cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
All-American Girl
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי קארי אנדרווד, אשלי גורלי וקלי לאבלייס והופק על ידי מארק ברייט. השיר מתרכז סביב "ילדה אמריקאית יפה, נהדרת ומושלמת". הבית הראשון מגולל את סיפורו של אב המייחל לכך שייוולד לו ילד ממין זכר, אך כשהאחות נכנסת עם שמיכה ורודה לחדר בית החולים, הוא מבין כי נולדה לו ילדה ממין נקבה ועל כן, חלומותיו משתנים לחלוטין.
פרק זמן לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-38 מיליון השמעות.
הצלחה
השיר זכה להצלחה רבה, כאשר הגיע למקום הראשון במצעד שירי הקאנטרי ולמקום הראשון במצעד שירי הקאנטרי של קנדה. השיר זכה בפרס ה-CMT האינטרנטי, בקטגוריית "שיר הקאנטרי המושמע ביותר של השנה", תוך שזכה בפרס BMI, בקטגוריית "הכתיבה הטובה ביותר של השנה".
גטבורג
גֶּטֶבּוֹרְג (בשוודית: Göteborg - "יֵטֶבּוֹרְי", ; בלשונות אירופאיות לעיתים גם גוטנבורג) היא העיר השנייה בגודלה בשוודיה, אחרי סטוקהולם; הגדולה ביותר במערב שוודיה והחמישית בגודלה בסקנדינביה. גטבורג היא עיר המושב של מחוז יטאלנד המערבית, והנמל הראשי של סקנדינביה. נכון ל-2015 התגוררו בה כמעט 550 אלף תושבים, ובאזור המטרופוליני שלה התגוררו 982 אלף תושבים.
העיר נמצאת סמוך לנקודה בה הנהר יטה נשפך אל תוך מצר קטגט שמעברו השני נמצאת דנמרק. נהר יטה חוצה את גטבורג לשני חלקים, כאשר חלקה הצפוני נמצא על האי היסיניין. מרכז העיר, על מרבית המוסדות החשובים, שוכן על הגדה הדרומית, הוא החלק שמוקף בביצורי תעלות מהמאה ה-17 שצורתן זיגזג והן נמתחות בכעין חצי-מעגל סביב למע"ר, העמוס בבניינים עתיקים מלבנים אדומות - גטבורג נחשבת כאחת מהיפות שבערי אירופה.
היסטוריה
לאורך תקופת האבן כבר ישבו אנשים באזור שפך הנהר יֶטָה ('נהר הגותים').
במאה ה-13 היה אזור זה שוודי, כאשר אזור החוף שמצפון לו (חבל בוהוסלן) היה בשליטת נורווגיה, ואילו החוף מדרום (חבל הלנד) בשליטת דנמרק. מציאות זו הקנתה לשוודיה מסדרון יחיד ויקר-ערך, באורך של 15 ק"מ, אל הים שממערב לה והאזור פוּתח כמוקד תחבורת-נהרות. במאה ה-14 נבנתה במים בסמוך לחוף מצודת אֵלבְסבּוֹרג, כדי להגן על ריבונותה של הממלכה. המאות ה-15 וה-16 אופיינו בניסיונות מצד המדינה להקים עיר שתשב בשפך הנהר; אלה בדרך כלל כשלו בשל אי-התאמת האתר הנבחר - ראשית לֶדֶסֵה (Lödöse), אחר כך לדסה-החדשה, ולאחריה ההתיישבות באֵלבסבורג.
המקום בו לבסוף נמצאת גטבורג כיום, סומן למעשה כבר ב-1253, אז עבר בו צבאו של בירגר יארל בדרכו אל מלך נורווגיה (בין היתר במטרה לעשות עמו יד אחת במלחמה מול דנמרק) - מקום זה שימש יעד מועדף להתיישבות קבע לראשונה באמצע המאה ה-16.
העיר הראשונה שקיבלה את השם "גטבורג" בשפך היטה הוקמה על ידי המלך קרל התשיעי ב-1603, על האי היסיניין (Hisingen), כשהיא פונה אל המצודה העתיקה. העיר, "מצודת יטה" - יטה-בורג, קיבלה במהלך העשור הראשון של המאה ה-17 מעמד הדרגתי וזכויות. בשנת 1611 היא נשרפה כה ביסודיות בידי הדנים, עד כי שרידי מבנים מתוכה נמצאו רק במהלך המאה ה-20. העיר של ימינו, שמרכזה על הגדה הדרומית (היבשתית) של הנהר, נחשבת כהמשכה ההיסטורי של העיר מהיסיניין. היא התפתחה תוך שהעניין השוודי הלאומי משחק תפקיד חשוב להקמתה כעיר מבוצרת, עד שב-1621 גטבורג, למודת תלאות, הייתה סופית לעיר. הצו שניתן מאת המלך גוסטב אדולף השני פתח למעשה פרק בהיסטוריה השוודית, וגטבורג של ימינו, של התעלות, הספינות, השערים האלגנטיים והתותחים, היא במידה רבה 'עיר גוסטב אדולף'. החג הפופולרי של העיר, "יום גוסטב אדולף", מצוין בכל 6 בנובמבר מאז ראשית המאה ה-19.
מצודת אלבסבורג נהרסה באמצע המאה ה-17. תחתיה נבנתה "אֵלפסבורג החדשה" - המצודה שבפתחו של הנמל של העיר. בשל סגנון תכנונה של העיר, במשך זמן רב קראו לה ההולנדים "אמסטרדם החדשה". האחרונים גם הביאו לגטבורג את הידע וטכניקת הבנייה, שהיו חסרים לה, בעיקר בבנייה בשטח רווי-מים. המסחר בשוודיה כולה קיבל תנופה. קארולוס ליניאוס, שביקר בעיר הצעירה במסגרת מסעו בחוף המערבי ב-1746, תיאר אותה ברישומיו כיָפה מכל ערי שוודיה. גטבורג פרחה וגדלה לאורך המאה ה-18, וצביונה כעיר תעשייה וסחר הוסיף להתחזק במאה ה-19, כאשר במאה ה-20 היא הייתה לעיר מספנות גדולה.
גאוגרפיה
אקלימה של העיר, כנגזר ממיקומה, הוא אקלים ימי מתון, עם ימי קיץ ארוכים שנעים בין 18 ל-25 מעלות צלזיוס וחורף שבו הטמפרטורה לרוב נשארת סביב 0 מעלות. הקיץ בגטבורג הוא הארוך ביותר בשוודיה: 144 ימים בשנה.
מרכזה העתיק של העיר - הרובע ששמו Inom Vallgraven ("בין החפירים") - הוא שטח מוקף בסוללת-תעלות שנבנו במתכונת הולנדית במאה ה-17 ובו חיים נכון ל-2004 כ-3,700 תושבים והוא מספק מעל ל-26,500 מקומות תעסוקה.
אוכלוסייה
העיר גטבורג גדלה והתרחבה החל מהמאה ה-17, והתחברו אליה יישובים סמוכים לכדי רצף עירוני שבו נכללות המועצות (Kommuner) הבאות: גטבורג, מלנדל (Mölndal), פרטילה (Partille) והרידה (Härryda), שבכל אחת מהן מספר יישובים ועיר מרכזית אחת. בקומין גטבורג לבדה ישבו בראשית 2009 מעט יותר מחצי מיליון נפש.
בתחילת 2007 הייתה גטבורג ביתם של כ-133,900 תושבים ממוצא לא-שוודי.
בגטבורג קהילה יהודית ובה כאלף חברים.
דיאלקט גטבורג
תושבי העיר גאים בדיאלקט שלהם, "יטבורסקה", שכולל מבטא, ניבים והטעמה מוזיקלית המייחדת את "החוף המערבי" (Västkusten).
כלכלה
גטבורג היא משכנו של הנמל הגדול ביותר בסקנדינביה, מה שמעניק לעיר אופי מובהק של עיר נמל.זוהי עיר תעשייה שוודית מובהקת. מרבית השטח התעשייתי נמצא על הגדה הצפונית, ואחד המוצרים המזוהים ביותר מגיע מכאן - וולוו, שהיא גם אחת מהמעסיקות הגדולות במשק המקומי. חברות שוודיות ידועות אחרות שבסיסן או ראשיתן בעיר, מונות את קונצרן התעשייה אס-קו-אף (SKF), יצרנית המצלמות האסלבלד א-בה (Hasselblad AB) וחברת המתכת אסאב (ESAB).
חברות אופנה רבות קבעו את משרדיהן הראשיים בגטבורג. כמו כן, לאחר שמשקלה של התעשייה הכבדה פחת, רשתות בינלאומיות ביססו פעילותן בעיר הודות ליתרונות של המקום, ולכך שהעלויות בגטבורג זולות משמעותית מאשר בחוף המזרחי.
"נורדסטאן" הוא הקניון הגדול בסקנדינביה, וממוקם במרכז העיר.
מוזיקה
גטבורג התפרסמה בקרב חובבי הדת' מטאל המלודי כמקום לידתו של הז'אנר, שראשיתו בתחילת שנות ה-90 בגטבורג ובסטוקהולם. רבות מהלהקות שיצאו מהאזור, כמו At the Gates, Dark Tranquillity ו-In Flames, מפורסמות כיום בעולם כולו. הרכב אחר שמוצאו בעיר הוא הצמד האלקטרוני החשוב The Knife, של האחים אולוף וקארין דרייר. קארין ידועה אף בשל קריירת הסולו שלה, תחת שם הבמה "Fever Ray" להקה חשובה נוספת מהעיר גטבורג, היא להקת הפופ אייס אוף בייס (Ace of Base) שהתפרסמה בשנות ה-90 בזכות להיטים כמו All That She Wants ו- The Sign.
התזמורת הסימפונית של גטבורג קיבלה ב-1997 את התואר "התזמורת הלאומית של שוודיה".
תיאטרון
"התיאטרון העירוני של גטבורג" (Göteborgs Stadsteater), שנוסד ב-1934, הוא התיאטרון העירוני הוותיק בשוודיה.
ספורט
קבוצת הכדורגל אי-אף-קו גטבורג היא מהקבוצות הבכירות בשוודיה, עם 18 זכיות באליפות ליגת העל השוודית וחמש זכיות בגביע השוודי. מגרשה הוא האצטדיון נִיה אוּלֶווִי שבצפון מרכז העיר, שהוא האצטדיון הגדול בסקנדינביה.
גטבורג אירחה את אליפות העולם באתלטיקה ב-1995.
אוניברסיטאות
אוניברסיטת גטבורג היא האוניברסיטה שבה מספר הסטודנטים הגדול ביותר בשוודיה. עוד נמנים עם המוסדות להשכלה גבוהה:
יאנג שאנג-קון
יַאנְג שַׁאנְג-קוֹן (במנדרינית: 杨尚昆; ) היה חבר משפיע בקונגרס הלאומי העממי של סין העממית ובין השנים 1988–1993 פעל כנשיא הרפובליקה העממית של סין תחת השפעתו של המנהיג העליון דנג שיאופינג (יושב ראש המפלגה הקומוניסטית של סין). בעת היותו נשיא העולם הקומוניסטי סבל מכה קשה עם נפילת ברית המועצות וכמותה אף הגוש המזרחי. עקב היחלשות השפעת הקומוניזם וסיום המלחמה הקרה, עוד בשנת 1989 החלה הפגנה נגד השלטון הטוטליטרי בבירה בייג'ינג ולמען ישמר כוחה של הממשלה, הורה יאנג לירות על האזרחים המפגינים ולהבטיח את יציבות הממשל באירועי כיכר טיין-אן-מן.
קריירה מהפכנית
בעת שחזר עם כמשלחת של "28 בולשביקים" אל סין החלה מלחמת האזרחים הסינית בין מפלגת הקוומינטנג השלטת למיעוט הקומוניסטי אשר פעלה להכחידו. יאנג הובל לתמוך בראשי המפלגה ובהם ואנג מינג, אוטו בראון, ורבים אחרים, אך לאחר המצעד הארוך הביע יאנג (ביחד עם יי ג'יאן-יינג) את נאמנותו למאו דזה-דונג, אשר לעתיד ישמש כיושב ראש המפלגה. לאורך מלחמת האזרחים, כמו גם מלחמת סין–יפן השנייה שימש יאנג כקומיסר פוליטי מטעם המפלגה. בעודו קומיסר שירת יאנג יחד עם חילותיו של פנג דה-חואי ולאחר שהאחרון עצר בשנת 1959 את הקפיצה הגדולה קדימה, יאנג היה מחברי המפלגה הקומוניסטית היחידים אשר שמרו על קשר עם פנג.
קריירה פוליטית
לאחר שחי בין מאואיסטים רדיקלים, יאנג החל להביע את תמיכתו בתוכניות הרפורמה בכלכלת סין של דנג שיאופינג. דבר אחד שיאנג לא ראה בעין יפה עם שאר תומכיו של דנג הוא הרעיון להביא לליברליזציה פוליטית דמוקרטית בסין. בשנות ה-80 יאנג פעל לתמוך בהיסטוריון החוץ לענייני סין, האריסון סליסבורי, בכתיבתו ספר מקיף על תולדות המצעד הארוך.
נשיאות
עם מותו של מאו החלו פוליטיקאים מנודים מעת מהפכת התרבות לחזור אל המשחק המדיני ועם הפיכתו של דנג שיאופינג ליושב ראש המפלגה הקומוניסטית ומכאן למנהיג העליון של סין, יאנג נקרא לשוב אל עמדתו הפוליטית.
לאחר ששב היה יאנג אחד משמונה החברים המבוגרים ביותר במפלגה. בשובו לחיים הפוליטיים תמך יאנג ברפורמות כלכליות אך כאמור התנגד נחרצות לליברליזציה פוליטית. יאנג הגיע לשיא הקריירה הפוליטית שלו בעודו נשיא הרפובליקה העממית של סין, תפקיד סמלי ברובו באותה העת כאשר רוב הסמכויות המדיניות הוחזקו בידי דנג, יושב ראש המפלגה. תפקידו של יאנג בקשר לאירועי כיכר טיין-אן-מן השתנה עם הזמן. תחילה היה יאנג סימפתי לעבר הסטודנטים המוחים אך עם גדילת המחאות החל יאנג משנה דעתו, הוא נטה להסכים עם קודמו, הנשיא לי שייניין אשר פעל להפלת המחאות. יאנג אף הביע התנגדות ישירה להפגנות בראיון טלוויזיוני. המחאות נגמרו בירי ממושך על המפגינים והסתיימו במותם של מאות סטודנטים. לאחר 1989, החל שינוי מסיבי בפעולת הקונגרס הלאומי העממי. יאנג השיג כוח רחב יותר ויותר בתוככי צבא השחרור העממי ועקב הקשרים הפנימיים שלו מתנגדיו כינו את חבר תומכיו "קליקת משפחת יאנג".
על מי ועל מה
על מי ועל מה, מחזה תיאטרון מאת המחזאי האמריקאי-פקיסטני איאד אקטאר, זוכה פרס פוליצר. ההצגה בתרגומו ובבימויו של משה נאור בתיאטרון חיפה החל משנת 2017.
עלילה
משפחה פקיסטנית שהיגרה לאטלנטה מתמודדת עם שאלות של זהות נשית מוסלמית, מול גל התעוררותה של מגמת ההדתה האיסלאמית בעולם. האב (איציק כהן) הצליח להגשים את החלום האמריקאי מבחינה כלכלית. הוא הקים חברת מוניות מוצלחת ומקבל 30% מסך ההכנסות. הדבר מאפשר לו לפרנס את שתי בנותיו בכבוד. אך צרה צרורה נפלה עליו, כאשר אשתו נפטרה מסרטן. האב חרד לשתי בנותיו, משום שאינן מקיימות את מצוות הדת. שתיהן מקיימות דרך-חיים מודרנית וללא סממנים חיצוניים של דת האסלאם. הוא דואג להן בכסף ובצד החומרי ולכן מתערב באופן אישי, בחלק ניכר מפגישותיה של בתו הבכורה, זרינה (אלמה דישי). הדבר מעורר בה התנגדות וזעם רב. במקביל בתו השנייה מתחתנת לפני הבכורה. מאוחר יותר יתבררו יחסיה יוצאי הדופן, ומוכנות אביה לקבל תפיסות מודרניות ביחסי אהבה בין גברים ונשים. האב פוגש את הגבר המעוניין להיפגש עם בתו זרינה. השיחה חושפת את עמדתו הבלתי-מתפשרת באשר לחופש הבחירה של בתו. כאשר מתברר לנו שזרינה כותבת ספר על הנביא מוחמד, מתרחשת דרמה עוצמתית, במאבק בין המסורת הדתית לבין עמדתה של זרינה, בהגנתה על חופש הבחירה, על זכות חירות ההבעה, הדיבור והכתיבה של נשים בחברה דתית. זרינה מדגישה את זכותה לחפש תיאור מתאים יותר לדמותו של הנביא, היות שהתיאורים שבאו לידי ביטוי בכתובים ובספרים, אינם מאפשרים לבני אדם להכירו כראוי. קונפליקט עז זה בא לידי ביטוי גם עם בחיר ליבה, איליי (אותו מגלם מיכאל מושונוב), וגם עם אביה ואפילו עם אחותה, מהוויש, (אותה מגלמת יסמין עיון), הנעמדת לצד אביהן. הגרסה שכתבה זרינה בספרה, דוחפת את אביה לקטוע את מערכת היחסים ביניהם. המשפחה גם מותקפת מכל עבר בידי הקהילה המסורתית, אך עומדת בטלטלה קשה זו, בכוחה של אהבה עמוקה ונוגעת ללב בין בני המשפחה.
על מה המחזה
"המחזה הוא חלון לארבע נשמות שונות שכולן פחות או יותר מאמינות באותם דברים ומסתכלות על העולם בדרך אחרת", אומר מושונוב, בכלכליסט.
קרל ארנולד
קרל ארנולד (בגרמנית: Karl Arnold; 1 באפריל 1883 – 29 בנובמבר 1953) צייר וקריקטוריסט גרמני, מהתורמים החשובים למגזין ההומוריסטי זימפליציסימוס, ומתנגד לנאציזם בתקופת רפובליקת ויימאר.
ביוגרפיה
ארנולד נולד בעיר נוישטט ביי קובורג בדוכסות זקסה-קובורג-גותה בגרמניה. הוא גדל במשפחה בורגנית; לאביו, מקס אוסקר ארנולד, היה מפעל לתעשייה זעירה, שבסביבות שנת 1910 התפתח לעסק מצליח ובו כ-2000 מועסקים. מקס אוסקר היה חבר מאז 1885 בבית המחוקקים של קובורג, ובשנים 1904–1920 (מלבד שנות המהפכה 19–1918) היה בעצמו נשיא הבית.
ב-1901 החל בלימודי הציור באקדמיה לאומנות במינכן, שם למד אצל פרנץ פון שטוק והתיידד עם אלברט וייסגרבר. באותה תקופה הוא והחל לתרום מיצירותיו לכתבי עת שונים, ביניהם Die illustrierte Presse, Lustige Blätter ו-Die Jugend. בשנת 1907 החל לתרום קריקטורות למגזין ההומוריסטי המאויר זימפליציסימוס.
ב-1909 הוציא לאור ארנולד, בשיתוף עם אמנים אחרים (ביניהם וילי גייגר, ז'ול פאסן ואלברט וייסגרבר) אלבום של תדפיסים ארוטיים, שחולל שערורייה וגל מחאות. בלחץ הפרלמנט נפתחה נגדו חקירה פלילית בחשד לפורנוגרפיה, מה שהוביל להחרמתם של עותקי היצירה.
על אף שזימפליציסימוס נקט בקו מערכתי אופוזיציוני בימים שקדמו למלחמת העולם הראשונה, החל העיתון בקו של תמיכה במטרתן של מעצמות המרכז עם תחילת הלוחמה. ארנולד התגייס לצבא הגרמני והוצב מאחורי קו החזית באזור ליל הכבושה, שם עסק באיור גלויות לחיילים. מסוף 1914 עד 1917 השתתף בהוצאת שורת מנשרים מאוירים בשם Liller Kriegsflugblätter ("עלוני מלחמה מלִיל"), ואיוריו בהם זכו לפופולריות רבה.
עם שחרורו מן הצבא המשיך ארנולד בתרומתו לזימפליציסימוס. העיתון יצא כנגד חוזה ורסאי, אך היה תומך נלהב בדמוקרטיה וברפובליקת ויימאר אל מול סכנות הימין הקיצוני והשמאל הקיצוני. גישה זו מודגמת בכרזה שצייר למפלגה הדמוקרטית, פלג ליברלי שהיה שותף בקואליציה שהקימה את רפובליקת ויימאר. בכרזה, משנת 1921 נראית יד חסונה מניפה מאזניים, כאשר מצד שמאל נראים "קומוניסטים" אדומים וצעקנים, ומצד ימין "קפיטליסטים" שמנים ולבושים בקפידה, והכיתוב "נגד הדיקטטורה משמאל ומימין".
ארנולד היה לאחר ממבקריו החריפים של אדולף היטלר. שלא כמאיירים אחרים כג'ורג' גרוס, אשר הצביעו על הסכנה שבהיטלר, בחר ארנולד לגחך את דמותו, ולהציגו באור היתולי. קריקטורה ידועה ממאי 1932 מציגה את היטלר, כאשר אישוני עיניו מצוירים בצורת צלבי קרס כשמאחוריו מציצה בדאגה רוחו של פרידריך הגדול.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 פשטו הנאצים על משרדי זימפליציסימוס, ואף עצרו מספר ציירים. חלק מיצירותיו של ארנולד הוחרמו ונאסרו לפרסום. ארנולד המשיך לעבוד בעיתון, ואף פרסם, במהלך מלחמת העולם השנייה קריקטורות שתאמו את הקו הרשמי של הממשלה הנאצית. בשנת 1945 נהרס הסטודיו שלו בהפצצה אווירית, ורבות מיצירותיו אבדו.
לאחר המלחמה היגר ארנולד לארצות הברית, שם מת בשנת 1953.
תהליכי ייצור מכני
המוצרים מיוצרים מחומרי גלם שונים כגון מתכת, פלסטיק, עץ, גומי וזכוכית ותהליכי הייצור השונים מותאמים לדרישות התכנון של כל פריט. תהליכי הייצור מאפשרים לממש בתעשייה את הייצור וההרכבה של מערכות ומנגנונים כגון מטוסים, מכוניות, תכשיטים, כלי נשק ומכונות לייצור מזון. עם פיתוח טכנולוגיות חדשות הפך תהליך הייצור לממוחשב, יעיל, ונותן מענה לצרכינו בתחומים השונים.
היסטוריה
לעיבוד חומרי הגלם והתאמתם למוצר הנידרש, משקל רב בהיסטוריה האנושית, כשידע זה יצר אימפריות וגרם לקריסתן, וכן היווה גורם מכריע בהתהוותן של תרבויות.
בממצאים ארכאולוגיים התגלו כלים תכשיטים מטבעות כלי מלחמה ומוצרים לבית שיוצרו מחומרים שונים כגון עץ, אבן, עצם ומתכות.
בתקופת האבן ובתקופות קודמות יותר תהליכי הייצור היו מבוססים על חיתוך ועיצוב באמצעות כלים מהחומרים הקשים שהיו זמינים. ועם גילוי היכולת לניצול המתכות, הפכו המתכות השונות ובעיקר הברזל לשמש אמצעי לייצור כלים ומוצרים.
ייצור חלקים מחומרים מרוכבים
ייצור מחומרים מרוכבים ניתן להגדרה כשילוב מקרוסקופי של שני חומרים שונים או יותר, אשר קיימת התאמה בשטח הפנים שלהם. מכיוון שחומרים מרוכבים משמשים בעיקר ליישומים הנדסיים או מבניים, ניתן לצמצם את ההגדרה לחומרים המכילים משריינים כמו סיבים או חלקיקים, הנתמכים על ידי חומר מאגד - מטריצה. לדוגמה יריעות מסיבי גרפיט אפוקסי בשכבות רבות מודבקות בעזרת כלים צורתיים מיוחדים ויוצרים גוף הנדסי. המאפיין מוצר זה הוא חוזק גבוה עמידות בקורוזיה, משקל נמוך, ושקיפות למערכות מכ"ם. תכונות אלה הן המניע העיקרי לשימוש בחומר במערכות מוטסות כמו מטוסי נוסעים כמו בואינג 787 "הדרימליינר " או מטוסי קרב חדישים או מטוסים-ללא טייס מתקדמים שבנויים כבר ברובם מחומרים מרוכבים.
יישומים
בשנות האלפיים, ניתן לייצר איברים להשתלה בבני אדם, ובתעשיית המתכת יש אפשרות להדפיס חלקים או הרכבות המכילים סוגים שונים של מתכות. בתעשיית האלקטרוניקה יש כבר יישומים של הדפסת מעגלים כאשר המעגל מכיל כבר גם סוגי רכיבים פשוטים. בתעשיית המזון יש כבר אפשרות להדפסת סוגי מזון לשימוש בני אדם. ביישומים בתעשיית המתכת, החלק המיוצר עובר תהליכי עיבוד שבבי וטיפולים טרמיים כנדרש.
חומרים לכלי חיתוך
"מתכת קושיות", או בראשי תיבות מתק"ש, הוא חומר המשמש לייצור כלי חיתוך, המתק"ש מיוצר מתערובת אבקות מתכת כגון טונגסטן כחומר שוחק וקובלט כחומר מאחד. לאחר הכנת התערובת וכבישתה במכבש, ייצור המתק"ש מבוצע בתהליך סינטור שהוא "אפיית" הכלי בתנור ולסיום הייצור מבוצעת השחזה סופית. לשיפור התכונות המכניות של הכלי ולעמידתו בשחיקה ובמכות משתמשים בתהליכי ציפוי שונים עם חומרים כמו TIC טיטניום- קרבייד. הכלים המיוצרים יהיו מקדחים כרסומים וכו' כאשר כל גוף הכלי עשוי ממתק"ש. כלים רבים מבוססים על מחזיקי כלים אליהם מוצמדת בקצה לוחית שניתנת להחלפה לאחר שהתבלתה. בחלק מהכלים מוצמדת לוחית המתק"ש לכלי באמצעות הלחמה. "ישקר" היא חברה ישראלית בינלאומית לייצור מתק"ש וכלי חיתוך.
תופעות שלמות פני שטח בעיבוד מכני
בתהליכי עיבוד כמו חריטה כירסום השחזה ו-EDM יש סכנה להיווצרות סדקים בעת עיבוד החלקים. בעיבוד חומרים קשים סדקים אלה עלולים לגרום לשברי התעייפות ולכשל מערכות מכניות ותעופתיות. במחקרים רבים שפורסמו במסגרת תופעות שלמות פני שטח בעיבוד מכני יש הנחיות מפורטות לפרמטרים ולהנחיות העיבוד שיבטיחו את איכות החלקים המעובדים.
מנדנה מוגהדאם
תחילת דרכה
מוגהדאם נולדה בטהראן ב-1962. בגיל 17, עלתה הרפובליקה האסלאמית לשלטון במהפכה, שהובילה להוצאתו להורג של אביה, כחבר בצבאו של השאה. טהראן הפכה עבורה למקום עוין, ואז פרצה מלחמת איראן–עיראק ונמשכה למשך שנות העשרים לחייה (1980-88). תהליך החינוך שלה הופרע כתוצאה מתנאים אלו, והיא נאלצה לעזוב את המדינה, ומצאה מקלט בשוודיה.
סדרת Chelgis (2005)
סדרת Chelgis, המבוססת על אגדה איראנית, משתמשת בשיער כסמל של החוויה של נשים בתרבות האיראנית. הסדרה כוללת חמישה חלקים, כל חלק משתמש במדיום שונה ופרספקטיבה אחרת לגבי נושא העבודה, שיער. השימוש של מוגהדאם בשיער טבעי במיצב הוא משמעותי ליצירת קשר עם קהל היעד שלה. היא חושפת את השיער כמקושר באופן הדוק למגדר ולאמונות חברתיות לגבי יופי. על פי האידיאלים הפרסיים עתיקי היומין, שיער צריך להיות ארוך, עבה, ושחור מבריק. היא מתמקדת באידיאל זה שנשים מזרח תיכוניות מצופות לעמוד בו, לפיו אפילו בעידן המודרני באיראן, שם נשים נאלצות לכסות את שיערן, הן מצופות לטפח אותו ולייפות אותו להנאת בעליהן. בעבודות כגון Chelgis, מוגהדאם הופכת את המבט על השיער, ועל היחס של נשים אל השיער שלהן. היא שולטת במבט של הקהל על השיער באמנות שלה, וחושפת אותו כסמל למצוקת נשים, במסגרת שנים של דיכוי ואידיאלים כפויים, ואפילו כסמל של שחרור כשגוזרות אותו. השיער, שמייצג את הנשי, מונח במצב של ניגוד עם פריטים המייצגים את הגברי, כגון כלי נשק ובטון.
The Well (2008)
עבודת המיצב, The Well(הבאר), מיועדת לקדם פיוס, לידה מחדש ותקווה, בבמה הגלובלית. היא הוצגה לראשונה בשנת 2008 בגטבורג, אך המיצב הוא עבודה מתמשכת, שמטרתה להיות מוצגת בערים שונות ברחבי העולם. המיצב משקף את הזירה החברתית המסורתית שמתנהלת סביב הבאר, אך באופן בינלאומי, כשהאינטראקציה היא בין שתי בארות, בערים שונות זו מזו במקום אחר בעולם. בבארות מותקנים מכשירי אודיו, והקהלים שבאינטראקציה עם הבארות מצולמים בווידאו, שהם מנהלים שיחות עם אנשים אחרים שלא היו פוגשים בתנאים אחרים. הרעיון הוא להראות את הקשרים שאנשים יכולים לבנות למרות הבדלים של דת, פוליטיקה, תרבות, מרחק או גבולות.
בין הערים שהשתתפו במיצב: גוטברג, בנגלור, סיאול, וניו דלהי.
Sara's Paradise (2009)
Sara's Paradise (גן העדן של שרה) הוצג לראשונה בווינה, ואחר כך בניו יורק. במסגרת תערוכת The Promise of Loss: A Contemporary Index of Iran (הבטחת האובדן: מדד עכשווי של איראן).
המיצב נועד להעביר מסר לגבי טבח והנצחה, במטרה להגיע בסופו של דבר לפיוס. היא יצרה אותו בהכרה בנופלים (המרטירים) של מלחמת איראן–עיראק, שהונצחו בבית העלמין בהשט א-זהרה בטהראן. מעל 800,000 נפשות צעירות שנפלו במלחמה מיוצגות במיצב, שכולל אגן מרכזי ממנו מדמם ומבעבע זרם של מים אדומים. הדם מייצג את המרטירים, שהתפתו למותם על ידי הבטחה של מקום בגן עדן. מכולות ריקות וחביות המקיפות את האגן מייצגות את ההתרוקנות בסופו של דבר של המשאבים של איראן, במיוחד עתודות הנפט. המיכלים מוארים מבפנים באור ירוק שמסמל גם את התנועה הירוקה באיראן, כמו גם תקווה ורצון טוב עבור עתידה של איראן.
וולוו דואט
וולוו דואט היא מכונית מסחרית שיוצרה על ידי יצרנית הרכב השוודית וולוו בין השנים 1953–1969. נקראה גם "וולוו PV445".
גוף הוולוו דואט התבסס על הדגם וולוו PV444.
השם "דואט" סימל את רעיון הכפילות של וולוו: "שתי מכוניות באחת, אחת לעבודה ואחת למנוחה". (מכונית שיכולה לשמש רכב אספקה במהלך השבוע וסדאן נוח למשפחה בסוף השבוע).
דגם הוולוו דואט שווק בארצות הברית.
היסטוריה
סדרת המכוניות הראשונה שייצרה וולוו, נקראה ÖV4 ("עגלה פתוחה - 4 צילינדרים") והושקה ב-14 באפריל 1927. מ-1927 עד 1929 ייצרה וולוו רק 996 מכוניות. סדרת ÖV4 הוחלפה על ידי הדגם PV651 באפריל 1929. ההצלחה הראשונה של וולוו בייצור מכוניות היה הדגם PV444, שהושק בספטמבר 1944. יוצרו כ-440,000 יחידות משני הדגמים.
במהלך מלחמת העולם השנייה החליטה חברת וולוו על תכנון מכונית חדשה וקטנה, בעלת צריכת דלק טובה שיבטיח את עתיד החברה, ובשנת 1947 התחילה לשווק את הוולוו PV444. בשנת 1953 יצרה את הוולוו Duett) ,PV444), ומשנת 1958 את ה-PV544.
טפח
טפח היא יחידת מידה קדומה למדידת אורך, אשר אורכה כרוחב ארבע אצבעות של אדם ומשמשת לקביעת מדידה במצוות שונות כמו גודל סוכה, שטח של רשות היחיד ועוד.
אורך המידה הוא כרוחב כף היד. באחרונים נאמרו דעות שונות בשיעור המדויק של המידה. בארמית לעיתים מכונה המידה 'טפחא', ולעיתים (נדירות) 'פשך'.
ברבים נהוג לומר טפחים, אמנם במקרא מופיע גם צורת רבים טפחות: כגון בפסוק.
מקור
מידת הטפח היא מידה מקראית ונזכרת פעמים אחדות בתנ"ך, כך למשל מופיע בתורה שמשה רבינו נצטווה לעשות מסגרת לשולחן הפנים בשיעור טפח:שיעורו של הטפח נמסר הלכה למשה מסיני, ובספר קרית ספר שבת יז [1], שהוא כרוחב ארבע אצבעות [1] , אך באצבעות האגודל [1].
שיעור הטפח
ישנה מחלוקת בהלכה מהו אורך הטפח:
במחקר
ממצאים ארכאולוגיים מתקופת ממלכת יהודה תומכים בסברה כי אורך הטפח עמד על כ-8.85±0.6 ס"מ, מידה זו תואמת את הרוחב הממוצע של ארבע אצבעותיהם של חיילים זכרים בצבא ארצות הברית במאה העשרים – כ-8.67±0.5 ס"מ. החוקרים בחנו מאות כדים ממספר אתרים מתקופת ממלכת יהודה (לרבות חורבת קייאפה, עיר דוד, גבעת התיתורה, תל מגידו, תל לכיש ועוד) ומצאו כי הקוטר הפנימי הממוצע של פתח הכדים בכל אתר תואם מידת טפח זו, בעוד שנמצאה שונות רבה בשאר מידות הכדים שנבדקו (נפח, קוטר וגובה הכדים).
שבוע הספרים האסורים
שבוע הספרים האסורים הוא קמפיין מודעות שנתי שנועד לחגוג את חופש הקריאה ולהפנות את תשומת הלב לספרים שפרסומם נאסר בעקבות צנזורה מסיבות פוליטיות, חוקיות או מוסריות. האירוע מנוהל על ידי איגוד הספריות האמריקאי ואמנסטי אינטרנשיונל.
הקמפיין נערך במהלך השבוע האחרון של ספטמבר מאז שנת 1982, והוא מדגיש את חשיבות החופש לקריאת נקודות מבט לא פופולריות ואת הדרישה לשמור חומר זמין לציבור, על מנת לאפשר לאנשים לפתח מסקנות ודעות משלהם.
היסטוריה
את האירוע יזמה לראשונה הספרנית ג'ודית קרוג בשנת 1982, ברוח התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית. בריאיון טענה קרוג שאיגוד המו"לים האמריקאי יצר איתה קשר בעקבות האיסור שהוטל על ספרים רבים באותה השנה. קרוג העבירה את המידע לוועדה לחופש אינטלקטואלי של איגוד הספריות האמריקאי, ושישה שבועות לאחר מכן צוין שבוע הספרים האסורים הראשון.
בשנת 2011, האגודה האמריקאית לספרני בתי ספר (AASL) קבעה את היום הרביעי של שבוע הספרים האסורים כיום המודעות לאתרים אסורים. בסקר הלאומי של AASL משנת 2012, 94% מהמשיבים ציינו כי בית הספר שלהם השתמש בתוכנת סינון אתרים, כאשר רוב האתרים החסומים הם רשתות חברתיות, תוכנות צ'אט, משחקים ושירותי וידאו כמו יוטיוב. עמדת ה-AASL גורסת כי ההיבט החברתי של הלמידה חשוב לתלמידים במאה ה-21 וכי בתי ספר רבים מקפידים מעבר לדרישות רשות התקשורת הפדרלית כמצוין בחוק הגנת האינטרנט לילד.
הטלת איסור על ספרים בארצות הברית
ספרים מוכרזים כאסורים בארצות הברית ממגוון סיבות, בעיקר מסיבות מיניות, פוליטיות ודתיות. האיסור גורר חרמות קריאה בבתי ספר ובספריות. חלק מהאיסורים מוטלים בעקבות בקשות של הורים שחששו כי לספרים מסוימים תהיה השפעה שלילית על ילדיהם מבחינה מינית, מוסרית וחברתית. לדוגמה הספר "יומנה של אנה פרנק" נאסר מסיבות מיניות (מחשבותיה של נערה מתבגרת), הספר "הרפתקאותיו של הקלברי פין" מאת מארק טוויין נאסר בגלל גזענות (ניצול עבדים ושימוש בכינויי גנאים לשחורים).
ספרי מבוגרים נאסרים אף הם מסיבות דומות. לדוגמה, הספר "פאני היל, או קורותיה של אשת התענוגות" מאת ג'ון קלילנד נאסר מסיבות מיניות. הספרים "למי צלצלו הפעמונים" מאת ארנסט המינגוויי, "ענבי זעם" מאת ג'ון סטיינבק, ו"בית מטבחיים חמש" מאת קורט וונגוט נאסרו בגלל היותם פוליטיים מדי. ספרים שנאסרו מסיבות דתיות הם "מוצא המינים" מאת צ'ארלס דרווין ו"שר הטבעות" מאת ג'.ר.ר. טולקין.
בארצות הברית
החל משנת 1982 נערך האירוע השנתי במהלך השבוע האחרון של ספטמבר. שבוע הספרים האסורים לא רק מעודד את הקוראים לבחון יצירות ספרותיות מאותגרות, אלא גם מקדם חופש אינטלקטואלי בספריות, בתי ספר וחנויות ספרים. מטרתו היא ללמד את חשיבות הזכויות שנחרתו בתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית ואת כוחה של הספרות, ולהפנות את תשומת הלב לסכנה הקיימת כאשר מוטלות מגבלות על זמינות המידע בחברה חופשית. איגוד הספריות האמריקאי מציע ערכות לשבוע הספרים האסורים, וכן מוכר כרזות, כפתורים וסימניות כחלק מציון האירוע.
מוסדות חינוכיים רבים מנכיחים גם הם את קיומם של ספרים אסורים ומאתגרים במהלך שבוע זה, ולעיתים קרובות יוצרים תצוגות ותוכניות סביב מסע המודעות. בנוסף, מוכרי ספרים שונים נותנים חסות לפעילויות ולאירועים שמטרתם לתמוך בשבוע הספרים האסורים. ישנם קמעונאים שמעטרים את חלונות הראווה שלהם כחלק מציון השבוע, בעוד אחרים הולכים מרחיקים לכת, ומזמינים מחברים של חומרים אסורים ומאתגרים לבוא אל חנויותיהם ולדבר, ואף מממנים תחרויות חיבור שנתיות על חופש הביטוי. מוסדות חינוכיים ומוכרי ספרים נותנים חסות גם לקריאה, ומאפשרים למשתתפים לקרוא בקול קטעים מתוך הספרים האסורים האהובים עליהם.
בשאר העולם
אמנסטי אינטרנשיונל מציינת את שבוע הספרים האסורים על ידי הפניית תשומת הלב לאנשים שנרדפים בגלל הכתבים שהם מפיקים, מפיצים או קוראים. אתר האינטרנט של אמנסטי מתעד מדי שנה מקרים של אנשים שעל פי דיווחים נהרגו, נכלאו או הוטרדו בדרך אחרת על ידי רשויות לאומיות ברחבי העולם, וקוראת לאנשים לנקוט פעולה כדי לעזור בשיתוף עם רשת הפעולה הדחופה שלה, על ידי פנייה לרשויות בנוגע להפרות זכויות אדם. אמנסטי מספקת גם עדכונים למקרים משנים קודמות, ומציגה את ההיסטוריה והמעמד הנוכחי של אלה שנרדפו לכאורה בשל כתביהם. המקרים כוללים אנשים מאזרבייג'ן, סין, קובה, מצרים, גמביה, איראן, מיאנמר, רוסיה וסרי לנקה.
תגובות וביקורות
האירוע זכה לשבחים בשל חגיגת החופש שמעניק התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית. אירועים ציבוריים שבהם קוראים בקול רם ספרים אסורים ומאתגרים מתקיימים בדרך כלל על מנת לציין את האירוע. האירוע הבינלאומי שערך אמנסטי אינטרנשיונל זכה אף הוא לשבחים על כך שהוא מזכיר את המחיר שחלק מהאנשים משלמים על הבעת דעות שנויות במחלוקת.
, בעל טור בעיתון בוסטון גלוב, ציין כי הרוב המכריע של הספרים ברשימה הם ספרים שאותגרו (בעיקר על ידי הורים בשל אלימות, שפה, מיניות או התאמה לגיל), אך לא הוסרו.
מיטשל מאנסי, הכותב בוול סטריט ג'ורנל, טען כי הצנזורה שעליה הקמפיין מוחה איננה קיימת באמת, וכי ספרים אינם אסורים בארצות הברית. קמילה אלייר, נשיאה לשעבר של ALA, הגיבה כי שבוע הספרים האסורים מדגיש את מאות הניסיונות המתועדים לדכא גישה למידע והמתרחשים מדי שנה ברחבי ארצות הברית, וכי כאשר הספרייה מתבקשת להגביל את הגישה לאחרים, הבקשה משקפת ניסיון לצנזורה.
שבוע הספרים האסורים ספג ביקורת על ידי רות גרהם מהמגזין סלייט, אשר טענה שהרטוריקה סביב האירוע מבלבלת לעיתים קרובות בין סוגיות כמו איסור על ספרים בספרייה ציבורית לעומת ספריית בית ספר. כמו כן, היא הוסיפה שהשיח לא מבחין בין אי הכללת חומר בתוכניות הלימודים לבין זמינות כללית בספרייה. גרהם סבורה שאמנם כדאי להדגיש מקרים של צנזורה, אבל יש לציין בחיוב גם את המספר הקטן של ספרים אסורים.
בתגובה, יצאה מאדי קרום מהפינגטון פוסט להגנת שבוע הספרים האסורים, ואמרה כי חגיגת שבוע הספרים האסורים מעלה את התודעה לחשיבות חופש הביטוי בחברה. היא שיבחה את תפקידם של הספרנים וכתבה כי הם עושים את העבודה מאחורי הקלעים שמבטיחה כי אתגור הספרים לא יהפוך לאיסור.
ארמון וייטהול
ארמון וייטהול (באנגלית: Palace of Whitehall) היה מקום המגורים העיקרי של מלכי אנגליה בין השנים 1530–1692. כל הארמון, למעט בית הסעודות (שנבנה על ידי איניגו ג'ונס בשנת 1622), נהרס בשרפה.
בשיאו היו בארמון 1,500 חדרים והוא היה המבנה הגדול בעולם. הארמון היה בלונדון, במיקום 51°30′16″ צפון, 0°7′32″ מערב, בשטח שבין הרחובות דאונינג, שדרות נורת'מברלנד, דרך משמר הסוסים, ונהר התמזה - על פני שטח כולל של 93,000 מ"ר.
כיום, בשטחים בהם עמד הארמון, נמצאים מבני ממשלת בריטניה, ושם הארמון מהווה כינוי לממשלה הבריטית.
היסטוריה
במהלך המאה ה-13 הפך ארמון וסטמינסטר למרכז השלטון באנגליה. ארמון זה שימש בית המגורים העיקרי של משפחת המלוכה מאז שנת 1049. האדמות הסמוכות לארמון וסטמינסטר הפכו פופולריות (בשל הקרבה לארמון המלך) ונרכשו על ידי וולטר דה גריי, הארכיבישוף מיורק אשר בנה במקום ארמון בשנת 1240 וקרא לו "ארמון יורק" (York Place). הארמון הורחב מספר פעמים, והמבנה הפך למבנה הגדול בבריטניה (שני לו היה ארמון למבת, ורק אחרי שני ארמונות אלה היו מבני בית המלוכה). לאחר ביטול המנזרים בתקופת הנרי השמיני השתלט המלך על ארמון יורק (בשנת 1530) במטרה להפכו לארמון המלכותי העיקרי במקום ארמון וסטמינסטר.
הנרי השמיני הרחיב את הארמון, והוסיף לו גנים נרחבים, מגרשי טניס, מגרש לקרבות תרנגולים ואתר לתחרויות ג'אוסט. עלויות השיפוץ באותה עת הגיעו ל-30,000 ליש"ט - עלות העולה ב-50% על עלויות בניית ארמון בריידוול.
טקסי הנישואים של הנרי השמיני לאן בולין (בשנת 1533) ולג'יין סימור (בשנת 1536) נערכו בארמון וייטהול. בינואר 1547 נפטר הנרי השמיני בארמון זה.
בשנת 1611 נערכה בארמון הצגת הבכורה של המחזה "הסופה" מאת ויליאם שייקספיר.
בשנת 1622 הורה המלך ג'יימס הראשון על הוספת בית סעודות חדש לארמון. המבנה תוכנן על ידי איניגו ג'ונס במקום בו עמדו חדרי הסעודות מתקופת המלכה אליזבת הראשונה. עם סיום הקמת המבנה, בשנת 1634, עוטרה תקרת אולם הסעודות, בהוראת המלך צ'ארלס הראשון בציורים מעשי ידי פטר פאול רובנס. צ'ארלס הראשון הוצא להורג בחזית הארמון בשנת 1649. בשנה זו הארמון היה המבנה הגדול ביותר באנגליה - היו בו 1,500 חדרים. מבני הארמון נבנו בסגנונות שונים ועל ידי אדריכלים שונים ולמעשה היה הארמון עיר קטנה.
המלך צ'ארלס השני ביצע סדרה של עבודות שיפוץ בארמון, ואף נפטר בו. המלך ג'יימס השני הורה על שיפוץ הארמון וביקש את כריסטופר רן לתכנן את המבנים החדשים. רן תכנן קפלה חדשה עבור הארמון (שהושלמה בשנת 1687) וכן מגורים חדשים עבור המלכה (שהושלמו בשנת 1689).
בשנת 1691 הארמון היה המבנה הגדול והמורכב באירופה, אולם שרפה שפרצה ב-4 בינואר 1698 התפשטה והרסה את מרבית מבני הארמון. בשל גודלו, העלות הכספית של שיקום המבנים הייתה כה רבה, שהוחלט שלא לשקם את הארמון והוא נותר בהריסותיו, למעט מספר מבני ממשלה ששוקמו.
במהלך המאה ה-18 מרבית שטחי הארמון הוחכרו לצורך בניית מבני מגורים.
השריד היחיד של הארמון שנותר עד ימינו הוא בית הסעודות. במקום בו עמדו מבני השלטון של הארמון נבנה החל משנת 1938 מבני ממשלת בריטניה.
חאן חילו
חאן חילו או חאל אל-חילו הוא מבנה חאן השוכן בעיר העתיקה בלוד, מצפון למסגד אל-עומרי ולכנסיית גאורגיוס הקדוש קוטל הדרקון. החאן הוקם בתקופה העות'מאנית והיה גם בשימוש בימי המנדט הבריטי. כיום מבוצעת במבנה חפירה קהילתית במסגרת מיזם "בראשית".
היסטוריה
ראשיתו של מבנה החאן הייתה ככל הנראה בתקופה הממלוכית, והוא ניצב לצד דרך הדואר, מדרום לגשר לוד. בתקופת העות'מאנית פעל במקום שוק עירוני שנערך פעמיים בשבוע: באחד משני הימים נערך יריד לתוצרת חקלאית ולמוצרי צריכה, וביום האחר פעל בו שוק בהמות, שהועבר בשנות ה-20 של המאה ה-20 אל מחוץ לשטח העיר הבנוי. סביב האתר פעלו חמאם, תחנת משמר, באר מים, ובסוף המאה ה-19 הוקמו בסביבתו מרפאה ובית חולים. עוד שכנו בסביבת החאן בתי מלאכה לעיבוד תוצרת חקלאית, בתי בד, טחנות קמח, בתי אריגה לייצור יריעות לאוהלים, ובתי חרושת לעיבוד מוצרי ברזל.
בימי המנדט הבריטי חכרה משפחת חאלתה את המבנה, השכירה את חדריו והעניקה שירותים בתשלום לבאי המקום. בני המשפחה עשו שימוש באחד מחדרי החאן להשריית גרעיני תורמוס מתוק (תורמוס חילו), וברבות הימים דבק השם במבנה ובמשפחה..
ממצאים בחצר הפנימית
שטח החצר הפנימית נחקר בשנת 2007 בידי אוניברסיטת תל אביב בשיתוף עם משרד התיירות, החברה הממשלתית לתיירות ועיריית לוד, וכן בידי בית הספר לארכאולוגיה מקראית על שם נלסון גליק של ההיברו יוניון קולג'. חפירות אלה חשפו שרידי ריצוף וכלי חרס, בעיקר מן התקופה העות'מאנית. בנוסף, נמצאו חרסים מהתקופה הממלוכית, מהתקופה הערבית המוקדמת ואולי אף קודם לה, אך נראה כי אלה הובאו ממקומות אחרים לשם מילוי אדמת החצר. ממצאים נוספים כוללים מספר מקטרות חרס מהמאות ה-18 וה-19 ומטבע זהב עות'מאני מהמחצית הראשונה של המאה ה-19.
המבנה
החאן בנוי בתוכנית רבועה, ועשוי מ-3 אגפים המקיפים חצר פנימית פתוחה בצידה המערבי. בצד המערבי של החצר הוקם בתקופה העות'מאנית מבנה שסגר עליה מכיוון זה, אך לא היה קשור אל החאן. המבנה נהרס בשלב האחרון של השימוש בו. במרכז החצר היה בור מים ומסביבה קבועים ווים שנועדו לקשירת הבהמות. שער הכניסה אל החצר הפנימית ניצב באגף הדרומי ומעוצב בסגנון ממלוכי כאשר משני צדדיו נקבעו ספסלי ישיבה לשומרים. מעל השער קשת מעוטרת שבראשה ניתן להבחין בוו אשר עליו נתלתה מנורת השמן שהאירה את הכניסה. שלושת אגפי המבנה:
טיבולי הול
טיבולי הול (סלובנית: Hala Tivoli) הוא שמו של מתחם המכיל שני אולמות ספורט רב תכליתיים הממוקם סמוך ל"פארק טיבולי" בעיר ליובליאנה, בירת סלובניה.
המבנה
האולם הגדול בקומפלקס מכיל 7,000 מקומות, שופץ לאחרונה בשנת 2000 ומשמש את קבוצת ההוקי קרח אולימפיה ליובליאנה. כשמשטח הקרח מוחלף במשטח פרקט תקני לכדורסל ההיכל מכיל 6,000 מקומות. האולם הקטן במתחם משמש לרוב כאולם כדורסל, שופץ לאחרונה ב־1995 ומכיל 4,500 מקומות. עד 2011 הוא שימש כביתה של קבוצת הכדורסל אולימפיה ליובליאנה שבאותה שנה עברה לשחק בסטוז'יצה ארנה.
האולם הוותיק אירח אירועי ספורט בינלאומיים רבים בענפי כדורסל, הוקי קרח וענפי ספורט נוספים (למשל משחקים באליפות אירופה בכדוריד ב־2004), ומלבדם גם אירח מופעי מוזיקה רבים. שיא הצופים באירוע ספורט באולם היה כשאירח ב־1970 את אליפות העולם בכדורסל. במשחק שהתקיים ב־23 במאי בין נבחרות הכדורסל של ארצות הברית ויוגוסלביה (וסלובניה הייתה אז חלק מיוגוסלביה) נכחו כ־14,000 איש בקהל. יוגוסלביה הגיעה בגמר אותו טורניר למקום הראשון.
תלמי הראשון
תַּלְמַי הראשון, המכונה גם תלמי סוטר (ביוונית עתיקה: Πτολεμαῖος Σωτήρ, "תלמי המושיע"; 367 לפנה"ס – 283 לפנה"ס), היה דיאדוך ומלך מצרים התלמיית, מייסד שושלת תלמי.
תלמי אחד ממצביאיו של אלכסנדר הגדול, וכאשר נכבשה מצרים ב-332 לפנה"ס, הקים אלכסנדר עיר חדשה, לה קרא אלכסנדריה, ומינה את תלמי לסטראפ (נציב) מצרים.
מוצאו וראשית חייו
תלמי נולד בשנת 367 לפנ' במקדון שבצפון יוון, לבן-אצולה מקדוני בשם לאגוס, ולבת-אצילים (אולי ממשפחת המלוכה) בשם ארסינואה. עם זאת, לפי פאוסניאס רווחה בקרב המקדונים שמועה, לפיה היה תלמי בנו של פיליפוס השני, אביו של אלכסנדר הגדול. לפי אותה שמועה נשׂא לאגוס את ארסינואה לאישה, כשכבר הייתה הרה. אין ודאות בקשר למקור השמועה. ייתכן שתלמי עצמו, או אחד מקהל תומכיו, עודד שמועה זו כדי לחזק את מעמדו במסגרת מלחמות הדיאדוכים. לפי סיפור שהשתמר אצל פלוטרכוס רווחה שמועה גם לגבי מוצאו הנחות של לאגוס, אבי-תלמי.
לטענת אליס, סביר להניח שתלמי בילה את נעוריו בחצר המלך פיליפוס, כצוער וכבן-ערובה בו-זמנית.
בימי אלכסנדר
לפי פאוסניאס, תלמי היה משמעותי ביותר במלחמתו של אלכסנדר באוקסידרקאה. ניתן לראות ראיות לקרבתו של תלמי לאלכסנדר בכתבים עתיקים המספרים על פציעתו של אלכסנדר.
במצרים
כשהגיע אלכסנדר למצרים, היא הייתה תחת השלטון הפרסי. המצרים לא אהדו את השלטון הזה, הם הימרו על הכוח החדש במיוחד לאור נטייתו של אלכסנדר לסובלנות דתית אשר סייעה לו רבות ברכישת בעלי ברית על פני אויבים. מצרים באותה תקופה הייתה ירוקה, עשירה ומפותחת. כשנפלה לידי אלכסנדר הייתה ארץ זו למקור ההכנסה הגדול ביותר שלו והניבה לו עד שישים אלף טאלנטים מדי שנה. התבואה שגשגה בה הודות להצפותיו השנתיות של הנילוס.
שושלת תלמי, בעלת האוריינטציה ההלניסטית, שלטה במצרים כ-300 שנה. למרות השליטה על מצרים, בניה אינם מצריים, וחלקם אף לא ידעו את שפת העם. שלטונם היה נגוע ביריבויות קשות בין האצילים, ומתנגדים רבים הוגלו ונרצחו.
חייו האישיים
לתלמי הראשון היו ארבע נשים. אשתו הראשונה תאיס הייתה הטאירה אתונאית, אשר לפי שמועות מסוימות, הייתה מאהבתו של אלכסנדר מוקדון, במקביל ליחסיה עם תלמי, טרם נישואיהם. אשתו השנייה הייתה ארטקמה, נסיכה פרסית לה נישא בטקס נישואין המוני וכפוי על ידי אלכסנדר בשושן שבפרס (324 לפנה"ס). אשתו השלישית הייתה אורידיקה בתו של אנטיפטרוס מושל מקדוניה לה נישא בנישואים פוליטיים בעקבות מלחמות הדיאדוכים. אשתו הרביעית הייתה ברניקי הראשונה אשר בנה תלמי השני מלך אחריו.
בארכאולוגיה
לתלמי, יחד עם ענת/אתנה, הוקדשה כתובת ענת-אתנה על מזבח אבן מקפריסין. בגרסה היוונית של הכתובת מוזכר "ניצחון", וייתכן שניצחון זה הוא ניצחונו של תלמי על הקואליציה הקיפרית, שנתמכה בידי אנטיגונוס מונופתלמוס, בשנת 312 לפנה"ס.
כריתנית ונדט
אטימולוגיה
שם המין wendtii נקרא על שם אלברט ונדט (1887 - 1958). בוטניקאי גרמני, חובב צמחי אקווריומים שכתבת את כתב הספר "צמחי אקווריום בתיאורים וציורים". השם כריתנית נגזר מהמילה כְּרִית-האזור הרדוד בחוף הים (הנחשף בעת השפל)
מערכת הראייה
זרועותיי הכריתנית מכוסות גבישי קלציט המשמשים גם כשריון, המעניקים חוזק מבני, וגם כעדשות של מערכת ראיה ייחודית. העדשות מסוגלות לזהות את כיוון האור תוך כדי מזעור האברציה הכדורית. הן עושות זאת על ידי סינון ומיקוד האור אל תא קולט אור המשמש כעינית. העדשות דומות בתכונותיהן לזכוכית מחוסמת אך בניגוד לחומרים מחוסמים הנוצרים על ידי בני האדם בעזרת חום ולחץ העדשות נוצרות בסביבה טבעית מתחת למים.
הכריתנית מסוגלת לשנות את צבעה בעזרת תאים כרומטופורים וכך גם לווסת את כמות האור שמגיעה לקולטנים. היצור היחיד שידוע כי היה בעל מערכת ראיה דומה הם הטרילוביטים שנכחדו לפי כ-250 מיליון שנים.
כולנו זקוקים לחסד
כולנו זקוקים לחסד הוא פזמון שכתב נתן זך, הלחין אילן וירצברג וביצעה נורית גלרון. השיר יצא לאור בשנת 1981.
רקע
השיר יצא לאור באלבום שירים באמצע הלילה, שאת כל שיריו חיבר זך. זך מסביר בשיר שחסד אמיתי מתבצע מבלי שהנותן מצפה לתמורה.
גלרון אמרה על השיר: "מילים איקוניות של נתן. קיבלתי את הטקסט בכתב יד ושנים חשבתי שאולי התבלבלתי כשקראתי את המילים. בכל פעם שהגעתי למשפט 'האושר לא מחייך', הייתי חושבת, אולי נתן כתב במקור 'האושר לא מחייב' והארכנו את ב' כך שיצא מחייך? אולי טעינו? לא העזתי לשאול את נתן על המשפט הזה, עד שעשיתי איתו אלבום ואז בא לנו אחרי בערך 30 שנה. שאלתי, היה שקט בחדר והרגשתי שהוא חושב וחושב ואז נתן הפטיר: 'מחייך, לא מחייב'. מאז אני כבר לא מוטרדת".
בשנת 2021 ביצעו את השיר חברי "זהו זה".
אלכס מוני
אלכסנדר חאבייר מוני (באנגלית: Alexander Xavier Mooney; נולד ב-31 בינואר 1972) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מדינת וירג'יניה המערבית. מוני, חבר המפלגה הרפובליקנית, מייצג מחוז קונגרס זה – הכולל בתוכו את עיר הבירה צ'ארלסטון – בבית הנבחרים מאז 2015. במקור מוני ממרילנד, שם היה חבר הסנאט המדינתי ויושב ראש המפלגה הרפובליקנית במדינה.
ביוגרפיה
אמו של מוני, לאלה, הייתה פליטה קובנית שנמלטה ממאסר פוליטי בגיל 21, זמן קצר לאחר הפלישה למפרץ החזירים. אחיה הבכור הוא ראש עיריית מיאמי לשעבר חאבייר סוארס, ומוני הוא בן דודו של ראש העיר הנוכחי של מיאמי, פרנסיס סוארס. סבו וסבתו מצד אביו הם אירים אמריקאים ילידי אירלנד. אביו, וינסנט, גדל בלונג איילנד שבניו יורק. מוני נולד בשנת 1971 בוושינגטון הבירה, וגדל בפרדריק שבמרילנד. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון העירוני של פרדריק, שם נבחר לנשיא מועצת התלמידים.
בשנת 1993 השלים מוני בדארטמות' קולג' לימודי תואר ראשון בפילוסופיה. בעת לימודיו בדארטמות', התמודד אל בית הנבחרים של ניו המפשייר במחוז הבחירה העשירי שבמחוז גרפטון. הוא סיים במקום האחרון עם 8% מהקולות. ב-2007 נבחר מוני לוועד המנהל של בוגרי דארטמות' קולג'. בראשית 2008 נסע לניו המפשייר כדי לתמוך בהצעת חוק מדינתית שתדרוש את אישור בית המחוקקים בניו המפשייר לתיקונים אותם ביקש חבר הנאמנים הפרטי של דארטמות' קולג' לבצע במכללה. בתום לימודיו הגבוהים התמחה מוני אצל חבר הקונגרס אד רויס מקליפורניה ולאחר מכן כעוזר בסגל חבר בית הנבחרים רוסקו ברטלט ממרילנד. ב-1995 היה לאנליסט חקיקה בסיעה הרפובליקנית בבית הנבחרים.
מ-1999 ועד 2011 ייצג מוני את מחוז הבחירה השלישי בסנאט של מרילנד, המכסה חלקים ממחוזות וושינגטון ופרדריק שבצפון המדינה. מוני נבחר לראשונה לתפקיד ב-1998 אחרי שגבר על ג'ון דר, הנציג הרפובליקני המכהן, בבחירות מקדימות. במהלך בחירות אמצע הכהונה ב-2002 נבחר מחדש לסנאט המדינתי באנאפוליס. הוא שימש כמנכ"ל המרכז הלאומי לעיתונאות בשנים 2005–2012. בבחירות 2010 הפסיד לראש עיריית פרדריק רונלד נ. יאנג ביחס של 49%–51%. ב-11 בדצמבר אותה שנה נבחר ליושב ראש המפלגה הרפובליקנית במרילנד.
החלוקה המחודשת של מחוזות הבחירה במרילנד אחרי תוצאות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית ב-2010 שינתה באופן משמעותי את גבולות מחוז הקונגרס השישי של חבר הקונגרס רוסקו ברטלט. מחוז קרול – מעוז רפובליקני מובהק – כמו גם חלקים רפובליקנים נוספים במחוזות בולטימור, פרדריק והרפורד הועברו מחוץ למחוז, ובמקומם סופח לשטחי המחוז רובע דמוקרטי במחוז מונטוגומרי. מוני ייסד ועדת גישוש לקראת התמודדות נגד ברטלט בפריימריז הרפובליקנים, אך לבסוף נמלך בדעתו.
במרץ 2012 הגיש מוני את מועמדותו בבחירות 2014 לייצוג מחוז הקונגרס השישי של מרילנד בבית הנבחרים של ארצות הברית. לאחר מכן הוא נאלץ לסגת מהמועמדות מכיוון שעדיין היה מנהל ההסברה במשרה חלקית במשרדו של ברטלט. כללי האתיקה של בית הנבחרים אינם מאפשרים לעובדי הקונגרס להישאר מועסקים בתפקידם בעת מסע בחירות. לאחר מכן עבר מוני לעיירה צ'ארלס השוכנת במדינת וירג'יניה המערבית, והכריז על התמודדותו במחוז הקונגרס השני של המדינה. נציגת המחוז שלי מור קפיטו עזבה את בית הנבחרים האמריקאי כדי להתמודד אל הסנאט של ארצות הברית. במהלך מסע הבחירות נמתחה עליו ביקורת מצד תומכי המפלגה הדמוקרטית על היותו אופורטוניסט. ב-13 במאי 2014 נבחר למועמד המפלגה, ובנובמבר אותה שנה נבחר אל הקונגרס ה-114 של ארצות הברית. מוני הפך ללטיני הראשון שנבחר למשלחת וירג'יניה המערבית אל הקונגרס.
בשנת 2021, במהלך הצבעה בבית הנבחרים על גינוי ההפיכה הצבאית במיאנמר שהתקבל באופן גורף, נמנה מוני בין 14 הרפובליקנים שהצביעו נגד הגינוי, מסיבות שדווחו כלא ברורות. וירג'יניה המערבית איבדה מושב בקונגרס כתוצאה ממפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2020. בית המחוקקים המדינתי חילק מחדש את המדינה לשני מחוזות: אחד בצפון ושני בדרום, תוך שהוא נוטש את נוהגו הוותיק להתחיל את המספור מהצפון, ומקצה את המחוזות הדרומיים אל מחוז הקונגרס הראשון. המשמעות היא שנציג המחוז הראשון דייוויד מקינלי ומוני מתגוררים שניהם במחוז הקונגרס השני המאוחד והחדש. שניהם הכריזו על תוכניות לרוץ לכהונה מחדש, ולפיכך התמודדו זה בזה במהלך הבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית במאי 2022. מוני זכה לתמיכה מצידו של הנשיא לשעבר דונלד טראמפ, וזכה במועמדות מטעם המפלגה הרפובליקנית בבחירות הכלליות שהתקיימו ב-8 בנובמבר 2022.
קרניז
קַרְנִיז (מאיטלקית: cornice), הנקרא בעברית גם כַּרְכּוֹב, הוא אלמנט אדריכלי המופיע בחלקה העליון של חזית המבנה או מעל פתחים מרכזיים בו. הקרניז מתאפיין בכך שהוא בולט תמיד מקו הקיר, הן לכיוון החזית והן לצדדי הקיר.
הקרניז הקלאסי
באדריכלות הקלאסית הקרניז היה הרצועה הגבוהה ביותר באנטבלטורה אשר הופיע מעל האפריז והארכיטרב. תפקידו של הקרניז היה ליצור כותרת עליונה לכלל המבנה. הקרניז נבנה מעל האפריז וגם אם מעליו נוסף גמלון, הייתה סיומת הגמלון בעלת קרניז אלכסוני נוסף. הסדרים הקלאסיים הגדירו סוגים שונים של קרניזים בעלי פרופורציות אחרות ועיטורים התואמים את שאר הרכיבים. במבנים בעלי גג משופע משתלב הקרניז עם תמיכת הגג התחתונה ותפקידו הנוסף הוא למעשה הרחקת מי הגשמים המתנקזים על הגג מחזית הבניין. אלמלא הקרניז, המים המתנקזים לאורך משטח הגג היו זורמים על מישור קיר החזית ומלכלכים אותו לאורך זמן כמו גם עלולים לחדור בקלות יותר אל פנים המבנה.
קרניז מודרני
גם באדריכלות סגנון מודרני נעשה שימוש בקרניזים, אלא עיטוריים פחות. הקרניז בעיקר נועד להדגיש את הקו האופקי של הבניין ולעיתים ליצור מעין משחק חזיתי בין הקווים האנכיים והאופקיים. לעיתים רבות הקרניז משמש גם להצללה מעל חלונות. הסגנון הבינלאומי עושה שימוש בקרניזים בעלי צורה גאומטרית תיבתית ברורה ופשוטה מעל חלונות מסוגים שונים.
קרניז בבנייה ההישראלית
בבנייה הישראלית נהוג להשתמש במושג קרניז גם לתיאור כל בליטה אורכית בקיר, גם כאלו בפנים המבנה המשמשים כמסתור לתעלות מיזוג אוויר, מסילות של וילונות או בסיס לתאורה ולחוטי תקשורת.
אדמות מדינה
אדמות מדינה הן האדמות שבשטחה של המדינה הנמצאות בבעלותה של המדינה (להבדיל מאדמות שבבעלות של יחידים או תאגידים). אדמות מדינה קיימות בכל המדינות המודרניות.
ארצות הברית
בארצות הברית מתקיימות אדמות ציבוריות בכל רמות השלטון: בערים, במחוזות, במדינות ובממשל הפדרלי. מרבית קרקעות אלה, שהן כשמינית משטח ארצות הברית, מנוהלות בידי לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית (BLM), שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית (NPS), לשכת הטיוב של ארצות הברית (USBR), שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית או שירות היערות של ארצות הברית. סוכנויות פדרליות נוספות המנהלות אדמות ציבוריות הן מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי ומחלקת ההגנה של ארצות הברית.
חבר העמים הבריטי
באחדות ממדינות חבר העמים הבריטי, בהן קנדה, אוסטרליה וניו זילנד, אדמות המדינה קרויות אדמות הכתר.
פורטוגל
בפורטוגל אדמות הנמצאות בבעלות המדינה, חבלי פורטוגל האוטונומיים (האיים האזוריים ומדיירה) והרשויות המקומיות הן משני סוגים:
היפוקלמיה
הִיפּוֹקָלֶמְיָה היא מחלה המתבטאת במחסור ביוני אשלגן בדם.
תיאור הבעיה הבריאותית
הערך התקין של אשלגן בדם נע בין 3.6-5 מילימול, וערך זה נשמר בקפדנות על אף שינויים נרחבים בתזונה המכילה, בין היתר, אשלגן. אצל אדם בריא, כל כמות האשלגן הנכנסת לגוף במהלך היום עוברת הפרשה - כ-90% מכמות האשלגן מופרשת בשתן ועשרה אחוזים נוספים, במערכת העיכול. עם זאת, יותר מ-98% מרמות האשלגן בגוף האדם נמצאות בתוך התאים, רובן בשריר. על כן, קיימת חשיבות גדולה באיזון העדין הקיים בין הנוזל התוך תאי לנוזל החוץ תאי בשמירה על רמות אשלגן תקינות. כך למשל, נמק מסיבי של רקמה מביא לשחרור אשלגן מהרקמה וליצירת היפרקלמיה. הכליה היא האיבר אשר מבצע בקרה על שינויים אלו- היא סופגת מחדש אשלגן, מחזירה אותו לגוף במצבים של היפוקלמיה, ומפרישה אשלגן לשתן במצבים של היפרקלמיה. האזור העיקרי שבו נעשית הפרשה של אשלגן בכליה הוא אבובית המאספת, כאשר היפוקלמיה יכולה להיווצר כתוצאה מהגעת כמות גדולה מדי של נתרן לצינור המאסף בתמורה להפרשת יתר של אשלגן, המופרש בשתן ומביא להיפוקלמיה כתוצאה מכך. מצב זה נגרם לאור העובדה כי תעלות האשלגן האחראיות להפרשת אשלגן בשתן, תלויות בכניסת נתרן לאזור זה, כאשר ככל שיש יותר נתרן כך יש יותר הפרשת אשלגן, ולהפך.
היפוקלמיה תלויה במידת הירידה בריכוז האשלגן ובמהירות ההתפתחות של ההפרעה. היפוקלמיה מוגדרת כירידה של רמות האשלגן בדם אל מתחת ל-3.6 מילימול, ומקושרת בעליה בסיכון לתמותה כתוצאה מהפרעות בקצב הלב, לחץ דם ותחלואה קרדיו-ווסקולרית. מעל 2.5 mEq/L אין סימפטומים, ומתחת לערך זה החולה סובל מחולשת שרירים דומיננטית אשר עלולה לשתק את הנשימה. ירידה בזמינות של משאבת נתרן-אשלגן כתוצאה מחוסר באשלגן, הפרעות קצב ואף דום לב. ניתן לראות באק"ג צניחה של מקטע ST, השטחה של גל T והופעה של גל U אחרי גל T (גל U הופך להיות יותר גבוה ככל שההיפוקלמיה מחריפה).
היפוקלמיה אשר מופיעה יחד עם היפרכלורמיה (יתר כלור בדם) נקראת "חמצת היפוקלמית"- באופן כללי, יתר כלור בדם מביא לאצידוזיס (חמצת) כתוצאה מעליה ב-anion gap, כאשר חמצת זו משולבת עם מיעוט של אשלגן בדם, זה יכול לנבוע למשל משלשול, או מ-renal tubular acidosis מסוגים 1 ו-2. לעומת זאת, היפוקלמיה אשר מופיעה יחד עם היפוכלורמיה (מיעוט כלור בדם) נקראת "בססת היפוקלמית" הנובעת מאובדן כלייתי- שימוש בתרופות משתנות, או היפראלדסטרוניזם אשר מביאים להגברת ההפרשה של כלור ושל אשלגן.
טיפול
הטיפול במקרים של היפוקלמיה הוא מתן אשלגן. במקרים בהם מדובר בהיפוקלמיה חריפה מתן האשלגן מתבצע ורידית בוורידים בינוניים.
היפוקלמיה כתוצאה מבעיה כלייתית
שימוש בחומרים משתנים יביא לאובדן מופרז של אשלגן בשתן. הדבר מסוכן בעיקר אצל חולי לב המטופלים בדיגוקסין, כי היפוקלמיה מעלה את הרעילות של דיגוקסין.
שי זורניצר
שי זורניצר (נולד ב-28 ביוני 1967) הוא שחקן, זמר, מלחין ומדבב ישראלי. בסדרות שדיבב הופיע גם בשם "שי תומר".
ביוגרפיה
זורניצר גדל בבאר שבע. הוא החל את דרכו המקצועית בלהקת הנח"ל בה היו חברים יואב צפיר, מומי לוי, שרון חזיז, דנה ברגר, אורי הוכמן, תומר שרון, אילה אשרוב שרון שחל ועוד. השתתף בשתי תוכניות שהעלתה הלהקה בבימויו של צדי צרפתי, והיה הסולן בשיר "שש עשרה, שבע עשרה". מיד לאחר שיחרורם הקימו את "ציל"ה" - צוות יוצאי להקת הנח"ל. בשנת 1991 השתתף ב"אגף הסגור" - פינה סטירית שכתב אפרים סידון בערוץ הראשון, בהשתתפות טוביה צפיר, אסנת וישינסקי, מודי בראון, יואב צפיר, גדי פור ומומי לוי. הפינה עלתה לבמה בפסטיבל ישראל והציגה במשך כשנתיים בכל רחבי הארץ. ב-1992 גילם זורניצר את יוסף, לצידה של חוה אלברשטיין במחזמר "יוסף וכתונת הפסים המשגעת" בהפקתו של אברהם דשא (פשנל), בימויו של צדי צרפתי ותרגומו של אהוד מנור. זורניצר המשיך לשתף פעולה עם חוה אלברשטיין ויחד כתבו את "מילה אחת של אהבה" שיצא באלבומו הראשון "בתום קול הצעקה". לאותו אלבום הוקלט השיר - "התחייבות" ("אני אוהב אותך"), אשר נכתב על ידי אהוד מנור, אך את רוב שירי האלבום שהפיק עדי רנרט, כתב זורניצר עם תומר שרון. לאחר צאת אלבומו הראשון הפסיק להופיע אך המשיך לכתוב ובמקביל עסק בהפקת פרסומות ודיבוב קולות לסדרות וסרטי אנימציה.
בשנת 2005 הקליט את האלבום "תמונות בשחור ולבן", בו שיתף פעולה עם אהוד מנור שכתב את השירים "כדור הבדולח" ואת "למדי אותי" ועם שירי ארצי שכתבה את השיר "גשם ראשון". גם לאלבום זה כתב זורניצר חלק מהשירים, ביניהם "חללית" שכתב לבנו ובו הוא נותן ביטוי לחייו האישיים, יחסיו עם משפחתו וגעגועיו לאביו שנפטר בילדותו. את האלבום הפיקו מוזיקלית איתמר אשפר ואסף דר.
זורניצר דיבב בסדרות אנימציה רבות, ביניהן "תום סויר", "חוש-חש הבלש" (בתפקיד הדמות הראשית), "סיפורי ספר הג'ונגל" (בתפקיד בגירה ואלכסנדר) "צבי הנינג'ה" (בתפקיד דונטלו מכל העונות של הסדרה הישנה), "עומר" (בתפקיד הוט), מאנו, קלימרו (בתפקיד חזי), האחים סופר מריו (בתפקיד טוד, אשר בדיבוב לעברית נקרא פטריון), דרגון בול (הצד האפל של מג'ין בו: כל הסוגים חוץ מבו השמן, ברולי), החתולים הסמוראים (בתפקיד אנשובי וזריזי), אקס מן, רן וסטימפי (בתפקיד רן), נוני התמנון (בתפקיד פינגו ובוצי), בננמן (בתפקיד המספר והעורב), תשאלו את ויקטור (בתפקיד זייגו), זורו, ובסרטים רובוטס, הדרך לאל-דוראדו (בתפקיד מיגל), ענק הברזל, גארפילד, כוכב המטמון, מדגסקר ומדגסקר 2. בשנים 2008 ו-2009 הוא דיבב בטאק וכוח הג'וג'ו (בתפקיד נזיר העץ), וב-2012 חזר לדבב את סקיפר במדגסקר 3: מקרקסים את אירופה ודיבב את פלין בעידן הקרח 4, ב-2014 חזר לדבב את סקיפר בהפינגווינים ממדגסקר - הסרט.
מערבי פרץ
מערבי פרץ (ח' בניסן ה'ת"ש, 16 באפריל 1940 – כ"ד בשבט ה'תש"פ, 19 בפברואר 2020) היה חוקר מקרא, פרופסור בחוג לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
קורות חיים
מערבי פרץ נולד בכפר בן גרדן הנמצא בדרום תוניסיה על גבול לוב. הוא עזב את תוניסיה בשנת 1955 ונסע ללמוד תורה בישיבת "אוהל משה ויהודית" בעיר רמסגייט שבדרום-מזרח אנגליה, שם קיבל תעודת בגרות ישראלית ותעודת מורה מוסמך המוכרת מטעם משרד החינוך בישראל.
בשנת 1963 עלה לישראל והשתכן במעונות הסטודנטים של אוניברסיטת בר-אילן, בה החל את לימודיו. בתחילה למד לתואר ראשון בחוג לתנ"ך ובחוג לאנגלית, מאוחר יותר סיים תואר שני אצל פרופסור צוקר ועסק בפירושו של רבי יהודה אבן בלעם לחומש במדבר ודברים.