cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרנץ אולנדורף
קורות חיים
מחקריו עסקו בתורת הגלים האלקטרומגנטיים והמכ"ם, כאשר במסגרת מחקריו פיתח את תורת השיקופים לפתרון בעיות אלקטרומגנטיות. בנוסף מחקריו עסקו בתחום שפופרות ריק ו-TWT. עוד עסקו מחקריו בביופיזיקה, בביואלקטרוניקה ובביורפואה. בנוסף עסק בפיתוח מכשירים רפואיים עם הד"ר אברהם צליוק בתחום רפואת אף אוזן גרון סדרת הרצאותיו בנושאי פילוסופיה של המדע זכתה להצלחה בינלאומית, ובה הביע את חשיבות המכניקה בהליכים רפואיים. מחקריו בתחום השדות המגנטיים הביאו לפיתוח עין אלקטרונית אשר תאפשר יכולת ראייה לעיוורים באמצעות אלקטרודות.
אולנדורף התנגד לרישום פטנטים על גילויים והמצאות של אנשי מדע. איש המדע, חייב, לדעתו, להנחיל את המצאותיו לכלל. ואכן, שום עבודת מחקר לא נרשמה על שמו במשרד הפטנטים. אולנדורף נמנה במשך תקופה מסוימת על חברי הוועדה לאנרגיה אטומית, ופרש משום שלא ראה תועלת בישיבות הוועדה. ההחלטות נתקבלו, לדבריו, במוסדות אחרים. פרישתו הייתה אמנם גם תוצאה מגישתו העקרונית והמצפונית לבעיית השימוש באנרגיה האטומית, אך הוא נמנע מלדבר על פרטי הדבר. בתחילת שנות ה-60 נמנה עם קבוצה של אנשי מדע ישראלים שקראו לפירוז המזרח התיכון מנשק גרעיני.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
הר מקלנן (ארץ אנדרבי)
הר מקלנן (באנגלית: Mount McLennan) הוא הר בחלק הצפוני של הרי סקוט, בארץ אנדרבי שבאנטארקטיקה.
ההר נמצא 7 קילומטרים דרומית לגבעות האוורד.
גילוי ההר
ההר מופה על בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בשנת 1956.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטית של אוסטרליה.
ההר נקרא על שמו של ק. מקלנן (K. McLennan), חבר צוות ספינת המחקר דיסקברי ששימשה את משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1931–1929.
סאב וופר
סאבּ ווּפֶר (מאנגלית: Subwoofer, בתרגום מילולי "נובח עמוק") הוא סוג של רמקול המיועד להשמעת צלילים בתדר נמוך (בָּאס נמוך), ובעוצמה גבוהה. סאבוופר נבדל מווּפֶר ("נובח") בכך שהוא מתמחה בתחום הצלילים הנמוכים מאד.
תחום התדרים שהאוזן האנושית מסוגלת להבחין בו נע בין 20 הרץ (באס - צליל נמוך מאד) לבין 20 קילו הרץ ("טְרֶיְבְּל"- צלילים גבוהים). סאבוופר מיועד להשמיע את הצלילים בקצה התחתון של תחום זה - בין 20 ל-200 הרץ, להבדיל מוופר שמיועד לכסות תחום רחב יותר - לרוב מ-50 עד 800 הרץ. בתדרים כה נמוכים מורגשים הצלילים כתחושה פיזית של ממש, כתוצאה מהזזת נפח גדול של אוויר. האפקט המתקבל מכונה בסלנג "בעיטה בבטן".
הסאב וופר בנוי מתיבת תהודה גדולה יחסית וממברנה גדולה (לרוב בקוטר 8 אינץ' ומעלה) ומאפשר הפקת צלילים בתדר נמוך מאוד ובנפח גבוה.
ערוץ הבאס-הנמוך-מאד נוצר מהפרדת צלילי הבס משאר הערוצים בהתקן קרוסאובר שלרוב מהווה חלק מהמגבר, והשמעתו על ידי הסאבוופר לשם קבלת צלילי בס עמוקים יותר וחזקים יותר. עוצמת הסאבוופר תלויה, בנוסף למאפיינים חשמליים, בשטח הממברנה ובגודל תיבת התהודה, על כן סאבוופר איכותי ועצמתי דורש גודל פיזי ניכר.
מאז הופעת המוזיקה האלקטרונית נעשה שימוש בצלילי באס בעוצמה שאינה קיימת בכלי נגינה מסורתיים. בנוסף, במערכות קולנוע משמש הסאב-וופר למתן נפח ועוצמה לאפקטים כגון פיצוצים ומעברי ספינות חלל.
שימוש נוסף הוא במערכות שמע המנצלות את העובדה שהאוזן האנושית אינה מבחינה בכיוון של צלילים בתדר נמוך. כך מתאפשר למקם רמקולים זעירים ("סטלייט") לקבלת אפקט הסטראו או הצליל ההיקפי, בעוד הצלילים הנמוכים מופקים בסאב-וופר יחיד, שלעיתים משולבים בו שני רמקולים- וופר וסאבוופר.
קלרמן
קלרמן הוא שם משפחה.
הפצצות בקלן במהלך מלחמת העולם השנייה
בלילה של ה-30 במאי 1942 העיר הגרמנית קֶלְן (בגרמנית: Köln) הופצצה על ידי חיל האוויר המלכותי של בריטניה (באנגלית: Royal Air Force, בראשי תיבות: RAF) במהלך מלחמת העולם השנייה. הפצצות אלו קיבלו את שם הקוד "מילניום", מאחר שהייתה זו הפשיטה הראשונה שכללה יותר מ-1,000 מפציצים אוויריים.
תוכנית המילניום
הפשיטה הראשונה שכללה יותר מ-1,000 מפציצים אוויריים אורגנה על ידי חיל האוויר המלכותי של בריטניה בפיקוד סר ארתור טרוורס האריס (באנגלית: Arthur Travers Harris) וקיבלו את שם הקוד "מילניום". פשיטה זאת התקיימה בקלן בלילה של 30 במאי 1942. יותר מ-2,000,000 מטרים רבועים הושמדו, יותר מ-45,000 תושבים איבדו את בתיהם והדרכים בקלן היו חסומות לגמרי. בנוסף נאמר שכאשר גל המפציצים האחרון התקרב, השריפות בעיר היו כל כך חזקות עד שהיה אפשר לראותם מיותר מ-240 קילומטרים.
פרטי הפשיטה
פשיטת המילניום כללה בפועל 1,047 מפציצים אווירים ובסופו של דבר בערך 900 לקחו חלק בהתקפה. בתוך שעה וחצי מתחילת הפשיטה, חיל האוויר המלכותי של בריטניה הטילו 1455 טונות של פצצות, שני שלישים מהם היו פצצות תבערה. לפי רשומות גרמניות 2,500 שריפות נדלקו במקומות שונים, מהם 1,700 נחשבו לגדולות. 3,330 בנייני מגורים נהרסו, 2,090 בני אדם נפגעו קשות ו-7,420 נפגעו קלות. 90 אחוז מהנזק נגרם על ידי השריפות ולא על ידי חומרי הנפץ. בסביבות 500 תושבים נהרגו, 5,027 נפצעו ו-45,132 הופצצו. העריכו כי 135,000 עד 150,000 מאוכלוסיית קלן - אוכלוסייה של כמעט 700,000 אנשים - ברחו מהעיר לאחר הפשיטה. בסופו של דבר קצת יותר מ-2,428,113 מטרים רבועים של קלן הושמדו. לעומת קלן שיעור הנפגעים של חיל האוויר המלכותי היה מרשים, 3.3 אחוז נפגעו במהלך הפשיטה, עם בסך הכל 39 כלי טיס חסרים. שיעור זה הוא קטן במידה ניכרת ביחס לממוצע של השנה הקודמת, אז 4.6 אחוז נפגעו בהתקפות בתנאים דומים.
הכנות לפשיטה
כאשר סר ארתור האריס העלה את הרעיון של פשיטה הכוללת 1,000 מפציצים, היו בידיו בסך הכל קצת יותר מ-400 כלי טיס. כדי להגיע למספר כלי הטיס הרצוי האריס נעזר בשלושה מקורות עיקריים: יחידות הכשרה מבצעיות של פיקוד ההפצצות, פיקוד החוף ופיקוד אימון הטייס. מאוחר יותר נמצא שרוב המפציצים של פיקוד אימון הטייס לא היו מצוידים להפצצות ליליות. למרות זאת, האריס הצליח להגיע למטרתו, 1000 מפציצים אוויריים.
הסיבות העיקריות לפשיטה
מכיוון שרוב התעשייה הגרמנית הייתה נוכחת בערים מרכזיות ובסביבתם, מתקפות על מקומות אלו פגעו בוודאות במפעלים חשובים וכך פגעו בתהליכי ייצור של משאבים גרמניים. בנוסף ראש חיל האוויר המלכותי של בריטניה, סר ארתור טרוורס האריס החליט כי היה צורך במבצע מרהיב, בתקווה שישתיק את הספקות של מבקריו ויותר חשוב שיבטיח תמיכה להפצצות עתידיות מראש הממשלה.
סגר
סגר הוא מצור המוטל על מדינות או על תושבים, לרוב בשל מטרות ביטחוניות או רפואיות. הסגר מונע או מגביל תושבים, סחורות, כלי שיט או כלי טיס מלצאת מהאזור (ולעיתים גם להיכנס אליו). אולם בניגוד לעוצר הוא מאפשר תנועה בתוך תחומי הסגר. הסגר נאכף לרוב באמצעות הקמת מחסומים צבאיים על הכניסות לאזור ועל ידי ביצוע פטרולים לאורך גבולותיו.
סגר בשטחי יהודה ושומרון
בתחילת ינואר 1991, במהלך מלחמת המפרץ, בוטל היתר היציאה הכללי שהוענק לתושבי השטחים הפלסטיניים, והם נדרשו להצטייד בהיתר כניסה לישראל מהמנהל האזרחי, במדיניות שכונתה "סגר כללי". זו הייתה הפעם הראשונה מאז 1972 שבה הופרדו השטחים הפלסטיניים מישראל. ב-15 בינואר הוטל, בנוסף לסגר, עוצר כללי, שבחלק מהערים והכפרים נמשך למעלה מחודש. צעדים אלה פגעו בחופש התנועה וכן בשירותי הרפואה שניתנו לתושבי השטחים.
מאז נמשך הסגר על השטחים הפלסטיניים, המתנה את כניסתם של התושבים הפלסטינים לישראל בהיתר, אשר מונפק להם על ידי מנהלת תיאום וקישור או על ידי המנהל האזרחי בכפיפות לקריטריונים אשר נקבעו תחת מתאם פעולות הממשלה בשטחים. לעיתים, כמו למשל בחגים יהודיים או בעקבות מאורעות ביטחוניים מוקשחים תנאי הסגר. בזמן זה, גם היתרים שהונפקו כדין ולתאריכים תקפים, לא יכובדו בכניסה למעברי לשטחי מדינת ישראל. הסגר אינו מונע בהכרח מעבר בין יישובים פלסטינים (כתר) או תנועה בתוך היישוב הפלסטיני עצמו (עוצר).
הסיבות להטלת הסגר מגוונות וכללות אירועים ביטחוניים, כמו פיגועים או התרעות לניסיונות חדירת מחבלים, אך גם אירועים במובנים רחבים יותר המעלים חשש למתיחות ולהתלקחות.
סגר גם מוטל באופן עקבי בזמן חגים יהודיים, הן על-מנת לסכל את כוונות ארגוני טרור להוציא לפועל פיגועים בזמן החג, כפי שקרה בפורים 1996 בפיגוע בדיזנגוף סנטר או בפסח 2002 בפיגוע במלון פארק, וכן על מנת לאפשר גם לאנשי מערכת הביטחון לנצל את חופשות החג.
הסגר על רצועת עזה
בעקבות חטיפת גלעד שליט ב-2006 והשתלטות חמאס על רצועת עזה הכריזה ישראל על הרצועה תחת שלטון חמאס כ"יישות עוינת" והטילה סגר יבשתי וימי על הרצועה. עד אז הוטל סגר על הרצועה רק למעבר לאיו"ש או לכניסה לישראל. החל מ-2006, במסגרת הסגר נמנע יבוא מסחרי של מוצרים לא חיוניים בין הרצועה לעולם, והכנסת חומרים דו-שימושיים הוגבלה.
במסגרת הסגר הותרה הכנסה מוצרים אסורים ביבוא מסחרי בידי ארגוני הסיוע הבינלאומיים. החלטה זאת מחלישה את הכלכלה הישראלית והפלסטינית (אשר נהגו, עד הטלת הסגר, לסחור זו עם זו), ומגבירה את התלות של כלל האוכלוסייה הפלסטינית בסיוע מזון וביבוא דרך המנהרות. מאז הטלת הסגר עבר חלק ניכר של היבוא המסחרי הפלסטיני, שעד 2006 עבר דרך נמל אשדוד ומסופי-הסחורות הישראלים, למעבר דרך המנהרות. המנהרות, שהוקמו בתחילה על-מנת לאפשר הברחה של אמל"ח ומעבר אישים שישראל הגבילה את תנועתם, עברו לשימושים אחרים. כיום המנהרות התרחבו והן מאפשרות הכנסת מכוניות, אופנועים, בקר וצאן, מוצרי דלק, מזון, סיגריות, סמים ועוד.
מצרים, מצידה, מלאה את חלקה בהסכם המעברים משנת 2005 והטילה גם היא סגר על הגבול הקרקעי שלה עם הרצועה ולמעט מספר מקרים לא אפשרה מעבר אנשים וסחורות דרך מעבר רפיח.
פעילי שמאל רדיקלי בינלאומיים ופעילים פרו-פלסטיניים ניסו מספר פעמים לשבור בכוח את הסגר על עזה דרך הים, וארגנו ספינות שנשאו מזון, חומרי בניין וסיוע הומניטרי לרצועה. כולן נעצרו בידי חיל הים והפעילים שעליהן גורשו. המשט המשמעותי בניהם אירע במאי 2010, אז ארגן ה-IHH משט לרצועת עזה בן 9 ספינות, במטרה "לשבור את המצור על עזה". המשט הסתיים בהתנגשות אלימה על גבי הספינה "מווי מרמרה" בין לוחמי שייטת 13 לפעילים המשט, שהיו חמושים בחלקם. התקרית גררה ביקורת קשה על ישראל בעולם ולמשבר דיפלומטי עם טורקיה.
הורסט שטומפף
גנרל הורסט שטומפף (בגרמנית: Horst Stumpff; 20 בנובמבר 1887 – 25 בנובמבר 1958) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
שטומפף נולד ב-20 בנובמבר 1887 בגיסן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, והיה אחיו הבכור של גנרל הנס-יורגן שטומפף. בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-54 (פומרניה ה-7 - פון דר גולץ), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. ב-18 באפריל 1916 הועלה לדרגת האופטמן, ובמהלך המלחמה אף נפצע באחד הקרבות. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר שטומפף ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1929 הועלה שטומפף לדרגת מיור, ולאחר מכן מונה למדריך בבית הספר לחי"ר בדרזדן. ב-1 בספטמבר 1933 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 ביולי 1935 הועלה לדרגת אוברסט, ב-15 באוקטובר 1935 מונה שטומפף למפקד רגימנט הרובאים ה-3, וב-1 בינואר 1937 מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-3. ב-1 בינואר 1938 מונה שטומפף למפקד חטיבת הפאנצר ה-3, וב-1 במרץ 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה שטומפף מפקד חטיבת הפאנצר ה-3, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין, כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-3 במסגרת הקורפוס הממונע ה-19, וב-17 באוקטובר 1939 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-3. במהלך המערכה על צרפת לחם שטומפף עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-16, ובשלב השני כחלק מהקורפוס הממונע ה-24 במסגרת הארמייה השישית, וב-13 בנובמבר 1940 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-20. במהלך מבצע ברברוסה לחם שטומפף עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-39 ולאחר מכן כחלק מהקורפוס הממונע ה-57 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית. ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם עימה כחלק מהקורפוס הממונע ה-57 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית.
ב-10 בספטמבר 1941 פרש שטומפף מתפקידו, וב-29 בספטמבר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 באפריל 1942 מונה למפקח אזור הגיוס בקניגסברג, ביולי 1944 מונה למפקח הכללי על יחידות המילואים של השריון, וב-9 בנובמבר 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה התגורר שטומפף בהמבורג עד למותו ב-25 בנובמבר 1958.
סקוילצ'ה
סקוילצ'ה (באיטלקית: Squillace) היא עיר ורשות מקומית בנפת קטנזארו, מחוז קלבריה שבאיטליה. ראשיתה במאה ה-7 לפנה"ס, אז נוסדה על ידי מתיישבים על בסיס שרידים של היישוב העתיק מהתקופה הרומית. העיר שוכנת לחופי מפרץ סקוילצ'ה.
העיר הוקמה כמבצר ביזנטי, בתקופה שהאזור נשלט עלי ידי האימפריה הביזנטית. בימי הביניים העיר סבלה מהתקפות של סרצנים, שאף החזיקו בה בסיס צבאי. לאחר תקופת השלטון הקצרה, העיר עברה לשליטה של נורמנים, ובשנת 1044 הם הקימו בה מבצר חדש. בהמשך העיר עברה לשליטתה של משפחת בורג'ה, וזאת עד לשנת 1735.
קבוצת השבעה
קבוצת השבעה (באנגלית: Group of Seven) הייתה קבוצה של ציירי נוף קנדיים בשנים 1920–1933, שהאמינה כי ניתן ליצור "אמנות קנדית ייחודית", ויזמה תנועה אמנות לאומית. הקבוצה הוחלפה על ידי "קבוצת הציירים הקנדית" בשנת 1933, שכללה חברים מקבוצת ביבר הול שהיו בעלי היסטוריה של הופעה בעולם יחד עם קבוצת השבעה.
חברי הקבוצה
פרנקלין קרמייקל (1890–1945), לורן האריס (1885–1970), אלכסנדר יאנג ג'קסון (1882–1974 ), פרנק ג'ונסטון (1888–1949), ארתור ליסמר (1885–1969), ג'יימס הארווי מקדונלד (1873–1932), ופרדריק וארלי (1881–1969).
מאוחר יותר הוזמן אלפרד ג'וזף קאסון (1898–1992) להצטרף בשנת 1926, אדווין הולגייט (1892–1977) הפך לחבר בשנת 1930, ולמוין פיצג'רלד (1890–1956) הצטרף בשנת 1932.
שני אמנים נוספים הקשורים לקבוצה הם טום תומסון (1877–1917) ואמילי קאר (1871–1945).
היסטוריה
טום תומסון, ג'. ה. מקדונלד, ארתור ליסמר, פרדריק ורלי, פרנק ג'ונסטון ופרנקלין כרמייקל נפגשו כעובדי חברת העיצוב Grip Ltd. בטורונטו. בשנת 1913 הצטרפו אליהם אלכסנדר יאנג ג'קסון ולורן האריס. לעיתים קרובות הם נפגשו במועדון האמנויות של טורונטו כדי לדון בדעותיהם ולשתף את אמנותם. קבוצה זו קיבלה תמיכה כספית מחברת המיכון החקלאי מאסי-האריס ומד"ר ג'יימס מק'קאלום. האריס ומקאלום בנו יחד את בניין הסטודיו בשנת 1914 כדי שישמש מקום מפגש ועבודה לתנועת האמנות הקנדית החדשה. מק'קאלום היה בעל אי במפרץ ג'ורג'יאן ותומסון עבד כמדריך בפארק הטבע אלגונקווין הסמוך, שני המקומות בהם הוא והאמנים האחרים נסעו לעיתים קרובות כדי לקבל השראה.
הקבוצה הבלתי פורמלית התפצלה זמנית במהלך מלחמת העולם הראשונה, במהלכה ג'קסון וארלי הפכו לאמני מלחמה רשמיים. ג'קסון התגייס ביוני 1915 ושירת בצרפת מנובמבר 1915 עד 1917, ונפצע קשה. האריס התגייס בשנת 1916 והדריך נשק. הוא שוחרר במאי 1918 לאחר שסבל מהתמוטטות עצבים. קרמייקל, מקדונלד, תומסון, וארלי וג'ונסטון נותרו בטורונטו ונאבקו לשרוד כלכלית בזמן המלחמה. מכה נוספת לקבוצה הגיעה בשנת 1917 כאשר תומסון מת באופן מסתורי בזמן שייט בקאנו בפארק אלגונקווין. נסיבות מותו נותרות לא ברורות.
השבעה שהקימו את הקבוצה המקורית התאחדו לאחר המלחמה. הם המשיכו לטייל ברחבי אונטריו. ציירו את הנוף ופיתחו טכניקות לייצוגו באמנות. בשנת 1919 הם החליטו להפוך את עצמם לקבוצה המוקדשת לצורת אמנות קנדית ייחודית שעדיין לא הייתה קיימת, והחלו לקרוא לעצמם "קבוצת השבעה". לא ידוע מי בחר דווקא בשבעת הציירים האלה, אך נראה שהיה זה האריס. בשנת 1920 הם היו מוכנים לתערוכה הראשונה שלהם בזכות תמיכתו ועידודו המתמיד של אריק בראון, מנהל הגלריה הלאומית באותה תקופה. לפני כן אמנים רבים האמינו שהנוף הקנדי אינו ראוי לציור. הביקורות על התערוכה בשנת 1920 היו מעורבות, אך ככל שהתקדם הזמן הקבוצה הוכרה כחלוצת אסכולת אמנות חדשה - קנדית.
חברי הקבוצה החלו לנסוע למקומות אחרים בקנדה לקבלת השראה, כולל קולומביה הבריטית, קוויבק, נובה סקוטיה והקוטב הצפוני. היו אלה האמנים הראשונים ממוצא אירופי שתארו את הקוטב הצפוני. הקבוצה קיבלה את ההחלטה - שכדי לקרוא לעצמה "אסכולה לאומית לציור" צריכים להיות חברים מחוץ לטורונטו. כתוצאה מכך, בשנת 1930 הצטרף אדווין הולגייט ממונטריאול, קוויבק ואחריו למוין פיצג'רלד מוויניפג, מניטובה בשנת 1932.
השפעת הקבוצה הייתה רחבה בסוף 1931, ולאחר מותו של ג'. ה. מק'דונלד בשנת 1932, הם כבר לא מצאו צורך להמשיך כקבוצת ציירים. הם הודיעו כי הקבוצה פורקה וכי תוקם אגודה חדשה של ציירים, המכונה "קבוצת הציירים הקנדית". הקבוצה הקנדית - שהורכבה בסופו של דבר מרוב האמנים המובילים בקנדה - קיימה את התערוכה הראשונה שלה בשנת 1933 והמשיכה לערוך תערוכות כמעט כל שנה כחברה מצליחה עד 1967.
בנימין ליפקין
בנימין מנשה ליפקין (לעיתים: ליפקין-שחק; נולד בכ"ז באדר תשל"ד, 21 במרץ 1974) הוא עיתונאי, עורך עיתונות וסופר חרדי.
ליפקין, חסיד חב"ד, עורך עלון השבת "כי קרוב". בעבר שימש עורך העיתונים החרדיים: היומון "המבשר", ביטאון ש"ס "יום ליום", והשבועון "בקהילה".
ביוגרפיה
נולד בירושלים לר' יעקב משה, חסיד חב"ד. למד בישיבת תומכי תמימים בלוד ובישיבת חב"ד בקריית גת.
בשנת תשנ"ג, 1993 החל לפרסם טורים פובליציסטיים בשבועון כפר חב"ד. במשך כשנתיים שימש ככתב בשבועון זה, כשיוסי אליטוב חובר אליו ושניהם יחד נשאו את שם העט מאניס לביא. לאחר פטירת רבי מנחם מנדל שניאורסון, בעודו שוהה בשנת לימודים בניו יורק, פרסם בכפר חב"ד סדרת יומנים תחת הכותרת "מיומנו של אחד התמימים", אשר תיארה את סערת הרגשות בחצר.
ביולי 1995 (תמוז תשנ"ה) נישא לנחמה דינה, בתו של שלמה ויגלר, מזכיר ישיבת תומכי תמימים בלוד.
בשנת 1996 עבר לעיתון 'יום השישי', שבו שימש כמראיין הראשי. בהמשך, ערך את ביטאונה של ש"ס יום ליום וכן את המגזין 'משפחה טובה'. בתקופה שאמנון ליפקין-שחק היה בקדמת החיים הציבוריים בישראל, שאל ממנו את שמו וחתם בשם בנימין ליפקין-שחק. בהמשך שב לשמו המקורי.
היה חבר צוות ההסברה של יהדות התורה לקראת הבחירות לכנסת ה-19 כנציג סיעת שלומי אמונים.
חיים אישיים
ליפקין נשוי לנחמה דינה (למשפחת ויגלר) אב ל-11 בנים ובת, מתגורר ברמלה.
דניאל שק
דניאל (דני) פסח שק (נולד ב-16 ביוני 1955) הוא דיפלומט ישראלי ששימש בשורת תפקידים בשירות החוץ הישראלי. בין השאר שימש שגריר ישראל בצרפת ובמונקו, קונסול כללי בסן פרנסיסקו, ודובר משרד החוץ.
ביוגרפיה
דניאל שק נולד בירושלים. הוריו, עליזה וזאב שק, ניצולי שואה מצ'כוסלובקיה, עלו לישראל בשנות הארבעים המאוחרות והשתקעו בתל אביב ולאחר מכן בירושלים. אביו היה ממייסדי שירות החוץ הישראלי ושימש בין השאר שגריר ישראל באוסטריה ובאיטליה. אמו, עליזה אהרמן-שק, היא ציירת. שק גדל בלונדון, בפריז ובווינה לסירוגין ורכש שליטה בארבע שפות (עברית, אנגלית, צרפתית וגרמנית).
ב-1974 סיים את לימודיו בתיכון על שם בויאר בירושלים והתגייס לחיל המודיעין. עם שחרורו מצה"ל נרשם לאוניברסיטה העברית והשלים בהצטיינות לימודי היסטוריה ושפה וספרות צרפתית. במקביל ללימודיו החל לעבוד בטלוויזיה הישראלית. ב-1981 נישא ונסע עם רעייתו לשנה לבלגיה, שם עבדו שניהם בשגרירות הישראלית. עם שובו לישראל עסק בתרגום וב-1984 התקבל לקורס הצוערים של משרד החוץ.
תפקידיו הראשונים היו בתחום התקשורת, תחילה במחלקת העיתונות של המשרד, לאחר מכן בלשכתו של שר החוץ שמעון פרס ולבסוף כדובר השגרירות בפריז. בתקופת כהונתו בצרפת נערכה ועידת מדריד ושק נקרא להצטרף לצוות הדוברים של משלחת ישראל ובהמשך לצוות בשיחות הרב-צדדיות במוסקבה. ב-1994 מונה על ידי שר החוץ שמעון פרס לדובר משרד החוץ ומנהל מחלקת העיתונות. ב-1997 מונה לקונסול כללי בצפון-מערב ארצות הברית שמקום מושבו בסן פרנסיסקו. בנוסף לעבודה המדינית וההסברתית השוטפת ריכז שק מאמצים מיוחדים להידוק הקשרים עם קהילת ההייטק של עמק הסיליקון ולקידום התרבות הישראלית. בשנת 2000 מונה למנהל מחלקה באגף אירופה עם אחריות על שורה של מדינות, בהן צרפת וגרמניה. בשנת 2001 נקרא לעמוד בראש הצוות המדיני לטיפול במשבר עם בלגיה באשר לתביעה שהוגשה נגד ראש הממשלה אריאל שרון בגין פשעי מלחמה במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
בספטמבר 2006 התמנה לשגריר בצרפת. הוא היה גם שגרירה הראשון של ישראל בנסיכות מונקו. ארבע שנות כהונתו עמדו בסימן שיפור ניכר במערכת היחסים של ישראל עם צרפת. שיאה של התקופה היה בשנת 2008, שנת ה-60 למדינת ישראל, שבמהלכה ערכו הנשיא שמעון פרס והנשיא ניקולא סרקוזי ביקורים ממלכתיים הדדיים. במהלך ארבע שנותיו בפריז עסק שק גם בהליך קבלתה של ישראל לארגון המדינות המפותחות OECD. חודשים ספורים אחרי כניסתו לתפקיד קיבלה ישראל הזמנה רשמית להצטרף לארגון, וסמוך לעזיבתו הושלם התהליך, ושק חתם בשמה של מדינת ישראל על הסכם ההצטרפות לארגון.
ב-27 בנובמבר 2012, יום הקמת מפלגת התנועה, הודיע שק על הצטרפותו אליה. הוא הוצב במקום ה-18 ברשימת המפלגה לכנסת.
חייים אישיים
אב לשני בנים מנישואיו הראשונים לאוצרת האמנות מיריי ממי. מתגורר בתל אביב עם אשתו השנייה, חברת הכנסת אמילי מואטי. אחותו היא המתרגמת רות שק-יסעור.
פרנץ בועז
פרנץ בועז (גרמנית: Franz Boas; 9 ביולי 1858 – 21 בדצמבר 1942) היה אנתרופולוג יהודי-גרמני שהעביר את רב שנותיו בארצות הברית ומשם פרסם את מחקריו. בארצות הברית הוא נחשב ל"אבי האנתרופולוגיה", מכיוון שפיתח למעשה את האנתרופולוגיה כשיטה מדעית, בעוד שלפניו מחקרים אנתרופולוגיים היו מבוססים בעיקר על תצפיות לא-מדעיות ואנקדוטות.
ביוגרפיה
פרנץ בועז נולד בווסטפאליה שבגרמניה למשפחה יהודית שתמכה ברעיונות ליברליים. ב-1887 הוצעה לו משרת עוזר עורך במגזין "סיינס" בניו יורק. הוא היגר לארצות הברית ובנוסף לעבודה זו הוא גם עבד כמרצה לאנתרופולוגיה באוניברסיטת קלרק. גישתו האנתרופולוגית מזוהה עם הגישה האמריקאית (בניגוד לגישה האירופאית). הוא תרם רבות לשינוי דרך החשיבה האנתרופולוגית. בעבר אנתרופולוגים הסתכלו 'מלמעלה' על חברות כביכול פרימיטיביות תוך כדי שהם רואים בתרבותם, התרבות המערבית, כתרבות הראויה והעילאית ומולה כל שאר התרבויות נתפסו כפרימיטיביות. בועז פסל את הדרך הזאת וקבע כי על האנתרופולוגים לחקור תרבויות דרך הערכים של התרבות הנחקרת עצמה, בלי להשוותם לתרבות כלשהי- 'יחסיות תרבותית'. כלומר לחקור כל תרבות, בכל מקום ובכל זמן. גישה זו נקראת פרטיקולריזם היסטורי. בועז האמין בדטרמינזם תרבותי - כלומר שהגורם המשמעותי ביותר המשפיע על התנהגות האדם הוא התרבות ולא גורמים ביולוגיים או גאוגרפים.
גלגו ספרדי
הגלגו הספרדי הוא גזע של תת-המין כלב הבית.
החל מהמאה ה-15 ואילך נשלחו כלבי גלגו ספרדיים במתנה למשפחת המלוכה באנגליה. חילופי מתנות בעלי חיים (כלבים, סוסים) בין חצרות המלוכה באירופה היה אקט דיפלומטי מקובל. הכיבוש הערבי על חצי האי האיברי במאה ה-8 הביא עמו גם כלבי סלוקי-סלוגי שהשפיעו רבות על דמותו המיוחדת והמתפתחת של הגלגו הספרדי.
אקסצנטריות (התנהגות)
אקסצנטריות היא התנהגות אנושית שונה מהנורמה. אנשים המתנהגים באקסצנטריות בתדירות גבוהה מכונים "אקסצנטרים".
תיאורים של אקסצנטריות
אקסצנטריות מתקשרת באופן אסוציאטיבי לטירוף או לגאונות ויצירתיות. התנהגות אקסצנטרית עשויה להיות ביטוי חיצוני לאינטליגנציה ייחודית או לדחף יצירתי. לפיכך, ההרגלים האקסצנטריים אינם מובנים לעיתים לא מכיוון שהם אינם הגיוניים או שהם תוצאה של טירוף, אלא כיוון שהם נובעים מחשיבה כה מקורית שהיא אינה יכולה לעמוד בנורמות החברתיות.
אדית סיטוול, מבקרת ומשוררת בריטית, כתבה: "אקסצנטריות אינה, כמו שאחדים עלולים להאמין, צורה של טירוף. לעיתים קרובות היא צורה של גאווה פשוטה, כאשר הגאון והאריסטוקרט נתפסים כאקסצנטריים רק מכיוון שהם פשוט אינם מפחדים ואינם מושפעים מדעותיו של ההמון ומגחמותיו.”
השוואה לנורמה
התנהגותו של אדם הנמצא מחוץ לסביבתו הטבעית אינה יכולה להיות מוגדרת כאקסנצטרית, כיוון שייתכן שבסביבתו הטבעית היא תיחשב רגילה. רק השוואה לנורמה שבסביבתו של האדם תוכל לקבוע אם התנהגותו יכולה להיחשב לאקסצנטרית.
אקסצנטריים עשויים להבין או לא להבין את נורמות ההתנהגות של החברה בה הם חיים – בין כך ובין כך, הם פשוט לא מוטרדים מאי-קבלת התנהגויותיהם או אמונותיהם בחברה, ומתנהגים באינדיבידואליות קיצונית. רבים מהמוחות המבריקים בהיסטוריה הציגו מגוון של התנהגויות ואמונות לא רגילות.
אקסצנטריים מסוימים נחשבים לתמהונים ולא לגאונים. התנהגות אקסצנטרית נחשבת פעמים רבות לחריגה, למרות שהיא עלולה גם להטריד. רבים מהאנשים שנחשבו לאקסצנטריים בלבד אובחנו מאוחר יותר כחולים במחלות נפש שונות, דוגמת הפרעה טורדנית-כפייתית.
לאחרים עשוי להיות טעם אקסצנטרי בתחום מסוים של חייהם: אנשים עשויים להתלבש לבוש אקסצנטרי, או לעסוק בתחביב אקסצנטרי.
התנהגויות אקסצנטריות קושרו לאפיון פסיכולוגי המזהה פיצוי יתר, חוסר ביטחון, סוגיות ילדות לא פתורות, פרישות לא רצונית וסוגיות מיניות אחרות, אהבה נכזבת או לא נענית וסוגיות רומנטיות אחרות, רגשות מודחקים, מגושמות חברתית, שגעון לדבר אחד ומגוון סוגיות פסיכולוגיות-חברתיות אחרות – גם אם האדם לא יאובחן כלוקה בהפרעה נפשית.
אפיונים פסיכולוגיים המקושרים לעיתים לאקסצנטריות הם תסביך נפוליאון, תסמונת פיטר פן, הפרעה טורדנית-כפייתית, הפרעות הקשת האוטיסטית ובאופן מובהק ביותר תסמונת אספרגר. התנהגות אקסצנטרית אף קושרה לשימוש בסמים.
אקסטרווגנטיות היא סוג של אקסצנטריות הקשורה לבזבוז וגודש יתר.
אפיונים
הפסיכולוג דייוויד ויקס מציין שאנשים עם פגיעה מנטלית "סובלים" מהתנהגותם, בעוד אקסצנטריים בריאים מאושרים למדי. הוא גם מציין שאקסצנטריים פחות פגיעים לפגיעה מנטלית מאחרים. זאת אפשר לקשר לכך שבעלי אישיות מופנמת סובלים מפגיעות מנטליות יותר מהמוחצנים, הנוטים לגרום לאנשים שסביבם לסבול.
לפי ויקס, ישנם ארבעה עשר מאפיינים העשויים להבדיל בין אדם אקסצנטרי בריא לבין אדם רגיל או לבין אדם בעל פגיעה מנטלית. חמשת הראשונים נפוצים בקרב הנחשבים לאקסצנטריים:
אז'ן סקריב
אוגוסטין אז'ן סקריב (בצרפתית: Augustin Eugène Scribe; 24 בדצמבר 1791 – 20 בפברואר 1861) היה מחזאי ולבריתן צרפתי. הוא נודע בעיקר בשכלול ה"מחזה בנוי כהלכה" עד הבאתו (לדעת רבים) לכלל שלמות. הנוסחה הדרמטית הזו הייתה עמוד התווך של התיאטרון הפופולרי במשך יותר ממאה שנים.
ביוגרפיה
סקריב נולד בפריז, אביו היה סוחר משי. כבר בגיל צעיר החל לכתוב לתיאטרון. יצירתו הראשונה, Le Prétendu sans le savoir, הוצגה באופן אנונימי בתיאטרון הוורייטה בשנת 1810 ונחלה כישלון. אחריה באו עוד מחזות רבים, שנכתבו בשיתוף פעולה עם סופרים שונים, אבל להצלחה משמעותית זכה סקריב רק בשנת 1815.
הצלחתו הגדולה הראשונה הייתה "ליל המשמר הלאומי" ("Une Nuit de la garde nationale) משנת 1815, שנכתבה יחד עם דלסטר-פוארסון. רבות משאר יצירותיו נכתבו גם הן בשיתוף פעולה עם אחרים.
סקריב היה פורה מאוד. הוא כתב בכל סוגי הדרמה - וודוויל, קומדיות, טרגדיות, לבריות אופרה. נאמר עליו, שלתיאטרון גימאס בלבד כתב מאה חמישים יצירות לפני 1830. היו לו כמה שותפים לעבודה, שאחד מהם סיפק את העלילה, אחר את הדיאלוג, שלישי את הבדיחות וכן הלאה. סופר עליו, כי במקרים מסוימים שלח סכומי כסף בתמורה ל"זכות יוצרים על רעיונות" לאנשים, שלא היו מודעים כלל לשימוש שעשה בחומר מיצירתם. בין עמיתיו ליצירה היה ז'אן אנרי דופין (1787–1887), ז'רמן דלאווין, דלסטר-פוארסון ועוד.
אז'ן סקריב כתב לבריות לאופרות כמעט עם כל מלחין אופרה חשוב בתקופתו בצרפת ובאיטליה. הוא שיתף פעולה עם ג'אקומו מאיירבר, ואף סיפק את המילים ליצירות של ג'וזפה ורדי, וינצ'נצו בליני, דניאל אובר, ז'אק פרומנטל הלוי, פרנסואה-אדריאן בואלדייה, גאטנו דוניצטי וג'ואקינו רוסיני. כשהיה קרוב למותו, עבד על לברית ל"אפריקאית" של מאיירבר.
ההתנסות הראשונה שלו בקומדיה רצינית הייתה בשנת 1822 ב"תיאטר פראנסז", עם "ואלרי", הראשון בשורה ארוכה של מחזות מצליחים. הוא גילה הבנה במנגנון הבימתי ובטעם הקהל. ביכולת תיאטרלית צרופה אין לו מתחרים, ומחזותיו נחשבים גם כיום למודלים של מבנה דרמטי. יתרה מזו, במשך חמישים שנה היה סקריב בכיר התומכים ברעיונות של המעמדות הבינוניים בצרפת, ועל כך הוא ראוי ליחס של כבוד, גם אם סגנונו המוני והדמויות במחזותיו חסרות ייחוד.
סקריב כתב כמה רומנים.
הקומדיות המוכרות ביותר של סקריב הן:
בין השחקנים שעבורם כתב תפקידים ראשיים מדמואזל מרס וראשל
סקריב נבחר לאקדמיה הצרפתית בשנת 1834.
מכלול יצירתו הופיע בשבעים ושישה כרכים בשנים 1874-1885.
בשנת 1829 קנה אחוזה בשם "Domaine de Séricourt" בעיר Bussières שבצרפת אותה הוריש לביתו. מאוחר יותר ב-1975 נקנתה האחוזה על ידי ישיבת אור יוסף בנשיאותו של הרב גרשון ליבמן.
המחזה העשוי היטב
ידוע גם בכינוי "המחזה העשוי כהלכה". חוק ראשון וחשוב ביותר הוא הרצף המתמשך של מניעי הפעולות. אסור שהנושא והשאלות שמציב המחזה יהיו זרים לקהל. ההזדהות והסבירות חשובים מאוד. בנוסחה השתמשו בין היתר ויקטוריאן סרדו, אז'ן לביש, ז'ורז' פדו והנריק איבסן.
בריכת רם
בְּרֵכַת רָם או בריכת רם (נֶהֱגֶה לעיתים ובטעות "בִּרְכִּת רם", לפי היגוי ערבי כביכול, שמה בערבית: بحيرة مسعدة "בְּחֵ֫ירֶת מַסְעַדֶה", כלומר אגם מסעדה) היא אגם טבעי בצפון-מזרח רמת הגולן, ליד היישובים הדרוזיים מסעדה ומג'דל שמס. בערבית שמה נהגה כ-"ראן" ואצל יוסף בן מתתיהו היא מכונה "הפיילה" – הקערה. צורתה עגולה ומימיה מתוקים ובהירים. כיום הבריכה מתפקדת כמאגר מים, ובמימיה משקים גידולים באזור. השם המקובל בערבית למקום הוא "בֻּחַיְרֶת מסעדה" על שם הכפר הדרוזי הסמוך.
בבריכה נמצאה צלמית ארכאולוגית חשובה ביותר. צלמית "ונוס מברכת רם" נחשבת לייצוג העתיק ביותר של דמות אנושית הקיים בתיעוד הארכאולוגי.
גאולוגיה
בריכת רם נמצאת בקצה הצפוני-מערבי של השדה הגעשי חארת א-שאם, סמוך לגבול שפכי הבזלת הפלייסטוקניים של צפון רמת הגולן עם מדרונות החרמון. הבריכה היא מאר – לוע התפוצצות של הר געש – שלועו התמלא או היה רווי במי תהום. אגן הבריכה אובלי שממדיו 1,000-1,200 מ', והוא שקוע ביחס לסביבתו כ-30–120 מ'. בתחתיתו מצויים סלעים פירוקלסטיים ועליהם משקעים בעומק של כ-90 מ', המכוסים במים רדודים – כ-10 מ'. מתחת לאגן מצויה בזלת בעובי של לפחות 180 מ', הממלאת את חלל הדיאטרם.
היסטוריה גאולוגית
בתצורות סלעי המשקע נוצר עמק אשר הקיף את אזור בקעת יעפורי ובריכת רם של ימינו. לאחר מכן החל העמק להתמלא בסדרות של קילוחי בזלת קדומים אשר אינם מוכרים כיום על פני השטח. לפני 0.8-0.3 מיליוני שנים כיסתה את הבקעה בזלת כרמים (מתוך תצורת גולן). על שכבת בזלת כרמים נוצר חרוט סקוריה קטן בחלק הדרומי-מערבי של בריכת רם.
לפני כ-115–166 אלף שנה נוצר מגע בין המאגמה ומי התהום באזור אשר הביא להתפרצויות פריאטו-מגמטיות חזקות אשר יצרו את המבנה הנוכחי של בריכת רם. בהתפוצצויות אלה נוצרה טבעת הטוף מסביב לבריכה. מעריכים כי התפרצויות אלה ארכו פרק זמן קצר מאוד - מספר ימים עד שבועות אחדים.
בדרום המאר מצוי העתק שכיוונו מקביל לשורת תלי הסקוריה של קו התלים המזרחי, שבקצהו הצפוני מצויה בריכת רם. מוצע כי מישור ההעתקה לוקח חלק במערכת ההידרולוגית של בקעת יעפורי – ושהוא אפשר את המפגש בין המאגמה ומי התהום, מפגש שיצר את ההתפרצויות הפריאטו-מגמטיות.
מסלע
המסלע בבריכת רם כולל סלעי משקע מהקרטיקון המכוסים בסלעים געשיים השייכים לחבורת בשן כגון בזלת, בזניט, סקוריה וטוף מהפליסטוקן. שולי השקע מסביב לבריכה מכוסים בטוף בריכת רם המורכב מאפר געשי ולפילי וכן שברי הסלעים שהיו מצויים בחלל הלוע והועפו במהלך ההתפרצות והחומר המגמטי שגרם להתפרצות. בנוסף לחומרים אלה מכיל הטוף פנוקריסטים גדולים של קרסוטיט (Kaersutite) – מינרל כהה מקבוצת האמפיבול, וכן קסנוליתים של פירוקסניט וגרנוליט שמוצאם מאזור תחום אי הרציפות מוהורוביצ'יץ' המפריד בין מעטפת כדור הארץ והקרום. מערבית למאר מכוסה הטוף בקילוח בזלת סער, המייצג את האירוע הגעשי הצעיר באזור והמצביע על חזרה לגעשיות מגמטית יבשה וסיום שלב ההתפרצויות הפריאטו-מגמטיות בבריכת רם. גיל קילוח סער הוא 104,000 שנים.
בהנחה כי עומק הדיאטרם שווה לקוטר בסיסו (כ-1 ק"מ), נמצא כי נפח חרוט הדיאטרם הוא כ-0.26 ק"מ מעוקב.
האתר הפרהיסטורי
בצידה המערבי של בריכת רם נחשף חתך גאולוגי מעניין הנושא שתי שכבות פלאוסול (קרקע קבורה) ובהן ממצאים ארכאולוגיים פרהיסטוריים. האתר נתגלה על ידי ד. בן עמי ונחפר על ידי פרופ' נעמה גורן-ענבר מהאוניברסיטה העברית בירושלים, בשנים 1980–1981. השכבות הנושאות כלי צור חתומות על ידי בזלות שאפשר לתארך בשיטת אשלגן-ארגון. כלומר, אפשר לקבוע תאריך מקסימום ומינימום לקיום האתר ובכך חשיבותו העיקרית.
הפלאוסול העליון, מעל טוף בריכת רם נחתם על ידי בזלת סער שגילה 104 אלף שנה ואולם עד כה לא נמצאו די כלים לאפיין את הממצא.
נמוך יותר נמצא פלאוסול הנתון בין בזלת כרמים תחתונה בת 800 אלף שנה, לבין בזלת כרמים עליונה שגילה 233 אלף שנה בלבד. בתוך הקרקע האדומה ש"נאפתה", נמצאו כלי צור רבים ביניהם אבני יד קטנות, מקרצפים ונתזים שהופקו בטכניקת לוולואה. רק אבן יד אחת סותתה מבזלת, על אף חומר הגלם הנוח.
הממצא נראה שייך לקבוצת התעשיות האשלו-יברודיות וכפי הנראה קרוב בגילו לבזלת כרמים העליונה שכיסתה אותו. תעשיות אלו מסיימות את התקופה הפלאוליתית התחתונה וככל הנראה גם את תולדותיו של הומו ארקטוס – הטיפוס האנושי החשוב שחי כבר במסגרת שבטית, ידע להדליק ולהשתמש באש וצד חיות גדולות כפיל וקרנף. כלים דומים נמצאו גם בעמק יעפורי שמצפון.
ניתן היה להבחין באתר בשתי שכבות אולם לא נמצא הבדל משמעותי ביניהן. בתחתונה מהשתיים נמצא גם ממצא מפתיע, צלמית ארכאולוגית חשובה ביותר. צלמית ונוס מברכת רם נחשבת לייצוג העתיק ביותר של דמות אנושית הקיים בתיעוד הארכאולוגי וסביב קבילותה עדיין מתנהל ויכוח.מקבץ של אתרים פרהיסטוריים נוספים נמצא לאורך ואדי אבו סעיד מדרום מזרח לבריכה, למרגלות הר כרמים, באזור נחשף צור אאוקני משובח שחלקו עבר תהליך "אפייה" בחום גבוה על ידי הלבה שזרמה מעליו. תהליך זה משפר את פצילות הצור ובתקופות מאוחרות יותר נעשה באופן מלאכותי.
אגדות שנקשרו בבריכה
במהלך ההיסטוריה נקשרו בבריכה אגדות ומיתוסים רבים, והמפורסם ביותר גורס כי הבריכה קשורה בקשר תת-קרקעי עם נחל חרמון – הבניאס. על אף שהתאוריה נגזרת מבסיס הגיוני – האזור הוא קרסטי ותהליכים אלו יכולים ליצור מנהרות תת-קרקעיות ארוכות למדי, היא הרחיקה לכת ומופרכת באופן חד-משמעי. האזכור הראשון לקשר בין הבריכה לבניאס מופיע במיתולוגיה היוונית שמספרת כי האל פאן איבד את חלילו בבריכה ומצא אותו מאוחר יותר כשהוא צף במימי הבניאס.
גם יוסף בן מתתיהו מתאר את המיתוס, ואף מציג ראיות לכאורה לקיומו:
ואולם, טענות אלה הופרכו על ידי גאולוגים, שחישבו ומצאו שאם היה קשר תת-קרקעי כזה – הרי שהבריכה הייתה מתרוקנת תוך תשעה-עשר יום בלבד. לעומתם יש הטוענים שהאגם מתמלא ממעיינות בדופנות הבריכה ומנביעות תת-קרקעיות שאינן מאפשרות לה להתייבש אף על פי שהיא מזרימה מים דרך מעיין קרסטי תת-קרקעי לבניאס.
גם במדרש היהודי לא נפקד מקומה של הבריכה. בריכת רם, חמי גדר וחמי טבריה הם על-פי המדרש שלושה מקורות מים שנותרו לאחר המבול המתואר בפרשת נח. עוד מסופר במכילתא לפרשת בשלח על משה רבנו, שנאסרה עליו הכניסה לארץ ישראל וחציית הירדן, שמבקש להיכנס לארץ ב"מחילה של קיסריון" המזוהה כמחילה שהאמינו שחיברה את בריכת רם בעבר הירדן לבניאס בצידו המערבי של הירדן.
זיגפריד להמן
זיגפריד להמן (בגרמנית: Siegfried Lehmann; 4 בינואר 1892 – 13 ביוני 1958) היה איש חינוך יהודי-גרמני, מייסד ומנהל כפר הנוער בן שמן.
ביוגרפיה
נולד בברלין, בירת הקיסרות הגרמנית, לפאול (פנחס), בעל חנות לספרים עתיקים ולאמה לבית זליג, במשפחה יהודית מתבוללת. בתום לימודי התיכון למד רפואה ושירת כרופא בצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה. השפעת המלחמה על חיי היהודים הובילה להחלטתו להצטרף לתנועה הציונית ולתנועה הסוציאליסטית.
פעילותו בתנועה הציונית התרכזה בתפיסתו, שעל פיה יש לחזור לשורשים היהודיים וליצור תרבות משותפת עם יהדות מזרח אירופה. בשנת 1916 ייסד בברלין את ה"יידישע פולקסהיים" – מרכז קהילתי יהודי שעסק בשיקום ובחינוך ילדים ובני נוער עזובים מקרב יהודי מזרח אירופה. לאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1920 נענה להזמנת מקס סולובייצ'יק, השר לענייני יהודים בממשלת ליטא, ועבר לקובנה שם הקים "קינדרהאוז" (Kinderhaus) - בית ילדים יהודים, חלקם יתומים, על פי התפיסה החינוכית שגיבש במרכז שהקים בברלין. תפיסתו החינוכית כללה את הקרבה לאדמה ולטבע, טיפוח האמנויות ובמיוחד המוזיקה, הזיקה לאדמת ולמורשת ישראל ושאיפה לחברה המושתתת על שוויון ושיתוף. בקובנה נישא לרופאה רבקה לבית קליבנסקי.
בשנת 1926 עלה להמן ארצה עם מחזור ראשון של ילדים, שכלל 11 מחניכיו, וקיבל לידיו את אדמות בן שמן, שעליהן הקים את כפר הנוער. לאחר הקמתו היה הכפר מקום מגורים ליתומי מלחמת העולם הראשונה מאירופה, בני שכונות עוני מרחבי הארץ ובני נוער אחרים. במשך חמש השנים הראשונות בבן שמן, המשיך להמן את הקשר עם בית הילדים בקובנה, והעלה לארץ עוד שני מחזורים של ילדים, אחד ב-1928 והשני ב-1930 - סך הכל כמאה חניכים. עם תחילת פעילותה של רחה פראייר ב"עליית הנוער" הסדיר להמן את אישורי העלייה עבור העולים ושיכן אותם בכפר.
בין השנים 1927–1957 שימש מנהל כפר הנוער. על פעילותו זכה בשנת תשי"ז בפרס ישראל לחינוך.
בשנת 1940 נשפט ונכלא בידי שלטונות המנדט הבריטי, לאחר שחשפו מחסני נשק בכפר (משפט בן שמן). בתחילה נשפט לשבע שנות מאסר, ועונשו הומתק לקנס של 400 לירה ארץ-ישראלית.
זיגפריד להמן נפטר בשנת 1958 ונקבר בבית העלמין של כפר הנוער בן שמן. הותיר אחריו שתי בנות ובן.
לאחר מותו, ב-1962, יצאה לאור בספר "רעיון והגשמה" אסופת זכרונותיו מברלין, קובנה ובן שמן.
כתביו
בשנת 2010 יצא לאור ספרה של בתו, איה, "חזון והגשמה" – על פעלו של דר להמן ברחבי העולם.
עבד אל-מאלכ דהאמשה
עבד אל-מאלכ דהאמשה (בערבית: عبد المالك الدهامشة; נולד ב-4 במרץ 1945) הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי שכיהן כחבר הכנסת ויו"ר מפלגת רע"ם בכנסות ה-14 עד ה-16.
ביוגרפיה
עבד אל-מאלכ דהאמשה הוא בעל תואר במשפטים, עורך דין במקצועו. בשנת 1972, הואשם בגיוס קבוצת ישראלים-ערבים לביצוע פיגועים מטעם הפת"ח ונדון לעשר שנות מאסר, מהן שלוש על תנאי. בעת מאסרו התקרב לדת וחזר בתשובה. כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-14 וה-15. בכנסת ה-16 כיהן כסגן יושב ראש הכנסת. בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-115 והאחרון ברשימת רע"מ-תע"ל לכנסת. חבר בפלג הדרומי של התנועה האסלאמית. גר בכפר כנא, נשוי ואב לחמישה.
עמדותיו המדיניות
כעורך דין ייצג דהאמשה את השייח אחמד יאסין בבתי הדין בישראל. הוא אף תלה את תמונתו בביתו, שיבח את מעשיו וכינה אותו "אדם מצוין" ו"אדם גדול ושוחר שלום". על פעולות הטרור של החמאס אמר דהאמשה, כי הארגון אינו שולח מחבלים מתאבדים משום שהוא ביסודו ארגון פוליטי, ומי שעושה את "הדברים האלה" הם ארגונים צבאיים.
דהאמשה התבטא מספר פעמים בשבח המאבק האלים נגד מדינת ישראל. בביקורו בסוריה ב-1997 "האומה הערבית תנצח בזכות החרב בדרכה לכבוד המיוחל ולניצחון ונחזור לארץ מולדתנו מורמי ראש. הניצחון יגיע בזכות הג'יהאד של האומה הערבית". בריאיון עיתונאי ב-1999 הסביר כי המתאבדים "נאלצים להתפוצץ" משום שהמתנחלים הורגים בהם.
ביולי 2000, בעת ביקורו במסגד אל-אקצא בהזמנת המופתי של ירושלים מטעם הרשות הפלסטינית, הצהיר דהמשה כי הוא מוכן להיות "בראש השהידים בהגנה על אל-אקצה". שבועיים לפני פרוץ האירועים האלימים באוקטובר 2000 השתתף בכינוס של ועדת המעקב בכפר מנדא ואמר בין היתר: "נשבור ידיים ורגליים לשוטר שיהרוס בית ערבי. הציבור הערבי עובר תקופה קשה. אנו עומדים בפתחה של אינתיפאדה חדשה, גדולה ועממית של ערביי ישראל". במהלך האינתיפאדה השנייה השמיע דברים דומים במספר הזדמנויות וחזר על נכונותו להיות שהיד. בעקבות התבטאויות אלה נמנה מחאמיד עם מוזהרי ועדת אור ונמצא אשם במרבית הסעיפים נגדו, אולם בשל היותו בעל תפקיד נבחר לא הוסקו נגדו מסקנות אישיות.
טד
טד (Ted) הוא שם פרטי אנגלי, המשמש בעיקר כקיצור לשמות תאודור, ואדווין. {{פירושונים|
ראו גם
}}
ניק ג'ונאס
ביוגרפיה
ג'ונאס נולד בדאלאס, טקסס שבארצות הברית. אביו, פול קווין ג'ונאס, הוא מוזיקאי ולשעבר כומר. אימו דניס (היא מורה לשפת הסימנים לשעבר וזמרת. לאחר מכן עברה המשפחה להתגורר בוויקוף שבניו ג'רזי ולאחר מכן עברו האחים ללוס אנג'לס. לו שלושה אחים, קווין ג'ונאס, ג'ו ג'ונאס, ופרנקי ג'ונאס.
1992 - 2006: תחילת דרכו המקצועית
ניק הופיע בילדותו בברודוויי, שם שיחק במספר הצגות, ביניהן המחזמר "עלובי החיים" בו גילם את תפקידו של הילד גברוש. בשנת 2002, עת גילם תפקיד במחזמר "היפה והחיה", חיבר יחד עם אביו את השיר "Joy to the World". כעבור שנה קיבלה חברת התקליטים INO Records העתק של אותו השיר, ועד מהרה היא הוציאה אותו לשידור בתחנת רדיו נוצרית, שם הוא זכה לפופולריות. בספטמבר 2003 החתימה קולומביה רקורדס את ג'ונאס על חוזה הקלטות, ובהמשך הוא הוציא את הסינגל "Dear God". בדצמבר 2004 יצא אלבום הסולו שלו "Nicholas Jonas", אך האלבום לא נחל הצלחה. ב-2005 הוחתמו שלושת האחים למשפחת ג'ונאס על חוזה הקלטות במסגרת להקתם.
2007–2011: הצלחה האחים ג'ונאס ופרויקטים נוספים
ב-2 בפברואר 2010 הוציא את האלבום "Who I Am" שהיה לאלבום הסולו השני שלו, במסגרת פרויקט הלהקה "ניק ג'ונאס והאדמיניסטריישן" שנוסדה על ידו של להקתו המקורית "האחים ג'ונאס". בגיל 13 אובחנה אצל ג'ונאס סוכרת מסוג 1, אבחון שהוביל אותו להקים את ארגון הצדקה "Change for the Children Foundation", המגייס כספים ומעורר מודעות בציבור בנושא זה.
בתחילת שנת 2010 הוזמן ג'ונאס לחזור לככב על בימת התיאטרון במחזמר "עלובי החיים" בשנית, הפעם בתפקיד מריוס. ג'ונאס הסכים להצעה ובמשך חודש הופיע עם המחזמר בלונדון. הוא בנוסף שיחק את תפקידו של מריוס בשנית בהפקת הענק לכבוד 25 שנים למחזמר, מספר חודשים לאחר שסיים להופיע. מ-24 בינואר ועד 20 במאי 2012 כיכב ג'ונאס בתפקיד ראשי במחזמר "איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ" המוצג בברודוויי, תפקיד אותו גילמו בעבר דניאל רדקליף ודארן כריס.
ב-18 במרץ 2013, נחשף כי ג'ונאס יככב במותחן "היזהר במה שאתה מבקש" אשר יצא לאור בשנת 2014.
2014–2018: Nick Jonas ו-Last Year Was Complicated
ב-4 בפברואר 2014, ג'ונאס אמר שהוא עובד כמנהל מוזיקלי ויצירתי לסיבוב הופעות של דמי לובאטו הנקרא "NEON LIGHTS TOUR". ב-13 במרץ הודיעו שג'ונאס הצטלם לעוד עונה של "Hawaii Five-0". באוגוסט, הודיע שהאלבום הבא שלו יהיה על השם שלו 'Nick Jonas' ויצא לאור בסוף אוקטובר או בתחילת נובמבר. ובנוסף הודיע שהסינגל שלו "Jealous" יצא ב-7 בספטמבר.
במהלך שבוע האופנה בניו יורק, הודיע כי הוא חתום בדוגמנות על ידי "Wilhelmina Models".
בשנת 2014 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "ממלכה" ובשנת 2015 סיים לצלם את העונה השנייה.
באוגוסט 2014 התחיל להצטלם לסדרת הקומדיה "מלכות הצעקה". ב-2015 הסדרה יצאה ברשת פוקס, וזכתה להצלחה.
בשנת 2016 הודיע ג'ונאס כי יחזור לגלם את דמותו בעונה השנייה. הסדרה יצאה בישראל ברשת הלוויין yes.
בשנת 2015 הנחה את ה-"Kids Choise Awards", טקס פרסי הילדים של ניקלודיאון, בו גם זכה בפרס "הזמר האהוב ביותר".
במאי 2015 הקים ג'ונאס יחד עם דמי לובאטו ומנהלם פיל מקנטייר חברת תקליטים חדשה בשם SafeHouse Records (סייפהאוס רקודס) בה החתימו את השחקן והדוגמן קורד אוברסטריט.
במרץ 2015 ג'ונאס שפט בתוכנית הכישרונות "The Voice" בצוות כריסטינה אגילרה.
באוגוסט 2015 שחרר ג'ונאס את השיר "Levels" וזכה להצלחה אדירה, השיר הגיע למקום הראשון בארצות הברית במצעד הבילבורד, ולמקום הראשון ב-ITunes ב-34 מדינות.
בשנת 2016 הודיע ג'ונאס כי אלבומו השני "Last Year Was Complicated" יצא ב-7 במאי. ב-29 במרץ ג'ונאס הוציא את הסינגל הראשון שלו מתוך האלבום Close בשיתוף פעולה יחד עם הזמרת טובה-לו.
ב-6 באפריל הודיע ג'ונאס שהוא הולך להוציא ליין נעליים אלגנטיות יחד עם המותג Creative Recreation, באותו חודש יצא הסרט "Goat" בבימויו של ג'יימס פרנקו בו משחק ג'ונאס בתפקיד הראשי.
בקיץ 2016 יצא ג'ונאס לסיבוב הופעות יחד עם דמי לובאטו הנקרא "Future Now Tour" בחסות של חברת הונדה, לה עיצב אופנוע.
בשנת 2018, הוציא את השיר "Right Now", ביחד עם רובין שולץ.
2019–הווה: איחוד האחים ג'ונאס, The Voice ו-Spaceman
בשנת 2020 פתח ג'ונאס חברת הפקות בשם Image 32. בחודש נובמבר 2020 עלתה לאוויר הסדרה "דאש ולילי" בנטפליקס שהופקה על ידי החברה. ג'ונאס אף ביצע הופעת קמע בסדרה לצד אחיו - ג'ו וקווין.
בחודש פברואר 2021 כיכב ג'ונאס בפרסומת לחברת Dexcom במהלך אירוע הסופרבול LV. באותו החודש 2021 הנחה ג'ונאס לראשונה את תוכנית המערכונים סאטרדיי נייט לייב, באותה תוכנית גם שימש כאורח מוזיקלי וביצע את השירים "This Is Heaven" ו"Spaceman".
ב-1 במרץ עלתה לאוויר העונה ה-20 של תוכנית המציאות האמריקאית The Voice, בה ג'ונאס מתפקד כמנטור לאחר שתפקד כמנטור לראשונה בעונה ה-18 של התוכנית.
באותו החודש יצא לאור הסרט כאוס מהלך בו כיכב ג'ונאס לצד טום הולנד ודייזי רידלי.
ב-15 במרץ 2021 הכריזו ג'ונאס ואשתו פריאנקה צ'ופרה על המועמדים לטקס פרסי אוסקר ה-93. ב-30 באפריל 2021 הוכרז כי ג'ונאס ינחה את טקס פרסי המוזיקה של בילבורד 2021.
חיים אישיים
בין השנים 2013–2015, ג'ונאס יצא עם הדוגמנית אוליביה קולפו.
באוגוסט 2018 התארס לשחקנית פריאנקה צ'ופרה. השניים נישאו בטקס הודי מסורתי בדצמבר 2018. בינואר 2022 הביאו לעולם בת בהליך פונדקאות.
טאו (אות)
טאו (אות גדולה Τ, אות קטנה: τ) היא האות התשע עשרה באלפבית היווני. ביוונית מודרנית שם האות נהגה 'טָף'. ההגייה הרגילה של האות τ היא כמו טי"ת בעברית. הצירוף ντ נהגה כמו דל"ת בעברית. הצירוף τζ נהגה דְז.
בספרות יווניות היא בעלת הערך 300.
היסטוריה
האות טאו התפתחה מהאות תו הפיניקית / שמית, והייתה במקור האות האחרונה באלפבית.
שימושי האות τ
האות τ מייצגת:
בתקופה העתיקה האות טאו שימשה סמל לחיים, בעוד האות השמינית באלפבית היווני - תטא סימלה מוות. רבים הסבורים כי הם המקור לסימן החיוב (פלוס +) וסימן השלילה (מינוס -).
משפט פיתגורס
משפט פיתגורס הוא משפט מפורסם בגאומטריה, המתאר את היחס בין שלוש צלעותיו של משולש ישר-זווית. המשפט קובע כי (הניצבים הם שתי הצלעות שביניהן כלואה הזווית הישרה, והיתר הוא הצלע הארוכה של המשולש). בניסוח פורמלי: אם אורכי הניצבים במשולש ישר-זווית הם \ a ו-\ b, ואורך היתר הוא \ c, אז:.
המשפט נקרא על שם המתמטיקאי והפילוסוף היווני פיתגורס, שחי במאה ה-6 לפנה"ס, אשר נהוג לייחס לו את ההוכחה הכללית הראשונה של המשפט, אם כי אין ודאות שהוא אכן זה שהוכיח את המשפט לראשונה. המשפט עצמו ללא ההוכחה היה מוכר מאות שנים לפני זמנו של פיתגורס - בבבל, במצרים העתיקה ובסין, אולם המתמטיקאים היוונים היו הראשונים שעמלו למצוא הוכחות לרעיונות מתמטיים.
המשפט ההפוך, הקובע שמשולש שבו ריבוע צלע אחת שווה לסכום ריבועי הצלעות האחרות הוא ישר-זווית, נכון גם הוא. משפט פיתגורס והמשפט ההפוך לו מופיעים כמשפטים האחרונים בכרך הראשון של "יסודות" - ספרו הנודע של אוקלידס. משפט פיתגורס מהווה מקרה פרטי של משפט הקוסינוסים, המופיע אף הוא ב"יסודות" של אוקלידס, המגדיר את היחס של שלוש צלעותיו של כל משולש, בהינתן אורכן של שתיים מצלעותיו וגודל הזווית הכלואה ביניהן.
בתורת המספרים קיימת בעיה מפורסמת הקשורה למשפט פיתגורס, ובה נדרש למצוא משולשים ישרי זווית שאורכי הצלעות שלהם הם מספרים שלמים, כלומר למצוא פתרונות שלמים למשוואה הדיופנטית: . שלשה של מספרים כאלה קרויה שלשה פיתגורית, וידוע שיש אינסוף שלשות מסוג זה. דוגמה לשלשה פיתגורית הם המספרים 3,4,5 שכן הם מקיימים את המשוואה:.
היסטוריה של משפט פיתגורס
את המשפט עצמו הכירו בתרבויות עתיקות זמן רב לפני פיתגורס. בקרב חוקרי ההיסטוריה של המתמטיקה אין הסכמה לגבי השאלה האם משפט פיתגורס התגלה פעם אחת, ונדד בין התרבויות השונות בעת העתיקה, או שמא התגלה בכמה מקומות באופן עצמאי ובלתי תלוי.
המתמטיקאי ההולנדי ברטל לינדרט ואן-דר-ורדן סבר כי המשפט התגלה בבריטניה הנאוליתית, וממנה הופץ למצרים ולמסופוטמיה. בהמשך הועבר הידע להודו, לסין וליוון. השערה זו מבוססת על גילויים של מבנים פרהיסטוריים באיים הבריטים, הבנויים בזוויות ישרות וצלעות שהיחסים בין אורכיהן הם מספרים שלמים. מבנים אלו מתוארכים למאה ה-25 לפנה"ס.
הוכחות מפורסמות
למשפט פיתגורס התפרסמו הוכחות רבות. ייתכן אף שמשפט פיתגורס הוא המשפט המתמטי בעל המספר הגדול ביותר של הוכחות (ראו בהמשך קישור ל-367 הוכחות). עם האנשים שמצאו הוכחות חדשות למשפט נמנים לאונרדו דה וינצ'י והנשיא ה-20 של ארצות הברית, ג'יימס גרפילד, ואלברט איינשטיין (בנעוריו).
דגל
דגל הוא פיסת בד המתנופפת על עמוד או תורן, בדרך כלל לסימון, לאיתות, או לזיהוי.
משפט פיתגורס
אוקלידס
יהי ABC משולש ישר-זווית, כאשר C היא הזווית הישרה. מנקודה C מעבירים גובה ליתר, כך שיחצה את הריבוע המונח עליו לשני מלבנים. ההוכחה מראה ששטחי המלבנים האלו שווים לשטחים של הריבועים המונחים על הניצבים בהתאמה. כפי שניתן לראות בציור משמאל, ההוכחה מבוססת על המרת כל אחד משני הריבועים המונחים על הניצבים למקבילית בעלת אותו שטח, השווה גם לשטחו של המלבן המתאים.
דגל
השימוש בדגלים החל בשדות קרב עתיקים לשם תיאום וקישור בין יחידות ובמרוצת הזמן שוכללו לכלי איתות וזיהוי, במיוחד באזורים בהם היה קושי בתקשורת (לדוגמה, הסביבה הימית בה נעשה שימוש בסמפור).
משפט פיתגורס
אוקלידס
להלן פרטי ההוכחה:
הוכחה נוספת של אוקלידס
נשרטט אנך מקודקוד הזווית הישרה ליתר, ונקבל שני משולשים קטנים. הזוויות בשני המשולשים הקטנים שוות לזוויות במשולש המקורי, ולכן שלושת המשולשים דומים.
דגל
הדגל הלאומי הוא סמל חשוב ביותר ועשוי לשמש ליצירת מוקד הזדהות וגאווה בקרב אלה המניפים אותו. שימוש זה בדגלים גדל בעקבות עליית הלאומיות כביטוי לפטריוטיות. הדגלים הלאומיים עשויים לעורר אסוציאציות צבאיות עקב מקורם והשימוש הצבאי הנרחב בהם. הדגל הלאומי הקדום ביותר שעדיין נמצא בשימוש הוא דגל דנמרק, שקיימות עדויות לשימוש בו עוד במאה ה-13.
משפט פיתגורס
הוכחה נוספת של אוקלידס
כתוצאה מדמיון המשולשים היתר חלקי הניצב במשולש העליון, שווה ליתר חלקי הניצב התואם במשולש הגדול:
c \over a=a \over c1
דגל
משהחלו מדינות לאום להקים ציים ימיים גדולים במאה ה-15 נוצר הצורך לזהות בים, ממרחק ניכר, לאיזו מדינה שייכת הספינה. צורך זה הוביל ליצירת דגלים גדולים יחסית, בצבעים חדים וברורים ובעלי צורה גרפית חדה (במקום סמלי האבירים ופסי-הבד של ימי הביניים).
מחקר של דגלים מכונה "וקסילולוגיה", מהמילה הלטינית VEXILLUM שמשמעותה "דגל" או "כרזה".
אטימולוגיה
לפי מקורה האטימולוגי של המילה, משמעות השם "דגל" היא פלוגה צבאית גדולה, והוא נזכר בפקידת בני ישראל במדבר סיני. שימוש דומה במילה לציון קבוצת לוחמים נמצא, למשל, במלחמת בני אור בבני חושך במגילות הגנוזות. העדות הקדומה ביותר של השורש ד.ג.ל. מקורה בשפה האשורית ומשמעו מבט. שימוש דומה בשורש במובן של מבט מעריץ נמצא, למשל, בשיר השירים. רק מאוחר הרבה יותר שילב יונה אבן ג'נאח את שני מובני המילה וקבע כי קבוצת הלוחמים נקראה על שם הנס המסמל אותה:.
היסטוריה
על פי האנציקלופדיה בריטניקה, הדגלים הומצאו בידי הסינים או ההודים בתקופה העתיקה, והשימוש בהם התפשט לארצות השכנות בורמה, סיאם ושאר ארצות דרום מזרח אסיה. סון דזה מתאר בספרו חכמת המלחמה את השימוש בדגלים ובניסים כאמצעי להעברת פקודות והוראות בשדה הקרב.
הפרסים השתמשו ב"דֶראפְש כאוְיאנִי" כדגל בתקופת הממלכה האחמנית בין השנים 330-550 לפנה"ס. לאחר מכן הוא היה בשימוש בסגנונות שונים עד תקופת האימפריה הסאסאנית המאוחרת (224–651) ואף ייצג את ממלכת פרס ועל כן נחשב כדגלה הלאומי הראשון של איראן.
במקור, ניסייהם של הלגיונות הרומאיים לא היו דגלים כי אם סמלים, כגון סמל העיט של הלגיון העשירי פרטנסיס. עיט זה הוצב על עמוד ונושאו הרים אותו מעל ראשי החיילים בשעת קרב. ליחידה צבאית מסוימת מדאקיה היה נס של דרקון בעל זנב גמיש אשר התנופף ברוח, הסמל הגמיש הועתק ללגיונות רומא ובסיכומו של דבר, לכל הלגיונות היו ניסים גמישים. ניסים גמישים אלו התפתחו אל הדגל המודרני.
במהלך ימי הביניים, השימוש העיקרי בדגלים היה לשם זיהויים של מנהיגים בשדה הקרב: באירופה היו אלה האבירים, ביפן היו אלה הסמוראים ובסין היו אלה הגנרלים אשר שירתו בצבא האימפריאלי. מתקופתו של כריסטופר קולומבוס ואילך, נהוג היה (ולאחר מכן מחויב חוקית) לסמן ספינות בדגל המצביע על הלאומיות שלהן. דגלי סימון אלו התפתחו לדגלים הלאומיים והימיים של ימינו אנו. בנוסף לכך, הדגלים הפכו לאמצעי התקשורת המועדף בים, דבר אשר גרם להתפתחותם של מספר רב של שיטות סימון באמצעות דגלים.
כאשר אבירי אירופה הוחלפו בצבאות המרוכזים, הפך הדגל כאמצעי זיהוי לא רק מבחינה לאומית אלא גם בין היחידות השונות באותו הצבא. הדגלים הפכו לעצם אותו יש ללכוד ועליו יש להגן. במרוצת הזמן ועם התפתחות הלוחמה בשדה הקרב, הדגלים הפכו לסכנה בעבור אלו אשר נשאו אותם ועד מלחמת העולם הראשונה הדגלים נעלמו משדה הקרב והופיעו מפעם לפעם רק באירועים טקסיים.
מוזכר בתנ"ך בכמה מקומות על עניין הדגל למשל פסוק זה: "וְחָנוּ בְּנֵי יִשְׂרָאֵל אִישׁ עַל מַחֲנֵהוּ וְאִישׁ עַל דִּגְלוֹ לְצִבְאֹתָם".