cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוסיה במשחקים האולימפיים
אולימפיאדת סוצ'י (2014)
גם בגלישת שלג הגיעו הרוסים להישגים גבוהים מבעבר, וגם בענף זה היה זה הודות לספורטאי מתאזרח, ויק ויילד, יליד ארצות הברית. ויילד זכה בשתי מדליות זהב, בסלאלום מקביל ובסלאלום מקביל ענק. ניקולאי אוליונין זכה במדליית כסף בקרוס ואלנה זווארזינה זכתה במדליית ארד בסלאלום מקביל ענק. גולשי המזחלות אלכסנדר זובקוב ואלכסיי ווייוודה זכו במדליית זהב בתחרות הזוגות, ובמדליית זוגות נוספת במקצה הרביעיות, אך שתי המדליות נשללו מרוסיה בשל אימרוץ. במרוץ הסקי למרחקים ל-50 ק"מ זכו רוסים בשלושת המקומות הראשונים: אלכסנדר לגקוב בזהב, מקסים וילגז'אנין בכסף ואיליה צ'רנוסוב בארד. לגקוב ווילגז'אנין היו שותפים גם לזכייתם של השליחים במדליית כסף במרוץ ל-10X4 ק"מ, ווילגז'אנין זכה במדליית כסף שלישית, במרוץ הזוגות, יחד עם ניקיטה קריוקוב.
במרוץ השליחים בביאתלון זכו הרוסים במדליית זהב. הביאתלטיות זכו במדליית כסף אך זו נשללה מהן, כמו גם מדליית הכסף של אולגה וילוחינה ספרינט. ביאתלט נוסף, יבגני גרניצ'ב, זכה במדליית ארד במרוץ ל-20 ק"מ. בסקלטון, שיפר אלכסנדר טרטיאקוב את הישגו מוונקובר וזכה במדליית זהב, וילנה ניקיטינה זכתה במדליית כסף. אלברט דמצ'נקו זכה בשתי מדליות כסף בלוז', במקצה היחידים ובמרוץ השליחים המעורב. המחליקה המהירה אולגה פטקולינה זכתה במדליית כסף במרוץ ל-500 מטר, ואולגה גראף זכתה בשתי מדליות ארד, במרוץ ל-3000 ק"מ ובמרוץ המרדף הקבוצתי. במדליית ארד נוספת זכה אלכסנדר סמישליאייב, בסקי חופשי. נבחרת הגברים בהוקי קרח סיימה במקום החמישי, ונבחרת הנשים סיימה במקום השישי, בפעם השלישית ברציפות.
אולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018)
ב-5 בדצמבר 2017 הודיע הוועד האולימפי הבינלאומי על הרחקתה של רוסיה מהמשחקים, עקב אמרצה נרחבת ומאורגנת של ספורטאיה בתוכנית שזכתה לחסות ממשלתית. נקבע שהדגל הרוסי לא יונף וההמנון הרוסי לא ינוגן אם ספורטאיה יזכו במקום הראשון. ספורטאים בודדים שנמצאו נקיים מסמים ממריצים התחרו תחת הדגל של הוועד האולימפי הבינלאומי וכונו אתלטים אולימפיים מרוסיה (Olympic Athletes from Russia, קוד OAR). בסך הכל הותר ל-169 ספורטאים רוסיים להשתתף.
בהחלקה אמנותית הרוסים זכו במדליית כסף בתחרות הנבחרות. המחליקות אלינה זגיטובה ויבגניה מדבדבה שברו שיאים עולמיים בתחרות הקצרה ולאחר התחרות המשולבת זכו במדליית זהב וכסף בהתאמה.
בקרלינג הזוג אנסטסיה בריזגאלובה ואלכסנדר קרושלניסקי זכו במדליית הארד, לראשונה בתולדות הענף, לאחר שהשניים גברו על נורווגיה בתוצאה 4:8 במשחק על המקום השלישי. בשתי הבדיקות שנערכו ב-18 וב-20 בפברואר נמצא קרושלניסקי חיובי באימרוץ ומאחר ונחשד שהשתמש במלדוניום הם נאלצו להחזיר את המדליה בה זכו. גם גולשת המזחלות (בובסליי) נאדז'דה סרגייבה נחשדה באמרוץ ואף הודתה בכך ועזבה מיוזמתה את הכפר האולימפי למוסקבה, לאחר שבבדיקות ראשוניות נמצא בדמה החומר האסור טרימתאזידין.
בסקי למרחקים הספורטאים מרוסיה השיגו 9 מדליות, 6 מהם ארד. אלכסנדר בולשונוב סיים במקום השלישי במרוץ הספרינט וזכה במדליית ארד ובמדליית כסף במרתון ספרינט בסגנון קלאסי למרחק 50 ק"מ. למקום השלישי הגיע בן ארצו אנדריי לרקוב, שזכה במדליית ארד. יוליה בלורוקובה זכתה אף היא במדליית ארד בספרינט לאחר שסיימה שלישית ודניס ספיצוב סיים שלישי בריצת 15 ק"מ וכך גם נבחרת הסקי בקרוס-קאנטרי זכתה במדליית הארד, בנוסף זכו הרוסים במדליית הכסף במרוץ שליחים למרחק 4 ק"מ. בקפיצת סקי בסגנון חופשי המשלחת זכתה במדליית ארד, כאשר איליה בורוב סיים במקום השלישי בתחרות וכך גם סרגיי רידזיק שסיים שלישי בסקי קרוס בסגנון חופשי. דניס ספיצוב ואלכסנדר בולשונוב זכו גם במדליית כסף בספרינט קבוצתי בסגנון חופשי. גולש הסקלטון ניקיטה טרגובוב זכה במדליית כסף והגולשת נטליה וורונינה זכתה במדליית ארד בתחרות החלקה מהירה למרחק 5,000 מטרים.
בהוקי קרח נבחרת הנשים העפילה לחצי גמר הטורניר, לראשונה בתולדותיה וסיימה במקום הרביעי. נבחרת הגברים העפילה לראשונה מזה 20 שנה לגמר טורניר ההוקי קרח וזכתה במדליית זהב לראשונה בתולדותיה.
אולימפיאדת טוקיו (2020)
לקראת אולימפיאדת טוקיו 2020, רוסיה הושעתה מלהשתתף בטורנירים ובסבבים רשמיים בכל המקצועות עקב מציאת סמים אסורים בקרב רבים מהמתעמלים והאתלטיות שלהם. אולם לאחר עתירה של חלק מהמתעמלים, שבקשו לבטל את העונש הקולקטיבי - הותר לחלקם להשתתף, אך במקום לייצג את מדינת רוסיה על מדיהם ובתוצאות המסכים, תחת דגל רוסיה ועם ההמנון הרוסי (במקרה של מדליית זהב) - הם נאלצו לייצג את "הוועד האולימפי הרוסי" (ROC) בלבד על מדיהם ובתוצאות המסכים, תחת הדגל של הוועד האולימפי הרוסי, ובמקום המנון בחרו בשיר של מוזיקה קלאסית: הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של המלחין הרוסי צ'ייקובסקי.
לאולימפיאדת טוקיו, שנערכה בקיץ 2021, שלח הוועד האולימפי הרוסי 329 ספורטאים.
את המדליה הראשונה שלה השיגה המשלחת בענף קליעה בירי ספורטיבי באמצעות רובה אוויר למרחק 10 מטר, עם זכייתה של אנסטסיה גלאשינה במדליית כסף. במוקדמות היא סיימה שמינית, המקום האחרון שעדיין אפשר לה להעפיל לגמר. בתחרות הגמר, לאחר שהציגה ירייה אחרונה חלשה, היא זכתה במקום השני והביאה את המדליה האולימפית הראשונה לרוסיה באולימפיאדת 2020. חברתה למשלחת, ויטלינה בצרשקינה, זכתה במדליית זהב בתחרות ירי ספורטיבי באקדח אוויר ממרחק 10 מטרים.
בהמשך השיגה הנבחרת מדליות בענפים כמו סיוף, שחייה, טניס, ג'ודו והתעמלות מכשירים.
אולימפיאדת בייג'ינג (2022)
המשלחת השתתפה בשם "הוועד האולימפי הרוסי" (ROC) לאור העונש שהוטל עליה בדצמבר 2019 על ידי הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט בשל פעילות מדינתית מאורגנת לרמאות בבדיקות סמים.
היריבות עם ארצות הברית
היריבות האולימפית הגדולה ביותר במשחקים האולימפיים היא בין רוסיה על נגזרותיה (בייחוד ברית המועצות) לארצות הברית.
אולימפיאדות קיץ
בסך הכל, ארצות הברית השיגה 1,022 מדליות זהב ו-2,523 מדליות סך הכל (בשנים 1896 ואילך), בעוד רוסיה (על נגזרותיה כמו האימפריה הרוסית וברית המועצות, מאז 1900) השיגה 588 מדליות זהב ו-1,548 מדליות בסך הכל.
אולימפיאדות חורף
בסטטיסטיקה נכללו המדליות של ברית המועצות, הנבחרת המאוחדת, רוסיה והספורטאים האולימפיים מרוסיה יחד עם אלה של ארצות הברית מאז 1956. ארצות הברית השיגה מאז 1924, 105 מדליות זהב ו-305 מדליות בסך הכל בעוד רוסיה (על נגזרותיה) השיגה 136 מדליות זהב ו-355 מדליות בסך הכל.
מחלוקות
רוסיה הואשמה בניהול סימום שיטתי בספורט הרוסי, מה שהביא לכך ש-43 מדליות אולימפיות ועשרות זכיות באליפויות עולם נושלו מהמתחרים הרוסים: המירב מכל מדינה ויותר מ-30% מסך המדליות העולמי. ברוסיה יש הכי הרבה מתחרים שנתפסו בסמים במשחקים האולימפיים בעולם, עם יותר מ-200. הסמים הרוסיים נבדלים מסמים במדינות אחרות מכיוון שעל פי האשמות שהוטחו על ידי מדינות המערב, ברוסיה סופקו סטרואידים ותרופות אחרות לאנשי ספורט על ידי המדינה. בשל הפרות נרחבות של חוקי סמים, כולל ניסיון לחבל בחקירות מתמשכות תוך מניפולציה של נתוני מחשב, בשנת 2019. הסוכנות העולמית למלחמה בסמים בספורט הסירה את רוסיה מכל התמודדות באירועי ספורט גדולים כולל המשחקים האולימפיים למשך ארבע שנים. איסור זה הופחת מאוחר יותר לשנתיים בשנת 2020 על ידי בית הדין לבוררות בספורט (CAS) בעקבות ערעור של רוסיה. מתחרים מרוסיה רשאים להתחרות בתחרויות בינלאומיות תחת דגל נייטרלי.
על פי העיתונאי הבריטי אנדרו ג'נינגס, קולונל ק.ג.ב. הצהיר כי קציני הסוכנות הוצבו ברשויות למלחמה בסמים בספורט של הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC) כדי לערער על בדיקות הסמים וכי המתחרים הסובייטים "חולצו במאמץ אדיר". בהקשר לאולימפיאדת הקיץ 1980, מחקר אוסטרלי משנת 1989 טען ש"אין כמעט זוכה במדליה במשחקים במוסקבה, בוודאי שאין זוכה במדליית זהב, שאינו על סם כלשהו: בדרך כלל כמה סוגים. משחקי מוסקבה היו יכולים גם להיקרא 'משחקי הכימאים'." מסמכים שהתקבלו בשנת 2016 חשפו תוכניות סובייטיות למערכת סימום ברחבי המדינה לקראת אולימפיאדת הקיץ 1984 בלוס אנג'לס. במסמך פורטו פעולות הסטרואידים הקיימות של התוכנית, יחד עם הצעות לשיפורים נוספים. התכנית הוכנה על ידי ד"ר סרגיי פורטוגלוב מהמכון לתרבות גופנית. פורטוגלוב היה גם אחת הדמויות המרכזיות שהיו מעורבות ביישום תוכנית הסימום הרוסית לפני אולימפיאדת הקיץ 2016.
בשנת 2010, עובד ב (RUSADA), ויטלי סטפנוב, החל לשלוח מידע לסוכנות העולמית למניעת סימום בספורט (WADA) בטענה כי RUSADA מאפשרת סימום מערכתי באתלטיקה. לדבריו, הוא שלח 200 מיילים וחמישים מכתבים במהלך שלוש שנים. בדצמבר 2012 שלחה דריה פישלצ'ניקובה מייל ל-WADA ובו פרטים על תוכנית לכאורה בסמים המופעלים על ידי המדינה ברוסיה. על פי ה"ניו יורק טיימס", האימייל הגיע לשלושה בכירים ב-WADA אך הסוכנות החליטה לא לפתוח חקירה אלא העבירה את הודעת הדוא"ל שלה לבכירים במשרד הספורט הרוסי. באפריל 2013, לאחר שנכשל במבחן הסמים בפעם השנייה (לאחר איסור סמים קודם לשנתיים בשנת 2008–2010), נאסרה פישצ'לניקובה על ידי איגוד האתלטיקה הרוסית (RusAF) למשך עשר שנים, במהלך שתואר כנקמה נגדה. תוצאותיה ממאי 2012 בוטלו ובכך הציבו אותה בדרך לאבד את המדליה האולימפית שלה. העיתונאי הבריטי ניק האריס אמר כי יצר קשר עם הוועד האולימפי הבינלאומי בטענות על מעבדתו של גריגורי רודצ'נקוב במוסקבה בתחילת יולי 2013. לדברי סטפנוב, "אפילו ב-WADA היו אנשים שלא רצו להוציא את הסיפור הזה", אך לדבריו, אדם בארגון קישר אותו עם רשת ARD הגרמנית. החוקר הראשי של WADA, ג'ק רוברטסון, סבר כי הארגון אינו שייך לפעול וכי יש צורך בתשומת לב תקשורתית, ולכן הוא קיבל את אישורו של מנכ"ל WADA, דייוויד האומן, לפנות לכתב תחקיר בשם האג'ו ספלט, שבעבר דיווח על סמים במזרח גרמניה ובמדינות אחרות. בדצמבר 2014 שידרה הרשת את סרטו התיעודי של ספלט, "Geheimsache Doping: 'Wie Russia seine Sieger macht'" ("סוד הסימום: 'איך רוסיה יוצרת את אלופותיה'"), שחשף מעורבות של המדינה הרוסית לכאורה בסימום שיטתי ותיארה זאת כסימום "בסגנון מזרח גרמני". בסרט התיעודי טענו סטפנוב ואשתו יוליה סטפנובה (לבית רוסנובה) כי גורמים באתלטיקה רוסית סיפקו חומרים אסורים בתמורה ל-5% מהרווח של הספורטאי וכן זייפו בדיקות בשיתוף עם שוטרי השירות הפדרלי למלחמה בסמים. הוא כלל שיחות שהוקלטו בסתר על ידי סטפנובה, למשל עם הספורטאית הרוסית מריה סבינובה שאמרה כי אנשים במעבדה לבדיקת סמים במוסקבה כיסו את הסמים שלה. הרצה הרוסית למרחקים ארוכים ליליה שובוחובה שילמה לכאורה 450 אלף יורו כדי לחפות על תוצאת הסמים החיובית שלה. על פי הטענות, ד"ר סרגיי פורטוגלוב מהמכון לתרבות גופנית, המואשם בארגון סמים בחסות ברית המועצות, עוד מתחילת שנות השמונים, היה מעורב גם בתוכנית הסימום הרוסית.
באולימפיאדת הקיץ בשנת 2021 הורשו לא יותר מעשרה רוסים להתחרות בתחרות האתלטיקה ולא יותר משני רוסים (זכר ואשה אחת) הורשו להתחרות בתחרות הרמת משקולות בשל חשד לסימום. שני חותרים רוסים מוסמכים, ניקיטה מורצ'יוב ופאבל סורין, הוחלפו בצוות החתירה לאחר שנבדקו חיוביים לגבי החומר האסור מלדוניום ושני שחיינים רוסיים מוסמכים, ורוניקה אנדרוסנקו ואלכסנדר קודשב, הורחקו מנבחרת השחייה על סמך עדויות מטעם מוסקבה נגד מעבדת הסמים. בערעור ל-CAS, אנדרוסנקו וקודאשוב הוחזרו לנבחרת השחייה ואושרו להתחרות. טענות על סימום הועלו גם במהלך אולימפיאדת 2021 נגד הספורטאים הרוסיים שכן זכו במדליות זהב.
על פי סוכנות הידיעות רויטרס, טרולים רוסים היו מעורבים בהפצת ההאשטאג בטוויטר #NoRussiaNoGames בעקבות הודעת הוועד האולימפי הבינלאומי כי רוסיה הושעתה מאולימפיאדת החורף 2018. אחד החשבונות שזוהה על ידי רויטרס כמניע פעילות סביב #NoRussiaNoGames היה @ungestum, המפרט את מיקומו בעיר הרוסית אורנבורג. חשבון זה שלח 238 ציוצים המורכבים מהאשטג בלבד למשתמשים אחרים מאז הוכרז האיסור, מה שמעיד כי אלה נוצרו במחשב. הקמפיין זכה גם לקידום גבוה על ידי קבוצה של לפחות חמישה חשבונות שצייצו את ההאשטאג פעמים רבות יחד עם קישורים שלא היו קשורים לכתבות חדשות בשפה הרוסית ושוב פרסמו ציוצים זה מזה. אחד מהחשבונות האלה, @03_ppm, שלח לפחות 275 ציוצים כאלה. על פי החשדות חשבונות אלה הופעלו על ידי הסוכנות לחקר האינטרנט.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ: width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף
בענפי הקיץ: width="20px"|
בענפי החורף:
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות החורף: width="20px"|
יצחק טאוב
יצחק טַאוּבּ (17 בינואר 1927 – 17 בינואר 2014) היה עיתונאי, כלכלן ומנהל ישראלי. שימש פרשן כלכלי וכתב בנושאי כלכלה במספר כלי תקשורת בהם קול ישראל, "על המשמר" ו"דבר". היה דוברו ומזכירו הכללי של בנק ישראל, יו"ר רשות ניירות ערך ומנהל מוסד ביאליק.
קורות חיים
יצחק טאוב נולד בשנת 1927 בעיר ברטיסלאבה שבצ'כוסלובקיה (כיום בירת סלובקיה). ב-1939 עלה לארץ ישראל. בשנת 1944, כשהיה בן 17, התגייס לפלמ"ח ושירת במסגרת פלוגות ו' וי"א בהכשרת החושלים (גבע, 1945). בוגר החוג כלכלה ומוסמך במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
אבנט (חברה)
אבנט היא אחת מהחברות הגדולות בעולם בתחום שיווק רכיבי אלקטרוניקה ומחשבים, עם מחזור מכירות עולמי של 27 מיליארד דולר (2013).
יצחק טאוב
קורות חיים
טאוב היה כתב ופרשן לענייני כלכלה בעיתונים "על המשמר" ו"דבר". במשך שנים רבות הגיש ביחד עם העיתונאים יצחק טישלר, צבי קסלר ואחרים את תוכנית הרדיו היומית לענייני כלכלה ומשק "על מספרים ואנשים" בקול ישראל.
אבנט (חברה)
החברה הוקמה על ידי מהגר יהודי מרוסיה בשם צ'ארלס אבנט, שפתח בברוקלין בתחילת שנות ה-60 חנות למוצרי אלקטרוניקה (כגון רדיו, שפופרות וכדומה). מאז, החברה עברה עשרות רכישות ומיזוגים, אך שמרה על שמה המקורי.
יצחק טאוב
קורות חיים
בראשית שנות ה-60, בתקופת כהונתו של דוד הורוביץ כנגיד בנק ישראל, החל טאוב לשמש בתפקיד דובר הבנק ולאחר מכן עוזר לנגיד. החל באמצע אותו עשור כיהן כמזכירו הכללי של הבנק עד 1972, לאחר שזנבר החליף את הורוביץ כנגיד הבנק.
אבנט (חברה)
החברה נסחרת בבורסה לניירות ערך בניו יורק מאז 1959.
החברה מעסיקה כ-19,000 עובדים. בישראל מיוצגת אבנט על ידי אבנט ישראל, הנמצאת בתל-מונד עם כ-110 עובדים ובניהולו של דני קורן. אבנט ישראל מפיצה רשמית של כ-150 יצרני רכיבים.
יצחק טאוב
קורות חיים
ב-1972 מונה לעמוד בראש הוועדה לריסון ולייעול ההוצאות בתחום ההסברה והפרסומים (ועדת טאוב) שהסדירה את תחום ההסברה לציבור הישראלי, קבעה כללים לפרסום חומרים בידי משרדי הממשלה, קבעה את תפקידם של מרכז ההסברה ושירות הסרטים הישראלי בהקשר זה, והמליצה על סיום הופעתו של שנתון הממשלה. על אף שלא כל מסקנות הוודעה מומשו בפועל נודע לה חשיבות רבה בעיצוב תחום ההסברה בעשורים הבאים.
בין השנים 1974–1979 כיהן בתפקיד יו"ר רשות ניירות ערך.
בשנת 1974 מונה לעורך "רבעון לכלכלה", כתב עת מדעי ישראלי לנושאי כלכלה, וערך אותו במשך שנים רבות.
החל מתחילת שנות ה-80 כיהן טאוב במשך שנים רבות בתפקיד מנכ"ל "מוסד ביאליק", וגם לאחר פרישתו מתפקיד זה המשיך לשמש חבר בדירקטוריון המוסד. בנוסף, היה חבר בהנהלותיהם של ארגוני תרבות וחינוך, בהן מליאת מועצת העיתונות, אגודת העיתונאים בירושלים, יו"ר הנהלת תיאטרון החאן, הנהלת התאחדות הוצאות הספרים בישראל, חבר בחבר הנאמנים ובוועד המנהל של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, חבר הנהלת המכון לתרגום ספרות עברית וחבר מועצת המנהלים של הוצאת עם עובד.
טאוב התגורר במושב בית זית ונמנה עם ותיקיו. נפטר בבוקר יום הולדתו ה-87, בינואר 2014. נקבר בבית העלמין של מושבו. הותיר אשה, מרית, ושלושה ילדים: גדי טאוב (עיתונאי וסופר), הגר (עובדת סוציאלית) ונועה (מפיקה).
נווד (קומיקס)
נווד (באנגלית: Nomad) הוא כינויין של מספר דמויות בדיוניות המופיעות בחוברות הקומיקס קפטן אמריקה ביקום מארוול קומיקס. הכינוי עצמו ותלבושתו של הנווד נוצרו בידי הכותב סטיב אנגלהארט והמאייר סאל בוסימה בתור זהות חלופית לקפטן אמריקה המקורי סטיב רוג'רס בחוברת Captain America #180 מדצמבר 1974. הזהות הוחייתה מחדש בידי הכותב ג'ון מארק דמתיאס עבור דמות שולית בשם אדוארד פרבל בחוברות Captain America #261-263 מספטמבר-נובמבר 1981. אותו כותב העניק את הזהות לדמותו של ג'ק מונרו בחוברת Captain America #282 מיוני 1983. דמויות נוספות אשר נטלו את הזהות היו ריקי בארנס ואיאן רוג'רס, בנו המאומץ של סטיב רוג'רס.
משרד הבינוי והשיכון
משרד הבינוי והשיכון הוא המשרד האחראי על תחום הבנייה והדיור בישראל, כמו גם על יצירת תנאים שיאפשרו למשקי הבית בה אפשרות סבירה לדיור. בין השאר, המשרד מעודד הגברת הבנייה למגורים, אכיפת תקני בנייה, שיקום שכונות ותיקות והתחדשות עירונית.
היסטוריה
בממשלה הזמנית, הופקדו ענייני משרד הבינוי בידי מרדכי בנטוב, שהיה שר העבודה והבינוי. עם זאת, המושג "משרד הבינוי" היה רווח. עם הקמת ממשלת ישראל הראשונה הועבר מנהל התכנון למשרד הפנים ושאר יחידות משרד הבינוי הוכללו באגף השיכון של משרד העבודה.
המשרד הוקם בשנת 1961, ובמשך השנים פוצל ושמו שונה מספר פעמים בין משרד הבינוי והשיכון לבין משרד השיכון. בשנת 2014 הוסב שמו לשם משרד הבינוי וב-2015 הוחזר השם משרד הבינוי והשיכון.
משרדים
משרדי משרד הבינוי היו בתל אביב ובשנת 1950, עת עלתה משרד העבודה לירושלים הושאר אגף השיכון בתל אביב בקריה.
בעת הקמת המשרד בנובמבר 1961 החליט יוספטל להשאיר אותו בתל אביב למרות מחאות על מיקום משרד ממשלתי שלא בירושלים. בשנת 1970 עברה הנהלת המשרד למגדל ירושלים. בהמשך עברו יחידות המשרד לקריית הממשלה במזרח ירושלים.
פעילות
משרד הבינוי והשיכון אחראי לביצוע מדיניות הממשלה בנושאי פתרונות דיור לכלל האוכלוסייה, שיקום שכונות ומשכנתאות (פיקוח על הבנקים למשכנתאות וטיפול בקבוצות חריגות). במסגרת הטיפול באוכלוסיות חלשות מעניק המשרד סובסידיות לרכישת דירה, לבניית דירה או להרחבתה, וכן משתתף בתשלומי שכר דירה ומתן דירות בשיכון הציבורי לאוכלוסיות משכבות סוציו-אקונומיות נמוכות. נושאים אלו מטופלים על ידי מינהל לסיוע בדיור.
יעד נוסף של המשרד הוא שיפור איכות הבנייה בישראל, עידוד יזמות עסקית ופעילות למניעת כשלי בנייה. אחת מן התוכניות המרכזיות של המשרד היא שיקום שכונות ותיקות: במסגרת תוכנית זו פועל המשרד לשפץ את המבנים ולפתח את תשתיותיהם, תוך שימת דגש על שיפור השירותים החברתיים ועל ההשתלבות החברתית-כלכלית של האוכלוסיות החלשות בזירה המקומית. דוגמה לכך היא תוכנית "פינוי בינוי", הפועלת לרווחת הדיירים הוותיקים של שכונות אלה ולשיפור החזות המקומית.
מאז 1977 למשרד הבינוי והשיכון יש גם השפעה מדינית מכיוון שבניה בהתנחלויות ובשכונות בירושלים מעבר לקו הירוק נמצאת בתחום פעילותו. עמדתו הפוליטית של השר המכהן בתפקיד והשתייכותו לשמאל או לימין יכולה להשפיע על היקף הבניה מסוג זה שיזום משרד הבינוי בתקופת כהונתו.
למשרד הבינוי והשיכון תאגידים וחברות ממשלתיות הכפופות לו מקצועית ומיניסטריאלית, כגון:
סקושגורד
סקושגורד הוא תעתיק לשם המשפחה השוודי Skarsgård, שבטעות מתועתק גם כ סקארסגארד.
גווידו קרוזטו
ביוגרפיה
קרוזטו נולד ב-19 בספטמבר 1963 למשפחה של יזמים מקונאו. הוא החל ללמוד כלכלה באוניברסיטת טורינו, ובמקביל הצטרף למפלגה הדמוקרטית-נוצרית. עקב מות אביו, הוא נאלץ להפסיק את לימודיו ולהתחיל לעבוד. בגיל 25 הוא מונה ליועץ עבור ראש הממשלה ג'ובאני גוריה.
ב-28 במאי 1990, נבחר קרוזטו לראש עיריית מארנה, עיירה ליד קנואו. הוא המשיך להיבחר לתפקיד במשך שלוש קדנציות רצופות. ב-1994 הוא עזב את המפלגה הדמוקרטית-נוצרית והצטרף למפלגת פורצה איטליה. במקביל, ב-2001 הוא נבחר לחבר בבית הנבחרים של איטליה. ב-2006 הוא נבחר מחדש, וב-2008 עזב את מפלגת פורצה איטליה והצטרף למפלגת אנשי החופש. באותה שנה הוא מונה לתת מזכיר במשרד ההגנה. בדצמבר 2012 הוא פרש ממפלגת אנשי החופש ויחד עם ג'ורג'יה מלוני ואיניאציו לה רוסה הקים את מפלגת האחים של איטליה. ב-2014 הוא התמודד בבחירות לפרלמנט האירופי אולם נכשל.
בדצמבר 2017 הודיע קרוזטו יחד עם אשת העסקים דניאלה סנטנצ'ה על הצטרפות מחדש למפלגת האחים של איטליה. בתחילת 2018 הוא התמודד בבחירות הכלליות באיטליה, ונבחר מחדש לבית הנבחרים. הוא נבחר מחדש במהלך הבחירות הפרלמנטריות באיטליה, 2022. לאחר בחירות אלו הצליחה מלוני להרכיב ממשלה ומינתה את קרוזטו לשר ההגנה שלה.
גלריית דגלי אמריקה הצפונית
רשימה זו כוללת את הדגלים שבהם נעשה שימוש באמריקה הצפונית לפי קטגוריות ולפי סדר הא'-ב':
אליפות ארץ ישראל באתלטיקה 1945
אליפות ארץ ישראל באתלטיקה נערכה באצטדיון המכביה בתל אביב בין התאריכים 12 - 13 במאי 1945.
יונאס הופמן
יונאס הופמן (בגרמנית: Jonas Hofmann; נולד ב-14 ביולי 1992 בהיידלברג, גרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר בבאייר לברקוזן ובנבחרת גרמניה.
קריירה
יונאס החל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של פ.צ. רוט בעיירה סנקט לאון-רוט, שמרוחקת 16 ק"מ מעיר הולדתו היידלברג ושיחק שם עד סוף עונת 2003/2004. לאחר מכן עבר להופנהיים, שם שיחק בקבוצת הנוער ובקבוצה השנייה עד סוף עונת 11–2010.
בעונת 2011/2012 חתם יונאס בבורוסיה דורטמונד על חוזה עד 30 ביוני 2015. הוא בלט במדי הקבוצה השנייה של דורטמונד ועבר לקבוצה הבוגרת בסוף עונת 2012, כשנכנס כמחליף בדקה ה-89 בניצחון קבוצתו 1–3 על קבוצתו הקודמת.
ב-16 באפריל 2013 הוא פתח לראשונה בהרכב ואף בישל ליוליאן שיבר בניצחון קבוצתו 2–4 על אאוגסבורג. הופמן כבש לראשונה בליגה ב-18 באוגוסט 2013, כשכבש שער ניצחון לטובת קבוצתו לאחר שעלה מהספסל במשחק בית מול איינטרכט בראונשווייג.
ב-31 באוגוסט 2014 חתם יונאס לשנת השאלה במיינץ. בתום העונה שב לדורטמונד.
ב-29 בדצמבר 2015 חתם בבורוסיה מנשנגלדבך לארבע שנים. את הופעת הבכורה בקבוצה ערך בינואר 2016 בהפסד הביתי מול קבוצתו הקודמת בורוסיה דורטמונד בתוצאה 1–3, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-77 במקומו של מחמוד דאוד.
ב-5 ביולי 2023 חתם לארבע שנים בבאייר לברקוזן.
נבחרת גרמניה
הופמן זומן לראשונה לנבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21 בשנת 2013. הופמן ערך בשורותיה 10 הופעות והבקיע שישה שערים. באוקטובר 2020 זומן הופמן לראשונה לסגל נבחרת גרמניה, ונכנס כמחליף במקום יוליאן דראקסלר במשחק ידידות מול נבחרת טורקיה שהסתיים בתיקו 3-3. בחודש מאי 2021 זומן לסגל הנבחרת לקראת יורו 2020.
נכלל בסגל נבחרת גרמניה לטורניר מונדיאל 2022.
משרד ההגנה של ברית המועצות
משרד ההגנה של ברית המועצות (Министерство обороны СССР) היה המשרד הממשלתי בסובנרקום של ברית המועצות, שהיה אחראי לניהול הצבא האדום משנת 1953 (עת החליף את הקומיסריון העממי לענייני צבא ואת הקומיסריון העממי לענייני צבא) ועד 1992 (עת התפרקה ברית המועצות).
את מרבית מחלקותיה קיבל משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית.
משרד ההגנה הנחה את חמשת השירותים המזוינים ואת כל הפעילות הצבאית על בסיס יומי. הוא היה אחראי על שדה, חימוש ואספקת השירותים המזוינים, ובימי שלום כל הפיקודים הטריטוריאליים של הכוחות המזוינים דיווחו לו. משרד ההגנה היה מאויש כמעט במלואו על ידי אנשי צבא מקצועיים, והיה לו מונופול על מידע צבאי מכיוון שלברית המועצות היו חסרים ארגוני מחקר ביטחוניים עצמאיים הנמצאים לעיתים קרובות במדינות אחרות. מונופול זה נתן לקצינים סובייטים בכירים ללא עוררין השפעה על מנהיגי המפלגה והממשל בסוגיות, החל מפיקוח על נשק, לפיתוח נשק ועד מכירת נשק למדינות זרות, המשפיעים על עמדתם ויוקרתם של הכוחות המזוינים.
היסטוריה
עד 1934 הגוף העיקרי האדום הצבא האדום היה הקומיסריון העממי לענייני צי וצבא (Народный комиссариат по военным и морским делам СССР) שבמרץ 1934 נקרא קומיסריון ההגנה העממי (Народный комиссариат обороны СССР).
ב-25 בפברואר 1946 קומיסריון ההגנה אורגן ליצירת '''הקומיסריון העממי של הכוחות  המזוינים של ברית המועצות (Народный комиссариат Вооружённых Сил СССР), שבמרץ 1946 הפך למשרד הכוחות המזוינים''' (Министерство Вооружённых Сил СССР).
בפברואר 1950 המשרד פוצל למשרד הצבא (Военное министерство СССР) ומשרד הצי (Военно-Морское министерство СССР), אשר במרץ 1953 אוחדו ליצירת משרד ההגנה הסובייטי (Министерство обороны СССР).
במרץ 1992 המשרד פורק סופית.
מבנה
המשרד הורכב ממטה כללי, מינהל פוליטי ראשי, מינהל המודיעין הראשי, מחלקת ברית ורשה, שירותים ומינהלים מרכזיים.
בצק מטוגן
בצק מטוגן (באנגלית: Fried dough) הוא מאכל רחוב, הנפוץ בעיקר בצפון אמריקה. המאכל מבוסס על בצק העובר תהליך של טיגון בשמן עמוק במקום ומוגש עם אבקת סוכר או בתוספת ציפויים שונים. הבצק המטוגן נפוץ בדרך כלל בעגלות אוכל ובדוכני מזון באוויר הפתוח בקרנבלים, פארקי שעשועים, ירידים, רודיאו ובריזורטים באזורי חוף.
מאפיינים
בצק מטוגן הוא השם הספציפי למגוון מאכלים הנכנסים תחת ההגדרה של סוגי לחם מטוגן שונים העשויים מבצק שמרים; בצק מטוגן ידוע גם בשמות אחרים כמו חיילי רגלים, אוזני פיל ובורמואלוס (במקרה זה מדובר בחתיכות קטנות יותר). מאכלים אלו זהים כמעט זה לזה ולחלק מגרסאות בצק השמרים של מאפה בשם בנייה, ושונים יחסית ממזונות בצק מטוגנים אחרים כגון דונאטס (סופגניות אמריקאיות) או פריטרים.
במטבח הקנדי חתיכות של בצק מטוגן נקראות לפעמים זנבות בונה (beaver tails). לדברי ביל קסטלמן, סופר הכותב על מקורן של מילים קנדיות, השם התייחס לבצק שנאפה במהירות "במיוחד במקומות שהגישו אותו בתחילת המאה ה - 19, בהם אנשים היו עוצרים לעיתים לחנייה של לילה אחד ולא הייתה להם בנמצא אפילו מחבת לטיגון." בשנת 1978 פאם וגראנט הוקר מאוטווה שבאונטריו הקימו את רשת המסעדות BeaverTails המתמחה במכירת מאפי בצק מטוגנים שנמתחים ביד לצורת זנב של בונה.
במטבח האיטלקי ישנו מאכל שהוא ואריאציה נפוצה על בצק מטוגן אותו אפשר למצוא בצפון אמריקה - הזפולה.
במדינות טורקיות במרכז אסיה ישנו מאכל דומה הנקרא Boortsog או Pişi.
הכנה
בצק מטוגן נעשה על ידי טיגון בשמן עמוק של מנות מחולקות מבצק שמרים תפוח. הבצק מקבל צורה של מאכל שאינו אחיד בגודלו ובצורתו ומבעבע מהטיגון.
יואל רק
יואל רק (נולד ב-29 ביוני 1946) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לאנטומיה ואנתרופולוגיה שבבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב. רק מלמד אנטומיה ואבולוציה של האדם. הוא מופקד על הקתדרה לחקר הזיקנה על שם איגור אורנשטיין. ב-2008 הוא נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ביוגרפיה
יואל רק נולד בברלין, במחנה עקורים של הסוכנות היהודית, בן לפנחס רק וחנה מבית רכטמן, שהיו ניצולי שואה מפולין. הוא שהה בגרמניה עד 1948. עם הכרזת המדינה, בהיותו בן שנתיים, עלה עם הוריו לישראל. גדל ברמת גן, למד בבית ספר הלל עד כיתה ח' ואת התיכון עשה בכפר הנוער "הדסים".
עוד מילדותו התעניין במאובנים, בדינוזאורים ובפלאונטולוגיה באופן כללי. רק פנה לאוניברסיטה מתוך כוונה ללמוד פלאואנתרופולוגיה, דיסיפלינה שלא הייתה קיימת אז בארץ. למימוש שאיפתו זו הוא החל את לימודיו ב-1968 באוניברסיטה העברית תוך הרכבת תוכנית מיוחדת ממקצועות מגוונים: פרהיסטוריה, ארכאולוגיה, אנטומיה, פלאונטולוגיה, זואולוגיה, גאולוגיה וגנטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב. החל משנתו השנייה שימש כעוזר מחקר באנטומיה ואנתרופולוגיה פיזית במחלקה לאנטומיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
סיים תואר ראשון באוניברסיטה העברית וכמעט סיים תואר שני בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, אלא שאז פרצה מלחמת יום הכיפורים ולאחריה טס ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. באוניברסיטת ברקלי עשה מאסטר ודוקטורט. למד תחת שלושה מורים בעלי שם עולמי בתחום עיסוקו: שרי וושבורן, טים וייט וקלארק האול. האחרון, פלאואנתרופולוג ידוע, היה המנטור העיקרי שלו. עבודת הדוקטורט של רק עסקה בטופוגרפיה ובארכיטקטורה של פני האוסטרלופיתקים המגושמים.
פרופ' רק כתב כתבות לציבור הרחב בכתבי העת מחשבות וטבע הדברים.
יואל רק נשוי ולו שלושה ילדים.
גולגולת האוסטרלופיתקוס
בלימודי הדוקטורט שלו השתתף רק בצוותו של פרופסור דונלד ג'והנסון ממוזיאון הטבע שבקליבלנד, שחקר את השלד לוסי. רק חקר את מבנה הפנים של המין של לוסי. בשנת 1983 פרסם בהוצאת "אקדמיק פרס", את ספרו הראשון: "פני האוסטרלופיתקים" (The Australopithecine Face), שהיה עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו. האוסטרלופיתקים היו שלב אנושי קדום שהתקימו במשך כמיליון שנה עד לפני כמיליון וחצי שנים. הם הלכו זקוף ונפח מוחם היה קטן (כשל השימפנזה). עיקר יחודם היה בפנים. פניהם היו דמויי צלחת, כאשר פריפריית פניהם הייתה קידמית יותר לזו של מרכזן. רק הסביר בספרו שפניהם המוזרות הן תוצר של הצורך לקדם את שרירי הפנים קדימה, דבר המעניק למנוף הלסת כוח לעיסה גדול יותר. מאחר ששרירי הלעיסה אחוזים בפריפריית שלד הפנים, התקדמותם משנה את טופוגרפיית הפנים בדרך מיוחדת - בניגוד לבני האדם (ולהרבה בעלי חיים אחרים) מרכז פני האוסטרלופיתקים הפך לחלקן העמוק - השקוע.
משום שלוסי חסרה את רוב הגולגולת ביקש במשך שנים לצאת לאתיופיה לחפש ממצאים נוספים של האוסטרלופיתקוס אפרנסיס, המין של לוסי. במשך שנים, בשל המלחמות והרעב באתיופיה, לא יצאו משלחות לאתיופיה לחדש את חיפוש המאובנים, אך לבסוף ב-1990, רק הצטרף כאנטומיסט למשלחת שכללה גם גאולוגים, ארכאולוגים ומומחים מתחומים שונים שיצאו לאתיופיה.
ב-1992 מצא רק גולגולת של זכר מבוגר של האוסטרלופיתקוס אפרנסיס, הידועה כ-"444 AL". עד גילויה, היה ידוע מעט מאוד על גולגולת המין. התגלית זכתה לפרסום רב בעולם המדע ואף לכותרת בעמוד הראשון בניו יורק טיימס, לתמונת השער בנייצ'ר ולכתבה נרחבת בנשיונל ג'יאוגרפיק. מאז שנמצאה גולגולת הזכר (444 AL), נמצאו גם גולגולתיהם של נקבה ושל תינוק. נתגלו גם הרבה לסתות.
בשנת 2004 פרסם רק את ספרו השני, "גולגולת האוסטרלופיתקוס אפרנסיס" (The skull of Australopithecus afarensis), בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד, יחד עם הפרופסורים ויליאם קימבל ודונלד ג'והנסון מאוניברסיטת אריזונה. הספר מסכם את הידע המדעי על אנטומיית הגולגולת של מין האוסטלפיתקוס אפרנסיס. במחקר מ-2007 הציג רק את מסקנתו שהאוסטרלופיתקוס אפרנסיס, שנחשב עד אז לאחד האבות הקדומים של מין האדם בן זמננו, אינו מאבות האדם, אלא תחילתו של ענף צדדי שהתפתח במקביל לזה של האדם. נוכחותו של אפרנסיס קרוב לנקודת הפיצול של שני הענפים עושה אותו דומה אנטומית לאבות הקדומים של האדם.
מחקר הניאנדרטלים בארץ ישראל
הניאנדרטלים (הומו ניאנדרתאלנזיס) חיו לפני 30 עד 200 אלף שנה וניתן למצוא מאובנים שלהם במערות בארץ ישראל. מין אנושי זה מהווה מוקד למחקר נוסף של יואל רק. הוא יזם והשתתף כאנטום בחפירת אחדות ממערות ארץ ישראל. הניאנדרטלים היו אירופאים במוצאם, חיו במקביל לאבות האדם המודרני. הומו סאפיינס לא התפתח מהם ואין להם ולא כלום עם האבולוציה שלנו. הם נכחדו לפני כ-30,000 שנה. במערות בארץ ישראל ניתן למצוא את הניאנדרטלים שהגיעו מהצפון ואת ההומו סאפיינס, אבותינו הקדומים, שהגיעו מאפריקה. ארץ ישראל, היא אתר החפיפה של תחום מחייתם של שתי הקבוצות הללו.
ניתן למצוא במערות ארץ ישראל קיום לסירוגין ואולי אף ביחד של שתי האוכלוסיות. מציאות זו היא ביטוי לתנודות שהיו במרחב התפוצה של הקבוצות הללו. הניאנדרטלים חיו בצל הקרחונים של אירופה וכאשר הקרחונים (ואירופה הקרה) התפשטו, הגיעו הניאנדרטלים למזרח התיכון. כאשר נסוגו הנאנדרטלים מהאזור בעקבות "נסיגת אירופה" הומו סאפיינס היגיע לאזור וחוזר חלילה. הניאנדרטל הדרומי ביותר נתגלה במערת כברה, במשלחת בה רק היה חבר.
רק יזם את חידוש החפירות במערת עמוד. מערה זו נחפרה בראשית שנות השישים על ידי משלחת יפנית שמצאה בה ניאנדרטל מבוגר. בראשית שנות ה-90 משלחת משותפת של דר' חוברס, קימבל ורק חידשה את החפירות ומצאה עולל של ניאנדרטל.
במחקריו מנסה רק להבין את המשמעות התפקודית של אנטומיית הפנים של הניאנדרטלים. מסקנתו היא כי הניאנדרטלים השתמשו בצורה אינטנסיבית בשיניהם הקדמיות וטופוגרפיית פניהם היא ביטוי לשינוי במנח משטחי העצם של הפנים כדי לסייע ולהקל על השימוש בשיניים הקידמיות (בעולם החי השיניים האחוריות הן המיועדת לפעול בלעיסה ולא השיניים הקדמיות).
רק חולק על הסיווג של המאובנים שהתגלו באתר נשר רמלה מהתקופה הפלאוליתית התיכונה כשרידי אוכלוסייה קדומה, הומו נשר רמלה ופרסם טענה כי מדובר באדם ניאנדרטלי, דומה במאפייניו לשלדי ניאנדרטלים אחרים שהתגלו בארץ ישראל.
מאמרים והרצאות של יואל רק
מתוך סדרת ההרצאות של פרופסור יואל רק באוניברסיטת תל אביב, אתר חופש:
דעמת
דעמת (בשבאית:𐩵𐩲𐩣𐩩, ; בגעז: ደዐመተ, עם תנועות ዳዓማት, Daʿamat או ዳዕማት, Daʿəmat) הייתה ממלכה באזור אריתריאה וצפון אתיופיה של ימינו, שהתקיימה בין המאות ה-8 וה-7 לפני הספירה. קיימים מקורות מידע מועטים על ממלכה זו, ונעשו מעט עבודות ארכאולוגיות אודותיה. כתוצאה מכך, לא ידוע אם דעמת הייתה קיימת כציוויליזציה לפני קיסרות אקסום או שהתפתחה לממלכת אקסום או אחת מהמדינות הקטנות בתקופה הפרוטו-אקסומית שהתפתחו לממלכת אקסום.
בירת הממלכה הייתה העיר יחא. ממלכה זו פיתחה מערך השקיה, שימוש במחרשות, גידלה דוחן, וייצרה מוצרי ברזל ונשק.
רוב ההיסטוריונים המודרניים רואים בציוויליזציה זו כבת המקום (ילידית), למרות ההגמוניה של ממלכת סבא בים האדום. עם זאת, היסטוריונים אחרים רואים את דעמת כתערובת של "תרבות עילית" של ממלכת סבא והתרבות הילידית. התומכים במוצא הילידי של דעמת מצביעים על כך כי שפת הגעז, השפה השמית העתיקה אשר דוברה בצפונה של אתיופיה ובאריתריאה, לא הובאה מממלכת סבא אלא התפתחה באזור דובר שפה שמית משנת 2000 לפנה"ס בקירוב. לפי ממצאיהם, השפעת ממלכת סבא הייתה מועטה ומוגבלת למספר אזורים, ונעלמה לאחר עשורים בודדים. ייתכן שממלכת סבא הקימה מושבה צבאית או מסחרית שהייתה בעלת ברית עם ממלכת דעמת או ממלכה פרוטו-אקסומית אחרת.
אחרי נפילת דעמת במאה ה-5 לפנה"ס, נשלט האזור על ידי ממלכות קטנות. עד עליית אחת מממלכות אלו, קיסרות אקסום אשר ממנה צמחו אתיופיה ואריתריאה (חבש) המודרניות.
אוראל לוי
אוראל לוי (נולד ב-1996 באשדוד) הוא כדורסלן ישראלי בגובה 2.17 מ' המשחק בעמדת הסנטר במכבי בת ים מהליגה הארצית בכדורסל.
אוראל היה הישראלי הגבוה ביותר, כשנכון לשנת 2022 המחזיק בשיא הוא אחיו גלעד שגובהו 2.20 מ'. לשניים שני אחים נוספים גבוהים ומשחקים כדורסל: יוגב, השני בגילו אחרי אוראל, שגובהו 2.10 מ', ונבו הצעיר בן ה-16 ב-2022 שגובהו 2.02 מ', כשאביהם איתי בגובה 1.93 מ' ואימם נילי בגובה 1.90 מ'. בכך משפחת לוי מאשדוד היא המשפחה הגבוהה בישראל ומהגבוהות ביותר בעולם.
חיים מוקדמים
לוי גדל באשדוד במשפחה דתית לאומית ואף למד בישיבת בני עקיבא "נווה הרצוג" בניר גלים. אביו בן למשפחה מיהדות תימן ואילו אמו היא בת להורים מיהדות אלג'יריה. הוא החל לשחק כדורסל בכיתה ב' ושיחק במסגרת בית"ר אשדוד. בגיל 14 החליט לפרוש מהקבוצה בשל רצונו להתקדם ברמת הכדורסל ובשל סירוב האגודה לשחררו נאלץ לשבת שנה מחוץ לאימוני כדורסל מקצועיים, הוא עבר בגיל 15 להתאמן באקדמיית הכדורסל שבמכון וינגייט תחת פיקוחם של יעקב ג'ינו ונתי כהן (שהביא אותו לתוכנית) שדואגים לפיתוח שחקנים גבוהים.
בשל בעיה מולדת בכף רגלו כמעט ונאלץ לפרוש מכדורסל מקצועני בגיל 18, אך סירב להצעת רופאיו ועבר ניתוח שחיפה חלקית על הבעיה שממנה סבל שם. לוי שירת בצה"ל כמש"ק דת על תקן ספורטאי מצטיין שאפשר לו לשלב קריירה ספורטיבית עם מילוי חובת השירות.
קריירה מקצוענית
לוי החל את הקריירה המקצוענית שלו בעונת 2014/2015 כשהוחתם במאי 2015 במדי אליצור יבנה מהליגה הלאומית בכדורסל שבה שיחק גם במסגרת הנוער. הוא הוחתם לשחק בקבוצה גם בעונת 2015/2016 אך הקבוצה לא עמדה ביעדיה באותה העונה ונשרה לליגה הארצית בכדורסל.
בעונת 2016/2017 עבר לשחק במדי מכבי בת-ים שגם היא מהליגה הארצית, איתה הגיע לגמר הפלייאוף של הליגה אך הפסיד 2:1 בסדרה לקבוצתו לשעבר, אליצור יבנה, בתום העונה שעלתה וחזרה לליגה הלאומית.
השדרה הראשונה
השדרה משתרעת בין רחוב האוסטון שבדרום, לבין גשר שדרת ויליס המקשר בין רובע מנהטן לרובע הברונקס מעל נהר הארלם, בסמוך לרחוב 127. השדרה משתרעת על פני 125 גושי בניינים. התנועה בשדרה היא חד סטרית, לכיוון צפון בלבד.
התנועה עוברת בעיקר בשכונות מגורים, אולם בין רחוב 42 ורחוב 45, מצידה המזרחי של השדרה נמצא מטה האומות המאוחדות, וחלק מהשדרה עובר מתחת לקרקע באזור זה, מתחת לרחבת הבניין.
היסטוריה
השדרה הוקמה כחלק מתוכנית חברי הוועדה (1811). חלקה הדרומי של השדרה נבנה זמן קצר לאחר קבלת התוכנית, והמשך השדרה נבנה בהדרגה במהלך המאה ה-19.
מעל חלק מהשדרה, בין הרחובות האוסטון ו-23 עבר "קו השדרה השנייה" (Second Avenue Line) של רכבת עילית. רכבת זו הוסרה בשנת 1942.
מהלך השדרה
בדרומה מתחילה השדרה באזור האיסט וילג' - שכונה שהייתה בעברה שכונה יהודית אורתודוקסית, בהמשך עוברת השדרה דרך השכונות סטיווסאנט טאון ופיטר קופר וילג', בית החולים בית ישראל נמצא לצד השדרה בין רחובות 23 ו-34. בין הרחובות 42 ו-47 עוברת השדרה לצד מטה האומות המאוחדות - באזור זה נקראת השדרה "כיכר האומות המאוחדות" (United Nations Plaza), וארבע מנתיבי השדרה עוברים מתחת לפני הקרקע.
השדרה עוברת מתחת לגשר קווינסבורו וממשיכה לעבר צידה המזרחי של שכונת האפר איסט סייד (הצד המזרחי העליון של מנהטן), ובהמשך דרך שכונת יורקוויל שהייתה בעבר מאופיינת באוכלוסייה ממוצא גרמני. צפונית לרחוב 96 עוברת השדרה דרך הארלם הספרדית (ספאניש הארלם - Spanish Harlem) - עד שנות ה-50 של המאה ה-20 היה האזור מיושב בעיקר על ידי איטלקים וכונה "הארלם האיטלקית", והחל משנות ה-50 התיישבו בו בעיקר פורטוריקנים. בראשית המאה ה-20 הייתה השדרה אזור השוק העיקרי של הארלם האיטלקית.
חיים פרידלנדר
קורותיו
נולד בברסלאו שבגרמניה (כיום פולין) למשה ולצפורה פרידלנדר. חודשים ספורים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה עלתה משפחתו לארץ ישראל. למד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה, ונמנה עם שבעת התלמידים הראשונים של ישיבת פוניבז', עם הקמתה בחורף תש"ד (1943). בעת לימודיו בישיבה התקרב למשגיח הרב אליהו אליעזר דסלר, והוא ראה את עצמו כממשיך דרכו המוסרית.
מפעלו ההגותי-ספרותי
עסק רבות בתורת הרמח"ל בין היתר יחד עם קבוצה שכללה את הרב יואל קלופט והרב יצחק שלמה זילברמן, וההדיר חלק מכתביו: דעת תבונות, קל"ח פתחי חכמה, אדיר במרום ועוד. נחשב כבקי בחכמת הקבלה, ובעיקר בקבלת הרמח"ל. בשנת תשכ"ט (1969) הוציאה הקבוצה לאור את הספר קול התור.
בשנות השמונים חלה ושהה בארצות הברית לצורך טיפולים, משם כתב לתלמידיו קונטרס של חיזוק באמונה וביטחון בה', והוא הופץ באלפי עותקים. קונטרס זה צורף לכרך הראשון של "שפתי חיים" - אמונה.
בשנת ה'תשמ"ו הוציא לאור קונטרס "וידעת כי שלום אהלך" - פרקי הדרכה לחתנים בני תורה, בהמשך הודפסו מהדורות נוספות.
לאחר פטירתו, בחודש תמוז ה'תשמ"ו (1986), הוחל בהוצאה לאור של ספריו המבוססים על שיעורים, שיחות וכתבים שהותיר אחריו. על המלאכה הופקד חתנו, הרב גבריאל זלושינסקי, ובנו הרב נחמיה. ספריו: "מסילות חיים בחינוך" מאמרים בנושאי חינוך, וסדרת "שפתי חיים" מאמרים ושיחות.
סדרת "שפתי חיים" כוללת:
משפחתו
בנו הרב אליהו מנהל את תלמוד התורה: 'תורת אמת', שהקים אביו, ו'דרכי יושר' במודיעין עלית ומפרסם מאמרי חינוך והשקפה ביומון יתד נאמן. בנו הרב נחמיה משגיח בישיבת גרודנא - באר יעקב ובישיבה הגדולה ראשון לציון. הוציא לאור סדרת ספרים על המועדים במשנתו של הרמח"ל. בנו הרב משה מנהל חינוכי בתלמוד תורה דעת זקנים במודיעין עילית.
תמיסטוקלס זאמיט
סיר תמיסטוקלס זאמיט (באנגלית: Sir Themistocles (Temi) Zammit; 30 בספטמבר 1864 - 2 בנובמבר 1935) היה ארכאולוג מלטזי והיסטוריון, פרופסור לכימיה, רופא, חוקר וסופר. כיהן כרקטור של אוניברסיטת מלטה (בין 1920-26) והיה המנהל הראשון של המוזיאון הארכאולוגי הלאומי בוולטה.
קריירה
לאחר סיום לימודי הרפואה באוניברסיטת מלטה, התמחה זאמיט בבקטריולוגיה בלונדון ובפריז. ב-1905 בעבודתו עם דייוויד ברוס, גילה כי חלב מזוהם משמש כווקטור להעברה לבני אדם של Brucella melitensis. גילוי זה תרם רבות להבראת תושבי האי מקדחת מלטה והקנה לו את תואר האבירות מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש ב-1911.
זאמיט חיבר מספר יצירות ספרותיות בשפה המלטזית, וקיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוקספורד. הוא גם פרסם את תולדות איי מלטה וחפר באתרים ארכאולוגיים חשובים, כגון ההיפוגאום של חל-ספליני, המקדשים המגליתיים בטרקסיאן, הגר קים (Ħaġar Qim) ומנג'דרה (Mnajdra), שמאז הוכרזו אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
ב-1930 הוענק לו תואר אבירות על שירותו המדעי.
הפיתגוריון בסאמוס
הפיתגוריון בסאמוס (ביוונית: Πυθαγόρειο Σάμου) הוא שמם של שרידי בירתו העתיקה של האי סאמוס, אשר שכנה לחופיו של מפרץ טבעי קטן בדרומו של האי בים האגאי ביוון. העיר שקמה על חצי אי מוגן על ידי הר קאסטרו מצפונה, הגיעה לשיאה בתחילת התקופה הקלאסית ביוון העתיקה, במאה ה-6 לפנה"ס. בשנת 1992 הוכרזו חורבות פיתגוריון, יחד עם מקדש ההריון שנמצא כ-6 ק"מ מערבית לה כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
במאה ה-3 פלשו שבטים גרמאניים לאי, ולאחר מכן שוב לא הצליח היישוב להשתקם באופן מלא. האי נשלט על ידי האימפריה הביזנטית, ונציה והאימפריה העות'מאנית עד שהפך לחלק מממלכת יוון ב-1910. כיום שוכן במקום כפר קטן ובו כ-1,400 תושבים. הכפר נודע בעבר בשם טיגארי, אך שמו שונה ב-1955 והוא קרוי עתה על שמו של פיתגורס מסאמוס, המתמטיקאי והפילוסוף הידוע בן המאה ה-6 לפנה"ס.
האתר
חפירות במקום חשפו את ביצורי העיר, מערכת הביוב, בנייני הציבור, המקדשים, האגורה, האצטדיון, המרחצאות הרומים ואת בתי מגורים מהתקופה ההלניסטית והרומית. הביצורים סביב העיר, באורך כולל של 6.5 ק"מ, הוקמו בתקופה הקלאסית, ונוספו להם תוספות שונות בתקופה ההלניסטית. בחומה נקבעו 35 מגדלי שמירה והיא מטפסת ומגיעה עד לפסגתו של הר קאסטרו.
הממצא הידוע ביותר בפיתגוריון הוא מנהרת אפפליניון (ביוונית: Ευπαλίνιον όρυγμα) שנחצבה בצלעו של הר קאסטרו ואשר סיפקה את צריכת המים של העיר. המנהרה נחצבה על ידי אפפלינוס ממגארה במאה ה-6 לפנה"ס, והושלמה בשנת 524 לפנה"ס, לאחר 15 שנות עבודה. המנהרה אוזכרה על ידי הרודוטוס (היסטוריה ג' 60) כאחד משלושת פלאי התקופה, וייתכן שללא אזכור זה לא הייתה מתגלה. המנהרה שימשה להובלת מים במשך כאלף שנים והתגלתה בשנים 1882-1884. כיום היא פתוחה בחלקה למבקרים.
רוחבה של המנהרה מגיע עד כדי 2 מטרים לכל היותר, אורכה עומד על 1,036 מטר, והיא נחשבה למנהרה הארוכה בזמנה. היא הובילה את מימיו של נחל אגיאדס מצידו השני של ההר אל העיר, והייתה חבויה כדי לא לאפשר לאויב אפשרי לנתק את העיר ממקורות המים שלה. עם סיום חציבתה היו שתי קבוצות הכורים אשר חפרו בהר מרוחקות מרחק סנטימטרים בודדים זו מזו. כדי להימנע מטעויות שיגרמו לכך ששתי קבוצות הכורים לא יפגשו, נקט אפפלינוס בשני צעדים.
במישור האנכי הוא הגביה את תקרתה של המנהרה הצפונית והנמיך את רצפתה של המנהרה הדרומית. בפועל היה אמצעי זהירות זה מיותר שכן החישובים היו מדויקים. במישור האופקי שינה אפפלינוס את כיוון החפירה של שתי הקבוצות - האחת לימין והאחרת לשמאל, וכך הבטיח את מפגשן.
תקופת סנגוקו
תקופת סנגוֹקוּ (ביפנית: 戦国時代 ; סנגוֹקוּ ג'ידאי) או תקופת "המדינות הלוחמות" הייתה תקופה ארוכה שאופיינה בריבוי של מלחמות פנימיות, מאבקי שליטה ואי יציבות שלטונית בהיסטוריה של יפן שנמשכה מאמצע המאה ה-15 עד תחילת המאה ה-17. היא החלה בסוף תקופת מורומאצ'י בשנת 1467 במלחמת אונין ("אונין נו ראן", 1467–1477), ונמשכה לאורך תקופת אזוצ'י-מומויאמה, עד שעלתה שוגונות טוקוגאווה ואיחדה את יפן תחת שוגון אחד והחלה תקופת אדו.
מאז תחילת מלחמת אונין ובמהלכה, השלטון המרכזי של שוגונות אשיקאגה בבירה קיוטו נחרב, מה שהוביל להרס הסדר החברתי ביפן. מחוץ לבירה הדאימיו ושופטי השלום שהיו תלויים בשוגונות כמקור לסמכות וכוח, מצאו את עצמם מבודדים ופגיעים לכוחות חיצוניים ופנימיים.
יחסי מקסיקו–קזחסטן
יחסי מקסיקו–קזחסטן הם היחסים הבילטרליים בין קזחסטן ומקסיקו. שתי המדינות חברות באו"ם ובארגון הסחר העולמי.
היסטוריה
קזחסטן ומקסיקו כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים ב-14 בינואר 1992, זמן קצר לאחר פירוק ברית המועצות. מאז, התקיים מגע דיפלומטי מועט בין שתי המדינות, כאשר נציגי שתי המדינות נפגשים רק בפורומים בינלאומיים כמו באו"ם.
בספטמבר 2014 ערך שר החוץ הקזחי ארלן אידריסוב ביקור רשמי במקסיקו, הביקור הבכיר ביותר שערך פקיד קזחי במקסיקו אי פעם. במהלך ביקורו, הודיעו שתי המדינות על תוכניות לפתוח שגרירויות קבועות בבירות זו של זו, בהתאמה. במהלך ביקורו של שר החוץ אידריסוב, הוא נפגש עם מקבילו שר החוץ המקסיקני חוסה אנטוניו מיד וקיים פגישות פרטיות עם שר הכלכלה אילדפונסו גווארדו ויאריאל, נשיא הסנאט מיגל ברבוסה הוארטה והנשיא ויסנטה פוקס.
מאז הביקור, שתי המדינות הגבירו את שיתוף הפעולה בהקמת מנגנונים שיהפכו את המדינות לאזורים ללא גרעין. במאי 2015 שוגרה רקטה רוסית הנושאת לוויין מקסיקני מקזחסטן והתרסקה דקות לאחר מכן עקב בעיות טכניות. בשנת 2016, קזחסטן פתחה שגרירות במקסיקו סיטי. בשנת 2017, מקסיקו השתתפה באקספו 2017 שהתקיים באסטנה. במהלך האקספו, שתי המדינות גם חגגו 25 שנים ליחסים דיפלומטיים.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג מקזחסטן למקסיקו
ביקורים רמי דרג ממקסיקו לקזחסטן
הסכמים בילטרליים
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו-צדדיים כגון הסכם לביטול דרישות ויזה לדרכון רשמי, שירות ודיפלומטי (2014); מזכר הבנות על הקמת מנגנון התייעצות בתחומי אינטרסים הדדיים בין שני משרדי החוץ של המדינות (2014) ומזכר הבנות בשיתוף פעולה בין האקדמיה הקזחית למינהל ציבורי ומכון מטיאס רומרו המקסיקני המכין דיפלומטים, וכן אימצה הצהרה משותפת המשקפת סוגיות ועמדות בילטרליות של שתי המדינות בנושאים גלובליים (2014).
יחסי סחר
בשנת 2018, הסחר הדו-צדדי בין שתי המדינות הסתכם ב-23 מיליון דולר. הייצוא המקסיקני לקזחסטן כולל: צינורות מתכת, מנועים חשמליים וגנרטורים, ציוד רפואי, משאבות אוויר ואקום, טרקטורים, מכוניות וכלי רכב ממונעים אחרים, עפרות מוליבדן, משקאות אלכוהוליים, מוצרי מזון ומוצרים כימיים. מקסיקו היא שותפת הסחר השנייה בגודלה של קזחסטן באמריקה הלטינית אחרי ברזיל.
יוסף רפאל בן נון
הרב יוסף רפאל בן נון (ה'תקפ"א 1821, ירושלים – 1906, יפו) היה מרבני ירושלים, ורבה הספרדי של יפו בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
קורות חיים
נולד בירושלים בשנת ה'תקפ"א (1821) לרבי יעקב וללאה. בצעירותו למד בישיבות הספרדיות, ובסיום לימודיו הוסמך לרבנות ונישא לשרה פרסייאדו.
בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 שימש כרבה של העדה הספרדית ביפו, ופעל לגיבושה.
נודע בעמדתו התקיפה בסכסוך שפרץ סביב מגרש מונטיפיורי, שהוקדש לעדה המערבית ביפו, ושהביא להתערבותם של העסקנים נסים בכר, חיים אמזלג ויוסף נייגו. במסגרת הסכסוך, חתם בשנת ה'תרנ"ה על פסק דין בנושא.
מאמריו התורניים פורסמו בכתב העת המאסף.
חיבורו התורני הגדול, המכונה "יאיר מבין", עוסק בכללים והגדות בש"ס ובפוסקים. בשל מצבו הכלכלי, שלא איפשר לו להוציא לאור את הספר, פרנסי יפו ייסדו ועדה להדפסתו, בהם אהרון שלוש, נסים קורקידי, יוסף בן שמחון ועוד, שהחלו בהוצאתו בשלבים בחוברות. חלק גדול מהחיבור עודנו בכתב יד בלבד. בשער החוברת תואר החיבור כך:
.
בתשרי ה'תרס"ה, שהה בג'רבא.
הלך לעולמו ביפו בכ"ב באדר ה'תרס"ו (1906).
משפחתו
בניו: יעקב וחיים. בתו זינבול נישאה לאברהם מויאל.
המסיבה הנהדרת
המסיבה הנהדרת (באנגלית: The Whoopee Party) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס שיצא לראשונה בשנת 1932. זהו הסרט ה-46 בסדרת "מיקי מאוס" שהופק והעשירי באותה השנה.
עלילה
מיקי מאוס והחבורה עורכים מסיבה לכל חיות החווה, קלרבל מנגנת בכינור ומיני בפסנתר בזמן שמיקי, גופי (אז דיפי דואוג), והוראס הורסקולר מכינים כמה חטיפים וכיבוד. לאחר סיום הכנת וחלוקת הכיבוד, פורץ ג'אם סשן אנרגטי שגורם לאורחים ואף לחפצים דוממים לרקוד לצלילי המוזיקה. לקראת סוף הסרט, שוטרים מגיעים כדי לשים קץ למסיבה, לכאורה עקב תלונות של שכנים, אך בסופו של דבר הם מצטרפים אליה במקום. הסרט נגמר שמיקי ומיני שרוקדים על גבי שולחן שמתפרק ומתרסק, השניים מגיחים בין ההריסות וקוראים "Whoopee" (קריאה המבטאת התרגשות ושמחה פרועה).
הפקה
בהופעתו הראשונה במסך, מאז הופעת הבכורה שלו כחבר קהל בסרט "המופע של מיקי" מוקדם יותר באותה שנה, דיפי דואוג/גופי לוקח על עצמו לראשונה תפקיד של חבר בולט בחבורה של מיקי. העיצוב שלו גם השתנה כדי להיראות צעיר יותר ומגולח יותר. עיצוב זה יהיה פחות או יותר עקבי בסרטים הבאים עד לסרט "על הקרח" משנת 1935.
הסצנה בה מיקי רוקד עם פטרישיה פיג נלקחה מהסרט הקצר "החגיגה" משנת 1930. המוזיקה בסרט היא בין היתר הרגטיים "Maple Leaf Rag" של סקוט ג'ופלין.
ביקורת
מבקר הקולנוע לאונרד מלטין בספרו "The Disney Films" כתב: "יש כמות מדהימה של אקשן על המסך; סצנת הפתיחה מראה כמה זוגות רוקדים לצלילי המוזיקה. מאוחר יותר, כשהמסיבה מתחילה לתסוס, כל סנטימטר בודד של תמונה מלא בדמויות רוקדות. מה גם ששום דבר לא חורג מהגבול להצטרף לכיף: זוג חולצות על קרש הגיהוץ צפויות לקום ולרקוד כמו כל אחת מהחיות במסיבה".
חוק וירת
בענף המחשוב, חוק וירְת טוען כי "תוכנה הופכת לאיטית בקצב הגבוה יותר מהאצת החומרה". ניבוי זה מיוחס לניקלאוס וירת, שטבע את האמרה בשנת 1995.
הסבר
בהתאם לתחזית של חוק מור מ-1965, מוכפל כוח החישוב מדי שנתיים בממוצע. עם זאת, חוק וירת קובע שאין הדבר משפיע בהכרח על המהירות בה נעשית העבודה המועילה בתוכנה. תוכניות נוטות לגדול ולהסתבך עם הזמן, ונתיבי הריצה נוטים להתארך. זאת ועוד, יש מתכנתים המסתמכים באופן עיוור על חוק מור ומצדיקים בעזרתו קוד מקור לא יעיל, בחושבם שקוד זה לא יהווה בעיה שהרי החומרה תהפוך למהירה יותר בכל מקרה.
דוגמה לחוק וירת אפשר לראות במערכות הפעלה מודרניות למחשבים אישיים. זמן האתחול של מחשב אישי ארוך מהזמן שנדרש לאתחול מחשב בשנות השמונים או התשעים, למרות הגידול העצום שחל במהירות ובכוח החישוב של החומרה.
חוק גייטס
חוק גייטס מבטא את תסכולם של משתמשים רבים החשים בהאטה במהירות התוכנה מדי גרסה שהם מתקינים, האטה המחייבת אותם להחליף את החומרה בה הם משתמשים בפרקי זמן קצרים מהצפוי. החוק נקרא על שמו של ביל גייטס אף שגייטס לא ניסח או ביטא אותו בעבר. הוא נקרא על שמו כדי לבטא הלך רוח הומוריסטי על כך שדווקא מוצרי מיקרוסופט הולכים ונעשים איטיים יותר עם כל הוספה של טלאים או תכולות חדשים.
ויקטור בן-נעים
ויקטור בן-נעים (נולד ב-1947), הוא מנהלה לשעבר של המחלקה לספריות בישראל במשרד התרבות והספורט. עבד במחלקה במשך 41 שנים, תחילה כעוזר ראשי למנהל המחלקה וב-31 השנים האחרונות כמנהל המחלקה. פעל למען קידום הספריות הציבוריות בישראל וספריות בתי-הספר, ופעל רבות ליישום ומימוש חוק הספריות הציבוריות. הודות לפועלו הנמרץ בתחום הספריות, החלה מהפכת המחשוב בספריות הציבוריות. בן-נעים הוביל רפורמה בהכשרה של הספרנים בארץ, וביוזמתו הוקמו מסגרות להכשרת ספרנים. יזם הקמת ספריות חדשות והנחה את פעילותן.
ביוגרפיה
נולד ב-15 במאי 1947 בטנטא שבמצרים כילד הרביעי והאחרון לאב סוחר טבק ואם עקרת בית. ילדותו עברה בנועם ברובע העשיר של קהיר – הליופוליס עד שנת 1956 כאשר גמאל עבד אל נאצר החליט להלאים את תעלת סואץ. בתגובה צרפת ואנגליה בשיתוף עם ישראל פתחו במבצע קדש כדי להחזיר את הבעלות ואת הפקוח על התעלה עקב זאת ומכיוון שרוב מוחלט של היהודים במצרים היו נתיני מדינות זרות
נאצר גירש את נתיני צרפת ואנגליה והצר את רגליהם של שאר יהודי מצרים.
בדצמבר 1956 המשפחה גורשה לצרפת, על גבי האנייה של חברה יוונית "אכילאוס". המעבר גרם טראומה לאבי המשפחה והוא נפטר בגיל צעיר. ויקטור התייתם בגיל 9 ואמו הפכה אלמנה בגיל 40 עם 4 ילדים. את המשך ילדותו בילה בפרבר שליד פריז ואת למודיו התיכוניים סיים בבית ספר יבנה בשילוב עם פעילות נמרצת בצופים היהודים (EIF) שם גם הכיר את אשתו לעתיד, ונשא אותה לאישה בעודו בן 20.
לאחר שעלה לארץ ב-1970 עבד כספרן בספרייה העירונית בית העם בירושלים.
כעולה חדש מבוגר התגייס לצה"ל לשירות מקוצר (שלב ב') ב-1974, ולאחר מכן שירת במילואים עד שנת 1992 בהנדסה קרבית.
תחילת עבודתו במשרד החינוך והתרבות כעוזר ראשי למנהל המחלקה, החלה בשנת 1971 תחת ניהולו של ק"י גולן, מקים המחלקה לספריות, ולאחר מכן תחת ניהולו של ד"ר דוד שביט. ב-1981 נבחר לנהל את המחלקה לספריות, תפקיד אותו מילא עד פרישתו לגמלאות בשנת 2012.
מנהל המחלקה לספריות
המחלקה לספריות תומכת ב-210 רשתות של ספריות ציבוריות המאגדות כ-680 ספריות צבוריות. במסגרת תפקידו היה בן-נעים אחראי על חלוקת התקציב לספריות, על התוויית החזון ועל ביצוע תוכניות העבודה.
כמנהל המחלקה לספריות, היה אחראי על צוות העובדים במחלקה ועל המפקחים-מנחים לספריות הציבוריות ולספריות בתי הספר בכל הארץ. ביחד עם חברי המועצה לספריות ציבוריות, קבע את המדיניות להפעלת הספריות בארץ. במסגרת הטיפול בספריות הציבוריות ובספריות בתי-הספר עבד בשיתוף פעולה הדוק עם כל הרשויות המקומיות בארץ, ועם מערכת החינוך. מהפכת המחשוב בספריות הציבוריות (החל מ- 1982) נעשתה בהובלת צוות המחלקה לספריות והמפקחים, וכללה בהמשך חיבור הספריות לאינטרנט ולמאגרי מידע.
המהלך המשמעותי אשר השפיע על קידומן של הספריות הציבוריות אותו קידם בן-נעים הוא יישום חוק הספריות הציבוריות אשר נחקק בשנת 1975, אך לא מומש במלואו. החוק הטיל על הרשויות המקומיות והמשרד את החובה להפעיל ספריות ציבוריות. בשנת 2007 אחרי מאמץ של גורמים רבים תוקן החוק, ונקבע כי התמיכה של המשרד תלך ותגדל כדי לכסות 50% מכלל ההוצאות של הספריות הצבוריות. בזכות ההגדלה המשמעותית נאכפה לשון החוק משנת 1975 האוסרת גביית כספים עבור רישום מנוי ושאילת ספרים בספריות.
המחלקה לספריות הייתה בתחילה במשרד החינוך, אך מעת שפוצל המשרד משתייכת המחלקה למשרד התרבות והספורט. האתגרים השונים עם התפתחות רשת הספריות וטכנולוגיות המיחשוב דרשו יכולות ניהול, קידום ושילוב כח אנושי מיומן וטכנולוגיות חדישות. עם גידול מספר הספריות והספרנים התעוררה דרישה לתכנון, הנחיה ולקביעת תקנים ונורמות רצויות לתפעול מיטבי.