cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סכר מאריב
הבנייה
התאריך של בנייתו הראשונה של סכר במאריב הוא בין 1750 ל-1700 לפני הספירה. הכתובת המוקדמת ביותר על הסכר הוצבה שם בזמן בנייתו או תיקון של חלקים מהסכר שבוצע על ידי ית'א עמאר וטאר הראשון, בנו של ידע אל דריה הראשון, שמלך בשנים 760–740 לפנה"ס. התיקון הבא היה בתקופתו של ידע אל ביין השני שמלך בשנים 740–720 לפנה"ס. שיפוצים בוצעו אז על ידי דמאר אל דריה הראשון וקאראב אל ביין ששלט בשנים 700–680 לפני הספירה. כל התיקונים היו מינוריים, שכללו תחזוקה חיונית, כגון הסרת עפר, או פתיחת מסלולי מים, או סתימת פרצות. ה סמאח אל ינוף השני, בנו של דאמר אל וטאר השני, חרת את שמו בחלקי הסכר לציון השלמת הסכר ותיקונו.
הסכר היה מורכב מאדמה דחוסה, בחתך משולש, באורך של 580 מטרים ובגובה של 4 מטרים. הוא התפרס בין שתי קבוצות של סלעים משני צדי הנהר והיה מחובר לסלעים. מיקומו של הסכר איפשר הקמת מברץ ותעלות בין הקצה הצפוני של הסכר לצוקים ממערב. בסביבות שנת 500 לפני הספירה הוגדל גובהו ל-7 מטר, המדרון במעלה הזרם (פני המים) חוזק בכיסוי אבנים, וההשקיה הורחבה כך שתכלול את הצד הדרומי וגם את הצד הצפוני.
לאחר סופה של ממלכת סבא, נפל הסכר לשליטת ממלכת חמיר בסביבות שנת 115 לפני הספירה. הם ביצעו שיקום נוסף, ויצרו מבנה בגובה 14 מטר, עם מפעלי מים נרחבים הן בקצה הצפוני והן בקצה הדרומי, חמש תעלות מברצים, שתי תעלות מחוזקות באמצעות בנייה בלבנים, בריכת שיקוע ותעלה באורך 1,000 מטר למכל מים. עבודות נרחבות אלו הסתיימו בפועל בשנת 325 לספירה, והן אפשרו השקיה של שטח של 100 קילומטרים רבועים.
תחזוקה
ההיסטוריון המוסלמי (שספרי השנים שלו הושלמו בשנת 961 לספירה) טוען שהפרצה המפורסמת של הסכר התרחשה כארבע מאות שנה לפני עליית האסלאם, אך יאקות אל-חמאווי מייחסת אותה לזמן השלטון החבשי.
מקורות עתיקים מדרום חצי האי ערב דיווחו שבערך בשנת 145 לפני הספירה, הסכר ניזוק ונוצרה בו פרצה גדולה במהלך המלחמה בין תושבי ראידאן וממלכת סבא, וזו הפרצה שלדעת חוקרים רבים גרמה ל"מבול ערים" (سَيْل ٱلْعَرِم, סייל אל-ערים) המוזכר בקוראן. הוא מוזכר גם בפתגמים ערביים המדברים על כך ש"ידי סבא" נפרדו באותה תקופה. הלחימה בין תושבי ראידאן וממלכת סבא עיכבה את תיקון הסכר, והדבר גרם לאובדן הרסני של יבולים ופירות, מה שהוביל מספר רב של אנשים להתפזר בחיפוש אחר אדמה חדשה המסוגלת לפרנסם, ולכן התחוללו הגירות גדולות. עדיין לא ברור אם הפרצה המסוימת היא שגרמה ל"מבול ערים" או לא, שכן נדידות מסוימות בהחלט התרחשו במאות ה-2 או ה-3 לספירה, והן מיוחסות גם לפריצת סכר מאריב. באופן כללי, הסכר תוקן פעמיים זמן קצר לפני בוא האסלאם, פעם אחת על ידי שראביל יעפר בן אבי קראב יאסאד בשנת 450, ועל ידי אברהא בשנת 543. הכתובות על הסכר מפרטות את עלויות התיקון ואת מספר העובדים הרב שהיה המעורב.
הארכאולוגיה של סכר מאריב חשפה את השפעות הסחף מאחורי סכרים בעת העתיקה, ואמצעים להארכת חייו התפעוליים של המאגר. עם אותן בעיות של סחף, שנתקלו בהן בסכר העתיק, התמודדו גם בבניית הסכר החדש.
למרות העלאת הגובה, הסכר נפרץ פעמים רבות (אירועי פריצה גדולים מתועדים התרחשו ב-449, 450, 542 ו-548) ועבודות התחזוקה הפכו מכבידות יותר ויותר; התיקונים האחרונים שתועדו התרחשו בשנת 557.
השבתת הסכר
סיפורים מקומיים מדווחים שהפריצה הסופית של הסכר נחזתה על ידי מלך בשם עימראן, שהיה גם מגיד עתידות, ומאוחר יותר על ידי אשת המלך. לפי האגדה, הפרצה נגרמה על ידי חולדות גדולות שכרסמו בה בשיניהן ושרטו אותה בציפורניהן. בשנת 570 או 575, המים נשפכו שוב מעל לסכר, והפעם הוא לא תוקן. ההרס הסופי של סכר מאריב נרמז בקוראן בסורת סבא:
תוצאות
כישלון מערכת ההשקיה כתוצאה מכך עורר הגירה של עד 50,000 איש מתימן לאזורים אחרים בחצי האי ערב, ואף ללבנט.
אתר המורשת העולמית
ב-2023 הוכרזו הסכר העתיק ואתרים נוספים באזור הקשורים לממלכת סבא כאתר מורשת עולמית בסיכון של אונסק"ו. ההכרזה על הסכר כאתר מורשת עולמית כללה שלושה שטחים סמוכים:
בדברי ההסבר להכרזה על המקום כאתר מורשת עולמית נכתב:
הסכר המודרני
סכר חדש נבנה בשנות ה-80 על ידי חברת הבנייה Doğuş Construction של שמושבה בטורקיה, קרוב למיקומו של הסכר הישן, במימון של השייח' זאיד בן סולטאן אאל נהיאן, הנשיא של איחוד האמירויות הערביות באותה תקופה, שעל פי הדיווחים השבט שלו יצא ממאריב, מתישהו במהלך המאה ה-17, או במאה ה-6, לאחר קריסת הסכר ההיסטורי, והתיישב מחדש לחוף המפרץ הפרסי. טקס הפתיחה התקיים ב-20 בדצמבר 1986, בנוכחות זאיד ו, מייסד ויו"ר קבוצת דוגוש.
הסכר נחשב בעיני אנשים בתוך תימן ומחוצה לה כבעל השפעה חיובית על החקלאות והכלכלה של חבל מאריב, והמדינה בכלל.
גובה הסכר החדש 38 מטרים, ואורכו 763 מטרים, בנוי מאדמה על פני ואדי ד'נה ב-15.39639°N, 45.24361°W, ויוצר קיבולת אחסון של 398 מיליון מטרים מעוקבים. אתר הסכר ממוקם 3 קילומטרים במעלה הזרם מחורבות הסכר הגדול העתיק. הסכר החדש, כמו הישן, תוכנן לאגירת מים להשקיית מישורי מאריב. עם זאת, קרקעית הוואדי באתר הסכר החדש מורכבת מחול סחף ומחצץ בעובי 30–50 מטרים. חלחול הנובע מסכר זה אינו מאיים על מבנהו, אלא מביא לאובדן מים. כדרך ללכוד את החלחול, נשקלת בנייה מחדש של סכר מאריב העתיק, הן כמבנה מתפקד, והן כאנדרטה היסטורית ואטרקציה תיירותית. המורכבות ונפח העבודה הכרוכים בפרויקט זה מחייבים מספר ארגונים לעבוד יחד בחסות אונסק"ו, תוך שימוש בתרומות כספיות מארגונים בינלאומיים.
סכרים חדשים שנבנו בתימן, כמו סכר בטיס וסכר מאריב, משמשים לאיסוף מים עבור האוכלוסייה. במאמר בעיתון ביולי 2010 נכתב: "מפלס המים בסכר מאריב עלה ל-45 מיליון מטרים מעוקבים כתוצאה מהגשם הרב באזורים שונים בתימן ביומיים האחרונים. תת-מזכיר מחוז מאריב, עלי מוחמד אל-פאטימיד, עודכן ביום שלישי על כמות המים הזורמת לסכר ותחזוקת תעלות הניקוז ותת המערכות. סגן מנהל פרויקט סכר מאריב, המהנדס אחמד אל-עריפי, אמר כי מפלס המים בסכר ביום שלישי עלה ל-45 מיליון מטרים מעוקבים, בעוד מפלס המים באפריל האחרון עלה ל-100 מיליון מטרים מעוקבים. שער התעלה הראשית למי התהום נפתח בעמק אובאידה למשך שלושה חודשים, שם כמות המים שזרמה הסתכמה ב-80 מיליון מטרים מעוקבים.
הסכר ניזוק בתקיפה אווירית בשנת 2015. גורמים תימנים אמרו כי כוחות הקואליציה של ערב הסעודית אחראים לתקיפה האווירית.
רודולף בלינג
רודולף בלינג (בגרמנית: Rudolf Belling; 26 באוגוסט 1886 – 9 ביוני 1972) היה פסל גרמני מודרני. עבודותיו היו חלק מאירוע הפיסול בתחרות האמנות בבאולימפיאדת לוס אנג'לס ב-1932.
ראשית חייו
בלינג קיבל חינוך שמרני מהוריו ארנסט והלן (לבית תומאס). בין השנים 1892 עד 1901 למד בבית הספר היסודי בסטגליץ, ואז עבר לפנימייה הפרוסית-צבאית לואיסנשטאט. הוריו שאפו שיהיה איש עסקים. אך היה לו ברור שהוא לא רוצה להיות כזה והחל לעבוד כשוליה ואז הוא עבר השתלמויות בבית ספר למלאכה. בלינג המשיך גם בהכשרתו האוטודידקטית, השתתף בקורסי ערב לרישום ודוגמנות וכן בהרצאות אנטומיה לאמנים באוניברסיטה לרפואה וטרינרית בברלין. בשנת 1908 הקים בלינג יחד עם אמיל קסלוב סטודיו לפיסלים קטנים, קישוטים ואומנויות יישומיות. מאז 1909 קיבלה החברה הזמנות מיוחדות להצגות התיאטרון של מקס ריינהרדט. לאחר סגירת הסטודיו בשנת 1910, עבד במחלקת תפאורות לתיאטרון. במהלך תקופה זו ערך היכרות חשובה כמו מקס ריינהרדט, ארנסט שטרן, מעצב הבמה הראשי האקספרסיוניסטי שלו והנס פולציג. כשעבד כמעצב תפאורה, הכיר בלינג את הנטיות החדשות באמנות ובספרות האקספרסיוניסטית.
התיאטרון עיצב מאוד את הנושאים והסמליות של עבודותיו שלאחר מכן, מוטיב הריקוד מופיע שוב ושוב. בשנת 1911, פיטר ברויאר, פרופסור לפיסול באקדמיה לאמנות בברלין-שרלוטנבורג, התוודע לבלינג וקיבל אותו כתלמיד לכיתת אמן ללא שום עבודות קודמות. בנוסף, ברויאר העמיד לרשותו סטודיו וסטודנטים משלו. סיור לימוד לקח אותו לבלגיה, הולנד, אנגליה וצרפת בשנת 1913.
שינוי זה איפשר ליבלינג, מצד אחד, להעניק בסיס אקדמי ללימוד האוטודידקטי שלו כפסל, ומצד שני, להמשיך ולהרוויח כסף באמצעות עיצוב במה. במהלך תקופה זו עסק בתיאוריות של אדולף פון הילדברנד בספרו "בעיית הצורה באמנות יפה". בין השנים 1915–1917 שירת בלינג כחייל בחיל האוויר ברלין-אדלסהוף, שם עבד במחלקת הדגמים.
מסוף 1918, לאחר הכרזת הרפובליקה על ידי פיליפ שיידמן, גם בלינג נקלע למערבולת של אירועים מהפכניים ורעיונות חדשים. בברלין הוקמה המועצה לעבודה באמנות, בה גם היה מיוצג בלינג. בדצמבר אותה שנה נוסדה עמותת האמנים המתקדמת "קבוצת נובמבר", שבלינג היה מייסד שותף של ועדת התערוכה. היה בדירקטוריון הקבוצה עד 1932.
תיאוריות אמנותיות
ממש בתחילת המאה ה -20 שמו של רודולף בלינג עורר דיונים תכופים וכבדים. הוא היה הראשון שחזר שוב למחשבותיו של הפסל האיטלקי המפורסם בנוונוטו צ'ליני (1500-1570), שבזמנו הצהיר כי על פסל להציג עבודות טובות וברורות. אלה היו ההנחות הנוכחיות בתחילת המאה. עם זאת הם מבשרים על אינדיקציה לפיסול שהוא תלת־ממדי.
רודולף בלינג הקצין את הדרישה ואמר: פסל צריך להציג רק עבודות טובות. וכך הוא הפך ליריב לאחד החוקרים הראשיים של אמנות בגרמניה בברלין, אדולף פון הילדברנדט, שבספרו "בעיית הצורה בפיסול" (1903) אמר: "הפיסול צריך להיות מובן - ולעולם לא צריך לכפות על הצופה חוסר הבנה של היצירה". רודולף בלינג הפריך את התיאוריות הזאת ביצירותיו.
תיאוריות החלל והצורה שלו שכנעו אפילו מבקרים כמו קרל איינשטיין ופול ווסטהיים, והשפיעו על דורות של פסלים אחריו.
יציאתו מגרמניה
בלינג היה חבר ב, ואף היה חבר ועד שלהם בראשית שנות השלושים. אבל משנת 1933 ואילך, לבלינג לא היה שום סיכוי לעבוד במולדתו. עבודותיו סומנו כאמנות מנוונת, רבות מהן הותכו או נופצו. מכיוון שדעותיו הפוליטיות גם לא תאמו את המשטר הנאצי, נאסר עליו לעבוד כמו כן סולק גם מהאקדמיה הפרוסית לאמנויות, ברלין. נשיא האקדמיה המליץ ​​לו בשם שר החינוך והאמנות להתפטר.
בשנת 1935 שהה רודולף בלינג שמונה חודשים בעיר ניו יורק, שם הציג תערוכה עם עבודותיו החשובות ביותר מהתקופה המודרנית. הוא גם העביר קורסים והרצאות על פיסול מודרני ותאוריות משלו. אמריקה הציעה לו אפשרות טובה באותה תקופה לחיות שם את חייו.
הוא חזר לגרמניה מכיוון שבנו תומאס בן התשע היה בסכנה בגרמניה מכיוון שאמו, אשתו הראשונה של רודולף בלינג, הייתה יהודייה. הוא הצליח להציל את בנו והיגר שוב, בשנת 1937, הפעם לאיסטנבול, טורקיה. הוא חי ועבד שם שלושים שנה.
משנת 1937 ואילך היה פרופסור באקדמיה לאמנויות יפות באיסטנבול, ארגן מחדש את המחלקה לפיסול ולימד מבוא לאמנות מודרנית, וביסס את עבודתו על לימודים מסורתיים. בשנת 1939 הוא הצליח להטיס את בנו מברלין לטורקיה. בשנת 1942 הוא התחתן עם אשתו השנייה יולנדה קרולינה מנזיני, שהייתה ממשפחה איטלקית-גרמנית, ובשנת 1943 נולדה בתו אליזבת.
בין השנים 1951–1966 הוא היה פרופסור באוניברסיטה הטכנית באיסטנבול, במחלקה לאדריכלות 1955 הוא נקרא חזרה לאקדמיה במערב ברלין, אך חזר רק בשנת 1956, באותה השנה היה יכול לקבל את העבודות שנשארו בניו יורק בעזרת משרד החוץ.
בגיל שמונים החליט לחזור שוב לגרמניה, שם התגורר בקריילינג, ליד מינכן.
Dog Man Star
Dog Man Star הוא אלבומה השני של להקת הרוק האלטרנטיבי האנגלית סווייד, שיצא באוקטובר 1994 ב-Nude Records. האלבום הוקלט בלונדון באולפני מאסטר רוק בתחילת 1994, והופק על ידי אד בולר. זה היה האלבום האחרון של סוויד בהשתתפות הגיטריסט ברנרד באטלר שלא חזר ללהקה במשך שנים רבות; המתיחות הגוברת בינו לבין הזמר ברט אנדרסון הסתיימה בכך שבאטלר עזב לפני שההקלטה הושלמה.
בניגוד לאלבום הבכורה, בו ניכרו השפעותיהם של דייוויד בואי והסמית'ס, "Dog Man Star" מפגין אסתטיקה מגוונת יותר ושואב ממגוון רחב יותר של השפעות. אף על פי שהוא לא הצליח מסחרית כמו קודמו, הגיע למקום השלישי במצעד האלבומים הבריטי וזכה למעמד אלבום זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (BPI) בנובמבר 1994. האלבום תואר על ידי מגזין ה"רולינג סטון" כ"אחד האלבומים היומרניים ביותר שיצאו אי פעם על ידי חברת תקליטים גדולה." שאינו עולה בקנה אחד עם סצנת המוזיקה המיינסטרים ומראה שהלהקה סטטה הרחק מ"סצנת בריטפופ" של הלהקות "Dog Man Star" זכה לשבחים על ידי מבקרים וצבר בהתמדה קהל מאזינים. באוקטובר 2013, מיקם מגזין "NME" את האלבום במקום ה-31 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים.
רקע
בתחילת 1994, כשסוויד עמדה להוציא את הסינגל "Stay Together", האווירה בלהקה הייתה בשפל. אביו של באטלר מת בדיוק כשהלהקה עמדה להתחיל את סיבוב ההופעות השני שלה באמריקה. השבוע הראשון של הסיבוב בוטל, והלהקה טסה חזרה ללונדון מניו יורק. כשהסיבוב אכן התחדש, באטלר היה כבר מאורס לארוסתו אליסה – התרחק משאר חברי הלהקה הרבה יותר מבעבר. לדברי באטלר, "הם ממש התרעמו על העובדה שהם היו בסיבוב הופעות עם מישהו שלא רצה לחגוג". באטלר אפילו נסע בנפרד, או לבד, במונית, או באוטובוס התיירות של הקרנבריז. ואז, באטלנטה, הלהקה סבלה מעליית הביקוש שהם יהיו המופע פותח של הקרנבריז, שהפכו ללהקה מושכת קהל גדול יותר, הודות ללהיט
"Linger".; אנדרסון אמר ש"כל עניין היריבות בין הלהקות יצא מכל פרופורציה". עד שהגיעו לניו יורק, לחברי סוויד נמאס וההופעות האחרונות בוטלו.
לדברי המתופף סיימון גילברט, באטלר הפך לבלתי נסבל ובלתי אפשרי לעבוד איתו, והלהקה לא יכלה לתפקד יחד יותר. כדי להקליט את אלבומו הבא של סוויד עבר אנדרסון להייגייט, צפון לונדון, והחל לכתוב מילים בזמן שהוא חי בדירה מבודדת; תקופה אשר מפורטת בביוגרפיה של הלהקה "Love and Poison".
האלבום תואר מאוחר יותר על ידי הסופר ניק דורדן כ"תקליט הרוק הבריטי המפונפן והמפוצץ ביותר של העשור". אנדרסון אמר שהסאונד המופרז שלו נובע מהשימוש שלו בסמים פסיכדליים: "עשיתי הרבה מאוד אסיד באותו זמן, ואני חושב שזה זה שנתן לנו את הביטחון לפרוץ גבולות." הוא גם אמר שהוא שגשג בסביבה הסוריאליסטית שבה חי באותה תקופה; בסמוך הייתה כת הידועה בשם המנוניטים, שלעיתים קרובות היו שרים מזמורים במהלך בולמוס הסמים של אנדרסון. לאחר הצלחת אלבום הבכורה שלהם, זמש זכו לשבחים כממציאים של בריטפופ, משהו שהם היו גאים בו לזמן קצר. עם זאת, בריטפופ התחיל להיות נשלט על ידי הלהקות האחרות, בעיקר אואזיס, בלר ופאלפ. זה הגעיל את אנדרסון, שכינה את הבריטפופ "סרט 'Carry On' מוזיקלי". מחשש שהוא היה במסלול התנגשות להפוך לסלבריטאי, הרחיק את עצמו בכוונה מהמקום, מה שגרם למעבר שלו להיגייט. "לא יכולנו להיות יותר חסרי עניין בכל העניין המטורף הזה, דמוי קריקטורה, מזויף ממעמד הפועלים", אמר הזמר ב-2008. "ברגע שהכרנו את זה, הלכנו וכתבנו את 'Dog Man Star'. לא יכולת למצוא תקליט שהוא פחות בריטפופ."
אנדרסון הצהיר שהרבה מהמיניות של האלבום נוצרה בהשראת פרינס. הוא גם שאב השראה מסקוט ווקר. בספרו "The Last Party", ג'ון האריס סבר שהשפעתו של ווקר הייתה נפוצה לאורך האלבום, והדגיש את השירים "Still Life" ו-"Black or Blue". השפעות נוספות היו "כלבי האהבה" של קייט בוש ו-"Berlin" מאת לו ריד; שאנדרסון תיאר כ"אלבומים עם מסע מוזיקלי וסיפורים של עצב וחושך". באטלר שאב השראה מ The queen is dead של הסמיתס, Closer של ג'וי דיויזן ועוד.
ביקורות
ניל שטראוס כתב "הניו יורק טיימס", אמר: "האלבום מסתכל אחורה לעידן שבו גלאם רוק פגש רוק אמנותי, עם שירים מעובדים בקפידה המושרים עם ראוותנות שמזכירה את דייוויד בואי ומלווים בכל דבר מתזמורת בת 40 נגנים. לסינתיסייזר ישן של Moog." השפעת בואי עדיין הייתה נוכחת בכל מקום, אולם בניגוד להופעת הבכורה שלהם, זמש התמקדה בצליל אפל ומלודרמטי יותר. כמה מבקרים השוו את התקליט ל-"Diamond Dogs". עם רבים שמציינים את השיר "The power" בתור האודה הברורה ביותר לבואי.
ב-2011, בריאן בויד מה-"אייריש טיימס" כתב על כך שהתקליט עורר "בלבול המוני" בקרב המבקרים, עם מילים כמו מפוצץ ומפומפוזי בביקורות רבות. בבריטניה, בעוד שחלקם הודו שהוא לא חף מפגמים, המבקרים דיברו פה אחד בחיוב על הסידורים הניסיוניים של התקליט. ג'ון האריס מ-"NME" כינה אותו "תקליט מבהיל: אלבום מוקף בחום הלבן של משהו שקרוב לגאונות". הוא הוסיף: "השירים של 'Dog Man Star' הם עיצובים מפוארים, שנחקקו על רקע גרנדיוזי". דייוויד סינקלייר מהמגזין "Q" כתב: "עם 'Dog Man Star' הקבוצה זיכה כמעט כל טענה שהועלתה אי פעם בשמם. אלבום ארוך, רחב ידיים ולא לגמרי חסר פגמים, הוא יוכרז בשנים הבאות כהישג הגמר של הרכב שהמציא מחדש את הרוקנ'רול האנגלי, להקת גיטרות בשנות התשעים." ניקולס ברבר מה"אינדפנדנט" כינה את זה "תערובת של פופ הוקס ומחוות תיאטרליות". הוא הוסיף: "לפעמים 'Dog Man Star' הוא מבולגן ומופרך. אבל שום אוסף תקליטים אינו שלם בלעדיו."
סטיוארט מקוני מ"סלקט" כינה אותו "שיא נהדר; לפחות טוב כמו הופעת הבכורה שלהם וכנראה טוב יותר כאשר צופים בו דרך הטלסקופ ההפוך של ההיסטוריה". David Cavanagh מ-"Mojo" שיבח את התקליט, עם שבחים מיוחדים לשני השירים האחרונים; קורא לזה אוסף של "שירי פסנתר מעולים ומספרי רוק מגניבים... לפני שהגיע לשיא עם כנראה 15 הדקות הטובות ביותר מכל תקליט השנה". מחוץ לעיתונות הלונדונית, ה-"Ireland's Hot Press", האינדיפנדט האירי, ומגזין "Scotland's List" פרסמו ביקורות חיוביות.
אנפילד דגם 1853
אנפילד דגם 1853 (באנגלית: Pattern 1853 Enfield) או מוסקט מחורק אנפילד (Enfield rifle-musket) הוא מוסקט מחורק קנה בעל טעינת לוע, אשר פותח על ידי מפעל הנשק הקל המלכותי (אנפילד) ושירת את כוחות האימפריה הבריטית בשנים 1853–1867.
הדגם 1853 נכנס לשירות סדיר של הכוחות הבריטים כמחליף למוסקט הבראון בס ששימש את הכוחות לאורך כמאה שנים. רובה זה היה עליית מדרגה משמעותית שכן הוא כלל קנה מחורק המדויק בהרבה מהקנה חלק הקדח, אשר עשה שימוש בכדורי "מיני" (Minié) שהיו מחורקים וכללו שימוש מהפכני בתרמילים שכללו את הקליע ומטען אבק שרפה, שניהם בתוך תרמיל ניר מוכן לשימוש. רובה האנפילד הוחלף בתור רובה סדיר ב-1867 על ידי הסניידר-אנפילד, גם הוא פיתוח של מפעל אנפילד.
פרשיית התרמילים והמרד ההודי הגדול
לקראת סוף שנת 1856, הופיעו בהודו רובי האנפילד שהחליפו את רובי הבראון בס הלא מחורקים (בדגם ההודי). שני הרובים נטענו מהלוע, כלומר הקליע ואבק השרפה הוכנסו מלוע הנשק, ההבדל היה שבמוסקט היה נטען כדור עופרת, אליו הייתה מוספת כמות אבק שרפה ואלה היו נדחפים במורד הקנה. באנפילד נעשה שימוש כאמור בתרמילים שכללו את הקליע ומטען אבק שרפה, שניהם בתוך תרמיל ניר אשר שומן באופן נכבד כדי למנוע רטיבות ולהקל על טעינת הרובה.
כדי לטעון את האנפילד החדש, על החייל היה לקרוע את תחתית התרמיל בעזרת שיניו ולשפוך את אבק השריפה במורד הקנה, את התרמיל והקליע שבתוכו היה עליו לדחוף במורד הקנה אחרי אבקת השריפה. נושא שימון הקליעים הפך לאחת מהסיבות שהציתו את המרד ההודי משום השמועות שהסתובבו סביב שימון התרמילים, שכן הטענה הייתה שהתרמילים שומנו בעזרת שומן חזיר ופרה. היה בסיס מסוים לשמועה זו משום שהשימון כמו הכנת התרמילים נעשה על ידי חברה חיצונית וללא שליטה ישירה של השלטונות הבריטיים.
פרשת קדושים
פָּרָשַׁת קְדֹשִׁים היא פרשת השבוע השביעית בספר ויקרא. לפי החלוקה לפרקים, היא מתחילה ב ומסתיימת ב.
בשנים שאינן מעוברות קוראים את פרשת קדושים ביחד עם פרשת אחרי מות, במהלך חודש אייר, בדרך כלל בשבת שלאחר יום העצמאות. בשנים מעוברות פרשת קדושים נקראת לבדה, ברוב השנים בשבת שלפני יום העצמאות.
תוכן הפרשה
פרשת קדושים היא מהפרשות עם המספר הרב ביותר של מצוות בנושאים שונים. על המכנה המשותף שלהן מעיד הפסוק הפותח את הפרשה:.
תאריכי הקריאה
השבת בה קוראים את פרשת קדושים יכולה לחול בתשעה תאריכים שונים.
יחד עם פרשת אחרי מות: בנפרד:
הפטרה
הספרדים, התימנים והאיטלקים מפטירים (הספרדים מתחילים ב ואילו התימנים, העיראקים, הטוניסאים, הלובים והאיטלקים ב; התימנים עוצרים ב והספרדים והאיטלקים ב). בפרק זה מתאר יחזקאל כיצד ציווה ה', אחרי יציאת מצרים את בני ישראל "את חוקותיי ואת משפטי הודעתי אותם, אשר יעשה אותם האדם וחי בהם", וכיצד בני ישראל לא שמרו את הציוויים האלה.
האשכנזים מפטירים ב. בפרק זה מתאר עמוס את ההבדל בין ישראל לגויים, ומתאר את הגאולה העתידה. בקהילות גרמניה מפטירים ב שזו ההפטרה שמפטירים רוב קהילות ישראל בפרשת אחרי מות.
בנוסח רומניא הפטירו עד.
כאשר פרשת קדושים נקראת בראש חודש אייר, קוראים את הפטרת ראש חודש. כאשר נקראת בערב ראש חודש אייר, קוראים את הפטרת מחר חודש.
עדנה פרבר
עדנה פרבר (באנגלית: Edna Ferber; 15 באוגוסט 1885 – 16 באפריל 1968) הייתה סופרת ומחזאית יהודייה-אמריקאית. כתבה נובלות, סיפורים קצרים ומחזות. ספריה הפכו לרבי מכר וחלקם עובדו לסרטים ומחזות זמר. ספרה "כה גדול" (1925) זכה בפרס פוליצר.
ביוגרפיה
פרבר נולדה בקלמזו, מישיגן שבארצות הברית, לאביה ג'ייקוב צ'ארלס פרבר, חנווני יהודי יליד-הונגריה, ואשתו יוליה (נוימן) פרבר ילידת מילווקי, ויסקונסין, שהייתה ממוצא יהודי-גרמני. המשפחה החליפה מגורים לעיתים תכופות בשל כישלונותיו העסקיים של האב ומחלתו שגרמה לעיוורונו ולמותו המוקדם. מגיל חמש עד שתים עשרה פרבר גרה עם הוריה ואחותה פאני בעיירת הכורים אוטומווה, באיווה. שם התמודדה עם גילויי אנטישמיות. היא סיפרה שבכל פעם כשהביאה את ארוחת הצהריים לאביה קראו לה בשמות גנאי, היא סבלה מיריקות ולעגו למבטא היידי שלה. הוריה סבלו גם הם מאנטישמיות. אביה הפסיד בתביעת גנבה נגד עובד שהעסיק, כאשר עדים שנשבעו אמונים ביטלו את עדותם במהלך המשפט. בגיל 12 פרבר ומשפחתה עברו לאפלטון, ויסקונסין, שם סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון ונרשמה ללימודים באוניברסיטת לורנס. לפני שפרסמה את הרומן הראשון שלה עבדה כעיתונאית ב"אפלטון דיילי קרסנט" וב"מלווקי ג'ורנל".
קריירה
שבע השנים של פרבר בעיירת הכורים האנטישמית אוטמווה השפיעו על עבודתה ויצירותיה. היא תיארה אותן בדרכים שונות והאמינה שרדיפתה אחר צדק הושפעה מהעוול שנעשה למשפחתה בתקופה זו. תחושתה כיהודיה ותגובותיה לאנטישמיות עוצבו גם הם מהכאב של אותן שנים. היא התעמתה באופן ישיר עם הערות אנטישמיות במהלך חייה המקצועיים. כבר בשנת 1922, הוטרדה מעלייתה של המפלגה הנאצית. חששותיה השפיעו על עבודותיה, שלעיתים קרובות הציגו נושאים של אפליה גזעית ותרבותית. האוטוביוגרפיה הראשונה שלה "אוצר מוזר" (1939) נפתחה בהקדמה זועמת נגד אדולף היטלר על שהפך את אירופה לעולם שבו לא ניתן עוד לאהוב את המין האנושי. ברומנים שלה הופיעו בדרך כלל גיבורות נשים חזקות, יחד עם אוסף עשיר ומגוון של דמויות תומכות. בסיפוריה הדגישה לפחות דמות משנית אחת חזקה שהתמודדה בפני אפליה אתנית או אחרת. מספר יצירותיה הפכו למופעים בתיאטרון ובקולנוע: הרומן "ענק" משנת 1926 הפך לסרט ובשנת 2005 נבחר לשימור בארכיב הסרטים הלאומי בידי ספריית הקונגרס בשל היותו: "בעל חשיבות תרבותית, היסטורית או אסתטית"; "סאראטוגה" הפך למחזמר ו"סימארון" זכה באוסקר. בשנת 1925 זכתה פרבר בפרס פוליצר על ספרה "כה גדול" שהפך לסרט אילם בכיכובה של קולין מור. בשנת 1932 הופקה גרסה מדוברת של הסרט בכיכובם של ברברה סטנוויק, ג'ורג' ברנט ובטי דייוויס בתפקיד משני. הגרסה משנת 1953 בכיכובה של ג'יין ויימן בתפקיד סטנוויק היא הגרסה הנפוצה ביותר כיום. "ספינת שעשועים" פותח למחזמר. כשהמלחין ג'רום קרן הציע להפוך את הרומן למחזמר, פרבר התנגדה משום שחשבה שהוא יהפוך למופע בידור טיפוסי של שנות העשרים. היא השתכנעה רק לאחר שהובטח לה שהרומן יהפוך לסוג אחר של מופע מוזיקלי.
חיים אישיים
פרבר לא התחברה ליהדות במונחים של דת או מסורת אך הרגישה קשר עמוק ליהדותה מתוך ההיסטוריה ארוכת השנים של סבל ורדיפות של היהודים. עם הזמן, היא פיתחה תחושה של זהות יהודית קולקטיבית והאמינה שלדיכוי יש השפעות מפצות משום שהוא מחזק את היצירתיות והביטוי העצמי. לטענתה, יהודי ללא דיכוי יאבד את התוקפנות, העקשנות והאמביציה שמקורה בחרדה קיומית חרדתית. המוטיב של הצלחתו של האדם המופלה לרעה מופיע גם ביצירותיה. כך למשל, הדמות המפורסמת מספריה אמה מצ'ינסקי שמצליחה בעולם העסקים הגברי למרות היותה אישה גרושה או העליונות הפיזית והרוחנית של נשות החוות בספרה "כה גדול".
ג'ון לו
ג'ון לוֹ (באנגלית: John Law; אפריל 1671 – 21 במרץ 1729) היה כלכלן סקוטי. מאבות ענף המימון והשימוש בכסף נייר. במהלך חייו נודע כמתמטיקאי מוכשר וכמהמר מחונן.
תולדות חייו
בשנת 1694 הרג לו אדם בדו-קרב והורשע ברצח, עבירה שעונשה מוות. הוא הצליח להימלט מבית הסוהר לאמסטרדם שבהולנד. לאחר מכן הוא עבר בארצות שונות ביבשת אירופה, בהן הולנד, צרפת ואיטליה. בתקופת שהותו בפריז מצא את זוגתו לחיים, קתרין. קתרין הייתה אשה נשואה וכדי לממש את אהבתם נאלץ הזוג לברוח לוונציה. לזוג נולדו בהמשך שני ילדים, בן בשם ג'ון ובת בשם קיית.
במהלך מסעותיו נחשף לשיטות כלכליות שהיו נהוגות במדינות השונות, בין השאר ברעיון השימוש בכסף נייר וגיבש את משנתו הכלכלית. לו קנה לו שם כמומחה בתחום הפיננסים. בשנת 1704 חזר לסקוטלנד וניסה, ללא הצלחה בשלב זה, לקבל חנינה מאן מלכת בריטניה. בתקופת שהותו בסקוטלנד חיבר שני חיבורים, בהם פרס את משנתו הכלכלית וניסה לעניין את אנגליה וסקוטלנד בהקמת בנק לאומי המנפיק שטרות נייר שערכם מבוסס על ערך הקרקע. תוכניתו זו נדחתה. בעקבות דחיית תוכנית זו ודחיית בקשת החנינה שלו עזב לו את סקוטלנד ויצא שוב לגלות. על לו עברו עשר שנים נוספות של נדודים בניסיון לעשות נפשות לתוכניותיו עד שנחל הצלחה.
בועת המיסיסיפי
המלחמות הרבות שבהן נלחמה צרפת בתקופתו של לואי ה-14 השאירו את המדינה במצב כלכלי קשה, חוב לאומי ומחסור במתכות יקרות. לאחר מותו של לואי ה-14 שוכנע הדוכס מאורליאן, העוצר למלך צרפת, לתת ללו לנסות את כוחו בהבראת המשק. בשנת 1716 פתח לו רחוב הטמפל את "בנק גנרל" (Banque générale de dépôt de change et d’escompte) שהיה בנק פרטי, אך נתמך על ידי הממשלה (הדוכס מאורליאן הפקיד בבנק כספים רבים, שטרות שהנפיק הבנק הוכרו לצורך תשלום מיסים בשלב מסוים ועוד). בשנת 1717 הקים את "חברת מיסיסיפי", שנועדה לתמוך במתיישבים הצרפתים בלואיזיאנה והיו לה זכויות מסחר במושבה זו.
בתחילה נחלו מפעלים אלו של לו הצלחה כבירה. הבנק היה מקובל בציבור הרחב ובקרב הממשלה והוא אף הולאם ונהפך ל"בנק רויאל". חברת מיסיסיפי התרחבה, רכשה זכויות מסחר באזורים נרחבים ומניותיה עלו משער של כ-500 ליברות (מאי 1719) לשער של כ-10,000 ליברות (פברואר 1720). לו מונה בשנת 1719 לאחראי על גביית המיסים בצרפת ובפועל שלט בכלכלת צרפת. הוא אף קיבל לבסוף חנינה ממלכת בריטניה.
אולם, עליית שערי מניות חברת מיסיסיפי הייתה בפועל בועה כלכלית. המושבה עצמה הייתה כושלת וענייה. עליית מניות החברה הביאה להתעשרות אנשים רבים, אך גם לאינפלציה מהירה. בשלב מסוים נוצר חוסר אמון בציבור בשטרות הבנק של לו ובחברת מיסיסיפי. מניות חברת מיסיסיפי צנחו בחזרה לשער של כ-500 ליברות בשנת 1721. גם חינו של לו סר בעיני הציבור עקב גזירותיו הכלכליות וניסיונות רפורמה מהפכניות מדי לתקופה זו. לו פוטר מתפקידו ונאלץ לעזוב את צרפת.
לו עבר לבריסל ואז חזר ללונדון, שם ניסה לקבל תפקיד בממשלה הבריטית. לאחר מכן עבר לוונציה, שם נפטר בשנת 1729.
וילמוש בק (זמר אופרה)
וילמוש בק (נקרא גם וילהלם וויליאם בק בחו"ל, בהונגרית: Beck Vilmos; פשט, 19 בפברואר 1868 – שיקגו, 1 בדצמבר 1925) היה זמר אופרה (בריטון) יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
בק נולד במשפחה יהודית, אביו, שאנדור בק היה בעל בית חרושת, אמו הייתה קטלין פרידמן. יכולותיו המוזיקליות התבטאו כבר בגיל עשר. לאחר שלמד קומפוזיציה ופסנתר בפשט, הבחין המלחין, המנצח והמורה למוזיקה הגרמני האנס פון קוסלר בכישורי השירה שלו. על פי הצעתו נסע לפריז לארבע שנים, שם למד פיתוח קול ושירה בקונסרבטוריון.
לאחר שובו, בשנת 1892 ערך הופעת בכורה בבית האופרה של בודפשט ב-17 בספטמבר בתפקיד הראשי של האופרה "המלט" מאת אמברואז תומא. הוא חתם על חוזה כחבר הסגל בחודש שלאחר מכן. עד מהרה הפך לבריטון המועסק ביותר לצד הבריטון מיהאי טקאץ'. בשנת 1901 התארח באופרה של וינה. שם הופיע ב-10 בספטמבר, באופרה של וגנר זהב הריין בתפקיד אלבריך. הוא שב לבירת אוסטריה כאורח במשך שתי עונות. חוזהו בודפשט הופסק בשנת 1908 וב־14 בינואר נפרד בתפקיד מלט. הוא נסע לפריז, שם הופיע בארמון גרנייה ב-1 בפברואר כטלרמונד (וגנר: לוהנגרין). עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה הופיע בבירת צרפת בעיקר בהופעות יצירות וגנר בצורת קונצרטים. משנת 1910 ועד מותו הופיע בעיקר במיזם שפעל בתיאטרון האודיטוריום בשיקגו. בשנת 1912 פנה ללא הצלחה לתפקיד מנהל האופרה של בודפשט, שהייתה במשבר כלכלי עקב הירידה במספר הצופים. לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא הופיע שוב לעיתים קרובות באירופה, בתקופה זו הוא התארח הכי הרבה בשוודיה.
במשך תקופה קצרה היה בק בעלה של השחקנית אלה קרטס, איתה התחתן ב־18 ביוני 1898 בבודפשט, הם התגרשו בשנת 1904. היא נישאה מייד לאחר מכן לשאנדור גות. באופן בלתי צפוי, וילמוש בק מת בחדרר המלון בשיקגו. אפשרות הרעלה הועלתה גם כסיבה. הקהילה ההונגרית האמריקאית הזדעזעה מהחדשות.
בקריירה שלו היו שתי בכורות עולמיות חשובות:
חוג תפקידיו היה בריטון דרמטי והיה מצוין באופרות איטלקיות וצרפתיות, כמו גם בדרמות מוזיקליות של וגנר. קולו תואר כבעל גוון נעים להפליא, מלא ומתאים גם לסגנון בל קנטו.
ברתולד גולדשמידט
ברתולד גולדשמידט (בגרמנית: Berthold Goldschmidt; 18 בינואר 1903 בהמבורג – 17 באוקטובר 1996 בלונדון) היה מלחין יהודי-גרמני, שעשה את רוב חייו באנגליה. דיכוי יצירתו בגרמניה הנאצית, כמו גם יחסם של רבים ממבקרי המוזיקה המודרניסטים במקומות אחרים, שביטלו בזלזול את הליריות ה"אנכרוניסטית" שלו, הגלו את המלחין לישימון למשך שנים רבות, עד שזכה לתחייה בעשור האחרון לחייו.
ביוגרפיה
הקריירה המוזיקלית של גולדשמידט נכנסה להילוך גבוה בשנות הזוהר של רפובליקת ויימאר בגרמניה. כאשר למד פילוסופיה באוניברסיטת המבורג, עודד אותו המלחין האיטלקי בוזוני לכתוב מוזיקה. בשנת 1922 נכנס גולדשמידט לבית הספר הגבוה למוזיקה של ברלין והחל ללמוד הלחנה אצל פרנץ שרקר. בין חבריו לכיתה היו ארנסט קרנק, אלואיס הבה, פליקס פטרייק ויאשה הורנשטיין. הוא למד גם ניצוח, השתתף כנגן עצמאי בתזמורת הפילהרמונית של ברלין וב-1923 הדריך את המקהלה לבכורה הברלינית של שירי גורה מאת ארנולד שנברג. ב-1925 נחל גולדשמידט הצלחה ראשונה גדולה בפסקאליה שלו, אופוס 4, שהקנתה לו את פרס מנדלסון היוקרתי. כמי שנחשב לאחד מבעלי הסיכויים הגדולים ביותר בדור של מלחינים צעירים, הגיע גולדשמידט לשיא מוקדם בקריירה שלו בביצוע הבכורה של האופרה שלו Der gewaltige Hahnrei מנהיים ב-1932.
ניצחון זה פקד את גולדשמידט ערב עלייתם לשלטון של הנאצים, שהביאה כליה על מקורות מחייתו של גולדשמידט. כמו מלחינים יהודים רבים (ואחרים שנחשבו לפוגעים בטוהר הארי של הרייך השלישי), יצירתו של גולדשמידט נפסלה על ידי המשטר כמוזיקה מנוונת. לגולדשמידט לא נותר מקום בחיי המוזיקה הגרמניים, כיוון שביצוע המוזיקה שלו נאסר והדרך לניצוח תזמורות נחסמה בפניו. לא נותר לגולדשמידט אלא לתת שיעורי פסנתר למחייתו, עד שהיגר לבסוף ב-1935 לאנגליה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה עבד גולדשמידט בשביל הבי.בי.סי. וכיהן כמנהל מוזיקלי של השירות הגרמני של רשת השידור בשנים 1944-47. בד בבד עם משרות ניצוח, הלחין גולדשמידט יצירות כמו ה"שאקונה סימפוניקה", קונצ'רטי לכינור, צ'לו וקלרינט, ואת האופרה "ביאטריצ'ה צ'נצ'י". הקהל האנגלי ברובו התייחס למוזיקה של גולדשמידט באדישות. אף כי "ביאטריצ'ה צ'נצ'י", אופרה מבוססת על מחזה משנת 1819, "הצ'נצ'י" מאת פרסי ביש שלי, זכתה בפרס ראשון בתחרות האופרה של פסטיבל בריטניה של 1951, בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן סירב להפיק אותה. הזנחת הממסד המוזיקלי הביאה את גולדשמידט לחדול מהלחנה מקורית בשנת 1958. בשש השנים הבאות שיתף פעולה עם דריק קוק בהפקת גרסת ביצוע של הסימפוניה העשירית מאת גוסטב מאהלר. ב-13 באוגוסט 1964, בקונצרטי הפרומס, ניצח גולדשמידט על התזמורת הסימפונית של לונדון בבכורה העולמית של הסימפוניה, שקוק השלים והוציא לפועל.
בשנותיו האחרונות היה גולדשמידט עד להתעוררות מחודשת של עניין במלחיני מה שהמשטר הנאצי הגדיר מוזיקה מנוונת. התעוררות זאת הובילה לביצועים של יצירתו בארצות הברית ובגרמניה, להקלטות חדשות ולחשיפת כתבי יד אבודים. גולדשמידט חזר להלחין בשנת 1982 ברביעיית הקלרינט וסיים את יצירתו האחרונה, "שני נוקטורנים" ממש לפני מותו בגיל 93. בין חסידי המוזיקה שלו המנצחים סיימון ראטל, שארל דיטואה וברנרד קֱפֶה, הכנרת שאנטל ז'ואילה, רביעיית המיתרים מנדרלינג וחברות ההקלטה "לארגו" ו"דקה".
יצירות לפסנתר
המו"ל העיקרי: בוזי את הוקס
קישורים חיצוניים
ביוגרפיות מתוך:
שמואל קניאל
שמואל קָניאֵל (8 ביוני 1934 – 12 בספטמבר 2017) היה פרופסור למתמטיקה שימושית באוניברסיטה העברית בירושלים. נודע גם בהתנגדותו לצעדים כלכליים של ממשלת ישראל, שנגדם עתר לבג"ץ פעמים אחדות.
מתמטיקאי
שמואל קניאל נולד בחיפה. בשנת 1962 קיבל תואר דוקטור למתמטיקה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים, על עבודה שכותרתה "Extensions of Normal Operators", שנעשתה בהנחיית שמואל אגמון. בשנת 1967 מונה שם למרצה בכיר, בשנת 1969 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1979 קודם לדרגת פרופסור מן המניין. בשנת 1982 היה עמית במכון למחקר מתקדם בפרינסטון. בשנת 2003 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
תחומי המחקר שלו: משוואות דיפרנציאליות לא ליניאריות, דינמיקת נוזלים, מכניקה סטטיסטית, פתרונות נומריים של משוואות דיפרנציאליות.
פעילות ציבורית
בשנת 1973 נמנה עם קבוצת מדענים מהאוניברסיטה העברית שפנו לראש הממשלה גולדה מאיר והביעו התנגדות לחוק בדר-עופר, שעסק באופן חלוקת עודפי המנדטים בבחירות לכנסת. לאחר שמאיר לא קיבלה את עמדתם, הגיש עתירה לבג"ץ נגד חוק זה, העתירה נדחתה. לקראת הבחירות לכנסת התשיעית היה פעיל במפלגת שלומציון שבראשות אריאל שרון.
קניאל הגיש מספר עתירות לבג"ץ בנושאים שראה כבזבוז כספי הציבור, רובן ללא הצלחה. בשנת 1983 יצא נגד הסדר מניות הבנקים, בטענה שהמדינה הבטיחה למחזיקי המניות תמורה מופרזת. הוא עתר לבג"ץ נגד ההסדר, אך עתירתו נדחתה. בשנת 1987 תמך בסגירת פרויקט הלביא ולדבריו הצליח לשכנע את השר יוסקה שפירא להימנע בהצבעה בממשלה על סגירת הפרויקט, שעברה על חודו של קול. בשנות ה-90 עתר לבג"ץ נגד הנפקת איגרות חוב ייעודיות לקרנות הפנסיה, כדרך לפתרון משבר קרנות הפנסיה הגרעוניות. עתירתו נדחתה.
לאחר המלצת ועדת רבינוביץ' בשנת 2002 להטיל מס רווחי הון בשיעור 15% על רווחים בשוק ההון, עתר לבג"ץ בתביעה לקבוע שיעור גבוה יותר. עתירתו נדחתה, אך שיעור המס הועלה ל-20% ובהמשך הועלה ל-25%. בשנת 2012 עתר לבג"ץ נגד חוק מיסוי רווחי נפט, התשע"א-2011, שנחקק בעקבות המלצותיה של ועדת ששינסקי, בטענה שהחוק קבע תמלוגים נמוכים מדי למדינה.
בשנת 2006 הגיש תובענה ייצוגית נגד שלושת הבנקים הגדולים בישראל, בטענה שגבו ריבית גבוהה מדי ממשקי הבית. בשנת 2014 הציעו הבנקים לשלם 17 מיליון ש"ח כפשרה, אך קניאל בחר להמשיך בתביעתו לפיצוי גבוה יותר. בשנת 2016 הסתיימה התובענה הייצוגית בפשרה לפיה ישלמו הבנקים פיצוי בסך כולל של 47 מיליון ש"ח, מתוכם 35 מיליון ש"ח שהופקדו על ידי הבנקים כשנתיים קודם לכן במסגרת הליך שניהל כנגדם הממונה על ההגבלים העסקיים. לקניאל נפסק גמול בסך 1.05 מיליון ש"ח על הגשת התובענה הייצוגית.
חיים אישיים
קניאל התגורר בירושלים. היה נשוי לשושנה קרונגולד-קניאל, פסיכולוגית חינוכית במקצועה, ולאחר גירושיהם נישא לראובנה שלהבת. לשמואל שלושה בנים מנישואיו לשושנה קרונגולד-קניאל.
קישורים חיצוניים
מאמרי דעה שפרסם:
קרלס פלאנס
קרלס פלאנס אנטולינס (בקטלאנית-ספרדית: Carles Planas Antolínez, נולד ב-4 במרץ 1991 בסנט סלוני שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק כמגן שמאלי במדי א.א.ק. לרנקה מליגת העל הקפריסאית. פלאנס גדל במחלקת הנוער של ברצלונה והיה קפטן ברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של המועדון, לפני שהצטרף לסלטה ויגו.
קריירה
ב-2001, כשהיה בן 10, הצטרף פלאנס למחלקת הנוער של ברצלונה. הוא התקדם במהרה בדרגים השונים של קבוצות הנוער עד שהגיע לקבוצת הנוער הבכירה ב-2009. באותה שנה זכה לערוך את הבכורה בברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של המועדון ששיחקה בליגה השלישית, ב-15 בפברואר, תחת המאמן לואיס אנריקה. בעונת 2009/2010 הופיע בשני משחקים של ברצלונה ב', שעלתה בסוף העונה לליגה השנייה. בעונת 2010/2011 השתלב יותר במשחקי הקבוצה וערך 17 הופעות. בעונה הבאה, תחת המאמן אוסביו סקריסטן, היה לעמודי התווך של הקבוצה והוא שותף ב-32 ממשחקיה במהלך העונה.
בקיץ 2012 השתתף עם הקבוצה הבוגרת של המועדון במספר משחקי ידידות, תחת המאמן טיטו וילאנובה. ב-28 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה הרשמית במדי הקבוצה, במשחק גביע המלך הספרדי מול דפורטיבו אלאבס, כשהחליף את אדריאנו קורייאה קלארו. ב-5 בדצמבר פתח במחזור האחרון של שלב הבתים של ליגת האלופות, מול בנפיקה ליסבון. פלאנס המשיך לשחק בברצלונה ב' ואף היה הקפטן שלה. ב-5 בינואר 2013 הבקיע שער בכורה במדיה, בניצחון 3-1 על ויאריאל, ובסך הכול הופיע ב-32 משחקים במהלך עונת 2012/2013. בעונה הבאה, בה הבקיע שער נוסף, הפעם לרשתה של הרקולס ב-12 בינואר 2014, היה מהשחקנים המרכזיים בקבוצה, שהגיעה להישג שיא בתולדותיה - מקום שלישי בליגה השנייה.
ב-5 ביוני 2014 שוחרר מברצלונה וחתם בסלטה ויגו, אותה אימן אדוארדו בריסו. בעונת 2014/2015 השתתף פלאנס ב-11 משחקי ליגה ועזר לסלטה ויגו להגיע למקום ה-8.
סטטיסטיקה
נכון ל-7 ביוני 2014
שיחות אולמרט–אבו מאזן
שיחות ישירות בין ראש ממשלת ישראל ליו"ר הרשות הפלסטינית התקיימו בימי ממשלת ישראל השלושים בין דצמבר 2006 לספטמבר 2008. השיחות התנהלו על רקע ועידת אנאפוליס אשר בה הצהירו ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט ויו"ר הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס (אבו מאזן) על הכרה הדדית בפתרון שתי המדינות וחתירה להסכם שלום באמצעות משא ומתן מידי. במהלך השיחות הוצעו פשרות במספר סוגיות אשר אמורות היו להוות חלק מהסדר מדיני כולל. בסופו של דבר הניסיונות להגיע להסכם כלשהו נכשלו והשיחות נפסקו באופן לא רשמי בסוף שנת 2008.
בשיחות אלה הוצעו מצד ישראל ההצעות מרחיקות הלכת ביותר שהוצעו על ידיה מעולם. בשיחה עם חברי כנסת ב-2012, על פי עיתון "הארץ", טען עבאס כי אם היו ממשיכות השיחות, הצדדים היו מגשרים על כל הפערים ומגיעים להסכמה תוך חודשיים בלבד. בריאיון לתוכנית "המקור" ב-2015 טען כי לא היה מנהיג ישראלי עמו הגיע להסכמה רחבה כל-כך כמו אולמרט.
אולמרט טען בריאיון לאותה התוכנית שבמהלך פגישתו האחרונה עם עבאס, אמר לו ש:"חמישים שנה לא יציע ראש ממשלה ישראלי את מה שאני (אולמרט) מציע". הוא אף טען כי בדיעבד עבאס התחרט על כך שלא הסכים להצעותיו.
מינויו של מחמוד עבאס ליו"ר הרשות הפלסטינית
בעקבות כישלון ועידת קמפ דייוויד ופרוץ האינתיפאדה השנייה, רווחה בקרב הציבור הישראלי הסברה ש"אין פרטנר" בצד השני, והאמון בהסכם שלום הלך ופחת. מינויו של עבאס, שנחשב מתון מקודמו, יאסר ערפאת, לממשיכו, עוררה מחדש את האמון בתהליך השלום.
הבחירות המיוחדות
ב-9 בינואר 2005 התקיימו ברשות הפלסטינית בחירות מיוחדות בהן נבחר ברוב גדול יו"ר הוועד הפועל של אש"ף, מחמוד עבאס (אבו מאזן), אשר דיבר בגנות מאבק אלים באינתיפאדה השנייה. ממשלת שרון שהחרימה את ערפאת בהאשמת מעורבותו בפעולות הטרור, ראתה בעבאס דמות מתונה והחלה לשתף עמו פעולה (כמוצהר בפסגת שארם א-שייח'). ערב ההתנתקות אף הכריז עבאס על סיום "הג'יהאד הקטן" (החמוש) ותחילת "הג'יהאד הגדול" (בניית המדינה שבדרך). כל אלה והמאבק המתמשך מול חמאס, הקנה לעבאס תדמית של מנהיג מתון הנאבק בקיצוניים ועורר אמון מחודש במשא ומתן ובסיכוי להסדר מדיני.
המאבק מול חמאס
בינואר 2006 ניצחה תנועת חמאס בבחירות למועצה המחוקקת והוטלה עליה משימת הקמת הממשלה. חמאס התנגד להכרה במדינת ישראל ולמשא ומתן עמה וגרר חרם כלכלי על הרשות מצד אירופה, ארצות הברית, ישראל ומספר ארצות ערב. בכך גדל שוב המתח בין חמאס לפת"ח, מה שהוביל למספר רב של תקריות אלימות בין פעילי התנועות. במרץ 2007 הושבעה ממשלת אחדות פלסטינית בניסיון לגשר על המחלוקות בין שתי התנועות, אולם ב-14 ביוני באותה השנה הודיע עבאס על פירוק ממשלת האחדות בעקבות השתלטות חמאס על רצועת עזה. ניתוק הפת"ח מחמאס אפשר כחודשיים לאחר מכן לחתום על הסכם לחידוש התיאום הביטחוני בין מדינת ישראל לרשות הפלסטינית, לאחר שבע שנות ניתוק.
התפצלות מפלגת "הליכוד" וניצחון "קדימה" בבחירות
באוגוסט 2005 הוציאה לפועל ממשלתו של אריאל שרון את תוכנית ההתנתקות. התוכנית ספגה התנגדות כבדה מתוך הממשלה והובילה לפרישתו של בנימין נתניהו מתפקידו כשר האוצר והתייצבותו מול אריאל שרון. סיעת השלטון, הליכוד, הייתה מפוצלת בין תומכי התוכנית (הפשרניים יותר פוליטית) למתנגדיה (הנציים יותר). דבר זה בין השאר הוביל לפרישתם של כשליש מחברי הסיעה, תומכי שרון, ביניהם ציפי לבני, אהוד אולמרט ואברהם הירשזון והקמת מפלגת מרכז חדשה שכללה גם בכירים ממפלגת העבודה כגון דליה איציק, חיים רמון ושמעון פרס. כמו כן הצטרף לסיעה גם אחד ממייסדי מפלגת שינוי הפרופסור אוריאל רייכמן. עד מהרה זכתה המפלגה לתמיכה רחבה של ראשי ערים, מועצות מקומיות ואזוריות ולהצטרפותם של שרי ליכוד נוספים כגון השר צחי הנגבי ושר הביטחון שאול מופז.
ב-4 בינואר 2006, היום בו נרשמה מפלגה זו כמפלגת "קדימה" אצל רשם המפלגות, לקה ראש הממשלה שרון באירוע מוחי ממנו לא התאושש עד יום מותו. אהוד אולמרט, ממלא מקום ראש הממשלה, התמנה לתפקיד ראש הממשלה בפועל. במהלך מערכת הבחירות הציג אולמרט לציבור את תוכנית ההתכנסות, תוכניתו המדינית שכללה דבקות במדיניות ההפרדה, כלומר פינוי מרבית ההתנחלויות. על פי התוכנית תנסה ממשלת ישראל להידבר עם הפלסטינים, ואם לא יימצא פרטנר, מהלך ההיפרדות יבוצע באופן חד צדדי. מועד המהלך נקבע לכל היותר עד סוף 2008 (לאחר כמה חודשים הצהיר אולמרט שתוכנית זו ירדה מהפרק).
ב-28 במרץ זכתה מפלגת קדימה בבחירות לכנסת השבע עשרה ברוב גדול והקימה ממשלת שמאל-מרכז-חרדים בראשותו של אהוד אולמרט. בקווי היסוד שלה התחייבה הממשלה לנהל משא ומתן עם הפלסטינים על מנת להגיע להסכמי קבע שיביאו ל"עיצוב גבולות הקבע של המדינה, כמדינה יהודית עם רוב יהודי וכמדינה דמוקרטית" שייחתמו על בסיס הכרה הדדית והסכמים קודמים שנחתמו (קרי הסכמי אוסלו והסכם ואי).
על פי אולמרט, בספטמבר 2006, כשבועיים אחרי תום מלחמת לבנון השנייה, החל לאותת לעבאס על כוונתו להיפגש. עבאס הגיע למעון ראש הממשלה ב-23 בדצמבר וזו הפעם הראשונה שנועדו השניים.
ועידת אנאפוליס
מטרת ועידת אנאפוליס שהתקיימה בין התאריכים 27–28 בנובמבר 2007 הייתה הכרזה על פתיחת המשא ומתן בין הישראלים לפלסטינים. בוועידה נכחו נציגי הרשות הפלסטינית וישראל, וכן נציגי מדינות רבות בעולם כגון הקוורטט ונציגים מהליגה הערבית. זו הייתה הוועידה הראשונה מסוגה מאז ועידת קמפ דייוויד, והיא סימנה את סופו של הקיפאון המדיני בין הישראלים לפלסטינים, על אף ששיחות התקיימו בפועל מזה מספר חודשים.
בפתח הוועידה הקריא נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש, הצהרה המוסכמת על ידי שני הצדדים, ועיקרה התחייבות שני הצדדים ליישום תוכנית מפת הדרכים (אליה התחייב כבר שרון) ולפתוח במשא ומתן שיימשך עד סוף 2008, ובבסיסו הכרה הדדית, שלום והקמת שתי מדינות לשני עמים.
בוועידה בירך אולמרט על יוזמת השלום הערבית.
ההצעות שהועלו
אף על פי שהשיחות התקיימו בחדרי חדרים ותוכנן מעולם לא נחשף באופן רשמי ומסודר, התוכן שלהן התגלה לציבור הרחב מראיונות שקיימו ראש הממשלה דאז אולמרט, ובכירי הרשות הפלסטינית, עבאס ועריקאת, עם כלי תקשורת שונים.
על פי אבי יששכרוף, אולמרט ועבאס נפגשו לפחות 36 פעמים במסגרת השיחות, לרוב אחת לשבועיים. כל הפגישות התקיימו במעון ראש הממשלה בירושלים, למעט אחת ביריחו. במקביל לשיחות התנהל משא ומתן רשמי בין הצדדים, אשר התחיל לאחר ועידת אנאפוליס, בהובלת ציפי לבני בצד ישראלי ואבו עלא בצד הפלסטיני.
בתחילת כל פגישה נפגשו הצדדים לארוחת ערב ובהמשך ישבו אולמרט ועבאס לשיחה ב"ארבע עיניים". בסוף כל שיחה כזאת נקראו המזכיר המדיני שלום תורג'מן וסאיב עריקאת לרשום את סיכום הדברים.
ב-3 במאי 2008 נועד ראש הממשלה אולמרט עם מזכירת המדינה האמריקנית קונדוליזה רייס, אז הציג בפניה את הצעתו המגובשת להסדר מדיני. רייס העבירה את הדברים בפני עבאס כמה ימים לאחר מכן.
השיחות נפסקו באופן לא רשמי בסביבות דצמבר 2008 - ינואר 2009 ולא חודשו עד למשא ומתן ב-2010.
טריטוריה
בשיחות דובר על נסיגה ישראלית מלאה לגבולות 1967 ולחילופי שטחים.
תחילה הציע עבאס סיפוח של 1.9% משטחי הגדה לישראל בתמורה לשטחים בעלי גודל ומהות זהים.
אולמרט הציע לספח 3 גושי התיישבות עיקריים: גוש אריאל, גוש אדומים-ירושלים וגוש עציון. גושים אלה כללו כ-150,000 אזרחים ישראליים וכ-6.3% משטח הגדה. בתמורה הציע שטחים מחבל לכיש, דרום הר חברון, עמק בית שאן וממזרח לרצועת עזה, אשר עמדו על כ-5.8% משטח הגדה. על פער חצי האחוז הנותר הציע לגשר באמצעות סלילת כביש תת-קרקעי בין דרום הר חברון לרצועת עזה וכך לפתור את בעיית חוסר הרצף הטריטוריאלי בין הגדה לרצועה. מפה עם הגבולות המתוארים הוצגה למשלחת הפלסטינית בפגישה האחרונה ב-16 בספטמבר 2008. כאשר ביקש עבאס לקחת את המפה למוקטעה ולהיוועץ במומחים לגביה, סירב לכך אולמרט והפציר בו לחתום עליה בראשי תיבות על המקום. עבאס סירב ומאחר ולא קיבל עותק, שרטט מזיכרונו את המפה המדוברת על מפית. שרטוט זה ידוע כ"מפת המפית" (באנגלית: The Napkin Map) וצילום שלו דלף על ידי רשת אל-ג'זירה כחלק מפרשיית "מסמכי פלסטין" (באנגלית: The Palestine Papers).
לטענת עבאס, כל השטח הבנוי בהתנחלויות הוא 1.1% משטחי הגדה, ולכן הצעתו של 1.9% הייתה מרחיקת לכת כשלעצמה. משום כך, הצעת אולמרט לא באה בחשבון. אולמרט מצדו, טען שהוא סימן לעבאס על מוכנותו להתפשר על 5.9%.
המחלוקת העיקרית נעה סביב אילו התנחלויות תצטרך ישראל לפנות ואילו לא. העמדה הפלסטינית הרשמית היא שישראל תוכל לספח את מרבית ההתנחלויות, אם כי ההתנחלויות הפוגמות בהמשכיות הטריטוריאלית של השטחים הפלסטיניים ובביטחון תושבי הסביבה הן מחוץ לתחום. במרכז סוגיה זו עמדה העיר אריאל, אז מקום מושבם של 18,000 ישראלים, אותה התעקש אולמרט לספח, בניגוד לעמדת עבאס.
עריקאת אישר כי המשלחת הפלסטינית לא הסכימה להתפשר יותר מ-1.9%. למרות הכל, אף בנושא זה לא הגיעו השיחות לידי "פיצוץ" מאחר שהצדדים האמינו כי יהיה ניתן לגשר עליהן בהתערבות אמריקאית.
ירושלים והר הבית
אולמרט הציע לחלק את ירושלים ולוותר על הריבונות הישראלית בעיר העתיקה. על פי ההצעה, השכונות הערביות של ירושלים יסופחו למדינה הפלסטינית בעוד שהשכונות היהודיות יישארו בריבונות ישראלית. כלומר שמזרח ירושלים תהפוך לעיר הבירה של המדינה הפלסטינית.
עבאס הציע שהעיר לא תחולק לגמרי; חלקה המערבי וחלקה המזרחי יזכו כל אחד למועצה משלו, כאשר כל אחד יהווה עיר בירה למדינתו, אך יהיה גוף אשר מקשר ביניהן.
על הסכמתו לחלק את ירושלים אמר אולמרט:
הוסכם כי לעיר העתיקה יהיה מעמד בינלאומי מיוחד (בדומה לתוכנית החלוקה) אשר לגביו יתנהל משא ומתן במועד מאוחר יותר. תמונה וועדה שתכלול נציגים מ-5 מדינות להצעת אולמרט; ישראל, פלסטין, ירדן, ערב הסעודית וארצות הברית אשר תדון, בבוא הזמן, על ניהול מתחם "האגן הקדוש". עבאס הציע שלוועדה זו יצטרפו גם מצרים והותיקן. העיקרון המרכזי אשר ינחה ועדה זו, יהיה חופש מלא לבני כל הדתות להתפלל במקומות הקדושים להן.
המחלוקת הגיעה בהגדרה של מה ייכלל כחלק מהמקומות הקדושים. אולמרט הציע שגם הר הזיתים, עיר דוד וסילוואן ייכללו במסגרת זו, אולם עבאס לא הסכים מאחר שהר הזיתים וסילוואן אמורים היו להיות, לדעתו, חלק נכבד מהבירה הפלסטינית העתידית.
אם כן, בשיחות אלה, לראשונה לאחר שחרורה במלחמת ששת הימים, הסכים ראש ממשלת ישראל לוותר על ריבונות ישראלית בעיר העתיקה.
פליטים ותביעת השיבה
כפי שחושפת קונדוליזה רייס באחד מספריה, בנושא זה הציע אולמרט לקלוט כ-5,000 פליטים פלסטיניים בשטח מדינת ישראל תוך חמש שנים "מסיבות הומניטריות". במבט כולל, נושא הפליטים יטופל ב"רוח יוזמת השלום הערבית". בנוסף תצהיר ישראל כי "[היא] רגישה ואינה מערערת על סבלם של הפלסטינים שחיו במה שנהיה ישראל וגורשו מביתם כתוצאה מהסכסוך ומשום כך חוו שנים של חיי אומללות" בתמורה להכרה כלל-ערבית בסבלם של יהודי ערב שגורשו אחרי 1948. כדי להגיע סופית לסיום משבר הפליטים הפלסטיניים, הציע אולמרט שישראל תייסד ותנהל קרן בינלאומית שתדאג לגייס כספים על מנת לפצות את הפליטים על אובדן רכושם.
כאשר הציגה רייס את הדברים בפני אבו מאזן הוא דרש 60,000 פליטים. בתגובה היא דרשה שיסכים ל-10,000-15,000. אולמרט מצדו טוען שאם היה מבקש עבאס 10,000-15,000 פליטים, הוא היה מסכים לכך ללא היסוס, ושהיה ברור לו ש-5,000 הוא מספר התחלתי בלבד אשר היה אמור לעלות במהלך המשא ומתן. באופן רשמי, לא ידוע מה המספר עליו חשב עבאס בעניין זה.
בריאיון לתוכנית "המקור", חשף חיים רמון שבמקביל למשא ומתן, הוא בעצמו ניהל משא ומתן נפרד על נושא הפליטים בלבד עם עבאס. לטענתו, עבאס דרש שיבה של 150,000 פליטים תוך 10 שנים, בעוד שרמון הסכים ל-100,000 פליטים תוך 15 שנים.
על פי עדותו של אבו מאזן:
ביטחון
על הנושא הביטחוני אמר עבאס שהיה "עניין סגור", כלומר ללא מחלוקת. בנושא זה סוכם כי על מדינה הפלסטינית להחזיק בכוח משטרתי חזק, אולם עליה להיות מפורזת מצבא. צה"ל לא יורשה לחדור לשטחה של המדינה הפלסטינית ובנוסף אסור יהיה לה לקיים הסכמים צבאיים עם מדינות אשר אינן מכירות במדינת ישראל. כמו כן לישראל יינתן חופש תנועה אווירי מלא מעל שמי המדינה הפלסטינית.
בניגוד לאהוד ברק, במסגרת המשא ומתן הנוכחי הסכים אולמרט לוותר על השליטה הישראלית בבקעת הירדן. כוחות בינלאומיים (או צבא זר) אשר מקובלים על מדינת ישראל היו אמורים לפקח על גבול המדינה הפלסטינית עם ירדן. עבאס, לאחר היוועצות עם האמריקאים, הציע את כוחות נאט"ו.
הסיבות לכישלון השיחות
ב-16 בספטמבר 2008 נפגשו אולמרט ועבאס בפעם האחרונה במסגרת השיחות. בניגוד להסכמי קמפ דייוויד, הפעם לא ניתן לומר כי המגעים הגיעו לידי "פיצוץ" ואף צד לא הטיח האשמות כלפי הצד השני. נראה כי מספר גורמים הביאו לכישלון השיחות, חלקם ברורים יותר וחלקם פחות.
פרשת טלנסקי, התפטרות אולמרט והבחירות לראשות "קדימה"
ב-30 ביולי 2008 הודיע אולמרט על התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה בעקבות החקירות שנפתחו נגדו.
ב-17 בספטמבר, למחרת שיחתו האחרונה עם עבאס, נבחרה ציפי לבני לראשות מפלגת השלטון, קדימה. הנשיא שמעון פרס הטיל עליה להרכיב ממשלה חדשה ומשנכשלה לעשות כן, הכריז על הליכה לבחירות. בכך, למעשה, נעשתה ממשלתו של אולמרט ממשלת מעבר והוא עצמו לראש ממשלת מעבר. מצב זה הביא לכך שהיה ברור מצד אחד כי אולמרט יפסיק לכהן כראש הממשלה חודשים ספורים לאחר מכן, ומצד שני לא היה ברור כיצד תורכב הממשלה שתיבחר לאחר הבחירות המדוברות. לטענת הפלסטינים, דברים אלה הובילו לבלבול בקרבם והם העדיפו להשהות את השיחות עד היבחר ראש ממשלה חדש. אולם, טענו כי כבר מראשית החקירות שנפתחו נגד אולמרט (מאי 2008) החלו לפקפק באמון הציבור בו.
אולמרט טוען, כי לא הייתה אמורה כל סיבה לפקפק באמינותו ובלגיטימיות שבהצעותיו לפחות עד אפריל 2009 (אז הושבעה ממשלת נתניהו) וכי אם עבאס היה מסכים להצעתו שהוצגה ב-16 בספטמבר, השניים היו ניצבים יחד בעצרת הכללית של האו"ם יומיים לאחר מכן ומכריזים כי השיחות הגיעו לידי הסכמה. המתווה היה מוצג בפני כל הנציגויות באו"ם להצבעה ועובר ברוב גדול ("למעט אולי סוריה ואיראן"). לאחר מכן היו מעלים אותו להצבעה בפרלמנט האירופי ולבסוף חותמים עליו בבית הלבן בנוכחות 25,000 איש ומנהיגי כל מדינות העולם. מהלך זה, לטענתו, היה מבטיח לאולמרט ניצחון בבחירות והוא היה נבחר לכהונה נוספת בה הסכם השלום היה מיושם.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית
עד אז לקח על עצמו ממשל בוש לגשר בין הצדדים ולפקח על המשא ומתן. בנובמבר 2008 התקיימו הבחירות לנשיאות ארצות הברית, בהן נבחר הסנאטור-דאז ברק אובמה. שינוי זה במבנה השלטון בארצות הברית תרם לתחושת אי הוודאות בניהול השיחות, ולמעשה עד ינואר 2009 הייתה אף הממשלה בארצות הברית ממשלת מעבר.
מבצע "עופרת יצוקה"
בדצמבר 2008 יצא לפועל מבצע עופרת יצוקה אשר הביא למשבר ביחסי ישראל והרשות הפלסטינית.
על פי סאיב עריקאת, הפלסטינים היו מוכנים לפשרה בנושא הטריטוריאלי (שהיווה מחסום עיקרי בהגעה להסכם) והציגו מפה בפני ראשי הממשל האמריקני ב-18 בדצמבר 2008. בוש הורה על קביעת פגישה משותפת ישראלית, פלסטינית ואמריקנית בוושינגטון ב-3 בינואר 2009, אולם הפגישה בוטלה בגלל המבצע. אם כן, לא ידוע ביוזמת איזה צד היא בוטלה.
מהצד הישראלי
מימין, בעודו מכהן כיו"ר האופוזיציה, השמיע בנימין נתניהו ביקורת נוקבת על ההצעות שהועלו בשיחות, בדגש על התנגדותן של ש"ס וישראל ביתנו שישבו בקואליציה באותה תקופה, לחלוקתה של ירושלים (שהוצעה בשיחות):
בנוסף, התייחס נתניהו לכך שסירובם של הפלסטינים להצעות ה"סופר מרחיקות לכת" שהוצעו במשא ומתן מראה על אי נכונותם להגיע לכל הסדר שהוא.
בינואר 2008, כמחאה על העיסוק בנושאי ליבה במשא ומתן, פרשה מפלגת ישראל ביתנו מן הקואליציה.
שירים שהוקלטו על ידי אד שירן
הזמר-יוצר האנגלי אד שירן הקליט שירים לחמישה אלבומי אולפן ו-17 מיני-אלבומים.
שיחות אולמרט–אבו מאזן
מהצד הישראלי
משמאל, שאול אריאלי, ממגבשי מפת ההסדר של "יוזמת ז'נבה", מתח ביקורת על הדבקות של אולמרט בסיפוח שטחים העולים על 4% משטח הגדה, בניגוד ל"בסיס הבינלאומי הלגיטימי לקביעת גבול", וששטחים צחיחים ברמת ערד ומדבר יהודה אינם פיצוי הולם.
שירים שהוקלטו על ידי אד שירן
לפני שהוציא את אלבום האולפן הראשון שלו, פרסם שירן שמונה מיני-אלבומים מבלי להיות חתום על ידי חברת תקליטים, בשמות The Orange Room, Ed Sheeran, , You Need Me, Loose Change, Songs I Wrote with Amy, Live at the Bedford ו-No.5 Collaborations Project, כאשר האחרון זכה לתשומת לב והצלחה, שכן הגיע למקום השני במצעד האייטונס, ונמכרו מעל 7,000 מעותקיו בשבוע הראשון. מאוחר יותר באותה שנה, הוחתם שירן בחברת התקליטים אסיילום רקורדס.