cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ביט (אמנות הבמה)
ביט (באנגלית: Bit) הוא שחקן המגלם תפקיד שיש בו אינטראקציה ישירה עם אחד או יותר מהשחקנים הראשיים, ולא יותר מחמש שורות של דיאלוג (לעיתים קרובות הם מכונים "five or less" בארצות הברית; בטלוויזיה הבריטית, ביטים מכונים "under sixes"). שחקן שמופיע בקביעות בתפקידי ביט, בין אם כתחביב או לצורך פרנסה, נקרא "שחקן ביט" (bit player), מונח המשמש גם על מנת לתאר שחקן בתחילת דרכו, שעדיין לא לוהק לתפקידים משניים או ראשיים משמעותיים.
בניגוד לניצבים, שלהם בדרך כלל אין כל אינטראקציה עם השחקנים הראשיים, ביטים לעיתים מופיעים ברשימת הקרדיטים. יוצאים מן הכלל לנוהג זה הם הופעות קמאו, שבהן שחקנים ידועים או סלבריטאים אחרים מופיעים בתפקיד של ביט; מקובל כי הופעות כאלו אינן מזכות את השחקן בקרדיט. דוגמה לחריגה נוספת היא סרט הקולנוע משנת 1951 של חברת MGM, המבוסס על המחזמר "ספינת השעשועים", שבו התפקיד של הטבחית קוויני (פרנסס א. ויליאמס) הופחת מתפקיד משנה משמעותי בגרסה הבימתית, תפקיד קצר של ביט בגרסה הקולנועית. ויליאמס, שהופעתה לא הייתה אמורה להיות הופעת קמאו, לא מופיעה כלל ברשימת הקרדיטים. מצד שני, גם תפקידו של ויליאם וורפילד, שגילם את ג'ו, בעלה של קוויני, התקצר באופן דרסטי בסרט לעומת התפקיד הבימתי המקורי, אך שמו כן הופיע בקרדיטים, שכן הוא ביצע את אחד מהשירים שבסרט.
לעיתים קרובות, לביטים יש תפקידים משמעותיים במהלך העלילתי של הסיפור, לעיתים אף תפקיד מכריע, כמו בתפקידו של ג'ק אלברטסון כעובד דואר בסרט באורך מלא משנת 1947 בשם "נס ברחוב 34". לעיתים, דמויות מסוימות של ביטים מצליחות למשוך תשומת לב משמעותית. קונסטנטין סטניסלבסקי ציין כי: "אין תפקידים קטנים, רק שחקנים קטנים".
דאבס גריר, שחקן שהופיע לרוב כביט, אמר פעם: "כל שחקן אופי, בתוך עולמו הקטן, הוא הראשי".
אברהם ביכלר
אברהם ביכלר (Adolph Büchler; 18 באוקטובר 1867 – 1939) היה חוקר במקצועות היהדות.
חייו
נולד בפריקובה, הונגריה (היום סלובקיה). בשנת 1887 החל את לימודי התאולוגיה בבית המדרש לרבנים בבודפשט, והיה תלמידם של בנימין זאב בכר ודוד קאופמן. ביכלר המשיך את לימודיו בבית המדרש לרבנים בברסלאו ולמד אצל ישראל לוי וצבי גרץ. ב -1890 סיים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת לייפציג בנושא "תולדות טעמי המקרא". לימים נדפסה עבודתו זה בספר.
ביכלר חזר לבודפשט כדי לסיים את לימודי הרבנות שלו, וסיים את לימודיו כרב בשנת 1892. אחר כך נסע לאוקספורד במשך שנה, שם השתלם תחת דודו אדולף נויבאואר, ופרסם חיבור (באנגלית) בנושא "קריאת התורה וההפטרה במחזור תלת שנתי". באותה שנה קיבל משרה כמורה בבית המדרש לרבנים בווינה, שם שימש כמרצה לתלמוד ותולדות ישראל במשך שלוש עשרה שנה.
שימש כאחד מחברי הוועד המפקח של המכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים.
ארכיון הכולל תכתובות שלו שמור בספרייה הלאומית.
ספריו (רשימה חלקית)
תורגם בידי נפתלי גינתון, מוסד הרב קוק, ירושלים תשכ"ו
אחד מספריו שתורגם לעברית – "עם הארץ הגלילי", (תרגם מגרמנית:ישראל אלדד), מוסד הרב קוק, ירושלים, תשכ"ד.
רבייה וגטטיבית
רבייה וֶגֶטָטיבית (באנגלית: vegetative reproduction) היא רבייה אל-זוויגית המתבצעת על ידי התפתחות רקמות סוֹמָטיות לאורגניזם שלם. רבייה וגטטבית מתרחשת באופן טבעי בעיקר בצמחים, אשר מסוגלים להתרבות על ידי התפתחות חלק מן הצמח, כגון שורש, גבעול, עלה, ניצן או תאים בודדים, לצמח שלם. אחת הדוגמאות המוכרות היא הדשא הנפוץ בגינות, שמתרבה באמצעות קני שורש זוחלים.
הריבוי הווגטטיבי משמש בחקלאות וקיימות מספר שיטות לישומו: ייחורים, הרכבה, הברכה, שימוש בחוטרים, שימוש בפקעות ובבצלים ותרביות רקמה של קודקודי צמיחה וניצנים.
ייחורים
ייחור הוא חלק המנותק מצמח האם המצמיח שורשים ענפים ועלים. כדי להרבות צמח מסוים באופן עצמאי, למשל בעציצים ביתיים, ניתן להפריד ממנו חלק ולבצע ייחור - לרוב חיתוך אחד הגבעולים והשארה בכלי עם מעט מים. לאחר זמן מה, הגבעול יתחיל לצמח שורשים ועלים קטנים, כך שיהיה ניתן לשתול אותו בנפרד ולקבל עציץ נוסף מאותו הצמח - זאת ללא הזרעה כלל.
הגורמים המשפיעים על התחדשות הייחור מתחלקים לשניים והם:
גורמים פנימיים
הורמוני צמיחה, גודל הייחור וגיל הצמח.
גורמים חיצוניים
חום, לחות, אור, אוויר, מינרלים, עונתיות, חומרי הזנה, וסוג המצע.
הרכבה
הרכבה אינה שיטת ריבוי אלא שיטה שנעזרים בה לריבוי. רקמות חיות מצמח אחד מתאחות עם רקמות חיות מצמח אחר ויוצרות צמח שלם. בתהליך ההרכבה משתמשים בגזע צמח המתאים לאדמה מסוימת כדי לגדל צמח שאינו מסוגל לצמוח באותה אדמה או כדי לזרז צמיחה ומתן פרי של צמח מבוקש. ההצלחה תלויה בקרבה הגנטית: מאותו המין או בין מינים מאותו הסוג ולעיתים רחוקות גם בין סוגים שונים מאותה משפחה.
הברכה
שיטה המאפשרת יצירת שורשים מן הענף בעודו קשור לצמח האם (על ידי חיתוך קל בתחתית הענף להאצת השרשה), לאחר ההשרשה הענף ינותק.
שיטות הברכה שונות
פקעות ובצלים
צמחים אשר להם בצל או פקעת, נקראים גאופיטים. איברים תת-קרקעיים אילו משמשים כמאגר מזון וכאמצעי לרבייה וגטטיבית.
ריבוי בתרביות רקמה
קבלת צמחים שלמים לאחר גידול קטעי צמח (פיסת עלה, קודקודים, שורש וכדומה) על מצע מזון מלאכותי, סטרילי ובתנאים מבוקרים של טמפרטורה ולחות.
מחלקי הצמח מתפתח קאלוס (צבר של תאים לא ממוינים) וממנו מתפתחים שורשים ונצר.
יתרונות:
המצע מכיל: מים, חמצן, סוכר, חומצות אמינו, מינרלים (חנקן, אשלגן, זרחן, סידן ועוד), מווסתי צמיחה (אוקסין להצמחת שורשים וציטוקינין להצמחת הנצר) וויטמינים.
חסרונות הרבייה הווגטטיבית
צמחים שנוצרים ברבייה וגטטבית מצמח מקור אחד או מתא מקור אחד הם שיבוטים בעלי מטען גנטי זהה, ולכן הם עלולים להיפגע ביתר קלות ממחלות. כאשר לא קיימת שונות גנטית בין הצמחים, אם יש מזיק שפוגע בצמח אחד, כל הצמחים האחרים שמטענם הגנטי זהה ייפגעו גם הם בסבירות גבוהה.
ניתן לראות כי מבחינה אבולוציונית יש יתרון לצמחים הנוצרים ברבייה זוויגית, באמצעות זרעים, ולכן צמחים רבים משקיעים משאבים יקרי ערך על מנת להתרבות בדרך זו.
ארמון רומין
ארמון רומין (בצרפתית: Palais de Rumine) הוא מבנה בעיר לוזאן שבקנטון וו, בשווייץ. המבנה גובל בכיכר ריפון - כיכר גדולה בקרבת מרכז העיר. הוא נמצא בקרבה יחסית אל המוזיאון לעיצוב ואמנות שימושית בני זמננו.
המבנה נבנה בסוף המאה ה-19, בסגנון אדריכלות הרנסאנס מכספי תרומות, שתרם האציל הרוסי גבריאל דה רומין. האדריכל היה גספר אנדרה.
בתקופות שונות המבנה אוכלס במוסדות שונים, לרבות אגף של מכללה ואגף של אוניברסיטת לוזאן (UNIL). נכון לשנות האלפיים, המבנה מכיל את המוסדות הבאים:
מוזיאון קרנוולה
מוזיאון קרנוולֶה (בצרפתית: musée Carnavalet), או המוזיאון להיסטוריה של פריז, מוקדש להיסטוריה של פריז, מראשית העיר ועד ימינו. המוזיאון, שנמצא באזור המארה, ברחוב סבינייה (Rue de Sévigné) מספר 23, ברובע השלישי של העיר, מכיל אוסף ייחודי: מזכרות מהמהפכה הצרפתית, ציורים, פסלים, רהיטים וחפצי אמנות. האתר מנוהל מאז שנת 1993 בידי ז'אן-מרק לרי.
המוזיאון מורכב משני מבנים: אוטל קרנוולה העתיק ואוטל לה פלטייה דה סן-פרגו (משנת 1989). שני המבנים מופרדים למעשה על ידי בית הספר ויקטור הוגו, אך מקושרים זה עם זה דרך גלריה שמצויה בקומה הראשונה.
אוטל קרנוולה
האוטל (בית מידות) נבנה בתקופת הרנסאנס, בין השנים 1548 ל-1560, עבור ז'אק דה ליניירי (Jacques de Ligneris), נשיא הפרלמנט של פריז. בהשראת טירת ד'אקואן (château d'Écouen), המבנה תוכנן בצורת מרובע "בין חצר לגינה", וכונן חידוש אדריכלי, שהפך דוגמה עבור מספר בתי מידות אחרים. הפסלים שמעטרים את המבנה הם יצירות מופת של ז'אן גוּז'וֹן ושל האטלייה שלו.
בשנת 1578 עבר המבנה לבעלותה של פרנסואז דֶה קֶרנֶוונוּאָה (Françoise de Kernevenoy), אלמנתו של אדון דה-קרנוונואה מחבל ברטן ששמו שובש כהלצה לקרנוולה. בשנות החמישים של המאה ה-17 עבר הבית לידי קלוד בוּאלב (Claude Boislève), והיא הפקידה את תכנון הרחבתו בידי פרנסואה מנסר. הלה שינה את האגף השמאלי ואת מבנה הכניסה והוסיף גם אגף ימני מעוטר בפסליו של ז'ראר ואן אוסטל (Gérard Van Opstal).
משנת 1664 ועד 1695 התגוררה בבית המידות מאדאם דה סבינייה, ואחריה ברונה דה ראנסי (Brunet de Rancy), מזכיר המלך עד 1777, ולאחר מכן משפחתו של דופרה דה סן-מור (Dupré de Saint-Maur).
לאחר המהפכה הצרפתית אוכלס המקום על ידי האקול דה פונט אה שוסה.
מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי
היה זה אחד ממספר סיסמאות ורעיונות ששימשו את היפנים בהצדקה למדיניות ההתרחבות הטריטוריאלית והתוקפנות במזרח אסיה בשנות ה-30 ובזמן מלחמת העולם השנייה.
בתקופה זו רבות מן המדינות שנכבשו על ידי יפן נשלטו באופן פורמלי על ידי ממשלות בובה, אשר עשו את רצונה של יפן, ושיעבדו את צורכי האזרחים ואת כלכלת מדינותיהן לצרכיה של המדיניות היפנית, בהצדיקן את פעולותיהן אלו ברצונן במרחב אסיאתי מאוחד החופשי מהשפעה אירופית או אף מנוגד לה. היה זה רעיון שהתפתח בחוגי הצבא היפני, ומיוחס לגנרל האצ'ירו אריטה ששימש בתקופה הרלוונטית כשר החוץ היפני, והיה מעין אידאולוג של ההתפשטות הצבאית היפנית. "מזרח אסיה רבתי" היה המונח היפני, שנאסר לשימוש לאחר מלחמת העולם השנייה, שהתייחס למזרח אסיה, דרום-מזרח אסיה, והאזורים הסמוכים.
הרעיון של מרחב השגשוג הכלכלי המשותף הוכרז באופן רשמי על ידי שר החוץ היפני יוסוקה מצואוקה ב-1 באוגוסט 1940 במסיבת עיתונאים, אך צורות שונות של רעיון זה רווחו בחשיבה ובתעמולה היפנית מזה שנים. מנהיגי יפן התעניינו ברעיון מזה זמן רב, ברצונם להרחיב את ההשפעה היפנית וליצור אימפריה על פי המודל המערבי, באמתלה של שחרור העמים האסיאתים מן האימפריאליזם של מדינות המערב.
התעמולה היפנית כללה מושגים כ"אסיה לאסיאתים" ודיברה על הצורך לשחרר את עמי אסיה מכוחות המדינות האימפריאליסטיות המערביות. במקרים מסוימים התקבלו הכובשים היפנים כמשחררים, כאשר גירשו את הבריטים, צרפתים, וכוחות של מדינות אירופאיות אחרות. אך הברוטליות של הכיבוש היפני, והגזענות בה נקטו כלפי תושבי המדינות שכבשו הובילו ליחס שלילי מן האוכלוסייה שראתה בהם לבסוף כובש זר, כשם שהיו אנשי המערב, ולרוב אף גרועים מכך. עם כניעת האימפריה היפנית וסיום מלחמת העולם השנייה התמוטט "מרחב השגשוג המשותף".
המושג נחרת בצורה שלילית בשיח של מדינות דרום מזרח אסיה המזהים מושגים כ"מזרח אסיה רבתי" עם שנות הכיבוש היפני. זהו אחד הקשיים העומדים בפני כינוסי "ועידת מזרח אסיה" שהחלו בשנת 2005, העוסקים בניסיונות להקים קהילה מזרח אסיאתית חזקה ומאוחדת יותר.
באט (אלה)
באט הייתה אלה במיתולוגיה המצרית. מתוארת כבעלת פנים אנושיות עם אוזני פרה וקרניים. בתקופת הממלכה התיכונה, זוהתה האלה עם חתחור אלת היופי האהבה והמוזיקה. הסגידה לבאט מתוארכת לזמנים מוקדמים וייתכן כי מקורותיה ברעיית בקר בתקופה הפלאוליתית המאוחרת. באט הייתה נחשבת לפטרונת העיר השש, נום במצרים העליונה הידועה גם בשמות "הו" ו-"דיאוספוליס פרבה".
ייתכן שהשם באט נובע מהמילה "בא" בתוספת הסיומת הנקבית "ט" בדקדוק המצרי העתיק. המילה "בא" פירושה אישיות האדם ונשמתו, ומקושרת סמנטית למושגים כוח, ואל.
תיאורי באט נדירים יחסית בציורים ופיסולים, אך בכמה חפצים בולטים, כגון חלקה העליון של פלטת נערמר, קיימים תיאורים שלה כצורת בהמה. במקומות אחרים היא מצטיירת כשור שמימי המוקף בכוכבים או כאישה אנושית. על קמעות תוארה באט כבעלת פרצוף אנושי, אך עם תכונות שור, כאוזני פרה וקרניים מתעקלות.
באט מזוהה עם סיסטרום, ומרכז פולחנה היה במקום בשם "אחוזת סיסטרום". סיסטרום הוא כלי נגינה, בצורת ההירוגליף ענח', שהיה אחד מכלי הקודש השימושיים ביותר במקדשים מצריים עתיקים. חלק מכלים כללו תיאורים על ראשה וצווארה של באט.
אלוף בצלות ואלוף שום
אלוף בַּצְלוּת ואלוף שוּם היא מקאמה עברית בת 12 פרקים קצרים מאת חיים נחמן ביאליק שראתה אור בשנת 1928 כספר מאויר על ידי נחום גוטמן בהוצאת דביר. היצירה, שכהגדרת מחברה היא "בדיחה עממית בחרוזים", נכתבה כסיפור מחורז לילדים, אך מופנית גם לקורא הבוגר והמשכיל.
המקאמה מספרת על בן מלך, שיצא לתור את הארץ במטרה להחכים. הוא הגיע לממלכה, שבה לא הכירו את הבצל, ועל כן תרם להם בצלים, כדי שישתבחו מאכליהם. הנסיך קיבל תמורת הבצלים גמול כספי גבוה. שמע נסיך אחר את הסיפור והחליט להביא שום לארץ שאינה מכירה את הירק, אך תמורת השומים שהביא לא זכה לגמול כספי, אלא לבצלים.
סיפור העלילה
חלקו הראשון של הסיפור עוסק בבן-מלך שיצא לתור את העולם:. בתום שבעה שבועות למסעו חפץ בן-המלך לשוב אל ביתו, אך קיבל עצה לבקר באי שהוא:. בן-המלך נענה להצעה, והלך עם פמלייתו לאי.
כאשר הגיע בן-המלך אל האי, התאכזב לגלות שאין בו כל חידוש, בן-המלך הובל אל הארמון, ובו האכילהו מלך האי סעודת מלכים. בסיום הסעודה שאל המלך את אורחו: בן-המלך החל תשובתו בדברי שבח:, אך בשלב זה החל לגמגם, ובסופו של דבר גילה את אשר על לבו: חסרו לו בצלים לתיבול. התברר כי הבצל אינו מוכר באי -. בן-המלך קיבל רשות לכך שטבחו יכין סעודה ובה ישתמש בבצלים שבאמתחתו. הסעודה הוגשה למלך ולפמלייתו, ובה מאכלים רבים ומגוונים, מתובלים היטב בבצלים.
המלך שמח על מתנת הבצלים, וקרא ליועציו על-מנת שיעוצו לו איך לגמול לבן-המלך. ועצת היועץ:. וכך נעשה.
בן-המלך שב לארצו וערך משתה שבו סיפר את כל הקורות אותו. בין השומעים היה בן-מלך אחר, שרצה גם הוא לזכות בתהילה ועושר, וחשב לחזור על דרך פעולתו של בן המלך הראשון. שלח בן-המלך השני שליחים אל האי, לברר מה עוד חסר בו, ואלה שבו עם ממצאיהם:. זה השלב שבו מתחיל חלקו השני של הסיפור.
יצא בן-המלך האחר אל האי, ובהיות חלק זה של הסיפור מעין תמונת ראי לחלק הראשון, מקצר המספר בתחילתו וכותב
אף בן המלך השני הוזמן לסעודה אצל המלך, ובסופה השיב לשאלת המלך:. הביא בן-המלך שומים כשי למלך, ואלה נבחנו על ידי גדול החרטומים של המלך, שפסק שלמרות דמיונו לבצל, גם הירק הזה מיוחד במינו.
המלך נהנה הנאה רבה מהשום שקיבל, ופנה ליועציו על-מנת שיעוצו לו איך לגמול לבן-המלך כגמולו הטוב. והעצה שקיבל: וכך נעשה – בן המלך קיבל אמתחת משי מלאה בצלים כולה.
הסיפור מסתיים במילים:.
תולדות היצירה
ביאליק החל לכתוב את היצירה בשנת 1923, בעת ששהה בבאד הומבורג שבגרמניה, ושם כתב את חלקה הראשון, העוסק באלוף בצלות. את חלקה השני, העוסק באלוף שום, ואת ליטוש החלק הראשון, השלים בנובמבר 1927 בארץ ישראל, בעת חופשה בכפר הילדים מאיר שפיה.
הנוסח הראשון של היצירה, השמור בארכיון ביאליק, שונה במידה ניכרת מהנוסח הסופי. אחד ההבדלים: כגמול על הבצלים אלוף בצלות אינו מקבל סל מלא אדרכמוני זהב, אלא מטבע גדולה אחת, שמשקלה כמשקל הבצל, ועליה חקוקים "דמות בצל מזה ודמות בן מלך מזה". חוקרת הספרות זיוה שמיר מציינת כי "תיאור המטבע, שמצִדה האחד דיוקן מלכותי ומצִדה השני דמות בצל, מלעיג אף הוא על סדרי המדינה, שהרי מצִדו השני של הדיוקן חקוק בדרך כלל הערך הנקוב של המטבע (וכאן דיוקן הבצל מרמז כי הערך הוא כקליפת השום והבצל, ואף לכך משמעות אקטואלית והרת-גורל מאין כמותה בימי התפוררותו של המרכז העברי בברלין - בשנים 1923–1924 - בעת היכתב הנוסח המוקדם)". בשנים אלה שררה ברפובליקת ויימאר אינפלציה חריפה.
היצירה "אלוף בצלות ואלוף שום" יצאה לאור לראשונה בתל אביב בשנת 1928 בחוברת לילדים ולנוער, ולוותה באיוריו של נחום גוטמן. היצירה ראתה אור בהוצאת דביר, שביאליק היה מתווה דרכה ושבה ראו אור כל ספריו. לשון היצירה אינה מייחסת לאי שבו היא מתרחשת זמן ומקום כלשהו, אך ציוריו של גוטמן נותנים לאי נופך מזרחי, כזה של "סיפורי אלף לילה ולילה". היצירה נדפסה שנית באסופה "ויהי היום", שיצאה לאור בשנת 1934.
בשנת 1939 פורסם בניו יורק בכריכה קשה תרגום לאנגלית של הסיפור (מאת הרברט דאנבי ) עם איורים של עמנואל רומנו בשם Knight of Onions and Knight of Garlic.
מקורות לשוניים
לשונו של הסיפור מרובדת, ובמקרים רבים היא יונקת מעולמו של ביאליק כבוגר ישיבת וולוז'ין – רבים בה ההרמזים השולחים את הקורא אל התנ"ך (הרמזים מקראיים), המשנה, התלמוד, המדרש והסידור. לעיתים מובאים פסוקים וחלקי פסוקים כלשונם, ולעיתים תוך שינוי שאינו מסתיר את המקור. זיוה שמיר מעירה על כך: "ביאליק שיווה, מן הסתם, לנגד עיניו קורא, שחבש מצד אחד את ספסלי הישיבה, ועל כן אוזנו רגישה לכל הקישורים הבין-טקסטואליים השנונים ודקי-העוקץ, אך גם נפרד מצד שני מסִפּוֹ של בית-המדרש הישן, ועל כן אין בכל סירוסי הפסוקים וחילול המקראות כדי לזעזעו יתר על המידה".
דוגמאות אחדות:
מקורות העלילה
עלילה שבה שני גיבורים הפוגשים את המלך, האחד פועל בתום לב ובא על שכרו, והאחר פועל מתאוות בצע (או מתאוות כוח) ובא על עונשו, מופיעה במקורות רבים. במידה מסוימת זהו סיפורם של מרדכי היהודי והמן האגגי במפגשם עם המלך אחשוורוש, המופיע במגילת אסתר, שזיקתו הלשונית של "אלוף בצלות ואלוף שום" אליה הובהרה לעיל. באופן מובהק יותר מופיעה עלילה כזו במדרש רבה ובמדרש תנחומא, ומהם נלקטה על ידי ביאליק ורבניצקי ל"ספר האגדה", שבו מסופר על אדם שנתן לאדריאנוס המלך סלסילת תאנים, והמלך הורה לעבדיו להחזיר לו אותה מלאה בזהובים. שמעה שכנתו את סיפורו, והורתה לבעלה שילך אף הוא אל המלך, ויכבדו בסל גדול של תאנים. עשה האיש כמצוותה, אך המלך הורה לעבדיו שיטלו את התאנים ויטפחו אותן על פני האיש. וכך עשו, עד שנפחו פניו וסמאו עיניו. הלך ובכה בפני אשתו. אמרה לו: "צא והשתבח בפני אמך, שהיו תאנים ולא אתרוגים, ושהיו בשלות ולא פגות". עיקרון דומה מופיע גם בסיפור על נחום איש גמזו בגמרא במסכת תענית (כא ע"א), סיפור שהובא גם הוא בספר האגדה.
סיפורים בעלי עיקרון דומה מופיעים בסיפורי עם, ומהם הגיעו גם למעשיות האחים גרים ולאגדות של הנס כריסטיאן אנדרסן.
משל של המגיד מדובנא קרוב ביותר לגרעין העלילה של "אלוף בצלות ואלוף שום". כך הוא מופיע בספר הבדיחה והחידוד מאת אלתר דרויאנוב:
בסיפורו של אלוף בצלות מופיע, כלומר יש בו מהחוכמה ומהזללנות גם יחד. ישיש כזה מופיע גם בשער השלישי של "תחכמוני" של אלחריזי, אשר ייבא את המקאמה מהספרות הערבית לספרות העברית.
חוקרת הספרות דבורה ברגמן, במאמרה "יחוס אבות של 'אלוף בצלות ואלוף שום'", הציגה שלל הקבלות רעיוניות בין "אלוף בצלות ואלוף שום" ובין המחברת השמונה-עשרה של עמנואל הרומי. כך, למשל, מתארת ברגמן את עלילת החלק השלישי של המחברת, הקרוי "הנדיב מקמרינו": "עמנואל, הגיבור הנודד, מתקבל בכבוד גדול בבית נדיב מסביר-פנים. הוא מבדר את הנוכחים ומרשים אותם בחוכמתו, מתכבד בסעודת מלכים, ויוצא לדרך לאחר פרידה נרגשת וחגיגית. במרכז ההתרחשות עומדת הסעודה, והיא זוכה לפירוט רחב". מבנה זה של הסיפור דומה מאוד למבנה סיפורו של אלוף בצלות ולמבנה סיפורו של אלוף שום. לא רק במבנה הכללי, אלא גם באחדים מפרטי העלילה מתגלה זיקה בין שתי היצירות. דוגמה מובהקת לכך היא שאלת המארח לאורחו "הלא חסרת דבר בבית הנכבד?" ותשובת האורח: "הדג והבשר טפל והשום והבצל והחציר עיקר".
מסרים ביצירה
על פני השטח, המקאמה "אלוף בצלות ואלוף שום" באה לשעשע את הקורא, צעיר ומבוגר כאחד. צעיר ישתעשע מהעלילה המבדחת, ומבוגר ישתעשע בנוסף לכך גם מהברק הלשוני. בנוסף לכך מכילה המקאמה מוסר השכל, וניתן לגלות בה מסרים נוספים לקבוצות שונות של קוראים. חוקרת הספרות, זיוה שמיר, עמדה על כפל הפנים של היצירה:
מוסר ההשכל הבסיסי של היצירה הוא שאדם הפועל בתום לב, מתוך אהבת החוכמה ואהבת הבריות, יזכה בתהילה ובעושר, והבוצע בצע - ייכשל.
דבורה ברגמן מוצאת ביצירה מסר חברתי, ובו עקיצה המופנית לאצולה האירופית הישנה: ביקורת חברתית רחבה יותר מוצאת ביצירה זיוה שמיר, באומרה:
בנוסף למסרים הכלליים מוצאת שמיר ביצירה מסר המופנה אל יריביו ומבקריו של ביאליק בשדה השירה העברית, ומציינת
התקבלות היצירה
"אלוף בצלות ואלוף שום" התקבלה בהתלהבות על ידי בני דורו של ביאליק.
יעקב פיכמן תיאר את היצירה:
בנציון בנשלום תיאר את סגולותיה של היצירה:
עיבוד למחזה ולמחזמר
היצירה הועלתה על הבמה כאגדה משעשעת לילדים: בשנת 1945 הוצגה בתיאטרון הקאמרי בבימויו של יוסף מילוא, ולאחר מכן הוצגה פעמים נוספות.
בשנת 1951 העלה על הכתב גדעון תמיר מחזה בחרוזים בעקבות האגדה מאת חיים נחמן ביאליק, שיצא בהוצאת מס"ד ב', תשי"ב.
בשנת 1960 העלו תיאטרוני הילדים "תילון" ו"תליל" שהתאחדו את ההצגה "אלוף בצלות ואלוף שום", בעיבודו של אוריאל אופק ובבימויו של מנחם גולן, עם מוזיקה מאת נחום נרדי.
בשנת 1980 צולם המחזמר לטלוויזיה, וכן יצא לאור בדפוס בהוצאת דביר, יחד עם גרסתו המקורית של ביאליק, ובתקליט בהד ארצי (לימים גם בתקליטור). התוכנית שודרה לראשונה בערוץ הראשון בסוף אותה שנה ולאחר מכן בשידורים חוזרים רבים. עורכת ומפיקה: רינה אגוזי, במאי: אנטואן סאלח.
שירי המחזמר
היצירה גם עובדה ב-2004 לקלטת הילדים "סיפורי מישמיש 2", שם מקריאה אותה דפנה דקל ובסדרה "אגדות המלך שלמה", שבה הבצל והשום מוחלפים בפלפל שחור ובפפריקה.
בעקבות "אלוף בצלות ואלוף שום"
לסמטה בשכונת פלורנטין בתל אביב ניתן השם "אלוף בצלות". עיריית תל אביב נימקה את הבחירה בשם כך: "...לא במקרה, סמוך הרחוב לשוק שבו דוכני ירקות ובכללם בצל".
כאשר תורגם לעברית ספרו של טום הודג'קינסון, "How to be Idle" על ידי יניב פרקש ניתן לו השם "אלוף בטלוּת", בהשראת יצירתו של ביאליק.
בשנת 2015 יצא לאור ספרו של אפרים סידון, "מלך המלח ונסיך הפלפל", שאותו מתארת הוצאת הספרים "שני נסיכים, שני הרפתקנים, שני חובבי מסעות. האחד סקרן, מלא רצון טוב ונדיב, האחר כולו מלא תאוות בצע וקנאה", ומסבירה: "ביאליק קרא לסיפור שחרז 'אלוף בצלות ואלוף שום'. כמעט בכל שפה אפשר למצוא גרסאות שונות של הסיפור העממי הזה, ולא תמיד עם בצל ושום."
ציון חצרוני
ציון חצרוני (28 בדצמבר 1945 – 6 באוגוסט 2019) היה אתלט ישראלי, אלוף ישראל בריצת 5000 מטר (1973), בריצת 10,000 מטר (1972 ו-1974), אלוף ישראל בריצת 20 ק"מ (1976 ו-1978), אלוף ישראל בריצת שדה (1969 ו-1974), זוכה מדליות כסף וארד במכביות (1969 ו-1973 בהתאמה) בריצת 10,000 מטר, ושיאן ישראל בריצת שעה ובריצת מרתון.
ביוגרפיה
חצרוני גדל ברעננה. הוא התאמן באגודת הפועל תל אביב, בהדרכתו של עמיצור שפירא. הוא בוגר תואר ראשון בחינוך גופני, בוגר קורס מנהל ספורט במכון וינגייט, בוגר קורס מאמני כושר גופני בכיר.
1968
חצרוני סיים במקום שני במרוץ הקפת התבור שנערך בשנת 1968. הוא קבע בריצת 3000 מטר תוצאה של 9:02.0 דקות ובריצת 800 מטר תוצאה של 2:03.0 דקות. הוא זכה במרוץ אוניברסיטת תל אביב ובמרוץ תל קציר.
אלוף ישראל בריצת שדה
באליפות ישראל ה-8 בריצת שדה (7 ק"מ) שנערכה בהדסים ב-15 במרץ 1969 זכה חצרוני במדליית זהב בתוצאה של 23:07.6 דקות. שבועיים לאחר מכן, במרוץ הקפת התבור ה-17, למרחק של 11 ק"מ שנערך במרץ 1969 הוא זכה במקום הראשון מבין האתלטים הישראלים בתוצאה של 41.59.0 דקות, לפני יוסף צברי (42:37.6 דקות) ואורי דייג (43.09.5 דקות).
במכביה השמינית שנערכה באוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בריצת 10,000 בתוצאה של 32:11.0 דקות, אחרי אורי דייג (32.09.8 דקות) ולפני יוסף צברי (33:13.6 דקות).
שיאן ישראל בריצת מרתון
בריצת מרתון שנערכה מצמח למחולה ב-23 בינואר 1971 זכה חצרוני בשיא ישראלי חדש של 2:29:15.4 שעות, שיפור לשיא בן 6 השנים של דוד שמחוני (2:29:53.2 שעות).
1972
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון רמת גן ביולי 1972 הוא זכה במדליית כסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:52.2 דקות, אחרי יובל וישניצר (14:37.2 דקות) ולפני אורי לאוגומר מהפועל עמק חפר (15:09.2 דקות).
1973
במכביה התשיעית שנערכה ביולי הוא זכה במדליית ארד בריצת 10,000 בתוצאה של 31:51.6 דקות, אחרי ג'רי כהן מארצות הברית, שקבע שיא מכביה חדש של 30:37.6 דקות) וקוואן מבריטניה (31:50.2 דקות).
בריצת מרתון שנערכה באנסחדה, הולנד ב-1 בספטמבר אותה שנה, הוא קבע שיא ישראלי חדש של 2:28:43 שעות, שיפור לשיאו בן השנתיים וחצי (2:29:15 שעות).
באליפות אסיה באתלטיקה הראשונה, שנערכה בפיליפינים בנובמבר אותה שנה, זכה חצרוני לכבוד לשאת את דגל הלאום בטקס הפתיחה.
אלוף ישראל בריצת 10000 מטר
באליפות ישראל שנערכה במכון וינגייט ביולי אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 10000 מטר בתוצאה של 31:14.8 דקות, לפני צאפי לי מהפועל עמק חפר (33:27.0 דקות) ודני משרקי (34:58.2 דקות) ומדליית כסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:53.0 דקות, אחרי יובל וישניצר מאס"א תל אביב (14:48.8 דקות) ולפני רפי וישניצר (15:42.6 דקות).
1977
חצרוני היה הזוכה הראשון בגביע נודד מטעם התאחדות האתלטיקה בישראל על שם אליאס כץ לזוכה בריצת שעה ובריצת 20 ק"מ, באליפות ישראל שנערכה בשנת 1977.
מותו
חצרוני נדרס ב-5 באוגוסט 2019 על ידי רכב במעבר חצייה בראשון לציון. הוא פונה לבית החולים אך יממה לאחר מכן נקבע מותו.
רונדה ון פלנדרן
הרונדה ון פלנדרן (הולנדית: Ronde van Vlaanderen, מילולית: סובב פלנדריה) הוא מרוץ אופניים חד-יומי המתקיים בתחילת אפריל, בכל שנה, ברחבי פלנדריה שבבלגיה. המרוץ, שנערך כבר למעלה מ-100 פעמים, נחשב אחד מהמרוצים הקלאסיים החשובים ביותר והוא אחד מאירועי השיא השנתיים בספורט הבלגי. "דה רונדה", כפי שהוא מכונה בקיצור, הוא אחד מחמשת המונומנטים הנחשבים כמרוצים החד יומיים החשובים ביותר בעולם מרוצי האופניים.
ההיסטוריה של המרוץ
מייסד המרוץ הוא הבלגי קרל ון ויננדאל שהיה רוכב אופניים שלא זכה להצלחה רבה והפך לעיתונאי. עבודתו בעיתון "ספורטוורלד" איפשרה לו להוציא אל הפועל ולפרסם את המרוץ. המרוץ התקיים בפעם הראשונה בשנת 1913 למרחק 370 ק"מ ובהשתתפות 37 רוכבים. בשנה שלאחר מכן זינקו 10 רוכבים בלבד למרוץ ומלחמת העולם הראשונה שהשביתה את המרוץ בשנים שלאחר מכן איימה על המשך קיומו של המרוץ שרק נולד. לאחר המלחמה, ב-1919 חודש המרוץ. עד אמצע שנות העשרים עדיין סבל המרוץ מחוסר פופולריות ורק עקשנותו של ון ויננדאל איפשרה את המשך קיום המרוץ.
מאמצע שנות העשרים הפך המרוץ לפופולרי. סיבה אחת לכך הייתה דחיית מועד המרוץ בשבוע, דבר שמנע התנגשות עם המרוץ הפופולרי של מילאנו - סן רמו. סיבה נוספת הייתה כניסתם של יצרני אופניים שנכנסו כמממנים למרוץ ודאגו להביא למרוץ את הרוכבים הבולטים באותן שנים. ב-1939 התמזג ה"ספורטוורלד" שארגן את המרוץ עם העיתון "ניוזבלאד" וזה הפך למארגן המרוץ. בכל שנות מלחמת העולם השנייה המשיך המרוץ להתקיים כסדרו ועל רקע זה הואשמו מארגניו בשיתוף פעולה עם הגרמנים. נטען אף כי הגרמנים סייעו בשיטור ופיקוח על המסלול. בנוסף, החל העיתון המתחרה "הט פולק" לארגן מרוץ שעבר במסלול די דומה לרונדה ון פלנדרן וצבר פופולריות גם הוא.
למרות התחרות מצד מרוץ האומלופ "הט פולק" ומצד מרוצים נוספים הנערכים עד היום ברחבי פלנדריה, הפך הרונדה ון פלנדרן למרוץ הקלאסי החשוב ביותר בבלגיה, אשר נחשבת כמדינה המובילה בכל הקשור למרוצים חד יומיים. הרוכבים הבלגיים זכו עד כה ב-69 ניצחונות מתוך 107 השנים בהן נערך המרוץ.
מסלול המרוץ
נקודת הזינוק למרוץ, שאורכו היום הוא כ-255 ק"מ, היא בעיר ברוז'. המרוץ עובר כל שנה בנתיב שונה במקצת, אולם בדרך כלל, נתיב המסלול עוקף את העיר גנט (שבה התקיים הזינוק בכל שנות המרוץ עד 1976) מדרום, ומסתיים בעיר מרבקה אשר נמצאת בארדנים הפלמיים. ב-2012 שונה מסלול המרוץ והסתיים באודנארדה (Oudenaarde). המסלול מתפתל ברחבי פלנדריה ומקפיד לעבור במעברים מפורסמים אשר המייחד אותם הוא היותם סלולים באבני מרצפת (Pavè), דבר אשר מקשה על הרוכבים ומצריך מומחיות וניסיון רב.
המסלול משופע בעליות קצרות אך תלולות, אשר גם הן, מתאימות לסוג מסוים של רוכבים. המעברים אשר זכו לפרסום הרב ביותר הם:
החל מ-2012 שונה המסלול, כך ששתי העליות המכריעות הן אוד-קווארמונט ופטרברג, שנרכבות פעמיים בשלבים הסופיים של המרוץ. בפעם השנייה, שהיא לקראת סוף המרוץ, האוד-קווארמונט ממוקם כ-17 ק"מ מקו הסיום והפטרברג כ-13 ק"מ מקו הסיום.
במחצית הראשונה של המאה העשרים עבר מסלול המרוץ בכבישים שמצבם היה גרוע ביותר. חלקם היו למעשה דרכי עפר וחלקם קטעים מרוצפים שהיו מלאים מהמורות. בשנים אלו, די היה בתנאי המסלול הקשים כדי לפצל את דבוקת הרוכבים. מצבם של הקטעים המרוצפים של אותן שנים היה גרוע בהרבה מהקטעים המוכרים כיום. האבנים לא היו מסותתות, הונחו בצורה אקראית ושפתיהן בלטו בדרך. לפני מלחמת העולם השנייה רק הכבישים החשובים באזור היו כבישי אספלט. בתנופת הפיתוח שלאחר המלחמה נסללו רוב הכבישים באספלט ומארגני המרוץ שקודם ניסו לשפר את תנאי המסלול, מצאו את עצמם במצב הפוך בו היה עליהם לשמור על קטעי דרכים שבהן יישארו הקטעים הישנים המרוצפים על מנת לשמר את מסורת המרוץ ולמנוע מאוץ המוני בסיום.
למרות היותם של המעברים עתיקים כשלעצמם, למעשה, רוב המעברים שבהם עובר המרוץ כיום, נכנסו למסלול המרוץ רק בשלושים השנים האחרונות. רוב המעברים המפורסמים נמצאים בדרכים כפריות שיש עליהן במשך כל השנה תנועה מעטה מאוד. בשל פרסומם של המעברים והפיכתם למוקד משיכה לתיירות של חובבי אופניים, שומרות הרשויות האזוריות בפלנדריה על מצבם הגרוע של המעברים ונמנעות משיפוץ הדרכים. השיפוץ נעשה רק כאשר קיימת סכנה אמיתית לרוכבים, הנגרמת לרוב מתזוזת אבני מרצפת במעבר או מגנבת אבני מרצפת על ידי תיירים.
רוכבים אשר צברו מספר ניצחונות גדול במרוץ
שישה רוכבים בהיסטוריה הצליחו לנצח שלוש פעמים במרוץ הקשה והם:
מרוץ הנשים
בשנת 2004 נוצר מרוץ מקביל לנשים באותו השם, שמתרחש באותו היום של הגברים ולרוב עובר באותם הטיפוסים, אך כולל מרחק קצר יותר.
שליטי רוסיה
זוהי רשימה של כל השליטים בהיסטוריה של רוסיה. הרשימה כוללת את נסיכי נובגורוד, הנסיכים הגדולים של קייב, הנסיכים הגדולים של ולדימיר, הנסיכים הגדולים של מוסקבה, קיסרי רוסיה, שליטי ברית המועצות ונשיאי הפדרציה הרוסית. הרשימה מתחילה בנסיך החצי-אגדי של נובגורוד - רוריק, בערך באמצע המאה ה-9 (862) וסופה בימינו אלה.
הפטריארך של מוסקבה, שהוא ראש הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, שימש גם כמנהיג רוסיה מעת לעת, בדרך כלל בתקופות של תהפוכות פוליטיות, כמו בתקופת הכיבוש הפולני והאינטררגנום של 1610–1613.
נסיכי רוס 862–1547
הארץ הידועה כיום כרוסיה הייתה מאוכלסת על ידי עמים מזרח סלאביים שונים לפני המאה התשיעית. המדינות הראשונות שהפעילו הגמוניה באזור היו אלה של אנשי רוס, נורדים ורנגים שעברו לאזור שהיום נקרא רוסיה בזמן כלשהו במאה התשיעית, והקימו מספר מדינות שבראשן רוס בסביבות 830. מעט ידוע על נסיכות רוס מעבר לקיומה, כולל היקף שטחה או כל רשימה מהימנה של חאגאנים (שליטים). באופן מסורתי, המדינה הרוסית קשורה לרוריק, מנהיג רוס של הולמגרד (מאוחר יותר נקראה בשם נובגורוד). יורשו של רוריק - אולג העביר את בירתו לקייב, והוא מייסד רוס של קייב. במהלך המאות הבאות, המשרות החשובות ביותר היו הנסיך הגדול של קייב והנסיך הגדול של נובגורוד אשר מחזיקן (לעיתים קרובות אותו אדם) יכול היה לטעון להגמוניה. בתחילת המאה ה-11 הייתה מדינת רוס מקוטעת לסדרה של נסיכויות קטנות אשר נלחמו זו בזו ללא הרף. בשנת 1097, המועצה של ליובך ייסדה רשמית את האופי הפדרלי של רוסיה. במאה ה-12, הדוכסות הגדולה של ולדימיר הפכה לנסיכות הדומיננטית, והוסיפה את שמה לאלה של נובגורוד וקייב, והגיעה לשיאה עם שלטונו של אלכסנדר נבסקי. אחרי אלכסנדר נבסקי, פוצל שוב האזור למדינות קטנות, אם כי הדוכסות הגדולה של מוסקבה, שנוסדה על ידי בנו הצעיר של אלכסנדר נבסקי, דניאל, החלה לגבש את השליטה על כל השטח הרוסי. לאחר כיבושי המונגולים של המאה ה-13, כל הנסיכויות הרוסיות היו מעין וסאליות של האימפריה המונגולית. הרוסים החלו לדרוש ולהשיג את עצמאותם מן המונגולים, בתהליך שהגיע לשיאו כשאיוון הגדול של מוסקבה מכריז למעשה על עצמאותה של נסיכותו. הנסיך הגדול האחרון של מוסקבה - איוון האיום ייסד את התפקיד צאר של כל הרוסים בשנת 1547.
הנסיכים הגדולים של ולדימיר
מדינת ולדימיר-סוזדל הפכה לדומיננטית בין הנסיכויות הקטנות שנוצרו מן הפירוק של רוס של קייב. כתר של הנסיך הגדול של ולדימיר הפך לאחד משלושת הכתרים (יחד עם קייב ונובגורוד) שהיו בידי השליטים החשובים ביותר בקרב האצולה הרוסית. בעוד ולדימיר נהנית מהגמוניה לזמן מה, גם היא התפוררה לסדרה של מדינות קטנות. החשובה שבהם הפכה לדוכסות הגדולה של מוסקבה, שהתפתחה בסופו של דבר לצארות של רוסיה.
הנסיכים הגדולים של מוסקבה
אלכסנדר נייבסקי, הנסיך הגדול של ולדימיר, הטיל על בנו דניאל את האחריות על השטח שמסביב למוסקבה ולהקים את מדינת מוסקבה, שהייתה מדינה וסאלית של נסיכות ולדימיר-סוזדאל. בנו של דניאל, איוואן, הקים את הנסיכות כמדינה הבכירה בין המדינות הרוסיות. שליטים מאוחרים יותר של מוסקבה צברו כוח, שהגיע לשיאו עם איוואן השלישי שפרק את העול המונגולי מעל רוסיה וכבש את רוב המדינות הרוסיות האחרות. בנו וסילי השלישי השלים את המשימה ואיחד את כל רוסיה על ידי חיסול המדינות העצמאיות האחרונות בשנות ה-20. בנו של וסילי, איוון האיום איחד סופית את רוסיה, והפך לצאר של כל הרוסים בשנת 1547.
צארים של רוסיה, 1547 – 1721
בשלטון איוואן השלישי הפכה הדוכסות הגדולה של מוסקבה למדינה הרוסית הדומיננטית, איחדה את כל המנהלים הרוסיים שנותרו תחת כיבושה, וכבשה אדמות הרחק מהעיר מוסקבה. בעוד איוואן השלישי הפך לשליט על כל רוסיה, המצב לא הוכר רשמית עד שנכדו איוון הרביעי ייסד את התואר "צאר" ב-1547. התאריכים המצוינים כאן הם לפי הלוח היוליאני, אשר שימש ברוסיה עד המהפכה.
תקופת הצרות
לאחר מותו של פיודור הראשון, האחרון לשושלת רוריק, נפלה רוסיה למשבר רצוף המכונה "תקופת הצרות". כיוון שפיודור לא השאיר יורשים זכרים, הפרלמנט הפיאודלי בחר את גיסו בוריס גודונוב להיות צאר. עקב רעב כבד, התדרדר השלטון לכדי אנרכיה. שורה של מתחזים, הידועים כ"דמיטרים כוזבים", טענו כל אחד כי הוא אחיו הצעיר של פיודור, עם זאת, רק המתחזה הראשון אי פעם החזיק את התואר "צאר". דודן רחוק של פיודור, ואסילי שויסקי, שלט גם במשך זמן מה. בתקופה זו היו הכוחות הזרים מעורבים עמוקות בפוליטיקה הרוסית, בהנהגתם של מלכי ואזה בשוודיה ובפולין-ליטא. זמן הצרות נגמר בבחירתו של מיכאל רומנוב לכס, שהקים את שושלת רומנוב שתשלוט ברוסיה עד המהפכה הרוסית של 1917. בשנת 1610 כבש האיחוד הפולני-ליטאי את רוסיה, כיבוש שנמשך עד שנת 1613 ובמהלכו שלט מלך פולין כצאר רוסיה.
קיסרי רוסיה, 1721 - 1917
הקיסרות הרוסית הוכרזה על ידי פיוטר הגדול בשנת 1721. באופן רשמי, רוסיה תשלט על ידי שושלת רומנוב עד המהפכה הרוסית של 1917. עם זאת, הצאצא הזכר הישיר האחרון של מיכאיל רומנוב סיים את שלטונו בשנת 1730, עם מותו של פיוטר השני, נכדו של פיוטר הגדול. הכס עבר לאנה, אחייניתו של פיוטר הגדול, ואחרי שלטון קצר של בנה התינוק איוואן השישי, נכבש הכתר בידי יליזבטה, בתו של פיוטר הגדול. יליזבטה תהיה הצאצאית הישירה האחרונה של בית רומנוב שתשלוט ברוסיה. יליזבטה הכריזה על אחיינה, פיוטר, להיות יורשה. פיוטר (ששלט בשם פיוטר השלישי) דיבר מעט מאוד רוסית, כיוון שהיה נסיך גרמני של בית הולשטיין-גוטורפ לפני שהגיע לרוסיה כדי לקבל את התואר הקיסרי. הוא ואשתו הגרמניה סופיה שינו את שמם לרומנוב לאחר שירשו את כס המלוכה. פיוטר היה שנוא, והוא נרצח בתוך שישה חודשים מיום שעלה על כס המלוכה, בהפיכה שאורגנה על ידי אשתו, שהפכה לקיסרית בזכות עצמה ושלטה כיקטרינה הגדולה (הן פיוטר והן יקטרינה היו צאצאי בית רוריק). בעקבות רצף מבלבל של צאצאיו של פיוטר הגדול, בנה של יקטרינה פאוול הראשון חוקק חוקי ירושה ברורים אשר הכתיבו את סדר הירושה לכתר הרוסי עד נפילת האימפריה בשנת 1917.
ראשי ממשלת הרפובליקה הרוסית, 1917
כתוצאה ממהפכת פברואר ויתר ניקולאי השני על כסאו וקמה הרפובליקה הרוסית. קמה ממשלת מעבר זמנית עד שתכונן חוקה. בנובמבר 1917 חוללו הקומוניסטים מהפכה, שהביאה להקמת ברית המועצות.
מנהיגי ברית המועצות, 1917 - 1991
מהפכת אוקטובר הביאה להקמתה של ברית המועצות - פדרציה קומוניסטית חד-מפלגתית. אחרי מלחמת העולם השנייה, הפכה ברית המועצות לאחת משתי מעצמות העל, לצד ארצות הברית. כחלק מאירועי סתיו העמים, התפרקה לבסוף ברית המועצות וקמה הפדרציה הרוסית.
נשיאי הפדרציה הרוסית, 1991 - היום
ברית המועצות התפרקה בסוף שנת 1991, כל רפובליקה סובייטית הפכה למדינה עצמאית, רוסיה ירשה את מקומה של ברית המועצות באו"ם ובארגוניו. רוסיה כעת היא פדרציה המורכבת מרפובליקות בעלות ממשל עצמי מסוים. בראש הפדרציה עומד הנשיא.
ניר אליהו
נִיר אֵלִיָּהוּ הוא קיבוץ הממוקם צפונית-מזרחית לכפר סבא, על גבעות החמרה של השרון. לקיבוץ כניסה ראשית הנמצאת בהמשך לציר הגישה למכללת בית ברל וכניסה נוספת על ציר 5504, (כביש 6).
הקיבוץ, שנבנה על חורבות מוצב של הצבא העיראקי, מתקופת מלחמת העצמאות, נמצא בגובה של כ-80 מטר מעל פני הים וצופה על המורדות המערביים של השומרון. הוא משתייך למועצה האזורית דרום השרון. זהו הקיבוץ הראשון של בוגרי הנח"ל.
היסטוריה
בינואר 1952 הסתיימה חפירת באר, שסיפקה מים לקיבוץ. בין סוף 1953 לתחילת 1954 התבצעו עבודות להסדרת קשר טלפוני אל הקיבוץ ועבודות של סלילת כביש גישה החלו בתחילת 1953 והסתיימו באמצע 1954.
בשנים הראשונות סבל הקיבוץ מחבלות בציוד, במבנים וביבולים מצד מסתננים, והיה מעורב בתקריות ירי מכיוון קלקיליה. ב-25 ביוני 1956 תקפו כוחות ירדנים סיור של משמר הגבול באזור, ושניים משוטרי מג"ב נהרגו. הירי גרם לשריפה בשדות ניר אליהו. הקיבוץ גם שימש כנקודת יציאה של פעולות תגמול באזור קלקיליה, בהן "מבצע שומרון" לכיבוש משטרת קלקיליה ב-10 באוקטובר 1956. לאחר מבצע זה בו, פוצצה תחנת משטרת קלקיליה, הורגשה הקלה במצב הביטחוני בקיבוץ.
באוגוסט 1962 הונחה במקום אבן פינה לבית תרבות על שם אליהו גולומב. בית התרבות עוצב על ידי האדריכל ויטוריו קורינלדי.
במלחמת ששת הימים נפגע המשק קשות בהפגזות ירדניות ממוצבי קלקיליה וח'ירבת צופין.
בשנת 1973 הוקם בקיבוץ מפעל "פלסטניר" שייצר שקיות פלסטיק ובין השאר ייצר את שקיות החלב של תנובה. בשנת 1978 נחנכה הרחבה של המפעל, אשר 75% מתוצרתו היה לייצוא.
במרוצת שנות קיומו, בעיקר עד שנות ה-70, הצטרפו לקיבוץ בעיקר גרעינים מ"התנועה המאוחדת", "הנוער העובד והלומד" ומתנועת "הבונים דרור" בדרום אפריקה ובמקסיקו, וכן מתנדבים מרחבי העולם וגרעיני נח"ל. בשנת 1975 היו בקיבוץ כ-120 חברים והוא פעל לגייס חברים נוספים.
בעקבות האינתיפאדה הראשונה והשנייה וחדירות מחבלים באזור לביצוע פיגועים, ובעקבות סלילתו של כביש 6 ("חוצה ישראל") ממזרח לקיבוץ, הוקמה מערכת אבטחה וחומה בגובה 8 מ' המגינה על הכביש בתוואי גדר ההפרדה. מאז נוצר בקיבוץ שקט יחסי, והוא נהנה ממיקום אסטרטגי בין כביש 6 לכביש 4.
הקיבוץ השתייך ל"איחוד הקבוצות והקיבוצים" ולאחר המיזוג עם "הקיבוץ המאוחד" השתייך ל"תנועה הקיבוצית המאוחדת" (תק"מ). בשנת 1999 התמזגו התק"מ ו"הקיבוץ הארצי" ל"תנועה הקיבוצית".
המעבר ל"קיבוץ מתחדש"
בשנות ה-80, במהלך משבר הקיבוצים נקלע הקיבוץ למצב כלכלי קשה, שבעקבותיו ידע עזיבה של עשרות חברים. בקיבוץ חפשו יוזמות שונות לשפר את מצבם הכלכלי. בשנת 1985 נחנך בקיבוץ מערכת חדישה להפקת קיטור מאנרגיית השמש. אחת החברות הקימה עסק למרציפן ובקיץ 1986 הקימו על שדות הקיבוץ שוק של שבת בשם פשפשוק. השוק נחנך על ידי השר גד יעקבי ומנגד עורר את תרעומתו של השר יוסף בורג וחבר הכנסת מנחם הכהן שהלינו על שימוש באדמות הלאום לחילול שבת. מינהל מקרקעי ישראל דרש גם הוא לסגור את השוק בגלל השימוש באדמות חקלאיות לשימוש לא חקלאי ומשלא נענה פנה לבית המשפט שהוציא למקום צו סגירה עד הסדרתו מבחינה תכנונית. בתחילה ניסו בקיבוץ להעביר את השוק למקום אחר המיועד לנופש , אולם בהמשך החליטו באספה הכללית של הקיבוץ לותר על הפשפשוק. בשנת 1990 פתחו בקיבוץ הפנינג לכל המשפחה בשבתות, שכלל סיור עגלות בקיבוץ, תיאטרון בובות ומשחקים.
בשנות ה-90 החלו חברי-משק לצאת לעבודה מחוץ לקיבוץ, ובמקביל הופרטו החשמל, המזון, הרכב והלימודים. נפתחו שירותים ללקוחות חיצוניים של מערכת החינוך, ונפתח גן אירועים סביב הבריכה. בשלהי העשור נסגרו הלולים, ונפתח "פאב הבקבוק", מראשוני תופעת ה"פאבים הקיבוציים". בשנת 2000 בוצע איחוד רפתות עם קיבוץ רביבים (ובהמשך כפר עזה), והחלה הפרדת המשק מהקהילה.
בשנים 2003–2007 נחתם "הסדר החובות המשלים", נוצר תאגוד נפרד לענפי הקיבוץ ושיוך נכסים, והחל מעבר להתנהלות הקיבוץ ב'מודל משולב'. ב-7 בספטמבר 2007 אישרו חברי הקיבוץ ברוב גדול את שינוי המעמד של הקיבוץ ל"קיבוץ מתחדש", תוך שמירה על סבסוד מוסדי בתחומי הבריאות והסיעוד, החינוך והתרבות, השירותים המשותפים ותמיכה לבני המשק בגין הזכויות שצברו הוריהם. השינוי תורגל במשך שלושה חודשים ולאחר מכן נכנס לתוקף. גם לאחר השינוי פועל חדר האוכל, החינוך המשותף (כולל לינה בגילאי י'-י"ב), מכבסה, רכב ציבורי ותרבות משותפת. תהליך יישום השינוי המבני נמשך בשנת 2009 בו הופרט השימוש במים. משנת 2008 החלה צמיחה כלכלית בקיבוץ, המיוחסת לשינוי המבני בו. כן החלה קליטה של חברים חדשים לקיבוץ בהתאם למודל החדש.
כיום מתגוררים בקיבוץ כ-265 חברים, עוד כארבעים בני משק ב"מסלול בנים בעצמאות כלכלית" לפני גיל הקבלה לחברות בקיבוץ (30–40), כמאתיים ילדים וחיילים מקרב בני המשק, וכן תושבים אחרים, בהם הורי חברים, צעירים מפרויקט "תלם" ועובדים המועסקים בקיבוץ. בסך הכול מתגוררים בקיבוץ כ-550 תושבים.
בראש הקיבוץ עומדת המזכירות, אולם הריבון הוא מוסד "האספה" בה רשאים כל החברים להשתתף ובה מובאות לאישור ההחלטות החשובות. האספה מתכנסת על פי הצורך, ובממוצע אחת לחודש, והחלטות מהותיות עוברות להצבעה בקלפי.
סרטים וסדרות שצולמו בקיבוץ
בקיבוץ צולמו מספר סרטים ישראלים:
מפורסמים שעברו או התגוררו בקיבוץ
כמו קיבוצים רבים, גם בניר אליהו עברו ברבות השנים רבים וטובים: המפורסם שבהם היה אהוד בנאי שהיה חבר ב"גרעין חופית" בראשית שנות ה-70. במלחמת יום הכיפורים איבד בנאי את חברו הטוב מהגרעין בני ברק. רשמים מתקופה זו ניתן למצוא בשיריו וספרו.
הבמאי ציון רובין התחנך במסגרת חברת הנוער "עפרוני" בקיבוץ בשנות השמונים. מזכיר ברית התנועה הקיבוצית שמוליק אייל היה חבר הקיבוץ עד מותו, וכך גם תא"ל מנחם זטורסקי שהיה מפקד הנח"ל בשנות ה-80.
בן הקיבוץ פרופ׳ אריאל קושמרו (בן לציונה ויוסף קושמרו ממיסדי הקיבוץ) הוא פרופ׳ להנדסת ביוטכנולוגה באוניברסיטת בן-גוריון.
חלוץ הפועל פתח תקווה ונבחרת ישראל בשנות ה-50 שלמה (צחי) נהרי היה חבר הקיבוץ ונהג לנסוע לאימונים לאחר יום עבודה בפרדס, איתו בגרעין היה גם יצחק לוי - שפיה שייצג את ישראל בשבעה משחקי "המכביה" והיה אלוף ישראל 13 שנים בתחום הקפיצה במוט, בריצת משוכות ובקרב 10. לאחר פרישתו מתחרויות שימש במשך שנים כקצין האימון הגופני של "היחידה" והכשיר דורות של מדריכי אימון גופני במכון וינגייט. נהרי ולוי - שפיה היו נוסעים עם הסעה מהקיבוץ לאחר יום עבודה מפרך עד שבחרו בספורט ועזבו את הקיבוץ, צחי לפתח תקווה ושפיה למושב גן-חיים הסמוך. שניהם מצויים בקשר טוב עם חברי הגרעין ונכחו בחגיגות ה-80 לחברי גרעין "בתלם" בחדר האוכל של הקיבוץ.
קפטן נבחרת הראגבי של ישראל בשנות השמונים פול המר היה חבר הקיבוץ לאחר שעלה עם גרעין של הבונים דרור מזימבבואה. בתחום הריצות הארוכות - בת-המשק יערה זנגי הייתה אלופת ישראל במרתון ומיני מרתון.
היזם החברתי עירד אייכלר שזכה על פועלו בפרס באו"ם לקידום אוכלוסיות מיוחדות ובפרס החינוך בישראל לשנת 2009 על מיזם "שכולו טוב" שייסד ומנהל גם הוא חבר הקיבוץ.
התסריטאי והכותב נדב בן סימון גדל בנערותו בקיבוץ ואף ניסה את מזלו בהרכב טריו בתפקיד הבסיסט, לצד נרי לנצ'נר שהמשיך בעצמו לקריירה מוזיקלית. הלהקה "חנ"ן" התגלתה על ידי אומן המיצג חוני המעגל בחג שבועות בקיבוץ כאשר ניגנו גרסאות טראש לשירי ארץ ישראל מעל במת החג. חוני לקח את הלהקה (שכללה גם את היינן ואיש-העסקים חגי לנגשטטר בתופים) להופעותיו במסגרת הפסטיבל לתיאטרון אחר בעכו.
אלפרד סטיגליץ
אלפרד סטיגליץ (באנגלית: Alfred Stieglitz; 1 בינואר 1864 – 13 ביולי 1946) היה צלם יהודי-אמריקאי וממקדמי האמנות המודרנית בארצות הברית. חמישים שנות הקריירה של סטיגליץ עמדו בסימן מאבקו להפוך את הצילום לסוגה מקובלת כאמנות גבוהה. מעמדו החשוב בהיסטוריה של סטיגליץ נגזר לא רק מעבודתו כצלם, אלא גם מהתפקיד המרכזי ורב ההשפעה שתפס בשדה הצילום והאמנות. הוא היה בעל גלריות לאמנות בניו יורק, עורך והבעלים של מגזינים לאמנות ולצילום, וכתאורטיקן של מדיום הצילום. שטיגליץ היה נשוי לאמנית ג'ורג'יה אוקיף.
קורות חיים
אלפרד סטיגליץ נולד בהובוקן, ניו ג'רזי ארצות הברית למשפחת מהגרים יהודית-גרמנית אמידה. הוא היה בן בכור להוריו, אדוארד סטיגליץ והדוויג אן וורנר. האב שירת כלוחם וכקצין בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, ומשכורתו כקצין אפשרה לו לפרוש מן הלחימה ולשרת קרוב לביתו. אביו של סטיגליץ מילא, לפיכך, תפקיד מרכזי ופעיל בחינוכו. לאלפרד סטיגליץ נולדו במהלך חמש עשרה השנים הבאות חמישה אחים ואחיות: אחיותיו פלורה (1865-1890), אגנס (1869-1952) וסלמה (1871-1957), והתאומים יוליוס (1867-1937) וליאופלד (1867-1956). במהלך הקיץ נהגה משפחתו האמידה של סטיגליץ לעזוב את העיר ולהתגורר באגם ג'ורג' שבהרי אדירונדאק.
ב-1871 נשלח סטיגליץ ללמוד בבית הספר הפרטי הטוב ביותר בניו יורק באותה תקופה. שנה לאחר מכן החל סטיגליץ ללמוד הנדסת מכונות בבית הספר הטכני בברלין. הוא קיבל תקציב שנתי גדול של 1,200 דולר לחודש, ובילה את רוב זמנו בשיטוטים ברחבי העיר, ובחיפוש אחר דיונים אינטלקטואלים. הוא נרשם לשיעור כימיה, שבו פגש את המרצה הרמן וילהלם ווגל, שהיה מדען וחוקר חשוב בתחום פיתוח הצילום באותה תקופה. בשיעוריו של ווגל מצא סטיגליץ את האתגר האקדמי אותו חיפש, וכן פורקן לעניין הגובר שלו באמנות ובתרבות. באותו הזמן סטיגליץ קנה את המצלמה הראשונה שלו ונסע לטייל ברחבי אירופה כשהוא מצלם תמונות רבות של נופים ושל אנשי כפר בגרמניה, איטליה והולנד. סטיגליץ נשאר בגרמניה עד סוף העשור. במהלך תקופה זו החל לאסוף ספרי צילום, אוסף שהפך ברבות הימים לספרייה גדולה של צילום ושל צלמים באירופה ובארצות הברית. כך החלה להתגבש חשיבתו על צילום ועל אסתטיקה. ב-1887 כתב את המאמר הראשון שלו ובמהרה החל לכתוב מאמרים באופן קבוע עבור מגזינים באנגליה ובגרמניה.
ניו יורק ומועדון הצילום
באותה תקופה סטיגליץ כבר החשיב את עצמו לאמן צילום, הוא סירב למכור את צילומיו או לחפש פרנסה בתחום אחר. אביו שאהב אותו מאז ומתמיד קנה עבורו עסק קטן לצילום בו הוא יוכל לעסוק במה שמעניין אותו ואולי גם להרוויח את פרנסתו. סטיגליץ דרש איכות גבוהה מאוד בייצור ושילם לעובדיו שכר כה גבוה שהחברה כמעט ולא ייצרה רווח. באותו הזמן נוצר קשר בינו לבין עורך המגזין האמריקאי The American Amateur Photographer, ובמהרה החל לכתוב באופן קבוע למגזין זה. כמו כן הוא המשיך לזכות בפרסים בתערוכות שונות עבור צילומים שצילם.
בסוף 1892 קנה סטיגליץ את מצלמת היד הראשונה שלו ובאותו חורף הוא השתמש בה על מנת ליצור שניים מהצילומים המפורסמים שלו "חורף, שדרה חמישית" ו"הטרמינל". סטיגליץ החל לצבור מוניטין עבור צילומיו וכתיבתו בנוגע למיקום הצילום ביחס לציור ולסוגי אמנות נוספים. כמו כן זכה באהבת הקהל בזכות טכניקת הכתיבה והביקורת שלו.
בעקבות הלחץ שהפעילו עליו הוריו, נשא סטיגליץ לאישה ב-16 בנובמבר 1893 את אמלין אוברמייר בת העשרים, שהייתה אחות חברו הטוב, ג'ו אוברמייר. סטיגליץ התחרט במהרה על החלטתו הפזיזה להתחתן, וסיפר לימים שמעולם לא אהב את איימי, ושהנישואין היו עבורו בעיקר יתרון כלכלי, שכן רעייתו קיבלה ירושה גדולה מאביה העשיר.
בתחילת 1894 נסע סטיגליץ עם אשתו לירח דבש מאוחר באירופה. הם טיילו ברחבי צרפת, איטליה ושווייץ. במהלך הטיול הוא צילם כמה מיצירותיו המפורסמות: "תעלה ונציאנית", "יום גשום בשדרה, פריז". בעודו בפריז נפגש סטיגליץ עם הצלם הצרפתי רובר דמשי שהפך לקולגה. כמו כן ביקר בלונדון, שם פגש את ג'ורג' דוידסון ואלפרד הורסלי הינטון מהאיגוד של "חוג החוליות" (The Linked Ring), שניהם נשארו חברים וקולגות של סטיגליץ לאורך כל חייו.
באותה עת היו שני מועדוני צילום בניו יורק: מועדון הצילום החובבני ומועדון הצילום. שניהם היו מחויבים לסגנון הטכני הישן ועמדו בפני קריסה גם מבחינה פיננסית וגם מבחינת ניהול והנהגה. סטיגליץ פעל למען איחוד שני המועדונים הללו במהלך שנה שלמה. הוא התפטר מתפקידיו בחברת הפוטוכרום וכעורך מגזין הצילום האמריקאי החובבני, על מנת להקדיש את כל זמנו למשימתו החדשה. במאי 1896 הוא הצליח ושני הארגונים הללו הפכו למועדון אחד, מועדון הצילום של ניו יורק. בשנה שלאחר מכן הציעו לו להיות נשיא המועדון, הוא החליט להיות סגן הנשיא על מנת להתרכז בחזון של המועדון ולא בעניינים המנהליים. תוך תקופה קצרה סטיגליץ ניהל כל היבט במועדון.
ב-27 בספטמבר 1898 נולדה בתו של סטיגליץ, קתרין "קיתי", עם עזרה כספית ממשפחתה של איימי. הזוג שכר אומנת, טבחית ומנקה. סטיגליץ האמין שאיימי מקבלת מספיק עזרה לכן לא קיצץ את שעות עבודתו במועדון. הזוג המשיך לחיות חיים כמעט נפרדים תחת אותה קורת גג.
אמנות מודרנית והמגזין "Camera Work" (עבודת המצלמה)
באותה תקופה סטיגליץ התכתב עם הצלמת אווה ווטסון שדחקה בו להשתמש בהשפעה שלו על מנת לאצור תערוכה אשר מבקריה יהיו צלמים בלבד. עד אז כל תערוכות הצילום היו מבוקרות על ידי ציירים ואמנים אחרים, חלקם ידעו מעט מאוד על צילום בכלל ועל טכניקת הצילום בפרט. הוא החל לחפש מקום מתאים עבור התערוכה ותוך זמן קצר הוא הרכיב אוסף של תצלומים ממעגל חברים קרוב. התערוכה נפתחה במרץ 1902 וזו הייתה הצלחה מיידית. התגובות החיוביות שקיבל עודדו אותו לנוע לעבר הצעד הגדול הבא בקריירה שלו: לפרסם מגזין עצמאי לחלוטין של צילום פיקטוריאליסטי.
ביולי פרש מתפקידו כעורך הערות צילום וחודש מאוחר יותר הוא פרסם פרוספקט של מגזין חדש לו הוא קרא Camera Work (עבודת מצלמה). הוא היה נחוש שזה יהיה "הפרסומים הכי טובים והכי מפוארים של צילום" מההתחלה המגזין התנהל על פי האידיאלים שלו. הגיליון הראשון הודפס רק ארבעה חודשים מאוחר יותר. בדצמבר 1902 בזמן שהיו מגזינים אחרים בעולם המוקדשים לצילום, המגזין של סטיגליץ היה הראשון שהתמקד בויזואליות.
ב-1904 סטיגליץ היה מותש הן מבחינה פיזית והן מבחינה מנטלית, הוא היה זקוק נואשות למנוחה, הוא החליט לקחת את משפחתו לאירופה. בצורה האופיינית לו, תכנן לוח זמנים צפוף ועמוס בתערוכות, פגישות וטיולים. הוא כמעט התמוטט עם הגעתו לברלין שם בילה יותר מחודש בהחלמה ובהתאוששות.
הוא היה משוכנע כי הדרך היחידה להפוך את הצילום לשווה לכל אמנות אחרת היא להציב את הצילום לצד ציורים, פסלים, רישומים והדפסים, הוא הרגיש שהציבור כבר אימץ את הצילום האמנותי כתחום אמנות לגיטימי.
בדצמבר 1906 פגש סטיגליץ אמנית בשם פמלה קולמן סמית כשנכנסה לגלריה וביקשה מסטיגליץ להסתכל על כמה מהציורים שלה. כשנפגשו היא הייתה בת 28 והוא בן 42. הוא בהחלט הושפע מגילה הצעיר, מהמראה האקזוטי שלה ומהאמנות המיוחדת שלה. הוא החליט להציג את עבודותיה כי הוא חשב שהשוואה בין צילום לציור נחוצה מאוד על מנת לשפוט את האפשרויות והמגבלות הטמונות בצילום. תערוכתה נפתחה בינואר 1907 ומשכה מבקרים רבים לגלריה, יותר מכל תערוכה קודמת. תוך זמן קצר כל עבודותיה נמכרו. הצלחת התערוכה היוותה נקודת מפנה עבור סטיגליץ, ממקדם מהפכת הצילום למקדם מהפכת האמנות המודרנית.
אוקיף ואמנות מודרנית
סטיגליץ זכה להצלחה משמעותית מבחינה אמנותית אבל מבחינה פיננסית הוא לא נחל הצלחה דומה. תפעול הגלריות הקטנות היה יקר והרווח שנכנס ממכירת התמונות לא כיסה את הוצאות התפעול. אשתו של סטיגליץ הייתה משלימה את הפערים שנוצרו.
בינואר-1916 הוצג לסטיגליץ תיק עבודות של אמנית צעירה בשם ג'ורג'יה אוקיף.
סטיגליץ התרשם כל כך מעבודותיה שהחליט להציג אותן בתערוכה בגלריה שלו ללא ידיעתה. לאוקיף נודע על כך באמצעות חבר שראה את עבודותיה מוצגות בגלריה וסיפר לה על כך. היא פגשה את סטיגליץ רק לאחר שהגיעה לגלריה ונזפה בו על כך שהציג את העבודות ללא רשות. סטיגליץ נמשך לאוקיף גם מבחינה פיזית וגם מבחינה נפשית, אוקיף לא נענתה מיד. בקיץ 1917 סטיגליץ ואוקיף כתבו אחד לשני את "המחשבות הפרטיות והמורכבות ביותר שלהם" היה ברור שמשהו אינטנסיבי מתפתח ביניהם.
שנת 1917 היוותה סיום של תקופה והתחלה של תקופה חדשה בחייו של סטיגליץ, בין השאר בשל שינוי התפיסה האסתטית שנבע גם כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה וגם בעקבות מערכת היחסים עם אוקיף. לסטיגליץ לא היה את הרצון או את המשאבים להמשיך את מה שעשה בעשור האחרון. תוך מספר חודשים הוא סגר את כל הפרויקטים שלו ביניהם המגזין פעולת המצלמה והגלריה שלו כמו כן היה לו ברור שנישואיו לאיימי הגיעו לקיצם. הוא סוף סוף מצא את ה"תאומה" שלו והוא לא נתן לשום דבר להפריע לו לממש את הקשר שהוא כל כך רצה.
בתחילת יוני אוקיף עברה לניו יורק לאחר הבטחתו של סטיגליץ לספק לה סטודיו שקט שבו תוכל לצייר. הם היו בלתי נפרדים מרגע הגעתה. תוך חודש הוא צילם את תצלומי העירום הראשונים שלה שהתווספו לצילומים רבים שצילם מאוחר יותר. הוא בחר לצלם את אוקיף בבית משפחתו בזמן שאשתו איימי נעדרה מהבית. אך איימי חזרה לביתם והחלה לחשוד שמשהו מתרחש ביניהם, היא הורתה לו להפסיק להיפגש עם אוקיף או לעזוב את הבית. סטיגליץ לא היסס ועזב את הבית מיד, הוא מצא מקום בעיר בו הוא ואוקיף יוכלו לחיות ביחד. סטיגליץ הגיש בקשה לגירושים אך ברגע שהוא יצא מהבית איימי שינתה את דעתה ורק לאחר שש שנים הגירושין היו תקפים.