cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מזרחים
יחס הממסד
גלי העלייה הצפופים הללו אתגרו את יכולות הקליטה של המדינה הצעירה. אחד מפתרונות השיכון המיידים היה יצירתן של מעברות. על אף שהעלייה ההמונית בקום המדינה (במיוחד בשלוש השנים וחצי הראשונות) הייתה מורכבת מיוצאי אסיה וצפון אפריקה ומיוצאי אירופה ואמריקה בצורה כמעט שווה, ובשנה הראשונה להגעתם ההרכב העדתי במעברות היה באותו יחס, כבר בשנת 1952 מעל 80% מתושבי המעברות היו מיוצאי אסיה וצפון אפריקה. יחס זה נשמר לאורך השנים. היו לכך שתי סיבות עיקריות: הראשונה, גופי המדינה המיישבים (בעיקר הסוכנות היהודית) ביצעו מדיניות מפלה, כאשר דאגו יותר ליוצאי אירופה ואמריקה לדיור קבע (בעיקר במרכז הארץ), לעיתים על חשבון יוצאי אסיה וצפון אפריקה. הסיבה השנייה נעוצה בטיב הקשרים בין ותיקי הארץ ובין יוצאי אירופה ואמריקה. אלה האחרונים נעזרו באוכלוסיית הוותיקים (בעיקר קרובי משפחה) כדי לצאת מהמעברות. גופי המדינה המיישבים ביצעו מדיניות מפלה גם בכל הנוגע לפיזור העולים ברחבי המדינה. מרבית עולי ארצות אירופה יושבו באזור המרכז, בעוד שמרבית עולי צפון אפריקה יושבו באזורי הפריפריה. מדיניות אי שוויונית זו הציבה תנאי פתיחה שונים לקבוצות העולים השונות, הנובעים מהמיקום הגאוגרפי של כל אחת מקבוצות העולים.
קיימות דוגמאות רבות ליחסה של המנהיגות הפוליטית למזרחים. דוגמה בולטת לכך ניתן למצוא בדבריו של אבא אבן משנת 1952, כשהיה שגריר ישראל בארצות הברית ובאו"ם, המצביעים על האופן שבו הממסד ראה את המזרחים כמי שהיה עליהם לעבור תהליכי מודרניזציה, כדי שישתלבו במרחב הישראלי:
דוגמה לדעות קיצוניות כלפי העולים המזרחים היא הספר המהפכה האשכנזית שספג ביקורת רבה בעת פרסומו.
בשנים הראשונות לקום המדינה התנהל מאבק בין המצדדים בעליה סלקטיבית לבין התומכים בעלייה לכל. בעוד שהממשלה בראשות בן-גוריון דגלה בעליה לכל, עיתון הארץ תמך באלו שצידדו בעליה הסלקטיבית ומאמריהם של גלבלום, עמוס אילון וכתבים נוספים של עיתון הארץ אשר תיארו את המועמדים לעלייה מארצות צפון-אפריקה באופן בוטה ומזלזל, השתלבו במגמה זו. המדיניות הממשלתית התעצבה בפועל על פי יכולת קליטת העולים ומידת הסכנה שיהודי ארצות המזרח נמצאו בה. "ב-15 בנובמבר 1951 התקבלה במשרד לתיאום של הסוכנות היהודית ושל ממשלת ישראל ההחלטה להנהיג מדיניות סלקציה כלפי יהודי תוניסיה ומרוקו ולאפשר רק את עלייתן של משפחות שהיו יכולות להתקיים בארץ בכוחות עצמן." מאוחר יותר, "הסכנה שריחפה על יהודי מרוקו סמוך להכרזה על עצמאותה דחפה את יוצאי צפון-אפריקה בקרב מנהיגי התנועה הציונית לקרוא לארגון עליית הצלה ולביטול גזירות הסלקציה, ולנוכח הסכנה אישרה ההנהלה הציונית בשנת 1955 להעלות לארץ 3,000 עולים ממרוקו בחודש, והקריטריונים לסלקציה התגמשו".
בשנים הראשונות לקום המדינה, העולים החדשים מארצות המזרח יושבו בעיקר בפריפריה עקב מדיניות פיזור האוכלוסין וחיזוק אזורי הגבול. בעוד שעולים חדשים רבים הצליחו להשתלב בכלכלה הישראלית, בעיקר דרך חקלאות, והצליחו לייסד יישובים מוצלחים יחסית לתקופה התקיימה גם תופעה של עזיבת יישובי הספר לטובת הערים. אדריאנה קמפ (2002), שניתחה את התופעה, טענה שהמעבר של מזרחים מן הכפר שבספר הישראלי אל העיר היה מעין התמרדות נגד המדיניות הממשלתית ליישבם בפריפריה, מצד שני, מחקרים כלכליים מצאו שמזרחים שחיו בערים הגיעו להישגים כלכליים ורמת חיים גבוהים יותר וייתכן שזה ההסבר לתופעה.
יהודי ארצות המזרח השתלבו בפוליטיקה הישראלית עוד מימי היישוב במסגרת "הסתדרות חלוצי המזרח". בעת קום המדינה נוסדה מפלגת ספרדים ועדות המזרח שהתבססה על הסתדרות חלוצי המזרח וקיבלה ארבעה מנדטים בבחירות לכנסת הראשונה. מלבדה היו חברי כנסת מזרחים גם במפא"י ומפלגות ישראליות אחרות. מטרותיהם של "חלוצי המזרח" והמפלגה שהוקמה בעקבותיהם, כפי שהן הופיעו במצע שלהם, כללו את "הרחבת השתתפותם (של ספרדים ועדות המזרח) בבנין ביתנו הלאומי" ו"הגנת זכויותיהם בכל המוסדות הלאומיים הציבוריים והרשמיים". חבר כנסת מטעם הסיעה, בכור-שלום שטרית, כיהן כשר המשטרה הראשון של ישראל.
בעשורים הראשונים לקום המדינה חלו גם מאבקים שונים כנגד אפליה של מזרחים. בשנת 1959 חלו אירועי ואדי סאליב, שהיו סדרה של הפגנות רחוב ומעשי ונדליזם בשכונת ואדי סאליב בחיפה. אירועים אלו, שכללו מרי חברתי נגד אי השוויון ונגד הממסד של מפא"י ששלט בשנים אלו במדינה, לא התייחסו לעניין העדתי בתחילתם. אולם בעקבותיהם החל שיח תקשורתי וממשלתי שהחל להתייחס לנושא, אם כי בבסיסו הייתה טענה כי אין כל אפליה עדתית והאשמה היא במצב הסוציאלי ובתרבות ה"קלוקלת" של המפגינים. בתחילת שנות ה-70 הוקמה תנועת הפנתרים השחורים, תנועת מחאה ישראלית של צעירים ממוצא מזרחי. מקימי התנועה ביקשו להביע מחאתם על מה שכינו "התעלמות הממסד מהבעיות החברתיות הקשות", ולהילחם למען שינוי עתידם. שיא המחאה התרחש ב-18 במאי 1971 כאשר אלפי מפגינים התאספו בכיכר ציון בירושלים והשמיעו קריאות נגד הקיפוח העדתי. הפגנה זו התקיימה ללא רישיון המשטרה, אך כאשר כוחות הביטחון הגיעו לפזרה, הם נתקלו בהמון זועם, שהשליך אבנים ובקבוקי תבערה. לימים הפכה התנועה לתנועה פוליטית, אולם עקב סכסוכים ומאבקים פנימיים שגרמו לפיצול בה, לא צלחה דרכה במישור הפרלמנטרי. חלק ממנהיגיה השתלבו במפלגות אחרות ודרכן קידמו את הנושאים החברתיים. המודעות הציבורית לנושאים חברתיים בישראל גברה מאוד בעקבות פעולות הפנתרים השחורים והנושאים אותם העלו התנועה ופעיליה נכנסו לסדר היום של מדינת ישראל.
במהפך של 1977 בא לידי ביטוי בצורה גלויה לעין כוחם הדמוגרפי של המזרחים. במסגרת חילופי שלטון זה חשו רבים מבני הדור הראשון והשני של יוצאי ארצות האסלאם ("ישראל השנייה") כי עתה ניתן להם פתחון פה, וחלק בהנהגת המדינה, שנמנע מהם במשך כל שנות שלטונה של מפא"י.
חלוקה מעמדית ופער עדתי
חוקרי החברה מונים מספר הסברים לפערים אלו בקרב בני הדור הראשון ובני הדור השני. בין הגורמים העיקריים ניתן למנות את התבססות העולים האשכנזים שהגיעו קודם להם, ואחזו במערך מוסדות השלטון, הכלכלה והתרבות, והעדיפו את הדומים להם. יצירת תקנים שונים להסמכה ולחינוך שהובילו מזרחים לעבודות כפיים פחות מכניסות. ובנוסף, ריכוזם של העולים בפריפריה הרחוקה ובמעברות, מהלך שהגביל את נגישותם למרכזי הכוח השלטוניים, הזדמנויות תעסוקה, ובמיוחד חינוך נאות בבתי ספר טובים שיוביל אותם להשכלה גבוהה שהפכה לכלי הדומיננטי בצמצום פערים בין עדתיים.
סיבה נוספת המוזכרת באשר לפער בין מזרחים לאשכנזים, היא הרחבת הפער על ידי הסכם השילומים, הסכם שנחתם בין ישראל לגרמניה המערבית ובמסגרתו העבירה גרמניה לישראל, בין השנים 1953 ל-1965, סכום של כ-3 מיליארד מארק כפיצוי על הסבל והנזק החומרי אשר נגרם ליהודים בתקופת השואה. כמו כן התחייבה ממשלת גרמניה המערבית להעניק פיצוים לניצולי השואה. משמע, תשלום חודשי קבוע לשם מימון ההוצאות הרפואיות להן זקוקים ניצולי השואה ולשם פיצוי על החיים הקשים במחנות הריכוז. התוצאה הייתה, שפליטים יהודים מאירופה, שהגיעו לארץ חסרי כל, נהנו מקצבה קבועה ששולמה להם במטבע זר, ואפשרה להם לשקם את חייהם מבחינה כלכלית תוך זמן קצר. המשמעות המהותית של הסכם השילומים היא, שמזרחים שעלו לישראל ונאלצו להפקיר רכושם בארצות מוצאם, יכלו לסמוך אך ורק על שירותי מדינת ישראל כדי להשתקם כלכלית. בעוד שלפליטים אלו מאירופה, היה מנגנון חלופי של פיצוי אישי מגרמניה.
מחקרים רבים הצביעו על הקשר שבין הריבוד התעסוקתי, הכלכלי וההשכלתי הנמוך של המזרחים לעומת האשכנזים (למשל, משה סמיונוב ונח לוין אפשטיין). הריבוד בין אשכנזים למזרחים ניכר גם בימינו, בין השאר עקב הומוגניות הקבוצות, שנישואים ביניהם לא היו נפוצים, וגם עקב שעתוק של דפוסים חברתיים, גאוגרפיים וכלכליים שהובילו את המזרחים להידחק לאזורי פריפריה ולמקצועות שוליים בחברה. החינוך וההשכלה הגבוהה הפכו לאחד מהגורמים המהותיים ביותר בקשר להישגי שתי הקבוצות, המשפיעות על הישגיהם והכנסותיהם.
חינוך והסללה
קיימת ספרות סוציולוגית ענפה, באשר להסללה של מזרחים לבתי ספר מקצועיים. מחקרים אלו הראו כיצד נותבו מזרחים לבתי ספר מקצועיים על סמך מוצאם ללא קשר ליכולתם, ולא לבתי ספר עיוניים בהם יש פוטנציאל גבוה יותר להגיע לאוניברסיטה ולחזק את הסטטוס החברתי שלהם.
המחקר הסוציולוגי, מצביע על מספר סיבות לכך שמזרחים לא הצליחו לצמצם את הפערים. לפי יוגב ושפירא (1992) מחקרים סוציולוגים רבים על הישגי סטטוס מצביעים על כך שההשכלה היא הגורם העיקרי לפער בין שתי הקבוצות. לפי חוקרים אלו, העלייה המזרחית של שנות החמישים הגיעה בעיצומו של תהליך תיעוש בארץ, תהליך בו הקבוצה ההגמונית, האשכנזים, "ביססה את ההסמכה ואת ההשכלה כקריטריון עיקרי להישגי תעסוקה". אך תעודות ההשכלה התיכונית וההשכלה הגבוהה של המזרחים, לא זכו להכרה עם הגעתם לישראל כך שאחרים שהיגרו לארצות אחרות הצליחו טוב מהם במישור התעסוקתי (כהן, 1972 ושווארקי, 1975 בתוך יוגב ושפירא 1992, עמוד 33). טענה שנייה אותם מעלים החוקרים היא, כי ההתייחסות לחינוך המזרחים הייתה שונה, משמע, היו להם קריטריוני כניסה מיוחדים לבית הספר התיכון בנוסף לתוכניות מיוחדות ל"טעוני טיפוח" והם נידונו להסללה נוקשה. לפי יוגב ושפירא, המאמצים המרכזיים הראשונים להתמודדות עם עולי המזרח היו באמצע שנות ה-60 עם התפתחות מערכת החינוך המקצועי בתיכונים והאינטגרציה בחטיבות הביניים.
תימוכין לכך ניתן למצוא בשנתונים הסטטיסטים של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (למ"ס להלן), המראים כי החל מאמצע שנות השישים והלאה, למזרחים יש דומיננטיות ברורה בחינוך המקצועי. ניתן לראות למשל, שבשנת 1961–1962 למדו בבתי ספר מקצועיים 21.6% ילידי אסיה ואפריקה, לעומת 30.6% ילידי אירופה ואמריקה. בשנים אלו, ילידי אסיה וצפון אפריקה הם הקבוצה הגדולה ביותר מבין אלו הלומדים בבתי ספר מיוחדים, עם 32.1% למול 5.4% מילידי אירופה ואמריקה ובבתי ספר לנערים עובדים (74.1% מול 13.3% בהתאמה). אך כאמור, מאמצע שנות השישים, תמונה זו משתנה ונרשמת עליה תלולה של מזרחים בחינוך המקצועי ואחוזים נמוכים של השתתפות בבתי ספר תיכונים עיוניים. בשנת 1967, לומדים 47% ילידי אסיה וצפון אפריקה בבתי ספר מקצועיים לעומת 46.4% מילידי אירופה-אמריקה, ובבתי ספר חקלאיים 52.4% מכלל הלומדים הם ילידי אסיה אפריקה למול 38.8% מילידי אירופה אמריקה ו-8.8% מילידי הארץ. לעומת זאת, בבתי הספר התיכוניים (תיכוני, פירושו עיוני) ההתפלגות שונה, מכלל הלומדים בתיכון, 66.5% הם ילידי אירופה אמריקה לעומת 25.4% מילידי אסיה וצפון אפריקה. בנוסף, נרשמה דומיננטיות רבה של ילידי אסיה אפריקה בבתי ספר על יסודיים ללימוד ערב חלקי ובבתי ספר תיכוניים של ערב.
שנתון הלמ"ס לשנת 1972 מראה כי מבין הלומדים בבתי ספר מקצועיים 9.5% הם ילידי הארץ, 32.4% ילידי אירופה –אמריקה, או שאביהם נולד באחת מיבשות אלו. הקבוצה הרוב בחינוך המקצועי הייתה קבוצת המזרחים, ילידי אסיה-אפריקה, או שאביהם נולד שם, עם 58.1% מכלל הלומדים בחינוך המקצועי. בדומה, ילידי אסיה אפריקה היו הקבוצה הגדולה בחינוך החקלאי עם 61.5% מכלל הלומדים בבתי ספר אלו, לעומת 27.1% מילידי אירופה אמריקה או שאביהם נולד שם. בבתי ספר תיכוניים (עיוני), ההתפלגות מראה כי שם נמצא רוב של ילדים ממוצא אירופאי-אמריקאי עם 56% למול 32% אשר מוצאם באסיה-אפריקה).
ממצאים דומים ניתן למצוא גם בשנים שלאחר מכן. שנת 1976 למשל, מראה כי מבין כלל הלומדים בבתי הספר המקצועיים ילידי או שמוצא האב מאסיה אפריקה הם הקבוצה הדומיננטית, עם 63.3% מכלל הלומדים, ו-64% בבתי ספר חקלאיים. בבתי הספר התיכוניים, ההתפלגות היא של 36.2% שמוצאם הוא מאסיה אפריקה לעומת 45.9% שמוצאם הוא מאירופה-אמריקה. בדומה, בשנת 1979, 64.3% מלומדי החינוך המקצועי הם ילידי אסיה אפריקה, למול 18.5 מילידי אירופה-אמריקה וממצאים דומים מתגלים גם בחינוך החקלאי. לעומת זאת, חל שיפור בלימודי התיכון העיוני, שם נמצא כי יש כמעט שוויון בין הקבוצות עם 38.7% שמוצאם מאסיה אפריקה לעומת 39.3 שמוצאם מאירופה אמריקה ו-22% ילידי ישראל.
בעוד שנדמה כי אי השוויון העדתי בתיכון העיוני טופל, יש מחקרים שטוענים שהפער אמנם הצטמצם אך עדיין קיים. במחקרה של חנה איילון (2000) שנערך בשנות התשעים של המאה ה-20 שנסמך על נתוני הלמ"ס ומשרד החינוך, נמצא כי קיים העדר של מזרחים במקצועות מוגברים. לפי המחקר ככל שיש יותר מזרחים בבית הספר, מגוון המקצועות המוגברים, משמע, אלו שנותנים פקטור לציוני הבגרות, יורדים. מקצועות אלו לפי איילון, הם מקצועות בעלי יוקרה בחברה המאפשרים כניסה למגמות יוקרתיות באוניברסיטה (למשל, מדעי הטבע והחיים). זה מוביל לא רק לצמצום הנגישות להשכלה גבוהה, אלא גם לצמצום החשיפה לידע בתיכון.
תעסוקה והכנסה
אחד המחקרים החשובים בנוגע לפערי השכלה ושכר בין מזרחים ואשכנזים, נעשה על ידי ינון כהן (1998). כהן אסף נתונים מסקרי הכנסות של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בשנים 1975, 1982, 1992 ו-1995 במטרה לבדוק האם פערי ההשכלה והשכר בין מזרחים ואשכנזים קטנו במהלך השנים, והאם ההשכלה היא עדיין ההסבר לפערי השכר בין הקבוצות. הנתונים של כהן, מלמדים כי על אף שנראה לכאורה כי הפער נסגר כיוון שיותר מזרחים בני הדור השני הולכים ללמוד ומשיגים תארים, המצב אינו מעודד. לפי הנתונים שאסף כהן, אם נשמור על קצב סגירת הפערים בתואר ראשון שחל בין השנים 1982–1992 הפער ייסגר תוך 94 שנים. ואילו אם נשמור על קצב סגירת הפערים בין השנים 1992–1995 יושג שוויון בתואר הראשון בטווח של 111 שנים (1998:119). ממצאיו של כהן מראים, כי הפער בהכנסות בקרב בעלי השכלה אקדמית הולך ומתרחב. אם ב-1975 לא נמצאו הבדלים מהותיים בין הכנסתם של אשכנזים ומזרחים בעלי תואר ראשון, אזי שב-1995, אקדמאים מזרחים זכו בממוצע ב-78% מהכנסתם של אקדמאים אשכנזים. עם זאת, כהן גם מצא שהפער במספר שנות הלימוד בין מזרחים לאשכנזים הצטמצם באופן משמעותי בדור הצעיר. על פי הנתונים, בשנת 1975 מספר שנות הלימוד הממוצע של מזרחים מהדור הצעיר היה 77% מזה של אשכנזים, בעוד שבשנת 1995 היחס עלה ל-88% (1998:119).
נתוניו של כהן נתמכים גם בנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מ-1995, המראים כי החלוקה האתנית בשוק העבודה עדיין אינה מצטמצמת. הממצאים מלמדים על כך שכמחצית מהגברים האשכנזים בדור השני (שנולדו בארץ ואביהם אינו יליד ישראל) עובדים במקצועות צווארון לבן, מול חמישית מהגברים המזרחים. לעומת זאת, 54.1% מהגברים המזרחים ילידי דור שני עובדים במקצועות של צווארון כחול למול 28.2% מהאשכנזים. לפי ד"ר חיה שטייר מהחוג לסוציולוגיה ולימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב "הנתונים מצביעים על חלוקה מעמדית-עדתית ברורה בשוק העבודה". הנתונים גם מלמדים, כי יש לכך השפעה ברורה על ההכנסות, כיוון שמקצועות צווארון לבן הם בעלי תגמולים גבוהים יותר מצווארון כחול. כאשר משווים ממצאים אלו לנתוני הדור הראשון (אלו שלא נולדו בארץ) רואים כי הפערים העדתיים אינם מצטמצמים בדור השני. בדור ראשון שיעור המועסקים במקצועות צווארון לבן היה פי 2.1 לטובת האשכנזים, ופי 2.5 בדור שני (בתוך: קשתי, 1997). לפי נתונים של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, ככל שהאבטלה גוברת, יש יותר מובטלים מזרחים. בשנת 1995 למשל, שיעור האבטלה בקרב מזרחים ילידי הארץ היה פי 2.5% יותר מאשר אשכנזים בני דור שני. ממצאים לאורך זמן מראים, כי ככל שהאבטלה במשק גוברת, שיעור המזרחים מול האשכנזים גבוה יותר. הסיבה לכך, לפי ד"ר נילי מארק מהחוג לכלכלה ובית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב, היא פערי ההשכלה בין שתי הקבוצות הללו (בתוך: קשתי, 1997).
לדעת החוקרים הגורם המרכזי שמסביר את פערי השכר הם פערי ההשכלה. נוסף על פרמטר ההשכלה, כהן (1998) מציין את גיל הכניסה לשוק העבודה. הנתונים של כהן מלמדים, שמזרחים נוטים יותר מאשכנזים לרכוש השכלה אקדמית בגילאים מאוחרים יותר - כשני שלישים מהמזרחים רכשו את השכלתם האקדמית לאחר גיל שלושים לעומת שליש מהאשכנזים שעשו זאת. לגיל הכניסה לשוק העבודה השפעה ישירה על השכר, כיוון שהתשואה מההשכלה גדלה ככל שהיא מתרחשת בשלב מוקדם יותר. מאז שנות ה-70 הפערים בהשכלה ובשאר התכונות הקובעות שכר בין הגברים האשכנזים לבין מזרחים הצטמצמו, ולמרות זאת פערי השכר לא קטנו. כהן (2006) מציין כי "ההסבר המרכזי לכך הוא שבעשורים האחרונים התמורה לתכונות קובעות שכר (כמו השכלה), גדלה בקצב מהיר מהקצב שבו צומצמו הפערים בתכונות אלו בין הקבוצות". בנוסף, ככל שהפערים בין העשירונים העליונים לעשירונים התחתונים גדלים, כך הפערים בין מזרחים ואשכנזים גדלים, מאחר שלמזרחים יצוג יתר בעשירונים התחתונים ויצוג חסר בעשירונים העליונים.
הסוציולוגים תמימי דעים באשר לקיומם של מנגנונים ממוסדים של אפליה המשפיעה על אופן הכניסה לשוק העבודה ("אפליה בלתי-ישירה"), כאשר המנגנון המרכזי לדעת החוקרים היא מערכת החינוך וההשכלה הגבוהה. בנוגע לסוגיית האפליה בשוק העבודה עצמו ("אפליה ישירה") הממצאים מעורבים. כהן (1998) מצא כי בשקלול כל הנתונים (השכלה, גיל הכניסה לשוק העבודה וכיוצא בזה) עדיין נשאר פער בלתי מוסבר שלא ניתן לייחסו לאף אחת מהסיבות שהוצגו (ובראשן ההשכלה). לטענתו, אי אפשר לשלול את האפשרות שלפחות חלק מאותו פער בלתי מוסבר, מקורו באפליה ישירה כלפי המזרחים בשוק העבודה. גוטליבובסקי ומארק (2003), שבדקו נתונים החל מאמצע שנות ה-70, טוענים כי ההשכלה היא הגורם המרכזי לפערים בשוק העבודה ולא אפליה ישירה על רקע עדתי. במאמר מסכם מ-2006 מציין כהן כי "על אף שמחקרים קודמים לא הצליחו לשלול את האפשרות שגברים מזרחים סובלים מאפליה ישירה בשוק העבודה, הרי שאצלם, שלא כמו במקרה של נשים (לא חשוב מאיזו עדה) וערבים, אפליה ישירה היא גורם משני, אם בכלל, לשכרם הנמוך".
ממצאים שמעידים על סגירת הפער
לצד המחקרים שמתוארים לעיל ישנם מחקרים אחרים, אשר לעיתים מתבססים על נתונים מעודכנים יותר, המעידים על סגירת הפער בין מזרחים לאשכנזים בתחומים שונים. מחקר של פרופ' מומי דהן, מבית הספר למנהל ציבורי באוניברסיטה העברית, שפורסם בשנת 2013 מצא כי פערי ההכנסה בין מזרחים לאשכנזים קיימים, האי-שוויון העדתי הצטמצם אך למזרחים אין ייצוג הולם באליטות; פערי השכלה והכנסה עדיין קיימים, ייצוג המזרחים באוניברסיטאות, במערכת המשפט ובתקשורת אינו מספק.
ב-15 שנים הצטמצמו הפערים מ-40 אחוז ל-25 אחוז, בקצב ממוצע של אחוז לשנה, והמגמה נמשכת. בנוסף מצא המחקר שבקצוות אין כלל פערים - ייצוג המזרחים בחמישון העליון (20 אחוז משקי הבית בעלי ההכנסה הגבוהה ביותר) תואם את חלקם באוכלוסייה, בעוד שחלקם בחמישון התחתון (20 אחוז משקי הבית בעלי ההכנסה הנמוכה ביותר) דווקא קטן מחלקם באוכלוסייה. פרופ' דהן הוסיף שנכון ל-2013 הזהויות העדתיות אינן זהויות מרכזיות בחברה הישראלית וההבדלים בין מזרחים לאשכנזים היטשטשו ברוב תחומי החיים.
אחד המחקרים הנרחבים ביותר שנערכו לגבי סוגיית הפערים העדתיים, פורסם בשנת 2002 על ידי צוות מחקר מהמחלקה ללימודי אוכלוסייה באוניברסיטה העברית בראשות פרופ' דב פרידלנדר וצבי אייזנבך. המחקר ארך כ-5 שנים ולטובתו יצרה הלמ"ס קובץ נתונים מיוחד שאפשר את בדיקת הפערים העדתיים לאורך זמן. תוצאות המחקר הצביעו על כך שהפער העדתי מצטמצם במהירות ובעקביות והוא יתחסל כליל בתוך שנות דור. בין הממצאים של המחקר ניתן לציין שבקרב בני הדור השלישי בארץ ילידי 1977–1979 הפער בשיעור הנכנסים לתיכון כמעט זניח: 92% מהמזרחים נכנסו לתיכון, לעומת 95% מהאשכנזים. בקרב הנשים אף נוצר פער הפוך: 96% מהמזרחיות נכנסו לתיכון, לעומת 91% בלבד מהאשכנזיות. החוקרים מציינים גם שבקרב ילידי 1965–1969, המשיכו ללימודים גבוהים 46% מזרחים בני הדור השלישי לעלייה, לעומת 55% אשכנזים בני אותו דור. לדברי פרופ' פרידלנדר: מחקר נוסף, שנערך על ידי החוקרים אורי כהן וניסים לאון, העלה את הטענה שבישראל נוצר מעמד ביניים של מזרחים, שביחד עם מעמד הביניים של אשכנזים ויהודים בני מוצא עדתי מעורב מהווים את הגרעין של החברה הישראלית. כך למשל, בשנת 1984 היו כ-300 סטודנטים ממוצא מזרחי שסיימו תואר שני בישראל, בעוד שבשנת 2003 היו 2,527 סטודנטים מזרחים שסיימו תואר שני - נתון שתואם לחלקם של המזרחים מהאוכלוסייה הכללית. עם זאת, מספר הנשים המזרחיות בדרגות בכירות באקדמיה נמוך.
ראיה נוספת לכך היא שמאז שנות ה-80 הוקמו בישראל מספר רב של שכונות וערים חדשות ומטופחות יחסית שרוב תושביהם הם מזרחים. בין יישובים אלה ניתן למנות את מודיעין, גן יבנה, מעלה אדומים, ושכונות חדשות בערים וותיקות יותר כגון חולון, ראשון לציון, חיפה ונתניה. לפי החוקרים, מזרחים רבים ניצלו את הזדמנויות למוביליות חברתית ואינם גרים עוד בישובי פריפריה מרוחקים ומוזנחים, כפי שנהוג לחשוב במחקר הסוציולוגי, אלא במרכזים האורבניים החדשים של מעמד הביניים הישראלי. הכלכלן ג'ימי ויינבלט מתאר בספרו "שוק עבודה בחברה פלורליסטית", שאין פערי שכר משמעותיים בין מזרחים עירוניים ואשכנזים עירוניים. נקודה נוספת, שלדעת רבים תהפוך את הפער בין מזרחים לאשכנזים ללא רלוונטי בעתיד, היא נישואים בין-עדתיים. הנתונים בנושא מעורפלים ומיושנים יחסית, אך לפי מחקרה של ברברה אוקן משנת 2001, כ-28 אחוז מהילדים היהודים בתחילת שנות ה-90 נולדו למשפחות מעורבות. המחקר מצא מגמה של עליה בחצי אחוז בחלקם של הילדים למשפחות בין-עדתיות מדי שנה, כלומר, אם המגמה נמשכה, בשנת 2013 עמד אחוז הילדים שנולדים למשפחות מעורבות על קרוב ל-40 אחוז.
ייצוג פוליטי
נתון נוסף שיכול להעיד על שינוי בפער שבין מזרחים לאשכנזים הוא השתלבותם של יהודי ארצות המזרח בפוליטיקה הישראלית. בממשלת אולמרט שכיהנה מ-2006 עד שנת 2009, רוב השרים (14\25) היו ממוצא מזרחי, ובבחירות 2009 לכנסת אחוז חברי הכנסת המזרחים תאם את אחוז המזרחים מהאוכלוסייה. מספר השרים המזרחים ירד בממשלות שכיהנו אחר כך: בממשלת ישראל השלושים ושתיים בראשות בנימין נתניהו שכיהנה בין 2009 לשנת 2013 היו (עם השבעתה) 9 שרים מזרחים מתוך 30 ובממשלת ישראל השלושים ושלוש שהושבעה במרץ 2013 היו שלושה שרים מזרחים (סילבן שלום, עמיר פרץ ומאיר כהן) ושר ממוצא בין-עדתי מעורב (שי פירון) מתוך 22. לעומת זאת, בממשלת ישראל השלושים וארבע היו 8 שרים ממוצא מזרחי ו-2 שרים ממוצא בין-עדתי מעורב מתוך 21 שרים סך הכל.
דת
הסקאלה הדתית, כלומר המרחק בין הקצוות מבחינה דתית, צרה יותר בקרב המזרחים מאשר בקרב האשכנזים, משום שתהליך ההקצנה, לחרדיות ולחילוניות, שעבר על יהודי אירופה, לא התקיים בצורה דומה בארצות האסלאם, ורבים מיוצאי אותן ארצות וצאצאיהם הם בעלי זיקה למסורת ושמירת מצוות. הריחוק בין מזרחים בשני קצות הסקאלה קטן יחסית, וכאשר מוצאים אותו, הוא נובע במידה רבה כתוצאה מהמפגש שלהם עם האשכנזים (למשל התחרדות של מזרחים שלמדו בישיבות ליטאיות). רבים, יחסית, בקרב המזרחים הם בקטגוריית הביניים "מסורתי" - אדם הממלא אחדות ממצוות הדת, ואינו שולל אותה. תופעה זו מסבירה את כוחה הגדול של מפלגת ש"ס, שהיא מפלגה מזרחית חרדית, אך קהל מצביעיה מגיע משכבות הרבה יותר רחבות בציבור המזרחי.
ישנם הבדלי מנהגים בפסיקה ההלכתית בקרב המזרחים, אם כי ניכרת מגמה של האחדת המנהגים, שהוביל אותה הרב עובדיה יוסף. הבדלי מנהגים קיימים גם בנוסחי התפילה, ובולטת במיוחד שונותם של יוצאי תימן הנוהגים על פי התכלאל, בעוד מרבית המזרחים נוהגים על פי נוסח הספרדים (עם גרסאות שונות). כמו כן, ישנם מנהגים דתיים שונים המיוחדים לאזורים גאוגרפים שונים, כמו, המימונה של יוצאי מרוקו. גם טעמי המקרא נהגים בצורה שונה בקרב הקהילות.
פוליטיקה
דפוסי ההצבעה של המזרחים בישראל נוטים לימין הפוליטי ולכיוון דתי-מסורתי, בעיקר מאז המהפך של 1977, המזרחים מצביעים באחוזים גבוהים לתנועת הליכוד. כמו כן, בבחירות של שנת 1999, 62% מהמזרחים הצביעו לבנימין נתניהו בעוד 38% לאהוד ברק. בבחירות לאורך השנים כיהנו בכנסת שלוש מפלגות שפנו בעיקר לקהל המזרחי: ספרדים ועדות מזרח, תמ"י ומפלגת ש"ס.
לתופעת נטיית המזרחים להצביע למפלגות הימין ניתנו מספר הסברים:
תרבות בישראל
אחת התרומות של המזרחים לתרבות הישראלית היא המוזיקה המזרחית, שיש הנוהגים לכנותה מוזיקה ים תיכונית. זהו ז'אנר מוזיקלי בזמר העברי שנוצר בישראל, המורכב ממגוון סגנונות מוזיקליים והמשלב השפעות של מוזיקה עיראקית, מוזיקה טריפוליטאית, מוזיקה תימנית, מוזיקה יוונית, מוזיקה טורקית, מוזיקה ערבית, מוזיקה צפון אפריקאית, מוזיקה צרפתית, מוזיקה איטלקית, מוזיקה קווקזית, פופ, רוק ועוד. בכך, ז'אנר מוזיקלי זה שונה מאוד מהמוזיקה של המזרח התיכון או הערבית הקלאסית והמודרנית, ודומה יותר לסוגה הארצישראלית ההגמונית משנות ה-30 ועד שנות ה-50, שביקשה לשלב מוזיקה מעברית וערבית. למוזיקה המזרחית מגוון סגנונות, החל מהסגנון ה"קל" של זמרים כמו אייל גולן, ועד לסגנון ה"כבד" של זמרים כמו אבי ביטר ומשה כהן. במהלך השנים סבלה המוזיקה המזרחית מאפליה ממסדית ומהתנשאות תרבותית. החל משנות ה-90, הפכה מוזיקה זו למקובלת יותר ולחלק מהמרכז המוזיקלי בישראל.
נישואין בין עדתיים
על אף קיומם של נישואין בין שתי העדות הגדולות בחברה היהודית, מזרחים ואשכנזים, שיעורם היה נמוך והביא להומוגניות יחסית של שתי הקבוצות הללו. דבר זה הוביל לכך שהמחקרים על העדות היהודיות בישראל נוטים להתרכז בשתי הקבוצות הגדולות, למרות השכיחות העולה עם השנים של נישואין בין עדתיים. הבעייתיות במחקר היא כפולה, הן עקב מיעוט המחקרים והן עקב מיעוט הנתונים. לכך מצטרפת מדיניות הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה שהציבה אתגר בחקר נישואין בין עדתיים ובדפוסים סוציולוגים של צאצאיהם. מאחר שבלשכה המרכזית לסטטיסטיקה נבדק אך ורק מוצא האב ולא הסב, נוצרת בעייתיות לחוקרים בבואם לחקור את סיווג השנתונים שנולדו בעשורים האחרונים, שבהם רבים נולדו להורים שנולדו בארץ. בעייתיות זו, מנסים החוקרים לעקוף בעזרת נתונים ממפקד האוכלוסין.
באופן משמעותי, רוב הנישואין שאחרי העלייה ההמונית בשנות החמישים בחברה היהודית בישראל, היו בתוך שתי הקבוצות האתניות האשכנזים והמזרחים. אך שיעור הנישואין בין הקבוצות עלה לאורך השנים כפי שהראה מפקד האוכלוסין. בשנים 1957 – 1961, שיעור הנישואין הבין-עדתיים עמד על כ-14% ואילו בתחילת שנות התשעים שיעור זה עלה לכ-28%, לפי מחקרן של ברברה אוקן ואורנה חייט-מראלי ב-2006 מהאוניברסיטה העברית.
מחקר קודם של אוקן יחד עם גשור (Gshur and Okun) מ-2003 הצביע על כך ששיעור הנישואין הבין עדתיים עולה ככל שחולף הזמן. לפיכך, ילידי ישראל נטו יותר להתחתן מחוץ לעדתם, מאשר אלו שנולדו מחוץ לישראל. בנוסף, הצביעה אוקן ממחקרה ב-2001 וב-2004 על תהליך של "המרה", דפוס סלקטיבי של נישואין בשנות החמישים, השישים והשבעים. בתהליך זה בן או בת זוג ממוצא מזרחי נטו להתחתן עם אשכנזים, שזוהו כקבוצה הדומיננטית בישראל, אם לבן או בת הזוג המזרחים היה סטטוס סוציו-אקונומי גבוה יותר מאשר של בן או בת הזוג האשכנזים איתם הם התחתנו. אך ככל שנישואין בין עדתיים הפכו נפוצים יותר, תהליך ה"המרה" הפך פחות דומיננטי ודפוסי הנישואים הראו נטייה של משכילים להינשא אלו לאלו וכי נישואין בין עדתיים נפוצים יותר בקרב המשכילים יותר.
אוקן הצביעה במחקרה מ-2004 כי קבוצה זו של צאצאי הנישואין הבין עדתיים אינם מייצרים זהות אתנית לאומית חדשה, אינם מייסדים קבוצה מלוכדת ואף אינם חולקים זהות משותפת. פרשנות חלקית היא מוצאת בכך שצאצאי נישואים בין עדתיים הם קבוצה ללא גבולות אתניים ברורים בחברה היהודית בישראל. עם זאת, מאחר שהמחקר בנושא אינו מפותח דיו עקב העדר נתונים ומחקרים, נדרשים מחקרים איכותניים לצד מחקריים כמותניים נוספים, כדי לעמוד על זהות קבוצה זו ומאפייניה.
ביקורת כלפי המונח
המונח "מזרחים" (כמו גם המונח "אשכנזים") ספג ביקורת בחוגים אקדמיים וחברתיים, על שהוא מבצע הכללה שאינה בהכרח נכונה ממבט גאוגרפי, אנתרופולוגי, סוציולוגי, ואף פנים-דתי, לקבוצות שונות (שיש הנוטים להבנות אותן כ"מזרחיות" או "אשכנזיות") שלא תמיד החפיפה התרבותית או החברתית ביניהן משמעותית עד כדי הצדקת הכללתן למקשה אחת, או שהכללה זו נתפסת כרלוונטית בשל הטיות שונות כגון כמיהה לא מבוקרת לרדוקציוניזם מחקרי, אשר בתורו מעצב את החברה על ידי סקירה עיתונאית של מחקרים מתאמיים (שלעיתים בעצמה מוטה), בצורה של כותרות ענק, תעמולה עיתונאית, והטעיות, אשר דה פקטו הולכות ומצטברות זו על גבי זו כתפיסות מציאות כוזבות, של צרכני המידע.
גם ספג המונח ביקורת על שהוא ביחד עם המונח "אשכנזים", מוביל את הנתקלים בו באופן תדיר לחלק את החברה הישראלית חלוקה סטריאוטיפית, ודיכוטומית כוזבת אשר לפיה קיימות שתי קבוצות בדויות של "ישראלים", תוך זניחתן של עדות שעל פי הגדרה אחת מקורן ב"קו התפר" שבין שני צדי המתרס, או על פי הגדרה אחרת, הן פשוט זרות לחלוקה זו, או שהשיוך ה"עדתי" שלהן ייחודי, כגון יהודים בכלל וישראלים בפרט שמוצאם מיפן, הודו ועוד, וכן זניחת השיח אודות קבוצות חברתיות אחרות בתוך ישראל אשר כלל אינן משתייכות למה שהוגדר כמגזר היהודי, או משתייכות אליו באופן חלקי או אלטרנטיבי, כגון ערבים, ערבים-בדואים, דרוזים, נוצרים, וערבים-נוצרים, ועוד.
סמי מיכאל יוצא כנגד הרעיון של "זהות מזרחית" וטוען כי זהו תוצר של הגדרת נגד ל"מחנה האשכנזי" וניסיון להתבדל מעולים אלה כדי לשמור על הגמוניה תרבותית וכלכלית ולדאוג ש"המזרחים" יישארו מאחור. הוא גם מתנגד להגדרה "עדות המזרח" למי שעלה מארצות מוסלמיות ותוהה האם מונח כזה היה יכול להתקבל אילו לא היו מדכאים את האליטות של אותן קהילות ולא כופים אותו על המעמד החלש כלכלית שלהם ויוצא חוצץ כנגד התהליכים שהובילו מפא"י להכפפת יהודים מארצות האסלאם לזהות מלאכותית אחת. לדבריו ה"מזרחיות" שמבוססת על כל הסטריאוטיפים של המעמד הנמוך בקהילות אלה, הוא גם תוהה מדוע לא כונו היהודים הכפריים מאירופה (אשר היו רוב היהודים מתחום המושב) ושלא עלו ברמתם על אותם הכפריים יוצאי ארצות האסלאם (לדבריו, מיעוט בעולים אלה) בשם הגנאי "מזרחים" בעוד שהם באמת תאמו אותו ("המזרח" בימי מלחמת העולם השנייה היה חופף ל"מזרח אירופה"). כפיית הזהות "ספרדים" עליהם בשיח הישראלי כאשר אינם באמת צאצאי מגורשי ספרד ופורטוגל, ואת הכללת כלל יהודי ארצות האסלאם כמקשה תרבותית אחת כשלמעשה לכל תפוצה יהודית הייתה תרבות והיסטוריה נפרדות משל עצמן טרם הפיכת הערבית לשפה השולטת בארצות אלה. מיכאל גם יוצא נגד הכללת הספרות של סופרים יוצאי ארצות האסלאם כ"ספרות אתנית" בעוד שספרות של סופרים "אשכנזים" לא נחשבת לכזאת על אף נושאיה ההיסטוריים.
מיקמק - הסדרה
מיקמק - הסדרה היא סדרת הנפשה לילדים המבוססת על העולם הווירטואלי של המשחק המוכר "מיקמק" משנת 2009. הסדרה שודרה ב-yes בשירות yesVOD kids ובערוץ ניקלודיאון, והחל מה-28 ביולי 2018 הסדרה משודרת בשידורים חוזרים בערוץ זום למנויי yes החל מה-21 במרץ 2018 עלתה העונה הראשונה ב-HOT VOD Young. בעקבות הצלחת הסדרה הופק ביולי 2013 סרט קולנוע בשם "המסע לכוכב המינימיקים". לסדרה 3 עונות, כל פרק אורכו כ-12 דקות.
בדצמבר 2013 דובב לאנגלית הפרק השלישי של הסדרה, "הווירוס - חלק ב'".
העונה הראשונה
העונה הראשונה שודרה במספר ערוצים:
עונה זו כוללת את פרקים 1–13 של הסדרה.
העונה השנייה
עונה זו כוללת את פרקים 14–26 של הסדרה.
העונה השלישית
עונה זו כוללת ארבעה פרקים בלבד. הפרק הראשון של העונה פורסם בערוץ היוטיוב של מיקמק בשנת 2014, לכבוד המונדיאל של אותה שנה. הפרק השני נוסף בחודש יולי 2019 לשירות HOT VOD young. שני פרקים נוספים הופצו ב-1 באוגוסט 2021 ל-HOD VOD young.
קצרים
מספר קצרים הופצו לערוץ היוטיוב של מיקמק לפני שידור הסדרה; קטעי פספוסים הופצו במהלכה.
המסע לכוכב המינימיקים
בתחילת השנה האזרחית 2013, נשאל בסקר באתר מה מיקמקים ירצו לשנה החדשה: מופע מיקמק, עונה שלישית לסדרה וסרט מיקמק. סרט מיקמק הגיע למקום השני כאשר הסדרה במקום הראשון. באתר המכללה הישראלית לאנימציה נחשף בכתבה לקראת סוף השנה כי האולפנים שעובדים על הסדרה עובדים בימים אלו על סרט באורך מלא. הסרט עלה לאקרנים בקיץ 2013, במאי הסרט שי כרמלי פולק ותסריטאי הסרט גיא צחורי אמרו ישנה אפשרות לסרט המשך. בנוסף, בשלושת החודשים הראשונים להקרנות הסרט נמכרו כל הכרטיסים מבעוד מועד מה שנחשב למעין שובר קופות באפריל 2013 יצא לראשונה הספר המסע לכוכב המינימיקים המבוסס על הסרט ואותו דמות אשר יצרה תמי- שם טוב בו בספר זה יש 150 עמודים. ובינואר 2014 היה ניתן לקנות בובות המשחק החדשות של הסרט אך על פי שלאחר הסגירה שהתקיימה במאי 2014 בחמשת סניפי המיקפה ושלושת סניפי המיקסינימה לאחר שנחלו כישלון כספי גדול וחוסר ביקורים בהם וב-2015 ניתן לקנות הבובות האלה כבר חנויות חברת הפנינג כבר חצי שנה. ונכון ב-30 ביולי 2015 הסרט זכה לאפליקציה מיוחדת חדשה שבשם הסרט במשחק זה יש 31 שלבים העיר, הר הגעש, החלל, כוכב המינימיקים, הנהר ועוד וב-7 בינואר 2016 האפליקציה של הסרט יצאה לראשונה לאייפון ואייפד לגרסת הiOS.
לא היה ניתן לצפות בו מאחר שבמאי 2014 נסגרו כל חמשת סניפי המיקפה ושלושת סניפי המיקסינימה לאחר שנחלו כישלון כספי גדול וחוסר ביקורים בהם. החל מה- 16 ביולי 2015 ניתן לצפות בסרט בבתי הקולנוע הרגילים. החל מ-21 בדצמבר 2015 ניתן לצפות בסרט בYes ובHot. והחל מינואר 2016 ניתן לקנייה ב-DVD.
העיר העתיקה של פראג
העיר העתיקה של פראג (בצ'כית: Staré Město pražské) היא האזור המיושב העתיק ביותר של העיר פראג אשר בצ'כיה. אזור העיר העתיקה של פראג, אשר ממוקם לאורך הגדה הימנית של נהר הוולטאבה, הוקם במהלך תקופת ימי הביניים ומשתרע על פני 129 דונם. עד 1784 הייתה העיר העתיקה של פראג עיירה עצמאית.
העיר העתיקה של פראג הוכרזה ב-1992 כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
אתרים בולטים באזור העיר העתיקה כוללים בין היתר את כיכר העיר העתיקה והשעון האסטרונומי. הרובע היהודי של העיר, יוספוב, ממוקם בקצה הצפון מערבי של העיר העתיקה של פראג.
סקופ
סְקוּפּ (מאנגלית אמריקנית: scoop; פירוש המילה המקורי הוא "מחטף") הוא מונח בעיתונאות המציין ידיעה חדשותית מקורית, חשובה, מפתיעה או מרעישה שנחשפה באופן בלעדי על ידי גורם עיתונאי כלשהו. השימוש המתועד הראשון במילה במשמעות זו הוא מאמצע המאה ה-19. בהשאלה, המילה משמשת כסלנג עבור תגלית מפתיעה בכל תחום שהוא בחיים. האקדמיה ללשון העברית הציעה, כבר בשנות החמישים, את החלופה העברית סנונית. אולם עדיין לא נפלה החלטה בדבר.
סקופים הם לרוב חדשות בעלות חשיבות רבה, אשר סביר להניח שיעניינו מספר רב של אנשים. הסקופ הוא לרוב סיפור חדש או, לחלופין, כזה המלמד על הבט חדש לגבי אירוע חדשותי אשר ידוע זה מכבר. לרוב הסיפור הוא לא צפוי או מפתיע ולעיתים אף מדובר בידיעה סודית. בשל כך, אירועים אשר מתרחשים לעיני כל ובפומבי, כגון אירוע ציבורי גדול או הצהרות שניתנו במהלך מסיבת עיתונאים, אינם נחשבים כסקופים.
על אף זאת, לא כל ידיעה בלעדית למדיום חדשותי כלשהו היא סקופ. כך, לדוגמה, ידיעה בלעדית על פריצה למשרד היא לאו דווקא סקופ, שכן לרוב אין לפריצה שכזו השפעה רבה על הציבור או על ההיסטוריה. מצב הפוך עלול להתרחש כאשר ידיעה בלעדית אשר בהקשרה המקורי לא נראתה כסקופ הופכת לכזו בהקשר ההיסטורי, כך למשל היה בפרשת ווטרגייט.
1816
שנה זו נודעה כשנה ללא קיץ, בשל הטמפרטורות הנמוכות, בעונת הקיץ, בחצי הכדור הצפוני, שנגרמו מחסימת אור השמש בידי אבק געשי מהתפרצות הר הגעש טמבורה, שנה קודם לכן.
דייוויד דין
דייוויד בארי צ'ארלס דין (אנגלית: David Barry Charles Dein; נולד ב-7 בספטמבר 1943) הוא פעיל כדורגל אנגלי שכיהן בתפקיד סגן היושב-ראש במועדון הכדורגל ארסנל ובהתאחדות הכדורגל האנגלית. בין אוקטובר 2006 למאי 2007 דין כיהן גם בתפקיד יושב-ראש קבוצת מועדוני הכדורגל האירופיים הידועה בשם G-14. באוגוסט 2007 מכר דין את מניותיו בארסנל לחברת רד אנד וייט הולדינגס הלונדונית.
דין מתגורר בשכונת טוטרידג' שברובע בארנט, והוא חבר פעיל בקהילה היהודית של צפון לונדון.
ארסנל
דין סייע בהכנסת ארסנל לקבוצת ה-G-14 היוקרתית בשנת 2002, ובאוקטובר 2006 התמנה לתפקיד יושב-ראש הקבוצה. דין תמך רבות בכדורגל נשים, ובמקביל לתפקידו כסגן יושב-ראש ארסנל הוא כיהן גם בתפקיד נשיא מועדון הכדורגל ארסנל ליידיס.
ב-18 באפריל 2007 נחשף כי דין עזב את הנהלת ארסנל בעקבות מה שהוגדר כ"חילוקי דעות בלתי ניתנים לגישור" עם יתר חברי ההנהלה. באותה תקופה נטען כי העזיבה הייתה על רקע רצונו של דין למכור את המועדון לאיש העסקים האמריקני סטן קרונקי. חברי ההנהלה האחרים חתמו על הסכם משותף שבו התחייבו כי הם לא ימכרו את מניותיהם במשך שנה מיום החתימה, והם הביעו את רצונם לשמור על מניותיהם גם מעבר לתקופה שעליה חל ההסכם. חודש אחד לאחר מכן דין חדל מלכהן בתפקיד יושב-ראש ה-G-14, והוחלף על ידי ז'אן-מישל אולס מאולימפיק ליון.
באוגוסט 2007 פורסם כי דין מכר לחברת רד אנד וייט הולדינגס, הנמצאת בבעלות המיליארדר הרוסי אלישר אוסמנוב ושותפו פרהאד מושירי, את 9,072 המניות (14.58%) שברשותו תמורת 75 מיליון לירות שטרלינג. דין התמנה לתפקיד היושב-ראש בחברה, שהיא בעלת המניות הגדולה ביותר בארסנל מלבד חבר המנהלים.
ההתאחדות לכדורגל
ב-1986 נבחר דין לחבר בהנהלת הפוטבול ליג, ובעקבות כך צורף גם למועצת ההתאחדות לכדורגל. דין היה אחד מיוזמי הקמת הפרמייר ליג בשנת 1992. שיא הקריירה שלו בהתאחדות היה משרת סגן היושב-ראש בשנת 2000, והוא החזיק במשרה זו עד לארגון מחדש של הנהלת ההתאחדות בשנת 2004. לאחר מכן הוא נבחר מחדש להנהלת ההתאחדות כנציג הפרמייר ליג.
דין היה אחד מהאנשים המרכזיים שפעלו לטובת מינויו של סוון-גוראן אריקסון לתפקיד מאמן נבחרת אנגליה, וב-2006 הוא היה חלק מהפאנל שתפקידו היה למנות מאמן במקום אריקסון. דין הציע את לואיס פליפה סקולארי, אך ההתאחדות בחרה לבסוף בסטיב מקלארן ממידלסברו.
דין כיהן בהנהלת ההתאחדות עד ה-2 ביוני 2006, והיה אחד מארבעת הנציגים של מועדוני הפרמייר ליג. הוא הוחלף על ידי דייוויד גיל ממנצ'סטר יונייטד. מהלך זה בוצע יום אחד לאחר שהתפרסם כי משטרת בלגיה חקרה בעבר פרשיית שחיתות הקשורה לארסנל ולמועדון הכדורגל בוורן.
בדיווחים התקשורתיים באותה תקופה נטען כי אין קשר בין הפרשיה שנחקרה על ידי המשטרה הבלגית לבין החלפתו של דין, וכי הסיבות האמיתיות הן התנגדותו להטלת איסור על מועדונים לשלם משכורת לסוכני שחקנים וכשלונו להביא למינויו של סקולארי לתפקיד מאמן הנבחרת. התאחדות הכדורגל חקרה את הפרשיה והגיעה למסקנה כי הנהלת ארסנל לא הפרה כלל כלשהו מהתקנון, ומאוחר יותר אושרה הקביעה על ידי פיפ"א.
דין כיהן כנציג הפרמייר ליג בוועדת תחרויות המועדונים של אופ"א.
שיאוליאי (כדורסל)
היסטוריה
ההישג הכי גדול של הקבוצה בליגה הליטאית, הוא המקום השלישי, בשנים 2000, 2001, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2012 ובמסגרת הגביע הליטאי, הגיעה הקבוצה עד לשלב חצי הגמר בעונות: 2008, 2009, 2010.
מאז עונת 1995/96, הקבוצה משתתפת ביורוקאפ. ובעבר גם בגביע קוראץ' וגביע יול"ב. והחל מעונת 2004/05 גם במסגרת הליגה הבלטית, בה הגיעה עד לשלב חצי הגמר בעונות 2005, 2006, 2007, 2010, 2012. בעונת 2013/14 זכתה באליפות הליגה הבלטית לאחר ניצחון מול קבוצת פרינאו פרינאי בסיכום שני מפגשים.
מאז שנת 2007 מארחת הקבוצה בשיאולאי ארנה המפואר, המכיל 5700 מקומות ישיבה.
דוברה (מזוביה)
תולדות היישוב
דוברה נזכר לראשונה במאה ה-16, עת היה שייך למשפחת אצולה. במאה ה-16 קיבל היישוב זכויות עיר, אשר ניטלו ממנו בהמשך.
באמצע המאה ה-17 נחרב היישוב כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית. באמצע המאה ה-19 נשללו מהיישוב זכויות העיר.
יהודי דוברה
יהודים ראשונים התיישבו בדוברה במחצית השנייה של המאה ה-19, ובאותן שנים הוקם ביישוב בית מדרש. בשנת 1921 נמנו בכפר 373 יהודים, כשליש מתושביו.
עם כיבוש היישוב בספטמבר 1939 בידי הגרמנים, הוטלו על יהודי הכפר גזירות שונות, והם נלקחו לעבודות כפייה. ביישוב הוקם גטו שקלט יהודים מהסביבה כמו למשל מינסק מזובייצקי. ב-15 בספטמבר 1942 גורשו כולם למחנה ההשמדה טרבלינקה.
אליעזר ליף
אליעזר ליף (ליפניצקי) (1922 – דצמבר 1993) היה חבר בהגנה ובפלמ"ח, עסק בהעלאת יהודים, שרת בצה"ל במגוון תפקידי פיקוד והדרכה, השתחרר בשנת 1972 בדרגת אלוף-משנה.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1922 בפולין, ועלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1925. אביו, יעקב, עבד כאופה, ואמו, יפה (לבית קורצ'אק) הייתה עקרת בית. המשפחה גרה מאז עלייתה בתל אביב. אליעזר למד בבית הספר העממי "בלפור" ובגימנסיה "גאולה". הוא היה פעיל בתנועת הצופים בשבט "גורדון".
בשנת 1937 והוא בן 15, התנדב ל"הגנה", ליחידת הנוער בתל אביב. ב-1939 עבר קורס מ"כים בג'וערה ובשנת 1941 התנדב לפלמ"ח. בשנים 1942–1943 עבר קורס מ"מים במסגרת הפלמ"ח (מחזור י"ג). במהלך שנת 1943 פיקד על מחלקת עין חרוד במסגרת פלוגה ד' של הפלמ"ח (הפלוגה העירונית).
בין השנים 1943 ל-1945 הדריך בקורסי המ"כים של הפלמ"ח שנערכו בג'וערה, רמת יוחנן, איילת השחר, חניתה וגבע. בסוף שנת 1945, לאחר שהציע ליגאל אלון להקים פלוגות ותיקים כגיבוי לפלוגות ה"סדירות", השתחרר מהפלמ"ח והחל בהקמת "פלוגת הרזרבה" של הפלמ"ח בתל אביב. פיקד על מבצעים שונים (ביניהם "ליל הרכבות"). בשנת 1947 גויס מטעם הפלמ"ח לשליחות העפלה במזרח אירופה. הוא שהה ברומניה במשך למעלה משנה, ארגן קבוצות יהודים לקראת ההעפלה וניהל את העברת היהודים, דרך בולגריה, על גבי אוניות המעפילים "פאן קרסנט" (עצמאות) ו"פאן יורק"(קיבוץ גלויות), מסע הידוע בשם "מסע הפאנים".
משנת 1948 ועד 1972 שירת בצה"ל במגוון תפקידי פיקוד ומטה. בין השאר פיקד על גדוד חי"ר בפיקוד המרכז, והיה מפקד בסיס האימונים של פיקוד הדרום, קצין אג"ם של פיקוד הדרום, קצין המטה של מטכ"ל/מה"ד וראש ענף מודיעין קרבי באמ"ן, והדריך בקורסי פו"מ ומג"דים. במאי 1966 מונה לראש מחלקת הממשל הצבאי במטכ"ל. בנובמבר 1967 הועלה לדרגת אל"ם (באותה עת, דרגה אחת מתחת לאלוף. דרגת תת-אלוף הונהגה בצה"ל החל מיולי 1968) ומונה לנספח צה"ל לאמריקה הלטינית. כמו כן סיים במסגרת שירותו את בית הספר לפו"מ והמכללה לביטחון לאומי.
במהלך שנות ה-60 השלים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית. לאחר שחרורו מצה"ל, עסק כעצמאי בעריכת דין והיה פעיל בגופים התנדבותיים שונים. בשנת 1980 עבד באגף התכנון במשרד הביטחון. בשנת 1982 היה עוזרו של אברהם טמיר במשרד הביטחון.
לישמניוזיס ויסצרלית
לישמניוזיס ויסצרלית (שם מדעי: Visceral leishmaniasis; מוכרת גם בשם: קלה אזר או קדחת שחורה) היא הצורה החמורה ביותר של מחלת הלישמניוזיס (leishmaniasis) ונגרמת על ידי הפרזיט לישמניה, הפרזיט הגורם גם לצורה העורית (המוכרת בעברית כשושנת יריחו) של מחלת הלישמניאזיס. לאחר מלריה, מחלה זאת היא גורם התמותה הגדול ביותר מבין המחלות הפרזיטיות. ללא טיפול במחלה היא תסתיים כמעט תמיד במות הפונדקאי.
הטפיל
לישמניה היא פרזיט (טפיל) ממשפחת השוטנים, בעל שוטן בודד. הווקטור הוא זבוב החול. לפרזיט יכולת לחיות בתוך מאקרופאגים ובתוך נויטרופילים. באפריקה, באירופה ובאסיה הזנים הגורמים ל-Visceral leishmaniasis הם L. donovani ו-L. infantum. בדרום אמריקה המין הגורם למחלה הוא L. chagashi.
תמונה קלינית
תקופת הדגירה משתנה ויכולה להיות בין 3-18 חודשים. במידה והתגובה החיסונית היא חזקה ומאופיינת ביצור מוגבר של Th1 לא ייווצרו סימפטומים, הפרזיט ימות ויפונה לחלוטין מהגוף. במקרה שהתגובה האימונית תאופיין ברמות גבוהות של Th2 הסיכוי להופעת סימפטומים גדול יותר. הסימפטומים יכללו חום גובה, כשהחולה מרגיש יחסית טוב, החום מאופיין בשונות גדולה יחסית. בהמשך בלוטות הלימפה, הכבד והטחול יוגדלו. כאשר הטחול עלול להגיע לממדים אדירים. ולעיתים לסבול מנמק. הכבד יוגדל, תהיה סינתזה מופחתת של אלבומין, רמות גבוהות של גלובולינים ורמות נמוכות של ויטמין K. חוסר בוויטמין K יפגע במערכת הקרישה ויוביל לדימומים. בהמשך הפרזיט יחדור למח העצם, כתוצאה מכך אנמיה, טרומבוציטופניה ובשלבים מתקדמים לאוקופניה. צהבת תופיע בשלבים מתקדמים. סימפטומים נוספים כוללים רזון והעדר תיאבון.
סיבוכים
התסמונת פוסט-קלה אזר (post kala-azar syndrome), סיבוך הנפוץ בסודאן ובהודו. שנה או שנתיים לאחר שהחולה הבריא מהמחלה, בין אם בצורה ספונטנית ובין על ידי טיפול תרופתי. מופיעים על העור גבשושיות (nodules). הן אינן כואבות ומפוזרות על הידיים, פנים והצוואר. הם משמשים כמקור נרחב לזיהום שכן המקרופאגים באזור מכילים כמות גדולה של הפרזיט. סיבוכים נוספים:
אבחון וטיפול
את האבחנה ניתן לבצע באמצעות:
בבדיקה פיזיקלית יראו: חולשה, טחול וכבד מוגדלים ורמות גבוהות של גלובולינים.
אבחנה מבדלת: מלריה, מחלת השינה, aleukaemic leukemia, אנמיה אפלסטית, שחפת.
הטיפול יכול להיעשות באמצעות:
מניעה
הימנעות מהווקטור, לבישת בגדים ארוכים ושימוש בכילה בזמן השינה.
הקרמלין (פברז'ה)
הקרמלין או קתדרלת אוספנסקי היא שמה של ביצת פברז'ה - תכשיט דמוי ביצת פסחא העשוי אבנים יקרות, זהב ואמייל על ידי התכשיטן הרוסי פטר קארל פברז'ה על פי הזמנת הצאר של רוסיה, ניקולאי השני. הצאר העניק את הביצה כמתנת פסחא לאשתו, הצאריצה אלכסנדרה פיודורובנה בשנת 1906
תיאור הביצה
הקרמלין היא הגדולה מביצי פברז'ה שנוצרו. הביצה נוצרה בהשראת הארכיטקטורה של קתדרלת אוספנסקי (קתדרלת העלייה או קתדרלת התרדמה) שבמוסקבה, בה הוכתרו כל צארי רוסיה, לרבות הצאר ניקולאי אשר הזמין את הביצה.
כיפת הכנסייה שבביצה מצופה אמייל לבן, וניתנת להסרה. כאשר מסירים את הכיפה ניתן לראות את תוכה של הכנסייה: דגל של שטחי הכנסייה, כיסאות הכנסייה, המזבח של הכנסייה ואף האיקונות של הכנסייה עשויות אמייל. ניתן לראות את פרטי האיקונין מבעד לחלונות דגם הכנסייה השקופים. דגם הכנסייה ניצב על בסיס עשוי זהב ועל בסיס מתומן עשוי אוניקס.
ה"הפתעה" שבביצה היא קופסת המוזיקה בתחתיתה המנגנת שני המנונים דתיים שהיו מקובלים ברוסיה בחג הפסחא, ובהם השיר "Izhe Khveruviny" שהיה אהוב על הצאר. ניתן "למתוח" את מנגנון הביצה באמצעות מפתח עשוי זהב.
ההיסטוריה של הביצה
הביצה הוזמנה על ידי הצאר ניקולי כמתנת פסחא עבור רעייתו אלכסנדרה בשנת 1903 ונועדה להנציח את שובם של בני הזוג למוסקבה בשנה זו. בני הזוג לא שהו בעיר עד שנה זו מאחר שבעת טקס הכתרתם נמחצו למוות מאות מתושבי מוסקבה. הצאר התכוון להעניק את הביצה לרעייתו בשנת 1904, ותאריך שנה זו נחקק על בסיס הביצה. בשל פרוץ מלחמת רוסיה יפן נדחה מתן הביצה, ובשנת 1905 נדחה בשנית מתן הביצה בשל הרצחו של דודו של הצאר, הדוכס הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ' בקרמלין.
הביצה הוענקה לבסוף לרעיית הצאר בשנת 1906.
איזמיט
איזמיט (בטורקית: İzmit או Kocaeli - קוג'אלי) היא בירת הנפה המטרופוליטנית (Büyükşehir - "עיר גדולה") קוג'אלי במחוז מרמרה בצפון-מערב טורקיה. בעבר נקראה העיר ניקומדיה (ביוונית: Νικομήδεια). לפי אומדן רשמי משנת 2022 התגוררו בעיר 376,056 בני אדם.
גאוגרפיה ותיחום
העיר נמצאת בקצהו של מפרץ איזמיט במזרחו של ים השיש, 86 ק"מ מזרחית לאיסטנבול. חלק מהעיר יושב במישור הסמוך למפרץ, בו נמצאים מרכז העיר ואזורי התעשייה שמקיפים אותה. חלקה האחר של העיר שוכן על גבעות נמוכות וכולל שכונות מגורים ומבנים עות'מאנים היסטוריים רבים. העיר משמשת כמרכזו של מטרופולין קוג'אלי שאוכלוסייתה נאמדה בשנת 2022 בכ-1.17 מיליון תושבים וכבירת נפת קוג'אלי שאוכלוסייתה נאמדה באותה עת בכ-2 מיליון תושבים. בשל כך, ובשל העובדה כי גם העיר עצמה מכונה לעיתים "קוג'אלי", קיימים בלבול וגרסאות שונות באשר לשטחה ולמספר תושביה. באזור, הניצב בפתחו המזרחי של גשר היבשה הצר בין אסיה לאירופה, עוברים כל צירי התחבורה היבשתית (כבישים ומסילות ברזל) בין אנטוליה ואיסטנבול, והלאה ממנה לתראקיה ולאירופה.
העת העתיקה
החל משנת 712 לפנה"ס יושב האזור ונשא את השם אולביה או אסטקוס, אך היישוב נינטש. לפי אוזביוס מקיסריה ייסד ניקומדס הראשון, מלכה השני של ביתיניה, את העיר בשנית בשנת 264 לפנה"ס וקרא לה "ניקומדיה" על שמו. לא זו בלבד שהעיר הייתה לבירת ביתיניה ונישלה את ניקאה שכנתה מחשיבותה, אלא שהפכה לאחת הערים החשובות בצפון-מערב אסיה הקטנה עד שקונסטנטינוס הראשון ייסד את "רומא החדשה" בביזנטיון בשנת 330. לאחר סכסוכים ומלחמות על השליטה בביתיניה בין מיתרידטס השישי, מלך פונטוס לבין הרפובליקה הרומית, השתלטה רומא על ניקומדיה ועל ביתיניה כולה לקראת אמצע המאה ה-1 לפנה"ס.
בעיר נולד גאורגיוס הקדוש בין שנת 275 ל-281, בה שירת במשמר האישי של הקיסר דיוקלטיאנוס, ועל חומותיה עונה וראשו נערף ב-23 באפריל 303. בשנת 286 התעצמה חשיבותה של ניקומדיה כאשר דיוקלטיאנוס הפכה לבירת האימפריה הרומית המזרחית. העיר שמרה על מעמדה זה עד שהביס קונסטנטינוס הראשון את ליקינוס בשנת 324, והחל בהכנתה של ביזנטיון לתפקיד בירתו הבאה. בשש השנים הבאות עד להעברת הבירה לביזנטיון, המשיכה ניקומדיה ושימשה כבירה זמנית. למרות אובדן מעמדה כבירה, המשיכה העיר לשמור על חשיבותה כמרכז מסחרי וכצומת דרכים עד שנת 358. רעידת אדמה קשה הכתה בעיר היושבת ממש על קו השבר של צפון אנטוליה אור ליום 24 באוגוסט 358. ברעידת אדמה זו חרבה העיר, ובתיה, שהיו בנויים על מורדות הגבעות, התמוטטו וקרסו על אלה שניצבו תחתיהם. בעקבות רעידת האדמה פרצה בעיר שרפה אשר במשך חמישה ימים כילתה אותה לחלוטין.
ימי הביניים
שש שנים לאחר קרב מנזיקרט ב-1071, החלו הסלג'וקים מתפשטים מערבה לרוחבה של אסיה הקטנה. מנהיג סלג'וקי מקומי, סולימאן בן קוטלמיש (Kutalmışoğlu Süleyman Şah), כבש ב-1075 את העיר ואת ניקאה הסמוכה. שנתיים לאחר מכן התמרד סולימאן כנגד מליק שח (Melikşah), סולטאן האימפריה הסלג'וקית. הוא הקים את סולטנות רום והכריז על עצמו סולטאן. עם זאת, מסע הצלב הראשון דחק את רום ממערב אסיה הקטנה ב-1097, והצלבנים השתלטו על העיר בדרכם לירושלים. העיר עברה לידי האימפריה הביזנטית עד שנכבשה על ידי העות'מאנים ב-1338, ושמה נודע לאחר מכן כ"איזמיט".
רעידת האדמה של 1999
בליל 17 באוגוסט 1999 בשעה 03:01 פקדה את איזמיט רעידת אדמה. במשך 45 שניות זעה האדמה בעוצמה של 7.4 בסולם ריכטר. מוקד הרעידה היה בגלג'יק, עיר קטנה ופרוור של איזמיט מדרום-מערב. כשפסק הרעש, שהורגש עד איזמיר ואנקרה מרחק מאות קילומטרים, נסוגו מימיו של מפרץ איזמיט, וגל צונאמי הכה בחופיו. לאורך קו השבר של צפון אנטוליה נמדדו תזוזות וקרעים באורך של 2.5 עד 4 מטר ושיא של 5.7 מטר.
בסיום פעולות החילוץ קבעו הרשויות כי מספר ההרוגים כתוצאה מרעידת האדמה עמד על 17,480 בני אדם ו-505 נעדרים. מספר הפצועים עמד על 43,953 בני אדם, ואילו מספרם של חסרי קורת גג הוערך בכ-600,000. גם הנזק לרכוש היה עצום. למעלה מ-100,000 בנינים, רובם בתי מגורים, קרסו במהלך רעידת האדמה ולאחריה, או שהרשויות נאלצו להרסם בשל הנזק הרב שנגרם להם. מספר גדול יותר של מבנים נפגע באורח קל יותר. גם מבנים ומתקני התעשייה המרוכזים בצפיפות סביב העיר ספגו נזקים כבדים. נזק קשה נגרם לתשלובת בתי הזיקוק של "טיפרש" (Tüpraş), שאחראית על שליש מעיבוד הנפט במדינה, ובין היתר, התמוטטו מבנים, מגדלי קירור ומנופים באתר וצנרת הנפט נפגעה באורח קשה. אש שפרצה במקום בערה משך מספר ימים והביאה לפינוי כל האוכלוסייה ברדיוס של כ-5 ק"מ מהאתר. רובם של 1200 מתקני התעשייה האחרים העוסקים בין היתר בייצור מכוניות, צמיגים וגומי, ספגו פגיעה כלשהי.
הקהילה היהודית
ב-1899 פנו נציגי משפחות יהודיות מבורגס לקונסול העות'מאני בעיר בבקשה להקצאת קרקעות עבורם כדי להתיישב באזור איזמיט. הקרקעות הוקצו וכמה מאות יהודים הגיעו לאזור העיר. בתחילה עסקו בביעור היער הסמוך לעיר ואחר כך בהקמת צריפי מגורים. לבני הקהילה החדשה לא היו מקורות פרנסה. עד מהרה הם נקלעו למצוקה כלכלית קשה ונאלצו להסתמך על תרומות. בהמשך הגיעו מספר משפחות מפאזארדז'יק, ובראשית המאה ה-20 נמנו במקום 280 משפחות ובסך הכל 800 נפשות. בהמשך ניתן אישור התיישבות נוסף ל-100 משפחות מסופיה ו-20 מווארנה. בשל המצב הכלכלי הקשה עזבו בהדרגה חלק מהמתיישבים וחזרו לבולגריה. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה עזבו מרבית המתיישבים את העיר ושבו לבולגריה. חלק נכבד מאוכלוסייה זו, שאיבד את אזרחותו הבולגרית וחלקה גם את העות'מאנית, גורש בספטמבר 1939 מבולגריה במסגרת המסע לגירוש נתינים זרים.
דן לנדאו
ביוגרפיה
לנדאו הוא בוגר ישיבת הר עציון במסגרתה שירת בחיל השריון כחייל הסדר, בעל תואר במשפטים ומוסמך לעריכת דין. במהלך הכנסת ה-15 שימש כעוזרו הפרלמנטרי של חבר הכנסת ראובן ריבלין. לאחר מינויו של ריבלין לשר התקשורת עבר עמו למשרד ושימש ראש מטה השר. מתוקף תפקידו עמד בראש צוות מקצועי שהמליץ להמיר את פעילות משרד התקשורת ברשות עצמאית. אחריותו השוטפת במשרד התקשורת כללה ריכוז הקשר עם הכנסת ומשרדי הממשלה השונים.
לאורך כהונת הכנסת ה-16, בעקבות מינויו של ריבלין ליושב ראש הכנסת, שימש לנדאו ראש לשכת היו"ר. בתקופה זו עמד בראש פרויקט ההקמה של ערוץ הכנסת וליווה את הליך החקיקה הכרוך בהקמתו ומכרז הזכיינות לגוף המשדר. כן הוא ליווה את פעילות מרכז המחקר והמידע של הכנסת בתקופת הקמתו, והציג את עמדת היו"ר בישיבות הוועדה להכנת כללי אתיקה לחברי הכנסת. לאחר פיזור הכנסת ה-16 ולקראת התכנסות הכנסת ה-17 החליטו יו"ר הכנסת ומזכיר הכנסת להעסיק את לנדאו דרך חברת מאסטרפלאן לזמן מוגבל בגלל היותו בעל הניסיון היחיד בנושא פרויקט הקמת מרכז מבקרים של הכנסת שהיה אז בעיצומו. מבקר המדינה מתח ביקורת על הסדר העסקה זה ובעקבות זאת ביטל מנכ"ל הכנסת הנכנס את פרויקט מרכז המבקרים וסיים את ההתקשרות עם לנדאו.
בשנים 2006–2009 עסק בעריכת דין באופן פרטי והתמקד בייצוג משפטי בבג"ץ ובפרויקטים בתחום התקשורת. בשנת 2008 הציג מועמדותו לתפקיד יו"ר המועצה לשידורי כבלים ושידורי לוויין.
לאחר כינון הכנסת ה-18 ובחירתו מחדש של ריבלין לתפקיד יו"ר הכנסת, באפריל 2009 מונה לנדאו למנכ"ל הכנסת ואושר לתפקיד על ידי ועדת הכספים. בתפקיד מנכ"ל הכנסת שם לנדאו דגש על ניהול המשכן על פי תקנים מקובלים של חברות עסקיות, כולל הכנת תוכניות עבודה שנתיות ורב שנתיות ופרסום מרבי של פעילות הכנסת להגדלת השקיפות. בין השאר שודרג אתר האינטרנט של הכנסת, הוגברו השידורים הישירים ממליאת הכנסת ומוועדות הכנסת באמצעות ערוץ הכנסת והאינטרנט, הוגדל באופן ניכר מערך הדוברות של הכנסת, וכן הורחבו ימי הביקור בכנסת, פותחו סיורים ייחודים ותוכניות חינוכיות לקהלים בכל הגילאים ומותאמים לנושאים שונים ומגוונים, דבר שהביא להכפלת מספר המבקרים בכנסת.
כיום משמש לנדאו סמנכ"ל רגולציה ברכבת ישראל.
לנדאו הוא בנו של דוד לנדאו, נשוי ואב לחמישה. מתגורר באפרת.
קר סמית'
קר ואן קליב סמית' (באנגלית: Kerr Van Cleve Smith; נולד ב-9 במרץ 1972) הוא שחקן אמריקאי, מוכר בעיקר בזכות דמותו כג'ק מקפי בדרמת הנעורים דוסון קריק ששודרה בין השנים 1998–2003 ברשת הטלוויזיה האמריקאית The WB ובמשחקו בסדרה מכושפות בתפקיד קייל ברודי. סמית' גם שיחק בסרטי האימה יעד סופי משנת 2000 ובלאדי ולנטיין 3D משנת 2009.
ביוגרפיה
סמית' נולד באקסטון, פנסילבניה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית. אביו היה יועץ פיננסי. יש לו אחות בשם אליסון. סמית' סיים את לימודיו בבית הספר התיכון הנדרסון במחוז צ'סטר בפנסילבניה. מאוחר יותר למד באוניברסיטת ורמונט.
קריירה
סמית' החל את קריירת המשחק שלו בסדרה "כשהעולם מסתובב" בה שיחק את דמותו של טדי יוז בשנים 1996–1997, בסרט יעד סופי, ובתפקיד אורח בסדרה מכושפות בתפקיד הסוכן קייל ברודי.
במשחקו בדמות ג'ק מקפי בעונה השנייה של הסדרה דוסון קריק מרשת הטלוויזיה The WB, סמית' גילם תלמיד בית ספר תיכון בן 16 כאשר במציאות היה בן 26. סמית' היה בן 31 בסיום שש השנים שבהם שודרה הסדרה. הוא היה הגבר הראשון שהתנשק עם גבר בסדרת טלוויזיה אמריקאית, בעונה השלישית של דוסון קריק.
בתוכנית המתיחות פאנק'ד של ערוץ הטלוויזיה האמריקאי MTV, סמית' היה האדם האחרון שנמתח. בשנת 2007, הוא הופיע מספר פרקים בסדרת הטלוויזיה הפופולרית CSI: ניו יורק בדמותו של אנדרו "דרו" בדפורד, המטרידן ה-333. סמית' גם שיחק בסדרת הטלוויזיה האמריקאית חיים בלתי צפויים בדמותו של שדרן רדיו בשם ראיין תומאס.
חיים אישיים
סמית' היה נשוי לשחקנית הרמוני אברט בין 2003–2009. סמית' הוא טייס מוסמך וחובב מוטוקרוס.