cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רשימת מדינות לפי אי-דת
מדינות ואזורים
תוצאות הסקר של WIN/GIA שמופיעות להלן מהוות את סכום העונים "אדם לא-דתי" ו"אתאיסט משוכנע" יחד. אריאלה קיסר ואחרים יעצו לבחון בשיקול דעת את נתוני הסקר של WIN/GIA, הואיל וסקרים נרחבים יותר שהשתמשו באותו ניסוח במשך עשרות שנים ודוגמים אוכלוסייה רחבה יותר, הגיעו באופן עקבי לנתונים נמוכים יותר ממנו. לדוגמה, הנתונים של סין בסקרי WIN/GIA הוערכו יתר על המידה, וכתוצאה מכך ניפחו את הסכומים הכוללים העולמיים.
לפי אוכלוסייה
מדינות עם מספר חסרי הדת הגדול ביותר, נכון לשנת 2020, על פי נתוני מרכז המחקר פיו:
Don't Be So Shy
Don't Be So Shy הוא שיר של הזמרת הצרפתייה, אימאני, שיצא ב-26 במאי 2014. נכון למרץ 2022, השיר הושמע למעלה מ-9 מיליון פעמים בספוטיפיי.
ב-18 בספטמבר 2015, יצאה גרסת רמיקס של Filatov & Karas, שהפך את השיר ללהיט. נכון למרץ 2022, גרסת הרמיקס הושמעה למעלה מ-283 מיליון פעמים בספוטיפיי.
דגימה של השיר נמצא בשיר "Hallucination" של רגארד ויירס אנד יירס.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ יצא ביוטיוב ב-30 ביוני 2017. נכון למרץ 2022, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-133 מיליון פעמים.
רמיקס Filatov & Karas
באוגוסט 2015, יצא גרסת רמיקס לשיר על ידי צמד התקליטנים הרוסי Filatov & Karas. גרסה זו הפכה ללהיט ברחבי אירופה.
קפטן תחתונים והאסלות המחסלות
קפטן תחתונים והאסלות המחסלות (באנגלית: Captain Underpants and the Attack of the Talking Toilets) הוא ספר מאויר לילדים מאת הסופר והמאייר האמריקני דייוויד "דאב" פילקי אשר יצא לאור בשנת 1999. זהו הספר השני בסדרת ספרי קפטן תחתונים. בשנת 2010 יצא הספר בתרגומו של ארז אשרוב בעברית תחת השם קפטן תחתונים והאסלות המחסלות, ובשנת 1999 יצא אותו הספר אך עם תרגום שונה תחת השם קפטן תחתונים ומתקפת האסלות המדברות על ידי כתר ספרים.
תקציר העלילה
בספר המשך זה הרולד וג'ורג' הורסים את יריד המדע של בית הספר במהלך סדרה של מעשי קונדס. בהמשך הילדים יוצריו ביחד רצועת קומיקס בשם "קפטן תחתונים והאסלות המחסלות" שבו קפטן תחתונים מביס אסלות מרושעות, המעוניינות להשתלט על העולם. לאחר מכן ג'ורג' והרולד מנסים ליצור עותקים של הקומיקס באמצעות מכונת צילום מיוחדת שהמציא ילד בשם מלווין אשר הופכת ציורים דו־ממדיים לאובייקטים תלת־ממדיים. המכשיר של מלווין הופך את האסלות המחסלות לאמיתיות והן מתקיפות מורים שונים בבית הספר. אף על פי כן, הודות לאחד המורים שהקיש במקרה באצבעותיו, המנהל הרשע של בית הספר מר פיפיש הופך לגיבור העל קפטן תחתונים אשר יוצא להילחם באסלות המחסלות.
קורוך
קורוך (कुड़ुख़) היא שפה דראווידית המדוברת על ידי הקבוצה האתנית קורוך באזורים שונים בג'הרקאנד, מאדהיה פרדש, צ'האטיסגאר, אודישה, ביהר ומערב בנגל שבהודו. בנוסף להם ישנם 65,000 דוברים נוספים בבנגלדש, 28,000 בנפאל וכ-5,000 בבהוטן.
קורוך נכתבת בדוונאגרי, דבר המשותף להרבה שפות הודו-אריות כמו הינדי וסנסקריט. כתב הטולונג סיקי גם בשימוש אך בהיקף קטן יותר, והוא ייחודי לשפה.
תנועות
בקורוך ישנן חמש תנועות:
יחיאל קדישאי
יחיאל קדישאי ( 5 במרץ 1923 - 16 בנובמבר 2013) היה מזכיר תנועת החרות בכנסת, מנהל לשכת ראש הממשלה מנחם בגין, ומי שכונה על ידי רבים "יד ימינו של בגין".
ביוגרפיה
נולד בשנת 1923 בשם יחיאל קדישזון בפולין כבן הצעיר למשפחה בת חמישה אחים. כתינוק בן שלושה חודשים עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
המשפחה השתקעה בתל אביב ויחיאל למד תחילה ב"חדר" בכרם התימנים ולאחר מכן בבית הספר "תחכמוני". לימים, נמנה אחיו הבכור, יצחק, על מייסדי התיאטרון הקאמרי. קדישאי היה חניך בית"ר וחבר האצ"ל מ-1940. ב-1942 התנדב לבריגדה היהודית שפעלה במסגרת הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. באותה שנה פגש לראשונה את מנחם בגין, בזמן חופשה בארץ ישראל. באירופה רכש בחשאי נשק עבור המחתרת. לאחר שהשתחרר ב-1946 נשאר באירופה, ופעל שם במסגרת האצ"ל להעלאת ניצולי השואה לישראל. ב-1948 חזר לארץ ישראל בספינה "אלטלנה", יחד עם רעייתו אסתר (לבית בראון), אותה הכיר במחנות העקורים.
היה שליח בית"ר בדרום אפריקה. בהמשך, מ-1964 שימש כמזכיר סיעת החירות בכנסת.
משנת 1967, שימש ראש לשכתו של מנחם בגין. עם היבחרו של בגין לראשות הממשלה בשנת 1977, מונה למנהל לשכת ראש הממשלה וכיהן בתפקיד עד להתפטרותו של בגין בשנת 1983. עמד בראש ארגון שסייע למשפחות השכולות של חללי האצ"ל וכן ניהל את "מועדון התיאטרון".
לאחר התפטרותו מראשות הממשלה בספטמבר 1983, ניתק בגין את עצמו מכלל המערכת ושמר על קשר רק עם בודדים: ראש הממשלה יצחק שמיר, דן מרידור, עזריאל נבו ויחיאל קדישאי. הסבר שהועלה היה שהקשתה עליו הסתבכותה של ישראל בלבנון, מספר הקורבנות הגבוה שגבתה מלחמת לבנון, מסקנות ועדת כהן והביקורת הציבורית, אך קדישאי שלל הסבר זה. בשנה וחצי האחרונות לחייו עבר בגין להתגורר בדירה ברחוב גליקסברג מספר 4 בתל אביב. מאז, רק מספר מצומצם ביותר של אנשים היו מבקריו הקבועים, בהם משפחתו הקרובה, דן מרידור, השר לשעבר יעקב מרידור וצבי הורוביץ. עם זאת, יחיאל קדישאי, אשר היה חבר קרוב לבגין ואיש סודו, היה מגיע אליו כמעט מדי יום בהביאו אליו את עיתוני היום.
בבחירות לכנסות 17, 18 ו-19, הוצב קדישאי במקומות האחרונים והסמליים ברשימת הליכוד.
בשנותיו האחרונות עסק קדישאי בהתנדבות בענייני ציבור ובהנצחת מורשתו של בגין.
נפטר ב-16 בנובמבר 2013 בדירתו בתל אביב, בגיל 90, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק בגבעתיים. רעייתו אסתר נפטרה ב-13 ביוני 2016, ונקברה לידו.
סיידי אמריקאן
סיידי אמריקאן (באנגלית: Sadie American; 3 במרץ 1862 – 4 במאי 1944) הייתה פעילה חברתית, ממקימות המועצה הלאומית של נשים יהודיות, ממובילות תנועת הנשים היהודית, עמדה בראש המאבק נגד הסחר בנשים בארצות הברית ומחלוצות הסוציולוגיה הוויזואלית.
ראשית חייה
סיידי אמריקאן נולדה בשיקגו למשפחה יהודית רפורמית ממעמד כלכלי בינוני-גבוה. אביה, אוסקר ל' אמריקאן היה יהודי ממוצא גרמני שהפך לסוחר אריגים מצליח והיה מהמתיישבים הראשונים בשיקגו. אמה אמיליה (סמית) אמריקאן הייתה ילידת ניו יורק. אמריקאן גדלה בשיקגו ולמדה בבתי ספר ציבוריים. היא זכתה להשכלה יהודית בבית הספר של יום ראשון בבית הכנסת הרפורמי "סיני" בשיקגו. הוריה היו פעילים בקהילה הרפורמית ותרמו כספים לנזקקים. היא גדלה באווירה של מחויבות קהילתית ועזרה לזולת והושפעה רבות מתפיסה זו. בנעוריה, רצתה להמשיך ללימודים בקולג', אולם הוריה לא אפשרו לה, לכן בחרה אמריקאן להתמחות בעבודת סיוע בארגוני הרווחה הסוציאליים שהיו בשיקגו באותה תקופה.
פעילותה בתחום הרווחה בשיקגו
לאחר סיום לימודיה בתיכון, בשנת 1882 הצטרפה אמריקאן כמתמחה ל"אגודת הרווחה של נשות שיקגו" (Chicago Women's Aid). היא הלכה לפגישות באגודה ותוך זמן קצר הפכה לגזברית האגודה. האגודה דגלה בסיוע לנזקקים וכחלק מפעילותן עסקו הנשים, ואמריקאן בניהן, בביקורים קבועים בבית החולים "מייקל רייס" וכן בסיוע לעיוורים ושיפור בתי הספר הציבוריים.
בשנת 1892 הייתה אמריקאן ממובילי הקמת בית הרווחה היהודי "הבית ברחוב מקסוול בשיקגו (Maxwell street settlement house), יחד עם פעילים נוספים מהקהילה רפורמית "סיני" בהנהגתו של רב הקהילה הרב אמיל ג' הירש . ייחודו של המקום היה הגדרתו וייעודו כבית לסיוע ורווחה עבור מהגרים יהודיים בלבד. זאת כדי לתת מענה לצרכיהם הייחודים של המהגרים היהודים וכדי לאפשר להם מקום בו יזכו להרגיש חלק מהקהילה היהודית. אמריקאן הפכה למדריכה במקום עבדה בו מספר שנים.
בשנותיה בשיקגו הייתה פעילה ביותר ממאה ארגוני רווחה יהודיים ולא יהודיים שעסקו בסיוע לנזקקים.היא עבדה גם כמורה בבית הספר של יום ראשון בקהילת "סיני, הייתה יושבת ראש ועדת החינוך הציבורי ומגרשי המשחקים ונאבקה על רפורמות שונות בתחום החינוך. הדגש המרכזי היה על יצירת חינוך ציבורי טוב יותר, פתיחת בתי ספר והפעלת מגרשי משחקים לילדים בחופש הגדול, זאת כדי לקדם חינוך חוויתי ומסגרת חינוכית בפיקוח גם בחופשות.
המועצה הלאומית של נשים יהודיות
"המועצה הלאומית של נשים יהודיות" הוקמה בשנת 1893 בשיקגו על ידי נשים יהודיות שהיו דמויות מובילות בקהילה היהודית הרפורמית בשיקגו. כינוסה הראשון של המועצה נערך במהלך ועידת הדתות בתוך התערוכה העולמית בשיקגו, כתגובה לניסיונם של הגברים היהודיים למנוע מהנשים לקחת חלק בוועידה. חנה גרינבאום סלומון ארגנה את הכינוס הנשי הראשון וסיידי אמריקאן הייתה אחת הנואמות בכינוס זה. בנאומה, קראה אמריקאן לנשים להתאגד יחד לארגון כלל ארצי, והסבירה את יתרונותיו על פני ארגונים אזוריים קטנים ולא מאוחדים. היא טענה כי ארגון כלל ארצי יאפשר לכל אישה להישמע בסניף המקומי מצד אחד, אך האיגוד יגביר את כוחן הפוליטי של הנשים היהודיות בקהילה היהודית ובחברה האמריקאית. בנאומה הדגישה כי כארגון כלל ארצי יוכל להוות גוף יהודי נשי בלא כל התערבות גברית. נאומה של אמריקאן זכה לתמיכה נלהבת ולאחריו הכריזה חנה סולומון על הקמת הארגון "המועצה הלאומית של נשים יהודיות". עם הקמת המועצה מונתה חנה סולומון לנשיאה של המועצה ובשנים הראשונות סיידי אמריקאן מונתה למזכירת "המועצה הלאומית".
פעילותה כנשיאת הסניף בניו יורק
בשנת 1900, לאחר מות אביה, עברה עם אמה להתגורר בניו יורק. שם מונתה לנשיאת הסניף המקומי של "המועצה הלאומית של נשים יהודיות", שהיה הסניף הגדול ביותר. היא החלה את תפקידה באמצע גל ההגירה הגדול לארצות הברית ממזרח אירופה, כאשר מספר המהגרים היה רב מאוד וצורכיהם בולטים ביותר. אמריקאן קבעה כי עיקר פעילותו של הסניף הניו יורקי יהיה סיוע למהגרים.
היא ראתה בסיוע לנערות בסיכון, יעד מרכזי של המועצה. לכן, נשות הסניף הניו יורקי ערכו בדיקה של מקומות הבילוי שהיו קיימים לנערות בלואר איסט סייד. הן הגיעו למסקנה כי בשל הצפיפות, תנאי המחיה הקשים וחוסר הכוונה, הנערות חיפשו בילוי ברחובות ובאולמות ריקודים והידרדרו לזנות. נשות הסניף שכרו בית שתפקידו היה לתת מענה לנערות וכן הכשרה מקצועית. עם השנים המקום התפתח והפך לבית רווחה לנערות. בשנת 1905 הקים הסניף ניו יורקי את בית "לייק וייו" (Lakeview Home) לאימהות לא נשואות בסטאטן איילנד, שמטרתו הייתה להוות מקלט לאימהות לא נשואות כדי שיזכו להזדמנות שנייה. פרויקט נוסף שיזמה אמריקאן היה ליווי של נערות היהודיות שעמדו למשפט בבתי דין ליליים וליווי נערות שיצאו ממוסדות שיקום כדי לסייע להן להמשיך לחיות חיים מהוגנים. כמו כן יזמה אמריקאן קורסי הכשרה מקצועית והכשרה לחיים עצמאיים לעיוורים יהודיים.
פעילותה כמנכ"לית המועצה הלאומית של נשים יהודיות
בין השנים 1909–1911, סייעה המועצה הלאומית לכ-30,000 נערות מרגע הגעתן לאליס איילנד ועד למציאת מקום מבטחים עבורן, אם בבית קרובי משפחה או עבודה בטוחה ותנאים טובים, תוך שנשות המועצה ערכו ביקורי בית והמשיכו לעקוב אחרי הנערות כדי לוודא את היקלטותן בארץ החדשה. פעילותה של המועצה בנושא קיבלה הכרה בארצות הברית וארגוני סעד נוספים למדו מהמועצה וסייעו לנערות באותה דרך.
אמריקאן יצרה קשר ברור בין המאבק בסחר בנשים לבין הצורך בהענקת כוח פוליטי וזכויות בידי נשים, בציינה כי קיים קושי רב להרשיע סוחרי נשים כל עוד נשים לא ייקחו חלק בהליך המשפטי כמושבעות. עבודת המועצה בתחום זה העניקה לנשותיה מעמד פוליטי בתוך הקהילה היהודית ובחברה האמריקאית.
בשנת 1914 בעקבות חילוקי דעות קשים בין אמריקאן לבין חלק מנציגות הסניפים ב"מועצה הלאומית" על דרך ניהול המועצה ועל סמכויות המנכ"לית, פרשה אמריקאן מתפקידה כמנכ"לית המועצה הלאומית לנשים יהודיות. היא המשיכה לכהן בתפקיד נשיאת הסניף הניו יורקי עוד כשנתיים ובשנת 1916 לאחר שלא נבחרה שוב לתפקיד הנשיאה פרשה מהמועצה הלאומית לנשים יהודיות לחלוטין.
עיסוקה בסוציולוגיה הוויזואלית
אמריקאן הייתה מחלוצות הסוציולוגיה הוויזואלית ומחקרה בתחום גני המשחקים שהיה מלווה בתמונות של גני משחקים בשיקגו היה פורץ דרך והציג נקודת מבט חדשנית לגבי הצורך במגרשי משחקים לילדים במטרה ללמדם יחסי חברות ועזרה הדדית.
סיידי אמריקאן לא נישאה מעולם. היא הקדישה את חייה לעבודת רווחה וסיוע לנזקקים.
סיידי אמריקאן נפטרה בשנת 1944 בניו יורק.
מתקפת שלזיה העילית
מתקפת שלזיה העילית הייתה מתקפה סובייטית בעלת משמעות אסטרטגית בחזית המזרחית של מלחמת העולם השנייה ב-1945. היא נועדה לכבוש את משאבי התעשייה והטבע הנכבדים שנמצאים בשלזיה עילית, והתבצעה על ידי כוחות של החזית האוקראינית הראשונה תחת מרשל איוואן קונייב. בשל חשיבותו של האזור לגרמנים, הועברו כוחות ניכרים לקבוצת ארמיות מרכז להגנתו והגרמנים נדחקו לאיטם לגבול צ'כוסלובקיה. הלחימה על האזור נמשכה מאמצע ינואר ועד ליומה האחרון של המלחמה באירופה ב-8 במאי 1945.
רקע כללי
לאחר סיום מתקפת הקיץ הסובייטית של 1944 (מבצע בגרטיון), קו החזית של החזית המזרחית התייצב בערך באמצע פולין, כשהוא משתרע מריגה על החוף הבלטי דרך ורשה והוויסלה להרי הקרפטים. רוב השטח הגרמני שלפני המלחמה היה עדיין בשליטת הרייך השלישי בסוף 1944. ב-12 בינואר 1945 פתחו כוחות סובייטים במתקפה בו-זמנית של ויסלה-אודר והקרפטים המערביים.
קווי החזית בשלזיה הוקמו בתום מתקפת ויסלה-אודר בינואר, במהלכה אילצו חייליו של קונייב את הארמייה הגרמנית ה-17 של הגנרל פרידריך שולץ לצאת מהלב התעשייתי של שלזיה עילית סביב קטוביץ. במתקפת שלזיה התחתית, שהתקיימה בפברואר, האגף הצפוני של כוחותיו של קונייב השיגו הישגים נוספים, והגיעו אל נהר הנייסה. עם זאת, זה הותיר אגף חשוף מדרום וממזרח בהרי הסודטים, שעדיין הוחזק בידי חייליו של שולץ, מה שהיווה איום פוטנציאלי על ההתקדמות הסובייטית המתוכננת לעבר ברלין.
מבצע גמזה: התקפות הנגד הגרמניות בלאובאן ובסטריגאו
מפקד קבוצת ארמיות מרכז, פילדמרשל פרדיננד שרנר, החל לבנות את כוחותיו של שולץ במהלך פברואר להתקפת נגד נגד ראשי החנית של ארמיית המשמר המשוריינת השלישית, שהגיעו וכבשו את לאובן במהלך מתקפת שלזיה התחתית. קורפוס הפאנצר ה-56 וקורפוס הפאנצר ה-39 קובצו בפיקודו של גנרל נהרינג; התקפה דו-כיוונית החלה ב-1 במרץ, כאשר דיוויזיית הפאנצר ה-17 והפיהרר-גרנדיר תוקפות בצפון, ודיוויזיית הפאנצר ה-8 מדרום.
ארמיית הטנקים של המשמר השלישית הופתעה בתחילה, אם כי עד 3 במרץ מצאו עצמם כוחות גרמנים מאוימים על ידי התקפות נגד סובייטיות מנאומברג. כתוצאה מכך, החליט נהרינג על תוכנית כיתור מוגבלת יותר. חייליו של ריבלקו פינו את לאובן כדי להימנע מכיתור, והעיירה נכבשה מחדש על ידי דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-6. עד 4 במרץ נסגר הכיתור, אם כי מספר גדול של חיילים סובייטים הצליחו להימלט; תוך 4 ימים הושמד הכוח הלכוד (הלחימה בשלזיה אופיינה כ"חסרת רחמים", כאשר הכוחות הגרמניים אינם לוקחים שבויים).
למרות אופיו המוגבל של הניצחון, כיבושה מחדש של לובן הוצג כהצלחה גדולה על ידי התעמולה הגרמנית, כאשר יוזף גבלס ביקר בעיירה ב-9 במרץ כדי לשאת נאום על הקרב. שרנר עשה הכנות למתקפה נוספת לדרום-מזרח בשטריגאו, שהחלה ב-9 במרץ. אף על פי שלא היו מספיק כוחות זמינים לכיתור כפול, הצליחו הגרמנים לחדור לקווים הסובייטיים ולנתק יחידות של ארמיית המשמר החמישית בלילה שבין 11 ל-12 במרץ; הייתה התפרצות של בהלה בקרב הכוחות הלכודים, שנטבחו על ידי אנשי שרנר כשניסו להימלט.
שרנר החל לארגן מתקפה שאפתנית יותר צפונה כדי להקל על העיר הנצורה ברסלאו, תוך הזזת הדיוויזיות של נהרינג צפונה מלובן ברכבת, אך קונייב פעל בנחישות כדי להחזיר את היוזמה בשלזיה. בהסטת ארמיית הטנקים הרביעית מהאגף הצפוני של החזית שלו, הוא פרס אותה מחדש ליד גרוטקאו על מנת להוביל מתקפה גדולה לתוך שלזיה עילית, לנטרל את האיום על האגף השמאלי של כוחותיו ולהשתלט על האזור סביב רטיבור.
הוורמאכט
ציוות דיוויזיות לקורפוסים החל מ-31 בדצמבר 1944. יחידות נטו לנוע בין הקורפוסים בהתאם למצב.
עוד נכחו: דיוויזיות הפאנצר ה-8, ה-16, ה-17, ה-19 וה-20. אלה נטו לעבור בין הקורפוסים. גם דיוויזיית הפיהרר בגלייט, דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-18, דיוויזיית הגרנדיר אס אס ה-20, ודיוויזיית הפאנצר הרמן גרינג.
ההתקפה
קונייב פתח במתקפה העיקרית שלו ב-15 במרץ. ארמיית הטנקים הרביעית פרצה את הקווים הגרמניים ממערב לאופלן ונסעה ישירות דרומה, לכיוון נוישטאדט. מתקפה של של קורפוס הטנקים של המשמר ה-4 התפרצה כדי לכבוש את ניסה. מדרום-מזרח לאופלן פרצו גם הארמיות ה-59 וה-60, הראשונות נעו מערבה כדי לחבור עם ארמיית הטנקים הרביעית. הקורפוס ה-11 של ארמיית הפאנצר הראשונה, שהחזיק את הקווים ליד אופלן, היה כעת מאוים בכיתור.
בדרום, הארמייה ה-38 תקפה חיילים גרמנים של הקורפוס ה-59 שהגנו עם הגב אל הרמות של מוראביה. באמצעות נסיגה טקטית מוגבלת ב-10 במרץ, הצליח היינריצי למזער את הנזק שנגרם מהפצצת ההכנה, והחזית בגזרה זו נותרה איתנה.
הכיתור באופלן
גם קורפוס הפאנצר ה-56 שהתמקם ליד אופלן החל לסגת, אבל דיוויזיית הגרנדיר אס אס ה-20 (האסטונית) ו-168 מצאו את עצמם לכודים בהתקדמות ארמיית הטנקים הרביעית והארמייה ה-59 שחברו ליד נוישטדט. עד ה-22, הכוחות הסובייטיים של הארמיות ה-59 וה-21 הצליחו לצמצם את ה"קלחת" של אופלן, בטענה שהרגו 15,000 ולכדו עוד 15,000 מהחיילים הגרמנים שנלכדו שם.
קונייב פתח בהתקפות נוספות ב-24 במרץ, ועד 31 במרץ, כאשר רטיבור וקטשר נכבשו, הצליח להכריז על סיום השלב ההתקפי של המבצעים.
לאחר מכן
מתקפת שלזיה העילית הצליחה לייצב את האגף השמאלי של קונייב כהכנה להתקדמות על ברלין, והסירה את האיום של כל התקפות נגד גרמניות מקבוצת ארמיות מרכז. הקווים בשלזיה נותרו ללא שינוי במידה רבה עד תום המלחמה, כאשר כוחו של שרנר נכנע.
אינגי הויסטד
אינגי הויסטד (בפארואזית: Ingi Højsted; נולד ב-12 בנובמבר 1985 בטורסהאבן שבאיי פארו) הוא כדורגלן עבר פארואזי ששיחק בעמדת הקשר בעיקר ב-B36 טורסהאבן ובנבחרת איי פארו.
קריירת מועדונים
הויסטד נולד בטורסהאבן, בירת איי פארו. הוא גדל במחלקת הנוער של B36 טורסהאבן המקומית. בקיץ 2002 הצטרף לארסנל מהפרמייר ליג. הוא שיחק במועדון במשך 3 עונות, אך לא ראה דקות משחק בקבוצה הבוגרת, וחזר ל-B36 טורסהאבן. הוא שיחק במועדון במשך עונה אחת, בה ערך 25 הופעות והבקיע שער אחד. בהמשך עבר לבירמינגהאם סיטי, אך שיחק 45 דקות בקבוצת המילואים. לאחר מכן חזר פעם נוספת ל-B36 טורסהאבן, בה שיחק במשך 5 עונות וערך 51 הופעות, בהן הבקיע שני שערים. לאחר פציעות מתמשכות, פרש הויסטד מכדורגל בגיל 26.
קריירה בינלאומית
ב-29 באפריל 2003 ערך הויסטד את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איי פארו, כשנכנס כמחליף לקראת המחצית השנייה בניצחון 2-1 על נבחרת קזחסטן במשחק ידידות. הוא ערך 6 הופעות בנבחרת, מתוכן שתיים נגד נבחרת ישראל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006.
התמודדות ממוקדת הימנעות
בפסיכולוגיה, התמודדות ממוקדת הימנעות (באנגלית: Avoidance coping) היא דרך התמודדות המתמקדת בהימנעות מגורם הלחץ או מהתגובה לגורם הלחץ, כגון התרחקות מאחרים, הכחשת קיומו של גורם הלחץ והתנתקות ממחשבות או רגשות הקשורות לגורם הלחץ. למרות שהתמודדות ממוקדת הימנעות יכולה להפחית את הלחץ לטווח הקצר, היא תיחשב כלא אדפטיבית אם האדם ימשיך להישען עליה לטווח הארוך.
במהלך השנים נעשו מספר ניסיונות לסווג את סגנונות ההתמודדות השונים. הבחנה מקובלת היא בין שתי חלוקות עיקריות. חלוקה ראשונה מבחינה בין התמודדות ממוקדת "גישה" לבין התמודדות ממוקדת "הימנעות" וחלוקה שנייה מבחינה בין התמודדות ממוקדת בעיה, לבין התמודדות ממוקדש רגש.
רות' וכהן (1996) מציינים כי ייתכן שבתחילת התהליך אדם ינקוט בהתמודדות ממוקדת הימנעות שמטרתה להפחית חרדה, ולאחר מכן ינקוט בהתמודדות ממוקדת גישה בניסיון להחזיר את השליטה. כמו כן הם מציינים כי הן התמודדות ממוקדת הימנעות והן התמודדות ממקודת גישה יכולות להופיע בו זמנית לאורך תהליך ההתמודדות כאשר נוכחותן משתנה בהתאם לעיבוד המידע אודות הלחץ בנקודת זמן נתונה. טובין ואח' (1989) הבחינו בין סוגים של התמודדות ממוקדת הימנעות: אסטרטגיות המתמקדות בהימנעות מגורם הלחץ, כגון התנתקות מניסיון לפתור את גורם הלחץ והתרחקות מאחרים, ואסטרטגיות המתמקדות בהימנעות ממחשבות ורגשות הקשורות לגורם הלחץ, כגון ניתוק ממחשבה או רגש הקשור לגורם הלחץ, התעסקות ומיקוד בפנטזיה.
רמות גבוהות של התמודדות ממוקדת הימנעות עשויות להוביל לאבחנה של הפרעת אישיות נמנעת, אם כי לא מי שמציג התנהגויות כאלה עונה על הקריטריונים האבחוניים של ההפרעה. התמודדות ממוקדת הימנעות היא גם סימפטום של הפרעת דחק פוסט-טראומטית, וקשורה לתסמינים של דיכאון וחרדה. התמודדות ממוקדת הימנעות היא חלק מתאוריית ההתקרבות – הימנעות שהציג הפסיכולוג קורט לוין.
פיפיון ארוך רגליים
פִּפְיוֹן אָרֹךְ רַגְלַיִם (שם מדעי: Anthus Richardi) היא הציפור הנודדת הגדולה ביותר מבין הציפורים השייכות לסוג פיפיון במשפחת הנחליאליים. השם "Anthus" מגיע מהשפה הלטינית ופירושו ציפור מרעה קטנה, והשם "Richardi" נוסף על שמו של חוקר הטבע הצרפתי צ'ארלס ריצ'רד (1745–1835), שגילה אותה.
תיאור המין
הפיפיון ארוך הרגליים הוא הגדול ביותר ממשפחת הנחליאליים, בעל עמידה זקופה, זנב ארוך, רגליים ארוכות ומקור חזק. גופו בצבע חום ובדרך כלל בעל חזה מנוקד קלות. גבו מפוספס יותר מגבו של הפיפיון הצהוב, הדומה לו בצבעי גופו הצעיר. צבע ראשו של הפיפיון ארוך הרגליים מודגש, וקדמת העין בהירה. סימן זה לעיתים קשה להבחנה, והדבר תלוי בזווית התצפית. הטופר האחורי של הפיפיון ארוך מאוד. אורך גופו נע בין 17–20 סנטימטרים ומוטת כנפיו בין 29–33 סנטימטרים. קריאת התעופה של הפיפיון דומה לשל ציפור הדרור אך חזקה מאוד.
תפוצה
הפיפיון ארוך הרגליים נוהג להתרבות בדרום סיביר, במונגוליה, בחלקים של מרכז אסיה, בצפון, במרכז ובמזרח סין. הציפור נודדת דרומה בחורף בגבולות תת-היבשת ההודית ובדרום-מזרח אסיה וניתן למצוא אותה מדרום לסרי לנקה, בסינגפור ובצפון בורנאו. חלק קטן מאוכלוסיית הפיפיון עובר במערב בעונת הסתיו, ופרטים נצפו במדינות אירופה, במזרח התיכון ובצפון אפריקה. הציפור נצפית מדי שנה בעיקר בין חודש ספטמבר לחודש נובמבר באזור החוף של בריטניה, הולנד וסקנדינביה ומדי פעם עשויה להופיע באביב. בתקופה שאחרי החורף, ניתן לצפות בה גם במדינות כמו ספרד, פורטוגל ומרוקו.
תזונה והתנהגות
התזונה של הפיפיון ארוך הרגליים מבוססת בעיקר על חסרי חוליות הנמצאים בצמחייה, בקרקע ובסדקים שבסלעים. לעיתים הוא תופס חרקים מעופפים על ידי קפיצות או תוך כדי טיסות קצרות.
ציפור זו נמצאת בעיקר באזורים פתוחים, במיוחד בשטחי שפלה נמוכים. היא שוכנת בארץ יבשה, באזור הערבה, ומעדיפה בתי גידול פוריים ולחים יותר. בדרך כלל הפיפיון מתועד כשהוא לבדו או כשהוא נמצא בקבוצות קטנות.
קינון, דגירה ורבייה
עונת הקינון של הפיפיונים נמשכת במהלך כל השנה, אך מתרחשת בעיקר בין חודש אוגוסט לבין חודש דצמבר. הקינים בנויים מעשב בצורת קערה עמוקה עם שבבי עצים ודשא רך או טחב על הקרקע. נקבת הפיפיון מטילה בין שתים לחמש ביצים, והיא דוגרת במשך 13 ימים.
תרגיל בהתעוררות (שיר)
תרגיל בהתעוררות הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי שלומי שבן והזמרת-יוצרת הישראלית חוה אלברשטיין. הוא יצא לאור ב-23 בפברואר 2014, על ידי חברת התקליטים התו השמיני, כסינגל השני מתוך האלבום. את השיר כתב והלחן שבן לצדת הפקה של תמיר מוסקט ואסף תלמודי. "תרגיל בהתעוררות" הפך לנכס צאן ברזל וכונה "שיר חשוב" בכלי התקשורת תוך שנאמר עליו שהוא הצליח לחזות את מבצע צוק איתן. מבקרי המוזיקה הפנו כלפיו ביקורות חיוביות, ביניהם יוסי חרסונסקי שהעניק לו ארבעה כוכבי זהב בסך הכול.
מבחינה מסחרית, זכה השיר להצלחה ארצית כאשר הוכתר ל"שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לסיכום שנת תשע"ד. במצעד השבועי של התחנה דורג במקום הראשון גם כן. במצעד השנתי של גלגלצ דורג במקום ה-16. בסך הכול, הושמע השיר 1,169 פעמים בתחנות הרדיו בישראל בשנת 2014; השיר השביעי המושמע ביותר במדינה. בשנת 2023, לכבוד 75 שנים מהקמתה של ישראל, נבחר האלבום תרגיל בהתעוררות כמו גם השיר עצמו להיכלל ברשימת "75 אלבומים ל-75 לישראל" שפורסמה בידי ישראל היום.
רקע וכתיבה
בין השאר הושווה השיר לשיר "גשם כבד עומד ליפול" של בוב דילן, לכתיבתו של חנוך לוין ואף נטען שחזה למעשה את מבצע צוק איתן בעזה שהתרחש מספר חודשים לאחר צאתו. שבן עצמו נמנע מלפרש את השיר, אך בקליפ שיצא כשנה לאחר צאת השיר כלל הבמאי אדם ביזנסקי תיעודים היסטוריים של מדינת ישראל שלאחר מלחמת ששת הימים ובכלל זה מצעדים צבאיים וחגיגות לאומיות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-5 בינואר 2015 וזכה להד תקשורתי כאשר כונה על ידי שבן "הקליפ היפה ביותר שלי אי פעם". הוא כולל תרגילים צבאיים, חיילים ואף את דוד בן-גוריון. ב-ynet נכתב שמדובר ב"קליפ פתוח לפרשנות כמו השיר". בכתבה שפורסמה באתר, הצהיר שבן: "העניין עם הקליפ באמת היה בעייתי, מכמה בחינות. התחלנו לדבר על הקליפ לפני שהשיר עצמו יצא, כי בדרך כלל מוציאים שיר ומוציאים בסמיכות לו קליפ. זה סוג של נוהג כזה, כמעט אוטומטי. היו לנו כל מיני רעיונות מרחיקי לכת, מפלצתיים לחלוטין. ואיכשהו קרו כל מיני דברים שלא קשורים לשיר, דברים בחיים האישיים שלי, וגם השיר התחיל לתפוס תאוצה וחיים משל עצמו. שמתי לב שאנשים לוקחים אותו לכל מיני כיוונים. אני דמיינתי משהו מסוים כשכתבתי אותו, וראיתי שהוא מקבל כל מיני פרשנויות". את הקליפ צילמו בשחור-לבן והוא צבר למעלה מחצי מיליון צפיות.
ויליאם דובי
לוטננט ג'נרל ויליאם דובי (אנגלית: William Dobbie) (אביר מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, אביר מסדר האמבט, מעוטר אות השירות המצוין) (12 ביולי 1879 - 3 באוקטובר 1964) היה קצין בריטי הידוע בשירותו בארץ ישראל בתקופת מאורעות תרפ"ט, ולאחר מכן כמושל מלטה בתקופת המצור הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
חייו
דובי נולד במדרס שבהודו לפקיד בממשל האזרחי ההודי (Indian Civil Service), ומוצאו ממשפחה של אנשי צבא. בגיל תשעה חודשים נשלח לאנגליה להתחנך אצל קרובי משפחה. לאחר שסיים את האקדמיה הצבאית המלכותית בוולוויץ' הצטרף לחיל ההנדסה המלכותי. הוא שירת שירות קרבי במלחמת הבורים השנייה ושירת לאחריה בברמודה ובאירלנד. עם תחילת מלחמת העולם הראשונה שירת בחזית המערבית כקצין קרבי, אך לאחר מספר חודשים הועבר לתפקידי מטה, בהם שירת עד סוף המלחמה. כאיש המטה של הפילדמרשל דאגלס הייג היה דובי הקצין החתום על המברק שהורה לכוחות להפסיק את הלחימה לאחר הפסקת האש בשנת 1918.
בעשור שלאחר המלחמה שירת דובי בתפקידי מטה שונים. בשנת 1928 הועלה לדרגת בריגדיר (מקבילה לדרגת תת-אלוף בצה"ל) ונשלח לפקד על חטיבת חיל רגלים בקהיר. במסגרת זו נשלח עם חטיבתו לדכא את מאורעות תרפ"ט. עד להגעתו של דובי היו סמכויות שמירת הסדר נתונות לחיילי ה-RAF שחנו בארץ, ולמשטרת המנדט שהוכיחו אזלת יד בדיכוי המהומות ומניעת הטבח. דובי וחטיבתו שהו בארץ כשלושה שבועות, במהלכן פעלו להשקטת המהומות. דובי, שהיה נוצרי אדוק, התייחס אל היהודים החיים בארץ בחיבה, וניסה לייעץ להם בשאלות הגנת היישובים. ביחד עם מפקד המשטרה ארתור סטפן מאברוגורדאטו פעל על מנת להפיק את לקחי המאורעות ולמנוע הישנותם. בין היתר הורה על הצבתן בארץ ישראל של שתי פלוגות חיל רגלים, בנוסף לחיילי ה-RAF ששהו בה. טיפולו של דובי במשבר זכה להכרת הממשלה, ובשלו קיבל את תואר אביר מסדר האמבט.
בשנת 1932 עלה לדרגת מייג'ר ג'נרל, ושימש בתפקידי מטה שונים. בשנת 1935 נשלח לפקד על הצבא הבריטי במלאיה. במסגרת זו ערך סקר בשאלה מהיכן צפויה התקפה יפנית, והאם יש לתגבר את הכוחות במלאיה. ביחד עם סגנו ארתור ארנסט פרסיבל העריך, בדו"ח שפורסם בשנת 1937 כי לא ניתן יהיה להגן על סינגפור באופן מבודד וכי הגנתו של מבצר חשוב זה של האימפריה תלויה בהגנת חצי האי המלאי גופא. הערכה זו של דובי הייתה מדויקת. לאחר הצטרפות יפן למלחמת העולם השנייה בדצמבר 1941 הייתה סינגפור הבסיס העיקרי של בעלות הברית בדרום מזרח אסיה. הפיקוד הבריטי, בניגוד לדובי, העריך כי ניתן להגן על סינגפור כמבצר מבודד, וכי לא ניתן יהיה להתקיפה מצפון, שכן הג'ונגלים המלאים הם מכשול בלתי עביר. היפנים הצליחו להטיל מצור על העיר, לכבוש את חצי האי המלאי, ולכתוש את סינגפור בתקיפות אוויריות וימיות עד לכניעתה, שנחשבת לאחד האסונות הצבאיים הגדולים בהיסטוריה של בריטניה.
בשנת 1939 פרש דובי משירות סדיר, בדרגת מייג'ר ג'נרל, שכן הגיע לגיל 60, הוא גיל הפרישה המנדטורי לקצינים בתקופה ההיא. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ניסה לחזור לשירות סדיר אך נתקל בסירוב. באפריל 1940 הוצעה לו כהונת המושל הצבאי של מלטה, והוא נשא בכהונה זו עד למאי 1942. בתקופת כהונתו כמושל האי הושם האי במצור על ידי מדינות הציר. האי היה נקודה אסטרטגית במאבקים בצפון אפריקה ובמזרח התיכון במהלך המלחמה. וינסטון צ'רצ'יל כינה את האי "נושאת מטוסים שאינה ניתנת להטבעה". מבסיסיהם באי יכלו כוחות האוויר והים של הבריטים לתקוף את כוחות הגרמנים והאיטלקים בצפון אפריקה ולמנוע את מעבר האספקה לכוחותיו של הפילדמרשל ארווין רומל. כתוצאה מכך ערכו מדינות הציר מצור ימי ואווירי על האי, ובמשך שלוש שנים, בין 1940 ל-1942 ערכו על האי כ-3,000 גיחות הפצצה. עמידתו האיתנה של האי הייתה בעלת תפקיד חשוב בניצחונן הסופי של בעלות הברית במערכה הצפון אפריקאית. ב-1942 הוחלף דובי בלורד גורט ולאחר מכן פרש. בשנותיו האחרונות הקדיש עצמו לפעולות דתיות, והצטרף למיסיון. הוא כתב שני ספרים ביוגרפיים. ב-3 באוקטובר 1964 מת בלונדון בגיל 85. הוא טמון בבית העלמין צ'רלטון, ליד אנדרטת הזיכרון שהוקמה לזכר אחיינו, צ'ארלס אורד וינגייט.
תנין בורנאו
תנין בורנאו (שם מדעי: Crocodylus raninus) הוא מין של זוחל מהסוג תנין שבמשפחת התניניים החי בטבע רק באי בורנאו שבדרום-מזרח אסיה. ישנה מחלוקת על קיומו של מין זה כאשר חלק מהחוקרים רואים בפרטים ממין זה כשייכים למינים תנין הים, תנין סיאמי או תנין גינאה החדשה.
המין קיבל שמות מדעיים כבר ב-1844 אך שמות אלה נחשבו לשמות נרדפים לתנין הים. משמעות שמו המדעי של התנין C. raninus הוא "צפרדע" (Rana). מספר מדענים הציגו שורה של הבדלים בין תניני בורנאו לתניני הים שעל פיהם צריך להפרידו למין עצמאי.
נבחרת הרפובליקה המרכז-אפריקאית בכדורסל נשים
נבחרת הרפובליקה המרכז-אפריקאית בכדורסל נשים היא קבוצת הכדורסל נשים הלאומית של הרפובליקה המרכז אפריקאית. הנבחרת מנוהלת על ידי התאחדות הכדורסל המרכז אפריקאית (Fédération Centrafricaine de Basketball).
המשחקים האולימפיים
לא העפילה
אליפות העולם בכדורסל נשים
לא העפילה
חיים דוד סירירו
הרב חיים דוד סירירו (ט' אדר ה'תרמ"ד, 1884 - ה'תש"ך, 1960) היה אב בית הדין בערים פאס ומוגאדור שבמרוקו, וכן דיין במרקש. רבי חיים דוד השתייך לשושלת רבני משפחת סירירו ממגורשי קסטיליה, שראשיתה ברבי שאול סירירו בשנת ה'שס"א (1601).
קורות חייו
נולד בפאס לרבי מתתיה סירירו. למד אצל רבי יוסף הכהן סקאלי. נשא את סאטא למשפחת בן סימון, ולהם שישה בנים.
רבנותו
בחשוון ה'ת"ש, נתמנה לדיין בבית הדין במרקש בראשות הרב משה זריהן. ובאייר ה'תש"א, נבחר לאב בית הדין של מוגאדור. בכסלו ה'תש"ו, נתמנה לרבה של פאס ולרבה הראשי. בהמשך כיהן כאב בית הדין. בתקופתו כדיין, נהג להתכתב עם דיינים נוספים בשאר ערי מרוקו, כדוגמת רבי יוסף הלחמי, רבי שאול אבן דנאן, ורבי שלמה הכהן צבאן. לאחר קום המדינה ביקר בישראל כתייר, ותרם את ספרייתו לישיבת פורת יוסף. אחרי שהייתו בארץ שב לפאס, והמשיך לכהן כאב בית הדין עד סוף חייו.
היה ממקימי מועצת רבני מרוקו בשנת ה'תש"ז.
נפטר בגיל 76 בשנת ה'תש"ך (1960). היה אחרון הדיינים למשפחת סירירו.
שיטתו ההלכתית
שיטת הרב חיים דוד אופיינה בהיצמדות לדברי מרן השולחן ערוך, והימנעות מחומרות מאוחרות נוספות, וכה הוא כותב:
כמו כן נמנה רבי חיים דוד עם המקילים בעניין קבלת גרים הבאים להתגייר לצורכי נישואין, כפי שכתב במכתב לרב יחיה בן הראש.
ספרו
בספרייה שתרם לישיבת פורת יוסף, נמצא קובץ הנושא את תשובותיו מכתב ידו. הקובץ ראה אור בשם:
הקרב על שלזיה
המתקפות השלזיות היו שתי התקפות נפרדות שבוצעו בפברואר ובמרץ 1945 על ידי הצבא האדום הסובייטי נגד הוורמאכט בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה כדי להגן על אגפי הצבא האדום במהלך ההתקדמות לברלין כדי למנוע התקפת נגד גרמנית. זה עיכב את המתקפה האחרונה לכיוון ברלין בחודשיים.
ההתקפות
מתקפת שלזיה התחתית נמשכה בין 8 ל-24 בפברואר 1945, ומתקפת שלזיה העילית בין 15 ל-31 במרץ. שני המבצעים נועדו לאגף את ההתקדמות הסובייטית העיקרית על ברלין, דחקו את הוורמאכט משלזיה.
לפי מידע סובייטי, הגרמנים איבדו 54,000 חיילים: 40,000 הרוגים ו-14,000 שבויים במתקפת שלזיה העילית.
החזית האוקראינית הראשונה בפיקודו של איוואן קונייב - לאחר שהשלימה את מתקפת ויסלה-אודר - התקדמה מערבה לכיוון שלזיה במטרה העיקרית להגן על האגף השמאלי של החזית הבלארוסית הראשונה, שדחפה לכיוון ברלין. באופן דומה, על מתקפת פומרניה המזרחית של החזית הבלארוסית השנייה בצפון הוטלה המשימה להגן על האגף הימני של החזית הבלארוסית הראשונה.
עיכוב
בשל הצורך לאבטח את האגפים התעכבה עד אפריל המתקפה האחרונה של הסובייטים לכיוון ברלין, שתוכננה במקור לפברואר. עד אמצע אפריל, מתקפת פומרניה המזרחית - שבוצעה על ידי החזית הבלארוסית השנייה, וגורמי החזית הבלארוסית הראשונה - הצליחה במטרותיה, והגיעה לעיר הנמל הגרמנית החשובה שטטין (כיום שצ'צ'ין).
קפאלימה
קפאלימה (באנגלית: Kpalimé ), היא עיר באזור הרמה ההררית של טוגו, במחוז פלאטו. היא נמצאת 120 קילומטרים צפונית לעיר לומה, בירת טוגו ו־15 קילומטרים מהגבול עם גאנה. קפאלימה היא הבירה המנהלית של אזור קלוטו. נכון לשנת 2020 הייתה קפאלימה העיר הרביעית בגודלה בטוגו אחרי לומה, סוקודה וקארה, ואוכלוסייתה מנתה 89,700 תושבים. בעיר יש קתדרלה, בית ספר מדעי וסניף דואר, כמה בנקים, מרכזים רפואיים, בתי מרקחת, רשת בתי קפה ותחנות דלק.
התקופה הטרום קולוניאלית (לפני 1890)
קפאלימה נקרא במקור Agomé-Kpalimé כשהייתה אחד הכפרים של אנשי אגומה. את מקורם של אנשי אגומה ניתן לייחס לבני יורובה הנפוצים במדינות המודרניות של מערב אפריקה: בנין, ניגריה וטוגו, ובמיוחד בשתי הערים איפה (עיר בניגריה שבה נמצא המרכז הדתי של בני ירובה) ואויו-אויו  (עיר בניגריה שבה נמצא המרכז הפוליטי ומנהלי של בני ירובה). המהגרים עברו בהדרגה מערבה, התיישבו בקטו (בנין) ובטאדו (טוגו) ובסופו של דבר ייסדו את העיר נוסה.
המלך אגוקולי, ששלט בעיר נוסה בתחילת המאה ה־18, היה עריץ. הדבר גרם לתושבים רבים לברוח ולחפש מקלט בגאמה. בין הנמלטים היו שלוש קבוצות עיקריות. אחת מהן מורכבת מאנשי אגומה, אגו, קפלה, דני, גבי, פקי, קפנדו, מאצ'ה וודסו.
הבריחה וההגירה של אותם בני שבטים הובילה אותם לאזור אנידי שבהר קלוטו (שמו של ההר אז היה Méléku), שמו המודרני של הר אגו, הממוקם 13 ק"מ צפונית־מערבית לקפאלימה. בני האגומה כללו חמש חמולות שהונהגו על ידי צ'יף בשם צאלי. בהרים הם היו חופשיים לעסוק בפעילויות כגון חקלאות, ציד, דיג, מלאכה ומסחר.
עם הזמן התפתחו מתחים בין בני השבטים שהתיישבו בהרים. בעקבות זאת החליטו חלק מבני האגומה בהנהגת חלק מהזקנים לעזוב את אנידי ועברו לגור במישור.
הקבוצה הראשונה שעברה להתגורר במורדות ההר התחתונים, נקראו "יוטי", ומכאן השם אגומה־יו. הקבוצה השנייה התיישבה למרגלות רמת קומה. המקום נודע בשם Agomé-Kpodzi. הקבוצה השלישית התיישבה במקום ששמו Agomé-Koussountou. הקבוצה הרביעית חצתה את הנהר והקימה את אגומה־טומגבה. הקבוצה החמישית עברה ל־"Mokpalipé", שמשמעו "צומת דרכים", והגיית השם התפתחה בהדרגה לשם העיר "קפאלימה Kpalime".
בחירת המיקום בצומת הדרכים, נעשתה בגלל הפוטנציאל המסחרי, אפשרויות ההתרחבות שבמקום ומקור המים מנהר קפגולו בדרך לאגומה־יו. בסופו של דבר מצאו את עצמם בני המקום ממוקמים בתקופה המודרנית, על כביש לומה־קפאלימה. מאוחר יותר, על מנת לשלוט כראוי בשטחם העצום, החליטו אנשי Agomé-Kpalimé לעבור למרכז האזור, בו הקימו כפר. כפר זה הוא כיום הוא שכונה בשם דומה במרכז העיר המודרנית.
במקום מושבם החדש באו אנשי אגומה־קפאלימה במגע עם סוחרי האוסה שחצו את שטחם עם קרוונים מסלאגה בדרכם לעיר קטה שבגאנה ומהם למדו את מלאכת המסחר.
מנהיגי קפאלימה הם משושלת Apeto שהיו הראשונים להתיישב באזור. עם זאת, המנהיג החשוב ביותר באגומה, המפקד של אגומה־יו, לא היה מבני אגומה־קפאלימה.
התקופה הקולוניאלית (1890–1960)
עד שנת 1880, קפאלימה הייתה כפר קטן בפנים הארץ, מוקף יער והרים. ההתיישבות בכפרים סביב קפאלימה היא שהובילה עם הזמן לאיחודם עם העיר ולהפיכתה לעיר גדולה. ההיסטוריה הקולוניאלית של קפאלימה יוצאת דופן משום שהיא הייתה אחד מהמקומות הבודדים באפריקה שעברו משליטה גרמנית (1890–1914) לשליטה בריטית (1914–1920) ולאחר מכן לשלטון הממשל הצרפתי (1920–1960). המלריה ומחלות טרופיות אחרות גבו מחיר כבד מהמתיישבים הראשונים; אף אחד מהנקברים בבית הקברות הצבאי הגרמני לא עבר את גיל 35.
בשנת 1890 ייסד יסקו פון פוטקאמר, הנציב הקיסרי הגרמני של טוגולנד, את תחנת השדה הראשונה במיסהוהה (Misahohè), כ־9 קילומטרים מקפאלימה ובמרחק צעידה של חמישה ימים מהבירה לומה. זה היה מיקום אסטרטגי בעבור "משלחת טוגו הינטרלנד" הגרמנית, והתחנה נחשבה כשער לצפון טוגו. הנציב יסקו קרא לתחנה על שם אהובתו לשעבר, מיסה פון אסטרהאזי.
גודלה הקטן וריחוקה של מיסהוהה חייב את ממשלת גרמניה להשקיע בקפאלימה הסמוכה ולהקים משרדים, לספק שירותים מנהליים וליצור תשתית חברתית-כלכלית מינימלית. קפאלימה משכה מהר את אור הזרקורים ממיסהוהה, והפכה לבירה האזורית. מיקומה בצומת הדרכים משך אליה סוחרים רבים.
בשנת 1913 היו 39 עסקים בקפאלימה ובהם שמונה עובדים לבנים בלבד.
במקור, העיר כללה רק ארבעה רבעים: דומה (מרכז העיר), אבווין (ליד היער), דזיגבה (העיר העליונה) ואניגבה (העיר התחתונה). רובע דומה הוא מרכז העיר. רוב המבנים הקולוניאליים בעיר נמצאים באזור זה. הגרמנים השקיעו גם בסלילת כבישים ופסי רכבת בין קפאלימה לחוף האוקיינוס, וחנכו את קו הרכבת לומה־קפאלימה (Lomé - Kpalimé) של רכבת טוגו בשנת 1907. תחנת הרכבת של הקו הייתה ברובע דומה. קו רכבת זה חולל בזמנו מהפכה בעיר והפיח חיים חדשים במסחר ובחקלאות באזור. עם זאת, קו רכבת זה לא פעל שנים רבות.
מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) סימנה את סיומה של השליטה הגרמנית בקפאלימה. הבריטים, שהגיעו מחוף הזהב, כבשו את העיר והתיישבו בה. שלטונם נמשך שש שנים (1914–1920). הם לא תרמו דבר להתפתחות של קפאלימה, מאחר שבריטניה הייתה טרודה באותן השנים בענייני המלחמה. בעקבות חוזה ורסאי (28 ביוני 1919) עברה העיר לשליטת הצרפתים בשנת 1920.
העיר קפאלימה שוכנת באזור כפרי פורה, במיקום אידיאלי לאחסון יבולים לפני ייצוא. עובדה זו הייתה אחד הגורמים המרכזיים לצמיחתה.
בשנת 1939 העניקו המתיישבים הצרפתים לקפאלימה אוטונומיה רבה יותר ובשנת 1951 מעמדה השתנה מ"מחוז ילידי" ל"מחוז מעורב". לבסוף, בשנת 1959, השתנה מעמדה ל"עיר מחוז".
גאוגרפיה
קפאלימה היא איחוד של כפרים ושטחה העירוני משתרע על כ־35 קמ"ר. היא ממוקמת בדרום מערב טוגו, כ־15 קילומטרים מהגבול עם גאנה, כ־110 ק"מ מצפון לבירת לומה ו־100 קילומטרים מאטקפאמה. קפאלימה ממוקמת למרגלות שרשרת ההרים של טוגו, בקצה האזור המישורי המשתרע מחוף האוקיינוס האטלנטי ועד הרי טוגו/אגו שגובהו הממוצע הוא כ־200 מטרים מעל פני הים. היא גובלת בהרי אגו הנמצאים מצפון-מערב לה (הר קלוטו המתנשא לגובה של 825 מ') וברמת קומה שמורדותיה מתנשאים כמו חומה מדרום־מערב לעיר, בגבעות Kpadapé מדרום (483 מ') ובהר אגו המזרחי לעיר (986 מ').
האזור סביב קפאלימה מספק יותר מ־80% מהייצור הלאומי של קפה וקקאו.
נחלים רבים חוצים את העיר. רובם מתנקזים לנהרות Hétoe ו־Wouto. נחלי Agbassiandi ו־Hè / Ehè, שנפגשים במרכז העיר, כמו גם כמה נחלים קטנים יותר (Adedze, Bla, Danyi, Kpégolo) זורמים בשטח העירוני של קפאלימה. הם זורמים דרומה, ומתאחדים לנהר Todzie.
העיר ממוקמת באזור ההתיישבות ההיסטורי של בני שבט הכבשה. בשנת 2017 הוקמה העיר קלוטו בסמוך לקפאלימה ומנתה מאז שמונה קנטונים.
אקלים
האקלים בקפאלימה הוא אקלים לח וטרופי עם ארבע עונות שונות (שתי עונות גשומות ושתי יבשות) וטמפרטורה ממוצעת של 28°C. בקיץ יש הרבה גשמים, בעוד שבחורפים יש מעט מאוד. האקלים מוגדר כאקלים סוואנה טרופי (Aw לפי שיטת קפן).
בקפאלימה, בעונה הרטובה השמיים מעוננים, ואילו בעונה היבשה השמיים מעוננים חלקית והחום מעיק כל השנה. במהלך השנה, הטמפרטורה בדרך כלל משתנה בין 21°C ל־34°C והיא לעיתים רחוקות מתחת ל־17°C או מעל 36°C.
הזמן הטוב ביותר בשנה לבקר בקפאלימה לפעילויות במזג אוויר חם הוא מסוף נובמבר עד סוף ינואר.
טמפרטורות
העונה החמה נמשכת 2.8 חודשים, מה־21 בינואר עד ה־16 באפריל, עם טמפרטורה יומית גבוהה בממוצע מעל 33°C. היום החם ביותר בשנה הוא ה־19 בפברואר, עם טמפרטורה ממוצעת של 34 מעלות צלזיוס ועם טמפרטורת לילה של 23 מעלות צלזיוס.
העונה הקרירה נמשכת 3.2 חודשים, מה-20 ביוני עד ה־27 בספטמבר, כשהטמפרטורה היומית הגבוהה בממוצע מתחת ל־30°C. היום הקר ביותר בשנה הוא ה־30 בדצמבר, עם טמפרטורה ממוצע של 21 מעלות צלזיוס והטמפרטורה הגבוה מגיעה עד 32 מעלות צלזיוס.
משקעים
יום רטוב הוא יום עם לפחות מילימטר של משקעים. הסיכוי לימים רטובים בקפאלימה משתנה באופן משמעותי מאוד לאורך כל השנה.
העונה הרטובה נמשכת 6.5 חודשים, מה־10 באפריל עד ה־27 באוקטובר, עם סיכוי גדול מ־40% ליום נתון להיות יום רטוב. הסיכוי ליום רטוב מגיע לשיא של 77% ב־23 בספטמבר.
העונה היבשה נמשכת 5.4 חודשים, מה־27 באוקטובר עד ה־10 באפריל. הסיכוי הקטן ביותר ליום רטוב הוא 3% ב־25 בינואר.
תיירות
קפאלימה היא יעד תיירותי בשל סביבתה הטבעית והאקלים הטרופי. בעיר נמצא המרכז לחקר הר אגו הסמוך, הנקודה הגבוהה ביותר בהר אגו נקראת הר קלוטו, ממנה נשקפים נופים רחוקים של אגם וולטה ביום בהיר. באזורים הכפריים שמסביב ישנם גם כמה מפלים (בטומגבה, קפואטה, וואטי, וומה, יקפה, אקלווה, קפימה ואמגאפה) הנשפכים מטה מהרמה, מטעי קפה וקקאו ושבילי יער לצפייה בציפורים ובפרפרים.
אטרקציות נוספות בקרבת מקום הן:
אומנות
קפאלימה היא המרכז העיקרי של טוגו למלאכות כמו פיסול בעץ, אריגה, קליעת נצרים, דלועים (קלבסה) מיובשות מעוטרות, באטיקים (בדים צבועים), ציור, חרס, קרמיקה ופרפרים מיובשים. יש בעיר 36 סדנאות אומנות וחנויות קמעונאיות, וגם מכללה להכשרת אומנים.
מזון
ההתמחויות המקומיות כוללות יין דקל ועוף או דגים על האש המוגשים עם פאפו (תבלינים מבושלים וחבוטים) ברוטב בוטנים.
שמורת יער מיסהוהה
בשמורה ניתן למצוא את צפרדע העצים הירוקים האפריקאים.
שישים ושבעה מיני ציפורים נרשמו בשמורה.
ערים תאומות
לקפאלימה הסכמי ברית ערים תאומות עם:
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1988 נערכו ב-8 בנובמבר 1988. בבחירות לא התמודד נשיא מכהן, כיוון שהנשיא רונלד רייגן לא יכול היה להיבחר שוב לאחר ששירת שתי כהונות, בגלל ההגבלה של התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית. סגנו של רייגן, הרפובליקני ג'ורג' הרברט ווקר בוש זכה במועמדות והתמודד מול מושל מסצ'וסטס, הדמוקרטי מייקל דוקאקיס. בוש ניצל את המצב הכלכלי הטוב, המצב הבינלאומי היציב ואת הפופולריות של רייגן, ואילו דוקאקיס ביצע כמה טעויות במסע הבחירות שלו. התוצאה הייתה ניצחון רפובליקני שלישי ברציפות, אחת הפעמים הבודדות של ניצחון שלישי לאותה מפלגה.
מועמדים דמוקרטים
בבחירות של 1984, הדמוקרטים בחרו בוולטר מונדייל, ליברל תומך ניו דיל מסורתי, להיות המועמד. כשמונדייל הובס קשות, מנהיגי המפלגה חיפשו גישה חדשה כדי לנצח בבחירות. אחרי שתדמיתו של רייגן ניזוקה בפרשת איראן-קונטראס, ואחרי שהדמוקרטים זכו ברוב בסנאט ב-1986, האופטימיות בקרב מנהיגי המפלגה גדלה.
מטרה אחת של המפלגה הייתה למצוא מועמד רענן וחדש שיוכל לעבור את רעיונות הניו-דיל המסורתיים ולעצב תדמית חדשה של הדמוקרטים. המועמד המוביל למשך רוב 1987 היה הסנאטור לשעבר מקולורדו גארי הארט, שהצליח מאוד בפריימריז הקודמים. לאחר תבוסת מונדייל, הארט מיצב את עצמו כמועמד מרכז מתון שהדמוקרטים הרגישו שיכול לנצח.
אולם שמועות על רומנים מחוץ לנישואין פגעו בהארט. כשנשאל על כך אמר שאם יעקבו אחריו בחייו הפרטיים, הכתבים ישתעממו. אולם לאחר שחברה אנונימית של מישהי טענה שלהארט יש רומן עם חברתה, הסקרים צנחו עבור הארט. הוא פרש מהמירוץ ב-8 במאי 1987. אולם בדצמבר הארט הפתיע רבים כשהחליט להחזיר את מועמדותו. אולם חוסר הצלחה בפריימריז גרם לו לפרוש שנית.
הסנאטור טד קנדי ממסצ'וסטס נחשב היה למועמד פוטנציאלי, אבל כבר בסתיו 1985 הכריז שלא יתמודד על הנשיאות. עוד שני מועמדים פוטנציאליים שלא הצטרפו למירוץ היו שניהם מארקנסו: הסנאטור דייל באמפרס והמושל (והנשיא לעתיד) ביל קלינטון. קלינטון אמר ב-2007 שיום לפני שרצה להכריז על התמודדותו שינה את דעתו כי הרגיש שהוא עדיין לא מוכן.
אל גור, סנאטור מטנסי, גם ניסה לרוץ. כשהוא בן 40 ב-1988, הוא היה יכול להיות האיש הצעיר ביותר שזכה במועמדות של מפלגה גדולה מאז ויליאם ג'נינגס ברייאן ב-1900, והנשיא הכי צעיר אם היה נבחר, כיוון שהיה צעיר יותר מג'ון קנדי ומתיאודור רוזוולט.
פריימריז
לאחר פרישתו של הארט, לא היה מועמד מוביל כשהחלו אסיפות הבחירה והפריימריז. דיק גאפרדט ניצח באספת הבחירות באיווה, שהסקרים שלו היו מאוד לא מחמיאים עד לשלושה שבועות לפני האספה, כשהתחיל במסע בחירות פופוליסטי. הסנאטור מאילינוי פול סיימון סיים במקום השני באופן מפתיע, ואילו מושל מסצ'וסטס מייקל דוקאקיס סיים במקום השלישי. בבחירות בניו המפשייר, דוקאקיס סיים ראשון, גאפרדט נפל למקום השני וסיימון הגיע שלישי. בניסיון להחליש את גאפרדט, אל גור ודוקאקיס שידרו תשדירים שליליים נגד גאפרדט, שגרמו לאיגוד עובדי המכוניות להסיר את תמיכתו בגאפרדט, שהתרכז מאוד בפנייה לאיגודים מקצועיים.
בסופר טיוזדיי, דוקאקיס זכה בשש מדינות, גור בחמש, ג'סי ג'קסון בחמש וגאפרדט באחת, כשגור וג'קסון מתחלקים שווה בשווה במדינות הדרומיות. בשבוע לאחר מכן, סיימון זכה באילינוי וג'קסון סיים במקום השני. בחירות 1988 הן הבחירות בהן הכי הרבה מועמדים זכו בקולות בפריימריז מאז המעבר לפריימריז ב-1971. ג'קסון השיג 6.9 מיליון קולות וזכה ב-11 מדינות: שבע בחירות מקדימות (אלבמה, מחוז קולומביה, ג'ורג'יה, לואיזיאנה, מיסיסיפי, פוארטו ריקו ווירג'יניה) וארבע אסיפות בחירה (דלאוור, מישיגן, ורמונט וקרוליינה הצפונית). במרץ, ג'קסון גם זכה באספת הבחירה באלסקה וכמעט ניצח באספה בטקסס. לאחר שזכה ב-55% מהקולות במדינת מישיגן, היו לו יותר צירים מלכל שאר המועמדים.
אך מסע הבחירות שלו חווה מפלה קשה כעבור פחות משבועיים כשהובס בוויסקונסין בידי דוקאקיס. ניצחונותיו של דוקאקיס בניו יורק ובפנסילבניה חיסלו את תקוותיו של ג'קסון להיות מועמד.
הוועידה הדמוקרטית
הוועידה התקיימה באטלנטה, ג'ורג'יה מ-18 ביולי עד ל-21 ביולי. בנאומו המרכזי הראשון, מושל מארקנסו והנשיא לעתיד ביל קלינטון הודיע על תמיכה בדוקאקיס. הנאום נמשך כל כך הרבה זמן עד שכמה צירים התחילו לצעוק לעבר קלינטון קריאות בוז.
עוד נאום זכור היה של גזברית טקסס, אן ריצ'רדס, שכעבור שנתיים נבחרה להיות המושלת. היא טענה שג'ורג' בוש נולד עם כפית כסף בפה. באופן אירוני, כעבור שש שנים, ג'ורג' וו. בוש, בנו של בוש האב, ניצח אותה ומונה למושל טקסס.
כשמטה ג'קסון היה היחיד שיכל להתנגד לדוקאקיס, ספירת הקולות נראתה כך:
תומכי ג'קסון טענו שכיוון שהמועמד שלהם הגיע למקום השני, הוא צריך להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא. דוקאקיס סירב, ובחר בסנאטור לויד בנטסן מטקסס. הצוות כונה בתקשורת "צוות בוסטון-אוסטין". בתקשורת השוו את הצוות לצוות של ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון שגם היה שילוב של מסצ'וסטס וטקסס.
מועמדים רפובליקנים
לסגן הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש הייתה את התמיכה של רייגן, והוא הבטיח להמשיך את מדיניות רייגן, בנוסף להתחייבות ל"אומה אדיבה יותר" בניסיון למשוך מצביעים מתונים.
באספת הבחירה באיווה, בה זכה ב-1980, בוש הגיע למקום השלישי אחרי דול ורוברטסון. דול גם הוביל בניו המפשייר, ומחנה בוש החליט לשדר תשדירים שמראים את דול כתומך בהעלאת מיסים, כשמושל ניו המפשייר ג'ון סונונו תומך בבוש. כיוון שדול לא הגיב, בוש זכה.
כשהתחילו הפריימריז בכמה מדינות בו זמנית, כוחו הארגוני והכספי של בוש היה חזק מדי בשביל שהמועמדים האחרים יוכלו לגבור עליו, והוא זכה במועמדות. הוועידה הרפובליקנית התרחשה בניו אורלינס, לואיזיאנה, ובה הוא בחר בסנאטור דן קווייל מאינדיאנה כמועמד לתפקיד סגן הנשיא.
בנאום הניצחון שלו, בוש הבטיח שהוא לא יטיל מיסים חדשים על הציבור, אמרה שתפגע בו כעבור ארבע שנים.
מסע בחירות
הדמוקרטים ניסו לקשור את בוש לשערוריות בממשל רייגן, כמו פרשת איראן-קונטראס וטענו שהרפובליקנים פזיזים מדי במדיניות החוץ שלהם.
אחת מהסיבות שבוש בחר בדן קווייל, הייתה כדי למשוך מצביעים צעירים. אולם קווייל הלא מנוסה אמר כמה אמרות מביכות, שגרמו למטה דוקאקיס לתקוף אותו ולהכריז שאינו מתאים להיות הבא בתור לתפקיד הנשיא.
תוצאות
בוש זכה ברוב הקולות וב-40 מהמדינות בקרב הקול האלקטורלי בבחירות שנערכו ב-8 בנובמבר. הוא הצליח מאוד בפרוורי הערים הגדולות, אולם באזורים כפריים הוא זכה בפחות קולות מאשר רונלד רייגן. באופן מפתיע, בוש גם הפסיד באיווה. וירג'יניה המערבית נשארה גם היא דמוקרטית. בוש ניצח רק בקושי במיזורי. גם במדינות כגון קנזס, דקוטה הדרומית ומונטנה, הרפובליקניות, ההצבעה הייתה הרבה יותר צמודה - עקב המיתון החקלאי בתקופת רייגן.
התמיכה הכי גדולה בבוש התרחשה בדרום. הוא גם הצליח מאוד במדינות צפון מזרחיות והפסיד בניו יורק רק בקושי. הוא גם זכה בדלאוור. למרות בנטסן, בוש זכה בטקסס בצורה החלטית. הזכייה של בוש בקליפורניה היא הפעם האחרונה שרפובליקני זכה במדינה זו.
בוש היה המועמד הרפובליקני האחרון שזכה בכמה מדינות שמאז הוכרו בתור מעוזים דמוקרטים. מדינות אלו הן ורמונט, מיין, קונטיקט, ניו ג'רזי, דלאוור, מרילנד, אילינוי וקליפורניה. הוא זכה ב-53.4% מהקולות - אחוז שאחריו אף מועמד לא עקף אותו. הוא גם היה המועמד האחרון שזכה ברוב הקולות עד לבנו ב-2004. אלו היו הבחירות האחרונות בהן הרפובליקנים זכו ברוב האלקטורים הצפוניים.
Choose Your Fighter
"Choose Your Fighter" הוא סינגל של הזמרת האמריקאית, אווה מקס, המופיע כסינגל החמישי של הפסקול של הסרט ברבי, Barbie: The Album. השיר יצא ב-28 ביולי 2023 בהוצאת חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס. השיר נכתב על ידי אווה מקס, מדיסון לאב, מייקל פולק וסירקט, שגם הפיק את השיר.
נכון לאוגוסט 2023, השיר הושמע למעלה מ-8 מיליון פעמים בספוטיפיי, ולמעלה ממיליון פעמים ביוטיוב.
מרינה ראטנר
מרינה רַאטנֶר (ברוסית: Марина Ратнер; 30 באוקטובר 1938 – 7 ביולי 2017) הייתה מתמטיקאית יהודייה אמריקאית ילידת רוסיה, פרופסור אמריטה לאנליזה מתמטית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, כלת פרס אוסטרובסקי (1993) וחברת האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
רקע משפחתי וראשית חייה
בשנת 1956 התאפשר לראטנר, בעקבות הקלות במגבלות בנוגע למועמדים היהודים, להתקבל לפקולטה למתמטיקה של אוניברסיטת לומונוסוב בעיר הולדתה. בסיום לימודיה בשנת 1961 עבדה בקבוצת מחקר לסטטיסטיקה יישומית בניהולו של אנדריי קולמוגורוב, לרבות בתוכניות ההוראה שנועדו לתלמידי תיכון מחוננים במוסקבה.
קריירה אקדמית
לרטנר נולדה בת, אנה. מיכאל ביאלי, אחיין של מרינה ראטנר, הוא פרופסור למתמטיקה בפקולטה למדעים מדויקים של אוניברסיטת תל אביב.
מאדג' סינקלייר
מאדג' דוריתה סינקלייר (באנגלית: Madge Dorita Sinclair; 28 באפריל 1938 – 20 בדצמבר 1995) הייתה שחקנית ג'מייקנית, הידועה בשל תפקידיה ב"מגלה את אמריקה" (1988), "טראפר ג'ון, MD" (1980-1986), וכן במיני-הסדרה של ABC, "שורשים" (1977). סינקלייר גם דיבבה את הדמות של סראבי, אשתו של מופאסה ואמו של סימבה, בסרט "מלך האריות". סינקלייר זכתה בפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה על תפקידה בתור הקיסרית ג'וזפין ב-Gabriel's Fire ב-1991.
תחילת דרכה
מאדג' דוריתה וולטרס נולדה בקינגסטון, ג'מייקה להרברט וג'מיימה וולטרס. לאחר סיום לימודיה, סינקלייר עבדה בתור מורה בג'מייקה עד 1966 אז עזבה לניו יורק כדי לפתח קריירה במשחק. היא התחילה את דרכה כשחקנית בפסטיבל שייקספיר בניו יורק ובתיאטרון ג'וסף פאפ.
קריירה
על תפקידה בתור בל במיני-הסדרה "שורשים", סינקלייר הייתה מועמדת לפרס אמי. ב-1978, שיחקה את תפקיד Widow Woman בסרט Convoy, וגם כיכבה בסיטקום קצר-הימים Grandpa Goes to Washington. ב-1980 לוהקה לתפקיד קבוע בתור האחות ארנסטין שופ בסדרת הטלוויזיה "טראפר ג'ון, MD" לצד פרנל רוברטס. בשש השנים שגילמה תפקיד זה, היא קיבלה שלוש מועמדויות לפרס אמי, ומבקר הטלוויזיה דונלד בוגל שיבח אותה על "שמירה על שלווה וביטחון, לא משנה מה הוטל עליה בתסריט". ב-1988, סינקלייר גילמה את תפקיד המלכה אאוליאון לצד ג'יימס ארל ג'ונס בתור המלך ג'אפה ג'ופר בקומדיה של אדי מרפי, "מגלה את אמריקה", אשר גם איחד אותה עם בעלה-על-המסך מ"שורשים" ג'ון איימוס. מאוחר יותר, סינקלייר וג'ונס שוב גילמו יחד מלך ומלכה בתפקידים של סראבי ומופאסה, הוריו של סימבה, בסטר שובר הקופות של דיסני "מלך האריות" (1994). הסרט, שהפך לאחד הנמכרים ביותר בהיטוריה בווידאו, גם היה סרטה האחרון. השניים גם שיתפו פעולה בסדרת הטלוויזיה "Gabriel's Fire", אשר זיכה את סינקלייר בפרס אמי ב-1991 לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה.