cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סיסטם אוף אה דאון
2001–2003: Toxicity ו-Steal This Album!
אף על פי שבתקשורת נתפס האלבום כאוסף צדדי של שירי בי סייד, התעקשה הלהקה כי שירי האלבום שווים באיכותם לאלו של האלבום הקודם. סולן הלהקה, סרג' טנקיאן, אמר שהשירים לא נכנסו לאלבום הקודם "כי הם לא התאימו התקשרו לגמרי לרעיון של האלבום". טנקיאן ומתופף הלהקה, ג'ון דאלמיין, הצהירו כי זהו האלבום האהוב עליהם מבין אלבומי הלהקה.
2004–2005: Mezmerize ו-Hypnotize
בינואר 2004 דלף לרשת סינגל בשם "Cigaro" שזכה לשבחים מהמעריצים. חלק ממעריצי הלהקה טוענים שההדלפה נעשתה במכוון על ידי חברי הלהקה, מכיוון שמקור ההדלפה הוא אתר בשם Mesmerize, בדומה לשם האלבום שעתיד היה לצאת, ומכיוון שהלהקה ביצעה את השיר ימים אחדים לאחר ההדלפה במסגרת ה-Big Day Out, פסטיבל מוזיקת רוק שנערך אחת לשנה באזור אוסטרליה.
האלבום השני, "Hypnotize" ("להפנט"), יצא רק ב-22 בנובמבר של אותה שנה. האלבום הגיע למקום הראשון במצעד המכירות של בילבורד, וכך הפכה הלהקה, יחד עם הביטלס, Guns N' Roses, והראפרים טופאק שאקור ו-DMX, שזכו עם שני אלבומים שונים, במקום הראשון, בשנה אחת. הסינגל הראשון שיצא הוא 'Hypnotize', ולאחריו יצאו 'Kill Rock 'n Roll' ו-'Lonely Day'. האחרון אף התמודד לתואר 'ביצוע הרוק הכבד של השנה' בטקס פרסי גראמי ה-49, אך הפסיד ל "Woman", של Wolfmother.
בעוד שבאלבומים הקודמים, רוב המילים לשירים נכתבו על ידי טנקיאן, ורוב המוזיקה הולחנה בשיתוף בין טנקיאן, מאלכיאן, ולפעמים גם אודאג'יאן, חלק ניכר משירים האלבומי Mezmerize ו-Hypnotize נכתבו על ידי מאלכיאן, שהצטרף גם לתפקיד הסולן, והשאיר בחלק מהשירים את טנקיאן לנגן בקלידים ולעשות קולות רקע בלבד.
את עטיפות האלבומים, שתוכננו להתחבר זו עם זו, עיצב אביו של דארון, הצייר והאמן הארמני, ורטן מאלכיאן.
2006: הפסקת פעילות
במאי הודיעה הלהקה על התפרקות. מאלכיאן אישר שמדובר בהפסקה לכמה שנים, ואודאג'יאן טען שמדובר בשלוש שנים לכל הפחות. בריאיון ל"MTV" אמר אודאג'יאן: "אנחנו לא נפרדים. אם זה היה המצב, לא היינו מופיעים בפסטיבל אוזפסט השנה. אנחנו הולכים לעשות הפסקה ארוכה מאוד כדי לעשות דברים בנפרד. היינו יחד בלהקה עשר שנים, ואני חושב שבריא לנוח קצת". ההופעה האחרונה של הלהקה לפני הפרידה התרחשה ב-13 באוגוסט 2006, בוסט פאלם ביץ', פלורידה. "הלילה זו ההופעה האחרונה בה אנו מנגנים יחד בזמן הקרוב", אמר מאלכיאן לקהל במהלך ההופעה, "אנחנו נחזור, רק לא יודעים מתי".
במהלך תקופת הפרידה, הקים מאלכיאן להקה בשם Scars on Broadway, שאליה הצטרף גם דאלמיאן. לאחר אלבום אחד שנשא את שם הלהקה, הפכה הלהקה לרדומה ודאלמיאן פרש ממנה. אלבום נוסף של להקה זו יצא בשנת 2018 בשם 'Daron Malakian and Scars On Broadway'. דאלמיאן, מלבד עבודתו עם הלהקה, הקים להקה משלו, 'Indicator', וכן פתח את 'טורפדו קומיקס', חנות קומיקס מקוונת. אודאג'יאן יחד עם ריזה מוו טאנג קלאן, הקים להקת היפ-הופ בשם 'AcHoZeN', שהופיע כלהקתו של ג'ורג' קלינטון. טנקיאן בחר בקריירת סולו והוציא את אלבום הסולו הבכורה שלו 'Elect the Dead' בסתיו 2007. קריירת הסולו המשיכה גם לאחר שהלהקה התאחדה מחדש, והוא המשיך להוציא אלבומים שהפיק כמעט לבדו גם מאוחר יותר.
2010–2015: איחוד מחדש וסיבוב הופעות
ב-29 בנובמבר 2010, לאחר מספר שבועות של שמועות באינטרנט, הלהקה הודיעה רשמית על איחוד מחדש למספר פסטיבלים של מוזיקה, ואכן הופיעה במהלך קיץ 2011 במספר פסטיבלי מוזיקה מובחרים באירופה. סיבוב ההופעות החל ב-10 במאי 2011 באדמונטון, אלברטה.
ב-23 בנובמבר 2014, הלהקה הודיעה על סיבוב הופעות נוסף בשם 'Wake Up The Souls' לציון 100 שנה לרצח העם הארמני. ההופעה הראשונה של הסיבוב בארמניה התקיימה ללא תשלום בכיכר הרפובליקה בירוואן, בירת ארמניה. להודעה צירפה הלהקה מכתב שמפרט על משמעות הסיבוב, ותוקף את העם הטורקי על מעשיו בעבר, ועל ניסיון ההשתקה שלו בהווה.
2016–הווה: אלבום שישי
בנובמבר 2016 חשף ג'ון דאלמיאן כי הלהקה עובדת על אלבום חדש, ולמרות הלחץ שמופעל עליה להוציא אותו היא מתעכבת, שכן חברי הלהקה מעוניינים להרגיש בטוחים בשירי האלבום. במאי 2020, בריאיון לתקשורת הודיע סרג' טנקיאן שבכוונתו להוציא מיני-אלבום שיכיל שירי רוק שנכתבו ללהקה אך לא יצאו על ידה מעולם.
בעקבות מלחמת נגורנו קרבאך השנייה ב-2020 הוציאה הלהקה שני שירים חדשים: Protect The Land ו-Genocidal Humanoidz. הלהקה הצהירה שאת הרווחים מהשירים הם יעבירו לטובת הארמנים.
ז'אנר
הלהקה משתמשת בשיריה במגוון כלים החל מגיטרות חשמליות, סיטארים, גיטרת 12 מיתרים ועד לכלים מזרח-אסייתיים מסורתיים רבים. הלהקה הושפעה בצורה בולטת מלהקות ההבי מטאל המיתולוגיות בלאק סבאת' וסלייר, אבל גם מהרבה סגנונות מוזיקליים אחרים כמו ג'אז, פיוז'ן, מוזיקה ארמנית עממית, רוק קלאסי, בלוז, אינדסטריאל מטאל, ואפילו, מבחינה ווקאלית, מאופרה.
בקרב מעריצי הלהקה ואוהדי מוזיקת ההבי מטאל קיים ויכוח ישן על אודות הסגנון המוזיקלי אליו הלהקה משתייכת. הלהקה לרוב נחשבת ללהקת מטאל אלטרנטיבי, עם מאפיינים של מטאל אוונגרדי ושל נו-מטאל.
דארון מאלכיאן, גיטריסט הלהקה, צוטט על ידי המגזין Guitar World כמי שהיה שמח אילו לא הייתה הלהקה מתפרסמת כלהקת נו-מטאל ואפילו הכחיש את השמועה שהם חלק מגל הלהקות לקורן או כל השפעה שלו מהם. סרג' טנקיאן, לעומת זאת, טען בראיון שנערך איתו שהלהקה לא יכולה להיכלל בשום ז'אנר מוזיקלי כלשהו.
מסרים
במאי 2006 פורסם בבריטניה ספר ביוגרפיה של הלהקה בשם "System of a down: right here in hollywood" של הסופר בן מאיירס. באותה השנה, הופיעו סרטי וידאו וראיונות עם חברי הלהקה, שעסקו בהשפעת הלהקה, על הגברת המודעות להכרה ברצח העם הארמני והתנגדות להכחשת השואה מצד הממשל הטורקי. בסרט "Screamers" משנת 2006 שעסק בנושא, הופיעה עדותו של שורד רצח העם הארמני, סבו של סולן הלהקה. כמו כן נפגשו סרג' וג'ון עם דניס הסטרט, יושב ראש בית הנבחרים, כדי לקדם הכרה רשמית של ממשלת ארצות הברית ברצח זה. סרטי וידאו של השניים מפגינים מול שגרירות טורקיה מופיעים אף הם בסרט יחד עם קטעים מהופעות הלהקה.
דום מינטוף
דומיניק "דום" מינטוף (במלטזית: Duminku Mintoff; 6 באוגוסט 1916 – 20 באוגוסט 2012) היה מנהיג מפלגת הלייבור בּמלטה (1949- 1984), ראש ממשלת מלטה (1955–1958) תחת שלטון הכתר הבריטי וראש ממשלת מלטה לאחר קבלת העצמאות 1971–1984.
חייו
מינטוף נולד בקוספיקאה, אחת משלוש הערים, למשפחה של 11 ילדים. הוא סיים לימודי תיכון בשנת 1933 ולימודי תואר ראשון באוניברסיטת מלטה בפקולטה למדעים ולאדריכלות בשנת 1937. ב-1939 קיבל תואר השני בהנדסה מאוניברסיטת אוקספורד, בה למד באמצעות מלגת רודז.
ב-1943 חזר מינטוף למלטה, הצטרף למפלגת הלייבור והתמנה לתפקיד מזכ"ל המפלגה. בבחירות בשנת 1945 ניצחה מפלגת הלייבור ומינטוף התמנה לתפקיד סגן ראש הממשלה והשר האחראי על תשתיות המדינה. עיקר עיסוקו של מינטוף בשנים הללו היה שיקום התשתיות של מלטה לאחר ההרס הגדול שפקד את המדינה במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1949 התפטר מהממשלה על רקע הקו הפשרני של ראש הממשלה במגעים עם בריטניה על פיטורי עובדים בבסיסיה וקבלת חלק מהסיוע של תוכנית מרשל. על רקע המחלוקת עם ראש הממשלה בופה, נבחר מינטוף באוקטובר 1949 לנשיא מפלגת הלייבור במקום בופה.
במרץ 1955 התמנה מינטוף לתפקיד ראש הממשלה, תפקיד אותו החזיק עד התפטרותו באפריל 1958, במחאה על העדר סיוע כספי מספק של בריטניה למלטה. לאחר התפטרותו, אירעו במלטה מהומות אפריל 1958 שאורגנו על ידי תומכיו של מינטוף ומושל האי מטעם בריטניה נטל לעצמו סמכויות חירום פיזר את הפרלמנט. עם חידוש הפרלמנט בשנת 1962 נבחר מינטוף לפרלמנט ושירת כראש האופוזיציה עד שנת 1971. בשנת 1971 זכתה מפלגת הליבור בבחירות בהשיגה מושב אחד יותר מהמפלגה הלאומית, ומינטוף מונה לראשות הממשלה. בבחירות שהתקיימו ב-1976 זכתה מפלגתו של מינטוף שוב ברוב, הפעם 3% יותר מהלאומיים. בבחירות של 1981 זכה שוב, אולם ברב דחוק.
משנת 1971–1984 מינטוף כיהן 13 שנה ברציפות בתפקיד ראש ממשלת מלטה. שנות כהונתו אלה מאופיינות ברצון של מינטוף להתרחק מאירופה ולהתקרב למדינות צפון אפריקה, ובראשן ללוב ומנהיגה מועמר קדאפי. בשנת 1984 החליט מינטוף לפרוש מהחיים הפוליטיים והתפטר מתפקידו כראש הממשלה וכמנהיג מפלגת הלייבור.
בשנת 2008 זכה דום מינטוף בפרס הבינלאומי לזכויות האדם על שם מועמר קדאפי.
מדיניות חוץ
בשנים 1955–1957 הוביל מינטוף קו של דרישה מבריטניה לצרף את מלטה לממלכה המאוחדת ולהקצות לה מקומות בפרלמנט הבריטי. מינטוף הוביל למשאל עם בפברואר 1956 על הצעתו להתאחד עם הממלכה המאוחדת. לפני המשאל הצהיר מינטוף שיתפטר אם לא תתקבל הצעתו. במשאל נתקבלה עמדתו בניגוד לעמדה של הקתולים והלאומיים. בעקבות זאת, קדמה ממשלת בריטניה את הכללת מלטה בממלכה המאוחדת, אולם בפועל האיחוד לא בוצע בגלל העלות הכבדה של המהלך על האוצר הבריטי.
לאחר שהאיחוד עם הממלכה המאוחדת לא התבצע, וההודעה על הכוונה לסגור את המספנות בנמל מלטה ולפטר את עובדיהם, דרש מינטוף "השתלבות או עצמאות".
בבחירות ב-1971 מינטוף התמודד על מצע של "נייטרליות חיובית" של מלטה, אל מול התמיכה המוחלטת בנאט"ו של המפלגה הלאומית. יריביו האשימו אותו בנטייה לברית המועצות, טענות שהוא הכחיש. עם היבחרו ב-1971, מינטוף החל במשא ומתן עם בריטניה על העלאת התשלומים שלה על הבסיסים במלטה ובמקביל פתח במסע דילוגים בין מדינות העולם בניסיון להשיג סיוע כספי למלטה וללחוץ על בריטניה להגביר את הסיוע הכלכלי למלטה. ביולי 1971 נפגש עם שגריר ברית המועצות בלונדון. באוגוסט 1971 ביקר בלוב ובינואר 1972 דרש את פינוי בריטניה מהאי ורמז לכוונה להחליף את הצבא הבריטי בצבא לובי. במרץ 1972 השיג הסכם עם בריטניה להעלאת התשלום עבור הבסיסים מ-9.5 מיליון ליש"ט ל-14 מיליון ליש"ט. בהמשך קשר מינטוף קשרים עם מועמר קדאפי והשיג ממנו נפט במחיר מוזל. לקראת סוף שנות ה-70 הסתכסך עם קדאפי וקשר קשרים עם ערב הסעודית ועיראק.
מינטוף התנגד להצטרפות מלטה לאיחוד האירופי בטענה שבהצטרפות זו טמונה סכנה לייחוד הלאומי של מלטה.
מדיניות כלכלית
מינטוף הושפע בידי האגודה הפביאנית במהלך שנותיו באוקספורד. בשנות ה-70 הנהיג מדיניות סוציאליסטית שכללה הלאמה של המספנות, הבנקים, הספנות וענפים כלכליים אחרים והבאת בתי החולים תחת שליטת הממשלה. עם זאת הוא הדף את הטענות שהוא קומוניסט והצהיר פעמים רבות שאיננו ומעולם לא היה קומוניסט.
אייר סרביה
אייר סרביה (באנגלית: Air Serbia; בסרבית: Ер Србија) היא חברת תעופה המשמשת כחברת הדגל של סרביה, ומרכזה בנמל התעופה בלגרד ניקולה טסלה. החברה, שנודעה בעבר כ-JAT איירווייז (באנגלית: JAT Airways; בסרבית: Јат Ервејз, מבוטא "יאט איירבייז") זכתה בשמה הנוכחי בשנת 2013 והחלה לפעול ב-26 באוקטובר 2013.
תולדות החברה
החברה נוסדה ב-17 ביוני 1927 בשם אאיירופוט (Аеропут, Aeroput) וקיימה את טיסתה הבינלאומית הראשונה ב-1929 בין בלגרד וגראץ שבאוסטריה. החברה המשיכה לתפקד עד מלחמת העולם השנייה, וב-1 באפריל 1947 שבה לפעול, שנתה את שמה ליוגוסלובנסקי אאיירוטרנספורט ואחר כך ל-JAT יוגוסלב איירליינס. בשנת 1985 הייתה החברה לראשונה באירופה שרכשה מטוסי בואינג 737-300. בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הגיעה החברה לשיא פעולתה עד אז, והטיסה כ-5 מיליון נוסעים בשנה לכ-80 יעדים בחמש יבשות. לאחר פירוק יוגוסלביה ב-1992, חדלה החברה מכל טיסותיה הבינלאומיות בעקבות הסנקציות שהוטלו על יוגוסלביה על ידי האומות המאוחדות, אך המשיכה לקיים טיסות פנים עד שנת 1994, מועד בו חדשה את שירותיה הבינלאומיים. ב-8 באוגוסט 2003, לאחר הפיכת האיחוד בין סרביה למונטנגרו מאיחוד פדרלי לאיחוד קונפדרלי, שנתה החברה את שמה ל-JAT איירווייז והחלה בתהליך התחדשות שכלל את מכירת מטוסיה הישנים מדגמי DC-10 ובואינג 727, וכן את מטוסיה מדגם DC-9 למעט אחד. בשנת 2006 כאשר מונטנגרו הפכה למדינה עצמאית, הייתה JAT איירווייז למוביל הלאומי של סרביה.
ב-1 באוגוסט 2013 רכשה חברת התעופה הלאומית של אבו דאבי, איתיחאד איירווייז, 49% ממניותיה של JAT איירווייז, וכן את זכויות הניהול בחברה למשך חמש שנים. יתר המניות נותרו בידיה של ממשלת סרביה. שמה של החברה שונה ל"אייר סרביה", וטיסתה הראשונה בין בלגרד לאבו דאבי התקיימה ב-26 באוקטובר 2013.
בשנת 2016 פתחה החברה קו טרנס-אטלנטי ראשון לניו יורק. זהו הקו הראשון המופעל ממדינות יוגוסלביה לשעבר לארצות הברית.
שותפות קוד
לחברה הסכמי שותפות קוד עם החברות הבאות:
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לנובמבר 2019:
תאונות ואירועים
בשנת 2004 הכריזה יאט"א על החברה כאחד המובילים הבטוחים באירופה. בתולדות החברה אירעו שתי תאונות קטלניות:
סינמטוגרף
ב-13 בפברואר 1895 רשמו האחים לומייר פטנט על מצלמה "סינמטוגרפית", ששימשה גם כמקרן וגם כמכונה להדפסת עותקים נוספים מן הסרטים שצולמו. משקל המכונה היה כחמישה קילוגרם. אחד החידושים העיקריים היה השימוש בנקבים קטנים משני צדי סרט הצילום על מנת לאפשר תנועה רציפה של הסרט. בתחילה השתמשו האחים בסרט מנייר, אך לאחר זמן מה עברו לצלולואיד.
הונגריה במלחמת העולם הראשונה
הונגריה נכנסה אל מלחמת העולם הראשונה כחלק מן האימפריה האוסטרו הונגרית, כאשר ברקע הכניסה למלחמה בעיית המיעוטים הן באימפריה בכללותה והן בשטחי הונגריה.
במהלך המלחמה הצליחו צבאות אוסטריה-הונגריה לכבוש את סרביה ולהדוף פלישה רוסית לשטחם. לאחר הצטרפות רומניה למלחמה לצד מדינות ההסכמה, נסוגו בתחילה הכוחות ההונגרים מפני הרומנים, אך לבסוף התגברו, וכבשו את רומניה כולה. עם זאת, תבוסת האוסטרים באיטליה, והתקדמות צבאות בריטים וצרפתים בסרביה, כמו גם תבוסת בעלת הברית הגרמנית בחזית המערב, הביאו ב-1918 לכניעת צבאות האימפריה, להתפטרות הקיסר, ולסופה של הממלכה הדואלית.
בעיית המיעוטים הייתה עתה הבוערת ביותר. הנשיא האמריקני וודרו וילסון הכריז ב"ארבע עשרה הנקודות" ששימשו בסיס לעמדת מדינות ההסכמה לאחר המלחמה, כי יש לתת אוטונומיה למיעוטים בקיסרות האוסטרו-הונגרית. הונגריה עמדה בפני דרישות טריטוריאליות של היוגוסלבים, הרומנים והצ'כוסלובקים.
הדרך למלחמה
האימפריה האוסטרו הונגרית בשנת 1914 הייתה סיר לחץ של מיעוטים אתניים, ובה מתחים הן בין העמים השולטים (הונגרים וגרמנים אתנים) והעמים הנשלטים (צ'כים, סלובקים, רותנים (סלאבים מזרחיים), ואלאכים (רומנים אתנים ואחרים), והן בין העמים השולטים ובין עצמם. לעמים הנשלטים לא הייתה כל זכות הצבעה, ולא הייתה כל השפעה על מדיניות האימפריה, הן בשטח מדיניות החוץ והן בשטח מדיניות הפנים. היה ברור כי זהו מרשם לאסון ולקריסה.
כן היו רבים בהנהגה האוסטרית, ביניהם הקיסר פרנץ יוזף, מודאגים מתסיסת הלאומנות הסרבית בחלקים הדרומיים של האימפריה. ההתנקשות בפרנץ פרדיננד יורש העצר של הקיסרות, ביולי 1914 הביאה עמה את ההזדמנות שאותה חיפשו כמה מנהיגים אוסטרים לבוא חשבון עם הממלכה הסלאבית הקטנה. האוסטרו-הונגרים טענו כי הקושרים בסרייבו חומשו על ידי "היד השחורה" - ארגון טרור סרבי, עם קשרים במעגל מקבלי ההחלטות הסרבי.
בגיבוי גרמני, שלחה אוסטרו-הונגריה לסרביה (ב-23 ביולי 1914) אולטימטום בן 10 נקודות, אשר הסרבים התבקשו להסכים לו תוך 48 שעות. הממשלה הסרבית הסכימה לכל הדרישות מלבד אחת. למרות זאת ניתקה אוסטרו-הונגריה את קשריה הדיפלומטיים עמה (25 ביולי) וב-28 ביולי הכריזה עליה מלחמה, באמצעות מברק שנשלח לממשלה הסרבית. הכרזת מלחמה זו נחשבת לתחילתה של מלחמת העולם הראשונה. ההכרזה נעשתה שלא על דעתו של ראש הממשלה ההונגרי אישטוון טיסה הזהיר, אשר חשש מתוצאות המלחמה, ובמיוחד מהתקפה רומנית על טרנסילבניה, אך משהוכרזה המלחמה נענו ההונגרים לקריאה בהתלהבות. הצטרפותם של הרוסים למלחמה ב-30 ביולי, אך הלהיבה את ההונגרים, אשר פיתחו טינה כלפי הרוסים עוד מהזמן שבו סייע הצאר ניקולאי הראשון בדיכוי המרידה ההונגרית בשנת 1849.
מהלך המלחמה
300px|ממוזער|אניית מערכה מסוג "ויריבוס יוניטיס" (כוחנו באחדותנו). הצי האוסטרו הונגרי עליו פיקד מיקלוש הורטי כלל ארבע אניות מערכה מסוג זה
בתחילת המלחמה עמדו האוסטרו-הונגרים אל מול סרביה ורוסיה. רומניה, שממנה חשש טיסה, נותרה נייטרלית, כמו גם בולגריה, ואיטליה. אל מול ההתקפה האוסטרו-הונגרית החזיקה סרביה בתחילה מעמד, אך צבאה לא היווה איום התקפי על הצבאות האוסטרו-הונגרים, ולא סיכן את שטחה של הונגריה.
הסכנה החמורה הייתה מן הצד הרוסי. תוכנית המלחמה הרוסית כללה פלישה הן לפרוסיה המזרחית (פלישה אשר הביאה לתבוסה הרוסית החמורה בקרב טננברג), ובמקביל פלישה לאזור גליציה שהיה אז חלק מהקיסרות האוסטרית.
הצבאות הרוסים התקדמו לתחומי גליציה, במטרה להשתלט על המעברים בהרי הקרפטים ולהגיע לתחומי רותניה ההונגרית (כיום חלק מאוקראינה) ולהונגריה גופא. פלישה זו נעצרה לאחר שכוח גרמני התקדם לעבר ורשה וסיכן את עורפה של ההתקדמות הרוסית. לאחר כיבוש העיר פשמישל בידי הרוסים, פתחו הכוחות האוסטרו-הונגרים במתקפה עזה באזור גליציה, ב-2 במאי 1915. הרוסים נהדפו, ועד לסוף אותה השנה איבדו את כל שטחיהם בפולין וכן את ליטא.
הצלחות ראשוניות אלו, כמו גם כישלון הבריטים בפלישה לגליפולי הביאו להצטרפותה של בולגריה אל מעצמות המרכז, דבר שחיזק מאוד את מעמדה של הונגריה בחזית. וכך, לאחר שהניסיון הראשוני (בספטמבר עד דצמבר 1914) לכבוש את סרביה ולהענישה נכשל, ולאחר הסרת האיום הרוסי, נכבשה סרביה בשנת 1915 בסיוע כוחות גרמניים ובולגרים.
המצב השתנה לרעתה של הונגריה כאשר בשנת 1916 הצטרפה רומניה אל מדינות ההסכמה, והחלה בפלישה לטרנסילבניה שהייתה בעלת רוב אתני של רומנים. בתחילה נסוגו הכוחות ההונגרים מפני הפלישה הרומנית, אך לאחר קבלת סיוע גרמני נהדפה הפלישה, ורומניה נכבשה כולה בידי הגרמנים והאוסטרו-הונגרים (רומניה הודיעה על כניעתה בדצמבר 1917).
בשלב זה נראה כי צבאות האימפריה האוסטרו-הונגרית מחזיקים מעמד, וכי הניצחון הסופי עוד ייפול בידי מעצמות המרכז. חוזה ברסט-ליטובסק אשר סיים את הלחימה כנגד רוסיה, וההצלחה האוסטרית בקרב קפורטו אל מול איטליה, הביאו למראית עין של ניצחון בשנת 1917. אך תוצאות הלוואי של המלחמה - סגר כלכלי, חיסרון בכוח עבודה (שהופנה אל המלחמה במקום אל בתי החרושת והחוות החקלאיות) ומתיחות אתנית בין העמים השונים, הביאו להתמרמרות כללית כנגד המשטר, אשר מותו של הקיסר האהוב פרנץ יוזף, בשנת 1916 אך החמיר.
ביטול המונרכיה
עם שהתבררו והלכו ממדי התבוסה, לקראת חודש אוקטובר 1918, החלה התסיסה הפנימית בהונגריה לקבל ביטוי. עוד בקיץ 1917 התפטר ראש הממשלה הדומיננטי טיסה, וממשלות יורשיו היו חסרות את הכישורים להתמודד עם המציאות המורכבת בפניה מצאו את עצמן. ב-17 באוקטובר 1918 הכריז בית הנבחרים ההונגרי על ניתוק מאוסטריה, אם כי עדיין הייתה הונגריה כפופה לאישיותו המלכותית של הקיסר קארוי הרביעי. ב-1 בנובמבר בלחץ ההמון (באירוע שכונה "מהפכת פרחי הציפורן") מונה הרוזן הליברלי מיהאי קארואי לראש הממשלה ההונגרי. המוניטין שיצאו לקארוי כמתנגד התקיף ביותר למלחמה גרמו לכך שהוא יהיה הדמות שאליה פנה ההמון. כן האמינו ההמונים כי קשריו של קארוי במערב יסייעו לו להשיג תנאים טובים להונגריה במשא ומתן על עתידה הטריטוריאלי והמדיני. ב-3 בנובמבר נחתמה שביתת הנשק בין הונגריה ומדינות ההסכמה. ב-11 בנובמבר, בלחץ ההמונים בווינה ובבודפשט, ויתר הקיסר קארוי הרביעי על כיסאו, וב-16 בנובמבר 1918 הכריז קארוי על הקמתה של הרפובליקה העממית ההונגרית.
אידיבי
אידיבי (ראשי תיבות מאנגלית של: Entertainment DataBase) הוא אתר אינטרנט ישראלי בשפה העברית, המכיל בסיס נתונים מקוון של מידע על סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה. האתר הוקם על ידי אלי שגב בשנת 2007.
במקור, האתר נפתח כבלוג חדשות הקולנוע מאת שגב, המדווח, בין השאר, על סרטים חדשים ועל ליהוקים של הפקות עתידיות. עם הזמן, נוספה לאתר ספריית מידע נרחבת אודות סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה מכל הזמנים, הן ישראלים והן עולמיים, ובהמשך גם מדור ריכוז ביקורות של מבקרי קולנוע ישראליים וכן כתבות מרחבי הרשת.
המידע הקיים באתר אודות סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה עשוי לכלול תקצירי עלילה, פירוט שחקנים ואנשי צוות בהפקה (כגון: שחקנים, במאים, מפיקים, תסריטאים ועוד), וכן תמונות (פוסטרים של סרטים, צילומי סטילס וכדומה) וקטעי וידאו (טריילרים, קליפים מתוך סרטים וכדומה).
האתר מבוסס תוכן גולשים, וקיים בו ממשק המאפשר למשתמשי האתר לעדכן ערכים קיימים, או אף להוסיף ביקורות.
אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה
אלכסנדר אלכסנדרורוביץ' רומנוב (רוסית: Александр III Александрович Романов), הידוע יותר בתור אלכסנדר השלישי "עושה השלום" (Миротворец ברוסית; 10 במרץ 1845 – 1 בנובמבר 1894), היה קיסר רוסיה מ-14 במרץ 1881 ועד יום מותו ב-1894.
ראשית חייו
אלכסנדר השלישי נולד בסנקט פטרבורג ב-10 במרץ 1845, והיה בנם השני של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה ורעייתו מריה, נסיכת הסן (בתם של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן, ווילהלמינה, נסיכת באדן). הוא נודע כטיפוס מחוספס, השונה בתכלית מקודמיו - אביו הליברל אלכסנדר השני, ואחי-סבו אלכסנדר הראשון, שנודע כג'נטלמן רגשן ואבירי. אלכסנדר השלישי לא רחש כל חיבה לתרבות גבוהה, עדנה ואלגנטיות, והתפאר בהיותו מחוספס כמרבית נתיניו הרוסים. גישתו הישירה והחותכת הייתה גסה לעיתים, אך התאימה לתנועותיו המגושמות. בחינוכו לא היה די לרכך תכונות אלה.
במהלך עשרים שנות חייו הראשונות לא היה אלכסנדר צפוי לרשת את כס הצאר, שכן תפקיד זה יועד לאחיו הבכור, ניקולאי. גם כאשר הראה ניקולאי סימנים של בריאות לקויה, רווחה הסברה שטיפול נכון ותשומת לב יוכלו להאריך את חייו ללא קושי. הדאגה להמשך השושלת הביאה לאירוסיו של ניקולאי לדאגמאר, נסיכת דנמרק. בעוד שניקולאי חונך כיורש העצר, קיבל אלכסנדר חינוך מועט יותר, שכלל היכרות עם צרפתית, אנגלית וגרמנית, ומידה מסוימת של חינוך צבאי.
יורש עצר
ב-13 באפריל 1865, מת אחיו הגדול ניקולאי מדלקת שחפתית של חוט השדרה, ואלכסנדר הפך ליורש העצר. אביו, אלכסנדר השני, החל בחינוכו כיורש העצר, אך מאמציו עלו בתוהו, כיוון שבנו השני לא היה תלמיד מבריק כאחיו. על ערש דווי, הביע ניקולאי רצון שיורשו ייבם את הנסיכה דאגמאר, וב-9 בנובמבר 1866, אחרי שהנסיכה הוטבלה לנצרות האורתודוקסית, וקיבלה את השם "מריה פיודורובנה", הם נישאו נישואין מאושרים שהחזיקו עד למותו של אלכסנדר.
בין מוריו של אלכסנדר היו ההיסטוריון הרוסי המפורסם סרגיי סולוביוב, והפרופסור למשפט, שעמד בראש הנהלת הכנסייה האורתודוקסית, קונסטנטין פובדונוסצב. לזה האחרון (שהיה גם מורו של בנו, ניקולאי השני) הייתה השפעה על אלכסנדר: אף שחינוכו עורר בו חיבה מועטה ללימודים מופשטים או להתעמקות אינטלקטואלית, הוא השפיע על שלטונו בהחדרת האמונה שהקנאה למחשבה הרוסית האורתודוקסית היא חלק בלתי נפרד מהפטריוטיות הרוסית, וכי כל צאר בר-דעת חייב לשמור עליה באדיקות. בין השנים 1865 ו-1881, בהן היה אלכסנדר יורש העצר, הוא לא התבלט בענייני ציבור, אך נתן להבין שישנם הבדלים בין השקפותיו שלו לבין עקרונות הממשל באותה תקופה.
אלכסנדר התנגד נחרצות למה שנחשב בעיניו השפעה זרה שלא במקומה באופן כללי, והשפעה גרמנית בפרט. הוא רצה לראות אימוץ כללי של עקרונות לאומיים אמיתיים בכל הפעילות הציבורית, למימוש חזונו, חזון רוסיה ההומוגנית בכל - בשפה, מינהל ודת. עמדה זו הייתה שונה מזו של אביו, שעל אף היותו פטריוט רוסי, גילה אהדה רבה למנהגים גרמניים, השתמש לעיתים קרובות בגרמנית בקשריו הפרטיים, וביסס את מדיניות החוץ שלו על ברית עם פרוסיה. האנטגוניזם שנבע מחילוקי דעות אלה, קיבל פומבי לראשונה במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, כאשר הצאר תמך בקבינט בברלין, בעוד שיורשו לא הסתיר את חיבתו לצרפתים. במלחמה העות'מאנית-רוסית שפרצה ב-1877 הוביל אלכסנדר את האגף הימני של כוח הפלישה לבולגריה. חלק ניכר מהשקפותיו עוצבו במהלך מסעו זה. הבולגרים הוצגו בסנקט פטרבורג ובמוסקבה כקדושים מעונים, אך די היה בניסיון אישי קצר כדי לעמוד על כך שהמצב לאמיתו אינו כן. כרבים מהגנרלים שלצידו, אלכסנדר לא חש חיבה רבה ל"אחיו הקטנים", והבין כי הטורקים רחוקים מהדימוי החשוך שהוצמד להם. על אף זאת, אלכסנדר הצניע את דעתו ולא נתן לה פומבי. היות שלא נועצו בו בעניינים מדיניים, הוא הגביל את עצמו לביצוע המשימות הצבאיות וביצע אותם באופן מדוקדק. אחרי טעויות ואכזבות רבות, צבאו הגיע לקונסטנטינופול וחוזה סן סטפנו נחתם. על אף הציפייה כי הגרמנים יעזרו לרוסיה לעצב את מזרח אירופה כרצונה, הקנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק נהג אחרת וכרת ברית עם אוסטריה כנגד האינטרסים הרוסים. מהלך זה חיזק את דעותיו של אלכסנדר, שבאו לידי ביטוי במלחמת צרפת–פרוסיה.
כמו כן, במהלך מסעו בבולגריה הבין אלכסנדר בדרך הקשה את אי-הסדרים והשחיתות הפושה במנהל הצבאי, ולאחר שובו לסנקט פטרבורג הוא גילה נורמות פגומות במחלקה הימית. הוא הפנה את תשומת לב אביו למספר דמויות מפתח בפרשות אלה, שבאו מהאצולה הגבוהה. פנייה זו לא התקבלה בעין יפה, שכן אלכסנדר השני, שהנהיג רפורמות רבות במחצית הראשונה של שלטונו, עייף מביצוע רפורמות ונרתע מהמשימה שהציע בנו.
הפרשה הכניסה מתח נוסף ביחסים בין השנים, שכן הבן חש שלא יתבצעו רפורמות חשובות עד שהוא יירש את כס הצאר. אך השינוי בא מוקדם בהרבה מהצפוי. ב-13 במרץ 1881, נרצח אלכסנדר השני בידי כנופיית מהפכנים ניהיליסטים בשם "נרודניה ווליה" (רצון העם), והשלטון האוטוקרטי עבר לידי בנו.
קיסר
בעקבות עצות של מורה הדרך הפוליטי שלו, קונסטנטין פובדונוסצב, החליט אלכסנדר השלישי לאמץ דרך אחרת מזו של אביו. מהלכו המדיני הראשון היה ביטול הצו שרצה אביו להוציא בדבר הקמת מועצות מייעצות, ובמנשר שבו הוצהר על הכתרתו לקיסר הבהיר כי אין בכוונתו לצמצם או להחליש את הכוח האוטוקרטי שירש מקודמיו. במשך כל שנות שלטונו לא הראה אלכסנדר שום כוונה לשינוי דעתו זו. כלל הרפורמות הפנימיות שאותן ביצע אלכסנדר נועדו לתקן את מה שהיו לדעתו נטיות ליברליות מדי של המשטר הקודם, וכך הותיר אחריו אלכסנדר רושם של שליט שמרן שהסיג את רוסיה לאחור. לשיטתו, נדרש היה להציל את רוסיה מאנרכיה ותעמולה מהפכנית, אך לא דרך הממסד הפרלמנטרי והליברליזם של מערב אירופה, אלא באמצעות שלושה עקרונות שהומלצו באופן ישיר על ידי הדור הוותיק של הסלבופילים - לאומיות, אורתודוקסיות מזרחית, ואוטוקרטיות. בעיני רוחו ראה אלכסנדר אומה בעלת לאומיות אחת, שפה אחת, דת אחת וצורת מנהל אחת. יש המייחסים לו את מקור הסיסמה "רוסיה לרוסים". במהלך כל שלטונו, פעל לכיוון כינון חלום זה דרך כפיית השפה הרוסית ובתי הספר הרוסיים על נתיניו הגרמנים, הפולנים, והשוודים. בעקבות עצות שקיבל משר הפנים, איגנאטייב, חוקק ב-4 במאי 1882 את חוקי מאי שהגבילו את מקומות המגורים של היהודים, ואסרו עליהם עבודה בימי א' וימי חג נוצריים. בימי אביו של אלכסנדר השלישי חלה רגיעה ונפתחה תקופה של סובלנות דתית, אך בימיו, משנת 1883 ואילך, שוב החלה תקופה של רדיפות. רגשות אנטישמיים התחזקו בתקופת שלטונו, ומאות אלפי יהודים עזבו אז את רוסיה.
בפרובינציות אחרות פעל להפוך את מה שהיה בעיניו ליברליזם מוגזם בתקופת אביו. למטרה זו הוא צמצם את הכוח המועט של ה"זמסטבו" - השלטון המקומי הנבחר, ומינה פקידי ממשל לפקח על האוטונומיות המקומיות. במקביל פעל לחזק את השלטון האימפריאלי ולרכזו ככל הניתן תחת שליטתו האישית. מיכאיל קטקוב ועיתונאים אחרים תמכו בשלטון האוטוקרטי של הקיסר.
מדיניות חוץ
בענייני חוץ הוא היה איש שלום ובימיו לא השתתפה רוסיה באף מלחמה, ולכן זכה לכינויו "עושה השלום". אך הוא כלל לא תמך בדוקטרינה של שלום בכל מחיר, ופעל לפי העיקרון שהדרך הטובה ביותר למנוע מלחמה היא להיות מוכן לקראתה בכל עת. על אף סלידתו מיחסיו של הקנצלר ביסמרק עם רוסיה, הוא נמנע מסכסוך פומבי עם גרמניה ואף החיה לתקופה את ברית שלושת הקיסרים. בשנות שלטונו האחרונות אימץ אלכסנדר גישה עוינת יותר כלפי הממשלה בברלין, ואף דאג להחזיק כוח צבאי גדול בקרבת החזית הגרמנית, תוך חיזוק קשרי הידידות עם צרפת. גישתו כלפי בולגריה הייתה דומה - הניסיונות של אלכסנדר באטנברג, נסיך בולגריה ואחר כך סטמבולוף להרוס את ההשפעה הרוסית, אומנם הרתיחו אותו, אך הוא התנגד באופן עקבי לשימוש בכוח למניעתם.
ביחסיו עם מרכז אסיה, הוא המשיך במדיניות הרגילה של הגדלת ההשפעה הרוסית מבלי להיגרר לעימות עם הממלכה המאוחדת, ולא נתן למחרחרי המלחמה הלאומניים לצאת מידי שליטה.
בשנת 1886 שלח את רוקחו האישי, מרדכי לפידות, איש מינסק, לארץ ישראל, כדי שיקים בית מרקחת עבור הכנסייה הרוסית, שישרת את אלפי עולי הרגל לירושלים.
סוף חייו
בשנת 1887 תכננה קבוצת יוצאי ארגון "נרודניה ווליה" לרצוח גם את אלכסנדר השלישי. בין השותפים לקנוניה שנתפסו היה אלכסנדר אוליאנוב (אחיו של ולדימיר איליץ' אוליאנוב, לימים "לנין"), שנדון למוות ונתלה ב-5 במאי 1887. באוקטובר 1888, נסעו אלכסנדר השלישי ובני משפחתו ברכבת הקיסרית, שנסעה מדרום, כשלפתע היא סטתה מהמסילה, בתחנת בורקי, 50 ק"מ מחרקוב. שבעה קרונות התהפכו ורבים מעובדי ומשרתי משפחת הצאר נפצעו, אך המשפחה הקיסרית ניצלה בנס והקרון בו ישבה נותר שלם למעט הגג שנתלש. הפן המעניין בסיפור היה התנהגותו של הקיסר עצמו - מסופר שאלכסנדר השלישי, שנודע כמי שניחן במבנה גוף בריא, החזיק את הגג המפורק של הקרון והאיץ בכל מי ששהה בתוכו לצאת החוצה. יהודי צאריצין הקימו בית כנסת שהנציח את נס הצלת הצאר.
ברם, לאחר אותה תאונה הקיסר נטה להתלונן על כאבים בגב התחתון והפרופסור טרובה שבדק אותו איבחן שנפגע בכליותיו בתאונה. משנת 1888, החל לאבד מתאבונו וחש ברע לעיתים קרובות. בחורף 1894 הוא חטף הצטננות ובספטמבר, בעת מסע ציד בבלובוז'ייה, חש שלא בטוב, והפרופסור ארנסט ליידן שהוחש מברלין, אבחן אצלו דלקת כליות. הקיסר נשלח לנוח בבית הנופש ליבאדיה שבחצי האי קרים, הוא חשב לנסוע לנוח ביוון, אך בדרכו לשם הורע מצבו הבריאותי והוא נשאר בקרים. בספטמבר 1894 משפחת הצאר שהתה בארמון ליבאדיה. אלכסנדר השלישי רזה מאוד, הוא לא יכל לא להתנייד, לא לשכב, והתקשה להירדם. ב-1 בנובמבר 1894, בשעה 14:15 בצהריים, בעודו יושב על כיסאו, הלך אלכסנדר לעולמו. הוא נקבר במבצר פטרופבלובסקיה. בנו, ניקולאי השני, קיסר רוסיה עלה לשלטון במקומו.
ילדיו
לאלכסנדר ולאשתו הנסיכה דאגמאר מדנמרק ("מריה פיודורובנה"), נולדו שישה ילדים, אחד מהם מת בילדותו:
סיגייט טכנולוגיות
סיגייט טכנולוגיות (באנגלית: Seagate Technology) היא חברה אמריקאית, ואחת מגדולות יצרניות הדיסקים הקשיחים ופתרונות האחסון בעולם. החברה הוקמה בשנת 1979 ומשרדיה המרכזיים ממוקמים בעיר קופרטינו שבמדינת קליפורניה בארצות הברית.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1979 תחת השם Shugart Technology על ידי Allan Shugart ו-Finis Conner. מוצרה הראשון של החברה היה הכונן הקשיח ST-506 בנפח אחסון של 5MB ובגודל 5.25 אינץ' (כונן קטן במיוחד לאותם ימים, אם כי היום מיוצרים כוננים בגודל של 3.5 אינץ' בלבד למחשבים ביתיים). כונן זה היה לכונן הקשיח הראשון בממדים אלה, וזכה להצלחה מסחררת שהובילה לפיתוחו של כונן דומה נוסף, ה-ST-412, בנפח 10MB.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, חתמה סיגייט על חוזה עם חברת IBM לאספקת רכיבים עבור מחשבי ה-IBM XT, המחשב האישי הראשון מתוצרתה שכלל כונן קשיח. באותם הימים, הייתה IBM בין ספקיות המחשבים האישיים הבולטות ביותר, וחוזה זה הביא לצמיחה מהירה מאוד של חברת סיגייט. כש-IBM פנתה לחברות נוספות לאספקת כוננים קשיחים, הגיבה סיגייט בהקמת רשת הפצה נרחבת לכונניה על מנת שלא להיתלות ב-IBM.
בשנת 1985 עזב Finis Conner את החברה והקים חברה משלו בשם Conner Peripherals שהתמחתה בייצור כוננים קשיחים למחשבים אישיים, עד שבשנת 1996, כעשר שנים לאחר מכן, התמזגה החברה חזרה לתוך Seagate.
בשנת 1989 החלה סיגייט לפגר טכנולוגית מאחורי מתחרותיה, והוחלט על קניית מחלקת הכוננים הקשיחים של חברת CDC - Control Data Corporation, אשר החזיקה בכמה פטנטים וטכנולוגיות ייחודיות שהעניקו לסיגייט יתרון טכנולוגי ואיפשרו לה לחזור לתחרות בשוק הכוננים הקשיחים.
החל מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, החלה החברה לקנות חברות תוכנה העוסקות באחסון. השקעה זו השתלמה לאחר שסיגייט מכרה את מחלקת התוכנה שלה לחברת Veritas, והפכה לאחת מבעלות המניות העיקריות בחברה זו. בעקבות הקנייה, מחירי מניות Veritas נסקו, וחברת סיגייט מכרה אותן ברווח משמעותי.
בשנת 2006 קנתה סיגייט את חברת Maxtor שהתמחתה גם היא בכוננים קשיחים והייתה באותה העת החברה השלישית בגודלה בתחום זה (אחרי סיגייט ווסטרן דיגיטל).
בשנים האחרונות החלה סיגייט לעסוק בסוגיית צריכת החשמל של הכוננים הקשיחים. עם עליית מחירי האנרגיה בעולם, צרכנים רבים של פתרונות אחסון חיפשו פתרונות חסכוניים בצריכת החשמל שלהם. ב- יוני 2008 הציגה החברה כונן בגודל 2.5 אינץ' ובשם Savvio 10K.3 שנפחו 300GB, וצורך רק כ-30% מצריכת החשמל של כונני ה-3.5 אינץ' הנפוצים.
נישה נוספת אליה פנתה החברה בשנים האחרונות הוא תחום אבטחת המידע. בספטמבר 2007 החלה החברה להפיץ כוננים בנפח 1TB בעלי הצפנה חזקה (הצפנה המכונה "הצפנת כונן מלאה", FDE - Full Disk Encryption) למחשבים אישיים. מאוחר יותר, הפיצה סיגייט גם כוננים בנפח 250GB לכוננים ניידים התומכים בהצפנה זו.
I Just Can't Wait to Be King
I Just Can't Wait to Be King (בעברית: משתגע להיות מלך, מוכר יותר כמשתגע כבר מלך להיות) הוא שיר מתוך הסרט מלך האריות משנת 1994 שהולחן על ידי אלטון ג'ון ונכתב על ידי טים רייס. השיר בוצע באנגלית על ידי ג'ייסון ויבר בתפקידו כסימבה הצעיר לצד השחקן רואן אטקינסון בתפקיד זאזו והזמרת לאורה ויליאמס בתפקיד נלה הצעירה.
השיר יצא מחדש בגרסת הלייב אקשן לסרט משנת 2019.
גרסת הסרט
בסרט מ-1994 השיר מותחל בידי סימבה הגור לאחר שהוא ונלה מנסים לחמוק מזאזו המנסה לשדך ביניהם, עקב טקסים חוקיים. סימבה מתחיל לשיר על רצונו הנאיבי לשלוט, לבטל חוקים, להיות חופשי ולהחליט ככל שירצה. המסר של השיר הוא רצונם של הצעירים לפרוק עול או לדמיין כוח ועוצמה חסרת אחריות בבגרות מבלי רצון באחריות. הציורים והקולות בקטע זה נראים בצבעוניות לא טבעית.
לשם כך סימבה משתמש בפופולריות שלו בין החיות באפריקה כדי לפגוע בזאזו. בסוף השיר סימבה ונלה נראים מעל גב יען ומתחתיהם ערימת חיות השרים לכבודו, עד שהמגדל נופל. זאזו נתקע מתחת לקרנף גדול המעכב אותו מספיק כדי שסימבה ונלה יברחו לבית הקברות שבקצוות צוק התקווה.
ואולם לאחר שסימבה מרגיש אשמה על מות אביו הוא מאבד את רצונו לשוב לחזור ולמלוך, מה שמרמז על הבגרות המצננת את שאיפות הצעירים ותמימותם.
השיר במלך האריות 3
בסרט מלך האריות 3 רואים את טימון ופומבה המתעוררים עקב מצעד החיות השרים לסימבה. טימון הכעוס נותן לאחד הפילים מכה וכך מפיל את כל המבנה, אלא שטימון ופומבה נקלעים לתוך המפולת וטימון נתקע מתחת לחיה גדולה וגם מבנה העץ בו ישנו נהרס.
גרסת המחזמר
במחזמר על הסרט מבצע את השיר סקוט אירבי רניאר לצד קג'ואנה שופורד וג'ף הויל.
נחל סנסן
נַחַל סַנְסַן הוא נחל אכזב שמסלולו מתחיל מערבית ליישוב הקהילתי צור הדסה, 150 מטר מתחת להר סנסן (ג'בל סנאסין) - פסגה בגובה 733 מעל פני הים - ממנה נשקף מלוא נופו של הנחל. משיפולי הר סנסן הנחל נמשך דרום-מערב, בין שלוחת מטע לבין שלוחת סנסן.
הנחל עובר דרך "שמורת רכס סנסן", בה שרידים קדומים באתר "חרבת סנסן" וריכוזי חורש אלון מצוי ואלון התולע. למרגלות חורבת סנסן, על הצלע הדרומית בעמק הרחב של יובל נחל סנסן, פורחות חלמוניות גדולות מדי שנה בחודש נובמבר. הנחל עובר ברובו בנוף של טרשי אבן גיר. כקילומטר דרומית למושב מטע מתחבר לנחל סנסן יובל בשם "נחל גרס" בו יש שני מעיינות "עין גרס עילית" ו"עין גרס תחתית" (כ-400 מטר מדרום מזרח למושב מטע) מי המעיין נובעים מחפירה שנעשתה על ידי האדם. במסלול הזרימה הקצר שלו צמחייה הכוללת נענה משובלת וטיון דביק.
אורך הנחל בתחום הרי ירושלים מגיע ל-14 ק"מ, מסלול הנחל מסתיים בחיבורו לנחל האלה בעמק האלה דרומית לקיבוץ נתיב הל"ה, נחל האלה הוא יובל של נחל לכיש המגיע אל הים ליד נמל אשדוד.
עבד א-רחמאן אל-חאג'
עבד א-רחמאן אל-חאג' (בערבית: عبد الرحمن الحاج; בתעתיק מדויק: עבד אלרחמן אלחאג'; 1870 – 1946) היה פוליטיקאי ערבי (פלסטיני) בארץ ישראל, ראש עיריית חיפה משנת 1920 ועד יוני 1927.
חייו
עבד א-רחמאן אל-חאג' נולד בחיפה למשפחה לארץ ישראל ממצרים העליונה במאה ה-19. אבות המשפחה התיישבו בכפר ג'ינדאס (גנתון) בחוצות לוד, ולאחר מכן היגרו לכפר לאם (כיום מושב הבונים) וממנה עברו לחיפה.
אביו עבדאללה אל-חאג' היה בעליהן של אדמות בכפר לאם, טירה ועין ע'זאל. ב-1881 נבחר אביו למועצת עיריית חיפה. המשפחה החזיקה נכסים גם בעיר העתיקה בחיפה. א-רחמאן אל-חאג' נולד בחיפה בשנת 1870.לאחר סיום לימודיו בבית הספר של הוועד המוסלמי של חיפה, עבד כפקיד בית הדין השרעי בחיפה. בעת כהונתו כראש עיר, תחת השלטון המנדטורי הבריטי, מועצת העיר כללה שישה ערבים ושני יהודים. בעת כהונתו הותקנה בעיר מערכת ביוב, וכן הוקמה תחנת החשמל הראשונה בעיר. אל-חאג' היה פעיל ב"איגוד המוסלמי" בהנהגתו של שייח' מוחמד מורד שהתנגד למדיניות הבריטית של יישום כתב המנדט - הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
ביתו עדיין עומד על תילו בעיר התחתית של חיפה ברחוב מעלה השחרור 13.
קאמין-קושירסקי
קאמין-קושירסקי היא עיירה בחבל הארץ ווהלין שבאוקראינה.
ראשיתה של העיירה קאמין-קושירסקי בימי הביניים, ככל הנראה במאה ה-12. העיירה הוקמה על גדות הנהר ציר, יובל של נהר הפריפט. כנראה במקום זה היה מבצר. קאמין נזכרת ברשימת היישובים המבוצרים שהיו שייכים במאה ה-14 לקזימיר הגדול, מלך פולין. החל מראשית המאה ה-16 הייתה קאמין-קושירסקי רכושם של הנסיכים לבית סנגושקו, ואלה הוסיפו לשם משפחתם את התואר "קושירסקי".
מסוף המאה ה-16 ועד לאמצע המאה ה-19, במשך 250 שנה בערך, גדלה קאמין-קושירסקי לאִטה - מ-69 בתים ל-229 בתים ביישוב. בימי גזרות ת"ח ת"ט (1648–1649), בעת ביצוע הפרעות של בוגדן חמלניצקי ביהודי אוקראינה, פולין וליטא, היו בעיירה כמאה בעלי-בתים יהודים. באמצע המאה ה-19 היו בה ובכפרי הסביבה 862 יהודים, אך מספר זה ירד כעבור 20 שנה - כנראה בגלל שרפות ומגפות. בסוף המאה ה-19 גרו בקאמין-קושירסקי יותר מאלף יהודים, והם היו מרבית התושבים בעיירה. ב-1942 גרו בעיירה ובסביבתה כ-3000 יהודים. מבנים רבים בקאמין-קושירסקי היו עשויים עץ; בתי העץ עלו באש בשרפה גדולה ב-1927, ונותרו רק בניינים שהיו עשויים אבן.
מלחמת העולם הראשונה
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, גויסו אנשי העיירה לצבא הרוסי. קאמין-קושירסקי נתמלאה בפליטים, כאלה שברחו מדרום ווהלין שבאזור הגבול עם אוסטריה. בספטמבר 1915 החל הצבא הרוסי לסגת, וגדודי הקוזאקים שהיו במאסף שדדו, הרסו והעלו באש יישובים רבים.
הצבא האוסטרי נכנס לעיירה, והוא העביר את השלטון לידי צבא הקיסרות הגרמנית. החזית הרוסית-גרמנית נעצרה בקרבת קאמין-קושירסקי, והיא נשארה שם עד לאחר מהפכת פברואר 1917 והשתלטות הגרמנים על אוקראינה. היהודים הם ששיקמו את העיירה, והגרמנים החלו בסלילת מסילת ברזל צרה עבור רכבות להובלת עצים מהיער, ברזל, מלט וכל שאר החומרים הנחוצים לבניית מוצבים על הנהר סטוחוד, צפונית מזרחית לקאמין-קושירסקי לכיוון לוביישוב-פינסק. את התושבים הם ניצלו לצורך עבודות כפייה והוטל עליה עוצר. מכיוון שהעיירה הייתה קרובה לחזית, גירשו הגרמנים את רוב התושבים ממנה למקומות אחרים ואת הבתים הטובים שמרו לעצמם. ב-1918, עקב המחסור והתנאים הקשים, סבלו היהודים ממגפות שונות, ובהן מגפת טיפוס. בסוף 1918 כבשו הפולנים את לבוב, ובמאי 1919 כבר הייתה כל גליציה המזרחית בידיים פולניות. בהמשך הובס הצבא הרוסי הלבן, והצבא האדום השתלט על האזור.
הרפובליקה הפולנית השנייה והפוגרום בקאמין-קושירסקי
במסגרת הסכם ריגה, סופחו ב-1921 לפולין שני שלישים מפלך ווהלין. עד מהרה, החלה אינפלציה גדולה בפולין לאחר תקומתה מחדש, והשכר איבד את ערכו עוד לפני שניתן היה לעשות בו שימוש. שטרות בשלל סוגים וצבעים היו בידי האוכלוסייה, אולם רק לזהב ולדולרים היה ערך ממשי. ב-1920 פרצה מלחמה בין פולין לבין רוסיה הבולשביקית. בסוף ספטמבר באותה שנה, פרצה לקאמין-קושירסקי כנופיה של 500 בלחובצים, אך אנשי ההגנה העצמית ויחידה של הצבא האדום הצליחו להניסה. ניסיון נוסף נכשל אף הוא, אך לבסוף הם הצליחו לחדור לעיירה וביצעו בה פוגרומים ביהודי העיירה.
העיירה תחת כיבוש של ברית המועצות (1939–1941)
באביב 1939 הגיעה המתיחות שבאירופה גם לעיירה, שנמצאה באזור הגבול. גיוס של אנשים ושל סוסים לבניית ביצורים החל. באופן זמני, שיפר המתח הביטחוני את המצב הכלכלי, עקב העבודות הציבוריות ובניית הביצורים נמצאה עבודה בשפע. במאי גברה המתיחות, וגבר החשש לפלישה גרמנית ולהתחלה של מלחמה עולמית שנייה, דבר שהביא לביקוש רב לסחורות שונות.
ב-23 באוגוסט 1939 חתמו גרמניה וברית המועצות על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, בו הסכימו על אי התקפה ביניהן. בנספח הסודי להסכם נקבעה חלוקת פולין בין גרמניה לבין ברית המועצות. ב-1 בספטמבר 1939 פלש הצבא הגרמני לפולין, ומטוסי חיל האוויר הגרמני החלו להפציץ גם את חבל ווהלין, ובכלל זה גם את קאמין-קושירסקי. ב-3 בספטמבר הכריזו בריטניה וצרפת מלחמה על גרמניה הנאצית, ובכך נפתחה מלחמת העולם השנייה. הגיוס לצבא הפולני התנהל בקצב מזורז, וחיילי מילואים מכל כפרי הסביבה זרמו לרכבות בדרכם מערבה, לחזית מול גרמניה. ב-17 בספטמבר 1939 נע הצבא הסובייטי לקו שנקבע לו בהסכם, וכבש גם את אזור ווהלין עד לנהר הבוג.
המשטר הסובייטי התבסס בעיירה במהירות. בהדרגה התבררה המציאות הקשה של הדיכוי ושל העריצות במשטרו של סטלין. המסחר פסק להיות חופשי; במקום חנויות הוקמו צרכניות, ובהן היה מלאי קבוע מראש, ותורים ארוכים שהשתרכו בפתחיהן. בכל מקום נפוצו מלשינים שמסרו לשלטונות מידע. אנשים נשפטו לעונשי מאסר ארוכים ונשלחו לסיביר בגין כל עבֵרה, קלה או חסרת יסוד ככל שתהיה.
הסכם ריבנטרופ-מולוטוב הוא רק צעד פוליטי, ולא היה ספק כי הוא לא יחזיק מעמד זמן רב. ידיעות חלקיות על התנגשות בין משמרות גבול גרמניים לרוסיים ושמועות על הכנות שונות שאין להן מקום בזמן שלום הגבירו את החרדה. השקט והביטחון ששררו התערערו לחלוטין. ביערות הסתובבו אוקראינים שכינו את עצמם "זלנובצי" (ירוקים), והם רצחו רוסים, קומוניסטים, יהודים ואת כל מי שנשלח למלא תפקיד כלשהו עבור השלטונות - קניית בהמות או כל דבר אחר.
הכיבוש הגרמני הנאצי
ב-22 ביוני 1941 החלה המתקפה הגרמנית במסגרת "מבצע ברברוסה". כיבוש חבל ווהלין כולו הושלם עד לאמצע יולי של אותה השנה. בווהלין הוקם ממשל צבאי גרמני, ולידו מִנְהל אזור לטיפול באזרחים. בימי הכיבוש הראשונים התארגן בווהלין שלטון אוקראיני, שפגע ביהודים. ב-1 בספטמבר הוקם בווהלין השלטון האזרחי של רייכסקומיסריאט אוקראינה, שבירתו הייתה רובנה. לווהלין צורפו מחוזות קמיניץ פודולסק ודרום פולסיה (נפות בריסק, קוברין ופינסק). בתחילה הייתה בירת המחוז החדש בריסק, וביוני 1942 שונתה ללוצק. ווהלין חולקה ל-12 "גביטים", וכל "גביט" חולק לנפות. השלטון המקומי האוקראיני בערים ובכפרים הוכפף לפיקוח גרמני צמוד.
סוף מלחמת העולם השנייה
בסוף 1943 נכבשה מידי הגרמנים קייב, עיר הבירה של אוקראינה, ובראשית 1944 החל שחרורה של ווהלין. עד לסוף מרץ 1944 שוחררו כשני שלישים משטח ווהלין, אולם הצבא האדום עצר את התקדמותו לכמה חודשים והשחרור של ווהלין הושלם רק ביולי 1944.
יהדות העיירה
במהלך מלחמת העולם הראשונה התנהלו באזור קרבות בין הצבא הרוסי לבין צבאות אוסטרו-הונגריה וגרמניה. היהודים סבלו מנזקי המלחמה, ממגפות ומפוגרומים. הם התארגנו להגנה עצמית והחזיקו מעמד מול כנופיות מקומיות, אך לא הצליחו לעמוד בפני יחידות של "הצבא האדום" ו"הצבא הלבן". בקאמין-קושירסקי נרצחו 120 יהודים. בעיירה היה בית מדרש גדול וכן כמה "שטיבלך"- בתי-כנסת של החצרות החסידיות, ובהן ה"טריסקער" שטיבעל, ה"סטעפיניער" שטיבעל ולאחר מלחמת העולם הראשונה נוסף גם ה"קוברינער" שטיבעל.
חינוך
לאחר הפוגרום שערכו הבלחובצים ביהודי קאמין-קושירסקי, לא נותרו מורים בעיירה. ועד התרבות בעיירה יצר קשר עם רשת בתי הספר תרבות שבקובל ומשם הגיע אחד המורים, שסייע רבות בעבודה הציונית והציבורית. בסוף 1920 נפתח בקאמין-קושירסקי בית-ספר עברי של רשת 'תרבות', וניתן לו השם 'התחייה'.
"החדר"
לאחר הפרעות בעיר חודש לימוד התורה; נוסד תלמוד תורה לכל הילדים והם חויבו ללמוד בו. בני החמש קיבלו את ראשית חינוכם ב"חדר", ובני השבע כבר למדו גמרא.
הציונות בעיירה
עוד לפני מלחמת העולם הראשונה נשלחו לעיירה חוברות וכרוזים מטעם 'הוועד הציוני ליישוב א"י' שבאודסה, ובהם בקשה לאיסוף תרומות למען ארץ ישראל. משה דדיוק היה ראשון המורים שלימדו עברית בעיירה, ובבית הספר שהקים לימדו שירים עבריים ועודדו את הילדים לקרוא כתבי-עת עבריים. יהודי העיירה שמעו על הצהרת בלפור שניתנה על ידי בריטניה ב-2 בנובמבר 1917, והילדים הכינו דגלים בצבעי כחול ולבן.
בסוף 1918 הוקם במקום לראשונה סניף של ההסתדרות הציונית, ובראשו עמד יעקב פלוט. בעזרתו הוקמו סניפי משנה ביישובי הסביבה, בפנייבנו, בגלושא רבתא ובגלושא זוטא ועוד, ונקשרו קשרים עם הציונים שבקובל. ועד הקק"ל היה פעיל ביותר מיום היווסדו ב-1918 ועד שחדל מלהתקיים ב-1939. בכל בית בעיירה הייתה קופת קק"ל, ובכל שמחה אספו כספים עבור יער הרצל. הוועד המרכזי של קק"ל בפולין ציין לשבח את העיירה. במקביל לאיסוף הכספים למען הקרן הקיימת נאספו כספים גם למען קרן הגאולה, ששמה הוחלף בהמשך לקרן היסוד. בכל שנה הגיע שליח מהוועד המרכזי בפולין, נאם בבתי הכנסת ובאולם הקולנוע וערך מגביות בחנויות ובבתים. אנשי העיירה תרמו בנפש חפצה.
בשנים שבין שתי מלחמות העולם היו בקאמין-קושירסקי סניפים של מפלגות ציוניות רבות: הציונים הכלליים על שתי סיעותיהם, על המשמר ועת לבנות, המזרחי, החלוץ המזרחי, התאחדות (מפא"י) והצה"ר (הציונים הרוויזיוניסטים). חברי ההסתדרות הציונית בעיירה היו פעילים בוועד העזרה (ועד שנתמך בידי הג'וינט), השתתפו בהקמת מפעלי עזרה שונים וכן בארגון ההגנה העצמית. כמו כן נפתחו מועדון וספרייה; ב-1920 צורפה הספרייה לבית הספר העברי, והפכה להיות מרכז תרבותי. בעיר פעל חוג דרמה, והתקיימו הרצאות וערבים ספרותיים.
ב-1920 עברו רוב חברי הסניף לצעירי ציון, ארגנו את החלוץ, את החלוץ הצעיר ואת העובד. חלק אחר הקים את פועלי ציון, וארגן מאוחר יותר את תנועת הנוער פרייהייט (תנועת דרור). תנועות נוער ציוניות שפעלו בעיירה היו שומר הצעיר, בית"ר, שומר הדתי ונוער הציוני. בעיירה פעל קיבוץ הכשרה של תנועת החלוץ, קיבוץ שהיה מרכז ההכשרות של התנועה בכל פולין. עשרות בני נוער יצאו גם לקיבוצים אחרים. רבים מהם עלו לארץ ישראל. קן השומר הצעיר שכן בחדר שכור מול ה"שטיבל" של חסידי טריסק, דבר הגרם לסכסוכים בין הקבוצות.
חדירת תנועות הנוער לעיירה יצרה שינוי ניכר באורח החיים הישן. ההורים לא יכלו להשלים עם הספרים החילוניים שקראו הילדים ועם הפגישות בין הבנים לבין הבנות. היו הורים שנלחמו בילדיהם כדי לשמר את אורח החיים הישן ואת כל מה שהיה קדוש בעיניהם. המאבק החריף כאשר הגיע תור הילדים לצאת להגשמה ולקיבוצים. מאבקים היו גם בקרב בני הנוער בין אלו שדגלו בססמאות מעמדיות ובגלותיות לבין אלו שדבקו בציונות ובלאומיות היהודית.
הפוגרום ברפובליקה הפולנית השנייה
במסגרת הסכם ריגה, סופחו ב-1921 לפולין שני שלישים מפלך ווהלין, והוקמה מחדש פולין. תקומתה מחדש של פולין עוררה תקוות שנכזבו במהרה. כבר מתחילת דרכה של פולין החדשה האנטישמיות קמה לתחייה, והשנאה ליהודים גברה. חיילים גרמניים התעללו ביהודים, תלשו זקָנים והכניסו בשר חזיר בכוח לפיותיהם של זקֵנים. גם החיילים הרוסיים פרעו ביהודים ורצחו בהם באכזריות. ב-1920, לאחר נסיגת הצבא האדום, נכנסה כנופיה לעיירה וביצעה אף היא פוגרום ביהודי העיירה ורצחו 120 מיהודיה ועשרות מיהודי הכפרים.
הכומר החביא בביתו יותר ממאה יהודים. הוא לבש את בגדי כהונתו, ענד צלב גדול ואמר לפורעים שיוכלו להיכנס רק על גופתו. פולני נוסף החביא בביתו כמאה אנשים נוספים, ולא נתן לפורעים להיכנס לביתו, וחמישים יהודים נוספים ניצלו. לאחר מכן, אחד הקצינים נזף ברוצחים ואסר עליהם להמשיך ברצח.
לקהילת קאמין-קושירסקי היו כפופים היהודים ביישובים לוביישוב, פנייבנו, גלושא רבא וגלושא זוטא, וכן יהודים מן הכפרים שבסביבה. בבחירות להנהלת הקהילה, הנהלה שמנתה תשעה חברים, נבחרו בשנים 1927 ו-1931 חמישה נציגים מקאמין-קושירסקי. שלושה מהם ייצגו רשימות דתיות (חסידי טריסק וקוברין), ושניים היו נציגים של איגודים כלכליים (בעלי מלאכה וסוחרים). בבחירות שנערכו ב-1936 נבחרו שבעה נציגים מקאמין-קושירסקי; חמישה מהם באו מרשימת ארץ ישראל העובדת.
רוב יהודי קאמין-קושירסקי עסקו במסחר זעיר ובמלאכה. רבים היו בעלי-מלאכה או רוכלים, והם סבבו בכפרים בימות השבוע עם כלי מלאכתם. הפעילות הכלכלית נסתייעה בשני מוסדות כספיים, קופת גמ"ח (גמילות חסדים) ובנק עממי-קואופרטיבי. קופת הגמ"ח נוסדה לפני מלחמת העולם הראשונה, חידשה את פעולתה עם סיום המלחמה ונוהלה בידי איגוד בעלי המלאכה. הבנק העממי-קואופרטיבי נוסד באמצע שנות העשרים ביוזמת איגוד הסוחרים ובתמיכת ארגון הג'וינט. שני מוסדות אלה נאבקו קשות במחסור בהון.
יהודי ארצות-הברית החישו עזרה ליהודים בפולין, ועזרה זו הורגשה גם בעיירה. שליחי ועדות שונות הגיעו וביקשו את רשימות הנרצחים. ילדים יתומים נשלחו לארצות-הברית, וכן הגיעו כספים לעזרה עבור האלמנות ולהוצאות הדרך של הנוסעים לארצות-הברית. אלו שיצאו מהעיירות חיכו זמן רב בוורשה, בתנאים קשים ביותר, עד לקבלת אשרת הכניסה הנכספת לארצות-הברית. לפעמים נמשכה ההמתנה לאשרה שנה ויותר.
הפוגרום של שנת 1937
עם התגברות האנטישמיות במחצית השנייה של שנות השלושים, נפוצה שמועה בעיירה על פוגרום צפוי. ביום שני של שבועות תרצ"ז (1937) שמעו יהודים מפי נוצרים כי ביום השוק ייערכו פרעות ביהודי העיירה. משלחת יהודית פנתה לראש מִנהל הנפה וביקשה ממנו הגנה. הוא השיב כי כוחות המשטרה במקום מצומצמים, וביכולתו להגן רק על החנויות היהודיות שבשוק. כמאה יהודים עזבו את קאמין-קושירסקי באופן זמני, עד יעבור זעם. ביום השוק החלו שלוש קבוצות של ביריונים לערוך פרעות. הם הרסו חנויות, שברו שמשות בבתים רבים של יהודים. היו שהתנגדו לביריונים והוכו. תגבורת של שוטרים הגיעה מבריסק, וזאת לאחר שהיהודים פנו אל מושל המחוז (ה'וויבודה') וביקשו את עזרתו. המשטרה התערבה בשלב מאוחר והפסיקה את הפוגרום, אולם במקום לאסור את המתפרעים עצרו השוטרים יהודים, דבר שעורר סערה ציבורית שגרמה לשחרורם של היהודים לאחר שהייה בכלא. ההזדהות של פקידי השלטון הפולני שבמקום עם הפורעים, השרתה דיכאון על הרחוב היהודי.
תקופת השלטון הסובייטי 1939–1941
ב-1 בספטמבר פלשה גרמניה לפולין, והיהודים החלו להתארגן להגנה מפני פוגרומים והחלו לבנות מקלטים. למקום הגיעו פליטים יהודים בזרם שהלך וגבר וכן גדודים של צבא פולני מובס. אנשי העיירה נתנו לפליטים את בתיהם ודאגו להם למזון. אורגן מטבח הזנה לפליטים, שסיפק להם ארוחה חמה, ורב העיירה אפילו התיר להביא מים ולבשל ביום הכיפורים כדי שתהיה סעודה חמה לכל הנזקקים בתום הצום.
ב-17 בספטמבר 1939, נע הצבא הסובייטי לקו שנקבע לו בהסכם, וכבש גם את אזור ווהלין עד לנהר הבוג. כניסת הצבא הסובייטי התקבלה על ידי היהודים בהקלה, משום שראו בכך הצלה מפני הכיבוש הנאצי. האזור סופח לרפובליקה האוקראינית הסובייטית, ותושביו הפכו לאזרחי ברית המועצות. העיירה באותה עת מנתה כ-500 משפחות יהודיות, כמחצית מהאוכלוסייה הכוללת בעיירה.
לאחר הסיפוח, הותאמה השיטה הכלכלית לשיטה הסובייטית. כיוון שרוב היהודים בעיירה היו סוחרים, חנוונים זעירים ורוכלים, היה להם קשה להתרגל למשטר הסובייטי. רכושם הפרטי של האמידים הוחרם, חלק מבעלי המפעלים היהודים הוגלו, ורבים חששו מגירוש לסיביר. בעלי המלאכה צורפו בהתאם למקצועותיהם לקואופרטיבים ("ארטלים"). החינוך והתרבות היהודיים, הפעילות הציונית פסקו. לימוד העברית נאסרו והיהודים נאלצו לעבוד בשבת. הילדים החלו ללמוד בבית-ספר ממלכתי בשבתות ובחגים. כאשר רוב התלמידים לא באו ללמוד ביום הכיפורים נערכה חקירה, והחוקרים ביקשו לדעת מי השפיע על התלמידים לנהוג כך.
פלישת גרמניה לברית המועצות
ה"גביטים" נקבעו לפי הנפות (פוביאטים) הפולניות, ואחד מהם היה קאמין-קושירסקי. באמצע ספטמבר 1941 פרסמו הגביטסקומיסרים (נציבי המחוז) צו המורה להחליף את מגן-הדוד היהודי הנישא על הזרוע בשני טלאים צהובים, האחד על החזה בצד שמאל, והאחר באמצע הגב. מזונם של היהודים צומצם מאוד באיכותו ובכמותו, הוטלו עליהם קנסות כבדים, רכושם הוחרם והם נאלצו לעבוד בעבודות כפייה שונות. שכר עבודתם של עובדי הכפייה נמסר ליודנראט, והוא השתמש בו כדי לשלם תמורת הקצבת המזון וחילק את מנות המזון בין היהודים. בזמן העבודה, השגיחו מפקחים גרמנים או מקומיים על העובדים היהודים; הם התעללו ביהודים, הִכו ופצעו אותם. בעלי המלאכה ובעלי מקצוע, כמו רופאים ורוקחים, המשיכו לעסוק במקצועותיהם בגלל חיוניותם. בשעות החשכה נמצאו היהודים בעוצר בבתיהם.
"הפתרון הסופי"
בקיץ 1942 החל הרצח השיטתי והחיסול הסופי של יהודי ווהלין, והוא נמשך עד לאמצע אוקטובר של אותה השנה. יחידות גרמניות מיוחדות בסיוע המשטרה הגרמנית ומשטרת העזר האוקראינית ביצעו את פעולות המצוד אחר יהודים, סגירת הגטאות, הליווי והאבטחה. פקידי הגביטסקומיסריאט תיאמו את ההכנות, דאגו לאמצעי תובלה והשתתפו ברישום דברי הערך שהוחרמו מן היהודים. הם גם אספו את חפצי הנרצחים ובגדיהם, מיינו אותם ושלחו חלק מהם לגרמניה. השאר חולק בין התושבים המקומיים או נמכר להם.
בין החודשים יולי ואוקטובר 1942 נרצחו בווהלין כ-200 אלף יהודים, כלומר כ-80% מהכלואים בגטאות. כמה אלפי בעלי מקצוע נדרשים הושארו בחיים בשלב זה; הם נרצחו בחודשים האחרונים של 1942 ובמחצית הראשונה של 1943. ב-10 באוגוסט 1942 נרצחו כ-80% מהיהודים בגטו קאמין-קושירסקי (וכן בגטו לוביישוב), והשאר נרצחו בנובמבר 1942.
הישרדות והתנגדות
בדרך כלל התייחסו האוקראינים אל היהודים באיבה גלויה, ולעיתים נהגו באדישות. בודדים מהם, במיוחד חברי כת הבפטיסטים (שטונדיסטים), היו מוכנים לסכן את עצמם למען היהודים הנרדפים. במקרים אחדים מצאו היהודים מקלט אצל כפריים פולנים ואף אצל צ'כים. מעריכים כי בבריחות ההמוניות השתתפו כ-27 אלף אנשים, אף שבחלק מהמקומות לא עלה מספר הבורחים על אלפים ספורים. מספר הניצולים מקרב הבורחים והמסתתרים היה קטן בגלל תנאי האקלים, הרעב ויחסם העוין והמתנכר של האוקראינים.