cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גטו לבוב
האקציות והמשלוחים
לאחר סדרת משלוחים אלה נותרו בגטו כ-86,000 תושבים רשומים (ובנוסף מספר לא ידוע של שוהים בלתי רשומים). בגטו הוקמו סדנאות עבודה, ורבים הועסקו גם בעבודות כפייה מחוץ לתחומי הגטו, בעיקר במחנה ינובסקה. ב-23 ו-24 ביוני נלקחו כ-2,000 יהודים נוספים לינובסקה; רק 120 מהם הועסקו בעבודות כפייה, וכל היתר נורו במקום.
במהלך חודש אוגוסט 1942 נערכה "האקציה הגדולה" בגטו. בהנחיית האס אס ובסיוע משמרות אוקראינים והמשטרה היהודית רוכזו היהודים במספר נקודות איסוף בעיר – כיכר תאודור, חצר בית הספר סובייסקי, והרחבה בחזית מחנה ינובסקה. כ-1,600 מתוכם נבררו לעבודה במחנה ינובסקה, כ-1,000 נורו עוד בתחומי הגטו (ביניהם ילדי בית היתומים והחולים מבתי החולים), והיתר – כ-50,000 בני אדם – נשלחו להשמדה בעשרה משלוחים לבלז'ץ. עם סיום "האקציה הגדולה", ב-1 בספטמבר 1942, הוצא להורג בתלייה ראש היודנראט הנריק לנדסברג, יחד עם אנשי המשטרה היהודית.
חיסול הגטו
הגטו הוכרז כ"מחנה עבודה" בו היו יכולים לשהות רק כאלה שחיוניים לעבודה למען המאמץ המלחמתי. עדיין, חסו בו במסתור עוד אי-אלו שוהים בלתי חוקיים שחמקו מן האקציות. ב-1 ביוני 1943 הוחלט על חיסול סופי של הגטו, במאמץ משותף של האס אס, כוחות משטרה גרמנים ואוקראינים, ונוער היטלריוגנד. בין היהודים התארגנה התנגדות חמושה, שהצליחה להסב מספר אבדות בקרב כוחות אלה. כוחות האס אס והמשטרה פוצצו בניינים ובונקרים תת-קרקעיים ששימשו מסתור ליהודים, חיסלו כ-3,000 יהודים בתחומי הגטו, ושילחו כ-7,000 אחרים למחנה ינובסקה שם עברו סלקציה. מרביתם נורו במקום, וככל הנראה היו גם שנשלחו למחנה ההשמדה סוביבור. אחרוני יהודי לבוב רוכזו בינובסקה והוצאו להורג ב-18 בנובמבר 1943.
כאשר נכנס הצבא האדום לעיר ב-26 ביולי 1944, נמצאו בלבוב וסביבותיה בין כ-200 לכ-300 יהודים ששרדו במסתור.
נחל הקיבוצים
נַחַל הַקִּבּוּצִים או נַחַל קִבּוּצִים (בעבר נהר אל ג'מעין) הוא נחל איתן הזורם בעמק המעיינות שבעמק בית שאן.
גאוגרפיה
הנחל ניזון מקבוצת מעיינות הבוקעים לרגלי הגלבוע ליד קיבוץ ניר דוד (תל עמל) שהיה קיבוץ 'חומה ומגדל' הראשון. זו הסיבה שהמעיינות הראשיים של הנחל קרויים בעברית: עין חומה (עין ג'מאעין בערבית) ועין מגדל (עין פוואר בערבית). שני המעיינות חוברים לנחל משותף ששמו בערבית: נהר ג'מאעין, מלשון ג'מאעי (משותף בערבית), ומכאן התרגום לשמו העברי נחל הקיבוצים. השם המקומי של הנחל השגור בפי המקומיים הוא "המשולש".
שני המעיינות המזינים את הנחל בעלי ספיקה גבוהה. מימי עין חומה נתפסים ברובם להשקיה ושתייה, ומימי עין מגדל זורמים בחלקם הגדול לאורך הנחל. טמפ' המים בנחל קבועה כל השנה ועומדת על 24 מעלות.
שמורת נחל הקיבוצים
שמורת נחל הקיבוצים היא שמורת טבע מוכרזת בעמק המעיינות שבעמק בית שאן, שהוכרזה ב-10 בינואר 2006. שטח השמורה הוא כ-70.1 דונם. השמורה סובבת את נחל הקיבוצים.
ממציא
ממציא הוא אדם היוצר המצאות חדשות: בדרך כלל, מוצרים שונים שלא היו קיימים קודם לכן, והם משמשים לשימושים חדשים לחלוטין או מהווים שיפור למוצרים קודמים ששימשו למטלה דומה.
ממציאים רבים (אך לא כולם) הם מדענים. רובם מבססים את יצירתם על תגליותיהם של מדענים אחרים, מתנסים בשימושים מעשיים וצירופים של תגליות אלה, ובעזרת שיפורים וצירופים של מכשירים קיימים, יוצרים מכשירים שימושיים חדשים.
בין הממציאים המפורסמים ניתן למנות את ארכימדס, שהמציא את בורג ארכימדס וכלי נשק שונים; האחים רייט, שהמציאו את המטוס הראשון; צ'ארלס באבג', שנחשב לאבי המחשב; טים ברנרס-לי, שהמציא את ה-World Wide Web; ארתור סי. קלארק, שהגה בספר מדע-בדיוני את הלווין הגיאוסינכרוני; רודולף דיזל, ממציא מנוע הדיזל; תומאס אדיסון, ממציא הנורה החשמלית, הפטיפון, והמצאות רבות אחרות; יוהאן גוטנברג, ממציא מכבש הדפוס; אלפרד נובל, ממציא הדינמיט; בלייז פסקל, ממציא מכונת החישוב; ורבים אחרים.
לא כל ההמצאות הן גדולות ומשנות סדרי עולם. ממציאים רבים מתגאים בהמצאות קטנות אך שימושיות מאוד, שהקלו על חיי אנשים רבים, או שיפרו את תרבות הפנאי. כך למשל יוהאן ואלר מוכר בטעות כממציא אטב הנייר, וארתור ויין הוא ממציא התשבץ.
מערכת הפטנטים הוקמה כדי לעודד ממציאים להמציא על ידי הבטחת מונופול לזמן מוגבל על המצאות שנמצאות חדשניות ומתקדמות המצאתית. כיום, יש הטוענים כי מערכת זו מנוצלת לרעה (בעיקר בארצות הברית), ויש הקוראים לרפורמה במערכת הפטנטים או אף לביטולה. ממציא המעוניין בקבלת פטנט על המצאתו צריך לפנות לרשות הפטנטים, המדגמים וסימני המסחר במדינה בה הוא מעוניין לקבל הגנה על המצאתו. מקובל שממציא שוכר את שירותיו של עורך פטנטים בכל הקשור להתנהלות מול רשות הפטנטים אך לרוב אין חובה לעשות כן כאשר מדובר ברשות פטנטים במדינתו של הממציא.
יש ממציאים שממציאים המצאות כחלק מעבודתם למשל במעבדות מחקר (למשל במעבדות בל). יש ממציאים שעושים זאת למען השגת מקור פרנסה נוסף, ויש ממציאים שממציאים המצאות בשביל לעזור לאחרים.
מאריוש בלשצ'אק
מאריוש בלשצ'אק (בפולנית: Mariusz Błaszczak; נולד ב-19 בספטמבר 1969) הוא פוליטיקאי פולני ממפלגת חוק וצדק, המכהן כסגן ראש ממשלת פולין וכשר ההגנה הלאומית. כיהן בעבר כשר הפנים.
ביוגרפיה
בלשצ'אק נולד בלגיונובו ב-19 בספטמבר 1969. הוא השלים תואר בהיסטוריה באוניברסיטת ורשה ב-1994, ולאחר מכן למד בבית הספר למנהל ציבורי עד 2001. לאחר סיום לימודיו נכנס לפוליטיקה במסגרת מפלגת חוק וצדק. ב-2002 הוא נבחר לתפקיד כסגן ראש עיריית וולה. ב-2004 הוא נבחר לתפקיד ראש עיריית שרודמיישצ'ה. ב-2005 הוא עבר לפוליטיקה הארצית ומונה למנהל משרד ראש הממשלה קז'ימייז' מרצינקייביץ'. ב-27 במרץ 2007 הוא מונה לשר בלי תיק עד 16 בנובמבר של אותה שנה. ב-15 בנובמבר 2015 הוא מונה לשר הפנים והמנהל, תפקיד שנוצר כאיחוד בין משרד הפנים ומשרד המנהל. ב-9 בינואר 2018 הוא מונה לשר ההגנה הלאומית. ב-22 ביוני 2022 הוא מונה במקביל לסגן ראש ממשלת פולין.
פטרודאוסטרו
פטרודאוסטרו (שם מדעי: Pterodaustro; מילולית: "כנף מהדרום") הוא סוג של זוחל מעופף מסדרת הפטרוזאורים שחי באמריקה הדרומית לפני 105 מיליון שנה.
גילוי
מאובניו של פטרוזאור זה נמצאו בכמה מחצבים בפרובינציה סן לואיס שבמרכז ארגנטינה, וכן בצ'ילה. לאורך השנים נמצאו מעל 750 פטרוזאורים בחפירות, מה שהופך אותו לאחד מהידועים שבפטרוזאורים. הוא קיבל את שמו ב-1969 בידי הפלאונטולוג חוסה בונפרטה (José Bonaparte) ומשמעותו "כנף דרומית". השם המדעי מנציח את הפלאונטולוג הארגנטינאי רומן גיניאסו (Román Guiñazú).
מאפיינים
זה היה פטרוזאור עם מוטת כנף באורך 250 סנטימטר והיה בעל רגליים חזקות וזנב ארוך יחסית. למרות זאת הוא נחשב לקרוב של הפטרודקטיל ושל הפטרוזאורים הגדולים, שרובם היו חסרי זנב. לפטרוזאור זה הייתה גולגולת מוזרה באורך 29 סנטימטר שהייתה בעלת לסת תחתונה כפופה בהרבה מהעליונה ושתי הלסתות נעו כלפי מעלה בקשת. בקצוות הלסת התחתונה היו מעל 100 מברשות דמויות-שיניים שאורכם הגיע ל-3 ס"מ. במבנם הם דמו ללסתות הפלמינגו, כמה ברווזים ולווייתני מזיפות אשר כל אלה משתמשים בהם כדי לגרוף יצורים קטנים מהמים ולסנן בעזרת ה"מברשות" את המים החוצה. כך ייתכן שהפטרוזאור חי בקצוות אגמים או חופים ושליית דגים וסרטנים. לעיתים כך נראה הוא גם בלע אבנים קטנות.
לא ברור אם היה יכול גם לצוף על המים, אך ייתכן שבשל גודלו היה זקוק למסלול המראה גדול לצורך מעוף בדומה לפלמינגו או לברבורים.
בתרבות
פטרוזאור זה הופיע במשחקים פארק היורה 3: בניית פארק, עולם היורה: המשחק ובסדרה דינו דן.
ביספוספונטים
ביספוספונטים (באנגלית: Bisphosphonates) אלו תרופות המונעות את איבוד מסת העצם ומיועדות לטיפול בדלדול עצם ומחלות נלוות, כגון מחלת פאג'ט של העצם. התרופות נקראות כך משום שהן מכילות שתי קבוצות פוספנט (PO3) והן כוללות, בין היתר, את התרופות Alendronate (בישראל משווק תחת השמות פוסלן, מקסיבון, אלנדרונאט) ו- Risedronate (בישראל, אקטונל, התרופה מאושרת גם לצורך מניעה של דלדול עצם כתוצאה משימוש בסטרואידים). תרופות אלו מהוות את התרופות העיקריות לטיפול בדלדול עצם, אולם קיימות גם תרופות נוספות ממשפחה זו.
תרופות אלו הראו ירידה משמעותית בסיכון לשברים אוסטאופורוטיים. כך למשל, המחקר Fracture Intervention Trial אשר כלל צריכה יומית של התרופה אלנדרונאט למשך מעל לשנתיים, הראה ירידה בסיכון לפתח שברי חוליות בכ-50% וירידה של 50% בשברי צוואר הירך. מחקרים אחרים הראו תוצאות דומות גם בטיפול הניתן אחת לשבוע עם מינון גבוה יותר. לכן, נכון ל-2012 ההמלצה היא טיפול אחת לשבוע, המגביר את היענות החולה ליטול את התרופה.
דרך מתן
על התרופה להילקח בבוקר עם כוס מלאה מים ועל קיבה ריקה, משמע לפני ארוחת הבוקר. זאת מאחר שהתרופה איננה נספגת היטב במערכת העיכול ועל כן יש למקסם את ספיגתה. על המטופלים להישאר זקופים למשך חצי שעה לאחר נטילת התרופה כדי להימנע מגירוי הוושט. מכיוון שהתרופה עלולה לגרות את הוושט, אין לתת אותה לחולים הסובלים מהיצרויות של הוושט או מהתרוקנות לא תקינה שלו.
אופן פעולת התרופה
ביספוספונטים אלו תרופות אשר באופן ספציפי מונעות את הפעילות של אוסטאוקלסטים (תאים הורסי עצם) וכן מורידות את מספרם, בין היתר, על ידי ביצוע אפופטוזה (הרג מתוכנן של התא).
תופעות לוואי
תופעות לוואי נפוצות יחסית כוללות חוסר נוחות בקיבה או גירוי של הוושט, שניתן לרוב למנוע אותן במידה והתרופה נלקחת בהתאם להוראות נטילתה (כלומר להישאר זקופים למשך לפחות חצי שעה לאחר נטילת התרופה). תופעת לוואי בעייתית אולם נדירה יותר היא נמק עצם של הלסת (osteonecrosis of the jaw), בעיקר של הלסת התחתונה.
Sealab
SEALAB (תרגום חופשי מאנגלית: מעבדה ימית) היא סדרת ניסויים של הצי האמריקני שבמסגרתם נסיינים שהו וגרו מתחת לפני המים לזמן ממושך, במעונות תת-ימיים, מעין קפסולות, בבידוד מוחלט מהסביבה החיצונית ומאנשים אחרים.
מטרת המחקר הייתה להבין את יכולת הגוף האנושי להתמודד עם תנאי לחץ לא טבעיים, בידוד וריחוק מן החברה, וכמו כן בדיקת אופן פעולת מערכות האדם הכלליות מתחת לפני המים בזמן ממושך.
SEALAB I
SEALAB I, המתקן הראשון בסדרת שלושת המתקנים, הוכנס אל מתחת לפני המים ליד חוף ברמודה, ב-1964. המתקן הושם בעומק של 58 מטרים מתחת לפני הים. המתקן נבנה מחומרים עמידים והורד מתחת לפני המים על ידי מנוף. במסגרת הניסוי, במתקן שהו ארבעה צוללנים, שהיו אמורים לשהות בו כשלושה שבועות רצופים. כעבור 11 ימים הניסוי הופסק, בעקבות סערה טרופית.
על המתקן פיקד רב החובל ג'ורג פ., שפיתח מאוחר יותר מחקרים חשובים בנושא צלילה וציוד צלילה. SEALAB I היה מתקן בסיסי ביותר, ולא היו בו מכשירים אלמנטריים כגון מקררים או תאורה. בנוסף, SEALAB I היה הניסוי הראשון, ולכן לא בוצעו בו ניסויים רבים שנדרשו לפרויקט. בין השאר בשל כך בוצעו עוד מספר ניסויים.
SEALAB II
כל צוות בילה חמישה עשר יום במתקן התת-ימי, אך האסטרונאוט סקוט קרפטנר, שגם השתתף בפרויקט, נשאר במתקן שלושים ימים. בנוסף לבחינה גופנית של הצוותים (מתוארת בספר שנכתב על ידי רודולף והאמרליך), הנסיינים בדקו כלים חדשים, שיטות חילוץ, וכן נבדק מצב הרוח והתחושות הנפשיות אצל הנסיינים, ששהו ימים רבים מתחת לפני הים, מבלי לפגוש באדם אחר.
לצוות במתקן סייע דולפין בשם סאפי שאומן בתוכנית היונקים הימיים של הצי האמריקני, אשר העביר לשוהים מים ומזון מפני השטח. נעשה שימוש דווקא בדולפין שיעביר אספקה בגלל שתי סיבות עיקריות: אחת, כדי לבודד עד כמה שניתן את הנסיינים השוהים במתקן מהעולם החיצון, והשנייה, משום שמדובר בעומק רב שקשה להגיע אליו בלי ציוד מתאים, מה גם שזו הייתה הזדמנות לבחון את הדולפינים בתוכנית היונקים הימיים של הצי האמריקני, שאחת ממטרותיה היא העברת ציוד ואספקה.
SEALAB III
בסיסה של קפסולת SEALAB III הוא שילדת מבנה SEALAB II, עם שיפוצים ושיפורים רבים, אך היא מוקמה בעומק פי ארבעה מאשר SEALAB II (כ-240 מטרים). לפי התכנון, חמישה צוותים של תשעה צוללנים היו אמורים לשהות כל אחד כ-12 ימים במתקן, לבחון שיטות חילוץ וכן מחקרים בנושא אוקיינוגרפיה ודיג.
בזמן שחמשת הצוללנים האחרים ששהו במתקן הובלו לתהליך כבן שבוע להפחתת לחץ הדרגתית בתא לחץ, היו ניסיונות חוזרים ונשנים לפגיעה באספקת החמצן שלהם, על ידי מישהו בסיפון. לבסוף, שומר הוצב ליד תא הלחץ והצוות החלים. חשוד אפשרי זוהה על ידי פסיכיאטר המבצע, אולם הפושע מעולם לא הועמד לדין והסיבה לניסיון ההריגה לא ידועה.
לפי דבריו של ג'ון קרייבן, אחד מבכירי קציני חיל הים האמריקני ומנהל חטיבה שבמסגרתה התנהל פרויקט SEALAB, פרויקט SEALAB III הוא "כישלון מוחלט עם כל התקלות המוזרות והאפשריות".
בעקבות אירועים אלה, פרויקט SEALAB הלך ודעך. למרות שלמחקרים הייתה חשיבות רבה והתקלה בקפסולה תוקנה, לא היה המשך לניסוי. כעבור זמן, הועלו מספר הצעות להמשך הניסויים, אך הן מעולם לא מומשו.
קווין גודלי
ביוגרפיה
קווין גודלי נולד בפרסטויץ' למשפחה ממוצא יהודי. הוא ניגן במספר הרכבים מוזיקליים במנצ'סטר ובכללם להקת הבית של בריגדת הבנים והבנות היהודים. במהלך לימודיו במכללה במנצ'סטר פגש בלול קרים והם ניגנו יחדיו במספר הרכבים. ב-1972 ייסדו גרהאם גולדמן, אריק סטיוארט, קווין גודלי ולול קרים את להקת הארט-רוק 10cc, אשר נודעה בשורת להיטים לאורך שנות ה-70. ב-1976 עזב גודלי את הלהקה ביחד עם לול קרים, ובהמשך ייסדו את ההרכב המוזיקלי גודלי וקרים.
במקביל עסקו השניים בניהול והפקה מוזיקליים ובין השאר הפיקו ב-1981 את הקליפים לאלבום Duran Duran של להקת דוראן דוראן, ובכלל זה את הקליפ הפרובוקטיבי לשיר Girls On Film אשר עורר הדים תקשורתיים. ב-1984 ניהלו והפיקו את ההופעה החיה של להקת פוליס לאלבומם המצליח "Synchronicity". ב-1986 היו גודלי וקרים מועמדים לפרס הגראמי על הפקת המופע של להקת פוליס.
ב-1992 התאחדו חברי להקת 10cc להפקת אלבום שנקרא "...Meanwhile" ובמסגרתו שיתפו פעולה עם מספר מוזיקאים ובכללם פול מקרטני. בהמשך, הופיע גודלי ביחד עם גרהאם גולדמן.
קווין גודלי הפיק מספר רב של וידאו קליפים לשורה ארוכה של אמנים ולהקות ובכללם: בריאן אדמס, U2, בלר, סטינג, איסט 17, אריק קלפטון, רונאן קיטינג ובויזון.
אלנה והסוד של אוולור
אלנה והסוד של אוולור (באנגלית: Elena and the Secret of Avalor) הוא סרט טלוויזיה אמריקאי בהנפשה ממוחשבת, המהווה קרוס-אובר לסדרות של דיסני ג'וניור וערוץ דיסני - "אלנה מאוולור", לה הוא מהווה פריקוול, ו"הנסיכה סופיה הראשונה".
הסרט שודר בארצות הברית בערוץ דיסני ב-20 בנובמבר 2016, ובישראל בדיסני ג'וניור ישראל ב-6 ביולי 2017.
עלילה
כשאלנה הייתה בת 16, המכשפה שאריקי השתלטה על הממלכה והרגה את הוריה של אלנה. אלנה נכלאה בתוך התליון של אוולור ואחותה איזבל וסביהן נקלעו בתוך ציור. לאחר 41 שנים, התליון הגיע לנסיכה סופיה, אשר מגלה שאלנה כלואה בתוכו. בעזרת אנשים רבים וקסם, היא עוברת הרפתקה שבסופה אלנה, איזבל וסביהן משתחררים.
הרגלים רעים
"הרגלים רעים" הוא אלבומו השני של המוזיקאי יוני בלוך שיצא לאור ב-2007.
הפקה
חברי הלהקה המלווה את בלוך באלבום זה הם תומר להב (גיטרה), טל זובלסקי (גיטרה), אריאל ערמוני (תופים), טל קירשבוים (בס), דניאל קורן (פסנתר) ועוד. באלבום זה, בניגוד לאלבומו הקודם של בלוך, לא שיתפה איתו פעולה הזמרת אפרת גוש. רוב מילות השירים נכתבו על ידי ברק פלדמן בשיתוף עם בלוך. השירים משלבים מאפיינים של מוזיקת רוק כמו גיטרות חשמליות וצעקות, לצד קטעי פסנתר מלודיים ומינימליים בביצוע בלוך עצמו. מספר שירים פורסמו טרם הוצאת האלבום באתר במה חדשה.
ארמן ג'יגרחניאן
ארמן בוריסוביץ' גִ'יגָרְחַנְיָאן (ברוסית: Арме́н Бори́сович Джигарханя́н; בארמנית: Արմեն Բորիսի Ջիգարխանյան; 3 באוקטובר 1935 – 14 בנובמבר 2020) היה שחקן קולנוע ותיאטרון סובייטי ורוסי ממוצא ארמני, ששיחק בעיקר בתפקידים קומיים. שימש כמנהל תיאטרון דרמה מוסקבאי הנושא את שמו וידוע כמי שנכנס לספר השיאים של גינס כשחקן הרוסי שהשתתף במספר הרב ביותר של סרטים (למעלה מ-300 סרטי קולנוע וטלוויזיה). בישראל מוכר גִ'יגָרְחַנְיָאן מהופעתו כאוליגרך במיני הסדרה הישראלית "טרויקה". בשנת 1985 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות.
נאמר עליו כי "יש מעט מאוד ארמנים בכדור הארץ, בהשוואה לסרטים שבהם שיחק ג'יגרחניאן".
נפטר במוסקבה ב-14 בנובמבר 2020.
מאיר יעקב קיסטר
מאיר יעקב קִיסְטֶר (Kister; 16 בינואר 1914 – 16 באוגוסט 2010) היה פרופסור לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחתן פרס ישראל לבלשנות ערבית ומזרחנות לשנת תשמ"א.
ביוגרפיה
בשנת 1939 עלה קיסטר לארץ ישראל; הוריו שנותרו בפולין נרצחו בשואה. בארץ ישראל התוודע לראשונה לערבים, ונמשך לשפתם וללשונותיהם. ב-1940 החל ללמוד באוניברסיטה העברית בחוג לשפה וספרות ערבית ובחוג לתרבות האסלאם. הוא קיבל את ההשראה לדרכו במחקר ממוריו, ובראשם דוד צבי בנעט ושלמה דב גויטיין. בתקופת לימודיו עבד כמתרגם מערבית לפולנית בנספחות של שגרירות ממשלת פולין הגולה בירושלים. ב-1944 זכה על לימודיו בפרס קלוואריסקי. בשנים 1945–1946 שימש נספח העיתונות של ממשלת פולין הגולה בביירות ובדמשק. ב-1948 עבד בתחנת השידור של "ההגנה" בחיפה, ששידרה בערבית. בשנים 1946–1958 היה מורה לערבית בבית הספר הריאלי בחיפה. ב-1954 הקים קורסי התמחות בערבית בבתי הספר התיכוניים לפי הזמנת משרד ראש הממשלה. לאור הצלחת התוכנית הוחלט על הקמת מגמה מזרחנית ברחבי ישראל, וקיסטר מונה למפקח ארצי עליה מטעם משרד החינוך. בתקופה זו חיבר מקראה בת 600 עמודים בשם "אלמוג'תנא", שכללה טקסטים ספרותיים והיסטוריים בערבית מתקופת הג'אהליה ועד שלהי התקופה העבאסית.
במקביל לעיסוקיו אלה המשיך בלימודיו האקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1949 קיבל קיסטר תואר מוסמך. נושא עבודת המאסטר היה הספר "אדאב אלצוחבה" (آداب الصحبة) מאת אלסולמי (السلمي), מן המאה ה-10, שעניינו "זוהד" (زهد - פרישות), יחסי חברה ומידות טובות. בעבודה זו הראה קיסטר כי כל החדית'ים שבספר הובאו על ידי מחברים מוסלמים מוקדמים ואינם זיופים של המחבר כפי שנטען; וכי מכאן שהזוהד (פרישות) הוא תופעה קדומה וחשובה באסלאם. עבודת הדוקטור שלו עסקה בשבט תמים בתקופת הג'אהליה. לצורך הכנתה התבסס קיסטר על הספר "אנסאב אל-אשראף" (أنساب الأشراف) של אחמד בן יחיה אל-בלאד'רי מהמאה ה-9, העוסק באילנות היוחסין של שבטי ערב ושופך אור על ההיסטוריה מן התקופה הקדם-אסלאמית ועד לתקופה האסלאמית הקדומה. ב-1953 יצא לשנת מחקר באנגליה לצורך עבודת הדוקטור, ושם התוודע לפרופסורים א.ה.ר. גיב ושמואל מיקלוש שטרן באוניברסיטת אוקספורד, שאותם ראה כמוריו. קיבל תואר דוקטור ב-1964, בהיותו בן חמישים, ובאותה שנה קיבל דרגת מרצה בכיר. ב-1970 קיבל דרגת פרופסור מן המניין ב-1970. כבר בשנת 1960 החל קיסטר ללמד בחוג לערבית באוניברסיטה העברית בירושלים, ולימד ערבית מודרנית, קוראן, ספרות ערבית קדומה, שירה ערבית קלאסית, קריאה בכתבי יד ובעיקר נושאים בספרות החדית'. בשנת 1969 ייסד את החוג לשפה ולספרות ערבית באוניברסיטת תל אביב ביחד עם פרופ' גדעון גולדנברג, ולימד בו מספר שנים. כן היה ממקימי החוג לערבית באוניברסיטת חיפה. ב-1983 פרש כפרופסור אמריטוס של האוניברסיטה העברית בירושלים.
קיסטר עמד במשך מספר שנים בראש מפעל הקונקורדנציה לשירה ערבית. הוא ייסד את כתב העת Israel Oriental Studies של אוניברסיטת תל אביב. יזם והקים את הכנס "From Jahiliyya to Islam", המתקיים בירושלים אחת לשנתיים-שלוש. ייסד וערך את כתב העת Jerusalem Studies in Arabic and Islam (JSAI) של האוניברסיטה העברית בירושלים. חלק מהמאמרים שהתפרסמו בו מתבססים על הרצאות מהכנס. ב-1971 סיים את ההדרת הכרך הרביעי של "אנסאב אל-אשראף", שבה החל פרופ' מקס שלזינגר בשנות הארבעים.
כשמונה עשר מן הפרופסורים לערבית באוניברסיטאות במדינת ישראל הם תלמידיו הישירים, מהם שישה שלמדו אצלו בבית הספר הריאלי בחיפה ובהשפעתו עברו ללמוד ואחר כך ללמד.
אחיו, יצחק קיסטר, היה שופט בבית המשפט העליון.
נושאי מחקריו ודרכי עבודתו
מחקריו של מאיר קיסטר עוסקים בתקופת הג'אהליה ובצמיחת האסלאם ותהליך התגבשותו הרוחנית, הדתית, הכלכלית והחברתית. המחקרים נסמכים על עבודה טקסטואלית יסודית הכרוכה גם בקריאתם של כתבי יד שמצא בספריות בארצות שונות. מסקנותיו נבעו מקריאה חוזרת ונשנית במקורות הראשוניים, ולא משייכות לאסכולה או מהעדפה של תאוריה מדעית. עם זאת, ניתן לשייך את מחקרו של קיסטר לאסכולה השמרנית בחקר האסלאם, בכך שהוא סבור כי ניתן להגיע לדעה מוצקה על אודות ראשיתו של האסלאם הקדום באמצעות חשיפת סתירות בספרות החדית' וידיעות צדדיות, מסיחות לפי תומן, המופיעות בה. בכך הוא ממשיך את דרכו של יצחק יהודה גולדציהר.
עבודתו המדעית של קיסטר התנהלה בשני מישורים מקבילים: חקר כתבי-יד (כולל פפירוסים), ומחקר עיוני. כתבי היד שחקר ושאת חלקם הוציא לאור נמצאים בספריות בארצות שונות ובהן פרס, טורקיה, אירלנד, גרמניה והולנד. בשני המישורים התבסס קיסטר על מחקר פילולוגי פרטני של המקורות האסלאמיים הקדומים, כגון הביוגרפיה של הנביא מוחמד (סירה), המסורת (חדית'), ההיסטוריוגרפיה (תאריח'), פרשנות הקוראן (תפסיר), וכן ספרות לקסיקוגרפית וגאוגרפית, וזאת בנוסף לכל שאר המקורות האסלאמיים המתעדים טקסטים שחוברו במהלך המאה הראשונה לאסלאם. בין אם מקבלים את הטקסטים הללו כ"אותנטיים" ובין אם לאו (קיסטר עצמו מעולם לא היה חד-משמעי בעניין זה), עצם חשיפתם וניתוחם הפילולוגי הוא הישג מדעי בפני עצמו, התורם רבות להכרת עולמם הרוחני של המוסלמים שחיברו ושימרו את הטקסטים הללו.
פרסומיו העיוניים של קיסטר, הנשענים על כתבי יד ועל מקורות מודפסים גם יחד, משתרעים על פני התחומים שלהלן.
חצי האי ערב ערב הופעתו של הנביא מוחמד
מחקריו אלה של קיסטר מאפשרים הבנה טובה יותר של הזיקה בין האסלאם של מוחמד לבין הדת והחברה האלילית בתקופה הקדם-אסלאמית ומניחים את היסוד למחקרים נוספים בנוגע לשורשיו הערביים של הקוראן והאסלאם. חשיבותם של מחקרים אלה הולכת וגדלה ככל שמתרבים הקולות במחקר המזרחני בן ימינו המטילים ספק במקור הערבי-החיג'אזי של הקוראן והאסלאם.
אישיותו של מוחמד ודמותו הנבואית
באחד המאמרים בתחום זה קיסטר חושף מסורות המנסות להתמודד עם שאלת הזיקה בין האיש מוחמד לבין פולחן האלילים, עוד בטרם החל בשליחותו הנבואית. במאמר אחר מטפל קיסטר בסוגיה הקשורה לעיצוב דמותו של מוחמד בעיני המסורת האסלאמית כאדם כליל שלמות. יש להזכיר גם את המאמר העוסק בהיבטים הקשורים במצבו הרוחני של הנביא בעת שהחל לחוות את חוויית ההתגלות האלוהית. מאמר נוסף מאיר היבטים משפחתיים בחיי הנביא והוא מוקדש לחקר ידיעות על בניה של ח'דיג'ה, אשתו הראשונה של הנביא.
פעילותו הנבואית של מוחמד על רקע מאבקי כוח בין גורמים שונים בעיר אל-מדינה
בתחום זה מאפשרים מחקריו של קיסטר להבין טוב יותר את הדינמיקה של מאבקו האידאולוגי, הכלכלי והצבאי של מוחמד מול הערבים עובדי האלילים מזה, ומול שבטי היהודים מזה. מאבק זה הגיע לשיאו לאחר ההג'רה של מוחמד ממכה למדינה (שנת 622). בחזית המאבק נגד עובדי האלילים חקר קיסטר מסורות העוסקות בחנק הכלכלי של בני קורייש בעיר מכה עקב פעולות מוחמד נגדם, וכן בהתנגשות הצבאית בין המוסלמים ועובדי האלילים בעלי בריתם של קורייש. כמו כן חשף קיסטר היבטים חשובים במאמצי מוחמד לבסס את נוכחותו המדינית והכלכלית בעיר מדינה. וחקר (בשיתוף עם בנו מנחם קיסטר) גם את נטיותיהם הדתיות והתרבותיות של שבטי היהודים במדינה. בנוסף חקר קיסטר את הידיעות על אודות מאבק הדמים של מוחמד נגד היהודים בעיר זו.
אירועים באסלאם שלאחר מוחמד
קבוצה זו של מאמרים חושפת היבטים חשובים בתולדות המדינה והחברה האסלאמית במאה הראשונה לאסלאם: המרידות השבטיות נגד השליטים האסלאמיים שירשו את מוחמד בעיר אל-מדינה, ובמיוחד מעורבותו של נביא השקר מוסילמה במרידות אלה; ועימותים אלימים בין סיעות אסלאמיות שונות במהלך עשרות השנים שלאחר מות הנביא.
אמונות ודעות באסלאם שלאחר מוחמד
במסגרת זו חקר קיסטר היבטים פוליטיים ותרבותיים שאפיינו את החברה האסלאמית הקדומה. בתחום הפוליטי הוא עסק ביחס המסורת לשליטים ולשלטון, ובתחום התרבותי חשף מגוון של נושאים שנדונו על ידי מנהיגי העדה הדתיים: יחסם למנהג המילה; המשמעות הסמלית שיוחסה לפרטי לבוש שונים; היחס לבידור ושעשועים; היחס לפאר ומותרות בבניית מסגדים; דיונים על דרכי הלימוד וההפצה של הידע הדתי (בעל-פה או בכתב); ניגודי אינטרסים חברתיים וכלכליים סביב רעיון הג'יהאד; דיונים והשקפות בנוגע לטהרה ולכללי שמירת ההיגיינה האישית ועוד.
האסלאם והיהדות במאות הראשונות לאסלאם
בתחום זה חקר קיסטר את תולדות עיצוב הזהות העצמית האסלאמית מול שאר הדתות המונותיאיסטיות. לכאן שייכים המחקרים על מקומן של אגדות ממקור יהודי במסורת האסלאם, כגון אלה העוסקות באדם הראשון, יחס האסלאם למכלול האגדות השאובות מן היהודים, והאופן שבו התמודדו המנהיגים הדתיים עם השפעתם של מנהגים יהודיים על עדת המאמינים.
המקומות הקדושים באסלאם: המתח בין מקומות קדושים באזורים שונים של המדינה האסלאמית
בכך עוסק מאמרו "anctity Joint and Divided: On Holy Places in the Islamic Tradition" ובמיוחד בין ארץ ישראל (ירושלים) וערב.
מועדים קדושים: תולדות קדושתם הקדם-אסלאמית והאסלאמית של חודשים בלוח השנה הערבי
קיסטר עסק בחודש רג'ב ובחודש שעבאן.
ברילמבדה
ברילמבדה (שם מדעי: Barylambda) הוא סוג של יונק קדום מסדרת הכימולסטיים שחי בסוף הפלאוקן ותחילת האאוקן של אמריקה הצפונית. הוא לא קרוב לאף יונק מודרני והוא נכחד לפני 50 מיליון שנה בקירוב. נמצאו ממנו 3 מינים.
יצור זה היה בעל זנב ארוך ורגליים עבות בעלות טפרים בדומה לדובים או לעצלן קרקע וייתכן שהיה חי בדומה לטפיר מודרני. על פי מבנה שיניו הוא היה אוכל צמחים וניזון מעלים או מצמחייה רכה אחרת. היו לו גם כמה ניבים גדולות להגנה. הוא היה אחד מבעלי החיים הגדולים בתקופתו והגיע לאורך של 2.5 מטר ולמשקל 650 קילוגרם. זנבו היה שרירי ובעל חוליות רבות וייתכן שהוא הזדקף על רגליו האחוריות וזנבו כדי להגיע לעלי העצים.
היצור חי לפני 50–60 מיליון שנים באקלים לח, ייתכן שהתפתח מיונקים קרובים דמויי-כבשה כמו הפנטולמבדה, אך נכחד לבסוף והוחלף בידי צמחונים גדולים אחרים כמו הקוריפודון הקרוב אליו.
החלטה 1402 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 1402 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-30 במרץ 2002, לאחר שנזכרה בהחלטות 242 (1967), 338 (1973), 1397 (2002) ועקרונות מדריד, קראה המועצה להפסקת אש מיידית ומשמעותית בין ישראל והפלסטינים במהלך מבצע חומת מגן.
ההחלטה
מועצת הביטחון הביעה דאגה מהידרדרות המצב באזור, לרבות פיגועי התאבדות בישראל ופיגוע במטה נשיא הרשות הפלסטינית. שני הצדדים נקראו להתקדם לקראת הפסקת אש משמעותית; נסיגת כוחות ישראליים מערים פלסטיניות; ושיתוף פעולה מלא עם השליח המיוחד אנתוני זיני ואחרים ביישום תוכנית העבודה האבטחה של תאנט.
המועצה חזרה על דרישתה להפסקה מיידית של כל אלימות והביעה תמיכה במזכיר הכללי קופי אנאן ובשליחים המיוחדים למזרח התיכון במאמצים לחידוש תהליך השלום.
הצבעה
ההחלטה אומצה לאחר 12 שעות של התייעצויות.. ההחלטה התקבלה בתמיכת 14 מדינות, כשסוריה יצאה החוצה ולא השתתפה בהצבעה, הפעם הראשונה שמדינה עשתה זאת מזה 40 שנה. הנציג הסורי אמר כי נוסח ההחלטה דומה לזה של החלטה 1397 שממנה נמנע מכיוון שנמנעה מלגנות את ישראל והתעלמה ממאמצים של מדינות ערביות.
ההחלטה לא יושמה והחלטה 1403 של מועצת הביטחון דרשה את יישומה.
כווייה חשמלית
כווייה חשמלית שונה מכווייה תרמית או כימית, באופן שבו היא גורמת לנזק תת-עורי גדול בהרבה. הכוויות החשמליות עשויות ליצור נזק על פני השטח, אך לרוב רקמות עמוקות מתחת לעור ייפגעו באופן חמור. מכאן ניתן להסיק, שכווייה חשמלית קשה לאבחון כראוי, ואנשים רבים מבצעים הערכת חסר את חומרת הכווייה. במקרים קיצוניים, החשמל עלול לגרום הלם למוח, לאמץ את הלב ולפצוע איברים נוספים. כדי לסווג כווייה כחשמלית – חשמל חייב להיות הגורם המרכזי. לדוגמה, כווייה על האצבע ממגהץ חשמלי תהיה תרמית ולא חשמלית. באופן דומה, שרפה שנובעת ממקור חשמלי, לא בהכרח תוביל לכווייה חשמלית (מלבד במקרים נדירים).
מנגנון הפציעה
זרם בעוצמה של 100mA שיעבור דרך הלב עלול לגרום לפרפור חדרים. רוב הנזק הגרם מכוויות חשמליות משויך ממעבר האנרגיה מאנרגיה חשמלית לאנרגיה תרמית. רקמות גוף עם התנגדות גבוהה בעלות נטייה להתחמם ולהיקרש, לעומת העברת הזרם. האיבר עם ההשפעה הגדולה ביותר על חומרת הכווייה החשמלי הוא העור: עור יבש בעל התנגדות של כ 100,000 אוהם. כאשר העור בעל רטיבות, ההתנגדות יורדת לפחות מ-2,500 אוהם. לפיכך – במקרים מסוימים מספיק זרם חלש עם ההתנגדות הרקמתית הנמוכה ליצור זרם חזק עם פגיעה משמעותית, לעומת זרם חזק עם התנגדות גבוהה בכמה מונים של העור שלא ייצור זרם כה חזק.
חשיפה ל-20–35 mA על שטח של 2 מילימטר בריבוע של עור למשך 20 שניות משוערת להעלות את טמפרטורת העור ל-50 מעלות צלזיוס – גורם לשלפוחיות והתנפחות. חשיפה באותו האופן לזרם גדול יותר של 75mA תעלה את הטמפרטורה של העור ל-90 מעלות צלזיוס – עלול לגרום לכוויות חמורות וחריכה.
עזרה ראשונה
נפגע כווייה חשמלית הוא כזה שמומלץ לא לגעת או לטפל בו עד שמקור המתח הוסר. פציעות חשמליות לרוב בעלות פגיעה נרחבת מזו של הכווייה וכוללות הפרעות קצב בלב כמו פרפור חדרים. טיפול עזרה ראשונה כולל הערכת ההכרה של הקורבן, הערכת דופק וסירקולציה וכן טיפול בכוויות.
אשפוז
לרוב, נפגע כווייה חשמלית בעל שטח פגוע קטן יותר משאר נפגעי הכוויות, אך עדיין עלול לסבול מסיכונים וסיבוכים חמורים בהרבה בשל טיב הפגיעה והשפעתה על רקמות פנימיות שונות. לרוב, האזור הפנימי הפגוע מחייב אשפוז. אם לא יטופל, עלולים להיווצר סיבוכים כמו נמק אי איסכמיה לאיברים שונים, והמצב עלול להדרדר לכדי קטיעה.
שמואל עצמון
שמואל (שמוליק) עצמון-וירצר (נולד ב-29 ביוני 1929) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ובמאי ישראלי, המייסד של תיאטרון יידישפיל ובעבר המנהל האמנותי שלו.
ביוגרפיה
עצמון נולד בשנת 1929 בבילגוריי, עיר קטנה בפולין בשם שמואל וירצר. למד עברית בבית הספר היהודי יבנה. שרד את השואה תוך רעב וטלטולים בבריחה מהגרמנים בברית המועצות. לאחר נדודים באירופה ופעילות בפלי"ם, עלה לישראל בשנת 1948 ולחם במלחמת העצמאות כאיש גח"ל, בין היתר בקרבות לטרון.
עצמון הצטרף לסטודיו תיאטרון "האהל". למד בלהקה השייקספירית המלכותית באנגליה בעזרת מלגה מטעם אונסק"ו.
קריירת תיאטרון בעברית
בין השנים 1959–1968 ייסד וניהל יחד עם השחקנית פנינה גרי את תיאטרון זווית כתיאטרון אוונגרד ישראלי, בו כיכב בין היתר במחזות, "בדלתיים סגורות" מאת ז'אן-פול סארטר, "בית במצב טוב" - מחזה מקורי שכתב לתיאטרון משה שמיר, "ביבר הזכוכית", ו"ארץ רחוקה" מאת הנרי דנקר.
ב-1968 שיחק בתיאטרון זה בהצגה "פרח הקקטוס". בשנים 1968–1993 שיחק בתיאטרון "הבימה".
ב-1969 ייסד את "הסדנה למחזה המקורי" שעודדה מחזאים צעירים, בהם יוסף מונדי ושולמית לפיד.
ב-1977 העלה מופע יחיד של יצירות ברטולט ברכט.
ב-1987 כיכב בהצגת היחיד "הקונטרבס" מאת פטריק זיסקינד.
בתיאטרון היידי
עצמון הוא אחד ממשמרי התרבות היידית בישראל. לדבריו, בהעלותו ארצה הוא שאף לזנוח את התרבות ה"גלותית" ממנה הגיע, אך בעקבות פגישה עם שמעון דז'יגן שהפציר בו לא להתנתק ממקורותיו כיוון שבישראל מנסים לדכא ולהשכיח את התרבות הזו, החליט לשמר את שפת היידיש ותרבותה. בשנות השישים והשבעים הופיע ביחד עם שמואל סגל ושמואל רודנסקי בהרכב בשם "שלושת השמוליקים", שהעלה מופעים הומוריסטיים ביידיש.
בסוף 1987 הקים את תיאטרון יידישפיל - 'דער יידישער טעאטער אין ישראל'- בתל אביב, כמוסד המשמר את השפה ואת התרבות היידית. לתיאטרון יש להקה קבועה של שחקנים המעלים הצגות ביידיש בישראל וברחבי העולם היהודי. חלק מהצגות התיאטרון הוא גם מביים בעצמו. על מנת להעביר את המורשת התרבותית גם לדור הצעיר, יזם עצמון סטודיו ללימוד תרבות היידיש. בין שחקני התיאטרון נמנית גם בתו, ענת עצמון. מאז 2014 מכהן עצמון כיו"ר הכבוד של התיאטרון.
במסגרת תיאטרון יידישפיל שיחק, עיבד וביים עשרות הצגות, בין היתר:
בשנת 1996 יזם עצמון את "תיאטרון החסד" המגיע לבתי אבות ומוסדות סיעודיים בכל הארץ.
משחק בקולנוע ובטלוויזיה
במהלך השנים שיחק עצמון במספר סרטים, ביניהם: "הוא הלך בשדות" (1967), "הגלולה" (1973), סיפור יעקב ויוסף (סרט תנכ"י, 1974) "אישה ושמה גולדה" (1982), "הנסיך-צפרדע" (1986), "חוזה אהבה" (1986) - של דן וולמן ו"העדות" (2018).
בטלוויזיה שיחק בתפקידי אורח בסדרה "קרובים קרובים" ובסדרה "ילדי ראש הממשלה".
מריה קליגל
מריה קליגל (בגרמנית: Maria Kliegel; נולדה ב-14 בנובמבר 1952) היא צ'לנית גרמניה, ילידת דלינבורג. מגיל 19 הייתה תלמידתו של יאנוש סטארקר.
קריירה מקצועית
מריה קליגל זכתה בפרס ראשון ב"תחרות הקולג' האמריקאי", בפרס ראשון ב"תחרות המוזיקה הגרמנית" ובקונקורס אלדו פאריזוט וכמו כן הייתה זוכת הגראן פרי בתחרות הצ'לו הבינלאומית השנייה על שם מסטיסלב רוסטרופוביץ' ב-1981. המלחין הרוסי אלפרד שניטקה הכיר בפרשנותה כהקלטה התקנית למוזיקה שלו כאשר הקליטה את הקונצ'רטו הראשון שלו לצ'לו ותזמורת בשנת 1990. היא מרבה להקליט לחברת נקסוס, בין השאר קונצ'רטי ויצירות אחרות לצ'לו מאת בטהובן, בלוך, ברהמס, ברוך, ארנסט פון דוהנאני, דבוז'אק, אלגר, לאלו, סן-סנס, שוסטקוביץ', שומאן, ג'ון טאוורנר וצ'ייקובסקי. כמו כן הקליטה מספר רב של יצירות מוזיקה קאמרית מאת ברהמס, שופן, קודאי, מנדלסון ושוברט. תוכניתה להקליט את מכלול יצירותיו של בטהובן לצ'לו ופסנתר, את הקונצ'רטי לצ'לו של היידן ואת הסוויטות לצ'לו סולו של באך.
בעבר ניגנה בסטרדיוואריוס, שנודע כ"אקס-ז'נדרון", על שם הצ'לן הצרפתי המפורסם מוריס ז'נדרון. כיום היא מנגנת בצ'לו שבנה קארלו טונוני מוונציה בסביבות 1730.
מאז 1987 מלמדת קליגל כיתת אמן בבית הספר הגובה למוזיקה בקלן.
חפרפרת הר יפנית
חפרפרת הר יפנית (שם מדעי: Euroscaptor mizura) היא מין של Euroscaptor במשפחת החפרפרתיים, שאנדמית ליפן ואחת משלושה מיני חפרפרות אנדמיים ליפן, יחד עם חפרפרת יפנית קטנה וחפרפרת יפנית גדולה.
מאפיינים
בתי הגידול של החפרפרת הם יערות גשם ממוזגים ואזורי עשב. החפרפרת ניזונה בעיקר מחרקים, תולעים, נדלים ומרבי-רגל. אורך הראש 8.2 עד 11.2 סנטימטרים. אורך הזנב 2 עד 2.7 סנטימטרים. אורך הרגליים האחוריות 1.3 עד 1.6 סנטימטרים ואילו אורך הרגליים הקדמיות דומה. אורך הגולגולת 25 עד 28 מילימטרים. המשקל הוא 20.5 עד 32 גרמים והיא הקטנה בחפרפרות של יבשת אסיה. הטורפים העיקריים שלה הם ינשופיים, שועלים, גיריות וסמוריים ואילו הטפילים שלה כוללים תולעים נימיות ופרוטוזואים. חפרפרת זו נמצאת בכמה אזורים מוגנים ביפן ומצב שימורה הוא ללא חשש.
ספינל
ספינל הוא מינרל שהוא גם אבן חן.
תיאור
נוסחת הספינל היא MgAl2O4. צורת תא היחידה של הסריג היא מארז צפוף קובייתי הבנוי מטטרהדרונים שבמרכזם אטום מגנזיום, וקדקודיהם אטומי חמצן, ואוקטהדרונים שבמרכזם אטום האלומיניום. צורת הגביש הנפוצה היא אוקטהדרון, לרוב כגבישים תאומים. המינרל יכול להיות חסר צבע אבל לרוב צבעו אדום, כחול, ירוק, צהוב, חום או שחור. בעבר התגלה בסרי לנקה ספינל נדיר בצבע לבן, אך כיום אין יודעים את מקורו. את הספינל מוצאים בחצץ אבני החן שבסרי לנקה, ובאבני הגיר במיאנמר, בתאילנד, בברזיל ובאפגניסטן. בגלל צבעו האדום נעשה לעיתים שימוש בספינל הזול יותר כתחליף לאודם. בכתר הקיסרי הבריטי, המשמש להכתרת מלכי אנגליה, יש אבן הקרויה "אודם הנסיך השחור" (Black Prince's Ruby), שהיא בעצם ספינל. גם אבן החן המכונה "אודם טימור" (Timur Ruby) בתכשיטי המלכה היא ספינל.
מקור שמו של המינרל אינו ודאי. אחת ההשערות היא כי מקורו מהמילה היוונית "ספינה", שפירושה "קוץ", רמז לצורת הגביש של המינרל. ספינל אדום שקוף היה קרוי "אודם ספינל" או "אודם באלאס", ובזמנים קדומים לא הבדילו בינו לבין אבן אודם אמיתית. הכינוי "באלאס" הוא קיצור של באלאסקיה, שמו הקדום של חבל בדחשן, אזור במרכז אסיה המצוי במעלה הנהר קוקצ'ה, אחד מיובליו של האמו דריה. ספינל צהוב מכונה רוביקלה.
ניתן למצוא ספינל שהוא מינרל מותמר גם כמינרל ראשוני בסלעי יסוד בסיסיים, משום שבמאגמה היוצרת סלעי יסוד אלה, תחמוצת האלומיניום אינה עוברת תהליכים ליצירת פצלת השדה אלא מתגבשת לקורונדום או מתרכבת עם מגנזיום ליצירת ספינל. זו הסיבה מדוע מוצאים ספינל ואודם יחד.
על שם המינרל ספינל קרויה קבוצה שלמה של מינרלים, קבוצת הספינל. הנוסחה הכללית של המינרלים במשפחה היא X)(Y)2O4), כאשר X מייצג קטיונים מתכתיים דו־ערכיים כדוגמת מגנזיום, ברזל, ניקל, מנגן ו/או בדיל. ו-Y מייצג קטיונים מתכתיים תלת־ערכיים כדוגמת אלומיניום, ברזל, כרום, ו/או מנגן.
קרב איפסוס
קרב איפסוס היה קרב שהתרחש בשנת 301 לפנה"ס כחלק ממלחמות הדיאדוכים (מלחמות הירושה על האימפריה של אלכסנדר הגדול), בכפר בשם איפסוס בפריגיה (באסיה הקטנה ובטורקיה של ימינו). אנטיגונוס מונופתלמוס ובנו דמטריוס פוליורקטס עמדו מול קואליציה של שלושה משריו האחרים של אלכסנדר מוקדון: קסנדרוס (שליט מוקדון), ליסימאכוס (שליט תראקיה) וסלאוקוס הראשון, שליט בבל והממלכה האחמנית. במהלך הקרב עשו כל אחד מן הצדדים שימוש בעשרות אלפי לוחמים מכל צד וביניהם גם פילי מלחמה. הקרב מתואר על ידי פלוטרכוס ב"חיי דמטריוס". הקרב נחשב, לצד קרב רפיח, לקרב החשוב ביותר בתקופה ההלניסטית. במהלך הקרב מת אנטיגונוס, שהיה בן 81 ובנו ירש את כסאו, אך הצד שלהם נחל כישלון בקרב.
אנטיגונוס מונופתלמוס היה שליט האזורים שבהם נמצאות כיום סוריה, טורקיה, לבנון וחלק מישראל. עד לקרב איפסוס נחל אנטיגונוס הצלחה יחסית במלחמות הדיאדוכים. המצור על רודוס גרם לתושבי האי להסכים לסייע לאנטיגונוס עם כל אויב למעט תלמי הראשון. קסנדרוס נותר מבודד ותלמי עצמו התאושש מתקיפה של אנשי אנטיגונוס ב-306 לפנה"ס. אנטיגונוס פנה לתקיפת קסנדרוס. סלאוקוס, שרק זמן קצר קודם לכן העניק לצ'נדרגופטה מאוריה חלק מאדמותיו במזרח תמורת 500 פילי מלחמה, החליט לפצל את כוחותיו של אנטיגונוס ולפלוש לאסיה הקטנה. השניים הצליחו להדוף את אנטיגונוס ולכבוש חלקים נרחבים מאסיה הקטנה. ארץ ישראל נפלה בידיו של תלמי הראשון לאחר התמוטטות שלטון אנטיגונוס. אתונה נקלעה לאנרכיה ולשלטון עלה לאכארס (Lachares) שהפך עד מהרה לטירן. דמטריוס נקרא שוב לשקם את הדמוקרטיה.
הקרב מסמל למעשה את כישלון הניסיון האחרון להחזיק את האימפריה של אלכסנדר הגדול כיחידה אחת ואת התפוררותה הסופית.
גינוסר
גינוסר (גִּנּוֹסַר) הוא קיבוץ של התנועה הקיבוצית, השוכן לחופה המערבי של הכנרת, 7 ק"מ מצפון לטבריה, על כביש מס' 90. שייך למועצה אזורית עמק הירדן.
העלייה לקרקע
הקיבוץ הוקם על ידי קבוצת נערים בוגרי שני המחזורים הראשונים של בית החינוך לילדי עובדים בתל אביב. הנערים התיישבו במחנה ארעי במושבה מגדל בשנת 1934. מאוחר יותר הצטרפו אליהם קבוצות הכשרה של הנוער העובד מעין חרוד, גבעת-ברנר ותל יוסף. לאחר העלייה לקרקע בשנת 1936 הצטרפו ליישוב בוגרי מחזור א' של בית הספר החקלאי כדורי, ובהם יגאל אלון וארנן עזריהו.
בשהותם במגדל התפרנסו חברי הקבוצה מעבודה שכירה בפרדסים ובמטעים של איכרי מגדל, אך גם מעבודה שכירה במקומות מרוחקים. עשרה מחברי הקבוצה נשלחו לעבודה בסדום ואחרים עסקו בהקמת גדר הצפון. חברי הקבוצה ביקשו להתיישב באדמות פיק"א בבקעת גינוסר, אולם חברת פיק"א התנגדה להתיישבות קיבוצית ולטענת חברי הקיבוץ ביקשה להקים באתר שכונת וילות לבעלי ממון.
התנהלות מול חברת פיק"א
בשנת 1936, בעקבות פרוץ המרד הערבי הגדול, הסכימה פיק"א להחכיר לחברי הקבוצה 1500 מתוך 4000 דונם של אדמות פיק"א בבקעת גינוסר כדי למנוע מהערבים שעבדו עד אז את האדמות כאריסים להיאחז באדמותיה. בעקבות דבריהם של חברי הקבוצה שלא יוכלו לשמור על המקום ללא שהייה במקום, הסכימה פיק"א שחברי הקבוצה יתגוררו במקום באוהלים. בראשית שנת תרצ"ז עלו חברי הקבוצה להתיישב במקום באוהלים, אולם הקימו מסביב לאוהלים חומה והקימו מגדל ובכך היו ליישוב חומה ומגדל אשר בשונה מהיישובים האחרים שביקשו להערים על שלטונות המנדט הבריטי ביקשו להערים על אגודת פיק"א. פיק"א דרשה מהמתיישבים לפנות את השטח בתום הקציר כפי שסוכם, כדי למנוע מהם להשתלט על האדמות, אולם חברי הקבוצה נמנעו מלפנות את השטח ונהלו משא ומתן עם פיק"א במטרה לקבל רשות להמשיך להיאחז במקום, לטענתם כדי למנוע פינוי שיתפרש על ידי הערבים כניצחון. עם התגברות התנכלויות הערבים בנו חברי הקבוצה במקום בתי קבע, אך נמנעו מהשקעת כספים רבים מידי במקום מחשש שיידרשו להתפנות.
בנובמבר 1940 נתגלע סכסוך בין חברי קבוצת גינוסר לבין תושבי מגדל על חלקה של 250 דונם שתושבי מגדל חכרו מפיק"א. תושבי מגדל טענו שמדובר בחלקה שהם חוכרים זה שנים, עוד לפני הקמת קבוצת גינוסר, בעוד חברי גינוסר טוענים שהחכירה נעשתה לאחר המאורעות במסגרת ניסיון של פיק"א להיעזר באנשי מגדל כדי לסלק את קבוצת גינוסר מאדמותיה. בפברואר 1941 נדונו שניים מחברי גינוסר לעשרה ימי מאסר או תשלום קנס על השחתת יבול של תושב מגדל. רק לאחר משא ומתן של כ-10 שנים, הושג הסדר בין פיק"א לחברי הקבוצה, על פיו יוחכרו להם כ-1000 דונם, אולם הם לא יקבלו הקצבות מפיק"א. עם זאת, השגת ההסכם פתחה פתח לקבלת תקציבים מהסוכנות היהודית. בדצמבר 1947 פרסמו חברי הקיבוץ מודעת התנצלות בפני אגודת פיק"א על השימוש בקרקע שיועדה למתיישבים אחרים ועל פרסומים בלתי מדויקים. בשנת 1951 הופשרו היחסים עם פיק"א אשר הלוותה לקיבוץ 10,000 לירות לפיתוח המשק.
התרחבות הקיבוץ
בטיולה בגליל ביולי 1940, התארחה חנה סנש באחד הלילות בקיבוץ וביומנה תיארה את המקום כיישוב של צעירים הנאבקים כנגד הסיכויים וקשיים עם האדמה. ההתפתחות המשמעותית התרחשה בשנת 1954, לאחר שכתוצאה מאוחרת של הפילוג בתנועה הקיבוצית, עברו 70 מחברי קיבוץ עין גב (חברי הקיבוץ המאוחד), ביחד עם ילדיהם וחברי גרעין הכשרה, לגינוסר. הם מנו בסך הכל 140 נפש, והייתה זו תגבורת משמעותית לחברי הקיבוץ.
בשנת 1968 נתגלע סכסוך בין חברי גינוסר וחברת "מען" ממטולה לאנשי יסוד המעלה על שטח אדמה שיובש מאגם החולה.
הפרטת הקיבוץ
השינויים בתנועה הקיבוצית לא פסחו גם על קיבוץ גינוסר, וחלו גם בו שינויים משמעותיים באורחות החיים. הקיבוץ הופרט ועל כן החברים בקיבוץ מקבלים משכורות מעבודתם ומשלמים על כל השירותים שמקבלים, הכוללים: חינוך, בריאות, מזון, כביסה וכו'. בנוסף, משלמים החברים מסים לקהילה, כדי להמשיך ולשמור על המוסדות המשותפים, ולתמוך בוותיקים ובחולים.
בקיבוץ פועל מרכז חינוכי של תנועת הנוער הנוער העובד והלומד, מרכז זה נקרא "המארבל" והוא יושב בבית הספר "נופי ארבל" שבקיבוץ. חברים בו ילדים מהיישובים גינוסר, חוקוק, ליבנים, מגדל ואלמגור.
יגאל אלון נהג לארח בביתו בקיבוץ אורחים מחוץ לארץ. כן נהג לארח נכבדים ערבים בקיבוצו. בשנת 1968 אירח בגינוסר קבוצה של נכבדים דרוזים מרמת הגולן.
ביטחון
ההתיישבות של קיבוץ גינוסר סבלה מהתנכלות מצד השכנים הערבים. ביוני 1938 הוצת שדה בשטח של כ-250 דונם שעובד על ידי חברי הקיבוץ ועל הנוטרים נורו יריות. באוקטובר 1938 נורו יריות על חברי הקיבוץ מהן נהרגה סוסה. ביולי 1939 ארעה שרפה בשדות היישוב, והועלתה טענה שהיא הוצתה על ידי ערביי הסביבה. בקטטה שארעה בסוף שנת 1939 בין חברי הקיבוץ לערביי הכפר השכן ע'ויר אבו שושה כחלק מהמאבק בין הצדדים הניצים על השימוש במי נחל הרובדיה (צלמון), נהרג מוכתר הכפר. עשרה מחברי הקיבוץ נאסרו ונשפטו למאסר ממושך של בין 5–15 שנה. בתחילת מרץ 1941 התקיים סולחה בין חברי הקיבוץ לבין שבט אבו שושה, בתיווך קצין המחוז הבריטי. עצורי גינוסר הוזכרו ביישוב היהודי בארץ ביחד עם עצורי בן שמן ומ"ג אסירי ההגנה ולחץ כבד הופעל על שלטונות המנדט הבריטי לשחררם. בשנת 1941 זכו אסירי גינוסר לחנינה בשני גלים כך שהאחרון שבהם שוחרר תוך 21 חודשים.
קיבוץ גינוסר היה בסיס חשוב של ההגנה ושל הפלמ"ח, ובחורשת גינוסר נוסדה והתאמנה פלוגה א' של הכוח הלוחם וממנה יצאו לפעילויות רבות.
ענפי המשק
בתחילת 1939 החלו לעסוק בגינוסר בדיג, שברבות הימים היה למקור פרנסה חשוב לחברי הקיבוץ, אך גם מילא תפקיד נוסף, עוד לפני מלחמת העצמאות ועד מלחמת ששת הימים, בשמירה על הריבונות הישראלית בכנרת. דייגי גינוסר ועין גב מימשו את הריבונות הישראלית בימה מול הסורים, גם בעת תקריות גבול. עוד בשנת 1941 שיתפו פעולה דייגי עין גב וגינוסר בפעילות דיג, תוך הסכמי חלוקת שטחי דיג ומאבקים עם הדייגים הערבים. באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 נפתחה מגמת ימאות בבית הספר העל יסודי בקיבוץ במסגרת מגמה של הקיבוץ המאוחד להכשיר חברים לעבודה בספנות בחברת סלע.
מטיילים רבים נהגו לטייל באזור הגליל ולהתארח בקיבוצים. המתארחים הרבים היו למעמסה רבה על הקיבוצים שלא היו להם מקומות אירוח פנויים. במרץ 1945 פרסם הקיבוץ מודעה בעיתון דבר ובה הודיע שלא יוכל לקבל אורחים בתקופת החגים ללא הזמנה. באפריל 1945 פרסם הקיבוץ מודעה המזמינה קבוצת מטיילים להזמין שיט בסירת מנוע של הקיבוץ על פני הכנרת. בקיץ 1947 היה גינוסר מהקיבוצים הראשונים בגליל להקים פינת אירוח עבור מטיילים אשר עד אז נהגו לצפות לאירוח חינם מחברי הקיבוצים. בשנת 1964 הוקם בקיבוץ, בחורשת הפלמ"ח, בית ההארחה "נוף גינוסר" שנוהל על ידי רות אלון, אשתו של השר יגאל אלון. בית ההארחה השיג תפוסה גבוהה של כ-70-80% תוך שמירה על איזון של כ-50% ישראלים וכ-50% תיירים במתארחים. בבית מלון "נוף גינוסר" יש 170 חדרים, ולצידו פונדק ובו 67 חדרים, מסעדת דרכים, ואתר הנצחה ליגאל אלון - מוזיאון "בית יגאל אלון", בו מוצגת בין היתר סירת דייגים מראשית הספירה.
החברים מתפרנסים מחקלאות על שטח של כ-4300 דונם, ובהם גידולי שדה, בננות, פרי הדר, פירות סובטרופיים כמו אבוקדו, מנגו וליצ'י, מעבדה ומשתלה לשתילי בננות, וכן ענפי משק חי - הרפת, וענף הדיג.
טוני קרטיס
טוני קרטיס (באנגלית: Tony Curtis; 3 ביוני 1925 – 29 בספטמבר 2010) היה שחקן קולנוע יהודי-אמריקאי.
ילדותו
טוני קרטיס נולד ברובע הברונקס ניו יורק בשם ברנרד שוורץ. הוריו, עמנואל שוורץ יליד אופאי לפי המקור האנגלי (פאיע בפי היהודים) ומאטסלקה על פי המקור ההונגרי, והלן קליין ילידת מיכלובצה, היגרו מהונגריה לארצות הברית בשנות ה-20. ילדותו לא עברה עליו על מי מנוחות: אמו נהגה להכותו ואחיו הצעיר ג'וליוס נהרג בתאונת דרכים כשטוני היה בן 12. קרטיס עצמו עזב את בית הספר והתגייס למארינס במלחמת העולם השנייה.
קריירת משחק
קרטיס החל את הקריירה שלו בתיאטרון באמצע שנות ה-40, והוא הופיע בשורה של הצגות בתפקידים שונים בהם בהצגות "נער הזהב" ו-"12 לילות". החל משנת 1949, החל את הקריירה הקולנועית שלו והשתתף במבחר סרטים קלאסיים כמו "ספרטקוס" – לצידו של קירק דאגלס, "החונק מבוסטון", "הנועזים", "ריחה המתוק של ההצלחה" ו"טרפז" לצדו של ברט לנקסטר. פרסומו הרב הגיע בשנת 1959 כשהשתתף בסרט הקומי "חמים וטעים" לצד ג'ק למון ומרילין מונרו. בספר אוטוביוגרפי שהוציא לאור ב-2009 כתב קרטיס כי במהלך הצילומים של "חמים וטעים", ניהל עם מונרו (שהייתה נשואה אז לארתור מילר) רומן, שהסתיים בהריון לא צפוי ובהפלה טבעית. קרטיס כתב שהוא ומונרו התוודו בפני מילר על הרומן ביניהם - ושזה הגיב בדרישה ממנו "לסיים את הצילומים ולהסתלק מחייהם". עוד כתב, שמילר טען שנועץ ברופא של מונרו, שאמר לו שאין סיכוי שההריון היה מקרטיס.
בשנת 1958 היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "הנועזים".
בשנת 1962 שיחק בסרט: "טאראס בולבה" לצידו של יול ברינר. ב-1964 שיחק ב"סקס והנערה הרווקה לצידה של נטלי ווד.
השתתף בלמעלה מ-100 סרטים. כמו כן השתתף בסדרת הטלוויזיה "המשכנעים" (The Persuaders) יחד עם רוג'ר מור. בשנת 1980 פתח בקריירה נוספת והחל לצייר.
קרטיס היה נשוי ארבע פעמים. אשתו הראשונה והמפורסמת הייתה ג'נט לי, איתה שיחק בסרט "הודיני", לה היה נשוי 11 שנים ולהם נולדו שתי בנות, השחקניות קלי וג'יימי לי קרטיס. כמו כן היה נשוי לשחקנית כריסטינה קאופמן.
נפטר מהתקף לב ב-29 בספטמבר 2010, בגיל 85, לאחר שסבל במשך תקופה ארוכה ממחלות לב וריאה.
שקע
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אמה (ספר)
אמה (באנגלית: Emma) הוא רומן מאת הסופרת ג'יין אוסטן, אשר פורסם לראשונה בדצמבר 1815, והתמקד בניסיונותיה של בחורה עשירה, מפונקת ומקובלת מאוד בחברה, לנהל את ענייני האהבה של סביבתה הקרובה ללא הצלחה יתירה. לפני שהחלה לכתוב את הרומן, כתבה אוסטן: "אני הולכת ליצור גיבורה, אשר איש מלבדי לא ממש יחבב".
במהלך העלילה חושפת אוסטן, כדרכה ברומנים האחרים שלה, את המנהגים, הגינונים, ההווי והדמויות של מעמד האריסטוקרטיה הכפרית (gentry), אליו היא עצמה השתייכה, תוך כדי שילוב של עין בוחנת ואירוניה שנונה.
עלילת הספר
אמה מתעלמת מאזהרתו הידידותית של מר נייטלי, ושוקעת ראשה ורובה בתחביב החדש שלה. הפעם היא מנסה לשדך בין חברתה החדשה הארייט סמית', צעירה בת שבע עשרה, תמימה ולא מנוסה, המתוארת כ"בתו הלא חוקית של אלמוני" - למר אלטון, הויקאר המקומי החדש. בשלב הראשון, אמה משכנעת את הארייט לדחות את הצעת הנישואין של חוואי צעיר ומכובד, מר מרטין, משום שהיא מאמינה שהמועמד איננו מתאים במעמדו להארייט סמית'. הארייט הצעירה והתלותית, נאלצת לדחות את הצעתו של מר מרטין בניגוד לרצונה שלה. מזימותיה של אמה משתבשות כאשר מר אלטון מצהיר, כי הוא רוצה להינשא לאמה עצמה, ולא להארייט בעלת המעמד החברתי הנמוך. אמה המאוכזבת דוחה את הצעתו, והוא נישא ליורשת עשירה שהביא עמו לאחר שנסע לעיר אחרת. האישה מתגלית כטיפוס מתנשא וחסר טאקט ואיננה מעוררת חיבה בלבם של אמה וחבריה.
אמה מנסה לגרום לעצמה להתאהב בפרנק, בעיקר משום שכולם אומרים שהם זוג מושלם, אך כאשר הרייט נתקפת בידי צוענים, ופרנק "מציל" אותה - אמה מחליטה כי פרנק והארייט יהיו שידוך טוב יותר מאשר פרנק והיא עצמה. העלילה מקבלת תפנית חדה כאשר מרת וסטון מעלה השערה בפני אמה, שמר נייטלי מאוהב בג'יין. אמה כועסת מאוד ומכריזה שמר נייטלי לא ישא אף אישה, אך במקום לבדוק את רגשותיה שלה, היא טוענת שהיא פשוט שומרת על ירושת האחיין שלה. בפיקניק שנערך בבוקס היל, סארי, אמה פונה בזלזול לא אופייני למיס בייטס ומר נייטלי נוזף בה. אמה מצטערת מאוד ומתנצלת בפני מיס בייטס. מאוחר יותר היא לומדת שפרנק צ'רצ'יל וג'יין מאורסים בחשאי מזה כשנה. פרנק ניסה להסוות את אהבתו לג'יין, ולכן העמיד פנים שהוא מעריץ את אמה.
אמה מתוסכלת מאוד בעקבות חוסר התובנה שלה לגבי התנהגותם של מכריה, ומפני שהיא טוותה חלומות ותוכניות לאחרים, תוך כדי התעלמות, הן מהמציאות עצמה, והן מרצונותיהם של האחרים. בנוסף לכך, היא חשה אומללה משום שהיא האמינה שמר נייטלי מאוכזב ממנה. רק כאשר הארייט מתוודה בפני אמה, שהיא אוהבת את מר נייטלי וכי היא מאמינה שגם הוא מאוהב בה, מתעוררת הקנאה בלבה של אמה ומאלצת אותה להבין, שהיא עצמה מאוהבת במר נייטלי. מר נייטלי מצידו היה מאוהב באמה מזה זמן מה, אך הוא חשש שהבחורה המקובלת כל כך והצעירה ממנו במספר ניכר של שנים - תדחה אותו. לאחר שהאירוסים בין ג'יין ופרנק מתגלים, מציע מר נייטלי נישואים לאמה, והיא נענית להצעתו בשמחה. גם הארייט נישאת בסופו של דבר לחוואי ההגון, מר מרטין, והכל בא על מקומו בשלום.
ביקורת ונושאים מרכזיים
אמה וודהאוס היא הגיבורה הראשונה של אוסטן שאין לה בעיות כלכליות, ולכן היא ממהרת להצהיר בפני הארייט סמית' שאין לה תמריץ להינשא. זהו הבדל גדול משאר הרומנים של אוסטן, אשר בהם החיפוש אחר נישואים וביטחון כלכלי הוא הנושא העיקרי בסיפור. הרווחה הכלכלית הברורה של אמה היא אחת הסיבות שגורמות לרומן להיתפס כקליל יותר מעבודותיה הקודמות של אוסטן, כמו למשל: "על תבונה ורגישות" "גאווה ודעה קדומה". לעומת זאת, אין לשכוח שלג'יין פיירפקס אין נכסים, ואוסטן חושפת בספר גם את הסיכויים הנמוכים של אישה ענייה, יפה ומוכשרת ככל שתהיה, למצוא לעצמה שידוך הוגן.
בנוסף לכך, מוכיחה אמה שהיא כביכול חסינה בפני משיכה רומנטית, בניגוד לגיבורות אחרות של אוסטן, כמו למשל מריאן דאשווד ב"על תבונה ורגישות" ואליזבת בנט ב"גאווה ודעה קדומה", אשר נמשכות לגבר הלא נכון לפני שהן מכירות את הגבר המיועד להן. אמה באמת ובתמים מופתעת ואף מגלה דחייה, כאשר מר אלטון מצהיר שהוא אוהב אותה. ההתעניינות הגחמנית שלה בפרנק צ'רצ'יל מייצגת יותר את ההשתוקקות שלה לשמץ של דרמה בחייה, מאשר התאהבות אמיתית. אמה נכשלת לחלוטין כאשר היא לא מבינה את חיבתם הניצתת של מר מרטין והארייט סמית'; היא מפרשת את השידוך העתידי אך ורק במובנים של ביטחון כלכלי וקריירה חברתית. אמה מתפכחת, גם כלפי עצמה וגם כלפי אחרים, כאשר היא הופכת להיות מודעת לאהבתה.
למרות ההבדלים שבין אמה וגיבורות אחרות של אוסטן, יש גם כמה קווי דמיון ברורים. רובן נשים צעירות ואינטליגנטיות, שחיות בחברה שבה הנשים תלויות בשידוך הטוב שלהן, כדי להתקדם מעמדית וכדי להתקיים כלכלית. עם כל זאת, בסופו של דבר, הגיבורות של אוסטן אינן מוותרות על האהבה, ומעדיפות את בחירי לבן על ממונם של הגברים המיועדים להן. על אף חיים בקרב משפחה תומכת, נתונות הגיבורות של אוסטן במעגל חברתי עם מנהגים וחוקים שמגבילים מאוד את כוחה ויכולתה של האישה להתפתח, רוחנית וכלכלית, ומציב אותה בעמדה נשלטת. והן נאלצות להתעסק תדיר בבילויים חברתיים ובסיכויי השידוכים שלהן. העיסוק האובססיבי והמסורבל של אמה בשדכנות יכול לבוא כסוג של מחאה כנגד המרחב הצר של חיי הנשים במעמד האריסטוקרטיה הכפרית, שבקרבו חיה ג'יין אוסטן.
גם ברומן זה אימצה אוסטן את העיסוק ביומיומי תוך כדי שהיא משלבת זאת בריחוק מסוים מהמסופר, שמושג בעיקר באמצעות גישה אובייקטיבית אירונית. אמה אמנם בוחשת בקלחת החברתית בהייבורי. היא הרוח החיה, היוזמת, המשדכת, הנותנת ציונים, המעלה ומפילה. אך בשום שלב אין השפעה זו הופכת לאיום על הקהילה, כי אוסטן דואגת היטב שנתרשם מאמה, למרות טעויותיה, שהיא נבונה, מוכשרת, אינטליגנטית, אדיבה, ובסופו של דבר תגיע להחלטה הנכונה. גיבורה אמיתית של ג'יין אוסטן, גם אם היא סוטה לעיתים מדרך המלך - הסטיות אינן בלתי הפיכות, והן רק משרתות את הליצנות והאירוניה הטבועים עמוק ביצירותיה של הסופרת.
אריק גלסנר כתב על הספר: "אחרי כמה עשרות עמודים של קריאה ביצירה הזו, שחגגה זה עתה מאתיים שנה לפרסומה, אתה נמלא אותה חדווה נדירה, חדוות ההכרה שאתה קורא ביצירת מופת. החדווה הזו נחלקת לחדווה שנובעת ישירות מהמעלות של היצירה עצמה מצד אחד ולחדווה כללית, על כך שאתה נוכח לדעת שיש ככלות הכל דבר כזה, 'יצירת מופת'...".
עיבודים לטלוויזיה ולקולנוע
הרומן "אמה" עובד בידי ה-BBC לסדרת טלוויזיה באותו שם בשנת 1972. לאחר מכן, בשנת 1995, יצא לאקרנים סרט בשם "קלולס", עיבוד מודרני לספר בכיכובה של אלישיה סילברסטון. ב-1996 יצא הסרט "אמה" לאקרנים בכיכובה של גווינת' פלטרו, ובאותה שנה שודרה גרסה טלוויזיונית בכיכובם של קייט בקינסייל ומארק סטרונג, התסריט לסרט זה נכתב על ידי אנדרו דייוויס. בשנת 2009 הופקה ב-BBC מיני-סדרה נוספת לפי הרומן בכיכובם של רומולה גראי וג'וני לי מילר. בשנת 2020 יצא לאקרנים סרט קולנוע בריטי המבוסס על הרומן.
חפרפרת יפנית קטנה
חפרפרת יפנית קטנה (שם מדעי: Mogera imaizumii) היא מין של חפרפרת מהסוג Mogera במשפחת החפרפרתיים, שאנדמית ליפן. החפרפרת ניזונה בעיקר מחרקים ותולעים וכמו שאר החפרפרות היא מתפחרת באדמה וחיה לבדה. הטורפים שלה כוללים ינשופיים,שועלים,גיריות וסמורים ובנוסף הם חשופות לתולעים טפיליות.
רועי הראבן
רועי (טרוי) הראבן (נולד ב-6 ביולי 1971 בחיפה) הוא זמר, מלחין, מפיק מוזיקלי ועיתונאי ישראלי.