cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נשיא תימן
הנשיא הראשון של תימן כמדינה מאוחדת היה עלי עבדאללה סאלח. מחליפו היה עבד רבו מנסור האדי, שנכנס לתפקידו ב-27 בפברואר 2012. החוקיות של כהונתו כנשיא מוטלת בספק, מכיוון שהוא היה המועמד היחיד בבחירות 2012 וסוף המנדט המקורי של כהונתו היה קבוע ל-27 בפברואר 2014. המנדט שלו לבסוף הוארך בשנה נוספת. עם זאת, הוא נותר בשלטון לאחר תום המנדט שלו, וב-22 בינואר 2015 החליט על התפטרותו, לאחר התפטרותו נטלה הממשלה את ועדת המהפכה העליונה אך ב-21 בפברואר 2015, הכריז האדי על עצמו שוב כנשיא, וכיהן מאז עד 2022, על תפקידו מתמודד רק נשיא המועצה הפוליטית העליונה של מטעם החות'ים, מהדי אל-משאת, שמוכר כנשיא רק על ידי איראן וקובה. באפריל 2022, 8 שנים לאחר פרוץ המלחמה התפטר האדי, ובמקומו התמנה שר הפנים לשעבר רשאד אל-עלימי, שעומד בראש מועצת ההנהגה הנשיאותית.
אונס גברים
אונס גברים הוא קיום יחסי מין שלא בהסכמה כשהקורבן הוא גבר. חלק ניכר מקורבנות האונס ואירועי האלימות המינית האחרים הם גברים. עם זאת השכיחות לא גבוהה כמו אצל הנשים, אך דווקא משום שהיא לא שכיחה באותה מידה אין אליה מודעות ובמקרים רבים היא בגדר טאבו.
במקרים רבים אין התייחסות בחוק לאונס של גברים (בישראל לדוגמה - אונס מוגדר בצורה ישירה בהתייחס לאיברי מין נשיים בלבד) ואף לא ניתן להעמיד לדין במקרים שהגבר הוא הקורבן.
בשל המורכבות החברתית, קורבנות גברים מנסים להסתיר ולהכחיש את קורבנותם, אלא אם כן יש להם פגיעות פיזיות קשות. בסופו של דבר, הקורבנות הגברים עשויים להיות מעורפלים מאוד בהסבר על פגיעותיהם בעודם פונים לגורמים המעניקים טיפול נפשי.
רקע
ככלל, אונס היה ועדיין מקבל יחס כפשע נגד נשים, ואף הוגדר בדרך זו. במקביל, השיח על מעשים אלו הוא במקרים רבים בגדר טאבו. מציאות זו גורמת לגברים רבים שעברו תקיפה או אונס להדחיק ולהסתיר את מה שאירע איתם. כיוון שכמעט ואין שיח בנושא ומודעות לתופעה, קורבנות שעברו אונס עלולים לחשוש שהם היחידים שעברו את החוויה הזו - ומשכך יחששו לשתף ולספר את מה שעבר עליהם. לפיכך, גם במקרים שנגרמו להם פגיעות פיזיות - קרבנות אונס יעדיפו לספק הסבר מעורפל לגבי האופן בו קרו ואף ימנעו רבים לדווח למשטרה. בנוסף, הדעות השונות הרווחות בקרב הציבור על תופעה זו גורמת לכך שהטיפול בקורבנות אלו הן במשטרה והן עובדי ציבור אחרים בתחום נעשית בצורה גרועה ולא מותאמת.
שכיחות
המחקר אודות אונס גברים הופיע רק במהלך שנות השמונים של המאה העשרים, והתמקד בעיקר באונס של ילדים-זכרים ובאונס של אסירים בבתי סוהר. למרות התרבות המחקר לגבי אונס גברים, עדיין רוב המחקר בתחום האונס נעשה על מקרים בהם הקורבנות הן נשים.
במחקר שנערך בארצות הברית מטעם המרכז לבקרת מחלות ומניעתן נמצא כי 1.4% מהגברים נאנסו בשלב כלשהו בחייהם. כשהוגדר האונס כחדירה אוראלית או אנאלית, ענו אחד מתוך 71 גברים כי הם היו קורבן לניסיון אונס - בדרך כלל על ידי אדם מוכר. במחקר זה לא נכללו אסירים בבתי סוהר. לעומת זאת, אחד מתוך 21 גברים אמר כי אולץ לחדור או לגוף של מישהו שהכיר, בדרך כלל אישה, או שהיה קורבן לניסיון כזה, או שאולץ להסכים למין אוראלי. במחקרים אחרים נמצא כי 3% מהגברים - נאנסו.
מבחינה משפטית
מתוך מטרה לשנות מצב זה בישראל הניחה ח"כ זהבה גלאון הצעת חוק בשם "החוק למניעת כפייה מינית", לפיה כל סוגי החדירות ייכללו תחת הגדרה אחת לגברים ולנשים.
סינרגיה (להקה)
סינרגיה היא להקת רוק ישראלית. הלהקה קיימת מאז שנת 2002, והוציאה חמישה אלבומי אולפן.
היסטוריה
הלהקה הוקמה בשנת 2002 על ידי הקלידן רון הופמן והגיטריסט רועי גפן, שני חברי ילדות אשר ניגנו בעבר במועדון "קאט בלו" בתל אביב בלהקת קאברים תחת השם "הציידים". הרכבה המקורי של הלהקה כלל את הבסיסט עירון שבתאי וגם את הגיטריסט אריאל "ביבס" ברנסון שאף צייר את סמל הלהקה של האיש החצוי (במקור משושה ששונה למחומש), שהוחלף ב-2004 בבנואה נחייסי (המכונה "בנואה"), ואת המתופף אורי רז שהוחלף ב-2006 באיתן רז (בין השניים אין קשר משפחתי).
בשנת 2004 הוציאה הלהקה סינגל ראשון לתחנות הרדיו, "עד שהכל ייגמר", אשר הוקלט עבור תוכנית מיוחדת של טוני פיין מרשת ג' בשיתוף פעולה עם חדר החזרות "החדר של סבתא". בינואר 2005 יצא אלבומם הראשון, "צועקים על אהבה", בהוצאת הד ארצי. שיר הפריצה של הלהקה היה דווקא זה שלא היה כלול באלבום הראשון וצורף אליו בהמשך כסינגל נפרד: גרסת כיסוי לשירו של שלמה ארצי "חום יולי אוגוסט". השיר יצא כסינגל ביוני 2005, וזכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו. שירים נוספים שהצליחו מהאלבום היו "עד שהכל ייגמר", "צועקים על אהבה" ו"לחבק אותך".
אחרי יציאת האלבום הקליטה הלהקה גרסת כיסוי לשיר "גשם" של להקת בנזין שמעולם לא יצאה באופן רשמי.
ביוני 2006 הוציאה הלהקה את הסינגל "מרגיש אחר", ובעקבותיו את אלבומה השני, "מרגיש אחר", בספטמבר 2006. אחריו יצאו הסינגלים "אשם", "תראי זה אני" ו"עד אלייך". האלבום זכה להצלחה רבה יותר מקודמו, ושיריו הושמעו תכופות בתחנות הרדיו. האלבום כלל גם את השירים "יחד נתגבר" ו"ליבי נשבר" שהלחינו חברי הלהקה למילים של צחי איטח - חלל צה"ל, במסגרת פרויקט בו הלחינו אמנים שונים מנגינות לשירים שכתבו חללי צה"ל. בעקבות האלבום זכתה הלהקה בפרס עמ"י בתואר להקת השנה, ובתואר "הרכב השנה" במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג', של גלגלצ ושל רדיו לב המדינה. השיר "תראי זה אני" זכה בתואר שיר השנה בגלגלצ לשנת ה'תשס"ז. לכבוד המצעד השנתי של גלגלצ חידשה הלהקה את שירו של זוהר ארגוב "בדד", במלאת 20 שנה למותו.
המתופף איתן רז עזב את הלהקה בשנת 2007 כדי להצטרף ללהקה המלווה את ריטה בסיבוב ההופעות שלה, ובמקומו הצטרף תומר מייזנר.
ביוני 2008 הוציאה הלהקה את אלבומה השלישי, "השתקפות". לאלבום קדם סינגל אחד, "מתי את חוזרת", שיצא בחודש אפריל. אחריו יצאו הסינגל "תאמין". שירים נוספים ידועים מהאלבום היו "הקרב האחרון", "הולך ונעלם" ו"לא הספקתי לומר".
בהמשך אותה שנה גם שיתפה הלהקה פעולה עם הזמרת סיוון בשיר "מחכה לשמוע" מתוך אלבום הסולו שלה דף חדש.
במרץ 2009 שיתפה הלהקה פעולה עם הזמר רמי קלינשטיין במופע אקוסטי, שהוביל אלבום משותף של הלהקה וקלינשטיין בשם "סינרגיה אקוסטית עם רמי קלינשטיין" שיצא בספטמבר 2009. האלבום כלל את העיבודים האקוסטיים של אותו סיבוב הופעות.
בדצמבר 2010 שחררה הלהקה את הסינגל "חתום באש", לקראת אלבום האולפן החמישי של הלהקה הנושא את אותו השם. חודש מאוחר יותר, בינואר 2011, שחררה הלהקה את "הגשם הראשון", סינגל נוסף מתוך האלבום שיצא לחנויות בחודש פברואר של אותה שנה. ב-2012 חידשה הלהקה את השיר "פרי גנך", שכתב יוני רועה במקור לאביבה אבידן ואלי לוזון במסגרת פרויקט שני צדדים למטבע.
שיתופי פעולה נוספים של הלהקה אפשר לשמוע עם הראפר "הצל" בשיר "צל המוות" ועם סקאזי ו-Void בשיר "כמה טוב".
ביוני 2015 אחרי הפסקה של כמה שנים חזרה הלהקה לבמה והוציאה שיר חדש בשם "מאושרת", לשיר יצאה גם גרסת פסנתר.
בשנת 2018 עזב הגיטריסט בנואה נחייסי את הלהקה והוחלף בגיא באר (לשעבר מלהקת היהודים).
בתחילת מרץ 2019 הודיעה הלהקה על הוצאת אלבום חדש, הסינגל הראשון "ימים טובים" נחשף בתוכנית "מדינה בדרך" בגלגלצ, הקליפ כלל קטעי וידאו של מעריצים מרחבי העולם שעושים ליפ דאב לצלילי השיר כאילו היו סרטונים שהעלו באינסטגרם.
אחריו יצאו במאי אותה שנה השירים "אל תדאגי לי ילדה" שכתב החייל גלעד שטוקלמן שנפל במלחמת לבנון השנייה ונכלל בפרויקט "שריונאים זוכרים", ו"לאן הגענו" עם קליפ שמכיל ציורי קומיקס ואת הלהקה כגיבורי על. בדצמבר אותה שנה יצא השיר "מה שנשאר".
ביוני 2021 שיתפה סינרגיה פעולה עם הזמרת סיוון בשיר "חזק/ה מכולם".
חודש לאחר מכן חזרה הלהקה לבמה ואירחה בהופעותיה את נגנית הצ׳לו קארין מרקוביץ, גדי אלטמן סולן ״בוטן מתוק בקרקס״, ים רפאלי, וסער טויטו.
אנה סטפן
אנה סטפן (ברוסית: Aнна Стефан; נולדה ב-13 באוגוסט 1979) היא במאית, שחקנית וכתבת טלוויזיה עיתונאית.
ביוגרפיה
בהיותה בת חמש עשרה עלתה לישראל לבדה במסגרת מיזם נעל"ה, שהתה במשך שנה בקיבוץ משמר העמק, בקיבוץ הזורע יש לה משפחה מאמצת איתה היא בקשר עד היום. למדה בתיכון למדעים על"ה בהרצליה, במגמות היסטוריה, פילוסופיה ומוזיקה בשנים 1995–1998. ב-1997 עלתה משפחתה של סטפן לישראל. אביה לאחר עלייתו ארצה פתח נציגות של רשת הטלוויזיה הרוסית NTV. בין השנים 1997–2001 למדה נגינה בצ'לו בהדרכת לובה רבין בקונסרבטוריון באשדוד.
קריירה
ב-1998 החלה סטפן את לימודי המשחק בבית הספר בית צבי. בשנת 1999 זכתה במלגה מטעם קרן שרת אמריקה ישראל, על ביצוע של דמותה של בלנש מהמחזה "חשמלית ושמה תשוקה" מאת טנסי ויליאמס.
בשנים 2001–2002 עבדה ככתבת של מהדורת החדשות היומית ב- NTV International\RTVI, הערוץ הבינלאומי בשפה הרוסית, בו היא סיקרה פיגועים בתקופת האינתיפאדה השנייה.
בשנת 2003 שיחקה בתפקיד בלה, בסרט הטלוויזיה "היה או לא היה" בבימויים של נינה וסלבה צ'פלין.
בשנים 2003–2004 ביימה סטפן 13 פרקים של תוכנית התיירות השבועית "ללא גבולות" בערוץ "ישראל פלוס".
בשנת 2003 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "טניה 403" לצידו של יוסי פולק בבימויו של עודד רסקין.
בשנת 2005 שיחקה סטפן בסרט "ילדי CCCP" בבימויו של פליקס גרצ'יקוב לצדו של וולדימיר פרידמן. הסרט זכה בפרס הדרמה הטובה בפסטיבל הקולנוע ירושלים, זוכה פרס המבקרים בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי, מוסקבה, הסרט הטוב בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע, אילת 2007. באותה השנה שיחקה בתפקיד יוליה בסרט "קרוב לבית", בבימויים של וידי בילו ודליה הגר.
בשנת 2005 הייתה זמרת אורחת במועדון הבארבי בתל אביב בהופעה של להקת בלקן ביט בוקס. בפעם אחרת הייתה זמרת אורחת בהופעתה של רונה קינן.
בשנים 2005–2006 למדה משחק ובימוי ב-The Academy of Science of Acting and Directing) ASAD), האקדמיה למשחק ובימוי בלונדון. בשנת 2006 למדה משחק ב"סטודיו של מיכאיל צ'כוב" בלונדון. שם שיחקה בהצגה Return במסגרת ה-Playground Studio בלונדון (2005) ובהצגה "בחאי" מאת סופוקלס בתיאטרון COSMOS בלונדון (2007-2006).
בשנת 2008 שיחקה בהצגה "סינגוגה" במסגרת קבוצת תיאטרון מסתורין שהציגה בפסטיבלים בינלאומיים לתיאטרון חזותי בסיביאו, רומניה, לובלין, פולין וירוואן, ארמניה. באותה שנה גילמה את דמותה של כריסטינה בסדרת הדרמה "לאהוב את אנה" ששודרה בערוץ 10 בבימויו של ציון רובין.
בשנת 2009 השתתפה אנה בסדרה הקומית "טקסי דרייבר", ששודרה בערוץ 2, בבימויו של איתן ענר (עונה 1) ואיתן צור (עונה 2).
בשנת 2010 שחקה בתפקיד ראשי במיני סדרה קומית "טרויקה" בבימויו של לאון פרודובסקי, ששודרה בהוט 3. סטפן שיחקה בתפקיד הראשי של ורוניקה, ארוסתו של מישה (הנרי דוד) ונכדתו של אוליגרך (ארמן ג'יגרחניאן). באותה השנה שיחקה בסדרת הדרמה "בלו נטלי" ששודרה ב-YES, בבימויו של עודד לוטן (עונות 1,2). משנת 2010 משחקת סטפן בהצגה "ערבה" מאת אהרן מגד בתיאטרון נוצר, בעיבודה ובימויה של דלית מילשטיין. בשנת 2011 סטפן ביימה וערכה דרמטורגיה של הצגת היחיד "לקחת נשימה" של עידית נוידרפר.
בין השנים 2013 ל-2015 עבדה אנה סטפן ככתבת לענייני תרבות בערוץ 9 עבור מהדורת החדשות היומית, תוכנית סיכום שבועית ושלל התוכניות של הערוץ.
בשנת 2015 הצטרפה אנה סטפן לתיאטרון בית לסין בהצגה "עקר בית".
משנת 2011 עד היום משתפת פעולה עם תיאטרון נוצר בבת ים. הצגה "ערבה", מאת אהרן מגד, בימוי דלית מילשטיין בתפקיד חנה, הצגה אורסטיאה מאת אייסכילוס, בימוי אבישי מילשטיין, תפקיד קסנדרה, מחזה מקורי מאת ובבימויו של ירון אדלשטיין, תפקיד מור.
משנת 2012 ועד 2014 מעבירה סטפן שלל סדנאות ללימוד משחק, כתיבה יוצרת והעצמה אישית בפרויקט "להיות נערה" של עיריית בת ים ובמסגרות פרטיות.
משנת 2015 ועד היום מרצה אנה סטפן בבית הספר הגבוה למדיה חשיפה לימודי חוץ של האוניברסיטה הפתוחה. מרצה לעבודה עם שחקנים ולבימוי.
בשנת 2017 כתבה, ביימה והפיקה את הסרט הקצר אה הא בא. עורך 20 דקות. הסרט השתתף בתחרות הרשמית של פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2018.
בשנת 2018 כתבה וביימה סרט דוקומנטרי באורך 50 דקות The Square of Broken Hopes. הסרט מספר על הרצח ההמוני, אשר קרה בזמן המהפכה האחרונה באוקראינה, קייב (2014) ועל שריפת האנשים בעיר אודסה. הסרט שופך אור על אירועי המהפכה מזווית, אשר לא מדוברת מאז האסון, שהתרחש. הסרט הוקרן ברוסיה, ישראל ובפרלמנט האירופי בבריסל.
ביולי 2020 חשפה כי הותקפה מינית על ידי משה איבגי בתחילת שנות ה-20 של חייה.
תפקידים
סרטים
טלוויזיה
בימוי\עבודה ככתבת
וונאמבי
וונאמבי (שם מדעי: Wonambi) הוא סוג של נחש נכחד ענקי אשר חי בתקופת המיוקן עד הפליסטוקן באוסטרליה. הוא נקרא על שם מפלצת בשם נחש הקשת מהמיתולוגיה האבוריג'ינית. הוא התגלה בחפירות באוסטרליה הדרומית ב-1976 וכלל שני מינים.
בעבר סברו שנחש זה השתייך למשפחת הפיתוניים הגדולים, קרוב לסוג פיתון עצים. כיום מעריכים שהוא השתייך למשפחה הנכחדת מדצואידיים והוא היה אחד מהחברים האחרונים במשפחה, אשר רובה נכחדה לפני 55 מיליון שנה.
מאפיינים
נחש זה הגיע לאורך של 6 מטרים (בעבר סברו שלאורך 9 מטרים) ולמשקל של מעל 100 ק"ג. הנחש היה בעל ראש קטן יחסית שהגביל את גודל טרפו והוא ארב לטרף במסתור במארב והרג אותו בחנק באמצעות שריריו העצומים.
הוא ניזון ממיני זוחלים, עופות ויונקים כמו קנגורו או וולבי. בני אדם היו בעלי גולגולת קשיחה מדי בשבילו אם כי ילדים יכלו להיטרף על ידו. הנחש נכחד בתקופת עידן הקרח כתוצאה ממעשי האבוריג'ינים שכללו ציד, חקלאות נרחבת או הכחדת המינים הגדולים מהם ניזון הוונאמבי.
דיאגרמת מודי
דיאגרמת מודי, (באנגלית: Moody Diagram), היא תרשים גרפי למציאת מקדם החיכוך בזרימה בצינור. מקדם החיכוך מתקבל כתלות בחיספוס היחסי של דופן הצינור ומספר ריינולדס. מקדם החיכוך משמש לחישוב מפל הלחץ בזרימה בצינור לפי משוואת דרסי ויסבך. השימוש בדיאגרמה הוא כללי ואינו מוגבל לזורם מסוים. מודי פרסם את הדיאגרמה בנובמבר 1944 בפרסום של איגוד מהנדסי המכונות של ארצות הברית.
הדיאגרמה מראה מספר תחומים בזרימה בצינור והם:
מפל הלחץ בזרימה בצינור
דיאגרמת מודי נותנת את מקדם החיכוך בזרימה בצינור לחישוב מפל הלחץ בזרימה לפי משוואת דרסי ויסבך:
מספר ריינולדס
מספר ריינולדס הוא מספר חסר ממדים המאפיין את הזרימה בצינור.
או
חספוס יחסי
חספוס יחסי של דופן הצינור הוא מספר חסר ממדים המאפיין את השפעת הצינור בזרימה. החספוס היחסי מתקבל על ידי המנה של החיספוס e בקוטר הפנימי של הצינור D.
משוואת קולברוק
משוואת קולברוק מטיבה לתאר את דיאגרמת מודי. אחד חלקי שורש f מופיע בשני צידי המשוואה ונדרש פתרון נומרי איטרטיבי או על ידי פונקציית W של למברט.
יעקב חי בכור נסים
הרב יעקב חי בכור נסים (1854 – ג' בניסן ה'תש"ח, 12 באפריל 1948) היה חבר ועד העדה הספרדית בירושלים וגבאי כוללות העדה בעיר, ממייסדי בית הכנסת הספרדי הגדול בשכונת ימין משה.
קורות חיים
נולד בירושלים בשנת 1854 (ה'תרי"ד) כבן בכור ללאה ולרב שמואל נסים. הכינוי "בכור" נוסף לשמו בשל היותו בכור. בצעירותו למד בבית המדרש דורש ציון, ובהמשך בישיבת תפארת ירושלים. שימש כגבאי כוללות הספרדים בירושלים, וחבר וועד העניים והוועד הכללי של העדה, ונמנה עם מייסדי בית הכנסת הספרדי הגדול בשכונת מגוריו - ימין משה.
ילדיו
נישא לג'אמילה, ויחד נולדו להם: משה בר-נסים (לימים עוזרו של אליעזר בן-יהודה בהחייאת השפה העברית), יצחק חי נסים, ארמנדו נסים, אלברטו נסים, אברהם נסים, חוזה (יוסף) נסים, ויקטוריה (נסים) טוקטלי, פרלה (נסים) מזרחי. כמו כן היה נשוי לרחל קלדרון, ולחנה קרוואני.
ימין משה
היה מאחרוני המפונים משכונת ימין משה עקב הפגזות והירי של הצבא הירדני על השכונה. מסופר כי אפילו אחד המטחים של היריות של הצבא הירדני בזמן תפילה בבית הכנסת שייסד, לא גרם לו לזוז קמעה כי היה בעת התפילה, בעוד שאר מתפללי בית הכנסת השתטחו על הרצפה מחמת צליפות הכדורים. בכור נסים המשיך את התפילה ולא נע או זע ממקומט עד אשר סיים את התפילה עד תומה...
פטירה
הלך לעולמו ב-12 באפריל 1948 (ג' בניסן ה'תש"ח) ונקבר בבית הקברות סנהדריה שבירושלים.
בובי ג'ו מורו
בובי ג'ו מורו (באנגלית: Bobby Joe Morrow; 15 באוקטובר 1935 – 30 במאי 2020) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי (מלבורן 1956) בעל 3 מדליות זהב (100 מטר, 200 מטר ו-4x100 מטר) ושיאן עולם.
ביוגרפיה
מורו נולד בהרלינגן, שבטקסס וגדל בחווה בסן בניטו, טקסס לפני שנהיה אצן, מורו שיחק כדורגל במדי בית הספר התיכון סן בניטו. מורו גם היה אצן באוניברסיטת אבילן כריסטיאן וחבר מועדון הגברים Frater Sodalis.
באליפות איחוד האתלטים החובבים ב-1955 זכה מורו בריצת 100 יארד. שנה לאחר מכן הוא זכה בדאבל ספרינט (sprint double) באליפות הקולג'ים הלאומית והגן על תואר איחוד האתלטים החובבים שלו.
אולימפיאדת השיא
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה מורו ב-3 מדליות זהב. בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.62 שניות, לפני ת'ן בייקר חברו לנבחרת (10.77 שניות) והקטור הוגאן מאוסטרליה (10.77 שניות), בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אולימפי חדש של 10.52 שניות, בריצת 200 מטר כשהשווה את שיא העולם של 20.6 שניות, לפני אנדרו סטנפילד (20.7 שניות) ובייקר (20.9 שניות) שניהם שיאני העולם מארצות הברית ובריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם בייקר, לימון קינג ואירה מורצ'ינסון בשיא עולם חדש של 39.5 שניות, לפני ברית המועצות (39.8 שניות) וגרמניה (40.3 שניות).
מורו המשיך להצליח ברמה הלאומית אחרי האולימפיאדה, אולם הוא פרש ב-1958 ועבד בתור חוואי ונגר.
זמן קצר לפני אולימפיאדת רומא (1960) חזר מורו להתאמן וניסה להיכנס לנבחרת ארצות הברית, אך כשל במבחנים האמריקאים.
הנצחה
באוקטובר 2006 בית הספר התיכון סן בניטו קרא לאולם הספורט החדש שלו, בן 11,000 המושבים "היכל הספורט בובי מורו" (Bobby Morrow Stadium).
Spellbreak
ספלברייק הוא משחק וידאו חינמי, מסוגת ירי בגוף שלישי, המשחק פותח על ידי Proletariat עבור Microsoft Windows, פלייסטיישן 4, Xbox One ו- נינטנדו סוויץ', המשחק יצא ב-3 בספטמבר 2020.
משחקיות
ספיילברייק הוא משחק שחקן מול שחקן בגוף שלישי, אולם בניגוד למשחקי שחקן מול שחקן אחרים, בספלברייק השחקן משתמש בכפפות שמטילות לחשים קסומים במקום רובים. בנוסף, שחקנים יכולים לרחף מעל הקרקע ולשאת 'רונה' אחת, המעניקה גישה לזמן קצר ליכולות כמו טיסה, טלפורטציה או היעלמות. שחקנים בוחרים בתחילת כל משחק מתוך אחד משש סוגי הכפפות: רוח, אש, קרח, ברק, אבן ורעל, המעניקים במשחק בונוסים שונים הקשורים באלמנט. כל שחקן מתחיל עם כפפה אחת שבה בחר ואינו יכול לשנות אותה, וביד השנייה השחקן יכול לשנות בין חמשת סוגי הכפפות האחרות. לכל כפפה יש התקפה ראשונית, הנקראת לחש, והתקפה משנית, הנקראת כישוף. לחשים מוגבלים על ידי מנה, שהיא אנרגיה שניתן להשתמש בה בזה או על ידי ריחוף, בעוד ששימוש בכישוף עובד על טיימר. ניתן לשלב אלמנטים מכפפות שונות כדי להפוך לחשים וכישופים לחזקים יותר, חלשים יותר או רחבים יותר, בהתאם לצרכים האסטרטגיים. לפי המפתחים, המשחק כולל גם אלמנטים של משחקי תפקידים ו - roguelike.
מצבי המשחק הנוכחיים כוללים Battle Royale ו-Clash. עם שחרורו של פרק 2 ב-8 באפריל 2021, Dominion, מצב 5v5 הכולל נקודות שליטה החליף את Clash.
פיתוח
סגנון הקרב נוצר בהשראת משחקי ירי ישנים כמו Quake ו-Unreal Tournament. המנכ"ל סת' סיבק זוכר שחשב לעצמו "האם נוכל לעשות לזה גרסת פנטזיה מגניבה ומעניינת ולהפוך את זה למשהו מדהים? ואת כל זה, לגמור תוך שנתיים ועם צוות של 6 איש." הסגנון קרב הוחלט לאחר שהצוות הבין שרוב משחקי ה - Battle Royale הם מבוססי רובים והרגישו שהם יכולים ליצור גרסה בסגנון פנטזיה. לפי המפיק הראשי, המשחק בהתחלה היה יותר "חרבות מאשר כישוף", אם כי לבסוף הוחלט כישוף. המשחק הושפע ממשחקים כמו Unreal Tournament ו- Quake, בעוד שהעיצוב הגרפי הושפע מסרטי אנימציה כגון אקירה והנסיכה מונונוקי וכן מתוכנית הטלוויזיה אווטאר: כשף האוויר האחרון. השראה נוספת לעיצוב הגרפי הגיעה ממשחקים עם "אפקטים חזותיים מדהימים כמו קאסלבניה, League of Legends ו- The Legend of Zelda: Breath of the Wild "
קבלה
ספלברייק קיבל ביקורות "חיוביות יחסית" עבור Microsoft Windows ו-Xbox One וביקורות "מעורבות או ממוצעות" עבור פלייסטיישן 4 ונינטנדו סוויץ', על פי מד הביקורות Metacriti.
ג'ורג' פרדריק גורינג
סר ג'ורג' פרדריק גורינג (באנגלית: Sir George Frederick Gorringe; 10 בפברואר 1868 – 24 באוקטובר 1945) היה קצין בכיר בצבא בריטניה והשתתף במלחמת הבורים ובמלחמת העולם הראשונה. במהלך מלחמה זו שירת במערכה במסופוטמיה כמפקד "קורפוס החידקל" והוביל את ניסיון החילוץ הכושל של הדיוויזיה ה-6 "פונה" ומפקדה צ'ארלס טאונסנד מהמצור על כות.
השנים הראשונות
גורינג נולד ב-1868 בעיר שבמחוז מערב סאסקס בדרום אנגליה ליו (Hugh) ולואיזה (Louisa) גורינג. היה הילד השני מבין 5 ילדים שנולדו למשפחת גורינג (4 בנים ובת). למד בבית ספק יסודי בברייטון ובקולג' וולינגטון שבמחוז ברקשייר.
ב-1886 הצטרף גורינג לאקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ' ועם סיום לימודיו ב-1888 הוצב לשירות בחיל ההנדסה המלכותי.
את תחילת שירותו הצבאי עשה גורינג במחנות של הצבא הבריטי באנגליה בצ'טהאם ומחנה אלדרשוט. ב-17 בפברואר 1891 קודם לדרגת לוטננט.
השירות בצבא מצרים
ב-1892 סופח גורינג לצבא מצרים. ב-שנים 1896 עד 1899 השתתף השתתף במספר מערכות בדרום מצרים ובסודאן במהלך המלחמה המהדית. ב-1898 מונה לפקד על בטליון סודאני והשתתף במערכה שהוביל הוריישו קיצ'נר בסודאן ובניצחון בקרב אומדורמאן שהביא לכיבוש ח'רטום. בתחילת 1899 קודם לדרגת קפטן וזמן קצר לאחר מכן לדרגת מייג'ור. על אומץ לבו במערכה זו צוין לשבח ובתחילת 1900 קודם לדרגת לוטננט קולונל.
טרום מלחמת העולם הראשונה
בסוף 1899 עבר גורינג לדרום אפריקה שם השתתף במלחמת הבורים. ב-1902 חזר לשרת בסודאן במסגרת צבא מצרים ושירת שם עד 1904. ב-1911 קודם לדרגת מייג'ור גנרל.
המערכה במסופוטמיה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה גורינג למפקד הדיוויזיה ההודית ה-12 שהייתה חלק מצבא הודו הבריטית.
בדצמבר 1915 נלכדו חיילי הדיוויזיה ה-6 "פונה" ומפקדה צ'ארלס טאונסנד בעיר כות במהלך המערכה במסופוטמיה. מפקד מערכה זו, גנרל ג'ון ניקסון, מינה את פנטון איילמאר לפקד על קורפוס חידקל שהוקם במיוחד כדי לחלץ את הכוח הנצור בכות. לאחר מספר קרבות שכשלו החליף גורינג את איילמאר כמפקד "כוח חידקל". גורינג נטה לזלזל בכוחם של הטורקים ולא אסף מספיק כוחות למערכה ולא נערך מבחינה לוגיסטית, דבר שבא לידי ביטוי בהמשך במחסור חמור באנשים וציוד (במיוחד בתחום הרפואה). ההכוח שכלל 2 דיוויזיות. בין ינואר 1916 לאפריל ערכו הכוחות הבריטים סדרה של קרבות אולם על אף המחיר הגבוה ששילמו הכוחות (כ-23,000 חיילים פצועים וחללים) לא הצליחו הבריטים לפרוץ את המצור. לאחר כניעת החיילים הנצורים בכות באפריל ערך הפיקוד הבריטי רוויזיה בפיקוד במסופוטמיה וגורינג שוחרר מתפקידו.
המערכה בחזית המערבית
בספטמבר 1916 עבר גורינג להילחם בחזית המערבית בצרפת ומונה למפקד הדיוויזיה ה-47 של צבא בריטניה. גורינג המשיך לפקד על דיוויזיה זו עד פירוקה ב-1919.
סיום הקריירה הצבאית
ב-1919 חזר גורינג למצרים ומונה למפקד הדיוויזיה ה-10 "האירית". ב-1921 קודם לדרגת לוטננט גנרל.
ב-1924 פרש גורינג מהצבא אך המשיך למלא תפקידי כבוד צבאיים בחיל ההנדסה המלכותי עד 1938.
חייו כאזרח
לאחר פרישתו מהצבא חזר גורינג לעיר הולדתו ועסק שם בחקלאות עד פטירתו ב-1945. נקבר בחצר כנסייה בעיירה סורהאם לייד הים לא רחוק ממקום הולדתו. גורינג לא נישא בחייו ולא היו לו ילדים.
בלייק ג'נר
ראשית חייו
ג'נר נולד וגדל במיאמי, פלורידה, בנם של מיצי וריצ'רד ורנון ג'נר. אמו היא ממוצא קובני, ממשפחה מסנטיאגו דה קובה.
הוא גדל והתעניין במוזיקה ובקולנוע והחל לנגן בתופים בגיל תשע. הוא למד בבית הספר התיכון פליקס וארלה, שם הצטרף לתוכנית הדרמה של בית הספר "להקה 6162" ושיחק כדורגל והתאמן בהיאבקות. הוא השתתף בהפקות במה במרכז רוקסי לאמנויות הבמה. בשנת 2008 הוא הפך לחבר ב"אימפרומדיה ", קבוצת אלתור מערכוני קומדיה שבסיסה במיאמי.
קריירה
ג'נר עזב את מיאמי ועבר ללוס אנג'לס לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון כשבכיסו עם 2,500 דולר בלבד. בעודו מתגורר בקליפורניה, הוא לקח על עצמו עבודות רבות, כולל מלצר, ומוכר בחנויות בגדים וחיות בזמן שנבחן לתפקידי משחק. הוא השתתף בשיעורי אלתור ב"גראונדלינגס". עד שנת 2011 לוהק לסרטים הקצרים. הוא גם הופיע בתפקיד אורח בסיטקום, "מליסה וג'ואי" בתפקיד מילר קולינס.
בשנת 2012 הוא נבחר לאודישן כאחד מ -15 המתמודדים בעונה השנייה של "פרויקט Glee", תוכנית ריאליטי בטלוויזיה שהפרס עבורה היה תפקיד בשבעה פרקים בעונה הבאה של Glee. הוא היה אחד משלושת הפיינליסטים ובסופו של דבר ניצח. לאחר שהופיע כריידר לין בעונה הרביעית של "Glee", הוא זכה בפרס בחירת הנוער בקטגוריה כוכב הפריצה בטלוויזיה. ג'נר, יחד עם השחקנים המשותפים ג'ייקוב ארטיסט, בקה טובין, אלכס ניואל ומליסה בנויסט, קודמו לתפקידים קבועים בסדרה בעונתה החמישית.
בקיץ 2013 כתב ג'נר את התסריט לסרט "בילי בוי". הוא ובנויסט ממנו את הסרט בעזרת מימון המונים. הפרויקט הגיע למטרתו בסכום של 100,000 דולר. לאחר מכן לוהק ג'נר לסרט האימה "Within". בסוף 2015 לוהק ג'נר לתפקיד חוזר בסדרה בסופרגירל, בה שיחק לצד אשתו דאז מליסה בנויסט, כוכבת הסדרה. הופעתו הראשונה בסדרה שודרה ב־25 בינואר 2016.
בשנת 2016, ג'נר גילם את ג'ייק ברדפורד בסרט הקומדיה של ריצ'רד לינקלייטר "כולם רוצים את זה", שהוקרן לראשונה ב - 30 במרץ. לאחר מכן הוא גילם את אחיה של דמותה של היילי סטיינפלד בדרמת הנעורים "17 על הקצה". הוא שיחק בסרט הדרמה של שון כריסטנסן "ההיעלמות של סידני הול", שהוקרן לראשונה בפסטיבל סאנדנס 2017 והוקרן בשנת 2018. הוא היה שיחק בדרמת הפשע "חיות אמריקאיות" בבימויו של בארט לייטון. ג'נר שיחק כבהפקה מוזיקלית של "סיראנו" בחודשים אוגוסט וספטמבר 2018.
בשנת 2019 הוא גילם את שון בסדרה "השלכות", סדרת המתח הנאו-נוארית של נטפליקס. באוגוסט 2019 פורסם כי ג'נר יככב בעיבוד הקולנועי של ריצ'רד לינקלייטר, למחזמר "מתגלגלים" שיצולם במשך עשרים שנה. הצילום העיקרי של החלק הראשון בסרט כבר הושלם. ג'נר מככב לצד ביני פלדשטיין ובן פלאט.
חיים אישיים
ג'נר התארס עם השחקנית מליסה בנויסט ששיחקה עמו ב-Glee בשנת 2013 בנויסט הגישה בקשה לגירושין בסוף דצמבר 2016 והגירושין הסתיימו בדצמבר 2017.
בנובמבר 2019 העלתה בנויסט לאינסטגרם סרטון בו סיפרה על התעללות פיזית ממושכת שעברה בידי בן זוגה לשעבר, אך לא חשפה את שמו. הפגיעות הפיזיות כללו גם אירוע, שהתרחש ב-2015 או 2016, והסתכם בשבר באף וקרע בקשתית שהשאירה פגיעה קבועה בעין. באוקטובר 2020 ג'נר כתב פוסט ארוך באינסטגרם בו הוא מודה שהוא זה שפגע בבנויסט והתנצל על כך, תוך שהוא טוען שבמערכת היחסים ביניהם הייתה אלימות משני הצדדים.
שגיב
{{פירושונים|
ראו גם
}}
שריונית אוטר
היסטוריה
החימוש התבסס על רובה נגד טנקים מסוג בויס ומקלע קל מסוג ברן שהותקן בצריח קטן פתוח. ככלל, זו הייתה שריונית קלה במשקל ובחימוש בהשוואה לכלי רכב אחרים מאותה תקופה. השריון הדק שלה אפשר הגנה רק כנגד נשק קל. השריונית שרתה את הכוחות הקנדים בחזית האיטלקית ובחזית בצפון מערב אירופה. והופעלה גם על ידי מספר יחידות בריטיות.
לאחר מלחמת העולם השנייה הופעלו השריוניות על ידי הצבא ההולנדי בפעולותיו בדיכוי המרד באינדונזיה, הופעלה על ידי יחידות המשטרה הבריטיות בפלשתינה בתקופת המנדט הבריטי וכן על ידי הלגיון הירדני בירדן.
מלחמת העצמאות
השריונית הייתה בשימוש נרחב על ידי כוחות המשטרה הבריטים בארץ ישראל.
לקראת סיומו של המנדט החלה יחידת הרכש של ארגון ההגנה בניסיונות שונים במטרה להשיג בכל דרך שהיא שריוניות. בשבועות האחרונים של המנדט ריכזו הבריטים כלי נשק ואמצעי לחימה רבים בחיפה ובעיקר במחסני נמל חיפה לקראת פינויים.
סך הכל נגנבו כ-10 שריוניות. רובן על ידי אנשי ארגון ההגנה ומיעוטן על ידי ארגון האצ"ל.
השריוניות שנגנבו על ידי ההגנה, הועברו לבסיס יחידת שרות המשוריינים במרכז, שם שופצו על ידי אנשי היחידה. הותקנו בהן מכשירי קשר מסוג מק. 19, בחלקן העליון הוסיפו צריח קטן מתומן (בן 8 צלעות) מסתובב בו הותקנה מכונת ירייה מסוג מג. 34. מקלע נוסף מאותו הסוג הותקן בעמדת המפקד שליד הנהג.
השריוניות המשופצות סופקו למספר חטיבות, אולם אין מידע מדויק לאיזה חטיבות ובאיזה כמויות. מתמונות פעילות החטיבות השונות זוהו שריוניות אלה בשימוש חטיבה שבע וחטיבת הנגב, פלמ"ח. בחטיבה שבע צוותו השריוניות השונות בשתי פלוגות בגדוד 73 המשוריין תחת פיקודו של חיים לסקוב: פלוגה א' ופלוגה ב'. כל פלוגה הכילה שלוש מחלקות כאשר בכל מחלקה הייתה שריונית אחת עם צוות של שלושה לוחמים ושתים עם צוות של ארבעה וחמישה. היות שידוע שהשריונית הופעלה על ידי צוות בן 3 לוחמים ואילו שריונית מסוג וייט הכילה יותר, הרי מכאן המסקנה שהיו כנראה בכל פלוגה לפחות שלוש שריוניות מסוג אוטר, ובסך הכל שש שריוניות. שאר השריוניות היו מסוג וייט.
גרסאות: בשתי השריוניות הותקן בצריח פריסקופ שאפשר ירי מתוך הצריח ללא חשיפה לאש האויב.
Fusion 360
Fusion 360 היא תוכנה מסחרית פופולרית לתכנון ועיצוב בעזרת מחשב (CAD), ייצור בעזרת מחשב (CAM), הנדסה בעזרת מחשב (CAE) ומעגלים מודפסים (PCB), שפותחה על ידי Autodesk. התוכנה תומכת בפלטפורמות Windows ו- macOS, עם יישומים פשוטים הזמינים עבור אנדרואיד ו- iOS. רישיון Fusion 360 ניתן בתשלום, אך קיימת מהדורה ביתית לא מסחרית מוגבלת בחינם.
היסטוריה
Fusion 360 הוצגה על ידי Autodesk ב-24 בספטמבר 2013. היא שילבה תכונות רבות של Inventor Fusion, שאותה החליפה.
לאחר השחרור, מוצרי Autodesk אחרים שולבו בתוך Fusion 360, כולל:
מאפיינים
ל-Fusion 360 יכולות מובנות לבצע מידול תלת מימד, סימולציה ותיעוד. הוא יכול לנהל תהליכי ייצור כגון עיבוד שבבי, כרסום, חריטה וייצור תוסף. יש לו גם תכונות של אוטומציה של עיצוב אלקטרוני (EDA), כגון עיצוב סכמה, עיצוב PCB וניהול רכיבים.
הרחבות
Autodesk מציעה מספר הרחבות בתשלום המוסיפות פונקציונליות נוספת ל-Fusion 360, ביניהן:
אריוס (פילוסוף)
אריוס (ביוונית: Ἄρειος) או אריוס דידימוס היה פילוסוף אלכסנדרוני מהאסכולות הפיתגוראית או הסטואית, שחי במאה ה-1 לפנה"ס. במשך תקופה מסוימת הוא היה "הפילוסוף האישי" של הקיסר הרומי אוגוסטוס.
אוגוסטוס העריך אותו כל כך, עד שלאחר כיבוש אלכסנדריה הוא הצהיר שהוא חס על העיר בעיקר לטובת אריוס. חוקרים מודרניים חלוקים אם זו באמת הייתה הסיבה שאוגוסטוס חס על העיר, מכיוון שבאותה עת אוגוסטוס טען שהוא גם עושה את זה כדי לכבד את זכרו של אלכסנדר מוקדון, וכמה חוקרים גם מעלים את האפשרות שהוא עשה זאת כדי לשאת חן בעיני האליטה של העיר.
אריוס, כמו גם שני בניו, דיוניסיוס וניקנור, לימד פילוסופיה את אוגוסטוס עצמו, ואף התגורר במשך תקופה מסוימת ממש בביתו. הוא נזכר לעיתים קרובות על ידי הפילוסוף תמיסטיוס (המאה ה-4), האומר כי אוגוסטוס העריך את אריוס לא פחות ממה שהעריך את מרקוס ויפסניוס אגריפה, שנהוג לחשוב שהיה איש סודו ויד-ימינו של אוגוסטוס (אם כי יש להזכיר שתמיסטיוס כתב ארבע מאות שנה מאוחר יותר).
את מקומו של אריוס כ"פילוסוף האישי" של אוגוסטוס ירש הפילוסוף תאון. מדברי קווינטיליאנוס נראה כי אריוס גם לימד או כתב על רטוריקה.
פיטר בנצ'לי
פיטר ברדפורד בנצ'לי (באנגלית: Peter Bradford Benchley; 8 במאי 1940 – 11 בפברואר 2006) היה סופר אמריקאי, כותב הנאומים של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון. ספרו רב המכר, "מלתעות" ("Jaws"), יצא לאור ב-1974, והעיבוד הקולנועי לספר, "מלתעות", זכה גם הוא להצלחה.
ביוגרפיה
בנצ'לי נולד בניו יורק שבארצות הברית למשפחה של סופרים. סבו היה העיתונאי ושחקן הקולנוע רוברט בנצ'לי, אביו היה הסופר נת'ניאל בנצ'לי וגם אחיו הצעיר נאט בנצ'לי הוא סופר ידוע בזכות עצמו.
בנצ'לי ידוע בכתיבת ספרות אימה או מתח שבמרכזם מפלצת מרכזית. רבים מהספרים מכילים כריש בתור נבל תוקפני אוכל אדם.
בין הספרים שכתב: "Beast", "The Island" ו-"The Deep". לעברית תורגמו רק ארבעה מספריו: מלתעות, "התהום" (עובד לסרט קולנוע תחת אותו שם), "האי הנעלם" ו"הנערה מים קורטז" - כולם בהוצאת ספרי ארז.
בנוסף לכתיבה היה גם תסריטאי, בין השאר לסרט המצליח מלתעות. הוא אף הופיע בסרט בהופעת קמע בתור עיתונאי על החוף.
גונסקירכן
גאוגרפיה
גונסקירכן שוכנת במחוז האוסרוקפירטל. כ-11 אחוז משטחה של הרשות המקומית הם יערות, ו-78 אחוז הם שטחים חקלאיים. מטה יצרנית מנועי הבעירה הפנימית רוטקס יושב מאז שנת 1947 בגונסקירכן.
מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה נמצא בכפר אחד ממחנות המשנה של מחנה הריכוז מאוטהאוזן-גוזן. המחנה התקיים זמן קצר. בדצמבר 1944 החלה הבנייה של מחנה גונסקירכן. המחנה תוכנן לשכן כמה מאות עובדי כפייה. עם פתיחת המחנה באפריל 1945, אלפי אסירים שפונו בצעדות מוות ממאוטהאוזן החלו להציף את גונסקירכן. בתנאים צפופים אלה, מחלות כמו טיפוס ודיזנטריה התפשטו במהירות באוכלוסיית המחנות הרעבה והחלשה. 400 אסירים היו אסירים פוליטיים. היתר היו יהודים מהונגריה שהגרמנים אילצו לצעוד ברגל מהונגריה לאוסטריה, שם היו אמורים לעבוד עבודות כפייה. כ-17,000 יהודים הונגרים עברו במחנה גונסקירכן.
ב-4 במאי 1945 שחררו את גונסקירכן כוחות דיוויזיית חי"ר 71 וגדוד טנקים 761 (גדוד בהפרדה גזעית - גדוד של חיילים אפרו-אמריקאים). כשנכנסו כוחות למחנה הם שמעו ששומרי האס אס נמלטו מהמחנה זרוע הגופות ימים לפני כן. במחנה היו עדיין כ-15,000 אסירים. בחודשים שלאחר השחרור מתו כ-1,500 אסירים לשעבר כתוצאה מיחס הנאצים. אחד מחיילי דיוויזיית החי"ר ה-71 סיפר על רשמיו הראשונים מגונסקירכן: כשנכנסנו למחנה, השלדים החיים עדיין הצליחו להסתובב סביבנו ואף על פי שרצינו לנסוע רחוק יותר למקום, הקהל הלוחץ לא נתן לנו. אין זה מוגזם לומר שכמעט כל אסיר היה מטורף מרעב. המראה של אמריקאי הביא אותם לצהלות, גניחות וצרחות. אנשים הצטופפו לגעת באמריקאי, לגעת בג'יפ, לנשק את זרועותינו - אולי רק כדי לוודא שזה נכון. האנשים שלא יכלו ללכת זחלו לעבר הג'יפ שלנו. אלו שלא הצליחו אפילו לזחול נשענו על מרפק, ואיכשהו, דרך כל הכאב והסבל שלהם, גילו דרך עיניהם את הכרת התודה, את השמחה שחשו עם בוא האמריקנים. - קפטן ג'יי די פלטצ'ר.
החיילים האמריקאים דרשו מיד אספקה והובלה של מזון ומים לאסירים מהעיר המקומית.
דיוויזיית הרגלים ה-71 הוכרה כיחידה משחררת על ידי המרכז להיסטוריה צבאית של צבא ארצות הברית ומוזיאון ארצות הברית לזכר השואה בשנת 1988.
אהרון דרור
אהרון דרור הוא ראש מועצת גן יבנה המכהן מאז 2003. על אף שנודע בצורת כתיבת שמו ההפוכה, שמו הפרטי הוא "אהרון", ושם משפחתו הוא "דרור".
קורות חיים
למד 3 תארים ראשונים:
תחילה עסק בתחום החינוך, וכיהן כסגן יו"ר בית הספר התיכון רבין. בהמשך הפנה את דרכו לתחום התכנון העירוני, וכיהן כסגן מתכנן מחוז מרכז במשרד הפנים, וכיו"ר ועדה לתכנון ובניה.
בנובמבר 2003 נבחר לכהן כראש המועצה המקומית גן יבנה מטעם רשימת דרור לגן יבנה, ומאז מכהן בתפקיד זה. כיום זוהי תקופת כהונתו הרביעית.
במהלך כהונתו קיבל תעודת יקיר תנועת הנוער מטעם מועצת תנועות הנוער בישראל לשנת תשע"ה
משפטו
בנובמבר 2005 נחשד בעבירות של גנבה, מרמה, וסחיטה באיומים, נעצר ושהה במעצר בית. כ-5 שנים לאחר המעצר הוגש נגדו כתב אישום.
אהרון דרור כפר בהאשמות נגדו ונלחם על חפותו בבית המשפט. במהלך המשפט נרצח פרקליטו, עורך הדין יורם חכם.
חיים אישיים
נשוי להלן, מורה לספרות באורט ע"ש רבין בגן יבנה, ואב ל-8 ילדים
יוהאן גוטליב גאהן
יוהאן גוטליב גאהן (בשוודית: Johan Gottlieb Gahn; 19 באוגוסט 1745 - 8 בדצמבר 1818) כימאי ומטלורג שוודי, מגלה המנגן.
קורות חייו
יוהאן גוטליב גאהן נולד ב-1745 בעיירה ווקסנאברוק (Voxnabruk), שבפרובינציית הלזינגלנד (Hälsingland) בשוודיה. הוריו היו הנס יקוב גאהן ואנה מריה שולצן. היו לו שני אחים. למד פיזיקה וכימיה באוניברסיטת אופסלה בשנים 1762 עד 1770, שם הכיר את קרל וילהלם שלה המגלה הראשון של החמצן, היכרות שהובילה לשיתוף פעולה מדעי שנמשך שנים רבות. משנת 1767 הועסק כאסיסטנט של הכימאי הנודע טורברן אולוף ברגמן. עם תום לימודיו הוסמך כמהנדס מכרות, והתקבל לקולגיום המכרות השוודי (Bergskollegium), במסגרתו פעל כל ימיו. פעילותו החלה במכרה הנחושת בעיירה פאלון (Falun), שבפרובינציית דלרנס. בעקבות העסקתו בפאלון עבר להתגורר שם. בפאלון היה שותף בהקמת מפעלים לייצור גופרית, חומצה גופרתית ו"הצבע האדום של פאלון" (צבע בגוון אדום כהה ששימש לצביעת בתי עץ ואסמים). לפי אחד המקורות גילה ברצליוס את הסלניום במפעל החומצה הגופרתית של גאהן.
פעילותו המקצועית
פעילותו המקצועית הראשונה הייתה הכנסת שיפורים טכנולוגיים משמעותיים בשיטות היתוך הנחושת, בעיקר בדרך השימוש במוצרי הלוואי של ההיתוך. ביניהם: גופרית, סולפט הברזל ו"הצבע האדום של פאלון". ב-1769 גילה, באמצעות אנליזת "צינור הנשיפה" (blowpipe), שעצמות מכילות זרחן
נפטר בפאלון ב-8 בדצמבר 1818.
ארצ'י והאדם הקדמון
ארצ'י והאדם הקדמון (באנגלית: The Archies in Jugman) הוא סרט הנפשה טלוויזיוני אמריקאי, מסוגת ספורט וקומדיה, אשר מבוסס על סדרת ההנפשה "התעלומות המוזרות של ארצ'י", סדרה המבוססת על דמויות של ארצ'י קומיקס. הסרט בוים על ידי סקוט המינג, נכתב על ידי מרתה מורן, והופק על ידי DIC Entertainment כחלק מסדרת הסרטים "DIC Movie Toons", כאשר הסרט הוא החמישי בסדרה.
הסרט שודר לראשונה בארצות הברית בערוץ ניקלודיאון ב-3 בנובמבר 2002. בישראל הסרט הופץ לראשונה בשנת 2014 בדיבוב לעברית, כאשר הסדרה עלייה מבוסס הסרט אינה דובבה לעברית ושודרה בתרגום עברי בערוץ הילדים כחלק מרצועת השידור "טלמאניה". אורך הסרט הוא כ-74 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית.
מוחמד עלי ג'ינה
מוחמד עלי ג'ינה (אורדו: محمد علی جناح, בתעתיק חצי-מדויק: מוחמד עלי ג'ינאח, נהגה: מוּהַמַד אַלִי גִ'ינַהּ; 25 בדצמבר 1876 – 11 בספטמבר 1948) היה מנהיג מוסלמי הודי שעמד בראש "הליגה המוסלמית", שהביאה לייסודה של מדינת פקיסטן, ושימש כמושל הכללי הראשון של פקיסטן. הוא מכונה בפקיסטן "מנהיג דגול" ו"אבי האומה", ואת תאריכי לידתו ומותו חוגגים כימים לאומיים. מחוץ לפקיסטן שנוי ג'ינה במחלוקת בשל חלקו בחלוקתה של הודו.
בהיותו סטודנט ועורך דין צעיר, הגיע ג'ינה לעמדת מפתח במפלגת הקונגרס בהודו. הוא הטיף לאחדות הינדית–מוסלמית, עיצב את הסכם לאקנאו בשנת 1916 שהביא לאחדות פעולה בין הפלגים השונים, והיה למנהיג חשוב של "הליגה הכלל-הודית לשלטון עצמי", הידועה כ"מועצת הזקנים". חילוקי דעות בין ג'ינה לבין מוהנדס קרמצ'נד גנדי הובילו את ג'ינה לפרוש ממפלגת הקונגרס. הוא החל להוביל את הליגה המוסלמית, והציע רפורמה חוקתית בת ארבע עשרה נקודות שתפקידה היה לשמור על זכויותיהם החוקתיות של המוסלמים בהודו, כשזו תשיג את עצמאותה. בשל אכזבתו מכישלונותיו, ומחוסר האחדות בתנועה לעצמאות הודו, חי ג'ינה בלונדון במשך שנים רבות.
בשנת 1934 נענה ג'ינה לקריאתם של מנהיגים מוסלמים לשוב להודו ולארגן מחדש את הליגה המוסלמית. הוא חדל מניסיונות להקים קואליציה עם מפלגת הקונגרס, ואימץ ב"הצהרת לאהור" ב-1940 את רעיון יצירת מדינה מוסלמית נפרדת. הליגה המוסלמית קיבלה את רוב קולות המוסלמים בבחירות שנערכו בשנת 1946, וג'ינה פתח בגל שביתות ומחאות על מנת להוביל להקמת מדינה מוסלמית בחלק של הודו. גל המחאות שהוביל הידרדר לאלימות. כישלון הקואליציה של מפלגת הקונגרס והליגה המוסלמית הביא את הצדדים לפנות אל הבריטים בבקשה לאשר את חלוקתה של הודו. כמושל הכללי הראשון של פקיסטן, ג'ינה הוביל את מאמצי השיקום של מיליוני פליטים, ועיצב את מדיניות המדינה המוסלמית החדשה עד מותו בשנת 1948.
ילדות, נעורים וקריירה מוקדמת
ג'ינה נולד כמוחמד עלי ג'ינהבהאי בעיר קראצ'י. על פי הרישומים שנותרו מבית הספר בו למד, נראה כי נולד ב-20 באוקטובר 1875, אך הביוגרף סרוג'יני נאידו קבע את התאריך 25 בדצמבר 1876. ג'ינה היה הבכור בשבעת ילדיהם של ג'ינהבהאי פונג'ה, סוחר מוסלמי שיעי עשיר, ואשתו מיתיבאי. ג'ינה למד במספר בתי ספר, ולבסוף התקבל לבית הספר של המיסיון הנוצרי בקראצ'י, שם סיים את לימודיו.
ב-1892, בהיותו כבן 16, נסע ג'ינה ללונדון על מנת לעבוד בחברת הובלות ימית. הוא נשא לאשה קרובה-רחוקה בשם אמיבאי, שהייתה בת 14 או 15 בעת הנישואין, אך מתה זמן קצר לאחר הגיעם ללונדון. אמו של ג'ינה מתה באותו הזמן לערך. ב-1894–1896 למד ג'ינה משפטים. תוך כדי לימודיו החלה מעורבותו בפוליטיקה. הוא תמך יחד עם סטודנטים הודים נוספים בפוליטיקאי ההודי דאדאבהאי נארוג'י בבחירות לפרלמנט הבריטי. השקפותיו של ג'ינה באותה עת היו מתונות. הוא שאף לממשל עצמי בהודו, מתח ביקורת על אפליית ההודים בארצם, ותיעב את היהירות של הפקידות הבריטית.
התמוטטות עסקי אביו אילצה אותו לשוב להודו ולעסוק בעריכת דין בעיר בומביי (כיום מומבאי). ג'ינה לא היה מוסלמי אדוק, לבש בגדים אירופיים ודיבר אנגלית יותר משדיבר גוג'ראטית, שפת אמו. מוניטין שיצאו לו כעורך דין מוכשר הביאו את המנהיג ההודי באל גנגדהאר טילאק לשכור את שרותיו להגנתו מאישום ההסתה שהוגש נגדו בשנת 1905. ג'ינה טען כי אין זו הסתה כאשר הודי דורש ממשל עצמי לארצו, אך טילאק הורשע ונדון לעונש כבד.
קריירה פוליטית מוקדמת
ב-1896 ג'ינה הצטרף למפלגת הקונגרס ההודית, שהייתה הארגון הפוליטי הגדול בהודו. המפלגה לא תמכה אז בעצמאות הודית מידית, שכן ראתה בהשפעת בריטניה בתחומי החינוך, החוק, התרבות והתעשייה, כמיטיבה עם הודו. המנהיג המתון גופאל קרישנה גוקהאלה הפך למודל לג'ינה, והוא הביע את רצונו להיות ל"גוקהאלה המוסלמי". ב-25 בינואר 1910 היה ג'ינה לחבר במועצה המחוקקת הקיסרית, שמנתה 60 חברים. למועצה לא היו סמכויות של ממש, ורבים מחבריה היו מינויים של ראג'ות מקומיים או בני אירופה. עם זאת, הצליח ג'ינה להוביל לחקיקת חוק שהגביל את גיל הנישואין, וכן חוק שנתן לגיטימציה חוקית לווקף המוסלמי. הוא מונה לוועדת סאנדהרסט, שהקימה את האקדמיה הצבאית ההודית בדהראדון. במהלך מלחמת העולם הראשונה תמך ג'ינה במאמץ המלחמתי הבריטי כהודים מתונים אחרים, אשר קיוו כי ההודים יתוגמלו על מאמצם לסייע בניצחון.
ג'ינה נמנע בתחילה מלהצטרף לליגה המוסלמית הכלל הודית שנוסדה בשנת 1906. לבסוף הצטרף אל הליגה בשנת 1913, ובשנת 1916 היה למנהיגה. בתפקיד זה היה המוביל לכריתת הסכם לאקנאו בין מפלגת הקונגרס ובין הליגה, אשר הביא לשיתוף פעולה בין ההינדים והמוסלמים בנוגע לממשל העצמי, והצגת חזית אחידה אל מול הבריטים.
ג'ינה היה גם בעל תפקיד מפתח בהקמת הליגה הכלל הודית לממשל עצמי ב-1916. ג'ינה דרש "שלטון בית" להודו, מעמד של דומיניון בעל ממשל עצמי, בדומה לקנדה, ניו זילנד ואוסטרליה. הוא היה ראש סניף בומביי של הליגה.
ב-1918 נשא בשנית אישה, רוטנבאי פטיט, הצעירה ממנו בעשרים וארבע שנים, בתו של ידידו סיר דינשאו פטיט, זורואסטרי עשיר. לנישואים אלו הובעה התנגדות הן בקהילה הפרסית והן בקרב המוסלמים. אשתו התאסלמה בניגוד לדעת המשפחה, ונודתה על ידי משפחתה וקהילתה. ב-1919 נולדה בתם היחידה דינה.
"ארבע עשרה הנקודות" וגלות
עם עלייתו של גנדי לעמדת מפתח במפלגת הקונגרס ב-1918, החל ג'ינה לחוש כי המפלגה אינה עוד ביתו האידאולוגי. גאנדי הטיף לאי ציות אזרחי כדרך לעצמאות לכל ההודים. ג'ינה התנגד, ותמך במאבק חוקתי שיוליך לעצמאות. שלא כשאר מנהיגי הקונגרס, לא לבש גאנדי לבוש מערבי, והשתדל לדבר בשפות מקומיות, ולא באנגלית. גאנדי היה אישיות רוחנית ודתית, בניגוד לג'ינה שראה עצמו כמנהיג חילוני. סגנונו של גאנדי צבר פופולריות בקרב ההודים. ג'ינה ביקר את גנדי על תמיכתו במאבק הח'ליפות, תנועה מוסלמית הודית שבאה להגן על קיום הח'ליפות העות'מאנית בטורקיה ולמנוע מהמנצחים במלחמת העולם הראשונה מלפרקה. ג'ינה ראה בתנועה זו, שאיחדה מוסלמים רבים בהודו, משום כניעה לפנאטיות דתית, ופרש ממפלגת הקונגרס ב-1920. התנועה באה לסיומה עם פירוק הח'ליפות בידי משטרו החילוני של מוסטפא כמאל אטאטורק בשנת 1924. ג'ינה הזהיר כי שיטותיו של גאנדי יביאו לפילוג בין הינדים ומוסלמים. הוא נותר בתפקיד מנהיג הליגה המוסלמית, ונגרר שלא מרצונו למאבק בין מפלגת הקונגרס ובין תומכי הבריטים. ב-1927 ג'ינה החל במגעים עם מנהיגים הינדים ומוסלמים בנוגע לחוקה עתידית להודו העצמאית, במהלך המאבק נגד ועדת סיימון, שהמליצה על מבנה פדרטיבי להודו, אך דחתה את דרישת העצמאות, או אף את מעמד הדומיניון לעתיד. הליגה המוסלמית רצתה באזורי בחירה נפרדים למוסלמים בגופים המחוקקים, אך המנהיג ג'ווהרלל נהרו תמך באזורי בחירה משותפים. באופן אישי התנגד ג'ינה לנציגות נפרדת, אך ניסח פשרה, שאמורה הייתה לשקף אינטרסים של שני הצדדים. פשרה זו נודעה כ"ארבע עשרה הנקודות של ג'ינה", אשר נדחו על ידי מפלגת הקונגרס, ועל ידי שאר המפלגות בהודו.
חייו הפרטיים של ג'ינה ונישואיו נפגעו בתקופה זו. הוא ניסה להציל את נישואיו במסע לאירופה, אך למרות הכול נפרד הזוג ב-1927, ורטאנבאי מתה בשנת 1929 ממחלה קשה. בוועידות "שולחן עגול" בהן השתתף גאנדי בלונדון ביקר ג'ינה את גאנדי, וכישלון השיחות גרם לקרע חמור בינו ובין המנהיג ההינדי. כישלונות אלו, בצד הבעיות בחייו הפרטיים ואכזבתו מהפילוגים בשורות המוסלמים, הביאו לפרישתו מהפוליטיקה. הוא שב ללונדון וחזר לעסוק בעריכת דין. אחותו, פאטימה, העניקה לו תמיכה וסיוע, ומתקופה זו ואילך לא נפרדו השניים במהלך כל מסעותיו. היא הפכה ליועצת קרובה, וגידלה את בתו. משגדלה הבת נותקו יחסיה עם ג'ינה עקב החלטתה להנשא לאיש עסקים פרסי נוצרי, נוויל ודיע. הוא המשיך להתכתב עמה באופן רשמי, אך יחסיהם היו מתוחים.
הנהגת הליגה המוסלמית
ב-1934 נקרא ג'ינה על ידי מנהיגים מוסלמים בולטים לשוב להודו, ולהיות למנהיג הליגה המוסלמית. בבחירות ב-1937 הליגה קיבלה קולות רבים באזורים בהם היה רוב מוסלמי כפנג'אב. היא קיבלה 5% מכלל הקולות, ו-25% מקולות המוסלמים. ג'ינה הציע למפלגת הקונגרס שיתוף פעולה, וזאת בתמורה להסכמה לאזורי בחירה נפרדים למוסלמים. הקונגרס לא הסכים לתנאים אלו. מפלגת הקונגרס כללה נציגים מוסלמים משל עצמה, וטענה לייצוג כללי ולא עדתי. מנהיגי הקונגרס דרשו את מיזוגה המוחלט של הליגה המוסלמית במפלגת הקונגרס. השיחות נכשלו, וג'ינה הכריז על פרישתם של כל חברי מפלגתו מתפקידיהם, כ"יום גאולה" מהשלטון ההינדי.
רעיון המדינה הנפרדת למוסלמים בתת-היבשת ההודית הועלה לראשונה על ידי סר מוחמד אקבאל בשנת 1930. בשנת 1933 פרסם צ'ודהרי רחמת עלי מנשר בשם "עכשיו או לעולם לא" בו תמך ביצירת "פקיסטן". ג'ינה שתמך באזורי בחירה נפרדים, החליט שלא ניתן לשתף פעולה עם הקונגרס ההינדי ושיש ליצור מדינה מוסלמית עצמאית. מעתה נטען שהמוסלמים וההינדים לא בני דתות שונות, אלא בני לאומים שונים.
ג'ינה הכריז כי הודו מאוחדת תגרום להסטתם של המוסלמים הצדה, ולאפליה שתביא בסופו של דבר למלחמת אזרחים בין הינדים למוסלמים. בשנת 1940 התקבל רעיון חלוקת הודו כמטרתה הרשמית של הליגה המוסלמית. בהצהרה שניתנה בלאהור הוכרז על כינון "מדינות" מוסלמיות, אחת באזור צפון מערב הודו (פנג'אב, סינד, בלוצ'יסטן) ואחת בצפון המזרח (בנגל ואסאם). מפלגת הקונגרס דחתה את ההצעה, ומנהיגים מוסלמים השייכים למפלגה גינו אותה. ב-26 ביולי 1943 נדקר ג'ינה ונפגע על ידי חבר בתנועת ה"חקסר" המוסלמית הקיצונית.
ב-1941 ייסד ג'ינה את העיתון "השחר", שהפיץ את עקרונות הליגה המוסלמית. בשנת 1942 ביקר באזור השר הבריטי סטפורד קריפס, במסגרת "משלחת קריפס" שנועדה למצוא פתרון לבעיה ההינדית והמוסלמית. ג'ינה דרש ממנו כי יקדם את רעיון חלוקת הודו, דבר שהיה מהגורמים לכישלון השליחות.
הלאומנים ההודים ממפלגת הקונגרס ראו בהכרזת המלחמה של בריטניה על גרמניה בשנת 1939 שניתנה אף בשמה של הודו פגיעה חמורה בתנועתם, אך ג'ינה תמך בבריטים במלחמה, והתנגד לתנועת "צאו מהודו" שקמה בזמן מלחמת העולם השנייה. בתקופה זו ייסדה הליגה ממשלות מחוזיות והשתתפה בממשלה המרכזית. השפעתה גברה בפנג'אב לאחר מותו של המנהיג תומך מפלגת הקונגרס סיקנדר חייאט חאן בשנת 1942. מוהנדס קרמצ'נד גנדי קיים ארבעה עשר סבבי שיחות עם ג'ינה בבומביי בשנת 1944 בניסיון להקים חזית אחידה אל מול הבריטים, אך השיחות כשלו. היחסים הרעועים בין גנדי וג'ינה השפיעו על עמדתו של גנדי בשאלה המוסלמית.
ייסוד פקיסטן
בבחירות שהתקיימו בשנת 1946 למועצה המחוקקת של הודו, זכתה מפלגת הקונגרס ברוב המושבים ההינדים, והליגה המוסלמית בראשות ג'ינה זכתה ברוב המושבים המוסלמים. ב-16 במאי 1946 הציעה משלחת של שרים בריטים ליצור מדינה הודית מאוחדת המורכבת ממחוזות אוטונומיים, וקראה ליצירת "קבוצות" של מחוזות על בסיס דתי. תוכנית שנייה פורסמה ב-16 ביוני וקראה לחלוקתה של הודו על בסיס אתני, כאשר הנסיכויות הקטנות יוכלו לבחור לאיזה מהמדינות יצטרפו. מפלגת הקונגרס התנגדה לחלוקה וביקרה את התוכניות. ג'ינה הסכים לשתי התוכניות, וידע שהבריטים יעניקו את הכוח לאלו שיתמכו בתוכניותיהם. לאחר ויכוחים מרובים, ובניגוד לדעתו של גאנדי, הקונגרס קיבל את "תוכנית מאי" וגינה את עקרון ה"קבוצות". ג'ינה כינה פעולה זו כ"חסרת יושר" והאשים את הנושאים והנותנים מצד בריטניה בבגידה. הוא הסיר את תמיכת הליגה המוסלמית בתוכניות, והחרים את האספה תוך שהוא מותיר את הכוח בידי מפלגת הקונגרס, שעתה הייתה חסרת לגיטימיות בעיני רבים מהמוסלמים.
ג'ינה קרא למוסלמים לצאת ל"פעולה ישירה" ב-16 באוגוסט 1946 על מנת להשיג את הקמת פקיסטן. תוכנן גל של שביתות ומחאות, אך בפועל התפרצה אלימות בכל הודו, ובמיוחד בכלכותה ובמחוז נואחאלי בבנגל, יותר מ-7,000 איש נהרגו בביהר. אף על פי שהמשנה למלך מטעם בריטניה, לורד וייבל טען כי "לא היו ראיות לכך", הואשמו מנהיגי הליגה בידי אנשי מפלגת הקונגרס בעידוד האלימות. לאחר ועידה נוספת שהתקיימה בלונדון בדצמבר 1946, הצטרפו מנהיגי הליגה לממשלה הזמנית שקמה בהודו, אך ג'ינה נמנע מלשרת בממשלה בעצמו. הדבר איפשר לליגה להצטרף לממשלה, בעודה דוחה את שתי התוכניות, ולמנות מספר שווה של שרים לזה של מפלגת הקונגרס, על אף שייצגה מיעוט. הקואליציה שנוסדה לא יכלה לתפקד, ונוצרה תחושה כי הפירוד הוא רק עניין של זמן. המפלגה הסכימה לחלוקתן של פונג'אב ובנגל על פי קווים דתיים בסוף 1946. המשנה החדש למלך, לורד לואי מאונטבאטן, הציע תוכנית ליצירת דומיניון מוסלמי במערב פונג'אב, מזרח בנגל באלוצ'יסטן וסינד. לאחר דיונים סוערים הסכים הקונגרס לתוכנית. מחוז הגבול הצפון מערבי החליט במשאל עם להצטרף למדינה החדשה ביולי 1947. בנאום שנשא בלאהור, ב-30 באוקטובר 1947 הצהיר ג'ינה כי הסכים לחלוקה כי "התוצאות של כל דרך פעולה אחרת היו הרות אסון מעבר לכל דמיון".
כמושל כללי
ביחד עם ליאקת עלי חאן ועבדו-ראב נשטר, ייצג ג'ינה את הליגה בשיחות החלוקה שנועדו לחלק את המשאבים הציבוריים בין הודו ובין פקיסטן. חברי האספה המחוקקת מהמחוזות שיהפכו לפקיסטן יצרו את האספה המחוקקת של המדינה החדשה, וצבאה של הודו הבריטית חולק בין יחידות מוסלמיות ולא מוסלמיות. רבים ביקרו את ג'ינה על חיזוריו אחר הראג'ות מג'ודפור, בופאל ואינדור, כי יצטרפו לפקיסטן. חבלי ארץ אלו גבלו בפקיסטן, אך היו בעלי רוב הינדי.
ג'ינה היה למושל הכללי הראשון של פקיסטן ונשיא אספת המחוקקים שלה. ב-11 באוגוסט 1947 פתח את האספה, בנאום בו חזה מדינה חילונית – "אתם יכולים להיות שייכים לכל דת, קאסטה או מוצא. אין למדינה כל עניין בכך. במרוצת הזמן יפסיקו ההינדים להיות הינדים, והמוסלמים להיות מוסלמים. לא במובן הדתי, מפני שזו אמונתו האישית של כל אדם, אך במובן הפוליטי כאזרחי המדינה".
משרת המושל הכללי הייתה טקסית בעיקרה, אך ג'ינה קיבל אף את ראשות הממשלה. החודשים הראשונים לקיומה של פקיסטן היו רוויים במאמצים לסיים את גל האלימות. ג'ינה הציע למנהיגי הודו לארגן חילופי אוכלוסין בין פונג'אב ובנגל. הוא ביקר את מחוזות הגבול בלוויתם של מנהיגים הודים על מנת להרגיע את הרוחות ולקדם את השלום, וארגן הקמתם של מחנות פליטים. על אף מאמצים אלו לידתה של פקיסטן לוותה במספר הרוגים הנע בין 200,000 למיליון על פי הערכות מסוימות, ומספר הפליטים בשתי הארצות הגיע ל-15 מיליון.
עיר הבירה קראצ'י הוצפה בפליטים. ג'ינה הושפע מכך באופן אישי. בחודשים הבאים התיר שימוש בכוח על מנת לספח את נסיכות קלאט ולדכא מרד בבלוצ'יסטן. רבים ביקרו אותו על ניסיונו לספח את הנסיכות ג'ונגאד שהייתה בעלת שליט מוסלמי ורוב הינדי, ומרוחקת כ-400 קילומטר מפקיסטן. ניסיון זה הוכשל על ידי הודו. אין לדעת אם ידע או תכנן את הפלישות השבטיות מפקיסטן לג'אמו וקשמיר, באוקטובר 1947, שהחלו סכסוך שטרם נסתיים עד היום. כאשר נתבשר על סיפוחה להודו של קשמיר שמושלה היה בן דת ההינדו, אך מרבית תושביה מוסלמים, טען כי הצעד אינו לגיטימי, והורה לצבא הפקיסטני להיכנס לקשמיר. המפקד הבריטי העליון, הגנרל קלוד אוקינלק, הודיע לג'ינה כי בעוד שלהודו יש את הזכות לשלוח חיילים לקשמיר, שסופחה אל שטחה, לפקיסטן אין זכות זו, וכי אם ג'ינה יתעקש על כך, יתפטרו כל הקצינים הבריטים המשרתים בשני הצבאות. מכיוון שצבאה של פקיסטן היה מורכב בחלקו הגדול מחיילים בריטים, לא היה יכול ג'ינה לאפשר זאת, וביטל את פלישתה של פקיסטן לקשמיר, תוך שהוא פונה להתערבות האו"ם.
בשל תפקידו בהשגת העצמאות היה ג'ינה המנהיג הפופולרי ורב ההשפעה ביותר. הוא ניסה להגן על זכויות המיעוטים, ייסד מכללות ומוסדות צבאיים, וקבע את מדיניותה הכלכלית של פקיסטן. בביקורו הראשון במזרח פקיסטן, המופרדת מן המערב במסדרון שאורכו 1,700 קילומטר, קבע את שפת האורדו כשפתה הרשמית היחידה של המדינה. צעד זה עורר תרעומת בקרב הבנגלים במזרח פקיסטן, הקרויה כיום בנגלדש. הוא ניסה להגיע להסכם עם הודו בקשר לחלוקת המשאבים של המדינה המשותפת לשעבר. במרץ 1948 נאלץ להתמודד עם אפגניסטן אשר תבעה מתן עצמאות למיעוט הפתאני, שהיה ממוצא אפגני.
מותו
במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20 לקה ג'ינה בשחפת, אך רק אחותו והמקורבים אליו ביותר היו מודעים למצבו. בשנת 1948 החל מצבו להחמיר, וזאת בשל עומס העבודה שלקח על עצמו. בניסיון להחלים בילה זמן רב במעון הנופש של בזיארת, אך ב-11 בספטמבר 1948 מת משילוב של שחפת וסרטן הריאות. הלווייתו נערכה בקראצ'י ברוב עם, ומאוזוליאום ענק הוקם על מנת לכבד את זכרו. במקום נערכים טקסים רשמיים עד ימינו.