cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תאובלד וולף טון
בצרפת
הדירקטורט הצרפתי, אשר קיבל ידיעות מגורמים אחרים המאשרים כי אירלנד בשלה להתקוממות, הסכים לבסוף לשלוח משלחת צבאית, אשר יצאה ב-15 בדצמבר 1796. המשלחת, ארבעים ושלוש ספינות הנושאות ארבעה עשר אלף אנשים, וכמות אדירה של נשק, הפליגה מן העיר ברסט בדרך לאירלנד. טון, על סיפונה של אחת הספינות, גילה בוז לרמת הימאות של הצרפתים, דבר שהצדיק עצמו, שכן המשלחת היוותה כישלון צבאי בולט. הספינות הצרפתיות תעו אל מול חופי אירלנד במזג אוויר סוער. כאשר התקרבו הספינות למפרץ בנטרי נצפו על ידי המון מתפללים שיצאו מכנסייה מקומית, והזעיקו את הצבא באמצעות פעמוני הכנסייה. סירה אחת ובה מספר אנשים ותחמושת הצליחה להגיע לחוף ונתפסה מיד. כיום מוצגת הסירה במוזיאון הימי הלאומי בדבלין. טון נמלט בחזרה לצרפת מבלי להשיג דבר, ושירת זמן מה בצבא הצרפתי. ביוני 1797 נטל חלק בהכנות למשלחת נוספת, זו הפעם של הצי ההולנדי, אשר הושמדה על ידי הצי הבריטי עוד בדרכה לאירלנד. טון שב לפריז, ושם מצא כי נפוליאון אשר הגיע בינתיים לעמדת כוח, נלהב פחות מן ההרפתקה האירית ממה שהיו קודמיו.
המרד של 1798
כאשר פרץ לבסוף המרד האירי של 1798, בראשות הלורד אדוארד פיצג'רלד, הפציר טון בדירקטורט לשלוח סיוע מיידי למורדים. הצרפתים הסכימו לשלוח מספר כוחות קטנים שנחתו בו זמנית במספר נקודות. כוח פשיטה אחד כזה הצליח לנחות במחוז קונכט ולגרום שם מעט נזק, לפני שהושמד. בכוח זה השתתף אחיו של טון, מתיו, אשר נשפט כבוגד ונתלה על ידי האנגלים.
התאבדותו
טון לקח חלק בפשיטה אחרת, ונשבה באוקטובר 1798. על אף שלבש מדים צרפתיים זוהה טון על ידי שוביו. במשפטו בדבלין הביע טון את עוינותו לאנגליה, ואת מטרתו להפריד בין אירלנד ובין אנגליה "במלחמה הוגנת". הוא נידון למוות ב-12 בנובמבר 1798, אך שיסף את גרונו באמצעות אולר ומת מפצעיו בטרם הוצא גזר הדין אל הפועל.
אחרית דבר
הישגו של טון הוא בהטבעת דרך המאבק הרפובליקני המזוין כמסורת בתודעה האירית, ודורות של מהפכנים לאחריו ראו בו מופת.
כל מקדש שביעי
"כָּל מְקַדֵּשׁ שְׁבִיעִי" הוא פיוט עתיק שחיבר הרב משה בן קלונימוס. הפיוט נמצא כבר בכתב יד לונדון 655, בתוך מחזור ויטרי של הרב שמחה בן שמואל מוויטרי מהמאה ה-12. במשך הדורות הוא הולחן בלחנים רבים. יהודי אשכנז נוהגים לשיר אותו בליל שבת.
בכל בית ארבעה חרוזים, כאשר בחרוז הרביעי משובץ פסוק. הפיוט נכתב באקרוסטיכון האל"ף בי"ת החל מהבית השנייה. המחבר חתם את שמו, משה, באקרוסטיכון במילים השניות בכל שורה מהבית הראשון.
תוכן הפיוט
הפיוט מכיל דברי שבח לכל שומרי שבת באשר הם, ומדגיש את שכרם הטוב על כך שהם שומרים את השבת. בפיוט מודגשים חוויות השבת, התקווה לגאולת ירושלים ולבניית בית המקדש בעתיד קרוב. השימוש במילה "אור" במשמעותה הרוחנית, כמו "באור פניך תבהיקם" או "צדקתם תצהיר כאור שבעת הימים" מבטא תחושה של ראיית אור רוחני, וכמיהה לגאולה שעתידה לבוא, אשר שומרי השבת זוכים לטעום ממנה גם בהווה.
עמוס ידלין
עמוס ידלין (נולד ב-20 בנובמבר 1951) הוא אלוף במילואים בצה"ל, שכיהן כראש המכון למחקרי ביטחון לאומי. ידלין היה טייס קרב בחיל האוויר, ובתפקידו הצבאי האחרון כיהן כראש אגף המודיעין (אמ"ן).
כל מקדש שביעי
סיום הפיוט
ברוב הסידורים הפיוט מסתיים בבבית המתחיל באות צ'. בעוד ההמשך חסר ובמקומו התווספה בשלב כלשהו השורה "ה' אלוהי ישראל תשועת עולמים" כדי לחתום את השיר.
עמוס ידלין
ביוגרפיה
ידלין נולד וגדל בקיבוץ חצרים שבנגב, הבכור מבין שלושת בניהם של עדה ואהרן ידלין, נכדו של דוד הכהן, ואחיינו של האלוף עוזי נרקיס. בנובמבר 1970 התגייס לצה"ל. עם גיוסו התנדב לקורס טיס מספר 68, אותו סיים כטייס קרב. ב-1972 הוצב כטייס A-4 סקייהוק ("עיט") בטייסת 102 ("טייסת הנמר המעופף") בבסיס חצרים. ב-1973 השתתף במלחמת יום הכיפורים, שביומה הראשון ערך את גיחתו המבצעית הראשונה. לאחר המלחמה עבר קורס מדריכי טיסה וחזר לטייסת.
כל מקדש שביעי
סיום הפיוט
לפי אגדה עממית, הבית האחרון נשמט מכיוון שהמחבר נפטר לפני שהספיק לכותבו, כך למשל כותב עגנון בסיפורו "לעבד נמכר יוסף": "שבחרוז זה יצאה נשמת הפייטן, ולא השלים כל סדר אלף בית שקבע בו פיוטו".
עמוס ידלין
ביוגרפיה
ב-1976 הוצב כטייס נשר בטייסת 253 ("טייסת הנגב") בבסיס איתם שבסיני. ב-1978 מונה למפקד גף הדרכה בטייסת 101 ("טייסת הקרב הראשונה") שהפעילה מטוסי כפיר מבסיס חצור. ב-1979 מונה למפקד גף יירוט בטייסת 109 ("טייסת העמק") בבסיס רמת דוד. בתחילת שנות השמונים היה חבר במשלחת השנייה של חניכי קורס הסבה ל-F-16 ("נץ") בארצות הברית. ב-1980 מונה לסגן מפקד טייסת (סמ"ט ב') בטייסת 117 ("טייסת הסילון הראשונה") שברמת דוד.
ב-1981 מונה לסמ"ט א' בטייסת 253 שבבסיס רמון. למרות שעבר טייסת, השתתף ב-7 ביוני באותה שנה ב"מבצע אופרה" (מבצע תקיפת הכור בעיראק), והיה אחד משמונת הטייסים שנבחרו למשימה. ב-1982 השתתף במלחמת לבנון, וב-1983 יצא ללימודי תואר ראשון בחוג לכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת בן-גוריון. בשנת 1985, עם סיום לימודיו, מונה למפקד טייסת 116 ("טייסת הכנף המעופפת"), שהפעילה מטוסי A-4N סקייהוק ("עיט") מנבטים.
כל מקדש שביעי
סיום הפיוט
במשך הדורות היו שהוסיפו בית נוסף לשיר החסר, כך למשל האדמו"ר רבי אברהם אבא מפיטסבורג, הוסיף: "קדושים ישראל מאז ולעולמים, רצים למגדלך ובשמך נשגבים, שבתות קדשך מייחדים ומענגים ובך נדבקים, תיקון השלם ישיגו בחיינו בחסד וברחמים ובקרב הימים".
עמוס ידלין
ביוגרפיה
ב-1987 עבר הסבה למטוס F-15 ("בז") ומונה למפקד טייסת 106 ("טייסת הבז השנייה", כיום "טייסת חוד החנית") בבסיס תל נוף. בעת היותו מפקד הטייסת יצא במטוס F-15 חד-מושבי חמוש, במבנה עם מטוס נוסף, למשימה מחוץ לגבולות ישראל. בסיום המשימה החליטו ידלין ובן זוגו לתרגל קרב אוויר. ידלין שכח להעביר את המפסקים למצב אימונים, ובמהלך האימון "נעל" על בן זוגו ולחץ על כפתור שיגור החימוש. לתדהמתו, שוגר טיל אוויר-אוויר חי ופגע בחברו. באירוע, שנחשב נדיר בחומרתו, נפגע המטוס ופרצה בו אש במנוע ימין. הטייס כיבה מנוע, ביצע פעולת חירום והצליח לנחות בשלום. בעקבות האירוע כתב ידלין ביוזמתו מכתב למפקד חיל האוויר, האלוף אביהו בן-נון, בו ביקש לסיים את תפקידו.
כל מקדש שביעי
סיום הפיוט
סיום נוסף שמופיע בזמירות שבת שנדפסו בשנת ה'תר"ע (1910) בפיעטרקוב: קרבינו לעבודתך בטוב ובנעימים, רחם עלינו ברוב רחמים, שמרנו מידי כל הקמים, תשמחנו בבנוי כמו רמים. הגרסה הזאת מופיעה בהלחנה של הטריו "Schwebel, Scharf, and Levine"
עמוס ידלין
ביוגרפיה
אחרי שפרש מפיקוד על הטייסת מונה ב-1988 לראש ענף אימוני קרב בלהק אוויר. ב-1989 מונה לראש ענף תכנון במחלקת תכנון וארגון (תוא"ר) שבלהק ראש המטה, ובאפריל 1990 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לראש מחלקת תוא"ר. ביוני 1993 יצא ללימודי תואר שני במינהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית. לאחר חזרתו לישראל בשנת 1994 מונה למפקד בסיס נבטים וראש מנהלת היערכות חיל האוויר בדרום. בשנת 1995 מונה למפקד בסיס חצרים והועלה לדרגת תת-אלוף. במהלך פיקודו ניהל את קליטת מטוס ה-F-15I ("רעם"). בשנת 1998 מונה לראש להק המודיעין (למד"ן), ובשנת 2000 מונה לראש מטה חיל האוויר.
במהלך שירותו הצבאי צבר ידלין למעלה מ-4,200 שעות טיסה וביצע 255 משימות בשטח אויב.
בשנת 2002 הועלה לדרגת אלוף ומונה למפקד המכללות הצבאיות. בעת היותו מפקד המכללות ביקש להתנסות בעבודת חיילי המילואים במחסומים ביהודה, שומרון ועזה. לאחר שעמד שמונה שעות בשני מחסומים, התבטא ידלין בלשון: "זאת עבודה מחורבנת. לא הייתי רוצה להמשיך בה ולו דקה. אתה אף פעם לא יודע מי המחבל וצריך להתייחס לכל אחד בחשדנות. לא כל החיילים דוקטורים, ואם היו להם כישורים טובים, הם היו במקומות אחרים. זאת עבודה קשה וכפוית טובה". הוא עורר בדבריו אלו סערה זוטא והיה מי שטען כי פגע בדבריו בחיילים המשרתים במחסומים. מאוחר יותר התנצל ידלין על התבטאות זו. בשנת 2003 כתב מאמר עם פרופ' אסא כשר ובו הציגו השניים נימוקים מוסריים למדיניות הסיכולים הממוקדים. בשנת 2004 מונה לנספח צה"ל בארצות הברית.
ראש אמ"ן
ב-5 בינואר 2006 מינה הרמטכ"ל דן חלוץ את ידלין לראש אגף המודיעין. ידלין החליף בתפקיד את אהרן זאבי-פרקש והיה לטייס חיל האוויר הראשון שמונה לתפקיד זה. ידלין כיהן בתפקיד זה גם במהלך מלחמת לבנון השנייה. לאחר המלחמה פעל ידלין ליישם את לקחיה באמ"ן, ובין היתר הקים את חטיבת ההפעלה המבצעית. במהלך שירותו כראש אמ"ן היה מעורב ידלין בשנת 2007 במאמץ המודיעיני ובתכנון מבצע תקיפת הכור הגרעיני בסוריה. ב-16 בספטמבר הופיע ידלין בפני ועדת החוץ והביטחון של הכנסת ואמר כי "ההרתעה הישראלית שוקמה מאז מלחמת לבנון השנייה, וזה משפיע על כל המערכת האזורית, כולל איראן וסוריה". כן שימש בתפקיד בעת מבצע חורף חם ומבצע עופרת יצוקה. בתקופתו הפכה יחידה 8200 לחוד החנית של לוחמת הסייבר ההתקפי. הוא פרש מתפקידו בנובמבר 2010.
לאחר פרישתו מצה"ל
ב-20 בנובמבר 2011 החל ידלין לכהן בתפקידו האזרחי הראשון, כראש המכון למחקרי ביטחון לאומי.
במאי 2012 הוגש בטורקיה כתב אישום ובו דרישה לעונש של תשעה מאסרי עולם נגד ידלין ועוד שלושה קצינים בכירים ישראלים עקב מעורבותם בשנת 2010 בהשתלטות על המרמרה בעת המשט לעזה.
בשנת 2013 החל ידלין לכהן בהתנדבות כיו"ר פידל, עמותה לחינוך ושילוב חברתי של יוצאי אתיופיה בישראל. בנוסף, הוא חבר במועצה הציבורית של עמותת אלע"ד.
בנובמבר 2014 אמר ידלין בכנס של התנועה הקיבוצית כי "אין שום איום קיומי על ישראל", והסביר ש"לישראל יש את הצבא החזק ביותר ממרקש ועד בנגלדש - כולל". בנוסף שיבח את ראש הממשלה לשעבר אריאל שרון על ביצוע תוכנית ההתנתקות, וציין כי "אם הייתי יכול, הייתי שם כל יום פרח על הקבר של אריאל שרון על ששחרר את ישראל מ-1.7 מיליון פלסטינים".
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הביע תמיכה בכחול לבן ובעומד בראשה, בני גנץ.
בפברואר 2021 הודיע כי יסיים את תפקידו כראש המכון למחקרי ביטחון לאומי ב-1 במאי.
ביוני 2023 הקים את ארגון Mind Israel המלווה גופים ביטחוניים-מדיניים ומקבלי החלטות ומייעץ להם בנושאים הקשורים לביטחון הלאומי בישראל.
חיים אישיים
ידלין נשוי לקארן-דפנה קיפניס-ידלין, מנהלת המזכירות בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות ואב לשתי בנות, אורי ועו"ד רותם ידלין, יו"ר מועצה אזורית גזר ולבן, דן ידלין. מקום מגורים: כרמי יוסף.
קישורים חיצוניים
כתבות
מכתביו:
מהערכותיו:
טוני פרנג'יה
אנטואן "טוני" פרנג'יה (בערבית: طوني فرنجيه, 1 בספטמבר 1939 – 13 ביוני 1978), היה פוליטיקאי לבנוני ומנהיג מיליציה בשנים הראשונות של מלחמת האזרחים בלבנון.
פרנג'יה למד בקולז' דה פראנס, בתחילה בטריפולי ואחר כך בביירות. ב-25 באוקטובר 1970 ירש את כיסאו של אביו, סולימאן פרנג'יה, בפרלמנט, מטעם זע'רתא, לאחר שאביו נבחר לנשיאות. הוא מונה להיות שר הדואר והתקשורת בממשלתו של אביו.
מלחמת האזרחים
בתחילת שנות השבעים החלו המפלגות השונות בלבנון להקים מיליציות, מתוך חשש לפריצת מלחמת אזרחים בעקבות כניסתם של אלפי לוחמי אש"ף למדינה, לאחר אירועי ספטמבר השחור בירדן ב-1970. משפחת פרנג'יה הקימה את בריגדת מרדה, שנודעה אחר כך בשם צבא השחרור של זע'רתא, תחת פיקודו של טוני פרנג'יה. מוקד פעילותה של המיליציה היה באזור זע'רתא שליד טריפולי, מעוז המשפחה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים החלו להיבקע סדקים בתוך העדות ובריתות הפכו ליריבויות. בעדה הנוצרית, בין משפחת פרנג'יה, שלה היו קשרים עם סוריה, ובין משפחת ג'ומאייל, שמיליציית הפלנגות שלה החלה לקשור יחסים עם ישראל, נפער פער. המיליציות לחמו זו בזו, גם על רקע גביית דמי חסות.
העימות הוביל להתנקשות בחייו של טוני פרנג'יה על ידי אנשי הפלנגות. בשיר ג'ומאייל עצמו נחשד שהורה לחסל את יריבו. בבוקר ה-13 ביוני 1978 בשעה ארבע לפנות בוקר תקפה חוליה של הפלנגות, שבראשה עמדו סמיר ג'עג'ע ואלי חובייקה, את בית פרנג'יה באהדן. שלושים וחמישה תושבים מקומיים נהרגו במתקפה וכעשרה מאנשי הפלנגות. אביו של טוני, סולימאן, טען שאנשי הפלנגות הכריחו את טוני ואשתו לצפות בהוצאה להורג של בתם התינוקת ג'יהאן, ואז הכריחו את טוני לצפות ברצח אשתו, לפני שנרצח בעצמו. אנשי הכוחות הלבנוניים הכחישו את מעורבותם בתקרית.
סולימאן פרנג'יה נשבע לנקום את מות בנו ומשפחתו וכרת ברית עם אויביו עד לא מכבר, מנהיג המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית הדרוזית וליד ג'ונבלאט וראש הממשלה לשעבר רשיד כראמה. השלושה הקימו את חזית ההצלה הלאומית הפרו-סורית. חודשים מספר לאחר מכן נרצחה מאיה, בתו של בשיר ג'ומאייל יחד עם שומרי ראשה, ובשנת 1982 התנקשו בחייו של בשיר על ידי מטען נפץ.
פירות ארץ ישראל ביהדות
ביהדות צמיחת פירות ארץ ישראל מהווים סימן וראיה שהגאולה קרובה. בנוסף יש הרואים ערך באכילת פירות שגדלו בארץ ישראל. הן מחמת חיבת הארץ והן מחמת קדושת הארץ ומשום שהפירות הגדלים בארץ ישראל חייבים במצוות התלויות בארץ.
סימן לגאולה
בגמרא (סנהדרין צח, א) נכתב שאין לך קץ מגולה מהזמן בו הארץ תתחיל להצמיח פירות. בדומה לכתוב בספר יחזקאל (פרק לו פסוק ח). המהרש"א שם מבאר התורה אמרה, שבזמן הגלות הארץ תהיה שממה, היות שהארץ נותנת פריה רק לבניה, לכן מעת שהארץ נותנת פריה, זה סימן שפסקה קללת הגלות והוכחה לכך שקרב זמן הגאולה. ישנם הרואים בזה גם אתחלתא דגאולה
ישנם רבנים שראו בפריחת ארץ ישראל החל מהמאה ה-19, ותנובת פירותיה המרובה, את קיום נבואה זאת.
אכילת פירות - מקורות
לדעת כמה פוסקים יש לומר בסיום ברכת מעין שלוש: מהנוסח בו מבקשים את בנין ירושלים בשביל לאכול את פירות ארץ ישראל, למדו כמה פוסקים על המעלה והקדושה שיש בפירות הארץ.
הערוך השולחן ראה בחומרה את אלו שלא העדיפו לקנות אתרוג מארץ ישראל, הוא טען כלפיהם שהם מבזים את כבוד ה' ואת כבוד התורה, שבפסוקים רבים השתבחה בשבחה של ארץ ישראל, את כבוד משה רבנו שהתחנן "אעברה נא ואראה הארץ הטובה". הם מבזים את ארץ ישראל ומשנים מדרך חז"ל שהיו מתגלגלים ומנשקים את עפרה של ארץ ישראל.
במדרש מסופר שכאשר דניאל נודע לו, שכורש אסר על בניית בית המקדש, אמר שעדיין כדאי לבוא לארץ משום, רואים שיש מעלה בלחם תוצרת הארץ.
חיבת ואהבת הארץ
הרדב"ז כתב: אם את אבני הארץ פסק הרמב"ם שיש מצווה לאהוב ק"ו את פירות ארץ ישראל יש מצווה לאהוב ולחבב, לכן מצווה לחפש פירות תוצרת ארץ ישראל, ולהימנע מתוצרת חו"ל.
מטעם זה גם לבני חו"ל מצווה להדר לברך על יינות ותפוזי ארץ ישראל, כי גם פירות ארץ ישראל שיצאו לחו"ל הם בכלל כי רצו עבדיך את פירותיה, כמו שמסופר בגמרא על רב יהודה, שהיה גר בבבל והיה מברך על שמן אפרסמון ברוך בורא שמן ארצנו משום שחיבב את ארץ ישראל.
יש שכתבו טעם נוסף: התענוג מביא לידי דבקות. הדרך להגיע לאהבת ארץ ישראל היא על ידי התענוג הגשמי של הגוף מארץ ישראל ופירותיה. משום כך התורה מייחסת חשיבות למעלתם של פירות הארץ.
קדושת פירות הארץ
טעם נוסף, להעדיף את פירות ארץ ישראל, הוא מפני הקדושה שנמצאת בהם:
כתב החת"ס:.
כתב המור וקציעה (או"ח סימן ר"ח):.
לחזק את ישוב הארץ
הרב קוק ראה בקניית פירות ארץ ישראל דבר המחזק את כוחן של ישראל בישוב ארץ ישראל ודבר המגביר את אהבה ואחווה בכל העם.
כך כתב הרב עוזיאל רבה הראשי של ארץ ישראל והראשון לציון:.
בשנה השביעית
נאמר בתורה הרמב"ן השיג על הרמב"ם מדוע לא מנה מצוות עשה זו של אכילת פירות שביעית.
יש מסבירים שנחלקו האם יש מצוות עשה לאכול פירות שביעית, שהרמב"ן למד מפסוק זה מצווה לאכול פירות שביעית, ואילו הרמב"ם למד שעיקר כוונת התורה לאסור סחורה בפירות שביעית, אבל אין מצווה באכילה.
כתב החזון איש גם לדעת הרמב"ן, שמנה אכילת פירות שביעית מצוות עשה, מכל מקום לא עבר בעשה אם לא אכלן אלא חיסר מצווה וגם יש בו עוון של בזיון קודשים
בנוסף ראו גדולי ישראל באכילת פירות שביעית חיזוק ידי שומרי שביעית. הרידב"ז: כתב מכתב בו הוא מבקש מבית ישראל לעשות קידוש והבדלה על יין של שביעית.
במכתב עליו חתומים ר' שלמה זלמן אויערבך והרב יוסף שלום אלישיב ר' שמואל הלוי ווזנר נכתב: לאחינו בני ישראל נקרא ליקח בשמחה תוצרת המחולקת על ידי אוצר בית דין, שבאה ממטעים שומרי שביעית ולאוכלה בקדושת שביעית (בפירות אלו הקדושים בקדושת שביעית אליבא דכו"ע אף יקיימו מצוות אכילת פירות שביעית לדעת התשב"ץ בזוהר הרקיע והמגילת אסתר) בכך יסייעו בידי בית הדין לשלם ההוצאות לשלוחיו שעבדו על פי הוראות הב"ד ולחזק שומרי שביעית כהלכה.
ט"ו בשבט
בט"ו בשבט נוהגים בקהילות יהודיות להרבות במיני פירות של אילנות, ובפרט במינים בהם נשתבחה ארץ ישראל. מנהג זה התחיל בארץ ישראל בתקופת האריז"ל, הובא בספרו של רבי יששכר בן סוסאן שהיה בצפת, וכן כתב רבי יעקב עמדין בסידורו "עמודי שמים": "בארץ ישראל נוהגין להביא כמה מיני פירות האילן לברך עליהן ביום זה", שהרי ט"ו בשבט הוא בעיקר יום של חישובי הלכות הקשורות במצוות התלויות בארץ: תרומה, מעשרות, ערלה ורבעי.
בהמשך המנהג התפשט לכל הגולה, הם ראו ביום זה הזדמנות לקיים מצוות אהבת ארץ ישראל. חסידים שהתגוררו בארץ ישראל שלחו, בשנים עברו, פירות ארץ ישראל לרבותיהם שבחוץ לארץ ששמחו לברך עליהם בשולחן ט"ו בשבט.
יש המסבירים את הטעם שעושים שמחה רק בר"ה לאילנות ולא בר"ה לירקות ולבהמה (ראה משנה ר"ה א, ב), משום שביום זה מתחדש כח האדמה שבארץ ישראל להניב תנובתה ולהוציא פֵּרותיה ולהראות שבחה, ורוב שבחה של ארץ ישראל על פֵּרות האילן נאמר, יום שאדמת ארץ ישראל מחדשת בו כחותיה להוציא שמנה ודובשה, יום של שמחה הוא לישראל
טיול לאכילת פירות
הבן איש חי כתב שמצווה ללכת לטייל בארץ ישראל למקום שיש בו פרדסים ויאכלו שם פירות חשובים טובים ומתוקים ומשובחים במאד, אם כוונתם לשם שמיים בשביל חיבוב ארץ ישראל ולהודות לה' על הארץ ופירותיה המתוקים.
גצל זליקוביץ
גצל זליקוביץ (נהגה זליקוביץ'; נכתב גם גציל; בכתיב יידי: געצל זעליקאָוויץ, גם זעליקאָוויטש; באנגלית: George (Getzel) Selikovitsch; חג השבועות, ו' בסיוון תרכ"ה, 23 במאי 1855 – כ"ב בכסלו תרפ"ז, 27 בנובמבר 1926) היה יהודי עילוי, אגיפטולוג, מתורגמן לערבית, מחבר רומנים רומנטיים ביידיש, כתב ועורך בעיתונות יידיש בארצות הברית.
ילדותו בריטובה
גצל זליקוביץ נולד בשנת 1855 בעיירה ריטובה (בליטאית: Rietavas) שבפלך קובנה של האימפריה הרוסית, בתחום המושב (באזור ליטא). בעיירה חיו באותה תקופה כמאתים משפחות יהודיות. אמו נהלה חנות עורות ופרנסה את המשפחה, בעוד אביו היה "פרוש" בעיירות הסמוכות ואחר עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. את השכלתו התורנית רכש בתלמודי תורה ובישיבות, בגיל ארבע עשרה למד זמן אחד בישיבת הגבירה חיה לוריה בקרלין-פינסק וייתכן שלמד גם בישיבת מיר. את ראשית השכלתו הכללית רכש מאמו, שלימדה אותו את האלפבית בגרמנית וברוסית ואת הקריאה ביידיש. הוא המשיך לרכוש השכלה בעצמו בעזרת ספרים ומילונים שמצא.
בצפון אפריקה
בשנים 1875–1878 שהה זליקוביץ באלג'יריה, תוניסיה ומרוקו, שם עבד כמזכיר בחברת מכרות ופקיד במשרד עורכי דין. בצפון אפריקה למד ערבית וכן לדבר עברית בהגייה ספרדית.
סטודנט לאגיפטולוגיה בפריז
בשנת 1878 הגיע לפריז וגר בביתו של זקַן משכילי פריז דאז, בֵּר גולדברג. לפרנסתו עבד כמורה לעברית לילדיו של מיכאל ארלנגר, רב ומשכיל שהיה מהדמויות הדומיננטיות בקהילת פריז ושליחו של הברון רוטשילד למושבות בארץ ישראל. זליקוביץ החל להכין את עצמו ללימודים באוניברסיטה. בשנתו הראשונה בפריז סיים את מבחני הבגרות, ובמקביל שמע קורסים במדעי היהדות שהעביר פרופ' יוסף דרנבורג. בסורבון למד שפות שמיות עתיקות ואגיפטולוגיה. לאחר סיום לימודיו עבד כספרן המחלקה האוריינטלית של הספרייה הלאומית בפריז, וייתכן שגם לימד את כתב החרטומים באוניברסיטה.
צעדים ראשונים בעיתונות בעברית ובצרפתית
בשנת 1879 החל זליקוביץ לשלוח מאמרים לעיתון העברי "המגיד". מאמריו הראשוניים הם מאמרים למדניים קצרים, הבאים להסביר מילה או ביטוי קשה במקורות. הם כתובים בסגנון מאמרי חכמת ישראל שהתפרסמו במדור 'מגיד משנה' בעיתון באותן שנים. במקביל פרסם ב"המגיד" כתבות שבהן תיאר את קשייו של המהגר היהודי, שלא למד מקצוע, להתפרנס ולמצוא את מקומו בערי המערב. לצד כתיבתו בעברית פרסם זליקוביץ מאמרים בירחון היהודי צרפתי L'Israelite Univers, שבהם הביע את דעותיו כנגד היהודים הרפורמים ומשבח את תרומתם של חכמי ימי הביניים היהודים להתפתחותה של השפה העברית. בבִטאונה של החברה האוריינטלית הצרפתית L'Athenee Oriental פרסם זליקוביץ שני מאמרים בנושאים מדעיים, האחד עוסק ב'מושג השאול אצל העברים' והשני 'תפיסת הזמן אצל המצרים הקדומים'.
מחייה נשכח של השפה העברית
בשנת 1879 פגש אליעזר בן-יהודה את גצל זליקוביץ בפריז. לטענתו של בן-יהודה, שיחותיו עם זלקוביץ בעברית בהגייה ספרדית הביאו אותו להכרה שעברית יכולה להיות שפת דיבור. במאמרו "החלום ושברו" כותב בן-יהודה:
מתורגמן בסודאן
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19 התחוללה מרידה בסודאן, שהייתה נתונה תחת שלטון מצרי ותחת השפעה של המעצמות האירופיות ובמיוחד בריטניה. המנהיג הכריזמטי מוחמד אחמד אבן סייד עבדאללה, שהכריז על עצמו "מהדי" (ערבית: "הגואל"), הצליח לאחד את השבטים בסודאן בלהט של קנאות אסלאמית, ובשנת 1884 שלט כמעט ברוב מחוזות המדינה. הממלכה הבריטית שלחה בראשית 1884 את הגנרל עטור התהילה צ'ארלס גורדון, שכבר שירת בעברו בסודאן, כדי לעמוד בקרוב על המתרחש וכדי להסיג את הגייסות המצריים ששהו תחת התקפות המורדים בח'רטום. גורדון הגיע לחרטום והבין שלא יוכל לסגת. הוא פנה בבקשת עזרה לממשלה הבריטית. העזרה התמהמה לבוא, ורק בספטמבר 1884 החלה להתארגן משלחת הצלה בראשותו של הלורד וולסלי (Wolseley). לאחר עיכובים רבים בדרך הגיע כוח החלוץ של המשלחת לחרטום ב-28 בינואר 1885, יומיים לאחר נפילת העיר והירצחם של גורדון וחייליו. גצל זליקוביץ השתתף כמתורגמן לערבית במשלחת הבריטית שיצאה לחלץ את גנרל גורדון. זליקוביץ תיאר את חוויותיו מהמלחמה הקשה בסודאן בסדרת כתבות בעיתונים העבריים "המגיד" ו"המליץ". בשנת 1910 כינס כתבות אלו לספר בשם "ציורי מסע".
פרשת אוליבייה פן
בראשית 1884 יצא העיתונאי הצרפתי אוליביה פן (Olivier Pain) לסודאן בניסיון להגיע למחנה המהדי. בעיתון הצרפתי L'Intransigeant שהוציא אנרי רושפור (Henri Rochefort), שהיה מקורב לחוגים הלאומיים הרדיקליים בצרפת, הופיעה בתחילת יולי ידיעה שהתקבלה ממצרים, ובא נמסר כי פן נרצח על ידי הבריטים במצרים בשעה שחזר ממחנה המהדי, וכי הצבא הבריטי חיסל אותו משום שהיו באמתחתו דיווחים על נפילת חרטום שסתרו את הדיווחים של הקצינים הבריטים. הידיעה הסעירה את החוגים הלאומניים בפריז, שדרשו לפתוח מיד בחקירה. בתחילת אוגוסט נרגעו מעט הרוחות, אך כשבועיים לאחר מכן הוצתה האש במלוא עוזה: ב-17 באוגוסט 1885 פרסם ה-L'Intransigeant מכתב שבו טען גצל זליקוביץ כי שהה במחנה הבריטי בזמן הירצחו של פן. במכתב הוא אישר כי הרצח נעשה בידיעתה של ממשלת בריטניה ובפיקוחו הישיר של הלורד קיצ'נר, שליש המשלחת (שלימים יתמנה לשר המלחמה הבריטי). מכתבו של זליקוביץ עורר מיד הדים נרחבים בצרפת; הלאומנים הצרפתים כנסו אסיפות מחאה בהשתתפות אלפים, והעניין הובא לבירור במשרדי החוץ של צרפת ואנגליה ובוועדה לבוררות בינלאומית. הקצונה הבריטית הכחישה מכל וכל את טענותיו של זליקוביץ, כשהיא מסתייעת במידע שמסר האב בונומי שהצליח לברוח ממחנה המהדי. בונומי סיפר כי פן אכן הצליח להגיע למחנה המהדי אך לא הצליח לשרוד בתנאי המדבר הקשים במסע לאומדורמן, ומת בסתיו 1884 מחום ומדיזנטריה. בראשית ספטמבר 1885 ירדה הפרשה מסדר היום הציבורי. בשנת 1892 השתחררו משבי המהדי הכומר הגרמני יוזף אורוולדר ואיתו רדולף סלטין, מי שהיה אחד ממושלי המחוזות בסודן. הללו אישרו את הידיעות על מותו של אוליביה פן במחנה המהדי בסתיו 1884. מהאמור לעיל עולה שהידיעות שמסר זליקוביץ על מותו של פן היו ידיעות שקריות.
דרימון נגד זליקוביץ
בשנת 1886 הופיע בצרפת ספרו של העיתונאי והסופר האנטישמי אדואר דרימון "צרפת היהודית" (La France juive). הספר זכה לפופולריות עצומה, ובצרפת לבדהּ נמכרו בשנת 1886 למעלה ממאה אלף עותקים. בין האישים שבחר דרימון 'לטפל' בהם היה גם גצל זליקוביץ. טענותיו של דרימון נגד זליקוביץ נסובו סביב השאלה כיצד הצליח יהודי ארור אחד לדעת את סוד גורלו של אוליביה פן וכיצד הצליח לבדו לחולל בצרפת מהומה גדולה כל כך סביב הנושא.
מסע בקהילות המזרח
זליקוביץ לא חש בנוח בפריז בעקבות פרשת אוליביה פן, וייתכן אף שנרמז לו מצד השלטונות הצרפתיים שיטיב לעשות אם יעזוב את המדינה. בסוף 1885 הוא עשה את דרכו לאיסטנבול, כאשר הוא התעכב בדרך לזמן קצר בווינה, בודפשט, בוקרשט ובעיר הנמל הבולגרית ורונה. לאחר מספר חודשים בטורקיה הוא שב לפריז, בבקרו בדרך בסלוניקי, איזמיר ואתונה. זליקוביץ דיווח ב"המגיד" על מצב היהודים בערים שבהן ביקר. נושא שהעסיק אותו במיוחד הוא מצבם המוסרי הירוד של האשכנזים בקהילות המזרח ופרנסתם מעסקי זנות.
עורך וכתב בעיתונות יידיש בארצות הברית
בסוף נובמבר 1886 היגר זליקוביץ לארצות הברית, והתיישב בפילדלפיה. בארצות הברית הוא נקרא בדרך כלל פרופ' גצל זליקוביץ. ניסיונו לקבל משרת מרצה לאגיפטולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה לא עלה יפה. משנת 1887 ועד מותו בשנת 1926 עבד זליקוביץ ככתב וכעורך בעיתונות היידיש בארצות הברית.
כשהחל זליקוביץ לעבוד בעיתונות היידית בארצות הברית נמצאה עיתונות זו רק בראשית דרכה. בכל ארצות הברית היה רק יומון יידי אחד ושלושה שבועונים. את צעדיו הראשונים בעיתונות היידיש באמריקה עשה זליקוביץ בשבועון הסוציאליסטי "די ניו יארקער יודישע פאלקס צייטונג". בשנת 1888 הוציא במשך כמה חודשים עם אברהם גולדפדן את העיתון "אילוסטרירטע צייטונג". בסוף אותה שנה היה זליקוביץ לעורך ושוּתף בעיתון "פאלקסאדוואקאט". עבודתו בעיתון הופסקה לאחר יותר משנה, ומשנת 1890 הוא ערך את היומון "אידישעס טאגעבלאט" ואת מוספו השבועי "יודישע גאזעטן" – עיתונים בעלי אוריינטציה אורתודוקסית שהוציא כתריאל צבי שרהזון ומשפחתו. במקביל השתתף בשנים 1890–1891 בעיתון הסוציאליסטי "ארבייטער צייטונג". בין השנים 1893–1898 ערך זליקוביץ עיתוני יידיש בבוסטון ובשיקגו. בשנת 1898 חזר לניו יורק והוציא את העיתון "נייע אידישע פרעסע". הוצאת העיתון הופסקה לאחר כמה חודשים, ובתחילת 1899 החל זליקוביץ לעבוד ב"אבענד פאסט" – עיתון יומי שהוציא יעקב ספירשטיין, שכלל גם הוצאה שבועית שנקראה "אידישער זשורנאל". בעיתון זה עבד זליקוביץ כשנתיים, ובראשית 1901 חזר לכתוב ב"אידישעס טאגעבלאט", שבו הוסיף לעבוד עד מותו בשנת 1926.
עיתונות יידיש
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 לא הייתה כמעט עיתונות ביידיש בעולם. במזרח אירופה פעלה עיתונות דלילה בתנאי צנזורה חמורים. גל ההגירה היהודי לארצות הברית הביא לפריחת העיתונות ביידיש דווקא בארץ זו. גצל זליקוביץ הוא ממניחי היסוד לעיתונות ביידיש בארצות הברית. בראשית דרכה הייתה עיתונות יידיש עיתונות שבה יצרו מעט כותבים את כל החומר בעיתון. זליקוביץ כתב בעיתונים ביידיש את המאמרים הראשיים, עיבד ליידיש כתבות מעיתונות זרה, כתב מדורים סאטיריים-פיליטוניים, כתב את הרומן בהמשכים, מאמרי השכלה כללית, ביקורת לספרי יראים, כתבות סנסציוניות, מדורים לאישה ולגבר ועוד. בגיליונות רבים ניתן למצוא מספר מאמרים שלו בתחומים שונים.
הרומן הרומנטי (שונד)
כרבים מהיוצרים ביידיש בארצות הברית, כתב גם זליקוביץ רומני "שוּנד" (בשם העט "ליטווישען פילאָזאָף" – 'פילוסוף ליטאי'). המניע לכתיבה היה בראש ובראשונה מניע כלכלי. בדרך כלל פורסמו הרומנים בהמשכים בעיתון, ורק אחר כך הופיעו במהדורת ספר. לימים ניסה זליקוביץ להתנער מספרים אלו, וטען שכתב אותם רק לבקשת המו"לים. עיון ברומנים אלו מלמד שזליקוביץ ניסה להחדיר באמצעותם גם ידע והשכלה.
כתבים עבריים
זליקוביץ מיאן לעבור לכתוב בסגנון עברי חדש וללשון הנוסח המערבבת רבדים שונים של השפה העברית. לדעתו, ספרות בעברית – עליה להיכתב בלשון מקראית. סגנונו העברי התנ"כי זכה לשבחים מסופרים עבריים כמו מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, ראובן בריינין ואחרים. מלבד כתבות בעיתונות העברית פרסם זליקוביץ שני ספרים בעברית: ציורי מסע (1910), שבו כינס את תיאוריו מהמלחמה בסודאן, ותורת בודהא (1921), שבו תרגם (לטענתו מסנסקריט) את האפוס של חיי בודהה.
אלדאר רובוז
אלדאד רובוז (במקור רוט, בהונגרית: Roboz Aladár; בודפשט, 9 בינואר 1895 – סן פרנסיסקו (קליפורניה), ארצות הברית, 1 ביוני 1986) היה מנהל תיאטרון קברט ידוע ומוכר הונגרי-יהודי ומנהל חברות הפקה של סרטי קולנוע. הוא אחיו הצעיר של מנהל התיאטרון אימרה רובוז.
ביוגרפיה
הוריו היו דניאל רוט (1858-1922) וינקה אונגרליידר (1870-1935). סבו וסבתו מצד אביו היו קלמן רוט ומינש לוי, סבו וסבתו מצד אימו היו מרק אונגרליידר ורוזאליה בלום. לאחר סיום לימודיו בבית הספר התגייס לצבא, הוכשר כקצין, נפצע בשנת 1917 ושוחרר כסגן בשנת 1918. באותה שנה הקים את תיאטרון (במת) האי מרגיט, אך המבנה הזה ליד מגדל המים פורק לאחר מכן. תחילה היה ראש מעבדת חברת הסרטים פרויקטוגרף ואחר כך מנהל מחלקת השכרת הסרטים של החברה. (לפי מקור אחר, הוא היה תחילה מנהל חברת הסרטים של Phönix Ltd .) לאחר שיוז'ף נוימן מייסד "מפעל הפקת הסרטים קורונה" פרש העביר את ניהול מפעל הסרטים לאלדאר רובוז שכבר היה מוכר במקצוע. רובוז הפך את המפעל לחברה בע"מ והפך למנהלה בשנת 1919. מאוחר יותר החליף את המשרה הזאת בתפקיד מנכ"ל חברת Projectograph Motion Picture and Machine Factory. בשנת 1923 התחתן עם בתם של שאלאמון נוי ואירן זור בבודפשט. התגרש בשנת 1939.
משנת 1923 עד 1938, עד החוק האנטישמי הראשון (שמכונה "החוק היהודי הראשון" שבעקבותיו חוקקו החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי), היה מנהל העסקים של החברה שהפעילה את התיאטרון בשם "הבמה של בולוואר טרז" (כיום: Teréz körúti Játékszín) התיאטרון שנפתח ב-1 בדצמבר 1923, נוהל מקצועית על ידי בלה שאלאמון כבמאי ואנדרה נאג' כמנהל אומנותי, שהפכו במהרה ביחד את התיאטרון לאחד הקברטים הפופולריים ביותר באותה תקופה בבודפשט. לאחר עזיבתם (1929 ו-1931 בהתאמה) עבר המוסד תקופת משבר, אך בתמיכתו הכספית של אחיו של אלדאר רובוז, אימרה רובוז, הוא הצליח להתאושש.
אלדאר רובוז נפרד מפרויקטוגרף בשנת 1926 וקיבל על עצמו גם את ניהול הרויאל אורפאום (Royal Orfeum) מה -1 בנובמבר 1930 הוא היה גם המנהל המקומי בבודפשט של חברת הסרטים הוינאית Schacha-Film. בשנת 1938 שלח את משפחתו (בראית הנולד) ללונדון. הוא שרד את תקופת מלחמת העולם השנייה ובמיוחד את התקופה של כניסת הוורמכט להונגריה ואת עלית מפלגת צלב החץ הנאצית-הונגרית לשלטון כשהוא מסתתר בבודפשט. לאחר המלחמה הפך ליורשו המקצועי של אחיו אימרה רובוז שנספה בשואה, אך עד מהרה עזב את הונגריה. הוא עבר לארצות הברית בשנת 1948, שם פגש מחדש את בנו, טמאש רובוז. בהמשך הקים סוכנות לתיאטרון ובשנת 1970 היה ממקימי "מועדון הקן" (Fészek Klub) של ניו יורק, שבחר בו גם כיו"ר הדירקטוריון.
קלמן מגן
קלמן מגן (6 בנובמבר 1929 – 10 במרץ 1974) היה אלוף בצה"ל, שזכה בעיטור העוז. במהלך מלחמת יום הכיפורים, קיבל את הפיקוד על עוצבת סיני (אוגדה 252) שלחמה בחזית הדרום, לאחר שנהרג מפקדה הקודם, האלוף אלברט מנדלר.
ביוגרפיה
נולד בשם קורט להינדה ולדוד בג' בחשון תר"ץ בווינה שבאוסטריה. משפחתו עלתה לישראל והשתקעה בקריית חיים. בגיל ארבע נהרגה אמו בתאונת דרכים. בגן הילדים החליפה הגננת את שמו לקלמן. מגן למד בבית הספר המקצועי שליד הטכניון ומשנת 1946 שיחק בקבוצת הכדורסל של מכבי קריית מוצקין. הוא היה פעיל מנעוריו בארגון האצ"ל, עבר במסגרתו קורס מ"כים, נטל חלק במבצעי הארגון וישב במחנה המעצר בלטרון. עם קום מדינת ישראל, הצטרף לחטיבת גבעתי של צה"ל.
במסגרת שירותו בחטיבת גבעתי, עבר קורס קצינים וקורס קציני קשר. לאחר מכן, עבר לשרת בחטיבת הצנחנים, בה שימש קצין קשר, מפקד פלוגת מפקדה ו"קצין ספורט", לאור העובדה שהיה ספורטאי מצטיין. בשנת 1954 עבר לפקד על פלוגה בחטיבת גולני. בתקופה זאת נישא, ולזוג נולדו בן ובת.
בשנת 1955, בקרב על מוצבי א-צבחה שבאזור ניצנה הישראלי, פיקד מגן על יחידתו במשך שלוש שעות לאחר שנפצע בירכו, ופונה רק לאחר פינוי אחרון פקודיו. בשל כך זכה בצל"ש הרמטכ"ל שהומר באפריל 1973 לעיטור העוז.
בשנת 1956, במהלך מלחמת סיני, שירת כקצין סיוע אוויר במוצב הפיקוד העליון. לאחר מלחמת סיני, ב-1957, עבר הסבה לשריון, שימש מפקד פלוגה ובשנת 1961 מונה למפקד קורס קציני שריון (קק"ש), ובהמשך, שימש כסגן-מפקד גדוד 82 וכמפקד הגדוד. שימש סגן מפקד חטיבה וב-1965 מונה לתפקיד קצין אג"ם במפקדת גייסות השריון.
במהלך מלחמת ששת הימים שימש מגן כקצין אג"ם של אוגדה 84 ("עוצבת הפלדה"), תחת פיקודו של האלוף ישראל טל. בשנת 1968 מונה למפקד חטיבת שריון (חטיבה 14), שאחת ממשימותיה הייתה החזקת קו התעלה. במאי 1969, במהלך מלחמת ההתשה, נפצע מרסיסי פגז ואושפז לחודש ימים. בקיץ 1970 מונה לסגן מפקד אוגדה בסיני והועלה לדרגת תת-אלוף.
ביולי 1971 יצא ללימודי היסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב. כעבור שנה מינה אותו הרמטכ"ל למפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
במלחמת יום הכיפורים
מגן אמור היה לקבל את הפיקוד על עוצבת סיני (אוגדה 252) מידי האלוף אברהם (אלברט) מנדלר ב-8 באוקטובר 1973, אולם בצהרי יום שישי, 5 באוקטובר, הוכרזה כוננות בגזרה, והמינוי נדחה. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, ב-6 באוקטובר, פיקד מגן על הגזרה הצפונית. לאחר שמפקד האוגדה, האלוף אברהם (אלברט) מנדלר נהרג בקרבות בסיני ב-13 באוקטובר, מונה מגן למפקד והועלה לדרגת אלוף בטקס קצר בחמ"ל הפיקוד.
מגן שירת בעוצבה מאז הקמתה ונחשב למפקד מוערך. לכן, עם הגיעו לפקד על העוצבה, הצליח להחזיר את כוחות העוצבה לעשתונותיהם ולנסוך בהם ביטחון, על אף ששכלו את מפקדם. עם אוגדתו פרץ ב-18 באוקטובר אל מעבר לתעלת סואץ וסייע לכיתור הארמייה השלישית של מצרים. הוא הגיע עם כוחותיו לנמל עדבייה והתייצב עם מפקדתו על הקילומטר ה-101 מקהיר, על כביש קהיר-סואץ. הסופר ס. יזהר, שהסתובב בסיני ובאפריקה כמרצה באוגדה של מגן בזמן המלחמה, כתב עליו בספרו גילוי אליהו: ובהמשך:
עם הגעת הרגיעה, התמסר מגן לתנופת בנייה ושיקום. ב-18 בינואר 1974 נחתם הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים בקילומטר ה-101. אחריו נרתמה העוצבה ליצירת הקו החדש, 10 ק"מ מזרחית לתעלת סואץ, ולקליטת טנקים חדשים.
בבוקר יום ראשון, 10 במרץ 1974, מצאו אותו חייליו של מגן בקרונו ללא רוח חיים, לאחר שנדם לבו. הוא נטמן בבית הקברות הצבאי קריית שאול, סמוך לקודמו בתפקיד, האלוף אלברט מנדלר. הותיר אחריו את רעייתו, רינה, בן ובת.
הנצחתו
על שמו של מגן נקרא בסיס שריון בסיני. לאחר פינוי סיני נקרא על שמו של מגן "מחנה מגן סיירים" בבקעת סיירים, ששימש עד שנת 2009 כבסיס בית הספר לשריון (ביסל"ש), ומשמש מאז כבית הספר לאיסוף קרבי (ביסל"ק).
מגן הונצח גם ברחובות על שמו בערים באר שבע, בית שמש ותל אביב.
משקל תינוק בלידה
משקלים חריגים
חריגות במשקל התינוק מתבטאת בשתי דרכים עיקריות:
גנטיקה
משקל התינוק בלידה מושפע מהגנטיקה אותו הוא יורש מהוריו. גנטיקה ומשקל הלידה של ההורים יהווה גורם משמעותי. לדוגמה, אם ההורים נולדו במשקל 2.5 קילו, יש סיכוי נמוך שילדם יוולד במשקל 3.950. מבחינה גנטית ישנם שני לוקוסים גנטיים הקשורים למשקל התינוק בלידה: ADCY5 ו-CCNL1,. ישנה מערכת יחסים מורכבת בין הגנים של היילוד לסביבה בה העובר גדל במהלך ההיריון. הגנים העובריים משפיעים על איך שהעובר גדל ברחם והגנים האימהיים משפיעים על האופן בה הסביבה משפיעה על התפתחות העובר. משקל התורשתיות על משקל הלידה נע בין 25-40%.
בריאות ותזונת האם
בריאותה של האם לפני ההיריון, בזמן ההיריון ובזמן הלידה יהווה גורם בעל השפעה מסוימת על משקל העובר. גורם זה משמעותי וחשוב בשמירה על משקל תקין של העובר במהלך ההיריון ועד ללידה. בריאות בהקשר לתזונת האם לפני ההיריון ובזמן ההיריון מהווה גורם ישיר להתפתחות העובר. תזונה לא מאוזנת המחסירה ויטמינים, מינרליים וקבוצות שונות של אבות המזון משפיעה לרעה על התפתחות העובר ויכולה להוביל למשקל נמוך של העובר בלידה. בנוסף, נשים שסובלות מסוכרת בהיריון עלולות להגיע למצב שבו העובר שלהן גדול מהגודל הרצוי. במקרים חריגים בהם מעריכים את גודל העובר במשקל של 4 ק״ג או יותר יומלץ לאם להיכנס ללידה בניתוח קיסרי אלקטיבי. השפעה נוספת יכולה לנבוע ממשקל האם. קשר זה אינו הכרחי, אך סביר שאישה הסובלת מעודף משקל תלד תינוק יחסית גדול, לעומת, אישה שנמצאת בתת-תזונה או שאינה מקבלת את כל הוויטמינים וסוגי המזון הנדרשים לה למהלך ההיריון עלולה ללדת תינוק קטן יחסית.
הרגליי האם
הרגלים שונים של האם בזמן ההיריון ישפיעו בדרכים שונות על משקל היילוד בלידה. למשל: עישון, צריכת אלכוהול וסמים עלולים להשאיר את משקל העובר נמוך יחסית. מחקרים שונים מראים גם את הקשר בין צריכת הקפאין של האם למשקל התינוק בלידה. על פי מחקרים אלה ניתן להסיק כי צריכה מוגברת של קפאין בשליש הראשון של ההיריון תוביל להפלות ספונטניות. נוסף על כך, מראים את הקשר בין צריכת קפאין במהלך ההיריון למשקל נמוך של העובר בלידה (פחות מ-2.5 ק״ג). אך, לא ניתן לקבוע את המינון המדויק היוצר את ההשלכות.
לחץ נפשי
למתח נפשי של האם במהלך ההיריון יש השפעה שלילית על משקל היילוד בלידתו. אירועים מלחיצים נמצאו משפיעים על משקל התינוק בלידה, במיוחד כאלה המתרחשים בשליש הראשון או השני של ההיריון. במקרים אלו ישנו סיכוי גדול יותר ללדת תינוק בעל משקל נמוך. על פי מחקרים נמצא כי מתח הנובע כתוצאה מחוויה של התעללות נפשית, פיזית ומינית במהלך ההיריון מעלה את הסיכון ללדת תינוקות במשקל נמוך יותר. התאוריה היא שמתח יכול להשפיע על העובר בשני מנגנונים: במסלול הנוירואנדוקריני, או במסול החיסוני (דלקתי). המתח הנפשי גורם לגוף לשחרר הורמוני לחץ הנקראים גלוקוקורטיקואידים שיכולים לדכא את המערכת החיסונית, וכן להגביר את השחרור של הורמון משחרר קורטיקוטרופין מה שיכול להוביל ללידה מוקדמת. ממצאים אלה יכולים להצביע על מאמצים עתידיים שיובילו למניעת משקל נמוך בלידה.
טיפול בפגים
פג מוגדר כתינוק שנולד לפני שבוע 37 להיריון. בין השנים 2000–2008 נולדו בישראל כ־100,867 תינוקות פגים. אחוז הפגים בישראל הוא 8% מסך כלל התינוקות הנולדים בשנה בישראל (כ-100,000).הבעיות העיקריות והאופייניות לפגים נובעות מחוסר בשלות של מערכות הגוף והן שכיחות יותר ככל שמשך ההיריון קצר יותר. ברחם, התינוק נמצא במקום מוגן ובטוח, האור והרעש שמגיע אליו מעומעם ורגוע. המעבר מהרחם לעולם החיצוני הוא מהיר וחד, מה שמאלץ אותו להתמודד עם מציאות של רעש, אור, כאב וידיים שונות המטפלות בו וללא מגע האם באופן רציף בעוד מערכות גופו אינן בשלות לכך. חשוב להכיר את השפה המיוחדת של פגים ולדעת לתת להם את המענה הנכון לצרכייהם ההתפתחותיים. מהרגע שפג נולד כל פג או תינוק במשקל נמוך באופן יחסי מוכנס לאינקובטור כבר בחדר הלידה, ומועבר משם במהירות, בליווי צוות הרופאים מהפגיה, אל הפגיה. בשלב הראשון כאשר מוכנס הפג לפגיה מבצעים בו פעולות חיוניות ראשוניות, בדרך כלל כל זה נעשה ללא ליווי של ההורים. למרות הרצון ללוות את היילוד החדש הדבר עלול להפריע לצוות במילוי תפקידו.כל פגיה היא קצת אחרת אך לכולן עקרון דומה. ישנו חדר בו מצויים היילודים הזקוקים לטיפול המורכב ביותר. זהו חדר "טיפול נמרץ" ,בחדר זה ישנו אינקובטור לכל פג, ומכשירים רפואיים המראים נתונים לגבי הדופק, מספר הנשימות, ריווי חמצן בדם ועוד. פגים הדורשים טיפול מעט פחות אינטנסיבי יהיו בחדר אחר בדרך כלל, וגם שם יש מכשירים דומים ואינקובטורים. חדר שה נקרא "חדר הביניים". ברוב הפגיות קיים חדר נוסף, בו שוהים הפגים בשלבי גדילה מתקדמים הזקוקים לטיפול קל יחסית, בדרך לשחרור הביתה. בחדר זה אין אינקובטורים והפגים שוכבים בעריסות. הפגיה צריכה להיות מקום סטרילי יחסית מחיידקים, משום שפגים רגישים מאוד לזיהום. לכן, מקפידים מאוד בפגיה על ניקיון, רחיצת ידיים, מקפידים על לבישת חלוקים וכפפות ולעיתים גם מסיכות. הצוות הרפואי בפגיה כולל רופאי ילדים ניאונטולוגים בכירים ומתמחים ברפואת פגים ויילודים, צוות של אחיות המתמחות בתחום, עובדים/ות סוציאליים/ות וצוות של פיזיותרפיסטים.
עפרה בורלא-אדר
עפרה בורלא-אדר  (1925 – 27 במרץ 2013) הייתה סופרת, מתרגמת ומעצבת תלבושות.
ביוגרפיה
עפרה בורלא נולדה בזכרון יעקב, בתו של הסופר יהודה בורלא ורעייתו מרים לבית גולדברג ואחותם של סופר הילדים והצייר עודד בורלא והסופר והמתרגם יאיר בורלא. גדלה בתל אביב. שימשה כקריינית בגלי צה"ל והייתה מראשוני התחנה. שם הכירה את בעלה לעתיד, ארנון אדר, ששימש אז כראש מדור בידור בחיל החינוך. לאחר נישואיה התגוררו בני הזוג כשנה אצל הוריה ואחר כך יצאו ללימודים בארצות הברית. למדה באוניברסיטת ייל עיצוב תלבושות בבית הספר לדרמה. שם נולדו לשניים שני בנים, אורן ואלון. עם שובם עסקה בתרגום וגם עיצבה תלבושות לכמה הצגות בתיאטרון הבימה והקאמרי. בסוף שנות ה-70 עבר ארנון לעבוד בגרמניה ועופרה נותרה עם הילדים בתל אביב. ארנון אדר נפטר ב-1984.
רוברט גסקוין ססיל
רוברט ארתור טלבוט גסקוין-ססיל, המרקיז השלישי מסולסברי (אנגלית: Robert Arthur Talbot Gascoyne-Cecil, 3rd Marquess of Salisbury; עד יוני 1865 נקרא לורד רוברט ססיל, מיוני 1865 עד אפריל 1868 ויקאונט קראנבורן, Viscount Cranborne; 3 בפברואר 1830 – 22 באוגוסט 1903), אביר מסדר הבירית, אביר המסדר הוויקטוריאני המלכותי, חבר המועצה המלכותית, עמית החברה המלכותית, היה מדינאי בריטי, חבר המפלגה השמרנית, שכיהן שלוש תקופות כראש ממשלת בריטניה, ומילא תפקיד זה בסך הכל 13 שנים. הוא היה ראש הממשלה הבריטי הראשון במאה ה-20, וראש הממשלה האחרון שעמד בראש הממשלה כחבר בית הלורדים.
לורד רוברט ססיל נבחר לבית הנבחרים הבריטי לראשונה בשנת 1853, מטעם המפלגה השמרנית. ב-1866 התמנה לשר לענייני הודו לתקופה קצרה, עד שהתפטר ב-1867 לאחר הרפורמה שהעביר בנג'מין דיזראלי, שהעניקה זכויות אזרחיות וזכות הצבעה לחלק גדול מבני מעמד הפועלים. ב-1868, עם מות אביו, ירש ססיל את תואר האצולה שלו ונכנס כחבר בבית הלורדים. ב-1874 מונה לשר לענייני הודו בממשלתו של דיזראלי, וב-1878 מונה לשר החוץ. בתפקידו זה ייצג את בריטניה בקונגרס ברלין, אף שלא היה שלם עם מדיניותו הפרו-עות'מאנית של דיזראלי. לאחר תבוסת השמרנים בבחירות ב-1880 ומותו של דיזראלי שנה לאחר מכן החל להתבלט כמנהיג שמרני בבית הלורדים, בצד מנהיגותו של סר סטאפורד נותרקוט בבית הנבחרים. ביוני 1885 התמנה ססיל כראש ממשלה, לאחר שהמנהיג הליברלי ויליאם גלאדסטון התפטר. ססיל היה ראש ממשלה עד להתפרקותה בינואר 1886, לאחר משבר סביב נושא האוטונומיה לאירלנד (Home Rule). גלאדסטון היה מי שהעלה את יוזמת החקיקה למתן האוטונומיה, וסולסברי הוביל את ההתנגדות לחוק. סולסברי יצר ברית עם הליברלים היוניוניסטים (Liberal Unionist Party), שהתפצלו מן המפלגה הליברלית, ויחד עמם זכה בבחירות הכלליות של 1886. בבחירות שהתקיימו ב-1892 הצליחו היוניוניסטים לצבור את המספר הרב ביותר של מושבים בבית הנבחרים, אך גלאדסטון היה מי שהצליח להרכיב ממשלה, לאחר שזכה בתמיכת המפלגה הלאומית האירית. סולסברי שב לכהן כראש ממשלה לאחר הבחירות שהתקיימו ב-1895. במהלך כהונה זו הוביל סולסברי את בריטניה למלחמת הבורים השנייה. ב-1900 זכה שוב בבחירות. ב-1902 העביר את תפקידו לאחיינו, ארתור בלפור. הוא נפטר שנה לאחר מכן, ב-1903.
היסטוריונים מסכימים שמנהיגותו של סולסברי בתחום יחסי החוץ הייתה חזקה ויעילה, ושהבנתו את הנושאים השונים בתחום זה הייתה מצוינת. רבים רואים בו את אחד ממוביליה העיקריים של המדיניות שנקראה "בדידות מזהירה", אך למעשה סולסברי עצמו לא זיהה עצמו עם מונח זה. הוא היה מקצוען סבלני ופרגמטי, שהבין היטב את האינטרסים ההיסטוריים של בריטניה. סולסברי היה בין מובילי חלוקתה של אפריקה בין המעצמות האירופיות, התמודד מול הופעתן של גרמניה וארצות הברית כמעצמות אימפריאליסטיות, והוביל את השינוי במדיניותה של בריטניה בים התיכון, מהתמקדות במצרי הדרדנלים והבוספורוס להתמקדות בתעלת סואץ. את כל האתגרים האלה ניהל היטב, מבלי להיגרר להתנגשות בין המעצמות הגדולות.
היו שהגדירו את אישיותו כ"דיכאונית, נוירוטית מאוד, מוטרדת, מופנמת, מלאת חשש משינוי ומאבדן שליטה, אדם צנוע אך מסוגל לתחרותיות יוצאת דופן".
ילדות ובחרות
הוריו של לורד רוברט ססיל היו ג'יימס גסקוין ססיל, המרקיז השני מסולסברי, ופרנסס גסקוין. מצד אביו היה רוברט ססיל מצאצאי לורד ברלי (Burghley) והרוזן הראשון מסולסברי, שניהם מראשי השרים של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה. למשפחה היה רכוש רב – אחוזות כפריות נרחבות בהרטפורדשייר ובדורסט. רכושה של המשפחה גדל עוד יותר עם נישואיו של ג'יימס לפרנסס ב-1821. אביה היה סוחר עשיר, שרכש אחוזות גדולות באסקס ובלנקשייר, אחוזות אותן ירשה פרנסס.
רוברט נולד בבית האטפילד, בית אחוזה רחב ידיים בהרטפורדשייר, כ-20 ק"מ מצפון ללונדון, שנבנה על ידי רוברט ססיל, המרקיז הראשון מסולסברי, במאה ה-17. הוא היה הילד החמישי מבין ששת הילדים שילדה אשתו הראשונה של אביו. לאחר מות אמו, כאשר רוברט היה בן עשר, נישא אביו שנית ונולדו לו חמישה ילדים נוספים. רוברט היה הבן השלישי. אח שנולד לפניו, ב-1823, ונקרא גם הוא ארתור, נפטר בגיל שנתיים. אחיו הגדול, ג'יימס אמיליוס ויליאם אוולין גסקוין ססיל, נפטר ב-1865, ורוברט ססיל ירש את תארו (ראו להלן).
ילדותו של רוברט הייתה אומללה, נטולת אהבה וספרטנית אפילו על פי אמות מידה של בני המעמד שלו ובבתי הספר שבהם למד סבל מבריונות חסרת רחמים. כשהיה בן שש נשלח לפנימיה הראשונה שלו ואמר אליה לימים "חיים בין בני שטן". ב-1840 החל את לימודיו באיטון קולג', שם הצטיין בלימודיו בצרפתית, גרמנית, לימודים קלאסיים ותאולוגיה. למרות הצלחתו עזב ססיל את הלימודים ב-1845 בשל בריונות בלתי פוסקת שסבל ממנה גם שם. אביו לקחו משם ודאג להשלים את השכלתו בעזרת מורים פרטיים. הסבל שעבר בשנות לימודיו גיבשו את השקפת עולמו הפסימית על הדמוקרטיה. הוא סבר שרוב האנשים פחדנים ואכזריים, ושההמון ידרוס יחידים רגישים.
בדצמבר 1847 החל את לימודיו בכרייסט צ'רץ', אוקספורד, שם זכה בפרס הצטיינות על הישגיו במתמטיקה. באוקספורד פגש את "תנועת אוקספורד", תנועה נוצרית ששאפה להביא למיזוג של כמה עקרונות מהנצרות הקתולית בכנסייה האנגליקנית. חויית המפגש עם זרם זה הייתה "משכרת", לדבריו, והיוותה עבורו חוויה דתית מעצבת. הוא התבלט כתלמיד מבריק, וחבריו ניבאו לו שיום אחד יהיה ראש ממשלה.
באפריל 1850 הצטרף ססיל לאחת מאגודות הבריסטרים של לונדון, אך לא נהנה מהעיסוק המשפטי. הוא עבר התמוטטות עצבים, ובעצת רופאו יצא ביולי 1851 למסע בעולם כדי לשפר את בריאותו. הוא נסע למושבת הכף ומשם המשיך לאוסטרליה, טסמניה ולניו זילנד. ססיל לא אהב את הבורים, וטען שבשל העובדה שלבורים יתרון מספרי פי שלושה על הבריטים האפשרות לתת להם שלטון עצמי תהיה למעשה כניעה של הבריטים, אותם שונאים הבורים "כפי שעם כבוש שונא את כובשיו", כהגדרתו. לעומת זאת הביע אהדה לקפירים, כפי שכונו אז השחורים וראה בשפתם שריד לתרבות גבוהה בעבר, בדומה לאיטלקים. בעת ביקורו באוסטרליה התפעל מהסדר ומהמשמעת ששררו, לדבריו, במכרות הזהב ובערי הכורים, וסבר שאלו נוצרו בשל העובדה שהשלטון הוא בידי המלכה, מלמעלה, ולא בידי ההמון, מלמטה.
חבר הפרלמנט: 1853–1866
במאי 1853 שב ססיל ממסעו, וב-22 באוגוסט באותה שנה נכנס לבית הנבחרים הבריטי כחבר המפלגה השמרנית, נציג סטמפורד בלינקולנשייר. הוא שמר על מושבו עד שקוּדם לאצולה, ולאורך שנותיו בבית הנבחרים לא הייתה תחרות על מושבו. כבר בנאומו הראשון התנגד לחינוך חילוני ולאולטרמונטיניזם שהיו מנוגדים לכנסייה האנגליקנית וטען כי אלו (החינוך החילוני והאולטרמונטיניזם) שונים באופן מהותי מהעקרונות הבסיסיים של בריטניה. הוא הצהיר על כוונתו להתנגד לכל התערבות במערכת הייצוגית של אנגליה, מכיוון שזו עלולה לפגוע בכוחות המאזנים המהווים את יציבותה של המערכת החוקתית של בריטניה.
בדצמבר 1856 החל ססיל לפרסם מאמרים בעיתון סאטורדיי ריוויו (Saturday Review). ססיל פרסם את מאמריו בעילום שם, והתמיד בכך בתשע השנים הבאות. מ-1861 עד 1864 פרסם בעיתון 422 מאמרים, ובסך הכל פרסם העיתון 608 מאמרים שכתב. מאמרים של ססיל התפרסמו גם ברבעון קורטרלי ריוויו (Quarterly Review), שהיה כתב העת האינטלקטואלי המוביל באותה תקופה. בתקופה שבין אביב 1860 וקיץ 1866 יצאו לאור עשרים וששה גיליונות של כתב העת, ומאמריו של ססיל – גם כאן בעילום שם – הופיעו בעשרים ושלושה מהם. ססיל כתב גם מאמרי מערכת עבור העיתון המוביל של המפלגה השמרנית, ה"סטנדרט" (Standard). ב-1859 היה ססיל שותף בהקמת הרבעון "בנטלי'ס קורטרלי ריוויו" (Bentley's Quarterly Review), כתב עת שנסגר לאחר שפרסם ארבעה גיליונות.
סולסברי מתח ביקורת על מדיניות החוץ של לורד ג'ון ראסל, וטען ששר החוץ "מוכן תמיד להקריב הכל למען השלום... עמיתים, עקרונות, התחייבויות.... תערובת מבשרת רעות של יהירות ונבזות... עשוי ללא חת מול החלשים, בישן ומתרפס מול החזקים". סולסברי האמין שהלקח אותו יש ללמוד ממדיניות החוץ של ראסל הוא שאין להקשיב לאופוזיציה או לעיתונות, שכן אז מדיניות החוץ נשלטת לגמרי על ידי התנודות בדעת הקהל. לקח שני הוא שהעקרונות על פיהם יש לנהל מדיניות חוץ לאומית שונים לגמרי מהעקרונות על פיהם מתנהלים בני אדם בודדים: עקרונות אלה "הפוכים לגמרי מהעקרונות המובאים בדרשת ההר". לקח שלישי אותו למד ססיל היה שאין זה ראוי שבריטניה תתערב בעניינים הפנימיים של מדינות אחרות, למעט במקרים המנוגדים בבירור לחוק הבינלאומי; ולקח נוסף הוא שאסור לבריטניה לאיים על מדינות אחרות, אלא אם כן היא מוכנה לעמוד מאחורי איומיה ולממש אותם.
השר לענייני הודו: 1866–1867
ב-1866 נפטר אחיו הבכור של ססיל, והוא ירש את תארו; כעת נקרא לורד קראנבורן. באותה שנה הוזמן על ידי אדוארד סמית-סטנלי, הלורד דרבי, להצטרף לממשלתו החדשה, לאחר נפילת הממשלה הקודמת בראשותו של ויליאם גלאדסטון. קראנבורן הסכים, והיה השר לענייני הודו.
במהלך 1866 פקד רעב כבד את החוף המזרחי של הודו, מצ'נאי (שנקראה אז מדראס) וצפונה, עקב בצורת חריפה שנגרמה עקב דלילות גשמי המונסון ב-1865. הרעב הוחמר עוד יותר על ידי טעויות ומחדלים של השלטון הבריטי, שלא העריך נכונה את היקף הצורך שיהיה, לא העריך נכונה את המצב כאשר החלה הבצורת וטעה בהיקף העזרה הנדרשת. ברעב נספו בין 4 ל-5 מיליוני בני אדם. פניות מצד נציגי הודו לססיל לא נענו.
בדיון שנערך בבית הנבחרים ב-2 באוגוסט 1866 בנושא הרעב, תקף קראנבורן את המומחים, הכלכלנים ואת ממשלת בנגל, שלדעתו נשאו באחריות לאסון הגדול. הוא מתח ביקורת חריפה את הפקידים שלא הבינו את חומרת המצב ונצמדו לנהלים רק כדי לרצות את הממונים עליהם, ושהעדיפו חיסכון כספי על חשבון חיי אדם. נאומו של קראנבורן התקבל בתשואות חמות מכל חלקי הבית. האסון הותיר בקראנבורן לכל חייו יחס חשדני כלפי מומחים. באלבומי התמונות שבביתו שבהם תמונות מאותן שנים נמצאות, בין התמונות המשפחתיות, שתי תמונות של ילדים הודיים במצב של תת תזונה.
ב-1867 העלה חבר הפרלמנט, ג'ון סטיוארט מיל, הצעה לסוג של בחירות יחסיות. קראנבורן התנגד להצעה, שלדעתו לא התיישבה עם האקלים הפוליטי הבריטי, ואינה שייכת להם. באמצע שנות ה-60 של המאה ה-19 דן הפרלמנט ברפורמה פרלמנטרית משמעותית, חוק הרפורמה של 1867. מטרת החוק הייתה להרחיב עוד יותר את מספר בעלי זכות ההצבעה ולבטל עיוותים שונים, כהמשך לחוק הרפורמה של 1832. קראנבורן השקיע מאמצים רבים כדי לשלוט בנתוני הבוחרים, עד שהפך למומחה לנושא. כאשר הגיעה הצעת החוק לדיון, ב-1866, בחן קראנבורן כל סעיף בחוק כדי להבין את השפעתו האלקטורלית. עם זאת, קראנבורן לא צפה את תמיכתו של בנג'מין דיזראלי, באותה תקופה שר האוצר של בריטניה. ב-1866 התנגד דיזראלי להצעה דומה של גלאדסטון, אך ב-1867 תמך בהצעה החדשה שהייתה נרחבת בהרבה. קראנבורן חלק על הנתונים שהביא דיזראלי, וראה בתמיכתו ובתמיכת ראש הממשלה בהצעה הגידה בציבור הבוחרים שלהם. קראנבורן התפטר מהממשלה לאחר נאום חריף שנשא בפרלמנט.
לורד באופוזיציה: 1868–1874
ב-1868 נפטר אביו של רוברט ססיל, והוא ירש את תארו כמרקיז מסולסברי. עם קבלת התואר הפך רוברט ססיל לחבר בית הלורדים. בין 1868 ל-1871 היה יושב ראש חברת הרכבות "גרייטס איסטרן ריילווי" (Great Eastern Railway). כאשר נכנס לתפקידו סבלה החברה מהפסדים, אך במהלך כהונתו התאוששה החברה ואף חילקה דיווידנד קטן לבעלי המניות.
שר לענייני הודו ושר החוץ: 1874–1880
ב-1874 שב סולסברי לממשלה, הפעם בראשותו של דיזראלי. הוא מונה לשר לענייני הודו, וב-1876 ייצג את בריטניה בוועידת קונסטנטינופול. בוועידה השתתפו המעצמות האירופיות הגדולות - בריטניה, רוסיה, גרמניה, צרפת ואיטליה, ומטרתה הייתה למצוא פתרונות למתיחות בין מדינות הבלקן לאימפריה העות'מאנית. סולסברי הצליח לגבש מערכת יחסים טובה עם דיזראלי, למרות החשדות וחוסר האמון שהיו לו כלפיו בשנים שלפני כן.
ב-1878 מונה סולסברי כשר החוץ, וירש בתפקיד זה את הלורד דרבי. הוא ייצג את בריטניה, יחד עם דיזראלי, בקונגרס ברלין, שם התכנסו המעצמות האירופיות בעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית וחוזה סן סטפנו שנחתם בעקבותיו. כהערכה על ההישגים שהביא לבריטניה בקונגרס צורף סולסברי למסדר הבירית.
מנהיג האופוזיציה: 1881–1885
עם מותו של דיזראלי ב-1881 עברה המפלגה השמרנית טלטלות. סולסברי היה למנהיג המפלגה בבית הלורדים, ובבית הנבחרים הנהיג את המפלגה סר סטאפורד נורת'קוט. לא נקבעה הנהגה אחת למפלגה ובשל כך היה מאבק בין השניים, מאבק בו ניצח סולסברי.
ב-1884 הציג ראש הממשלה, גלאדסטון, חוק רפורמה נוסף, שמטרתו הייתה שוב להעניק זכות הצבעה לשני מיליון פועלים חקלאיים. סולסברי ונורת'קוט הסכימו ביניהם שמפלגתם תתמוך בחוק רק אם תהיה חלוקה מחדש גם של אזורי הבחירה, מכיוון שהיו משוכנעים שאישור החוק ללא חלוקה מחדש משמעותה היעלמות המפלגה השמרנית לכמה עשורים לפחות. בית הלורדים דחה את החוק ודיוני הפרלמנט הופסקו לעשרה שבועות. תוכניתו של סולסברי הייתה לעכב את החוק בבית הלורדים ובמקביל להעביר בבית הנבחרים חוק לחלוקה מחדש של אזורי הבחירה. הוא רמז שאם תוכניתו לא תתקבל יפרוש מהנהגת המפלגה, וזו אכן התקבלה למרות כמה ויכוחים ועימותים.
מול הפגנות גדולות שהתקיימו בעד החוק טען סולסברי כי ניסיונות השפעה באמצעות ה"המון", כהגדרתו, הן תקדים מסוכן, וכי גלאדסטון מנסה, באמצעות החוק, להסב את תשומת הלב ממדיניות החוץ והכלכלה שלו. סולסברי עמד על כך שבית הלורדים מגן על החוקה הבריטית, ומונע שינוי החוק על ידי מפלגה מסוימת שנמצאת כרגע בשלטון. בובות בדמותו של סולסברי נשרפו בהפגנות נגדו, אך התקיימו גם הפגנות ענק בעדו. גלאדסטון הציע פשרה, והמלכה לחצה על השמרנים לקבל אותה. סולסברי התנגד לפשרה ולא הסכים לפגישה חשאית עם גלאדסטון, מכיוון שחשש שהפגישה תתגלה וסבר שגלאדסטון אינו מעוניין באמת לשאת ולתת. למרות המתח הרב הסתיים המשבר, שהחל באפריל 1884, בנובמבר, כאשר גלאדסטון קיבל את תנאיו של סולסברי. חוק הרפורמה עבר, בצד חקיקה מקבילה על חלוקה מחדש של מחוזות הבחירה.