cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'רארד ג'ון שייפר
נאום הסגירה
כאשר התייחס לבדיקות הבליסטיות אשר חשפו כי אף אחד מכלי הנשק שנלקחו מביתו של שייפר לא התאימו לתרמיל הקליע בקוטר 22 מ"מ שנמצא בזירת הפשע, הזכיר סטון את עדות גיסו של שייפר, שאמר כי שייפר החזיק באקדח בעל קוטר דומה אותו כינה, אשר לא נמצא בין חפציו. בעודו מרים את אחד הדפים שנמצאו בין ניירותיו של שייפר, שכותרתו הייתה , הצהיר סטון,.
לסיכום חזר סטון לאחת מאמירותיו של שותפו לצוות התביעה, שיילר, אותה אמר בנאום הסיום הראשון. לדבריו, שימש שייפר הן כתובע, שופט ומוציא להורג. סטון ביקש לצרף תוספת אחרונה, ואמר,. סטון סיים את דבריו ואמר שהראיות שהונחו לפני חבר המושבעים סותרות את טענות ההגנה לחפותו של שייפר, והפציר בהם למסור פסק דין של אשמה.
הרשעה
בתום נאומי הסיום החל חבר המושבעים לדון בדבר גורלו של שייפר, בשעה 03:45 בצהריים. לאחר חמש שעות ועשר דקות, שבו המושבעים לבית המשפט עם שני פסקי דין של אשמה ברצח מדרגה הראשונה, עליהם הכריז השופט טרוברידג' באופן רשמי בשעה 11:05 בערב. עם קבלת פסק הדין טען שייפר שוב לחפותו, ואמר לעיתונאים כי,.
דיונים אחרונים בנוגע לעונשו נפתחו ב-3 באוקטובר. צוות ההגנה טען בתוקף כי שייפר צריך להישלח לאשפוז כפוי, בהתאם ל מ-1971, בעוד שצוות התביעה ביקש עבורו מאסר עולם בבית הסוהר המדיני של פלורידה. למחרת נידון שייפר לשני מאסרי עולם, אותם היה אמור לרצות במקביל. כאשר נשאל אם ירצה לומר דברים נוספים לפני השמעת גזר הדין, טען לחפותו, וביקש להישלח לבית חולים פסיכיאטרים, ולא לכלא.
אמה של פלייס הביעה את שביעות רצונה מכך ששייפר נידון למאסר עולם ולא לעונש מוות, וסיפרה לעיתונאים כי,.
חוקים בני זמננו מציעים את האפשרות כי שייפר היה עשוי להשתחרר לאחר שריצה בין ארבע עשרה לתשע עשרה שנות מאסר, אולם תאריך שימועו הראשון לשחרור על תנאי בוטל במאי 1979, כך ששימועו הבא עשוי היה להיות רק ב-2016. שייפר ערער על הרשעתו, וטען כי מפני שלא הואשם בידי חבר מושבעים גדול הוא זכאי למשפט חדש. הערעור נדחה ביוני 1974.
מאסר
בשנים הראשונות למאסרו המשיך שייפר לטעון לחפותו בנוגע לרציחותיהן של פלייס וג'סופ, והכחיש את מעורבותו במקרי רצח והיעלמויות אחרים. הוא התעקש כי הופלל בידי מה שכינה, רשויות חוק מושחתות, ועורך הדין שלו, אלטון שוורץ, אשר התחתן עם אשתו השנייה, תרזה דין, ב-21 בדצמבר 1973. על אף שהמשיך לטעון כי מעולם לא פגש את הנערות, כינה אותן לעיתים קרובות בתור מכורות להרואין, מודיעות משטרתיות, ומופקרות. כמו כן קילל את הוריהן מספר פעמים.
לאורך מאסרו פיתח שייפר מוניטין של אסיר אדיש ושתלטן, הנחשד כמודיע שעבד לטובת הרשויות בתמורה לפריווילגיות. בשנות מאסרו הראשונות הושם בבידוד לאחר שנתפס מפר את תקנות הדואר של בית הסוהר יותר מפעם אחת, לעיתים בניסיון לשכנע אזרחים חופשיים לשלוח לו פריטי הלבשה תחתונה של נשים.
את מרבית זמנו העביר בשליחת מכתבים, ובפיתוח אותה כינה. הוא תיאר את הסוגה שהמציא ככזו אשר אינה מפארת אלימות, אלא מאפשרת לקוראים אותה לראות ולהבין מעשי רצח ונקרופיליה באור אמיתי יותר. אף על פי שטען כי כתביו היו בדיוניים לחלוטין, מספר חוקרים מאמינים שרבים מהם ממחישים את הרציחות והתקיפות שביצע לאורך השנים.
שייפר הועבר לבית הסוהר אבון פארק ב-1983, בו סייע לרשויות החוק להשיג ראיות מוצקות על מנת להבטיח את הרשעתו של הפדופיל מרווין אריק קרוס, אשר הפעיל רשת לפורנוגרפיית ילדים מתוך כותלי בית הסוהר. המידע שסיפק סייע גם להרשעתם של שני נאשמים מסיטאל ולוס אנג'לס, לכידתן של אלפי תמונות לא נאותות של ילדים אשר הוחרמו בארבע מדינות שונות, והעברתו של קרוס לבית הסוהר המדיני של פלורידה והשמתו בבידוד. שייפר עצמו הוחזר לאותו מוסד כליאה באוגוסט 1985.
כמו כן תבע שייפר את מחברי ספרי הפשע האמיתי, , ו, ואף את סוכן הבולשת לשעבר , לאחר שתיארו אותו בתור רוצח סדרתי בעבודותיהם.
סיפורת רצח
סונדרה לונדון, בת זוגו של שייפר מתקופת לימודיהם בתיכון, ראיינה אותו מספר פעמים לאחר הרשעתו, ולבסוף הפכה לשותפה בקריירה שלו כסופר, תחת הסוגה שהמציא, סיפורת הרצח. מאוחר יותר פרסמה לונדון קובץ סיפורים וציורים הנקרא על שם הסוגה, סיפורת רצח, שיצא לאור ב-1990. ספר נוסף, מעבר לסיפורת הרצח, פורסם כעבור שנתיים. המעשיות המתוארות בשני הספרים מאופיינות בתיאורים גרפיים ארוכים של עינויים אלימים כלפי נשים צעירות, המסתיימים ברציחתן והטלת מומים בגופן, בדרך כלל מנקודת מבטו של הרוצח, המוצג כמעט תמיד בתור שוטר מושחת.
שייפר המשיך להתעקש בתוקף שהסיפורים שכתב היו בדיוניים לחלוטין וכי החל לכתוב סיפורת מאותו הסוג במהלך שנות ה-60. לדבריו, שאב את ההשראה למעשיותיו לאחר שצפה בסרט הגור בבימויו של הרשל גורדון לואיס מ-1963. על אף כן, רשויות החוק ראו את סיפוריו כתיאורים מעורפלים של פשעיו האמיתיים. במכתבים פרטיים ששלח לעורך דינו הודה שייפר שהשערות אלו היו למעשה נכונות, ואף כתב כי אחד הסיפורים, שדי הרצח, תיאר את רציחתן של בריסקולינה ופרמר.
גרסה מתוקנת של ספרו אשר פורסמה לאחר מותו הציגה מספר סיפורים ומאמרים משני הספרים הראשונים, יחד עם קובץ מכתבים שכתב ללונדון, בהם נטל את האחריות על רציחתן של עשרות נערות ונשים צעירות. כמו כן הזכיר את הרוצח הסדרתי טד בנדי, אותו כינה טירו, קרי טירון או חייל צעיר, אשר לדבריו העריץ אותו וקינא בו בעת ובעונה אחת. שייפר האשים את בנדי בכך שהעתיק את פשעיו וניסה לחקות אותו.
לונדון הבחינה כי בזמן ששלחו מכתבים זה לזה, טען שייפר לחפותו בפני הציבור ואיים לתבוע את כל מי שתייג אותו כרוצח סדרתי. במכתב אחד שקיבלה כתב כי החל לרצוח נשים ב-1965, כאשר היה בן תשע עשרה. במכתב אחר נטל אחריות על היעלמותן של שתי תלמידות בית ספר בדצמבר 1969, ונדי סטיבנסון בת השמונה ופגי ראן בת התשע. לפי הכתוב, חטף אותן שייפר בפומפנו ביץ' ואכל את גופותיהן, אולם מבחינה רשמית, המשיך להכחיש כל קשר למעורבות במקרה.
שיתוף הפעולה בין לונדון לשייפר תם ב-1991, זמן מה לאחר שהכחישה באופן פומבי את טענותיו כי לא היה יותר מאשר שכעת עסק בכתיבת ספרות זוועתית. לאחר שלמד שייפר על מעשיה איים לכאורה על חייה. אחת מהתביעות הרבות שהגיש הופנתה נגדה והאשימה כי הגדירה אותו כרוצח סדרתי בפורמט כתוב. כתב ההגנה שהגישה לונדון כנגד ההאשמות הכיל חמש מאות צילומים של מכתבים מפלילים אשר נכתבו בכתב ידו של שייפר. לאחר שראה את הראיות דחה השופט את תביעתו של שייפר. התביעות שהגיש נגד וילסון וניוטון נדחו גם הן, לאחר שלונדון העבירה להם את ראיותיה.
מוות
שייפר נדקר למוות על רצפת תאו בידי אסיר אחר ב-3 בדצמבר 1995. הוא נדקר ארבעים פעמים בראשו, בפניו, בצווארו ובגופו, גרונו שוסף, עינו הימנית רוטשה, וכמה מצלעותיו נשברו. גופתו התגלתה לאחר שאחד האסירים בבית הסוהר הודיע לסגל הסוהרים על מותו.
הגרסה שנמסרה מטעם בית הסוהר ומשרד התובע המחוזי גרסה כי האסיר וינסנט פאוסטינו ריברה בן השלושים ושתיים, רצח את שייפר על רקע ויכוח שניהלו השניים יומיים לפני כן, בנוגע למי מהם יקבל את כוס המים החמים האחרונה שנותרה בידיהם. ריברה הורשע ברצח של שייפר ב-1999, ונידון לחמישים ושלוש שנים ועשרה חודשי מאסר אשר צורפו באופן מצטבר למאסר העולם ועשרים שנות המאסר שכבר ריצה, בגין רצח כפול שביצע בטמפה ב-1990. ריברה מעולם לא הודה ברצח או חשף את מניעיו.
האמונה הרווחה היא ששייפר נרצח מאחר ששימש כמודיע בבית הסוהר, היות שבשנה שקדמה לרצח שלו נהגו האסירים להשליך עליו צואת אדם, ואף הציתו את תאו פעמיים. מספר דיווחים חשפו כי קצין המודיעין שהפעיל אותו אישר כי הרצח נבע כתוצאה ישירה של הדלפותיו, בייחוד לאחר שהעביר לרשויות מידע מסווג בדבר אסיר בעל מוניטין וכוח רב ששהה בין כותלי בית הסוהר באותה העת.
לאחר ששמעה על מותו של שייפר, סיפרה אמה של ג'ורג'יה ג'סופ לעיתונות כי תמיד ראתה את הרצח של שייפר כמקרה של צדק איטי, והוסיפה,. סיירוס טרוברידג', השופט במשפטו של שייפר, אמר כי.
בזמן מותו של שייפר, חוקרים ממחוז ברוארד הכינו נגדו תיק חדש עם אישומי רצח נוספים בגין שלושה מקרי רצח לא פתורים, במידה מסוימת על מנת להבטיח כי לעולם לא יהיה אדם חופשי שוב.
שריף רוברט קראודר, אשר שימש כממונה על שייפר לאורך ארבעה שבועות ביולי 1972, נזכר במקרה בו חטף את ולס וטרוטר, ואמר כי. אחד מעמיתיו של קראודר טען כי.
קורבנות אפשריים
לא קיים קונצנזוס ודאי או מוחלט בנוגע לשאלה מתי או איפה החל שייפר לרצוח. כפי שאמר בעצמו מתוך כותלי בית הסוהר ב-1995, המספר האמיתי של קורבנותיו לעולם לא יתגלה. בזמן מאסרו נהג לעודד השערות שונות בנוגע למספר הנשים שרצח, ובאותה נשימה גם הכחיש את כל ההאשמות נגדו, וטען כי הניירות שנמצאו בביתה של אמו היו בדיוניים.
מחבר הפשע האמיתי פטריק קנדריק טען כי לדעתו החל שייפר לבצע את רציחותיו ב-1969, ואמד את מספר קורבנותיו בכאחד עשר, אף על פי שהאמונה הרווחת היא ששייפר רצח לכל היותר עשרים ושמונה נשים.
The Paris Review
The Paris Review הוא רבעון ספרותי בשפה האנגלית שהוקם בפריז בשנת 1953 על ידי הרולד ל. יומס, פיטר מת'ייסן וג'ורג' פלימפטון. בחמש השנים הראשונות שלו, פרסם The Paris Review יצירות מאת ג'ק קרואק, פיליפ לארקין, ו"ס נייפול, פיליפ רות', טרי סאות'רן, אדריאן ריץ', איטלו קלווינו, סמואל בקט, נאדין גורדימר, ז'אן ז'נה ורוברט בליי.
סדרת "יוצרים ליד שולחן העבודה" של הרבעון כוללת ראיונות עם עזרא פאונד, ארנסט המינגוויי, ת"ס אליוט, חורחה לואיס בורחס, ראלף אליסון, ויליאם פוקנר, ת'ורנטון ויילדר, רוברט פרוסט, פבלו נרודה, ויליאם קרלוס ויליאמס, ולדימיר נבוקוב, ומאות יוצרים אחרים. מבקר הספרות ג'ו דייוויד בלאמי כינה את הסדרה "אחת מפעולות השימור התרבותיות המתמידות ביותר בהיסטוריה של העולם".
הרבעון העתיק את מטהו מפריז לניו יורק בשנת 1973. פלימפטון ערך את ה־Review מיום היווסדו ועד מותו ב־2003. בריג'יד יוז נכנסה לתפקיד "עורכת בפועל" (היא סירבה להשתמש בתואר "עורכת" מתוך כבוד לפלימפטון) מ־2003 עד 2005. אחריה הגיעו פיליפ גורביץ', מ־2005 עד 2010, לורין שטיין מ־2010 עד 2017, אמילי נמנס מאפריל 2018 עד מרץ 2021, ומאז מכהנת אמילי סטוקס כעורכת.
היסטוריה
דבר המערכת, שחיבר ויליאם סטיירון עבור הגיליון הראשון, תיאר את מטרת כתב העת כך: "The Paris Review מקווה להדגיש יצירה – סיפורת ושירה – לא תוך הדרת כל ביקורת, אלא רק כדי להזיז את הביקורת מהמקום המרכזי שהיא תופסת ברוב כתבי העת הספרותיים. […] אני חושב ש־The Paris Review צריך לקבל אל בין דפיו את האנשים הבאים: הסופרים הטובים והמשוררים הטובים, אלה שאינם הולכים בתלם ואלה שאינם ששים אלי ויכוח. ובלבד שיהיו טובים."בנוסף למייסדי כתב העת, נמנו על עורכיו הראשונים גם ויליאם פן דובואה, תומאס גינצבורג, וג'ון טריין. המוציא לאור הראשון של הרבעון היה הנסיך סדראדין אגא חאן. דובואה, עורך האמנות הראשון של כתב העת, עיצב את לוגו הנשר שלו כך שיהא בעל משמעות לאמריקאים ולצרפתים כאחד: נשר אמריקאי אוחז בעט וחובש מצנפת פריגית.
לאחר מות פלימפטון ב־2003 נכנסה בריג'יד יוז לתפקיד העורכת, וכיהנה בו עד מארס 2005. פיליפ גורביץ' מונה לעורך אחריה. במהלך כהונתו של גורביץ', החל ה־Review לשלב יותר יצירות עיוניות, ולראשונה החל לפרסם באופן קבוע כפולה צילומית. כתב העת הוציא לאור ארבעה כרכים של ראיונות מדפי The Paris Review, בהוצאת Picador, מ־2006 עד 2009. גורביץ' הודיע על עזיבתו בסתיו 2009, באומרו שברצונו להתרכז יותר בכתיבתו.
ב־2007 פורסמה כתבה ב"ניו יורק טיימס" לפיה העורך המייסד מת'יסן היה סוכן CIA, אך קבע שכתב העת שימש כיסוי, ולא כר פעולה, לפעילות הריגול של מת'יסן. בראיון ב־27 במאי 2008 בתוכנית של צ'ארלי רוז, הצהיר מת'יסן שהוא "המציא את The Paris Review ככיסוי" לפעילות ה־CIA שלו. מת'יסן טען כי הרבעון לא היה חלק ממיזם הקונגרס לחופש תרבותי (CCF), הארגון אשר שימש את ה־CIA לנתינת חסות למגוון כתבי עת ספרותיים; ברם, מתעודות עולה כי The Paris Review הרוויח כלכלית ממכירת רשות לפרסם מאמרים מתוכו בכתבי עת של CCF.
לורין סטיין מונה לעורכת של The Paris Review באפריל 2010. הוא פיקח על עיצוב מחדש של המהדורה המודפסת של המגזין ושל אתר האינטרנט שלו, שניהם זכו לשבחי המבקרים. בספטמבר 2010, ה-Review הפך לזמין באינטרנט את כל ארכיון הראיונות שלו. ב-6 בדצמבר 2017, סטיין התפטר על רקע חקירה פנימית על התנהגותו המינית המינית כלפי נשים שעבד איתן במגזין.
באוקטובר 2012 פרסם The Paris Review אנתולוגיה, "Object Lessons", ובה מבחר בן עשרים סיפורים קצרים מארכיון כתב העת, כל אחד עם הקדמה מאת סופר בן זמננו, כגון ג'פרי יוג'נידיס (שתרם הקדמה לסיפור מאת דניס ג'ונסון), לידיה דייוויס (שתרמה הקדמה לסיפור מאת ג'יין בולס), ואלי סמית' (שתרמה הקדמה לסיפור מאת לידיה דייוויס).
בנובמבר 2015 פרסם הרבעון אנתולוגיה של כתיבה חדשה, לראשונה מאז 1964, בשם The Unprofessionals: New American Writing from The Paris Review, ובה יצירות מאת סופרים ידועים כגון זיידי סמית', בן לרנר וג'ון ג'רמיה סאליבן, כמו גם סופרות ותיקות פחות כמו אמה קליין, אוטסה מושפג, אלכסנדרה קלימן ואנג'לה פלורנוי.
ה־Review פרסם כמה סופרים צעירים שהגיעו בהמשך לקריירות מפוארות, ובהם אדריאן ריץ', ו"ס נייפול, פיליפ רות', ט"ק בויל, מונה סימפסון, אדוארד פ' ג'ונס וריק מודי. קטעים מהרומן "מולוי" מאת סמואל בקט הופיעו בגיליון החמישי של כתב העת. הוא אף היה בין הראשונים שהכירו בערך יצירתו של ג'ק קרואק, כאשר התקבל לפרסום סיפורו הקצר "הנערה המקסיקנית" ב־1955. יצירות נוספות שהופיעו לראשונה ב־The Paris Review הן Last Comes the Raven מאת איטלו קלווינו, "להתראות קולומבוס" מאת פיליפ רות', Alice מאת דונלד ברתלמי, The Basketball Diaries מאת ג'ים קרול,The Far Tortuga מאת מת'יסן, The Virgin Suicides מאת ג'פרי יוג'נידיס, ו"התיקונים" מאת ג'ונתן פרנזן.
הדפסים וכרזות
בשנת 1964, יזם The Paris Review סדרה של הדפסים וכרזות של אמנים עכשוויים, במטרה לבסס מערכת יחסים מתמשכת בין עולמות הכתיבה והאמנות החזותית. דרו היינץ, בשעתו המוציא לאור של כתב העת, חלק את הקרדיט עם ג'יין וילסון על היוזמה לסדרה. בחצי המאה מאז הקמתה, הציגה הסדרה אמנים ניו יורקיים בולטים בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה, ביניהם לואיז בורז'ואה, וילם דה קונינג, דייוויד הוקני, הלן פרנקנטלר, קית' הרינג, רוברט אינדיאנה, ג'ימי ארנסט, אלכס כץ, אלסוורת' קלי, סול לויט, רוי ליכטנשטיין, רוברט מאת'רוול, לואיז נבלסון, קלאס אולדנבורג, רוברט ראושנברג, לארי ריברס, ג'יימס רוזנקוויסט, אד רושה, ואנדי וורהול.
פרסים
מדי שנה מעניק הרבעון שלושה פרסים: המגלן של The Paris Review; פרס פלימפטון; ופרס טרי סאת'רן להומור. את הזוכים בוחרים עורכי כתב העת מבין היצירות שפורסמו בשנה הקודמת בין דפיו, ואין תהליך מועמדות. מציינים וחוגגים את הזוכים ב"הילולת האביב" השנתית (ר' להלן).
הילולת האביב
הילולת האביב של הרבעון היא גאלה שנתית לכבוד סופרים וכתיבה אמריקאים. ההילולה "מאחדת דמויות מובילות ופטרונים של אמנות וספרות אמריקאיות מכל רחבי ניו יורק כדי לחלוק כבוד לסופרים מצטיינים בשלבים שונים של הקריירה שלהם". ההכנסות מהנשף מועברות לקרן בשם The Paris Review Foundation, ארגון ללא מטרות רווח שהוקם על ידי המייסדים השותפים בשנת 2000 כדי להבטיח את עתידו של כתב העת.
סוזן ברדן
סוזן ברדן (באנגלית: Suzanne Burden; נולדה ב-1958) היא שחקנית בריטית.
ביוגרפיה
ברדן כיכבה במספר תסכיתי דרמה עבור ה-BBC, ולצדו של ביל ניי הופיעה בקומדיות "Charles Paris" מאת סיימון ברט.
ברידג'ט וילסון
ברידג'ט וילסון (באנגלית: Bridgette Wilson; נולדה ב-25 בספטמבר 1973) היא שחקנית, דוגמנית וזמרת עבר אמריקאית.
ביוגרפיה
וילסון נולדה בעיירה קטנה בעיר גולד ביץ' באורגון, בתם של קתי ודייל וילסון. למדה בתיכון גולד ביץ' בעיר שם התחרתה בנבחרת הכדורעף, וסיימה את לימודיה שם ב-1991.
קריירה
את קריירת המשחק החלה ב-1992 באופרת הסבון "סנטה ברברה" ובסדרה "הצלצול הגואל". ב-1993 שיחקה את בתו של ארנולד שוורצנגר בסרט "אחרון גיבורי הפעולה". בשנת 1995 שיחקה בסרט "מורטל קומבט" המבוסס על משחקי הווידאו באותו שם, בסרט הקומדיה "בילי מדיסון" ובסרט הביוגרפי "ניקסון" על ריצ'רד ניקסון. בשנת 1996 שיחקה בסרט הדרמה "תקווה מחודשת". בשנת 1997 שיחקה בסרט "אני יודע מה עשית בקיץ האחרון" כאחותה של שרה מישל גלר. בשנת 1998 שיחקה בדרמה הקומית "מסונוור". בשנת 1999 שיחקה בסרט האימה "הבית על הגבעה הרדופה" ובסרט "אהבה גורלית".
בשנת 2001 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "מארגנת החתונות" ובשנת 2002 שיחקה בפרק בסדרה "פרייז'ר" ברשת NBC.
שגריר ארצות הברית בישראל
שגריר ארצות הברית בישראל (באנגלית: United States Ambassador to Israel) הוא הנציג הרשמי של ארצות הברית במדינת ישראל.
ברידג'ט וילסון
קריירה
בשנת 2006 וילסון כיכבה בהפקה של "מופע האימים של רוקי" באוף ברודוויי. בשנה זו הייתה גם חלק מצוות השופטים של תחרות מיס יוניברס.
שגריר ארצות הברית בישראל
מושבו של השגריר הוא בשגרירות ארצות הברית בישראל הממוקמת ממאי 2018 בירושלים.
ברידג'ט וילסון
חיים אישיים
בשנת 2000 נישאה לטניסאי העבר פיט סמפרס, ולהם שני בנים; כריסטיאן צ'ארלס (נולד ב-2002), וריאן ניקלאוס (נולד ב-2005). ב-2014 השניים רכשו בית בשכונת בל אייר, לוס אנג'לס.
שגריר ארצות הברית בישראל
בנוסף לשגרירות בירושלים, לארצות הברית סניף שגרירות הממוקם בתל אביב.
השגריר
השגריר הראשון של ארצות הברית בישראל היה ג'יימס מקדונלד. שעות לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, הכירה ארצות הברית בישראל דה פקטו, ומקדונלד מונה בחודש אוגוסט 1948 לנציג הדיפלומטי הראשון של ארצות הברית בישראל בדרגת ציר. לאחר הכרתה דה יורה של ארצות הברית במדינת ישראל ב-1 בפברואר 1949, הועלה מקדונלד מדרגת ציר לדרגת שגריר.
במהלך קמפיין הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, הכריז המתמודד לנשיאות דונלד טראמפ, כי יעביר את שגרירות ארצות הברית מתל אביב לירושלים. ב-6 בדצמבר 2017 הכריז הנשיא טראמפ בנאום ירושלים על כך שארצות הברית מכירה רשמית בירושלים כעיר הבירה של מדינת ישראל, וכן על כוונתו להתחיל בהכנות להעברת שגרירות ארצות הברית בישראל מתל אביב לירושלים. ב-14 במאי 2018 עברה השגרירות מתל אביב לירושלים.
שגריר ארצות הברית בישראל הנוכחי הוא תומאס ריצ'רד ניידס.
ניידס הודיע כי יסיים את תפקידו באוגוסט 2023, ולאחר מכן תחול הורדת רמת היחסים הדיפלומטיים ביחסי ארצות הברית–ישראל. לראשונה מאז קום המדינה לא ימונה שגריר חדש, ומי שתמלא את התפקיד היא סטפני האלט, ממלאת מקום מהדרג הנמוך.
בית השגריר
השגריר מתגורר בבית שנבנה עבורו בתחילת שנות ה-60, ברחוב גלי תכלת 40 בהרצליה פיתוח. הבית, בשטח של כ-1,000 מטר רבוע, ממוקם בתוך מתחם בן חמישה דונם (מהם שני דונם של שטח פתוח) הקרוב למצוקים שמעל לחוף הים.
טריאתלון באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
תחרויות הטריאתלון באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) התקיימו בין ה-18 באוגוסט וה-20 באוגוסט 2016 במבצר קופקבנה. זוהי הפעם החמישית בה מתקיימות התחרויות במסגרת האולימפיאדה. במסגרת התחרויות התקיימו תחרות נפרדות לגברים ולנשים. בכל תחרות השתתפו 55 ספורטאים. רון דרמון, הטריאתלט הישראלי, היה הישראלי הראשון שמשתתף בתחרויות, אותן סיים במקום ה-26. אליסטר בראונלי הבריטי זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בתחרות הגברים, והפך לטריאתלט הראשון שעושה זאת.
התחרות כללה שחייה למרחק של 1.5 קילומטרים, רכיבה על אופניים למרחק 40 קילומטרים וריצה למרחק 10 קילומטרים.
דירוג מקדים
שלב הדירוג המקדים החל ב-10 במאי 2014 והסתיים ב-15 במאי 2016 ובסיומו נקבעו 110 הספורטאים שהתמודדו בסופו של דבר באולימפיאדה (בחלוקה שווה בין גברים לנשים). על מנת לזכות בכרטיס למשחקים האולימפיים נדרשו הספורטאים לעמוד באחד הקריטריונים הבאים: לזכות באליפות היבשת, לסיים באחד משלושת המקומות הראשונים באירוע הדירוג של איגוד הטריאתלון העולמי, להיות בין 140 המדורגים הראשונים בסבב הטריאתלון העולמי לשנת 2015 או בטבלת הדירוג הכללית.
כמארחת המשחקים זכתה ברזיל בכרטיס נוסף, בנוסף לשניים שלהם הייתה זכאית. לאחר דירוג הספורטאים נותרו חמישה מקומות פנויים, אותם העניק האיגוד העולמי בהתאם למיקום בדירוג העולמי.
ישראל הטריאתלון
רון דרמון זכה בכרטיס לאולימפיאדה לאחר שדורג במקום ה-52 בעולם והפך לישראלי הראשון המשתתף בתחרויות. אחרי שלב השחייה בתחרות דורג במקום ה-34 מתוך 55 מתחרים, ברכיבה על אופניים הצליח לשפר את מקומו וסיים במקום ה-28. בשלב הריצה הצליח להיכנס לעשרים הראשונים, אך לקראת סיום הריצה נחלש וסיים את התחרות במקום ה-26.
יצחק זאב ידלר
הרב יצחק זאב גולדברג-ידלר (יידיש:יאדלר, יאדלער, תר"ג, 1843 - י"ב בסיוון תרע"ז, יוני 1917) היה ירושלמי, מחבר הפירוש "תפארת ציון" על המדרש רבה. אביו של ה"מגיד הירושלמי", הרב בן ציון ידלר.
ביוגרפיה
נולד במיאדל הסמוכה לווילנה לרבי יהודה דוד מלשקביץ וגיטל בת ר' בנימין ממיאדל. למד בישיבות באזורו. בבחרותו נודע בהתמדתו ובהתייחדותו בחזרות על לימודו. נישא למלכה, בת ר' יצחק הלוי קראניק מהורודנה. לאחר נישואיו התגורר על יד חמיו, ואשתו ניהלה חנות מכולת כשהוא שוקד על תלמודו.
עוד לפני נישואיו דיבר עם אשתו על כך שהוא רוצה לעלות לארץ ישראל. מספר שנים לאחר נישואיהם, שוטר מקומי גזז לו אחת מפאותיו, ובעקבות זאת התחזקה תוכניתו לעלות לארץ ישראל. באותם הימים, היה זה מעשה נדיר שאברך צעיר עולה לארץ ישראל ורבני הורודנה, רבי נחומק'ה שמש ורבי נחום רייצעס, ניסו להניאו ממעשהו, אך הוא התעקש. לבסוף, העניק לו רבי נחומק'ה את ברכתו, כשהוא מבקש ממנו לשלוח לו פירוט על נסיעותיו ועל השתקעותו בארץ ישראל. רבי יצחק זאב עלה לארץ ישראל בשנת תרכ"ז, עם אשתו, שני ילדיו וילדה יתומה שגידל בביתו, והתיישבו בירושלים. בהמשך עלו חמיו וחמותו ארצה.
בהגיעו ארצה, הפסיד את כספו לאחר שרומה וקנה חביות ספירט ריקות, זאת בנוסף להוצאות רפואיות ומחיה שכילו את כספו. כעבור שנה, פתחה אשתו חנות ברחוב היהודים, ובעלה לימד אותה ארמית, על מנת שתוכל להבין מעט את השפה הערבית. החנות הכניסה רווחים רבים, והם הרוויחו את הפסדיהם מתחילת דרכם בארץ ישראל.
נפטר בשבת, י"ב בסיוון תרע"ז. על פי המסופר, הוא אמר שאינו רוצה לראות את הבריטים, עקב הצלב שעל דגלם.
משפחה
אביו היה בנו של רבי יוחנן מלשקביץ מווילנה, בנו של רבי חיים זלאטנער אפרתי, תלמידו של הגר"א וחברותא של רבי חיים מוולוז'ין. על פי המסורת במשפחה, הם משבט אפרים, ומכאן שמו של אבי סבו.
מדודיו היו רבי אהרן מלשקביץ, מגיד מישרים בהורודנה ומחבר "נזר אהרן" על מגילת קהלת ורבי חיים שמעון מלשקביץ, מו"צ בקאמין ובהמשך רבה של בראשוב.
ילדיו: אסתר מלכה (נתנזון) - עלתה עמו בגיל 4, בצעירותה ירדה מהארץ, היא נפטרה בקנדה בגיל 57, בינואר 1923. ר' אברהם יוחנן - תלמיד חכם ומקובל, מתלמידי ישיבת עץ חיים. בריינא - נולדה בירושלים סמוך לעלייתם, ונפטרה כעבור מספר חודשים. רחל לאה- נשרפה לאחר אירוסיה. הרב בן ציון - "המגיד הירושלמי". נקרא על שם ארץ ישראל. חאשע ראשע- אשת הרב אהרן שיפמן, ר"מ בישיבת עץ חיים. איטה - אשת הרב יהודה לייב רבינוביץ, מלומדי עץ חיים ושער השמיים. רבי רפאל חיים בנימין אפרים - מלמד בעץ חיים. חיה רבקה - אשת הרב שאול זאב גולומב.
יחסי ארמניה–קטר
היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת ארמניה לבין מדינת קטר כוננו ב-5 בנובמבר 1997.
מבחינה היסטורית, היחסים הדיפלומטיים בין ארמניה לקטר התאפיינו במתיחות עקב תמיכתה של קטר באזרבייג'ן במלחמת נגורנו קרבאך. אף על פי כן, עקב הרצון של ארמניה לפתח קשרים ענפים עם מדינות המפרץ, חלה התחממות ביחסים בין שתי המדינות.
בשנת 1999 הגיע שר החוץ הארמני לקטר. היה זה הביקור הראשון של איש ממשל ארמני בכיר במדינה. בשנת 2002, ביקר לראשונה גם נשיא ארמניה בקטר.
ארמניה לא פתחה שגרירות בקטר. נכון ל-2016, משמשת השגרירות הארמנית באיחוד האמירויות הערביות גם כשגרירות בקטר. בניגוד לכך, קטר פתחה שגרירות בארמניה בפברואר 2015 ושגריר קטר הנוכחי בארמניה הוא חמד בן עטייה אאל סולאיטי. זמן קצר לאחר פתיחת השגרירות הקטרית בארמניה, נפגשו שרי החוץ הקטרי והארמני במינכן שבגרמניה ודנו על קשרי התיירות ופיתוח קשרים עסקיים בין משקיעים משתי המדינות. בנוסף דנו השניים על המצב במזרח התיכון ועל דרכים אפשריות להביא לשלום באזור. במקביל לכך, הודיעה קטר כי היא בעד מציאת פתרון יצירתי לסכסוך נגורנו-קרבאך בין אזרבייג'ן לארמניה והוסיפה כי היא תומכת בהפשרת היחסים בין אזרבייג'ן לארמניה.
עונת 2011 בגביע ליברטדורס
התחרות הסתיימה בניצחון של סנטוס, וזאת בפעם השלישית בתולדות המועדון.
מתכונת התחרות
בתחרות השתתפו 38 קבוצות:
בתחילה 12 קבוצות (1 מכל המדינות המשתתפות ו-2 מברזיל) התחרו על 6 מקומות במשחקי הבתים. בשלב הראשון הקבוצות חולקו ל-8 בתים, ושתי קבוצות מכל בית העפילו לשלב השני. החל מהשלב השני הקבוצות שיחקו בשיטת נוקאאוט.
בכל השלבים נערכו משחק בית ומשחק חוץ. על ניצחון הוענקו שלוש נקודות ועל תיקו נקודה בודדת.
במידה ומספר קבוצות בבית סיימו עם אותו מספר נקודות, ההכרעה הייתה נקבעת לפי סדר חשיבותם של התנאים הבאים: יתרון בהפרש שערים, יתרון בשערים שנכבשו, חוק שערי חוץ, בעיטות עונשין. בסדרת הגמר חוק שערי חוץ לא בתוקף. במקומו הייתה תוספת זמן ובעיטות עונשין במידת הצורך.
הקבוצות דורגו בהתאם להישגיהן בשלב הבתים: 1-8 מנצחות הבית, 9-16 הקבוצות שסיימו במקום השני.
אביגדור הורוויץ
אביגדור (ויקטור) בנדיקט הורוויץ (19 באפריל 1948–20 בינואר 2013) היה פרופסור מן המניין במחלקה למקרא, ארכאולוגיה והמזרח הקדום באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע.
צבים ימיים
צבים ימיים (שם מדעי: Cheloniidae) הם המשפחה הגדולה ביותר של צבי ים היום. במשפחה יש 5 סוגים ו-6 מינים (רובם יחידים בסוגם). אלו הם צבים החיים באוקיינוס, בעיקר באזורים הטרופיים, כל חייהם ורק הנקבות עולות לחוף להטיל ביצים. כל צבי הים נמצאים בסכנת הכחדה עקב עליית פני הים, ציד ופגיעה בשמורות החוף, בהם באות הנקבות כל שנה להטיל ביצים, אותם הם מוצאות על ידי שימוש בשדה מגנטי של כדור הארץ. עוד סכנות הם ספינות ואופנועני ים שהצבים נתקלים בהם ונפצעים, שקיות פלסטיק שנראות כמו מדוזה והצבים אוכלים אותם ונחנקים, זיהום ממי שופכין תעשייתיים וכן רשתות דיג התופשות את הצבים ולא מאפשרות להם לעלות לנשום והם טובעים.
אביגדור הורוויץ
ביוגרפיה
בשנת 1967 שהה בירושלים ולמד לימודי יהדות וארץ ישראל במכון גרינברג ובאוניברסיטה העברית בירושלים, שם הושפע ממורו לתנ"ך ולמדרש ואגדה ד"ר גבריאל כהן שהעניק לו גישה ספרותית לתנ"ך.
צבים ימיים
לחופי ישראל מגיעים ארבעה מינים: צב ים ירוק, צב ים חום, צב ים קרני וצב ים זיתני.
אביגדור הורוויץ
ביוגרפיה
עלה לישראל ב-1969, למד לתואר שני בחוג למקרא באוניברסיטה העברית בשנים 1970 - 1975. כתב תזה בהנחיית פרופסור מנחם הרן, על הנושא "טקסי חנוכת מקדשים במקרא והשוואה לחומר חוץ-מקראי." למד לדוקטורט במחלקות למקרא ואשורולוגיה בהדרכתם של פרופ' מנחם הרן ופרופ' אהרן שפר. נושא עבודת הדוקטורט היה: "בניית בתי מקדש במקרא לאור כתבים מסופוטמיים ושמיים צפון-מערביים." הורוויץ הושפע ממוריו הפרופסורים שלום פאול, משה וינפלד, משה גרינברג, מנחם הרן, אהרון שפר ובמיוחד חיים תדמור. בשנים 1971–1976 שימש כעוזר הוראה בחוג למקרא ובבית הספר לתלמידי חו"ל באוניברסיטה העברית. בשנים 1979–1983 לימד במחלקה לאשורולוגיה באוניברסיטה העברית. בשנת 1984 מונה למורה מן החוץ במחלקה למקרא ומזרח קדום באוניברסיטת בן-גוריון, ב-1986 מונה למרצה, ב-1991 קודם למרצה בכיר, ב-1992 קיבל קביעות, ב-1994 מונה לפרופסור-חבר וב-1999 מונה לפרופסור מן המניין. שהה בשבתונים כעמית מחקר במכון אננברג למדעי היהדות בפילדלפיה, שהסתנף לאוניברסיטת פנסילבניה (1992-1991), ואחרי כן שימש כעמית מחקר במכון שירש אותו, המרכז למדעי היהדות של אוניברסיטת פנסילבניה (1998-1997). הוא חבר מערכת "חקרי מועד" ו"שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום", והיה חבר במערכת של "עולם התנ"ך", ושל כתב העת "בית מקרא".
אביגדור הורוויץ היה נשוי לאן מבית רושבלב, ד"ר לארכאולוגיה פרה-היסטורית העובדת כעורכת באגף הפרסומים של רשות העתיקות ולהם בן אחד, דניאל.
מחקריו
אביגדור הורוויץ היה חוקר מקרא ואשורולוג, וכינה עצמו בכינוי שהוצע לו על ידי מורו פרופ' חיים תדמור cuneo-biblist. הוא נהג במחקריו לצרף את שני התחומים הללו ולנקוט בגישה השוואתית, אם כי גם פרסם מחקרים בכל אחד מהתחומים בנפרד. כשצירף את שני התחומים, הביא לחומר האשורולוגי שיטות פרשניות וספרותיות מתחום חקר המקרא וכשניגש לטקסט המקראי, הביא ידע מהתחום האשורולוגי העשוי לעזור בהבהרת המקרא; ובשתי הגישות הוא השתדל לשמור על האוטונומיה המושגית של התרבויות שהוא משווה.
בתי מקדש ופולחן
הורוויץ עסק בבתי מקדש ופולחן בעיקר במקרא, הוא ניסה להאיר את הפולחן המקראי בעזרת חומר ממסופוטמיה. ספרו הראשון "בנה בניתי בית זבול לך. בניית בתי מקדש במקרא לאור כתבים מסופוטמיים ושמיים צפון-מערביים" הוא עיבוד והרחבה מהותית של עבודת הדוקטורט שלו. בספר זה ניתח את סיפור בניית בית המקדש על ידי שלמה (מלכים א ה-ט) וניסה להראות שהוא כתוב על-פי דגם ספרותי של סיפורי בנייה הידוע לנו ממסופוטמיה, וזהו דוגמה לטיפוס ספרותי שהגיע ממסופוטמיה. בנוסף לכך עסק ברעיונות הנוגעים לבניית בית-המקדש כגון הצורך באישור אלוהי לבנות, טקסי חנוכה, והשכר שהמלך הבונה מקבל תמורת מעשיו. העיסוק בבניית בתי מקדש הביאו במשך השנים לעסוק גם בצורת בית-המקדש, עיצובו וסמליותו, ויש לו שורת מאמרים על הצורה, העיצוב, התפקיד והסמליות של מקדש שלמה (הבית הראשון), וגם בזה הוא נעזר בהשוואת תיאור בניית בית המקדש עם תיאורים מסופוטמיים שנמצאים על פי רוב בכתובות מלכים.
במחקרים האלה הורוויץ מנתח את הטקסט המקראי ומנסה להביא חומר כתוב ואומנותי/איקונוגרפי מהמזרח הקדום על מנת להאיר את הטקסט המקראי. ניתן לראות שבית המקדש הוא הבית שבו שוכן האלוהים והוא גם בית אלוהי, מעין גן עדן, גן שעשועים של האל. כמו כן עסק בתפקידי כלי הפולחן שהיו במקדש. לאחר מכן הוא חקר במאמריו את התפישה של נוכחות האל במקדש. גם בשנות האלפיים עסק קצת בבית השני, גם בבנייתו וגם בתפישה וזה קשור לתפישת האלוהות או הימצאות האלוהים במקדש.
קריאות ספרותיות של ספרות מונומנטלית אכדית
העיסוק בסיפורי בנייה הביא את הורוויץ לערוך ניתוחים ספרותיים של כתובות מלכים אשוריות ובבליות, המתארות בסופן מפעלי בנייה (כגון כתובותיהם של סרגון, אסרחדון ואשורבניפל מלכי אשור). במקרים רבים החלק העיקרי בכתובת המלכים מספר על מפעל בנייה מסוים, המלך משפץ בניין ישן או בונה בניין חדש, אך רוב הכתובת מיועדת לתיאור כיבושיו של המלך והישגיו המדיניים ורק בסופה מופיע בקצרה תיאור הבנייה, ומכאן שהכתובת הופכת למקור היסטורי. הורוויץ עסק בהיבטים הספרותיים של הכתובות האלה, ובעיקר מה ניתן להבין מניתוח ספרותי לגבי המשמעות והמסר של הכתובות האלה שהן כתובות תעמולה אידאולוגיות. הוא ניסה להבין את המסר של הכתובות מעבר לפרטים הבודדים.
סוג מיוחד של כתובת מונומנטלית הוא אבן כודורו (המתורגם על פי רוב "אבן גבול"). כתובות אלו מופנות לאלים ומטרתן להודיע למה איש מסוים קיבל מענק מהמלך. המלך מעניק זכויות מסוימות כגון פטור ממס או שחרור מעבודת כפייה או קרקע לאדם בתמורה למעשה חשוב שאותו אדם עשה למענו. ספרו של הורוויץ "עבודת האל ושכרה. אידאולוגיה ופואטיקה בכודורו של הינקה" דן באבן כודורו, מימי נבוכדנצר הראשון מלך בבל. הטקסט התגלה בראשית המאה העשרים, והורוויץ ניתח אותו לראשונה ניתוח ספרותי. ניתוחו מראה שהמחבר ניצל טכניקות ספרותיות מתוחכמות כדי למשוך את תשומת לבם של האלים למעשי החסד של כהן אחד על מנת שישמרו על זכויות שהעניק לו המלך. נוסף על זה חיבר גם מספר מאמרים הדנים בכתובות מהסוג הזה. כודורו אחר מספר על מענק למצביא של המלך ששימש תפקיד מכריע במלחמת המלך בעילם.
סוג מיוחד של כתובת מלכותית נדון בספרו "מבנים ספרותיים בחלקים הלא-משפטיים של חוקי חמורבי". ספר זה עוסק במסגרות הספרותית לחוקי חמורבי. הוא מתייחס לתפקיד חוקי חמורבי בעיצוב דמותו כמלך המקיים את שליחותו האלוהית לעשות צדק ומשפט לחלשים ולנזקקים. הוא מתייחס לחוקי חמורבי ולכתובת חמורבי כאל כתובת מלכותית, שבאה לפאר את המלך ולאו דווקא לחוקק חוקים. הספר עורך ניתוח ספרותי של הכתובת והורוויץ מראה איך חמורבי עשה משפט על ידי זה שרשם את החוקים בשליחות אלוהית והדבר חשוב לו יותר מסתם עשיית הצדק כביצוע התפקיד שלו וגם עסק בדברים אחרים בתוך הכתובת.
מאמר נרחב נוסף דן בדמותו של חמורבי במסופוטמיה העתיקה לאחר מותו, נושא שלא נדון קודם לכן באופן יסודי וממצה.
הורוויץ ניתח גם כתובות מלכותיות נוספות של סמסואילונה, וסימבר-שיפך, מזמור תהילה לרגל ניצחון של תגלת פלאסר הראשון מלך אשור, מכתב סרגון מלך אשור לאל, ושיר זימה חצי פורנוגרפי מהתקופה הבבלית העתיקה
נחש (הגדת עתידות)
הוא בחן סיפורים מקראיים המספרים על קוסמים (מגידי עתידות ודורשים באלים) זרים ומשווה אותם למנהגי קוסמים הידועים לנו ממקורות מסופוטמיים. הוא גם הבהיר את מוסד האורים והתומים לאור טקס של נחש באמצעות אבנים הידוע מכתובת אשורית.
אלילות ועשיית פסילים בעולם העתיק ובמקרא
הורוויץ חקר את מהות האל המסופוטמי – מה הוא אל? - וגם את משמעות הפסלים, איך עושים אותם בפועל ואיך הדברים האלה משתקפים בתנ"ך. הוא התחיל במקורות מסופוטמיים שנכתבו על ידי עובדי אלילים ואחר מכן עיין בתנ"ך, שיש בו כתבים שנכתבו על ידי אנשים שהתנגדו לעבודות אלילים. הורוויץ רואה שני כיוונים: מה חשבו עובדי האלילים כשעשו פסל ואיך הדבר השתקף בכתבים המקראיים. לפי דעה אחת, סופרי המקרא שהתנגדו לאלילים, חשבו שעשיית אל היא רק עשיית עץ ואבן (יחזקאל קויפמן); אבל כשהורוויץ בחן את הטקסט המקראי הוא ראה שכותבי המקרא התייחסו לדברים ספציפיים שעשו עושי הפסילים וזה פולמוס מתוחכם יותר.
ספרות החכמה
הורוויץ עסק בספרות החכמה של המזרח הקדום ובעיקר בספרות החכמה המקראית. הוא כתב פירוש על ספר משלי במסגרת הסדרה "מקרא לישראל" המיועדת לחוקרים, לתלמיד באוניברסיטה ולקהל המשכיל. גוף הפירוש הוא פירוש פילולוגי הנסמך גם על הפרשנות היהודית הקלאסית מחד והפרשנות הביקורתית החדישה מאידך, אך הוא בעיקר פירוש עצמאי. המבוא לפירוש דן בשאלות שגרתיות כגון מבנה הספר והרכבו, תהליך חיבורו, רקעו ההיסטורי, לשון הספר ורעיונות מרכזיים. חלק ניכר במבוא מוקדש לסקירה נרחבת של ספרות החכמה החוץ מקראית של אומות העולם וספרות חכמה יהודית בתר מקראית. בסוף יש דיון בספר משלי ביהדות והפרשנות היהודית לספר משלי, שאלה נושאים שלא נידונו בפירושים אחרים לספר. הפירוש מתייחד בשני אלמנטים: האחד, הוא עוסק בצדדים הספרותיים של ספר משלי ובמיוחד בקשרים הספרותיים שיש בין המשלים הבודדים. השני, הוא משתדל להביא חומר מהמזרח הקדום ובמיוחד ממסופוטמיה כדי להאיר את הכתוב. לפי הדעה הרווחת בקרב חוקרי מקרא מקובל שספר משלי מושפע על ידי ספרות חכמה מצרית ובמיוחד ההוראות והצוואות המוסריות של אבות לבניהם. הורוויץ הרחיב את האופק ההשוואתי על ידי כך שהביא חומר ממסופוטמיה. בנוסף לכך כתב ניתוחים ספרותיים של כמה יצירות שונות ממסופוטמיה, אותן הוא מסווג כספרות חכמה.
תחומים נוספים
הורוויץ גם חיבר פרקים רבים בפירושים לספרי שמות, מלכים, תהלים, איוב ודברי הימים באנציקלופדיה "עולם התנ"ך". הוא גם עסק בבירור מילים בעברית המקראית על סמך האכדית, ויש לו גם מחקרים על האפיגרפיה העברית ובמגילות מדבר יהודה.
השושנה המקועקעת
השושנה המקועקעת (באנגלית: The Rose Tattoo) הוא מחזה פרי עטו של טנסי ויליאמס משנת 1951.
אביגדור הורוויץ
ספריו
2. Inu Anum **rum Literary Structures in the Non Juridical Parts of Codex Hammurabi, (Occasional Publications of the Samuel Noah Kramer Fund of the Babylonian Section of the University Museum 15) Philadelphia, 1994.
3. Divine Service and Its Rewards. Ideology and Poetics in the Hinke Kudurru, (Beer Sheva. Studies by the Department of Bible and Ancient Near East X), Beer-Sheva: Ben Gurion University of the Negev Press, 1997 4. משלי, מקרא לישראל, שני כרכים, תל אביב: עם עובד; ירושלים: מאגנס, 2012
השושנה המקועקעת
תקציר העלילה
סראפינה ורוזריו דל-רוזה הם מהגרים סיציליאניים המתגוררים בדרום ארצות הברית ונשואים זה לזה מגיל 14. סראפינה היא תופרת במקצועה. רוזריו הוא נהג משאית שמוביל סמים במסווה של הובלת בננות, אותם הוא מבריח מחוץ לארצות הברית בשירותם של האחים רומנו. אסתל הוהנגרטן היא אישה צעירה המגיעה לביתה של סראפינה, נותנת לה בד משי ומוכנה לשלם כל מחיר כדי שתתפור ממנו חולצה לגבר שהיא אוהבת, מחר יהיה יום השנה לפגישתם הראשונה. לפתע מגיע למקום אבא דה ליאו, כומר הקהילה, ומספר שיריה פגעה בגלגל המשאית בה נהג רוזריו, המשאית התהפכה, עלתה באש ורוזריו נהרג. כשאסתל שומעת זאת היא גונבת תמונה של רוזריו שהייתה בבית ונעלמת בלי לקחת את החולצה ובלי לשלם.
במשך שלוש שנים מאז מותו של בעלה סראפינה שרויה באבל. היא מזניחה את הופעתה החיצונית, מסתובבת בבית בתחתונית מזוהמת, מדברת אל בעלה כאילו הוא חי ומשמשת מושא ללעגן של נשות הקהילה. רוזה, בתה בת ה-15 של סראפינה, פגשה את ג'ק, מלח, בנשף הסיום של בית הספר ומאז הם יוצאים. ג'ק הוא אחיה של אחת מחברותיה למחזור בבית הספר. סראפינה, שמתנגדת לקשר ביניהם, סוגרת את בגדיה של בתה בארון, כדי שלא תוכל לצאת מהבית כל השבוע.
סראפינה מתפארת בפני בסי ופלורה עד כמה בעלה היה נאמן לה ושאף אישה חוץ ממנה לא נגעה בו. בסי ופלורה מספרות לסראפינה שלבעלה היה רומן בן למעלה משנה עם הקלפנית הבלונדינית אסתל הוהנגרטן ושכולם יודעים זאת חוץ ממנה. סראפינה, שממאנת להאמין לכך, צועקת עליהן ומכה אותן במטאטא. הן מזמינות לביתה משטרה. אחר-כך מגיעים בתה רוזה ובן-זוגה ג'ק רודוף המלח ומוצאים אותה שבורה. סראפינה מנהלת שיחה בארבע עיניים עם ג'ק, שואלת אותו על מעשיו עם רוזה, הוא אומר לה שהוא אוהב את רוזה. היא משביעה אותו מול פסל הבתולה הקדושה שלא יחלל את כבוד בתה. הכומר אבא דה ליאו מגיע לביתה של סראפינה ואומר שמצבה מאוד הידרדר מאז שבעלה נפטר והיא עדיין יכולה לאהוב וללדת. סראפינה שואלת אותו האם נכונה השמועה שלבעלה הייתה מאהבת, הוא אינו רוצה להגיד לה, אבל שהיא מפצירה בו, הוא אומר לה שהעובדות ידועות. סראפינה מתנפלת עליו והנשים הצופות בהם מפרידות ביניהם.
לביתה של סראפינה ניגש רוכל שמנסה למכור לה מוצר. בעקבות הרוכל מגיע נהג משאית זועם בן 25 בשם אלורו מניאקבלו שאומר לרוכל שהוא עקף אותו בכביש וקילל אותו. אלורו מאיים להרביץ לרוכל, הרוכל בועט בו והנהג נכנס לביתה של סראפינה בוכה. סראפינה בוכה אחריו, אחרי זמן רב שלא בכתה. הוא נשאר כמה שעות בביתה, הם משוחחים ומתיידדים. היא לוקחת את מעילו הפגום לתיקון והם קובעים שיבוא אליה בלילה והיא תחזיר לו את המעיל. היא נותנת לאלורו את החולצה שתפרה לאסתל שלוש שנים קודם לכן.
סראפינה מתהדרת לקראת בואו של אלורו. הוא מגיע בלילה, מביא לה שוקולד מתנה ומראה לה את השושנה שמקועקעת על חזהו, כמו זו שהייתה לבעלה המנוח. השיחה מתנהלת בחמימות, עד שמכיסו נופל קונדום שצונח לרצפה, סראפינה מסיקה מכך שהוא רודף שמלות, כועסת עליו, אבל לבסוף הם מתפייסים. היא מספרת לאלורו על השמועות על הרומן של בעלה עם אסתל הקלפנית, מסתבר שהוא מכיר אותה, הוא מטלפן לאסתל העובדת במועדון ואחרי שסראפינה משוחחת אתה, היא מבינה שאכן לבעלה היה רומן אתה. כשנודע לה זאת היא מתמוטטת, לוקחת את כד השיש בו טמון אפר בעלה וזורקת אותו בזעם אל קצה החדר.
שעה לפני עלות השחר למחרת מגיעים רוזה וג'ק לביתה, כשבתוך הבית האם ומאהבה מתנים אהבים. רוזה רוצה שיישאר אתה, אבל ג'ק אומר לה שהוא מפליג מחר וצריך עכשיו לעזוב, כי הוא הבטיח לאמה שיתנהג אליה בכבוד. "לאחר מכן היא מתחילה לבכות בכי אשר כמוהו בוכה אדם רק פעם אחת בחייו."
כעבור שלוש שעות אלורו שיכור, אחרי ששתה עם סראפינה, הוא מגיע בטעות לחדרה של רוזה הבת, גוחן אל מיטתה ואומר לה "את יפה". רוזה מתעוררת בבהלה וצועקת, סראפינה צורחת מיד אחריה ומתחילה לחבוט בו במטאטא. הוא מתנצל באומרו שהוא שיכור והתבלבל. סראפינה מסלקת אותו והוא אומר לה שהוא אוהב אותה. היא משקרת לבתה בדבר היחסים בינה לבין אלורו, ורוזה מבינה את האמת. כמה משכנותיה מגיעות, צוחקות ואומרות שיש בחוץ גבר בלי חולצה. אלורו קורא לה והיא הולכת לעברו.
היסטורית ההפקה, עיבודים לרדיו ולקולנוע
המחזה הציג לראשונה בברודוויי בפברואר 1951, והסרט בשם זה יצא לבתי הקולנוע ב-1955 בכיכובם של אנה מניאני וברט לנקסטר. בהפקה בברודוויי כיכבו מורין סטייפלטון ואלי וולך, שניהם חזרו על תפקידיהם בתסכית הרדיו בן השעה שנעשה על-פי המחזה ושודר במסגרת התוכנית "המחזות הטובים ביותר". ההפקה בברודוויי זכתה בארבעה פרסי טוני לשנת 1951: למחזה, לשחקן הראשי (וולך), לשחקנית הראשית (סטייפלטון) ולעיצוב התפאורה (בוריס ארונסון). באותה שנה זכו גם שני השחקנים הראשיים בפרס עולם התיאטרון (Theatre World Award).
תסריט הסרט נכתב בידי ויליאמס והאל קאנטר והוא בוים בידי דניאל מאן. בסרט כיכבו אנה מניאני, ברט לנקסטר, מריסה פאוואן וג'ו ואן פליט.
ב-12 במאי 1957 הציג תיאטרון פייק את "השושנה המקועקעת" עם אנה מנהאן בתפקיד הראשי, מעצב התפאורה היה האירי רג'ינלד גריי. לאחר מספר הצגות מועט פלשה לתיאטרון המשטרה האירית והבמאי אלן סימפסון נעצר מכיוון שהפיק "בידור וולגרי" שחיקה קונדום שצונח לרצפה. בטקסט המחזה של ויליאמס קונדום נופל מכיסו של אלורו, אולם בימויו של פייק חיקה את האקט, ביודעו שהדבר יחולל מהומה. מחאה אינטלקטואלית נרחבת יצאה כנגד הורדת ההפקה "השושנה המקועקעת", לא רק מאירלנד, אלא מהיבשת כולה, אותה הובילו סמואל בקט, שון או'קייסי וברנדן בהאן. אלן סימפסון שוחרר.
ב-2007 הועלתה הפקה מחודשת בתיאטרון המלכותי הלאומי בכיכובם של זואי וונאמייקר (Wanamaker) וסוזנה פילדינג.
המחזה יצא מחדש עם מבוא חשד מאת ג'ון פטריק שנלי ב-2010 בהוצאת New Directions Publishing.
המחזה בתיאטרון המקצועי הישראלי
1.תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 4 במרץ 1971
2. תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 4 במרץ 1995
אביגדור הורוויץ
עריכת אסופות
1. co-editor with Michael Fox, Avi Hurvitz, Michael Klein, Baruch Schwartz, and Nili Szupak, Traditions, Temples, and Texts. A Tribute to Menahem Haran, Eisenbrauns: Winona Lake, 1996
2. co-editor with Itzhak Sefati, Pinhas Artzi, Chaim Cohen, Barry L. Eichler, "An experienced scribe who neglects nothing”- Ancient Near Eastern Studies in Honor of Jacob Klein, Publications of the Samuel Noah Kramer Institute of Assyriology and Ancient Near Eastern Studies, The Faculty of Jewish Studies, Bar-Ilan University, (CDL Press, Bethesda, Maryland, 2005)
3. co-editor with Chaim Cohen, Avi Hurvitz, Y. Muffs, Baruch Schwartz, Jeff Tigay of Birkat Shalom - Studies in the Bible, Ancient Near Eastern Literature and Post-biblical Judaism presented to Shalom M. Paul on the Occasion of his Seventieth Birthday, (Winona Lake, ID: Eisenbrauns, 2008 4. יחד עם שמיר יונה, חכמות עמודיה שבעה: עיונים בספרות החכמה במקרא, ביהדות הבתר מקראית ובמזרח הקדום, באר שבע כ, (באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשע"א 5. "סיפור יוסף – בין אגדה להיסטוריה", בתוך מקדש, מקרא ומסורת – מנחה למנחם הרן, עורכים מ' פוקס, אבי הורביץ, אביגדור הורוויץ, מ' קליין, ב"י. שורץ, נילי שופק. אייזנבראונס, אינדיאנה, תשנ"ו, עמ' 125–133, 412 (עברית + תקציר באנגלית).
מנחם רוטשילד
מנחם רוטשילד (23 באפריל 1914 – 7 ביולי 1994) היה ראש עיריית בת-ים בשנים 1964–1973 ו-1979–1983.
ביוגרפיה
רוטשילד נולד בשטרסבורג שבצרפת, לשלמה רוטשילד ופני בת אליוט טראב. הוא קיבל חינוך מסורתי ב"חדר" ובגיל צעיר הצטרף לתנועה הציונית. עם סיום התיכון החל ללמוד כימיה באוניברסיטת שטרסבורג, אך הפסיק את לימודיו ובשנת 1933 עלה לארץ ישראל. הוא הצטרף לגרעין של הקיבוץ הדתי חפץ חיים, עבד בפרדס, ולאחר מכן נתמנה למזכיר המשק. עם הקמת הלשכה המשותפת לעבודה בשנת 1935 נתמנה למזכירה הכללי.
בתחילת שנות הארבעים התיישב בבת-ים וניהל את מרפאת קופת החולים היחידה ביישוב. הוא היה חבר בארגון ההגנה ופעיל במפלגת מפא"י.
בשנת 1950 חבר לדוד בן ארי להתמודדות על ניהול בת ים ובמשך קרוב ל-15 שנה פעלו במשותף, כאשר בן ארי מכהן כראש המועצה, ולאחר הפיכת בת ים לעיר ב-1958 כראש העיר, ורוטשילד מכהן כסגנו וממלא מקומו תוך התמקדות בענייני הנדסה, קליטת עלייה וחינוך. לאחר שבן ארי החליט להתפטר מטעמי בריאות, מונה רוטשילד לראש העיר, ב-3 במאי 1964. רוטשילד כיהן ברציפות עד 1973, כשבקואליציה שלו נמצאים מלבד אנשי מפלגת העבודה ומפ"ם, גם נציגי המפד"ל. רוטשילד השקיע מאמצים רבים בהרחבת העיר, דבר שהביא אותו לעימות רב שנים עם ראשון לציון על 900 דונם בחולות ראשון לציון באזור הצמוד לבת ים.
לאחר הבחירות בסוף 1973 זכה המערך בראשותו ל-10 מנדטים, הליכוד ל-9 מנדטים והמפד"ל ל-2 מנדטים, המפד"ל חברה לליכוד כדי להחליפו בנציג הליכוד, יצחק ולקר, בראשות העיר. רוטשילד כיהן כמנהיג האופוזיציה העירונית, וניסה להשיב לעצמו את ראשות העיר, תוך ניצול סכסוכים פנימיים בסיעת הליכוד. לראשונה היה נראה שיצליח לשוב לראשות העיר בספטמבר 1974, לאחר ששני חברי ליכוד פרשו מסיעתם וחתמו עמו על הסכם קואליציוני. אולם ראש העיר ולקר הצליח לקנות חזרה את תמיכת השניים על ידי מינויים לסגני ראש העיר. בתחילת 1977 נעשה ניסיון שני להשיב את ראשות העירייה לידי רוטשילד, הפעם בהסכם רוטציה עם דוד מסיקה שייצג שלושה פורשים מהליכוד. לאחר שנה, בתחילת 1978 שב רוטשילד לראשות העירייה ומעמדה זאת זכה בסיבוב שני לכהונה נוספת בראשות העיר בבחירות של 1978, והוא המשיך לכהן בתפקיד עד סוף הקדנציה בשנת 1983.
רוטשילד עסק בעיקר בפיתוח העיר בת ים, בתשתיות ובבניית מוסדות חינוך. הוא תרם לכינון קשרי החוץ של בת ים עם ערים בעולם. בתקופתו הורחבה רשת התחבורה, נבנה שובר הגלים בחוף הסלע וקודם ענף התיירות בעיר.
במשך השנים שימש כיו"ר אגודת איל"ן בבת ים וכיו"ר האגודה למלחמה בסרטן. בנוסף היה יושב ראש הוועד הציבורי להנצחת אלי כהן.
עם פטירתו בגיל 80 בשנת 1994, קיבל רוטשילד אזרחות כבוד של בת ים, ועל שמו נקרא האודיטוריום העירוני.
בתי החווה המעוטרים בהלסינגלנד
בתי החווה המעוטרים בהלסינגלנד נקראים גם חוות הלסינגארד (בשוודית: Hälsingland או Hälsingegård באנגלית: Decorated Farmhouses of Hälsingland) הם שם כולל לשבעה בתי חווה מעץ הממוקמים באזורים שונים במחוז הלסינגלנד שבצפון-מזרח שוודיה אשר הוכרו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2012.
החוות שהשתמרו ומבני המשק הקשורים אליהם הם חלק מריכוז של למעלה מאלף מבני עץ המשקפים את שיא השגשוג בחברה החקלאית באזור זה במאה ה-19, מסורת הבניה התפתחה מתקופת ימי הביניים (המאות ה-12 עד ה-16) ובתי העץ הוקמו בעיקר במאות ה-18 וה-19. יחודם של חוות אלו הם בסגנון הבניה והבניה בעץ בלבד, כמו כן השאיפה של החקלאים באותה תקופה הייתה להקים מבנים גדולים כשפנים הבית מעוטר באיורי קיר ייחודיים וטפטים יקרים, כאשר כל בית מעוצב בצורה ייחודית.
סרביה ומונטנגרו במשחקים הפאראלימפיים
סרביה ומונטנגרו מעולם לא לקחה חלק באולימפיאדת חורף פאראלימפית.
טל גולדברג
קריירה קולנועית וטלוויזיונית
טל גולדברג למד במגמת הקולנוע של תיכון "ראשונים" בהרצליה. לאחר מכן התגייס לחיל האוויר שם שירת כבמאי ועורך וידאו. לאחר שלוש שנים כשסיים את שירותו הצבאי החל ללמוד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. במהלך לימודיו באוניברסיטה בשנת 2012 גולדברג כתב וביים, יחד עם גל זלזניאק, את הפיילוט העצמאי "אוף סקרין". נרכש לשידור ב-HOT VOD, עובד לסדרת רשת ב"וואלה".
חולדיים
חולדיים (שם מדעי: Spalacidae) הם משפחת מכרסמים שוכני אדמה הקרובים לעכבריים. החולדים מצויים ברחבי אפריקה, מזרח אסיה, המזרח התיכון ודרום אירופה.
טל גולדברג
קריירה קולנועית וטלוויזיונית
במהלך 2014–2016 עבד במשרה מלאה כתסריטאי ובמאי הבית של ערוץ היוטיוב "שרוטונים" בו יצר עשרות סרטונים מצוירים ומצולמים. לאחר מכן יצא לדרכו העצמאית כפרילנס והמשיך לכתוב, לביים ולערוך סרטונים בעברית ואנגלית עבור חברות שונות.
חולדיים
מאפיינים
החולדיים מהווים קבוצה פרימיטיבית מבין בני קבוצת ה-Muroidea ורוב בני המשפחה הם מכרסמים תת-קרקעיים שיוצאים החוצה לאדמה רק בשעות החשיכה.
דומים לעכברים מוארכים, בעלי פרווה אפורה ועם שיניים גדולות ובולטות ועיניים קטנות. מתבססים בעיקר על חוש הריח.
בישראל מצויים ארבעה מיני חולד ארץ ישראלי מהסוג חולד.
טל גולדברג
קריירה קולנועית וטלוויזיונית
בשנת 2019 גולדברג כתב ופיתח סיטקום עם אילן רוזנפלד עבור ערוץ 10, אבל הערוץ נסגר. בהמשך אותה שנה גולדברג כתב וביים את סדרת הטלוויזיה לילדים ונוער "תברחו" יחד עם אילן רוזנפלד, בהפקת דורי מדיה דרסט. הסדרה עלתה בלעדית בהוט במהלך חנוכה 2019 והוכרזה כסדרה הכי נצפית של HOT VOD Young לשנת 2019.
בשנת 2020 גולדברג עבד כמנהל התוכן של ספריית "Fresh" המכילה פורמטים מקוריים עבור HOT VOD young. בסוף 2020, סדרת מתח-אימה תקופתית חדשה למבוגרים שפיתח וכתב התקבלה לרדידנסי של Festival Séries Mania בקו-פרודקציה ישראלית-צרפתית ובמקביל פיתח ביחד עם התסריטאי שראל פיטרמן סיטקום לילדים בשם "סופר סבא" עבור חברת ענני.
בשנת 2021 גולדברג כתב ופיתח את "אותות ומופתים", סדרת מתח תקופתית למבוגרים עבור Yes וענני על פי רעיון מקורי שלו ובשיתוף התסריטאי חיים אביחיל.
בשנת 2022 לקח חלק בפיתוח המהלך העונתי של "סיבוב מסוכן", דרמה יומית חדשה לנוער באורך כ23 פרקים של חברת "יונייטד קינג" וערוץ ניקלודיאון, ואף כתב עבורה טריטמנטים ודיאלוגים עבור כשליש מפרקי העונה.
קריירה בתיאטרון
בשנת 2021 גולדברג ביים את ההצגה האינטרקאטיבית לילדים "הליגה של ג׳יגה" המשלבת שחקנית ומסכי טלוויזיה. באותה שנה גם כתב את העלילה והדיאלוגים עבור המופע האינטראקטיבי "Enter" בביצוע תיאטרון המסתורין מופע המשלב אלמנטים של גיימינג, וידאו ארט וסאונד עם הופעה חיה של שחקנים ומאפשר לקהל לשחק תוך כדי תנועה בחללים ענקים.
קריירה מוזיקלית
בשנים 2009 עד 2011 גולדברג שימש כסולן להקת "השבלולים", להקת מחווה לאריק איינשטיין. הופיע עם שיריו בעשרות הופעות בכל רחבי הארץ במועדוני הופעות כמו ובערוצי הטלוויזיה השונים. בשנת 2019 הוא כתב את המילים לשיר הנושא של הסדרה "תברחו" יחד עם אילן רוזנפלד, והוציא סינגל ראשון שכתב, הלחין והפיק בשם "אתה נשאר לבד".
הייכל
ראו גם
}}
היפרדות רשתית
היפרדות רשתית או ניתוק רשתית (באנגלית: Retinal detachment) היא הפרעה בעין בה מצטבר נוזל תת-רשתי והרשתית הסנסורית נפרדת משכבת האפיתל הפיגמנטרי של הרשתית. כלומר, התופעה כוללת את ניתוקה של הרשתית ממקומה התקין בעין ומרקמות דופן העין שמזינות אותה. היפרדות רשתית גורמת לפגיעה בכושר הראייה, וללא טיפול מתאים, עלולה לגרום לפגיעה בלתי הפיכה בעין, עד כדי עיוורון.
אפידמיולוגיה
שכיחות ההפרעה היא בין כ־0.6 ל 1.8 ל־10,000 אנשים בשנה. כ־0.3% מהאנשים נפגעים מההפרעה הזו בשלב כלשהו בחייהם. זה נפוץ בעיקר בקרב אנשים שנמצאים בשנות ה-60 או ה-70 לחייהם. גברים נפגעים לעיתים קרובות יותר מאשר נשים. היפרדות רשתית רגמטוגנית היא הסוג הנפוץ ביותר להפרעה זו, על פי מחקרים אפידימיולוגיים השכיחות להיפרדות רשתית רגמטוגנית בשנה היא 12.6 מתוך 100,000 איש.
סימנים וסימפטומים
התסמינים כוללים עלייה במספר העצמים הצפים בעין הגורמים להפרעה בשדה הראייה בתוך הגוף הזגוגי של העין. כמו כן הניתוק עלול לגרום לבזקי אור קצרים מאוד בחלק ההיקפי הקיצוני (מחוץ למרכז) של שדה הראייה. כחלק מהשלב המקדים להיפרדות הרשתית עשוי להופיע צל צפוף שמתחיל בראייה ההיקפית ומתקדם לאט לאט לעבר הראייה המרכזית. אפשר לתאר את התופעה כהיווצרות של ווילון הנרקם על חלק משדה הראייה שמופיע בצורת קווים ישרים שנראים לפתע מעוקלים. בערך 7% מהמקרים שתי העיניים מושפעות. ללא טיפול עלול להתרחש אובדן קבוע של הראייה.
גורמי סיכון
גורמי סיכון להיפרדות רשתית כוללים:
בדיקה גופנית
אבחון הפרדות רשתית מתבצע על ידי רופא העיניים. נדרשת הרחבת האישונים ובדיקת הרשתית בעזרת מכשירים שונים. לעיתים, יש צורך בעדשת מגע ייחודית עם מראות על מנת לאבחן אותה ישנם מקרים של דימום בזגוגית (מסיבות שונות) שמתלווה להיפרדות רשתית, ואז יש לבצע בדיקת אולטרה סאונד של העין עקב חוסר היכולת לראות את הרשתית דרך הדימום.
סוגים של ניתוקי רשתיות
ניתן לחלק את סוגי היפרדות הרשתית לשלושה סוגים:
מניעה ראשונית
כמו במקרים רבים, מניעה היא הטיפול הטוב ביותר. העלאת המודעות לסימנים המחשידים לקרעים או הפרדות (הופעה של גופים צפים חדשים, הבזקי אור, מסך או חסר של חלק משדה הראייה או ירידה חדה בראייה שלא מלווה בכאב) יביאו אנשים לבדיקת עיניים מהר יותר. אם יש קרעים ברשתית ללא הפרדות, או עם הפרדות רשתית מוגבלת סביבם, ניתן להגבילם סביב בצלקות לייזר או קריותרפיה. מדובר בפעולה מרפאתית (לא בחדר ניתוח) ופשוטה יחסית, היכולה לעצור את התהליך ולמנוע התקדמות להפרדות רשתית כוללת ועיוורון.
מקרים הקשורים לטראומה של ניתוק רשתית נפוצים בקרב ספורטאים מענפי ספורט עם השפעה גבוהה או בספורט במהירות גבוהה. רופאי עיניים ממליצים לאנשים עם דרגות קוצר ראייה חמורות להימנע מחשיפה לפעילויות שיש בהן פוטנציאל לטראומה, כלומר פעילויות המגבירות לחץ בתוך העין, כולל צלילה נסיעה ברכבות הרים וצניחה חופשית.
פרוגנוזה
85 אחוז מהמקרים יטופלו בהצלחה בהליך אחד, כאשר 15 האחוזים הנותרים ידרשו 2 ניתוחים או יותר. לאחר הטיפול הראייה של החולים תשתפר בהדרגה לאורך מספר שבועות, אם כי חדות הראייה עשויה להיות לא טובה כמו שהייתה לפני הניתוק. לפני 1920 הייתה הפרדות רשתית מצב מעוור לצמיתות. בשנים שלאחר מכן, ביצע ד"ר גונין (Jules Gonin, MD) את ניתוח התיקון הראשון של הפרדות רשתית בלוזאן, שווייץ. בשנת 1945, לאחר פיתוחו של מכשיר האופתלמוסקופ העקיף שופרו טכניקות הטיפול. ב-50 השנים האחרונות שיפרו טכניקות החיגור, הזרקת הגז וכריתת הזגוגית את היכולת לטפל ואת התוצאות. נכון לעכשיו, ניתן לתקן בהצלחה כ־95 אחוז מהמקרים של ניתוק רשתית. כשלים בטיפול כרוכים בדרך כלל באי הכרת כל אתרי הניתוק, היווצרות היפרדויות חדשות ברשתית או ויטראורטינופתיה מתפשטת.