cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפארק הלאומי וייט סנדס
אוכלי עשב
גובהן של ממותות קולומביאניות הגיע עד מעל לארבעה מטרים בכתף ומשקלן 8,000–10,000 קילוגרם. היו להם חטים גדולים ושיניים משוננות לאכילת צמחים כמו פילים מודרניים. לאוכלי העשב הענקיים הללו כנראה לא היה הרבה שיער, בניגוד לממותות צמריות שהתפתחו באזורים קרים יותר. ממותות קולומביאניות חיו בתחום שבין קנדה לניקרגואה והונדורס.
גמלים מקושרים בדרך כלל לאפריקה, אם כי מקורם באמריקה הצפונית. הגמל המערבי הקדום דמה כנראה לגמלים חד-דבשתיים מודרניים, אך רגליו היו ארוכות יותר, וגובהו הגיע עד מעל לשני מטרים בכתף. הגמלים היו אוכלי עשב אופורטוניסטיים, שליחכו עשב בתחומי תפוצה גדולים והותירו עקבות ייחודיים.
עצלני קרקע הם קרובי משפחתם העתיקים של עצלני עצים מודרניים, ארמדילים ודובי נמלים. הפרמילודון, מין של עצלן, מגמד את קרובי משפחתו מודרניים. גובהו 3 מטרים (כשהוא זקוף) ומשקלו מעל לטון (1000–1090 קילוגרם). אוכלי עשב ענקיים אלה עברו הליכה איטית ושכשוך והותירו עקבות בצורת כליה, שנוצרו כאשר כפות רגליהן האחוריות הסתובבו פנימה תוך כדי הליכה. כמה עקבות של עצלני קרקע נראות כשל הולך על שניים, שייתכן שנגרמו על ידי הרגליים האחוריות הגדולות שכיסו את עקבות כפות הרגליים הקדמיות הקטנות יותר. לעיתים טועים לחשוב שמסלולי עקבות אלו הם של אדם ענק.
אקולוגיה
למעלה מ-300 מיני צמחים, 600 מינים של חסרי חוליות, 250 מיני עופות, 50 מיני יונקים, 30 מיני זוחלים, שבעה מינים של דו-חיים ומין דג אחד חיים בפארק הלאומי וייט סנדס. מיני בעלי חיים שצבעם לבן או קרם, כוללים שלושה יונקים, שלושה זוחלים, דו-חיים אחד וחרקים רבים. לפחות 45 מינים הם אנדמיים, החיים רק בפארק זה, כאשר 40 מהם הם מיני עשים, יחד עם עכבר מתת-המין Perognathus flavescens Apachii (באנגלית Apache pocket mouse), תת-המין של חולדה סוחרת "Neotoma micropus leucophaea" (באנגלית White Sands wood rat), מין לטאה Holbrookia maculata ruthveni (באנגלית bleached earless lizard), ושני מינים של צרצרי מערות (Rhaphidophoridae, באנגלית מכונים גם צרצרי גמלים).
צמחייה
הצמחים בפארק הלאומי וייט סנדס מייצבים את הקצוות של הדיונות, ומספקים גם מזון וגם מחסה לחיות הבר. בני אדם עשו שימוש רב בצמחים המקומיים של שדה הדיונות, והשתמשו בחלקם למאכל ובאחרים לאריגת בדים ולתרופות. העמים הילידים בארצות הברית שזרו מחצלות מעלי העשב העבים יותר, וצרכו חלק מהזרעים של העשבים.
צמחיית הפארק חייבת להיות קשוחה על מנת לשרוד באדמה האלקלית הדלה בחומרים מזינים שבשדה הדיונות. צמחים העמידים לבצורת מסוגלים לשרוד בטמפרטורות הנעות בין טמפרטורות מתחת לנקודת הקיפאון, למעל 38 מעלות צלזיוס (תלוי בעונה). רבים מהצמחים הללו עמידים גם לריכוזים הגבוהים של המלח, ואילו הגיבסניות משגשגות בתנאים אלה.
Cylindropuntia imbricata (באנגלית Cane cholla) ומיני קקטוסים אחרים, כמו גם סוקולנטים מדבריים כמו Yucca elata (באנגלית Soaptree yucca), מסוגלים לאגור מים בקיצים החמים והחורפים היבשים, ולפרוח באביב. עשבים מדבריים פיתחו סבילות לאדמה הבסיסית מאוד. מיני עשב כמו Sporobolus airoides (באנגלית Alkali sacaton) וOryzopsis hymenoides (באנגלית Indian ricegrass) הם מקור מזון לבעלי חיים זעירים רבים, כגון Perognathus flavescens Apachii וירבוען. זרעי העשב מכילים גרעין עשיר בחלבון שמתייבש היטב וממלא אסמים תת-קרקעיים של מכרסמים רבים.
הילידים האמריקאים השתמשו בחלקים רבים של ה-Yucca elata. גבעולי הפרחים הצעירים עשירים בוויטמין C, ואילו את תרמילי הפרחים ניתן להרתיח או לצלות. סיבי העלים שימשו לייצור חבלים, מחצלות, סנדלים, סלים ובד גס. השורשים נקצצו והורתחו כדי לייצר סבון לשטיפת שיער (מקור שם הצמח באנגלית), שמיכות ושטיחים.
בעלי חיים
בפארק חיים יותר מ-800 מינים של בעלי חיים, רבים מהם פעילי לילה. כמה מיני בעלי חיים פיתחו אמצעי הישרדות מיוחדים מאוד בסביבה קשה זו, המאפשרים להם לשגשג במקום עם מעט מאוד מים עיליים ומי תהום עשירים מאוד במינרלים. מינים מסוימים השוכנים בדיונות שינו בהדרגה את צבעם במהלך מאות שנים של אבולוציה, והפכו בהירים יותר באופן משמעותי מקרוביהם במקומות אחרים. רבים מהמינים הלבנים הללו הם אנדמיים לפארק. העכבר מתת-המין Perognathus flavescens Apachii (באנגלית Apache pocket mouse), מין לטאה Holbrookia maculata ruthveni (באנגלית bleached earless lizard), מין של צרצר מערות (המשפחה Rhaphidophoridae, באנגלית מכונים גם צרצרי גמלים), Daihiniodes larvale (באנגלית sand-treader camel cricket), ומין עכביש Arctosa littoralis (באנגלית Sand wolf spider), ומיני עשים כולל Protogygia whitesandsensis ו-Givira delindae הם בין בעלי החיים הלבנים השוכנים בשדה הדיונות. בעלי חיים בצבעים בהירים יותר מתמזגים בסביבתם הלבנה טוב יותר מבעלי חיים כהים יותר, מה שעוזר להם להימנע מטריפה, ומאפשר להם זמן רב יותר להתרבות.
חסרי חוליות מהווים את הקבוצה הגדולה ביותר עם יותר מ-600 מינים, כולל מינים מגוונים של עכבישים, צרעות, חיפושיות ועשים. מיני עכבישים כוללים: Phidippus apacheanus (באנגלית Apache jumping spider), Geolycosa rafaelana (באנגלית Burrowing wolf spider), Agelenopsis longistylus (באנגלית Funnel-web spider), מיני פרווניתיים מהסוג Aphonopelma ואלמנה אמריקאית. מיני עכבישנים אחרים כוללים את מין עקרב Paruroctonus utahensis (באנגלית sand scorpion) והעכשוב מהסוג Eremobates (באנגלית Wind scorpion). מיני החרקים כוללים את מין רפרף Hyles lineata (באנגלית White-lined sphinx moth), מין עש Tegeticula elatella (באנגלית Yucca moth), מין שפירית Libellula composita (באנגלית bleached skimmer dragonfly), צרעות עכבישים, גמל שלמה מהמין Litaneutria minor (באנגלית Minor ground mantis), מין חגב Paropomala pallida (באנגלית Toothpick grasshopper), מין מקלונאי Diapheromera velii (באנגלית Prairie walkingstick), מין נמלת קציר Pogonomyrmex maricopa (באנגלית Maricopa harvester ant) וחיפושית ממשפחת השחרוריתיים (Tenebrionidae). נמלת הקציר של מריקופה שוכנת בחלק ניכר מדרום-מערב ארצות הברית, והיא בעלת ארס החרקים הרעיל ביותר בעולם. בני אדם עשויים לחוות עד ארבע שעות של כאב עז, בעוד שהמקבילה לשנים עשר עקיצות נמלים מסוגלת להרוג חולדה במשקל של 4.4 קילוגרם.
בפארק יש רק מין אחד של דגים: Cyprinodon tularosa (באנגלית White Sands pupfish). הדג אנדמי לאגן טולארוסה ומצוי רק בשני מעיינות ושני נחלים קטנים. לדג עיניים כהות, קשקשים כסופים, ואורכו 44–64 מילימטרים.
שבעה מינים של דו-חיים חיים בפארק, כולל שלושה מינים של קרפדות: קרפדת המישורים הגדולים (Anaxyrus cognatus), קרפדה מערבית (Anaxyrus boreas) ו-Anaxyrus punctatus (באנגלית Red-spotted toad); שלושה מינים של חפריתיים אמריקאים: Scaphiopus couchii (באנגלית Couch's spadefoot toad), Spea bombifrons (באנגלית Plains spadefoot toad) ו-Spea multiplicate (באנגלית New Mexico spadefoot toad), שלכולם טופר קשה וכהה אחד בצד התחתון של כל כף רגל אחורית המשמש לחפירה באדמה כדי למנוע אובדן מים והתחמקות מטורפים; ומין סלמנדרה אחד, סלמנדרה מנומרת (Ambystoma mavortium).
בקרב הזוחלים, הלטאות הנפוצות ביותר כוללות את Holbrookia maculata ruthveni (באנגלית Bleached earless lizard), Aspidoscelis gypsi (באנגלית Little white whiptail), לטאה לבנה שתנתק את זנבה כאסטרטגיית בריחה, Sceloporus cowlesi (באנגלית Southwestern fence lizard) ולטאה מוכתמת-צד; הנחשים הנפוצים ביותר הם זעמן השוט, תת-מין של נחש גופר פסיפי (Pituophis catenifer affinis), עכסן הערבות (Crotalus viridis), עכסן אימתן מערבי, ועכסן קטן שחור (Sistrurus catenatus) שהוא עוד סוג של עכסן, כולם ארסיים. מין הצבים היחיד בפארק הוא צב סגיר מערבי. (Terrapene ornata).
נכון לחודש נובמבר 2019, תועדו 246 מינים של עופות, כולל גדרוניים, חקייניים, ועורבים, כמו גם מינים גדולים יותר כמו קוקייה רצנית גדולה ועופות דורסים. ארבעה עשר מינים מתועדים כמשמעותיים בכך שניתן לצפות בהם מדי יום, אך לא בכמויות גדולות, בעוד שהאחרים נראים רק פעמים ספורות בכל חודש, בכל שנה או אחת לכמה שנים. המינים הנפוצים ביותר הם: תורית אמריקנית (Zenaida macroura), קתרטס תרנגולי, עקב בונאפרט (Buteo swainsoni), עקב אדום-זנב, Myiarchus cinerascens (באנגלית Ash-throated flycatcher), עורב צ'יוואווה (Corvus cryptoleucus), עורב שחור, חקיין צפוני (Mimus polyglottos), פרוש הבית (Haemorhous mexicanus), Spizella breweri (באנגלית Brewer's Sparrow), Amphispiza bilineata (באנגלית Black-throated Sparrow), דרור לבן-כתר, ו-Quiscalus mexicanus (באנגלית Common grackle). לגדרון הקקטוס יש פס לבן ארוך מעל עיניהם, מקבץ של כתמים שחורים על חזותיהם, וקריאותיהם רעשניות במידה מה. הם בונים את הקנים שלהם בקקטוסים וניזונים על ידי ניתור מתחת לשיחים וציד חרקים, או איסוף חרקים מסבכת הרדיאטור של מכוניות חונות. ציפורים נצפות בדרך כלל באזורים הצמחייה של הפארק הרחק מלב שדה הדיונות, בעיקר ליד מרכז המבקרים ושולי שדה הדיונות, כמו גם אגם לוסרו, אם כי האזור פתוח לציבור רק פעם בחודש ורק בסיור מודרך.
רוב היונקים של אגן טולארוסה הסתגלו לקיץ החם על ידי שהייה במחילותיהם עד הערב. המבקרים עשויים לראות עקבות רגליים לאורך הדיונות כעדות לחיפוש מזון וציד לילי של חיות הלילה. טורפים כוללים זאב ערבות, שונר מצוי, גירית אמריקאית ושועל מקרוטיס. הארנבות כוללות ארנבון אודובון (Sylvilagus audubonii) וארנבת שחורת-זנב, המסוגלת לרוץ במהירויות הגבוהות עד 64 קילומטרים לשעה. מכרסמים כוללים סמרניים, חולדי השק, העכבר מתת-המין Perognathus flavescens Apachii (באנגלית Apache pocket mouse), ומין ירבוען Dipodomys merriami (באנגלית Merriam's Kangaroo Rat), כשהאחרון יכול לקפוץ לגובה של 3 מטרים כשהוא מפוחד אף על פי שיש לו גוף באורך 13 סנטימטרים וזנב באורך 20 סנטימטרים בלבד. עטלף פאליד אוכל חרקים באוויר כמו עטלפים אחרים אך מאתר את מרבית מזונו בקרקע תוך כדי הליכה. בפארק נצפו גם ארבעה מיני עטלפים אחרים, אם כי עטלף פאליד הוא המין הנפוץ ביותר ומקנן מתחת לגג מרכז המבקרים במהלך הקיץ.
ילידים
בני תרבות מגיון יצרו כלי חרס, חיו בבתים קבועים, ועיבדו אדמות באגן טולארוסה. עדויות לנוכחותם הפרהיסטורית מתחילות משנת 200 לערך לספירה. בני תרבות מגיון אכלסו את האגן עד 1350 לספירה כאשר הם עזבו, והשאיר מאחוריהם מבני אדובי ושברי חרסים.
לפני למעלה מ-700 שנה, חבורות של אפאצ'ים עקבו אחר עדרי ביזונים מהמישורים הגדולים לאגן טולארוסה. האפאצ'ים היו ציידים-לקטים נודדים שהתגוררו במבנים זמניים המכונים וטיפי. האפאצ'ים שלטו על שטח נכבד בדרום ניו מקסיקו עד שהגיעו חוקרי הארצות האירופים. הם הגנו בחירוף נפש על הזכויות על מולדתם כנגד פלישתם של מתיישבים קולוניאליים. חבורות של אפאצ'י, בראשות וג'רונימו, לחמו נגד המתיישבים באגן וערכו קרבות צבאיים עם חיילי באפלו. הקרב על אגן אמברייו (Battle of Hembrillo Basin) בשנת 1880 היה מעורבות צבאית בין הלוחמים של ויקטוריו לבין גדוד הפרשים ה-9 של חיילי באפלו של צבא ארצות הברית. שדה הקרב, שנמצא במטווח הטילים וייט סנדס, הוא העדות הארכאולוגית הקרובה ביותר ל (1849 עד 1924). הסכסוך בין האפאצ'ים למתיישבים האמריקאים על האינטרסים הסותרים שלהם באגן הסתיים בסופו של דבר בהגלייתם של האפאצ'ים בכוח ממולדתם לשמורות אינדיאנים. האפאצ'ים משבט שומרים על זיקה תרבותית פעילה לנוף אבותיהם.
מתיישבים ממוצא אירופי
בעוד שצפונה משם הוקמה סביב סנטה פה, בדרך כלל נמנעו האירופאים מלהיכנס לאגן טולארוסה עד המאה התשע עשרה. לאגן לא היו מקורות מים אמינים והיה המעוז העיקרי של אפאצ'ים מקומיים שגנבו בעלי חיים מיישובי הפואבלו וההתיישבויות הספרדיות בסמוך לאגן. כאשר ספרדים בכל זאת נכנסו לאגן, הם השתמשו רק בדרכים מבוססות אל מדבר המלח שמצפון למישור אלקלי. המתיישבים הספרדים סללו את דרכי המלח בשנת 1647, כדי לחבר בין מרבצי המלח לקמינו ריאל (הדרך המלכותית) באל פאסו דל נורטה (סיודאד חוארס של ימינו) ומכרות הכסף בדורנגו, מקסיקו. מלח הוא מרכיב חשוב בתהליך הפקת כסף מהעפרות. משלחות המשתמשות בעגלות רתומות לפרדות עם ליווי צבאי יצאו כמה פעמים בכל שנה למסע למלחות (מדבריות המלח).
לאורך התקופה הקולוניאלית הספרדית והתקופה המקסיקנית הותר לתושבים ההיספנים לאסוף מלח מהמלחות, שנחשבו לרכוש ציבורי. מתיישבים טקסנים-אמריקאים תבעו בעלות פרטית על האדמה כדי להרוויח מכריית מינרלים על רכושם. ג'יימס מגופין (James Magoffin) רשם בעלות על מישורי המלח מצפון לאגם לוסרו, אך לא הצליח לגבות מס על איסוף מלח. בשנת 1854, תוך שימוש בכוח צבאי, הוא עצר משלחת לאיסוף מלח של היספנים מהיישוב במישורי המלח תוך הריגת שלושה היספנים. האירוע קיבל את הכינוי "מלחמת המלח של מגופין" (Magoffin Salt War). בתגובה לשימוש בכוח הקיצוני של מגופין במהלך האירוע, ביטלו בתי המשפט את תביעתו הקניינית למישורי המלח וקבעו תקדים לגישה ציבורית בחינם למאגרי המלח.
הסקר הראשון של צבא ארצות הברית בדרום-מרכז ניו מקסיקו נערך בשנת 1849 על ידי קבוצה של קצינים מיחידת המהנדסים הטופוגרפיים (United States Army Corps of Topographical Engineers, מוזגה ב-1863 לתוך חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית). הם עברו מערבית להרי סן אנדרס ול. סגן נשלח מזרחה דרך האגן עם חבורת סיירים כדי למפות נתיב עגלות צבאי פוטנציאלי אל רכס.
משפחות היספניות הקימו קהילות חקלאיות ב בשנת 1861 וב בשנת 1863. תושבי הכפרים ערבבו מים עם חול גבס משדה הדיונות כדי ליצור טיח לקירות בתיהם. הצבע הלבן היה לא רק דקורטיבי אלא גם פונקציונלי בהחזרת קרני השמש בקיץ.
בראשית המאה העשרים, גרמו גילוי נפט, פחם, כסף, זהב ומרבצים של מינרלים יקרים אחרים למתיישבים רבים ליזום תביעות כריה באגן טולארוסה. בשנת 1904 למשל, הגישו מעל 114 אנשים תביעות לזיכיונות כריה של מינרלים ביותר מ-42 קילומטרים רבועים של אגם לוסרו. עם זאת, מעט מאוד מהתביעות יושמו. אדי'ס סודה פרוספקט (Eddy’s Soda Prospect), היה מיזם לכריית המינרל לאורך החוף הדרומי של אגם לוסרו שהוקם על ידי אותם האחים אדי שהקימו קודם לכן את חברת הרכבת אל פאסו וצפון-מזרח ואת העיירה אלמוגורדו. בשנת 1907 הקימו ג'יי. אר מילנר (J.R. Milner) וביל פץ (Bill Fetz) מפעל לייצור אבקת גבס תעשייתית לאורך הקצה הדרומי של הדיונות. הפעולה כללה קידוח פירים ארוכים לתוך הדיונות וחילוץ גבס לחימום לאבקת גבס בלילה. אף על פי שהמפעל הצליח, הקמת המונומנט הלאומי השביתה לצמיתות את המפעל.
מונומנט לאומי
הפעם הראשונה שהועלה רעיון להקים פארק לאומי כדי להגן על תצורת החולות הלבנים הוא משנת 1898 כאשר קבוצה מאל פאסו, טקסס, הציעה להקים את "הפארק הלאומי מסקלרו" (Mescalero National Park). התוכנית נכשלה מאחר שהיא כללה שמורת ציד, מאפיין העומד בניגוד לרעיון השימור כפי נקבע על ידי מחלקת הפנים של ארצות הברית.
אלברט ב. פול (Albert B. Fall), סנאטור מניו מקסיקו שלימים מונה למזכיר הפנים של ארצות הברית - ובעל חווה גדולה ביישוב המכונה טרי ריוורס (Three Rivers) מצפון-מזרח לשדה הדיונות, קידם בקונגרס בשנים 1912–1922 ארבע הצעות חוק נפרדות לפארק לאומי באגן טולארוסה. התוכנית האולטימטיבית של פול נקראה "פארק לאומי לכל עונות השנה", שכן הוא יהיה פתוח לאורך כל השנה, בניגוד לפארקים צפוניים יותר. הצעת החוק כללה ארבעה אזורים נפרדים ומגוונים, שינוהלו כפארק לאומי אחד. השטחים המוצעים כללו חלק נופי, כ-8.1 קילומטרים רבועים, של שמורת האינדיאנים של המסקלרו, 2.6 קילומטרים רבועים של שדה הדיונות, 2.6 קילומטרים רבועים של אזור געשי מצפון בשם קריסוסו מאלפאיס (Carrizozo Malpais), וקו החוף של מאגר המים אליפנט ביוט (Elephant Butte Reservoir) ממערב, מעבר להרי סן אנדרס. , המנהל הראשון של שירות הפארקים הלאומיים, מתח ביקורת על ההצעה בשל "הגבולות המופרדים, היעדר הנוף המרהיב והשימוש המוטל בספק". "איגוד השימור של הפארקים הלאומיים" (National Parks Conservation Association) ו"עמותת זכויות האינדיאנים" (Indian Rights Association) ניהלו קמפיין נגד הצעת החוק של פול, בעיקר בגלל הפקעת אדמות שמורת האינדיאנים, ובטענה כי היא עשויה ליצור תקדים לשימוש תעשייתי בפארקים. הצעת החוק נכשלה בקונגרס, ופול התפטר בשנת 1923 במהלך חשיפת שערוריית השחיתות שבה היה מעורב המכונה פרשיית הטיפוט דום.
במהלך שנות העשרים של המאה העשרים קידם איש עסקים מאלמוגורדו בשם טום צ'ארלס (Tom Charles) את היתרונות הכלכליים הפוטנציאליים בהגנה על תצורת החולות הלבנים. צ'ארלס גייס מספיק תמיכה מקומית להקמת כביש מדינתי משופר בין לאס קרוסס לאלמוגורדו (כיום כביש 70 של ארצות הברית), שעבר את בקצה הדרומי של שדה הדיונות. הוא פעל לגרום להכרזת הדיונות יוכרזו כפארק לאומי, אך הסנאטור ברונסון מ. קטינג (Bronson M. Cutting), שהיה בעל השפעה על נשיא ארצות הברית הרברט הובר, יעץ לו שיהיה הרבה יותר קל להשיג מעמד של מונומנט לאומי.
ב-18 בינואר 1933, הכריז הנשיא הובר על הקמת "המונומנט הלאומי וייט סנדס" על בסיס סמכותו כפי שנקבעה בחוק העתיקות משנת 1906. טקס ההקדשה והפתיחה הגדולה היו ב-29 באפריל 1934. טום צ'ארלס הפך למנהל הראשון של המונומנט, ולזכיין הראשון בשנת 1939, שפעל במסגרת "חברת השירות וייט סנדס" (White Sands Service Company).
מרכז המבקרים ותחנת נוחות סמוכה, שלושה בתי מגורים לשומרי הפארק, וכן שלושה מבני תחזוקה נבנו מלבני אדובי כפרויקט של מינהל קידום העבודות החל משנת 1936 ועד שנת 1938. שמונה מבנה האדובי המקוריים ומבנים סמוכים אחרים הוגדרו כמחוז ההיסטורי של המונומנט הלאומי וייט סנדס כאשר הם נוספו למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1988. האדריכלים העיקריים היו לייל א. בנט ורוברט וו. אלברס, שתכננו גם מבנים נוספים עבור שירות הפארקים הלאומיים במונומנטים הלאומיים בנדלייר וקאסה גראנדה. בנט תכנן גם את מחסות שולחנות הפיקניק בווייט סנדס, את פונדק המדבר הצבוע (Painted Desert Inn) ביער המאובן, ואת המבנים בפארק הלאומי מערות קרלסבד.
הפארק מוקף לחלוטין במתקנים הצבאיים של מטווח הטילים וייט סנדס ובסיס חיל האוויר הולומן, ומאז ומתמיד היו היחסים בינו לבין הצבא בעייתיים. מטווח הטילים ובסיס חיל האוויר הוקמו לאחר הפצצת פרל הארבור בשנת 1941, עם המשך פעילות לאחר מלחמת העולם השנייה ובמהלך המלחמה הקרה. טילים תועים נפלו לעיתים קרובות בגבולות הפארק, והרסו מדי פעם חלק מאזורי המבקרים. טיסות מהולומן הטרידו את שלוות האזור. משימות אימון טיסה נמשכות מעל שדות הדיונות, והפארק נסגר באופן זמני למשך מספר שעות במהלך ניסויי טילים באזור הסמוך ואזור השימוש המשותף בצד המערבי של הפארק.
בשנים 1969–1977 שוחררו 95 ראמים בשטח מטווח הטילים ובאזורים הסמוכים לאגן טולארוסה על ידי מחלקת הציד והדיג של ניו מקסיקו למטרות ציד. לראמים אין טורפים טבעיים בשטח הפארק והם התחרו עם מינים מקומיים על מזון. אלפי ראמים חיים כיום במטווח הטילים, אם כי ציד שנתי מתרחש מאז 1974 כדי לסייע בשליטה וייצוב האוכלוסייה. שירות הפארקים הלאומיים, שחשש מההשפעות השליליות על צמחים ובעלי חיים מקומיים בפארק, הקים בשנת 1996 גדר גבול באורך של 108 קילומטרים על מנת למנוע כניסת ראמים.
אירועי שיכרות גוברים של סטודנטים בחופשת האביב בשנות התשעים הובילה לאיסור על צריכת אלכוהול. חל איסור על הכנסת אלכוהול ברחבי הפארק החל מ-1 בפברואר ועד 31 במאי.
מחלוקת אתר המורשת העולמית
המונומנט הלאומי וייט סנדס הוצע לרשימה הזמנית של אתרי מורשת עולמיים פוטנציאליים ב-22 בינואר 2008. שני הסנאטורים של המדינה, פיט דומניצ'י וג'ף בינגמן, כתבו מכתבי תמיכה בבקשה. איש הקונגרס מניו מקסיקו, סטיב פירס, סירב לתמוך בבקשה מחשש ללחצים בינלאומיים עתידיים נגד הפעולות הצבאיות באזור.
חוק הפארק הלאומי
במאי 2018 העלה הסנאטור האמריקני מרטין היינריך (דמוקרט מטעם ניו מקסיקו) הצעת חוק ליעד את וייט סנדס לפארק לאומי. היינריך התייעץ עם העובדים במונומנט הלאומי, בשירות הפארקים הלאומיים, במטווח הטילים וייט סנדס, בצבא ארצות הברית ובבסיס חיל האוויר הולומן לפני שהצעת החוק הועלתה בקונגרס. הצעת החוק נתמכה על ידי ועדת עיריית אלמוגורדו, מועצת העיר לאס קרוסס, מועצת השבט של אפאצ'י מסקלרו, עיריית מועצת הנאמנים של העיירה, ראש עיריית אלמגורדו, ריצ'רד בוס (Richard Boss), הסנאטור מניו מקסיקו, רון גריגס (Ron Griggs, רפובליקני), לשכת המסחר של אלמוגורדו, לשכת המסחר הגדולה של לאס קרוס, לשכת המסחר הירוקה של לאס קרוס, האגודה לשימור הפארקים הלאומיים, וברית האדמות הציבורית בדרום ניו מקסיקו. עם זאת, נציבי מחוז אוטרו התנגדו להצעת החוק, שקבעו כי הטיעון העיקרי לטובת מעמד הפארק הלאומי הוא הפוטנציאל לביקור מוגבר, תוך שהם מציינים כי המונומנט הלאומי הוא כבר אתר הפארקים הלאומיים הפופולרי ביותר במדינה. הנציבים היו מודאגים גם מכך ש"שינוי הסטטוס ישפיע על עשיית הסרטים כאן באמצעות שכר טרחה גבוה יותר או מהגדלת הרגולציה". הנציבים תמכו רק בשינויי גבולות ובתשתיות נוספות, כמו שטחי מחנאות ושיפור הגישה באמצעות כבישים. גם הנציבים של מחוז דוניה אנה התנגדו לשינוי ההגדרה של וייט סנדס כפארק לאומי. הצעת החוק לשינוי ההגדרה הועלתה מחדש ב-27 במרץ 2019.
ב-11 בדצמבר 2019 העביר בית הנבחרים האמריקני את חוק אישור ההגנה הלאומי לשנת הכספים 2020, הכולל חקיקה שהגדירה מחדש את המונומנט הלאומית וייט סנדס כפארק הלאומי וייט סנדס. הסנאט אישר את הצעת החוק ב-16 בדצמבר והנשיא דונלד טראמפ אשרר בחתימתו את החוק ב-20 בדצמבר. החוק כלל חילופי קרקעות בין מטווח הטילים לפארק החדש, כמו גם הגנה על קרקעות נוספות, והוסיף 8.2 קילומטרים רבועים לפארק.
תיירות
הפארק הלאומי וייט סנדס הוא אתר המתוייר ביותר של שירות הפארקים הלאומיים בניו מקסיקו, עם כ-600,000 מבקרים מדי שנה. מבקרים רבים מגיעים במהלך החודשים החמים יותר ממרץ עד אוגוסט, אך ניתן לראות מבקרים המחליקים על הדיונות וצלמים בכל ימות השנה. מרץ ויולי הם החודשיים העמוסים ביותר עם יותר מ-60,000 מבקרים כל אחד, או כ-2,000 ליום, ואילו בין נובמבר לפברואר יש הכי מעט מבקרים עם פחות מ-30,000 בכל חודש, או פחות מ-1,000 ליום.
"כביש הדיונות" (Dunes Drive) מוביל למרחק של 13 קילומטרים לתוך הדיונות ממרכז המבקרים בכניסה לפארק. שלושה אזורי פיקניק זמינים, כמו גם אתר מחנאות בטבע עם עשרה אתרי מחנאות ללינה בשדה הדינות. חמישה שבילים מסומנים בסך הכל 14 קילומטרים מאפשרים למבקרים לחקור את הדיונות ברגל. שומרי הפארק מעבירים הדרכות ומדריכים טיולים בטבע בזמנים ובחודשים שונים לאורך השנה. טיולי שקיעה מוצעים בכל ערב בשנה, בעוד טיולי אגם לוסרו מוצעים פעם בחודש, מנובמבר עד אפריל, וטיולים מודרכים לאור הירח מאפריל עד אוקטובר, מוצעים בלילה שלפני הירח המלא. הפארק משתתף בתוכנית לילדים בגילאים 5–12 (Junior Ranger Program), עם פעילויות שונות לפי קבוצת הגיל.
גם הפארק וגם כביש 70 של ארצות הברית בין לאס קרוסס לאלמוגורדו כפופים לסגירה מטעמי בטיחות כאשר נערכות ניסויים במטווח הטילים וייט סנדס שמקיף את הפארק לחלוטין. כביש הדיונות עלול להיות סגור לתקופות של עד שלוש שעות במהלך ניסויי הטילים. צוות הפארק מקבל הודעה בדרך כלל שבועיים לפני ניסויים מתוכננים; עם זאת, ייתכנו גם מצבים שהודעות ממטווח הטיליים וייט סנדס עלולות להתקבל רק 24 שעות לפני הניסוי. כל פעילות, כולל רכיבה על סוסים, מחנאות בחיק הטבע, טיולים רגליים, מזחלות ונסיעה ב"כביש הדיונות" אסורים במהלך כל ניסויי טילים הדורשים סגירת כבישים.
אזכורים בתרבות
בתקופה שהמקום פעל כמונומנט לאומי הוא היה אתר צילומים לכמה מערבונים, כולל "Four Faces West" (ארבעה צופים מערבה, 1948), (1968), "The Hired Hand" ("עובד שכיר", 1971), קוראים לי אף אחד (1973),  (1975) ו (1990). סרטים באורך מלא נוספים כוללים מכרות המלך שלמה (1950), האיש שנפל מכוכב אחר (1976),, רובוטריקים (2007), רובוטריקים 2: הנקמה (2009), (2009),  (2009), והנבחר (2010).
סצנת הפתיחה לווידאו המוזיקלי שהוכן לשיר 911 של ליידי גאגא (2020) צולם בווייט סנדס.
ארי רון
ארי רון (1932 – 31 במרץ 2017) היה מאייר ומעצב גרפי ישראלי. התפרסם בעיקר באיוריו לספר הילדים "איה פלוטו".
ביוגרפיה
רון נולד בתל אביב וגדל בירושלים, שם למד בבית הספר בצלאל. בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, לאחר שירותו הצבאי, עבר להתגורר עם רעייתו דינה בקיבוץ מגידו. בהמשך למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז, צרפת, וכשחזר לישראל השתכן בחיפה.
רון שימש כמורה לעיצוב גרפי במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה מאז שהוקמה בו מחלקה לעיצוב גרפי במהלך שנות ה-70. הוא עסק בהוראה גם בטכניון, באוניברסיטת חיפה ובמכללת אורנים.
רון נפטר ב-31 במרץ 2017 מדום לב. כתושב חיפה, נטמן בבית העלמין תל רגב. הותיר אחריו את אשתו דינה ושתי בנות.
יצירותיו
בשנת 1957 יצא לאור ספר הילדים "איה פלוטו". הספר נכתב על ידי דינה רון ולאה גולדברג, בעקבות איוריו של רון, אותם יצר עבור בתו כשגר בקיבוץ מגידו. בשנות ה-70 צייר רון מחדש את עטיפת הספר עבור מהדורתו המחודשת, כיוון שהגלופה המקורית אבדה. בנוסף לאיוריו לספר זה, אייר רון ספרי ילדים נוספים, וכן עסק בעיצוב בולים ובעיצוב מסחרי, כמו הלוגו הראשון של קליל תעשיות.
בשנת 1983 עיצב את קלפי המשחק "טאקי". בהמשך המשיך לעבוד יחד עם חיים שפיר, ממציא המשחק, ואף אייר את ספרו "ארץ האין".
בשנת 2016 הוצגה ב"בית שץ" בירושלים תערוכה שהציגה מגוון מעבודותיו, אותן יצר במשך יותר מחמישים שנה.
Godspeed You! Black Emperor
'''Godspeed You! Black Emperor (לעיתים מקוצר ל-GY!BE''') הוא הרכב פוסט-רוק קנדי שהוקם במונטריאול, קנדה ב-1994. אלבום הבכורה של ההרכב, " F♯ A♯ ∞ " יצא ב-1997, ואלבומם השני, Lift Your Skinny Fists Like Antennas To Heaven, יצא בשנת 2000, זכה לשבחי הביקורת ונמנה לדעת מבקרים מסוימים על האלבומים הטובים של העשור. בשנת 2003, ההרכב הודיע על הפסקת פעילות עד להודעה חדשה, כדי שחברי ההרכב יוכלו לממש שאיפות מוזיקליות אחרות. בתקופת הביניים הזו, צצו שמועות על התפרקות ההרכב, שהתאחד לבסוף בחזרה לסיבוב הופעות שהחל בשלהי 2010. מאז הקמת ההרכב מחדש, יצאו ארבעה אלבומי אולפן, שהאחרון שבהם, " G_d's Pee at State's End! " יצא באפריל 2021.
ההרכב צבר מעמד של קאלט ונותר בעל השפעה רבה בז'אנר הפוסט-רוק. המוזיקה שלהם אינסטרומנטלית בבסיסה ומאופיינת בניגוד בין צלילי אמביינט לקרשנדו כאוטי, שימוש בהקלטות שטח, קטעי ספוקן וורד ותמות דיסטופיות, אנרכיסטיות ואנטי-מלחמתיות. בספטמבר 2013, אלבומם הרביעי (והראשון מאז חזרתם), " 'Allelujah! Don't Bend! Ascend! ", זכה בפרס פולריס למוזיקה לשנת 2013.
אחד משירי ההרכב הידועים, "East Hastings" מתוך אלבום הבכורה, הופיע בסרט 28 יום אחרי בשנת 2002, אבל אינו מופיע בפסקול הסרט כיוון שלא היה ניתן להשיג את הזכויות לשיר.
לולה פולמן
לולה פולמן פרלוב (ביידיש: לאׇלא פאׇלמאן פערלאׇוו, בפולנית: Lola Folman, 16 ביוני 1912–1 באוקטובר 1979, ניו יורק) הייתה זמרת של מוזיקה עממית וקלה ומלחינה יהודיה-פולניה בשפת היידיש. פולמן הייתה פופולרית בשנות ה-30 של המאה ה-20 בפולין. אחרי מלחמת העולם השנייה, בשנת 1949 עלתה לישראל, ובשנת 1961 התיישבה בארצות הברית.
ביוגרפיה
לולה פולמן נולדה בשנת 1912, כבתם של מנהל החשבונות שאול נח פולמן ושל מריה איטה לבית שז'נטוביץ'. היו לה ארבעה אחים - הינדה, שיפרה לאה, יוסף ואהרן. לולה פולמן הייתה סולנית של מקהלת "הזמיר של" משה שנאור בוורשה, לצידה של זימרה זליגפלד- קיפניס, אשתו של מנחם קיפניס, מינה טרנובסקי וכו'.
יותר מאוחר פעלה גם כמלחינה ושחקנית בתחום ה"קליינקונסט" (קברט וכו') ובתיאטרוני הרוויו, בין השאר, ב"ידיישה באנדע" של יצחק נוז'יק. בשנת 1938 שרה התיאטרון "נובושץ'" בוורשה, ברוויו "טאטע, דו לאכסט?" (אבא, אתה צוחק?), עם לחנים מאת איזו שייביץ'.
פולמן הצטיינה כשחקנית וזמרת בלהקה היהודית הנודדת "מלוכישע יידישע מיניאטור-תיאטער", שנוסדה בביאליסטוק על ידי שמעון דז'יגאן וישראל שומאכר ונוהלה על ידי משה ברודרזון ועל ידי שאול ברזובסקי (מנהל מוזיקלי). עמיתיה ללהקה זו היו ולדיסלב גודיק (וילי גודניק), יולה ברעגמן, שמואל גולדשטיין, חילע שיפר, מינה ברן, יהודה ברג, חלה לוקסנברג, שימעון אוסוביצקי, מרק מורבסקי, מורדכי רודשיין, פליקס פיביך, בר שוורצשטיין ומשה נודלמן.
בסיס אדוריים
בסיס אדוריים היה בסיס של צה"ל בהר חברון בין השנים 1972–2009. המבנה המרכזי בו משמש משנת 2013 כמרכז חירום אזורי (מח"א) של המועצה האזורית הר חברון.
לולה פולמן
ביוגרפיה
אחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1946 חזרה לפולין וחיה זמן קצר בלודז'. בשנת 1947 ניסתה יחד עם בעלה יצחק פרלוב לעלות לארץ ישראל על אוניית המעפילים "אקסודוס". בסופו של דבר הגיעה עם נוסעי האונייה בחזרה להמבורג, שם שהתה במחנה עקורים. בשנת 1948 היא שרה בפני פליטים יהודים אחרים במחנה העקורים ברגן-בלזן.
ב-1949 עלו לישראל והתיישבו יחד עם ילדם, בן-עמי פרלוב, בג'בליה שביפו, לא רחוק מחוף הים. בישראל הופיעה פולמן בפני קהלים של עולים חדשים אך ההופעות נתקלו בקשיים מצד הרשויות והתקיימו לפעמים ללא רישיון, תוך הסתכנות בקנס. באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 הזוג עבר לגור בצפון תל אביב והיה פעיל במסגרת ועד תל אביב של איגוד הסופרים בשפת היידיש. את רוב ספריו פרסם אז פרלוב בהוצאות לאור בארגנטינה. בשנת 1961 היא היגרה לניו יורק. נפטרה בניו יורק בשנת 1979 והובאה לקבורה בבית העלמין היהודי "מאונט חברון" ברובע קווינס.
בסיס אדוריים
בשנת 2016 עלו לבסיס שלוש משפחות והקימו את המאחז אדורים. ביולי 2021 פונו 7 מבנים עם משפחות.
בסיס אדוריים
המבנה הראשון במקום, בן שתי קומות, הוקם בשנות ה-40, בתקופת המנדט הבריטי, ושימש כבית דין בשלטון הירדני בין השנים 1948–1967. לאחר מלחמת ששת הימים, בעקבות החלטת ראש מחלקת ההדרכה בצה"ל, האלוף אריאל שרון, הועבר ב-1972 בית הספר להנדסה צבאית למבנה. מאז עברו בו טירוני חיל ההנדסה את המסלול שלהם ומבנים נוספים הוקמו במתחם. במסגרת הסכמי אוסלו, הועבר בשנת 1995 בית הספר לבקעת עובדה שבערבה ובבסיס נותר כוח בסדר גודל של גדוד.
בשנות האלפיים צומצם הכוח בבסיס לפלוגה אחת בלבד ובשנת 2009 נותרה במקום רק מחלקה. באותה שנה הוחלט על פינוי הבסיס וכוחות חיל ההנדסה הרסו את רובו, למעט המבנה המרכזי שנבנה בשנות הארבעים, כיוון שזה הוגדר כמבנה לשימור.
מרכז חירום אזורי
כיוון שהמבנה שוכן בנקודה שולטת על צירי תנועה (בסמוך לצומת בין כביש 60 לכביש אדוריים-נגוהות), העלה ראש המועצה האזורית הר חברון, צביקי בר חי, בשנת 2010 את הרעיון להקים במבנה מרכז חירום אזורי שאמור לשרת את כל תושבי האזור, ישראלים ופלסטינים. הרעיון התקבל ואלוף פיקוד המרכז אבי מזרחי, אישר את הקצאת השטח. התקציב לשיפוץ המבנה, כחמישה מיליוני שקלים, הגיע ממשרד הביטחון, משרד הפנים והמשרד לשיתוף פעולה אזורי.
המרכז נפתח בפברואר 2013 ומכיל אמבולנסים, רכבי כיבוי אש וחדר התארגנות והדרכה למתנדבים בתחום ההצלה. המרכז נקרא "בית דרור" לזכר אל"ם דרור וינברג, מפקד חטיבת יהודה, ששירת באזור ונפל בפיגוע בציר המתפללים בחברון בשנת 2002.
לולה פולמן
מבחר שירים
למילים שחיבר יצחק פרלוב:
דיסקוגרפיה
בפולין הקליטה לולה פולמן בחברת Syrena-Elektro
שוקולדניצה
שוקולדניצה (ברוסית: Шоколадница) היא חברת מזון רוסית, הנחשבת לרשת הקפאין הגדולה ביותר ב.
היסטוריה
החברה יונקת את שורשיה משנת 1964 כשהוקם בית הקפה "שוקולדניצה", בסמוך לתחנת הרכבת התחתית "אוקטיאברסקאיה" במוסקבה שמכר שוקולד חם ומאפים. בשנת 2000 הוקם הסניף הראשון של חברת שוקולדניצה, במקום שבו נפתח בית הקפה הישן ב-1964. משנת 2006 החברה מתחילה להתרחב ופתחה סניפים בסנקט פטרבורג, נובוסיבירסק, קאזאן, קלינינגרד, יקטרינבורג, רוסטוב על הדון וערים רבות אחרות ברחבי רוסיה.
באוקטובר 2014 החברה רכשה את רשת "קוֹפֶה חָאוּז", שהייתה המתחרה העיקרית שלה. בדצמבר 2014 חברת Acmero Capital מהונג קונג הודיעה כי רכשה 40% ממניות שוקולדניצה.
בשנת 2018 איש העסקים מקסים דאדיש רכש 60% ממניות החברה והחל לפתח רשת בתי קפה אזורית תחת המותג "שוקולדניצה ליד הבית", באותה שנה החברה ניהלה 8 סניפים באוקראינה.
קילין
קילין (באנגלית: Killeen) היא עיר במחוז בל במדינת טקסס בארצות הברית. בעיר מתגוררים 138,154 (נכון ל־2014), ובמטרופולין שלה מתגוררים 405,300 תושבים (נכון ל־2010).
בצמוד לעיר נמצא הבסיס הצבאי פורט הוד, שמהווה חלק חשוב בכלכלה המקומית.
היסטוריה
ב-1881 חברת הרכבות גאלף, קולורדו וסנטה פה (Gulf, Colorado and Santa Fe Railway) הקימה מסילות רכבת במרכז טקסס והיא קנתה אדמות באזור בו נמצאת כיום קילין כדי להקים דפו. סביב הדפו החברה הקימה עיירה וקראה לה על שם סמנכ"ל החברה פרנק קילין. בני הקהילות הקטנות באזור עברו לעיירה החדשה והיא החלה לגדול בהדרגה, אך עדיין נותרה עיירה קטנה ומבודדת גם בעשורים הראשונים של המאה ה-20.
ב-1942 הוקם בסיס קמפ הוד (ששמו שונה אחר כך לפורט הוד) כדי לענות על הצרכים הצבאיים של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. עובדים שהקימו את הבסיס, כמו גם חיילים ומשפחותיהם שהוצבו בו, עברו לאזור, מה שגרם לגידול דרסטי באוכלוסיית קילין. לאחר המלחמה הבסיס ירד מחשיבותו וכמעט נסגר מה שכמעט גם לכלכלה המקומית לקרוס, אך כעבור כמה שנים הבסיס הפך לבסיס קבוע של צבא ארצות הברית.
העיר המשיכה להיות תלויה בבסיס ולכן אוכלוסייתה גדלה באופן משמעותי בתקופות שבהן ארצות הברית הייתה במלחמה, ובכלל זאת בתקופות מלחמת וייטנאם, מלחמת המפרץ, מלחמת עיראק ומלחמת אפגניסטן.
ב-1991 ג'ורג' הנרד נכנס למסעדה בעיר, ירה למוות ב-23 אנשים, פצע 27 נוספים והתאבד. בזמנו זה היה אירוע הירי ההמוני הקטלני ביותר בתולדות ארצות הברית.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה האזורי קילין-פורט הוד, הנמצא במרחק של כ-11 קילומטרים דרום-מערבית למרכז העיר.
קרושקה קרטושקה
קרושקה קרטושקה (ברוסית: «Крошка Картошка») הוא שמה של רשת בתי קפה ומזון מהיר עם יותר מ-250 סניפים ברחבי רוסיה.
בשנת 1998 אנדריי קונונצ'וק וויטאלי נאומנקו רשמו את חברת "טכנולוגיה ומזון" ובאוגוסט פתחו במוסקבה את נקודת המכירה הראשונה של "קרושקה קרטושקה". המוצרים העיקריים של הרשת היו תפוח אדמה שלם ("קרטושקה", ברוסית) שאפוי בנייר כסף, עם מילוי (גבינה, חמאה וסלטים לבחירה). בשנת 2003 הרשת עברה למכירת קפה בסניפיה.
קרמר (אי)
האי קרמר או האי קריימר (באנגלית: Kramer Island) הוא אי מכוסה קרח, בארכיפלג מרשל, הממוקם בתוך מדף הקרח סולזברגר מול חופי ארץ מארי בירד, שבאנטארקטיקה.
אורכו של האי 4 קילומטרים.
האי ממוקם בין האי נולן ורכס קורט.
גילוי ומיפוי האי
האי מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959–1965.
מקור השם
שמו של האי ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ג'וש ריצ'רדסון
ג'ושוע מייקל "ג'וש" ריצ'רדסון (באנגלית: Joshua Micheal "Josh" Richardson; נולד ב-15 בספטמבר 1993) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד, בקבוצת מיאמי היט מליגת ה-NBA.
נעורים וקריירת מכללות
ריצ'רדסון נולד באדמונד שבאוקלהומה, בנם של מייקל ואליס. למד בתיכון סנטה פה באוקלהומה וב-2011 החל ללמוד תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת טנסי. הוא שיחק במדי קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה במשך ארבע שנים, בשנתו האחרונה השיג ממוצע של 16 נקודות, 4.5 ריבאונדים, 3.6 אסיסטים ו-2.1 חטיפות למשחק. בתום העונה נבחר לחמישיית העונה וחמישיית ההגנה של ליגת ה-SEC.
מיאמי היט
בדראפט ה-NBA‏ 2015 נבחר ריצ'רדסון בסיבוב השני במקום ה-40 על ידי מיאמי היט. הוא נבחר לרוקי החודש של אזור המזרח עבור חודש מרץ 2016, במהלכו השיג ממוצע של 12 נקודות ו-2.1 אסיסטים למשחק.
בספטמבר 2017 חתם על הארכת חוזה במיאמי ל-4 עונות נוספות, החל מעונת, עבור כ-42 מיליון דולר. ב-10 בפברואר 2019 קלע שיא קריירה של 37 נקודות במשחק קבוצתו מול גולדן סטייט ווריורס.
פילדלפיה 76'
ב-6 ביולי 2019 הועבר לפילדלפיה 76', כחלק מטרייד בין ארבע קבוצות בו השתתפו גם פורטלנד טרייל בלייזרס ולוס אנג'לס קליפרס.
דאלאס מאבריקס
לקראת עונת הועבר עם טיילר ביי בטרייד לדאלאס מאבריקס, תמורת סת' קרי.
בוסטון סלטיקס
ביולי 2021 הועבר ריצ'רדסון בטרייד לבוסטון סלטיקס, תמורת מוזס בראון.
פיי ג'ונלונג
פיי ג'ונלונג (בסינית: 费俊龙; ) הוא טייס קרב בחיל האוויר הסיני וטייקונאוט בשירות מינהל החלל הסיני (CNSA).
ביוגרפיה
פיי ג'ונלונג נולד ב-5 במאי 1965 בעיר סוג'ואו, סין. לאחר סיום בית ספר הוא גויס לחיל האוויר הסיני בגיל 17 ולאחר סיום קורס טיס שולב ביחידות החיל.
פיי נכלל ביחידה להכנת טייסי חלל הסינית בשנת 1998. הוא שוגר לחלל בחללית שנג'ואו 6 ממרכז שיגורי הלוויינים ג'יוצ'ואן ב-12 באוקטובר 2005. לצידו היה מהנדס טיסה ני חאיסנג. הם חזרו לכדור הארץ ב-17 באוקטובר.
בשנת 2012 הוא עזב את יחידת טייסי חלל, אך הוחזר ובשנת 2022 נשלח לחלל כמפקד צוות של שנג'ואו 15. החללית התחברה לתחנת החלל טיינגונג. באותה עת בתחנת החלל שהה צות קבוע מס' 3. צוות זה עזב את תחנת החלל לאחר מפסר ימים. הם שהו בתחנת החלל כחצי שנה וביצוע מספר ניסויים. בתקופה שו פיי השתתף ב-4 פעילויות חוץ רכביות. הפעילות הראשונה נמשכה כ-6 שעות. לגבי פעילויות חוץ רכביות נוספות לא שוחרר מידע. הצוות חזר לכדור הארץ ב-3 ביוני 2023 לאחר שהוחלף על ידי צוות קבוע מס' 5 בתחנת החלל.
פיגוע הירי בחדרה (2001)
פיגוע הירי בחדרה היה פיגוע ירי שביצעו שני מחבלים פלסטינים ב-28 באוקטובר 2001 במרכז חדרה. ארבע נשים נרצחו ו-33 אנשים נפצעו. ארגון הג'יהאד האסלאמי נטל אחריות לפיגוע.
הפיגוע
ב-28 באוקטובר 2001, בשעות הצהריים, הגיעו שני מחבלים פלסטינים, שוטרים במשטרה הפלסטינית, בג'יפ מיצובישי אדום למרכז חדרה. כשהגיעו אל מול הספרייה העירונית, החלו לירות לעבר האנשים ברחוב, וכיוונו את עיקר האש אל תחנת אוטובוס בצד הכביש בה עמדו אזרחים רבים והמתינו לאוטובוס. מתחנת האוטובוס המשיכו המחבלים בנסיעה איטית בעיר תוך שהם יורים לכל עבר.
בינתיים רצו למקום שלושה בלשים שהיו בפעילות מבצעית ברחוב. בין הבלשים למחבלים התנהל קרב יריות שבסופו נהרגו שני המחבלים. ארבע נשים נהרגו בפיגוע ו-33 נפצעו, מתוכם שלושה באורח קשה והיתר במצב קל.
ארגון הג'יהאד האיסלאמי נטל אחריות לפיגוע, ואמר שאת הפיגוע ביצעו "המחבל יוסף סוויתאת (22) ממחנה הפליטים ג'נין, והמחבל תייסיר ג'באלי, מהעיר ג'נין". ושהפיגוע בוצע כתגובה ל"פשעים בבית רימא, בבית לחם ובכל ערי וכפרי מולדתנו השבויה. אנו אומרים למנהיגי האויב כי עין תחת עין, ודם תחת דם, ואש תחת אש. המלחמה בינינו פתוחה לנצח נצחים. לא מפחידים אותנו הטנקים והמטוסים שלכם, וכיבוש ערינו וכפרינו לא ירחיק מכם את המוות ולא יביא לכם את הביטחון".
הפיגוע, כך לפי הארגון, בוצע גם לזכרו של מנהיג הג'יהאד האיסלאמי, פתחי שקאקי, שנורה למוות על ידי סוכני המוסד במלטה ב-1995.
אשרף פהלווי
הנסיכה אשרף פהלווי (בפרסית: اشرف‌ پهلوی, 26 באוקטובר 1919 - 7 בינואר 2016) הייתה אחותו התאומה של מוחמד רזא פהלווי, השאה האחרון של איראן. הייתה לבתו המועדפת על אביה, רזא ח'אן, שטען שחבל שמוחמד רזא שאה פהלווי יצא הזכר ולא היא.
פעולותיה בימי שלטונו של אחיה
בשנת 1967, פעלה אשרף כנציגה האיראנית בועדת האו"ם לזכויות אדם ובמועצה הכלכלית והחברתית. אשרף הייתה תומכת נלהבת בזכויות הנשים באיראן ובעולם. בשנת 1934, הנסיכה אשרף ואחותה הנסיכה שמס, היו לשתי הנשים האיראנית הראשונות שהסירו את הרעלה, שהנשים באיראן נהגו לעטות. אשרף הייתה גם פעילה נלהבת בתוכניתו של אחיה לקידום האוריינות וחיסול האנאלפביתיות, וכיהנה כחברה בוועדה הבינלאומית המייעצת לקידום אוריינות. בזמן ששהתה בבית הקיץ שלה בריביירה הצרפתית בקיץ 1976, אשרף יצאה ללא פגע מניסיון התנקשות מסתורי בחייה, כשארבעה עשר כדורים נורו לצידי מכוניתה.
ההפיכה באיראן ב-1953
ישנם הטוענים כי לאשרף היה תפקיד מכריע בהפיכה באיראן ב-1953, וכי היא הייתה זו ששכנעה את אחיה, מוחמד רזא שאה פהלווי, לקבל את הצעתם של ה-CIA וה-MI6 ולהוציא לפועל את תוכניתם. עם זאת ישנם אחרים המערערים על תפיסה זו וטוענים כי לא אשרף ולא השאה היו מודעים למבצע או מטרותיו.
פרשיית הסמים
ישנם רבים הטוענים כי אשרף עסקה בייבוא סמים לאיראן באין מפריע בתקופת שלטונו של אחיה, ושמשם הרוויחה את הונה העצום.
לאחר המהפכה האסלאמית
לאחר מהפכת 1979, אשרף ביקשה מדייוויד רוקפלר לסייע לאחיה, מוחמד רזא שאה פהלווי, למצוא מקלט. היא עזבה את איראן לאחר המהפכה ב-1979 ומאז חיה בין בתיה בפריז, ניו יורק ומונטה קרלו. היא נפטרה ב-7 בינואר 2016 בגיל 96.
מנחם ערמון
מנחם מנשה ערמון (י"ח באלול ה'תרע"ו, 16 בספטמבר 1916 – ט' באלול ה'תשנ"ח, 31 באוגוסט 1998) היה ממקימי קיבוץ בארות יצחק, ראש המועצה הראשון של המועצה האזורית מודיעים (לימים: חבל מודיעין) וראש מחלקת החינוך של הקיבוץ הדתי.
ביוגרפיה
נולד בברלין להלל וציפורה קסטנבאום. למד בגימנסיה יהודית-דתית ובישיבה, והשתלם בנגרות מתוך כוונה לעלות לארץ ולסייע בבניינה. בשנת 1935 נפטר אביו, ומיד בתום שלושים ימי האבל על פטירתו עלה מנחם ארצה ב-6 בינואר 1936, ויומיים לאחר מכן הצטרף לגרעין המייסד של קבוצת "רמת שומרון" של בח"ד בפרדס חנה, שייסדה את קיבוץ בארות יצחק בצפון מערב הנגב ב-1943. מנחם היה אחראי על תחומים רבים בקיבוץ ההולך וקם, בעיקר על תחום הבנייה, וכן לקח חלק בארגון עליית 11 הנקודות, שחלקן יצאו מבארות יצחק. במלחמת העצמאות היה אחראי על הקמת הביצורים בבארות יצחק והשתתף בקרב על הקיבוץ. לאחר המלחמה היה שותף בהקמת הקיבוץ מחדש בווילהלמה ואחר כך במיקומו הנוכחי בקרבת מקום. הקים וניהל את בית הספר בקיבוצו, וניהל את מחלקת החינוך של הקיבוץ הדתי. כשהוקמה המועצה האזורית מודיעים (לימים "חבל מודיעין") ב-1950, נבחר לראש המועצה ועליו הוטלה מלאכת ייסוד המועצה. בתפקיד זה כיהן עד 1958.
במשך שנים רבות היה ממגידי שיעור הדף היומי בקיבוצו, ובעל טור קבוע בנושא פרשת השבוע בידיעון הקיבוץ.
נפטר ב-ט' באלול ה'תשנ"ח, 31 באוגוסט 1998, ונקבר בבית הקברות בארות יצחק-נחלים.
משפחתו
באפריל 1938 התחתן עם מלי פרידמן. לזוג נולדו שתי בנות, חנה (אשת ד"ר נחום ברוכי) וחוה לנג, ובן, ד"ר הלל ערמון.
TiVo
TiVo (Television Input / Video Output) הוא מקליט וידאו דיגיטלי (DVR) שפותח ומשווק על ידי חברת Xperi (בעבר על ידי TiVo Corporation ו-TiVo Inc) והושק בשנת 1999. TiVo מספק מדריך על המסך של לוח המשדרים, שתכונותיו כוללות שמירה של לוחות זמנים של עונות שלמות של סדרות טלוויזיה המקליטות כל פרק חדש בסדרה, חיפושים של "WishList" המאפשרים למשתמשים למצוא ולהקליט תוכניות התואמות את תחומי העניין שלהם לפי כותרת, שחקן, במאי, קטגוריה או מילת מפתח. TiVo מספק גם מגוון של תכונות כאשר ה-TiVo DVR מחובר לרשת ביתית, כולל הורדות של תוכניות סרטים וטלוויזיה, חיפוש מתקדם, צפייה בתמונות אישיות, הצעות מוזיקה ותזמון מקוון. תכונה נוספת של המכשיר, שהפכה פופולרית, הייתה האפשרות לדלג על פרסומות - Commercial skipping. מאז השקתו בשוק הביתי שלה בארצות הברית, TiVo החל להיות זמין גם באוסטרליה, קנדה, מקסיקו, ניו זילנד, פוארטו ריקו, שוודיה, טייוואן, ספרד ובריטניה. עם זאת, דגמים חדשים יותר אימצו את תקן CableCARD, שנפרס רק בארצות הברית, ומגביל את הזמינות של תכונות מסוימות.
היסטוריה
TiVo פותח על ידי ג'ים ברטון ומייק רמזי באמצעות תאגיד שנקרא תחילה "Teleworld" ואחר כך TiVo Inc. אף על פי שבמקור הם התכוונו לפתח מכשיר לפריסת רשת מידע ביתית, הוא עוצב מחדש כמכשיר שמקליט וידאו דיגיטלי על גבי דיסק קשיח. הם החלו בניסויים הציבוריים הראשונים של מכשיר ה-TiVo ושל השירות בסוף 1998, באזור מפרץ סן פרנסיסקו. לאחר מכן המכשיר הוצג בתערוכת האלקטרוניקה הצרכנית. בינואר 1999, הודיע רמזי כי הגרסה הראשונה של מקליט הווידאו הדיגיטלי TiVo תשווק ברבעון הראשון של 1999. החברה התמקדה בתחילה בשיווק המכשיר באמצעות ספקי טלוויזיה בלוויין וכבלים. בסוף שנת 2000 הציגה חברת פיליפס את ה-DSR6000, מקלט לשירות הטלוויזיה בלוויין של DirecTV שהיה הראשון ששולב עם ה-TiVo DVR. המכשיר החדש, שכונה "DirecTiVo", אחסן אותות דיגיטליים שנשלחו מ-DirecTV ישירות לדיסק הקשיח. ברבעון בספטמבר 1999, הונפקה החברה בבורסת נאסד"ק וגייסה 92 מיליון דולר, לפי שווי שוק של 1.4 מיליארד דולר. באותה עת גם חתמה על הסכמי שיווק עם רשתות האלקטרוניקה הגדולות, דוגמת בסט ביי וסירס. החברה מכרה מכשיר שמאחסן 14 שעות הקלטה בכ-500 דולר ומכשיר המאחסן 30 שעות ב-999 דולר. בנוסף גבתה דמי מנוי בגובה 10 דולר לחודש למנוי חודשי, או 199 דולר למנוי ל'כל החיים'.
בתחילת שנת 2000 החלה לפתח מכשיר TiVo עם יצרנית האלקטרוניקה תומסון מולטימדיה ושירות הטלוויזיה בלוויין "סקיי" הבריטית כדי לספק את שירות ה-TiVo בשוק הבריטי. שותפות זו השיקה את PVR10UK, באוקטובר 2000. TiVo הפסיקה את מכירות המוצר בבריטניה בינואר 2003, אם כי המשיכה למכור מנויים ושירות ליחידות הקיימות עד יוני 2011. מוצרים ממותגים של TiVo חזרו לבריטניה במהלך שנת 2010 בשותפות בלעדית עם ספקית הטלוויזיה בכבלים Virgin Media. באוסטרליה הושק השירות ביולי 2008.
בפברואר 2004, חתמה Tivo על הסכם עם חברת המדרוג נילסן מדיה ריסרץ', שבמסגרתו תספק Tivo נתונים מפורטים לגבי התפלגות הרגלי הצפייה של משתמשים במכשירים שלה. ביוני 2004 הכריזה על שיתוף פעולה עם חברת מיקרוסופט לפיתוח טכנולוגית IPTV.
במרץ 2005 חתמה על הסכם שיתוף פעולה עם ענקית הטלוויזיה בכבלים קומקסט. במסגרת ההסכם, פותחה גרסה שמאפשרת ללקוחותיה של קומקסט להקליט תוכניות לכונן של מכשיריה. בנובמבר 2005 השיקה שירות המאפשר לשלוח הקלטות לנגני מדיה ולקונסולות משחק.
ב-2008 חברת אמזון השיקה את האשפרות להקליט במכשירי TiVo את שירות וידאו על פי דרישה (VOD) שלה - פריים וידאו
נתח שוק ומתחרים
בשנת 2004 השיקה חברת NDS מירושלים טכנולוגיה מתחרה בשם XTV. NDS פיתחה ממירים של טלוויזה בלוויין והייתה בבעלות תאגיד ניוז קורפ שרכש ב-2003 את השליטה ב-DirecTV. ניוז קורפ החליטה להשתמש בטכנולוגיה של NDS ששולבה בממיר, ו-TiVo הפסידה אותה כלקוח. אחר כך גם את חברת "סקיי", שהייתה אז גם בבעלות ניוז קורפ . DirecTV חידשה את ההסכם עם TiVo ושייוקה את המכשירים שלה במקביל לפתרון של NDS בישראל הושקה הטכנולוגיה של NDS על ידי yes הטלוויזיה בלוויין בתחילת 2005, אך המכשיר לא זכה להצלחה.
החברה סבלה מתחרות מצד שתי חברות גדולות נוספות, מוטורולה וסיינטיפיק-אטלנטה שנרכשה על ידי סיסקו, שגם השיקו מקליטי וידאו דיגיטליים.
בית הכנסת כהנים הדינתרייתא
בית הכנסת כהנים הדינתרייתא הוא בית כנסת הממוקם ב"חארה אל כבירה" ("הכפר הגדול"), השכונה היהודית הממוקמת בפאתי העיר חֹמֶת שׂוּק (בערבית: "מחוז השוק"), באי ג'רבה בתוניסיה.
בית הכנסת נקרא על שם הכפר היהודי העתיק ג'ג'ירט, אר-ריאד המודרני, הידוע גם בשם "חארה אל זגירה" ("הכפר הקטן"), שנמצא כמה קילומטרים דרומית לחֹמֶת שׂוּק. על פי המסורת, בכפר זה התיישבו היהודים הראשונים, בני הכהנים שהוגלו מירושלים בזמן חורבן בית המקדש הראשון בירושלים. החלק הפנימי מכוסה בפאר באריחים צבעוניים דקורטיביים.
יש להבדיל בין בית הכנסת לבית הכנסת אלגריבה. ייסודו של אל גריבה נובע גם ממנוסת הכהנים מחורבן בית המקדש השני במהלך המצור על ירושלים (70). האגדה מספרת כי הם הביאו איתם דלת מבית המקדש, שמכוסה בקיר של בית הכנסת.
סנטה מריה די לאוקה
סנטה מריה די לאוקה (באיטלקית: Santa Maria di Leuca, מאוית לעיתים קרובות לאוקה, מיוונית, Λευκά, שפירושו "לבן") היא עיירה בפראציונה (frazione, תת-חלוקה של קומונה) בקסטריניאנו דל קאפו, בחצי האי סלנטו (פוליה) בדרום איטליה. חלק מהעיירה היה שייך פעם למחוז גליאנו דל קאפו.
השטח בין אוטרנטו לסנטה מריה די לאוקה הפך לפארק חוף טבעי אזורי של קוסטה אוטרנטו - סנטה מריה די לאוקה ובוסקו די טריקאסה.
תיאור
סנטה מריה די לאוקה מפורסמת במגדלור האייקוני שלה שגובהו 47 מטרים, 102 מטרים מעל פני הים. הוא המגדלור השני בחשיבותו באיטליה, אחרי גנואה. ליד המגדלור נמצאת בזיליקת "קצה הארץ" (De Finibus Terrae) שנבנתה בין השנים 1720–1755 כדי להנציח את מעברו של פטרוס במקום, במסעו באיטליה. הוא מוקדש למריה ומכאן שם העיירה - סנטה מריה די לאוקה. הוא שוכן באתר בו שכן בעבר מקדש יווני המוקדש לאתנה. במהלך קיומו ספג המבנה המבוצר תקיפות של פיראטים אלג'יריים. באתר הוקם בשנת 1939 עמוד קורינתי כדי לחגוג את בניית אמת המים האפוליאנית (Acquedotto Pugliese). הבזיליקה מחוברת לנמל ב-284 מדרגות. צוק פונטה מליסו (ובימי קדם - Promontorium lapygium, Sallentinum) הוא הקצה הדרום-מזרחי של איטליה. נקודה זו נחשבת הנקודה הדרומית ביותר של ה"עקב" הגאוגרפי של חצי האי האיטלקי, כמו גם נקודת המפגש של הים האדריאטי והים היוני. לאוקה יושבת במפרץ כך שיש צוק בשם פונטה ריסטולה שמאתגר את הייחודיות הגאוגרפית הזו. לפי Google Earth, פונטה ריסטולה, ששוכנת בקווי רוחב ואורך 39° 47′ 22.96″ N, נמצאת כ-440 מטרים דרומית לפונטה מליסו, ב-39° 47′ 37.73″ N.
לאחר מלחמת העולם השנייה אירחה העיר ניצולי שואה במשך שנתיים (1946–1948), והעניקה להם אירוח חם.
מאז אוקטובר 2006 שטחה הוא חלק מהפארק האזורי קוסטה אוטרנטו - סנטה מריה די לאוקה ובוסקו די טריקאסה. בחוף של סנטה מריה די לאוקה מערות רבות עם כתובות בלטיניות ויווניות, וכן וילות פטריקיות מהמאה ה-19 (כ-43 במספר).
לא רחוק מפונטה ריסטולה, בעומק כ-85 מ', נמצאת הצוללת האיטלקית הטרופה פייטרו מיקה, שהוטבעה במלחמת העולם השנייה, עם צוות של 58 איש.
מיתוס
שרידים פרהיסטוריים נמצאו בחלק מכ-66 המערות של חוף לאוקה, כמו גרוטה פורצ'ינרה וגרוטה דל דיאבולו.
לפי לואיג'י טאסלי (המאה ה-17) העיירה שאלה שמה מ"לוקאסיה", בת ים לבנה ויפה (מיוונית עתיקה - λευκός = לבנה, בהירה) שכבשה מלחים וחקלאים בקולה המקסים.
בשנת 1992 יצר הסופר והמשורר בן סלנטו, קרלו סטזי, אגדה על הסירנה לאוקסיה. היא התאהבה בבן שבט המספי (Messapian), הרועה מליסו, שדחה אותה בגלל שאהב את אריסטולה היפה. הסירנה נקמה בכך שהכריעה את שני האוהבים בגלים שהשתחררו משני זנבותיה וגופם אובן על ידי האלה מינרווה בשתי הנקודות שכיום נקראות פונטה ריסטולה, על שם אריסטולה, ופונטה מליסו, על שם מליסו. לאוקסיה איבדה את קולה, התאבדה ועצמותיה המאובנות הם הצוקים הלבנים של לאוקה.
סנטה מריה די לאוקה נוסדה בתחילת המאה ה-1 לספירה על ידי נזירים, לאחר שעבר בה פטרוס. צלב נבנה לכבודו. לפי אגדה מאוחרת יותר, מריה הצילה סירות מסופה, ושמה נוסף לזה של לאוקה.
בנז'מן וואזן
בנז'מן וואזן (בצרפתית: Benjamin Voisin; נולד ב-24 בדצמבר 1996) הוא שחקן צרפתי. ידוע בשל תפקידו כדויד גורמן בסרט הדרמה "קיץ 85", עבורו היה מועמד לפרס סזאר ולפרס לומייר.
ביוגרפיה
וואזן נולד בפריז שבצרפת, לאב מורה בבית הספר למשחק קור פלורה שבפריז ולאם רואת חשבון. הוא למד בבית הספר ע"ש קלוד ברנאר ברובע השישה-עשר של פריז, שם גדל. הוא התחיל לימודי תיאטרון בקור פלורה, אליו הצטרף לראשונה בשנת 2011 והשתתף בסדנאות נוער למשך שלוש שנים, עד גיל 18. לאחר מכן השתלב, בשנתו השנייה, בקורס משחק. בשנת 2016 הוא הצטרף גם לקונסרבטואר הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה.
קריירה
בשנת 2015 שיחק בסרט הקצר "Adèle" בבימויו של הקטור לנז'וון, שעבורו גם כתב את התסריט, ובשנת 2017 שיחק בסרטה הקצר של מארי קרמר, "Le Pérou", בתפקיד ונסן.
תפקידו הבולט הראשון היה במיני-סדרה Fiertés, אשר בוימה על ידי פיליפ פוקון ושודרה בערוץ ארטה במאי 2018. בסדרה, העוקבת אחרי רגעי המפתח של המאבק ההומוסקסואלי בצרפת לאורך השנים בשלושה חלקים, הוא מגלם את דמותו של ויקטור בהיותו בן 17, בפרק הראשון.
את תפקידו הראשון בסרט עלילתי קיבל וואזן בשנת 2017, בקומדיה "Bonne Pomme" בבימויו של פלורנס קוונטן, ובהמשך נבחר על ידי רופרט אוורט להשתתף בסרט "The Happy Prince"  שבבימויו, בתפקיד ז'אן.
בשנת 2019 הופיע בסרט "Un vrai bonhomme" מאת בנז'מן פארה  ובסרט "La Dernière Vie de Simon"  מאת לאו קרמן.
בשנת 2020 הופיע בסרט "קיץ 85" מאת פרנסואה אוזון, המבוסס על רומן מאת הסופר איידן צ'יימברס, וגילם את דמותו של דויד גורמן.
בשנת 2021 הופיע בסרט "Illusions perdues", לצד ז'ראר דפארדיה וקסבייה דולן, בתפקיד לוסיאן דה רובמפרה, הדמות הראשית. הסרט מבוסס על רומן בעל אותו השם מאת הסופר הצרפתי אונורה דה בלזק.
וואזן שיחק בסרט "Le Bal des folles" בבימויה של מלאני לורן, המבוסס על רומן מאת ויקטוריה מאס, אשר עתיד לצאת לאקרנים בספטמבר 2021, לצד לורן, לו דה לאז'  ועמנואל ברקוט , בתפקיד תאופיל קלרי.
שרה שרה
שרה שרה (מעוצב: שׂרה שׁרה) הוא אלבום האולפן ה-23 של הזמרת-יוצרת הים תיכונית שרית חדד. האלבום יצא לאור ב-28 במרץ 2017, בחברת התקליטים אבי גואטה הפקות. עם יציאת האלבום, יצא לאור השיר "לא תודה", שזכה להצלחה רבה בארץ.
האלבום זכה להצלחה רבה כאשר הפך לאלבום הנמכר ביותר של חדד בעשור האחרון, עם מכירות של למעלה מ-80,000 עותקים. בזכות נתוני המכירות של האלבום, הוענק לו תואר פלטינה כפולה בישראל. שמה המקורי של שרית והיותה זמרת, יצרו את שם האלבום "שָׂרָה שָׁרָה", ואת שיר הנושא מתוכו, "שרה שרה".
בנוסף לכך, השיר "למה לי" מהאלבום הגיע למקום ה-12 במצעד השנתי של רשת גימל.
רקע וכתיבה
את האלבום הפיק אבי גואטה, ואת שיריו כתבו מלחינים ופזמונאים רבים, כשהבולטים מביניהם הם; הנרי, דולב רם ופן חזות, אלירן אביטל, מאיר בנישתי, מאור אדרי, נתנאל ששון, תמר יהלומי ואחרים.
יניב זגורי
יניב (ניבי) זגורי הוא עבריין מורשע, על פי משטרת ישראל עומד בראש ארגון פשע באזור באר שבע והנגב. זגורי מקורב לשלום דומרני ועסקיו כוללים הימורים לא חוקיים, מתן הלוואות למהמרים על ספינות נופש, גביית דמי חסות, הלוואות בשוק האפור וניכיון צ'קים.
במשך כעשור היה זגורי היעד מספר אחד של מרחב הנגב של המשטרה, עד שנכלא ב-2009 לשבע שנים כתוצאה מעדותו של טל קורקוס, שהפך לעד מדינה. לאחר שחרורו ב-2016 עזב את ישראל לתקופה ארוכה, אך בהמשך גורש מסין לישראל והועמד לדין באישומים חדשים.
בשנת 2018 נעצר עד תום ההליכים והוגשו נגדו כתבי אישום בגין רצח טל קורקוס, דבורה הירש ואלישע סבח.
ביוגרפיה
זגורי נולד בתחילת שנות ה-70 בבאר שבע. הוריו נפרדו כשהיה בן שנתיים.