה-עשרה נוצרו ביפן הדפסים מרובי צבעים אשר נוצרו באמצעות מספר גלופות שהוצמדו בזה אחר זה לגיליון אחד.
תחילת הדרך
ההדפסות הראשונות היו בשחור לבן ורק לאחר ההדפסה, היו צובעים חלקים מן ההדפס, או כלל לא צובעים. יש הטוענים כי האמן איוואסה מאטאביי (IWASA MATABEI) יצר תמונות ז'אנר, שהתבססו על אסכולות טוסה וקאנו, וחלחלו בהדרגה אל טכניקת הדפסת העץ. מנגד, ישנם הטוענים כי נישיקאווה סוקנובו (אחד מתלמידיו של מאטאבי) הוא זה שפרץ את הדרך והיה הראשון להשתמש בהדפסי העץ.
נושאים עיקריים
נהוג לחלק את האוקיו-א לשלושה נושאים עיקריים: נשים, דיוקנאות של שחקני תיאטרון קבוקי ונופים. בנוסף, ניתן למצוא שלל הדפסים המתארים סוחרים, אופנה ועוד אלמנטים מהנים של רובע השעשועים. רבעי השעשועים באותה התקופה היוו עיר מקלט מהנוקשות של הסדר החברתי הכפוי בתקופת אדו, ומסיבה זו הפכו הנושאים הסובבים אותם למבוקשים ואהודים כל-כך.
תיאורי נוף וטבע
מלבד תיאורי הקורטזנות ורבעי השעשועים, ניתן למצוא למשל תיאורים רבים של הדרכים העוברות ביפן ואשר שימשו בין השאר לתיירות פנים (בעיקר על ציר אדו-קיוטו). ניתן לראות סדרות שלמות של הדפסים הסובבות סביב אלמנט אחד – לדוגמה "36 מראות של הר פוג'י" של האמן קאצושיקה הוקוסאי. בסדרה זו נכלל ההדפס הכי מפורסם "הגל הגדול של קאנאגאווה". בציור זה ישנה התכתבות עם סגנונות מוקדמים יותר, דבר המעיד על הקומפוזיציה המורכבת של הוקוסאי.
סוזוקי הארונובו
במאה השמונה עשרה ההדפסה הפכה מורכבת יותר ומדויקת יותר. פותחה טכניקה בה הוכנה גלופה בעבור כל צבע, ולהדפיס גלופה אחר גלופה, תהליך אשר יוצר לבסוף את ההדפס הצבעוני השלם. הדפסי הצבע, הנישיקי-אה (nishiki-e), פותחו בצורה מסחרית לראשונה בעבודתו של האמן בן המאה ה-18 – סוזוקי הארונובו. מושאי ציורו של הארונובו - נשים וגברים - נראים צעירים מאוד ובעלי תווים פשוטים. לעומת זאת, הרקע וההעמדה היו מורכבים ומלאי פרטים. ניתן לראות כי בציוריו של הארונובו ישנה התייחסות רבה לגבי הרובד התרבותי של אותה התקופה.
קיטגאווה אוטאמרו
צבעוניותם וססגוניותם של הדפסי העץ הפכו אותם לדבר החם באותה התקופה. אמנים החלו ליצור הדפסים רבים. אחד מן האמנים המובילים של אותה התקופה היה קיטגאווה אוטאמרו. גם אוטאמרו הרבה לצייר נשים, אך כעת, הנשים מיוצגות במלא הדרן: תמירות וקלילות. סגנונו המיוחד של אוטאמרו מציע לצופה את האפשרות להיכנס לראשן של מושאות הציור. אוטאמרו הרבה לחבר את יצירותיו עם שירים וסיפורים. לא פעם נראה רבדים שונים של תחכום מילולי, אשר רומז על הסיטואציה המתוארת בהדפס. ניתן לראות כי "נשותיו של אוטאמרו" אינן משירות מבט לצופה, אלא מסתכלות על המתרחש מחוץ לתמונה.
אנדו הירושיגה
אמן נוסף המזוהה עם הז'אנר הוא אנדו הירושיגה. מפורסמות במיוחד הן 2 הסדרות : "53 תחנות לאורך הטוקאידו" ו "100 תמונות של העיר אדו". הסדרות הללו היו כה פופולריות עד שהאמן יצר גרסאות שונות של הסדרות, וזאת מפאת שחיקת הגלופות בעקבות שכפול המוני.
ציור מודרניסטי באירופה ובארצות הברית
סיבות פוליטיות ותרבויות מביאות את יפן לכדי יבוא ויצוא אינטנסיביים עם מדינות באירופה ובאמריקה, ומתוך כך נוצרים חילופי מוטיבים במעין "דיאלוג" בין יצירות אמנות. התחיל להתפתח סגנון הג'פוניזם – סגנון אמנותי שהיה אופנתי באירופה במחצית השנייה של המאה ה-19, בו אמנים הושפעו מסדרות הנופים ונטלו מוטיבים ורעיונות מתוך יצירות יפניות והדפסי עץ. הירושיגה היה בעל השפעה עצומה, ואף ואן-גוך הושפע רבות ממנו ואף יצר העתקים של הדפסי העץ שלו.
עבד אל-קאדר אל-ג'ילאני
עבד אל-קאדר אל-ג'ילאני (בערבית: عبد القادر الجيلاني, בפרסית: عبد القادر گیلانی; 31 באוקטובר 1077, נאיף, פרס - 12 בינואר -1166, בגדאד) היה משפטן פרסי השייך לאסכולה החנבלית, ומגדולי המורים והמיסטיקנים הסופיים. אל-ג'ילאני ייסד את הקאדריה - המסדר המיסטי שהתפשט למרחקים ושימר את המשמעות המקורית של הסופיזם האיסלאמי לאורך מאות שנים עד זמננו.
משפחתו
אל-ג'ילאני נולד בשנת 1077, בפרס. משפחתו הייתה שייכת לאסכולה החנבלית, שהיא המחמירה מגישות ההלכה באסלאם הסוני. אביו של אל-ג'ילאני, אבו סאלח מוסא אל-חסני, היה צאצאו של חסן אבן עלי, (אימאם חסן). אמו של אל-ג'ילאני הייתה בתו של עבדאללה סוומי, צאצא של חוסיין (בן עלי).
חינוכו
אל-ג'ילאני גדל בעיר הולדתו נאיף. בשנת 1095, בגיל 18, הוא עבר לבגדאד, שם למד את המשפט החנבלי. אבו עלי אל-מוכררימי היה מורו של ג'ילאני בפיקה (המשפט המוסלמי). אבו בכר אבן מוזפר היה מורו בחדית' (הלכה סונית) הוא קבל שיעורי תפסיר (פרשנות דיברי הקודש) על ידי הפרשן אבו מוחמד ג'עפר. המדריך הרוחני אבד-ח'יר חמאד בן המוסלמי אל-דבאס לימד אותו סופיות. לאחר שסיים את לימודיו, ג'ילאני עזב את בגדאד. הוא בילה עשרים וחמש שנים כנווד מתבודד באזורי המדבר של עיראק.
המשך חייו
בשנת 1127 אל-ג'ילאני חזר לבגדאד והחל להטיף לציבור. הוא הצטרף לסגל ההוראה של בית הספר של מורו, אל-מוחררימי. בשנת 1119, לאחר שאל-מוחרימי נפטר, אל-ג'ילאני החליף אותו כשייח'. הוא היה פופולרי בקרב הסטודנטים. בבוקר לימד חדית' ותפסיר. אחר הצהריים הוא לימד את מדעי הלב ואת מעלותיו של הקוראן. נאמר שהיה מטיף משכנע ושהמיר מספר רב של יהודים ונוצרים. כוחו נבע משילוב של הטבע המיסטי של הסופיזם עם טבעו הקפדן של הקוראן.
מותו וקבורתו
אל-ג'ילאני נפטר בערב שבת בשנת 1166 בגיל שמונים ותשע שנים. גופתו נקברה במקדש ליד (צידו המזרחי של נהר החידקל) בבגדאד, עיראק. בתקופת שלטונו של שאה אסמאעיל הספווי, קברו של ג'ילאני נהרס, אולם בשנת 1535 הסולטאן העותמאני סולימאן הראשון בנה כיפה מעל הקבר, שקיימת עד עצם היום הזה.
ואסיל גבשווילי
ואסיל גָבַּשווילי (בגאורגית: ვასილ გაბაშვილი; 1853–1933) הידוע גם בשמו הרוסי ואסילי דוידוביץ' גבייב (ברוסית: Василий Давидович Габаев) היה איש צבא גאורגי, מפקד בשירות האימפריה הרוסית והרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה.
כבן למשפחת אצילים שירת גבשווילי כקצין בצבא האימפריה הרוסית ולקח חלק במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), שנערכה מול האימפריה העות'מאנית. לאחר מכן לחם גבשווילי במלחמת העולם הראשונה וקודם, בשנת 1916, לדרגת לוטננט גנרל (דרגה אחת נמוכה מגנרל). הוא שירת כמפקד הצבאי של טביליסי משנת 1916 ועד לשנת 1917 בה מונה כמפקד הכוח הצבאי הגאורגי החדש שהיה הבסיס לצבא הגאורגי שהוקם מאוחר יותר. הוא כיהן בתפקידים בכירים בצבא גאורגיה בתקופת העצמאות הקצרה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בשנים 1918–1921 ופרש לאחר פלישת הצבא האדום לגאורגיה בשנת 1921.
פלייבוי
פלייבוי (מאנגלית: Playboy) היה ירחון סגנון חיים ופנאי לגברים שהתפרסם ברחבי העולם בזכות צילומיו המציגים עירום נשי. הירחון נוסד על ידי יו הפנר בשיקגו שבארצות הברית, בשנת 1953. המותג "פלייבוי" הפך עם השנים לאחד המותגים הידועים ביותר בעולם, והתפתח לתאגיד בשם Playboy Enterprises, Inc, שבנוסף למגזין הבינלאומי, כלל שורה של עסקים נוספים: מועדוני לילה, חברת תקליטים, ערוץ רדיו, חברת הוצאה לאור ועוד.
הירחון כלל מאמרים בנושאים שונים, כגון ספורט, אופנה, צרכנות ופוליטיקה, סיפורים קצרים של סופרים נודעים וריאיון ארוך עם אישיות בולטת. סיסמתו של הירחון, המופיעה מתחת לשמו החל מגיליונו הראשון, היא "בידור לגברים" (Entertainment for Men).
במרץ 2020 הפסיק המגזין לצאת במהדורה מודפסת, חברת האם שלו "PLBY Group" נסחרת בבורסת נאסד"ק החל מפברואר 2021. והיא ממשיכה להפעיל אתר אינטרנט, ערוץ טלוויזיה בתשלום ועסקים נוספים סביב המותג "פלייבוי".
השנים הראשונות
יו הפנר ייסד את המגזין בשנת 1953. את הגיליון הראשון הוציא בהשקעה אישית של 600 דולר ובהלוואה של 6,000 דולר. הפנר שהיה בן 29 באותה עת, נשר מלימודי פסיכולוגיה וסוציולוגיה באוניברסיטה, ועבד במחלקת ההפצה של המגזין היוקרתי "אסקווייר" בשיקגו, בחר לעזוב ולייסד מגזין משלו. בחיפוש אחרי תצלום שימכור את הגיליון הראשון, הגיע הפנר לחברה קטנה לייצור לוחות שנה בשיקגו, שהייתה בעלת זכויות היוצרים על צילום עירום נדיר של מרילין מונרו, שהייתה כוכבת קולנוע מובילה באותה תקופה. עבור תשלום חד-פעמי של 500 דולר, קיבל הפנר זכות שימוש בצילום העירום, שצולם בימים שקדמו להצלחתה בהוליווד.
הגיליון הראשון פורסם בדצמבר 1953, ולא סומן עליו תאריך - כי הפנר חשש שלא יוכל להדפיס גיליון שני אם המגזין לא יימכר בהצלחה; לפי גרסה אחרת, רצה שדוכני עיתונים יוכלו להמשיך למכור את הגיליון גם בחודש שלאחר מכן אם לא יימכרו כל העותקים. לשמחתו, נמכרו כל העותקים בתוך מספר שבועות. מספר העותקים שנמכרו היה כ-54 אלף, ומחיר כל עיתון היה 50 סנט (חצי דולר). עותקים של הגיליון הראשון, שנשמרו במצב כמעט חדש, נמכרים לאספנים במחיר של מעל ל-5,000 דולר.