cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תחיה כאריוכא
ביוגרפיה
כאריוכא הפכה להיות מודל לחיקוי ומקור השראה לכל הדור החדש של הרקדניות.
מוחמד עבד אל-והאב אמר שכאריוכא מסוגלת להופיע עם מגוון מלא של תנועות על שטח מאוד קטן וכשהיא רקדה רקס-שרקי, הסגנון שלה היה "מזרחי" טהור.
אגרומשוב
אגרומשוב היא התערוכה הבינלאומית השנתית לחקלאות. אגרומשוב החלה כתערוכה שנדדה בין הקיבוצים בישראל. התערוכה הראשונה התקיימה ביולי 1991 בקיבוץ גלאון, מאז 1998 התערוכה מתקיימת באקספו תל אביב. מוצגים בה טכנולוגיות חקלאיות, כלים חקלאיים, תוצרת חקלאית ועוד.
התערוכה, המאורגנת על ידי חברת משוב גרופ, הוקמה ביוזמת חיים אלוש והיא מציגה בכל שנה טכנולוגיות המסייעות לפתור את משבר המזון העולמי, המחסור העולמי ההולך וגובר במים, וכדומה. קהל היעד של התערוכה מורכב מחקלאים, ספקי תשומות, משווקים, חוקרים, מדריכים, מפיצים, משקיעים וכדומה. בסך הכל, מבקרים בה עשרות אלפי אנשים מדי שנה.
תולדות התערוכה
תערוכת החקלאות השנתית "אגרומשוב" התקיימה לראשונה ביולי 1991 בקיבוץ גלאון שבדרום, התערוכה הראשונה התקיימה בשטחים חקלאים ובתוך חממות שנבנו במיוחד לצורכי התערוכה. הנהלת התערוכה יזמה את התערוכה כתערוכה חקלאית נודדת מתוך כוונה לקיים אותה בכל שנה ביישוב חקלאי אחר. בשנת 1992 התקיימה התערוכה בקיבוץ תל יצחק שבשרון.
בשנת 1993 נדדה התערוכה לקיבוץ געש והתקיימה שם במשך 5 שנים מ-1993 ועד 1997. בשלב זה החליטה הנהלת התערוכה להפוך את התערוכה לתערוכה מרכזית שיוכלו להגיע אליה גם חקלאים מהצפון גם מהדרום וגם מהמרכז, במטרה לשפר את התנאים למבקרים והמציגים בתערוכה ואף לדאוג לחדרי מלון עבור האורחים מחו"ל. לשם כך הועברה התערוכה החקלאית לאקספו בתל אביב.
תערוכת "אגרומשוב" היא תערוכת החקלאות הבינלאומית היחידה המתקיימת בכל שנה באקספו תל אביב מאז 1998 במבנים ממוזגים. בתערוכה מציגות חברות מהארץ ומרחבי תבל כגון: נטפים, נען מוצרי השקיה, סינג'נטה, מונסנטו, פלורהולנד ותנובה. בתערוכה מוצגים פתרונות טכנולוגיים המאפשרים להגדיל את התפוקה והיבולים, "אגרומשוב" נותנת דגש גם להיבטים של שיווק התוצרת החקלאית ובכל שנה זני פירות וירקות חדשים.
בשנת 2011 הוקם לראשונה ביתן של הרשות הפלסטינית בתערוכה שם הציגו כלים חקלאים, ירקות ושמן זית תוצרת החקלאים מהרשות, שר החקלאות של הרשות הפלסטינית היה אורח הכבוד של התערוכה ואף נאם במושב הפתיחה.
בספטמבר 2022 התקיימה התערוכה בבנייני האומה בירושלים. פרס מפעל חיים לחקלאות הוענק אז לנועם בלום שנפטר ביוני 2022.
טקס נבחרי השנה בחקלאות
טקס "נבחרי השנה בחקלאות", שבו ניתנים אותות הוקרה לחקלאים, למדריכים ולחוקרים חקלאיים מתקיים בכל שנה במסגרת תערוכת החקלאות "אגרומשוב" במעמד שר החקלאות, יו"ר הלובי החקלאי, יו"ר מרכז המועצות האזוריות ומזכ"ל התאחדות חקלאי ישראל.
Hammerheart
Hammerheart (מילולית: לב מפטיש) הוא אלבום האולפן החמישי של להקת בת'ורי.
אגרומשוב
כנסים בתערוכה
בכל שנה מתקיימים במקביל לתערוכה כנסים בילאומיים העוסקים בבעיות העולמיות כגון משבר המזון העולמי, כמו כן מתקיימים במסגרת התערוכה כנסים מקצועיים לחקלאים מישראל כגון: כנס רפתנים, כנס עובדי הפלחה ועוד.
Hammerheart
הפקה
האלבום ממשיך את התפנית המוזיקלית שהחלה באלבום הקודם של בת'ורי Blood Fire Death, מעבר מבלאק מטאל למה שיקרא בהמשך ויקינג מטאל והוא בעצם אלבום הוויקינג מטאל הראשון, נחשב לאלבום אבן דרך בז'אנר הוויקינג מטאל ואף בז'אנר הכללי יותר, הפולק מטאל.
כמו כל אלבומיה של בת'ורי, האלבום מתאפיין בסאונד קלוקל ולא איכותי במיוחד מה שלא מפריע לו לספק כמה מהשירים הגדולים והמפורסמים של בת'ורי, שירים שזכו לגרסאות כיסוי של להקות מטאל רבות.
השיר הבולט באלבום הוא "One Rode To Asa Bay" שעוסק מבחינה לירית בהגעתו של מיסיונר נוצרי שמביא עמו את בשורת הנצרות לארצות הצפון תוך כדי כפייתה על התושבים המקומיים. מבחינת מוזיקלית, השיר מנוגן בקצב בינוני ולאורך כל אורכו ישנן גיטרות אקוסטיות שמלוות בדיסטורשן. One Rode To Asa Bay הוא השיר היחיד של בת'ורי שהוקלט לו וידאו קליפ שמלווה אותו, הווידאו קליפ הופיע בתוכנית המטאל של ה־MTV, ה־Headbangers Ball.
שיר מפורסם נוסף הוא "Song To Hall Up High" שהוא בעצם בלדת הלל אקוסטית לאל הראשי בפנתיאון האלים הנורדים - אודין.
עטיפת האלבום היא תצלום של ציורו של הצייר מהתקופה הוויקטוריאנית, פרנק דיקסי, והיא נלקחה מהגלריה לאמנות של העיר מנצ'סטר באנגליה.
נאדי (סדרת טלוויזיה)
נאדי (באנגלית: Noddy's Toyland Adventures, "הרפתקאות נאדי בארץ הצעצועים"; בעברית מוכרת גם בשם "נאדי פעמוני") היא סדרת סטופ מושן בריטית לילדים בהפקת קוסגרוב הול, המבוססת על סדרת ספרים בעלת אותו שם מאת איניד בלייטון. הסדרה בוימה על ידי בראיין ליטל (שלוש העונות הראשונות) וכריס טיילור (עונה אחרונה), נכתבה על ידי ג'וליה אלן וקריס אלן והולחנה על ידי פול קיי. ג'ויס שגם ביצע את שיר הנושא המקורי.
קטעים מתוך הסדרה הופיעו בסדרת הטלוויזיה "נאדי בארץ הצעצועים", המבוססת אף היא על סדרת הספרים.
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחר נאדי, בובת עץ קטנה החובשת מצנפת עם פעמון ונוהגת במכונית צהובה ואדומה. בכל פרק עובר נאדי הרפתקה חדשה עם חבריו הטובים הגנום אוזניון, השוטר מר פלוד וטסי הדובה. בסיום כל פרק צוחק נאדי ומהנן בראשו כדי שמצנפת הפעמון שלו תצלצל.
עונה ראשונה (ערוץ 2)
דיבוב העונה הראשונה בוים והופק על ידי ענת ניב, ביחד עם הפקתו של עוזי פוקס.
עונה שנייה (ערוץ הילדים)
דיבוב העונה השנייה בוים על ידי אפי בן ישראל, והופק על ידי ענבר שטגר עזרא.
קלטות וידאו
בנוסף לשידורים בטלוויזיה, הסדרה הופצה בישראל בחמש קלטות וידאו על ידי הד ארצי:
ריב הליצנים
ריב הליצנים (בצרפתית: Querelle des Bouffons או מלחמת הליצנים Guerre des Bouffons) היה השם שניתן לקרב בין תורות מוזיקליות יריבות, שהתנהל בפריז בין 1752 ל-1754. המחלוקת עסקה ביתרונות היחסיים של אופרה צרפתית בהשוואה לאופרה איטלקית.
הניצוץ שהבעיר את המריבה הייתה תגובת החוגים הספרותיים בפריז לביצוע האינטרמצו הקצר "השפחה הגברת" של ג'ובאני בטיסטה פרגולזי באקדמיה המלכותית למוזיקה בפריז ב-1 באוגוסט 1752. את היצירה ביצעה להקה איטלקית נודדת של שחקנים קומיים, שנודעו בשם "בופוני", שפירושו "ליצנים", ומכאן השם שניתן למחלוקת. לא הייתה זו הפעם הראשונה ש"השפחה הגברת" בוצעה בפריז, אבל בפעם הקודמת, בשנת 1746, לא עוררה תשומת לב של ממש. הפעם, לעומת זאת, חוללה מלחמת מילים רבתי בין מגיני המסורת האופראית הצרפתית לתומכי המוזיקה האיטלקית. במחלוקת שנמשכה ממנה השתתפו מבקרי מוזיקה כמו ז'אן-ז'אק רוסו ופרידריך מלכיור גרים, שהיללו, יחד עם סופרים אחרים שהיו קשורים באנציקלופדיה הצרפתית, את האופרה בופה האיטלקית ותקפו את סגנונות הטרגדיה הלירית הצרפתית, סגנון שיצר ז'אן-בטיסט לולי והמשיכו בו מלחינים שהיו בחיים בתקופת ריב הליצנים, בהם המלחין הצרפתי ז'אן-פיליפ ראמו.
תחנת הרכבת צומת חולון
בסמוך לתחנה זו הוקם חניון בהיקף של 120 מקומות חניה למכוניות וכלי רכב דו-גלגליים.
בנובמבר 2021 הושלמה בתחנה התקנתה של מערכת הזנה חשמלית עילית על ידי חברת SEMI הספרדית. המערכת מספקת מתח חילופין של 25 אלף וולט בתדירות של 50 הרץ ומאפשרת לציוד נייד רכבתי בעל פנטוגרף לפעול בתחנה. כיום יש לרכבת ישראל קטרי בומברדייה טראקס הגוררים קרונות דאבל דק מאותו יצרן וקרונועים חשמליים מדגם Desiro HC תוצרת סימנס.
שירות הרכבות בתחנה
זוהי תחנה ביניים בקו אשקלון - הרצליה. קו זה משרת את התחנות:
אשקלון, אשדוד – עד הלום, יבנה – מערב, ראשון לציון – משה דיין, בת ים – קוממיות, בת ים – יוספטל, חולון – וולפסון, צומת חולון, תל אביב – ההגנה, תל אביב – השלום, תל אביב – סבידור מרכז, תל אביב – אוניברסיטה, בני ברק – רמת החייל, פתח תקווה – קריית אריה, פתח תקווה – סגולה, ראש העין – צפון, כפר סבא – נורדאו, הוד השרון – סוקולוב, רעננה – דרום, רעננה – מערב והרצליה.
בשעות השיא עוצרות בתחנה שלוש רכבות בשעה בכל כיוון, כאשר שתיים מגיעות עד לאשקלון ואחת לראשון לציון משה דיין. בשעות השפל עוצרות בתחנה שתי רכבות בשעה בכל כיוון.
קווים עירוניים
ישנם מספר קווים עירוניים העוצרים בשדרות לוי אשכול.
קווים בינעירוניים
בצומת חולון ישנם מספר קווים אזוריים לראשון לציון ורחובות וקווים בינעירוניים ליישובים שונים במרכז ודרום הארץ.
תוכניות עתידיות
בעתיד צפויים לעבור בתחנה זו הקו הירוק וקו המטרו התחתי M1 של הרכבת הקלה בגוש-דן.
דן פרדנבורג
דן פרדנבורג (באנגלית: Dan Fredenburgh) הוא שחקן ותסריטאי בריטי הידוע מהופעותיו בסרטים "זהות אבודה" (2007), "אהבה זה כל הסיפור" (2003) ובמיני-סדרה "אמה" עיבוד של ה-BBC לרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן בה גילם את ג'ון נייטלי.
ביוגרפיה
פרדנבורג נולד בקלפהאם שבלונדון, אנגליה וגדל בקומונה. מגיל עשר הוא גר בצפון לונדון.
כתסריטאי כתב פרדנבורג מספר סרטים באורך מלא ותוכניות טלוויזיה. הבולט שבהם הוא הסרט "Broken Lines" בכיכובם של פול בטאני, דוראלי רוזה ואוליביה ויליאמס. הסרט נבחר להשתתף בפסטיבל הסרטים של ונציה ובפסטיבל הסרטים של לונדון. הסרט היה מועמד לפרס המבקרים FIPRESCI.
ברדיו הופיע פרדנבורג בדרמה "Tender Is The Night" ששודר ברדיו 4 של ה-BBC.
הפיגוע ברחוב בן-יהודה (1948)
הפיגוע ברחוב בן-יהודה בירושלים אירע במהלך מלחמת העצמאות, ביום י"ב באדר א' תש"ח, 22 בפברואר 1948. הוא תוכנן על ידי עבד אל-קאדר אל-חוסייני ופאוזי אל-כותוב ובוצע על ידי חיילים שערקו מהצבא הבריטי ועשו שימוש בכלי רכב ובנשק של הצבא הבריטי. שלושה בניינים ברחוב בן-יהודה בירושלים (שני בתי מלון ובניין מגורים) נהרסו, ומעוצמת הפיצוץ נופצו זכוכיות ברחבי העיר. בפיגוע נרצחו 58 בני אדם, מהם 49 שנמצאו מתים בהריסות הבניינים ו-9 שנפטרו מפצעיהם מאוחר יותר, לצד 38 אחרים שנפצעו. רוב הרוגי הפיגוע נקברו בבית הקברות סנהדריה. הפגוע הוא בין הפיגועים הקשים שהתרחשו בעיר.
מהלך האירוע
הפיצוץ ברחוב בן-יהודה התרחש בשעה 6:30 בבוקר. עדים לכניסת מכוניות התופת לירושלים היו שלמה חרפי ומשה קדמי, שומרים בעמדת מחסום של משמר העם בשכונת רוממה. אל המחסום הגיעו שלוש משאיות המלוות בשריונית של הצבא הבריטי שיצאו מהכפר עמואס שם הן הוכנו. כאשר נשאל נהג השריונית ליעדו הוא השיב כי המשאיות מעבירות פסולת למחנה אלנבי הבריטי ליד שכונת תלפיות. כאשר השומרים בקשו לבדוק את המשאיות צעק השוטר בעברית: "אמרתי שהכל בסדר - לא ארשה שתערוך בדיקה! אני אחראי לשיירה - סמרטוט יהודי עלוב, תן לעבור!". הם רשמו את מספר השריונית, 579, ואת השעה, 6:15, על מנת לדווח על גסות הרוח, למרות שזו לא הייתה התנהגות חריגה. שני השומרים העידו בוועדת החקירה של הסוכנות כי קיבלו הוראה לא לחפש במכוניות צבאיות ומשטרתיות בריטיות.
השיירה הגיעה לרחוב בן-יהודה פינת רחוב בן הלל. , שהיה שומר לילה בחניון, שמע יריות והבחין כי נהגי המשאיות נוטשים רכביהם, יורים לכל עבר אל העוברים והשבים, ולאחר מכן נמלטים לשריונית של הצבא הבריטי. אוסי נזכר בפיצוץ שהיה בירושלים עשרים ימים קודם, כאשר משאית עם חומר נפץ התפוצצה ברחוב הסולל (כיום רחוב החבצלת) ליד הבניין בו הייתה מערכת העיתון פלסטיין פוסט. הוא רץ לאמצע הרחוב וצעק לכל עבר במטרה להעיר את הדיירים משנתם.
הפיצוץ התרחש בשעה 6:30. מעוצמת הפיצוץ נהרס כליל מבנה ארבע הקומות בו שכן מלון "אטלנטיק", נזק כבד נגרם למלון אמדורסקי, לבית בנק קופת עם ולבית וילנצ'יק הסמוך. מהדף הפיצוץ נמעך גג "קולנוע אוריון", נהרסה חנות הספרים של מיכל יצחק רבינוביץ' "דרום", וזכוכיות נופצו ברחבי העיר, בשכונות רחביה, גאולה, מקור ברוך ומחנה יהודה.
בבתי המלון התאכסנו בזמן הפיגוע פליטים משכונת תלפיות ומפוני הבניין ברחוב הסולל, שנפגע עשרים ימים קודם.
נפגעים
לאחר 36 שעות של פינוי ההריסות, נאספו למעלה מ-140 פצועים ו-49 חללים. בית הקברות בהר הזיתים היה מנותק מהעיר ועל כן רוב החללים נקברו בבית הקברות החדש בסנהדריה שנחנך לקראת ההלוויה. ביום ט"ז באדר א' (26 בפברואר 1948) נקברו בקבר אחים בבית הקברות 43 מחללי הפיגוע. עוד 4 מההרוגים נקברו בתל אביב ושני הרוגים לא יהודים נקברו על ידי בני עדתם.
ועד הקהילה היהודית בעיר, המוסד הלאומי של תושבי העיר, פנה לתושבי העיר וביקש כי יארחו את הדיירים, שהפכו להיות למחוסרי דיור. כן ביקש מבעלי המלאכה כי יתקנו בהקדם את הנזקים על חשבון ביצוע עבודות אחרות.
האחריות לפיצוץ והתגובות לו
הפיצוץ בוצע על ידי שישה עריקים מהצבא הבריטי שנשכרו לבצע את הפיגוע שתוכנן על ידי עבד אל-קאדר אל-חוסייני שידע שהמלונות ברחוב בן-יהודה, שפוצצו, היו אכסניה למלווי השיירות לירושלים מטעם הפלמ"ח. המבצעים סיירו ברחוב בן-יהודה שבוע לפני הפיגוע וביום הפיצוץ שבו למקום לבצע את הפיגוע. בפועל, מלווי השיירות לא היו בחדריהם בעת הפיצוץ שכן הם יצאו זמן קצר קודם לכן ללוות שיירה. לאחר הפיגוע פנו שניים מהמבצעים לאמין אל-חוסייני, המופתי של ירושלים בקהיר, בבקשה לקבל את שכרם ו"הוא זרק אותם מביתו". שניים נוספים נהרגו כאשר פירקו מטען חבלה שהוחדר למפקדה ערבית ליד שכם. השניים האחרונים נתפסו על ידי ההגנה, נמסרו לבריטים ונידונו לעשר שנות מאסר על גנבת נשק ועריקה. הלח"י פרסמו כרוז "מבוקש" עם תמונתו של חייל בריטי בשם מרטין סטטון ושלטענתם היה מעורב בפיגוע. גופתו נמצאה בין ההרוגים בקרב על נצרת במבצע דקל.
הירי בבית הנבחרים של ארצות הברית (1954)
הירי בבית הנבחרים של ארצות הברית התרחש ב-1 במרץ 1954. ארבעה לאומנים פוארטוריקנים מתנועת העצמאות לאי פתחו באש מאקדחים מיציע האורחים של אולם בית הנבחרים בגבעת הקפיטול בוושינגטון. חמישה מחברי הבית נפצעו מהיריות, אחד מהם קשה. המתנקשים נידונו לעונשי מאסר ממושכים, ולאחר שריצו מאסר של 25 שנה, שוחררו.
רקע
בשנת 1898, בעקבות ניצחונה במלחמת ארצות הברית–ספרד, קיבלה ארצות הברית את השליטה באי פוארטו ריקו לפי תנאי הסכם פריז – רק חודשים אחדים לאחר שקיבל מעמד אוטונומי מידי ספרד. המפלגה הלאומית של פוארטו ריקו הייתה ממובילי הקריאה למתן עצמאות לאי, וטענה כי הסכם פריז לא היה חוקי שכן ספרד כבר ויתרה על השליטה באי ולא הייתה רשאית להעביר את השליטה בו למדינה אחרת. במקביל תמכו מפלגות אחרות באי בהמשך הקשר עם ארצות הברית בצורה זו או אחרת.
הפיגוע ברחוב בן-יהודה (1948)
האחריות לפיצוץ והתגובות לו
דובר הממשלה הבריטית הודיע שאין לממשלה כל קשר לפיגוע וכי העובדה שאנשים לבושים מדי צבא בריטי השתתפו בפיגוע אינה אומרת הרבה בגלל שהמנהג ללבוש בגדי אחרים הפך לשיטה מקובלת בידי הטרוריסטים. אולם רבים בציבור היהודי האשימו את הבריטים בפיגוע וההנהגה היהודית סירבה להיעזר בצבא הבריטי ובציודו בפעולות החילוץ לאחר הפיצוץ. פיקוד ההגנה פרסם פקודת יום, ליום י"ב אדר א' תש"ח: "רצח שפל ואכזרי של עשרות אזרחים שלווים בוצע הבוקר בחוצות ירושלים בידי זדים מוגי לב", אך פנתה לתושבי ירושלים בבקשה לא להגיב על ידי "פעולות בלתי אחריות". לעומת זאת אצ"ל פרסם הודעה לפיה: "כל חייל או שוטר בריטי שיימצא באזור היהודי (של העיר) - יירה!" ואכן לוחמי אצ"ל ולח"י יצאו לרחובות העיר ופצעו לפחות 10 שוטרים וחיילים בריטים. הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג הטיל בדבריו בהלוויה אחריות כוללת על בריטניה באומרו שהיא אינה יכולה לרחוץ ידיה ולומר שאינה אחראית לרציחת הנפשות האלה כמו שאר הנפשות שנרצחו מאז 2 בדצמבר 1947.
הירי בבית הנבחרים של ארצות הברית (1954)
רקע
בשנת 1950 קיבל הקונגרס של ארצות הברית חוק אשר הקנה לאי מעמד אוטונומי תחת שליטתה של ארצות הברית, והביא להקמת פרלמנט מקומי ובחירת מושל. המפלגה הלאומית הכריזה בתגובה על מרד באי, ומרידות חמושות אירעו במספר אתרים בו ודוכאו על ידי כוחות הביטחון המקומיים בסיועה של ארצות הברית. המורדים ניסו ללא הצלחה לרצוח את מושל האי. שני לאומנים פוארטוריקאים תושבי ארצות הברית אף הגיעו לוושינגטון ותקפו את שומרי הבלייר האוס, שבו התגורר אז נשיא ארצות הברית הארי טרומן, אך הוא עצמו לא נפגע.
הפיגוע ברחוב בן-יהודה (1948)
האחריות לפיצוץ והתגובות לו
דוד בן-גוריון כתב ביומנו כי "הרס כזה לא שיערתי". אבל הוסיף כי "בריונים ורוצחים שלנו פילסו את הדרך".
הירי בבית הנבחרים של ארצות הברית (1954)
רקע
ב-1952 תמך הנשיא טרומן בעריכת משאל עם באי, שבו תמכו 82% מהמצביעים בהמשך קיום המעמד המיוחד של האי תחת שליטת ארצות הברית.
הפיגוע ברחוב בן-יהודה (1948)
האחריות לפיצוץ והתגובות לו
מאותו יום פונו החיילים הבריטיים מהעיר ל"אזורי ביטחון". נאסר עליהם להיכנס לשכונות יהודיות פרט לביצוע תפקידים מבצעיים.
הירי בבית הנבחרים של ארצות הברית (1954)
תוכנית ההתקפה
בראשית 1954 תכננה קבוצת לאומנים פוארטוריקנים לערוך התקפה על מטרה בוושינגטון על מנת להסב את תשומת הלב העולמית למתרחש במולדתם. הם בחרו כיעד בבית הנבחרים האמריקאי. הארבעה היו לוליטה לברון (Lolita Lebrón) – מנהיגת הקבוצה, רפאל קנסל מירנדה (Rafael Cancel Miranda), אנדרס פיגרואה קורדרו (Andrés Figueroa Cordero) ואירווינג פלורס רודריגס (Irving Flores Rodríguez). לברון עמדה בקשר מכתבים עם נשיא המפלגה הלאומית, פדרו אלביסו קמפוס, אך אין ראיה שהוא יזם את תוכנית ההתקפה.
הקבוצה החליטה לערוך את ההתקפה ב-1 במרץ 1954, יום הפתיחה של הוועידה האינטר-אמריקאית בקראקס שבוונצואלה, כדי למשוך את תשומת הלב של ארצות אמריקה הלטינית לשאלת עצמאות פוארטו ריקו.
הפיגוע ברחוב בן-יהודה (1948)
האחריות לפיצוץ והתגובות לו
ב-29 בפברואר 1948, במלאת "שבעה" לפיגוע ברחוב בן-יהודה, תקף לח"י רכבת שהסיעה חיילים בריטים ליד מכון אילון בפאתי רחובות. בהתקפה נהרגו 28 חיילים בריטים. הבריטים הגיבו באותו יום בהסגירם את מגיני בית החרושת היוצק ליד תל אביב לידי הערבים, שרצחו עשרה מהם.
הירי בבית הנבחרים של ארצות הברית (1954)
ההתקפה
בבוקר ה-1 במרץ 1954 נסעה הקבוצה ברכבת מניו יורק לוושינגטון כשחבריה חמושים באקדחים אוטומטיים. הם הלכו ברגל מתחנת יוניון לגבעת הקפיטול. קנסל הציע לדחות את ההתקפה אך לברון השיבה כי היא תבצע אותה לבדה. האחרים החליטו להמשיך אתה.
הקבוצה נכנסה ליציע האורחים באולם בית הנבחרים כשנשקם אתם. באולם התקיים באותה שעה דיון בנוכחות כ-240 מחברי הבית. הם צפו בדיון, ולאחר שלברון נתנה את האות, דקלמו הארבעה את תפילת האדון, ואז נעמדה לברון, צעקה "Viva Puerto Rico Libre!" (תחי פוארטו ריקו החופשית!) ופרשה דגל של פוארטו ריקו שהביאה עמה. אז פתחו הארבעה באש לעבר חברי בית הנבחרים. בסך הכל נורו כ-30 קליעים. לברון טענה לאחר מעשה שירתה כלפי התקרה וקורדרו טען שאקדחו נתקע.
מן היריות נפצעו חמישה מחברי בית הנבחרים. אחד מהם, הרפובליקני אלווין בנטלי ממישיגן, נפגע מקליע בחזהו ונפצע קשה, אך שרד. הפצועים הובהלו לבתי חולים והיורים נעצרו.
לאחר ההתקפה
ארבעת התוקפים הועמדו למשפט פלילי בפני בית משפט פדרלי והואשמו בניסיון לרצח ובעבירות נוספות. ביוני 1954 מצא אותם חבר מושבעים אשמים, והשופט גזר על כל אחד מהם 50 שנות מאסר, המקסימום. בעקבות הליכים פליליים נוספים לקשירת קשר במדינת ניו יורק בהקשר לירי, נגזרו עליהם 6 שנים נוספות.
למחרת ההתקפה פשטה משטרת פוארטו ריקו על ביתו של פדרו אלביסו קמפוס תוך שימוש בגז מדמיע ועצרה אותו. הוא הואשם בקשר להתקפה בוושינגטון ובניסיון להפיל את הממשל בארצות הברית, למרות שלא הייתה כל ראיה למעורבות כלשהי מצידו בהתקפה. בימים הבאים נעצרו ברחבי האי 3,000 מתומכי העצמאות. קמפוס שוחרר מהכלא בנובמבר 1964 לאחר שבריאותו הידרדרה, ומת בשנה שלאחר מכן.
ב-1978 שוחרר קורדרו מהמאסר. בשנה שלאחר מכן העניק הנשיא קרטר חנינה לשלושת האחרים (הועלתה טענה שהחנינה ניתנה במסגרת עסקה לשחרורם מקובה של מספר סוכני CIA, שנעצרו שם באשמת ריגול; ארצות הברית הכחישה שנעשתה עסקה שכזו). השלושה שבו לפוארטו ריקו וזכו לקבלת פנים של גיבורים, לנוכח קהל של 5,000 איש שהמתין להם בנמל התעופה.
מתיאש ראקושי
מתיאש ראקושי (בהונגרית: Rákosi Mátyás; 14 במרץ 1892 – 5 בפברואר 1971) היה מדינאי קומוניסטי יהודי הונגרי, רודן הונגריה בין השנים 1947 ל-1956. כיהן בתור המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית, שהחל משנת 1948 שינתה את שמה למפלגת העובדים ההונגרית. ראקושי הנהיג משטר טרור ודיכוי, ואולץ להתפטר ולעזוב לברית המועצות בעקבות המרד ההונגרי של 1956.
קורות חיים
ראקושי היה למנהיג המפלגה הקומוניסטית בהונגריה. מפלגה זו זכתה בבחירות שנערכו בשנת 1945 ל-18% (יחד עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית) לעומת מפלגת האיכרים הזעירים בראשות זולטאן טילדי, אשר זכתה ב-57%. עם זאת הכריחו הרוסים את טילדי ליצור ממשלת קואליציה יחד עם הקומוניסטים, וראקושי בראשם. הקומוניסטים השתלטו על ממשלת הקואליציה עד שדחקו את רגלי אנשי טילדי, והדיחו אותם מכל משרותיהם. בבחירות בשנת 1947 הייתה המפלגה הקומוניסטית למפלגה הגדולה ביותר. ב-1949 הוכרזה הונגריה כ"רפובליקה עממית" על פי הדגם הסובייטי. התקבלה חוקה חדשה, והחלה הלאמת המפעלים התעשייתיים הכבדים, וקבלת "תוכנית חומש" כנהוג בברית המועצות. ראקושי היה לשליטה בפועל של המדינה. ב-15 באוגוסט 1952 מונה אף לראש הממשלה.
ראקושי הכריז על עצמו כתלמידו ההונגרי הנאמן ביותר של סטלין, וכמותו, ניסה להשליט על הונגריה שלטון קומוניסטי טוטליטרי וסמכותני, ולרכז בידיו את מירב הכוח. לראקושי מיוחס הביטוי "שיטת הסלאמי", שפירושו חיסול ההתנגדות צעד אחר צעד, פרוסה אחר פרוסה.
בשנת 1956 נאם ניקיטה חרושצ'וב את נאומו החשאי בוועידה העשרים של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית. בנאום זה גינה חרושצ'וב את פשעי הסטליניזם, ובהקשר ההונגרי קבע כי רייק הוצא להורג על לא עוול בכפו. התפתחות זו ערערה את שלטון אנשי ראקושי, ונאג' עלה שוב לשלטון. ראקושי הודח מכל תפקידיו. לאחר כישלון המרד בהונגריה, 1956, עלה לשלטון יאנוש קאדאר, אשר בעברו "טוהר" על ידי ראקושי. ראקושי גלה לברית המועצות, שם שהה במשך כ-14 שנה. על פי פרסומים בעיתונות, הוא שב להונגריה במאי 1970, דבר שעורר בהונגריה דרישות להעמידו לדין ועל כן הוא הושב לברית המועצות. על פי גרסה אחרת, הוא הורשה לשוב להונגריה בשנת 1970 בתנאי שלא יעסוק בפוליטיקה, אך סירב ועל כן נותר בברית המועצות. הוא מת בעיר גורקי בפברואר 1971 והובא לקבורה בבודפשט.
תאונת דרכים
תאונת דרכים היא אירוע שבו מעורב כלי רכב אחד או יותר, ושכתוצאה משגיאה של מי שמסיע אותו, נגרם נזק לאדם, בעל-חיים או רכוש.
על פי נתוני ארגון הבריאות העולמי, בכל שנה 1.2 מיליון אנשים נהרגים וכ-20 עד 30 מיליון נפצעים בתאונות דרכים ברחבי העולם.
העלות הכלכלית העולמית השנתית של תאונות הדרכים הוערכה בשנת 2003 ב-518 מיליארד דולר בשנה, ועלותן למשק הישראלי הוערכה בשנת 2019 בכ-17 מיליארד שקל בשנה.
הסיבות לתאונות דרכים
תאונות הדרכים נגרמות בשל משולש של גורמים:
תאונה בין כלי רכב להולך רגל
בתאונה בין כלי רכב להולך רגל, מצבו של הולך הרגל יהיה לרוב גרוע יותר בעוד שלכלי הרכב לרוב כמעט שלא יקרה דבר. חלק ניכר מהנפגעים בתאונות הדרכים הם הולכי רגל שנפגעים בערים. לא תמיד הנהגים אשמים בתאונות כאלו, לעיתים הולכי הרגל אינם שומרים על כללי הבטיחות בדרכים, חוצים מעבר חצייה באור אדום, מתפרצים לפתע לכביש או הולכים בלילה בדרכים חשוכות ללא סימון מתאים.
תאונה בין כלי רכב לעצם נייח
חלק מהתאונות מתרחשות בין כלי רכב לעצם נייח כמו עמוד, עץ או קיר. במקרה כזה קל לאבחן את מידת אחריותו של הנהג לתאונה, מאשר במקרה של שני כלי רכב שמתנגשים ששם יש צורך שבוחני תנועה של המשטרה יבדקו את השטח.
תאונה בין שני כלי רכב
תאונות בין שני כלי רכב, הן לרוב התאונות הקשות ביותר, שגורמות לריסוק של מכוניות ולפגיעה בנפש, ואף בהן יש תת-חלוקות שונות. במקרה שבו שני כלי רכב מתנגשים, ישנה עליונות לכלי הרכב הקשיח יותר והגבוה יותר, ולעיתים כלי רכב מאותו דגם, שבו אחד מהם גבוה מהשני, יביא למצב שבו האנשים בכלי הרכב הגבוה יצאו בנזקים קלים, בעוד שבכלי הרכב הנמוך יהיו נזקים קשים. אף שרכבת נחשבת לכלי נהיגה בטיחותי, לעיתים בהתנגשות בין רכבת לכלי רכב אחר או בין שתי רכבות עלולים להיות נפגעים רבים.
סוגי תאונות
תאונת שרשרת היא תאונת דרכים שגוררת תאונות דרכים משניות, הנגרמת בדרך כלל משילוב של שני גורמים: בלימת פתאום ואי שמירת מרחק. תאונת פגע וברח היא תאונת דרכים שבה גורם התאונה מסתלק מהאזור מבלי להגיש עזרה ומבלי להזדהות.
המלחמה בתאונות הדרכים
חברות הרכב מנסות לשפר את רמת הבטיחות של הרכב באמצעים שונים, כמו מיגון הרכב: שיפור השלדה, התקנת כריות אוויר מתנפחות, שילוב אמצעים אלקטרוניים לשיפור התנהגות הרכב כגון מערכות בקרת יציבות, שילוב חיישנים למניעת תאונות כגון בקרת סטייה מנתיב, חיישנים להכנת הרכב לקראת מצב תאונה ועוד. אך לאחר כל המאמצים כאשר מדובר בתאונות דרכים במהירות גבוהות כנגד כלי רכב חזקים ומסיביים, קשה לשמור על שלמותו הפיזית של האדם ברכב.
בכל מדינות העולם נוקטים באמצעים שונים במטרה להוריד את כמות תאונות הדרכים ואת רמת הקטלניות שלהן. אמצעים אלו כוללים אכיפה של חוקי תנועה ופעולות הסברה.
מדידת שיעור התאונות
ישנן שלוש דרכים מקובלות למדידת שיעור ההרוגים בתאונות דרכים: על פי מספר התושבים; לפי מספר כלי-הרכב או בהתאם למרחק הנסועה.
ליווינגסטון (גואטמלה)
ליווינגסטון (Lívingston) היא עיירה בגואטמלה, השוכנת בסמוך לשפך נהר דולסה לים הקריבי. אוכלוסייתה של העיירה מונה כ-16,000 תושבים, רובם בני הגאריפונה, שמוצאם בבני תערובת של עבדים שחורים נמלטים ושל אינדיאנים משבט קאריב. הבריטים גירשו את בני הגאריפונה מסנט וינסנט בשלהי המאה ה-18, והם התפזרו לאורך החוף הקריבי של מרכז אמריקה. בין תושבי העיירה נמנים גם גואטמלים בני המאיה וגואטמלים ממוצא ספרדי.
בהיעדר כבישים, הדרך היחידה להגיע לליווינגסטון היא באמצעות שיט. סירות מנוע קטנות משייטות בין ליווינגסטון לבין העיירה ריו דולסה שבמעלה הנהר. קווי שיט סדירים מקשרים דרך הים בין ליווינגסטון לבין עיר הנמל פוארטו באריוס, וקווים סדירים פחות מקשרים בינה לבין ערים בבליז ובהונדורס השכנות.
תפילת בית המדרש
תפילת בית המדרש היא זוג תפילות יהודיות, שנועדו להיאמר עם הכניסה לבית מדרש לצורך לימוד תורה ועם היציאה ממנו.
רקע
מקור התפילה הוא במנהגו של רבי נחוניה בן הקנה, אשר מסופר עליו במשנה במסכת ברכות, שהיה אומר תפילה בכל יום בכניסתו לבית המדרש וביציאתו:
הברייתא שמובאת בתלמוד מפרטת את נוסח התפילה:
בעקבות מנהגו של רבי נחוניה בן הקנה, הובאו זוג תפילות אלו בספרי הפוסקים כתפילות שעל כל אדם לומר בכניסתו וביציאתו מבית המדרש. מנהגו של האר"י היה לומר את התפלה כל בוקר, גם אם לא נכנס לבית המדרש אלא רק עסק בתורה ביחידות. בעקבותיו התפשט המנהג, וניתן למצוא את נוסח התפילה, יחד עם הוספותיו של האר"י במספר סידורים לאחר תפילת שחרית וכן בדף הכריכה הפנימית של גמרות וספרים תורניים נוספים.
דוידסון
דוידסון או דייווידסון או דוידזון (וגם: דוִדזון), הוא שם משפחה, שמשמעותו "בן דָוִד"
אלחנן אורן
אלחנן אורן (28 במרץ 1924 – 25 באוגוסט 2007) היה היסטוריון צבאי, סופר ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה
אורן נולד בשם אלחנן אריך אפל בברלין בירת גרמניה בשנת 1924. בילדותו זכה לחינוך ציוני. בגיל 10 בשנת 1934 עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
אורן למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב, שם הכיר את אשתו לעתיד, רבקה (לבית כהן). עם סיום בחינות הבגרות בגימנסיה, התגייס לצבא הבריטי, ולאחר שסיים קורס קצינים, הצטרף ליחידת הנהגים, ושירת במצרים. במקביל לשירות זה, ניגש לבחינות הבגרות האנגליות (London Matric), אותן סיים בהצטיינות.
קריירה
ב-1946 השתחרר מהצבא הבריטי, ולמד בסמינר לוינסקי. לאחר מכן החל לפעול בשורות "ההגנה" בתל אביב, במסגרת הגדנ"ע של ההגנה. הוא היה שותף יחד עם יוחנן סמואל ליצירת סמל הגדנ"ע. עם קום המדינה התגייס לצה"ל; בין תפקידיו: מפקד מחנה 80, ראש הלשכה של מרדכי מקלף בהיותו סגן הרמטכ"ל, ראש ענף משטר ומשמעת (בתום כהונתו של מנחם סבידור), סגן מפקד בה"ד 1, תחת פיקודו של יוסף הרפז. בתפקיד זה הוביל את טקסי הסיום של הצוערים.
בשנים 1962–1960 עמד אורן בראש משלחת צה"ל לגאנה, במסגרת 'חטיבת הבונים'. ייעוד המשלחת היה הקמת חטיבה מקבילה לנח"ל הישראלי. אורן נסע לגאנה עם משפחתו, וזכה לביקור של שרת החוץ דאז, גולדה מאיר. כשחזר ארצה התמנה לסגנו של שמואל איל, מפקד הנח"ל.
ב-1964 המשיך אורן את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת תל אביב, במחלקה להיסטוריה כללית וישראלית, וסיים תואר מוסמך בהוראת היסטוריה בהצטיינות יתרה, אותו קיבל ב-1970.
פריץ לאנג
סרטיו הידועים ביותר הם מטרופוליס, סרט אילם שצולם בגרמניה בשנת 1927, ו"M" שצולם בגרמניה בשנת 1931, דרמת פשע נוקבת, המשמשת מעין נקודת חיבור בין הסרט האפל ובין המסורת האקספרסיוניסטית הגרמנית של שנות ה-20. לאנג המשיך ליצור אף בארצות הברית, והביא לקולנוע האמריקני את חזונו הוויזואלי המיוחד. הוא נחשב לאחד היוצרים הגדולים בתולדות הקולנוע הגרמני והקולנוע האמריקאי.
אלחנן אורן
קריירה
בין השנים 1969–1978 הקים אורן את המכינה האוניברסיטאית לעולים חדשים באוניברסיטת תל אביב. בשנים אלה ערך את מחקרו על אודות מבצע "דני" לכיבוש אזור רמלה-לוד, בזכות מחקר זה הוענק לו תואר דוקטור. עיקרי המחקר באים לידי ביטוי בספרו 'בדרך אל העיר', שיצא לאור בהוצאת מערכות.
במהלך מלחמת יום הכיפורים שימש כראש צוות היסטוריה באוגדת 'ברן' בפיקודו של אברהם אדן. בשלב מאוחר יותר, עסק אורן בעריכת מחקר אודות מלחמת יום הכיפורים, אשר הושלם ב-1992.
פריץ לאנג
ילדות ונעורים
לאנג נולד בווינה שבאוסטרו-הונגריה דאז, לאב קתולי, ולאם יהודייה שהתנצרה לקתוליות. הוא עצמו גדל כקתולי. אביו היה אנטון לאנג, אדריכל. אמו הייתה פאולינה "פולה" (לבית שלזינגר).
אלחנן אורן
קריירה
משנת 1978 החל אורן לעבוד כחוקר בכיר במחלקת היסטוריה של צה"ל.
בשנת 1982, לאחר שבע שנות מחקר, התפרסם ספרו דוד בן-גוריון – יומן מלחמה תש"ח-תש"ט, שערך בשיתוף גרשון ריבלין. ספר זה משמש כספר יסוד לחקר מלחמת העצמאות.
פריץ לאנג
ילדות ונעורים
לדרישת אביו החל לאנג בלימודי הנדסה אזרחית, אך לא היה מרוצה מכך, ובשנת 1908 החל, בניגוד לדעתו של אביו, בלימודי אומנות במינכן ובפריז. בשנת 1910 עזב את וינה וטייל בעולם, באפריקה באסיה ובאזור האוקיינוס השקט. לאחר מכן התפרנס כצייר בפריז. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שב לארצו, והתגייס לצבא האימפריה האוסטרו הונגרית. הוא נפצע מספר פעמים וסבל מהלם קרב, כאשר לבסוף השתחרר מהצבא, בשנת 1916 בדרגת סגן.
אלחנן אורן
קריירה
אורן המשיך לעבוד כחוקר במחלקת ההיסטוריה גם לאחר שפרש לגמלאות, ועבד בה ברציפות עד שלקה בשבץ מוחי באוגוסט 2000. אורן כתב עשרות מאמרים בתחום חקר מערכות ישראל, ותירגם מאמרים אחדים.
אורן נפטר ב-25 באוגוסט 2007. בן 83 היה במותו. היה נשוי במשך 64 שנים לרבקה, אב לזיוה ואון, סב ל-7 נכדים ו-4 נינים.
פריץ לאנג
ילדות ונעורים
בתקופת החלמתו מפציעתו פגש במספר במאים גרמנים, ביניהם ג'ו מאי. הוא הצטרף לחברת "דקלה-ביוסקופ" שהקים המפיק אריך פומר, אשר אוחדה בשנת 1917 עם ענק ההפקה הגרמני UFA במסגרתו יביים לאנג את החשובים שבסרטיו הגרמנים, ובשנת 1919 ביים את סרטו הראשון "Halbblut" ("דם מעורב").
הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני
הצלחתו המסחרית הראשונה הייתה בסרט "העכבישים" ב-1919. במקביל, הציע לו פומר לביים את הסרט הנחשב לסרט האקספרסיוניסטי הגרמני הראשון, "הקבינט של ד"ר קליגרי". התארכות הפקת ה"עכבישים" מנעה זאת ממנו, אם כי היה מעורב בשלבים הראשונים של ההפקה.
במהלך התקופה פגש את השחקנית והתסריטאית תיאה פון הארבו. פון הארבו הייתה נשואה לאחר, שחקן מוביל בסרטי לאנג בשם רודולף קליין-רוגה. בשנת 1921 התאלמן לאנג מאשתו ליזה רוזנטל, והרומן בינו ובין הארבו פרח. השניים נישאו בשנת 1922 לאחר שפון הארבו התגרשה מקליין-רוגה. קליין-רוגה המשיך לככב בסרטים שכתבה הארבו וביים לאנג, גם שנים רבות לאחר מכן.
סרטו "מטרופוליס" היה מלודרמת מדע בדיוני, שאת ההשראה לה קיבל בביקור קצר בארצות הברית שערך בשנת 1924. הסרט עוסק בעולם עתידי דמיוני, פוטוריסטי, בו נשלטת החברה על ידי רובוטים. הפקת הסרט ארכה שנתיים, בתקציב של חמישה מיליון מארק. הסרט היה כישלון מסחרי, וכמעט והחריב את אולפני UFA, ענק ההפקה הגרמני של אותם השנים עבורו עבד לאנג.
הסרט M, וההגירה למערב
אף על פי שרבים רואים ביצירתו של לאנג מלודרמה פשוטה, וביצירות כ"מטרופוליס" נאיביות ואף יומרנות, ישנו קו מחבר בין יצירותיו, אשר מצא את ביטויו בסרט האפל של שנות ה-40. המדובר בנושאים חוזרים ונשנים של קונפליקט פסיכולוגי, פרנויה, הגורל, ודו משמעיות מוסרית.
יצירתו המושלמת ביותר, שהביאה לידי ביטוי את הנושאים הללו, היא הסרט "M" משנת 1931. סרט זה הוא סיפורו של רוצח ילדים (פיטר לורה) המטיל את אימתו על העיר ברלין וסופו שהוא נתפס על ידי העולם התחתון הברלינאי, וכמעט ומוצא להורג ללא משפט. היה זה סרטו המדבר הראשון של לאנג, והוא עשה שימוש חלוצי בקול. הרוצח המגולם על ידי לורה, נוהג לשרוק את המנגינה "באולמו של מלך ההר" מתוך היצירה "פר גינט". לאנג נמנע מלהראות את הרצח עצמו, אך כאשר השריקה נשמעת, משמעותה ברורה לכל צופה באולם.
הקרנת הסרט לוותה במסע פרסום, במסגרתו הוצגה כרזה ובה נכתב "הרוצח נמצא בינינו". הנאצים שנאבקו על השלטון בגרמניה הקרועה והמותשת של ימיה האחרונים של רפובליקת ויימאר חששו כי הסרט הוא תעמולה אנטי נאצית, אך לא היה לכך בסיס. הסרט הוא דרמת מתח, המציגה את האווירה של אותם ימים כאווירה של טרור ופחד, ושל אימה קולקטיבית המנוצלת על ידי בעלי הכוח למטרותיהם, אך אינו תעמולה אנטי נאצית לשמה.
בזמן הפקת הסרט נפרד מפון הארבו, אשר החלה לתמוך בנאצים, ואף הצטרפה למפלגה הנאצית בשנת 1932. בשנת 1933 צילם את הסרט "צוואתו של ד"ר מבוזה" אשר כלל התייחסויות אנטי נאציות מפורשות. הסרט נאסר להצגה בגרמניה. הן בשל החשש כי הנאצים יגלו את מוצאה היהודי של אמו, והן בשל הבנתו כי גרמניה הנאצית אינה מקום בו יוכל להמשיך וליצור, עזב לאנג את גרמניה באפריל 1934, לאחר שהתגרש מהארבו באופן סופי.
לאנג הפיץ את הסיפור כי בטרם עזב את גרמניה, נקרא למשרדו של יוזף גבלס ושם הודיע לו גבלס כי הסרט "צוואתו של ד"ר מבוזה" נאסר להקרנה, ובכפיפה אחת הציע לו לעמוד בראש תעשיית הסרטים הגרמנית. באותו יום עצמו, לטענתו של לאנג, תכנן לאנג להימלט ברכבת לפריז, אך בשל התארכות הפגישה עם גבלס, סניפי הבנק כבר נסגרו, והוא נמלט ללא כספו, ושב רק לאחר מלחמת העולם השנייה.
סיפור זה קשה לאימות, וחלקים ממנו נסתרים על ידי העובדות. לאנג עזב את גרמניה כאשר רוב כספו עמו. לא היו כל עדים לפגישתו עם גבלס, וביומניו המפורטים של גבלס לא נמצא לה זכר. בשנת 1964 הופיע לאנג כשחקן בסרטו של ז'אן-לוק גודאר "הבוז" בו הוצג הסיפור כאמת עובדתית.
הוליווד
בתחילה נמלט לאנג לפריז, שם ביים בשנת 1934 סרט בשם "ליליום" על פי סיפור של פרנץ מולנר. בשנה זו נפגש בלונדון עם המפיק האגדי דייוויד או. סלזניק, אשר החתים אותו לבימוי סרט אחד עבור אולפני MGM.
ב-1935 הגיע להוליווד, ולבסוף, בשנת 1936 החל בבמוי הסרט "זעם". "זעם", בו כיכב ספנסר טרייסי היה יצירה שלדעת רבים משתווה לסרט "M" ועוסקת בנושאים דומים - אדם חף מפשע הנמלט בקושי ממשפט לינץ' על ידי המון זועם, ושב על מנת לנקום בהם. כמה מהסרטים הבולטים שביים בשנים שלאחר מכן היו "אתה חי רק פעם אחת" (1937), "ציד אדם" (1941) "האישה בחלון" (1944) ו"רחוב ארגמן" (1945), שני האחרונים בכיכובו של אדוארד ג'י רובינסון.
בשנת 1939 קיבל לאנג אזרחות אמריקנית, ובמהלך עשרים ואחת השנים הבאות ביים עשרים ואחד סרטים, במגוון של סוגות, דרמות, מלודרמות, סרטי פשע ואף מערבונים, עבור כל אולפני הקולנוע הגדולים של הוליווד, ולעיתים כעצמאי. סרטים אלו התקבלו בתחילה כנחותים מן היצירות שיצר לאנג בגרמניה, אך לאחרונה החלו המבקרים להעריכן כיצירות בעלות חשיבות בהתפתחות הקולנוע האמריקני, ובמיוחד הסרט האפל, כמו "האישה בחלון" (1944). בתקופה זו פישט לאנג את סגנונו הוויזואלי המורכב, כפי הנראה במענה לדרישות הכספיות של שיטת האולפנים בארצות הברית. ראיית עולמו נותרה ראייה פסימיסטית, והוא המשיך לעסוק בנושאים של שגעון, פשע, וחרדה.
לאנג ייצג באישיותו את הסטריאוטיפ של הבמאי הגרמני הדיקטטורי, לצד במאים כאריך פון שטרוהיים ואוטו פרמינגר. הוא היה ידוע כאדם שקשה לעבוד עמו, והסתכסך עם בעלי האולפנים, מפיקים ושחקנים. הוא לבש משקף (מונוקל) על עינו האחת, אשר אך תרם לתדמיתו.
הקריירה המאוחרת
בשנת 1964 שיחק בסרטו של ז'אן-לוק גודאר "הבוז" (Le Mépris) בתפקיד עצמו. בתפקידו כ'לאנג', בסרט זה, השמיע את אחת ממימרותיו, שמרבים לצטטן: "כל מה שיש בחיים זה בעצם - פחד ותשוקה, תשוקה ופחד". לאחר מכן שב לארצות הברית. על אף שלא עשה סרט נוסף, עסק במחקר ובכתיבת טיוטות לתסריטים. בשנים שלאחר מכן החל דור צעיר של קולנוענים כפיטר בוגדנוביץ' להכיר באיכויות המיוחדות של יצירתו. בשנותיו האחרונות חיה לצידו ידידתו לילי לאטה, אשר ליוותה את חייו מאז פרידתו מפון הארבו בשנת 1931. לאנג מת בשנת 1976 בלוס אנג'לס.
אלקבץ
אלקבץ הוא שם משפחה יהודי נפוץ בין משפחות ממוצא ספרדי ומרוקאי. מקור השם הוא ככל הנראה בשיבוש המילה הספרדית ראש (El Cabeza), או במונח העברי האל קיבץ אותנו, תואר הניתן למקובלים.
מוזיקה שקולה
עלילה
גיבור הספר, המסופר בגוף ראשון, הוא הכנר מייקל הולם, החי בלונדון לבדו ומנגן כינור שני ברביעיית המיתרים מאג'וֹרֶה. הוא פוגש את ג'וליה, חברתו לשעבר ופסנתרנית מחוננת, אותה לא ראה מזה שנים. אהבתו אליה ניצתת מחדש, אף כי היא נשואה ואם לילד ולו עצמו יש חברה חדשה, גם היא כנרת. הוא מזמין את ג'וליה להצטרף אל רביעיית מאג'ורה להופעות, ומגלה כי היא שומרת על סוד גדול המטיל את צילו על חייה ועל הרביעייה. במקביל מתואר מאבקם המתמיד של המוזיקאים בניסיון לנגן, להתפרנס ולהתפרסם. רביעיית מאג'ורה מחליטה להקליט את אמנות הפוגה, יצירתו הגאונית של יוהאן סבסטיאן באך.
פוקה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
Illuminati
Illuminati (בעברית: אילומינטי) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, מתוך אלבומה השלושה עשר, Rebel Heart. השיר יצא לאור ב-20 בדצמבר 2014, על ידי חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס.
השיר הגיע למקום ה-19 במצעד שבהונגריה, וה-29 במצעד שבשוודיה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מדונה, טובי גד, מוזלה, לארי גריפין ג'וניור, מייק דין, קניה וסט, צ'רלי היט, טראוויס סקוט והופק על ידי מדונה, וסט, דין, גריפין ג'וניור, היט וסקוט. השיר הוא שיר בסגנון הדאנס-פופ, בדומה לשירים נוספים מתוך האלבום.
בנוסף לכך, יצא השיר ארבעה חודשים לפני צאתו של האלבום Rebel Heart, בו הוא נכלל.
ליריקה
בנוסף לכך, דיברה מדונה על הניתוח המוזיקלי של השיר בכמה ראיונות שונים. השיר זכה לביקורות מטעם AllMusic, Attitude, NME, לוס אנג'לס טיימס, Slant Magazine, ניו יורק דיילי ניוז וכולי.
הצלחה
למרות שלא יצא כסינגל, הצליח השיר להיכנס אל המצעדים שבפינלנד, צרפת, הונגריה, שוודיה, וארצות הברית בין שנת 2014 לשנת 2015. האודיו של השיר אשר הועלה ליוטיוב ב-18 בפברואר 2015, זכה להצלחה נאה גם כן, כאשר צבר למעלה מ-2.2 מיליון צפיות.
עם השיר הופיעה מדונה במסגרת סיבוב ההופעות העשירי שלה, "Rebel Heart Tour".
סאמפי
סאמפי (דיסיגמא) (אות גדולה: Ͳ או Ϡ, אות קטנה: ͳ או ϡ) הייתה אות באלפבית היווני ששימשה לייצג את הצליל "סס" או "טס". כאשר האות מופיעה בהקשר אלפביתי, לדוגמה כתיעתוק של ß הגרמנית, היא מופיעה בצורה המזכירה יותר T, כך:.
בעבר סימלה האות סימלה את המספר 900 בספרות יווניות. כיום האות נראית לעיתים בכתיבת מספרים באותיות יווניות, ואז היא נראית יותר כמו Π, כך:.
גודפרי צ'יטלו
גודפרי צ'יטלו, שכונה אוקר (22 באוקטובר 1947 - 27 באפריל 1993), היה כדורגלן זמבי ששיחק כחלוץ. הוא נחשב כשחקן זמביה הגדול בכל הזמנים, מכיוון שהוא מחזיק בשיא כיבוש השערים של נבחרתו ונבחר חמש פעמים ככדורגלן השנה של זמביה. בשנת 2006, הוא נבחר על ידי CAF לאחד מ-200 הכדורגלנים האפריקאים הטובים ביותר ב-50 השנים האחרונות.
עם הפרישה, צ'יטלו החל לאמן והיה אחראי על נבחרת זמביה כאשר כל הנבחרת נספתה בהתרסקות מטוס מול חופי גבון ב-27 באפריל 1993.
מותו
ב-27 באפריל 1993, נבחרת זמביה נסעה לסנגל למשחקי המוקדמות של מונדיאל 1994 בשלב הבתים. אמצעי התחבורה של הצוות היה מטוס של חיל האוויר הזמבי. לאחר תדלוק בליברוויל, גבון, המטוס פיתח בעיות וצלל לים. 30 אנשים על הסיפון, כולל מייקל מוואפה, נשיא ה- FAZ, צ'יטלו ושמונה עשר שחקנים מתו בתאונה.
דרך גודפרי צ'יטלו בלוסקה נקראת על שם צ'יטלו. בדצמבר 2012, קבווה ווריורס שינה את שמו של אצטדיון הרכבות ל"אצטדיון גודפרי צ'יטלו", והכריז על תוכניות להקים פסל לכבודו.
לואזה קומפר
לואזה קומפר (בצרפתית: Loyset Compère; סביבות 1445 – 16 באוגוסט 1518) היה מלחין צרפתי מתקופת הרנסאנס, בן דורו של ז'וסקן דה פרה. קומפר היה בין מלחיני המוטטים והשאנסונים החשובים ביותר בתקופה זו ואחד המוזיקאים הראשונים, שהביאו לצרפת את סגנון הרנסאנס האיטלקי הקליל.
קורות חייו
מקום הולדתו המדויק אינו ידוע, אבל מסמכים מאותה תקופה משייכים אותו למשפחה מארטואה (בצרפת של ימינו) ומעלים סברה, שייתכן ונולד ברוזנות אינו (בבלגיה של ימינו). מקור אחד לפחות ממילאנו מציין, שקומפר תיאר את עצמו כמי שמוצאו באראס, גם היא בארטואה. הן התאריך והן מקום הלידה המשוער קרובים מאוד לאלה של ז'וסקן דה פרה; למעשה, האזור הסובב את הגבול הצרפתי-בלגי הנוכחי הוציא מתוכו במאה ה-15 וה-16 מספר גבוה להפתיע של מלחינים מעולים, שתהילתם השתרעה על אירופה כולה. במקרים רבים רואים מלחינים אלה כחברים באסכולה הפרנקו-פלמית, או האסכולה ההולנדית.
בשנת 1470 עבד קומפר כזמר בקאפלה של הדוכס גאליאצו מריה ספורצה במילאנו, בתקופה שמלחינים כמו יוהנס מרטיני וגאספאר ואן ורבקה שרו שם גם הם. מקהלת הקאפלה גדלה בראשית שנות ה-70' של המאה ה-15 לאחד מהרכבי הזמרה הגדולים והמפורסמים ביותר באירופה. אחרי רצח הדוכס בשנת 1476, נראה שקומפר "פוטר" מן הקאפלה וייתכן שחזר אז לצרפת. בזמן מן הזמנים במהלך עשר השנים הבאות החל לעבוד בחצר המלוכה הצרפתית, משם התלווה אל שארל השמיני בפלישה לאיטליה ב-1494 (לא ידוע באיזה תפקיד). הוא היה ברומא בתחילת 1495, בתקופה ששארל וצבאו כבשו את העיר.
לאחר זאת כיהן בשורה של משרות כנסייתיות. בשנת 1498 שהה קומפר בקמבריי ומשנת 1500 עד 1504 בקירוב היה בדואיי; מינויו האחרון היה לכנסייה בסן קוונטין. במשך כל הזמן הזה היה כנראה בשירות חלקי של החצר הצרפתית, וראיה לכך חיבוריו הרבים לאירועים רשמיים וטקסיים. קומפר מת בסן קוונטין.
מחזורי מוטטים (מיסות חלופיות)
אלה הם מחזורי מוטטים, שכל מוטט מתוכם נועד לשירה במקום קטע מטקס המיסה. ברשימה מופיע המוטט לצד שם החלק הקבוע במיסה.
1. Ave Domine Jesu Christe (Missa de D.N.J.C). Ave Domine Jesu Christe (Introit); Ave Domine Jesu Christe (Gloria); Ave Domine Jesu Christe, (Credo); Ave Domine Jesu Christe (Offertory); Salve, salvator mundi (Sanctus); Adoramus te, Christe (Elevation); Parce, Domine (Agnus dei); Da pacem, Domine (Deo Gratias).
2. Hodie nobis de virgine(Missa in Nativitate Deus Noster Jesu Christe). Hodie nobis de Virgine (Introit); Beata Dei Genetrix Maria (Gloria); Hodie nobis Christus natus est (Credo); Genuit puerpera Regem (Offertory); Verbum caro factum est (Sanctus); Memento, salutis auctor (Elevation); Quem vidistis, pastores (Agnus dei); O admirabile commercium (Deo Gratias).
3. Missa Galeazescha (Missa de Beata Maria Virgine); Ave virgo gloriosa (Introit); Ave, salus infirmorum (Gloria); Ave, decus Virginale (Credo); Ave, sponsa verbi summi (Offertorii); O Maria (Sanctus); Adoramus te, Christe (Elevation); Salve, mater salvatoris (Agnus dei); Virginis Mariae laudes (Deo Gratias).
חמישה מאמרים פמיניסטיים
חמישה מאמרים פמיניסטיים הוא ספר בהוצאת פרדס משנת 2004. הספר כולל אוסף של מאמרים פמיניסטיים מאת הפעילה וההוגה האנרכיסטית אמה גולדמן, עם הקדמה מאת חנה ספרן.
המאמרים תורגמו מתוך הספר "Anarchism and Other Essays", שכלל סך הכל 12 מאמרים. בנוסף לנושאים הפמיניסטיים, עוסקים המאמרים שבספר זה בגיוס לצבא, פטריוטיזם, מיעוטים, אלימות פוליטית ובתי כלא.
תוכן
בהקדמתה, ספרן מסקרת את הפעילות והיכולות הרטוריות של גולדמן, ומכנה אותה אחת הדמויות החשובות ביותר בתנועה האנרכיסטית שקמה לקראת סוף המאה ה-19. גולדמן האמינה שהתאוריה היחידה לשחרור היא אנרכיזם, אך בשונה מרבים בין עמיתיה הגברים, היא עסקה גם בסוגיות של מגדר ומקומן ומעמדן של נשים בחברה, והחילה את האידאולוגיה האנרכיסטית שלה גם לסוגיות אלו: השאלה כיצד לראות נושאים כמו נישואים, זנות, זכויות פורמליות כמו זכות ההצבעה לנשים, חופש מיני והטרוסקסואליות במסגרת זו עומדת במרכז המאמרים שבאוסף.
גולדמן הדגישה את הצורך של נשים בשחרור כלכלי, חברתי ומיני, וכן שחרור מהמשפחה הפטריארכלית ומחובת הילודה. היא ראתה בנישואים מיסוד חוקי של הזנות, וכצורה של מסחר במין תמורת קידום כלכלי וחברתי. ואת התכתיב והמציאוות החברתית ללדת היא פירשה כמגבלה על עצמאותן של נשים, ומחסום בדרך להגשמה עצמית.
גולדמן עמדה בסתירה גם לתנועה הפמיניסטית של זמנה. התנועה הסופרג'יסטית כללה בעיקר נשים שקידמו אג'נדות שמרניות מבחינה דתית וחברתית, ורק חיפשו להשוות את זכויותיהן הפורמליות של נשים לזכויותיהם של גברים, בעיקר בתחום זכות ההצבעה. גולדמן, לעומת זאת, לא חשבה שהחלת הזכות הזו תשנה את החברה באופנים היסודיים שיביאו לשחרור אמיתי, וראתה באג'נדה הסופרג'יסטית קידום של נשים בורגניות בלבד. בניגוד אליהן, היא קידמה חופש מיני, התנגדה להטרוסקסואליות כפויה, ורצתה שאמצעי מניעה וחינוך מיני יהיו זמינים לכל אישה.
המאמרים שבספר הם:
Q4751627
ביקורת
בביקורת בעיתון "הארץ", תמר משמר מברכת על התוספת של הספר "למדף הפמיניסטי", מכיוון שהוא משלים חוסר בשיח, בצורת עמדה פילוסופית ורדיקלית לגבי פשר המונחים "עצמאות" ו"שחרור" עבור נשים, האופי של הטבע והתפתחות החברה, בעיקר קריאת תיגר על עמדות הובסיאניות ודרוויניסטיות, וכן השילוב בין האנרכיזם והפמיניזם, שהוא נדיר היסטורית. עם זאת, היא מציינת שהעריכה של המסות הפמיניסטיות בלבד מתוך ספר המקור באנגלית, Anarchism and Other Essays, מוציא את האידאולוגיה של גולדמן מהקשרו, ועל כך משמר מבכה.
ביקורות על הספר המקורי בשפה האנגלית מציינים עד כמה הנושאים בהם עסקה גולדמן בכתביה רלוונטיים גם היום, וכן הפתעה לגבי התנגדותה של גולדמן לתנועה הסופרג'יסטית.
היתר מכירה
היתר מכירה מציין מכירה של קרקע בארץ ישראל לגוי, שמטרתה להתיר מלאכות חקלאיות בשנת השמיטה. לדעת התומכים בהיתר זה, מותר לעשות בשדות המכורים לגוי עבודות האסורות בשמיטה מדרבנן, ואף לאפשר לגויים לעשות בשדות מלאכות האסורות מהתורה. חלק מהתומכים בהיתר סבורים שגם ליהודים מותר לעשות מלאכות האסורות מהתורה, כגון חרישה וזריעה. כמו כן, לדעת המתירים, הפירות הגדלים בשדות המכורים לגוי אינם קדושים בקדושת שביעית, ועל כן ניתן לסחור בהם ואף לייצא אותם אל מחוץ לארץ ישראל.
שורשי ההיתר נעוצים בתשובות של חכמי צפת מלפני כ-500 שנה. עד לפני הקמת המדינה, המכירה התבצעה באופן פרטי על ידי החקלאים; לאחר הקמת המדינה, ההיתר מתבצע באופן מרוכז על ידי הרבנות הראשית לישראל.
ההיתר היה מראשיתו שנוי במחלוקת בעולם הרבני, וגם היום הוא מעורר מחלוקת בתוך הציבור הדתי. רוב הרבנים החרדים האשכנזים מתנגדים לו לחלוטין; הרבנים הדתיים-לאומיים והספרדים ברובם מקבלים את ההיתר חלקם סבורים שיש להעדיף פתרונות אחרים כאשר הדבר אפשרי ולא מזיק להתיישבות היהודית; וחלקם סבורים שיש להעדיף דווקא את היתר המכירה.
רקע הלכתי
ישנן מצוות רבות התלויות בבעלות של אדם על חפץ, ולפיכך הן פוקעות כשהבעלות עוברת לאדם אחר. כפתרון לכך ניתן למכור את החפץ לגוי על מנת להפקיע את חיוב המצווה.
בפרשת השמיטה נאמר:""מהמילים "שדך" ו"כרמך" למדו חז"ל, שהאיסור לעבוד את האדמה חל רק על שדה הנמצא בבעלות יהודים, ואינו חל על שדה שנמכר לגוי. בגמרא נזכרה מכירת קרקע לגוי בקשר למצוה אחרת התלויה בארץ - תרומות ומעשרות. נאמר שם, שמכירה לגוי אינה מפקיעה מתרומות ומעשרות בארץ ישראל, אבל מפקיעה בסוריא, כיוון שהמצוות נוהגות שם מדרבנן בלבד. לפי השולחן ערוך, בזמן הגלות גם בארץ-ישראל נוהגים בתרומות ומעשרות מדרבנן בלבד, ולכן קניין הגוי מפקיע גם בארץ ישראל. תומכי ההיתר סבורים, שניתן להחיל עיקרון זה גם על מצוות השמיטה, בהתאם לדעות שלפיהן מצוות השמיטה נוהגת מדרבנן בלבד (ראו שביעית בזמן הזה). להפקעה זו ישנן שלוש מטרות: לגבי שתי המטרות הראשונות, ישנה מחלוקת גדולה בין הפוסקים האם שייכותו של השדה לגוי פותרת את הבעיה. רוב רובם של הפוסקים סוברים שאין איסור ספיחין במה שגדל בשדה של נכרי, אך יש חולקים (ראו גם במאמר יבול נוכרי).
עשיית מלאכות בקרקע שנמכרה לגוי
בקרב התומכים בהיתר המכירה ישנן גישות שונות לגבי איסורי המלאכה לאחר המכירה. הרב שאול ישראלי טען שהמתירים לא התירו את כל ארבעת המלאכות שמקורן בתורה: זריעה, זמירה, קצירה ובצירה. לעומת זאת, הרב שלמה זלמן אוירבך טען שהרבנים המתירים התירו לגמרי קצירה ובצירה מאחר שקדושת שביעית פקעה, ובתנאי שהקצירה והבצירה אינן נעשות לצורך הקרקע או האילן אלא רק בשביל הפירות.
קדושת הפירות בקרקע שנמכרה לגוי
השאלה, האם ישנה קדושת שביעית בפירות שצמחו בקרקע של גוי, נוגעת גם להיתר המכירה וגם ליבול נכרי.
היישוב הישן בירושלים נהג להתיר כשיטת רבי יוסף קארו, אך הרידב"ז והחזון איש פסקו לאסור כשיטת המבי"ט, וכך למעשה נהוג בבני ברק.
בסוף ימיו, הוביל הרב יוסף שלום אלישיב את הגישה שגורסת כי יש בפירות של גויים קדושת שביעית, אולם רבני העדה החרדית טוענים שאין בפירות של גויים קדושת שביעית, ולכן מתירים לסחור ביבול נכרי ללא הגבלה. גם תומכי היתר המכירה טוענים כך, ולכן מתירים לסחור ללא הגבלה בפירות שצמחו בשדות שנמכרו לגוי.
איסור ספיחין בקרקע שנמכרה לגוי
ישנה הסכמה גורפת כמעט, שגזירת ספיחין אינה חלה על שדות של גויים שעובדו על ידי גויים. לעומת זאת, הרדב"ז כתב שאיסור ספיחין חל על עבודה של ישראל בשדה של גוי, ולכן רק כשהיהודי עובד בהיתר, לפי אחת השיטות בסעיף הקודם, התוצרת החד-שנתית מותרת באכילה.
הצורך בהיתר
מקובל בהלכה שאין להשתמש בהיתרים גורפים שכאלו אלא כאשר יש צורך גדול לכך. לכן מוסכם כמעט על כל הרבנים מאז ייסודו של ההיתר במאה ה-19 ועד היום, כי השימוש בהיתר המכירה הוא רק מפני הצורך ההכרחי לקיום ההתיישבות והחקלאות היהודית, המחייב את השימוש בו. והרבנים שפעלו על פי ההיתר ציינו את המציאות הדוחקת המחייבת את שימוש בו וציינו כי ההיתר ניתן רק בהתאם לצורך זה וגם בעתיד הוא רלוונטי רק בכפוף לכך. גם המתנגדים להיתר המכירה התייחסו ברובם לטיעון ההכרח וטענו כי המצב אינו מחייב שימוש בהיתר (הגם שלשיטת חלק מהם אין להשתמש בהיתר בשום תנאי).
הטענות לגבי הצורך בהיתר כללו:
לעומת זאת, המתנגדים להיתר המכירה טוענים שהנזק הכלכלי בשמירת השמיטה אינו גדול ואינו מצדיק עקירת המצווה. בנוסף, המתנגדים מנו את הטעמים הבאים מדוע לא כדאי להנהיג את היתר המכירה:
טענות נגד היתר המכירה
רבנים רבים התנגדו להיתר, והסבירו שיש הבדלים מהותיים בינו לבין מכירות אחרות בהלכה:
טענות לאחר הקמת מדינת ישראל
כמה רבנים העלו טענה, שגם אם היתר המכירה היה מוצדק לפני הקמת המדינה, הרי שהמצב לאחר הקמת המדינה שונה באופן מהותי:
אופן ביצוע המכירה
אחת הבעיות המרכזיות של היתר המכירה של שמיטה לעומת שאר ההיתרים הנוגעים למכירה לגוי, היא שיש איסור למכור קרקע בארץ ישראל לגוי, מהפסוק לא תחנם. בעיה אחרת, הקיימת גם בהיתרים אחרים היא שעל מנת שהמכירה תחול יש צורך בכך שהמוכר באמת ובתמים יתכוון למכור את הקרקע, דבר הנקרא בלשון ההלכה "גמירות דעת". מגוון של פתרונות שונים ואף סותרים נתנו לבעיית "לא תחנם", תוך דאגה להשגת גמירות דעת של המוכר. פתרונות אלו כוללים:
פיתרונות הנוגעים לאופן המכירה:
בחירת הקונה:
אחת הטענות נגד היתר המכירה הכללית, שהועלתה על ידי החזון אי"ש, הייתה שמכיוון שהמכירה היא עבירה אם היא נעשית על ידי שליח היא אינה חלה על פי הכלל ההלכתי ש"אין שליח לדבר עבירה". כהתמודדות עם טענה זאת דאג הרב שלמה גורן שהחקלאים ימכרו את קרקעותיהם לרבנות הראשית והיא תמכור את הקרקעות שלה לגוי, באופן שאין במכירה שליחות. הרב ויטמן ביקש מאותה סיבה שנציג של כל קיבוץ יבצע את המכירה בפועל. במכירה פרטנית, אך היה מי שדרש שכל חברי הקיבוץ יבצעו את הקניין.
טענה נוספת שהועלתה נגד היתר המכירה לאחר הקמת המדינה הייתה שהחוק במדינת ישראל אוסר מכירה ללא רישום בטאבו (להבדיל ממכירת חמץ שהוא מטלטלין בלבד ואינו דורש רישום). לפעמים מדובר בקרקעות מנהל, שאינן ניתנות למכירה כלל. כמענה לכך, בה' אב תשל"ט, לקראת השמיטה בשנת תש"מ, חוקקה הכנסת, ביוזמתו של הרב חיים דרוקמן, ובלחצו של הרב שלמה גורן, תיקון לחוק המאפשר ביצוע עסקת מקרקעין לצורך היתר המכירה, ללא תשלום האגרה וללא רישום בטאבו.
כשרות תוצרת היתר המכירה
התומכים בהיתר המכירה סוברים שהתוצרת כשרה לאכילה. ישנם מהתומכים בהיתר המכירה אשר מעדיפים להחמיר על עצמם ולא לאכול מפירות היתר המכירה. בגלל ההתנגדות להיתר המכירה, ישנם כאלו אשר בכוונה אוכלים מהיתר המכירה כדי להראות שהתוצרת היא כשרה.
רוב הרבנים החרדים, המתנגדים להיתר המכירה, גם אוסרים לקנות מתוצרת היתר המכירה, וזאת ממספר סיבות: אמנם לפי הרב צבי שכטר, גם להסוברים שאסור למכור את הקרקעות לכתחילה משום לא תחנם, המכירה חלה בדיעבד, ולכן מותר לכתחילה לקנות ולאכול פירות היתר מכירה.
דעות רבני ארצות הברית
לרוב הדעות של המתנגדים להיתר המכירה, פירות שלא חל עליהם איסור ספיחין מותר בדיעבד להשתמש בתוצרת של היתר המכירה וכך פסק הרב משה פיינשטיין, בניגוד לדעה אחרת לאסור, לגבי אתרוגים שהובאו מישראל משמיטת תשי"ג. בתשובותו של הרב פיינשטיין הוא כותב שהנימוק של סיוע לעוברי עבירה לא חל בנידון היתר המכירה מכיוון שהחקלאים פועלים על פי רבנים שפסקו להם היתר.
לעומתו, הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (מבוסטון) פסק שלא לקנות מפירות היתר המכירה בארצות הברית, מכיוון שכל ההיתר נקבע משום שעת הדחק וגם אם ליהודי ישראל מדובר על שעת הדחק, ליהודי ארצות הברית זה לא שעת הדחק.