cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עוזי עילם
ביוגרפיה
בשנת 1955 נמנה עילם עם מקימי סיירת צנחנים תחת פיקודו של מאיר הר-ציון. בהמשך שימש כמפקד פלוגה א' בגדוד. עילם שימש כקצין מודיעין של חטיבת הצנחנים תחת פיקודו של אריק שרון וכמפקד פלוגה ב' בגדוד הנח"ל המוצנח במלחמת סיני.
בשנת 1957 השתחרר מצה"ל והשלים לימודי הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון בשנת 1960. במקביל לעבודתו כמהנדס בחברת ייעוץ, המשיך את לימודיו בטכניון לתואר שני בחקר ביצועים שהוענק לו בשנת 1964. כיהן כאסיסטנט ומרצה בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1964 החל בלימודי מנהל עסקים באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה.
עם שובו לישראל, שימש במשך שנתיים כמנהל הייצור של מפעל "אמנור" בבית שמש ולאחר מכן שב לשרת בצה"ל כראש ענף באג"ם אמל"ח. במקביל, שימש כמפקד גדוד 71 בחטיבת הצנחנים 55 ופיקד עליו בקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים, ואף היה הראשון שתקע בשופר בכותל המערבי, עוד לפני הרב הראשי שלמה גורן. ב-1968 מונה על ידי עזר ויצמן לחבר בצוות בראשותו של אברהם אדן, שיבחן את נושא ההתגוננות בקו תעלת סואץ ויציע תפיסות היערכות ומיגון חדשות, עילם ייצג בצוות את נושאי חיל הרגלים ונושא הטכנולוגיה, פעולות הצוות הביאו לבניית קו בר-לב. עילם שירת כסגן מפקד חטיבת הבקעה וכמפקדה בשנים 1970-1969, ובשנת 1971 כראש מחלקת אג"ם אמל"ח. בשנים 1973–1972 שימש עילם כסגן ראש היחידה למחקר ופיתוח שבהקמתה השתתף. שלושה ימים בטרם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, מונה עילם לתפקיד ראש היחידה, והיה לחבר במטכ"ל. מתוקף תפקידו לקח חלק בניהול המלחמה במוצב הפיקוד העליון. בספטמבר 1975 הוחלף בידי שלמה ענבר ובאזרחות התמנה כמרצה למנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב, משרה בה נשא כשלוש שנים.
בינואר 1976 התמנה למנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1985. בשנת 1983 התמנה לבורר בעניין תביעות השכר של הרופאים, אך התפטר מהתפקיד בעקבות חקירה של מס הכנסה נגד אשתו, שהייתה רופאה.
בשנת 1986 החל לכהן כמדען ראשי של מערכת הביטחון וכראש המינהל למחקר, פיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית (מפא"ת), תפקיד בו שימש עד שנת 1997 ובמסגרתו היה אחראי לפיתוחן של מספר מערכות נשק חדשות ובעלות חשיבות למערך ההגנה של ישראל. עם תום תפקידו זה כיהן כראש המשלחת של משרד הביטחון במערב אירופה שמושבה בפריז בין השנים 1998–2001.
עם פרישתו משירות המדינה הצטרף כחוקר בכיר לצוות "המכון למחקרי ביטחון לאומי" באוניברסיטת תל אביב. כיום (2011) עילם הוא איש עסקים, מנהל חברת ייעוץ אסטרטגי, חבר במועצה הלאומית למחקר ופיתוח אזרחי, משמש כחבר בוועד המנהל של העמותה הישראלית להגנה בפני טילים (עי"ט), חבר בוועד המנהל של הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב על שם תד אריסון וחבר בהנהלת האופרה הישראלית החדשה. עילם הוא חוקר בכיר במכון למחקרי ביטחון לאומי באוניברסיטת תל אביב.
בדצמבר 2009 ראה אור ספרו "קשת עילם: הטכנולוגיה המתקדמת - סוד העוצמה הישראלית", אוטוביוגרפיה המאפשרת הצצה אל הוויית המחקר והפיתוח הביטחוני של מדינת ישראל. ביולי 2011 ראה אור תרגום לאנגלית של הספר בהוצאת הספרים הבריטית Sussex Academic Press.
קישורים חיצוניים
כּתביו
Da Real World
רקע והפקה
האלבום נקרא במקור She's a Bitch. כל רצועות האלבום הופקו על ידי טימבלנד, בדומה לאלבומה הקודם של אליוט, Supa Dupa Fly.
תוך כחצי שנה, מכר האלבום כמיליון עותקים וזכה במעמד "אלבום פלטינה" מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
המחנכים
המחנכים (בגרמנית: Die fetten Jahre sind vorbei; תרגום חופשי: ימי השפע חלפו) הוא סרט גרמני-אוסטרי משנת 2004 של הבמאי הגרמני הנס ויינגרטנר, אשר היה מועמד לפרס דקל הזהב, ומככבים בו דניאל ברוהל ויוליה ינטש.
עלילה
יול היא מלצרית אשר מתקשה לשלם חוב שנוצר עקב זאת שמיליונר שנהג במרצדס בלם בלימה פתאומית, מה שגרם לתאונה והמכונית שלו נהרסה. ומאחר ששכחה לשלם ביטוח היא נשארה עם חוב של 100 אלף יורו, מה שגרם לה לעזוב את הדירה מאחר שהתקשתה לשלם את שכר הדירה ולעבור לגור עם חברה.
כשפטר יוצא לטיול לברצלונה, יאן מגלה ליול מה הוא ופטר עושים בלילות. מתברר שיאן ופטר לא מסתפקים בדיבורים, אלא גם פועלים על פי האידאולוגיה האנרכיסטית שלהם. הם מסתובבים בוואן, מוצאים בתים מנקרי עיניים ועושים עליהם תצפיות, מגלים מה ההרגלים של השוהים בבית ומוצאים את הזמן המתאים, ופורצים לבתים אלו. הם אינם גונבים דבר, ורק מארגנים מחדש את הריהוט ומשאירים פתק עם המסר: "יש לכם יותר מדי כסף" או "ימי השפע שלכם ספורים", וחותמים "המחנכים".
כשפטר אינו נוכח, יול ויאן יוצאים לפעולה לילית מהסוג שיאן ופטר נוהגים לעשות, ופורצים לביתו של האדם העשיר שיול התנגשה בו במכוניתה וחייבת לו את הכסף. הפעולה מסתבכת כאשר בעל הבית מפתיע אותם, והשלושה (כולל פטר שמגיע במהרה) מחליטים לחטוף אותו ולברוח אתו הרחק מהעיר על מנת שסודם לא יתגלה.
הם נוסעים לבקתה בלב הנוף ההררי והפסטורלי של גרמניה ומבלים כמה ימים בחברת האיש שחטפו, המתגלה כאדם חביב ואף מספר שבצעירותו, בסוף שנות ה-60, היה אנרכיסט אידאולוגי בעצמו לפני שהתמסד והתעשר. היחסים עם החטוף אינם יחסי חוטף-חטוף רגילים והוא זוכה ליחס טוב יחסית ואף מנהל ויכוחים פוליטיים ושיחות אידאולוגיות עם שלושת הצעירים מסביב לשולחן האוכל.
במקביל, היחסים בין השלישייה מתערערים כשפטר מגלה (על ידי השבוי שלהם) שהתפתח רומן בין יאן ויול, ומתפתח ריב בין החברים פטר ויאן. בין השלושה נוצר משולש אהבה והם מחליטים לסמוך על האדם שחטפו, שמבטיח להם, ואף נותן להם הצהרה כתובה בחתימת ידו, שאם יוחזר לביתו ולמשפחתו הוא לא יגלה דבר למשטרה.
סוף הסרט מתרחש חזרה בברלין, כשהשלושה משחררים את החטוף לביתו. בתפנית מפתיעה מתגלה שהחבורה טעתה כשסמכה על האדם שחטפו, שדיווח עליהם למשטרה. כאשר מגיע כח משטרתי לביתם, השוטרים אינם מוצאים אותם. על הקיר באחד החדרים נמצא נייר, ועליו נכתב: ישנם אנשים שאינם משתנים. לאחר זאת, השלושה נראים במקום מסוים, שבו הם מתכננים פעולה נוספת, והסוף נשאר פתוח ומעורפל, ולא ידוע אם הצליחו ליישם את תכנונם.
מרי (שדה גז)
מָרִי (נקרא גם מארי-B) הוא שדה גז טבעי בים התיכון, מול חופי אשקלון. הוא התגלה ב-2000 והיה שדה הגז הישראלי הימי הראשון שממנו הופק גז (מהשדה היבשתי ראש זוהר, סמוך לערד, הופק גז כבר מ-1960). הגז הוזרם מהשדה בין השנים 2004 ל-2012.
היסטוריה
עלות הקמת מערכת ההפקה לגז מהמאגר נאמדה ב-300 מיליון דולר. באפריל 2002, קיבלו השותפים בפרויקט רישיון להולכת גז טבעי מאסדת ההפקה שהוקמה בשטח מאגר מרי עד לחופי אשדוד. אסדת ההפקה יוצרה במפרץ מקסיקו והגיעה לישראל בתחילת 2003. השותפות בפרויקט חתמו על חוזה לאספקת גז לחברת החשמל במחיר של 2.47 דולר ליחידת חום למשך 11 שנים.
מאגר מרי היה מקור הגז העיקרי של חברת החשמל לישראל ובתי הזיקוק (בז"נ) בעשור הראשון של המאה ה-21. בשנת 2010 סיפק מאגר מרי 60% מצריכת הגז הטבעי של ישראל לצד אספקת הגז ממצרים. עקב הפסקת הזרמת הגז המצרי לישראל בפברואר 2011, הפך לספק בלעדי של גז טבעי לישראל. מאגר מרי התכלה במהירות גבוהה מהמתוכנן והוחלט לפתח קידוחים נוספים באזור המאגר, בשם "פיניקלס" (פינקלס בתרגום חופשי הוא מין כיס גז קטן), בעלות של 100 מיליון דולר. בנוסף גם לפתח את שדה נועה הממוקם כ-20 ק"מ מערבית למרי, בו הייתה כמות קטנה של גז, בעלות של 250 מיליון דולר. במחיר של 8 דולר ליחידת חום. הזרמת הגז לבז"נ ממאגר "נועה צפון" החלה ביוני 2012. במקביל החלה הזרמת גז לחברת החשמל והיא הסתיימה בדצמבר 2013. מאז שדות הגז נועה ומרי אינם פעילים עוד.
לאחר סיום ההפקה מהמאגר, ביקש משרד האנרגיה לאחסן במאגר הריק גז שישמש את מדינת ישראל לצורכי חירום וכגיבוי לשדה הגז תמר. אולם, לאחר בדיקה נמצאה כי לחץ המים במאגר עלה בצורה כזו שככל הנראה לא יתאפשר בו אחסון של גז. אחסון הגז במאגר, היה מאפשר את הגדלת הקיבולת הגז ממאגר תמר לכ-15 BCM בשנה.
עמנואל (עמי) חובב
עמנואל (עמי) חובב (נולד ב-11 באפריל 1933) הוא חוקר פרטי שחקר את פרשת ילדי תימן מטעם הוועדה הציבורית לגילוי ילדי תימן הנעדרים. בעברו היה קצין מודיעין בצה"ל.
קצין מודיעין
עמי חובב נולד בירושלים בשנת 1933 למשפחת מחבוב מיהדות תימן, שהקפידה להנהיג את ביתה על טהרת השפה העברית. אחיו הגדולים ממנו היו לימים מבכירי קרייני החדשות של קול ישראל. אחותו ראומה אלדר הייתה קריינית בכירה, שדרנית ועורכת בקול ישראל בשנים 1988-1948. ידועה בשפתה העברית המוקפדת. אחיו משה חובב היה מבכירי קרייני החדשות וממניחי היסוד של קריינות הרדיו בישראל.
בראשית שנות החמישים התגייס עמי חובב לצה"ל והוצב לשרת חיל המודיעין. בשירותו הגיע לדרגת רב-סרן. היה מפקד חוליית ביטחון שדה בצריפין שהייתה חוליה של יחידת ביטחון השדה של פיקוד המרכז וברבות השנים התמנה להיות מפקד היחידה כקצין הביטחון הפיקודי. לאחר מלחמת ששת הימים שימש קצין ביטחון בממשל הצבאי בשטחים שנכבשו מידי ממלכת ירדן. באמצע שנות ה-60 פרש משירותו בצה"ל והיה לקצין הביטחון של עיריית ירושלים ולאחר מכן  לחוקר פרטי.
חוקר פרשת ילדי תימן
פרשת ילדי תימן היא פרשת היעלמותם בין שנים 1948 ל-1954 של פעוטות בני עולים חדשים, כשני שלישים מהם מיהדות תימן, אשר ברוב המקרים הילדים אושפזו במחנות עולים, במעברות או בבתי חולים, להוריהם נאמר כי הם נפטרו ונקברו, אולם רבים מן ההורים פקפקו בכך וטענו כי הילדים נלקחו מהם לאימוץ ללא ידיעתם והסכמתם. בשנת 1966 היה עמי חובב אחד הפעילים הראשונים של הוועד הציבורי לגילוי ילדי תימן הנעדרים. בעקבות הלחץ הציבורי החליטה ממשלת ישראל על הקמת מספר ועדות חקירה. הוועדה הראשונה שהוקמה בשנת 1967, הייתה בראשות יוסף בהלול, פרקליט מחוז חיפה והצפון, ורב־פקד ראובן מינקובסקי מהמטה הארצי של משטרת ישראל. עמי חובב, שהיה אז חוקר פרטי, נתמנה לחבר בוועדה. לאחר ביקורות קשות על תפקוד ועדה זו, הוקמה בשנת 1988 ועדת שלגי, בראשות השופט משה שלגי, שגם היא ספגה ביקורת ציבורית קשה. ב-1995 הוקמה ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט יהודה כהן, שבהמשך הוחלף על ידי השופט יעקב קדמי. עמי חובב נתמנה להיות חוקר רשמי מטעם הוועדה. הוועדה פרסמה את מסקנותיה ב-2001. כל הוועדות קבעו כי רובם המכריע של הילדים אכן נפטרו. נגד הוועדות נטען שהן אימצו בקלות רבה מדי מסמכים ועדויות על פטירת הילדים. עמי חובב התייצב להגן על ממצאי הוועדות. בריאיון לעיתון "הארץ" שנתן בשנת 2004, שנשא את הכותרת "לא מצאתי קשר, לא מצאתי אפילו עדות אחת לחטיפה", אישר עמי חובב שעשרות מילדי תימן, אולי מאות, הועברו למוסדות שונים למטרת אימוץ - ממצא ששתי הוועדות לא הכלילו לדבריו בדו"חותיהן.
אריה פילץ
שמאל|ממוזער|250px|מודעה לקפה פילץ, השבועון [[קולנוע (שבועון)|קולנוע, 1941]] אריה פּילְץ (13 במאי 1908 - 21 ביוני 1992) היה קבלן בניין תל אביבי.
ביוגרפיה
נולד בעיר לודז' שבפולין. בשנת 1924, בהיותו בן 16, עלה לארץ ישראל, בעלייה בלתי חוקית ואת דרכו בארץ החל כפועל חקלאי בפרדסי פתח תקווה.
את פועלו כאיש בנייה החל בשנת 1935, בהקמת בית בן שתי קומות ברחוב פרוג בתל אביב, כשרחוב דיזנגוף היה משטח חולות שומם. בימי מאורעות תרצ"ו בנה את הבית ברחוב הירקון שבו התגורר.
כבעל בתי הקפה "הונגריה" ו"תרשיש", פתח בשנת 1938 בבית ברחוב הירקון את קפה "פילץ", שהפך למוקד בחיי העיר תל אביב והמדינה שבדרך, והביא גם תועלת מודיעינית רבה ל"הגנה" בשל האורחים הבריטים שבילו בו.
כחבר פעיל ב"הגנה" מילא כמה תפקידים, בהם הממונה על הסליקים בכל צפון תל אביב. גם חדר המכונות של קפה "פילץ" שימש כמחסן נשק, ובדירתו, שבקומה השלישית, נאספו מפקדים לישיבות מטה.
עם קום המדינה התגייס לצה"ל ונתמנה קצין סעד חטיבתי בדרגת סרן. הוא נטל חלק במבצע קדש, ובמלחמת ששת הימים גויס לשירות למרות גילו ומונה על איסוף השלל.
פרויקטים
ב-1946 פנה שוב לעיסוק האהוב עליו - הבנייה, כשהוא בונה אך ורק בעירו, תל אביב:
על פועלו כקבלן ויזם בתל אביב, שבנה מבנים משמעותיים בתולדותיה, זכה בשנת תשמ"ה-1985 בתואר יקיר תל אביב.
אולפני באבל
אולפני בָּאבַּל (ברוסית: ООО «БАБЛ СТУДИОС»; ממותג באנגלית בשם Bubble Studios) הוא אולפן קולנוע רוסי, המבוסס בסנקט פטרבורג והיא חברה בת של באבל קומיקס שבבעלות חברת News Media Holdings, כשמפיק הקולנוע ולדימיר בסדין שימש כנשיא האולפנים הראשון.
האולפנים הוקמו על מנת להפיק סרטים המבוססים על דמויות של באבל קומיקס. האולפנים מעורבים בהפקת זיכיון הקולנוע מייג'ור גרום. האולפנים הפיקו 2 סרטים והם מתכננים לייצר זיכיון קולנועי לעולם משותף שמאגד סדרת סרטי גיבורי-על שיתבססו על חוברות הקומיקס של חברת באבל קומיקס. הזיכיון צפוי לכלול סרטי קולנוע נפרדים החולקים דמויות משנה, אזכורים או רמזים שיקשרו את כולם זה לזה, כהשפעה ברורה מהיקום הקולנועי של מארוול.
הסימפוניה השלישית של בטהובן
הסימפוניה השלישית במי במול מז'ור של לודוויג ואן בטהובן, אופוס 55 (ידועה כ"אירואיקה"- באיטלקית "הרואית") היא יצירה שרבים מחשיבים כמבשרת את שחר התקופה הרומנטית במוזיקה הקלאסית.
ב־2016, על פי משאל שערך BBC Music Magazine בקרב 151 מנצחים, דורגה הסימפוניה כסימפוניה הגדולה בכל הזמנים.
הלחנה והצגת בכורה
סימפוניה זו היא אחת מיצירותיו המפורסמות ביותר של בטהובן, כשבמקור כוונתו הייתה להקדישה לנפוליאון בונפרטה, שאותו ואת האידיאלים של המהפכה הצרפתית בטהובן העריץ. בטהובן הבין אולם, שאין זה כלכלי להקדיש את היצירה לבונפרטה והוא הקדישה לנסיך לובקוביץ במקום וכינה אותה "בונפרטה". אנקדוטה מפורסמת בהקשר זה נמצאת בכתביו של תלמידו של בטהובן, פרדיננד ריס. במאי 1804, כשריס סיפר לבטהובן שנפוליאון הכתיר עצמו קיסר, בטהובן התרתח, לקח בידיו את העמוד הראשון של הפרטיטורה וקרע אותו. אולם שלושה חודשים לאחר מכן, כתב בטהובן לבית ההוצאה שלו ש"כותרת הסימפוניה היא בעצם בונפרטה". כמו כן, על הדף הראשון של עותק של הפרטיטורה שהועתקה בידי מעתיק, שממנו נמחקה ההקדשה לבונפרטה, הוסיף בטהובן בעפרון את המילים "נכתב על אודות בונפרטה". בסופו של דבר, כשיצאה היצירה לאור בשנת 1806 בטהובן נתן לה את הכותרת "סימפוניה הרואית, הולחנה לחגיגת זכרו של אדם גדול" (באיטלקית: Sinfonia eroica, composta per festeggiare il sovvenire d'un grand'uomo). הכוונה באדם גדול זה הייתה אולי לגיבור אידיאלי שאינו קיים, אך יותר סביר שהייתה זו רוח ההרואיות עצמה, שבטהובן העריך ואליה התכוון. ישנם גם האומרים, שבטהובן התייחס לזכר טבעו של נפוליאון, כפי שראה אותו, לפנים, כשרחש לו כבוד.
בטהובן כתב את רוב הסימפוניה בסביבות סוף שנת 1803 והשלים אותה בתחילת 1804. הביצוע הראשון של היצירה התקיים בקיץ 1804 בטירת הנסיך לובקוביץ בבוהמיה. ביצוע הבכורה הציבורי התקיים בתיאטר אן דר וין בווינה ב-7 באפריל 1805 בניצוחו של המלחין.
פרקים ומשתתפים בנגינה
היצירה, כמו רוב הסימפוניות, היא בארבעה פרקים:
הערה: בפרק הראשון, בסוף האקספוזיציה (בערך בדקה השלישית), בטהובן מציין סימן חזרה. הסימן הוזנח עד לשנות 1950 המאוחרות, אך כיום מתייחסים אליו.
הפרק האחרון מבוסס על יצירת הבלט "יצירי פרומתאוס".
משמעות היצירה
מבקר המוזיקה ג' ו' נ' סוליוואן כותב שהפרק הראשון הוא ביטוי לאומץ לבו של בטהובן בעימות עם חירשותו, השני – איטי והספדי, מתאר את הייאוש הגדול שהרגיש, השלישי – הסקרצו, הוא "עלייה בלתי ניתנת לעצירה של אנרגיה יצירתית", והרביעי הוא שפיעה חיונית של אנרגיה יצירתית.
אנקדוטה
רגע נעלה במיוחד בפרק הראשון של הסימפוניה מופיע ממש לפני הרפריזה, כאשר סולו הקרן נכנס עם הנושא הראשי, במעט דיסוננס עם שאר הכלים, ארבע תיבות לפני הכניסה ה"אמיתית".
פרדיננד ריס, תלמידו של בטהובן, תיאר:
שימוש מודרני
הפרק השני, מארש הלווייתי, מתבצע בתדירות גבוהה באירועי הנצחה; ולעיתים היצירה כולה מתבצעת. סרגיי קוסביצקי ביצע אותה כשהנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט נפטר, וברונו ולטר עשה אותו דבר בפטירת ארתורו טוסקניני.
הפרק השני שימש כקינת הלוויה בטקס ההנצחה לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
הסימפוניה שולבה בסרט של אילונה קולוניץ על מלחמת וייטנאם שזכה בפרס ראשי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה.
הגרלת המגרשים לאחוזת בית
אירוע הגרלת המגרשים לאחוזת בית (מוכר גם כהגרלת הצדפים) הוא אירוע מכונן בתולדות העיר תל אביב המציין את יום היווסדה.
בכ' בניסן תרס"ט, 11 באפריל 1909, התכנסו כל חברי אגודת "אחוזת בית" בחולות שמצפון ליפו, על אדמות כרם ג'יבלי שקנו, במטרה מוצהרת להקים את העיר העברית הראשונה. הקרקע שנקנתה חולקה באופן פשוט לחלקות משני צידי רחוב אחד מרכזי, רחוב הרצל, וארבעה רחובות קטנים החוצים אותו. כדי לחלק באופן שוויוני את החלקות בין 66 המשפחות המייסדות, הוחלט לערוך הטלת גורל. את ההגרלה אִרגן עקיבא אריה וייס, מי שעמד בראש האגודה. ההגרלה נערכה בעזרת שיטה מקורית שהגה: צדפים כהים וצדפים לבנים עליהם מספרי החלקות ושמות המשפחות ואלו נבחרו באקראי על ידי ילד. שתי קבוצות הצדפים הוכנסו לשתי קופסאות ובכל פעם שלף הילד צדף אחד מכל קופסה. על פי עדותו של הסופר קדיש יהודה-ליב סילמן, הילד היה משה פוגל, בנם של אברהם ורבקה פוגל.
המיקום
מיקום התרחשותו של אירוע הגרלת המגרשים הפך לאחד המקומות הסמליים ביותר בעיר ואף בישראל. ההגרלה נערכה כאמור בחולות, במרכז השטח שנקנה על ידי האגודה. המקום בו עמדו האנשים היה לימים לחלק משדרות רוטשילד אשר הוקמו כחלק מעבודת יישור הדיונות. במקום זה הוקם מכון המים הראשון של אחוזת בית אשר בחדר קטן תחתיו פעל בית הוועד, שהפך לאחר מכן לבית עיריית תל אביב.
מטרים ספורים מול נקודה זו, הוקם ביתו של מאיר דיזנגוף, ראש העיר הראשון. מקומו של בית זה, כמו שאר הבתים, הוגרל, אך היה לאתר חשוב בימי תל אביב הצעירה. לאחר מותו הפך הבית למוזיאון תל אביב ובו נערכה כ-39 שנים לאחר מכן הכרזת העצמאות על ידי דוד בן-גוריון. ברחבת השדרה שמול הבית, במקום שבו עמד מגדל המים, התכנס הקהל הגדול ביום הכרזת העצמאות. שנה לאחר הקמת המדינה, הוקמה במקום האנדרטה למייסדי העיר תל אביב הניצבת בו עד היום.
תיעוד האירוע
תל אביב הוקמה על גבעות חול. כרם ג'יבאלי, השטח שנקנה על ידי חברי אחוזת בית היא תל אביב, היה אזור של חולות, גפנים ועצי שקמה. במרחק של כמה מאות מטרים מן המקום היו כבר בתקופה זו בתיה של השכונות היהודיות שבזי ונוה צדק ונוה שלום, אך כדי להגיע מהן ומיפו לאחוזת בית היה צריך לבוסס בחולות והדרך באותם ימים הייתה מסוכנת. על גבול אחוזת בית הייתה מסילת הרכבת מיפו לירושלים. ממזרח היו פרדסים ושטחים חקלאיים. בשנים האחרונות התעורר ספק אם צילומו המפורסם של סוסקין הוא אכן תיעוד הגרלת המגרשים. יש הטוענים כי התצלום צולם כשנה קודם לכן ובו נראית אחת ההתאספויות של קבוצת המייסדים קודם לעלייה על הקרקע. אמנם נשמעו טענות כאלה, אך הנימוקים שהועלו הם בגדר של השערות בלבד ואינן מתבססות על הוכחות מוצקות. כן יש הטוענים כי הדמות העומדת במרחק מה מהקבוצה היא שלמה פיינגולד המשכנע אותם שלא לעלות על הקרקע בטענה "משוגעים - אין שם מים!" לטענה זו אין כל הוכחה, ולהפך, פיינגולד יזם התיישבות באזור, ומשקמה העיר, היה בין בוניה.
שחזור האירוע
בתאריך 17 באפריל 2009 שוחזר האירוע במעמד צאצאי 66 המשפחות המייסדות (כ-3,300 צאצאים), כחלק מחגיגות המאה לעיר. התמונה שוחזרה במתחם התחנה במנשייה (תחנת הרכבת יפו), בנוכחותם של ראש העיר רון חולדאי ושלמה להט צ'יץ' (ראש העיר השמיני). נכדו של אברהם סוסקין השתתף בצילום האירוע.
קנון גרופ
קנון גרופ (באנגלית: The Cannon Group Inc) היא חברה אמריקאית אשר הפיקה והפיצה סרטי קולנוע בין השנים 1967 עד 1993.
הצלחת חברת קנון גרופ מיוחסת בעיקר למפיקים הישראלים מנחם גולן ויורם גלובוס אשר קנו את הבעלות על החברה בשנת 1979 לאחר קריירה משגשגת בתעשיית הקולנוע בישראל. החברה בבעלותם של גלובוס וגולן הפיקה בין השנים 1979 עד 1989 בסך הכל 125 סרטי קולנוע והחזיקה רשתות בתי קולנוע ואולפנים מהגדולות בעולם.
היסטוריה
חברת קנון גרופ החלה את דרכה ב-23 באוקטובר 1967. זה נוצרה על ידי דניס פרידלנד וכריס דיואי (שניהם היו בשנות העשרים המוקדמות שלהם באותה העת). עד 1970 השניים הפיקו סרטים (ביניהם הסרט "ג'ו" בו שיחק השחקן פיטר בויל) בקנה מידה גדול אף יותר מחברות ההפקה העיקריות באותה העת. הם הצליחו לעשות זאת על ידי כך שהם שמרו על כך שתקציביהם לא יעברו את ה-300,000 דולר לסרט או אף פחות במקרים מסוימים. אף על פי כן, בהמשך שנות השבעים החברה נקלעה לקשיים כלכליים לאחר סדרה של סרטים אשר לא הצליחו בקופות. בנוסף על כך שינויים בחוקי המיסים על הפקות של סרטי קולנוע הובילו לירידה חדה במניות החברה. בשנת 1979 פרידלנד ודיואי נאלצו למכור את החברה לשני בני הדודים הישראליים מנחם גולן ויורם גלובוס תמורת סכום של 500,000 דולר. גולן וגלובוס התאימו את ההפקות של החברה לדרישות השוק בשנות השמונים לסרטי פעולה. תוך מספר שנים קנו לעצמם גולן וגלובוס מעמד של מפיקי על הוליוודיים, קנון גרופ נחשבה לאחת מחברות הפקת הסרטים הגדולות בעולם. גולן וגלובוס השתלטו דרך קנון גרופ על רשתות בתי קולנוע ואולפנים בעיקר בארה״ב ואירופה אשר ביססו את קנון גרופ כקונצרן תקשורת מהגדולים בעולם עד אמצע שנות ה-80.
בין הסרטים שהופקו על ידי החברה במהלך שנות השמונים היו: הנינג'ה (1981) משאלת מוות 2 (1982), מבצע בעורף האויב, השגריר (1984), ערפדי החלל (1985), מכרות המלך שלמה (1985), נינג'ה אמריקאי (1985), מחץ הדלתא (1986), קוברה (1986), סופרמן 4: השאיפה לשלום (1987) ולוחמי החופש (1988). בין השאר הסרטים אותם הפיקה החברה הקפיצו את קריירות הקולנוע של צ'אק נוריס, צ'ארלס ברונסון, סילבסטר סטאלון וז'אן-קלוד ואן דאם. בשנת 1986 הגיעה חברת "קנון" לשיא כשהפיקה 43 סרטים בשנה זו בלבד. הסרט ההולנדי שהפיקה החברה "התנקשות" זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
בשנת 1987 הפיקה החברה את סרטו של גודאר, "המלך ליר", אחת מכמה הרפתקאות של סרטי "איכות" לצד סרטי המתח והפעולה הרבים.
גולן וגלובוס פרקו את החבילה ב-1989 לאחר שהחברה נקלעה לחובות ולחקירה מצד ה-SEC.
אחד הסרטים האחרונים אשר הופקו על ידי גולן וגלובוס היה סרטו הפוסט-אפוקליפטי של ז'אן-קלוד ואן דאם "מכונת תופת" (1989).
מורשת
ב-2014 יצאו שני סרטי תעודה על החברה, הסרט האמריקאי-אוסטרלי "בוגאלו חשמלי", והסרט הישראלי "גו-גו בויז" בבימויה של הילה מדליה.
מסרטי קנון גרופ
בין הסרטים שהפיקה והפיצה חברת קנון גרופ:
ישראל גרנית
ישראל גרנית (גרינקר) (1930 – 12 בספטמבר 2022) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, אשר שימש כמפקד בית הספר לקצינים ופיקד על "כוח גרנית" במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה
גרנית נולד בביסאן (כיום בית שאן), בנם של יצחק ועדית גרינקר נכד למיכל דוד ודינה גרינקר, ממייסדי יסוד המעלה. גדל בנהלל ובקריית עמל, למד בבית הספר בסמ"ת בחיפה. ב-1946 הצטרף לארגון "ההגנה" בקריית טבעון. במלחמת העצמאות שירת כמפקד כיתה בקרב משמר העמק, במאי 1948 התגייס לפלמ"ח, עבר קורס מפקדי מחלקות ולחם כמפקד מחלקת ג'יפים בגדוד התשיעי של חטיבת הנגב.
לאחר המלחמה שימש כמפקד סיירת גולני. סיים קורס מפקדי גדודים ב-1953, ובמאי 1954 פיקד על מבצע מודיעיני לאיסוף מידע באזור מפרץ אילת על יכולות מעבר ומסתור בין האי סנפיר לחוף סעודיה. הכוח בפיקודו הוסווה כדייגים על ספינה ובמהלכו עלתה על שרטון בחוף הסעודי, והלוחמים נאלצו להתפנות דרך האוויר על ידי מטוסי פייפר במבצע שזכה לכינוי מבצע שנונית.
ב-1956 יצא להשתלמות בצרפת וכשחזר מונה למפקד גדוד 266, גדוד טנקי AMX-13, עמו לחם בגזרת אבו עגילה וג'בל ליבני במלחמת סיני. לאחר המלחמה, בדצמבר 1956, מונה למפקד גדוד 9 תפקיד בו שירת עד ספטמבר 1958. לאחר מכן יצא ללימודי הנדסת תעשייה וניהול בטכניון ובסיומם מונה לסגן מפקד חטיבה 7 ובהמשך לראש מחלקת אימונים במחלקת ההדרכה של המטה הכללי.
במלחמת ששת הימים שירת כממלא מקום ראש מחלקת ההדרכה אריאל שרון, פיקד על כח עצמאי שכונה "כוח גרנית", שפעל במסגרת אוגדה 84 בפיקודו של ישראל טל. כוח גרנית כלל 10 טנקי מגח, פלוגת סיור, פלוגת תול"רים, פלוגת הנדסה וסוללת מרגמות 120 מ"מ. הכוח פעל בגזרה הצפונית של סיני, משימתו הראשונה הייתה פריצת ציר בדרום מערך פתחת רפיח וריתוקו, חסימה לעבר ניצנה ופריצת שדה מוקשים כך שיתאפשר מעבר כוח מחטיבת הצנחנים. לאחר השלמת המשימה הוכפף הכוח לחטיבת הצנחנים בפיקודו של רפאל איתן ולאחר פציעתו של רפול, שב גרנית ליטול את הפיקוד על הכוח ובהמשך הקרבות כבש את העיר קנטרה והגיע עד גדות תעלת סואץ.
גרנית הצטרף למפלגת העבודה, הקים בה את "חוג האינפורמציה" שבו השתתפו קצינים בשירות הסדיר והמילואים, בשנים 1969–1973 עמד בראש אגף הארגון במפלגת העבודה. ב-1974 התמודד על תפקיד מזכ"ל מפלגת העבודה אך הפסיד למאיר זרמי. ב-1975 מונה למנכ"ל חברת נתיבי איילון וכיהן בתפקיד עד ספטמבר 1976. ב-1976 היה ממקימי ד"ש, הוא שובץ במקום ה-19 ברשימתה בבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 ושימש ראש סיעתה בהסתדרות הכללית. לאחר התפרקותה של ד"ש נמנה עם פלג התנועה הדמוקרטית, בבחירות לכנסת העשירית שובץ במקום העשירי ברשימת מפלגת תל"ם.
היה נשוי לרותי, שנפטרה בשנת 2017. בנוסף לבן מיכה נולדו להם עוד שני ילדים. נפטר ב-12 בספטמבר 2022.
מיקרוסקופ כוח אטומי
מיקרוסקופ כוח אטומי (באנגלית: (Atomic Force Microscope (AFM) הוא מיקרוסקופ בעל רזולוציה גבוהה במיוחד. הרזולוציה שלו יכולה להגיע עד לאנגסטרם בודד. מיקרוסקופ הכוח האטומי הראשון הומצא בשנת 1986, והוא משמש מאז ככלי יסודי בחקר החומר בסקאלות הננומטריות, למטרות דימות ומדידה. מיקרוסקופ זה יעיל במיוחד לחקירת פני שטח של חומרים.
עקרון פעולה
עקרון הפעולה של מיקרוסקופ הכוח האטומי הוא השימוש בכוחות משיכה ודחייה בסיסיים. בלב המכשיר חיישן (tip), שנע על פני השטח בשני צירים (אורך ורוחב). כאשר החיישן קרוב מספיק לפני השטח מתחילים כוחות רבים לפעול בינו לבין פני השטח, ביניהם כוחות ואן דר ואלס, כוחות חשמליים, כוחות מגנטיים, כוחות קפילריים וכוחות קזימריים. כוחות אלה מזיזים את החיישן, וביחד איתו זז גם המכלול (cantilever) שמחובר אליו. תנועת המכלול מתורגמת לשינוי בתבליט פני השטח של הדגם. בדרך כלל מטילים קרן לייזר על המכלול, כך שכל שינוי במיקום החיישן יגרום לשינוי בעוצמת קרן הלייזר המוחזרת ממנו לגלאי, ושינוי העוצמה מתורגם לשינוי גובה בפני השטח של הדגם.
יתרונות וחסרונות
למיקרוסקופ כוח אטומי יתרונות רבים על מכשירי מדידה אחרים. הראשון שבהם הוא הרזולוציה הגבוהה שלו. בנוסף לכך, תמונת הדגימה שהוא מייצר היא תלת־ממדית, שלא כמו מיקרוסקופ אלקטרונים המייצר תמונה דו-ממדית של הדגם. כמו כן, אין צורך בריבוץ של שכבת הגנה כנדרש במיקרוסקופ אלקטרונים סורק (SEM), או ריקוע פני השטח כנדרש במיקרוסקופ אלקטרונים חודר (TEM). גם אין צורך לעבוד ברמת ואקום גבוהה - ניתן אפילו לעבוד בסביבה נוזלית, יתרון שמועיל במיוחד לחוקרים מתחומי מדעי החיים. רוב החסרונות של מיקרוסקופ כוח אטומי נוגעים לזמן הרב, יחסית, שאורכת מדידת דגימה אחת. בנוסף, שטח הדגימה וטווח הגבהים הטופוגרפיים הניתנים למדידה קטנים מאוד. לכן שיטה זו מתאימה רק לדגמים קטנים במיוחד.
פוליטיקה של זהויות
פוליטיקה של זהויות הוא מונח המתאר את הדגשת הייחודיות של קבוצות זהות בחברה, ואת הבקשה לקדם את האינטרסים של קבוצות אלו או של חלקן. פוליטיקה של זהויות היא מסגרת שיח, כמו גם אסטרטגיית פעולה בכלל ופרקטיקה פוליטית בפרט. השימוש במונח החל בארצות הברית בשנות השבעים של המאה ה-20, אך הוא משמש לתיאור תנועות שקידמו את המונח.
הפוליטיקה של הזהויות מבקשת להצביע על כך שפעולות פוליטיות וחברתיות המתחזות להיות אוניברסליות, כמו פעולות הקשורות ללאומיות או לאזרחות, למעשה משרתות או כפופות להגיון של בעלי הכח או הרוב בחברה (הקבוצות הדומיננטיות) - הגיון אשר לא תמיד עולה בקנה אחד עם האינטרסים של האוכלוסיות המוחלשות או המיעוטים (הקבוצות הלא-דומיננטיות) ועלול לדכאן. הדיכוי עצמו יוצר קטגוריות חברתיות חדשות (לדוגמה, בישראל: מזרחיות) שמקבלות בשל כך ביטוי פוליטי מתאים (למשל, מפלגת ש"ס).
מבקרים מתארים את הפוליטיקה של הזהויות כ'אסטרטגיה של פירוק חברתי': "הכינוי הזה, 'פוליטיקה של זהויות', מטעה ומבלבל. משתמע ממנו כאילו האקלים הפוליטי הנוכחי מעודד זהויות בריאות וחזקות. למעשה, הכוונה היא לשימוש בזהויות של מיעוטים מדוכאים ככלי נשק לפירוק 'זהויות הגמוניות' של הרוב הלאומי המדכא. פוליטיקת הזהויות היא למעשה הפוליטיקה של פירוק הזהויות".
היסטוריה
שיח הזהות בעידן המודרני התפתח על רקע המסורת הליברלית וכן על רקע הקולוניאליזם האירופאי ותיוגו של האחר, ואגב כך גם העצמי. בעקבות כך התפתח שיח הזהויות בשלוש דרכים: ליברלית, לאומית, ומעמדית. לצד הממד המשחרר שבשיח האינדיבידואלי, ישנם הוגים, כגון פוקו, אלתוסר, באטלר ואחרים, שהדגישו דווקא את הצד הדכאני בכינונו של הסובייקט. לטענתם, הסובייקט בעידן המודרני נוצר בתוך מבנים ממיינים, מתייגים, מנרמלים, ממשמעים וכוחניים. במילים אחרות, לטענתם הגישה האינדיבידואלית כפי שהיא קיימת בעולם המודרני, לא באה אלא כדי להגדיל את כוחם של אלה שהם בעלי הכוח ממילא.
ישנם חוקרים המאתרים את הופעתה של פוליטיקת הזהויות בעידן הפוסט-הגמוני וקושרים את הופעתה לפילוסופיה הפוסט-מודרנית. אחרים טוענים כי העיסוק בזהויות וההשלכות הפוליטיות של עיסוק זה, מלווה את האנושות לפחות מאז תחילת המודרניות, מרגע כינונו של הסובייקט המודע לעצמו ולכוחו. אלא שהמימד הדכאני בכינונו של הסובייקט, העלים את ההקשר הפוליטי והחברתי של זהות הסובייקט והפכו ל"טבע שני". טענתם של המקדימים את השיח על אודות פוליטיקת הזהויות היא, שמה שהשתנה בתפר שבין המודרניות לפוסט מודרניות (או מודרניות מאוחרת, בניסוחים אחרים) הוא דחיקתו של ההיגיון הלאומי-ליברלי כהיגיון מארגן ומעצב זהות. דחיקה זו היא תוצאה של היווצרותן של תצורות שיח חדשות, פוסט-לאומיות ופוסט-קולוניאליסטיות, המתמקדות במגדר, מיניות, גזע ואתניות.
בין התהליכים שהובילו לפוליטיקת הזהויות ניתן למנות את המאבקים החברתיים בשנות השישים של המאה ה-20, תהליכי הדה-קולוניזציה לאחר מלחמת העולם השנייה והגלובליזציה. תהליכים אלו, יחד עם מסגרות שיח כגון, פוסטקולוניאליזם, פוסט-סטרוקטורליזם, פמיניזם, תיאוריה קווירית ורב-תרבותיות, הובילו ליצירת גורמים המנוגדים למדינת הלאום. פוליטיקת הזהויות היא מרכיב מרכזי בפרוגרסיביות של המאה ה-21.
עמית פוזננסקי
עמית פוזננסקי (נולד ב-20 במרץ 1974, תל אביב) הוא מלחין, מתזמר, פסנתרן, זמר, מעבד ומפיק מוזיקלי; חתן פרס אופיר על המוזיקה לסרט "פוקסטרוט" (2017).
ביוגרפיה
פוזננסקי החל את הקריירה שלו כמבצע מוזיקלי בתיאטראות הרפרטואריים. מאז 1989 הלחין מגוון רחב של יצירות בתחומים שונים: קולנוע, תיאטרון, טלוויזיה, וכן מוזיקה קונצרטנטית, שירי משוררים וקטעי ג'אז.
בשנים 2000–2013 השתתף כפסנתרן וכמעבד בהצגות רבות בולטות בתיאטראות הקאמרי, הבימה, בית ליסין, תיאטרון באר-שבע, והתיאטרון שלנו, בהן: "כנר על הגג" (פרס המחזמר), "המפיקים" (פרס המחזמר), "ינטל" (פרס המחזמר), "אוליבר!", "המלט", "גטו", "אנה קארנינה", "כטוב בעיניכם", "כל החיים לפניו", "אמדאוס", "בנצי", "עכבר העיר ועכבר הכפר", "העכבר שלא רצה להיות עכבר", "קברט לוין", "איש קטן מה עכשיו?", "הרוזן ממונטה כריסטו" ו"הגיבן מנוטרדאם". בתיאטרון הרבה לשתף פעולה בעבר עם המלחינים ערן דינור, יוסי בן-נון ודורי פרנס.
בשנת 2000 הלחין את המוזיקה לסרט הילדים "הדוד פומפה" על-פי תסריט ושירים מאת נוגה אלגום וטל בן-בינה. הסרט הופץ כקלטת וידאו על ידי MCI, וזכה להצלחה ברבות השנים. בשנת 2015 סגר מעגל, כאשר עיבד מוזיקלית את שירי הסרט בהצגה שעלתה בהפקת תיאטרון הרצליה.
בשנת 2003 הוציא את האלבום "חיי המתים", הכולל 10 שירים שאת מילותיהם חיבר חנוך לוין, מתוכו בוצעו שלושה שירים בעיבוד למקהלת נשים בקופנהגן ובלונדון, וכן בוצעה מתוכו סוויטה על ידי התזמורת הקאמרית של מפרץ סן פרנסיסקו (BACS).
בשנת 2010 כתב פוזננסקי את העיבודים למופע הווקאלי "אסור לי לשיר" - שירי חנוך לוין מכל התקופות בביצוע אנסמבל סירנות. על המוזיקה שהלחין באותה שנה להצגה "החברות של זזה", בבימוי שירילי דשא, זכה בפרס המלחין בפסטיבל התיאטרון לילדים בחיפה 2010.
בשנת 2011 הלחין פוזננסקי את המוזיקה לסרטו של יוסף סידר "הערת שוליים" (מועמד לפרס אוסקר האמריקני וזוכה פרס התסריט בפסטיבל קאן 2011). ב-2012, עם צאת הסרט לאקרנים בארצות הברית, ראה אור דיסק הפסקול על ידי חברת מילאן האמריקנית. באוקטובר 2013 זכה בפרס הראשון (הפסקול הטוב ביותר לסרט עלילתי) בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה לקולנוע שנערך בסמובור, קרואטיה. המוזיקה נוגנה על ידי התזמורת הסימפונית ירושלים בניצוחו של דורון סלומון והוקלטה בתיאטרון ירושלים.
ב-2011 הלחין את המוזיקה לסרטו של אסי דיין "ד"ר פומרנץ", ואת שיר הנושא של הסרט – "סוף" - אותו ביצע יחד עם דיין.
בשנת 2012 הלחין את המוזיקה לעונה השנייה של הסדרה "חטופים", בימוי: גידי רף (ערוץ 2 – שידורי קשת).
בשנת 2013 עיבד והלחין את המוזיקה להצגה "מקבת'" (ו. שייקספיר), בימוי: עמרי ניצן (תיאטרון הקאמרי), והוציא לאור את האלבום "סיפור" הכולל עשרה שירי משוררים שהלחין, ומבצע יחד עם יעל שחר.
בתחילת שנת 2014 הלחין ועיבד את המוזיקה לסרטה של שירה גפן "בורג". הסרט השתתף בשבוע-המבקרים בפסטיבל קאן באותה שנה וכן הוקרן בפסטיבלים בינלאומיים רבים. בשנה זאת גם הלחין מוזיקה מקורית עבור הסרט הישראלי הקצר "שניצל" בבימויו של אסף אפשטיין ואף זכה על כך בפרס הפסקול המקורי בפסטיבל הקולנוע של דרום קרוליינה שנה לאחר מכן.
בשנת 2015 הלחין את המוזיקה לסרטו של עמוס גיתאי "רבין, היום האחרון". הסרט השתתף בפסטיבל הקולנוע בוונציה, בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בטורונטו, ויצא לאקרנים בישראל ובחו"ל ב-4 בנובמבר, באותה שנה. באותה שנה הלחין ביחד עם 	אלכסיי קוטצ'טקוב את המוזיקה לסרטו של גיתאי, "צילי".
בשנת 2016 הלחין את המוזיקה לסרט הילדים והנוער "האוצר מעבר לנהר" בבימויו של קובי מחט (הילה הפקות, יונייטד קינג), ואת המוזיקה לשני סרטים מאת הבמאי הצרפתי ג'ורדן גולדנאדל: And Then, Violence ו- Lola & Eddie. באותה שנה גם הלחין והפיק מוזיקלית את המוזיקה לסדרת הטלוויזיה "עקרון ההחלפה", מאת נח סטולמן ועודד דוידוף. הסדרה שודרה ב- HOT והופקה על ידי אולפני הרצליה.
בשנת 2017, בפתיחת עונתה ה-82, ניגנה התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של מאסטרו זובין מהטה סוויטה לתזמורת שעיבד עמית מהפסקול שהלחין ל"הערת שוליים". היצירה בוצעה בערים שונות בסיור התזמורת לארצות הברית וקנדה, לרבות בקרנגי הול (ניו יורק) ודיסני הול (לוס אנג'לס).
בשנת 2017 גם הלחין והפיק את המוזיקה לסרטו של שמוליק מעוז "פוקסטרוט", זוכה פרס השופטים (אריה הכסף) בפסטיבל וונציה. על המוזיקה זכה עמית בפרס אופיר. באותה שנה גם הלחין פוזננסקי את המוזיקה לסרטו של תאופיק אבו ואיל "רכבת החופש".
בשנת 2018 הלחין והפיק את המוזיקה לסרטו של אבי וייסבלאי "הרצח - תעלומת מותו של חיים ארלוזורוב", הסרט השתתף בפסטיבל דוק-אביב ושודר בטלוויזיה בערוץ "yes דוקו". עוד באותה שנה, הלחין את המוזיקה לסרטם של שלום הגר וסיגלית ליפשיץ "סלסול", והוציא לאור את אלבומו השלישי הנקרא "אוהב ומתאהב", אשר את כל מילותיו חיבר עוזי שלו. כמו כן, בשנת 2018 הועלה בתיאטרון הקאמרי המחזה "אל נקמות" מאת שלום אש עם הפקה מוזיקלית של פוזננסקי.
בין יצירותיו הנוספות לקולנוע - מוזיקה מקורית לסרטי האנימציה הקצרים: (Henry Le Cooking (2009), The Good Knight Story (2010), Moving Pictures (2011), A Soldier's Wings (2013.
לסרטים הדוקומנטריים: "נביחות" (2007), "משחקי ידידות" (2010), "ואם נניח, לרגע, שיש אלהים" (2013), "הטקס" (2013), "כמו פרח לוטוס" (2016).
פוזננסקי נשוי למוזיקאית, הכנרת והוויולנית יעל שחר. השניים מתגוררים בגבעתיים.
אורנגאוטן טפנולי
האורנג אוטן הטפנולי (שם מדעי: Pongo tapanuliensis) הוא אחד משלושה מיני האורנג אוטנג החיים כיום. הוא חי רק בדרום טפנולי שבאי סומטרה שבאינדונזיה. עד שנת 2017 היו ידועים רק שני מיני אורנגאוטן: האורנג אוטן הסומטרי אשר גם הוא חי באי סומטרה באזור צפוני יותר, והאורנג אוטנג הבורנאי, אך מחקר שפורסם בשנת 2017 הוכיח שהאורנג אוטן הטפנולי הוא מין נפרד מהאורנג אוטן הסומטרי, השוכן גם הוא באי סומטרה. זו הייתה הפעם הראשונה שזוהה מין חדש של קוף אדם מאז זיהויו של השימפנזה הננסי בשנת 1929.
האורנג אוטן הטפנולי מונה רק כ-800 פרטים החיים בשטח של כ-1,000 קמ"ר, ומוגדר כנתון בסכנת הכחדה חמורה.
תיאור
אורנג אוטנג טפנולי דומה לאורנג אוטנג סומטרי יותר מאשר לאורנג אוטנג בורנאי במבנה גוף ובצבע פרווה. עם זאת, שערותיו מקורזלות יותר, ראשו קטן יותר ופניו שטוחות יותר. ה"קריאה" של זכרי אורנג אוטנג טפנולי היא בעלת תדר גבוה יותר מזו של האורנג אוטנג הסומטרי, והיא ארוכה יותר ובעלת מספר פעימות גדול יותר מאשר זו של האורנג אוטנג הבורנאי. התזונה של האורנג אוטנג הטפנולי ייחודית לו - הוא ניזון בדרך כלל מזחלים ומאצטרובלים.
פילוגנטיקה
מחקרי השוואה גנטית הראו שהאורנגאוטנים הבורנאי והטפנולי התפצלו מהאורנגאוטן הסומטרי לפני כ-3.4 מיליון שנים. לאחר מכן התפצלו האורנג אוטנג הבורנאי והאורנגאוטן הטפנולי לפני כ-674,000 שנים. עד אז יכלו האורנגאוטנים לעבור בין האיים בורנאו וסומטרה אשר היו מחוברים זה לזה על ידי גשרים יבשתיים בתקופות קרח בהן גובה הים היה נמוך יותר. עד להתפרצות טובה שהתרחשה לפני 75,000 שנים, היו האורנאוטנים הטפנולים והסומטרים במגע רציף אחד עם השני, וגם לאחריו הם המשיכו להיות בקשר שאינו סדיר עד לפני 20,000-10,000 שנים.
מצב שימור
עם רק כ-800 פרטים, המצויים כולם בשטח של כ-1,000 קמ"ר, האורנגאוטן הטפנולי הוא קוף האדם הנדיר ביותר. מצב זה הוביל לסיווגו המיידי כנתון בסכנת הכחדה קריטית, על אף שהוא טרם נבחן ביסודיות על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע. סכנות לקיומו של המין כוללות בירוא יערות, ציד, סכסוך עם תושבים מקומיים, סחר בבעלי חיים, ובאופן ספציפי פרויקט להקמת תחנת כוח הידרואלקטרית באמצע אזור המחיה שלהם. עקב האוכלוסייה הקטנה ושטח המחיה הקטן, סיכוי גבוה לזיווג בין קרובי משפחה הוא בעיה נוספת שעלולה לפגוע בסיכוייו של המין לשרוד.
הכתרת מלכי בריטניה
הכתרת מלכי בריטניה הוא טקס מעבר, דתי במהותו, שבו מלך בריטניה וממלכות חבר העמים הבריטי מוכתר באופן רשמי ומולבש בבגדי מלכות. טקסי הכתרה דומים היו נהוגים בעבר גם במדינות אחרות באירופה שבהן מלכו מלכים. אולם, כל שאר המדינות – כולל הוותיקן הרומי במדינת הוותיקן – הפסיקו את מסורת טקסי ההכתרה והחליפו אותם בטקסי מינוי צנועים יותר. טקס ההכתרה מתקיים בדרך כלל מספר חודשים לאחר מות המלך הקודם, זאת כיוון שהטקס נחשב לאירוע משמח שאיננו מתאים לתקופת האבל (פער הזמנים מאפשר גם להשלים את ארגון הטקס). המלכה אליזבת השנייה, לדוגמה, הוכתרה ב-2 ביוני 1953, אף על פי שעלתה לכס המלכות ב-6 בפברואר 1952, ביום שבו נפטר אביה.
את הטקס מבצע הארכיבישוף מקנטרברי, שהוא איש הכמורה הבכיר בכנסייה האנגליקנית. בטקס משתתפים גם ראשי השלטון בבריטניה, ראשי מדינות זרות ואורחים רבים אחרים.
היסטוריה
מלכה הנורמני הראשון של בריטניה, ויליאם הראשון, הוכתר ביום שבו הפך למלך – 25 בדצמבר 1066. רוב ממשיכי דרכו הוכתרו בתוך שבועות, או אפילו ימים, מעת שעלו לשלטון. אדוארד הראשון היה בעיצומו של מסע הצלב התשיעי כאשר עלה לשלטון בשנת 1272. טקס הכתרתו נערך בשנת 1274, זמן קצר לאחר ששב ממסעו. הכתרתו של אדוארד השני נדחתה אף היא בנסיבות דומות, היות שהיה בעיצומה של מערכה בסקוטלנד, בשנת 1307. הנרי השישי היה עדיין תינוק בן חודשים ספורים כאשר ירש את הכתר בשנת 1422, הוא הוכתר בשנת 1429, אבל לא תפס את מושכות השלטון אלא כאשר הוחלט כי הגיע לגיל בגרות מתאים, בשנת 1437. תחת מלכי בית הנובר בסוף המאה השמונה-עשרה והתשע-עשרה, היה מקובל להאריך את תקופת האבל למשך חודשים מספר. בנוסף, מתוך תקווה למזג אוויר נוח להכתרה, למצעד המלווה אותה ולשאר החגיגות, הטקס תוכנן כמעט תמיד לעונת האביב או הקיץ. מאז הכתרת המלך ג'ורג' הרביעי, חלפה לפחות שנה מיום שהמלך עלה לכס המלכות ועד לטקס ההכתרה הרשמי. זאת, ביוצא דופן אחד והוא הכתרת המלך ג'ורג' השישי, אשר קודמו לא נפטר אלא ויתר על כיסאו בטרם נערך הטקס וכך הוכתר ג'ורג' השישי במועד הטקס שתוכנן במקור לקודמו בתפקיד.
כיוון שנהוג לחכות תקופת מה בין העלייה לכס המלכות ובין טקס ההכתרה עצמו, מספר מלכים בהיסטוריה של הממלכה המאוחדת מעולם לא הוכתרו. אדוארד החמישי וג'יין גריי הודחו שניהם מן המלכות עוד בטרם הוכתרו בטקס רשמי, זאת בשנים 1483 ו-1553 בהתאמה. גם אדוארד השמיני לא זכה להיות מוכתר בטקס רשמי כיוון שוויתר על מלכותו בשנת 1936, בטרם תמה שנת האבל.
המלכים האנגלו-סקסים קבעו מקומות שונים לטקסי הכתרתם, כולל הערים באת', קינגסטון-על-התמזה (Kingston-upon-Thames), לונדון, אוקספורד ווינצ'סטר. המלך האנגלו-סקסי האחרון, הרולד השני, הוכתר בכנסיית וסטמינסטר בשנת 1066 ומאז מלכי בריטניה מוכתרים רק בה. בשנת 1216, כאשר לונדון הייתה בשליטה צרפתית, הנרי השלישי בחר את גלוסטר לטקס הכתרתו, אולם הוא ערך טקס הכתרה שני בשנת 1220 בכנסיית וסטמינסטר. מאתיים שנה מאוחר יותר, הנרי השישי ערך שני טקסי הכתרה, הראשון, כמלך אנגליה בלונדון בשנת 1429 ושני, כמלך צרפת בפריז בשנת 1431.
לאחר מלחמת האזרחים האנגלית אוליבר קרומוול סירב להיות מוכתר למלך אבל ערך בשנת 1653 טקס הכתרה לכל דבר ועניין (להוציא את שם הטקס והעובדה שהוא לא חבש כתר) שבו הוכרז כלורד המגן (Lord Protector).
טקס ההכתרה של המלכה אליזבת השנייה שודר בטלוויזיה בשנת 1953 על ידי רשות השידור הבריטית, ה-BBC. הייתה זו הפעם הראשונה בה הורשו מצלמות לתעד את ההכתרה. עד לאותה עת נאסרה נוכחותן בטענה כי מצלמות יפגעו ברוח הרצינית של הטקס. אולם, המלכה בכבודה ובעצמה התערבה כדי לאפשר את שידור הטקס, אשר תועד כולו להוציא את טקס משיחת המלכה בשמן המשחה הקדוש, שהוא הרגע המקודש ביותר בטקס ההכתרה. באותם רגעים הופנו המצלמות מן המלכה. על פי הערכות צפו בטקס עשרים מיליון איש בממלכה המאוחדת, קהל צופים חסר תקדים עד לאותה עת בהיסטוריה של הטלוויזיה. הטקס העלה במידה רבה את מודעות הציבור למכשיר הטלוויזיה.
טקס הכתרתה של המלכה אליזבת השנייה היה אף הטקס הראשון שבו הוכתר המלך למספר ריבונויות בעת ובעונה אחת. המלכה נשאלה: והמלכה השיבה:
פקידי שלטון רמי מעלה
פקידי שלטון רמי מעלה משתתפים אף הם בטקס ההכתרה. מאז המאות ה-15 וה-16 אין איש ממלא את תפקידי הלורד היי סטיוארד (Lord High Steward) והלורד היי קונסטבל (Lord High Constable), אולם לקראת טקסי ההכתרה התפקיד מתמלא בתוכן. הלורד צ'מברלין הגדול (The Lord Great Chamberlain) מלביש את הריבון במלבושי ההכתרה וזאת בעזרת שני בעלי תפקיד נוספים: המטפח את הגלימות (Groom of the Robes) והאחראי (במקרה של מלך) או אחראית (במקרה של מלכה) על הגלימות (Master/Mistress of the Robes).
הברון של חמשת הנמלים (Baron of the Cinque Ports) אף הם נהגו להשתתף בטקס. הברונים היו חברים בבית הנבחרים (שהוא חלק מן הפרלמנט של בריטניה). בעקבות רפורמות במאה התשע-עשרה שולבו חמשת הנמלים במחוזות הבחירה הכלליים הקיימים במדינה. בטקסי הכתרה מאוחרים יותר, מונה ברון חמשת הנמלים במיוחד מבין חברי מועצת העיר לצורך טקס ההכתרה. בימים עברו תפקיד הברונים היה להחזיק בחופה מיוחדת מעל הריבון. תפקיד שאותו ביצעו לאחרונה בטקס הכתרתו של המלך ג'ורג' הרביעי בשנת 1821. הברונים לא היו נוכחים בטקסי ההכתרה של ויליאם הרביעי וויקטוריה ובטקסים שנערכו מאז נכחו הברונים בטקס, אולם לא נשאו את החופה.
משתתפים אחרים בטקס
בטקס ההכתרה לצד אנשי האצולה משתתפים אף מגוון אנשים פוליטיים, כולל כל חברי הקבינט של הממלכה המאוחדת, ראש הממשלה, כל ראשי הממשלה והמושלים הכלליים של מדינות חבר העמים, כל המושלים של מושבות הכתר הבריטיות, כמו גם ראשי מדינות עצמאיות בחבר העמים. נהוג גם להזמין מכובדים ונציגים ממדינות אחרות.
טוענים נוספים לנוכחות בטקס ההכתרה
בעלי אדמות ואנשים אחרים מחזיקים באופן היסטורי בזכויות ובחובות לביצוע חלקים בטקס. זכויות כאלה מוכרעות בבית משפט מיוחד לתביעות (Court of Claims), שבו יושב ראש הלורד היי סטיוארד (אף על פי שבשנת 1952 ביצע את התפקיד הלורד נשיא המועצה). התיעוד הראשון של בית המשפט של תביעות קיים משנת 1377 לקראת טקס ההכתרה של ריצ'רד השני. בתקופת בית טיודור, משרתו של הלורד היי סטיוארד, העוברת בירושה, מוזגה עם הכתר וכך החל המלך הנרי השביעי את המסורת המודרנית של מינוי לורד היי סטיוארד לרגל טקס ההכתרה בלבד, עם חברי מועצה נפרדים היושבים כשופטים בבית המשפט.
לדוגמה, בשנת 1952, בית המשפט קיבל את תביעתו של הדיקן של וסטמינסטר להתמנות ליועץ למלכה על ההליך הנכון בעת הטקס (במשך כמעט אלף שנה הדיקן וקודמיו בתפקיד, ניהלו "ספר אדום" מיוחד, אשר מעולם לא פורסם, ובו מפורט ההליך הנכון לטקס). בית המשפט קיבל את תביעות הלורד בישוף של דרהאם והלורד של באת' וויילס ללכת לצידה של המלכה בעת שנכנסה אל הכנסייה. נתקבלה תביעתו של הרוזן משרוסברי, בתוקף תפקידו כלורד היי סטיוארד של אירלנד, לשאת מטה לבן בטקס, נתקבלה אף תביעתם של "מלומדי המלכה מבית הספר של וסטמינסטר" להיות הראשונים שיכריזו על מלכותה בשם בני העם (צעקותיהם “Vivat! Vivat Regina!” בלטינית "תחי! תחי המלכה!" שולבו להמנון).
כיוון שלאנשים רבים זכויות היסטוריות לתפקידים בטקס, הקצאת התפקידים השונים בטקס ההכתרה הבא בבריטניה עשוי לעורר עניין ולהיות נושא לדיון בין ממשלת בריטניה לבין אנשי הארמון. לאור הדגש המושם בטקס ההכתרה על תפקידו החוקתי של המלך, ייתכן שיהיו כאלה שיטענו כי אין זה נכון לתת תפקידים בטקס לבעלי זכויות היסטוריות, אשר במערכת השלטונית הנהוגה היום בבריטניה הם חסרי כל זכויות-יתר או חובה שלטונית. מצד שני, יהיה צורך בחוק שיחוקק הפרלמנט הבריטי כדי לנשל את אותן זכויות מיוחדות מידי המחזיקים בהן והכתר עצמו תלוי בהמשך קיומן של זכויות אלה.
בגדי ואביזרי ההכתרה
הריבון לובש שלל בגדי מלכות במהלכו של טקס ההכתרה:
בניגוד לשאר אביזרי המלכות, קיימת מסורת כי הגלימות שאותן עוטה המלך נתפרות במיוחד לכל מלך. יוצאי הדופן היחידים הן הסופרטוניקה והגלימה המלכותית, שתיהן נתפרו להכתרת המלך ג'ורג' הרביעי בשנת 1821 (אף על פי שלא לבש את הסופרטוניקה). שני בגדים אלה נשמרים במצודת לונדון.
לבוש רשמי
מספר משתתפים בטקס לובשים מדים מיוחדים או גלימות מיוחדות. גלימות העמיתים מורכבות ממעיל ארגמן באורך שלם ועליו כובע מפרוות הרמין (Mustela erminea). פסי נקודות של עור כלב ים על הכובע מסמלים את דרגתו של העמית. על כובעי דוכסים ארבעה פסים, על כובעי מרקיזים שלושה וחצי פסים, על כובעי רוזנים שלושה פסים, על כובעי ויסקונטים שניים וחצי פסים, על כובעי ברונים וחברי בית הלורדים שני פסים. לדוכסים מלכותיים שש שורות של פסים, פרוות סמור על חזית הכובע ושובל ארוך שאותו נושאים משרתים. דרגות בני זוגם של בעלי תוארי האצילות אינה מסומנת בשורות עיגולי עור כלב-ים אלא באורך השובל של גלימותיהן וברוחב של שולי הפרוות הרמין על גלימה. לדוכסיות, אורך השובל הוא שני יארד, לרוזנות יארד ושלושת רבעי היארד, לקונטסות יארד וחצי, לוויסקונטיות יארד ורבע ולברוניות ולבירות יארד אחד. שולי פרוות ההרמין נעים בטווח שבין חמישה אינץ' לדוכסית לשני אינץ' לוויסקונטית ברוניות וגבירות. גלימות אלה נמצאות בשימוש אך ורק בטקסי הכתרה.
כתרים וכתרים קטנים
חברי האצולה, כמו גם בני משפחת המלוכה, חובשים כתרים ועליהם סמלי האצולה המבוססים על דרגתם או קרבתם למלכות.
הכרה ושבועה
הריבון נכנס לכנסיית וסטמינסטר כשהוא עוטה אדרת ארגמן וגלימת המדינה מקטיפת ארגמן. מעת שהריבון מתיישב בכס השלטון, עוברים הארכיבישוף מקנטרברי ועימו אצילים נוספים בארבע הרוחות באולם. בכל אחת מהפינות, הארכיבישוף קורא להכרה בריבון, במילים: "רבותי, אני מציג לכם בזאת את... מלככם ללא עוררין. על כן תביעו היום הזה את נאמנותכם וכבודכם, התעשו כן?" לאחר שהציבור מכיר במלך בכל צד של הכנסייה, הארכיבישוף משביע את הריבון.
נוסח השבועה של המלך השתנה במהלך השנים. בהכתרתה של המלכה אליזבת השנייה נערכה השבעה בנוסח הבא:
בנוסף נשבע הריבון אף לשמור על כנסיית סקוטלנד. שבועה זו נעשית בטרם ההכתרה.
מיד לאחר השבועה מציג איש כמורה את הברית החדשה והישנה לפני הריבון ואומר: "הנה החוכמה. זהו החוק המלכותי. אלה הם נביאי האל." בהכתרת המלכה אליזבת השנייה הוצג הספר על ידי המנחה של המועצה הכללית של הכנסייה של סקוטלנד. מיד לאחר הצגת הספר, נעשה טקס הלחם והמים בחלקו.
משיחה והכתרה
לאחר טקס הלחם והמים הריבון מוריד את גלימת הארגמן, עוטה את גלימת המשיחה והולך לכיסאו של המלך אדוארד, הניצב במקום הגבוה ביותר באולם. בבסיס כיסא זה, שנבנה בימי הביניים, קיים שקע אליו מוכנסת אבן סקון (הידועה גם בשם "אבן הגורל" ובשם "אבן ההכתרה" בגלל תפקידה) למשך הטקס. אבן זו שימשה בטקסי הכתרה סקוטיים עתיקים עד שהובאה לאנגליה על ידי המלך אדוארד הראשון. מאז השתמשו בה בכל טקס הכתרה בכנסיית וסטמינסטר. עד לשנת 1996 נשמרה האבן בכיסא, בכנסיית וסטמינסטר, בתקופה שבין טקסי ההכתרה. באותה שנה היא הוחזרה לסקוטלנד, שם תישאר בתצוגה בטירת אדינבורו, עד למועד טקס ההכתרה הבא.
מעת שהתיישב בכיסא זה, מורמת חופה מעל לראשו של המלך בזמן טקס המשיחה. בטקסי ההכתרה במאה השנים האחרונות, אחזו בחופה ארבעה אבירים ממסדר הבירית. חלק זה של הטקס לא שודר בטלוויזיה בשנת 1953 מפאת קדושתו.
בטקס ההכתרה של המלך צ'ארלס ה-III, הוסתר טקס המשיחה באמצעות פרגוד מיוחד שהובא לאולם והוחזק על ידי נציגי הכוחות המזויינים.
הדיקן של וסטמינסטר מוזג את השמן הקדוש לתוך כף ואז הארכיבישוף מקנטרברי מושח בשמן את המלך על ידיו, על חזהו ועל ראשו. מכל השמן דמוי הנשר והכף שבה הוא משתמש, הם כלי המלכות היחידים ששרדו מימי הביניים. טקס המשיחה מסתיים בברכה של הארכיבישוף. עם תום טקס המשיחה מולבש המלך בתכריך colobium sindonis ומעליו בסופרטוניקה.
סוף הטקס
ריבון חדש בא אל הכתר. הארכיבישופים והבישופים נשבעים אמונים למלך באומרם: "אני (שם הנשבע) ארכיבישוף (או בישוף) מ (מקום הכהונה) אהיה נאמן ונכון ואמונה ואמת יהיו עליך, ריבוננו האדון (או הגבירה), מלך (מלכת) הממלכה הזו ומגן האמונה וכן יורשיך וממשיכי דרכך בהתאם לחוקינו. יהי האל בעזרי." מיד אחר כך מביעים האצילים את נאמנותם: "אני (שם) הדוכס (או תואר אחר) מ (מקום) הופכים בזאת לנאמניך בחיי ובגופי ובכפיפותי. אמונה ואמת ילווך, בחיים ובמוות כנגד כל העמים. יהי האל בעזרי." בעבר היה כל אציל מביע את נאמנותו באופן נפרד, אבל המלך אדוארד השביעי קיצר את הטקס. היום מביעים כל אנשי הכמורה את נאמנותם יחד. אחריהם מביע כל אחד מאנשי משפחת המלוכה את נאמנותו בנפרד ולאחריהם כל האצילים מביעים נאמנותם יחד.
אם המלך נשוי, אזי אשתו תוכתר למלכה בטקס פשוט מאוד, זאת בטרם ישבעו אמונים אנשי חצר המלוכה. אם מלכה היא הריבון, אזי בעלה (אם קיים) לא יוכתר בנפרד. טקס הלחם והמים אשר הופסק באמצעו, יושלם בשלב זה.
עם תום התפילה יוצא המלך מאולם ההכתרה ונכנס לכנסיית אדוארד הסמוכה, כאשר לפניו הולכים משרתיו הנושאים את חרב המדינה, חרב הצדק הרוחני, חרב הצדק עלי אדמות וחרב הרחמים (לאחרונה יש חוד קהה). הכתר והשרביטים אשר נישאו על ידי המלך וכן כל מלבושי המלכות שעטה עליו בעת הטקס, מונחים לפני המזבח. המלך מסיר מעליו את הגלימה המלכותית והכובע וכן את אדרת הארגמן ועוטה אדרת סגולה ועליה גלימה אימפריאלית עשויה קטיפה סגולה. אחר כך הוא שם על ראשו את כתר האימפריה הממלכתי ונוטל לידו את השרביט עם הצלב ואת הגלובוס ועליו הצלב ועוזב את אולם הכנסייה בעוד הנוכחים שרים כולם את ההמנון הלאומי.
מוזיקה
המוזיקה המנוגנת בטקסי ההכתרה היא מוזיקה קלאסית בעיקרה עם השראה דתית. היצירה שנוגנה לעיתים קרובות ביותר בטקסים אלה היא "צדוק הכהן", יצירה דתית של גאורג פרידריך הנדל, המבוססת על פסוקים מספר מלכים א'. היצירה הוזמנה על ידי המלך ג'ורג' השני לטקס הכתרתו בשנת 1727 ומאז נוגנה בכל טקס הכתרה, יותר מכל יצירה אחרת. יצירתו של הוברט פרי "הייתי מאושר" הולחנה כדי ללוות את כניסתו של המלך אדוארד השביעי לאולם הכנסייה בעת הכתרתו, במהלך היצירה קיים קטע מעבר שבמהלכו יכולים מלומדי המלך מבית הספר של וסטמינסטר לממש את זכותם להיות ראשוני בני העם להכריז על הריבון בצעקותיהם "יחי" בעת כניסת המלך לאולם. יצירה זו וכן יצירתו של צ'ארלס וילרס סטנפורד Gloria in Excelsis נוגנו אף הן באופן קבוע בטקסי ההכתרה האחרונים, כמו גם ההמנון הלאומי "אל נצור המלך/המלכה". יצירות אחרות שנוגנו בהכתרתה של אליזבת' השנייה היו מאת סר ג'ורג' דייסון, גורדון ג'ייקוב, סר ויליאם הנרי האריס, הרברט האוולס, סר ויליאם וולטון, סמואל סבסטיאן וולזלי, רייף וון ויליאמס והמלחין יליד אנגליה ותושב קנדה הילי וילאן. הייתה זו בקשתה המפורשת של המלכה אליזבת' כי תהיה השתתפות גדולה יותר של המשתתפים בטקס מאשר בטקסים קודמים, בקשה שעולה בקנה אחד עם החלטתה לשדר את הטקס בשידור חי בטלוויזיה. בהתאם לבקשה זו תוזמרה מחדש יצירתו של רייף וון ויליאמס, משנת 1928, המבוססת על מזמור תהילים ק', לצורך השתתפות הקהל, יחד עם אורגן ותזמורת, יצירה שמאז נעשה בה שימוש דומה באירועים משמחים אחרים בתרבות האנגלית.
משתה ההכתרה
באופן מסורתי, מיד לאחר תום טקס ההכתרה היה מתחיל משתה שהתקיים באולם וסטמינסטר בארמון וסטמינסטר (הידוע בשם בנייני הפרלמנט הבריטי). אלופו של המלך (משרה שבה מחזיקה משפחת דימוק שבאחוזת סקיבלסבי) רוכב לתוך האולם על סוסו, כשהוא לבוש בשריון המלך ולצידו רוכבים שני אצילים נוספים. בעת כניסתם מכריז הכרוז:
בשלב זה היה אלופו של המלך זורק את כפפתו; הטקס הזה חוזר על עצמו באמצע האולם ולפני שולחן המלך. אחר כך שותה המלך לחיי אלופו מגביע זהב שאותו מושיטים לאלוף. הבישופים והאצילים פצחו בשלב זה בקריאות עידוד למלך ואז פותחים בסעודה שבה מוגשות מנות רבות. בני משפחות אנשי החצר לא השתתפו בסעודה, אלא צפו במחזה מגזוזטראות בשולי האולם. בסעודה זו היה תפקיד אף למשרת הראשי של אנגליה, הקצב הגדול של אנגליה והקצב הראשי של סקוטלנד.
משתה הכתרה לא נערך מאז הכתרתו של ג'ורג' הרביעי בשנת 1821. הכתרתו של ג'ורג' הרביעי הייתה הטקס המורכב ביותר בהיסטוריה. אחיו, ויליאם הרביעי, אשר מלך אחריו, ביקש להפחית בהוצאות האדירות של המשתה וביטל אותו, דבר שהפך למנהג מאז. בשנת 1902 נשקל קיום משתה לכבוד הכתרת אדוארד השביעי, אבל נפילתו למשכב ביטלה את התוכניות. אף על פי שאין עורכים עוד משתה הכתרה, המאכל Coronation Chicken (תרנגולת ההכתרה), אשר הוגש בארוחה הבלתי רשמית לכבוד הכתרת המלכה אליזבת השנייה, הפך למתכון פופולרי ביותר באנגליה ומחוצה לה.