cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלון ספיר
קריירה
במהלך עונה זו שותף ב-16 משחקים בהן שיחק בממוצע 5.8 דק' בסיום אותה עונה השתתף ספיר גם במשחקי הפלייאוף בהם שיחק בארבעה משחקים ו־5.2 דק' בממוצע למשחק. בעונה שלאחריה (2016/17) המשיך ספיר לשחק תחת מדיה של הפועל אילת כאשר הוא תחת חוזה השאלה מהפועל חולון.
יחסי איטליה–קניה
שיתוף פעולה כלכלי
במסגרת פרויקט "סאן מרקו" נבנה בקניה בהשתתפות שתי המדינות "מרכז החלל ברוגליו", הפועל משנת 1964.
בשנת 1996 חתמו שתי המדינות על הסכם פיתוח והגנה על השקעות.
אלון ספיר
קריירה
בעונה זו הרבה ספיר לשחק ביחס לעונות קודמות ושותף בכ-27 משחקים ושיחק 11.6 דק' בממוצע בליגה כפול מבעונתו הקודמת, גם במשחקי הפלייאוף של אותה השנה שיחק ספיר כ-11 דקות בממוצע.
יחסי איטליה–קניה
שיתוף פעולה כלכלי
קניה מייצאת לאיטליה מדי שנה סחורות בשווי 33 מיליון אירו, ואיטליה מייצאת לקניה מדי שנה סחורות בשווי 89.3 מיליון אירו.
איטליה אחראית על מספר התיירים השלישי בגודלו שמגיע לקניה מאירופה, אחרי גרמניה וצרפת. בשנת 2013 ביקרו בקניה כ-82,000 תיירים איטלקיים.
אלון ספיר
קריירה
באוגוסט 2017 חתם ספיר במכבי קריית גת מהליגה הלאומית בכדורסל. ועימה הגיע לגמר הפלייאוף.
יחסי איטליה–קניה
שיתוף פעולה כלכלי
חוף ימה ונמליה של קניה הופכות אותה לשוק ולנקודת גישה מסחרית לכל מזרח אפריקה, והיא מהווה תחנת מעבר ושוק מרכזי לכל קשרי המסחר של איטליה באפריקה.
אלון ספיר
קריירה
באוגוסט 2018 חתם ספיר בהפועל גליל עליון. והגיע לגמר פלייאוף בפעם השנייה ברציפות.
יחסי איטליה–קניה
שיתוף פעולה כלכלי
מיוני 2019 חברת קניה איירווייז תחל בטיסות ישירות בקו ניירובי-רומא.
נציגות דיפלומטית
לאיטליה יש שגרירות הממוקמת בניירובי.
אלון ספיר
קריירה
ב-21 בינואר 2019 קבע ספיר את שיא הנקודות שלו (34) בניצחון גליל עליון על הפועל חיפה. ב-11 באוגוסט של אותה שנה סיכם באליצור "איתו" אשקלון.
יחסי איטליה–קניה
נציגות דיפלומטית
לקניה יש שגרירות הממוקמת ברומא, והשגריר הקנייתי באיטליה משמש גם כשגריר ביוון, מלטה, קפריסין ופולין.
אלון ספיר
קריירה
ב-7 ביוני 2020 חתם בהפועל ירושלים עד לסיום עונת 2019/2020,
וב-26 באוגוסט שב להפועל גליל עליון ושימש כקפטן הקבוצה.עימה זכה באליפות המדינה והעפלה לליגת העל, והוביל את הקבוצה בפלייאוף הגמר עם 17 נקודות בממוצע.
ב-28 בינואר 2022 עבר להפועל עפולה.
ג'ורג' ווד (כדורגלן)
ג'ורג' ווד (אנגלית: George Wood; נולד ב-26 בספטמבר 1952 בדאגלס שבדרום לנרקשייר) הוא כדורגלן עבר סקוטי ששיחק בעמדת השוער.
בסיום עונת 1976/1977 הוא הוחתם על ידי אברטון מהליגה הראשונה, תמורת 145,000 לירות שטרלינג. הוא היה השוער הראשון של אברטון בשלוש העונות הבאות, ובסך הכל השתתף ב-120 משחקים. בתקופה זו הוא גם ערך את הופעת הבכורה בנבחרת סקוטלנד, במשחק מול נבחרת צפון אירלנד ב-22 במאי 1979.
באוגוסט 1980 חתם ווד בארסנל תמורת 150,000 לירות שטרלינג. הוא הובא למועדון הלונדוני על מנת לשמש כמחליף לפט ג'נינגס, ובשלוש העונות שלאחר מכן חלק איתו את המקום בשער והשתתף ב-61 משחקים בכל המסגרות. אולם, הקריירה הארוכה של ג'נינגס מנעה מווד את ההזדמנות לתפוס מקום קבוע בהרכב, ובמאי 1983 הוא שוחרר בהעברה חופשית. הוא הצטרף לקריסטל פאלאס, בה שיחק במשך ארבע וחצי עונות עם 192 משחקי ליגה.
בינואר 1988 הוא הצטרף לקארדיף סיטי, בה השתתף ב-67 משחקים וזכה עמה בגביע הוולשי. ווד סיים את הקריירה המקצוענית שלו בתקופת השאלה קצרה במועדונו הישן בלקפול ב-1989, ובעונה אחת (1990/1991) בהירפורד יונייטד. לאחר מכן הוא שיחק בקבוצות החובבניות מרת'יר טידפיל ואינטר קארדיף, אותה אימן. כשפרש סופית היו לזכותו למעלה מ-500 הופעות ליגה.
הקריירה הבינלאומית של ווד הייתה קצרה, כיוון שהשוערים הבכירים באותה תקופה היו אלן ראף וג'ים לייטון. בין 1979 ל-1982 הוא השתתף בארבעה משחקים במדי הנבחרת, כשהאחרון היה מול נבחרת צפון אירלנד ב-28 באפריל. הוא היה גם שוער המשנה של הנבחרת במונדיאל 1982.
לאחר פרישתו מכדורגל עבד כמאמן שוערים בהרטלפול יונייטד, וביוני 2009 התמנה לאותה משרה בסווינדון טאון. בנוסף לכך הוא עובד כאורניתולוג עבור קרן חיי הטבע של גלמורגן.
הליגה הרוסית בכדוריד נשים
אליפות רוסיה בכדוריד נשים (ברוסית: Чемпионат России по гандболу среди женщин) היא התחרות הבכירה ברוסיה לנשים בתחום הכדוריד.
עונת 1954/1955 בליגה א'
הליגה כללה 14 קבוצות - 12 קבוצות ששיחקו בליגה בעונת 1953/1954, וכן הפועל חדרה ובית"ר ירושלים שעלו ליגה בתום עונת 1953/1954 בליגה ב'. על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות, ונקודה אחת הוענקה על תיקו. במידה והיה שוויון בנקודות, נקבע הדרוג בטבלה על פי יחס שערים.
הליגה הייתה אמורה להיפתח בדצמבר 1954, אך בעקבות עימותים וחילוקי דעות בהתאחדות לכדורגל בין מרכזי "הפועל" ו"מכבי" החלה הליגה באיחור ב-5 בפברואר 1955, ונסתיימה ב-5 בנובמבר 1955.
העונה הסתיימה בזכייה של הפועל פתח תקווה באליפות הראשונה בתולדותיה. המבקיע המצטיין של העונה היה ניסים אלמליח מבית"ר תל אביב שכבש 30 שערים, שיא שנשמר במשך 61 שנה עד שנשבר על ידי ערן זהבי שכבש 35 שערים בעונת 2015/2016. סגן מלך השערים בעונה זו היה נחום סטלמך מהפועל פתח תקווה, אשר כבש 27 שערים.
הפועל כפר סבא נותרה בליגה העליונה לאחר משחקי המבחן. בית"ר ירושלים ירדה לליגת המשנה לאחר משחקי המבחן, ובנוסף גם הפועל חדרה והפועל בלפוריה ירדו ליגה.
בתום עונה זו הוקמה הליגה הלאומית, שהייתה לליגה הבכירה בישראל החל מעונת 1955/1956, ואילו ליגה א' הפכה לליגת המשנה.
משחקי מבחן
במשחקי המבחן השתתפו שתי הקבוצות שסיימו במקומות הראשונים בליגות המשנה המחוזיות: הפועל קריית חיים (בית הצפון) ומכבי יפו (בית הדרום), ושתי הקבוצות שסיימו במקומות ה-11 וה-12 בליגה הבכירה: בית"ר ירושלים והפועל כפר סבא. כל קבוצה שיחקה משחק אחד נגד שלוש הקבוצות האחרות, ושתי הקבוצות שסיימו במקומות הראשונים, מכבי יפו והפועל כפר סבא, שיחקו בליגה הבכירה בעונה לאחר מכן. בית"ר ירושלים ירדה לליגת המשנה, והפועל קריית חיים נשארה בליגת המשנה.
דיינג'ר מאוס
בריאן ברטון, הידוע בכינויו דיינג'ר מאוס (נולד ב-29 ביולי 1977) הוא מוזיקאי ומפיק מוזיקלי אמריקאי. ברטון קנה את פרסומו בהוצאת האלבום האפור ונחשב כיום לאחד המוזיקאים המשפיעים של המאה ה-21.
ילדות וקריירה מוקדמת
ברטון נולד וגדל במדינת ניו-יורק, בהמשך עבר לאתונה, ג'ורג'יה ושם החל לעבוד כתקליטן. הוא שיווק את עבודתו בשם "פליקן סיטי" אך זכה להצלחה מקומית בלבד. ב-1998 אימץ ברטון את שם הבמה דיינג'ר מאוס. השם נלקח מסדרת ההנפשה הבריטית דיינג'ר מאוס. ב-2003 החל דיינג'ר מאוס לשתף פעולה עם הראפר ג'מני והשניים הוציאו את האלבום "Ghetto Pop Life", בו ג'מני היה אחראי לשירה וברטון היה אחראי להפקה המוזיקלית. הדיסק זכה לביקורות חיוביות רבות אך לא הקנה לברטון את הכרת המיינסטרים עקב מיעוט יחסי במכירות.
האלבום האפור והזינוק בקריירה
בסוף 2003 יצר ברטון את האלבום האפור - שילוב מוזיקלי בין האלבום השחור של ג'יי-זי בגרסת א-קפלה, לבין האלבום הלבן של הביטלס. האלבום, שיועד מלכתחילה למעגל חבריו הקרוב של ברטון, היה הברקה קונספטואלית. האלבום האפור הופץ באינטרנט בחנויות וירטואליות ובמיליוני הורדות למורת רוחה של חברת התקליטים EMI, המחזיקה בזכויות על האלבום הלבן. החברה הגישה תביעות וצווי מניעה נגד ברטון שבעקבותיהם האלבום הורד מהמדפים אך הצלחת האלבום האפור כבר צברה תאוצה. האלבום קצר ביקורות נלהבות ואף הוכתר אלבום השנה לשנת 2004 במגזינים רבים, החשוב שבהם הוא "Entertainment Weekly".
בסופו של דבר סוני, המחזיקה בזכויות על שירי הביטלס, נכנעה והתירה הפצה חינמית של האלבום האפור.
בעל הזכויות של חלקו השני של האלבום, ג'יי-זי, לא התנגד לשימוש חופשי ביצירתו ואף עודד זאת מלכתחילה על ידי הוצאת גרסת אקפלה (ערוצי השירה בלבד ללא ליווי מוזיקלי) לאלבום השחור שיועדה בעיקר לתקליטנים ולמפיקים מוזיקליים הרוצים לבצע רמיקסים ולדגום את האלבום, בדיוק כפי שעשה דיינג'ר מאוס.
כתוצאה מתשומת הלב התקשורתית דיינג'ר מאוס היה לאחד מהמפיצים הגדולים של סגנון המאשאפ בראשית שנות ה-2000 אך עם זאת הוא לא המשיך לעסוק בז'אנר אלא עבר הלאה לאפיקים אחרים.
הגורילאז והמשך הקריירה
בסוף שנת 2004, לאחר שהאזין לאלבום האפור, הציע סולן הגורילז דיימון אלברן לברטון להצטרף ללהקת-העל כמפיק ראשי. ברטון הסכים, ובמאי 2005 יצא אלבומם השני של הגורילאז, Demon Days. האלבום מיזג סגנונות מוזיקה רבים, קצר שבחים ונמכר היטב ברחבי העולם. ברטון קיבל מועמדות לפרס גראמי על הפקתו.
מ-2005 ואילך המשיך ברטון להפיק ולעבוד עם אמנים רבים ביניהם Cee-lo, אם אף דום ו-Zero 7.
ב-2006 להיטו "קרייזי" כחלק מהצמד נארלס בארקלי הפך לסינגל הראשון אי-פעם שהגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי על סמך הורדות אינטרנט בלבד.
באותה שנה שיתף דיינג'ר מאוס פעולה עם אמן הגרפיטי בנקסי כאשר אלה הכינו גרסה חלופית לאלבומה של פריס הילטון, "פריס". הגרסה החלופית שהכילה קטע אינסטרומנטלי בן 40 דקות המשלב דגימות של הילטון וחוברת אמנות שונה הודפסה ב-500 עותקים והושתלה בחנויות מוזיקה באנגליה במקום אלבומה המקורי של הילטון.
בשנת 2009 שיתף דיינג'ר מאוס פעולה עם להקת ספרקלהורס והבמאי דייוויד לינץ' בפרויקט "Dark Night of the Soul" שיצא במספר מהדורות ושילב ספר תצלומים עב כרס של לינץ'. בפרויקט, הצליח דיינג'ר מאוס להסתכסך שוב עם חברת EMI, בעיקר סביב סוגיות חוזה הקלטות.
בשיאו של הסכסוך, איימה חברת התקליטים בגניזת האלבום. בתגובה, איים דיינג'ר מאוס להוציא עם ספר התצלומים את אריזת האלבום שתכיל תקליטור ריק ואת הכיתוב: "מסיבות משפטיות, התקליטור המצורף אינו מכיל מוזיקה, השתמשו בו כראות עיניכם"
ב-2010 הוא החל לעבוד על אלבום עם להקת הרוק יו2
שיר שכתב לאיגי פופ והופיע בסרט "זהב" בכיכובו של מתיו מקונוהיי, היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר.
סגנון
דיינג'ר מאוס הצליח לשלב בין סגנונות כרוק אלטרנטיבי, פופ, היפ-הופ, פסיכדליה וסגנונות אחרים בצורה ייחודית וליצור "עולמות מוזיקליים מסוגים שונים" כהגדרתו. גוף עבודתו מושפע מאוד מקולנוע, גם מבחינה ויזואלית וגם בדרך התייחסותו לאמנות.
דיינג'ר מאוס ידוע בסגנונו הצבעוני לא רק במוזיקה אלא גם בתפיסתו האסתטית. עוד מתחילת הקריירה המוזיקלית שלו הוא משתמש בתחפושות שונות (כאשר הנפוצה מכולן היא כמובן תחפושת עכבר) על הבמה ובצילומים.
ג'אקומו ג'אניוטי
ג'אקומו קיטון ג'יאניוטי (באנגלית: Giacomo Keaton Gianniotti; נולד ב-19 ביוני 1989) הוא שחקן איטלקי-קנדי. הוא ידוע ממשחקו בסדרת הטלוויזיה האיטלקית "Medicina generale" בשנת 2010 ומתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "ממלכה" בשנת 2014, ובתפקיד ד"ר אנדרו דה-לוקה, בסדרת הדרמה הרפואית "האנטומיה של גריי" בשנים 2015-2021.
ביוגרפיה
ג'אקומו ג'יאניוטי נולד ב-19 ביוני 1989 ברומא, איטליה. הוא היגר עם משפחתו בגיל צעיר לקנדה וגדל בטורונטו. ג'יאניוטי מחלק את זמנו בין טורונטו לרומא. הוא משחק בתיאטרון, בקולנוע ובטלוויזיה, קנדיים ואיטלקיים.
הוא למד בתיכון לאמנויות קרדינל קרטר בטורונטו. הוא סיים את לימודיו בחוג לתיאטרון של מכללת האמר. הוא גם סיים את התמחותו במשחק במרכז הקולנוע הקנדי של נורמן ג'ואיסון בטורונטו.
קריירה
הניסיון הראשון שלו בסרט היה תפקיד קטן בסרט העלילתי של ג'וליו בייס בהשתתפות שלי וינטרס וויטוריו גסמן, שצולם באולפן הסרטים "צ'ינצ'יטה" ברומא. הוא התארח בפרק בסדרת הטלוויזיה האיטלקית "Medicina Generale" בשנת 2010. הוא הופיע בכמה סדרות טלוויזיה בשנת 2013, כולל "היפה והחיה" ו"קופר" בהן שיחק בשלושה פרקים.
סוזן זיידלמן
סוזן זיידלמן (באנגלית: Susan Seidelman; נולדה ב-11 בדצמבר 1952) היא מועמדת לפרס אוסקר וסזאר בתור במאית קולנוע, מפיקה וסופרת אמריקאית. היא נודעה לראשונה עם "רסיסים" (1982), הסרט העצמאי האמריקאי המוקדם ביותר שהוקרן בתחרות בפסטיבל קאן. בסרט הבא שלה, "סוזאן סוזאן" (1985), כיכבה הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה; הוא נבחר כאחד מ-100 הסרטים הגדולים ביותר שביימו נשים על ידי. בסרטה "אישה שטן" (1989) כיכבה מריל סטריפ בתפקיד הקולנוע הקומי הראשון שלה. סרטיה הבאים של זיידלמן מאופיינים בסוגות כמו קומדיה ודרמה, עם התייחסויות פופ-תרבותיות והתמקדות בנשים כגיבורות. היא גם עובדת בטלוויזיה וביימה את פרק הפיילוט של "סקס והעיר הגדולה".
ג'אקומו ג'אניוטי
קריירה
ג'יאניוטי שיחק תפקיד חוזר כלורד ג'וליאן בעונה הראשונה של הסדרה "ממלכה".
סוזן זיידלמן
בשנת 1985 יצא הקליפ של הלהיט הבין-לאומי "Into the Groove", אותו ביימה (בתור הבמאית של "סוזאן סוזאן").
ג'אקומו ג'אניוטי
קריירה
הוא שיחק את לסלי גרלנד במשך כמה פרקים בסדרת הטלוויזיה "Murdoch Mysteries" בשנים 2013–2014. הוא כיכב כפרדי בסדרת הטלוויזיה "סלפי" שבוטלה ב-2014, ובהמשך שיחק בסרט הדרמה הטלוויזיוני "החיים הסודיים של מרילין מונרו".
בשנת 2015, ג'יאניוטי הופיע בסדרה "Backpackers" בתפקיד אנדרו.
בשנת 2015 הוא לוהק לתפקיד מתמחה במחלקת כירורגיה בשני הפרקים האחרונים של העונה האחת עשרה של "האנטומיה של גריי". ב־8 בינואר 2016 הוא הוחתם כשחקן בצוות הקבוע של הסדרה בתפקיד המתמחה אנדרו דה-לוקה.
חיים אישיים
ב-25 בנובמבר 2017 התארס ג'יאנוטי עם המאפרת ניקול גוסטפסון. הם התחתנו ב-28 באפריל 2019 באיטליה.
ג'יימי לאניסטר
ג'יימי לאניסטר (בספרים מופיע כג'יים לאניסטר) הוא אחד הדמויות הראשיות המופיעות בסדרת הספרים שיר של אש ושל קרח מאת ג'ורג' ר. ר. מרטין ובסדרת הטלוויזיה המצליחה משחקי הכס, המבוססת עליה. בספרים הראשונים בסדרה היה ג'יימי דמות משקיפה (כלומר, לא סופרו פרקים מנקודת מבטו) אך החל מהספר סופת החרבות הפך לדמות תצפית.
לזלי נילסן
נעוריו
נילסן נולד ברגינה, בירת הפרובינציה הקנדית ססקצ'ואן, להורים ממוצא דני וולשי. היו לו שני אחים, אחד מהם, אריק נילסן, כיהן כמשנה לראש ממשלת קנדה בשנות השמונים. לאחר התיכון התגייס לחיל האוויר המלכותי של קנדה, ושימש כמקלען אוויר במשך שנה במהלך מלחמת העולם השנייה (אף שלא נשלח לשירות פעיל מחוץ לקנדה).
ג'יימי לאניסטר
ב"משחקי הכס", ג'יימי הוא אביר במשמר המלך וצאצא לבית לאניסטר, אחד הבתים העשירים והחזקים ביותר בממלכה הבדיונית ווסטרוז. למרות שתחילה הוא מתואר כדמות לא מוסרית וחסרת מצפון בהמשך הוא מתגלה כדמות מורכבת הרבה יותר המעוררת כבוד ואף סימפתיה.
לזלי נילסן
קריירה
את הפריצה שלו לעולם הקומדיה עשה בשנת 1980 בתפקיד משנה בסרט "טיסה נעימה", שבה גילם רופא שנמצא על מטוס שנוסעיו סובלים מהרעלת מזון. בעקבות הצלחת דמותו התבקש על ידי הבמאים להשתתף בקומדיית הטלוויזיה "מחלק משטרה", שבה גילם שוטר בשם פרנק דרבן. נילסן טרם ביסס את מעמדו כשחקן קומי, והמשיך להופיע בתפקידים דרמטיים משניים בסרטים. שש שנים לאחר הורדת הסדרה משידור, החליט הבמאי לעשות סרט באורך מלא בהשתתפות נילסן. הסרט, "האקדח מת מצחוק: מתוך תיקי מחלק משטרה!", שיצא בשנת 1988, סיפר על השוטר פרנק דרבן, שמנסה לסכל ניסיון התנקשות במלכת אנגליה אליזבת השנייה בעזרת שחקן בייסבול מהופנט (רג'י ג'קסון). הסרט זכה להצלחה גדולה, ונעשו לו שני סרטי המשך, "האקדח מת מצחוק ½2: ריחו של הפחד" ב-1991, ו"האקדח מת מצחוק ⅓33: העלבון האחרון" ב-1994. לאחר סדרת סרטי "האקדח מת מצחוק", המשיך נילסן להופיע בסרטים בעלי מבנה קומי דומה, אך לא הצליח לשחזר את ההצלחה שלה זכו סרטיו הקודמים.
ג'יימי לאניסטר
בעיבוד הטלוויזיוני של הסדרה מגלם אותו השחקן הדני ניקולאי קוסטר-ולדאו.
לזלי נילסן
חיים אישיים
נילסן היה נשוי ארבע פעמים, למוניקה בויאר (1956-1950), אליסנדה אולמן (1973-1958), ברוקס אוליבר (1983-1981) וברברה ארל (מ-2001). היו לו שתי בנות מנישואיו השניים.
ב-28 בנובמבר 2010 נפטר נילסן כתוצאה מסיבוך של דלקת ריאות. בן 84 במותו.
ג'יימי לאניסטר
באירועים הקודמים ל"משחקי הכס"
במהלך שירותו כאביר במשמר המלך, החל ג'יימי לפתח רגשות קשים כלפי המלך אאיריז. הוא צפה בו שורף את לורד ריקארד סטארק ובנו בראנדון בעודם חיים ושמע אותו אונס את אשתו, רהאילה. השיא הגיע כאשר טיווין, אביו של ג'יימי, החליט לתקוף את מעלה המלך במהלך המרד של רוברט באראתיאון. ג'יימי הבין שהמלך אאיריז רוצה לשרוף את מעלה המלך ואת תושביה באש פרא כדי למנוע מהצבא של טיווין להשיג אותו. בתגובה לכך, הפר ג'יימי את השבועה שנשבע להגן על המלך, והרג אותו. על מעשה זה נענש בכינוי המעליב "קוטל-המלך" (The Kingslayer), כשרק מעטים יודעים את המניע להריגה.
בספרים הראשונים ובעונות הראשונות בטלוויזיה
ג'יימי לאניסטר מלווה את המשלחת המלכותית בדרכה לווינטרפל, לשם נסע המלך רוברט במטרה להציע לחברו הוותיק אדארד סטארק את תפקיד ימין המלך. במהלך הביקור, בנו הקטן של אדארד, בראן, מגלה בטעות שג'יימי וסרסיי מקיימים יחסי מין. ג'יימי דוחף אותו מהחלון כדי להרוג אותו, במטרה לשמור על הקשר המיני ביניהם בסוד.
בראן, מצליח לשרוד את הנפילה אך הופך לנכה ומאוחר יותר כאשר מתנקש מנסה להרוג את בראן, קייטלין סטארק אוסרת את טיריון, אחיו של ג'יימי, מתוך מחשבה שהסכין של המתנקש הייתה שייכת לו. כנקמה על מעשה זה, ג'יימי תוקף את אנשיו של אדארד סטארק ומתנהל ביניהם קרב ברחובות מעלה המלך ובסופו של דבר שני הצדדים סופגים אבדות רבות ואדארד נפצע קשה ברגלו. בהמשך, מגלה נד כי שלושת ילדיו של המלך רוברט הם למעשה פרי הרומן של ג'יימי וסרסיי, אך השתלשלות האירועים מובילה לכך שהוא מוצא להורג על ידי בנם הבכור, ג'ופרי באראתיאון, שמוכתר למלך החדש.
בנו של אדארד, רוב, מכריז מלחמה כנגד בית לאניסטר (שתיקרא לימים כמלחמת חמשת המלכים) וג'יימי מסייע לאביו במלחמה ומפקד על חצי מהצבא הלאניסטרי. הוא מצליח לכבוש את טירת נהרן מידם של בית טאלי (שמצוי בברית עם בית סטארק), אך מאוחר יותר מפסיד לצבאו של רוב ונופל בשבי. למרות נפילתו של ג'יימי בשבי, ג'ופרי ממנה אותו למפקד משמר המלך.
בספר השני בסדרה, טיריון עורך מספר ניסיונות על מנת לשחרר את ג'יימי בכך שהוא מציע לסטארקים את סאנסה ואת אריה עבורו (בסדרת הטלוויזיה, לורד פיטר בייליש משמש כמתווך בעסקה). מאוחר יותר, ג'יימי מקיים שיחה עם קייטלין במהלכה הוא מתוודה בניסיון רציחתו של בראן סטארק ועל גילוי העריות שלו עם סרסיי. הוא גם לועג לנד ואומר לה שזנח את כבודו ברגע שהפך אבא לממזר. בסדרת הטלוויזיה ג'יימי לא מתוודה בפני קייטלין על גילוי העריות וכשנשאל מדוע ניסה לרצוח את בראן הוא בוחר לא לענות לה. בספרים מופיע קטע נוסף שנשמט, כאשר אדם שמתחזה לאדמיור טאלי משחרר את ג'יימי מהשבי, אך הוא נתפס במהרה על ידי אדמיור האמיתי ומוחזר לכלא. בסדרת הטלוויזיה קיים קטע מקביל אך שונה, שבמהלכו ג'יימי הורג את שותפו לתא (בן דודו) ואת השומר ובכך מצליח למעשה לברוח מהשבי, אך נתפס גם כאן במהרה.
בהמשך, ג'יימי משוחרר על ידי קייטלין בתמורה לסאנסה ואריה ונשלח למעלה המלך בליווי בריאן מטארת' ובן דודו, קליאוס פריי (בסדרת הטלוויזיה הוא מלווה על ידי בריאן מטארת' בלבד). במהלך המסע הוא מספר לה על המניעים האמיתיים שגרמו לו להרוג את המלך המשוגע ונוצר בין שניהם חיבור. בדרך, קליאוס נהרג על ידי שודדים וג'יימי ובריאן נופלים בשבי של אחדים מבני חסותו של רוז בולטון. בפקודת מנהיג החבורה, וארגו הואט, כורת אחד מהאנשים את כף ידו הימנית של ג'יימי בניסיון לסכסך בין הבולטונים ללאניסטרים (דבר שלא קרה בפועל). בסדרת הטלוויזיה קורה הדבר אחרי שג'יימי מונע מאנשי החבורה לאנוס את בריאן. כריתת ידו הימנית של ג'יימי פוגעת בו פגיעה קשה, מאחר שאיבד את יד החרב שלו ואת ביטחונו העצמי.
ג'יימי ובריאן נלקחים לטירת הארנהאל, שם רוז בולטון חושף בפני ג'יימי את התוכנית שלו לכרות ברית עם הלאניסטרים. בולטון שולח את ג'יימי חזרה למעלה המלך, יחד עם צבא. בריאן נשארת כשבויה בטירה, אבל ג'יימי חולם עליה בלילה וחוזר לחלץ אותה. הוא מגיע למעלה המלך ומגלה שבנו, המלך ג'ופרי הורעל למוות ושטיריון אחיו מאושם ברצח, למרות שג'יימי מסרב להאמין שהוא המרעיל. בסדרת הטלוויזיה המוות של ג'ופרי מתרחש רק לאחר חזרתם של בריאן וג'יימי אל מעלה המלך ונוספה סצנה שבה ג'יימי אונס את סרסיי בסמוך לגופת בנם. סצנת האונס עוררה סערה גם בשל השינוי מהספרים לפיהם הם שכבו בהסכמה במאי הסדרה התראיין ואמר שלא היה מדובר באונס אלא במין בהסכמה.
עוד שוני בין הספרים לסדרת הטלוויזיה הוא שלפני הימלטו של טיריון הוא מייעץ לג'יימי להסתייע בברון כדי להתאמן בידו השנייה ולשוב להיות לוחם. בספרים, ג'יימי בוחר בעצמו את סר אילין פיין שיאמן אותו (מפני שאילין פיין חסר לשון ולכן לא יוכל לספר לאחרים על היכולת הגרועה של ג'יימי בידו השמאלית). עלילת האימונים של ג'יימי עם פיין שונתה בסדרה בין היתר בגלל שהשחקן ששיחק את פיין חלה בסרטן.
ב"משתה לעורבים" ו"ריקוד עם דרקונים"
מערכת היחסים בין סרסיי וג'יימי מתדרדרת. ככל שג'יימי מתבונן באחותו, התיעוב שהוא חש כלפיה גובר, ואילו היא בזה לו בשל השינוי שחל באישיותו, שבעיניה זו חולשה.סרסיי מציעה לג'יימי את תפקיד ימין המלך. משהוא מסרב, היא מבקשת ממנו לרכוב לנהרן ולכבוש את הטירה מידיו של סר ברינדן "דג-שחור" טאלי, מאחרוני הנאמנים לבית סטארק. בדרכו לנהרן הוא פוגש את בן דודו, לאנסל, שמתוודה בפניו ששכב עם סרסיי, ובכך מאשר את דבריו של טיריון עליה; בנוסף, ג'יימי מגלה שסרסיי אחראית לא רק לרצח של רוברט, אלא גם לרצח של הספטון העליון הקודם (זה שקדם לדרור העליון). התיעוב שג'יימי חש כלפי סרסיי הופך לשנאה, והוא אפילו שוקל להרוג אותה. בנהרן, הוא מנסה לדבר עם דג-שחור ולשכנע אותו לוותר על הטירה, אבל בלאקפיש לא מסכים להיכנע. במקום זאת, הוא משכנע את אחיינו של ברינדן והאדון הנוכחי של נהרן, אדמור טאלי, המוחזק בשבי על ידי בית פריי מאז החתונה האדומה לוותר על הטירה. הוא מבטיח לו בתמורה למנוע שפיכות דמים ומאיים עליו שאם לא יעשה זאת, יהרוג את התינוק שלו ברגע שייוולד.
אחרי שהוא מקבל לידיו את הטירה, כותבת לו סרסיי שהיא נאסרה על ידי "הדרור העליון", המנהיג הדתי של מסדר הדרורים, ומבקשת שיגן עליה בדו-קרב (למרות שברור לה שלג'יימי הנכה אין שום סיכוי אפילו נגד סייף בינוני). ג'יימי, שכבר יודע שסרסיי אשמה בכל הפשעים שמייחסים לה (בגידה, ניאוף, גילוי עריות, הרצח של רוברט והרצח של הספטון העליון הקודם) וכעת ממש שונא אותה, בוחר שלא לענות למכתב ומצווה על אחד מנושאי הכלים שלו לשרוף אותו. קטע זה אינו מופיע בסדרת הטלוויזיה.
בהמשך, ג'יימי רוכב לטירת רייבנטרי הול, ובכלל לא אכפת לו שסרסיי אולי תוצא להורג לפני שיחזור למעלה מלך. הוא משכנע את לורד טייטוס בלאקווד, אחרון הנאמנים לרוב סטארק להיכנע לו, ללא אלימות. כך מסתיים למעשה המרד של בית סטארק, היריב העיקרי של בית לאניסטר במלחמת חמשת המלכים. בסוף הספר החמישי, ג'יימי מקבל ביקור לא צפוי מבריאן מטארת', שמבקשת את עזרתו לאחר שמצאה את סאנסה שנמצאת בידיו של כלב השמירה המאיים להרוג אותה. לקוראים ברור שזה שקר, שכן סאנסה נמצאת בעמק של ארין, וגורלו של כלב השמירה אינו ידוע, בריאן נלכדה קודם לכן על ידי ליידי לב-אבן (לשעבר קייטלין סטארק שהוחזרה לחיים על ידי האחווה) שאיימה להרוג אותה ואת מלוויה, אלא אם כן היא תסכים להרוג את ג'יימי. הרושם שנוצר הוא שבריאן מובילה את ג'יימי למלכודת. בסדרת הטלוויזיה כל עלילת ליידי לב-אבן הושמטה.
בעונות המאוחרות של סדרת הטלוויזיה
החל מהעונה החמישית, קו העלילה של ג'יימי בסדרת הטלוויזיה משתנה לחלוטין מזה שבספרים. כאשר סרסיי מקבלת איום על חייה של ביתה, מירסלה, היא שולחת את ג'יימי וברון במשימה סודית לממלכת דורן כדי לחלץ אותה. הנסיך דוראן מחליט לשלוח את מירסלה ואת בנו טריסטיין בחזרה למעלה המלך. בזמן שהספינה מפליגה מדורן, מירסלה מודה בפני ג'יימי שתמיד ידעה שהוא אביה, והשניים חולקים חיבוק קצר, אך בו ברגע מירסלה מתמוטטת ומתה לאחר שהורעלה על ידי אלריה.
בפקודת המלך טומן, ג'יימי נשלח ביחד עם צבא לאניסטר לכבוש את נהרן מידיו של ברינדן "בלאקפיש" טאלי, שניצל מהחתונה האדומה והצליח לכבוש את הטירה מחדש מידי בית פריי. כמו בסדרת הספרים, ג'יימי מצליח לקבל את הטירה אחרי סדרה של מהלכים, ולאחר מכן, הוא חוזר למעלה המלך ומגלה שסרסיי הוכתרה כמלכה לאחר שפוצצה את הספט של ביילור באמצעות אש פרא, והרגה את הדרור העליון וחסידיו, הטיירלים ודודם, קוואן. למרות אירועים אלו ופלישתה של דאינריז טארגאריין לווסטרוז, הוא עדיין נשאר נאמן לאחותו סרסיי.
בעונה השביעית, בעזרת בית טארלי והאדונים האחרים של ארצות השפע שנשבעים אמונים לבית לאניסטר, ג'יימי מוביל את המתקפה הלאניסטרית על רמות גנים, בירתם של הטיירלים. לאחר כיבוש העיר, ג'יימי מאפשר לליידי אולנה למות בשתיית רעל ללא כאב. אולנה מספרת לו שהיא זו שהרעילה את ג'ופרי. בדרכם חזרה למעלה המלך, צבא לאניסטר בפיקודו של ג'יימי מותקף על ידי חלק מצבאה של דאינריז טארגאריין ואחד מדרקוניה. במהלך הקרב ג'יימי מנסה להרוג את דאינריז (ללא הצלחה) וניצל במזל על ידי ברון מהדרקון שמנסה לשרוף אותו בחיים. הקרב מסתיים בהפסד צורב עבור בית לאניסטר, שמאבד את בית טארלי ואדוני ארצות השפע לטובת דאינריז.
עם תום הקרב, שב ג'יימי למעלה המלך ובסיועו של ברון, הוא נפגש בחשאי עם אחיו טיריון, שבחלוף הזמן הפך לימין המלכה דאינריז טארגאריין, וטיריון מציע לו הפסקת אש במלחמת חמשת המלכים על מנת שיוכלו להתאחד (ביחד עם צבאותיהם של דאינריז וג'ון שלג) למלחמה בהלכים הלבנים בצפון. ג'יימי מיידע את סרסיי על קיום הפגישה ביניהם ומעביר לה את ההודעה, ובפגישה רבת-משתתפים שנערכת בבור הדרקונים ("דרגון פיט") במעלה המלך, מתחייבת סרסיי להצטרף ללוחמה בהלכים הלבנים. עם זאת, כאשר ג'יימי מתחיל לארגן את החילות הצועדים לצפון, סרסיי מספרת לו כי היא עומדת להפר את הבטחתה ושהיא איננה מתכוונת לשלוח את חייליה למלחמה - בתקווה שכל אויביה, החיים והמתים, יהרגו זה את זה. ג'יימי המזועזע מההחלטה האנוכית של סרסיי, מחליט לעזוב אותה ולרכוב בעצמו צפונה, לווינטרפל.
ג'יימי עומד בפני דאינריז והלורדים של הצפון, ומעיד על מעשיו נגד משפחת סטארק וטארגאריין, שכן היה נאמן לבית לאניסטר. בריאן מעידה לטובתו של ג'יימי, סאנסה וג'ון מחליטים להשאיר אותו בחיים. לאחר מכן, ג'יימי מדבר עם בראן ומבקש את סליחתו על שניסה להרוג אותו. כמו כן, ג'יימי משוחח עם בריאן ומצהיר כי הוא רוצה להילחם תחת פיקודה בקרב נגד ההלכים הלבנים.
ג'יימי נלחם בקרב על ווינטרפל לצד בריאן והאחרים. שניהם שורדים את הקרב. לאחר הקרב, ג'יימי ובריאן הופכים לנאהבים. למרות זאת, ג'יימי מחליט לחזור למעלה המלך, ולהתאחד שוב עם אחותו. הוא נהרג ביחד עם סרסיי במהלך המתקפה של דיינריז על מעלה המלך. מילותיו האחרונות הן, בתרגום חופשי, "שום דבר אחר לא חשוב. רק אנחנו."
ליהוק
בדומה לג'יימי, קוסטר-ולדאו איננו שמאלי" במציאות ולכן כאשר הוא מגלם את ג'יימי (שאיבד את ידו הימנית בעונה השלישית) איננו יכול להשתמש ביד ימין שלו ולכן הוא נאלץ להתמודד עם קושי פיזי ושלא להשתמש ביד הדומיננטית שלו.
באוקטובר 2014 פורסם שקוסטר-ולדאו ומספר שחקנים ראשיים נוספים שהיו חתומים בהפקה לשש עונות קיבלו העלאת שכר משמעותית עבור תפקידם לעונות 5–7 וחוזה מחודש שמבטיח את השתתפותם בעונה 7. בסמוך ליציאת העונה החמישית פורסם באתר Deadline.com שקוסטר-ולדאו מרוויח קרוב ל-$300,000 לפרק. ביוני 2016 דיווח עיתון הוליווד ריפורטר שקוסטר-ולדאו עתיד להרוויח למעלה מ-$500,000 לפרק עבור עונות 7–8. ב-2017, הפך קוסטר-ולדאו לאחד השחקנים המשתכרים ביותר בהיסטוריה עבור פרק, כאשר השכר שלו קפץ ל-£2,000,000 לפרק.
ביקורת
במהלך שלוש העונות הראשונות, הסדרה הפכה את ג'יימי מאחד הנבלים הברורים לדמות שהיא "מעין אנטי-גיבור". העיתונאי מאט פאולר מ-IGN ציין ב-2013 שהמסע שעבר עם בריאן מטארת' היה קו העלילה הטוב ביותר בעונה השלישית, מלבד החתונה האדומה. אדריק דודס מטיים מגזין כינה את ג'יימי "דמות מורכבת, חביבה באופן מוזר". אנדרו רומאנו מ-The Daily Beast סיכם זאת באופן הבא:
מועמדויות לפרסים
קוסטר-ולדאו זכה למספר מועמדויות לפרסים עבור גילום תפקידו של ג'יימי בסדרת הטלוויזיה, ביניהם לפרס לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמה בפרסי בחירת מבקרי הטלוויזיה לשנת 2013 וכן במועמדות לפרס שחקן המשנה של פרסי סטלייט וגולד דרבי. כמו כן, הועמד לפרס בחירת הקהל לשנת 2014 לדמות האנטי גיבור האהובה ביותר, לפרס סאטורן לשחקן המשנה הטוב ביותר, לפרס זולו הדני לשחקן הטוב ביותר בשנת 2017 וכן לפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן המשנה בסדרת דרמה לשנת 2018.
מזרח ניו יורק (ברוקלין)
היסטוריה
בשטח השכונה שכנה העיירה ניו לוטס אשר ננטשה במהלך קרב לונג איילנד שהתחולל במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית. בראשית המאה ה-19 נרכשו אדמות ניו-לוטס והוחל בהתיישבות באזור ובפיתוח שטחי מסחר ותחבורה. האזור כונה "מזרח ניו יורק" בשל מיקומו. ב-1886 סופחה ניו-לוטס לברוקלין וב-1898 סופחה ברוקלין לעיר ניו יורק רבתי.
החל מראשית המאה ה-20 הייתה תנועת הגירה משמעותית של יהודים מהבלקנים לניו יורק. יהודי ביטולה למשל, היגרו בהמוניהם לעיר. רובם התיישבו בלואר איסט סייד, בדאונטאון ברוקלין ובניו לוטס. יוצאי מונסטיר הקימו את בית הכנסת "אמת ושלום". ב-1915 התגוררו בניו יורק כ-1,000 מהגרים יהודים ממונסטיר, וב-1919 כ-2,000.
לאחר מלחמת העולם השנייה השתנה אופייה הדמוגרפי של השכונה כאשר הגיעו מהגרים רבים מפוארטו ריקו והאיים הקריביים. חל גידול ברמת הפשיעה ועזיבה משמעותית של תושבים ותיקים, עניין שהותיר אזורי מגורים נטושים בשכונה. בחלק מהמקומות הפכו שטחים פתוחים למטמנות. לאור המצב הוחל בשלהי המאה ה-20 בתהליך התחדשות עירונית ונבנו מרכזי קניות ומבני מגורים חדשים.
מיקרוגרפיה
מיקרוגרפיה (מיקרו-זעיר גרפיה-כתב) היא אמנות יהודית של יצירת ציורים המורכבים מאותיות זעירות.
היסטוריה
המיקרוגרפיה הייתה מצויה כבר בכתבי היד העבריים הקדומים ביותר ששרדו בידינו ממאה ה-10. המיקרוגרפיה מתבטאת בכתיבה בכתב עברי זעיר עד זערורי, היא עשתה שימוש בפרט בטקסטים של רשימות המסורה הגדולה אם כי קיים גם שימוש בטקסטים מקראיים אחרים. אמנות זו עיטרה לרוב את השוליים בכתבי יד של התנ"ך והיא יוצרת בכתב הזעיר את קו היקף של צורות גאומטריות קישוטיות או פיגורטיביות. עיטורים אלו לעיתים נוצרו גם לצורך איור.
יישומים שונים
המיקרוגרפיה באה לביטוי גם כיצירת אמנות בכתיבה זערורית על פני חומרים שונים, כמו גרגרי אורז, או בדחיסת טקסטים על שטח מסוים שבכתיבה רגילה היא בלתי אפשרית להכלה.
נייתן אקרמן
נייתן ווֹרד אקרמן (באנגלית: Nathan Ward Ackerman; 22 בנובמבר 1908 – 12 ביוני 1971) היה פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי יהודי-אמריקאי, מחלוצי גישת הטיפול המשפחתי.
קורות חיים
אקרמן נולד בבסרביה, אז באימפריה הרוסית, לרוקח דוד אקרמן ואשתו ברטה, לבית גרינברג. המשפחה היגרה לניו יורק כשהיה בן 4. הוא סיים את תואר הדוקטורט ברפואה באוניברסיטת קולומביה ב-1933.
אקרמן עבד כמתמחה בבית החולים מונטיפיורי בניו יורק, ובהמשך הצטרף לצוות הפסיכיאטרים בקליניקת מנינגר בטופיקה שבקנזס. ב-1937 קיבל את תפקיד הפסיכיאטר הראשי בקליניקת ההדרכה מנינגר לילדים, ובמקביל עבד כפסיכיאטר ראשי במוסדות יהודיים בניו יורק, במרכזי מחקר, ובמהלך מלחמת העולם השנייה גם כפסיכיאטר בצלב האדום.
בשנות ה-40 לימד כפרופסור לפסיכיאטריה באוניברסיטת קולומביה, וכן כמרצה אורח באוניברסיטאות אחרות בארצות הברית.
בנוסף לעיסוקו המרכזי בגישות טיפוליות, התעניין אקרמן גם בשורשי האנטישמיות, וכתב ב-1950 עם מרי יהודה את הספר "אנטישמיות והפרעה רגשית, פרשנות פסיכואנליטית", בו ניתח את התופעה והציע פתרונות אפשריים.
אקרמן נישא ב-1937 לגוונדולין היל, ונולדו להם שתי בנות.
העיסוק בטיפול משפחתי
בשנות ה-30 החל אקרמן להתעניין בטיפול משפחתי, תפיסה טיפולית חדשה שצמחה בארצות הברית באותם ימים, ובאופן בו ניתן לשלב אותה בטיפול פסיכואנליטי קלאסי. ב-1938 פרסם מאמר ראשון בנושא זה, "אחדות המשפחה", ובהמשך פרסם עשרות מאמרים נוספים, ביניהם "אבחון משפחתי: גישה לילד טרום-בית-ספר", "פסיכודינמיקות של חיי משפחה", "טיפול משפחתי: רעיונות ושיטות", "טיפול במשפחה הבעייתית", ועוד. הוא אף ייסד מאוחר יותר, ב-1962, את כתב העת הראשון והמוביל עד היום בתחום, "Family Process" (תהליך משפחתי), בשיתוף עם דון ג'קסון.
ב-1957 פתח אקרמן את אחת הקליניקות הראשונות לטיפול משפחתי, "הקליניקה לבריאות נפשית משפחתית" של שירותי המשפחה היהודיים בניו יורק. ב-1960 ייסד גם את "מכון המשפחה", שנקרא אחרי מותו "מכון אקרמן". המכון נחשב עד היום לאחד המובילים בעולם בטיפול משפחתי ובהכשרת סטודנטים לעיסוק בתחום זה.
אקרמן כיהן במספר תפקידים מרכזיים בתחום הפסיכיאטריה בארצות הברית, ביניהם נשיא האגודה לרפואה פסיכואנליטית (בשנים 1957-1959), חבר באקדמיה לפסיכיאטריה של הילד, בחברה האמריקאית לפסיכופתולוגיה, באקדמיה לרפואה בניו יורק, ועוד.
היפורתודוס ניגריטוס
היפורתודוס ניגריטוס (שם מדעי: Hyporthodus nigritus) הוא מין של דג גרם ממשפחת הדקריים ותת-משפחת הדקרים. הוא מצוי בטבע במערב האוקיינוס האטלנטי לחופי אמריקה בין מסצ'וסטס, מפרץ מקסיקו, הקריביים לרבות קובה וטרינידד ועד ריו דה ז'ניירו שבברזיל. לרוב הוא מצוי לאורך האוקיינוס הפתוח, ימים שונים ובשוניות אלמוגים. הוא יכול לצלול לעומק 50 עד 525 מטרים.
זהו דג טורף גדול שיכול להגיע לאורך 230 ס"מ ומשקל של 198 ק"ג, כשפרטים גדולים במיוחד מגיעים לגיל 50 שנה ויותר. צבעו שחור או אדום-חום כהה או אפור-אדמדם כהה -גוונים המתאימים להסוואה בעומקים בהם הוא חי. דג זה ניזון מדגים אחרים וחסרי חוליות ימיים כמו לובסטרים ולובסטרים קוצניים שהוא תופס בלסתותיו הגדולות. עקב גודלו יש לו מעט טורפים בטבע, הכוללים בעיקר כרישים גדולים ולווייתני שיניים.
דג זה מצוי בירידה עקב דיג מופרז לבשרו ולפי מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי ושירות הדיג הימי הלאומי של ארצות הברית נראה שהדג צריך להיות רשום בסכנת הכחדה, אך מאחר שאין מספיק מידע על הסכנה שלהם הם נחשבים רק כמין קרוב לסיכון לפי הרשימה האדומה של IUCN.
מבצע כחול וחום
מבצע "כחול וחום" היה מבצע פשיטה של צה"ל שנערך בליל א' בטבת תשמ"ט, נר שישי של חנוכה, הלילה שבין 8 ל-9 בדצמבר 1988. המבצע שילב כוחות יבשה, אוויר וים ונועד לפגוע במפקדתו של אחמד ג'יבריל, מייסד ומפקד ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית בעיירה נאעמה, 10 ק"מ מדרום לביירות.
רקע
על הכוחות בשטח פיקד מפקד חטיבת גולני, אל"ם ברוך שפיגל, ובהם צוותים מסיירת גולני תחת פיקודו של ארז גרשטיין, צוות עורב גולני בפיקודו של אלי שלום, צוות מגדוד 13 (גדעון) עליו פיקד ברק דקל וצוות מגדוד 12 (ברק), עליו פיקד סא"ל. כמו כן השתתפו לוחמי שייטת 13 תחת פיקודו של סא"ל אלי גליקמן. הכוחות פעלו בסיוע סטי"לים של חיל הים ומסוקים, מטוסי קרב של חיל האוויר וכוחות סיור ותצפית של סיירת גולני, שייטת 13 ויחידת שלדג.
על המבצע פיקד ראש מה"ד, האלוף דורון רובין, אשר היה ממונה על מפקדת העומק המטכ"לית בשל ניסיונו במבצעים מיוחדים כיוצא חטיבת הצנחנים מעמדת פיקוד בספינה ששהתה בים באזור המבצע. האלוף יוסי פלד, מפקד פיקוד הצפון דאז, מתח ביקורת על אופן הכנת המבצע, משום שחשב שהפיקוד צריך להיות נתון בידי פיקוד הצפון, המכיר היטב את זירת הפעולה.
מהלך המבצע
בשעה 20:30 נחת כוח מן הקומנדו הימי על החוף הלבנוני ואישר את הנחתת כוחות גולני. בשעה 21:45 נחת הכוח המשולב. הכוח השלים את הנחיתה באיחור ניכר מלוח הזמנים של המבצע, מכיוון שהמידע המודיעיני שהתקבל לגבי תנאי השטח היה מוטעה וחסר. השטח היה רווי בצמחייה צפופה סבוכה וקוצנית שהייתה גבוהה פי כמה מהצפוי וכן משופע בבולדרים וסלעי ענק. בשל תנאי השטח הקשים והעיכוב בנחיתה, עליו התווסף עיכוב בשל קצין שנקע את רגלו ומכשול בדמות צינור מים גדול שעיכב את תנועת הכוחות, פנה מפקד הסיירת, גרשטיין, למפקד הכוח, אל"ם שפיגל, והציע כי ישובו לאחור ויבצעו את הפשיטה במועד אחר. הצעתו לא התקבלה והכוחות המשיכו בדרכם.
גרשטיין ולוחמיו הגיעו ליעדם, מבנה המפקדה המרכזי, בשעה 02:25, בעוד שסא"ל מי-טל והכוח שבפיקודו היו עדיין בדרכם. בעוד הכוח שבפיקודו נערך לתקיפת המבנה, זיהה גרשטיין מחבל בחלון המפקדה. הוא חשש שהמחבל זיהה אותו ועלול לחשוף את הכוח כולו והרג אותו. מיד עם הירי של גרשטיין פתח כוח הסיירת כולו באש על המבנה. במכת האש הזו נהרגו ככל הנראה בין עשרה לשלושה עשר מחבלים. לאחר מכן פתח הכוח במכת אש נוספת על ג'יפ שנע לכיוונו. בג'יפ נסע ככל הנראה מפקד גדוד "סברה ושתילה" בארגונו של אחמד ג'יבריל, המחבל הבכיר ביותר שנהרג בפעולה. כמו כן תקפו חיילי הסיירת את הבונקרים הסמוכים ואת גבעת הנ"מ והשמידו את עמדת הנ"מ שבה.
הכוח בפיקוד מי-טל הופתע לשמע קולות הירי והאיץ את מהלכו לעבר היעד, אך גורם ההפתעה אבד. בשעה 02:50 הגיע הכוח לנקודת היערכות והתפצל לשלושה. כוח מן קומנדו הימי נע על השלוחה, כשלושים מטרים מעל הכוח בפיקוד סא"ל מי-טל. כוח אחר מן הקומנדו הימי בפיקוד סגן נבו פנה לכיוון דרום על מנת לבצע חסימה ולבודד את אזור הפעולה. מחבל ששמר מחוץ למערות הבחין בכוח וירה צרור ארוך לעברו. מהירי נהרג סא"ל מי-טל במקום ושני לוחמים נוספים נפצעו. הרופא, צבי שיינברג, רץ לטפל בפצועים ונפצע קשה אף הוא. כוח ברק מגדוד 13 (גדעון) לקח פיקוד על האירוע ירד לאזור המערות תוך כדי ירי ופיצוצים, ומצא את אמיר. הכוח פעל תחת אש באומץ לב ובקור רוח, השיב אש אל מקורות הירי ובמקביל החל החילוץ בתנאי שטח קשים. צוות ברק מגדוד 13 החל במסע במעלה ההר לאזור החילוץ המוסק.
סגן נבו מן השייטת חבר לכוח, נטל את הפיקוד והוביל אותו לעבר נקודת הפינוי. הכוחות הרגליים החלו לסגת בעוד שארבעה מחיילי גולני בפיקודו של אלי שלום מיחידת העורב החטיבתית נשארו בשטח, שהיה זרוע בכוחות אויב. מפקד הפעולה, אל"ם שפיגל, ביקש להישאר בשטח עד שימצאו, ונאלץ לציית לפקודה ישירה מן הרמטכ"ל להתפנות עם כל הכוחות ולהשאיר את חילוץ הלוחמים לחיל האוויר. לפנות בוקר התפנה הכוח בחילוץ מהיר של חיל האוויר. ארבעת הלוחמים שנשארו בשטח מצאו מסתור ואף הרגו חוליית מחבלים שהתקרבה אליהם. החיילים אותרו לבסוף וחולצו תחת אש על ידי זוג מסוקי קוברה, אשר לכל אורך שהותם חיפו על הארבעה בירי טילים ותותחים. חילוצם של הארבעה נודע כאחד מהחילוצים המורכבים והמסוכנים שהתבצעו על ידי חיל האוויר הישראלי; על מבצע החילוץ וכן על הפעולות הנרחבות של חיפוי אווירי ובידוד שדה המערכה באמצעות מטוסי קרב פיקד ראש מטה חיל האוויר תא"ל רן גורן. החיילים חולצו תחת אש על ידי זוג מסוקים מטייסת 160, כשהם רכובים על דלתות פתחי תא התותחים. לקברניטי המסוקים, סא"ל משה כהן וסרן ערן פייר הוענק צל"ש הרמטכ"ל, ולטייסי המשנה, סגן מרסלו ילין וסגן דן ללוז, הוענק צל"ש מפקד חיל-האוויר.
במבצע נעשה ניסיון להשתמש בכלבי נפץ, כלבים שלגופם הולבשה חגורת נפץ, אשר היו אמורים לרוץ למערות תחמושת של המחבלים ולהתפוצץ בהן. תוכנית זו נכשלה והכלבים נהרגו; עד היום לא ידוע לבטח האם נהרגו מאש צה"ל או מאש המחבלים. גופתו של כלב הרוג, שהוצגה בצילומים שהפיצו המחבלים, הביאה לחשיפתה של יחידת הכלבים הצה"לית "עוקץ".
תוצאות המבצע
תוצאות הפעולה היו הרוג לכוחות צה"ל, סא"ל אמיר מי-טל, ושלושה לוחמים פצועים. כשלושים מחבלים נהרגו בפעולה, וביניהם מפקד הגדוד על שם "סברה ושתילה" בארגונו של אחמד ג'יבריל. המבצע עצמו הוכתר כמוצלח בשל מספר המחבלים הרב שנהרגו במהלכו ובשל חיזוק דמותו של צה"ל כמי שמסוגל לפעול בכל מקום. ג'יבריל עצמו הצטלם למחרת המבצע עם ציוד שצה"ל השאיר בשטח המבצע בגלל הפינוי החפוז, כשהוא מחזיק מחויך את נשק הגליל של מי-טל. עם זאת, בתוך צה"ל נמתחה ביקורת רבה כנגד חוסר האורגניות של הכוחות, שהורכבו מנבחרת של מפקדים ולוחמים מצטיינים בחטיבה ומחוצה לה. יוצאי דופן היו כוחות סיירת גולני והשייטת, שגם בלטו לטובה בתפקודם במבצע. הכוח היחיד שהשיג את מטרתו וביצע את משימתו כנדרש ללא נפגעים היה כוח סיירת גולני בפיקודו של גרשטיין, שהשלים את משימתו ופגע במספר רב של מחבלים מחד, ולא ספג נפגעים מאידך. אחד מן הלקחים המרכזיים של המבצע היה ההקפדה על אחידותו והרכבו האורגני של הכוח המבצע במבצע נתון, בניגוד לשיטה הקודמת שבה נבנו נבחרות למבצעים מקרב מפקדים ולוחמים מצטיינים בקרב הכוחות הלוחמים.
עדי כרמי, אחד ממשתתפי המבצע ולימים בכיר בשירות הביטחון הכללי, ציין ב-2018 כי ארגונו של ג'יבריל לא התאושש מן המבצע, ולא הוציא לפועל פיגועים מאז.
HMV
HMV (ראשי תיבות באנגלית של His Master's Voice, "קול בעליו") הוא תאגיד בידור ומוזיקה בריטי. שורשי החברה נעוצים בחברת התקליטים חברת גרמופון (Gramophone Company) הבריטית, שנוסדה בשנת 1897 על ידי ממציא הגרמופון, אמיל ברלינר. בשנת 1899 רכש בארי אוון, שותפו של ברלינר, את הזכויות על הציור His Master's Voice והפך אותו למותג לכל החברות שלו, כאשר בבריטניה הפכה "חברת גרמופון" למזוהה עם המותג "קול בעליו"-His Master's Voice ובקיצור: HMV. בשנת 1931 התמזגה HMV לענק הבידור והאלקטרוניקה, EMI, אולם המותג נשמר. רשת חנויות התקליטים של HMV התחילה מחנות אחת בלונדון ב-1921 וצמחה לרשת כלל עולמית, עם מעל 300 חנויות ברחבי העולם בשיאה, ב-1996. ב-2002 הונפקה הרשת כחברה ציבורית נפרדת.
חברת גרמופון
בשנת 1892 הקים אמיל ברלינר, ממציא הגרמופון, את חברת ברלינר גרמופון בארצות הברית, ב-1897 פתח יחד עם שותפיו, ויליאם בארי אוון (William Barry Owen) וטרוור ויליאמס (Trevor Williams) את השלוחה הבריטית (השלוחה הגרמנית, דויטשה גרמופון, נפתחה שנה מאוחר יותר והיא קיימת עד היום).
למרות שהמותג "His Master's Voice" שימש את ויקטור טוקינג משין (החברה שירשה את "ברלינר גרמופון" בארצות הברית) כבר מ-1902, בבריטניה החלו להנפיק תוויות הנושאות את הסמל רק ב-1909, לפני כן נעשה שימוש בתוויות עם ציור של מלאך. מאז נקראה החברה בפי כל "His Master's Voice", או בקיצור, HMV.
בשנת 1921 נפתחה חנות התקליטים הראשונה של HMV בלונדון, ברחוב אוקספורד, מאז גדלה רשת החנויות במקביל לחברת התקליטים, ומכרה גם תקליטים של חברות מתחרות.
בשנת 1931 חברה HMV יחד עם חברת קולומביה גרפופון הבריטית ליצירת EMI.
כחטיבה ב-EMI
HMV נותרה כמותג הקלטות נפרד בתוך EMI ושמרה על רשת החנויות. בין 1966 ו-1976 הפכה רשת חניות HMV לגדולה מסוגה בבריטניה. ב-1986 הפכה רשת החנויות לחטיבה נפרדת ב-EMI.
אחד הנכסים שהביאה עמה HMV ל-EMI היה מפיק המוזיקה הקלאסית וולטר לג וקטלוג ההקלטות הקלאסיות של HMV אוחד למותג "EMI Classics". הקטלוג הקלאסי כלל בין היתר את התזמורת של לה סקאלה, זמרי האופרה ג'וזפה די סטפנו, טיטו גובי וויקטור דה סאבאטה, הזמרות פרידה ליידר וזלמה קורץ, הצ'לנית ביאטריס האריסון, הפסנתרן קרל אולריך שנאבל, הכנר אנטל דוראטי ועוד.
ב-2002 הונפקה HMV בבורסה לניירות ערך בלונדון והיא מהווה אחת מ-250 החברות הגדולות הבאות לאחר 100 החברות הגדולות ביותר בבורסה זו (מדד FTSE 250). בשיאה, ב-1996, היו ל-HMV 300 חנויות בבריטניה, אירלנד, קנדה, אוסטרליה, יפן, סינגפור, הונג קונג והודו. נכון ל-2010 הרשת עדיין פעילה רק בבריטניה, קנדה, סינגפור והונג קונג, בעוד שבשאר המדינות נמכרה השליטה לחברות מקומיות. הרשת מוכרת ציוד מוזיקה ובידור מגוון: CD, DVD, ספרים, תוכנות, משחקי מחשב, משחקי וידאו, נגני מדיה ניידים (כגון נגני MP3 ודומיהם) וכדומה.
שאחטי
שאחטי (ברוסית: Шахты) היא עיר במחוז רוסטוב שברוסיה. העיר ממוקמת כ- מצפון-מזרח לרוסטוב על הדון. נכון למפקד 2010, אוכלוסייתה מונה כ-239,987 תושבים.
שאחטי הייתה ידועה בעבר כ"אלכסנדרו-גרושבסקיה" (עד 1867), "גורנוי גרושסקויה פוסלן" (1867–1881), וכ"אלכסנדרובסק-גרושבסקי" (1881–1920).
היסטוריה
היישוב המודרני נוסד בתחילת המאה ה-19. ייתכן והכפר נקרא לראשונה על שמו של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה. עד אמצע המאה ה-19 פעלו באזור זה כחמישים ושבעה מכרות פחם. בשנת 1867 הכפר קיבל מעמד של עיר ששמה שונה ל"גורנוי גרושסקויה פוסלנייה" ("Горное Грушевское Поселение").
בשנת 1914 כבר התגוררו בשאחטי כ-54,000 תושבים. מקור ההכנסה העיקרי בעיר היה כריית פחם, שהתחלה באזור עוד מסוף המאה ה-18. למרות עוני התושבים, בעיירה היו רשתות רכבת, טלגרף, טלפון, חשמל ואינסטלציה. בנוסף על כך, פעלו גם ספריות, בתי חולים וסניף דואר. העיר החליפה כובשים כמספר פעמים במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, עד אשר נכבשה על ידי הצבא הסובייטי ב-28 באפריל 1919. במקביל, רבים מתושבי שאחטי חלו בטיפוס הבטן.
בשנת 1941 הוכרזה בשאחטי רפובליקה קוזאקית עצמאית, אם כי זו דוכאה על ידי הנ.ק.ו.ד. ב-22 ביולי 1942 העיר נכבשה על ידי הורמאכט במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה. בורות פחם ומבנים רבים פוצצו על ידי הגרמנים במהלך נסיגתם ב-12 בפברואר 1943. 29 מתושבי העיר זכו בתואר גיבור ברית המועצות. ב-1948 חזרו רמות ייצור הפחם העירוניות למה שהיו טרם המלחמה. במהלך שנות שלטונו של ליאוניד ברז'נייב, העיר הייתה בשיא התפתחותה. בשנים אלו התגוררו בעיר למעלה מ-250,000. במקביל עשרה מיליון טונות של פחם נכרו מדי שנה.
בשנות ה-70 וה-80, הרוצח הסדרתי אנדריי צ'יקטילו ביצע בסביבת העיר רציחות רבות.
הפרסטרויקה נחשבת להרסנית במיוחד בשאחטי. מפעלים ועסקים רבים הופרטו, מה שגרם לעלייה חמורה בפשע ובשימוש בסמים. כיום, שאחטי היא המרכז התעשייתי העיקרי של דונבאס המזרחית. העיר היא גם אחת היצרניות והיצואניות העיקריות של אריחים במזרח אירופה.
ערים תאומות
לשאחטי מספר ערים תאומות:
אלכס וילסון (1908)
אלכסנדר וילסון (באנגלית: Alexander Wilson; 29 באוקטובר 1908 - 8 באפריל 1971) היה כדורגלן סקוטי ששיחק בעמדת השוער.
קריירה
וילסון נולד בעיירה וישו (Wishaw) שבלנרקשייר, וב-1925 החל את הקריירה שלו במועדון החובבני אוברטון אתלטיק. כעבור שנה הצטרף לקבוצת גרינוק מורטון, שיחק שם שש עונות וצבר למעלה מ-200 הופעות, והיה חלק מהסגל שהצליח להעפיל לליגת העל הסקוטית בעונת 1928/1929.
בעונת 1936/1937 השתתף בשני משחקים בלבד, ובעונת האליפות (1937/1938) שלאחר מכן בעשרה, כשהוא מחמיץ את מדליית האליפות פעם נוספת. באותה תקופה כבר היה השוער השלישי של ארסנל; למרות זאת הוא נשאר במועדון, ולאחר עזיבת בולטון ב-1938 חלקו וילסון וסווינדין את אפודת השוער לעונת 1938/1939, כשכל אחד מהם משחק ב-22 משחקים. לאחר מכן פרצה מלחמת העולם השנייה, וכל משחקי הכדורגל התחרותיים הושעו. וילסון עזב את ארסנל עם 90 הופעות לזכותו, חזר לסקוטלנד ב-1941, והצטרף לסנט מירן.
מאוחר יותר הוא שיחק בברייטון אנד הוב אלביון למשך תקופה קצרה, והשתתף במשחק אחד של הליגה השלישית הדרומית בעונת 1947/1948. לאחר פרישתו הוא החל לעבוד כמאמן וכפיזיותרפיסט. קבוצתו הראשונה הייתה ברייטון, ולאחר מכן הוא עבד בברמינגהאם סיטי, סנדרלנד ובלקפול, כמו גם במועדון הקריקט של מחוז קנט. הוא היגר לארצות הברית ב-1967, ועבד כפיזיותרפיסט עבור בוסטון ביקונס מליגת הכדורגל הצפון אמריקנית. הוא מת בבוסטון ב-1971.
מבצע פרקופ
מבצע פרקופ נערך במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה בתאריכים 7 בנובמבר 1920 - 17 בנובמבר 1920 על ידי הצבא האדום נגד הצבא הלבן. כתוצאה מהמתקפה חודש המשטר הסובייטי בחצי האי קרים ושרידי הצבא הלבן פונו דרך הים לטורקיה. בהיסטוריוגרפיה הסובייטית המבצע סימן את סיום מלחמת האזרחים.
כוחות הצבא האדום
בראש החזית הדרומית הועמד מיכאיל פרונזה. ברשותו היו ארמיית הפרשים הראשונה (בפיקוד סמיון בודיוני, ארמיית הפרשים השנייה (בפיקוד פיליף מירונוב), הארמייה ה-4 (בפיקוד ולדיסלב לזרביץ'), האמריה ה-6 (בפיקוד אבגוסט קורק) וארמייה של נסטור מאכנו (בפיקוד סמיון קרטנקי). בסך הכול רוכזו כ-146 אלף חיילים בחיל רגלים, 40 אלף פרשים, 985 תותחים. חלק פעיל בקרבות לקחו יחידות של הרובאים הלטביים שהיו יחידות עילית של הצבא האדום.
כוחות הצבא הלבן
בפיקוד פיוטר וראנגל היו כ-40 אלף חיילים וכ-213 תותחים. לצורך חיזוק ההגנה נבנה קו ביצורים שכלל ביצורים באורך של כ-11 ק"מ שסגרו כניסה יבשתית לחצי האי קרים. לצורך הגנת האזורים הפנימיים של חצי האי כ-6 אלף חיילים הועברו מהחזית. הצבא אורגן כדלקמן:
מהלך הקרב
תחילה מיכאיל פרונזה תכנן לתקוף לכיוון צ'ונגר, אך לאור מזג האוויר ואי-יכולת לנצל ספינות של שייטת ים אזוב הוא שינה את כיוון המתקפה והחליט לתקוף באזור מצר פרקופ.
בליל 8 בנובמבר יחידות של הארמייה ה-6 החלו בחציית המכשול המימי תוך מסע רגלי במים רדודים וקרים באורך של כ-8 ק"מ. לאור יום 8 בנובמבר הם כבשו שטחים ביבשה. במקביל, החלה מתקפה חזיתית על קו הביצורים. מתקפה זו לא הניבה תוצאות. למחרת, 9 בנובמבר יחידות פרשים בהיקף של כ-7 אלף פרשים עברו את המכשול במים רדודים ונתנו תגבורת משמעותית לכוחות חיל רגלים שכבר רוכזו ביבשה. במהלך היום הצבא האדום הצליח לפרוץ את קו הביצורים הראשון והתקרב לקו הביצורים השני. במהלך מספר ימים נערכו קרבות בקו הביצורים השני ובסופו של דבר גם הוא נפרץ למרות התנגדות חזקה של כוחות הצבא הלבן אך לצבא אדום הייתה עדיפות מספרית ברורה ויכולת להביא יחידות חדשות לשדה המערכה. ב-13 בנובמבר 1920 יחידות הצבא האדום נכנסו לסימפרופול הנמצאת במרכז חצי האי. עד ל-17 בנובמבר נכבשו ערי הנמל והמאבק המזוין הסתיים.
פינוי הצבא הלבן
לאחר פריצת קווי ביצורים בצפון חצי האי החל פינוי הצבא ואוכלוסייה אזרחית בחצי האי. בסך הכול פונו כ-146 אלף אנשים מהם עשרות אלפי חיילים וקצינים של הצבא הלבן ואזרחים רבים. השייטת שעזבה כללה 126 אוניות והגיע לאיסטנבול.
תנעם
תַּנְעַם (בערבית: تنعم) היא עיירה במחוז כ'ולאן שבתימן, כ-20 ק"מ ממזרח לצנעא. בעיירה התקיימה קהילה יהודית עתיקה, שנייה בחשיבותה לקהילת צנעא. העיירה ממוקמת ליד שני הרים: "יג'ות'" ו"יעוק".
הקהילה היהודית
את הקהילה הזכיר לראשונה הנוסע ר' בנימין מטודלה, שביקר בה במאה ה-12.
בשנת ה'תש"ט (1949) מנתה הקהילה כ-50 משפחות, 250 נפש. היחסים בין הערבים המקומיים ליהודים היו טובים. חברי הקהילה היו עניים, והתפרסנו מכתיבת סת"ם, חייטות, סנדלרות וכדומה. בעיר היו שני בתי כנסת: "תנעמי" ו"חמאמי". רבני הקהילה בדורות האחרונים היו מארי אברהם שחב (עד שנת ה'תרפ"ב-1922), מארי יחיא חמאמי (עד שנת ה'תרפ"ט). משנת 1929 ועד העלייה לארץ ישראל שימש כרב הקהילה מורי יוסף חיים קרואני.
בני הקהילה עלו ארצה במבצע על כנפי נשרים בשנת ה'תש"ט (1949).
מסורת ביד בני הקהילה, כי בעבר, עוד לפני תקופת האסלאם, רצו הערבים המקומיים להתחתן בבנות היהודים. היהודים סירבו, אך לאחר זמן לא הייתה להם ברירה. היהודים ארגנו את הגמל שעליו צריכה להיות הכלה, כך שירכיבו אותה בליווי הציבור עד מקום הנקרא חראוה, שם מרוכזים החתן ואורחיו. במקום להלביש כלה ולהרכיבה על הגמל, ליקטו היהודים צמח בשם כ'ירה (במרכז תימן נקרא צובירה), והלבישו את הענפים בבגדי הכלה. כך הובילו את התהלוכה, וכשהגיעו לחראוה, קמו היהודים המלווים והרגו באורחי החתן, ורק מעטים הצליחו להימלט.
הכפר צבול
ליד העיירה תנעם נמצאות חורבות של כפר יהודי, ובית כנסת בתוכו. מסורת בפי זקני תנעם, שבזמן האימאם מנצור, נגזר שיש לתפוס את ילדי היהודי היתומים ולהפכם למשרתים. לכן השליכו את עצמם בני הכפר צבול לנהר העובר ליד כפרם. המקום נקרא "כניסת צבול" ולא "כפר צבול", וזה מעיד על קדושתו.
מסופר שנער ערבי רצה לבזות את המקום, ונתקע שם ולא יכול היה לצאת. רק לאחר שהבחינו בו התושבים המוסלמים ביקשו מרב העיר תנעם, הרב שלום דוכ'אן, להתפלל עליו. רק לאחר שהבטיח שלא יבזה שנית את המקום, השתחרר.
חיים שהם
חיים שהם (1 במאי 1935 - 25 בפברואר 1994) היה לוחם בשייטת 13 ולימים רופא היחידה, רופא ראשי של חיל הים ופיקוד הדרום, בדרגת אלוף-משנה, מנהל המרכז הרפואי יוספטל באילת, ומנהל המרכז המשולב לרפואה גריאטרית שהם, הקרוי על שמו, בשנים 1989–1994.
משפחה
שהם נולד בתל אביב, בן שני לנח ומרים רטנובסקי. אביו היה איש העלייה השלישית שהקים ב-1925 עם ברל כצנלסון את "דבר" והיה מנהל הדפוס של העיתון. אמו מרים קלצקין בת נווה צדק, נחשבת למורה להתעמלות הראשונה בישראל.
המשפחה התגוררה בשכונת הפועלים בשדרות ק.ק.ל (כיום שדרות בן-גוריון). בגיל 7 נשלח שהם לקיבוץ גבת כילד חוץ, אצל דודו בנימין שהם חבר הקיבוץ.
לוחם קומנדו ימי
בשנת 1953 התגייס לצה"ל והתנדב לשרת בשייטת 13. הוא סיים קורס לוחמים ונבחר לקבוצה של מפעילי ה"חזירים", כלי שיט תת-ימי עליו נוהגים שניים. במסגרת פעילות זו, השתתף בחדירות לשטח אויב וסיורים בנמלי צור וצידון שבלבנון. בן זוגו היה זאב אלמוג שלימים היה מפקד חיל הים.
לימודים
ב 1959 השתחרר ונישא ליעל ליפשיץ מגבעת השלושה. הוא סיים לימודים בפקולטה לחקלאות ברחובות. לאחר מכן החל ללמוד רפואה בירושלים.
רפואה ימית
עם סיום לימודיו התגייס שוב לצה"ל וחזר לשייטת 13 בתור רופא היחידה. שהם היה ראשון הלוחמים שהפך לרופא פעיל בשייטת. בשילוב זה של רופא ולוחם פיתח שיטת אימונים בה שילב חובש-לוחם בכל האימונים ונתן בכך גיבוי רפואי מתמיד ללוחמים.
במאי 1981 מונה לקצין הרפואה הראשי בחיל הים. בין יתר תפקידיו החל בבניית המכון לרפואה ימית בחיפה והכנסת נושא "תא לחץ" מתקן שבאמצעותו ניתן להציל במהירות נפגעי תאונות צלילה. במקביל פיתח פעילות מחקרית מדעית בשיתוף אוניברסיטת חיפה, בנושא צלילה ובדיקות רפואיות שוטפות של העוסקים בצלילה צבאית.
מספר שנים שירת כרופא אוגדתי ורופא של פיקוד הדרום. השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה ב-1986.
רפואה אזרחית
שהם סיים התמחות בגסטרואנטרולוגיה, באיכילוב ובבית חולים קפלן. ב-1988 נתמנה על ידי קופת חולים כמנהל בית החולים יוספטל באילת. הוא הקים בבית החולים את יחידת " תא הלחץ" למתן מענה לתאונות הצלילה באילת. שהם פיתח את הרפואה המשפחתית במקום וחיבר בין גורמי רפואה שונים, בית החולים בבאר שבע ויחידות צה"ל באזור, על מנת ליצור גיבוי רפואי חשוב לעיר המרוחקת.
לאחר שנתיים נתבקש לקחת על עצמו את ניהול בית החולים הגריאטרי הממשלתי בפרדס חנה, שהוא גם הגדול ביותר בתחום זה. הוא פיתח תפיסה חדשה של בית חולים גריאטרי כאשר ביקש לשלב במסגרת זו גם מעון יום לקשישים וגם דיור מוגן. מערכת משולבת זו היוותה מודל חדשני לניהול המערך הגריאטרי הן מבחינה רפואית והן מבחינה כלכלית. בנוסף לכך החל בשילוב מערכות שיקום של נפגעי תאונות שונות, כולל חיילים וילדים. משרד הבריאות החליט להנציח את פעילותו הייחודית ועם מותו נקרא בית החולים הממשלתי בפרדס חנה ע"ש דר' חיים שהם.
תחביבים
לחיים היה תחביב נוסף שהוא תחום הזמר העברי בו היה פעיל בנגינה במנדולינה ובתופים וערך עם אשתו יעל ערבי זמר רבי משתתפים שנודעו בארץ כולה. לאחר מותו הקימה יעל את "חבורת שהם" לזכרו הפועלת כבר 20 שנה ומהווה ארכיון לזמר העברי. מדי שנה מלקטת שירים ישנים לפי נושא או תקופה ומוציאה לאור תקליטור חדש.
ממשלת ישראל העשירית
ב-16 ביוני 1963 הגיש ראש הממשלה דוד בן-גוריון את התפטרותו לנשיא המדינה זלמן שזר.