cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המפלגה הלאומית הרפובליקנית
היסטוריה
לפני בחירתו של ג'ון קווינסי אדמס לנשיאות ב-1824, המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שהייתה המפלגה הפוליטית הארצית היחידה בארצות הברית במשך עשור, החלה להתפורר, ולאבד את התשתית והזהות שלה. אספות הבחירה שלה כבר לא התכנסו כדי לבחור מועמדים, שכן החלו אז להיות להם אינטרסים נפרדים. לאחר הבחירות של 1824, נוצרו סיעות של תומכי אדמס ושל תומכי אנדרו ג'קסון. הפוליטיקאים שייצגו את אדמס, שעליהם נכללו רוב אנשי המפלגה הפדרליסטית לשעבר, כמו דניאל ובסטר ואדמס עצמו, החלו בהדרגה להיות חברי המפלגה הלאומית הרפובליקנית, ואלו שתמכו בג'קסון סייעו מאוחר יותר להקים את המפלגה הדמוקרטית שקיימת עד היום.
לאחר תבוסתו של אדמס בבחירות של 1828, התארגנו תומכיו מחדש סביב להנרי קליי. כעת הם היו האופוזיציה "האנטי-ג'קסונית", ועד מהרה הם התארגנו כמפלגה הלאומית הרפובליקנית. בהנהגתו של קליי, החזיקה המפלגה בהשקפה הלאומית שלה ושאפה לעשות שימוש במשאבים הלאומיים כדי לכונן כלכלה חזקה. המצע שלה התבסס על "השיטה האמריקאית" של מימון פדרלי לעבודות ציבוריות והטלת מכסי מגן, שהיו אמורים לקדם פיתוח כלכלי מהיר יותר. יותר מכך, באמצעות כריכה יחדיו של אינטרסים מגוונים של אזורים שונים, התכוונה המפלגה לקדם את האחדות וההרמוניה הלאומית.
אנשי המפלגה ראו באיחוד כישות שלמה משותפת ומתואמת. ולכן, המוני העם העריצו את קליי על השקפת העולם הכוללת שלו בנוגע לאינטרס הלאומי. לעומת זאת, הם בזו לאלו שאותם הם זיהו כפוליטיקאים "מפלגתיים", על כך שהם טיפחו את האינטרסים המקומיים על חשבון האינטרסים הלאומיים. בסוף 1831 התכנסה הוועידה הארצית של המפלגה ובחרה בקליי כמועמדה לנשיאות ובג'ון סרג'נט כמועמדה לתפקיד סגן הנשיא.
פרנק האטון
פרנק האטון (באנגלית: Frank Hatton; 28 באפריל 1846 – 30 באפריל 1894) היה פוליטיקאי ועיתונאי אמריקאי. הוא שירת בצבא האיחוד במלחמת האזרחים, כיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית ובהמשך היה הבעלים והעורך של העיתון וושינגטון פוסט.
ראשית חייו
פרנק האטון נולד בקיימברידג', אוהיו לריצ'רד ולשרה (לבית גרין) האטון. הוא גדל והתחנך בקאדיס, אוהיו, והתלמד אצל אביו שהיה בעל בית דפוס ועיתון.
מלחמת האזרחים
ב-1862, אף על פי שהיה אז בן 16 בלבד, התגייס האטון לצבא האיחוד והשתתף במלחמת האזרחים כטוראי בפלוגה C של רגימנט מתנדבי הרגלים ה-98 של אוהיו. יחידתו לחמה בעיקר במסגרת ארמיית קמברלנד, והאטון השתתף במספר קרבות, כולל. ב-1864 הוא מונה כלוטננט ושירת ברגימנט הרגלים ה-184 שלח אוהיו עד לשיחרורו בתום המלחמה.
לאחר המלחמה היה האטון אחד החברים המקוריים של "המסדר הצבאי של הלגיון הנאמן של ארצות הברית". הוא גם היה אחד המארגנים של "הצבא הגדול של הרפובליקה" באוהיו.
ראשית הקריירה
לאחר המלחמה עבד האטון בעיתונאות במאונט פלזנט ובברלינגטון שבאיווה. כאיש המפלגה הרפובליקנית הוא היה חבר ב"סיעת האיתנים". הוא עבד כמנהל הדואר של ברלינגטון ושימש במספר תפקידים במפלגה, כולל יושב ראש הוועדה המרכזית של המפלגה באיווה.
קריירה פוליטית
ב-1881 עם תחילת נשיאותו של ג'יימס גרפילד, היה האטון מועמד למספר תפקידים בממשל הפדרלי. בקיץ אותה שנה נרצח גרפילד ובאוקטובר מונה האטון לעוזר הראשון של המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא צ'סטר ארתור.
ב-1884 קודם האטון לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית לאחר שוולטר גרשם מונה כמזכיר האוצר.
בבחירות לנשיאות של 1884 היה האטון פעיל במאמצים לבחירתו של ארתור כמועמד המפלגה, אך ללא הצלחה. במקומו נבחר ג'יימס בליין, שבסופו של דבר נוצח בבחירות הכלליות על ידי מועמד הדמוקרטים גרובר קליבלנד. עם תום תקופת נשיאותו של ארתור פרש האטון מתפקידו כמנהל הכללי של הדואר ושב לעסקי העיתונאות.
שנותיו האחרונות
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים היה האטון לאחד הבעלים ולעורך של העיתון וושינגטון פוסט. בתפקיד זה הוא שימש עד שב-24 באפריל 1894, בעת שעבד במשרדו בעיתון, הוא לקה בשבץ מוחי. כתוצאה מכך הוא לקה בשיתוק מוחלט, הועבר לאשפוז בבית חולים, שם המשיך מצב בריאותו להתדרדר.
פרנק האטון נפטר ב-30 באפריל 1894, לאחר שבוע של אשפוז ויומיים לאחר יום הולדתו ה-48. הוא נטמן בבית הקברות רוק קריק שבוושינגטון די. סי. הוא הותיר אחריו את רעייתו אליזבט סניידר ממאונט פלזנט, איווה ואת בנו ריצ'רד. העיירה האטון שבדקוטה הצפונית, שנוסדה ב-1882, נקראה על שמו.
לאו הולנדר
לאו הולנדר (בהונגרית: Holländer Leó; פרשוב, 31 במרץ 1805 – פרשוב, 5 ביוני 1887). היה נציג בכיר ביהדות הונגריה של המאה ה-19 רב-סרן בצבא במהפיכת 1848 בהונגריה, אספן מדליות, סיטונאי.
שנותיו הראשונות
הולנדר נולד במשפחה יהודית, אך בהיעדר מקומות השכלה חילונית ליהודים למד במכללה הלותרנית בפרשוב. הוא התכונן לקריירה במשפטים, אך מכיוון שכיהודי לא יכול היה לעסוק בעריכת דין באותה התקופה, הפסיק את לימודיו האקדמיים. משנת 1830 סייע במשרדו של אביו, שהיה מנהיג הקהילה היהודית של המחוז, אביו בסופו של דבר העביר לו את תפקידיו.
מהפיכת 1848
כשפרצה מלחמת העצמאות ההונגרית (כך מכונה בהונגריה מהפיכת 1848), הוא ושני בניו התנדבו להצטרף לצבא. הוא הגיע לסביבתו הקרובה מאוד של מנהיג המהפיכה לאיוש קושוט, שהכיר ביכולותיו הגדולות ומינה אותו ל"נציב צבאי ראשי" בדרגת סרן. הוא היה, מה שהיה מכונה היום "ראש אגף לוגיסטיקה" והיה אחראי למזון, לבוש ולינה של הצבא ההונגרי של 1848 וגם ראש המחלקה הכלכלית של משרד ההגנה ההונגרי. הוא השתתף בהגנה על טירת קומרום. תנאי הכניעה של הטירה לצבא הקיסרי האוסטרי הצילו אותו אמנם מלצאת לגלות, אך המשטרה החשאית הפוליטית עקבה ובדקה את כל צעדיו.
במכתבו של הגנרל וסגן שר ההגנה ג'רג' קלפקה (Klapka György) לרב הראשי שמואל קוהן (הגרסה ההונגרית של כהן) בעיר פשט בשבחו של הולנדר הוא כתב: "לאו הולנדר היה הנציב הצבאי המוביל שלי בקומרום, הודות לתפעולו הקפדני, הזהיר והמצפוני, הטירה, הצבא והאוכלוסייה (במקור נכתב:המקום) מעולם לא ידע במחסור".
ייצוג האינטרסים של יהדות הונגריה
בשנת 1839 הולנדר הפך לחבר ובשנת 1848 הפך לנשיא של הנציגות הנבחרת שהוקמה לייצג את האינטרסים של היהודים ההונגרים שביקשו מהפרלמנט (האספה הלאומית ההונגרית) להעניק שוויון זכויות ליהודים. בהזמנתו של יוז'ף אטווש, מילא הולנדר תפקיד משמעותי בקונגרס היהודי שנערך בשנים 1868–1869 שהיה נשיאו. הוא היה אחד הפעילים בהקמת בית המדרש לרבנים בבודפשט שנוסד בשנת 1877 והיה חבר במועצת בית המדרש. מאוחר יותר, כנשיא הקהילה היהודית של מחוז הולדתו ושל קהילת פרשוב, זכה לזכויות רבות בהתפתחות התרבותית והדתית של יהודי המחוז.
ריזר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
רונן אלדן
פרופסור רונן אלדן הוא מתמטיקאי ישראלי. אלדן הוא פרופ' במחלקה למתמטיקה במכון ויצמן למדע. תחומי ההתמחות שלו הם תורת ההסתברות, אנליזה, למידת מכונה ותיאוריה חישובית. על הישגיו קיבל בין השאר את פרס ארדש (2018), את פרס בלווטניק למדענים צעירים (2022), ואת פרס אופקים חדשים (New Horizons Breakthrough Prize).
קריירה
סיים דוקטורט באוניברסיטת תל אביב בהנחיית בועז קלרטג וויטלי מילמן. ב-2015, הצטרף אלדן לסגל במחלקה למתמטיקה במכון ויצמן.
עבודתו הובילה לפריצות דרך בפתרון השערות בתיאוריה המתמטית של תופעות במימד גבוה שיש להן השפעות עמוקות על תחומי הסטטיסטיקה, למידת מכונה ומדעי המחשב התאורטיים. המחקר שלו מקיף מספר תחומים של מתמטיקה, עם התמקדות בהסתברות ממדי גבוהה. אחת התרומות העיקריות של אלדן היא פיתוח מתודולוגיה חדשה המתבססת על קשר בלתי צפוי בין ניתוח מערכות ממדיות גבוהות וחשבון סטוכסטי, התיאוריה החוקרת את תנועתם של חלקיקים מתפזרים. יתרה מכך, קו המחקר היישומי שלו הוביל להבנה חדשה של המגבלות של רשתות עצביות בלמידת מכונה ואלגוריתם חדש לקבלת החלטות בבינה מלאכותית.
קואיצ'י טנאקה
קואיצ'י טנאקה  (ביפנית: 田中 耕; נולד ב-3 באוגוסט 1959) הוא מהנדס חשמל יפני, זוכה פרס נובל בכימיה ב-2002, יחד עם ג'ון בנט פן וקורט וותריך, על פיתוח שיטה חדשה לניתוחים ספקטרומטריים המוניים של מקרומולקולות ביולוגיות.
ראשית חייו
טנאקה נולד וגדל בטויאמה שביפן, אמו הביולוגית נפטרה חודש לאחר שנולד. טנאקה סיים תואר ראשון בהנדסת חשמל באוניברסיטת טוהוקו בשנת 1983, לאחר מכן הצטרף לתאגיד Shimadzu, שם עסק בפיתוח ספקטרומטריים מסה.
ספיגת לייזר רך
לצורך ניתוח ספקטרומטריית מסה של מקרומולקולה, כגון חלבון, יש ליינן את האנליט ולהאיידו באמצעות הקרנת לייזר. הבעיה היא שההקרנה הישירה של דופק לייזר אינטנסיבי על מקרומולקולה גורמת לניתוק האנליטי לשברים זעירים ולאיבוד מבנהו. בפברואר 1985 מצא טנאקה כי באמצעות תערובת של אבקת מתכת דקה במיוחד בגליצרול כמטריקס, ניתן ליינן אנליטי מבלי לאבד את מבנהו. עבודתו הוגשה כבקשת פטנט בשנת 1985, ולאחר שהבקשה לפטנט פורסמה ברבים בכנס השנתי של האגודה הספקטרומטרית ההמונית ביפן שהתקיימה בקיוטו, במאי 1987, ונודע בשם ספיגת לייזר רך.
עם זאת, הייתה ביקורת כלשהי על זכייתו בפרס, באומרם כי תרומתם של שני מדענים גרמנים, פרנץ הילנקמפ ומייקל קאראס, הייתה גם גדולה דיה כדי לא להיפטר, ולכן עליהם להיכלל גם כזוכים בפרס. הסיבה לכך היא שהם דיווחו לראשונה בשנת 1985 על שיטה, עם רגישות גבוהה יותר בשימוש בתרכובת אורגנית קטנה כמטריקס, כי הם מכנים ספיגת / יינון לייזר בעזרת מטריצה (MALDI). כמו כן SLD של טנאקה אינו משמש לניתוח ביומולקולות, בינתיים נעשה שימוש נרחב ב-MALDI במעבדות מחקר ספקטרומטר מסה. אך בעוד ש-MALDI פותח לפני SLD, הוא לא שימש ליינון חלבונים עד לאחר הדיווח של טנאקה.
הר סנדרסון
{{פירושונים|
קנדה
}}
טביעות חותם של הלגיון העשירי פרטנסיס
טביעות החותם של הלגיון העשירי פרטנסיס הן טביעות חותם שהותיר הלגיון הרומאי על גבי לבנים ורעפים שייצר כחלק מתפקידו בעת שהותו בארץ ישראל במאות הראשונה עד השלישית לספירה. בית היוצר של הלגיון התגלה בגבעת רם. לבנים ורעפים עם טביעות חותם של הלגיון העשירי נתגלו בעיקר בירושלים וסביבתה, קיסריה וכן במקומות לא רבים בארץ ישראל בשימוש משני.
היסטוריה
טביעות החותם של הלגיון העשירי, הכוללות את השם של הלגיון העשירי "פרטנסיס" בלטינית, ידועות מאז המאה התשע עשרה. חלקן פורסמו בתחילת המאה העשרים על ידי פיטר תומפסון.בשנת 1967 פרסם דן בר"ג מחקר השוואתי על הטיפולוגיה של טביעות החותם של הלגיון העשירי בהסתמך בעיקר על טביעות החותם שנמצאו בחפירות של הארכאולוג מיכאל אבי-יונה בבנייני האומה, הוא חילק את טביעות החותם לכמה סוגים בהתאם לצורת הכתובת, וכל סוג הוא חילק לתת-סוגים. החלוקה מציגה את המגוון הרב בצורות ההטבעה שהיו בשימוש. מאז הפרסום של דן בר"ג, פורסמו טביעות חותם רבות של הלגיון העשירי שנמצאו בחפירות בירושלים ובסביבתה. רוב הטביעות מירושלים הגיעו מהחפירות ברובע היהודי, בגן הארמני בהר ציון, וממרגלות הר הבית. מחוץ לירושלים נמצאו טביעות רבות בחפירות נוספות כמו בבנייני האומה וכן בחפירות בוילה הרומית בעין יעל.
בית היוצר של הלגיון העשירי פרטנסיס
גבעת רם, המכונה בערבית על שם קדוש שנקבר בה (שייח' באדר), מתנוססת במבואותיה המערביים של ירושלים החדשה (נ"צ 16933.13260), בגובה של כ-820 מ' מעל פני הים, בקצהו הצפוני של רכס מוארך, המשתרע מצפון לדרום, ממערב לעמק המצלבה. מצפון לגבעה עוברת הדרך העתיקה העולה לירושלים. עד עצם היום הזה נערכו באתר שלוש חפירות הצלה; הראשונה שבהן נערכה בשנת 1949 בידי מיכאל אבי-יונה, לקראת הקמת בנייני האומה. החפירות נערכו בשני שטחים (בסה"כ 1,750 מ"ר בקירוב). במקום נחשפו אז שרידי מתקנים חצובים, בורות ובריכות בגדלים שונים, מן התקופה ההרודיאנית; כבשני צריפה וכמות גדולה של לבנים ורעפים נושאי טביעות של הלגיון העשירי; כנסייה ושרידי מנזר מן התקופה הביזנטית. החפירות באתר התחדשו לאחר 19 שנים בשנת 1967, בהנהלתו של אבי- יונה, לקראת הקמת מלון הילטון (כיום מלון קראון פלזה). שטח החפירה השתרע על 75 מ"ר והתקשר מצד מערב עם החפירה הקודמת. השטח שנחפר הוא בשיפוע המזרחי של רכס גבעת רם. שרידים מהתקופה ההרודיאנית כוסו מאוחר יותר על ידי שכבת מילוי עבה, שעליה נמצאו כלי מורטריה גדולים ולבנים, שחלקם נשאו טביעות של הלגיון העשירי. כמו כן, מצאו החופרים מספר בורות לפסולת ומתקנים אחרים שתוארכו לתקופה הביזנטית. לאור הממצא שתואר לעיל – ובעיקר הממצא מן התקופה הרומית – הניח אבי-יונה כי באתר התקיימה "מלבנה" (כלשונו) של הלגיון העשירי.
עבודות תשתית שנערכו במהלך שנת 1992 במגרש החנייה המצוי ממזרח לבנייני האומה גרמו לפגיעה חמורה באתר. בעקבות הפגיעה נערכה בחודשים אפריל- ספטמבר 1992 חפירת הצלה מטעם רשות העתיקות, בניהולם של בני ארובס וחיים גולדפוס. בחפירה זו נמצא שפע רב של טביעות הלגיון העשירי (באתר בכלל ובכבשנים בפרט). בין עשרות הטיפוסים שהוטבעו על גבי הרעפים והלבנים בולטים במיוחד שני סוגי טביעות: הטביעות העגולות, הנושאות דמות חזיר בר וגאלירה (סוג של ספינת מלחמה), המתוארכות לשלהי המאה הא' לספירה, נמצאו רק במכלול הכבשנים הקדום (K1-K5) ואילו הטביעות הכוללות גם את התואר אנטוניניאנה, בכתיב מלא או בקיצור, שתאריכן אינו מאוחר לקיסר קרקלה, כלומר, ראשית המאה הג' לספירה, נמצאו בכבשנים המאוחרים (K8-K6) בלבד. בחפירה נמצאו מוצרי חרס רבים וביניהם צינורות (tubuli) להולכת אוויר חם בבתי מרחץ וחוליות צינור ששימש להולכת מים, בדומה לצינור שנחשף במצודת ירושלים, אולם המוצרים הנפוצים ביותר היו רעפים ולבנים. בין מוצרי החרס, שנחשפו בחפירה, שני סוגי רעפים היו נפוצים ביותר: רעף שוכב (tegula) שתבניתו טרפז ואורכו הממוצע 54 ס"מ ורעף רוכב (imbrex) בעל מתאר מעוגל, שאורכו כ 50- ס"מ, שנועד לחפות על מישורי ההשקה של הרעפים השוכבים שהונחו זה לצד זה. עוד נמצאו במקום: רעף משולש ששימש, ככל הנראה, לקליטת צינור או ארובה וכן רעף קצה (antefix) שעוצב כתבליט פני אדם, הוצמד לרעפים הרוכבים שבקצה הגג ונועד לעיטור. באתר נמצאו לבנים מלבניות, רבועות ועגולות, במידות ובגדלים שונים. לבנים אלו שימשו באזורנו בעיקר בבניית בתי מרחץ. בין הלבנים המלבניות והרבועות נמצאו גם לבנים בעלות חתך טרפזי, ששימשו לבניית תצורות מעוגלות דוגמת פתחים או חלונות בעלי משקופים מקושטים. שאר הלבנים שימשו בדרך כלל בבניית מערכת החללים (hypocaust) שנשאו את רצפות החדרים החמים בבתי המרחץ.
סוגי הטביעות
איננו יודעים מה היו הגורמים שהניעו את הצבא הרומי להטביע על חומרי הבנייה מחרס את סמלי היחידות שהשתמשו בהם. עובדה ידועה היא, כי חומרי הבנייה הוחתמו רק בחלקם וסביר להניח שהדבר נעשה כאקט תעמולתי על מנת להנציח את שם הלגיון לדורות הבאים. לטביעות החותם של הצבא הרומי שתי צורות אופייניות: עגולה ומלבנית. במרכז הטביעות העגולות מופיע לעיתים סמל הלגיון. לפעמים יש לטביעות המלבניות צורת tabula ansata ולפעמים יש בהן קישוטים, נוסף על הכתובת. בדרך כלל נחרתו, האותיות בתוך החותם, באופן שהן מופיעות על הלבנה בהבלטה, אולם פה ושם שימשה גם השיטה ההפוכה.
טביעות הלגיון העשירי פרטנסיס הן מן הטביעות הנפוצות ביותר על גבי לבנים ורעפים, בכולן האותיות בולטות. ידוע טיפוס אחד של טביעה עגולה, אולם מרבית הטביעות הן מלבניות ובכמה מקרים כמעט ריבועיות. הכתובות שנטבעו הן בלטינית. לכתובות בדרך כלל ארבעה מרכיבים: יוצא מן הכלל הוא הטיפוס שבו חסר שם הלגיון (LX).
עשרה נוסחים שונים היו בשימוש בכתובות הלטיניות שבטביעות, והם מפורטים להלן:
כרונולוגיה
כל הטביעות העגולות מופיעות בנוסח אחיד – LEG.X.F. קוטרן הממוצע הוא 8.5 ס"מ. מעל הכתובת ישנו דגם של אניית קרב ומתחתיה חזיר. בין האותיות G,X ו-F ישנן נקודות הפרדה בין ראשי התיבות של שם הלגיון. באופן כללי טביעות עגולות הן נדירות, ובר"ג קיבל את הרושם כי הם נטבעו רק על גבי רעפים. טביעות אלו תוארכו על ידי בר"ג לתקופה שבין חורבן בית שני ומרד בר כוכבא, לשנים 70–132 לספירה. הוא הסתמך על מחקר נוסף שלו שהוקדש לטביעות המשנה של הלגיון העשירי פרטנסיס על גבי מטבעות הוכיח, כי הן מפרק הזמן שבין המרד הגדול וסוף המאה הראשונה. החפירות בגבעת רם אישרו את התיארוך שנתן בר"ג לטיפוס זה שכן הטביעות העגולות נתגלו רק בשלב הראשון של בית היוצר. בחפירה בכלל, ובכבשנים בפרט נמצא שפע רב של טביעות הלגיון העשירי. בין עשרות הטיפוסים שהוטבעו על גבי הרעפים והלבנים בולטים במיוחד שני סוגי טביעות: הטביעות העגולות (איור: X), הנושאות דמות חזיר בר וגאלירה (סוג של ספינת מלחמה), המתוארכות לשלהי המאה הא' לספירה, נמצאו רק במכלול הכבשנים הקדום (K1-K5) ואילו הטביעות הכוללות גם את התואר אנטוניניאנה, בכתיב מלא או בקיצור, שתאריכן אינו מאוחר לקיסר קרקלה, כלומר, ראשית המאה הג' לספירה, נמצאו בכבשנים המאוחרים (K8-K6) בלבד.
הנוסחים המציינים את התואר "אנטונינה" (IIח'-ט') מיוחסים לראשית המאה הג' לספירה, שכן התואר "אנטונינה" שימש בתקופתם של הקיסרים קרקלה (217-212 לספירה) ואלאגבאלוס (222-218 לספירה). במאה הג' לספירה ניכרת המשכיות סגנוניות של הטביעות מן המאה הב' לספירה, אך הולכת ומתחזקת המגמה של הטביעות המרושלות, המצביעה על התנוונות הסגנון. תופעה זו מוכרת בעיקר מרמת רחל. בר"ג תארך את טביעות החותם מהחפירות בבית המרחץ ברמת רחל למאה השלישית, הוא מסתמך על המסקנות של החופר שישנו קשר סטרטיגרפי בין בית המרחץ וחדר נוסף שנבנו מעל מערכות קבורה הכוללות קרמיקה מהמאה השלישית, וכן כי ישנו פער בין חורבן האתר בסוף המרד הגדול ועד הממצאים המתוארכים לסוף המאה השנייה ואמצע המאה השלישית.
תפוצת חומרי הבנייה של הלגיון העשירי
לבנים ורעפים עם טביעות חותם של הלגיון העשירי נתגלו בירושלים וסביבתה, קיסריה וכן במקומות לא רבים בארץ ישראל בשימוש משני, להלן תפוצת המקומות שבהם נתגלו טביעות חותם של הלגיון העשירי על גבי לבנים ורעפים (בחלק מהם אף קיימת השערה כי הלגיון התמקם באותה נקודה למשך זמן מה):
האמן ומרגריטה (סדרת טלוויזיה)
האמן ומרגריטה (ברוסית: Мастер и Маргарита) היא סדרת פנטזיה טלוויזיונית, אשר נוצרה על ידי המפיק והבמאי הרוסי ולדימיר בורטקו עבור רשת רוסיה-1. הסדרה מבוססת על "האמן ומרגריטה" – ספרו עטור השבחים של הסופר מיכאיל בולגקוב. הסדרה, שציפיות גבוהות ליוו אותה כבר בשלבי פיתוחה, התקבלה היטב הן על ידי הקהל והן על ידי המבקרים וזכתה בפרס TEFI עבור עבודת הבימוי הטובה ביותר.
מעל שמי מוסקבה מרחף השטן המכונה "וולנד" שעושה עסקה פאוסטיאנית עם "האמן" – סופר שכתב ספר על חייו של ישו ועל כן נרדף על ידי הצנזורה הסובייטית האתאיסטית. וולנד חושף את החברה הרוסית בשנות שלטונו של סטלין במערומיה: חברה חשדנית, רודפת בצע, ביורוקרטית ומסואבת. במקביל מתאהב האמן במרגריטה. הסדרה מאופיינת בצילום ייחודי, כשמוסקבה של שנות ה-30 מוצגת בשחור-לבן ועירשלם מוצגת בצבעי אדום וצהוב, בעוד מעשי הקונדס של וולנד ומשרתיו מוצגים בצבעים.
תקציר עלילת הסדרה
במוסקבה של שנות ה-30 מופיע וולנד, השטן. הוא מתעניין באנשים ובחברה הסובייטית, כיצד היא מתקיימת בנפרד מאמונות דתיות. באגמי הפטריארך הוא פוגש את איש הספרות ויו"ר ארגון הסופרים המוסקבאי, ברליוז ואת המלחין איוואן ניקולאייביץ' בליבית, הדנים באפשרות לקיומו של ישו הנוצרי. וולנד מנסה לשכנעם שישו היה קיים ומספר להם את סיפור פגישתו של ישו עם פונטיוס פילטוס ושיחתם, אך בני שיחו לא מאמינים לו. ברליוז קם על מנת לחייג לממונים עליו ולדווח על האורח המוזר והלא קרוא שהגיע למוסקבה אך הוא נופל תחת רגלי החשמלית ומת. איוואן בליבית נלקח לבית משוגעים בעוד וולנד ממשיך לסייר במוסקבה ומחליט לצפות בתושבי מוסקבה בהצגה הנערכת בתיאטרון הוורייאטה.
עם אנשי החברה הסובייטית נמנים גם האמן ואהובתו מרגריטה. האמן, בן 38, כתב רומן על פונטיוס פילטוס שגזר את גזר דין המוות של ישו, אך הרומן נאסר להפצה בברית המועצות.
הפקה
הבמאי והתסריטאי ולדימיר בורטקו עיבד בעבר סיפור אחר של מיכאיל בולגקוב, את לב כלב כשהאמן ומרגריטה היה לעיבוד השני שלו. העבודה על הפקת הסדרה נמשכה זמן רב ותחילה לא הצליח להגיע להסכם בדבר רכישת זכויות היוצרים לצורך עיבוד לספר וזה הוסכם רק בשנת 2005 כששיתף פעולה עם ערוץ רוסיה-1.
אף שביקורת רבה ליוותה את שלבי ההפקה, הסדרה זכתה להצלחה רבה ולאחר ששודרה בערוץ רוסיה-1, ב-25 בדצמבר 2005 כבר צפו בה 40 מיליון איש.
אף שמוסקבה משחקת תפקיד חשוב בספר, הבמאי בחר לצלם את הסצנות של שנות ה-30 בסנקט פטרבורג ותירץ זאת בכך ש"סנקט פטרבורג של ימינו היא הרבה יותר דומה למוסקבה של תקופת סטלין מאשר מוסקבה של ימינו", הוא אמר. הסצנות המתייחסות לישו ופונטיוס פילטוס צולמו בבולגריה ובחצי האי קרים.
בורטקו התייחס לספר בזהירות רבה ונצמד מאוד לטקסט המקורי. הוא אף ציין ש"בולגקוב כתב את הספר כמעט כמו תסריט".
הבמאי לא אהב את קולו של אלכסנדר גליבין, השחקן המגלם את האמן ולכן קולו של השחקן לא נשמע לסדרה וקולו דובב בפועל על ידי סרגיי בזרוקוב, השחקן שגילם את ישו.
מזל רע דבק בסדרה והנושא העיקרי בסדרה הוא מוות בנסיבות מסתוריות, בעיקר בעקבות שורת מקרי מוות שהתרחשו לאחר צילומי הסדרה: ולנטין גאפט איבד את בתו בת ה-29, שהתאבדה זמן קצר לאחר הצילומים. ולרי זולוטוחין שגילם את בוסוי איבד את בנו בן ה-27 באותה דרך. קיריל לברוב שגילם את פונטיוס פילטוס נפטר באפריל 2007. אלכסנדר אבדולוב, שגילם את קרוביוב, בינואר 2008, בגיל 54. ולדיסלב גלקין שגילם את המלחין איוואן בליבית נמצא מת בנסיבות מסתוריות בדירה שכורה במוסקבה, בינואר 2010. בן 39 היה במותו.
פסקול
פסקול הסדרה נכתב על ידי המלחין איגור קורנליוק וכולל 14 רצועות. משך הפסקול כולו הוא 60:89 דקות.
אנטילים ליווארד
אנטילים ליווארד (בהולנדית: Benedenwindse Eilanden) הם החלק הדרומי ביותר באיי האנטילים הקטנים, שרשרת איים באזור הדרומי ביותר של הקריביים.
האיים יוצרים קשת איים והם שוכנים אל מול חופי ונצואלה.
האיים
האיים המרכיבים את האנטילים ליווארד
עודד שמשון
עודד שמשון (נולד ב-1949) הוא צלם ישראלי, משמש פרופסור לאמנות וצילום באוניברסיטת דרבי באנגליה ובמכללה האקדמית הדסה ירושלים. תערוכותיו הוצגו בארץ ובאנגליה.
ביוגרפיה
שמשון נולד בנהריה. שני הוריו הגיעו מגרמניה. למד בין השנים 1975 ל-1977 קולנוע ברמת גן. בשנת 1978 נסע לאנגליה ועבד שם תקופה קצרה כצלם. בין השנים 1980 ל-1983 למד בקולג' דרבישייר (היום אוניברסיטת דרבי), המשיך לתואר שני בין השנים 1986 ל-1988 בפוליטכניק בנוטינגהאם. בשנת 1988 סיים תואר שני בצילום ואמנות. בשנת 2004 מונה לפרופסור באוניברסיטת דרבי.
בין התערוכות שלו שהוצגו בארץ: "פלס מים" (מוזיאון רמת גן, 1999), "חצץ" (במשכן לאמנות עין חרוד, 2006), אבן שפה (גלריה הקיבוץ, 2006). בשנת 1984 זכה בפרס East Midlands Arts award.
יהודה מוסקאטו
רבי יהודה אריה (בן יוסף) מוסקאטו (נודע בשם "המוסקאטו", נולד: 1530 (לערך), באוזימו, אנקונה איטליה - נפטר: 30 בספטמבר 1589, במנטובה) היה רב, פילוסוף, משורר, דרשן, ומוזיקאי. מחבר הפירוש קול יהודה על ספר הכוזרי.
ביוגרפיה
מוסקאטו נולד באסימו שבאנקונה, אך בסביבות גיל 24, לאחר שהאפיפיור פאולוס הרביעי פרסם את בולת הגזירות קום נימיס אבסורדום, העתיק את מגוריו למנטובה, והתגורר בבית קרוב משפחתו 'מינצי ביריטארו'. במנטובה חבר לקבוצת חכמים, בהם בני משפחת פרובינצאלי, ובמיוחד לאח הבכור רבי משה פרובינצאלי, שהפך להיות רבו המובהק. ממנו למד תורה, אך ממנו גם קיבל את התמריץ, להשתלם בחוכמות החיצוניות, אשר רבי משה עצמו היה בעל ידע רב בהן.
מוסקאטו השקיע עצמו בלימוד, ובקיאותו בשפות, וידיעותיו בספרי הפילוסופיה ההיסטוריה היו לשם דבר. הוא שלט שליטה מליאה בעברית, ארמית, לטינית, איטלקית, יוונית וכן בתורת המוזיקה.
משמעות השם מוסקאטו
השם "מוסקאטו" (או: מוסקטו) הוא שם איטלקי ידוע, כשמו של שר ההשכלה והחינוך בימי נפוליאון בונפרטה, גראף פייטרו מוסקאטו. לרוב כינוי המוסף לשמו של חכם, בא לציין, את שם עירו, מולדתו או את עיסוקו. השם "מוסקאטו" אינו מזכיר כל מקום שהוא, מעברו של רבי יהודה. לפיכך הוצעו מספר סיבות להוספת השם "מוסקאטו" לשמו.
דרשנות
את עיקר פרסומו קיבל מוסקאטו בזכות יכולותיו כדרשן, וכמורה לדרשנים. אכן במאה ה-17, נודעו ביהדות איטליה, דרשנים חשובים כרבי יהודה אריה מודינה, רבי שמחה לוצאטו, ורבי עזריה פיגו, אך מוסקאטו היה ראש וראשון להם. הוא הפך את הדרוש למערכת רעיונות מתודית, אשר עד היום משמש ככלי הכנה, והדרכה, לדרשן היהודי המודרני. בספרו "נפוצות יהודה" הוא פרסם 52 דרשות, כמניין שבועות השנה, ודרשנים רבים משתמשים בדרשותיו, כבסיס לדרשותיהם. מוסקאטו שילב בדרשותיו את ידיעותיו התורניות הרבות, בצד השכלתו הרחבה, הוא השתמש באוצר מילים עשיר, ובלשון נופל על לשון.
.
בדרשתו ה-6, מצטט רבי יהודה מתוך מדרש שיר השירים,. ועל כך הוא מוסיף:.
עזריה מן האדומים
רבי יהודה היה איש אשכולות ורב צדדי בנטייתו ובידיעותיו. הוא שאף למזג בקרבו את האהבה העמוקה לתורת ישראל יחד עם חכמת העמים שחיבב. נטייה זו התבטאה גם בפולמוס סביב הספר מאור עיניים לרבי עזריה מן האדומים. בעוד חכמים רבים מאותה תקופה שלחו לר' עזריה אגרות מלאות השגות חריפות, וחלקם אף אסרו על קריאת הספר, הסתפק רבי יהודה בהבעת ביקורת מתונה והסתייגות מכמה מן הדעות שהובאו בספר, את הדברים הגיש לר' עזריה בתוך מכתב ידידותי ששלח לו.
מוזיקה
הירושלמי, מביא את סיפור האגדה הבא על דוד המלך. .
את אהבתו של מוסקאטו למוזיקה, ניתן לראות בעובדה שהקדיש את הדרשה הראשונה שבספר הדרושים שלו 'נפוצות יהודה' ("היגיון בכינור"), לפירוש אגדה זו.
בפירושו לספר הכוזרי, הוא מתייחס לחלוקה שעשה ריה"ל בין חכמת המוזיקה (התאוריה), לבין מלאכת המוזיקה (המעשה). התייחסותו זאת,  תואמת את התפיסה המקובלת בתרבות  ימי הביניים, לפיה הידיעה התאורטית, חשובה מהידיעה המעשית.
מרטון הימלר
מרטון הימלר (בהונגרית: Himler Márton; באנגלית: Martin Himler; פאסטו, 1 בספטמבר 1888 – לוס אנג'לס, 8 ביולי 1961 ) היה איש עסקים אמריקאי ממוצא יהודי-הונגרי, עיתונאי, אחר כך סוכן ה-FBI, לימים ראש הסניף ההונגרי של משרד השירותים אסטרטגיים של צבא ארצות הברית בדרגת קולונל. תפקידו היה אחרי מלחמת העולם השנייה לאסוף ולהסגיר את ההונגרים שהואשמו בפשעי מלחמה וברחו לאזור הכיבוש האמריקני בשטח הכבוש של הרייך השלישי הגרמני.
ביוגרפיה
הימלר נולד במשפחה יהודית גדולה בעיירה פאסטו בהונגריה. אביו ליפוט הימלר הפעיל בית מרזח. מרטון ניסה כמה דברים בהונגריה, אך לא סיים תיכון או תיכון מסחרי או בית ספר מקצועי. בגלל חוסר ההצלחה וחוסר התקווה החליט להגר לארצות הברית בגיל 19 בשנת 1907. בשנת 1913 הוא פתח עיתון דו שבועון בשם "יומן הכורים ההונגרי" (Hungarian Miners' Journal) שפורסם עד 1962. לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, ארגן גיוס תרומות לעזור למהגרים קומוניסטים, והיה בגלוי חסיד של ראש הממשלה (תקופה קצרה) מיהאי קארואי.
הוא הקים אתר כרייה במערב וירג'יניה (הימלר) בשנת 1917, אך המכרה היה לא כלכלי ורטוב לחלוטין. לאחר מכן הקים אתר כרייה חדש בשם הימלרוויל (משנת 1930 נקרא Beauty) במחוז מרטין הסמוך במזרח קנטקי. מטרתו הייתה לבנות יישוב כרייה הונגרי אידיאלי, בו הכורים ייהפכו לבעלי מניות. על אף שתנאי הכלכלה והדיור היו טובים יותר מהממוצע באזור, ההכנסות נותרו מתחת להכנסות הכורים במכרות שכנים. לאחר ההצלחה היחסית של השנה-שנתיים הראשונות, חברת הכרייה הגיעה לסף פשיטת רגל, בה מילאו תפקיד המדיניות העסקית הלקויה של הימלר והמשבר הכלכלי העולמי. מאות כורים ממוצא הונגרי חשו מרומים בשל קניית מניות החברה והתרוששותם. הימלר בביוגרפיה שלו קשר את הנפילה למשבר הכלכלי האמריקני. בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 התפזרו משפחות היישוב ההונגריות ברחבי אמריקה. בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 הוא עזר ל-FBI כשהתחייב לפקוח עין בארצות הברית על המוציאים לאור ועל העיתונאים ההונגרים של הימין הקיצוני. לאחר מכן מונה לראש המחלקה ההונגרית במשרד לשירותים אסטרטגיים, ה-OSS, בשנת 1944. הוא ביקר בבודפשט מספר פעמים, בהתחלה היה פרסונה נון גרטה, אפילו כתב העת שלו נאסר להפצה בהונגריה, אך אחר כך הפך לאיש עסקים הונגרי-אמריקאי מקובל. בעזרת קומוניסטים הונגרים שהתגוררו בחו"ל וכן בסיוע חומר בספרייה הלאומית על שם סצ'ני הורכבה רשימה של אנטי-קומוניסטים ימניים בעיקר. רשימה זו הורכבה על ידי הספרנית ההונגרייה-יהודייה אסתר ולדאפפל (בתו של יאנוש ולדאפפל). הימלר לקח את הרשימה איתו לארצות הברית. לאחר המלחמה, פושעי המלחמה (כמו: פרנץ סלשי, לאיוש סאס, פרנץ באש, אמיל סקווארי, פידל פאלפי, פטר היין, קלמן הובאי, לסלו באקי נאספו באזור הכיבוש האמריקאי בעזרת הרשימה לעיל תחת פיקודו של מרטון הימלר. שמות נוספים ברשימה היו קארוי ברגפי, מיהאי קולושווארי-בורצ'ה, אישטוואן אנטל, פרנץ קיש ועוד. למעט גוסטב הניאי כל האחרים הוחזרו להונגריה על ידי צבא ארצות הברית כדי לעמוד למשפט. מסופר שהימלר לקח את הנאשמים לבית הטרור בשדרת אנדראשי 60 בבודפשט והעביר אותם לידי גאבור פטר. רבים מקרובי משפחתו של הימלר נרצחו במחנות הריכוז.
מתוך הרשימה: פרנץ סלשי, לאיוש סאס, פרנץ באש, פידל פאלפי, פטר היין, קלמן הובאי, לאסלו באקי, קארוי ברגפי, מיהאי קולושווארי-בורצ'ה, אישטוון אנטל, פרנץ קיש ועוד.
נמצאו כולם כפושעי מלחמה, נידונו למוות בתלייה למעט פרנץ קיש (שנכלא) והוצאו להורג בשנת 1946 (למעט אישטוואן אנטל שעונשו הומתק למאסר עולם).
יצוין שיותר מעשור לאחר המלחמה, המהגרים מהונגריה, באמצעות העיתונות ההונגרית בארצות הברית, ביקרו ברעשנות את פעילותו של מרטון הימלר ואנשיו. כמה עדים טענו כי האסירים עברו התעללות, חפצי הערך שלהם נלקחו. היו שהגישו תלונה לרשויות ארצות הברית נגד יחידתו של הימלר.
משפחתו
אחיינו היה פאל קיראיהדי.
Shades of Deep Purple
Shades of Deep Purple (מאנגלית: גוונים של סגול עמוק) הוא אלבום הבכורה של להקת הרוק הבריטית דיפ פרפל שיצא לאור בארצות הברית ביולי 1968, ובבריטניה בספטמבר 1968.
בבריטניה לא זכה האלבום לתשומת לב רבה, ונמכר בתחילה בעותקים מועטים; בארצות הברית לעומת זאת, זכה האלבום להצלחה רבה, דבר שתרם בסופו של דבר להצלחת האלבום גם בבריטניה.
כתיבה והקלטות
"דיפ פרפל" נקראה בתחילה "Roundabout", על פי הצעתו של כריס קורטיס, שהיה מתופף להקת המחפשים, ועתה שימש כמנהל הלהקה. החזרות לאלבום החלו בחודש פברואר, כשחברי הלהקה שכללו באותו הזמן את: ריצ'י בלקמור, ג'ון לורד, איאן פייס וניק סימפר, צירפו את רוד אוונס כסולן, לאחר שעבר מספר אודישנים. הם החלו להקליט שירים שכתב בלקמור קודם לכן באותה שנה, כגון: "And The Address" ו"Mandrake Root". (השיר "Mandrake Root" היה גם שמה של הלהקה שבלקמור ניסה להקים קודם לכן בגרמניה).
מנהל הלהקה, כריס קורטיס, הביע את רצונו שהלהקה תבצע גרסת כיסוי לאחד משירי הביטלס, והשיר שנבחר היה Help!, שהפך בידיהם משיר באורך שתי דקות, ליצירה בת שש דקות. קטע המוזיקה "Mandrake Root" שבהתחלה תוכנן להיות קטע אינסטרומנטלי, קיבל מילים. השיר "I'm So Glad" שבמקור נכתב על ידי סקיפ ג'יימס, קיבל תוספת כששתי הדקות מיצירתו המפורסמת של המלחין הרוסי ניקולאי רימסקי-קורסקוב, שחרזאדה, התווספו כהקדמה לשיר ונקרא "Prelude: Happiness". שירו של בילי רוברטס "Hey Joe", קיבל בטעות קרדיט על שמם של "דיפ פרפל" באלבומים המקוריים, אך תוקן באלבומים החדשים שהוצאו לאור מאוחר יותר. רוברטס שהיה חבר בלהקתו של ג'ימי הנדריקס, The Jimi Hendrix Experience כתב את השיר בשנת 1965 בסגנון גראז' רוק, והשיר קיבל בידי הלהקה סגנון רוק כבד ובלוז רוק.
לאחר שהסכימה הלהקה על רשימת החברים שלה, ביקש בלקמור מחברו, דרק לורנס, שיפיק עבורו את האלבום. לורנס שהיה בעל חברת תקליטים עצמאית שהפיקה סינגלים בארצות הברית, הוזמן על ידי בלקמור לבחון מקרוב את התנהלות הלהקה, וזה התרשם עמוקות ונתן את הסכמתו.
באותו הזמן שינתה הלהקה את שמה מ"Roundabout" ל"Deep Purple" שהיה השיר האהוב על סבתו של בלקמור. לאחר מספר הופעות קטנות בסקנדינביה, חזרה הלהקה לאנגליה, והיא הוחתמה על ידי חברת התקליטים "Tetragrammaton's". במאי 1968, נכנסו חברי הלהקה לאולפני "Pye" והקליטו את האלבום, כשאורכם של חלק מהשירים קוצץ.
הצלחת האלבום
האלבום יצא לאור בארצות הברית ביולי 1968, שם זכה להצלחה אדירה. חוסר הרצון של חברת התקליטים לשחרר את "!Help" כסינגל, התברר כרעיון מוצלח: הסינגל החלופי ששוחרר - "Hush" - זכה להצלחה עצומה והושמע ברדיו בכל רחבי ארצות הברית, והגיע למקום ה-4 במצעד הבילבורד הוט 100 האלבום הגיע למקום ה-24 במצעד הבילבורד, יותר מכפי שחברת התקליטים עצמה חזתה.
לאחר חוסר ההצלחה, ניסתה הלהקה לקדם את עצמה בעזרת הופעות עבור ה-BBC, כמו כן, ערכה הופעות בפאבים ופסטיבלים שונים ברחבי אנגליה, אך באופן כללי היא לא זכתה להכרה ציבורית במדינתם. בריאיון למגזין "Beat Instrumental Magazine" הסביר קלידן הלהקה ג'ון לורד:
באוקטובר יצאו חברי הלהקה לארצות הברית, והודות ללהיטם הגדול "Hush", תשומת הלב הייתה בניגוד מוחלט למה שהם קיבלו במדינתם: הלהקה ניגנה בעשרות הופעות, פסטיבלים וברים ואפילו באחוזת פלייבוי לצד יו הפנר. ההצלחה האדירה לה זכו בארצות הברית, סייעה להם בסופו של דבר לזכות בהכרה ציבורית גדולה גם בבריטניה.
מיקומים במצעדים:
ביקורת
בארצם קיבלה הלהקה ביקורות צוננות, וההתלהבות בה התקבל האלבום בארצות הברית, לא הרשים את הקהל הבריטי. אולם באופן כללי, קיבל האלבום ביקורות חיוביות. ברוס הדר (Bruce Eder) מאתר AllMusic שיבח את האלבום, וכתב כי "על אף מגרעותיו, הוא חתיכת אלבום" ("a hell of an album"), והעניק לאלבום ציון של 4 כוכבים מתוך 5.
רשימת השירים
צד א'
צד ב'
יחסי הונג קונג–צ'ילה
יחסי הונג קונג–צ'ילה הם יחסי החוץ בין הונג קונג לצ'ילה.
היסטוריה
היחסים הדו-צדדיים בין צ'ילה להונג קונג החלו באמצע המאה ה-19. לפני מלחמת האזרחים האמריקאית עבדים אפריקאים הועסקו רבות בחוות ברחבי אמריקה הדרומית ודרום ארצות הברית. עם זאת, כאשר תנועות הביטול והאמנציפציה הביאו לביטול העבדות ברחבי העולם החדש מאז אמצע המאה ה-19, בעלי חוות באזור התמודדו לפתע עם מחסור חריף בכוח העבודה. על מנת למלא את המשרות שהשאירו עבדים שחורים משוחררים, החלו בעלי החוות לחפש באסיה כוח עבודה זול, והחלו לייבא עשרות אלפי מהגרי עבודה מהודו ומהפרובינציות הדרומיות של סין כמו גואנגדונג ופוג'יאן. כנמל בינלאומי חופשי תחת שלטון בריטניה, הפכה הונג קונג בהדרגה לשער העיקרי של מהגרי העבודה הסינים לאמריקה, וצ'ילה הייתה לעיתים קרובות הרגל הראשונה במסעם ליבשת אמריקה. מרבית ה"קולים" הסינים היו ממשיכים במסעם לאחר שהגיעו לצ'ילה ובסופו של דבר עבדו בחוות בקובה, פרו וכו', אך עם זאת התהליך הוליד נתיב שילוח משגשג בין הונג קונג לצ'ילה, מכיוון שצ'ילה הייתה תחנת העברת מפתח לעובדים הסינים.
בסוף המאה ה-19, בריטניה החלה לאסור על הובלת עובדים סינים ליבשת אמריקה מנמלים שתחת שליטתה, בין השאר מכיוון בשל הלחץ הבינלאומי שהופעל על לונדון לאסור את סחר ה"קולים", שהיה מעצם טבעו, לא פחות מעבדות. מכיוון שכך, מקאו החליפה במהרה את הונג קונג כמוקד המסחר בקוליות בדרום סין.
עם זאת, הקשרים בין הונג קונג לצ'ילה לא הסתיימו בכך. הסיבה לכך היא שצ'ילה הייתה מעצמה ימית מרכזית בחצי הכדור המערבי בסוף המאה ה-19. בשנת 1898 הושקה ה-Baquedano, ספינת הקרב החדשה והמודרנית ביותר של הצי הצ'יליאני באותה תקופה, והיא הובילה צי מסיבי להפליג במסע חוצה האוקיינוס השקט בשנה שלאחר מכן. על פי תוכניתו, הצי הצ'יליאני האימתני אמור היה לבקר ביפן, בשנגחאי, בהונג קונג, ואז לפנות דרומה לכיוון סינגפור וסידני באוסטרליה.
ב-3 בנובמבר 1900 הגיעה סוף סוף הארמדה הצ'יליאנית להונג קונג. עם זאת, אחד מהמלחים שלה בשם קרלוס קרוג בונן חלה לפתע מאוד זמן קצר לאחר הגעתם ומת בבית חולים ימי מקומי ארבעה ימים לאחר מכן. בונן נקבר בבית הקברות הקתולי של סנט מייקל בהאלי ואלי, וסיפורו הוקלט במוזיאון הימי של הונג קונג.
היחסים כיום
כיום צ'ילה היא כבר לא מעצמה ימית, עם זאת, צ'ילה והונג קונג נותרו קשורות זו לזו בדרכים מסוימות. לדוגמה, הדיקטטור הצ'יליאני אוגוסטו פינושה שאב די הרבה תובנות מהונג קונג כשהוא דחף את תוכנית הפיתוח הכלכלי שלו, ואף קיימות שמועות שהיו לו פיקדונות זהב סודיים שהוחבאו בבנקים בהונג קונג ושנחאי.
כיום, נותר פוטנציאל רב לשיתוף פעולה כלכלי ומסחרי בין צ'ילה להונג קונג, מכיוון ששתי המדינות חברות ב-APEC. הונג קונג וסנטיאגו להוטות לקדם את יחסי המסחר שלהן. למשל, בשנת 2012 שתי הממשלות חתמו על הסכם סחר חופשי (FTA) שנכנס לתוקף באוקטובר 2014.
יחסי סחר
צ'ילה היא שותפת הסחר השלישית בגודלה של הונג קונג באמריקה הלטינית. המסחר בסחורות בין צ'ילה והונג קונג הסתכם ב-14.8 מיליארד דולר בשנת 2018. במונחים של סחר בשירותים, צ'ילה היא שותפת הסחר השלישית בגודלה של הונג קונג באמריקה הלטינית, עם סחר ושירותים הבילטרליים אשר הסתכם ב-1.3 מיליארד דולר בשנת 2012.
בן-ציון כרמל
בן-ציון "בנץ" כרמל (1936–1997) היה פוליטיקאי ישראלי, שכיהן כשגריר ישראל בקזחסטן, מזכיר מועצת הפועלים בבאר שבע, וסגן ראש העיר באר שבע. כמחזיק תיק התרבות בעיר קידם את הקמתם של מועדון השחמט העירוני, בת-דור באר שבע, תיאטרון באר שבע והסינפונייטה הישראלית באר שבע. בשנת 1997 זכה באות יקיר באר שבע.
ביוגרפיה
כרמל נולד וגדל בתל אביב. בוגר הגימנסיה הרצליה במגמת חקלאות והיה חבר בתנועת הצופים. בשנים 1959–1965 מונה על אגף התעסוקה והקליטה במשרד העבודה במחוז הדרום.
בקיץ 1972 בהיותו יו"ר האגודה לתרבות וחברה בבאר שבע יזם כרמל פרויקטים רבים. ביחד עם השחקניות נעמי בלומנטל, מרגלית סטנדר וזכריה לירז, את הקמת "בימת באר שבע", שלימים הפכה לתיאטרון באר שבע. בשנת 1973 יזם את הקמת התזמורת הקאמרית (לימים הסינפונייטה הישראלית באר שבע), את מועדון השחמט באר שבע ביחד עם אליהו לבנט ואת בת-דור באר שבע ביחד עם עליזה וולף.
בבחירות לרשות עיריית באר שבע בנובמבר 1978 התמודד כרמל לראשות העיר כנציג מפלגת המערך והפסיד לראש העיר המכהן אליהו נאווי. הוא קיבל 7472 קולות (20.99ֵ%) והרשימה שלו קיבלה 5 מנדטים במועצת העיר. נאווי שחבר לרשימת "לתמורה" הבלתי מפלגתית קיבל 14888 קולות (41.82%) ורשימתו זכתה ב-9 מנדטים.
בבחירות לרשות עיריית באר שבע בתחילת 1989 התמודד כרמל לראשות העירייה כנציג מפלגת המערך וקיבל 8999 קולות שהם 24.0% מהקולות. הרשימה שלו קיבלה 8211 קולות, שהקנו לו 5 מנדטים במועצת העיר. הוא הפסיד ליצחק רגר מהליכוד שזכה בראשות העיר עם 22,648 קולות (60.3%).
שר החוץ שמעון פרס מינה אותו ב-1993 לשגריר ישראל בקזחסטן הראשון.
בשנת 1997 הוענק לכרמל עיטור יקיר באר שבע.
הנצחה
שדרות בנ"ץ כרמל, הן קטע הדרך ממחלף חטיבת הנגב המוביל לאנדרטת הנגב, לבית הלוחם באר שבע ולשכונת רמות. הן מסתיימות בצומת שדרות אורי צבי ודרך אביטל אביגדור.
אביבה ליכטבלאו-בלס
אביבה בלס ליכטבלאו (נולדה ב-25 באוקטובר 1943) היא ספורטאית עבר ישראלית. כאתלטית, הייתה אלופת ישראל (1963) ופעמיים סגנית אלופת המכביה (השמינית 1969 והתשיעית 1973) בהדיפת כדור ברזל. כשחקנית כדורסל, הובילה את קבוצת מכבי תל אביב ל-9 אליפויות מדינה ו-11 גביעי מדינה וכן השתתפה עם קבוצתה במשחקי גביע אירופה לאלופות. הייתה שחקנית נבחרת ישראל וקפטן הנבחרת בשתי קדנציות. נבחרה להיכל התהילה של כדורסל הנשים בישראל. כשחקנית ברידג' היא בדרגת רב אמן.
ביוגרפיה
בלס ליכטבלאו נולדה לשני אתלטים מצטיינים, פרידה ליכטבלאו (ברסון) אלופת המכביה הראשונה והמכביה השלישית וסגנית אלופת המכביה השנייה בזריקת דיסקוס, הייתה אלופת ישראל בזריקת דיסקוס במשך שנים רבות וחברת המשלחת האולימפית ללונדון, אשר בוטלה ברגע האחרון. דוד ליכטבלאו, הגיע ארצה למכביה השנייה כאצן למרחקים קצרים והיה אחד הרצים הבולטים בארץ. עם פרישתו היה שופט באתלטיקה קלה.
בצעירותה הייתה ליכטבלאו אתלטית מצטיינת בהדיפת כדור ברזל ובזריקת דיסקוס, אך עד מהרה עברה למשחק הכדורסל והייתה לאחת מהשחקניות הבולטות בישראל בשנות השישים והשבעים.
קריירה באתלטיקה
במכביה השישית שנערכה בשנת 1961 זכתה בלס-ליכטבלאו במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.85 מטר, אחרי אילה חצרוני שקבעה שיא מכביה חדש של 12.92 מטר ואולגה וינטנברג (12.27 מטר).
במכביה השמינית שנערכה בשנת 1969 זכתה בלס-ליכטבלאו במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.89 מטר, אחרי מירה בולבה (11.92 מטר) ולפני ליאורית דניאל (11.65 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1970 זכתה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.77 מטר, אחרי ליאורית דניאל מהפועל ירושלים (11.80 מטר) ולפני מירה בולבה מהפועל עמק חפר (11.45 מטר).
קריירה בכדורסל
בלס-ליכטבלאו שיחקה בקבוצת הפועל רמת גן עד שנת 1960. בשנים 1961 ו-1962 זכתה באליפות צה"ל ביחד עם פיקוד מרכז. בשנים 1960–1976 שיחקה בתפקיד סנטרית (גובה 1.78 מטר) בקבוצת מכבי תל אביב איתה זכתה, ב-9 אליפויות מדינה (מתוך 11 שבהן זכתה הקבוצה) וב-11 גביעי מדינה (מתוך 12 שבהן זכתה הקבוצה). שחקנית נבחרת ישראל בכדורסל 1968, שחודשה לאחר הפסקה בת 18 שנים (הראשונה בשנת 1950). כיהנה בתפקיד קפטן הנבחרת בשנים 1972 ו-1976.
קריירה בברידג'
בלס-ליכטבלאו החלה לשחק ברידג' בעשור החמישי לחייה לאחר שהתאלמנה. משחקת במועדון ויצו פתח תקווה. בעלת דרגת רב אמן.
תארים והישגים
על הישגיה נכנסה בלס-ליכטבלאו להיכל התהילה של כדורסל הנשים ישראל.
שלוש דקות של נצח
שלוש דקות של נצח הוא ספר מאת אלון אמיר, שנכתב בשנת 2017. הספר מהווה יומן מסע אל מה שנראה כעולם של זוהר, אך מתברר שמאחורי הקלעים התדמית והקלישאות הרווחות בקרב הציבור הרחב, חברי משלחת ישראל לאירוויזיון, מוצאים עצמם במצבים מסכני חיים.
הספר חושף את אחורי הקלעים של האירוויזיון – אירוע המוזיקה הגדול בעולם. הוא מציץ אל הפוליטיקה הפנימית שמתרחשת בישראל בכל הקשור לתחרות, לפוליטיקה העולמית, לשחיתויות, לרומנים ולמה שקורה בחדרי חדרים. זוהי הפעם הראשונה בעולם שספר כזה נכתב מתוך חוויות אישיות של משתתף פעיל בתחרות.
הספר מסופר מנקודת מבטו של אלון אמיר, אשר לקח חלק במספר רב של תחרויות אירוויזיון, הוא שימש מספר פעמים כדובר המשלחת הישראלית, הסלובקית והבלארוסית. כמו כן, שימש כשופט בינלאומי פעמים רבות בקדמי אירוויזיון במספר מדינות באירופה. לספר יצא גם ספר המשך ב-2022 בשם "זה מה יש".
תקציר
ינאי טננבאום, איש יחסי ציבור ומי ששימש בעבר כמה פעמים כדובר המשלחת הישראלית לאירוויזיון, מתבקש לקחת חלק בתחרות שתתקיים בבאקו, אזרבייג'ן, מדינה מוסלמית עם גבול פתוח לאיראן. במסגרת העבודה על התחרות עם הזמרת ירדן עוז, השניים עוברים מסע ארוך ומפותל, הכולל פוליטיקות פנים מערכתיות בישראל, וחווים על בשרם מה המשמעות של להיות ישראלים המייצגים את מדינתם מול אירופה. המשתתפים במשלחת מאפשרים לעצמם להישאב אל תוך רומנים, לשתות את עצמם לדעת ותוך כדי מצליחים, בדרכם הייחודית והוולגארית, להקסים את הסובבים אותם.
המלצות
מספר אמנים וכוכבי אירוויזיון כתבו המלצות על הספר, בין היתר ניתן למצוא את מירה עווד, דנה אינטרנשיונל, מורן מזור, אחינועם ניני, שירי הדר (איזבו), אן-מארי דוד, משה דץ, אילנית, אורנה דץ, סאניה ווצ'יץ', שריל בייקר ועוד.
הספר בעולם
לספר מהדורה באנגלית שתורגם על ידי המתרגמת שרון זינגר בשם Three Minutes of Eternity. במרץ 2021, לקראת אירוויזיון 2021, יצא הספר לאור גם בשפה ההולנדית.
בן נלסון
ארל בנג'מין נלסון (באנגלית: Earl Benjamin Nelson; נולד ב-17 במאי 1941) הוא פוליטיקאי לשעבר אמריקאי, שכיהן כמושל נברסקה ה-37 בשנים 1991–1999, ולאחר מכן היה נציגהּ בסנאט של ארצות הברית. כיאה לחבר המפלגה הדמוקרטית ממדינה אדומה, היה נלסון מהשמרנים בקרב הסנאטורים הדמוקרטים, ופעמים תכופות אף הצביע נגד מדיניות מפלגתו.
ביוגרפיה
ארל בנג'מין נלסון נולד בעיר מקוק (McCook) השוכנת בדרום-מערב נברסקה. הוא בנם היחיד של בירדלה ובנג'מין ארל נלסון. בשנת 1963 השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת נברסקה – לינקולן, כעבור שנתיים קיבל תואר שני במנהל עסקים וב-1970 השלים לימודי תואר שני במשפטים – כולם באותה האוניברסיטה. אחרי שתמו לימודיו הגבוהים בבית הספר למשפטים בלינקולן, החל לעבוד כעוזר ליועץ המשפטי של קבוצת "ביטוח לאומי מרכזי" (Central National Insurance) באומהה. לאחר שנים אחדות בעסק, ב-1975 מונה בידי מושל נברסקה למנהל ביטוח המדינה. לאחר שהממשל התחלף, שב נלסון לעבודתו בקבוצת "ביטוח לאומי מרכזי" כסגן נשיא החברה ובסופו של דבר כנשיא.
כאשר פתח בקריירה פוליטית, נלסון הצטרף אל המפלגה הדמוקרטית. ב-1986 היה יושב ראש מסע הבחירות לתפקיד המושל של ראשת עיריית לינקולן הלן בוסאליס. עם זאת, בבחירות הכלליות הפסידה בוסאליס למועמדת הרפובליקנית קיי אור. בשנת 1990 התמודד נלסון לראשונה לתפקיד ציבורי. בבחירות לתפקיד מושל נברסקה, גבר על המושלת הרפובליקנית המכהנת קיי אור בפער בן 4,030. הוא נבחר מחדש ב-1994 עם 74% מקולות הבוחרים, פער הניצחון הגדול ביותר עבור מושל בנברסקה בחצי המאה שחלפה, חרף שהתחוללה באותן בחירות אמצע.
בתקופת כהונתו קיצר נלסון את ההוצאות הממשלתיות ב-64% יחסית לממשלהּ של קיי אור, הציג רפורמה לריסון הפשע דרך "חוק הרחובות הבטוחים" ו"חוק הפשע הקטיני" ותמך במיסוד חקיקות למען משפחות בעלות הכנסה-נמוכה. הוא גם הפחית מסים עבור למעלה מ-400 אלף משפחות עם הכנסה בינונית בנברסקה. כמושל, נקט נלסון במספר עמדות שמרניות כיאה להיותה של נברסקה מדינה הנוטה לימין הפוליטי. לראיה, הוא דחף לכינון רפורמה במערכת הרווחה של נברסקה לפני שנעשתה ברמה הלאומית, והתנגד למאמצי ממשל הנשיא ביל קלינטון לרפורמה במערכת הבריאות הפדרלית. ב-1996 התמודד לסנאט של ארצות הברית עם פרישתו של ג'. ג'יימס אקסון. הוא הפסיד לצ'אק הייגל.
ב-27 בדצמבר 2011 הכריז על פרישתו מהחיים הפוליטיים לקראת הבחירות ב-2012. בינואר 2013, עם התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית, עזב את הסנאט. ב-24 באפריל 2020 הביע תמיכה במועמדותו של סגן הנשיא לשעבר ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית.
ולטר בראק
ולטר בראק (בגרמנית: Walter Brack; 20 בנובמבר 1880 - 19 ביולי 1919) היה שחיין גרמני, אלוף האולימפי הראשון בסגנון גב, בעל 2 מדליות ושיאן עולם.
ביוגרפיה
בראק נולד בברלין.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) זכה בראק במדליית זהב ובמדליית כסף. מדליית זהב במשחה ל-100 יארד גב בתוצאה של 1:16.8 דקות, לפני חבריו לנבחרת גאורג הופמן וגאורג זכריאס ובמדליית כסף במשחה ל-440 יארד חזה, אחרי חברו לנבחרת זכריאס שקבע תוצאה של 7:23.6 דקות ולפני הנרי ג'יימיסון הנדי מארצות הברית.
בשנת 1919 נפטר בראק בעיר הולדתו.
בוריס גורביץ'
בוריס מקסוביץ' גורביץ' (בדנית: Бори́с Ма́ксович Гуре́вич; 23 במרץ 1931 – 10 בינואר 1995) היה מתאבק יהודי סובייטי, אלוף אולימפי (הלסינקי 1952) פעמיים אלוף עולם (1954, 1958), פעמיים אלוף ברית המועצות (1950, 1955).
ביוגרפיה
גורביץ' נולד במוסקבה וגדל בקופנהגן. מילדות התאמן והתחרה בענף התעמלות מכשירים. בגיל 17 ער להתחרות בהיאבקות בסגנון יווני-רומי. בגיל 18 זכה באליפות מוסקבה ובגיל 19 - באליפות ברית המועצות.
אלוף אולימפי
בשנת 1952 גורביץ' צורף לסגל נבחרת ברית המועצות לאולימפיאדת הלסינקי. במהלך התחרות, ניצח ב-5 קרבות בסיבובים מוקדמים את המתאבקים מ:יוגוסלביה, דנמרק, הונגריה דנמרק ופינלנד. בקרב הגמר התחרה מול יריב מאיטליה. הצליח לנצח אותו בשניות האחרונות של הקרב וזכה במדליית הזהב. גורביץ הוא למעשה האלוף האולמפי הראשון מברית המועצות בענף ההיאבקות.
אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בנאפולי, איטליה באפריל 1953 זכה במקום ראשון, כאשר ניצח בקרב הגמר יריב מטורקיה. ב-1958 זכה שוב באליפות העולם, אשר נערכה בבודפשט.
מאמן
בשנת 1963 סיים גורביץ' את השתתפותו בתחרויות. הוא הפך למאמן ואימן בעיקר סטודנטים במוסדות להשכלה גבוהה.
הפסק (הלכה)
בהלכה, הפסק הוא ביטוי למצב בו יש המתנה פסיבית או שנעשית פעולה אקטיבית זרה בזמן עשיית מצווה, לדוגמה המתנה משמעותית בין ברכה על מאכל לבין אכילתו.
הפסקים מפורסמים
ה'הפסק' המפורסם ביותר הוא בין ברכת 'נטילת ידיים' לברכת 'המוציא' ולאכילת הלחם (או החלה בסעודת שבת). למעט קהילת יוצאי תימן, כל הקהילות נוהגות שלא לדבר במילים מפורשות, למעט - "העבירו מלח", עד לאכילת הלחם. בחלק מהקהילות נוהגים שקט מוחלט. אם כי מעיקר הדין מותר להפסיק בין הנטילה להמוציא.
בעת התפילה ישנם חלקים שבהם ההלכה קובעת שאסור 'הפסק' - ומאפשרת זאת רק במקרים קיצוניים של סכנה וכדומה. המשנה במסכת ברכות מדברת על איסור דיבור מרגע שמתחילים בברכות לקראת קריאת שמע ובהמשך עד סיום תפילת עמידה. בגלל הרצון "לסמוך גאולה לתפילה" - כלומר שברכת הגאולה תסתיים ומיד תתחיל תפילת העמידה, ישנם מנהגים שונים באשר לאמירת פיוטים ותוספות לתפילות עתיקות אלו. משום כך, לדוגמה, יש הנוהגים (מנהג ארץ ישראל) שלא לומר בשבת את פסוקי השבת והחג לפני תפילת העמידה בימים אלו.
מה נחשב להפסק
הפוסקים דנים, בגדר מה בדיוק נחשב להפסק. יש שסוברים, שהפסק נחשב כל דבר המפסיק את הדבר שהיה קודם מכיוון שלא ניתן לעשותם יחד, ובכך הם מסבירים את החילוק שמבואר במסכת חולין בין אדם הנוטל מים אחרונים כדי לברך ברכת המזון, שמכיוון שברכת המזון היא הפסק לסעודה - שהרי לא ניתן לברך ולאכול כאחד, לכן אדם האומר "הביאו מים אחרונים ונברך" הפסיק את סעודתו, ואם רוצה לחזור ולאכול חייב לברך ברכה ראשונה, אבל אדם השוחט בעלי חיים, ומכסה את דמו, אין הדבר נחשב להפסק אם רוצה לשחוט שוב עוד בעל חיים, ואין הוא צריך לחזור ולברך, כיוון שהוא יכול עדיין לשחוט ביד אחת ולכסות את הדם ביד שנייה. לפי זה, נמצא לכאורה, שאדם המתפלל באמצע הסעודה, נחשב הדבר להפסק, והוא צריך לברך שוב.
יש שהסבירו את דברי הגמרא בדרך אחרת; ברכת המזון נחשבת להפסק רק מפני שהיא מפסיקה את האכילה; לעומת זאת, כיסוי הדם אינו מסמל את הפסקת השחיטה, אלא אדרבה כיסוי הוא צורך השחיטה.
המפסיק בין שתי מצוות
הראשונים נחלקו, גם האם שחיטה מפסקת בין כיסוי הדם האחד למשנהו, ואם צריך לברך במקרה שהפסיק ביניהם. יש שכתבו שכשם שאין הכיסוי מפסיק בין שחיטה לשחיטה כך אין השחיטה מפסקת בין כיסוי הדם למשנהו ויש שסוברים, שבעוד שכיסוי הדם אינו מסמל את הפסקת השחיטה, אלא אדרבה כיסוי הוא צורך השחיטה, הרי שהשחיטה אינה מצורכי הכיסוי והיא מפסיקה ביניהם.
בנושא זה נחלקו עוד הראשונים, אם שיחה בין שחיטה לשחיטה נחשבת להפסק ומצריכה לברך שוב. הרי"ף סובר, שדווקא השח בין תפלין של יד לתפילין של ראש חוזר ומברך, מכיוון שהן שתי מצוות שאינן מעכבות זו את זו, ולכן כאשר אדם מפסיק ביניהן בדיבור, הוא גורם לכך שהן יחשבו לשני מעשים שונים, אך אדם המפסיק בין אותה מצווה עצמה, כמו המפסיק בקריאת הלל בין פרק לפרק, אינו חוזר ומברך.
אך הרמב"ן ורבינו יונה סוברים שגם כאשר מדובר בשתי מצוות נפרדות, תלוי הדבר: אם מדובר בשתי מצוות ששתיהן מוטלות על האדם כחובה, כמו תפילין של יד ותפילין של ראש, אסור לו להפסיק ביניהן, ולכן אם הפסיק יחזור ויברך; אבל בשתי מצוות שהוא לא חייב לעשותן, כמו שחיטה שאם אינו רוצה יכול לא לשחוט ולא לאכול, לא ניתן לומר שאסור לו להפסיק, וממילא גם לא ניתן לומר שאם הפסיק חייב לחזור ולברך, כשם שהסח באמצע הסעודה אינו חייב לחזור ולברך ברכת המוציא.
למידת חיזוק מרובת סוכנים
למידת חיזוק מרובה סוכנים (באנגלית: Multi-Agent Reinforcement Learning (MARL)) היא תת-תחום של למידת חיזוק, ונמצאת על קו התפר בין בינה מלאכותית למערכות מרובות סוכנים (אנ'). מחקר בתחום מתמקד בהתנהגותם של סוכנים המתקיימים במקביל בסביבה משותפת. כל סוכן עושה פעולות לקידום האינטרסים שלו; בסביבות מסוימות אינטרסים אלו מנוגדים לאינטרסים של סוכנים אחרים, וכיוצא מכך נוצרת דינמיקה קבוצתית מורכבת.
דונימיים
אורכם יכול לעלות על 60 סנטי מטרים, והם בעלי ראשים גדולים ופיות בשרניים שמתחתיהם כמה זיזים, עיניים גדולות מותאמות לחשיכה וקרני סנפיר ארוכים מתחת לחזם. סנפירי השת יוצרים רצועה עד לזנב הדק, וסנפירי החזה שלהם קטנים.
מינים אלו מצויים בעיקר בחופי האוקיינוס האטלנטי וחלקם עולים לשפכי נהרות שונים. חלק מהמינים מצויים בחופי הים התיכון. הם חיים במים רדודים ומסתתרים במשך היום בין הסלעים, מעדיפים לצוד בלילות דגים ויצורי ים שונים.
מאזדה RX-8
מאזדה RX-8 היא מכונית ספורט בתצורת 4 דלתות, מתוצרת יצרנית המכוניות היפנית מאזדה אשר יוצרה בין השנים 2003–2012.
ממאפייני "מאזדה RX-8"
ה"מאזדה RX-8" מאופיינת במנוע ונקל רוטורי.
מאזדה הציגה בארצות הברית מנוע רוטורי בשנת 1971. הדגם הראשון של מאזדה שיוצר עם מנוע ונקל היה המאזדה קוסמו אשר יוצרה בין השנים 1967-1995. המנוע אופיין על ידי 2 רוטור מסוג RENESIS (מנוע ונקל של חברת מאזדה).
לוחות גוף ה-RX-8 היו עשויות מאלומיניום ופלסטיק אשר שולבו במארז הגוף שהיה עשוי מפלדה.
בשנת 2004 התחילה חברת מאזדה בשיווק הדגם RX-8 בצפון אמריקה.
בשנת 2004 דגם "מאזדה RX-8" עלה לשלב הגמר בתחרות מכונית השנה בצפון אמריקה בדרוג "רכב השנה".
ויקטור קמפנרטס
ויקטור קמפנרטס (באנגלית: Victor Campenaerts; נולד ב-28 באוקטובר 1991) הוא רוכב אופני כביש בלגי בקבוצת לוטו–סודאל. קמפנרטס מחזיק בשיא השעה הנוכחי, עם 55.098 קמ"ש. הוא אלוף אירופה שנתיים ברציפות במרוץ נגד השעון (2017, 2018), ומדליסט הארד מאליפות העולם בנגד שעון ב-2018.
2014
קמפנרטס הצטרף לקבוצת הבלגית "טופספורט פלנדרן". הוא סיים שביעי באליפות בלגיה במרוץ נגד השעון.
2015
קמפנרטס סיים רביעי במרוץ סטר זי.אל.אמ, הוא סיים חמישי באליפות בלגיה במרוץ נגד השעון, 1:19 דקות אחרי המנצח, יורגן ואן דן ברוק. הוא סיים שני בטור דה ואלוני, לאחר שפיגר ב-22 שניות אחרי המנצח, ניקי טרפסטרה, וניצח את דירוג הצעירים במרוץ. ביחד עם קבוצתו (מרוץ קבוצתי נגד השעון), הוא ניצח את מרוץ דו נורמנד.
2016
באפריל, קמפנרטס הפך לאלוף בלגיה במרוץנגד השעון, לאחר שהקדים את איב למפרט ב-3 שניות ואת בן הרמנס ב-12 שניות. הוא רכב לראשונה לגרנד טור, כאשר ב-אוגוסט נבחר לסגל קבוצתו לוואלטה אספנייה, התוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ הייתה המקום החמישי בקטע ה-19, שהיה נגד השעון. הוא זכה במדליית כסף באליפות אירופה, לאחר שהפסיד לג'ונתן קאסטרוייחו שזכה בזהב, ב-30 שניות.
2017
קמפנרטס ניצח את הקטע השלישי בוואלטה אנדלוסיה, שהיה מרוץ נגד השעון. הוא סיים תשיעי במרוץ חץ בראבנט. קמפנרטס נבחר לג'ירו ד'איטליה, אך פרש במהלך הקטע ה-16. ב-3 באוגוסט, הוא הפך לאלוף אירופה במרוץ נגד השעון, לאחר שהקדים את מאצ'יי בודנאר הפולני ב-2 שניות ואת ראיין מולן ב-4 שניות. הוא סיים רביעי בטור של בריטניה, ובמקום ה-16 בנגד השעון באליפות העולם. הוא סיים חמישי במרוץ חרונו דה נאסיון.