cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המכשפים על הסיפון עם האנה מונטנה
תקציר העלילה
החלק השלישי מתרכז בהאנה. האנה מגלה כי היא איבדה צמיד המזל שאמא שלה נתנה לה אך היא חייבת למהר לחזרה של המופע שלה. היא חוזרת ומצהירה שזו הייתה החזרה הכי גרועה שלה ומתחילה סדרה של צרות. הן הופכות את החדר במטרה למצוא את הצמיד אך ללא הצלחה. היא הולכת לחדר של אבא שלה ושואלת אותו אם הוא ראה את הצמיד והוא משיב שלא. הן חוזרות לחדר במטרה לחפש בגרביים שהיא גרבה אתמול אך מגלות כי המנקה סידרה את החדר ולקחה את הגרביים. באותו הזמן אוליבר וג'קסון נהנים בזמן שבו הם לבד בבית מכיוון שמיילי ורובי (האבא) נמצאים על האוניה בהוואי. הם מקבלים חבילה הביתה שמיועדת לרובי. ג'קסון מתקשר אליו להגיד לו שהחבילה הגיעה והוא רוצה לפתוח אותה ורובי לא מסכים לו כי זו חבילה שמיודעת לו ורוצה לפתוח אותה כשהוא יחזור. מיילי ולילי ומחפשות את הגרביים של מיילי ולא מוצאות. המנקה מוצאת את הצמיד של מיילי ונותנת אותה למוסבי. לונדון רואה את הצמיד של מיילי והיא לוקחת אותו לעצמה מיילי בתגובה הולכת לבקש מלונדון את הצמיד ולונדון בטעות מפילה את הצמיד מהאוניה למים. מיילי עצובה על כך שאיבדה את הצמיד שלה ובעקבות הסופה בחוץ הפאה שלה עפה מהראש שלה. מיילי מאמינה כי המזל שלה נעלם מפני שצמיד המזל שלה אבד. ג'קסון ואוליבר מנסים לפתוח את החבילה בלי שתיהרס ומכיוון שלא מצליחים הם מחליטים לקרוא לריקו אך בתמורה לכך שיעזור להם הוא מבקש שמה שלא יוצא הוא משחק איתו ראשון. הוא מצליח לפתוח אותו והם שומעים צפצוף וכאשר הצפצוף נגמר מתקן מתנפח נפתח בבית ומועך אותם לקיר. רובי מתקשר אליהם ובכך מלמד אותם לקח לא לגעת לו בדברים. מיילי מנסה לצבוע את השיער שלה מה שעובד ללא הצלחה. מיילי אומרת לקודי ובילי שהמופע בוטל בילי מתאכזבת בכך שבוטל המופע וגם שאף אחד לא זכר את היום הולדת שלה. מיילי מדברת עם אבא שלה על כך שאין לה מזל מאז שהיא איבדה את צמיד המזל של אמא שלה איך הוא אומר לה שעם הצמיד או בלעדיו היא נמצאת איתה בלב ואין לזה שום קשר למזל. מיילי מודיעה לבילי וקודי שהמופע חוזר ומיילי מופיעה.
כך מסתיימת הטרילוגיה.
1901 בארצות הברית
1901 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 125 שנה מיום היווסדה.
יוליה מאיסה
יוליה מאיסה (לטינית: Iulia Maesa; 160–224) הייתה שליטה ב שמשלה באימפריה הרומית במאה השלישית לספירה. היא הייתה סבתם של הקיסרים אלאגבאלוס וסוורוס אלכסנדר, אחותה הבכורה של הקיסרית יוליה דומנה ואמא של יוליה סואימיאס ויוליה ממאיאה.
אף על פי שעיקר פעילותה הייתה מאחורי הקלעים היא החזיקה בידה השפעה אדירה כמי שניהלה עם בנותיה את האימפריה הרומית באמצעות נכדיה - כשליטי בובה.
ילדותה
יוליה מאיסה נולדה בעיר אמסה (חומס) שבסוריה למשפחה של כוהני דת לאל השמש הפיניקי אל-ג'בל. אבותיה של יוליה היו מלכים-כהנים ממשפחת המלוכה של אמסה של המקדש המפורסם לאל אלאגבאלוס. למשפחה היה עושר עצום והיא קודמה לאריסטוקרטיה הסנאטוריאלית הרומאית.
ייסוד השושלת הסוורית
בשנת 187 התחתנה אחותה הצעירה – יוליה דומנה עם ספטימיוס סוורוס והפכה ל"אוגוסטה". לאחר שהקיסר קומודוס נרצח ללא יורש בשנת 192, היה ספטימיוס סוורוס בין המתמודדים הרבים לכתר. בשנת 193 הוא נעשה קיסר. לזוג נולדו שני בנים: באסיאנוס (קרקלה), שנקרא על שם אביה של יוליה, בשנת 188, וגטה בשנת 189. כך הפכה יוליה מאיסה לחלק מהמעגל הקרוב ביותר לקיסר ולאשתו ולחלק מהשושלת שהקימו.
יוליה מאיסה התחתנה עם יוליוס אוויטוס קונסול ממוצא סורי וילדה שתי בנות: יוליה סואימיאס, שעתידה להיות אימו של הקיסר אלאגבאלוס, ויוליה ממאיאה, שעתידה להיות אימו של הקיסר סוורוס אלכסנדר.
באפריל 217 נרצח קרקלה בידי חייל שנשלח מטעם מקרינוס, מפקד המשמר הפרטוריאני. במשך מספר ימים נותרה האימפריה הרומית ללא שליט, וב-11 באפריל הכריז מקרינוס על עצמו, בתמיכת הצבא הרומי, בתואר אוגוסטוס ולקח לעצמו את כל התארים והסמכויות של השלטון. לאחר תפיסת השלטון מקרינוס שלח את דודתו של קרקלה, יוליה מאיסה, ביחד עם בנותיה יוליה מָמָאֶיאה ויוליה סואימיאס ובנה סקסטוס ואריוס בסיאנוס, לגלות באמסה. ליוליה מאיסה הייתה גישה חופשית למקורות העושר של משפחתה ולמקורות הכוח בעיר ובפרובינציה, גורמים שאפשרו לה לחתור תחת מקרינוס.
המלכת אלאגבאלוס
יוליה מאיסה ניצלה את הפופולריות של נכדה הקטין אלאגבאלוס, שהיה כוהן לאל השמש באמסה, בקרב חיילי הלגיון השלישי גאליקה, שהיו מוצבים במקום, ואת הנאמנות של חיילי הלגיון לקרקלה, על מנת ליצור בסיס כוח צבאי להפיכת השלטון. היא התניעה והנהיגה מהלך שבסיכומו עלה אלאגבאלוס לשלטון. היא הפיצה את השמועה שסקסטוס ואריוס בסיאנוס הוא ממזרו של קרקלה ממערכת יחסים עם בתה ויוליה סואימיאס. כתוצאה מכך, הוא היה היורש הזכר האחרון לשושלת בית סוורוס. שמועה נוספת שסייעה לרכוש את אהדת הלגיון הצביעה על עושרה המופלג של המשפחה ועל נכונותה לתגמל ביד רחבה את התומכים בה. חיילי הלגיון הזמינו את הנשים ואת סקסטוס ואריוס בסיאנוס למחנה הלגיון, הלבישו את הילד בבגדי ארגמן והכריזו עליו כקיסר ושליט האימפריה הרומית.
עם קבלת הידיעה על המרידה שלח מקרינוס, שככל הנראה לא העריך את חומרת האיום, כוח פרשים תחת פיקודו של גנרל מנאמניו לדכא את המרד. המהלך הצבאי המהוסס נכשל ומקרינוס יצא לקראת המורדים במטרה לדכא את המרד. הצבאות נפגשו לקרב מכריע ומקרינוס נמלט משדה הקרב כאשר היה ברור שיחידות שלמות מצבאו עורקות למחנה המורדים. כך או כך, מקרינוס נותר ללא צבא שיתמוך בו והחל במסע בריחה עם בנו מתוך תקווה להגיע לרומא, אך נעצר בדרך והוצא להורג.
אלאגבאלוס ונשות המשפחה תחת שרביטה של יוליה מאיסה נשארו באנטיוכיה ולאחר מכן בניקומדיה במשך שנה על מנת לבסס את השלטון. תחילה היה עליהם להתמודד עם מספר טוענים לכתר. אלאגבאלוס התמקד בפולחן של אל השמש בעוד יוליה מאיסה ואמו אחזו הלכה למעשה במושכות השלטון. בסדרת טיהורים הוציאו להורג כל מי שיכול היה להיות איום על השלטון. ייתכן שמהלכים אלו נעשו מיוזמתן של יוליה מאיסה כחלק ממאבקי כוח בחצר על השאלה מי יחזיק במושכות השלטון. בסדרת טיהורים נוספת הוצאו להורג מושלים של פרובינקיות מנאמני מקרינוס ובהם מושל מצרים, פאנוניה, סוריה, וערביה. במקביל מונה פובליוס ולריוס קומזון (Publius Valerius Comazon), מפקד הלגיון השני פרטיקה, למפקד המשמר הפרטוריאני ולאחר מכן לקונסול לצד אלאגבאלוס בשנת 220 ומושל העיר רומא, אך לפי קסיוס דיו היה כלי-שרת ובובה בידי השליטות האמיתיות – יוליה מאיסה ובנותיה.
קבלת תואר אוגוסטה
המחקרים העוסקים בשלטון השושלת הסוורית בכלל ושלטון אלאגבאלוס בפרט, דנים בשאלה מי החזיק במושכות השלטון ומה היה חלקו של אלאגבאלוס בניהול ושליטה באימפריה. כל המחקרים מצביעים על כך שאמו של אלאגבאלוס, יוליה סואימיאס, ובמידה רבה יותר סבתו, יוליה מאיסה, היו המתכננות והמוציאות לפועל מאחורי המלכתו של אלאגבאלוס ולמעשה שליטות האימפריה לכל דבר ועניין, תוך שהן משתמשות בילד אלאגבאלוס ככלי שרת ושליט-בובה. בעוד אלאגבאלוס עסוק ככוהן לאל השמש וממלא את זמנו בפולחן, שלטו אימו וסבתו באימפריה ועשו זאת באופן כמעט פומבי. בכתובות המוקדשות לאלאגבאלוס שתי הנשים מופיעות ושמן מעוטר בתארים המסמלים שלטון וכוח.
יוליה מאיסה מופיעה כ"אוגוסטה" וכ"אם מחנות הצבא והסנאט" (Augusta, mater castrorum et senatus) ויוליה סואימיאס נושאת אף היא את התואר "אוגוסטה" ו"אם האוגוסטוס" ובמקרה אחד "אם מחנות הצבא, הסנאט וכל הבית האלוהי" (mater castrorum et senatus et totius domus divinae). שתי הנשים מופיעות על מטבעות שנושאים את התואר "אוגוסטה" (AVGVSTA) כפי שמצופה משליט האימפריה.
הדחת אלאגבלוס והמלכת אלכסנדר סוורוס
מעשיו יוצאי הדופן בכל קנה מידה של אלאגבאלוס, שכוונו ישירות כנגד המסורות המכוננות של האימפריה הרומית, העירו כנגדו אויבים, שהמסוכנים שבהם היו הצבא וקציניו ובראשם המשמר הפרטוריאני, שתמיכתם הייתה קריטית עבור כל שליט של האימפריה הרומית. תהליך הידרדרות התמיכה באלאגבאלוס והפיכתו מנכס לנטל לא נעלמו מעיני יוליה מאיסה, שפעלה בנחישות על מנת לשמר את הכוח שבידה ולהבטיח כי נפילתו הוודאית תיעשה תחת שליטה של המשפחה וללא סכנה לאבדן הנכסים השלטוניים שבידה.
בצעד ראשון היא שכנעה, בקיץ 221, את אלאגבאלוס לאמץ כבן ויורש עתידי את בן דודו אלכסיאנוס על סמך ההבטחה כי כך יוכל להקדיש עצמו לעבודת הקודש של אל השמש. הבן המאומץ נטל את השם מרקוס אורליוס אלכסנדר שקישר אותו גם לאלאגבאלוס וגם לקרקלה וקיבל את התואר "קיסר". על מנת לבסס את מעמדו כמי שזכאי לכס המלכות מלידה החלו אמו וסבתו להפיץ את השמועה שגם הוא, כמו אלאגבאלוס, הוא בנו הבלתי חוקי של קרקלה. השמועה הפכה לחלק מהביוגרפיה הרשמית של מי שעתיד להיות האוגוסטוס אלכסנדר סוורוס. רק עם עלייתו לכיסא המלוכה נאמר במפורש כי קרקלה הוא אביו ואלאגבאלוס כקרוב משפחה ואב מאמץ נמחק לחלוטין מעברו.
תקופת שלטונו של אלכסנדר סוורוס
אלכסנדר סוורוס הוכתר לאוגוסטוס ושליט האימפריה הרומית כשהיה בן 14. השליטות האמיתיות היו יוליה מאיסה ואמו. לשמותיו נוסף השם סוורוס על מנת להמחיש את הקשר עם הקיסר המנוח ספטימיוס סוורוס, מייסד השושלת. נוכחותן מתועדת על גבי מטבעות בהן הקיסר מתואר כ"בנה של יוליה מָמָאֶיאה ונכד של יוליה מאיסה".
תחת שלטונן של היוליות בוצעו רפורמות שביטלו לחלוטין את השינויים של אלאגבאלוס. בזכות פעילותן זכה סוורוס לשם של שליט צנוע ומיטיב. הן הקפידו למנות לו יועצים שעסקו בניהול מדיניות חברתית שהיטיבה עם השכבות השונות של החברה הרומאית. הוא הפגין סובלנות דתית בעיקר, אימץ את הסנאט כמוסד שלטוני וזכה לתמיכה של האריסטוקרטיה. עם זאת, שליטתן של הנשים באימפריה - בעולם שבדרך כלל נשלט על ידי גברים ולנשים לא היה מקום במסדרונות השלטון - הביאה בסוף לנפילתו. משהוברר ללגיונות כי סוורוס איננו איש צבא ולמעשה מדיניות הפעלת הצבא והפיקוד נמצאות בידי אישה, הם התנקשו בחייו והרגו גם את אימו.
מותה
זמן קצר, ככל הנראה שנתיים לאחר עליית אלכסנדר סוורוס לשלטון, מתה יוליה מאיסה והוכרזה כאלה. לא ידועים פרטים על נסיבות מותה.
צבי הופמן
צבי הופמן (נולד ב-1947) הוא ספורטאי ישראלי פאראלימפי לשעבר.
קריירה
הופמן נולד בהונגריה ועלה לארץ בשנת 1957. שירת בחיל הנדסה ונפצע בשנת 1968. כנכה צה"ל השתתף באולימפיאדות נכים.
באולימפיאדת הנכים טורונטו (1976) זכה במדליית זהב בקרב חמש עם צבירת 4086 נקודות. בנוסף דורג במקום החמישי בתחרויות הדיפת כדור ברזל (11.68 מטר) ובתחרות הטלת כידון, במקום השישי בתחרות זריקת דיסקוס.
באולימפיאדת הנכים בניו יורק (1984) דורג במקום העשירי בזריקת דיסקוס, במקום ה-11 בהדיפת כדור ברזל ובמקום ה-19 בתחרות קפיצה לרוחק.
מרדכי פינחס טייץ
הרב מרדכי פינחס טייץ (ח' בתמוז ה'תרס"ח, 7 ביולי 1908 - ד' בטבת ה'תשנ"ו, 26 בדצמבר 1995) היה רב אמריקאי, רבה של אליזבת, ניו ג'רזי. חבר נשיאות אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה, גזבר "עזרת תורה" ומראשי ועד ההצלה.
ביוגרפיה
פעל רבות לבחירתו של מרדכי דובין לסיאמה הלטבי, וחבר לחבר הסיאמה שמעון ויטנברג, וליו"ר אגודת ישראל בלטביה אביגדור בלשאנק בפעילות למען בחירתו של דובין. בשנים שלאחר בחירתו סייע לדובין בעניינים רבים בקהילה היהודית והתמנה כמזכיר אגודת ישראל בלטביה. הוא ערך בריגה עיתון בשם "אונזער שטימע" (קולנו), והיה נוסע מטעם אגו‘'י ברחבי לטביה לעודד לקהילות לייסד בתי ספר ("חדרים") לספק חינוך תורני לילדיהם.
בשנים 1929-1933 היה נוסע כמה פעמים בשבוע מבית משפחתו בליבנהוף, בה שימש אביו כרב העיר, לדווינסק הסמוכה לה, ללמוד אצל הרב יוסף רוזין "הרוגאצ'ובר", שחלק מספריו ראו אור על ידו.
בסוף שנת 1933 נסע עם הרב אליהו מאיר בלוך למסע לשנה להתרמת כספים מיהדות אמריקה הצפונית עבור ישיבת טלז. הרב בלוך פגש בו בחתונת אחותו אייגא להרב ישראל מעל, ממצטייני ישיבת טלז, בה נאם, והחליט לגייס את כישרונו לטובת הישיבה. בהיותם בארצות הברית שידך אותו הרב בלוך עם  בתיה,  בתו של רבה המנוח של אליזבת, ניו ג׳רזי, הרב אלעזר מאיר פרייל (ידיד לאביו של הרב בלוך, הרב יוסף ליב, ראש ישיבת טלז) שנפטר חודש לפני בואם לארה׳׳ב. החתונה התקיימה בינואר 1935, והוא התמנה לפי צוואת חותנו כרב על מקומו הריק.
הוא הצטרף לאגודת הרבנים, ולמרות גילו הצעיר נתמנה ליו׳׳ר ועד הפועל, אבל עורר רגזם של כמה מהדור הוותיק בהביעו דעותיו בדבר חובות רבני אמריקה, בעיקר דרישתו שישאו את דרשותיהם באנגלית כדי לא לאבד הצעירים שלא היה להם ידע ביידיש. הדבר גרם למזכירות אגודת הרבנים לשלוח לו מכתב נזיפה ולהשיב לו את דמי החבר ששילם. אבל כעבור שנה נקרא לשוב, ובשנת 1958 נבחר יחד עם הרב אליעזר סילבר והרב דוד ליפשיץ כחברי הנשיאות.
הוא כונן באליזבת מערכת חינוך אורתודוקסית שכללה בית ספר יסודי (1941), תיכון לבנים (1955), ותיכון לבנות בשם ברוריה (1963). הוא ראה 'עם הארץ'ות אם כל חטאת, וגרס אם ערך התורה יעלה בארה׳׳ב, הוא יהווה חיסון בפני הרפורמה וההתבוללות, יותר ממתקפות חוזרות ונשנות, ובדרך כלל חסרות תכלית, מול מנהיגיהם של הרפורמים והקונסרבטיבים.
עד 1953 כונן את מוסדות הקהילה, ודאג לבניית בית כנסת חדש, ובנינים חדשים לבתי הספר ולתלמוד התורה והישיבה הקהילתיים בקמפוס שנקרא "המרכז לחינוך יהודי" (JEC). קהילת אליזבת נחשבה כדוגמה להצלחה לקהילות אחרות, והרב עזר לעיירות אחרות להקים בתי ספר שלהן.
עם הקמת מדינת ישראל ראה בתקופה עת מבחן ליהדות החרדית וניסה לפעול למען איחוד בין כל המפלגות הדתיות בישראל, איחוד שלא התממש. הוא התנגד לקביעת יום צום לזיכרון אימי השואה, והציע לקבוע את יום השואה בל"ב בעומר, יום לפני ל"ג בעומר, במטרה להעבירו מחודש ניסן בו נאסרה האבלות לפי המסורת.
דף השבוע
החל בינואר 1953 הגיש הרב טייץ תוכנית שבועית ברדיו WEVD הסוציאליסטי, בשם "דף השבוע" ובה לימד דף מן התלמוד הבבלי. השיעור הועבר ביידיש בתקווה ששמיעת השפה תעורר זכרונות בקרב יהודים שהתרחקו מהמסורת ושפת אמם תזכיר אותה להם. חוגים שמרניים ביקרו את השימוש במדיה המודרנית לצרכים אלו, אך הרב טייץ זכה לגיבוי מהרבנים: משה פיינשטיין, יצחק אייזיק הלוי הרצוג, מנחם מנדל שניאורסון, יוסף שלמה כהנמן, יחיאל יעקב וינברג ואליעזר סילבר. בשלב מסוים העלה הרב טייץ רעיון חדש, להקליט את שיעוריו על תקליטים, אך מגבלת הזמן גרמה לכך שיצאו רק 12 תקליטים בסדרה זו והרעיון נגנז. לפי הערכה של גוף ממשלתי, האזינו בשנות ה-50 לתוכנית זו 200,000 איש מדי שבוע.
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 הקליט שיעורי תלמוד עבור קול ציון לגולה; שידורים אלו נקלטו גם באירופה ובברית המועצות.
שיעורי דף השבוע הועברו על ידי הרב טייץ במשך 35 שנים, החל בשנת 1980 החליף אותו לעיתים בנו.
מרכז הרבנים
ב-1981, לאחר שקריאותיו החוזרות ונשנות לחברי אגודת הרבנים לפתוח את שורות הארגון לרבנים צעירים ילידי אמריקה, נענו בשלילה. הקים הרב טייץ בשיתוף עם רבי יעקב קמינצקי, ידידו מתקופת לימודיו בסלובודקה, איגוד רבנים חדש בשם "מרכז הרבנים". הם זכו לגיבוי בכתב מהרבנים יעקב ישראל קניבסקי ואלעזר מנחם מן שך, "גדולי הדור" הליטאים בישראל. פעילות המרכז העיקרית הייתה להפנות אברכי כוללים לאחר מספר שנות לימוד, להפצת תורה בפריפריה, בתפקידי הוראה ובתפקידי רבנות. מרכז הרבנים נסגר לאחר שנות פעילות מועטות.
פטירתו
לעת זקנה, מינה את בנו הרב אלעזר מאיר טייץ, שהיה סגנו החל משנת 1958, למלא את מקומו כרב העיר ולעמוד בראש המוסדות לחינוך יהודי באליזבת. הוא נפטר בד' בטבת ה'תשנ"ו, 26 בדצמבר 1995, והועלה לקבורה בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
האורקל הנסתר
עלילה
בינואר, כחצי שנה אחרי שגאיה התעוררה וזאוס האשים בכך את אפולו, אל השמש והנבואה בן ה-4612 שנה, נידון לחיות כנער בן תמותה, לאורך זמן לא מוגבל. הוא נוחת מהאולימפוס למנהטן ופוגש במרגרט "מג" מקפרי, בת דמטר חזקה, ויחד עם פרסי הם מצליחים להביא אותו למחנה החצויים בחתיכה אחת כשאויביו הקדמונים רודפים אחריו.
בזמן החורף המחנה די ריק בדרך כלל, אולם הפעם, כך מתברר, יותר מהרגיל: 3 חצויים נעלמו. אפולו ומג מגלים שמערת דלפי הגיעה למבוך ולא רק שהיא נשמרת על ידי פיתון, נחש ענקי מהמתולוגיה. אלא שגם שלושה מהאורקלים האחרים שמורים על ידי טריאומווט מרושע, שלישיית קיסרי רומא לשעבר. אפולו ומג מוצאים את האורקל של חורשת דודונה האגדית ביער החצויים, מה שלא היה אמור לקרות, ובה חמשת החצויים האבודים ואל גייזרים זוטר. לחורשה מגיע גם ראש הטריאומווט: נירון קיסר בכבודו ובעצמו, בן אלמוות כבר 1930 שנה. מתברר שהוא גידל את מג ושלח אותה להוביל את אפולו לתוך מלכודת. לאחר שמג מבינה שנירון עומד לשרוף את החורשה, היא נלחמת בו והם משחררים את החצויים ואת האל, שומעים נבואה מהחורשה, ומג בורחת. מלכת הנמלים הענקיות מעניקה לחצויים ואפולו טרמפ אווירי לעבר המחנה.
המחנה מותקף על ידי קולוסוס נירונוס, פסל ארד מונפש של נירון בגובה 30 מטר. אפולו מצליח לקלל אותו בכוחו האחרון שנשאר לו: מגפה, והפסל מאבד את הראש, פשוטו כמשמעו. בסוף הספר ליאו ואלדס, חצוי שמוכר מהסדרה גיבורי האולימפוס, חוזר להקלת אפולו וכולם עומדים בתור כדי להכות אותו על שלא שמר על קשר.
בניגוד לרוב ספרי ריירדן המיתולוגיים לספר זה אין "דד-ליין" מיתולוגי לסיום המשימה. בנוסף למתכות המיתולוגיות הרגילות (זהב קיסרי, ארד שמימי וכו') מתגלה בספר מתכת קסומה נוספת: עופרת מיסוסאית, שהומצאה על ידי ארוס/קופידון.
לקריאה נוספת
באתר של הסופר, באינטרנט
באתר של ההוצאה, באינטרנט
שריון מרוכב
השריון המרוכב תוכנן להתמודד בעיקר עם רקטות וטילי נ"ט עם ראש קרבי בעל מטען חלול, שנהפכו בשנים האחרונות לאיום מרכזי על הטנקים, בעיקר בעימות בעצימות נמוכה: רקטות נ"ט קלות יותר יכולות להגיע לחדירה של כ-700 מ"מ פלדה הומוגנית ואילו טיל נ"ט מודרני יכול לחדור למעלה מ-1000 מ"מ של פלדה הומוגנית, אחרי חדירת מיגון ריאקטיבי. יכולת החדירה של מטען חלול עומדת ביחס ישר לשורש צפיפות ה"ליינר" של המטען (סילון של מתכת מותכת, בדרך כלל נחושת) חלקי שורש הצפיפות של שריון המטרה, כלומר:
בישראל מפתחים ומייצרים שריון מרוכב הגופים הבאים: צה"ל, רפאל - מערכות לחימה מתקדמות, התעשייה הצבאית ופלסן סאסא.
אפיאלטס
אפיאלטס (ביוונית: Ἐφιάλτης; המאה ה-5 לפנה"ס) היה יווני איש מליס, שהתפרסם בכך שבזמן קרב תרמופילאי הראה לפרסים מעבר בהרים שדרכו יכלו לאגף את היוונים ולהשמידם. מאז הפך שמו מילה נרדפת לבוגד ביוון.
ביוגרפיה
כאשר פלשו הפרסים ליוון, התבצרו 300 לוחמים ספרטנים תחת פיקודו של לאונידס הראשון במעבר צר המכונה תרמופילאי, הקרב זכה לכינוי קרב תרמופילאי. בזכות המעבר הצר ושיטת הפלנקס הצליחו היוונים לעכב בהצלחה את הצבא הפרסי הגדול פי כמה. אולם בוגד יווני הגיע אל מלך פרס חשיארש הראשון והציע לו להראות לו מעבר צר בהרים שאפשר לאגף את הצבא היוני, בתמורה לטובות הנאה.
הרודוטוס מציין שהמעבר הסודי היה מוכר היטב לתושבי המקום. ככל הנראה זהות הבוגד לא הייתה ברורה - הרודוטוס מציין כחשודים אפשריים גם את אוניטס בן פנגורוס איש קריסטוס ואת קורידלוס מאנטיקרה, אולם סבור שאפיאלטס בן אורידמוס הוא האשם האמיתי. הוא שואב חיזוק לדבריו מהעובדה שהוא הפך למבוקש בידי היוונים לאחר הקרב.
המלך שלח את מצביאו הידרנס יחד עם אפיאלטס אל המעבר. הם הלכו כל הלילה דרך יער אלונים כשהגיעו לפסגת ההר נתקלו בבני פוקיס שהוצבו שם לשמירה בידי לאונידס. הידרנס נבהל משום שסבר שאלו הספרטנים, אולם אפיאלטס הרגיע אותו ואמר שאלו הפוקים. אלו האחרונים נבהלו גם הם משום שסברו שהפרסים יוצאים להתקפה על פוקיס. הם נסוגו מערבה ותפסו עמדות, אולם הפרסים התעלמו מהם והמשיכו מזרחה. עם עלות השחר הבחינו הספרטנים בפרסים המתקרבים. לאונידס הורה במהירות לבעלי בריתו לסגת בטרם יחסמו הפרסים את דרכי המילוט. במקום נותרו 300 ספרטנים, 700 תספאים, ו-2,000 תבאנים.
כשעלתה השמש התקיפו הפרסים בלי לחכות להידרנס. התפתח קרב קשה במהלכו נהרג לאונידס. בהמשך הקרב הצטרף הידרנס למערכה והספרטנים נהרגו עד אחד.
אפיאלטס לא הרוויח דבר מהקרב, שכן כישלונותיהם של הפרסים בקרבות סלמיס ופלטאיה הכריחו אותם לסגת מיוון. הוא הפך כאמור למבוקש ביוון, הוא נמלט לתסאליה וכאשר חזר נרצח בידי יווני בשם אתינדס. הרודוטוס כותב שאתינדס לא רצח אותו בגלל הפרס שהבטיחו הספרטנים אלא בגלל סיבה אחרת שאותה הוא לא מציין. אולם למרות זאת אתינדס קיבל מהספרטנים את הפרס המובטח.
בתרבות
בסרט 300 הספרטנים (1962), אפיאלטס מגולם בידי קירון מור. הוא מסגיר את הספרטנים לפרסים בגלל חמדנותו, וכן בגלל אהבה נכזבת לספרטנית יפה.
בסרט 300 (2007), אפיאלטס הוא יווני גיבן. הוא מציע את עזרתו ללאונידס, אולם הוא דוחה אותו בגלל מומו, שיהרוס את המבנה של הפלנקס. כנקמה, אפיאלטס מסגיר את הספרטנים.
עד היום השם אפיאלטס משמש ביוון שם נרדף לבגידה, כמו יהודה איש קריות בנצרות, וידקון קוויזלינג בנורווגיה, בנדיקט ארנולד בארצות הברית, ואנדריי ולאסוב ברוסיה.
פורום ארגוני החיילים הבודדים
פורום ארגוני החיילים הבודדים הוא התאגדות של ארגונים העוסקים בתחום החיילים הבודדים במדינת ישראל. הפורום הוקם בשנת 2016 לבקשתו של ח"כ אברהם נגוסה - יו"ר ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות. מטרתו העיקרית של הפורום היא למפות ולתעדף את הצרכים החיוניים הדרושים לחייל הבודד בצה"ל ולאחר מכן בחייו האזרחיים. זאת על מנת לגבש עמדה אחידה בנושא סיוע לחיילים בודדים ולייצר מענה הולם לצורכיהם, שיוסדרו על ידי משרדי הממשלה, חקיקה ותקצוב.
פעילות הפורום
הפורום עוסק במגוון אתגרים מחייו של החייל הבודד על הרצף שבין טרום הגיוס, מהלך הגיוס ולקראת השחרור והיציאה לאזרחות. הפורום מוזמן לכל הדיונים בוועדות השונות בכנסת כגוף המקצועי המאגד בתוכו את כל הידע והנתונים בנושא ואת כל הארגונים המובילים בתחום ונציגי משרדי הממשלה. הפורום יוזם הצעות חקיקה לכנסת ופועל בשיתוף פעולה מלא עם השרים וחברי הכנסת העוסקים בתחום
את הפורום מרכזים ומובילים אנשי תוכנית כנפיים (הסוכנות היהודית וקרן מיראז), תוכנית המסייעת לעולים צעירים בודדים משלב הגעתם לארץ בגפם, במהלך שירותם הצבאי, וכשנתיים אחרי השחרור.
לקריאה נוספת
״שכר דירה לחיילים בודדים יוצמד למדד״ (ערוץ 7, 29/11/2017) - פניית פורום ארגוני החיילים הבודדים לחברת הכנסת בן ארי מובילה לשינוי מדיניות.
השבוע שעבר עם ג'ון אוליבר
השבוע שעבר עם ג'ון אוליבר (באנגלית: Last Week Tonight with John Oliver) היא תוכנית לייט-נייט וסאטירה חדשותית אמריקאית, המשודרת בימי ראשון ברשת HBO מאז אפריל 2014. אורכה של התוכנית הוא כחצי שעה ומנחה אותה הקומיקאי הבריטי-אמריקאי ג'ון אוליבר. היא מצולמת מול קהל חי בניו יורק. ב-16 בפברואר 2020 עלתה העונה השביעית של התוכנית.
אוליבר ציין כי הוא זוכה לחופש עיתונאי מלא באשר לתכני התוכנית ואופן הצגתם, ובפרט ביכולת לבקר תאגידים וחברות ענק. תחילה חוזהו של אוליבר נחתם לשנתיים עם אפשרות להארכה, ובפברואר 2015 נודע כי התוכנית חודשה לשתי עונות נוספות, בנות 35 פרקים כל אחת.
"השבוע שעבר" חולקת מאפיינים משותפים עם התוכנית של קומדי סנטרל, "הדיילי שואו". בה אוליבר שימש בעבר ככתב (וכן כמנחה מחליף) בטרם מעברו ל-HBO, וגם היא כוללת מבט סאטירי מזווית שמאלנית על נושאים פוליטיים, חברתיים ואקטואליים. אחד החידושים בפורמט התוכנית הוא ההתמקדות בכל פרק בנושא מרכזי אחד, שהצגתו ההומוריסטית נשענת על תחקיר. מבנה זה השפיע על תוכניות סאטירה נוספות, ביניהן "המונולוג המרכזי" בתוכנית "פעם בשבוע עם תם אהרון".
בישראל, העונה השלישית לא שודרה והעונה הרביעית עלתה לשידור ב-12 בפברואר 2017, ובצמוד תשודר גם בישראל בערוץ HOT HBO (לשעבר HOT Plus). התוכנית משודרת מ-2018 גם ב-yes והמונולוג המרכזי שלה וסרטונים נוספים מועלים ליוטיוב.
הפקה
אוליבר תיאר את הכנותיו לתוכנית לעיתון "The Wire", השייך ל"אטלנטיק", כי "... בעיקרון אני נדרש לצפות בהכל... אני צופה במספר תוכנית בלבד להנאתי, קרי "60 דקות" ו"Frontline". אני צופה בטלוויזיה במשרדי כל הזמן, ובדרך כלל אני מזפזפ בין CNN, פוקס ניוז, CNBC, Bloomberg Television, MSNBC, אל ג'זירה... אני צופה עם מטרה ברורה בראשי והיא איך לצפות בסיפור המסוקר באופן רע."
מפיק התוכנית, טים קרבל, טען כי HBO נתנה לצוות התוכנית חופש מלא בבחירת אורחי התוכנית, וכן ייעצה להם לא להרגיש מחויבים לארח ולהציג סלבריטאים. כאשר נשאל על ידי מראיין על "כתבים" מזויפים כגון אלו המוצגים בתוכנית "הדיילי שואו", אשר מציגים כיסוי פארודי, טען כי "אין בכוונתינו להיות תוכנית חדשות פארודית, אז לא נציג אנשים המתחזים לעיתונאים".
שידור
התוכנית משודרת בקנדה בשידור ישיר בערוץ "HBO Canada", וכן משודרת באוסטרליה שעות ספורות לאחר שידורה בארצות הברית. העונה השנייה של התוכנית עלתה לאוויר ב-9 בפברואר 2015. בממלכה המאוחדת התוכנית משודרת יום לאחר שידורה המקורי.
בישראל, העונה הראשונה של התוכנית שודרה בערוץ HOT3 ועונתה השנייה שודרה בערוץ HOT Plus, בימי שלישי, יומיים לאחר שידורה בארצות הברית, בשעה 22:00, וכן הייתה זמינה לצפייה בשירות HOT VOD. העונה השלישית לא שודרה בישראל. העונה הרביעית עלתה לשידור ב-12 בפברואר 2017, ובצמוד משודרת גם בישראל בערוץ HOT HBO (לשעבר HOT Plus). התוכנית משודרת מ-2018 גם ב-yes.
סרגיי שנורוב
סרגיי ולדימירוביץ' שנורוב (ברוסית: Серге́й Влади́мирович Шну́ров; נולד ב-13 באפריל 1973 ) הוא מוזיקאי וכותב שירים רוסי, הידוע בכינויו "שנור" (חבל), מלהקת הסקא-פאנק "לנינגרד" שהקים בשנת 1997 והיה הסולן שלה עד סוף 2008. בדצמבר 2008 התפרקה הקבוצה (התאחדה מחדש בשנת 2010) ושנור עם כמה מחבריה הקים את "רובל".
שלושה משיריו של שנור הופיעו בפסקול הסרט Everything Is Illuminated: כוכב רוקנרול ( Звезда рок-н-ролла ), איש פראי (Дикий мужчина), וילד קטן (Маленький мальчик). שנורוב הלחין מוזיקה לסרטים רבים אחרים, כולל סרט הקאלט הרוסי בומר וסרט ההמשך שלו.
פייר סולאז'
פייר סולאז' (בצרפתית: Pierre Soulages; 24 בדצמבר 1919 – 26 באוקטובר 2022) היה צייר, חרט ופסל צרפתי. בשנת 2014, פרנסואה הולנד תיאר אותו כ"אמן החי הגדול בעולם".
סרגיי שנורוב
מבקר האמנות ארטיום רודנריוב חושב שהקהל העיקרי של שנורוב הם פקידים הזקוקים למישהו כדי לתעל את התוקפנות שלהם. מרבית שיריו משתמשים באופן מוגזם במילים מגונות וקללות ויש להם קומפוזיציה מאוד פשוטה ובכך ממלאים פונקציה זו, כך לדבריו.
פייר סולאז'
ביוגרפיה
סולאז' נולד ברודז, אוורון, בשנת 1919. הוא ידוע גם בשם "צייר השחור", בשל התעניינותו בצבע "הן כצבע והן כחסר צבע. כאשר האור משתקף על שחור, הוא הופך אותו וממיר אותו. הוא פותח תחום נפשי משלו". הוא רואה באור חומר עבודה; פסים של המשטח השחור של ציוריו מאפשרים לו לשקף אור, ומאפשר לשחור לצאת מתוך החושך ולתוך בהירות, ובכך להפוך לצבע מאיר.
סרגיי שנורוב
בשנת 2016 דיווח שנורוב על ההכנסה הגבוהה ביותר בקרב הזמרים ברוסיה (11 מיליון דולר). בשנת 2017 הופיע על שער מגזין פורבס.
פייר סולאז'
ביוגרפיה
סולאז' החל לזכות בהכרה בארצות הברית בשנות החמישים. עבודותיו נכללו בשתי התערוכות הגדולות של אמנים אירופיים, "ציירים אירופיים צעירים" במוזיאון סולומון ר. גוגנהיים (1953) ו"העשור החדש: 22 ציירים ופסלים אירופיים" במוזיאון לאמנות מודרנית (1955) בניו יורק.
סרגיי שנורוב
בשנת 2018 הוא גילם את תפקיד אבי הגיבורה בסרט אני מרזה. ביוני 2020 מונה למפיק הראשי של ערוץ RTVi. בשנת 2021 השתתף בסרט האמריקאי "Nobody" בכיכובו של בוב אודנקירק. לפי סטניסלב ברצקי, שנורוב הסכים להשתתף בצילומי סרטו "בראט 3".
פייר סולאז'
ביוגרפיה
במקום שיהיו להם כותרות, ציורי סולאז' נקראים לפי גודלם ותאריך הייצור שלהם. כך, "17 בדצמבר 1966" משנת 1966, באוסף מוזיאון האמנות של הונולולו, מדגים את השחור המוברש באומץ על קנבס לבן.
סרגיי שנורוב
חייו האישיים
יש לו בת בשם סיהם סרפינה שנורוב, ובן בשם אפולון שנורוב.
פייר סולאז'
ביוגרפיה
בין השנים 1987–1994 הוא ייצר 104 חלונות ויטראז' לכנסיית המנזר הרומנסקי סנט-פוי בקונק (אוורון, צרפת).
טכניקת עבודותיו
סולאז' אמר, "הכלי שלי אינו שחור אלא האור המוחזר מהשחור."
בידיעה שהוא זקוק למונח חדש כדי להגדיר את אופן עבודתו, המציא סולאז' את 'Outrenoir' (מעבר לשחור). ציוריו היו ידועים בעומק השחור האינסופי שלהם, שנוצר על ידי משחק באור המוחזר מהמרקם של הצבע. בראיון בשנת 2014, הוא הסביר את ההגדרה של המונח, "’Outrenoir’ שלא קיים באנגלית, וההסבר הקרוב ביותר הוא "מעבר לשחור". בצרפתית אתה אומר "outre-Manche", "מעבר לתעלה", הכוונה לאנגליה או "outre-Rhin", "מעבר לריין", כלומר גרמניה. במילים אחרות, "מעבר לשחור" היא מדינה שונה משחור."
ההתאהבות הראשונית של סולאז' עם שחור החלה הרבה לפני החקירות שלו עם 'Outrenoir' בגיל 60. בתחילה בהתעניינותו בפרהיסטורית ורצונו לסגת למשהו טהור יותר, ראשוני ומופשט בכוונה מכל קונוטציות שונות, הוא מספר על הקסם שלו מהצבע, "במשך אלפי שנים ירדו גברים למחתרת, לשחור המוחלט של המערות, לצבוע בשחור. "הכנתי אותם כי גיליתי שהאור המוחזר על ידי המשטח השחור מעורר בי רגשות מסוימים. אלה אינם מונוכרומים. העובדה שאור יכול לבוא מהצבע שהוא כביכול היעדר אור כבר די מרגשת, ומעניין לראות איך זה קורה."
יישום הצבע בשכבות עבות, טכניקת הציור של סולאז' כוללת שימוש בחפצים כמו כפיות, מגרפות קטנות וחתיכות גומי כדי לעבד את הציור, ולעיתים קרובות לבצע תנועות גירוד, חפירה או תחריט בהתאם לרצונו ליצר משטח חלק או מחוספס. המרקם המיוצר לאחר מכן או סופג או דוחה אור, ושובר את פני הציור על ידי הפרעה לאחידות השחור. בעבודותיו האחרונות בשנים 2013/14, סולאז' החל לגוון במפורש את הפיגמנט המשמש את הצבע, תוך ערבוב גוונים שונים של שחור, כמו גם צפיפות הפיגמנט. בהעדפה לראות את הציורים כמו קירות, הוא השתמש בחוטים כדי לתלות אותם באמצע החדר, "תמיד אהבתי שציורים הם קירות ולא חלונות. כאשר אנו רואים ציור על קיר, זהו חלון, ולכן אני מרבה לשים את הציורים שלי באמצע החלל כדי ליצור קיר. חלון מסתכל החוצה, אבל ציור צריך לעשות את ההפך - הוא צריך להביט בתוכנו".
חיים אישיים
סולאז' היה נשוי מ-1942 לקולט, הצעירה ממנו בשנתיים, עד לפטירתו ב-26 באוקטובר 2022.
מיק אברמס
מייקל טימות'י אברמס (באנגלית: Michael Timothy Abrahams; נולד ב-7 באפריל 1943) הוא גיטריסט אנגלי המוכר בעיקר בזכות היותו הגיטריסט המקורי של להקת הרוק המתקדם ג'ת'רו טאל בין השנים 1967–1968.
ביוגרפיה
אברמס נולד בלוטון בדפורדשייר. אברמס התחיל לנגן בשנות ה-60 עם הרכבים מגוונים בסביבה נע בין רוקנ'רול לבלוז, עד שלבסוף הוא החליט להקים ב-1967 את להקת "McGregor’s Engine" יחד עם קלייב באנקר ואנדי פייל. איאן אנדרסון התוודע ללהקה לראשונה כשהם הופיעו לפני הלהקה שלו באותה תקופה "John Evan Band". אנדרסון הזמין את אברמס להצטרף ללהקת Even Band מאוחר יותר ב-1967, למרות שבזמן שאברמס הוזמן, רוב הנגנים פרשו מהלהקה ונותרו בה רק אנדרסון וגלן קורניק, וביחד עם קלייב באנקר, ארבעת אלו היוו את הבסיס להקמתה של ג'ת'רו טאל. אברמס ניגן באלבום הבכורה של להקת ג'ת'רו טאל This was שהוקלט ב-1968, אולם מחלוקות לגבי הכיוון המוזיקלי של הלהקה בינו לבין איאן אנדרסון הובילו את אברמס לעזוב את הלהקה זמן קצר אחרי שהעבודה על האלבום הסתיימה (למרות שהוא הספיק להקליט עוד שיר אחד מחוץ לאלבום עם הלהקה לפני עזיבתו). אברמס רצה לשלב יותר בלוז/רוק בזמן שאנדרסן רצה ליצור מוזיקה שמשלבת יותר פולק וג'אז. בהתחלה החליף את אברמס הגיטריסט של להקת Earth טוני איומי שעזב את ג'ת'רו טאל מספר שבועות אחר כך כדי לחזור ללהקה שלו שתתפתח מאוחר יותר לבלאק סבאת', ולאחר הצטרף לג'ת'רו טאל הגיטריסט מרטין באר שנשאר בתפקיד עד פירוק הלהקה ב-2011.
גמר גביע אירופה לאלופות 1960
גמר גביע אירופה לאלופות 1960 התקיים בהאמפדן פארק בגלאזגו, סקוטלנד ב-18 במאי 1960, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר גביע אירופה לאלופות לעונת היא ריאל מדריד הספרדית, שניצחה במשחק את איינטרכט פרנקפורט הגרמנית בתוצאה 7-3. משחק הגמר נעל את המהדורה החמישית של גביע אירופה לאלופות.
ריאל מדריד השלימה זכייה חמישית ברציפות בתואר, ולמעשה זכתה בכל חמשת תוארי אליפות אירופה הראשונים. הייתה זו זכייה אחרונה ברצף הזכיות הארוך ביותר בתולדות המפעל. בארבעת משחקי הגמר הקודמים גברה ריאל על סטאד ריימס (פעמיים), פיורנטינה ומילאן. פרנקפורט הייתה לנציגת גרמניה הראשונה אי פעם בגמר הטורניר.
שתי הקבוצות העפילו לטורניר בזכות הישגיהן בעונת. ריאל מדריד הפסידה את אליפות ספרד לברצלונה, אך העפילה לטורניר כאלופה המכהנת. פרנקפורט עברה דרך ארוכה כדי לזכות באליפות גרמניה, לאחר שסיימה ראשונה בבית בשלב הבתים הראשון, ראשונה בבית בשלב בתי הגמר, וניצחה במשחק האליפות את קיקרז אופנבך בתוצאה 5-3 לאחר הארכה.
משחק הגמר עצמו היה מהמרשימים בתולדות המפעל. ריכרד קרס העלה את פרנקפורט ליתרון, אך אלפרדו די סטפנו הגיב עם צמד שערים, ופרנץ פושקש קבע את תוצאת המחצית, 3-1. במחצית השנייה כבש פושקש שלושער שהעלה את ריאל ליתרון 6-1, ואת מאזנו במשחק לארבעה שערים. דקה אחרי השער השישי, קבע ארווין שטיין 6-2. דקה נוספת עברה, ודי סטפנו השלים שלושער שקבע 7-2. שתי דקות אחר כך השלים סטיין צמד שקבע את תוצאת המשחק, 7-3 לריאל מדריד. במשחק זה נקבעו שיא השערים למשחק גמר גביע אירופה, ושיא השערים לשחקן אחד במשחק הגמר, עם ארבעת שעריו של פרנץ פושקש.
הדרך אל הגמר
בסיבוב המוקדם חולקו המשתתפות בטורניר לשלוש קבוצות על פי שיוך גאוגרפי, והוגרלו נגד קבוצה אחרת מאותו השיוך. ריאל מדריד, האלופה המכהנת, העפילה אוטומטית מהשלב המוקדם, בעוד פרנקפורט הוגרלה בקבוצת צפון אירופה.
ריאל מדריד
לאחר שזכתה להעפלה אוטומטית מהסיבוב המוקדם, החלה ריאל את משחקיה בטורניר בשלב שמינית הגמר מול ז'נס אש מלוקסמבורג. המשחק הראשון באצטדיון סנטיאגו ברנבאו היה לתצוגת התקפה מרשימה של ריאל, שנהנתה משלושער של פרנץ פושקש וצמד של חסוס הררה אלונסו בדרך לניצחון 7-0. בגומלין הצליחה ז'נס לכבוש פעמיים ברבע השעה הראשונה, אך כבר במהלך המחצית הראשונה נקבעה תוצאת המשחק, 5-2 לריאל (צמד לאנריקה מטאוס) ו-12-2 בסיכום שני המפגשים.
בשלב רבע הגמר פגשה ריאל את ניס הצרפתית. במשחק הראשון בחוץ הובילה ריאל 2-0 במחצית, אך שלושער של ויקטור נורנברג במחצית השנייה קבע מהפך וניצחון 3-2 לניס בסיום. בגומלין הביתי הצליחה ריאל לחזור מהפיגור בזכות ניצחון 4-0 מרשים, ולהעפיל לחצי הגמר עם 6-3 בסיכום.
הגרלת חצי הגמר זימנה מפגש כל-ספרדי מרתק בין ריאל לברצלונה. במשחק הראשון בבית עלתה ריאל ליתרון כפול בחצי הראשון משערים של די סטפנו ופושקש. אאולוחיו מרטינס צימק את התוצאה לפני המחצית, אך בדקות הסיום כבש די סטפנו את השני שלו במשחק וקבע את תוצאת הסיום, 3-1 לריאל. בגומלין בקאמפ נואו המשיכה ריאל את היכולת מהמשחק הראשון. צמד של פושקש ושער של פרנסיסקו חנטו העלו אותה ליתרון 3-0, שנדור קוצ'יש רק צימק בדקת הסיום, והמשחק הסתיים בניצחון שני של ריאל באותה תוצאה, 3-1, ו-6-2 בסיכום בדרך לגמר חמישי מתוך חמישה אפשריים.
איינטרכט פרנקפורט
בסיבוב המוקדם הוגרלה פרנקפורט לשחק מול קופס הפינית, שבחרה לפרוש מהטורניר. בעקבות הפרישה, העפילה פרנקפורט אוטומטית לשמינית הגמר.
בשלב שמינית הגמר פגשה פרנקפורט את יאנג בויז ברן השווייצרית. במשחק הראשון בחוץ עלתה פרנקפורט ליתרון מהיר אחרי ארבע דקות, אך עד למחצית חזרה המארחת למשחק, והמחצית הסתיימה בשוויון 1-1. 18 דקות לסיום החזירה לעצמה פרנקפורט את היתרון, ובתוך עשר דקות כבשה שני שערים נוספים כדי לנצח 4-1 בסיום. בגומלין הביתי נפרדו הקבוצות בשוויון 1-1 שהספיק לפרנקפורט כדי להעפיל לרבע הגמר.
ברבע הגמר הוגרלה פרנקפורט מול ויינר ספורט קלאב האוסטרית. במשחק הראשון גברה פרנקפורט 2-1 בבית על האוסטרים. בגומלין בחוץ נפרדו הקבוצות בשוויון 1-1, ופרנקפורט המשיכה לחצי הגמר.
שלב חצי הגמר היה לתצוגה התקפית מרשימה של פרנקפורט מול גלאזגו ריינג'רס הסקוטית. במשחק הראשון בבית הסתיימה המחצית הראשונה בשוויון 1-1, אלא שבמחצית השנייה נהנתה פרנקפורט מצמדים של אלפרד פפאף ודיטר לינדנר בדרך לניצחון 6-1 מרשים. בגומלין בחוץ כבשה פרנקפורט שישה שערים נוספים, נהנתה מצמדים של פפאף ושל אריך מאייר בדרך לניצחון 6-3, ובסיכום 12-4 לפרנקפורט בדרך לגמר הראשון בתולדותיה.
סיכום המשחק
ריאל מדריד העפילה למשחק הגמר החמישי ברציפות, ולמעשה זכתה עד לאותה העונה בכל המהדורות של גביע אירופה. לפיכך, נחשבה הקבוצה של מיגל מוניוס לפייבוריטית ברורה לזכייה חמישית ברציפות. חוליית ההתקפה של ריאל הייתה נקודת החוזק של הקבוצה, בכיכובם של פרנסיסקו חנטו וקנריו באגפים, לואיס דל סול במרכז ולצידו שניים מטובי החלוצים בהיסטוריה, פרנץ פושקש ואלפרדו די סטפנו. מנגד התייצבה פרנקפורט של המאמן פאול אוסוואלד, שנהנתה מיכולת גבוהה של אלפרד פפאף, אריך מאייר וארווין שטיין לאורך הטורניר. בעוד הקבוצה הגרמנית לא נחשבה לכזו שתוכל להתמודד עם היכולת הגבוהה של ריאל, התצוגה ההתקפית בחצי הגמר מול ריינג'רס, שהסתכמה ב-12 שערים בשני משחקים, העלתה את האפשרות כי פרנקפורט תוכל להציב תחרות משמעותית לזכייה בתואר.
המשחק עצמו היה למשחק שובר שיאים. במשחק זה נקבעו שיא הצופים למשחק גמר, כשמעל ל-127,000 גדשו את יציעי האמפדן פארק. הקבוצות חלקו ביניהן עשרה שערים, כמות שלא נראתה מאז במשחקי הגמר, ריאל עצמה מחזיקה בשיא השערים למשחק גמר לקבוצה אחת עם שבעה כיבושים, ופושקש קבע את שיא השערים לשחקן בודד במשחק גמר, כשהרשית ארבע פעמים. כל השיאים הללו עמדו טרם המשחק בסכנה, כאשר היה קיים חשש ממשי לקיום ההתמודדות. התאחדות הכדורגל הגרמנית מנעה מקבוצותיה לפגוש כל קבוצה במדיה משחק פושקש, וזאת לאחר שפושקש, שהוביל את כקפטן לגמר מונדיאל 1954 מול, האשים את הגרמנים בשימוש בסמים ממריצים באותו המשחק. רק התנצלות כתובה של פושקש בפני הגרמנים הובילה לבסוף לקיום המשחק.
בפתיחת המשחק הציגה ריאל משחק איטי ולא מסוכן. מה שנראה היה כעודף ביטחון עצמי של שחקניה, התנגש עם המשחק מלא ההתלהבות והנחישות של פרנקפורט, והתוצאה הייתה בהתאם. כבר בדקה הראשונה התקרבה פרנקפורט לשער הראשון, כשבעיטה של מאייר נהדפה על ידי רוחליו דומינגס, שוערה של ריאל, למשקוף והחוצה. פרנקפורט המשיכה להגיע למצבים, ובדקה ה-18 באה על שכרה ועלתה ליתרון 1-0. התקפה מהירה מאגף ימין הסתיימה בכדור רוחב מהאגף לתוך הרחבה, שם חיכה ריכרד קרס שהקדים את השוער וכבש בנגיעה מקרוב.
השער של פרנקפורט החזיר את ריאל, ובמיוחד את די סטפנו, בחזרה לרמתם הגבוהה והם החלו להציג משחק התקפי שלפרנקפורט לא היו הכלים להתמודד מולו. דקה בלבד לאחר השער הגרמני, השאיר פושקש את חנטו במצב מצוין לכיבוש, אך הכדור פגע בקורה החיצונית בלבד. בדקה ה-27 ריאל כבר מצאה את השוויון. קנריו פרץ לרחבה מצד ימין, עבר שני שחקנים ושלח כדור רוחב לדי סטפנו, שבנגיעה מקרוב קבע שוויון 1-1. די סטפנו, שכבש בכל ארבעת משחקי הגמר הקודמים, השלים רצף של שער אחד לפחות בכל חמשת משחקי הגמר. שלוש דקות אחר כך, וריאל השלימה מהפך מהיר. קנריו בעט שטוח וחזק מתוך הרחבה, השוער אגון לוי שמט, ודי סטפנו הגיע ראשון לכדור כדי לכבוש מקרוב את השני שלו במשחק.
המהירות של חנטו וקנריו באגפים הצטרפו לטכניקה הגבוהה של פושקש במשחק, וכל זאת תחת ניהול משחק מרשים של די סטפנו. כוכבי התקפת ריאל הגיעו שוב ושוב למצבים מול שערה של פרנקפורט, עד שמצאו את השער השלישי בתוך תוספת הזמן של המחצית הראשונה. דל סול נאבק על כדור ברחבה, ועל הכדור האבוד השתלט פושקש שהגיע מאחור. על אף שניצב בזווית קשה בצד שמאל של הרחבה, שלח פושקש כדור חזק לרשת הגבוהה וקבע 3-1 לריאל מדריד בהפסקה.
השער של פושקש עם סיום המחצית היה אות הפתיחה לתצוגת ההתקפה שוברת השיאים של החלוץ. בדקה ה-56 שלח פושקש כדור עומק לחנטו בתוך הרחבה. חנטו נדחף על ידי פרידל לוץ, ועל אף שלא נפל זכה בפנדל. פושקש בעט מדויק, השלים צמד וקבע 4-1 לריאל. ארבע דקות אחר כך השלים פושקש שלושער בנגיחה מקרוב, ובדקה ה-71 השלים רביעייה במשחק עם בעיטה מתוך הרחבה לרשת הגבוהה, וקבע 6-1 לריאל מדריד. תצוגת ההתקפה של פושקש, שהסתכמה בארבעה שערים, ניפצה את שיא השערים לשחקן בודד במשחק הגמר.
בדקה ה-75, שתי דקות לאחר השער של די סטפנו, כבשה פרנקפורט את השער שקבע את תוצאת המשחק. חוסה מריה וידאל ניסה להחזיר כדור לשוער בעומק הרחבה, שטיין השתלט על המסירה והכניע מקרוב את דומינגס, 7-3. עד לסיום לא נכבשו שערים נוספים, כשעל אף משחק הלחימה וההקרבה של פרנקפורט, היא לא הצליחה להשתוות לריאל ונכנעה במשחק גמר רב-שערים. ריאל מדריד השלימה זכייה חמישית ברציפות, ולמעשה הניפה את כל חמשת גביעי אירופה הראשונים.
חיים שפירא (מתמטיקאי)
חיים שפירא (נולד ב-5 במאי 1962) הוא מרצה וחוקר ישראלי רב-תחומי, בעל תואר ד"ר למתמטיקה וד"ר להוראת המדעים. שפירא ידוע לציבור הרחב בעיקר בזכות הרצאותיו הפופולריות, וספריו העוסקים בפילוסופיה ומתמטיקה.
קורות חיים
משנת 1996 מלמד במכללה למינהל. מכהן כראש תוכנית משפטים-כלכלה, ומרצה בכיר בחוגים לכלכלה, משפטים, מנהל עסקים ומדעי המחשב. שפירא מרצה גם במחלקה למתמטיקה באוניברסיטת בר-אילן.
בנוסף לפעילותו האקדמית, שפירא הוא מרצה מבוקש בכנסים של חברות וארגונים בישראל, שם הוא מעביר הרצאות וסדנאות בתורת המשחקים וכלכלה מתמטית. שפירא גם מרצה לקהל הרחב ולנוער שוחר מדע. הרצאות אלה עוסקות בעיקר בפילוסופיה תוך התבססות על ספרים רבים (בעיקר הספרות הרוסית) ומתובלות בציטוטים שנונים ואמרות כנף של אנשי רוח ידועים. בין סדרות ההרצאות שהוא מעביר נמצאים הנושאים: בעקבות אליס בארץ הפלאות, הפילוסופיה שבספר "הנסיך הקטן", הפילוסופיה שבספרי פו הדב, אהבה, אושר ותשוקה, שבעת החטאים, תורת המשחקים ועוד. לעיתים קרובות נוהג שפירא לשלב בהרצאותיו נגינה שלו בפסנתר.
החל מ-2006 החל שפירא בכתיבת ספרים המבוססים על הרצאותיו. ב-2006 פרסם במסגרת האוניברסיטה המשודרת של גלי צה"ל את הספר "בעקבות אליס" העוסק בפרשנות לספרי אליס בארץ הפלאות ומבעד למראה ומה אליס מצאה שם מאת לואיס קרול. ב-2008 הוציא ספר על תורת המשחקים שהתבסס בחלקו על הרצאות שנתן באוניברסיטה המשודרת של גלי צה"ל, אך בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר ולא בהוצאת משרד הביטחון. בהמשך פרסם שני ספרים בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר: ב-2009 הספר "על הדברים החשובים באמת" - ספר המבוסס על הרצאותיו הפופולריות ובו שלושה חלקים: אושר (וחוכמה) לאור ספרי פו הדב וסרטי וודי אלן, משמעות החיים ומהות האני לאור ספרי אליס של לואיס קרול, ולבסוף ידידות ואהבה לאור הספר הנסיך הקטן. הספר רווי בהומור ושזור באמרות כנף שנונות של אנשי רוח; וב-2010 "אינסוף - המסע שאינו נגמר" העוסק במתמטיקה.
הספר "אינסוף - המסע שאינו נגמר", שכתב ב-2010, עוסק במתמטיקה ונועד להנגיש את המתמטיקה לקהל הרחב. נושאי הספר הם "מבוא למחשבה" ובו מספר חידות מתמטיות (חלק ראשון), תורת המספרים (חלק שני) ותורת הקבוצות הנאיבית ובפרט בעוצמות אינסופיות, המלון של הילברט, הפרדוקסים של זנון ופרקטלים (חלק שלישי). הספר כולל סימונים מתמטיים, הוכחות ואף תרגילי מחשבה מתמטיים לקורא. שפירא מתבל את הספר בהומור, אנקדוטות, אמרות כנף וקריקטורות של המאייר דני קרמן, על מנת להנגיש את המתמטיקה לקהל רחב, ולהפוך את קריאת הספר לקלילה יותר וזורמת.
ב-2011 החל בכתיבת סדרה של ספרי פילוסופיה והגות המנתחים הוגים ופילוסופים לאורך הדורות. הראשון שבהם, שיצא לאור ב-2011, עוסק בספר קהלת. הספר הבא בסדרה זו נקרא "מחשבות לעת לילה", הוא עוסק בעיקר בפילוסופיה של סרן קירקגור, ארתור שופנהאואר ופרידריך ניטשה. הספר יצא לאור בתחילת שנת 2013. ספרים אלה עוסקים לא רק בהגות עצמה של הפילוסופים שעליהם נכתב כל ספר אלא גם בפרשנות של פילוסופים ואנשי רוח אחרים לנושאים בהם דנה הגות זו.
ספריו "שיחות על תורת המשחקים" ו"מחשבות לעת לילה" זכו ב"ספר זהב" וספריו "על הדברים החשובים באמת" ו"קהלת – הפילוסוף המקראי" זכו ל"ספר פלטינה".
קישורים חיצוניים
על ספריו:
מכּתביו
מהרצאותיו
בוסניאקים בארץ ישראל
בשנות השמונים הראשונות של המאה ה-19 הגיעו קבוצות מהגרים בוסניאקים מבוסניה לארץ ישראל. רובם התיישב בקיסריה וחלק מהם התיישב בכפר יאנון שנמצא ממזרח לשכם.
ההתיישבות בקיסריה
מבחינת השלטון העות'מאני, נוצר חלל שלטוני ריק באזור השרון הצפוני, והם נזקקו לגורם נאמן באזור זה. חלק מהבוסניאקים יושב באזור חורבות סופסאפי וחדידון, כשישה קילומטר מזרחית לקיסריה. אולם ישיבתם במקום נתקלה בקשיים רבים עקב מחלת הקדחת וגנבות של הבדואים, והם עברו להתיישב בקיסריה שהייתה מוקפת חומה ושכנה לחוף הים, וכך זכו ליהנות מקרירות בימי הקיץ ומתנאי ביטחון והגנה. הבוסניאקים בנו לעצמם בתים מאבני החורבות שבמקום, וייסדו יישוב משלהם. לורנס אוליפנט ביקר במקום בשנת 1882 ומוצא את ראשוני הבוסנים, אשר בונים בתים בקיסריה ומפלסים בה דרכים, על גבי העתיקות המעניינות שבמקום. הוא כתב שהם: "משתמשים ביסודות עתיקים ונוטלים לצורכי בנייה אבני גזית ממקדשיו של הורדוס וכן אבנים מהכנסייה הצלבנית". הוא מביע את צערו על פעולות הבנייה שנעשו על גבי שרידים קדומים, תוך הריסתם. בשנת 1886 הגיע ליישוב המהנדס והארכאולוג הטמפלרי גוטליב שומאכר. הוא כתב שבמקום נבנו 22 בניינים וגגות הרעפים שלהם הקנו למקום אופי אירופאי. בתחילה, לא נעשה תכנון כולל של היישוב. בשנת 1888 התבקש שומאכר להכין תוכנית כוללת לעיר, ומתוכנית זו מתברר שהעות'מאנים תכננו לקלוט במקום בוסנים נוספים, ולהפוך את העיר למרכז השלטון באזור.
הבוסנים ראו את עצמם כאירופאים, וביקשו לשמור על ייחודם. הם התחתנו בתוך הקהילה או עם נשים טורקיות, ולא התחתנו עם ערביי האזור. אף על פי שהם היו מוסלמים אדוקים, הם חשדו וגם זלזלו בבדואים שהתגוררו באזור. הם העדיפו את קרבת היהודים וקיימו יחסי מסחר ושכנות טובה עם ראשוני חדרה. את בניהם, הם שלחו ללמוד בבתי ספר יהודיים בזכרון יעקב, בבנימינה, בחדרה ובמקווה ישראל.
ירידת היישוב הבוסני
תושבי קיסריה סבלו מאוד מהקדחת, ורבים מהם מתו מהמחלה. במהלך השנים חלה ירידה ביישוב הבוסני בקיסריה. סיום השלטון העות'מאני בשנת 1918 וראשית תקופת המנדט הבריטי השפיעו גם על ירידת קיסריה הבוסנית. הבריטים ביטלו את המרכז השלטוני בקיסריה, וכתוצאה מכך פרנסת התושבים נפגעה. מרבית אדמות הבוסנים נרכשו על ידי פיק"א שהחכירה חלק מהאדמות לערבים. נערך ניסיון להקים מושבה יהודית במקום, ובמשך תקופה מסוימת, התגוררו ביישוב פועלים יהודים וכן משפחות של איכרים יהודים. מכיוון שאדמות הבוסנים נרכשו על ידי פיק"א, התבטל הבסיס החקלאי של היישוב, ולא הייתה הצדקה לקיום יישוב בוסני במקום.
ואכן, במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, חלק מהבוסנים עברו לחיפה, ואחרים עסקו בעבודות חוץ. מקומם של הבוסנים נתפס בהדרגה על ידי ערבים שחכרו ועיבדו את אדמות פיק"א. לפי מפקד רשמי משנת 1922, התגוררו במקום 288 מוסלמים, 26 יהודים ו-32 נוצרים; סך הכל 346 תושבים. בשנת 1931 נמנו במקום: 686 מוסלמים (חלקם בוסנים) ו-19 נוצרים.
במפקדים האחרונים שנערכו על ידי שלטון המנדט, נמנו בין 200 ל-300 בוסנים בקיסריה, אולם ערב מלחמת העצמאות נשארו בה רק כ-12 משפחות. הבוסנים לא לקחו חלק פעיל ביותר בתנועה הערבית הלאומית בארץ ישראל, אולם כמה מהם התבלטו בה: עורך הדין עות'מאן בושנאק מטולכרם נחשב ללאומן קיצוני, ואילו עבד-אל-רחמן בושנאק היה מן הבולטים בצעירי העסקנים הערבים הלאומיים: מורה לספרות אנגלית בבית המדרש הממשלתי למורים, מרצה ופובלציסט, ועורכו הראשי של הירחון הערבי הממשלתי "אל-מונתדא". ד"ר מוסטפא בושנאק ישב כגולה פוליטי במצרים בתקופה שבין המרד הערבי הגדול ועד 1945 ונחשב למנהיג לאומי חשוב, ממקורבי חאג' אמין אל-חוסייני.
הריסת קיסריה הבוסנית בשנת 1948
ההגנה חששה שהצבא הבריטי יתפוס את הכפר וישתמש בו כבסיס לפעולות נגד העלייה הבלתי-חוקית של יהודים לארץ ישראל. בדיון שהתקיים לפני כיבוש ופינוי הכפר, היו שהתנגדו לפעולה וציינו את התנהלותם השקטה של הבוסנים ויחסיהם הטובים עם שכניהם היהודים, וכן את תרומתם באספקת מזון לחדרה ולחיפה. בחודש ינואר 1948 החלו תושבי הכפר לעזוב ולהתפנות מהיישוב. ב-15 בפברואר 1948 נכבש הכפר ורוב התושבים שהיו בו נמלטו או נצטוו לעזוב. בכפר נשארו כ-20 איש, ואלה גורשו ב-20 בפברואר, לאחר שיחידה של הפלמ"ח כיתרה את הכפר ופוצצה לאחר מכן את בתי התושבים. קיסריה הייתה הכפר הראשון שתושביו גורשו בשנת 1948, לפי תכנון מוקדם ובאופן מאורגן על ידי "ההגנה". התושבים הערבים והבוסנים, הועברו לחיפה בסיוע שוטרים בריטיים. יורם קניוק שלחם בשורות הפלמ"ח, השתתף בפעולה של כיבוש קיסריה וגרוש הבוסנים, ותיאר את הפעולה בספרו תש"ח: "ראינו את הבוסנים נמלטים. הם הלכו לאט. הם לא נראו מופתעים או נסוגים. הם יצאו בהדר שישב אצלם בעוצמה רבה. הם סחבו את המיטלטלים שלהם במין גאון נכון. היה גם משהו אסתטי בציור הענק הזה של קרעי קירות עתיקים, עמודי שיש יווניים, צריח של מסגד קבור למחצה מתחת לערימת החול שלפניו, והשיירה האנושית שנראתה עתה כבר פחות נוהרת ויותר אבודה". הבוסנים התפזרו ביישובים ערביים: בקה אל-גרבייה, טולכרם, כפר מנדא ועראבה, וכן בחדרה וביישובים נוספים בתחומי יהודה ושומרון, כמו ביאנון אותו הקימו 40 משפחות ממוצא בוסניאקי. במשך הזמן נטמעו רובם באוכלוסייה המקומית והם כבר אינם שומרים על התבדלות והימנעות מנישואין עם ערביי ארץ ישראל.
ההתיישבות בכפר יאנון
בתי הכפר שונים מבתי הכפרים הערביים שבאזור שכם, וניתן להבחין בגגות הרעפים האדומים האופייניים ליישוב אירופאי. תושבי הכפר הם בחלקם בלונדיניים ובעלי חזות סלאבית. הכפר איננו נגיש לישראלים, ולכן אין מידע עדכני לגביו.
פטריוטאס בויאקה
פטריוטאס בויאקה (בספרדית: Patriotas Boyacá S. A) הוא מועדון כדורגל מהעיר טונחה, במחוז בויאקה שבקולומביה. המועדון נוסד ב-18 בפברואר 2003 והעפיל לראשונה לליגה הבכירה ב-2011. הקבוצה משחקת את משחקיה הביתיים באצטדיון לה אינדפנדנסיה וחולקת אותו עם יריבתה העירונית, בויאקה צ'יקו.
העפלה לליגה הבכירה ב-2011
בשנת 2011 העפילה הקבוצה לראשונה לליגת העל הקולומביאנית. עם שחקנים כמו חוסה לרגאצ'ה, יורני פרנקו, אלקין אמדור ווילסון לוסאדה, סיימה פטריוטאס במקום החמישי, מה שאיפשר לה להעפיל לשלב הפלייאוף. ברבע הגמר התמודדה מול אקדמיה מהעיר בוגוטה והפסידה בבית 0-1. דווקא במשחק החוץ בגומלין התעלתה על עצמה וניצחה 0–2 משערים של פרנקו והומברטו מרקינס. בחצי הגמר פגשה פטריוטאס את ויידופר וניצחה אותה בחוץ 0–1 משער של לוסאדה, וחזרה על כך גם בגומלין בביתה עם שער ניצחון של לרגאצ'ה. בגמר שיחקה פטריוטאס מול קורטולואה וסיימה איתה בתיקו 0-0 בשני המשחקים, מה ששלח את שתי הקבוצות לדו-קרב פנדלים, שבסופו של דבר הוכרע לטובת פטריוטאס עם ניצחון 4–5. בגמר של שני הטורנירים לקביעת אלופת ליגת המשנה, שיחקה פטריוטאס מול דפורטיבו פאסטו, שהחזיקה במאזן הטוב ביותר באותה עונה. ניצחון 0–1 בבית והפסד 0–1 בחוץ שלחו את ההכרעה לדו-קרב פנדלים שבו ניצחה פאסטו 0–2. לפיכך הבטיחה את עלייתה לליגה הבכירה, בעוד שלפטריוטאס ניתנה הזדמנות נוספת להעפיל, במשחקי מבחן מול קבוצת הפאר, אמריקה קאלי, שסיימה במקום הלפני אחרון. לא הרבה נתנו לה סיכוי מול אמריקה, אבל לאחר תיקו 1-1 בסיכום המשחקים ואף על פי שבעיטות ההכרעה היו באצטדיון פסקואל גררו מול אוהדיה של אמריקה, הצליחה פטריוטאס לגרום להיסטוריה כפולה: גם להוריד לראשונה בתולדותיה את אמריקה קאלי לליגה השנייה וגם להיות הקבוצה הראשונה שמנצחת במשחקי המבחן קבוצה מהליגה הבכירה.
עונת הבכורה בליגה הראשונה הייתה לא רעה עבור פטריוטאס. בכלל, בין השנים 2012–2015 היא אומנם לא הצליחה להגיע לפלייאוף, אבל גם התרחקה ממאבקי התחתית, שבדרך כלל מאפיינים עולות חדשות. בשנת 2013 אף רשמה הישג יוצא דופן כאשר הייתה לקבוצה הראשונה שניצחה את אתלטיקו נסיונל אחרי 29 משחקים ללא הפסד, הרצף הארוך ביותר אי פעם של קבוצה מקולומביה. ב-2016 השיגה לראשונה את הכרטיס לפלייאוף, אך הודחה ברבע הגמר על ידי דפורטס טולימה. למרות זאת, רשמה הישג היסטורי כאשר העפילה לקופה סודאמריקנה 2017 עקב מיקומה הסופי בטבלה המשוקללת. הקבוצה ניצחה את אברטון הצ'ילאנית בסיבוב הראשון בדו-קרב פנדלים 3–4 אחרי 1-1 בסיכום שני המשחקים ובסיבוב השני התמודדה בכבוד מול קורינתיאנס הברזילאית, אך לבסוף הפסידה 1–3 בסיכום. גם בטורניר האפרטורה של 2018 הגיעה הקבוצה לשלב רבע הגמר, אך הפעם הודחה על ידי אתלטיקו וילה.
קופה קולומביה
בטורניר הגביע הקולומביאני היו לפטריוטאס כמה וכמה הופעות טובות. ב-2011 סיימה במקום הראשון בבית C ועם מספר הנקודות הרב ביותר מכל הקבוצות בשלב הבתים, אך הודחה לבסוף ברבע הגמר על ידי בויאקה צ'יקו. ב-2014 הגיעה לחצי הגמר לאחר שעברה בשלב הנוקאאוט את לה אקידד ואונסה קלדס, אך הפסידה לבסוף מול דפורטס טולימה שזכתה בתואר. ב-2016 שוב הודחה על ידי הזוכה במפעל, אתלטיקו נסיונל, הפעם בשלב רבע הגמר. גם ב-2017 הודחה על ידי מחזיקת הגביע שבדרך, כאשר הודחה בחצי הגמר מול ג'וניור ברנקייה, אחרי שבשמינית הגמר ניצחה את אוניון מגדלנה וברבע הגמר את אתלטיקו נסיונל.
אצטדיון
פטריוטאס משחקת את משחקיה הביתיים באצטדיון לה אינדפנדנסיה הממוקם בעיר טונחה ומכיל כ-20,000 מקומות. האצטדיון שופץ בשנת 2000 עקב המשחקים הלאומיים של קולומביה והורחב עקב זכייתה של בויאקה צ'יקו באליפות קולומביה בשנת 2008, לקראת השתתפותה בקופה ליברטדורס 2009. בשנת 2017 השתתפה פטריוטאס בקופה סודאמריקנה ובעקבוצת כך הותקנו מושבים בחלק מהיציעים ותאורת האצטדיון הוחלפה.
עופר ורטה
עופר ורטה (נולד ב-23 במאי 1990) הוא כדורגלן ישראלי, המשחק בעמדת המגן הימני במכבי הרצליה.
קריירה
ורטה נולד באשדוד והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מועדון ספורט אשדוד. לקראת עונת 2010/2011 צורף לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון, וב-30 ביולי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקריירה, כשפתח בהרכב הקבוצה בניצחון 2–1 על הפועל באר שבע במסגרת גביע הטוטו. ב-21 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשפתח בהרכב הקבוצה בניצחון 2–1 על הפועל עכו. כבר בעונתו הראשונה הפך ורטה לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, וב-17 באוקטובר 2010 כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל, שער השוויון בתוספת הזמן במשחק מול הפועל באר שבע שהסתיים בתיקו 3–3, אך עקב התפרעות אוהדי אשדוד נקבע בבית הדין כי היא תספוג הפסד טכני, והשער שכבש ורטה בוטל. את שערו הרשמי הראשון הבקיע בעונה שלאחר מכן, ב-11 בפברואר 2012, בניצחון 3–2 על הפועל חיפה. בסך הכל שיחק ורטה חמש עונות במועדון ספורט אשדוד, ובתום עונת 2014/2015 ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית, לאחר שסיימה במקום האחרון בטבלה.
ב-1 ביולי 2015 חתם ורטה בקבוצת הפועל תל אביב. ב-1 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, במשחק דרבי מול מכבי תל אביב במסגרת גביע הטוטו, ובסך הכל ערך 34 הופעות בכל המסגרות בעונת 2015/2016. ב-21 בינואר 2017 כבש את שער הבכורה שלו בהפועל תל אביב, בניצחון 1–0 על הפועל אשקלון. בהמשך עונת 2016/2017 איבד את מקומו בהרכב לאחר הצטרפותו של אייל משומר לסגל הקבוצה, אשר בתום העונה ירדה לליגה הלאומית.