cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קורט וונגוט
כתיבתו
הפילוסופיה הוונגוטית מביטה על המין האנושי באהבה ובחמלה, אך גם בצער גדול. רעיון קבוע החוזר ביצירתו הוא כי את מהלך הדברים לא ניתן לשנות, וכי את המשגים שעשינו, את האובדן שחווינו, ואת הצער שבחיינו, עלינו לחוות כמעט כגזירת גורל. גיבוריו של וונגוט נמצאים לעיתים ביקום שבו הזמן פרוס לפניהם, והם חווים אותו מתוך הכרה מלאה שוב ושוב, בקפיצות מן ההווה לעבר ולעתיד, אך ללא יכולת לשנות את האירועים שקורים בו. כך חווה גיבורו של בית מטבחיים חמש, בילי פילגרים, את חייו במקטעים, כך גזע החייזרים הטראלפאמדורי, המופיע בספרים "בית מטבחיים חמש", "הסירנות של טיטאן", "אלוהים יברך אותך מר רוזווטר" ו"הוקוס פוקוס", שחוו כבר כל שנייה מחייהם, ואינם יכולים לשנות בהם דבר, וכך כל האנושות בספר "רעידת זמן". וונגוט שולל את הרצון החופשי. האנושות בכללותה וכל אדם בה, נועדו, באופן דטרמיניסטי ומטבע ברייתם, לשגות, לחוות כאב וצער, ואת מותם של האהובים והקרובים להם.
בהתאם לכך, כתיבתו היא לרוב בגוף ראשון, ונכתבת על ידי הגיבור לאחר שאירעו האירועים, מתוך הרהור או מחשבה לאחור. כך יכול הגיבור, שחווה כבר את כל האירועים העתידים להיות מוזכרים בספר, להרהר באופן רטרואקטיבי על המתרחש, להתמקד, באופן לא ליניארי, פעם באירוע זה, פעם באירוע שלאחריו, ופעם באירוע שלפניו.
טכניקת כתיבה זו הפכה את כתיבתו של וונגוט לכאוטית, לא ליניארית, ופורצת גבולות, כאשר לעיתים מחשבותיו של הסופר עצמו, המופיע כדמות, צצות במפורש בדפי הספר. כך ב"ארוחת בוקר של אלופים" מופיע לפתע וונגוט עצמו:
":"זהו ספר רע מאוד שאתה כותב," אמרתי לעצמי.
אך העולם המשתקף מיצירתו של וונגוט אינו כאוטי או רשלני. זהו עולם מהודק היטב, המתואר לפרטי פרטים, ושבים וחוזרים בו נושאים ודמויות השזורים בין הספרים. כך מופיע גזע היצורים מכוכב טראלפאמדור במספר ספרים, ודמות המופיעה כדמות משנה באחד הספרים, הופכת לדמות הגיבור הראשי בספר אחר. אף שוונגוט עצמו מופיע כדמות במספר ספרים, גיבור וונגוטי השב וחוזר, עד שקיבל כמעט חיים משל עצמו, הוא קילגור טראוט, סופר מדע בדיוני מזדקן המופיע ברבים מספריו.
עולם זה הוא בראש ובראשונה עולמו של וונגוט, והוא שזור בפרטים אוטוביוגרפיים מחייו, המופיעים לעיתים תוך עיבוד ועידון, ולעיתים כפי שהם. כך שב וונגוט שוב ושוב לחוויית דרזדן, מוטיב התאבדות ההורים אף הוא חוזר ביצירתו, העיירה "איליום" המופיעה ברבים מספריו היא מעין "סקנקטדי, ניו יורק" שבה עבד כסוכן של חברת ג'נרל אלקטריק. האמונה הבוקונוניסטית המתוארת בספרו "עריסת חתול" כי בני זוג האוהבים אהבת אמת ימותו בהפרש זמן קצר זה מזה, היא הד למותם הטראגי של אחותו ובעלה.
קילגור טראוט
קילגור טראוט הוא סופר מדע בדיוני מזדקן, המופיע ברבים מספריו של וונגוט. לטראוט תפקידים רבים. לעיתים הוא משמש כזרז עבור העלילה (בספרים "אלוהים יברך אותך, מר רוזווטר" ו"בית מטבחיים 5"), ולעיתים הוא דמות פעילה שלא רק מקדמת את העלילה, אלא משמשת בתפקיד חיוני (בספרים "ארוחת בוקר של אלופים", "ציפור כלא" ו"רעידת זמן"). רוח הרפאים של בנו של טראוט, ליאון טרוצקי טראוט, היא המספר בגוף ראשון של הספר "גלפגוס".
טראוט מתואר לרוב כסופר מדע בדיוני פורה ביותר, שאינו מוערך כראוי, ושעבודותיו מפורסמות במגזינים פורנוגרפיים על מנת למלא בהם עמודים בין תמונות העירום. לטראוט מעריץ אחד, אליוט רוזווטר (דמות של נדבן אלכוהוליסט מסתורי, המופיעה ביצירות אחדות של וונגוט), האוסף את כל ספריו.
נוכחותו של טראוט בספרי וונגוט אינה משמשת מטרה ברורה, והיא מעין חידה. לקראת סוף "ארוחת בוקר של אלופים" הוא הופך למעין דמות אב. בספרים אחרים הוא מזכיר את וונגוט עצמו בשלבים המוקדמים של כתיבתו. יש המזהים את דמותו של טראוט עם הסופר תאודור סטרג'ן. אחרים סבורים כי המדובר באלטר אגו של וונגוט, שאכן ציין זאת במפורש בספרו ״רעידת זמן״.
הביוגרפיה של טראוט אינה עקבית. ב"ארוחת בוקר של אלופים" חי טראוט בין 1907 ל-1981, וב"רעידת זמן" חי בין 1917 ל-2001. שני תאריכי הפטירה היו עתידיים בעת כתיבת הספרים. במאמר לעיתון "In These Times" ב-2004 דיווח וונגוט לקוראיו כי ב-15 באוקטובר 2004 התאבד טראוט באמצעות שתיית נוזל לפתיחת סתימות בכיורים, וזאת לאחר שהתייעץ במגיד עתידות שחזה כי ג'ורג' וו. בוש ינצח בבחירות שנערכו באותה שנה, ברוב של 5 קולות מול 4 בבית המשפט העליון. הכתובת על מצבתו של טראוט לפי דיווח זה היא - "Life is no way to treat an animal" (החיים הם דרך לא ראויה להתייחס לבעל חיים).
סופר המדע הבדיוני פיליפ חוזה פארמר כתב ספר בשם "ונוס על הצדף" ופרסם אותו בשמו של טראוט. במשך זמן מה הניחו כי וונגוט הוא שכתב את הספר. וונגוט עצמו לא היה מרוצה מכך. פארמר סיפר כי כאשר נודע שהוא שכתב את הספר, הוא קיבל שיחת טלפון זועמת מוונגוט.
דעותיו הפוליטיות
כשם שפרץ גבולות בכתיבתו, כך גם בדעותיו נחשב כהוגה אנטי-ממסדי. וונגוט ראה עצמו בראש ובראשונה כהומניסט. הוא שימש כנשיא האגודה ההומניסטית האמריקנית, והחליף את אייזק אסימוב במה שכינה "משרה חסרת תועלת זו". במשך זמן רב היה חבר האגודה האמריקנית לזכויות האזרח, ואף הופיע במודעה מטעמה.
ראיית העולם האנטי ממסדית של וונגוט השפיעה על תרבות הנגד של שנות ה-60. תיאוריו האנטי מלחמתיים בספר "בית מטבחיים חמש" והדת הבוקוניסטית, האנארכיסטית כמעט, רוויית אהבת האדם, בה האקט הדתי העליון הוא המגע האינטימי בכפות הרגליים, המופיעה בספר "עריסת חתול" התאימו לרוח התקופה. מתנגדי מלחמת וייטנאם, אימצו את הביטוי מהספר "בית מטבחיים חמש" - "So it Goes" ("ככה זה"), והפכו אותו לסיסמה.
הוא הושפע מסוציאליסטים אמריקנים מוקדמים כפאוארס הפגוד ויוג'ין ב. דבס, ציטט אותם בספריו, ואף קרא על שמם דמויות בספריו. עם זאת, אין לראותו כסוציאליסט. בסיפור הקצר "הריסון ברג'רון" תיאר עולם שבו כל האנשים שווים, אך תוצאה זו מושגת באמצעות הצבת מגבלות על המוכשרים. כך, למשל, אנשים יפים מהממוצע חייבים ללבוש אף מלאכותי שיכער אותם, ואנשים זריזים חייבים לשאת עמם משקולות. כאשר גיבור הסיפור משתחרר ממגבלותיו המלאכותיות, ורוקד עם אהובתו הבלרינה שאף היא השתחררה ממגבלות אלו, הם נורים למוות על ידי "המגביל הכללי". רעיון דומה מופיע גם בספר "הסירנות של טיטאן". נראה כי וונגוט היה יוצר עצמאי במחשבתו, והתנגד לרעיונות הסמכותניים שבבסיס השיטה הסוציאליסטית.
הביקורת החברתית בספריו של וונגוט, על אף שהיא מפורשת וברורה, אינה מתייחסת לרוב לאירועי התקופה. חריג יוצא דופן הוא ספרו "ציפור כלא" (1979) העוסק, בין היתר, בפרשת ווטרגייט ובעניין סאקו וונצטי. קובץ מאמרים בשם "האל יברך אותך, ד"ר קבורקיאן", התייחס לנושא השנוי במחלוקת של הסיוע להתאבדות מטעמים הומאניים. אך עיסוק מפורש זה מהווה חריגה. רק לאחר שהכריז על פרישתו מכתיבה, התייחס לאירועים אקטואליים במאמריו.
הנושאים החוזרים בכתיבתו הם הדרך שבה הורסת התרבות המערבית את עצמה לדעת, ומביאה לתוצאות של הרס וחורבן. לא רק החורבן אותו חזה בדרזדן, המתואר ברבים מספריו, אלא גם דימויים אפוקליפטיים של סוף העולם. כך קפיאתו הגלובלית של העולם בספר עריסת חתול, עקב השימוש ב"קרח 9", המצאה של גביש הגורם לקפיאת כל המים עמם הוא בא במגע, ובסופו של דבר, לקפיאת כל המים בעולם וקץ החיים האנושיים עלי אדמות, או התפתחותו של המין האנושי לצורת חיים ימית הדומה לכלב ים, המתוארת בספר "גלפגוס".
כל כתיבתו רוויה ברעיונות פוליטיים אנטי ממסדיים, ובראייה צינית של סדר הדברים הקיים. רעיון מסוג זה הוא כי ההיסטוריה האנושית מכוונת על ידי גזע חייזרים, במטרה להפוך את כל כדור הארץ לחלק חילוף לחלליתם שנתקעה.
מחוויית דרזדן הבין כי אין לחלק את העולם ל"טובים" ול"רעים". הנאצים מתוארים בספריו באופן אנושי ולעיתים אוהד. כך ב"אמא לילה" מתואר סוכן אמריקני בשם הווארד קמפבל, המשמש כשדר ברדיו הגרמני, ומתרועע עם גדולי הנאצים, המתוארים באופן אנושי, הומוריסטי כמעט. קמפבל, שנתפס כבוגד בארצו, מכיוון שהצבא התכחש לכך שהיה מרגל, כפי שהוזהר שיקרה בידי הסוכן שגייס אותו, נתפס על ידי ישראל, ונשפט בדומה לאדולף אייכמן. הספר מתאר איך בתוך המערכת הבלתי אנושית של הנאציזם יוצר קמפבל מערכת של זוגיות אוהבת עם אשתו הגרמנייה, המכונה "רייך לשניים", ואף כותב על כך ספר סנטימנטלי ההופך לרב מכר בגרמניה הנאצית. ב"עריסת חתול" מתוארת באופן חיובי דמותו של רופא, שהיה איש אס אס ונמלט לאי קאריבי נידח, ולאחר מכן מקדיש את חייו להצלת חיים. וונגוט מעיר כי בקצב הנוכחי של עבודתו, אם יעסוק בכך במשך אלף שנה, ישתווה מספר החיים שהציל למספר החיים שנטל.
עם זקנתו, במאמריו לעיתון "In These Times", התייחס לאירועים אקטואליים באופן ספציפי וללא כחל ושרק. הוא יצא בהתקפה חריפה על ממשלו של ג'ורג' וו. בוש ועל מלחמת עיראק. בשנת 2005 בריאיון לעיתון "דה אוסטרליאן", התייחס לסוגיית המחבלים המתאבדים, וטען כי המדובר באנשים אמיצים, וכי "הם מתים עבור הכבוד העצמי שלהם. זה דבר איום כאשר שוללים ממישהו את הכבוד העצמי. כאילו התרבות שלך היא אפס, הגזע שלך הוא אפס, אתה אפס... זה מתוק ונעלה למות למען דבר בו אתה מאמין". המראיין הסתייג מהפיסקה וראה בה "דבריו של איש זקן שאינו רוצה לחיות עוד, ובגלל שאינו מוצא דבר שראוי לחיות עבורו, הוא מוצא כי ההגנה על הטרוריסטים היא משעשעת באופן כלשהו". בנו של וונגוט, מארק, פרסם ראיון תגובה בעיתון הבוסטון גלוב, בו טען כי המדובר בפליטת פה שלא הובנה כהלכה.
עיבודי יצירותיו של וונגוט לקולנוע ולטלוויזיה
כמה מספריו של וונגוט עובדו לקולנוע ולטלוויזיה. כן הועלו על הבמה ועל המסך מספר מחזות שכתב, ועיבודים תיאטרוניים רבים לספריו. הסרטים שהופקו על פי ספריו לא זכו להצלחה של ממש, ונראה כי משימת עיבודו של וונגוט למדיום החזותי היא קשה.
וונגוט עצמו הופיע בקולנוע בהופעת אורח בסרט של רודני דיינג'רפילד "בחזרה לבית הספר", העוסק במיליונר תמהוני בשם מלון המנסה ללמוד בקולג'. המיליונר נדרש להכין עבודה על יצירתו של וונגוט, ושוכר את וונגוט (המשחק את עצמו) לכתיבת העבודה. התוצאה הסופית היא כי העבודה קיבלה ציון נכשל, והמרצה מבינה כי לא מלון הוא שכתב את העבודה, ומעירה ש"מי שכתב את העבודה הזו, אינו יודע דבר על קורט וונגוט".
ספריו
רשימת ספריו שתורגמו לעברית (בסוגריים שמו המקורי של הספר ושנת הוצאתו לאור):
קייט בקינסייל
ביוגרפיה
בקינסייל נולדה באזור צ'יזיק שבלונדון, אנגליה. בשם קתרין ביילי בקינסייל לשחקנית התיאטרון והטלוויזיה ג'ודי לו והשחקן ריצ'רד בקינסייל, שחקן טלוויזיה פופולרי שמת ב-1979 בגיל 31. לקייט בקינסייל אחות למחצה, סמנתה, שאף היא שחקנית. אבי סבה היה ממוצא בורמזי.
בקינסייל למדה בבית ספר פרטי "גודולפין ולאטימר", ובנעוריה זכתה פעמיים בתחרות לכותבים צעירים, על כתיבת סיפור קצר ושלושה שירים. אחרי תקופת התבגרות סוערת שבה עברה התמוטטות עצבים ואנורקסיה, פנתה בעקבות הוריה לפתח קריירת משחק. תפקידה הראשון היה בסרט טלוויזיה "One Against the Wind", ששודר ב-1991 ועסק במלחמת העולם השנייה. בקינסייל למדה ספרות צרפתית ורוסית בניו קולג' באוניברסיטת אוקספורד אך לא סיימה את לימודיה.
קריירה
כשבקינסייל הייתה בשנה הראשונה באוניברסיטה הוצע לה להופיע בסרט הקולנוע של קנת בראנה "מהומה רבה על לא דבר" בתפקיד הירו. את שנת הלימודים האחרונה עשתה בפריז, ואחר כך החליטה לעזוב את הלימודים ולהתרכז בקריירת המשחק. ב-1998 הופיעה בשני סרטי קולנוע "משחקי נוכלים" ו"ימים אחרונים של דיסקו", כמו כן כיכבה בסרטי הטלוויזיה "פרחים ועשבים שוטים", שהתקבל באהדה רבה, לצידם של רופוס סוול, איילין אטקינס וג'ואנה למליי. ב-1996 גילמה את התפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה "אמה" על פי רומן מאת ג'יין אוסטן.
הופעתה הראשונה בסרט אמריקאי הייתה ב-1999 ב"ארמון של סורגים" שלא הצליח מבחינה כלכלית. אבל ב-2001 היא לוהקה לסרט המצליח פרל הארבור לצידו של בן אפלק, שהביא לפריצת הדרך המשמעותית שלה בקולנוע. בשנים הבאות הופיעה בסרטים אמריקאים בולטים נוספים כמו "בדיוק כשהתאהבנו" (2001), "מלחמת האופל" (2003), ו-"ואן הלסינג" (2004). עוד גילמה את דמותה של אווה גרדנר בסרט "הטייס". ב-2006 גילמה שוב את תפקיד הערפד ב"מלחמת האופל 2", סרט המשך ל"מלחמת האופל" שביים בעלה דאז, לן וייסמן. עוד ב-2006 שיחקה בסרט הקומדיה "קליק" בתור אשתו של הדמות שמגלם אדם סנדלר. ב-2008 שיחקה בסרט הדרמה "אנשים שבורי כנפיים" לצידם של פורסט ויטאקר, גאי פירס, דקוטה פנינג וג'ניפר הדסון. ב-2012 השתתפה בסרט "זיכרון גורלי".
בשנת 2015 הצטלמה לסרט הפנטזיה "מלחמת האופל: מלחמת דמים", הסרט הוא החמישי בסדרה. הסרט יצא לאקרנים בנובמבר 2016. באותה שנה שיחקה גם בתפקיד הראשי בסרט "אהבה וידידות", עיבוד לרומן המכתבים מאת ג'יין אוסטן "ליידי סוזן". בנוסף שיחקה גם בסרט האימה "החדר הנסתר", על פי תסריט של ונטוורת' מילר.
אלכסנדרו סבר
אלכסנדרו סבר (22 בינואר 1921 - 13 במאי 2010) היה סופר ומחזאי רומני- ישראלי, יהודי יליד רומניה שכתב ברומנית.
חייו
סבר נולד במוינשט בשם סולומון (סולו) זילברמן. ב-1948 סיים את הפקולטה לפילוסופיה וספרות של אוניברסיטת בוקרשט ובשנת 1990 עלה לישראל. משנת 1955 היה לחבר באיגוד הסופרים של רומניה ובהמשך, בישראל, היה חבר בהתאחדות הסופרים הישראלים בשפה הרומנית.
נפטר בבאר שבע ב-13 במאי 2010.
טנת"א
טנת"א - ראשי תיבות של טעמים, נקודות, תגים ואותיות - מושג קבלי שלפי מערכת האלפבית העברי, טעמי המקרא, הניקוד והתגים המופיעים מעל חלק מהאותיות בכתב סת"ם היא מערכת מאוחדת שמשתקפים בה ייצוגים של המציאות. ניתן למצוא פרק בשם זה בכתבי רבי חיים ויטאל, ובכתבי מקובלים רבים נוספים.
ההקבלה של דרגות אלה היא לחלקי הנשמה: טעמים כנגד החיה, נקודות כנגד נשמה, תגין כנגד רוח, ואותיות כנגד נפש. הטעמים הם אלה שנותנים למשפט הכתוב את מלוא משמעותו, הנקודות, כלומר ניקוד התיבות הוא שמאפשר את קריאת המילה, התגים מסמלים את כח החיים שקיים באותיות ולכן הם מעל האות, והאותיות הם הבחינה הבסיסית והנמוכה ביותר של הביטוי.
לקריאה נוספת
ראש מילין מאת הראי"ה קוק, דרשות על טנת"א, הוצאת מוסד הרב קוק ירושלים.
זהות מגדרית
זהות מגדרית היא תחושת ההזדהות האישית של הפרט עם אחת מקטגוריות המגדר – שיכולה להיות גבר, אישה, איפשהו באמצע, שילוב של שניהם או אף אחד מהם. זהות מגדרית יכולה להתאים לזוויג של אדם ולייעוד המגדרי שניתן לו בזמן הלידה, ויכולה להיות שונה ממנו. בכל החברות האנושיות קיימות קטגוריות של זהות מגדרית, וקטגוריות אלה יכולות לשמש כבסיס לזהות החברתית של האדם ביחס לחברים אחרים בחברה. המונח זהות מגדרית יכול להתייחס גם לזהות שאותה מייחסים אחרים לפרט על בסיס ציפיותיהם מתפקידי מגדר שמפגין הפרט (מגדר מיוחס).
המחקר המדעי מראה כי זהות המגדר איננה דבר שנבחר באופן מודע; רוב הזכרים אכן מזדהים לבסוף כגברים ורוב הנקבות כנשים, אך לא תמיד. תופעות כאלה של התפתחות מגדרית שונה, הולידו מחקר מדעי שלם אודות האטיולוגיה של זהויות מגדר, נושא אשר עד כה ידע מחלוקות חריפות מאוד בקהילה המדעית, שאחת הידועות בהן היא הפולמוס סביב מקרה דייוויד ריימר. לעיתים אלו החשים אי-הלימה בין זהותם המגדרית לבין גופם, חשים דיספוריה מגדרית וחלקם מבקשים לעבור הליך להתאמה מגדרית, כדי להתאים את גופם לתחושתם הנפשית. מומחים רבים מאמינים שגורמים ביולוגיים כגון השפעות גנטיות ורמות הורמונים ברחם, יחד עם חוויות מוקדמות וחוויות בגיל הנעורים או בבגרות עשויים כולם לתרום להתפתחות הזהות המגדרית.
אטיולוגיה – מבט תאורטי
האטיולוגיה להיווצרות הזהות המגדרית, באדם ובכמה מינים נוספים, איננה מובנת מאליה: קורה לעיתים שזכרים צעירים (בשנים הראשונות לחיים) מזדהים כבנות, וההפך. כך למשל, בנים צעירים עשויים לטעון באופן עקבי כי הם למעשה "בת" ולדרוש מהוריהם לקנות להם בובות שעל פי ניתוח סטטיסטי נפוצות יותר בקרב בנות, לנסות ללבוש ביגוד הנתפס בתרבות כ"נשי", כגון שמלות, בתרבות המערבית (לרוב של האם או אחות/אחיות) ולבקש לשחק דמות נשית במשחקי סימבוליים או משחקי תפקידים בקרב ילדים, וכן ההפך. שכיחות התנהגות זו, הנקראת נון קונפורמיות מגדרית בילדים (Childhood gender nonconformity) אינה גבוהה, וכתופעה היא נדירה יחסית. תופעה זו נחקרת אקדמית מזה שנים רבות, בעיקר בדיסיפלינות של ביולוגיה, מדעי המוח, פסיכולוגיה, ולעיתים גם חינוך. מסיבה זו קיים שיח אקדמי ענף (אם כי צנוע יחסית לתחומים אקדמיים אחרים) העוסק באטיולוגיה של זהויות מגדר באדם. להלן יוסבר על העמדה הנוכחית בקרב הקהילה המדעית בהקשר זה.
בעבר שלטו שתי גישות עיקריות הבאות להסביר כיצד מתהווה זהותו המגדרית של אדם. כיום מקובלת גישה שלישית שהיא שילוב של השתיים. הגישות מכילות מודלים שונים, אך רוב המודלים משתי הגישות הראשונות, ננטשו לטובת השלישית, מתוקף הממצאים המדעיים שהניב שיתוף הפעולה בין דיסציפלינות שונות, במטרה להבין את האטיולוגיה של זהות המגדר באדם.
קונסטרוקציוניסטית
גישה זו מבוססת בלבד על רעיון קונסטרוקציוניסטי פונדמנטלי שזהות המגדר מתעצבת אך ורק על ידי סוציאליזציה והיא תוצר של הבניה חברתית. גישה זו הביאה למספר מקרים טרגיים, כדוגמת דייוויד רימר, ולמעשה הופרכה על ידי ראיות סותרות כגון קיום תופעת הטרנסקסואליות שמתחילה, ברוב המקרים, בגיל הינקות, וכוללת התנגדות אקטיבית מצד הילד לתכתיבים המגדריים של הוריו (Childhood gender nonconformity), התנגדות שלרוב הולכת ומתחזקת במהלך השנים, בסתר או בגלוי. כמו כן, מחקרים נוירוביולוגיים מוקדמים, דוגמת אלו של רוג'ר גורסקי ודיק שוואב על ההשפעה הקדם-לידתית של ההורמון טסטוסטרון בפרט, ואנדרוגנים בכלל, על ההתמיינות המוחית. גישה זו אומצה על ידי קבוצות פמיניסטיות פוסט-סטרוקטורליסטיות שלשיטתן מגדר, ואספקטים פסיכו-סוציאליים רבים נוספים, הם תוצאה של הבניה גרידא.
רדוקציוניסטית
הגישה הרדוקציוניסטית היא גישה דטרמניסטית, המבוססת על הרעיון שעיקר ההשפעה על יניקת המגדר של היילוד היא הורמונלית (חשיפה להורמונים בשלבים מסוימים בהיריון), וכי לגורמים פסיכוסוציאליים בתר-היריוניים יש השפעה מזערית אם בכלל. ביקורת מרכזית על התאוריה היא העובדה שזהות המגדר עצמה היא אכן רכיב חברתי מובנה, שכן היא איננה הומוגנית בכל התרבויות (ואף אינה בינארית במספר חברות, כפי שנראה להלן). חוסר ההומוגניות מתבטא למשל בעובדה שבחברה אחת, שמקובלת בה בינאריות מגדרית, דברים מסוימים יכולים להיתפס כ"נשיים", בעוד שבחברה אחרת, גם היא בינארית מגדרית, אותם דברים אינם נתפסים כ"נשיים". אין הוכחה חד-משמעית לתאוריה הרדוקציוניסטית, שכן הקשר בין הורמונים לזהות מגדרית אינו ליניארי, משום שזהות מגדרית היא הבנייה ולא, למשל, קומפלקס כימי, ועל כן היא אינה מושפעת מהורמונים באופן ישיר אלא עקיף – להורמונים בהחלט יש השפעה על כיוון המוח ל"יניקתה" של זהות מגדר מסוימת מן הסביבה החברתית, אך זהות המגדר עצמה, לרבדיה, אינה מיוצגת על ידי הורמון מסוים כי אם בזכרונות מוקדמים עליהם מתבססים זכרונות מאוחרים יותר, או במובן פסיכולוגי יותר, סכמה מאוד בסיסית עליה מונחות סכמות אחרות.
היווצרות הזהות המגדרית באדם
על פי מרבית החוקרים העוסקים בתחום, הזהות המגדרית מתעצבת לפני ובמהלך הלידה, עד להתגבשותה הסופית-לכאורה לא יאוחר מגיל 18 חודשים ככלל; החל מהשפעות ביוכימיות כגון הורמונאליות או טרטוגניות בשלב החיים הפרי-נטאלי (כלומר, הקדם-לידתי), וכלה בשלב החיים האפי-נטאלי (כלומר הבתר-לידתי) שלאחריו, לפי אחת הדעות, מתרחש תהליך של "השלמה פסיכוסוציאלית" הנמשך על פי רוב עד סביבות גיל 18 חודשים לערך.
רוב התינוקות גדלים ומזדהים עם הקטגוריות המגדריות התואמות את תפקודם ההורמונלי. לרוב, אך לא תמיד, התפקוד ההורמונלי תלוי בכרומוזומי המין, כלומר בגנטיקה הזכרית או הנקבית של התינוקות. אולם, ההזדהות עם הקטגוריות המגדריות כפופה לזהויות המגדר המקובלות בתרבות הספציפית.
התגבשות הזהות המגדרית בהתאם למערכת מגדרית
ניתן להגדיר מערכת מגדרית כסך זהויות המגדר המקובלות בתרבות נתונה (או בהגדרה צרה יותר, בחברה נתונה) מבחינה לשונית ותרבותית. בתרבות המערבית, למשל, מערכת זו היא בינארית וכוללת את זהות המגדר הגברית (masculine) והנשית (feminine), אך בתרבויות אחרות, כגון האינדונזית התאילנדית, שבט הנבאחו, או אצל ילידי האי סמואה, המערכת המגדרית מאורגנת בצורה מעט שונה – בחלק מהתרבויות קיימות שלוש זהויות מגדר חברתיות ואף יותר. בשלב ההשלמה הפסיכוסוציאלי, שהוא ההקשר המגדרי של היקשרות, סוציאליזציה ולמידה מסוגים שונים (על בסיס התשתית הביולוגית המכווינה אדם לזהות מגדר נתונה), נרקמים קשרים בסיסיים מאוד למגדר ההולם את הגוף, נלמדים תפקידי המגדר המתאימים הבסיסיים ביותר, ונרכש הבסיס ההתנהגותי להם. תהליך זה בכללותו מכונה תהליך כמו-הטבעתי (Imprinting-like process), שבו נרכשת זהות המגדר בצורתה הבסיסית ביותר, ומשם עליה להתפתח בהקשריה המשניים.
יציבות הזהות המגדרית ככלל
הכלל המקובל בקרב חוקרים הוא שמרגע שהתהליך הושלם, לא אמור להתרחש שינוי או "היפוך" של ממש בזהותו המגדרית של אדם, והגמישות המוחית בהקשר האלמנטרי שלה באופן כללי נסתיימה, מלבד שינויים משניים בהקשרה; כך למשל ילד בן שלוש המתנהג באופן ההתנהגות המקובל עבור בנות בגילו, לא ימשיך להתנהג כך בחלוף השנים, אלא יתפתח לפי אופן ההתנהגות המקובל עבור בני מגדרו בגיל מאוחר יותר. רוב הילדים החווים דיספוריה מגדרית בילדות לא יאובחנו בדיספוריה מגדרית בהגיעם לבגרות. הפסיכיאטר רפרטי כתב שבעוד שההתנהגות הנוגעת למגדר (ביטוי מגדרי) יכולה להשתנות עקב סטריאוטיפים או הזדהות שלהם עם אנשים שונים בחייהם, התחושה של זהות פנימית לפיה אדם הוא אישה, גבר, משהו באמצע או משהו אחר – זהות מגדרית מגובשת היא דבר שלא ניתן לשנות. מצב זה שזהות המגדר נקבעת ואינה משתנה בהמשך החיים (אלא רק מקבלת ביטויים משניים שונים בכל גיל וגיל) אינו נתפס כעובדה בקרב חלק מהחוקרים, כי אם כ"כלל", שיש מי שסוטים ממנו במהלך המסלול ההתפתחותי של חייהם. הבולט בין חוקרים אלה הוא הפסיכולוג ריי בלנשרד. בלנשרד והדומים לו טוענים שיש אנשים שמתוקף היסטוריה התפתחותית ייחודית, כן ישתנו בהקשר זה בגיל ההתבגרות, או בבגרות, בשל שילוב של נטייה ספציפית לפרפיליה עם פטישיזם טרנסווסטי. גם הפסיכואנליטיקן אריק אריקסון דיבר על תופעה דומה של בלבול זהויות (שעשויה לכלול בלבול מגדרי) האופיינית לגיל העשרה (משבר זהות), וכן, הזכירו אפשרות זו גם הפסיכולוג ג'ון מאני והפסיכולוגית אנקה ארהרדט.
מאני וארהרדט המשילו את התפתחות הזהות המגדרית, לפחות כאשר היא נעשית על פי הכלל והסדר המתואר לעיל – להתפתחות שפת האם והמבטא: שפת האם כקטגוריית-על בהקשר הפסיכו-לינגוויסטי הפרטי, היא בדרך כלל יחידה, ואלו המבטא, הפרגמטיקה, התחביר, ונגזרות אחרות של מאפיין אנושי זו, המשתדרגות עם השנים; אך שפת-אם, או "שפה עיקרית", לרוב יש רק אחת, ומסלול התפתחותי זה, דומה, על פי מאני וארהרדט, לזה של זהות המגדר. עם זאת, רוב ממצאיו של מאני שנויים במחלוקת, והוא אף נחשף מזייף ממצאי מחקר על מטופלו דייוויד ריימר.
עם כל האמור לעיל, נכון לשנת 2018, לא ידוע בבירור באיזו מידה האטיולוגיה של זהות מגדר מושפעת מגורמים ביוכימיים (פרינטאליים, ובפרט אפי-נטאליים) ומסיבה זו כיום צומצם מחקר זה בהיקפו למשל להסקת מידע ממחקרי אורך, מחקרי תצפית בסביבה טבעית בבעלי חיים והסקה והיקש לוגי.
הסיבות למחקר אטיולוגי על התפתחות הזהות המגדרית
מחקר אטיולוגי זה, כמו מחקרים אטיולוגיים אחרים בפסיכולוגיה התפתחותית עלול לנבוע מסקרנותם של פרטים שונים העוסקים בו בעיקר במטרה להבין מדוע קיימים אנשים טרנסג'נדרים. ללא עניין זה, כפי הנראה מחקר זה היה מצומצם יותר בהיקפו, ונוגע בעיקר לפן הביולוגי של ההתפתחות, ופחות לפן המוחי-נפשי שלה. חוקרים בתחום זה הם מעטים יחסית והתקדמותו איטית.
עם זאת, אחת הביקורות כלפי חוקרים מסוימים העוסקים בנושא זה באופן עקבי היא שהם מבקשים להבין מהם הגורמים המדויקים לטרנסג'נדריות ואף להומוסקסואליות (שלרוב נקשרות בנון קונפורמיות מגדרית בילדים), במטרה למנוע אותן. מסיבה זו חוקרים מסוימים הואשמו בהטיה מחקרית, הומופוביה ואף טרנספוביה, בפרט תוך הצבעה על מקרים של טראומות והתאבדויות של נבדקים אחדים שהשתתפו בניסויים כאלה והתרחשו לכאורה בעקבות השתתפות בהם. חוקרים כאלה עשויים לטעון כנגד ביקורות אלה כי חקירתם נובעת מסקרנות גרידא וכי זמן רב מדי ישבה האנושות בבורות בהקשר לנושאים אלה; עוד הם עשויים לטעון כי ביקורות כאלו נובעות מתסכול שחשים מבקרים מסוימים מעצם עבודתם וכי ההשלכה של ההתנגדות הסוציו-פוליטית לעבודתם המחקרית מעכבת את התהליך המדעי בכללותו. הפסיכולוגים ריי בלנשרד וג'יי מייקל ביילי (J. Michael Bailey), זכו לביקורת על שימוש בנומנקלטורה שהגיש בלנשרד, המתארת "3 סוגים" של נשים טרנסקסואליות, הנתפסת כנומנקלטורה בעייתית. הפסיכולוג קנת צוקר ספג ביקורת על ניסויים קוגניטיביים-ביהייביוריסטים שערך על ילדים נון-קונפורמיים מגדרית במטרה לחקור את האטיולוגיה של ביטויי הטרנסג'נדריות שלהם; האקטיביסטית הטרנסג'נדרית-טרנסקסואלית לין קונוויי כינתה באחד ממאמריה את סדרת הניסויים האלה של צוקר "התעללות בילדים"; צוקר מצידו האשים אותה בלשון הרע ובפגיעה בשמו המקצועי ללא בסיס, ואיים בתביעה משפטית בדרישה להסיר את הדברים.
הלימה בין זוויג לזהות מגדרית מיוחסת
אצל מרבית האנשים ישנה הלימה בין המין הביולוגי שלהם לבין המגדר המיוחס להם מצד הסובבים אותם (ומכאן גם הלימה בין הזהות המגדרית שלהם למין הביולוגי שלהם). על פי הערכה, כ 3% מהאוכלוסייה חשים תחושת של חוסר התאמה (בעוצמות שונות) בין המין הביולוגי שלהם לבין זהותם המגדרית. טרנסג'נדר הוא מונח הכולל קשת רחבה של זהויות שקשורות לחוסר ההלימה ולהתנהגויות שאינן תואמות בין היות האדם זכר או נקבה, לבין התחושות המגדריות שלו או שלה.
לימודי מגדר
זהות מגדרית הייתה מאז ומתמיד נושא לדיון פילוסופי, ואף משמשת מושא מחקר מרכזי של הפסיכולוגיה מראשיתה. בעוד שהפסיכולוגיה חוקרת בעיקר את המכניזמים הנוגעים להתפתחות אישית בהקשר של זהות מגדר, תפקידי מגדר, ונטיות מגדריות, הרי שבעשורים האחרונים התפתח תחום מחקר חדש, "לימודי מגדר", המתמקד בהיבטים החברתיים והתרבותיים של הזהות המגדרית (בפרט של נשים) אך פחות במכניזמים הללו. לימודי המגדר הם רב-תחומיים במהותם, משום שהם מבקשים לבחון את השפעתם של חלוקת התפקידים המגדרית, של זהויות מגדריות ושל ייצוגיהן על תחומי פעולה וידע שונים בחברות האנושיות. כיום פועלות במוסדות אקדמיים רבים ברחבי העולם מחלקות ללימודי מגדר, שמשלבות הוראה ופעילות מחקרית בתחומים שונים, בהם היסטוריה (והיסטוריה של מגדר), סוציולוגיה, אנתרופולוגיה, משפטים, תולדות האמנות פסיכולוגיה, ומדע המדינה.
להבדיל מלימודי פסיכולוגיה (למשל, לימודי תואר שני בפסיכולוגיה במחלקה למגדר ומיניות) שנלמדים במידה רבה מנקודת ראות של נוירופסיכולוגיה ופסיכואנליזה, לימודי המגדר נלמדים בעיקר מנקודת ראות פוסט-מודרנית ופמיניסטית, דבר הגורר אחריו ביקורת ציבורית רחבה וטענות כי לימודים אלו הם יותר בגדר של תעמולה מאשר מדע חברתי ממשי.
מנשה (פירושונים)
{{פירושונים|* מנשה – דמות מקראית, בנו הבכור של יוסף אישים:
ראו גם
}}
גמבו
גמבו (באנגלית: Gumbo) הוא מרק או נזיד, שמקורו במטבח הקריאולי או במטבח הקייג'ון של מדינת לואיזיאנה שבארצות הברית.
המרק מכיל ציר דגים, בשר צדפות או סרטנים, וכן ירקות - סלרי, פלפלים ובצל. המרק מכיל חומר מסמיך - לרוב במיה או רו - תערובת של קמח ושומן. לעיתים מוסיפים למרק גם נקניק.
למרק שתי גרסאות שונות - בעוד שגרסה קריאולית נפוצה של הנזיד מכילה גם עגבניות, הגרסה הקאז'ונית אינה מכילה עגבניות, והיא כהה יותר וסמיכה יותר.
הנזיד מתבשל זמן רב (למעלה משלוש שעות על סף רתיחה) ומוגש עם אורז.
מקורו של המאכל במאה ה-18 בלואיזיאנה והוא מכיל מרכיבים האופייניים לאזור, ומשלב מסורות צרפתיות, ספרדיות ואפריקאיות. ייתכן שמדובר בשילוב בין נזיד דגים אפריקאים מסורתי לבין הבויאבז מהמטבח הצרפתי. המרק מתואר לראשונה בשנת 1802 ומופיע בספרי בישול רבים שפורסמו במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20. בשנות ה-70 של המאה ה-20 הפך המרק לפופולרי בכל רחבי ארצות הברית, ואף הופיע בתפריט סנאט ארצות הברית. הצלחתו של השף והידוען פול פרודהום, אשר פרסם מתכונים של המאכל, הביאה אף היא להתפשטות הפופולריות של המאכל.
בתקופת התענית, בה נוצרים קתוליים נמנעים מאכילת בשר, הוגשו גרסאות של המרק אשר כונו "גמבו ז'הרב" (gumbo z'herbes - "גמבו עם עשבי תיבול"). מרק זה הכיל כמות גבוהה יותר של ירקות עלים כגון לפת, עלי חרדל ותרד. ירקות עלים אלה בושלו למחית וסוננו על מנת להפיק נוזל ירוק אשר שימש כבסיס למרק.
מקור השם
ישנן מספר סברות בדבר מקור שם המרק. יש מלומדים הסבורים כי מדובר במילה בשפת הבאנטו אשר דוברה על ידי עבדים ממערב אפריקה שהובאו ללואיזיאנה, ואשר קראו למרק "קי נגבומבו" על שם המרכיב העיקרי של המרק - הבמיה בשפתם.
עמוד השדרה
עמוד השדרה (TA: Columna vertebralis) הוא החלק הקשיח במערכת הנושאת את משקל חלקו העליון של הגוף אצל בעלי החוליות ותפקידיו העיקריים הם להגן על חוט השדרה ולאפשר יציבות לגוף. לאורך עמוד השדרה עוברת תעלת השדרה (Canalis vertebralis) והיא מכילה את חוט השדרה ומגינה עליו. הזיזים המקיפים את קשת החוליה מאפשרים קשר בין השרירים לשלד.
קיומו של עמוד השדרה בשלד מהווה סיווג לתת-קבוצה של בעלי חיים - בעלי חוליות. אצל בעלי חוליות שונים יש מספר שונה של חוליות.
מבנה עמוד השדרה באדם
עמוד השדרה מורכב מעשרים וארבע חוליות מהצוואר עד למותן, ועוד כשמונה עד עשר חוליות נוספות שחלקן מאוחות בעצם העצה ובעצם העוקץ. בין חוליות עמוד השדרה מפרקים נעים המאפשרים כיפוף ויישור במישור החזיתי ובמישור החיצי ופיתול במישור האופקי. החוליות מופרדות על ידי טבעות סחוס (דיסק בין-חולייתי) המכילות חומר ג'לטיני, שבמצב בו עלולה להתערער היציבות (כגון נשיאת משקל כבד) הן סופגות לחץ של עד מאות קילוגרם לכל סמ"ר. הדיסקים בולמים את הזעזועים המופעלים על עמוד השדרה. בתוך החוליות עובר חוט השדרה, ומתפקידי עמוד השדרה להגן על חוט השדרה המהווה חלק ממערכת העצבים המרכזית. עמוד השדרה מחובר אל הראש, בית החזה והגפיים.
כינויי האזורים
עמוד השדרה מחולק ל-5 אזורים על פי הפרוט הבא:
בחלקו התחתון של עמוד השדרה נמצאים:
לעיתים נדירות נולדים ילדים עם המשך קצר לעמוד השדרה, אשר מוסר בניתוח עם לידתם.
כינויי החוליות
החוליות מכונות בצירוף של אותיות ומספרים, כאשר האות מייצגת את אזורן, והמספר מייצג את מיקומן בתוך אותו אזור, כך מלמעלה למטה:
החוליות הצוואריות (Cervical) מסומנות בצירופים: C1 עד C7;
החוליות החזיות (Thoracic) (באות T או Th או D) מסומנות בצירופים: T1 עד T12;
חוליות העצה (Sacrum) מסומנות בצירופים: S1 עד S5;
וחוליות עצם העוקץ (Coccyx) מסומנות בצירופים: Co1 עד Co4.
(שתי החוליות הצוואריות העליונות זכו לשמות משלהן, בנוסף לכינויין המספרי, בזכות תפקידן החשוב בתנועת הראש: חוליה C1 נקראת "חוליית אטלס", וחוליה C2 נקראת "חוליית הציר".)
קשתות עמוד השדרה
לאורך עמוד השדרה ניכרות שלוש קשתות: באזור עמוד השדרה הצווארי קשת קעורה (מנקודת מבט אחורית) הכוללת את כל החוליות הצוואריות ואת החוליה החזית הראשונה. קשת זו מכונה הלורדוזה הצווארית (Lordosis cervicis; Lordosis colli). באזור עמוד השדרה החזי נמצאת קשת קמורה המתחילה בחוליה החזית השנייה, שיאה באזור החוליה החזית השביעית וסופה בחוליה החזית השתים עשרה. הקשת מכונה הקיפוזה החזית (Kyphosis thoracica). באזור המותני שוב מתקער עמוד השדרה ליצירת הלורדוזה המותנית (Lordosis lumbalis). הקשתות פועלות יחד כמבנה קפיצי הבולם זעזועים המופעלים על השלד והגוף.
במצבים חריגים של מנח עמוד השדרה, הקשתות שטוחות מדי או קשתיות מדי. מצב של קשת קעורה מוגברת מכונה היפר-לורדוזיס או לורדוזיס (לורדוזיס מותני או לורדוזיס צווארי) וקשת קמורה מוגברת מכונה עקשת (קיפוזיס).
בהיטל אחורי, עמוד השדרה ישר לחלוטין, קיומה של קשת חריגה בהיטל זה (כלומר פיתול ימינה או שמאלה או צירוף אחר ומורכב יותר של פיתולים) מכונה עקמת.
בעיות בעמוד השדרה
בדרך כלל עמוד השדרה מגן על חוט השדרה, אך בעיות מסוימות עלולות להפעיל לחץ על חוט השדרה ועל סיבים עצביים המסתעפים ממנו מבעד לחוחיות, להפריע לתפקודו וכן לגרום לכאב גב. הבעיות יכולות לנבוע מחוליה שבורה, מקרע בדיסק בין-חולייתי, מזיהום, מתזוזת החוליות אחת יחסית לשנייה (ספונדילוליסטזיס), הצרות לאורכו של עמוד השדרה (סטנוזיס) או מגידול. לפי סוג הפגיעה (שיתוק, חולשה או אי תפקוד) אפשר לאבחן את מיקום הפגיעה בחוליה. ככל שמיקום הפגיעה עליון יותר, כך השיתוק יכיל שטח רב יותר בגוף. פגיעה פיזית חמורה בחוליות הצוואר העליונות (C1-C5) עשויה לגרום לשיתוק שרירי הנשימה וכל שרירי הידיים והרגליים. פגיעה שבדרך כלל מסתיימת במוות. פגיעה בחוליות החזה תגרום לשיתוק ברגליים, ולפי מיקום הפגיעה (T2-T4) שיתוק בפלג הגוף העליון או (T4-T8) שיתוק בפלג גוף התחתון. פגיעה בחוליות עצם הזנב תגרום לחולשת רגליים (S1-S2), ואובדן שליטה בשלפוחית השתן ופעולות מעיים (S3-S5), שתיהן פגיעות העלולות להיגרם גם עקב פגיעה בכל מקום אחר לאורך עמוד השדרה. הפגיעות הנפוצות יותר הן בחוליות המותניות (L1-L5), כיוון שאלה נושאות במרבית משקל הגוף. פגיעה כמו בלט או פריצת דיסק לרוב יופיעו בדיסק שבין חוליות L4-L5 ו L5-S1, פגיעות הנובעות משחיקת הדיסק לאורך שנים, נשיאת משאות כבדים לאורך זמן או מחלות בדיסק אשר נפוצות יותר ככל שהגיל מבוגר יותר.
משה שוקד
משה שוקד (נולד בדצמבר 1936) הוא פרופסור אמריטוס לאנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב ומכהן במכללת רופין כראש תוכנית מ.א. בהגירה ושילוב חברתי.
חייו ופועלו
משה שוקד נולד בשכונת פלורנטין שבדרום תל אביב. בספרו "מסע ישראלי", הוא מתאר את החיים בשכונה כחיים של שלום בין עדות שונות, דתיים וחילוניים.
לימודיו לתואר ראשון היו בסוציולוגיה ובהיסטוריה של המזרח התיכון, ואת התואר השני סיים בסוציולוגיה, שניהם באוניברסיטה העברית. בתקופת לימודי התואר השני (בראשית שנות ה-60) עבד במחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית כסוציולוג של חבל הנגב. שם עמד על בעיות קליטת העלייה בקרב העדות השונות, מתוך מציאות קרובה ולא בשאלונים, ומכאן הגיע לאנתרופולוגיה. את עבודת המאסטר עשה בהנחיית פרופ' יוסף בן דוד בנושא: "ארגוני המשפחה בתהליך ההסתגלות למושב". את הדוקטורט השלים באוניברסיטת מנצ'סטר שבאנגליה בשנים 1968-1964 בהנחייתו של פרופ' מקס גלקמן, אשר הכשיר גם את ראשוני האנתרופולוגים הישראלים כמו שלמה דשן, עמנואל מרקס, יצחק עילם ודון הנדלמן.
בשנת 1969 מונה למרצה באוניברסיטת תל אביב.
במשך השנים היה קשור בביצוע והנחיה של מחקרים יישומיים בישראל, איראן, ופרו. רבים מספריו של שוקד נכתבו בשיתוף עם חברו לספסל הלימודים החל מהשנה הראשונה באוניברסיטה, פרופסור שלמה דשן, כשכל אחד חוקר בנפרד, אולם חלק ממחקריהם פורסמו במשותף.
שוקד נמנה עם מייסדי כתב העת "קתרסיס" ומשמש כיום כחבר מועצת המערכת.
פעילותו הציבורית
כשהתחילה האינתיפאדה הראשונה פרסם משה שוקד מכתב למערכת עיתון הארץ שכותרתו הייתה: "הגיעה העת למרי אזרחי בציון", הוא חתם עליו אז כיו"ר האגודה האנתרופולוגית הישראלית. בעקבות מכתב זה, שעמד על מה שראה שוקד כחטא השתיקה מול הכיבוש המתמשך, התארגנה קבוצה מגובשת שכללה את אבישי ארליך, ליאון שלף, ענת בילצקי, אורי מאור, טובה רוזן, ישראל גרשוני, אריאלה פרידמן ואחרים שהתקבצו ממחלקות שונות באוניברסיטה להקים את "עד כאן". הייתה זו תנועה של אנשי האוניברסיטה נגד הכיבוש, והמשיכה להתקיים עד הסכם אוסלו. הם ענדו על דש בגדם כפתור ועליו היה כתוב: "עד כאן! לדבר עם אש"ף". אוניברסיטת תל אביב הייתה האוניברסיטה היחידה שהתקיימה בה פעילות רציפה של חברי סגל כנגד הכיבוש. הפעילות שכללה ארגון כנס ים, הפגנות בקמפוס ומחוצה לו, וכיוצא בזה נעשתה כולה על ידי חברי הקבוצה. באותה תקופה הרבה משה שוקד לכתוב בענייני השעה בעיתון הארץ.
The Dual Heritage: Immigrants from the Atlas Mountains in an Israeli Village
זהו ספר המבוסס על הדוקטורט של משה שוקד שראה אור במהדורה ראשונה ב-1971 ועליו קיבל את פרס יצחק בן-צבי. בעבודת הדוקטורט שב למושב של יוצאי הרי האטלס בנגב סמוך לנתיבות, בו עבד במסגרת תפקידו במחלקה להתיישבות, והתגורר בו תקופה של שנה וחצי (1967-1965). הוא עקב אחרי הפעילות בתחומי הכלכלה, המשפחה, הדת והפוליטיקה הקהילתית. הספר עוסק בתהליכים העוברים על בני קהילה אחת שהגיעו כולם מהרי האטלס שבמרוקו, שם הם היו סוחרים נודדים בין שבטי הברברים, סנדלרים, נפחים, נגרים, ואשר הפכו בארץ לחקלאים במושב קואופרטיבי. הספר נסב סביב המתרחש בחיי המשפחה, הקהילה, הדת, ומתאר כיצד קהילה שהייתה מפוצלת למשפחות שדירוגן נקבע על פי התעסוקה ומעמד כלכלי-חברתי, הופכת לקהילה של שווים במושב - באמצעים ובמעמד. אין זה תהליך קל, והספר מתאר את הקונפליקטים והקשיים שהיו כרוכים במעבר - למשל, כשמנהיג הקהילה שהיה עשיר במרוקו הופך בארץ לרועה צאן קשה יום. חידושו של שוקד במחקר הוא בניתוח תהליך הטרנספורמציה של קהילה מסורתית לכלכלה מודרנית ולמבנה חברתי חדש, שינוי שהתרחש במהירות יחסית. הם נחלו הצלחה, הם הפכו לחקלאים מיומנים והצליחו לבסס כפר מפותח למדי באותה תקופה.
The Predicament of Homecoming
זהו ספרם של משה שוקד ושלמה דשן שראה אור ב-1974, העוסק בבעיות חברה ותרבות של יוצאי צפון אפריקה, מעין פרק ב' של ספר הדוקטורט. הספר דן בשאלות ספציפיות: שוקד בעולמם של עולים ממרוקו ודשן בעולים מתוניס. הספר עוסק בבעיות של שינוי תרבותי. אחד מפרקיו עסק בשאלת העקרות של גברים. בהרי האטלס, גברים לא הואשמו בעקרות, ואילו בישראל הרפואה מייחסת עקרות גם לגברים. שוקד מראה כיצד מתמודדים עם דילמה קשה זו, ואיזה חידוש תרבותי מאפשר השלמה עם פגיעה זו במעמד הגברים. בנוסף, בודק שוקד, מה קורה ליחסי המשפחה המורחבת כשחבריה אינם חיים כולם במקום אחד, כשנוצר פיזור, וכיצד מתמודדים עם מציאות זו.
דור התמורה: שינוי והמשכיות בעולמם של יוצאי צפון-אפריקה
ספר זה מסכם את מחקריהם של משה שוקד ושלמה דשן על יוצאי צפון אפריקה. מהדורה ראשונה שלו התפרסמה ב-1977 ומהדורה שנייה ומעודכנת, הכוללת פרקים נוספים יצאה ב-1999. שניהם עבדו בקהילות שונות בנגב. הספר מנסה להראות את החוויה של העלייה מצפון אפריקה בממדי חיים שונים. דשן ושוקד עמדו במיוחד על שאלת הדת. תרומתו של שוקד לנושא היא בהיותו הראשון שכתב על תופעת המסורתיות של יוצאי צפון אפריקה ועדות המזרח בכלל. הוא קרא לזה 'דתיות של מסורת' והסביר את הגורמים החברתיים והתרבותיים המעודדים דפוס דתיות זה. כיום מובן מאליו שמסורתיות שכיחה יותר אצל עדות המזרח מאשר אצל האשכנזים. שוקד תיאר זאת במאמר שהתפרסם לראשונה בכתב העת מגמות (1984).
Distant Relations: Ethnicity and Politics among Arabs and North African Immigrants in Israel
גם ספר זה משותף למשה שוקד ושלמה דשן, וראה אור ב-1982. בספר זה מוצגת עבודתו של שוקד בקרב ערביי יפו יחד עם המחקר של דשן על יהודי צפון אפריקה. מעמידים הם זה לצד זה את הערבים מחד ויהודי המזרח מאידך, קבוצות המצויות בשוליים של החברה הישראלית. תובנה שהייתה חדשנית לזמנה.
את מחקרו ביצע שוקד בשנים 1972–1974, בקהילה המהווה את שארית הפליטה של ערביי יפו שעד 1948 הייתה העיר הערבית הגדולה בישראל. היו בה מעל מאה אלף ערבים, ובעת המחקר נותרו בה כ-10,000 ערבים ממוצא מוסלמי ונוצרי. שוקד ניסה לבדוק את אופי וארגון חיי הקהילה ביפו. הנושא המרכזי בחלק מן הפרקים הוא מאבקם של צעירים מוסלמים בוועד הממונה על רכוש הואקף המוסלמי, שהתמנה על ידי הממשלה. התזה של שוקד הייתה שהמניע של המאבקים הוא קוד הכבוד. קוד הכבוד הזיק מצד אחד לניהול הקהילתי, אבל מצד שני הוא נתן ביטוי לתרבות הייחודית, לתחושת הזהות הלאומית, ולקשר בין אנשים.
Children of Circumstances: Israeli Immigrants in New York
ספרו זה של משה שוקד, ראה אור ב-1988, והוא עדיין המחקר האתנוגרפי המקיף ביותר שעוסק בישראלים היורדים. שוקד בדק את היורדים בני המעמד הבינוני ברובע קווינס בניו יורק. הוא חי בקרבם עם משפחתו במשך שנתיים (1984-1982), וילדיו הלכו שם לבית ספר. שוקד לא מצא שם חיי קהילה ייחודיים של היורדים, ולא ניתן היה לזהות ארגונים ישראליים במרחב ניו יורק. הוא תיאר כיצד מתבטאת הישראליות אצל היורדים על אף העדר גיבוש קהילתי. דוגמה לכך נמצאת בפרק בו הוא מתאר את מפגשי השירה בציבור. היורדים מבטאים את הזהות הישראלית במיוחד באמצעות שירה בציבור. שוקד קרא לאירועים מסוג זה מפגשים מזדמנים, שאינם כרוכים במחויבות מתמשכת. הוא טען בספר, מה שאכן קרה, שרוב היורדים לא ישובו ארצה.
A Gay Synagogue In New York
ספרו של שוקד שיצא לאור לראשונה ב-1995. בארצות הברית קיימים כעשרים בתי כנסת הומוסקסואלים, הממוקמים בערים הגדולות, ובניו יורק מצוי בית הכנסת ההומוסקסואלי הגדול מביניהם, המונה כאלף חברי קהילה ונוסד ב-1972. כאן למד להכיר אנשים המבטאים זהות כפולה: זהות של הומוסקסואלים ולסביות, אבל גם זהות של יהודים. מסקנות מחקרו מדגישות מאבק על זהות כפולה זו. הוא בחן כיצד הם מתמודדים עם בעיות ומצוקות, אישיות וחברתיות ומחפשים להן פתרון. בבית הכנסת יש כיום גם מיעוט משתתפים הטרוסקסואלים. הם יצאו למשל למאבק לצורך השתתפותם במצעד התמיכה בישראל המתקיים מדי שנה בשדרה החמישית בניו יורק. שוקד תיאר גם את תהליך המיסוד - כיצד הופך בית הכנסת מחבורה וולונטרית למבנה ביורוקרטי הדומה לבית כנסת אמריקאי רגיל. הם מתחילים כחבורה רדיקלית מורדת והופכים את בית הכנסת למוסד ממוסד ומפותח, שונה מאוד ממה שהכיר בשנותיו הראשונות. במהלך השנים המשיך שוקד לפרסם מאמרים על בית הכנסת.
שוקד גם כתב מספר מאמרים העוסקים בחיי הומוסקסואלים במסגרות אחרות, ובמיוחד בנושאי קבוצות תמיכה, לביסקסואלים, קשישים, המכורים למין. מחקרים הדנים באנשים העומדים בפני בעיות אישיות-חברתיות ומחפשים להם פתרון. בכל מאמר ניסה לחשוף את הסיבה ואת התמורה של ההצטרפות לקבוצה. אלו אינם תמיד מה שאנו מניחים מראש, מה שהאיש ברחוב מדמיין כשהוא רואה כותרת של מפגשי קבוצות.
יהודי המזרח
ספר מקורות בעריכת שוקד ודשן שיצא לאור ב-1983 של המחקרים האנתרופולוגיים על העבר וההווה של יוצאי ארצות האסלאם. הספר כולל מבוא לנושא העדתיות ומעבודותיהם של העורכים.
החוויה הבין-תרבותית
ספר מקורות שהתפרסם ב-1998 להוראת האנתרופולוגיה בעריכת שוקד ודשן. הספר כולל מבוא של העורכים אודות התפתחות האנתרופולוגיה ומציג מבחר של מחקרים מישראל ומהקלאסיקה העולמית.
מסע ישראלי
ספרו של משה שוקד שהתפרסם בשנת 2002. זהו תיאור אוטוביוגרפי של אנתרופולוג יליד הארץ, המשחזר את המסלול שהוביל למתודה ולשדות המחקר. הוא עוסק גם באקדמיה הישראלית, מברר את יחסו של האקדמאי הישראלי למצב הפוליטי הישראלי הייחודי, ואת המעורבות של אקדמאי בחיי היום-יום.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
על כתביו:
סטפן בראון
סטפן בראון (18 ביוני 1914 - 5 באפריל 1990) היה פרוון ישראלי.
נולד בברטיסלאבה למשפחה יהודית דוברת הונגרית ולמד פרוונות כנער מדודו. ב-1938 עלה לישראל עם אחיו הגדול. החל משנות ה-50 בית האופנה שלו ברחוב אלנבי בתל אביב, שעסק בפרוונות (עיצוב בגדי פרווה) הפך לאחד החשובים בעיר, ובראון היה אחד מן המעצבים המובילים ל"חברה הגבוהה" הישראלית של אותם ימים, ליהדות התפוצות ואף לכוכבות כמו מרלן דיטריך, אליזבת טיילור וסופיה לורן.
בסוף שנות ה-80, לאחר שדעת הקהל בנושא זכויות בעלי חיים התפתחה וקראה להפסקת קיומה של תעשיית הפרוות, ירדה קרנה של החנות, עד למכירתה. בראון נפטר שנים ספורות לאחר מכן ב-1990 מדום לב. בראון הותיר את כל הונו לחייט אליעזר (לצי) ראט, שהיה בן זוגו לחיים מאז תחילת שנות ה-50. לאחר מותו, משפחתו של בראון ניהלה מאבק משפטי על עזבונו שהסתיים בהשארת צוואתו המקורית על כנה. ב-2007 יצא לאקרנים סרטו התיעודי של איתמר אלקלעי, "סטפן בראון", העוסק בחייו הסוערים של הפרוון וביחסיו עם ראט ובני משפחתו.
במקום שבו עמד סטודיו הפרוונות של בראון נפתחה מסעדה הנושאת את שמו, "סטפן בראון".
היינריך, רוזן וירטמברג
ביוגרפיה
היינריך היה בנו השני של אולריך החמישי, רוזן וירטמברג-שטוטגרט, מנישואיו השניים לאליזבת מבוואריה-לנדסהוט. כבן שני, יועד היינריך לקריירה בכמורה. בשנת 1464 הוא הפך לפרבוסט באייכשטט. הכוונה הייתה שהוא יחליף את אדולף השני מנסאו בתור הארכיבישוף של מיינץ.
לשם כך, הוא מונה ליורשו של אדולף ב-1465. תוכנית זו הוקמה על ידי הבוחר החזק אלברכט השלישי אכילס מברנדנבורג, שחיתן את בתו אליזבת עם אחיו של היינריך אברהרד השני. מהלך זה היה אמור לקשר את הארכיבישופות של מיינץ בחוזקה למרקיזות ברנדנבורג ולמפלגה הקיסרית, שהוביל אלברכט אכילס, ואליה השתייך גם אביו של היינריך, אולריך החמישי.
הארכיבישוף של מיינץ היה אחד משבעת האלקטורים ולפיכך היה לו השפעה ניכרת על המדיניות באימפריה הרומית הקדושה. התוכנית כוונה נגד בית ויטלסבאך, ובפרט נגד פרידריך הראשון, שהשפיל את אולריך החמישי בקרב סקנהיים ב-1462. הארכיבישוף של מיינץ, לעומת זאת, לא הסכים עם התוכנית וסירב למלא את התפקיד המיועד.
זה הוביל למה שנקרא "פיוד קואדיוטור" מ-1465 עד 1467. בשנת 1466, הכריז הרוזן יוהאן מוורטהיים על סכסוך נגד היינריך. הסכסוך הזה התדרדר לסכסוך בין הנסיכים הגדולים של האימפריה וכמעט למלחמת אזרחים. בסופו של דבר, הנסיך הבוחר מפפאלץ ניצח בסכסוך ברמה הדיפלומטית והיינריך ושאר חברי בית וירטמברג נותרו בידיים ריקות. היינריך קיבל פיצויים עם מחוז בישופסהיים, שאותו החזיר לנסיכות הבוחר ממיינץ ב-1470.
הסכם אוראך משנת 1473 העניק להיינריך את מחוז מונבליאר ואת יתר רכוש וירטמברג בגדה השמאלית של הריין. במהלך מחלוקת בין הדוכס שארל הנועז מבורגונדי לבין הקיסר פרידריך השלישי, לקח שארל את היינריך בשבי ב-1474. השבי נמשך עד 1477 והיינריך קיבל יחס רע מאוד, כולל לכאורה הוצאה להורג מדומה. לאחר מות אביו בשנת 1480, היינריך תבע חלק מהירושה, במיוחד וירטמברג-שטוטגרט. הוא לא הצליח, ובחוזה רייכנווייר משנת 1482, הוא העניק את מחוז מונטבליאר לאחיו, אברהרד השני.
בשנת 1490, בן דודו אברהרד הראשון עצר את היינריך בשטוטגרט, בטענה של מחלת נפש לכאורה. בשנת 1492 מינה הקיסר פרידריך השלישי את אברהרד הראשון לאפוטרופוס החוקי של היינריך. עד מותו ב-1519 הוחזקו היינרי ואשתו אווה בשבי בטירת הוהנוראך, אם כי הם הורשו מדי פעם לבקר בשטוטגרט.
משפחתו
היינריך התחתן ב-1485 עם הרוזנת אליזבת מצווייבריקן-ביטש. אליזבת מתה ב-17 בפברואר 1487, ימים ספורים לאחר שילדה את בנה, איטל היינריך, ב-8 בפברואר 1487. עם אישורו בשנת 1493, שונה שמו של איטל היינריך לאולריך ולאחר מכן הוא הפך לדוכס השלישי מווירטמברג.
היינריך התחתן שוב ב-21 ביולי 1488 עם הרוזנת אווה מזאלם; נולדו להם שני ילדים:
היינריך היה אפוא המייסד של הענף הוותיק של וירטמברג-ממפלגארד.
צ'ילום
צ'ילום הוא כלי המשמש לעישון ג'אראס, ונעשה בו שימוש המתועד מאז המאה ה-18. זהו כלי בצורת חרוט חלול באורך וקוטר משתנים, העשוי בדרך כלל סוגים שונים של קרמיקה או אבן, ולעיתים גם קריסטל. בתוך החרוט נמצא חלק שתפקידו לחסום מעבר של תערובת העישון מצדו הרחב, שאליו נדחסת התערובת ובו היא מובערת, אל צדו הצר אשר מפתחו נשאף העשן. לרוב משמשת פיסת בד רטובה (המכונה "סאפי") לכיסוי הפיה (הצד הצר) על מנת לצנן את העשן ולמנוע שאיפת גרגירים מתערובת העישון שחמקו דרך החלק הפנימי. הצ'ילום נמצא בשימוש (מסורתי ואף דתי) בעיקר בחלקים שונים של הודו.
בעקבות תקנות האיסור על השימוש בג'אראס בהודו בשנות השמונים של המאה העשרים, דעכה תעשיית הצ'ילומים מחימר העשויים בעבודת יד, ונפוץ השימוש בתחליפים חד פעמיים. בתחילת שנות התשעים החלה אופנה של צ'ילומים מודרניים יותר, לרוב של מעצבים איטלקים.
בנז'מן פבאר
קריירת מועדונים
פבאר התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ליל. ב-31 בינואר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 1-1 נגד נאנט.
בדצמבר 2019, באיירן מינכן רכשה את פבאר משטוטגרט במחיר של 35 מיליון אירו לחמש שנים. בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 2019/20, תפס פבאר מקום של קבע בהרכב באיירן מינכן, כשהוא משחק בעמדת המגן הימני, דבר שאיפשר לשנות ליוזואה קימיך את תפקידו ולהעבירו לעמדת הקישור. פבאר שיתף פעולה בהגנה בעונה זו עם דויד אלאבה, ג'רום בואטנג ואלפונסו דייוויס, וזכה עם הקבוצה באליפות הבונדסליגה ובגביע הגרמני. עם זאת, פבאר נפצע במהלך קיץ 2020, והיה אמור להיעדר ממשחקי ההשלמה של ליגת האלופות שנדחו לחודש אוגוסט בעקבות התפרצות מגפת הקורונה. פבאר חזר מהפציעה מוקדם מהצפוי, והספיק אף לשחק בניצחון 0–3 על אולימפיק ליון בחצי הגמר, אך רק ישב על הספסל ולא שותף בגמר ליגת האלופות 2020, בו ניצחה באיירן מינכן 0–1 את פריז סן ז'רמן והשלימה זכייה בטרבל.
קריירה בינלאומית
ב-6 בנובמבר 2017 זומן לראשונה לסגל נבחרת צרפת. ארבעה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–2 נגד.
פבאר זומן למונדיאל 2018 ברוסיה. בשמינית הגמר כבש פבאר את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 3:4 על נבחרת ארגנטינה. בסוף אותו מונדיאל פבאר זכה עם נבחרת צרפת במונדיאל והיה נחשב לאחת ההפתעות של הטורניר. השער שכבש נגד נבחרת ארגנטינה נבחר לשער הטורניר.
נכלל בסגל נבחרת צרפת בטורניר מונדיאל 2022.
ה'תשנ"ח
פרסי ישראל
מקבלי פרס ישראל לשנת תשנ"ח הם:
לנון סטלה
לנון ריי לואיז סטלה (באנגלית: Lennon Ray Louise Stella; נולדה ב-13 באוגוסט 1999) היא זמרת-יוצרת ושחקנית קנדית. היא גילמה את מאדי קונרד בסדרת הדרמה המוזיקלית "נאשוויל". לפני שהתחילה בקריירת סולו ב-2018, היא הופיעה, יחד עם אחותה, בצמד לנון ומייזי. סטלה הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, Love, Me ב-2018. אלבום הבכורה שלה,, יצא ב-24 באפריל 2020.
קריירה
בינואר 2018, פורסם כי סטלה חתמה על חוזה הקלטות עם RECORDS וקולומביה רקורדס. ב-5 באוקטובר 2018, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם ג'ונאס בלו וליאם פיין את הסינגל "Polaroid". השיר, בשיאו, הגיע למקום הראשון במדיה פורסט, למקום ה-12 במצעד הסינגלים הבריטי, למקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב, ולמקום ה-16 במצעד שירי הדאנס קלאב.
ב-16 בנובמבר 2018, הוציאה סטלה את המיני-אלבום הראשון שלה, Love, Me.
במאי ויוני 2019, לנון חיממה בסיבוב ההופעות שלה Speak Your Mind של אן-מארי. היא הוציאה, יחד עם הצ'יינסמוקרס ואילניום, את הסינגל "Takeaway", ב-24 ביולי 2019.
בפברואר 2020, לנון זכתה בפרס ג'ונו, בקטגוריית אמנית השנה הפורצת דרך.
אמנות
לנון סטלה מתוארת בעיקר כזמרת אינדי פופ ופופ, שמכילה גם את "גווני ה-R&B". המיני-אלבום הראשון שלה, Love, Me, מתואר כתקליט שמתאים למועדוני לילה.
טיסה 427 של יו אס אייר
טיסה 427 של יו אס איירווייז הייתה אסון תעופה בו נהרגו ב-8 בספטמבר 1994 132 איש (127 הנוסעים ו-5 אנשי הצוות שהיו על המטוס).
המטוס מדגם בואינג 737 בבעלות יו אס איירווייז ובעל מספר רישום N513AU, שיעדו הסופי היה דרום פלורידה, היה בטיסה מנמל התעופה שיקגו או'הייר לפיטסבורג. בהיותו עדיין בפנסילבניה יצר קשר עם יעדו, נמל התעופה של פיטסבורג, שדה תעופה ששירת בעיקר את יו אס איירווייז וקיבל הנחיה מה יהיה מסלול הנחיתה.
כ-10 ק"מ לפני שדה התעופה המטוס ביצע צלילת חרטום מגובה של כ-2 ק"מ לתוך עמק צר במהירות של כ-480 קמ"ש.
הקופסה השחורה לא גילתה דבר.
לאחר חקירה ממושכת קבעה המועצה הלאומית לבטיחות בתחבורה של ארצות הברית כי התאונה אירעה ככל הנראה עקב תקלה במנגנון הסרוו של הגה הגובה בזנב המטוס. המנגנון נתקע ועקב כך נתקע גם הגה הגובה בזווית הפוכה מזו שהטייס ביקש שיהיה בה. נקבע שתקלה זהה גרמה לשתי תאונות אוויריות נוספות בארצות הברית (טיסה 585 של יונייטד איירליינס וטיסה 517 של איסטוינד).
קמפו די פיורי
קמפו די פיורי (באיטלקית: Campo de' Fiori) היא כיכר מלבנית בקרבת פיאצה נאבונה במרכז רומא שבאיטליה.
משמעות שם הכיכר היא "שדה הפרחים" - תזכורת להיות שטח זה שדה פתוח בימי הביניים (ולא, כפי שיש הטוענים - על שמה של "פלורה" אהובתו של פומפיוס שלא ברור אם חיה במציאות או מדובר בדמות ספרותית).
היסטוריה
ברומא העתיקה היה אזור זה שטח פתוח בין תיאטרון פומפיוס ונהר הטיבר - שטח שהוצף על ידי השיטפונות של הנהר באופן תדיר.
שטח זה נשאר שדה פתוח המכוסה עשב עד אמצע המאה ה-15. האפיפיור בוניפקיוס התשיעי בנה את כנסיית סנטה בריג'ידה במקום בו עומד כיום פאלאצו פארנזה. בשנת 1456 הורה האפיפיור קליקסטוס השלישי על ריצוף הכיכר, כחלק מתוכניתו לשיפור האזור. בעקבות בניית הכיכר נבנו הארמון של משפחת אורסיני ובהמשך הפאלאצו דלה קנצ'לרייה.
מבנה הכיכר השתנה במהלך השנים, עם הריסת ובניית בתים, אולם הכיכר עצמה נותרה מוקד מסחרי, וסביבה רחובות מסחריים כגון רחוב עושי הקשתות ("Via dei Balestrari"), רחוב הצורפים ("Via dei Baullari"), רחוב עושי הכובעים ("Via dei Cappellari"), רחוב עושי המפתחות ("Via dei Baullari") ורחוב החייטים ("Via dei Giubbonari").
האפיפיור סיקסטוס הרביעי בנה שני רחובות ראשיים המובילים לכיכר - ויה פלוריאה ("Via Florea") וויה פלגרינו ("Via Pellegrino") והכיכר הפכה לכיכר מרכזית בעיר בהיותה בין הבזיליקה די סן ג'ובאני אין לטרנו לבין הוותיקן. בכיכר התנהל שוק סוסי פעמיים בשבוע (בימי שני ורביעי) ונבנו סביבה בתי מלון וחנויות.
במאה ה-16 שימשה הכיכר להוצאות להורג (כפי שניתן לראות מהשיטוט. בשנת 1553 הועלה על המוקד בכיכר זו גר שהיה נזיר פרנציסקני בשם קורנליו ממונטאלצ'ינו, וחמשה ימים אחר כך בוצעה שם שריפת התלמוד. בשנת 1600 הועלה שם על המוקד ג'ורדנו ברונו באשמת כפירה בנצרות, בעיקר בשל תמיכתו העקשנית במודל ההליוצנטרי באסטרונומיה בעקבות קופרניקוס.
בשנת 1858 נהרסו מבנים הגובלים בכיכר, והכיכר הוגדלה. מאז 1869 נערך בכיכר שוק פירות וירקות מדי יום. בערבים הכיכר מרובת המסעדות היא אתר תיירותי פופולרי, ואתר בילוי לתושבי רומא.
אזכורים בתרבות
בשירו "קמפו די פיורי", מזכיר המשורר הפולני חתן פרס נובל לספרות צ'סלב מילוש את העלאתו של ג'ורדנו ברונו למוקד בהקשר של יחס ההמון למעשה נבלה. במקרה של מילוש מדובר על היחס הפולני לעצם קיומו של גטו ורשה.
קרב צ'אלר'אן
רקע
עם נפילת האימפריה המונגולית של טימור לנג, מיד לאחר מותו של מנהיגם בשנת 1405, התחוללו התנגשויות בין שבטים שונים באזרבייג'ן.
בשנת 1406 השתלטה הפדרציה השיבטית של הטורקמנים מקארה קויונלו, בראשות קארה יוסוף על דרום אזרבייג'ן ופתח במתקפה כנגד השירוואנשאח, איברהים הראשון (1382-1417), שעמד בראש המאבק כנגד הטימורידים בצפון אזרבייג'ן. בעל הברית הקודם של שירוואן, שליט קרבאך, יאר אחמד קאראמנלו, צידד בקארה יוסוף, כאשר איברהים הראשון הצטרף לשליט שאקי (Şəki) סידי אחמד אורלט, ולמלך הגאורגי קונסטנטין הראשון, שצעד יחד עמם עם 20,00 פרשים גאורגים במטרה לתמוך בשירוואנשאח.
הקרב
הקרב הראשי התקיים בדצמבר 1412, ליד הכפר צ'אלר'אן, והסתיים בתבוסה מוחצת של בעלות הברית, וקונסטנטין, אחיו, השירוואנשאח ו-300 קצינים גאורגיים נשבו ולאחר מכן הוצאו להורג.
עקב ניצחונו בקרב צ'אלר'אן ביסס קארה יוסוף את גבולותיו מפני איומים מצפון והתמקד משלב זה בכיבוש בגדאד.
JavaServer Faces
JavaServer Faces (ראשי תיבות: JSF) הוא מפרט לפיתוח ממשקי משתמש עבור יישומי רשת הכתובים בשפת Java.