cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנרי ג'יי קייזר
מלחמת העולם השנייה
ביקור במפעל הרכבה של פורד על ידי אחד ממקורביו הביא להחלטה להשתמש בריתוך במקום מסמרת לבניית ספינות. לריתוך היה יתרון מכיוון שנדרש פחות כוח לבצע והיה קל יותר ללמד את אלפי העובדים, רובם עובדים בלתי מיומנים ורבים מהם נשים. קייזר אימץ את השימוש במכלולי משנה בבניית ספינות, בעבר מאות פועלים הצטופפו יחד כדי להשלים ספינה. אף על פי ששיטה זו נוסתה בחוף המזרחי ובבריטניה, קייזר הצליח לנצל את התהליך במלואו על ידי הקמת מספנות חדשות מתוך מחשבה זו.
מספנות קייזר אחרות שכנו בריאן פוינט (ונקובר) על נהר קולומביה במדינת וושינגטון ובאי הברבורים בפורטלנד, אורגון. המושגים שפיתח לייצור המוני של אוניות מסחר וציוד נמצאים בשימוש גם כיום.
קייזר פרמננטה - היסטוריה
במספנות קייזר בעיר הנמל "ריצ'מונד", קליפורניה, קייזר יישם את הרעיון החלוצי של ד"ר סידני גארפילד מקייזר פרמננטה. בית חולים שדה "קייזר ריצ'מונד"  עבור מספנות קייזר נפתח ב -10 באוגוסט 1942 על ידי הוועדה הימית של ארצות הברית, בחסות קרן פרמננטה של הנרי ג'יי קייזר, ובניהולו של ד"ר גארפילד
בחלקו בגלל הקיצוב של חומרים בזמן המלחמה, בית החולים שדה היה מבנה מסגרת עץ בן קומות חד פעמיות שתוכנן במצב מודרניסטי פשוט. בית החולים שדה נועד במקור לשימוש בעיקר כמתקן חירום, ונפתח עם 10 מיטות בלבד. תוספות מאוחרות הגדילו את קיבולתן ל -160 מיטות עד 1944.
"בית החולים שדה ריצ'מונד של קייזר" שימש מרכיב חשוב במערך הטיפול הרפואי בן שלוש שכבות שכלל שש תחנות עזרה ראשונה מאובזרות במספנות, ובית החולים הפרמנטנטי הראשי באוקלנד, שם טופלו המקרים הקריטיים ביותר.
באוגוסט 1944, 92.2 אחוזים מכלל עובדי מספנות ריצ'מונד הצטרפו לתוכנית הביטוח הרפואי "קייזר פרמננטה", התוכנית הקבוצתית הראשונה שהתקיימה במדינה הכוללת תרגול רפואי קבוצתי, תשלום מראש ומתקנים רפואיים משמעותיים בהיקף כה גדול.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הורחבה תוכנית הבריאות לכלול משפחות עובדים. כדי לשרת עובדים בעסקיו המגוונים, פתח קייזר את מתקני פרמננטה בוואלנוט קריק, קליפורניה, בהוואי, בדרום קליפורניה, במקומות רבים אחרים.
משנת 2014 קייזר פרמננטה היא חברת ביטוח בריאות הגדולה ביותר בארצות הברית.
ענף הרכב כולל קייזר-פרייזר
בשנת 1945, קייזר חבר בשיתוף עם מנהל הרכב הוותיק ג'וזף וו. פרייזר כדי להקים חברת רכב חדשה שהייתה קרויה קייזר-פרייזר משרידי גרהאם-פייג', שפרייזר כיהן כנשיא החברה. קייזר השתמש במפעל של חברת פורד מוטור ב"ווילו רון", מישיגן, שנבנה במקור לייצור מטוסים ממלחמת העולם השנייה על ידי פורד. "קייזר מוטורס" ייצרה מכוניות תחת שמות "קייזר" ופרייזר עד שנת 1955, אז נטשה את השוק האמריקני והעבירה את הייצור לארגנטינה. בסוף שנות השישים נמכרו פעולות דרום אמריקה לשילוב של פורד- רנו. בשנת 1953 רכש קייזר את "וויליס-אוברלנד", יצרנית קו הג'יפים של ג'יפ, ושינה את שמה ל"וויליס מוטורס". בשנת 1963 שונה השם שוב ל"קייזר-ג'יפ", שנמכר בסופו של דבר לחברת "אמריקן מוטורס" בשנת 1970
בנקאות
בנק "קייזר פרמננטה אשראי פדרלי" (Kaiser Permanente Federal Credit Union (Kaiperm FCU)), שנוסד בשנת 1952, והבנק הפדרלי קייזר (Kaiser Federal Bank), שנוסד בשנת 1953, היו איגודי אשראי לעובדי בתי החולים והקבוצות הרפואיות השונות בקייזר. החל משנת 1999, "Kaiser Permanente Federal Credit Union " הפך למגילת חסכון פדרלית. בספטמבר 2008 בחר הממשל הלאומי לאיחוד אשראי (National Credit Union Administration (NCUA)) את איחוד האשראי בשיקגו לרכוש את נכסי "Kaiperm FCU" מקליפורניה, קליפורניה. הרכישה הושלמה ב־26 בספטמבר 2008. הבנק הפדרלי של קייזר הוסב לבנק חיסכון הדדי פדרלי בשנת 1999. בשנת 2012 נמכר ל-"HomeStreet Bank".
תעשייה, בנייה וטלוויזיה
קייזר הקים את "קייזר אלומיניום" בשנת 1946 באמצעות חכירה ורכישה של מתקני אלומיניום במדינת וושינגטון לאחר מכן מממשלת ארצות הברית.
קייזר עסק בבניית מרכזים אזרחיים, דרכים ובתי ספר. קייזר היה חלק מהקונסורציום שבנה את סכר הובר וסכר סכר גרנד קולי.
קייזר קנה ובנה שרשרת תחנות רדיו וטלוויזיה שהתפרסמו בשם "Broadcasting Kaiser".
פעילות פילנתרופית
בשנת 1948 הקים קייזר את "קרן משפחת הנרי ג'יי קייזר" (הידועה גם כקרן משפחת קייזר), קרן תפעול פרטית, ללא מטרות רווח, המתמקדת בנושאי שירותי בריאות. במקור באוקלנד, קליפורניה עם מותו של קייזר, חצי מהונו הושאר לקרן.
קייזר מימן גם את פיתוח העיר פנורמה, קהילה מתוכננת באזור עמק סן פרננדו בלוס אנג'לס. בתי ספר נקראו לכבודו בהוואי, מערב וירג'יניה, וקליפורניה.
קייזר תרם לקידום הרפואה בפיתוח ובניית בתי חולים, מרכזים רפואיים ובתי ספר לרפואה.
חיים אישים
ב-8 באפריל 1907 נישא עם בס לבית פוסבורג, נולדו אדגר והנרי ג'וניור. בס נפטרה בשנת ב-14 במרץ 1951 לאחר מחלה קשה. ב-10 באפריל 1951, נישא בשנית עם האחות שטיפלה ברעייתו הראשונה, אליס צ'סטר. אימץ את בנה.
בשנת 1955 עבר עם משפחתו להוואי. קייזר בילה רבות משנותיו המאוחרות בהונולולו ופיתח אובססיה לשכלול הנוף האורבני שלה. הוא בנה את מלון "קייזר הוואי וילג'", הידוע כיום בשם "כפר הילטון הוואי".
בשנת 1960 הושלמה בניית מרכז קייזר "Kaiser Center" שממנו פעלה "קייזר פלדה".
קייזר נפטר בהונולולו.
בשנת 1990 קייזר הונצח ב"היכל הכבוד לעבודה של ארצות הברית"
ב־1 בדצמבר 2009 הונצח קייזר ב"היכל התהילה של קליפורניה" ב"מוזיאון קליפורניה"  בסקרמנטו על ידי מושל קליפורניה ארנולד שוורצנגר ורעייתו, מריה שרייבר.
הגיטריסט הנרי קייזר הוא נכדו.
שיער שיבה
שיער שיבה הוא שיער בו כמות המלנין הולכת וקטנה או אף לא קיימת לחלוטין. לשיער השיבה גוונים הולכים ומתבהרים של אפור, עד להלבנה מוחלטת. להבדיל מתופעת הלבקנות, שיער שיבה אינו מחלה אלא תופעה טבעית נפוצה מאוד בעולם החי, הנובעת מהפסקת ייצור המלנין בגוף. על אף שהתופעה נתפסת כקשורה להזדקנות, יש שניצניה מתחילים מאוד מוקדם - בקרב בני אדם יש מקרים בהם מופיעות שערות נטולות מלנין כבר בגיל ההתבגרות, והופעת שיער שיבה בשנות השלושים לחיים נפוצה מאוד.
הפיכת צבע השיער לשיבה לרוב הדרגתית: בתחילה מאפיר השיער, הולך ומתבהר עד להלבנתו המוחלטת. על תהליך הפסקת ייצור המלנין אחראים כנראה שני גנים - Bcl2 ו-Bcl-w. בתהליך, מתים תאי הגזע המצויים בבסיס זקיקי השיער והמייצרים תאי מלנוציט המפיקים מלנין. עם מות תאי הגזע הולך מספר תאי המלנוציט ופוחת, וכך צונחת כמות המלנין בשיער הצומח. ההזדקנות ההדרגתית של השיער נובעת מכך שמות תאי הגזע אינו מתרחש בבת אחת - לעיתים עוברות אף עשרות שנים בין מותם של תאי גזע העשויים להיות מרוחקים זה מזה מילימטרים ספורים.
בתרבות
בחלק ניכר מהתרבויות האנושיות נוצר יחס מיוחד לשיער שיבה, בין אם חיובי ובין אם שלילי. על פי רוב נתפס שיער השיבה כסמל של מכובדות, אך יש גם המעדיפים להסתירו על ידי צביעה. ישנן תרבויות שבהן הופעת סימני הזקנה הפיזיים, כדוגמת שיער השיבה, מהווה מדד לתחילת גיל זקנה.
הקשר בין לחץ ובין שיער שיבה
בתרבות המערבית מקובל לחשוב כי לחץ נפשי עלול לגרום להאפרה והלבנה של השיער גם בגילאים צעירים, אך לא היו מחקרים מעמיקים שביססו את הדבר.
מאמר שהתפרסם בכתב העת Nature בדצמבר 2019 תיאר מחקר שבו בוצעו ניסויים על עכברים, כדי לבחון את הקשר בין לחץ נפשי ובין שיער שיבה. במחקר נמצא כי פרוותם של העכברים שהייתה שחורה מטבעה, אכן הפכה ללבנה ככל שהחוקרים חשפו את העכברים למצבי עקה. במחקר עלתה המסקנה כי המערכת הסימפטטית שמופעלת במצבי לחץ נפשי, מובילה לשחרור של נוראדרנלין. שחרור זה גורם לתאי גזע מלנוציטיים בזקיקי השיערות להתחלק יתר על המידה, ובכך הוא מכלה את מאגר תאי הגזע. דבר זה גורם לכך שזקיק השיערה לא מסוגל לייצר יותר מלנוציטים, תאים שמפרישים מלנין - שהוא למעשה המולקולה שנותנת לשיערה את צבעה. כל שיערה שתיווצר בזקיק השיערות שיש בו מיעוט של תאי גזע מלנוציטיים, תהיה לבנה.
טיפול מנע
פרט לצביעת שיער ישנן דרכים טבעיות להאט את קצב ההלבנה של השיער. מלבד גורמים כמו כעס, דחק ועישון גם מחסור בנוזלים כתוצאה ממיעוט בשתייה או מחסור תזונתי בנחושת או בוויטמין B12 גורמים להאפרת השיער ולכן מזונות עשירים בהם עשויים למנוע או להאט את תופעת הלבנת השיער בגיל מוקדם, בארצות הברית קודמה במיוחד הדבשה המתוקה כמנה עשירה ברכיבים תזונתיים המשמשת לעידוד הפרשת המלנין בשיער. כמו גם, ממרח שמופק מקליפות תפוחי אדמה וצובע את השיער בגוון כהה יותר.
קרל השמיני, מלך שוודיה
קרל קנוטסון (בשוודית: Karl Knutsson , 5 באוקטובר 1409 – 14 במאי 1470) היה מלך שוודיה, תחת השם קרל השמיני (למעשה קרל השני), בין השנים 1457-1448, 1465-1454 ולבסוף מ-1467 ועד מותו, ומלך נורווגיה, תחת השם קרל הראשון, בין השנים 1450-1449.
ראשית חייו
קרל קנוטסון נולד בטירת אקהולמן שבמחוז אופסלה כבנם של קנוט טורדסון, אביר וחבר במועצה המלכותית, ושל מרגרטה קרלסדוטר, בתו היחידה והיורשת של קרל אולפסון, לורד טופטה. אביו של קרל, קנוט, היה בן דודו של אביו של אריק יוהנסון ואסה ועל פי מקורות בני התקופה, הוא היה צאצא של אחיו הצעיר של אריק התשיעי ("אריק הקדוש"). אמו של קרל, הייתה צאצאית של הרוזן (יארל) "קרל החרש", ולפיכך בת לשושלת ביילבו. כמו כן היא הייתה צאצאית של אינגאגרד קנוטסדוטר, בתם של קנוט הרביעי, מלך דנמרק ושל אדלה מפלנדריה.
עליית כוחו
ב-1434 היה קרל לחבר במועצה המלכותית של שוודיה ובאוקטובר אותה שנה הוא התמנה לאחד מהתפקידים הבכירים אותם מילא, הלורד הנציב העליון של שוודיה (Riksmarsk). בשל חוסר שביעות הרצון ההולך וגובר בקרב האצולה השוודית מהמלך אריק מפומרניה, מונה קרל ב-1436 להיות המושל הצבאי של הממלכה (Rikshövitsman) ובסופו של דבר מילא את מקומו של המלך כעוצר נבחר בין השנים 1438 – 1440, כתוצאה מהמרד בהנהגתו של אנגלברקט אנגלברקטסון. במהלך תקופת העוצרות הקצרה של קרל, התחוללה גם מרידה בפינלנד. אריק מפומרניה אולץ לוותר על כס המלכות וב-1440, נבחר כריסטופר מבוואריה להיות מלך שוודיה, נורווגיה ודנמרק. בטקס ההכתרה של כריסטופר, שהתקיים בספטמבר 1441, הוענק לקרל תואר אבירות הוא מונה להיות הלורד זקן השופטים של שוודיה (Riksdrots). באוקטובר הוא התפטר מתפקיד זה וחזר לתפקידו כלורד הנציב העליון. החל מ-1442 הוא היה המושל הצבאי (hövitsman) בויבורג שבפינלנד (כיום ברוסיה).
קרל קיבל נחלות נרחבות, בין השאר במערב פינלנד. מקום מושבו הראשון היה בטורקו. עד מהרה החלה ממשלתו של כריסטופר להחזיר לעצמה את הנחלות של האצילים וקרל אולץ להשיב את טירת טורקו. מקום מושבו הבא היה טירת ויבורג, שם הוא החזיק חצר עצמאית, לא נאלץ לציית לכריסטופר וקיים מדיניות חוץ משל עצמו כלפי מעצמות אזוריות כמו ברית ערי הנזה, העיר הרוסית נובגורוד והמסדר הטבטוני בשטחים שמהווים היום את אסטוניה ולטביה.
מלך שוודיה
עם מותו של כריסטופר ב-1448 ללא יורש, נבחר קרל להיות מלך שוודיה ב-20 ביוני ושמונה ימים לאחר מכן הוא הוכרז כמלך החדש ב"אבנים של מורה" (Mora stenar), לא רחוק מאופסלה, בעיקר בשל העובדה שכוחותיו הצבאיים חנו במקום, וזאת בניגוד לרצונם של העוצרים, בנגט ונילס יונסון. בספטמבר 1448 בחרו הדנים את כריסטיאן הראשון כמלכם החדש. בין קרל לבין כריסטיאן התגלע סכסוך בנוגע לכס המלכות הנורווגי, שגם אותו החזיק כריסטופר. לשני המלכים הייתה תמיכה בקרב חברי המועצה המלכותית של נורווגיה. ב-1449 בחרו חלק מחברי המועצה את קרל כמלך נורווגיה וב-20 בנובמבר אותה שנה הוא הוכתר בקתדרלת נידארוס שבטרונדהיים. עם זאת, כריסטיאן המשיך לטעון לכתר הנורווגי. האצולה השוודית היססה אם להעניק גיבוי לקרל במלחמתו נגד דנמרק על השליטה בנורווגיה וכבר ב-1450 נאלץ קרל לוותר על הכתר הנורווגי לטובתו של כריסטיאן.
החל מ-1451 היו שוודיה ודנמרק במצב מלחמה זו כנגד זו. בשל הלחימה ההרסנית, התגברה ההתנגדות לקרל בקרב האצולה השוודית. המתנגדת העיקרית הייתה הכנסייה השוודית שלא ראתה בעין יפה את מאמציו של קרל לרכז בידיו את הסמכות המלכותית והדתית. מתנגדים נוספים היו קבוצת המשפחות של אוקסנסטירנה וואסה.
תקופות מלוכה מאוחרות
בעשרים השנים הבאות, הודח קרל פעמיים ועלה שוב לכס המלוכה שלוש פעמים (1457-1448, 1465-1464, 1470-1467). ב-1457 התרחש מרד בהנהגתו של הארכיבישוף יונס בנגטסון למשפחת אוקסנסטירנה והאציל אריק אקסלסון. קרל יצא לגלות בדנציג. שני המנהיגים של המרד לקחו על עצמם את העוצרות ובבחירות שהם קיימו, נבחר כריסטיאן הראשון כמלך שוודיה, בתחילה בטורקו ולאחר מכן בסטוקהולם.
ב-1463 הסתכסך כריסטיאן עם הארכיבישוף על רקע מדיניות המיסוי שלו. הארכיבישוף נכלא וכתוצאה מכך התחולל מרד של המקורבים לו וכריסטיאן גורש משוודיה. קרל נקרא בחזרה על ידי המורדים והוא שב בראש כוח של שכירי חרב גרמנים ופולנים. עם הגעתו לשוודיה הוא מצא עצמו במצב מלחמה כנגד הארכיבישוף ולאחר שני קרבות עקובים מדם בחורף 1465-1464, הוגלה קרל שוב. ב-1467 חזר בו העוצר אריק אקסלסון ותמך בקרל, שהוכתר מחדש כמלך. קרל מלך שלוש שנים נוספות וחלק את סמכויותיו עם הפרלמנט, עד למותו בסטוקהולם במאי 1470.
נישואין ומשפחה
ב-1428 נשא קרל לאישה את בריגיטה טורסדוטר (מתה ב-1436). מנישואין אלו נולדו:
וולטר הוול
וולטר הוול (בגרמנית: Walther Hewel; 2 בינואר או 25 במרץ 1904 – 2 במאי 1945) היה דיפלומט גרמני, חבר במפלגה הנאצית, ואחד ממכריו הקרובים ביותר של אדולף היטלר, לפני ובמהלך תקופת שלטונו. שימש כמזכיר המדינה במסגרת משרד החוץ הפדרלי בגרמניה הנאצית והגיע לדרגת בריגדפיהרר. לקראת תום מלחמת העולם השנייה התאבד לבקשתו האישית של היטלר, לאחר שנשך גלולת ציאניד תוך כדי שירה בראשו.
קרל השמיני, מלך שוודיה
נישואין ומשפחה
ב-1438 הוא נשא לאישה את קתרינה קרלדוטר (מתה ב-1450). מנישואין אלו נולדו:
וולטר הוול
נעורים
הוול נולד ב-2 בינואר או ב-25 במרץ 1904 כבנם היחיד של אנטון הוול ואלזה פריין פון לינדנפלס, בקלן שבחבל הריין, הקיסרות הגרמנית, שם ניהל אביו מפעל קקאו. ב-1913 נפטר אביו בעודו בן תשע, והותיר את אמו לנהל את המפעל במקומו. כעבור מספר שנים, ב-1920, הצטרף הוול למפלגה הנאצית, ונחשב לאחד מחבריה המוקדמים ביותר, ככל הנראה בין המאתיים או השלוש מאות הראשונים.
קרל השמיני, מלך שוודיה
נישואין ומשפחה
אשתו השלישית הייתה כריסטינה אברהמסדוטר, לשעבר פילגשו, שאותה הוא נשא בהיותו על ערש דווי. עוד קודם לכן נולדו להם שני ילדים:
וולטר הוול
נעורים
הוא למד ב שבקלן וסיים את ה שלו בהצלחה במרץ 1923. לאחר תקופת התמחות בת שישה חודשים בחברה להנדסת מכונות, עבר למינכן שבבוואריה והחל ללמוד הנדסה תעשייתית באוניברסיטה הטכנית של מינכן בסמסטר החורף של אותה שנה.
לאחר תחילת לימודיו באוניברסיטה הצטרף לסטוסטרופ היטלר, ענף של השטורמאבטיילונג אשר פעל תחת המפלגה הנאצית, ולקח חלק בפוטש במרתף הבירה, תוך כדי שהוא נושא דגל המעוטר בצלב קרס לצדו של היינריך הימלר בן העשרים ושלוש. עם הרשעתו של היטלר נידון הוול לעונש מאסר של שנה ושלושה חודשים, וכן לקנס בגובה שלושים גולדמרקים, באשמת סיוע לבגידה. הוא ריצה מספר חודשים בכלא לנדסברג לצדו, שם אף התנדב לשמש כמשרתו האישי, אולם ב-30 בדצמבר 1924 הומתק עונשו מאחר שעדיין היה צעיר, והוא שוחרר. בשלהי 1925 הפך למתמחה בחברת מסחר בהמבורג, ולאחר מכן נסע לשנה בממלכה המאוחדת לצורך לימוד השפה אנגלית. מאוחר יותר נסע לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים בתור עובד ואיש מכירות של חברת מטעים בריטית, המטעים האנגלו-הולנדים בג'אווה, כיום באינדונזיה. ביוני 1933 הצטרף למפלגה הנאצית המקומית וסייע להתפתחותה הפוליטית יחד עם גרמנים נוספים ששהו במקום. עד ל-1937 הקימה המפלגה שלוחות בג'קרטה, באנדונג, סמראנג, סורביה, מדן, ומקאסאר.
קרל השמיני, מלך שוודיה
מורשתו
מאבקו של קרל לצבירת כוח ולעלייה לכס המלכות היה מוצלח. הוא הכיר לכאורה בכך בעצמו ותיאר את חייו בשיר קצר:
וולטר הוול
חיים אישיים
הוול תואר כאדם גבוה, ביישן, נעים מזג וחברתי, אם כי לא אינטליגנט במיוחד, והיה מכונה "סורבאיה וולי" בקרב חבריו. כאשר אחותה של אווה בראון,, נכנסה להריון מחוץ למיטת הנישואים, פתח היטלר בחיפוש אחר בעל מתאים; תחילה שקל לבחור בהוול, אשר היה רווק באותה העת, אולם לבסוף נמלך בדעתו והטיל את המשימה על שוצשטאפל-גרופנפיהרר הרמן פגליין. מאוחר יותר הופנה הוול באופן דיסקרטי לכיוונה של אילזביל טודט, בתו של פריץ טודט, אותה כינה היטלר, אולם הוול לא השתכנע.
קרל השמיני, מלך שוודיה
מורשתו
נינתו של קרל, כריסטינה, נישאה לסטן סטורה הצעיר, שתקופת כהונתו כעוצר ייצגה ערכים דומים לאלה של קרל: לאומיות ועצמאות שוודית.
וולטר הוול
חיים אישיים
כעבור כמה שבועות, ב-12 ביולי 1944, נישא לאליזבת "בלונדי" בלנדה בברכטסגאדן. בלנדה, חברתו הטובה של פגליין, הייתה אחות בשירות הצלב האדום אשר טיפלה בהוול מספר חודשים קודם לכן, לאחר ששרד תאונת התרסקות מטוס ב-21 באפריל 1944 בה נהרג גנרל הנס-ולנטין הובה.מרטין בורמן, מזכירו הפרטי של היטלר, אשר פעל באופן אקטיבי ותחרותי בכדי למנוע מבכירים אחרים גישה לאוזנו של הפיהרר, לא ראה בהוול איום, ואף עודד את התקרבותם זה לזה, הודות להשפעתו המרגיעה של הוול על היטלר. הוול היה ידוע בכך שנהג לטפל במצבים עמם לא הצליח היטלר להתמודד. בעצמו אמר כי תפקידו כמתווך בין ריבנטרופ ובין היטלר דרש ממנו. כאשר ריבנטרופ התקשר לקנצלריה וביקש לשוחח עם הוול, נהג היטלר לעמוד לצדו לאורך כל השיחה ולהכתיב לו אמירות אבסורדיות בניסיון להתבדח על ריבנטרופ.
קרל השמיני, מלך שוודיה
מורשתו
צאצאיו של קרל לא ירשו את כס המלכות עד אשר כריסטיאן, דוכס שלזוויג-הולשטיין, עלה למלוכה ככריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ב-1863. ממנו נולדו צאצאים של קרל בבתי המלוכה של נורווגיה, יוון והממלכה המאוחדת. צאצאית רחוקה שלו, הנסיכה סיביליה מסקסה-קובורג-גותה, הייתה אמו של מלך שוודיה הנוכחי קרל השישה עשר גוסטב, ובכך דמו של קרל שב לכס המלוכה השוודי.
וולטר הוול
חיים אישיים
גנרל היינץ גודריאן העיד על הוול כ. חברי המעגל הפנימי של היטלר העידו על הוול כי היה מסוגל, בניגוד לבכירים נאצים אחרים, להישאר ער וקשוב במהלך המונולוגים הארוכים של הפיהרר אשר עסקו בנושאים שונים כגון אנטישמיות.
טראודל יונגה תיארה את הוול כאדם נחמד, אשר צחוקו הלבבי היה מלא בשמחה שהדביקה את כל הסובבים אותו. כמו כן כתבה כי נראה צעיר מדי לדרגתו הבכירה, על אף שהפך לפופולרי מאוד בזכות קסמו האישי. הוא התגורר במשך שנים רבות בהודו וסיפר מאותה תקופה. לדבריה, נהג היטלר להתבדח על חשבונו, אם כי תמיד ברוח טובה, ולא במטרה להעליבו.
מלצר בברלין תיאר את הוול בתור .העיתונאי האמריקאי ג'יימס. פי אודונל תיאר את הוול כאדם שזכה למקום בשורה הראשונה של ההיסטוריה, אולם היה נטול האינטלקט הדרוש בכדי להבין זאת.
גרמניה הנאצית
לאחר שנים רבות בגלות, ובעקבות מסע בן ארבעה חודשים במדינות המזרח הרחוק, שב הוול לגרמניה במרץ 1936 והצטרף למשרד החוץ של המפלגה הנאצית. הוא התקבל לשירות הדיפלומטי של גרמניה ונשלח לתקופה קצרה בספרד. לאחר מכן מונה לראש המחלקה הממונה על מזרח אסיה, וכמו כן שימש כראש המחלקה הכלכלית של המשרד, וכנציג מטעם המפלגה אל מול ענף המסחר ההולנדי-סיני בג'אווה. ב-1937 שימש כראש מחלקת דוברי האנגלית במשרדו של יואכים פון ריבנטרופ, ובפברואר 1938 מונה לראש הלשכה של ריבנטרופ. ביוני מונה ליועץ יחסי חוץ מדרגה ראשונה. באותה שנה הפך לקצין הקישור הרשמי של הרייך ושל הפיהרר. ב-15 במרץ 1939 תיאם את מפגשו של היטלר עם נשיא צ'כוסלבקיה אמיל האכה לאור פירוקה של המדינה לכדי הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, ובאפריל אותה שנה החל לשמש כיועץ-מרצה לענייני חוץ. החל ממרץ 1940 שימש כשגריר מיוחד או שגריר לעניינים מיוחדים, ומ-1943 כמזכיר המדינה.הוול טיפס במהרה במעלה סולם הדרגות. ב-12 ביולי 1937 הוענקה לו דרגת השטורמבאנפיהרר, כעבור שנה דרגת השטנדרטנפיהרר, ולאחר מכן דרגה נוספת מדי שנתיים, דרגת האוברפיהרר ב-1940 ודרגת הבריגדפיהרר ב-9 בנובמבר 1942.
עם מינויו לשגריר מיוחד הפך הוול לגורם המקשר העיקרי שבין ריבנטרופ לבין היטלר, ובאותה תקופה שבה חברותם הישנה לכנה. הוול העביר את מרבית שנות המלחמה מבלי שדאג לבנות לעצמו קורות חיים רשמיים, ופעם אחת אף הציג את עצמו בתור.
בשנות המלחמה המאוחרות, כאשר החל היטלר להתרחק מריבנטרופ, שימש הוול כיועצו הבכיר לענייני חוץ, ואף הצטרף למעגלו הפנימי. עם התקרבותן של בעלות הברית ללבו של הרייך, ולאחר שהחליט היטלר לעזוב את מאורת הזאב בפרוסיה המזרחית לטובת הפיהררבונקר שמתחת לגני לשכת קנצלר הרייך בברלין, הצטרף אליו הוול יחד עם שאר בני לווייתו.
חברי המעגל הפנימי של היטלר אשר שרדו את המלחמה העידו כי הוול זכה במשרתו הודות למעורבותו ארוכת השנים במפלגה הנאצית, וכן מפני שהיה חברו הקרוב של הפיהרר. טראודל יונגה, מזכירתו האישית של היטלר, תיארה בזיכרונותיה את הוול כמעין של היטלר. לדבריה, היה אחראי על משק הבית של הפיהרר, דאג לשמירת השלום בין בכירי המשרות האזרחיות ובין קציני הצבא, ופיקח על הקשרים הרומנטיים שבין שני המינים בקרב חוג מקורביו של היטלר.
מוות
הוול היה אחד הבודדים מבין דיירי הבונקר אשר חזו בשריפת גופותיהם של אדולף היטלר ואווה בראון לאחר התאבדותם. לפני מותו כינס היטלר את הוול יחד עם יוזף גבלס, מרטין בורמן, ארתור אקסמן, יוהאן רטנהובר, לודוויג שטומפפגר, ואוטו גנשה, והביע את משאלותיו האחרונות בנוגע לשריפת גופתו. מוקדם יותר השתתף הוול בחתונתם של היטלר ובראון, וכמו כן הצטרף לטקס הפרידה האחרון שערך הזוג הטרי לפני עזיבתו.
עד להתאבדותו של היטלר ב-30 באפריל 1945 נותר הוול במעגלו הפנימי והקרוב ביותר. בתור אחד האנשים המעטים שנותרו לצדו עד הסוף, נודע כי ניסה לעודד את היטלר בשעותיו האחרונות. הוא היה מבין האנשים האחרונים אשר שוחחו עמו; היטלר עודד אותו להתאבד בעצמו, והזהיר אותו שאם ייתפס בידי הצבא האדום יעבור מסכת עינויים ו או ב. היטלר העניק לו כמוסת ציאניד ואקדח מסוג, וביקש ממנו להישבע שיהרוג את עצמו בטרם ירשה לעצמו להילכד בידי הסובייטים.
לאחר התאבדותו של היטלר עזב הוול את הפיהררבונקר יחד עם קבוצה קטנה שהוביל השוצשטאפל-בריגדפיהרר וילהלם מונקה, אשר תכנן לפרוץ החוצה דרך עמדת הצבא הגרמני, שהיה ממוקם ברחוב פרינזנלי. הוול סבל מלחץ פסיכולוגי כבד באותו הזמן, ולדבריה של טראודל יונגה, נראה מבולבל מאוד מאז מותו של היטלר, ולא הצליח לקבל החלטות מכל סוג, ולו הפשוטות ביותר.
הקבוצה התקדמה לאורך מנהרות הרכבת התחתית של ברלין, אך לאחר שמסלולם נחסם נאלצה לעלות לפני השטח, והצטרפה לקבוצה נוספת בת מאות גרמנים ואנשי צבא אשר חיפשה מקלט במבשלת שולטהייס-פצנהופר. לאחר שהגיעו למקום ב-2 במאי 1945, העיר הוול כמה הערות אשר העידו על כוונתו להרוג את עצמו.
על אף מאמציו של דוקטור, אשר ניסה להניע אותו מכך בלהט לאורך שיחה ארוכה מאוד, התאבד לבסוף הוול באותה הדרך עליה המליץ דוקטור להיטלר, קרי נשיכת כמוסת ציאניד תוך כדי ירייה בראש, שניהם בעת ובעונה אחת. לדברי שנק, היה הוול מותש רגשית ופיזית כאחד, גורמים אשר ככל הנראה השפיעו על החלטותיו ופעולותיו באותה העת. בתגובה לשאלותיו על מצבו הנפשי של היטלר בימיו האחרונים השיב לו הוול,.
טרולים מסביב לעולם
טרולים מסביב לעולם (באנגלית: Trolls World Tour) הוא סרט קומי מוזיקלי אמריקאי בהנפשה ממוחשבת המבוסס על בובות הטרולים מאת תומאס דאם. הסרט מהווה המשך לסרט "טרולים" משנת 2016, ולסדרת האנימציה "טרולים: ממשיכים לרקוד!" משנת 2018. הסרט הופק על ידי חברת דרימוורקס הנפשה ובוים על ידי דייוויד פ. סמית' ווולט דורן.
הסרט שוחרר לאקרנים בארצות הברית ב-10 באפריל 2020. בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בארצות הברית הוחלט כי הסרט יופץ גם ב-VOD באותו התאריך.
הסרט עלה לאקרנים בישראל ב-27 במאי 2021, בדיבוב לעברית. מספר חודשים לפני עלייתו לאקרנים בישראל, חלק מהגרסה בעברית של השיר "Just Sing" שוחרר באופן רשמי על ידי דרימוורקס.
לאחר שחרור הסרט, הופקה סדרת אנימציה בשם "Trolls: TrollsTopia", המהווה המשך ישיר לסרט, ששוחררה בנובמבר 2020 לשירותי הסטרימינג הולו ו-Peacock. הסדרה חודשה לעונה שנייה שעלתה ב-2021.
ב-17 בנובמבר 2023, עתיד לצאת לאקרנים סרט המשך בשם "טרולים 3: הקול טוב".
תקציר העלילה
4 שנים לאחר אירועי הסרט הראשון, פופי (אנה קנדריק) ובראנץ' (ג'סטין טימברלייק) מגלים שהם אחד משישה סגנונות אשר נמצאות בשש ארצות שונות, כל אחת מהן ישנו סוג מוזיקה שונה: מוזיקת פופ, פאנק (Funk), מוזיקה קלאסית, טכנו, קאנטרי ורוק. חברה בממלכת הארד-רוק, המלכה בארב (רייצ'ל בלום), אשר התגייסה על ידי המלך טראש (אוזי אוסבורן), רוצה להרוס את כל סגנונות המוזיקה ולשלוט בעולם הרוק. כאשר גורל העולם נמצא בסכנה, פופי ובראנץ' יחד עם חבריהם - ביגי (ג'יימס קורדן), שאניל, סאטין (איקונה פופ), קופר (רון פאנצ'ס), די.ג'יי. סוקי (גוון סטפאני) ואיש היהלומים (קונאל נייאר) - יצאו למסע ברחבי העולם על מנת לאחד את כל הטרולים נגד בארב, אשר זוממת להשמיד את כולם.
אנטיכולינרגיות
חומר אנטיכולינרגי הוא חומר החוסם את הנוירוטרנסמיטר אצטילכולין במערכת העצבים המרכזית ובמערכת העצבים ההיקפית.
חומרים אנטיכולינרגיים מעכבים דחפים עצביים פאראסימפתטיים על ידי חסימה סלקטיבית של קולטני אצטילכולין בתאי עצב. סיבי העצב של המערכת הפאראסימפתטית אחראים על תנועה לא רצונית של השרירים במערכת העיכול, בדרכי השתן, בריאות, ובחלקים רבים אחרים של הגוף. תרופות אנטיכולינרגיות מחולקות לשלוש קטגוריות בהתאם לתפקידן: אנטימוסקרינים, חוסמים גנגליוניים וחוסמים נוירומוסקולריים.
שימושים רפואיים
תרופות אנטיכולינרגיות משמשות למגוון מצבים רפואיים:
תופעות לוואי
תופעות הלוואי של תרופות אלו רבות ומגוונות, ביניהן: תופעות לוואי אפשריות במערכת העצבים המרכזית: חולים מבוגרים נמצאים בסיכון גבוה יותר לחוות תופעות לוואי הקשורות למערכת העצבים המרכזית עקב ייצור נמוך של אצטילכולין בגיל זה.
רעילות
תסמונת אנטיכולינרגית היא תסמונת הפיכה המסתיימת ברגע שהחומר שגרם לה מופרש מהגוף. מעכבי אצטילכולין אסטראז כמו פיזוסטיגמין נמצאים בשימוש כאנטידוט במקרים של תסמונת אנטיכולינרגית מסכנת חיים.
יצחק יעקובוביץ' (רב)
הרב יצחק יעקובוביץ' הוא רבה של המועצה אזורית דרום השרון, ומחבר הספר 'אור יצחק'. לשעבר ראש מחלקת כשרות הייבוא ברבנות הראשית לישראל.
ביוגרפיה
החל את לימודיו התורנים בישיבת ניר והתקרב לרב דב ליאור, לאחר סיום מסלול ההסדר עבר לישיבת מרכז הרב שם התקרב לרב אברהם אלקנה שפירא ונהיה לאחד מתלמידיו הקרובים, בהיותו אברך בישיבה הוזמן בשנת תשמ"ג על ידו לשמש תחתיו בתפקיד ראש מחלקת כשרות הייבוא ברבנות הראשית תפקיד אותו מילא עד תום כהונתו בשלהי שנת תשנ"ג.
שירת כרב צבאי והגיע לדרגת רב-סרן. בשנת תשמ"ד הוציא לאור את הספר "אור יצחק" - פעילות מבצעית בצה"ל בעתות שלום ומלחמה על פי ההלכה. הספר מכיל כ-180 עמ'. הספר התפרסם עקב הפסק ובו מובא ההיתר לצרף חילונים למניין, פסק אותו ציטטו גם חלק מגדולי הרבנים. ''' בשלהי שנות התשעים התמנה לרבה האזורי של מועצה אזורית דרום השרון תפקיד בו הוא מכהן עד היום.
אדווין דיקין
אדווין דיקין (באנגלית: Edwin Deakin; 21 במאי 1838 – 11 במאי 1923) היה אמן בריטי-אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות נופיו הרומנטיים כמו גם ציורי האדריכלות שלו, ובמיוחד במיסיונים הספרדיים בקליפורניה. טבע הדומם שלו נחשבים לאחד הטובים בז'אנר. דיקין הוא אחד האמנים שציירו סצינות בצ'יינה טאון של סן פרנסיסקו.
ביוגרפיה
דיקין נולד בשפילד, אנגליה, ב־21 במאי 1838. הוא עשה חניכות בגיל 12 בבית עסק שצייר נופים ועיצובים פרחוניים על רהיטים בסגנון היפני, אך הוא לא קיבל הכשרה רשמית. בגיל 18 הוא היה אמן נוף בולט. הוא היגר לארצות הברית בשנת 1856 עם משפחתו לעיר שיקגו, שם אביו פתח חנות לחומרי בניין והעיסוק של אדווין נרשם במפקד כ"יצרן תיקים ". ב־21 ביוני 1865 נישא אדווין דיקין עם איזבל פוקס בת ה-21, גם היא מהגרת מאנגליה. בשנה שלאחר מכן נולד בנם אוסקר אדווין דיקין, שהפך לצייר מוכשר, אך נפטר בגיל 30. למשפחת דיקין הייתה גם בת, עדנה, שהפכה לאדריכלית.
סן פרנסיסקו
מעט לפני שנת 1870 עבר אדווין, יחד עם כל משפחתו המורחבת, לסן פרנסיסקו, קליפורניה. מהר מאוד הוא ביסס קריירה מצליחה כצייר הנוף הבלתי מיושב בקליפורניה. אף על פי שהעביר את ציוריו לגלריות מסחריות פרטיות והציג בתערוכות באיגוד האמנות בסן פרנסיסקו (SFAA), מכר את מרבית הבדים שלו באמצעות מכירות פומביות. הוא הפך לחבר במועדון הגרפי והמועדון הבוהמי. בשנת 1874 הציג סצנה של אגם טאהו באקדמיה לאמנויות בשיקגו.
שלוש שנים אחר כך הוא יצא לסיבוב גדול באירופה, שם צייר בעיקר באנגליה, צרפת ושווייץ, והציג בסלון בפריז. הוא שב במאי 1879 לסן פרנסיסקו. התערוכות הראשונות של ציוריו האירופיים החדשים בסן פרנסיסקו זכו לתשומת לב רבה. הוא הציג עשרות ציורים, וזכה לביקורות חיוביות ביריד מדינת קליפורניה בין השנים 1879 - 1889.
הוא נסע רבות במערב התיכון והיה בשהות ממושכת בדנוור (1882-83) ובסולט לייק סיטי (1883).
המחלוקות המתוקשרות של דיקין עם "המורדים" של מושבת האמנות בסן פרנסיסקו גרמו לו לעזוב, בשנת 1885, כחבר המציג באיגוד האומנויות. בשלב זה הציור שלו של "ענבים תלויים" הפך פופולרי ביותר והיו לו הרבה חיקויים. במהלך אחד ממסעותיו האחרונות בעיר ניו יורק הוא פרסם סדרת מאמרים שקראו לתקינה של גודלי קנבס, נוהג נפוץ באירופה שאפשר לייצור מסגרות זולות יותר.
ברקלי
בשנת 1891 עבר דיקין עם אשתו ושתי בנותיו לעיר האוניברסיטאית ברקלי, ממש מעבר למפרץ סן פרנסיסקו, שם בנה בית מגורים גדול וגלריית סטודיו. עד מהרה החל במסורת של קיום תערוכת סטודיו שנתית פתוחה לקהל.
דיקין החזיק עדיין משרד מכירות קטן בסן פרנסיסקו והמשיך לתרום את ציוריו למכירה פומבית ולגלריות הפרטיות של העיר. בתערוכתו האישית באפריל 1900 במלון פאלאס הוצגו כל 21 ציורי המסיון הספרדי בקליפורניה, רבים מהם במסגרות איקונוגרפיות משוכללות שעיצב האמן עצמו. הקמפיין שלו לתיעוד וציור המיסיונים היה נושא למאמר אוהד ביותר בעיתון "וושינגטון הראלד". הוא עזר לעצב ולקשט את בניין הסטודיו של אחיו בברקלי, שהפך לבית הראשון של בית הספר לאמנות בקליפורניה. המקום היה מרכז לאומנויות ולמלאכה (המכללה לאומנויות בקליפורניה של ימינו) וכתובת מקצועית של אמנים בולטים רבים, ביניהם הנרי ג'וזף ברויאר ואוולין וויטרו.
הוא הרחיב את גלריית ברקלי כדי לשמור על תצוגה קבועה של אחת משלושת מערכות הציור שלו ואיפשר לציבור לבקר שלושה ימים בשבוע.
הוא היה אזרח בריטי בעת מותו ב־11 במאי 1923.
ג'ורג' צ'אפי
ג'ורג' צ'אפי (באנגלית: George Chaffey; 28 בינואר 1848 – 1 במרץ 1932) היה מהנדס יליד קנדה שפיתח יחד עם אחיו, ויליאם, אזורים נרחבים בדרום קליפורניה, כולל הקהילה לעתיד של אטיוונדה (Etiwanda), אונטריו (Ontario) ואפלנד (Upland). האחים יזמו הקמת ופיתוח יישובים בצורה דומה באוסטרליה שמהם התפתחו העיר מילדורה (Mildura) והעיירה רנמרק (Renmark).
יצחק מנינווה
יצחק איש נינווה, או יצחק הסורי (סורית: ܡܪܝ ܐܝܣܚܩ ܕܢܝܢܘܐ, "מר יצחק דנינווה", יוונית: Ἰσαὰκ Σύρος; ? – ~700?) היה נזיר, מיסטיקן והוגה נוצרי בן המאה השביעית. מוכר כקדוש בכנסייה האשורית, בכנסיות האוריינטליות ובכנסייה האורתודוקסית.
ג'ורג' צ'אפי
ביוגרפיה
צ'אפי נולד בברוקוויל, אונטריו בקנדה למשפחה ממוצא סקוטי. הוא למד בבית הספר בקינגסטון על ימת אונטריו. אף שלא מצא עניין בלימודים בבית הספר, הוא קרא ספרי הנדסה מהספרייה המקומית. צ'אפי עזב את בית הספר בגיל 13, ומכיוון שהוקסם מהנעשה במספנה של אביו הוא נעשה חניך מהנדס ימי במאי 1862. ב-1880 הוא כבר עשה שם לעצמו כמתכנן ספינות לשיט בימות הגדולות.
יצחק מנינווה
חייו
מעט ידוע בוודאות על חיי יצחק. לפי הרשומות, נולד בקטר של ימינו, אזור שהשתייך לכנסייה המזרחית (הנסטוריאנית). נכנס כצעיר למנזר מר מתי, מצפון למוסול. סביב 670 נמשח על ידי הקתוליקוס גיווארגיס לבישוף נינווה. הוא החזיק במשרה רק חמישה חודשים ואז פרש; שמועות בלתי-מאומתות גרסו שהתגלע חיכוך עקב התקרבותו היתרה לתפישה האורתודוקסית אודות טבע ישו. הוא נפנה לתקופת התבודדות על הר מאטוט בח'וזסתאן דהיום ולאחריה הסתגר במנזר ראבן שאבור שליד נינווה, שם מת.
ג'ורג' צ'אפי
ביוגרפיה
בזמן שביקר את אביו בקליפורניה באותה שנה הוא מצא עניין בצורת ההתיישבות וההשקיה בריברסייד. עד 1886 הקימו ויליאם וג'ורג' צ'אפי את מושבות ההשקיה (irrigation colonies) אטיוונדה, אונטריו ואפלנד, שהצליחו היטב, הודות לשימוש בכלים חדשניים כדוגמת מערכות הידרואלקטריות שהשתמשו בנהרות הרריים, חברות מים משותפות שמנעו ויכוחים על זכויות מים, וקולג' שנתרם על ידי משפחת צ'אפי. מערכת החשמל החדשנית שהקים באטיוונדה הובילה את עיריית לוס אנג'לס לשכור את שירותיו בתכנון מערכת תאורת הרחוב הראשונה של העיר. בסופו של דבר הוא הפך לנשיא ולמהנדס של חברת החשמל של לוס אנג'לס (Los Angeles Electric Company).
יצחק מנינווה
חייו
הוא התפרסם עקב חיבוריו אודות המיסטיקה, האסקטיקה, חיי הנזירות ודעת האל. הנושא העיקרי בכתיבתו, כפי שציין חוקר עבודותיו הבישוף הילריון אלפייב, הוא אהבתו האינסופית והגמורה של אלוהים. יצחק מנינווה הרבה להדגיש כי היא אינה יודעת מגבלות, שעצם הבריאה נבע מאהבה זו ושלא רק החוטאים אלא אפילו שדי הגיהנום, המלאכים שנפלו, עודם נאהבים על ידי יוצרם. מאחר שהרעיון של גיהנום נצחי לא התיישב עם דעה זו, קבע יצחק כי אף ברייה לא תידון להיענש לעד. כולם יעברו ייסורים מזככים בפורגטוריום לפי דרגתם, יכירו ברשעם ויתקבלו שוב על ידי האל, כולל השטן, העירין ויתר המלאכים הפושעים. כדי לשוב ולהתחבר לצלם אלוהים הטבוע בו על האדם לחוש חמלה ואהבה אינסופיות באותה מידה כלפי כל יצור חי, בני-אנוש וחיות כאחד.
ג'ורג' צ'אפי
ביוגרפיה
ב-1886 הוזמנו ויליאם וג'ורג' צ'אפי על ידי הממשלות הקולוניאליות של המדינות ויקטוריה ואוסטרליה הדרומית באוסטרליה להקים מיזמי השקיה. השניים הקימו כמה יישובים, תחילה את רנמרק באוסטרליה הדרומית ואחר כך את מילדורה בוויקטוריה. מיזמים אלו נכשלו כספית וג'ורג' צ'אפי שב לקליפורניה. ויליאם, לעומת זאת, נשאר במילדורה, שבסופו של דבר הפכה לסיפור הצלחה.
יצחק מנינווה
חייו
כמו כן, הרבה יצחק לטעון רק התנתקות סגפנית מחיי העולם הזה יכולה להביא את האדם לצלילות ולבהירות הנדרשות כדי למצוא את הקשר האמיתי לאל. עבורו פרישה כזו לא הייתה במהותה נטישת העולם הזה, אלא דווקא מעשה של התחברות וחיפוש אחר אחדות עם הבורא. כתביו עסקו רבות במאבקיו של הנזיר ובתחושות הייאוש והבדידות שחש וכיצד התגבר עליהן חליפות. כמו כן הדגיש את חשיבות התפילה הנלהבת דווקא במחוות חיצוניות בולטות כמו השתחוות לפני הצלב, גם מתוך פולמוס עם כת המסליאנים שרוממו את התפילה לבדה וכפרו בסמכות הכנסייה.
למרות שהשתייך לכנסייה המזרחית הקרובה לנסטוריוס, השפעתו חרגה בהרבה מעבר לה והגיעה גם לכנסיות האורתודוקסיות השונות. סביב שנת 800 תורגמו כתביו מסורית ליוונית על ידי נזירים ממנזר מר סבא, ומשפה זו לסלאבונית במאה ה-14 וללטינית במאה ה-15. לספריו הייתה השפעה אדירה על הוגים נזיריים בולטים, במיוחד במזרח, מניל סורסקי ועד תאופנס הפרוש, והם עודם בין הנקראים ביותר בהר אתוס. היוקרה שזכה לה הייתה כה גדולה עד שעל אף רקעו הנסטוריאני, הוכרז כקדוש בכנסייה האורתודוקסית הרוסית. פיודור דוסטויבסקי השתמש בהם כמקור השראה לדמותו של האב זוסימה ב"אחים קרמזוב". אפילו תחיית הנזורה הקופטית בשנות ה-60 שאבה רבות מרעיונותיו.
ג'ורג' צ'אפי
ביוגרפיה
מאוחר יותר הצטרף צ'אפי לחברת הפיתוח של קליפורניה כמהנדס ראשי ותכנן את תעלת אלאמו שנועדה להוביל מים מנהר הקולורדו אל האזור שאז כונה מדבר קולורדו. על מנת על מנת לשכנע מתיישבים לעבור אל האזור המדברי הקימו צ'אפי ושותפים נוספים חברה נפרדת חברת הקרקע אימפריאל (Imperial Land Company) שהקימה יישובים באזור ושינתה את שם האזור לעמק אימפריאל ("עמק קיסרי"). צ'אפי ושותפיו האמינו כי השם החדש יבוא אנשים נוספים לדרום-מערב קליפורניה.
ב-1905 רכש צ'אפי את חוותו של ג'ון שפרד במאנזנר (Manzanar) השוכנת בעמק אוואנס (Owens Valley). צ'אפי חילק את החווה וחוות שכנות לשטחי משנה והקים את העיירה מאנזנר ב-1910. לצורך כך הקים צ'אפי את חברת שיפור עמק אוואנס (Owens Valley Improvement Company) שבנתה מערכת השקיה ושתלה אלפי עצי פרי. ב-1920 היו בעיירה יותר מעשרים וחמישה בתים, בית ספר ובו שני חדרים, בית עירייה, וחנות כללית. בערך באותו הזמן גדלו באזור עצי פרי על שטח של 20,000 דונם: עצי תפוח, אגס ואפרסק, יחד עם ענבים, שזיפים, תפוחי אדמה, תירס, אלפלפה וגינות ירק ופרחים גדולות.
ב-1912, עקר צ'אפי לויטייר (Whittier) בקליפורניה, והצטרף לבנו ג'ון, שם חי מספר שנים כשהוא מטפל באן, אשתו הנכה. מאוחר יותר פרש לסן דייגו. הוא מת באונטריו בקליפורניה ב-1 במרץ 1932 ונקבר בפארק ההנצחה בלוויו (Bellevue Memorial Park) באונטריו.
פטר סטמבוליץ'
ביוגרפיה
סטמבוליץ' נולד בברזובה, מחוז איוואניצה, ממלכת סרביה. הוא למד בפקולטה לחקלאות של אוניברסיטת בלגרד.
סטמבוליץ' שירת כנשיא הוועדה המרכזית של המפלגה הסרבית הקומוניסטית בין השנים 1948–1957. במהלך הזמן הזה שימש גם ראש ממשלת סרביה (1948–1953), ולאחר מכן שירת כיו"ר הפרלמנט הסרבי עד 1957, וכנשיא האספה הפדרלית של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה מ-26 במרץ 1957 ועד 29 ביוני 1963. הוא שירת גם כנשיא המועצה המנהלת הפדרלית של יוגוסלביה מ-1963 עד 1967, וכנשיא יוגוסלביה ב-1982–1983.
סטמבוליץ' מת בבלגרד שבסרביה בשנת 2007.
אדוארד דאגלס וייט
וייט נולד במחוז להפורשה שבלואיזיאנה. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת לואיזיאנה, הוא פתח משרד עורכי דין בניו אורלינס. ב-1865 הוא סיים את לימודיו בקולג' העיבור ללא חטא (כיום בית הספר התיכון הישועי) בניו אורלינס. אביו, אדוארד דאגלס וייט האב, היה מושל לואיזיאנה העשירי וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הוויגית. וייט הבן לחם בשורות צבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים וב-1865 הוא נפל בשבי. לאחר המלחמה הוא נבחר לסנאט של לואיזיאנה וכיהן כשופט בבית המשפט העליון של המדינה. כחבר המפלגה הדמוקרטית כיהן וייט כסנאטור מטעם לואיזיאנה בשנים 1891–1894.
ראשית חייו
אדוארד דאגלס וייט נולד באחוזת המטעים של הוריו, שכיום קרויה "בית אדוארד דאגלס וייט", שליד העיירה טיבודווויל (כיום טיבודו) שבמחוז להפורשה שבדרום לואיזיאנה. הוא היה בנם של אדוארד דאגלס וייט האב, לשעבר מושל לואיזיאנה, ושל קתרין סידני לי (לבית רינגולד), ונכדו של ג'יימס וייט, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, רופא ושופט.
מצד אמו הוא היה נכדו של טנץ' רינגולד, ששימש כמרשל של מחוז קולומביה בתקופת נשיאותם של ג'יימס מונרו ואנדרו ג'קסון. ממשפחת אמו הוא גם קשור למשפחת לי מווירג'יניה, משפחתו של מפקד צבא הקונפדרציה רוברט אדוארד לי. אחוזת המטעים של משפחת וייט בלואיזיאנה התבססה על גידול ועיבוד של קנה סוכר באמצעות כוח עבודה אינטנסיבי של עבדים.
אבותיו של וייט מצד משפחת אביו היו אירים-קתולים ועל ברכי הדת הזאת הוא גדל כמאמין מסור כל ימי חייו. הוא החל את לימודיו בבית הספר התיכון הישועי בניו אורלינס ולאחר מכן המשיך בקולג' מאונט סנט מרי שליד אמיטסבורג, מרילנד. לבסוף הוא למד באוניברסיטת ג'ורג'טאון שבוושינגטון די. סי.. לאחר מלחמת האזרחים הוא שב ללימודיו האקדמאים ולמד משפטים באוניברסיטת לואיזיאנה (כיום אוניברסיטת טוליין) בניו אורלינס.
בשירות צבא הקונפדרציה
לימודיו של וייט באוניברסיטת ג'ורג'טאון נקטעו עם פרוץ מלחמת האזרחים. קיימות כמה גרסאות לנסיבות גיוסו ושירותו. על פי אחת הגרסאות, הוא שב למחוז הולדתו והתגייס לצבא הקונפדרציה, בו הוא שירת תחת פיקודו של לוטננט גנרל ריצ'רד טיילור, ובסופו של דבר הגיע לדרגת לוטננט. גרסה זו שנויה במחלוקת, שכן אמו האלמנה נישאה מחדש וחיה עם שאר בני המשפחה בניו אורלינס באותה תקופה. מן הסתם, כאשר הוא שב ללואיזיאנה, הוא הגיע לבית משפחתו בניו אורלינס.
בדיווח אחר, שאמיתותו נתונה בספק, צוין שוייט כמעט ונפל בשבי בידי כוחות צבא האיחוד ליד מחוז להפורשה באוקטובר 1862, אך הוא ניצל לאחר שהסתתר מתחת לערימת חציר באסם. קיימת אפשרות שהוא התגייס למליציה של המחוז, שכן רשימות הגיוס שלהם לא מלאות. עם זאת, לא קיים שום תיעוד שוייט שירת בשום יחידת מתנדבים או יחידת מיליציה של הקונפדרציה שהיו מעורבות במערכות באזור להפורשה.
על פי מקור אחר הוא הוצב כעוזרו של בריגדיר גנרל ויליאם ביל והתלווה אליו לפורט הדסון שבלואיזיאנה, שעליו הוטל מצור והוא נכבש על ידי כוחות צבא האיחוד ב-1863. נוכחותו של וייט בפורט הדסון, כשבאותה עת הוא היה בן 18, נתמכת על ידי דיווח בלתי ישיר משיחה בארוחת ערב לאחר המלחמה שהייתה לו עם הסנאטור קנוט נלסון ממינסוטה, ותיק צבא האיחוד שלחם בפורט הדסון, ומשיחה נוספת שלו עם אדמירל ג'ורג' דיואי, שהיה קצין בצי ארצות הברית במצור על פורט הדסון. בשתי השיחות הללו נאמר שוייט היה חלק מהכוחות בפורט הדסון. מאידך, שמו של וייט לא מופיע באף אחת מרשימות השבויים שנלכדו בפורט הדסון. על פי דיווח אחר ממקור שגם אמינותו מוטלת בספק, וייט נשלח לכאורה למחנה שבויים במיסיסיפי. כל השבויים בדרגות חוגרים שנשבו בפורט הדסון קיבלו חנינה והקצינים נשלחו לבית כלא בניו אורלינס ולאחר מכן לאי ג'ונסון באוהיו, ואין הדבר מתיישב עם הדיווחים הקודמים לאור העובדה שוייט היה קצין. כשוייט קיבל חנינה הוא ככל הנראה שב לאחוזת המטעים של משפחתו, שם הוא מצא אותה נטושה, שדות קנה הסוכר היו שוממים והאחוזה הייתה כמטע וריקה מרוב העבדים שהיו בה.
התיעוד המבוסס היחיד על שירותו של וייט בצבא הקונפדרציה כולל את הדיווח על שבייתו ב-12 במרץ 1865 במהלך פעילות בכפר מורגנזה שבלואיזיאנה. מקור זה כולל מידע על שירותו, תיעוד של שבייתו והחנינה שהוענקה לו באפריל 1865. תיעוד זה מאשר את שירותו כלוטננט בפלוגה של קפטן ו. ב. בארו של רגימנט הפרשים של לואיזיאנה. על פי דיווח אחר, לאחר שוייט קיבל חנינה באפריל 1865, ובעקבות כניעתם של כוחות הקונפדרציה במערב, הוא סיים את הקריירה הצבאית שלו כאשר הוא צעד לבוש בלויי סחבות לבית משפחת ידידו בליבוניה שבלואיזיאנה.
במהלך תקופת השיקום היה וייט חבר בקו קלוקס קלאן. מאוחר יותר כאשר כבר כיהן בבית המשפט העליון, הוא צפה בהקרנה מיוחדת בסרט שיצא ב-1915, הולדתה של אומה, שעלילתו מתרחשת בתקופת מלחמת האזרחים ובתקופת השיקום, הביע את שביעות רצונו ממנו וסיפר על התקופה בה היה פעיל בארגון. הסרט עורר מחדש את פעילותו של ארגון הקו קלוקס קלאן בשנות ה-20 של המאה ה-20.
קריירה פוליטית
בתקופה בה חי וייט באחוזת המטעים הנטושה של משפחתו, הוא החל בלימודי משפטים. הוא למד באוניברסיטת לואיזיאנה (כיום אוניברסיטת טוליין) בניו אורלינס, שם הוא השלים את לימודי המשפטים. ב-1868 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ופתח משרד בניו אורלינס. כעורך דין צעיר הוא היה חניכו של אדוארד ברמודז, עורך דין מניו אורלינס שלימם כיהן כנשיא בית המשפט העליון של לואיזיאנה.
וייט כיהן כחבר הסנאט של לואיזיאנה ב-1874, שנה שעמדה בסימן של אלימות בין-גזעית במערכות הבחירות שהתקיימו בה. בשנים 1878–1880 הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון של המדינה. ב-1891 בחר בו בית המחוקקים של המדינה כחבר הסנאט של ארצות הברית במקומו של ג'יימס יוסטיס. בתקופת פעילותו בפוליטיקה של לואיזיאנה היה וייט מזוהה עם מושל המדינה, פרנסיס ניקולס, לשעבר גנרל בצבא הקונפדרציה.
שופט
ב-1896 הצטרף וייט לדעת הרוב בפסק דין פלסי נגד פרגוסון, שקבע את ההתאמה לחוקה של חוקי ההפרדה הגזעית במתקני ציבור, כל עוד מתקנים אלה פעלו על פי העיקרון של נפרד אך שווה.
נשיא בית המשפט העליון
וייט נתפש באופן כללי כאחד מהשופטים השמרנים בבית המשפט העליון. הוא היה זה שטבע את המונח "מבחן השכל הישר". אך הוא גם היה זה שכתב ב-1916 את ההחלטה שאישרה את ההתאמה לחוקה של חוק אדמסון שחייב יום עבודה בן 8 שעות לעובדי הרכבת.
כנשיא בית המשפט העליון בתקופה בה עבודתו של בית המשפט העליון כללה יותר מ-8,000 תיקים שהוגשו מדי שנה, ומספר הפקידים שעבדו עבור שופטי בית המשפט היה מצומצם מאוד, הוא ניהל ישיבות שבועיות עם השופטים, חילק ביניהם את התיקים וכתב את רוב חוות הדעת ב-711 פסקי הדין, בנוסף ל-155 דעות מיעוט, שכולן נגעו להתנגדות למס ההכנסה. וייט כתב את חוות הדעת שהתקבלה פה אחד בפסק הדין "גווין נגד ארצות הברית" משנת 1915, שפסל את "סעיף הסבא"  של אוקלהומה ומרילנד (ובהרחבה את אלו של כל מדינות הדרום האחרות) כ"נוגדים את התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית ולפיכך בטלים ומבוטלים". אך עד מהרה פיתחו מדינות הדרום שיטות נוספות להמשיך במניעת זכות הבחירה מהשחורים (ובכמה מקרים, גם מרבים מהלבנים מהשכבות החלשות) שעמדו במבחן משפטי.
ב-1918 אושרה בפסק הדין ב"תיקי חוק הגיוס הבררני" תקפותו של גיוס החובה. הנשיא טאפט אמר שהייתה זו "אחת מחוות הדעת הגדולות ביותר" של וייט.
בתקופת כהונתו כנשיא בית המשפט העליון השביע וייט פעמיים את הנשיא וודרו וילסון ופעם אחת את וורן הרדינג. מותו במאי 1921 חתם תקופה של 26 שנות כהונה שלו בבית המשפט העליון, כשעשר מתוכן הוא כיהן כנשיא. הוא היה אחרון שופטי בית המשפט העליון שמונו על ידי הנשיא קליבלנד שנותרו בחיים. במקומו מונה הנשיא טאפט, ששנים רבות שאף להתמנות כנשיא בית המשפט העליון, וכך היה וייט לנשיא בית המשפט העליון היחיד שאחריו מונה הנשיא שמינה אותו.
חיים אישיים
ב-1894 נשא וייל לאישה בניו יורק את לייטה מונטגומרי קנט, אלמנתו של לינדן קנט. לייטה הייתה בתם של רומונזו ווירג'יניה היי מונטגומרי. הוא הציע לה נישואין עוד לפני נישואיה הראשונים, אך היא דחתה את הצעתו ולאחר מותו של בעלה הראשונה ב-1892, הוא הציע לה נישואין פעם שנייה.
מותו, מורשתו והנצחתו
אדוארד דאגלס וייט נפטר בוושינגטון די. סי. ב-19 במאי 1921 בגיל 75. הוא נטמן בבית הקברות אוק היל שבבירה.
פסלו של וייט הוא אחד משני הפסלים שמייצגים את לואיזיאנה באוסף היכל הפסלים הלאומי בקפיטול.
פסל של וייט ניצב בחזית בניין בית המשפט העליון של לואיזיאנה בניו אורלינס. פסל זה הוא מעשה ידיו של הפסל בריינט בייקר, שנבחר להכין את הפסל על ידי אלמנתו של וייט, והלוט הוסר ממנו ב-1926. "אד הגדול הירוק" (Big Green Ed), כפי שפסל זה מכונה לעיתים, הוא נקודת ציון ידועה בעיר, החביבה על מקומיים ותיירים כאחד. אנשים רבים נוהגים לשבת למרגלות הפסל ולדון בענייני היום. על פי אמונה מקומית אלה שירוצו סביב לפסל נגד כיוון השעון לא ייעצרו באותו לילה.
לכבודו של וייט מקיים המרכז המשפטי של אוניברסיטת מדינת לואיזיאנה סדרת הרצאות שנתית. במשך השנים הרצו בין השאר בהרצאות אלו נשיאי בית המשפט העליון וורן ברגר וויליאם רנקוויסט.
המחזה "האב נשיא בית המשפט העליון: אדוארד דאגלס וייט והחוקה" (Father Chief Justice: Edward Douglass White and the Constitution), פרי עטו של הפרופסור מאוניברסיטת מדינת לואיזיאנה פול באייר, מבוסס על חייו של וייט.
ב-1995 הוכנס וייט לאחר מותו למוזיאון הפוליטי והיכל התהילה של לואיזיאנה שבעיר וינפילד.
המועצות של מסדר אבירי קולומבוס בארלינגטון, וירג'יניה ובבוגוטה, ניו ג'רזי נקראו על שמו של וייט. באוגוסט 2020 החליטה המועצה בארלינגטון להסיר את שמו של וייט משמה.
על שמו של וייט נקרא בית ספר תיכון קתולי בעיר טיבודו שבלואיזיאנה, הסמוכה למקום הולדתו.
במלחמת העולם השנייה נקראה אחת מאוניות ליברטי על שמו.
דזאודזי
דזאודזי (בצרפתית: Dzaoudzi) היא קומונה באי פטיט-טר במיוט שבמצר מוזמביק. הקומונה מאגדת בתוכה שני כפרים דזאודזי ולאבאטואר. בקומונה 15,339 תושבים לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2007 לכן היא העיר השלישית בכמות אוכלוסייתה במיוט והקומונה הצפופה ביותר במיוט עם צפיפות של 2,303 תושבים לקמ"ר.
הכפר דזאודזי ממוקם על סלע חשוף ליד האי פטיט-טר, הוא מחובר לאי על ידי סכר מלאכותי שעליו עובר כביש (בולוואר דה קראב). על האי פטיט-טר נמצא הכפר לאבאטואר (Labattoir) שיחד יוצרים את הקומונה. העיר מחוברת לבירה מאמודזו שנמצאת על האי גראנד-טר על ידי מעבורות.
ישנם עדויות להתיישבות על האי פטיט-טר כבר מהמאה התשיעית אולם על הסלע החשוף התחילו להתיישב רק בתחילת המאה ה-19 לפי תכנון של גוסטב אייפל ושימש כבירת מיוט עד שנת 1980.
נמל התעופה הבינלאומי היחידי של מיוט ממוקם ליד הקומונה השכנה פאמאנדזי.
אמיר תיבון
אמיר תִּיבּוֹן (נולד ב-11 בפברואר 1989) הוא עיתונאי ישראלי. שימש בעבר ככתב המדיני של אתר "וואלה! NEWS" וכתחקירן בתוכנית "עובדה" בערוץ 2. בינואר 2017 הצטרף לעיתון "הארץ" ושימש כשליחו לוושינגטון עד שנת 2020.
ביוגרפיה
נולד לנעם תיבון, לימים אלוף בצה"ל, וד"ר גלי מיר-תיבון, היסטוריונית העוסקת בחינוך ובחקר השואה.
בהיותו תלמיד תיכון הקים אתר אקטואליה לנוער בשם Legoz, שמאוחר יותר שינה את שמו ל"בריקדה". כיום האתר אינו פעיל.
בשנים 2011–2013 היה תיבון תחקירן בתוכנית "עובדה". בדצמבר 2012, בעיצומה של מלחמת האזרחים בסוריה, הסתנן לשטח המדינה יחד עם איתי אנגל, לצורך הכנת כתבה על המורדים הלוחמים נגד משטר אסד. הכתבה נבחרה על ידי פורום היוצרים הדוקומנטריים לכתבת הטלוויזיה הטובה של השנה.
ביוני 2013 הצטרף לאתר "וואלה! NEWS" בתפקיד הכתב המדיני. ביומו הראשון בתפקיד נשלח לסקר את המהומות שפרצו בכיכר טקסים באיסטנבול.
בעקבות מבצע צוק איתן עבר להתגורר בקיבוץ נחל עוז, בסמוך לגבול רצועת עזה. בשנים 2017-2020 שימש ככתב העיתון "הארץ" בוושינגטון. מגיש מאז 2021 את הפודקסט השבועי של "הארץ" בשפה האנגלית.
שמו נקשר במספר הזדמנויות לתיק 4000, בו מואשמים ראש הממשלה בנימין נתניהו ואיש העסקים שאול אלוביץ' בשוחד. מנכ"ל אתר וואלה, אילן ישועה, סיפר בעדותו בבית המשפט כי רעייתו של אלוביץ', איריס, דרשה לפטר את תיבון מהאתר בשל כתיבתו על נתניהו, וכי תיבון כונה "העצם" בשיחותיו עם איריס אלוביץ'. העיתונאי החוקר גידי וייץ, שחשף את תיק 4000, כתב כי אלוביץ' תיאר את תיבון בהתכתבות עם ישועה כ"איש ללא תקנה". בראיון בשנת 2021 אמר תיבון כי עדותו של אילן ישועה בתיק 4000 'לא הפתיעה אף אחד שעבד בוואלה באותן שנים'.
פרסומים בולטים
ביולי 2014 פרסם תיבון, יחד עם העיתונאי האמריקני בן בירנבאום, תחקיר מקיף במגזין "ניו ריפבליק" שסקר את המשא ומתן הישראלי-פלסטיני שניהל דאז מזכיר המדינה ג'ון קרי. כתבתם של תיבון ובירנבאום זכתה בפרס מטעם ה-National Press Club בארצות הברית, המוענק מדי שנה לכתבה מצטיינת בתחום הדיפלומטי. בנוסף, הכתבה הייתה מועמדת לפרס ה-National Magazine Award, הנחשב לפרס היוקרתי ביותר בארצות הברית לעיתונות מגזינית. ברט סטיבנס, הפרשן הבכיר לענייני חוץ של העיתון וול סטריט ג'ורנל, כתב כי הוא ממליץ לנשיא ברק אובמה לקרוא את הכתבה.
בפברואר 2015 פרסם תיבון סדרת כתבות על מצבם של יהודי אוקראינה ברקע מלחמת האזרחים בארצם. בין היתר, הוא דיווח ממחנה פליטים שהקימה הסוכנות היהודית במזרח אוקראינה, שאליו הגיעו מאות יהודים שנמלטו מאזורי הקרבות.
באוקטובר 2015 פרסם תיבון כתבה באתר טיימס אוף ישראל, שבמסגרתה הסביר מדוע החליט לעבור להתגורר בקיבוץ נחל עוז הסמוך לרצועת עזה.
כתבות של תיבון על ישראל פורסמו בכלי תקשורת בולטים בארצות הברית בהם האטלנטיק, הניו יורקר, מגזין "פוריין אפיירס" ואתר "האפינגטון פוסט".
בדצמבר 2021 ציטט הפרשן הבכיר תומאס פרידמן בפתח טורו בניו-יורק טיימס מאמר של תיבון בנושא פרישת ארצות הברית מהסכם הגרעין עם איראן כדי לטעון שהמהלך גרם נזק ביטחוני לישראל.
בנק פ.ק.או.
בנק Polska Kasa Opieki Spółka Akcyjna, אשר ידוע בשם הקצר יותר Bank Pekao S.A, הוא בנק מסחרי השני בגודלו בפולין שמטהו ממוקם בוורשה. הבנק האיטלקי יוניקרדיט היה בעל השליטה בבנק עד דצמבר 2016. כאשר חברת הביטוח הממשלית PZU רכשה 20%, וקרן הפיתוח הפולנית רכשה 12.80% מהבעלות.
הבנק נוסד בשנת 1929 על ידי משרד האוצר הפולני כבנק ממשלתי, בעיקר כדי לספק שירותים פיננסיים לפולנים החיים מחוץ למדינה. בשנת 1939 היו לבנק סניפים כמעט בכל עיר בירה במדינות בהן התגוררו פולנים.
השם המלא "Polska Kasa Opieki" מתורגם כפשוטו כ"בנק העזרה הפולני", והצורה הפופולרית "Pekao" היא צליל ראשי התיבות "PKO".
הקמת הבנק
בשנת 1929, מנכ"ל בנק "פוצ'טובה קאסה אושצ'נדנושי" (Powszechna Kasa Oszczędności), הנריק גרובר, הבחין כי יש ביקוש לבנק שיוכל לספק שירותים פיננסיים לשמונת מיליון הפולנים החיים מחוץ למדינה. לאור זאת, ב-17 במרץ 1929, הקים משרד האוצר הפולני את "בנק פולסקה קאסה אופיקי שפולקה אקצ'ינה". בעלי המניות בבנק היו "פוצ'טובה קאסה אושצ'נדנושי", "בנק גוספודארסטווה קרייובגו" ובנק "פינוואי רולני". הסניפים הראשונים נפתחו בצרפת, ארגנטינה, ארצות הברית ובתל אביב. בשנת 1939 היו לפ.ק.או. סניפים בבירות מרבית המדינות בהן התיישבו מהגרים מפולין.
בתקופת הרפובליקה העממית הפולנית
לאחר תום מלחמת העולם השנייה ותחילת השליטה הסובייטית בפולין, דאג הבנק לפעולות פיננסיות בינלאומיות שביצעו רשויות הרפובליקה העממית הפולנית שזה עתה הוקמה. בעזרת הבנק יכלו הפולנים המתגוררים מחוץ למדינה לפרנס את משפחותיהם מאחורי מסך הברזל. בשנת 1968 אישר שר האוצר לפתוח בבנק חשבונות מטבע חוץ עבור אנשים העובדים מחוץ למדינה. שירות בו החזיק הבנק בבלעדיות עד שנת 1989 עם פרוץ הרפורמות הכלכליות ששטפו בפולין והגוש הקומוניסטי.
בשנות ה-70 חולקו החשבונות בבנק לשלוש קטגוריות: קטגוריה א' לאנשים המפקידים כספים ממוצא מתועד, קטגוריה ב' להפקדות ממוצא לא מתועד וקטגוריה ג' לאזרחים זרים. עד שנת 1976 לא ניתן היה לייצא באופן חוקי את הכספים מחשבונות קטגוריה ב' מחוץ למדינה.
בשנת 1974 היו לבנק כ- 91,000 חשבונות בנק רשומים. בסוף שנות השמונים הערך הכולל של חשבונות מטבע חוץ בבנק היה 3.3 מיליארד דולר.
בשנת 1999 הופרט הבנק ונמכר לבנק האיטלקי יוניקרדיט.
פעילות בישראל
נכון לסוף שנת 2002, עמד ההון העצמי של הבנק על כ-66 מיליון ש"ח, ובהתאם למדיניות בנק ישראל לאחר קריסתם של בנק למסחר והבנק לפיתוח התעשייה, נמכר הבנק לבנק הפועלים בסוף 2003 תמורת 30 מיליון ש"ח. במהלך שנת 2004 בוטל רישיון הבנק, לפי בקשתו.
הפארק האולימפי בארה
הפארק האולימפי בארה (בפורטוגזית: Parque Olímpico da Barra) הוא מתחם ספורט הממוקם בשכונת בארה דה טיז'וקה הממוקמת בעיר ריו דה ז'ניירו שבברזיל. חלק ממתקני המתחם היו מתקנים זמניים.
אתרי ספורט
מרכז האימונים האולימפי של ריו דה ז'ניירו