cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גומי סינתטי
בעיה נוספת הייתה שגומי טבעי הוא נדיר יחסית בטבע, ועד אמצע שנת 1942 עברו לשליטה יפנית מרבית השטחים בהם ניתן להפיק את הגומי הטבעי. כתוצאה מכך יזמה ממשלת ארצות הברית פרויקטים עצומים כדי לזרז את ייצור הגומי הסינתטי, שבמסגרתם המציא הכימאי האנליטי היהודי איזק קולטהוף "תהליך קר" (כלומר ייצור בטמפרטורה נמוכה) לייצור גומי סינתטי. עד סוף 1944 ייצרו את החומר יותר מ-50 מפעלי ענק. תפוקת ארצות הברית לבדה הייתה כפולה מייצור הגומי הטבעי בשנים שלפני המלחמה.
לאחר המלחמה לא שב עוד הגומי הטבעי למעמדו הקודם, במיוחד אחרי שהמדענים גילו דרך לסנתז איזופרן. ה-GR-S הגרמני נשאר כגומי הסינתטי המועדף בייצור גלגלי מכוניות. הגומי הסינתטי שיחק תפקיד חשוב במרוץ לחלל ובמרוץ החימוש הגרעיני.
דוכס רות'סיי
דוכס רות'סיי (באנגלית: Duke of Rothesay) הוא התואר הרשמי של יורש העצר של ממלכת סקוטלנד, בדומה לתואר נסיך ויילס שהוא התואר הרשמי של יורש העצר של המלוכה הבריטית.
מאחר שמאז חוקי האיחוד של 1707 אוחדו בית המלוכה של סקוטלנד עם בית המלוכה האנגלי ונוצר בכך בית המלוכה של בריטניה הגדולה, כיום יורש העצר של בריטניה נושא את שני התארים יחד – והוא הן נסיך ויילס והן דוכס רות'סיי.
בנוסף, דוכס רות'סיי נושא בתארים רוזן קאריק, בארון רנפרו, לורד האיים והנסיך והנאמן העליון של סקוטלנד.
הדוכסות נקראת על שם העיר רות'סיי, באי ביוט שבאזור ארגייל אנד ביוט, אולם אין מדובר באזור גאוגרפי (בניגוד לתואר האנגלי המקביל - דוכס קורנוול הניתן למעשה למי שעומד בראש דוכסות קורנוול).
היסטוריה
הראשון שנשא בתואר דוכס רות'סיי היה דייוויד סטיוארט, דוכס רות'סיי, בנו של רוברט השלישי, מלך סקוטלנד, בשנת 1398. לאחר מותו, אחיו ג'יימס, לימים המלך ג'יימס הראשון נשא בתואר עת המלכתו, ומאז הפך התואר לתואר הניתן לכל יורשי העצר. בשנת 1494 העביר הפרלמנט הסקוטי חקיקה המקבעת נוהג זה.
התואר "רוזן קאריק" מקורו במאה ה-12. בשנת 1306 רוברט דה ברוס, רוזן קאריק, הוכתר כרוברט הראשון ומאז הפכה הרוזנות לחלק מנכסי הכתר הסקוטי, והתואר לחלק מתארי המונרך, אשר ניתן לאחד מבני המונרך, ולרוב לבן הבכור. בשנת 1469 נחקק חוק הקובע כי התואר יינתן לבן הבכור של המונרך.
התואר הנאמן העליון של סקוטלנד מקורו במאה ה-12. תואר זה ניתן לראשונה לוולטר פיץ אלן. הנאמן העליון השביעי, רוברט, הוכתר בשנת 1371 כמלך רוברט השני ומאז ניתן התואר ליורשי העצר. החוק משנת 1469 מקבע נוהג זה.
התואר "אדון האיים" מקורו בתארם של משפחת מקדונלד, שהיו וסאלים של מלכי סקוטלנד ונורווגיה. המשפחה הייתה משפחת מלוכה ששלטה בהברידים החיצוניים. בשנת 1462 נחתם הסכם בין ג'ון מקדונלד השני, לורד האיים הרביעי לבין המלך אדוארד הרביעי, מלך אנגליה לפיו הוא יקבל עצמאות בתמורה לסיוע לאדוארד הרביעי במלחמתו בסקוטלנד. בשנת 1475 גילה מלך סקוטלנד ג'יימס השלישי את המזימה, וגזל את תואר הווסאל שבגד בו. התואר הושב לו לאחר זמן קצר, אולם נלקח בשנית על ידי המלך ג'יימס הרביעי בעקבות מרידה נוספת שפרצה באיים כנגדו, ובשנת 1540 המלך ג'יימס החמישי העניק את התואר ליורש העצר הסקוטי.
בין האיחוד של שנת 1603 ותקופת כהונתו של הנסיך אלברט אדוארד פסק השימוש בתואר "דוכס רות'סיי", ויורש העצר נשא בפועל בתואר "נסיך ויילס" בלבד. המלכה ויקטוריה הורתה שבזמן שהות יורש העצר בסקוטלנד הוא ישא בתואר דוכס רות'סיי ולא בתואר נסיך ויילס.
בסיס חוקי
חוק של הפרלמנט הסקוטי משנת 1469 קובע כי התארים האמורים יינתנו לבן הבכור של מלך סקוטלנד. במותו של הבן הבכור, התואר אינו עובר ליורש העצר הבא אחריו - שכן התואר מיועד רק לבן הבכור (ולא לבנות בכורות).
כיום, המחזיק בתואר דוכס רות'סיי הוא הנסיך ויליאם מהיותו הבן הבכור של המלך צ'ארלס השלישי.
סמל
שלט האצולה של דוכסות רות'סיי מורכב מארבעה רבעים - שני רבעים מציגים את סמל הנאמן העליון ושני רבעים מציגים את סמל לורד האיים. במרכז שלט האצולה נמצא הסמל של יורש העצר לכתר סקוטלנד, סמל סקוטלנד שעליו מוטבעת תגית שחורה עם שלושה קצוות.
דוכסי רות'סיי
דוכסי רות'סיי, נסיבות קבלת התיאור, ונסיבות סיום נשיאת התואר:
סוקוטרה
סוקוטרה (בערבית: سُقُطْرَى) הוא ארכיפלג קטן באוקיינוס ההודי הנקרא על שם האי הגדול שבו. סוקוטרה נמצא כ-350 ק"מ דרומית לתימן וכ-250 ק"מ מזרחית לסומליה. האיים בריבונות תימן. שטחו של האי המרכזי הוא 3,650 קמ"ר והאיים האחרים קטנים וחלקם לא מיושבים. בשנת 2008 הוכרז הארכיפלג כאתר מורשת עולמית.
ב-2 במאי 2018, כחלק ממלחמת האזרחים בתימן, נחתו באי כוחות צבא של איחוד האמירויות הערביות והשתלטו על נקודות מפתח בו.
יש מעשיות פולקלור הקושרות את האי להולדתם של קין והבל וגם למקום שבו רצח קין את הבל. פולקלור זה נקשר לעץ דם הדרקון (דרקונית קינבר) ממנו יוצא שרף שצבעו מזכיר דם.
גאוגרפיה
האקלים באיים הוא מדברי למחצה. גשם עונתי יורד בקיץ, במיוחד בהרים הנמצאים בחלקו הפנימי של האי. סוקוטרה הוא אחד האיים המבודדים ביותר בעולם מבין האיים הנמצאים על מדף יבשתי. האי, כנראה, ניתק מאפריקה בעידן הפלאוקן. בידודו של האי יצר צמחייה ייחודית לאי בלבד. צמחייה זו מותאמת לתנאי האקלים הקשים השוררים במקום ורגישה מאוד לשינויים. מתוך 800 מיני צמחים הנמצאים באי, כשליש אנדמיים לסוקוטרה.
סוקוטרה מפורסמת גם בזכות צמחי האלוורה שגדלים בה ונחשבים כבעלי איכות מעולה.
אוכלוסייה
האוכלוסייה מונה כ-50,000 נפש. ברצועת החוף מתגוררת אוכלוסייה, חדשה יחסית, ממוצא ערבי. בהרים מתגוררים הסוקוטרים המקוריים, כנראה ממוצא שמי גם הם, והם דוברים את השפה השמית סוקוטרית הנמצאת בסכנת הכחדה, ממשפחת-השפות דרום-ערב. רמת החיים נמוכה ואין חשמל ומים זורמים.
סוקוטרה תוארה במאה הראשונה לספירה, ב"פֶריפְּלוּס הים האריתראי" (פריפלוס - קובץ הוראות ניווט ימי). המגלה טריסטאו דה קוניה הגיע אל האי ב-1507 והכריז על האי כשטח פורטוגלי, אולם כעבור ארבע שנים בלבד איבדו הפורטוגזים את השליטה באי לטובת סולטנות מע'רה. בשנת 1839, בהמשך לכיבוש עדן, השתלטו על האי הבריטים, וב-1967, כשתימן זכתה לעצמאות, עבר האי לחסותה.
החברה לכתבי עולי הרגל לארץ ישראל
החברה לכתבי עולי הרגל לארץ ישראל, ה-Palestine Pilgrims' Text Society, היא אגודה שתרגמה והוציאה לאור ספרות מסעות של עולי רגל, ושאר כתבים המשמשים מקורות ראשוניים לחקר ארץ ישראל בימי הביניים (ולמעשה, אף לאחר מכן).
החברה החלה בעבודתה בשנת 1884, ועד שנת 1897 פורסמו אחד עשר כרכים מתורגמים משלל שפות וכרך מפתח, בשיתוף הקרן לחקר ארץ ישראל.
בין כרכי החברה נמצאים חלק מהכתבים הבסיסיים ביותר להכרת תקופתם, וברבים מהם נותרו פרסומי החברה התרגומים היחידים של כתבים אלה, וכמעט שלא ניתן למצוא עבודת מחקר מקיפה על התקופות הללו שאינה מכילה את ראשי התיבות PPTS.
אוטיכס
אוטיכס מקונסטנטינופוליס (ביוונית: Εὐτυχής; 380–456) היה איש כהונה בכיר ואב מנזר בקונסטנטינופול. הוא התבלט לראשונה בשנת 431 במועצה הראשונה של אפסוס, בגלל התנגדותו החריפה לתורתו של נסטוריוס הגינוי שלו לנסטוריאניזם ככפירה הוביל אותו לתפיסה קיצונית לא פחות, אם כי הפוכה, שגרמה להוקעתו ככופר בעצמו.
ביוגרפיה
אוטיכס היה אב המנזר של מנזר מחוץ לחומות קונסטנטינופול, שם שלט במעל 300 נזירים. הוא זכה לכבוד רב והיה הסנדק לכריספיוס, סריס רב השפעה בחצרו של תאודוסיוס השני.
מחלוקת
לאחר שטען הפטריארך של קונסטנטינופול, נסטוריוס, כי אין להתייחס למרים כ"אם האלוהים" ( תיאוטוקוס ביוונית, מילולית "נושאת אלוהים"), הוא הוקע ככופר. במאבק בקביעה זו של הפטריארך נסטוריוס, אוטיכס הכריז כי ישו הוא "מיזוג של יסודות אנושיים ואלוהיים", מה שגרם להוקעתו שלו ככופר עשרים שנה לאחר המועצה הראשונה של אפסוס במועצת כלקדון בשנת 451 לספירה.
עורכי אנציקלופדיה בריטניקה קובעים
לפי נסטוריוס, כל החוויות והתכונות האנושיות של ישו אמורות להיות מיוחסות טבעו האנושי של ישו שנבדל מטבעו האלוהי, אם כי מאוחד אתו מרגע ההתעברות. נסטוריוס ביקש להדגיש את הבידול בין שני הטבעים. בניגוד לכך, אוטיכס הפך את הקביעה לקיצוניות ההפוכה, וטען שהטבע האנושי והטבע האלוהי שולבו לטבעו היחיד של ישו ללא כל שינוי, ספיגה או בלבול לפני ואחרי האינקרנציה לאל האב בתוך השילוש הקדוש. אף על פי שהדבר עלה בקנה אחד עם הוראתו המאוחרת יותר של קיריליוס מאלכסנדריה, אוטיכס הרחיק לכת יחסית לעומת טענתו של קיריליוס, בהכחשתו כי "בישו יש זהות עד כדי היבטים מסוימים עמנו, בני האדם", ובכך הוא לא התכוון להכחיש את אנושיותו המלאה של ישו, אלא להדגיש את ייחודו.
קריירה
אוטיכס הכחיש שאנושיותו של ישו הייתה מוגבלת או לא שלמה, דעה שחלק חשבו דומה לדוקטרינה האלכסנדרונית (עם זאת, טענה זו נדחית בתוקף על ידי הכנסייה הקופטית, הרואה באוטיכס כופר). בכל מקרה, האנרגיה והפזיזות שבה הציג אוטיכס את דעותיו גרמו לו לא להיות מובן. הוא הואשם בכפירה על ידי ועל ידי אוזביוס, הבישוף המקומי של דורילאום, בסינוד בראשות פלביאנוס בקונסטנטינופול ב-448. הסבריו לא היו מספקים, והמועצה הדיחה אותו ממעמד הכמורה ונידתה אותו.
החלטה זו גררה את התנגדותם של הקיסר תאודוסיוס השני ושל דיוסקורוס הראשון, הפטריארך של אלכסנדריה שהתרשם כי אוטיכס ויתר על המונופיזיטיות. זה האחרון כינס כנס משלו, בשנת 449, הועידה השנייה של אפסוס, אשר זיכה את אוטיכס מכל אשמה, שכן אוטיכס לטענתו של דיוסקורוס, חזר בו ממינותו. לאור נוכחותם המאיימת של מספר רב של נזירים מצריים, המועצה לא רק החזירה את אוטיכס לתפקידו, אלא גם הדיחה את אוזביוס, דומנוס ופלביאנוס, מתנגדיו העיקריים. פסק דינה של המועצה התנגש עם דעתו של הבישוף של רומא, ליאו, אשר נטש את מדיניותו של קודמו סלסטינוס הראשון, וכתב בתקיפות רבה לפלביאנוס בתמיכה בדוקטרינת שני הטבעים ואדם אחד.
בינתיים, הקיסר תאודוסיוס השני מת. מחליפו, מרקיאנוס, נישא לאחותו של תאודוסיוס, פולכריה. באוקטובר 451, זימנו מרסיאן ופולצ'ריה מועצה (האקומנית הרביעית) שהתכנסה בכלקדון, בה השתתף דיוסקורוס ובה הוא זכה לגינוי. שם, הסינוד של אפסוס כונה "סינוד שודדים", שבו, נאמר, איים דיוסקרוס במוות על הבישופים אם לא יסכימו איתו. ההליכים של הסינוד הקודם בוטלו, ובהתאם למגמה מיאפיזיטית יותר במשנתו של קירילוס מאלכסנדריה, הוכרז ששני הטבעים מאוחדים במשיח (ללא כל שינוי, קליטה או בלבול) ו'מתחברים ליצירת אחד. אדם והיפוסטזיס אחד.' אוטיכס מת בגלות, אך על חייו המאוחרים יותר לא ידוע דבר.
אלה שלא אישרו את המועצה הכלקדונית הואשמו מאוחר יותר בהיותם "מונופיזיטים" והם ידועים בימינו כ"אורתודוקסים מזרחיים", ביטוי שכיום מקיף את הכנסייה הקופטית, הכנסייה האורתודוקסית הארמנית והכנסייה האורתודוקסית הסורית. הם הואשמו שלא כדין בהסכמה עם אוטיכס לגבי "טבע אחד" במשיח ובדחיית ההיגיון הכפול של ישו (עם האב ואיתנו האנשים); עם זאת, כנסיות אורתודוקסיות מזרחיות מעדיפות להיקרא "מיאפיזיטיות" והן נגד תורתו של אוטיכס. זה אושר במאי 1973 כאשר האפיפיור הקופטי המנוח, שנודה השלישי, ביקר ברומא וכתב הצהרה כריסטולוגית עם האפיפיור פאולוס השישי.
הזיכרון של אוטיכס נשמר על ידי הכלקדונים כמו לאו הראשון, שהשתמש במונח "אוטיכיאן" כתיאור מזלזל של הלא-כלקדונים שבתורם האשימו את הכלקדונים שהם "נסטוריאנים" ודיאופיזיטים.
יחסי אלבניה–גרמניה
יחסי אלבניה–גרמניה הם היחסים הנוכחיים והיסטוריים של אלבניה ושל גרמניה. המדינות הן חברות בנאט"ו, וגרמניה כחברה ומייסדת של האיחוד האירופי, תומכת בהצטרפות אלבניה לאיחוד.
היסטוריה
בשנת 1913 הוקמה נסיכות אלבניה, ובראשה הועמד הנסיך הגרמני וילהלם, נסיך אלבניה מבית ויד, שעמד בראשה עד לאחר מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1943 נכבשה אלבניה על ידי גרמניה הנאצית, אשר שלטה באלבניה עד לשחרורה בשנת 1944.
יחסים נורמליים בין אלבניה וגרמניה המערבית נחסמו במשך שנים בשל אי-הסכמה על פיצויי המלחמה, בעוד שהמשטר הקומוניסטי באלבניה קיים יחסים יותר ידידותיים עם גרמניה המזרחית. ב-2 בדצמבר 1949 הכירה הממשלה הקומוניסטית האלבנית בגרמניה המזרחית, ובשנת 1952 כוננו השתיים קשרים דיפלומטיים. אחרי 1961 היחסים בין המדינות הצטננו, ונשארו כך במשך יותר מ-20 שנים, עד שבשנת 1984, ראש ממשלת בוואריה, פרנץ יוזף שטראוס ביקר באלבניה, ובכך היה לפוליטיקאי המערב-אירופי הבולט הראשון שביקר באלבניה מאז מלחמת העולם השנייה.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1986, והם הפכו לפעילים יותר מאז שאלבניה עברה את תהליך הדמוקרטיזציה ב-1991.
סיוע ושיתוף פעולה
גרמניה היא המשקיעה השישית הגדולה ביותר באלבניה במונחים של היצוא מאלבניה, והחמישית מבחינת היבוא אליה. ב-2007, על מנת לפתח יחסים כלכליים, נוסדה לשכת המסחר והתעשייה האלבנית-גרמנית באלבניה (DIHA).
המשקיעה הגרמנית הישירה הגדולה ביותר היא Telekom אלבניה. לופטהנזה ואוסטריאן איירליינס מפעילים מדי יום טיסות ישירות בין טירנה לפרנקפורט ווינה, ונמל התעופה האם תרזה היה בבעלות משקיעים גרמניים עד 2016. לחברות גרמניות בולטות יש סניפים בארץ או לשווק את המוצרים שלהם באמצעות אלבנית שותפים אלבנים.
גם בגרמניה, תומך ונותן כספים 11 אלבנית בתי ספר שבו הגרמנית נלמדת כשפה זרה. בוגרי ברשותו של דו-לשוניים אלבנית הבגרות תעודת ישירות זכאים ללמוד באוניברסיטה גרמנית.
יורם דינשטיין
יורם דינשטיין (נולד ב-2 בינואר 1936) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. מומחה במשפט בינלאומי ובדיני מלחמה. היה רקטור אוניברסיטת תל אביב, נשיא האוניברסיטה החמישי, ודקאן הפקולטה למשפטים. חתן פרס ישראל לחקר המשפט לשנת תשפ"ג (2023).
ביוגרפיה
דינשטיין נולד בתל אביב, בן לחיים וריבה (לבית פישלין, נפטרה בגיל 110). הוא למד בתיכון עירוני א', שירת בצה"ל, וקיבל תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1958. היה מתמחה בבית-המשפט העליון בירושלים בשנים 1958–1959 וקיבל תואר שני במשפטים באוניברסיטת ניו יורק ב-1961. בשנת 1964 קיבל דוקטורט, מונה למדריך למשפטים באוניברסיטה העברית והרצה בשלוחה התל אביבית בנושאי משפט בינלאומי.
דינשטיין החל את הקריירה שלו בשירות החוץ של ישראל כקונסול ישראל בניו יורק וחבר קבוע של משלחת ישראל לאו"ם בשנים 1966–1970 ויצג את ישראל בדיונים בפורומים וארגונים בינלאומיים. בשנת 1970 הצטרף לפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב כמרצה בכיר למשפט בינלאומי. בשנת 1971 הועלה לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 1974, לפרופסור מן המניין.
פעילות מקצועית וציבורית
דינשטיין השתתף גם בניסוח של מדריכים משפטיים בתחום הלחימה, ביניהם International Institute of Humanitarian Law Manual on the Law of Non-International Armed
Conflict, the Manual on International Law Applicable to Air and Missile Warfare, San Remo Manual on the Law of Non-International Armed Conflict, Oslo Manual on Select Topics of the Law of Armed Conflict: Rules and Commentary. על פי ועדת פרס ישראל "השפעתם על עיצוב כללי המשפט הבינלאומי בתחום דיני הלחימה ועל הפרקטיקה של מדינות היא רבה".
דינשטיין גם סייע בהכשרה המשפטית של מפקדי צה"ל ערב מלחמת ששת הימים. בסוף 1970 פרסם מאמר נגד החלת החוק והמשפט על ירושלים המזרחית וטען שהדרך הנכונה להתקדם לסיפוח ירושלים המזרחית היא החזקה למשך שנים רבות שתביא לסיפוח השטח לישראל בעקבות התיישנות. בשנת 1971 הוא פרסם מאמר בו טען שעמדת ישראל, שלממלכת ירדן אין זכויות בירושלים ויהודה ושומרון אינה מחזיקה מים. בינואר 1972 היה מחותמי מברק של פרופסורים לראש הממשלה, גולדה מאיר, בו נטען שהממשלה לא עשתה מספיק להשגת הסכם שלום עם מצרים. הוא ייעץ במשא ומתן על הסכם הפסקת האש עם מצרים במלחמת יום כיפור. כן השתתף בצוות הישראלי לבוררות עם מצרים בנושא מחלוקת הגבול בטאבה.
מחקריו
מחקריו של פרופ' דינשטיין עוסקים במשפט הבינלאומי, זכויות אדם ודיני לחימה וכיבוש. הוא כתב 15 ספרים, שתורגמו לשפות שונות, לרבות לצרפתית, לספרדית, לפורטוגזית ולערבית, וכ-170 מאמרים בתחומים אלה. פרסומיו האקדמיים זכו לאזכורים בפסיקה של בתי-משפט בארץ ובעולם. בין השאר בפסיקה של בית-הדין הבין-לאומי בהאג, בית-הדין האירופי לזכויות אדם, בית-הדין הפלילי ליוגוסלביה לשעבר, בית הלורדים בבריטניה ובית-המשפט העליון של קנדה.
ועדת פרס ישראל ציינה בנימוקיה כי "פרופסור יורם דינשטיין הוא אחד מהאבות המייסדים של תחום המשפט הבין-לאומי בישראל, באקדמיה ומחוצה לה. לפרופסור דינשטיין זכויות ראשונים גם בביסוס מעמדה העולמי של מדינת ישראל ושל האקדמיה הישראלית בתחום המשפט הבין-לאומי".
חיים אישיים
אחיו צבי דינשטיין היה חבר הכנסת מטעם סיעת מפלגת העבודה הישראלית וסגן שר בממשלות ישראל.
או דה טואלט
בבשמים המודרניים, לאו דה טואלט יש ניחוח פחות מרוכז מאשר לבושם (או דה פרפיום) ויותר מקולון (או דה קולון).
סוגים
או דה טואלט הוא ריכוז חלש יותר של ניחוח מאשר בושם. ריכוז המרכיבים הארומטיים הוא בדרך כלל כדלקמן (ריכוז עולה):
בית מלון
בית מלון (או בקצרה: מלון) הוא מוסד המספק לינה בתשלום לטווח קצר. המתקנים הניתנים בחדר במלון עשויים לנוע בין מזרן באיכות צנועה בחדר קטן ועד לסוויטות גדולות. מלונות קטנים במחירים נמוכים יותר עשויים להציע רק את השירותים והמתקנים הבסיסיים ביותר לאורחים. מלונות גדולים יותר, במחיר גבוה יותר עשויים לספק מתקנים נוספים לאורחים כגון בריכת שחייה, טרקלין עסקים, שירותי שמרטפות, מתקני כנסים ואירועים, מגרשי טניס או כדורסל, אולם התעמלות, מסעדות, וספא.
חדרי המלון ממוספרים בדרך כלל (או נקראים בשמות כאשר מדובר במלונות עם מספר חדרים מועט ובצימרים) כדי לאפשר לאורחים לזהות את החדר שלהם. חלק מהמלונות מציעים ארוחות, אם זאת ארוחת בוקר בלבד כמו שקורה בחלק ניכר מהמלונות או עד למצב הקיים בעיקר במלונות נופש ובמלונות יוקרתיים של חצי פנסיון (כולל ארוחת ערב) ופנסיון מלא (3 ארוחות ביום). ביפן, מלונות כמוסות מספקים חדרים זעירים המתאים רק לשינה ולמתקני רחצה משותפים. המבשר של המלון המודרני היה הפונדק של אירופה של ימי הביניים. במשך תקופה של כ-200 שנה מאמצע המאה ה-17 שימשו פונדקים כמקום לינה למטיילי דרכים. פונדקים החלו לתת מענה ללקוחות עשירים יותר באמצע המאה ה-18. ומלונות כפי שאנו מכירים כיום החלו להופיע בעולם המערבי החל מסוף המאה ה-18. מלונות התרבו ברחבי מערב אירופה וצפון אמריקה בתחילת המאה ה-19, ומלונות יוקרה החלו להופיע בחלק המאוחר של המאה ה-19.
פעולות המלון משתנות בגודל, בתפקוד, במורכבות ובעלות. רוב בתי המלון וחברות האירוח הגדולות קבעו סטנדרטים בתעשייה כדי לסווג סוגי מלונות. מתקן יוקרתי של מלון בשירות מלא מציע שירותים יוקרתיים, חדרי אירוח בשירות מלא, מסעדה, ושירות אישי ברמה הגבוהה ביותר, כגון קונסיירז', ושירות חדרים. מלונות בוטיק הם מלונות עצמאיים קטנים יותר, שאינם ממותגים, שלעיתים קרובות מכילים מתקנים יוקרתיים. בתי מלון קטנים עד בינוניים מציעים כמות מוגבלת של שירותים באתר. ישנם מלונות בסיסיים יותר המציעים אירוח בסיסי עם מעט שירותים. מלונות שהות ממושכת הם מלונות קטנים עד בינוניים המציעים אירוח לטווח ארוך יותר בשירות מלא בהשוואה למלון מסורתי.
מוטל הוא מלון קטן בגודלו עם גישה ישירה לחדרים בודדים ממגרש החניה. מספר בתי מלון נכנסו לתודעת הציבור דרך התרבות הפופולרית, כמו מלון ריץ בלונדון. חלק מהמלונות בנויים במיוחד כיעדים בפני עצמם, למשל המלונות הגדולים בלאס וגאס ואתרי נופש. סוכנויות נסיעות רבות מציעות "חבילת נופש", הכוללת חדר במלון במשותף עם שירותי תיירות נוספים, דוגמת כרטיס טיסה, אפשרות השכרת רכב, כרטיס כניסה לאירוע בידור/ספורט וכדומה.
נכון לשנת 2017, בית המלון הגבוה בעולם הוא JW מריוט אשר נמצא באיחוד האמירויות הערביות והמתנשא לגובה 335 מטרים. המלון נפתח בשנת 2012.
מלון עסקים
מלון עסקים מאופיין בכך שקהל היעד העיקרי שלהם הוא אנשי עסקים שמגיעים למטרות עבודה. מאפיינים של מלונות עסקים זה מיקומם באזורי תעסוקה שאינם בהכרח אזורים תיירותיים, ובניגוד למלונות נופש, עיקר הפעילות שלו הוא בימי חול ולא בסופי שבוע ובחופשות. הריהוט בלובי מותאם לכך שישמש לעבודה. וכך גם החדרים מותאמים לאנשים שמגיעים בעיקר בגפם.
מלון נופש
מלון נופש או ריזורט (מאנגלית Resort) הוא מתקן לינה בשירות מלא, המיועד בעיקר לנופשים וממוקם בדרך כלל במקומות בהם מגיעים לרגיעה או בילוי, כגון חופי ים, אגמים, ואתרי סקי. ההבדל בין מלון 'פשוט' למלון נופש טמון במגוון השירותים והשירותים המוצעים. מלון נופש כולל בדרך כלל פעילויות בידור ופנאי, מה שמבדיל אותו ממלונות עירוניים בקנה מידה קטן יותר, צימרים או מלונות בוטיק. מלונות נופש מתפקדים למעשה כמוסדות עצמאיים, המספקים את רוב צרכיו של הנופש בזמן שהוא נשאר במקום: מלבד לינה אתרי הנופש מספקים 3 ארוחות ביום, בריכות שחייה (שלעיתים כוללות מגלשות מים), מופעי בידור, מועדונים, ומרכזי קניות. לכן מלונות הנופש מאוד פופולריים בקרב משפחות. חלק ממלונות הנופש יכולים לפעול על בסיס עונתי (כמו מלונות באתרי סקי הפועלים בחורף בלבד, או מלונות בחופי הים הפועלים רק בקיץ) במקום כל השנה. במקרים שבהם אתר הנופש ממוקם רחוק מהעיר, אתר הנופש מספק את כל התשתית הדרושה (זהו 'כפר' בעצמו).
מלונות בשדות תעופה
מלונות הנמצאים בסמוך לנמלי תעופה. מופיעים בעיקר בשדות תעופה גדולים עם יותר מ-30 מיליון נוסעים בשנה בהם יש אחוז גבוה של נוסעים במעבר. מלונות מהסוג הזה מכוונים בדרך כלל לקהל או של אנשי עסקים, של אנשי צוות אוויר, או לנוסעים אשר יש להם המתנה ארוכה בין טיסות הדורשת לינה. מלונות מסוימים עשויים לספק שירותי הסעה ("שאטלים") בין המלון לשדה התעופה. מחיר השהייה בחלק ממלונות בנמלי התעופה מתומחר לפי שעה, ולא לפי לילה כמקובל ברוב המלונות. .
בתי מלון עירוניים
בתי מלון במרכזי הערים משמשים נוסעים עסקיים ותיירים כאחד. לעיתים קרובות תיירים מעדיפים מלון במרכז העיר, קרוב לאטרקציות תיירותיות בעיר. בעוד שהנוסע העסקי יזדקק גם למיקום הנוח אך עשוי להזדקק למלון עם מתקנים רלוונטיים.
שירותים מקובלים במלון
השרות הבסיסי שכל מלון (להוציא מלון כמוסות) מספק לאורחיו הוא חדר ללינה ובו מיטה מוצעת, ריהוט בסיסי וחדר רחצה. רוב בתי המלון מספקים שירותים נוספים, אשר נועדו להנעים את שהותם של האורחים בהם. בהתאם לסוג, כמות ואיכות השירותים הנוספים, נקבעת רמת המלון ודרגתו. ככל שהמלון מספק רמת שירות גבוהה יותר - הוא עשוי לגבות תשלום גבוה יותר בעבורם. במלונות מסוימים, עשויים להיות חדרים בעלי רמות שונות של אבזור ושירותים הניתנים לאורחים: החל מהרמה הבסיסית של לינה וארוחת בוקר בלבד, עד לסוויטות או חדרים מפוארים, בעבורם נדרשים המתארחים לשלם מחירים גבוהים במיוחד.
המלונות רבים מספקים שירותים, אשר נועדו להנעים את שהותם של המתארחים בו. שירותים אלה עשויים להיכלל במסגרת עלות השהייה הבסיסית של האורח בחדר, או "שירותי אקסטרה" - הניתנים בתמורה לתשלום נוסף.
דירוג בתי מלון
מחירם של בתי מלון מצביעים על איכות ומגוון השירותים המוצעים על ידם. בעקבות העלייה העצומה בתיירות ברחבי העולם במהלך העשורים האחרונים של המאה ה-20, הסטנדרטים, במיוחד אלו המתייחסים לתקנים מינימליים, השתפרו בהרבה. נקבעה מערכת דירוג, על מנת לאפשר השוואה נאותה בין בתי המלון. השיטה הנפוצה ביותר היא שיטת הכוכבים, במסגרתה נמדדת איכות בתי המלון על פי סקלה של אחד עד חמישה כוכבים. ככל שמספר הכוכבים גדול יותר, כך האיכות גבוהה יותר.
מאז שנות ה-2000, החלו בתי מלון לזכות בדירוג לא פורמלי באמצעות ביקורות גולשים, לדוגמה באתר TripAdvisor. ככל שגבר השימוש בפלטפורמות אינטרנטיות להזמנות של בתי מלון, כך גם גברה השכיחות של כתיבת ביקורות באינטרנט על ידי אורחי המלון. בעוד שדירוג הכוכבים המסורתי עסק בעיקר בשירותים ובמתקנים שבית המלון מציע, ביקורות גולשים עוסקות בעיקר במענה על ציפיות ומשמשות מעין "בקרת איכות" בעבור בתי המלון. ביקורות הגולשים יצרו אפוא דרך חדשה בעבור המלונות להבין טוב יותר את הצרכים של הלקוחות שלהם. מחקר ישראלי של ד"ר נירה יקואל ופרופ' עליזה פליישר מהחוג לניהול מלונאות ותיירות של האוניברסיטה העברית, בחן את ההשפעה של ביקורות גולשים על מחיר המלונות ב-Booking.com בפריז, לונדון, וברצלונה. הממצאים הראו קשר חיובי מובהק בין ביקורות הגולשים ובין מחיר המלון: לקוחות עשויים לשלם יותר עבור מלונות המקבלים ביקורות גולשים טובות.
דירוג בכוכבים בישראל
בשנת 2014, החזיר משרד התיירות את דירוג המלונות באמצעות שיטת הכוכבים, לפי הסטנדרט האירופי (HotelStars.EU), אולם באופן התנדבותי שאינו מחייב את בתי המלון להצטרף אליו. במקביל, נאסר השימוש הלא רשמי בדירוג בכוכבים ונעשו מאמצים רבים לשכנע את בתי המלון לקבל את הדירוג החדש. אך נכון ל-2015 ללא הצלחה רבה, כיוון שמלונאים רבים מתנגדים לדירוג הכוכבים החדש בטענה שהוא מיותר, ושכיום הסטנדרט הקובע הוא ביקורות גולשים.
בתי מלון בישראל
על פי נתוני התאחדות המלונות בישראל, היו בישראל בסוף שנת 2015 כ-50,000 חדרי מלון, ועוד כ-6,500 חדרים הנמצאים בהליכי בנייה. על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, היו בישראל בשנת 2016 283 בתי מלון, לפי החלוקה האזורית הבאה: ירושלים - 83 מלונות, תל אביב - 67 מלונות, אילת - 50 מלונות, טבריה - 33 מלונות, נתניה - 20 מלונות, שפת ים המלח - 15 מלונות וחיפה - 15 מלונות.
ולרי מייסקי
ולרי מייסקי (1942-1981), היה צ'מבליסט ועוגבאי ישראלי.
קורות חיים
נולד בריגה, לטביה. בתחילה למד לנגן בכינור, אך לאחר מכן פנה אל הפסנתר, הצ'מבלו והעוגב. בנוסף, למד מוזיקולוגיה. בשנת 1960 החל ללמוד בקונסרבטוריון של לנינגרד וסיים לימודי דוקטורט. תהילתו דאז כנגן עוגב וצ'מבלו מבריק החלה והביאה אותו לביצוע קונצרטים רבים בערי ברית המועצות כמוסקבה, לנינגרד, ריגה, וילנה, נובוסיבירסק ורבות אחרות.
קשרים אלה שיצר הובילו לקריירה משגשגת במערב אירופה, והוא החל להיות מוזמן לפסטיבלים חשובים למוזיקה כגון: פסטיבל באך בלונדון ובאוקספורד, פסטיבל עוגב בטרוויזו, פסטיבל-רובנס, אנטוורפן וימי העוגב בדיסלדורף.
בשנת 1974 ייסד בישראל את "אגודת באך הישראלית" שערכה שני קונצרטים בחודש בהצלחה רבה. בקונצרטים אלה שולבו הרצאותיו ונוגנו בהם יצירות רבות של באך לעוגב. החל בשנת 1977 מייסקי היה עסוק מאוד בקונצרטים רבים ברחבי העולם. בקונצרטים אלה ניגן בעוגבים מהידועים ביותר, כמו למשל בקתדרלות באולם ובפרייבורג, שבגרמניה, בקינג'ס קולג', בקיימברידג', אנגליה, בקתדרלת לינץ, אוסטריה, בנוטר-דם בפאריס, צרפת, ועוד.
בקיץ 1980 הוזמן לעבוד באקדמיית הקיץ של שטוטגרט עם המנצח הנודע הלמוט רילינג. קשר זה הניב פרויקטים רבים של המוזיקה של באך שבוצעה באירופה. בשנותיו האחרונות הרבה להקליט ולהופיע בקונצרטים בשידורי רדיו וטלוויזיה. הקלטותיו קיימות כיום בתקליטורים ואף בארכיון קול המוסיקה.
בשנת 1981 נהרג מייסקי בתאונת דרכים במהלך סיבוב קונצרטים בגרמניה.
משפחתו
היה נשוי למרינה ולהם שתי בנות. אחיו של ולרי מייסקי הוא הצ'לן הבינלאומי הנודע מישה מייסקי אשר במשפחתו מספר מוזיקאים. אחותו הבכורה, לינה יעקבסון מאיסקי, הייתה נגנית פסנתר ומלווה מקצועית, ובערוב ימיה ניהלה מוזיקלית את תיאטרון "השחר" של יוצאי אוקראינה בישראל.
ביתו הבכורה, דינה מאיסקי, היא כותבת. בתו הצעירה, ארין-נירה מייסקי, היא נגנית עוגב ופסנתר, ובין השאר משמשת כנגנית העוגב של כנסיית עמנואל ביפו.
בולי מדינת ישראל - שנת 1961
בשנת 1961 הנפיק השירות הבולאי של מדינת ישראל 31 בולי דואר חדשים בערך נקוב כולל של 8.99 ל"י.
שיטת הדפוס
בשנת 1961 הודפסו חמש סדרות בשיטת שקע. ארבע סדרות, וכן בול אחד מסדרת "מזלות", הודפסו בשיטת פוטוליטו.
בולים מן המניין
בשנת 1961 הנפיק דואר ישראל סדרה חדשה של בולים מן המניין בעיצוב חדש. הבולים עוצבו בידי עמנואל בלאושילד. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:.
הבולים האלו הודפסו במועדים הבאים (לפני תאריך ההנפקה):
בנוסף, חידש הדואר את מלאי הבולים מסדרה זו שאזלו בבתי הדואר, והדפיס מהם במהלך שנת 1961 כמות נוספת לאחר מועד ההנפקה המקורי:
בולי דואר אוויר
בשנת 1961 לא הונפקו בישראל בולי דואר אוויר בעיצוב חדש. הדואר המשיך להשתמש בבולים מסדרת נוף שהונפקו לראשונה בשנת 1960, תוך שהוא מוסיף לה, בשני מועדים שונים במהלך השנה, מספר ערכים נקובים חדשים. הבולים עוצבו בידי פרידל שטרן.
העיצוב המקורי של סדרת דואר אוויר כלל בול שהוקדש לעיר נצרת, אולם הנפקתו בוטלה עקב התנגדות הדתיים להופעה של צלב בבול ישראלי. ביטול ההנפקה לאחר הצגת הבול בפורומים בין לאומיים הובילה לחשש מפני פגיעה במעמד הבולים הישראלים בעולם. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
הבולים האלו הודפסו במועדים הבאים (לפני תאריך ההנפקה):
בנוסף, חידש הדואר את מלאי הבולים מסדרה זו שאזלו בבתי הדואר, והדפיס מאחד הבולים במהלך שנת 1961 כמות נוספת לאחר מועד ההנפקה המקורי:
יום העצמאות
הבולים עוצבו בידי צבי נרקיס. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
מועדים לשמחה
הבולים עוצבו בידי אשר קלדרון. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
יעור
הבולים עוצבו בידי שני מעצבים שונים. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:. מכירת הבולים הופסקה כחודש וחצי בלבד לאחר שהונפקו לציבור. הפסקת המכירה הייתה תוצאה של פיחות הלירה הישראלית למול הדולר האמריקאי, ופגיעה בסוחרי הבולים אמריקאים ששימשו כסוכנים של דואר ישראל. בעקבות הפסקת המכירה והמחסור שנוצר בבולים לשימוש הדואר הוחלט על הנפקת בולים מסדרת מזלות עם הדפס רכב של ערכים נקובים חדשים.
מילווה הפיתוח
הבול עוצב בידי מקסים וגבריאל שמיר. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
בעל שם טוב
הבול עוצב בידי אליהו ורדימון. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
התזמורת הפילהרמונית
הבול עוצב בידי מקסים וגבריאל שמיר. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים: מכירת הבול הופסקה כחודש וחצי בלבד לאחר שהונפק לציבור. הפסקת המכירה הייתה תוצאה של פיחות הלירה הישראלית למול הדולר האמריקאי, ופגיעה בסוחרי הבולים אמריקאים ששימשו כסוכנים של דואר ישראל. בעקבות הפסקת המכירה והמחסור שנוצר בבולים לשימוש הדואר הוחלט על הנפקת בולים מסדרת מזלות עם הדפס רכב של ערכים נקובים חדשים.
הפועל
הבול עוצב בידי אוסוולד אדלר. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
אילן דר
אילן דר (נולד ב-30 בינואר 1937) הוא שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה ובמאי ישראלי.
ביוגרפיה
דר נולד בתל אביב, בשם אילן בלווייס, להורים ילידי פולין. למד בנעוריו במגמת הדרמה בגימנסיה הרצליה אצל המורים אברהם ניניו, שרגא פרידמן ומנחם גולן. החל את קריירת המשחק שלו בתפקידים זוטרים בסרטי קולנוע, בין היתר בתפקיד ה"אשכנזי" בסרטי בורקס שונים. בנוסף לקח דר חלק גם בהפקות טלוויזיוניות שונות, ולאורך השנים שילב את העשייה הטלוויזיונית עם תפקידיו בתיאטרון.
דר מתגורר בתל אביב ונשוי לתפאורנית רות דר ואב לבת.
קריירה בתיאטרון
בשנת 1958 הצטרף לתיאטרון האהל, שם שיחק עד לשנת 1962. גילם את קלייב בהצגה "תרגיל בחמש אצבעות", והשתתף בהצגות "החייל האמיץ שווייק", "המכשפה" ו"שנת הבגרות".
באוקטובר 1961 הצטרף לצוות השחקנים המייסד של תיאטרון חיפה, שיחק באנדורה, "הלילה לאיש" בו גילם את מחלון, גילם את סימון ב"מעגל הגיר הקווקזי", ושיחק את השבוי ב"בן ערובה". בתחילת 1964 שיחק את אחד הבנים ב"אמא קוראז' וילדיה", אולם נעדר חלק מהזמן מכיוון ששבר את רגלו. בהמשך גילם סילביו במשרתם של שני אדונים, את הגבר בהצגה "הגברת עם הכלבלב", את טוזנבאך בהצגה "שלוש אחיות", את וניה בהצגה "הדוד וניה" ואת צ'רכס בהצגה "שיץ".
בשנת 1978 הצטרף דר לתיאטרון הקאמרי והשתתף בהצגות: "כרגע לא פנוי"; גילם את ג'ורג' שניידר בהצגה "פרק ב'", גילם את בלדד בהצגה "יסורי איוב", גילם את מוניה בהצגה "אורזי מזוודות", גילם את גולגלביץ' בהצגה "כולם רוצים לחיות", גילם את אדולף אייכמן בהצגה "קסטנר", גילם את לותר ואת העו"ד בהצגה "מיכאל קולהאס", גילם כומר בהצגה "אמא קוראז'", גילם את הרבסט בהצגה "שירה", גילם את אייק ואת לנארד בהצגה "זמנים אחרים", גילם את בקינגהאם בהצגה "ריצ'רד השלישי", גילם שישה תפקידים שונים בהצגה "מלאכים באמריקה", גילם את צוקר בהצגה "מבקר המדינה", גילם תפקיד אורח בהצגה "רצח", גילם את אורי בהצגה "אורי מורי" והשתתף בהצגה "אדון וולף". כמו כן תרגם את המחזה "איש עם קשרים" עבור תיאטרון הקאמרי.
בשנת 1995 פרש ממשחקו בקאמרי ועבר לשחק בתיאטראות אחרים, ביניהם תיאטרון בית ליסין, הבימה ותיאטרון באר שבע.
בתיאטרון בית ליסין השתתף בין היתר בהצגות "קידוש", "חמץ", "שבעה" (כחלק מטרילוגיה ישראלית שכתב שמואל הספרי), "סתיו ימיו", "המים זוכרים", "שבר ענן" מאת מרים קיני, "אחרון ימיה" מאת גדי ענבר, "אנדה" מאת הלל מיטלפונקט, "אמא מאוהבת" מאת גורן אגמון, "אילוף הסוררת" מאת ויליאם שייקספיר ו"הקומה השלישית" מאת אשכול נבו. השתתף גם בהעלאת המחזה "אוסלו", מאת ג'י.טי. רוג'רס, בתפקיד שמעון פרס.
ב־1979 העלה בתיאטרון צוותא הצגת יחיד בשם "כמו כדור בראש", אשר הוצגה כ-400 פעם ברחבי הארץ במשך כ-10 שנים, ואף הועלתה בתרגום לאנגלית בפסטיבל אדינבורו.
בתיאטרון באר שבע השתתף בהצגה "כשאת אומרת לא".
בתיאטרון הבימה השתתף בהצגות "זמן אמת" ו"מועדון האלמנות העליזות".
כבמאי, ביים את המחזה "הבט אחורה בזעם" בתיאטרון הספרייה, וביים ותרגם את המחזה "הא הא" עבור תיאטרון הספרייה.
קריירה בטלוויזיה ובקולנוע
ב-1963 השתתף בסרטו של אריה אליאס "אף מילה למורגנשטיין". ב-1972 גילם את גדעון רוגוב בסרטו של שמואל אימברמן "שתי דפיקות לב". ב-1973 גילם את ד"ר לוקס בסרטו של עמי ארצי "הבלש האמיץ שוורץ", וגילם את ד"ר אבישר בסרטו של יונה דאי "אדם". ב-1976 גילם את אלכסנדר בסרטו של זאב רווח "רק היום". ב-1977 גילם דוידזון בסרטו של זאב רווח "הגונב מגנב פטור", וגילם את פלדמן בסרטו של שמואל אימברמן "בוא נפוצץ מיליון". ב-1978 שיחק כברמן בסרט "שרגא קטן". ב-1979 השתתף בסרטו של זאב רווח "לא לעלות יותר". ב-1980 השתתף בסרטו של זאב רווח "פצעי בגרות 80". ב-1982 גילם את אבא של איה בסרטה של מיכל בת-אדם "בן לוקח בת". לחשיפה המשמעותית ביותר עד אז זכה דר בתפקידו בסדרת הטלוויזיה "קרובים קרובים", שעלתה לאוויר בשנת 1983. בסדרה גילם דר את אילן, בעלה של תיקי (תיקי דיין), סוכן ביטוח מניפולטור ובעל נטיות לקמצנות. ב-1984 גילם את יורם טל שיר בסרטו של חיים גיל "כאסח". ב-1994 גילם את השופט בנימין הלוי בסדרת הטלוויזיה שביים אורי ברבש "משפט קסטנר" המהווה עיבוד למשפט קסטנר. ב-1997 גילם את ראש השב"כ אברהם שלום בסדרת הטלוויזיה שביים אורי ברבש "קו 300" המבוססת על אירועי קו 300. ב-2003 גילם את צבי לזר בסדרת הטלוויזיה שיצרו אורי ובני ברבש "מיי פירסט סוני". ב-2005 גילם את ראובן בעונה החמישית של סדרת הטלוויזיה "החיים זה לא הכל" ובאותה השנה חזר לגלם את אילן בפרק האיחוד של "קרובים קרובים". ב-2007 גילם את חיים, ראש המוסד, בסרט "המוסד הסגור" של אלון גור אריה וכן השתתף בסרט "תהילים" של רפאל נג'ארי. ב-2010 גילם את סבא עמוס בסדרת הטלוויזיה המשודרת בערוץ 10 "כאן גרים בכיף" ובשנת 2011 השתתף בסדרת הטלוויזיה "החולמים" בערוץ הילדים שם גילם את ליאון מנהל בית האומנה, אשר מת בתחילת הסדרה בעקבות הרעלתו. בשנת 2014 שיחק בסרט "מיתה טובה" שזכה בארבעה פרסי אופיר ובסרט פריז על המים שזכה בפרס אחד. ב-2015 גילם את גדעון, סבה של מאיה (אריאל מורטמן) בסדרת הנוער "כוכב הצפון". באותה שנה גילם דר את שמואל בודנהיימר, אביו של גידי (עפר שכטר) בסדרת הטלוויזיה "שנות ה-80". ב-2016 גילם את פרופסור שכטר בסדרה "בנות הזהב" בערוץ 10, הופיע בסדרה "האחיות המוצלחות שלי", ובתפקיד עצמו בסדרה "צומת מילר". ב-2017 שיחק בסרט "דרייבר". ב-2019 שיחק בסרטים "אהבה בשלייקס" של יוחנן ולר, בסרטו של אלון גור אריה "המוסד", שבו חזר לגלם את דמותו של חיים ראש המוסד ו"בשורות טובות" של ארז תדמור. באותה שנה הופיע בסדרה "אבא משתדל" בכאן 11.
פרסים
בשנת 1989 זכה דר בפרס על שם חנה רובינא ובפרס עיריית תל אביב על שם אברהם בן-יוסף על תפקידו כהרבסט בהצגה "שירה" בתיאטרון הקאמרי.
בנובמבר 2012 העניק לו איגוד אמני ישראל אות הוקרה על תרומתו לתרבות הישראלית לאורך השנים.
בשנת 2018 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
בינואר 2023 זכה בפרס אריק איינשטיין לאומנויות.
ליבורנו
ליבורנו (איטלקית: Livorno) היא עיר נמל לחוף הים הליגורי בקצה המערבי של טוסקנה, איטליה, בירת נפת ליבורנו.
היסטוריה
האזור שבו שוכנת ליבורנו היה מכוסה לחלוטין על ידי הים. האדם התיישב באזור עוד בעידן הברזל.
ליבורנו הוקמה בתור כפר דייגים קטן במפרץ טבעי קטן, מדרום לשפך נהר הארנו. השם ליבורנו מופיע כבר בשנת 904. ככל הנראה, השם הוא רומאי ממוצא אטרוסקי (Liburna, Liburnius, Leburna, Leburnius). השערה אחרת המקור הוא לטיני: ליבורנה (liburna - אונית מלחמה מהירה) או על שם העם איליריקו דה ליבורני (illirico dei Liburni).
בשנת 1421 אנשי פירנצה הקימו בו נמל קטן ושילמו עבור הזיכיון 100,000 פיוריני של זהב. לאחר שנת 1500, התקופה שבה התרחשו האירועים אשר הביאו לבניית פסל ארבעת המורים, הדוכס הגדול לבית מדיצ'י הביא לגידול הדמוגרפי והמסחרי של ליבורנו.
בשנת 1577 הזמין בית מדיצ'י את האדריכל האיטלקי ברנרדו בונטלטני לתכנן את העיר, מהחדשות מערי איטליה.
ב-1618 קיבלה ליבורנו מעמד של נמל חופשי והפכה לנמל חשוב באגן הים התיכון. כמו כן, החלו להגיע לעיר יהודים, בעיקר מאנוסי ספרד. כדי לגרום לסחר בעיר לשגשג, פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה הזמין אנשים מספרד, מיוון, מגרמניה ומטורקיה לגור בעיר. לעיר הגיעו גם אנגלים קתולים שברחו מאנגליה האנגליקנית. בנוסף לאלו הגיעה לעיר אוכלוסייה קטנה של מורסיקוס, אנוסים מוסלמים מספרד שאולצו שם להתנצר. הקהילות הזרות בעיר נקראו "נאציוני" (Nazioni - "אומות"). ב-1629 בנה פרדיננדו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, רובע חדש, שחיבר 23 איים על ידי גשרים. מכיוון שהרובע נבנה על ידי ונציאנים, הוא נקרא "ונציה החדשה" (Venezia Nuova) או "ונציה הקטנה" (Piccola Venezia). ליבורנו עברה הרחבה משמעותית, בקרבת המבצר הישן (Fortezza Vecchia) נבנה מבצר חדש (Fortezza Nuova), ואיתו נבנו גם חומות העיר ומערכת התעלות.
במאה ה-18 נפסק שלטון בית מדיצ'י בעיר, החל שלטון בית לוריין והעיר התרחבה אל מחוץ לחומות.
רבים מהאלמנטים האדריכליים מהתכנון המקורי של העיר השתמרו, למשל הגשרים, הנתיבים הצרים, בתי האצילים ומערכת התעלות. במאות ה-18 וה-19 עטתה ליבורנו מראה נאו-קלאסיציסטי שהשתקף בבתים, במוזיאונים, במוסדות התרבות ובשוק.
עם איחוד איטליה, הפסידה העיר את מעמדה כעיר נמל מרכזית ופיתוחה הכלכלי צומצם.
במלחמת העולם השנייה היה נמל ליבורנו הנמל העיקרי ששירת את הצי הגרמני בים התיכון, והעיר הופצצה על ידי בעלות הברית.
כלכלה
מרכזה הכלכלי של העיר הוא הנמל, השלישי בגודלו בחופה המערבי של איטליה והשישי בגודלו באיטליה כולה. אוניות מכולה, משא ונוסעים יוצאות ממנו לנמלי הים התיכון ואחרים. בשנת 2006 טיפל הנמל ב-28,630 מיליון טונות של סחורות ועברו בו כ-3 מיליון נוסעים ב-7,525 אוניות. הנמל מחובר לפנים המדינה על ידי רשת הרכבות ושדה התעופה של פיזה. בין הסחורות שהנמל מטפל בהם:
בליבורנו מספנה גדולה לייצור אוניות ולידה מתקנים לתיקוני ספינות. תעשיית העיר כוללת מפעלים מטלורגיים לייצור נחושת ואלומיניום, בית זיקוק, מפעל ייצור מתכות ותעשיות כימיות.
תרומתה של ליבורנו למשקי העולם מתבטאת גם בכך כי הזן תרנגול לגהורן, הנפוץ ביותר בשימוש תעשיית הביצים מוצאו מליבורנו. כיום זהו זן התרנגולות הנפוץ ביותר בעולם המערבי. זאת, עקב שיעור ההטלה הגבוה שלו במיוחד - 300 ביצים בשנה.
יהדות ליבורנו
במאה ה-16 הגיעו לעיר יהודים רבים בעקבות הזמנת השליטים. ניתנו להם זכויות רבות, והם לא נדרשו לענוד טלאי או לגור בגטו. ב-1689 חיו בליבורנו 3,000 יהודים מחצי האי האיברי, אשר דיברו בעיקר ספרדית ופורטוגזית. הם היו מעורבים כמעט בכל ענפי התעשייה והסחר בעיר: טקסטיל, זכוכית, סבון, אבני חן, טבק, נייר וזיקוק כוהל.
היהודים פיתחו גם את ענף הדפוס בעיר, והיא הפכה לאחד ממרכזי הספר העברי; "דפוסי ליוורנו" נפוצו ברחבי ארצות הים התיכון והמזרח, ועד היום נמצאים בשימוש סידורים המבוססים על דפוס ליוורנו. חכמי ורבני ירושלים, וכן ארם צובא (חלב) אשר בסוריה, פקדו את ליבורנו באופן סדיר ואף נותרו בה לתקופות של כמה שנים לצורכי כתיבה ולימוד בצוותא; חלק מחיבוריהם וספריהם הודפסו בדפוס ליוורנו, בהם ספריהם של חיד"א, הרב עובדיה הלוי, והרב אליהו שמאע הלוי.
יהודי ליבורנו פיתחו מטבח מיוחד, אשר תכונותיו עברו לשאר יהודי טוסקנה, וכיום יש לכך עקבות במטבח המקומי הליבורנזי. מרכיבי התבשילים הם: שמירה על הכשרות - כאשר הבעיה העיקרית היא אי ערבוב חמאה עם בשר, בישול בשמן זית ושימוש בהרבה ירקות. בעיר התקיימה בעבר מסורת הלכתית שהכשירה אכילת שחרורים.
בתקופת השואה נשלחו 90 מיהודי העיר למחנות השמדה, אחרים נרצחו בהרים הסובבים את העיר על ידי חיילי הוורמאכט שהיו פעילים בסביבה. בתום השואה נותרו בליבורנו כ-1,000 יהודים. בית הכנסת של ליבורנו, אשר נפתח ב-1962, נבנה על המגרש שבו עמד בית הכנסת המפואר של העיר שנהרס במלחמת העולם השנייה.
כיום מונה הקהילה היהודית בעיר כ-600 חברים. בעיר גם פועל בית ספר לעברית. בעיר היו ארבעה בתי קברות יהודיים עתיקים: שנים פונו, בשלישי היה קבור חיד"א, ולאחר שהועלו עצמותיו לישראל נאסרה הכניסה אליו מחשש למפולות. בית הקברות הרביעי, הפתוח כיום, נמצא ליד בית הקברות הכללי של העיר, ובו לוח זיכרון לחללים היהודים ממלחמת העולם הראשונה ול-120 קורבנות השואה, ואוסף מצבות מבתי הקברות שנהרסו (בהן מצבות בצורה פירמידה קטומה מהמאה ה-17, עם סמלי משפחה וכיתוב לזכרו של הנפטר).
מצבת ארבעת המוּרים
"מצבת ארבעת המוּרים" (Monumento dei quattro mori) המוקדשת ללקיחתם בשבי של שודדי ים בֶּרְבֶּרִים היא אחת המצבות החשובות בעיר. הפסל הוא יצירתו של פייטרו טאקה שנוצרה בשנים 1623–1626 לזכר אירוע מיוחד: שודדי ים מצפון אפריקה, המוּרים, נהגו לפשוט על חופי איטליה. הם בזזו, הרגו ואנסו את תושבי איטליה שהתגוררו ליד החופים. כאשר הצליחו אנשי ליבורנו לתפוס אחדים מהם, הם כבלו אותם ליד הנמל (שם גם מוצב הפסל) כדי שהשודדים ידעו את הצפוי להם כאשר הם מתקיפים את העיר. המתבונן בפסל יראה כי גופם של השבויים פונה לעבר העיר, אבל מבטם המבועת מביט אל הים בתקווה שיבואו להציל אותם.
תרבות וספורט
פוליטית, ליבורנו היא אחת מהערים השמאליות ביותר באיטליה. המפלגה הקומוניסטית האיטלקית נוסדה בליבורנו ב-21 בינואר 1921.
תושבי ליבורנו מדברים בסוג של הדיאלקט הטוסקני שנקרא "ורנאקולו" (vernacolo).
קבוצת הכדורגל של העיר, א.ס. ליבורנו קאלצ'ו, משחקת בסרייה ב', הליגה האיטלקית השנייה. רבים מאוהדיה מזוהים כקומוניסטים.
נורם פרגוסון
ויליאם נורמן "נורם" פרגוסון (באנגלית: William Norman "Norm" Ferguson; 2 בספטמבר 1902 – 4 בנובמבר 1957) היה אנימטור אמריקאי שעבד באולפני וולט דיסני ותורם מרכזי להתפתחות הסגנונית של האולפן בשנות ה-30. הוא ידוע לרוב בזכות תרומתו ליצירת פלוטו, אחת הדמויות המוכרות והמתמשכות ביותר של הסטודיו, והוא האמן המזוהה ביותר עם דמות זו. הוא בנוסף תרם בפיתוח דמויותיהן של פיט רגל-עץ והזאב הרע. בנוסף הוא היה האנימטור הראשי של המכשפה ב"שלגיה ושבעת הגמדים", הראשונה מתוך שורה ארוכה של נבלים גדולים מבית דיסני.
פרגוסון, שנקרא בחיבה "פרגי" על ידי חבריו באולפני וולט דיסני, מעולם לא היה מרוסן על ידי האנטומיה וחוקי הציור. כאמן אינסטינקטיבי הוא צייר מה שהרגיש נכון, ולעיתים קרובות הפתיע את עמיתיו עם התוצאות הלא צפויות. כפי שאמר פעם האנימטור ואגדת דיסני פרד מור "פרגי לא יודע שאי אפשר להרים את הגבות מעל עיגול הראש, אז הוא מתקדם והולך על זה וזה נותן אפקט נהדר". עמיתו ואגדת דיסני, מרק דייוויס, סיכם את תרומותיו של פרגוסון כשאמר "נורם פרגוסון היה אמן במה שנון ואיש הצגה".
ביוגרפיה
פרגוסון נולד ב-2 בספטמבר 1902, לאב סקוטי ולאם אירית, הוא למד ב-"Brooklyn’s Heffley Institute", בית ספר לקצרנות והקלדה, ואחריו במכון פראט, שם למד אמנות מסחרית. בשנת 1920, לאחר שעבד בעבודות קצרנויות שונות, הוא החליט לרדוף אחר קריירה במדיום ההנפשה המתפתח וזכה במהירות בעבודה בחברה "Fables Pictures" של הקומיקסאי פול טרי.
עבודתו בדיסני
תשע שנים מאוחר יותר, הוא עזב את "Fables" כדי להצטרף לאולפני וולט דיסני. לאחר שהתחיל באולפן בשנת 1929 כצלם, עבר פרגוסון למחלקת ההנפשה ועלה במהירות, למרות היעדר הכשרה פורמלית באמנות. ההנפשה המוקדמת שלו, הכלב שיהפוך לימים לדמותו של פלוטו, גררה תגובה חזקה באולפן ועל המסך על כך שהעניקה לדמות אישיות וחיים לכאורה, שנחשבו לצעד גדול קדימה עבור אופן האמנות הרך בשנים של ההנפשה. האנימטורים פרנק תומאס ואולי ג'ונסטון הוקירו רבות את עבודתו של פרגוסון בספרם "Disney Animation: The Illusion of Life" משנת 1981, וכינו את "רצף נייר הזבובים" המפורסם שלו מהסרט הקצר "פלוטו השובב" משנת 1934 - שבו הכלב נדבק לפיסת נייר זבובים - "אבן דרך בהנפשה אישיותית...לאורך כל זה, תגובתו למצוקה שלו והמחשבות שלו על מה לנסות הלאה, משותפים עם הקהל. זו הייתה הפעם הראשונה שדמות נראתה חושבת על המסך, ואף על פי שזה נמשך רק 65 שניות, זה פתח את הדרך להנפשה של דמויות אמיתיות עם בעיות אמיתיות".
בדיסני הוא שימש כאנימטור בלמעלה מ-75 סרטים קצרים, כולל "כנופיית השלשלאות", "היתומים של מיקי", וזוכה פרס האוסקר "שלושה חזירים קטנים" (1933). פרגוסון היה מהיר עם העיפרון שלו, והפיק עד 12 מטר של הנפשות ביום (אופן מדידה המבוסס על קטעי פריימים בסרטים); הממוצע היה 3 עד 5 מטר, לפי דברי ההיסטוריון של דיסני בוב תומאס.
בשנת 1935, וולט דיסני מינה את פרגוסון לשמש כאנימטור מפקח על סרט ההנפשה באורך מלא הראשון של הסטודיו, "שלגיה ושבעת הגמדים". עבור סרט זה, פרגוסון פיקח על ההנפשה של הראשונה מבין הנבלים הגדולים של דיסני, המכשפה הרעה; הוא המשיך אחר כך עם הופעת דמותו של השועל ג'ון הישר בסרט "פינוקיו".
פרגוסון המשיך לשמש כבמאי רצף/מפקח הפקה/אנימטור ברבים מהסרטים הקלאסיים של דיסני כמו "פנטסיה" ו"דמבו", "סלודוס אמיגוס", "שלושת הקבלרוס", "סינדרלה", "עליסה בארץ הפלאות" ו"פיטר פן". בשנת 1941 פרגוסון ערך הופעת קמאו בסרט "הדרקון הסרבן".
חוש כישרון ההפקה של פרגי נבע מקומיקאים וותיקים של מופעי וודוויל שאהב לצפות בהם במהלך שנות התפתחותו בניו יורק. הוא זכור כמי שעבד באופן "גס" ו"רופף", במונחים של הנפשה, תוך התמקדות בתחושה, פעולה ואישיותה של הדמות מאשר בפרטים, תבנית או שרטוט פורמלי.
לאחר דיסני
פרגוסון, שבהמשך חייו סבל מסוכרת, עזב את אולפני דיסני כשבריאותו והקריירה שלו בדעיכה בערך בשנת 1953. מיד לאחר תפקיד קצר ולא מוצלח בחברה של האנימטור שמוס קולהאן, שתיאר בספרו "Talking Animals And Other People" משנת 1986, נורם פרגוסון נפטר כתוצאה מהתקף לב ב-2 בנובמבר 1957 בלוס אנג'לס, קליפורניה.
פרגוסון קיבל לאחר מותו את פרס וינזור מקיי בשנת 1987, ובנוסף, בשנת 1999, נבחר לאגדת דיסני על ידי האולפן יחד עם עמיתו האנימטור המילטון לוסק (גם לאחר מותו).
דניאל נסטור
דניאל מרק נסטור (באנגלית: Daniel Mark Nestor ; נולד בשם דניאל נסטורוביץ' (בסרבית: Данијел Несторовић) ב-4 בספטמבר 1972) הוא טניסאי עבר קנדי ממוצא סרבי. בשיאו, דורג במקום הראשון בעולם לזוגות גברים. הוא זכה 12 פעמים בתחרויות גראנד סלאם לזוגות גברים ולזוגות מעורבים וזכה במדליית זהב אולימפית לזוגות גברים. בסך הכל הוא זכה ב-91 תחרויות.
נסטור ומשפחתו עבדו מבלגרד לקנדה בשנת 1976. הם התיישבו בטורונטו.
נסטור זכה בתחרות הראשונה לזוגות בשנת 1994. בשנת 2000 הוא שיחק באולימפיאדת סידני לצד סבסטיאן לרו והם זכו במדליית זהב.
במהלך הקריירה הוא שיחק עם 11 פרטנרים.
רבקה רז (זמרת)
רבקה רז (נולדה ב-9 בדצמבר 1938) היא זמרת ושחקנית ישראלית שהתפרסמה בהופעותיה במחזות זמר והצגות מוזיקליות ובשירי לאדינו.
קריירה בימתית
עוד בצעירותה למדה רז בלט קלאסי בסטודיו של קלרה לנדאו-בונדי, ופיתוח קול אצל לולה שַנצר. אך רק לאחר שחרורה מצבא הקבע החלה בקריירה בימתית. תחילה במופע "שין-שין" לצידם של שייקה אופיר ושמעון ישראלי.
מתחילת שנות ה-70 התגוררה והופיעה לסירוגין בישראל ובארצות הברית, ובין היתר בלוס אנג'לס, שם הופיעה כזמרת אופרה ובהופעות יחיד על במות בידור ובתוכניות טלוויזיה מקומיות. ועם שובה חזרה להופיע על הבמות בתיאטרון הישראלי. היא גם ייצגה את ישראל במסגרת המופע "שרנו לך ארצי" שאורגן מטעם קרן היסוד והתקיים בשלושים מדינות ברחבי העולם.
שירים ואלבומים
רז התפרסמה בשירים מתוך המחזמר "גבירתי הנאווה", והקליטה שירים למחזות זמר וסרטים מוזיקליים ("מרי פופינס" ו"צלילי המוזיקה"). בסוף שנות ה-60 יצא תקליט שלה ובו ארבעה שירים עבריים, שאחד מהם "הצריף הקטן", זכה להצלחה במצעד הפזמונים הישראלי. בסך הכל הקליטה כ-200 שירים בעברית ובלאדינו.
לאדינו
חלק ניכר מהקריירה שלה הקדישה רז לשירי לאדינו. מלבד השתתפותה במחזמר "בוסתן ספרדי", יצא תקליט שלה שנקרא "שירי הלאדינו היפים של רבקה רז". שירים מהתקליט שמשו פסקול הסרט "זמר ספרדי טהור" המספר את סיפורה של יהדות ספרד.
נרקיסיזם
נרקיסיזם (מאנגלית: Narcissism; בעברית גם: מְאֹהָבוּת בְּעַצְמוֹ או נַרְקִיסִיּוּת) הוא מונח עם מגוון רחב של משמעויות, בין אם הוא משמש כדי לתאר את אחד הרעיונות המרכזיים של התאוריה הפסיכואנליטית, מאפיינים אישיותיים, בעיה חברתית או תרבותית. מלבד המובן של נרקיסיזם כאהבה עצמית בריאה, "נרקיסיזם" בדרך כלל משמש כדי לתאר סוג של בעיה במערכות היחסים של האדם או הקבוצה עם עצמו ועם אחרים.
משמעות המושג נרקיסיזם במובנו היום-יומי נרדפת לממוקדות-עצמית (self-centeredness) או לעיסוק יתר בעצמי (self-preoccupation). במובן זה, המושג נרקיסיזם משמש לתיאור אנשים שמחשבתם ושיחתם מתמקדות בעצמם. במשמעות זו, הנרקיסיזם הוא הנטייה של האדם לעשות שימוש בעצמו כנקודת תצפית והתייחסות אשר עבורה מתארגנות כל החוויות וההתנסויות. בפסיכולוגיה, המונח משמש לתיאור נרקיסיזם הקיים אצל כל אדם במידה מסוימת, אך בדרגה קיצונית מדובר בהפרעת אישיות נרקיסיסטית.
מקור המונח באגדה המספרת על נסיך יווני יפה תואר בשם נרקיסוס, שהתאהב בבבואתו הנשקפת ממי הביצה ולא יכול היה להינתק ממנה עד שגווע.
היסטוריה
הרעיון של השתקעות-עצמית מופרזת היה מוכר לאורך ההיסטוריה. ביוון העתיקה המושג היה מוכר בתור היבריס. רק בזמן האחרון המונח הוגדר במונחים פסיכולוגיים.
נרקיסיזם בריא
בניגוד לדעתו של פרויד כי נרקיסיזם הוא פתולוגי, היינץ קוהוט ראה בנרקיסיזם – או במילים אחרות, אהבה עצמית – חלק מכריע בהתפתחות העצמי והשתמש במושג כדי לתאר את ההתפתחות הנפשית של ילדים. בניגוד לפרוידיאניים לפניו שהתמקדו ב"דחפים", קוהוט חקר נרקיסיזם בדרכים חדשות שהובילו בסופו של דבר להתפתחות פסיכולוגיית העצמי. המחקר של קוהוט הראה שאם הדמות המטפלת הצליחה לספק מענה הולם לצרכים נרקיסיסטיים מוקדמים, הפרט יעבור למה שהוא כינה "צורה בוגרת של הערכה עצמית חיובית; ביטחון עצמי" או נרקיסיזם בריא. בתיאוריה שלו קוהוט מדגיש את החשיבות של האמפתיה בהבנת הצרכים הנרקיסיסטיים הללו, ותיאר אותם כצרכי יסוד לאורך החיים.
לדברי קוהוט, התפתחותו של נרקיסיזם בריא מוצאת את ביטויה בבגרות בצורות שונות כגון יצירתיות, הומור, אמפתיה, גאווה אישית ומקצועית, רצון להצליח, וכמו גם צורך בהיענות בלתי מתפשרת מצד הזולת לדרישות, למשמעת, להכרת תודה, למתן כבוד ראוי, היכולת לקבל את העצמי ולסבול את חוסר שביעות הרצון של האחר, ולבסוף, הביטחון להחזיק בתקוות, חלומות, שאיפות, ואמונה ביכולת לקבל החלטות שישפיעו לטובה על חייו של האדם. הסביבה, אם כן, ממלאת תפקיד בבניית התפתחות תקינה של הפרט. באמצעותה הוא מקבל חיזוקים, הכרה, הערכה והערצה, אשר מבנים את ההערכה העצמית שלו. בהקשר זה טבע קוהוט (1977) את המושג "זולת עצמי" (Selfobject) – בשעה שהאובייקט נחווה כחלק מהעצמי, הוא מעצים את תחושת החשיבות העצמית של הפרט, ובאותה העת מאפשר לפרט להאדיר אנשים אחרים, שהופכים להיות אידיאלים של שלמות עבורו.
נוויל סימינגטון ביקר את עבודתו של קוהוט על נרקיסיזם בריא וטען בספרו, "איננו מקבלים נרקיסיזם חיובי ללא שנאה עצמית או נרקיסיזם שלילי". סימיניגטון קבע כי "זה חסר טעם לדבר על ממוקדות-עצמית בריאה" – ליבת הנרקיסיזם.
מדידה
בספרות המקצועית, מוגדר הנרקיסיזם בשני אופנים: בהקשר הפתולוגי באמצעות האבחנה של הפרעת אישיות נרקיסיסטית, וההקשר "הנורמלי/חברתי" באמצעות סולם ה-NPI. מאז 1979 שאלון ה-NPI התפתח מ-220 פריטים לשאלון NPI-40 שכולל 40 פריטים. בנוסף קיימת גרסה מקוצרת של השאלון שנקראת NPI-16, הכוללת 16 פריטים.
הפריטים בשאלון נגזרים בחלקם מהקריטריונים של DSM-3 להפרעת אישיות נרקיסיסטית. עם זאת, השאלון אינו מיועד לאבחון של הפרעת אישיות נרקיסיסטית. במקום זאת, נאמר לעיתים קרובות כי הוא נועד למדוד "נרקיסיזם נורמלי" או "נרקיסיזם תת-קליני" - כלומר גם אנשים שמקבלים ציונים גבוהים מאוד בשאלון זה, אינם בהכרח עומדים בכל הקריטריונים הדרושים לאבחנה של הפרעת אישיות נרקיסיסטית. באמצעות ניתוח גורמים ראשיים, נמצא כי הפריטים בשאלון מורכבים משבעה גורמים: סמכות, מוחצנות, עליונות, זכאות, נצלנות, עצמאות, ושחצנות. ניתוחים עדכניים יותר מצאו רק שניים (כוח, מוחצנות) ושלושה גורמים (כוח, מוחצנות, ומיוחדות). בשאלון נעשה שימוש נרחב במסגרות מחקר, ועל אוכלוסיות לא-קליניות (למשל, סטודנטים באוניברסטה) וקיימת גרסה חופשית שלו ברחבי הרשת שמופצת תחת רישיון מחקרי.
קמפבל ופוסטר (2003) מצאו כי הניקוד הממוצע של האוכלוסייה הכללית בשאלון זה הוא 15.2 נקודות. המדגם שלהם כלל משתתפים מאזורים שונים בעולם, גילאים שונים, ומוצא אתני שונה. יאנג ופינסקי (2006), מצאו כי הניקוד הממוצע של סלבריטאים הוא 17.8 נקודות בשאלון זה. הווה אומר, נרקיסיזם כתכונת אופי קיימת ברוב האוכלוסייה במידה כלשהי.
במהלך השנים ספג השאלון ביקורת רבה. במחקרים נמצא כי לשאלון מהימנות פנימית נמוכה, כמו גם תוקף מבנה מתכנס חלש. עם זאת, כן נמצא כי לשאלון תוקף מבנה טוב – תוקף מבנה מתייחס להתאמה בין מושג תאורטי לבין מדידה ספציפית של מושג זה בכלי הערכה מסוים. עוד ספגו ביקורת המתאמים השליליים בין הפריטים בשאלון זה עם מצוקה, והמתאמים החיוביים בין הפריטים לרווחה נפשית והערכה עצמית. עם זאת, לטוב או לרע, קיימת הסכמה כי שאלון ה-NPI קידם מחקר, והביא ליצירתם של קבוצות מחקר רבות בתחום.