cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אורית אזולאי
עורכת שותפה (עריכת תסריט, ליהוק וניהול אמנותי)
בשנת 2000 הציע לה רנן שור יזם ועורך פרויקט סדרת הדרמות "שיעור מולדת" עבור הזכיינית "רשת" ללהק את תשע הדרמות בסדרה ולהיות שותפתו בעריכת הסדרה אשר היוותה חממה ליוצרים צעירים נבחרים, בוגרי בתי-הספר השונים לקולנוע בארץ שקיבלו ליווי אומנותי לאורך כל תהליך הפקת הסרטים. הסדרה זכתה ב-6 פרסי וולג'ין ושניים מסרטיה הוקרנו בפסטיבל קאן ("עבדי השם" ו"מסעות ג'יימס בארץ הקודש"): "פרצוף של פוקר" (איתן ענר) "זכותא" (דני סירקין), "אמא ו'" (שחר רוזן), "קרוון 841" (ציון רובין), בוצ'צ'י" (נתי אדלר), "עבדי השם" (הדר פרידליך), "היה נהדר" (סיוון ארבל), "שלוש אצבעות" (דפנה לוין), "מסעות ג'יימס בארץ הקודש" (רענן אלכסנדרוביץ'). מאז סדרת הדרמות "שיעור מולדת" אזולאי עוסקת גם בעריכת תסריט.
פרס אופיר לליהוק
בשנים 2010–2011 אורית אזולאי יזמה וקידמה את קיומו של פרס הליהוק במסגרת פרסי אופיר מול הנהלת האקדמיה לקולנוע, שאינו קיים באוסקר האמריקאי והייתה הזוכה הראשונה בו בשנת 2012 על ליהוק השחקנים בסרטו של שמי זרחין "העולם מצחיק".
אורון שמיר כתב עליה ב"עכבר העיר" ובבלוג "סריטה":
הוראה ופעילויות נוספות
בשנת 2001 היא החלה ללמד ליהוק (קורס שנלמד לראשונה בארץ) בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים והיא חברה בוועדת ההוראה של בית הספר. בשנת 2010 התחילה ללמד שחקנים במרכז סדנאות הבמה. הרצתה בקמרה אובסקורה, מכללת ספיר, שח"ם, איגוד הבמאים, פסטיבל "עתיד התיאטרון" בצוותא, בתי ספר למשחק ועוד.
בשנים - 2003-2004-2007 שימשה כלקטורית בקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.
היא לומדת מזה עשר שנים (2012-2002) לימודי יהדות ב"בינה" – חסידות, קבלה וזוהר עם הסופר והמורה דב אלבוים.
עריכת תסריט
סדרות/תוכניות טלוויזיה
סרטי קולנוע
ארכון
ארכונטים באתונה
תפקיד הארכונטים נוצר כתוצאה מהפלת המלוכה באתונה והצורך להחליף את המלך בתפקידיו השונים. במקורן היו משרות הארכונטים מאוישות על ידי בני האצולה האתונאית (האֵוּפַּטְרִים). למשך עשר שנים, אולם בשנת 683 לפנה"ס קוצרה תקופת כהונתם של הארכונטים לשנה.
כאשר פייסיסטראטוס יסד את הטיראניה באתונה בשנת 561 לפנה"ס, הוא בחר ארכונטים מאנשי שלומו ובכך רוקן את מוסד הארכונטים מתוכן, מכיוון שהוא היה זה שקיבל את ההחלטות בפועל.
בשנת 487 לפנה"ס אוישו משרות הארכונטים על ידי הטלת פור בין כל אזרחי אתונה, ובשנת 457 לפנה"ס נפתחה המשרה גם לאזרחים ממעמד הזאוגיטים.
התסמותטים היו שישה נושאי משרות שכמו הארכונטים כיהנו למשך שנה. תפקידם היה לטפל בפניות המשפטיות אל הארכונטים והם היו ממונים על לוח הזמנים של המשפטים ועל שיבוץ הארכונטים השונים לשפיטה. בשלב מסוים נוסף אל התסמותטים מזכיר.
בתום כהונתם של הארכונטים והתסמותטים הם הצטרפו למועצת האריאופגוס.
ארכון פולמרכי
הארכון הפולמרכי (או פשוט פולמרכוס) נטל לידיו בתחילה את התפקיד הצבאי של מלך אתונה כמפקד הצבא, אולם עם הזמן הוא איבד מסמכויותיו ואלו עברו אל הסטרטגים, אבל הוא עדיין שמר על סמכות הפיקוד העליונה וכמו כן הוא היה האחראי על קיום הטקסים הדתיים לאלי המלחמה וכמו כן הייתה לו סמכות להפנות מקרים משפטיים שהיו מעורבים בהם זרים ומטויקים לבתי המשפט המתאימים.
ארכון אפונימי
משרת הארכון האפונימי נחשבה ליוקרתית ביותר באתונה מכיוון שעל שם נושא המשרה נקראה השנה, הוא היה מופקד על ביצועם התקין של הליטורגיות, הוא היה מארגן התהלוכות לכבוד האלים דיוניסוס ואסקלפיוס, כמו כן היו סמכויות שיפוט במקרים משפטיים שנגעו לדיני משפחה והוא היה מופקד על הגנת האלמנות והיתומים.
ארכונטים מחוץ לאתונה
עם התחזקות מעמדה של אתונה בתוך הברית האטית-דלית, והפיכת הברית למכשיר שליטה אימפריאליסטית של אתונה, אתונה נהגה לכפות על בנות בריתה בברית משטר הדמוקרטי הדומה לשלה וככה נוצרו משמרות ארכונטים בפולייס שהיו חברות בברית.
המשחקים העולמיים לנשים 1926
המשחקים העולמיים לנשים 1926, הם האירוע השני, שנערך בין ה-27 באוגוסט ל-29 באוגוסט 1926 באצטדיון סלוצקוגסוואלאן, גטבורג, שוודיה. המשחקים אורגנו על ידי אליס מיליאט והתאחדות ספורט הנשים הבינלאומי (FSFI) Fédération Sportive Féminine Internationale. התחרויות נפתחו בטקס רשמי כמו במשחקים האולימפיים בנוכחותם של כ-20,000 אנשים. בתחרויות השתתפו 100 אתלטיות מ-9 מדינות ב-13 תחרויות שונות ונקבעו מספר שיאי עולם. מרי פון סידוב, אשתו של אוסקר פון סידוב ראש ממשלת שוודיה לשעבר, נאמה בטקס הפתיחה. גוסטב החמישי, מלך שוודיה הגיע לטקס הפתיחה לצפות במשחקים.
תור הזהב של הולנד
תור הזהב (בהולנדית De gouden eeuw) הוא כינוי לתקופה בהיסטוריה של הולנד שבה המדע, המסחר, האמנויות והעוצמה הצבאית (בייחוד בים) של הולנד הגיעו לשיא תפארתם, והיו בין המובילים בעולם. מקובל לומר שתור הזהב ההולנדי החל ב-1581, בשבועת ההתכחשות המציינת את תחילת עצמאותה של הרפובליקה ההולנדית, או על פי נוסחות אחרות ב-1602, שנת הקמתה של חברת הודו המזרחית ההולנדית, או ב-1609, תחילת "שביתת הנשק בת 12 השנים" במלחמת שמונים השנה, שהביאה לשגשוג כלכלי גדול. שנת 1672, "שנת הפורענות" של הרפובליקה ההולנדית בה פרצה מלחמת הולנד-אנגליה השלישית, מסמלת את תחילת הידרדרותה של הולנד ותחילת סופו של תור הזהב. בתור הזהב ההולנדי חושלה גם הזהות הלאומית ההולנדית כזהות נפרדת ומובחנת.
רקע היסטורי
ב-1568 פתחו שבעת המחוזות שחתמו על איחוד אוטרכט במרד נגד פליפה השני, מלך ספרד, מרד שנודע בכינוי מלחמת שמונים השנה. לפני שהצליחה ספרד לכבוש מחדש את כל ארצות השפלה, פרצה מלחמה בין ספרד ואנגליה, שאילצה את מלך ספרד לעצור את התקדמותו. בינתיים, כבשו חילות ספרד ערי מסחר חשובות כמו ברוז', וגנט, ושמו עינם על אנטוורפן, שהייתה אז אחד הנמלים החשובים בעולם, אם לא החשוב בהם. ב-17 באוגוסט 1585 נפלה אנטוורפן לידיהם, מה שסיים את מלחמת שמונים השנה בשטח שנקרא מעתה ארצות השפלה הספרדיות - בערך בלגיה ולוקסמבורג של ימינו. המחוזות המאוחדים בצפון (בערך הולנד של ימינו) המשיכו להילחם עוד שנים רבות, עד חתימת שלום וסטפליה ב-1648.
גורם נוסף שסייע לשגשוגה של הרפובליקה ההולנדית היה קיומה של אנרגיה זמינה מטחנות הרוח המרובות של הולנד, ומהכבול, שקל היה לשנע אותו אל מרכזי הערים באמצעות התעלות הרבות העוברות במדינה. המצאת המנסרה הפועלת בכוח הרוח איפשרה בנייה של צי אוניות ענק, ששימש לסחר ברחבי העולם ולהגנה על האינטרסים הכלכליים של הרפובליקה באמצעים צבאיים.
כלכלה
במשך חלק גדול מהמאה ה-17 שלטו ההולנדים - שבאופן מסורתי היו אומה של יורדי-ים וגאוגרפים - בסחר העולמי, עמדה שלפני כן הייתה בידי הספרדים והפורטוגזים, ושתעבור לאחר מכן לידי אנגליה בעקבות תחרות ארוכה שבשיאה סדרה של מלחמות ימיות בין אנגליה והולנד.
ב-1602 נוסדה חברת הודו המזרחית ההולנדית (בהולנדית Vereenigde Oostindische Compagnie או בקיצור VOC). היה זה התאגיד הרב-לאומי הראשון בהיסטוריה. חברה זו קיבלה לידיה את המונופול על הסחר של הולנד עם אסיה, ושמרה עליו במשך מאתיים שנה. היא הייתה הגוף המסחרי הגדול בעולם במאה ה-17. היא ייבאה לאירופה כמויות ענק של תבלינים והרוויחה כסף רב בזכות המאמצים והסיכונים הלא-מבוטלים שהיו כרוכים בסחר התבלינים. ב-1609 נוסדה הבורסה של אמסטרדם, כמאה שנה לפני המוסד המקביל בלונדון.
החל משנות הארבעים של המאה ה-17 היה ל-VOC מונופול עולמי על סחר עם יפן, באמצעות תחנת הסחר ההולנדית בדג'ימה. אי קטן זה במפרץ נגסאקי היה הפרצה היחידה בבידוד שכפו השוגונים על יפן עד 1854. לצד הפעילות המסחרית הענפה, התקיימו גם חילופי ידע: חוקרים הולנדים דוגמת איזק טיטסינג דיווחו למערב על התרבות היפנית, והיפנים למדו מן ההולנדים את ההתפתחויות האחרונות בתחום המדע בדמות הראנגאקו, "לימודים הולנדיים" - כינוי לכל הידע המערבי. מאחר שההולנדים עמדו אז בחזית המדע והקדמה באירופה, ומאחר שספרות מדעית ומקצועית מכל רחבי אירופה נדפסה בהולנד, זכו היפנים להתעדכן בחידושים הטכנולוגיים האחרונים עוד לפני שהגיע לכמה חלקים פרובינציאליים באירופה עצמה.
ההולנדים שלטו גם במסחר בין ארצות אירופה. ארצות השפלה נמצאו בצומת דרכים חשוב בין מזרח למערב (ובעיקר האיים הבריטיים), ובין צפון לדרום; באמצעות נהר הריין, הנשפך לים בהולנד, הייתה גישה קלה לחלקים נרחבים של גרמניה. סוחרים הולנדיים ייצאו יין מצרפת ופורטוגל למדינות הבלטיות וספינותיהם שבו טעונות בחיטה ודגנים, שיועדו למדינות הים התיכון.
התעשיות המקומיות התפתחו גם הן. הדוגמאות הבולטות היו בתחום המספנות וזיקוק הסוכר יותר ויותר שטחי אדמה נכבשו מן הים, ותנובת התבואה ומוצרי החלב הלכה וגאתה.
חלק מהשגשוג הכלכלי בהולנד בא מסחר בעבדים. ב-1619 נכנסה הולנד לתחום סחר העבדים בין אפריקה ואמריקה, וב-1650 כבר הייתה המדינה האירופית השלטת בתחום זה, עד שאנגליה עברה אותה בסביבות 1700. אמסטרדם הפכה למרכז סחר העבדים באירופה, וכ-10,000 ספינות עבדים עברו בנמל העיר.
השגשוג הכלכלי בהולנד הביא ליצירת מעמד סוחרים גדול ואמיד, מה שהוביל בתורו לביקוש גדול ולתמיכה כלכלית באמנות חזותית, בספרות ובמדע.
==מבנה חברתי == כפי שניתן היה לצפות מחברה שהתבססה על מסחר וייצור, הריבוד החברתי נקבע במידה רבה על ידי רמת ההכנסה. לתוארי אצולה למיניהם הייתה חשיבות פחותה בהרבה מאשר במדינות שמרניות יותר: מעמד האצילים מכר את רוב הפריווילגיות שלו תמורת כסף רב לערים, שבהן המעמד השליט היה מעמד הסוחרים העשירים. למעמד הכמורה לא הייתה השפעה רבה מחוץ לכותלי הכנסייה: הכנסייה הקתולית דוכאה והושתקה מאז תחילת המלחמה עם ספרד, ואילו הכנסייה הפרוטסטנטית הייתה מפוצלת. בכך הייתה שונה הולנד מאוד משכנותיה, שבהן החלוקה המסורתית - אצילים, כמורה, חיילים, אזרחים מן השורה - עתידה לשלוט עד המהפכה הצרפתית.
אין פירוש הדבר שהאצילים איבדו את מעמדם החברתי, כי אם להפך, הסוחרים האמידים השתלבו במעמד זה, והיו ל"אצילים חדשים", בכך שרכשו להם נחלות אדמה ושלט אצולה. גם האצילים עצמם (בעיקר במחצית השנייה של המאה) לא היססו להתערב במעמד הסוחרים, השיאו להם את בנותיהם ואף החלו לעסוק במסחר בעצמם או שלקחו על עצמם משרות ציבוריות או צבאיות כדי להרוויח שכר. גם הסוחרים החלו לראות במשרות ציבוריות יעד ראוי לשאוף אליו, והאוניברסיטאות משכו אליהן תלמידים שקיוו כי ההשכלה תקדם אותם למשרות כאלה. אופנת ה-Grand tour, "הטיול הגדול", הכתה שורש בהולנד, כפי שעשתה בשאר צפון אירופה: צעירים שהגיעו לפרקם יצאו לנסיעה ברחבי היבשת (לעיתים קרובות ליעדים ים-תיכוניים, שנחשבו כערש התרבות, או לאוניברסיטאות זרות), בלוויית מלווה שהיה על פי רוב בעצמו מדען או חוקר.
בנוסף לאצולה ולסוחרים העשירים, התפתח גם מעמד ביניים נרחב ואמיד, שכלל כמרים פרוטסטנטיים, עורכי דין, רופאים, סוחרים זעירים, תעשיינים ופקידי מוסדות הממשלה. במעמד נמוך יותר היו חנוונים, אוּמנים ואיכרים. במעמד נמוך עוד יותר היו פועלים, משרתים ונותני שירותים אחרים. בתחתית הפירמידה היו העניים: איכרים שהתרוששו, שרבים מהם ניסו את מזלם בעיר כקבצנים או פועלי דחק.
על כל פנים, כיוון שהמעמד החברתי הוכתב במידה רבה על פי ההישגים הכלכליים, נהנתה החברה ההולנדית ממוביליות חברתית רבה יותר מאשר ברוב מדינות אירופה. הקלוויניזם, המטיף לצניעות ושפלות רוח, גם הוא תרם להפחתת חשיבותם של הפערים החברתיים. נטיות אלה מחזיקות מעמד במידה רבה עד ימינו: החברה ההולנדית, אף כי היא חילונית הרבה יותר כיום, נחשבת עדיין שוויונית מאוד.
הפרש הכחול
קבוצת "הפרש הכחול" היא קבוצה של ציירים אקספרסיוניסטים אשר נוסדה ב-1911 וירשה את מקומה של קבוצת "הגשר" שהתפרקה בשנת 1913. קבוצה זו כללה את פרנץ מארק (1880-1916), וסילי קנדינסקי (1866-1944) אוגוסט מאקה (1887-1914), גבריאלה מינטר, אלכסיי פון יבלנסקי, אלפרד קובין ואחרים. אמן נוסף המזוהה עם הקבוצה הוא פאול קלה.
הקבוצה החלה את פעילותה ב-1912 בעיר מינכן, ולאחר מכן עקרה והחלה לפעול בכפר הציורי מורנאו בהרי האלפים שבדרום בוואריה.
הקבוצה קיבלה את שמה מתוך יצירת ילדים שנקראה הפרש הכחול, אגדה על אביר היוצא לתקן את עוולות העולם. כמוהו הרגישו חברי הקבוצה שעליהם ליצור זרם חדש ולתקן את העולם מכבלי האמנות המסורתית.
הקבוצה היללה את אומנות הילדים ואת האמנות הפרימיטיבית, אבל לא היו לה יעדים אמנותיים ברורים. מבין השלושה קנדינסקי הוא המפורסם ביותר, ואף נודע כאחד מאבות הציור המופשט, אולם לא כל ציירי הקבוצה היו שותפים להתלהבותו מן הציור המופשט.
הקבוצה הוציאה את "אלמנך הפרש הכחול" ובו הציגה יצירות פרימיטיביות, צילומים של אמנות עממית וציורי ילדים (בהשפעתו של פאול קלה). בתערוכות שארגנה הקבוצה הוצגו, לצד עבודותיהם, גם ציירים מודרניסטים אחרים כגון פבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק ורובר דלונה.
תפיסת עולמה של התנועה היא כי "הרוח היצירתית חבויה בתוך החומר" (קנדינסקי) והצורות והצבעים הם הביטוי החיצוני של אותה רוח.
סמל מדינה
סמל מדינה הוא סמל המציין מדינה עצמאית בצורה של שלט אצולה. בעוד שדגל לאומי משמש בדרך כלל את האוכלוסייה הכללית והוא מתנוסס על בניינים, ברחובות ועל אוניות, סמל לאומי נחשב בדרך כלל לסמל של הממשלה או, במיוחד במונרכיות, של ראש המדינה באופן אישי ונוטה לשמש בהדפס, על כלי שריון, וכקישוט קיר במבנים רשמיים.
שימוש חשוב בסמלים לאומיים הוא על כריכות דרכונים, המסמך המשמש בעולם להוכחת אזרחותו של אדם. שימוש נוסף לסמלים לאומיים הוא כסמל על מטבעות של המדינה.
סמלים הרלדיים
הסמלים הלאומיים המקוריים היו (וממשיכים להיות) שלטי אצולה הרלדיים, שיש להם מגן עליו סמלים (מטענים) ולעיתים קרובות סמלים אחרים כגון כתר ותומכים.
עד המאה ה-20, רוב המדינות העצמאיות בעולם המערבי היו מונרכיות ולכן השתמשו בסגנון המלוכני של הסמל. סגנון זה מומחש, למשל, על ידי סמל שוודיה וסמל הממלכה המאוחדת, שניהם עדיין בשימוש. מאפיינים של סגנון זה הם המגן של הממלכה, התומכים משני הצדדים (בדרך כלל חיות, אך עשויים להיות גם ציפורים, דגים, בני אדם או אפילו חפצים דוממים כמו בסמל ספרד) והכתר מעל הסמל. הכתר על סמל הממלכה המאוחדת, למשל, הוא ספציפית כתר אדוארד הקדוש. בשניהם מופיע גם סמל של מסדר האבירות של המונרך המקיף את המגן: שרשרת מסדר הסרפים על סמל שוודיה וחגורת מסדר הבירית על סמל בריטניה. מוטו מוצג לעיתים קרובות מעל או מתחת למגן.
יש מגוון רב בסמלים של הרפובליקות האירופיות. רבים בחרו להשתמש באותו סמל שבו השתמשו כמונרכיות (או כחלק ממונרכיות). פינלנד, למשל, משתמשת בסמל הקודם של הדוכס הגדול של פינלנד, תואר שהחזיק המונרך השוודי עד 1809 ולאחר מכן הקיסר הרוסי עד 1917. דוגמאות נוספות כוללות את סמלי בולגריה, צ'כיה ואסטוניה, שבכולם גם מופיעים אריות.
כמו אריות, עיטים היו מטענים נפוצים בסמלים רבות של מונרכיות אירופיות לשעבר (אם כי הם אינם מופיעים על אף סמל של מונרכיה אירופית עכשווית). עיטים דו-ראשיים היו קשורים גם לכוח האימפריאלי (במיוחד זה של האימפריות הביזנטית, הרומית הקדושה, האוסטרית, והרוסית). כיום ניתן למצוא אותם על סמלי רוסיה, סרביה, מונטנגרו ואלבניה. עיטים חד-ראשיים מופיעים בסמלים של פולין, גרמניה ורומניה. אוסטריה משתמשת בעיט חד-ראשי כתומך לסמלה, אך רשמית הוא אינו קשור ונבדל מהעיט הדו-ראשי ששימש את האימפריה האוסטרית. עיטים מופיעים גם כתומכים בסמלי מדינות ערב, כהשראה מעיט צלאח א-דין. סמלים אלה כוללים את סמלי מצרים, עיראק והרשות הפלסטינית, ובעבר על סמלי לוב, תימן והרפובליקה הערבית המאוחדת.
קולוניות אירופיות רבות לשעבר בחרו להשתמש בסמל הרלדי, אך ללא קשר לסמל ששימש את האימפריות שלהן. אוסטרליה וג'מייקה הן דוגמאות למדינות שיצרו סמל מודרני שכזה על פי עקרונות הרלדיים ישנים. שתי המדינות הללו גם בחרו שלא להשתמש בכתר על גבי הסמלים שלהן, אף על פי שבאופן רשמי הן מונרכיות (אוסטרליה משתמשת בכתר אדוארד הקדוש בתוך הסמל, בחלקים המייצגים את קווינסלנד ו-ויקטוריה). סמל אוגנדה הוא דוגמה טיפוסית לסמל אפריקאי, עם מגן שבטי הנתמך על ידי בעלי חיים מקומיים.
לעיתים קרובות מדינה תשתמש בגרסאות שונות של סמלה למטרות שונות. לדוגמה, למדינות רבות יש גרסה "פשוטה" של סמליהן, כאשר הגרסה המלאה מוגבלת לשימוש על ידי ראש המדינה או בנסיבות ספציפיות אחרות.
חותמים לאומיים
סוג נפוץ נוסף של סמל לאומי הוא חותם. במקור, חותם שימשה לאימות מסמכים על ידי הטבעה. חותמים אלה הכילו לעיתים סמלים. ארצות הברית אימצה חותם שעיצובו הגרפי ישמש גם כסמל המדינה ולא רק כחותם על מסמכי המדינה. סוג סמל זה נפוץ בעיקר ביבשת אמריקה אך גם ברחבי העולם. המאפיין העיקרי של החותם הוא צורתו העגולה והטקסט המתאר את תפקידו.
חותמים לאומיים רבים הם למעשה, במידה מסוימת, בחלקם הרלדיים ויכולים להיות להם אפילו צבעים קבועים, גם אם לחותם יש שימוש אחר במקור - כחותמת בשעווה - ובמובן זה אין לו צבעים.
סמלים לא-הרלדיים
סמלים שאינם עומדים בכללי ההרלדיקה משמשים לעיתים קרובות מדינות שהמשטרים שלהן מהפכניים, או שיש להם כללים מקומיים משלהם לגבי סמליות לאומית, ולכן לא השתמשו בהרלדיקה בסגנון אירופאי מסורתי.
סמלים לא-הרלדיים במזרח אסיה
המקבילה היפנית לסמל הרלדי היא המון (ביפנית: 紋, סימן או סמל), המשמש הן ביפן והן במזרח אסיה כמעין הרלדיקה אזורית.
סמלי מדינה סוציאליסטית
מדינות רבות שנכנסו תחת השפעת ברית המועצות במהלך המאה ה-20 עיצבו את סמלן ברוח סמל ברית המועצות, שנוצר בשנות ה-20. הצורות עקבו אחר דפוס נפוץ מאוד ומאחר שסמלים אלו שימשו באותו אופן כמו סמלים הרלדיים מסורתיים, גם אם לא פעלו לפי כללי ההרלדיקה, הם כונו "הרלדיקה סוציאליסטית". רבים מהם שילבו סמלים של תעשייה וחקלאות, כמו הפטיש והמגל, השמש העולה והכוכב האדום הקומוניסטי. כמו כן הופיעו בסמלים נופים וכלי נשק, כפי שניתן לראות בדוגמאות שלהלן. עם נפילת מסך הברזל עברו חלק ממדינות הגוש המזרחי להרדליקה אירופית מסורתית - ראו למשל את סמלי בולגריה, גאורגיה, הונגריה ורומניה.
עיצובי ההרלדיקה הסוציאליסטית השפיעו גם על כמה מדינות לא סוציאליסטיות, כמו איטליה.
זאב גלילי
זאב גלילי (נולד ב-1936) הוא עיתונאי ישראלי. גלילי עבד כ-30 שנה ב"ידיעות אחרונות" כמשכתב ראשי בדסק החדשות, ראש כתבים, מרכז מערכת וממלא מקום העורך. הוא מלמד כתיבה עיתונאית, מחבר ספרי ילדים ומשמש כסופר צללים. היה בעל טור בעיתון "מקור ראשון" מ-1996 עד 2007. כיום מפרסם את טורו באתר האינטרנט שלו.
ילדותו ומשפחתו
נולד בצפת, דור שביעי בארץ ישראל למשפחה שנמנתה על אנשי היישוב הישן (והייתה בין מקימי ראש פינה). עד גיל 7 למד ב"חדר" ולאחר מכן במסגרות חינוך ממלכתי-דתי בצפת, בנתניה ובתל אביב. למד בתיכון שליד סמינר לוינסקי בתל אביב ולאחר מכן בשורה של חוגים באקדמיה. נשוי משנת 1958 ליסמין (לבית מרכזי) ואב לארבעה ילדים (בהם שוקי וטל גלילי, עיתונאי רשת ומפעילי הבלוג "חומוס להמונים").
עבודתו העיתונאית
החל את עבודתו העיתונאית בגיל 14 בעיתוני ילדים ונוער ("הצופה לילדים", "חרות לנוער", "אנחנו" "הטכנאי הצעיר"). בשנת 1954, עוד במהלך לימודיו בתיכון, החל לעבוד בעיתון "חרות", בעריכת יוסף וינצקי (ולאחר מכן אייזיק רמבה). היה במשך שנה כתב בתל אביב ולאחר מכן בירושלים, כולל סיקור הכנסת. בתום שרותו הצבאי ב-1958 חזר לעיתון "חרות" כעורך חדשות ובעל טור לענייני מדע. במקביל מילא אותם תפקידים בעיתון הבוקר, בעריכת גבריאל צפרוני.
באותה תקופה חיבר סדרת ספרי הרפתקאות לילדים ("דן טרזן") שזכתה לתפוצה ניכרת. (במסגרת סדרה בדיונית זו עקף גלילי את מגבלות הצנזורה הצבאית, ופרסם לראשונה פרטים, כסיפור בדיוני אודות "רודולף טייכמן", על נסיבות חטיפתו של אדולף אייכמן והבאתו למשפט בישראל). עבודת דוקטור שנעשתה על ידי ד"ר חיים גרוסמן באוניברסיטת תל אביב העלתה השערה כי לסיפורים אלו הייתה השפעה על הדור שבגר למלחמת ששת הימים.
עם סגירת "חרות" ו"הבוקר", עבד שנה בעיתון הכלכלי "שער", שהוקם על ידי אורי סלע, ובשנת 1966 הצטרף ל"ידיעות אחרונות". החל כעורך חדשות זוטר וכעוזר עורך למוספים והתקדם לתפקיד משכתב ראשי בדסק החדשות. ב-1985 מונה לראש הכתבים ושנה לאחר מכן למרכז מערכת (יחד עם 5 מרכזים אחרים – משה ורדי, אדם ברוך, צבי קסלר, רם אורן, דב עצמון). כשפרש משה ורדי מ"ידיעות אחרונות" בשנת 1986 ועבר ל"הארץ", בגלל סכסוכיו עם דב יודקובסקי, מונה גלילי לממלא מקום קבוע של יודקובסקי. בתפקידים אלה ניהל את ההתמודדות מול העיתון "חדשות", שהסתיימה בסגירתו של "חדשות".
לאחר פרישת דב יודקובסקי מעריכת "ידיעות אחרונות" ומינוי משה ורדי לעורך ב-1989, נשאר גלילי בתפקיד ראש כתבים בלבד. ב-1991 הודח מתפקידו ונענה להצעה להקים סדנה להכשרת עורכי חדשות לעיתון. במהלך השנתיים הבאות פיתח שיטה להדרכת כתיבה עיתונאית, כמה מבוגרי הקורסים שניהל הגיעו לתפקידים בכירים בעיתונות, ביניהם שילה דה-בר (שהיה לראש דסק החדשות ב"ידיעות אחרונות" ורון ירון שמונה לעורך החדשות ומאוחר יותר לסגנו של העורך משה ורדי). בשנת 2007 מונה שילה דה-בר לעורך "ידיעות אחרונות" ורון ירון מונה לסגנו. השניים הזמינו את זאב גלילי לישיבת המערכת הראשונה שקיימו כדי להביע בדרך זו את הוקרתם על תרומתו לקידומם המקצועי. כיום רון ירון הוא עורך העיתון., בתקופת הביניים כיהן דה בר כראש מערכת החדשות של ערוץ 10.
בשנת 1994 פרש גלילי מ"ידיעות אחרונות" במסגרת תוכנית פרישה. התמסר לפיתוח נושא הדרכת הכתיבה העיתונאית ולימד באוניברסיטת בר-אילן, בבית הספר לעיתונאות "כותרת", באוניברסיטה הפתוחה, במכללת תל אביב ובמכללת אורות.
במקביל התאים את השיטה שפיתח בהדרכת כתיבה עיתונאית להדרכת כתיבה עסקית. הדריך עשרות מפעלים ומוסדות ציבור: מבקר המדינה, המוסד לביטוח לאומי, בנק ישראל, כל הבנקים המסחריים, מיקרוסופט ישראל, פלאפון, מפעלי היי-טק, ועוד.
עם הקמת העיתון "מקור ראשון" בשנת 1997 נענה להצעת העורך המייסד, מאיר עוזיאל, והחל בכתיבת טור אישי שנשא את השם "היגיון בשיגעון". הטור שינה את אופיו במהלך השנים מטור פובליציסטי לטור העוסק בענייני תרבות, ביקורת התקשורת, חידושי מדע וטכנולוגיה. הטור מראיין אישים מן האקדמיה ומביא סיפורים אנושיים ותחקירים בנושאים חברתיים. טור זה היה הטור שהופיע ברציפות בעיתון במשך הזמן הארוך ביותר. בדצמבר 2007, עזב את מקור ראשון, ועבר לכתוב באתר האינטרנט שלו, שאליו מוסיפים בהדרגה את כל המאמרים שפרסם ב"מקור ראשון" וכן ספרים שכתב.
ספריו
חיבר שורה של ספרי ילדים: "סיפורי התנ"ך" (ב-15 כרכים), "ירושלים שלי", "תל אביב שלי", "איכות הסביבה זה אנחנו", "הג'ינג'י מכדורי", "ספר הדינוזאורים", סדרת ספרי רגשות (יחד עם ירון לונדון) וסדרה על חגי ישראל. הפיק וערך שורה של ספרים, ביניהם "א-ב" של יהודה אטלס, אלבום יצחק רבין, קרע בין הכיפות (של הרב מנחם הכהן). כתב כסופר צללים שורה של ספרים ביניהם: "על החתום" של איש העסקים אפרים אילין ו"עדות" של אשר ידלין.
גדעון שוחט
גדעון "גדע" שוחט (26 בדצמבר 1912, חיפה – 19 בדצמבר 1966, תל אביב) היה טייס בחיל האוויר הבריטי, אל"ם בצה"ל, ממקימי חיל האוויר הישראלי בו שירת כטייס תובלה, שגריר ישראל במדינות אפריקה, בנם של ישראל ומניה שוחט ואביה של אלונה איינשטיין (אשתו של אריק איינשטיין).
נעוריו
גדעון נולד בחיפה ב-1912. היה בנם הבכור של מניה וישראל שוחט ואח לענה (ענת) שוחט. למד בבית הספר מקס פיין. לאחר מלחמת העולם הראשונה ועם תחילת המנדט הבריטי עברה המשפחה לגור בכפר גלעדי. ההורים שהתמסרו לפעילות הציבורית הזניחו את חובותיהם המשפחתיות והילד גדל במסגרת מערכת החינוך המשותף של הקיבוץ אך ללא בית חם. בשלב מסוים אף הצטרף לחברת הילדים של בית אלפא.
קורסי טיס מוקדמים
בתקופת לימודיו ב"מקס פיין" המליץ מנהל בית הספר, משה פלדשטיין, שיצטרף לקורס דאייה. ב-1937 החל קורס דאונים שלב א'. בשנים 1938 ו-1939 הוסמך שוחט לדאייה שלבים ב' וג'.
ב-1940 התחיל שוחט קורס טיס אזרחי, על מטוסי בוכנה, בשדה התעופה לוד (כיום נמל התעופה בן-גוריון), והוסמך ב-1941.
השירות בחיל האוויר הבריטי
ב-1941 התנדב שוחט לצבא הבריטי ונשלח לאסמרה באריתריאה לעבוד כחרט-מכונאי אבל אחרי מספר חודשים חזר לארץ.
ב-1943 סיים קורס טיס ברודזיה (מ-1980 שונה שמה לזימבבואה) ושירת במצרים כטייס של חיל האוויר הבריטי. לקראת סוף המלחמה נשלח שוחט לקאראצ'י שבהודו, שם שירת כמפקד מפציץ מסוג ליברייטור.
השירות במוסד לעלייה ב'
ב-1946 שירת ב וסייע בהכנה ושילוח ספינות מעפילים מצרפת ואיטליה לארץ ישראל. בין הספינות שסייע בשליחתן ניתן למנות את שיבת ציון, עצמאות, גאולה, תיאודור הרצל, יהודה הלוי, חיים ארלוזורוב ועוד.
השירות בחיל האוויר הישראלי
ב-1948 הצטרף לחיל האוויר לטייסת התובלה 103 (המכונה גם "טייסת הפילים"). עבר קורס טיס בצ'כיה והיה מעורב במבצע ולווטה, להבאת מטוסים מאירופה לישראל, בו שימש כמקשר בין משלחת הטייסים בצ'כוסלובקיה לבין הארץ.
ב-1950, לאחר שסיים קורס מג"דים צה"לי, מונה למדריך ראשי בקורס טיס ובאותה שנה מונה למפקד בית הספר לטיסה (שירת בתפקיד זה עד 1951).
ב-1953 נשלח ללמוד באוניברסיטה האווירית של חיל־האוויר האמריקני באלבמה ובבית הספר למודיעין בדנוור, קולורדו.
בשלבים מאוחרים יותר שימש כראש מחלקת שלישות בחיל אוויר וכמפקד בית הספר הטכני של חיל האוויר.
השירות במשרד החוץ
ב-1962 הושאל על ידי צה"ל למשרד החוץ ונשלח למספר תפקידים רשמיים במדינות אפריקה (שירת כשליח בדאר א-סלאם שבטנזניה, כשגריר במלאווי ועוד).
חיים אישיים
שוחט נישא למלכה בכפר גלעדי, ושם גם נולדו להם שתי בנותיהם. בתקופת מלחמת העולם השנייה התגייסו שני בני הזוג לצבא הבריטי, והילדים גודלו על ידי משפחות מאמצות מהקיבוץ. לאחר חזרתם מהמלחמה התגרשו בני הזוג ועזבו את הקיבוץ. ב 1955 נישא בשנית, לקלייר לבית ברקליי. נולדה להם בת אחת.
ב-1966, זמן לא רב אחרי חזרתו משליחות באפריקה, התאבד שוחט ביריית אקדח על חוף הים בקרבת ביתו בהרצליה פיתוח. הובא לקבורה בטקס צבאי בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
קרינגורס ממיטילנה
קרינגורס ממיטילנה (ביוונית: Κριναγόρας ὁ Μυτιληναῖος, גם: קרינגורסיס; 70 לפנה"ס - 18 לספירה) היה כותב מכתמים ושגריר יווני, שחי ברומא כמשורר חצר.
חייו
קרינגורס נולד למשפחה חשובה בעיר מיטילנה, בירת האי לסבוס. ידוע כי היה לו לפחות אח אחד ששמו אאוקלידס. הוא היה בן זמנו של הגאוגרף היווני סטראבון וסטראבון מזכיר את קרינגורס כאדם בעל שם. על פי כתובות שנמצאו במיטילנה, קרינגורס נשלח לרומא כשגריר מטעם עיר הבירה בשנת 45 לפנה"ס ובשנת 26 לפנה"ס.
בזמן שלטונו של אוגוסטוס קיסר, הוא חי בחצר הקיסר כמשורר. בזמן היותו ברומא, הוא כתב מספר מכתמים, המתייחסים לשלטונו של אוגוסטוס. הוא גם כתב שירים המוקדשים לאלים הרומיים. קרינגורס מוערך כבעל רוח פואטית בשירתו.
יצירותיו
קרינגורס היה מחברם של 51 מכתמים. מספר מכתמים הם מתנות קטנות לילדי חבריו האצילים הרומיים. הוא שלח מכתם הממוען אל אחיינו של אוגוסטוס, מרקוס קלאודיוס מרקלוס (המאוחר) ומכתם אל הקיסר לעתיד טיבריוס, בו ברך אותו על ניצחונותיו הצבאיים בארמניה וגרמניה, ואל אחייניתו של אוגוסטוס, אנטוניה הצעירה. במכתם אחר קרינגורס מדבר על מסע בים שיצא אליו מאסיה לאיטליה, במהלכו ביקר באיים הקיקלאדיים ובקורפו. אולם המכתם הידוע ביותר שקרינגורס כתב הוא המכתם הנחשב להספד של הנסיכה מבית תלמי והמלכה הקליינטית של מאוריטניה, קלאופטרה סלנה השנייה.
אגם אגנס (מינסוטה)
אגם אגנס (באנגלית: Lake Agnes או Agnes Lake) הוא אגם במחוז דאגלס, במדינת  מינסוטה שבארצות הברית.
מקור השם
האגם נקרא על שם אהובתו של ויליאם קינקייד, אחד החלוצים הראשונים שהתיישבו באזור האגם.
לקריאה נוספת
• Wpa Guide to Minnesota
אל-ג'ורה (ירושלים)
אל-ג'ורה (בערבית: الجورة) היה כפר ערבי בנפת ירושלים. תושביו נמלטו או גורשו במהלך מלחמת העצמאות בתאריך 11 ביולי 1948 כחלק ממבצע דני. כיום על חורבות הכפר נמצא המושב אורה. הכפר מוקם כ-8.5 קילומטרים מערבית לירושלים. רוב אל ג'ורה נחרבה ב-1948 למעט כמה בתים שהושארו בה נטושים.
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל אוכלוסיית הכפר נאמדה בכ-420 תושבים. באל ג'ורה קיימים ממצאים מן התקופה הביזנטית והתקופה הצלבנית בשלוש אתרי שרידים ארכאולוגיים: חירבת סעידה, עין אל ג'דידה וחירבת אל קוסור.
לאדה טוליאטי (כדוריד נשים)
מועדון כדוריד לאדה הוא מועדון רוסי לכדוריד נשים מהעיר טוליאטי, המתמודד בליגת העל הרוסית.
היסטוריה
לאדה, שנוסדה בשנת 1998, הפכה עד מהרה לקבוצה המובילה בליגת העל שזכתה בחמש אליפויות ברציפות בין 2002 ל–2006 ובאליפות השישית ב-2008. היא גם בנתה לעצמה שם באירופה כשזכתה בגביע מחזיקות הגביע בשנת 2002 בהופעת הבכורה הבינלאומית שלה והגיעה עד לגמר ליגת האלופות 2007 וחצי הגמר בעונה הבאה. בעונת 2019/2020 העפילה לרבע גמר גביע EHF.
שלוש העונות שלאחר מכן היו פחות מוצלחות, כשדינמו וולגוגרד הפכה למועדון המוביל. לעומת זאת, לאדה זכתה בגביע EHF 2012, בתואר הבינלאומי השני שלה, תוך שהיא מסיימת במקום השלישי באליפות הלאומית בשנים 2009, 2011 ו-2012.
בשנים 2014–2020 סיימה כסגנית האלופה 7 פעמים ברציפות.
חוליו קובוס
חוליו ססאר קלטו קובוס (בספרדית: Julio César Cleto Cobos; נולד ב-30 באפריל 1955 במנדוסה, ארגנטינה) הוא פוליטיקאי ארגנטינאי, כיהן כסגן נשיאת ארגנטינה הנוכחית, כריסטינה פרננדס דה קירשנר, בקדנציה הראשונה שלה.
קובוס כיהן כסגן הנשיאה מ-10 בדצמבר 2007 עד 10 בדצמבר 2011.
נחום שדמי
תולדות חייו
שדמי נולד בשם נחום קרמר בעיר קישינב שבבסרביה, באימפריה הרוסית. למד בגימנסיה היהודית "רפופורט" באודסה, היה פעיל בתנועות ציוניות וממקימי ארגון "החלוץ" באודסה. ארגן את ההגנה העצמית של יהודי העיר ושירת בצבא הרוסי. ב-1921 עלה לארץ ישראל עם קבוצה מתנועת החלוץ, עסק בסלילת כבישים בצפון ובעבודה בחווה חקלאית של פיק"א בביתניה. התיישב במנחמיה, היה חבר בהנהלת התאחדות האיכרים בגליל התחתון וניהל את כופר היישוב בגליל. ב-1921.
שדמי גויס לארגון "ההגנה" על ידי רוזה כהן, היה חניך בקורס מפקדים בקיבוץ חולדה, בקורס בקיבוץ גבת ובכפר ויתקין, התקדם בשורות הארגון בתפקידי פיקוד שונים, בהם מפקד גוש הגליל התחתון, מפקד מחוז צפון בתקופת המרד הערבי הגדול ומפקד נפת כנרת.
ב-15 ביוני 1939 הותקפה מכונית נוטרים ליד לוביה והנוטר נהרג. בתגובה ביצעה ב-20 ביוני 1939 חולית ההגנה בפיקוד שלמה שמיר שכללה את יגאל אלון, יוסי הראל ודוד שאלתיאל, פעולת תגמול בלוביה בה נרצחו מספר בני אדם שלא היו קשורים לכנופיות. הפעולה הייתה ככל הנראה יוזמה מקומית של שדמי שלא אושרה על ידי דרגים בכירים יותר בהגנה. פעולה זו ספגה ביקורת קשה. מאמר מערכת בעיתון דבר גינה את הפעולה במילים קשות:
בהמשך אותה שנה הועמד שדמי לדין על ידי שלטונות המנדט הבריטי, יחד עם שבעה נאשמים נוספים, באשמה שרצח שלושה ערבים ליד מנחמיה, כנקמה על רציחתו של האיכר מיכאל עדין. במשפט שהתקיים בבית הדין הצבאי בחיפה יצא שדמי זכאי. ב-1941 מונה למפקד מחוז ירושלים. בתקופתו הוקמו גדודי גדנ"ע ויחידות החי"ש הראשונות בעיר.
לאחר מלחמת העולם השנייה נשלח מטעם "ההגנה" לאירופה ופיקד על מאמצי הארגון שכללו הקמת פלוגות פלמ"ח ביבשת במסגרת גיוס חוץ לארץ (גח"ל), רכישת נשק וסיוע בהעפלה. כמו כן סייע לארגוני הנוקמים.
באוגוסט 1948 חזר לישראל ובנובמבר מונה לראש ענף הסגל בצה"ל, בדרגת סגן-אלוף, לאחר מלחמת העצמאות עמד בראש וועדה לבחינת המלצות למתן ציונים לשבח. שימש כסגן נשיא בית הדין הצבאי, נמנה עם שופטי נתן ילין-מור ומתתיהו שמואלביץ, מארגון הלח"י שנעצרו לאחר רצח ברנדוט. בתפקידו האחרון בצה"ל בשנים 1954–1958, כיהן כנשיא בית הדין הצבאי לערעורים בדרגת אלוף-משנה.
לאחר שחרורו מונה למזכיר המוסד לביקורת של מפא"י. בניגוד לקודמיו, הוא דגל בפרסום פעילות המוסד וחשיפת ממצאי הביקורת. בין השאר התעמת עם פורשי מפא"י לרפ"י (בהם דוד בן-גוריון, שמעון פרס, חנה למדן, גדעון בן-ישראל וס. יזהר) ואף הביא להעמדתם לדין בפני בית הדין העליון של מפא"י.
ב-1960 היה ממקימי עמותת "צוות" לגמלאי מערכת הביטחון, ועמד בראשה עד 1961.
משפחה
נישא לשושנה, בנם היחיד הוא תא"ל (בדימוס) יששכר שדמי, מפקד בפלמ"ח ובצה"ל. גם נכדו של נחום, יפתח, שירת כקצין בצה"ל, כטייס קרב בחיל האוויר והשתחרר בדרגת אלוף-משנה.
הספציאליסט
הספציאליסט (בגרמנית: "המומחה") הוא סרט תעודה משנת 1999 של הבמאי אייל סיון העוסק במשפט אייכמן. הסרט מורכב כולו מקטעים תיעודיים מצולמים מן המשפט, המתרכזים בנאשם אדולף אייכמן, ואשר נערכו ולוו בפסקול מוזיקלי.
הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-צרפתית-גרמנית-אוסטרית-בלגית.
הסרט מבקש להציג את אייכמן, לפי דברי סיוון, כ"פושע מודרני במלוא מובן המילה, פושע מכתבה", ברוח הביקורת נגד המשפט שהעלתה חנה ארנדט בספרה "אייכמן בירושלים". אייכמן מוצג בסרט כפקיד יבשושי ובלתי־מאיים, שאינו מבין את גודל המעמד שבו הוא נתון, מותקף שוב ושוב על ידי הרטוריקה המתלהמת של התובע גדעון האוזנר, ממעיט בחשיבות מעשיו, ואף אינו יודע אל־נכון איפה הוא נמצא. תחושת ההזרה של אייכמן עצמו, כפי שהיא מוצגת בסרט, מצטרפת לתחושת ההזרה של הצופים למראה הפושע הנאצי הרגיל למראה, הפסקול המאיים, והעריכה המבלבלת־במתכוון. כאשר אייכמן אינו מבין את שאלות השופטים לאשורן, עוברים אלה לפתע לדבר בשפתו - בגרמנית.
לאיוש פישר (כדורגלן)
לאיוש פישר (בהונגרית: Fischer Lajos; בודפשט, 7 באפריל 1902 – ניו יורק, 1 בינואר 1978) היה כדורגלן יהודי-הונגרי, חבר נבחרת הונגריה, שוער ששיחק בתשע משחקים בינלאומיים עד שהיגר לארצות הברית. הוא שיחק גם בהכח וינה.
בקבוצות מועדון
בין 1924 לבין 1926 היה שחקן כדורגל של מועדון סיף ואתלטיקה (VAC) היהודי.
בשנים 1926–1927 שיחק בקבוצת ברוקלין וונדררס האמריקאית.
בין 1924 לבין 1926, הוא הגן תשע פעמים על השער של נבחרת הונגריה במשחקיה הבינלאומיים.
לאיוש פישר היה שוער אמיץ במיוחד עם גמישות ומיומנות מדהימים. הנתון האישי האחרון הזה קיזז במידת מה את קומתו הנמוכה. למרות שלעיתים קרובות היה בעמדת נחיתות באוויר, חבטות האגרופים שלו בכדור עדיין היו מצוינות. הוא הציל בעיטת 11 במשחק צ'כוסלובקיה-הונגריה שנערך ב-1925. הסיבה היחידה כנראה שלא נבחר יותר מתשע פעמים לנבחרת הונגריה הייתה כי עבר לארצות הברית ב-1926 כדי שיוכל להתפרנס.
Miss the Rage
Miss the Rage הוא סינגל של הראפרים האמריקאים טריפי רד ופלייבוי קרטי, שיצא לאור ב-7 במאי 2021. השיר הוא הסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן הרביעי של טריפי רד, Trip At Knight.
רקע
טריפי רד פרסם טיזר לרצועה באינסטגרם בדצמבר 2020. מאוחר יותר, עריכה של השיר המכילה את השירה של קרטי מ-"Want To" (שיתוף הפעולה שלו שהודלף עם הראפר המנוח ג'וס וורלד) על גבי מקצב השיר, הפכה לוויראלית בטיקטוק. הפופולריות של העריכה הובילה לכך שטריפי רד ביקש מקרטי שישתתף בשיר. תאריך צאתו של הסינגל ועטיפתו נחשפו ב-3 במאי 2021. שם השיר הפך למוטו גם בפוסטים של טריפי רד ברשתות החברתיות.
שם השיר מתייחס למעשה ההחמצה של הזעם שטריפי רד חווה בעת הופעתו בהופעות עקב מגפת הקורונה. טריפי רד הסביר: "ננעלתי. אני אחד האנשים שנמצאים בפסטיבלים, אני יוצא משוגע מהקרעים. אני מוכן לחזור לנוכחות הבמה שלי. נמאס לי מהחרא הזה. נמאס לי לשבת בבית כי זה כל מה שעשיתי. עם כל חרא מגפת הקורונה שקורה, הייתי בדיוק במרחב היצירתי שלי ועשיתי מוזיקה שבאמת התעסקתי בה". השיר נחשב לרצועת "אוקטן גבוה".
הרכב
הרצועה כוללת את טריפי רד ופלייבוי קרטי מראפרפים על מקצב עם אקורדים סינתטיים המתנגנים בהילוך אחורי.
וידאו קליפ
וידאו קליפ מילים לשיר יצא ב-7 במאי 2021 בערוץ היוטיוב של טריפי רד. הקליפ מונפש על ידי זאק אוקמי וצ'דוויק מקלה. הקליפ כולל אנימציית לולאה חוזרת ונשנית בה מהירות האנימציה מאטה, מאיצה ומתהפכת לפי קצב המוזיקה. האנימציה עצמה כוללת את טריפי רד אוחז בחרב בתלבושת אביר שחותך בעזרתה דם באוויר, כמו גם יצורים שונים שמתקדמים לעברו.
ערוץ 24 (אוקראינה)
בתחילת שידורו נקרא "ערוץ החדשות 24", מאוחר יותר קוצר ביטוי זה לשם העכשווי "ערוץ 24", המשמש בלוגו החברה המעודכן ובאתר הרשמי של ערוץ הטלוויזיה 24tv.ua.
הערוץ הוא חלק מחברת המדיה לוקס, בבעלות יקטרינה קיט-סדובה. חדשות על פוליטיקה, כלכלה, עולם הבידור, וספורט מתעדכנים בשידור חי. הערוץ משודר ברחבי אוקראינה.
אורוויל פרימן
אורוויל לות'רופ פרימן (באנגלית Orville Lothrop Freeman; 9 במאי 1918 - 20 בפברואר 2003) היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית אשר כיהן כמזכיר החקלאות של ארצות הברית בשנים 1961–1969 תחת הנשיאים ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון. בנוסף על כך הוא שימש כמושל מינסוטה בשנים 1955–1961.
ביוגרפיה
פרימן נולד ב-9 במאי 1918 במיניאפוליס שבמינסוטה. בשנת 1940 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת מינסוטה. הוא סיים את לימודיו בשנת 1946. במהלך לימודיו, התיידד פרימן עם יוברט האמפרי, אשר הפך בשנים שלאחר מכן לעמית פוליטי. בנוסף על האמפרי, פרימן פגש באוניברסיטה גם את אשתו, ג'יין שרלוט שילדס. הם נישאו ב-2 במאי 1942 והיו להם שני ילדים.
לאחר המתקפה על פרל הארבור בשנת 1941, גויס פרימן כחייל מילואים ועבר הכשרה בבסיס חיל הנחתים קוונטיקו. הוא בתחילה שירת באזור סן דייגו שבקליפורניה. לאחר מכן הוא עבר הכשרה נוספת בניו זילנד ובגוודלקנל. קרבותיו הראשונים היו בנובמבר 1943 במהלך המערכה בבוגנוויל. במהלך הקרבות, הוא נפצע בלסת ובזרועו השמאלית. הוא חזר לארצות הברית בשנת 1944 ומעולם לא השתקם לגמרי מהפציעה. לאחר המלחמה הוא זכה בעיטורים לב הארגמן ובמדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1950 ניסה פרימן להתמודד לתפקיד היועץ המשפטי לממשל ובשנת 1952 התמודד לתפקיד מושל המדינה. הוא הפסיד בשתי המועמדויות. בסופו של דבר הוא נבחר למושל בשנת 1954. הוא נבחר שוב לתפקיד בשנים 1956 ו-1958, אך הפסיד בשנת 1960.
כתוצאה מההפסד, הוא מונה על ידי הנשיא הדמוקרטי החדש ג'ון פיצג'רלד קנדי לתפקיד מזכיר החקלאות. הוא החזיק בתפקיד זה גם לאחר הירצחו של קנדי בנובמבר 1963. הוא החזיק בתפקיד זה לאורך כל כהונתו של לינדון ג'ונסון עד למינויו של הממשל הרפובליקני של ריצ'רד ניקסון ב-20 בינואר 1969. לאחר תפקיד זה הוא עסק בייעוץ ובמשפטים.
פרימן נפטר מסיבוכים של מחלת האלצהיימר ב-20 בפברואר 2003 במיניאפוליס.
1950 בקולנוע
פרסים
פרסי אוסקר:
פרסי גלובוס הזהב:
רוסאטום
רוסאטום (Росатом) הוא שמו הנפוץ של התאגיד הממלכתי לאנרגיה אטומית - רוסאטום (רוסית: Государственная корпорация по атомной энергии Росатом) האחראי לאחזקת תחנות החשמל הגרעיניות וצי שוברות הקרח הגרעיניות.
בעבר נודעה בשם "הסוכנות הפדרלית לאנרגיה אטומית", שהתקיימה בשנים 2004–2007 וירשה את המשרד הממשלתי לאנרגיה אטומית, שבתורו ירש את המשרד הסובייטי לבניית מכונות אמצעיות (Министерство среднего машиностроения СССР).
"רוסאטום" היא אחת החברות המובילות בעולם בתעשיית הגרעין, היא מדורגת במקום השני בעולם בעתודות האורניום והחמישית בנפח ייצורו, הרביעית בעולם בייצור אנרגיה גרעינית ושולטת על 40% מהשוק העולמי בתחום שירותי העשרת האורניום ו-17% משוק הדלק הגרעיני.
היסטוריה
הגוף הראשון ברוסיה שהיה אחראי לניהול התעשייה הגרעינית ברוסיה היה משרד ממשלתי בשם "המשרד הסובייטי לבניית מכונות", אשר הוקם ב-23 ביוני 1953 על פי החלטת נשיאות מועצת הסובייט העליון של ברית המועצות. המשרד התקיים עד 1992 תחת שמות שונים, בהם "המשרד לאנרגיה אטומית" (Министерство атомной энергетики СССР) ו"המינהל הראשי הראשון של הממשלה הסובייטית" (Первое главное управление при Совете Народных Комиссаров СССР). ביוני 1988 שונה שמו ל"המשרד לתעשייה ואנרגיה אטומית של ברית המועצות" (Министерство атомной энергетики и промышленности СССР).
ב-1992 נקרא מחדש בשם "המשרד לאנרגיה אטומית" (Минатома России, Министерства Российской Федерации по атомной энергии). במרץ 2004, במסגרת הרפורמה הפדרלית של פוטין, שונה שוב שם המשרד ל"רוסאטום, הסוכנות הפדרלית לאנרגיה אטומית" (Федеральное агентство по атомной энергии). בשנת 2008 הסוכנות הופרטה בחלקה והפכה לחברה ממשלתית הנסחרת בבורסה ואחראית לניהול התעשייה הגרעינית הרוסית ונקראת בשם "התאגיד הממלכתי לאנרגיה אטומית "רוסאטום"".
הנהלה
גוף הניהול הראשי של רוסאטום היא המועצה המפקחת המורכבת מעשרה אנשים. בראש המועצה עומד סרגיי קיריינקו. שאר חברי המועצה הם: מנהל החברה בפועל הוא המנכ"ל, האחראי לתפעול היומיומי. מאז הקמת תאגיד רוסאטום ועד אוקטובר 2016 כיהן סרגיי קיריינקו כמנכ"ל, לאחר שעמד קודם לכן בראש הסוכנות הפדרלית לאנרגיה אטומית עוד משנת 2005. מאז ה-5 באוקטובר 2016 מנכ"ל החברה הוא אלכסיי ליחאצ'וב, שכיהן בעבר כסגן השר לפיתוח כלכלי.
מבנה ופעילות
רוסאטום מורכבת מיותר מ-360 ארגונים וחברות בת שונות, נכון לנתונים משנת 2014. מרבית החברות והארגונים פועלים בתחום האנרגיה הגרעינית ובניית תחנות חשמל גרעיניות, הפקה ועיבוד אורניום ופיתוח טכנולוגיות בתחום זה. רוסאטום מנהלת את חברות הבת שלה באמצעות חברת "אטום אנרגופרום" (Атомэнергопром) המאגדת תחתיה למעלה מ-80 חברות בתחום. רוסאטום אחראית על חברת PPGHO (ברוסית: Приаргунское производственное горно-химическое объединение) האחראית ל-90% ממלאכת עיבוד האורניום ברוסיה ובאמצעותה רוסאטום ניצבת במקום החמישי בעולם בתפוקת האורניום. רוסאטום גם אחראית לייצור צנטריפוגות גז באמצעות חברת TVEL (ТВЭЛ), מה שהופך את רוסאטום לאחת המובילות בעולם בתחום האנרגיה הגרעינית.
חברת Technabexport (ברוסית: Техснабэкспорт) אחראית לייצוא שירותים בתחום האנרגיה הגרעינית והיא חטיבת הייצוא של רוסאטום. החברה הוקמה בשנת 1963 כסוכנות הייצוא של המשרד לאנרגיה גרעינית בברית המועצות. נושאת את הסימן המסחרי TENEX. ב-1993 נחתם הסכם רוסי-אמריקאי להגבלת תפוקת האורניום.
בשנת 2006 רוסאטום הקימה את חברת הבת אטום אנרגומאש (Атомэнергомаш) האחראית לבניית תחנות כוח גרעיניות ומבנים עבור תעשיית האטום ברוסיה. חברה זו מאגדת תחתיה כ-30 חברות בנייה שונות ומרכזי מחקר מדעי הפרוסים בצ'כיה ובהונגריה. בחברה עובדים למעלה מ-25,000 איש והיא אחראית ל-13% מתחנות הכוח הגרעיניות בעולם ול-40% מתחנות הכוח המונעות בפחם בשטחי חבר המדינות והמדינות הבלטיות. אטום אנרגומאש מהווה לחברה הגדולה בעולם המספקת ציוד לכור אנרגטי מים-מים והיחידה בעולם שמספקת כורים תעשייתיים מונעים בנייטרון איטי.
רוסאטום נחשבת למפעילת תחנות הכוח הגרעיניות ברוסיה. נכון לתחילת שנת 2017 היא הפעילה 10 תחנות כוח אטומיות (34 כורים) בעלי עוצמה של 26.7 ואט ומספקות 18% מכלל תפוקת החשמל ברוסיה. בשנים 2012–2014 רוסאטום ערכה שינוי מבני בדרכי ניהול בניית הפרויקטים, תחילה עבודות הבנייה הוטלו על מספר חברות ומכוני הנדסה עצמאיים בשם "אטום אנרגופרויקט". באוקטובר 2014 הוחלט כי כל עבודות ההנדסה והתכנון ובניית תחנות כוח אטומיות תוטל על חברת הבת "אטום פרויקט", בצעד שהקטין מאוד את התחרויות בנושא הבנייה וריכזה את כל התחום תחת חברה אחת. החברה המשיכה בבניית תחנות כוח גרעיניות חדשות, הן בפנים המדינה הן מחוץ למדינה.
בשל כמות הפרויקטים ותכנון בניית תחנות כוח גרעיניות חדשות עד שנת 2030, המגזין "Atomic Expert" העריך כי ייבנו ברוסיה 30 כורים גרעיניים חדשים בעלי אנרגיה של 35.5 ואט.
רוסאטום פועלת באופן שוטף גם מחוץ לגבולות רוסיה ומסייעת בבניית תחנות כוח גרעיניות באיראן (ראו תחנת הכוח הגרעינית בבושהר), הודו, בלארוס וברפובליקה העממית של סין.
לקראת סוף 2014 תוכנן לחנוך תחנות כוח גרעיניות חדשות בווייטנאם ובטורקיה ונחתם אף הסכם לבניית תחנת כוח גרעינית בפינלנד. רוסאטום הייתה זו שניהלה למעשה את השלמת הבנייה בבושהר, החברה גם ניהלה משא ומתן לבניית תחנת כוח שכזו בהונגריה, בירדן,, בנגלדש וקזחסטן. עד לפרוץ יברומאידן, רוסאטום גם ניהלה מגעים לשיפוץ תחנת כוח גרעינית בעיר חמלניצקי שבאוקראינה.
רוסאטום אחראית לתחום האחזקה והתחזוק של כורים גרעיניים ברוסיה ונוטלת חלק פעיל בעיבוד טכנולוגיות לשמירה על חומרים גרעיניים ומנהלת את המרכז הפדרלי לביטחון גרעיני וקרינה (Федеральный центр ядерной и радиационной безопасности) ומנהלת גם את מרכזי המחקר המדעיים השונים בתחום אבטחת הקרינה. חברת הבת האחראית לייצוא טכנולוגיות רוסיות בתחום הגרעין היא חברת Rusatom Overseas שהוקמה בשנת 2011.
משנת 2008 רוסאטום מנהלת גם את צי שוברות הקרח הגרעיניות של רוסיה והיא מחזיקה למעשה את צי שוברות הקרח הגדול ביותר בעולם (5 בשירות, 4 נוספים בבנייה). צי שוברות הקרח חונה במורמנסק ומנוהל באמצעות חברת "אטום פלוט" (Атомфлот).
בנוסף לתפעול ותחזוקה בתחום האזרחי, רוסאטום גם מנהלת חברות בת בתחום התעשייה הצבאית, כדוגמת פיתוח נשק גרעיני במקומות כמו סרוב, סנז'ינסק, אוזיורסק ובערים סגורות אחרות.
באמצעות חברת "רוסאנרגואטום" (Росэнергоатом), רוסאטום נחשבת לחברת האנרגיה הרוסית הגדולה ביותר (מספקת 18.1% מכלל האנרגיה במדינה). בשוק העולמי רוסאטום ניצבת במקום השני בעולם כתאגיד אנרגיה אטומית, כשעוקפת אותה רק חברת החשמל הצרפתית, Électricité de France.
איוואן דניסוביץ' (סרט, 2021)
איוואן דניסוביץ'. (ברוסית: Иван Денисович) הוא סרט דרמה רוסי בבימויו של גלב פאנפילוב, המהווה עיבוד קולנועי ליצירה "יום אחד בחיי איוואן דניסוביץ'" שנכתבה על ידי אלכסנדר סולז'ניצין. בסרט מככבים פיליפ יאנקובסקי וארתור בסצ'אסטני. הסרט זכה לתמיכת קרן הקולנוע הרוסי ומשרד התרבות של רוסיה.
הסרט תוכנן לצאת לאקרנים לקראת יום הניצחון, במאי 2020, אך בעקבות התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה יציאתו נדחתה לספטמבר 2021.
רקע
הסרט מהווה עיבוד לספרו הראשון של סולז'ניצין "יום אחד בחיי איוואן דניסוביץ'" ומגולל את הנעשה בגולאג הסטליניסטי, את השגרה המוחלטת וניסיונות ההישרדות של האסירים. עבור הבמאי גלב פאנפילוב זהו העיבוד השני לספרו של סולז'ניצין. בשנת 2006 הוא ביים את סדרת הטלוויזיה "במדור הראשון" על ספרו השני של סולז'ניצין, שהיה העיבוד הרוסי הראשון לספריו של סולז'ניצין.
תקציר עלילת הסרט
הסרט מספר את סיפורו של החייל איוואן שוחוב, שברח מהשבי ונשלח למחנה של הגולאג. הסרט מתאר יום אחד בשגרת חייו במחנה גולאג בסיביר בשנת 1951.
הפקה
צילומי הסרט נערכו בשני שלבים. בשלב הראשון הצילומים נערכו מדצמבר 2017 עד פברואר 2018 ובשלב השני מינואר עד מאי 2019.
צווארון גולף
צווארון גולף (turtleneck; בארצות הברית וקנדה), צווארון פולו, צווארון גליל (roll-neck; בבריטניה ודרום אפריקה), או סקווי (skivvy; באוסטרליה, ניו זילנד וארצות הברית) הוא צווארון - בדרך כלל של סוודר - עם גזרה צמודה שמתקפל ומכסה את הצוואר.
גרסה פשוטה יותר של צווארון הפולו הסטנדרטי הוא צווארון הפולו המדומה, הדומה לצווארון הפולו עם הקפל הרך בחלקו העליון והאופן שבו הוא נכרך סביב הצוואר, אך שני קצוות הצינור היוצרים את הצווארון נתפרים לקו הצוואר. זה משמש בעיקר כדי להשיג מראה של צווארון פולו אבל עם יתרון של כריכת הצוואר בצורה טובה יותר. צווארון הפולו המדומה נצמד לצוואר בצורה חלקה, קל לייצור ועובד היטב גם עם סגירה ברוכסן.
אירופה
בגדים דמויי צוואר צב נלבשו במשך מאות שנים, ויש המתוארכים לפחות למאה ה-15. הם תוכננו במקור כדי להגן על צווארם ​​של אבירים העוטים שריון שרשראות. האצולה אימצה אופנת צוואר גבוה, כאשר הגובה והנפח של סלסול הצוואר מעידים על המעמד.
מסוף המאה ה-19, צווארי פולו נלבשו בדרך כלל על ידי דייגים, עובדי כפיים, ספורטאים, מלחים וקציני ים. בתחילת המאה ה-20 צוואר הפולו השחור היה לבוש טיפוסי של אוסוולד מוסלי, מנהיג איגוד הפשיסטים הבריטי ("חולצות שחורות"), אם כי מאז אמצע אותה מאה צווארי פולו שחורים היו קשורים קשר הדוק לשמאל ובתוכם אקדמאים רדיקליים, פילוסופים, אמנים ואינטלקטואלים. למשל, צוואר הפולו הפך לסמל אייקוני של הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו. צווארי פולו התפתחו לאופנה גדולה אצל צעירים אמידים לאחר שלבשו אותם כוכבי הקולנוע האירופאים מרצ'לו מסטרויאני ואיב מונטנד.
ולדימיר פוטין, אנדראס פפנדראו ועמנואל מקרון הם דוגמאות למנהיגים אירופאים שאוהבים ללבוש צווארי פולו.
ארצות הברית
עם הזמן, הצווארון הפך לאופנה בקרב נערות מתבגרות, במיוחד בצורה קלת משקל שהדגישה את הגזרה שלהן. לא עבר זמן רב והוליווד ניצלה גם את הדימוי הזה כחלק ממראה "נערת הסוודר".
עד סוף שנות ה-50 אומץ "צווארון הגולף ההדוק" כחלק מסגנון ה-preppy בקרב סטודנטים, סגנון המדגיש ניקיון, סדר וטיפוח. הדבר יהפוך להיבט חשוב בתדמית של צוואר הפולו בארצות הברית. המראה יעבור לבריטניה ושאר אירופה בגרסה מרוככת.
צווארי פולו אלגנטיים מאוד של סריג משי או ניילון, שנעשו במיוחד עם חפתים צרפתיים לענייני לבוש רשמיים, זכו להצלחה גם באופנה האמריקאית.
כחלופה לעניבה
צווארי פולו שימשו כתחליף לחולצה ועניבה מאז שנות ה-20. פעמים שהיה כעס על מראה זה במסעדות יוקרה ובחתונות.
ג'ון ברנדט כתב ב- Esquire כי:
המעצב רוי האלסטון אמר:
מגן (הרלדיקה)
בהרלדיקה, המגן הוא ההתקן העיקרי של השלט ההרלדי. דמויות ושבלונות מיוצגות על פני המגן במגוון רחב של סידורים.
מגיניהם של גברים נושאי שלט אצולה עוצבו לרוב בצורת טיפוסית למגינים אשר שימשו את האבירים בימי הביניים לקרב. מאחר שצורה זו נתפסה כצורה "לוחמנית" המתאימה לגברים בלבד, הנשים השתמשו במגינים בצורת מעוין ואנשי הכמורה נשאו מגינים סגלגלים.
נקודות על המגן
הנקודות הבאות הן הנקודות אשר על פי הבלאזון יש לצייר מטענים.
אין אדם חוטא ולא לו
מקור הכלל ויישומיו במשנה ובתלמוד
כלל זה מופיע בתלמוד בכמה הקשרים:
במשנה לא הוזכר כלל זה במפורש, אבל המפרשים מסבירים שהוא עומד ברקע של כמה משניות: הנחת היסוד בכלל זה היא, שמדובר באנשים השומרים מצוות באופן בסיסי, ועבירותיהם נעשים מחמת תאווה זמנית, וממילא כאשר החוטא עצמו לא ירוויח מן החטא - לא יחטא. אבל מי שלא שומר מצוות עלול לחטוא גם ללא כל תועלת עבורו.
עדותו של חשוד לעבור עבירה מסוימת
במשנה במסכת בכורות, נאמר שכהנים, חשודים לגרום מום לבכור על מנת להתירו להם באכילה, ולכן אינם נאמנים להעיד על בכור בעל מום המצוי ברשותם שהמום אירע בו ללא כוונה ומותר לאוכלו. נחלקו תנאים בשאלה האם כהנים נאמנים להעיד על בכור שאיננו שלהם: לדעת רבן שמעון בן גמליאל הוא נאמן על בכור של חברו, למרות שאינו נאמן על של עצמו. לעומתו, רבי מאיר קובע כלל: החשוד על הדבר - לא דנו ולא מעידו.
הרמב"ם פסק להלכה כרבן שמעון בן גמליאל, וזאת על פי הכלל: "אין אדם חוטא ולא לו". הראב"ד חולק על כך, ופוסק כרבי מאיר. הסיבה לכך היא, שהחזקה שאין אדם חוטא ולא לו נכונה על פי רוב, אבל קיים מיעוט שמוכן לחטוא גם ללא תועלת אישית, וייתכן שעד זה שלפנינו הוא מן המיעוט.
תאי הילה
תאי הילה (HeLa) הם שורת תאים של תאים נצחיים בשימוש נרחב במחקר רפואי. השורה נגזרה מתאי סרטן צוואר הרחם של הנרייטה לאקס, שמתה מסרטן בשנת 1951.
גילוי התאים
התאים התגלו לראשונה במהלך אבחון סרטן צוואר הרחם במטופלת בשם הנרייטה לאקס. התאים נלקחו ממנה מבלי לידע או לקבל רשות על ידי ג'ורג' א. גי. על פי פסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית פסק רקמות שמוצאות מגופו של אדם על ידי ניתוח, ביופסיה, אבחנה או כחלק מתרפיה אינם רכושו של הנבדק; אין צורך לבקש רשות כדי להשתמש בהם ואין לנבדק בעלות על מוצר שפותח מהם.
בתחילה, פרסמו החוקרים ששורת התאים באה מאישה בשם הלן ליין או הלן לרסון, כדי לשמור על סודיות של המקור האמיתי, אבל כמה שנים אחרי פטירתה פורסם שמה האמיתי בכלי התקשורת. המשפחה לא קיבלה תמורה מרווחי השימוש בתאים.
תאים נצחיים
תאי הילה מכונים תאים נצחיים כי הם יכולים להמשיך להתחלק אין סוף פעמים במעבדה אם מחזיקים אותם בסביבה מתאימה (חמצן, מזון, וכו'). התאים מתחלקים בקצב מוגבר מאוד, אפילו בהשוואה לתאים סרטניים אחרים. תאים אחרים לא מצליחים להמשיך להתחלק לעד, כי בכל דור הטלומרים מתקצרים, תופעה שמשוער שמובילה להזדקנות ובסוף למות התא. בתאי הילה נמצא אנזים בשם טלומראז. האנזים פעיל בזמן רבייה תאית ומגן על התא מפני התקצרות זאת.
שימוש
תאי הילה נמצאים בשימוש במגוון רחב של מחקרים רפואיים: בעזרת תאי הילה פותח חיסון לנגיף הפוליו הגורם לשיתוק ילדים (ד"ר יונה סאלק), כמו גם טיפולים לסרטן ואיידס. כמו כן הם איפשרו לחקור את הזדקנות התאים ושיבוט תאים. תאי הילה שימשו אף במחקר על תאים בחלל ותחת מתקפה גרעינית. מעריכים שכמות תאי ההילה שהוצמחו בתרביות תאים גדולה בהרבה ממספר כל התאים שהיו בגופה של גברת לאקס.
זיהום שורות תאים אחרות עם תאי הילה
בגלל השימוש הנרחב בתאי הילה במעבדות רבות וחוסנם של התאים, זוהמו תאים ורקמות רבים במעבדות על ידי תאי הילה שהועברו באבק או בכלים מזוהמים. זיהום זה גרם להפסדים כספיים גדולים. גם כיום ממשיכים המדענים להיאבק בזיהום דגימות על ידי תאי הילה. הוכח ששיעור משמעותי משורות תאים אחרות "מזוהמים" עם תאי הילה – ההערכות נעות בין 10% ל-20%.
בעיות אתיות
המחקר בתאי הילה הוביל להתעוררות של בעיות אתיות. החל מהעובדה שהתאים נלקחו ללא הסכמתה של הנרייטה (אף על פי שהדבר היה חוקי באותה עת) ושמשפחתה של הנרייטה לא קיבלה כל גמול בעוד התאים נמכרים באופן מסחרי. בנוסף הדבר עורר את השאלה האם רקמות שהוצאו מאדם הם רכושו ושייכים לו או לחוקרים והאם על החוקרים ליידע את מטופליהם על המחקר שייעשה בתאים ועל הפוטנציאל המסחרי בהם.
1952 בקולנוע
סרטים שוברי קופות
"שיר אשיר בגשם" - סרט מוזיקלי, בכיכוב ג'ין קלי, דונלד או'קונור ודבי ריינולדס.
"הנס כריסטיאן אנדרסן" - בכיכובו של דני קיי.
"בצהרי היום" - מערבון בכיכובם של גרי קופר וגרייס קלי.
"חמש אצבעות" - מותחן בכיכובו של ג'יימס מייסון.
חשיפה למדיה בגיל הרך
חשיפה למדיה בגיל הרך מתייחסת לדרך בה תינוקות, פעוטות, וילדים צעירים בחברה המודרנית חשופים למדיה אלקטרונית במרכיביה השונים : אייפד, טאבלטים, טלוויזיה, סמארטפונים, מחשבים, וידאו ורדיו. בגלל כמות החשיפה הניכרת של תינוקות ופעוטות למרכיבי מדיה אלו, המדיה ומידת החשיפה לה הפכו לנושא מחקר מרכזי בתחום ההתפתחות בגיל הרך.