cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברית הכהונה
במקרא
התורה - שקרואה תורה נצחית, אוסרת על "איש זר אשר לא מזרע אהרן" מלהקטיר את קטורת הסמים על מזבח הפנימי, וגם מזהירה את בני אהרון לשמור בקפדנות על קדושת המזבח ולמנוע קריבת זר אליה. התורה גם קוראת לברית הכהונה "ברית כהונת עולם". בנבואת מלאכי מסופר אודות הופעתו הפתאומית של הקדוש ברוך הוא אל ירושלים ואל בית המקדש ועיסוקו המיידי לטהר את משרתיו בני לוי;
בדברי חז"ל
בדברי חז"ל מתוארה ברית הכהונה כאחת מחמשה בריתות הנאמרות בתורה, וגם נימנית עם שש ברכות מיוחדות שעתיד הקדוש ברוך הוא להחזיר לעם ישראל. גם מונים את כהונת אהרן ובניו כאחד מהחמשה מקומות בתורה שאמר הקדוש ברוך הוא את המילה לי - מילה שמסמנת בחירה עולמית. חז"ל גם מסבירים שלעתיד לבוא לא יצטרך אהרן ובניו להימשח שוב פעם לעבוד במקדש אלא המשחתם בדור המדבר נחשבת כעדיין בתוקפה.
הספרא והתלמוד ירושלמי מסבירים שלא ניתן לומר שכמו שנפסלו הבכורים ייפסלו גם הכהנים לעתיד לבוא, אלא הכהונה היא נכס נצחי של זרע אהרן.
בתלמוד בבלי, מתבטאת נצחיות ברית הכהונה עם זרעו של אהרן בכך שלעתיד לבוא יופיע אהרן בעצמו ויתנו לו תרומות. בתוספתא, מסופר שבעת שגנז יאשיהו את ארון הברית גנז עמו את מקלו של אהרן (עם שקדיה ופרחיה). נוסף להביטוי התורני ברית כהנת עולם, מובא בדברי חז"ל גם מובא שכשהקדוש ברוך חולק גדולה לאדם הוא גדולה נצחית, ולא יועבר את עבודת המקדש משבטו של לוי כמו שהועבר העבודה מן הבכורות.
בפרשני התורה
על החזרת הביטוי (שלשה פעמים) של המילים וכהנו לי מבאר הבעל הטורים כסימן שיעבדו בני אהרן בבית השלישי. אולם מובן מפירושו של בעל הטורים שהכהונה לא תחזור לבית אהרן עד אחר ביאת המשיח.
ביטול הכהונה
בעת חורבן בית ראשון, התלמוד מספר שעלו פרחי הכהונה - עם מפתחות ההיכל בידם- לגג ההיכל ואמרו: "ריבונו של עולם, הואיל ולא זכינו להיות גזברים נאמנים, יהיו המפתחות מסורים לך". משסיימו את דבריהם, זרקו את המפתחות כלפי מעלה. יצאה כעין פיסת יד מהשמים וקיבלה את המפתחות, והם קפצו ונפלו לתוך האש. כהמשך לחורבן הבית וביטול עבודות הכהונה אשר בתוכה - וגם הפסקה לממשלת מלכות בית דוד - קמה דוברים בעם והכריזו שמאס הקדוש ברוך הוא בשתי המשפחות הללו - בית אהרן ובית דוד, וכפי שמסופר בספר ירמיהו;
נבואת ירמיהו
כתגובה לטענה זו ניבא ירמיהו ששייכות ברית הכהונה אל בית אהרן היא נצחית ולא ימוט לעולם, ועוד יחזרו הכהנים למעמדם ביתר שאת;, נבואה זו, קישר ירמיהו הנביא עם עצם קיומו של עם ישראל;.
נבואת יחזקאל
בספר יחזקאל מופיעה נבואה מחודשת שלא נמצאת בשאר כתבי קודש. הנביא יחזקאל מנבא שבבית המקדש השלישי יכהנו הכהנים בני צדוק לכל ענייני הקרבת חלב ודם על המזבח, וגם יזכו ללשכה מיוחדת בין שאר לשכות המקדש. וכל זאת בזכות שלא נכנעו לעבוד עבודה זרה בעתים ששאר העם - ואפילו שאר הכהנים - נכנעו לעבודה זו.
עבודת הכהונה לעתיד לבוא
אף על פי שבדמות המקראית ברורה שהכהונה היא נחלתו של בית אהרן, בכתבי רבי חיים ויטל מובא מתורת רבו רבי יצחק לוריא מסופר שבזמן העתיד לבוא יזדככו הנשמות שהם משורש של קין שהם נשמות בכורי ישראל והלויים, ויזכו לעבוד בבית המקדש השלישי. הנחה זאת מבוססת על מאמר הקדוש ברוך הוא אל קין אם תטיב שאת, כלומר שכשתטיב מעשיך תזכה לכהונה הנקראת שאת. גם בעל התניא מצטט את אותו הרעיון והרעיון נשנה ביד בנו אדמו"ר האמצעי ונשלש על ידי אדמו"ר הצמח צדק. וכך גם מסביר האור החיים, רבי חיים בן עטר על אמירת יעקב אבינו אל בנו ראובן בכורי אתה - שלעתיד לבוא יעבדו הבכורים עם הכוהנים במקדש. כמו כן, בעל ספר סמוכים לעד (איתמר הכהן) כותב שלעתיד לבוא יתוקן חטא העגל וישתתפו הבכורים עם הכהנים בעבודת המקדש. לפי פירושו של יונתן אייבשיץ הכהנים בני צדוק יהיו כהנים גדולים ובכורי ישראל ישמשו ככהנים הדיוטים.
יש הסבורים כי אין להבין את דברי רבי יצחק לוריא וסיעתו - שהבכורים ישמשו ככהנים בבית השלישי - כפשוטם, וזאת כי הבנה כזו סותרת לעשרות הבנות "פשוטו של מקראות" ומאמרי חז"ל.
על מנת לשלב חידוש קבלי זה עם פסוקי התורה ומאמרי חז"ל הנפוצים, יש שהסבירו שמאמרי חלק הנסתר שבתורה מחדשות שכוחות רוחניות עליונות הנקראות בשם סטרא דגבורה ייכנסו אל תוך רוח נשמתם של הכהנים מזרע אהרן, ובכוחות אלו יעבדו הכהנים. אמנם, מפירוש אור החיים לספר שמות נראה שסובר רבי חיים שלעתיד לבוא יתוקן חטא העגל באופן שבכורי ישראל יעבדו בעבודות הקלות שבמקדש, וכהמשך הסבר זו יש מסבירים את הכוונה ש"לעתיד עבודה יחזור לבכורות" - שהבכורים ישתתפו לעתיד לבוא בעשיית העבודות במקדש הכשרות בזר.
לפי פירוש הרד"ק לספר יחזקאל, לעתיד לבוא ייתכן שישרת יחזקאל הנביא (הכהן) ככהן גדול
במשנתו של הרבי מליובאוויטש
הרבי בשיחותיו הבהיר שגניזת מטה של אהרן יחד עם הארון הברית מסמל שבימי המלך המשיח יפרח הכהונה שהייתה מדוכא ודעוך כל ימי הגלות והחורבן, וישובו הכהנים לעבודתם.
אור & קסם (סדרת טלוויזיה)
אור & קסם (באנגלית: Light & Magic) היא סדרת טלוויזיה דוקומנטרית משנת 2022 בבימויו של לורנס קסדן, בהפקת לוקאס פילם ו-Imagine Documentaries. הסדרה עלתה לראשונה כסדרה מקורית של דיסני+ ב-27 ביולי 2022, כשכל ששת הפרקים שחררו בבת אחת.
תקציר
הסדרה מספרת את ההיסטוריה של חברת האפקטים החזותיים לסרטי קולנוע Industrial Light & Magic (ILM) מאז הקמתה ב-1975 ועד לתפקיד המפתח שלה בפיתוח אפקטים חזותיים ביצירת סרטים.
ביקורות
אתר הביקורות Rotten Tomatoes דיווח על דירוג של 100% על סמך 13 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 8.8/10 הסכמת המבקרים באתר היא: "מתעד את עליית ILM תוך תשומת לב גדולה לפרטים, אור & קסם הוא הצדעה ראויה להשקעה שנכנסת לעשיית הסרטים ופינוק מוחלט לחובבי הכשפים הקולנועיים."
בריאן לאורי מ- CNN הצהיר שלורנס קסדן מצליח לתאר מבט מתחשב, משעשע ומפורט על יצירת האפקטים המיוחדים על פני הסדרה התיעודית, ומצא שזו תפיסה שאפתנית ועמוקה לגבי האופן שבו האפקטים המיוחדים של ILM יכולים להשפיע. ג'ים המפיל מ- IndieWire מצא שקסדן מצליח לספר סיפור רחב העוסק בטכנולוגיות מתקדמות בעדשה אישית, ואמר שהסרט התיעודי עוקב אחר התפתחותה של לוקאס פילם ועובדיה באופן מרגש, משעשע ומעמיק.
סטפני מורגן מ-Common Sense Media דירגה את הסרט התיעודי ב-4 מתוך 5 כוכבים, שיבחה את הסדרה לערך החינוכי שלה, כתבה שמאחורי הקלעים מרתקים, ושיבחה את המסרים החיוביים של מודלים לחיקוי, יצירתיות, התמדה ועבודת צוות. טארה בנט מ-IGN דירגה את הסדרה 7 מתוך 10 וכתבה שהיצירה של לוקאס פילם על ידי ג'ורג' לוקאס כסיפור סוחף והחברה מצליחה לתאר את השפעה על תעשיית הקולנוע באור & קסם, אך מצאה שהסדרה דחוסה מדי, ואמרה. הסרט התיעודי קצר מכדי להציג את הסיפור המלא של לוקאס פילם.
חוק הרופאים הווטרינרים
חוק הרופאים הווטרינרים הוא חוק העוסק באתיקת הרופאים הווטרינריים, בהכשרת ורישוי רופאים וטרינריים, אמצעי משמעת ופרסומים. החוק נועד להחליף את פקודת הרופאים הווטרינריים מ-1991.
אמצעי משמעת
אם ראה השר האחראי רופא וטרינר מצבע את אחד מהמעשים הבאים, הוא רשאי בצו לשלול את רישיונו, להשעותו לתקופה שקבע או לתת לו נזיפה או התראה:
לרופא הווטרינר יש אפשרות להגן על עצמו מן הצו, אם יגיש כתב הגנה בכתב ויטען את טענותיו בכתב ובעל פה. כתב ההגנה ידון בוועדה שהשר מינה, וזו תדון בכתב ההגנה ותגיש את החלטתה לשר.
עונשין
מאסר של שנה יוטל על אדם שעסק בווטרינריה ואינו רופא וטרינר.
מאסר שלושה חודשים יוטל על רופא וטרינר המשתמש בתואר "מומחה" ואינו מומחה.
מאסר של שלוש שנים יוטל על אדם שהשיג או ניסה להשיג רישיון עיסוק בווטרינריה או תואר מומחה בווטרינריה שאינו זכאי לו.
מאסר של שנה יוטל על אדם שמעסיק אדם כווטרינר אם אינו מוסמך לווטרינריה.
בית משפט שהרשיע אדם בעבירה על חוק זה רשאי בנוסף לבטל באופן קבוע או זמני את רישיונו לעיסוק ברפואה וטרינרית.
ועדת קו האורך
ועדת קו האורך (באנגלית: The Board of Longitude) הייתה גוף ממשלתי בריטי שמונה בשנת 1714 על מנת למצוא פתרון פשוט לחישוב קווי אורך של כדור הארץ עבור הצי הימי הבריטי.
בתקופה זו הייתה בריטניה מעצמה ימית, ולכן הייתה חשיבות עליונה לייעול מסעות הצי. כך למשל, התארכות המסעות הביאה לצורך באספקה רבה יותר, בחשיפה ממושכת יותר למחלות ים ובביטוח ימי יקר יותר. הוועדה הציעה פרסים כספיים עבור פתרונות שיהיו מדויקים מספיק.
מדענים רבים מהשורה הראשונה לקחו חלק במציאת הדרך הפשוטה ביותר לחישוב קווי האורך, אך בסופו של דבר לאחר שנים רבות שבהן לא נמצאה דרך נוחה למציאת קו האורך, ג'ון הריסון קיבל את הפרס מהוועדה עבור המצאת הכרונומטר הימי שהוא למעשה שעון מדויק. ב-1828 סיימה הוועדה את תפקידה.
בשנת 2000 הפיקה חברת גרנדה הבריטית מיני סדרה עטורת שבחים ופרסים המגוללת את סיפורו של השעון ושל הריסון, ובקו עלילה מקביל את סיפורו של רופרט גולד (1890-1948), שהקדיש את זמנו בלהט ובאובססיביות לשיפוץ שעוניו של הריסון, כדי להוכיח את גדולתו. מייקל גמבון וג'רמי איירונס הופיעו בתפקידים הראשיים. המיני סדרה מבוססת על ספרה של דווה סובל, "קו האורך – סיפורו האמיתי של הגאון הבודד שפתר את הבעיה המדעית הגדולה ביותר של זמנו" (1998, כתר הוצאה לאור).
ג'ולי לונדון
ג'ולי לונדון (באנגלית: Julie London; 26 בספטמבר 1926 - 18 באוקטובר 2000) הייתה זמרת ושחקנית אמריקאית. נודעת בשירתה החושנית וקולה שהוא צלול אך מחוספס. שיא הקריירה המוזיקלית שלה היה בשנות החמישים. קריירת המשחק שלה נפרשה על שלושה וחצי עשורים, והסתיימה בתפקיד של אחות בסדרת הטלוויזיה !Emergency.
כזמרת
לונדון החלה לשיר בפומבי מגיל צעיר, עוד לפני שהופיעה בסרטים. הקריירה המקצועית שלה החלה בשנת 1955 כששרה במועדון גדול בלוס אנג'לס. אלבום הבכורה שלה Julie is Her Name יצא בדצמבר 1955 והמגזין בילבורד הכתיר אותה כזמרת הפופולרית ביותר לשנים 1955, 1956 ו-1957. בשנת 1957, בראיון שהיה לכתבה ענקית במגזין לייף היא מתארת את הקול שלה כמעושן, ועל כן אינטימי.
גירוש הנשים הנוכריות
לפי ספר עזרא, עם בואו של עזרא לירושלים, כשליח המלך הפרסי ארתחששתא, והממונה מטעמו על היהודים שישבו באחשדרפנות עבר הנהר (ממערב לנהר פרת), הגיעו אליו חלק מהשרים וסיפרו כי נפוצים נישואי תערובת עם העמים השכנים. עזרא שראה בנישואי תערובת חטא חמור שעלול לגרום לעונש גלות וסכנת התבוללות דתית ולאומית, הגיב בזעזוע, קרע את בגדיו, מרט את שערות ראשו וצם. לשיטתו, ירושת הארץ תלויה בראש וראשונה בהיבדלות מעמי הארץ, והוא ראה את ההתבוללות כגורם לחורבן ולגלות. שכניה בן יחיאל מבני עילם קרא לעזרא לגרש את הנשים הנוכריות. עזרא הסופר נעתר לקריאה זו, והשביע את הכהנים והלויים לסייע לו. הוא כינס את העם לאספה מיוחדת בירושלים בכ' בכסלו, ואיים להחרים את רכושו של מי שייעדר מהאסיפה. באספה השביע עזרא את העם לגרש את הנשים הנוכריות וצאצאיהן (לא מצוין האם ביקש גם מנשים יהודיות להיפרד מבעליהן הנוכרים), והוחלט להקים בית דין מיוחד לצורך בירור מעמדן של הנשים ולצורך הגירוש (אפשרות גיורן של הנשים הנוכריות לא הוזכרה כלל). בית הדין ערך את הבירור מא' בטבת ועד א' בניסן, ובבירור התגלה פגם בייחוסם של 113 איש.
במחקר
על פי מחקרו של פרופ' משה ויינפלד, הפרשה מייצגת גישה בדלנית חדשה ביהדות בתקופת שיבת ציון, המרחיבה את המושג "העם הקדוש" ספר דברים, שמשמעותו דתית ולאומית בלבד, למושג "זרע קודש" שמשמעותו דתית-ביולוגית. ויינפלד טוען בעקבות יחזקאל קויפמן, שהנשים הנכריות שגירש עזרא לא היו עובדות אלילים, אלא מתייהדות, וסיבת גירושן הייתה עובדת היותן נכריות בלבד. השקפת עולם זו באה בניגוד למגמה אוניברסליסטית שהייתה גם היא קיימת באותה תקופה, השואפת לקרב את הנוכרים וליהדם.
בספר עזרא אין אזכור לכך שהנשים הנכריות גורשו הלכה למעשה. חוקרת המקרא ד"ר יונינה דור טוענת כי אין עדות לגירוש בפועל, והיא משערת כי ייתכן שהתכוונו מלכתחילה לבצע גירוש של ממש, אבל כשלא צלח הדבר, בוצע הגירוש באופן טקסי בלבד כהצהרת כוונות ייצוגית.
צינוראים
צינוראים (שם מדעי: Lamiales) היא סדרה של צמחים בעלי פרחים, דו-פסיגיים המקיפה 23 משפחות.
בעבר, תחת מערכת המיון הטקסונומית על שם קרונקוויסט (1981), כללה סדרת הצינוראים שלוש משפחות עיקריות בלבד: זיפניים, שפתניים וורבניים. כיום, בעקבות מחקרים גנטיים, הסדרה הורחבה משמעותית ואוחדה עם הסדרה לועניתאים (Scrophulariales), זאת האחרונה כיום מוכרת כמשפחת הלועניתיים (Scrophulariaceae). הסדרה מונה כ-11,000 מינים ידועים.
מאפיינים
כמעט כל מיני הסדרה עונים על הקריטריונים הבאים (אם כי יש יוצאים מן הכלל):
הערות שוליים
Lamiid
טור דה לה פרובאנס
הטור דה לה פרובאנס הוא מרוץ אופני כביש שמתקיים בצרפת מאז 2016, אז ניצח בו תומא ווקלר הצרפתי. המרוץ הוא בדרג 2.Pro וחלק מסבב המרוצים של ה-UCI ProSeries, שהוא הדרג השני הכי גבוה בענף אופני הכביש אחרי UCI World Tour.
היסטוריה של לונדון
ההיסטוריה של העיר לונדון נמשכת כ-2,000 שנה. מיישוב קטן בקצה האימפריה הרומית גדלה העיר והפכה לאחת הערים הגדולות והחשובות בהיסטוריה. במהלך תולדותיה הייתה לעיר בירה של ממלכה ושל אימפריה, עיר נמל מרכזית ומרכז שלטוני בינלאומי, מרכז מדעי חשוב, וגם מוקד תרבותי וכלכלי חובק עולם. למרות תלאות קשות שעברו עליה, שכללו מגיפות, שרפות, הפצצות אוויריות ופיגועי טרור, הייתה לונדון ועודנה אחת הערים המשפיעות והמרתקות בעולם כולו.
לונדון הפרהיסטורית ואגדות בדבר ייסוד העיר
על פי אגדה המופיעה לראשונה ב"היסטוריה בריטונום" (Historia Britonum) שנכתבה על ידי נניוס במאה התשיעית ומוזכרת מאוחר יותר בכרוניקה שנכתבה על ידי ג'פרי ממונמות' במאה ה-12: "ההיסטוריה של מלכי בריטניה" (Historia Regum Britanniae), נוסדה העיר לונדון על ידי ברוטוס הטרויני, אשר הקים במקום עיר בשם "טרויה החדשה" או "טרינואנטום" (Trinovantum). אין עדויות היסטוריות כלשהן לסיפור זה, אולם סיפור זה מנסה להסביר עובדות היסטוריות, שכן באזור לונדון התגורר בתקופת הברזל שבט ה"טרינובנטים". ג'פרי מזכיר בספרו את יורשיו של ברוטוס, המלכים המיתולוגיים של בריטניה, ובהם המלך לוד בן הלי, אשר על פי ספרו של ג'פרי בנה מחדש את העיר ושינה את שמה ל"עירו של לוד" - "קארלודאין" (CaerLudein), שם, אשר לדברי ג'פרי, עוות עם השנים ל"לונדון".
על אף מיתולוגיה זו, מחקרים ארכאולוגים הראו כי בתקופה הפרה-היסטורית לא היו במקום יישובים בעלי משמעות. ישנם מספר ממצאים של חוות חקלאיות וכן מספר קברים, אולם ככל הנראה לא הייתה במקום עיר לפני התקופה הרומית. בתקופה הפרה היסטורית הייתה לונדון אזור כפרי, המיושב בדלילות. במקום התגלו מספר ראשי חניתות מתקופת הברונזה המלמדים כי באזור נערכו קרבות בין שבטים שונים שהתגוררו במקום, וככל הנראה נהר התמזה שימש גבול בין שטחיהם. חפירות ארכאולוגיות נוספות שנערכו בגדה הדרומית של נהר התמזה, בסמוך לבניין SIS שבווקסהול גילו כי ייתכן שהיה במקום גשר מעץ או רציף עץ כבר בשנת 1,000 לפנה"ס.
לונדון הרומאית
השם "לונדיניום" קדם לכיבוש הרומי, אולם משמעותו אינה ידועה בוודאות. לפי אחת הסברות משמעות השם היא "בעל עוצמה", אולם מחקר של ריצ'אד קואוטס מעלה כי השם הוא משפה קדם-קלטית ומקורו ככל הנראה במילה "פלואונידה" שמשמעה "נהר רחב זורם", ופירוש השם "לונדוניום" הוא היישוב שליד הנהר הרחב הזורם (הכוונה לתמזה). כאמור, הסברה לפיה העיר נקראת על שמו של לוד בן הלי, שהייתה מקובלת בימי הביניים, אינה מקובלת כיום על החוקרים.
העיר נוסדה בשנת 50 לספירה לצידה של דרך רומאית שנבנתה. בשנת 60 נבזזה העיר על ידי המלכה הבריטית בודיקיאה, ונשרפה כולה.
העיר התאוששה מהביזה והמשיכה לגדול. בשנת 140 לספירה כבר התגוררו בה 45,000 - 60,000 תושבים , והיא הפכה לבירת הפרובינקיה הרומית של בריטניה (קודם לכן הייתה הבירה העיר הסמוכה קאמולודונום, היא קולצ'סטר של ימינו).
בראשית המאה החמישית עם ירידתה של האימפריה הרומית, והתקפות הברברים בגאליה ובספרד ניתקו את דרכי המסחר בין בריטניה הרומית למרכז האימפריה. קונסטנטינוס השלישי, מפקד הצבא הרומי בבריטניה הכריז על עצמו כקיסר בריטניה הרומית, ובהמשך אף כקיסר האימפריה הרומית המערבית ויצא בראש צבא לכבוש את רומא. בשנת 410 פנו רשויות העיר לעזרת הקיסר הונוריוס וביקשו את עזרתו כנגד שלטונו של קונסטנטינוס השלישי. הקיסר דחה את פנייתם - דחייה שמשמעותה סיום שלטונה של רומא בבריטניה. הפסקת השלטון הרומי בבריטניה הביאה להחלשות כוחות הצבא בה, ולפלישות של שבטים גרמניים: האנגלים, הסקסונים היוטים והפריזיאנים. פלישות אלה הביאו לחולשה כלכלית ומצב ביטחוני מעורער, ואלה הביאו לנטישת העיר בשלהי המאה החמישית.
לונדון הסקסונית
לאחר כ-150 שנים בהן היה המקום בלתי מיושב, התיישבו האנגלו-סקסונים באזור בראשית המאה השישית, בשל חשיבותו האסטרטגית של עיקול נהר התמזה.
בשנת 604 היה האזור בשליטת סאברט מלך אסקס, וכשהוא המיר את דתו לנצרות, הוא ניצר את העיר, ולונדון הפכה למושבו של הגמון, וניבנתה בעיר הכנסייה הראשונה.
ההתיישבות נקראה בשם "לונדנוויק" (שפירושו "נמל לונדון") והייתה ממוקמת במקום מזרחית מהמקום בו עמדה העיר הרומית, באזור שבין קובנט גרדן ואלדוויץ' של ימינו. שם העיר העתיקה נשתמר במילה "אלדוויץ'" שפירושה "הנמל הישן". אזור זה שימש הגבול בין הסקסונים לאנגלים, אשר נאבקו ביניהם על השליטה בו.
החל משנת 830 הותקפה העיר פעמים רבות על ידי הויקינגים. המתקפות העיקריות אירעו בשנים 842 ו-851 ושוב ב-865 עת שצבא ויקינגי גדול פלש למזרח אנגליה, צבא זה הגיע לבסוף ללונדון בשנת 871, וחנה בתחום שטח העיר הרומית למשך החורף (תוך שהוא, ככל הנראה, שולט בעיר המצוייה ממערב למתחם העיר הקדומה).
בשנת 878 שחרר אלפרד הגדול את העיר לאחר שהביס את הוויקינגים ואת מלכם גותרום הזקן בקרב אתאנדום, והעביר את מיקום העיר למקום בו עמדה העיר הרומית. אלפרד מינה את חתנו אתלרד השני, מלך מרסיה למושל העיר והאחראי על הגנתה. ככל הנראה באותה עת נבנה מחדש גשר לונדון ושוקמו חומות העיר מהתקופה הרומית. העיר מצפון לגשר נקראה "לונדנבורח", והאזור דרומית לגשר, במקום בו מצוי רובע סאת'רק של ימינו נקרא: "סותרינה גוורק".
לאחר מותו של אלפרד נותרה העיר בשליטת המלכים האנגליים, והעיר הפכה למרכז מסחרי רב חשיבות החל מראשית המאה העשירית, ואף שבירת המדינה הייתה בוינצ'סטר עלתה חשיבותה הפוליטית של לונדון. אתלסטאן שהה בעיר במרבית שנות שלטונו, מועצת המלך ישבה בעיר, וחוקים רבים נחקקו בה. המלך אתלרד "חסר ההחלטה" העדיף את לונדון כבירת המדינה, וחוקק סדרת חוקים שכונו "חוקי לונדון" (בשל מקום חקיקתם) בשנת 978.
בשלהי המאה העשירית הייתה העיר נתונה למתקפות ויקינגיות נוספות, ובשנת 994 תקפו הדנים את העיר, בלא הצלחה. בשנת 1013 הוטל מצור על העיר ואתלרד נמלט ממנה. מלך דנמרק סווין פורקבירד נפטר חמישה שבועות לאחר שהוטל המצור, ובנו קאנוט הגדול המשיך את המצור וכבש את העיר. הסאגות הנורדיות מתארות קרב בו אתלרד תקף מחדש את הוויקינגים בלונדון. על פי תיאור הקרב ניצבו הוויקינגים על גשר לונדון וירו חניתות וחצים על האנגלים התוקפים, אולם אלה הגנו על ראשיהם בלוחות עץ מהבתים הסמוכים, הצליחו להתקרב אל הגשר ולמוטט אותו בהורגם חיילים דנים רבים. ניצחון האנגלים הביא לסיום הכיבוש הוויקינגי של העיר לונדון. ישנה סברה כי קרב זה הוא המקור לשיר הילדים האנגלי "גשר לונדון מתמוטט".
בנו של אתלרד, אדמונד השני, מלך אנגליה הגן על העיר מפני מתקפה נוספת של הדנים, ומנע את כיבושה.
לאחר מותו של אדוארד המודה התחולל משבר ירושה, במסגרתו טען ויליאם דוכס נורמנדי, אחיינו של המלך, לכתר האנגלי. מועצת המלך בחרה באחיו של המלך הרולד גודווינסון, והכתרתו למלך במנזר וסטמינסטר. החלטה זו הביאה לפלישת ויליאם לאנגליה בשנת 1066.
לונדון וויליאם הכובש
ההגדרה של ימי הביניים בהיסטוריה הבריטית שונה במעט מההגדרה של התקופה באירופה, ומקובל להגדיר את הפלישה הנורמנית לאנגליה בשנת 1066 כתחילתה של התקופה בבריטניה. ויליאם, דוכס נורמנדי טען לזכותו לכתר, אולם מועצת המלך העדיפה את הרולד גודווינסון. בעקבות החלטה זו פלש ויליאם לממלכה וכבש אותה לאחר ניצחונו בקרב הייסטינגס. במהלך הכיבוש שרף ויליאם את אזור סאת'ק אולם לא נכנס לעיר לונדון עצמה, והמתין דרומית מערבית לעיר, באזור ברקהאמסטד לנציגי העיר להכיר בו כמלך החוקי של לונדון. מחשש מפני הרס העיר, מנהיגי העיר הסכימו במהירות להכיר בו כמלך, וויליאם, בתמורה, הכיר בשלטון העצמי של העיר בצו מלכותי משנת 1067 אשר הבטיח את זכויות העיר ואת זכויות תושביה למשול בעצמם.
תחת שלטונו של ויליאם הכובש נבנו מספר מצודות צבאיות באזור לונדון, מצודת לונדון, טירת ביינארד וטירת מונטפיצ'ט, על גדות נהר התמזה, הן כדי להבטיח את שלטונו של ויליאם באזור, והן על מנת להגן על האזור מפני התקפות של ויקינגים.
זכויות הבחירה של ראש העיר וזכויותיהם של התושבים הפכו רשמיים עם הצווים שניתנו על ידי המלך ג'ון בשנת 1199 ובשנת 1215.
בשנת 1176 החלה בניית גשר לונדון (עבודות הבנייה הסתיימו ב-1209) באתר בו עמד גשר עץ קדום יותר. הגשר עמד על מכונו במשך 600 שנה, והיה הגשר היחיד על התמזה עד שנת 1739.
מרד האיכרים
במהלך מרד האיכרים של 1381 בהנהגתו של ווט טיילר פלשו כוחות הצמיתים לעיר לונדון ולמצודת לונדון וערפו את ראשם של הלורד צ'נסלור (ראש השרים), שר האוצר, והארכיבישוף סיימון סדברי. הצמיתים בזזו את העיר והעלו אותה באש. טיילר עצמו נדקר למוות על ידי הלורד ראש העיר של לונדון, ויליאם וולוורת', בסמית'פילד ובכך שם ראש העיר קץ למרד האיכרים במו ידיו.
גידולה של העיר והתפתחות המסחר
במהלך ימי הביניים גדלה העיר והתפתחה בשני כיוונים שונים. במעלה הנהר הפכה וסטמינסטר להיות הבירה המלכותית - מקום מושבם של בית המלוכה ומרכז הממשלה. במקום בו עמדה העיר הרומית - הפכה הסיטי של לונדון מרכז מסחר וכלכלה. שתי הערים גדלו אחת לכיוון השנייה ובשנת 1600 הפכו לרצף עירוני אחד.
הצפיפות הרבה ותנאי התברואה הגרועים הקלו על התפשטות מגיפות. בין השנים 1348 (המגפה השחורה) ו-1666 (המגפה הגדולה) מתו כמחצית מתושבי העיר בשישה-עשר אירועים שונים של מגיפות. במהלך מגפה הגדולה עצמה בשנת 1665 נפטרו כ-100,000 תושבים (20% מתושבי העיר באותה עת).
לונדון בתקופת טיודור (1485-1603)
עם נישואיו של הנרי השביעי לאליזבת מיורק הסתיימה מלחמת השליטה הממושכת שנודעה בשם מלחמת השושנים. הנרי השביעי החליט לבסס את שלטונו באמצעות הגברת הריכוזיות בממלכה, והחזרת מוסדות השלטון לידי הכתר. כדי לסמל את ריכוזיות המלוכה ואת מקום מושבה בוסטמינסטר הזמין את בניית "קפלת הנרי השביעי" במנזר וסטמינסטר. המלך שמר על השלטון העצמי של העיר. כקודמיו נהג ללוות מאיגוד העיר לונדון כספים על מנת לממן את מלחמותיו עם הצרפתים. בניגוד לקודמיו, הוא גם פרע את ההלוואות במועד. בתקופתו, במיוחד בגלל אי התערבות בית המלוכה בחיי המסחר, צמח המסחר בלונדון והעיר גדלה.
בשנת 1497 ניסה פרקין וורבק שטען שהוא ריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק לתקוף את העיר ולהביא לנפילתו של המלך אדוארד החמישי (שהיה אז ילד). הניסיון נכשל. וורבק נתלה בטייברן, וריצ'רד נכלא במצודת לונדון.
עם מותו של הנרי השמיני בשנת 1547, עלה על כס המלוכה אדוארד השישי, בנו מאשתו השלישית, ג'יין סימור שנפטרה בעת לידתו. אדוארד השישי היה רק בן 9 כשהומלך ובן 15 היה במותו ממחלת השחפת. את אדוארד השישי הייתה אמורה להחליף אחותו מרי, בתם של הנרי השמיני וקתרין מאראגון, אולם מאחר שאדוארד השישי נקב בשמה של הליידי ג'יין גריי כמי שתעלה על הכס תחתיו, וזאת כדי למנוע את המלוכה ממרי הקתולית, המלכתה של מרי נאלצה לחכות, אך לא להרבה זמן. לכששמעה מרי על מותו של המלך הגיעה למזרח אנגליה כדי לארגן את תומכיה לעלייה על לונדון. תוך זמן קצר עברה תמיכתם של מוקדי הכח בלונדון מליידי ג'יין גריי למרי, וב - 19 ביולי 1553 הוכרזה מרי הראשונה מלכה. ג'יין שמלכה רק תשעה ימים נאסרה ומאוחר יותר הוצאה להורג.
התפתחות המסחר
מרבית תושבי העיר בתקופה זו התגוררו בשטחה של הסיטי בצפיפות רבה מאוד. הסטרנד קישר בין הסיטי לבין בתי המשפט בוסטמינסטר ולאורכו של הרחוב התגוררו האריסטוקרטים של התקופה.
ערוץ התעבורה העיקרי בין הסיטי לבין וסטמינסטר היה נהר התמזה, ולא הסטרנד. מלבד שני אזורים אלה הייתה העיר מוקפת חוות חקלאיות ואזורים חקלאים. קובנט גרדן היה שוק פתוח למכירת פירות וירקות.
בשנת 1561 פגע ברק בקתדרלת סנט פול. גג הכנסייה תוקן אולם צריח הכנסייה שנשרף כולו לא הוחלף (המבנה כולו נשרף זמן קצר מאוחר יותר במהלך השרפה הגדולה של לונדון).
העלייה במסחר הביאה לגידול רב במספר תושבי העיר ובמשך כ-100 שנה הכפילה העיר פעמיים את מספר תושביה מ-100,000 תושבים בשנת 1580 ל-200,000 בשנת 1600 ול-400,000 בשנת 1650.
התקופה האליזבתנית
בסוף המאה ה-16, בתקופה שנקראת "העידן האליזבתני", התגורר ועבד בלונדון ויליאם שייקספיר. שייקספיר נחשב לאחד הגורמים העיקריים להתפתחותו של התיאטרון האנגלי, אולם אצילי לונדון באותה עת התנגדו לתיאטראות ולמופעים, שנחשבו בעיניהם בילוי המוני העלול לחולל התפרעויות. התיאטראות נחשבו לסכנה גם בגלל חששם של שליטי העיר כי הצפיפות עלולה להביא להתפשטות מגיפות, וכן בשל התנגדות הפוריטנים להופעות מנימוקים דתיים. התיאטרון הצליח להתמודד עם התנגדויות אלה בעיקר בזכות העובדה כי המלכה אליזבת הראשונה אהבה תיאטרון, ועל פי הוראתה כתב ראש מועצת השרים ב-11 באפריל 1582 ללורד ראש העיר של לונדון:
התיאטראות נבנו בעיקר מחוץ לגבולות הסיטי, ובעיקר בצידה הדרומי של העיר שהפך לאזור הבילויים ונערכו בו, מלבד הופעות תיאטרון, גם משחקי לוחמת דובים. התיאטראות באזור בנקסייד כללו את תיאטרון הגלוב, תיאטרון רוז (תיאטרון השושנה), תיאטרון הסוואן (תיאטרון הברבור), ותיאטרון הופ (תיאטרון התקווה). בקרבת הסיטי, בצידו הצפוני של נהר התמזה, שכנו תיאטראות גם באזור שורדיץ' וגם באזור בלקפריירס, אשר אף שהיה בתוך חומות העיר לא נכלל בשטח השיפוט של הסיטי.
לונדון בתקופת סטיוארט (1603-1714)
התפשטותה של לונדון אל מחוץ לגבולות הסיטי החלה בעיר במאה ה-17, בעיקר בשל רצונם של האריסטוקרטים ובעלי האמצעים להתרחק מהעיר הצפופה ולגור בקרבה גדולה יותר למרכזי השלטון של וסטמינסטר. האזור הצפוני של לונדון - אזור מורפילדס (באנגלית: אדמות ביצה) יובש אמנם בתקופה זו, אך נחשב לאזור מסוכן למגורים מחשש לשודדי דרכים ופושטי יד. מסיבה זו העדיפו האריסטוקרטים להתגורר באזורים מערביים יותר לסיטי.
ההכנות להכתרתו של המלך ג'יימס הראשון נפסקו בשל פרוץ מגפה אשר הביאה למותם של למעלה מ-30,000 מתושבי העיר. כדי לעודד את האוכלוסייה, הורה המלך להשיב את המסורת של מופע ראש העיר אשר הופסקה שנים רבות קודם לכן. בעקבות המגפה נבנו בעיר בתי חולים רבים, וכן נבנה בעיר בית ספר לרפואה.
בתקופה זו היה האולם המרכזי של קתדרלת סנט פול מקום המפגש העיקרי של תושבי הסיטי. בתוך הכנסייה בוצעו מרבית פעולות המסחר, עורכי דין נפגשו עם לקוחותיהם, ומרבית העסקאות נערכו בכנסייה. בחצר הכנסייה בוצעו מרבית מכירות הספרים של העיר, ורחוב פליט היה אזור השעשועים של העיר. בתקופת ג'יימס הראשון הפך התיאטרון לפופולרי גם בקרב האריסטורקטיה וברחוב פליט נבנו מספר תיאטראות.
צ'ארלס הראשון עלה לשלטון בשנת 1625. בתקופת שלטונו החלו מרבית האריסטוקרטים והמעמדות העליונים להתגורר באזור הווסט אנד של לונדון. באותה תקופה התפתח האזור והרחבה של קובנט גרדן תוכננה ונבנתה בשנת 1629 על ידי איניגו ג'ונס כמקום מפגש חברתי לשועי העיר. הרחובות סביב קובנט גרדן נבנו באותה עת וקיבלו את שמותיהם על פי שמותיהם ותאריהם של בני משפחת המלוכה: ג'יימס, צ'ארלס, הנרייטה, יורק.
בינואר 1642 הורה המלך על מאסרם של חמישה מחברי הפרלמנט הבריטי והם קיבלו הגנה של הסיטי של לונדון (אליה אסור לכוחות המלך להיכנס על פי המגנה כרטה). בהמשך, בתקופת מלחמת האזרחים, החליטה העיר לונדון לתמוך בכוחות הפרלמנט כנגד המלך. אף שהמלך זכה בקרב ברנטפורד, מערבית לעיר, הצליחה העיר להקים צבא במהירות והמלך החליט שלא לתקוף את העיר ולסגת. במהלך מלחמת האזרחים נבנו סביב העיר ביצורים על מנת להגן עליה מפני המלוכנים. ביצורים אלה הקיפו את כל חלקי העיר ונבנו במרחק רב מחומות העיר (מימי הביניים). המשאבים הכלכליים של העיר איפשרו לבסוף את ניצחון כוחות הפרלמנט על הכוחות המלוכניים ואת עריפת ראשו של המלך.
המגפה הגדולה
הצפיפות והלכלוך בלונדון, והתנאים התברואתיים הקשים הביאו לפריצתן של מגיפות רבות בעיר במהלך השנים, אולם המגפה הגדולה ביותר אירעה בין השנים 1665–1666, ונפטרו בה למעלה מ-60,000 מתושבי העיר (לפי סברה אחרת, למעלה מ-100,000 תושבים) - אחד מכל חמישה תושבים. סמיואל פיפס מתאר את התקופה במכתב ששלח:
השריפה הגדולה והתוכניות לשיקום העיר
זמן קצר לאחר המגפה הגדולה אירע אסון נוסף - השרפה הגדולה. אולם מעז יצא מתוק, והשריפה הגדולה של העיר הביאה לקיצה של המגפה. ביום ראשון, ה-2 בספטמבר 1666 בשעה אחת לפנות בוקר, פרצה השרפה הגדולה של לונדון בסמטת פודינג בדרום העיר. בשל הרוחות החזקות התפשטה האש במהירות וכילתה את מרבית בתי העיר. הרוח נחלשה רק ביום רביעי בשבוע, והאש כובתה ביום חמישי. אולם בשל התחזקות הרוחות פרצה האש בשנית באזור טמפל. לבסוף רק שימוש באבק שרפה ופיצוץ שארית בתי העיר סביב אזור השריפה אפשר השתלטות על האש. האנדרטה לשריפה הגדולה של לונדון נבנתה כהנצחה לאירוע.
האש השמידה בין היתר 87 כנסיות ובהן קתדרלת סנט פול, 44 גילדות ואת הבורסה המלכותית, אולם מספר המתים בשריפה היה נמוך, ומשערים שלא עלה על 16 אבדות בנפש.
מספר ימים לאחר השריפה הוצגו למלך תוכניות לשיקום העיר על ידי האדריכלים כריסטופר רן, ג'ון אוולין ורוברט הוק. רן הציע לבנות שדרות רחבות החוצות את העיר ממזרח למערב ומצפון לדרום, וליצור מספר כיכרות גדולות אשר סביבן יבנו אולמות הגילדות. אוולין הציע תוכנית שונה במעט והציע רחוב ראשי אחד ממזרח למערב. תוכניות אלה לא יצאו אל הפועל בשל שיקולים משפטיים - של בעלות האזרחים על הקרקעות, ורחובות העיר נבנו בתוואי המקורי של הרחובות מימי הביניים, תווי הרחובות הקיים עד ימינו.
שיקומה של לונדון
אמנם רחובות העיר נותרו באותו תוואי, אולם העיר השתנתה - בתיה נבנו אבן ולבנים (בהתאם לחוק הבנייה מחדש של לונדון 1666 שחוקק הפרלמנט הבריטי, במטרה למנוע שרפות בעתיד), ומרבית האריסטוקרטים ובעלי הממון העדיפו שלא לשוב אל הסיטי, ועברו להתגורר בווסט אנד בקרבת חצר המלוכה וארמון סנט ג'יימס אשר נבנה בקרבת ארמון וייטהול ולאחר השריפה בארמון וייטהול הפך מקום המגורים העיקרי של משפחת המלוכה.
לאורך הרחוב הכפרי דאז, רחוב פיקדילי, נבנו בתים רחבי ידיים של בעלי הממון, כגון בית ברלינגטון, ונוצרה הפרדה בין הסוחרים שהתגורר בסיטי לבין האצילים שהתגוררו בווסטמינסטר.
אף שתוכניתו של רן לבנות את רחובות העיר מחדש לא יצאה אל הפועל, נבחר רן להקים את מחדש 57 כנסיות עבור העיר ובהן את קתדרלת סנט פול שהפכה מאז לסמל העיר (חוק הבנייה מחדש של לונדון 1670 שנחקק על ידי הפרלמנט הבריטי הסדיר את החלוקה מחדש של המחוזות הכנסייתיים ואת בניית מבני הציבור והקתדרלה בעקבות השריפה). רוברט הוק נבחר לפקח על בניית בנייני המגורים בעיר. בעקבות השריפה עברו פשוטי העם ועניי העיר להתגורר מזרחית לסיטי - באזור האיסט אנד אשר הפך להיות מקום מגוריהם של המעמדות הנמוכים. בהמשך גדלו שכונות אלה והתפתחו לאזור וייטצ'אפל, וופינג, סטפני וליימהאוס.
בחורף של 1683–1684 שהיה קר במיוחד קפא נהר התמזה והתקיים יריד הקיפאון של התמזה.
בעקבות ביטולו של האדיקט של נאנט בשנת 1685 היגרו לעיר הוגנוטים רבים שהתיישבו באזור ספיטלפילדס, והביאו עימם את תעשיית המשי לעיר.
התפתחויות כלכליות
לאחר שיקומה, הפכה לונדון להיות מרכז פיננסי עולמי והשיגה אף את אמסטרדם. בנק אנגליה נוסד בשנת 1694 והחברה הבריטית להודו המזרחית החלה להגביר את התפשטותה במזרח.
בעקבות העלייה בסחר, התפתחו הן תחום הבנקאות והן תחום הביטוח, כשבסוף המאה ה-17 החל לפעול שוק הביטוח של לוידס של לונדון. בשנת 1700 80% מהיבוא לאנגליה, 69% מהיצוא ו-86% מהיצוא מחדש עברו דרך נמל לונדון. מרבית המוצרים היו מוצרי מותרות מהמושבות באמריקה ומאסיה: משי, סוכר, תה וטבק. בתקופה זו הסתמכה כלכלת לונדון בעיקר על מסחר ולא על תעשייה. הנוהג של בריטניה להביא את מוצרי המושבות אליה, ורק אז לייצא אותן, במקום להעביר את המוצרים ממושבה למושבה, הגביר את עושרה של העיר ושימש מנוף חשוב לכלכלתה.
ויליאם השלישי מלך אנגליה לא אהב את לונדון. עשן העיר החמיר את מחלת האסתמה בה לקה, ועל כן לאחר השריפה הראשונה בארמון וייטהול (בשנת 1691) רכש את בית נוטינגהאם והפך אותו לארמון קנזינגטון. קנזינגטון היה באותה עת כפר חסר חשיבות, אולם לאחר מעבר בית המלוכה אל הכפר הפך האזור לאזור מגורים פופולרי.
בתקופת המלכה אן נחקק חוק המורה על הקמת חמישים כנסיות חדשות ברחבי העיר, בשל אוכלוסיית העיר הגדלה והולכת.
המאה ה-18
במהלך המאה ה-18 גדלה לונדון והתרחבה במהירות, הן בגודלה הגאוגרפי והן במספר תושביה.
חוקי האיחוד משנת 1707 איחד את ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד ואת הפרלמנט הבריטי עם הפרלמנט הסקוטי והקים את הממלכה המאוחדת, שלונדון הייתה לבירתה. שנה לאחר מכן הסתיימו עבודות הבנייה והשיקום של קתדרלת סנט פול. הקתדרלה הושלמה ביום הולדתו של רן (אף שנחנכה בטקס שנערך ב-2 בדצמבר 1697, עשר שנים קודם לכן).
כמו כן, המהפכה התעשייתית ותחילת עלייתה של האימפריה הבריטית הביאו לגידול רב באוכלוסיית העיר. סוחרים רבים מכל רחבי העולם הגיעו ללונדון על מנת לסחור עימה ועם מושבותיה. ניצחונה של הממלכה המאוחדת במלחמת שבע השנים העלה את קרנה של בריטניה ברחבי העולם ואת עושרה, והגביר את הסחר העובר דרך לונדון. הגידול המואץ של אוכלוסיית העיר, וההטרגוניות הגוברת של האוכלוסייה, הובילו לשינויים חברתיים, שהתבטאו, בין השאר, בתופעת שיגעון הג'ין.
במהלך התקופה הג'ורג'יאנית נוספו לעיר רבעים חדשים ובהם מייפר בוסט אנד, אליהם עברו עשירי העיר.
המצאת הדפוס המודרני הביאה להפיכת רחוב פליט למרכז העיתונות הבריטית.
בתקופת המהפכה האמריקנית נכלא במצודת לונדון הנרי לורנס, נשיא הקונגרס הקונטיננטלי, והיה לאסיר האמריקאי היחיד שנכלא במצודה. לורנס שוחרר בתמורה לשחרורו של לורד קורנוואליס ב-21 בדצמבר 1781.
בשנת 1762 רכש המלך ג'ורג' השלישי את ארמון בקינגהאם (שנודע באותה עת בשם "בית בקינגהאם") מאת דוכס בקינגהאם. המבנה הוגדל במהלך המאה שחלפה מאז הרכישה על ידי אדריכלים רבים ובהם ג'ון נאש, ואולם המבנה לא נחשב למבנה המגורים המרכזי של משפחת המלוכה עד אמצע המאה ה-19.
תופעה חדשה שפשטה בלונדון במהלך המאה ה-18 היא תפוצת בתי הקפה שנפתחו בעיר והפכו למרכזי בילוי ופנאי, ואתרי שיח ציבורי וסיפרותי. התפתחות הדפוס הפכה את העיתונים לזמינים וזולים, ורחוב פליט הפך למרכז העיתונות והחדשות של לונדון.
פשיעה
המהפכה התעשייתית הביא לתופעה של עיור, וכפריים רבים הגיעו לעיר בעקבות היצע העבודה הגדל. הגאות במספר התושבים בעיר והיווצרותם של רבעים עניים יותר הביאה לגידול ברמות הפשע של העיר, ובמקביל להקמת כוח שיטור בשנת 1750. הפשע הגובר הביא להחמרה בענישה, ולקביעת עונשי מוות בגין עבירות פעוטות. תליות היו מאוד נפוצות והיוו בידור זול להמונים.
בשנת 1780 אירעו מהומות גורדון - מהומות של פרוטסטנטים נגד האמנציפציה שניתנה לקתולים. במהומות נהרגו 285 תושבים ונגרם נזק רב לכנסיות קתוליות.
המאה ה-19
עם גידולה של האימפריה הבריטית גדל עושרה של העיר מחד, וגדל מספר העניים בעיר מאידך. שכונות העוני של העיר גדלו והתרחבו. התנאים בהם התגוררו אנשים בתקופה זו מתוארים בספריו של צ'ארלס דיקנס כגון אוליבר טוויסט.
בשנת 1829 הקים ראש ממשלת בריטניה רוברט פיל את המשטרה המטרופולינית של לונדון במטרה להילחם בפשע הגובר והולך בעיר. עד ימינו מכונים שוטרי העיר "בוביז" על שמו ("בובי" הוא כינוי ל"רוברט").
התפתחות מערכת הרכבות במאה ה-19 אפשרה את גידולה של העיר עקב מעבר התושבים לפרווריה. בעוד העשירים יצאו מהעיר ועברו להתגורר בפרוורים, נותרו העניים במרכזה של העיר בשכונות עוני צפופות ומזוהמות.
קו הרכבת הראשון שנבנה בתוך לונדון נבנה בשנת 1836 וקישר את גשר לונדון לגריניץ'. במהרה נבנו בלונדון מספר תחנות רכבת אשר קישרו את לונדון לכל חלקי בריטניה: תחנת יוסטון (1837), תחנת פדינגטון (1838), תחנת רחוב פנצ'רץ' (1841), תחנת ווטרלו (1848), תחנת קינגס קרוס (1850) ותחנת סנט פנקראס (1863). החל משנות ה-50 של המאה ה-19 החלו להיבנות קווי הרכבת התחתית של לונדון.
בעקבות הפרוור המהיר של לונדון, גדלה העיר, התפשטה ו"בלעה" לתוכה את הכפרים והעיירות סביבה, אשר הפכו למעשה לשכונות ורבעים של לונדון: איזלינגטון, פדינגטון, בלגרביה, הוברן, פינסבורי, שורדיץ', סאת'רק ולמבת'.
בשנת 1855 הוקמה הרשות המטרופולינית לעבודות ציבוריות של לונדון (Metropolitan Board of Works) על מנת לתאם בין הרשויות המקומיות השונות ולהתאים את התשתית המיושנת של לונדון לאוכלוסייה הגדלה והולכת.
בשל האוכלוסייה הגדלה והולכת גברו גם בעיות התברואה של לונדון. עד לתקופה זו נהגו לשפוך את שפכי העיר לנהר התמזה. התמזה היוותה גם אחד ממקורות מי השתייה של העיר, והמים המזוהמים הביאו להתפשטות מחלות זיהומיות רבות. זיהום התמזה הגיע לשיאו בסירחון הגדול של 1858.
בעקבות הסירחון הגדול הקציב הפרלמנט הבריטי תקציב לפתרון הבעיה באמצעות הקמת מערכת ביוב ללונדון. המהנדס ג'וזף בזלגט אשר מונה להקים את מערכת הביוב, תכנן והקים מערכת שאורכה למעלה מ-2,100 ק"מ, המרחיקה את הביוב מהעיר ומאפשרת שימוש במים נקיים לשתייה. בעקבות הקמת המערכת הצליחו להכחיד את הכולרה ומגפות שהשתוללו בעיר ולצמצם את תמותת התושבים.
אחד האירועים העיקריים שאירעו בלונדון במאה ה-19 הייתה התערוכה הגדולה שנערכה בשנת 1851. התערוכה נערכה בארמון הבדולח (קריסטל פאלאס), והגיעו אליה מבקרים רבים מכל רחבי העולם. התערוכה שיקפה את עוצמתה של בריטניה בשיא כוחה של האימפריה הבריטית.
בהיותה מרכז האימפריה הבריטית, היוותה העיר לונדון אבן שואבת למהגרים עניים מכל רחבי האימפריה ואף מארצות רבות באירופה.
בתקופה הוויקטוריאנית התיישבה בעיר אוכלוסייה אירית גדולה, בעיקר בעקבות הרעב האירי הגדול, והמהגרים האירים היוו כעשרים אחוז מאוכלוסיית העיר.
לונדון הפכה גם למרכז לקהילת מהגרים יהודית גדולה - בעיקר מהגרים ממזרח אירופה ומפולין, וכן הגיעו אליה קבוצות מהגרים קטנות מסין ודרום מזרח אסיה.
בשנת 1888 הוקם מחוז לונדון המנוהל על ידי מועצת מחוז לונדון. הייתה זה הפעם הראשונה בה הוקם גוף אדמיניסטרטיבי המטפל בענייני המטרופולין כמכלול. גוף נבחר זה החליף את מחלקת העבודות המטרופולינית שהייתה גוף ממונה. שטחו של המחוז כלל את כל שטחי העיר ופרווריה באותה עת. כעבור מספר שנים, גדל שטח העיר ואף יצא את גבולות המחוז. בשנת 1900 חולק המחוז ל-28 רבעים עירוניים.
במאה ה-19 נבנו אחדים מהמבנים והאתרים המונומנטליים המאפיינים ומסמלים את העיר עד ימינו אלה ובהם כיכר טרפלגר, הביג בן וארמון וסטמינסטר משכנו של הפרלמנט הבריטי, רויאל אלברט הול, מוזיאון ויקטוריה ואלברט, גשר מצודת לונדון וארמון הבדולח.
עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה
בתחילת המאה ה-20 הייתה לונדון בשיא השפעתה, בהיותה בירת האימפריה הגדולה ביותר בהיסטוריה האנושית, אולם מצב זה השתנה במהירות.
העיר נפגעה בהפצצות מצפלינים במהלך מלחמת העולם הראשונה. הפצצות אלו הרגו 700 תושבים ויצרו בהלה גדולה בקרב הציבור.
בין שתי מלחמות העולם גדלו אוכלוסייתה ושטחה של העיר במהירות רבה. שכונות העיר החדשות התפרסו על פני מרחקים גדולים בשל רצונם של התושבים להתגורר בבתים פרטיים (קוטג'ים), והעובדה שהרחבת השימוש במכוניות, במערכות הרכבת והרכבת התחתית אפשרו מגורים במרחק ממרכז העיר.
בדומה ליתר בריטניה, סבלה לונדון משיעורי אבטלה גבוהים במהלך השפל הכלכלי הגדול בשנות ה-30 של המאה ה-20. בשנת 1939 הגיעה אוכלוסיית העיר לשיאה - 8.6 מיליון תושבים.
בשל השימוש של התושבים בפחם לחימום בתיהם, כוסתה העיר בערפיח תמידי, אשר כונה "ערפל לונדוני", או "מרק האפונים" בשל סמיכותו. מצב זה הלך והחמיר עד "הערפיח הגדול" שנמשך חמישה ימים - בין ה-5 בדצמבר וה-9 בדצמבר 1952, שגרם לחושך מוחלט בעיר, והביא למותם של 4,000 תושבים. בעקבותיו נחקק חוק האוויר הנקי של 1956, אשר הגביל את סוגי הדלקים המותרים בשימוש.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה סבלה לונדון מהפצצות רחבות היקף של הלופטוואפה במהלך הבליץ. קודם לתחילת ההפצצות ובמהלכן הספיקו השלטונות העירוניים להוציא מן העיר לאזורים כפריים מאות אלפי ילדים. תושבי העיר עצמם נאלצו למצוא מחסות מההפצצות בתחנות הרכבת התחתית של לונדון. הנזק העיקרי נגרם לאזור הדוקלנדס ואזור האיסט אנד. כ-35,000 מתושבי העיר נהרגו, ו-50,000 נפצעו קשה. עשרות אלפי בניינים נהרסו, ומאות אלפי תושבים נותרו חסרי קורת גג.
לונדון שלאחר המלחמה
בשנים שלאחר המלחמה, אחת המטלות העיקריות שעמדה בפני העיר הייתה בניית מגורים למאות אלפי התושבים שנותרו בלא קורת גג. על למנת לפתור את המחסור בדירות הותרה בנייה לגובה של מבני מגורים. בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 השתנה קו הרקיע של לונדון בצורה משמעותית, ונבנו מגדלי מגורים רבים. בהמשך התברר כי מבנים אלה אינם פופולריים, והמגמה השתנתה - מעבר לפרברי לונדון במקום מגורים במגדלים צפופים.
זמן קצר לאחר המלחמה נערכו המשחקים האולימפיים של שנת 1948 באצטדיון ומבלי, וזאת למרות ההרס הרב שטרם שוקם. אירוע נוסף שניערך לאחר מלחמת העולם במטרה להעלות את המורל ולהקל על שיקום העיר היה פסטיבל בריטניה בשנת 1951.
שנות ה-60 של המאה ה-20 כונו תקופת "לונדון החוגגת". בעיקר בשל הצלחתן של הלהקות הביטלס והרולינג סטונז, הפכה לונדון למרכז עולמי לתרבות הנוער של אותה תקופה ופרחה בה תרבות צעירים שכללה, בנוסף למוזיקה גם אופנה ויצירה בתחומי הקולנוע והטלוויזיה.
לאחר המלחמה נעצר הגידול של העיר בשל קביעת חגורה ירוקה סביב העיר. בשנת 1965 בוטל מחוז לונדון והוקמה מועצת לונדון רבתי בה 32 רבעים.
בשל מחלוקת פוליטית בין ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר לבין ראש מועצת לונדון רבתי קן ליווינגסטון בוטלה המועצה בשנת 1986, וכל סמכויותיה נמסרו לרבעים השונים. בעקבות צעד פוליטי זה הפכה לונדון למטרופולין היחיד בעולם בלא מנהל מרכזי. המועצה הוקמה מחדש בשנת 2000 וקן ליווינגסטון נבחר שנית לראש עיריית לונדון.
בשל המחלוקות על השליטה בצפון אירלנד החל משנות ה-70 של המאה ה-20, הייתה לונדון נתונה לפיגועי טרור רבים של ה-IRA.
לאחר מלחמת העולם השנייה קטנה בהדרגה אוכלוסיית העיר. בשנת 1939 הגיעה האוכלוסייה לשיאה - עם כ-8.6 מיליון תושבים. מאז פחתה האוכלוסייה עד שנות ה-80 בשל המעבר לפרוורים, והגיע ל-6.8 מיליון. לאחר שנות ה-80 החלה עלייה הדרגתית במספר התושבים, וב-2017 מנתה האוכלוסיה כ-8.8 מיליון תושבים.
במחצית השנייה של המאה ה-20 פחת מעמדה של העיר לונדון כנמל מרכזי. רציפי נמל לונדון לא התאימו לאוניות הסוחר הגדולות של סוף המאה, ומרבית תנועות הסחורות הועברה לנמלים במורד הנהר. אזור הדוקלנדס ננטש בראשית שנות ה-80, אולם בשלהי שנות ה-80 ובראשית שנות ה-90 פותח האזור כאזור של מבני דירות ומשרדים.
במקביל נבנה בשנות ה-80 מחסום התמזה שנועד להגן על העיר מפני הצפות הגאות של הים הצפוני.
המאה ה-21
על מנת לחוג את המילניום החדש הוקמה כיפת המילניום בגריניץ'. הקמתה הביאה למחאות ציבוריות בשל העלות הגבוהה, והמחלוקות בדבר שימושים עתידיים אפשריים. פרויקט אחר זכה להצלחה רבה יותר - הלונדון איי שהוקם כמבנה זמני והוחלט להשאירו במקומו. גם פרויקט בניית גג הזכוכיות לחצר הגדולה במוזיאון הבריטי זכה להצלחה.
ב-6 ביולי 2005 הוחלט כי לונדון תארח את אולימפיאדת 2012. למחרת, ב-7 ביולי 2005, אירעו סדרת פיגועי טרור ברכבת התחתית בהם נהרגו 50 ונפצעו כ-700 מהנוסעים שהיו ברכבת התחתית ועל אוטובוס קומתיים בכיכר ראסל.
יחסי אסטוניה–רומניה
יחסי אסטוניה–רומניה הם היחסים הבילטרליים בין אסטוניה ורומניה.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים בין אסטוניה וממלכת רומניה כוננו ב-26 בפברואר 1921 וחודשו ב-13 בספטמבר 1991 לאחר פירוק ברית המועצות.
אסטוניה פתחה את שגרירותה בבוקרשט בשנת 2015. לפני כן יוצגה אסטוניה ברומניה באמצעות שגרירותה בוורשה, פולין. רומניה יוצגה בתחילה באסטוניה באמצעות הנציגות הרומנית בוורשה משנת 1924, ומשנת 1932 יוצגה באמצעות הנציגות שלה בריגה שבלטביה. ב-1 במאי 1939 הוסמך גם שגריר רומניה בהלסינקי שבפינלנד כשגריר רומניה גם בטאלין.
בשנת 2004 הצטרפו שתי המדינות לנאט"ו. באותה שנה הצטרפה אסטוניה ל, ואילו רומניה הצטרפה לארגון בשנת 2007. רומניה פתחה את השגרירות שלה באסטוניה בשנת 2016, לאחר שקודם לכן, רומניה יוצגה באסטוניה מהלסינקי.
ביקורים רמי דרג
ב-11–12 ביולי 1992 נשיא רומניה יון איליסקו ביקר בטאלין.
יוחנן המתבודד
בגיל 28 הוסמך כאפיסקופוס, תשע שנים מאוחר יותר פרש מתפקידו והתגורר בלאורה במשך 12 שנה, תקופה זו התחלקה בין 6 שנות התבודדות ושש שנות שירות. התבודד במדבר רובה במשך שש שנים נוספות ואז התבודד בתא שבלאורה במשך 48 שנים, נפטר בגיל 105.
תולדות חייו
יוחנן נולד למשפחת אצולה נוצרית בניקופוליס אשר בארמניה הקטנה. בגיל 18, זמן מה אחרי שהוריו נפטרו והוא ירש את הונם, ייסד מנזר אליו צירף 10 נזירים וכן הקים כנסייה. בגיל 28 הוסמך כאפיסקופוס בעיר קולוניה. גם כאפיסקופוס המשיך לשמור על חיי הסתפקות במועט ונמנע ככל האפשר מרחצה מחשש שמישהו ואפילו הוא עצמו יראה את עירום גופו.
יוחנן הסתכסך בענייני מנהל וכספים עם פסיניקוס, מושל ארמניה שהיה גיסו (בעל אחותו מריה) ובגיל 37 החליט לפרוש ולעלות לרגל לירושלים.
בתחילה התגורר בבית זקנים שבנתה אודוקיה אולם המקום היה הומה מדי עבורו והוא העדיף מקום בו יוכל להתבודד. ב-491 הגיע אל הלאורה הגדולה בנחל קדרון מיסודו של סבאס, שם, כמו כל טירון עבד בהתחלה בעבודות השחורות אולם במהרה קודם לתפקיד מנהל האכסניה. אחרי שמילא תפקיד זה במשך זמן מה, קיבל תא בו התבודד בימות החול במשך 3 שנים והיה חלק מהקהילה בסופי השבוע.
בתום תקופת ההתבודדות מונה יוחנן לתפקיד מנהל המשק.
סבאס רצה להסמיך את יוחנן לכמורה ולשם כך הביא אותו לארכיאפיסקופוס אליאס. אליאס היה מוכן להסמיך אותו לכמורה באופן מיידי, אולם יוחנן התוודה כי לא רק שכבר קיבל הסמכה לכמורה אלא אף היה אפיסקופוס, וכי הגיע למדבר על מנת להתבודד. אליאס המופתע שחרר אותו מההסמכה והודיע לכולם שיוחנן רשאי להמשיך להתבודד. במשך ארבע השנים שלאחר מכן, התבודד יוחנן בתאו ואף לא בא בסופי שבוע לכנסייה. במהלך שנים אלו ראה רק נזיר אחד שמונה להביא לו אוכל. אחרי אותן ארבע שנים, עבר סבאס לבית שאן וכחלק מהשינויים עבר יוחנן (בגיל 50) למדבר רובה, שם התבודד במשך שש שנים נוספות.
על יוחנן סופרו סיפורים רבים, אחד מהם היה על נזיר שהגיע להתבודד עם יוחנן, לא החזיק מעמד בבדידות וכשהתקרב חג הפסחא רצה לחגוג את החג עם שאר הנזירים וכך גם לגוון במעט את התזונה המונוטונית שממנה התקיימו, תזונה שהורכבה מצמחים שגדלו במקום ודייסה לה הוסיף יוחנן מעט אפר ממחתת הקטורת. יוחנן העדיף להמשיך להתבודד והנזיר יצא לכיוון הלאורה אולם טעה בדרכו ולא הצליח למצוא את המקום. כשחזר כעבור שלושה ימים גילה כי אדם זר הביא בינתיים ליוחנן מזון טרי לרגל החג, המסר בסיפור הוא שיש לבטוח באל, כי ברצונו תהייה ארוחת חג גם במדבר. יש גם סיפור על אריה ששמר עליו במדבר מפני הסרקינים ויוחנן שלט בו כך שמנע מהאריה לתקוף שניים מתלמידיו וכן סיפורים על מעשי נסים רבים אותם חולל יוחנן.
בתום תקופת שש השנים, פנה סבאס שבנה ב-509 את הלאורה הגדולה אל יוחנן ושכנע אותו להצטרף אל הלאורה. שם זיהה אותו עולה רגל בשם איתיריוס מהפרובינקיה אסיה, וגילה לסבאס ואבות המנזר האחרים כי יוחנן הוא אפיסקופוס לשעבר. בהיות יוחנן בן 79, בשנה ה-24 להסתגרותו של יוחנן, נפטר סבאס ויוחנן היה זה שהכין את גופתו לקבורה
יוחנן הוכרז כקדוש עוד טרם הפיצול בין הכנסיות. יומו כקדוש אצל הקתולים הוא ה-13 במאי ואצל האורתודוקסים והאוניאטים ב-30 במרץ.
יחסי אסטוניה–קוסובו
יחסי אסטוניה–קוסובו הם יחסי החוץ בין אסטוניה לקוסובו.
היסטוריה
קוסובו הכריזה באופן חד צדדי על עצמאותה מסרביה ב-17 בפברואר 2008 ואסטוניה הכירה בה ב-21 בפברואר 2008. ממשלות אסטוניה והרפובליקה של קוסובו כוננו יחסים דיפלומטיים בטאלין ב-24 באפריל 2008.
שיתוף פעולה צבאי
לאסטוניה יש כיום 30 חיילים המשרתים בקוסובו כשומרי שלום בכוח קוסובו בראשות נאט"ו.
ברזיל אהובתי
עלילה
רוברטו (אסף גולדשטיין) הוא גרוש בעל עסק כושל ומערכת יחסים סבוכה עם בנו איתי (רום ברנע) ואביו סמואל (אנטוניו פטרין). השלושה נוסעים לברזיל, ארץ מולדתו של הסב, לצפות במונדיאל. הנסיעה הספונטנית הופכת למסע מרגש.
הפקה
הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-גרמנית שצולמה בישראל וברזיל. הסרט הופק על ידי גל גרינשפן, רועי קורלנד, משה אדרי ולאון אדרי; יצא בסיוע סרטי יונייטד קינג, קרן הקולנוע הישראלי, Ancine ו-MDM.
היסטוריה של היהדות הקראית
יהדות קָרָאִית, היא זרם ביהדות הנקרא גם קראות, ופרטיו ידועים בשם קראים. היהודים הקראים שונים מהיהודים הרבניים בכך שהם אינם מקבלים את פרשנות חז"ל או כל סמכות רבנית למקרא (הנקראת בפי היהדות הרבנית "תורה שבעל פה"), והם מחויבים בעיקר לדברי המקרא המפורשים בלבד (הנקראים בפי היהדות הרבנית "תורה שבכתב"), ולדברי חכמים שאינם נתפסים כעוקרים את התורה שבכתב.
הופעת הקראות כתנועה דתית קשורה בדמותו של החכם ענן בן דוד, במאה ה-8. לפי הערכות של חלק מהחוקרים, במאות התשיעית והעשירית ייתכן וקרוב ל-40 אחוז מהעם היהודי היו קראים. לעומת זאת כיום, שיעור הקראים הוא פחות מאחוז אחד בעם היהודי.
הולדת הקראות
רבים נוהגים לקשר את הופעת היהדות הקראית כתנועה דתית עם דמותו של החכם ענן בן דוד, אם כי קבוצות וזרמים בעם ישראל היו קרובים להשקפת הקראים בתקופות קדומות יותר. ספר המצוות לענן, המכיל את שיטתו, מחמיר במיוחד בדיני טהרה וקורא לסגפנות.
הרקע שהוביל את ענן בן דוד לייסוד היהדות הקראית הייתה מותו של הריש גלותא במאה התשיעית ומאבק הירושה שנוצר בעקבותיו. ענן, שהוא ואחיו היו אחייניו של הריש גלותא, התמודד על התפקיד אולם הגאונים בחרו באחיו הצעיר. ענן, שלא קיבל את הבחירה בשלוות נפש, פנה אל הח'ליפה המוסלמי. זה האחרון חשד שמדובר במורד מלכות ולפיכך החליט להשליכו לכלא.
ענן ששאף להגיע למנהיגות החליט לוותר על המאבק להכתרתו לריש גלותא ובמקום כך לעמוד בראש תנועה דתית חדשה אותה יקים. למעשה, עיקרון הקראיות לא היה חדש: הצדוקים קדמו לו. ענן טען כי כל יהודי רשאי לפרש את התורה כראות עיניו ולפיכך אין צורך בהנהגה הרבנית.
למעשה, התנועה החדשה החמירה פעמים רבות בקיום המצוות יותר מהיהודים הרבניים כיוון שלא קיבלה את הפרשנות של חז"ל לתנ"ך. כך למשל, הפסוק "לא תבערו אש בכל מושבותיכם ביום השבת", (שמות, טז:כט) פורש כפשוטו ועל פיו אסור קיומה של אש כלל בשבת בשונה מהיהדות הרבנית שעל פי פרשנותה רק הבערת האש אסורה ולא כל קיומה.
בהמשך הוא שכנע את הכליף החדש שעלה לשלטון לאשר את כהונתו כריש גלותא לקבוצת מאמיניו. ואכן הכליף פסק כי כל עשרה יהודים שחרגו מאמונתו הדתית של הרב רשאים למנות לעצמם ריש גלותא.
הצלחתה הגדולה ביותר של התנועה באותה תקופה הייתה מחוץ לבבל משום ששם סמכותם של ראשי הישיבה הייתה חזקה פחות. הקראות הפכה לכה נפוצה עד שהתקבל בכל תפוצות ישראל החיוב לאכול מאכלים חמים בשבת. מכיוון שהקראות איימה על היהדות הרבנית פעלו אילו האחרונים למצוא מישהו שיוכל לעמוד כנגד הקראים. רב סעדיה גאון היה זה שהחליט להתמודד עם האתגר שהציבו הקראים והוציא מספר כתבים נגדם. עקב השפעתו הרבה נרדף על ידי הקראים ולבסוף נאלץ לעזוב את מצרים ולעלות לישראל.
נראה שענן לא המציא את הקראות יש מאין, אלא איחד קבוצות קיימות בעם היהודי שהתנגדו לתורה שבעל פה ולסמכות גאוני בבל. לקבוצות אלו, שכנראה היו שורשיהן עתיקים, השיג ענן חופש פוליטי ודתי מידי השלטונות הערבים.
על-פי מקריזי האמין ענן במשיחיותו של ישו וסבר שמחמד קיבל התגלות אלוהית, שהערבים מחויבים לקיימה, אך התגלות זאת לא ביטלה את תורת משה.
חוקרים אחרים סבורים שלמעשה ענן בן-דוד ייסד תנועה שנקראה על שמו "ענניים". לדעתם, היו שתי תנועות נפרדות בעלות גישות שונות במקצת: קראים וענניים, וכמה דורות אחרי ענן נטמעו הענניים בקראות ואף שימשו כמנהיגים קראיים. הטוענים כך מסתמכים בין השאר על ספר האורות והמגדלים של יעקב הקירקיסאני, חכם קראי בן המאה העשירית, שמספר על שתי תנועות אלה כתנועות נפרדות, וכן על עדויות נוספות. לפי גרסה זאת ארעה ההתנתקות הגמורה של הקראים והרבניים בימיו של החכם דניאל בן משה אלקומיסי שאף ייסד את תנועת אבלי ציון הקראית.
הקראים עצמם אומרים שהם ממשיכי ההלכה הקדומה והמקורית מימי משה רבנו. הם אומרים שעד לתקופה החשמונאית המאוחרת ולצמיחת הפרושים ששינתה את ההלכה היהודית, נהגו הכול בדרכם.