cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וורת'הם פארק
וורת'הם פארק (באנגלית: Wrotham Park) הוא בית אחוזה כפרי בפרברי לונדון (באזור הרטפורדשייר). זהו בית האחוזה הפרטי הגדול ביותר באזור לונדון רבתי. הבית, השוכן במרכז אחוזה בת 10 קילומטר רבוע, 27 קילומטר צפונית למארבל ארץ', נבנה בסגנון נאו פלדיאני בשנת 1754 עבור האדמירל ג'ון בינג. אולם בינג לא נהנה ממנו כיוון שהוצא להורג ב-1757, אך הוריש אותו למשפחתו. בין היתר נולד בבית והתגורר בו כילד הפילדמרשל ג'וליאן בינג, שנודע לתהילה במלחמת העולם הראשונה והיה המושל הכללי של קנדה.
בשנת 1887 התחוללה בבית שרפה שכילתה חלקים ממנו, אך הוא שופץ והוחזר למראהו המקורי.
במבנה ובאחוזה הסובבת אותו צולמו סצנות מהסרטים החברים של פיטר ופארק גוספורד וכן סדרות טלוויזיה של ה-BBC.
כמו כן משמש המקום לאירועים של ידוענים. ב-15 ביולי 2006 נערכה במקום מסיבת החתונה של הכדורגלן אשלי קול ואשתו הזמרת שריל קול. ב-3 באוקטובר אירח בבית מפיק המוזיקה סיימון קאוול את 400 אורחי מסיבת יום ההולדת ה-50 שלו, בעלות של מיליון פאונד.
גיבתון (סוג)
גִּבְּתוֹן (שם מדעי: Emberiza) הוא סוג של ציפורי שיר קטנות ממשפחת הגיבתוניים. בסוג זה 44 מינים.
הגיבתונים הם ציפורים קטנות הדומות לדרור, ובעלות נוצות חומות או צהובות ומקורים קצרים. לחלקם מעין "מסיכות" לבנות מפוספסות על הראש. הגיבתונים ניזונים מזרעים ומחרקים שאחריהם הם משחרים.
.vn
vn. היא סיומת האינטרנט הלאומית של שמות המתחם (domain name) של אתרי אינטרנט הרשומים בווייטנאם, הסיומת הושקה בשנת 1994. שמות המתחם והסיומות מנוהלות על ידי ארגון 'Vietnam Internet Network Information Center' ונמצא תחת סמכותו של משרד התקשורת הווייטנאמי. בשנת 2003, חתם ארגון VNNIC על הסכם המאפשר לו לשווק את הסיומת מחוץ לגבולות וייטנאם. כיום, ניתן להירשם תחת סיומת זו מכל מקום בעולם.
דוד איגנטוב
דוד איגנָטוֹב (איגנאטוב) (ביידיש: איגנאטאָוו; באנגלית: David Ignatoff; 27 באוקטובר 1885  – 26 בפברואר 1954) היה סופר, מחזאי, סופר ילדים וסופר יידי אמריקאי.
קורות חיים
הרבה לכתוב גם ספרות ילדים ביידיש, ובהם ספרי אגדות מימי הביניים. מקום חשוב ביצירתו תפסה העיר פראג העתיקה ויהודיה. ספרו היחיד שתורגם לעברית, "מעשיות-פלא מפראג העתיקה" (1920; תורגם בשם "בארץ הלבנה", 1954), מספר על מסעותיו של סוחר יהודי איש פראג והרפתקאותיו. ב-1975, במלאת 90 שנה להולדתו, זכתה יצירתו למהדורה של מבחר כתבים ביידיש, בבואנוס איירס, עם מבוא מאת שמואל רוז'נסקי.
דוד איגנטוב חיבר למעלה מ-25 כרכי סיפורת, מחזות וספרות ילדים ביידיש. לצד פועלו הספרותי, היה חבר צוות היא"ס במשך ארבעים שנה, עד מותו.
היה נשוי למלכה (מיני) (1889–1971) במשך ארבעה עשורים, עד מותו, ואב לבן, דניאל (1915–1982).
נפטר בניו יורק ב-1954, בגיל 68. נקבר בבית העלמין ניו מאונט כרמל של הארבעטער-רינג בקווינס.
לקריאה נוספת
ערכים ביוגרפיים:
סמל מינסוטה
חותמה הגדול של מדינת מינסוטה הוא חותם מדינת מינסוטה.
מרכיבים
בסמל משולבים דימויים של מתיישב ומעדר הנמצאים על נהר המיסיסיפי, ורובה אשר נח על עץ כרות, לצד הגרזן. כלי העבודה מוסרים על חיי חקלאות ויצירה; וכלי הנשק של המתיישב, מראים על מוכנותו להגן על עצמו בכל עת. כמו כן, שולב דימוי יליד אמריקאי, אינדיאני, דוהר על סוס כביכול לעבר שקיעת החמה.
חקאי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פלוריאדה (קנברה)
פלוריאדה (באנגלית: Floriade) היא תערוכת הפרחים הלאומית של אוסטרליה המתקיימת מדי שנה (החל מאמצע ספטמבר ועד אמצע אוקטובר) בקנברה, עיר הבירה. התערוכה מאפשרת לצופים לטייל בין ערוגות ענק של פרחים רבי צבעים, המתארים ממבט-על ציורים שונים. הערוגות פרושות על פני גן רחב ידיים, וביניהן אוהלים שונים המציגים מגדלי פרחים ושזירת זרים, אזור בידור לילדים הכולל גלגל ענק שמאפשר לראות את כרי הפרחים ממעל ומופעי בידור בהופעה חיה.
תיאור התערוכה
תערוכת הפלוריאדה מתקיימת מדי שנה במתחם סגור בפארק חבר העמים הבריטי (Commonwealth Park) על שפת האגם בקנברה. ההכנות לתערוכה מתחילות במאי של השנה הקודמת, אז נבחרת התמה לתערוכה, מתקבלת החלטה על הצמחים שישתתפו בה, ומתחיל תהליך עיצוב הערוגות של מגדלי הפרחים המשתתפים. לאחר סגירת התערוכה הקודמת, מנוקה השטח והפארק נפתח לציבור הרחב לחודשי הקיץ. עם בוא הסתיו, מתחילות ההכנות לקראת התערוכה של אותה שנה: הגננים מודדים את הערוגות ומציירים בצבע על האדמה את העיצוב שאמור להיות בכל ערוגה, כהכנה לשתילת הפרחים. מרבית הפרחים הנשתלים הם בעלי פקעת, כגון צבעונים ונרקיסים, אך גם צמחים חד-שנתיים ועשבוניים משולבים בעיצוב.
לאחר שרטוט הערוגות מוטמנת במקום מערכת השקיה וניקוז, ונסללות הדרכים להולכי הרגל המבקרים במקום.
מדי שנה נשתלות כמיליון פקעות באדמת דשן מנוקזת, בהתאם לעיצוב הערוגות. סך שטח הפארק המוקצה לפלוריאדה הוא 9,105 מטרים מרובעים. סוגי הפרחים עשויים להשתנות משנה לשנה, אך מרבית הזנים ותתי-הזנים חוזרים מדי שנה תודות לעמידות, לזמני פריחה מגוונים וצבעים שונים, המשמשים ליצירת הדוגמאות בעת הפריחה. בשנת 2010 הפרחים שנבחרו לתערוכה מנו:
היסטוריה
הפלוריאדה הראשונה תוכננה כאירוע חד פעמי, שנועד לחוג את יום ציון 75 שנה להיווסדה של קנברה, ואת יום מאתיים השנים לנחיתת המשלחת האירופאית הראשונה בבוטאני. לאור הצלחתה של התערוכה באותה שנה, היא הפכה לאירוע שנתי. לאחר השנתיים הראשונות, ניתנה לתערוכה מדי שנה נושא עיקרי.
בספטמבר 2005 התקיימה תערוכת פרחים מתחרה בעמק הנטר שמצפון לסידני, וזו מיתגה עצמה כ"פלוריאדת גני עמק הנטר" (Floriade Hunter Valley Gardens). לאחר תביעה על שימוש בסימן מסחרי שלא כחוק, שם תערוכת הפרחים של עמק הנטר שונה ל"פסטיבל פרחים" בשנת 2006.
תמות שנתיות
מדי שנה מוכרז נושא מרכזי אחד (תמה) שעל פיו המציגים בתערוכה אמורים לעצב את ערוגותיהם. התמות השנתיות מתבטאות בנושאי הדוגמאות של ערוגות הפרחים, ההרצאות המתקיימות במקום, הפסלים הציבוריים ואירועי הלילה. פרט לשנתיים הראשונות לקיומה, הייתה לכל תערוכת פלוריאדה תמה שנתית.
השפעה תרבותית
הפלוריאדה מזמינה אמנים מרחבי אוסטרליה להציג פסלים, להופיע בהצגות ולהעלות מופעי מוזיקה ברחבי התערוכה. חלק מהאמנות המוזמנת מדי שנה נותרת בפארק גם לאחר פינוי התערוכה. בין הפסלים הקבועים ניתן למנות פסלים ברוח התמה השנתית (בשנת 2007 הוצב פסל ענק של מיֵכל פופקורן בלב שדה צבעונים, לפי תמת הקולנוע, ובשנת 2010 עדר זברות, בהתאם לתמת הדמיון), פסלי חול המתארים אנדרטאות ומבנים מפורסמים (למשל אנדרטת הזיכרון האוסטרלית, שעוצבה לכבוד התערוכה ב-2005, או בית הפרלמנט שעוצב ב-2010), וגמדי גינה רבים, המעוצבים בתחרויות בהשתתפות הקהל.
השפעה כלכלית
פלוריאדה ממומנת על ידי נותני חסות, ועל ידי תאגיד התיירות והאירועים של קנברה (Canberra Tourism and Events Corporation), פרסום ובאופן משני על ידי היתרי רוכלות. במהלך מספר שנים הייתה הכניסה לפלוריאדה בתשלום, כאשר אוכלוסיות מסוימות זוכו בתלושי כניסה חינם על מנת להפחית את התנגדות הציבור למהלך. החל משנת 2002 הוחלט כי הכניסה לפלוריאדה תהייה בחינם, והפסד דמי הכניסה יוחלף בסבסוד של תאגיד התיירות. הפלוריאדה מכניסה כסף לקופת קנברה בהוצאות האורחים על מזון, לינה ושירותים שונים בעודם בעיר - בשנת 2008 הכניסה התערוכה כ-25.3 מיליון דולר לכלכלת טריטוריית הבירה האוסטרלית, והביאה לשיא במספר המבקרים, עם מעל 400,000 מבקרים בתערוכה, עלייה של 5 מיליון דולר בהכנסות לעומת השנה הקודמת. על פי מסמכים רשמיים של לשכת תיירות הבירה האוסטרלית (Australian Capital Tourism), הפלוריאדה נחשבת לאחד האירועים הבולטים והממומנים ביותר בקנברה לאורך כל השנה. בין השאר הועלתה הצעה לקבוע בחוק את פארק חבר העמים הבריטי כביתה הקבוע של התערוכה למשך מאה שנים.
קרלו אירלודי
נעוריו ותחילת הקריירה
אירלודי נולד באוריג'ו (Origgio), עיירה בנפת וַרֶזֶה אשר במחוז לומברדיה כבן למשפחת איכרים. הוא החל להשתתף בתחרויות ספורט באזור וארזה (האירוע הראשון המתועד היה בגורלה (Gorla)) ואחר־כך בתחרויות לאומיות ובינלאומיות שבו ניצח את יריבו הגדול ביותר בתקופה זו לואי אורטג (Louis Ortègue) ממרסיי. ב-1892 הוא זכה במירוץ לקו (Lecco)-מילאנו ואחריו ניצחון במרוץ מילאנו-טורינו. הוא התפרסם במהירות והיה אחד מן הרצים למרחקים ארוכים המובילים בתקופתו. הצלחתו הגדולה ביותר הייתה הניצחון במירוץ מילאנו-ברצלונה (ספטמבר 1895), תחרות בת 12 קטעים שאורכם הכולל 1050 קילומטרים. תמורת הניצחון זכה אירלודי ב-2,000 פזטות.
האולימפיאדה
הביטאון הסכים להצעה ומסעו החל. הקטע ממילאנו לספליט, דרך טריאסטה ופיומה, עבר ללא בעיות. אירולדי תכנן לעבור לאורך החוף של קרואטיה ואז דרך העיירה קוטור שבמונטנגרו וקורפו. בטרם הגיע לדוברובניק הוא נפל ונפצע בידו ונאלץ לשהות יומיים באוהל. לאחר שהתרו בו לבל ייחצה את אלבניה ברגל הוא עלה על סיפונה של ספינה אוסטרית שהובילה אותו לפטראס שביוון. משום הוא המשיך ברגל לאורך מסילת הרכבת שכן לא היו אז כבישים.
ביום ה-28 למסע התייצב אירלודי בארמון המלכותי באתונה על מנת להירשם למירוץ המרתון. הוא נחקר על ידי יושב ראש הוועדה האולימפית ונפסל בטענה כי בעצם קבלת הכסף תמורת הזכייה במירוץ מילאנו – ברצלונה הפך אירולדי לאתלט מקצועי ולכן פסול לתחרות חובבים. בניסיון למנוע את רוע הגזירה נשלחו מברקים לאיטליה, אך דבר לא הועיל ואירולדי לא הורשה להשתתף בתחרות המרתון. באיטליה הייתה תחושה קשה שהמארגנים לא אפשרו למתחרה חזק להשתתף במירוץ שהיוונים רצו לזכות בו. אירלודי לא הסכין עם ההחלטה והציב לספירידון לואיס, הרץ היווני שזכה במרתון באולימפיאדה, אתגר, שמעולם לא הוגשם, להתחרות מולו.
אחרי האולימפיאדה
לאחר שחזר לביתו ניסה אירלודי פעמים רבות לשבור את השיא של ספירידון לואיס בלא הצלחה. הוא המשיך להתחרות, בעיקר בלומברדיה ובשווייץ, שם נישא ועבד בערים ברן ולוצרן. לבסוף הוא עקר לאמריקה הדרומית לנסות את מזלו שם.
מפלגת הבעת' הסורית
מפלגת הבעת' הסוציאליסטית הערבית - אזור סוריה, באופן רשמי הסניף האזורי הסורי (סוריה היא "אזור" של האומה הערבית באידאולוגיה של הבעת'), הוא ארגון שהוקם ב-7 באפריל 1947 על ידי מישל אפלק, סלאח אלדין אל-ביטאר וחסידיו של זכי אל-ארסוזי. תחילה היה זה הענף האזורי של מפלגת הבעת' המקורית (1947–1966) לפני ששינתה את שמה לתנועת הבעת' בסוריה (1966–ואילך) בעקבות הפיצול במפלגת הבעת' המקורית בשנת 1966. המפלגה שולטת ברציפות בסוריה מאז ההפיכה הסורית בשנת 1963 שהביאה את הבעת'יסטים לשלטון.
בליין לוטקמאייר
ויליאם בליין לוטקמאייר (באנגלית: William Blaine Luetkemeyer; נולד ב-7 במאי 1952) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת מיזורי, ברציפות מאז 2009. לוטקמאייר, חבר המפלגה הרפובליקנית, מייצג מחוז קונגרס המשתרע על פני מזרח ומרכז מיזורי. טרם היבחרו לקונגרס היה חבר בית הנבחרים המדינתי של מיזורי בשנים 1999–2005.
ביוגרפיה
לוטקמאייר נולד בג'פרסון סיטי ב-7 במאי 1952. הוא למד באוניברסיטת לינקולן שבמיזורי והשלים לימודי תואר ראשון במדע המדינה עם תחום התמות משני במנהל עסקים. לוטקמאייר, חקלאי ותיק והדור הרביעי במשפחתו שבבעלותו חווה חקלאית, מנהל בתי עסק אחדים בתחומי הביטוח והבנקאות. בשנת 1998 נבחר לוטקמאייר אל בית הנבחרים המדינתי של מיזורי כנציג מחוז הבחירה ה-115. בבית המחוקקים היה לוטקמאייר יושב ראש הוועדה לשירותים פיננסיים והסיעה הרפובליקנית בבית הנבחרים, וכן נתן את חסותו לתיקון חוקתי של חוקת מיזורי שהגדיר נישואין ככזה בין גבר לאישה, תיקון שאושר ב-2004 בידי 71% מבעלי זכות הבחירה במיזורי. בנוסף הוא הגה חקיקה המאפשרת לתושבי מיזורי לשאת כלי נשק בהסתר.
בשנת 2004 לוטקמאייר לא התמודד מחדש אל בית הנבחרים המדינתי אלא התמקד במסע הבחירות שלו לתפקיד גזבר מדינת מיזורי, אחד משבעה רפובליקנים שעשו כן. בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית סיים במקום השני והפסיד לשרה סטילמן, שניצחה בבחירות הכלליות. ב-2005 מונה לוטקמאייר בידי מאט בלאנט, מושל מיזורי, למנהל התיירות במיזורי, תפקיד אותו מילא עד התמודדותו אל הקונגרס של ארצות הברית בבחירות 2008. אחד מהמיזמים שפיתח היה השבתו לפעילות של מרוץ אופני הכביש "Tour of Missouri", הפועל לפי מתכונת הטור דה פראנס.
לוטקמאייר היה ב-2008 מועמד לייצוג מחוז הקונגרס התשיעי של מיזורי בבית הנבחרים של ארצות הברית לאחר התפטרותו של קני האלסוף, שהתמודד לתפקיד המושל. לוטקמאייר זכה בפריימריז הרפובליקנים עם 39.7% מהקולות נגד חברי בית הנבחרים המדינתי בוב אנדר ודני מור, ובבחירות הכלליות ניצח בקושי את ג'ודי בייקר, מועמדת המפלגה הדמוקרטית, עם 49.99% מקולות הבוחרים. ב-3 בינואר 2009 לוטקמאייר הושבע לתפקידו. לאחר שנבחר מחדש בבחירות אמצע הכהונה ב-2010, פורסמו לקראת הבחירות ב-2012 תוצאות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2010, ומחוז הקונגרס התשיעי של לוטקמאייר בוטל ואוחד לתוך המחוז השלישי, אותו מייצג גם בהווה.
ב-23 באוקטובר 2013 הציג לוטקמאייר הצעת חוק לשיפור יכולתם של מוסדות פיננסיים קהילתיים לטפח צמיחה כלכלית ולשפר שירות לקוחות, לצד הגברת ביטחוון פיננסי של עסקים קטנים ובינוניים והגדלת חיסכון פנסיוני. הצעת החוק הנחתה את הפדרל ריזרב לשנות תקנות מסוימות הקשורות לחברות אחזקות בנקים קטנות (BHC). התקנות הנוכחיות מאפשרות לארגוני BHC להן נכסים הנמוכים מ-500 מיליון דולר אמריקני (העומדים בדרישות מסוימות) לקבל סכומי חוב גבוהים מאשר מוסדות גדולים יותר על מנת לרכוש בנקים אחרים.
בדצמבר 2020 נמנה לוטקמאייר בין 126 חברי בית הנבחרים מהמפלגה הרפובליקנית שחתמו על מכתב ידידי בית המשפט לשם הבעת תמיכה בתיק "טקסס נגד פנסילבניה", תובענה ייצוגית שהוגשה לבית המשפט העליון של ארצות הברית בניסיון לערער על תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 במספר מדינות מתנדנדות, בהן ג'ו ביידן ניצח את הנשיא המכהן דונלד טראמפ. בית המשפט העליון מיאן לדון בתיק על סמך שלטקסס אין זכות עמידה לערער על תוצאות בחירות במדינה אחרת, על סמך פרק 3 לחוקת ארצות הברית.
הפארק הלאומי קומודו
הפארק הלאומי קומודו (באינדונזית: Taman Nasional Komodo) הוא פארק לאומי השוכן בסמוך לאיי סונדה הקטנים שבאינדונזיה. הפארק כולל בשטחו את האיים קומודו, רינצ'א ופאדאר, וכ-26 איים קטנים יותר, ובסך הכל הוא משתרע על פני שטח של 1,817 קילומטרים רבועים, מהם 603 קמ"ר ביבשה. הפארק הוקם ב-1980 על מנת להגן על אוכלוסיית דרקוני הקומודו המקומית. לאחר מכן שונה ייעודו כך שיגן על מינים נוספים של בעלי חיים החיים בתחומיו, כולל מינים ימיים. האיים באתר נוצרו כתוצאה מפעילות געשית שהתרחשה בתקופת האאוקן. בגבולות הפארק מתגוררים כ-4,000 תושבים. ב-1991 הכריז אונסק"ו על הפארק ועל סביבתו כאתר מורשת עולמית (לפני כן, ב-1977, הכיר הארגון באי קומודו כשמורה ביוספרית). ובשנת 2011, לאחר תהליך בחירה שנמשך ארבע שנים, נבחר הפארק לאחד משבעת פלאי עולם הטבע.
גאוגרפיה ואקלים
קומודו הוא אי מוארך השוכן בין האיים סומבאווה ופלורס, לאורכו של אזור הפחתה טקטוני, המשתרע בין סומטרה לבין מערב גינאה החדשה. קומודו הוא האי הגדול ביותר בארכיפלג, ובסך הכל הוא משתרע על פני שטח של 340 קמ"ר. בשל מוצאו הגעשי, הטופוגרפיה שלו מאופיינת באזורים תלולים ומחוספסים, וקבוצת גבעות בגובה של עד 600 מטרים הפונות מכיוון צפון לדרום חולשת על נופו. קו החוף של האי אינו רציף, והוא כולל מספר מפרצים המופרדים זה מזה באמצעות צוקים שחלק ממדרונותיהם תלול.
האי פאדאר הוא אי צר וקטן השוכן מזרחית לקומודו, וגובהו עד 300 מטרים. מזרחית לפאדאר נמצא האי רינצ'ה המשתרע על פני 200 קמ"ר והוא האי השני בגודלו בפארק. הנקודה הבולטת ביותר בדרום רינצ'ה היא המסיב דורו אורה שגובהו 667 מטרים, וצפונית לו נמצאת פסגת דורו ראג'ה שגובהה 351 מטרים. גם קו החוף של פאדאר איננו רציף. דרומית-מזרחית לרינצ'ה נמצא האי הקטן גילי מוטאנג.
הימים המקיפים את האיים מתאפיינים ברמת יצרנות גבוהה, בשל כמות החמצן הרבה המגיעה מזרמי הגאות ושפל החזקים העוברים דרכם לכיוון מערב. בחלק זה של האתר יש מספר הרים ימיים, ומספר מצעי דשא ים השוכנים צפונית לרינצ'ה. במערב ובצפון האתר נמצאות קבוצות של שוניות אלמוגים רגישות, כאשר השוניות היציבות ביותר נמצאות בסמוך לחוף הצפון-מזרחי של האי קומודו ובסמוך לחופים הדרום-מערביים של רינצ'ה ושל פאדאר.
האקלים בפארק מאופיין ביובש רב ובכמות משקעים הנעה בין 800 ל-1,000 מילימטרים בשנה. עונת המונסון נמשכת בין החודשים נובמבר למרץ, ובמהלכה נמדדות כמויות המשקעים הגדולות ביותר, הלחות הגבוהה ביותר, הרוחות החזקות ביותר והטמפרטורות הנמוכות ביותר. המגמה ההפוכה מתרחשת בין החודשים אפריל לאוקטובר, אז מגיעה הטמפרטורה הממוצעת ביום עד ל-40°C. הטמפרטורה הממוצעת הכוללת היא בין 17°C ל-34°C.
הפאונה היבשתית
הביוטה של האתר מאופיינת במינים רבים של יונקים אסייתיים, ובעופות וזוחלים שמקורם באוסטרלאסיה. האתר מפורסם בשל היותו בית גידול עבור אוכלוסייה של דרקוני קומודו, שהוא הלטאה הגדולה ביותר על-פני כדור הארץ. האוכלוסייה על האי קומודו מונה כ-2,200 פרטים. קודם לכן נמדדה בכל איי האתר אוכלוסייה בגודל כולל של כ-5,700 דרקוני קומודו. מלבד דרקון הקומודו-חיים באתר מספר מינים נוספים של זוחלים, בהם 12 מיני נחשים ותשעה מיני חומטיים וחרדון דואה ידוע מהאי רינצ'א. ביערות העננים של האיים גדלים גם מספר מינים של דו-חיים.
האתר שוכן באזור הזואו-גאוגרפי וולאסי (Wallacea), ומאופיין במעט מינים יבשתיים. בין אלה נמנים מספר מיני עטלפים, עכבר קומודו האנדמי ומקוק סרטנים. בין המינים המוחדרים הניצודים על ידי הדרקון קומודו ניתן למנות את חזיר הבר ואת אייל טימור. כמו כן, בשטחי האתר תועדו למעלה מ-70 מינים של עופות.
הצומח היבשתי
המגוון הביולוגי של הפלורה המקומית נמוך באופן יחסי, וכולל מעט יותר מ-100 מינים. כיוון שהפארק ממוקם בצד המזרחי של אזור וולאסי, הביוטה שלו כוללת מאפיינים של מזרח אסיה ושל אוסטרלאסיה. הצמחייה האופיינית לכ-70% משטחי הפארק היא סוואנת דשא-עץ יבשה, ורוב המינים שבה הם קסרופיטיים. בפארק יש גם אזורים אחדים של יער גשם טרופי, יערות שלכת (נפוצים בעיקר למרגלות גבעות ובקרקעיות עמקים) וכן מנגרובה.
הצמחייה הגדלה בגובה של מעל 500 מטרים היא דמוית יער עננים. היא נעדרת כמעט לחלוטין מן האי קומודו, אך באזורים שבהם היא נפוצה היא משמרת מספר מינים אנדמיים. מבחינה חזותית מאופיינת הצמחייה בסלעים מכוסי אזובית, ראטאן וחורשות במבוק. שלושת הסוגים העיקריים של צמחים ימיים הגדלים ליד החוף הם מנגרובה (בעיקר במפרצים המוגנים בשלושת האיים הגדולים), דשא ים ואצות אדומיות ממשפחת ה-Corallinaceae.
ניהול הפארק
החל מ-1995 זוכות רשויות הפארק לתמיכה של ארגון הצדקה האמריקני "החברה לשימור הטבע" (The Nature Conservancy). בשנת 2000 נכנסה לתוקף תוכנית ניהול חדשה בשיתוף עם הארגון, על מנת להתמודד עם בעיות של ניצול יתר של משאבים טבעיים ימיים ויבשתיים. עיקר הבעיות בחלקים הימיים של האתר נובעות מקהילות הדייגים ומפעילויות מסחריות של גורמי חוץ. אולם, התקנות וההגבלות על ניצול משאבים משפיעות בעיקר על תושבי האזור, התלויים במשאבי הפארק לפרנסתם. מתן אמצעי מחיה חלופיים היא חלק מהאסטרטגיה הכללית של הנהלת הפארק. ניצול המשאבים הטבעיים הביא למספר מקרים של תקיפת בני אדם על ידי דרקוני קומודו, וששה מהם הסתיימו במוות. שכיחותם של מקרים אלה עלתה בתחילת המאה ה-21, וארבעה מהם נרשמו בשנים 2000, 2005, 2007 ו-2009.
מנהלת הפארק נמצאת בלבואן באג'ו באי פלורס (אינדונזיה). לכל נשיא אינדונזי היה עניין בנעשה בפארק.
הצלילה היא אחת הפעילויות הפופולריות בפארק בשל המגוון הימי הנרחב שלו. אתר צלילה מפורסם בקומודו הוא ה"חוף הורוד", פיתוח תיירות אקולוגית, המבוססת בעיקר על המשאבים הימיים של האזור, היא הדרך העיקרית להשגת עצמאות כלכלית לפארק. על מנת להשיג זאת, הוקמה יוזמה משותפת (Joint venture) בין ה-TNC לבין חברת זיכיון, שקיבלה גם זכויות ניהול בפארק. יוזמה זו ספגה ביקורת על ידי גורמים אחדים באזור ומחוץ לו, בין השאר בשל הטענה שהיא לא מתנהלת בשקיפות מספיקה ואינה מתייעצת עם תושבי האזור בהחלטות רלוונטיות לגביהם.
גומרות הולכות
"גומרות הולכות" היא סדרת מערכונים ישראלית, ששודרה בשנת 2006 בערוץ 2, במסגרת זכיינית השידור רשת.
סקירה כללית
התוכנית, אשר מבוססת על תוכנית הטלוויזיה של ערוץ 4 הבריטי "Smack The Pony", מקבצת מערכונים הנוגעים בעולמן של נשים צעירות, בנושאים כמו זוגיות, חתונות, קריירה, סקס, טרנדים ועולם הרווקות. הגרסה הישראלית מתבססת ברובה על מבחר מערכונים מהפורמט הבריטי, לצד מספר רב של מערכונים, אשר נכתבו על ידי תסריטאים ישראליים. את המערכונים מובילות השחקניות ענת וקסמן, איילת זורר ומיה דגן, לצד דני גבע, אשר אחראי על התפקידים הגבריים. סגנון התוכנית דומה במקצת לסגנון התוכנית "קצרים".
הסדרה זכתה למדרוג (רייטינג) גבוה, שמספר פרקים השיגו מדרוג של מעל 20%.
תגובות וביקורת
התוכנית זכתה לביקורות שנויות אצל מבקרי הטלוויזיה, גואל פינטו ב"הארץ" כתב: "מדובר בתוכנית סקסיסטית, המציגה את המין הנשי כשטחי ואווילי", בשעה שאריאנה מלמד ב־ynet, הדגישה את הקונספט החינני של התוכנית. ניר קיפניס ב"גלובס" כתב: "עונה חדשה של "גומרות הולכות" החלה אמש והוכיחה שוב שבתחום הקומדיה, גם שחקניות טובות וטקסטים מושקעים יכולים לייצר בדיחות בינוניות".
אחי הצעיר יהודה
יהודה וינר, שהיה תותחן בטנק, נהרג בקרב בפורט תאופיק, ליד תעלת סואץ שבסיני, ב-8 בספטמבר 1968, במהלך מלחמת ההתשה, בן 19 במותו.
בשיר מנסה המשורר לנהל דיאלוג עם האח המת, דיאלוג שכמובן אינו אפשרי. כל בית בשיר נפתח בשאלות רטוריות: "האם אתה שומע?", "האם אתה יודע?" – שאלות שאין להן מענה. לאחר שאלות אלה מספר המשורר כיצד מנסים החיים להמשיך, לכאורה במלוא עוצמתם, על אף השכול הכבד.
הבית הראשון מתאר את הטבע הממשיך לשגשג במחזוריותו: השמש זורחת, הרוח מפזרת עלים, הגשם יורד. הבית השני מתאר את מחוזות הילדות, הממשיכים להתקיים, בגן הילדים לומדים שירים חדשים, ובתיכון התלמידים שוב מתעמלים. אולם למרות המראה הַשָּלֵו לכאורה, החיים לא חזרו שוב למסלולם, וספק אם יחזרו. האובדן ממלא את הלב בכל רגע. בסוף הבית השני מעמת המשורר את השלווה המדומה עם העובדה כי, למרות הזמן שחלף, "אמא מחכה בסתר שאולי עוד יגיע מכתב".
הבית השלישי בשיר מעצים את גודל האובדן, ומזכיר כי למרות מחזוריות הטבע והמשכיות החיים של ילדי הגן, "כל חבריך הטובים נושאים דמותך עמם...". בסיום הבית השלישי מבטיח מנור לקרוא לבנו על שמו: "ובני הרך יפה כמוך / בשמך לו אקרא – יהודה"; המשורר קיים אמנם הבטחה זו כעבור שנים ספורות, עם הולדת בנו ידי (יהודה) בשנת 1974.
אהוד מנור, שהיה משורר ופזמונאי פורה, כתב שירים רבים, אולם השיר "אחי הצעיר יהודה" נחשב עד היום לאחד החשובים והמרגשים שבהם. בנימוקי השופטים שהחליטו להעניק לאהוד מנור את פרס ישראל בשנת תשנ"ח, נכתב:
חוקרת הספרות זיוה בן-פורת מונה פזמון זה של מנור (לצד שירו "בשנה הבאה") בין "פזמונים שזכו למעמד קאנוני-ממסדי [...] אלה שחוויה אישית ביותר [...] מבוטאת בהם באופן אימפרסונאלי ונוסחאי". לדבריה, היסוד הקושר פזמון קינה זה ומהווה את מוקד הניחומים בו הוא זכרו החי של הנופל.
ראו גם
שירים נוספים שכתב אהוד מנור לזכר אחיו:
אחמד כסרווי
אחמד כסרווי (פרסית: احمد كسروى; 29 בספטמבר 1890 - 11 במרץ 1946) היה היסטוריון, בלשן, הוגה דעות ופעיל חברתי איראני. נרצח בשל התנגדותו לאסלאם השיעי ולממסד הדתי באיראן.
ביוגרפיה
אחמד כסרווי נולד למשפחה של אנשי דת ממוצא אזרי בכפר שליד העיר תבריז. אביו ייעד אותו מגיל צעיר לכהן במשרה דתית, והוא החל ללמוד לימודי דת בהיותו בן 6. לאחר שנפטר אביו בהיותו בן 12, נאלץ כסרווי לעזוב את הלימודים ולסייע בפרנסת המשפחה, אולם כעבור מספר שנים חזר לספסל הלימודים. הוא עבר מן הכפר לתבריז, והחל ללמוד במדרסה טאלביה, המוסד העירוני המוביל באותה עת. לאחר ארבע שנות לימודים הוסמך כאיש דת וקיבל את התואר 'מולא'. לאחר הסמכתו שימש במשך תקופה קצרה כמטיף באחד המסגדים שבכפר הולדתו, אולם עד מהרה הוא מאס בעבודה זאת ובמקום זאת תכנן להתחיל את דרכו הציבורית.
לאחר פרישתו ממשרד המשפטים בשנת 1930 כסרווי הגביר את פעילותו החברתית, ופרסם מאמרים רבים שעסקו בתחלואי החברה האיראנית ובדרכים להתמודדות עם תופעות אלו. ביקורת רבה הפנה גם ביחס לממסד הדתי וכלפי האסלאם באופן כללי יותר. כסרווי טען כי יש ליצור שינוי תודעתי בחברה האיראנית שיהפוך אותה מחברה נבערת בעלת חשיבה חשוכה לחברה בריאה שתתבסס על היגיון וגאווה לאומית. הביקורת שמתח על הממסד הדתי היא שהביאה בסופו של דבר למותו של כסרווי. ב-11 במרץ 1946 נרצח בידי שני מתנקשים אסלאמיסטיים מארגון 'פדאיאנ-י אסלאם'.
סוציאליזם ליברטריאני
סוֹצְיָאלִיזְם לִיבֶּרְטַריָאנִי או סוציאליזם חירותני (Libertarian socialism) היא קבוצת פילוסופית פוליטית בתוך התנועה הסוציאליסטית. עקרונות התנועה הם אנטי-סמכותנות, אנטי-מדיניים וליברטריאניזם. התנועה מתנגדת לרעיון המרכזי בסוציאליזם והוא הגדרת המדינה. התנועה מתנגדת לרעיון המדינה לפי התנועה הסוציאליסטית לפיו המדינה משמרת כוח ריכוזי על הכלכלה במדינה. בדומה לתפיסות האנרכיסטיות והליברטיריאניות, הסוציאליזם הליברטריאני מבקר יחסי עבדות בשכר במקומות עבודה. התנועה מדגישה את חשיבות הניהול העצמי של העובדים וביזוריות הכוח המדיני של הדרג הפוליטי. הסוציאליזם הליברטריאני כולל בתוכו אנרכיסטים, מרקסיסטים וזרמים אחרים של שמאל ליברטריאני.
הליברטריאניזם הסוציאליסטי מתנגד בצורה נרחבת למושג המדינה ודוגל ביצירת חברה מבוססת על חופש וצדק היכולה להיווצר רק על ידי פירוק מוסדות אוטוריטרים אשר שולטים על אמצעי יצור במדינה. התנועה כאמור מתנגדת לכל משטר גם אם מבוסס דמוקרטיה ישירה, פדרציה או קונפדרציה. התנגדות זו נובעת מתוך קריאה לחופש ולהתאגדות חופשית של אזרחי המדינה.
הסוציאליזם הליברטריאני נבדל משאר סוגי הסוציאליזם בכך שבעוד שסוגים רבים של גישות סוציאליסטיות נוטות להדגיש את תפקידה של המדינה או המפלגה בקידום ההלאמה של המדינה את השליטה בתשתיות הכלכליות ובהנדסה החברתית, תומכי הסוציאליזם הליברטריאני מדגישים דווקא את תפקידיהם של האיגודים המקצועיים, מועצות העובדים, הרשות המקומיות, אסיפות האזרחים ודרכי פעולה לא בירוקרטיות נוספות בהן מתקיים פיצול סמכויות. הסוציאליזם הליברטיאני מאמין כי אמצעי הייצור במדינה אמורים להיות מפוקחים על ידי ארגוניים אזרחיים התאגדים בעצמם ולא על ידי גוף מרכזי אחד כמין מדינה.
פילוסופיות פוליטית נפוצות אשר מתוארות כסוציאליזם ליברטריאני כוללות סוגים שונים של פילוסופיות אנרכיסטיות (בעיקר אנרכו-קומוניזם, אנרכיזם קולקטיביסטי, אנרכו-סינדיקליזם, צורות שונות של הדדיות, צורות שונות של אנרכיזם אינדיבידואליסטי ואקולוגיה חברתית). כותבים אחדים משתמשים בתיאור הסוציאליזם הליברטריאני כמונח נרדף לאנרכיזם.
המונח "סוציאליזם ליברטריאני" הוטבע לראשונה על ידי המהפכן הצרפתי ג'וזף דה-ז'אק (Joseph Dejacque) באמצע המאה ה-19 משום שהבין את הקונוטציות השליליות של המונח אנרכיזם בתודעה הרווחת ועל כן רצה להדגיש את האספקטים החיוביים הטבועים באידאולוגיות האנרכיסטיות.
הגדרה
סוציאליזם ליברטריאני הוא תנועה בזרם הסוציאליסטי בעל פרשנויות רבות ושונות, למרות שאפשר לראות את קווי היסוד בכל תת-הקבוצות שבו. התנועה דוגלת במערכת חברתית-כלכלית המבוססת על רצון הפועלים, רצון זה לעיתים שונה בצורה קיצונית מרעיונות הכלכלה הנאו-קלאסית מאחר שהוא תומך בשליטה עממית וקורפורטיבית על אמצעי הייצור. רעיון זה נובע מעיקרון של הדגרת חירות הפרט יחד עם ביזור סמכויות השלטון הריכוזי על האזרחים.
תומכי הגישה מציעים להגיע אל חזון הסוציאליזם הליברטריאני בעזרת ביזור כוחות פוליטיים ופוליטיים במדינה, וזה על ידי הלאמת כל הרכוש הפרטי והפוליטי במדינה (תוך שמירה על כבוד רכוש פרטי). הסוציאליזם הליברטריאני שולל לגיטימציה להחזקת רכוש אישי משמעותי ורואה ביחסים של הון אישי בתור יחסי שליטה הנוגדים את חירות הפרט.
העיתון האנרכיסטי הראשון שהשתמש במושג "ליברטריאניזם" היה עיתון "Le Libertaire" בניו־יורק בשנת 1858, השימוש נעשה על ידי העיתונאי הצרפתי ג'וזף דה-ז'אק (Joseph Dejacque). שימושים נוספים נעשו בשנים הבאות על ידי עיתונים כמו "libertarian communism" ו-"Libertarian or Anarchist Communism" האירופאיים. המונח עצמו התפתח מהמילה הצרפתית libertaire שהתפתחה למושג אנרכיזם בתחילת המאה ה-20 כדי להבדיל את הרעיונות האלו מהאנרכיזם וכך לאפשר פרסום בעיתונים למרות האיסור הצרפתי על פרסומים אנרכיסטים.
הקשר והחיבור הרעיוני בין סוציאליזם לבין ליברטריאניזם קדם את הקשר הקפיטליסטי אליו. כמה חלקים מהסוציאליזם רואים בקשר הקפיטליסטי בתור קשר מעוות. כדברי נועם חומסקי, ההוגה העיקרי של הסוציאליזם הליברטריאני, ליברטריאן עקבי "חייב להתנגד לבעלות פרטית על אמצעי הייצור ולעבדות בשכר", דברים הסותרים את רעיונות הקפיטליזם.
אנטי-קפיטליזם
הסוציאליזם הליברטריאני הוא אנטי-קפיטליסטי בצורה מובהקת. אפשר לזהות את ההבדלים בינו לבין קפיטליזם ליברטריאני ותנועות ליברטריאניות ימניות אחרות בעזרת העקרונת שלו, לפיהם אסור לכוח כלכלי להיות מרוכז בידיו של האדם בעל ההון הגדול ביותר, עקרון המנוגד לרעיון הקפיטליזם הליברטריאני. הסוציאליזם הליברטריאני רואה לנכון לפזר את הסמכויות הכלכליות לכל האוכלוסייה. הבדל נוסף בין התנועות הוא בכך שהסוציאליזם הליברטריאני רואה את מעמד האדם בחברה כמושפע מרמתו הכלכלית, על לכן כדי להגיע לחופש צריך שכולם יהיו בעלי אותו ההון. בעוד התנועות הימניות רואות את החופש של האדם בתור הזכות לבצע פעולות בעזרת ההון האישי שלו ובתוך מסגרת חופשית-קפיטליסטית.
הסוציאליזם הליברטריאני מטיל ספק בהפרדה הימנית בין עבודה לחיים ומציע כי חופש אישי יכול להגיע רק בעקבות שוויון כלכלי.
אנטי-סמכותנות
הרעיון הליברטריאני רואה את רעיון ריכוז הסמכויות על ידי המדינה בתור אילוץ המצריך הצדקות בצורות שונות. רוב הסוציאליסטים הליברטריאנים מאמינים כי ברגע שיש סמכות פוליטית, כלכלית או חברתית של אחד על האחר, חובת ההוכחה להצדקת הסמכות אמורה לבוא מבעל הסמכות מאחר שהוא מי שהגביל ומנע את חופש מהאנשים. הסוציאליסטים הליברטריאנים לרוב מתנגדים לכל צורה של מוסדות סמכותניים בין אם הם פוליטיים, כלכלים או חברתיים.
כתחליף למוסדות סמכותניים מצד המדינה הוגי דעות מהסוציאליזם הליברטריאני מציעים לארגן חברה המבוססת על ארגונים התנדבותיים אזרחיים, המנוהלים על ידי דמוקרטיה ישירה או הסכמה כללית בנוגע להחלטותיהם, ותפקידם יהיה לנהל ולפקח על אמצעי הייצור במדינה, לארגן מוסדות וולונטריים לעזרה לציבור וכדומה. אותם הוגי הדעות מציעים שאותם ארגונים התנדבותיים יתאגדו לכדי פדרציות של ארגונים, בדומה למודל האנרכיזם הספרדי. דוגמאות למודלים של ארגונים כאלו אפשר לראות בזפיסטיזם ובאינדימדיה.
בניגוד לדעה הרווחת, הסוציאליזם הליברטריאני אינו תנועה אוטופית אלא אפילו נוטה להימנע משאלות ותאוריות הנוטות לנתח איך חברות עתידניות יתנהגו. התנועה אומרת כי החלטות הנוגעות להתנהגות החברה אמורות להיקבע במהלך התפתחות החברה והתנסות הרעיונות ותוך שיתוף כלל החברה, אין טעם לנסות לקבוע אותם לפני המהפכה הסוציאליסטית.
מאחר שהסוציאליזם הליברטריאני לעולם לא התווה לכדי תנועה אחת מוסדרת, ישנם וויכוחים גדולים בין הוגי דעות לגבי מעמדה ועמדתה של תנועת הסוציאליזם הליברטריאני. רצף העמדות הנטענות של הסוציאליזם הליברטריאני נע בין הוגי דעות המגדירים את התנועה כתנועה מעט אנטי-סמכותנית אשר דוגלת בביזור סמכויות מוסדות סמכותניים אולם לא בביטול מוסד המדינה בכללה דרך הוגי דעות המגדירים את התנועה כתומכת בביזור כל סמכות לא-צודקת של מוסדות פוליטיים וחברתיים אולם מצדיקים את קיום המדינה כמנגנון לשמירה על החברה החלשה, כדברי נועם חומסקי. הגיוון הרעיוני מגיע עד להוגי דעות הטוענים כי הסוציאליזם הליברטריאני מעלה על נס את הטענה המרקיסיטית להפיכה מיידית אולם משאיר את העתיד בתור עתיד ללא מדינה וסמכויות כלל.
בית איבא
לפי מפקד התושבים הפלסטיני שנערך בשנת 2006 חיו בו 3,568 תושבים. רובם עובדים בשכם וכך גם רוב השירותים שמקבלים התושבים. במאה ה-19 היה הכפר העשיר בסנג'ק שכם של וואליאת ביירות מכיוון שהעמק בו הוא שוכן הושקה במי מעיינות שכם, והיו בו טחנות-קמח רבות שניצלו את כוח המים.
מערבית לכפר נמצא מחסום בית איבא שהוא נקודת ביקורת לתנועה מטולכרם לשכם.
.bd
bd. היא סיומת האינטרנט (ccTLDs - Country Code Top Level Domains) הלאומית של שמות המתחם (domain name) של אתרי אינטרנט הרשומים בבנגלדש, הסיומת הושקה בשנת 1999. שמות המתחם והסיומות מנוהלות על ידי משרד התקשורת של בנגלדש 'Ministry of Posts, Telecommunications and Information Technology'. הרשמת שמות תחום בסיומות משנה פתוחה לכל למעט הסיומות mil. (צבאי) ו-gov. (ממשלה).
בשנת 2011, הושקה סיומת האינטרנט המשנית বাংলা. ("בנגלה"). שם תחום זה מיועד עבור אתרי אינטרנט שכתובתם בשפה הבנגלית.
גינתר רפאל
גינתר רפאל (בגרמנית: Günter Raphael; 30 באפריל 1903, ברלין – 1960) היה מלחין גרמני.
ביוגרפיה
יצירותיו כוללות חמש סימפוניות, קונצ'רטי לכינור ולעוגב, שש רביעיות מיתרים, יצירות סולו ודואו רבות לכלי קשת ולכלי נשיפה מעץ, עם פסנתר ובלעדיו, אחדות מיצירות אלה הוקלטו (הסונאטה לאבוב קיימת על גבי תקליטור). רפאל חיבר גם יצירות לעוגב, פסנתר ומקהלה. כן התקין לביצוע את הקונצ'רטו לצ'לו בלה מז'ור של דבוז'אק (1865), כשתווי היצירה, בגרסה לצ'לו ופסנתר, התגלו בשנות ה-20' של המאה ה-20.
גינתר רפאל גם ערך פרטיטורות של יצירות מן התקופה הקלאסית ומתקופת הבארוק להוצאת ברייטקופף והרטל. בין השאר התקין מהדורות של הסונאטות לחליל של פרידריך הגדול ויצירות מאת ויוואלדי ויוהאן סבסטיאן באך (אחדות מהן אפשר למצוא בספרייה של אוניברסיטת קורנל האמריקאית.
בשנת 1948 קיבל את פרס פרנץ ליסט.
יגאל שם טוב
יגאל שם טוב (נולד ב-1952) הוא צלם ומורה לצילום ישראלי.
ביוגרפיה
בין השנים 1978–1981 למד במגמות ציור ופיסול במדרשה להכשרת מורים לאמנות ברמת השרון. לאחר סיום לימודיו החל ללמד בבצלאל.
בשנת 1983 עבר לניו יורק, שם למד בבית הספר לאמנות של מכון פראט.
בשנים 1994–2000 כיהן כראש המחלקה לצילום בבצלאל.
יצירותיו
שם טוב הוא חלק מאסכולת הצילום הטופוגרפי ומתעד לאורך שנים את נופי הארץ, האנושיים והדוממים.
יצירותיו המוקדמות עסקו בתיעוד הסביבה הקרובה ובהדפסות קטנות באופן יחסי. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 החל ליצור דימויים של טקסטיל, כגון בגדי ילדים או מגבות רחצה. ברבות מיצירותיו מופיע האדם בשולי התיאור, תוך הקפדה על ניקיון הקומפוזיציה ועל יצירת תחושת מרחב.
בספרו "אלבום התצלומים 79–80" מתאר שם טוב את תהליך היצירה שלו: "את `אלבום התצלומים 79–80` התחלתי לצלם ב-1979, זמן קצר אחרי שהתחלתי לעבוד במעבדת צילום גדולה, בעודי נתון תחת הרושם העז שמותירים בי עשרות אלפי תצלומי הצבע, שאותם ראיתי ובחנתי בעיון רב מידי ערב...השילוב בין סוג המצלמות שבהן השתמשו המצלמים, בין שימוש בסרטי צילום לא מקצועיים ובין פיתוחם והדפסתם במעבדות תעשייתיות הניב תוצאות טיפוסיות, המאפיינות את תצלומי הצבע שנעשו באותה עת בארץ – העשור שבין שנות ה-70 לאמצע שנות ה-80. בהשראת התצלומים האלה פניתי גם אני לצלם בצבע את מה שמעניין אותי, ובעיקר את מה שסביבי".
למרות האופי המקומי-ישראלי של עבודותיו, שם טוב העיד על עצמו כי "תולדות הצילום שלי הן תולדות הצילום האמריקאי".
מדרש תדשא
מדרש תדשא (נקרא גם מדרש רבי פנחס בן יאיר וכן ברייתא דרבי פנחס בן יאיר) הוא מדרש שיוחס לרבי פנחס בן יאיר, ולדעת החוקר אברהם אפשטיין נכתב על ידי רבי משה הדרשן.
שם הספר
יש שהציעו שהמדרש פותח בפסוק זה משום שהמילה "תדשא" היא גימטריה של שם מחבר המדרש, אמנם אין התאמה מלאה בגימטריות.
מדינה
הגדרה
המאפיינים העיקריים הנדרשים על מנת שישות טריטוריאלית תוגדר כמדינה על פי המשפט הבין־לאומי הפומבי:
עם זאת, שלושת המאפיינים הראשונים אינם חייבים להתקיים בדיוק כך – גבולותיה של ישראל נתונים במחלוקת, למרבית התושבים (שלא היו לבנים) בדרום אפריקה בשנות ה־70 לא הייתה אזרחות ובמדינות רבות בעולם השלטון מחולק בין כמה רשויות.
בנוסף קיימת מחלוקת בין אנשי מדע המדינה, האם התנאי ה־5 הכרחי לקיומה של מדינה:
ישנן שתי תאוריות לעניין דרישת ההכרה במשפט הבין־לאומי תאוריית המדינות הדקלרטיבית לפי די בהכרזה של מדינה על ידי ישות על מנת שתהיה מדינה (כלומר תנאים 1–4 הם הכרחיים ומספקים), ותאוריית המדינות הקונסטיטוטיבית לפי די בהכרה על ידי הקהילה הבינלאומית (כלומר תנאי 5 הוא הכרחי ויכול לספק בתנאים מסוימים).
התאוריה הדקלרטיבית מתבססת על אמנת מונטבידאו משנת 1933 בה נקבע בסעיף 3 כי אין דרישה להכרה בין־לאומית בקיומה של מדינה (מאידך, אמנה זו מציין כדרישה להכרת מדינה היכולת של אותה ישות טריטוריאלית להתקשר באמנות בינלאומיות עם ישויות אחרות, היינו נדרשת הכרה דה פקטו מכוח סעיף 1 (ד) של האמנה, אף אם אין הכרה דקלרטיבית). כיום הנוהג הבין־לאומי מתבסס על התאוריה הקונסטיטוטיבית, ומדינות מוכרות אף אם איבדו את כל ארבעת הקריטריונים הראשונים. דוגמה לכך היא ההכרה בכווית כמדינה גם בעת כיבושה על ידי עיראק במלחמת המפרץ, והכרת בעלות הברית בצרפת החופשית כמדינה, אף בהיעדר טריטוריה ושליטה בפועל בטריטוריה.
ההבחנה המקובלת כיום היא של מדינה דה יורה – מדינה המקיימות את כל התנאים, כגון קנדה (למעט מקרים חריגים כמו במלחמת העולם השנייה), ומדינה דה פקטו – מדינה המקיימת את כל התנאים אך אין בה הכרה בין־לאומית, כגון סומלילנד.
במצב בו לא קיים שלטון, מתקיים מצב של אנרכיה – ביטול כל צורה של שלטון, כפייה והיררכיה חברתית.
לדוגמה מדינת צרפת בזמן מלחמת העולם השנייה לאחר שנכבשה על ידי הגרמנים, חולקה לשניים:
צרפת של וישי הייתה אמנם טריטוריה שנקבעה על ידי הגרמנים, אוכלוסייה צרפתית שהועברה מצפון צרפת לדרום ואוכלוסייה מקומית באזור וכן שלטון קבוע לצרפת. אך אומנם עם כל סממנים אלו, לא הייתה לממשלה עצמאות ריבונית – היא לא יכלה לנהל את ענייניה, כך שהיא אמנם היא הוגדרה כמדינה אך למעשה פעלה כממשלת בובות שהנאצים הכתיבו לה מדיניות שעל פיה חויבה לפעול.
היסטוריה
במהלך ההיסטוריה, ואף כיום, מתקיימות חברות רבות ללא מדינה. המדינות הראשונות בהיסטוריה האנושית התקיימו לפני כ־6000 שנה באזור המזרח התיכון, במסופוטמיה. בתקופה שלאחר נפילתה של האימפריה הרומית במאה החמישית לספירה, אירופה החלה תהליך של התחלקות לנסיכויות רבות, שריבונותיהן וגבולותיהן השתנו בתכיפות. ממצב זה של אי סדר פוליטי, התפתחה בתהליך הדרגתי שנמשך לאורך מאות שנים, מדינת הלאום המודרנית, המורכבת מאנשים בעלי אזרחות דומה החיים בטריטוריה מוגדרת. סוג השלטון השתנה, בהתחלה קמו שלטונות מונרכיים לחלוטין ולאחר מכן קמו מונרכיות קונסטיטוציוניות (חוקתיות) או רפובליקות, כמה מהן פדרציות, כלומר איחוד של מדינות במטרה לתת לשלטון המרכזי סמכויות בתחום הביטחון, מדיניות החוץ, האוצר והחוקה. בנוסף, קמו איחודים של מדינות חצי עצמאיות.
במאה ה־20, התפתחה תפיסה שכל לאום הרוצה בכך, זכאי למדינה. שכן לאומיות היא הביטוי של עם לרצונו להתקיים במסגרת חברתית ומדינית משותפת. סיסמתם של תנועות לאומיות רבות הייתה מדינה לכל לאום וכל הלאום במדינה אחת. בו בזמן, משטרים טוטליטריים ודיקטטורים, בהן שליט אחד אוחז בידיו את כל הכוח, התקיימו בכמה מדינות.
מבנה המדינה בתיאוריה
חלק התאוריות הפוליטיות לגבי המדינה, יכולות להיות מקוטלגות לשתי קטגוריות. מרבים להבחין ביניהן על פי המושגים ימין ושמאל.
מנגד לספקטרום של שמאל וימין ניצבות שתי גישות המגדירות עצמן כמנותקות מהקשת הפוליטית:
גבולות
סוגיית הגבולות של מדינות היא סוגיה חשובה, שתאורטיקנים שונים במדע המדינה נדרשו לה. גבול מדיני זהו קו המגדיר את שטחה של המדינה, בדרך כלל – תוך הסכמה עם שכנותיה או – תחום הים עליו היא יושבת. ישנן מדינות, כמו ישראל, שגבולותיהן עדיין אינם מוחלטים בעיני הקהילה הבינלאומית. למרות זאת, בהתאם לתאוריות שונות במדע המדינה, אף על פי שמדינות כישראל אינן בעלות גבולות סופיים, הדבר אינו גורע מהן את הגדרתן כמדינה. בעיקר כיוון שיש במדינות אלו שלטון עצמי, ריבונות, שליטה על אמצעי האלימות (צבא, משטרה), הכרה מצד הקהילה הבין־לאומית וכדומה. מאידך, עקב הסיבות שהוזכרו הרשות הפלסטינית למשל, עדיין לא תוגדר כמדינה, אף על פי שגם היא נדרשת לשאלת הגבולות.
אוכלוסייה
מבחינת הרכב האוכלוסייה, מדינות לאום אתני מתחלקות לארבע קטגוריות:
ויפאסנה
ויפאסנה (תעתיק מדויק: וִיפַּסַּנָא; מפאלי; תעתיק לטיני: Vipassanā; בסנסקריט: विपश्यना, Vipaśyanā) היא מושג בודהיסטי שפירושו "תובנה" או "ראיית הדברים כפי שהם". לרוב, משתמשים במונח זה לתיאור שיטת מדיטציה בודהיסטית, שמטרתה הבנת האופי המוחלט של המציאות לצד טיהור ההכרה מהסבל שבו היא שרויה, וזאת בזכות בחינה דקדקנית של המציאות כפי שהיא נתפשת בחוויה ישירה.
קיימות מספר מסורות המלמדות תרגול ויפאסנה.
ויפאסנה כפי שמלמד ס.נ. גואנקה במסורתו של סיאג'י או-בה-קין
המונח "ויפאסנה" מתאר טכניקת תרגול מדיטציה שבמרכזה התבוננות בתחושות הגוף. תחילת שיטת תרגול זו לפני 2,500 שנים, בימי גואטמה הבודהה. היא תורגלה מאות שנים בהודו, ונשתמרה בבורמה עד ימינו. ס.נ. גואנקה למד טכניקה זו ממורו, סיאג'י או-בה-קין, אשר המורה של מורהו, לֶדי סאיאדו, היה נצר לשרשרת נזירים שלמדו ושימרו את הטכניקה ממורה לתלמיד. גואנקה היה זה שהפיץ למערב את הטכניקה. בקורסי ויפאסנה הנלמדים במרכזים שייסד ברחבי העולם נלמדות שלוש טכניקות: אנאפנה, ויפאסנה ומטא. האנאפנה עוזרת ברכישת ריכוז דרך התמקדות בתחושות הקשורות לנשימה, ויפאסנה מתמקדת בהתבוננות בתחושות הגוף, והמטא (מטא-בהאבנה) מטפחת תחושות אהבה, חמלה וטוב-לב כלפי כל יצור חי באשר הוא. לתלמידים ותיקים פתוח קורס המשך, שבו מבאר גואנקה את דרשת הבודהה סאטיפאטהנה סוטה ("הדרשה המורחבת על ארבעת העיקרים לביסוס המודעות"), שבה מתוארת טכניקת הוויפאסנה והדרך המובילה לשחרור מסבל בפרוטרוט. מסורת זו מקנה למודט תובנות הנוגעות לעובדת הארעיות של כל התופעות, היעדר "אני" ומהות הסבל:
תרגול
במסורות בודהיסטיות מודרניות קיימות טכניקות תרגול שונות, שלחלקן הגדול אין שייכות דתית. ניתן לכלול תחת ויפאסנה מספר שיטות תרגול, הקשורות בשכלול יכולת ההתבוננות הפנימית, התבוננות בתחושות גוף, מדיטציה אנליטית, ותצפיות על חוויות החיים. דוגמאות:
נהוג לתרגל ויפאסנה בתנוחת ישיבה, כאשר הרגלים משולבות, הגב זקוף, העיניים עצומות, הפה סגור, והראש פונה לפנים. ניתן לתרגל גם בישיבה על כיסא או ספסל מדיטציה, על הקרקע או על כרית. פרק הזמן המוקדש לתרגול תלוי בשיטה וביכולותיו של המתרגל. מתרגלים מסורים נוהגים לתרגל כשלוש שעות ביום: שעה עם היקיצה, שעה באמצע היום, ושעה לפני שנת הערב. לצד התרגול היומיומי, יש ערך רב לתרגול אינטנסיבי בן 12 שעות יומיות למשך 10 ימים במקום שקט ומבודד (דוגמת ריטריט במרכז מדיטציה) לפחות פעם בשנה.
ויפאסנה על פי אושו
אושו, הפילוסוף והמיסטיקן ההודי השנוי במחלוקת, הזכיר רבות את הוויפאסנה בכתביו והמליץ על מספר דרכים לתרגול. תרגולי הוויפאסנה על פי אושו כוללים: מודעות רציפה לכל פעולה במהלך סדר היום הרגיל; תרגול בישיבה דוממת פעמיים ביום במשך ארבעים דקות לפחות בכל פעם; והליכת ויפאסנה - הליכה מדודה ושלווה במשך עשרים דקות.
בישראל
בישראל פועלות מספר עמותות המלמדות תרגול ויפאסנה לפי מספר מסורות, לדוגמה:
דהמא פאמודה
דהמא פאמודה (Dhamma Pamoda, בתרגום מפאלי: "שמחת הדהרמה") הוא מרכז מדיטציה ליד קיבוץ דגניה ב', אשר נערכים בו קורסי ויפאסנה בשיטתו של ס.נ. גואנקה, מטעם העמותה לויפסאנה בישראל. המרכז נפתח לקורסי ויפסאנה ביוני 2014. המרכז הוקם מכספי תרומות בלבד (דאנה, "נתינה כנדיבות הלב") בעלות כוללת של כ-22 מיליון ש"ח. הקרקע נרכשה מידי קבוצת דגניה בשנת 2010, והבנייה החלה ב-2012.
המרכז משתרע על שטח כ-40 דונם ומסוגל להכיל כ-80 תלמידים. תפעול המרכז מבוצע במלואו על ידי מתנדבים.
חיל ההנדסה של צבא רוסיה
חיל ההנדסה (ברוסית: Инженерные войска) הם חיל של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית, המיועדים לתמיכה הנדסית: הפעלת ציוד בשטח בעת פעולות צבאיות, סיור הנדסי וליווי חיילים (כוחות) במתקפה וכן הלאה.
כוחות ההנדסה כוללים גופי פיקוד ובקרה, מוסדות, מפעלים, חבלן, מהנדסים, סוללי כבישים, בוני גשרים ותצורות אחרות עבור יחידות צבאיות ויחידות משנה. הכוחות המזוינים הרוסים מפעילים יחידות של מהנדסים צבאיים.
חיילי החיל חוגגים את יום חגם ב-21 בינואר (יום הקמת בית הספר למדעי הניווט והמתמטיקה, שפעל במסגרת פריקאז התותחים שהוקם בשנת 1577).
היסטוריה
תחילת התפתחות הארכיטקטורה הצבאית הרוסית מתוארכת למחצית הראשונה של המאה העשירית. דברי הימים מודיעים לנו על בניית ערים, על המצור וההגנה עליהם. המילה עיר עצמה ברוסית הישנה לא פירושה עיר במובן הסוציו-אקונומי, כפי שמובנת כעת, אלא מבצר, או טירה.
בסוף המאה ה-12, תהליך הפיצול של רוסיה הפיאודלית לנסיכות רבות הביא לבניית מצודות ומבנים מסוגים שונים. בניית ביצורים מיומנת וכן שיפור אמצעי הנדסה כדי להבטיח את פעולותיהם הפוגעניות של החיילים מעידים על הרמה הגבוהה של האמנות ההנדסית הצבאית הרוסית באותה תקופה. בשנת 1242 הביסו הרוסים את הגרמנים על הקרח. במקביל, כוחות רוסיים השתמשו במיומנות הן במבני הגנה ארוכי טווח והן ביצורי שדה, תוך התחשבות בשטח. דוגמה נוספת היא כיבוש קאזאן בשנת 1552 על ידי איוון הרביעי. איוואן האיום החליט לבנות את מבצר סוויאצק על גדות נהר סוויאגה במפגש עם הוולגה, 25 ק"מ מקאזאן. נרכשו חלקי עץ בוולגה באזור אוליך. לאחר מכן הם הועברו במים לסוויאגה, שם לראשונה, נבנתה מהם עיר ביצורית, שמילאה תפקיד חשוב כבסיס תמיכה במהלך המצור על קאזאן.
האמנה הצבאית הרוסית הראשונה המסכמת את הניסיון ההנדסי הצבאי, היא "אמנת ענייני צבא ותותח הנוגעים למדע צבאי." האמנה נכתבה בראשית המאה ה-17 על ידי המושל הבויאר אניסים מיכאילוב. בשנת 1692 וב-1694, ככל הנראה בהנהגתו של פיוטר הגדול, בוצעו תמרוני ההכשרה הראשונים, שבמהלכם הוקמו מבני הגנה. ידוע כי במהלך פיתוח פעילויות הנדסיות השתמש פיוטר הראשון בעבודתו של המהנדס הצבאי המפורסם ביותר של אותה תקופה, המרשל הצרפתי וובאן.
עם הקמת כוחות מזוינים סדירים הקדיש פיוטר הראשון תשומת לב מיוחדת לפיתוח כוחות ארטילריה והנדסה. מעשה החקיקה הראשון, שעסק בהנדסה צבאית, היה צו פיוטר הראשון מיום 21 בינואר 1701 על פתיחת בית הספר של פריקאז התותחים. פיוטר הקדיש חשיבות רבה להכשרתם ההנדסית של הקצינים. נוצרו בתי ספר להכשרת אנשי הנדסה: הראשון בשנת 1708 במוסקבה, בשנת 1712 הוא התרחב, אך זה לא הספיק, וב-17 במרץ 1719 הוקם בית ספר להנדסה בסנקט פטרבורג. בכל אחד מבתי הספר הללו למדו 100–300 איש בשנה, משך הלימודים נע בין 5 ל-12 שנים. מהנדסים צבאיים נהנו מיתרונות גדולים בכוחות המזוינים, שכרם היה שונה משכרם של קצינים באגפים אחרים של הכוחות המזוינים.
בסוף המאה ה-18 מספר כוחות ההנדסה הלך וגדל. בשנת 1797 נוצר גדוד חלוצי להנדסה. על הגדוד הוטל להבטיח ביצוע עבודות בנייה צבאיות במהלך מבצעים צבאיים, כמו גם שמירה על סודיות העבודה. הגדוד הוקפץ רק בהוראת המפקד העליון. בתחילת המלחמה הפטריוטית בשנת 1812 היו לצבא כבר 10 פלוגות הנדסה ומספרם הלך וגדל עם השנים.
בשנת 1819 אוחדו גדודי מהנדסים וחלוצים לשלוש חטיבות. בשנת 1822 הועברו ממחלקת התותחנים למחלקת ההנדסה. כדי לבטל את הפערים בשם ולהקטין את מספר היחידות, הורה הקיסר ניקולאי כי בשנת 1844 יש לקרוא לכל יחידות ההנדסה בשם יחידות ההנדסה. בראשית מלחמת קרים בשנים 1853–1856 היו בידי הכוחות המזוינים 9 גדודים קרביים, גדוד אימונים אחד, שני גדודי מילואים ושתי אוגדות חלוציות.
כוחות הנדסה הופרדו לבסוף מכוחות הארטילריה והפכו לחיל עצמאי של הכוחות המזוינים. בסוף הרבע הראשון של המאה ה-19 מספרם עלה על 21 אלף איש, שהסתכמו בכ-2.3% מכלל הכוחות המזוינים. בשנת 1873 אורגנה ברוסיה ישיבה מיוחדת על מצבה האסטרטגי של המדינה, אשר על בסיס תוכנית שפיתח א. טוטלבן הוחלט לבצע קומפלקס של עבודות בנייה צבאיות. במשך 35 שנים מהנדסי הצבא בנו את מבצר נובוגאורגייבסק, מצודת ורשה, זגריס, ברסט-ליטובסק, אוסובץ, קובנה, איוואנגורוד, מאחז דוברו וביצורים ומתקנים שונים.
בראשית מלחמת רוסיה-טורקיה בשנים 1877–1878 כוחות מהנדסים היוו 2.8% מצבא היבשה (20.5 אלף אנשים). התמחויות חדשות הופיעו בכוחות ההנדסה: תקשורת אווירונאוטיקה ודואר יונים. בסוף המאה ה-19, כסניף טכני של הצבא, נועדו כוחות ההנדסה לספק פעולות קרב לחיל הרגלים, ארטילריה ופרשים, לנהל ולבצע משימות הנדסיות במהלך המצור וההגנה על מבצרים, לוחמת מוקשים, בניית נתיבים ומעברים, קווי טלגרף ותפעול חבלנים, חשמלאים, אווירונאוטים, עובדי רכבת צבאית ואנשי איתות.
בשנת 1900 כלל כוחות ההנדסה 25,5 גדודי קרב, המורכבים מ-7 חטיבות קרב, 8 גדודי פריסת גשרים, 6 יחידות של מהנדסי שדה, חטיבת רכבת. אנשי כוחות ההנדסה הסתכמו ב-31,329 איש. ארגון זה של כוחות הנדסה נותר עד מלחמת רוסיה-יפן. כוחות הנדסה, כסוג של חיילים העומדים לרשותם מספר גדול של מהנדסים מוכשרים, שסייעו להכנסת חידושים טכניים בצבא ובצי ותהליך זה התרחש במהירות רבה בראשית המאה העשרים. מספר כוחות ההנדסה בתחילת 1917 הסתכם בכ-6% מכלל הצבא.
לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה אורגנו חילות ההנדסה במסגרת הצבא האדום ושימשו את ברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה לחבלה ולסיוע לכוחות. במהלך המלחמה הקרה, יחידות ההנדסה פעלו במסגרת הכוחות המזוינים של ברית המועצות עד להתפרקות ברית המועצות.
ב-7 במאי 1992 הוקם משרד ההגנה של רוסיה וחיל ההנדסה הפך לחלק ממנו ומכוחות היבשה הרוסיים של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית. מאז 1993 החיל נטל חלק במשימות הנדסיות מורכבות עבור הצבא במלחמת צ'צ'ניה הראשונה והשנייה, במלחמת גאורגיה-רוסיה ונטל חלק משמעותי בנטרול פצצות בתדמור בפרט וב בכלל. חיל ההנדסה של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית מורכבים מגופי פיקוד ובקרה צבאיים, יחידות צבאיות ויחידות משנה. כוחות הנדסה נועדו לבצע את המשימות המורכבות ביותר של תמיכה הנדסית, הדורשות הכשרה מיוחדת של כוח אדם, שימוש בציוד הנדסי, תחמושת הנדסית וציוד הנדסי.
פרדיננד לייטנר
ביוגרפיה
לייטנר למד אצל פרנץ שרקר, יוליוס פריוור, ארתור שנאבל וקרל מוק. את דרכו המוזיקלית החל כפסנתרן, אך בעזרת פריץ בוש היה למנצח בשנות ה-30' וניצח על תזמורת התיאטרון של כיכר נולנדורף בברלין בשנים 1943-1945. בעונת 1945-46 ניצח בהאנובר, בעונת 1946-47 במינכן והחל מ-1947 היה המנהל הכללי בשטוטגרט. מ-1976 עד 1980 כיהן כמנצח ראשי של Het Residentie Orkest בהאג, הולנד.
אמנות
ללייטנר יצא שם של מנצח אופרה, שהמלחינים החביבים עליו הם וגנר, ריכרד שטראוס, מוצרט והמלחינים מן המאה ה-20 קרל אורף וקרל אמדאוס הרטמן. הוא היה ממשיכו של אריך קלייבר בשנת 1956 ב"תיאטרון קולון" בבואנוס איירס, ארגנטינה.
בין למעלה מ-300 ההקלטות שלו יש גם סימפוניות רומנטיות.
הפיל הכחול
היסטוריה
בשנת 2005, לאחר תאונת סנובורד קשה, הפך לירון אטיה משותק בפלג גופו התחתון והחל בתהליך שיקום רב חודשים בבית לוינשטיין. במהלך אשפוזו ביקרו את לירון אחיו וחבריו, והחלו לכתוב יחד שירים סביב מיטתו בליווי הגיטרה של האח מורן וחברים אחרים. תקופת השיקום היא גם המקור לשמו של ההרכב שנקרא על שם גלולה כחולה (באנגלית, "Blue Pill"), שנאלץ לירון ליטול בימי אשפוזו. לאחר השחרור מבית החולים המשיכה הלהקה לכתוב חומרים ולהקליט סקיצות באולפן ביתי ולהפיץ אותן בעיר אשקלון. באותה התקופה הצטרף ללהקה בן הדוד של מורן ולירון, דניאל ברקת, שהעתיק את מגוריו ממעלות שבצפון והפך לסולן הלהקה.
בקיץ של שנת 2006, הופיעה הלהקה לראשונה בעיר אשקלון. חברי ההרכב הופתעו מכמות הקהל שהגיע להופעה, וזמן קצר לאחר מכן החלה הלהקה בהקלטות לאלבומה הראשון, לאחר שחתמו בלייבל העצמאי קוליה רקורדס. כמו כן קיבלה הלהקה חיזוק בעמדת הגיטרה בדמותו של איתי סהר. הגיטריסט המנוסה הפך, יחד עם לירון, למפיק והמעבד המוזיקלי של הלהקה. הצטרפותו תרמה רבות לגיבוש הסאונד הרוקיסטי והמלוטש של הלהקה. במקביל הוסיף ההרכב להופיע באשקלון וברחבי ישראל, ולהגדיל את קהל המאזינים שלו.
פריצה לתודעה הציבורית (2009)
במחצית הראשונה של שנת 2009 הוציאה הלהקה שלושה סינגלים לרדיו. השניים הראשונים, "פסקול" ו"התנועה זורמת", זכו להשמעות מועטות בתחנות הרדיו הלאומיות, אם כי זכו לחשיפה בתחנות רדיו אזוריות רבות. במקביל, טרם הוצאת התקליט הצליחה הפיל הכחול למלא את "השילוש הקדוש של עולם הרוק הישראלי": מועדון הבארבי, מועדון הזאפה והיכל ההופעות רידינג 3 בנמל תל אביב, במופעים לקידום האלבום שבדרך. במאי 2009 יצא אלבום הבכורה, "מעל המים", בהפצת התו השמיני, לחנויות התקליטים. הסינגל השלישי מתוכו, "יסמין", זכה להצלחה גדולה, וצעד 13 שבועות במצעד של גלגלצ, מתוכם 4 שבועות במקום הראשון. סיפורה של הלהקה והמוזיקה שלה, לכדו גם את תשומת לבה של חברת החדשות של ערוץ 2, ששידרה כתבה על הלהקה במוסף סוף השבוע של יאיר לפיד, "אולפן שישי".
ביולי 2009, הוציאה לאור הלהקה סינגל נוסף לרדיו, "שיר על הים".
בספטמבר 2009 הגיעה הלהקה למקום השלישי בקטגוריית הרכב השנה במצעד השנתי של גלגלצ לסיכום שנת תשס"ט וכמו כן נבחרה להרכב השנה ברדיו "קול הנגב" וברדיו "קול נתניה".
בעשור השני של המאה ה-21
בחודש יוני 2010, מסיבות לא ידועות נפרדו הדרכים של הלהקה ושל דניאל ברקת, סולן הלהקה, ששר את מרבית השירים באלבום "מעל המים" (להוציא "שיר על הים" ו"התנועה זורמת"), והלהקה המשיכה להופיע עם גלעד לוי, באסיסט הלהקה, כסולן. בחודש אוגוסט 2010, הצטרף ללהקה בעמדת הבאסיסט ניר מעיין מאשקלון.
ב-26 ביולי 2011, תוך שהלהקה עובדת על אלבומה החדש ונמצאת בפגרת הופעות, יצא לרדיו הסינגל "אני בסדר, גמור". ב-22 בספטמבר הוציאה הלהקה לרדיו את הסינגל "הפוך".
בפברואר 2012, לאחר 20 חודשי עבודה הוציאה הלהקה את אלבומה השני, "חמש".
באוגוסט 2015, הוציאה הלהקה סינגל בשם "הכל יהיה".
בנובמבר 2017 יצאה הלהקה בפרויקט הדסטארט לגיוס כסף לאלבום השלישי. בתוך 3 ימים הגיע הגיוס ל-125% תמיכה.
4 חודשים לאחר שהצליחה בגיוס הכסף, במרץ 2018, הוציאה הלהקה את אלבומה השלישי בשם "איך שאתה רוצה" ולאחר מכן גם שחררה אותו להאזנה רציפה ביוטיוב לקהל הרחב.
ב-6 באוקטובר 2019 שחררה הלהקה סינגל עם קליפ בשם "שיר לי", וב-12 באפריל 2020 שחררה הלהקה סינגל עם קליפ נוסף בשם "לוויתן". ב-27 ביולי שחררה הלהקה את הדואט "אין אמת אחת" עם ענת מלמוד. ב-1 בנובמבר שחררה הלהקה סינגל עם קליפ בשם "לופ". ב-15 במרץ 2021 שחררה הלהקה את הסינגל "לב". ב-2 באוגוסט שחררה הלהקה סינגל עם קליפ בשם "הר". ב-16 במאי שחררה הלהקה סינגל עם קליפ בשם "בורות". ב-8 בנובמבר שחררה הלהקה סינגל עם קליפ בשם "חבר שלי".