cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משך
המֻשְׁכִּ במקורות ההיסטוריים
המֻשְׁכִּ נזכרים לראשונה במקורות אשוריים מימי תגלת פלאסר הראשון אשר בשנת מלכותו הראשונה (1116 לפנה"ס) ניצח את חמשת מלכי מֻשְׁכִּ והרג בין 12,000 ל-20,000 מחייליהם. ממקורות אלה עולה כי המֻשְׁכִּ שכנו באזור הדרום מזרחי של הרמה האנטולית באזורים שכבשו מידי האשורים כ-150 שנה קודם לכן. התיישבותם באנטוליה היא אחת מתוצאות חורבנה של ממלכת החתים.
האזכור הבא של המֻשְׁכִּ מאוחר בכ-250 שנה, והוא מימי אשורנצרפל השני במחצית הראשונה של המאה ה-9 לפנה"ס שם נזכרים המֻשְׁכִּ כמעלי מיסים על כלי נחושת, בקר ויין.
מבחינת תיעוד המֻשְׁכִּ, בנקודה זו נוצר חלל נוסף של כמאה שנה בהם פנתה ממלכת אשור השוקעת לעסוק בעיקר במלחמות מול ממלכת אוררטו השכנה ואילו המֻשְׁכִּ מצידם גיבשו ככל הנראה את כוחם בתקופה זו במרכזה של אסיה הקטנה. החל מימי שלמנאסר החמישי אנו שבים ושומעים על התנגשויות בין המֻשְׁכִּ לאשורים, התנגשויות שהגיעו לשיאן בתקופת מלכות סרגון השני (705-722 לפנה"ס). מלכם של המֻשְׁכִּ בתקופה זו נקרא במקורות האשוריים מִתַ אותו יש לזהות עם מידס הפריגי הנזכר במקורות יווניים.
מחלופת המכתבים שבין סרגון לבין שרי צבאו באסיה הקטנה שנמצאה בארכיון המלכותי בנינוה עולה כי מִתַ כרת ברית נרחבת כנגד אשור, יחד עם מלכי כרכמיש, תובל ואוררטו. עם זאת, לקראת סוף ימיו של סרגון, בשנת 709 לפנה"ס כרתו המִתַ והאשורים ברית.
בימי סרגון מֻשְׁכִּ שימשה גבולה המערבי של ממלכתו ובכמה כתובות מתפאר סרגון על שלטונו "מארץ מצרים ועד ארץ מֻשְׁכִּ" ומכאן ניתן להבין את דברי המשורר בתהילים "אוֹיָה-לִי, כִּי-גַרְתִּי מֶשֶׁךְ; שָׁכַנְתִּי, עִם-אָהֳלֵי קֵדָר" כתיחום גבולות העולם התרבותי בצפון ובדרום.
הצמד "משך ותובל", שני בניו של יפת, חוזר על עצמו במקורות רבים גם בתקופות מאוחרות יותר. בספר יחזקאל נזכרים השניים כעמים העוסקים בתיווך בסחר עבדים וכלי נחושת בין יוון למזרח התיכון. בכתבי הרודוטוס נזכרים השניים, לצד עמים נוספים כבעלי בריתם של ממלכת פרס.
גם ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו זיהה את משך המקראי כאבי המשכיים, שבט פרוטו-איברי שחי באזור קפדוקיה, וקישר גם את שם עירם מזקה לשמו של משך. בתקופות מאוחרות יותר קושר שמו של משך גם לשם המחוז מסכתי (סאמצחה-ג'אוואחתי) שבגאורגיה, או לעיר מצחתה, הבירה ההיסטורית של גאורגיה.
זאדאר
מול העיר מצויים האיים אוגליאן ופשמן, ובינם לבין העיר משתרע מיצר זאדאר. העיר בנויה על מצוק השוכן על חצי אי. בים שליד המצוק מפוזרים איים רבים השייכים לארכיפלג הקורנטי.
מערכת הביצורים של זאדאר מתקופת השלטון של הרפובליקה של ונציה הוכרזה כחלק מאתר המורשת העולמית מפעלי ההגנה הוונציאניים בין המאות ה-16 וה-17: סטטו דה טרה ומערב סטטו דה מאר ב-2017, יחד עם עוד אתרים באיטליה, מונטנגרו וקרואטיה.
היסטוריה
קיימות עדויות על התיישבות מוקדמת של העיר, על ידי ליבורנים. העיר ידעה שלטונות שונים במהלך ההיסטוריה: בתקופת האימפריה הביזנטית הייתה זאדאר בירת מחוז דאלמטיה. למרות היותה עיר נוצרית-ביזנטית, היא הותקפה במסגרת מסע הצלב הרביעי. ב-10 בנובמבר 1202 אף הוטל עליה מצור על ידי הלוחמים הוונציאנים. העיר נבזזה על מנת לממן את מסע הצלב. ב-18 בפברואר 1358 נחתם בעיר הסכם שלום, הסכם זאדאר, בין הרפובליקה של ונציה לבין הונגריה בשליטת המלך לאיוש הראשון, ששם קץ ליריבות בין הצדדים ואיפשר את פריחתה של הרפובליקה של רגוזה. ב-6 בדצמבר 1813 נכבשו "הפרובינציות הצרפתיות של איליריה" על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית וזאדאר הפכה לחלק מאימפריה זו.
במהלך המאה ה-20 עברה מספר פעמים בין שלטון איטלקי ויוגוסלבי: במסגרת ברית לונדון הייתה אמורה העיר לעבור ולהיות עם תום מלחמת העולם הראשונה חלק מאיטליה. עם זאת, הוסכם שנית במסגרת חוזה סן-ז'רמן (1919). ב-1920, במסגרת הסכם רפאלו, עברה לידיים איטלקיות, אך ההסכם בוטל ב-1924 והיא חזרה לידי ממלכת יוגוסלביה. לאחר מלחמת העולם השנייה, במסגרת חוזה פריז, הפכה לחלק מיוגוסלביה (ולאחר התפרקות יוגוסלביה - לחלק מקרואטיה).
ספורט
מועדון הכדורסל ק.ק זאדאר נחשב לאחד המובילים באזורי יוגוסלביה לשעבר ומשתתף בליגה האדריאטית. בעיר פועל גם מועדון כדורגל בשם נ.ק. זאדאר ומועדון כדורסל נוסף בשם בוריק זאדאר.
הקהילה היהודית
תיעוד לנוכחות סוחרים, רופאים ובנקאיים יהודים בעיר קיימת החל מהמאה ה-14. במהלך המאה ה-16 תועדה במקום קהילה מאורגנת. בסוף המאה ה-19 היו בזאדאר אירועים אנטישמיים ומספר בני הקהילה הלך ופחת עד להפסקת הפעילות הקהילתית. ב-1910 התגוררו בעיר 55 יהודים וב-1938 מנתה הקהילה 49 נפשות.
I Want to Be Wanted
I Want to Be Wanted (בעברית: אני רוצה להיות רצויה) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית ברנדה לי, מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, This Is...Brenda. השיר יצא לאור ביולי 1960, על ידי חברת התקליטים דקה רקורדס, כסינגל הראשון והיחיד מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 והיה לאחד מהלהיטים הגדולים ביותר בשנות ה-60 של המאה ה-20.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי קים גאנון, פינו ספוטי ואלברטו טסטה והופק על ידי אוון בראדלי. הוא הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 במצעד שפורסם ב-24 באוקטובר 1960 ונשאר שם במשך שבוע. "I Want to Be Wanted" היה שירה השני של לי שכבש את פסגת המצעד, כשהקודם שעשה זאת היה "I'm Sorry".
כמה עשורים לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה ממיליון מיליון השמעות.
סבסטיאן גריפיוס
סבסטיאן גריפיוס (גרמנית: Sebastian Gryphius; צרפתית: Sébastien Gryphe; סביבות 1493–1556) היה איש ספר, מדפיס ואיש רוח גרמני שחי בצרפת במהלך המאה ה-16. גריפיוס נולד ברויטלינגן בשנת 1492 לערך. הוא למד מאביו, מיכאל גרייף, את מלאכת הדפוס - שהייתה חדשה יחסית בזמנו. התלמד בוונציה וב-1520 עבר לליון שבצרפת, שם חי עד מותו. גריפיוס החל בפרסום חיבורים בנושאי חוק ומנהל באלפבית גותי. לאחר מכן, החל לפרסם קלאסיקות שנכתבו בשפה הלטינית ולתרגם קלאסיקות יווניות ללטינית. הוא גם פרסם חיבורים של בני זמנו, בין היתר של ארסמוס מרוטרדם, גיום בידה ופוליציאנו.
I Want to Be Wanted
גרסאות נוספות
אנדי ויליאמס הקליט את "I Want to Be Wanted" כבי-סייד של "Stranger on the Shore". כמו כן, הקליטה אותו הזמרת הבריטית-אוסטרלית אוליביה ניוטון-ג'ון עבור אלבומה, Back to Basics: The Essential Collection 1971–1992 שיצא לאור בשנת 1992.
סבסטיאן גריפיוס
ב-1536 הוא הקים, בסיועו הכלכלי של הוגו דה לה פורט, בית הוצאה לאור, שסימלו הגריפון, l'Atelier du Griffon. הוא גם החדיר לשוק את הכתב הקורסיבי (משופע) של אלדוס מנוטיוס. בשנות ה-40 של המאה ה-16 כבר היה ידוע כסוחר ספרים ומוציא לאור חשוב. הוא עבד גם עם סופרים מעוררי מחלוקת ותמך בכך בהפצת רעיונות חופשיים. בין חוג ידידיו היו הסופר אטיין דולה (אשר הועלה על המוקד ב-1546), אנדראה אלצ'יאטו וברתלמי אנו. גם פרנסואה רבלה, מגדולי סופרי התקופה, עבד עם גריפיוס ופרסם אצלו את תרגומיו לכתבי היפוקרטס וקלאודיוס גלנוס.
קרדלה
קרדלה (באסטונית: Kärdla) היא בירת מחוז היו והעיר היחידה באי האסטוני היומאה. קרדלה משמשת כיום כבירת הנפה הכפרית היומאה.
גאוגרפיה
קרדלה מוקפת כולה בידי נפת פהלפה ומפרץ טָרֵסְטֶה. היא ממוקמת בחופו הצפון-מזרחי של היומה. בכיוון דרום-מזרח לעיר נמצא מכתש קרדלה, אשר קוטרו 7 ק"מ והוא בן 455 מיליון שנים בערך (אורדוביק עליון). המכתש אינו נראה מעל פני האדמה. מספר נחלים קטנים זורמים דרך העיר. יש גם בארות ארטזיות בקרדלה.
היסטוריה
בשנת 1564 מוזכר הכפר קרטילבי Kärtillby לראשונה בכתובים. תושביו היו שוודים. הם הגיעו, ככל הנראה, כבר במאה ה-14 מאזורים דוברי שוודית בפינלנד לאי היומאה. בשנת 1470 העניק אדון המסדר הליבוני, יוהאן וולטוס פון הרזה, סמכויות נרחבות לתושבים, בעיקר שחרורם ממעמד הצמיתים. במאה ה-18 השתוללה המגפה השחורה באי. רבים מתושבים קרדלה נספו ובשנת 1810 כמעט ולא נותרו שוודים ביישוב, שנספח תחת השם "קרטלהוף" Kertelhof ליישוב הסמוך פרטסי (Partsi). קרדלה התפתחה רבות בזכות מפעל טקסטיל שהקימו האחים פטר לודוויג והיינריך גאורג לבית אונגרן-שטרנברג בשנת 1830. האחים היו גרמנים-בלטים וקיבלו סיוע כספי מחברה בטאלין (Clayhills & Co). המפעל העסיק בראשיתו 210 עובדים. המפעל (משנת 1874, Dago-Kertelsche Tuchfabrik) נמנה עם הגדולים בכל אסטוניה ונודע באיכות מוצריו. בשנת 1913 העסיק כ-600 עובדים (כמחצית מאוכלוסיית האי). בשנים 1860 - 1883 פעל בקרדלה גם מפעל מכונות גדול. בשנת 1849 נבנה ביישוב גם נמל.
קרדלה הוכרזה כעיר באופן רשמי בשנת 1938. בית החרושת לטקסטיל הולאם בדצמבר 1940 בעקבות הכיבוש הסובייטי של אסטוניה ושינה את שמו.
בנייני המפעל ההיסטוריים נהרסו ברובם על ידי הצבא האדום בקיץ 1941 במהלך נסיגתו מפני ההתקפה הגרמנית על ברית המועצות. במהלך הקרבות בין הצבא האדום לוורמאכט במלחמת העולם השנייה, בשנת 1944, הופצצה קרדלה מן האוויר ועקב כך נהרסו הנמל ובתים רבים. הבניינים היחידים שנותרו בנמל הישן הם המחסן וחנות הצמר של המפעל.
השחזור של המרינה בקרדלה הסתיים בסוף 2013. במרינה החדשה יכולים לעגון 80 כלי שיט. המרינה מוגנת מרוחות ומציעה מגוון שירותים.
קרדלה שימשה עד לרפורמה המנהלית ב-2017 כנפה עירונית ומשמשת כיום כבירת הנפה הכפרית.
צ'יפ
{{פירושונים|
ראו גם
}}
חנני
{{פירושונים|
ראו גם
}}
טופולב Tu-16
טופולב Tu-16 (קוד דיווח נאט"ו: Badger - באדג'ר) הוא מפציץ סילוני דו־מנועי שהיה בשימוש בברית המועצות, בחילות האוויר של חבר המדינות, ועודנו בשימוש בסין בגרסתו הסינית Xian H-6. החל מגרסתו הראשונה ועד גרסתו הסינית נמצא המטוס בשירות מעל 60 שנה.
פיתוח המטוס
בסוף שנות הארבעים שאפה בברית המועצות להשתוות לארצות הברית ביכולות ההפצצה האסטרטגית. המפציץ ארוך הטווח היחיד שהיה בשירות הרוסים אז היה הטופולב Tu-4 - גרסה מהונדסת לאחור של ה-B-29 האמריקאי. פיתוח מנוע הסילון מיקולין AM-3 איפשר את ייצורם של מפציצים גדולים בעלי מנועי סילון.
בחברת טופולב החלה העבודה על האבטיפוס Tu-88 בשנת 1950. הוא טס לראשונה ב-27 באפריל 1952. לאחר שזכה בתחרות מול האיליושין Il-46, החל ייצור המטוס בחודש דצמבר. המטוסים הסדרתיים הראשונים נכנסו לשירות בחיל האוויר הסובייטי בשנת 1954, וזכו בסימול Tu-16, כמו גם בקוד דיווח נאט"ו 'Badger-A'.
המטוס מאובזר בכנף גדולה ומשוכה לאחור, ושני מנועי סילון מיקולין AM-3 - אחד בכל שורש כנף. הוא בעל כושר נשיאה של פצצת FAB-9000 ענקית במשקל 9,000 ק"ג, או סוגים שונים של חימוש גרעיני לטווח של כ-4,800 ק"מ.
למרות שה-Tu-16 תוכנן כמפציץ לטיסת בגובה רב המטיל פצצות "פשוטות", באמצע שנות ה-50 הותאם לשאת את טילי השיוט הסובייטים הראשונים. הדגם Tu-16KS-1 ('Badger-B') יכול היה לשאת טילי KS-1 "קומֶטה" (קוד דיווח נאט"ו: AS-1 'Kennel') לרדיוס קרבי של 1,800 ק"מ. טילים גדולי ממדים אלו היו זהים במבנם למטוסי מיג-15, ויכלו לשאת ראש קרבי גרעיני או קונבנציונלי לטווח של כ-140 ק"מ. הם היו אמורים לשמש בעיקר לפגיעה בנושאות המטוסים של צי ארצות הברית וספינות גדולות אחרות. גרסאות מאוחרות יותר של ה-Tu-16 הוסבו לשאת טילים חדשים יותר.
העיצוב של ה-Tu-16 שימש בסיס למספר גרסאות איסוף מודיעין, סיור ימי, איסוף מודיעין אלקטרוני (אלינט), ולוחמה אלקטרונית. סך הכול נבנו 1,507 מטוסים בשנים 1954 - 1962 בשלושה מפעלים ברחבי ברית המועצות. גרסה אזרחית של המטוס, שסימונה טופולב Tu-104, הייתה בשירות חברת ארופלוט. ה-Tu-16 נמכר למצרים, אינדונזיה ועיראק, והיה בשירות חיל האוויר הסובייטי ואוויריית הצי של רוסיה עד שנת 1993.
בשנת 1958 נמסרו מטוסי Tu-16 לצבא הרפובליקה העממית של סין, וחברת המטוסים הסינית Xian (XAC) מייצרת העתק של המטוס תחת הסימול Xian H-6. יותר מ-120 מטוסים מדגם זה עדיין נמצאים בשירות.
במלחמות ישראל
ערב מלחמת ששת הימים היו במצרים שלוש טייסות מפציצי טופולב 16 שאיימו על ערי ישראל. התכנון המצרי לתקיפת ישראל כלל הטלת טונות רבות של פצצות באמצעותם. ביומה הראשון של המלחמה הושמדו מטוסי הטופולב המצריים בעודם על הקרקע במסגרת מבצע מוקד להפצצת שדות התעופה של מדינות העימות.
ביומה השני של המלחמה חדר מפציץ טופולב Tu-16 עיראקי אחד או שניים לישראל, והטיל פצצות שלא התפוצצו על הרחוב הראשי של נתניה. משם פנה לעבר מגדל העמק וירה בתותחיו על מרכז בקרה של הג"א ועל בסיס רמת דוד. תשע פצצות נוספות הוטלו במבואות עפולה. המטוס נפגע באש תותחי 40 מ"מ וייתכן שנפגע גם מטיל אוויר אוויר מסוג שפריר ששוגר לעברו ממטוס מיראז' 3 ישראלי. המטוס התרסק בשטח מחנה עמוס בעמק יזרעאל, ובעת התרסקותו גרם למותם של 14 חיילי צה"ל ולפציעת חיילים רבים.
במלחמת יום הכיפורים היו ברשות מצרים 30 מטוסי Tu-16. במהלך המלחמה שיגרו מטוסי הטופולב כ- 25 טילי אוויר-קרקע "קלט" מתוכם שני טילים פגעו במטרתם (ולפי מקורות סובייטיים חמישה טילים פגעו במטרתם ). טיל אחד שוגר לעבר תל אביב, אך זה הופל על ידי רס"ן איתן כרמי, טייס מיראז' 3. טיל נוסף שוגר באותו היום לעבר יחידת הבקרה של שדה אופיר בשארם א-שייח', השמיד את מכשיר המכ"ם של היחידה והרג 5 מחייליה.
המדינה הספרדית
המדינה הספרדית (בספרדית: Estado Español) הוא שמו הרשמי של המשטר בספרד משנת 1939 עד לשנת 1975 בתקופת הדיקטטורה האוטוריטרית של פרנסיסקו פרנקו.
אוסלאק, מלך סאסקס
ככל הנראה מלך לצד אילדוולף ואאלפוולד וייתכן שגם מלך לצד אוסוולד ואוסמונד.
המדינה הספרדית
המשטר צמח מתוך ניצחון הצד הלאומני במלחמת האזרחים הספרדית בהנהגתו של גנרל פרנקו. מלבד התמיכה הפנימית, המשטר זכה לתמיכתם של איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית, בעוד שכוחות הרפובליקה זכו לתמיכה בעיקר על ידי ברית המועצות ומקסיקו. המשטר שהוקם לאחר מלחמת האזרחים כונה מאז (באופן בלתי רשמי) ספרד תחת פרנקו.
אוסלאק, מלך סאסקס
שמו של אוסלאק מוזכר מצו מלכותי שהוציא אילדוולף, משנת 765 אשר אוסלאק היה עד לחתימתו. בצו זה מכונה אוסלאק בשם "אוסלאי רקס" (Osiai rex - "אוסלאי המלך").
המדינה הספרדית
חוקרים חלוקים בדעותיהם עד כמה הייתה המדינה הספרדית פשיסטית. אין עוררין על כך שהייתה מדינה אוטוריטרית-ימנית שאימצה לעצמה את הסמלים והקישוטים החיצוניים שאפיינו מדינות פשיסטיות במאה ה-20. סממן פשיסטי נוסף היה התפיסה של יריבים פוליטיים כבוגדים.
אוסלאק, מלך סאסקס
בעקבות כיבוש ממלכת סאסקס על ידי אופה מלך ממלכת מרסיה, מוזכר שמו של אוסלאק כעד לחתימת צו מלכותי שהוצא על ידי אופה בשנת 772. בצו זה מכונה אוסלאק בשם "אוסלאק דוקס" (Oslac dux - הדוכס אוסלאק) מינוח המעיד מחד על אובדן עצמאותה של הממלכה, ומאידך כי אוסלאק נותר בתפקיד שלטוני בממלכה. שמו בצו זה מוזכר לאחר שמותיהם של אוסוולד, אוסמונד ואלפוולד, דבר המעיד על כך שהיה הזוטר מבין המלכים, ולאחר כיבוש הממלכה נחשב לזוטר מבין הדוכסים.
המדינה הספרדית
לאחר הניצחון במלחמת האזרחים, הצד הלאומני ייסד מדינה אוטוריטרית בעלת משטר חד-מפלגתי תחת ההנהגה ללא העוררין של פרנקו. מלחמת העולם השנייה החלה לאחר תום מלחמת האזרחים, ואומנם ספרד נשארה נייטרלית (לפחות כלפי מדינות המערב), היא בכל זאת שלחה דיוויזיה לחזית הרוסית כדי לתמוך בגרמנים; עמדה זו, האוהדת את מעצמות הציר, הותירה את ספרד מבודדת לאחר תום מלחמת העולם השנייה והתמוטטות מעצמות הציר. מצב זה השתנה עבור ספרד עם תחילת המלחמה הקרה, אשר על פניו, האנטי-קומוניזם הנוקשה של פרנקו, רק קירב את המשטר בספרד לחיקה של ארצות הברית.
אוסלאק, מלך סאסקס
התיעוד המאוחר ביותר לשלטונו הוא צו משנת 790 בו הוא מכונה "אוסלאק דוקס סות'סאקורום" (Oslac dux Suthsaxorum - "אוסלאק, דוכס סאסקס"). צו זה, ככל הנראה, מעיד על היותו האחרון מבין הדוכסים ששלטו בסאסקס (והמלכים ששלטו בה קודם לכן).
המדינה הספרדית
המדינה הספרדית הוכרזה כמונרכיה בשנת 1947, אך שום מלך לא עלה לכס השלטון. פרנקו שמר לעצמו את הזכות למנות את האיש אשר יהא למלך; והתחמק במכוון מלבחור אחד, בשל אילוצים פוליטיים. הבחירה נעשתה לבסוף ב-1969, כאשר הוכרז כי חואן קרלוס דה בורבון (נכדו של המלך האחרון, אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד) הוכתר בתואר (שלא היה קיים קודם לכן) נסיך ספרד, וכן בתור היורש המיועד של פרנקו.
עם מותו של פרנקו ב-20 בנובמבר 1975, חואן קרלוס הפך למלך האבסולוטי של ספרד. מיד לאחר מכן, הוא החל בתהליך המעבר לדמוקרטיה, אשר נגמר עם הפיכתה של ספרד למלוכה חוקתית, בעלת משטר דמוקרטי פרלמנטרי.
אטימולוגיה ושימוש
כאשר מלחמת האזרחים פרצה ב-1936, הכוחות הלאומנים מיד החלו להשתמש במונח "המדינה הספרדית", וזאת במקום "הרפובליקה הספרדית" או "ממלכת ספרד"; וזאת, כדי לשמור על אחדותה של הקואליציה הלאומנית במלחמת האזרחים, שכללה בין השאר: פלנחיסטים אנטי-מלוכנים מחד, וכן מאידך גם קרליסטים ושאר מיני מלוכנים לגיטימיסטיים ימנים.
פרנקואיזם
תחילה השלטון במדינה הספרדית הגדיר את עצמו כשלטון טוטליטרי או לאומי-סינדיקליסט. אולם, לאחר התבוסה של מדינות הציר במלחמת העולם השנייה, ההגדרה שונתה לדמוקרטיה אורגנית. כאוטוקרטיה, המדינה הספרדית חדלה להתקיים עם מותו של פרנסיסקו פרנקו, "קאודילו (המנהיג) מספרד בחסדי אלוהים", שגילם את ריבונות לאומית.
סמכותנות
במדינה הספרדית לא פעלו ארגוני עובדים עצמאיים ונאסרה פעילות מפלגתית והתארגנויות פוליטיות מכל הקשת הפוליטית. מתנגדי המשטר דוכאו ביד קשה - מאסרים ממושכים, מחנות ריכוז, הוצאות להורג וחטיפת ילדים. ההיסטוריון הספרדי, רמון סאלאס לרזאבל, טען ב-1977 כי עד אמצע שנות הארבעים 22,617 מתנגדי משטר הוצאו להורג. מקורות אחרים טוענים שהמספר קרוב יותר ל-50,00. מספר האסירים הגיע ל-280,000.
אנטי-קומוניזם
המדינה הספרדית דיכאה קומוניסטים באופן מיוחד. המשטר הקים בין דין מיוחד לדיכוי הבונים החופשים וקומוניסטים.
ייסוד המשטר
הממשלה הזמנית שהקימו הלאומנים שלטה בתחילה על השטחים אשר נשלטו על ידי הצד הלאומני בזמן מלחמת האזרחים. הפעולה הפוליטית המרכזית שהיא נקטה היה ליכוד כל הכוחות הפוליטיים ההטרוגניים שהצטרפו למרד נגד הרפובליקה לכדי מפלגת שלטון יחידה שהיא הפלנחה.
במהלך המלחמה, הממשלה הלאומנית דיכאה את המיליטנטים הרפובליקנים ותומכיהם, כתגובת-נגד לדיכוי הכמורה והמיליטנטים הלאומנים על ידי הצד הרפובליקני. במהלך המלחמה נעשה שימוש רב על ידי שני הצדדים בהוצאות להורג ללא משפט. תגובת הנגד המשיכה גם מיד לאחר המלחמה, בחלקה כדי להעניש על פשעי מלחמה שבוצעו על ידי הצד הרפובליקני, תחת בית דין אשר נקרא אז "קאוסה חנרל" (Causa General). משטרו של פרנקו הפליל למפרע את התומכים ברפובליקנים, הוציא להורג, כלא, וכפה עבודות כפייה על אלפים מהם, אך רבים מהם, היו חפים מפשע מכל קשר לצד הרפובליקני במלחמת האזרחים, למעט אולי תמיכה מילולית, או בשל היותם חשודים כתומכים בצד הרפובליקני. כתוצאה מכך, אלפים בחרו בסוף המלחמה לצאת לגלות מארצם, בעיקר לצרפת ולמקסיקו. מבין אלו שעברו לגלות בצרפת, רבים הצטרפו לתנועת ההתנגדות הצרפתית. דוגמה מפורסמת לגולה שכזה הוא לואיס קומפניס, אשר היה ראש הממשלה הקטלאנית בעת מלחמת האזרחים; הוא נעצר בספטמבר 1940 והוסגר לספרד, שם הוא נשפט, והוצא להורג לאחר משפט צבאי.
בספרד לאחר מלחמת האזרחים, המצב החברתי היה ירוד ביותר. רבים מאלה שתמכו ברפובליקה יצאו לגלות. ספרד, כתוצאה מכך, הפסידה המון רופאים, אחיות, מורים, עורכי דין, שופטים, פרופסורים, אמנים, אנשי עסקים, וכו'. רבים מאלה שנאלצו להישאר איבדו את משרתם או שאיבדו את מעמדם במקום העבודה. חלק גדול ממקומות העבודה הללו ניתנו לאנשים ללא רקע מקצועי מתאים. מצב זה שלל מספרד רבים ממוחותיה הטובים ביותר ומכוח העבודה המוכשר שלה. אולם, מצב זה גם נעשה בעידוד משטרו של פרנקו כדי לשמור שאזרחי המדינה יפעלו בהתאם לאידיאלים של פרנקו והפלנח'ה.
שנות מלחמת העולם (1939-1945)
בספטמבר 1939, פרצה מלחמת העולם השנייה באירופה. לאחר נפילת צרפת ביוני 1940, ספרד אימצה עמדה אוהדת למדינות הציר. ספרד הציעה לצי הגרמני את השימוש בנמליה, והחזירה לידי מדינות הציר חיילי בעלות הברית ולוחמי מחתרות שברחו לתוך שטחה; ספרד ראתה בכך כהחזרת טובה למדינות הציר אשר עזרו לצד הלאומני בתרומת כוחות ומתן אספקה צבאית (כולל מפציצי השטוקה שבעזרתם חוסלה העיר גרניקה) שניתנו ללאומנים כדי לעזור להם להגיע לניצחון.
היטלר פגש את פרנקו באנדאי שבצרפת ב-23 באוקטובר 1940 בועידת אנדאי כדי לדון בכניסת ספרד למלחמת העולם השנייה לצד מדינות הציר. בתמורה להצטרפותו העלה פרנקו דרישות טריטוריאליות רבות (גיברלטר, מרוקו הצרפתית, אוראן, השפעה נרחבת במפרץ גינאה ועוד) וכן תביעה לאספקה ומזון מגרמניה. דרישות אלה נראו להיטלר כמוגזמות, ולכן העדיף שלא להכניס את ספרד למלחמה.
דבר נוסף שהוסיף לאי ההסכמה בין הצדדים היה עניין זכויות הכרייה הגרמניות בספרד. ישנם היסטוריונים אשר טוענים כי פרנקו דרש במכוון כאלה דרישות בידיעה כי היטלר לא יוכל למלא אותם ובכך יצטרך לוותר על כניסת ספרד למלחמה. מנגד, היסטוריונים אחרים טוענים כי לפרנקו פשוט לא היה מה להציע לגרמנים בעקבות התרוששות ספרד עקב מלחמת האזרחים. פרנקו אכן שלח לחזית המזרחית יחידת מתנדבים כדי להילחם בקומוניזם ונגד ברית המועצות. שמה של אותה יחידה היה הדיוויזיה הכחולה שנקראה כך על שם צבעה של מפלגת הפלנחה ושחבריה נקראו "החולצות הכחולות". פרנקו עבר לנייטרליות מלאה בשנת 1943, כאשר החל מאזן הכוחות לנטות לרעת גרמניה הנאצית.
הבידוד (1945-1953)
לאחר המלחמה, בעלות הברית השתמשו בקשריה של ספרד למדינות הציר כדי למנוע ממנה מלהצטרף לאומות המאוחדות. המשטר של פרנקו נראה היה אז, במיוחד על ידי המדינות הסובייטיות אך גם על ידי בעלות הברית המערביות, כשריד למשטרים הפשיסטיים האירופאיים משנות ה-30. בנסיבות אלו, נתקבלה באו"ם החלטה של מועצת הביטחון המגנה את משטרו של פרנקו. ההחלטה ביקשה לעודד מדינות אחרות בעולם להוציא את שגריריהן ממדריד ולהניח את הבסיס לנקיטת סנקציות נגד ספרד, אם ספרד תישאר סמכותנית. פורטוגל השכנה, אירלנד, ומספר מדינות לטינו אמריקניות ומדינות ערביות סירבו לפעול ע"פ ההמלצה זו.
התוצאה של בידוד בינלאומי זה היה אמברגו נגד משטרו של פרנקו ב-1946 - כולל סגירת הגבול עם צרפת - אשר נשא הצלחות מועטות, כיוון שהוא העצים את התמיכה הפנימית במשטר. המשטר של פרנקו הציג את הבידוד כגרסה מודרנית של האגדה השחורה, וכן גם הקיצוניים שבתומכי המשטר טוענים כי מדובר בקשירת קשר של היהודים והבונים החופשיים נגד ספרד הקתולית. רגשות מעין אלו עזרו למשטר לכנס מסביבו תמיכה עממית מסיבית כפי שהיה לדוגמה בעת ההפגנה רחבת ההיקף במדריד. בשנת 1947, התעלם נשיא ארגנטינה, חואן פרון, מהחלטת האו"ם, ושלח את אשתו אווה פרון עם אספקת מזון רצינית. הספרדים, ופרנקו בכבודו ובעצמו, קיבלוה עם כל הלב.
לאחר מלחמת העולם השנייה, המשק הספרדי היה נתון באי-סדר. כרטיסי קיצוב נותרו בשימוש עד שנת 1952. המלחמה והבידוד הכלכלי הביאו את המשק לנוע לכיוון אוטרקיה, תנועה שהתקבלה בחום על ידי רבים מאנשי הפלנחה. עיקריה של תנועה זו לעבר קיום משק אוטרקי היו כדלהלן: צמצום ביבוא מחו"ל, הסתפקות עצמית במועט, יצור בניהול ובעלות המדינה של מוצרי יסוד בסיסיים, תעשייה ממומנת על ידי המדינה ובניית תשתיות - אשר ניזוקו קשה בשל מלחמת האזרחים - על ידי שימוש באמצעים בלתי יציבים.
בהיבטים אחרים, המשטר המשיך להראות את כובד ידו כאשר הוא משך בחזרה את תעודות העיתונאי שהונפקו לשישה עיתונאים אמריקניים בעת סיורם בספרד.
סוף הבידוד (1953-1959)
עליית המתח בין ארצות הברית לברית המועצות וכן התעצמות המלחמה הקרה הביא את ארצות הברית לחפש בעלות ברית חדשות באירופה. מדיניותו האנטי-קומוניסטית של פרנקו וכן מיקומה האסטרטגי של ספרד לחופי האוקיינוס האטלנטי מחד, ובפתחו של הים התיכון מנגד, הביאו את ספרד להיות לבעלת ברית פוטנציאלית של ארצות הברית במלחמה הקרה.
החרם הבינלאומי על ספרד נשבר לבסוף בשנת 1953 כאשר ארצות הברית וספרד חתמו על חוזה מדריד כחלק מסדרה של הסכמים אשר לפיהם ספרד מקבלת מארצות הברית הטבות כלכליות בצורת מענקים והלוואות בתנאים נוחים בתמורה למתן זכות שימוש בבסיסים ספרדיים עבור הכוחות המזוינים של ארצות הברית (למשל בבסיס חה"א רוטה אשר נפתח בשנת 1955). באותה שנה חתמה ספרד על הקונקורדט עם הוותיקן.
בשנת 1955 חזר מצבה הכלכלי של ספרד להיות כפי שהיה לפני מלחמת האזרחים ב-1935. בכך, הותירה ספרד מאחוריה את אסונות המלחמה והמאבק נגד הבידוד הבינלאומי. באותה שנה התקבלה ספרד לאו"ם וב-1958 לבנק העולמי. מנקודה זו ואילך, היו מדינות רבות במערב אירופה להוטות לחדש את קשריהם הדיפלומטיים עם ספרד הפרנקואיסטית.
קבלתה ההדרגתית של ספרד לקהילה הבינלאומית קיבלה תוקף כאשר ביקר נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר בספרד בדצמבר 1959.
אל דסארויו - הנס הספרדי (1959 - 1973)
הנס הספרדי (אל דסארויו El Desarollo = "הפיתוח", בספרדית) הוא השם שניתן לתקופת הפריחה הכלכלית שאירעה בספרד למן 1953 ועד למשבר הנפט העולמי בשנת 1973. פריחה זו נחשבת על ידי רבים לאחת מן המורשות החיוביות הבודדות שהשאיר המשטר. במהלך תקופה זו, ספרד קפצה במדד ההכנסה לאדם (Per capita income) אשר מבדיל בין מדינות מתפתחות למדינות מפותחות, ופיתחה גם מעמד בינוני. פיתוח אשר היה חיוני לדמוקרטיזציה של ספרד בעתיד.
הפריחה הכלכלית נעשתה על ידי העידוד שניתן מדור ההנהגה החדש אשר כונו "הטכנוקרטים". דור זה, אשר נולד בזמן מלחמת האזרחים או אחריה, היה דור של בוגרי אוניברסיטאות אשר מונה על ידי פרנקו כדי להחליף את הדור הישן, אנשי הפלנגה, אשר נטה לעבר בידוד ספרד מהעולם. טכנוקרטים אלו פעלו במיוחד כדי להגדיל את ההשקעה הציבורית בפיתוח תשתיות, כפי שהומלץ על ידי קרן המטבע הבינלאומית.
ביצוע מדינויות אלו נעשה באמצעות תוכניות הפיתוח (Planes de Desarollo) וברובם, תוכניות אלו הוכתרו בהצלחה. ספרד נהנתה משיעור הצמיחה השני בגודלו בעולם, מעט אחרי יפן. והפכה לכלכלה התשיעית בגודלה בעולם, מעט אחרי קנדה. כתוצאה מכך ספרד הצטרפה לעולם המתועש ועזבה מאחור את העוני ותת-הפיתוח שהיו אופייניים לספרד מאז איבוד מעמדה כאימפריה בתחילת המאה ה-19.
אף על פי שהגידול הכלכלי הצליח לייצר שיפורים משמעותיים באיכות החיים של אזרחי ספרד ותרמה ליצירת מעמד הביניים, ספרד עדיין נשארה בעמדת פיגור יחסית לשאר מדינות מערב אירופה (להוציא את פורטוגל, יוון, ואירלנד). בשיאו של הנס הספרדי, בשנת 1974, ערכו של התל"ג לנפש עמד על כ-79% מהתל"ג לנפש הממוצע במערב אירופה. ספרד הגיעה לממוצע האירופי רק כעבור 25 שנים, ב-1999.
14 שנות התאוששות ממלחמת אזרחים עקובה מדם הביאו לגידול (לרוב לא מתוכנן) בבניה מסביב לערים הגדולות, אשר נועדה לאכלס את משפחות מעמד הפועלים החדש שנוצרו כתוצאה מההגירה מן הכפר אל העיר.
סמל הנס הכלכלי היה מכונית הסיאט 600 (עותק ברישיון של הפיאט 600 האיטלקית), אשר הייתה עבור משפחות רבות מהמעמד הפועלים והבינוני הנמוך המכונית הראשונה אשר אלו יכלו להרשות לעצמם לקנות.
בשנת 1969 סגר השלטון הספרדי את הגבול עם המובלעת הבריטית בגיברלטר. טיסות מגיברלטר לא הורשו לטוס מעל ספרד והמרחב האווירי של ספרד היה סגור לכל הטיסות שיעדן היה גיברלטר. הגבול עצמו נשאר סגור עד לשנות ה-80, והמרחב האווירי נפתח עבור טיסות לגיברלטר רק ב-2006.
שנותיו האחרונות של פרנקו (1973-1975)
משבר האנרגיה העולמי פגע קשות בספרד והביא לעצירה המוחלטת של הפיתוח הכלכלי. בעקבות זה פרצו בספרד שביתות שהיו אז להלכה בלתי חוקיות.
התרופפות בריאותו של פרנקו הביאה לצבירת כוח רב אצל ראש הממשלה, האדמירל לואיס קאררו בלאנקו. למרות זאת, הארגון הלאומני הבסקי אט"א תכנן להתנקש בו, ועשה זאת כשצוות קומנדו, לאחר שנתיים של עבודת תכנון, הטמין פצצה בבור שנחפר מתחת לשביל, בו נהג בלאנקו לנסוע לעבודה בכל בוקר. מבצע ההתנקשות נקרא בפיהם של חברי המחתרת הבסקית "מבצע אוגרו" (Operación Ogro) והצלחתו נחגגה על ידי תושבי ארץ הבסקים ובקרב מתנגדי המשטר ברחבי ספרד כולה.
קרלוס אריאס נבארו החליף את בלאנקו בתור ראש ממשלת ספרד, וניסה להכניס מספר רפורמות במשטר המתפורר, אך לרוע מזלו, ניסיון זה לבסוף לא עלה יפה כיוון שהוא נתקל בהתנגדות משני הכוחות הפוליטיים החזקים שהתקיימו בתקופת דמדומי המשטר: "אל בונקר" (El Búnker) - אשר היה הגרעין הקשה של נאמני המשטר האידאולוגיים, ומאידך היו האפרטוריסטאס (Los Aperturistas) - אשר ביקשו לבצע מעבר מלא ממשטר אוטוריטרי למשטר דמוקרטי.
אך בשלב זה כבר היה מאוחר מדי עבור המשטר להחזיר את הגלגל לאחור. החברה הספרדית כבר לא הייתה אותה חברה מגויסת כפי שהיא הייתה בימים שלאחר מלחמת האזרחים, אלא היא ביקשה להתקרב יותר למערב אירופה העשירה והמשגשגת. מה גם, כי הכמות הגדולה של ספרדים אשר נסעו לתקופות זמן קצרות למערב אירופה כדי לעבוד שם בתור עובדים זרים, הביאה לחשיפה מוגברת של הספרדים לרמת החיים ולמשטר הדמוקרטי הנהוגים במדינות כמו בריטניה וצרפת, להתגברות הרצון של הספרדים להיפטר מהמשטר הרודני, ולהידמות למערב אירופה.
באותו הזמן, במושבה הספרדית סהרה המערבית החל המצב להתערער כאשר מצד אחד חזית פוליסריו החלה להיאבק בשלטון הקולוניאלי הספרדי כדי לזכות בעצמאות, ומאידך להילחם נגד צבא מרוקו שביקש לספח את הטריטוריה לתוך מרוקו עצמה.
בתקופת דמדומי המשטר גם נעשה שינוי עמוק בנושא יחסי דת-ומדינה, כאשר בהנהגת הקרדינל ויסנטה אנריקה אי טראנקון, ובהשראת מדיניות הכנסייה הקתולית כפי שהתפרסמה בועידת הוותיקן השנייה, הוחלט כי הכנסייה הקתולית בספרד לא תתייצב יותר באופן אוטומטי לימינו של המשטר, והיא תנקוט בגישה של נייטרליות ואי-התערבות בפוליטיקה הספרדית.
ביולי 1974 נפל למשכב פרנקו, וחואן קרלוס, שמונה ליורשו, תפס את מקומו כראש מדינה. פרנקו התאושש במהרה, אך שנה לאחר מכן, שוב נפל פרנקו למשכבו והפעם גם נכנס לתרדמת וחובר למכונת הנשמה. לאחר מחלה ארוכה, מת פרנקו ב-20 בנובמבר 1975 בגיל 82 - באותו היום שבו מת מייסד תנועת הפלנחה הספרדית - חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה.
פיל ג'קסון
פיליפ דאגלס "פיל" ג'קסון (באנגלית: Philip Douglas "Phil" Jackson; נולד ב-17 בספטמבר 1945) הוא מאמן עבר בכדורסל בליגת ה-NBA האמריקאית. בעברו היה כדורסלן בקבוצת ניו יורק ניקס.
ראשית חייו
ג'קסון נולד בדיר לודג' וגדל בגרייט פולס שבמונטנה. הוריו, צ'ארלס ואליזבת, היו אנשי דת בכנסייה פנטקוסטלית בעלת דגש על אמונה בביאה השנייה של ישו. הוא חי בראשית חייו בסגנון קפדני וצנוע, ולא ראה סרטים או רקד עד לתיכון. מגיל צעיר עסק בספורט, שאותו העדיף על "כריעה על הברכיים בתפילה", ושיחק בקבוצות הכדורסל, הבייסבול וזריקת הדיסקוס של התיכון שבו למד. אחיו, צ'אק, שיער לימים שפיל ואחיו עסקו רבות בכדורסל כי הייתה זו האפשרות היחידה שלהם לעשות את מה שילדים אחרים עשו. כשחקן כדורסל בתיכון בדקוטה הצפונית הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות המדינה, ומשך את תשומת לבם של כמה סקואטים. הערותיהם הגיעו לביל פיץ', שהחל לאמן את אוניברסיטת דקוטה הצפונית. כשג'קסון סיים את לימודיו, הוא החל לשחק עבור קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, ששיחקה בחטיבה השנייה של ה-NCAA. בעונתו השנייה הגיעה הקבוצה למקום השלישי בטורניר החטיבה השנייה, ובעונתו השלישית למקום הרביעי בטורניר.
אימון
בהשפעתו של רד הולצמן בחר לאמן לאחר תקופתו כשחקן מקצועני. תחילה אימן בליגת העל הפורטו-ריקנית בכדורסל, ולאחר מכן את אולבני פטרונס בליגת ה-CBA, שאיתה זכה באליפות הראשונה שלו. המוניטין שלו כהיפי המשויך לתרבות הנגד מנעה ממנו לקבל משרות אימון ב-NBA. לאחר שלא התקבל למשרת עוזר המאמן בשיקגו בולס תחת סטן אלבק, כיוון שהגיע לראיון העבודה שלו כשהוא חובש כובע סומבררו רחב שוליים, קיבל את התפקיד בסופו של דבר בקיץ של שנת 1988, ומונה לעוזרו של מאמן הבולס, דאג קולינס. אחרי שבמשחק אחד הורחק קולינס, וג'קסון פיקח על החזרה למשחק שבו ניצחה שיקגו, אמר עליו מייקל ג'ורדן, ש"כבר אז היה לי ברור שהוא יהיה המאמן הבא שלנו. זה היה כאילו הוא הוציא אותנו ממערה". לאחר שנה קיבל את תפקיד המאמן הראשי. הוא זכה בשלוש אליפויות ברציפות בין השנים 1991 ו-1993, וחזר על ההישג בין השנים 1996 ו-1998. רוב הקרדיט על האליפויות בשיקגו כוון דווקא אל כוכב הקבוצה, מייקל ג'ורדן, אך הזכיות המרובות באליפות הביאו לג'קסון שם של מאמן מצליח ובכיר ב-NBA.
הוא עזב את שיקגו בולס בשנת 1998, ולאחר שנה שבה לא אימן כלל מונה למאמן לוס אנג'לס לייקרס. הוא השלים בין השחקנים קובי בראיינט ושאקיל אוניל, שהרבו להסתכסך לפני בואו, וזכה גם בה בשלוש אליפויות רצופות, בין השנים 2000 ו-2002. ב-2004 העפיל עם הלייקרס לגמר ה-NBA, אך הפסיד לדטרויט פיסטונס 4-1 בסדרה, ובסיום העונה עזב את הקבוצה. הוא החליט לחזור כעבור שנה כדי לנסות ולהשיג אליפות עשירית, שתציב אותו במקום הראשון בהיסטוריה בקטגוריה זאת. בעונת זכה עם הלייקרס באליפות המערב והגיע לגמר ה-NBA, אך הפסיד לבוסטון סלטיקס 4-2 בסדרה. בעונת זכה ג'קסון עם לוס אנג'לס לייקרס באליפות העשירית שלו אחרי ניצחון 4-1 בסדרת הגמר על אורלנדו מג'יק, ובכך שבר את שיא אליפויות ה-NBA למאמן. בעונת זכה ג'קסון עם לוס אנג'לס לייקרס באליפות ה-11 שלו אחרי ניצחון 4-3 בסדרת הגמר על בוסטון סלטיקס. באוגוסט 2010 חתם ג'קסון חוזה לאמן את הלייקרס לעונה נוספת, שבסופה הפסיק לאמן את הלייקרס.
ניהול
במרץ 2014, הוכרז פיל ג'קסון כנשיא קבוצת הניו יורק ניקס, תפקיד מקביל לזה של עמיתו, מאמן העבר האגדי פט ריילי, אשר משמש כנשיא קבוצת מיאמי היט. כצעד ניהולי ראשון, פיטר ג'קסון בסוף העונה את כל הצוות המקצועי בקבוצה ובראשם את המאמן מייק וודסון, לאחר שהקבוצה לא עלתה למשחקי הפלייאוף.
ב-28 ביוני 2017 פוטר ג'קסון מתפקידו כנשיא ניו יורק ניקס אחרי שלוש שנים כושלות של הקבוצה.
בתקרת אולמה של שיקגו בולס ישנו דגל עם שמו של ג'קסון כזיכרון לשושלת הגדולה ועל תרומתו של ג'קסון להצלחת הקבוצה
המחאות בטאמיל נאדו כנגד שפת ההינדי
המחאות בטאמיל נאדו כנגד שפת ההינדי היו סדרה של פעולות הסתה, מחאות ומהומות אזרחיות, כנגד שפת ההינדי, שהתרחשו במשך עשרות שנים במדינת טאמיל נאדו שבדרום הודו, לפני ואחרי קבלת העצמאות ההודית. מחאות אלה יצאו כנגד הכוונה להנהיג את ההינדי כשפה רשמית ברפובליקה הפדרלית של הודו, וכנגד העדפתה על פני הטמילית.
מהלך העניינים
עם קבלת העצמאות מבריטניה ויסודה של הרפובליקה ההודית, הפך הדיון בדבר הנהגת ההינדי כשפה הלאומית הרשמית למחלוקת קשה. לאחר ויכוחים סוערים בקונגרס ההודי, נקבע כי שפת ההינדי והשפה האנגלית, במשותף, יונהגו כשפה רשמית לתקופה של 15 שנה, שלאחריה תישאר ההינדי כשפה הרשמית היחידה. תקנה זו פורסמה ב-26 בינואר 1950.
מאמצי הממשלה ההודית להפוך את ההינדי לשפה הרשמית היחידה לאחר שנת 1965 לא היו מקובלות על חלק ניכר מהמדינות שתושביהן לא היו הינדים, ודרשו כי האנגלית תמשיך לנהוג כשפה רשמית. מפלגת Munnetra Dravida Kazhagam (DMK) הובילה את ההתנגדות לשפת ההינדי. כדי להפיג את חששות הציבור חוקקה הממשלה בראשות ג'ווהרלל נהרו, בשנת 1963, את "חוק השפות הרשמיות". חוק זה הבטיח את השימוש המתמשך של אנגלית כשפה רשמית בהודו, בנוסף לשפת ההינדי, גם מעבר לשנת 1965. נוסח החוק לא קבע את מועד תפוגתו באופן ברור, לא סיפק את מפלגת DMK והגביר את ספקנותם ואת חששם כי הבטחות ראש הממשלה נועדו להשתיקם ולא תכובדנה על ידי הממשלים הבאים.
המועד שנקבע בחוק הקודם למעבר שפת ההינדי לשפה הרשמית היחידה היה 26 בינואר 1965. ככל שקרב מועד זה, חלה התעוררות פוליטית וחברתית כנגד שפת ההינדי, בעיקר במדינת מדרס (לימים "טאמיל נאדו"), התעוררות שזכתה לתמיכה רבה מצד סטודנטים במדינה. ב-25 בינואר פרצה מהומה רבתי בעיר מאדוראי והתפשטו לערים הסמוכות. המהומות לא פסקו במשך החודשיים הבאים, וכללו מעשי אלימות, הצתה, ביזה, והביאה אף לירי מצד המשטרה על אזרחים. ממשלת מדינת מדרס הביאה כוחות צבאיים על מנת לדכא את התסיסה; ומעורבות הצבא הביאה למותם של כשבעים איש (לפי הערכות רשמיות), כולל שני שוטרים.
כדי להרגיע את המצב, נתן ראש ממשלת הודו לאל בהאדור שאסטרי התחייבות נוספת כי האנגלית תמשיך לשמש כשפה הרשמית לצד ההינדי גם בעתיד. רק לאחר התחייבות זאת שכחו המהומות.
המחאות של שנת 1965 הובילו לשינויים פוליטיים מרכזיים במדינה. מפלגת DMK בעלת המצע הלאומני הגבירה את כוחה בבחירות 1967, ואופוזיציה מאוחדת תחת דגלו של סמיוק וידהאנאיאק דאל זכתה בשלטון בכמה ממדינות החגורה ההודית. בבחירות שנערכו אז לראשות המפלגה נבחרה אינדירה גנדי. קונפליקטים שונים, וביניהם קונפליקט השפות, הביאו לפיצול המפלגה השלטת, ואינדירה גנדי הקימה מפלגה נפרדת של הקונגרס הלאומי ההודי, שהוכרה בדיעבד על ידי ועדת הבחירות של הודו כמפלגת הקונגרס הלאומי ההודי ה"אמיתית", אף על פי שסיעתה הייתה הפלג הפורש. חוק השפות הרשמיות תוקן בסופו של דבר על ידי הממשלה בראשות אינדירה גנדי, והבטיח את השימוש המקביל בהינדי ובאנגלית כשפות רשמיות של הרפובליקה ההודית.
המהומות במדינת טאמיל נאדו לא שככו ב-1967. לדעת המתנגדים לא הבטיח החוק המתוקן את ביטול עדיפות שפת ההינדי על-פני הטמילית. החוק שהגדיר את נוסחת שלוש השפות (הינדי, אנגלית ושפת המדינה) לא הבהיר כי שפת המדינה שווה לשתי האחרות, ונתן עדיפות לשפת ההינדי על ידי החדרתה לצבא, ועוד. המתנגדים, בתמיכת מפלגת DMK דרשו הסרת כתוביות הסרטים בהינדי, עדיפות לשפת המדינה על פני ההינדי בשירים שהושמעו בתקשורת, ביטול המכון להוראת ההינדי שנפתח בדרום המדינה, ועוד.
בשנת 1968 בוטלה רשמית מדיניות שלוש השפות בטאמיל נאדו. הינדי הוצאה מתוכנית הלימודים כשפת חובה, והשפות הנלמדות היו טמילית ואנגלית בלבד. שימוש בפקודות הינדי בצבא הטמילי נאסר, ונקבע כי הטמילית תהיה השפה המוצגת כאמצעי הוראה במכללות, במוסדות הלימוד וכל במוסדות הממשל של מדינת טמיל נאדו בתוך חמש שנים. רק אישור התיקונים בממשלה ההודית המרכזית הביא להרגעת הרוחות.
מחאה ציבורית נוספת התעוררה בשנת 1986.
צווייגנבאום
צווייגנבאום (נכתב גם: צוייגנבאום, צוייגנבוים או צויגנבום; ביידיש: צווייגענבוים; בגרמנית: Zweigenbaum) הוא שם משפחה יהודי-גרמני, שפירושו זרדים, ענפי עץ או עץ מעונף.
מבוע (פירושונים)
ראו גם
}}
AK-12
AK-12 (בשם המקורי שלו - АК-200) הוא רובה רוסי שתוכנן במפעל לנשק קל בעיר איז'בסק על ידי צוות שבראשו עומד ולדימיר זלובין. הרובה תוכנן משנת 2010 עד שנת 2011 והוצג לראשונה בשנת 2012. הרובה הוא בעצם גרסה חדישה של ה-AK-47 שתוכנן ומיוצר באותו מפעל.
היסטוריה
פיתוח הנשק החדש בוצע ביוזמה מיוני 2011 בהנהגתו של המעצב הראשי של מפעל איז'מש באיז'בסק, ולדימיר זלובין על בסיס ההתפתחויות בעשר השנים הקודמות. בשנת 2011 הושלמה ההרכבה והחלה בדיקת אב הטיפוס הראשון של רובה הסער קלשניקוב מהדור החמישי בשם AK-12. הנשק הוצג לראשונה בינואר 2012. המדינה לא סיפקה תמיכה בפיתוח מקלע חדש בגלל מספרם המופרז של הקלשניקובים הישנים, שהיו במחסנים, בסך הכל יותר מ־17 מיליון.
ב-2 ביוני 2012, בסולנצ'ונגורסק, ערך המעצב הראשי של איז'מש, ולדימיר זלובין, מצגת של ה־AK-12 בפני קבוצת העבודה הבין-מחלקתית של הוועדה הצבאית-תעשייתית, שכללה נציגי משרד ההגנה, משרד הפנים ושירות הביטחון הפדרלי של רוסיה. על פי תוצאות מבחני הירי, חברי הוועדה ציינו כי המקלע מתנהג בצורה יציבה יותר בעת הירי מאשר במבחני הדורות הקודמים: רתיעה ונסיגה בעת ירי מתפרץ כמעט לא הורגשה.
בין 27 ביוני ל-1 ביולי 2012 בעיר ז'וקובסקי בשטח מתחם התחבורה והתערוכה "רוסיה" התקיים הפורום הבינלאומי השני "טכנולוגיות בהנדסת מכונות", שם תוכננה הצגתו הרשמית של AK-12.
בשנת 2012 הוצע המקלע לצבא במסגרת תערוכת רטניק במקום רובה ה־AK-107 שתוכנן בעבר למכרז. יחד עם זאת, מעצבי איז'בסק לא הספיקו ליצור גרסה בקוטר 7.62 × 39 ורובה סער AK103-3 בעיצוב ישן הוצג עבור מחסנית זו. כתוצאה ממבחנים שבוצעו התברר מיד שהמקלע החדש איבד משמעותית מאמינותו, כשהפסיד בשלב הראשון ממש למתחרה הראשי — רובה הקוברוב A-545. החוזה להמשך פיתוח הושלם עם מפעל דגטיארב והיה צורך להמשיך בפיתוח AK-12 באופן יזום.
עם זאת, בספטמבר 2016, בפורום צבאי, הציג קונצרן קלשניקוב גרסה מעודכנת של AK-12, כמו גם את רובה הסער AK-15 עם 7.62 × 39 מ"מ ואת מקלע RPK-16 (בקוטר 5.45 × 39 מ"מ). לטענת היצרן, הליקויים תוקנו וגם יכולת הייצור הוגדלה משמעותית ועלות הייצור הופחתה. למעשה, במקום לתקן את האב-טיפוס שהוצג בעבר הוצע דוגמה לפיתוח רובים אוטומטיים. יחד עם זאת, בניגוד לפרויקט AK-400, ב־AK-12 החדש, כל החלק המכני של הנשק עוצב מחדש וכבר אינו דומה במראהו ל־AK-74M. המטרה העיקרית של העיצוב המחודש הייתה להגביר את הדיוק בכל מצבי הירי תוך שמירה על אמינות העבודה וייצורו.
ב־29 בינואר 2018 אומץ ה־AK-12 על ידי כוחות היבשה, חיל הצנחנים והנחתים הרוסיים והחל ייצור סדרתי.
בדצמבר 2020 נקלט בשירות הכוחות המיוחדים של המודיעין הצבאי.
המשכן לאמנויות הבמה (תל אביב)
המשכן לאמנויות הבמה או מרכז גולדה על שם גולדה מאיר הוא מרכז תרבות ציבורי גדול בו שוכנים שני מוסדות תרבות ישראלים חשובים - האופרה הישראלית ותיאטרון הקאמרי. המשכן ממוקם בשדרות שאול המלך בתל אביב. מנהל הקמת הבניין היה אורי עופר. הוא נחנך ב-23 באוקטובר 1994 כחלק ממתחם התרבות השני של העיר, בנוסף למתחם הבימה. המשכן שוכן לצד ספריית בית אריאלה ומוזיאון תל אביב לאמנות ומסיים את רצף מבני הציבור של הרחוב. מנהל המשכן בשנתו הראשונה היה אורי עופר.
אדריכלות
מנהל המשכן הראשון אורי עופר כתב ביחד עם יועצים בתחומים שונים את הפרוגרמה להקמת המבנים. הבניין תוכנן על ידי האדריכל יעקב רכטר אשר היה בשנות ה-50 גם שותף לתכנון היכל התרבות יחד עם אביו, זאב רכטר, והאדריכל דב כרמי. בתכנון המשכן גם היה שותף בנו, אמנון רכטר אשר השלים אף בעצמו את אולם הקאמרי, ובכך מהווה למעשה שושלת האדריכלים של משפחת רכטר אחת המשפיעות ביותר בנוף האדריכלי של מבני התרבות בישראל. המבנה מהווה נקודת ציון חשובה בהיסטוריה המאוחרת של האדריכלות בתל אביב על אף שגם כלפי תכנונו הושמעו ביקורות לא מעטות.
המבנה בנוי מארבעה אגפים התוחמים כיכר פנימית ריבועית. הכניסה אל הכיכר הפנימית היא דרך שתי כניסות גדולות בעלות מימד ציבורי מהרחוב ודרך עורפית נוספת בחלק הצפוני המחוברת אל גן. הגן הנמצא מצפון לבניין הספרייה ממשיך ממזרח את רחבת מוזיאון תל אביב וכמו כן ממשיך צפונה במפלס מוגבה החוצה את רחוב ברקוביץ' ומתחבר אל גן דובנוב הנמצאת ברחוב דובנוב, סמוך לקריית מאיר. בצד הדרומי והמערבי של הכיכר נמצאים שני מבנים קטנים בהם בתי קפה ומשרדים שונים ומן הצד המערבי והצפוני כניסות אל הפואייה המפואר ובעל העיצוב החדשני אשר ממנו נכנסים אל אולמות המופעים. לאורך כל הצד המערבי של הקומפלקס נמצאים גושי הבינוי הגדולים הכוללים את שני האולמות המרכזיים עם מגדלי הבמה שלהם ואת כל הפונקציות המנהלתיות של המשכן הפונות לכיוון רחוב לאונרדו דה וינצ'י.
הפואייה המשותף לאולם האופרה, לאולם התיאטרון ולאולם קונצרטים נוסף, או "אכסדרת בית האופרה" כפי שגם נקרא, בנוי ממספר מפלסים הכוללים בין השאר גשרים דמויי גלים ואלמנטים אדריכליים נוספים בחלל המבנה, אשר עיצובו זכה לביקורות חיוביות רבות. הוא עוצב על ידי המעצב רון ארד במסגרת החלל הכללי שהוגדר על ידי התכנון האדריכלי הכולל. העיצוב כולל רצועות מתפתלות של בטון ופלדה וקיר ברונזה המשתלבים גם בעיצוב בית הקפה שבתוכו ובכניסות אל האולמות עצמם. בכל צידו המזרחי של החלל קיר מסך גדול המשקיף את הרחבה המרכזית של המשכן. ללא קשר לאולמות המופעים, מתקיימים בחלל הפואייה כמו גם בכיכר הפנימית של הקומפקל אירועים ציבוריים שונים מעת לעת בהם תערוכות אמנות המציגות יצירות שונות גם במפלסים העליונים. באוקטובר 2005 גם נחנכה בפואייה "פינת המייסדים" - קיר בו מונצחים מקימי האופרה הישראלית החדשה.
באולם האופרה נבנתה פונקציה מיוחדת המאפשרת שינויים בגודלו. הותקנה בו מערכת של פאנלים אקוסטיים מתקפלים המאפשרים את סגירתו של היציע העליון. האולם מוקטן בזמן קונצרטים ומופעים עם מעט אנשים כדי לא ליצור תחושה של אולם ריק וכמו כן משפרים את תכונותיו האקוסטיות של האולם. עם זאת על האולמות, על אף שבתכנונם שולבו יועצי אקוסטיקה רבים ועל אף ניסיונו העשיר של משרד רכטר אדריכלים בתכנון תיאטראות, נמתחו ביקורות רבות בשל ליקויים פונקציונליים ובעיות אקוסטיות שונות. כמו כן, העמדת מושבים באופן מדורג אך מסובב ישירות אל הבמה ביציעים הצדדים של אולם הקאמרי, באופן שהיושבים בהם יושבים למעשה לבד, ולא לצד אדם אחר, נחשבים נקודת חולשה נוספת של המשכן.
באוקטובר 2016 נקרא משכן האופרה במשכן על שמו של שלמה להט.
יעקב רכטר בעצמו התייחס לתפישה העומדת מאחורי תכנון הקומפלקס באופן הבא:
וילאמט
{{פירושונים|
ראו גם
}}
צלב ההקרבה
צלב ההקרבה (באנגלית: Cross of Sacrifice) הוא אחד מן המרכיבים העיצוביים העיקריים המוצבים בבתי קברות צבאיים של בריטניה ומדינות חבר העמים הבריטי, אשר מצויים בטיפולה של ועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
הצלב עוצב על ידי סר רג'ינלד בלומפילד (Reginald Bloomfield), אחד משלושת האדריכלים הראשיים שיעצו לוועדה לאחר הקמתה ב-1917 בנוגע לעיצוב בתי הקברות הצבאיים של מלחמת העולם הראשונה - אם כי הצלב הוצב בהמשך גם בבתי קברות צבאיים של מלחמת העולם השנייה. זהו צלב לטיני, כלומר בעל זרוע ארוכה אחת הפונה כלפי מטה, שהחתך של זרועותיו הוא מתומן. הוא עשוי לרוב אבן גיר, ומוצב על גבי בסיס אבן, גם הוא מתומן. אל חזיתו של הצלב מוצמדת חרב ברונזה שלהבה פונה כלפי מטה. בעוד הצלב מייצג את ההשתייכות הדתית של מרבית החללים בבתי הקברות בהם הוא מוצב, מייצגת החרב את טבעם הצבאי של בתי הקברות.
הצלב הוצב בדרך כלל בבתי קברות צבאיים שהקימה הוועדה אשר מכילים 40 קברים ויותר. על מנת להתאים את ממדי הצלב לממדים השונים של בתי הקברות, שבחלק מהם יש כאמור רק כמה עשרות קברים ובחלקם יש אלפים רבים, הסכים בלומפילד לעצב אותו בשלוש מידות שונות, שגובהן, יחד עם בסיס הצלב, הוא החל מ-5.4 מטרים ועד 9.6 מטרים.
יחסי הונגריה–ערב הסעודית
יחסי הונגריה–ערב הסעודית הם היחסים הדיפלומטיים בין הונגריה לערב הסעודית.
צלב ההקרבה
מיקומו של הצלב בכל בית קברות נקבע במסגרת תכנונו האדריכלי הספציפי. לא פעם מוצב הצלב בטבורו של שטח בית הקברות, בנקודה גבוהה בו, או סמוך למרכזה של אחת מהפאות החיצוניות של בית הקברות. לעומת זאת, באתרים שבהם התבקשה הצנעה של הצלב, כדוגמת חלק מבתי הקברות המצויים באזורים אסלאמיים, הוחלף לעיתים הצלב בצלב קטן ממנו, אשר שובץ בתוך חומת בית הקברות. כך נעשה למשל בבית הקברות הצבאי הבריטי בעזה.
יחסי הונגריה–ערב הסעודית
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-4 באפריל 1995. בינואר 2020 נפגשו שרי החוץ של שתי המדינות בבודפשט לציון 25 שנה לכינון היחסים בין המדינות. שר החוץ ההונגרי פיטר סייארטו אמר במסיבת עיתונאים שהוא דן בקשרים דו-צדדיים עם עאדל אחמד אל-ג'ובייר והם זיהו תחומים שבהם הונגריה וסעודיה חלקו עמדות משותפות. תחומים אלו כוללים הגירה ומלחמה בטרור, אמר סייארטו, והוסיף כי עמדתה הנחרצת של הונגריה היא שיש למנוע את הופעתה של מדינה גרעינית חדשה. בכל הנוגע להגירה, הוא הדגיש את הצורך במתן סיוע הומניטרי כדי לחסל את הסיבות השורשיות שלה ודן עם הצד הסעודי באפשרות של פרויקטי סיוע משותפים. סייארטו אמר שהם בחנו את האפשרות של שיתוף פעולה בפיתוח תשתיות במגזר ניהול המים של ערב הסעודית. הוא ציין עוד את קו האשראי של 600 מיליון אירו שפתח בנק Exim של הונגריה כדי לקדם שיתוף פעולה כלכלי דו-צדדי. השר הסעודי הדגיש סיכויים לשיתוף פעולה מועיל הדדי בתחומי המדע והחינוך.
Google Views
Google Views (מילולית: "גוגל - מבטים") היא אפליקציה שנועדה לשתף תמונות "מעוגנות גאוגרפית". האפליקציה פותחה על ידי חברת גוגל והיא נועדה להצגת תמונות ו-Photo-Spheres.
האפליקציה מאפשרת למשתמשים להעלות תמונות רגילות ו-Photo-Spheres ולאחר שהמשתמש העלה את התמונות, אם התמונות עונות לקריטריונים מסוימים, הן יופיעו גם כ"אייקונים" על גבי "גוגל מפות" וככל הנראה, בעתיד, על גבי יישומים נוספים של "גוגל".
הקריטריון העיקרי ל"אישור" התמונות הוא שמדובר ב"תמונת נוף", תמונה שהנושא העיקרי שלה אינו אנשים, פרחים וכיוצא בזה ושאין בתמונה פגיעה במדיניות הפרטיות של גוגל. לפני שהתמונות עולות לגוגל מפות, גוגל מסירה או מטשטשת מספרי רכב (ככל שיש כאלה בתמונות), פנים של אנשים וכיוצא בזה.
על פי הודעה של גוגל, האפליקציה בנויה על תשתית מתקדמת, היא נועדה לתמוך את תפוצת ה"סמארטפונים" ואת העובדה שרוב התמונות שמשתמשים כיום מעלים - מכילות כבר תיוג גאוגרפי מראש (כלומר, הן "מעוגנות גאוגרפית").
האפליקציה מיועדת גם לקלוט אליה את התמונות מאפליקציית פנורמיו, אם כי, נכון לאוקטובר 2014, עדיין מתנהל מאבק על הנושא.
מיון התמונות
רוב שטח המסך מוקדש להצגת תמונות - תמונות רגילות או Photo-Spheres. את התמונות ניתן להציג לפי "סדר כרונולוגי של העלאת התמונה", "התמונות הנצפות ביותר", "תמונות עם תיוג גאוגרפי שהועברו כבר לגוגל תמונות", "תמונות ציבוריות עם תיוג גאוגרפי".
יתר שטח המסך מוקדש לתצוגת מפה שעל גביה ניתן לראות את מיקומן הגאוגרפי של התמונות השונות.
Photo-Spheres constellations ומימשק ל"גוגל תצוגת רחוב"
האפליקציה מאפשרת לחבר Photo-Spheres ל"קונסטלציות". תכונה זו נועדה לאפשר לצופה, "ללכת" או "לנסוע" בתוך רצף של Photo-Spheres בדומה לתצוגה של גוגל תצוגת רחוב. כדי שתכונה זו תהיה רלוונטית, המשתמש צריך לחבר רק Photo-Spheres שיש ביניהן "קשר עין" אופטי ובצורה שהכוון במרחב, מתאים למעברים. ניתן גם לחבר את ה"קונסטלציה" לנקודות שבהן צולמו תמונות של גוגל תצוגת רחוב כך שהמשתמש יכול להמשיך "בנסיעה הווירטואלית" מתוך הקונסטלציה - ישירות אל גוגל תצוגת רחוב.
שימוש עיקרי
האפליקציה מאפשרת למשתמש הסופי ליצור "מרחב כיסוי" דומה לגוגל תצוגת רחוב, של אזורים אותם חברת גוגל לא כיסתה. כך ניתן להעלות Photo-Spheres של מקומות סגורים כמו נפח פנימי של מוזיאונים או חנויות. האפליקציה מתאימה לעסקים קטנים מכיוון שהיא מאפשרת להם להעלות את התמונות של הנתיב אל העסק או המכלול הפנימי של העסק - גם במקומות שבהן חברת גוגל לא נותנת שירות של גוגל תצוגת רחוב, בעיקר, מקומות כאלו שלגביהם אין לגוגל כיסוי צילומי.
ניתן להפנות את קהל היעד אל האפליקציה ישירות, על ידי שליחת קישור מתאים, או שהמשתמש יכול להיכנס לאפליקציה דרך גוגל תמונות ואולם שיטה זו מורכבת מעט.
יצירת Photo-Spheres
משתמשי הקצה יכולים ליצור Photo-Spheres באמצעות מכשירי Nexus או באמצעות אפליקציית Photo-Sphere Camera הזמינה להורדה במכשירים עם מערכת הפעלה "אנדרואיד" או IOS. יצירת Photo-Sphere בודד מצריכה כ-50 תמונות.
משמעויות פילוסופיות
חלק מהמומחים והוגי הדעות, סבורים שגוגל משקיעה את כל המאמץ העצום בכיסוי אופטי של העולם מגובה כיסא הנהג - כתשתית ליכולת ניווט באמצעות טכנולוגיית "השוואת תמונת נוף" עבור מערך הרכבים האוטונומיים אותם היא מפתחת. אם זה נכון, הרי שלגוגל יהיה נכס אדיר של תשתיות ניווט - אותו היא תוכל למכור לכל מי שיעשה שימוש בטכנולוגיה הזו, מצד אחד, ובמקביל, יהיה לה יתרון עצום מההיבט של יכולת לפרוש מערך כלי רכב אוטונומיים לכל מרחב שלגביו יש כיסוי של גוגל תצוגת רחוב.
גיא לרר
ביוגרפיה
לרר נולד למשפחה יוצאת בולגריה. אביו, ד"ר טוביה לרר, הקים ב-1972 את האגודה הישראלית למניעת עישון. למד במגמת קולנוע בתיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א' סמית' בירושלים. בצה"ל שירת בחיל השריון כלוחם ומפקד טנק בגדוד 433 בחטיבה 500.
לאחר שובו לישראל, בשנת 2005, הצטרף לסגל "חדשות 10" ככתב ספורט. בין היתר, הוביל את שידורי האולפן של ערוץ 10 סביב משחקי יורו 2008.
ב-16 באוגוסט 2017 הגיש לרר בפעם האחרונה את "הצינור" על רקע עזיבתו את ערוץ 10 והצטרפותו לרשת 13 ולתוכנית החדשה "הצנרת". לאחר עזיבתו התנהל משא ומתן בינו ובין ערוץ 10 על השליטה בעמוד הפייסבוק "הצינור", שיש לו כמיליון עוקבים. לטענת ערוץ 10 העמוד הוא חלק מתוכנית הטלוויזיה השייכת לערוץ, ואילו לטענת לרר הוא החל בתפעול העמוד עוד לפני תוכנית הטלוויזיה ותכנים רבים שהועלו בעמוד אינם קשורים אליה כלל. המשא ומתן פוצץ והם פנו להכרעת בית המשפט. ב-23 באפריל 2018 פסק בית הדין לעבודה בתל אביב כי הדף יישאר בידיו של לרר, אך עם זאת לערוץ עשר עומדת הזכות לדרוש את שינוי שמו של הדף.
בינואר 2019, אחרי שנה וכמעט חודשיים, "הצנרת" התאחדה עם "הצינור" של ערוץ עשר, כחלק ממיזוג רשת-עשר, כאשר לרר נבחר להנחות את "הצינור". החל מ-16 בינואר 2019, משודרת "הצינור" בערוץ 13.
ב-17 במרץ 2021 פרסם גיא לרר שהוא חתם ככדורגלן פעיל במועדון הכדורגל "הפועל המכתש גבעתיים" מליגה ג'. שבוע אחר כך, כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
החל מפברואר 2022 מוביל במסגרת תוכניתו "הצינור" מחאה נגד יוקר המחיה. במסגרת המחאה הוכרז קמפיין לחץ ציבורי, אשר כונה - "מרד הפסטה" שגרם לחברת "אסם" לבטל העלאת מחירים מתוכננת. במסגרת הקמפיין הוצע בתוכנית "מארז מחאה", שנארז על ידי ארגון אשל חב"ד, המכיל מוצרים מתחרים לאלה של "אסם" במחירים נמוכים בהרבה, ואלפי סלים כאלה נרכשו על ידי הצופים במבצע בזק.
קסם לאור ירח
קסם לאור ירח (באנגלית: Magic in the Moonlight) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוג קומדיה רומנטית בבימויו ובכתיבתו של וודי אלן משנת 2014. כוכבי הסרט הם קולין פירת' ואמה סטון. הסרט מתרחש בשנות ה-20 של המאה העשרים.
עלילה
סטנלי קרופורד (קולין פירת') הוא קוסם ענק ובינלאומי, מצליחן המסוגל לבצע קסמים שרק מעטים מסוגלים להבין ולפענח. הוא שרלטן, רציונליסט, צעקן וחסר פשרות אנגלי הנוהג ביד קשה בכל מי שלוקח חלק בהפקותיו על הבמה. יום אחד מגיע אליו ידיד נעורים, גם הוא קוסם שהתפתח גם הוא בתחום הקוסמות, וידידותם בת שנים רבות. הידיד מציע אתגר לסטנלי, לבוא עמו לדרום צרפת על מנת לבחון צעירה בשם סופי בייקר (אמה סטון) המגלה ידע על חושי, ידע העולמות האחרים, הנשמות, וגם ידע העבר של אנשים שהיא פוגשת. סופי היא בעלת יכולות רבות ומגוונות ולכן היא מוכיחה שוב ושוב את היכולות שלה לסטנלי הספקן. הוא מטיח בה לא פעם שאלות, ספקות ומתמודד למעשה עם עצמו, מול היכולות הפנטסטיות שלה לחשוף עליו דברים שמעולם לא סיפר לאיש. ואיננו מבין כיצד היא עושה זאת. בנוסף, היא מבצעת קסמים בשעת סיאנסים המעוררים את התפעלותו והתפעלות ידידו. סטנלי מחליט להזמין את סופי לבקר אצל דודתו, שגם היא מטילה ספק ביכולותיה. אך סופי לא מפסיקה להפתיע. לאט לאט מתרקמת מערכת יחסים של התאהבות משולשת בין סופי לבין ידיד צעיר ועשיר שמחזר אחריה ושר לה סרנדות אהבה בלווי גיטרה, מול מערכת היחסים של סטנלי וסופי. אך סטנלי לא לגמרי בטוח שהתאהב בה. עוד מימד נוסף במאבק הידוע של המשולש הנצחי. הסוף מפתיע.