cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אביגדור אסקין
לאחר פעילותו הפוליטית
בשנים האחרונות הפך אסקין לאורח קבוע בתוכניות אקטואליה בטלוויזיה הרוסית כמו "יום ראשון בלילה עם ולדייר סולוביוב" בערוץ רוסיה-1, שם הוא מביע תמיכה נחרצת במדיניותו של ולדימיר פוטין ובדיונים על המזרח התיכון הוא מגן על ישראל ומציג אותה באור חיובי. הוא מופיע גם בטלוויזיה האוקראינית והגאורגית.
אסקין מתפרנס מתיווך בין גורמים ישראלים לחברות מסחריות ברוסיה.
עמדות
אסקין היה תומך נלהב של האפרטהייד, משטר האפליה הגזעית, עוד בשנות השמונים של המאה העשרים; הוא הביע תקווה שנלסון מנדלה לא ישוחרר לעולם. הוא עדיין תומך בארגונים אפריקאנרים בדלניים בדרום אפריקה השואפים להקמת מדינה לבנה. בעניין זה הוא משתף פעולה עם הסופר הדרום-אפריקאי דן רוט. עם זאת, הוא מחרים אפריקאים אנטישמיים ונאו-נאצים.
לדעתו שלטון האפרטהייד היה הרע במיעוטו. לדבריו "בתקופת האפרטהייד אמנם הייתה תחבורה ציבורית נפרדת ללבנים ולשחורים, אבל היום יש תחבורה ציבורית רק עבור השחורים. אף לבן לא מעז לעלות שם על אוטובוס".
חיים אישיים
בזמנו הפנוי אסקין חיבר תרגום ברוסית לחלק נכבד מספר התהילים. וכן עוזר בהוצאת ספרים של הרמח"ל ממכון רמח"ל שבהר נוף, אשר בראשותו של הרב שריקי.
עונת 1962/1963 בלה ליגה
עונת 1962/1963 הייתה העונה ה-32 של לה ליגה שהיא הליגה הספרדית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-16 בספטמבר 1962 והסתיימה ב-21 באפריל 1963.
הליגה כללה 16 קבוצות. קבוצות שזכו במקום 15-16 יעברו בסוף העונה לליגת משנה במקום שתי קבוצות מליגת משנה שזכו בה במקום ראשון ב-2 הבתים שלה. קבוצות שזכו במקום 13-14 השתתפו במשחקי המבחן מול קבוצות שזכו במקום השני בבתים של ליגת משנה.
מליגת המשנה עלו טנריפה, דפורטיבו לה קורוניה, קורדובה וריאל ואיאדוליד.
ריאל מדריד זכתה בתואר וזאת בפעם התשיעית בתולדות המועדון ובפעם השלישית ברציפות.
אוססונה ומאלגה ירדו לליגת משנה בסוף העונה. דפורטיבו לה קורוניה ומיורקה הפסידו משחקי המבחן וירדו לליגת משנה.
כדורגלנים מצטיינים
"פרס פיצ'צ'י" למלך השערים של העונה הוענק לפרנץ פושקש מריאל מדריד. זאת בפעם השלישית בקריירה. בהתאם לנתונים הרשמיים של ה-LFP הוא כבש 26 שערים ב-30 משחקים.
"פרס זאמורה" לשוער הטוב ביותר הוענק לחוסה ויסנטה טריין מריאל מדריד שספג 26 שערים ב-27 משחקים.
זביגנייב פרייזנר
זביגנייב פרייזנר (בפולנית: Zbigniew Preisner, נהגה: ; נולד ב-20 במאי 1955) הוא מלחין פסקולים, פולני, שהתפרסם בעיקר בעקבות עבודתו עם הבמאי קשישטוף קישלובסקי. פרייזנר שלח את ידו, החל מסוף שנות התשעים, גם במוזיקה קלאסית, יצירתו הראשונה והידועה ביותר היא רקוויאם לחבר שלי שנכתבה לזכרו של קישלובסקי.
קורות חייו
זביגנייב פרייזנר נולד בביילסקו-ביאלה שבפולין בשנת 1955 תחת השם "זביגנייב אנטוני קובלסקי". את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטת קרקוב, שם למד היסטוריה ופילוסופיה. פרייזנר מעולם לא לקח שיעורי מוזיקה מסודרים ואת הידע המוזיקלי שלו רכש באופן אוטודידקטי, על ידי האזנה ליצירות ומעקב אחרי התווים שלהם בפרטיטורה. המוזיקה של פרייזנר מושפעת ממלחיני התקופה הרומנטית ובייחוד מז'אן סיבליוס ומניקולו פאגאניני.
בשנת 1981 החל פרייזנר לעסוק בהלחנת פסקולים לסרטים. עד מהרה פגש בבמאי קשישטוף קישלובסקי, ובין השניים התפתחה ידידות עמוקה שתרמה לפרסומו של פרייזנר. פרייזנר הלחין את הפסקול לסרטים רבים של קישלובסקי, ביניהם, שזכתה לפרסים רבים. בנוסף, הלחין פרייזנר פסקולים לסרטים רבים והוא נחשב לאחד ממלחיני הקולנוע החשובים באירופה.
פרייזנר זכה בפרסים רבים, ביניהם פרס דב הזהב מפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין (1997) ופעמיים פרס סזאר (1995, 1996). בנוסף, פרייזנר היה מועמד לפרס גלובוס הזהב פעמיים.
בשנת 1998, לזכרו של קישלובסקי שנפטר בשנת 1996, כתב פרייזנר את היצירה "רקוויאם לחבר שלי", יצירתו הגדולה הראשונה שאיננה פסקול. היצירה יצאה באלבום באותה השנה, ביחד עם יצירה נוספת "חיים". בין שתי היצירות באלבום יש קשר, והן למעשה שני חלקים של יצירה גדולה. מאז הרקוויאם כתב פרייזנר כמה יצירות קלאסיות, כמו "עשרה קטעים קלים לפסנתר" (2000) ו"שתיקה, לילה וחלומות" (2007).
בעשור הראשון של המאה ה-21 שיתף פרייזנר פעולה עם המוזיקאי דייוויד גילמור, לשעבר גיטריסט להקת פינק פלויד. פרייזנר הלחין קטעים תזמורתיים לאלבומים ולהופעות שונות של גילמור.
הפיגוע בקו 6
הפיגוע בקו 6 היה פיגוע התאבדות שביצע מחבל פלסטיני ב-18 במאי 2003 באוטובוס אגד בקו 6 שנסע בגבעה הצרפתית בירושלים. שבעה בני אדם נהרגו בפיגוע וכ-20 נפצעו, בהם שניים באורח קשה. ארגון הטרור חמאס נטל אחריות לפיגוע.
הפיגוע
בבוקר 18 במאי 2003, עלה מחבל מתאבד פלסטיני לאוטובוס כפול של אגד בקו 6, בתחנה סמוך לצומת הגבעה הצרפתית בירושלים., לאחר יציאת אוטובוס קו 6 משכונת פסגת זאב מזרח. עבר האוטובוס את צומת הגבעה הצרפתית, עצר בתחנת האוטובוס העלה נוסעים ואת המחבל, בשעה 05:44 לאחר סגירת הדלתות הנהג החל בנסיעה מספר מטרים בודדים, המחבל פוצץ את חגורת הנפץ שלבש בחלקו הקדמי של האוטובוס, כשני מטרים מאחורי הנהג. המחבל היה מחופש ליהודי דתי, ולבש מכנס שחור חולצה לבנה ז'קט שחור, כיפה וטלית.
כתוצאה מפיצוץ חגורת הנפץ שהכילה מטען בגודל בינוני, שבעה בני אדם נרצחו, ארבעה גברים ושלוש נשים, כ-20 נפצעו, בהם שניים באורח קשה. בין הנפגעים היו שישה חיילים, שנפצעו באורח קל. לאחר הפיצוץ כתוצאה מההדף, הנהג איבד את רגלו. מספר דקות אחר כך, לאחר שרוב הנוסעים ירדו מהאוטובוס, בדיוק בעת שהגיע אמבולנס אפסו כוחותיו של הנהג, האוטובוס הידרדר לאחור ופגע באמבולנס, האוטובוס סטה מהכביש, עלה על מדרכה סמוכה ונעצר.
מיד לאחר הפיגוע הוצבו באזור מחסומים על ידי משמר הגבול, דבר שמנע פיגוע נוסף. מחבל מתאבד שני הגיע למחסום שהוקם בכפר דחיית אל בריד, הסמוך לשכונת נווה יעקב שבירושלים. לאחר שהמחבל נקרא פעמיים לעצור, הוא פוצץ עצמו ונהרג, איש לא נפגע.
ארגון הטרור חמאס נטל אחריות לפיגוע באוטובוס קו 6 בגבעה הצרפתית. המחבל זוהה כפעיל חמאס מחברון.
שלט הנצחה לנרצחי הפיגוע נמצא בכניסה לאתר ההנצחה של חטיבת הראל בגבעת המבתר.
Type introspection
בתחום התוכנה, זיהוי עצמי של טיפוס (Type introspection) היא האפשרות של תוכנית לבדוק את הטיפוס של אובייקט (או איזו מחלקה הוא מייצג) או המאפיינים שלו במהלך זמן הריצה של התוכנית. אפשרות זו מופיעה בחלק משפות התכנות.
את יכולת הזיהוי העצמי ניתן להדגים בדוגמת הקוד הבאה בשפת C++: בדוגמת קוד זו התוכנית מקבלת משתנה בשם  שלא ידוע מה מראש מה טיפוסו. באמצעות שימוש בהמרה דינמית (dynamic_cast) מסוגלת התוכנית לבדוק במהלך ריצתה האם האובייקט הוא מסוג   ולפעול בהתאם.
תומכת במנגנון זיהוי עצמי באמצעות מנגנון ה-RTTI, אופרטור typeid והמרה דינמית (dynamic_cast). הביטוי   יכול להיות בשימוש כדי לזהות האם אובייקט מסוים הוא "תת" אובייקט של מחלקה אחרת.
האופרטור  מחזיר אובייקט מסוג   שמתאר את הסוג (מחלקת אב, לרוב) של האובייקט עליו הוא מבוצע. דוגמה לשימוש:
Java
בשפת Java הדוגמה הפשוטה ביותר של זיהוי עצמי של טיפוס הוא האופרטור. אופרטור זה בודק האם האובייקט המסוים שייך למחלקה מסוימת (או לתת מחלקה שלה, או למחלקת המימוש של ממשק). לדוגמה: המחלקה   היא הבסיס של זיהוי עצמי של טיפוס בצורה מתקדמת יותר.
טיסה 708 של וסט קריביאן איירווייז
טיסה 708 של וסט קריביאן איירווייז הייתה טיסה מוונצואלה לפנמה שהתרסקה באזור הררי בצפון מערב ונצואלה בבוקר יום שלישי, 16 באוגוסט 2005. 152 הנוסעים ושמונת אנשי הצוות נספו בהתרסקות.
התרסקות טיסה 708
המטוס, מסוג מקדונל דאגלס MD-82 שנשא את מספר הזנב HK-4374X, עשה את דרכו מנמל התעופה הבינלאומי טוקומן הסמוך לפנמה סיטי בירת פנמה, אל נמל התעופה הבינלאומי מרטיניק אמה סזר באי הצרפתי מרטיניק שבים הקריבי. בהיותו בגובה 33,000 רגל איבד המטוס בהדרגה ממהירותו והגיע למצב של הזדקרות. צוות המטוס ככל הנראה לא אבחן נכונה את הבעיה ולכן פעל במישורים אחרים שאינם תורמים להפסקת ההזדקרות. המטוס צלל אל הקרקע ובשעה 07:01 לפי השעון המקומי, התרסק ועלה בלהבות בשטח כפרי באזור ההררי הסמוך למאצ'יקס במדינת סוליה שבצפון מערב ונצואלה, כ-30 קילומטרים מגבול קולומביה.
כל הנוסעים היו אזרחי צרפת תושבי מרטיניק שחזרו מחופשה בת שבוע בפנמה, למעט נוסעת איטלקייה אחת. אנשי הצוות היו אזרחים קולומביאנים.
היה זה האסון האווירי הקטלני ביותר בתולדות ונצואלה, הקטלני ביותר במעורבות מטוס מדגם מקדונל דאגלס MD-82, והקטלני ביותר בשנת 2005.
בעקבות האסון והתחקיר שבעקבותיו חדלה חברת התעופה מלהתקיים.
רוב מרשל
רוברט דויל "רוב" מרשל הבן (באנגלית: .Robert Doyle "Rob" Marshall Jr; נולד ב-17 באוקטובר 1960) הוא מפיק, כוריאוגרף ובמאי קולנוע אמריקאי. בטקס פרסי אוסקר ה-75 היה מועמד לפרס לבמאי הטוב ביותר על סרטו "שיקגו", אשר היה מועמד ל-13 פרסים וזכה בשישה, בהם הפרס לסרט הטוב ביותר.
קורות חייו
מרשל נולד במדיסון אשר בוויסקנסין, ובגיל 4 עברה משפחתו להתגורר בפיטסבורג, פנסילבניה. בשנת 1982 סיים תואר ראשון באמנות יפה מאוניברסיטת קרנגי מלון, ובשנים הבאות הופיע במחזות שונים בפיטסבורג. לאחר מכן עבר לניו יורק, והופיע בתיאטראות ברודוויי עד שסבל מפריצת דיסק בזמן ששיחק במחזמר "קאטס". בשל פציעתו נגדעה קריירת המשחק של מרשל, והוא החל להתמקצע ככוריאוגרף.
קריירה כבמאי וככוריאוגרף
בין השנים 1995–1997 שימש ככוריאוגרף הראשי של סרטי הטלוויזיה "ויקטור/ויקטוריה", "גברת סנטה קלאוס" ו"סינדרלה", ובשנת 1999 ביים את סרט הטלוויזיה "אנני" בכיכובה של קתי בייטס.
בשנת 2002 ביים את סרט הקולנוע "שיקגו", המבוסס על מחזמר באותו שם משנת 1975. הסרט, בו מככבים רנה זלווגר, קתרין זיטה-ג'ונס וריצ'רד גיר, זכה לביקורות אוהדות וגרף מעל 300 מיליון דולר. בטקס פרסי אוסקר ה-75 היה הסרט מועמד ל-13 פרסים וזכה בשישה, בהם הפרס לסרט הטוב ביותר. מרשל עצמו היה מועמד בטקס לפרס לבמאי הטוב ביותר, אך לא זכה.
בשנת 2005 ביים את הסרט "זכרונותיה של גיישה", המבוסס על ספר באותו שם משנת 1997. הסרט קיבל שש מועמדויות לפרסים בטקס פרסי אוסקר ה-78, וזכה בשלושה פרסים.
בשנת 2009 ביים והפיק את הסרט המוזיקלי "Nine", בכיכובם של דניאל דיי-לואיס, מריון קוטיאר, פנלופה קרוז, ניקול קידמן, ג'ודי דנץ' וקייט הדסון. על אף האנסמבל המרשים והתקציב הגבוה (כ-80 מיליון דולר), אכזב הסרט בקופות (גרף כ-54 מיליון דולר) וזכה לביקורות צוננות. הסרט היה מועמד לארבעה פרסים בטקס פרסי אוסקר ה-82.
בשנת 2011 ביים את הסרט הרביעי של סדרת סרטי שודדי הקאריביים: "שודדי הקאריביים: זרמים זרים". באותה העת היה זה הסרט בעל התקציב הגבוה בכל הזמנים – כ-410 מיליון דולר – אך כבר לאחר כשבוע כיסו הכנסות הסרט את התקציב, ובסופו של דבר היה אחד הסרטים הרווחיים אי פעם, עם הכנסות של מעל מיליארד דולר.
בשנת 2018 יצא סרטו "מרי פופינס חוזרת", המהווה סרט המשך לסרט "מרי פופינס" משנת 1964. הסרט היה מועמד לשלושה פרסים בטקס פרסי אוסקר ה-91.
בדצמבר 2018 פורסם כי מרשל עתיד לביים את הסרט "בת הים הקטנה", אשר יהיה עיבוד מחודש לסרט האנימציה משנת 1989 באותו שם.
מינרלי קונפליקט
מינרלי קונפליקט הם מינרלים שנכרו באזורים בהם מתקיים סכסוך הנגועים באלימות רחבת היקף והפרת זכויות אדם, ומאופיינים באי יציבות פוליטית, דיכוי, וקריסת התשתית האזרחית. לרוב, המינרלים הם אלו שמהווים את הגורם לתחילת הסכסוך או להחרפתו.
מקורם של רוב מינרלי הקונפליקט הוא במחוזות המזרחיים של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. האחראים המרכזיים לסכסוך באזורים אלו, הם גורמים מקומיים הנאבקים על שליטה במכרות המינרלים היקרים, וכוללים את הצבא הלאומי של קונגו, וקבוצות מורדים חמושות. עם זאת, ביזת המשאבים הטבעיים של קונגו אינה מוגבלת לגורמים מקומיים בלבד, ושותפים לה גם גורמי חוץ כגון מדינות אוגנדה, רואנדה ובורונדי המבריחות משאבים רבים ממדינת קונגו ומפיקות רווח ממכירתם. רווחים אלו עזרו במימון מלחמת קונגו השנייה בה היוו המכרות שבקונגו יעד מרכזי לכיבוש ושליטה.
במכרות של אזורי הסכסוך, נכרות מספר עפרות שלאחר תהליך זיקוק מפיקים מהן את המינרלים בדיל, טונגסטן, טנטלום וזהב. מינרלים אלו משמשים לייצור מוצרים אלקטרוניים רבים כגון טלפונים ניידים, מחשבים ניידים וטאבלטים, הנמכרים ברחבי העולם. העלייה העצומה בעשור האחרון בביקוש ובמחיר מינרלים אלו בתעשיות האלקטרוניקה והתכשיטים, הביאה לנטישת ענפי תעסוקה אחרים במזרח קונגו לטובת הכרייה, זאת לצד החרפת מאבקי השליטה במכרות בין המליציות המקומיות, ובין קונגו והמדינות השכנות.
בין סוגי הפרת זכויות האדם וחוקי המשפט הבינלאומי, הקשורים במאבקים אלו, ניתן למנות עבודה בכפייה, ענישה באמצעות אונס וביזה על ידי המליציות, שימוש בילדים לוחמים, העסקת ילדים במכרות (40% מהכורים הם ילדים לפי הערכות), זיהום מקורות מים, כרייה בתנאים מסוכנים ועוד.
ג'ייסון גרייס
ג'ייסון גרייס (באנגלית: Jason Grace) הוא דמות בדיונית בסדרת ספרי גיבורי האולימפוס מאת ריק ריירדן, המבוססת על המיתולוגיות היוונית והרומית.
הוא אחיה של תאליה גרייס (בת זאוס, ההתגלות היוונית של יופיטר) אימו החורגת היא יונו, אימו היא בריל גרייס שמתה מתאונת דרכים מפני שהיא השתכרה, אביו הוא יופיטר אל השחקים והאל ששולט באולימפוס ובן של הטיטאן סטורן והטיטאנית אופס.
ראשית חייו
ג'ייסון גרייס נולד ב-1 ביולי בשנה בלתי ידועה לצד הרומי של האל זאוס, יופיטר, ולבת זוגו, שחקנית בשם בריל גרייס. אחיה הקטן של תאליה גרייס.
בתקופת ינקותו צוותה אימו בידי הרה להביאו לבית הזאבים, ולקחה לה אותו, וזאת הייתה הפעם האחרונה שג'ייסון ראה את אימו בחיים, הוא פגש את רוחה, המאניה שלה בספר החמישי דם האולימפוס כשניסתה לשכנע אותו לצדד בגאיה.
הזאבה לופה התבקשה לקחת אותו למחנה יופיטר הרומי, של הלגיון ה-12 פולמינטה. ג'ייסון ממוין לקוהורטה החמישית, שנחשבה לקוהורטה הכי פחות טובה ונחשבת, ושם הוא מבלה את ילדותו. הוא מתגלה כלוחם חזק ביותר, ונלחם בעזרת מטבע שהופך לחרב או לרומח. הוא מביא כבוד לקוהורטה וממוין להיות הקנטוריון שלה, ולבסוף אפילו אחד משני פראיטורי המחנה. כמה שנים אחריו מצטרפת למחנה ריינה אווילה רמירז אריאנו, בת בלונה, אלת מלחמה רומית, ומקבלת מעמד של קנטוריונית ופראיטורית יחד עם ג'ייסון, ואף מתאהבת בו בהמשך.
לא ידוע הרבה על משימותיו והרפתקאותיו של ג'ייסון מטעם המחנה הרומי, אך החשובה שבהן הייתה תקיפת מבצר הטיטאנים, מצודת אותריס, שכיום נמצא ליד סן פרנסיסקו, בזמן מלחמתם של בני מחנה החצויים בטיטאנים כמוקד התקיפה שלהם, מנהטן. ג'ייסון הורס את המבצר ומפיל את הטיטאן המנהיג שלו, קריוס.
גיבורי האולימפוס
בספר הראשון, ג'ייסון מתעורר באוטובוס בית ספר ומחזיק בידה של נערה כלשהי, כשהוא לא זוכר דבר מעברו. הוא אינו זוכר מה הוא עושה שם, ולמעשה, כלל אינו זוכר את עצמו. ג'ייסון מגלה שלנערה שהחזיק את ידה קוראים פייפר מקלין, ולנער שיושב מלפניו קוראים ליאו ואלדז, ושניהם טוענים שהם מכירים אותו כבר כמה חודשים, וששניהם חבריו הטובים ביותר ופייפר היא בת זוגו. הם מגיעים לגרנד קניון ומותקפים על ידי שלוש רוחות סערה. בקרב הם מנצחים ואנבת' צ'ייס בת אתנה ובוץ' בנה של איריס, אלת הקשת, ממחנה חצויים לוקחים אותם למחנה.
במחנה הרומי פרסי ג'קסון גם מאבד הזיכרון והופך לגיבור לאחר שהביס שני ענקים והופך לפראיטור המחנה, במקביל להצלחתו של ג'ייסון אצל היוונים. בספר השלישי ג'ייסון, אנבת', פייפר, ליאו, (שהתגלו כארבע מהשבעה), בליוויו של סאטיר המכונה המאמן הדג'. אוספים אליהם את פרסי ושני חבריו הרומים החדשים, הייזל ופרנק. ג'ייסון מתראה מחדש עם ריינה. הם נוחתים אצל הרומאים אבל רוח רעה משתלטת על ליאו וגורמת לו להפציץ את המקום. הם בורחים, והרומאים מחליטים לתקוף את מחנה החצויים.
יש להם מספר משימות על מנת להשלים את המסע: הם נוסעים לרומא המקורית, שם תיקח אנבת' את פסל אתנה פרתנוס. הם משלימים את המשימה ופרסי, ג'ייסון ופייפר מצילים את ניקו, אבל אנבת' ופרסי נופלים לטרטרוס, החמישה האחרים יחד עם ניקו יוצאים למסע, בהדרכתו של האחרון, לכניסה של שערי המוות מעולם החיים, בספר הרביעי. הם נפגשים לבסוף ומי שנשארו בפנים היו בוב (טיטאן שפרסי, תאליה וניקו מחקו לו את הזיכרון. הם אמרו לו שהוא בכלל לא טיטאן אלא משרת של האדס), חתול השלד, בוב הקטן, ודמסן (הענק הנחמד היחיד עקב היותו המנוגד של ארס, אל המלחמה).
בינתיים, הרומאים מתכוננים למלחמה ביוונים ומנהיגם, אוקטביאנוס, "הטוען לכתר" (הכוונה לפראיטור) הוא המנהיג שלהם, שבהחלט שונא את היוונים.
ניקו, הדג' וריינה (שגם מנסה להשכין שלום בין הרומאים ליוונים ותוך כך מפירה שורה של חוקי רומא החדשה) לוקחים את אתנה פרתנוס חזרה למחנה החצויים, בעוד שהשבעה יוצאים לפרתנון שביוון על מנת להילחם בענקים, ששם הם נמצאים. הם מגיעים לשם והורגים את הענקים ביחד עם הוריהם האלים (עם אישותם היוונית). בעזרת ג'ייסון, זאוס הורג את פורפיריון, הענק המנוגד לו ומלך הענקים. אך גאיה, אימם של הענקים שנלחמת איתם, מתעוררת במחנה החצויים. זאוס זורק את השבעה למחנה, פשוטו כמשמעו, על ה"ארגו 2", ובמחנה ליאו וג'ייסון מצליחים להפיל את גאיה, תוך כדי שליאו נהרג, אך הוא חוזר לחיים ובלי להודיע לחבריו מצטרף לחברתו, קליפסו.
גורלו של אפולו
בסדרה הזו, שלפני זמן קצר יצא ספרה האחרון, אפולו, אל השמש, הנבואה, המוזיקה, הרפואה והאומנות, פוגש את פרסי, ושואל אותו איפה השישה האחרים, אז הוא מספר לו שג'ייסון ופייפר מחפשים את ליאו שאבד.
בספר השלישי בסדרה, המבוך הבוער, יוצא ג'ייסון גרייס עם פייפר מקלין (מוזכר בספר שהם נפרדו), מג ואפולו למצוא את נעליו של הקיסר השלישי שהתגלה, קליגולה, הנחשב לאחד מהקיסרים הרומאים האכזריים ביותר שהיו. לפני יציאתו, גייסון ופייפר יוצאים למבוך לאחר חלומות רעים שקיבלו, שם הוא מופרד מפייפר ומגיע לאורקל הרופילה אשר מוסרת לו נבואת חידות שבה אומרת לו כי כאשר יצא למסע עם אפולו, הוא או פייפר ימותו. ג'ייסון לא מוכן שפייפר תיהרג ולאחר שהיא נפצעת בראשה הוא מקריב את עצמו ונהרג מדקירה של חנית בגבו. הוא מת בגיל 17 בקרב נגד קליגולה כדי להציל את חבריו. לפני שיצאו למסע ג'ייסון מבקש מאפולו שיבנה את העיצוב שהכין למחנה הרומאי והיווני, במקרה ולא ישרוד. ההלוויה שלו מתרחשת במחנה יופיטר בספר הרביעי בסדרה, קברו של הרודן. בספר החמישי, המגדל של נירון, ג'ייסון מתגלה לאפולו בחלום.
נשק
בספר הראשון ג'ייסון משתמש בנשק שקיבל ממחנה יופיטר, מטבע זהב בו מוטבעת דמותו של יוליוס קיסר ושיכול להפוך לחרב או לרומח. החרב נהרסת באחד מקרבותיו והוא משתמש מאז בחרב רגילה (גלאדיוס).
משפחה
אחותו של ג'ייסון, תאליה גרייס, נולדה מצד אישיותו היווני של זאוס. תחילה יצא זאוס באישיותו היוונית עם בריל, הוליד לה בת ועזב אותה. לאחר שבע שנים חזר אליה עם אישיותו הרומית וגם הוליד ילד: ג'ייסון. זאוס\יופיטר הקדיש את ג'ייסון להרה על מנת שלא תכעס עליו שבגד בה ותנסה לפגוע בהם, והיא נהייתה מעין אפוטרופוס בשבילו.
בספר המבוך הבוער, מתגלה כי פייפר נפרדה ממנו מספר חודשים אחרי המסע, כדי לגלות את עצמה וכי הרגישה שהשידוך בניהם נעשה בידי הרה ולא באמת היה להם עבר. היא הרגישה שהוא חבר טוב מאוד שלה, אך לא "חבר" במובן הרומנטי, והוא עבר להתגורר בפנימייה. לאורך הספר הופיעו רמזים באשר לרגשות רומנטיים הקיימים ביניהם.
קטגוריית הנקודות בטור דה פראנס
היסטוריה
הניסיון הראשון להכניס את קטגוריית הנקודות הגיע ב-1905, אז שונו כללי הטור דה פראנס לגמרי, והמנצח לא נקבע לפי זמנו הטוב ביותר אלא לפי כמות הנקודות שצבר. אך לאחר הטור ב-1912, חזרו לחוקים הישנים.
ב-1953, לרגל חגיגות ה-50 למרוץ, קטגוריית הנקודות חזרה למרוץ והמוביל בה היה לובש את החולצה הירוקה, בגלל ספונסר המרוץ. בשנים הראשונות של התחרות, המנצח בקטגוריה היה דווקא הרוכב שצבר הכי פחות נקודות. אך ב-1959, שונה הדבר כך שהרוכב עם הכי הרבה נקודות, ניצח.
דוגמה טובה לכך היא אדי מרקס, שניצח בקטגוריה שלוש פעמים (1969, 1971, 1972). באותן השנים ניצח מרקס גם בדירוג הכללי. גם ברנאר אינו, שניצח בקטגוריה בשנת 1979 וגם בדירוג הכללי. עוד רוכב נוסף שהיה מגוון היה שון קלי, שניצח בקטגוריה בשנת 1989, כשבשנה קודם הוא ניצח בוואלטה אספנייה. בשנת 1995, ניצח לורן ז'אלאבר בקטגוריה. כשמאוחר יותר בעונה הוא ניצח גם בוואלטה אספנייה. בשנת 1968, צבע החולצה של המוביל בקטגוריה שונה לאדומה לשנה זאת בשל שינוי ספונסר, זו הייתה השנה היחידה בה צבע החולצה לא הייתה ירוקה.
משנת 1996 עד 2001, הקטגוריה הייתה בשליטת אריק צאבל. שניצח שש פעמים ברצף והפך לשיאן הניצחונות בקטגוריה, עד שהגיע פטר סאגאן, שניצח 7 פעמים ב (2012-2016, 2018-2019).
איוואן טיולנב
איוואן ולדימירוביץ' טיולנב (ברוסית: Иван Владимирович Тюленев; 28 בינואר 1892 - 15 באוגוסט 1978), היה גנרל סובייטי שפיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה.
קריירה צבאית
טיולנב נולד ב-28 בינואר 1892 בכפר בפלך סימבירסק, לחייל משוחרר שלחם במלחמה העות'מאנית-רוסית, ובשנת 1906 נשלח לעבוד בטחנת קמח, אולם בשל השכר הנמוך חזר לכפרו. בשנת 1907 נאלצו בני המשפחה לברוח מהכפר, בעקבות דיכוי מהפכת 1905 על ידי הז'נדרמריה. בשנת 1913 התגייס טיולנב לצבא האימפריה הרוסית, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-5. טיולנב לחם בשורות הרגימנט במהלך מלחמת העולם הראשונה, ואף קיבל 4 פעמים את עיטור צלב גאורגי.
לאחר מהפכת אוקטובר הצטרף טיולנב לצבא האדום, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ובמהלך מלחמת פולין-אוקראינה. בשנת 1921 השתתף טיולנב בדיכוי מרד קרונשטאדט, ולאחר מכן מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-15. בשנת 1922 מונה למפקד דיוויזיית פרשים במחוז הצבאי מוסקבה, ובשנת 1924 מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-14. לאחר מכן מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-10, ובשנת 1927 מונה למפקד דיוויזיית הפרשים הקווקזית ה-2. לאחר מכן מילא תפקידים שונים בחיל הפרשים, ובספטמבר 1939 מונה למפקד הארמייה ה-12, ופיקד עליה במהלך פלישת ברית המועצות לפולין. ביוני 1940 היה טיולנב אחד משלושת הגנרלים הראשונים בצבא האדום שקיבלו את דרגת "גנרל ארמייה", יחד עם גאורגי ז'וקוב וקיריל מרצקוב. לאחר מכן מונה למפקד המחוז הצבאי עבר הקווקז, ובאוגוסט מונה למפקד המחוז הצבאי מוסקבה.
מלחמת העולם השנייה
עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות מונה טיולנב למפקד החזית הדרומית, וב-29 באוגוסט 1941 נפצע קשה במהלך הקרבות על יד דנייפרופטרובסק. לאחר החלמתו מונה טיולנב למפקד המחוז הצבאי אוראל, וב-15 בפברואר 1942 מונה למפקד חזית עבר הקווקז, עמה לחם בקרב על קווקז, ומילא תפקיד זה עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה
בשנת 1947 מונה טיולנב למפקח הכללי של חיל הפרשים, ולאחר מכן מילא תפקידים שונים בצבא עד לשנת 1958. ב-15 באוגוסט 1978 מת טיולנב בביתו שבמוסקבה, ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
ליאוניד בלאט
ביוגרפיה
בלאט נולד במשפחת פועלים יהודים. אביו וסבו לפניו השתתפו במלחמת העולם הראשונה וזכו לעיטורים צבאיים; אביו עוטר במדליית העוז, וסבו עוטר בכל דרגות הצלב גאורגי הקדוש.
לאחר שמונה שנות לימוד, החל לעבוד במפעל.
ביולי 1941, עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות התנדב לחזית. השתתף בקרבות באופן פעיל מאז אוגוסט אותה השנה. לפי הגרסה שהוא מספר בסיפור זיכרון הוא שירת בגבול ברית המועצות עם גרמניה הנאצית ביוני כבודק גבולות ומשם התחילה השתתפותו במלחמת העולם השנייה. השתתף בהגנת לנינגרד, יצירת מאחז נבסקי בספטמבר והגנתו. נפצע שם ועל פועלו זכה למדליית העוז. היה שייך לאותה היחידה במהלך כל המלחמה, שתחילה הייתה נקראת האוגדה הראשונה של נ.ק.ו.ד. ובהמשך מאוגוסט 1942 צורפה כאוגדה מס' 46 לגיס השני של הארמייה השנייה. השתתף במבצע ניצוץ לפריצת המצור על לנינגרד, קרבות על הרצועה הקרלית, טרטו ופרנו, כיבוש קניגסברג, שחרור פולין ומקלנבורג והשתלטות על האי ריגן.
אות ההצטיינות הראשון, מדליית העוז, קיבל על צליחת נהר נייבה ב-20 בספטמבר 1941 לצידו הגרמני עד להשתלטות כוחות הצבא האדום. בקיץ 1943 באזור ישוב פליוסה הקרוב לפסקוב חדר לעורף הגרמני ויצר קשר עם פארטיזנים ועל סמך המידע שהעביר בעקבות כיבוש המקום על ידי הכוחות הסובייטיים קיבל את עיטור הכוכב האדום.
עיטור התהילה הראשון קיבל על אחזקת תקשורת יציבה בין 13 ל 17 ביוני 1944 במהלך התקפת נגד פינית בין פיקוד התותחנים ליחידותיו כשהוא גם כיוון את התותחים וגם גרם לטנקים הפיניים להפנות אש לעברו - עקב כך גם נפצע ויום למחרת (18 ביוני) חיסל עוד שני לוחמים במהלך הצבת קו תקשורת נוסף. בסתיו 1944 הועבר לחזית הביילורוסית השנייה.
עיטור התהילה השני קיבל על אחזקת התקשורת בין פיקוד התותחנים ליחידותיו והכוונת הירי של התותחים ב-14 בינואר 1945 במהלך מתקפת נגד גרמנית בסמוך לעיר צ'חאנוב הפולנית.
עיטור התהילה מדרגה ראשונה קיבל בקרב על העיר דנציג כשגם כן היה מופקד על אחזקת קווי תקשורת.
לאחר ששוחרר מן השירות הפעיל ב-1947, הוא סיים עשר שנות לימוד ב-1949. עבד תחילה כרתח במפעל "הניצוץ של לנין" ובהמשך במפעל הניסיוני למוצרי תברואה "סאנטכמונטאז', שם הגיע לעמדת סגן מנהל המפעל. אחרי זה עוד שלושים שנים עבד במפעל פסלים וגם שם הגיע לעמדת סגן מנהל המפעל. חי עד סוף ימיו בעיר הולדתו.
ויליאם קמדן
ויליאם קמדן (באנגלית: William Camden; 2 במאי 1551 – 9 בנובמבר 1623) היה מלומד אנגלי, אספן עתיקות, היסטוריון, גאוגרף, הידוע כמחבר "בריטניה", הספר הכורוגרפי הראשון - סקר האיים הבריטיים ואירלנד, וכן מחבר של "האנלים" (Annales שנתון) - התיאור המפורט הראשון ההיסטורי של שלטון אליזבת הראשונה מאנגליה.
שנים ראשונות
קמדן נולד בלונדון. אביו סמפסון קמדן היה חבר של אגודת אומנים אנגליים. הוא למד במספר בתי ספר כנסייתיים, ובשנת 1566 נכנס לאוקספורד. בכנסיית כריסטוס התוודע למלומד פיליפ סידני, שעודד את ההתעניינות של קמדן בהיסטוריה ועתיקות. קמדן חזר ללונדון בשנת 1571 ללא תואר. בשנת 1575 הפך למורה במנזר וסטמינסטר, תפקיד שהעניק לו את החופש לנסוע ולעשות את מחקריו ההיסטוריים במהלך חופשות בית הספר.
"בריטניה"
בשנת 1577, בעידודו של אברהם אורטליוס, החל קמדן את עבודתו הגדולה "בריטניה" - סקר טופוגרפי והיסטורי של כל בריטניה הגדולה ואירלנד. המהדורה הראשונה, שנכתבה בלטינית, פורסמה בשנת 1586. היה ביקוש גדול לספר והוא וזכה לפרסום רב, והופיע בחמש מהדורות נוספות, בשנים 1587, 1590, 1594, 1600 ו-1607, שכל אחת מהן הורחבה מאוד לעומת קודמתה הן בתוכן טקסטואלי והן באיורים. מהדורה 1607 כללה לראשונה סט מלא של מפות המחוזות באנגליה, המבוסס על הסקרים של כריסטופר סקסטון ושל ג'ון נורדן, והוכנו על ידי ויליאם קיפ ויליאם הול. המהדורה הראשונה בשפה האנגלית, שתורגמה על ידי פילימון הולנד, הופיעה בשנת 1610, שוב עם תכנים נוספים שנוספו על ידי קמדן.
הספר "בריטניה" הוא תיאור מחוז אחרי מחוז בבריטניה ואירלנד. זוהי יצירת כורוגרפית (גאוגרפיה רגיונלית ראשונית): מחקר המתייחס לנוף, גאוגרפיה, והיסטוריה. במקום לכתוב היסטוריה, קמדן רצה לתאר בפירוט את בריטניה הגדולה של ההווה בימיו, ולהראות כיצד ניתן להבחין בעקבות העבר בנוף הקיים. בשיטה זו הוא הפיק את התמונה הרצופה הראשונה של בריטניה מהתקופה הרומית.
הוא המשיך לאסוף חומרים ולעדכן ולהרחיב את "בריטניה" לאורך חייו. הוא שרטט מפות על פי העבודות שפורסמו או שלא פורסמו של ג'ון לילנד ואת ויליאם לאמבראד. קיבל סיוע מרשת גדולה של כותבים בעלי תחומי עניין דומים. הוא גם נסע ברחבי בריטניה הגדולה כדי לראות לעצמו מסמכים, אתרים וממצאים: ידוע שהוא ביקר במזרח אנגליה בשנת 1578, יורקשייר ולנקשייר בשנת 1582, דבון ב־1589, וויילס ב־1590, סאליסברי, וולס ואוקספורד בשנת 1596, סקר את חומת אדריאנוס בשנת 1599. עבודות השדה והמחקר שלו ממקור ראשון קבעו תקנים חדשים לתקופה זו. הוא אפילו למד וולשית ואנגלית העתיקה להשלמת מחקרו.
בשנת 1593 קמדן הפך למנהל בית הספר ווסטמינסטר. הוא מילא את התפקיד במשך ארבע שנים, אך עזב את תפקידו כאשר קיבל תפקיד ממלכתי גבוה בממלכה. המינוי היה בעיקר בגלל המוניטין של ספרו "בריטניה", והוא היה דמות ידועה ונערצת, והמינוי נועד לשחרר אותו מעבודת ההוראה ולהקל על מחקרו. המכללה הצבאית באותה התקופה הייתה לא רק מרכז של מחקר גנאלוגי והיסטורי, אלא גם מרכז מחקר של העת העתיקה. עם זאת, המינוי עורר את קנאתו של ראלף ברוק, שפרסם, כנקמה, ביקורת על "בריטניה", והאשים את קמדן בחוסר דיוק ובפלגיאניזם. קמדן הגן על עצמו בהצלחה מפני ההאשמות במהדורות שלאחר מכן של יצירתו.
אנאלס
בשנת 1597, הברון ויליאם ססיל, הציע לקמדן לכתוב את תולדות שלטונה של המלכה אליזבת. מידת השפעתו לאחר מכן של בורגלי על היצירה אינה ברורה: קמדן מזכיר רק באופן ספציפי את ג'ון פורצקי מסאלדן, ראש הממשלה האחרון של אליזבת', והנרי קאפה, רוברט דוורו, כמקורות. קמדן החל את עבודתו בשנת 1607. החלק הראשון (ספרים 1–3) זכרונות של אנגליה בתקופת אליזבת (האנאלס) המכסה את שלטונה עד 1588, הופיע בשנת 1615. החלק השני (ספר 4, המקיף את 1589–1603) הושלם בשנת 1617, אך לא פורסם עד שנת 1625 (מהדורת ליידן), ו-1627 (מהדורת לונדון), לאחר מותו של קמדן. התרגום הראשון לאנגלית לספרים 1–3 הופיע בשנת 1625, על ידי אברהם דארסי. ספר 4 תורגם לאנגלית על ידי תומאס בראון, בשנת 1629.
האננלס לא נכתבו כנרטיב רציף, אלא בסגנון דיווחי, ונתן רשימת אירועי כל שנה בנפרד. לפעמים נמתחה ביקורת על כך שהאנלס נוהגים בסלחנות מדי כלפי אליזבת וג'יימס הראשון, האנאלס הם אחת היצירות הגדולות של ההיסטוריוגרפיה האנגלית והשפיעו רבות על הדימוי המאוחר יותר של התקופה האליזבתנית. ההיסטוריון הבריטי יו טרוור-רופר אמר עליהם: "בזכות קמדן אנו מייחסים למלכה אליזבת מדיניות עקבית ולא של סדרה בלתי עקבית של סכסוכים בלתי פתורים והחלטות משתקות."
פרסומים נוספים
במשך השנים קמדן פרסם כתבים נוספים, חלקם משתלבים עם יצירתו הגדולה "בריטניה" וחלקם עומדים בפני עצמם. חלקם זכו למהדורות רבות, ויש בהם אוספים תרבותיים מעניינים כמו אוסף הפתגמים האנגליים הראשונים מסודרים לפי סדר א-ב. שעדיין מצוטטים במילונים מודרניים. הרשימה האלפביתית הראשונה של הפתגמים באנגלית, מנוצלת מאוד על ידי עורכי המילונים המודרניים העיקריים של פתגמים (כולל אלה של ברטון סטיבנסון (1949), חבר הפרלמנט טילי (1950) והמהדורה השלישית של הספר מילון אוקספורד של משלי האנגלית, בעריכת פ. פ. וילסון (1970). יש בספר מספר פתגמים נוספים שלא נרשמו במקומות אחרים.
בין היצירות האחרות של קמדן היה ספר דקדוק יווני אשר נותר כספר לימוד רגיל במשך יותר ממאה שנה. תרגום לטיני של ספרים שונים, מאמר שלא פורסם בנושא הדפוס ומספר שירים לטיניים.
שנותיו האחרונות
בשנת 1609 עבר קמדן לקנט, בדרום מזרח לונדון. למרות בריאותו הלקויה, הוא המשיך לעבוד בחריצות. בשנת 1622 הקימה אוניברסיטת אוקספורד תוכנית הרצאות ללימודי ההיסטוריה - הראשונה בעולם - שנמשכת עד היום כקתדרה של קמדן להיסטוריה עתיקה. באותה שנה הוא חלה בשיתוק. הוא נפטר ב-9 בנובמבר 1623, ונקבר במנזר ווסטמינסטר, שם ניתן לראות את המצבה שלו, הכוללת את דמותו המחזיקה עותק של "בריטניה".
מורשת
היצירה "בריטניה" של קמדן נותרה כיצירה מונומנטלית ומוערכת במשך שנים רבות לאחר מותו. מהדורה מתוקנת קלות של התרגום ההולנדי משנת 1610 פורסמה בשנת 1637. תרגום חדש ומורחב מאוד, שערך אדמונד גיבסון, פורסם בשנת 1695, והוצא מחדש במהדורות מתוקנות בשנת 1722, 1753 ו-1772. תרגום נוסף ומורחב עוד יותר על ידי ריצ'רד גאף פורסם ב-1789, ולאחריו מהדורה שנייה בשנת 1806. בנאום בשנת 1986, לציון יום השנה ה-400 של הפרסום המקורי, ג'ורג בון ציין כי העבודה "עדיין ביסודה מציגה את האופן שבו אנו, בעת העתיקה, הסתכלנו על המדינה שלנו".
הפקולטה להיסטוריה עתיקה באוקספורד ממשיכה את פעילותה. מאז 1877 היא צורפה למכללת ברסנוזה, ומאז 1910 הוגבלה להיסטוריה הרומית.
אגודת קמדן, הייתה הוצאה לאור שנוסדה בשנת 1838 לפרסום ממצאים היסטוריים וספרותיים. בשנת 1897 היא השתלבה בחברה ההיסטורית המלכותית, שממשיכה לפרסם טקסטים במה שמכונה בהווה "סדרת קמדן".
אגודת קמדן בקיימברידג', קבלה את שמה מקמדן, הייתה אגודה שנוסדה בשנת 1839 על ידי סטודנטים לתואר ראשון באוניברסיטת קיימברידג' כדי לקדם את חקר האדריכלות הגותית. בשנת 1845 היא עברה ללונדון, שם התפרסמה והייתה בעלת השפעה רבה על התפתחות התחייה הגותית של המאה ה-19.
לאחר מותו של קמדן נודע ביתו לשעבר בצ'יזלורסט בשם קמדן פלייס. במאה ה-18 היא נרכשה על ידי סר צ'ארלס פראט, שופט ראשי ובהמשך על ידי לורד קנצלר, שבשנת 1765 קיבל את התואר ברון קמדן, מקמדן פלייס. בשנת 1786 נוצר התואר האציל קמדן, ובשנת 1812 הפך בנו למרקיז קמדן. בבעלות המשפחה היו אדמות בצפון לונדון, ועליהם התפתחו שכונות לזכרו של ויליאם קמדן כמו קמדן טאון או קמדן.
קתוליקוס
קתוליקוס (מיוונית: καθολικός, בריבוי καθολικοί) (בארמנית: Կաթողիկոս, בגאורגית: კათოლიკოს, בערבית: جاثلیق) הוא תואר מנהיגן של כמה כנסיות נוצריות מזרחיות. התואר משמש את ראש הכנסייה האפוסטולית הארמנית ואת ראש הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית, וראשי כנסיות אוטוקפליות אחרות בעיראק והודו, כמו במקרה הפטריארך של הכנסייה האשורית של המזרח (בעבר ידועה כ"כנסייה הנסטוריאנית"), ואת ראש הכנסייה של מלנקרה בהודו. בכנסיות אחדות, כולל הכנסייה האתיופית התארים קתוליקוס ופטריארך הולכים ביחד. קיימים קתוליקוסים הכפופים לפטריארכים - למשל הקתוליקוס של הכנסייה הסורית-מלנקרית מהודו, ובימי הביניים - הקתוליקוסים האורתודוקסים של אירנופוליס ושל רומגיריס.
מקור השם
המושג בא מהמילים היוונית καθ'ὅλου  (כלומר "בכלל")(שבהן המילה κατά = מטה, ὅλος = כל), שמשמעותה "אוניברסלי, כללי". במקורה המילה "קתוליקוס" ציינה נציג ממלכתי אחראי על אזור מסוים בפרובינקיות של האימפריה הרומית. משמעות אחרת הייתה פקיד אחראי על האוצר. כשם של תפקיד מנהלי עבר לשימוש גם באימפריה הפרסית.
הכנסייה האפוסטולית הארמנית
הארמנים היו העם הראשון שקיבל את הנצרות בשלמותה והיא הפכה אצלם לדת המדינה. לפי המסורת, הכנסייה הארמנית הוקמה על ידי השליחים יהודה תדי הקדוש ובר תלמי הקדוש עוד בשנת 43 כשהתנצרו בהשפעתם הארמנים הראשונים. אולם העם כולו התנצר בשנת 301 בהנהגת גריגור המאיר, בימי המלך תירידט השלישי. לכן הכנסייה הארמנית נקראת גם "גרגוריאנית". ישו התגלה לגרגור, לפי המסורת, במקום על יד ירבאן, הקרוי לאחר מכן אצ'מיאדזין, שפירוש שמו הוא "התגלות". שם נבנה מתחם הפטריארכיה של ארמניה. גריגור המאיר נחשב לקתוליקוס הראשון. בשל קרב אווריאר שניהלו נגד האימפריה הסאסאנית, לא השתתפו הארמנים בוועידת כלקדון בשנת 451. בשנת 506 בסינוד שכונס על ידי הקתוליקוס בבקן, כסימן לעצמאותם כלפי האימפריה הביזנטית, החליטו לפרוש מהעיקרון הדיאפיזיטי (דיאפיזיסטי) שאומץ על ידי ועידת כאלקדון ולראות עצמם מונופיזיטים (או מונופיזיסטים). אמנם המונופיזיטיזם לבש אצלם צורה של מיאפיזיטיזם ולא של מונופיזיטיזם קיצוני (כפי שהטיף אויטיכס). 1. "הפטריארך העליון, הקתוליקוס של כל הארמנים" הוא התואר של המנהיג העליון של הכנסייה הזאת, שמושבו בעיירה אצ'מיאדזין, הפטריארכים האחרים - של ירושלים ושל קונסטנטינופול כפופים ל"קתוליקוס של כל הארמנים". הקתוליקוס מאצ'מיאדזין ממנה את רוב הבישופים הארמנים גרגוראינים בעולם, כולל באוסטרליה ואמריקה. הם מקבלים ממנו את סמיכת הכפיים במושבו בארמניה.. הקתוליקוס עצמו נבחר לכל החיים על ידי קולגיום של בישופים ונחשב ל"ראשון שין שווים". את סמיכת הכפיים מקבל מידי 12 בישופים. . התואר "קתוליקוס" הונהג אצל הארמנים בשנת 363. לעומת זאת
הקתוליקוס הנוכחי "של כל הארמנים", המכהן החל מ-27 באוקטובר 1999 הוא קארקין השני (נרסיסיאן). לפני שם הקתוליקוס נהוג להשתמש בביטוי "הוד קדושתו". תאריו הרשמיים הם:
2.בשנים 705–552 התקיימה גם "כנסייה אלבנית"  באזור שנקרא בזמנו "אלבניה", במובן של "אלבניה הקווקזית". בארמנית האזור נודע כ"אחבאנק" .גם בראשה עמד קתוליקוס החל מן המאה השביעית. עם הפלישה האסלאמית ואחרי המיזוג בין הכנסייה האלבנית וזו הארמנית בשנת 705, המעמד של הקתוליקוס האלבני ירד בהדרגה עד לביטולו הסופי בשנת 1813. הנוצרים האלבנים הקווקזים שלא המירו את דתם לאסלאם, השתייכו בהמשך לכנסייה האפוסטולית הארמנית בהנהגת הקתוליקוס מאצ'מיאדזין.
3. בנוסף קיים קתוליקוס ארמני עצמאי מבחינה מנהלית - הקתוליקוס הארמני של הבית הגדול של קיליקיה' או הקתוליקוס של סיס הוא קתוליקוס אזורי שמושבו באנטליאס, על יד ביירות, בלבנון. מוסד זה מקורו בהעברת הקתוליקוסות הארמנית לקיליקיה בשנת 1058. בשנים 1375-1186 הייתה קיימת בקיליקיה מדינה ארמנית עצמאית הידועה כ"ארמניה הקטנה, ושבירתה הייתה סיס.
אחרי שהוחזרה הקתוליקוסות לאצ'מיאדזין בשנת 1441, המנהיג המקומי של הכנסייה, הקתוליקוס גריגור ה-9, שהיה קשיש וחולה, סירב לעבור לאצ'מיאדזין, אולם הורה על הוועידה הכנסייתית- עממית להתכנס באצ'מיאדזין ולבחור שם בקתוליקוס חדש (קיארקוס ויראפצי, 1443-1441). לפי בקשת הארמנים בקיליקיה, שמר גריגור ה-9 על התואר קתוליקוס והקים לפיכך קתוליקוסות חדשה. מאוחר יותר, בשנת 1921, עם עזיבת הכוחות הצרפתיים את קיליקיה העברת האזור לשלטון הטורקי, הארמנים ששרדו את רצח העם והגירושים בשנים 1920-1915, עברו ללבנון, סוריה ולצרפת.. מושב הקתוליקוס מקיליקיה עבר בתקופה זו נדודים רבים במשך 10 שנים עד בשנת 1930 התיישב באנליאס בלבנון. מפני שהקתוליקוס של סיס איבד כמעט כל הדיוקסיות שלו, פרט לדיוקסיית חלב הוא נמצא אז בסכנת קץ קיומו. על מנת לשמור עת מוסד היסטורי זה, בהוראת הקתוליקוס מאצ'מיאדזין, בשנת 1929, הפטריארך הארמני של ירושלים ויתר לעמית שלו מקיליקיה את הדיוקסיות דמשק וביירות והפטריארך הארמני של קונסטנטינופול ויתר לטובתו על הדיוקייסת קפריסין. כיום כפופות לסמכות הקתוליקוס של סיס הדיוקסיות לבנון, סוריה וקפריסין. החל מ-28 ביוני1995 מכהן בתפקיד הקתוליקוס של סיס ארם הראשון (קשישיאן).
4. בשנים 1895-1113 היה קיים קתוליקוס עצמאי גם באי אחטמר. כשבשנת 1113 נבחר ב"מנזר האדום" (קרמיר ואנק) קתוליקוס חדש בן 20 בשם גריגור, הדבר עורר זעמו של הבישוף של אחטמר, דוד. בנימוק שגריגור היה צעיר מדי, ושמושבו נמצא מחוץ לגבולות ארמניה, שאחטמר היה בעבר מושב הפטריארך בשנים 947-927 ובידי הכנסייה באחטמר נמצא שרביטו ושרידים אחרים של גריגור המאיר הקדוש, מועצה של חמישה בישופים הכריזו על דוד כקתוליקוס של כל הארמנים, כלומר כ-"אנטי-קתוליקוס".
יש לציין כי בשנות השלטון העות'מאני שתי הקתוליקוסויות של אחטמר ושל סיס היו כפופות בעניינים מנהליים לפטריארך הארמני של איסטנבול, בהתאם לרצון הסולטאנים..
הכנסייה האורתודוקסית האתיופית
קיימת משנת 380 ובראשה הפטריארך של חבש והקתוליקוס של אתיופיה, איצ'גה של טקלה היימנות וארכיבישוף של אקסום. כעת מושב הפטריארך באדיס אבבה הוא פנוי, בעקבות מותו של אבונה פאולוס גברה יוהנס ב-17 באוגוסט 2012.
מאנטיוכיה לדייר זעפרן ועד דמשק
הכנסייה האורתודוקסית הסורית היא יורשת הכנסייה העתיקה של אנטיוכיה שהוקמה לפי המסורת, על ידי השליח פטרוס הקדוש. היא משתמשת במיסה הקדומה של יעקב הצדיק ושפת הפולחן שלה היא ארמית-סורית. בשנת 512 בסינוד שהתקיים בצידון נבחר לפטריארך מר סברוס, שהתנגד להחלטת ועידת כלקדון. הכנסייה שהכריזה על נאמנותה להחלטת ועידת כלקדון, או הכנסייה הכלקדונית הסורית בראשות הפטריארך היריב פלביאן הפכה לכנסייה היוונית אורתודוקסית של אנטיוכיה. בשנת 518 נאלץ מר סבריוס להימלט מאנטיוכיה לאלכסנדריה ומעמד המוסד שעמד בראשו התחיל להתערער. מי שהצליח לשקם את הכנסייה הלא-כלקדונית זאת היה לבסוף הבישוף המיאפיזיטי של אדסה יעקב בראדאי, שכיהן ב-578-543. משום כך הזרים היו קוראים לכנסייה זו "יעקבית", כינוי שעד היום אינו מקובל עליה.. מושב הפטריארך הסורי אורתודוקסי של אנטיוכיה נדד בין מנזרים שונים - ביישובים כמו קרתמין, קנשרין (כלקיס) על יד חלב, מלטיה ואמיד (דיארבקיר), עד שבשנת 1293 השתקע בדיירא דמר חנניא ("דיירו דמור חנניו" או "דיירו דכורכמו") ,בערבית "דייר זעפרן", הידוע גם כטור עבדין שבעיר מרדין. הפטריארכים הסורים של אנטיוכיה ישבו במנזר זה עד שנת 1933 כשנאלצו לעקור מטורקיה לסוריה - לחומס, והחל משנת 1959 בדמשק.
הכנסייה הסורית האורתודוקסית בפרס
הנסיבות ההיסטוריות יצרו מרכז נוסף של עדה זו, במזרח, תחת שלטון פרסי. רוב הנוצרים בפרס אימצו בהתחלה את הגישה הנסטוריאנית המונופיזיטית שעזרה להם לטעון בפני השלטונות הפרסים שהם אינם שוב תלויים במוסדות הכנסייתיים שבאימפריה הרומית, אויבת של פרס. הקתוליקוס מסלבקיה הכריז עצמו לפטריארך והשווה את מעמדו לזה של הפטריארך מאנטיוכיה. לעומת זאת חלק מהנוצרים בערים מוסול, נינווה, ותיכרית (טיגריס) המשיכו עדיין להיות נאמנים לדת העתיקה הדו-פיזיטית ולהיות כפופים לפטריארך האורתודוקסי מאנטיוכיה. אולם, אחרי פיצול הפטריארכיה מאנטיוכיה בשנת 512 סיעה "אורתודוקסית" זו הכירה דווקא בסמכות אותם הפרטיארכים של אנטיוכיה שהוגלו בגלל בחירתם במיאפיזיטיזם. נוצרים אלה מפרס קיבלו עליהם את עול "הכנסייה הסורית אורתודוקסית", כפי שאורגנה על ידי יעקב בראדאי. יעקב בראדאי הכתיר בשנת 559 את הבישוף אהודמה (575-559) כ"מטרופוליט גדול של המזרח". יורשיו בתפקיד של אהודמה הקדוש השתמשו החל מן המאה השביעית בתואר "מפריאן" או "מרפריונו" - כלמור "אב", "מוליד" (דומה ללשון "הפרה" בעברית) כעדיף על זה של קתוליקוס נהוג יותר אצל הכנסיית המזרח של האשורים. עם זאת, החל מן המאה ה-13 גם ה"מפריאן" נקרא לפעמים "קתוליקוס של המזרח". מושב הבישופים הסורים בפרס היה בהתחלה בתיכרית ובמאה ה-12 עבר למנזר דיירו מור מתאי במוסול. המפריאנים שכנו לסירוגין במוסול עד אמצע המאה ה-19. בשנת 1860 החליט הסינוד של הכנסייה הסורית האורתודוקסית שהתכנס בדייר אל זעפרן לבטל את התואר של מפריאן של המזרח.
הכנסייה הסורית האורתודוקסית בהודו
בשנת 1964 התקיים בקוטאיאם סינוד עולמי סורי אורתודוקסי בראשות הפטריארך מור איגנטיוס יעקב השלישי מאנטיוכיה, שבו המפריאן של הודו הוכרז כ"קתוליקוס של המזרח" האחראי על עיניני הכנסייה בהודו לבד. בסינוד זה הושג זמנית בלבד איחוד בין שני הפלגים היריבים, אך הם נפרדו שוב באמצע שנות ה-1970.. הקתוליקוס הנוכחי של כנסיית מלאנקארה הסורית האורתודוקסית הוא בסליוס מרתומא פאולוסה השני (החל משנת 2010. הוא נושא את התארים "קתוליקוס של המזרח ומטרופוליט של מלאנקארה".
בשנת 1964 הסינוד העולמי הסורי אורתודוקסי שהתכנס בקוטאיאם בהודו החליט להחיות את תפקיד המפריאן בהקשר ההודי. המפריאן של הודו אימץ את התואר "קתוליקוס של המזרח", כשסמכותו מוגבלת למאמינים מהודו בלבד.
כנסיית המזרח של האשורים (כנסייה פרסית, "נסטוריאנית")
לפי המסורת הוקמה בשנת 33 על ידי השליח תומאס הקדוש, וכן על ידי מארי הקדוש ואדאי הקדוש, כמסופר בספר האפוקריפי "משנת אדאי". ההקשר הגאופוליטי של הקמת כנסיית המזרח נוצר על ידי היריבות הפוליטית הגדולה שבין האימפריה הרומית ובין האימפריה הפרסית הסאסאנית. השליטים הזורואסטריסטים של פרס לא ראו בעין יפה את הקשרים שבין הנוצרים שבתחום שליטתם ובין הנוצרים שבאימפריה הרומית שאימצה במאה ה-4 את הנצרות כדת רשמית.
כנסיית המזרח התארגנה ב-310 והייתה השנייה אחרי הכנסייה האפוסטולית הארמנית שהנהיגה את מוסד הקתוליקוס. התואר אומץ על ידי הבישופים של בירת פרס, סלבקיה-קטסיפון שהיו ראשי הכנסייה של המזרח או של פרס, אך היו כפופים לפטריארך של אנטיוכיה. לבישוף פאפא בר גגאי (או אגאי)(329-317) היה לראשונה כבישוף של סלבקיה-קטסיפון מעמד-על לגבי הבישופים האחרים בפרס וככל הנראה נשא הראשון תואר של קתוליקוס. הכנסייה הפרסית או כנסיית המזרח של האשורים הפכה לאוטוקפאלית בשנת 431 כשהקתוליקוס של אז דחה את החלטות ועידת אפסוס.
במאה ה-5, הבישוף מור יצחק (410-399) שארגן את ועידת סלבקיה-קטסיפון קרא לעצמו בישוף של סלבקיה-קטסיפון, קתוליקוס וראש הבישופים של כל המזרח ומעמדו זה הוכר על ידי המלכים הפרסים. שושלת זו של קתוליקוסים הקימה את "כנסיית המזרח" והובילה את התפתחות "הפולחן הסורי (אשורי) המזרחי". ידועה במערב כ"כנסייה הנסטוריאנית", כנסייה זו, באמצעות מנהיגה דינכא הרביעי, דרשה בשנת 1976 להפסיק את השימוש בכינוי הזה, שאינו תואם מזמן את המשנה הכריסטולוגית שלה. כנסיית המזרח האשורית אינה קוראת לעצמה "אורתודוקסית" אלא "קדושה", "קתולית" (במובן של "אוניברסלית", "כלל-עולמית" בלבד) ו"אפוסטולית" בהתאם ל"קרדו" מוועידת ניקאה וקונסטנטינופול ("אנחנו מאמינים בכנסייה אחת, קדושה, קתולית ואפוסטולית
הקתוליקוס הנוכחי הוא מר דינכא הרביעי, המכהן החל מ-17 באוקטובר 1976. עד שנת 1984 ישב בטהראן, באיראן ולאחר מכן במורטון גרוב על יד שיקגו, בארצות הברית.
.
הכנסייה הקדומה של המזרח
הוקמה על ידי סיעה של כנסיית המזרח של האשורים שדחתה בשנת 1968 את אימוץ לוח השנה הגרגוריאני. הקטוליקוס -פטריארך של בגדאד, מהשנת 1972 - אדאי השני.
הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית
לפי המסורת, הכנסייה הוקמה על ידי השליח אנדראס הקדוש במאה הראשונה. אצל הגאורגים היה קיים התואר קתוליקוס החל משנת 475 או 484 ועד 1811, כשגאורגיה סופחה לרוסיה. בין 1811 - ובין 1917 היא התמזגה בתוך מוסדות הכנסייה האורתודוקסית הרוסית. בשנת 1917 הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית הפכה לאוטוקפאלית וראשה הוכרז שוב כקתוליקוס, שמושבו בטביליסי. החל מ-023 בדצמבר 1977, הקתוליקוס-פטריארך של כל גאורגיה, ארכיבישוף של מצחתה וטביליסי, הוא איליה השני.
כנסיות קתוליות (נצרות מזרחית קתולית)
(כנסיות באיחוד מלא עם רומא)
הכנסייה הקתולית הכלדאית
היא כנסייה שהתפחה מתוך כנסיית המזרח של האשורים ונפרדה ממנה במאה ה-16 על ידי איחוד מלא עם הכנסייה הקתולית והכרת סמכות האפיפיור. חסידיה הם בני העם אשורי או כלדאו-אשורי מעיראק שהיו זמן רב דוברי ניב ארמי. המנהיג שלה הנוכחי, הקרדינל - קתוליקוס-פטריארך הקתולי הכלדאי של בבל הוא כעת עמנואל השלישי דלי. מושבו בבגדאד.
הכנסייה הקתולית הארמנית
לכנסייה ארמנית זו, שקמה בשנת 1742 (פרט כנסייה הקתולית ארמנית מלבוב שהוקמה ב-1620) יש קתוליקוס-פטריארך משלה, הנושא גם את התואר פטריארך, ויושב בכפר בזומר, בלבנון. החל משנת 1999 הקתוליקוס-פטריארך של הכנסייה הקתולית הארמנית הוא נרסס בדרוס ה-19 טרמוני. תוארו הרשמי הוא "פטריארך-קתוליקוס של בית קיליקיה".
פיוטר נסטרוב
פיוטר ניקולייביץ' נסטרוב (27 בפברואר 1887, ניז'ני נובגורוד - 8 בספטמבר 1914, ז'ובקבה (לפי הלוח היוליאני, לפי הלוח הגרגוריאני 15 בפברואר 1887 - 26 באוגוסט 1914)) היה טייס רוסי, מתכנן מטוסים וחלוץ אווירובטיקה.
ביוגרפיה
נסטרוב נולד ב-15 בפברואר 1887 בניז'ני נובגורוד, למשפחת קצין בצבא הרוסי. באוגוסט 1904 עזב את בית הספר הצבאי בעירו והשתלם באקדמיה לארטילריה בסנט פטרבורג, הגיע לדרגת סגן משנה ושירת בולדיווסטוק. על פי החוקים דאז, קצין שנישא לפני גיל 28 היה חייב להפקיד 5,000 רובלים עבור משפחתו במקרה וימות בקרב. הקצינים היחידים שהחוק לא חל עליהם היו קצינים שהוצבו במזרח המדינה. נסטרוב, שלא הספיק לצבור הון, ביקש להיות מוצב במזרח ולקח את אשתו עמו לעיר.
בשנת 1909 נחשף לעולם התעופה כאשר הוצב בתור צופה בכדור פורח. בשנת 1911 בנה את הדאון הראשון שלו ולמד לטוס. הוא סיים קורס טיס בבית ספר לטיס בסנט פטרבורג ב-11 באוקטובר 1912. זמן קצר לאחר מכן עבר את המבחנים הדרושים למעבר להפוך לטייס קרבי.
הישגים
נסטרוב האמין כי מטוס יכול לטוס בלולאה, תמרון שלא נעשה עד לזמנו. למרות ספקות מצד עמיתיו, הוא ביצע את התמרון לראשונה ב-9 בספטמבר 1913 (27 באוגוסט לפי לוח השנה שהיה נהוג אז ברוסיה) והפך לטייס הראשון בעולם שהטיס מטוס בלולאה. על התמרון המסוכן הוא נעצר למשך עשרה ימים בגין "סיכון נכסי הממשלה". הישג זה פרסם אותו בן לילה, ולאחר שאדולף פגו הצרפתי ביצע אף הוא את התמרון, עונשו בוטל. לאחר מכן הוא קודם להיות מוביל מבנה ואף עוטר במדליה. נסטרוב התאמן רבות כדי לשפר את יכולותיו באוויר, ביצע תמרונים חדים וטיסות ארוכות על מנת לשפר את יכולות האימון של טייסי חיל האוויר הרוסי.
באותם ימים, המטוסים לא צוידו בכלי נשק, ונסטרוב נהפך לטייס הראשון שמפיל מטוס אויב ללא נשק. ב-25 באוגוסט 1914 הוא נגח את מטוסו במטוס אויב של חיל האוויר האוסטרי. הוא היה להוט להלום באויב בחוזקה, אך הנזק שגרם למטוס היריב היה זהה לנזק שספג מטוסו ובפועל שניהם התרסקו. בימיו, הטייסים לא נחגרו בתא הטייס, וכתוצאה נסטרוב נפל ממטוסו ומת ביום שלמחרת. שמה של העיר ז'ובקבה, שהייתה קרובה לאזור הקרב, שונה בשנת 1951 לשם נסטרוב לזכרו.
מורשת
נסטרוב נקבר בקייב, האימפריה הרוסית. שיטת הניגוח שלו אומצה על ידי טייסי חיל האוויר הרוסי במלחמת העולם השנייה בהצלחה, מבלי שספגו אבדות. לכבודו, ברית המועצות ייסדה את "גביע נסטרוב" שניתן לצוותי אווירובטיקה מצטיינים. הגביע נתרם לפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה בשנת 1962.
אסטרואיד "נסטרוב 3071" שהתגלה בשנת 1973 קרוי על שמו.
אינטרפרומטר מאך-זנדר
בפיזיקה, אינטרפרומטר מאך זנדר (באנגלית: Mach–Zehnder interferometer) הוא התקן המשמש לקביעת השינויים בפאזה היחסית בין שתי אלומות מקבילות על ידי פיצול אור ממקור יחיד. אחד השימושים העיקריים של אינטרפרומטר מאך-זנדר הוא לשם מדידת הפאזה היחסית בין שתי האלומות שנובעת מהפרשי אורכי הדרכים או מהצבת חומר כלשהו בדרכה של אחת האלומות. המערכת נקראת על שם הפיזיקאים לודוויג מאך (בנו של ארנסט מאך) ולודוויג זנדר. עבודתו של זנדר משנת 1891 חוזקה והורחבה על ידי מאך בשנת 1892.
מבוא
אינטרפרומטר מאך-זנדר מבוסס על פיצול הקרן לשתי קרניים שעוברות דרך גאומטרית זהה (אך דרך אופטית שונה, עקב מעברה של אחת משתי הקרניים בתווך שונה, הוא התווך הנבדק), ונועד לבדיקת תכונות של חומרים. על ידי הצבת חומר כלשהו בדרכה של אחת הקרניים ניתן לדעת משינוי פאזת הקרן את טיב החומר וצפיפותו. לחלופין, כשניתן לשנות את מקדם השבירה של החומר (ולכן את הדרך האופטית) ניתן לשלוט בעוצמת האות המתאבך. בתכונה זו משתמשים בבניית מאפנני עוצמה בתקשורת אופטית בקצב גבוה. אחד השימושים העיקריים של אינטרפרומטר מאך-זנדר הוא לשם מדידת ההשפעות עקב שינויים בלחץ, שינויים בצפיפות, או שינויים בטמפרטורה של גזים. הדבר נבדק על ידי הצבת תאי-מחקר המכילים גז מסוים בדרכה של אחת הקרניים, ומדידת השינויים בתבנית ההתאבכות המתקבלת, עקב שינויי לחץ וטמפרטורה בתא. מאפיין המייחד את אינטרפרומטר מאך-זנדר הוא העובדה שהקרניים לא עוברות יותר מפעם אחת במסלול, להבדיל מאינטרפרומטר מייקלסון שבו כל קרן מוחזרת ממראה דרך אותו מסלול שבו כבר עברה.
מבנה המערכת
אלומת קרני אור מקבילות מפוצלת על ידי מראה דיאלקטרית. שתי האלומות המתקבלות ("אלומת הדגימה" ו"אלומת הייחוס") משתקפות כל אחת במראה ולאחר מכן עוברות במראה דיאלקטרית נוספת ונכנסות לשני גלאים.
מודל מבוסס אופטיקה קלאסית
השדה בכניסה הוא E_0
מיד לאחר המעבר במפצל האלומה הראשון מתקבלים השדות: ,
כאשר r הוא מקדם החזרת השדה ו- t הוא מקדם העברת השדה.
,
בשלב זה האלומות מתלכדות שנית ונקבל לאחר מפצל האלומה שתי אלומות חדשות שכל אחת מהן מגיעה לאחד מהמסכים או הגלאים:
כאשר המינוס נובע מכיוון הפגיעה ההפוך במפצל האלומה לעומת מפצל האלומה הראשון.
נחשב את העוצמה במוצא הראשון:
האיש מכוכב ארץ
האיש מכוכב ארץ (באנגלית: The Man from Earth) הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי משנת 2007, שנכתב על ידי ג'רום ביקסבי ובוים על ידי ריצ'רד שנקמן.
אינטרפרומטר מאך-זנדר
מודל מבוסס אופטיקה קלאסית
נוכל לפתח את האיבר השני בביטוי העוצמה במוצא הראשון :
האיש מכוכב ארץ
הרעיון לסרט נהגה על ידי ביקסבי עוד בשנות ה-60 המוקדמות, אך הוא סיים לכתוב אותו רק לקראת מותו באפריל 1998. חלק מהצלחתו של הסרט הגיעה בזכות תפוצתו ברשתות עמית לעמית (Peer to peer) באינטרנט, דוגמת ביטורנט. מפיק הסרט הודה על כך באופן פומבי למשתמשי הרשתות הללו. בהמשך, שנקמן עיבד את הסרט למחזה בעל אותו השם.
אינטרפרומטר מאך-זנדר
מודל מבוסס אופטיקה קלאסית
על ידי חישוב דומה גם לעוצמה במוצא השני, תוך התחשבות במינוס, מתקבלים שני מוצאים משלימים:
האיש מכוכב ארץ
עלילת הסרט נסובה סביב סיפורו של ג'ון אולדמן, פרופסור באוניברסיטה שעוזב את עבודתו, וטוען שהוא קרו-מניון (אדם מהתקופה הפלאוליתית) שבדרך כלשהי הצליח לשרוד יותר מ-14 אלף שנה. הסרט כולו מתרחש בביתו של אולדמן במהלך מסיבת הפרידה שלו, והוא מורכב כמעט כולו מדיאלוג. העלילה מתקדמת באמצעות השיחה בין אולדמן וחבריו מהאוניברסיטה בה הוא עבד.
אינטרפרומטר מאך-זנדר
מודל מבוסס אופטיקה קלאסית
כאשר R הוא מקדם החזרת ההספק ו- T הוא מקדם העברת ההספק.
כמו כן היא הויסיביליות, מספר הגל הוא, מקדם השבירה n והפרש הדרכים שהקרניים עוברות.
האיש מכוכב ארץ
פרסים
הסרט זכה במספר פרסים:
אינטרפרומטר מאך-זנדר
מודל מבוסס אופטיקה קלאסית
בנוסף, הגדרנו את N=R^2+T^2.
כפי שתואר קודם, ניתן לבצע מדידות מדויקות ביותר ברמת דיוק של חלקי אורך גל.
למשל, עבור, מתקבל: ,
עבור : יתקבל שינוי פאזה של 2\pi. כלומר ישנה רגישות של עשירית פרומיל במקדם השבירה.
מודל מבוסס אופטיקה קוואנטית
נבחן איך כל אלמנט באינטרפומטר מתנהג עבור כניסת פוטון.
נניח כי הפוטון נכנס אל המערכת לפי.
לאחר מכן הוא עובר במראה דיאלקטרית (אשר נניח שמחלקת את הקרן ביחס 50/50) אותה ניתן לייצג לפי המטריצה:
בהמשך קיים הפרש דרכים אופטי בין שני המסלולים ΔL, נגדיר את צבירת הפאזה:.
רגע לפני מפצל האלומה השני :
ולאחר המעבר במפצל האלומה השני נקבל :
ההסתברות לגילוי במוצא עבור הגלאי הראשון:, ובאופן משלים עבור הגלאי השני:.
מאפיינים
חוקי פרנל להחזרה ולהעברה של גלים בתווך דיאלקטרי מרמזים שקיימת הסחת פאזה לגל, כאשר הוא מוחזר מתווך בעל מקדם שבירה גבוה לתווך בעל מקדם שבירה נמוך, אך לא במקרה ההפוך.