cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרחב - התנועה לעירוניות בישראל
עקרונות
לטענת העמותה, ניתן ליצור שינוי מהותי באיכות החיים העירונית בישראל ביישום תכנון הומאני המונע ניוון והזנחה בערים, פיתוח מקומי עתיר הזדמנויות ובר קיימא ותהליכי תכנון דמוקרטיים המשתפים את כל בעלי העניין.
מכון ראשי ערים להתחדשות עירונית
מיזם משותף עם המשרד להגנת הסביבה. מתן כלים מקצועיים לראשי הערים בישראל לקידום התחדשות עירונית בת-קיימא ופיתוח כלכלה מקומית, באמצעות סדנאות עבודה ובהשתתפות צוות מקצועי וראשי ערים. בשנים 2010 - 2019 התקיימו ארבע עשר סדנאות, בהן השתתפו 92 איש, ראשי ערים וראשי מועצות מכל רחבי הארץ.
ישראל עירונית 2050
תהליך משתף והכנת מסמך מדיניות משולב ואלטרנטיבי אשר יציע תוכנית, כלים ורעיונות להשגת שינוי אמיתי ביישובים העירוניים בישראל והפיכתם לעירוניים ומשגשגים תוך יצירת איכות חיים ונגישות מרבית להזדמנויות לכולם. מטרת המיזם להכין מסמך מדיניות ותוכנית פעולה לחיזוק העירוניות במדינת ישראל, ולהניח אותו על שולחן הכנסת, הממשלה, ובפני הציבור המקצועי והרחב כמצע לדיון ציבורי וכבסיס למדיניות עירונית בישראל. לפתח את כלי המדיניות הדרושים לחיזוק העירוניות בישראל, ולנסות אותם במסגרת עיר אחת, אשדוד. הפרויקט הוא רב מגזרי וכולל משרדי ממשלה, עיריית אשדוד, אקדמיה, ארגוני חברה וסביבה, חברות יזמיות ומתכננים פרטיים. ב-2015 יצא בהוצאת העמותה הספר "ישראל עירונית 2050 : כלים, מדדים ותמריצים לעירוניות, תשתית למדיניות עירונית".
חיזוק וחידוש שכונות ותיקות ומרכזי הערים
מיזם משותף עם המשרד להגנת הסביבה. שימוש בקרקע זמינה בתוך השכונות הוותיקות בערים הקיימות ליצירת מלאי דירות איכותיות, שתאפשר את צמצום קצב הזחילה העירונית והצורך בהקמה של יישובים חדשים תוך שמירה על האוכלוסייה המקומית, ניצול תשתיות עירוניות קיימות, צמצום התלות ברכב הפרטי שיאפשר צמצום פליטות ומזהמים, חיסכון בזמן ובכסף למימוש יחידות הדיור. פיתוח והטמעה של כלי תכנון יישומי לקידום התחדשות עירונית מקיימת בערי ישראל, על ידי ניתוח של מקרי בוחן מייצגים של שכונות להתחדשות עירונית ובחינת כלים כלכליים ודרך שיטתית המתאימה לבחינת כל מתחם עירוני בישראל. כאשר הפתרונות מותאמים לכל מתחם להתחדשות על פי מאפייניו הייחודיים.
בנו מויסביץ'
בנו מויסביץ' (באנגלית: Benno Moiseiwitsch CBE; 22 בפברואר 1890 – 9 באפריל 1963) היה פסנתרן יהודי־בריטי יליד אוקראינה.
חייו
מויסביץ' נולד באודסה שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), והחל את לימודיו בגיל שבע אצל דמיטרי קלימוב באקדמיה למוזיקה של אודסה. הוא זכה בפרס אנטון רובינשטיין בגיל תשע. בהמשך למד אצל תאודור לשטיצקי בווינה בשנים 1904 עד 1908, אחר הצטרף למשפחתו באנגליה, והופיע שם לראשונה ברדינג בשנת 1908. הופעת הבכורה שלו בלונדון התקיימה כעבור שנה. הוא סייר בארצות הברית, אוסטרליה, הודו, יפן ודרום אמריקה. יוזף הופמן, מנהל מכון קרטיס למוזיקה, הזמינו להורות במכון בשנת 1927. בהמשך השתקע באנגליה וקיבל אזרחות בריטית ב־1937.
מויסביץ' עוטר בתואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE) בשנת 1946, על תרומותיו המתמידות במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר הופיע במאות רסיטלים לפני חיילים וארגוני צדקה.
הוא נשא לאשה את דייזי קנדי, כנרת קונצרטים אוסטרלית, ונולדו להם שתי בנות. מנישואיו השניים יש לו בן.
סגנון נגינתו
מויסביץ' נודע בעיקר בפרשנויותיו לרפרטואר מתקופת הרומנטיקה המאוחרת, בייחוד יצירות של סרגיי רחמנינוב (שהתפעל מנגינתו וראה בו "יורש רוחני"). כפסנתרן, נודע מויסביץ' באלגנטיות, בפיוטיות, בפיסוק המוזיקלי הלירי, בברק, בחירות הריתמית ובווירטואוזיות חסרת־המאמץ של נגינתו.
מויסביץ' הקליט לחברת קול אדוניו (כיום EMT), החל בתקופת תקליטי ה־78, המשך בתקליטים אריכי־הנגן ואל ראשית תקופת הסטריאו. את סגנונו הייחודי אפשר לשמוע בהקלטותיו ל"רפסודיה על נושא של פגניני" מאת רחמנינוב והברקרולה, הבלדה מס' 4 והנוקטורן אופוס 62 מאת שופן. ב־1950 אמר מבקר המוזיקה והמוזיקולוג אירווינג קולודין על הבלדה בפה מינור מאת שופן בנגינת מויסביץ': "מגע קל כנוצה בקטע הפותח יצירה זו ותחושה נכונה לאיכות המיוחדת של "היה היה" המאפיינת יצירה זו, מייחדים את מויסביץ' מבין הפרשנים של זמננו...", ובכך סיכם את הרגישות המאפיינת את נגינתו של בנו מויסביץ'. הוא עבד בהקפדה ובנועם כנגן מוזיקה קאמרית, כולל "טריו אלגיאק" והסונטה לצ'לו של רחמנינוב. המבקר האמריקאי הרולד ק. שונברג הילל את הטכניקה המדהימה של מויסביץ' ואת גישתו המשוחררת למוזיקה, וציין גם, כי חירות כזאת הייתה "ממוזגת תמיד במוזיקליות ללא דופי."
משפחת קובו
משפחת קובו הייתה משפחת רבנים ומנהיגי ציבור בסלוניקי שביוון במשך למעלה מ-400 שנה. בני משפחה נוספים, בהם הראשון לציון הרב יצחק קובו, שימשו כרבנים בירושלים ובמקומות נוספים.
מוצא המשפחה
מוצא המשפחה מצפון איטליה, מהעיר קובו (קומו) הסמוכה למילאנו, ויש הסוברים שמוצאה מצפון ספרד ממקום בשם villar del como. צאצאי המשפחה התיישבו בסלוניקי בראשית המאה ה-16 והתפזרו בארצות המזרח הקרוב. רבים מבניה שימשו כרבני קהילת סלוניקי ופרנסיה. יצחק ש' עמנואל מונה כחמישים חכמים מבני המשפחה בין השנים 1600–1910.
תומאס פ. דאפי
תומאס פרנקלין דאפי (באנגלית: Thomas F. Duffy; נולד ב-9 בנובמבר 1955) הוא שחקן קולנוע, סופר, מוזיקאי ואתלט אמריקאי.
ביוגרפיה
הוא נולד בנובמבר 1955 בניוארק, ניו ג'רזי וגדל בוודברידג'. בלימודים בתיכון וודברידג' השתתף במשחקי כדורגל, הוקי קרח וטניס וגם למד מוזיקה. הוא נרשם לאוניברסיטת אוהיו ללימודי משפטים אך בחר לעסוק יותר במשחק הוקי ובתיאטרון. הוא הופיע לראשונה ב-1979 בתיאטרון הקיץ "Monomoy Theater" שבקייפ קוד.
קריירה
ב-1980 הוא הגיע לראשונה להוליווד וצורף לפרק בסדרה "CHiPs" אך לבסוף לא השתתף בצילומים. לאחר שיושב ראש מחלקת התיאטרון ביקש ממנו לבחור בין לימודי משחק להוקי הוא בחר להמשיך לשחק. סרטו הראשון יצא ב-1982 ב"Death Wish II" בתור צ'ארלס נירוואנה, למרות שהשתתף גם בסרט הספורט הדוקודרמטי "Miracle on Ice".
לאורך שנות ה-90 היה פעיל במספר סרטים וסדרות טלוויזיה ממגוון סדרות, בעיקר כשחקן אופי. ב-1987 שיחק במקגייוור את קורי.
ב-1992 שיחק בסדרה אגדות מעולם המסתורין כדפוטי וילסון. באותה שנה שיחק ב"מלכי הממבו". צילומיו לסרט נקטעו בעת שאביו נהרג מנהג שיכור. אחותו גם נהרגה מפגיעת נהר שיכור ב-1990.
ב-1994 דאפי שיחק בסרט "זאב" של מייק ניקולס בתפקיד טום. באותה שנה שיחק בסרט הפשע "נהר הפרא". בשנה שלאחריה השתתף בסדרת הטלוויזיה "שיקגו הופ" בתור ראלף קינג, ובסרט הטלוויזיה "ננס לבן", ששודר ברשת FOX.
ב-1996 שיחק בסרט הפעולה של רולנד אמריך "היום השלישי".
ב-1997 הופיע בסרטו המצליח של סטיבן ספילברג פארק היורה: העולם האבוד בתור ד"ר רוברט ברוק.
ב-1999 השתתף בסדרה NYPD Blue והופיע בסדרה תיקים באפלה.
ב-2002 הופיע בסדרתו של הסופר מייקל קרייטון ER בתור הבלש הנדרסון.
ב-2005 השתתף בסדרה ללא עקבות ושנה לאחר מכן השתתף בסרט האסונות מגדלי התאומים של אוליבר סטון.
ב-2009 השתתף בסדרה הקומית מקום טוב באמצע ושנה לאחר מכן הופיע בסדרת-הבת של חוק וסדר: חוק וסדר: לוס אנג'לס בתפקיד פרופסור מיי ווילקוקס.
ב-2011 הופיע בחסרי בושה בתור טומי. באותה שנה השתתף בסרט של ג'יי ג'יי אברהמס סופר 8.
תחרות כלבים
תחרות כלבים הוא סינגל מאת אביתר בנאי, אשר נכלל באלבומו השלישי "עומד על נייר".
רקע
את מילות השיר כתב בנאי יחד עם עמיר לב והלחין יחד עם אמיר צורף.
השיר מלווה בקליפ בו משחק בנאי נהג מונית. בקליפ משתתפת גם אחותו, אורנה בנאי, המשחקת נוסעת.
מצעדים
בדצמבר 2004 הגיע השיר למקום רביעי במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'. במצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשס"ה הגיע למקום ה-26.
ג'וליאן דה-פרייטס
ג'וליאן דה-פרייטס (באנגלית: Julian Mignon de Freitas; 26 ביולי 1889–1952) היה שופט בריטי שכיהן בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי. ישב בדין בבית המשפט העליון המנדטורי, כאחד מהרכב שלושת השופטים שדנו בערעורו של אברהם סטבסקי, מנאשמי משפט רצח ארלוזורוב, על הרשעתו בבית המשפט לפשעים חמורים, שבגינה נגזר עליו עונש מוות.
קורות חייו
ג'וליאן דה פרייטס נולד בשנת 1889 בעיר ברנטפורד בחבל מידלסקס  באנגליה. בשנים 1904–1909 למד באוניברסיטת קיימברידג'. במלחמת העולם הראשונה שירת כסרן ברגימנט של גלוסטר. ראשית הקריירה שלו בשירות הקולוניאלי הבריטי הייתה במשטרת גמביה. לארץ ישראל הגיע בשנת 1928 ונתמנה לנשיא מחוזי מחליף. בתפקידו כיהן בין השאר כשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים, ואף היה לתקופה קצרה במינוי כשופט בריטי שלישי בבית המשפט לערעורים. במרץ 1930 מונה לנשיא בית המשפט המחוזי בחיפה. באוקטובר 1931 הוא שב לכהן כנשיא המחוזי בירושלים.
בסוף 1933 הוא שב לארץ ישראל מחופשה כדי לכהן כנשיא המחוזי בשכם. באוגוסט 1934 סיים השופט דה פרייטס את תפקידו בארץ ישראל ויצא למצרים על מנת לכהן כשופט בבתי המשפט המעורבים במצרים, טריבונלים מיוחדים ששפטו בהם שופטים מצרים וזרים, בעיקר בריטים. על שירותו בשירות הקולוניאלי הבריטי זכה השופט דה פרייטס לתואר אביר במסדר האימפריה הבריטית, ה-OBE.
פסיקותיו
השופט דה פרייטס ישב בדין במשפטים חשובים שהסעירו את הציבור בארץ ישראל. ב-23 באוגוסט 1929, במהלך מאורעות תרפ"ט, התנפלו פורעים על בית משפחת מקלף במוצא, ורצחו חמישה מבני המשפחה. הילד מרדכי מקלף, מי שיהיה לימים רמטכ"ל צה"ל הוא אחד הניצולים היחידים. הוריו ושלושה משמונת אחיו נרצחו. הרצח זעזע את היישוב העברי. החשודים הרצח הובאו לדין בדצמבר 1929 לדין. הרכב השופטים כלל את נשיא בית המשפט העליון המנדטורי (כתוארו אז "זקן השופטים") ואת השופט דה פרייטס. ב-26 בינואר 1930 החליט בית המשפט לזכות את הנאשמים בנימוק כי אשמתם לא הוכחה מעבר לספק סביר. כאשר קהל הערבים שהתקהל מחוץ לבית המשפט, שבו היו גם בני משפחות הנאשמים, שמע את גזר הדין, פרצו מפיהם קריאות "תחי ממשלת פלסטין". הציבור היהודי זעם על גזר הדין המזכה וראה בו משום עיוות הדין.
השופט דה פרייטס דן גם במשפטם של הפורעים שרצחו בעת הטבח בחברון ב-24 באוגוסט 1929 בני שתי משפחות של יהודים, משפחת אבושדיד ומשפחת גוזלן. בפברואר 1930 הובאו שמונה מהמשתתפים בטבח לדין בפני השופטים אוון קורי ודה פרייטס. ב-20 במרץ 1930 הוציאו השופטים את פסק דינם. שלושה מן הנאשמים זוכו על ידם מחוסר ראיות ואילו את חמשת הנותרים הרשיעו וגזרו עליהם עונש מוות.
דה-פרייטס ישב בדין בבית המשפט לעניינים פליליים בשכם במשפטו של אבו ג'ילדה, שודד דרכים ערבי ששמו הפך למושג, שנדון עם שותפו למוות. דה-פרייטס גם ישב בהרכב השופטים בערעור של אברהם סטבסקי על הרשעתו ברצח ארלוזורוב, בו זוכה סטבסקי ב-20 ביולי 1934.
שלל (מחזה)
שלל הייתה הפקתו השלישית המשמעותית של אורטון, שקדמו לה Entertaining Mr Sloane ו-The Good and Faithful Servant. אורטון, המותח את הגבולות של המוסכמות הפופולריות הקיימות של הפארסה המודרנית, יוצר עולם קדחתני ובוחן עמדות ותפיסות חברתיות של אנגליה באמצע המאה העשרים. המחזה זכה במספר פרסים במהלך תקופת הרצתו המקורית בלונדון בשנות ה-60, וזכה מאז למספר חידושים והעלאות מחדש.
תקציר העלילה
המחזה מתאר את סיפורם של שני גנבים צעירים, האל ודניס. השניים שודדים יחד את הבנק הסמוך לבית הלוויות שבו עובד דניס. לאחר מכן, הם חוזרים לביתו של האל על מנת להסתיר את הכסף. אמו של האל בדיוק נפטרה, והם מסתירים את הכסף בארון הקבורה שלה, שעדיין נמצא בבית עם גופתה בתוכו. אל המקום מגיע מפקח המשטרה טרוסקוט, והעלילה הופכת להיות ביזארית יותר ויותר. המחזה מציג בצורה סאטירית טקסי אבל, הן דתיים והן חילוניים, וכן את צביעותם של בני האדם. המשטרה, המיוצגת במחזה על ידי דמותו של המפקח טרוסקוט, מתוארת כגוף מושחת.
הפקות ראשונות באנגליה
באוקטובר 1964 סיים אורטון לכתוב טיוטה ראשונית של המחזה, אשר הוצג בהצגת בכורה ב-1 בפברואר 1965 בקיימברידג'. בהפקה זו, אשר בוימה על ידי פיטר ווד, כיכבו ג'רלדין מקיואן, קנת ויליאמס, דאנקן מקרה ואיאן מקשיין. הביקורות להפקה הראשונה היו שונות ומגוונות. צופים רבים בקהל זעמו, כפי שהתכוון אורטון, אך בסופו של יום הביקורות השליליות הרבות השפיעו גם על מכירות הכרטיסים. מבקר הלונדון איבנינג ניוז כינה את ההצגה "אחד הדברים המהפכנים ביותר שראיתי אי פעם". ההפקה הראשונה הסתיימה ב-20 במרץ 1965 בווימבלדון, כאשר המחזה נחשב לכישלון, בשל שיכתובים רבים של הטקסט, בימוי לא אחיד, תפאורה מסוגננת אך לא סימפתית, ולדעת רבים - ליהוקו של ויליאמס.
בשנה שלאחר מכן, המחזה הועלה שוב, בהפקה חדשה, שרצה בהצלחה. תחילה, ההפקה רצה ב-Cochrane Theatre שבהוברן, החל מה-27 בספטמבר 1966. בהפקה זו כיכבו ג'רי דוגן בתפקיד מקלייב, שילה בלנטין בתפקיד פיי, קנת קרנהאם בתפקיד האל, סיימון וורד בתפקיד דניס ומייקל בייטס בתפקיד המפקח טרוסקוט. את הפקה זו ביים צ'ארלס מארוביץ'. ההפקה הועברה ל-Criterion Theatre שבווסט אנד בנובמבר 1966.
הפקת ברודוויי המקורית
המחזה הוצג לראשונה בברודוויי ב-Biltmore Theatre. ערב הבכורה היה ה-18 במרץ 1968. קנת קרנהאם, אשר גילם את דמותו של האל בהפקת לונדון של 1966, שב לגלם את אותו הדמות גם בניו יורק. יחד איתו הופיעו ג'יימס האנטר בתפקיד דניס, ליאם רדמונד בתפקיד מקליווי, קרול שלי בתפקיד פיי, ג'ורג' רוז בתפקיד טרוסקוט, ונורמן בארס בתפקיד מדוז. את הפקה זו ביים דרק גולדבי. המחזה תואר בספרו של ויליאם גולדמן "".
הפקות מאוחרות יותר
אלברט פיני ביים הפקה של מחזה זה שהועלתה בתיאטרון רויאל קורט הלונדוני במסגרת פסטיבל תיאטרון של מחזות מאת ג'ו אורטון. הפקה זו עלתה ב-3 ביוני 1975. בהפקה זו השתתפו ארתור או'סאליבן (מקליווי), ג'יל בנט (פיי), דייוויד טרוטון (האל), ג'יימס אוברי (דניס), פיליפ סטון (טרוסקוט) ומייקל או'הגן (מדוז).
הפקה של המחזה הועלתה ב-Lyric Theatre שבלונדון בשנת 1984, במהלכה מת השחקן לאונרד רוזיטר, בעודו ממתין לעלות לבמה בתפקיד הבלש.
המחזה הועלה ב-Manhattan Theatre Club שבניו יורק בהפקה בבימויו של ג'ון טילינגר. ההפקה עלתה ב-18 בפברואר 1986. קווין בייקון גילם את דניס, זליקו איבנק שיחק את האל, זואי ואנאמייקר שיחקה את פיי, צ'ארלס קיטינג גילם את מקליווי, ג'וזף מאהר שיחק את טרוסקוט (שזיכה אותו ב-Drama Desk Award על הופעתו), וניק אולט שיחק את מדוז. ב-28 ביוני 1986 הפקה זו עברה אל Music Box Theatre. אלק בולדווין, בהופעת הבכורה שלו בברודוויי, החליף את קווין בייקון בתפקיד דניס במהלך ריצת הפקה זו. בשנת 1986 הפקה זו זכתה בפרס Outer Critics Circle Award על ההפקה המחודשת הטובה ביותר ועל הבימוי הטוב ביותר.
תיאטרון "Lyric Hammersmith" שבהאמרסמית' ופולהאם העלה הפקה של המחזה בבימויו של פיטר ג'יימס, שעלתה ב-7 במאי 1992. פטריק אוקונל גילם את מקליווי, דרבלה מולוי גילמה את פיי, בן וולדן גילם את האל, קולין הארלי גילם את דניס, דייוויד טרוטון (שגילם את האל בהפקת תיאטרון רויאל קורט ב-1975) גילם את טרוסקוט, וריצ'רד הודדר גילם את מדואז.
ביוני 2001 ביים ברהם מוריי את המחזה ב-Royal Exchange שבמנצ'סטר עם דרק גריפיתס בתפקיד טרוסקוט, גבריאל דרייק בתפקיד פיי וקולין פרוקטר בתפקיד מקלובי.
המחזה הועלה מחדש והוצג בין ה-11 בדצמבר 2008 ל-31 בינואר 2009 ב-Tricycle Theatre שבלונדון, בכיכובם של מאט די אנג'לו ודייוויד הייג בתור האל וטרוסקוט, בהתאמה. בהמשך, ההפקה עברה ל-Theatre Royal שבניוקאסל, שם הוצגה בין ה-2 ל-7 בנובמבר 2009.
עיבוד קולנועי
המחזה עובד לסרט קולנוע באותו השם, שיצא בשנת 1970, בבימויו של סילביו נאריזאנו ובכיכובם של ריצ'רד אטנבורו, לי רמיק, הוול בנט והקומיקאי דיק אמרי.
דורה וילר קייט
דורה וילר קייט (באנגלית: Dora Wheeler Keit; 1856–1940) הייתה אמנית דיוקנאות, ציורי קיר, מאיירת ספרים ומגזינים, ועיצבה שטיחי קיר עבור חברתה של אמה, קנדיס וילר.
ראשית החיים
דורה וילר למדה בבית ספר קוואקרי בכיכר סטיובסנט בהמשך סיימה בית ספר בניו יורק. משפחת וילר יצאה לשהות ארוכה באירופה מעט אחרי מלחמת האזרחים האמריקאית, במהלכה נרשמה דורה בפנימייה בוויסבאדן מגיל שבע עד שבע עשרה. היא בילתה את הקיץ במונטרו שבשווייץ.
לטענת אמה, תאונה שקרתה לדורה שנפלה במדרגות שיש באירופה קבעה את עתידה - שכן חוסר הפעילות הגופנית המוחלטת שנגזר עליה כתנאי להחלמתה, הביאה אותה לשימוש מתמיד בעיפרון. במשך חודשים היא ציירה ללא הפסקה. דורה וילר כבר ביססה את עצמה כאמנית צעירה עם סדרת איורי ספרים ודיוקנאות של סופרים מפורסמים כאשר בשנת 1890 התחתנה עם עורך הדין בודינות קייט (1859–1925). לאחר הנישואין עבדה לרוב בשם המלא: דורה וילר קייט, ואילו בשנים מאוחרות יותר השתמשה בשם גברת בודינות קייט לפילנתרופיה כמו תרומת דיוקן צ'ייס המפורסם למוזיאון קליבלנד לאמנות בשנת 1922, ואוסף של 27 טקסטיל אמנותיים למוזיאון המטרופוליטן בשנת 1928. לדורה נולדו שני ילדים, אלישע (נהרג במלחמת העולם הראשונה) ובת לואי, לימים הגברת קלייד סימפסון.
הכשרה אומנותית
כאשה צעירה בניו יורק, דורה וילר קיבלה הדרכה פרטית מהאמן ויליאם מריט צ'ייס, בין השנים 1879 עד 1881. היא וחברותיה רוזינה ולידיה אממט היו התלמידים הראשונים של צ'ייס והוא נשאר המנטור שלה וחברה הקרוב לאורך חייו, מורה מעורר השראה "לא רק נותן באופן ממצה את הידע שלו כיצד לעשות דברים, אלא גם מטפח את הרצון לעשות זאת." בשנים שלאחר מכן דורה וילר וצ'ייס עבדו יחדיו, למשל, שיתפו פעולה בסדרה של ציורים במדיסון סקוור כדי לגייס כספים עבור הכנת פסל החירות בשנת 1884. היא כיהנה גם במועצה המנהלת של בית הספר לציור בלונג איילנד של צ'ייס.
לאחר לימודיה עם צ'ייס, דורה וילר למדה אמנות בניו יורק בליגת הסטודנטים לאמנות ובילתה שנתיים באקדמיה ז'וליאן בפריז. בזמן שלמדה בפריז בשנת 1885, השלימה את אחד העיצובים המוקדמים ביותר שלה המתארים נשים באמנות ובספרות שעבורם התפרסמה.
קריירה כאמנית
הגרפיקה הראשונה של דורה וילר שפורסמה תחת שמה הייתה עיצוב כרטיסי חג המולד שזכה בפרס הראשון בתחרות פראנג בשנת 1881. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19, נהנתה וילר מהצלחה כמאיירת ספרים ומגזינים, ופרסמה כרומוליטוגרפיה ב"אמנות חובבנית". היא עיצבה את השער ואת האיורים לספרי אמה, ולמוציאים לאור בניו יורק כמו מהדורת הרפר (1884) של אדגר אלן פו. במהלך שנות השמונים, דורה וילר גם יצאה לצייר סדרת דיוקנאות של הדמויות הספרותיות המובילים בתקופתה, ובהם הרייט ביצ'ר סטו, פרנק סטוקטון, צ'ארלס דאדלי וורנר וולט וויטמן. דיוקנה של חברו הקרוב של משפחת וילר סמואל לנגהורן קלמנס, הידוע יותר בשם העט שלו מארק טוויין וכן דיוקנאות של אשתו ובנותיו, תלויים כעת בבית מארק טוויין בהרטפורד, קונטיקט.
הפרויקט הציבורי הגדול הראשון של דורה וילר היה ציור קיר שצויר על בד והוצב על תקרת ספריית בניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו בשנת 1893. הניו יורק טיימס אמר על כך: " אף אישה מעולם לא הייתה חולמת לבצע ציור קיר משוכלל. ובכל זאת אישה מניו יורק - דורה וילר קייט - השיגה תוצאה מדהימה בתחום זה ... זהו הישג יוצא דופן... " לאחר היריד, נרכש ציור הקיר על ידי מושל מדינת ניו יורק והותקן בבניין הבירה באלבני. מקום הימצאו הנוכחי אינו ידוע.
דורה וילר החזיקה שני אולפנים: האחד בניו-יורק ברחוב 23, ואחר בבית הקיץ של וילר בקטסקיל. צ'ייס צייר את דיוקנה של דורה בסטודיו שלה ברחוב 23, על רקע זהב מנצנץ של אחד הבדים הרקומים. הציור נועד כיצירת לתערוכת האמנות האירופית בשנת 1883 וקיבל מדליית זהב במינכן. הסטודיו של דורה בניו יורק הפך למקום מפגש פופולרי עבור אמנים, וסופרים.
דורה ואמה קנדיס היו בלתי נפרדות. הן שיתפו פעולה בתחום האמנות ובעסקים וחיו יחד רוב חייהן, גם לאחר נישואיה של דורה: "השתיים היו כה קרובות, עד שקשה לתאר היכן התחילה קנדיס וילר והיכן דורה וילר." דורה הייתה מעצבת ראשית לטקסטיל למפעל של אימה שייצר שטיחים מעוצבים כולל אלה שנמצאים בסלון בית האחוזה ונדרבילט.
היא נבחרה לאקדמיה לאומית לעיצוב בשנת 1906.
מוות
דורה וילר נפטרה בדצמבר 1940. היא הותירה אחריה בתה, הגברת קלייד סימפסון. שתי אחייניות, העלמה קנדיס סטימסון וגברת ג'ורג' ריגס מפורט וושינגטון. ואת אחיינה הנרי סטימסון, שר המלחמה, ששירת את הנשיא פרנקלין רוזוולט ערב מלחמת העולם השנייה.
עונת 1972/1973 בגביע אירופה לאלופות בכדורגל
עונת 1972/1973 בגביע אירופה לאלופות בכדורגל הייתה העונה ה-18 של התחרות האירופית לקבוצות כדורגל והיא אורגנה על ידי אופ"א. המשחק הראשון התקיים ב-13 בספטמבר 1972 ותחרות הסתיימה ב-30 במאי 1973.
בתחרות השתתפו 30 קבוצות.
משחק הגמר נערך באצטדיון הכוכב האדום, בלגרד. התחרות הסתיימה בניצחון של אייאקס בפעם השלישית ברציפות.
מתכונת התחרות
בתחרות השתתפו 30 קבוצות. כל הקבוצות חולקו לזוגות ונפגשו בשיטת משחק בית ומשחק חוץ לקביעת הקבוצה שתעפיל לשמינית הגמר.
בכל השלבים למעט משחק הגמר נערכו משחק בית ומשחק חוץ. חוק "שער חוץ", היה בתוקף לכל שלבי התחרות. במקרה שאין אפשרות להגיע להכרעה תוך יתרון שער חוץ, המנצח נקבע בסדרת בעיטות עונשין.
אליפות ברזיל בכדורגל 1966
אליפות ברזיל בכדורגל 1966 (השם הרשמי בזמן קיום המשחקים בפורטוגזית:1966 Taça Brasil) הייתה העונה השמינית של התחרות הארצית בכדורגל שנערכה בברזיל ואורגנה על ידי קונפדרציית הספורט הברזילאית. המשחקים החלו ב-10 ביולי 1966 והסתיימו ב-7 בדצמבר 1966. בשנת 2010 התחרות קיבלה הכרה של אליפות ברזיל.
בתחרות השתתפו 22 קבוצות שהצגו את מדינות ברזיל. היא נערכה בשיטת הנוקאוט תוך קיום משחק בית ומשחק חוץ. במידה ולא הייתה הכרעה, נערך משחק נוסף.
קרוזיירו זכתה באליפות תוך ניצחון על סנטוס בסדרת הגמר. זו הייתה הזכייה הראשונה בתולדות המועדון. הקבוצות שהשתתפו בגמר העפילו לגביע ליברטדורס
ביטה, שחקנה של נאוטיקו וטוניניו גואיירה שחקנה של סנטוס כבשו 9 שערים וזכו בתואר מלך השערים של האליפות. לביטה זו הייתה הזכייה השנייה ברציפות.
מהלך התחרות
בשלב הראשון הקבוצות המשתתפות חולקו ל-2 בתים.
בית הצפון כלל עשר קבוצות. בגמר הבית נאוטיקו ניצחה את ויטוריה ועלתה לרבע הגמר הארצי. בית הדרום כלל שמונה קבוצות. בגמר הבית קרוזיירו ניצחה את גרמיו ושתי הקבוצות עלו לרבע הגמר הארצי.
סנטוס ופלמיירס העפילו ישירות לרבע הגמר. פלומיננסה העפילה ישירות לחצי הגמר.
ברהום
ברהום הוא שם משפחה בשפה הערבית הנפוץ בקרב יהודים, נוצרים ומוסלמים. ייתכן שהוא מבוסס על השם המקראי אברהם.
הנרי קוסטר
הנרי קוסטר (באנגלית: Henry Koster; 1 במאי 1905 – 21 בספטמבר 1988) היה במאי קולנוע ותסריטאי יהודי-אמריקאי.
ביוגרפיה
נולד בברלין בשם הרמן קוסטרליץ למשפחה יהודית. הוא התוודע לראשונה לקולנוע בשנת 1910 כאשר דודו פתח בית קולנוע בברלין ואימו הייתה מלווה בפסנתר את הסרטים האילמים.
בתחילה היה תסריטאי ועוזר במאי ובשנת 1932 ביים את סרטו הראשון- "Thea Roland". לאחר זאת ביים את "Das häßliche Mädchen" אבל הנאצים מחקו את שמו מרשימת הקרדיטים של הסרט. הוא ברח לבודפשט עם חברו המפיק ג'ו פסטרנק שהיה נציג יוניברסל באירופה, שם ביים שלושה סרטים ובשנת 1934 נישא ל-Kató Király.
ב-1936 חתם על חוזה עם אולפני יוניברסל ועבר לארצות הברית ביחד עם פסטרנק. הם גילו את הנערה דיאנה דרבין שכיכבה בסרטים אותם הפיק פסטרנק וביים קוסטר: "שלוש נערות חכמות" (1936), "מאה גברים ונערה" (1937), "שלוש נערות חכמות מתבגרות" (1939), "מצעד האביב" (1940) ו"זה התחיל עם איב" (1940). הסרטים האלה היו קומדיות רומנטיות קלילות שהצילו את אולפני יוניברסל מפשיטת רגל.
קוסטר גילה את אבוט וקוסטלו במועדון לילה בניו יורק, הבחין בכישרונם ושכנע את אולפני יוניברסל להפיק את סרטם הראשון "לילה אחד באזור הטרופי". בין השחקנים בסרט זה הייתה פגי מורן. הם נישאו ב-1942 והיו להם שני ילדים. קוסטר הכניס לכל סרט שלו, פסל פרוטומה שלה.
כשארצות הברית נכנסה למלחמה נגד גרמניה במלחמת העולם השנייה נחשב קוסטר כנתין אויב ונאסר עליו לצאת מביתו בלילות.
ב-1947 היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר על "אשת הבישוף". לאחר זאת ביים את "הרווי (1950) בכיכובו של ג'יימס סטיוארט", "דודנית רחל" (1952) "הגלימה" (1953) עם ריצ'רד ברטון" שהיה הסרט הראשון שצולם בסינמסקופ ועוד.
ב-1961 ביים את המחזמר שירת תוף הפרח של רוג'רס והמרשטיין.
סרטו האחרון היה "הנזירה המזמרת" (1966) עם דבי ריינולדס. לאחר מכן פרש מהקולנוע והתרכז בתחביבו - ציור.
ב-1960 נקבע לכבודו כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד.
חוק שלושת השלבים
חוק שלושת השלבים הוא מושג שהועלה לראשונה על ידי הוגה הדעות אוגוסט קונט, הנחשב למייסד הפוזיטיביזם. לפי חוק זה, כל ענף של הידע האנושי, עובר במשך התפתחותו, 3 שלבים תאורטיים עוקבים - השלב התאולוגי. השלב המטאפיזי והשלב הפוזיטיבי. שלבים אלו מתקיימים אצל האדם כפרט ובחברות אנושיות ככלל.
לפי קונט, התפתחות שלבית זו היא הכרחית, חד כיוונית ובלתי הפיכה - "גלגל ההיסטוריה לא יכול לנוע אחורנית", טען. השורשים של תורה זו נובעים מעבודותיו של קלוד-אנרי דה סן-סימון, הוגה דעות שאוגוסט קונט עבד בשירותו כמזכיר. סן-סימון חקר את השלבים של מעבר החברה האירופית מהתקופה הפאודלית לתקופה התעשייתית ונחשב לאחד מאבות הסוציאליזם.
קונט מיקם את תורת חוק שלושת השלבים כאחד התחומים של הפילוסופיה של ההיסטוריה. התיאור המלא ביותר של תורה זו מופיע בספרו "מאמר על הרוח הפוזיטיבית" (Discours sur l'esprit positif) שיצא לאור בשנת 1844.
השלב התאולוגי
בשלב זה, האדם מחפש את מקור כל הדברים והתופעות, את הסיבות להיווצרותם והסיבות לקצם. מבחינה היסטורית, שלב זה התקיים החל מימי קדם ועד המהפכה הצרפתית. בשלב הזה, האדם רואה את התופעות ואת הקשרים החברתיים כתוצאות פעילותם והחלטותיהם של גורמים על-אנושיים שונים. שלב זה, לפי קונט, הוא הכרח התחלתי המכין את האדם ואת החברה האנושית לעתיד. הוא מחלק את השלב התאולוגי לשלוש תקופות:
השלב המטאפיזי
שלב זה מכונה גם "השלב האבסטרקטי" והוא מאפיין את עידן האורות ובייחוד את האנציקלופדיסטים. התכונה העיקרית של שלב זה היא חשיבה אבסטרקטית ומטאפיזית בניסיון להסביר את התופעות. דוגמה לכך היא הסבר מושגים כמו זכויות האדם, חרות האדם וריבונות העם על ידי קיום "אמנה חברתית" (כדברי רוסו). המונותאיזם הקודם הופך לדאיזם שהיא "הדת הטבעית", דת הפילוסופים שכבר אינה מבוססת על כתבי קודש ודוגמות כנסייתיות, אלא על אמונה פנימית, אישית ובמידה מסוימת גם רציונלית, של האדם.
השלב הפוזיטיבי
שלב זה מכונה גם "השלב המדעי" ובו האדם מוותר על החיפוש אחר הבנת מקור ותכלית העולם. הוא כעת מעוניין להבין את החוקים של הטבע הסובב אותו. הבנה זו תושג לא בהגות מטאפיזית, כמו בשלב הקודם, אלא בפעילות של תצפיות והפעלת ההיגיון. האדם כבר אינו שואל "מה הסיבות הגורמות לתופעה מסוימת להתקיים ומה תכליתה?" אלא "מה חוק הטבע שלאורו תופעה זו קיימת?". זה השלב בו החוק מחליף את הסיבתיות. המטרה כעת היא למצוא את החוקים האוניברסליים והנצחיים ועל פיהם, לנבא התרחשות של תופעה בעתיד. הכרה זו בחוקים רציונליים, כלליים ונצחיים מחייבת גם ארגון מחדש של החברה - ארגון חברתי בדרך מדעית ולפי חוקי המדע. קונט כינה ארגון חדש זה של החברה בשם "פיזיקה חברתית" ובשלב מאוחר יותר, בשם "סוציולוגיה".
ביקורת על חוק שלושת השלבים
כבר קונט עצמו שם לב, וציין מאוחר יותר, ששלבים אלו אינם חייבים להופיע באופן עוקב אלא יכולים להתקיים במקביל אצל אותו פרט או אף באותה חברה. דוגמה לכך היא אנשים בעלי אמונה דתית תאולוגית אשר, באותו הזמן, הם גם אנשי מדע וחוקרי חוקי הטבע. מדבריו של קונט ניתן להבין שכל שלב הוא בדרגה התפתחותית וערכית גבוהה יותר מהשלב הקודם לו. מטאפיזיקאים מודרניים של ימינו מתנגדים לכך שהשלב המדעי עולה בחשיבותו על השלב המטאפיזי. לפי תורה התפתחותית זו של קונט החברה האנושית תגיע לשיאה כאשר היא תתקיים לפי חוקי סוציולוגיה מדעית עליונה שמטרתה לפתור את כל תחלואי החברה האנושית. מכאן גם נובע שהסוציולוגיה היא השיא של המדע, מלכת המדעים. להשקפה זו יש מתנגדים רבים שחלקם מתנגדים לראות בסוציולוגיה "מלכה" ואחרים אינם מתייחסים למדעי החברה כמדע ממש, השווה למדעי הטבע. מבקרים אחרים טענו שקונט לא הסביר מעולם כיצד יש ליישם מעשית חוקים מדעיים בתחום הסוציולוגיה בדוגמת היישום בתחום מדעי הטבע. חוק שלושת השלבים והפוזיטיביזם השפיעו מאוד, דרך התנועה הסן-סימוניסטית על התפתחותו של המרקסיזם. על כן, הוגים אנטי-מרקסיסטיים נוטים להתנגד לתורת שלבים זו.
ספרינגס
ספרינגס (באנגלית: Springs) היא עיר עצמאית לשעבר במזרח ראנד, כיום חלק מעיריית המטרופולין אקורולני במחוז חאוטנג, דרום אפריקה. היא נמצאת 50 ק"מ מזרחית ליוהנסבורג ו-72 ק"מ דרום-מזרחית מפרטוריה. שמה של העיר מגיע ממספר רב של מעיינות באזור. מתגוררים בה למעלה מ-121,000 תושבים.
היסטוריה
השם ספרינגס ניתן לאזור עוד לפני הקמת העיר בסוף המאה ה-19 על ידי מודד הקרקעות ג'יימס ברוקס. הוא כנראה נתן את השם ספרינגס (מעיינות באנגלית) בגלל ריבוי המעיינות באזור. אבל לפי סיפור אחר הוא רצה לקרוא למקום על שמו, אך מכיוון ששמו ברוקס דמה כל כך למילה "broek" (מכנסיים) באפריקאנס, הוא חשש שהחקלאים האפריקאנרים באזור ילעגו לו.
הפחם שהתגלה בספרינגס היה באיכות טובה ובשנת 1888 נחתם החוזה הראשון לכריית פחם באזור. בתחילה הכרייה הייתה בקנה מידה קטן, אך עלתה כשהוקם המכרה המזרחי הגדול. מסביב למכרה היו מספר בתי ברזל גלי, ואף על פי שהיו מספר מלונות קטנים וסוחרים כלליים, ספרינגס עדיין לא הייתה עיר. היישוב גדל ובשנת 1902 מונתה ועדת בריאות שתשמור על בנייתם ​​ומיקומם של מבנים וגם על ההיגיינה בעיירה הגדלה. בשנת 1899 התגלה זהב בחווה גדולד ומספר מכרות זהב נפתחו בספרינגס.
באפריל 1904 הוכרזה האזור כעיירה שקיבל את השם המקום ספרינגס, ועדת הבריאות הוחלפה על ידי מועצת עיר, והיא פרחה כעיירת כורים. בשנת 1962 ייצר ספרינגס 10% מזהב המדינה ו-9% מהאורניום שלה. עם זאת, בסוף שנות ה-60 של המאה העשרים רוקנו המכרה האחרון בעיר, מכרה דחהפונטיין (מילולית: Daggafonteinmyn). העיירה לא מתה, אלא התפתחה למרכז תעשייתי.
ספרינגס הוא כיום אחד ממרכזי התעשייה של ויטווטרסראנד וגם השער המזרחי של חאוטנג לכיוון מפומלנגה וצפון קוואזולו-נטאל. הכרייה הוחלפה בתעשיות ייצור והנדסה בעלות חשיבות כלכלית; מוצרי האזור כוללים מתכות מעובדות, כימיקלים, נייר ומוצרי מזון.
קהילה יהודית
עד לסוף שנות התשעים של המאה העשרים הייתה קהילה יהודית גדולה בספרינגס. היו שם שני בתי כנסת, עם בסך הכל 300 משפחות. היום (2021) רוב הקהילה עזבה ליוהנסבורג, קייפטאון, או היגרה לישראל, אוסטרליה, ארצות הברית, ובריטניה.
Au cœur du stade
Au cœur du stade (באנגלית: At the Heart of the Stadium, ובעברית: בלב האצטדיון) הוא אלבום ההופעה הרביעי של הזמרת הקנדית סלין דיון. אלבום ההופעה יצא לאור ב-27 באוגוסט 1999, על ידי חברות התקליטים קולומביה רקורדס ואפיק רקורדס.
עם יציאתו נכנס אלבום ההופעה אל המקום הראשון במצעד האלבומים של קוויבק.
רקע והפקה
אלבום ההופעה צולם והוקלט ביוני 1999 והופץ על גבי תקליטור כבר באוגוסט באותה השנה. אלבום ההופעה הופק על ידי קלוד למאי שהפיק לדיון גם את אלבום ההופעה הקודם שלה Live à Paris, שיצא שלוש שנים קודם לכן.
איגוד תעשיית ההקלטות הצרפתי העניק לאלבום ההופעה את תואר הפלטינה הכפולה על מכירות של למעלה מ-639,200 עותקים במדינה.
דדו איוואן
דדו איוואן (במקדונית: Дедо Иван) היה עיתון מקדוני לא חוקי, שהיה שייך למפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה בקומאנובו. העיתון פורסם בין 15 באוגוסט ל-15 בספטמבר 1941 ונכתב בניב קומאנובו. בסך הכל, העיתון פרסם 3 גיליונות. העורך הראשי של העיתון היה אפוסטול זורדומיק-טולי, וחברי מערכת המערכת היו בויאן זפירובסקי, פנצ'ה פשב , קוצ'ו פופוב ולזר סוקולוב. המהדורה הראשונה הודפסה בביתו של יורדן צ'קוב-דיין.
כפי שנכתב בעיתון עצמו, מטרת העיתון הייתה:
בקשר לשם העיתון, במאמר "הציבור הכל ישר" (במקדונית: На сета чесна јавност), בגיליון הראשון של ה-"דדו איוואן", שיצא ב-15 באוגוסט 1941, נכתב כי:
אן באנון
אן באנון (שם עט של אן ולדי, נולדה ב-15 בספטמבר 1932) היא סופרת אמריקאית. בין השנים 1957 ו-1962 חיברה ששה רומנים של ספרות זולה לסבית בסדרה שנקראה לימים The Beebo Brinker Chronicles, שזכתה להשפעה רבה ונותרה אהודה במשך עשורים.
באנון החליטה לכתוב את הרומן הראשון כשהייתה עקרת בית צעירה שהתמודדה עם נטייתה המינית. גיבורת הסדרה, ביבו ברינקר, הפכה לסמל לארכיטיפ הלסבי "בוצ'ית". רוב הדמויות שיצרה שיקפו אנשים שהכירה. על אף חינוכה המסורתי והיותה נשואה לגבר, ברומנים שכתבה דחתה את מוסכמות הרומן הרומנטי ואף את מוסכמות הייצוג הלסבי, ותיארה מערכות יחסים חד-מיניות מורכבות.
רוני כהן
רוני כהן (נולד ב-1960) הוא מעצב תאורה לתיאטרון.
ביוגרפיה
רוני כהן נולד וגדל במושבה הגרמנית בירושלים, בן לאב כלכלן. לפני שירותו הצבאי היה חבר גרעין נח"ל לקיבוץ נווה אור, איתו היו חבריו מהנוער העובד ובית-הספר. בצבא שירת בנח"ל המוצנח ולחם במלחמת לבנון הראשונה.
עם שחרורו מצה"ל נשאר בקיבוץ במשך שנה לאחריה עזב ושב לירושלים. כהן תכנן ללמוד יחסים בינלאומיים באוניברסיטה והגיע לתיאטרון בדרך מקרה, כעבודה מזדמנת בתיאטרון החאן הירושלמי, לפני הלימודים. ב-1985 עם שובו מטיול ממושך בארצות הברית ואירופה התקשרו אליו מהחאן, בתחילה קיבל הצעה לנהל הצגה ולעבוד כתאורן, כעבור זמן קצר ניהל את מחלקת התאורה והסאונד של התיאטרון, תפקיד בו הוא מחזיק עד היום (2012). כהן למד במשך שנתיים בקורס לעיצוב תאורה לבמה מטעם אוניברסיטת תל אביב אצל פרופסור בנציון (בנצי) מוניץ, שמיסד את תחום לימוד עיצוב התאורה לבמה בישראל וכיהן באותה עת כראש המסלול לעיצוב תאורה במגמה לעיצוב במה באוניברסיטת תל אביב.
במקביל להיותו מנהל מחלקת התאורה והסאונד של החאן, כהן עובד באופן עצמאי כמעצב תאורה בכל התיאטראות בישראל. עבודתו הראשונה כמעצב תאורה הייתה להצגה "הספסל" בבימויו של יהודה אלמגור, מאז עיצב תאורה להצגות רבות בתיאטרון החאן ועבור התיאטראות: הבימה, הקאמרי, בית ליסין, חיפה, באר שבע ועוד. כיוצר תאורה לבמה, עבד לצד בכירי במאי התיאטרון בארץ: מיכאל גורביץ', יוסי יזרעאלי, ציפי פינס, אודי בן-משה, אילן רונן, עודד קוטלר, אופירה הניג, רוני פינקוביץ', סיני פתר, הלל מיטלפונקט, שירילי דשא ורבים אחרים.
רוני כהן זכה שלוש פעמים בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית עיצוב התאורה לבמה.
לימד במשך שנתיים בבית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים.
פרסים
פרס התיאטרון הישראלי לשנת 2003-4. פרס התיאטרון הישראלי לשנת 2006-7. פרס התיאטרון הישראלי לשנת 2009.
התפוצצות מכלית הדלק בבוקסבורג
התפוצצות מכלית הדלק בבוקסבורג היא אסון שאירע ב-24 בדצמבר 2022 בעיר בוקסבורג שבפרובינציית חאוטנג שבדרום אפריקה. פיצוץ מכלית דלק והשרפה שפרצה בעקבותיו הרגו לפחות 41 אנשים, ופצעו רבים נוספים.
האירוע
המשאית הובילה 60,000 ליטר של גז בישול מנמל ריצ'רדס ביי לבוצוואנה. בבוקר 24 בדצמבר 2022, נהג המשאית ביצע פנייה לא נכונה, וניסה לחזור למסלולו. הדרך שבה השתמש כדי לחזור למסלולו עברה תחת גשר רכבת המרוחק כ-100 מטרים מבית החולים המקומי. הנהג חשב כי המשאית נמוכה מספיק כדי לעבור מתחת לגשר, אך כשחלף שם, בשעה 06:15 בבוקר – פגעה המשאית בתחתית הגשר, ומִכְסֵהָ נפגם. הנהג התקשר מיד למכבי האש, ואף ניסה לחסום את האזור באמצעות מאבטח שעבר במקום ובסיוע שני עוברי אורח, אך ללא הצלחה. מכבי האש הגיעו למקום באיחור, והמשטרה, שהוזעקה גם כן, לא הגיעה כלל. הנהג, שנפגע משאיפת גז, פונה באותה שעה לבית חולים.
בית החולים הסמוך למקום הפיצוץ נפגע קשות; שמונה אנשי צוות של בית החולים (שבע אחיות ונהג) נהרגו בחניון בית החולים, ו-24 חולים ו-13 אנשי צוות, שנכחו ביחידת המיון של בית החולים בזמן הפיצוץ, ספגו כוויות קשות. הפיצוץ גרם לקריסה חלקית של תקרת יחידת המיון, מה שחייב את העברת כל החולים למתחם התיאטרון בירכתי בית החולים. הנזק לבית החולים הותיר אותו ללא יכולת להגיש סיוע מיד לאחר מכן, למרות קרבתו לאתר האסון. שני בתים ומספר מכוניות נהרסו בפיצוץ, וכן כבאית שניסתה לכבות את השריפה. נכסים באזור נפגעו קשות מהשריפות והפיצוצים, ותושבים שהיו באזור כדי לסייע נהרגו. הפיצוץ הרס גם את גשר הרכבת שמתחתיו התרחש.
חקירה
למחרת התקרית, שירות המשטרה של דרום אפריקה הצהיר כי הנהג, שספג פציעות קלות בלבד במהלך התקרית, נעצר בבית חולים מקומי ויעמוד בפני אישומים על נהיגה בקלות ראש, רשלנות וסעיפים מרובים של אשמה ברצח ופגיעה בזדון ברכוש. הוא היה צפוי להופיע בפני בית משפט השלום בבוקסבורג ב-28 בדצמבר 2022, אולם באותו יום דווח כי הוא שוחרר והאישומים נגדו בוטלו, מאחר שלא היו מספיק ראיות נגדו. במאי 2022 דיווח תאגיד השידור הדרום אפריקני כי הנהג "נוקה" מכל חשד, אך ביוני 2023 פרסם התאגיד כי התביעה עדיין לא הכריעה האם להגיש כתב אישום נגדו.
במהלך החקירה נחשף כי גובהה של המשאית היה ארבעה מטרים, ועל הגשר היה מצוין כי הגבלת הגובה לעוברים תחתיו עומדת על 3.6 מטרים, כך שמדובר היה ברשלנות מצד הנהג. עם זאת, עיתון מקומי דיווח כי שלט האזהרה על הגבלת הגובה על הגשר היה לא קריא, אך דו"ח עירוני קבע מאוחר יותר כי השלט קריא ותמונות שצולמו במהלך ההצפה האחרונה באזור הראו שהוא הוצמד לגשר לפני הפיצוץ.
חברת המשאיות פתחה בחקירה עצמאית על נסיבות הפיצוץ, וקבעה כי לנהג היה ניסיון של שבע שנים בהובלת חומרים מסוכנים, וכי הוא "לא התרשל ועשה כל שביכולתו להתריע בפני אנשים על הסכנות במצב". החברה גם מסרה את ממצאי חקירתה לרשויות.
רוואן בלנצ'ארד
רוואן בלנצ'ארד (באנגלית: Rowan Blanchard; נולדה ב-14 באוקטובר 2001) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית. הידועה בעיקר בשל גילום דמותה של רבקה וילסון בסרט "ספיי קידס 4: כל הזמן שבעולם", דמותה של ריילי בסדרה של ערוץ דיסני, "העולם של ריילי", ואת דמותה של קליאו בסרט של ערוץ דיסני "שקוף שזאת אחותי", גילמה את דמותה של ג'קי בסיטקום "הגולדברגים", ומשחקת בסדרה "רכבת הקרח".
ביוגרפיה
בלנצ'ארד נולדה בקליפורניה שבארצות הברית למשפחה ממוצא אנגלי, דני, שוודי, ארמני, סורי, לבנוני וערבי-מרוקאי. הוריה הם אליזבת ומארק בלנצ'רד-בלבול, שניהם מדריכי יוגה. לה שני אחים קטנים.
בלנצ'ארד נקראה על שם דמות מתוך הספר "The Witching Hour" מאת אן רייס.
קריירה
תפקידה הראשון של רוואן היה בגיל חמש בסרט "תוכנית גיבוי" בתור בתה של מונה. שנה לאחר מכן רואן קיבלה תפקיד בתוכנית "רובוט ריקוד לוט" שמשודרת בערוץ דיסני ג'וניור. בשנת 2011 רואן שיחקה בסרט "ספיי קידס 4 כל הזמן שבעולם", בשנת 2013 לוהקה רואן לתוכנית "העולם של ריילי" סדרת המשך לתוכנית "ילד פוגש עולם", רואן שיחקה את ריילי מתיוס הבת של קורי וטופנגה מתיוס (כוכבי "ילד פוגש עולם"), התוכנית שודרה בערוץ דיסני. הסדרה הסתיימה בשני בפברואר 2017 לאחר שלוש עונות. רואן שיחקה תפקיד אורח בסדרה "תמיד ביחד" בתור לוקאס וריילי בפרק "הבריחה בהלוואין". בשנת 2015 שיחקה בסרט "שקוף זאת אחותי" בתפקיד קליאו.
ב-2016 רואן שיחקה בסרט "קמט בזמן" בתפקיד ורוניקה ריילי.
בשנים 2017–2018 (בעונות 4–5) שיחקה בסדרה "הגולדרברגים" בתור ג'קי, החברה של אדם, אולם בעונה השישית הוחלפה בשחקנית אלקסיס ג' זול.
בספטמבר 2017 בלנצ'ארד הכריזה כי תוציא ספר בשם "Still Here".
היא הייתה בין הדוגמניות הראשיות של אמריקן איגל.
שיחקה בסדרת הטלוויזיה "רכבת הקרח" בעונתה הראשונה בתפקיד אורח, והחל מהעונה השנייה משחקת בתפקיד מרכזי קבוע.
חיים אישיים
בסדרת ציוצים בטוויטר בינואר 2016, היא ציינה כי למרות שיצאה רק עם גברים בעברה היא פתוחה לכל המגדרים והיא מגדירה את עצמה כקוויר.
רוואן בלנצ'ארד פועלת חברתית בנושאים כמו פמיניזם, זכויות האדם, ופיקוח על הנשק בארצות הברית.
באפריל 2018 יצאה במחאה נגד מדינת ישראל כשפרסמה פוסט באינסטגרם עם תמונתה של עהאד תמימי אוחזת בדגל הפלסטיני, ובלנצ'רד כתבה שלדעתה צריך להפסיק את הרצח הבלתי-מוצדק שנעשה בפלסטין ושצריך לתת לעזתים המסכנים לשוב לביתם בארץ שנלקחה מהם. לאחר מכן במאי 2018 יצאה בשנית במחאה נגד ישראל כשפרסמה פוסט נוסף באינסטגרם בעד הצעירה הפלסטינית עהאד תמימי ועם תמונתה של תמימי, לצד ציטוט על כך שבעזה נעשה רצח עם ורמזה על הכוחות הכובשים הישראליים.
קרן הספל
קֶרֶן הַסְפָּל (נולדה ב-27 באוגוסט 1971) היא פרופסור חבר באוניברסיטה העברית בירושלים, נמנית עם סגל המכון למדעי כדור הארץ. יו"ר החוג למדעי האטמוספירה, יו"ר החוג למדעי כדור הארץ. מחקריה מתמקדים במעברי קרינה באטמוספירה ובים.
ביוגרפיה
קרן הספל נולדה בפילדלפיה, שבארצות הברית. אמה היא סנדרה ארליק (לבית באכין), הייתה גננת ומורה לכיתה א' כעשרים שנה, לאחר מכן שירתה עשרים שנה במועצת מנהלים של בית כנסת "בית שלום" בצ'רי היל, ניו ג'רזי עד שפרשה לגמלאות. אביה סמואל ארליק, ותיק מעוטר במלחמת העולם השנייה, שלחם בקרב הארדנים (הידוע גם בשם הקרב על הבליטה). היה רואה חשבון מבקר של הממשלה הפדרלית של ארצות הברית. (נפטר בפברואר 2015).
בשנת 1999 עלתה לישראל והשתקעה בירושלים. שם מתגוררת עד היום.
נשואה ואם לשניים.
מינויים
האוניברסיטה העברית בירושלים
מינויים מינהליים
האוניברסיטה העברית בירושלים
אוניברסיטת שיקגו, ארצות הברית
תחומי מחקרים
תחומי עניין במחקרים
מעברי קרינה באטמוספירה
האינטראקציה של קרינה סולארית עם חלקיקים וטיפות עננים באטמוספירה של כדור הארץ.
אילוץ קרינתי של האקלים
השינויים במאזן העולמי של השטף הקרינתי באטמוספירה של כדור הארץ המובילים לשינויים בטמפרטורה, ומשוב על מחזור הידרולוגי, דינאמיקה ורכיבים אחרים של מערכת האקלים.
מיקרופיזיקה של עננים
עננים הם אחד המשפיעים החשובים ביותר על העברת הקרינה דרך האטמוספירה של כדור הארץ. לנסות להבין את התהליכים, לחזות איך טיפות גדלות בהתחשב בהרכבים שונים של חלקיקים המתערבבים עם הטיפות (פיח, חומר אורגני, אבק).
קיטוב תת-ימי
בני האדם מזהים רק את עוצמת האור ואת האורך גל. מינים אחרים, מסוגלים לחוש ומשתמשים במאפיין השלישי של האור, הקיטוב. (כיוון, ניווט, זיהוי טרף ותקשורת מתחת למים).ניתוח וחיזוי תבניות הקיטוב במים.
חשמל אטמוספירי
באוניברסיטה העברית, נמנתה בצוות ההקמה ובניית מעבדה לצפייה באירועים זוהרים חולפים (TLE's), המתרחשים מעל ענני סערה. מחקרים המשמשים למודלים המסבירים תופעות נצפות - אירועים זוהרים.
פעילות מקצועית
חברות בוועדות
הוראה
הקורסים שמלמדת באוניברסיטה העברית בירושלים:
ניקולאוס הירשל
ניקולאוס ניקולה "מיקי" הירשל (בגרמנית: Nickolaus "Mickey" Hirschl; 20 במרץ 1908 – 10 באוקטובר 1991) היה מתאבק יהודי אוסטרי, אלוף אירופה (1932) אלוף המכביה הראשונה (1932), עשר פעמים אלוף אוסטריה ובעל שתי מדליות ארד אולימפיות (לוס אנג'לס 1932) במשקל כבד. שבע פעמים ברציפות אלוף אוסטריה בקרב חמש (1923 - 1930) ואלוף אוסטריה לנוער בהדיפת כדור ברזל ובזריקת דיסקוס.
ביוגרפיה
הירשל נולד בווינה למשפחה יהודית אורתודקסית בעלי אטליז כשר. אביו עמד בראש בית הכנסת. הוא התאמן בקבוצת הכח וינה.
בשנת 1924 זכה הירשל בפעם הראשונה באליפות אוסטריה בהיאבקות במשקל כבד, למשך 10 שנים רצופות. בשנים 1929 ל-1934 זכה ב-127 תארים בינלאומיים.
במכביה הראשונה שנערכה באפריל 1932 זכה הירשל במדליית זהב בהיאבקות במשקל כבד. שלושה חודשים לאחר מכן, באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) הוא זכה בשתי מדליות ארד בהיאבקות במשקל כבד, בסגנון יווני-רומי ובהיאבקות חופשית. הוא היה מועמד לזכייה במדליית הזהב אך נפצע בקרבות המוקדמים בתחרות בהיאבקות יווני-רומי.
בשנת 1936 הירשל החליט להחרים את אולימפיאדת ברלין (1936) בגלל מדיניות הגזע של הנאצים.
הירשל שחי בארץ ישראל הצליח לברוח מאוסטריה לפני מלחמת העולם השנייה. הוריו קיבלו אשרת יציאה לארץ ישראל, בזכות קצין אס אס, שהיה מתאבק מקצועי ושהגיע לביתם, במטרה להפוך אותו לביתו של המושל החדש. הקצין זיהה בביתם את תמונתו של הירשל שהיה מתחרה נערץ עליו. לאחר מספר סירובים לקבלת אשרה למרות שהירשל שלח להם כרסיטים, הקצין דאג להם לאשרה וליציאה מאוסטריה וביקש מהם למסור ממנו ד"ש לבנם וכך ניצלו חייהם. רוב בני משפחתו האחרים נרצחו בשואה. בארץ ישראל הוא הצטרף לקומנדו הבריטי ושרת בצפון אפריקה. לאחר המלחמה הוא התחתן ובשנת 1947 עבר להתגורר באוסטרליה.
תארים והישגים
בשנת 1993 זכה הירשל להיכלל ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט.
הרעשנים
הרעשנים (באנגלית: The Loud House, בתרגום חופשי: הבית הרועש/בית משפחת רעש) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מונפשת, מסוגת קומדיה, שנוצרה על ידי האנימטור כריס סאבינו עבור ערוץ ניקלודיאון. הסדרה מתמקדת בחיי היום-יום במשפחת רעש, בהרפתקאות וריבים שגורמים לבלגן. הסדרה מתרחשת בעיר במישיגן בשם רויאל וודס המבוססת על מקום מגוריו של סאבינו בילדותו. ניקלודיאון פרסמו שני פרקים ראשונים של הסדרה היישר לאתר שלהם, ולאחר מכן, הסדרה שודרה לראשונה ב-2 במאי 2016. עונתה השנייה של הסדרה עלתה מאז תחילת הסדרה בעוד עונתה השלישית עדיין משודרת. יצא סרט בשם "סרט הרעשנים" ויצא סרט לייב אקשן בשם "הרעשנים: חג המולד". בשנת 2020 יצאו וולוגים (וידאו-בלוגים) של הרעשנים, בכיכובם של לינקולן ורוני-אן ל"יוטיוב". בשנת 2022 החלה להיות משודרת סדרת לייב אקשן שמבוססת על הסדרה בשם "הרעשנים". ב-24 במרץ 2022, הסדרה חודשה לעונה 7 אשר תשודר ב-17 במאי2023 בארצות הברית. ב-27 במרץ 2023, עלה הפרק הראשון של הסדרה בעברית לערוץ הרשמי של ניקלודיאון ישראל.
הסדרה פותחה לניקלודיאון בשנת 2013; תחילה בתור סרט אנימציה קצר בן שתי דקות עבור תוכנית האנימציות הקצרות של ניקלודיאון, ובשנת 2014 היא נכנסה להפקה מלאה והפרקים הופקו ונוצרו כולם באולפני האנימציה של ניקלודיאון בברבנק בעוד עיצוב האנימציה נוצר בידי האולפן הקנדי "Jam Filled Entertainment". הסדרה בעיקר מבוססת על חייו של סאבינו בתוך משפחה גדולה, ועיצוב האנימציה של הסדרה נעשה בהשראת סיפורי קומיקס בעיתונים. במקור, הייתה אמורה משפחת רעש להיות מורכבת מארנבים, אך הרעיון נדחה. במקום זאת, נכתבה הסדרה על משפחת רעש האנושית, אם כי אחד מפרקי הסדרה הציג את גרסתה הארנבית של המשפחה.
עלילת הסדרה
לינקולן רעש הוא ילד בן 11 המתגורר בבית אחד ביחד עם 10 אחיותיו: לורי הבכורה והאחראית, לני היפהפייה האיטית במקצת, לונה המתעתדת להפוך לכוכבת רוק, לואן חובבת הקונדסים, לין האתלטית האנרגטית, לוסי הגותית, לולה ולאנה - תאומות שהן הפכים מוחלטים, ליסה הגאונה והתינוקת לילי. העלילה עוקבת אחר נסיונותיו לשרוד כבן יחיד בבית. לפעמים עלילת הפרק סובבת סביב לינקולן ואחת מאחיותיו, לפעמים סובב סביב אחת מהן, לפעמים העלילה סובבת סביב לינקולן וקלייד, לפעמים על כל המשפחה, לפעמים סביבו וסביב רוני-אן (ה"ידידה" שלו) ולפעמים סביבו ואנשים אחרים. לינקולן חייב להתמודד עם מריבות הקשורות לפיצה, כסף, טלוויזיה ועניינים בכיתה ולאהבה אך בסוף הכל מסתדר. לרוב העלילה מתרחשת בבית הספר של לינקולן או בבית של משפחת רעש (הבית נמצא ברחוב פרנקלין) או סביב הבית של קלייד. בנוסף שניהם נמצאים בעיר רויאל וודס ולפעמים במקומות אחרים.
חמשת הפרקים הראשונים של העונה הרביעית של הסדרה דווקא לא מתעסקים בלינקולן ואחיותיו, אלא בידידה שלו, רוני אן ומשפחתה (משפחת קאזה גראנדה) והרפתקאותיה בעיר הגדולה. בספין אוף "הקאסה-גרנדה" מככבת רוני אן ומשפחת קאזה גראנדה.
חברים של בני משפחת רעש
שאר החברים של לינקולן
סקירת סדרה
העונה הראשונה של הסדרה יצאה ב - 2 במאי 2016.
הקאסה גרנדה
ערך מורחב — הקאסה-גרנדה
סדרת הבת של הרעשנים עוסקת במשפחת הקאסה-גרנדה. הפיילוט שלה היו בחמשת הפרקים הראשונים של העונה הרביעית של הרעשנים. הסדרה עצמה עלתה בארצות הברית באוקטובר 2019, ובישראל במרץ 2020. בפברואר 2022 ניקלודאון הכריזה על סיום הסדרה בעונתה השלישית.
הכי רעשנים
ערך מורחב — הכי רעשנים
סדרת בת נוספת שנעשתה בעקבות הסרט:"הרעשנים: חג המולד, שבה מתוארים הרפתקואתיה של גרסת לייב אקשן של משפחת רעש. הסדרה עלתה ב"פרמאונט+" ב-נובמבר 2022 ובישראל עלתה ביוני 2023 בדיבוב לעברית.
הערות שוליים
===שירי נושא===
שירי נושא של סדרת הטלוויזיה מורכבים משני חלקים, החלק הראשון בתחילת הפרק, והחלק השני בסופו. הם מרכזים ומביאים את עלילת הסדרה, ואת הצבעים של כל דמות בסדרה. לשני החלקים קוראים:" הרעשנים". בשנת 2022 הביאו את סדרת הטלוויזיה הלייב אקשן של הרעשנים, בשם:"הכי רעשנים", שם הוצג פתיח, שיש לו שני שמות :"להצטלם", ו-"הכי רעשנים". הפתיח הוא לא אותו הפתיח של הסדרה המקורית, שהיא סדרת הנפשה.
M73
M73 (מ-Messier 73, נקרא גם NGC 6994) הוא אסטריזם בקבוצת הכוכבים דלי המורכב מארבעה כוכבים שנראה שאינם קשורים זה לזה. הכוכב הקרוב ביותר מביניהם נמצא במרחק של כ-880 שנות אור ממערכת השמש והרחוק ביותר נמצא במרחק של כ-2,600 שנות אור ממערכת השמש. זהו אחד משני העצמים היחידים בקטלוג מסיה שאינם ערפילית, צביר כוכבים או גלקסיה (השני הוא M40).
הרעשנים
הערות שוליים
שירי הנושא: הסדרה המקורית
M73
היסטוריה
M73 נצפה על ידי האסטרונום הצרפתי שארל מסיה, ב-4 באוקטובר 1780 שצרף אותו לקטלוג מסיה תחת התיאור "צביר של 3-4 כוכבים הנראה כערפילית במבט ראשון". מסיה רשם בתיאור העצם שיש ערפיליות קלה בין הכוכבים ושהוא נמצא בסמוך לערפילית M72. בשנת 1783 צפה האסטרונום ויליאם הרשל ב-M73 וציין שמדובר במעט כוכבים בצורת משולש ושלא ניתן להבחין בערפיליות כלשהי ביניהם. ג'ון הרשל פקפק בהיותו של העצם צביר כוכבים וציין שאם כן, זהו צביר דל ביותר שאין ערפיליות בין כוכביו. למרות זאת הוא הוסיף אותו לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים, שאותו ערך, תחת הציון GC 4617. בעקבות זאת, הוכנס M73 גם לקטלוג הכללי החדש על ידי ג'ון דרייר תחת הציון NGC 6994.
M73 המשיך להחשב כצביר פתוח דליל ודל בכוכבים (סווג כצביר מטיפוס IV 1 p) ונכלל בקטלוגים של צבירים שנערכו במאה ה-20, למרות שהיו אסטרונומים שחשדו שמדובר באסטריזם ולא בצביר. רק בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 נעשו מדידות מדויקות של המרחק ומהירות התנועה של ארבעת הכוכבים העיקריים והוכח שאינם קשורים זה לזה.
בהירות נראיתם של ארבעת הכוכבים היא בין דרגות 10 ו-12, כך שניתן לראותם באמצעות טלסקופ חובבים. האסטריזם נמצא כ-3.9 מעלות מדרום-מערב לכוכב ν (נו) בדלי, כ-1.3 מעלות ממערב לו נמצא הצביר M72 וכ-1.8 מעלות מצפון מזרח לו נמצאת ערפילית שבתאי (NGC 7009).
מאפיינים
ארבעת הכוכבים שיוצרים את האסטריזם יוצרים משולש שקודקודיו פונים לכיוונים דרום, צפון ומערב. הכוכב הדרומי ביותר הוא גם הבהיר ביותר ומסומן A. הכוכב הצפוני ביותר הוא השני בבהירותו ומסומן B. הכוכב המערבי ביותר הוא העמום ביותר מבין הארבעה ומסומן D. על הקו המחבר את הכוכבים A ו-D נמצא הכוכב השלישי בבהירותו המסומן C.
הרעשנים
הערות שוליים
שיר נושא: הסדרה החדשה
1: "בואו להצטלם! — הרעשנים, הרעשנים!".
טבח מאונטיין מדוז
שיירת העגלות, בעיקר של משפחות מארקנסו, הייתה בדרכה לקליפורניה בנתיב שעבר דרך טריטוריית יוטה, בתקופה של עימות שכונה אחר-כך מלחמת יוטה. לאחר שהגיעה לסולט לייק סיטי המשיכה חבורת בייקר-פנצ'ר את דרכה דרומה, ובסופו של דבר עצרה למנוחה במאונטיין מדוז, מילולית "שדות האחו ההרריים", אזור גבוה שהיו בו מים ומרעה לסוסים. בזמן שהמהגרים חנו במקום, איחדו כוחות כמה מנהיגים של המיליציה, כולל אייזק הייט (Isaac C. Haight) וג'ון דויל לי, במטרה לארגן התקפה על השיירה.
במטרה ליצור מצג שווא של תוקפנות אינדיאנים הייתה התוכנית של המיליציה לחמש כמה אינדיאנים מהפאיוט דרומיים ולשכנע אותם להצטרף אל החבורה העיקרית של אנשי המיליציה שלהם, מחופשים כאינדיאנים, בהתקפה. במהלך ניסיון ההתקפה הראשון על שיירת העגלות המהגרים נלחמו בחזרה, והתפתח מצור בן חמישה ימים. בסופו של דבר החלו מנהיגי המיליציה לחשוש שמא ראו חלק מהמהגרים אנשים לבנים בין התוקפים ה"כביכול אינדיאנים" וגילו את זהות תוקפיהם. עקב כך הורה מפקד המיליציה ויליאם דיים (William H. Dame) לכוחותיו להרוג את המהגרים.
בשלב זה החלו המזון והמים לאזול בקרב המהגרים והם הרשו לכמה חברים מהמיליציה שנשאו דגל לבן להיכנס למחנה שלהם. חברי המיליציה הבטיחו למהגרים שהם מוגנים וליוו אותם מהביצורים הזמניים שהכינו. לאחר שצעדו מרחק מסוים מהמחנה תקפו אנשי המיליציה בעזרת כוחות שהתחבאו בסמוך את המהגרים והרגו את כל מי שחשבו שהוא בוגר מספיק על מנת להיות עד פוטנציאלי שידווח על ההתקפה.
לאחר הטבח קברו מבצעי הפשע בחיפזון את הקורבנות, כשהם מותירים את הגופות פגיעות לחיות הבר ולפגעי האקלים. משפחות מקומיות אימצו את הילדים שניצלו מהטבח, ורכושם של הקורבנות הוצע למכירה פומבית. חקירת האירוע, שהופסקה עקב מלחמת האזרחים האמריקנית, הובילה לתשעה כתבי אישום במהלך 1874. מתוך תשעת הנאשמים רק ג'ון דויל לי נשפט. לאחר שני משפטים בטריטוריית יוטה, הורשע דויל על ידי חבר מושבעים, ונגזר עליו עונש מוות. הוא הוצא להורג בירייה ב-23 במרץ 1877.
היסטוריונים מייחסים את הטבח לצירוף גורמים, כולל היסטריה בשל החשש לפלישה לטריטוריה של המורמונים, והטפות של מנהיגי המורמונים כנגד זרים, שהיו חלק מהתופעות החריגות של תקופת הרפורמציה המורמונית. החוקרים חלוקים בשאלה האם ההנהגה הבכירה של המורמונים, כולל בריגהם יאנג, הסיתה לטבח או שהאחריות לו היא של המנהיגים המקומיים בדרום יוטה.
חבורת בייקר-פנצ'ר
בתחילת 1857 החלו כמה קבוצות של מהגרים מצפון-מערב ארקנסו את מסעם לקליפורניה, כאשר הם התקבצו יחד מאוחר יותר ליצור את הקבוצה הידועה כחבורת בייקר-פנצ'ר. מרבית הקבוצות הגיעו ממחוזות מריון, קראופורד, קרול, וג'ונסון בארקנסו והתקבצו לשיירת עגלות בבלרס סטנד (Beller's Stand), דרומית להריסון (Harri son) בארקנסו במטרה להגר לדרום קליפורניה. בתחילה התייחסו לקבוצה זו הן כשיירת בייקר (Baker train) והן כשיירת פרקינס (Perkins train), אבל לאחר שהצטרפו אליה שיירות נוספות והיא עשתה דרכה מערבה, החלה להיקרא שיירת (או חבורת) בייקר-פנצ'ר. היא נקראה על שם "קולונל" אלכסנדר פנצ'ר (Alexander Fancher), שכבר עשה את המסע לקליפורניה פעמיים קודם לכן, והפך למנהיג החבורה. בסטנדרטים של אותה תקופה הייתה חבורת בייקר-פנצ'ר אמידה, מאורגנת בקפידה, ומצוידת היטב למסע. בדרך הצטרפו אליהם משפחות ובודדים ממדינות אחרות, כולל מיזורי. חבורה זו הייתה עשירה יחסית ותכננה להצטייד מחדש באספקה בסולט לייק סיטי, כפי שעשו מרבית שיירות העגלות באותה תקופה. החבורה הגיעה לסולט לייק סיטי כשהיו בה כ-120 חברים.