cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שון גרייט
מעצר
בחלוף הזמן הצליח גרייט לשכנע את דואו להתלוות עמו לבית הנטוש בו התגורר באמתלה כי רצה להביא לה מספר פריטי לבוש שהיו ברשותו. בזמן שישבו בחדרו קראה דואו בתנ"ך, כאשר התנהגותו החברותית של גרייט השתנתה לפתע והוא תלש את הספר מידיה תוך כדי שאמר לה . תחילה ניסתה להתנגד לו, אך הוא החל להכות ולחנוק אותה. בהמשך קשר את ידיה ורגליה במספר תנוחות שונות, ביניהן אחת אשר הייתה עשויה להוביל לחניקתה למוות אם הייתה מנסה להשתחרר.
דואו נותרה כלואה בבית הנטוש במשך שלושה ימים, בהם הכה אותה גרייט לסירוגין ואף אנס אותה מספר פעמים. היא ספגה חבלות בראשה ובגופה, ובנוסף סבלה מדימום וגינלי. מאוחר יותר טענה כי גרייט אנס אותה, וחוקרי מקרי האונס אף הבחינו כי גילח צורה של לב בשיער הערווה שלה.
ביומה השלישי בשבי הצליחה דואו להתקשר למשטרה לאחר שגרייט נרדם. היא חולצה ללא פגע נוסף בידי הכוח שהגיב לשיחתה, וגרייט נעצר ונלקח לחקירה. שתי הגופות של אליזבת גריפית' וסטייסי סטנלי היקס, אותן החביא במרתף הבית, לא נמצאו באופן מידי מאחר שכוחות המשטרה לא יכלו לערוך חיפוש ללא צו עם הגיעם למקום. רק כעבור מספר שעות ולאחר שחשף גרייט את עובדת היותו רוצח סדרתי, סיפר לחוקריו אודות מקום הימצאותן של הגופות, אשר נמצאו במצב של ריקבון מתקדם, ואף שחזר את טכניקת החניקה בה השתמש על מנת לרצוח את קורבנותיו.
משפט
חבר מושבעים גדול הגיש נגד גרייט שני אישומי רצח בגין המקרים של סטייסי סטנלי "היקס" ואליזבת גריפית', ובהמשך אישומים נוספים בגין תקיפה, חטיפה ואונס, כך שבסך הכל עמד הלה בפני עשרים ושלושה אישומים של עבירות מדרגה ראשונה, שנייה ושלישית, בנוסף לאישומים מופחתים בשל עבירות פריצה והעלמת ראיות. בית המשפט מינה עבור גרייט עורך דין מטעם הסנגוריה הציבורית בשם רולף ויטני, אשר כפר באשמה בפני כל הסעיפים על פי הוראותיו של גרייט, שבאופן סותר כבר הודה בכל חמשת הרציחות הן במהלך חקירתו והן מול התקשורת. בהמשך שינו את עמדתם להגנת אי-שפיות. התובע הראשי מטעם הפרקליטות היה כריסטופר ר. טאנל, אשר מסר כי בהינתן הוא ידרוש עבור גרייט את עונש המוות.
תאריך תחילת המשפט נקבע ל-6 בנובמבר 2017, אך נדחה בהמשך ל-9 באפריל 2018, כאשר בחודשים הבאים התגבשו נגד גרייט סעיפי אישום נוספים בגין הרציחות של קנדיס קנינגהאם ורבקה לייסי במחוז, ושל דנה ניקול לאורי במחוז. בשני מכתבים שהגיעו באותה העת לידי הכתבת מייגן היקי מערוץ הטלוויזיה כתב גרייט כי הסיבה העיקרית שדחפה אותו לרצוח את כל הנשים הללו התבהרה והפכה לגלויה עבורו רק במהלך שהותו בתא המעצר. לדבריו היו אלו שירותי הרווחה של המדינה, מאחר שהם הרסו את נפשן של הקורבנות:.
לאחר שמסר פרטים מעמיקים אודות הרציחות לשני גופי תקשורת מרכזיים במהלך שהותו במעצר, הן התביעה והן ההגנה הגישו בקשות משותפות כדי להטיל צו איסור פרסום על הנושא שימנע ממנו ליצור קשר עם כתבים ועיתונאים נוספים. שימוע שנערך בעניינו ב-6 בינואר 2017 מצא אותו כשיר לעמוד למשפט, והערכה פסיכיאטרית שפורסמה ב-6 במרץ והתבססה על בדיקות שהתקיימו ב-17 בינואר קבעה כי היה שפוי בזמן ביצוע הפשעים. בתגובה, משכה ההגנה את עתירתה לכפירה באשמה בגין אי-שפיות ב-7 באפריל.
במהלך אותה העת הגיעה עיריית אשלנד להסדר עם בעלי הבית הנטוש בו רצח גרייט את קורבנותיו, והשיגה צו פדרלי שאישר את הריסתו. במסגרת ההסכם הסכימה העירייה לשלם את כל חובות המיסים שהצטברו על הבית בתמורה לכך שהבעלות עליו תועבר לרשותה.
שני משפטים נוספים נערכו בעניינו של גרייט מאחר שהרציחות שעמדו במרכזן התרחשו במחוזות אחרים. ב-1 במרץ 2019 הודה גרייט באשמה בגין סעיפי הרצח של רבקה לין לייסי וקנדיס קנינגהאם במחוז ריצ'לנד, ונידון למאסר עולם ללא אפשרות לשחרור מוקדם בנוסף לעונש נוסף של שבעה עשר שנות מאסר עד מאסר עולם, אותם ירצה באופן רצוף. ב-11 בספטמבר אותה שנה הודה באשמה בגין סעיף הרצח של דנה לאורי במחוז מריון, ונידון למאסר עולם ללא אפשרות לשחרור מוקדם יחד עם שש עשרה שנות מאסר נוספות.
ערעורו של גרייט לבית המשפט העליון של אוהיו נדחה ב-10 בדצמבר 2020, ותאריך הוצאתו להורג נקבע ל-19 במרץ 2025. באותה העת הוא עתיד לעבור ל שם אמור להתבצע גזר דינו. שיטת הוצאתו להורג טעם נקבעה.
דובוי
דוֹבּוֹי (בבוסנית: Doboj, בסרבית קירילית: Добој) היא עיר ורשות מקומית בצפון רפובליקה סרפסקה אשר בבוסניה והרצגובינה, השוכנת לגדות הנהר בּוֹסְנָה וסמוכה לעיר דרוונטה.
היסטוריה
תיעוד ראשון בכתב להימצאותו של יישוב במקום קיים מ-1415, אם כי ידוע שמצודת דובוי השוכנת בסמוך לעיר הוקמה במהלך המאה ה-14 בתקופת שלטונה של ממלכת בוסניה. ב-1468 נכבשה דובוי על ידי האימפריה העות'מאנית והעות'מאנים שלטו באזור עד 1878, עת סופחה בוסניה לאימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה דובוי בשטחי ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. האזור הועבר לחזקת שלטון הבובות של מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה. לאחר המלחמה נכללה דובוי בשטחי יוגוסלביה וב-1992, לאחר התפרקות יוגוסלביה נכללה בשטחי בוסניה והרצגובינה.
הקהילה היהודית
קהילה יהודית ספרדית קמה במקום בראשית המאה ה-19. ב-1880 הוקם בית הכנסת ולצידו תלמוד תורה. ב-1910 מנתה הקהילה 101 נפשות וב-1931 נמנו בדובוי 108 יהודים. בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בדובוי 60 יהודים ולאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הם גורשו למחנה ההשמדה יאסנובאץ. לאחר המלחמה חזרו מקצת מיהודי דובוי להתגורר בעיר.
בכפר פְּרְנְיָאבוֹר וֶלִיקִי השוכן בשטח הרשות המקומית דובוי התגלה מונומנט יהודי שתוארך למאה ה-15 והיה כתוב בכתב גלגוליטי.
שינון (עיר)
שינוֹן (בצרפתית: Chinon, נכתב בתעתיק יהודי עתיק: קינון) היא קומונה במחוז אנדר ולואר שבחבל סאנטר-עמק הלואר שבצרפת. העיר ידועה ביינותיה ובאתריה ההיסטוריים. נודעה לה חשיבות רבה בימי הביניים, כאשר עברה בין בית המלוכה הצרפתי לממלכת אנגליה.
העיירה נמצאת בעמק הלואר, הרשום כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
היסטוריה
העיירה ממוקמת על גדת נהר ויין, כ-10 קילומטרים מהתמזגותו לתוך נהר הלואר. כבר במהלך המאה ה-5 נבנה במקום קסטרום, כאשר המקום חולש על צומת דרכים חשוב למסחר. לאחר מכן נבנה במקום על ידי אחד מתלמידי מרטין מטור מנזר, שהמשיך להתקיים עד למהפכה הצרפתית.
בימי הביניים העיר שגשגה, בייחוד תחת שלטון הנרי השני, מלך אנגליה. הנרי שיפץ את המבצר, והפך אותו למעונו ומרכזו האדמיניסטרטיבי ואף מת ונקבר שם. לאחר מות הנרי, עברה העיר והמבצר לידי ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה, ולאחריו לג'ון, מלך אנגליה. בקרב שהתחולל ב-1205 העיר נכבשה בידי פיליפ השני, מלך צרפת והוא צרפה לשטחי בית המלוכה הצרפתי.
המבצר שימש תפקיד חשוב במתקפת פיליפ הרביעי, מלך צרפת על מסדר הטמפלרים ב-1307. מנהיג המסדר, ז'ק דה מוליי יחד עם מנהיגים נוספים, נכלאו במקום לפני משפטם והוצאתם להורג.
העיר קיבלה חשיבות רבה במהלך מלחמת מאה השנים: ב-1425 יורש העצר ומי שעתיד למלוך על צרפת מאוחר יותר, שארל השביעי נמלט לעיר, וקיבל מפלט מפני האנגלים ושם הקים בעיר את חצרו. ז'אן ד'ארק הגיעה לעיר ב-1429, וקיבלה את מלכותו של שארל כמלך צרפת החוקי. לאחר ששארל העניק לה את כוח האדם והציוד הנדרשים, יצאה ז'אן לקרב על אורליאן, מהלך שעתיד לקבוע את גבולות המדינה עד היום.
גם לואי השנים עשר, מלך צרפת התגורר בעיר תקופה, בהמתינו לצ'זארה בורג'ה שיביא את אישור האפיפיור אלכסנדר השישי לביטול נישואיו עם ז'אן נסיכת צרפת כדי שיוכל להינשא עם אן מברטאן - דבר שיבטיח את שליטתו על אדמות ממלכת נווארה. באותה עת, העיר היא מקום הולדתו של פרנסואה רבלה כותב הגרגנטואה ופנטגרואל ומי שנחשב בעיני רבים כ"שייקספיר הצרפתי".
החל מהמאה ה-16, ירדה העיר מחשיבותה כאשר בית המלוכה הצרפתי אינו גר בה עוד, והיא עברה לרשות הקרדינל רישלייה שהזניח את המבצר. העיר כולה השתנתה אך מעט מאותה תקופה עד למהפכה הצרפתית. החל מ-1968 נחשבה העיר העתיקה לאתר שימור היסטורי, תוך שחזור מתמיד לשימור ותיעוד העבר.
יינות
העיר נודעה ביינותיה, בייחוד הקברנה פראן "שינון" (כאשר רק יינות הגדלים ומיוצרים באזור יכולים להגדיר את עצמם ככאלה, ראו: כינוי מקור מבוקר) הגדל בסביבתה והמיושן במערות מיוחדות הנמצאות על גדות נהר הויין, כשיותר מ-11 מיליון ליטר יין מיוצרים מדי שנה. היין המקומי מכיל רק מעט רוז'ה ויין לבן (עד 8% אחוז), שלא כרגיל בעמק הלואר.
טס (סרט)
טס (באנגלית: Tess) הוא סרטו של הבמאי רומן פולנסקי משנת 1979 שנעשה על פי הרומן של תומאס הרדי "טס לבית דרברוויל". זהו סיפורה של טס דרביפילד, אישה צעירה בת כפר, המתפתה לאלק דרברוויל האריסטוקרט והעשיר, למעשה זכותו על השם נופלת משלה, כיוון שאביו קנה את השם "דרברוויל", ואילו היא נצר אמיתי לשושלת האריסטוקרטית. את התסריט כתבו ז'ראר בראך, ג'ון בראונג'ון ורומן פולנסקי. פיליפ סארד הלחין את הפסקול המקורי.
פולנסקי הקדיש את הסרט לאשתו, שרון טייט שנרצחה ב-1969. לפני מותה היא נתנה לו את הספר "טס לבית דרברוויל" וציינה שהוא יכול ליצור ממנו סרט נפלא. ההקדשה המופיעה בתחילת הסרט היא "לשרון" ("For Sharon"). בתפקיד טס משחקת נסטסיה קינסקי הצעירה והאלמונית באותה תקופה. אחרי יציאת הסרט התפתחה פרשת אהבים בין פולנסקי לנסטסיה קינסקי.
אף על פי שהעלילה מתרחשת באנגליה, הסרט צולם כולו בבריטני שבצרפת, כיוון שפולנסקי היה מואשם בארצות הברית על בעילת קטינה, וחשש שיוסגר לארצות הברית אם יגיע לבריטניה.
תקציר העלילה
הסיפור מתרחש בתקופה הוויקטוריאנית באזור הכפרי של אנגליה במחוז דורסטשייר.
תחילת הסיפור בשיחה שבין הכומר טרינגהם, כומר מקומי והיסטוריון חובב, לבין ג'ון דרברפילד, איכר פשוט. טרינגהם חוקר את ההיסטוריה של המקום ומגלה שמוצאה של משפחת דרביפילד הוא ממשפחת אצולה בשם דרברוויל, ששורשיה בתקופת ויליאם הכובש. המידע הוא חסר תועלת כיוון שכל הגברים היורשים במשפחה כבר מתו, והמשפחה למעשה נכחדה. הכומר חושב שדרברפילד ימצא עניין במידע על מוצא משפחתו.
דרברפילד מתייחס ברצינות לנושא ומנסה להשיב לעצמו את ההכרה כ"איש אצולה". כדי להיטיב את מצבו הכלכלי הוא שולח את בתו טס לבית אחוזה קרוב בו מתגוררת משפחת דרברוויל. אלק דרברוויל מתענג על פגישתו עם "דודניתו" היפה ומפתה אותה בתותים ובוורדים. אבל למעשה אין קשר משפחתי בין אלק לטס. אביו של אלק, מר סטוקס, קנה בכסף את השם המפואר ואת סמלי המשפחה. אלק מתאהב בטס הוא מפתה אותה ומנצל את תמימותה ואונס אותה. כשטס מגלה שהיא בהריון, היא עוזבת את עבודתה וחוזרת לבית הוריה. התינוק שנולד חלה ומת חודשים ספורים אחרי הוולדו.
אחרי מות התינוק הולכת טס לעבוד כחולבת במשק חלב. שם היא פוגשת את מי שיהיה אהובה האמיתי, אנג'ל קלייר. קלייר הוא בן למשפחה מכובדת של מסיונרים, השואף להיות איכר. אנג'ל מאמין שטס היא נערה כפרית תמימה וטהורה. הם מתאהבים וטס מסכימה להינשא לו. בליל כלולותיהם מתוודה טס על קשריה עם אלק דרברוויל. אנג'ל, אינו מסוגל לאהוב אותה כעת, והוא עוזב אותה ונוסע לברזיל.
כשהיא נשארת שוב לבדה, טס פוגשת את אלק. בתחילה היא מנסה לדחות את חיזוריו, אבל אחרי מות אביה ועקב הקשיים של בני משפחתה הנותרים חסרי בית ועל סף רעב, היא נאלצת לחדש את יחסיה עם אלק ומסכימה להיות פילגשו.
כשאנג'ל שוהה בברזיל, הוא נופל למשכב ומקדיש זמן רב למחשבה על יחסו לטס, ומתחרט על התנהגותו. אנג'ל חוזר לאנגליה ומצליח למצוא את טס, אבל עוזב אותה בלב שבור כשהוא מגלה שהיא חיה עם אלק. טס מבינה שהיא אפשרה שוב לאלק לשבש את יחסיה עם בעלה. בהתקף של זעם וטירוף היא רוצחת את אלק.
טס משיגה את אנג'ל ומתפייסת עמו, וכעת הוא מסוגל לחבק אותה ללא נקיפות מצפון. הם מממשים את נישואיהם וימים אחדים הם נמלטים יחד משלטונות החוק. טס ואנג'ל נתפסים בסטונהנג', היא נעצרת ואחר כך נשפטת ומוצאת להורג.
תחנת הרכבת רחובות
תחנת הרכבת רחובות היא תחנת נוסעים של רכבת ישראל המשרתת את הערים רחובות, נס ציונה וסביבתן. התחנה ממוקמת על מסילת לוד - אשקלון, ונמצאת בסמוך למכון ויצמן. התחנה קרויה על שם אהוד הדר, שהיה מנכ"ל רכבת ישראל בשנים 1994–1996.
היסטוריה
תחנת הרכבת ברחובות נפתחה לראשונה בשנת 1920 והיוותה תחנה בקו קהיר-ביירות. רוב הסחורה שהועברה דרך התחנה כללה פרי הדר מהפרדסים הרבים שניטעו באזור. הפרי היה מועבר לייצוא בקרוניות ייעודיות שנדחפו אל התחנה על ידי פועלים חקלאיים, ומהתחנה הועבר הפרי ברכבות משא לנמל חיפה. הרכבות עשו את דרכן מהתחנה אל תחנת הרכבת לוד, ומשם במסילה המזרחית עד תחנת הרכבת חיפה מרכז. במשך השנים הוקמה בתחנה סככה קטנה לאחסון פרי הדר לפני שליחתם לייצוא. עם חנוכת התחנה החל שירות סדיר של רכבות נוסעים לתחנת הרכבת יפו, שפעל מדי יום עד 1927 (לאחר מכן פעל הקו לפרקים). לאורך כל תקופת המנדט הבריטי, רחובות הייתה היישוב היהודי הדרומי ביותר שנהנה משירותיה של תחנת רכבת צמודה.
ב-29 בפברואר 1948 פוצץ הלח"י רכבת צבאית בריטית בסמוך לגבעת הקיבוצים, כקילומטר מצפון לתחנת הרכבת של רחובות. בפיצוץ נהרגו 28 חיילים בריטים ו-35 נפצעו. מחשש לביצוע סריקות שיחשפו את מכון איילון, עובדי המתקן ותושבי הקיבוץ מיהרו לסייע לנפגעים הבריטים.
כמה שעות לפני הכרזת העצמאות של מדינת ישראל יצאה מהתחנה רכבת אחרונה שפינתה חיילים בריטיים משטח המנדט אל עבר מצרים.
לאחר קום מדינת ישראל לא חודשה פעילות רכבות הנוסעים בתחנה, למעט אירועים מיוחדים כדוגמת שביתת תחבורת האוטובוסים ב־1956
תחנת רחובות נפתחה מחדש לנוסעים בשנת 1990, והופעלו ממנה רכבות ללוד ולתל אביב. בשנת 2000 החלו עבודות בינוי לשיפוץ התחנה ולהרחבתה. במסגרת העבודות נהרס מבנה התחנה המנדטורי והוקמו המבנים הנוכחיים. הריסה שבוצעה ללא אישור. באותה תקופה הוכפלה מסילת לוד-אשקלון בקטע שבין תחנת הרכבת לוד לרחובות, וכך התגברה תנועת הרכבות מהתחנה צפונה.
בנובמבר 2011 הוחל בביצוע פרויקט הפרדה מפלסית במפגש של מסילת הרכבת עם המקטע הסמוך של רחוב הרצל (כביש 412). באותה תקופה הוחל בהכפלת מסילה בקטע המסילה שמדרום לתחנת רחובות, שהיווה צוואר בקבוק. ב-2012 נחנכה תחנת הרכבת יבנה מערב, דבר שהקל במעט את העומס על הקו.
ב-2013 חוברה מסילת הרכבת תל אביב - בני-דרום אל מסילת לוד - אשקלון במשולש פלשת ובכך נוצר מעקף לנוסעים מאשקלון אל ת"א (אשר הנסיעה בו מהירה יותר ברבע שעה) ופחת העומס במקטע שבין אשדוד לרחובות.
ב-2014 הושלמה ההפרדה המפלסית. לצד ההקלה על עומסי התנועה, נמתחה ביקורת על כך שלא הוכן סידור להולכי הרגל שאינם לקוחות הרכבת שמעתה נדרשו להקיף את התחנה מרחק של קילומטר לערך במקום להשתמש בכרטיס מעבר כמו בהסדר הקיים בתחנת הרכבת תל אביב מרכז.
ב-2022 נבנה גשר הולכי רגל המאפשר להולכי הרגל מעבר מהיר מרחוב הרצל שהוגבה במסגרת ההפרדה המפלסית לתחנת הרכבת.
ב-2022 החלו להתבצע בתחנה עבודות להתקנת מערכת הזנה חשמלית עילית על ידי חברת SEMI הספרדית וב-10 בספטמבר 2022 התבצעה נסיעה ראשונה של רכבת חשמלית בתחנה. המערכת מספקת מתח חילופין של 25 אלף וולט בתדירות של 50 הרץ ומאפשרת לציוד נייד רכבתי בעל פנטוגרף לפעול בתחנה. כיום יש לרכבת ישראל קטרי בומברדייה טראקס הגוררים קרונות דאבל דק מאותו יצרן וקרונועים חשמליים מדגם Desiro HC תוצרת סימנס.
מבנה התחנה
מסילה כפולה עוברת בתחנה - מסילה צפונית (צמודה לרציף 1) לרכבות צפונה ומסילה דרומית (צמודה לרציף 2) לרכבות דרומה. מסילה נוספת (צמודה לרציף 3) מסתיימת בתחנה - המסילה מסתעפת מהמסילה הכפולה מעט צפונה מהתחנה ומתמזגת בחזרה מעט דרומה מהתחנה - ומשמשת רכבות שמתחילות את נסיעתן בתחנה ורכבות שזוהי תחנתן הסופית.
רציף 1 הוא רציף צד הצמוד לאולם הנוסעים הצפוני של התחנה, רציפים 2 ו-3 הם אי רציפים. רציף 4, שאינו בשימוש, צמוד לאולם הנוסעים הדרומי של התחנה. מעבר תת-קרקעי מחבר בין כל הרציפים. כניסה לתחנה ויציאה ממנה אפשריות משני צִדי התחנה דרך אולמות הנוסעים. התחנה פתוחה בכל שעות היום, מהבוקר עד הערב, וסגורה בשעות הלילה.
תוכניות עתידיות
באוגוסט 2017, אישרה הוועדה המחוזית במחוז מרכז הקמת מבנה חדש עבור תחנת הרכבת שיוקם במפלס הרחוב ומעל לפסי הרכבת כחלק מתוכנית בשם "שער המדע רחובות". בצמוד לתחנת הרכבת החדשה ומעל לפסי הרכבת תוקם כיכר עירונית על שטח של כ-4 דונם. מסביב לכיכר יוקמו ארבעה מבני תעסוקה חדשים, שני מבנים בני שמונה קומות, מבנה בן 18 קומות ומבנה בן 32 קומות, שבכל אחד מהם תותר חזית מסחרית הפונה אל הכיכר. כמו כן מתוכננת הכפלת המסילה הבודדת בקטע באורך של עשרה קילומטרים, בין תחנת הרכבת רחובות לתחנת הרכבת יבנה מזרח (שתועתק למיקום ומבנה חדש) וצומת פלשת.
בפברואר 2019 פרסמה רכבת ישראל כי תחנת הרכבת תשודרג ויבנו מסילות ורציף נוסף אשר בנייתו צפויה להסתיים בשנת 2022. במסגרת העבודות בתחנה יועתק תוואי המסילות לאורך 350 מטרים, כהכנה להנחת מסילה נוספת. בנוסף מתוכנן פרויקט לשדרוג התחנה אשר יכלול את שדרוג אולמות הנוסעים, הוספת יציאה צפונית ועמדות בידוק, ובניית גשר שיכלול מעליות ודרגנועים, שיאפשר יציאה ישירה מרציפי התחנה.
שדרוגים אלו יאפשרו בעתיד הגדלת תדירות הרכבות העוברות בתחנה במסגרת פרויקט הקו החדש רחובות-מודיעין, והרחבת השרות לתושבי האזור, הן נוסעים והן מטען.
במסוף הצמוד לתחנה
בצמוד לתחנה ישנו מסוף אוטובוסים ממנו יש קווי שירות פנימיים ולישובים בסביבה.
על רחוב הרצל
בנוסף למסוף הצמוד, ישנם קווי אוטובוס אזוריים העוברים על רחוב הרצל.
מקרא סימנים
♿ - אוטובוס עירוני נגיש
⬅️ - קו חד כיווני
🌙 - קו לילה
אציו ג'ורג'טי
אציו ג'ורג'טי (באיטלקית: Ezio Giorgetti; נולד ב-1912 בכפר סאן מאורו פסקלי (San Mauro Pascoli) באיטליה ונפטר ב-1970) היה חסיד אומות העולם שסייע להציל 38 פליטים יהודים באיטליה בזמן השואה, בין השנים 1943-1944. 34 מבין 38 היהודים שהציל היו פליטים יוגוסלביים. למשפחתו היו שני בתי מלון בעיירה בלאריה (Bellaria) שבאזור רימיני. מלון סאבויה (Savoia) נוהל על ידו, והמלון השני על ידי אבי המשפחה ואחיו פייר.
פעילות בתקופת המלחמה והצלת יהודים
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בית מלון בניהולו היה כבר מלא עד אפס מקום בפליטים מדרום איטליה, ובית המלון השני היה בסכנת סגירה. אך, כאשר שמע אציו מאביו, כי פליטים איטלקים רבים מהדרום מחפשים מקלט, הוא הציע מיד לפתוח מחדש גם את המלון השני לקליטת פליטים.
ב-11 בספטמבר 1943, כשלושה ימים לאחר כניעתה של איטליה לבעלות הברית, קבוצת יהודים, שרובם היו יוצאי יוגוסלביה, שהייתה כלואה בטרוויזיו יצאו דרומה בשלוש מכוניות במטרה להגיע לכוחות בעלות הברית שפלשו לתוך שטח איטליה. לאחר נסיעה של 48 שעות, הקבוצה הצליחה למצוא משאית להמשך מסעם. הם המשיכו בדרכם עד שהגיעו לבלאריה. הם היו מצוידים במכתב המלצה ממשפחת ג'ורג'טי, בעלת שני בתי מלון בבאלאריה. בני משפחת ג'ורג'טי קיבלה את קבוצת היהודים היוגוסלביים בסבר פנים יפות וג'ורג'טי עצמו, רכש מיד את אמון הקבוצה שהגורל האיר לה פנים בעצם המפגש עם ג'ורג'טי. מיום הגעת הקבוצה העמיד ג'ורג'טי לרשותה תעודות זהות מזויפות והשיג עבורם תלושי מזון. ג'ורג'טי הכיר בעובדה כי קבוצת היהודים נאלצה לברוח ממקום למקום בגלל הסכנה שהייתה צפויה להם על ידי הגרמנים. בהזדמנויות רבות הזהירו היהודים את ג'ורג'טי שבעצם העזרה שהוא מעניק להם, הוא מעמיד את עצמו ואת משפחתו בסכנה גדולה. הוריו לחצו עליו להפסיק לסייע ליהודים. אך הוא לא היסס והמשיך לעזור להם ליצור קשרים עם הכמורה המקומית ועם גורמים אנטי- פאשיסטיים.
ג'ורג'טי השתמש בקשריו האישיים עם מפקד משטרת הקרביניארי המקומי אוסמן קארוניו (Osman Carogno), שהוכר אף הוא כחסיד אומות העולם, על מנת שיפרוש את חסותו על הפליטים היהודים. בשל התקרבות החזית הגרמנית באביב 1944, קארוניו וג'ורג'טי סייעו לנרדפים ככל יכולתם להקל עליהם בהכנות לברוח להרים ולחצות את הגבול לסן מרינו. הוא העביר אותם לכפר Pugliano Nuova, ולאחר מכן ברחו עד שהגיעו למחנה צבאי אמריקאי. גם במשך שהותם בהרים, המשיך ג'ורג'טי לסייע לקבוצת היהודים שהייתה בסכנה מתמדת עד לסיום המלחמה.
באוקטובר 1944, לאחר נסיגת הצבא הגרמני, נפגש ג'ורג'טי עם מרטין האוזר, שהיה מפקד בבריגדה היהודית, והעביר לו מידע על קבוצת היהודים להם סייע.
הכרה והנצחה
בשנת 1963 שלח מרטין האוזר להנהלת יד ושם בבקשה להכיר באציו ג'ורג'טי כחסיד אומות העולם. בבקשה זו, פירט האוזר את כל אשר עשה ג'ורג'טי למען קבוצת היהודים היוגוסלבים. לבקשה הצטרפו יוסף קונפורטי וד"ר זיגה נוימן, שניים מהיהודים שהציל.
ב-25 באפריל 2004, ניטעו שני עצי אלון ביער חסידי אומות העולם שבאלאריה לכבודם של אצ'יו ג'ורג'טי ואוסמן קארוניו, במסגרת טקס הנצחה לשישים שנה לשחרור איטליה מהמשטר הפאשיסטי. כמו כן, הכיכר ביער נקראת על שמו של ג'ורג'טי. הטקס נערך בחסות העירייה המקומית, וגבריאל ניסים, נשיא ארגון Gariwo, המייסד של יערות חסידי אומות העולם באיטליה.
להציל את טוראי ריאן
להציל את טוראי ריאן (באנגלית: Saving Private Ryan) הוא סרט מלחמה אמריקאי משנת 1998 בבימויו של סטיבן ספילברג, שעלילתו מתרחשת במהלך הפלישה לנורמנדי במלחמת העולם השנייה.
הסרט מפורסם בחלקו בזכות עוצמת המראות והקולות של עשרים הדקות הראשונות של הסרט, המתארות את הנחיתה בחוף אומהה ב-6 ביוני 1944. לאחר מכן עוקב הסרט אחר יחידה של שמונה לוחמים העוסקת בחיפוש אחר חייל מסוים מהדיוויזיה המוטסת ה-101.
עלילה
הסיפור המרכזי של הסרט, כפי שהכותרת מרמזת, הוא משימה שמטרתה להחזיר הביתה חייל שנשאר אחרון לאמו לאחר ששלושת אחיו נהרגו במלחמה. משימה זו מונהגת על ידי קפטן ג'ון מילר (טום הנקס).
הסרט מתחיל עם הטוראי ג'יימס פרנסיס ריאן המבוגר, כשהוא מבקר בבית קברות האמריקאי בנורמנדי את קברות חבריו שנפלו במלחמה. ריאן המבוגר מתמוטט מול אחד הקברים, ומכאן הסצנה מתחלפת לתחילת הפלישה לנורמנדי ולנחיתת הכוחות הראשונים בחוף אומהה. הכוחות שנחתו שם נתקלים בהתנגדות קשה ביותר מבונקרים ועמדות של הצבא הגרמני, סובלים מאבדות רבות ומתקשים להתקדם אל עבר היבשה. קפטן מילר, מפקד פלוגה בגדוד הריינג'רס השני, אוסף קבוצה קטנה של חיילים ומתחיל אט אט להתקדם לעבר עמדות הגרמנים תחת אש כבדה, עד שהם מצליחים לפרוץ את אחת היציאות מהחוף.
לאחר הפלישה, בארצות הברית מגלים ששלושה בנים ממשפחת ריאן נהרגו כולם בשבוע האחרון, ומיקומו של האח הרביעי, טוראי ג'יימס פרנסיס ריאן (מאט דיימון) אשר צנח עם הדיוויזיה המוטסת ה-101 בקוטנטן, אינו ידוע. מילר מקבל פקודה לאסוף צוות לוחמים מפלוגתו ולצאת לחפש אותו. מילר יוצא למשימה עם 7 חיילים נוספים, ללא כל מודיעין על מיקומו של ריאן.
הסרט מסתיים בחזרה לריאן הזקן העומד בבית הקברות מול קברו של מילר, ומנסה "להראות" למילר שהוא אכן "הרוויח את זה", כלומר חי חיים מלאים וראויים עם משפחתו, אשר עומדת שם לצידו.
מאחורי התסריט
סיפור הסרט מבוסס על מקרהו האמיתי של סמל פרדריק נילנד מהדיוויזיה המוטסת ה-101, אשר בהתאם למדיניות ה"ניצולים יחידים" של משרד ההגנה האמריקני (שנקבעה בעקבות המקרה של חמשת האחים סאליבן), אכן הוחזר מהחזית לארצות הברית.
יש טענה כי הקשר עם פרדריק נילנד נותק, ושהוא התגלה בכפר צרפתי מספר חודשים אחרי הפלישה כשמצבו היה טוב ושהוא לא היה מעורב בקרבות. נראה שטענה זו היא חסרת בסיס, שכן על פי מקורות אמינים יחסית – ספריו של ההיסטוריון הצבאי סטיבן אמברוז – אותר נילנד בשורות הדיוויזיה בה שירת תוך זמן קצר לאחר שיצאה ההוראה להחזירו לארצות הברית.
ישנם הבדלים רבים בין הסיפור בסרט לבין המקרה עליו הוא מבוסס, ביניהם הסיפור על יחידת החילוץ שלא היה ולא נברא, וכן העובדה שאחד מאחיו של נילנד התגלה בשבי היפני בשלב מאוחר יותר.
התסריט העלה שאלות מוסריות מהותיות ביותר, של יחס לשבויים, יחס לאוכלוסייה אזרחית בזמן מלחמה ומעל הכול השאלה האם סביר להעמיד בסכנה חמורה את חייהם של שמונה חיילים על מנת להציל את חייו של חייל אחד.
סצנת הפתיחה שמתארת את נחיתת הגל הראשון בחוף אומהה, נחשבת נאמנה מאוד למקור. לוחמים רבים שהשתתפו בפלישה וכן היסטוריונים מפורסמים הכריזו כי הסצנה בסרט היא הקרובה ביותר למציאות מבין הסרטים שנעשו עד אז על הקרב. לשם יצירת מראה אמין ומדויק ככל האפשר גויסו כ-1,000 חיילים מהצבא האירי להשתתף בסצנה. הסצנה נחשבה למהפכנית באותה תקופה מפני שבניגוד לסרטים קודמים שתיארו את המלחמה, הלוחמים הוצגו בפן אנושי ופחות ״הירואי״: חיילים שמקיאים על הסירה בדרך לחוף ממחלת ים, לוחמים לוקים בהתקף חרדה ובהלם קרב, השפעות נזקי הרעש מההפצצות סביב (עליית דופק, בלבול וטנטון) ועוד.
הצלחת הסרט
הסרט זכה לביקורות טובות והצלחה קופתית, היה מועמד ל־11 פרסי אוסקר, וזכה בחמישה: על בימוי, עריכה, צילום, קול ועריכת אפקטים קוליים. בנוסף, זכה בסרט במספר פרסי גלובוס הזהב.
עקב הצלחת הסרט, ספילברג המשיך לעסוק במערכת נורמנדי במיני-סדרה בשם "אחים לנשק", שאותה יצר יחד עם טום הנקס, שמגלם בסרט "להציל את טוראי ריאן" את דמותו של ג'ון ה' מילר. גם בסדרה הזו, דייל דיי, שגילם בסרט את קולונל רוברט סינק, מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-101, המשיך לשחק באותו תפקיד. הסדרה זכתה להצלחה רבה, וזכתה בשישה פרסי אמי. בעקבות הצלחת הסדרה נוצרה המיני סדרה- הפסיפיק, שגם היא הייתה תחת הפקתם של טום הנקס וסטיבן ספילברג. בעוד ש-"להציל את טוראי ריאן", ו-"אחים לנשק" התמקדו במערכת נורמנדי, הפסיפיק מתמקדת בסיפורם של יוג'ין סלדג', רוברט לאקי וג'ון בזילון, במאבקם נגד האימפריה היפנית במהלך מלחמת העולם השנייה. הפסיפיק זכתה להצלחה רבה ולשמונה פרסי אמי.
השניים הפיקו יחד סדרה מלחמתית נוספת בשם "אדוני האוויר".
מוזיקה
את המוזיקה לסרט כתב והלחין ג'ון ויליאמס, אשר הלחין מוזיקה לסרטים אחרים של שפילברג.
נואורו (נפה)
נפת נוּאוֹרוֹ (באיטלקית: Provincia di Nuoro ובסרדו: Provìntzia de Nùgoro) היא נפה במרכז-מזרח מחוז סרדיניה באיטליה, לחוף הים הטירני. בירת הנפה היא העיר נואורו (עיר) וכוללת 53 עיריות. שטחה של הנפה הוא 3,936 קמ"ר - % 10.1 משטח האי ואוכלוסייתה מנתה 164,260 תושבים בשנת 2001 - 16.3% מאוכלוסיית האי. הנפה נחשבת לדלילת אוכלוסייה.
ברפורמה משנת 2001, כאשר מספר הנפות הוכפל מארבע לשמונה, הועברו מנפת נואורו לנפות אחרות: 48 רשויות מקומיות ובהן 100,000 תושבים ושטח של 3,110 קמ"ר.
עומר דנינו
עומר דנינו (נולד ב-17 בפברואר 1995) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הבלם.
קריירה
דנינו התחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה, וב-17 במאי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשפתח בהרכב בתיקו 1–1 נגד מכבי הרצליה במחזור האחרון של עונת 2012/2013, אשר בסופה עלתה הקבוצה בחזרה לליגת העל. בעונה שלאחר מכן המשיך דנינו לשחק בקבוצת הנוער, ובמקביל ערך 17 הופעות במדי נבחרת הנוער של ישראל, בהן כבש שער אחד. דנינו העפיל עם הנבחרת לאליפות אירופה לנוער בשנת 2014, ואף שימש כקפטן משנה במהלך הטורניר.
את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ערך דנינו ב-27 בספטמבר 2014, כשנכנס כמחליף בניצחון 3–2 על הפועל רעננה. עד מהרה הפך דנינו לחלק בלתי נפרד מההרכב הקבוצה למרות היותו בן 19. ב-25 במאי 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 1–0 על מכבי חיפה. את עונת 2014/2015 סיים עם 28 הופעות בליגת העל, ובמהלכה גם ערך שש הופעות במדי הנבחרת הצעירה.
ב-11 ביולי האריך דנינו את חוזהו במכבי פתח תקווה בחמש שנים נוספות, וב-4 באוגוסט 2015 מונה לקפטן הקבוצה, והפך לקפטן הצעיר בתולדות המועדון. בעונת 2015/2016 ערך 25 הופעות בליגה, ובעונת 2016/2017 ערך 21 הופעות. בעונת 2017/2018 איבד את מקומו בהרכב הקבוצה ולאחר מכן נפצע כשנכנס כמחליף במשחק מול הפועל כפר סבא בגביע המדינה, ושותף בתשעה משחקי ליגה. בעונת 2018/2019 ערך 26 הופעות ליגה וכבש שער אחד, אך בסופה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-29 ביוני 2021 חתם דנינו בהפועל חדרה לעונה אחת.
תחום הערכה (תורת המבחנים)
תחום הערכה הוא תחום בתורת המבחנים, המכיל את כל הפריטים או המטלות הרלוונטיות שמתוכם ניתן לדגום שאלות או מטלות למבחן או לכלי מדידה פורמלי אחר.
תחום ההערכה בכל כלי מדידה שכזה הוא מצומצם ומוגדר, שכן קיימת מוגבלות טכנית להעריך תחום רחב. כמו כן, תחום ההערכה יתאים לרוב לרמת המוערכים.
לדוגמה, אם אנחנו מעוניינים לבחון את הבנת הנקרא של התלמידים, תחום ההערכה יהיה כל מטלות הקריאה המתאימות לגילם, ולא יכלול מאמר אקדמי, או מטלות קריאה של כיתות נמוכות יותר. מכיוון שלא ניתן למדוד את הביצוע של התלמידים בכל מטלות הקריאה שהן חלק מתחום ההערכה, יש לדגום מטלות מתוך אותו התחום.
שרקסטודון
מאפיינים
יצור זה היה מגדולי הטורפים ומהגדולים שבבני סדרתו, אך קטן מהסימבאקובוואה. הוא שקל 800 ק"ג והיה קרניבור תוקפני שדמה לטיגריסים ולאריות המודרניים.
בתרבות
יונק זה הופיע במשחק עולם היורה: המשחק.
מטען הכאב
מטען הכאב (באנגלית: The Hurt Locker) הוא מותחן מלחמה אמריקאי משנת 2008, בבימויה של קתרין ביגלו. הסרט זכה לפרסים רבים, בהם שישה פרסי אוסקר (מתוך 9 מועמדויות) כולל הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר, וכן פרסי באפט"א לסרט, הבמאי, התסריט המקורי, הצילום, העריכה והסאונד הטובים ביותר. הסרט מספר את סיפורה של יחידה לסילוק פצצות בצבא האמריקאי, המוצבת בעיראק בזמן מלחמת עיראק.
התסריט נכתב על ידי מארק בול, סופר פרילנסר שהתלווה ליחידת סילוק פצצות. ג'רמי רנר, אנתוני מאקי ובריאן גראת'י מככבים בסרט בתור חברי יחידת סילוק הפצצות והסרט מתאר את התמודדותם עם המתח שבפירוק הפצצות, סכנת החיים שמציבות בפניהם חוליות מיליציה המשתייכות לכוחות ההתקוממות בעיראק והמתיחות המתעוררת בין שלושת חברי הצוות.
שם הסרט מגיע מסלנג באנגלית המתאר פציעה כתוצאה מפיצוץ מטען.
הסרט לא זכה להצלחה רבה על האקרנים ובמדינות רבות לא הופץ כלל בקולנוע, ובחלקן נרכש להקרנה במסגרת שידורי הטלוויזיה או להפצה ב-DVD. לאחר שההתעניינות בסרט גברה, בעקבות ההכרזה על מועמדותו לאוסקר וההשערות על סיכויו לזכות, במדינות מסוימות, בהן ישראל, רכשו חברות הפצה את הסרט להקרנה. בישראל, הסרט שודר בטלוויזיה בלוויין ב-7 במרץ, ערב שידורו של טקס האוסקר, והוקרן בקולנוע החל מ-11 במרץ.
עלילה
הסרט נפתח בציטוט מתוך הספר רב-המכר משנת 2002 "War Is a Force That Gives Us Meaning" של הכתב לענייני מלחמה של הניו יורק טיימס כריס הדג'ס: "הריגוש שבקרב מהווה התמכרות חזקה ולעיתים קרובות קטלנית, כי מלחמה היא סם".
בחודשים הראשונים שלאחר פלישת כוחות הצבא האמריקאי לעיראק, רב-סמל ויליאם ג'יימס מתמנה למפקד הצוות של יחידה לסילוק פצצות בפלוגה בראבו של צבא ארצות הברית, כאשר הוא מחליף את סמל ראשון תומפסון, שנהרג מפיצוץ מטען צד, שהורכב על בסיס מרגמה 155, והופעל מרחוק. הוא חובר לסמל ג'יי.טי. סנבורן ולרב טוראי אוון אלדרידג', שתפקידם לתקשר עם מפקד הצוות דרך מכשיר קשר שנמצא בתוך חליפת המגן שלו ולחפות עליו בזמן שהוא בוחן ומנטרל מטעני חבלה. במשימה הראשונה שלהם יחד, ג'יימס מתעקש להתקרב למטען חבלה בלי לשלוח קודם לכן את רובוט סילוק הפצצות שברשות הצוות, מה שגורם לשני חברי הצוות האחרים לראות בו אדם פזיז וחסר זהירות. הוא מגלה שם מטען מרגמה 155 שחוטיו מובילים אותו לעוד 6 מטענים. הסרט מראה שמפעיל המטענים רץ מראש הבניין ליציאה ממנו (קרוב לפצצות) על מנת להפעילם. אלא שג'יימס מנטרל בזריזות את כולן ומציג בהתרסה את המרעום המנותק בפני המפעיל (אפילו שהוא לא ידע שזה המפעיל) והמפעיל בורח. במחנה מתיידד ג'יימס עם ילד מקומי שקורא לעצמו "בקהאם" (על שמו של הכדורגלן האנגלי דייוויד בקהאם), שעובד אצל סוחר מקומי המוכר סרטי DVD פיראטיים. במשימות הבאות ג'יימס מנטרל פצצה בבניין האומות המאוחדות בבגדאד, חברי הצוות חוברים לצוות בריטי של שכירי-חרב, איתו הם נלחמים בצלפים והצוות מגלה אמצעי לחימה שטרם נעשה בהם שימוש בתוך מחסן, כל זה בזמן שהמתיחות בין חברי הצוות גואה עקב חוסר הזהירות המשווע והשיטות הלא מקובלות של ג'יימס. במשימה מאוחרת יותר, ג'יימס מגלה גופה של ילד שבבטנו הושתלה בניתוח כושל פצצה. ג'יימס סבור שהילד הוא בקהאם, חברו מדוכן הסרטים הפיראטיים, אך סנבורן ואלדרידג' לא בטוחים בכך.
כשהוא לבוש בחולצה אזרחית ומכנסיים צבאיים, ג'יימס חומק החוצה מהבסיס, חוטף את הסוחר עבורו בקהאם עבד ומורה לו באיומי אקדח להסיע אותו לביתו של הילד. בתוך הבית, ג'יימס פוגש בפרופסור עיראקי, ממנו דורש לדעת מי היה מעורב בהפיכתו של בקהאם ל"פצצה אנושית". הפרופסור לא מראה שום סימן שהוא מבין את הדרישה של ג'יימס וחושב שהוא סוכן של ה-CIA. הוא מזמין אותו בנימוס לשבת איתו כאורח. כאשר אשתו של הפרופסור רואה את ג'יימס, היא נבהלת ומגרשת אותו בכוח מהבית. ג'יימס חוזר לבסיס באישון ליל, שם השומרים כמעט ויורים בו כיוון שבתחילה הם חושבים שהוא מחבל מתאבד. באותו הלילה, הצוות מוזעק לאזור הירוק על מנת לחקור זירת פיצוץ של מכלית, בו נהרגו אזרחים רבים. כשהוא פועל לפי תחושת בטן, ג'יימס מורה לצוות שלו לבוא בעקבותיו אל מעבר למכתש הפיצוץ ולתוך הרחובות החשוכים שבסביבה. סנבורן מביע מחאה ומציע לחכות לפלוגת חי"ר שתטהר את האזור, אך ג'יימס דוחה את ההצעה. הוא סבור שהמורדים שפוצצו את המכלית מרחוק צופים בחיילים הסורקים את הזירה מחורשה בקרבת מקום. ג'יימס פוקד על חייליו להתפצל כך שכל אחד משלושת חברי הצוות בודק סמטה; ג'יימס וסנבורן לא מוצאים דבר, אך עד מהרה הם שומעים יריות מהכיוון אליו הלך אלדרידג'. כשהם מתקרבים לאזור ממנו נשמעו היריות הם נתקלים בגופה של מורד מת, אך אין זכר לאלדרידג'. כשהם נכנסים לסמטה, הם מבחינים בשני מורדים הנושאים את אלדרידג' איתם. ג'יימס פותח באש, הורג את שניהם אך פוגע בטעות ברגלו של אלדרידג'. אחרי שהם חוזרים לבסיס, ג'יימס מתמוטט במקלחת בעודו לבוש בציוד מלא ופורץ בבכי. בבוקר שאחרי, בקהאם, בריא ושלם, ניגש אל ג'יימס והאחרון מבין שטעה בזיהוי הגופה. הילד מנסה לשוחח איתו, אך ג'יימס ממשיך בדרכו בלי לומר מילה. לפני שמפנים אותו לבית החולים הצבאי, אלדרידג' מאשים את ג'יימס בפציעתו, בטענה שהוא סיכן אותו שלא לצורך כדי שיוכל לקבל את "מנת האדרנלין" שלו.
כאשר נותרים רק יומיים עד לסיום תקופת ההצבה שלהם, נקראים ג'יימס וסנבורן, חברי הצוות הנותרים, לסייע באירוע במסגרתו אדם נשלח בניגוד לרצונו להתפוצץ במחסום צבאי, כאשר לגופו מחובר כלוב מתכת נעול במנעולים המחבר לגופו פצצת זמן. בזמן שהאדם בוכה ומתחנן על חייו, ג'יימס מנסה לפרק את הפצצה ולהסירה מגופו של האדם, אך הוא נכשל ובורח רגעים ספורים לפני שהפצצה מתפוצצת והורגת את האדם אליו הייתה קשורה. בנסיעה בחזרה לבסיס, סנבורן נכנס לסערת רגשות ומתוודה בפני ג'יימס שאין ביכולתו להתמודד עוד עם השירות ביחידה לסילוק פצצות, ומביע שמחה לאור עזיבתו את עיראק והאפשרות שלו להתחיל משפחה. ג'יימס חוזר הביתה לאשתו וילדו, שם הוא נראה מבצע ברוגע את פעולות השגרה היום-יומיות של חייו האזרחיים. לילה אחד הוא מדבר אל בנו הפעוט, ואומר לו שיש רק דבר אחד בעולם שהוא יודע שהוא אוהב. בסצנה הבאה ג'יימס חוזר לעיראק, כשהוא מוכן לשרת שנה נוספת במסגרת יחידה לסילוק פצצות מפלוגה דלתא.
תגובות בקרב בוגרי לחימה בעיראק
כמה מיוצאי צבא ששירתו בעיראק וחיילים שמשרתים שם בפועל דיווחו על אי דיוקים במצבי הלחימה שתוארו שם. בין הטיעונים – גרסה הוליוודית של הלחימה בעיראק, מדים לא נכונים, אי שימוש במכשירי קשר, התנהגות לא נאותה בקרב חיילים. בפועל לא נשלחים למשימות מסוכנות שלושה חיילים עצמאיים בלי אמצעי קשר. מפקד הכוח בסרט גרם לכל הקבוצה סיכונים גדולים. מפקדים בפועל מצייתים לחוקים, ואם לא – לא נותנים להם לפעול. מפקד הכוח צריך לשים בקדימות ראשית להביא את חיילי החוליה שלו הביתה שלמים ובריאים, דבר שלא תמיד היה בסרט.
מהמטבח באהבה
הספר נכתב לאחר שסירקיס חזרה משהות של ארבע שנים בלוס אנג'לס, שם כיהן רפי בעלה כקונסול. סירקיס, שמשנת 1966 כתבה טור מתכונים במגזין הנשים "את", כתבה אז טור שבועי בעיתון יהודי אשר עסק במתכונים לאוכל יהודי כשר ולפני כן הוציאה שני ספרים באנגלית. בשנת 1972, כשחזרה לישראל, פנו אליה מהוצאת זמורה ביתן מודן בבקשה לתרגם את ספרה "טעמה של מסורת" מאנגלית, והיא ביקשה לכתוב ספר חדש המותאם לישראל.
הספר יצא לאור במרץ 1975 בהוצאת זמורה ביתן מודן, בשם "מהמטבח באהבה: יסודות הבישול וסודות האירוח", ובמהירות זכה להצלחה גדולה מאוד. הספר מושפע מהמטבח האמריקאי, שם שהתה סירקיס בעת שכתבה אותו. היה זה ספר הבישול המשמעותי הראשון שיצא בישראל בפורמט של אלבום, והוא כלל איורים, תמונות צבעוניות ומתכונים ברורים ומדויקים להכנת המנות. הספר כוון לנשים עובדות ונכתב בלשון נקבה. רבים ממתכוניו אומצו והפכו לחלק בלתי נפרד מהמטבח הישראלי.
עד שנת 1982 יצא הספר בהוצאת זמורה, ביתן, מודן במעל 200,000 עותקים. לאחר מכן הוציאה סירקיס את הספר בהוצאה משלה.
הקהילה היהודית באנטופול
הקהילה היהודית באנטופול, עיירה במחוז בריסק בדרום-מערב רוסיה הלבנה, כיום בלארוס, התקיימה כנראה במשך כ-340 שנים, ולפחות כ-300 שנים. במשך שנים רבות היוו היהודים כ-80% מהתושבים ביישוב. בין הרבנים שכיהנו ברבנות העיירה, או בתפקידים אחרים, היו רבנים גדולים בדורם. בין הבולטים ברבני אנטופול היו הרב פנחס מיכאל גרויסלייט, שכיהן כראב"ד אנטופול במשך 26 שנים והרב מרדכי רוזנבלט מאושמינה, שנולד בה וכיהן בה כמה שנים כדיין. לאחר השואה שרדו שמונה יהודים בלבד מכ-2,300 בני הקהילה שחיו בה ערב מלחמת העולם השנייה, עת בעיירה כולה התגוררו כ-3,000 תושבים.
תולדותיה
ממוזער|250px|[[בית קברות|בית הקברות היהודי העתיק]]
עד מלחמת העולם הראשונה
ראשית היישוב היהודי היה ככל הנראה בשנת שס"ד (1604) כשהעיירה עברה לבעלותם של האצילים ממשפחת זאמויסקי. ידוע בוודאות על ישיבת יהודים בעיר באמצע המאה ה-17.
בשנת תס"ו (1706) כבשו השוודים את האזור ויהודים רבים מהסביבה, ובכלל זה מאנטופול, נרצחו. גלי קברים של אותם יהודים קיימים עד היום בדרך לעיירה.
בתר"ז (1847) התגוררו 1,108 יהודים בעיירה, ומספרם הלך וגדל בייחוד המחצית השנייה של המאה ה-19 ובתרנ"ז (1897) נמנו 3,137 יהודים שהיוו כמעט 81% מתוך 3,876 תושבים.
במשך השנים פרצו באנטופול כמה וכמה שרפות גדולות. בתרי"ח (1858) פרצה שרפה גדולה בעיירה וחמישה-עשר בתים של יהודים אמידים נהרסו. דבר זה פגע בגביית מס הנרות, מה שהקשה מאוד על הקהילה לממן את פעולותיה. בתרכ"ט (1869) ובכ' בסיוון תרמ"ה (1885) פרצו אף שרפות גדולות יותר כשרוב בתי העיירה נהרסו ורבים נפגעו ובתי אב רבים איבדו את רכושם ופרנסתם. הרב פנחס מיכאל גרויסלייט שהיה אז רבה של אנטופול פעל לשיקום העיירה בשני המקרים, כשבתרכ"ט נסע לרוסיה עם הרב נתנאל חיים פפה שהיה מראשי הקהילה והגיעו עד הבירה פטרבורג ובכל מקום שהגיעו אליו תרמו להם בנדיבות רבה ותוך זמן לא רב השיגו את הכסף הדרוש לבניית העיירה מחדש וסיוע לנפגעים שרובם הגדול היו יהודים שהיו הרוב הגדול מהתושבים. בתרמ"ה בהיותו בן 76 הקים הרב גרויסלייט קרן עזרה ובאמצעותה שוקמה העיירה שוב.
מתחילת שנות השמונים של המאה ה-19 (בערך משנת תר"מ) בלטו יהודי העיירה כאמידים ובעלי יוזמות. בבעלותם היו טחנות-קמח, בתי-מלאכה במקצועות שונים, בתי-בד להפקת שמן, מפעלים שונים לעיבוד תוצרת חקלאית, וחנויות שונות כשמרבית החנויות באנטופול היו שייכות ליהודים. אחרים שכונו "מורגובניקים" שהיו בעלי חלקות אדמה קטנות או חוכרים וגידלו ירקות למכירה או כבישה, או עסקו בפיטום אווזים.
בתרס"ה (1905) חברי ארגוני הבונד והציונים הסוציאליסטיים וארגונים ציוניים קטנים באנטופול בסיוע חבריהם מקוברין והורדץ מנעו פוגרום שתוכנן להיות בעיירה.
עד תרס"ה לא פעל בעיירה רופא כלשהו, ורופא יהודי הגיע בתר"ע (1910) באותה תקופה נבנה בית חולים ובתרע"א (1911) נפתח בית מרקחת.
ממלחמת העולם הראשונה עד השואה
בסוף קיץ 1915 (תרע"ה), כשנה לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כבשו הגרמנים את אנטופול והאזור ובגלל הקרבות בתים רבים וכמה בתי כנסת עלו באש. הגרמנים הנהיגו יד קשה, הקשו מאוד על התנועה בין היישובים ועקב כך נוצר מחסור חמור במזון וסחורות. במלחמת האזרחים שפרצה ב-1918 (תרע"ח) השליטה על אנטופול עברה בין הפלגים השונים, והיהודים סבלו מכך יותר מכולם. החיילים הפולנים בזזו את רכושם, הקומוניסטים החרימו את סחורותיהם, הלגיונרים הכו וגזזו פאות והבלחוביצים רצחו שלושה יהודים וזרעו הרס רב ברחובות היהודים. אמנם חיילים יהודים מהצבא הפולני ארגנו כוח מגן יהודי, אך הוא יכול היה להתמודד עם כנופיות ולא עם יחידות צבאיות.
אף שבעקבות מלחמת העולם הראשונה ירד מספר התושבים בערך בחצי, במפקד של 1921 (תרפ"א) מספר היהודים היה עדיין כ-81% מהתושבים.
בתרפ"ד (1924) חודשה פעילות בנק הלוואה וחיסכון, ובתרפ"ז (1927) חודשה פעילות הגמ"ח בעקבות תרומות מיוצאי אנטופול בארצות הברית. הבנק נסגר ככל הנראה בסוף שנות ה-20 (שנת תר"ץ בקירוב).
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה היהודים היו בעיקר בעלי עסקים, סוחרים, בעלי מלאכה, אנשי צווארון לבן, אנשי חינוך, וחקלאים.
בשואה
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ופלישת גרמניה לפולין ובעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין גרמניה לברית המועצות, עבר אזור מזרח פולין, שכלל את אנטופול, לשליטת הסובייטים. הקומוניסטים הסובייטים סגרו את מוסדות הציבור היהודיים.
מספר ימים לאחר כניסת הנאצים לאנטופול, בל' בסיוון תש"א (25 ביוני 1941), נרצחו שלושה יהודים, שני חיילים יהודים ילידי העיירה שברחו מהשבי ויהודי אחר שחשדו בו שהוא צנחן סובייטי. השלטונות אסרו על קשרים כלשהם בין יהודים לנוצרים והיהודים היו מחויבים לשאת את הטלאי הצהוב. באנטופול הוקם יודנראט שחבריו היו ארבעה מנכבדי הקהילה והרב וולקין, ולה משטרה יהודית בת חמישה שוטרים.
בה' באלול תש"א (28 באוגוסט 1941) נרצחו 257 אנשים שהואשמו בשוד או קומוניזם. ככל הנראה, רבים מהם היו יהודים, אך מספרם אינו ידוע.
בחודש תשרי תש"ב (ראשית אוקטובר 1941) הורו הגרמנים ביום אחד כי כל הגברים בני 20-18 הכשירים לעבוד יתייצבו למחרת בשוק ויביאו עימם את כל חפצי הערך, הכספים, הבדים החמים ודברי המזון שברשותם. רוב הגברים המיועדים התחבאו ורק מעטים התייצבו, והנשים הן בעיקר שהביאו את דברי הערך, והחפצים שנדרשו. הגסטפו אסר עוד 150 צעירים יהודיים, והגרמנים טענו שישוחררו תמורת כופר נפש. לאחר ששולם הכופר התברר שנרצחו ביריות בחורשה הסמוכה לכפר פרישיכווסט, בסביבת אנטופול, ושם נקברו בבור שהוכן מראש.
זמן קצר אחר כך הוקם גטו שאליו הובאו לאחר כמה שבועות יהודים מהעיירות הסמוכות, הורודץ, שרשוב וז'אבינקה. בגטו הצטופפו בו כ-2,500 נפשות. לאחר מספר שבועות נוספים חולק הגטו לשניים: "גטו אנטופול" (בקיצור "גטו א'"), סביבו הוקמה גדל תיל וקרשים, ובו רוכזו בעלי המקצוע שהיו דרושים לגרמנים ובני משפחותיהם. ליושבי גטו א' הונפקו תעודות מיוחדות. ב"גטו ב'" רוכזו היהודים האחרים. בריאותם של יושבי הגטאות הידרדרה מאוד בגלל העבודה הקשה והמחסור החמור במזון ותרופות.
שני הגטאות חוסלו בארבע אקציות. באמצע אב תש"ב (סוף יולי 1942) הושמד "גטו ב'" כששוכניו, יחד עם קבוצת יהודים מגטו אנטופול, הובלו לתחנת הרכבת, ממנה נסעו יחד עם יהודים מקוברין, פינסק, ינוב ודרוהיצ'ין ליער ברונה גורה, בין בריסק למינסק, ושם נורו במכונות ירייה. נערה מדרוהיצ'ין שניצלה מהטבח בבורה-גורה סיפרה באנטופול על הרצח ההמוני שהתרחש שם. אחר כך הושמד גם גטו אנטופול בשלוש אקציות נוספות. אקציה שנייה הייתה באמצע אלול תש"ב (סוף אוגוסט 1942). באקציה השלישית נספה הרב וולקין, רבה האחרון של אנטופול. בה' בחשוון תש"ג (16 באוקטובר 1942) חוסלו כמעט כל היהודים הנותרים, לאחר מעשי הטבח בברונה-גורה, מספרם עמד על כ-300 נפש, כולל אלו שהתחבאו. רק שמונה מבני הקהילה שרדו, רובם הצטרפו לפרטיזנים, וביניהם רופא העיירה, ד"ר פנחס צ'רניאק וגניה צ'רניאק אשתו הרוקחת שנלחמו בהמשך בגדוד הפרטיזנים הסובייטי על שם קירוב. בא' בתמוז תש"ד (22 ביוני 1944 שוחררה אנטופול.
רבני הקהילה וחשוביה
לא ידוע אלו רבנים כיהנו עד סביבות סוף המאה ה-18 (סביבות תק"ן-תק"ס). בין הרבנים שכיהנו בתפקיד, היו מחשובי הרבנים בדורם.
רבנים חשובים ילידי אנטופול
ממוזער|250px|תמונת בית הכנסת באנטופול מ[[תר"ף]]
מוסדות הקהילה
באנטופול היו שישה או שבעה בתי כנסת ובתי מדרש, שביניהם ארבעה או חמישה בתי מדרש, בית הכנסת שבו התפללו רוב בני הקהילה ושטיבל חסידי. במלחמת העולם הראשונה הם נשרפו והוקמו מחדש.בית המדרש המפורסם כונה "החומה" ונחנך בתרמ"ח (1888).
ככל קהילות ישראל הקהילה הפעילה מוסדות חסד ובהם חברות "ביקור חולים", "לינת צדק" ו"מעות חיטים", קופת "גמילות חסדים", בנק הלוואה וחיסכון ובית יתומים שמומן מתרומות יוצאי אנטופול בארצות הברית. קופת הגמ"ח נוסדה בידי שמונים בעלי בתים ועד מלחמת העולם הראשונה העניקה 70 הלוואות קטנות בשנה ללא ריבית בסכום מצטבר של כאלפיים רובלים. הקופה כמו בנק הלוואה וחיסכון הפסיקו לפעול עקב מלחמת העולם. הקופה חודשה בתרפ"ז (1927) בתרומות של יוצאי אנטופול שחיו בארצות הברית שהעניקו 2,100 דולרים כשתרומות נוספות של הג'וינט ותושבי העיירה העלו את הסכום הראשוני בקופה המתחדשת לכ-3,000 דולרים. עד תר"ץ (1930) ניתנו 1,825 הלוואות כשהסכום הכולל הגיע ל-212,000 זהובים. בתרפ"ד (1924 הוקם מחדש בנק הלוואה וחיסכון עם 190 מניות, אך ככל הנראה נסגר לאחר כ-5 שנות פעילות.
כן החזיקה הקהילה ב"תלמוד תורה". כן שכרה הקהילה מלמדים לבוגרים יותר שילמדו גמרא והלכה ובראשם הרב שלמה לוין והרב יוסף יוזפא צבי דוידובסקי, וכן "ר' בנימין ראש ישיבה" לימד באופן פרטי רבים מילידי אטופול והיו כאלו שלמדו אצלו שנים רבות.
חיי הדת
כרוב עיירות ישראל עד אמצע המאה ה-19 לערך התנהלו כל חיי יהודי העיירה לפי ההלכה היהודית ורובם ככולם היו שומרי מצוות.
כמובן שהשבת ומועדי ישראל נשמרו בקפדנות ברחבי העיירה.
פרנסה
פרנסת של יהודי אנטופול הייתה בעיקר מ-70 הכפרים והאחוזות שבסביבת העיירה. הם היו רוב בעלי המלאכה, החנוונים, הסוחרים והתעשיינים בסביבה, והיו כאלו שהיו חוכרי אחוזות, חקלאים, אנשי חינוך והוראה, ואנשי צווארון לבן.
לפי עדות פולנית היהודים בלטו כאמידים ובעלי יוזמות משנות השמונים של המאה ה-19 (אחרי שנת תר"ם). בתר"ן (1890) היו 42 חנויות באנטופול כשרוב בעלי החנויות היו יהודים. אלפי איכרים מהאזור מכרו באנטופול את תוצרתם החקלאית בימי השוק השבועיים ובימי היריד השנתיים, וקנו אוכל, כלי בית, כלי עבודה ובדים, בעיקר מהיהודים שהיוו את רוב המוכרים.
הסוחרים היהודיים עסקו בעיקר במסחר תבואה, בקר, סוסים, ביצים, זיפי חזיר ופטריות מיובשות.
התעשיינים עסקו בעיקר בייצור שמן פשתן, בטחינת קמח בטחנות הקמח שבבעלותם, ובמפעלים אחרים לעיבוד תוצרת חקלאית.
החקלאים היהודיים גידלו בעיקר תבואה, תפוחי אדמה וירקות ובייחוד מלפפונים שאותם גידלו לכבישה ואת המלפפונים הכבושים שיווקו בערים הגדולות כמו ורשה. כן היו כאלו שפיטמו אווזים. לפני מלחמת העולם הראשונה היו בעיירה 21 משקים חקלאיים יהודיים.
תחת שלטון פולין העצמאית בין שתי מלחמות העולם, הורע מצבם הכלכלי של היהודים והתמעטו ביותר מקורות הפרנסה. רבים חיו מתמיכת קרובי משפחה שהתגוררו בארצות הברית. החקלאים היהודיים קיבלו עזרה מחברת יק"א. המבנה התעסוקתי היה כשל כלל יהודי פולין.
בתרצ"ט היו בין יהודי העיירה וסביבתה 263 בעלי מלאכה ופועלים, 357 סוחרים ותעשיינים, ו-60 בעלי מקצועות חופשיים. בין יהודי העיירה בלבד החלוקה התעסוקתית בעיסוקים העיקריים הייתה כזו: 210 בעלי מלאכה שמהם 40 סנדלרים, 32 קצבים, 31 נפחים, 22 חייטים ותופרות; 336 סוחרים שמהם 32 חנויות מכולת; ארבעה-עשר תעשיינים בבניין ובטחנות-קמח; 41 חקלאים; 70 במקצועות "צווארון לבן"; 45 אנשי חינוך והוראה ובהם שלושה-עשר מלמדים ו-22 מורים.
חינוך ותרבות
עד תנועת ההשכלה החינוך היה לפי המקובל במסורת היהודית. בעקבות תנועת ההשכלה התפתח חינוך שנחשב למודרני יותר.
גם הפעילות התרבותית הושפעה מתנועת ההשכלה. עד לזמנה התרבות הייתה תורנית בלבד והתבססה על לימוד תורה. תנועת ההשכלה הביאה עימה גם ספריות ציבוריות כלליות ופעילות תיאטרון.
חינוך
עד מלחמת העולם הראשונה רק הבנים למדו ב"חדרים, ותלמוד תורה בגילאי ילדים והנערים למדו אצל מלמדים וחלקם גם נסעו לישיבות ידועות. באנטופול היו שתי ישיבות מצומצמות שבאחת לימדו הרב שלמה לוין כמלמד ראשי ולצידו הרב יוסף יוזפא צבי דוידובסקי, ובשנייה לימד 'ר' בנימין ראש ישיבה' ששיעוריו ניתנו בביתו הפרטי. שתי הישיבות האלו לא היו בנויות כישיבה מקובלת ולא היה להם בית מדרש מיוחד ללימודים ותפילות, אלא היה בהן רק לימודים של מספר תלמידים מאוד מצומצם בו זמנית.
בעקבות תנועת ההשכלה נוסדו חדרים "מתוקנים" שהוסיפו בהם לימודי עברית, רוסית וחשבון, וגם הבנות החלו ללמוד בבתי ספר פרטיים מיוחדים לבנות. מורים לרוסית, לגרמנית ולמדעים נעשו מקובלים בעיירה. רוב הבנים עדיין למדו ב"תלמוד תורה" ובחדרים.
בתר"ף נוסד ביוזמת חברי "צעיר ציון" בני העיירה בית ספר עברי למתחילים במבנה שהיה אמור להיות בית חולים שהחלה בנייתו בתר"ע (1910), אך בגלל מלחמת העולם הראשונה לא שכן בו בית החולים בסופו של דבר. לאחר זמן קצר הפך בית הספר לבית הספר "תרבות" (שם רשת בתי ספר) שהיה בית ספר יסודי רגיל. בתחילה למדו בו רק בנות ובתרפ"ג (1923) הצטרפו גם בנים. על אף מצבו הכלכלי הקשה פעל בית הספר עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בתרפ"א (1921) נוסד בית יתומים במימון תושבי אנטופול ויוצאי אנטופול בארצות הברית. בשנים הראשונות הגיע מספר היתומים ל-21, אך אחרי תר"ץ (בשנות ה-30) ירד מספרם עד לשנים-עשר.
באנטופול פעל חוג "תפארת בחורים" שעסק בלימוד התנ"ך ולימוד אגדה ובייחוד ב"עין יעקב" שבו לקט אגדות חז"ל מהתלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי.
תרבות
עד לתנועת ההשכלה הפעילות התרבותית של יהודי אנטופול התבססה על לימוד מקורות היהדות בתורה שבכתב ובתנ"ך בכלל ובתורה שבעל פה ובספרות הרבנית, והיו ספריות תורניות בלבד ששכנו בבתי המדרש ובתי הכנסת. בהשפעת תנועת ההשכלה הוקמו ספריות ציבוריות שהחשובה שבהן הייתה הספרייה על שם י"ל פרץ שכללה אלפי ספרים בעברית, ביידיש, בפולנית וברוסית והוקמה בידי חוג "שוחרי הקדמה" שחבריו באו מהציונים הסוציאליסטיים והבונד. בנוסף הוקמו ספריות עבריות בעלות חשיבות שנוסדו בידי קבוצות ציוניות שהחשובה מביניהן הייתה ספריית השומר הצעיר. אחרי שנת תר"ף (ראשית שנות ה-20 של המאה ה-20) נפתחה מחדש ספריית י"ל פרץ לאחר שהופסקה בעקבות מלחמת העולם הראשונה, אך מצבה הכלכלי היה קשה. מגביות והכנסות מאירועי תרבות שנערכו בעבור הספרייה יצבה את מצבה הכספי. הספרייה התקיימה עד סתו תרצ"ט (ספטמבר 1939). הועלו הצגות ביידיש בידי החוג לדרמה וקן "השומר הצעיר".
פעילות ציונית בקהילת אנטופול
הקשר בין יהודי אנטופול לארץ ישראל החל עוד במאה ה-18. בשנות ה-30 של המאה ה-19 (תק"ץ-ת"ר) החלה עלייה לארץ שלא פסקה עד חיסול הקהילה בשואה. רבנים חשובים ומשפחות שלמות עלו לארץ. הפעילות הציונית החלה כבר מתקופת העלייה הראשונה בקבוצה של "חובבי ציון" שבעיקר אספה כספים בעבור יישוב ארץ ישראל באמצעות קערות שהוצבו במקומות התפילה בערב יום הכיפורים.
לאחר תר"ס (בתחילת המאה ה-20) ירדה באופן משמעותית התמיכה ביישוב ארץ ישראל בגלל מהפכת 1905 של הסוציאליסטים והליברלים ברוסיה. רבים מהיהודים הצעירים והמשכילים נהו אחר המהפכנים. בעקבות כך עלתה קרנה של התנועה הסוציאליסטית היהודית, ה"בונד", שהייתה לא ציונית וראתה בגולה את פתרון בעיית היהודים. סניף "הבונד" באנטופול שקם באותן שנים הגיע ל-150 חברים. אמנם באותן שנים נוסד גם סניף של הציונים הכלליים שמספר חבריו הגיע למאה חברים. לאחר שהמהפכה נכשלה, התגברה הפעילות הציונית, ובנוסף לציונים הכלליים פעלו קבוצות ציונית קטנות יותר כמו צעירי ציון, פועלי ציון ותנועת הנוער "הרצליה". כל התנועות האלו עסקו בעיקר בפעילות תרבותית-הסברתית ועדיין לא בהגשמה מעשית.
לאחר מספר שנות הפסקה בגלל מלחמת העולם הראשונה והפרעות נגד היהודים במצב של חוסר יציבות שלטונית, חודשה הפעילות הציונית עם התייצבותו של השלטון הפולני. תנועת הנוער "הרצליה" התפרקה ובמקומה באה תנועה הנוער "התחייה" שנוסדה על ידי "צעירי ציון". בעקבות איחוד "ברית הפועלים הציונית הסוציאליסטית צעירי ציון (צ"ס)' ו"הברית העולמית של פועלי ציון ימין" והקמת 'ברית הפועלים העברית סוצאליסטית פועלי ציון-צ"ס', חברי תנועת הנוער "התחייה" הצטרפו לפרייהייט, תנועת הנוער של תנועת 'פועלי ציון-צ"ס'.
במהלך תר"ף-תר"ץ (במהלך שנות ה-20) נוסדו סניפים של תנועות ציוניות מכל הזרמים הציוניים: בתר"ף הוקם סניף של החלוץ ולאחר שנתיים עלו שבעת החלוצים הראשונים מאנטופול. בתרפ"ה (1925) הוקם סניף תנועת הנוער של תנועת "החלוץ", החלוץ הצעיר. לאחר שנה הוקם הקן של השומר הצעיר. לתנועות האלו היו ספריות עבריות בעלות חשיבות. כן נוסדו סניפים של תנועת המזרחי, התנועה הרוויזיוניסטית ותנועת הנוער שלה בית"ר, וצ"ס.
תוצאות הצבעת יהודי אנטופול בבחירות לשני הקונגרסים הציוניים האחרונים לפני השואה היו: בבחירות לקונגרס הציוני ה-20 בתרצ"ז (1937) הצביעו 111 מיהודי העיירה. "רשימת ארץ-ישראל העובדת" קיבלה 61 קולות, הציונים הכלליים - 19, "מפלגת המדינה" - 17 וה"מזרחי" - 14. בבחירות לקונגרס הציוני ה-21 בתרצ"ט הצביעו 80. "רשימת ארץ-ישראל העובדת" קיבלה 48 קולות, ה"מזרחי" - 16 והציונים הכלליים - 16.
יואב גרוס
יואב גרוס (נולד ב-9 בספטמבר 1973) הוא מפיק ישראלי.
ביוגרפיה
גרוס החל לעבוד כמפיק בשנת 1993. בהמשך הקים את חברת "יואב גרוס הפקות" אשר עוסקת בייצור סדרות, פיתוח והפקת תוכן מקורי, כמו גם פורמטים בינלאומיים. כן גרוס הבעלים של חברת "גאגא בוקינג", המשמשת לייצוג אמנים.
ב-2002 הפיק את "שידורי המהפכה" בכיכובם של אסי כהן וגורי אלפי. באותה שנה הפיק גם את "ערב אדיר" בהנחייתו של אדיר מילר. בשנת 2003 הפיק את הסיטקום "אחד העם 1". ב-2010 יצא הספין-אוף "אחד העם 101". באותה שנה הפיק גם את "המופע המרכזי". בשנת 2005 הפיק את התוכנית "הכל זז עם דודו טופז". באותה שנה הפיק גם את "המאסטרו" סדרה דוקו-קומית על חייו של צביקה פיק. מספטמבר 2006 הפיק את "הכל 10 עם דודו טופז". באותה שנה הפיק את "החברים של נאור". ב-2007 הפיק את "כישרון או כישלון".