cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרדריק רמינגטון
קריירה מאוחרת
רמינגטון פיתח חוש ראיה של 360 מעלות האופייני לפסל, אבל עד הערה מקרית של המחזאי אוגוסטוס תומאס ב-1895, לא ראה רמינגטון את עצמו כפסל והחשיב פיסול כאמנות נפרדת שעבורה לא הייתה לו הכשרה או כישרון. בעזרת ידידו הפסל פרדריק רקסטל (Frederick Ruckstull; 1942-1853) הוא הכין מודל מחימר "מאלף הסוסים" כשהסוס עומד על רגליו האחוריות, נושא מאתגר מאוד טכנית. אחרי כמה חודשים הפסל המתחיל התגבר על הקשיים והכין יציקת גבס, ואז עותקים מארד, שנמכרו בטיפאני ושות'. רמינגטון היה נלהב מקו עבודה חדש זה, ואף שהתגובה של המבקרים הייתה מעורבת, חלקם כינו אותו באופן שלילי "פסל מצויר", היה זה ניסיון ראשון מוצלח והוא הרוויח ממנו 6,000 דולר במשך שלוש שנים.
במהלך אותה שנה עמוסה שקע רמינגטון יותר בנושאי צבא והמציא סוג חדש של מחסנית, אבל ההמצאה מוגנת הפטנט שלו לא התקבלה לשימוש במחלקת המלחמה של ארצות הברית. הנושא המועדף עליו לציורים בעיתונים היה עכשיו סצנות צבאיות, אף שהודה "בוקרים מכניסים לי כסף". הוא חש במצב הרוח המדיני של אותה תקופה, וציפה לעימות צבאי שיספק את ההזדמנות לכתב צבאי הרואי, וייתן לו הן נושאים חדשים לציור והן לחוות את ההתרגשות של הקרב. הוא הלך והשתעמם מציור השגרתי, וכתב להווארד פייל, נשיא איגוד המאיירים האמריקנים, שהוא "לא עשה דבר פרט ליצירות זולות לאחרונה" (מוקדם יותר הוא ופייל החליפו ביניהם במחווה של כבוד הדדי ציורים, ציור הפיראט המת של פייל בתמורה לציור הבוקר הקשוח של רמינגטון). הוא עדיין עבד קשה מאוד, ובילה בסטודיו שבעה ימים בשבוע.
עם זאת, הקשר של רמינגטון עם רוזוולט השתלם בסופו של דבר, כאשר האמן נהיה כתב צבאי ומאייר במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898 שנשלח לספק איורים ל"ניו יורק ז'ורנל" של ויליאם רנדולף הרסט. הוא נכח בהסתערות על גבעת סן חואן של הכוחות האמריקנים, כולל אלו שהוביל תאודור רוזוולט. עם זאת, תפיסת המלחמה ההרואית שלו, שהתבססה בחלקה על חוויותיו של אביו ממלחמת האזרחים, התנפצה כשחווה את האימה בפועל של הקרבות בג'ונגל והמחסור במזון במחנות. דיווחיו ואיוריו כשחזר התמקדו לא במפקדים ההרואיים אלא בלוחמים הפשוטים, כמו בציור "צווחת השרפנל" (Scream of the Shrapnel, 1899), המתאר מארב קטלני לחיילים אמריקניים מאויב בלתי נראה. כאשר הלוחמים בפיקודו של רוזוולט המכונים "הרוכבים הקשוחים" (Rough Riders) שבו לארצות הברית, הם הגישו למנהיגם האמיץ במתנה את פסל הארד של רמינגטון "מאלף הסוסים", ורמינגטון הצהיר "שזו המחמאה הגדולה ביותר שקיבלתי.. אחרי זה כל דבר אחר יהיה התרגשות יתר בלבד". רוזוולט הגיב: "לא יכולה להיות מתנה הולמת יותר מגדוד זה".
ב-1898 הוא זכה לכבוד ציבורי כששניים מבין ציוריו הופיעו על בולי ארצות הברית. בצעד כלכלי ויתר העיתון "הארפר'ס וייקלי" ב-1900 על שירותיו של רמינגטון שהיה האמן הכוכב שלהם. על מנת לפצות על הפסד ההכנסה כתב רמינגטון ואייר רומן באורך מלא, "דרכו של האינדיאני" (The Way of an Indian), שהיה מיועד להופיע בהמשכים בעיתונים של הרסט, אבל הופיע רק חמש שנים אחר-כך בקוסמופוליטן. הגיבור העיקרי ברומן של רמינגטון, לוחם משבט שאיין הקרוי "אוכל האש" (Fire Eater), הוא אינדיאני טיפוסי כפי שדמיינו רמינגטון ורבים מבני דורו.
רמינגטון חזר אז לפסל והכין את עבודותיו הראשונים בשיטת יציקת שעווה מתכלה (Lost-wax casting), תהליך באיכות גבוהה יותר מאשר יציקת החול שבה השתמש קודם. בהגיע 1901 קנה כתב העת "קולייר'ס" את האיורים של רמינגטון על בסיס קבוע. ככל שהסגון שלו התבגר, החל רמינגטון לצייר את מושאיו בכל זמן ביום. ציוריו הליליים, הפופולריים מאוד בשנותיו האחרונות, כדוגמת, "רבב ברוח" (A Taint on the Wind) ו"פחד בשיירת הפרדות" (Scare in the Pack Train) צוירו באופן חופשי ובסגנון אימפרסיוניסטי יותר, ומתמקדים באיום בלתי נראה.
רמינגטון השלים רומן נוסף ב-1902, "ג'ון ארמין מילוסטון" (John Ermine of the Yellowstone), הצלחה צנועה, אבל אכזבה מובהקת כיוון שרב המכר איש וירג'יניה (The Virginian), שנכתב על ידי אואן ויסטר, ששיתף בעבר פעולה עם רמינגטון, ושהפך למערבון קלאסי, האפיל עליו לחלוטין. מחזה המבוסס על "ג'ון ארמין" נכשל ב-1904, ואחרי "ג'ון ארמין" החליט רמינגטון שהוא יפסיק לכתוב ולאייר (אחרי שהכין מעל ל-2,700 איורים) על מנת להתמד בפיסול ובציור.
ב-1903 צייר רמינגטון את "שיעורו הראשון" (His First Lesson) המתרחש בחווה בבעלות אמריקנית במדינת צ'יוואווה במקסיקו. הפועלים לובשים מגיני רגלים כבדים, חולצות לבנות מעומלנות וחובשים כובעים בעלי תיתורה רחבה שמוטה. בציוריו שאף רמינגטון לאפשר לקהל "לקחת משהו איתם על מנת להרהר בו – לדמיין". ב-1905 זכה רמינטון לפרסום נרחב כאשר "קולייר'ס" הקדיש גיליון שלם לאמן, מציג לראווה את יצירותיו האחרונות. באותה שנה שכר נשיא חברת האמנות של פיירמונט (Fairmount Park Art Association, כיום האגודה לאמנות ציבורית - Association for Public Art) את רמינגטון ליצור פסל גדול של בוקר עבור פארק פיירמונט בפילדלפיה, שהוצב ב-1908 על סלע בולט לאורך כביש קלי (Kelly Drive), אתר שרמינגטון בחר במיוחד לפסל לאחר שפרש דגמן לפניו במקום זה בדיוק. ה"בוקר" של פילדלפיה (Cowboy, 1908) היה פסל הארד הגדול הראשון והיחיד של רמינגטון, והפסל הוא אחת הדוגמאות הראשונות של אמנות מותאמת לאתר בארצות הברית.
סדרת "חוקרי הארצות" (Explorers) של רמינגטון, המתארת אירועים היסטוריים קודמים בהיסטוריה של מערב ארצות הברית, לא התקבלה יפה על ידי הציבור או המבקרים. המשבר הפיננסי של 1907 גרם להאטה במכירה של יצירותיו וב-1908 הפכו אמני הפנטזיה, כדוגמת מקספילד פאריש (Maxfield Parrish; 1966-1870) לפופולריים בקרב הציבור והפטרונים המסחריים. רמינגטון ניסה למכור את ביתו בניו רושל על מנת להתרחק יותר מהעיור המתפשט. לילה אחד הוא הדליק מדורה בחצרו ושרף עשרות מציורי השמן שלו ששימוש לאיור עיתונים (ששוויים כיום מיליוני דולרים), כסוג של אמירה מודגשת כי גמר לאייר לנצח. הוא כתב "לא נותר דבר מלבד מחקרי הנוף שלי". לקראת סוף חייו, הוא עקר לרידג'פילד בקונטיקט. בשנתיים האחרונות לחייו, הוא נטה יותר לכיוון האימפרסיוניזם בהשפעת העשירייה, והוא הצטער שהיה כבול לסטודיו (בשל בריאותו המתרופפת) שלא יכול היה ללכת בעקבות עמיתיו שציירו בחוץ ("plein air" מצרפתית).
פרדריק רמינגטון מת לאחר שניתוח חירום של אפנדקטומיה הוביל לדלקת הצפק ב-26 בדצמבר 1909. השמנת היתר הקיצונית שלו (הוא שקל קרוב ל-150 קילוגרם) גרמה לסיבוכים בהרדמה ובניתוח ודלקת התוספתן הכרונית שלו נקבעה בניתוח לאחר המוות כגורם הבסיסי למותו. הוא נקבר בבית הקברות אוורגרין (Evergreen Cemetery) בקנטון שבה נולד.
בית פרדריק רמינגטון (Frederick Remington House) הוכרז אתר היסטורי לאומי ב-1965. הוא היה קרוב משפחה של האמנית דבורה רמינגטון (Deborah Remington; 2010-1930). ב-2009 חוקק הקונגרס של ארצות הברית חקיקה על פיה שונה שם בית הדואר ההיסטורי באוגדנסבורג בניו יורק ל"בניין בית הדואר על שם פרדריק רמינגטון" (Frederic Remington Post Office Building).
סגנון והשפעות
שיתוף הפעולה של עם אואן ויסטר על "האבולוציה של הבוקר" (The Evolution of the Cowpuncher) שיצא לאור בהארפר'ס מנתלי (Harper's Monthly) בספטמבר 1893, היה ההופעה הראשונה של הבוקר המיתולוגי בספרות האמריקנית והוליד סוגה שלמה של מערבונים בספרות, בסרטים ובתיאטרון. רמינגטון סיפק את התפיסה של הפרויקט, את התוכן העובדתי ואת האיורים וויסטר סיפק את הסיפורים, כשלעיתים הוא משנה את הרעיונות של רמינגטון (הבוקרים הטיפוסיים של רמינגטון היו עובדי חווה מקסיקנים, אבל ויסטר הפך את הבוקרים האמריקנים לצאצאים של סקסונים. בפועל שניהם צדקו חלקית, שכן הבוקרים האמריקנים הראשונים היו חוואים שטיפלו בבקר ובסוסים של הצבא המהפכני האמריקני בלונג איילנד והמקסיקנים שהקימו חוות בטריטוריות של אריזונה וקליפורניה).
הישג נוסף של רמינגטון היה ההמצאה של פסל "הבוקר". מהפסל הראשון שלו "מאלף הסוסים" (1895), הוא יצר צורת אמנות שעדיין פופולרית מאוד בקרב אספנים של אמנות המערבונים.
רמינגטון, שהיה בין החסידים הראשונים של תהליך חריטה צילומית על פני חריטה בעץ לשכפול של אמנות איור לעיתונים, הפך למומחה בשיטות שכפול, ועובדה זו סייעה לו ליצור קשרי עבודה איתנים עם עורכים ומדפיסים. יתר על כן, הכישורים של רמינגטון כאיש עסקים היו שקולים לכישוריו כאמן, בניגוד לאמנים אחרים שהסתמכו על בני זוגם או על סוכני עסקים או על אף אחד שינהלו את ענייניהם הכספיים. הוא היה עיתונאי משפיע ומקדם של אמנותו. הוא עמד על כך שהתמונות המקוריות שלו יטופלו בזהירות רבה ויושבו לו במצבם המקורי (ללא סימנים של העורך) על מנת שיוכל למכור אותם. הוא ויסת בזהירות את כמות הציורים שהפיק על מנת למקסם את רווחיו וניהל רישום מדוקדק של עבודותיו ומכירותיו.
במסגרת סדרת הטלוויזיה גדולי האמנים האמריקאים (American Masters) ברשת PBS הוקרן ב-1991 הפרק הדוקומנטרי "פרדריק רמינגטון: האמת של ימים אחרים" (Frederic Remington: The Truth of Other Days ), בבימויו של טום נף (Tom Neff), שבו הקריין היה גרגורי פק ונד ביטי הקריא ממכתביו של רמינגטון.
רמינגטון מגולם על ידי ניק צ'ינלונד (Nick Chinlund) בסדרת הטלוויזיה הפרשים הקשוחים מ-1997 על מלחמת ארצות הברית–ספרד, המסקרת את התקופה בה רמינגטון פעל ככתב צבאי והשותפות שלו עם ויליאם רנדולף הרסט (המגולם בסדרה על ידי ג'ורג' המילטון).
פורום אוגוסטוס
פורום אוגוסטוס (בלטינית: Forvm Avgvsti) הוא פורום אשר נבנה על ידי הקיסר אוגוסטוס בראשית תקופת הפרינקיפט של רומא העתיקה ושימש בשיאו כמבנה מרכזי בחיים הציבוריים של העיר. אוגוסטוס (אז עוד בשמו המקורי - אוקטביאנוס) נדר להקים מקדש לאל המלחמה הרומי, מארס, בעת קרב פיליפי (שנת 42 לפנה"ס). סווטוניוס תיאר את ההחלטה על בניית הפורום בביוגרפיה של "אוגוסטוס האלוהי":
על פתיחת עבודות הבנייה הורה אוגוסטוס בשנת 20 לפנה"ס עם השבתם של הדגלים הרומיים שנפלו לידי הפרתים בקרב חרן בשנת 53 לפנה"ס. לאחר 18 שנות בנייה נחנך הפורום ברוב פאר והדר בשנת 2 לפנה"ס. הדעות בנוגע לתאריך המדויק של חנוכת הפורום חלוקות בין 1 באוגוסט (הדעה הרווחת) לבין 12 במאי, כאשר בכל מקרה ברור כי מדובר בשנת 2 לפנה"ס. פליניוס הזקן הגדיר את פורום אוגוסטוס, ביחד עם מקדש השלום ובזיליקה אמיליה, כשלושת המבנים היפים ביותר בעולם. בנוסף ציין פליניוס כי העץ ששימש לבניית הפורום נכרת באלפים בשיאו של חום הקיץ, בתקופה הנחשבת לטובה ביותר לכריתתו. ראייה לצדקת דבריו של פליניוס ניתן למצוא בעובדה כי במאה ה-16 לספירה נמצאו פיסות עץ מהפורום במצב טוב כל כך עד כי ניתן היה להשתמש בהן בשנית. בדו"ח עלילותיו של אוגוסטוס האלוהי, הנחשב כאוטוביוגרפיה של אוגוסטוס, הוא מציין את הקמת הפורום בכותבו:
הסיבות להקמת פורום אוגוסטוס
את הסיבות להקמת הפורום ניתן לחלק לשלוש: מניעים תעמולתיים, מניעים דתיים (פולחן מארס) ומניעים מעשיים.
מניעים תעמולתיים
פורום אוגוסטוס משקף את הצורה בה אוגוסטוס ביקש שבני עמו יכירו ויזכרו את ההיסטוריה הרומית ואת מקומו בתוכה. כך יצר אוגוסטוס מעין "היכל תהילה" של האישים החשובים בהיסטוריה הרומית (על פי תפיסתו), ובתוכו ייחד לעצמו מקום מרכזי ביותר (ראו "מבנה הפורום"). כך הפורום היווה תמהיל של אלמנטים ציבוריים ואישיים (הנוגעים לאוגוסטוס), עם דגש ברור על אלו האישיים. מחד היו פסלים ואלמנטים מרובים של אבותיו של אוגוסטוס ושל בוניה של רומא, אך במרכזם ניצב פסלו של אוגוסטוס עצמו וכתובות המשבחות אותו.
פולחן מארס
מארס היה אל החקלאות והמלחמה במיתולוגיה הרומית, ובנוסף הוא נחשב לאביו של רומולוס, מייסדה של העיר רומא. עם זאת, אוגוסטוס נתן לו צביון חדש, כאשר הוא ראה בו בראש ובראשונה את "אל הנקמות" (Mars Ultor). על רקע זה ניתן להבין את העובדה כי אוגוסטוס נדר להקים מקדש למארס דווקא בעת קרב פיליפי בשנת 42 לפנה"ס, בו הוא נקם את רצח אביו המאמץ, יוליוס קיסר.
גם למועד שבו הורה אוגוסטוס על פתיחת עבודות הבנייה ישנו הסבר על רקע זה: היה זה לאחר שאוגוסטוס נקם את נקמת קראסוס עם השבת הדגלים שנפלו בידי הפרתים בקרב חרן בשנת 53, בו הובס קראסוס ומת. לאחר שתי הנקמות הסמליות האלו ניתן האות לבניית מקדשו של "מארס הנוקם", אשר סמלה מבחינת אוגוסטוס את פתיחתה של תקופה חדשה ברומא ובעולם כולו, כאשר הפושעים מבית ומחוץ (רוצחי קיסר והפרתים) באו על עונשם.
חשיבותו של מארס בעיני אוגוסטוס הייתה כאמור כבירה, ובעת חנוכת הפורום הוא הבטיח מפורשות כי הוא ויורשיו יבקרו בו לעיתים קרובות. מעבר לכך, אוגוסטוס הפך כאמור את הפורום לבעל חשיבות סמלית גבוהה ברומא, ובכך בעצם הביא את מארס אל מרכז החיים בעיר (ראו "תפקידו של פורום אוגוסטוס"). מעבר להקמת המקדש, אוגוסטוס הצהיר על קיום משחקים לכבודו של מארס, שהוא היה הראשון לקיימם.
צרכים מעשיים
מעבר למניעים הדתיים ורצונו של אוגוסטוס לפאר את עצמו, היו גם סיבות מעשיות יותר להקמת הפורום. מבני הציבור שהיו קיימים באותה עת ברומא לא יכולים היו להכיל את כל כמות הדיונים הגואה בתביעות משפטיות, שהגיעה בעקבות העלייה באוכלוסיית העיר והאימפריה. בשל כך אוגוסטוס מיהר לחנוך את הפורום עוד בטרם השלמת בנייתו של מקדש מארס.
הקמת פורום אוגוסטוס
אוגוסטוס שם כאמור דגש חשוב על כך שהפורום יהיה שייך לו בלבד, ולא רצה שכל רבב ידבק בו. על כן הוא רכש באופן פרטי את האדמות שיועדו להכיל את הפורום, ולא הסכים להפקיע שטחים מידי אנשים שסירבו למכור את שטחיהם. בשל כך מבנהו של הפורום הוא צר יחסית לתכנון המקורי, וניכר כי הוא אינו סימטרי(ראו "מבנה פורום אוגוסטוס"). בניית הפורום נמשכה כ-18 שנים, ובסיומן הוא נחנך עוד בטרם הושלמה בניית מקדש מארס, בשל הצורך הממשי בפורום לשם ניהול הפעילות הציבורי.
תפקידו של פורום אוגוסטוס
אוגוסטוס לא הותיר את הפורום שבנה כמונומנט נטול שימוש, אלא נפח בו תוכן, וקבע כי אירועים שונים ייערכו בו. בהתאם לאופיו של הפורום כמוקדש למארס, אל המלחמה, עיקר הפעילות הקשורה למלחמות נערכה בו: בנוסף לפי ההיסטוריון הרומי סווטוניוס, משפטים הנוגעים לענייני הציבור נערכו בפורום החדש, לאחר שבו נקבעו גם השופטים בהטלת פור.
מיקום
פורום אוגוסטוס ניצב בסמיכות לפורום קיסר (Forum Iulium), אשר הוקדש ליוליוס קיסר. הפורום תוחם על ידי חומה גבוהה, שיצרה חיץ בינו לבין שכונת סוּבּוּרה. שכונה זו הייתה שכונה ענייה, צפופה, רועשת ומוכת פשע וזנות בנוסף, הייתה סובורה תחת סכנה מתמדת של שרפות, מה שיכול היה לסכן את הפורום.
את הקיצוניות שבין שני צדי אותה חומה (העושר הגדול של פורום אוגוסטוס אל מול העוני המחפיר של סובורה) ניתן להבין מכתביו של המשורר הרומי יובנאליס, שתיאר את שכונת סובורה:
אם כן, על מנת ליצור את החיץ הברור בין השכונה הענייה לפורום העשיר (וכן על מנת להגן מפני שרפות אפשריות), נבנתה החומה, שגובהה היה כמעט 36 מטרים, והיא נבנתה מלבנים גדולות וקורות עץ. חלקה הפנימי כוסה בשיש וטיח מהודר.
עיצוב ותוכן
מקדש מארס, שהיה לבו של הפורום, ניצב במרכז חלקו הצפון מזרחי של הפורום והוא בנוי היה שיש קורינתי בצורת מתומן. המקדש ניצב על בימה מוגבהת בצדו הצפוני של הפורום. חלקו הפנימי של המקדש תוחם בעמודים, ובקצהו ניצבה אכסדרה מקושטת בפסלים ענקיים של מארס, ונוס ויוליוס האלוהי. חרבו של קיסר עצמו נשמרה שם, ולצדה עבודות אומנות רבות. מקובלת הדעה כי גם ניסי הלגיונות של קראסוס שהושבו מידי הפרתים הוצבו שם. גרמי מדרגות רחבים שאיגפו את המקדש הובילו משכונת סובורה אל תוך הפורום, דרך קשתות ניצחון שהוקדשו לדרוסוס וגרמניקוס. קשתות אלו היו תוספת מאוחרת, שנבנתה בשנת 19 לספירה על ידי הקיסר טיבריוס, בנו המאומץ של אוגוסטוס.
שטח הפורום הוקף בפורטיקונים קורינתיים (מבני שער מקורים הנישאים על עמודים), אשר קושטו בשיש צבעוני, כאשר מעליהם ניצבו קריאטידות (עמודים מפוסלים בעלי צורה של בני אנוש ניצבים), אשר הועתקו ממקדש ארכתאון שבאתונה. מאחורי אותן קריאטידות הוצבו גומחות חצי מעגליות (exedra). גומחות אלו עוטרו בפסליהם של רומולוס, מייסדה האגדי של העיר רומא ואיניאס, אחד מגיבורי מלחמת טרויה שנקשר אף הוא לייסודה של רומא, ונחשב לאביה הקדמון של משפחת היוליים, משפחתם של יוליוס קיסר ואוגוסטוס. הפורטיקונים עוטרו בדמויותיהם של בני משפחת היוליים וכן גיבורים רומיים אחרים. טקסטים המשבחים את אותם גיבורים, בהם כל המצביאים שזכו בטריומף מאז איניאס, אשר נחקקו בבסיסי הפסלים הללו שרדו עד ימינו. אחת מגולות הכותרת של הפורום היה פסל גדול של אוגוסטוס עצמו שהוצב בחלל המרכזי שמול חזית מקדש מארס. פסל זה הציג את אוגוסטוס בבגדי תהלוכת ניצחון, כשהוא רכוב על קוודריגה. בבסיס הפסל נטבעה הכתובת "Pater Patriae" - "אבי המולדת", תואר אשר ניתן לאוגוסטוס בשנת 2 לפנה"ס. על פי גרסתו של ואליוס (Velleius) שמותיהם של עמים ספרדיים ואחרים שאוגוסטוס כבש נחקקו גם הם בפורום, אך אין הסכמה מלאה במחקר באשר לאופן ולמקום בו הם הוצגו.
ירידת קרנו של פורום אוגוסטוס
הידיעות בקשר לפורום אוגוסטוס הצטמצמו משמעותית לאחר מותו של אוגוסטוס, ולא ברור מתי בדיוק ירד קרנו ועד מתי הוא המשיך לשמש כמבנה ציבורי פעיל. ידוע כי הקיסרים קלאודיוס וטראיאנוס פעלו במקום באמצע המאה הראשונה לספירה ובתחילת המאה השנייה. ככל הנראה בנייתו של פורום טראיאנוס (שהושלמה ב-112 לספירה) הפחיתה משמעותית מחשיבותם של יתר הפורומים בעיר. עם זאת, ישנו אזכור לכך שהקיסר אדריאנוס שיקם את פורום אוגוסטוס.
שרידי פורום אוגוסטוס
רובו של הפורום נחרב עם השנים. עם זאת, חלקים בודדים נשתמרו עד ימינו:
ח'ירבת אל-עומור
ח'רבּת אלעֻמוּר (בערבית: خربة العمور) היה כפר ערבי בהרי ירושלים ששכן 12 קילומטרים מערבית לירושלים, ליד עין ראפה ולצדי נחל כסלון, על גבעה כ-700 מטר מערבית לעין לימון, ששמו המקורי היה עין אל-עומור. הכפר היה שייך לנפת ירושלים במחוז ירושלים. במלחמת העצמאות, ב-21 באוקטובר 1948, במסגרת מבצע ההר, הכפר נכבש על ידי חטיבת הראל והתרוקן מתושביו. בשנת 1950 נוסדה גבעת יערים על אדמות חקלאיות של הכפר. חלק מתושבי הכפר עברו לאבו גוש הסמוכה.
יורה זויפר
יורה זוֹיפֶר (בגרמנית: Jura Soyfer; ברוסית: Юрий Сойфер, יורי סויפר; 25 בנובמבר (יוליאני)/ 8 בדצמבר (גרגוריאני) 1912, חרקוב – 16 בפברואר 1939, מחנה הריכוז בוכנוואלד) היה מחזאי, עיתונאי ומשורר יהודי-אוסטרי, אחד היוצרים הבולטים בשורות השמאל בארצו בשנות ה-30.
ראשית דרכו
זויפר נולד ב-1912 בעיר חרקוב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), בנם של תעשיין הפלדה היהודי ולדימיר וולף סויפר ואשתו ליובוב לבית ברוידס. הייתה לו אחות אחת, טטיאנה, שהייתה מבוגרת ממנו בחמש שנים. הוא גדל במשפחה עשירה, בהשגחת אומנות זרות דוברות צרפתית. שמו הרשמי היה יורי סויפר: 'יורה' היה כינוי שאימץ מאוחר יותר, ו'זויפר' הוא ההגייה הגרמנית של 'סויפר'.
עם פרוץ מהפכת אוקטובר ב-1917, לא מיהר האב לעזוב את חרקוב, שנראתה לו בטוחה עדיין. רק בסוף 1919, כשהצבא האדום התקדם אל העיר ועמד לכבוש אותה מידי כוחותיו של אנטון דניקין, נמלטו בני המשפחה לרוסטוב על הדון, שהייתה עוד עמוק באזור שבשליטת הצבא הלבן. הם השמידו את כל מסמכי הזהות שלהם מחשש שייפלו לידי הקומוניסטים. לאחר שהות קצרה בעיר, עברו לרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, ומשם לקושטא בדצמבר 1920. באפריל 1921 השתקעו לבסוף בעיר באדן שבאוסטריה, וב-1923 עברו לבירה וינה. אף כי איבדו את רוב נכסיהם, הבריחה האם עמה אוצר גדול של תכשיטים, שאפשר להם להתבסס ולחיות חיי רווחה.
זויפר למד בגימנסיה הריאלית ברח' האגנמילר, בארדברג שברובע השלישי. עקב הרקע הרב-לשוני שלו – הוא שלט ברוסית ובצרפתית עוד לפני שלמד גרמנית – התעניין בכתיבה עוד מגיל צעיר. ב-15 ביולי 1927 פתחה משטרת וינה באש על מפגיני שמאל שהציתו את בית המשפט העליון והרגה 89 מהם ; בעקבות המאורע, החלו נטיותיו של זויפר הצעיר לנטות שמאלה, ובאותה שנה הצטרף לארגון התלמידים הסוציאל-דמוקרטי (Verband der Sozialistischen Mittelschüler). הוא החל לפרסם טורים פרי עטו בעיתון התנועה. במסגרת פעילותו שם, פגש את מריה סצ'י, עמה היה בקשר רומנטי. ב-1929 הצטרף ל"קברט הפוליטי" של המפלגה, בו רכש ניסיון ראשון בכתיבת מחזות קצרים. בקיץ 1930 נסעו הוא ומריה לניס ברכב, ורשמי המסע הפכו לבסיס ל"אנשים על הדרך" – הטור הראשון של זויפר שפורסם ביומון המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית (מסד"א), "עיתון הפועלים" (Arbeiter Zeitung).
שיא הקריירה
בסתיו 1931, לאחר שסיים את בית הספר, נרשם זויפר לאוניברסיטת וינה, בה למד היסטוריה וגרמניסטיקה. אוסטריה הייתה נתונה במצב כלכלי קשה, בהשפעת המשבר העולמי, ושיעורי האבטלה נסקו, מה שהקצין מאוד גם את העמדות בזירה הפוליטית. התמיכה במפלגות הרדיקליות, הן הנאצים מימין והן הקומוניסטים משמאל, עלתה מאוד. השמרנים הודאגו מכך ודחפו לכינון משטר פאשיסטי לפי הדגם האיטלקי. ב-12 בספטמבר 1931 ערך הארגון הפארא-צבאי "משמר המולדת של שטיריה" (Steirischer Heimatschutz) הפיכה כושלת. מנהיג המתקוממים, ולטר פפרימר, הועמד לדין וזוכה במהירות על ידי המושבעים, שהצטרפו לתומכיו של פפרימר בהצדעה במועל יד עם סיום המשפט. זויפר חיבר שיר מחאה סאטירי על המאורע, "זוּכָּה פה אחד" (Einstimmig Freigesprochen), שהתפרסם ב"עיתון הפועלים" ב-20 בדצמבר 1931. מאז היה לו שם טור קבוע, שהוקדש להומור פוליטי. הוא קיבל טורים גם בכתבי-עת אחרים של המפלגה.
בקיץ 1932, בעת החופשה מהאוניברסיטה, קיבל זויפר גם מטלה עיתונאית ראשונה ויצא לגרמניה. הוא חיבר סדרת כתבות על הנעשה במדינה. הוא זועזע מהתמיכה הנרחבת בהיטלר שראה, כמו גם מריקבונה של הדמוקרטיה הגרמנית. לטענת הביוגרף ז'אן-מארי וינקלר (Winkler), בשלב זה חל בו מפנה: דיווחיו מגרמניה היו קודרים שלא כרגיל, והוא עצמו החל לבקר בחריפות את הפיצול בשמאל בין סוציאל-דמוקרטים וקומוניסטים ולקרוא לחזית מאוחדת. גם סגנונם של שיריו נעשה פסימי יותר.
עליית הנאצים לשלטון ב-1933 הדאיגה את הממשלה האוסטרית, שחששה מניסיון השתלטות. ב-4 במרץ 1933 ניצל הקאנצלר אנגלברט דולפוס אי-סדרים בפרלמנט כדי להפעיל את סמכויות החירום שלו, ונעשה דיקטטור בפועל. תוך זמן קצר הוצאו מפלגות האופוזיציה – הנאצים, הסוציאל-דמוקרטים והקומוניסטים – אל מחוץ לחוק. זויפר, שהתאכזב מהמסד"א, החל בחיבור הרומן הראשון שלו, "כך מתה מפלגה" (So Starb eine Partei), שבו ביקר אותה בחריפות. בפברואר 1934, כשפרצו עימותים נרחבים בין כוחות הממשלה לאנשי שמאל, עבר זויפר למפלגה הקומוניסטית האוסטרית, אף כי לא נטל חלק פעיל בהתקוממות. ב-1934 גם נפרד מסצ'י ונכנס למערכת יחסים עם הלי אולטמן (Helli Ultmann). משפחתו נקלעה למשבר כספי, והוא נאלץ לעזוב את האוניברסיטה ולכתוב שירים ורשימות לעיתונים – בדרך כלל תחת שם בדוי – באופן תכוף יותר על מנת להתפרנס.
באוגוסט 1935 הכיר זויפר את השחקן והבמאי לאו אשכנזי (לימים לאון אסקין ), שניהל מועדון קברט בשם "אָה-בֶּה-צֶה" (ABC). זויפר נעשה לשותפו העיקרי של אשכנזי ושימש ככותב הראשי של הקברט. המועדון היה המפורסם ביותר מבין שורה של מוסדות דומים שפעלו בווינה באותן השנים: היו בו ארבעים-ותשע מקומות (לפי החוק, רק אולמי מופעים עם חמישים מקומות ומעלה היו נתונים לפיקוח הצנזורה) והוצגו בו מופעי בידור שכללו ביקורת חריפה על השלטון. רוב השחקנים והכותבים היו יהודים והזדהו עם השמאל. ב-6 במאי 1936 הוצג במועדון לראשונה קברט פרי עטו של זויפר, "סוף העולם" (Der Weltuntergang), שהוא אחת מיצירותיו המפורסמות ביותר. עוד עבודה ידועה שחיבר עבור אה-בה-צה היא "מלודיה לברודויי 1492" (Broadway Melodie 1492) משנת 1937, שהיה עיבוד למחזה "קולומבוס" (Kolumbus) של קורט טוכולסקי וולטר הזנקלבר. הוא גם חיבר עיבוד סאטירי של "אופרה בגרוש" של ברכט, שבו החליף היטלר את דמותו של מקי סכינאי.
אחריתו
ב-17 בנובמבר 1937 נעצר זויפר על ידי סוכני המשטרה, שטעו וחשבו כי הוא פרנץ מארֶק, פעיל קומוניסטי בכיר שהיה עמו בקשרי ידידות. אף כי הטעות התבררה במהרה, מצאו הסוכנים בדירתו די חומר כדי להרשיעו בחברות פעילה במפלגה הבלתי-חוקית. הוא היה נתון במאסר עד ה-16 בפברואר 1938, אז שוחרר במסגרת חנינה כללית. זויפר היה חופשי במשך עשרים-ושישה ימים בדיוק: ב-12 במרץ, ביום האנשלוס, הוא ניסה להימלט לשווייץ ברכבת, אך מאחר שלא היו לו המסמכים המתאימים, נאסר עליו לצאת מהארץ. למחרת, חצה את הגבול באופן בלתי-חוקי עם מגלשי סקי, ונתפס על ידי משמר הגבול האוסטרי.
ב-23 ביוני הועבר זויפר למחנה הריכוז דכאו, שבו אולץ לעבוד עבודה פיזית קשה. שם חיבר את יצירתו האחרונה, "שיר דכאו". הפזמון החוזר קרא לאסירים "הישאר בן-אדם, חבר/ היה גבר, חבר/ עבוד היטב, התמודד, חבר/ שכן העבודה משחררת." זויפר כתב את המילים, והמנגינה חוברה על ידי המלחין הרברט ציפֶּר בעזרתם של עוד שלושה אסירים בעלי רקע מוזיקלי. הן בשל חוסר תנאים והן בשל חשש להיענש בידי שומרי האס אס, הלחין ציפר את המנגינה בראשו ולמד את מילותיו של זויפר בעל פה. ב-1939 השתחרר ציפר כשקיבל ויזה לגואטמלה, והשיר פורסם בעולם החיצון, בכתב-עת של גולים אוסטרים בבריטניה.
ב-23 בספטמבר נשלח זויפר למחנה בוכנוואלד. שם שימש כנושא אלונקה בצוות פינוי הגופות. משפחתו, שהיגרה לארצות הברית, הצליחה לארגן לו ויזה למדינה. אך בטרם שחרורו מהמחנה לקה זויפר בטיפוס הבהרות כתוצאה ממגעו התכוף עם גוויות. הוא מת בלילה שבין ה-15 ל-16 בפברואר 1939, בגיל עשרים ושש. גופתו הועברה לניו יורק, שם נקברה בבית הקברות היהודי בסטטן איילנד.
על אף הקריירה הקצרה שלו, זויפר הוא אחד הכותבים האוסטריים הבודדים שעבודותיהם תורגמו ליותר מ-30 שפות. מחזותיו עדיין מועלים לעיתים קרובות בארצו ובמדינות דוברות-גרמנית אחרות.
לקריאה נוספת
ביבליוגרפיה:
חאתים
החאתים או ההאנתים היו עם עתיק, שאכלס את האזור שנקרא "ארץ החאתי" (כיום באזור אסיה הקטנה).
החאתים היו קיימים כבר בתקופת האימפריה של סרגון מאכד (שנת 2300 לפנה"ס לערך), עד שנטמעו בהדרגה בין השנים 2000–1700 לפנה"ס לתוך החתים. לעם החאתי לא היה כתב. חוקרים מסתמכים במחקריהם על מקורות וכתובות שהופיעו בכתבי עמים אחרים.
מנהיגי החאתים כתבו כנראה באכדית כדי לנהל עסקים עם אשור. השם העתיק "ארץ החאתי" לאסיה הקטנה נמצא על לוחות בכתב יתדות מתקופת סרגון הגדול מאכד (2350–2150 לפנה"ס). על פי מסמכים, סרגון הגדול נלחם במלך החאתי.
החאתים דיברו בשפה שאינה הודו-אירופית, הנקראת חאתית. חוקרים רבים חושבים שהשפה החאתית קשורה לקבוצת השפות הקווקזיות הצפון-מערביות (צ'רקסית, אבחזית, אוביחית ואבזינית). במשפחות צ'רקסיות רבות שם המשפחה מתחיל ב"חאת" או "האת", ולאחד השבטים הצ'רקסיים הידועים קוראים "חתוקאי" (באדיגית: Хьатыкъуай) שפירושו "בני חאתי" (Хьаты = חאתי, Къуэ = בן).
לחם ושעשועים
לחם ושעשועים (בלטינית: Panem et circenses) היא מטונימיה המתארת מדינית. זוהי דרך-פעולה שנהגתה בראשית ימי הקיסרות הרומית (המאה ה-1 לפנה"ס), הדואגת לרווחת התושבים בשימוש בפתרונות לטווח קצר. הפתרונות מספקים את דרישותיהם המיידיות והבסיסיות של האזרחים, בכך שהם מציעים מגוון של תענוגות ומזון בסיסי. מדיניות זו באה למנוע את התקוממות האזרחים, על ידי הסטה והסחת הדעת מהבעיות המהותיות של המדינה. את המושג טבע המשורר הרומי יובנאליס בסאטירה העשירית שלו, כביקורת על פעולותיו של אוגוסטוס קיסר והתנהגותם של בני-דורו.
מקור המושג
יובאנליס, משורר וסאטריקן רומי שפעל בימי אוגוסטוס, קונן על מה שהוא ראה כהידרדרות המוסר והמידות הטובות (virtus) שאפיינו את הרפובליקה ונרמסו בימי הקיסרות, ובסאטירה העשירית שלו טבע את המושג "לחם ושעשועים":
" iam pridem, ex quo suffragia nulli / uendimus, effudit curas; nam qui dabat olim / imperium, fasces, legiones, omnia, nunc se / continet atque duas tantum res anxius optat, / panem et circenses"
מדיניות "לחם ושעשועים" בקיסרות הרומית
הקיסרים שעלו לאחר יוליוס ואוגוסטוס קיסר, המשיכו לנהוג באותה מדיניות כלפי פשוטי העם, להזין ולשעשע את רומא. חלוקת המזון החודשית בפורטיקו מינוקיוס הבטיחה לעם את לחמו מדי יום ביומו. בהצגות ותצוגות הפאר שנערכו במקומות ציבוריים שונים, דתיים וחילוניים, בפורום, בתיאטראות, באצטדיונים, באמפיתאטרונים ובקרבות-ים מבוימים (naumachiae), העסיקו וארגנו את זמנם הפנוי של האזרחים. אופי ההצגות ותהלוכות-הראווה, אשר בימי הרפובליקה שימשו לטקסי-דת בהובלת האריסטוקרטיה, הפכו בימי הקיסרות בהדרגה למופעים המשמשים לבידור-טהור להמונים. כתוצאה מכך התרופפה שליטתה של האריסטוקרטיה בחברה ובפוליטיקה. למדיניות זו השפעה מכרעת על ההסכמה הרחבה במעבר מרפובליקה לקיסרות. לאורך כל ימי הקיסרות נשמעה ביקורת מצד הוגי דעות אריסטוקרטיים על מדיניות זו, אך התלות שפיתח הציבור ב"לחם ושעשועים" דחקה את הביקורת מהקונצנזוס.
כותב על כך ההיסטוריון הרומי טקיטוס: "השפלים שבהמון העם, שהורגלו במשחקי הקרקס ובתיאטראות, וכן המקוללים שבעבדים והאנשים שאכלו את רכושם ובקלונו של נירון מצאו מחייתם, נפלו ברוחם ושתו בצמא כל דבר שמועה".
מוסיף על כך מרקוס קורנליוס פרונטו: "העם הרומאי שקוע מעל הכל בשני דברים – אספקת מזונו ומופעיו".
במקום בו נכשלו האריסטוקרטים, הצליחה מאוחר יותר הדת החדשה, הנצרות. המרוצים נמשכו, אך הטבח בזירה חדל בפקודתם של קיסרים נוצרים. ב-1 באוקטובר 326, הוציא הקיסר קונסטאנטינוס צו, לפיו יש להחליף את עונש ה-Ad bestias, גיוס גלדיאטורים, בעבודת פרך (Ad metalla). בעקבות כך בסוף המאה ה-4, נעלמו קרבות גלדיאטורים במזרח, ובשנת 404 לספירה, אסר הונוריוס את הקרבות במערב. בהדרגה דעכה תרבות השעשועים ומוקד השליטה בעם עבר לכנסייה.
אמאדו אוננה
אמאדו זאונד ז'ורז' בה אמבום אוננה (בצרפתית: Amadou Zeund Georges Ba Mvom Onana; נולד ב-16 באוגוסט 2001 בדקר שבסנגל) הוא כדורגלן בלגי יליד סנגל המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אברטון מפרמייר ליג ובנבחרת בלגיה.
קריירת מועדונים
אוננה גדל במחלקות הנוער של אנדרלכט, RWS בריסל, זולטה ורכם והופנהיים. הוא ערך הופעה אחת במדי הופנהיים II, קבוצת המילואים של המועדון.
ב-31 בינואר 2020 הצטרף אוננה להמבורג מהבונדסליגה השנייה. הוא ערך 25 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-5 באוגוסט 2021 חתם אוננה על חוזה לחמש עונות בליל מליגת העל הצרפתית. ב-14 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בהפסד 0–4 לניס במסגרת המחזור השני בליגה לעונת. ב-14 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בתיקו 0-0 נגד וולפסבורג במסגרת שלב הבתים לעונת 2021/2022. ב-19 במרץ 2022 כבש שער בכורה בניצחון 0–1 על נאנט.
ב-9 באוגוסט 2022 חתם אוננה באברטון לחמש שנים. ארבעה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה בקבוצה, בהפסד 1-2 לאסטון וילה. ב-14 בינואר 2023 כבש שער בכורה בקבוצה בהפסד הביתי 1–2 לסאות'המפטון.
נבחרת בינלאומית
ב-3 ביוני 2022 ערך אוננה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה, בהפסד 1–4 לנבחרת הולנד במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
נכלל בסגל נבחרת בלגיה לטורניר מונדיאל 2022.
פוארטו מלדונדו
פוארטו מלדונדו (בספרדית: Puerto Maldonado) היא עיר בדרום מזרח פרו, בקרבת הגבול עם ברזיל, 55 ק"מ מהגבול עם בוליביה במפגש הנהרות טמבופטה ומדרה דה דיוס בלב יער גשם טרופי. העיר נמצאת בגובה של 183 מטרים מעל פני הים ואנשיה מתפרנסים בעיקר מתיירות, הפקת גומי וחיפוש זהב. חלק מיערות הגשם באזור זה ניטעו מחדש באופן מלאכותי לאחר שבעשורים קודמים כריתת עצים מסיבית לצורכי תעשייה דיללה את היערות באזור.
ספיק איזי
ספיק איזי (באנגלית: speakeasy – "דבר בשקט"; נקראו גם חזיר עיוור – blind pig או טיגריס עיוור – blind tiger) היו מוסדות שמכרו באופן בלתי חוקי משקאות חריפים. מוסדות אלו בלטו במיוחד בארצות הברית במהלך תקופת היובש (1920-1933 ובמדינות מסוימות לאחר מכן). בתקופה זו נאסרו בחוק מכירה, ייצור והובלה של משקאות חריפים בכל רחבי ארצות הברית.
הספיק איזי נעלמו לאחר שבוטל חוק היובש ב-1933, והמונח משמש היום בארצות הברית לתיאור מסבאות או פאבים קטנים ולא מוכרים עם אווירה אינטימית, במיוחד כאלו שרחוקים מאזורי בילוי גדולים.
אטימולוגיה
על פי ידיעה מעיתון משנת 1889, "מסבאות ללא רישיון בפנסילבניה ידועות בכינוי 'ספיק איזי'. הן נקראו כך בשל אופן הדיבור השקט שהיה נהוג בפרהסיה אודות קיומן או כאשר נמצאים בהן, כדי לא להתריע את המשטרה או את השכנים". יצירת המונח מיוחסת לקייט הסטר, שניהלה מסבאה ללא רישיון בשנות השמונים של המאה ה-19 בעיירה מק'קיספורט שבאזור פיטסבורג שבפנסילבניה. למרות שהמונח החל להיכנס לשימוש בולט בארצות הברית בשל הפשיטות על מסבאות שפעלו ללא רישיון באזור פיטסבורג, השם "חנות ספיק איזי" (speak easy shop) כהגדרה למקום בו נמכרים משקאות חריפים ללא רישיון, מוזכר בזיכרונותיו של איש הצי המלכותי הבריטי שנכתבו ב-1844. המונח "speak softly shop", שמשמעותו "בית מבריחים", מופיע במילון סלנג בריטי שיצא לאור ב-1823. שנים רבות לאחר מכן, בתקופת היובש בארצות הברית, נעשה המונח "ספיק איזי" לתיאור המקומות בהם ניתן היה לרכוש משקאות חריפים.
שמות נוספים היו נהוגים לתיאור מסבאות אלה. מקורם של המונחים "חזיר עיוור" (blind pig) או "טיגריס עיוור" (blind tiger) הוא בארצות הברית של המאה ה-19. מונחים אלה תיארו מוסדות שמכרו משקאות חריפים באופן בלתי חוקי למעמדות הנמוכים, והם בשימוש זה עד היום. הבעלים של מקום כזה גבה כסף מהלקוחות על צפייה באטרקציה כלשהי, כמו צפייה בחיה, ולאחר מכן הגיש משקאות, כביכול בחינם, ובכך עקף את החוק. המונח "נמר עיוור" התייחס גם למסבאה בה זהותו של מוזג המשקאות הייתה חסויה.
היסטוריה
מסבאות הספיק איזי היו רבות מספור ופופולריות מאוד במהלך תקופת היובש. חלק מהן הופעלו על ידי אנשים שהיו חלק מארגוני הפשע המאורגן. למרות שהמשטרה וסוכני המחלקה לאכיפת חוק היובש פשטו עליהן לעיתים קרובות ועצרו את בעליהן, הפעלתן הייתה כה רווחית שהן המשיכו לשגשג. מסבאות הספיק איזי נעשו עד מהרה לחלק חשוב בתרבות האמריקאית באותה תקופה. כמה שינויים בתרבות האמריקאית התחוללו כאשר צצו מוסדות אלה. שינוי בולט היה השילוב בין הגזעים. שחורים ולבנים יכלו להתאסף יחדיו ואף להתערבב אלו באלו.
שינוי נוסף שקשור בספיק איזי היה שילובן של הנשים. עסקים רבים כאלה עשו הכול כדי למשוך נשים כדי להגדיל את הכנסותיהם. ואכן, קיימים דיווחים רבים על עלייה במספרן של הנשים שנעצרו בעוון שכרות בפומבי.
המונח "ספיק איזי" קם לתחייה בעשור הראשון של המאה ה-21 ומתייחס לבארים חוקיים בסגנון המסבאות מתקופת היובש ובו מוגשים קוקטיילים קלאסיים. כיום הורחב המונח לתיאור מסבאות רטרו וכן למסבאות בארצות שלא חל בהן חוק היובש, כמו אוסטרליה ובריטניה.
סוגי הספיק איזי
בראשית דרכן היו מסבאות הספיק איזי קטנות יחסית, והופעות הבידור שהתקיימו בהן היו מועטות או לא קיימות כלל. אך עם חלוף הזמן ועם הגידול במספרן הוצגו בהן הופעות בידור והן הפכו לאחד מסוגי בתי העסק הגדולים ביותר בתקופת היובש.
בעיירות שדה רבות הופעלו מסבאות קטנות על ידי בעלי עסקים מקומיים. קיומם של עסקים אלה נשמר בסוד בקרב המשפחות המפעילות אותם גם לאחר שבוטל חוק היובש. ב-2007 נמצאו מרתפים סודיים, ששימשו ככל הנראה כמסבאות ספיק איזי, על יסודותיו של קפה אינטרנט בעיר בינגהמטון שבמדינת ניו יורק.
מסבאת הספיק איזי לא הייתה חייבת להיות גדולת ממדים. "בקבוק ושני כיסאות הספיקו כדי להפוך את המקום לספיק איזי". דוגמה למיקום כזה היה מועדון "21" בניו יורק. מסבאה זו הייתה אחת ממסבאות הספיק איזי המפורסמות, והיא פועלת עד היום. ה-"21" היה רק אחד העסקים בבעלותם של צ'רלי ברנס וג'ק קרינדלר. הם החלו את עסקיהם בגריניץ' וילג', שם פתחו מקום שנקרא The Redhead ומאוחר יותר פתחו מקום שנקרא The Puncheon Club. ה-"21" היה מיוחד בשל יכולתו המיוחדת לא להיחשף בפני רשויות החוק. במקום היה קיים מרתף יינות סודי ומערכת שאפשרה לשומר הסף לשגר הודעה לבאר על הגעת שוטרים.
טפיגרמה
תיאור
הטפיגרמה הומצאה על ידי המטאורולוג הבריטי נפיאר שאו ב-1915, ומשמשת בעיקר בבריטניה ובקנדה. במדינות אחרות משתמשים בדיאגרמות דומות למטרה זהה, אך פרטי מבניהן מגוונים. בטפיגרמה האיזותרמות הן ישרות, ולהן 45 מע' הטיה לימין, בעוד האיזוברים אופקיים ומעוקלים קמעא. אדיאבטות יבשות (קווי ירידת הטמפרטורה במפל הטמפרטורה האדיאבטי היבש) ישרות גם הן, ובנות הטיה של 45 מע' לשמאל. אדיאבטות לחות מעוקלות.
הסיבה העיקרית שהטפיגרמה משמשת בבריטניה בקנדה ובאירלנד היא התכונה שלאזורים המוגבלים על ידי העקומים אנרגיה זהה עבור אזורים שווים - דבר התורם להשוואות טובות יותר של CAPE, וכך אפוא גם למערכות קונבקטיביות.
הסבר באמצעות טפיגרמת השירות המטאורולוגי הישראלי
משמאל ניתן לראות את הטפיגרמה המשמשת את השירות המטאורולוגי בישראל (מומלץ ללחוץ על התמונה כדי לראות מקרוב את הסימונים על הטפיגרמה ואת משמעותם).
ראשית, הקווים האנכיים מציינים את הטמפרטורה - כדי לבדוק מה הטמפרטורה בלחץ מסוים, יש לעקוב אחרי הקו מטה, ולקרוא את הטמפרטורה המתאימה. הקווים האופקיים, מתארים את הטמפרטורה הפוטנציאלית, שאם ההתקררות אדיאבטית יבשה בלבד, היא אינה משתנה. כשנעים שמאלה לאורך הקווים האופקיים - הטמפרטורה בפועל יורדת לפי המפל האדיאבטי היבש.
הנקודות שמצוירות על הטפיגרמה משרטטות את "מפל הסביבה" של הטמפרטורה. זהו מפל הטמפרטורה בפועל, והוא שונה מהמפל האדיאבטי היבש או הלח, מפאת ערבול האוויר, הסעה, ותופעות מטאורולוגיות שונות. הסיבה שיש עניין במדידתו היא השוואת טמפרטורת הסביבה לטמפרטורה של "חבילה אוויר" (נפוץ המונח האנגלי Air parcel). חבילת אוויר היא גוש אוויר שגבולותיו דמיוניים, והוא בדרך כלל מתנהג שונה מהסביבה - עולה או יורד. הנחה מאוד חשובה לצורך הניתוח (והיא נכונה בקירוב טוב) היא ההנחה האדיאבטית (ראו תהליך אדיאבטי). לפי הנחה זו, אין חילוף חום בין הסביבה וחבילת האוויר על ידי הולכה. הנחה זו טובה, כיוון שנסיקת חבילת האוויר מהירה יחסית, וחילוף החום אכן זניח. אוויר חם צפוף פחות מאוויר קר, ולכן יעלה (לפי חוק ארכימדס) - זו קונבקציה אטמוספירית. קונבקציה מעודדת יצירת ענני קומולוס מסוגיהם השונים. מניתוח הטפיגרמה ושרטוט המפלים, ניתן לראות אם חבילת האוויר חמה או קרה מסביבתה, וכך לנבא את ירידתה או עלייתה. מאחר שהנחנו תהליך אדיאבטי, חבילה האוויר אם תעלה, תתקרר לפי אחד משני המפלים האדיאבטיים התאורטיים.
בערך מפל הטמפרטורה באטמוספירה הסבר מפורט על יציבות האוויר בהקשר של מפלים אדיאבטיים, ואולם נוח מאוד לראות את היציבות בטפיגרמה. שהרי אם הטמפרטורה של חבילה המתקררת לפי המפל האדיאבטי היבש גבוהה ממפל הסביבה, האוויר בלתי יציב באופן מובהק - משום שגם לפי התקררות זו, העזה ביותר האפשרית של חבילת האוויר, היא חמה מסביבתה, ולכן תמשיך לנסוק. אם מפל הסביבה הוא בין המפל היבש למפל הלח, הרי היציבות תלויה בשאלה האם החבילה מתקררת לפי המפל היבש או המפל הלח, ולכן מצב זה מכונה בלתי יציב על תנאי. אם מפל הסביבה מתקרר בצורה מתונה אף מהמפל הלח, האוויר יציב, כיוון ששום מפל אינו מאפשר לחבילה להיות חמה מסביבתה. מצב שבו האוויר מתחמם עם הגובה, נקרא אינוורסיה, והוא יציב מאוד.
חבילת אוויר תתחיל לעלות אם למשל אזור מסוים בקרקע מתחמם מהר יותר מסביבתו, וכך אזור מסוים ייצור אוויר קל יותר. גם טופוגרפיה יכולה לגרום לעליית אוויר. זרימה של אוויר במדרונות הרים עשויה להביא לנסיקתו לגובה של מאות או אלפי מטרים.
חבילות אוויר מתחילות בדרך כלל את דרכן יבשות - בהקשר זה, פחות מ-100% לחות. אם הן עולות, הן מתקררות לפי המפל האדיאבטי היבש. בחבילת האוויר יש אדי מים שהיא נושאת עמה מהגובה המקורי שממנו עלתה. בדרך כלל מדובר בגובה הקרקע, ולכן יחס העירוב המתאר את הלחות של חבילת האוויר הוא יחס העירוב של הקרקע, גם כשהחבילה נמצאת בגובה אחר. כאשר חבילת אוויר עולה אם כן, היא מתקררת לפי המפל האדיאבטי היבש (הקווים האופקיים), אם האוויר בלתי יציב. כשהלחות היחסית עולה ל-100% מתחיל עיבוי, ואז היא מתקררת לפי המפל האדיאבטי הלח. בטפיגרמה הלחות היחסית עולה ל-100% כאשר הקו האופקי הרלוונטי המתאר את ההתקררות האדיאבטית היבשה פוגש ביחס העירוב ברוויה בקרקע. מנקודה זו ההתקררות היא לפי המפל האדיאבטי הלח (העקומות), עד שאנו נפגשים במפל טמפרטורה סביבתי יציב. כל הטווח הזה בגובה - מתחילתו של העיבוי, ועד המפגש עם האוויר היציב הוא ענן. אפשר לדעת את גובהו, ולחשב את פוטנציאל המשקעים שלו, באמצעות חישוב האנרגיה הפוטנציאלית הקונבקטיבית הזמינה (CAPE).
נקודות הטל בגבהים השונים מצביעות על הלחות בחלקים הגבוהים יותר של האטמוספירה - ככל שהטמפרטורה בפועל רחוקה מטמפרטורת נקודת הטל, כך יבש יותר.
פירתאוולד, מלך ברניקיה
פירתאוולד או פירת'אוולד (באנגלית: Frithuwald; נפטר בשנת 585 לערך) היה מלך ממלכת ברניקיה שבצפון אנגליה משנת 579 ועד פטירתו.
פרטים מועטים ידועים אודות קורות חייו ומלכותו של פירתאוולד. פירתאוולד היה בנו של המלך אידה (אשר היסטוריונים רבים סבורים כי היה מייסד הממלכה). פירתאוולד, עלה לשלטון לאחר מות אחיו, גלאפה, אדה, מלך ברניקיה ואתלריק אשר מלכו לפניו.
אירנאוס
אירנאוס (ביוונית: Εἰρηναῖος; נולד במאה ה-2, נפטר בסוף המאה ה-2 או בתחילת המאה ה-3) נחשב לאחד מאבות הכנסייה בנצרות.
אירנאוס היה הבישוף של לוגדונום בגאליה (כיום: ליון שבצרפת). כתביו השפיעו על התפתחות התאולוגיה הנוצרית המוקדמת והוא נחשב לקדוש הן בעיני הכנסייה האורתודוקסית והן בעיני הכנסייה הקתולית. הוא הראשון שמספק רשימה של "הספרים הראויים לקריאה" הדומה מאד לספרים הנכללים בברית החדשה ובכך הראשון שמגדיר את הקאנון הנוצרי כפי שהוא מוכר עד ימינו. בכתביו התמקד בעיקר באפולוגטיקה והוא נחשב לאחד האפולוגטים הנוצרים המוקדמים החשובים ביותר. אירנאוס היה תלמידו של פוליקרפוס, שנחשב לתלמידו של יוחנן כותב הבשורה. יום הקדוש שלו הוא 28 ביוני.
אירנאוס נולד במחצית הראשונה של המאה ה-2, אך תאריך לידתו שנוי במחלוקת (יש הטוענים כי נולד בין 115 ל-125; ויש הטוענים כי נולד בין 130 ו-142). הוא היה ככל הנראה יווני מעיר הולדתו של פוליקרפוס, סמירנה באסיה הקטנה (כיום איזמיר שבטורקיה). שלא כמו נוצרים אחרים בני זמנו, הוא גדל במשפחה נוצרית, ולא המיר דתו כמבוגר.
הפיכת 1964 (ברזיל)
הפיכת 1964 בברזיל הייתה הפיכה צבאית שהתרחשה בברזיל ב-1964.
ההפיכה התרחשה ב-31 במרץ 1964, ובמהלכה הופל הנשיא הפופוליסט ז'ואאו גולאר (João Goulart) מהרפובליקה החדשה (או השנייה). ההפיכה הונעה בידי אזרחים אשר חששו כי הנשיא גולאר משמש כבובה של גיסו אשר נמנה עם השמאל הרדיקלי, לאונל בריזולה (Leonel Brizola).
גולאר נמלט לריו גראנדה דו סול, משם ניסה להתמודד עם ההפיכה. אולם תוך זמן קצר הודח מתפקידו בידי הסנטור Auro de Moura Andrade והוגלה לאורוגוואי.
המשטר הצבאי התקיים בברזיל תקופה ארוכה עד אשר בין השנים 1979 ו-1989 התקיים מעבר הדרגתי של השלטון מהצבא לאזרחים.
שגריר ארצות הברית בברזיל תיאר את ההפיכה כ"מרד דמוקרטי" על אף האופי הרודני והאלים שלו. השגריר כינה את ברזיל "סין של שנות ה-60". מסמכים מסווגים ששוחררו לאחרונה של סוכנות הביון המרכזית האמריקאית (CIA) מגלים כי המהפכה נתמכה בידי ארצות הברית, אשר הציבה ספינות קרב אל מול חופי ברזיל, שהיו מוכנות לסייע לצבא לתפוס את השלטון במדינה, במידת הצורך. הצורך לא עלה מאחר שהצבא לא נתקל בקושי להדיח את הנשיא גולאר. המבצע האמריקאי נקרא "מבצע האח סם".
Pieces of a Dream
Pieces of a Dream הוא אלבום האוסף הראשון של הזמרת אנסטסיה, המכיל סינגלים מתוך שלושת אלבומיה הראשונים: Not That Kind, Freak of Nature ו-Anastacia. שני הסינגלים היחידים שלא נכנסו לאלבום הם "Boom" (שיר הנושא הרשמי מתוך אליפות פיפ"א 2002) ו-"Love Is a Crime" מתוך הסרט "שיקגו", אך נמצאים כרמיקסים בדיסק הבונוס.
מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים: "Everything Burns", דואט עם בן מודי, חבר לשעבר בלהקת אוונסנס, אשר נכנס גם לפסקול הסרט ארבעת המופלאים. "Pieces of a Dream", הסינגל השני מן האלבום, הוא מחווה למעריצים, והסינגל השלישי והאחרון הוא "I Belong to You (Il Ritmo Della Passione)", דואט עם הזמר האיטלקי ארוס רמאצוטי.
לרוס
לרוס (ביוונית - Λέρος; באיטלקית - Lèro) הוא אי בקבוצת האיים הדודקאנסיים המהווים חלק ממחוז דרום הים האגאי ביוון. האי נמצא במרחק של 317 קילומטרים מנמל פיראוס וניתן להגיע אליו בנסיעה בת 11 שעות במעבורת מנמל זה. שטחו של האי 53 קמ"ר, ואורך חופיו 71 ק"מ. אוכלוסיית האי 8,500 נפשות, אך בעונת התיירות, בקיץ, גדלה האוכלוסייה ל-15,000. האי ידוע בטירת אבירי יוחנן הקדוש, טירה מימי הביניים שנבנתה על חורבות ביצורים ביזנטיים.
בתקופה העתיקה
תוקידידס הדגיש את חשיבות המפרצים והנמלים בלרוס במהלך המלחמה הפלופונסית (431 לפנה"ס - 404 לפנה"ס) לרוס תמכה באתונה הדמוקרטית. לאחר סיום המלחמה נכבשה לרוס על ידי ספרטה, ולאחר מכן היה גורלה כשאר גורל איי הדודקאנס במהלך שלטון אלכסנדר הגדול ויורשיו, ובמהלך שלטון האימפריה הרומית והאימפריה הביזנטית
ימי הביניים והתקופה העות'מאנית
במהלך הכיבוש העות'מאני נהנתה לרוס, ביחד עם שאר איי הדודקאנס, מתקופה של אוטונומיה חלקית. מלחמת העצמאות היוונית ב-1821 הביאה לשחרור האי, ולהפיכתו לבסיס חשוב לצבא היווני.
בהסכם לונדון, בשנת 1830 שקבע את גבולותיה של המדינה היוונית החדשה, נמסר לרוס בחזרה לטורקים.
התקופה האיטלקית
ב-1912 במהלך מלחמת איטליה-טורקיה כבשו האיטלקים את הדודקאנס, וב-12 במאי 1912 נפלה לרוס לידיהם. התושבים היוונים של האיים הכריזו על עצמאות האיים, במטרה להתאחד עם יוון, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הפכו האיים לבסיס חשוב, והפעילות לאיחוד עם יוון נכשלה.
בין 1916 ל-1918 שימש האי כבסיס ימי בריטי, שכן איטליה לחמה לצד מדינות ההסכמה ואפשרה לבריטים גישה לאיי הדודקאנס, במיוחד לצורך המבצעים בקרב גליפולי. בהסכם בין שר החוץ האיטלקי תומאסו טיטוני וראש ממשלת יוון אלפתריוס וניזלוס, משנת 1919 סוכם כי האי יהפוך לשטח יווני, ביחד עם שאר איי הדודקאנס פרט לרודוס. איטליה אמורה הייתה לקבל שטח בדרום מערב אנטוליה הכולל את העיר אנטליה. התבוסה היוונית במלחמת יוון–טורקיה, וייסודה של טורקיה המודרנית, הפך הסכם זה לבלתי ניתן ליישום. הסכם לוזאן הביא לסיפוחם הרשמי של איי הדודקאנס לאיטליה.
המשטר הפאשיסטי של בניטו מוסוליני שקם ב-1922 באיטליה, ניסה להביא לכפיית התרבות האיטלקית בדודקאנס, שרוב תושביו בני התרבות היוונית, ומיעוטם דוברים טורקית. בשנות ה-30 נבנתה באי עיירה לדוגמה, "פורטולאגו", שנקראה לאחר מכן בידי היוונים "לאקי".
במהלך 31 שנות השהות האיטלקית בלרוס, ניסו האיטלקים לבצר את האי ולבנותו, מכיוון שהמפרצים הטבעיים באי (שהגדול מביניהם, לאקי, הוא נמל המים העמוקים הטבעי הגדול בים התיכון), הופכים את האי לבסיס ימי אידיאלי. ביצורה של לרוס והפיכת לאקי לבסיס ימי הבטיחו לאיטלקים שליטה בשטח בעל חשיבות מכרעת בדרום הים האגאי. מוסוליני ראה באי חשיבות רבה, ואף בנה לעצמו אחוזה בעיירה פורטולגו.
מלחמת העולם השנייה
מ-1940 לאחר הכרזת המלחמה של איטליה על בעלות הברית הופצצה לרוס על ידי מטוסי חיל האוויר הבריטי. ב-8 בספטמבר 1943, לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה שהעביר למעשה את איטליה ממחנה מדינות הציר אל בעלות הברית, החליטו הבריטים לתגבר את הכוחות האיטלקים באיי הדודקאנס, על מנת למנוע נפילתם לידי הגרמנים. המבצע הבריטי שנועד לשמור על איי הדודקאנס מידי הכיבוש הגרמני, כונה "מערכת הדודקאנס". הבריטים חברו לאיטלקים שהחזיקו באי, וניסו למנוע את הגרמנים מלהשתלט עליו, על אף נחיתות אווירית, ימית, ומספרית ברורה. עם הגעת התגבורות הבריטיות החלו הגרמנים להפציץ את האי. לבסוף נכבש האי בידי כוחות גרמנים במבצע אווירי ואמפיבי שכונה "טייפון" בין 12 בנובמבר ל-16 בנובמבר 1943. על אף שהגרמנים גורשו מיוון עוד ב-1944 נותר האי, ועמו שאר איי הדודקאנס, תחת שלטון גרמני עד לסוף המלחמה במאי 1945. בזמן המלחמה התגורר באי יהודי יחיד ושמו דניאל רחמים. הגרמנים שלחו ספינה מיוחדת לאסוף אותו ולהובילו לאושוויץ, שם נספה.
לאחר המלחמה
לאחר שהגרמנים עזבו את האי, הוחל באי שלטון צבאי בריטי. ב-7 במרץ 1948, ביחד עם איי הדודקאנס האחרים, אוחד לרוס עם יוון, לאחר כ-700 שנים בהן נותק ממנה. הדודקאנס הפך למחוז משנה במחוז דרום הים האגאי של יוון, ובמהלך השנים שלאחר המלחמה שימש לצורכי הממשלה היוונית. בין היתר שימש האי כמקום הגליה לגולים פוליטיים במהלך המשטר הצבאי ביוון, ומבני הצבא האיטלקים שנותרו על האי שימשו כבית כלא לאסירים פוליטיים.
תחבורה
ללרוס יש שדה תעופה ליד פרתני, המחבר את האי בטיסות ישירות לאתונה. ישנם גם קשרי מעבורת אל פיראוס ואל שאר איי הדודקאנס. בקיץ פועל שירות הקטאמרן הדודקאנסי המחבר את לרוס עם רוב האיים הדודקאנסיים האחרים.
ADABAS
ADABAS היא תוכנה לניהול מסדי נתונים בצורת רשימות מקושרות (Inverted Lists), שפותחה על ידי חברת Software AG. התוכנה הנפוצה בעיקר במחשבי מיינפריים. שמו של מסד הנתונים הוא קיצור של Adaptable Database System.
הגרסה העיקרית של מסד הנתונים נקראת ADABAS C ומיועדת למחשבי מיינפריים. גרסה המיועדת למחשבי מערכות פתוחות הנקראת ADABAS D. במערכות פתוחות, ADABAS D הוא מסד נתונים טבלאי.
ADABAS C במחשבי מיינפריים של IBM, היא הגרסה המוצלחת ביותר מבחינה מסחרית. בשיאה היה לה פלח שוק של יותר מ 5%. במשך הזמן גדל פלח השוק של במסד הנתונים DB2 במיינפריים על חשבון מסדי נתונים אחרים, ביניהם Adabas. הסיבות העיקריות לירידת פלח השוק של Adabas הן השליטה של חברת IBM בשוק מוצרי התוכנה למחשבי מיינפריים המיוצרים על ידה ושליטת הפרדיגמה של מסדי נתונים יחסיים בשוק מסד הנתונים. הביצועים של מסד הנתונים Adabas על מיינפריים הם טובים במיוחד במערכות בהיקפי תנועות גדולים.
ל Adabas D פלח שוק קטן בגלל הקושי בתחרות מול מסדי נתונים נפוצים כמו Oracle Database.
מבנה מסד הנתונים
מסד הנתונים אינו מסד נתונים רלציוני, אלא בנוי במבנה של רשימות מקושרות.מבנה הרשומה אינו אטומי ואחד מהשדות יכול להכיל וקטור של ערכים (Multiple Value) או אפילו וקטור של מספר ערכים (Periodic Group).
מסד הנתונים מורכב משלושה סוגי קבצים עיקריים: ASSO, DATA ו-WORK. קובצי ה DATA מאחסנים את הנתונים עצמם. קובצי ה-ASSO מאחסנים את הרשימות המקושרות המאפשרות גישה מהירה לנתונים. קובצי ה-WORK משמשים לחישובים, מיונים ושמירה על שלמות מסד הנתונים. למסד הנתונים סוג קבצים נוסף - קובצי PLOG שבהם נשמרים השינויים במסד הנתונים ומאפשרים התאוששות במקרה של תקלה, או שחזור לנקודת זמן מבוקשת.
מהדורות
בשנת 2006 הודיעה החברה על גרסת ADABAS 2006 הכוללת רכיבים נוספים מלבד מסד הנתונים.
מוצרים משלימים
חברת Software AG פיתחה סדרה של מוצרים העובדים בשיתוף עם מסד הנתונים שלה. המוצר הנפוץ ביותר הוא שפת תכנות הנקראת Natural. מוצרים עיקריים נוספים הם מוצר התווכה Entirex ומילון הנתונים Predict.
Adabas בישראל
בישראל הופץ ונתמך מסד הנתונים Adabas, כמו כל מוצרי התוכנה האחרים של Software AG על ידי חברת SPL. לאחר כמה עשרות שנים ש SPL ייצגה את Software AG, רכשה החברה הגרמנית את SPL, הנקראת היום Software AG ישראל. בישראל, למסד הנתונים Adabas במחשבי מיינפריים פלח שוק הגדול בהרבה מאשר בעולם. בשיאו הוא עבר את ה 50%.
הפראים הצעירים
הפראים הצעירים (באנגלית: The Young Savages) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת סרט פשע משנת 1961 בבימויו של ג'ון פרנקנהיימר עם ברט לנקסטר בתפקיד הראשי ולצידו טלי סוואלס בתפקידו הראשון בקולנוע כבלש משטרתי.
התסריט מבוסס על הרומן "עניין של הרשעה" ("A Matter of Conviction") של אד מקביין משנת 1959.
הסרט צולם בשחור-לבן במזרח הארלם במנהטן, ניו יורק, אזור נגוע בפשע ובמלחמות כנופיות על רקע גזעי. הדרמה מתארת את אווירת הפשע השלטת, עוני, זנות, קרבות רחוב על שליטה של כנופיות על רקע אתני ואובדן השפעת ההורים.
תקציר העלילה
ברחובות הארלם שולטות שתי חבורות של נערי רחוב:"ציפורי הרעם" ("Thunderbirds") האיטלקים ו"הפרשים" ("Horsemen") הפורטוריקאים.
לאור היום רוצחים שלושה נערים מ"ציפורי הרעם" בדקירות סכינים את רוברטו אסקלנטה מחבורת "הפרשים" שהיה עיוור. הם בורחים אך נתפסים על ידי שוטרים ומובאים למעצר.
הרצח מעורר רעש וזעם בכל רחבי ניו יורק התובע המחוזי (אדוארד אנדרוס) ממנה את עוזרו האנק בל (ברט לנקסטר) לתובע במשפט זה. דעת התקשורת והקהל היא שהרוצחים יישפטו וייתלו.
בל גדל גם הוא בשכונה איטלקית והיה נער רחוב אך הצליח להימלט ממציאות זו, אביו שינה את שם המשפחה מבליני לבל כדי שזה יעזור לו בהמשך דרכו במשפטים ובנישואים. אחד הנאשמים הוא דני דיפאצ'י, בנה של מרי דיפאצ'י (שלי וינטרס) שהייתה בעבר חברתו של בל. בל מודיע לתובע המחוזי על כך אבל זה לא חוזר מהחלטתו. הוא מעריך את יושרו של בל ובטוח שיביא להרשעה החשובה לו מאוד במרוץ הבחירות למשרת התובע הראשי.
הנערים מובאים לבית המשפט המלא בעיתונאים. כולם מצפים מבל שישכנע את חבר המושבעים להרשעה. בל לא מתנהג כתובע סביר, למגינת ליבו של התובע המחוזי. הוא חוקר את הנערים ועדים נוספים ומשכנע את המושבעים שהסיבה שהביאה לאירוע היא התעלמות הרשויות ממצבם.
ביקס ביידרבק
ליאון ביסמרק "ביקס" ביידרבק (באנגלית: Leon Bismark "Bix" Beiderbecke; 10 במרץ 1903 - 6 באוגוסט 1931) היה מוזיקאי ג'אז, מלחין ונגן קורנט ופסנתר.
ביידרבק היה לאחד מהנגנים הלבנים החשובים הראשונים בתולדות הג'אז. למרות חייו הקצרים הותיר חותם והשפעה, ואפילו מיילס דייוויס ציין את נגינתו של ביידרבק כהשראה לסגנון ה-Cool Jazz.
הוא כתב מספר לחנים שהפכו לסטנדרטים, כגון: Riverboat Shuffle, Copenhagen, Davenport Blues, Singin' the Blues, In a Mist, Mississippi Mud, I'm Coming, Virginia, ולחנו הידוע והמוכר ביותר Georgia On My Mind (שכתב עם הוגי קרמייקל וזכה לתהילה בביצועו של ריי צ'ארלס).
תולדות חייו
הופעתו הראשונה כסולן נעשתה בתזמורת the Wolverines בשיקגו ב-1923. לאחר מכן החליף מספר תזמורות, כאשר חוסר יכולתו לקרוא תווים היה בעוכריו. בשנת 1925 למד לקרוא תווים והצטרף לתזמורתו של פרנק טראמבאואר Frankie Trumbauer's orchestra בסנט לואיס (שנקראת בקיצור "טראם"). ב-1927 התחיל להלחין באופן רציני וכתב קטעי פסנתר שהושפעו מהמוזיקה של קלוד דביסי בהם In a Mist, Flashes, In the Dark ו-Candlelights. הסולו שלו ב-Singin' the Blues נחשב לאחת מהקלטות הג'אז החשובות והמשפיעות ביותר של שנות ה-20 ונכנסה ל"היכל התהילה" של פרס גראמי ב-1977.
ב-1928 הצטרף לתזמורת הענק של פול וייטמן, שהייתה התזמורת הפופולרית ביותר של העשור. בתזמורת נהנה מכבוד, יוקרה ומשכורת נאה כסולן אך לא קיבל דקות סולו רבות והרפרטואר של התזמורת לא היה ברמה אמנותית גבוהה. בתקופה זו החריפה בעיית האלכוהוליזם שלו, שגם החמירה את בעיות הבריאות מהן סבל עקב טיבם הגרוע של המשקאות הבלתי חוקיים. עם זאת קטעי הסולו הקצרים שלו הם ברמה גבוהה ביותר ובסגנון אישי וייחודי, מלודי ולירי יותר מסגנון הנגינה שהיה נהוג, ועם תחושה עזה של סווינג. ב-1929 חזר לאחר התמוטטות, למספר הקלטות עם ויטמן, אך נפטר לפני שמלאו לו 29 שנים, מסיבוכים הקשורים באלכוהוליזם.