cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איוואן מומצ'ילוב
מלחמת העולם השנייה והצלת יהודי בולגריה
חברי המשלחת פנו לדימיטר פשב סגן יושב הפרלמנט הבולגרי ובן העיר קיוסטנדיל ותארו בפניו את ההכנות לגירוש. פשב שאל לתגובת הציבור בעיר ומומצ'ילוב ציין כי התושבים מתנגדים בתוקף למהלך, אך פוחדים מהשלטונות. המשלחת שוחחה עם מספר חברי פרלמנט ותארה בפניהם את המצב בעירם, בהמשך ביקשו להפגש עם ראש הממשלה פילוב, אך הוא דחה את בקשתם. מאוחר יותר, נועדו ארבעת חברי המשלחת ודימיטר פשב עם פטר גברובסקי שר הפנים במטרה לעצור את הגירוש המתוכנן. הפגישה הייתה מתוחה ובמהלכה טענו חברי המשלחת כי גירוש יהודי "בולגריה הישנה" מנוגד לחוקה, שכן החלטת הממשלה שנתקבלה אישרה רק את גירוש היהודים מהשטחים שסופחו לבולגריה. שר הפנים הכחיש את דבר הגירוש, אך בשלב מסוים לאחר איום מרומז על חייו שהשמיע ולדימיר קורטב, הודה גברובסקי שניתנה פקודת גירוש ל-10 במרץ והוא מוכן לדחותה כדי לשקול את טענות חברי המשלחת. גברובסקי התקשר למושל קיוסטנדיל והורה לו שלא לבצע את הגירוש.
במקביל הפעילו ראשי הכנסייה הבולגרית המטרופוליטנים סטפן וקיריל לחץ על המלך בוריס השלישי וצו הגירוש נדחה ללא תאריך יעד ככל הנראה בהנחיית המלך הבולגרי.
בה בעת תקפו לאומנים פאשיסטים חברי הארגונים רטניק ובראניק את ביתו של מומצ'ילוב בקיוסטנדיל. לעבר הבית הושלכו אבנים, כל חלונותיו נופצו ועל קירותיו צוירו כתובות נאצה. ב-10 במרץ בבוקר, עם הגעת הידיעה על ביטול הגירוש והסרת העוצר לבני הקהילה היהודית בקיוסטנדיל, הגיעו מספר בעלי מלאכה מקרבם לביתו של מומצ'ילוב ותיקנו בהתנדבות את כל הנזקים שנגרמו.
אחריתו
בשלהי 1944 לאחר כיבוש בולגריה על ידי הצבא האדום והנהגת משטר פרו קומוניסטי, פרש מומצ'ילוב מכל פעילות ציבורית. הוא התפרנס בדוחק למחייתו ומצבו הכלכלי היה ירוד. גם לאחר עלייתם לישראל, המשיכו חברי הנהגת הקהילה היהודית בקיוסטנדיל להפגש עם מומצ'ילוב ואף לתמוך בו כלכלית. איוואן מומצ'ילוב נפטר בקיוסטנדיל ב-1966 והוא בן 78 שנים. ב-1991, 25 שנים לאחר מותו הוכר על ידי ארגון יד ושם כחסיד אומות העולם.}
אנטוניו רודריגו נוגיירה
אנטוניו רודריגו נוגיירה (בפורטוגזית: Antônio Rodrigo Nogueira; נולד ב-2 ביוני 1976) הוא לוחם אמנויות לחימה משולבות ברזילאי הידועה בכינוי מינוטאורו. אמן ג'ו ג'יטסו ברזילאי, היה אלוף ה-PRIDE FC במשקל כבד (2001), הפך לאלוף ה-UFC זמני במשקל כבד ב-2008.
נוגיירה זכה לפופולריות מיוחדת בזמן שהתחרה בארגון היפני Pride Fighting Championships, שם היה אלוף המשקל הכבד בין השנים 2001-2003, אלוף הביניים בין השנים 2003–2004, הפיינליסט של גרנד פרי פרייד במשקל כבד ב-2004. כמו כן, ידועה בשל הטרילוגיה שלו עם הלוחם הרוסי פיודור ימליאננקו.
לנוגיירה יש ניצחונות על לוחמים מפורסמים כמו: רנדי קוטור, מירקו פיליפוביץ', דן הנדרסון, פבריסיו ורדום, מרק קולמן, ג'וש ברנט, טים סילביה, סרגיי חריטונוב.
אינטימי (תוכנית טלוויזיה)
אינטימי היא תוכנית ראיונות ישראלית בהגשת רפי רשף, שמשודרת החל מ-31 באוקטובר 2015. בעבר שודרה בערוץ עשר, והחל מ-21 במרץ 2019 משודרת בקשת 12.
מבנה התוכנית
בכל תוכנית עורך רשף ראיון אישי עם אישיות מפורסמת. בתחילת התוכנית מספר רשף מספר פרטים על האישיות המתראיינת מולו בליווי תמונות מחיי המרואיין המופיעות ברקע.
בתוכנית מתמקד המראיין בחלקים מחייו של המרואיין החל מילדותו, משפחתו ועד ימינו אנו.
בעבר המוזיקה שליוותה את התוכנית היא נעימת השיר "יומן מסע" של אביב גפן.
בסוף התוכנית נוהג רשף לשאול את המרואיין "מה היית רוצה שיהיה כתוב על המצבה שלך?"
וולנדם
וולנדם (בהולנדית: Volendam) היא עיירה השוכנת בשטח הרשות המקומית אדאם-וולנדם אשר במחוז צפון הולנד שבהולנד. העיירה שוכנת על גדות אגם מרקרמֶר.
היסטוריה
אגם מרקרמֶר היה בעבר מפרץ פנימי של הים הצפוני. במהלך ימי הביניים הוקם במקום נמלה של העיר אדאם הסמוכה. בהמשך התיישבו במקום דייגים ואיכרים וסביב הנמל התפתח יישוב מאורגן. בראשית המאה ה-20 הפכה וולנדם למקום מועדף על אמנים שונים אשר התגוררו בעיירה לתקופות מסוימות ובכללם פבלו פיקאסו ופייר-אוגוסט רנואר. בליל ה-1 בינואר 2001, במהלך חגיגות הסילבסטר פרצה שרפה באחד מבתי הקפה בעיירה. 14 איש נספו בדליקה וכ-200 נפצעו.
תיירות וספורט
וולנדם נחשבת ליעד תיירותי למבקרים בהולנד, בעיר פועל מוזיאון לתולדות ההיסטוריה של העיירה ובסמוך מתקיים יריד ובו מוצגים פרטי לבוש הולנדיים מקוריים. בעיירה פועלת קבוצת הכדורגל פ.צ וולנדם אשר משחקת בליגת העל ההולנדית.
פפירוס רינד
פפירוס רינד (באנגלית: Rhind Mathematical Papyrus (RMP)), הוא פפירוס מצרי המהווה אחד המקורות הקדומים ביותר העוסקים במתמטיקה בכלל ובמתמטיקה מצרית בפרט. הוא נכתב בתקופת הביניים השנייה של מצרים (סביבות 1650 לפנה"ס) בכתב היראטי, והוא נקנה בידי עורך-הדין וחובב העתיקות הסקוטי אלכסנדר הנרי רינד ב-1858 בעת סיורו בשוק בלוקסור שבמצרים. חשיבותה של המגילה לא הוכרה מיד. היה זה רק ב-1923, לאחר שהאגיפטולוג תומאס א. פיט פרסם תרגום מקיף ראשון שלה, שהיסטוריונים של המתמטיקה הבינו את מלוא חשיבותה.
גלגוליו של הפפירוס
את תוכנו המתמטי של פפירוס רינד מקדימה פתיחה, בה מביא כותב הפפירוס, אדם בשם אחמס, פרטים רבים הן אודות מקורות הפפירוס ומטרותיו והן אודותיו הוא. אחמס כותב בהקדמתו כי הפפירוס נכתב בשנה ה-33 של אפופיס הראשון מלך החיקסוס, והוא למעשה מעתיק מחדש פפירוס קדום יותר מתקופת אמנמחת השלישי (המאה ה-19 לפנה"ס). על הצד האחורי של המגילה נמצא גם כתב מאוחר יותר, אך הוא שייך כנראה לממשיך דרכו של אפופיס - ח'מודי. אף על פי שהדבר אינו חד משמעי, ככל הנראה נחשף הפפירוס בחפירות ארכאולוגיות לא-מאושרות ברעמסאום, ועבר בין סוחרי עתיקות עד שהתגלגל לשוק בלוקסור.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 יצא אלכסנדר הנרי רינד, שסבל מבעיית ריאות, למצרים כדי לשלב את צרכיו הרפואיים עם חיבתו לתרבות ועתיקות. במהלך מסעותיו לאיסוף חומרים ומידע לספרו על "תבאי - קבריה ושוכניהם" (שיצא לאור בשנת 1862) רכש רינד בין היתר את הפפירוס של אחמס, אך באותה עת איש מהמעורבים בעסקה לא הכיר בחשיבותו. רינד הלך לעולמו בשנת 1863 בגיל 30, אך טרם מותו העביר חלקים גדולים מאוספו, ובכלל אלו את פפירוס רינד ואת מגילת העור המתמטית המצרית, פפירוס מתמטי בעל מאפיינים דומים, למוזיאון הבריטי. פפירוס רינד השלם הוא למעשה מגילה בגובה 33 סנטימטרים הנפרשת לרוחבה לאורך יותר מחמישה מטרים. מרבית הפפירוס נמצא במוזיאון הבריטי בלונדון, אך חלקים ממנו נמצאים במוזיאון ברוקלין בניו יורק.
שברים מצריים
כדי להבין את תוכן הפפירוס יש לומר כמה מילים על הסימונים המתמטיים של המצרים הקדמונים. היות ששיטת הכתיבה המתמטית במצרים העתיקה לא הייתה מפותחת כפי שהיא היום, והרעיון של מונה ומכנה לא היה מוכר, יכולתם של המצרים לכתוב שברים הייתה מוגבלת למדי. השברים הוגבלו לשברים יסודיים, כלומר שברים עם 1 במונה, ויוצגו באמצעות שילובו של הסימן למילה "חלק" עם מה שכיום היה המכנה. בנוסף לכך היו קיימים סימנים מיוחדים לשברים ה"שימושיים", ו-. מגבלות טכניות אלו של ייצוג שברים היקשו על המצרים לחשב שברים פשוטים נוספים, ועיקר התוכן של פפירוס רינד עוסק בפתרון בעיה זו.
ההקדמה
בנוסף לכל הפרטים שצוינו לעיל, בהם מזכיר אחמס את הפפירוס המקורי (שמעולם לא נמצא) ואת המלכים השונים תחתם בוצעה העבודה, משתף אותנו אחמס בשאיפותיו לגבי מטרות כתב היד, ובין היתר הוא מציין שלקורא יתאפשר "אומדן מדויק של חקירות הדברים והבנה של הכל - תעלומות ... וסודות".
טבלת ה-2/n
אף על פי שהיכולת לכתוב שברים עם 2 במונה לא הייתה בנמצא, אין משמעות הדבר שלא היה בהם צורך, ובחלקו הראשון של פפירוס רינד מובאת רשימה מלאה של כל השברים מהצורה עם n אי-זוגי מ-3 (אף על פי שכאמור היה לשבר זה סימן ייחודי) ועד 101. חוקרי מתמטיקה מצרית הראו כי בכיתוב מודרני ניתן לבטא בפשטות את מרבית הזהויות בטבלה, אולם לא ניתן להתעלם מהאלגנטיות שבהצגת זהויות כגון ו- ללא שימוש בסימונים מתמטיים מודרניים. לאחר שטבלת ה-2/n הציגה כיצד שברים רבים עם 2 במונה ניתנים להצגה כשברי יחידה, מביא אחמס טבלה נוספת, בה הוא מדגים כיצד ניתן להשתמש בשברים הפשוטים (שברי יחידה ושני השברים בעלי הסימון הייחודי) כדי ליצור שברים שבייצוג מודרני היו עם 10 במכנה. כך למשל מובאת בטבלה הזהות.
ניקולאי ואווילוב
ניקולאי איבאנוביץ' ואווילוב (רוסית: Николай Иванович Вавилов; 25 בנובמבר/13 בנובמבר 1887 - 26 בינואר 1943) היה מגדולי הביולוגים הרוסיים. הוא עסק בעיקר בבוטניקה וגנטיקה של דגניים.
ואווילוב נולד במוסקבה למשפחת סוחרים. אחיו הצעיר הוא הפיזיקאי הנודע סרגיי ואווילוב, הוא למד במכון החקלאי במוסקבה ולאחר סיום לימודיו עבד במשרד לבוטניקה מעשית ובמשרד למיקולוגיה ופיטופתולוגיה בין השנים 1911-1912. בשנתיים שלאחר מכן הוא נסע לאירופה ולמד על מערכת החיסון בצמחים אצל פרופסור ויליאם בייטסון, מראשוני הגנטיקאים.
בשנים 1917-1921 היה פרופסור לאגרונומיה באוניברסיטת סראטוב.
הוא ארגן משלחות בוטניות ואגרונומיות רבות ברחבי העולם, אשר חקרו את התאוריות שלו על מקורות זני הצמחים המתורבתים. ברשותו היה האוסף הגדול בעולם של זרעים, שאף הצליח לשרוד את המצור על לנינגרד.
ואווילוב היה חבר במועצה המרכזית של ברית המועצות, נשיא החברה הגאוגרפית שלה וזכה בפרס לנין (בשנת 1926) על פועלו למען המדע.
בשנת 1940 הוא גונה כמגן ה"פסבדו-מדע הבורגני" בשל התנגדותו לתורתו של ליסנקו. הוא נכלא בסראטוב ומת בכלא שלוש שנים לאחר מכן. שמו, Vavilov, נזכר בשמם המדעי של מינים רבים שתיאר.
בשנות השישים ייסדה האקדמיה הרוסית למדעים את פרס ואווילוב ומדליית ואווילוב על שמו.
המכון לדיפלומטיה בינלאומית על שם אבא אבן
מכון אבא אבן לדיפלומטיה בינלאומית פועל במסגרת בית ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה, באוניברסיטת רייכמן. בראש המכון עומד השגריר לשעבר מארק רגב. המכון פועל לשינוי מדיניות החוץ הישראלית שתחזק את תדמיתה של ישראל בעולם.
מבנה המכון
עבודתו של המכון מתבצעת בשלושה דסקים מבצעיים המובילים גישות פרו-אקטיביות להתמודדות עם האיומים והאתגרים שישראל מתמודדת איתם - מבחוץ ומבפנים.
פעילות – מחקר ופרסומים
המכון דיפלומטיה בינלאומית על שם אבא אבן יוזם ומנהל מחקרים רבים, בהתמקדות לסוגיות הדיפלומטיות עימן מדינת ישראל מתמודדת בזירה הבינלאומית. המכון מפרסם את תוצאות מחקריו בספרים, במאמרים וכתבות. כמו כן המכון מקיים כנסים העוסקים בתחום הדיפלומטיה.
תוכניות המחקר והפרויקטים במכון:
ספיבק
ספיבק הוא שם משפחה יהודי מזרח אירופי. המילה מקורה באוקראינית ופירושה הוא זמר. בקרב היהודים מדובר היה לרוב בחזן. {{פירושונים|
ראו גם
שמות במשמעות דומה: }}
תריזינוזאוריה
תריזינוזאוריה (שם מדעי: Therizinosauria; בעבר נקראו: Segnosauria) היא קבוצה של דינוזאורים מקבוצת המנירפטורים שהיו בעלי טפרים ארוכים. בצורתם הם הזכירו את האורניתומימיים ואת הדיינוכירוס אך נחשבים לקרובים יותר לאובירפטוריים. הם נמצאו ברחבי מרכז אסיה ובעיקר במדבר גובי וכמה מהם באמריקה הצפונית.
דינוזאורים אלה חיו רק בתור הקרטיקון מלפני 130-70 מיליון שנה.
מבצע בית הקלפים
ב-10 במאי 2018, כחלק מסכסוך ישראל–איראן–חזבאללה בסוריה, התרחש עימות צבאי ישיר בין ישראל לאיראן ברמת הגולן ובסוריה. ב-8 במאי יוחסה לישראל הפצצת מספר משגרי טילים שעמדו לבצע ירי על ישראל. ב-10 במאי שיגר כוח קודס רקטות ארטילריות מסוריה לעבר ישראל. בעקבות זאת ערך צה"ל תקיפה אווירית נרחבת, שנקראה "מבצע בית הקלפים", על בסיסי משמרות המהפכה האסלאמית בסוריה, שבה נפגעו והושמדו גם סוללות נ"מ סוריות, שירו, ללא פגיעה, 160 טילי קרקע-אוויר על מטוסי חיל האוויר הישראלי.
רקע ועימותים קודמים
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה קיבל המשטר הסורי מאיראן סיוע צבאי ניכר, שהתבטא במשלוחי נשק, בייעוץ צבאי של קצינים ממשמרות המהפכה האסלאמית, ובמיליציות שיעיות, שבראשן חזבאללה ששלח אלפי לוחמים למערכה. בהדרגה החלה איראן לשלוח עוד ועוד כוחות לסוריה ואף הקימה בה בסיסים צבאיים, גם על מנת לפעול משטח סוריה נגד ישראל. ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, הודיע שמבחינת ישראל מדובר ב"קו אדום" ושישראל לא תרשה לאיראן להתבסס בסוריה. להפצצה הנרחבת של חיל האוויר הישראלי ב-10 במאי, שכונתה מבצע "בית הקלפים", קדמו עימותים גלויים אחדים בשנת 2018.
ב-10 בפברואר 2018 התרחש עימות אווירי בין ישראל לסוריה ואיראן - סדרת קרבות בין חיל האוויר הישראלי לכוחות סוריים ואיראניים שהחלו בחדירת כטב"ם איראני לישראל. הכטב"ם האיראני, מסוג שאהד 141, יורט על ידי מסוק אפאצ'י AH-64D "שרף" של חיל האוויר הישראלי. בתגובה נוספת הפציץ חיל האוויר הישראלי גם את קרון ההפעלה של הכטב"ם בשדה התעופה T-4. אחד המטוסים התוקפים, מדגם F-16I סופה, נפגע מירי נ"מ של צבא סוריה והתרסק ליד קיבוץ הרדוף. בעקבות זאת תקף חיל האוויר הישראלי 12 מטרות סוריות ואיראניות בסוריה.
בעקבות תקיפת שדה התעופה T-4 ב-9 באפריל ותקיפת מחסני התחמושת האיראניים בסוריה ב-29 באפריל, שבהן נהרגו עשרות חיילים איראנים ממשמרות המהפכה האסלאמית והושמדו אמצעי לחימה איראניים רבים (בהם כ-200 טילי קרקע-קרקע ארוכי-טווח, ומערכת נ"מ איראנית), הבטיחה איראן נקמה על התקיפות שיוחסו לישראל. לפי פרשן "ידיעות אחרונות" אלכס פישמן, ישראל התגרתה באיראן כדי למשוך אותה לפעולה שתהווה עילה לתקיפה נרחבת של צה"ל.
ב-8 במאי 2018 בשעות הלילה המוקדמות דיווחו הסורים על תקיפת בסיס צבאי ליד אל-כיסווה בו אוחסנו טילים איראניים. הסורים האשימו את ישראל בתקיפה וטענו שמערכות הנ"מ שלהם יירטו שני טילים. לפי הדיווחים, במתקפת מנע של צה"ל השמיד חיל האוויר טילים ומשגרים איראניים שכוונו לעבר ישראל והיו אמורים להיות משוגרים נגדה בתוך זמן קצר אלמלא הופצצו. כמו כן הותקפה שיירה איראנית שכללה משגר טילים ורקטות ארטילריות. למחרת דיווח מרכז המעקב הסורי לזכויות אדם שבתקיפה נהרגו 15 אנשי צבא, מהם 8 חיילי משמרות המהפכה האסלאמית.
למערכה זו מול האיראנים ניתן על ידי צה"ל השם "שח-מט".
מבצע בית הקלפים
בליל 10 במאי 2018, מעט אחרי חצות, שיגר כוח קודס האיראני יותר מ-32 רקטות ארטילריות מתוך שטח סוריה אל עבר רמת הגולן. ארבע מתוכן יורטו על ידי כיפת ברזל, והשאר נפלו בתוך שטח סוריה. משיגור זה לא היו נפגעים ולא נגרם נזק. הרקטות ששוגרו היו רקטות מסוג גראד ופג'ר.
בעקבות שיגור הרקטות פתח צה"ל במבצע בית הקלפים: במשך שעתיים תקפו חיל האוויר הישראלי, שריון וחיל התותחנים, בשיתוף עם התצפיות באזור, באמצעות מטוסי קרב, טילי קרקע-קרקע ותותחים מתנייעים, כ-75 מטרות של כוח קודס בסוריה. המטרות כללו בסיסים צבאיים, מחסני נשק, מרכזים לוגיסטיים, מוצבי מודיעין איראניים בתל קליב, תל ע'רבה, תל מקדד ותל נבי יושע, ומשגרי טילים, כולל משגר רקטות הפג'ר 5 שביצע את הירי לעבר ישראל. על אף האזהרה הישראלית, חיל ההגנה האווירית הסורי שיגר למעלה מ-100 טילי קרקע-אוויר לעבר מטוסי חיל האוויר הישראלי, שבתגובה תקף והשמיד סוללות נ"מ מדגמי SA-2, SA-5, SA-17 ו-SA-22. בין השאר, פרסם דובר צה"ל סרטון המתעד השמדה של מערכת פנציר-S1 (קוד נאט"ו SA-22) מתקדמת.
לדברי שר הביטחון אביגדור ליברמן, צה"ל פגע במרבית התשתיות האיראניות בסוריה. דובר צה"ל, תא"ל רונן מנליס, תיאר את המבצע: "זהו אחד המבצעים האוויריים הנרחבים שבוצעו מול האיראנים, הותקפו עשרות יעדים, בעיקר אתרי מודיעין, מפקדות לוגיסטיות, מפקדים צבאיים, אתרי החבאת נשק, כולל בנמל התעופה האזרחי של דמשק".
על פי מנהיג חזבאללה, חסן נסראללה, ובסתירה לטענת צה"ל, נורו לעבר ישראל 55 טילים (ולא 20 כדברי ישראל), בהם טילים כבדים, ובכלל זה טילים שהגיעו עד לצפת ולטבריה ויורטו בטילי פטריוט. אך עדויות ותיעוד מקומי לא הראה שום בסיס לטענה.
רעידת האדמה בפואבלה (2017)
רעידת האדמה בפואבלה היא רעידת אדמה שהתרחשה ב-19 בספטמבר 2017 בעוצמה של 7.1 בסולם מגניטודה לפי מומנט ובעומק 51 ק"מ, כ-55 קילומטרים דרומית לפואבלה.
רעידת האדמה גרמה נזק רב במדינות מקסיקו: פואבלה ומורלוס ובמטרופולין מקסיקו סיטי, ולמותם של 286 אנשים, וכן להתמוטטות מבנים ולניתוק מיליונים מחשמל.
אדולף קוהוט
אדולף קוהוט (בגרמנית: Adolph Kohut; 10 בנובמבר 1848 – 21 או 22 בנובמבר 1917) היה עיתונאי, היסטוריון ספרות ותרבות, ביוגרף, ומתרגם גרמני-הונגרי ממוצא יהודי.
ביוגרפיה
בשנת 1872 הוא נקרא על ידי למערכת של "ברסלאור נכריכטן" (Breslauer Nachrichten, "חדשות ברסלאו"). ב-1873 היה עורך ה"דיסלדורפר צייטונג" (Düsseldorfer Zeitung, "העיתון של דיסלדורף"). שכר אותו ב-1878 לעיתון טריבונה (Tribüne, "יציע") בברלין ואחר כך ל"ברלינר צייטונג" (Berliner Zeitung, העיתון של ברלין"). לאחר מכן ערך את כתב העת "דויטשס היים" (Deutsches Heim, "בית גרמני"). "גיליון בידור מאויר לכל האחוזות". כמו עיתונאים רבים אחרים, גם קוהוט נרדף במשפטים שונים על פי "חוק העיתנות של הקיסרות". במקרה אחד התובע דרש עבורו שישה שבועות מאסר בשל עבירה על סעיפים 7, 18 ו-19 של "חוק העיתונות ("Gesetz über die Presse").
קוהוט היה חולה מאוד מ-1915, ומת בלילה שבין 21 ל-22 בנובמבר 1917 בדירתו בברלין ברחוב Courbiérestraße מספר 7 בגיל 69. לא היה הספד לזכרו ב"העיתון הכללי של היהדות" (Zeitung des Judentums) וגם הכרוז הרשמי של ברלין (ה-Gemeindebote) לא הזכיר אותו לרגל מותו.
הוא היה נשוי מאז 1877 ל (1843–1926), שהופיעה על במות אירופה במשך מספר שנים ואחר כך עבדה כמורה לזמרה בברלין. מנישואים אלו נולד (1877–1951). נכדו היה אוסוולד אדולף קוהוט. (Oswald Adolph Kohut)
אדולף קוהוט נאלץ להתמודד לא רק עם בני זמנו שמרנים, ליברלים או אנטישמיים גרמנים, אלא גם עם בני דורו הדתיים.
ביוגרפיה או עבודת גמר על אדולף קוהוט טרם פורסמה.
כתביו
אדולף קוהוט הוא מחברם של יותר מ-120 ספרים ומונוגרפיות ומאות מאמרים בכתבי עת. הוא נודע גם כמתרגם מהונגרית. מה שנותר הוא התרגום שלו של שנדור פטפי. הוא הקדיש יצירות רבות לגתה, שילר, קלייסט, וילנד ואחרים. הוא גם כתב כמה ספרים על ביסמרק ופרדיננד לסל. כיהודי מוצהר, הוא פרסם כתבים רבים על אישים יהודיים (כמו "משה מנדלסון ומשפחתו", "תולדות יהודי גרמניה" ו"גברים ונשים יהודים מפורסמים") על עלילות דם ועוד. הוא התנגד בפומבי לאנטישמיות. קוהוט היה גם תורם פורה להוצאה לאור של Reclams Universal-Bibliothek. הוא עשה לעצמו שם בזכות יצירותיו הרבות על מלחינים. כמו גרמנים רבים, הוא נקט עמדות שוביניסטיות כלפי צרפת במהלך מלחמת העולם הראשונה. רבות מיצירותיו הודפסו מחדש כמהדורת פקסימיליה זמן רב לאחר מותו. מסד הנתונים של קליופה (Kalliope) מכיל 147 כתבי יד של אדולף קוהוט. אלה כוללים חמישה מכתבים ל, ארבעים ושבעה ל, ובסך הכל שלושה עשר מכתבים לעורכי "גיליון מרכזי של ספרות גרמנית" ("Literarisches Centralblatt für Deutschland") פרידריך ואדוארד צרנקה (Zarncke). מכתב אחד מקוהוט לווילהלם ראבה ו. כמו כן מכתב מאת וילהלם בוש לקוהוט. קוהוט תרם את תמונתו בהקדשה "מר. ADOLPH KOHUT, 4 בנובמבר 1976" מאת הצלם G. Overbeck, דיסלדורף.
סטורה דימון
סטורה דימון (Stóra Dímun) הוא אי בדרום איי פארו.
גאוגרפיה
שטחו של האי 2.5 קמ"ר, ובשל חופיו הצוקיים הגישה לאי אפשרית רק במזג אוויר נוח. באי שני הרים - הוגוייגיי (Høgoyggj), שגובהו 395 מטרים, וקלטארניר שגובהו 308 מטרים.
היסטוריה
חלק מאירועי הסאגה פאריינגה מהמאה ה-13 התרחשו באי.
מקור השם
פירוש השם הוא "דימון הגדול", בניגוד ל"ליטלה דימון" - "דימון הקטן". לדברי הבלשן הפארואני יאקובסן, המילה "דימון" מקורה בשפה קלטית קדם נורדית ומשמעה "שני מקומות".
התבגרות מינית
התבגרות מינית היא מכלול התהליכים הביולוגיים והשינויים הפיזיים המתרחשים בגוף האדם בין הילדות והבגרות, ובין היתר, מאופיינים בכך שהאדם הבוגר מסוגל להתרבות. עד להתבגרות מינית השוני במבני הגוף של זכרים ונקבות מסתכם בעיקר לאיברי רבייה והבדלים קטנים כדוגמת צורת הגולגולת. תהליך ההתבגרות מתחיל באותות הנשלחות ממוח לבלוטות מין: שחלות אצל נקבות ואשכים אצל זכרים. בתגובה הבלוטות מתחילות לייצר הורמונים המעודדים גדילה והתפתחותם של מוח, עצמות, שרירים, עור, דם, שיער, אזור החזה ואיברי רבייה. צמיחה לגובה ועליה במשקל מתגברות במחצית הראשונה של ההתבגרות ומסתיימת עם סיומה. המושגים כאן מציינים רק את השינוי התבגרות הפיזיולוגיים מבלי להתייחס להיבטים תרבותיים וחברתיים.
שינויים המשותפים לשני המינים
בעקבות השפעתם של אנדרוגנים לשני המינים מתרחשת גדילת שיער באזורי בית השחי, שינוי ריח הזיעה בעקבות שינוי הרכב חומצות שומן בו והגברת פעילותן של בלוטות החלב שגורמת בתורה להתרבות החיידקים ותופעת האקנה.
גודל האשכים, התפקוד והפוריות
בזכרים, גדילת האשכים הוא סימן ההתבגרות החיצוני הראשון. גודל האשכים משתנה רק במקצת מגיל 10 עד לתחילת ההתבגרות, בדרך כלל נפחם הוא 2–3 סמ"ק ו־1–2 ס"מ באורך. האשכים ממשיכים לגדול במהלך ההתבגרות, ומגיעים לגודלם המקסימלי בערך 6 שנים מאוחר יותר (כ־18–20 סמ"ק במבוגרים).
אברי המין
הפין גדל רק במעט מגיל 4 ועד לגיל ההתבגרות. אורך הפין הממוצע לפני גיל ההתבגרות הוא כ־4 ס"מ. אברי המין הטרום־התבגרותיים מוכרים כשלב הראשון של ההתבגרות. חודשים אחדים אחרי תחילת גדילת האשכים, עולה רמת הטסטוסטרון וגורמת לגדילת הפין ושק האשכים. השלב המוקדם ביותר בו ניכרת גדילת אבר המין הוא שלב 2. הפין ממשיך לגדול עד לגיל 18 בערך, ומגיע לגודל של כ־7–14 סנטימטרים. בנערים מתבגרים מתרחשות גם זקפות ואביונות, ומתגבר יצר המין. שפיכה הופכת לאפשרית בשלב מוקדם יחסית של ההתבגרות. פליטת זרע יכולה להתרחש כתוצאה מאוננות או באופן בלתי־צפוי במהלך השינה (קרי לילה).
שׂער ערווה
שער ערווה מופיע בגוף הנער זמן קצר לאחר שאברי המין שלו מתחילים לגדול. כמו אצל נערות, ההופעה הראשונית של שער ערווה היא בבסיס הגבי של הפין. השערות הראשונות מתוארות כשלב 2 בהתבגרות. שלב 3 מושג בדרך כלל כעבור 6–12 חודשים, כאשר השיער רב מכדי שיהיה אפשר לספור אותו. בשלב 4, שׂער הערווה ממלא בצפיפות את "משולש הערווה". שלב 5 מתייחס להתפשטות שׂער הערווה לירכיים ואל הטבור.
זקן
צמיחת הזקן אצל נערים מתקיימת בגיל ההתבגרות המאוחר (גילאים 15–20).
קול
גדילה של תיבת הקול אצל נערים נמשכת כשנתיים, והיא מובילה לירידה של תדר הקול היסודי לרוב באוקטבה לעומת הקול של אותו הנער מהילדות.
בלוטות החלב
התרחבות בלוטות החלב (בלטינית Thelarche) היא סימן ראשון של התהליך אצל רוב הנקבות ומתרחשת בממוצע קרוב לגיל 10.5 שנים. תחילה מתחת להילת הפטמה מצד אחד או שניהם מופיעה התקשות קטנה וכואבת. לאחר 6 עד 12 חודשים ההתקשות מופיעה משני הצדדים, מתרחבת, נהיית רכה יותר ויוצאת את גבולות האראולה. אחרי שנתיים הבלוטות מגיעות לגודלן וצורתן הבוגרים (השונים לכל נקבה) ופטמות נבדלות בבירור.
וסת ופוריות
אפיתל הנרתיק מתרחב בעקבות אסטרוגנים ותאים מתחילים לנשור ממנו. צוואר הרחם מתחיל להפריש ריר. הדבר מביא להפרשות לבנות. השחלות והרחם מתרחבים ובשחלות מתחילים לגדול זקיקים. הווסת הראשון (בלטינית, Menarche) מתחיל בממוצע כשנתיים אחרי התרחבות בלוטות חלב. במהלך השנה הראשונה לאחר קבלת הווסת בדרך כלל לא מתרחש ביוץ, ובשנה השנייה הוא מתרחש במחצית מהפעמים. הפוריות בתקופה זו עדיין מוגבלת, אך התעברות עדיין אפשרית.
משנק
מַשְׁנֵק (וכן: צ'וֹק, נטל) הוא רכיב אלקטרוני או אלקטרומגנטי במעגלים חשמליים המשמשים בעיקר לתפעול נורות חשמליות מקבוצת נורות הפריקה.
תפקידו העיקרי של המשנק הוא יצירת תנאים מתאימים להפעלת נורות פריקה - נורות המתאפיינות באי-יציבות מובנית ולכן לא ניתנות בדרך כלל להפעלה ישירה ממתח הרשת. המשנק משמש כרכיב המייצב במעגל החשמלי בהפעלת נורת פריקה על ידי הפיכת מקור המתח למקור זרם. בנוסף לתפקידו העיקרי משמש המשנק לעיתים קרובות גם כעזר הצתה יחד עם המצת או המדלק (starter), מאפשר יצירת המתח הגבוה המשמש לפריצת הקשת הראשונית בנורת הפריקה.
אטימולוגיה
חשמלאים מכנים את המשנק בשם צ'וק, תרגום מאנגלית של Choke - החנק, שנק, עצור. באנגלית Choke valve, מתקן במאייד במנוע בנזין הסוגר את האוויר למאייד (חונק) וגורם לתערובת עשירה יותר בדלק להגיע למנוע. כאן בתחום נורות הפריקה הצ'וק הוא גורם החונק, עוצר ומייצב את הזרם במעגלי הנורות.
משנק סליל השראה
משנק סליל השראה או משנק מגנטי, הוא למעשה משרן בעל ערך השראות גבוה הפועל בתחום תדר הרשת (בדרך כלל 50 או 60 הרץ). משרן זה הופך את מקור מתח החילופין של הרשת למקור זרם חילופין ובכך מאפשר הפעלה יציבה של נורת הפריקה. במעגל החשמלי, מתחבר המשנק בדרך כלל בטור לנורת הפריקה. המשרן משמש לעיתים קרובות גם כעזר הצתה יחד עם המצת או המדלק (starter), מאפשר יצירת המתח הגבוה המשמש לפריצת הקשת הראשונית בנורת הפריקה (ובתאורה פלואורסצנטית, חימום האלקטרודות לפני כן). בדרך כלל בנוי סליל ההשראה מחוט נחושת דק המלופף סביב ליבת ברזל שעשויה למלות דקות (דפי פח דק).
באמריקה הצפונית, ששם מתח הרשת (120 וולט) נמוך מדי בשביל לאפשר הדלקת נורות פריקה באמצעות משרן (צ'וק) פשוט, המשנק כולל סליל שנאי להעלאת המתח. השנאי מעוצב עם מספיק השראת זליגה כך שהזרם מיוצב כהלכה. משנקים אמריקאים רבים לנורות פלואורסצנטיות מנצלים את העובדה שהשנאי מאפשר ליצרן לבחור במתח מוצא בגובה מספיק גבוה כדי להדליק את הנורה ללא צורך במדלק (סטארטר) כלל, או להפעיל שתי נורות פלואורסצנטיות או יותר, בהספק גבוה, ממשנק אחד. עד לשנת 1980, משנקים אמריקאים רבים הכילו PCB, לצורך קירור ובידוד חשמלי של המשנק, בדומה לשנאים.
משנק אלקטרוני
בדומה למשנק סליל ההשראה, גם המשנק האלקטרוני תפקידו לאפשר את הפעלתה של נורת פריקה באופן יציב ולספק לה את תנאי העבודה המתאימים. בניגוד להפעלת הנורה בתדר נמוך במשנק סליל ההשראה (50, 60 הרץ). המשנק האלקטרוני מעלה את תדר הפעלת הנורה ובכך מאפשר מספר יתרונות על פני המשנק המבוסס סליל השראה.
א-רימאל
אַ-רִּמַאל (בערבית: الرمال – "החולות") היא שכונה במערב העיר עזה. השכונה משתרעת לאורך העיר, במקביל לחוף הים, אולם אינה גובלת בים. גבולה המערבי מרוחק כמה מאות מטרים מהחוף. נוהגים לחלק את השכונה לרימאל הצפונית ולרימאל הדרומית, שלפחות בשנות ה-70 היו להן ועדים נפרדים. בעיקרה זוהי שכונת מגורים, אולם חלקה המזרחי של השכונה, הסמוך למרכז העיר ול"כיכר ג'ונדי", כולל גם מבני ציבור. השכונה נחשבת לשכונה האמידה ביותר בעיר עזה. מרובים בה הבתים המרווחים וגם הרחובות רחבים ביחס לרוב שכונות העיר. השכונה נחשבה לאזור בילוי אליו הגיעו צעירים מרחבי רצועת עזה.
גאוגרפיה
את השכונה חוצים לרוחבה שלושה מרחובותיה המרכזיים של עזה: אל-וחדה, עומאר אל-מוכתאר, וגמאל עבד א-נאצר (מכונה גם רחוב תלאתין). רחוב א-רשיד, הניצב לרחובות אלו והמקביל לחוף הים, מהווה את גבולה המערבי של השכונה. מדרום לרימאל נמצאות השכונות שיח' עג'לין (הסמוכה לחוף) ותל אל-הווא. ממזרח לה נמצאים שכונת סברה ומרכז העיר (א-דראג') ומצפון – מחנה הפליטים שאטי ושכונת א-נאצר.
הבולטים שבין מבני הציבור בשכונה הם: מתחם בית החולים שיפא, בית החולים המרכזי בעיר וברצועת עזה, בית חולים א-נסר לילדים שנפתח ב-1973, ארמון הנשיאות הפלסטיני, ארמון המושל ובניין המועצה המחוקקת הפלסטינית. כמו כן, מצויים באזור זה מספר נציגויות של ממשלות זרות, בתי מלון וחלק ממסעדותיה הנחשבות של העיר. מדרום לבית החולים שיפא, על ציר עומאר אל-מוכתאר, נמצאת "מידאן ג'ונדי" (כיכר החייל) הקרויה על שם "החייל הערבי האלמוני" שנפל במלחמת 1948. בשכונה גם התקיימה שלוחה של אל-אזהר. בניין השלוחה נפגע במלחמת ששת הימים ונותר ריק במשך מספר שנים. בשנת 2010 נפתח בשכונה הקניון הראשון ברצועה, קניון עזה. בשכונה ממקום מלון חמישה כוכבים קומודור, מסעדת היוקרה "Roots Club" ומועדון הרכיבה פייסל.
היסטוריה
עד שנות ה-30 של המאה ה-20 היה האזור שעליו הוקמה השכונה רצועת חולות שהפרידה בין העיר עזה ובין חוף הים. רצועה זאת הייתה בבעלות ממשלתית, וקודם למלחמת העולם הראשונה כתב ד"ר יעקב טהון על סיור באזור עזה לבחינת התיישבות יהודית: "ביחוד היינו מעוניינים באדמת הממשלה המשתרעת בין עזה ובין הים, באורך של 3–4 ק"מ. כאן חשבנו להקים שכונה יהודית, מעין אחוזת בית ...". כבר בשנות ה-20 החלה תנופת בנייה בעזה לאחר שהעיר ספגה נזקים כבדים במצור שנערך עליה במלחמת העולם הראשונה. השכונה הוקמה בשנות ה-30 וה-40. הבתים החדשים נבנו בסגנון ובטכנולוגיה שהיו קרובים יותר לסגנון האירופי. בתחילה היו רוב המשתכנים החדשים פקידים בשלטון המנדט הבריטי, ובהמשך הצטרפו גם בעלי מקצועות חופשיים. בעקבות מעבר חלק נכבד מהשכבה המובילה בעזה לשכונה זו, הוקמו גם בנייני ציבור ומסחר במזרח השכונה, בחלק הסמוך למרכז העיר.
Picture Post
פיקצ'ר פוסט (באנגלית: Picture Post) היה שבועון בריטי מצולם, שיצא לאור בשנים 1938–1957. מחלוצי העיתונאות המצולמת.
היסטוריה
השבועון יצא לראשונה בבריטניה ב-1 באוקטובר 1938. ייחודו היה בכך שהתבסס על עיתונאות מצולמת, הבנויה על כתבות שטח (רפורטאז'ות) מלוות בצילומים אותנטיים ממקומות האירוע, דוגמת ה"מגזין לייף" בארצות הברית שהחל להופיע שנתיים לפניו, בשנת 1936, וכדוגמת השבועונים "העולם הזה" ו"דבר השבוע" בארץ ישראל.
הופעת השבועון הייתה בתקופה רבת האירועים שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, סיפוח אוסטריה (האנשלוס), ועידת מינכן, שלבי הסיום של מלחמת האזרחים בספרד, המרד הערבי הגדול בארץ ישראל וכניסת הנאצים לצ'כוסלובקיה. מיד עם הופעתו זכה השבועון לתפוצת שיא בבריטניה ולאחר מספר חודשים הוא נמכר ב-1,350,000 עותקים בשבוע.
מייסד השבועון היה אדוארד הוטון, אוהד המפלגה השמרנית הבריטית. החל משנת 1940 ערך את השבועון טום הופקינסון, שהיה בעל דעות סוציאליסטיות. הצירוף של שני האישים הביא לגישה מאוזנת בסיקורי השבועון. השבועון נחשב כמבטא את קול המצפון הבריטי וכאחד מסמליה של אנגליה. סבורים כי בתפוצתו, מעבר למספר העותקים שנמכרו, נתגלגלו חוברות השבועון לידי מחצית האוכלוסייה הבוגרת בבריטניה.
לפני מלחמת העולם השנייה ניהל השבועון מערכה נגד רדיפת היהודים בגרמניה הנאצית. כתבה בנושא זה שהופיעה בשבועון בנובמבר 1938 נשאה את הכותרת "חזרה לימי הביניים". לשיא תפוצתו הגיע השבועון בימי מלחמת העולם השנייה, כשסיקר את אירועי המערכה בחזיתות השונות.
עם תום המלחמה הגיעו הבדלי הדעות בין הוטון להופקינסון לידי מחלוקת גלויה והוטון כתב להופקינסון באוגוסט 1945: "אינני יכול להתיר לעורכי השבועון שלי לנהל תעמולה קומוניסטית".
כרטוש סולימאן המפואר
כרטוש סולימאן המפואר, שנמצא במתחם מגדל דוד, הוא אחת מן הכתובות המעוטרות המהללת את סולימאן המפואר הפזורות לאורך חומת ירושלים, שאותה בנה. כתובת זו מיוחדת בכך שהיא כרטוש ואיננה מלבנית כרוב הכתובות האחרות מהתקופה העות'מאנית באזור זה.
Picture Post
היסטוריה
ב-1950 יצא הופקינסון בלווית שני כתבים לסקר את מלחמת קוריאה, וכאשר אחד הכתבים פרסם כתבה בה ביקר את הדרך שבה קוריאה הדרומית מתייחסת לאסירים פוליטיים, פיטר יוטון את הופקינסון.
כרטוש סולימאן המפואר
הכתובת אשר נחשפה על דופן גשר האבן המוביל למצודה שהייתה בנויה בתקופה העות'מאנית במתחם מגדל דוד נושאת את שמו של סולימאן המפואר ובה כתוב: עיטור הכתובת מעוצב בסגנון הדומה לסגנון הכרטושים הממלוכיים וייתכן שהושפע מהם. הכרטוש זכה למיקום זה מכיוון שהשער, בניין השער, הגשר המתרומם, הביצור החיצוני וגשר האבן הפנימי עליו בנוי הכרטוש שופצו במסגרת השיפוצים שערך סולימאן המפואר במצודה בשנת 1532.
Picture Post
היסטוריה
במהלך שנות ה-50 הלכה תפוצת השבועון וירדה, הן משום ששיא תפוצתו, שהיה בימי מלחמת העולם השנייה, פחת והלך עם תום הלחימה, והן משום שהטלוויזיה הלכה וכבשה את מקומה של העיתונאות המצולמת. בשנת 1957, כשתפוצתו ירדה ל-600,000 עותקים, השבועון נסגר.
כרטוש סולימאן המפואר
אנשי האגודה למען ירושלים, שערכו עבודות שיפוץ במצודה בשנים 1918-1920, טענו כי הם אלה שגילו את הכרטוש; אך מסתבר שבחפירתו של ארכאולוג היהודי-צרפתי ריימון וייל נודע קיומו כבר בשנת 1914, ובשל הצמחייה שכיסתה את מעקה הגשר, נשתכחה עובדת קיומו. לאחר שנת 1967 ביצעה מדינת ישראל חפירה ארכאולוגית ובמקום נתגלתה חומה חשמונאית, ובעקבות כך הוסר הכרטוש ממקומו.
Picture Post
היסטוריה
חוברות השבועון נחשבות כיום כפריט אספנות.
ג'ים אדגר
ג'יימס אדגר (באנגלית: James Edgar; ) הוא פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי ה-38 בשנים 1991–1999. קודם לכן הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של אילינוי בשנים 1976–1979 וכמזכיר המדינה של אילינוי בשנים 1981–1991. כמי שעדיין זוכה לאהדה, הוא הפתיע רבים לאחר שפרש מכהונה במשרות פוליטיות נבחרות לאחר תקופת כהונתו השנייה כמושל, בטענה שהבעיות הבריאותיות בליבו, מהן הוא סבל במהלך כהונתו כמושל, לא היו גורם להחלטתו לפרוש.
ראשית חייו
ג'ים אדגר נולד בעיירה ויניטה שבאוקלהומה. הוא גדל בצ'ארלסטון, אילינוי ולמד לתואר בוגר אוניברסיטה בהיסטוריה באוניברסיטת מזרח אילינוי, שם הוא היה נשיא מועצת הסטודנטים.
ראשית הקריירה הפוליטית
ב-1976 נבחר אדגר לבית הנבחרים של אילינוי מטעם המפלגה הרפובליקנית. ב-1978 הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת.
באפריל 1979 התפטר אדגר מכהונתו בבית הנבחרים כדי לקבל על עצמו מינוי מהמושל ג'יימס תופסון כאיש הקשר שלו בבית הנבחרים. בראשית 1981, כאשר נבחר מזכיר המדינה של אילינוי, אלן דיקסון, לסנאט של ארצות הברית, מינה תומפסון את אדגר במקומו. בשנים 1982 ו-1986 הוא נבחר לכהונות נוספות בתפקיד בזכות עצמו וכיהן בו עד 1991.
מושל אילינוי
ב-1990 נבחר אדגר כמושל אילינוי וב-1994 הוא נבחר לכהונה שנייה כמושל.
במהלך תקופת כהונתו השנייה של אדגר, הזיקה בין בחירתו לכהונה זו לבין "מערכות הניהול של אילינוי" (Management Systems of Illinois) נחקרו בחקירה פדרלית. לגוף זה, שהיה התורם הגדול ביותר למסע הבחירות שלו, הוענק חוזה בעלות מוערכת של 20 מיליון דולר. אדגר לא הואשם מעולם בעבירה כלשהי, אך הוא נקרא להעיד פעמיים, פעם אחת בבית המשפט ופעם שנייה בעדות מצולמת, ובכך הוא היה המושל המכהן הראשון באילינוי לאחר 75 שנה שהעיד במשפט פלילי. בעדויות אלו, הוא עמד על כך שהתרומות הפוליטיות לא היוו שום גורם בהחלטה על קבלת חוזים מהמדינה. בתיק זה הורשעו מייקל מרטין, שהיה שותף במערכות הניהול של אילינוי, ורונלד לאודר, שהיה האחראי על הרווחה בממשלת המדינה ומאוחר יותר עבד במערכות הניהול של אילינוי.
עד 1981 מימנה מדינת אילינוי פנסיה צוברת על פי בחירת הסכום (as-you-go), ובכך שולמו הגמלאות בבוא הזמן על בסיס הכספים שהופרשו ממשכורות העובדים ומהרווחים עליהם ומימנו גם רזרבה לכיסוי תשלומים עתידיים. ב-1982 הופסקה שיטה זו בשל קשיים בתקציב המדינה. הפרשות המדינה נותרו אחידות בשנים 1982–1995 ובכך נוצר תת-מימון של תשלומי הגמלאות בהיקף של כ-20 מיליארד דולר. כדי לטפל בגרעון זה, העביר בית המחוקקים של אילינוי ב-1994 חוק, שעליו חתם אדגר כמושל, שקבע את הפרשות המדינה לפנסיות על 90 אחוזים מהחבויות, קבע את משך ההפרשות הללו ל-50 שנים עד 2045, והגדיר תשלומים רטרואקטיבית ל-15 שנה. המצב של תת-המימון של העתודות לגמלאות במשך 15 השנים הראשונות לא היה מבוסס מבחינה תקציבית, והיה הגורם המרכזי לפער גדול בין מחויבויות המדינה לשלם את הגמלאות לבין הכספים שהוקצו לכך. כמושל, אדגר חתם על החוק, ובשל כך נודעו הפנסיות בתחילה בכינוי "הגשר של אדגר" (Edgar Ramp).
לאחר כהונתו כמושל
אדגר הוא חבר של כבוד במכון לממשל וענייני ציבור של אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
אדגר מונה כיושב ראש של כבוד לאירוע לציון מאה שנה להולדתו של רונלד רייגן בקולג' יוריקה שבאילינוי, המקום בו למד הנשיא רייגן המנוח. במסגרת פתיחת אירועי שנת המאה להולדתו של רייגן בינואר 2011, נשא אדגר נאום מפתח בארוחת הסיכום של הכנס האקדמי "רייגן והמערב התיכון" שהתקיים בקולג'. בספטמבר אותה שנה סייע אדגר להקדשת מרכז המחקר של רייגן על שם מארק ר. שנקמן בספריית הקולג'.
כיושב הראש לשעבר של, הבטיח אדגר את מימון הגביע הנודד לתחרות הפוטבול השנתית על שם לינקולן, מסורת שהחלה ב-2012. גביע לינקולן מציין את הזיקה של קולג' נוקס וקולג יוריקה, שני מוסדות בהן נאם לינקולן, והוא מוענק לנבחרת הפוטבול המנצחת בכל פעם בה נבחרות הקולג'ים מתחרות זו בזו.
באביב 2016 אמר אדגר בפומבי שהוא מאמין שהמושל ברוס ראונר צריך לחתום על חוק התקציב של הדמוקרטים באילינוי ולתמוך בתוכניות הגמלאות שלהם. הוא דחף לחקיקתו של חוק הפנסיות כדי להציל סכום של 15 מיליארד דולר מ-1994. "יש לנו פצצת זמן במערכת הגמלאות שלנו שעמדה להתפוצץ בחלק הראשון של המאה ה-21", אמר אדגר לעיתון The State Journal Register ב-1994. "חקיקה זו נטרלה את פצצת הזמן הזו". בית המחוקקים העביר את הצעת החוק של אדגר פה אחד.
ביולי 2016 דווח בעיתון שיקגו סאן-טיימס שהחברה Illinois Financing Partners, שאדגר שימש כיושב הראש שלה, קיבלה אישור מהמדינה לשלם כספים לספקים של המדינה שהמתינו לתשלומם ממנה. בתמורה, החברה תהיה זכאית לקבל עמלות איחור כאשר המדינה תחזיר את התשלומים.
מתתיהו שוהם
מתתיהו משה שוהם (פוליאקביץ') (1893–1937) היה סופר, משורר ומחזאי.
חייו
נולד בוורשה שבפולין. הוא התייתם בגיל ארבע. את חינוכו היהודי קיבל מסבו ודודו, אך הוסיף ולמד שפות זרות ולימודים כלליים באופן עצמאי. בשנת 1930 עלה לארץ ישראל, אך לא מצא עבודה ולא יכול היה לקיים את עצמו, ועל כן שנתיים מאוחר יותר שב לפולין. היה במשך שנתיים יושב-ראש אגודת הסופרים העבריים בפולין וסייע בעריכת ביטאון האגודה הדו-שבועי. כמו כן, הוא נהג להרצות במכון ללימודים יהודיים בוורשה. ב-1937 נפטר ממחלת סרטן-הכבד.
מחזותיו של שוהם עוסקים בעולם התנ"ך ומציגים אותו בצורה מיתית-אגדתית. שוהם אינו נאמן תמיד למקור התנ"כי והופך את הדמויות התנ"כיות לדמויות ארכיטיפיות המשקפות אידאות נשגבות, בין אם הן חיוביות ובין אם הן שליליות. גיבוריו של שוהם הם אינדיבידואליסטים קיצוניים, אמיצי לב וכאלו שעומדים מול החברה ומורדים בשם הערכים בהם הם מאמינים. כל זאת בניגוד לדור שבו הם חיים. שוהם גם מעניק מקום מרכזי לנשים במחזותיו, ובכך הוא נחשב ליוצא דופן בתקופתו.
מחזהו הידוע ביותר "צור וירושלים", זכה לתשבחות רבות מצד החוגים הספרותיים העבריים ואף זיכה אותו בפרס ביאליק לשנת 1933, אולם בשל שפתו המורכבת התקשה לעלות על במות התיאטרון, על אף עיבוד לטקסט שערך אברהם שלונסקי ב-1958; ב-1992 הוא עובד לתסריט בידי זיוה צחר וב-2003 הוא הועלה על ידי תיאטרון בית ליסין בבימוי יוסי יזרעאלי.
מחזהו 'יריחו' תורגם לאנגלית ב-1974 בידי ראובן בן-יוסף.
הסטור
משמעות שם האי בפארואזית שם האי היא סוס.
באי ארבעה הרים: נקור (296 מטרים), מולין (421 מטרים), אגיארוק (421 מטרים) ואלואסטאקור (125 מטרים), המצוי בחוף המערבי של האי. רוב שטח האי ביצתי, ומצויים בו ארבעה אגמים קטנים, שהגדול בהם הוא אגם פאגראדאלסבאטן. בקצה הדרומי ביותר של האי, הקרוי האאלור (Haelur) ניצב מגדלור.
באי כפר אחד הקרוי על שם האי "הסטור". הכפר נמצא בחוף המזרחי של האי, במיקום 61°57′27″ צפון 6°53′13″ מערב, ומתגוררים בו כ-40 תושבים.
מדחול דוקרני
מדחול דוקרני (שם מדעי: Sporobolus pungens, שם נרדף: S. arenarius) הוא צמח בר עשבוני שגדל בדרך כלל על חוף הים. כמות הזרעים בצמח קטנה, הזרעים אינם מכוסים בשעם.
המדחול מותאם לתנאים השוררים בים. לדוגמה, עליו מכוסים בשערות ארוכות בצדם העליון. שערות אלו מסייעות לצמח ליצור מיקרו-אקלים ולשמור על מאזן המים שלו.
המדחול הדוקרני נפוץ באגן הים התיכון.
מורפולוגיה
הצמח בעל קנה שורש ארוך ומסועף אשר משתרש ממפרקיו.
קנה השורש מקל על הצמח לעמוד בתנאי החולות הנודדים אשר לעיתים מכסים חלק מהצמח ולעיתים משאירים אותו חשוף. לעלים בלוטות להפרשת מלח. הן חלק ממנגנוני ההתאמה של הצמח לתנאי המליחות של חוף הים. המלח הנקלט יחד עם המים באמצעות השורשים, איננו מצטבר בתאים ומזיק לצמח, אלא מופרש אל מחוץ לעלה. גבישי המלח סופגים את הטל בלילה ומטפטפים בתמיסה חזרה אל פני החול.
יצחק ספיבק
יצחק ספיבק (1 במרץ 1886 – 13 במרץ 1977) היה מחנך, מתרגם, סופר ילדים ונוער ומחבר ספרי לימוד ברוסיה ובישראל. (עם כינוייו הספרותיים: 'יצחק בן אשר', 'י. אחי לאה' ו'י. שפי'.)
ביוגרפיה
ספיבק נולד באביב 1886 באורהיוב שבפלך בֵּסָרַבְּיָה שברוסיה (כיום במולדובה), בנם של שפינצה ואשר, מגדל טבק. בילדותו למד ב"חדר" ובישיבה בעיר קלויז ועבד כעוזר בחנות ספרים. מאוחר יותר למד את מקצוע כריכת הספרים, ולצד זאת המשיך להשתלם ולהתקדם בלימודיו.
ספיבק היה שותף לפתיחת בית ספר במושבה החקלאית דומברוביצה, שם לימד מקצועות בעברית. לאחר שנתיים עבר לעיר קאלאראש, שם עסק בהוראה. בנוסף, השתלם בשיטות פדגוגיות, למד במשך למעלה משנתיים קורסים פדגוגיים בחברת "מפיצי השכלה" בגרודנה והוכשר למורה יהודי עבור בתי ספר ברוסיה בשנת 1910. לאחר מספר שנים ניהל בית ספר עירוני בפרסיפ שבאודסה.
באודסה הצטרף לחבורת סופרים עבריים, ובהמלצתו של ביאליק קיבל בקשה לתרגם ספרי קריאה לילדים ונוער מהוצאת "אמנות", בהם "מסעו ופגעיו של הקפיטן הָטֶרָס" לז'ול ורן ו"הנער ויליאם" ו"בתחתית האניה" לתומאס מין-ריד. בנוסף, כתב בעברית יחד עם יעקב רבינוביץ ספר לימוד לחשבון ופרסם מאמרים וביקורות ב"הגינה", כתב העת לחינוך לילדים בגן הילדים שבעריכת יחיאל היילפרין, וב"השלח" שבעריכת יוסף קלוזנר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה חלק מקבוצת מורים שיסדה את הוצאת הספרים "ספרי", שהוציאה למעלה מ-30 חוברות קריאה מנוקדות ומצוירות עבור ילדים.
בשלהי 1919 עלה לארץ ישראל באונייה "רוסלאן". בארץ התקבל להוראה בבית הספר אחד העם בתל אביב. היה חבר ועד "קוהלת" – הוצאת ספרים עבור ספרי עזר למורה ולתלמיד. וכן היה חבר הוועד המנהל של "קופת הספר" שהוקמה על ידי הסתדרות המורים ואגודת הסופרים, והוציאה לאור ספרי קריאה ועיון לילדים, בהוצאה זו פרסם מספר מחיבוריו ותרגומיו.
בשנת תרפ"ט (1929) הועבר, לבקשתו, ללמד בבית הספר לֶמֶל בירושלים, ובמשך שלוש שנים המשיך בלימודיו באוניברסיטה העברית. בירושלים חיבר, יחד עם חיים אריה זוטא, את שלושת חלקי הספר "דברי ימי עמנו" עבור לימוד תולדות עם ישראל לכיתות הגבוהות. לאחר שחברת "קוהלת" העתיקה את מקום מושבה מתל אביב לירושלים, נבחר לכהן כיושב ראשה, וניהלה עד לשנת תש"ח (1948), בתקופה זו ערך והוציא מספר ספרי יסוד בתחום החינוך ותולדותיו.
בין היתר, עיבד את ספרו של יהודה לייב פינסקר "אוטואמנסיפציה" לצורכי בית הספר. כן תרגם וכתב את "עמים מספרים" בהוצאת יבנה, את "רש"י - תקופתו, תולדותיו ופועל חייו" בהוצאת דביר, את "רב סעדיה גאון" ועוד. ספיבק השתתף בארגונה ובניהולה של מועצת המורים למען הקרן הקיימת לישראל ונבחר לחבר המערכת של הספרייה "לנוער" ושל הספרייה "מולדתי".
בשנים תרצ"ב - תרצ"ו (1936-1932) ערך את סדרת החוברות "מפי ילדי הארץ" עבור ילדי התפוצות. בנוסף, חיבר בשיתוף עם משה אבידור את שלשת חלקיו של ספר הלימוד להיסטוריה "ישראל בארצו ובנכר" בהוצאת מסדה; תרגם את סיפורי שמעון שמואל פרוג בהוצאת עמיחי, וחיבר יחד עם שרגא פייבל קלעי את כרך ט' באנציקלופדיה מעין וערך את ספר היזכור "קהילת אורהייב וסביבותיה" (1959).
ספיבק גרס כי בספרות ילדים, המהווה גורם חינוכי עבור הילד, יש לנקוט בלשון נעדרת ממלאכותיות ומצורך להסתגל לילד ולטעמו. בספרו, "עמים מספרים", תרגם את הסיפורים בסגנון שאינו מתחבר אל תמימות נעורים, אלא אל חכמת חיים מפוכחת.
עם פרישתו לגמלאות עבר להתגורר ברמת גן. ספיבק נפטר בסמוך ליום הולדתו ה-91, ונקבר בבית העלמין קריית שאול. הותיר אחריו את אשתו, יהודית (נפטרה בניסן תשמ"ב-1982, בגיל 84).
מפרסומיו
מאמרים:
שמלת קיץ
שמלת קיץ (בצרפתית: Une robe d'été) הוא סרט קצר צרפתי משנת 1996 בבימויו של פרנסואה אוזון.
עלילה
לוק (פרדריק מַנְזֵ'נו (Mangenot)), נער הומוסקסואל בן 18, מבלה את חופשתו ביחד עם חברו סבסטיאן (סבסטיאן שארל), גבר נשי המבוגר ממנו. בבית נופש ששכרו על שפת הים, ריקודו החושני והנשי של סבסטיאן, תוך שהוא עושה ליפ סינק לשיר "" בביצועה של זמרת הפופ הצרפתייה שילה, במה שנראה דומה למופע דראג, מתסכל ומביך את לוק, אשר חושש שמא השכנים עלולים לראות זאת. לוק המרוגז יוצא על אופניו אל חוף הים, בתקווה למצוא קצת שקט ושלווה.
על חוף הים מוצא לוק סוף סוף שלווה. בחוף מבודד וריק מאנשים הוא הולך לשחות בעירום, ולאחר מכן משתזף בעירום. לאחר זמן מה, ניגשת אליו לוּסִייה (לוסייה סנצ'ס), תיירת ספרדייה הלבושה בשמלת קיץ פרחונית, בערך בת-גילו, המפלרטטת איתו. היא מזמינה את לוק להתלוות אליה לתוך חורשת עצים סמוכה, על מנת לקיים יחסי מין. לוק מתבייש ומהסס בתחילה, אך לבסוף נעתר לבקשתה. לוסייה אוחזת את לוק בידו ומושכת אותו לכיוון החורשה, כשהוא עירום לגמרי, ומותיר מאחור על חוף הים את כל חפציו ואת כל בגדיו.
כאשר חוזרים השניים לחוף הים, הם מגלים כי כל חפציו וכל בגדיו של לוק נגנבו. בלית ברירה, ועל מנת שלא ייאלץ לחזור הביתה עירום לגמרי, משאילה לוסייה ללוק את שמלת הקיץ אותה היא לובשת, והיא נשארת בתחתונים ובחזייה בלבד. לוק, כעוס ועצבני, לבוש בשמלת אישה, חוזר לבית הנופש על אופניו. במהלך הרכיבה בדרכו חזרה הביתה, משתפר מצב רוחו של לוק בנוגע לעובדת היותו לבוש בשמלת אישה, כאשר מכונית הנוסעת לצידו מצפצפת בצופר.
לוק חוזר לבית הנופש עם חיוך ותחושה מחודשת של חופש. סבסטיאן מופתע לראות אותו לבוש בשמלת אישה, והשניים מפלרטטים זה עם זה (לוק אף מתייחס אל עצמו כאל "ילדה יפה"). השניים מקיימים יחסי מין חושניים במטבח, במהלכם נקרעת באופן חלקי השמלה.
למחרת, לוק תופר את הקרע שבשמלת הקיץ ומשיב אותה ללוסייה, אשר עוזבת את אתר הנופש על מעבורת. היא מסרבת לקבל את השמלה בחזרה, ומציינת בביישנות כי השמלה עשויה להיות שימושית עבורו שוב גם בעתיד. לוסייה מנשקת לשלום לוק, ובעוד המעבורת שלה עוזבת, לוק נשאר על הרציף ומביט לעברה, כאשר השמלה כרוכה סביב צווארו.
פרסים
הסרט זכה בפרסים בפסטיבל Brest האירופי לסרטים קצרים ובפסטיבל Outfest שהתקיים בלוס אנג'לס.
סודות המלכה אן, או המוסקטרים אחרי שלושים שנה
סודות המלכה אן, או המוסטקרים אחרי שלושים שנה (ברוסית: Тайна королевы Анны, или мушкетеры тридцать лет спустя) הוא סרט מוזיקלי רוסי משנת 1993 בבימויו של גאורגי יונגוואלד-חילקביץ' מבוסס על ספרו של אלכסנדר דיומא "הוויקונט דה בראז'לון".
ננו-צינורית אי-אורגנית
ננו-צינורית אי-אורגנית היא מולקולה גלילית המורכבת לעיתים קרובות מתחמוצות מתכת או קבוצה של שלושה ניטרידים ומורפולוגית דומים לננו-צינוריות פחמן. ננו-צינוריות אי-אורגניות נצפו להתרחש באופן טבעי בחלק משקעים מינרליים. כמה שנים לאחר שציין לינוס פאולינג את האפשרות של 8 שכבות מעוקלות במינרלים כבר ב-1930, כמה מינרלים כמו אזבסט לבן (או כריסוטיל) ואימוגוליטים הוכחו למעשה כמבנה צינורי. עם זאת, הצינור האי-אורגני הראשון לא הופיע עד שרשף טנא ואחרים דיווחו על סינתזה של צינורות המורכבים מדיסולפיד וטונגסטן בשנת 1992. בשנים האחרונות סונתזו ננו-צינוריות מחומרים אי-אורגניים רבים, כגון תחמוצת ונדיום תחמוצת מנגן, והם נחקרים עבור יישומים כמו זרזים חימצון-חיזור ואלקטרודת חומרים עבור סוללות.
היסטוריה והופעה
ננו-צינורית אי-אורגנית דומות מבחינה מורפולוגית לננו-צינוריות פחמן ונצפים בחלק ממרבצי המינרלים הטבעיים. מבנים סינתטיים מסוג זה דווחו לראשונה על ידי קבוצת רשף טנא ("Reshef Tenne") בשנת 1992. חומרים-צינורות ננו אורגניים אופייניים לחומרים מוצקים עם שכבות דו־ממדיות כגון טונגסטן (IV), גופרית (WS2), מוליבדן דו גופרתי (MoS2), בשנת 2007, מדענים סינים הודיעו על הקמת מעבדה של צינורות נחושת ביסמוט.
מאפיינים ויישומים פוטנציאלים
צינורות אורגניים הם חומר אלטרנטיבי לחקר צינורות פחמן טובים יותר, המראים יתרונות כגון גישה סינתטית קלה וגבישים גבוהים, אחידות טובה ופיזור, מוליכות חשמלית מוגדרת מראש בהתאם להרכב החומר ההתחלתי ומורפולוגיה דמוית מחט, הידבקות למספר פולימרים, עמידות גבוהה והשפעה. לכן הם מועמדים טובים להיות חומרי מילוי עבור פולימרים מורכבים עם תכונות תרמיות, מכניות, חשמליות משופרות. יישומי היעד עבור סוג זה של חומרים מורכבים הם חומרים לניהול חום, מפיצי חשמל אלקטרוסטטי, חומרי הגנה ללבוש וכו'. צינורות אי-אורגניים הם כבדים יותר מצינורות פחמן ולא חזקים נגד מתח, אבל הם חזקים במיוחד תחת דחיסה.
חוזק מכני של סיבים תאיים ניתן להגדיל לפי סדר גודל על ידי הוספת רק 0.1% wt של צינורות TMCH, ומדידה של מוליכות חשמלית של פוליאסטר מתכלה טבול עם צינורות TMCH גילה התנהגות מסובכת עם סף נמוך ביותר לחלחול.
צינורות אי-אורגניים חלולים, יש אפשרות למלאם בחומר נוסף, לשמר או להנחות אותו למיקום הרצוי או ליצור מאפיינים חדשים בחומר מילוי אשר מוגבל בתוך קוטר ננומטר בקנה מידה.
תוספת של צינורות טונגסטן לשרף אפוקסי משפרות את ההדבקה, את הקשיחות ואת קצב שחרור האנרגיה. הבלאי של צינוריות אפוקסי היה נמוך יותר מזה של אפוקסי טהור בשמונה פעמים.
יישומים ביו-רפואיים
צינורות דיסולפיד טונגסטן נחקרו כחיזוק גורמים כדי לשפר את התכונות המכניות של ננו תרכובות פולימריות מתכלות עבור יישומי הנדסת רקמות עצם. תוספת של 0.02% משקל של צינורות דיסולפיד טונגסטן שיפרה באופן משמעותי את תכונות מכני דחיסה, יותר מאשר צינורות פחמן. זה ייחס פיזור מוגבר של צינורות דיסולפיד טונגסטן במטריצת פולימר המאפשרת העברת עומס מתוך מטריצת ננו-מבנה המשמשת כבסיס.
ננו צינוריות אי-אורגניים הם מולקולה גלילית המורכבת לעיתים קרובות מתחמוצות מתכת, או קבוצה III-Nitrides ומורפולוגיה שדומה לננו צינוריות פחמן. צינורות אי-אורגניים נצפו להתרחש באופן טבעי בחלק משקעים מינרליים.
כמה שנים אחרי שציין לינוס פאולינג את האפשרות של שכבות מעוקלות במינרלים כבר ב-1930, כמה מינרלים כמו אזבסט לבן (או כריסוטיל) ואימוגוליטים הוכחו כבעלי מבנה צינורי.
עם זאת, הצינורות האי-אורגניים הסינתטיים הראשונים לא הופיעו עד רשף טנא.
יחסי אוסטרליה–דרום אפריקה
יחסי אוסטרליה–דרום אפריקה הם יחסי החוץ בין אוסטרליה לדרום אפריקה. אוסטרליה מחזיקה בדרום אפריקה נציבות עליונה בפרטוריה. דרום אפריקה מחזיקה באוסטרליה נציבות שליונה בקנברה. שתי המדינות הן מושבות בריטיות לשעבר בחצי הכדור הדרומי, חולקות תרבויות דומות מבחינת הספורט והשפה, והן חברות בקהילת חבר העמים.
ההערכה היא כי נכון לשנת 2010 מתגוררים באוסטרליה כ-155,690 דרום אפריקאים.
היסטוריה
דרום אפריקה ואוסטרליה כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1947 ונהנו מקשרים פוליטיים וכלכליים קרובים מאוד. עם התגברות המערכה לבידוד בינלאומי של דרום אפריקה בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, ממשלות אוסטרליה ברציפות הציבו את אוסטרליה בחוזקה במחנה האנטי-אפרטהייד, ותמכו בהחלטות האו"ם נגד אפרטהייד והטמעת אמברגו הנפט, המסחר והנשק וכן חרם הספורט נגד דרום אפריקה.
לאחר חנוכת הממשלה הראשונה שנבחרה באופן דמוקרטי בדרום אפריקה במאי 1994, היחסים נורמלו.
בשנת 1997 הוקמה ועדת השרים המשותפת לאוסטרליה ודרום אפריקה, בראשות שרי המסחר, ה-JMC הוא פורום השיא לדיון וחיזוק היחסים המסחריים והכלכליים בין דרום אפריקה ואוסטרליה.
סכסוכים דיפלומטיים לשנת 2018
במרץ 2018 פרצה תקרית דיפלומטית בין שתי המדינות, לאחר ששר הקבינט האוסטרלי פיטר דטון קרא לחקלאים לבנים מדרום אפריקה פליטים, וקבע כי "הם זקוקים לעזרה ממדינה מתורבתת",  הנציב העליון האוסטרלי שהוזמן לאחר מכן על ידי משרד החוץ הדרום אפריקני, שהביע התנגדות להצהרותיו של דטון, ודרש "נסיגה מלאה". ממשלת אוסטרליה חזרה בה למעשה מהצעתו של דטון, והגיבה לדרישה הדרום אפריקאית במכתב ש"השביע את רצונו" של משרד החוץ הדרום אפריקני. עם זאת דטון חזר לאחר מכן על עמדתו כי החקלאים נרדפים, הכחיש כל נסיגה והתעקש כי ממשלת אוסטרליה בוחנת "כמה" מקרים פרטניים של חקלאים שיכולים לקבל ויזה הומניטרית. באפריל 2018 הציע התובע הכללי של אוסטרליה כריסטיאן פורטר סיוע לדרום אפריקנים העומדים בפני "רדיפה".
באפריל 2018 פרסמה ממשלת דרום אפריקה הצהרה כי היא נוקטת "יוצא מן הכלל החזק" במועצת הנסיעות באוסטרליה שהזהירה אנשים הנוסעים לדרום אפריקה "לנהוג בדרגה גבוהה של זהירות", כאשר משרד החוץ הדרום אפריקני הצהיר כי זהו ניסיון להרתיע את האוסטרלים מלבקר, כמו גם להכתים את דמותה של דרום אפריקה. על פי משרד החוץ הדרום אפריקני, ניסיונות קודמים לקבל את הייעוץ לא צלחו וההסלמה שיקפה את חשיבותו של מגזר התיירות למשק.
סיוע אוסטרלי
אוסטרליה סיפקה סיוע רשמי בפיתוח דו-צדדי לדרום אפריקה מאז 1994. לאחר 1994 סיפק הסיוע האוסטרלי סיוע לדרום אפריקה להשגת היעדים שנקבעו בתוכנית השיקום והפיתוח שלה ובאסטרטגיה המקרו-כלכלית של צמיחה, תעסוקה וחלוקה מחדש.
תוכנית הסיוע הרשמית של הממשל האוסטרלי לדרום אפריקה החלה בשנת 1994, בעיקר תחת ניהולו של AusAID, והסתכמה מאז בכ-480 מיליון ראנד. נכון לעכשיו אוסטרליה מספקת כ-10 מיליון דולר (כ-93 מיליון ראנד) בסיוע פיתוח בדרום אפריקה בכל שנה.
יחסי סחר
דרום אפריקה היא שותפת הסחר ה-21 בגודלה באוסטרליה בסחר בסחורות ושוק הייצוא ה-16 המשמעותי ביותר. בשנת 2007 הוערך סחר הסחורות הדו-כיווני בסכום של 3.88 מיליארד דולר. הייצוא האוסטרלי לדרום אפריקה היה 2.53 מיליארד דולר (בעיקר תרופות, ציוד לבשר והנדסה אזרחית), והיבוא האוסטרלי מדרום אפריקה היה 1.35 מיליארד דולר, ובמיוחד כלי רכב מנועיים (בעיקר כלי רכב מסדרת BMW 3) בשווי 663 מיליון דולר, וכן חלקי ברזל וחלקי רכב.
המיזוג של החברה האוסטרלית BHP והחברה הדרום אפריקאית Billiton ב-2001 יצר את BHP Billiton, חברת הכרייה הגדולה בעולם.
עד 2008 יצוא אוסטרליה לדרום אפריקה גדל בשיעור ממוצע של 17% לשנה מאז סיום האפרטהייד.
מושל ארקנסו
מושל ארקנסו הוא המושל וראש הרשות המבצעת של מדינת ארקנסו בארצות הברית. בסמכות המושל לאכוף את חוקי המדינה, אישור או מתן וטו על הצעות חוק, כינוס האספה המחוקקת ומתן חנינות (למעט מקרי בגידה והדחה).
מושלת ארקנסו הנוכחית היא שרה האקבי סנדרס הרפובליקנית, שהושבעה ב-8 בינואר 2023.
היסטוריה
בארקנסו כיהנו 46 מושלים נבחרים ו-11 מושלים בפועל (כאלו שכיהנו בעקבות התפטרותו או מותו של המושל). בזמן היותה של ארקנסו טריטוריה, מונו על ידי נשיא ארצות הברית ארבעה מושלים. אורוול פובוס (1955–1967) כיהן כמושל שמשך כהונתו הייתה הארוכה ביותר ביותר, ונבחר שש פעמים לכהן במשך 12 שנים. ביל קלינטון (1979–1981; 1983–1992), שנבחר 5 פעמים על פני שתי קדנציות שונות, כיהן מעט פחות מ-12 שנים, ומייק האקבי (1996–2007) כיהן 10 שנים במשך שתי קדנציות מלאות. הכהונה הקצרה ביותר הייתה 25 הימים של ג'ון סבסטיאן ליטל.