cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מטאורולוגיה
מטאורולוגיה על ידי כדורים פורחים ותמונות לוויין
מטאורולוגיה, קלימטולוגיה, ופיזיקה אטמוספירית הם תתי נושאים בחקר האטמוספירה.
מקור שם התחום היא בתאוריה של אריסטו שהחשיבה את כל הדברים מעל לירח כדברים קבועים ועל מנת לתרץ את המטאורים ראתה אותם כחלק ממזג האוויר.
הים והתפתחות המטאורולוגיה
כדור הארץ מכונה "כוכב הלכת הכחול" וזאת משום שיותר משני שלישים משטחו מכוסים במים. לים השפעה עצומה על מזג האוויר בכדור הארץ. הים מוליך חום וקור בעזרת זרמי המים שבתוכו למקומות רבים ושונים בעולם. נוסף על כך, הים הוא המקור העיקרי לגשמים ולשאר המשקעים ובכך מהווה גורם משפיע על מזג האוויר ומעצב אותו.
סקרנות האדם הביאה אותו לים כבר לפני עשרות אלפי שנים. לפני כעשרים אלף שנים היו ברשות האדם כלי שיט פרימיטיביים דרכם הגיע ליבשת אוסטרליה. יתר על כן, לפני כעשרת אלפים שנים התפתח השיט בים האגאי. לפני שלושת אלפים וארבע מאות שנה סירות מצריות שנקראו "חתשפסות" שטו לאורך כל ים סוף. כבר במאה ה-7 הקיפו הפיניקים את אפריקה. כמו כן, הוויקינגים גילו את אמריקה כשחצו את האוקיינוס האטלנטי.
התפתחות רבה בחקר האוקיינוסים החלה במלחמת העולם השנייה עם עליית השימוש בצוללות. מידע רב על זרמי האוקיינוסים נאסף במסגרת מדע זה, הנקרא אוקיינוגרפיה.
כמו שהאטמוספירה עצמה אינה אחידה בטמפרטורה בה, כך גם הים. עקב התחממות בלתי אחידה של כדור הארץ לאוקיינוסים ולימים טמפרטורות שונות בכל אזור ואזור. השכבות העליונות של האוקיינוסים מתחממות ונעות לעבר הקטבים. בדרכן מתקררות השכבות ושוקעות וכך חוזרות חזרה לכיוון קו המשווה. ישנם גם הבדלי מליחות קלים בין ימים שונים.
מטאורולוגיה בתלמוד
בדף כ"ה במסכת בבא בתרא, העוסק בכיוון נשיבת הרוח ובתדירותה, נאמר כי הרוח הצפונית היא הרוח התדירה ביותר, וכי הרוח הדרומית היא הקשה ביותר.
התלמוד אף עסק בנושא המשקעים. הפרק הראשון של מסכת תענית עוסק בירידת הגשמים. בפרק נטען כי הטל והרוחות אינם נעצרים. הפרק עוסק גם במעלתם של הרוחות, העננים והשמש הבאים לאחר הגשם, ועל כך ששלגים להרים תועלתם היא פי חמישה מתועלת הגשמים להרים. נושאים נוספים שנידונו בתלמוד כוללים את זמנו של היורה וזמנו של המלקוש, איזה זמן ביום עדיף לירידת הגשמים, כמות הגשמים שעל ידה לא תקרא השנה שנת בצורת, הסימנים לבוא הגשם ולהפסקת הגשם, וההבדלים שבין ארץ ישראל לבבל בעניין זה.
במסכת עירובין, התקיים דיון הלכתי על השאלה מאין מגיעים הגשמים. גם בשאר תופעות מטאורולוגיות דן התלמוד, כגון: מקורם של הברקים והרעמים, צבעי ברקים שונים וסוגי רוחות, וארבע עונות השנה.
מטאורולוגיה בקולנוע
הסרט "היום שאחרי מחר" עוסק בתרחיש של שינוי אקלים מהיר שנוצר עקב התנתקות קרחון ושיבוש של זרמי ים שמובילים לכניסה לעידן קרח חדש. הסרט "2012" מציג תרחיש שבו פעילות שמש מוגברת גורמת לפעילות געשית, רעידות אדמה, גלי צונאמי ענקיים ועליית מפלס המים.
"עולם המים" מתאר מציאות שבה החיים בכדור הארץ מתנהלים על מושבות צפות ומים מתוקים ודלק הם משאבים נדירים. הסרט "טוויסטר" מציג את תופעת "ציידי הסופות" הרודפים אחרי סופות טורנדו כדי לשפר את מערכת ההתראה על סופות.
כפר דאן
כפר דאן (בערבית: كفر دان) הוא כפר פלסטיני בצפון השומרון הממוקם 8 ק"מ צפונית-מערבית לג'נין. היישוב מונה, נכון לשנת 2006, כ-5,115 תושבים מוסלמים.
מיקום הכפר
גרעין הכפר שוכן על אתר שהיה מיושב בתקופה הרומית ומאז תקופת הערבית הקדומה ואילך.
וסיוליה רביאטה
וסיוליה רביאטה (Весёлые ребята, החברה השמחים) היא להקה שנוסדה בברית המועצות בשנת 1962 ופעלה עד לשנת 2017. היא בעלת דיסק פלטינה מס' 1 ברוסיה לאחר שמכרה כ-180 מיליון עותקים של תקליטים ותקליטורים עם שירים בביצועה.
הלהקה נוסדה על ידי הפסנתר והמלחין פאבל סלובודקין. בשנת 1968 הלהקה זכתה בפרס הראשון בתחרות כלל ארצית ובשנת 1969 חזרה על הצלחה זו.
ביוני 1970 יצא לאור מיני אלבום ראשון עם שירי הלהקה. תוך זמן קצר נמכרו כ-16 מיליון עותקים של התקליט. הלהקה ביצעה מספר שירים שהפכו לפופולריים מאוד ברחבי ברית המועצות.
בשנת 1971 הלהקה הופיעה לראשונה מחוץ לגבולות המדינה ונסעה לצ'כוסלובקיה. בשנת 1973 הם השתתפו בתחרות שירים בליברפול וזכו בפרס השני. בשנת 1974 פאבל סלובודקין צרף ללהקה סולנית צעירה, אלה פוגצ'ובה. בשנת 1975 היא זכתה בפרס ראשון בתחרות זמר בבולגריה עם שיר מאת פאבל סלובודקין.
במהלך שנות ה-70 וה-80 הלהקה הייתה בין הפופולריות בברית המועצות. הם זכו במספר פרסים והוציאו מספר תקליטים. הלהקה ביצעה שירים של מלחינים צעירים כמו יורי אנטונוב וויאצ'סלב דוברינין. כמו כן, היה שיתוף פעולה עם המלחין דויד טוחמנוב שיצר הרבה שירים. בשנת 1991, לקראת יובל ה-25 לפעילותה, הלהקה הוציאה אלבום כפול של מיטב שיריה. בשנת 1997 הלהקה התפרקה.
בשנת 2005 פאבל סלובודקין הקים את הלהקה מחדש, בהרכב חדש שכלל אמנים צעירים. למרות שהרכב הלהקה השתנה לאורך השנים, הלהקה ממשיכה להופיע עד היום עם שירים ישנים וחדשים. במהלך שנת 2013 הלהקה הוציאה מספר תקליטורים.
בשנת 2017 מייסד הלהקה פבל סלובודקין נפטר ולהקה התפרקה.
קרסיגירינוס
קרסיגירינוס (שם מדעי: Crassigyrinus; מילולית: "ראשן עבה") הוא סוג של חולייתן דמוי דג מקבוצת הסטגוצפליה, קרוב של הטיקטאליק, שחי בתקופת הקרבון, לפני 328–345 מיליון שנה. מאובניו נמצאו בסקוטלנד וככל הנראה גם בווירג'יניה המערבית.
מאפיינים
יצור זה היה דמוי דו-חיים והגיע לאורך שני מטרים והיה בעל מלתעות גדולות בעלות שתי שורות שיניים חדות בלסתותיו. היו לו גפיים זעירות שהוא כמעט ולא השתמש בהן, וזנב רחב שהזכיר זנב סלמנדרה. ליצור היו עיניים גדולות ונראה שהיו מותאמות לראיית לילה או לראייה במים עכורים בהם חי.
היצור חי במים מתוקים ברחבי סקוטלנד ורדף אחרי דגים קטנים אותם הרג בנשיכה. בשל מבנה רגליו לא סביר שחי על היבשה.
הקרסיגירינוס נכחד לחלוטין לאחר סוף הקרבון המיסיסיפי, כתוצאה מהתייבשות שטחי הביצות בהן חי.
בתרבות
הקרסיגירינוס מופיע בסדרה "פארק פרהיסטורי".
בית הכנסת הגדול של רדאוץ
שמאל|ממוזער|250px|בית הכנסת הגדול של רדאוץ בית הכנסת הגדול (ברומנית: ההיכל הגדול; Templul mare) ממוקם ברדאוץ, רומניה.
היסטוריה
בית הכנסת נוסד בשנת 1883 (קיימות גרסאות שגויות הטוענות שנוסד ב-1879) ושוכן מאז בכתובת הקרויה כעת רחוב אחד במאי מס' 2. בית הכנסת הראשון של רדאוץ נבנה ב-1830 על ידי Eliahu Gewölb, אולם עם גידול האוכלוסייה היהודית הוא ובתי התפילה הנוספים לא הצליחו לספק את צורכי המתפללים. ב-1880, כשהקיסר האוסטרו-הונגרי (המקום היה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית) ביקר במקום, פנתה אליו משלחת של יהודים מקומיים וביקשו סיוע בהקמת בית הכנסת גדול. הקיסר נתן את אישורו והיקצה ליהודים חלקת קרקע במרכז העיר, בהצטלבותם של שני רחובות ראשיים ובקרבת מקום לגן ציבורי.
הבנייה התעכבה בגלל חילוקי דעות בקרב הקהילה לגבי הסגנון בו יבנה בית הכנסת - האורתודוקסים רצו בית כנסת בסגנון מסורתי והמודרניסטים רצו בית כנסת דומה לבית הכנסת קורל של צ'רנוביץ עם כיפה גדולה, עוגב ומקהלה. המחלוקת הסתיימה בפשרה - בית הכנסת נבנה בסגנון של בית הכנסת הקורלי בצ'רנוביץ, אך במקום כיפה עגולה אחת במרכז, נבנו שני מגדלים תאומים בצדדים. לנשים הוקצה האגף המערבי.
חנוכת בית הכנסת נערכה ביום 18 באוגוסט 1883, יום הולדתו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. את הטקס ערך הרב הראשי החדש של העיר, יצחק קונשטט (Yitzhak Kunstadt).
בתחילת דרכו המוזיקלית שר יוזף שמידט במקהלה של בית הכנסת הגדול של רדאוץ.
ביולי 2012 נחנך בית הכנסת מחדש במעמד יהודי העיר, וזאת לאחר שעבר שיפוץ מסיבי.
אינטרלינגואה
אינטרלינגואה (או אינטרלינגווה, אינטרלינגוה; Interlingua) היא שפה מתוכננת המבוססת על השפות המערב-אירופיות העיקריות, אשר נועדה לשמש כשפת עזר בינלאומית. אינטרלינגואה, שפורסמה לראשונה בשנת 1951, היא השפה המתוכננת המדוברת ביותר אחרי אספרנטו.
לשם בניית הדקדוק ואוצר המילים של אינטרלינגואה נבחרו מספר "שפות בקרה" שהן: אנגלית, צרפתית, איטלקית, ספרדית ופורטוגזית (כאשר שתי האחרונות נחשבות כיחידה אחת), בנוסף לשתי שפות אפשריות נוספות - גרמנית ורוסית.
אוצר המילים של אינטרלינגואה נבנה על סמך בדיקת אוצר המילים של כל אחת משפות הבקרה: אם מילה הופיעה בשלוש מתוך ארבע שפות הבקרה, היא נכנסה לאוצר המילים של אינטרלינגואה; אם מילה הופיעה רק בשתי שפות בקרה, אך גם בגרמנית או ברוסית, גם היא נכנסה לאוצר המילים של השפה החדשה.
הדקדוק של אינטרלינגואה נבנה כך שאם כלל דקדוקי כלשהו היה חסר באחת משפות הבקרה, כלל זה לא נכנס לדקדוק השפה החדשה. התוצאה הייתה דקדוק פשוט הדומה לדקדוק האנגלי, משום שהדקדוק האנגלי נחשב מכמה בחינות כפשוט יותר מהדקדוק של שפות הבקרה האחרות.
יחסי ארצות הברית–פנמה
יחסי ארצות הברית–פנמה הם היחסים הבינלאומיים, הדו-צדדיים, המדיניים, הפוליטיים והשיתופיים המתנהלים בין ארצות הברית לבין פנמה.
על פי דוח המנהיגות העולמית האמריקאית לשנת 2012, 32% מהתושבים הפנמים תומכים בהנהגת ארצות הברית, 16% מסתייגים, ו-52% לא בטוחים.
היחסים במהלך המאה העשרים
התפתחות היחסים בין פנמה לארצות הברית עקבה אחר דפוסו של פרויקט פנמני להתאוששות שטחה של תעלת פנמה, פרויקט שהתפרסם לאחר אירועי 21 במאי 1958, 3 בנובמבר 1959, ו-9 בינואר 1964. היום האחרון ידוע בפנמה כ-"יום הקדושים", שבו התקיימו פרעות ומהומות על הזכות להניף את הדגל הפנמי בבית ספר אמריקאי בסביבת תעלת פנמה.
בשנים שלאחר מכן חל תהליך משא ומתן ממושך עם ארצות הברית, שהגיע לשיאו עם הסכמי טורריגוס – קרטר, שבהם אמורה להסתיים העברת תעלת פנמה לפנמה בדצמבר 1999. תהליך המעבר, עם זאת, חווה עיכובים בעקבות קיומו של שלטונו הצבאי דה-פקטו של מנואל נורייגה בפנמה בשנים 1982–1989.
הסכמי תעלת פנמה משנת 1977 נכנסו לתוקף ב-1 באוקטובר 1979. הם החליפו את הסכם היי-בונאו-וארלה מ-1903 בין ארצות הברית לפנמה (שתוקן בשנים 1936 ו-1955), ואת כל ההסכמים האחרים בין ארצות הברית לפנמה הנוגעים לתעלת פנמה, שהיו בתוקף באותו מועד. ההסכמים כוללים אמנה בסיסית המסדירה את התפעול וההגנה של התעלה מ-1 באוקטובר 1979 עד ל-31 בדצמבר 1999 (אמנת תעלת פנמה) ואמנה המבטיחה את נייטרליות הקבע של התעלה (אמנת נייטרליות).
פירוט ההסדרים להפעלת ארצות הברית והגנה על התעלה במסגרת אמנת תעלת פנמה מוצגים בהסכמי יישום נפרדים. אזור התעלה וממשלתו חדלו להתקיים עם כניסת האמנות לתוקף ופנמה קיבלה סמכות שיפוט מוחלטת בשטחים ותפקידי אזור התעלה, תהליך שהושלם ב-31 בדצמבר 1999.
פלישת ארצות הברית לפנמה
ב-20 בדצמבר 1989, כדי לעצור את מנואל נורייגה, פלשה ארצות הברית לפנמה. ההתערבות הצבאית סייעה להשביע לשלטון את הזוכה בבחירות במאי 1989, הנשיא גילרמו אנדרה.
תולדות היחסים בין פנמה לארצות הברית הן קורס חובה בתוכנית הלימודים של בתי הספר התיכונים הציבוריים בפנמה.
היסטוריה אחרונה
ארצות הברית משתפת פעולה עם ממשלת פנמה בקידום פיתוח כלכלי, פוליטי, ביטחוני וחברתי באמצעות סוכנויות אמריקאיות ובינלאומיות. קשרי התרבות בין המדינות הם חזקים ופנמנים רבים פונים לארצות הברית להשכלה גבוהה והכשרה מתקדמת. בשנת 2007 חברו ארצות הברית ופנמה להשקת מרכז הכשרה אזורי לעובדי בריאות. המרכז מעניק הכשרה לעובדי שירותי בריאות בקהילה בפנמה ובכל מרכז אמריקה. כ-25,000 אזרחים אמריקאים מתגוררים בפנמה, רבים הם גמלאי נציבות תעלת פנמה ואנשים בעלי אזרחות כפולה. ישנה גם מובלעת שהולכת וגדלה במהירות של גמלאים אמריקאים המתגוררים במחוז צ'יריקי במערב פנמה.
פנמה ממשיכה להילחם נגד הסמים והסחר בנשק שלא כחוק. קרבת המדינה למדינות גדולות המייצרות קוקאין ותפקידה כצומת דרכים מסחרית וכלכלית הופכות אותה למדינה בעלת חשיבות מיוחדת בהקשר זה. ממשלת פנמה סיכמה הסכם עם ארצות הברית בנושאי אכיפת החוק הימי, טרור, נרקוטיקה, וכן כלי רכב גנובים. חקירה בת שלוש שנים של משרד התובעים בסמים, ה-PTJ, ומספר גורמי אכיפת החוק באזור, הגיעה לשיאה במאי 2006, במעצרו בברזיל של פאבלו ראיו מונטנו, פושע בעסקי הסמים ויליד קולומביה. נכסים שנמצאו בפנמה השייכים לקרטל הסמים שלו היו בין אלה שנתפסו על ידי ממשלת פנמה בעקבות כתב האישום שלו בבית משפט פדרלי בארצות הברית במיאמי. במרץ 2007 תפס משמר החופים של ארצות הברית בשיתוף ממשלת פנמה מעל 38,000 ק"ג של קוקאין מול חופי פנמה, תפיסת הסמים הגדולה ביותר במזרח האוקיינוס השקט. פנמה חתמה על הצהרת לימה, עליה נחתמו מספר מדינות אמריקה הלטינית. המסמך הוא דחייה קולקטיבית של האספה המכוננת של ונצואלה ומזהה את הנשיא מדורו מוונצואלה כדיקטטור. בתחילת אוגוסט 2017, ביקר סגן הנשיא פנס בפנמה סיטי, פנמה, כדי למסור הצהרה משותפת עם הנשיא ורלה ביחס לשתי המדינות והמאמצים המשותפים להחזרת הדמוקרטיה בוונצואלה, אך חשוב מכך לדון על מערכת היחסים בין המדינות.
בזירת ההשקעה הכלכלית, ממשלת פנמה הצליחה באכיפת זכויות הקניין הרוחני וכן סיכמה תיקון חוזה דו-צדדי עם ארצות הברית והסכם עם חברת ההשקעות הפרטית בחו"ל. אף על פי שהלבנת ההון נותרה בעיה, פנמה עברה רפורמות משמעותיות בשנת 2000 שנועדו לחזק את שיתוף הפעולה שלה נגד פשעים פיננסיים בינלאומיים.
בינואר 2005 שלחה פנמה מפקחי בחירות לעיראק במסגרת המשלחת הבינלאומית לבחירות העיראקיות לפיקוח על הבחירות הלאומיות.
בשנת 2015 נמלט נשיא פנמה לשעבר ריקרדו מרטינלי לארצות הברית וביקש מקלט. למרות בקשה הפנמנית להסגרה באשמת הסרת האזנות סתר, מרטינלי נעצר רק ביוני 2017 והוסגר ביוני 2018. העיכוב גרם למבקרים בפנמה לשאול על התערבות אמריקאית. ארצות הברית פעלה גם נגד שיפור היחסים בין פנמה לסין. כשספינת מכולות סינית הפכה לספינה הראשונה שעברה בתעלת פנמה החדשה ביוני 2016, שגריר ארצות הברית ג'ון ד. פיילי הציב ספינת חיל הים אמריקנית לנוכח הספינה הסינית. בעוד שפיילי הביע חששות מפני תוכניות פנמניות לכונן יחסים דיפלומטיים עם סין, נשיא פנמה חואן קרלוס ורלה הכחיש כי קורה משהו.
ייצוג
המשלחת הדיפלומטית הראשונה של ארצות הברית של אמריקה ברפובליקה של פנמה הוקמה בשנת 1904, שנה לאחר שפנמה השיגה עצמאות מקולומביה ב-3 בנובמבר 1903. המשלחת הועלתה למעמד שליחות דיפלומטית בשנת 1939 ועברה למקומה הנוכחי ב-2 באפריל 1942. ארצות הברית הקימה לראשונה משרד קונסולרי בפנמה בשנת 1823, כאשר פנמה הייתה מחלקה של קולומביה. זו הפך לקונסוליה כללית ב-3 בספטמבר 1884 והפכה לשגרירות ב-6 באפריל 1942.
כפר ראעי
כפר ראעי (בערבית: كفر راعي) הוא כפר פלסטיני בצפון השומרון, הממוקם 18 ק"מ דרום-מערבית לג'נין. היישוב מונה, נכון לשנת 2006, כ-7,819 תושבים מוסלמים.
גוף שני (ספר)
גוף שני הוא רומן הביכורים של עפר שלח, המגולל את סיפורו האישי כלוחם וקצין בצנחנים בסדיר ובמילואים בשנים 1977-1981, בטרם פרצה מלחמת לבנון הראשונה, בהן שירת כלוחם וקצין בגדוד 202 של הצנחנים וכסמ"פ פלחה"ן צנחנים, ובמהלכה, הפעם כקצין מילואים. הספר מסתיים בשירות מילואים נוסף שעושה שלח ב-1983 בלבנון, כמפקד פלוגה בחטיבת צנחנים מובחרת במילואים, בו נפצע קשה ממטען צד ואיבד את עינו. את הספר כתב שלח כאשר למד בשנים 1986-1988 באוניברסיטת ניו יורק תואר שני בספרות אנגלית וכתיבה. לימים סיפר שלח כי כתב את הספר משום ש-"רציתי להיות אדם שכותב".
השיטה האירופית לצבירה והעברת ניקוד אקדמי
השיטה האירופית לצבירה והעברת ניקוד אקדמי (באנגלית: European Credit Transfer and Accumulation System; בראשי תיבות: ECTS) מהווה תקן אחיד להשוואת הישגים בלימודים של תלמידים במוסדות ההשכלה הגבוהה במדינות שונות בתחומי האיחוד האירופי ומדינות הפועלות בשיתוף פעולה עם האיחוד. השיטה נועדה להבטיח הכרה אחידה בהישגים האקדמיים של תלמידים ממדינות שונות.
השיטה מעניקה ניקוד אחיד ללימודים אקדמיים שהושלמו בהצלחה. סיום שנה אקדמית מלאה מוכרת כ-60 נקודות ECTS, אשר לצורך צבירתן יש צורך ב-1,500 - 1,800 שעות לימוד באחת מהמדינות הכפופות לשיטה האירופית. בנוסף לשיטה האירופית לצבירה והעברת ניקוד אקדמי, הסכימו מדינות האיחוד לבסס שיטה לצבירת והעברת ניקוד בלימודי מקצוע. השיטה האירופית אף כוללת סולם ציונים תקני המאפשר השוואה בין רמות ההישגים של תלמידים ממדינות שונות.
התקן האחיד להשוואת הישגים אקדמיים נקבע לאחר דיונים באמנת בולוניה שנחתמה בבולוניה בשנת 1999.
מנדאית
מנדאית היא דיאלקט של הארמית, המשמש את המנדאים, דת גנוסטית שמאמיניה נמצאים בעיקר בתחומי עיראק ואיראן. הניב משתייך לענף המזרחי של הארמית המאוחרת, שזמנה הוא מהמאה הרביעית עד המאה השביעית לספירה, ושלב מודרני שלו קיים גם היום.
למנדאית יש גם אלפבית מיוחד, הנקרא. חוקר השפה הבולט ביותר במאה ה-19 היה תאודור נלדקה, ובמאה ה-20 היה רודולף מצוך.
מייטי מד
ב-22 במאי 2014 הסדרה חודשה לעונה שנייה כשהפקת העונה נקבעה ליולי 2014. העונה שודרה לראשונה בארצות הברית ב-20 באוקטובר 2014, ובישראל ב-10 ביוני 2015. בארצות הברית העונה הסתיימה ב-9 בספטמבר 2015, ובישראל היא הסתיימה ב-1 בנובמבר 2015.
ב-3 בספטמבר 2015, אושר שאחרי סיום הסדרה תהיה סדרת ספין אוף אשר תכלול דמויות גם ממייטימד וגם מהסדרה מעבדה לכוחות על. רק בראדלי סטיבן פרי, ג'ייק שורט ופריס ברלק ישתתפו בסדרה.
עלילה
קאז ואוליבר, החברים הטובים מוצאים עבודה לשעות שלאחר הלימודים ב"מייטי מד", שמתגלה כבית חולים סודי לגיבורי על, מדע בדיוני ופנטזיה. בסדרה, הם מגלים שהדמויות האהובות עליהם אמיתיות. מאחר שלקאז ואוליבר אין כוחות מיוחדים, עליהם ללמוד לנווט בין העולמות המנוגדים בעזרת גיבורת העל סקיילר סטורם והאחיין החטטן של המנהל, אלן דיאס. החברות ובקיאותם בגיבורי על, מדע בדיוני ופנטזיה- היא שמעניקה להם כוח שמאפשר להם להפוך גיבורים ולהציל את האנשים שמצילים אנשים.
טפיר אסייתי
טפיר אסייתי (לעיתים טפיר מלאי; שם מדעי: Tapirus indicus) הוא מין בסוג טפיר אף שלפעמים נחשב למין יחיד בסוג Acrocodia. זהו הטפיר היחיד שאינו חי באמריקה הדרומית אלא ביערות הגשם של מלזיה, בתאילנד, מיאנמר והאי סומטרה שבאינדונזיה.
מאפיינים
גודלו של הטפיר האסייתי נע בין 1.8 ל-2.4 מטרים ולגובה של מטר. משקלו - בין 250 ל-320 קילוגרמים, כשהנקבות גדולות יותר מהזכרים. זנבם, בדומה לטפירים האחרים, קצר ועבה, וחרטומם דמוי-החדק ארוך וגמיש. בכפות רגליהם הקדמיות - ארבע אצבעות, ובאלו האחוריות - שלוש. ראייתו של הטפיר האסייתי אינה מפותחת, אך חושי השמיעה והריח שלו מעולים.
משך היריונן של הטפירות האסייתיות הוא כ-400 ימים, בסופן הן ממליטות גור אחד במשקל של שבעה קילוגרמים לערך. בלידתם, גורי הטפיר האסייתי גדולים ממקביליהם במיני הטפיר האחרים, וקצב הגדילה שלהם הוא הגבוה ביותר. פרוותם של הגורים חומה-אדמדמה, והיא זרועה פסים ונקודות לבנים. כתמי הצבע עוזרים להסתיר אותו בין הצללים והאור של היער. צבעיה וכתמיה של הפרווה דוהים במשך הזמן, ונעלמים כליל אחרי ארבעה עד שבעה חודשים. הגורים נגמלים מיניקת חלב אמם בגיל שישה עד שמונה חודשים, וגודלם באותה עת כבר קרוב לגודלם המלא. הם מגיעים לבגרות מינית בגיל שלוש שנים. תהליך הרבייה מתרחש בחודשים אפריל-יוני. הנקבות ממליטות גור אחד אחת לשנתיים. תוחלת חייהם של הטפירים האסייתיים היא כ-30 שנה, בבר ובשבייה.
מרבית הטפירים האסייתיים חיים בגפם (בעל חיים סוליטרי), והם מסמנים חלקות אדמה גדולות כטריטוריה שלהם, אף שפעמים רבות טריטוריות של כמה פרטים חופפות זו את זו. סימון הטריטוריה נעשה לרוב באמצעות הטלת שתן על צמחים. הטפיר האסייתי ניזון ממזון צמחי באופן בלעדי, באוכלו ענפים קטנים ורכים ועלים של למעלה מ-100 מיני צמחים. את רוב זמנו מבלה בהליכה איטית במעבה היער, תוך שהוא עוצר בדרכו פעמים רבות כדי לאכול או כדי לחקור את הניחוחות המגיעים לאפו. למרות התנהלותו האיטית, במקרה שירגיש מאוים יחל לרוץ במהירות, הגם שמשקלו רב. בנוסף, הטפיר מסוגל להגן על עצמו באמצעות לסתותיו החזקות ושיניו החדות. הטפירים מעדיפים לחיות בסמוך למקור מים, והם נוהגים להתרחץ במים או לשחות בהם. עיקר פעילותם נערך בלילה. הם נוהגים לאכול לאחר השקיעה ולפני הזריחה, תוך שהם לוקחים הפסקה לתנומה קצרה באמצע הלילה.
בעבר היו נפוצים הטפירים האסייתיים ביערות הגשם הטרופיים בשפלה של דרום-מזרח אסיה, ובכלל זה בקמבודיה, באינדונזיה, בלאוס, במלזיה, במיאנמר, בתאילנד ובווייטנאם. עם זאת, ובדומה ליתר מיני הטפיר, אוכלוסייתו של הטפיר האסייתי הצטמצמה משמעותית, וכיום הוא נמצא בסכנת הכחדה. רק טורפים מעטים ניזונים מהטפיר בשל גודלו הרב. הסכנה הגדולה ביותר לטפיר מגיעה מצד האדם. פעילותו המזיקה מתבטאת בציד בלתי חוקי, ובפעולות שגורמות להידלדלות בתי הגידול שלו, כמו בירוא יערות לצורכי חקלאות והצפה של אזורי מחיה בשל הקמת סכרים.
אורניתומימוס
מאפיינים
האורניתומימוס השתייך למשפחת האורניתומימיים שדמו במראם ליענים והיו מהירים מאוד. מעריכים כי האורניתומימוס הגיע לגובה 3.8 מטרים ולמשקל 170 קילוגרם. היה לו צוואר ארוך עם ראש קטן חסר שיניים, רגליים גדולות שנועדו לריצה ובהן שלושה טפרים וזנב ארוך. ייתכן שהם גם כוסו בנוצות לראווה או לבידוד.
דינוזאורים אלה נעו בעדרים וחיפשו מזון על הקרקע. הם היו אוכלי כל שניזונו ממגוון פירות, עלים, חרקים, ביצים וחולייתנים קטנים. ייתכן שעם עיניו הגדולות היה מסוגל לראות בחשיכה.
תקלה היימנות השני, קיסר אתיופיה
תקלה היימנות השני (געז: ተክለ ሃይማኖት, עברית: צמח האמונה) הוכתר בשם "אדמס סגד השלישי" (געז: አድማስ ሰገድ, עברית: לו האופק סוגד) היה קיסר אתיופיה מ-18 באוקטובר 1769 ועד יוני 1770, ובין 23 בדצמבר 1770 - 13 באפריל 1777. תקלה היימנות היה בנו של הקיסר הקודם יוהנס השני מאשתו וויזרו סנצ'אויר, נולד בבית הכלא הקיסרי שבהר וואחני.
תקלה היימנות הוכתר לקיסר בגיל 15 לאחר שאביו הורעל על ידי ראס מיכאל סהול. תקלה איבד את הכתר למשך כחצי שנה כאשר מספר מצביאים מקומיים שהתנגדו לראס סהול הכתירו את סוסוניוס השני לקיסר, המרד דוכא על ידי ראס סהול ושלטונו של תקלה הוחזר ב-23 בדצמבר אותה השנה.
לאחר שדוכא המרד נכנס ראס סהול עם חייליו לגונדר ואסר כל מי שהתנגד לו, ביניהם גם ראש הכנסייה האורתודוקסית האתיופית האבונא סאלמה השלישי ולאחר משפט ראווה לכל המורדים הוצאו כולם להורג. החוקר הסקוטי ג'יימס ברוס כותב:
ב-1771 הפסיד ראס סהול בשלושת הקרבות בסרבקוסה, קרב שהתרחש במאי אותה שנה ליד העיר טאדה ליריביו. כוחותיו של סהול נסוגו באותו הקרב לגונדר וסהול נכנע לוונד באוווסאן ב-4 ביוני 1771 שכלא אותו למשך שנה ולאחר מכן שחרר אותו לביתו ומינה אותו למושל מחוז תיגראי. בעקבות הדחתו של סהול הפך ראס גאשו לשליט החזק ביותר באימפריה. הקיסר תקלה שנכלא יחד עם ראס סהול בדאגולה וונד באוווסאן דרש ממנו להתפטר וב-13 באפריל 1777 הוא וויתר על הכתר.
למרות כל הסכסוכים והמאבקים פרחו האמנות והתרבות בגונדר בתקופת היימנות. ההיסטוריון ריצ'רד פאנקהארסט זוקף לזכות היימנות את בנייתן של שבע כנסיות שהחשובה ביניהן הייתה ביתא מריאם שנבנתה ב-1775. המבנים האחרים שבנה היו: קדוס קירקוס ("הקדוש קיריאקוס"), קדוס פטרוס ווא פאולוס ("הקדושים פטרוס ופאולוס"), פארטה לידאטה ("לידת מרי") בפרטה, יוהנס וולדה נגודגווד ("הקדוש ג'ון האוונגליסט"), אבגאלה תקלה היימנות ("תקלה היימנות הקדוש") ודברה טיבב ("הר הידע").
הנרי לואיס
הנרי לואיס (באנגלית: Henry Jay Lewis; 16 באוקטובר 1932 - 26 בינואר 1996) היה קונטרבסיסט ומנצח אפריקאי-אמריקאי.
חייו
לואיס, שמוצאו בלוס אנג'לס, קליפורניה, למד באוניברסיטת דרום קליפורניה ובגיל שש-עשרה הצטרף לתזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, הנגן השחור הראשון בתזמורת סימפונית חשובה. אחרי שירותו הצבאי, שאותו עשה כמנצח התזמורת הסימפונית של הגייס השביעי, מינה זובין מהטה את לואיס לעוזרו בתזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, משרה שבה החזיק משנת 1961 עד 1965. בשנת 1968 התמנה למנצח ומנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של ניו ג'רזי ופיתח את הקבוצה מהרכב קהילתי קטן לתזמורת בעלת הכרה לאומית. הוא היה האפריקאי-אמריקאי הראשון שעמד בראש תזמורת סימפונית חשובה. משנת 1960 עד 1974 היה לואיס נשוי לזמרת האופרה הנודעת מרילין הורן, המייחסת לו לעיתים קרבות את ראשית התפתחותה כזמרת. לואיס ניצח לראשונה על המטרופוליטן אופרה בשנת 1972 ואחרי פרישתו מתזמורת ניו ג'רזי בשנת 1976 סייר כמנצח אורח בכל בתי האופרה החשובים. לואיס מת מהתקף לב בשנת 1996, בגיל 63.
מודל ה-OSI
מודל ה־OSI (קיצור של: Open Systems Interconnection) הוא מודל המציג את הפעולות השונות הנדרשות על-מנת להעביר נתונים ברשת תקשורת, ואת הסדר בין הפעולות השונות. המודל מתייחס לחומרה, לתוכנה ולשידור וקליטת הנתונים, ובין השאר, מספק הסבר כללי על מרכיביה השונים של הרשת ועל תפקידי המרכיבים. המודל נוצר על ידי ארגון התקינה הבין-לאומי (iso) בצורה של מודל שכבתי בעל 7 שכבות שכל שכבה בו מבצעת חלק מסוים מהפעולות הדרושות לביצוע התקשורת.
למרות שהמודל נוצר בעבור רשתות מחשבים, הוא יכול לייצג בקלות גם שיטות תקשורת אחרות, כגון שיחות טלפון או העברת מכתבים בדואר.
הרקע לפיתוח המודל
בתחילת שנות השמונים חברות וארגונים רבים הבינו כי השימוש ברשת מחשבים טומן בחובו מספר יתרונות:
הדבר הוביל להקמתן של רשתות חדשות רבות ולהתפתחותן המואצת של הרשתות הקיימות. עם התפשטותן של הרשתות השונות החלו להתגלות בעיות תאימות, שכן רשתות רבות נבנו לפי טכנולוגיות ומפרטים בלתי־תואמים, כך שככל שהפיתוח הואץ, כך קטנה יכולתן של רשתות בבעלות ספקים שונים לתקשר ביניהן. בעקבות הקשיים, עלתה הקריאה לקביעתו של תקן משותף, לפיו יבנו הרשתות של הספקים השונים. את התקן פרסם ארגון התקינה הבין-לאומי ב־1984 כמסמך הנקרא X.200. התקן עודכן בשנת 1994, וזוהי המהדורה שבתוקף כיום.
השכבות במודל
להלן טבלה המציגה את השכבות השונות של המודל:
משפט באנגלית המקל על זכירת השכבות הוא: All People Seem To Need Data Processing,
או מהכיוון השני: Please Do Not Touch Steve's Pet Alligator.
תהליך העברת נתונים מצד לצד
בצד הקולט, כל הפעולות מתבצעות בכיוון השני:
עטיפה (כימוס)
נתונים שעוברים ברשת עוברים תהליך של עטיפה (encapsulation), בצד השולח כל שכבה מוסיפה נתוני בקרה שונים לנתונים המועברים, ובצד המקבל נתונים אלו מוסרים, שלב אחר שלב. במהלך שלבי העטיפה נהוג לכנות את הנתונים בשלבים שונים -
ארסניה יובאנוביץ'
ארסניה יובאנוביץ' (בסרבו-קרואטית: Arsenije Jovanović, בסרבית קירילית: Арсеније Јовановић, מכונה בקיצור גם ארסה יובאנבוביץ' - Arsa Jovanović, נולד בבלגרד שבממלכת יוגוסלביה ב-30 בספטמבר 1932) הוא אמן רב-תחומי סרבי, במאי תיאטרון, עורך ובמאי של תוכניות תיאטרון ברדיו, במאי סרטים תיעודיים וקצרים לקולנוע וטלוויזיה, מלחין, אמן סאונד (audio-art), צלם ואמן פלסטי ומחבר סרבי, שהתיישב בשנים האחרונות בקרואטיה. היה, בין השאר, פרופסור למשחק בפקולטה לאמנויות הבמה של אוניברסיטת בלגרד ובמאי בתיאטרון הלאומי בבלגרד, ממייסדי תיאטרון ביטף בבלגרד והמנהל הראשון שלו.
קורות חיים
יובאנוביץ' נולד בבלגרד בשנת 1932. הוא למד עד שנת 1942 בבית ספר יסודי בדספוטובאץ וסיים את לימודי התיכון בבלגרד בשנת 1950. בהמשך למד עד שנת 1956 באקדמיה לתיאטרון בבלגרד, בחוג לבימוי, בכיתה של יוסיפ קולונג'יץ'. בסיום לימודיו בעבודת גמר ביים בתיאטרון הלאומי הסרבי בבלגרד את המחזה "האירוע בגוגי" מאת הסופר הסלובני סלבקו גרום (הצגת בכורה ב-30 באוקטובר 1955). בהמשך השתלם יובנוביץ' בתולדות האמנות ובספרות היוגוסלבית ובשנת 1964 למד בקורס לבימוי טלוויזיה בלונדון.
יובאנוביץ' כיהן כפרופסור בפקולטה לאמנויות הבמה בבלגרד עד לפריצת המלחמות שליוו את התפרקות יוגוסלביה. בהמשך לימד כפרופסור אורח באוניברסיטת מדינת ניו יורק באולבני. היה במשך 11 שנים במאי בכיר בתיאטרון הלאומי של בלגרד ואחר כך בשנים 1989–1990 היה המנהל הראשון של התיאטרון "ביטף", שנפתח במתחם הכנסייה שבככר ביילוני בבלגרד ("התיאטרון בכנסייה") ובו יישם גישה בינתחומית מתוך דגש על המשלבים הגבוהים של התרבות הלאומית הסרבית. ביים בתיאטראות בעולם כגון בשפילד, בתיאטרון הלאומי ע"ש איוואן וזוב בסופיה ובאולבני.
הרבה ליצור מוזיקת אוונגרד לרדיו ובאמצעות מתקני סאונד שהמציא ושאותם הציג באירועים של סביבה קולית בברלין וב"קונסטרדיו" בווינה. ניהל סדנאות סאונד באוניברסיטת סידני באוסטרליה. התיישב ברוביני אשר בחצי האי איסטריה בקרואטיה וארגן שם מעבדת סאונד וקולנוע.
יובאנוביץ' זכה בפרסים בינלאומיים רבים על יצירותיו המוזיקליות היוצאות דופן המשלבות רעשים נמוכי עוצמה וצלילי תיפוף, עם קולות אנוש, קולות של נשימות, צלילי בקבוקים המשמשים כחלילים וצלילים דמויי מרימבה. חלק מיצירותיו הוקלטו בסביבות כמו מערות, מנהרות או תחנות רכבת תחתית. קטעי מוזיקה שלו מושמעים בתוכניות בתחנות רדיו רבות בעולם, לרבות "קול המוסיקה" בישראל. מוזיקה שלו שימשה למופע בלט של להקתה של מרתה גרהם (הקטע "Depak Ine" עם מוזיקה של יובאנוביץ' ושל ג'ון טלאבוט).
ארסניה יובאנוביץ' נשוי לאילינקה צוליץ', היסטוריונית של האמנויות, סופרת ואמנית סאונד ילידת בלגרד.
מבחר מחזות שהוא ביים
בתיאטרון הלאומי בבלגרד: ב"אטלייה 212" בבלגרד: במרכז לאמנויות הבמה באולבני: בתיאטרון הלאומי באוז'יצה:
סרטי טלוויזיה וסרטי תעודה
יובנוביץ' ביים מעל 30 סרטי טלוויזיה ותעודה.
ספרים
(עם מירקו קובאץ')
קישורים חיצוניים
GAZ-ETA NR 81, Autumn 2010 Darko Tatić:Fonska umetnost ili Kreativni vid radio-programa-Projekat Rastko Istorija serpske kulture
ברוך בן-יהודה
ברוך בן-יהודה (לייבוביץ) (כ"ט באדר ה'תרנ"ד – כ"ז בתמוז ה'תש"ן; 6 באפריל 1894 – 20 ביולי 1990) היה איש חינוך שפעל בשדה החינוך העברי במשך עשרות שנים. בן-יהודה היה מורה בבית הספר בראש-פינה, מורה בגימנסיה הרצליה ומנהלה שנים רבות. בן-יהודה כיהן כראש אגף החינוך והתרבות של הוועד הלאומי בארץ ישראל, ולאחר קום המדינה מנכ"ל משרד החינוך והתרבות הראשון, ראש מועצת המורים למען הקרן הקיימת לישראל ונשיא החברה לחקר המקרא בתל אביב.
ביוגרפיה
ברוך בן יהודה נולד במריאמפולה שבליטא לזיסל ויעקב ליבוביץ, סופר, מורה הוראה ושו"ב. למד ב"חדר מתוקן" ובישיבה מודרנית לנערים. מגיל 10 כבר היה בן-יהודה פעיל בתנועת הנוער הציונית "תקוות ציון".
בן-יהודה עלה לארץ ישראל בגפו בשנת 1910, כאחד מארבעים הנערים הראשונים שהגיעו ללא הורים ללימודים בגימנסיה הרצליה והיה בוגר המחזור השני. במקביל עבד בכרמי רחובות עבור שכר לימוד ולמד ניצוח ומוזיקה ונגינה בפסנתר, קונצרטינה ומנדולינה אצל מורה הגימנסיה חנינא קרצ'בסקי. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הקים עם חבריו אליהו גולומב, משה שרת ודב הוז את "הסתדרות הדור הצעיר" ("הגימנזיסטים") שהועידו את עצמם לשירות לאומי בחינוך עברי לילדים. בהמשך נשלח לדגניה ושימש כמורה לעברית לחברי הקבוצה ומדריך תרבותי. על דמותו החלוצית המגנה על ערכים ועקרונות, כתב נתן אלתרמן את המחזה "כנרת כנרת". ב-1916 לאחר שחלה בקדחת נאלץ לעבור לראש פינה, שם לימד עברית ומוזיקה בבית הספר המקומי שבהנהלת וילקומיץ'. הקים את ארגון "ראש פינה הצעירה" לחיזוק ההתיישבות ונשא לאישה את יפה טורקניץ ביתו של המורה אהרן טורקניץ, שלימים לאחר מותו של וילקומיץ' ממגפת הטיפוס (1919) התמנה למנהל בית הספר. ב-1920 קיבל מלגה מטעם הברון רוטשילד ללימודי מתמטיקה ופיזיקה בבריסל ולאחר שסיים את לימודיו בהצטיינות לתואר דוקטור במתודיקה של הוראת המתמטיקה שב לארץ ולימד בגימנסיה הרצליה. בנוסף לימד בגימנסיה את המקצועות תלמוד, תנ"ך, תולדות הציונות כמקצוע חובה בתעודת הבגרות ומוזיקה.
בן-יהודה חיבר ספרי לימוד רבים במתמטיקה, חשבון דיפרנציאלי, גאומטריה אנליטית, לוח השנה העברי, הנבואה בישראל, התודעה היהודית ותולדות הציונות, והיה שותף לעריכת ספרים רבים ביניהם: "מילון למוזיקה", "מילון כיס צרפתי-עברי". כמו כן היה בצוות עורכי "אנציקלופדיה נעורים" וערך את ספר "הגימנסיה". הוא כתב גם ספר "כולם אהובים" על זיכרונותיו כמחנך.
הקים את שבט הצופים בגימנסיה הרצליה ועמד בראשו. תנועת "צופי הגימנסיה" הוציאה הכשרות מגויסות לפלמ"ח והשתתפה בהקמת קיבוצים ברחבי הארץ.
בתחילת שנת הלימודים תש"ח, ב-2 באוקטובר 1947, נבחר ד"ר בן-יהודה כמנהל מחלקת החינוך של הוועד הלאומי. לאחר הקמת משרד החינוך והתרבות כיהן כמנכ"ל המשרד עד שנת 1952.
שימש כיושב-ראש חבר השופטים בחידוני התנ"ך למבוגרים ונחשב לשופט מחמיר שזוהה עם המשפטים "הבא אחריו!" ו"זמנך עבר!". לימים הפכו חידונים אלו לבסיס למערכון בסרט "לול", בו מגלם אורי זוהר את דמותו באינטונציה ובמימיקה מדויקת.
ייסד את מועצת המורים למען הקרן הקיימת ועמד שנים רבות בראשה.
זכורה הופעתו בתוכנית "שרתי לך ארצי" (תוכנית בטלוויזיה הישראלית של דן אלמגור ואליהו הכהן) בה ניגן בקונצרטינה את השיר "פה בארץ חמדת אבות", וסיפר את סיפור צמיחתו של השיר בגימנסיה ואיך נתפרסם בכל הארץ הודות לטיול שערכה הגימנסיה.
בן-יהודה נשאר בתודעה הציבורית כבעל בקיאות מופלגת בתנ"ך ובתלמוד, בלשון העברית הדקדוק והניקוד, בתורות המוזיקה ונגן וירטואוז בקונצרטינה, והיה קפדן ושמרן בדעותיו. כשהוצע לו ב-1948 להיות שר החינוך, הוא עמד על כך שיכהן כמנכ"ל בלבד, שכן כאיש חינוך אל לו להיות מעורב בפוליטיקה, סירב להתפקד למפלגת מפא"י וכיהן כמנכ"ל בדרגת שר עד 1952 ואז חזר לנהל את גימנסיה הרצליה, העביר אותה למשכנה החדש ברחוב ז'בוטינסקי בתל אביב ולאחר מכן נבחר לנשיאה.
היה אב לשלוש בנות: עודדה; צלילה אורגד, עיתונאית ומבקרת אמנות, שהייתה נשואה למוזיקאי בן-ציון אורגד; ונתיבה בן-יהודה, לוחמת הפלמ"ח, לשונאית וחוקרת זמר.
בשנת 1976 זכה להכרה כיקיר העיר תל אביב-יפו. בשנת 1979 זכה בפרס ישראל על מפעל חייו בחינוך.
נקבר בבית העלמין קריית שאול.
לקריאה נוספת
ביבליוגרפיה של פרסומיו:
אוהד מרומי
אוהד מרומי (נולד ב-1967) הוא אמן ופסל ישראלי המתגורר בארצות הברית.
ביוגרפיה
מרומי נולד בשנת 1967 בקיבוץ מזרע. בהיותו בן שנתיים עזבו הוריו, רבקה ואיילון, את הקיבוץ. בין השנים 1974–1979 התגוררה משפחתו בטהראן שבאיראן, שם עבד אביו של מרומי במשרד אדריכלות. עם שובם לישראל התגוררה המשפחה ברמת השרון. עם סיום לימודי התיכון, בגיל 17, נרשם מרומי ללימודי אמנות בבית הספר לאמנות "קלישר".
לאחר שחרורו מצה"ל נרשם מרומי ללימודי אמנות ב"בצלאל", אותם סיים ב-1992. ב-1994 השתתף בתערוכה "טרנזיט", שאצרה שרית שפירא במסגרת "ארט פוקוס", וב-1995 הוזמן על ידי שפירא להציג תערוכה בשם "אביבית" לצד אבנר בן גל. התערוכה "אביבית" 1995 הייתה הסנונית הראשונה של אמנים ישראלים צעירים שהציגו במוזיאון ישראל. התערוכה עוררה עניין רב בקרב צופים ומבקרים מישראל ומשאר העולם, ותגובות אלה עודדו את מוזיאון ישראל לראות אבן דרך למחויבות של המוסד לדור הצעיר של אמנים ישראלים. "אביבית" והתערוכות שבאו אחריה הותירו חותם ניכר בשיח האמנות המקומי ב-1998 זכה מרומי בפרס קרן גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר. בעקבות קבלת הפרס, הציג במוזיאון תל אביב לאמנות מבנה בשם "וילה 3" (1999) שהציגה את עיסוקו במיצב ובמודלים של אדריכלות ובהקשר התרבותי שלה.
במאמר בשם "התיאטרון הטרנסנצנדנטי: מודוסים של צפייה; זירות של עיצוב" (1998), שפרסם מרומי בכתב העת "סטודיו", הציג את תפיסתו אודות המשמעויות של אמנות המיצב הנובעים מן השינויים בתפיסת האמנות במהלך שנות התשעים של המאה ה-20. על פי מרומי, האמנות עברה משלב של התמקדות באובייקט אל עיסוק במרחב היברידי הנמצא בדיאלוג עם הצופה. כמדיום, המיצב חסר את אותה משמעות אחידה ונטולת הקשרים סביבתיים שהייתה קיימת בפיסול המסורתי ויצרה "מטא-נרטיב ביקורתי". פעילות מתן המשמעות במיצב מתמקדות, על פי מרומי, בפרקטיקות של עיצוב, כלומר ביצירת מערכת מניפולציות דרך "מערכות רופפות של משמעות", המתקיימות במרחב המוזיאלי והחוץ-מוזיאלי גם יחד.
בין השנים 2002–2003 למד בבית הספר לאמנות של אוניברסיטת קולומביה בארצות הברית.
מבחר עבודות
"אביבית" 1995 תערוכה משותפת של אבנר בן גל ואוהד מרומי
העבודה אביבית היא עמדת צפייה-הצצה על המוזיאון: משם החתול והחזרזיר מציצים לעברו. אלה שמציצים מתוך ואל ותוך המוזיאון הם חיות, צעצועים, פסלונים זולים שמקשטים את הבית – דרכם מועברת תחושה של בית אל הפיסול בחלל המוזאלי. כמוצגים "מוזאליים" הם מציצים-צופים מתוך אביבית גם על הצופה – והצופה יכול להצטרף אל החתול והחזרזיר, להיכנס לעמדת הצפייה שבתוך תריסי הפלסטיק הפתוחים למחצה ולבחור באותה תחנת גבול שבקצה המוזיאון כחלק מהביקור-צפייה במוזיאון. אביבית מזכירה מרפסת בדירת שיכון, שנסגרה בתריסי פלסטיק כדי להרחיב את חלל הדירה הצר, להוסיף לה חדר, יחידת-בית נוספת למשחק, לימוד או עבודה. המבנים של מרומי משתייכים ביתר בירור לכרוניקה של האמנות המודרנית: הווילות הישראליות שבתצלומיו מקיימות זיקה לסגנון הבינלאומי: לוחות האלומניום המרכיבים את קונסטרוקציית העקלתון מרושתים בהשקפות עולם ובדפוסי פעולה של תנועות דוגמת הבאוהאוס או הקונסטרוקטיביזם. אך בגרסה הפרובינציאלית של הווילות ברמת השרון, הסגנון הבינלאומי מתורגם לפתרונות שטחיים של סגנון.
הנער מדרום תל אביב (2001)
בספטמבר 2001 הציג מרומי פסל בדמות "הנער מדרום תל אביב", פסל שהיה חלק ממיצב גדול שעסק בשאלות של הגירה ומיעוטים. מרומי הציב בסופו של מבנה דמוי מעבר גבול את דמותו המוגדלת של נער שחור, תוך שהוא מדגיש בדמות מאפיינים אתנוגרפיים וסטריאוטיפים שונים. בראיון תיאר מרומי את נושא העבודה כ"מערכת יחסים בין גוף לארכיטקטורה, בין קולוניאליזם לארכיטקטורה כמקום אוטופי, אבל גם כמקום של שערים, מיון, גוף וצבע." העבודה מעלה שאלות מטרידות שמעסיקות את האמנות הישראלית – שאלת המקום, השייכות והזהות. אף על פי שמרומי עושה שימוש בחומרים מצויים וכמעט נדושים של פרגמנטים אדריכליים השגורים בסביבה האורבנית הישראלית (כמו תריסי פלסטיק) רכיבי מבניו עוברים תהליך הפשטה והופכים למבנה פיסולי שנושאו הוא עצם המושג מעשה האמנות. את הסיטואציות האורבניות מרומי מעגן באנרגיות ובקנה מידה אישיים, ובתוך כך מפרק מן המבנה- מעטה את ערכו הפונקציונלי ומעמידו כמושא להתבוננות. האסתטיקה והשפה החומרית של מרומי, המתבונן בהיסטוריה הקולוניאלית של המודרניזם הישראלי, עמוסות במשתנים החוזרים על עצמם בוואריאציות שונות.
בעקבות הצגתו בתערוכה בתערוכה "זמן אמת, אמנות בישראל 1998-2008" (2008) במוזיאון ישראל, נרכש הפסל ונתרם למוזיאון על ידי אספן פרטי.
"פסל חזרה מס' 4, פופובה + היוצא מן הכלל והכלל" מתוך תערוכה קבוצתית "אנטי אנטי"
התערוכה "אנטי-אנטי", מודעת להיותה הופעה ספציפית בזמן ובמרחב. העבודות בתערוכה נוצרו מתוך שיתופי פעולה בין אמנים ומהנדסים, מעצבים, אדריכלים ומדענים, מהלך שממיר את הביקורת המוסדית המושתתת על חשיפת "אמת" נסתרת בחיפוש אחר הגדרת תחומים חדשים של בהירות. זאת, לנוכח התרבות מהירה ובלתי פוסקת של אינפורמציה ומתוך הבנה כי קיומה של קהילה מותנה בהופעה. ברוח המגמה לשלב בין פרקטיקות של אמנות, מדע ואקדמיה, מייצרת "אנטי-אנטי" מיזוג המציף ומסבך את הקשרים הפורמליים והא-פורמליים בין שדות ומשתתפים, ומבטא את הסטטוס של אובייקט האמנות שמוגדר הן כמושג אסתטי והן על ידי צורות מוסדיות שיחסי כוח מוטמעים בהן. באמצעות הבניית הקשר חדש ונגישות, הפועלים מעבר לתפיסה "רציונלית" של "השכל הישר", בונה התערוכה מהלך פוליטי המעוגן בשיבוש חלוקות ספציפיות של משמעות. היא חותרת תחת התפיסה שביקורת כרוכה בהכרח בחתירה רציונלית ומגדירה מחדש מודלים של ביקורת בפני כוח ואלימות, תוך התמקדות בתפקיד הפרפורמטיבי של השיח ביצירת כלכלות שונות של היגיון. הכלובים של מרומי כמו מכילים עדיין את רוחות השחקנים שאכלסו אותם, והכיסאות של הצופים שנעזבו פונים לכיוונים שונים הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, אוניברסיטת תל אביב. אוצרת: הדס קידר. אוהד מרומי בשיתוף עם קבוצת חקר הביצוע בתיאטרון ובאמנויות המופע; ואמנים רבים נוספים.
נבחרת רוסיה בכדורעף
נבחרת הגברים של רוסיה בכדורעף היא נבחרת הכדורעף הלאומית של רוסיה, המנוהלת על ידי התאחדות הכדורעף הרוסית ומייצגת את המדינה בתחרויות כדורעף בינלאומיות.
רוסיה זכתה במדליית זהב במשחקים האולימפיים בלונדון 2012 והיא אלופת אירופה לשנים 2013, 2017 וזכתה גם בשני גביעי העולם ב-1999 ו-2011, בשלוש אליפויות הליגה העולמית (2002, 2011, 2013) ובליגת האומות (2018, 2019).
שנות ה-90
נבחרת רוסיה בכדורעף הוקמה בשנת 1992 כיורשת נבחרת ברית המועצות בכדורעף ופדרציית הכדורעף הבינלאומית הכירה בה כיורשת הנבחרת הסובייטית האגדית, שעודנה נחשבת לשיאנית הזכיות באליפות אירופה.
המשחק הרשמי הראשון של הנבחרת היה ב-10 ביוני 1992 במסגרת טורניר בינלאומי וגברה על נבחרת צ'כוסלובקיה בתוצאה 3:1 ובספטמבר אותה שנה הנבחרת החלה להשתתף בטורניר כדורעף ביפן.
הנבחרת, שמרבית שחקניה התאמנו בשורות הנבחרת הסובייטית החזקה שמרו על מעמדה של הנבחרת הרוסית שהעפילה באליפות אירופה בכדורעף בשנת 1993 עד לשלב חצי הגמר בו הובסה על ידי הולנד 3:0, זאת לאחר מאזן מושלם של ניצחונות בשלב הבתים. מאמן הנבחרת ההולנדית היה יופ אלברד, שמאוחר יותר היה גם למנג'ר ראשי בנבחרת הכדורגל הרוסית. טורניר האליפות האירופית שנערך בטורקו, פינלנד היה לטורניר המוצלח האחרון שבו נטלו חלק שחקני כדורעף רוסים שהתחנכו עוד במוסדות הספורט הסובייטיים. בטורניר הגדול הבא, אליפות העולם בכדורעף 1994, הנבחרת התקשתה להציג כדורעף משכנע בעיקר עקב היעדרות קפטן הנבחרת אנדריי קוזנצוב, שנפצע קשה וב-30 בדצמבר 1994 נהרג בתאונת דרכים.
באליפות אירופה בכדורעף 1995, הנבחרת לא הצליחה להעפיל לשלבי הפלייאוף בטורניר שנערך ביוון ומאמן הנבחרת ויקטור ראדין פוטר כבר במהלך הטורניר.
בשנת 1996 מונה ויאצ'סלב פלאטונוב למאמן הנבחרת בפעם השלישית (לאחר שבעבר אימן את הנבחרת הסובייטית בשנים 1977 - 1985 ואת נבחרת חבר העמים בשנים 1990 - 1992). אך גם מינוי המאמן האגדי לא הצליח להביא לנבחרת הישגים משמעותיים ובאולימפיאדת אטלנטה (1996) ובאליפות אירופה 1997 ובטורניר הליגה העולמית באותה שנה פלאטונוב חלה והוחלף בויאצ'סלב זייצב.
בשנת 1998 מונה גנאדי שיפולין למאמן הנבחרת, לאחר שאימן בהצלחה את בלוגוריה בלגורוד. בהדרכתו הנבחרת הצליחה לסיים במקומות הגבוהים בטורנירים הבינלאומיים: היא סיימה במקום השני באליפות אירופה 1999 וזכתה בתואר הראשון שלה, הזכייה בגביע העולם בכדורעף 1999, שהצליחו לגבור על נבחרות הכדורעף הטובות בעולם.
העשור הראשון של המאה ה-21
לקראת אולימפיאדת סידני (2000), הנבחרת הרוסית הוזכרה בתור הפייבוריטית לזכייה בטורניר הכדורעף, אך לבסוף סיימה במקום השלישי.
אליפות אירופה שנה לאחר מכן, ב-2001, נערכה באוסטרבה והנבחרת העפילה לחצי גמר. בשנת 2002 הנבחרת זכתה בליגה העולמית לאחר ניצחון על ברזיל. חודשיים לאחר מכן הנבחרת העפילה גם לגמר אליפות העולם אך הפעם הפסידה לאותם ברזילאים, בתוצאה 2:3. בשנת 2003 הנבחרת שמרה על מעמדה כאחת המהירות הטובות ביותר וסיימה במקום השלישי בטורניר.
באולימפיאדת אתונה (2004) הנבחרת הרוסית שחזרה את החשכה מהאולימפיאדה הקודמת וזכתה במדליית ארד. לאחר האולימפיאדה, שיפולין הוחלף במאמן הסרבי זוראן גאיץ', אך לאחר סדרת הבובות באליפות העולם 2006 הוא הוחלף בוולדימיר אלקנו. אך תחלופת המאמנים לא החזירה לרוסים את הזכייה בתארים והנבחרת הפסידה בגמר אליפות אירופה 2005 לאיטליה ובמשחק המכריע באליפות אירופה 2007 הנבחרת הפסידה לספרד.
במסגרת טורניר הליגה העולמית ב-2008 הנבחרת גברה על ברזיל וסיימה במקום השלישי. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) הנבחרת אומנם נראתה טובה אך הפסידה בחצי הגמר לנבחרת אריות הברית.
בפברואר 2009 מונה דניאלה בניולי האיטלקי למאמן הנבחרת, שבעבר אימן גם את דינמו מוסקבה (2007 - 2009).תחתין הנבחרת שמרה על ההישג המסורתי שלה וסיימה במקום השלישי בליגה העולמית, שהפך להישגים קבוע שלה מאז 2001. ברם באליפות אירופה 2009 הנבחרת הפסידה לצרפת ולא העפילה למשחק על המקום השלישי ולראשונה מאז 1997 נותרה ללא מדליות באליפות אירופה.
העשור השני של המאה ה-21
בליגה העולמית בשנת 2010 רוסיה סיימה במקום השני, כשהיא מפסידה בגמר לברזיל ובאליפות העולם אף התקשתה עוד יותר לאחר שהפסידה בשלב רבע הגמר לסרביה וסיימה במקום החמישי.
בסוף 2010 בניולי פוטר ובמקומו מונה ולדימיר אלקנו שהוביל את הנבחרת לזכייה בליגה העולמית ב-2016, בפעם השנייה בתולדותיה. הנבחרת הפסידה רק לנבחרת בולגריה וגברה על פולין בחצי הגמר ועל ברזיל בגמר בתוצאה 3:2
בספטמבר 2011 הנבחרת סיימה במקום הרביעי באליפות אירופה אך בכל זאת קיבלה כרטיס השתתפות בגביע העולם מאת FIVB, כשהיא מנצחת 10 מתוך 11 משחקים רוסיה הבטיחה לעצמה השתתפות באולימפיאדת לונדון (2012) וזכתה בגביע העולם לאחר ניצחון על פולין.
במשחקי הקיץ האולימפיים שנערכו בלונדון ב-2012 רוסיה זכתה במדליית זהב לאחר שזכתה בטורניר הכדורעף. הנבחרת ניצחה בארבעה משחקים מתוך חמש בשלב הבתים (לרבות ניצחונות על סרביה, ארצות הברית, גרמניה ותוניסיה כשהיא הובסה רק על ידי ברזיל). בדרכה לגמר היא גברה רבע גמר על פולין, בחצי הגמר הביסה את בולגריה ובגמר ניצחה את ברזיל בתוצאה 3:2
בסוף 2012 ולדימיר אלקנו הודיע עם התפטרותו בשל בעיות בריאותיות. במרץ 2013 2013 מונה במקומו אנדריי וורונקוב. הנבחרת נתקלה בקשיים רבים באותה שנה של שחרור שחקנים משורות הנבחרת, אך הצליחה לזכות באותה שנה בליגה העולמית לאחר ששוב גברה על ברזיל בגמר. בספטמבר 2013 רוסיה זכתה באליפות אירופה, שנערכה בפולין ודנמרק כשהנבחרת מפסידה רק במשחק הפתיחה מול גרמניה. היא הסיבה את צרפת (שזכתה באליפות הקודמת) וגברה על איטליה בגמר בדרך לזכייה. הזכייה באליפות אירופית אפשרה לרוסיה להשתתף לראשונה בגביע האלופות העולמי והגיעה עד למקום השני בטורניר. שנת 2014 הייתה מוצלחת פחות ורוסיה סיימה במקום החמישי בליגה העולמית, זה היה המצב גם באליפות העולם שנערכה בפולין כשרוסיה סיימה חמישית.
בשנת 2015 נבחרת הכדורעף נכשלה בהעפלה לשלבי הכרעה בליגה העולמית, לאחר שהפסידה 10 משחקים רצופים. וביוני אותה שנה וורונקוב פוטר. במקומו התמנה אלכסנדר קלימקין לממלא מקום. ביולי אותה שנה התמנה ולדימיר אלקנו שוב למאמן הנבחרת. בגביע העולם שהתקיים באותה שנה רוסיה סיימה במקום הרביעי ובאוקטובר 2015 הטלה חלק באליפות אירופה אך גם שם לא הצליחה להעפיל לגמר והודחה מהטורניר כבר בשלב רבע הגמר על ידי איטליה. ברם, הנבחרת הצליחה להעפיל לאולימפיאדת ריו, לאחר שניצחה בטורניר ההעפלה האירופי. באולימפיאדה עצמה הנבחרת נכשלה בהשגת מדליה וסיימה במקום הרביעי.
בפברואר 2017 מונה סרגיי שליאפניקוב למאמן הנבחרת. בהדרכתו הנבחרת לא הצליחה לזכות בליגה העולמית והיא סיימה במקום הרביעי, ברם היא הצליחה לזכות באליפות אירופה בכדורעף 2017 והעפילה גם לאליפות העולם 2018 שתתקיים בבולגריה ובאיטליה. ביולי 2018 הנבחרת זכתה באליפות ליגת האומות לאחר ניצחון 3-0 על צרפת המארחת.
בשנת 2019 מונה תואומס סאמלבואו הפיני למאמן. בהדרכתו שוב זכתה בליגת האומות וכמו עונה קודם גברה על המארחת, הפעם זו הייתה ארצות הברית שהובסה 3-1 במשחק הגמר. ברם, בספטמבר אותה שנה הודחה ברבע גמר אליפות אירופה ובגביע העולם שנערך ביפן פתחה עם 2 ניצחונות.
יהודה שערי
יהודה שַׁעַרי (שוֹיֶירמן) (8 בפברואר 1920 – 18 בספטמבר 1997) היה פוליטיקאי ועורך דין ישראלי, חבר הכנסת (1961–1977) ופעיל בזרם הציונות הליברלית.
ביוגרפיה
מ-1951 היה חבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות מטעם המפלגה הפרוגרסיבית, ובשנים 1957-1961 עמד בראש המדור לפנסיה ובראש המחלקה המשפטית של ההסתדרות.
בשנת 1961 נבחר יהודה שערי לכנסת החמישית, מטעם המפלגה הליברלית. עם הצטרפות המפלגה הליברלית לגח"ל פרש עם חבריו והיה ממקימי המפלגה הליברלית העצמאית לישראל (ל"ע), מטעמה נבחר לכנסות ה-6, ה-7 וה-8, וכיהן כחבר הכנסת וכסגן שר הפיתוח וכסגן שר התיירות.
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977, שערי, כנציג הסיעה הרומנית, גיבש עסקה עם אברהם חסון נציג סיעת ההסתדרות וצבי ניר נציג סיעת הצעירים, על פיו הוא ייבחר במקום השני וחסון וניר יהיו במקומות השלישי והרביעי. אולם בהמשך החליף את חסון בנסים אליעד וחסון התייצב מולו בהתמודדות על המקום השני וניצח. שערי ניסה אז את כוחו בהתמודדות על המקום השלישי והפסיד לנסים אליעד. בשלב זה החליט שערי שלא להתמודד שוב ונותר מחוץ לרשימה. המפלגה זכתה בסופו של דבר למנדט אחד בלבד בבחירות.
אוריאל זוהר
אוריאל זוהר (נולד ב-1952) הוא במאי תיאטרון, סופר, משורר, מחזאי, מתרגם ודרמטורג ישראלי. פרופסור במחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות בטכניון, פרופסור מן המניין באוניברסיטאות הסורבון ובית הספר הגבוה ללימודי תעשייה וניהול בפריז.
ביוגרפיה
זוהר נולד וגדל בקיבוץ תל יצחק. בצעירותו שיחק בהופעות תיאטרון ב"משואה", בקיבוץ תל יצחק, בבימוי השחקן והבמאי אליהו גולדנברג. סיים שירות צבאי, עקב פציעה, בשנת 1970. למד בחוג לתיאטרון ובחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, שם סיים תואר ראשון ושני. התמחה בבימוי ובכתיבת מחזות. עבד בתיאטרון באר שבע, בתיאטרון החאן ובתנועה הקיבוצית. הצגתו המקצועית הראשונה, "היותר חזקה" מאת אוגוסט סטרינברג, הועלתה במועדון בן-יהודה בתל אביב בשנים 1975–1976. במקביל הדריך שחקנים בשכונת התקווה. ב-1976 ביים את קלינקה עם ליאור ייני ודני כץ. בשנת 1978 החל לביים בפריז. את עבודת הדוקטורט שלו, בנושא משמעות הקדושה בתיאטרון הקהילתי, כמקור להשראה קולקטיבית ואוניברסלית, סיים בהצטיינות באוניברסיטת פריז VIII של הסורבון, שם שהה 9 שנים, ובה הרצה בשנים 1980–1985. פרסם למעלה מ-150 מאמרים בתחום התיאטרון. בכתביו ניכרת הערכתו לאישים פיטר ברוק, קונסטנטין סטניסלבסקי, יז'י גרוטובסקי, אוגוסטו בואל, מרטין בובר ואהרון דוד גורדון, כבעלי השפעה עמוקה על התיאטרון. ביים כ-75 הצגות תיאטרון בישראל, בקנדה, באסיה, באפריקה ובאירופה.
בשנת 1986 הקים את תיאטרון הטכניון, שם ביים 52 הפקות עם הסטודנטים, חלקן הופיעו בפסטיבלים בינלאומיים רבים באירופה ובישראל. מלמד אסתטיקה של בימוי, דרמה ישראלית, כתיבת מחזות, הפקת הצגות, משחק ובימוי בטכניון ועוסק בתיאטרון רפואי-שמשי-רוחני. זוהר נחשב למרצה מצטיין בטכניון וזוכה מדי שנה בתעודה מנשיא הטכניון, על הצטיינותו זו. היה חבר "ועדת משפט חברים" בארגון הסגל האקדמי בטכניון.
בשנים 1993–1999 סגן נשיא האגודה הבינלאומית לתיאטרוני אוניברסיטה IUTA-AITU שמרכזה באוניברסיטת לייז' וב-2005 נבחר לחבר כבוד בה. משנת 1995 פרופסור אורח באוניברסיטת פריז HEC ומ-1997 פרופסור מן המניין באוניברסיטת פריז VIII.
ב-1993 ביים את מוחמד בכרי בהצגתם "עונת הנדידה אל הצפון", זוכה פרס השחקן המצטיין בפסטיבל עכו. בשנים 1995–1998 ביים בעברית, ערבית וצרפתית את "מונולוג בכרי" והופיע כשחקן לצידו, בסיבובי הופעות באירופה.
החל מ-2002 שיחק בתיאטרונה של ביאטריס ברו בצרפת. ב-2006 הקים להקת תיאטרון בפריז. הצגתו "אויב העם" מאת הנריק איבסן בצרפתית הופיעה ברחבי העולם. "אויב העם" בעברית, בתיאטרון הטכניון, זכתה לציון לשבח על משחקו של פרופ' רוני נבון, בפסטיבל בנוונטו, איטליה 2009.
החל מ-2007 שופט בינלאומי בתחרויות תיאטרוני סטודנטים באירופה (פריז, מינסק, מוסקבה). מנחה כיתת אמן במשחק ובימוי, בפסטיבלים בינלאומיים באירופה. ב-2009 נבחר להיות חבר באיגוד כללי של סופרים בישראל. פרסם באינטרנט אלפי יצירות שירה וסיפורת.
ב-2011-2010 ביים בתיאטרון Théâtre de l'Île Saint-Louis בפריז את להקתו עם הצגתה "סרפיטה" בעיבוד שכתב עם ברברה היימן לרומן מאת אונורה דה בלזק. ההצגה הופיעה גם ביוון, בקונגו-ברזוויל ובבריסל.
ב-2012 ההצגה הופיעה בתיאטרון "בית בלזק" ובתיאטרון דריוס מיו בפריז, בחיפה, באיסטנבול, בשווייץ ובפסטיבל הבינלאומי ה-24 של פורטו-הלי, יוון. ב-2013 במנטון (Menton) דרום צרפת וב-2014 באורוויל שבהודו. ב-2012 נסע עם מחזהו המקורי והצגתו "הבגד הבלתי נראה" להופיע בפסטיבל הבינלאומי של אוניברסיטת סנקט פטרבורג.
ב-2013 ביים את "מסר למטריאליסטים" (Message aux Matérialistes) מאת אומרם מיכאל איבנהוב, בשווייץ, בפסטיבל הבינלאומי ה-25 של פורטו-הלי, יוון, במנטון (Menton) דרום צרפת וב-2014 באורוויל, הודו. ב-2015 בפריז, בשני תיאטרונים.
ב-2015 ביים את מחזהו "חניכות שמים" בשווייץ, בריסל, פריז (בשני תיאטרונים), פרז'וס ואקס-אן-פרובאנס.
ב-2017 מביים את מחזהו Das Unsichtbare Kleidungsstück (הבגד הבלתי נראה) בפני הקהילה הגרמנית בדרום צרפת.
ב-2018 מרצה באוניברסיטת מוסקבה הממלכתית על שם מיכאיל לומונוסוב, על "רובוטיקה, החסרונות והיתרונות".
ב-2019 מרצה באוניברסיטת טקסס אוסטין בנושא: "ההומור המזרחי כבסיס לחוכמה האנושית". באותה שנה מביים את מחזהו "Our Father Who" בשפה האנגלית, בפני הקהילה האנגלית בעיר פרג'וס, צרפת
ביים מחזות רבים, חלקם פרי עטו או בתרגומו. חלקם בעבודה קולקטיבית עם השחקנים. מחזות בבימויו מועלים בתיאטראות בכל הארץ, בפסטיבלים וברחבי העולם. זוהר שיחק במספר מחזות מאת שייקספיר, מולייר וויקטור הוגו בבימוי במאים ישראלים ובעיקר תחת בימויה של ביאטריס ברו בצרפת. מחזות בתרגומו כוללים בין השאר את "טרטיף" ו"הקמצן" מאת מולייר, "משחק האהבה והגורל" מאת פייר דה מאריבו (הצגה זו הופיעה בפריז), העצם מאת בירגו דיופ (הצגה זו הופיעה באוניברסיטאות מורסיה ואליקנטה), הרצאת הציפורים מאת פאריד אל-דין אטאר, אשר בוימו בידי פיטר ברוק, ועוד.
בין תלמידיו השחקן ובמאי הקולנוע סכנדר קובטי יוצר הסרט "עג'מי", במאי התיאטרון שלמה פלסנר, המחזאית, תסריטאית, שחקנית הדר גלרון, המחזאית יוספה אבן-שושן ורבים אחרים בתחומיו.
ממחזותיו
כתב כ-45 מחזות, להלן כמה כותרים:
אינסיסיווזאורוס
יצור זה היה מכוסה נוצות על פי המחקרים האחרונים, והוא היה בעל מקור קרני עם בליטה דמוית-שן של מכרסם ממנה קיבל את שמו. אורכו הגיע לפחות ממטר. הוא היה בעל גולגולת באורך 10 סנטימטרים בתוכה היו שיניים זעירות רבות מאחורי החותכת הגדולה. היו לו טפרים גדולים שייתכן שכוסו בנוצות וגוף קטן אך מוצק ובעל רגליים דמויות-יען. במראהו הוא היה קרוב לדינוזאורים שהפכו לעופות.
היצור היה כנראה צמחוני או אוכל כל שחי בקבוצות קטנות ביערות סין.