cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ימת ארבעת הקנטונים
היסטוריה
לימה יש מקום של כבוד בהיסטוריה של שוויץ. בשנת 1291, באחו בשם ,סמוך לימה, התקיימה שבועת נציגי שלושת הקנטונים- שוויץ, אורי ואונטרוולדן- וזו הייתה ראשיתה של הקונפדרציה השווייצרית. מחוז לוצרן, הרביעי מארבעת מחוזות היער, הצטרף לברית זו בשנת 1332.
תיירות
הימה מהווה מוקד משיכה תיירותי, הן למקומיים והן לזרים, וקיימים מלונות רבים לאורך חופה. ניתן להקיף את הימה בדרך הכביש, אולם הדרך איטית, מעוקלת ועוברת דרך מנהרות בחלקה. בשנת 1991 נסללה דרך להולכי רגל, באורך 35 ק"מ סביב הימה, בשם "השביל השווייצרי" לציון 700 שנה למדינה. באזור הימה פועלת חברת ספנות המפעילה 5 כלי שיט היסטוריים, המונעים בקיטור ו-15 כלי שיט מודרניים, המופעלים במנועי דיזל. ספינות הקיטור יוצרו בתקופת היוגנדסטיל, שופצו בהיבט מכני ונשמר העיצוב המקורי.
אלכסנדר באומיוהאן
אלכסנדר באומיוהאן (בגרמנית: Alexander Baumjohann; נולד ב-23 בינואר 1987 בואלטרופ שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן גרמני המשחק בסידני מליגת העל האוסטרלית בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים
באומיוהאן החל לשחק בשנת 2000 בקבוצת הנוער של שאלקה 04, ועלה לקבוצה הבוגרת בשנת 2005. באומיוהאן לא השתלב בקבוצה הבוגרת, בה שיחק פעמיים בלבד עד לשנת 2007, ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים של שאלקה, אך רשומה לזכותו זכייה בגביע הליגה הגרמנית עם שאלקה 04, בשנת 2005. בפגרת החורף של עונת 2006/07 עבר באומיוהאן לבורוסיה מנשנגלדבך, גם שם שיחק במקביל הן בקבוצה הבכירה והן בקבוצת המילואים. בעונת 2008/09, עונה בה חזרה בורוסיה מנשנגלדבך לבונדסליגה לאחר שנה אחת בבונדסליגה השנייה, באומיוהאן תפס מקום קבוע בהרכב הקבוצה, צבר 28 הופעות בבונדסליגה, הבקיע שלושה שערים והציג יכולת טובה. יכולת זו גררה התעניינות ממועדונים גדולים, ובאומיוהאן חתם לקראת עונת 2009/10 בבאיירן מינכן. באומיוהאן לא השתלב במועדון הבווארי, ושיחק שלוש פעמים בלבד בבונדסליגה ושלוש פעמים בקבוצת המילואים, בנוסף להופעה אחת בגביע הגרמני, וחזר כבר לאחר חצי עונה לשאלקה 04. בשאלקה שיחק באומיוהאן במשך שתי עונות וחצי, לרוב בקבוצה הבכירה, אך לעיתים גם בקבוצת המילואים. עם שאלקה זכה באומיוהאן בגביע הגרמני בעונת 2010/11 לאחר ניצחון 5-0 בגמר על דיסבורג, בו לא שותף. באומיוהאן זכה באותה שנה גם במשחק הסופר קאפ הגרמני, לאחר ניצחון בגמר על בורוסיה דורטמונד בבעיטות הכרעה, לאחר 0-0 בתום 90 דקות. באומיוהאן הוחלף במשחק זה בדקה ה-89.
בעונת 2012/13 עבר באומיוהאן לשחק בקייזרסלאוטרן ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה. באומיוהאן הציג עונה טובה, וקבוצתו סיימה את העונה במקום השלישי והגיעה למבחני העלייה מול הופנהיים, בהם הפסידה ונשארה בבונדסליגה השנייה. בתום עונה זו עבר באומיוהאן להרטה ברלין. בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה מיעט באומיוהאן לשחק, ואף החמיץ את כל עונת 2014/15 עקב קרע ברצועה הצולבת, אך בעונת 2015/16 הפך לשחקן הרכב בהרטה ברלין. בעונת 2016/17 מיעט מאוד לשחק עקב ריבוי פציעות, ובתום העונה שוחרר מהקבוצה.
בקיץ 2017 חתם באומיוהאן בקוריטיבה מליגת העל הברזילאית, אליה עבר על מנת להתגורר בברזיל עם אשתו הברזילאית.
בשנת 2018 הוא עבר לשחק באוסטרליה ובשנת 2021 זכה עם קבוצתו סידני באליפות ליגת העל האוסטרלית.
תארים
עם שאלקה 04:
עם סידני
גרהם מקטביש
גרהם מקטביש (באנגלית: Graham McTavish; נולד ב-4 בינואר 1961) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה סקוטי.
ביוגרפיה
מקטביש נולד בגלאזגו שבסקוטלנד לאלק ואלן מקטביש. אביו היה פעיל פוליטי, ודיונים פוליטיים היו נפוצים בביתם. בילדותו עזבה המשפחה את גלאזגו. במהלך חייו הוא התגורר בקנדה, אנגליה וסקוטלנד לפני שהתיישב בניו זילנד.
קריירה
בתחילת הקריירה שלו הופיע מקטביש על הבמה עם התיאטרון הרפרטוארי של דאנדי יחד עם קולגות כגון ג'ימי לוגן ורוברט רוברטסון.
מקטביש גילם את הדמות של וורדן אקרמן בחמישה פרקים של הסדרה "ננס אדום". הוא הופיע בתפקידי משנה בסרטים וסדרות דרמה בריטיות כגון "חדר מיון", "ג'קיל", "החשבון", "טגארט" ו-"Sisterhood". הוא שיחק בתפקיד קומנדר לואיס בסרט "רמבו" משנת 2008, הופיע בתפקיד סמל בעונה הרביעית של הסדרה "אבודים". מקטביש כיכב בסרט "עלי ג'י - הסרט", ושיחק בתפקיד פיראט רוסי בסדרה "NCIS". בעונה הרביעית של הסדרה "נמלטים" שיחק בתפקיד פרגוסון. עוד כיכב בסרט "Green Street 2" שיצא לאקרנים במרץ 2009. מקטביש דיבב והשתתף במשחקי הווידאו "Uncharted 2: Among Thieves", בתפקיד דנטה אליגיירי ב-"Dante's Inferno", בדמות קומנדר לוסיוס ב-"Shadow Complex" וכן במשחק "Transformers: War for Cybertron". בסדרה "24" גילם את שר החוץ הרוסי מיכאיל נוואקוביץ', ושיחק בדמות לוקי ב-"Hulk Vs. Thor" וב"האוונג'רס: סדרת האנימציה" של מארוול קומיקס. ב-2011 דיבב מקטביש את דמות האנטגוניסט ג'וזף ברטרנד השלישי ב-"Infamous 2" ואת צ'ארלי קאטר ב-"Uncharted 3: Drake's Deception".
ב-2011 הופיע מקטביש בסרט "Wicker Tree", סרט ההמשך לסרטו של רובין הארדי מ-1973 "איש הקש". הוא גילם את דוואלין בטרילוגיה של פיטר ג'קסון "ההוביט".
בספטמבר 2013 לוהק מקטביש לתפקיד דוגאל מקנזי בסדרת הטלוויזיה "זרה" של ערוץ Starz. הסדרה היא עיבוד לסדרה "נוכרייה", סדרת רבי המכר מאת דיאנה גבלדון. הסדרה שודרה לראשונה ב-9 באוגוסט 2014 וזכתה לביקורות נלהבות מהמבקרים ומקהל הצופים.
מקטביש מגלם את הדמות של "קדוש הרוצחים" (Saint of Killers) בסדרת הטלוויזיה "Preacher" של AMC, החל מהפרק השני של הסדרה ששודר ביוני 2016.
הבחירות האזוריות ברוסיה (2019)
הבחירות האזוריות ברוסיה התקיימו ב-8 בספטמבר 2019 (במה שמכונה בשם "יום הבחירות המאוחד"). בבחירות אלה עמדו לבחירה מועצות העירייה, פרלמנטים מקומיים וכן ראשיהן של כל אלו. בהתאם לחוקי הבחירות לרשויות המקומיות במדינה, למועמדים עמדה הזכות גם להתמודד כמועמדים עצמאיים ללא תמיכת מפלגות שמיוצגות בפרלמנט, זאת בתנאי שיאספו מספיק חתימות שיעידו על תמיכה בהם.
בבחירות נבחרו 19 ראשי סובייקטים פדרליים של רוסיה (16 נבחרו בבחירות ישירות, 3 נוספים בהצבעה בפרלמנט המקומי) ונבחרו נציגים בפרלמנטים המקומיים ב-13 מחוזות. במחוזות בהן המושלים התפטרו או פוטרו לאחר 8 ביוני 2019, הבחירות לראשות המחוז תערכנה במערכת הבחירות הבאה, ב-13 בספטמבר 2020.
הבחירות המשלימות לדומה הממלכתית
הבחירות המשלימות לדומה הממלכתית נערכו ביום ההצבעה המאוחדת ב-8 בספטמבר 2019, זאת בעקבות מותו של חבר הפרלמנט אלכסנדר קורובניקוב באוגוסט 2018, שנבחר מטעם מחוז הבחירה של נובגורוד; בספטמבר 2018 חבר הפרלמנט סרגיי פורגאל נבחר למושל מחוז חברובסק ומושבו בדומה הממלכתית נותר מיותם; בדצמבר 2018 חבר הדומה מטעם מחוז הבחירה של סרוב סרגיי בידונקו התפטר מתפקידו לאחר שמונה למשנה למושל מחוז סברדלובסק; באפריל 2019 נפטר ניקולאי קובאליוב, שנבחר מטעם מחוז הבחירה של אוריול.
הבחירות המשלימות נערכו ב-8 בספטמבר 2019 ובהן נבחרו 4 חברי פרלמנט למושבים בדומה, מהם 3 חברי מפלגת רוסיה המאוחדת ואחד מטעם המפלגה הליברל-דמוקרטית של רוסיה.
הבחירות לראשות הערים
במערכת הבחירות נערכו בחירות לראשות ארבעה ערים:
אנאדיר
כבמרבית המחוזות ברוסיה, מועמד השלטון זכה בבחירות לראשות העיר. לאוניד ניקולאייב מונה לכהן כממלא מקום ראש העיר אנאדיר במרץ 2019 לאחר שקודמו בתפקיד התפטר משקיבל תפקיד בממשלת רוסיה ונשלח למוסקבה. לאוניד ניקולאייב הצליח לזכות בבחירות עם רוב של 49 אחוז המספיקים לזכייה, כאשר המועמד הקומוניסטי ולדימיר גלצוב מסיים במקום השני, עם 26 אחוזי תמיכה בלבד.
אולן-אודה
בבחירות שנערכו בבירת בוריאטיה, אולן-אודה, לראשות העיר זכה המועמד מטעם רוסיה המאוחדת איגור שוטנקוב שכיהן בעבר כראש ממשלת בוריאטיה וכיהן כממלא מקום ראש העיר מאז פברואר 2019, לאחר שקודמו בתפקיד התפטר. שוטנקוב זכה ברוב של 52% לעומת 36% למועמד הקומוניסטי, ויאצ'סלב מרחאייב, ובכך חיזק את מעמדו. אלה היו מערכות הבחירות הראשונות בעיר אולן-אודה מאז הבחירות הקודמות שנערכו בשנת 2007, כאשר בתקופה זו לראש העיר מונה מועמד שנבחר על פי הצבעה של חברי הפרלמנט המקומי.
נובוסיבירסק
הבחירות לראשות העיר נובוסיבירסק היו שונות מאוד בנוף הפוליטי ברוסיה, לאחר שמפלגת השלטון רוסיה המאוחדת כלל לא הציגה מועמד מטעמה ונעדרה כל ייצוג בעיר. לראש העיר נבחר המועמד מטעם המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית, אנטולי לוקוט, ששמר על משרתו והוא מכהן בתפקיד מאז אפריל 2014 והוא זכה ביותר ממחצית קולות הבוחרים. למקום השני הגיע מועמד עצמאי שנתמך על ידי אלכסיי נבלני.
סנקט פטרבורג
בבחירות למושל סנקט פטרבורג התמודדו שלושה מועמדים: אלכסנדר בגלוב המכהן כממלא מקום המושל בעקבות התפטרותו של גאורגי פולטבצ'נקו, נאדז'דה טיכונובה מטעם רוסיה הוגנת הסוציאל-דמוקרטית והמועמד שנתמך על ידי האופוזיציה הליברלית מיכאיל אמיסוב. כצפוי, זכה בבחירות ממלא מקום המושל שאומנם התמודד כמועמד עצמאי אך זכה לתמיכת מפלגת השלטון, רוסיה המאוחדת.
סלבטור רוזה
סלבטור רוזה (Salvator Rosa; 1615 – 1673) היה צייר ומשורר איטלקי, שיצר בנאפולי, רומא ופירנצה. כצייר, הוא ידוע בעיקר כלא שגרתי ומוחצן.
ויקטוריה ספארץ
ויקטוריה ספארץ (באנגלית: Victoria Spartz; באוקראינית: Вікторія Спарц; נולדה ב-6 באוקטובר 1978) היא פוליטיקאית ואשת עסקים אמריקאית-אוקראינית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מדינת אינדיאנה. כהונתה החלה עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית. בעבר, בין השנים 2017–2020 הייתה חברת הסנאט של אינדיאנה.
סלבטור רוזה
ילדותו
רוזה נולד בארנלה, באותה תקופה בפרברי נאפולי, ב-20 ביוני או ב-21 ביולי 1615. אמו הייתה ג'וליה גרקה רוזה, בת למשפחת יוונית בסיציליה. אביו, ויטו אנטוניו דה רוזה, היה מודד אדמות. הוא הפציר בבנו להפוך לעורך דין או כומר, והכניס אותו למנזר. עם זאת, סלבטור הראה העדפה לאמנויות ולמד בחשאי לצייר עם דודו פאולו גרקו. עד מהרה העביר את עצמו לחונכות לפרנצ'סקו פרנצ'אנו ואחר כך לאניאלו פלקונה, או לג'וזף ריברה. בגיל שבע עשרה נפטר אביו. אמו הייתה חסרת כל ומגדלת חמישה ילדים וסלבטור מצא את עצמו ללא תמיכה כלכלית וראש משק בית שחיפש תמיכה.
ויקטוריה ספארץ
ביוגרפיה
ספארץ נולדה בעיר נוסיבקה בשם ויקטוריה קולהייקו (באוקראינית: Вікторія Кульгейко), ששכנה אז בשטחי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית. כשהייתה בת 13, ב-1991, התפרקה ברית המועצות ואוקראינה נוסדה מחדש. בשנת 2000 ספארץ היגרה לארצות הברית וב-2006 זכתה למעמד אזרחות בארצות הברית. באותה השנה בה הגיעה לאמריקה נישאה לג'ייסון ספארץ, ולהם שתי בנות. טרם הגיעה לארצות הברית, ספארץ השלימה באוניברסיטה הלאומית לכלכלה בקייב לימודי תואר ראשון ותואר שני במנהל עסקים. היא קיבלה תואר שני בחשבונאות מבית הספר לעסקים ע"ש קלי באוניברסיטת אינדיאנה שבאינדיאנפוליס.
סלבטור רוזה
בגרותו
הוא המשיך בחניכות עם אנילו פלקונה, ועזר לו להשלים את תמונות הקרב שלו. הוא החליט לעבור לרומא, שם שהה בשנים 36–1634.
כשחזר לנאפולי, החל לצייר נופים פראיים, עשירים בצמחייה, או חופים מפורצים, הרים ומערות. רוזה היה בין הראשונים שצייר נופים "רומנטיים", עם קומפוזיציה מיוחדת של סצינות סוערות ולעיתים קרובות מחוספסות שהיו בהם רועים, ימאיים וחיילים. הנופים המוקדמים האלה נמכרו בזול באמצעות סוחרים פרטיים. הוא חזר לרומא בשנים 39–1638, שם עבד עבור הקרדינל פרנצ'סקו מריה ברנקאציו, בישוף ויטרבו. רוזה צייר כמה ציורים לכנסייה.
רוזה, שהיה מוכשר מאוד בציור, עסק במגוון רחב של אמנויות נוספות: מוזיקה, שירה, כתיבה, תחריט ומשחק. ברומא הוא התיידד עם פייטרו טסטה וקלוד לורן.
בעוד שמחזותיו הצליחו, הפעילות הזאת יצרה לו גם אויבים בקרב פטרונים ואמנים, כולל ברניני עצמו, ברומא. בסביבות שנת 1640 נענה להזמנה מהקרדינל ג'ובאני קרלו דה מדיצ'י לעבור לפירנצה, שם שהה עד שנת 1649.
כשהיה בפירנצה, רוזה הקים שילוב של סטודיו לציור וסלון של משוררים, מחזאים וציירים - מה שנקרא Accademia dei Percossi. בסביבת האומנות הנוקשה של פירנצה הוא הציג את ציורי הנופים הפראיים. למרות כישרונו בציור, הוא משך מעט תלמידים אמיתיים. בערך באותה תקופה הוא צייר את דיוקנו, המצוי בגלריה הלאומית בלונדון.
באחת הסאטירות שלו הוא העיד על כך שהזדהה עם ההתקוממות בשנת 1647 בהנהגתו של מסנילו כנגד השלטון הספרדי בנאפולי- ואת דיוקנו צייר.
האמנות והמוניטין הסוערים של רוזה כמורד הולידו אגדה פופולרית - המסופרת בביוגרפיה של רוזה שפורסמה בשנת 1824 על ידי סידני, ליידי מורגן - שרוזה חי עם חבורת שודדים והשתתף בהתקוממות בנאפולי נגד השלטון הספרדי. בשנת 1846 הופק בלונדון בלט רומנטי מפורסם על הסיפור הזה. שנקרא "קטרינה".
הוא שב לרומא בשנת 1649. כאן התמקד בציורים בקנה מידה גדול, והתמודד עם נושאים וסיפורים יוצאי דופן לציירי המאה השבע-עשרה כמו "מותו של סוקרטס", ""Allegory of Fortune. הציור הזה, היה ביקורתי מאוד, אף על פי שרוזה ניסה להסביר כי הפרשנות שראתה בו מרידה באפיפיורות אינה נכונה. הוא כמעט נעצר ונכלא עקב הציור. הציור נעשה באותה תקופה שהוא כתב את הסאטירה הביקורתית "בבל". בין התמונות של שנותיו האחרונות היה הציור של "שאול בעין-דור", שצויר תוך 40 יום.
בעודו עסוק בסדרה של דיוקנאות סאטיריות, רוזה חלה, ונפטר כעבור חצי שנה ביום 15 במרץ .1673
ברגעיו האחרונים התחתן עם לוקרציה, אשר ילדה לו שני בנים, אחד מהם ירש אותו. קברו נמצא בסנטה מריה degli Angeli e dei Martiri.
סלבטור רוזה, לאחר מאבקי השרדותו בעוני של ילדותו, זכה בהצלחה כלכלית נאה.
מורשת
ההשפעה המתמשכת של רוזה הייתה על ההתפתחות המאוחרת של המסורות הרומנטיות בציור. בנופיו, ולא רק בדרמות ההיסטוריות והדתיות הגדולות שלו, רוזה מבטא באמת את יכולותיו החדשניות בצורה הגרפית ביותר. רוזה עצמו אולי ראה בהם ציורים קלי דעת יחסית, בהשוואה לנושאים האחרים שלו, אבל הם הדגישו את המרידה הסוררת שלו.
באופן כללי, בנופים הוא נמנע מלצייר מחוזות אידיליים ופסטורליים כמו של קלוד לורן ופול בריל, ויצר פנטזיות מלנכוליות. עד המאה השמונה-עשרה הועלו הערות רבות על הניגודים בין רוזה לאמנים כמו קלוד לורן.
תערוכת עבודותיו של וילאם טרנר שהתקיימה במוזיאון פראדו במדריד ציינת את ההשפעה של נופיו של רוזה על טרנר. למעשה הראו כי טרנר רצה במודע להיות קשור ליצירה של רוזה.
בתקופה שבה אמנים היו מוגבלים מאוד על ידי הפטרונים, הייתה לרוזה התעוזה לעצמאות, והדגיש את תפקידו המיוחד של האמן. הוא בחר בנושאים שלו. במילותיו שלו: "ציירתי... אך ורק לשביעות רצוני. אני צריך להיות בהתלהבות, ורק כך יכול להשתמש במברשות הציור כשאני באקסטזה".
רוחו הסוערת הפכה למקור הערצה של הרומנטיקנים הבריטים, כמו ג'ון המילטון מורטימר.
ויקטוריה ספארץ
ביוגרפיה
בשנת 2017 מונתה ספארץ לסנאט של מדינת אינדיאנה מטעם מחוז הבחירה ה-20, בעקבות התפטרותו של לוק קנלי. לפני מינויה לסנאט של אינדיאנה שימשה סמנכ"לית כספים (CFO) במשרד התובע הכללי של אינדיאנה. כמו כן, היא הייתה חברת סגל חיצונית בבית הספר קלי לעסקים באינדיאנפוליס ומבקרת חיצונית בחברות הביג פור. ספארץ נמנית בין מייסדי מפלגת תנועת מסיבת התה במחוז המילטון. ב-17 בנובמבר 2020 התפטרה ממושבה בסנאט עם היבחרה לקונגרס האמריקאי.
לאחר שביוני 2019 הודיעה סוזן ברוקס על כוונתה לפרוש מהחיים הפוליטיים, ספארץ הכריזה על התמודדותה לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של אינדיאנה בבחירות 2020. ב-2 ביוני 2020 זכתה בבחירות המקדימות שהתקיימו במפלגה הרפובליקנית. ביום הבחירות הכלליות בנובמבר נבחרה ספארץ לבית הנבחרים האמריקאי. ספארץ הושבעה לתפקידה בקונגרס האמריקאי בראשית ינואר 2021. היא ילידת אוקראינה הראשונה שנבחרה לקונגרס, כמו גם ילידת ברית המועצות הראשונה.
עומר יאגי
עוֹמַר מֻוַנִּס יָאגי (באנגלית: Omar M. Yaghi; בערבית: عمر مونّس ياغي; נולד ב-9 בפברואר 1965) הוא כימאי אמריקאי-ירדני, חתן פרס וולף לכימיה לשנת 2018. חלוץ בתחום הכימיה הרשתית (reticular chemistry).
ביוגרפיה
יאגי נולד בעמאן, ירדן, למשפחת פליטים פלסטינית ובה 14 ילדים. הוא גדל בתנאי עוני, ללא חשמל, ועם גישה מוגבלת בלבד למים נקיים.
בשנים 1986–1990 למד במסלול ישיר לדוקטורט באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, בהנחייתו של וולטר קלמפרר. בשנים 1990–1992 היה עמית בתר דוקטורי של הקרן הלאומית למדע באוניברסיטת הרווארד, בהנחייתו של ריצ'רד הולם.
קריירה
בשנים 1992–1998 שימש יאגי כפרופסור חבר באוניברסיטת המדינה של אריזונה.
בשנים 1999–2006 החזיק במשרת פרופסורה לכימיה על שם רוברט ו' פארי באוניברסיטת מישיגן.
בשנים 2007–2012 החזיק במשרת פרופסורה לכימיה ולביוכימיה על שם כריסטופר ס' פוט באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) וכן כמחזיק הקתדרה למדעים פיזיקליים על שם אירווינג וז'אן סטון.
בשנצ 2012 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם הוא מחזיק במשרת פרופסורה לכימיה על שם ג'יימס ונילטג' טרטר. הוא המנהל המייסד של מכון ברקלי העולמי למדע וכן המנהל השותף של מכון קוולי לננו-מערכות, השייך לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי ולמעבדה הלאומית לורנס ברקלי.
מחקר
יאגי הוא חלוץ בתחום הכימיה הרשתית – תחום חדש המתמקד בתפירת אבני בניין מולקולריות יחד, על ידי קשרים חזקים, וזאת על מנת לייצר מסגרות פתוחות.
העבודה המזוהה עמו ביותר עוסקת בעיצוב ובהפקה של סוגי תרכובות חדשים הידועים כ"מסגרות אורגנו-מתכתיות" (Metal-organic frameworks, MOFs), כ"מסגרות זאוליטיות אימידזולאטיות" (zeolitic imidazolate frameworks, ZIFs) וכ"מסגרות אורגניות קוולנטיות" (covalent organic frameworks, COFs). ה-MOFs, למשל, ייחודיות בהיותן בעלות שטחי פנים גדולים וצפיפויות גבישיות נמוכות מאוד. יאגי הוא גם חלוץ ה"טוויה המולקולרית" וסינתז לראשונה בעולם חומר שנטווה ברמה האטומית והמולקולרית, בשם COF-505.
הוא לוקח חלק במאמצים להשמשת חומרים אלה בטכנולוגיות אנרגיה נקייה הכוללות אחסון של מימן ומתאן, לכידה ואחסון של פחמן דו-חמצני וכן של "קציר מים" המבוסס על אוויר מדברי. יאגי היה הכימאי השני המצוטט ביותר בעולם בשנים 2000–2010.
רפאל שוץ
ביוגרפיה
שוץ נולד בפתח תקווה שבישראל ושירת בצה"ל כתותחן נ"מ. למד היסטוריה ומדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
ב-1983 התקבל לקורס הצוערים במשרד החוץ. ב-1985 הוצב לתפקידו הראשון במשרד החוץ כעוזר למנכ"ל. ב-1987 יצא לתפקיד ראשון בשגרירות ישראל בצ'ילה ושירת כמזכיר ראשון עד 1991. מ-1991 ועד 1999 טיפל בקשרי ישראל עם טורקיה, יוון וקפריסין, תחילה כעובד הדסק ומאוחר יותר כמנהל מחלקת דרום אירופה. ב-1999 מונה כשגריר ישראל בקולומביה תפקיד אותו ביצע עד 2001. בשנים 2001 עד 2003 היה מנהל מחלקת מרכז אירופה. ב-2003 מונה כסמנכ"ל משרד החוץ, ראש האגף לקשרי תרבות ומדע. ב-2005 מונה כראש אגף התיאום ומנהל לשכת המנכ"ל. בשנים 2007 עד 2011 כיהן כשגריר ישראל בספרד ושגריר לא תושב באנדורה. ב-2011 מונה לסמנכ"ל משרד החוץ, ראש אגף אירופה. החל מ-2014 כיהן כשגריר ישראל בנורווגיה וכשגריר לא תושב באיסלנד. ב-16 באוגוסט 2018 סיים את תפקידו כשגריר בנורווגיה. בנובמבר 2021 הגיש את כתב האמנתו לאפיפיור פרנציסקוס.
שוץ נשוי למיכל ומוכר כחובב כדורגל ואוהד מושבע של הפועל תל אביב,
אורלוגין
אורלוגין הוא כתב עת ספרותי עברי שראה אור בשנות החמישים. מייסדו, עורכו והכותב העיקרי בו היה אברהם שלונסקי. גיליון ראשון של "אורלוגין" יצא לאור בדצמבר 1950. גיליון אחרון נדפס בפברואר 1957. במהלך שנים אלה יצאו לאור 13 חוברות.
לא תרצח
לֹא תִרְצָח הוא הדיבר השישי מעשרת הדיברות. פירוש האיסור הוא איסור נטילת חייו של אדם אחר.
אורלוגין
ב"אורלוגין" השתתפו סופרים ומשוררים שמאליים מדורו של שלונסקי אבל גם יוצרים צעירים רבים מדור הפלמ"ח וגם דליה רביקוביץ, וכן השתתפו סופרים משוררים ומבקרים שלא השתייכו למחנה הפוליטי המוגדר שהוציא את כתב העת. "אורלוגין" יצא לאור בהוצאת הספרים של מפ"ם, "ספרית פועלים", שגם עסקה בהפצתו.
לא תרצח
מהות האיסור
הדיבר "לא תרצח" הוא גם אחת משבע מצוות בני נח, ולכן לפי התורה אסור לאף אדם להרוג אדם אחר, למעט מקרים מיוחדים שנקבעו בהלכה היהודית, כגון מחיית זכר עמלק, מיתת בי"ד ורודף ומוסר.
על פי ההלכה היהודית, אדם העובר על הלאו "לא תרצח" במזיד, חייב מיתת בית דין לאחר שיועמד למשפט אלא אם מדובר במקרה של רצח בשוגג ואז ההורג גולה לעיר מקלט. האיסור מוגדר כלאו, כלומר איסור שהתורה מציינת במפורש ובלשון של "לא תעשה" כך וכך.
אורלוגין
כתב העת מופתח במלואו על ידי אוניברסיטת בר-אילן במסגרת המפתח למאמרים בעברית.
לא תרצח
מהות האיסור
הציווי מופיע בפרשת יתרו שבספר שמות, ובפרשת ואתחנן שבספר דברים בעשרת הדיברות. איסור הרצח נדון במקומות נוספים בתורה, אך הלאו מופיע רק בעשרת הדיברות.
לאחר שנגזר דינו של ההורג אדם בכוונה ומדעת עצמו (במזיד) בבית דין, ממונה "שליח בית דין" שתפקידו להרוג את הרוצח.
דין הרוצח
הרמב"ם מסכם את הדין במשנה תורה:
הרמב"ן דורש את הלאו "לא תרצח":
יהרג ואל יעבור
בנוסף, על-פי ההלכה היהודית, "לא תרצח" הוא אחד משלושת החוקים שאיסורם הוא בגדר "ייהרג ובל יעבור", בנוסף לעבודה זרה וגילוי עריות.
כופר
ציווי מיוחד נאמר בתורה על בית דין, שלא ייקחו 'כופר' - ממון, מהנידון למוות על מנת לפוטרו מהעונש המוטל עליו, והוא אחת ממצוות לא תעשה, ונלמד מהכתוב.
פררה
{{פירושונים|
קירור-על
קירור-על הוא מצב מטסטבילי (יציב חלקית) שבו נוזל נמצא בטמפרטורה הנמוכה מטמפרטורת הקיפאון שלו, בלא שיהפוך למוצק. תופעה זו נוצרת כאשר מקררים נוזל באופן אחיד, ובנוזל אין אתרי התגרענות - נקודות של אי-אחידות כגון חומר זר או שפות חדות של הכלי. ניתן לקרר נוזל באופן משמעותי מתחת לטמפרטורת הקיפאון שלו, כמו מים שניתנים לקירור עד 42°C- במצב נוזלי.
מנגנון פעולה: בהתמצקות, האנרגיה החופשית קובעת אם החומר ייטה להישאר במצב נוזל או יתמצק בטמפרטורה מסוימת. בהיעדר נקודות התגרענות השיקולים האנרגטיים נוטים יותר לכוון הנוזל. אנרגיית פני-השטח של אזור קטן שמתמצק היא גבוהה יותר מהרווח באנרגיה של האזור המתמצק, ולכן ההתמצקות אינה מתפשטת אלא נעלמת. במצב זה לא יתרחש מעבר פאזה בפועל, גם אם הרווח באנרגיה החופשית של סך הנוזל מתאים לכך (קרי - הנוזל מקורר אל מתחת לטמפרטורת הקיפאון).
עיצומים נגד איראן
איראן ברבות השנים הייתה, ועודנה נתונה לאמברגו, והוטלו עליה עיצומים כלכליים ובינלאומיים רבים מטעם ממשלות וגופים בינלאומיים.
לאחר המהפכה האיראנית
לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979, ובעיצומו של משבר בני הערובה באיראן, פרסם נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר, צווים נשיאותיים המטילים סנקציות נגד איראן, אלו הורחבו עד שנת 1997 גם כנגד חברות הסוחרות עם הממשל האיראני. במסגרתן הוקפאו הנכסים של ממשלת איראן והבנק המרכזי שלה בארצות הברית, נאסר סחר וייבוא סחורות עם איראן, נאסר ביצוע פעולות פיננסיות התומכות בהגעה לאיראן או העברת כספים המסייעים לפתח את מקורות האנרגיה (הנפט והגז) של איראן.
בשנת 2006, לאחר שאיראן סירבה להשעות את תוכנית העשרת האורניום, מועצת הביטחון של האו"ם העבירה את החלטה 1696 במסגרתה הוטלו הסנקציות נגד השקעות נפט, גז, תעשייה פטרוכימית וקשרים עם משמרות המהפכה. בין היתר הוטלו סנקציות על קווי ספנות איראניים וגופי בנקאות וביטוח.
במהלך השנים הסנקציות גבו מחיר קשה מכלכלת איראן ומאזרחיה. מאז 1979 ארצות הברית הובילה מאמצים בינלאומיים על מנת להשפיע על מדיניותה של איראן ולעצור את תוכנית גרעין הצבאית שלה. איראן מאז ומעולם הכחישה טענות אלו וגרסה כי תוכנית הגרעין שלה מיועדת למטרות אזרחיות בלבד כגון ייצור חשמל ופיתוחים רפואיים.
בשנת 1980 ושוב בשנים 1997-1992 הפעילה ארצות הברית הגבלות ועיצומים שונים כלפי איראן.
הגברת הלחצים סביב הסכם הגרעין
בשנת 2008 הטיל ממשל ארצות הברית מספר סבבים של עיצומים על איראן, אולם אלו לא השפיעו באופן משמעותי על מהלכיה של איראן. בתקופה זו גיבשה איראן תפיסה אסטרטגית לפיה איומי המערב חסרי שיניים של ממש, ושלא סביר שהמערב ינקוט בפעולות בעלות שיאיימו על ממשל איראן באופן רציני. בשנים 2011-2010 הוסיף ממשל אובמה מגבלות על קיום עסקים של חברות אמריקאיות עם גורמים איראנים, אולם אלו לא הועילו כדי לשנות את גישתם של איראן.
כאשר שיחות הגרעין בין איראן למדינות המערב לא נחלו הצלחה, ראו בכך האחרונות חיזוק להמשך הפעלת הסנקציות, זאת על רקע עידודה של ישראל, שאיימה לנקוט בפעולה צבאית אם השיחות הדיפלומטיות לא יבשילו לכדי בלימתה של איראן. במהלך 2012 ארצות הברית הגבירה בהדרגה את הלחץ עם איראן, ובמרץ 2012 הפעילה צעד שנחשב לחריף במיוחד, והוא ניתוק קשריה של מסלקת הכספים הבינלאומית, הסוויפט, עם בנקים איראנים, שהשתמשו בסוויפט כדי לעקוף עיצומים קודמים. הצעד שינה את גישתה של איראן ואילץ אותה לבחון מחדש את האסטרטגיה הדיפלומטית שלה.
ב-15 באוקטובר 2012 הצטרף גם האיחוד האירופי לסנקציות על איראן; פורסם, כי האיחוד הטיל איסור גורף על העברות פיננסיות לאיראן, מלבד כאלו המיועדות לרכישת מזון ותרופות ולסיוע הומניטרי. כל חברה באיחוד האירופי שתבקש לבצע עסקה עם חברה איראנית או להעביר כספים לאיראן, תיאסר מכירת מתכות מסוימות לאיראן וייאסר כליל ייבוא גז טבעי מאיראן למדינות האיחוד האירופי.
ביולי 2015 נחתם הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית שצמצם באופן משמעותי את הסנקציות והמגבלות על איראן לעשר שנים לפחות, בתמורה להגבלת תוכנית הגרעין שלה. הסנקציות הקשורות להסכם הוסרו בינואר 2016. עם זאת, הוטלו במקביל עיצומים חדשים על תוכנית הטילים הבליסטיים של איראן.
בפברואר 2017, בהוראת נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, הטילה ארצו – לראשונה מאז ההסכם ומכניסתו של טראמפ לתפקיד – סנקציות על 13 גורמים ועוד 12 חברות איראניות. הסנקציות נבעו עקב תרומת איראן "להפצה של כלי נשק להשמדה המונית והקשר שלה לטרור", וכן, בהשפעת ניסוי שיגור של טיל קרקע קרקע בליסטי, ככה"נ מסוג חורמשהר, שהממשל האמריקאי תפס כתוקפני ומתגרה.
ב-13 באוקטובר 2017 הודיע הנשיא דונלד טראמפ על הטלת סנקציות כנגד גורמי משמרות המהפכה בתחום תוכנית הגרעין, תוכנית הטילים והטרור.
בישראל
בהיות איראן מדינת אויב של ישראל, על פי החוק הישראלי מוטלות עליה הגבלות בהתאם ל"פקודת המסחר עם האויב" (1939), וכמובהר ב"צו המסחר עם האויב (אויב לצורך הפקודה)" (2011), חוקק בשנת 2012 חוק המאבק בתוכנית הגרעין של איראן, תשע"ב־2012, המרחיב את הסנקציות גם מול גורמים שלישיים, שאינם איראנים או ישראלים המסייעים לאיראן באופנים המפורטים בחוק:
אליהו מרזוק
החכם אליהו בן יצחק מרזוק (נולד ב-25 בינואר 1937) הוא החכם הראשי לשעבר לעדת היהודים הקראים, ראש הקהילה הקראית באופקים לשעבר, וממנהיגיה הבולטים של העדה הקראית בעת המודרנית.
ביוגרפיה
נולד בתרצ"ו, בתאריך 25 בינואר 1937, בשכונת הקראים שברובע היהודי בקהיר שבמצרים ליצחק בן אברהם מרזוק ולרחל בת משה איוב שמש.
בצעירותו למד בבית הספר של העדה היהודית-קראית ברובע היהודי בקהיר, בין היתר אצל החכם יוסף יום-טוב. וכמו כן, מחוץ לכותלי בית הספר למד חזנות אצל החזן ליאטו נונו, ושימש כאחד החזנים בבית הכנסת העתיק "הרב שמחה" שברובע היהודי.
בגיל 18 שנה וחצי, לקח לו לאישה את פלור בת שמואל אלגזר, ובמצרים נולדה לו בת ראשונה, רחל.
כשהיה בן 20 שנה, בשנת תשי"ז (ינואר 1957), לאחר מבצע סיני, עלה לארץ ישראל, יחד עם רבים מבני הקהילה. ביחד עִמו גאל מבית הכנסת "רב שמחה" שבשכונת הקראים בקהיר שני ספרי תורה עתיקים, והביאם ארצה לבית הכנסת שהקים באופקים.
כשהגיע אליהו מרזוק ארצה, עבר להתגורר באופקים ביחד עם כשלושים משפחות מבני העדה היהודית-קראית, והיה ממקימי העיירה. בבחירות המקומיות הראשונות שהתקיימו בעיירה נבחר כחבר במועצה המקומית, וכיהן כסגן-יו"ר המועצה המקומית באופקים.
בשנת 1958 נתמנה מטעם העדה היהודית-קראית ומטעם המשרד לענייני דתות כחזן וכאחראי על כל ענייני העדה הדתיים והרוחניים באופקים במשרה חלקית, אך התפרנס מעבודה בליטוש יהלומים, כשאת משכורתו מעבודתו בקודש תרם לצורכי העדה.
בתקופה זו לָמַד שחיטה, מוהלות, ביאור-מצוות ודיינות, בין היתר אצל הרב עמנואל בן משה מסעודה, מי שהיה הרב הראשי לעדה. כעבור כ-7 שנים מאז עלייתו ארצה, בשנת 1964 נתמנה כרב העדה באופקים במשרה מלאה. עם מינויו כרב העדה במשרה מלאה, עזב את מקצוע ליטוש היהלומים ממנו התפרנס והתמסר אך ורק לענייני הקודש.
במהלך תפקידו כרב לימד והכשיר מוהלים, שוחטים וחזנים רבים. אהבתו להוראת הנוער הייתה ידועה בקרב הציבור, והוא השקיע רבות בחינוך הדור הצעיר לתורת ה'.
במהלך כהונתו כרב, יזם את הקמת האטליז ובית השחיטה באופקים לעופות, צאן ובקר, כדי לספק לבני הקהילה באופקים וברנן בשר כשר בכשרות קראית מלאה.
בשנת 1990, לאחר שהרב הראשי לשעבר, חיים לוי, פרש מתפקידו, נתמנה הרב אליהו כממלא-מקום הרב הראשי בפועל, ובתוך כך מונה על ידי שר הדתות כרשם נישואין וגירושין. ובשנת התשנ"ב (סוף 1991) נתמנה כרב הראשי.
בראשית כהונתו כרב ראשי יזם את הקמת ישיבת "חיזוק אמונה" בירושלים, אשר הכשירה חכמים יהודים קראים רבים. אף לאחר תום מחזור הלימוד בישיבה, הסמיך הרב שלושה חכמים נוספים לשורות ההנהגה הדתית. ביוזמתו ובעידודו קיבלה העדה שעות חינוך ממשרד החינוך, נפתחו בתי כנסת חדשים, והתקיימו פעילויות רבות.
בראשית שנת 2002 יצא הרב מרזוק לגמלאות אך הוסיף לכהן כרב קהילת אופקים וכרב הראשי, בהתנדבות, עד ראשית שנת 2011. בראשית שנת 2011, פרש מתפקידו כרב הראשי, ובמקומו נבחר הרב משה פירוז כרב ראשי. בשנה זו עבר הרב אליהו להתגורר בעיר אשדוד.
חיים אישיים
נישא במצרים לפלור. יש לו 5 בנות ובן מאלמנתו.
הוגו גלרט (מתרגם)
הוגו גלרט (במקור גולדמן, בהונגרית: Gellért Hugó; בודפשט, 11 במרץ 1890 – בודפשט, 30 במרץ 1937) היה מתרגם יהודי-הונגרי, שבוי מלחמה, אחיו של אוסקר גלרט, אביו של ג'רג' גלרט (1922–1994).
ביוגרפיה
הוגו גולדni נולד בבודפשט כבנם של יוז'ף גלרט (גולדמן), פקיד ביטוח, ושל ז'ופיה שטיינר (1865–1936). הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון על שם אימרה מדאץ' Madách Imre / Barcsay Street) State High School) ולאחר מכן סיים את לימודיו כמורה לפיזיקה כמותית. לאחר מכן לימד בבית ספרו הקודם עד 1914 כאשר גויס לצבא במלחמת העולם הראשונה לחזית המזרחית ונפל בשבי. לבית הספר התיכון הזה חזר ב-1922 מהשבי. בשבי רכש את השפה הרוסית ברמת שפת אם. הוא נפטר בגיל צעיר יחסית עקב מחלתו מהשבי. בשנת 1922 נשא את קטלין (1897–1973), בתם של לאזאר גוטין ושל שרה מרקובנה בבודפשט.
עבודותיו
הוא עבד במערכת כתב העת ניוגט, כאחראי על הכספים. הוא בא בקשר עם המגזין דרך אחיו, אוסקר גלרט. תרגומיו הראשונים הופיעו שם. בנוסף לעבודתו בכספים, הוא הצליח להקדיש זמן מועט יחסית לתרגום, אך יצירתו עדיין רבת היקף, חשובה ומכרעת.
ג'ולה אייש
"בטובו, נתן לי שיעורי בשפה הרוסית ובאותם זמנים הוא דיבר לעיתים קרובות על השבי שלו. הוא סבל רבות בשבי, אבל זה לא שיבש את שיקול דעתו. הוא גם דיבר בחיבה על אלה שגרמו לסבלו. הניסיונות הקשים ביותר בחייו התרחשו בשבי בקרב הרוסים; בתמורה הצליח לחדור לרוח העם הרוסי ולשפתו, כמו מעטים גם מקרב הרוסים. . . הוא מהמתים ההרואים של ההונגרים: נלקח לקבר על ידי מחלה שנרכשה בשבי, אולם ארונו לא היה מוקף בחיילים, אלא בסופרים ובהומניסטים".
לאיוש קשאק - גורקי: "הארטמונובים"
"תרגום הרומן הזה לא היה משימה קלה. כאשר הוגו גלרט לקח על עצמו את המשימה הרצינית הזו, הוא לקח על עצמו משימה אמנותית טהורה והיה צריך להרגיש ייעוד בשביל העבודה הזו. ו. אנחנו מודים שמילא נאמנה, את ייעודו בכך".
לאסלו ברטקה
"...הוגו גלרט, שחזר הביתה מהשבי הרוסי, הסובייטי של מלחמת העולם הראשונה, יצר "יצירות נצחיות" בתור אולי המתרגם ההונגרי היחיד דובר הרוסית על בוריה של תקופתו...".
סמל מונטסראט
ארין מחזיקה בידה נבל המסמל את רפובליקת אירלנד ומופיע גם בסמל אירלנד וכן צלב המסמל את הנצרות.
הסמל מציג את הקשר בין מונטסראט למתיישבים האירים שהוגלו מאירלנד אל האי על ידי אוליבר קרומוול.
הסמל מופיע על דגל האי שהוא יוניון ג'ק שעליו הסמל, וכן על דגל מושל מונטסראט.
פרידיש ריס
פריידיש ריס (בהונגרית: Riesz Frigyes; 22 בינואר 1880 – 28 בפברואר 1956) היה מתמטיקאי יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
ריס, יליד גיור שבהונגריה (באותם ימים נמצאה בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית) ריס היה רקטור ופרופסור באוניברסיטת סגד ואחיו הבכור של מרסל ריס. פעל יחד בסגד עם המתמטיקאי ההונגרי-יהודי אלפרד האר.
ביצע חלק מהעבודה על יסודות האנליזה הפונקציונלית, והיו לעבודותיו מספר השלכות משמעותיות בפיזיקה. הוא התבסס על עבודותיהם של פרשה, לבג, הילברט ואחרים.
תחרות העל בבילבאו
התחרות התקיימה בשיטת ליגה הכוללת מפגש כפול בין שישה שחמטאים. בהתאם לחוקים היה אסור להציע תיקו לפני שהסתיימו 30 מהלכים. ניתנו 3 נקודות עבור ניצחון ונקודה בודדת עבור תיקו.
בשנים 2011 ו-2012 התחרות פוצלה בין בילבאו לבין סאו פאולו, שבברזיל.
ז'ורז' דלרו
ז'ורז' דלרו (בצרפתית: Georges Delerue; 12 במרץ 1925 - 20 במרץ 1992) היה מלחין קולנוע צרפתי. חיבר מוזיקה ללמעלה מ-300 סרטים מז'יל וג'ים ועד פלאטון. זכה בפרס אוסקר עבור "A Little Romance" (1980) ובמועמדויות עבור "אן של אלף הימים" (1969), עליו היה מועמד גם לפרס גלובוס הזהב, "יום הדולפין" (1973), גם עליו היה מועמד לגלובוס הזהב, "ג'וליה" (1977) ו-"סיפורה של אגנס" (1985) וכן ארבעה פרסי סזאר (שלושה מהם רצופים, האחרון עבור המטרו האחרון, 1981) ושני פרסי באפט"א. בנוסף למוזיקה לקולנוע כתב גם את המוזיקה לתשעה בלטים, שתי אופרות וכן מוזיקה תזמורתית ומוזיקה לתוכניות רדיו וטלוויזיה. העיתון "לה פיגארו" כינה אותו "מוצארט של הקולנוע".
תולדות חייו
נולד ברוּבֶּה (Roubaix) שעל גבול בלגיה למשפחה מוזיקלית. בגיל 14 ניגן קלרינט בלהקה מקומית וזכה להשכלה קלאסית בקונסרבטוריון המקומי. לאחר מכן עבר לפסנתר ולאחר שלקה בעקמת עבר לקריירה של מלחין.
ב-1945 עבר לפריז והחל ללמוד בקונסרבטואר של פריז. על מנת להתפרנס עבד כנגן ג'אז בבארים. מ-1947 הלחין עבור הקומדי פראנסז ותיאטראות נוספים, המוזיקה שלו זכתה בפרסים והוא היה לחברם של פייר בולז, מוריס ז'אר ובוריס ויאן. בשנות החמישים עבר להלחנה לסרטים קצרים ולאופרה-קומיק כתב מוזיקה לבלט, למחזות של בוריס ויאן ולתוכניות טלוויזיה. ב-1955 חיבר קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת ואופרה לפי שלגייה. ב-1959 חיבר את המוזיקה לסרט הראשון באורך מלא, Le bel âge.
בהמשך עבד עם הבמאים האירופאים פרנסואה טריפו (ז'יל וג'ים, מי ירה בפסנתרן, לילה אמריקאי - בו הופיע בהופעת קמע, המטרו האחרון), ז'אן-לוק גודאר (הגוף והלב), אלן רנה, לואי מאל, ברנרדו ברטולוצ'י (הקונפורמיסט) ואחרים, במקביל לפיתוח קריירה בהוליווד.
נפטר בלוס אנג'לס מהתקף לב בגיל 67.
אנג'לה מורלי
אנג'לה מורלי (באנגלית: ; 10 במרץ 1924 - 14 בינואר 2009) הייתה מלחינה ומנצחת אנגלייה. מורלי עברה ניתוח לשינוי מין בשנת 1972 וחיה כאישה טרנסג'נדרית מוצהרת, ואף הייתה הטרנסג'נדרית הראשונה שהועמדה לאוסקר.
מורלי הייתה מועמדת לשמונה פרסי אמי, וזכתה בשלושה. שלוש הזכיות היו בקטגוריית בימוי מוזיקלי יוצא דופן, בשנים 1985, 1988 ו-1990 עבור עבודתה ב-"Christmas in Washington" ועבור שתי תוכניות טלוויזיה מיוחדות בכיכובה של ג'ולי אנדרוז.
חיים אישיים
למורלי שני ילדים, בן ובת.
חיים מוקדמים
מגיל צעיר אהבה מורלי מוזיקת ריקודים, והרבתה להאזין לג'ק פיין ולהנרי הל. מורלי נולדה למשפחה מוזיקלית; אביה ניגן בבנג'ו-יוקלילי ואמה אהבה לשיר (בעלת קול קונטראלטו).
כשהייתה בת 8 אביה קנה לה פסנתר צ'אלן זקוף והיא החלה ללמוד פסנתר, אך שלושה חודשים לאחר מכן אביה נפטר (בגיל 39). כך השיעורים נפסקו ואף פעם לא המשיכו (אלו היו שיעורי הפסנתר היחידים שהיא אי פעם לקחה). שנה לאחר מכן, אמה מכרה את החנות המשפחתית ושתיהן נסעו לגור עם הורי האם בעיירה סווינסטון, בדרום יורקשייר.
כשהייתה בת 10 מורלי ניגנה על כינור במשך חודש אחד והפסיקה, ובגיל 11 היא למדה לנגן על האקורדיון וניצחה בכמה תחרויות, עד שלבסוף שופט מה-BBC אמר לאמה שאין לה עתיד בנגינה באקורדיון, ושכדאי שמורלי תעבור לכלי שמנגנים בו בלהקות או בתזמורות, כדוגמת הקלרינט או הסקסופון. בעקבות כך, אמה קנתה לה קלרינט ומורלי החלה לקחת שיעורי קלרינט ולנגן בתזמורת הבית ספרית, כמה חודשים לאחר מכן גם החלה לנגן בסקסופון אלט. מורלי הצטרפה וניגנה ללא תשלום בלהקה סמי-מקצועית שהונהגה על ידי ברט קלרג במקסברו.
מורלי עזבה את בית הספר בגיל 15 ויצאה לסיבוב הופעות עם להקת הנוער של ארצ'י (Archie’s Juvenile Band) תמורת 10 שילינגים לשבוע.
בזמן מלחמת העולם השנייה להקות רבות החלו לאבד חברי להקה בעקבות הגיוס הצבאי בבריטניה, ולכן מוזיקאית מוכשרת ומקצועית בת 15 הייתה מבוקשת מאוד ברחבי בריטניה. מורלי עברה מלהקה ללהקה עד גיל שבע עשרה וחצי, כשהצטרפה ללהקה של אוסקר רבין בתור נגנית אלט מובילה. בתקופה זו מורלי המשיכה להופיע עם הלהקה ובמקביל עבדה על שידורים ויצירת תקליטים (כמו "Waiting for Sally" ו-"Love in Bloom"). כמו כן, במהלך השנתיים שלה בלהקה היא החלה ליצור עיבודים תמורת תשלום.
בגיל 20 מורלי הצטרפה לתזמורת של ג'רלדו, אשר ניגנה ברדיו של ה-BBC. במסגרת זו מורלי התמקצעה בעיבוד, ולמדה הרמוניה, קונטרפונקט והלחנה מהמלחין ההונגרי מתיאש שייבר וניצוח מהמנצח הגרמני וולטר גוהאר (עד אז הייתה מורלי אוטודידקטית).
קריירה
בגיל 26 החליטה מורלי לוותר על הקריירה בנגינה בשביל להתמקד בכתיבת עיבודים ולחנים. בגיל 29 הפכה להיות המנהלת המוזיקלית של חברת הפקות חדשה, פיליפס. בפיליפס היא עיבדה והלחינה שירים לכל האומנים החתומים על חוזה ואף לעיתים גם לאומנים אמריקאים. למרות שרוב האומנים הבריטים ביצעו גרסאות כיסוי ללהיטים אמריקאים, מורלי הייתה נחושה להפוך את התקליטים לייחודיים ככל האפשר. בנוסף, היא החלה להקליט אלבומים אינסטרומנטליים משל עצמה, להלחין סרטים תחת שמה, להלחין בשביל סדרת קומדיה פופולרית - "Hancock's Half Hour" של ה-BBC (אשר לה היא גם כתבה את נעימת הפתיחה) ולהלחין עבור "The Goon Show" שהייתה אחת מתוכניות הרדיו המצליחות ביותר. באותה שנה גם החלה להלחין סרטים עבור Associated British Picture Corporation.
מורלי תיארה את שנות ה-50 כ-"תקופה מאוד מרגשת להקליט וליצור תקליטים", בזכות טכנולוגיות חדשות ומתקדמות, אך ההתקדמות הטכנולוגית הזאת לא הגיעה לעולם הקולנוע והיא תיארה את חוויית ההאזנה להלחנות חדשות בקולנוע כ-"עינוי מוחלט". בעקבות כך, כשהייתה בת 36 החלה לדחות את כל ההצעות להלחנת סרטים.
בשנות ה-60 היא הלחינה ועיבדה עם אומנים כמו בני גודמן, נלסון רידל ומל טורמה וגם כתבה מנגינות לסרטים תיעודיים. בנוסף, מורלי ניצחה על התזמורות באירוויזיון 1962 ובאירוויזיון 1963.
מורלי התחרטה על כך שדחתה הצעות להלחין סרטים נבחרים וניסתה בכל כוחה להיכנס שוב לעולם הלחנת הסרטים, עד שלבסוף חזרה להלחין סרטים משנת 1969 והלחינה את המנגינות בסרטים "The Looking Glass War", "When Eight Bells Toll" ו-"Captain Nemo and the Underwater City".
בשנת 1974 מורלי הלחינה את הסרט "The Little Prince" שבזכותו היא הייתה מועמדת לאוסקר (בכך הפכה לטרנסג'נדרית הראשונה שהייתה מועמדת לאוסקר), בשנת 1976 היא הלחינה את "The Slipper and the Rose: The Story of Cinderlla" ובשנת 1978 היא הלחינה את הסרט "Watership Down" (עבודתה המפורסמת ביותר). בנוסף להלחנות הסרטים מורלי ניצחה על תזמורת הרדיו של ה-BBC. בשנת 1980 עברה לגור בלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית, שם היא בעיקר עבדה בטלוויזיה האמריקאית; והלחינה סדרות אמריקאיות ובהן שושלת, דאלאס, קגני ולייסי ווונדר וומן. מורלי הייתה מועמדת לאמי 8 פעמים ומתוכם זכתה 3 פעמים עבור ההלחנה של "Christmas in Washington" ועבור שתי תוכניות טלוויזיה מיוחדות בכיכובה של ג'ולי אנדרוז.
מותה
בשנת 1994 עברה מורלי לגור בסקטוסדייל, אריזונה, ארצות הברית. שם היא נפטרה מסיבוכים לאחר נפילה ב-2009.
יעל רויכמן
יעל רויכמן (נולדה ב-1972) היא פרופסור ומרצה בכירה בבית הספר לכימיה ובבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב. רויכמן היא מהנדסת חומרים ופיזיקאית ניסיונית בתחום החומר המעובה, אשר חוקרת נוזלים מורכבים מחוץ לשיווי משקל תרמי תוך שימוש בטכניקות אופטיקה מתקדמות.
השכלה וקריירה
רויכמן סיימה תואר ראשון בהנדסת חומרים ותואר נוסף בפיזיקה, שניהם מהטכניון, בשנת 1995. לאורך כל לימודיה הייתה מצטיינת דיקן. היא סיימה תואר שני בהנדסת חומרים מהטכניון ב-1997 ודוקטורט בפיזיקה, אף הוא מהטכניון, ב-2004.
בשנים 2004–2008 שימשה חוקרת באוניברסיטת ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית שם עסקה במחקר במסגרת עבודת הפוסט דוקטורט שלה.
בשנת 2008 חזרה לישראל והצטרפה לסגל הבכיר בבית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב. היא מונתה לפרופסור חבר בשנת 2018, ובשנת 2019 קיבלה מינוי משותף עם בית הספר לפיזיקה ולאסטרונומיה של האוניברסיטה.
מחקריה עוסקים בתחומים של מכניקה סטטיסטית מחוץ לשיווי משקל, מצב מעובה רך, תכונות מכניות ודינאמיות של נוזלים מורכבים, לכידה הולוגרפית אופטית ופיתוח שיטות מיקרוסקופיה אופטית.
חיים אישיים
רויכמן נשואה ואם לשלושה.
קורט כריסטמן
קורט כריסטמן (בגרמנית: Kurt Christmann; מכונה דוקטור רונדה; 1 ביוני 1907, מינכן – 4 באפריל 1987) היה פושע מלחמה נאצי בתקופת גרמניה הנאצית, קצין בדרגת אובר-שטורמבאנפיהרר (ראש יחידת SS 10a Sonderkommand). מהאחראים על השואה ברוסיה, מארגן הוצאות להורג המוניות בערים טגאנרוג, רוסטוב על הדון, קרסנודר, ייסק, נובורוסייסק ומאזיר. הוא אחראי באופן אישי למותם של עשרות אלפי יהודי אירופה במהלך השואה.
ביוגרפיה
קורט כריסטמן נולד ב-1 ביוני 1907 במינכן במשפחתו של פקח מינהלי. בתאריכים 8–9 בנובמבר 1923 במינכן, הוא השתתף בפוטש הנאצי. בשנת 1933 הצטרף ל-NSDAP. בשנת 1934 קיבל דוקטורט למשפטים וגם נכנס לספורט והפך לאלוף גרמניה בקאנו.
עם שחר ה-22 ביוני 1941 תקפה גרמניה את בעלת בריתה לשעבר, ברית המועצות ופתחה במבצע פלישה נרחב. על פי דברי הפיהרר אדולף היטלר, המלחמה נגד ברית המועצות פירושה מלחמת השמדה אידאולוגית והיה צורך לחסל את "האינטליגנציה היהודית-בולשביקית".בעקבות הצבאות הגרמנים המתקדמים, צעדו אנשי איינזצגרופן, שמטרתם לרצוח יהודים, צוענים, פרטיזנים, יריבים פוליטיים ואנשים אחרים שנחשבו לאיום על ביטחון הרייך השלישי. בנוגע לרציחתם ההמונית של יהודים, רק גברים נרצחו בתחילה, אך באוגוסט 1941 הורה רייכספהרר אס אס היינריך הימלר כי על הרצח ההמוני לכלול גם נשים וילדים ובין יוני לדצמבר 1941 נרצחו בין 500,000 ל-800,000 גברים, נשים וילדים יהודים. תחת מסגרת זו, ב-13 ביולי 1942 מונה כריסטמן לראש יחידת Sonderkommando SS 10a. ב-24 ביולי 1942 נשלח לרוסטוב-על-דון והיה מעורב בהשמדת יהודים ושבויי מלחמה, כאשר Einsatzgruppe "D" בפיקודו של וולטר בירקאמפ הייתה אחראית לביצוע הפתרון הסופי כשמארגן ההוצאה להורג היה קורט כריסטמן עצמו. הוא גם הוביל את ההוצאות להורג בזמיובסקאיה באלקה. מאז אוגוסט 1942, עמד בראש "איינזאצקומנדו 10a" בקרסנודאר הכבושה והשתתף בהוצאות להורג של פרטיזנים ובני משפחותיהם (כולל ילדים). ידוע כי לאחר כיבוש העיר על ידי הנאצים ב-12 באוגוסט 1942 הגיע כריסטמן לעיר וב-21 באוגוסט וב-22 למחרת נאספו כ-13,000 גברים, נשים ויהודים ליער פרבומאיסק הסמוך ונרצחו, כשרובם המכריע היו יהודים. בפרט, בין דצמבר 1942 לתחילת פברואר 1943, הוא פיקח באופן אישי על השמדת אזרחים בחצר משרד המפקד, באמצעות משאיות גז ובקרב הקורבנות התמימים היו לפחות שני ילדים מתחת לגיל עשר. הוא ירה באופן אישי באנשים חפים מפשע, כולל אמהות עם ילדים קטנים, כדי "לשמש דוגמה טובה לכפופים".
בשנים 1943–1944 שימש כראש הגסטאפו של קלגנפורט. בשנים 1944 - 1945 עבד כראש הגסטאפו של העיר קובלנץ. לאחר תום מלחמת העולם השנייה נתפס כריסטמן ונכלא במרכז מעצר בדכאו, אך הוא נמלט משם בשנת 1946. לאחר מכן, הוא הסתתר ועבד תחת שם העט ד"ר רונדה וברח מרומא לארגנטינה. בארגנטינה, הוא המשיך לתמוך בנאצים על ידי השתתפות בארגון "קמרדנבורק".
משנת 1956 התגורר בגרמניה והיה אדם עשיר מאוד (מהעשירים במינכן). בשנת 1962 החליט בית משפט גרמני במינכן לפתוח בחקירת מעשי הזוועה של קורט כריסטמן. בשנת 1974 נעצר. כאשר ניסה להערים על התביעה ולהימנע מצדק, הציג כריסטמן לבית המשפט מסמך כוזב על מחלתו הקשה לכאורה. הוא קיבל דחיית משפט. ב-19 בדצמבר 1980 גזר עליו בית המשפט בגרמניה 10 שנות מאסר בגין השתתפות בפשעי מלחמה שבוצעו בקרסנודאר. ב-11 בנובמבר 1982 גזר הדין אושר על ידי בית המשפט העליון הפדרלי בגרמניה.
הוא מת ב-4 באפריל 1987.
מלצר
מלצר הוא אדם שמקצועו הגשת מזון ומשקאות לסועדים במסעדה, בבית קפה, באירועים חברתיים או בכל מקום אחר. מקצוע המלצרות שייך לתחום מקצועות השירות. תפקיד המלצר נזכר במקרא, בספר דניאל. אך יש הבינו כי פירוש המילה הוא שר או שליט זוטר.
תפקידי המלצר
המלצר הוא איש הקשר בין בית העסק לבין הסועד. במוסדות מסוימים המלצר כפוף לרב מלצרים, המנהל את צוות המלצרים. עיקר תפקידיו באים לידי ביטוי בשיווק המאכלים הנמכרים במסעדה, במתן שירות בסיסי לסועד, באיסוף ההזמנות המבוקשות משולחן הסועדים, בהגשתם ובפינויים בסוף הארוחה. המלצר מלווה את הסועד מרגע בו ישב לשולחן ועד לסיום ארוחתו. תפקידי המלצר כוללים על פי רוב:
תפקידים אלו אינם קבועים והם עשויים להשתנות ממקום למקום. ישנן מסעדות שבהם כוללות חובות המלצר שירותים נוספים, ייחודיים, כגון שירת שירי יום הולדת לסועדים שחוגגים יום זה. מסעדות מוטיב עשויות אף לדרוש מהמלצרים לרקוד למען הסועדים. כיום יש גם חברות המספקות שירותי קבלנות בהם אפשר להזמין מלצרים לאירועים ולמטרות מיוחדים.
כמו כן, במסעדות יוקרתיות, למלצר תפקיד רחב יותר והוא נדרש אף למלא את כוסותיהם של הסועדים במשקה שהוזמן, תיאור מפורט של האוכל, של מרכיביו ושל מהותו או אופן הכנתו וכן הלאה.
פרארה
פרארה (באיטלקית: Ferrara) היא עיר בצפון איטליה ובירת הנפה הנושאת את שמה.
מלצר
הכשרה מקצועית
מלצרות היא מקצוע נלמד, על פי רוב בבתי ספר למלונאות ובתי ספר מקצועיים. הכשרת המלצר כוללת נושאים כגון נימוסים והליכות, עריכת שולחן וכדומה. במדינות רבות מלצר הוא מקצוע במשרה מלאה ולאורך שנים.
אף על פי כן, ישנם מקומות (כמו גם בישראל) בהם המלצרות נחשבת לעבודה זמנית שאינה דורשת הכשרה, ושהעוסקים בה אינם רואים בה קריירה ארוכת שנים. עם זאת, גם במקומות כאלו מועדפים במסעדות יוקרה דווקא בעלי הניסיון, ויש מלצרים המועסקים בהן במשך שנים רבות. מסעדות מעין אלה מעסיקות לעיתים גם מלצר המתמחה בתחום מסוים, כגון אוֹצֵר יין, העוסק בהגשת יינות בלבד.
פרארה
תרבות
בתקופת הרנסאנס הייתה פרארה, בירת דוכסות פרארה, מרכז מוזיקלי חשוב באירופה. מוזיקאים רבים, הן איטלקים כמו צ'יפריאנו דה רורה, לוצאסקו לוצאסקי וקרלו ג'זואלדו והן פרנקו-פלמים כמו גיום דופאי, ז'וסקן דה פרה וז'אק דה ורט עבדו בחצרות הדוכסים ממשפחת ד'אסטה כממונים על המוזיקה. ארקולה השני ד'אסטה, דוכס פרארה החזיק בחצרו, כמוהו כאצילים רבים באירופה של אותה תקופה, תזמורת ומקהלה, ושכר מוזיקאים ידועי-שם לעמוד בראשן. קרלו ג'זואלדו, שנשא לאישה את אחייניתו של הדוכס אלפונסו השני ד'אסטה, כתב בפרארה ארבעה ספרי מדריגלים. ג'ירולאמו פרסקובלדי נולד בפרארה והיה תלמידו של ג'זואלדו.
העיר מפורסמת באוניברסיטה הממוקמת בה, אוניברסיטת פרארה. בין בוגריה המפורסמים נמנים אמטוס לוזיטנוס, ניקולאוס קופרניקוס, פאראצלסוס ורבים אחרים.
מלצר
משכורת
התשר אמור להינתן בהתאם לטיב השירות של המלצר, אך במקומות מסוימים, כמו בישראל, מקובל להשאיר תשר גם אם השירות לא היה מעולה. בישראל נפסק שתשר הניתן למלצר ישירות מהלקוח אינו חלק משכר המינימום שהמסעדה מחויבת לשלם לו.
פרארה
הקהילה היהודית
בפרארה הייתה כנראה קהילה יהודית עוד בזמן הרומאים. מסמכים מסוף המאה ה-10 מעידים על חיי יהודים במקום.
ידוע על חכמים שחיו בעיר במאה ה-13. הידיעה המוסמכת על קיום קהילה יהודית מאורגנת היא צו משנת 1275, המבטיח הגנה ליהודים בשל התועלת שהם מביאים. במקביל הוקמו על ידי היהודים מוסדות למתן הלוואות.
בשנים 1300–1310 הענישה האינקוויזיציה יהודים מתושבי העיר, ביניהם רופא בשם בונאוונטורה. על מעמדם בעיר תעיד העובדה כי משורר חצר בשם פרנצ'סקו די-ואנוצו פרסם בשנת 1376 חרוזים בגנות היהודים. במאה ה-15 הייתה הקהילה היהודית אחת החשובות והפעילות באיטליה כולה. הוקם בה בית דפוס. התגורר בה רבי אברהם פירצול, ואחד מחבריה רבי אליהו מפרארה עלה לארץ ישראל בשנת 1435.
הקהילה התבססה והתפתחה מהמאה ה-13 ועד סוף המאה ה-15, בחסות הדוכסים לבית אסטה, שהגנו על היהודים וסירבו לצו הגירוש שהוציא באמצע המאה ה-15 האפיפיור. בני אסטה העניקו מקלט לפליטים יהודים, בעיקר אמידים ומועילים. הם קידמו בברכה את מגורשי ספרד בשנת 1492 ואפשרו להם לייסד בפרארה קהילה ספרדית נפרדת, ולהקים בית כנסת ספרדי. אנוסי פורטוגל הגיעו לפרארה ב-1524 והורשו לשוב בגלוי ליהדות. גם יהודים שגורשו מגרמניה (1530), ממילנו (1540), מנאפולי (1541) וממדינות האפיפיור (1569) נקלטו בפרארה.
בפרארה היו עשרה בתי כנסת, והרבה בתי דפוס עבריים. תנ"ך פרארה נדפס ב-1553. באותה שנה שרפו את התלמוד בפרארה, הדוכסים לא מנעו את המעשה, אבל הגנו על היהודים מפרעות. באותה התקופה היו בעיר כ-2000 יהודים.
בשנת 1598 עברה פרארה תחת שלטון מדינת האפיפיור. בית אסטה עבר למודנה ועמה יהודים רבים. בפרארה נותרו כ־1,500 יהודים. הוטלו עליהם מגבלות ואפליות, למשל לבישת סימן היכר, איסור להחזיק נדל"ן, וסגירתם של שבעה בתי כנסת. בשנת 1627 נאלצו היהודים לעבור לגטו של פרארה, שחמישה שערים סגרו אותו, שם גרו במשך מאה שנים.
למן המאה ה-17 ועד לאיחוד איטליה בסוף המאה ה-19 סבלו יהודי פרארה מתקיפות ופרעות מצד המון נוצרי. בשנת 1721 נפוצה בעיר עלילת דם, ובעקבותיה מהומות אלימות נגד יהודים.
בעקבות כיבושיו של נפוליון (1797) קיבלו היהודים שוויון זכויות אזרחי, ושערי הגטו הוסרו. אבל ב-1826 העירה חזרה אל תחת שלטון מדינת האפיפיור, ושוב הותקנו השערים.
במאה ה-18 חי בעיר הרב והרופא יצחק למפרונטי - מחבר האנציקלופדיה "פחד יצחק". בשנת 1859 הוענקו ליהודים זכויות מלאות.
גודל הקהילה היהודית היה 800 איש ואישה ערב מלחמת העולם השנייה. במהלך המלחמה, הפשיסטים פגעו מאוד בבתי הכנסת העתיקים ובקהילה. היהודים האמידים ברחו לשווייץ, אחרים נמלטו בחלקם אל מחוץ לעיר. עד סוף מלחמת העולם השנייה, 20% מאנשי הקהילה נספו באושוויץ. חלק מהשורדים לא שבו לעיר והקהילה נשארה בת 400 איש ואישה.
בשנת 1997 נפתח בפרארה מוזיאון יהדות איטליה והשואה, בקרבת בית הכנסת והמרכז הקהילתי, בבניין שהעניק לקהילה סמואל מליני בשנת 1481. במוזיאון מסמכים על הקהילה מהמאה ה-13. בימינו מתגוררים בעיר כ-30 יהודים.
בית הכנסת והמוזיאון היהודי
בית הכנסת והמוזיאון היהודי נמצאים במרכזה של העיר בימי הביניים. הרחוב היה חלק מהגיטו היהודי בו נאלצו היהודים לחיות בין השנים 1627–1859. חלק מתצוגת המוזיאון מוקדשת לרב משה מטראצ'ינה שפעל בעיר במחצית הראשונה של המאה ה-17.
בתי הכנסת, שלושה במספר, מצויים בקומה הראשונה של הבניין: נוסח אשכנז, נוסח איטליאני ולפי נוסח של יהודי פאנו (Fano) - עיר סמוכה - אשר עדיין פעיל. לבית הכנסת האיטלקי יש אולם גדול ולכן הוא משמש לאירועי תרבות. בית הכנסת בנוסח אשכנז הוא מרשים ביופיו ומשמש לתפילה בימי החגים. קירותיו מעוטרים על ידי האמן, אשר עיצב גם קירות התיאטרון העירוני.
גן פינצי קונטיני
הסופר היהודי יליד בולוניה, ג'ורג'ו באסאני, גדל בפרארה וכתב שם את ספריו. ספרו "גן פינצי קונטיני", שגם עובד לסרט באותו שם על ידי ויטוריו דה סיקה, הוא מצבה לקהילה היהודית של פרארה שחרבה בשואה. באסאני מתאר בהרחבה את העיר ותושביה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, ובעיקר את הקהילה היהודית על רקע עליית הפאשיזם והתקרבות מלחמת העולם השנייה. במרכז העלילה, המבוססת על דמויות אמיתיות, עומדת משפחת פינצי-קונטיני העשירה והמתבדלת מאחורי חומות גנה היחיד במינו, שכל אלפי עציו המפוארים נכרתו להסקה בתקופת המלחמה, כשהמשפחה נשלחה למחנות ההשמדה.
ג'נאנדראה גאוואצני
ג'אנאנדראה גאוואצני (באיטלקית: Gianandrea Gavazzeni 25 ביולי 1909 - 5 בפברואר 1996) היה פסנתרן, מנצח (בעיקר של אופרה), מלחין ומוזיקולוג איטלקי.
ביוגרפיה
גאוואצני נולד בברגמו. אביו היה עורך דין. גאוואצני קיבל את השכלתו המוזיקלית בקונסרבטוריון סנטה ססיליה   ברומא (1921–1924) ולאחר מכן בקונסרבטוריון של מילאנו (1925–1931), ממנו סיים את לימודיו כפסנתרן בהדרכת רנצו לורנזוני וכמלחין בהדרכת אילדבראנדו פיצטי. בתחילת הקריירה, הוא עסק בעיקר בהלחנה, וניצח רק על ביצוע יצירותיו שלו. בזמן זה הוא עבד בתיאטרון קומונלה בבולוניה.
במשך קרוב ל-50 שנה, החל משנת 1948, שימש מנצח ראשי בתיאטרון האופרה המפורסם, לה סקאלה, מילאנו, ובין השנים 1968-1966 כיהן כמנהל מוזיקלי ואמנותי בתיאטרון.
הופעתו הראשונה במטרופוליטן אופרה כלשהו הייתה ב-11 באוקטובר 1976. הוא ניצח שם על שמונה הפקות של האופרה איל טרובטורה מאת מלחין האופרות האיטלקי, ג'וזפה ורדי.
רבות מביצועיו כמנצח הוקלטו. בהשתתפותו, ההקלטות הראשונות היו של הניצוח על האופרה לה סונמבולה מאת בליני. אותה ביצע בתפקיד ראשי זמר האופרה ניקולאי גדה בשנת 1954. עוד אופרה שהוקלטה ועליה ניצח היא הלומברדים במסע הצלב הראשון מאת ורדי שבוצע על ידו בשנת 1984.
בין יצירותיו היו קונצ'רטי, וביניהן "קונצ'רטו ברגמסקו", "השיר של אלכסנדר הקדוש" וסונאטות.
עגולוקו
עגולוקו הוא סוג של תשבץ מספרים, שהומצא על ידי יהודה טאוב ב-2007. העגולוקו מבוסס על אותו עיקרון של הסודוקו - שיבוץ של כל הספרות מ-1 עד 9.
העיגול בתשבץ מחולק לשמונה "משולשי פיצה", ארבעה מעגלים ועיגול אמצעי המכיל ספרה אחת. כל 2 גזרות שכנות או כל מעגל, בשיתוף הספרה שבעיגול האמצע, צריכים להכיל את הספרות 1–9. ספרת האמצע תופיע פעם אחת בכל החידה, וכל מספר אחר יופיע 4 פעמים.
מבנה
לעזר, כל טבעת צבועה בצבע אחר, על מנת למנוע בלבול בין הטבעות. העיקרון פשוט: לשבץ (לפי רמת קושי) כמה מספרים מ-1 עד 9, בלי שיתנגשו אחד בשני לפי החוקים.