cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בנימין זאב פון וייזל
ילדות ועד סוף מלחמת העולם הראשונה
ב-1918, עם התמוטטות האימפריה, ותחת השפעת המפגש עם יהדות מזרח אירופה במהלך המלחמה, פנה פון וייזל לסוציאליזם כחבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית ובמקביל, הצטרף לתנועת "המזרחי". הוא סיים את לימודי הרפואה, והתמחה בכירורגיה ופסיכואנליזה, היה פעיל באגודת הסטודנטים "יוניטאס", ושיחק בלהקה נודדת בארצות דוברות גרמנית. במקביל, התמנה למזכיר הקרן הקיימת לישראל בווינה.
1919–1923
בשנת 1919 הפגישה אותו עבודתו בקק"ל עם זאב ז'בוטינסקי שהיה איש מרכזי בקרן היסוד. פון וייזל העלה בפניו הצעה לרכוש ב-60 אלף לירות ציוד של קורפוס שלם (שתי אוגדות) לרבות כל מערכות החימוש, לארגן עלייה של 30,000 חלוצים, ולכבוש את ארץ ישראל. פון וייזל גרס שישראל תוכל להתקיים רק כשתהיה חזקה, תישען על צבא חזק ותדע לשמור על גבולות היסטוריים, שרק הם הגבולות הבטוחים. ז'בוטינסקי סירב. לימים (1935) חזרה האפיזודה הזו על עצמה כשפון וייזל, היושב בגדרה, שלח מברק לז'בוטינסקי, ראש התנועה הרוויזיוניסטית היושב בלונדון, ובו דיווח כי יש ספינה וקברניט המוכן להביא 50 בית"רים לחופי הארץ. צריך כסף. ז'בוטינסקי הבריק חזרה: "אתה הרפתקן. האם אתה בטוח שהקברניט הזה הוא איש הגון?" פון וייזל ענה בקצרה: "אני בטוח שהקברניט אינו איש הגון. תודה." וגייס את הכסף ממר הנץ פרוץ. זו הייתה ספינת המעפילים הראשונה, "אף על פי".
ב-1922 עלה פון וייזל ארצה. לימים נשאל על ידי שגריר אוסטריה מדוע לא חזר לווינה לאחר המלחמה, וענה: "כשהייתי סטודנט בווינה, היו כתובות על קירות ודלתות בתי השימוש: 'יהודים החוצה!' ואני, ספרות של בתי שימוש לוקח ברצינות."
ב-1923, נאמן לציונות המדינית של הרצל, הוא ביקר את רכישת קרקעות ארץ ישראל בכספי קק"ל, ודרש לרכז את המאמצים "למען תענה הממשלה המנדטורית הבריטית, כפי שהוטל עליה, לתת לנו את קרקעות הממשלה..." בעקבות היכרותו עם מניה שוחט עבר לתל יוסף. שם, יחד עם אוטו האן, הדריך בקורס מפקדים של גדוד העבודה, על פי תוכנית אימונים שהכיר מימיו בצבא האימפריה האוסטרית. באותה תקופה הכין גם תוכנית צבאית להגנה על העמק שכללה נסיגה אסטרטגית מיישובים מסוימים. התוכנית נדחתה על ידי ההגנה בנימוק "לא מפנים יישובים".
1924 - 1935
פון וייזל, נציג בית ההוצאה לאור אולשטיין (Ulstein) למזרח הקרוב ולארצות האסלאם בכלל, פצח בקריירה עיתונאית. מאמריו הופיעו ברחבי העולם ותורגמו אף לסינית, והוא נחשב לאחד המומחים העולמיים לאסלאם. שמו נזכר ב-THE STATEMAN’S YEAR-BOOK היוקרתי שנה אחרי שנה.
הוא התקבל אצל "ח'ליפת כל המאמינים" המלך החיג'אזי חוסין, אצל המלך איבן סעוד, שכן בביתו של סולטאן אל-אטרש, היה בן בית בארמונו של אמיר עבר הירדן, עבדאללה, ורופאו האישי. הוא ביקר בהר הדרוזים בעת המרד הנודע, בתימן, אריתריאה, חג'אז, סינגפור, ציילון והודו. לפייסל הראשון מלך עיראק הציע טרנספר של ערבים מארץ ישראל, קיבל את ברכתו ואף קיבל היתר לפרסם ידיעה לטובת העניין, אך נתקל בהתנגדות של הממשל הבריטי. הוא ליווה את פואד הראשון מלך מצרים, בביקורו הממלכתי בגרמניה ומשמש עוזרו ומתורגמנו האישי; הוא נפגש עם מנהיג הסינוסים מקירינאייקה ועם מנהיגים מוסלמיים בהודו, שם הוצע לו לכרות ברית מוסלמית-יהודית נגד אנגליה ונגד אבן סעוד; הוא נפגש עם מנהיגים בטורקיה, מצרים, תימן. בפרס זוהה בטעות כלורנס איש ערב ויחד עם ידידו, הצייר בלום, נכלא עד שהתחוורה זהותו והתקבל בכבוד מלכים אצל השאה.
כ"לורנס איש ערב" היהודי, ניצל פון וייזל את מעמדו ואת היותו בן בית בחצרות מלכי ערב לטובת המפעל הציוני, וחשב שבידיו להניע את הערבים להכיר במפעל הציוני. בין השאר עשה שימוש נרחב במסעותיו במשחק השחמט, באמונה שהוא יכול לקרב בין לבבות ערבים ויהודים.
ב-1925 היה בין מייסדי המפלגה הרוויזיוניסטית בארץ ביחד עם יעקב ואברהם וינשל, ישראל בנימין רוזוב וארתור קסטלר.
בפורים 1929 הוזמן פון וייזל לטיסת הצפלין המפורסמת מעל המזרח התיכון. בין הנוסעים: חמישה שרים גרמניים, עיתונאי מצרי, אנגלי ושני אמריקאים, אלמנת הרוזן פון צפלין ואישי ציבור. ד"ר הרמן בדט, מראשי מיניסטריון הפנים הפרוסי, יהודי שומר מצוות, קרא יחד עם פון וייזל את מגילת אסתר מעל העיר תל אביב כשהמונים נרגשים מריעים להם. מעל ים המלח, פון וייזל השקה את הנוסעים יין כרמל מזרחי "לחיי עם ישראל ומדינתו" וארגן בטיסה את טורניר השחמט האווירי הראשון מעל שמי הארץ.
בפרעות תרפ"ט באוגוסט 1929 פון וייזל נדקר בידי ערבי ונפצע קשה. הספדים בטרם עת התפרסמו ברחבי העולם, ובאחד מהם הוא הוזכר כמארק טוויין של השפה הגרמנית. הוא שרד והעיד בפני ועדת שו.
במקביל לפעילותו העיתונאית ולמסעותיו, היה פון וייזל חבר ועד המרכזי הרוויזיוניסטי, מנהיג הקבוצה האקטיביסטית אשר דרשה לפרוש מן ההסתדרות הציונית ולעצב תוכנית חדשה למאבק. הוא היה בקשרים הדוקים עם קבוצתם של אב"א אחימאיר ואורי צבי גרינברג. ב-1931 כיהן כיו"ר מרכז הצה"ר בארץ ישראל, ניסה ליצור ברית עם איכרים וחוגים מזרחיים, ספרדים ואגו"י והפך להיות דמות מוכרת גם בין דלת העם. הוא הוביל את המרכז לבחירות ללא הסכמת ההנהלה בלונדון, כינס ועידה מיוחדת בינואר 1931 ונבחר להנהגה העולמית. הוא ייסד את העיתון הקהירי "עיתון הנילוס וארץ ישראל" (ניל אונד פלשתינה צייטונג) שלא היה אלא כלי לתעמולה פרו-ציונית בין הערבים; היה עורך "דואר היום" – העיתון היומי השני בגודלו אז בארץ, ומשזה נסגר מימן חלק נכבד והוציא עיתון חדש – "העם" שהוליך קו אקטיביסטי נוקשה.
פון וייזל השתתף כציר בקונגרסים הציונים בשנים 1927, 1931 וב-1946, והוזכר בשל הביקורת הקיצונית שהעלה נגד ההנהלה ואשר פורסמה בפוסישה צייטונג אותה הוא השמיע מעל במות בארץ ובאירופה: הוא טען כי הציונות מנהיגה צבא מובס, וכי ההנהלה גמרה את שליחותה. את חיים ויצמן הוא מאשים בדיקטטורה. ב-1931 נפגש, יחד עם ז'בוטינסקי, עם קנצלר אוסטריה. הוא גייס רדיקליים מהתנועה הציונית באוסטריה, ובהם – רוברט שטריקר, ממנהיגי התנועה.
פון וייזל הרבה לנאום ולהרצות באוסטריה, גרמניה ומזרח אירופה והטיף למען עלייה המונית לארץ, נגד הציונות הסוציאליסטית, נגד ה"מדיניות הארצית" (ביסוס היהודים במקום מושבם) ולביסוס הקשר עם החוגים הציוניים הדתיים. הוא סחף את הנוער, עורר התנגדות ומחלוקת עזה – עד כדי אלימות בחוגי השמאל, היה מעורב בחוגי השלטון, וקרא להתכונן למלחמת עולם ולשואה. עוד ב-1931 הוא ניבא את עלייתו של היטלר לשלטון וקרא ליהודים "הצילו עצמכם כל עוד אפשר, אירזו חפציכם ולכו לפלשתינה, לגאלי או בלתי לגאלי, אבל לכו!". בתקופה זו פעל נחרצות נגד תוכנית החלוקה ולקידום המחאה, שבהקשרה הוא מתמנה על ידי ז'בוטינסקי להיות המורשה המיוחד לענייני המחאה בארץ, ועורר עליו את חמתו כשהוא יוצא עם פרסום הנוסח ללא אישורו.
ב-1935 היה פון וייזל פעיל בייסוד הצ"ח וחבר ההנהלה העולמית. למרות אופיו העצמאי ודרך פעילותו הבלתי פורמלית, הוא נבחר לנהל את כספי הצ"ח. הצלחתו בגיוס כספים, יושרו ואצילותו הביאו רבים להתנות את תרומתם בהיותו מנהל הכספים.
1938 עד מותו
בפברואר 1938, בוועידה העולמית הרוויזיוניסטית, נבחר פון וייזל פה אחד לוועד הפועל ולראש מחלקת כספים וקרן תל חי, מחלקת ארגון ומחלקת תעמולה. ז'בוטיסנקי ראה בו יריב המסכן את מעמדו. עם כניסת הנאצים לווינה, נמלטו פון וייזל ומשפחתו ברגע האחרון וללא מטען, וחנו בפריז (עד תבוסת צרפת) להמשך הפעילות, אך הוא נאלץ להתפטר מנשיאות התנועה.
בקיץ 1938 הגיע פון וייזל להסכם עם ממלא מקום שר החוץ הפולני הנוגע להגירתם של המוני יהודים. ההסכם כלל רכישת נשק כולל תותחים, ואף מלווים מטעם ממשלת פולין. הוא הציג את ההסכם לז'בוטינסקי, שדחה אותו בבוז. ביוני 1940 הוא לקח את משפחתו באונייה האחרונה שיצאה ממרסיי לארץ ישראל.
השיטפון בוואל די סטאבה
השיטפון בוואל די סטאבה התרחש בצהרי ה-19 ביולי 1985 והיה מהאסונות החמורים בתולדות איטליה המודרנית. שני מאגרי מים מלאכותיים התבקעו, ותכולתם זרמה בכוח רב במורד עמק סטאבה (Stava) שבצפון איטליה. השיטפון גרם למותם של 268 אנשים, ל-20 פצועים ולנזק כבד לרכוש.
ויליאם הנרי הריסון
ויליאם הנרי הריסון האב (באנגלית: .William Henry Harrison Sr; 9 בפברואר 1773 – 4 באפריל 1841) היה נשיאה התשיעי של ארצות הברית, הנשיא האחרון שנולד כנתין בריטי. הוא היה בן 68 עם השבעתו לתפקיד ומת מסיבוכים של דלקת ריאות רק שלושים ואחד ימים לאחר כניסתו לתפקיד, כך שכיהן בזמן הקצר ביותר בתור נשיא וגם היה הנשיא הראשון שמת בעת כהונתו. מותו גרם למשבר חוקתי בנוגע לסדר הירושה של נשיא ארצות הברית, שנפתר סופית רק עם התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית ב-1967. הוא היה סבו של בנג'מין הריסון, נשיא ארצות הברית מ-1889 עד 1893.
השיטפון בוואל די סטאבה
האסון
דופנות מאגרי המים שהתבקעו נבנו מחומר שנכרה במכרה סמוך. הם נמצאו בשני מפלסים שונים. הגבוה שבהם התבקע ראשון והביא לפריצת המאגר השני. מים ובוץ בנפח של 180 אלף מטרים מעוקבים געשו במורד העמק במהירות של 90 קילומטר לשעה כשהם הורסים כל מה שבדרכם וסוחפים אתם עוד 40 עד 50 אלף מטרים מעוקבים של הריסות ועצים שנעקרו ממקומם. נד המים וההריסות הרס את הכפר הקטן סטאבה ושלושה בתי מלון שהמו אדם, פגע גם ביישוב טזרו (Tesero) ועבר נתיב של 4.2 קילומטרים בסך הכל עד שנבלע בנהר אביזיו (Avisio). הוא הותיר שכבת בוץ בגובה של 20-40 סנטימטרים על פני שטח של 435 אלף מטרים מרובעים.
ויליאם הנרי הריסון
לפני היבחרו לנשיאות, היה הריסון ציר לקונגרס מטעם הטריטוריה הצפון-מערבית והמושל הראשון של טריטוריית אינדיאנה. זכה לתהילה לאומית כשהוביל כוח אמריקאי נגד האינדיאנים בקרב טיפקאנו ב-1811, שם השיג את כינויו, "טיפקאנו" (או "טיפקאנו קשישא"). בתור גנרל במלחמת 1812, הוא לחם בקרב תיימז ב-1813, בו נהרג טקומסה והתפרקה הקואליציה האינדיאנית שלו.
השיטפון בוואל די סטאבה
האסון
בנוסף לאבדות בנפש הרס השיטפון 63 מבנים והחריב שמונה גשרים. היקף הנזק שנגרם הגיע ל-133 מיליון אירו (על פי סכום הפיצויים שנפסקו לניזוקים באסון).
חקירה ומשפט
חקירת האסון העלתה ששני מאגרי המים נבנו בצורה לקויה וללא שולי בטיחות מספיקים, ולא תוחזקו כהלכה מאז הקמתם. צינור מים ששימוש לניקוז עודפי מים מהמאגר הגבוה הלך ושקע תחת משקלם של משקעי אדמה. במקביל הוזרמו מים נוספים אל תוך המאגר, באופן שהלחץ על דופנו הלך וגבר. המים חדרו לדופן והחלישו אותה עד שנפרצה. המים והאדמה שזרמו ממנו הביאו לקריסת המאגר הנמוך יותר כעבור פחות מדקה.
בנימין זאב פון וייזל
1938 עד מותו
ב-1942, כשרומל עמד בשערי קהיר, קיבל פון וייזל לידיו את נשיאות המפלגה הרוויזיוניסטית והגיע להסכם של שיתוף פעולה בין ההגנה והאצ"ל למקרה של נסיגת הכוחות הבריטיים.
השיטפון בוואל די סטאבה
חקירה ומשפט
ב-1992 הורשעו עשרה אנשים בעבירות שונות בקשר לבנייה ולטיפול הלקויים של המאגרים, אשר הובילו לאסון. עם זאת איש מהם לא ריצה בסופו של דבר עונש מאסר. שורה של חברות וארגונים שהיו מעורבים בבניית המאגרים, בפיקוח עליהם ובתחזוקתם חויבו בתשלום פיצויים לנפגעי האסון.
הנצחה
אזור האסון שוקם והכפר סטאבה נבנה מחדש. מספר אנדרטאות ולוחות זיכרון לאסון ולקורבנותיו הוקמו בכפר ובקרבתו. בשנת 2002 הוקמה קרן זיכרון לאסון (Foundation Stava 1985) ביוזמת קרובי הנספים ורשויות מקומיות באזור האסון. הקרן הקימה מרכז תיעוד לאסון בכפר סטאבה.
מבצע פליקס
רקע
בסוף אוקטובר 1940 נערכה "פגישת אנדיי" בין קנצלר גרמניה אדולף היטלר ושליט ספרד פרנסיסקו פרנקו. בפגישה, שנערכה בקרון הרכבת של היטלר באנדיי, על הגבול בין צרפת הכבושה לספרד, דנו השניים על הצטרפות ספרד למדינות הציר. זאת לאחר שעד אז, שמרה המדינה הספרדית, שזה עתה יצא ממלחמת אזרחים עקובה מדם, על מדיניות נייטרלית. במהלך הפגישה, שארכה כ־7 שעות, הציב פרנקו מספר דרישות כתנאי להצטרפות ספרד אל מדינות הציר. הוא דרש מגרמניה את מרוקו הצרפתית, את עיר הנמל אוראן באלג'יריה, שטחים נוספים על אדמת אפריקה וכן דרישות נוספות. למשל, אספקה גרמנית לצבא הספרדי המשתקם:
כמה ימים לאחר מכן, אמר היטלר לבן בריתו מנהיג איטליה הפשיסטית, בניטו מוסוליני, כי היה מעדיף שיעקרו שלוש או ארבע משיניו, מאשר להיפגש שוב עם פרנקו. ההיסטוריונים חלוקים בדעתם בשאלה האם פרנקו דרש דרישות מוגזמות כתנאי לכניסתה של ספרד למלחמה, או נקב מלכתחילה במחיר לא מציאותי כדי לסכל את תוכניותיו של היטלר.
תוכנית
בנובמבר 1940, הוציא היטלר הנחיה המפרטת את פרטי מבצע פליקס, החל במשימות סיור של סוכנים גרמנים כדי לחקור את ההגנות ואת שדה התעופה של גיברלטר. יחידות מיוחדות של מחלקת המודיעין החוץ הגרמני, "בשיתוף פעולה מוסווה עם הספרדים", יגנו על האזור מפני ניסיונות בריטיים לגלות הכנות למתקפה. הכיבוש תוכנן ליום ה־39 מפלישת הכוחות הגרמניים לספרד. אסטרטגיית הקרב של היטלר הייתה בניית כוח התקפה משני קורפוסים, דיוויזיית SS וגיס אווירי. על הקורפוס ההררי ה-49 של הוורמאכט תוטל המשימה להתמודד עם חיל המצב של גיברלטר, המונה כ־11,600 חיילים. אגפי הקורפוס ה-39, יוגנו על ידי דיוויזיית ה-SS, שהייתה אמורה לעמוד מוכנה לכיבוש פורטוגל, במקרה של איום בעלות הברית ממערב. הלופטוואפה יכבוש שישה שדות תעופה בקו החוף האטלנטי וסביבתו, כדי לשגר מטח אווירי על הצי המלכותי. הפיקוד העליון של הוורמאכט מיפה את מבצע פליקס בדייקנות קפדנית: ארבעה תותחים להגנה על האגף המזרחי, עוד ארבעה מדרום, והסתערות במבנה של שלוש שדרות על העיירה. לבסוף יבצעו הסתערות על הסוללה המלכותית של הצי הבריטי. הגרמנים הקציבו משלוח של 13,000 טון של תחמושת, 7,500 טון דלק ו-136 טון מזון מדי יום כדי להאכיל את החיילים.
סיכול המבצע
המגבלה היחידה שמנעה מהיטלר את להוציא לפועל את מבצע פליקס ולכבוש את גיברלטר היה חוסר ההסכמה הספרדי. על פי התוכנית, פרנקו יאשר בחשאי להנהגה הנאצית מעבר חופשי של חיילים גרמנים דרך ספרד, אך באופן רשמי יציג מחאה דיפלומטית. בכך יסווה את שיתוף הפעולה שלו, מול האשמות הבריטיות על הפרת המחויבות הספרדית לנייטרליות. עם זאת, ממילא פרנקו לא יכל לשכנע את בריטניה שהמהלך נעשה בניגוד לרצונו, שכן המודיעין הבריטי כבר ידע לפרטים על תוכניתו של היטלר לכיבוש גיברלטר. להערכת המודיעין הבריטי לבמצע היו סיכויי הצלחה גבוהים, מה שהדאיג מאוד את ממשלת בריטניה מפני האיום הגרמני על גיברלטר. וינסטון צ'רצ'יל הודה ששני חששותיו הגדולים באותו שלב של המלחמה היו אובדן גיברלטר והתקפות על שיירות הספינות באוקיינוס האטלנטי. צ'רצ'יל חשש שאחרי אפריל 1941 עלולים הנאצים לאבד את סבלנותם, ולשלוח את הוורמאכט לכבוש את גיברלטר גם ללא הסכמת פרנקו, שממילא לא יכל להציג התנגדות צבאית אפקטיבית. צ'רצ'יל הבין שגיברלטר לא תוכל לעמוד מצור גרמני, ולכן דבק באסטרטגיה של מניעת ההתקפה הגרמנית.
על פי הצעתו של נספח הצי בשגרירות בריטניה במדריד, אלן הילגרת', פתח צ'רצ'יל באחד ההימורים הפוליטיים הנועזים ביותר של המלחמה: חלוקת שוחד של 13 מיליון דולר לראשי צבא ספרד. אלה בתמורה יבטיחו שפרנקו יעמוד במחויבותו לנייטרליות, אם יהיה צורך בכך, על ידי הפיכה צבאית. הכסף החל לזרום כבר בקיץ 1940, לפני הפגישה של היטלר עם פרנקו.
בנימין זאב פון וייזל
1938 עד מותו
ב-1 בספטמבר 1946 כתב ד"ר וולפגנג פון וייזל ממעצרו במחנה המעצר בלטרון (לשם נלקח ב"שבת השחורה" ביחד עם שאר מנהיגות היישוב) לנציב העליון של המנדט הבריטי, ומודיעו על שביתת רעב של 28 יום, וממנהיג שנוי במחלוקת (גם במפלגתו הוא) היה לגיבור לאומי. מכתבים הגיעו אליו מרחבי הארץ והעולם ומכל קצוות הקשת הפוליטית, חורשה ניטעה על שמו ותפילות נישאו לשלומו. ב-18 בספטמבר החליטה הממשלה הבריטית לשחררו, אך פון וייזל החליט להמשיך את שביתת הרעב עד שיסתיימו 28 הימים. הוא הוחזר לביתו בגדרה אך ב-19 בספטמבר אושפז בבית החולים הדסה בתל אביב, בשל דימומים פנימיים. מספר ימים לאחר שהשלים את שביתת הרעב שלו שב לאיתנו.
מבצע פליקס
סיכול המבצע
באמצע 1941 פנה הצבא הגרמני מזרחה בעת הפלישה לברית המועצות. למקרה כיבוש גרמני של טריטוריית גיברלטר הכינו בעלות הברית תוכנית שכונתה "מבצע פילגרים", במסגרתה תכננו לכבוש את האיים הקנריים כדי להשיג אחיזה ימית כלשהי באזור.
בנימין זאב פון וייזל
1938 עד מותו
ב-1948 הוא שימש כמג"ד בחיל התותחנים ופיקד על תותחים מודל 1908 מול הצבא המצרי בגזרה הדרומית. הוא עלה על עץ עם המשקפת מימי שירותו כקצין בצבא הקיסר, נתן הוראות כיוון וירי וכתב אחר כך לאשתו, נעמי לבית צוקרמן: "אני כיוונתי. ה' פגע." טור הטנקים המצרים נסוג, ובאר טוביה ניצלה.
פון וייזל נפטר בגדרה בשנת 1974.
ויליאם הנרי הריסון
לאחר המלחמה עבר הריסון לאוהיו ונבחר מטעמה לבית הנבחרים של ארצות הברית, אחר כך לסנאט והחל ממאי 1828 שגריר ברפובליקת קולומביה הגדולה, עד פרישתו הראשונה. בבחירות של 1836 היה מועמד המפלגה הוויגית לנשיאות, הפסיד למועמד המפלגה הדמוקרטית מרטין ואן ביורן ופרש שוב. ב-1840 נבחר שוב כמועמד המפלגה הויגית וג'ון טיילר מוירג'יניה נבחר כסגנו. הם ניצחו את ואן ביורן, אולם הריסון מת מדלקת ריאות באפריל 1841, כחודש לאחר כניסתו לתפקיד וטיילר ירש את כל סמכויותיו כנשיא, וקבע בכך תקדים.
בנימין זאב פון וייזל
מורשתו
יום לאחר מותו, ובמרץ 1974 הופיעו במעריב ובירחון "ארץ ישראל" בהתאמה מאמריו האחרונים של ד"ר פון וייזל. מאמרים אלו חתמו את פעילותו ההגותית של פון וייזל שכללה אלפי מאמרים, הרצאות וספרים בתחומים מגוונים: פוליטיקה, צבא, רפואה, דת, פילוסופיה, פסיכולוגיה, מסעות ואפילו אסטרולוגיה. בנוסף, קיים ופועל עד היום בית וייזל, בית החלמה ומרפא שנוסד על ידי ד"ר זאב פון וייזל בלב מושבת הבילויים, ומשרת זה עשרות שנים קהל חולים ונסעדים. בשנת 1966 נרשם כבית חולים סיעודי ובפיקוח משרד הבריאות, ומאז מהווה בית אבות לקשישים הזקוקים לסיעוד. הבית קיים עד עצם היום הזה ומנוהל על ידי דור הילדים ממשפחת המייסד.
ויליאם הנרי הריסון
ראשית חייו ולימודיו
ויליאם הנרי הריסון, בנם הצעיר מתוך שבעה של בנג'מין הריסון החמישי ושל אליזבת באסט, נולד ב-9 בפברואר 1773, במטע ברקלי, בית המשפחה במחוז צ'ארלס בווירג'יניה. הריסון היה חבר במשפחה פוליטית חזקה, שהייתה בווירג'יניה מאז שנות השלושים של המאה השבע עשרה. הוא היה הנשיא האחרון שנולד כנתין בריטי לפני המהפכה האמריקנית. אביו בנג'מין היה בעל מטעים בווירג'יניה שהיה ציר בקונגרס הקונטיננטלי (1774-1777) ושחתם על הכרזת העצמאות של ארצות הברית. האריסון הבוגר היה גם במועצה המחוקקת של וירג'יניה והיה מושלה החמישי של וירג'יניה (1781-84) בשנים במהלך ולאחר מלחמת העצמאות האמריקנית. אחיו הגדול של ויליאם, קרטר באסט הריסון, ייצג את וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הריסון למד בביתו לפני שהחל ללמוד במכללת המפדן-סידני, בית ספר פרסביטריאני בווירג'יניה ב-1787 בגיל ארבע עשרה. הוא למד שם עד 1790, ולמד חינוך קלאסי בלטינית, יוונית, צרפתית, לוגיקה ורטוריקה. אביו האפיסקופלי הוציא אותו מהמכללה לאחר התעוררות דתית בבית הספר. הריסון נכח באקדמיה לבנים במחוז סאות'האמפטון, ולאחר מכן העביר אותו אביו אל פילדלפיה ב-1790 כדי לעבור אימון רפואי. הריסון ישן אצל הבנקאי רוברט מוריס ונכנס אל אוניברסיטת פנסילבניה כדי ללמוד רפואה אצל הרופא בנג'מין ראש. הריסון אמר שלא נהנה מהנושא. באביב 1791, מעט לאחר התחלת לימודיו, מת אביו. הריסון בן השמונה עשרה נשאר באחריותו של מוריס, והתברר לו שמצבו הפיננסי של משפחתו הותיר אותו ללא כסף ללימודים עתידיים, והוא נטש את הלימודים לטובת הצבא.
בנימין זאב פון וייזל
מורשתו
כמה מן התארים והדימויים שנקשרו בפון וייזל - "אחת הדמויות המעניינות והציוריות ביותר", "עלילות חייו יכולות למלא כרכים שלמים", "אגדות אפפהו", "האיש בעל עט הזהב", "גאון" ו"נביא" אך גם "שרלטן", "דון קישוט", "הרפתקן" ו"פשיסט". לאומן יהודי וציוני נלהב, בן בית בתרבות אירופה הקלאסית ובבחצרות מלכים ונסיכים ערבים, ויהודי שומר מצוות. שחקן בלהקה נודדת ועל במות ההיסטוריה. ב-1979 סיכם "העולם הזה" (אורי אבנרי היה מזכירו של פון וייזל) את שלל שמות התואר: "ישנו רק איזם אחד המתאים לד"ר פון וייזל: "פון-וייזליזם".
ויליאם הנרי הריסון
תחילת הקריירה הצבאית
המושל הנרי לי השלישי מוירג'יניה, חבר של אביו של הריסון, גילה על מצבו של ויליאם ושכנע אותו להצטרף לצבא. בתוך עשרים וארבע שעות, מונה הריסון לסגן משנה בגדוד חיל הרגלים הראשון של צבא ארצות הברית. הוא הוצב בפורט וושינגטון, במקום בו נמצאת כיום סינסינטי, בטריטוריה הצפון-מערבית, שם היה מעורב הצבא במלחמת האינדיאנים.
בנימין זאב פון וייזל
מורשתו
על דמותו המיוחדת ניתן ללמוד גם מהאוטוביוגרפיה שלו, שטרם ראתה אור. להלן ציטוט לדוגמה (מגרמנית: דן פון וייזל):
ויליאם הנרי הריסון
תחילת הקריירה הצבאית
לאחר מותה של אמו ב-1793, ירש הריסון חלק מהשטח של משפחתו בווירג'יניה, כולל שנים עשר קילומטרים רבועים של אדמות וכמה עבדים. הריסון, ששירת בצבא, מכר את האדמות לאחיו.
נישואין ומשפחה
ב-1795, פגש הריסון באנה טות'היל סימס. היא הייתה בתה של אנה טות'היל ושל השופט ג'ון סימס. השופט סימס, שהיה קולונל במלחמת העצמאות האמריקנית ונציג בקונגרס הקונפדרציה, הפך לדמות בולטת באוהיו. כשהריסון ביקש ממנו את ידה של אנה, הוא סירב לו. הזוג חיכה עד שסימס נסע לנסיעה עסקית, וברחו להתחתן ב-25 בנובמבר 1795. הזוג נפש בפורט וושינגטון, כיוון שהריסון עדיין שירת בצבא. כעבור שבועיים, בארוחת פרידה לגנרל וויין, התעמת השופט סימס עם חתנו החדש לראשונה מאז החתונה, ודרש לדעת איך הוא יקיים את משפחתו. הריסון הגיב "בחרבי, ובזרועי הימנית, אדוני." לאחר שהיה מודאג מיכולתו של הריסון לקיים את אנה, מכר השופט סימס לזוג הצעיר מאה ושישים אייקרים של אדמות באזור. סימס לא קיבל את הריסון עד שזה זכה לתהילה בשדה הקרב.
לוויליאם ולאנה הריסון היו עשרה ילדים. אליזבת באסט (1796–1846), ג'ון קליבס סימס (1798–1830), לוסי סינגלטון (1800–1826), ויליאם הנרי (1802–1838), ג'ון סקוט (1804–1878) (אביו של הנשיא לעתיד, בנג'מין הריסון), בנג'מין (1806–1840), מרי סימס (1809–1842), קרטר באסט (1811–1839), אנה טות'היל (1813–1865), וג'יימס פינדלי (1814–1817).
אנה, שלא הייתה בקו הבריאות במהלך הנישואין, בעיקר בגלל ההריונות שלה, חיה עשרים ושלוש שנים יותר מויליאם, ומתה ב-25 בפברואר 1864, בגיל שמונים ושמונה.
בביוגרפיה של וולטר פרנסיס ווייט, מנהיג זכויות האזרח לשחורים ונשיא NAACP באמצע שנות העשרים, טען הביוגרף שאמו של ווייט, מדלן הריסון, הייתה ממוצא מעורב וקשורה להריסון. משפחתה טענה שלשפחה של הריסון היו שישה ילדים ממנו, שנולדו כעבדים. ארבעה נמכרו לבעל מטעים, כולל בת בשם מרי, שהייתה אמה של מדלן.
קריירה פוליטית
הריסון החל את השלב הראשון בקריירה הפוליטית שלו כשהתפטר מהצבא ב-1 ביוני 1798, וניסה לשכנע את חבריו ומשפחתו לבחור בו כנציג הממשלה הטריטוריאלית בצפון מערב המדינה. בעזרת חברו טימות'י פיקרינג, שהיה מזכיר המדינה של ארצות הברית, קיבל הריסון המלצה להחליף את המזכיר הטריטוריאלי היוצא. הנשיא ג'ון אדמס מינה את הריסון לתפקיד ביולי 1798. הריסון שירת כמושל בפועל במהלך היעדרו של המושל ארתור סנט קלייר.
הקונגרס
להריסון היו חברים רבים באליטה החברתית, והוא הפך לידוע בקרבם. הוא ניהל חברה להרבעת סוסים. הוא תמך בהורדת המחירים לקרקעות, דאגה של רוב המתיישבים בטריטוריה. הקונגרס האמריקני הוביל מדיניות שגרמה להוצאות רבות על קרקעות. באוקטובר 1799, לאחר שהוחלט שהאוכלוסייה בטריטוריה הצפון מערבית יכולה לשלוח נציג לקונגרס, ניסה הריסון להיבחר לתפקיד. הוא תמך בעידוד ההגירה לטריטוריה ובהפיכתה למדינות.
ב-1798, בגיל עשרים ושש, ניצח הריסון את ארתור סנט קלייר הבן, בנו של המושל של הטריטוריה, בהפרש של קול אחד כדי להפוך לנציג הראשון של הטריטוריה בקונגרס. הוא שירת בקונגרס מ-4 במרץ 1799, עד ל-14 במאי 1800. כנציג הטריטוריה בקונגרס, הוא לא יכול היה להצביע בנושא חוקים, אולם הורשה להיות בוועדה, להגיש חוקים ולהשתתף בדיונים.
הריסון הפך ליושב ראש הוועדה לקרקעות ציבור וקידם את חוק הקרקעות שהקל על המתיישבים לרכוש קרקע בטריטוריה ואישר לשטחי קרקע קטנים להימכר במחיר זול. מחיר קרקעות הציבור נקבע על שני דולרים לאייקר. הוזלת רכישת הקרקעות הובילה לגדילה של הטריטוריה.
הריסון היה גם בוועדה שהחליטה כיצד לחלק את הטריטוריה הצפון מערבית. היא המליצה לחלק את הטריטוריה לשני אזורים: האזור המזרחי, שימשיך להיות הטריטוריה הצפון מערבית, והכיל את אוהיו ומזרח מישיגן, והאזור המערבי, טריטוריית אינדיאנה, שהכילה את אינדיאנה, אילינוי, ויסקונסין, מערב מישיגן, ומזרח מינסוטה. שתי הטריטוריות החדשות הוקמו ב-1800.
ב-13 במאי 1800, מינה אותו הנשיא ג'ון אדמס למושל טריטוריית אינדיאנה, בגלל קשריו במערב וחושיו הפוליטיים. הריסון, שהופתע, סירב לקבל את העמדה עד שקיבל הבטחה מצד המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית תומכי תומאס ג'פרסון שלא יפטרו אותו אם ינצחו בבחירות. לאחר שהסנאט של ארצות הברית אישר את המינוי, התפטר הריסון מהקונגרס והפך למושל הראשון של טריטוריית אינדיאנה ב-1801.
מושל טריטוריית אינדיאנה
הריסון הגיע אל וינסנס, הבירה של טריטוריית אינדיאנה, ב-10 בינואר 1801, כדי להתחיל בתפקידו. הנשיאים תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון, שהיו חברים במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, מינו את הריסון מחדש כמושל ב-1803, 1806 ו-1809. הריסון היה פדרליסט, והיה אחד מהמעטים ששמרו על תפקידם לאחר היבחרם של ג'פרסון ומדיסון. ב-28 בדצמבר 1812, התפטר הריסון מתפקידו כמושל כדי לחזור לצבא במהלך מלחמת 1812.
ב-1804, בתקופתו כמושל, קיבל הריסון סמכויות לארגן ממשלה אזרחית של מחוז לואיזיאנה, חלק מטריטוריית לואיזיאנה. באוקטובר 1804, כשהממשלה האזרחית הוקמה, שירת הריסון כמנהיג הביצועי של המחוז. הריסון ניהל את ענייני העיר במשך חמישה שבועות, עד שטריטוריית אינדיאנה הוקמה ב-4 ביולי 1805.
ב-1805, בנה הריסון בית עם מטעים ליד וינסנס, שקרא לו גרוסלנד, על שם הציפורים באזור. הבית בן שלושה-עשר החדרים היה אחד ממבני הלבנים הראשונים בטריטוריה. בכהונתו כמושל, ביתו של הריסון היה מרכז החיים הפוליטיים והחברתיים בטריטוריה. החווה שוקמה והיא אטרקציה תיירותית. לאחר העברת הבירה אל קורידון ב-1813, בנה הריסון בית שני קרוב לעמק הריסון.
בנוסף לסמכויותיו כמושל טריטוריה, הקים הריסון את אוניברסיטת ג'פרסון ב-1801. בית הספר הפך לאוניברסיטת וינסנס ב-29 בנובמבר 1806, והוא אחת משתי מכללות שהוקמו בידי נשיא אמריקני, לצד אוניברסיטת וירג'יניה שהקים תומאס ג'פרסון.
למושל הריסון היה כוח רב בטריטוריה החדשה, כולל הסמכות למנות נציגים למועצה, וסמכות לחלק אותה למחוזות פוליטיים קטנים. הוא היה צריך לשמור על השטחים של האינדיאנים כדי להרשות התיישבות עתידית שתגדיל את האוכלוסייה באזור ותקדם את הטריטוריה לקראת מעמד של מדינה. הריסון רצה להרחיב את הטריטוריה כדי לזכות בהון פוליטי. ב-8 בפברואר 1803, הנשיא ג'פרסון מינה את הריסון מחדש לתפקיד המושל, והעניק להריסון סמכות לנהל משא ומתן ולחתום על הסכמים עם האינדיאנים.
בין 1803 ל-1809, חתם הריסון על אחד עשר הסכמים עם מנהיגים אינדיאנים שהעניקו לממשלה יותר מ-240,000 קילומטרים רבועים של קרקעות, כולל השליש הדרומי של אינדיאנה ורוב אילינוי. הסכם סנט לואיס מ-1804 דרש משבטים לפנות את רוב מערב אילינוי וחלקים ממיזורי לטובת הממשלה. השבטים התנגדו לכך ותמכו בממלכה המאוחדת במהלך מלחמת 1812. הריסון חשב שיוכל לרצות את האינדיאנים בהסכם נוסף, אולם המתיחות נותרה גבוהה. הסכם חדש, בו רכש הריסון עוד קרקע, שהכילה יותר מ-10,000 מטרים רבועים של אדמות, בעיקר משבט השוני. הריסון הציע מימון לשבטים ולמנהיגיהם כדי לאשר את ההסכם לפני תום תקופת ממשל ג'פרסון. השבטים ניסו לבטל את ההסכם אולם לא הצליחו.
אף על פי שעמדתו תומכת העבדות של הריסון גרמה לכך שלא היה אהוד בקרב מתנגדי העבדות באינדיאנה, הוא השתמש במעמדו כדי להביא את העבדות לטריטוריה. התנועה שהתנגדה לעבדות הייתה חזקה ומנעה זאת. ב-1803, לחץ הריסון בפני הקונגרס להשעות את איסור העבדות בטריטוריה לעשר שנים. לאחר ההשעיה, האזרחים יוכלו להחליט בעצמם אם להתיר את העבדות. ב-1803 וב-1805, הריסון והשופטים הטריטוריאליים העבירו חוקים שהסמיכו הבאת עבדים לטריטוריה וגרמו לתסיסה.
ב-1809, לאחר הפרדת החלק המערבי מטריטוריית אינדיאנה ויצירת טריטוריית אילינוי, התקיימו בחירות כדי לבחור בחברי המועצה המחוקקת בפעם הראשונה (לפני כן, חברי הבית התחתון נבחרו אולם המושל מינה את חברי הבית העליון). הריסון נכנס לעימותים עם המועצה כשמתנגדי העבדות זכו להישגים במזרח הטריטוריה. כשהאספה הכללית של הטריטוריה התכנסה ב-1810, מתנגדי העבדות ביטלו את החוקים מ-1803 ומ-1805. לאחר 1809, סמכותו הפוליטית של הריסון הידרדרה כשהמועצה המחוקקת קיבלה יותר ויותר סמכות לקראת הפיכת הטריטוריות למדינות. ב-1812 החליט הריסון להתפטר ולחזור לצבא.
הנשיא ג'פרסון ניסה לפגוע בתנועת העבדים של הריסון. אף על פי שהיה בעל עבדים, ג'פרסון לא רצה להרחיב את העבדות אל הטריטוריות באמונה שיש לבטל את המוסד בבוא העת. ג'פרסון תרם כסף לכנסיות באזור שיעצרו את העבדות. באינדיאנה, הקמת כנסייה נגד העבדות הובילה לכך שהאזרחים חתמו על עצומה והתארגנו כדי למנוע את אישור העבדות בטריטוריה.
טקומסה וטיפקאנו
תנועת התנגדות אינדיאנית להתרחבות האמריקנית גדלה בעזרת מנהיגותם של האחים משבט השוני, טקומסה וטנסקואטאוה (הנביא). העימות הפך למלחמת טקומסה. טנסקואטאוה שכנע את השבטים שהרוח הגדולה תגן עליהם ושלא יפגעו אם ילחמו במתיישבים הלבנים. הוא עודד התנגדות ואמר לשבטים לשלם לסוחרים הלבנים רק חצי ממה שדרשו, ולוותר על כל דרכיו של האדם הלבן, כולל בגדים, רובים, ובעיקר הוויסקי.
באוגוסט 1810, הוביל טקומסה ארבע מאות לוחמים חמושים אל נהר ובאש, כדי לפגוש את הריסון בוינסנס. הלוחמים התלבשו בצבעי המלחמה שלהם, והופעתם הפתאומית הפחידה את החיילים. מנהיגי הקבוצה נפגשו עם הריסון בגראוסלנד. טקומסה התעקש שההסכם לא היה חוקי. הוא טען ששבט לא יכול למכור אדמה ללא אישור משאר השבטים, וביקש מהריסון לבטל את ההסכם ושהאמריקנים לא ינסו ליישב את השטחים. טקומסה יידע את הריסון שאיים להרוג את הצ'יפים שחתמו על ההסכם אם ימלאו אותה, ושקונפדרציית השבטים גדלה במהירות. הריסון אמר שהשבטים שמכרו לו את הקרקעות היו בעליהם החוקיים, ושמותר להם למכור את הקרקעות. הוא דחה את טענותיו של טקומסה בנוגע ליצירת אומה אינדיאנית אחת, ואמר שלכל שבט יהיו יחסים נפרדים עם המדינה. הוא טען שהרוח הגדולה הייתה גורמת לכולם לדבר בשפה אחת אם היו אומה אחת.
טקומסה התפרץ, אולם הריסון לא הצליח להבין את שפתו. אינדיאני שתמך בהריסון דרך את הרובה שלו כדי להזהיר את הריסון. עדי ראייה טענו שטקומסה איים להרוג את הריסון ואת אלף האזרחים בעיר. הריסון שלף את חרבו. לוחמיו של טקומסה נסוגו לאחר שהקצינים שלפו את רוביהם כדי להגן על הריסון. צ'יף ידידותי להריסון אמר לטקומסה שכיוון שבאו בשלום, עליהם לחזור הביתה בשלום. לפני שעזב, טקומסה אמר שללא ביטול ההסכם, יצור ברית עם הבריטים. לאחר הפגישה, טקומסה נסע לפגוש שבטים רבים, בתקווה ליצור קונפדרציה מול ארצות הברית.
ב-1811, במהלך סיורו של טקומסה, הסמיך מזכיר המלחמה את הריסון להפגין את כוחו מול הקונפדרציה. הריסון הוביל צפונה צבא של יותר מאלף אנשים, כדי לאיים על שבט השוני לחתום על הסכם שלום. במקום, החליטו האינדיאנים לתקוף את צבאו של הריסון ב-7 בנובמבר, במה שהפך לקרב טיפקאנו. הריסון ניצח את השבטים בפרופטסטאון, ליד הנהרות ובאש וטיפקאנו. הריסון נחשב לגיבור לאומי והקרב התפרסם. אולם חייליו היו רבים יותר מהתוקפים, וסבלו אבדות רבות במהלך הקרב.
הריסון יידע את מזכיר המלחמה בנוגע לקרב בנהר טיפקאנו (מה שהוביל לשם הקרב) ועל כך שחשש ממתקפת נגד. לאחר שלא התרחשה מתקפה שנייה, היה ברור ששבט השוני הובס. הריסון הסתכסך עם מחלקת המלחמה שטענה שלא הכין את המחנה שלו מספיק למלחמה. הסכסוך נמשך במלחמת 1812.
מלחמת 1812
פרוץ המלחמה מול הבריטים ב-1812 הובילה לעימות עם האינדיאנים בצפון מערב המדינה. הריסון שירת כמייג'ור גנרל במיליציה של קנטקי עד שהממשלה הסמיכה אותו לפקד על הצבא הצפון מערבי ב-17 בספטמבר 1812. אף על פי שהריסון קיבל תשלום ממשלתי על שירותו, הוא גם קיבל משכורת של מושל בין ספטמבר ל-28 בדצמבר 1812, כשהתפטר מתפקידו כמושל והמשיך את שירותו הצבאי.
לאחר התבוסה האמריקנית במצור על דטרויט, הציע הגנרל ג'יימס וינשסטר, שהפך למפקד הצבא הצפון מערבי, דרגת בריגדיר גנרל. הריסון רצה פיקוד בלעדי על הצבא. בספטמבר 1812, הסיר הנשיא ג'יימס מדיסון את וינשסטר מהפיקוד ומינה את הריסון לאחראי על המגויסים. הבריטים והאינדיאנים היו רבים יותר מחייליו של הריסון. במהלך החורף של 13–1812, חיזק הריסון את ההגנות בצפון מערב אוהיו.
לאחר שקיבל תגבורת ב-1813, החל הריסון להתקיף והוביל את הצבא צפונה כדי להילחם מול שבט השוני ובעלי בריתם הבריטים. הריסון ניצח בטריטוריית אינדיאנה ובאוהיו ולכד שוב את דטרויט, לפני שפלש אל קנדה העליונה (אונטריו). צבאו של הריסון ניצח את הבריטים ב-5 באוקטובר 1813, בקרב הטיימס בו נהרג טקומסה. הקרב נחשב לאחד משני הניצחונות הגדולים במלחמה, יחד עם קרב ניו אורלינס.
ב-1814, חילק מזכיר המלחמה ג'ון ארמסטרונג את הפיקוד על הצבא, וביקש לתת להריסון עמדה עורפית בגלל חוסר הסכמה עם מהלכיו. במאי, לאחר הצבתו מחדש, פרש הריסון מהצבא. לאחר סיום המלחמה, הקונגרס חקר את הפרישה וקבע שארמסטרונג לא התייחס אליו כראוי במהלך הקרבות ושההתפטרות הייתה מוצדקת. הוא קיבל מדליית זהב על שירותו במלחמה.
חיים לאחר המלחמה
לאחר החלפתו בתור מושל טריטוריית אינדיאנה ב-1812 והתפטרותו של הריסון מהצבא ב-1814, חזר הריסון אל משפחתו. הוא טיפח את אדמותיו והגדיל את החווה שלו, אולם נאלץ לחזור אל החיים הציבוריים.
תפקיד ציבורי
ב-1816 נבחר הריסון להחליף את ג'ון מקלין בבית הנבחרים, וייצג את אוהיו במדינה בין 8 באוקטובר 1816 ל-4 במרץ 1819. ב-1819 נבחר לסנאט של אוהיו ושירת שם עד 1821, והפסיד בבחירות לתפקיד המושל ב-1820. ב-1822 ניסה להיבחר לבית הנבחרים, אולם הפסיד בהפרש של 500 קולות. ב-1824 נבחר לסנאט ושירת שם עד 20 במאי 1828. הוא היה אלקטור ב-1820 שתמך בג'יימס מונרו, וב-1824 תמך בהנרי קליי. ב-1817, סירב להצעתו של מונרו לשמש כמזכיר המלחמה.
הריסון מונה להיות שגריר ברפובליקת קולומביה הגדולה, והתפטר מהקונגרס כדי לשרת בתפקיד עד 8 במרץ 1829. הוא הגיע אל בוגוטה ב-22 בדצמבר 1828. הוא התעצב ממצבה של קולומביה ודיווח למזכיר המדינה שהמדינה על סף אנרכיה, ושלדעתו, סימון בוליבר עמד להפוך לרודן צבאי. בתקופתו כשגריר, כתב הריסון איגרת לבוליבר בה טען שעדיף לקולומביה להפוך לדמוקרטיה. ממשלו החדש של אנדרו ג'קסון פיטר אותו כדי למנות מינוי חדש, והריסון חזר לארצות הברית ביוני 1829.
אזרח פרטי
לאחר שהריסון חזר אל המדינה מקולומביה, פרש לחווה שלו לאחר ארבעים שנות שירות ציבורי. הוא לא היה עשיר, והתקיים על חסכונותיו, קצבה קטנה וההכנסות מהחווה. הריסון גידל תירס והפיק ממנו וויסקי. לאחר תקופה קצרה בעסקי האלכוהול, הוא סגר את המזקקה שלו מרוב שנאה להשפעות האלכוהול. הוא טען שחטא ביצירת הוויסקי ושיש להפסיק את יצירת המשקאות החריפים.
בשנים הללו, הריסון הרוויח כסף מתרומה לכתיבת הביוגרפיה שלו שפורסמה ב-1836. באותה השנה, ניסה לרוץ לנשיאות כמועמד וויגי. בין 1836 ל-1840, היה רשם בבתי המשפט במחוזו באוהיו. הוא נפגש עם שחור שדרש את ביטול העבדות, התחבר איתו והפך אותו לעוזרו האישי. ב-1840, כשהריסון ניסה שוב להיבחר לנשיאות, עשרות ספרים עסקו בו. הוא נחשב לגיבור לאומי.
מסע הבחירות של 1836
הריסון היה המועמד הוויגי הצפוני לנשיאות ב-1836, פעם אחת מתוך שתיים בה מפלגה פוליטית הריצה בכוונה יותר ממועמד נשיאותי אחד (הדמוקרטים הריצו שני מועמדים ב-1860). סגן הנשיא מרטין ואן ביורן, המועמד הדמוקרטי, היה אהוד ונראה היה שינצח בבחירות מול מועמד וויגי יחיד. התוכנית של הוויגים הייתה לבחור וויגים אהודים בכל אזור, למנוע מואן ביורן את השגת 148 האלקטורים שהיה זקוק להם, ולאלץ את בית הנבחרים להכריע את הבחירות. הם קיוו שהוויגים ישלטו בבית הנבחרים לאחר הבחירות (האסטרטגיה הייתה נכשלת, כיוון שהדמוקרטים שמרו על הרוב שלהם לאחר הבחירות).
הבחירות של 1840
הריסון היה המועמד הוויגי (שוב מול ואן ביורן, הנשיא היוצא) בבחירות של 1840. המפלגה הוויגית התאחדה מאחורי מועמד יחיד, והריסון נבחר על פני חברים שנויים במחלוקת במדינה, כמו וובסטר וקליי. הריסון ביסס את מסע הבחירות שלו על ניסיונו הצבאי והמצב הכלכלי הקשה, שנגרם בשל בהלת 1837. הוויגים האשימו את ואן ביורן במצב הכלכלי, וכינו אותו "מרטין ואן רוין" (Ruin-הורס).
הדמוקרטים ירדו על הריסון וקראו לו "סבתא", וטענו שהתפטר מהצבא לפני סיום מלחמת 1812. הם שאלו את הבוחרים האם לבחור בהריסון, והפכו את שם משפחתו: No Sirrah (לא, אדוני). הם טענו שהריסון היה אדם זקן שהיה מעדיף לשבת בבקתת העץ שלו ולשתות סיידר חזק ולא לנהל את המדינה. האסטרטגיה פגעה בהם כשהריסון וג'ון טיילר, סגנו, אימצו את בקתת העץ והסיידר החזק כסמלי מסע הבחירות שלהם כדי לקשר אותם לאדם הפשוט.
נשיאותו הקצרה
כשהריסון הגיע לוושינגטון, הוא רצה להראות שעדיין היה הגיבור מקרב טיפקאנו, ושהיה איש יותר מלומד מאיך שתומכי ואן ביורן התייחסו אליו במסע הבחירות. יום השבעתו לתפקיד, 4 במרץ 1841, היה יום קר וגשום במיוחד. הריסון לא לבש מעיל, רכב על סוס לטקס במקום בכרכרה, ונאם במשך כשעתיים את נאום ההשבעה הארוך בהיסטוריה שכלל יותר מ-8,400 מילים. הריסון רכב ברחובות לאחר מכן, ונכח בשלושה נשפים באותו הערב.
נאום השבעתו פירט את האידאולוגיה הוויגית, שהייתה מנוגדת למדיניותם של ג'קסון ושל ואן ביורן. הריסון הבטיח להקים שוב את הבנק האמריקני ולהרחיב את סמכותו לספק אשראי וכסף מנייר. להישמע לקונגרס בענייני חוקים, ולא להשתמש יותר מדי בזכות הוטו שלו. ולא להשתמש במדיניות של ג'קסון, שכללה מינויים פוליטיים. הוא הבטיח להשתמש ביכולתו למנות בעלי תפקידים כדי ליצור קבינט טוב, ולא כדי לחזק את מעמדו.
פוליטיקאים רבים רצו להיפגש עם הנשיא ולהשפיע עליו. במהלך החודש בו כיהן כנשיא, הריסון שלח כמה מועמדים לתפקידים לאישור בסנאט. ג'ון טיילר נאלץ להעמיד אותם מחדש לבחירה.
מותו ולווייתו
רופאיו של הריסון ניסו טיפול באופיום, בשמן קיקיון ובעלוקות, אבל מצבו של הריסון הידרדר והוא החל להזות. הוא מת כעבור תשעה ימים בגיל 68. האבחון קבע שמת בגלל דלקת ריאות.
הריסון היה הנשיא האמריקאי הראשון שמת במהלך כהונתו כנשיא, ותקופת שלטונו היא הקצרה ביותר מבין כל הנשיאים האמריקאים. סגנו ג'ון טיילר החליף אותו בתפקידו. מילותיו האחרונות של הריסון היו לטיילר, וכללו בקשה שיבין את עקרונות הממשלה.
השפעת מותו
מותו של הריסון היה אכזבה לוויגים, שקיוו הנהגת מכסים גבוהים ותמיכה בתוכנית הכלכלית של הנרי קליי. טיילר, שהיה דמוקרט לשעבר, התנתק מהמפלגה.
בגלל מותו של הריסון, שלושה נשיאים כיהנו בשנה אחת (ואן ביורן, הריסון וטיילר). המקרה קרה שוב רק כעבור ארבעים שנה, ב-1881 (רתרפורד הייז, שאותו ירש ג'יימס גרפילד, שנרצח וצ'סטר ארתור מונה במקומו).
מותו של הריסון גילה בעיות בחוקה, כיוון שהחוקה קבעה שסגן הנשיא יחליף את הנשיא. החוקה לא קבעה אם סגן הנשיא יהפוך לנשיא או רק לנשיא בפועל, או האם סגן הנשיא יכהן עד למערכת הבחירות הבאה או שיש לערוך מערכת בחירות נוספת.
הקבינט של הריסון התעקש שטיילר היה "סגן נשיא שפעל כנשיא". לאחר התייעצות עם השופט העליון, הם הכריעו שאם טיילר ישבע לתפקיד, הוא יהפוך לנשיא. טיילר הושבע לתפקידו ב-6 באפריל 1841. הקונגרס התכנס מחדש במאי, ולאחר עימות קצר בשני הבתים, הועברה החלטה שאימתה שטיילר הוא הנשיא לשארית כהונתו של הריסון. התקדים נותר בעינו עד שהתיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית אושרר ב-1967, לאחר ההתנקשות בג'ון קנדי ועלייתו לתפקיד של לינדון ג'ונסון ב-1963. התיקון התייחס לסדרי הירושה בארצות הברית.
מורשתו
הריסון היה הנשיא הראשון שצולם בעת כהונתו. התמונה צולמה במהלך השבעתו. קיימות תמונות של ג'ון קווינסי אדמס, אנדרו ג'קסון ומרטין ואן ביורן שצולמו לאחר תפקידם. הדאגרוטיפ המקורי אבד והעתק שלו שמור.
הריסון מת ללא פרוטה. הקונגרס קבע שאשתו, אנה, תקבל קצבת אלמנות בשווי 25,000 דולר, משכורת שנתית של הריסון, שכיום שווה ל-580,403 דולרים. היא קיבלה את הזכות לשלוח מכתבים בחינם.
בנו של הריסון, ג'ון סקוט, ייצג את אוהיו בבית הנבחרים בין 1853 ל-1857. נכדו, בנג'מין הריסון מאינדיאנה, היה לנשיא העשרים ושלושה בין 1889 ל-1893, וכך ויליאם ובנג'מין הריסון הם הסבא והנכד היחידים שכיהנו כנשיאים.
קללת טיפקאנו
האגדה מספרת כי לאחר שהביס את טקומסה (Tecumseh) בקרב טיפקאנו ב-6 בנובמבר 1811, ולאחר שטקומסה נהרג על ידי כוח אמריקני ב-1813, שהאריסון היה מפקדו, אחיו למחצה של טקומסה ושותפו למרד, טנסקאוואטאווה (Tenskawatawa), שנודע כנביא שבט השוני, הטיל קללה על האריסון ונשיאי ארצות הברית העתידיים שייבחרו בשנים עגולות.
שנים רבות לאחר מותו, קיבל רצף של שבעה נשיאים, שנבחרו בשנים עגולות ומתו במהלך כהונתם, את הכינוי "קללת טיפקאנו" על שם הריסון.
מודל (טקסטיל)
מוֹדָל הוא סיב המיוצר מתאית עץ האשור ומשמש בתעשיית הטקסטיל.
תכונות
כושר הספיגה של מודל ליחידת נפח גדול ב-50% מזה של כותנה, הוא נוח לצביעה בדומה לכותנה.
בד עשוי מודל אינו מתכווץ, צבעו אינו דוהה, הוא רך וחלק מאשר כותנה ממורצרת, עלול לפתח עליו כדוריות קטנות. כביסתו היא בטמפרטורה נמוכה.
שימושים
מודל משמש, לבדו או יחד עם סיבים אחרים, לייצור מגבות ומצעים. יחד עם לייקרה הוא משמש לייצור גרביים הוא גם משמש לייצור פיג'מות.
ייצור
"לנצינג מודל" הוא סימן מסחר רשום של חברת לנצינג האוסטרית והוא מיוצר בלעדית על ידי חברה זו. המודל מיוצר מנוזל צמיג המיוצר מתאית. ייצור המודל דורש כמויות גדולות של מים, כימיקלים ואנרגיה, ועל כן הועלו חששות שהייצור עלול להיות מזהם, למרות שבאופן כללי המודל מוגדר כידידותי לסביבה.
הערות שוליים
Viskose
Spellbound
Spellbound (בעברית: מאויש) הוא אלבומה השני של הזמרת פאולה עבדול אשר יצא ב-14 במאי 1991, על ידי חברת התקליטים וירג'ין רקורדס. מתוך האלבום יצאו חמישה סינגלים, כשהבולט מתוכם הוא השיר "The Promise of a New Day", אשר כבש את פסגת מצעד הבילבורד הוט 100.
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200.
רקע והצלחה
בדומה לקודמו גם אלבום זה להצלחה גדולה כאשר כל הסינגלים שיצאו ממנו הצליחו להיכנס לעשרים העליונים בארצות הברית והאלבום עצמו מכר 3 מיליון עותקים בארצות הברית ובכך היה זכאי ל-3 מעמדות פלטינה.
בנוסף גם הגיע למקום הראשון בארצות הברית, והפך לאלבום האולפן השני שלה שהצליח לעשות זאת.
קידום
מתוך האלבום יצאו 5 סינגלים: "Rush Rush", "The Promise of a New Day", "Blowing Kisses in the Wind", "Vibeology" ו-"". הסינגל האחרון שהיה אמור לצאת מהאלבום הוא "U" ואף צולם לו וידאו קליפ שקטעים מתוכו נראו בסיבוב ההופעות שלה אך בסופו של דבר מסיבות לא ידועות יציאתו בוטלה.
האלבום זיכה את עבדול בפרס גראמי בקטגוריית "העטיפה הטובה ביותר".
ציון שאול הדדי
ציון שאול הדדי (אדאדי; 21 בינואר 1909 – 1955) היה מורה, מחנך ומנהל בית הספר ״התקווה״. מחיה השפה העברית והרעיון הלאומי בקרב קהילת יהודי לוב ומנהיג ציוני בלוב. מייסד ארגון בן-יהודה בטריפולי, ארגון שעסק, בנוסף לפעילות ציונית, גם בהחדרת השפה העברית בקרב יהודי לוב.
ביוגרפיה
נולד בטריפולי לוב לאביו ראובן ואמו בובה. נצר לשושלת אדאדי מיסודו של רב נתן אדאדי, שהיו ידועים באהבתם לארץ ישראל כדיינים ושד"רים, מורה ומחנך. מחיה השפה העברית והרעיון הלאומי בקרב קהילת יהודי לוב, מנהיג ציוני ביהדות לוב, מנהיג ארגון "בן יהודה". למד בבית ספר יסודי תלמוד תורה. בשנת 1926 סיים את לימודיו בבית הספר האיטלקי למסחר.
בשנת 1929 התגייס לצבא האיטלקי מתוקף נתינותו האיטלקית. כשהשתחרר מהצבא, למד ועסק בהנהלת חשבונות בבית מסחר.
פעילותו הציונית בלוב
לאחר התבססות, שנמשכה חמש שנים, הצליחה "ההסתדרות הציונית הטריפוליטאית", לייסד בשנת 1931 את "ארגון בן-יהודה" בראשותו של ציון שאול אדאדי, הארגון החל בפעילות ציונית ענפה: החדרת השפה העברית, על פי הסיסמה "עברי דבר עברית"; העלאת מחזות בעברית בנושאים תנכיים ולאומיים; לימוד עברית למבוגרים; פתיחת ספרייה עברית ענפה; ארגון משחקי ספורט; קיום אספות ועצרות בהדרת עם; עריכת טקסים ומסיבות בכל חג דתי ולאומי; הוצאה לאור של שבועון בשם "למדו עברית"; אסוף כספים ושקילת השקל להסתדרות הציונית. אדאדי היה פעיל בארגון במשך 15 שנים והיה יו"ר וגם מזכיר הארגון. עסק בניהול וועד הקרן הקיימת לישראל משנת 1932 ועד סוף 1943.
הדדי יסד את בית הספר העברי הראשון "התקווה", ניהל אותו במשך שנתיים ולימד בו כל ימי קיומו. יסד את תנועת הנוער החלוצית ותנועת הצופים העבריים, הוציא לאור עיתונים קהילתיים ציוניים, ערך מגביות ענק לטובת נזקקי הקהילה ולטובת המפעל הציוני בלוב. כונה בפי רבים "הרצל של לוב".
פעילותו בארץ ישראל
עלה לישראל עם בני משפחתו בשנת 1949. אשתו אינס וילדיו ראובן, נעמי, דבורה וישראלית. ב-18 בדצמבר 1949 החל לעבוד בבית ספר בנתניה.
ב-1 בפברואר 1951 החל לעבוד כמורה בבית ספר בשיכון המזרח, ראשון לציון. בהמשך, עבר להתגורר בבאר יעקב וניהל שם בית ספר בו גם שימש כמורה. הוא המשיך בפעילות הציונית בפועל המזרחי ב"למפנה".
נפטר בט' באדר תשט"ו (1955) בבת ים. נטמן בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
הנצחה
עיריית בת-ים הנציחה את זכרו וקראה על שמו רחוב "שאול הדדי", בו נמצא האודיטוריום העירוני והמוזיאון לאומנות "בית ריבק". שלט לזכרו מוצב בשכונת רמת יוסף.
נורמה רפואית
נורמה רפואית היא נורמה טיפוסית של גוף מקצועי. על פי הגישה הרפואית, נורמה היא בדרך כלל מצב של חוסר מחלה. כלומר, היעדר פגיעה בגופו של יצור חי, הגורמת לתפקוד לקוי של הגוף. הנורמה הקלינית היא בעלת ערך מעשי רב, משום שהיא מובילה למהלכים טיפוליים ייחודיים בתחום הרפואה.
הבדלים ומתחים בין הנורמה הרפואית לנורמה החברתית
מטרת המדידה בנורמה הרפואית שונה ממטרתה בנורמה החברתית. זאת משום שהנורמה הרפואית ממוקדת בטיפול במחלה, בעוד שהנורמה החברתית ממוקדת באפיוני המחלה בלבד.
התרחקות בין הנורמה הרפואית לנורמה החברתית עלולה להביא למתח ולאי הבנה בין החברה ובין המערכת הרפואית. דוגמה למצב של חוסר התאמה אשר גורר מתח וקשיים היא הגדרת המוות. בעוד שהרפואה נוטה להגדיר את המוות יותר כמוות מוחי, החברה רואה את המוות כהפסקת פעולת הלב והנשימה.
התפתחות והשתנות הנורמה הרפואית והקלינית
הנורמה הקלינית נובעת מניסיון קליני רפואי והיא משמשת להגדרת ממצאים בריאותיים כנורמליים או כחולניים. הערכים שעליהם מתבססת הנורמה הקלינית נובעים מן הידע הרפואי של אותו הזמן, בשילוב ניסיון קליני מן העבר.
הנורמה הרפואית משתנה בקצב מהיר עקב הזרימה העצומה של ידע מחקרי חדש. בהתאם לכך, גם התפיסה הרפואית של כל מחלה והגבולות בינה ובין הבריאות משתנים על פי הידע הקליני הקיים והמטרות הטיפוליות השונות.
מושג הנורמה בפסיכיאטריה
בתחום הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה המונח נורמליות משמש לתיאור אדם המבטא התנהגות ממוצעת, ללא הפרעה נפשית.
מנקודת מבט זו אדם נורמלי מוגדר כבעל תפישת מציאות נכונה ויכולת לפרש את המציאות כפי שהיא. אדם זה יכול לשלוט בהתנהגויות ובדחפים שלו. זהו אדם בעל הערכה עצמית וקבלה עצמית במידה הנכונה, אשר מרגיש נוח עם עצמו ומסוגל להגיב נכון באופן ספונטני במצבים חברתיים. אחד מממדי הנורמליות עוסק ביכולת יצירת מערכות יחסים בינאישיים. מימד נוסף הוא היצרנות האישית והחברתית (עד כמה האדם מהווה חלק בתפקוד התקין של החברה).
פסיכופתולוגיה היא מונח המתאר את ביטוין של התנהגויות וחוויות פסיכולוגיות החורגות מהנורמה ועשויות להצביע על הפרעה נפשית אצל האדם. בנוסף, זהו שמו של תחום מחקר העוסק בחקר התנהגויות והפרעות נפשיות.
אבחנה
אַבְחָנָה היא הליך ברפואה ובפסיכולוגיה שבו מתקבלת החלטה על זהות התופעה הרפואית או הפסיכולוגית שממנה סובל המטופל.
לשם קביעת אבחנה הרופא יכול להשתמש במגוון כלים, כגון מעבדה רפואית שבה נערכות בדרך כלל בדיקות על דגימות מעבדה רפואית לצורך קבלת מידע על מצב בריאותו של המטופל.
בדיקה רפואית שגרתית היא בדיקה רפואית אשר מבוצעת לטובת רפואה מונעת או לעדכון תמונת המצב הרפואית של אדם. תוצאות של בדיקה שגרתית יכולה לעזור באבחון בעיות ומחלות אפילו לפני התפתחותן, או לעדכן את הצוות הרפואי לגבי המצב הנוכחי. הבדיקות מבוצעות במטרה לגלות מחלות וליקויים בשלב מוקדם ככל האפשר, ותוך ראייה שמשתפרים הסיכויים לרפא מצבים רבים ככל שהגילוי שלהם נעשה בשלב מוקדם יותר. אבחון בעיות בשלב מוקדם ומידע רפואי נכון ועדכני יכולים להגביר את הסיכויים לטיפול יעיל ולהחלמה מהירה.
פרס בחירת הקהל
פרס בחירת הקהל (באנגלית: People's Choice Awards) הוא פרס אמריקאי שנתי להוקרת אמנים בתעשיית הבידור לפי הצבעת הקהל. הטקס משודר מאז 1975.
היסטוריה
את הפרס יצר בוב סטיברס, שגם הפיק את הטקס הראשון בשנת 1975. בטקס הראשון, נבחר סרט הקולנוע "העוקץ" בתור הסרט הטוב ביותר לשנת 1974, בג'ון ויין ובברברה סטרייסנד בתור שחקני הקולנוע המובחרים לאותה שנה. הרייטינג לאירוע השנתי הגיע לשיאו בשנת 1977, כאשר טקס בחירת הקהל השלישי משך יותר מ-35 מיליון צופים. בקטגוריות הראשיות זכו הסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה", ויין וסטרייסנד כשחקני הקולנוע המובחרים, ופארה פוסט כשחקנית הטלוויזיה הנבחרת. נכון להיום (2021), אלן דג'נרס היא האדם עם הכי הרבה זכיות, כאשר היא זכתה ב-20 מהם.
קטגוריות
בטקס הראשון בשנת 1975 הוצגו 14 קטגוריות, ובטקס של 2016 הוצגו כ-76 קטגוריות.
הקטגוריות, נכון לשנת 2022 הן:
צליל קוואדרופוני
צליל קוואדרופוני (לעיתים מכונה קוואדרופוניה) היא שיטת הקלטה, המשתמשת בארבעה ערוצי שמע בהם הרמקולים ממוקמים בארבע פינות חלל ההאזנה.
מערכת קוואדרופונית מאפשרת לרוב לדמות באופן ריאליסטי חווית שמע מוחשית כמו קונצרט או הופעה באופן פרטי, על ידי הצבת ערוצי השמע במיקומים שונים ביחס לאוזן. ניתן להשתמש בה גם כדי לשפר את חווית המאזין מעבר למגבלות של צליל סטריאו דו ערוצי סטנדרטי.
אודיו קוואדרופוני הוא הראשון שהומצא מבין סוגי הצלילים ההיקפיים. מאז הוצג לציבור בתחילת שנות ה-70 הוקלטו עשרות רבות של אלבומים, שירים וסרטים בצורת צליל קוואדרופוני, מה ששיפר את חווית השמע ובכך הפך אותו לפופולרי מתמיד. אף על פי כן, עם פרסומו היה הצליל הקוואדרופוני כישלון מסחרי בשל היותו יקר מדי ובעל בעיות טכניות רבות. היו ניסיונות שימוש בו, כמו בהקלטת האלבום "Aqualung" של ג'ת'רו טאל בשנת 1971 או "The Dark Side of the Moon" של פינק פלויד בשנת 1973, אולם ההצלחה העיקרית שלו הייתה עליית הפופולריות של הקולנוע הביתי בארצות הברית בשנות התשעים, אז החלו מערכות שמע קוואדרופוניות להימכר לצורכי חווית צפייה אולטימטיבית ביתית.
המערכת הקוואדרופונית עובדת בצורה כזו שבכל אחד מארבעת הרמקולים (המוצבים שניים מלפנים בצידי ימין ושמאל ושניים המקבילים להם מאחור) משדר ערוץ שמע אחד או שניים, ובכך נוצרת תחושה של הימצאות בתוך ההתרחשות עצמה, כאשר הצלילים "מקיפים" את המאזין.
תחביב
תַּחְבִּיב הוא פעילות הנעשית בשעות הפנאי מתוך רצון והנאה מעשייתה. התחביב לא נעשה למטרת רווח כלכלי.
שימושים
העיסוק בתחביב מסוים יכול לעודד למידה של תחומי ידע חדשים ולפתח מיומנות ברמה גבוהה. בהתאם לכך, התחביב יכול לתרום להתפתחות הקוגניטיבית והמוטורית של האדם.
משום שהתחביב יכול להשפיע באופן חיובי על מצב הרוח הוא יכול לשמש גם כטיפול עצמי או כתרפיה. בהתאם לכך קיימות דרכי טיפול רגשיות רבות המבוססות על פעילויות בעלות אופי של תחביב. למשל: טיפול באמנות, טיפול במשחק, טיפול בדרמה, טיפול במוזיקה, טיפול בתנועה, תרפיה בטבע ועוד.
חובבנות
אדם העסוק בפעילות כלשהי במסגרת תחביב נקרא חובבן. החובבן יעסוק בתחביב לצורך הנאתו מבלי לשאוף להתפרנס ממנו כמקצוע.
חובבנים יכולים לעיתים לפתח מיומנויות שיהיו שימושיות עבורם בגם חיי היום יום. לדוגמה, במסחר התפתח התחום של "עשה זאת בעצמך", בין היתר עבור אנשים שתחביביהם קשורים למשק בית, כך שלא יהיו תלויים באיש מקצוע. באופן דומה אמנות לחימה יכולה לשמש גם לצורך הגנה עצמית.
סוגי תחביבים
ישנן פעילויות רבות היכולות לשמש כתחביב, כך שפעילות מסוימת יכולה להשתייך ליותר מסוג אחד.
קיווי (משחת נעליים)
קיווי (באנגלית: Kiwi) הוא מותג של משחת נעליים, שיוצרה לראשונה באוסטרליה בשנת 1906. כיום משווקת משחת "קיווי" ברחבי העולם, וזהו ככל הנראה מותג משחת הנעליים הנפוץ והמוכר בעולם.
לאחר שנרכשה בשנת 1984 על ידי קונצרן הענק האמריקני Sara Lee, מחזיק מותג ה־Kiwi נפח שוק דומיננטי ביותר במדינות רבות, לרבות הממלכה המאוחדת וארצות הברית בהן הוא אוחז בלמעלה משני-שלישים מהשוק. משחת הנעליים פותחה על ידי ויליאם רמזי, שקרא למשחה "קיווי" כמחווה לאשתו, ילידת ניו זילנד (קיווי הוא הציפור הלאומית והטיפוסית של ניו זילנד, וגם כינויים של בני ניו זילנד). עד היום נושא לוגו המוצר את איור ציפור הקיווי הניו זילנדית.
היסטוריה
לפני קיווי היו בנמצא מוצרים שונים לשמירת מוצרי עור, ביניהם מוצר מתוצרת החברה האירית Punch, שיוצר מאז 1851, ומוצר של החברה הגרמנית Erdal מאז 1901. אולם, המצאתה של "קיווי" בשנת 1906 הביאה לשוק את משחת הנעליים הראשונה שדומה למשחות המודרניות המוכרות כיום, בעיקר במטרתה להבריק את הנעליים, ולא רק לשמור עליהן.
ויליאם רמזי והמילטון מק'אלן החלו לייצר משחות נעליים בבית מלאכה קטן בשנת 1904 בעיר מלבורן שבאוסטרליה. הנוסחה שלהם הייתה חדשנית, והם המשיכו לעבוד על שיפורים נוספים במוצר. רמזי השיק את המוצר בשנת 1906 והחל לשווק אותו במלבורן. הוא העמיס את הכירכרה והסוס שלו בקופסאות, ומכר את משחת הנעליים לחוואים כאמצעי להגנת מגפיהם. משחת הנעליים Kiwi היוותה שיפור אדיר בהשוואה למשחות הנעליים הקודמות שהוצעו בשוק: היא הצליחה לשמר את עור הנעליים, הפכה את הנעליים לבורקות ושיחזרה את הצבע המקורי שלהן. עם השקת משחת הנעליים Kiwi Dark Tan בשנת 1908, שולבו בה מרכיבים ששיפרו את גמישות הנעל ואת החסינות שלה ממים.
הצלחתה של המשחה באוסטרליה התרחבה אל מעבר לים, והיא החלה להמכר ליחידות צבאות בריטניה וארצות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה. משחות הנעליים שיוצרו באוסטרליה נחשבו בתקופה ההיא לטובות בעולם. צבעים שונים בצד הצבע השחור, הפכו להיות זמינים לקהל הצרכנים, והמשחות יוצאו לניו זילנד, לבריטניה ולאירופה.