cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוסא דאג
רקע היסטורי
הארמנים דוכאו והוגבלו בתחומים רבים תחת השלטון העות'מאני. הם חויבו במיסים מיוחדים שלא כמו שאר האוכלוסייה, נאלצו ללבוש בגדים וכיסויי ראש ייחודיים, ולא יכלו לשאת נשק או להתחמש. לעיתים קרובות עדותם נפסלה בבתי משפט, ונמנע מהם להשתלב בתפקידים בכירים באדמיניסטרציה ובצבא. חרף הגבלות אלה, בחלקן משפילות, חיו הארמנים באוטונומיה חלקית ולא סבלו מדיכוי אלים ומכוון מצד השלטון העות'מאני. מצבם השתנה בתחילת המאה ה-19 כשהחלו לנשוב רוחות של שינוי באירופה: במהלך אביב העמים התעוררו תנועות לאומיות ברחבי היבשת, וקבוצות של מיעוטים החלו לדרוש הגדרה עצמית. רעיונות מהפכניים וכמיהות לחופש חדרו גם לאימפריה העות'מאנית, וקבוצות אתניות רבות - ביניהן הארמנים, החלו לתבוע לעצמן זכויות לאוטונומיה וניהול עצמי. העות'מאנים הסתייגו משאיפות הארמנים, וראו בהן סכנה של החלשת השלטון המרכזי באימפריה.
טבח הארמנים הראשון, 1894–1896
החל מסוף המאה ה-19 ולאורך ראשית המאה ה-20 גברה מעורבות מעצמות אירופה בענייני הפנים של האימפריה העות'מאנית היורדת מנכסיה, במיוחד ביחסים המתוחים שבין המיעוט הארמני הנוצרי לשלטון המרכזי. ככל שהאימפריה הלכה ונחלשה מדינית, לוותה שקיעתה בעליית הלאומנות הטורקית. בשלהי המאה ה-19 התעוררו גם הרגשות הלאומיים של הארמנים. צירוף כל אותן נסיבות הוביל להתנכלויות ולרדיפות מצד השלטון הטורקי, שהתגלגלו בסופו של דבר לרצח העם הארמני. שואת הארמנים מתחלקת לשתי תקופות עיקריות: בין 1894–1896, ובין 1915–1918.
מדינות אירופה - ובראשן רוסיה, שחלקה גבול משותף איתה - הבינו שהחלשת האימפריה העות'מאנית תואץ על ידי עידוד ותמיכה בהתעוררות המיעוטים באימפריה. העות'מאנים היו ערים לתשומת הלב שמשכה הקהילה הנוצרית הארמנית אצל האירופים, והבינו שהמעצמות המגלות מעורבות גוברת בחיי המיעוט הארמני, שואפות להחליש בכך את האימפריה ולפלג אותה. כדי להדק שליטתו על נתיניו, על רקע ההתערבות הזרה, החליט הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני להסית את בני המיעוט הכורדי, שחיו עד אז בשכנות טובה עם הארמנים, לקום כנגדם. הסולטאן גם העלה דרסטית את גובה המיסים בהם חויבו הארמנים, וכך סבלו הארמנים גם מהכבדת נטל המיסים, בנוסף להתנכלויות תכופות מצד הכורדים. מצב עניינים זה הוביל להתמרדות ארמנית.
טבח הארמנים השני, 1915–1923
בתחילת המאה ה-20 חשו הארמנים שמצבם שופר תחת השלטון החדש של "הוועד לאחדות וקדמה" (שנודע בשם "הטורקים הצעירים"), אשר נראה כמתקדם וליברלי יותר. ואולם, פריצת מלחמת העולם הראשונה טרפה את הקלפים מחדש. גרמניה הכריזה מלחמה על רוסיה אותה ראו העות'מאנים כאויב המסורתי של האימפריה, ולכן הם תמכו - תחילה בחשאי ובהמשך בגלוי - בגרמניה. משמעות המלחמה בין רוסיה לטורקיה הייתה הפיכת רמת ארמניה לשדה קרב בין המעצמות. ב-1914 פתח הצבא העות'מאני במתקפה כושלת כנגד הרוסים, ובקרב המכריע בסאריקאמיש נחלו הטורקים כישלון ואיבדו שטחים וחיילים רבים. הארמנים הואשמו בתבוסה בשל בגידתם, כביכול, במולדת העות'מאנית.
אירועי מוסא דאג
ב-1915 החלו הטורקים, כאמור, להוציא צווי פינוי ו"יישוב מחדש" לתושבים הארמנים, כשהכוונה הייתה להגלייה המונית שלהם למדבר הסורי. הארמנים שחיו בשישה כפרים למרגלות הר משה (מוסא דאג) חשדו שבכוונת השלטונות לבצע את צווי הפינוי בברוטאליות רצחנית, והחליטו למען ביטחונם וביטחון משפחותיהם להימלט לאזור מורדות ההר ולהתבצר שם.
מספר הכפריים הארמנים באזור מוסא-דאג היה כ-5,500 איש, מתוכם 1,556 גברים מעל גיל 14. כלי הנשק שהיו בידיהם כללו 50 רובים תקניים ועוד 250 רובים יוונים ישנים, מוסלקים מתחת לאדמה לשעת חירום. הארמנים התחלקו לשלוש קבוצות: הגברים הלוחמים שמספרם עמד על 860, עוד 1,100 גברים ככוח עתודה ללוחמים, ולבסוף קבוצה של 300 ילדים. בין אנשי מוסא דאג היו 60 עריקים ארמניים מהצבא העות'מאני לצד לוחמים ותיקים בוגרי, ואלה היקנו לכפריים מושגי יסוד בהגנה וירי. לארמנים היה די זמן להתכונן לבוא החיילים הטורקים, ועד אז כולם השתתפו בעבודות הביצורים, בחפירת תעלות הגנה, אגירת מזון ומים ופינוי שדות. הארמנים התכוננו ככל יכולתם לבואו של הצבא העות'מאני. הכפריים הארמנים שעלו להר עם מעט הנשק והתחמושת שהייתה להם ידעו שמבחינת כוחות ואספקה - הטורקים עולים עליהם. בכל זאת החליטו להתבצר, להתנגד וללחום בעוז מול הטורקים, שמספר פעמים ניסו ללא הצלחה לעלות על ההר ולשבור את ההתנגדות. הארמנים היו חסרי ציפיות כשטיפסו על ההר מתחילה, לכן לא אגרו מספיק מזון לתקופה ארוכה, ולאחר חודש של הישרדות החל לאזול מזונם. תקוותם היחידה להינצל הייתה מילוט בסיוע ספינות של בנות הברית שסיירו בים, בקרבת מקום. כאשר הארמנים על ההר ראו ספינת קרב צרפתית, הריצו אליה שליחים בשחייה, כדי להסביר את מצבם הנואש ולבקש עזרה וחילוץ. לאחר בקשת העזרה הגיעו חמש ספינות קרב צרפתיות אשר פינו את כל הארמנים מההר, גברים, נשים וילדים, סך הכל מעל ארבעת אלפים איש.
מתחילת המרד ועד סופו החזיקו הארמנים מעמד על הר מוסא דאג 53 יום, מ-21 ביולי עד ל-12 בספטמבר 1915. לאחר שהועברו לספינות הם פונו למחנות פליטים בפורט סעיד שבמצרים, עד סוף מלחמת העולם הראשונה. בתום המלחמה חזרו מרבית הפליטים לביתם, כאשר אזור הר מוסא דאג נותר תחת מנדט צרפתי עד שנת 1939. עם החזרת השליטה באזור לטורקים עזבו שוב רוב הארמנים את ביתם פעם נוספת, הפעם - באופן סופי. רוב המהגרים עברו לעיר ענג'ר בלבנון, מתוכם חלק עזבו את ענג'ר והיגרו ב-1940 לארמניה שבברית המועצות.
אירועי מוסא דאג הפכו לסמל המאבק הארמני לעצמאות והכרה. הארמנים שהתבצרו על הר משה לחמו וגילו התנגדות עיקשת כנגד חיילי הצבא הסדיר הטורקי, שעלו עליהם במספרם, בכוחם ובציודם. הם לא ציפו בתחילה לשרוד במאבק, אך בסופו של דבר היו לסיפור גבורה, וכל מי שנותר על ההר ניצל על ידי בנות הברית. סיפור הגבורה במוסא דאג התפרסם הודות לרומן שמבוסס על האירועים הללו: "ארבעים הימים של מוסא דאג", מאת הסופר-מחזאי היהודי-אוסטרי פרנץ ורפל. הסיפור בדיוני, אך חשיבותו רבה בשל העובדה שהוא הביא להכרה עולמית את אתוס הגבורה על "הר משה". הספר יצא לאור ב-1933 בגרמניה וזכה להצלחה עולמית; הוא הפנה תשומת לב עולמית לזוועות שעברו הארמנים בשנות מלחמת העולם הראשונה מידי הטורקים, שעד אז לא נודעו. פרנץ ורפל נחשב לגיבור לאומי אצל הארמנים, וישנם המוצאים בכתביו גם רמזים נבואיים לגבי שואת היהודים שעתידה הייתה להתרחש מאוחר יותר.
נעמה רוזן גרימברג
ביוגרפיה
נעמה גרימברג גדלה בחיפה וסיימה את בית הספר הריאלי העברי בעיר. אביה, ששירת במילואים כקצין חימוש, נהרג ברצועת עזה בעת שהייתה בת שמונה.
היא התגייסה לצה"ל בשנת 2000 ושירתה באגף המודיעין, בין השאר ביחידה 8200, ביחידה 9900, וכקצינת מודיעין של אוגדה בפיקוד הצפון. בשנים 2015–2018 כיהנה כראש ענף ג'יהאד עולמי בחטיבת המחקר. בתפקידה הבא שימשה קצינת המודיעין של בית הספר לפיקוד, שליטה ומטה מבצעי בדרגת אלוף-משנה. באוגוסט 2020 מונתה לקמ"ן פיקוד המרכז.
ב-31 ביולי 2022 מונתה למזכירה צבאית לנשיא המדינה, האישה הראשונה בתפקיד זה.
בעלת תארים בהיסטוריה של המזרח התיכון. נשואה לקצין באגף המודיעין, ואם לשני ילדים.
בנימין רבינוביץ (משכנות הרועים)
רבי בנימין רבינוביץ (כ' באב תרע"ב (1912) – א' בשבט תשס"ב (2002) היה רב ודיין, ראש ישיבת תולדות אהרן וחבר הבד"ץ של העדה החרדית, מייסד קהילת "משכנות הרועים".
ביוגרפיה
נולד בעיר העתיקה בירושלים לאריה מרדכי רבינוביץ, חסיד בויאן, ולבת שבע. אביו היה נינו של האדמו"ר רבי יהושע מפוריסוב, בנו של "היהודי הקדוש" מפשיסחה. אמו הייתה בתו של הרב בנימין יהודה לייב ברנשטיין, ראש ישיבת חיי עולם, אף היא צאצאית "היהודי הקדוש".
למד בתלמוד תורה חיי עולם ובבית המדרש תפארת ישראל של חסידי רוז'ין. בי"ג באלול תרצ"ד נשא את רוחמא ליבא הכהן, נכדתו של הרב עקיבה יוסף שלזינגר.
לאחר נישואיו שימש כר"מ בישיבת חיי עולם ולאחר מכן מונה לראש ישיבת תולדות אהרן. בשנת תשל"ו מונה לדיין בבד"ץ העדה החרדית. בסוף ימיו הקים את "וועד משמרת סת"ם של העדה החרדית".
בשנת תשל"ט ייסד את חבורת "משכנות הרועים" לבני ירושלים שמוצאם ממשפחות חסידיות ואינם נמנים עם קהילה מסוימת. לאחר שנים של נדודים קבע את משכן הקהילה בבית המדרש "קהל יראים – חסידים" ברחוב מאה שערים.
נפטר בראש חודש שבט תשס"ב ונטמן בהר המנוחות.
עמדותיו
היה פעיל בהפגנות נגד חילול שבת, ניתוחי מתים וכדומה. בעקבות ההפגנות נגד 'מועדון המריבה' של ההסתדרות במאה שערים שהה עשרה ימים במעצר עם עמרם בלוי ואחרים. באחת ההפגנות על חילולי השבת ספג מכת אלה בראשו שממנה סבל כאבים כמה שנים. היה נוהג לומר:.
עודד לבישת שאל לנשים והתנגד לפאה נכרית.
משפחתו
אחיו הוא רבי אפרים פישל רבינוביץ ראש ישיבת רוז'ין. ילדיו הם:
שאלה
שאלה היא ביטוי לשוני המשמש לבקשת מידע. המידע המבוקש עשוי להינתן בדרך של תשובה.
השאלות התפתחו למגוון יישומים מעבר לבקשה מפורשת של מידע ממקור כלשהו. למשל, שאלה רטורית משמשת להבהרת טיעון, ואין ציפייה שיענו עליה.
למידה וחינוך
שאלות הן השלבים הראשוניים של מחקר ראשוני. בשיטה מדעית על פי רוב השאלה יוצרת את הבסיס לחקירה, וניתן לראות בה שלב מעבר בין תצפית להשערת השערות. תלמידים בכל הגילאים משתמשים בשאלות במסגרת למידת תחומי דעת. היכולת של לומדים ליצור שאלה הניתנת לבדיקה חיונית ללמידת חקר. השיטה הסוקרטית של העלאת שאלות בנוגע לתגובות התלמיד יכולה לשמש את המורה כדי להוביל אותו לעבר האמת ללא הוראה ישירה ומסייע לתלמיד להגיע למסקנות לוגיות.
שימוש נפוץ ומקובל לשאלות במערכת החינוך הוא במסגרת הערכת הידע של התלמיד באמצעות מבחן.
שאלות פילוסופיות
השאלות הפילוסופיות מכוונות יותר כלפי רעיונות מאשר מידע עובדתי. אלו הן שאלות שלא ניתן לקבל עליהן מענה מלא ממקור כלשהו. הפילוסופיה עוסקת בשאלות שעולות כאשר אנשים מהרהרים בחייהם ובעולם סביבם. חלק מהשאלות הפילוסופיות הן פרקטיות ונובעות מתוך חיי המעשה. למשל: "האם יש הצדקה להמתת חסד?", "האם למדינה יש זכות להגביל צפייה והפצת פורנוגרפיה או להגביל פרסומים של סיגריות?" ועוד.
קולנוע ארמון
קולנוע ארמון היה בית קולנוע ברחוב הנביאים 18 פינת רחוב שבתאי לוי בשכונת הדר הכרמל בחיפה. הוא נחנך בשנת 1935, והיה פעיל עד 1987.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 פעלו בחיפה כ-28 בתי קולנוע, ומדי יום התקיימה בבתי הקולנוע "ארמון", "אמפי", "שביט", "עדן", "אורה", "הדר", "אוריון" ורבים אחרים, הצגה יומית, ראשונה ושנייה.
היסטוריה
בעל בית "קולנוע ארמון" היה איש העסקים משה גרידינגר, שעלה מרומניה בגיל 43 ונפטר שנתים לפני קום המדינה. הוא רכש שטחים וקרקעות, נכנס לעסקי הספנות, וגם הקים משק חלב שבשלב מסוים הפך לספק החלב לגני הילדים בתל אביב. לאחר שנכנס לשותפות בקולנוע "עין דור", בנה גרידינגר את "קולנוע הרצליה", ומיד אחריו את "קולנוע ארמון" הקולנוע נחשב מפואר וכלל אולם עם 1,800 מושבים, יציע ותאי כבוד. היה לו גג נפתח לחודשי הקיץ. הסדרנים היו פותחים את חלונות הצד עם מוט ארוך. הקולנוע נסגר ב-1987.
מלבד סרטים בשלוש הצגות יומיות "ארמון" אירח הצגות של התיאטרונים המובילים - הבימה, האוהל והקאמרי, וכן הופעות מחוץ לישראל וקונצרטים של "התזמורת הפילהרמונית". התזמורת הפילהרמונית הישראלית נהגה להופיע שם עד בניית האודיטוריום. ב-31 בדצמבר 1936 ערכה התזמורת את הקונצרט הראשון שלה באולם בניצוחו של ארטורו טוסקניני, חמישה ימים לאחר קונצרט הבכורה שלה בתל אביב. מסיבה זו הבעלים נהג להשתמש בשם נוסף: "תיאטרון ארמון". בנוסף הופעות אופרה וכנסי בחירות נערכו ב"ארמון" לאורך שנים.
התכנון נעשה על ידי האדריכל שמואל רוזוב ששילב את הסגנון הבינלאומי ואר דקו. "קולנוע ארמון" היה אחד מהדוגמאות המקומיות היחידות לקולנועי הערים הגדולות באירופה ובאמריקה.
"ארמון" היה נקודת ציון מרחבית שחרגה משטח השיפוט של חיפה. לאורך רחוב הנביאים היו בתי קולנוע נוספים, חנויות, דוכני פלאפל ומסעדות. בפינת הנביאים והחלוץ, היו תחנות שירות של מוניות לאזורים שונים בצפון הארץ, קווי אוטובוסים רבים ובקרבת מקום היה גם "בית מכבי" של אגודת הספורט מכבי. כל אלה הפכו את קולנוע ארמון לציר המרכזי של מרכז הבילויים של חיפה בזמנים ההם.
לצדו נפתחו פלאפל "ארמון", תחנת מוניות "ארמון" והנהלת הקולנוע אף תרמה להקמתם של מעונות ייעודים לעובדים. ברחבת הכניסה של המבנה נהגה להתאסף בסופי השבוע קבוצה של צעירים, שנקראה "קומנדו ארמון". לאחר שהפסיק לתפקד כבית קולנוע שימש "ארמון" בתור אולם הופעות בשם "העיר השנייה".
ההריסה
ב-1995 נהרס מבנה הקולנוע והחלה בניית מגדל ארמון שהסתיימה בשנת 1998.
משפחת גרידינגר
בנו של משה גרידינגר, קלמן גרידינגר, נישא לדליה גרידינגר בשנת 1950 ונולדו להם שני בנים ושתי בנות. בניהם, משה (מוקי) וישראל גרידינגר, הם בעלי השליטה בחברת תיאטראות ישראל.
בדצמבר 2019 מפעילת בתי הקולנוע "סינוורלד" ("Cineworld" ) שבשליטת האחים ישראל ומשה גרידינגר (28%) חתמה על הסכם לרכישת סינפלקס הקנדית תמורת 2.1 מיליארד דולר, הרכישה תהפוך את "סינוורלד" לגדולה בעולם מבחינת מספר מסכים.
לוי יצחק קופר
הרב ד״ר לוי יצחק קופר (נולד 1973) הוא חוקר משפט, הלכה וחסידות, רב אורתודוקסי מודרני בצור הדסה והיסטוריון של המשפט.
ביוגרפיה
נולד במלבורן אוסטרליה להדסה וצבי, מחסידי בויאן. למד במוסדות חב"ד. עם סיום לימודיו התיכוניים הוא עלה לארץ ולמד בישיבת ההסדר שעלבים. לאחר שירות צבאי בהתנדבות בחטיבת גולני, החל ללמוד משפטים באוניברסיטת בר-אילן ובמקביל הוסמך לרבנות. מספר שנים לאחר מכן הוא הוסמך לדיינות על ידי הרב דוד סתיו.
בשנת 2004 הרב קופר, יחד עם קבוצת תושבים, ייסדו את קהילת "הצור והצהר" בצור הדסה. קהילת הצור והצהר היא קהילה אורתודוקסית ציונית דתית. עם השנים, הם פתחו תחת חסות הקהילה גנים ממלכתיים דתיים, מקווה נשים, סניף בני עקיבא ובית ספר ממ"ד לצד שיעורים לנוער ולמבוגרים. כיום הרב קופר משמש כרב הקהילה וכדמות משמעותית ביישוב כולו.
משמש כמרצה למשפטים באוניברסיטאות תל אביב ובר-אילן, ומלמד מדרש, תלמוד, רמב"ם וחסידות במכון פרדס לחינוך יהודי בירושלים.
תחומי המחקר שלו הם ההיסטוריה של המשפט בעת החדשה המאוחרת, ההלכה על רקע הקשרה האינטלקטואלי, התרבותי, והמשפטי הרחב, משפט וספרות, וחסידות. בשנת 2011 הוא השלים את עבודת הדוקטורט שלו בנושא דמותו ופסיקתו של האדמו"ר חיים אלעזר שפירא ממונקאטש. הוא זכה למספר מלגות בתר-דוקטורט – הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, השותפות האקדמית הבין-אוניברסיטאית ללימודי רוסיה ומזרח אירופה, מלגת קרייטמן במחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, פרויקט יהודי גליציה ובוקובינה באוניברסיטת חיפה. כמו כן, הוא זכה במלגה להשתלמות בתר-דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד בפקולטה למשפטים ובסנט היוס קולג'.
קופר בעל טור קבוע בעיתון ג'רוזלם פוסט בשם The Tisch, במרץ 2019 שם הטור שונה לThe Maggid of Melbourne.
ספרו הראשון Relics for the Present, הוצא לאור בשנת 2012 על ידי הוצאת מגיד של קורן. הספר מבוסס על השנים הראשונות של הטור בעיתון ועוסק בסוגיות במסכת ברכות. הכרך השני יצא לאור ב-2016. עקב הפופולריות של הספרים, הוצאת קורן הדפיסה אותם מחדש.
קופר מציג את מחקריו ומפרסם מאמרים בכתבי עת רבים מסביב לעולם. מאז 2015 מפרסם פודקאסטים פופולריים (באנגלית) בהם הוא חולק רעיונות מתוך מחקרו, לימודו, ושיעוריו.
בשנת 2020 זכה קופר בפרס המאמר המצטיין מטעם הארגון הישראלי להיסטוריה ומשפט באוניברסיטת תל אביב לעבור מאמרו "ההלכה בבית מדרשה של החסידות", הסוקר את תרומת תנועת החסידות לעולם ההלכה ולספרות ההלכתית. קופר טען שחוקרים עד כה לא הקדישו תשומת לב מספקת להיבט זה של החסידות.
חיים אישיים
נשוי לשרה, מנהלת בית הספר אורות עציון לבנות באפרת ואב לשישה. הם מתגוררים בצור הדסה. בנוסף הוא בעל אחוזה קטנה באי איילה שבסקוטלנד.
טרה אוסטרליס
טרה אוסטרליס (בלטינית: Terra Australis; "האדמה הדרומית") היא יבשת היפותטית, שההנחה הראשונה לקיומה הופיעה כבר בזמן העתיק, והיא החלה להופיע לראשונה על מפות בין המאות ה-15 ל-18. קיומה של טרה אוסטרליס לא היה מבוסס על מדידות, מיפוי או תצפית ישירה, אלא על הרעיון, שלארץ יבשתית בחצי הכדור הצפוני צריך להימצא איזון בארץ מקבילה בחצי הכדור הדרומי. רעיון זה של יבשה מאזנת מתועד כבר בתקופתו של מקרוביוס, פילוסוף רומאי בן המאה ה-5, שעשה שימוש במונח "אוסטרליס" על גבי מפותיו.
בראשית המאה ה-19 עשה חוקר אוסטרליה הבריטי מתיו פלינדרס נפשות לרעיון לקיחת השם אוסטרליה מ"טרה אוסטרליס" בנימוק, ש"אין כל ודאות" שתימצא איזו שהיא יבשה משמעותית דרומית לאוסטרליה. היבשת העתידה להיקרא אנטארקטיקה תיחקר עשרות בשנים לאחר צאת ספרו של פלינדרס על אוסטרליה, "מסע לטרה אוסטרליס" ("A Voyage to Terra Australis") ב-1814, ולאחר שחילוף השמות שלו התקבל ברבים.
שמות נוספים
טרה אוסטרליס הוא אחד מתוך מספר שמות אשר התייחסו לשטח האדמה הקרוי בימינו יבשת אוסטרליה. שמות נוספים כוללים את טרה אוסטרליס איגנוטה (Terra Australis Ignota), טרה אוסטרליס אינקוגניטה (Terra Australis Incognita; "האדמה הלא מוכרת בדרום") או טרה אוסטרליס נודום קוגניטה (Terra Australis Nondum Cognita; "האדמה הדרומית שעדיין לא נתגלתה"). שמות אחרים ליבשת הדמיונית הם ברזיליאה אוסטרליס (Brasiliae Australis), מגָלניקה (Magallanica) או מגֶלניקה (Magellanica; "ארצו של מגלן"), לה אוסטריאליה דל איספיריטו סנטו (La Australia del Espíritu Santo; בספרדית: "האדמה הדרומית של רוח הקודש") ולה גרנדה איסלה דה ג'אווה (La grande isle de Java; בצרפתית: "האי הגדול של ג'אווה"). שמות אחרים בהם בעצם נעשה שימוש נפוץ ליבשת היו אוסטרליה וניו הולנד.
מקורות מוקדמים
כבר בתקופת יוון העתיקה שיער הפילוסוף אריסטו כי "...מכיוון שחייב להתקיים אזור הנושא את אותו היחס לקוטב הדרומי בדומה למקום בו אנו חיים המתייחס לקוטב שלנו...". רעיונותיו של אריסטו הורחבו במהלך המאה ה-1 על ידי תלמי, אשר האמין כי האוקיינוס ההודי מוקף מצידו הדרומי ביבשה ושהאדמה בהמיספירה הצפונית צריכה להיות מאוזנת באמצעות שטח אדמה בגודל דומה בדרום. מרקוס טוליוס קיקרו השתמש במונח "סינגולוס אוסטרליס" (Cingulus australis; "אזור דרומי") בהתייחסו לאנטיפודים בספרו "סומניום סקיפיאוניס" (Somnium Scipionis; "חלום סקיפיו").
אגדות על אודות טרה אוסטרליס אינקוגניטה, "האדמה הלא ידועה שבדרום", היו קיימות עוד לפני תקופת רומא העתיקה. שרטט מפות רומאי בשם פומפוניוס מלה האמין גם הוא, כמוהו כאריסטו, בסימטריה הכרחית בין היבשות. אחרת, טען, היה העולם מתהפך על צדו. האגדות, הסברות והדמיונות הפכו למושג מקובל בגאוגרפיה של תקופת ימי הביניים, אף על פי שהדבר לא היה מבוסס על מידע מתועד כלשהו של היבשת. מפותיו של תלמי, שהתפרסמו באירופה בתקופת הרנסאנס, לא הראו במדויק יבשת כזו, אך הציגו את יבשת אפריקה ללא גבול ימי עם האוקיינוס בקצה הדרומי שלה (ומכאן ששטחה נמתח עד לקוטב הדרומי), דבר שהעלה עימו גם את האפשרות שהאוקיינוס ההודי מוקף למעשה ביבשה מכל עבריו. מלומדים נוצרים לא התייחסו בביטול לרעיון היבשה מעבר לים הדרומי, אך היתכנות קיומה של יבשה הייתה נתונה במחלוקת.
התיאור הראשון של טרה אוסטרליס על גבי גלובוס מיוחס ככל הנראה לאיש האשכולות הגרמני יוהנס שונר (Johannes Schöner). הגלובוס אבד ב-1523 אך מקובל להאמין כי הקרטוגרף הצרפתי אורונס פינה (Oronce Finé) התבסס על דגם זה כאשר פרסם את מפת העולם בעלת צורת הלב שלו ב-1531. פינה רשם על גבי המפה כי היבשת "נתגלתה לאחרונה אך טרם נחקרה במלואה". גוף המים מעבר לקצה הדרומי של דרום אמריקה מכונה במפה "מארה מגלניקום" (Mare Magellanicum), אחד השימושים הראשונים בשמו של פרדיננד מגלן בהקשר כזה.
יוהנס שונר כינה את היבשת ברזיליאה אוסטרליס במאמר "אופוסקולום גאוגרפיקום" (Opusculum Geographicum) שפורסם ב-1533 ובו הסביר: מרקו פולו טען, שבמסעותיו בדרום ראה ארץ פראית מאוד בשם לוקאק, שרק מעטים מבקרים בה והיא מלאה זהב, פילים, חיות בר ועובדי אלילים. משרטטי המפות של תקופת הרנסאנס השתמשו בקואורדינטות המעורפלות למדי של מרקו פולו למיקום הארץ שתיאר בדרום הרחוק, כחלק מטרה אוסטרליס אינקוגניטה, מחוז האגדות. גם גילוי אמריקה חיזק את סברת האירופאים, שאכן ישנה בדרום הרחוק יבשת רחבת ידיים ועתירת משאבים, שיש לגלותה.
מיפוי היבשת הדרומית
מגלי הארצות בעידן התגליות הוכיחו, מסוף המאה ה-15 ואילך, כי יבשת אפריקה מוקפת כמעט כולה במים וכי קיימת גישה לאוקיינוס ההודי ממערב וממזרח. תגליות אלה הקטינו את השטח שבו יכלה היבשת להימצא. למרות זאת, המשיכו קרטוגרפים רבים לתמוך בתאוריית אריסטו. מדענים כגון הגאוגרף הפלמי גרארדוס מרקטור ב-1569 והקרטוגרף הסקוטי אלכסנדר דאלרימפל ב-1767 עדיין טענו שהיבשת קיימת, כאשר אחת הטענות לקיומה הייתה שכדי שייווצר משקל שכנגד לשטח היבשה שבהמיספירה הצפונית חייב להיות שטח אדמה בעל מסה גדולה בדרום, לשם איזון. ככל שנתגלו שטחים נוספים בדרום, נמשך הניסיון לשייכם ליבשת ההיפותטית.
ב-1515 בנה יוהנס שונר גלובוס אשר התבסס על מפת העולם והגלובוס של מרטין ולדזמילר ושותפיו מ-1507. בגלובוס שלו, השמיט שונר בצורה בולטת את תיאורו של ולדזמילר על יבשת אנטראקטית שכונתה על ידו "בְּרָזִילִי רג'יו" (Brasilie Regio). היבשת של שונר התבססה, אם כי באופן קלוש, על דיווח מתוך מסע אמיתי: הסוחרים הפורטוגזיים נונו מנואל (Nuno Manuel) וכרישטוביו דה הארו (Cristóvão de Haro) הגיעו לאזור נהר הריו דה לה פלטה, אשר מיקומו פורסם ב-Newe Zeytung auss Presillg Landt ("ידיעות חדשות מהאדמה של ברזיל"). ידיעות אלה תיארו את מסע הפורטוגזים בעוברם דרך מצר ים בין הנקודה הדרומית ביותר של דרום אמריקה, או ברזיל, לשטח יבשה נוסף דרומית מערבית אשר כונה "ברזיל התחתונה" (Vndtere Presill).
"מצר" זה היה למעשה נהר ריו דה לה פלטה, וההתייחסות של הפרסום ל"ברזיל התחתונה" התכוון לחלק מברזיל בקווי הרוחב הנמוכים יותר, אך שונר טעה בפירושו ותיאר חלק זה כעברו השני של המצר. על בסיס רעוע של פרשנותו ליבשת הדרומית, נתן לה שונר צורה טבעתית אך לא פרט את הסיבות לכך. במאמר אשר נלווה לגלובוס הסביר שונר:
על בסיס שביב מידע זה, וביחד עם תפיסת האנטיפודים מתקופת רומא העתיקה, בנה שונר את מה שייצג לדעתו את היבשת הדרומית. ככל הנראה שימש המצר שלו כהשראה למשלחת בפיקודו של פרדיננד מגלן להגיע אל מלאקה מכיוון מערב.
שונר קיבל את גילוייה של ארץ האש על ידי מגלן ב-1520 כאישור נוסף לקיומה של היבשת ועל הגלובוסים שיצר ב-1523 וב-1533 תיאר אותה כ"טרה אוסטרליס, התגלתה לאחרונה אך לא ידועה במלואה" (ERRA AVSTRALIS RECENTER INVENTA SED NONDUM PLENE COGNITA). קרטוגרפים נוספים, כגון הצרפתי אורנס פינה ב-1531 והפלמים גרארדוס מרקטור ב-1538 ואברהם אורטליוס ב-1570, המשיכו בדרכו וציינו את היבשת על גבי מפות העולם שלהם. תפיסתו של שונר השפיעה על תלמידי בית הספר להכנת מפות בדייפ שבא לידי ביטוי בתיאור לה גראנדה איסלה דה ג'אווה (La grande isle de Java; "האי הגדול של ג'אווה") במפותיהם.
טרה אוסטרליס הופיעה במפות דייפ באמצע המאה ה-16 כאשר קו החוף שלה נמצא סמוך להודו המזרחית; לעיתים קרובות תוארה היבשת עם פרטים פיקטיביים רבים. גרארדוס מרקטור האמין בקיומה של היבשת הדרומית על סמך הגיון קוסמוגרפי. הגאוגרף והקרטוגרף הפלמי קורנליוס ויטפליט (Cornelius Wytfliet) התייחס לטרה אוסטרליס בספרו מ-1597 Descriptionis Ptolemaicae Augmentum:
בשנת 1576 טען הנווט ומגלה הארצות הספרדי חואן פרננדס כי גילה את היבשת הדרומית. על גבי המפה "Polus Antarcticus" שפרסם ההולנדי הנריקוס הונדיוס בשנת 1641 מופיעה טרה אוסטרליס ולידה שרשרת איים בצירוף כיתוב, לפיו גילה הרננדו גאלגו, אשר נשלח בשנת 1576 על ידי מלך ספרד, איים רבים במרחב שבין גינאה החדשה למצרי מגלן.
הנווט הפורטוגזי פדרו פרננדש דה קיירוש, אשר הפליג מפרו בראש משלחת לחקר האוקיינוס השקט וחיפוש היבשת הדרומית עבור ספרד בשנים 1605–1606, גילה ב-1606 קבוצת איים דרומית לגינאה החדשה (ונואטו של ימינו) ואת הגדול שבהם כינה לה אוסטריאליה דה איספיריטו סנטו (La Austrialia del Espiritu Santo; "האדמה הדרומית של רוח הקודש"), והתייחס במתן השם אוסטריאליה לבית אוסטריה ממנו יצא בית המלוכה הספרדי. בשובו תיאר דה קיירוש את האי בפני מלך ספרד כטרה אוסטרליס אינקוגניטה, וכתב כחמישים תזכירים המדווחים על מסעותיו, מתוכם הודפסו ארבעה-עשר על מנת להציגם בפני מועצת האינדיאס. התזכיר השמיני דלף והתפרסם באיטליה, הולנד, צרפת, גרמניה ואנגליה ועורר עניין רב מצד מלומדים ומגלי ארצות באשר לקיומה של היבשת הדרומית. בתזכירו העשירי מ-1610 כתב דה קיירוש כי גינאה החדשה נמצאת בקצה העליון של היבשת הדרומית וכי תושבי שתיהן דומים במראם ובמנהגיהם.
הנווט הגליסיאני או הפורטוגזי לואיס ואס דה טורס, ששימש כסגנו של פדרו פרננדש דה קיירוש, הפליג בחזרה בנתיב נפרד לאורך צידו המזרחי של איספיריטו סנטו והוכיח שמדובר באי ולא בחלק מיבשת גדולה. בנוסף, הפליג דרך מעבר דרומית לגינאה החדשה, שנודע מאוחר יותר כמצר טורס, והוכיח בכך שגינאה החדשה אינה מחוברת לאוסטרליה, מידע אשר אבד עד למציאתו בידי אלכסנדר דאלרימפל (ראו להלן). ב-1622 עדיין לא היה ידוע בוודאות על קיומו של מצר טורס ועל כך העיר הקרטוגרף ההולנדי הסל חריץ (Hessel Gerritsz), אשר הוציא לאור את תזכירו השמיני של קיירוש, על גבי מפת האוקיינוס השקט שפרסם ב-1622 (ושכללה לראשונה את קו החוף הצפוני של היבשת שתקרא מאוחר יותר אוסטרליה), בה מופיע המצר ללא שם:
כפי שניתן לצפות מרעיון המבוסס על ניחושים מרובים ומידע מבוסס מינימלי, היו המפות שהכינו הקרטוגרפים של המאות ה-16 וה-17 שונות מאוד זו מזו בהתייחס ליבשת הדרומית; כללית, התכווצה היבשת כאשר מיקומים פוטנציאליים עברו פרשנות מחודשת. בשיאה, כללה היבשת את ארץ האש (המופרדת מדרום אמריקה על ידי מצר מגלן), את גינאה החדשה ואת השטח שיכונה מאוחר יותר אוסטרליה. באטלס שפרסם אברהם אורטליוס ב-1570 השתרעה טרה אוסטרליס צפונית לחוג הגדי באוקיינוס השקט.
כאשר הופיעה על מפות, הקיפה היבשת את האזורים שלא נחקרו סביב הקוטב הדרומי, לכל הפחות, אך בדרך כלל הייתה גדולה בהרבה מאנטארקטיקה האמיתית והשתרעה צפונה, בעיקר באזור האוקיינוס השקט. ניו זילנד, אשר התגלתה ב-1642 על ידי אבל טסמן נחשבה לעיתים כחלק מטרה אוסטרליס.
אלכסנדר דאלרימפל, אשר בחן את יומני המסע הימיים של אנשי חברת הודו המזרחית הבריטית, מצא במהלך תרגום מסמכים ספרדיים שנתפסו במנילה ב-1752 את תיאור מסעו של טורס. תגלית זו הובילה את דאלרימפל לפרסם את "האוסף ההיסטורי של מספר מסעות ותגליות בדרום האוקיינוס השקט בשנים 1770-1771" (Historical Collection of the Several Voyages and Discoveries in the South Pacific Ocean in 1770–1771), אשר כלל תמונה מטעה של טרה אוסטרליס:
המסע השני של קוק על גבי אה"מ רזולושן חקר את האוקיינוס הדרומי בין השנים 1772–1775 ובו נעשה שימוש חלוצי בכרונומטר כאמצעי למדידת קווי אורך לקביעת מיקום מדויק יותר במהלך הפלגה. קוק היה הראשון שחצה את החוג האנטארקטי והוכיח שיבשת דרומית אינה קיימת במיקומים שתוארו לפניו; הוא חזה, שיבשה תוכל להתקיים רק בסביבות הקוטב הדרומי.
דעיכת הרעיון
בחלוף השנים החל רעיון קיומה של טרה אוסטרליס לאבד בהדרגה מאחיזתו. ב-1615 הקיפו יאקוב לה מייר ווילם סכאוטן את כף הורן והוכיחו כי ארץ האש איננה יבשת אלא ארכיפלג קטן יחסית, בעוד שב-1642 הוכיח מסעו הראשון של אבל טסמן באוקיינוס השקט כי אוסטרליה איננה חלק מיבשת דרומית מיתית. מאוחר יותר הפליג ב-1770 ג'יימס קוק סביב מרבית שטחה של ניו זילנד והוכיח כי אף היא איננה חלק מיבשת גדולה. במסעו השני הפליג קוק סביב העולם בקו רוחב גבוה מאוד ואף חצה מספר פעמים את חוג הקוטב והראה בכך כי קיומה של יבשת דרומית אפשרי רק בתוך תחומיו הקרים של הקוטב הדרומי ולא קיימת שלוחה אל אזור האקלים הממוזג כפי שחשבו בעבר. ב-1814 פרסם מתיו פלינדרס את ספרו "מסע אל טרה אוסטרליס" (A Voyage to Terra Australis) והסיק כי טרה אוסטרליס, אותה שיערו אריסטו ותלמי, אינה קיימת ורצה שהשם יתייחס אל מה שראה כדבר הגדול הבא, "אוסטרליה". הוא כתב: בליווי הערה בתחתית הדף:
לאחר זמן לא רב הוכח שמסקנתו שגויה, אך עד אז כבר דבק השם החדש שהעניק.
ממלכת ביך
ביך (Beach) הופיעה על גבי מפות מהמאה ה-16, בעיקר אלה של אברהם אורטליוס מ-1570 ויאן הויגן ואן ליסחוטן (Jan Huyghen van Linschoten) מ-1596, כנקודה הצפונית ביותר של טרה אוסטרליס, יחד עם לוקאק (Locach), ממלכה אשר תוארה על ידי מרקו פולו כעשירה מאוד בזהב. "ביך" הייתה למעשה תעתוק שגוי של "לוקאק", כאשר האחרון היה השם שנתן מרקו פולו לממלכה התאית של לאבו (לופ בורי של ימינו). בקנטונזית מבוטאת לאבו כ"לו-הוק" (Lo-huk, 羅斛) ומשם לקח מרקו פולו את התרגום שלו. בשיטת הכתיב של השפה הגרמנית במאה ה-16 היה דמיון בין לוקאך ובואֶך (Boëach). בשל התעתוק השגוי במהדורת 1532 של הספר מסעות מרקו פולו שונה לוקאך לבואך, ומאוחר יותר קוצר לביך.
המקום הופיע על מפת העולם שפורסמה בפירנצה על ידי הגרמני הנריקוס מרטלוס גרמנוס (Henricus Martellus Germanus) ב-1489, ובה נראית "פרובינציית בואך" בשכנות ל"פרובינציית סיאמבה". קטע בספרו של מרקו פולו המתאר את הפלגתו בים מסין אל הודו דרך צ'אמפה, ג'אווה (אותה כינה "האי הגדול של ג'אווה"), לוקאך וסומטרה (אותה כינה "האי הקטן של ג'אווה"). לאחר הפרק העוסק בממלכת צ'אמפה, מופיע פרק המתאר את ג'אווה (בה לא ביקר בעצמו). בהמשך מתואר המסע מצ'אמפה לסומטרה, אך בשל טעות סופרים הוחלפה המילה "ג'אווה" ב"צ'אמפה" כנקודת היציאה, הממקם את סומטרה כ-1,200 מייל דרומית לג'אווה במקום צ'אמפה. לוקאך, הממוקמת בין סומטרה לצ'אמפה הופיעה בשל כך הרחק דרומה מג'אווה, ועל פי מספר גאוגרפים, סמוך או על יבשת טרה אוסטרליס עצמה.
כפי שהסביר סר הנרי יול (Henry Yule), עורך הגרסה האנגלית לספרו של מרקו פולו: בגלובוס שבנה בשנת 1541, הציב גרארדוס מרקטור את "פרובינציית ביך העשירה בזהב" (Beach provincia aurifera) בקצה הצפוני של טרה אוסטרליס, זאת בהתאם לתעתיק השגוי כפי שפורסם במהדורת ספרו של מרקו פולו מאותה תקופה.
ביך נותרה במיקום זה גם על מפת העולם של מרקטור ב-1569, מיקום שהועצם על ידי הוספת הציטוט המיוחס למרקו פולו: "פרובינציית ביך העשירה בזהב, אליה מגיעים רק מעטים מארצות אחרות, וזאת בשל אופיים הלא אנושי של תושביה", בעוד אזור לוקאך (Lucach regnum) הופיע באותה מפה דרומית מערבית לה. בעקבות מרקטור, מיקם גם אברהם אורטליוס את ביך ולוקאך על מפת העולם שלו ב-1571. בדומה לכך, הופיעה ביך בקצה הדרומי של מפתו הידועה של יאן הויגן ואן ליסחוטן על איי מזרח הודו ב-1596, אשר הובילה (או הטעתה) את אבל טסמן במסעו ב-1642 לחיפוש אחר הארץ העשירה בזהב והשוכנת דרומית לאיי שלמה, בשטח שבין כף הורן לכף התקווה הטובה.
אישור לקיומה של יבשה באזור בו הראו המפות על מיקומה ההיפותטי של ביך הגיע באוקטובר 1616, עם הגעתו של ההולנדי דירק הארטוך (Dirk Hartog) לחופה המערבי של אוסטרליה של ימינו, אותה כינה אֵנדראכטסלנד (Eendrachtsland) על שם ספינתו. באוגוסט 1642 שיגרה מועצת חברת הודו המזרחית ההולנדית את אבל טסמן למסע לאותו אזור, כאשר אחת ממטרותיו הייתה "השגת מידע על הפרובינציות הלא נודעות של ביך".
Ostindustrie
Ostindustrie GmbH (בגרמנית: "תעשייה מזרחית", ובקיצור Osti GMBH = חברה בע"מ) היה אחד מפרויקטים תעשייתיים רבים שהקים האס אס תוך שימוש בעבודת כפייה יהודית ופולנית במהלך מלחמת העולם השנייה. Ostindustrie נוסדה במרץ 1943 בפולין הכבושה על ידי גרמניה, והפעילה מפעלי תעשייה יהודיים ופולניים שהוחרמו במלחמה, כולל מפעלי יציקה, מפעלי טקסטיל, מחצבות ומפעלי זכוכית. בראש Ostindustrie עמד אובר-שטורמפיהרר מקס הורן, שהיה כפוף ישירות לאובר-גרופנפיהרר אוסוולד פוהל מהמשרד הראשי למשק ומנהל של האס אס. בשיאה עבדו בחברה כ-16,000 יהודים ו-1,000 פולנים, שנכלאו ברשת מחנות עבודה וריכוז במחוז לובלין שבשטח הגנרלגוברנמן.
גרופנפיהרר אודילו גלובוצניק קיווה להפוך את Ostindustrie לחברת חימוש, אך ויתר על הרעיון כדי להמשיך במבצע ריינהרד. החברה פורקה לקראת מתקפת הנגד הסובייטית של 1944. כל כוח העבודה של Ostindustrie נרצח בתהליך פירוק החברה, כחלק מהשואה בפולין.
פעולות
עד 16 במאי 1943 שלטה SS Ostindustrie GmbH בכמה מפעלים ובתי מלאכה ברחבי פולין שקובצו ליחידות עבודה מנהתיות בשם Werk. בין המפעלים היו מפעל זכוכית בוולומין (Werk I), מפעל כבול בדורוהוצ'ה (Dorohucza) במסגרת Werk II, מפעל למטאטאים ומברשות בלובלין - Werk III - בתי מלאכה בבליז'ין (Bliżyn), ראדום, וטומשוב לובלסקי שהיו חלק מ-Werk IV, וכן Splitwerk - קבוצת מפעלים בהם מפעל נעליים, מפעל חייטות ונגרות בקרשניק, מפעל דשא בראדום ומפעל יציקה לברזל בלובלין (Werk V). כמה Werke נוספים היו בבנייה באותה תקופה, כולל מפעלי חלקי חילוף לרכב, בטרווניקי (Werk VI), מפעל עבודות עפר ואבן בלובלין (Werk VII), מפעל לכלים סניטריים רפואיים (Werk VIII), בתי מלאכה שונים לעבודת עבדים בלבוב, ומחנה עבודה בפוניאטובה (שמאוחר יותר הועבר לטבנס). עד אמצע 1943, גלובוצניק העריך את כוח העבודה של אוסטי בכ-45,000 יהודים שנלקחו מרשת של מחנות מקבילים לסניף הראשי במיידנק; עם זאת, התשתית הפיזית באזור לא הספיקה לאכלס מספרים כאלה.
פירוק
מקס הורן האמין שעבודת כפייה יהודית היא הדרך לעתיד, אך תוכניותיו נעצרו על ידי המרידות בגטאות ורשה וביאליסטוק, האחרון במקום אליו נועדו לעבור מפעלי הטקסטיל והחימוש של בעקבות ההתקוממויות, ועם התפנית בחזית המזרחית, החליט האס אס לחסל את עובדי הכפייה היהודים שנותרו בפולין כדי למנוע תסיסה נוספת. ב-3 בנובמבר 1943, כוח העבודה של Ostindustrie חוסל בשלמותו במהלך אקציית ארנטפסט, בה נורו כ-43,000 קורבנות מרחבי מחוז לובלין בתעלות שהוסוו כתעלות נגד טנקים. לאחר מכן, הורן התלונן בדיווח לגלובוצניק על תוצאות האקציה וטען שזו הפכה את Ostindustrie ל"חסרת ערך לחלוטין באמצעות הסגה [sic] של כוח העבודה היהודי". החברה הוכרזה בלתי פעילה רשמית במרץ 1944.
טנאט נוסרבייב
טנאט נוסרבייב (בקזחית: Таңат Нөсербаев; נולד ב-1 בינואר 1987) הוא כדורגלן קזחי המשחק בעמדת הקשר התוקף בטוראן טורקיסטן.
קריירה
נוסרבייב התחיל את הקריירה שלו באורדבסי שימקנט ובשנת עלה לקבוצה הבוגרת ועד מהרה הפך לשחקן הרכב. יכולתו הטובה של נוסרבייב במדי אורדבסי עוררה עניין מצידה של יאנג בויז ברן השווייצרית, אך בסופו של דבר הוא נשאר בקזחסטן. במאי נפצע בגבו וסיים את העונה.
לפני עונת חתם באסטנה. ב-12 במרץ 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו באסטנה בניצחון 0-1 נגד אורדבסי, קבוצתו הקודמת. במשחק זה אף כבש את שער הבכורה שלו במועדון. בעונת זכה עם המועדון באליפות הראשונה שלו, ואף היה שותף להעפלה ההיסטורית שלו לשלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-19 בינואר 2017 חזר לאורדבסי שימקנט.
ב-20 באוגוסט 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הצעירה של קזחסטן במשחק ידידות נגד פולין, בו אף בישל שני שערים. באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת נגד  באצטדיון ומבלי. ב-10 ביוני 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2-1 נגד.
פסל אלינור ריגבי
פסל אלינור ריגבי הוא פסל הניצב ברחוב סטנלי שבעיר ליברפול שבאנגליה. הפסל עוצב ונוצר על ידי הזמר והפסל טומי סטיל והוא מבוסס על הדמות המתוארת בשירה של להקת הביטלס, אלינור ריגבי, שנכתב על ידי לנון-מקרטני.
היסטוריה
בשנת 1981, כאשר קיים טומי סטיל הופעה בליברפול, הוא הציע למועצת העיר ליברפול ליצור פסל כהוקרה ללהקת הביטלס. הסכום שאותו דרש עבור הפסל היה 3 פני, כרמז לשם המופע שלו "Half a Sixpence". המועצה קיבלה את ההצעה, מתוך כוונה שהפסל ימשוך אליו תיירים, והקצתה 4,000 ליש"ט למימון העלות. עבודת הפיסול ארכה תשעה חודשים וב-3 בדצמבר 1982 הוסר הלוט מעל הפסל על ידי סטיל.
תיאור
על גבי הקיר שמאחורי הדמות קבועה טבלה ועליה הכיתוב:
קנוניה
קנוניה או קונספירציה היא מזימה, לעיתים לא-חוקית אך תמיד חשאית, הנרקמת בין מספר אנשים או קבוצות. הקנוניה מתוכננת על מנת להרע לאדם כלשהו, להורידו ממעמדו, לגרום לו נזק כלכלי, לפגוע בו או אף להתנקש בחייו. המונח קונספירציה מתייחס לפעמים למזימה חשאית הנרקמת נגד אנשים רבים.
מקור המונח
מקור המילה "קנוניה" הוא במשנה, (שבאה מיוונית κοινωνία קוינוניה, שותפות).
.
הסבר המקרה: אדם קיבל על עצמו להיות ערב לתשלום דמי כתובה לאשה, אם בזמן גירושיה לא יהיו כספים בידי הבעל כדי לשלם בעצמו.
קביעת המשנה: הערב לא ישלם את דמי הכתובה, טרם שהבעל יידור נדר, שמכאן ולהבא, אין האישה יכולה ליהנות ממנו, כלומר: אם יינשאו שנית, האישה לא תוכל ליהנות (להפיק תועלת) מכספי הכתובה.
קביעה זו של המשנה באה כדי למנוע מהבעל והאישה לעשות קנוניה כנגד הערב, בכך שיביימו את גירושיהם, יקבלו מהערב את כספי הכתובה על פי התחייבותו בכתב הערבות ואז יתחתנו שוב לאחר שכבר נהנו מכספי הערב.
קנוניות בתנ"ך
מגילת אסתר מספרת לנו על בגתן ותרש שני שומרי הסף של אחשוורוש מלך פרס אשר זממו לרצוח את המלך. קנוניה זאת סוכלה על ידי מרדכי היהודי ששמע את הדברים ומסרם לבת דודתו אסתר המלכה, זאת דיווחה על כך למלך בשמו של מרדכי, וכעונש על תכנון הקנוניה הוצאו בגתן ותרש להורג בתלייה.
קנוניות בקוראן
בחלקה השני של סורת אל-עלק, מובא סיפור המייחס לאחד ממנהיגי מכה, שעיין את מוחמד ואת המוסלמים, מזימה לפגוע במוחמד, המכונה "עבד", בזמן שהוא מתפלל. על פי המסופר אללה הוא שסיכל את הקנוניה, באמצעות "מלאכי החבלה".
תאוריית קשר
תאוריית קשר או תאוריית קונספירציה, היא תאוריה המסבירה מצב או אירוע באופן מהפכני הנראה כסותר את הממצאים הגלויים לעין, על-בסיס ההנחה שגורמים רבי-כוח מסתירים את האמת ומונעים את חשיפתה לציבור. תאוריית הקונספירציה מסבירה אירועים שונים בניגוד להסבר המקובל שניתן להם, וקובעת כי אירועים אלו אירעו בעקבות קנוניה שנרקחה על ידי אותם גורמים רבי-הכוח, ואשר אינם מעוניינים בחשיפת האמת.
אהרן וייס
הרב אהרן וייס (א' בשבט ה'תרי"א, ינואר 1851 – ה'תרצ"ג, 1932/1933) היה רב הונגרי, אב בית הדין של העיר מונקץ' (כיום מוקצ'בו באוקראינה).
ביוגרפיה
בשנת ה'תרמ"ט מונה לרבה של בנדיקוביץ' שם שימש גם באדמו"רות. בשנת ה'תרע"ד עבר לרסוויגף (פרבר של מונקץ') והחל לכהן כאב בית הדין בה. בשנת ה'תרע"ג מונה לראב"ד של מונקץ', עד לפטירתו.
משפחתו
לרב וייס היו שתי נשים, בתו של הרב שלמה זלמן שניאורסון, האדמו"ר השני מקאפוסט, ובתו של הרב יהושע השיל פריד, ראש ישיבה ואדמו"ר. אחיו של הרב אהרן וייס היה הרב יוסף מאיר וייס, מחבר הספר "אמרי יוסף" ומייסד חסידות ספינקה.
ההחלפה
ההחלפה (באנגלית: Changeling) הוא סרט דרמה פסיכולוגית אמריקאי, שיצא בשנת 2008. בוים והופק על ידי קלינט איסטווד. בסרט מככבת אנג'לינה ג'ולי. הסרט מבוסס על סיפורה האמיתי של כריסטין קולינס, שבנה נחטף בלוס אנג'לס בשנת 1928. משטרת לוס אנג'לס מצאה את הילד והשיבה אותו לקולינס, אך היא הבחינה כי זה לא בנה האמיתי.
עלילה
לוס אנג'לס 1928, אם חד הורית בשם כריסטין קולינס (אנג'לינה ג'ולי) חוזרת לביתה ומגלה כי בנה, וולטר בן התשע, נעלם. היא מתקשרת מיד למשטרה ומבקשת שיצאו לחפש אחריו, אך הפקודה המשטרתית אומרת כי יש לחפש נעדר רק לאחר 24 שעות מרגע היעלמותו. משטרת לוס אנג'לס באותם ימים הייתה חשופה לביקורת ציבורית נוקבת, בהנהגתו של הכומר גוסטב בריגלב (ג'ון מלקוביץ'), שיצא נגד השחיתות המשטרתית בנאומיו בכנסייה וברדיו הציבורי. מספר חודשים לאחר היעלמותו של וולטר, המשטרה טוענת כי מצאה אותו. בכירי המשטרה מארגנים מפגש בין האם לבנה, ומזמינים את התקשורת לסקר את האירוע, כדי להסיט לעברם מעט אור חיובי לאחר כל הביקורות השליליות עליהם. בתחנת הרכבת כריסטין פוגשת את וולטר, אך מיד מבחינה כי זהו לא בנה האמיתי. קצין המשטרה, ג'יי ג'יי ג'ונס (ג'פרי דונובן), משתיק אותה ואומר לה כי זה הגיוני שוולטר השתנה בזמן היעדרותו ושתיקח אותו הביתה ל"תקופת ניסיון".
בביתה מבחינה כריסטין בשינויים פיזיים בין וולטר לילד הטוען כי הוא בנה: וולטר לא היה נימול, לעומת הילד שמצאה המשטרה, וכן וולטר היה גבוה מהילד ב-3 אינץ'. כריסטין מציגה את ההבדלים בפני המשטרה, אך הם ממציאים טענות כדי להציג אותה כלא שפויה. כריסטין לא מוותרת ולוקחת את הילד לרופא השיניים של וולטר, ולכיתה בה למד. הן רופא השיניים והן מורתו של וולטר, מאשררים לה כי הילד איננו וולטר האמיתי. כשקצין המשטרה ג'ונס מבין כי כריסטין עלולה להביך את המשטרה פעם נוספת, הוא שולח אותה בכפייה למוסד לחולי נפש. כריסטין עוברת במוסד התעללויות פיזיות ומנטליות, אך מסרבת להכיר כי הילד שנמצא הוא בנה האמיתי. כריסטין מבינה שברגע שמבחינת המשטרה "וולטר" נמצא, הם מפסיקים לחפש אחר בנה האמיתי. הכומר גוסטב מגלה שכריסטין אושפזה במוסד, ומפעיל לחץ ציבורי כדי לשחררה.
במקביל, חוקר משטרה נוסע לעיירה ווינוויל לגרש נער קנדי בן 15 בשם סנפורד קלארק, חזרה לקנדה. סנפורד מתעמת עמו, ובסוף מחליט לגלות לו מעשים שעשה. הוא מגלה לחוקר כי גר עם דודו, גורדון סטיוארט נורת'קוט בווינוויל (ג'ייסון באטלר הרנר). סנפורד ודודו נהגו לנסוע במכונית, ולחפש אחר ילדים שנשארו לבדם, לפתות אותם להיכנס לרכבם, ולחטוף אותם חזרה לווינוויל. בעיירה הם הוחזקו בלול תרנגולות ונרצחו אחד אחרי השני בידי גורדון. בניסיון להגן על חפותו ציין סנפורד כי דודו הכריח אותו לעזור לו, ואם לא, גורלו יהיה כגורל הילדים. החוקר מציג לסנפורד תמונות של ילדים נעדרים שהמשטרה לא מצאה, והוא מאשר לו כי חלקם נחטפו על ידי דודו ועל ידו. החוקר מחליט להציג לו תמונה של וולטר קולינס, וסנפורד מאשר כי הם חטפו אותו.
גורדון מובל לחקירה ומשפט, אך מסרב להודות אם רצח את וולטר קולינס או לא. המשטרה מובכת עם צאת החקירה לתקשורת, ונחשפים מעשי השחיתויות שנעשו. הילד שטען כי הוא וולטר מודה לבסוף כי המשטרה הניעה אותו לשקר כי הוא בנה של כריסטין, בתמורה לכך שיגיע ללוס אנג'לס ויפגוש את השחקן האהוב עליו, טום מיקס. גורדון נידון לעונש מוות בתלייה, ונשאר בעמדתו לא לחשוף את אשר עלה בגורלו של וולטר קולינס. לאחר כמה שנים, וימים ספורים לפני ההוצאה להורג, מחליט גורדון לשלוח לכרסטין מכתב, ולהזמינה לבית הסוהר בו שהה, שם מבטיח שיגלה לה מה קרה לוולטר. כריסטין מגיעה לבית הסוהר ונפגשת עם גורדון, אך הוא משנה את דעתו ולא מגלה לה.
בשנת 1935, דוד קליי, אחד הנערים שנחטפו על ידי גורדון, נמצא בחיים והושב למשפחתו. הוא סיפר כי הכיר את וולטר קולינס, וששניהם ברחו יחד עם ילד נוסף מלול התרנגולות, כשגורדון אחריהם. השלושה התפצלו והוא אינו יודע מה קרה לוולטר בהמשך. כריסטין לא הפסיקה לחפש אחר וולטר, והייתה נחושה שתמצא אותו. וולטר או גופתו לא נמצאו מעולם.
אברהם לוין
אברהם לוין (1924 - 16 ביולי 2015) היה קצין במשטרת ישראל, שימש סגן מפקד משמר הגבול וסגן מפקד המשמר האזרחי.
ביוגרפיה
לוין נולד במזכרת בתיה. ב-1941 הצטרף לפלמ"ח וב-1946 מונה למפקד פלוגה בגליל השרון בארגון ההגנה.
במלחמת העצמאות נפצע באורח קשה בקרב לטרון וחולץ על ידי פנחס קופל. לאחר המלחמה היה ממקימי יחידת המיעוטים בצה"ל.
עם הקמת משמר הגבול ב-1953 מונה למפקד פלוגת אימונים ובהמשך השנה למפקדה של פלוגה ח' שהייתה אחראית על גבול הצפון. ב-1960 מונה לסגן מפקד גדוד 2 (מרכז וירושלים) במשמר הגבול וב-1963 מונה למפקד הגדוד. הוא פיקד על הגדוד במהלך מלחמת ששת הימים. לאחר המלחמה פיקד על פרויקט הרחבת רחבת הכותל המערבי. ב-1969 מונה למפקד מרחב דרום וב-1972 מונה לסגן מפקד משמר הגבול.
ב-1974 מונה לסגן מפקד המשמר האזרחי שזה עתה הוקם וכיהן בתפקיד עד 1976.
כיהן כיו"ר איגוד הקליעה הישראלי וכיו"ר עמותת הכומתות הירוקות, עמותת מורשת משמר הגבול.
טדי רינר
טדי פייר-מארי רינר (בצרפתית: Teddy Pierre-Marie Riner; נולד ב-7 באפריל 1989) הוא ג'ודוקא צרפתי המתחרה בקטגוריית המשקל של 100 ק"ג ומעלה. רינר הוא פעמיים ברציפות האלוף האולימפי וגם זוכה מדליית זהב קבוצתית (לונדון 2012, ובריו דה ז'ניירו 2016, טוקיו 2020), וזכה 10 פעמים באליפות העולם, יותר מכל ג'ודוקא אחר בהיסטוריה ו-5 פעמים באליפות אירופה.
ביוגרפיה
רינר נולד בלז אבים שבגוואדלופ בעת שמשפחתו שהתה שם בחופשה, וגדל בפריז. בילדותו עסק בענפי ספורט שונים, בהם טניס, כדורגל וכדורסל, אך העדיף להתמקד בג'ודו. באליפות אירופה לנוער שנערכה בזאגרב ב-2005 זכה במדליית הארד, כשהוא בן 16 בלבד. שנה לאחר מכן, בטאלין, זכה באליפות היבשת לנוער, וכן זכה באליפות העולם לנוער שנערכה בסנטו דומינגו.
אלוף עולם
בשנת 2007 התחרה לראשונה באליפות אירופה לבוגרים, שנערכה באותה שנה בבלגרד, וזכה במדליית הזהב, יום לאחר יום הולדתו ה-18. בהופעת הבכורה שלו באליפות העולם בריו דה ז'ניירו הוכתר גם כן כאלוף העולם, והיה לג'ודוקא הצעיר בהיסטוריה שרושם הישג כזה בקטגוריית המשקל של 100 ק"ג ומעלה.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה במדליית הארד, לאחר שהפסיד בחצי הגמר לאוזבקי עבדולו טנגרייב. בהמשך השנה, לא התקשה לשמור על תוארו כאלוף העולם לנוער, בתחרות שנערכה בבנגקוק. באותה שנה זכה גם באליפות העולם במשקל פתוח, בטורניר נפרד שנערך בלוולואה-פרה שבצרפת. ב-2009 זכה במדליית הזהב במשחקי הים התיכון שנערכו בפסקרה ולאחר מכן שמר על תוארו כאלוף העולם, באליפות העולם ברוטרדם.
בשנת 2011 זכה באליפות אירופה באיסטנבול, וכן זכה במדליית כסף עם נבחרת צרפת בתחרות הקבוצתית. ובאליפות העולם שנערכה באותה שנה בפריז היה לג'ודוקא הראשון בהיסטוריה שזוכה במדליית זהב חמישית באליפות העולם. באותה אליפות זכה גם במדליית זהב עם נבחרת צרפת בתחרות הקבוצתית.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת לונדון 2012 זכה רינר בתואר היחיד שעדיין לא היה לו - אלוף אולימפי. ב-2013 שב וזכה באליפות אירופה, באליפות היבשת בבודפשט, ולאחר מכן זכה בפעם השישית ברציפות באליפות העולם, בריו דה ז'ניירו.
אליאטס
חייו
למשך כמה שנים הוא המשיך את מלחמתו של אביו נגד מילטוס, אך לאחר מכן נאלץ להפנות את תשומת לבו אל מדי ובבל. המלחמה במדי הסתיימה כאשר בשעת קרב האליס, ב-28 במאי 585 לפנה"ס, התרחש ליקוי חמה. הצדדים הלוחמים פירשו את האירוע כאות מהאלים להפסקת המלחמה וכרתו שלום ביניהם, ונהר ההאליס נקבע כגבול בין שתי הממלכות.
אליאטס גירש את הקימרים מאסיה הקטנה. הוא גם הכניע את הקאריים, וכבש כמה ערים איוניות, בהם סמירנה וקולופון. סמירנה נבזזה והושמדה, ותושביה הוגלו לכפרים.
טדי רינר
אלוף אולימפי
באולימפיאדת ריו 2016 זכה רינר במדליית זהב אולימפית שנייה לאחר שניצח את אורי ששון הישראלי בחצי הגמר ואת היסאיושי הראסווה היפני בגמר. באליפות העולם 2017 שנערכה בבודפשט, ניצח רינר את גוראם טושישוילי הגיאורגי בשלב חצי הגמר, את דויד מורה הברזילאי בגמר וזכה בזהב. ב-11 בנובמבר 2017, השתתף רינר באליפות העולם למשקל פתוח וזכה שוב במדליית הזהב לאחר שניצח בגמר את תומא ניקיפורוב הבלגי, זכייה זו הייתה העשירית של רינר בתואר אלוף העולם, יותר מכל ג'ודוקא אחר בהיסטוריה.
בריאיון לאתר ynet ב-21 בנובמבר 2017, נשאל אם הוא מפחד מהפסד שיקטע את רצף הניצחונות שלו (אז 144) ואמר "אני לא יודע מתי זה יגיע, אבל ברור שגם אני יכול להפסיד. מכיוון שהרעיון לא מוצא חן בעיניי, אני חוזר ואומר לעצמי שאין מצב שלא אנצח בכל קרב". בשנת 2019 הוא זכה בגראנד פרי מונטריאול וגראנד סלאם ברזיליה. בפברואר 2020, לאחר יותר מתשע שנים ו-154 ניצחונות רצופים, רינר הפסיד בסיבוב השלישי של גראנד סלאם פריז ליריבו היפני קוקורו קגאורה. 40 שניות בתוך זמן ניקוד הזהב, לאחר שרינר ניסה לבצע התקפה, היפני בתרגיל נגד בשם אוצ'י-מטה-סוקאשי הצליח להטיל את רינר על גבו וניצח בווזארי.
אליאטס
חייו
את כסאו ירש בנו קרויסוס. בתו אַרְיֶאנִיס מלידיה הייתה מלכתו של אסטיאגס מלך מדי.
אזכורים ב"היסטוריות" להרודוטוס
ב"היסטוריות", הרודוטוס מספר כיצד המשיך אליאטס את מלחמתו של אביו נגד מילטוס. על פי הרודוטוס, אליאטס פלש מדי שנה למילטוס ועל מנת לשרוף את היבולים במשך כמה שנים. כוחותיו לא פגעו בסוסים ובבתים, על מנת שהמילטים יוכלו לזרוע יבול חדש, אותו יוכלו הלידים לשרוף בשנה הבאה. כך נמשך הדבר עד לסיום המלחמה מקץ אחד עשר שנים.
יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה
יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה (גרמנית: Johann Georg I, Kurfürst von Sachsen; 5 במרץ 1585 - 8 באוקטובר 1656) היה נסיך בוחר של סקסוניה בין השנים 1611–1656.
ביוגרפיה
יוהאן גאורג נולד ב-5 במרץ 1585 בדרזדן, לכריסטיאן הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה לבית וטין ולסופיה מברנדנבורג. בשנת 1591 מת אביו כריסטיאן הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ואחיו כריסטיאן השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה במקומו לשלטון.
בשנת 1611 מת אחיו כריסטיאן השני, ויוהאן גאורג הראשון עלה לשלטון במקומו. על אף היותו של יוהאן גאורג לותרני, העמיד את שיקוליו הפוליטיים לפני אמונתו הדתית, ועל מנת לעצור את התחזקות בית הוהנצולרן בברנדנבורג ואת יוקרת בית ויטלסבאך בפפאלץ, תמך יוהאן גאורג אף בבית הבסבורג האוסטרי הקתולי.
באוגוסט 1619 תמך יוהאן גאורג בבחירתו של פרדיננד משטיריה, ארכידוכס אוסטריה לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובכך גרם לכשלונו של פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ להיבחר כקיסר. לאחר מכן שמר יוהאן גאורג על נייטרליות, ובכך איפשר לפרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לדכא את המרד הבוהמי ללא מפריע.
ב-8 באוקטובר 1656 מת יוהאן גאורג, ובנו יוהאן גאורג השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
בשנת 1604 התחתן יוהאן גאורג עם זיבילה אליזבת מווירטמברג, בתם של פרידריך הראשון, דוכס וירטמברג וזיבילה מאנהלט, אשר מתה בשנת 1606 כשילדה את בתה היחידה.
בשנת 1607 התחתן יוהאן גאורג עם מגדלנה זיבילה, דוכסית פרוסיה, בתם של אלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה ומריה אלאונורה מקלווה, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
קנאגאווה (מחוז)
מחוז קנאגאווה (ביפנית: Kanagawa-ken 神奈川県) הוא מחוז באזור קאנטו שבאי הונשו, יפן. בירת המחוז היא העיר יוקוהמה.
מחוז קנאגאווה הוא חלק מאזור מטרופולין טוקיו, ורבות מערי המחוז נחשבות לפרברים של טוקיו.
היסטוריה
במחוז קנאגאווה נמצאו עדויות להתיישבות אנושית החל בתקופת ג'ומון (סביבות 400 לפנה"ס), ולאחר מכן התיישבו באזור אנשי יאמטו.
בעבר היה השטח של מחוז קנאגאווה המודרני בשטחם של המחוזות מוסאשי וסגאמי, והעיר קמקורה שימשה בירת השוגונות בתקופת קמקורה. בתקופת אדו התחלקה השליטה על מחוז בין דאימיו, ששלט בחלק המערבי, ושוגונות טוקוגאווה, ששלטה בחלק המזרחי.
בשנת 1853 נחת קומודור מת'יו פרי בקנאגאווה, ושנה לאחר מכן חתם על הסכם קנגאווה, שאילץ את יפן לפתוח את שערי נמליה לספינות אמריקניות. בהתאם לכך, נפתח נמל יוקוהמה, העמוק ביותר במפרץ טוקיו, לתנועת סחורות זרות, ועם השנים הפך לנמל המסחרי הגדול ביותר ביפן. הנמל בעיר יוקוסוקה, הקרוב לפתחו של מפרץ טוקיו, שימש לבניית נמל צבאי עבור הצי הקיסרי היפני, וכיום הוא משמש מפקדה עבור הצי השביעי של ארצות הברית ועבור כוחות ההגנה הימיים של יפן. לאחר תקופת מייג'י הפכה יוקוהמה לעיר המגורים המועדפת על זרים, וקו הרכבת הראשון של יפן, שנחנך ב-1872, נבנה בין טוקיו ליוקוהמה.
בשנת 1923 התרחשה באזור רעידת האדמה הגדולה בקאנטו, שהחריבה את טוקיו, יוקוהמה, אזורים רבים במחוזות צ'יבה ושיזואוקה, כן אזורים נוספים במישור קאנטו. הים נסוג לאחור כ-400 מטרים, וחזר בצורת גל צונאמי, שגרם לכאלפיים הרוגים בקמאקורה, והרס את מרבית המבנים בעיר אודווארה.
גאוגרפיה
מחוז קנגאווה יחסית קטן בשטחו, והוא ממוקם בפינה הדרום-מזרחית של מישור קאנטו, בין טוקיו והר פוג'י מצפון ומצפון-מערב, ומפרץ סגאמי ומפרץ טוקיו מדרום וממזרח, בהתאמה. חלקו המזרחי של המחוז הוא שטוח ברובו, ובו מרוכזת מרבית אוכלוסיית המחוז, בערי הנמל יוקוהמה וקווסאקי.
החלק הדרום-מזרחי של המחוז מאוכלס פחות בצפיפות, ומרכז האזור הוא העיר קמאקורה, המושכת תיירים רבים בשל המקדשים העתיקים שבה. חלקו המערבי של המחוז הוא הררי, ובשל פעילות געשית באזור הוא עשיר באונסנים. כ-23% מכלל שטח המחוז מהווה פארקים לאומיים, כשהעיקרי שבהם הוא הפארק הלאומי של הר פוג'י.
יוסף אבוחצירא
הרב יוסף אבוחצירא (לפני ה'תר"ף, 1920 - כ"ו בתמוז ה'תשס"א, 17 ביולי 2001) היה רב ודיין בעיר פאס שבמרוקו, ורבה הראשי הספרדי של העיר יבנה בישראל.
קורות חיים
נולד במרוקו לרב מכלוף אבוחצירא, רבה של העיר מרקש. אביו עלה לארץ ישראל והיה רב בשכונת רחביה בירושלים.
הוא נשאר במרוקו, התמנה כרב ודיין באוג'דה, ואחר כך בפאס.
בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 עלה גם הוא לישראל, והחליף ברבנות העיירה (ולימים העיר) יבנה את הרב אברהם אבוחצירא, שעבר אז לכהן כרבה של רמלה בשל מותו של אביו. בשנת ה'תשל"ח (1978) הוכר כדיין בידי הרבנות הראשית.
הקים ביבנה בית מדרש וישיבה בשם "תפארת יעקב" ועמד בראשם. לצד הישיבה התקיים כולל אברכים בראשות בנו, והוא שימש כנשיא הכולל.
כיהן כרבה של יבנה עד לפרישתו לגמלאות. בנו הרב דוד אבוחצירא מונה בחייו לכהן תחתיו ברבנות העיר.
ספרות הנאורות המאוחרת
נאורות מאוחרת (בגרמנית: Spätaufklärung) היא תקופה בספרות הגרמנית, שהשתרעה מהשליש האחרון של המאה ה-18 ועד השליש הראשון של המאה ה-19.
הבעייתיות שבחלוקת ספרות לתקופות
במהלך המאה ה-18, סיווג רצף התקופות הספרותיות הפכו לבעייתיות יותר ויותר. הכותבים, שכיום משויכים לתקופה זו או אחרת, לעיתים נדירות ראו בעצמם נציגים של כיוון מסוים, ושהמונחים המשמשים לחקר התקופה הרלוונטית מקורם בדרך כלל מאוחר יותר, בתקופת המחקר הספרותי של התקופה. חוקרי ספרות משייכים לרוב מחברים לתקופות ספרותיות שונות בשלבים שונים של עבודתם, או בהערכות סותרות של חוקרים שונים. אפילו סופרים מאוחרים יותר כמו גאורג ביכנר, שאת חלקם ניתן כבר לסווג כאנשי גרמניה הצעירה, עדיין מדגימים בבירור השפעות פוליטיות ואסתטיות של ספרת הנאורות; לעומת זאת, למשל, יצירות שונות של כריסטוף מרטין וילנד ניתן לסווג כחלק מספרות הנאורות המוקדמת, מהרוקוקו או מהספרות הקלאסית.
הגדרה
בהתחשב בכך, ניתן בכל זאת לומר כי תקופת הנאורות המאוחרת מתייחסת לאותם סופרים, או ליצירותיהם, שהופיעו במקביל להופעת, ולאחר הופעת, הרומנטיקה המוקדמת - המכונה בגרמניה בשם סער ופרץ ("Strum und Drang") - ובמסגרת תקופה זו עמדות פילוסופיות וצורות אסתטיות שמקורן בנאורות המשיכו להופיע, לאחר תקופת המהפכה הצרפתית ולתוך לראשית תקופת הרומנטיקה.