cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המלריה בארץ ישראל
מחלת המלריה
התסמינים של המלריה כוללים חום גבוה, רעד, כאבי פרקים, כאב ראש עז, הקאות העשויות להכיל דם, הזעה מרובה, צמרמורת, שלשול, כאבי בטן, הרגשה כללית לא טובה. עלולה גם להיות הרגשה של דקירות בעור וחוסר סוכר בדם, בעיקר במלריה הנגרמת מ-P. falciparum. תסמינים אלה מופיעים במחזוריות של יומיים או עד ארבעה ימים.
סיבוכים של מלריה כוללים תרדמת, ובכ-20% מהמקרים של מלריה לא מטופלת - מוות. ילדים צעירים פגיעים במיוחד.
האנופלס בארץ ישראל
אָנוֹפֵלֶס (שם מדעי: Anopheles) הוא סוג יתוש במשפחת הכולכיתיים. היתוש נודע לרעה עקב תפקידו בהעברת טפילי המלריה. מתוך כ-430 מינים השייכים לסוג זה, רק 16 מהם נמצאו בארץ ישראל: algeriensis, claviger, coustani, hyrcanus, marteri, sacharovi, dthali, hispaniola, multicolor, pharoensis, pulcherrimus, rhodesiensis, sergenti, superpictus, turkhudi, telamali. מתוכם 6 מינים נחשבים כמעבירים פוטנציאליים של מחלת המלריה.
יתושי אנופלס היו נפוצים בכל רחבי ארץ ישראל עד אמצע שנות ה-60 של המאה ה-20. בעקבות זיהום הנחלים, שימוש באמצעי הדברה שונים (כולל דגי גמבוזיה שיובאו מאמריקה), ניקוז המים העומדים, ייבוש ביצות ובפרט ייבוש החולה (שהייתה בית הגידול העיקרי של יתושי האנופלס), ירדה באופן ניכר כמות יתושי האנופלס.
כיום עדיין קיימות בישראל אוכלוסיות קטנות של יתושי אנופלס של מינים שמעבירים מלריה, אולם מחמת מספרם המצומצם ומחמת העדרם של נושאי טפילים הסיכוי להתפרצות מגפות מלריה מרובות ממדים כבעבר הוא אפסי.
טרום חקירת המלריה
עוד בתנ"ך אוזכרה הקדחת. ככתוב, “אַף אֲנִי אֶעֱשֶׂה זֹּאת לָכֶם וְהִפְקַדְתִּי עֲלֵיכֶם בֶּהָלָה אֶת הַשַּׁחֶפֶת וְאֶת הַקַּדַּחַת מְכַלּוֹת עֵינַיִם וּמְדִיבֹת נָפֶשׁ וּזְרַעְתֶּם לָרִיק זַרְעֲכֶם וַאֲכָלֻהוּ אֹיְבֵיכֶם." (ויקרא כו, טז). וגם “יַכְּכָה יְהוָה בַּשַּׁחֶפֶת וּבַקַּדַּחַת וּבַדַּלֶּקֶת וּבַחַרְחֻר וּבַחֶרֶב וּבַשִּׁדָּפוֹן וּבַיֵּרָקוֹן וּרְדָפוּךָ עַד אָבְדֶךָ.” (דברים כח, כב) לטענת צבי סליטרניק ואישים אחרים, מתייחסים הפסוקים למחלת המלריה.
בשנת 76 לפנה"ס, בתום מסע המלחמה שערך בעבר הירדן המזרחי ובגולן, חלה אלכסנדר ינאי במחלת המלריה, ככל הנראה כתוצאה מהדבקות בטפיל P. malariae, הגורם לתסמיני קדחת כל 72 שעות (קדחת רביעונית). למרות מחלתו החליט לצאת למסע מלחמה נוסף, אולם במהלכו קרס ונפטר.
צבאותיהם של ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה כמפקד מסע הצלב השלישי ומייסד השושלת האיובית צלאח א-דין, שנלחמו ביניהם בשנים 1189–1192, נאלצו להיכנע לקדחת שפשטה בצבאותיהם ולהפסיק להילחם.
בימי הביניים המחלה קיבלה את השם "מלריה" - הֶלְחֵם של המילים באיטלקית של אותה תקופה: "מלה אריה" (mala aria) שפירושן: "אוויר רע", שכן חשבו שהיא נגרמת מהאוויר העולה מהביצות.
חקר המלריה בארץ ישראל
חקר המלריה בארץ ישראל החל עוד לפני שגילו את הטפיל שגורם למחלה, ולפני שגילו שיתושים הם אלה שמפיצים את המחלה מאדם לאדם. בשנת 1864 תומאס צ'פלין פרסם את המאמר המקיף הראשון אודות המלריה בארץ ישראל. בתחילת המאה העשרים בלטו שני חוקרים שעסקו בחקר המחלה בארץ ישראל והם: הלל יפה, וג'ון קרופר. הלל יפה, בחן אפשרויות שונות של הטיפול במחלת המלריה, והיה לתומך לשימוש בכינין למניעת המחלה למרות תופעות הלוואי שלה. קרופר, עסק בהיבטים האפידמיולוגים של המחלה והיה לראשון בפלשתינה שבדק את הקשר בין היתושים להפצת המחלה. אחד מגילויו החשובים היה שבורות המים בירושלים היו המקור העיקרי של יתושי האנופלס.
בשנת 1911 החלה לפעול בירושלים "תחנת הבריאות העברית" שבה הייתה מחלקת מלריה בניהולו של דוקטור זאב ברין, והיא עסקה באבחון וחקר המחלה. כמו כן, לקראת סוף התקופה העותמאנית בארץ ישראל ערכו מספר גופים סקרים ומחקרים אודות המלריה בפלשתינה על מנת לקבוע את היקף התחלואה ודרכי הפצתה.
בתקופת השלטון העות'מאני
העותמ'אנים שלטו בארץ ישראל במשך כ-400 שנים (1517–1917), ובמהלך תקופה זו המלריה הייתה למחלה הזיהומית הנפוצה ביותר בארץ ישראל שפגעה בתושבים וחסלה יישובים רבים. המלריה הייתה אחת הסיבות לעיכוב התפתחות ארץ ישראל ולנחשלותה. כשהחל היישוב היהודי הציוני, בסוף המאה ה-19, המלריה היא זו שקבעה במידה רבה את מיקום ההתיישבות. בשנת 1799 צבא נפוליאון הטיל מצור על העיר עכו, ובמהלכו חיילי הצבא נפגעו מאוד ממחלת המלריה.
בסוף המאה ה-19 מנתה אוכלוסיית פלשתינה כ-650 אלף תושבים, מהם רק כ-13% היו יהודים. האוכלוסייה הערבית ישבה בעיקר בכפרים וערים המרוחקים ממוקדי הדגירה של האנופלס, מהביצות שבעמקים, ומישור החוף, כך שהסיכוי שלהם לחלות במלריה היה נמוך. לעומתם, למהגרים היהודים שבאו להתיישב בארץ לא הייתה ברירה, והם רכשו אדמות בלב האזורים נגועי המלריה, שלא היו ראויים ליישוב בני אדם. אותם עולים חלו בהמוניהם, ורבים מהם נאלצו לעזוב את היישוב. אחרים עזבו את הארץ, ורבים אחרים מצאו את מותם.
מקרה מייצג לנטישת היישוב הוא שבשנת 1880 תושבי פתח תקווה שהקימו אותה כשלוש שנים לפני כן עזבו אותה, ועברו להתגורר דרומה, ביהוד וסביבתה, עקב מגפת המלריה. כשש שנים מאוחר יותר, חזרו התושבים על מנת להקים את המושבה מחדש. במושבה ראש פינה נותרו רק שלוש משפחות: פרידמן, קלר, שוורץ. כל השאר, עזבו אותה ועברו לצפת הסמוכה.
המלריה במושבה חדרה
מקרה מייצג למוות המוני עקב מגפת המלריה הוא המושבה חדרה אשר הוכתה באופן הקשה ביותר מהמגפה ומעל 200 מתושביה נפטרו כתוצאה מהמחלה. הנספים נקברו בבית העלמין הישן שבחדרה שהוקם זמן קצר לאחר העלייה למושבה ורק לאחר מאמץ מתמשך של ניקוז המים, שתילת עצי אקליפטוס וטיפול רפואי הולם נפתרה הבעיה.
במלחמת העולם הראשונה
בשנות מלחמת העולם הראשונה פגעה מגפת המלריה קשות בצבאות הלוחמים ובאוכלוסיית פלשתינה. מהלכים צבאיים רבים שובשו בגלל התחלואה הרבה בקרב החילות, שחייבה השקעת אמצעים יקרים בטיפול בחולים. הצבא העותמאני איבד כ-10 אחוזים מחייליו בארץ ישראל בגלל המלריה, והתחלואה בקרב כלל הצבאות הלוחמים הגיעה לשיאה כשהתייצבה החזית למשך כעשרה חודשים לאורך קו שתי העוג'ות.
מיד לאחר סיום המערכה על סיני וארץ ישראל, עם כינון השלטון הצבאי בפלשתינה, חיל הרפואה של הצבא הבריטי החל לעקוב אחר התפשטות המלריה ולבצע ניטור של האזורים הנגועים בה. עד מהרה, החלו רשויות השלטון הבריטי במבצע מקיף להדברת מגפת המלריה, והקימה את השירות האנטימלרי (באנגלית: Antimalarial Service) למאבק במגפה, שהעסיק בשיא פעילותו עשרות מפקחים ומאות פועלים שעסקו בבניית מערכות ביוב חדשות, ייבוש ביצות, והפצת מידע לטיפול ומניעת המחלה. במקביל, ראתה התנועה הציונית בחיסול המלריה יעד עיקרי שיאפשר חיזוק והרחבת ההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
בשנת 1918 מתו בירושלים כ-113 בני אדם ממלריה. בשנות מלחמת העולם הראשונה חלו כעשרים אחוז מהחיילים הבריטיים בארץ ישראל במלריה, וכדי להגן עליהם הצבא הבריטי השקיע כספים רבים.
בתקופת המנדט הבריטי
בשנת 1922 פרסמו רשויות הבריאות הבריטים את דרכי הפעולה שנקטו למלחמה במלריה. הספר מזהה את המקורות המרכזיים למלריה בבארות המים הרבים שחפרו הערבים באזור והביצות לאורך מישור החוף. עם התקדמות הצבא מוקדי מלריה רבים נוקזו והודברו בחומר הורג יתושים או טופלו בשמן אם היו בארות מים לצורך שתייה.
רוב היישובים החקלאיים שנוסדו בשנים הראשונות של תחיית היישוב העברי בארץ ישראל נוסדו בשלושה אזורים שהיו קטנים יחסית ומישוריים - בבקעת הירדן, בעמק יזרעאל ובמישור החוף של חבל השרון. הקרקע הייתה טובענית ופורייה מאוד, אך עם זאת גם הייתה נתונה למכירה משום שבאותה העת שרצה בה מחלת המלריה ולכן לא ניתן היה לעבד אותה. באזורים הגבוהים יותר בהם המים לא עמדו, היתושים לא יכלו להתרבות (כגון אזור יהודה ושומרון) היו מעט יישובים יהודיים, אם בכלל. בכך, הייתה למלריה השפעה משמעותית על גבולות ההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
בשנת 1924 הוגש דו"ח אודות התנאים התברואתיים שבעמק החולה למועצת הבריאות הבין־לאומית (International health board) והמסקנה שהוצגה בו הייתה שכל תוכנית לייבוש ביצת החולה שאינה מחסלת את המלריה אינה טובה משום שאינה מאפשרת תנאי מחיה סבירים.
המאבק במלריה
בין השנים 1922 ל-1926 פעלה ה"ועדה המייעצת למלחמה במלריה" (באנגלית: Antimalarial Advisory Commission) בראשות מנהל מחלקת הבריאות קולונל ג'ורג' הרון. הוועדה קיימה 12 מפגשים חצי שנתיים, שהשתתפו בהם טובי המומחים בארץ בנושא המלריה והדברתה. הוועדה עקבה אחר התפתחות המלחמה במלריה והתוותה את המשך הפעולות. היישוב היהודי, כחלק מהתבססותו בארץ ישראל, פעל אף הוא לקידום המלחמה במלריה בשיתוף פעולה צמוד עם ממשלת המנדט.
ישראל יעקב קליגלר תרם רבות לתכנון וביצוע הדברת המלריה בארץ ישראל, שהייתה גורם מרכזי בתחלואה של תושביה, גרמה לדלדול האוכלוסייה והכתיבה את מפת ההתיישבות היהודית. עוד לפני עלייתו לארץ ישראל הוא אסף מידע רב על מצב התחלואה בה, ורכש ניסיון בעבודה בשטח כשהצטרף למשלחת לחקר קדחת צהובה בדרום אמריקה. קליגלר הכין תוכנית להדברת המלריה אותה שלח לגורמים שונים, בהם השופט לואי ברנדייס שביקר בארץ ישראל ב-1919 והזדעזע ממצב התחלואה ממלריה. ברנדייס התרשם מהתוכנית וסיפק לו מימון מכיסו למימוש התוכנית ב-1922 ייסד קליגלר וניהל את "המכון לחקר המלריה" בחיפה, שהוקם על ידי הג'וינט ו"הדסה" בסיוע המימון של ברנדייס, ופעל במסגרת מחלקת הבריאות המנדטורית. המחקרים שנעשו במכון בדקו את ההיתכנות של התוכניות שהכין קליגלר ובחנו את השיטות המתאימות לכל אזור בארץ ישראל.
קליגלר הוכיח במחקרים שנעשו במכון, את חוסר יעילותן של השיטות הקודמות ששימשו להדברת מלריה בארץ - שתילת עצי אקליפטוס לייבוש הביצות, ומתן כינין למניעת הדבקה (פרופילקסיס). קליגלר התמקד בתוכניתו במאבק נגד היתושים ובעיקר נגד הלרוות שלהם (השלב בין יתוש עובר לבוגר). לשם כך חקר את שכיחות מיני האנופלס השונים, את הביולוגיה שלהם ואת מקום דגירתם, בדק שיטות וחומרי הדברה חדשים, ובחר במתאימים מבחינת היעילות והמחיר. אחת השיטות החדשות שהנהיג הייתה הכנסת דגי גמבוזיה מצויה למקורות המים בשנת 1923; הדגיגים נמצאו יעילים כאמצעי ביולוגי נגד הלרוות של היתושים.
בשנת 1923 קיים המכון ועידה בחיפה למלחמה במלריה בהשתתפות כל האישים היהודים שעסקו בנושא. והם החלו לנקוט בשלושה צעדים להדברת המגפה. 1) שיפור התנאים הסניטריים 2) אבחון חולי מלריה וטיפול בהם 3) הסברה, ובעיקר קטילת יתושים, תוך השקעה אדירה בניקוז מקורות מים וריסוסם.
עד מהרה פעולות הדברה אלו שנעשו על ידי עובדי המכון הביאו לירידה דרמטית בתחלואה והיא קטנה מדי שנה. ההישגים במלחמה במלריה הובאו לידיעת ארגון הבריאות שהוקם על ידי חבר הלאומים, ובמאי 1925 נשלחה לארץ ישראל משלחת המלריה של הארגון (באנגלית: The League of Nations Malaria Commission to Palestine). המשלחת נתנה הכרה בינלאומית לחשיבות הפעילות נגד המלריה שנעשתה בארץ ישראל. קליגלר הרצה על המלחמה נגד המלריה בארץ ישראל בכנס המלריה הבינלאומי הראשון שהתקיים ברומא באוקטובר 1925; בהרצאה תיאר את המאמץ העיקרי המופנה להשמדת מקומות הקינון של היתושים.
ב-1927 הקים קליגלר את "התחנה לחקר המלריה" של האוניברסיטה העברית בראש פינה, שעסקה במחקרי שדה בנושא הדברת המלריה. קליגלר מינה את ד"ר גדעון מר למנהל התחנה שנתיים לאחר פתיחתה, ויחד פרסמו סדרת מאמרים בנושא המלריה. תחנה זו הייתה סמוכה לביצות ואגם החולה אך מרוחקת מהן כ-14 קילומטר. מיקום התחנה חושב היטב, מכיוון שיתושי האנופלס יכלו להפיץ את המלריה עד למרחק של 12 עד 14 קילומטרים ממקום דגירתם. בנוסף לתחנה זו הוקמו גם מרפאות שהיו קרובות מאוד לביצות החולה, והן טיפלו באוכלוסייה המקומית (ערבים ובדואים בעיקר) ללא תשלום.
רבים מהיישובים שהוקמו בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, קיבלו את אישורו של קליגלר לעלייה על הקרקע, מההיבט של יכולתם להתמודד עם מחלת המלריה. כשעלה לקרקע קיבוץ עמיר באוקטובר 1939, אחרון יישובי "חומה ומגדל", על שפת ביצת החולה, התנגד קליגלר לנקודת היישוב שנבחרה בגלל סכנת המלריה; כל חברי הקיבוץ חלו במחלה, ולאחר שלוש שנים הם נאלצו להעביר את הקיבוץ למקום שבו הוא שוכן כיום.
בשנת 1943 צבא ארצות הברית החל להשתמש באבקת DDT על חייליו ופליטים באיטליה, על מנת להגן עליהם מפני מגפת הטיפוס המשתוללת. עד מהרה הצבא הבין שה-DDT יכול להועיל גם נגד מגפת המלריה, ובאוגוסט 1943 הוא נוסה לראשונה נגד יתושים. הניסוי נחל הצלחה, ובנובמבר 1944 ארצות הברית הקימה בשטחה מפעל לייצור המוני של DDT.
עד כניסת השימוש ב-DDT בארץ ישראל, עיקר הפעולות האנטי מלריות כללו סגירה של תעלות השקיה ראשיות אחת לשבוע וניקויים, וריסוס תעלות בסולר. מטרת פעולות אלה הייתה בכדי למנוע את התפתחות הזחלים ליתושים. בשנות ה-30 של המאה ה-20 התרבו הדיווחים על הצלחות במדינות שונות שנקטו בשיטות פעולה הדומות לאלה שנעשו בפלשתינה. הדברת זחלי היתושים הייתה השיטה העיקרית במלחמה במלריה בארץ ישראל ובעולם.
19 ביוני
19 ביוני הוא היום ה-170 בשנה (171 בשנה מעוברת), בשבוע ה-25 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 195 ימים.
חגים ואירועים החלים ביום זה
Juneteenth – יום חג אמריקאי לציון השחרור מעבדות של אפרו-אמריקאים
המלריה בארץ ישראל
המאבק במלריה
הפעם הראשונה בה נעשתה שימוש ב-די די טי בארץ ישראל הייתה בקיבוץ חולתה. התוצאות היו מרשימות, במקום כ-50 מקרי מלריה, שנה קודם היו ב-1945 רק כ-4 מקרי מלריה. בשנים שלאחר מכן רוססו כל יישובי אגם החולה. את הריסוסים הראשונים ביצע הבקטריולוג נתן גולדבלום.
בשנת 1945 הזמינה מחלקת הבריאות של ממשלת המנדט טון וחצי של די די טי לצורך המאבק במלריה ובטיפוס. באמצע שנת 1946, במענה לתלונות על מכירת די די טי מזויף ומדולל, מחלקת הבריאות הבטיחה לפקח על איכות החומר הנמכר. בעיתונות דווח על מקרים של אנשים שנפגעו משתיית די די טי.
הבריטים נהגו לרסס את המעפילים שהגיעו לחופי הארץ בדי-די-טי, טרם שליחתם למחנות המעפילים בקפריסין או בעת כניסתם למחנה המעפילים בעתלית.
לאחר קום המדינה
לאחר הקמת המדינה, היה הדי די טי בשימוש נרחב בצה"ל. די די טי נתקבל במשלוחי חירום רפואיים שנשלחו על ידי יהודי ארצות הברית לישראל. בעת קליטת העלייה ההמונית בראשית ימי המדינה, נהגו לרסס את כל העולים החדשים בדי-די-טי, במטרה להשמיד טפילים. פעולה זו נתפסה כמשפילה וגזענית בעיני חלק מהעולים. הדי די טי היה גם אמצעי עיקרי לריסוס מקורות מים נגד יתושים.
בשנת 1954 הוחל בייצור די די טי בישראל על ידי מכתשים מפעלים כימיים. בשנת 1962, היו לראשונה 0 חולי מלריה בישראל. בשנה זו מדינת ישראל גם הדפיסה בול כחלק ממיזם של האומות המאוחדות לתיאור המלחמה במלריה בכל מדינה.
מחלת המלריה האנדמית הודברה סופית במדינת ישראל בשנת 1966 הודות למאמציהם של אישים, דוגמת: ג'ון קרופר, הלל יפה, ישראל קליגלר, צבי סליטרניק, גדעון מר ורודולף רייטלר. ייבוש הביצות תרם תרומה משמעותית לחיסול המלריה בארץ.
עד שנות ה-60 של המאה ה-20 בבתים רבים בישראל היה מזלף או מרסס די-די-טי, שהיו משתמשים בו כדי לרסס את הבית וקירותיו כנגד יתושים וחרקים אחרים. בשנת 1964 הפסיקה מכתשים לייצר די די טי ועברה לייצור תיונקס. בשנות ה-70 נאסר השימוש בדי די טי להדברה בצמחי מאכל והותר רק בכותנה.
ייבוש החולה
מבצע הייבוש הוליד את המאבק הסביבתי הראשון בישראל והביא לייסוד החברה להגנת הטבע ולהקמת שמורת החולה, שמורת הטבע הראשונה בארץ, בה נותר חלק קטן מהאגם והביצות.
מטרות המבצע היו הוספת שטח חקלאי ליישובי הגליל העליון, הפחתת כמות המים המתאדים והנגרעים ממי נהר הירדן וניצול הכבול שבקרקעית הביצה כזבל אורגני וכחומר גלם לתעשייה הכימית. נהוג לחשוב שגם הדברת המלריה הייתה בין מטרות הייבוש, אולם זוהי טעות נפוצה, שכן המלריה הודברה עוד קודם לכן בזכות פעילותם של הרופא גדעון מר והאנטומולוג ד"ר צבי סליטרניק.
צבי סליטרניק התנגד נחרצות לתוכנית ייבוש אגם החולה שיצאה אל הפועל בשנת 1951. במכתב סודי שנשלח אל משרד ראש הממשלה דאז, דוד בן-גוריון, פנו ראשי משרד הבריאות ונציגי החברה הזואולוגית בישראל, ובראשם ד"ר חיים שיבא ששימש כמנכ"ל משרד הבריאות באותה התקופה, והתריעו על ההשלכות השליליות והסכנות שעלולות לנבוע כתוצאה מייבוש האגם. ד"ר שיבא צירף אל מכתבו תזכיר שחיבר סליטרניק אשר בו הוא מתריע כי ייבוש האגם, על ידי ניקוזו לתעלות ואפיקים חדשים, יגרום ליצירת מקומות דגירה חדשים ליתושי האנופלס ויפגע קשות במאמצי ההדברה באמצעות DDT שכבר הוכיחו עצמם בהצלחה גבוהה בעמק החולה.
כיום
מדי שנה חוזרים לישראל תרמילאים חולי מלריה, ממדינות נגועות באפריקה, דרום מזרח אסיה, ודרום אמריקה. החולים הללו מטופלים והסיכוי שלהם לפגוש יתוש אנופלס הוא אפסי. חיסון למחלת המלריה עדיין אינו קיים, עם זאת, קיים טיפול מונע כגון: שימוש בכילה, לבישת בגדים ארוכים והליכה בנעליים סגורות, מריחת תכשיר דוחה יתושים, ריסוס הקירות בבית, ונטילת תרופות נגד טפילי המלריה לפני, בזמן ואחרי השהייה באזורים המוכים במלריה.
יומנו של חנון - יציאת חירום
יומנו של חנון- יציאת חירום (באנגלית: Diary of a Wimpy Kid: The Getaway) הוא הספר השנים עשר בסדרת הספרים "יומנו של חנון" שנוצרה על ידי ג'ף קיני. הספר נחשף במהלך אירוע בשידור חי ב-YouTube במסגרת יום השנה העשירי ליציאת הספר הראשון בסדרה, ויצא לאור ב-7 בנובמבר 2017 באנגלית ובעברית.
עלילה
הוריו של גרג הפלי מחליטים לוותר על חג המולד ולטוס ל"איסלה דה קורלס" (אי האלמוגים) לאחר שמודעה שראו הזכירה להם את אתר הנופש, בו הם בילו את ירח הדבש שלהם. גרג העדיף להישאר בבית בזמן החג ולא רצה לצאת לנופש.
בערב חג המולד בני המשפחה נוסעים לשדה התעופה, הם מתעכבים לאחר סדרת תקלות, אך מגיעים לבסוף לשדה התעופה. מכיוון שלא הספיקו לפרוק את המזוודות באזור הורדת הנוסעים, פרנק (אביו של גרג) וגרג צריכים לחזור מאוחר יותר עם המזוודות. גרג דורך בתוך שלולית שלג והם מפספסים את האוטובוס לטרמינל, לכן הם נאלצים ללכת אליו ברגל.
בשדה התעופה, הם מבינים שהמזוודות שלהם כבדות מדי, ולכן הם מכניסים כמה בגדים לתוך מטען היד שלהם. הם נכנסים לתור לבידוק הביטחוני, אך אחד הילדים בתור פותח כמה רצועות מפרידות וכל הטורים מתערבבים, ולבסוף משפחתו של גרג מוצאים את עצמם בסוף התור. לאחר הבידוק הביטחוני, הם נלחצים מכך שעלולים שלא להספיק את הטיסה, ומשתמשים ברכב עבור בעלי מוגבליות כדי להגיע לשער שלהם בזמן. כשהם מגיעים לשער, הם מגלים שהטיסה נדחתה. גרג שומע שלטיסה יש "אובר-בוקינג", אבל אמו של גרג, סוזן, מונעת ממנו להתנדב לוותר על הטיסה בתמורה ללינה במלון שדה התעופה ו-300$, והם עולים על המטוס.
גרג מתרשם מהמושבים של המחלקה הראשונה לפני שהוא מגלה שהוא צריך לשבת במחלקת התיירים. עם זאת, פרנק אסף מספיק מרחק טיסה בזכות כל נסיעות העסקים שלו בשביל לשבת במחלקה הראשונה. במחלקת התיירים, סוזן, רודריק ומני יושבים בחלק הימני של המטוס. גרג מגלה שיש לו שני מושבים נוספים לעצמו, עד שמאוחר יותר זוג עם תינוק עולה על המטוס. בני הזוג מתיישבים משני צידיו עם התינוק. גרג הופך פרנואידי כשהוא צופה בסרט הבטיחות ומתחיל לשאול את הדייל על אירועים חריגים שיכולים לקרות. גרג מנסה להשעין את הכיסא שלו, אבל כשהוא שואל את הדייל איך לעשות זאת, הוא מסביר לו שהוא לא יכול, כי מאחוריו נמצאת יציאת חירום. הוא מנסה להחליף מושבים עם פרנק שבמחלקה הראשונה, אבל לפני שהוא מצליח לצאת מהמושב, רודריק משיג אותו. הוא החליט להישאר בשירותים של המטוס כי התינוק שלידו התחיל לעצבן אותו, וחזר למושב שלו אחרי שהרגיש רעידות במטוס.
כאשר הם נוחתים, ביום חג המולד הם יוצאים מהמטוס ועולים על האוטובוס לאתר הנופש "איסלה דה קורלס". גרג מתלהב מהפעילויות המציע אתר הנופש המוצגות על מסך באוטובוס ומתחיל להבין למה המשפחה הגיעה לשם, הוא פונה אל פרנק וסוזן כדי להתנצל ומוצא אותם מתנשקים. כשהם מגיעים לאתר הנופש, פרנק וסוזן מאוכזבים כי הוא השתנה מאז הפעם האחרונה שביקרו בו, ועכשיו הוא מפוצל לצד המשפחות (הצד הרגוע) ולצד המבוגרים (הצד הפרוע) והמלון שבו הם היו בירח הדבש שלהם נמצא עכשיו בצד הפרוע. המשפחה מגלה שהם לקחו מזוודה ששייכת למשפחה אחרת במקום המזוודה שלהם. הם מתקשרים לחברת התעופה ומגלים שהמזוודה שלהם נשלחה חזרה הביתה. הבגדים היחידים שיש להם הם אלה שלקחו איתם בתיקי העלייה למטוס. הם רוצים לקנות בגדים חדשים בחנות המזכרות, אבל פרנק מתנגד לקנות אותם כי הם יקרים מדי.
המשפחה הולכת לחקור את אתר הנופש ומסיימת בבריכה. גרג עומד לנוח בכיסא כאשר "מנהל הכיף" מופיע וגורם לכולם לזוז. גרג נאלץ לקחת חלק בשני משחקים. לאחר מכן, גרג רואה איגואנה ענקית ליד הבריכה והוא מודאג, אז המשפחה הולכת לאכול ארוחת צהריים. גרג ובני משפחתו מנסים לאכול בחוץ; אבל ציפורים וחרקים הורסים להם את המנות. פרנק חוטף כאבי בטן, והם חוזרים אל הסוויטה שלהם.
למחרת, גרג משתמש במקלחת שנמצאת מחוץ למבנה. כשהוא יוצא מהמקלחת ובא ללבוש את נעלי הבית שלו, יוצא מהן עכביש ענקי. לגרג יש פחד מעכבישים, לכן הוא קורא לשירות חדרים, אבל הבחורה שעונה לו אומרת שהשלט "נא לא להפריע" תלוי על הדלת. הבחורה אומרת לו שהוא צריך להזמין מזון כדי שמישהו יבוא, והמלצר שמגיע עם האוכל מפחד גם כן מעכבישים. לבסוף, הם מצליחים ללכוד את העכביש ולהדיח אותו באסלה. בזמן שהמשפחה הלכה לחוף ופרנק נשאר בחדר, הוא מוצא את העכביש דבוק למכסה האסלה. בני המשפחה רוצים ללכת לפעילויות המוצעות באתר, אבל לפני זה הם צריכים למצוא את רודריק, שהיה באזור הנוער ועזר לבחורה להוציא את הפירסינג בשפתיים שלה מרשת הכדור- עף. הם נהיים רעבים, אז הם הולכים למסעדה במועדון הגולף ונאלצים לעזוב כי הם לא מתאימים ל"קוד הלבוש". הם הולכים לבר הנמצא בתוך הבריכה ולומדים שם על קוף שחוזר לשתות בו מדי יום. הם בורחים משם לאחר שמני משנה את הערוץ בטלוויזיה לתוכנית מצוירת וזורק את השלט הרחוק למים. גרג הולך לארקייד עם המטבעות שצבר ב"צלילה לאוצר", והמשפחה חוזרת מאוחר יותר לחפש את רודריק. הבחורה שרודריק עזר לה קודם, עכשיו חברה שלו. בערב, הם הולכים לראות בקיעת צבי ים. בדיוק כשהם עומדים לעזוב, הצבים מתחילים לבקוע, אבל הם מאבדים את דרכם אל הים בגלל הבזקים ממצלמות הטלפונים של אנשים.
למחרת, סוזן הולכת לספא ופרנק הולך לחדר הכושר, רודריק חוזר לאזור הנוער וגרג לוקח את מני לבריכה. סוזן מזמינה שייט של שלושים דקות לכל המשפחה. הקפטן מציע להם לרדת מהסירה לצלילה. גרג נלחץ לאחר שקרא על חיות ים קטלניות, ויוצא מהמים. כשהוא מתרומם כדי לעלות לסירה, הוא בולע כמות גדולה של מים וחושב שבלע סוסון ים. לכן הם נאלצים לחזור לאתר הנופש כדי שרופא יבדוק אותו. פרנק וסוזן סובלים ממחלת ים, אז המשפחה חוזרת לבריכה. הם פוגשים את "מנהל הכיף", שממשיך לחוג ליד הכיסא שלהם, אבל פתאום נעצר כשרואה שקית ניילון שקופה בדלי של מני. הוא מרים את הדלי ומגלה שזוהי למעשה צרעת ים שמני הבריח מהצלילה. מנהל הכיף מפיל בטעות את הדלי עם לתוך הבריכה ועובדי הבריכה נאלצים להוציא מהבריכה את כל האנשים, ומכיוון שאינם מצליחים למצוא את המדוזה, נאלצים לרוקן את הבריכה. המשפחה נמלטת מההמולה, ומגלים שרודריק לא איתם. מסתבר שהוא נשאר בים כשהם יצאו לצלול, וחטף מכת חום. הם חוזרים לסוויטה ומחליטים לבלות את יומם האחרון בחוץ.
ביקורות
שבוע לאחר צאתו לאור, זכה הספר לציון של 4.5 מתוך 5 באתר "Waterstones", מתוך 786 חוות דעת.
קטלפסיה
קַטַלֶפְּסְיָה (מיוונית עתיקה: κατάληψις, "קטלפסיס", "לאחוז, לתפוס") היא מצב נוירולוגי המאופיין בנוקשות של השרירים וקיבוע תנוחת הגוף ללא קשר לגירויים חיצוניים, כמו גם ירידה בסף הרגישות לכאב.
תסמינים
התסמינים כוללים גוף נוקשה, גפיים נוקשות, גפיים שנשארות באותו תנוחה בעת תנועה, חוסר תגובה, אובדן שליטה בשרירים והאטה של תפקודי הגוף, כגון נשימה.
גורמים
קטלפסיה היא סימפטום של הפרעות עצבים או מצבים מסוימים כמו מחלת פרקינסון ואפילפסיה. זה גם סימפטום אופייני של גמילה מקוקאין, כמו גם אחד המאפיינים של קטטוניה. היא יכולה להיגרם על ידי טיפול בסכיזופרניה באמצעות תרופות אנטי-פסיכוטיות, כגון הלופרידול, ועל ידי חומר ההרדמה קטמין. פרוטאין קינאז A הוצע כמתווך של התנהגות קטלפטית. קטלפסיה שעוותית, המלווה לעיתים בהרדמה ספונטנית, נתפסת כאינדיקטור לטראנס היפנוטי. קטלפסיה נוקשה של הגפיים או אפילו של הגוף כולו, שלפעמים נבחנת באמצעותם משקלות כבדים, הייתה עיקר במופעי היפנוזה בימתיים ואפילו הדגמות אקדמיות של היפנוזה מאז סוף המאה ה-18, כהוכחה ליכולות פיזיות יוצאות דופן האפשריות במצבי טראנס. הדגמות כאלה בוצעו גם על ידי אמני לחימה אסייתים ויוחסו לאנרגיה החיונית הפנאומטית המכונה צ'י.
מקרים היסטוריים
ארמן ד'אנגור (Armand D'Angour) משער שדיווחים (כגון זה שתוארו ב"המשתה" של אפלטון) על סוקרטס, בערך בשנת 429 לפני הספירה, שעמד בשקט במשך שעות על גבי שעות במהלך המערכה האתונאית נגד פוטידאה, תוך שהוא לכאורה שקוע במחשבה, הם "קיצוניים מדי מכדי להיחשב לגמרי עניין של בחירה רציונלית", וכי "סביר להניח שזה היה סימפטום של מצב פיזיולוגי או פסיכולוגי בסיסי", כגון קטלפסיה.
בספרות
בטרגדיה רומיאו ויוליה של ויליאם שייקספיר, מספק האב לורנצו החביב (במהלך ניסיון שכשל לעזור לאוהבים) ליוליה שיקוי מחולל קטלפסיה יעיל כל כך עד שרומיאו מדמיין באופן טרגי שהטראנס דמוי המוות של אהובתו כמוות ממשי ומרעיל את עצמו. בייאוש רגע לפני שהיא מתעוררת מקהות החושים שלה - מה שמוביל אותה להתאבד עם הפגיון שלו כשגילתה את התאבדותו.
ברומן "הרוזן ממונטה כריסטו" של אלכסנדר דיומא האב, האב פאריה סובל מדי פעם מהתקפי קטלפסיה, לפני שבסופו של דבר מת ממנה.
ב"סילס מרנר" של ג'ורג' אליוט, הדמות הראשית סילס מרנר סובלת לעיתים קרובות מהתקפים קטלפטיים, מה שמוסיף למוניטין יוצא הדופן שלו כקוסם או "איש ערמומי" בקרב הילידים שמאמינים באמונות תפלות של הכפר המאומץ שלו, רבלו.
בספרו של ארתור קונאן דויל, "הרפתקת החולה המתמחה", אדם מעמיד פנים שהוא קטלפסי כדי לקבל גישה לחדרי הנוירולוג; הרופא מנסה לטפל בו באמיל ניטריט.
בספר "החייל הטוב" של פורד מדוקס פורד, הגיבור דוול חווה קטלפסיה בעקבות מות אשתו.
ב"גר בארץ נוכרייה" של רוברט היינליין, חושבים שלדמות הראשית, ולנטיין מייקל סמית, יש קטלפסיה כאשר הוא מוחזר לכדור הארץ.
ב"הקבורה המוקדמת" של אדגר אלן פו, המספר מפתח קטלפסיה. הוא חושש שיכריזו בטעות על מת ויקברו אותו בחיים, ועושה מאמצים רבים כדי למנוע זאת. בסיפור אחר של פו, "מפלת בית אשר", מדלין אשר חולה בקטלפסיה והיא נקברת בחיים על ידי אחיה הלא יציב רודריק. קטלפסיה מתוארת גם ב"ברניס", ובכך הפכה לאחד הנושאים החוזרים בסיפורת של פו.
אוח
אוֹחַ (שם מדעי: Bubo) הוא סוג של עוף לילה דורס ממשפחת הינשופיים. האוח מוכר גם בשמות: "ינשוף מצויץ", "ינשוף מקרין" ו"ינשוף אוזנן"; המתייחסים לציצות השיער בראשו הנראות כאוזנים או קרניים. קרוי גם "ינשוף עיטי" על שם גודלם ותעוזתם לטרוף טרף גדול יחסית לסוגי ינשופיים אחרים.
בסוג זה נמצאים המינים הגדולים ביותר בסדרת דורסי הלילה והגדול שבכולם הוא האוח המצוי השוקל 1.5-4.2 ק"ג ומוטת כנפיו 160–200 ס"מ והוא נפוץ גם בישראל. מין נוסף המגיע לישראל הוא אוח פרעוני (Bubo ascalaphus).
מיון
בסוג 24 מינים:
המין אוח השלג - הועבר לסוג היחידי Nyctea. המינים קטופה מצויה, קטופה כתומה, קטופה מלאית ואוח בלקיסטון הועברו לסוג מהסוג שבוטל - קטופה (Ketupa).
Kh-32
Kh-32 (ברוסית: X-32) הוא טיל שיוט אוויר-קרקע על-קולי רוסי, עם טווח של 600–1,000 ק"מ שפותח על ידי חברת MKB Raduga מבוסס על ה-Kh-22. הטיל נכנס לשירות בשנת 2016 כחימוש למפציצי Tu-22M3M.
ההבדלים העיקריים מה-Kh-22
טיל Kh-32 מיוצר לפי גוף טיל Kh-22 והממדים הגיאומטריים שלהם זהים לחלוטין. משקל ראש הנפץ הצטמצם ל-500 קילוגרם כדי לשפר את הטווח. וכן הותקן מנוע אחר וחזק יותר.
הטווח המרבי הינו 997 קילומטרים ועל כן ניתן לשגר אותו מחוץ לטווח המרבי של מטוסי F/A-18 Super Hornets של הצי האמריקאי, שלהם רדיוס לחימה מרבי של כ-885 קילומטרים.
שימוש מבצעי
על פי דיווחים השימוש המבצעי הראשון בטילי Kh-32 נעשה בשנת 2022 במסגרת מלחמת רוסיה-אוקראינה.
רבקה סמית' (רוצחת)
רבקה סמית' (באנגלית: Rebecca Smith, נולדה בשם רבקה פריור; 17 במאי 1807 – 23 באוגוסט 1849) הייתה הבריטית האחרונה שהוצאה להורג בגין רצח בנה. היא הודתה גם בהרעלתם למוות של שבעה מילדיה הנוספים.
ביוגרפיה
סמית' נולדה בווילטשייר לוויליאם ושרה פריור. במאי 1831 היא נישאה לפיליפ סמית', שהיה בעל מוניטין של מכור לאלכוהול. בתם הראשונה, ג'יין, נולדה בשנה שלאחר מכן, ובהמשך נולדו לשנים עשרה ילדים נוספים, שאף אחד מהם לא שרד יותר מכמה חודשים.
בשנת 1846, לאחר מות אמה, העבירה סמית' את המשפחה לווסטברי בחלק מכספי הירושה. עם זאת, בעלה בזבז את שארית הכסף, והיא נאלצה למצוא עבודה עונתית כקוטפת יבולים ומגדלת ירקות, וחיה ב"מצב גלוי של עוני ובריאות לקויה".
מעשה הרצח
ב-16 במאי 1849 נולד ריצ'רד, בנם ה-11 של הזוג. הוא היה בריא בתחילה, אך חלה ב-7 ביוני ומת בבוקר 12 ביוני. בתחילה נכתב כי סיבת המוות אינה ידועה, אך שמועות מקומיות גרמו לכך שגופתו של ריצ'רד הוצאה מהקבר ב-22 ביוני וננתחה ב-24 ביוני, אז נתגלו עקבות של ארסן בקיבתו.
שכניה של סמית' טענו שהיא עשתה סדרה של ניסיונות לרכוש רעל לפני ואחרי הלידה, ושבבוקר 7 ביוני היא הצליחה לרכוש ארסניק טריאוקסיד. חקירות בנוגע למותם של שניים נוספים מילדיה (שרה ואדוארד) נערכו ב-18 ביולי, ובגופות שניהם נמצא גם כן ארסן.
המשפט וההוצאה להורג
ב-23 באוגוסט 1849, לאחר שנדחו שתי עתירות שהוגשו למזכיר הפנים, הוצאה סמית' להורג ונתלתה בפומבי.
אגם דונגטינג
אגם דונגטינג (בסינית: 洞庭湖, פין-יין: Dòngtíng hú) הוא אגם המים המתוקים השני בגודלו ברפובליקה העממית של סין, לאחר אגם פויאנג, שבמחוז ג'יאנגשי, אגם דונגטינג שוכן בצפון-מזרח מחוז חונאן בדרום המדינה. האגם מהווה אגן ניקוז של נהר היאנגצה, כך ששטחו ונפחו משתנים עם זרימות הנחלים, בהתאם לעונה (3,000-20,000 קמ"ר). הפרובינציות חוביי וחונאן נקראות על שם המיקום שלהם ביחס לאגם: בסינית, חוביי משמעו "צפונית לאגם" וחונאן, "דרומית לאגם".
גאוגרפיה
האגם מהווה אזור חורף חשוב לעופות נודדים.
היסטוריה
ההתיישבות החקלאית באזור החלה עוד בימי קדם, ובמאה ה -19 נהרסו הרבה מהאזורים הרדודים יותר של האגם כדי ליצור אדמות חקלאיות.
בשנת 1949, רוב האגם יובש בשביל אדמות חקלאיות, מה שהפך אותו רק לאגם המים המתוקים השני הגדול ביותר בסין.
באמונה העממית
המשמעות המילולית של "דונגטינג" היא "חצר המערות". האגם נקרא על שם אולם גדול (או מערה) אשר לפי אמונה עממית נמצא מתחתיו, ובו שולטות רוחות שתי נשותיו של הקיסר האגדי שון. על פי אמונה זו יוצאים מאולם זה מעברים תת-קרקעיים אל כל חלקי האימפריה.
שופר יעל
שופר זה נדיר ויקר שכן יעל היא חיה מוגנת והשגת הקרן אפשרית רק לאחר מותה הטבעי של החיה. הקרן מפיקה צליל ייחודי ועמוק הדומה לחצוצרה במנעד "בס". בשל צורתו, כונה "פשוט" על ידי חז"ל.
מצוות תקיעה בשופר מחייבת שימוש בשופר כפוף (מסולסל) אך שופר יעל ישר ואינו מסולסל.
על פי המשנה, שופר בעל פיה מוזהבת שימש בראש השנה בית המקדש כשלצד התוקע, תקעו גם בשתי חצוצרות.
קיימת מחלוקת הלכתית בחז"ל לגבי סוג השופר הנהוג בכל מועד. רבי יהודה למשל, פסק שביום הכיפורים של יובל תוקעים בשופר יעל ובראש השנה בשופר איל. רבי לוי פסק שיש לתקוע בשני המועדים בשופר יעל.
שבט גד
שֵׁבֶט גָּד הוא אחד משבטי ישראל המוזכרים בתנ"ך. הוא נקרא על שם אבי השבט גד בן זלפה, שפחת לאה ובן יעקב. לפי המקרא, מקור שמו בדברי לאה: "בא גד" (בא מזל טוב). עדות ארכאולוגית חוץ-מקראית המאששת את קיומו של שבט גד התגלתה במצבת מישע מלך מואב, בה כתוב: "וְאִש גָד יָשַב בְּאֶרֶץ עֲטָרֹת מֵעֹלָם"..
ברכת יעקב
.
הברכה המבטאת יכולת צבאית. לפי רש"י "יצאו ממנו גדודים" ו"גדודיו יחזרו על עקבם וישובו לבתיהם" (יש מפרשים גדודיו ירדפו בעקבות האויבים וישמידום). מרמז על תולדות השבט בכניסה לארץ ישראל, שבט גד (יחד עם שבט ראובן) ביקש לשבת בעבר הירדן מזרחה. בתמורה התחייב השבט ללכת בראש העם ולעזור לשאר השבטים לכבוש את ארץ כנען. לאחר שמלאו את התנאי הזה שבו על עקבותיהם וחזרו לבתיהם אשר בעבר הירדן.
ברכת משה
בברכת משה ששבטים בפרשת וזאת הברכה נאמר .
משפחות השבט
לגד נמנו שבע משפחות בתורה, פעמיים. בבראשית הם צִפְיוֹן, חַגִּי, שׁוּנִי, אֶצְבֹּן, עֵרִי, אֲרוֹדִי ואַרְאֵלִי. במפקד בני ישראל בערבות מואב 'צפיון' נכתב כ'צְפוֹן ', ולפי השערות חלק מהפרשנים גם 'אצבון' הוא 'אׇזְנִי '.
סימלי השבט: אבן החושן והדגל
על פי פירוש רבינו בחיי, האבן שמייצגת אותו היא אבן האחלמה שאותה נשא אהרון הכהן עם שאר האבנים הטובות שנשא על ליבו בחושן ועל פי במדבר רבה האבן שלו היא שבו.
סרגיי טורופ
סרגיי אנטוליביץ' טורופ (נולד ב-14 בינואר 1961 בקרסנודאר, רוסיה הסובייטית, המכונה על ידי חסידיו בשם ויסאריון (או "מי שנותן חיים חדשים"), הוא מנהיג מיסטי ורוחני רוסי, העומד בראש כת "הברית האחרונה".
שבט גד
סימלי השבט: אבן החושן והדגל
ה"אות" של שבט זה (כלומר הדגל שלו) היה ציור של מחנה צבא על רקע אפור.
סרגיי טורופ
טורופ טוען כי ב-18 באוגוסט 1990, כשהיה בן 29, היה לו גילוי שהוא גלגולו של ישו. לראשונה הוא דיבר בפומבי על טענתו במינוסינסק ב-18 באוגוסט 1991. הוא ייסד את "כנסיית הברית האחרונה" (Церковь Последнего Завета), כשהכנסייה הראשית שלה ממוקמת בטייגה הסיבירית בשפל מינוסינסק ממזרח לאבאקן, במחוז המשנה פטרופאבלובקה. בדמות ויסאריון הוא נהג ללמד על גלגול נשמות, טבעונות ואפוקליפסה. יש לו כ-4,000 חסידים (המכונים ויסאריונים) החיים ביישוב ועוד 6,000 חסידים ברחבי העולם.
שבט גד
נשיאי השבט
בספר במדבר, פרשת נשא נזכר נשיא שבט גד במדבר: אֶלְיָסָף בֶּן דְעוּאֵל. הוא מוזכר 4 פעמים בספר במדבר כבנו של דעואל. אבל בפרק ב', פסוק יד כבנו של רעואל; שינוי זה יכול לנבוע מדמיון ה'ר' ל'ד' והפרשנים נתנו לכך הסברים שונים. הוא הקריב את קורבנות הנשיאים ביום השישי לחנוכת המשכן.
סרגיי טורופ
ביוגרפיה
סרגיי טורופ נולד בקרסנודאר לאנטולי טורופ ולנדז'דה (מלשנקו); לאחר שירות בצבא הסובייטי, התיישב במינוסינסק. הוא עבד כקצין סיור לפני שאיבד את עבודתו בשנת 1989. לטענתו, בשנת 1990 הוא "נולד מחדש" כויסאריון, המשיח שהוחזר. לטענתו זה לא הופך אותו לאלוהים, אלא למילה של אלוהים. דתו משלבת אלמנטים של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית עם בודהיזם, אפוקליפטיזם, קולקטיביזם וערכים אקולוגיים. טורופ ייסד את כנסיית הברית האחרונה בקרסנויארסק, סיביר בשנת 1991 מעט לפני נפילת ברית המועצות. ואף ניבא את סוף העולם הקרוב וטען שרק חסידיו ינצלו.
שבט גד
נשיאי השבט
גְּאוּאֵל בֶּן-מָכִי, מנשיאי שבט גד בתקופת הנדודים במדבר, היה אחד משנים עשר המרגלים שנשלחו על ידי משה לתור את הארץ (במדבר יג, טו).
סרגיי טורופ
ביוגרפיה
חסידיו מקפידים על תקנות מחמירות, כולל הימנעות מבשר, עישון, שתיית אלכוהול ושימוש בכסף. מטרת הכת היא לאחד את כל הדתות על פני כדור הארץ. ויסאריון החליף את חג המולד ביום הולדתו (14 בינואר) וטען שיש לו יכולת לרפא סרטן ואיידס במגע ידו.
שבט גד
נשיאי השבט
מרשימת הנשיאים בפרשת מסעי נשמטו נשיאי ראובן וגד, מאחר שהרשימה נועדה לפרט את הנשיאים שיהיו נציגי השבטים בחלוקת ארץ כנען, ואילו שבטי ראובן וגד כבר קיבלו נחלה בעבר הירדן המזרחי.
סרגיי טורופ
ביוגרפיה
טיברקול, היישוב בטייגה, הוקם בשנת 1994 על שטח של, והתרחב לכמה כפרים סמוכים, כמו אלה של פטרופאבלובקה ושרמשנקה. 56.61667°N, 96.2°W. יש בה כארבעת אלפים תושבים, שחיים על פי עקרונות אקולוגיים. ליישוב המרכזי, המכונה גם העיירה וההר, יש מבנה תלת-מפלסי: העיירה עצמה (משכן השחר), משכנם השמימי ופסגת המקדש.
שבט גד
המסע במדבר
בזמן מסעם של בני ישראל במדבר, חנה שבט גד במחנה ראובן, שהיה מדרום למשכן ואחרון.
סרגיי טורופ
פרשנות
מאז 1992 פרסם הביוגרף ואדים רדקין כרך שנתי המפרט את פעילותו של ויסאריון. ויסאריון משך אליו חסידים מתת-התרבות האזוטרית של גרמניה, ושבעה כרכים על חשבונו של ואדים תורגמו לגרמנית.
שבט גד
המסע במדבר
במפקד הראשון שערך משה בין הזכרים מבני עשרים ומעלה נמנו 45,650 איש מבני השבט, ובמפקד השני 40,500 איש.
סרגיי טורופ
פרשנות
במאי 2012 פרסם ערוץ היוטיוב וייס את "מנהיג הכת החושב שהוא ישו", ובו דיווח של רוקו קסטורו, כתב בפטרופאבלובקה, ואת הראיון שלו עם ויסאריון. הסרטון מתאר את היישוב ואת האנשים כמקום עם אנשים טובים, אבל הרעיונות של הכת מאוד פולחניים. זו הייתה הפעם הראשונה שויסאריון העניק ראיון זה שלוש שנים.
שבט גד
נחלת השבט
שבט גד היה אחד משניים וחצי השבטים שחנו בצד המזרחי של הירדן. נחלת השבט כללה את הגלעד, באזור צפון עבר הירדן, והיא גבלה בדרומה בנחלת שבט ראובן, בצפונה בנחלת חצי המנשה, במערבה בנהר הירדן ובמזרח בבני-עמון.
סרגיי טורופ
המעצר בשנת 2020
ב-22 בספטמבר 2020 עצרו הרשויות הרוסיות את ויסאריון באשמת ניהול ארגון דתי בלתי חוקי, פגיעה פיזית בזולת וסחיטה באיומים. הוא נתפס על ידי שירות הביטחון הפדרלי, ועדת החקירות הפדרלית והמשטרה הפדרלית הרוסית, במבצע משותף ונלקח יחד עם שני עוזריו, ואדים רדקין (המשמש כדוברו) ו-ולדימיר ודרניקטוב (מנהל בית ספר של ילדי הכת)  בית המשפט המחוזי של נובוסיבירסק קבע שהם יישארו במעצר עד פתיחת משפטם ב-22 בנובמבר 2020.
שבט גד
נחלת השבט
בין הערים בנחלתו: סוכות, יגבהה, יעזר, בית הרם ובית נמרה.
סרגיי טורופ
חיים אישיים
טורופ דחה את אשתו הראשונה ונישא לילדה בת תשע עשרה שהתגוררה עמו מאז שהייתה ילדה בת שבע. יש לו שישה ילדים משני הנישואים.
שבט גד
השבט בארץ ישראל
בני העיר סוכות בנחלת השבט, מאנו לעזור באוכל ומים לגדעון בן יואש במרדפו אחר מלכי מדין ונענשו על כך .
סרגיי טורופ
חיים אישיים
לוויסאריון יש אחות למחצה צעירה יותר, אירינה. אף שיש לו אם ביולוגית בשם נדז'דה, ויסאריון רואה במרים, אם ישו, את אמו.
שבט גד
השבט בארץ ישראל
במצבת מישע מלך מואב מוזכר "ואיש גד ישב בארץ עטרות מעולם" ומתואר כיצד כבש מישע את עירם עטרות והרג את תושביה.
בסוף תקופת בית הראשון הוכיח הנביא ירמיהו את בני עמון על השמדת שבט גד:
"לִבְנֵי עַמּוֹן, כֹּה אָמַר ה', הֲבָנִים אֵין לְיִשְׂרָאֵל, אִם יוֹרֵשׁ אֵין לוֹ, מַדּוּעַ יָרַשׁ מַלְכָּם אֶת גָּד, וְעַמּוֹ בְּעָרָיו יָשָׁב" (ירמיהו מט, א).
גיבורי דוד משבט גד
בתנ"ך נזכרים שנים עשר הגיבורים משבט גד שהצטרפו ללוחמי דוד בעיר המבצר צקלג בנגב. הם מתוארים כגיבורים בעלי 'פני אריה', בדומה לברכת משה לגד: וּמִן-הַגָּדִי נִבְדְּלוּ אֶל-דָּוִיד לַמְצַד מִדְבָּרָה גִּבֹּרֵי הַחַיִל, אַנְשֵׁי צָבָא לַמִּלְחָמָה--עֹרְכֵי צִנָּה, וָרֹמַח; וּפְנֵי אַרְיֵה פְּנֵיהֶם, וְכִצְבָאיִם עַל-הֶהָרִים לְמַהֵר. הקטן מביניהם שקול למאה לוחמים והגדול-לאלף.
המחתרת הנאו-נאצית
המחתרת הנאו-נאצית, NSU, אשר נודעה בגרמנית כ-Nationalsozialistischer Untergrund (תעתיק: נאציונאל-סוציאליסטישר אונטרגרונד; בעברית: המחתרת הנציונאל-סוציאליסטית או המחתרת הלאומית-סוציאליסטית), הייתה התארגנות נאו-נאצית מחתרתית אלימה, שהוקמה בשנת 1999 בגרמניה, ממניעים של גזענות ושנאת זרים, על מנת לרצוח מהגרים ובני מהגרים.
חברי הגרעין המייסד של המחתרת, אווה בונמארט, אווה מונדלוס וביאטה צ'פה, חיו יחד בקמניץ ובצוויקאו תחת זהות בדויה, מאז 1998. בין השנים 2000 ו-2007,הם רצחו עשרה אנשים, מהם תשעה מהגרים ושוטרת אחת. הם ניסו לרצוח 43 אנשים נוספים, הניחו שלושה מטעני חבלה, והיו מעורבים ב-15 מקרי שוד. המחתרת נהנתה מרשת תומכים על-אזורית, שסיפקה להם כסף, נשק, וזהויות בדויות. מספר התומכים שנוי במחלוקת עד היום, והוא מוערך בכ-100 עד 200 איש, ביניהם אנשי מפלגות ימין קיצוני.
אגם פירמיד (נבדה)
אגם פירמיד (באנגלית: Pyramid Lake) הוא אגם בנתיבו של נהר טראקי במדינת נבדה שבארצות הברית, 64 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר רינו. האגם נמצא בשטח שמורת האינדיאנים אגם פירמיד.
אורכו של האגם 48 קילומטרים, רוחבו 14 קילומטרים, ושטחו 487 קמ"ר. עומקו המרבי של האגם 106 מטרים.
נהר טראקי מזין את הנהר (במים הזורמים בנהר זה מאגם טאהו). נהר טראקי זורם אל קצהו הדרומי של אגם פירמיד. לאגם פירמיד אין מוצא, ומימיו מתאדים או מחלחלים. האגם מלוח, ומליחותו היא כ-1/6 ממליחות הים.
היסטוריה
האגם הוא השריד הגדול ביותר של אגם לאהונטאן, שכיסה את צפון-מערב נבדה בסוף עידן הקרח האחרון (לפני כ-15,000 שנים).
במהלך המאה ה-19 התיישב סביב האגם השבט האינדיאני פאיוט, אשר דג באגם. האגם מופה לראשונה בשנת 1844 על ידי ג'ון פרימונט, אשר נתן לאגם את שמו.
בעקבות הקמת סכר דרבי בשנת 1905, המוביל את מימי נהר טארקי למאגר לאהונטאן, פחתו מי האגם, והוא היה בסכנת התייבשות. שבט הפאיוט האינדיאני תבע את מחלקת הפנים של ארצות הברית.
מקור השם
האגם נקרא על שם חרוטי אבן גיר בצורת פירמידה שנמצאים באגם. ג'ון פרימונט נתן לאגם את שמו בשנת 1844.
תיירות
האגם הוא אתר תיירות - דיג, מחנאות ושיט בסירות.
בתרבות
האגם שימש כאתר צילום "הכנרת" בסרט משנת 1965 "הסיפור הגדול ביותר שסופר אי פעם" המתאר את חייו של ישו, וכן שימש כאתר הצילום של הסרט "יוצאי הדופן" בשנת 1961.
זהביה וורד
קאריסה זהביה וורד (באנגלית: Carisa Zhavia Ward; נולדה ב-6 במרץ 2001), היא זמרת-יוצרת אמריקאית. וורד החלה את דרכה בתוכנית האמריקאית "The Four". היא מוכרת גם בשל השתתפותה בסינגל "Welcome to the Party", יחד עם דיפלו, פרנץ' מונטנה וליל פאמפ.
בשנת 2019, היא ביצעה את השיר "A Whole New World" בשיתוף זאין מאליק, מתוך הפסקול של הסרט "אלאדין".
קריירה
כאשר הייתה בת 16, בינואר 2018 השתתפה בתוכנית המציאות האמריקאית "The Four", המבוססת על התכנית הישראלית "The Four". באודישן שלה שרה את השיר "Location" של חאליד, ואת השיר "Unforgettable" של הראפר פרנץ' מונטנה. בשלב הבא ביצעה את השיר "Killing Me Softly with His Song" והפכה למוגנת מהדחה. בשמינית הגמר שרה את הלהיט של ריהאנה "Diamonds", מה שהוביל אותה להיות מועמדת להדחה. בשלב הבא כדי להינצל מהדחה שרה את השירים "Bodak Yellow" של קארדי בי ו-"Say Something" של הצמד המוזיקלי A Great Big World ועברה בהצלחה לרבע הגמר. בחצי הגמר על המתמודדים לזכות באהבת הקהל והמתמודד שזוכה יכול לבחור נגד מי להתמודד בגמר. וורד ביצעה בחצי הגמר את השיר "One Dance" של הראפר דרייק ולא זכתה להגיע לגמר.
בשנת 2018, הוציאה זהביה וורד את סינגל הבכורה שלה "Welcome to the Party", ביחד עם דיפלו, פרנץ' מונטנה וליל פאמפ. השיר הפך ללהיט כאשר הגיע לעשירייה הפותחת במצעד השירים שבניו זילנד. בשנת 2019, הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, 17. הסינגל הראשון מתוכו היה "Candlelight", אשר הגיע למקום ה-40 במצעד השירים הקצביים. בהמשך יצא הסינגל השני "Deep Down", אשר לא זכה להצלחה רבה. הסינגל השלישי "", לא זכה להצלחה גם כן. בשנת 2019, יצא השיר "17" כשיר הנושא מתוכו וכסינגל הרביעי והאחרון מתוכו. באוקטובר 2019, הוציאה את "A Whole New World" מחדש ביחד עם זאין מאליק.
עונת 1938 בליגת ארץ ישראל בכדורגל
עונת 1938 בליגת ארץ ישראל בכדורגל (כונתה גם ליגה א') הייתה העונה השישית של הליגה הבכירה בכדורגל בארץ ישראל במהלך תקופת המנדט.
הליגה הייתה הליגה הבכירה שהתקיימה בארץ ישראל בשנים אלו, ומתחתיה שיחקו בליגה ב'.
העונה החלה ב-5 בפברואר 1938 והופסקה ב-4 ביוני 1938. על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. במידה והיה שוויון בנקודות, נקבע הדרוג בטבלה על פי ממוצע השערים.
בליגה זו היו 9 קבוצות ממספר מחוזות שונים, כולל 2 קבוצות בריטיות שהצטרפו מחדש לליגה לאחר מספר שנים שבהן לא השתתפו בה.
הליגה הייתה אמורה להמשיך לאחר קיץ 1938 אך שלטון המנדט הגביל את תנועת האזרחים, מה שהפריע לקבוצות לעבור בין המחוזות, וזאת בעקבות המצב הביטחוני הרעוע שחל על רקע המרד הערבי הגדול. לכן ההתאחדות לכדורגל בארץ ישראל קיימה ליגה במחוז תל אביב שכללה 4 קבוצות: הפועל תל אביב, מכבי תל אביב, הכח תל אביב ומכבי אבשלום פתח תקווה. ליגה זו הסתיימה ב-14 בינואר 1939.
בתום העונה סיימה הפועל תל אביב במקום הראשון וזכתה באליפות, כשבמקביל סיימה במקום הראשון גם בליגת תל אביב של 1939, וזכתה באליפות ארץ ישראל.
בעונה זו לא היו ירידות ליגה.
בעונה זו מלך השערים היה פרי נויפלד ממכבי תל אביב שכבש 10 שערים.
גשר אריק
גשר אריק הוא גשר המתוח על פני נהר הירדן בסמוך לחופה הצפוני של הכנרת.
על פני הגשר עובר כביש 87, המוביל מן הגליל התחתון אל רמת הגולן.
הגשר הנוכחי הוא גשר קבע מבטון, שנחנך בשנת 1998 במקומו של הגשר המקורי, שהיה גשר ביילי.
הגשר המקורי הוקם בשנת 1972, עוד טרם סיום סלילת כביש 87. הוא ניצב עדיין בשלמותו (אך ללא שימוש) כ-30 מטרים מצפון לגשר הקבע. אורך הגשר המקורי היה 30 מטר ורחבו 4 מטרים.
פרנסיסקו אנריקס
פרנסיסקו אנריקס (בספרדית: Francisco Hilario Henríquez y Carvajal; 14 בינואר 1859 - 6 בפברואר 1935) היה במשך כארבעה חודשים הנשיא ה-45 של הרפובליקה הדומיניקנית (31 ביולי 1916 - 29 בנובמבר 1916). היהודי הראשון והיחיד עד כה, שכיהן בתפקיד זה.
Wasabi
Wasabi (בעברית: ואסאבי) הוא שיר שהוקלט על ידי להקת הבנות הבריטית ליטל מיקס. השיר מופיע כרצועה העשירית באלבום האולפן החמישי שלה, LM5 (2018). השיר הופץ לצד האלבום ב-16 בנובמבר 2018. הוא נכתב על ידי חברת הלהקה ג'ייד ת'ירלוול, ביחד עם MNEK, מייק סבאת' ושונגודזו, כשההפקה נעשתה על ידי סבאת', ג'ון היל וג'ו קרנס.
פרנסיסקו אנריקס
קורות חיים
אנריקס נולד ב-1859 בסנטו דומינגו בירת הרפובליקה הדומיניקנית, למשפחה יהודית. אביו, נואל אנריקס (Noel Henriquez Artias) נולד בספרד והיגר לרפובליקה הדומיניקנית. אמו, קלוטילד קרווחל (Clotilde Carvajal) פרננדס (1819 - 1873) נישאה לאביו ב-13 באוקטובר 1839. אנריקס היה ילדם העשירי והצעיר ביותר. אחד מאחיו הגדולים יותר, פדריקו אנריקס אי קרווחל, היה סופר ידוע.
ב-11 בפברואר 1880, בגיל 21, נישא אנריקס למשוררת הידועה סלומה אורניה דיאס (1850 - 1897) בת ה-29 ונולדו להם ארבעה ילדים, שכל אחד מהם היה לסופר ידוע בזכות עצמו: פרנסיסקו נואל אנריקס אורניה; פדרו אנריקס אורניה (1884 - 1946) (מבקר ספרות נודע); מקסימיליאן אדולפו אנריקס אורניה (1886 - 1968); ובת - קמילה אנריקס אורניה (1894 - 1973). אשתו של אנריקס, סלומה אורניה נפטרה ממחלת השחפת בהיותה בת 47 והוא נישא בשנית לנתיבידד לאורנסון אמיאמה. מנישואיו אלה נולדו לו עוד שלושה ילדים; אחת מהן, שנקראה על שם אשתו הראשונה סלומה אנריקס לאורנסון, נפטרה בהיותה בת שנתיים בלבד.
אנריקס למד משפטים בסנטו דומינגו, סיים תואר שני בהיותו בן 26, למד שנתיים רפואה וקיבל במקצוע זה תואר ראשון בסנטו דומינגו. ב-1887 נסע לצרפת ולמד שם ארבע שנים עד שהשלים את לימודיו וקיבל תואר דוקטור לרפואה באוניברסיטת פריז. חזר ב-1891 לסנטו דומינגו והחל לעבוד כרופא.
Wasabi
קליפ השיר יצא לאור ב-12 במרץ 2020. בשנת 2021, קיבל את תואר הכסף בבריטניה מטעם ה-BPI, כמו גם תואר הזהב בברזיל מטעם ה-ABPD.
פרנסיסקו אנריקס
קורות חיים
במהלך שנות הדיקטטורה של יוליסס ארו ("ליליס"), ברח אנריקס מהרפובליקה הדומיניקנית לקובה. הוא פגש שם בין השאר את חואן איסידרו חימנס, יריבו של ליליס ומגדל הטבק הגדול ביותר באותה תקופה ברפובליקה הדומיניקנית. ב-1899, משנרצח ליליס וחימנס מונה לנשיא הרפובליקה הדומיניקנית במקומו, חזר עמו גם אנריקס ומונה לשר החוץ, תפקיד בו שירת במשך כשלוש שנים עד הדחתו של חימנס.
Wasabi
רקע וכתיבה
השיר הפך לוויראלי בפלטפורמה החברתית לשיתוף וידאו, טיקטוק, ביולי 2019. לאחר שהשיר הפך לוויראלי, הלהקה פרסמה את קליפ המילים שלו בערוץ היוטיוב שלה; הוא מורכב מסרטונים ויראליים של אנשים שצילמו את עצמם רוקדים כשברקע, ניתן לשמוע אותו. הווידאו קליפ הרשמי של השיר יצא לאור ב-12 במרץ 2020, והוא צולם במהלך "LM5: The Tour", וכולל צילומים מאחורי הקלעים מאוטובוס ההופעות של הלהקה, מהבמה האחורית ובמקומות הופעות שונים.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-125 מיליון השמעות.
הופעות חיות
ליטל מיקס ביצעה את "Wasabi" לראשונה כחלק מרשימת השירים של סיבוב ההופעות השישי שלה, "LM5: The Tour", ב-2019. הלהקה ביצעה את השיר בפסטיבל GRLS, שם הובילה את האירוע ב-7 במרץ 2020, בברזיל.
פרנסיסקו אנריקס
נשיא
אנריקס היה פעיל גם לאחר התקופה האמריקנית ושוב במתכונת פעולתו בעבר, בתפקידים פוליטיים-מדיניים שונים. בין השאר כיהן כשגריר מדינתו בצרפת ובקובה מטעם משטרו הדיקטטורי של רפאל טרוחיו, החל מ-1930 ועד יום מותו ב-1935, בהוואנה קובה.
מרשל ג'וול
מרשל ג'וול (באנגלית: Marshall Jewell; 20 באוקטובר 1825 – 10 בפברואר 1883) היה תעשיין, חלוץ טלגרפיה, יזם טלפוניה, חובב מסעות, ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל קונטיקט ה-44 וה-46, כשגריר ארצות הברית ברוסיה, כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית, וכיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית. מרשל, שניכר בעור ה"חרסינה" שלו, עיניו האפורות, וגבותויו הלבנות, נודע בכינוי "איש החרסינה" (Porcelain Man). כמנהל הכללי של הדואר, ביצע ג'וול רפורמות והיה נחוש בדעתו לנקות את שירו הדואר משחיתות פנימית ומספסרות. הוא סייע למזכיר האוצר בנג'מין בריסטו בחיסולה של "טבעת הוויסקי" ובהעמדתם לדין של אנשיה. עם זאת, הנשיא גרנט נעשה חשדני בנוגע לנאמנותו של ג'וול לאחר שהוא פיטר את מנהל הדואר של בוסטון על רקע כתב ערבות שלא שילם עליו וביקש ממנו להתפטר.
ג'וול, יליד ניו המפשייר, היה בנו של בורסקאי. לאחר שהתלמד בעסק הבורסקאות של אביו, עבר ג'וול לבוסטון, שם הוא למד את מלאכת הבורסקאות. ב-1847 הוא עבר להרטפורד, שם הוא עבד בעסק של אביו. לאחר מכן הוא פרש מעבודת הבורסקאות והיה לעובד טלגרפיה, ועבד בתחום זה בניו יורק, אוהיו וטנסי. הוא היה חבר המפלגה הוויגית ותמך בבחירתו של זאכרי טיילור לנשיאות. כתומך של טיילור, הוא עבר למיסיסיפי, שם הוא נבחר כמפקח הכללי של עובדי הטלגרפיה. ב-1849 הוא שב לניו יורק, וב-1850 הוא שב לעסקי הבורסקאות של אביו ונכנס עמו לשותפות. בשנים 1859–1860 הוא ערך מסע עסקים באירופה בהקשר לחברת הבורסקאות, ושב לארצות הברית עם פרוץ מלחמת האזרחים. ב-1865 הוא שב לאירופה ומשם יצא למסע במצרים ובארץ ישראל.
לאחר ששב לארצות הברית, היה ג'וול לחבר המפלגה הרפובליקנית, וניסה להתמודד ב-1867 על מושב בסנאט של קונטיקט. ב-1868 הוא ניסה להתמודד על משרת מושל קונטיקט, אך גם כאן נחל מפלה. ב-1869 הוא התמודד שוב על תפקיד המושל והפעם נחל הצלחה וכיהן בתפקיד עד שהובס בבחירות של 1870. ב-1871 וב-1872 הוא נבחר מחדש כמושל וכיהן בתפקיד עד 1873. באותה שנה הוא מונה על ידי הנשיא יוליסס ס. גרנט כשגריר ארצות הברית ברוסיה, תפקיד בו הוא כיהן עד 1874, כאשר הוא מונה על ידי גרנט כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית. בתפקיד זה הוא כיהן עד 1876, ובאותה שנה הוא היה מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ובשנים 1880–1883 הוא שימש כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית. לאחר ששב לקונטיקט, הוא היה לסוחר אמיד, והשקיע בעיתון הרטפורד איוונינג פוסט ובחברת הטלפונים של דרום ניו אינגלנד. הוא נפטר בניו הייבן שבקונטיקט ונטמן בבית הקברות סדר היל שבהרטפורד.
ראשית חייו
מרשל ג'וול נולד בווינצ'סטר, ניו המפשייר. אביו, פליני ג'וול, היה יליד הרטפורד ובורסקאי פעיל. אמו הייתה אמילי אלכסנדר. אחיו הבכור היה הארווי ג'וול. מרשל הצעיר קיבל חינוך בסיסי בבתי הספר הציבוריים במקום. כבר מגיל צעיר הוא התלמד בעסקי הבורסקאות של אביו ועבד כפועל יומי עד לגיל 18. הוא עבר לווברן, מסצ'וסטס, שם הוא למד את מלאכת הבורסקאות. לאחר מכן הוא שב לעסקי הבורסקאות של אביו בהרטפורד, שם הוא עבד במשך שנתיים. ב-1847 הוא מאס בעבודת הבורסקאות, ומאחר שהוא ניחן בחוש עסקי מפותח, הוא למד את מקצוע הטלגרפיה תוך כדי עבודה בבוסטון, רוצ'סטר ואקרון. כעובד טלגרפיה מיומן, הוא מונה כאחראי על קו הטלגרף של לואיוויל וניו אורלינס ועבד בקולומביה, טנסי.
ראשית הקריירה הפוליטית
ב-1848, כאשר עבד בטלגרפיה, החל ג'וול לגלות עניין בפוליטיקה והחל להזדהות עם המפלגה הוויגית. הוא תמך במועמדותו של זאכרי טיילור לנשיאות. בהמשך משכו אותו דעותיו הפוליטיות אל המפלגה הרפובליקנית שנוסדה באמצע שנות ה-50. ב-1849 הוא שב לצפון ונבחר כמפקח הראשי על קו הטלגרף שבין בוסטון לניו יורק וחי בניו יורק.
קריירה עסקית
באותה תקופה התרחבו עסקי הבורסקאות של אביו באופן משמעותי. בינואר 1850 עזב ג'וול את עבודת הטלגרפיה ושב להרטפורד כדי להיכנס לשותפות בעסק של אביו. כמי שנחן בחוש עסקי טוב, הוא הרחיב את העסק בשמונה השנים הבאות וזכה למוניטין חיובי בקהילת הרטפורד. בשנים 1852 – 1857 הוא נסע ברחבי ארצות הברית כדי לקדם את מוצרי העור של העסק.
בשנים 1859 – 1860 יצא ג'וול לאירופה כדי לקדם את עסק הבורסקאות המשפחתי. ערב מלחמת האזרחים הוא רכש מלאי עור גדול שהציב את העסק בעמדה טובה לקבלת חוזים ממשלתיים. במהלך המלחמה פרח העסק כאשר הוא היה שותף למאמצי המלחמתי של האיחוד. עם תום המלחמה שב ג'וול לאירופה והמשיך במסעותיו במצרים ובארץ ישראל בשנים 1865 – 1867.
שגריר ברוסיה
במאי 1873 מינה הנשיא יוליסס ס. גרנט את ג'וול כשגריר ארצות הברית ברוסיה במקומו של ג'יימס לורנס אור. ג'וול שירת בתפקיד עד דצמבר אותה שנה. בעת כהונתו שם, התאהב נסיך ממשפחת המלוכה הרוסית באישה אמריקאית נשואה שביקרה בסנקט פטרבורג, והעניק לה מתכשיטי משפחתו. אירוע זה יצר שערורייה. ג'וול ערך חקירה בעניין ודאג שהאישה תשיב את התכשיטים למשפחת המלוכה. ג'וול שהיה אדם חד הבחנה, הבחין שסחורות שלא יוצרו בארצות הברית נמכרו בשוקי רוסיה כמוצרים אמריקאים. הוא פנה לממשלה רוסיה וציין בפניהם שמצב זה יגרום לנזק לסחר האמריקאי עם רוסיה, ובסופו של דבר עלה בידו להשיג חוזה שהגן על הסימנים המסחריים האמריקאים.
בעת שירותו ברוסיה, גילה ג'וול שהרוסים עשו שימוש בזפת שהופקה מעץ השדר לתעשיית הבורסקאות בהכנת מוצרי העור הרוסיים המיוחדים. במקום לשמור את המידע הזה להפקת רווחים אישיים כבורסקאי, הוא שלח דוגמה מהזפת לארצות הברית ועיתוני ארצות הברית פרסמו את האופן בה מיוצר עור זה.
כהונתו של ג'וול כשגריר הסתיימה כאשר הוא נקרא על ידי הנשיא גרנט לקבל על עצמו את תפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית. ג'וול העדיף תפקיד בבית על פני תפקיד בשירות החוץ. שובו לארצות הברית היה הפתעה לציבור האמריקאי, שכן הוא שירת כשגריר במשך פחות משנה.