cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שמאל רדיקלי בישראל
היחס לטרור הפלסטיני
ישנה מחלוקת מסוימת באשר לגבולות הפעולה הנכונים. יש מחלוקת האם הפגיעה בחיילים ובמתנחלים היא לגיטימית. מעטים מן השמאל הרדיקלי סבורים שלפלסטינים ישנה זכות מוסרית וחוקית (לפי המשפט הבינלאומי) לפגוע בחיילים של "צבא כיבוש", על אף שגם בקרב אלה יעילותה של האסטרטגיה הזו מוטלת בספק בשל הנחיתות הצבאית המובהקת של הפלסטינים. אחרים כוללים בקבוצת המטרות הלגיטימיות גם מתנחלים בוגרים, בטענה שאנשים אלה בחרו לחיות בשטח כבוש ביודעין, ובכך הם משתתפים באופן פעיל בכיבוש. כמו כן, מעטים מן השמאל הרדיקלי סבורים שפגיעה בנשים וילדים היא לגיטימית והיו בהם שפרסמו מאמרים ובהם הבנה או הצדקה למעשיהם של מחבלים מתאבדים, תוך ביצוע רומנטיזציה של הפיגועים (כגון גדעון לוי או דליה רביקוביץ). ארגוני שמאל רדיקלי הביעו לא אחת התנגדות לסיכול ממוקד, משום שזהו, לטענתם, הוצאה להורג ללא משפט - כמו גם עקב העובדה, שבסיכולים אלה נפגעו גם אזרחים פלסטינים חפים-מפשע. בדרך כלל התמקדה הפעילות במישור הפובליציסטי כדוגמת מכתב הטייסים.
עמדות לגבי נושאים אקטואליים בחברה הישראלית
רעיונות השמאל הרדיקלי בישראל חופפים לרעיונות השמאל הרדיקלי כפי שהוצגו במדינות רבות אחרות, אם כי השמאל הרדיקלי הישראלי מדגיש את שלילת הציונות כבסיס האידאולוגי לקיומה של מדינת ישראל ואת הגדרתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית בכל מקרה.
מבחינה מדינית, רואים רבים מאנשי השמאל הרדיקלי את הפתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני בהקמת מדינה פליסטינית כאשר ישראל הופכת למדינת כל אזרחיה תוך ביטול היותה מדינה יהודית או פתרון של מדינה דו-לאומית.
בתחום המדיני-ביטחוני, גופי השמאל הרדיקלי בישראל מתנגדים לרוב פעולותיה הצבאיות של ישראל (כגון מלחמת לבנון הראשונה, הסיכולים הממוקדים, מלחמת לבנון השנייה, מבצע עופרת יצוקה, מבצע צוק איתן ועוד) ובפרט לרוב פעולות צה"ל ביהודה, שומרון ועזה, דבר שמתבטא בנוסף לביקורת רבה נגד צה"ל גם בסרבנות לשרת בשטחים. הם תומכים גם בחשיפה מאסיבית ובינלאומית של עוולות המבוצעות לכאורה על ידי חיילים יחידים בתוך צה"ל ומתנחלים כנגד פלסטינים.
השמאל הרדיקלי תומך בהקמת מדינת כל אזרחיה ובאזרוח מלא של פליטי מלחמה ומהגרי עבודה ומתנגדים לכל פעילות של החזרת מסתננים לארצם.
מבחינה כלכלית-חברתית, חלקם תומכים בצורות קצה של סוציאליזם ובפרט קומוניזם (זאת בניגוד לשמאל המתון, התומך בצורות מודרניות וממוקדות יותר של סוציאליזם כמו סוציאל-דמוקרטיה), וכן חלקם תומכים באנרכיזם.
מימון ודרכי פעולה
חלק מארגוני השמאל הרדיקלי נתמכים כלכלית על ידי האיחוד האירופי וממשלות אירופאיות. נושא התמיכה הזרה עומד במוקד פולמוס ציבורי בישראל, הכולל גם ניסיונות לפקח על תמיכה זו בחקיקה, כגון המאמץ לחקיקת "חוק העמותות".
בפרשת החזית האדומה ריגלו מספרי אנשי שמאל רדיקלי למען ארצות ערב מתוך מניעים סוציאליסטים או עזבו את ישראל עקב התנגדות למדיניותה. הנותרים בישראל ייחסו חשיבות עליונה לקשר ולתמיכה בפלסטינים בכלל ובשמאל הפלסטיני בפרט, חלקם שילם על כך מחיר. בשנות השמונים הועמדו לדין אנשי שמאל שנפגשו עם נציגי אש"ף ברומניה, ובתחילת המאה ה-21 טלי פחימה הורשעה בעסקת טיעון על קשריה עם אנשי גדודי חללי אל-אקצא של הפת"ח מג'נין.
הפגנות
הפגנות השמאל הרדיקלי בישראל נעות בין משמרות מחאה קטנות, לבין עצרות המוניות.
להפגנות בשטחים ישנה דינמיקה אחרת, בעיקר כאשר הן נערכות יחד עם פלסטינים. הפגנות אלה נערכות ללא רישיון וכוחות הביטחון נוהגים להכריז על המקומות בהם נערכות הפגנות כעל שטח צבאי סגור ולשלוח אליהן כוחות צבא ומג"ב. בכמה מהפעמים אף הושלכו רימוני גז ובקבוקי תבערה ולעיתים, בייחוד בהפגנות נגד גדר ההפרדה, נעשו גם ניסיונות לחבל ברכוש ותשתיות צבאיות ובפרט בגדר עצמה.
כוחות הביטחון הישראלים נוהגים לפזר הפגנות אלו באמצעות מעצרים ואמצעים לפיזור הפגנות: גז מדמיע, רימוני הלם, מכות ואף כדורי גומי. כאשר ישנם ישראלים או פעילים בינלאומיים בשטח, השימוש באש חיה נדיר מאוד (למשל במקרה של גיל נעמתי). פעילים פוליטיים מן השמאל הרדיקלי טוענים שהצבא משתמש לעיתים ברימוני גז מדמיע על מנת לפגוע במפגינים עצמם ולא על מנת להרתיעם.
תעמולה והפצת מידע
השמאל הרדיקלי עוסק בהפצת מידע ותעמולה בציבור הישראלי, ובפרסום נתונים ומאמרי דעה על המתרחש ביהודה ושומרון ובחברה בישראל, לרוב תוך מתיחת ביקורת על מדיניותן של ממשלות ישראל ועל גופי שלטון כגון צה"ל, בג"ץ ואחרים.
בנוסף לניסיונות להגיע אל התקשורת הממוסדת באמצעות מאמרים, מכתבים, עצומות ומודעות, נפוצה גם פניה ישירה אל הציבור באמצעות כרוזים, כרזות, גרפיטי, אתרי אינטרנט (למשל "מגזין הכיבוש" שהוקם בשנת 2004 על ידי ויקטוריה בוך), פנזינים ועוד. קיימים גם ארגונים שעיקר עיסוקם הוא הפצת מידע והעלאת המודעות לסוגיות שמעסיקות את השמאל הרדיקלי, כמו אינדימדיה ישראל, סלון מזל, המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית וזוכרות.
סרבנות
השמאל הרדיקלי רואה בצה"ל ארגון אשר נועד להנציח את השליטה הישראלית ביהודה ושומרון וברצועת עזה וכן ארגון לא מוסרי בשל פעולותיו נגד הפלסטינים. לכן גורמים בשמאל הקיצוני תומכים בסרבנות. הסרבנות מתחלקת למספר רמות: עם תנועות הסרבנות הוותיקות נמנית "יש גבול", שדגלה בסירוב לשרת בלבנון ואף השתתפה בהגשת תביעות כנגד קציני צה"ל מחוץ לישראל. במהלך האינתיפאדה השנייה התארגנו מספר קבוצות פעילי שמאל שהצהירו על סירוב לשרת בשטחים, סירוב לבצע פקודות מסוימות וסירוב להתגייס לצה"ל, בהן: "אומץ לסרב", מכתב הטייסים ומספר סרבני גיוס. התנועה "פרופיל חדש" מספקת סיוע לסרבנים ולנערים הרוצים להימנע מגיוס, ופועלת "לאזרוח החברה בישראל".
פעילות השמאל הרדיקלי מחוץ לישראל
מקצת מארגוני השמאל הרדיקלי מחוץ לישראל כוללים ישראלים ומקדמים סוגים שונים של חרם על ישראל במטרה להפעיל עליה לחץ בשל פעילותה בשטחים. "גוש שלום" קורא לחרם על ההתנחלויות ותוצרתן. קואליציית נשים לשלום מצטרפת לקריאת ה-BDS להחרים את ישראל, להפעיל עליה סנקציות בינלאומיות, למשוך השקעות ממנה ולהימנע משיתוף פעולה כלכלי עם המדינה. "הוועד הישראלי נגד הריסת בתים" מרכז את החרם במאבק נגד חברת קטרפילר, ענקית הצמ"ה המספקת דחפורי D9 לישראל. קיימים בארץ מרצים המזוהים עם השמאל הרדיקלי וקוראים למוסדות אקדמיים להטיל חרם אקדמי ואף חרם כלכלי על ישראל. הבולטים בחוג מרצים אלה הם טניה ריינהרט, ג'ף הלפר, ניב גורדון ואילן פפה. האחרון כמעט הצליח לגרום להטלת חרם על ישראל בבריטניה (אפריל 2005) אך לבסוף יוזמתו סוכלה עקב לחץ כבד מבית ומחוץ על האקדמיה הבריטית. בנוסף לקריאות להחרמות, מרבים אלה לכתוב מאמרים נגד ישראל ולעודד פעילות נגדה בקמפוסים בחו"ל, וכן מרבים להאשימה בפשעי מלחמה ומעשי זוועות כנגד הפלסטינים. כך למשל, מרצה אחד אף האשים את ישראל בביצוע רצח עם כנגד הפלסטינים. חלקם תומכים במימוש זכות השיבה. ישנם מספר מבקרים חריפים של פעילות זו בישראל ומחוצה לה, בהם הליגה נגד השמצה והעמותה לאחריות ארגונים לא ממשלתיים ואישים כגון אלן דרשוביץ ודניאל פייפס (ממייסדי Campus Watch, המוקדש למעקב אחרי פעילות זו בקמפוסים בארצות הברית). הביקורת באה גם מחוגי השמאל הציוני, בעיקר מפי בן-דרור ימיני ואמנון רובינשטיין, הטורחים להביא עדויות ודוגמאות רבות לפעילות זו בטוריהם השבועיים וטוענים שפעילות השמאל הרדיקלי מחוץ לישראל מלאה בהסתה ובשקרים וגורמת להגברת האנטישמיות.
פעילות השמאל הרדיקלי בשטחים
בשנים 2003 ו-2004 פעילי שמאל רדיקלי הרבו לבקר את יאסר ערפאת במוקטעה, בעיקר אורי אבנרי ואנשי "גוש שלום" ולעיתים פעילים ממפלגות חד"ש ומרצ.
השמאל הרדיקלי נאבק בהקמת גדר ההפרדה, בטענה שהיא מספחת שטחים חקלאיים נרחבים ביהודה ושומרון לישראל, פוגעת קשות ברבבות כפריים פלסטינים ומפקיעה אדמות פלסטיניות. המאבק מתקיים במיוחד בכפרים בילעין, עאבוד ונעלין.
טרם קום המדינה ועד מלחמת לבנון
המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (שכונתה פק"פ על-פי ראשי התיבות של שמה ביידיש) קמה ב-1919 כמפלגה אנטי-ציונית יהודית-ערבית.
ב-1925 הוקמה בירושלים תנועת ברית שלום, בין חבריה היה פרופסור יהודה לייב מאגנס, קאנצלר האוניברסיטה העברית בירושלים אשר פעל נגד הקמת מדינה הלאום היהודית.
בזמן מלחמת העצמאות, חברים יהודים רבים במפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י) התגייסו אל "ההגנה", וחבר מועצת העם מטעם מק"י, מאיר וילנר, אף חתם על מגילת העצמאות, אף על פי שמפלגתו הגדירה עצמה כמפלגה לא-ציונית.
אחרי מלחמת העצמאות התבססה מק"י, יורשתה של הפק"פ, ככוח השמאלי הרדיקלי המשמעותי היחיד בארץ. המצב החל להשתנות בשנות השישים, עם הופעתו של השמאל החדש בעולם המערבי. השמאל החדש, שדחה את היחס לברית המועצות כאל מודל לשאיפותיו של השמאל הרדיקלי וביקר את המפלגות הקומוניסטיות הממוסדות על תמיכתם בסטליניזם, זכה לתהודה קטנה בארץ עם הקמת "מצפן" על ידי פורשים יהודים מהמפלגה הקומוניסטית ב-1962.
ב-1965 התפלגה מק"י, והפלג היהודי, שלקח את השם מק"י, בראשות משה סנה, החל את דרכו בחזרה לשורות השמאל הפרו-ישראלי. רק"ח לעומת זאת, הפלג האינטרנציונליסטי נשאר מדוכא בידי הממסד. פעילים רבים נותרו "קרחים מכאן ומכאן", וחשו מנוכרים מרק"ח מחד, וממק"י מאידך.
לאחר מלחמת ששת הימים ועקב התמיכה הגורפת בציבור הישראלי בכיבוש השטחים החריפה תחושת הניכור מהציונות בקרב השמאל הרדיקלי. בתקופה זו "מצפן" גדלה מעט וההשפעה של השמאל החדש הפכה משמעותית מאוד בקרב השמאל הרדיקלי, את מגמה זו חיזק גם מרד הסטודנטים בצרפת בשנת 1968.
ב-1971 קמה תנועת "הפנתרים השחורים"; אף שלא שללה את הציונות ואף תמכה בה היא הציבה תביעות חברתיות ותודעה מזרחית לוחמת שאיימה על הממסד הישראלי. הם היו התנועה הראשונה בשמאל הרדיקלי הישראלי ששיקפה את השינוי בשמאל העולמי באותן שנים: ההתרחקות מהתארגנות מעמדית (לפי המודל של המפלגות הקומוניסטיות הלניניסטיות והטרוצקיסטיות) והפנייה למאבקי שחרור אתניים (כמו מאבק האפרו-אמריקאים לשוויון זכויות בארצות הברית) ומגדריים (פמיניזם, ומאוחר יותר שחרור הומוסקסואלים ולסביות). בשנות השבעים הגיעה רק"ח (ואחריה חד"ש) לשיא השפעתה בציבור הערבי-ישראלי. לצד מנהיגי המפלגה הוותיקים, בהם אנשי רוח כאמיל חביבי, הגיעו למפלגה, באמצעות הפעילות הסטודנטיאליות בארגונים יהודיים-ערביים כמו "קמפוס".
בשנת 1972 נחשפה התארגנות שמאל רדיקלי, שהתפלגה מ"מצפן", שריגלה למען סוריה. חברי החוליה, בראשות אודי אדיב, הודו בהאשמות נגדם ונדונו למאסר.
בין מלחמת לבנון לאינתיפאדה הראשונה
השמאל הרדיקלי לא תמך ככללו בהסכם השלום עם מצרים שכרת מנחם בגין בקדנציה הראשונה שלו בראשות הממשלה. חד"ש התנגדה, לדוגמה, משום שחשבו שמטרת ההסכם הוא לקבע את הכיבוש הישראלי בשטחים הפלסטינים. מלחמת לבנון הראשונה, שפרצה ב-1982, עוררה התנגדות מקיר אל קיר בקרב השמאל הרדיקלי. לראשונה החלה תופעה של סרבנות ניכרת בקרב חיילי המילואים שהוצבו בלבנון, בתמיכת תנועת יש גבול. זו זכתה לגינוי מהשמאל הציוני, כולל הנהגת "שלום עכשיו" ופוליטיקאים כמו יוסי שריד.
ב-1982 נפגש אורי אבנרי עם יאסר ערפאת בביירות הנצורה. הפגישה השפיעה עמוקות על אבנרי, שנהפך למעריץ נלהב של האיש, אך גם על השאר השמאל הרדיקלי שראו באיש "מנהיג שחרור" פלסטיני ופרטנר לשלום. גם אחרי שגורש מלבנון, המשיכו פעילי שמאל רדיקלי, בראשות אבנרי, לקיים פגישות עם ערפאת ולנהל איתו מעין משא ומתן על הסכם עתידי בין ישראל לפלסטינים.
שנות אוסלו
שנות אוסלו היו שנים קשות לשמאל הרדיקלי בישראל. עם זאת, הנסיגה מרצועת הביטחון ביוני 2000 התקבלה בברכה על ידי השמאל כולו. בשנות התשעים השתנה גם מאזן הכוחות בקרב המגזר הערבי. לראשונה איבדה חד"ש את ההגמוניה שלה במגזר לטובת תנועות חדשות כמו בל"ד בראשות פורש חד"ש עזמי בשארה, והתנועה האיסלאמית.
האינתיפאדה השנייה
פרוץ האינתיפאדה השנייה ואירועי אוקטובר 2000 הכו את רוב החברה הישראלית, ובתוכה את השמאל הציוני, בתדהמה. עוד לפני כן, רבים בשמאל הרדיקלי לא היו מופתעים, פקפקו בהסכמי אוסלו והזהירו מפני התסכול הגואה ברחוב הפלסטיני בשל כך, כמו גם בשל השחיתות ברשות הפלסטינית, והתדרדרות המצב הכלכלי שם בשל מדיניות הסגרים של ישראל.
השמאל הרדיקלי החל עד מהרה לפעול נגד הדיכוי הצבאי של האינתיפאדה השנייה. כחודש אחרי פרוץ האינתיפאדה השנייה קמה תנועת "תעאיוש", שבראשית ימיה עסקה בעיקר ב"משלוחי סולידריות" של מזון ותרופות לשטחים. ב-2001, 2002 ו-2005 יצאו "מכתבי שמיניסטים", שבהם הצהירו מאות תלמידי תיכון שיסרבו לשרת בשטחים או בצה"ל כלל. תנועת הסירוב התרחבה במהלך האינתיפאדה השנייה מתנועה של חיילי מילואים לתנועה שכללה בני נוער לפני גיוס.
פעילים בשמאל הרדיקלי מאזור ירושלים רשמו הצלחה מסויגת בבג"ץ בנושא תוואי גדר ההפרדה, כאשר הצליחו לגייס תושבים רבים ממבשרת ציון וקציני צבא בכירים במילואים סביב הפגיעה הקשה באדמות הכפר בית סוריק ובפרנסת תושביו עקב תוואי הגדר המתוכנן. בשמאל הציוני היו שטענו טענות דומות ובעקבות העתירה, בג"ץ חייב את המדינה לשנות את תוואי הגדר.
השמאל הרדיקלי לא תמך בתוכנית ההתנתקות, וזאת בניגוד מובהק לשמאל הציוני שתמך בתהליך, שאף היה כלול במצע מפלגת העבודה בראשות עמרם מצנע בבחירות לכנסת השש עשרה. השמאל הרדיקלי הדגיש את היות ההתנתקות חלק מהשקפת העולם של ההפרדה, הכוללת את בנייתה במקביל של גדר ההפרדה, שגורמת סבל רב לפלסטינים ואינה מביאה פתרון שמקובל בהדדיות.
השמאל הרדיקלי מרבה לפעול נגד גדר ההפרדה, בין השאר בהפגנות של ארגונים כגון "אנרכיסטים נגד הגדר". בחלק מן ההפגנות, המשותפות לישראלים, פלסטינים וזרים, התלקחה אלימות בין הצבא למפגינים. ההפגנות, שהתרכזו בכפרים בילעין, נעלין ועאבוד, משכו מאות מפגינים מדי שבוע.
מתום האינתיפאדה השנייה ועד אחרי עופרת יצוקה
מאז 2005 פועלים חלק מארגוני השמאל הרדיקלי בישראל (כגון "קואליציית נשים לשלום") יחד עם ארגונים פרו-פלסטיניים בעולם, בקמפיין ה-BDS הקורא לחרם, משיכת השקעות וסנקציות נגד ישראל עד שזו תסיים את כיבוש יהודה, שומרון ועזה, תפרק את גדר ההפרדה ותסכים לשיבת פלסטינים אל תוך ישראל.
מלחמת לבנון השנייה פרצה בקיץ 2006 עקב חטיפת חיילי צה"ל על ידי חזבאללה. במלחמה זו היו מספר מקרי סירוב מצד חיילים. בעוד שהשמאל הציוני תמך במלחמה בתחילתה, השמאל הרדיקלי התנגד לה והאשים את ישראל בפשעי מלחמה כאשר זו הפציצה בלבנון, וארגן מספר הפגנות בנושא.
במבצע עופרת יצוקה, שנפתח ב-27 בדצמבר 2008, ולאחריו, פעל השמאל הרדיקלי בחריפות כנגד צה"ל. אל מול תמיכה רחבה במבצע בקרב מרבית סיעות הכנסת, ודרישה להרחיבו בקרב סיעות הימין, ניצבו כל הסיעות הערביות שהתנגדו למבצע מתחילתו וסיעת חד"ש היהודית-ערבית, כמו גם סיעת מרצ, שתמכה במבצע בתחילתו אך כבר בשלב מוקדם שלו, ב-30 בדצמבר, קראה להפסקת אש. ארגוני זכויות אדם בישראל מחו לאורך כל המבצע על היקף הפגיעה באוכלוסייה אזרחית, בעזה כמו גם בשטח ישראל, ובמיוחד על הילדים שנהרגו. כבר בימים הראשונים של הלחימה, האשימו בשמאל הרדיקלי את צה"ל ב"טבח" ו"שחיטה" של מאות חפים מפשע, וארגנו הפגנות כנגד ישראל. מספר עיתונאים המזוהים עם השמאל הרדיקלי מתחו ביקורת חריפה על ישראל והאשימו אותה בפשעי מלחמה ואף הצדיקו את ירי הרקטות ופעולות הטרור של חמאס כתגובה על מעשי צה"ל והסגר על רצועת עזה.
בתום המבצע אספו ארגונים שונים המזוהים עם השמאל, בהם ארגוני זכויות אדם, עדויות מפלסטינים על פשעי מלחמה שביצעה ישראל לכאורה במבצע, ותבעו לחקור את הקצינים המעורבים, ואף פתחו בגל של הוצאת צווי מעצר והגשת תביעות כנגד קציני צה"ל ובכירים בממשלת ישראל (בהם ציפי לבני) בחו"ל על מעורבותם במבצע. כאשר הוקם צוות הבדיקה של האו"ם בנושא העימות בעזה בראשות ריצ'רד גולדסטון סירבה ישראל לשתף פעולה עמו בטענה שהוא מוטה מראש נגד ישראל וכתב המנדט שלו לא כולל חקירת פשעי החמאס. לעומת זאת, ארגוני השמאל הרדיקלי שיתפו פעולה עם הוועדה ומסרו לה עדויות על פשעים לכאורה שביצעו חיילי צה"ל בפלסטינים. דו"ח גולדסטון שפורסם בעקבות הוועדה מתח ביקורת קשה על ישראל והאשים אותה בפגיעה מכוונת באזרחים, וגרם לישראל נזק קשה בזירה הבינלאומית. מעורבות זו של ארגוני שמאל ישראלים בדו"ח גולדסטון ספגה ביקורת שהגיעה לשיאה אחרי שתנועת "אם תרצו" פרסמה דו"ח המאשים את "הקרן החדשה לישראל" במימון רוב הארגונים הללו.
בתחילת המאה ה-21
מאז התיישבות יהודים בשכונת שייח ג'ראח ב-2009 התנהלו במשך כשנתיים, מדי שבוע, הפגנות כנגד ייהוד מזרח ירושלים ודרישה לפנות את היהודים משם מצד פעילי שמאל ופעילים פלסטינים. ההפגנות אורגנו ברובן על ידי תנועת "סולידריות" היהודית-ערבית ובשיאן מנו כמה אלפי משתתפים.
בעקבות רצח בני משפחת פוגל באיתמר ב-2011 השתתפו פעילים של מספר ארגוני שמאל רדיקלי ישראלים, בהם "יש גבול", "קואליציית נשים לשלום", "גוש שלום", "הוועד הישראלי נגד הריסת בתים" ו"המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית" שראו את פעילות כוחות הביטחון בכפר עוורתא כברוטלית מדי, בביקור מחאה בכפר לאות הזדהות עם תושביו. לאחר מכן התברר שהרוצחים יצאו מכפר זה.
גם כיום נמשכים הניסיונות להפיץ בציבור הישראלי דעות ואינפורמציה אלטרנטיביות, בין היתר באמצעות אתרי אינטרנט כמו "אינדימדיה ישראל" (חלק מרשת אינדימדיה), "הגדה השמאלית" ו"מחסום". כמו כן מתפרסמות כתבות רבות בעיתונות המודפסת והאינטרנטית. פעילים רבים בשמאל הרדיקלי הם גם פעילים למען זכויות בעלי חיים ואיכות סביבה.
ביקורת על השמאל הרדיקלי
בקרב רבים בציבור הישראלי רווחת עמדה שלילית כלפי השמאל הרדיקלי, אותו רואים מבקריו (הן מן הימין והן מן גורמים אחרים בשמאל) כקיצוני. חלק מאנשי הימין (בהם חברי כנסת, אנשי ציבור רבים ואף ידוענים) שרואים באנשי השמאל הרדיקלי בוגדים, ואת התנגדותם להגדרת מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית ומכלול פעולותיהם לפגיעה במדינת ישראל, הן במישור הבינלאומי בקידום חרמות אקדמאיות וכלכליות על ישראל והן בקידום תביעות משפטיות כנגד פוליטיקאים ישראלים, כחתירה לחיסול המדינה.
רווחת הטענה שהשמאל הרדיקלי עיוור לאלימות נגד ישראלים. מצד חוגי הימין נשמעת ביקורת על כך שהשמאל הרדיקלי ממעט לגנות את הטרור הפלסטיני ולעיתים אף מצדד או תומך במבצעיו, ושארגוני השמאל הרדיקלי המגנים באופן כללי פעולות טרור ואלימות נגד אזרחים מפרסמים את הגינויים כלפי הטרור הפלסטיני בלשון רפה, בהשוואה לביקורת על ישראל. בעקבות, זאת, הואשם השמאל הרדיקלי פעמים רבות בתמיכה בטרור פלסטיני המופנה נגד חפים מפשע.
מבקרים של השמאל הרדיקלי טוענים כי הוא מגנה באופן אוטומטי וגורף פעולות רבות, בהן הקמת מחסומים, הטלת עוצר, פעולות חישוף, הריסת בתים וסיכולים ממוקדים, שאחרים רואים כחיוניים למלחמה בטרור, וכי גינויים אלו אינם מוצדקים ופוגעים במאבק של ישראל בטרור על ידי פגיעה בדעת הקהל והפעלת לחץ כנגד ישראל המקל על הטרוריסטים לפעול. בנוסף, גינויים אלו מוצגים כעדות לחוסר הרגישות של השמאל הרדיקלי לחיי ישראלים וכצביעות, לאור יחסו של השמאל הרדיקלי לטרור הפלסטיני.
עוד נשמעת הטענה שבפעולות הפצת המידע של השמאל הרדיקלי, הן בישראל והן בעולם, מוצג מידע לא מדויק, מסולף או חלקי, ולעיתים אף מידע שקרי. נטען גם שלפעמים בוימו אירועים והוקצנו סיפורים על אכזריות צה"ל.
כמו כן, ביקורת קשה הושמעה כנגד השמאל הרדיקלי בעקבות תחקיר שפורסם ב"עובדה" בו תועדו שלושה פעילי שמאל רדיקליים, בהם עזרא נאווי בכיר בתעאיוש ונסר נוואג'עה, תחקירן "בצלם", מסגירים פלסטינים שרצו למכור קרקע לאזרחים ישראלים לרשות הפלסטינית, תוך ידיעה שהרשות הפלסטינית עלולה לענות אותם וייתכן אף להרוג אותם, ולפחות במקרה אחד רצחה בעינויים את אחד הפלסטינים שמסר נאווי. התחקיר עורר סערה גדולה בציבור והשמאל הרדיקלי ספג ביקורת הן על ממצאי התחקיר והן על תגובתו לתחקיר.
עיתונאים ואנשי ציבור מן הימין ומן המרכז (ואף אישים המזדהים עם השמאל הציוני כמו בן-דרור ימיני ואמנון רובינשטיין) הביעו ביקורת על אנשי שמאל רדיקלי ישראליים, בטענם כי בהתקפותיהם בחו"ל על מדיניות ישראל הם יוצקים דלק על מדורת האנטישמיות. מירב הביקורת מתמקדת באקדמאים מן השמאל הרדיקלי כגון טניה ריינהרט, לב גרינברג, אילן פפה, ג'ף הלפר, ניב גורדון ודומיהם שפעילותם זכתה להבלטה עקב השתתפותם בעצומות נגד מדיניות ישראל, מאמרים חריפים שפרסמו ותמיכת חלקם בחרם אקדמי על ישראל. כמו כן, תמיכת אנשי השמאל הרדיקלי והשתתפותם במאבק המשפטי, המנוהל בישראל ומחוצה לה, נגד בכירים בצבא ובממשלה והדבקת התואר "פשעי מלחמה" על מעשיהם נתפסות כ"חציית קו אדום".
רבים בשמאל המתון חוששים שפעולותיו של השמאל הרדיקלי גורמות ויגרמו לפגיעה במעמדו ובתדמיתו של השמאל כולו בדעת הקהל של הרוב הציוני.
מכשפות סמלסברי
מכשפות סמלסברי (אנגלית: Samlesbury witches) הוא כינוי לשלוש נשים מהכפר סמלסברי בלנקשייר, אנגליה - ג'יין סאות'וורת', ג'נט בירלי ואלן בירלי - שהואשמו בפעולות כישוף בתחילת המאה ה-17. עדת התביעה המרכזית במשפטן הייתה ילדה בת 14 בשם גרייס סוורבאטס. המשפט נערך בבית המשפט של לנקסטר ב-19 באוגוסט 1612, והיה חלק מסדרת משפטי מכשפות שנערכו שם במשך יומיים, שנחשבים בין הידועים ביותר בהיסטוריה של אנגליה. משפטים אלה נבדלו במקצת ממשפטי מכשפות אחרים שנערכו באותה תקופה. תומאס פוטס, פקיד בית המשפט, פרסם את רשמיו מההליכים השונים בספרו Wonderfull Discoverie of Witches in the Countie of Lancaster. מאפיין נוסף היה מספר ההרשעות וההוצאות להורג בתלייה, שהיה גבוה יחסית ועמד על עשר בלנקסטר ומקרה נוסף ביורק. למרות מספר ההרשעות הגבוה כל שלוש הנשים מסמלסברי זוכו.
רקע
ב-1603 הוכתר ג'יימס הראשון למלך אנגליה. המלך החדש החל להתעניין בכישוף ולמד את הנושא. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-16 השתכנע ג'יימס הראשון כי מכשפות מסקוטלנד זוממות להדיחו. ב-1597 הוא חיבר ספר בשם Daemonologie, שבו הורה לתומכיו לרדוף כל מי שתומך או עוסק בכישוף. ב-1604, שנה אחת לאחר עלייתו לשלטון, נחקק חוק חדש שקבע עונש מוות על אדם שהורשע בגרימת נזק באמצעות שימוש בקסם או הוצאת גופות מהקבר לצורך ביצוע קסמים. כשנודע לג'יימס על משפטי המכשפות בלנקשייר, בהן משפט המכשפות מסמלסברי, הוא הטיל ספק בעדויות שהוצגו, ואף חשף בעצמו אי-התאמות בעדויות שהובאו נגד הנאשמים בכישוף.
המכשפות הנאשמות התגוררו במחוז האנגלי לנקשייר, שנחשב בשלהי המאה ה-16 כאזור חסר חוק ו"מפורסם בגלל הגנבה, אלימות ומתירנות מינית, מקום שבו פשוטי העם כיבדו את הכנסייה ללא כל הבנה של הדוקטרינה שלה". הכמרים הקתוליים נאלצו לחיות במחתרת מאז מות המלכה מרי הראשונה ועליית אחותה החורגת אליזבת הראשונה ב-1558. הסיבה לכך הייתה שמרי הייתה קתולית, שהחליטה להתנער ממורשתו האנגליקנית של אביה, הנרי השמיני, וביטלה רפורמות רבות שבוצעו בתקופתו. אליזבת הראשונה, אחותה החורגת של מרי, פעלה באופן הפוך. אולם הכמרים הקתוליים באזורים מרוחקים כגון לנקשייר המשיכו לקיים מיסות בחשאי. בתחילת 1612, השנה שבה נערכו המשפטים, ניתנה פקודה לכל שופטי השלום בלנקשייר לחבר רשימה של מי שלא קיבל את מרות הכנסייה האנגליקנית, דבר שנחשב באותה תקופה לעבירה פלילית.
הרפורמציה האנגלית, שבמהלכה התפצלה הכנסייה האנגליקנית ולא סרה עוד למרותו של האפיפיור, גרמה לפיצול במשפחת סאות'וורת' מסמלסברי הול. סר ג'ון סאות'וורת', ראש המשפחה עד מותו ב-1595, היה ממנהיגי הקתולים בלנקשייר, שנעצרו מספר פעמים לאחר שסירבו להתכחש לאמונתם הקתולית. בנו הבכור ג'ון המיר את דתו לאנגליקניזם ונושל מהירושה המשפחתית, אך שאר בני המשפחה נותרו קתולים אדוקים. ג'יין סאות'וורת', אחת מהנאשמות, נישאה לבן המנודה ג'ון בערך ב-1598, והזוג עבר להתגורר בלואר הול שבסמלסברי. ג'יין התאלמנה מבעלה חודשים אחדים לפני המשפט שלה ב-1612.
המשפט
ב-15 באפריל החל שופט השלום רוברט הולדן בחקירות בסמלסברי, אזור השיפוט שלו, לאחר ששמע על חקירות ומשפטים בנוגע למעשי כישוף שנעשו במחוז לנקסטר (כיום לנקשייר). כתוצאה מכך נשלחו שמונה תושבים לבית המשפט של לנקסטר, ומתוכם שלוש הנשים מסמלסברי הואשמו בהטלת כישוף על גרייס סוורבאטס, נכדתה של ג'נט בירלי ואחייניתה של אלן בירלי.
המשפט נערך ב-19 באוגוסט בפני השופט סר אדוארד ברומלי, ששאף לקבל קידום ולעבור לבית משפט ליד לונדון, והיה נחוש לפעול לפי רצונותיו של המלך ג'יימס, שהיה מי שהחליט על מינויים כגון זה. לפני תחילת המשפט הורה ברומלי לשחרר חמישה נאשמים מסמלסברי, תוך מתן אזהרה על כך שיתרחקו מכל דבר הקשור לכישוף על מנת שלא יוטל בהם חשד נוסף בעתיד. שלוש הנאשמות הנותרות - ג'יין סאות'וורת', ג'נט בירלי, ואלן בירלי - הואשמו במגוון פעולות כישוף וקסם שהפעילו על גרייס סוורבאטס, והכחישו בתוקף את ההאשמות. גרייס בת ה-14 הייתה עדת התביעה הראשית.
גרייס הייתה הראשונה שהעידה במשפט. בהצהרתה היא טענה שסבתה ודודתה, ג'נט ואלן בירלי, יכלו להפוך לכלבים וכי הן "רדפו והרגיזו אותה" במשך שנים. היא הוסיפה וטענה כי הן גררו אותה בשערותיה לראש ערימת חציר, ובפעם אחרת ניסו לשכנע אותה להטביע את עצמה. גרייס הוסיפה כי היא נלקחה על ידי קרובותיה לביתם של תומאס וולשמן ואשתו, על מנת לחטוף משם את התינוק של הזוג וולשמן ולמצוץ את דמו. גרייס טענה שהתינוק מת לילה אחד לאחר מכן, וכי לאחר קבורתו בכנסיית סמלסברי הוצאה גופתו על ידי אלן וג'נט בירלי. היא טענה שהן לקחו את הגופה לביתן, בישלו אותה ואכלו אותה, והשתמשו בשרידיה להכין משחה שתאפשר להן לשנות את צורתן. היא טענה גם שסבתה ודודתה, ביחד עם ג'יין סאות'וורת', השתתפו במפגשי מכשפות שנערכו בלילות יום חמישי ויום ראשון במקום המכונה "רד באנק", על הגדה הצפונית של נהר ריבל. המפגשים היו עם "ארבעה דברים שחורים, המתנשאים למעלה, ואינם דומים לאדם בפניהם", עמם הן אכלו, רקדו וקיימו יחסי מין.
העד הבא היה תומאס וולשמן, אבי התינוק שנטען כי נחטף, נרצח ונאכל על ידי הנאשמות. וולשמן אישר כי תינוקו מת מסיבות לא ידועות בגיל שנה. בהמשך עדותו סיפר כיצד גרייס סוורבאטס התגלתה שוכבת על רצפת האסם של אביו כמו אדם מת בערך ב-15 באפריל, והתאוששה רק יום אחד לאחר מכן. שני עדים אחרים, ויליאם אלקר וג'ון סינגלטון, אישרו כי סר ג'ון סאות'וורת', חותנה של ג'יין, סירב לעבור מול הבית של בנו ג'ון, כיוון שהאמין כי ג'יין היא "אישה רעה, ומכשפה", ואף האמין כי היא תרצח את בעלה
תומאס פוטס, פקיד בתי המשפט של לנקסטר, סיפר כי לאחר שמיעת העדויות השתכנעו רוב הנוכחים בבית המשפט ששלוש הנשים אכן אשמות בעבירות שיוחסו להן. פוטס סיפר כי הנשים נשאלו מהי תגובתן להאשמות שהועלו נגדן, ובתגובה הן הכחישו את ההאשמות והתחננו בפני השופט לחקור מחדש את גרייס סוורבאטס. העדים החלו לריב ביניהם, ובסופו של דבר הודו כי גרייס הודרכה כיצד לספר את סיפורה על ידי כומר קתולי בשם תומפסון. ברומלי הורה לילדה להיחקר על ידי שני שופטי שלום, ויליאם ליי ואדוארד צ'יסנל. היא נשברה בחקירתה, ובהדרגה חשפה כיצד סיפורה היה שקרי, וכיצד הודרכה מה לומר על ידי כריסטופר סאות'וורת', דודהּ של ג'יין סאות'וורת' באמצעות נישואים; סאות'וורת' היה הכומר הישועי של סמלסברי הול, שגם הסתתר באזור סמלסברי. ליי וצ'יסנל חקרו את שלוש הנשים הנאשמות וביקשו לדעת מדוע הכומר סאות'וורת' בדה את העדויות נגדן, אך ההסבר הטוב ביותר שניתן על ידן היה שכל אחת מהן מתפללת בכנסייה האנגליקנית.
לאחר הקראת העדויות בבית המשפט הורה ברומלי לחבר המושבעים לזכות את הנאשמים, ואמר. פוטס סיכם את תיאור המשפט במילים הבאות:.
הספר של תומאס פוטס
כמעט כל המידע אודות המשפטים מבוסס על תיאורם בספר "The Wonderfull Discoverie of Witches in the Countie of Lancaster", שנכתב על ידי הפקיד תומאס פוטס. השופטים הורו לו לכתוב את תיאור האירועים, והוא השלים זאת ב-16 בנובמבר 1612. ברומלי עבר על כתב היד ותיקן אותו לפני פרסומו ב-1613, וטען כי כתב היד מתאר את האירועים בצורה נכונה וראוי להוצאה לאור. אף על פי שהספר נכתב כדין וחשבון מדויק, הוא איננו מתאר את מה שנאמר בפועל במשפט אלא משקף את האירועים. למרות זאת, פוטס נחשב כמי ש"ככל הנראה נתן תיאור שבדרך כלל היה אמין, גם אם לא מקיף, אודות משפט מכשפות, וזאת בתנאי שהקורא מודע לכך שהוא התבסס על חומרים כתובים בדיעבד ולא על דיווחים שנכתבו בזמן אמת".
פוטס כתב בהקדמה לספרו "כך אנו למשך זמן עזבנו את המכשפות מהיער של פנדל, לשיקול הדעת הטוב של חבר מושבעים מאוד מוכשר". דברים אלו נכתבו לאחר שברומלי שמע את העדויות נגד שלוש המכשפות מפנדל שהודו באשמתן, אך עדיין היה צריך לשפוט את הנאשמים האחרים שטענו לחפות. הוא ידע שהעדות היחידה נגד הנשים היא של ילדה בת תשע, וכי המלך ג'יימס הורה לשופטים לבדוק בזהירות את העדויות נגד המכשפות הנאשמות, והזהיר אותם מפני עבודה לא זהירה. בסיכום שלו לאירועי המשפט כתב פוטס שהוא הופרע ברצף הצפוי "על ידי הוראות ופקודות מיוחדות", ככל הנראה של השופטים. לאחר שהרשיע את שלוש המכשפות ודן אותן למוות, הצליח ברומלי להתחמק מהחשד לעבודה לא זהירה באמצעות הצגת "החשיפה האמנותית" של עדותה של גרייס סוורבאטס, ולאחר מכן החל לטפל בשאר המכשפות מפנדל.
אחרית דבר
משפטי המכשפות באנגליה היו שונים במקצת בהשוואה לאלה של שאר מדינות אירופה, כיוון שבאנגליה היה רק ציד מכשפות משמעותי והמוני אחד, שנערך על ידי מת'יו הופקינס במזרח אנגליה ב-1645. בציד מכשפות זה הואשמו והורשעו למעלה מחמישית ממספר המכשפות שככל הנראה הוצאו להורג באנגליה בין תחילת המאה ה-15 לאמצע המאה ה-18, שהיה מעט פחות מ-500. מערכת המשפט האנגלית הייתה שונה במידה רבה ממודל החקירה של אירופה, כיוון שהיה צורך שאדם כלשהו יאשים את שכניו בפשע מסוים, וכן שהמקרה יידון בפני חבר מושבעים המורכב מהאצילים הממונים עליהם. משפטי המכשפות של אנגליה באותה תקופה התבססו על אמונות עממיות, שלפיהן פשע הכישוף היה סוג של עשיית רוע, והיה צורך בעדויות חזקות על מנת לבסס את האשמה.
פוטס הקדיש עמודים אחדים לביקורת מפורטת על העדות של גרייס סוורבאטס, והעניק מבט פנימי על אי ההתאמות ששררו בתחילת המאה ה-17 בין ההשקפה הפרוטסטנטית על הכישוף לבין האמונות של פשוטי העם, שככל הנראה הושפעו על ידי השקפות אירופיות של כמרים כגון כריסטופר סאות'וורת'. בניגוד לאירופאים, האליטה הפרוטסטנטית האנגלית האמינה שמכשפות מגדלות בני לוויה רוחניים, או בעלי חיים מלווים, ולפיכך הטענה שלמכשפות סמלסברי לא היו כאלה נחשבה כבלתי אמינה. הסיפור של גרייס על מפגשי המכשפות לא היה מוכר באנגליה באותה תקופה, אך האמונה בקיומן של התאספויות מכשפות בחשאי הפכה לנפוצה באירופה. רוב הדמונולוגים של אותה תקופה, כולל המלך ג'יימס, החזיקו בהשקפה שרק אלוהים יכול לגרום לנס, והוא לא העניק את הכוח לפעול בניגוד לחוקי הטבע לאלה שפועלים בעצה אחת עם השטן. לפיכך החליט פוטס להתייחס בזלזול מסוים לטענה שג'נט בירלי הפכה את עצמה לכלב שחור גדול, וכך גם לתיאורים של גרייס על מפגשי המכשפות שבהם פגשה יצורים על-טבעיים.
משפט המכשפות מסמלסברי ב-1612 היה ככל הנראה "חתיכה גדולה של תעמולה אנטי-קתולית", ואף "משפט ראווה", מתוך כוונה להדגים כיצד לנקשייר מטוהר ממכשפות ומ"קושרים אפיפיוריים".
ברומלי קיבל את מבוקשו, וב-1616 קודם לתפקיד שופט בבית המשפט של אזור המידלנדס. ב-1615 מינה ג'יימס את פוטס לשומר הקרקעות של פארק סקאלמה, והטיל עליו את משימת הגידול והאילוף של כלבי הציד שלו. ב-1618 הורחבו תחומי האחריות של פוטס, ותפקידיו החדשים היו "איסוף המיסים על חוקים הנוגעים לשופכין, למשך עשרים ואחת שנים". תומאס סאות'וורת', בנה הבכור של ג'יין, ירש בסופו של דבר את האחוזה של סבו בסמלסברי הול.
ג'ורג' ארל צ'מברלין
ג'ורג' ארל צ'מברלין האב (באנגלית: .George Earle Chamberlain Sr; ) היה עורך דין, פוליטיקאי ופקיד ממשל אמריקאי מאורגון, יליד מיסיסיפי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כתובע הכללי הראשון של אורגון, כמושל אורגון ה-11, ושתי תקופות כהונה כסנאטור מטעם אורגון.
ראשית חייו
ג'ורג' ארל צ'מברלין נולד בנאצ'ז, מיסיסיפי. משפחת צ'מברלין הייתה מראשוני המהגרים לאמריקה הצפונית מאנגליה, ומחלוצי מדינת מסצ'וסטס. אביו, דר' צ'ארלס תומסון צ'מברלין, נולד בדלאוור ולמד בבית ספר לרפואה בפילדלפיה לפני שעבר לעיירה הקטנה נאצ'ז ב-1837, אליה הוא נמשך על ידי ההזדמנויות לרופא צעיר.
עד מהרה הקים דר' צ'מברלין מרפאה גדולה ומשגשגת, שאפשרה לו לפרנס בכבוד את רעייתו ילידת מרילנד פמליה ה. לבית ארצ'ר, ואת בני משפחתו. פמליה ארצ'ר עצמה הייתה בת למשפחת חלוצים מפורסמת, נכדתו של ג'ון ארצ'ר, בתו של סטיבנסון ארצ'ר האב, ואחותו של סטיבנסון ארצ'ר הבן, כולם חברי בית הנבחרים מטעם מרילנד. ג'ורג' ארל צ'מברלין היה ילדם השלישי של בני הזוג.
לאחר סיום לימודיו שב צ'מברלין לזמן קצר לביתו בנאצ'ז, אך הגיע למסקנה שסיכויו המקצועיים בדרום שלאחר מלחמת האזרחים היו שוליים והחליט לפתוח בחיים חדשים באורגון, לשם הוא הגיע בדצמבר 1876.
עבודתו הראשונה של צ'מברלין במערב הייתה משרה קצרת ימים כמורה בבית הספר של מחוז לין שבאורגון שהשכר ששולם עבורה היה דל. ב-1877 הוא מונה כסגן פקיד המחוז, ושימש בתפקיד זה עד קיץ 1879. בינתיים הוא עבר את מבחני לשכת עורכי הדין של אורגון, מה שאפשר לו לעסוק במקצוע במדינה. ב-1879 הוא נשא לאישה את סאלי ניומן וולש, ויחד עמה הביא לעולם שבעה ילדים. סאלי נפטרה ב-1925.
ב-1878 שירת צ'מברלין במליצית הרובאים המתנדבים של המחוז, שהוקמה כדי להילחם בשבטי הבנוק, השושוני והפאיוט במלחמת הבנוק.
קריירה פוליטית
בנובמבר 1880 נבחר צ'מברלין מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של אורגון וכיהן בו שנתיים.
ב-1884 הוא מונה כפרקליט המחוז השיפוטי השלישי של אורגון. מיומנותו בתפקיד זה משכה את תשומת ליבו של המושל הדמוקרטי סילבסטר פנוייר, וב-1891, כאשר חוקק בית הנבחרים של אורגון חוק ליצירת התפקיד החדש של התובע הכללי של אורגון, הוצגה מועמדותו של צ'מברלין כתובע הכללי הראשון של אורגון. הוא התמודד בבחירות לתפקיד אף על פי שייצג מפלגה שהייתה במיעוט במדינה באותה עת, ובמאי החל לכהן בו עד ינואר 1895. עד 1952 הוא היה הדמוקרט היחידי שכיהן כתובע הכללי של אורגון.
לאחר סיום כהונתו בתפקיד פנה צ'מברלין לעסקי הבנקאות, ולקח על עצמו תפקידים בבנק הלאומי הראשון, ובהמשך בבנק הלאומי של מחוז לין בעיירה אולבני שבה התיישב.
בהמשך עבר צ'מברלין לפורטלנד וב-1900 הוא ניצח בבחירות כתובע של מחוז מולטנומה בהפרש של יותר מ-1,000 קולות על אף הרוב הרפובליקני של המצביעים במחוז זה. תפקיד זה שם שוב את צ'מברלין באור הזרקורים כך שהוא היה יכול להתמודד על משרה במישור המדינתי.
מושל אורגון
ב-1902 קיבל צ'מברלין את מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אורגון. בבחירות הכלליות הוא ניצח בהפרש של 256 קולות בלבד, בה בשעה שבבחירות שנערכו באותו יום לקונגרס, זכו הרפובליקנים בהפרש של 15,000 קולות.
צ'מברלין נבחר לכהונה שנייה ב-1906, וב-1909 התפטר כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית.
סנאטור
ב-1908 נבחר צ'מברלין כסנאטור מטעם המפלגה הדמוקרטית. ב-1914 הוא נבחר לכהונה נוספת בסנאט ובסך הכל כיהן בו ממרץ 1909 עד מרץ 1921, לאחר שב-1920 לא עלה בידו להיבחר לכהונה שלישית. בעת כהונתו בסנאט הוא היה יושב ראש ועדת הסקר הגאולוגי בשנים 1911–1913 וחבר הוועדה לעניינים צבאיים בשנים 1913–1919, בוועדת האדמות הציבוריות בשנים 1913 - 1915, ובוועדת ההוצאות במחלקת המלחמה בשנים 1919 - 1921.
על שמו של צ'מברלין נקראה הצעת החוק שהוגשה על ידו למוכנות צבאית ב-1918.
שנותיו האחרונות
ב-1926 הוא נישא בשנית למזכירתו האישית הוותיקה קרוליין שלטון.
צ'מברלין היה חבר במסדר העצמאי של העמיתים יוצאי הדופן, באבירי פיתאס, ובבונים החופשיים. הוא גם היה חבר במועדון המסחרי של פורטלנד, במועדון הספורט של מולטנומה, באגודה ההיסטורית של אורגון ובמסדר לרווחת ולהגנת האיילים הקנדים.
ג'ורג' ארל צ'מברלין נפטר בוושינגטון הבירה ב-9 ביולי 1928. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
גרטרוד ממראניה
גרטרוד ממראניה או גרטרוד מאנדכס-מראניה (בגרמנית: Gertrud von Andechs-Meranien או Gertrude, בהונגרית: Merániai Gertrúd, בלטינית: Gerdrudis regina Ungariae או Gerdrudis Regina Ungariorum 1185 אנדכס - 24 בספטמבר 1213 פיליש) הייתה נסיכה ממוצא גרמני בווארי, הייתה אשתו הראשונה של מלך הונגריה, אנדראש השני ועל ידי כך מלכת הונגריה החל משנת 1205 ועד שנרצחה בשנת 1213. בהיעדר בעלה מהונגריה בימי מסעות הצלב, הייתה העוצרת של הממלכה.
רקע משפחתי
גרטרוד נולדה כילדה שביעית מבין 9 ילדיהם (חמש בנות וארבעה בנים) של הרוזן הבווארי ברטולד הרביעי מדיסן, רוזן אנדכס ודוכס מראניה, ושל אשתו אגנס מרוכליץ. אביה הרוזן ברטולד הועלה לתואר דוכס מראניה על ידי הקיסר פרידריך ברברוסה. מראניה הייתה יחידה פוליטית בשולי האימפריה הרומית הקדושה ונמצאה בצפון דלמטיה. אמה של גרטרוד, אגנס מרוכליץ, הייתה בת לבית וטין הסקסוני. אחותה הגדולה, אגנס ממראניה, אשה ידועה ביופיה, נישאה למלך צרפת, פיליפ השני. אחותה הצעירה הייתה הדוויג הקדושה משלזיה, אשתו של הדוכס הנריק הראשון המזוקן משושלת פיאסט, לימים דוכס גדול של פולין. האח, אוטו, ירש את כתר אביו כדוכס מראניה.
מצד האם גרטרוד הייתה מיוחסת לבתי קיסרים גרמנים. אמה, אגנס מווטין הייתה נכדתו של המרקגרף קונרד ממייסן ונינתו של הדוכס פרידריך הראשון משוואביה ושל אשתו, אגנס מגרמניה, שהיא עצמה הייתה בתו של הקיסר היינריך הרביעי ושל ברתה מסבויה.
סביה מצד האב היו הרוזן ברטולד השלישי מאנדכס, מרקגרף איסטריה ואשתו הדוויג מבית ויטלסבאך בשיירן, שהייתה צאצאית של בלה הראשון, מלך הונגריה באמצעות בתו, סופיה מהונגריה. ,
נישואיה לנסיך הונגרי
הוריה ייעדו את בנותיהם לנישואים פוליטיים חשובים על מנת לבסס בריתות לטובת הדוכסות. גרטרוד נישאה לפני שנת 1203 עם הנסיך אנדראש השני מבית ארפד, בנו הצעיר של המלך המנוח של הונגריה, בלה השלישי.
הסכסוך עם הגיס, מלך הונגריה
הנסיך אנדראש היה צד בסכסוך ירושה על כס המלכות הגרמני, הצטרף למחנה חמיו בתמיכה בפיליפ משוואביה, בניגוד לאחיו, המלך אימרה של הונגריה, שתמך באוטו הרביעי.
לגרטרוד הייתה השפעה פוליטית רבה על בעלה. ייתכן שהיא גרמה לו למרוד באחיו. כשהמלך אימרה הבין כי צבאו של אנדראש גדול מהכוחות שעמדו לרשותו, יצא ללא חימוש, כשרק כתרו ושרביטו בידו והתייצב במחנה של אחיו על יד ואראשד. משראה זאת, אנדראש נכנע מרצון בפני המלך. אימרה ציווה לעצרו, אך זמן קצר לאחר מכן אנדארש נמלט. המלך אימרה שילח את גרטרוד לבית אביה בבוואריה. הגורל היטיב איתה כשאחרי מות המלך אימרה בשנת 1204, נדרש בעלה אנדראש להיות עוצר הממלכה לצד המלך החדש, אחיינו הקטין לסלו השלישי. אנדראש הבטיח לאימרה המנוח לדאוג לילד עד שיגיע לבגרות ולנהל עד אז את הממלכה. עם זאת הכביד אנדראש על חייהם של לסלו השלישי ושל אמו האלמנה עד שהם נאלצו להימלט לגלות וינה. כעבור שנה הילד נפטר בווינה באופן פתאומי. בעקבות זאת עלה אנדראש השני על כס מלכי הונגריה.
מלכת הונגריה
בעת מלחמותיו הרבות של בעלה, נשארה גרטרוד מושלת יחידה של הונגריה בתור "עוצרת" ולפי עדות הכרוניקן דיטריך מאפולדה, ניהלה את העניינים "כמו גבר". היא הקיפה עצמה בקרובי משפחה ואנשי חצר גרמנים נוספים וחילקה להם נכסים והטבות רבים. בשנת 1207 אחיה, ברטולד, התמנה כארכיבישוף של קאלוצ'ה וקיבל למרות גילו הצעיר ופגמים בהשכלתו את אישור האפיפיור. התנהגותו הבזויה גרמה לקיצוץ בסמכויותיו. ב-1209 שכנעה המלכה את בעלה למנות אותו גם לבאן של סלאבוניה ובשנת 1212 לשליט (וויבוד) של טרנסילבניה ולרוזן מחוז באץ'-בודרוג.
ב-1208 נמלטו להונגריה שני אחים נוספים של המלכה, אקברט, בישוף של במברג, והיינריך, המרקגרף מאיסטריה, שהואשמו בארצם בקשר וברציחתו של המלך הגרמני פיליפ משוואביה. גם אדולף, המורה של המלכה זכה מידיה למינוי כראש המכללה בסנט מרטין בחבל ציפס (בהונגרית - ספש). גם אחותו של אדולף זכתה כאשת אמונים של המלכה למעמד משמעותי בחצר. העדפתה של המלכה גרטרוד את קרוביה "בני מראניה", ואת שאר האצילים הזרים, (ביניהם הפלטינים צ'פאן ופוט ממשפחת גויר (ג'ייר)) ונישול הממלכה מנכסיה לטובת מקורביה, גרמו להתמרמרות רבה נגדה בקרב העם ההונגרי. אמנם חלוקת חלקים גדולים מנכסי בית המלכות הייתה בכלל מדיניות של בעלה אנדראש השני, במסגרת מה שהוא קרא "ההסדרים החדשים" (nove institutiones) ו"החלוקה הכללית" (generalis distributio) בהם ראה המלך אמצעי לקנות את האצילים לטובת מסעותיו הצבאיים
עוד אירוע שקומם רבים היה בשנת 1211 טקס אירוסי הבת של גרטרוד, אליזבת, בת ה-4, לרוזן מתורינגיה, הרמן. הטקס התנהל בפאר שנחשב מנקר עיניים. במהלכו נמסרה הנסיכה הקטנה למשלחת הגרמנית, כשהיא שכובה על ספת כסף.
מותה
בעוד המלך אנדראש נלחם בגליציה, בשנת 1209 החליטו אצילים הונגרים להיפטר מהמלכה הגרמניה. אולם הקשר הראשון נחשף וסוכל.
בשנת 1213 יצא שוב המלך אנדראש למסע צבאי נוסף בגליציה. בהיעדרו הוא העביר את רסני השלטון לאשתו ולארכיבישוף ברטולד, מהלך שעורר את זעמם של הארכיבישוף-פרימאט יאנוש (יאנוש ממראניה -הוא עצמו ממוצא גרמני) ושל האצולה ההונגרית ובראשה הפלטין בנקה (בנדיקט) בור ממשפחת באר-קאלאן, שנודע במסורת ההונגרית בתור "הבאן באנק".
סיפורים מאוחרים יותר האשימו את אחי המלכה, ברטולד, כי אנס בעידוד המלכה את אשתו הנאמנה של הפלטין בנקה או אולי של האישפאן פטר מביהאר. ההאשמה הזאת, שנפוצה מאוחר יותר, נחשדת כמפוברקת מפני שדומה להאשמה דומה מאוד שהוטחה 150 שנה לאחר מכן באליזבטה לוקייטק, אשתו של לאיוש הגדול. בעקבות החוקר יאנוש באק אפשר לשים לב כי בשני המקרים מדובר בנשים זרות, בעלות מעמד משפיע בממלכה, ושהפכו ליעד להתנקשות וששמם הטוב נמצא מוכתם במידה רבה בדברי הימים. ברצח ב-28 בספטמבר 1213 בוצע אחרי אישורו של הפרימאט יאנוש שהתנסח במכתבו בכפל לשון בעזרת העדרם של סימני פיסוק
בידיעת בנקה בור, נכנסו פטר-האישפאן מביהאר-,שימון, שהיה חתנו של בנקה, ואציל בשם שימון קצ'יץ', למאהל שבו שהתה המלכה גרטרוד בהרי פיליש, ביום של ציד שארגנה יחד עם אחיה ועם אורח, הדוכס לאופולד שישי מאוסטריה. הקושרים מעצו סכין בידיה ורצחו אותה לעיני שלושה מילדיה - בלה, אנדראש ומריה. חיי הילדים נחסכו. גופתה של גרטרוד בותרה לחתיכות ואצילים גרמנים אחרים מחצרה נהרגו גם כן. לעומת זאת הדוכס לאופולד ואחיה ברטולד הצליחו להימלט. ברטולד לקח איתו סכום של 7,000 מארקים שמאוחר יותר אולץ להחזיר בלחץ האפיפיור. הוא התמנה בהמשך לפטריארך של אקוויליאה באיטליה.
בשובו מגליציה האשים המלך אנדראש ללא בסיס במעשה הרצח את האיכרים וארגן מעשי טבח ברחבי הממלכה. מבין הקושרים האמיתיים רק האישפאן פטר מביהאר הוצא להורג על ידי שיפוד על מוט על ידי אנשי המלכה, בעוד השאר, כולל בנקה, לא נענשו. רק בנה של גרטרוד, המלך בלה הרביעי, הענישם אחרי שעלה לשלטון. לבאן שימון קצ'יש הופקע כל רכושו, בעוד שהפלטין בנקה איבד רק את משרתו. אחרי מות המלכה הוחזרו כל האחוזות רחבות הידיים שהיא חילקה למקורביה. לדברי דיטריך מאפולדה, הן היוו כשליש משטחי הונגריה כולה,
המלך האלמן אנדראש השני נשא בהמשך לאשה את יולנדה מקורטנה.
מקום קבורתה ואתרים אחרים הקשורים לזכרה
המלכה גרטרוד הובאה לקבורה במנזר המלכותי (ה"אבאציה") של הנזירים הציסטרציאנים בפיליש.
ילדיה
לאנדארש השני ולגרטרוד ממראניה נולדו חמישה ילדים משותפים:
ביצירות תרבות
גרטרוד ממראניה היא גבורה ראשית במחזה של יוז'ף קטונה "באנק באן" מספרים בהם שהפלטין הבאן באנק יצא יחד עם מלכו אנדראש השני למלחמה. בזמן הזה אשתו הצעירה של באנק נותרה בבית. אחיה של גרטרוד התאהב בה אך היא דחתה את חיזוריו. לעומת זאת המלכה גרטרוד עודדה את אחיה וזה כפה את עצמו על האשה ואנס אותה. כשהבאן באנק שמע זאת התמלא זעם ונשבע לנקום את כבודו ואת כבוד אשתו. בראש קבוצת אצילים רצח את המלכה גרטרוד. אחיה של המלכה נמלט. גרטרוד ממראניה מוצגת במחזה כמלכה "זרה", האשמה בניצול העם ההונגרי. בקטע "גרטרוד"
קישורים חיצוניים
(הלקסיקון הביוגרפי ההונגרי 1000–1990 בעריכת אגנש קיינרש, ברשת) Wagner, Hans, „Gertrud“, in: Neue Deutsche Biographie 6 (1964), S. 333 f. URL במהדורה המקוונת של הביוגרפיה הגרמנית החדשה 1964 Rady, MC; (2014) Hungary and the Golden Bull of 1222. Banatica, 24 (2) 87 - 108.
Take Yourself Home
Take Yourself Home (בעברית: קח את עצמך הביתה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר האוסטרלי טרוי סיון. השיר יצא לאור ב-1 באפריל 2020, על ידי חברות התקליטים EMI אוסטרליה וקפיטול רקורדס, כסינגל הראשון מתוך המיני-אלבום, In a Dream.
השיר הגיע למקום התשיעי במצעד השירים של ניו זילנד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי טרוי סיון, אוסקר יירס, לילנד וטיילה פרקס והופק על ידי אוסקר יירס גם כן. בנוסף לכך, נשלח השיר לרדיו השירים העכשוויים שבאוסטרליה. השיר הוא שיר בסגנון הסינת'פופ, אשר משלב בתוכו גם את סגנון האלקטרופופ.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-9.6 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
קליפ המילים הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של טרוי סיון ב-1 באפריל 2020. קליפ המילים צבר למעלה משני מיליון צפיות.
ג'יימס בלייק (טניסאי)
ג'יימס ריילי בלייק (באנגלית: James Riley Blake; נולד ב-28 בדצמבר 1979) הוא טניסאי עבר אמריקאי, דורג בשיאו במקום הרביעי בעולם (20 בנובמבר 2006).
רגעי השיא בקריירה שלו כוללים הגעה לשלב הגמר באליפות סבב המאסטרס העולמי בשאנגחאי בשנת 2006, לשלב חצי הגמר באולימפיאדת בייג'ינג ולשלב רבע הגמר בטורנירי הגראנד סלאם אליפות אוסטרליה הפתוחה לשנת 2008, ואליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס בשנים 2005 ו-2006.
בשנת 2007 זכה בלייק בגביע דייוויס כחלק מנבחרת ארצות הברית לאחר שניצח בשני משחקיו מול רוסיה.
ב-3 ביולי 2007, יצאה לאור האוטוביוגרפיה של בלייק " שובר בחזרה : איך הפסדתי הכל והרווחתי את חיי בחזרה", שדנה בקאמבק שלו אחרי פציעה בעונת 2004. האוטוביוגרפיה דורגה במקום ה-22 ברשימת רבי המכר ע"פ הניו יורק טיימס.
ביוגרפיה
בלייק נולד בעיר יונקרס, שבמדינת ניו יורק שבארצות הברית לאב אפרו אמריקאי בשם תומאס ריינולדס בלייק ואם בריטית בשם בטי בלייק. לבלייק יש אח בשם תומאס, גם הוא טניסאי מקצועי, ושלושה אחים חורגים מבוגרים בשם ג'ייסון, כריסטופר והווארד, ואחות חורגת בשם מישל.
בלייק החל לשחק טניס בגיל 5 לצד אחיו תומאס. בגיל 13 אובחנה אצל בלייק עקמת חמורה ולמשך חמש שנים כמתבגר הוא נאלץ ללבוש תמיכה לגב למשך 18 שעות ביום, אך לא כששיחק טניס. בלייק נעשה נחוש להמשיך ולעסוק בטניס לאחר ששמע את הדמות לחיקוי שלו, שחקן העבר ארתור אש, מדבר במסגרת ביקורו בפרויקט הטניס לנוער בהארלם.
בריאן פרקר היה מאמנו הראשון, ולזמן רב, של בלייק. לאחר שנתו השנייה ללימודים, עזב בלייק את אוניברסיטת הרווארד, וזאת על מנת להמשיך בקריירת הטניס המקצועית שלו.
סגנון משחק
סגנונו של בלייק מוגדר על פי רוב כשחקן קו בסיס התקפי. בלייק מעדיף בדרך כלל לחבוט חבטות ללא מענה מקו הבסיס, אך משחק הרשת היציב ומשחק המעבר מקנים לו אפשרות לשחק מכל חלק של המגרש. בלייק נוטה להחזיר הגשות (במיוחד הגשה שנייה) בעוצמה רבה, ולפגוש את הכדור כשהוא בעלייה בדומה לחבטות הקרקע. בשילוב עם החבטות השטוחות יחסית, טכניקה זו (על אף שהיא מסוכנת יותר, ועלולה לגרום לטעויות רבות יותר) מאפשרת לו להאיץ את הכדור, כך שליריב יהיה זמן קצר יותר להגיב. בלייק אוהב לקחת שליטה על הנקודה ולרוב ינסה לחבוט בעוצמה על מנת לקצר את הנקודה ולזכות בה מוקדם ככל האפשר. שינוי נוסף חל בסגנונו כאשר מינה למאמן את מומחה הזוגות קלי ג'ונס שגרם לבלייק להשתמש פעמים רבות יותר בטכניקת ההגשה והריצה לרשת.
ציוד
בלייק עבד עם חברת פרינס על מנת ליצור מחבט חדש שמשלב את טכנולוגיית O3 של פרינס. למרות זאת, בלייק לא הרגיש בנוח עם מחבט זה, ולכן הוא החליף בחזרה למחבט "דאנלופ אירוג'ל 200", ואחר כך לדגם 4D למשך שנת 2009. בלייק החליף את מחבטו למחבט של חברת וילסון מדגם wilson six one משולב עם גידי Luxilon Big Banger 16L במתיחה חזקה בתחילת שנת 2010. אולם, גם עם מחבט זה בלייק לא חש בנוח, ולראיה, בלייק החליף את מחבטו למחבט של חברת דאנלופ שוב.
לאחר אליפות ארצות הברית הפתוחה ב-2010, החל בלייק לבחון מחבטים עבור חברת הד. ספונסר הלבוש שלו הוא פילה, שהחלה לעבוד עמו בשנת 2009. זאת לאחר שבמשך מרבית הקריירה השתמש בלייק במוצרי חברת נייקי. ברשות בלייק גם קו הלבשה על שם אביו המנוח, תומאס ריינולדס.
2000-2001
בשנת 2001 בגיל 21, שיחק בלייק לראשונה במדי נבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית נגד הודו, ובכך הפך לשחקן האפרו אמריקאי השלישי במספר ששיחק עבור נבחרת ארצות הברית, אחרי ארתור אש ומאווי וושינגטון.
כאשר היה מדורג במקום ה-120 בעולם, קיבל בלייק כרטיס חופשי לטורניר סינסינטי. בלייק ניצח שחקן שעלה מהמוקדמות ואת ארנון קלמונט הצרפתי על מנת להגיע לשלב שמינית הגמר, שם פגש את פטריק ראפטר. בלייק הפסיד במערכה הראשונה בשובר שוויון, ולאחריה הפסיד גם במערכה השנייה. ראפטר, לפי האוטוביוגרפיה של בלייק, שיבח את בלייק ברשת והגדיל את ביטחונו ששאמר לו: "עכשיו אתה מאמין שאתה יכול לנצח מישהו כדוגמתי, או אפילו אותי?"
את שנת 2001 סיים בלייק כמדורג במקום ה-73 בעולם.
2002-2003
בחודש פברואר של שנת 2002, עת שיחק בטורניר ממפיס, ניצח בלייק לראשונה שחקן מהעשירייה המובילה, טומי האס, שדורג חמישי בזמנו. בלייק הגיע לגמר הטורניר, שם הפסיד לאנדי רודיק.
בחודש אוגוסט, בטורניר סינסינטי, זכה בלייק בתואר ה-ATP הראשון בקריירה והראשון מדרג המאסטרס. הדבר קרה בתחרות הזוגות, בה שיתף פעולה עם טוד מרטין. זכייה זו הפכה את בלייק לגבר האפרו אמריקאי הראשון שזוכה בתחרות בכל 101 השנים בהן התקיים הטורניר. בלייק היה גם הגבר האפרו האמריקאי הראשון שהגיע לשלב הגמר מאז 1969, שם הגיע ארתור אש לגמר תחרות הזוגות יחד עם שותפו צ'ארלי פאסרל. הישגי השיא שלו בשנה זו כללו זכייה בטורניר וושינגטון (קשה), ומשחקי הגמר בטורנירים ממפיס (קשה), וניופורט (דשא).
בתחילת שנת 2003 זכה ג'יימס בלייק ביחד עם סרינה ויליאמס בגביע הופמן, טורניר ראווה יוקרתי המתקיים בפרת' אוסטרליה. הישגי השיא של בלייק בשנה זו היו הגעה לשלב רבע הגמר בטורנירי המאסטרס שנערכו באינדיאן וולס, בסינסינטי ובמיאמי, הגעה לשלב שמינית הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה, הופעה בשלב חצי הגמר של טורניר סן חוזה, וגמר בטורניר לונג איילנד.
את שנת 2003 סיים בלייק כמדורג במקום ה-37 בעולם.
2004
בפתיחת השנה הצטוות בלייק ללינדזי דבנפורט בגביע הופמן. הצמד זכה בטורניר לאחר ניצחון 2-1 על נבחרת סלובקיה.
את שנת 2004 סיים כמדורג במקום ה-97 בעולם.
2005
פציעותיו של בלייק ובעיות אישיות שלו גרמו לו להשיג תוצאות חלשות יחסית בחצי הראשון של 2005. במהלך חודש אפריל התדרדר בלייק עד למקום ה-210 בעולם. כתוצאה מכך בחר בלייק לשוב ולשחק בסבב הצ'לנג'ר, במטרה ברורה להחזיר לעצמו מעט ביטחון עצמי ולבלות זמן רב יותר על המגרש.
אף על פי כן, בחצי השני של השנה, רשם בלייק מס' תוצאות יפות כגון רבע גמר באליפות ארצות הברית הפתוחה, שם הפסיד לפיינליסט, אנדרה אגאסי. בנוסף לכך זכה בשני תארים: בניו הייבן (קשה) ובסטוקהולם באולם, וגמר בטורניר וושינגטון.
בלייק סיים את שנת 2005 בדירוג 22 בעולם.
2006
2006 הייתה שנת השיא עבור ג'יימס בלייק. בשנה זו זכה בלייק בחמישה תארים : סידני (משטח קשה), לוס אנג'לס (משטח קשה), אינדיאנפוליס (משטח קשה), בנגקוק (משטח קשה באולם) וסטוקהולם (משטח קשה באולם). בנוסף, העפיל בלייק בשנה זו לשלב הגמר בשני טורנירים נוספים : בטורניר קווינס (משטח דשא) שבלונדון, ובטורניר אינדיאן וולס (משטח קשה) מסדרת המאסטרס. עקב הישגיו והגעתו לגמר טורניר אינדיאן וולס, העפיל ג'יימס בלייק לרשימת עשרת השחקנים הטובים ביותר בעולם, ובכך היה לאפרו אמריקאי הראשון מאז ארתור אש שמגיע להישג זה.
בלייק סיים את 2006 בדירוג השיא שלו, המקום הרביעי בעולם.
2007
שנת 2007 הייתה שנה מוצלחת גם כן לבלייק, שנה בה זכה בשני תארים בסידני (משטח קשה) ובניו הייבן (משטח קשה). בנוסף הגיע בלייק לשלב הגמר בשלושה טורנירים נוספים : דלריי ביץ' (משטח קשה), לוס אנג'לס (משטח קשה) ובסינסינטי (משטח קשה).
ב-2007 היה בלייק מעורב בתקרית מעוררת מחלוקת בטורניר לאס וגאס, לשם חזר על מנת להגן על תוארו. זה היה אחד ממספר טורנירים שבהם נוסתה שיטת משחק המבוססת על חלוקת השחקנים לבתים (בדומה למשחקי אליפות סבב המאסטרס העולמי). בלייק הפסיד במשחקו הראשון מול יבגני קורלב. קורלב הפסיד במשחקו לחואן מרטין דל פוטרו. על מנת שבלייק יעפיל לשלב רבע הגמר, היה עליו לנצח את דל פוטרו בשתי מערכות מבלי לאבד יותר מחמישה משחקונים. דבר זה יוביל לשוויון משולש שבו בלייק יהיה עם מספר המשחקונים הנמוך מכולם. במהלך משחק של בלייק מול דל פוטרו הוביל בלייק 1-6 1-3 כאשר דל פוטרו פרש. הדבר הדיח את דל פוטרו מהשוויון, מכיוון שלא השלים את אחד ממשחקיו. אי לכך, מכיוון שניצח במפגש מול בלייק, היה זה קורלב שהעפיל לשלב הבא.
בבוקר למחרת, קיבל דה וילר תגובה נזעמת כצפוי שהחלטתו הייתה לא הוגנת כלפי קורלב, ושאין לשנות את החוקים במהלך הטורניר, ללא קשר למה שקרה. כתוצאה מכך, קורלב שב לרבע הגמר. זמן קצר לאחר התקרית, ה-ATP החליט לבטל את הפורמט הנ"ל, ולהשיב את כל הטורנירים שהתנסו בפורמט למתכונתם הרגילה.
במסגרת משחקי גביע דייוויס של שנת 2007, הביסו בלייק ויתר נבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית את נבחרת שוודיה בספטמבר על מנת להגיע לגמר הגביע מול נבחרת רוסיה.
בלייק ניצח במשחקו הראשון בגמר גביע דייוויס מול מיכאל יוז'ני (וגם את משחקו השני נגד דימיטרי טורסונוב). אנדי רודיק ניצח במשחקו מול טורסונוב והאחים בריאן ניצחו את משחק הזוגות מול איגור אנדרייב וניקולאי דווידנקו, שחתם את המפגש והעניק את התואר והגביע לארצות הברית.
בלייק סיים את שנת 2007 סיים כמדורג במקום ה-13 בעולם.