cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ורג' וושינגטון
עבדות
וושינגטון היה האב המייסד היחיד ששחרר את כל עבדיו לאחר מותו. הוא התנגד לעבדות בטענה שלא הייתה מוסרית או יציבה כלכלית, וטען שהעבדות מאיימת על אחדות הברית. באופן פומבי לא יצא נגדה, מתוך חשש לפלג את הרפובליקה החדשה. הוא העביר חוק סחר בעבדים ב-1794, שהגביל את מעורבותה של אמריקה בסחר העבדים האטלנטי.
לוושינגטון היו עבדים מאז מות אביו ב-1743. אביו הוריש לו עשרה עבדים בגיל אחת-עשרה. כשהתחתן עם מרתה ב-1759, היו לו שלושים ושישה עבדים. למרתה היו שמונים וחמישה נוספים שירשה מבעלה. וושינגטון השתמש בהון של אשתו כדי להגדיל את אדמותיו ולרכוש עוד עבדים. ב-1774 שילם מיסים על מאה שלושים וחמישה עבדים, אולם השתמש גם בעובדים שכירים.
מורשתו
ג'ורג' וושינגטון נחשב לאבי האומה האמריקנית, ולגדול נשיאי ארצות הברית בכל הזמנים. עוד בחייו נרקמה סביבו הילה מיתית, ופקודיו בצבא הקונטיננטלי פנו אליו בתואר "הוד מעלתו". לאחר מותו הלך והתעצם המיתוס, וספח אליו גם אגדות רבות על האיש הדגול. מורשתו הפוליטית של וושינגטון מזוהה עם כמה נושאים עיקריים: הוא נחשב לדמות המרכזית במהפכה האמריקאית, ולהתגלמות האנושית של ערכיה. בשל כך גם היה ער לסתירה הצורמת שבין ערכי המהפכה לסוגיית העבדות, שהטרידה אותו רבות, ולבסוף גמר אומר עם עצמו לשחרר את כל עבדיו מיד לאחר מותו. וושינגטון גם מזוהה יותר מכל דמות אחרת עם יצירתה של האומה האמריקאית - עניין שכלל לא היה מובן מאליו בימי המהפכה של סוף המאה ה-18 ובשנים הראשונות שלאחר מלחמת העצמאות. בהקשר לכך גם העדיף תמיד את האינטרס הכלל אמריקאי על פני האינטרסים הנפרדים של המדינות השונות שהרכיבו את האיחוד, וכנשיא המשיך בפעילותו למען כינון ממשל פדרלי חזק וסמכותי. ניתן לומר, אם כן, כי וושינגטון יכול להיחשב בצדק ל-"אמריקאי הראשון" - הן מבחינת חשיבותו ההיסטורית, והן מבחינת תפיסת עולמו ומורשתו.
דמותו של וושינגטון שאוירה בדיוקן אתניאום, מופיעה על שטר הדולר האמריקני ועל מטבע של קוורטר (רבע דולר) והוא אחד מארבעה נשיאים אמריקאים שדיוקנם חקוק באנדרטה הלאומית בהר ראשמור.
בנוסף מדינת וושינגטון נקראה על-שמו, והיא המדינה היחידה בארצות הברית שנקראה על-שם נשיא אמריקני.
לזכרו של וושינגטון מתקיים מדי שנה מרתון יום הולדתו של וושינגטון.
בירושלים קרוי רחוב על שמו.
משבר התוכנה
משבר התוכנה הוא מונח שנטבע כאשר הנדסת התוכנה הייתה תחום חדש שעדיין לא התבסס. משבר התוכנה מתייחס לפער שבין היכולת לפתח תוכנה איכותית באופן שיטתי לבין הגידול המהיר בכוח החישוב.
ראשיתו של המשבר התוכנה בסוף שנות ה-60, אז הדביקו לראשונה מחירי התוכנה את מחירי החומרה הנדרשת להרצתה. כתוצאה מכך עלתה חשיבותה של התוכנה וכן חשיבותן של דרכים שיטתיות לפיתוח תוכנה איכותית. בארבעים השנים האחרונות של המאה העשרים הוכפל כוח החישוב מדי שנתיים בממוצע (ראו גם חוק מור) והיקף המערכות שניתן לפתח גדל גם הוא בהתאם. לעומת זאת, לא חל גידול דומה ביכולת השיטתית לפיתוח תוכנה, ומידת ההצלחה בפרויקטים לפיתוח תוכנה גדלה רק באחוזים בודדים, והיא עומדת, נכון לתחילת המאה ה-21 על כ-34%. משנות ה-80 ואילך, ברוב התחומים בהם עוסקת הנדסת תוכנה, הגורם העיקרי המגביל את פיתוח התוכנה הוא האנושי, ולא מהירות או ביצועי המחשבים. נכון לתחילת המאה ה-21, נתגלה שככל שהיקף הפרויקט גדול יותר, כך קטנים סיכויי הצלחתו.
משבר התוכנה לאורך השנים
לאורך השנים הוצעו דרכים רבות להתמודדות עם משבר התוכנה. רשימה חלקית של הפתרונות שנוסו: כלים, שפות תכנות, שפות מידול, פרדיגמות תכנות חדשות, שיטות פורמליות, ניהול שינוי, ניהול פרויקטים, ארכיטקטורה, מתודולוגיות, בדיקות ועוד. חלק מהדרכים שנוסו הועילו, והפכו לטכניקות מקובלות בענף (כמו ארכיטקטורה, תכנות מובנה ותכנות מונחה עצמים), אחרות נמצאות בשימוש אך במידה קטנה והולכת (כמו מתודולוגיית מפל-המים), ורבות אחרות לא שרדו את מבחן הזמן ונעלמו, ובמקומן הוצעו דרכים אחרות.
משבר התוכנה בפתח המאה העשרים ואחת
חברת הייעוץ סטנדיש גרופ סוקרת את תחום הנדסת התוכנה באופן שוטף ומפרסמת מעת לעת סטטיסטיקות שונות באשר למצבו. להלן עיקרי הדוח לשנת 2003:
בענף הנדסת התוכנה מקובל כיום שאין בנמצא "תרופת פלא" למצבו של התחום, והשינוי יבוא על ידי שיפורים קטנים ומתמשכים (קָאיזֶן) בכל תחומי הנדסת התוכנה.
אמי נתר
אֶמִי נֶתֶר (בגרמנית: Emmy Noether; 23 במרץ 1882, ארלנגן, ממלכת בוואריה, הקיסרות הגרמנית – 14 באפריל 1935, ברין מאר, פנסילבניה) הייתה מתמטיקאית ופיזיקאית יהודייה-גרמנייה. בזכות תרומתה לאלגברה ולפיזיקה תאורטית, ובעיקר בזכות הרעיונות שפיתחה בתורת החוגים, נתר ידועה כאחת המתמטיקאיות החשובות מאז ומעולם. נתר הייתה תלמידה ועמיתה של דויד הילברט ולימדה באוניברסיטת גטינגן, שהייתה המרכז המתמטי החשוב בעולם, עד עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933. סיפורה שזור מאבקים בממסד הגברי של אותה עת, והיא הפכה למודל לחיקוי עבור מדעניות רבות.
ביוגרפיה
אמליֶה אמי נתר (Amalie Emmy Noether) נולדה בארלנגן שבממלכת בוואריה, גרמניה, הבכורה במשפחה יהודית בת שלושה ילדים. אביה, מקס נתר, מתמטיקאי חשוב בזכות עצמו, עבד כפרופסור ב (לימים אמר אדמונד לנדאו שבעיניו לא אמי היא בתו של מקס נתר - אלא להפך, מקס הוא אביה של אמי, שהיא "ראשית הצירים" של משפחת נתר).
בגיל צעיר לא הראתה נתר נטייה מיוחדת למתמטיקה, וכבת עשרה התעניינה יותר במוזיקה ובריקוד. בגיל צעיר התכוונה להיות מורה לשפות, ובגיל 18 הייתה למורה מורשית לאנגלית ולצרפתית.
על אף שאוניברסיטת ארלנגן לא הרשתה לנשים להירשם ללימודים, נתר הורשתה לשבת בשיעורים. ב-1904, כאשר החלה האוניברסיטה לקבל נשים ללימודים, נרשמה נתר מיד ללימודי מתמטיקה. היא קיבלה תואר דוקטור ב-1907 בהנחייתו של פאול גורדן (Gordan), ובנתה לעצמה שם בעבודותיה בתורת השמורות הפולינומיות. על-פי הנוהג באקדמיה הגרמנית, מסיימי הדוקטורט נדרשו לכתוב עבודה מקיפה נוספת, הביליטציה. כאישה, היה מסלול זה סגור בפני נתר, והיא בילתה כמה שנים באוניברסיטאות מדרג שני, והעמיקה במיזוג שיטתו הקונקרטית של גורדן בתחום השמורות עם שיטתו המופשטת יותר של דויד הילברט, שהפכה תחת ידה לכלי רב-עוצמה.
ב-1915 הזמינו אותה הילברט ופליקס קליין לאוניברסיטת גטינגן. באותה שנה גילתה את אחד העקרונות החשובים בפיזיקה תאורטית: השקילות בין סימטריות וחוקי השימור, הקרויה על שמה "משפט נתר". בהיותה אישה, האוניברסיטה סירבה לאפשר לה ללמד, עד שהילברט עצמו נאלץ לפרסם תחת שמו את הקורסים שהעבירה. יריביה טענו נגדה שהחיילים שישובו הביתה ממלחמת העולם לא יוכלו לקבל את מרותה כמרצה. קבלתה לסגל הייתה גוררת גם מתן זכות בחירה לנתר בסנאט האוניברסיטה. על-כך אמר הילברט בזעף: "אינני רואה כיצד מין המועמד עשוי לשמש נגדו בקבלתו למשרת מרצה. אחרי הכול, סנאט האוניברסיטה איננו בית מרחץ". לבסוף, ב-1919, היא התקבלה לסגל האוניברסיטה.
בשנות ה-20 עברה לעסוק בתורת החוגים, ופיתחה את החוגים הנתריים הקרויים על שמה. ספרו רב ההשפעה של ברטל ליינדרט ואן דר ורדן "אלגברה מודרנית" (1924) מבוסס על הרצאותיה. ב-1927 עבדה עם ריכרד בראואר והלמוט הסה, והשלושה הוכיחו יחדיו את משפט אלברט-בראואר-הסה-נתר (אדריאן אלברט הגיע לאותן תוצאות במקביל, בארצות הברית).
ב-1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, ברחה נתר מגרמניה, לאחר שהחוק לשיקום שירות המדינה המקצועי אסר עליה להמשיך ללמד. היא הצטרפה לסגל מכללת ברין מאר (Bryn Mawr College) בארצות הברית, שם נפטרה ב-14 באפריל 1935 בעקבות ניתוח פשוט שהסתבך. רופאהּ אמר לה שהיא זקוקה לניתוח, והיא קבעה תור אליו באחת החופשות מן המכללה, מבלי לומר דבר לאיש; היא נפטרה בגיל 53.
נתר לא נישאה מעולם.
עבודתה והיחס אליה
נתר הוכיחה את משפטי האיזומורפיזם, משפט חשוב בתורת החבורות שלפיו חבורות מנה מסוימות איזומורפיות זו לזו. היא תרמה רבות לתחומים במתמטיקה, הוכיחה הכללה למשפט לסקר-נתר והגתה את בעיית נתר.
נתר השפיעה בצורה משמעותית גם על הפיזיקה. משפט נתר מראה את הקשר בין מונח הסימטריה בפיזיקה לחוקי השימור, כגון חוק שימור החומר וחוק שימור המטען החשמלי. חוק זה הוכח במסגרת מחקר של בעיות בתורת היחסות הכללית. חשיבותו היא בקישור בין משפטי השימור החשובים והיסודיים באמירה שהם נובעים מסיבה אחת - הסימטריה, מה עוד שההנחה המקובלת היא שחוקים אלו אינם תלויים במרחב-זמן.
למרות האפליה, זכתה נתר ליחס של כבוד מצדם של גדולי המתמטיקאים והמדענים של התקופה. אלברט איינשטיין תיאר אותה כ"גאון המתמטי המשמעותי היצירתי ביותר שבא לעולם מאז שנשים התחילו לזכות בחינוך גבוה". כאמור, דויד הילברט ואדמונד לנדאו העריכו את עבודתה מאוד, אף על פי שלנדאו עדיין לא השתחרר מהתחושה שגברים מסוגלים להצליח במתמטיקה יותר מנשים, ושנתר היא יוצאת דופן: "אני יכול להעיד ש[נתר] מתמטיקאית גדולה, באשר להיותה אישה איני יכול להישבע."
נגע חמאדי
נַגְע חַמָּאדִי (נכתב לעיתים נאג חמאדי; מערבית: نجع حمادي) היא עיר במצרים, השוכנת על הגדה המערבית של הנילוס, מרחק של כ-80 ק"מ מלוקסור. נכון ל-2006 מתגוררים בעיר כ-45,000 תושבים, רובם חקלאים.
העיר הוקמה על ידי מוחמד פאשה חמאדי, על מנת לשכן את תושבי העיר הסמוכה סוהאג שנאלצו לעזוב עקב השלטון הבריטי במצרים, ונקראת על שמו.
ב-31 באוקטובר 1968 פשטו כוחות צנחנים של צה"ל, מוטסים במסוקי "סופר פרלון", על יעדים באזור נגע חמאדי, במסגרת "מבצע הלם".
ספריית נגע חמאדי
העיר מפורסמת בעיקר בזכות אוסף הפפירוסים של נגע חמאדי שנמצאו במקום בשנת 1945 ושוכנים בספריית נגע חמאדי. המסמכים מרחיבים על ההיסטוריה הידועה של ראשית הנצרות וכוללים את הבשורה על פי תומאס וכן כתבים גנוסטיים המרחיבים על האמונה בדואליזם תפיסתי ודתי, המדגיש את עקרון חלוקת העולם לשני יסודות מנוגדים: הטוב והרע, והשאיפה לגאולה רוחנית שתתרחש באמצעות ידיעה מיסטית, ולא בשל מעשים טובים.
כיכר (יחידת מידה)
כיכר (ביוונית: ταλαντον, טַלַנְטוֹן בלטינית: talentum, טַלֵנְטוּם) היא יחידת משקל שהייתה מקובלת בעולם העתיק.
מסופוטמיה
בשומר ולאחר מכן בבבל "כיכר" אחת הייתה שקולה ל-60 מינה שהייתה בעצמה שקולה ל-60 שקלים.
ביוון העתיקה
יחידת משקל זו, ביוון העתיקה, הייתה שקולה לנפח המים באמפורה אחת, היינו לרגל מעוקבת של מים (שמשקלה שקול לכ-26 ק"ג). ברומא העתיקה הכיכר הייתה שקולה ל-2.83 ק"ג. מקור המילה "טאלנט" במילה היוונית "לשאת" בשל העובדה שמשקל זה היה כמות המשקל שחייל יווני או רומי נשא על גבו.
כיכר כמטבע
בנוסף להיותה יחידת משקל, "כיכר" אף שימשה כמטבע בעת העתיקה, כאשר הכוונה הייתה לשני סוגי מטבעות שונים: כיכר זהב וכיכר כסף.
כיכר זהב שקלה כמשקל גופו של אדם (המלומדים חלוקים אם מדובר במשקל של 50 ק"ג או 33 ק"ג).
סכומים ניכרים המוזכרים בעת העתיקה הם, לדוגמה, התשלום שתלמי ה-12 העניק ליוליוס קיסר בסך 6,000 כיכרות זהב (סכום עתק במונחי העת העתיקה) על מנת להוכיח שהוא "חבר ובן ברית של העם הרומאי". על הקיסר הביזנטי בסיליוס השני נאמר שצבר בקופתו סכום של 200,000 כיכרות זהב (השווים היום כ-100 מיליארד דולרים) ולכן פטר את האימפריה הביזנטית ממסים במשך השנתיים האחרונות של מלכותו.
כיכר בתנ"ך
הכיכר מוזכרת בתנ"ך כיחידת משקל בעיקר בהקשר למתכות ושווים הכספי. על פי החשבונות בספר שמות, כיכר כסף הייתה שווה ל-3,000 שקלים, ובמונחי ימינו – כ-34 קילוגרם.
"וְכֶסֶף פְּקוּדֵי הָעֵדָה מְאַת כִּכָּר וְאֶלֶף וּשְׁבַע מֵאוֹת וַחֲמִשָּׁה וְשִׁבְעִים שֶׁקֶל בְּשֶׁקֶל הַקֹּדֶשׁ: בֶּקַע לַגֻּלְגֹּלֶת מַחֲצִית הַשֶּׁקֶל בְּשֶׁקֶל הַקֹּדֶשׁ לְכֹל הָעֹבֵר עַל הַפְּקֻדִים מִבֶּן עֶשְׂרִים שָׁנָה וָמַעְלָה לְשֵׁשׁ מֵאוֹת אֶלֶף וּשְׁלֹשֶׁת אֲלָפִים וַחֲמֵשׁ מֵאוֹת וַחֲמִשִּׁים"
בספר שמות נעשה שימוש רב ביחידת משקל זו על מנת לתאר את כלי המשכן - הן כיחידת משקל בזהב והן כיחידת משקל בכסף:
רכישת הר שומרון, מתוארת בספר מלכים א':
בספר ירמיהו מצוין שהנביא קיבל לאכול "כיכר" לחם אחת ליום (ירמיהו, ל"ז, 21), אולם ככל הנראה לא היה משקל כיכר הלחם שווה ל"כיכר".
ב: וייקח (דוד) את עטרת מלכם מעל ראשו ומשקלה ככר זהב ואבן יקרה ותהי על ראש דוד.
יששכר שדמי
יששכר (ישכה) שדמי (טבת ה'תרפ"ב, 22 בינואר 1922 – כ' בתשרי ה'תשע"ט, 28 בספטמבר 2018) היה מפקד בפלמ"ח ותת-אלוף בצה"ל, מפקד גדוד בחטיבת הראל ובחטיבת הנגב, פיקד על חטיבת גולני ועל החטיבה שבגזרתה בוצע הטבח בכפר קאסם, על חטיבת שריון במלחמת ששת הימים וכסגנו של אלוף פיקוד הצפון במלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה
במלחמת העצמאות פיקד על פלוגת פלמ"ח בגדודו של אלדד אורבך והשתתף במבצע נחשון. אחר כך שימש כסגן מפקד ומפקד הגדוד החמישי בחטיבת הראל ולחם בקרבות בשייח' ג'ראח, רמת רחל ולטרון. באוקטובר 1948 מונה למפקד הגדוד השביעי של חטיבת הנגב עימה לחם במבצע חורב.
שדמי המשיך בקריירה צבאית, שירת כעוזר ראש מחלקת ההדרכה לענייני חיל רגלים, עבר הסבה לשריון, בנובמבר 1959 מונה למפקד עוצבת ראם ובאוגוסט 1961 מונה להקים חטיבת שריון חדשה, חטיבה 200 ("אגרוף הברזל"). ב-1963 השתחרר משירות הקבע והמשיך לפקד על החטיבה במילואים.
במלחמת ששת הימים עמד בראש חטיבה 200 שהשתייכה לאוגדה 31 (בפיקוד אברהם יפה) ולחמה בגזרת חצי האי סיני, כבשה את מעבר המיתלה ומעבר הגידי וחסמה בכך את דרך הנסיגה של כוחות צבא מצרים.
ב-1971 מונה לסגן מפקד עוצבת געש בפיקוד הצפון ובמלחמת יום הכיפורים שימש כעוזרו של אלוף פיקוד הצפון יצחק חופי. ביום האחרון של המלחמה נפצע באורח קשה בהתרסקות מסוק.
לאחר החלמתו המשיך לשרת בתפקידים בכירים במילואים, בין השאר כסגן מפקד גיס 446 וקצין קישור באגף המטה של פיקוד הצפון. השתחרר משרות המילואים ב-1993.
כאזרח, מונה למנהלו הראשון של מגדל שלום, ניהל כמה מן הפרויקטים של האחים מאיר וחברות אחזקה פרטיות. בתחום החברתי, התנדב להיות ראש המטה של מבצע ישראל לובשת ניקיון. בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 היה פעיל במפלגת העבודה ובסופן היה חבר במועצה הארצית של התנועה הדמוקרטית לשינוי.
חיים אישיים
היה נשוי לפנינה עד לפטירתה ב-2013, ואב לארבעה. שניים מהם המשיכו את דרכו כקצינים בצה"ל: יפתח, טייס קרב ומפקד טייסת בחיל האוויר שהשתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה, ונטע, בת הזקונים, ששירתה בתפקידים בכירים באמ"ן, במטכ"ל ובמכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. נפטר בשנת 2018, והובא למנוחות לצד אשתו בבית העלמין בקיבוץ שדות ים.
השורש הריבועי של 2
הקירוב בשברים עבור שורש 2 מדויק עד לספרה הרביעית אחרי הנקודה העשרונית.
המספר נקרא לפעמים "יחס הכסף".
היסטוריה
תבליט נחושת בבלי (המתוארך ל-1800 עד 1600 לפנה"ס) נותן קירוב של \sqrt{2} בדיוק של ארבע ספרות סקסגסימליות שהן כשש ספרות דצימליות: אזכור קדום נוסף של \sqrt{2} בקירוב מופיע במסמך הודי עתיק הנקרא "שולבא-סוטרא": "הגדילו את אורך הצלע בשליש ממנה, הוסיפו רבע מן השליש שלה והפחיתו אחד חלקי שלושים וארבע של הרבע שהוספתם" - שזה אומר: הקירוב ההודי העתיק הוא למעשה המספר השביעי בסדרת פל, והמספרים הבאים בסדרת פל משמשים לקירוב יותר מדויק של השורש הריבועי של 2.
בתלמוד מוזכר כי (הקירוב 1.4), ובעל התוספות במקום מוכיח שהחישוב אינו מדויק.
גילוי המספרים האי-רציונליים מיוחס להיפאסוס, מחברי האסכולה הפיתגוראית, שמצא הוכחה שהשורש הריבועי של 2 הוא מספר אי-רציונלי. אולם, דבר הגילוי נשמר בסוד על-מנת שלא לסתור את טענת האסכולה הפיתגוראית שהעולם כולו ניתן לתיאור כיחסים בין מספרים טבעיים, והיפאסוס סולק מן האסכולה הפיתגוראית (ולפי גרסאות אחרות הוטבע על ידי פיתגורס ותלמידיו). עם זאת, אין לסיפור זה סימוכין.
חוקרים בני זמננו סבורים כי גילויים של המספרים האי-רציונליים, לא זעזע את עולמו של פיתגורס. הם מסבירים שהמקור לאגדה זו הוא שהיוונים בתקופתו של פיתגורס, השתמשו באותה מילה כדי לתאר מספרים אי-רציונליים וכדי לתאר תופעה "לא רציונלית" - תופעה שהיא בבחינת "לא תיאמן". קיומם של מספרים אי-רציונליים מוזכר לראשונה אצל אפלטון, יותר ממאה שנים לאחר מות פיתגורס.
דרכים לחישוב \sqrt{2}
ישנן דרכים רבות לחישוב השורש הריבועי של 2 - ניתן להיעזר בשיטות למציאת שורש ריבועי, שהשיטה הבבלית היא אחת מהן. שיטה נוספת היא להיעזר בסדרת פל - ככל שנתקדם בחישוב איברים נוספים של הסדרה נקבל ערך מדויק יותר של השורש הריבועי של 2. למעשה, ניתן לבטא זאת באמצעות שבר משולב: מן השבר הזה מתקבלת סדרה של קירובים בשברים:.
בשנת 1996 חושב הערך של השורש הריבועי של 2 עד כדי 137,438,953,444 (כ-137.4 מיליארד) ספרות לאחר הנקודה, על ידי מתמטיקאי יפני, יאסומסה קאנאדה. בשנת 2006 נשבר השיא של חישוב ספרות לאחר הנקודה של השורש הריבועי של 2 והגיע ל-200 מיליארד ספרות לאחר הנקודה; החישוב, במחשב ביתי, נמשך 13 ימים ו-14 שעות.
למעשה, בין הקבועים המתמטיים האי-רציונליים (שאינם שבר מחזורי), רק הקירוב של פאי חושב יותר ספרות לאחר הנקודה.
הוכחת אי רציונליות
ישנן הוכחות רבות לאי-רציונליות של שורש 2. ההוכחה המפורסמת ביותר ניתנה על ידי אוקלידס והיא ניתנת כאן:
נניח בשלילה כי קיימים מספרים טבעיים זרים m,n כך ש:
הוכחה לא בונה
שורש 2 משמש תפקיד מרכזי בדוגמה מפורסמת להוכחה לא בונה (הוכחה המראה קיומו של עצם מבלי להראות כיצד ניתן להשיגו). ההוכחה מראה קיום מספר אי-רציונלי בחזקת מספר אי-רציונלי הנותן תוצאה רציונלית. נתבונן בשורש 2 בחזקת שורש 2, כלומר:. אם הוא רציונלי, מצאנו. אחרת, נעלה מספר זה בחזקת שורש 2 ונקבל את התוצאה הרציונלית 2.
בזכות משפט גלפונד-שניידר ידוע כי במקרה הזה מספר טרנסצנדנטי ולכן גם אי-רציונלי.
תכונות
\sqrt2 בחזקת עצמו אינסוף פעמים שווה ל-2 (ראו מגדל חזקות).
שימושים
לגליונות נייר בתקן ISO 216 יחס של \sqrt 2 בין אורכי צלעותיהם. כך יחס הצלעות נשמר בקיפול מדויק של הגיליון לשניים. לדוגמה, מידות דף A4 הן 210 על 297 מילימטרים – יחס מדויק עד הספרה הרביעית אחרי הנקודה העשרונית. סדרות הגליונות בתקן זה מוגדרות כך שכל דף קצר פי \sqrt 2 במידות האורך מקודמו בסדרה (A4 קצר פי \sqrt2 מ-A3), וכך תוצאת קיפול או חיתוך גיליון לשניים מתקבלת במידותיו של הגיליון הבא בסדרה.
היחס בין תווים מוזיקליים שהמרווח ביניהם הוא טריטון בתדר שלהם הוא 1:\sqrt 2.
שריר העכוז הגדול
שריר העכוז הגדול (TA: Musculus gluteus maximus) נמצא בחלקו האחורי של העכוז והוא השטחי מבין שלושת שרירי העכוז (לצד שריר העכוז האמצעי ושריר העכוז הקטן). העכוז הגדול הוא אחד השרירים הגדולים והחזקים ביותר שבגוף.
מסת השריר מעניקה לעכוז את צורתו המוכרת. פעולתו מייצבת את מפרק הירך ומניעה את הירך לכיוון פשיטה וסיבוב חיצוני, כגון בפעולת קימה מכריעה.
תיאור
לשריר העכוז הגדול צורה מרובעת, המכסה את גבששת השת ("עצם הישיבה") בזמן עמידה ומגלה אותה בזמן ישיבה.
תחילתו של השריר בפן החיצוני של כנף הכסל ורכס הכסל; בפן האחורי של עצם העצה ועצם העוקץ; וברצועת העצה והגבשוש (Ligamentum sacrotuberale, ראו מפרק העצה והכסל).
בחלקו המרוחק של השריר נאחזים מרבית סיבי השריר בשביל הכסל והשוקה (Tractus iliotibialis), המתחבר לעלי הצידי של השוקה. הסיבים העמוקים של השריר נאחזים בחלק העליון של רכס הירך.
אמתחות
בסביבת שריר העכוז הגדול ממוקמות שלוש אמתחות (בורסות):
עצבוב
שריר העכוז הגדול מעוצבב על ידי שורש העצב המותני החמישי (L5) ועל ידי שורשי העצב של העצה הראשון והשני (S1, S2) דרך עצב העכוז התחתון (Nervus gluteus inferior).
הפארק הלאומי מנו
מנו (ספרדית: Manú) הוא פארק לאומי בדרום מזרח פרו. הפארק הוכרז ב-1973, והוא מגן על שטח של 15,328 קמ"ר, מה שהופך אותו לפארק הלאומי הגדול ביותר בפרו.
היסטוריה
האזור בו שוכן הפארק נכלל בתחומי אימפריית האינקה בשיא התרחבותה, בתקופת שלטונו של פאצ'אקוטי במהלך המאה ה-15. זמן קצר לאחר כיבוש האזור בידי הספרדים, הם הקימו בו את הכפר פאוקרטמבו (Paucartambo), שסיפק לקוסקו מוצרים כקוקה, סוכר, פלפלים, כותנה ועץ. ב-1537 יצאה משלחת ספרדית ראשונה, בראשותו של חואן אלברס מלדונדו, לעומק שטחו של הפארק דהיום.
בסוף המאה ה-19 החל האזור לסבול מכריתת עצים לצורך תעשיית הגומי, אך פעילות זו נפסקה בשנות ה-20 של המאה ה-20, עקב העלויות הגבוהות שהיו כרוכות בכך, שלא אפשרו תחרות מול יצרנים אחרים.
ב-1968 הוכרז האזור כ"יער לאומי", וב-1973 שודרג מעמדו והוא היה לפארק לאומי. אונסק"ו הכריז על הפארק כשמורה ביוספרית ב-1977 וכאתר מורשת עולמית ב-1987. שטחו של האזור שהוכרז כשמורה ביוספרית כולל 2,570 קמ"ר נוספים, ו-914 קמ"ר אחרים הוכרזו כ"אזור תרבותי".
בתחומי הפארק כ-30 כפרים שתושביהם דוברי קצ'ואה, וכן מספר קהילות קטנות של בני שבטים אמאזוניים שונים.
גאוגרפיה
בפארק מגוון רחב של אזורים אקולוגיים. גובהו נע בין 150 מ' מעל פני הים (כחלק מאגן ההיקוות של האמאזונאס) לבין 3,500 מ' מעל פני הים (כחלק מרכס הרי האנדים). הפארק כולל את כל אגן הניקוז של נהר מאנו, עד הישפכו לנהר מדרה דה דיוס. הנהר מהווה גם את הדרך היחידה להגיע לפארק, שכן האזור כולו פראי, מבודד ולא מיושב.
האזורים הגבוהים של הפארק מכוסים עשב, משרע הטמפרטורות בהם גבוה, ובין אוקטובר לאפריל יורד בהם שלג. האזורים הנמוכים מ-2,600 מ' מיוערים, וכמות המשקעים השנתית בהם נעה בין 500 ל-1,000 מ"מ. באזורים שגובהם בין 1,600 ל-2,200 מ' עצים שגובהם 25 מ', וכן סחלבים ושרכים ממינים שונים. האזורים הנמוכים יותר הם גם חמים ולחים יותר, וגדל בהם יער גשם טרופי סבוך, שכמה מהעצים בו מתנשאים לגובה של למעלה מ-60 מ'. אזור זה נחשב לאזור המאפיין ביותר את נופי הפארק.
פלורה ופאונה
המגוון הטופוגרפי הופך את הפארק גם לאחד המגוונים בעולם מבחינה ביולוגית. הוא כולל למעלה מ-15 אלף מיני צמחים, כ-2,400 מיני חרקים (מהם כ-1,200 מיני פרפראים), למעלה מ-800 מיני עופות, 210 מיני דגים, 159 מיני יונקים, 140 מיני דו-חיים ו-99 מיני זוחלים. עם היונקים המצויים בפארק נמנים היגואר, הפומה, אוצלוט, טאירה, שועל קולפאו, לוטרת ענק, דוב נמלים ענק, דוב נמלים דרומי, ארמדיל ענק, ארמדיל טאטו, עצלן חום גרון, טפיר ברזילאי, קפיבארה, אייל הביצות, אייל פרדי לבן-זנב, מזאמה אדומה, מזאמה אמזונית, צ'וני, פקארי מגוון, טאיאסו לבן שפתיים, דוב המשקפיים, קוף העכביש, טיטים, טמרין משופם, טמרין קיסרי, וכן הקוף הקטן בעולם - מרמוסט גמדי.
יחסי אוסטרליה–גיאנה
יחסי אוסטרליה–גיאנה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין הרפובליקה השיתופית של גיאנה.
סקירה כללית
על פי מחלקת החוץ והסחר האוסטרלית בין שתי המדינות יחסים חמים. היחסים בין שתי המדינות מופקדים על הנציבות הגבוהה האוסטרלית בפורט אוף ספיין, בירת טרינידד וטובגו לצד קונסוליה שמחזיקה אוסטרליה בג'ורג'טאון בירת גיאנה עצמה.
שתי המדינות הן חברות בארגון האומות המאוחדות. שוק התיירות והמסחר בין שתי המדינות הוא זניח - כשלוש מאוד מבקרים (גיאנים באוסטרליה ואוסטרלים בגינאה). בין שתי המדינות מפגשים אחדים של רמי דרג, ואף ביקור רם דרג אחד של חבר בפרלמנט האוסטרלי בגיאנה שנערך בשנת 2012.
Sinatra Sings Days of Wine and Roses, Moon River, and Other Academy Award Winners
Sinatra Sings Days of Wine and Roses, Moon River, and Other Academy Award Winners הוא אלבום מאת הזמר האמריקני פרנק סינטרה, זהו אלבום האולפן ה-38 של סינטרה וה11 היוצא בחברת ההקלטות רפרייז רקורדס. האלבום יצא בשנת 1964.
כל השירים באלבום הם זוכי פרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר בין השנים 1934 ל 1962. את השירים בחרו סינטרה והמארגן נלסון רידל, איתו כבר שיתף פעולה סינטרה פעמים רבות בעבר. האלבום הניב כמה ביצועים טובים שחלקם התעלו על המקור שזכה באוסקר.
עיטור אלכסנדר נבסקי
עיטור אלכסנדר נבסקי (ברוסית: орден Александра Невского) הוא עיטור צבאי של רוסיה, ולפני כן של ברית המועצות. העיטור נוסד ב-7 ביולי 1942. העיטור נקרא על שמו של אלכסנדר נבסקי.
לעיטור היו זכאים כל המפקדים (מרמת מפקד מחלקה ומעלה - עד לתפקיד מפקד דיוויזיה) על מיומנות אישית ופיקוד יעיל על גיסותיהם.
זהו העיטור היחיד בעולם שמופיע עליו דיוקנו של שחקן קולנוע. תמונות (או ציורים) אמיתיים של הנסיך אלכסנדר נבסקי לא השתמרו עד המאה ה-20, ולכן מעצב העיטור השתמש בתמונתו של שחקן הקולנוע ניקולאי צ'רקסוב (אשר גילם את דמותו של הנסיך אלכסנדר נבסקי בסרטו של סרגיי אייזנשטיין, אלכסנדר נבסקי בשנת 1938).
במהלך מלחמת העולם השנייה הוענקו כ-50,000 עיטורי אלכסנדר נבסקי (מתוכם כ-1500 הוענקו ליחידות צבאיות). בין מקבלי העיטור היו גם כ-70 קצינים מצבאות בעלות הברית.
לבאיה
לבאיה (או לבאיו) היה מושל העיר שכם בתקופת הברונזה המאוחרת ב. הוא חי בזמנם של מלכי מצרים אמנחותפ השלישי ובנו אחנתון מלכי השושלת ה-18 ששלטו במצרים במאה ה-14 לפנה"ס. בתקופה זאת כנען הייתה כפופה לשלטון מצרים. השלטון נעשה באמצעות מושלי הערים אשר ניהלו את הערים והעלו מיסים למצרים, ובאמצעות החזקת חיל מצב מצרי בכנען.
בנו של לבאיה, מותבעל, קבע את מושבו בפחל שבעבר הירדן וניהל מערכות צבאיות משלו עד שככל הנראה חוסל בהוראת הממשל המצרי בידי ביריאווזה.
מקורות המידע לגביו
המידע על לבאיה מקורו במכתבי אל-עמארנה, ארכיון מכתבים גנוזים שהתגלה בחפירות ארכאולוגיות באל עמארנה שבמצרים התיכונה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. בארכיון נמצאו 3 מכתבים שכתב לבאיה למלך מצרים (מכתבי א"ע 252, 253, 254), בנוסף נמצאו עוד 12 מכתבים של מושלים אחרים המזכירים את לבאיה במכתביהם. ממכתבי אל-עמארנה ניתן ללמוד על פעולותיו ועל מערכת יחסיו עם מושלי הערים האחרות בכנען. במכתבי לבאיה לא כתוב שהוא מושל שכם, המכתב היחיד המציין שהוא מושל שכם הוא מכתבו של עבדיחבה מכתב א"ע 289 מושל ירושלים המציין ש"לבאיה נתן את שכם לאויבים". המכתב היחיד שיש מידע לגבי שנת כתיבתו הוא מכתב א"ע 254 שעליו נכתב בדיו בהיראטית השנה שבה נכתב המכתב המפורש כשנת 32 לאמנחותפ השלישי.
אזכור נוסף של לבאיה נמצא על גבי חותם גליל שנמצא בשנת 1993 בחפירות תל בית שאן. על גבי חותם זה נמצאה כתובת.
על פי מכתב א"ע מס' 252 שכתב לבאיה למלך מצרים עיר מולדתו לא הייתה שכם. במכתב זה הוא מתלונן על אנשים אשר כבשו את העיר ומציין שהוא מותקף בימים אלו כש"שתי ערַי נכבשו" ומציין שהתוקפים הם "שודדי אבי".
לבאיה ניסה להשתלט על ערים אחרות בכנען ולהרחיב את שלטונו צפונה לאזור השרון ודרומה. במכתב א"ע 250 נכתב שתקף את שונם ואת גת רימון, ובמכתב א"ע 244 נכתב שתקף את מגידו. במכתב א"ע 253 כתב לבאיה שהוא נכנס לגזר שבאזור השפלה. על פי מכתב א"ע 244 של מושל מגידו בירידיה, לבאיה מנצל את החזרת הגדוד המצרי הסדיר ממגידו למצרים כדי לבצע את תוכניות ההתפשטות שלו. הסיבה להחזרת הגדוד המצרי אינה מובהרת מהמכתבים. השערת החוקרים היא שהגדוד הוחזר אולי בשל מאורע חגיגי לכבוד אמנחותפ השלישי, או כדי לעזור לאמנחותפ הרביעי לסגור את מקדשי נא אמון. במכתב זה מתלונן בירידה על מצור שהטיל לבאיה על העיר מתוך מטרה לכבוש את העיר. במכתב א"ע 250 הוא מכתבו של בַּעַלמֶהֶר מושל גת-פדלה (ג'ת) למלך מצרים, מתלונן המושל על בני לבאיה ששמו פעמיהם להרוס את הארץ יותר מאשר אביהם הרס. במכתב זה מציין בעלמהר שלבאיה תקף חמש ערים את גת-פדלה, גת-רימון, שונם, בֻּרְקֻנָה ועַרַבּוּ
ניסיונות ההשתלטות של לבאיה על אזור ירושלים באים לידי ביטוי במכתבי התלונה של עבדיחבה מושל ירושלים לפרעה. במכתב א"ע 289 מתלונן עבדיחבה שלבאיה נתן לעפירו להשתלט על שכם והוא רוצה גם להשתלט על ירושלים באמצעות ברית שהקים עם מִלכִּאִלוּ מלך גזר ועם מלכי גת, לכיש ואשקלון.
קשריו עם מלכאילו מלך גזר ידעו עליות ומורדות. מלך זה היה בן בריתו העיקרי, אבל לפחות פעם אחת ברית זאת הופרה כשלבאיה פלש לגזר. במכתב א"ע 254 כותב לבאיה למלך מצרים שהוא לא פשע, מציין שהוא נכנס לגזר וכי מלך מצרים רוצה לקחת את רכושו אבל לא נוגע ברכושו של מלכאילו. נראה ששלטונות מצרים ניסו לסכסך ביניהם על ידי הקלת המיסים על מושל גזר. הוא הודף גם את האשמות שכאילו כרת ברית עם העפירו בהתייחסו לבנו ובציינו.
בניו של לבאיה ממשיכים בדרכו של אביהם. במכתב א"ע 246 כותב בירידיה שהם שכרו את העפירו ואת הסותו כשכירי חרב להילחם בו. הם משתפים פעולה עם מושל גזר (א"ע 250).
אטול דאס רוקאס
אטול דאס רוקאס (בפורטוגזית: Atol das Rocas; מילולית: אטול הסלעים) נמצא באוקיינוס האטלנטי, מול חופי ברזיל, כ-260 ק"מ צפונית-מזרחית לנאטאל ו-145 ק"מ צפונית-מערבית לארכיפלג פרננדו די נורוניה.
גאוגרפיה
דאס רוקאס הוא האטול היחיד בדרום-מערב האוקיינוס האטלנטי, והוא אחד האטולים הקטנים בעולם. אורכו האטול 3.7 ק"מ ורוחבו 2.5 ק"מ. שטחה של הלגונה שבמרכזו 7.1 קמ"ר, ועומקה המרבי 6 מטרים. שטחו היבשתי של האטול, המורכב משני איים, איליה דו סמיטריו ("אי בית הקברות") ואיליה דו פרול ("אי המגדלור"), 0.36 קמ"ר (360 דונם). שטח שמורת הטבע כולל גם כ-360 קמ"ר באוקיינוס שמסביב לאטול.
האטול נתגלה בידי גונסלו קואליו, שספינתו טבעה בסמוך לו ב-1503, לאחר שמלחיה לא הבחינו במים הרדודים ובשוניות האלמוגים. עם זאת, הוא מופה לראשונה בידי פיליפ לי רק ב-1852, והוגדר לראשונה כאטול ב-1858. בשל בידודו, האטול כמעט שלא נפגע מפעולות של בני אדם, והמבנה היחיד על האטול הוא מגדלור שהקים חיל הים הברזילאי בשנות ה-60. למעשה, אין בו מבקרים פרט לפקחי השמורה ולמשלחות מחקר, שאף הן מועטות בשל הקשיים הלוגיסטיים הכרוכים בהגעה אליו (הפלגה של 26 שעות מנאטאל) ובשהייה בו. בעבר הייתה בו פעילות של דיג לובסטרים.
עולם החי בשוניות האלמוגים כולל צבי ים (בהם צב ים ירוק וצב ים קרני), כרישים, דולפינים וסרטנאים. עם העופות הימיים המקננים באטול נמנים שחפית חומה, סולת מסכה, סולה לבנת-בטן ופריגט הדור.
היסטוריה של לאוס
התיישבות אנושית באזור הייתה קיימת כבר לפני כאלפיים שנים. העדות לכך היא עמק הכדים.
ההיסטוריה הכתובה של לאוס מתחילה מהקמת הממלכה של לן סאנג (מיליון הפילים) על ידי המלך פה נגום בשנת 1353. תחת שלטונו, הממלכה כללה את החלק הצפוני של תאילנד, כל לאוס והמחוז סטאנג טרנג שנמצא בקמבודיה. יורשיו, במיוחד המלך פוטיסארת' במאה ה־16, עזרו ליישם את זרם הטרוואדה הבודהיסטי כזרם הדומיננטי בממלכה.
במאה ה־17, ממלכת לן סאנג הדרדרה בגלל מאבקים ומריבות עם שכניהם. בסוף המאה ה־18, סיאם השתלטה על החלק שכיום הוא לאוס. האזור חולק לממלכות שמרכזן היה בלואנג פראבאנג בצפון, ויינטיאן במרכז וצ'מפאסק בדרום. בעקבות הפיכת וייטנאם למושבה צרפתית, צרפת החליפה את סיאם והחלה לשלב את לאוס בתוך האימפריה הצרפתית. החוזה הצרפתי-סיאמי של 1907 הגדיר את התחום הנוכחי של לאוס עם תאילנד.
בזמן מלחמת העולם השנייה, היפנים כבשו את הודו-סין, שכללה את לאוס. המלך סיסוואנג ונג של לואנג פראבאנג, שוכנע להכריז עצמאות מצרפת ב־1945, קצת לפני כניעתה של יפן. בתקופה זו גברו הרגשות הלאומיים. בספטמבר 1945, ויינטיאן וצ'מפאסק התאחדו עם לואנג פראבאנג כדי ליצור ממשלה עצמאית תחת דגלה של לאוס החופשית. אולם האיחוד לא החזיק זמן רב. בתחילת 1946, כוחות צרפתיים כבשו מחדש את המדינה והעניקו אוטונומיה מוגבלת בלאוס באמצעות בחירה של אספת המצביעים.
בזמן מלחמת הודו-סין הראשונה בין צרפת לבין התנועה הקומוניסטית בווייטנאם, הנסיך סופהנובונג יסד את ארגון ההתנגדות פאת'ט לאו (אדמות לאוס) שהתחייבה למאבק הקומוניסטי נגד הקולוניאליזם. ללאוס לא הוענקה ריבונות מלאה עד אשר צרפת הפסידה לווייטנאם ובעקבות ועידת ז'נבה לשלום ב-1954. בחירות נעשו ב-1955 והממשלה הקואליציונית הראשונה, ברשות הנסיך סוואנה פוהומה, נוסדה ב־1957. הקואליציה התמוטטה ב־1958 בעקבות חילוקי דעות. וכוחות ימין השתלטו על הממשלה.
ב־1960 קונג לי, מפקד צנחנים, השתלט על ויינטיאן בהפיכה ודרש גיבוש של ממשלה נייטרלית כדי לסיים את הלחימה.
הממשלה הנייטרלית, בראשה עמד סוואנה פוהומה, לא הצליחה להחזיק מעמד. כוחות ימין ברשות הגנרל פוהמי נוסאוון דחקה החוצה את הממשלה הנייטרלית מעמדת כוח באותה שנה. כתוצאה מכך, הנייטרלים חברו אל המורדים הקומוניסטים וקיבלו תמיכה מברית המועצות. משטרו הימני של פוהמי נוסאוון קיבל תמיכה מארצות הברית.
ועידת ז'נבה השנייה, שנערכה ב־1962-1961, תמכה בעצמאותה ובנייטרליות של לאוס. מיד לאחר שהושגה הסכמה בינ"ל, האשימו הצדדים אחד את השני בהפרת תנאי ההסכם, ובתמיכת המעצמות משני הצדדים, מלחמת האזרחים עמדה להתחדש. למרות שהמדינה ניסתה להיות נייטרלית, נוכחות צבאית אמריקאית וצפון וייטנאמית שהולכת וגוברת במדינה גוררת את לאוס למלחמת הודו-סין השנייה (1975-1954). במשך קרוב לעשור, לאוס סומנה כמדינה המופצצת ביותר בהיסטוריה של הלוחמה, כשארצות הברית רצתה להשמיד את דרך הו צ'י מין, שעברה במזרח לאוס. בנוסף, מטוסי קרב אמריקאים הונחו להטיל את שארית פצצותיהם בשטח לאוס בעת חזרתם לבסיסיהם, בשל הדלק הרב שבוזבז בעת נשיאתם.
ב־1972, המפלגה הקומוניסטית שינתה את שמה למפלגת הלאו המהפכנית (LPRP). זמן קצר לאחר שהסכם פריז לשלום הוביל לנסיגת כוחות ארצות הברית מווייטנאם, הסכם ויינטיאן (1973), בין מפלגת הלאו המהפכנית לבין הממשלה, הביא להפסקת אש ולתפקיד של ה־LPRP בקואליציה החדשה.
המאבק הפוליטי בין הקומוניסטים, הנייטרלים והימנים נמשך. נפילת סייגון ופנום פן לידי כוחות הקומוניסטים באפריל 1975 האיצה את הידרדרותה של הקואליציה בלאוס. כמה חודשים אחרי הניצחון הקומוניסטי הזה, פאת'ט לאו נכנסו לוויינטיאן. ב-2 בדצמבר 1975, המלך ויתר על כס המלוכה במונרכיה החוקתית והרפובליקה הדמוקרטית הקומוניסטית של לאוס נוסדה.
הממשלה הקומוניסטית החדשה שהונהגה על ידי קייסון פומביאהן אכפה את ריכוז ההחלטות הכלכליות והטילה משטר שכלל שליטה על התקשורת ומעצר של חברים רבים בממשלה הקודמת ובצבא במחנות "חינוך מחדש". המדיניות הקשוחה והחמרה בתנאים הכלכליים, יחד עם מאמציה של הממשלה לאכוף שליטה פוליטית, גרמה להגירה המונית. כעשרה אחוזים מאוכלוסיית הלאו חיפשה מקלט אחרי 1975. לאוס שמרה על קשרים הדוקים עם ברית המועצות ובנות בריתה המזרחיות, והתבססה על תמיכה של ברית המועצות עד התמוטטותה ב־1991.
יחד עם קובה, הרפובליקה העממית של סין, קוריאה הצפונית ווייטנאם, לאוס היא אחת מהמדינות היחידות שנשארו תחת שלטון קומוניסטי.
יצחק מרדכי
יצחק (איציק) מרדכי (נולד ב-22 בנובמבר 1944) הוא איש צבא בכיר ופוליטיקאי ישראלי. כיהן כחבר הכנסת, ושר בממשלות ישראל ובתפקידי פיקוד בכירים בצבא הגנה לישראל.
פרש מהפוליטיקה בשנת 2000 בעקבות כתב אישום שהוגש נגדו בגין עבירות של מעשים מגונים, בהן הורשע מאוחר יותר על ידי בית המשפט.
ראשית חייו
מרדכי נולד בכורדיסטן העיראקית ועלה לישראל בשנת 1949. התגורר במשך שנתיים במעברת זרעין בעמק יזרעאל. אביו, שעבר בסוכנות היהודית קורס הכשרה של מדריכים חקלאיים, עסק בהקמת המושב שדי תרומות בעמק בית שאן ויחד עמו עברה המשפחה להתגורר במקום, בהמשך התגוררה המשפחה בשיכון בטבריה.
למרדכי תואר ראשון בהיסטוריה מטעם אוניברסיטת תל אביב ותואר שני במדע המדינה מטעם אוניברסיטת חיפה. הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה של צה"ל והמכללה לפיקוד ולמטה של בריטניה.
קריירה צבאית
ביולי 1962 התגייס לצה"ל, התנדב לקומנדו הימי. הוא נאלץ לפרוש מן המסלול כעבור זמן קצר ועבר לחיל ההנדסה, שם עבר הכשרה כלוחם, ולאחר מכן יצא לקורס מפקדי כיתות ולקורס קצינים אותם סיים בהצטיינות. כמצטיין מימש מרדכי את האפשרות לבחור באיזו יחידה ישרת וביקש להתנדב לצנחנים. הוא עבר לחטיבה כקצין חבלה, היה למפקד מחלקה בפלוגת ההנדסה החטיבתית ולימים טען כי הושפע עמוקות ממפקד החטיבה באותם ימים, רפאל איתן. במלחמת ששת הימים היה מפקד פלחה"ן צנחנים והוביל אותה בלחימה בפתחת רפיח. לאחר המלחמה, היה מרדכי למפקד פלוגה בגדוד 890. אחד הסמלים בפלוגתו, שאול מופז, אשר שימש אז כמפקד כיתה, פיקד על מארב בבקעת הירדן. הכוח נתקל בחולית מחבלים ומופז, שפיצל את הכוח שבפיקודו לכוח שיאגף ויסתער על המחבלים, ולכוח שיחפה (המהלך כונה מאז מארב מופז), הצליח להרוג את המחבלים (ארבעה במספר). אופן ניהול ההתקלות הרשימה את מפקד הפלוגה, ואת המג"ד, דן שומרון, והם הפעילו את השפעתם על מנת שיתקבל לקורס הקצינים אף על פי שהלה לא עבר את מבחני הכניסה.
באוגוסט 1969, במהלך מלחמת ההתשה, פיקד כסגן מפקד גדוד 890 בדרגת סרן על כוח צנחנים וכוח גולני שהשתתף במבצע "בוסתן 39", פשיטת קומנדו בעומק מצרים בה הותקף בסיס מצרי באש מרגמות. ב-15 במרץ 1970 פיקד מרדכי על כוח בן שלושה עשר צנחנים מגדוד 890 במבצע "מלכה 30", פשיטה לעומק סוריה, שבה תקפו הצנחנים במרגמות בסיס צבאי צפונית-מזרחית לדמשק. בהמשך שימש כמפקד בא"ח צנחנים בין השנים 1971–1972. בשנת 1972 פיקד על כוח שריון וצנחנים במהלך מבצע קלחת 4 מורחבת בלבנון. לאחר מכן מונה למפקד גדוד 890 בין השנים 1972–1974. בין היתר פיקד על כוח מלוחמי הגדוד במבצע ברדס 54-55 ושבה באופן אישי את השבוי היחיד שנתפס בפעולה, מדריך קומנדו טורקי. מרדכי הלם בראשו עם קת הרובה שלו והימם אותו. במלחמת יום הכיפורים לחם מרדכי בראש הגדוד שבפיקודו בקרב החווה הסינית. על לחימתו בקרב זה, וכן על כך ששיקם את גדודו והמשיך להובילו בלחימה, הוענק לו עיטור העוז. בסיום תפקידו מונה לסגן מפקד חטיבת הצנחנים.
בשנת 1976 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת הבקעה, ושימש בתפקיד במשך כחודשיים. בהמשך מונה למפקד חטיבת ביסלמ"ח בין השנים 1976–1978, ושימש בתפקיד בין היתר במבצע ליטני. הכוח בפיקודו כבש את הכפר מארון א-ראס ואת העיירה בינת ג'בייל והרג כחמישים מחבלים. לאחר מכן שימש כראש מחלקת מבצעים באמ"ץ. לאחר מכן עבר הסבה לחיל השריון. בשנת 1981 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת הגליל, ושימש בתפקיד עד שנת 1983, בין היתר במהלך מלחמת לבנון הראשונה, בה כוחותיו כבשו את הערים צור וצידון, ואת מחנות הפליטים ראשדיה ועין אל חילווה, והשתתפו בלחימה ובמצור על ביירות. ב-15 בספטמבר 1982, יום לפני כניסת הפלנגות הנוצריות למחנות הפליטים סברה ושתילה, הוצע למרדכי מטעם הרמטכ"ל לשתף כוח של הפלנגות גם בצפון ביירות, אולם מרדכי דחה את ההצעה בטענה שאינו רוצה לקבל אחריות על יחידה שאינה כפופה לו, וזאת על אף שנמצא במחסור בכוחות. למחרת בבוקר, דחה שוב פנייה דומה מקצין הקישור הנוצרי שהיה מסופח למפקדתו, ואף הורה להציב מחסומים למניעת מעבר אנשי הפלנגות לתוך מערב ביירות והורה למפקדי הפלנגות לנצור אש בעמדותיהם לאורך הקו העירוני. ועדת כהן, שחקרה את אירועי טבח סברה ושתילה, לא גבתה עדויות ממרדכי או עוזריו.
בשנת 1983 מונה לקצין חי"ר וצנחנים ראשי, ושימש בתפקיד עד שנת 1985, הוא עסק בין היתר בהקמת שתי חטיבות חי"ר סדירות בצה"ל - חטיבת גבעתי וחטיבת הנח"ל, במקביל לתפקידו שימש כמפקד המפקדה למבצעים מיוחדים. הוא פיקד על פעולת החילוץ בפרשת קו 300, אותה ביצעה סיירת מטכ"ל, ואף היה בין הלוחמים שפרצו לאוטובוס מן הדלת האחורית. שניים מהמחבלים נתפסו חיים ומרדכי הכה בהם באקדחו בעת חקירתם הראשונית. איש השב"כ, אהוד יתום, טען שכתוצאה מכך נגרם מותם. טענה זו של יתום הביאה להעמדתו של מרדכי לדין משמעתי, אך התברר שמרדכי היה חף מפשע ושיתום היה האחראי למות המחבלים. מתוקף תפקידו כקחצ"ר ריכז מרדכי את ההכנות המבצעיות לחילוצם של ששת חיילי נח"ל שנשבו בלבנון בשנת 1982 בידי מחבלים מארגון הפת"ח. מרדכי עמד לפקד על מבצע החילוץ משהתקבלו ידיעות המודיעין לגבי מקום הימצאם של השבויים, אולם לבסוף החליט שר הביטחון משה ארנס לבצע חילופי שבויים והשישה שוחררו תמורת 4,765 מחבלים שהיו כלואים בישראל.
בפברואר 1986 הועלה לדרגת אלוף ומונה לראש מחלקת ההדרכה, תפקיד בו שירת כמחצית השנה. בהמשך שירת כמפקד פיקוד בשלושת הפיקודים – דרום, מרכז וצפון, והיה האלוף היחידי שפיקד על שלושת הפיקודים (ומכאן כינויו: "אלוף שלושת הפיקודים"). בתקופתו כמפקד פיקוד הדרום החלה האינתיפאדה הראשונה, וכן בתקופת האינתפאדה שירת גם כמפקד פיקוד המרכז. בהיותו מפקד פיקוד צפון פיקד בשנת 1993 על מבצע דין וחשבון.
קריירה פוליטית
בשנת 1995, בסמוך לפרישתו מן הצבא הצטרף לליכוד. בפרימרייז לקביעת רשימת הליכוד לכנסת ה-14 הגיע למקום הראשון עם כ-80,000 קולות, מה שהבטיח לו את המקום הרביעי ברשימה המשותפת עם גשר וצומת. לאחר הבחירות קיבל את תפקיד שר הביטחון בממשלתו של בנימין נתניהו. באוגוסט 1996 במסגרת תמרון שערך הצבא הסורי, הניע צבא סוריה את דיוויזיה מס' 14 מביירות אל עבר גבול ישראל. התמרון יכול היה להיתפס כתמים, אלמלא דיווחיו של יהודה גיל כי סוריה מתכוננת למלחמה. מפאת הערך הרב שיוחס למקור, ועל אף שלא היה אישור לכך ממקורות אחרים, גרמו הדיווחים לכך שצה"ל הזיז גם הוא יחידות שלו לגבול הצפון, והמשבר הלך והחריף. סוריה הצהירה שמהלכיה הגנתיים בלבד ובמקביל עמוס גלעד מבכירי חטיבת המחקר באמ"ן העריך כי פניה של סוריה אינם למלחמה. הערכתו שכנעה את הרמטכ"ל דאז, אמנון ליפקין-שחק, ואת יצחק מרדכי, להחליט שלא לנקוט בצעדים דרסטיים מדי, ובסופו של דבר חלף המשבר. בשנת 1998 בעת ההתמודדות לתפקיד הרמטכ"ל היה האלוף מתן וילנאי המועמד המוביל לתפקיד, אך בעת ששהה מחוץ לישראל, העניק מרדכי את התפקיד לשאול מופז, לדעת רבים על רקע איבתו ארוכת השנים לווילנאי. בעקבות זאת פרש וילנאי מצה"ל ביולי 1998, בתום 36 שנות שירות, ופנה לפעילות ציבורית. בראשית שנת 1999 הסתכסך עם נתניהו, פוטר מתפקיד שר הביטחון, ופרש מן הליכוד, תוך שהוא מצטט מן התנ"ך את הפסוק – "קרע ה' את ממלכות ישראל מעליך היום, ונתנה לרעך הטוב ממך" (שמואל א', ט"ו, כ"ח).
לאחר פרישתו מן הליכוד הצטרף למפלגת המרכז אשר נוסדה באותה התקופה. בקרב מקימי המפלגה היו ארבעה אנשים שראו עצמם כמועמדים לראשות הממשלה, אמנון ליפקין-שחק, דן מרידור, רוני מילוא ומרדכי. לאחר שסקרים הוכיחו כי מרדכי הוא הפופולרי בין הארבעה, הוסכם ביניהם על הצגתו כמועמד לראשות הממשלה. מרדכי איבד במהירות פופולריות לטובת אהוד ברק, ואף העימות הטלוויזיוני בינו לבין נתניהו, שנחשב למוצלח מבחינתו, לא שינה מגמה זאת. לאחר שסקרים הראו כי אינו מסוגל לזכות בראשות הממשלה, אך מסוגל לגרום לקיומו של סיבוב שני בין אהוד ברק לבין נתניהו, כפי שחייב החוק באותה עת, הופעל עליו לחץ כבד להסיר את מועמדותו, על מנת להבטיח את ניצחון ברק, אולם הוא סירב בתוקף, והצהיר שוב ושוב כי ימשיך בהתמודדות עד סופה. לבסוף, יום לפני הבחירות, הסיר מועמדותו. הבחירות עצמן היו כישלון למפלגת המרכז, אשר זכתה רק בשישה מנדטים. לאחר עליית ברק לשלטון שימש מרדכי בממשלתו כסגן ראש הממשלה וכשר התחבורה.
ההרשעה במעשים מגונים
במרץ 2000 הגישה פקידה במשרד התחבורה תלונה במשטרה נגד מרדכי בגין הטרדה מינית ומעשים מגונים, שתי נשים אחרות הגישו בעקבות כך תלונות על מעשים מגונים נוספים שביצע. היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, החליט על הגשת כתב אישום נגד מרדכי בגין ביצוע העבירות, בתגובה הודיע מרדכי ב-28 במאי 2000 על התפטרותו מן הממשלה. מרדכי הועמד לדין לפני בית משפט השלום בירושלים, באשמת ביצוען של עבירות מין בשלוש הנשים, מעשה מגונה בכוח שביצע ב-1992 בחיילת ששירתה בלשכתו, בהיותו מפקד פיקוד הצפון, מעשה מגונה בכוח שביצע בפעילה פוליטית ב-1996 בעת שכיהן כשר הביטחון ומעשים מגונים שביצע בעובדת לשכתו בשנים 1999–2000, בעת שכיהן כשר התחבורה. הוא הורשע בשני האישומים הראשונים: בעבירה של ביצוע מעשים מגונים בנסיבות מחמירות ובעבירה של מעשים מגונים וזוכה מהאישום השלישי. על מרדכי נגזר מאסר על תנאי של 18 חודשים, שירוצה בפועל אם יעבור תוך שלוש שנים עבירת מין. לבית המשפט המחוזי הוגש ערעור כפול. מרדכי ערער על עצם הרשעתו, והמדינה ערערה מנגד על קלות העונש. ערעורה של המדינה נדחה, וכן נדחו שניים מערעוריו של מרדכי, אך התקבל ערעורו בעניין אחת הפרשות שעליהן נדון. בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון שהגיש מרדכי ובקשתו לדיון נוסף נדחו.
מרדכי התפטר מהכנסת ב-2001, זמן קצר לאחר הרשעתו. הרשעה זו בעבירה פלילית קטעה את הקריירה הפוליטית שלו והביאה לגירושיו מאשתו השנייה, כוכי. בשנת 2005 התכוון ראש עיריית שדרות, אלי מויאל, להעסיקו כמרצה למורשת קרב בבתי ספר תיכוניים בעיר. מנכ"ל משרד החינוך, רונית תירוש, בגיבויה של שרת החינוך, לימור לבנת, פסלה אותו מהוראה בבתי הספר, עקב הרשעתו בעבירת מין.
ב-8 בספטמבר 2005 דנה ועדה שהוקמה לפי חוק השיפוט הצבאי בראשות השופט אליהו וינוגרד בסוגיה של שלילת דרגותיו הצבאיות עקב ההרשעה והחליטה שלא לבטלן ולהשאירו בדרגת אלוף. הפרקליט הצבאי הראשי ערער על ההחלטה בפני בית הדין הצבאי לערעורים, אשר החליט ב-12 ביוני 2006 כי דרגותיו של מרדכי לא יישללו. משפטו והרשעתו של מרדכי מצוינים כאבן דרך בהגנה הניתנת לנשים מצד המשפט הישראלי נגד מעשים מגונים והטרדה מינית.
ספרו
בעד עמי ולמען ארצי - לוחם, מפקד, מנהיג, ידיעות ספרים, 2022.
פרדוקס המספרים המעניינים
פרדוקס המספרים המעניינים הוא פרדוקס מילולי, הנובע מהניסיון לסווג את המספרים הטבעיים למספרים "מעניינים" ו"לא מעניינים".
הבעיה הנעוצה בלב הפרדוקס היא המושג "מעניין", שאינו מוגדר היטב. ניתן, למשל, לטעון שהיות מספר כלשהו הקטן ביותר בקבוצת הלא-מעניינים אינה הופכת אותו למעניין. יתר על כן, לא ניתן מבחינה מתמטית להגדיר "מספר מעניין" בצורה כזו שאיבר שנמצא בקבוצת המספרים הלא-מעניינים יהיה מספר מעניין בעצמו, מבלי שבהגדרה עצמה תהיה סתירה. הדבר נובע מצורתה המעגלית של ההגדרה: המספר שאנו מוצאים בהוכחה בדרך השלילה הוא מעניין אם הוא לא-מעניין וגם הוא הקטן ביותר מבין הלא-מעניינים. מבחינה לוגית, אמירה זו דומה לאמירה "A הוא B אם A הוא לא B" שהיא סתירה. התייחסות עצמית מסוג זה ידועה במיוחד בפרדוקס השקרן.
בודווה
בודווה (במונטנגרית: Будва) היא עיר במונטנגרו לחוף הים האדריאטי בין בר לקוטור בת 18.000 תושבים (2011), מרכז תיירות במונטנגרו עם רצועת חוף באורך 35 ק"מ הנקראת הריביירה של בודווה (במונטנגרית - Будванска Ривијера, Budvanska Rivijera).
היסטוריה
עדויות ארכאולוגיות מעידות על תחילת התיישבות במקום במאה ה-5 לפנה"ס, העתיקה ביותר לחוף הים האדריאטי. היא הייתה בתחום האימפריה הרומית ונקראה אז Budua וזה היה שמה גם בתקופת שלטון הרפובליקה של ונציה במשך כ-400 שנים (1420–1797).
האימפריה האוסטרו הונגרית שלטה בעיר בשנים 1814–1918. לאחר מלחמת העולם הראשונה סופחה בודווה לממלכת יוגוסלביה ובמלחמת העולם השנייה נכבשה על ידי הצבא הגרמני ונמסרה לאיטליה הפאשיסטית. העיר שוחררה ב-22 בנובמבר 1944 וסופחה ליוגוסלביה וב-2006 למונטנגרו העצמית.
ברעידת אדמה שפקדה את מונטנגרו ואלבניה ב-15 באפריל 1979 נפגעו 400 מבנים בעיר העתיקה וגם החומות ניזוקו. לאחר שיקום ושחזור קפדני במשך שמונה שנים, אין כיום סימן לנזק.
תיירות
בודווה היא מרכז התיירות במונטנגרו. העיר העתיקה בנויה על חצי אי ומוקפת בחומה. בתים, חלונות ומרפסות בנוסח ונציאני. רחובות צרים וסימטאות ציוריות. חופים חוליים ואקלים ים תיכוני נוח.
ווילות מפוארות של מיליונרים, בעיקר מרוסיה, איטליה ואוסטריה מחליפות את הבתים הישנים. בודווה מכונה "כווית של מונטנגרו". יאכטות מפוארות עוגנות במרינה.
סווטי סטפן (סטפן הקדוש, בסרבית - Свети Стефан), הוא אי כ-6 ק"מ דרומית לבודווה. בעבר הוא היה כפר דייגים. טיטו פינה את הדייגים והפך את המקום למלון יוקרתי בו התאכסנו שחקני קולנוע מפורסמים כמו אליזבת טיילור, סופיה לורן, אורסון וולס ועוד. האי מחובר לחוף בסוללה.
סווטי ניקולא (ניקולא הקדוש, בסרבית - Острво Свети Никола, Ostrvo Sveti Nikola) נמצא כקילומטר מבודווה העתיקה. אי המתנשא בצורת כף לגובה 121 מטר מעל הים עם חופים חוליים. מכונה אצל המקומיים בשם "הוואי".
פסל הרקדנית – על סלעי החוף מול מבצר בודווה. אטרקציה תיירותית בבודווה בדומה לפסל בת הים הקטנה בקופנהגן.
מינים שנכחדו
מינים שנכחדו הם מיני אורגניזמים שנעלמו מהעולם. בביולוגיה, מין נחשב למין נכחד כאשר הפרט האחרון בעולם מבני המין מת (אם נשארו פריטים בשבי, הוא מסווג תחת מינים שנכחדו בטבע). הכחדה של מינים, כמו גם היווצרות של מינים הם תהליכים המתרחשים כל הזמן, אולם יש תקופות בהן יש הכחדה המונית.
גורמים להיעלמות מינים
על פי דרווין, אבי תורת האבולוציה, כל מין עלול להיכחד. על פי רוב משך חיים של מינים שהאדם מודע להם הוא מספר מיליוני שנים. מין נכחד בשל אי התאמתו לתנאי הסביבה המשתנים או אי עמידתו בתחרות על משאבי הטבע (ברירה טבעית) מול מינים אחרים.
בעבר אירעו גם הכחדות ענק ייחודיות אשר נבעו מתופעות וולקניות ואקלימיות קיצוניות (אסון טבע), אשר הביאו לשינויים גורפים בסביבת החיים. בהכחדות אלה נעלמו אחוזים ניכרים מכלל האורגניזמים (לעיתים אף 90% מכלל היצורים החיים על פני כדור הארץ, בהכחדה המונית).
בשנים האחרונות הולכת ומתגבשת ההערכה כי השינויים האקולוגיים הקיצוניים, שנגרמים עקב פעילות האדם, אחראים להכחדת הענק הנוכחית: בעשרות השנים האחרונות חלה עלייה קיצונית בקצב היעלמותם של מינים על פני כדור הארץ, ונראה כי ללא צעד משמעותי ילך קצב היעלמות זה ויגבר.
קיימת גם האפשרות של הכחדה של הזכר בלבד (או להפך) ואז אין באפשרות הנקבה להזדווג וללדת עוד מסוג נדיר זה עד להכחדה (בדומה לסיפור של צב הגלאפגוס ג'ורג' הבודד).
היכחדות כביכול
לצד העלמות מינים במות הפרט האחרון שבהם, קיימת גם תופעה של "היכחדות כביכול". בתופעה זו, האוכלוסייה האחרונה שנותרה למין משתנה בהדרגה, על פי חוקי תורת האבולוציה, והופכת למין חדש. היכחדות כביכול היא תופעה נפוצה משום שכאשר אוכלוסייה נמצאת על סף הכחדה, היא קטנה מאוד ומצויה בתנאי סביבה קשים מאוד. בשל הקטנת האוכלוסייה פועל סחף גנטי ובמקרים קיצוניים יותר גם נישואי קרובים ולכן הגנטיקה של האוכלוסייה משתנה במהירות ובשל תנאי הסביבה הקשים פועלת ברירה טבעית חזקה. למרות תפוצתה הרבה של התופעה - היא טרם נצפתה, וזאת כנראה בגלל הגיל הקצר יחסית של מדעי החיים (כמה מאות שנים בלבד).
יחסי ישראל–סנט לוסיה
יחסי ישראל–סנט לוסיה הם היחסים דיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין סנט לוסיה.
מינים שנכחדו
מאובן חי
מאובן חי הוא מין של בעל חיים או צמח הקיים בימינו, אשר הקבוצה הטקסונומית אליה הוא משתייך נמצאת על סף הכחדה מזה מיליוני או אפילו מאות מיליוני שנים. במצב כזה הרבה יותר קל למצוא מאובנים מקבוצה טקסונומית זו מאשר פרטים חיים ממנה. חלק נכבד מהמאובנים החיים המוכרים לנו כיום, נחשבו למין נכחד במשך זמן רב.
יחסי ישראל–סנט לוסיה
היסטוריה
שתי המדינות נהנו מקשרים חמים מאז הוקמו היחסים הדיפלומטיים, מספר חודשים לאחר הכרזת עצמאות המדינה ב-1979. עם זאת, בשנת 2015 הביעה שגרירת סנט לוסיה באו"ם מניסה רמבאלי הזדהות עם הרשות הפלסטינית, מה שגרם למתח בין ישראל לסנט לוסיה.
הסחר בין שתי המדינות הוא זניח, אולם קיימת תיירות ישראלית בסנט לוסיה, ואין צורך לתיירים ישראלים באשרות כניסה למדינה.
מינים שנכחדו
גלריה
בעת העתיקה
הנערים
הנערים (באנגלית: Our Boys - נערינו; בערבית: فتیان) היא מיני-סדרת טלוויזיה אמריקאית-ישראלית משנת 2019, שנוצרה על ידי חגי לוי, יוסף סידר ותאופיק אבו ואיל. עלילת הסדרה מתמקדת באירוע חטיפתו ורציחתו של מוחמד אבו ח'דיר. הסדרה היא בת עשרה פרקים, ועלתה לשידור ב-12 באוגוסט 2019 ברשת HBO האמריקאית. הסדרה עלתה לשידור בישראל ב-HOT ,yes, סלקום tv ופרטנר tv. ב־6 באוקטובר 2020 עלתה לשידור בקשת 12.
ב-6 במאי 2020 הוכרז כי "הנערים" מועמדת לפרס פיבודי האמריקאי למצוינות בטלוויזיה, לצד סדרות בינלאומיות כמו "דברים מוזרים", "פליבג", "יורשים" ועוד.
דמויות בדויות
על פי הפרק האחרון בסדרה, הדמות של סימון נוצרה בהשראת חוקרי השב"כ שחקרו את הרוצחים. הדמות של הפסיכיאטרית ד"ר דבורה סגל נוצרה בהשראת פסיכיאטרים שטיפלו ביוסף חיים בן דוד.
בשל היותם של שניים מן הרוצחים קטינים בעת ביצוע הרצח, נאסר שמם לפרסום. על כן ניתנו לדמויות הקטינים שהשתתפו ברצח שמות בדויים: אבישי אלבז וינון אדרי.
תקציר העלילה
הסדרה מציגה תחילה בקצרה את אירוע חטיפתם ורציחתם שלושת הנערים בידי מחבלים פלסטינים מתנועת חמאס. בעקבות כך, כפעולת תגמול, נחטף ונרצח מוחמד אבו ח'דיר. את המעשה הזה מבצע גבר יהודי ישראלי יחד עם שני אחייניו הקטינים. הסדרה מתמקדת בחקירת רציחתו של אבו ח'דיר, בתפיסת רוצחיו, במשפטם של הרוצחים, בהתמודדותה של משפחת הנרצח עם מותו, ובמתח שהתעורר בין יהודים לערבים בירושלים לאחר מכן.
הפקה
באוקטובר 2016 הודיעה רשת HBO כי תפיק סדרה על רצח שלושת הנערים יחד עם קשת אינטרנשיונל. הסדרה צולמה בישראל. יוצרי הסדרה הם היוצרים הישראלים חגי לוי, יוסף סידר ותאופיק אבו ואיל.
אף שההפקה היא אמריקאית, השחקנים בסדרה מדברים בשפתן המקורית של הדמויות: עברית וערבית. זו הסדרה השנייה בלבד ברשת HBO שאינה באנגלית.
יועץ תסריט אלי ביתאן.
ביקורות
בקרב המבקרים הסדרה התקבלה בחיוב וזכתה לתשבחות. באתר דירוג וביקורת הסדרות והסרטים האמריקאי Rotten Tomatoes זכתה הסדרה לביקורת חיובית בקרב 92% מהמבקרים. באתר זה הסדרה הוגדרה כ"מאתגרת ומעוררת מחשבה המציגה טרגדיה הלקוחה מהמציאות בעדינות ובחמלה".
מחלוקת ציבורית
עם שידור פרקיה הראשונים הסדרה עוררה מחלוקת בציבור הישראלי.
120 משפחות שכולות פנו במכתב לרשת HBO בטענה כי בסדרה הטרור היהודי מוצג כשווה ערך לטרור הפלסטיני. המשפחות דרשו כי תוצג כתובית שמבהירה כי מבחינה מספרית הטרור הפלסטיני משמעותי בהרבה מזה היהודי, אך הם נענו בשלילה מצד הרשת, שהשיבה: "מדיניותנו לשדר את התוכנית בדיוק כפי שצוות הקריאייטיב הכין".
ברשתות החברתיות פורסמו פוסטים שעסקו בסדרה. חלקם כללו ביקורת עניינית על תוכנה, הן חיובית והן שלילית, אך היו בהם גם דברי הסתה נגד יוצריה. בין המבקרים את הסדרה היו גם יאיר נתניהו, שכינה את הסדרה "ביזיון ופיגוע הסברתי", והסופרת גלית דיסטל-אטבריאן, שכינתה את הסדרה "מגה פיגוע אסטרטגי למדינת ישראל". מנגד, העיתונאי והסופר יאיר שלג כתב: "למיטב התרשמותי, הסדרה בשום אופן איננה אנטי-ישראלית".
ראש הממשלה בנימין נתניהו תיאר את הסדרה כסדרה אנטישמית ש"מוציאה שם רע ושקרי לישראל". הוא שילב ביקורת זו במאבקו בערוץ קשת 12, המפרסם מידע מודלף על חקירותיו כחשוד בעבירות פליליות, וקרא להחרים את הערוץ, על-מנת לפגוע באחוזי הצפייה בו.
בריאיון אמר חגי לוי, במאי הסדרה, כי איננו שלם עם הפרק הראשון בסדרה, אך "אני עומד מאחוריו גם אם הוא פרק פצוע ופגום... ואולי גם טעינו". באותה כתבה מועלית ההשערה שחלק מהתגובות השליליות לסדרה נבעו מכך שהודעת HBO ב-2016 וכן יחסי הציבור והקדימונים שקדמו לשידור הסדרה יצרו ציפייה לסדרה שתעסוק ברצח שלושת הנערים שקדם לרצח אבו ח'דיר. אבל עם שידור הסדרה התברר שמדובר בסדרה העוסקת ברצח מוחמד אבו ח'דיר, מה שעורר אכזבה וכעס אצל חלק מהצופים הישראלים.
נוי-אולם
נוי-אולם (גרמנית: Neu-Ulm) היא עיר במדינת בוואריה אשר בגרמניה. ממוקמת סמוך לעיר העתיקה אולם, כאשר נהר הדנובה מפריד ביניהן.