cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אסטרטגיית התנהגות
אסטרטגיית התנהגות שאין לה שקולה מעורבת
כיוון שמטרת הנהג היא רווח, הוא ירצה להגדיל את סיכוייו לצאת ביציאה השנייה. באסטרטגיות טהורות אין לשחקן בכלל אפשרות לעשות זאת: אם יבחר לשחק "המשך", יפספס את שתי היציאות ויגיע לקצה הכביש. אם יבחר לשחק "צא", ייצא מיד בראשונה. מכיוון שתוצאה של אסטרטגיה מעורבת היא הגרלה על תוצאות של אסטרטגיות טהורות, התוצאה המקסימלית במשחק "הנהג השכחן" המתואר כאן היא 1 באסטרטגיות מעורבות. לעומת זאת, באסטרטגיית התנהגות יוכל הנהג לקבוע הסתברות מראש, ולפיה להגריל את החלטותיו בכל נקודת החלטה מחדש, באופן בלתי תלוי בהגרלה הקודמת: אם יבחר, למשל, באסטרטגיה : (כלומר, בכל פעם שייקרא לשחק בתוך קבוצת הידיעה היחידה שיש במשחק, יסע ישר בהסתברות 2/3 ויצא בהסתברות 1/3), יוכל להגיע ליעד (התוצאה 4) בהסתברות חיובית, ואז תהיה תוחלת התוצאות שלו:
אסטרטגיה מעורבת שאין לה שקולה התנהגותית
משחק "הנהג השכחן" הציג מצב בו השחקן לא זוכר אם שיחק בעבר, אך יודע שאם כן - הוא בוודאות שיחק "המשך" (אחרת היה המשחק מסתיים). זוהי החלשה של קריטריון הזיכרון השלם, שכן השחקן אינו זוכר את כמות המהלכים שעשה. במשחק בצורה רחבה לשחקן אחד יש עוד החלשות של קריטריון הזיכרון השלם.
במשחק זה, לשחקן יש ארבע אסטרטגיות טהורות: L_1L_2, L_1R_2,R_1L_2, R_1R_2, לכן לצירוף קמור שלהם (צירוף ליניארי שמקדמיו מסתכמים ב-1) ישנן 3 דרגות חופש: השחקן יכול לקבוע הסתברויות וההסתברות הרביעית  תנבע מהם (כלומר, האסטרטגיה המעורבת במקרה זה היא נקודה במרחב תלת־ממדי).
לעומת זאת, באסטרטגיית התנהגות ישנן רק שתי דרגות חופש בקביעת התוצאות: השחקן בוחר את התנהגותו (בחירה בין שני מצבים) p_1, 1-p_1 בקבוצת הידיעה העליונה ובהתאם את התנהגותו בקבוצת הידיעה התחתונה (גם שם שני מהלכים אפשריים), p_2, 1-p_2, ומכאן שזו נקודה במרחב דו-ממדי. מכאן שבמשחק זה קיימות תוצאות של אסטרטגיות מעורבות שלא ניתן לתאר באמצעות אסטרטגיות התנהגות.
תנאי הזיכרון השלם
זיכרון שלם הוא תכונה המיוחסת לשחקן i, אם על עץ המשחק מתקיימים התנאים הבאים:
משפט קיון
משפט קיון (שהוכח על ידי הרולד קיון ב-1957) קובע כי במשחק בצורה רחבה בעל זיכרון שלם לשחקן i, לכל אסטרטגיה מעורבת יש אסטרטגיית התנהגות השקולה לה.
שימושים
במקרים מסוימים, אורך התיאור של אסטרטגיות התנהגות קטן משמעותית מזה של אסטרטגיה מעורבת, זאת בגלל מימד האסטרטגיה: אסטרטגיה מעורבת מוצגת כנקודה במרחב בעל כמות ממדים ככמות האסטרטגיות הטהורות השונות: (ה-1 מוחסר ממימד האסטרטגיה מכיוון שמדובר בצירוף קמור, לכן מימד אחד תמיד שמור להשלמת סכום המקדמים ל-1) בעוד שמימד אסטרטגיות ההתנהגות תלוי במספר המהלכים השונים המתאפשרים בקבוצות ידיעה שונות:. במצבים מסוימים (למשל, משחק עם כמות מצומצמת של מצבים המופיעים בסדר מתחלף באסטרטגיות שונות) מספר זה יכול להיות קטן ממספר האסטרטגיות הטהורות.
לשקילות הפורמלית בין אסטרטגיה מעורבת לאסטרטגיית התנהגות קיימת השלכה על תורת ההחלטות: משמעותה היא שבמקרים של משחק עם זיכרון שלם, אין הבדל בין החלטה מראש על אסטרטגיה ובין החלטה ברגע ששחקן נקרא לשחק - בשני המקרים התוצאות יהיו זהות, ומכאן שאין טעם לדחות החלטות.
הערות שוליים
Strategy (game theory)
איידס באוגנדה
השפעת האיידס על אוגנדה
עם התפרצות מגפת האיידס נוצרה קרן בשם Munno Mukabi (חברים לעת הצורך) אשר עוזרת בהוצאות קבורה, מעניקה תמיכה למשפחות חולות באיידס וליתומים במחוזות שונים.
1892 בארצות הברית
1892 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 116 שנה מיום היווסדה.
איידס באוגנדה
איידס ומדיה באוגנדה
אך למרות זאת, חופש המדיה באוגנדה הוא יחסי ויכול להתקיים רק אם הוא לא מאיים על השלטון של הנשיא Museveni, ובמיוחד על הכוח הצבאי שלו. לכן, ויכוח חופשי בנוגע לאיידס בתקשורת ובמדיה אחרים, מותר אך רק בנוגע לאוכלוסייה אזרחית, ולנושאים לא צבאיים.
ויכוח פתוח וחופשי מאפשר לאוגנדים, במיוחד למיעוט העירוני, לשחרר את הכעסים והתסכול שלהם מבלי שהממשלה תסכים לרפורמה משמעותית בנושא. זה מסביר מדוע, במשך שנות ה-80 ותחילת ה-90, מניעת האיידס והודעות האנטי סטיגמה הופיעו בתדירות גבוהה במדיה ובלוחות מודעות של בריאות. מחלקות ממשלתיות שונות כמו הצבא, ביצעו מטרות של קמפיינים בשביל לקדם ולהפיץ קונדומים.
בזמן שפרסום מידע, חינוך ואסטרטגיה של שימוש בתקשורת היו נפוצים לפני 1995 במאבק נגד האיידס, מעט אחרי, המומנטום החל להיחלש. הפצת מודעות בריאות בנוגע לאיידס החלו לרדת בהדרגה ומרבית הפוסטרים נגד איידס בלוחות מודעות נעלמו, כמו גם טי-שרט ועלונים שחולקו על ידי ארגונים לא ממשלתיים. נראה כי תרומות רבות הועברו למשרד הבריאות במקום ישירות לארגונים מתנדבים באוכלוסייה, והתוצאה לאקט זה הייתה שהשחיתות פלשה למשרד הבריאות והשפיעה לרעה על הקמפיינים נגד האיידס.
איידס וסטיגמה באוגנדה
המלחמה בסטיגמה של מחלת האיידס הייתה אף היא משימה חשובה ובסיסית של ארגון ה- UAC (ועדת אוגנדה לאיידס). בשנת 2000, אמר הנשיא כי אוגנדה מציגה מדיניות של אי- אפליה כנגד אנשים עם איידס. לצערינו, המלחמה בסטיגמה היא משימה שבה הנשיא וממשלתו עשו עבודה לקויה. בזמן, שמצד אחד הנשיא אולי נתן לקמפיין של המלחמה באיידס נראות והבלטה, מצד שני, הגישה האישית שלו לאיידס הייתה רגשות גועל ואף תוכחה בחולים. אחת הדוגמאות הבולטות לסטיגמה של האיידס נראתה בתקשורת האוגנדית בשנת 2000, באופן שבו איידס טופל במסגרת הצבאית. הנשיא עצמו הצהיר כי: "אין שום סיבה שאדם שחולה באיידס יקבל הזדמנויות בצבא, מאחר שאימון של אנשים, שלאחר מכן ימותו מאיידס ולא מכדורי האויב, זה דבר מתסכל". בנוסף הוא אמר עוד כי הצבא אינו בית חולים, ככה שאין לאנשים חולי איידס מה לחפש בצבא, וכי קידום קצינים בצבא תלוי בסטטוס והתקדמות המחלה שלהם.
לצערה של אוגנדה, מצב זה של אפליה, הן במגזר האזרחי (כאשר אזרחים לא מתקבלים לעבודה כי הם חולי איידס) והן במגזר הצבאי, מחזיר את אוגנדה אחורה בזמן ואף מבטל עבודה רבה שעשתה אוגנדה במלחמה בהפצה, בסטיגמה הקשה ובהכחשת מחלת האיידס.
דמיטרי ריאבישב
דמיטרי איוואנוביץ' ריאבישב (23 בפברואר 1894 - 18 בנובמבר 1985) היה מפקד בכיר בצבא האדום אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה.
תחילת דרכו
ריאבישב נולד ב-23 בפברואר 1894 בכפר קולוטובקה (כיום במחוז רוסטוב) למשפחה ממוצא קוזאקי. ב-1915 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית והוצב בחיל הפרשים הקוזאקי. הוא לחם במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית, וב-1917 הצטרף למפלגה הבולשביקית. ב-1918 הוא הצטרף לצבא האדום, ובמהלך מלחמת האזרחים ברוסיה שימש כמפקד מחלקה ומאוחר יותר כמפקד בריגדת הפרשים ה-42. בין 11 ל-25 באוגוסט 1920 הוא אף פיקד על דיוויזיית הפרשים ה-16 כחלק מארמיית הפרשים הראשונה. ב-1922 מונה למפקד כוחות הפרשים במחוז הצבאי צפון הקווקז, וב-1923 סיים את האקדמיה הצבאית פרונזה. ב-1930 מונה למפקד בריגדת הפרשים השמינית, וב-1936 מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-13. בספטמבר 1937 הוא מונה למפקד קורפוס הפרשים הראשון, אשר ב-1939 הפך לקורפוס הפרשים הרביעי. ב-4 ביוני 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל לייטננט ומונה למפקד הקורפוס הממוכן השמיני.
מלחמת העולם השנייה
עם תחילת המתקפה הגרמנית ביוני 1941, הועבר הקורפוס של ריאבישב מהעתודה אל הארמייה השישית. הוא השתתף בקרבות על לוצק, דובנו וברודי. ב-22 ביולי הוקמה הארמייה ה-38 וריאבישב מונה למפקדה. ב-30 באוגוסט מונה ריאבישב למפקד החזית הדרומית. כאשר קיבל ריאבישב את הפיקוד על החזית, היא כבר הייתה במצב של נסיגה כשהיא נרדפת על ידי קבוצת ארמיות דרום. ב-5 באוקטובר ארמיית הפאנצר הראשונה הגיע לחופי ים אזוב וכיתרה את הארמייה ה-18 הסובייטית. כ-100 אלף חיילים נפלו לשבי. בשל כך, הודח ריאבישב מתפקידו (אשר הועבר ליעקב צ'רביצ'נקו), ומונה למפקד הארמייה ה-57. הארמייה נכללה במסגרת החזית הדרומית, והשתתפה במתקפה הסובייטית באזור דונבאס במסגרתה הצליח הצבא האדום להשתלט על בליטה בקו החזית הגרמני באזור בארבנקובו. בפברואר 1942 חלה ריאבישב בטיפוס הבטן ואושפז. לאחר החלמתו ב-5 במרץ מונה למפקד הארמייה ה-28. במאי של אותה שנה הוא לחם עם הארמייה בקרב חרקוב השני במסגרת החזית הדרום מערבית, והואשם במנהיגות גרועה. בשל כך, ב-4 ביולי הועבר מתפקידו. רק במרץ 1943 מונה ריאבישב למפקד ארמיית המילואים השלישית אשר הוצבה באזור קלוגה. במאי של אותה שנה הוא מונה לסגן מפקד ארמיית המשמר השלישית. הוא לחם עם הארמייה במהלך המתקפה הסופית לשחרור הדונבאס, ועל חלקו בה עוטר בעיטור קוטוזוב מדרגה שנייה. ב-28 בינואר 1944, לבקשתו, הוא הועבר לפקד על קורפוס המשמר ה-34 והשתתף עמו בשחרור ניקופול בפברואר של אותה שנה. בין 18 בפברואר ל-29 במרץ הוא שימש כמפקד זמני של ארמיית המשמר השלישית. ב-12 באפריל הוא מונה למפקד קורפוס המשמר השלישי אשר הוצב בעתודה כחלק מארמיית ההלם החמישית. ביוני מונה לנציג הסטאבקה בארמיות ה-65 וה-47, והשתתף בשחרור העיר בוברויסק. ב-18 ביולי מונה למפקד הקורפוס ה-114, והשתתף עמו במבצע לובלין-ברסט. על חלקו במהלך המבצע עוטר בעיטור בוגדן חמלניצקי מדרגה ראשונה. לאחר מכן השתתף עם הקורפוס במבצע פרוסיה המזרחית, מבצע פומרניה המזרחית והקרב על ברלין. במאי 1945 נפגשו אנשיו עם חיילי הצבא הבריטי על קו ויסמר-ויטנברג.
אחריתו
ב-1946 מונה ריאבישב לסגן מפקד המחוז הצבאי המזרח סיבירי. הוא פרש מהצבא ב-1950, וכתב מאמרים שפורסמו במגזינים צבאיים. הוא נפטר ברוסטוב על הדון ב-18 בנובמבר 1985 בגיל 91.
יונה ורודה
יונה ורודה (שם מדעי: Nesoenas mayeri) היא מין ממשפחת היוניים החיה באי מאוריציוס שבאוקיינוס ההודי. היא נמצאת בסכנת הכחדה. יונה זו נתמעטה משנת 1991 וחשבו שהיא נכחדה כמעט והייתה על סף הכחדה. כיום היא ניצלה מהכחדה מוחלטת אך עדיין מצויה בסכנה.
מאפיינים
אורכה של היונה 38-36 ס"מ ומשקלה עד 340 גרם. היא בעלת גוף לבן, רגליים ורודות, כנפיים כהות ומקור ורוד. העין גדולה וצהובה אך סביבה צבע אדום.
היונה מצויה ברחבי האי מאוריציוס ביערות הגשם וחיה בין הענפים. היא פעילה ביום ואוכלת פירות, גרגירים וזרעים.
היונה מצויה בסכנה בטבע עקב הבאת מינים פולשים כמו חתולים, חולדות, נמיות וקופי מקוק הטורפים את הביצים והגוזלים והבאת מיני צמחים המתחרים במיני הפירות אותם אוכלת היונה. גם השמדת יערות האי הביאו את היונה לסכנה גדולה. רק 2% מהיער המקורי של מאוריציוס נותר כיום.
נובי בוה
נובי בוה (באוקראינית: Новий Буг) היא עיר במחוז מיקולאייב, אוקראינה.
היסטוריה
היישוב הראשון במקום הוקם על ידי הקוזאקים במאה ה-18, יותר מאוחר בקרבת המקום החלו להתיישב איכרים נמלטים שהקימו יישובים משלהם. עד סוף מאה ה-18 שטחם של יישובים אלו גדל והוחלט לאחדם ליישוב אחד. שמו הראשון של היישוב המאוחד היה סמניבנה.
בראשית המאה ה-19 השתקע ליד סמניבנה איכר עשיר ואתו 119 פועליו. ב-1810 היישוב החדש אוחד עם סמניבנה וניתן לו שם נובופבליבקה.
ב-1860 נובי בוה קיבלה מעמד של עיירה, אז היו כאן 787 בתים שבהם התגוררו 5,381 תושבים.
החל מ-1922 העיר היא חלק מברית המועצות.
ב-14 באוגוסט 1941 העיר נכבשה על ידי הגרמנים ושוחררה על ידי הצבא האדום ב-8 במרץ 1944.
מכונאי מוטס
מְכוֹנַאי מוּטָס הוא איש צוות עזר אוויר ולוחם חוד, המהווה יחד עם הקברניט וטייס המשנה את צוות המסוק לביצוע כלל משימות הטיסה שכן המכונאי המוטס הוא איש צוות הכרחי לכל גיחה. בחיל האוויר הישראלי, הבסיס להכשרת מכונאי מוטס הוא שירות באחד מהדרגים (א', ב', ד') במערך הטכני של החיל וסיום קורס בבית הספר למכונאים מוטסים.
בצבאות דוברי אנגלית התפקיד של מכונאי מוטס נקרא Crew chief.
היסטוריה בחיל האוויר הישראלי
ב-14 במרץ 1961 הסתיים בבית הספר לטיסה קורס מכונאים מוטסים ראשון. בקורס השתתפו מכונאים מטייסת 103 (תובלה, מטוסי נורד) ושני נציגים מטייסת 124. באותו היום הוחלט על מעמדם של מכונאים מוטסים כאנשי צוות אוויר. קורסים במתכונת זו נמשכו מספר שנים בודדות.
בשנת 1978 הוגדר מחדש מעמד המכונאי המוטס כאיש צוות עזר אוויר. במהלך השנים שלאחר מכן התבצע קורס התבצע קורס המכונאים המטוסים במסגרת עצמאית, בתוך טייסות מסוקי הסער בשיטת OJT. שיטה זו נקראה צֶבֶר הסמכות ולא הייתה בה הגדרה ברורה לסילבוס נדרש, יעדים ומדידת השגתם, וגם לא מועד סיום מוגדר.
בינואר 1996 נפתח קורס מכונאים מוטסים מספר 1 בטייסת 123 שבבסיס חיל האוויר בחצרים בצורה ממוסדת המשולבת קורס אימון מתקדם ומשכו 35 שבועות. ביולי 2015 עברה הטייסת לבסיס פלמחים ועמה גם בית הספר למכונאים מוטסים.
תפקידיו העיקריים של מכונאי מוטס
תפקידיו העיקריים של המכונאי המוטס הם:
שלבי ההכשרה
הקורס בחיל האוויר במתכונתו הנוכחית מכיל ארבע אבני דרך מרכזיות:
שלב טרום מכין - שלב זה כולל את איתור מועמדים, העוברים סדרת בדיקות ביחידת רפואה אווירית (ירפ"א) של חיל האוויר וכן מבחני נייר ועיפרון. לאחר הבדיקות והמבחנים עוברים המועמדים גיבוש, המבוצע בהובלת קורס מכונאים מוטסים ומדור מיונים בחיל האוויר. על אישור המועמדים מחליטה ועדה בראשות ראש מחלקת הסגל בחיל האוויר. שלב זה כולל גם ביצוע סדרת חי"ר להשלמת הסמכתם כרובאי לוחם, האורכת כ־5 שבועות.
שלב מכין (טרום טיסה) - במהלך שלב זה יקבלו החניכים בקורס כלים בסיסיים לתחילת טיסות על מסוקי "הינשוף". המכונאים מבצעים הסבה קרקעית למסוקי הינשוף וכן עוברים לימודי מטאורולוגיה ואווירודינמיקה של כנף סובבת. חניכי הקורס עוברים הסבה קרקעית לביצוע בדיקות למסוק (בדיקות לפני ואחרי טיסה וכן ביצוע בדיקת בין גיחות) וכן סדנאות חוץ המותאמות למכונאי מוטס, ומבוצעות על ידי בית הספר לפיקוד ומנהיגות של צה"ל.
שלב ראשוני - בשלב זה מתחילים החניכים לטוס במסוקי הינשוף ולומדים את יסודות הטיסה. הם מתנסים בתחומים שונים, ובהם עבודת צוות, הכרת מתארי הטיסה, בניית תמונה אווירית, נוהל דיבור בקשר, ועוד, ומכירים את תחומי האחריות שלהם. שלב זה נמשך כ־4 חודשים ומבוצע בשילוב הטייסים הנמצאים במסגרת קורס אימון מתקדם (קא"ם), מיד לאחר סיום קורס הטיס. השלב הראשוני מתחלק לכמה פרקים:
שלב מתקדם - שלב זה מבוצע עפ״י המערכים השונים במערך מסוקי הסער, ונמשך כ־11 שבועות. האימונים בשלב זה משולבים בתוכנית טיסות האימונים של טייסות מסוקי הסער המבצעיות בחיל האוויר. שלב זה נחלק לשני פרקים עיקריים. בפרק הראשון עוברים החניכים הסבה קרקעית למסוקי סער שאותם לא הכירו החניכים עדיין - מסוקי יסעור ועטלף. ההסבה מבוצעת על ידי טייסת מובילה וכן על ידי מאמני טיסה, ונמשכת כשבועיים. בפרק השני מתבצעת התמחות אווירית ספציפית, בנוסף למתארי היסוד אשר נלמדים בשלב הראשוני. בטייסות היסעור מבצע הטכנאי הסמכה לתדלוק אווירי ולהעמסת כלי רכב מיוחדים ובטייסת 193 ("מגיני המערב") מבצע המכונאי המוטס המתלמד הסמכות לתפעול מערכות טיסה וחילוץ מכלי שיט, ועבודה מול חיל הים.
סיכות כנפיים מכונאי מוטס בחיל האוויר הישראלי
הסמל המרכזי בסיכת כנפיים הוא מדחף בעל שלושה להבים.
אוטוסן A0808MN
אוטוסן A0808MN (בפולנית: Autosan A0808MN) הוא אוטובוס עירוני מתוצרת יצרנית האוטובוסים Autosan אשר מיוצר משנת 2008 (דגם 2009) ועד היום בפולין.
בית הכנסת דה לה ויקטואר
בית הכנסת דה לה ויקטואר (Synagogue de la Victoire; מכונה גם בית הכנסת הגדול של פריז או בית הכנסת רוטשילד) הוא בית הכנסת הגדול ביותר בצרפת. הוא נחנך בשנת 1874, והוכר כמבנה היסטורי בשנת 1987. בית הכנסת שוכן במרכז העיר ברחוב Rue de la Victoire שברובע התשיעי בפריז, בסמיכות לתחנת המטרו Dame-de-Lorette.
המבנה שנבנה בסגנון נאו-רומנסקי, יכול להכיל 2,500 איש. תקרותיו בגובה 26 מטר, ואורכו 44 מטרים על 17 מטר רוחב, ובגודלו ובמבנהו הוא מזכיר יותר קתדרלה. אדריכל בית הכנסת היה יהודי בשם אלפרד-פיליבר שתכנן גם את בית הכנסת ורסאי. המבנה נפתח לפעילות ב-1875. את מרבית הוצאות הבנייה שילמה עיריית פריז. בתקופת מלחמת העולם השנייה הצהירה המשטרה בפני קלגסי הגסטפו שהמקום הוא רכוש עיריית פריז ומשמש כמחסן לאספקת מזון לצבא, וכך הוא נותר שלם ברובו, למעט נזקים קלים כתוצאה מההפצצות הגרמניות. בשנת 1967 שופץ המבנה ונחנך מחדש.
החלק העליון בחזית מוכתר על ידי גמלון, שבאמצעו רוזטה גדול והכיתוב העברי מעליו הם דברי יעקב אבינו מבראשית כ"ח, י"ז:. מעל לגמלון יושב אבן לוחות הברית.
כרוב בתי הכנסת בצרפת, גם לביכ"נ זה נקבע שמו לפי הרחוב בו הוא שוכן, "לה ויקטואר" (הניצחון) – שנקרא כך לאחר שנפוליאון בונפרטה, (שהתגורר ברחוב) כבש את איטליה. הוא מכונה גם "רוטשילד" מאחר שמשפחת הבנקאים היהודית התפללה בו במשך דורות רבים, ומשתמשת בו עד היום, יחד עם משפחות יהודיות חשובות נוספות בעיר. המקום מוזכר גם ביומנו של תיאודור הרצל בתחילת יוני 1895: "הלכתי זו הפעם הראשונה לבית הכנסת של רִי דה לה ויקטואר (בית הכנסת המרכזי בפריס) ושוב הייתה בעיני התפילה חגיגית ומרגשת." הרב הראשי לצרפת צדוק כהן שהיה רב בית הכנסת, חיתן בו את אלפרד דרייפוס עם לוסי הדמר בשנת 1890.
מרבית ממייסדי בית הכנסת היו יהודי אלזס, ולפיכך התפילות באולם הראשי נערכות בנוסח אשכנז, אך במקום גם אולם קטן לתפילות בנוסח הספרדים, ובאולם בקומה העליונה נערכות תפילות בנוסח יהדות מצרים. הנוסח המוזיקלי לליווי התפילה הוא ייחודי לכל קהילות הקונסטיטואר בצרפת, והוא שואב מרוח מוזיקת האופרה. מובילים אותו חזן ראשי, מנצח מוזיקלי ומקהלת גברים של כ-20 זמרי אופרה, ברובם לא יהודים. כחזן הראשי מכהן מ-2009 אהרן היון, שירש את מכלוף עטיה אשר שימש כחזן למעלה מ-50 שנה.
בשבתות מתפללים בו בקביעות כ-300 איש, ובימים הנוראים גודשים את המקום כשלשת אלפים מתפללים. במהלך ימות השבוע מתקיימים במקום שיעורי תורה והלכה יומיים, וכן ישנם אולם אירועים, ספרייה וחדרי לימוד לילדים.
בכניסה לבית הכנסת ניצבות לוחות הנצחה להרוגי מלחמות העולם, ומדי יום ראשון שלפני ראש השנה, בעת אמירת הסליחות, נערך במקום טקס לזכר חללי המגורשים בתקופת הכיבוש הנאצי, שמועבר בשידור חי בערוץ פראנס 2 הצרפתי. בית הכנסת נחשב לבית הכנסת המרכזי של פריז, ואירועים שונים של יהדות צרפת בכללה התקיימו בו. מדי יום הכיפורים מבקרים במקום משלחת שרים מהממשלה הצרפתית לקראת תפילת נעילה.
אופוזיציה (אוסטרליה)
בשיטה הפרלמנטרית של אוסטרליה, האופוזיציה או האופוזיציה הרשמית (שמה המקובל של האופוזיציה באוסטרליה) היא בדרך כלל ההגדרה הרשמית של המפלגה השנייה בגודלה בפרלמנט האוסטרלי או של קואליציה של מפלגות בבית הנבחרים האוסטרלי שאינן חברות בממשלה בעוד מנהיגן של מפלגות אלו נקרא "מנהיג האופוזיציה". האופוזיציה מתפקדת כאופוזיציה של אוסטרליה בדומה למדינות בהן נהוגה שיטת הממשל של וסטמינסטר, שיטת ממשל בה המערכת המשפטית פועלת באופן עצמאי מהסמכות המבצעת ומהסמכות התחיקתית. שיטת ממשל זו נהוגה במדינות אשר היו חלק מהאימפריה הבריטית. האופוזיציה האוסטרלית נתפסת כממשלה החלופית לממשלה הקיימת וכן המתנגדת העיקרית של הממשל הנוכחי בפרלמנט האוסטרלי ובבחירות כלליות.
על פי החוקה האוסטרלית, מנהיג האופוזיציה בפרלמנט הפדרלי האוסטרלי חבר בבית הנבחרים, אוֹתוֹ כַּנַּ"ל לגבי סגנו, אם כי מנהיגיה של הממשלה והאופוזיציה עשויים להיות חברים בסנאט האוסטרלי. האופוזיציה מתוארת לעיתים כ"אופוזיציה הנאמנה של הוד מעלתה" כדי להראות שאף על פי שהחברה עשויה להתנגד לממשלה המכהנת, היא נשארת נאמנה לכתר הבריטי, וכך גם לאוסטרליה.
מפלגת האופוזיציה הרשמית של אוסטרליה הנוכחית (2022) היא המפלגה הליברלית של אוסטרליה, בראשותו של פיטר דוטון.
אוליאנוב
אוליאנוב (ברוסית: Ульянов) הוא שם משפחה.
צבי אלגת
צבי (צביקה) אֶלגַּת (1 באפריל 1936 – 25 במאי 2008) היה עיתונאי ועורך ישראלי, עורך המגזין "לאשה" בשנים 1979–1996.
ביוגרפיה
צבי בן שרה ומשה קרפיול נולד ב-1936 בארץ ישראל, וגדל בתל אביב. החל את דרכו בעיתונות ב-1958 ככתב "מעריב" בנגב. בהמשך היה חבר מערכת העיתון בתל אביב. בשנת תשכ"ג-1963 זכה בפרס עמוס לב על כתבתו "בלוריתו הכסופה של מרסל" (על מרסל טוביאס, שאימן את גנרל מובוטו). בשנת תשכ"ה-1965 זכה בפרס זה פעם נוספת, עבור כתבתו "שביל החלב" (על חיי מושב עולים על הגבול ליד ירושלים). בפברואר 1966 זכה להכרה מקצועית כשהיה העיתונאי היחידי שהתלווה לאייבי נתן לפני המראתו למצרים במטוס דו-כנפי (בואינג-סטירמן) למסור לנשיא נאצר עצומה הקוראת לשלום, ודיווח על כך.
אלגת היה נשוי למיה ואב לשניים: ענת אלגת, קלינאית תקשורת, וגיא אלגת, פילוסוף ומתרגם.
נפטר במאי 2008, בגיל 72, ונקבר בבית העלמין ירקון.
פיליפ בן (נורברט נישיווסקי) (1913–1978), כתב "מעריב" בניו יורק ובאו"ם במשך שנים רבות, היה קרוב-משפחתו.
רעיה שטראוס
רעיה שטראוס בן דרור (נולדה ב-11 בפברואר 1940) היא אשת עסקים, יזמת חברתית ופילנתרופית. חלקה את הבעלות על חברת שטראוס עם אחיה מיכאל והייתה חלק מהנהלתה הבכירה ומועצת המנהלים שלה.
ביוגרפיה
רעיה שטראוס נולדה בנהריה. הוריה, ד"ר ריכרד והילדה שטראוס עלו ארצה בשנת 1936, כחלוצים ציוניים בעלייה החמישית, עם בנם מיכאל שטראוס, ונמנו עם מקימי נהריה. הם הפכו לחקלאים וגידלו גידולי שדה שונים. בנוסף, רעו בנחלתם שתי פרות. עם הזמן, גדל מספר הפרות ועימן גדלה תנובת החלב. הילדה, ששמה נודע כבשלנית מעולה, החלה לייצר מעודפי החלב מוצרי חלב שונים, אותם מכרו בני הזוג שטראוס יחד עם גידולי השדה לתושבי נהריה ולחיילים הבריטיים באזור. מתשתית זו צמחו מחלבות שטראוס בנהריה.
רעיה שטראוס למדה בבית הספר ויצמן בנהריה ובבית הספר התיכון העיוני בעיר. היא הייתה ממובילי גרעין "התנועה המאוחדת" בנהריה וכן, חניכה ומפקדת-סירה ב"ימייה הפועל נהריה".
שטראוס למדה לימודי תעודה באוניברסיטת חיפה בתחומי השיווק, מנהל עסקים ודוברות. בהמשך, התמחתה בלימודי עסקים משפחתיים באוניברסיטת Kellogg שבארצות הברית. כמו כן, התמחתה בלימודי (BSR (Business Social Responsibility – אחריות חברתית תאגידית בארצות הברית.
שטראוס התחתנה עם זאב מדין ונולדו להם שלושה ילדים. החל משנת 1984 נשואה לאיש העסקים שמואל בן דרור.
פעילות עסקית
בין השנים 1965–2005 חלקה רעיה שטראוס בן דרור את הבעלות על "שטראוס" עם אחיה, מיכאל שטראוס והייתה חלק מההנהלה הבכירה ומועצת המנהלים שלה. יחד עם אחיה, הקימה את חברת "שטראוס השקעות (1992)" בע"מ, העוסקת בהשקעות בישראל ומחוצה לה, ומאז היא מכהנת כנשיאה משותפת של החברה יחד עמו. שטראוס בן דרור מחזיקה בנוסף בחברת השקעות פרטית בבעלותה הבלעדית.
בעקבות המיזוג של "שטראוס" עם "עלית" ב-2005, החליטה רעיה לפרוש משטראוס ולמכור את כל מניותיה בחברה. מאז, היא מקדישה את רוב זמנה לפעילות פילנתרופית ויזמות חברתית בישראל, בנוסף לפעילותה העסקית העצמאית, שכללה, בין השאר, רכישת חלק מהבעלות בחברת אקרו נדל"ן בשנת 2011 (באמצעות חברת "שביל האלה" שבשליטתה).
במהלך שנות עבודתה בשטראוס, הובילה רעיה, יחד עם מיכאל שטראוס, לשורה של מהלכים אסטרטגיים חשובים שקידמו את "שטראוס" לחברה בינלאומית מובילה. בין השאר נחתם הסכם שותפות עם חברות הענק יוניליוור, דנונה ופפסיקו–פריטו ליי, מה שקידם את "שטראוס" לחזית שוק המזון בארץ ובעולם. בנוסף, הובילה שטראוס בן דרור ב"שטראוס" מהלכים משמעותיים הקשורים לאחריות ויזמות חברתית. ביניהם, חיזוק התרומות והפעילות החברתית של החברה ומהלך הטמעת "ישראל יפה" בארגון, הקובע סטנדרטים של שמירה על הסביבה בקרב מפעלים וארגונים. במסגרת פעילותה בשטראוס, רעיה יזמה את כתיבתו של הדו"ח החברתי הראשון בארץ.
פעילות ציבורית
רעיה תומכת באופן פרטי זה שנים רבות בארגונים חברתיים שונים. עיקר פעילותה בשנים האחרונות מתמקדת ביצירת התנאים לקפיצת מדרגה באיכות החיים בגליל המערבי, האזור בו נולדה ובו היא גרה גם כיום. בין היתר, היא תומכת בקשת אילון, להקת המחול הקיבוצית בה היא משמשת כפטרונית, בבית לוחמי הגטאות ובמרכז הרפואי לגליל, אשר היא משמשת גם כנשיאת עמותת הידידים שלו.
ביוזמתה של רעיה שטראוס בן דרור שובץ המרכז הרפואי גליל בפיילוט ארצי (שנעשה בשיתוף משרד הבריאות והקרן התאגידית פילנתרופית למיזמים לאומיים) למלחמה בהורדת הזיהומים בבתי החולים. המרכז הרפואי שילב בפרויקט את הניסיון שנצבר בעקבות הטיפול במאות הפצועים מסוריה, שהביאו איתם חיידקים בלתי מוכרים ועמידים לתרופות המקובלות בבתי החולים. ההשתתפות בפיילוט הביאה לירידה של עשרות אחוזים בהיקפי הזיהומים. יחד עם יו"ר עמותת הידידים מיכאל אילוז יזמה רעיה את קיומו בפעם הראשונה של כנס בינלאומי בנושא טראומה ופציעות מלחמה, הכנס התקיים באוקטובר 2018 ומומחים מהארץ ומחו"ל באו לשמוע על הניסיון הייחודי שהצטבר במרכז הרפואי גליל.
במסגרת מאמציה למימוש חזון קפיצת המדרגה בגליל המערבי (פעילות שנעשתה בשיתוף פעולה עם מכון ראות בניהולו של גידי גרינשטיין) וכדי להעצים את הנכס הייחודי של התיירות החווייתית באזור, הקימה רעיה את המיזם הפילנתרופי "אוצרות הגליל", שמטרתו לעודד את התיירות בגליל המערבי ולהגביר את התעסוקה והיקף ההכנסות של תושבי האזור. באוקטובר 2015 השיקה רעיה את מיזם "רוח הגליל" - מיזם בו כ-180 מתושבי הגליל המערבי, מכל הדתות, ראשי רשויות, מנהלי מפעלים ויזמים חברתיים, פועלים יחד לתכנן את קפיצת המדרגה באיכות החיים באזור. גם בפעילות זו עומד לצידה בהתנדבות התעשיין מיכאל אילוז.
בנוסף לפעילותה הנרחבת בגליל המערבי, פעילה רעיה במגוון ארגונים חברתיים בישראל, תוך שימת דגש על שני תחומים:
רעיה מילאה מספר תפקידים במסגרת תוכנית השותפויות של הסוכנות היהודית:
בנוסף, הייתה רעיה ממקימי הסניף הישראלי של ה-JFN - רשת תורמים יהודיים מכל העולם
ב-2015 הקימה שטראוס בן דרור מכון לחקר עסקים משפחתיים באוניברסיטת תל אביב (מרכז רעיה שטראוס לחקר עסקים משפחתיים), שבו חוקרת בתה, ד"ר נאוה מיכאל-צברי.
פרסים ואותות בהם זכתה
פעילותה הציבורית ארוכת השנים של רעיה שטראוס זיכתה אותה במספר פרסים ואותות. ביניהם:
רבי אבא בר ממל
רבי אַבָּא בַּר מַמֵּל היה אמורא בדור השני והשלישי לאמוראי ארץ ישראל.
מוזכר לרוב בדיונים שדן יחד עם אמוראי בית מדרש טבריה שבראשותו של רבי יוחנן, ועם תלמידיו רבי אבהו, רבי אלעזר ובר הפלוגתא העיקרי שלו - רבי זירא.
מוזכר גם יחד עם רבי אמי ורבי אסי שנחשבו גם כרבותיו, ככל הנראה לאחר פטירת רבי יוחנן. כמו כן למד אצל רבי אושעיא.
במחקר
לדעת כרמולי, רבי אבא בר ממל הוא המוזכר בתלמוד באופן סתמי כ"רב אבא".
פארפה גיאגון
פארפה גיאגון (בצרפתית: Parfait Guiagon; נולד ב-22 בפברואר 2001) הוא כדורגלן מחוף השנהב, המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת מכבי תל אביב מליגת העל.
קריירת מועדונים
פארפה נולד בחוף השנהב. הוא גדל במחלקת הנוער של אפריקה ספורטס המקומית, וכן שיחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
במחצית השנייה של עונת 2019/2020 הושאל למכבי תל אביב מליגת העל. ב-20 ביוני 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את אבי ריקן בניצחון 0–2 על הפועל תל אביב בליגה. בחצי העונה הראשונה שלו במועדון ערך שלוש הופעות ליגה. בתום תקופת ההשאלה נרכש על-ידי מכבי תל אביב.
בעונת 2020/2021 הושאל לבית"ר תל אביב בת ים מהליגה הלאומית. ב-31 באוגוסט 2020 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–2 להפועל נוף הגליל במסגרת המחזור הראשון בליגה. ב-10 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–3 על הפועל אום אל-פחם, במסגרת המחזור השלישי בליגה. במהלך תקופת ההשאלה ערך פארפה 26 הופעות ליגה, בהן הבקיע ארבעה שערים.
בעונת 2021/2022 הושאל למכבי נתניה מליגת העל לעונה אחת. ב-11 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה בדי נתניה, בהפסד 1–3 להפועל נוף הגליל. ב-2 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 1–3 על בני סכנין.
לקראת עונת 2022/2023 חזר למכבי תל אביב וחתם על הארכת חוזה לשלוש עונות נוספות עם אופציה לעונה נוספת.
קריירה בינלאומית
פארפה היה חלק מסגל נבחרת חוף השנהב עד גיל 21 בטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו 2020.
אלי שגיא
אלי שגיא (שמו המקורי: אליעזר פרלשטיין, נולד ב-10 ביולי 1939) הוא סופר, מחזאי ותסריטאי ישראלי. בתחילת דרכו התפרסם בזכות סדרת ספרי מדע בדיוני לנוער, "קפטן יונו", שכתב בתחילת שנות ה-60. בהמשך כתב מחזות, בהם "אמי הגנרלית", ויש הרואים בו המחזאי המצליח ביותר בתולדות התיאטרון המסחרי בישראל. נמנה עם יוצרי סדרת הטלוויזיה "המסעדה הגדולה" בטלוויזיה הישראלית בערבית, וביים את הסרט "שיגעון של אבא" המבוסס על שניים ממחזותיו.
תחילת דרכו
נולד בשם אליעזר פרלשטיין ליוסף פרלשטיין והלן בורקו בפולין. אביו היה סופר ועיתונאי ביידיש ואימו הייתה סופרת גם היא. בילדותו קרא ודקלם ביידיש באירועים שונים בפני קהל יהודי. ב-1949 עלה עם משפחתו לישראל.
קפטן יונו
הסדרה עוסקת בנער ונערה צעירים, המתגנבים לחללית כנוסעים סמויים, ועוברים סדרת הרפתקאות בחלל. הגיבורים הם רוסים, ככל הנראה בהשפעת הצלחתה של תוכנית החלל הסובייטית באותה תקופה. במהלך הסדרה הופכים הגיבורים לקוסמונאוטים בזכות עצמם.
הסדרה כוללת שלושה ספרים: "הרפתקותיו של קפטן יונו על הכוכב המסתורי" (הוצאת א. דר, 1963), "הרפתקותיו של קפטן יונו בשליחות מסוכנת" (הוצאת א. דר, 1963), ו"הרפתקותיו של קפטן יונו בין שודדי מערכת השמש" (הוצאת קרני, 1964). שגיא תכנן, ככל הנראה, גם ספר רביעי ושמו "הרפתקותיו של קפטן יונו בממלכת מאדים האבודה", אך הדבר לא הסתייע.
באותה תקופה פרסם שגיא גם ספר בשם תולדות המדעים ובו סקירה קצרה על שנים עשר תחומים במדע.
בתיאטרון המסחרי
באמצע שנות ה-60 עזב שגיא את תחום ספרות המדע הבדיוני, ופנה לקולנוע ולתיאטרון. הוא כתב וביים עשרות סרטי הדרכה ופרסומות. כדובר המכון לפריון העבודה והייצור, כתב את הדיאלוגים לסרט טלפון שבור שביים נתן גרוס.
בתיאטרון, החל שגיא בערבי מערכונים ובמחזה דרמטי אוטוביוגרפי, גבול האמת.
בהמשך כתב שגיא קומדיות עממיות שזכו להצלחה מסחרית חסרת תקדים. הראשונה שבהן, אמי הגנרלית, על אם המגיעה בהפתעה לבסיס הצבאי שבו משרת בנה, הוצגה בישראל 1,084 פעמים, הופקה ב-14 ארצות ושפות שונות, ועובדה לסרט בשנת 1979. העריכו כי רבע מתושבי ישראל ראו את ההצגה. הצגה אחרת, בני הדוקטור, הוצגה בישראל 380 פעמים, והופקה בעשר שפות שונות.
מצד שני, הצגותיו של שגיא זכו לביקורות גרועות. נטען שהן עוצבו לפי נוסחה קבועה: למקום סגור ובו קבוצה קטנה של אנשים מגיע אורח, או "פולש", מבחוץ; הופעתו יוצרת הפתעות וסיבוכים, ואנשי הקבוצה נאלצים להתאחד כדי להתמודד עמם.
המסעדה הגדולה
קומדיית המצבים המסעדה הגדולה הייתה הפקה מקורית ששודרה בטלוויזיה הישראלית בערבית בשנים 1985–1988. הסדרה כללה 39 פרקים. שגיא היה אחד מיוצרי הסדרה, כתב את רוב התסריטים, וביים, יחד עם אבי אמבר, את 12 הפרקים הראשונים. במרץ 2011 כתב שגיא:
הסדרה זכתה להצלחה גדולה. 83.2% מצופי הטלוויזיה בישראל צפו בה בקביעות, כמו גם רבים במדינות ערב, בקפריסין ובטורקיה. דמויות הסדרה ושחקניה הופיעו גם בהצגה "חתונה במסעדה הגדולה" (1988), מעין ספין אוף שיצר שגיא.
שנים מאוחרות
ב-1981 כתב וביים את הסרט "שגעון של אבא" עם גבי עמרני בתפקיד הראשי.
ב-1994 יצר שגיא עבור ערוץ 2 את סדרת הטלוויזיה פאפא, העוסקת במשפחה בת חמש נפשות מאשדוד, בכיכובו של זאב רווח. הסדרה לא זכתה להצלחה.
ב-2008 הפיק תיאטרון גבעתיים, במסגרת שיתוף פעולה עם משרד הקליטה, מחזה מאת שגיא בשם המאהב של אשתו, בתרגום לספרדית. גם הפקה זו לא זכתה לתהודה ושגיא פרש מכתיבה לתיאטרון.
בשנת 2018 עלתה הפקה חדשה של "אמי הגנרלית", בכיכובה של ציפי שביט.
חיים פרטיים
שגיא נשוי לרחל, אב לשניים וסב לארבעה.
סימון אשלי
סימון אשלי (באנגלית: Simone Ashley; נולדה ב-30 במרץ 1995) היא שחקנית אנגלייה.
ביוגרפיה
אשלי נולדה ב-30 במרץ 1995, והיא ממוצא הודי וטמילי. היא למדה בבית ספר לאומנויות הבמה "ArtsEd" בלונדון במגמת משחק.
בשנת 2017 השתתפה בעונה השלישית של סדרת הפשע הבריטית, "ברודצ'רץ'".
בין השנים 2019 ל־2021 גילמה אשלי את דמותה של אוליביה בסדרת הטלוויזיה המקורית של נטפליקס, "חינוך מיני".
בחודש מרץ 2022 כיכבה אשלי בתפקיד הראשי בעונה השנייה של סדרת הדרמה של נטפליקס, "ברידג'רטון", המבוססת על הספר השני בסדרת הספרים עליהם מבוססת הסדרה - "הוויקונט שאהב אותי". בעיבוד הטלוויזיוני עברה הדמות שינויים על מנת שתותאם למוצא של אשלי.
בשנת 2022 הופיעה ברשימת פורבס 30Under30 האירופאית. בנוסף, הופיעה ברשימת טיים 100 נקסט של מגזין טיים.
חיים אישיים
במרץ 2023 אשלי פרסמה בעמוד האינסטגרם שלה כי היא במערכת יחסים עם איש העסקים טינו קליין.
נפת האדמירליות (סנקט פטרבורג)
היסטוריה
הנפה הוקמה במרץ 1994, מאיחודם של נפת לנין ונפת אוקטובר. התיישבות ראשונה החלה ב-1737. בסוף המאה ה-18 הוקם באזור בית החולים קאלינקין שהיה בית חולים הראשון בעיר שהתמחה במחלות מין. כמו כן ברובע ממקום בית החולים יליזבטה שהיה בית חולים לילדים הגדול בעיר.
מגורים
נפת האדמירליות הוא אחד מאזורי המחיה היקרים ביותר בעיר ואחת הנפות הוותיקות ביותר בעיר. מרבית המבנים בני למעלה משלוש מאות שנה וכמעט שאין בנייה חדשה. כ-28,000 משפחות גרות כאן ומחירי הדירות הם מהגבוהים בעיר.
אתרים בעלי עניין
הנפה ידועה באתרים ההיסטוריים שלה. בתחומיה נמצאים אתרי התיירות הידועים ביותר, כדוגמת: הרחובות הראשיים הם: השדרה האנגלית, רחוב הדקבריסטים, שדרות לרמונטוב, שדרות רימסקי-קורסאקוב, רחוב סדובאיה, תעלת האדמירליות, תעלת גריבוידוב, תעלת קריוקוב ואתרים נוספים.
תחבורה
בתחומיה שוכנות 2 תחנות רכבת:
בניית מסילות הברזל הראשונות ברוסיה (קו הרכבת צארסקויה סלו, קו סנקט פטרבורג - פאבלובסק) יצאה למעשה מצארסקויה סלו ועד לתחנת ויטבסק שנקראה בעבר תחנת צארסקויה סלו. בעבר הייתה גם תחנה שלישית, תחנת ורשה, אך זו נסגרה בשנת 2001 לצורך שיפוצים והתחנה הפכה למרכז מסחרי ומוזיאון לרכבות. בתחומי הרובע ישנן גם תחנות רכבת תחתית ובתחומי העיר עוברים קווי קירוב-ויבורג, מוסקבה-פטרוגרד, קו הגדה הימנית וקו פרימורסקי-פרונזה.
התחנות הגובלות (מצפון לדרום):
אקולוגיה
רמות איכות הסביבה היא מהנמוכות בעיר, אף שבשנים האחרונות המצב משתפר. הנפה נחשבת לאזור תעשייתי ובעבר פעלו בתחומה מפעלים רבים. באחרונה מפעלים אלה הכריזו על פשיטת רגל ונסגרו. ישנם גנים ופארקים לא מעטים כדוגמת: גן איזמאילובסקי (בשדרות איזמאילובסקי), פארק יקטרינהוף, גן יוסופוב, גן ניקולאי, גן אלכסנדר המפורסם, המשתרע סמוך לבניין האדמירליות ומספר גנים קטנים יותר נוספים.
אחת מפנינות הטבע הידועות הן המתחם ההיסטורי "הולנד החדשה"
חינוך והשכלה
בתחומיה שוכנים מוסדות רבים להשכלה גבוהה, ביניהם:
שוקן, קיסרית יפן
שׁוֹקֶן, קיסרית יפן (ביפנית: 昭憲皇后; נולדה בתור אִיּצִּ'גוֹ מָאסָאקוֹ, 一条勝子; 9 במאי 1849 – 9 באפריל 1914) הייתה אשתו ורעייתו הקיסרית של מייג'י, קיסר יפן (ידוע במערב כמוצוהיטו). נודעה בעיקר על תרומותיה הרבות להקמת הצלב האדום היפני אשר פעל במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה.
שנותיה הראשונות
איצ'יגו הייתה בתו השלישית של טאדאקה איצ'יג'ו, שר ממשלה וראש מחוז איצ'יג'ו של שבט פוג'יווארה. בילדותה נחשבה איצ'יגו למבריקה מאוד, בשל יכולתה לקרוא ולכתוב שירה יפנית מסורתית כבר בגיל צעיר.
היא למדה גם סינית קלאסית, קליגרפיה יפנית, קוטו (כלי הנגינה היפני המסורתי), הדרמה של נו (דרמה מוזיקלית יפנית קלאסית), איקבנה (אמנות סידור הפרחים היפנית) וטקס התה היפני.
רעייה קיסרית
ב-30 בינואר 1867, קומיי, קיסר יפן בן ה-36 חלה לפתע קשה ומת. בנו בן ה-14 מוצוהיטו ירש את מקומו ונודע בשמו שלאחר מות אביו כקיסר מייג'י. זמן קצר לאחר עלייתו לכס, הציעו פקידי הקיסר את מאסאקו איצ'יג'ו ככלה אפשרית.
הקיסר היה צעיר מהכלה לעתיד בשלוש שנים ודבר זה נחשב למכשול בנישואין. עם זאת, בעיה זו נפתרה על ידי שינוי שנת הלידה הרשמית של הכלה מ-1849 ל-1850.
מאסאקו איצ'יג'ו התארסה לקיסר מייג'י ב-2 בספטמבר 1867, והיא אימצה את השם המלוכני הרוקו.
החתונה התעכבה עד 11 בינואר 1869, לאחר שהקיסר ערך את הג'נופוקו שלו (טקס גיל ההתבגרות). הקיסרית החדשה תהיה הקיסרית הראשונה של יפן שתמלא תפקיד ציבורי. לא היו לה ילדים.
תרומות
הקיסרית הביאה לרפורמות בזכויות בתוך האצולה הקיסרית. היא תרמה כספים רבים אל ארגון הצלב האדום היפני אשר בשנת 1887 הוכר בינלאומית בידי הצלב האדום הממוקם בשווייץ. בשנת 1912, עם מות בעלה, הקימה הקיסרית שוקן את קרן תרומות על שמה אליו העבירה 100,000 ין יפני מכספה המלכותי עם הקמתו. בשנת 1934, טיימיי, קיסרית יפן וקוג'ון, קיסרית יפן העבירו תרומה שנייה שהעלתה את ערך הארגון לכדי 200,000 ין.
עד שנת 1963 ערך הארגון עמד על סך 3,600,000 ין יפני. רוב הכסף, כאשר לא הלך לתמיכה ביפן, הועבר למדינות עולם שלישי, בעיקר באפריקה. בשנת 1989 כלל הסכומים אשר הגיעו מתרומות הקיסרים הוסדרו לידי ארגון הצלב האדום הבינלאומי.
Live at the Paramount
Live at the Paramount הוא DVD וגם אלבום הופעה של להקת הגראנג' האמריקאית נירוונה.
ז'ילבר בקו
ז'ילבר בקו (בצרפתית: Gilbert Bécaud; 24 באוקטובר 1927 – 18 בדצמבר 2001) היה זמר, מלחין, ושחקן קולנוע, מגדולי הזמר הצרפתי.
Live at the Paramount
הוא יצא לאור בתחילה על גבי DVD, בפורמט בלוריי, שיצא לאור באוקטובר 2011, לכבוד יום השנה ה-20 ליציאת האלבום "Nevermind" של נירוונה, שפרץ למיינסטרים ולתודעה הציבורית הרחבה.
ז'ילבר בקו
ביוגרפיה
נולד בדרום צרפת בעיר טולון בשם פרנסואה ז'ילבר ליאופולד סילי. אביו עזב את אמו, והוא ואחיו ראו בחברה לחיים של אמם, לואי בקו, אב חורג.
ז'ילבר למד לנגן על פסנתר ובגיל 9 התקבל לקונסרבטוריון של ניס. ב-1942 עזב את בית הספר והצטרף לאביו החורג במחתרת הצרפתית. עם תום המלחמה עבר לפריז. בשנת 1948 החל בכתיבת שירים, וביחד עם עוד שניים הקים שלישייה מוזיקלית שהופיעה בעיקר בבארים, ובה לקח חלק עד 1950.
Live at the Paramount
האלבום נערך מחדש, ויצא במהדורה מחודשת באפריל 2019 על גבי תקליט ויניל, על פסקול בלבד (ללא הווידאו).
ז'ילבר בקו
ביוגרפיה
ב-1948 יצא לסיבוב הופעות בסקנדינביה יחד עם קטרינה ולנטה.
הצטרף לז'ק פילס כמלווה בפסנתר. במהלך מסע הופעות של פילס, בקו פגש את אדית פיאף, אשתו של פילס. פיאף שכנעה את בקו לחזור לשיר, ובשנת 1952 הוא שינה את שמו רשמית לז'ילבר בקו והחל בקריירת השירה.
Live at the Paramount
רקע
ההופעה של נירוונה בתיאטרון פאראמאונט היה השלישית מתוך סיבוב של שלוש הופעות בצפון-מערב אמריקה יחד עם להקת "מאדהאני" (שהיא להקה שמקורה גם מסיאטל וחבריה מיודדים חברי להקת נירוונה), וההופעה האחרונה בצפון ארצות הברית כחלק מסיבוב ההופעות של "Nevermind", לפני שהחלה את הסיבוב הופעות באירופה לאחר מכן. סיבוב ההופעות שכלל בין היתר את פורטלנד שבאורגון, ואת ונקובר שבקנדה, הוזמן חודשיים מראש, והיה בתחילה הופעה של להקת מאדהאני בתור המופע הראשי, אולם לאחר הצלחתו המסחררת של האלבום "Nevermind", שיצא לאור חודש לפני ההופעה, הזיזה את נירוונה להיות המופע המרכזי בסיבוב זה. הביקוש למופע בסיאטל, שבכלל תוכנן להיות בתיאטרון מור, גרם לכך שהזיזו את ההופעה לתיאטרון פאראמאונט הגדול יותר בעקבות הביקוש לכרטיסים.
"ביצת פסחא"
כל שחרורי הווידאו, ה-DVD, שבא עם המארז תקליטורים Nevermind "Super Deluxe" Boxset, כלל את הרצועות הנסתרות הבאות (ביצות פסחא), מהופעה ב-8 במרץ 1991 ב"Commodore Ballroom" בוונקובר, שבבריטיש קולומביה:
ז'ילבר בקו
ביוגרפיה
לקראת אמצע שנות ה-50 התפרסם יותר ויותר והחל להופיע בפריז, באולם הקונצרטים והמופעים הידוע " אולימפיה". הוא המשיך להופיע ב"אולימפיה" לפחות פעם בשנה במשך שלושים השנים הבאות.
שנות ה-60 היו שיא ההצלחה של בקו, בהן גם שר את אחד השירים הנודעים שלו "נטלי" - השיר מגולל את סיפור ביקורו במוסקבה.
Live at the Paramount
Nevermind Super Deluxe DVD
ה-DVD במהדורה מוגבלת בשם לעיל, הגיע עם בונוס של הווידאו קליפים לארבעת הסינגלים מתוך האלבום "Nevermind" (לא כלולים בDVD היחיד, ולא בBlu-ray, אלא רק במארז התקליטורים:
האלבום
ההופעה שוחררה גם בויניל כפול, ב-12 באפריל 2019, ואיתו הגיע פוסטר 12X24 אינץ', והעתק של הכרטיס VIP שהשתמשו בו בערב ההופעה להורדה.
ז'ילבר בקו
ביוגרפיה
בקו הופיע בישראל פעמיים: בשנת 1963 ובשנת 1983.
נפטר בשנת 2001 ממחלת הסרטן ונקבר בבית הקברות פר לשז.
שירים
בקו הלחין שיר שכתב פייר דלנואה - Et Maintenant ("ועכשיו"), ככל הנראה כמעין שיר תגובה לשיר הידוע של ז'אק ברל "Ne Me Quitte Pas". באנגלית השיר צבר יותר פופולריות מהשיר בשפת המקור ובוצע לראשונה על ידי בן אי קינג וג'יין מורגן אך נודע יותר בביצועים של פרנק סינטרה, שירלי בייסי, אנדי ויליאמס ועוד, קארל סיגמן תרגם את השיר לאנגלית, שבה נקרא השיר What Now my Love.
בקו שיתף פעולה עם ניל דיימונד בכתיבת שני שירים מפורסמים ,Love on the Rocks (השיר הופיע בסרט "נגן הג'ז") ו-September Morn.
שירו של בקו - "L'Orange" היה אחד מהשירים בקדימונים של הסרט "לאון" של הבמאי לוק בסון.
שירם של ההגשש החיוור "כשיבוא המשיח" (שכתב דן אלמגור) נכתב ללחן של שירו של בקו, "Quand il mort le poete". שירו של אריק לביא, "שיר הוא לא רק מילים" (מילים: דידי מנוסי), נכתב ללחן שירו של בקו, "Chante". השיר שהופיע באלבום "שיר הוא לא רק מילים", נכתב לאחר מלחמת יום הכיפורים וקרא לפעולה להבאת השלום.
מליטופול
מליטופול (אוקראינית: Мелітополь; מיוונית: Μελιτόπολη "עיר הדבש") היא עיר במחוז זפוריז'יה באוקראינה.
היסטוריה
ב-1783 השטח עליה ממוקמת מליטופול עבר לידיה של האימפריה הרוסית, שנה מאוחר יותר הוקמה מליטופול. בסוף המאה ה-19 החלה להתפתח בעיר תעשייה בקצב מהיר, בעיר פעלו 14 מפעלים ותחנת כוח.
עם תחילתה של מלחמת האזרחים ברוסיה ב-1917 עברה השליטה על העיר מיד ליד עד שב-1920 השתלטו הסובייטים עליה סופית.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה בסוף פברואר 2022 נפלה העיר לידי רוסיה בעקבות קרב מליטופול. בשבועות הראשונים לכיבוש הרוסי התקיימו הפגנות אנטי-רוסיות המוניות במליטופול. ב-11 במרץ נחטף ראש העיר, איוון פדורוב, על ידי הצבא הרוסי ולאחר מכן השלטונות האוקראינים החליפו אותו בשבויי מלחמה רוסים. וב-12 במרץ מינו השלטונות הכובשים את גלינה דנילצ'נקו, סגנית מועצת העיר, ל"ממלאת מקום ראש העיר". בתקופת הכיבוש הושבתו המפעלים של מליטופול, חנויות רבות נסגרו, האבטלה גדלה מאוד, המחירים עלו פי כמה. שלטונות הכיבוש חטפו באופן מסיבי פעילים פרו-אוקראינים ומשתתפים בעצרות אנטי-רוסיות והודיעו בקביעות על הכנת משאל עם, שמטרתו הייתה סיפוח מחוז זפוריז'יה לרוסיה. כרזות עם ציטוטים של פוטין ואנדרטה לזכר יליד מליטופול, גנרל הנ.ק.ו.ד. פאבל סודופלטוב, הוצבו בעיר. חלק ניכר מהאוכלוסייה הצליח לעזוב את העיר דרך מחסומים ולעבור לחלק הלא כבוש של אוקראינה. פרטיזנים אוקראינים פתחו בפעילות חבלה ותעמולה אקטיבית במליטופול.
אוכלוסייה
שינוי אוכלוסייה של מליטופול לאורך השנים:
תחבורה
בסביבות העיר עוברים שני כבישים בינעירוניים חשובים. האחד מחבר את חרקוב עם חצי האי קרים, ואילו השני מחבר את אודסה עם נובואזובסק.
בעיר ממוקמת תחנת רכבת ודרכה עוברות רכבות הנעות ממוסקבה וחרקוב לכיוון חצי האי קרים ולהפך. כמו כן בעיר ממוקמת תחנת אוטובוס המחברת את מליטופול עם רוב אזוריה של אוקראינה וגם עם מולדובה ורוסטוב-על-הדון.
קהילה יהודית
יהודים התחילו להתיישב במליטופול מיד לאחר יסוד העיר. היו אלה יהודים ממזרח פולין, מלטביה ומליטא. כבר בשנת 1838 מנתה הקהילה היהודית בעיר 128 איש (כ-3% מאוכלוסייה). פיתוח מואץ של האזורים בדרום רוסיה לאחר מלחמת קרים ובניית קו רכבת שהגיע עד העיר הביא מתיישבים חדשים לעיר (שרבים מהם היו יהודים). בשנת 1881 התגוררו במליטופול כ-1400 יהודים (כ-14% מהאוכלוסייה). הגידול המשמעותי באוכלוסייה היהודית במליטופול התרחש לאחר גל הפרעות בדרום רוסיה ובנוסף כתוצאה מגירוש היהודים מהאזורים הכפריים. היהודים המגורשים (או הנמלטים מהפרעות) התיישבו בהמוניהם בעיר. לפי מרשם האוכלוסין של האימפריה הרוסית שנערך ב-1897 התגוררו במליטופול 6503 יהודים (כ-42% מהאוכלוסייה). יהודים רבים בעיר עסקו בסחר בדגני חיטה וקמח. במליטופול הוקמו מחסני אחסון תבואה ענקיים לצורך אחסונם לפני המשלוח לחו"ל בספינות מחצי האי קרים.
בסיום מלחמת האזרחים וייצוב השלטון הסובייטי בעיר מנתה הקהילה היהודית בעיר כ-7300 איש. הפליטים היהודים חזרו למקומות מגוריהם, חלקם היגרו לפולין, אחרים עזבו את רוסיה לארצות הברית.
סערות השמש של ליל כל הקדושים (2003)
סערות השמש של ליל כל הקדושים הן סדרת סערות שמש ופליטות המוניות של עטרת השמש שאירעו החל מאמצע אוקטובר 2003 ועד תחילת נובמבר באותה השנה, ששיאן היה ב-28 עד 29 באוקטובר. סדרת הסערות נוצרה על ידי ההתפרצות הסולארית הגדולה ביותר שנרשמה אי פעם על ידי מערכת לווייני חקר מזג האוויר GOES, שנמדדה בעוצמה של X45, כאשר ההתפרצות החזקה ביותר הקודמת ארעה באפריל 2001, ונמדדה בעוצמה של X20. מהסערות הושפעו מערכות תקשורת מבוססות לוויינים, ולכלי טיס הומלץ להימנע מטיסה בגובה רב באזורי הקוטב. בנוסף, כתוצאה מהפעילות הסולארית, הפסקת חשמל בת שעה ארעה בשוודיה. זוהר הקוטב נצפה בתקופה עד דרום טקסס ומדינות הים התיכון באירופה.
האירועים התרחשו במהלך המחזור הסולארי ה-23, כ-3 שנים לאחר שיאו בשנת 2000, בו נרשמה פעילות סולארית נוספת הידועה כהתפרצות יום הבסטיליה.
איליה חרז'אנובסקי
קריירה מוקדמת
למד באקדמיה לאמנויות יפות בבון (1992–1993) ובמכון הרוסי לקולנוע (1998) (VGIK), הפקת הבכורה של חרז'אנובסקי הייתה הפקת הסרט "מה שאני מרגיש" שהוצג בפסטיבל קוקארט בפטרהוף בשנת 1997. חרז'אנובסקי ביים את הסרט "עצירה", שהוא סרט קצר, יחד עם ארטיום מיכאלקוב בשנת 1998.
בשנים 1998–2002 עבד חרז'אנובסקי כבמאי ומפיק בפרסום מסחרי. הוא היה גם המפיק האחראי של פרויקט הטלוויזיה של ערוץ TNT "רשימת אוהבי הפדרציה הרוסית", סדרה שביימו במאי קולנוע רוסים מובילים. בשנת 2003, הפרויקט הפך לחלק מהתכנית לפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, כמו גם לפסטיבלי קולנוע רוסיים ובינלאומיים אחרים.
4
חרז'אנובסקי ביים את הסרט "4", שזיכה אותו במספר פרסים, כולל פרס קקטוס הזהב והפרס הראשי בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ברוטרדם, הולנד, פרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע עצמאי בבואנוס איירס; פרס חבר השופטים הגדול כבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסיאטל; פרס הסרט הטוב ביותר ופרס הסרט הטובים ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטרנסילבניה; פרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי באתונה, והיה מועמד לפרס הסרט האירופי של פסבינדר. הוא נכלל בתוכניות רשמיות של יותר מ-50 פסטיבלי קולנוע בינלאומיים, כולל פסטיבל ונציה, פסטיבל הקולנוע הבינלאומי ברוטרדם, פסטיבל הסרטים בלוס אנג'לס, פסטיבל סיאטל הבינלאומי ופסטיבל טרייבקה הסרט הופץ גם בבריטניה, צרפת, איטליה, הולנד, בלגיה, ארצות הברית, וגם מדינות סקנדינביה ודרום אסיה.
דאו
דאו הוא פרויקט וסדרת סרטים המבוססים על חייו של הפיזיקאי הסובייטי לב לנדאו. פיתוח הפרויקט החל בשנת 2005, בתור ההפקה המשותפת הגדולה ביותר של רוסיה ואירופה.
הפרויקט הופק על ידי Phenomen Films, חברה שנוסדה ברוסיה ועברה מאוחר יותר לבריטניה. מהצד האירופי משתתפי הפרויקט הם חלק מהקרנות החשובות ביותר, ערוצי טלוויזיה וחברות קולנוע, כולל - קרן התמיכה הקולנועית האירופית Eurimages; קולנוע Arte France - חברת הפקות (צרפת), Société Parisienne de Production - חברת הפקות (צרפת); WDR / Arte - חברת הפקות (גרמניה), Medienboard Berlin-Brandenburg - מימון (גרמניה), Mitteldeutsche Medienförderung - מימון (גרמניה), Essential Filmproduktion - חברת הפקות (גרמניה); מכון הקולנוע השוודי - מימון (שוודיה), Film I Väst - חברת הפקות (שוודיה), Plattform Production - חברת הפקות (שוודיה); קרן הוברט בלס (הולנד), AG Interfilm BV (הולנד). הסרט זכה בפרס המיצג הטובה ביותר בשוק הקולנוע האירופי, בסופיה, בולגריה. הוא נכלל בעשרת הפרויקטים הטובים ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי CineMart (רוטרדם, הולנד). בשנת 2006, דאו הפך לחלק מהתוכנית הרשמית של פסטיבל קאן ונבחר לאחד מ-17 הפרויקטים הטובים בעולם בפסטיבל קאן.
דאו. נטאשה
"דאו. נטאשה" הוא הסרט הראשון בפרויקט רחב יריעה שצולם בתוך מיצב אמנותי ענק אשר נבנה בעיר חרקוב שבאוקראינה. השחקנים, רובם לא מקצועיים, חיו בתנאי משטר סובייטי אותנטיים לכל אורך הצילומים. הסרט צולם בסט שגודלו 12 אלף מ"ר, בו התגוררו משך שלוש שנים מאות שחקנים ואנשי הפקה. החומר המצולם, למעלה מ-700 שעות, נערך ל-14 סרטים באורך מלא, שלוש סדרות טלוויזיה ועבודות וידאו וסרטים מדעיים. עלילת הסרט מתמקדת בנטאשה המנהלת קפיטריה במכון מחקר סובייטי בשנות 1950. הקפיטריה היא לבו של יקום ה'דאו'. כולם מגיעים לשם: עובדי המכון, מדענים, אורחים זרים. ערב אחד פוגשת נטאשה מדען צרפתי בשם לוק ומבלה אתו את הלילה. למחרת היא מזומנת לחקירה בק.ג.ב. על טיב יחסיה עם האורח.
חברות הפקות
בשנת 2005 הקים חרז'אנובסקי חברת הפקות בשם Phenomen Films, שפיתחו והפיקו, בין היתר, את הסרט "חייל מנייר" מאת אלכסיי גרמן, שזכה בפרס אריה הכסף ופרס אוסלה הזהב (על צילום) בפסטיבל ונציה. כמו כן, הוא היה מועמד לפרס הקולנוע האירופי, וזכה בפרסים ובמועמדויות נוספות בשנת 2008. בשנת 2010 הקים חרז'אנובסקי את חברת Phenomen Berlin Filmproduktions GmbH (גרמניה). בשנת 2011 הוא הקים את חברת Phenomen UK Ltd. (שמושבה בבריטניה).
טיילר הקלין
טיילר לי הקלין (באנגלית: Tyler Lee Hoechlin; נולד ב-11 בספטמבר 1987) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי. תחילה התפרסם בשל תפקידו בתור מרטין ברואר בסדרה "הרקיע השביעי" ברשת The CW, לאחר מכן בשל תפקידו בתור דרק הייל בסדרה "זאב צעיר" של רשת MTV ובתור קלארק קנט / סופרמן וקאל-אל / ביזארו ביקום החץ.
ביוגרפיה
הקלין נולד בעיר קורונה, קליפורניה שבארצות הברית ללורי ודון הקלין. יש לו שני אחים ואחות.
בצעירותו שיחק בייסבול בנבחרות של אוניברסיטת המדינה של אריזונה ואוניברסיטת קליפורניה באירוויין, שם למד.
בגיל 13 נבחר הקלין לתפקיד מייקל סאליבן ג'וניור בסרט הפשע של סם מנדס "הדרך לפרדישן". על הופעתו זכה הקלין לשבחים ובפרס סאטורן לשחקן הצעיר הטוב ביותר.
בשנת 2008 שיחק בסרט האימה "סולסטיס", לצדה של אמנדה סייפריד. בשנת 2011 הוא הופיע בקומדיה "רווקים לשבוע" בכיכובם של אוון וילסון וג'ייסון סודייקיס. בתחילת 2016 לוהק הקלין לסרט "חמישים גוונים של אופל" לתפקיד בויס פוקס, אך לא הופיע בסרט, ולבסוף הופיע בסרט ההמשך "חמישים גוונים של שחרור" שיצא בשנת 2018. באותה שנה הופיע בסרט "משקי בית", מותחן פוסט-אפוקליפטי לצד קייט בוסוורת' ולאנס רדיק, שיצא לאקרנים ב-28 ביוני.
הקלין כיכב בסרט "Bigger" של הבמאי ג'ורג' גלו, בו גילם את איש העסקים ג'ו וידר. בסרט שיחק שוב לצד קולטון היינס ששיחק לצדו גם בסדרת הנעורים "זאב צעיר". הסרט סיפר את סיפורם של האחים וידר המייסדים של הפדרציה הבינלאומית של פיתוח הגוף והוגי מר אולימפיה. הסרט הוקרן בבכורה ב-13 בספטמבר 2018 בלאס וגאס בשיתוף תחרות מר אולימפיה ועלה בבתי הקולנוע באוקטובר.
בשנת 2019 כיכב בקומדיה הרומנטית "אפשר לגלות לך סוד?", לצדן של אלכסנדרה דדריו ולברן קוקס כג'ק הרפר. הסרט הוא עיבוד לרומן באותו שם מאת סופי קינסלה שיצא ב-2003.
טלוויזיה
ב-2003 החל את תפקידו בסדרת הדרמה "הרקיע השביעי" בתפקיד הנער מרטין ברואר, וזכה לביקורות אוהדות על הופעותיו בארבע עונות בסדרה. בשנת 2007, התארח בפרק בסדרה "CSI: מיאמי"
בשנת 2009 התארח בפרק בסדרה "קאסל" בתור דילן פאלטון, ושיחק לשני פרקים בסדרת הדרמה "לינקולן הייטס" ברשת ABC Family בתור טד.
בשנת 2011 גילם את דמותו של דרק הייל בסדרת הנוער "זאב צעיר". את תפקיד זה עשה עד העונה הרביעית, ובעונה השישית שב לתפקיד אורח.
ביולי 2019 החל לגלם את איאן ירקסה בסדרת המדע בדיוני "חיים אחרים" באתר נטפליקס.
המדרשיה (סרט)
המדרשיה או היה היה בית ספר (באנגלית: Once Upon a School) הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2023 מאת טל בכר, נתנאל ימין ויאיר אגמון. הסרט מספר את ההיסטוריה של מדרשית נעם בפרדס חנה, מנקודת מבטו של בוגר המוסד ויוצר הסרט טל בכר. הסרט הוקרן בהקרנת בכורה במסגרת התחרות הישראלית בפסטיבל דוקאביב בשנת 2023. ב-24 ביוני 2023 שודר הסרט לראשונה בערוץ כאן 11.
הסרט עורר סערה תקשורתית, בעיקר בקרב הציבור הדתי לאומי בישראל, וזכה לביקורות מעורבות.
תקציר העלילה
מדרשית נעם הייתה ישיבה תיכונית נחשבת, שהוקמה בשנת 1944 בפרדס חנה, אשר שמה לה למטרה לגדל דור חדש של מנהיגים דתיים-לאומים, שישנו את פני החברה הישראלית. המדרשיה העמידה למעלה משבעת אלפים בוגרים המעורים בכל שדרות החברה הישראלית, בפיקוד בכיר בצה"ל, בחינוך, בעולם הישיבות, בעולם ההיי-טק והטכנולוגיה, בפוליטיקה ועוד.
אך מספינת הדגל של הציונות הדתית, הפכה המדרשיה בשנותיה האחרונות למוסד פרוע שנשלט על ידי תלמידיו. מוסד שבו תופעות כמו אלימות, התעללויות והשחתת רכוש, הלכו והתגברו. הסרט עוקב אחרי המאורעות ההיסטוריים שהובילו לגלגולה הסופי: הלך הרוח שהובילו הרב יגל וישראל סדן, מקימי המוסד, שהעדיפו לקדם גיבוש ומנהיגות על פני משמעת וסדר. זאת תוך קיום ראיונות עם בוגרים, מורים ומנהלי עבר של הישיבה. הסרט משלב גם קטעי ארכיון, סרטים ביתיים מקוריים של התלמידים, ושיחות טלפון של טל בכר עם בוגרים על רקע מבנה המדרשיה הנטוש.
ביקורות
הסרט זכה לסיקור נרחב בכלי תקשורת רבים, המייצגים חלקים שונים במפה הפוליטית. ולצד מחמאות וביקורות חיוביות רבות, הופנו כלפי יוצרי הסרט גם טענות רבות, הנוגעות בעיקר לאופן בו מסגרו את השיח בסרט, וכיצד הציגו וערכו את הדברים בצורה סובייקטיבית שלא מספרת את סיפורו של המוסד החינוכי כראוי.
ביקורות בעיתונים הארץ וכלכליסט טענו שהיוצרים לא הלכו עד הסוף, ולא שאלו את השאלות הקשות על הקשר בין התנהלות המדרשיה לבין הביקורת שמופנית כלפי התנהלות הציונות הדתית כיום. אתר הביקורות עין הדג טוען שהסרט לא מנסה לספר סיפור קוהרנטי על המקום, אלא מתמקד במיתוס של המדרשיה, ומנסה לעמוד על המתח בלי לצבוע את הסרט בשחור או לבן.
כלי תקשורת כמו אתר סרוגים, ערוץ 7 ומקור ראשון השמיעו בעיקר ביקורות הפוכות, וטענו שהסרט מגמתי ומציג את הציונות הדתית בכלל ואת בית הספר המפואר בפרט באור שלילי. בין השאר כתבו שהסרט מדגיש בעיקר היבטים של אלימות ואנרכיה, ולא מתאר באופן הוגן מסורות מפוארות וראויות לשבח או את הצדדים החיוביים הרבים שהיו ללימודים שם.