cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אי-שוויון בדיור
אי-שוויון בדיור הוא פער באיכות הדיור הזמין לחלקים שונים בחברה ומהווה סוג של אי-שוויון כלכלי. אי-שוויון בדיור הוא תופעה כלכלית וחברתית, שהיא בעת ובעונה אחת הגורם והתסמין של אי-שוויון בהכנסות. פערים בדיור מייצרים פערים בנגישות להזדמנויות כלכליות, חינוכיות ושירותים שונים אשר גורמים לאי-שוויון בהכנסות. אי-שוויון זה משפיע על יכולות הדיור ומזין את מעגל האי-שוויון בדיור. פערים בדיור ובהכנסות יוצרים לאורך זמן סגרגציה כלכלית, חברתית, אתנית וגילאית במרחב הגאוגרפי.
היסטוריה
בתקופה שבין מלחמת העולם השנייה ועד שנות ה-80, מדינות המערב דגלו במדיניות אשר לקחה אחריות ציבורית לאספקת דיור עבור האוכלוסייה. מדיניות זו כללה פיתוח ובניית בתים כדיור ציבורי, סבסוד משכנתאות עבור חיילים ששבו משדות הקרב וסיוע בשכר דירה. ישראל באותן השנים התנהלה באופן דומה כמדינת רווחה ולקחה על עצמה את האחריות לספק קורת גג עבור העולים בשנים הראשונות לקיומה ולאחר מכן עבור משפחות מעוטות יכולת.
החל משנות ה-80 חל שינוי במדיניות הכלכלית בעולם המערבי ובישראל. המדיניות הכלכלית הנאו-ליברלית החדשה דגלה בין השאר בהפחתת המעורבות הישירה של הממשלות בתחום הדיור והשארתו בידי הכוחות המעצבים את השוק החופשי. עם זאת, בניגוד לשאר העולם, בתחילת שנות ה-90 התרחשה בישראל חזרה זמנית להתערבות ישירה בשוק הדיור עקב העלייה מאתיופיה ומברית המועצות לשעבר. אופי השינוי בתקופה הזאת כלל התערבות ישירה בתכנון, בנייה וסבסוד שכר דירה ומשכנתאות. לאחר תקופה זו מדינת ישראל נסוגה חזרה למדיניות נאו-ליברלית של קביעת המסגרת והתנאים שבמסגרתם יפעל השוק החופשי.
השלכות אי-שוויון בדיור
העלייה במחירי הדירות בישראל והמחסור בדיור בר-השגה הם בעיה לאומית שמגדילה את הלחץ הכלכלי על משקי הבית בעלי ההכנסות הנמוכות ומרחיבה את הפערים בין שכבות שונות באוכלוסייה. המגמה בשנים האחרונות מראה כי נטל הוצאות הדיור עלה עבור משקי הבית בעלי ההכנסות הנמוכות בעוד שהן ירדו עבור משקי הבית בעלי ההכנסות הגבוהות, דבר המוסיף להרחבת הפערים בין שכבות האוכלוסייה השונות.
בשנים האחרונות ישנה מגמה של ירידה במספר משקי הבית הגרים בדירה בבעלותם בעוד שקיימת עלייה במספר משקי הבית המחזיקים בשתי דירות ויותר. בשנים 2007–2017 אחוז משקי הבית הגרים בנכס שבבעלותם ירד מ-70% ל-66.5%. במקביל, אחוז משקי הבית בעלי שתי דירות ויותר זינק מ-2% ל-10%. בעשירון התחתון התרחשה ירידה מ-40% הגרים בדירה בבעלותם לכדי 35%. הפערים בנגישות לשירותים ולאפשרויות חינוכיות וכלכליות מייצרת פער גם במוביליות הבין-דורית. ילד שגדל בסביבה בדירוג סוציואקונומי נמוך יותר יהיה בבגרותו פחות מלומד, ירוויח פחות ויפגין יותר התנהגויות שליליות באופן סטטיסטי מילד הגדל בסביבה סוציו-אקונומית גבוהה יותר.
הניסיון לפתור את אי השוויון
באמצעות כלים שונים מנסות ממשלות למצוא פתרונות לדיור איכותי ונגיש כלכלית המאפשר גישה לכל השירותים הנדרשים לקיום חיים נורמליים ומלאים. כלומר, דיור שמשכן משקי בית משכבות סוציואקונומיות מגוונות תוך מתן הזדמנויות נגישות שוות כולל הזדמנויות נגישות שוות לחינוך, בריאות, תרבות ופנאי. ישנם מספר כלים שמשמשים את הממשלה בישראל – חלקם מקומיים וחלקם כלים אשר מיושמים או נשקלים במדינות נוספות.
Wear Sunscreen
Wear Sunscreen ("שימו קרם הגנה") לקוח מתוך מסה שנכתבה על ידי העיתונאית מרי שמיק ופורסמה לראשונה בעיתון "שיקגו טריביון" ב-1997.
התצורה הפופולרית ביותר של מסה זו היא סינגל מוזיקלי משנת 1999 מאת הבמאי באז לורמן. השיר ייחודי בכך שבניגוד לשירים פופולרים אחרים בתקופתו, שיר זה הוקרא כמונולוג על רקע של מוזיקה שקטה וקליפ תואם. למרות תצורה ייחודית זו, השיר זכה להצלחה רבה.
המסה
המסה פורסמה לראשונה תחת השם "עצות, כמו הנעורים, כנראה מבוזבזות על צעירים" ב-1 ביוני 1997, בטורה של העיתונאית מרי שמיק. הטור החל בפנייה לבוגרי הקולג' בשנת 1997 עם המלצה פשוטה למרוח קרם הגנה על העור והמשיך במגוון של עצות כיצד לחיות את החיים ללא חרטה, כגון:
הטור הפך למכתב רשת נפוץ ואגדות אורבניות רבות נטוו סביבו, הפופולרית בהן הייתה שהמסה היא בעצם נאום שנישא ב-1997 על ידי הסופר האמריקאי קורט וונגוט לבוגרי MIT. וונגוט עצמו התבקש להגיב על השמועות, ובריאיון לעיתון הניו יורק טיימס אמר: "מה שהיא (מרי שמיץ') כתבה היה משעשע, חכם ומצחיק. הייתי גאה מאוד אם אלו היו מילותיי."
הסינגל
ב-1998 המאמר הפך לשיר מוזיקלי על ידי הבמאי האוסטרלי באז לורמן.
פרסום
השיר שימש מספר מסעות פרסום בעולם הלטיני ואף שימש השראה למסע הפרסום של חברת קוקה-קולה.
פארודיות
על השיר והמסה נעשו עשרות פארודיות שונות, אך המפורסמת מכולם היא הפארודיה שהקומיקאי האמריקאי, כריס רוק כתב וביצע: "No Sex In the Champagne Room" ("אין יחסי מין בחדר השמפניה"). בשיר הפארודי, רוק פונה אל הבוגרים של תיכונים האקסטרנים לשנת 1999 ומתחיל בהמלצה משלו: "לא משנה מה החשפנית תגיד לכם, אין יחסי מין בחדר השמפניה", תוך שהוא מכוון לחדרי השמפניה - כינוי לחדרים פרטיים ללקוחות של מועדוני חשפנות. בהמשך נותן רוק מגוון של המלצות משעשעות לחיים בארצות הברית, בסגנונו הבוטה והנטול תקינות פוליטית, כדוגמת:
בשנת 2004, אברי גלעד ביצע בתוכניתו חמש וחצי בערוץ הילדים את גרסת הכיסוי "דברים שכדאי לדעת". את גרסה זו חיבר רן שריג והלחין דני רייכנטל. את קולות הרקע בשיר מבצעות רינת גבאי ו-MC שירי.
בשנת 2022, בפרק ה-13 (והאחרון) של העונה החמישית של היהודים באים, נכלל קטע שהיה מחווה לשיר.
אז'אקסיו
אז'אקסיו (בצרפתית: Ajaccio, בקורסיקאית: Aiacciu) היא עיר הבירה של חבל קורסיקה בצרפת, והעיר הגדולה בו. העיר שוכנת בקורסיקה הדרומית, לשפת הים התיכון, ואוכלוסייתה, על כל פרווריה ושכונותיה, מונה כ-69,500 תושבים. שטחה כ-82.03 קמ"ר, וצפיפות האוכלוסייה בה מוערכת בכ-645 נפש לקמ"ר.
תיירות
אז'אקסיו נחשבת כאחת הערים היפות והמושכות ביותר בקורסיקה ובצרפת בכלל. זאת הודות לעידוד התיירות במקום על ידי ממשלת צרפת, היות שקורסיקה היא אחד החבלים העניים בצרפת. נכון למאה העשרים ואחת, ניתן לטייל לאורך הטיילות וכיכרות החנויות בעיר וליהנות מנוף הים בצד אחד ונוף ההרים בצד השני.
תחבורה
בעיר נמצאת תחנת הרכבת של SNCF (חברת הרכבות הלאומית של צרפת), המקשרת בין אז'אקסיו לבסטיה, קורטה וקלווי. כמו כן פועל בעיר נמל, המאפשר הגעה וחזרה דרך הים ממרסיי, מטולון ומניס שבצרפת, ומג'נובה שבאיטליה.
בצמוד לעיר פועל נמל תעופה, נמל התעופה הבינלאומי הראשי של קורסיקה, נמל התעופה אז'אקסיו נפוליאון בונפרטה.
עילי האחוחי
עִילַי הָאֲחוֹחִי (בספר שמואל מכונה: צַלְמוֹן הָאֲחֹחִי) הוא דמות מקראית, אחד מגיבורי דוד המלך, הנזכר לצד סבכי החושתי.
עילי האחוחי נמנה בין 30 גיבורי דוד המלך ובשמו זה הוא מוזכר לראשונה ב: "וְאֵלֶּה רָאשֵׁי הַגִּבֹּרִים אֲשֶׁר לְדָוִיד... וְגִבּוֹרֵי הַחֲיָלִים...סִבּכַי הַחֻשָתִי עִילַי הָאֲחוֹחִי".
בספרות
ברומן התנ"כי 'אפר על ראשה', מאת הסופרת חוה עציוני-הלוי, המוקדש לנפגעות אונס ותקיפה מינית, אחד מגיבורי הספר הוא "עילי האחוחי", בעלה של תמר. הספר מתאר את מעשה האונס של תמר על ידי אחיה למחצה אמנון. בספר, הכירה תמר את עילי האחוחי, משומרי המלך, שהוא בנו של אשבעל, ובהמשך נישאה לו, ותגובתו למעשה האונס היא משמעותית. למעשה, אין התנ"ך מוסר מידע רב על עילי האחוחי, אינו מציין קשר שלו לתמר, ומדובר בָּחֵרוּת הספרותית של המחברת. אולם בהסבריה מדוע בחרה בגיבור מקראי זה מציינת הסופרת כי בתנ"ך עילי האחוחי נקרא כך משום שמוצאו מהעיר אחוח שבנחלת בנימין, השבט שגם המלך אשבעל הגיע ממנו, ומשום ששם אביו אינו מוזכר, לכן אין זה מן הנמנע שעילי אכן היה בנו של אשבעל. שלא כמו רוב גיבורי דוד שעליהם מסופרים מעשי הגבורה שעשו בשדה הקרב, על עילי לא נאמר כלל שהשתתף בקרבות. לפיכך, לפי הסופרת, ייתכן שהוא אמנם היה גיבור של שלום, ומעשה הגבורה שלו התבטא בכך שהציל את חיי המלך מן המתנכלים לו, כפי שהדברים מתוארים ברומן, ואף תמך בתמר לאחר שנפגעה.
קרל ספאץ
קרל אנדרו ספאץ (באנגלית - Carl Andrew Spaatz; 28 ביוני 1891 - 14 ביולי 1974) היה גנרל אמריקאי במלחמת העולם השנייה וראש המטה הראשון של חיל האוויר האמריקאי.
תחילת הקריירה הצבאית
ספאץ סיים לימודיו בהאקדמיה הצבאית של ארצות הברית ב-1914 ושירת בתחילה בדיוויזיית חיל הרגלים ה-25 בהוואי. באוקטובר 1915 עבר ליחידת התעופה של קורפוס האיתות בסן דייגו שם עבר אימוני טיסה. ב-1916 השתתף במשלחת העונשין של פרשינג נגד פנצ'ו וייה במקסיקו.
מלחמת העולם הראשונה ולאחריה
בספטמבר 1917 נשלח ספאץ לצרפת שם שימש כמדריך טיס. לקראת סוף המלחמה ביקש להשתתף כטייס קרבי והצליח להפיל שני מטוסי פוקר איינדקר. לאחר ההפלה השנייה נשאר ללא דלק ונאלץ לנחות בשטח הפקר. המטוס נהרס אך ספאץ יצא ללא פגע. על שירותו בצרפת עוטר בצלב השירות המצוין.
לאחר המלחמה המשיך בתפקידי מטה בחיל האוויר בבסיסים שונים. ב-1929 מונה למפקד להק מפציצים ה-7. ב-1936 סיים לימודים בבית הספר לפיקוד ומטה ב-פורט לוונוורת'. בינואר 1939 עבר למטה חיל האוויר כעוזר קצין מבצעים.
מלחמת העולם השנייה
במאי 1942 מונה למפקד חיל האוויר השמיני וביולי 1942 עבר עם מפקדתו לבריטניה. למעשה היה מפקד על כל כוחות האוויר האמריקאים בזירת אירופה. במרץ 1943 מונה למפקד חיל האוויר ה-12 בצפון אפריקה. ביולי 1943 השתתף כסגנו של גנרל ארתור טדר בפלישה לסיציליה (מבצע האסקי) ומונה למפקד חיל האוויר ה-15 עליו פיקד בפלישה לאיטליה.
בינואר 1944 מונה למפקד כל כוחות האוויר באירופה. בתפקידו ניהל את מבצעי ההפצצות האסטרטגיות על גרמניה. ביוזמתו הופצצו אתרי הדלק של גרמניה ואתרי השילוח של טילי V-1 שגרמו לאלפי הרוגים בלונדון. אייזנהאואר אמר לאחר המלחמה כי ספאץ ועומר ברדלי היו שני הגנרלים האמריקאים שתרמו הכי הרבה לניצחון במלחמה.
ספאץ נכח בטקס כניעת גרמניה הנאצית בריימס ב-7 במאי 1945 ובברלין ב-8 במאי 1945.
לאחר כניעת גרמניה הוא הועבר לזירת האוקיינוס השקט וממפקדתו באי גואם היה ראש פיקוד המפציצים האסטרטגים על יפן. הוא היה אחראי לשליחת המפציצים שהטילו את הפצצות האטומיות על הירושימה ועל נגסאקי. הוא התעקש לקבל הוראה בכתב מהנשיא טרומן ולאחר הפצצת הירושימה הורה להטיל עלוני אזהרה ולהמשיך בהפצצות. לאחר שלא נתקבלה כל תשובה מהיפנים, הורה על הטלת הפצצה על נגסאקי.
ב-2 בספטמבר 1945 נכח בטקס כניעת יפן במפרץ טוקיו. הוא הגנרל האמריקאי היחיד שנכח בכל שלושת טקסי הכניעה בסיום מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה
ב-יולי 1945 העניק לו הנשיא טרומן דרגת גנרל. בפברואר 1946 מונה ספאץ למפקד חילות האוויר של צבא ארצות הברית לאחר פרישתו של גנרל הנרי ארנולד.
ב-1947 נחקק חוק הביטחון שקבע כי חיל האוויר יהיה עצמאי וספאץ מונה לראש המטה הראשון של חיל האוויר של ארצות הברית.
הוא פרש משירות הביטחון ב-30 ביוני 1948. לאחר פרישתו עבר כעורך בנושאים צבאיים במגזין ניוזוויק. בשנים 1948–1959 היה מפקד המשמר האווירי האזרחי ומ-1952 עד מותו שימש כחבר בוועדה של יועצים בכירים לראש מטה חיל האוויר. הוא יעץ על מיקום אקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית בקולורדו ספרינגס ושם גם נקבר.
הנצחה
האי ספאץ המצוי למול חופי ארץ פאלמר בבסיסו של חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה, קרוי על שמו של קרל ספאץ.
לוליטה (שיר של אתי אנקרי)
לוליטה הוא שיר שכתבה, הלחינה וביצעה הזמרת הישראלית אתי אנקרי. הוא יצא כסינגל מתוך אלבומה "רואה לך בעיניים" מ־1990.
שם השיר הרשמי הוא "לוליטה". עם זאת, בגרסאות מוקדמות שם השיר נכתב בתוספת סוגריים: "לוליטה (האמרגן פָּטִיטוֹ)", כסוג של קריצה לתמה של השיר.
ב־1998 ביצעו אנקרי ודוד ד'אור את השיר בהופעה משותפת. אלון אולארצ'יק עיבד גם את הגרסה הזאת, שנכללה באלבום ההופעה המשותף של אנקרי וד'אור, "ההופעה" (1998). בדומה לגרסה המקורית, גם גרסה זאת זכתה להצלחה במצעדי הפזמונים. ב־2011 ביצע גוסטו את פרשנותו לשיר במסגרת הפרויקט "2 צדדים למטבע". ב־2016 ביצעו את השיר השחקנים תמר שם אור ואריאל וולף בסדרה "תיכון השיר שלנו". ב־2020 ביצעה יובל דיין גרסת כיסוי לשיר בתוכניתו של מושיקו שטרן ברדיוס 100FM.
ב־2023 פרסמה אנקרי גרסה מחודשת עם מילים חדשות לשיר, וקראה לו בשם "גאולתה".
רקע וכתיבה
השיר נכלל באלבומה של אנקרי "רואה לך בעיניים". השיר הוא שיר מחאה המבטא ביקורת על ניצול צעירות לצרכיה המסחריים של תעשיית המוזיקה, ניצול שתובע ויתור על כבודן ועל זהותן. הוא מושר מנקודת מבטו של אמרגן של זמרת צעירה, שמנסה לשכנע אותה לחשוף את עצמה על הבמות כדי להצליח. המסר בשיר הוא קריאה לצעירה לחשוב קודם כל על עצמה ולא להקריב את עצמיותה למען הקריירה.
השם "לוליטה" לקוח מהיצירה הקלאסית בעלת אותו השם של הסופר הרוסי ולדימיר נבוקוב, שעסקה בקשר אובססיבי בין מבוגר לילדה בת 12. השם הפך למושג בעקבות הספר, אך בשונה מהספר, השיר של אנקרי אינו עוסק בארכיטיפ לנערה פתיינית, אלא הוא שיח מול נערה שמנוצלת תוך שהיא הולכת שבי אחר קריירה בימתית:
הגיטריסט דרור זמיר ניגן בשיר, ואנקרי התייחסה לנגינתו כבעלת השפעה גדולה וככזאת "שעשתה את השיר למה שהוא". בנוסף לזמרה, אנקרי גם ניגנה בשיר בסינתיסייזר.
לאחר שחזרה בתשובה בסוף שנות ה־90 הפסיקה אנקרי לשיר את השיר במילותיו המקוריות, על אף שהיה לאחת ההצלחות הגדולות מתוך אלבום הבכורה שלה. עם זאת, מכיוון שאהבה מאוד את המנגינה, היא אלתרה לו מדי פעם מילים אחרות. ב־2020 העלתה אנקרי מופע לציון 30 שנים לאלבום הבכורה. היא שרה את השיר עם מילים חדשות ונתנה לו את השם "גאולה". במרץ 2023 פרסמה אנקרי גרסה מוקלטת לשיר המחודש בשם "גאולתה". בריאיון לורד יפתחי גרין סיפרה אנקרי כי "לוליטה" הוא שיר שתמיד מבקשים ממנה בהופעות, וכי היא עדיין עומדת מאחורי הרעיון שלו, אך אופן ההגשה כבר לא התאים וגם הרעיון שלו "קצת קוּבע" לה ולכן רצתה להגיש אותו באופן שיתאים לה. היא הסבירה שבשיר המקורי יש ביקורת על השימוש הרווח בחיצוניותה של האישה לצרכים שונים. בשיר המחודש רצתה אנקרי להוציא את לוליטה מהמצב שהיא ממשיכה להיות "משתתפת ואסורה בתנאים האלה". עוד אמרה שהשיר לא מדבר רק לנשים אלא גם לגברים ו. בהמשך סיפרה שהתחילה להכין וידאו קליפ מצולם רגיל לגרסה החדשה, אך תוך כדי ההתעסקות בצילום ובתאורה היא הבינה שעדיין אכפת לה וכי היא עדיין משתמשת בחיצוניות שלה "כדי למצוא חן", ועל כן לבסוף בחרה בקליפ מצויר. בקליפ נראה ציור במראה (מסיבות שהסבירה בריאיון). בסוף השיר המחודש ציטוט מלחן הפיוט "אל אדון על כל המעשים".
ביקורת
ארי קטורזה הביא את השיר כדוגמה לאחד משירי התקליט ה"נהדרים", שהציגו "זמרת-יוצרת מרתקת",. ב"מקור ראשון" נכתב שבשיר.
יוסי חרסונסקי כתב שהשיר הוא. על גרסת ההופעה עם דוד ד'אור (1998) כתב:.
הצלחה
גרסה מקורית
"לוליטה" הוצג ב"פינה לשיפוטכם" כמועמד למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־23 באוקטובר 1990. הוא זכה להצלחה גדולה וצעד 17 שבועות, עד 26 במרץ 1991, אז יצא מהמצעד. בשיאו הגיע למקום השני, ב־4 בדצמבר 1990. במצעד השנתי של התחנה (תשנ"א) הגיע השיר למקום ה־21.
גרסת ההופעה של השיר הוצגה ב"פינה לשיפוטכם" כמועמדת למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־25 באוקטובר 1998. היא זכתה להצלחה וצעדה 8 שבועות, עד 27 בדצמבר 1998, אז יצאה מהמצעד. בשיאה הגיעה למקום הרביעי, ב־22 בנובמבר 1998. במצעד השנתי של התחנה (תשנ"ט) דורג השיר במקום ה־25.
מצעדים שבועיים
גרסה מקורית ("רואה לך בעיניים")
גרסת אתי אנקרי ודוד ד'אור בהופעה
מצעדים שנתיים
גרסת אתי אנקרי ודוד ד'אור בהופעה
יהדות גאלאץ
בגאלאץ, עיר הנמל הגדולה והחשובה ביותר על הדנובה, ישבו יהודים מזה דורות רבים. על פי ההיסטוריון יוסף ברוצ'ינר, מי שהיה נשיא הקהילה היהודית של גאלאץ בשנים 1875 - 1898, היהודים הגיעו לגדות הדנובה בתקופת הכוזרים, במאה ה-8. מצבות יהודיות מהשנים 1590 - 1595 משמשות עדות ליישוב היהודים בגאלאץ במאה ה-16. יהדות גאלאץ ידעה ימים טובים וימים רעים, היא סבלה יחד עם יתר תושבי העיר את כיבושי העיר על ידי צבאות שונים, את המגפות ואת ההצפות של הדנובה ויובליה. יהדות גאלאץ סבלה מרדיפות דתיות מצד תושבי גאלאץ הרומנים ובמיוחד מצד היוונים המקומיים, שהיו גם מתחרים מסחריים, והימאיים היוונים. למרות הרדיפות ידעו היהודים להתגבר ולשגשג יותר משכניהם ומקרבם יצאו אנשי רוח ותעשיינים בולטים בקנה מידה ארצי.
לאחר רדיפות תקופה השואה ברומניה והצקות המשטר הקומוניסטי, שבא לאחר מכן, כמעט כל יהודי גאלאץ עזבו אותה ומרביתם עלו לישראל.
אזכורים ראשונים
גאלאץ, עיר נמל, ששכנה בדרום נסיכות מולדובה, על הגדה השמאלית של הדנובה, נקראה במאה ה-13 "האליצ'יול-מיק" והייתה חלק מנסיכות ברלאד. בגאלאץ נמצאו קברים יהודים מתוארכים לשנים 1590, 1595. בבית הקברות היהודי השני של גאלאץ יש אבן משנת 1629 ובשלישי אבן משנת 1774.
שטפאן טומשה השני (Ștefan Tomșa), השליט המולדבי ברבע הראשון של המאה ה-17, הזמין את יהודי למברג לבוא ולהתיישב בנסיכות מולדובה והם נענו להצעה ובמשך תקופה ארוכה הסחר הבינלאומי, שנערך דרך גאלאץ, נשלט על ידי היהודים, שנעזרו בקרובי משפחתם בלמברג ובאימפריה העות'מאנית.
רבי שמחה מזלוצ'יץ, שעבר דרך גאלאץ ב-1764, טען ש"היהודים החיים בגאלאץ הם יראים, עשירים ונדיבים". לדברי Andreew A. Bonar, Robert Mc Kheyne (Cheyne), שני מיסיונרים סקוטיים, שהגיעו לארצות הרומניות כדי לנצר את היהודים, היו בגאלאץ, בשנת 1839, כ-500 בני האמונה היהודית, שלבשו בגדים פולניים.
תרומת היהודים לפיתוח העיר
ליהודי גאלאץ הייתה תרומה גדולה לפיתוח העיר, המסחר והתעשייה. ב-1760 היו בגאלאץ בתי המלאכה לתיקון כלי שיט של האחים מנדל, בית החרושת לסבון של קונצלמן, בית החרושת לסבון ונרות של באבאט ובית החרושת למשחת נעליים "אלבינה". ב-1844 נפתח בית חרושת לשימורי בשר, שייסד יהודי אוסטרו-הונגרי בעל אזרחות בריטית בשם סמואל גולדנר. זה היה מפעל גדול מאוד, שסיפק את הצרכים של הצי המלכותי הבריטי. היהודים גם החזיקו מחסני דגן ועץ, ששווקו לכל העולם דרך נמל גאלאץ. אוסקר גלדרן ומיליק הקימו ב-27 בפברואר 1888, בגאלאץ, בית חרושת ראשון לחוטי מתכת ומסמרים, שהתפתח וב-1912 העסיק מאתיים עובדים.
פגיעות ביהודים
ביום הראשון של חג הפסחא, ב-1797, בעקבות ריב שפרץ בין שלושה יוונים ששחקו עם יהודי, היוונים שישבו בגאלאץ ערכו פרעות ביהודים, הכו אותם, שדדו את בתיהם, הרגו 4 יהודים והטילו אחרים לתוך הדנובה ושרפו את בית הכנסת על ספרי הקודש שבו. כומר רומני בשם איגנאט נתן מחסה בכנסייה שלו ל-70 יהודים, דאג למזונם והגן עליהם מזעם היוונים.
למנהג שרפתו של יהודה לא היו שורשים קדומים בנסיכות מולדובה ובנסיכות ולאכיה והובא אליהן על ידי מלחים יוונים במהלך המאה ה-19. המלחים היוונים הפיצו את המנהג בנמלי הדנובה ובעיקר בגאלאץ, הנמל העיקרי על הדנובה, שם הייתה גם קהילה יוונית גדולה, שחבריה התחרו בסוחרים היהודים המקומיים. ספינות יווניות רבות נהגו לעגון בגאלאץ ובשנת 1839 שני מיסיונרים סקוטים שעברו במקום ציינו שהמנהג נמשך למרות ששלטונות נסיכות מולדובה אסרו אותו בשנה הקודמת. באביב שנת 1840, כשהרוחות בגאלאץ להטו בהשפעת עלילת דמשק, השלטונות בגאלאץ הוציאו לרחוב את המשטרה והצבא, כדי להפסיק את הבערת הבובה, מחשש שזה עלול להתפתח לפרעות ביהדות גאלאץ.
במאה ה-19, בערי נסיכות מולדובה, יאשי, בקאו, גאלאץ, רומאן ומקומות נוספים היו עלילות דם נגד היהודים, עלילות עם תוצאות קשות. המקרה של פרעות פסח 1859 בגאלאץ אופייני למדי. בגאלאץ, בחג הפסחא של שנת 1859 היו פרעות אלימות בהן יהודים נהרגו ונפצעו, בתי כנסת נהרסו, גלילי תורה נשרפו, בתים וחנויות נבזזו ונהרסו והשלטונות בתגובה עצרו את היהודים. האירוע התחיל ביום 12 באפריל 1859 עם האשמה שהיהודים הוציאו דם מידו של ילד נוצרי ולמחרת בלילה נעצרו 15 יהודים. ב-14 באפריל, בשעת התפילה, אלפי נוצרים התנפלו על בית הכנסת והכו ביהודים. 50 ספרי תורה, ספרים קישוטים ותשמישי דת שונים הועלו באש ואת הרהיטים השונים נפצו. כל בתי היהודים נבזזו והיהודים, גברים נשים וילדים, הוכו עד זוב דם. פניות לקונסולים הזרים לא עזרו. הברון רוטשילד התערב וביקש את הגנתו של אלכסנדרו יואן קוזה ולאחר מכן שוחררו העצורים ללא משפט. כעבור כמה שנים, ב-21 בספטמבר 1868, פרצה שוב עלילת דם בגלל ילד נוצרי שנחתך בעת שגזר ממחטות עבור יהודי. השמועה גרמה לפרעות בהן נהרסו 4 בתי כנסת ונפצע 90 איש. בין לבין, בשנת 1867, במסגרת המבצע לגירוש ה"משוטטים" (יהודים שלא יכלו להוכיח מקום עבודה) הוטבעו לתוך הדנובה מספר יהודים שהשלטונות העות'מאניים סירבו לקבל אותם. פרשה זו הגיעה לעיתונות הצרפתית.
בשנת 1932 היו בעיר התפרצויות אנטישמיות אלימות, כולל הכאות והרס בתי עסק, לרגל קיומו בעיר של קונגרס ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית בהנהגתו של אלכסנדרו קונסטנטין קוזה.
תקופת השואה
ב-30 ביוני 1940, בתקופת ההינתקות מבסרביה, חיילים רומנים ערכו טבח ביהודים שהיו במעבר בגאלאץ, בדרך לבסרביה והרגו כ-400. התירוץ לטבח גאלאץ היה שהם לא נשמעו להוראות החיילים או ברחו ממשמרת. הנרצחים היו מבני יהדות בסרביה שהושמדה כמעט כליל כעבור זמן קצר.
בסוף יוני 1941, באולם של בית קולנוע מקומי, נכלאו כ-3,700 גברים יהודים בגילאים מ-18 עד 60. הכליאה הוצגה כמצב זמני עד שהחזית תתרחק מגאלאץ. לאחר שלושה ימים הועברו היהודים לכפר פילשט, במרחק 4 קילומטרים מגאלאץ. לאחר שמועה על כך שיהודי הרג איש צבא גרמני, הובאו למחנה גם צעירים יהודים בגילאי 15 עד 18 ואפילו מתחת ל-15. יהודים מעל גיל 60 חויבו להתייצב פעמיים ביום במשטרה.
ב-1943 אנשי צבא גרמנים פירקו עשרות מפעלים של יהודים בגאלאץ, העמיסו אותם על רכבות ושלחו אותם מערבה.
חיי הקהילה
היהודים התיישבו בחלק התחתון של העיר, ברחוב החבתנים ובסביבתו. בית העלמין היהודי הראשון מוזכר במסמכים ב-1590 ואחד נוסף ב-1629. עד תחילת המאה ה-18 הקהילה נוהלה על ידי חברה קדישא ורק מ-1812 התחילו לכתוב פרוטוקולים של ישיבות ועד הקהילה. משנת 1769 קיבלו היהודים אישור להתיישב גם במעלה העיר. בניית בתי הכנסת התחילה מאוחר יחסית והראשון מוזכר רק ב-1730 וכעבור 50 שנה, ב-1780, מוזכר "בית הכנסת הגדול" ברחוב "גשר האבן", ששופץ ב-1813. בית הכנסת הגדול הכיל אלפי מקומות והיו בו שתי קומות של עזרת נשים - בתקופת השואה רוכזו כל יהודי גאלאץ בגטו מאולתר מסביב לבית הכנסת הגדול. בין 1800 ובין 1848 נבנו עוד שני בתי כנסת ובמחצית השנייה של המאה ה-19 נבנו עוד 14. ב-1826 גילדת החייטים, הקימה בית כנסת נפרד עבור 150 חבריה, ב-1846 הוקם בית כנסת של חסידי חב"ד, ב-1847 בית כנסת של החרדים, ב-1848 הוקמו בתי הכנסת "אוהל" ו"אדלשטיין" וב-1860 בית הכנסת של העגלונים. בית כנסת מתקדם עם עוגב ועם מקהלה הוקם בגאלאץ ב-1863. ב-1892 הוקם בית כנסת בעלי המלאכה, התארגנות בת 180 חברים. ב-1941 היו 20 בתי כנסת, בעיקר על פי ההתפלגות המקצועית של המתפללים - במקביל לבית הכנסת הגדול היו בתי כנסת של החייטים, הברזלנים, הסבלים, העגלונים ובעלי המלאכה ועוד.
ב-1859 נוסד בית הספר היסודי הראשון וב-1877 ועדת החינוך של הקהילה. בהמשך נפתח בית הספר לבנות "סילביה שמירר" (Silvya Schmierer), בית הספר "האור" (Lumina) לכלכלת בית (לבנות), בית הספר למסחר לבנות יהודיות, גן ילדים, בית ספר מקצועי ועוד. ב-1919 הוקם בית הספר התיכון היהודי "אלכסנדרו יואן קוזה" ובמבנה שלו שכנה גם הנהלת הקהילה. בקיץ 1941 הפכו בתי הספר היהודים למחנות ריכוז עבור היהודים עד נובמבר של אותה שנה. הקהילה היהודית של גאלאץ הקימה בית חולים יהודי, "בית החולים הישראלי" (Spitalul Israelit) ולשם החזקתו הוציא השליט מיכאיל סטורדזה, בשנת 1846, צו שאיפשר גביית מס של פרומיל אחד על היבוא והיצוא של הסוחרים היהודים דרך נמל גאלאץ.
בגאלאץ חיו יהודים רבים והיא הייתה מרכז תרבות ומרכז ציוני אזורי והתקיים בה קונגרס ציוני עולמי. בעיר גאלאץ הופיע בשנת 1898 העיתון הציוני השני שיצא ברומניה, "אהבת ציון". בפרעות שנעשו ביהודים בשנת 1796 התדלדלה האוכלוסייה היהודית, אך מאוחר יותר התאוששה ובסוף המאה ה-19, בשנת 1894 הגיע מספר היהודים ל-15,000. ההגירה צמצמה את מספרם ל-12,000 (22% מהאוכלוסייה) בשנת 1910.
הקהילה היהודית של גאלאץ, בהנהגתו של הרב הראשי ומנהיגה באותה תקופה, יעקב מרגוליס, התגייסה למאמץ המלחמתי של רומניה בתקופת מלחמת העולם הראשונה. בית החולים היהודי היה לבית חולים צבאי ובסוף המלחמה הוענק לסגל בית החולים העיטור "כתר רומניה", עם חרבות, ולכמה חברי סגל, ביניהם הרופא סגלר והסטודנט סולומונאנו, הוענקו עיטורים אישיים. יהודים רבים התגייסו לצבא הרומני ו-128 מביניהם, שנפלו במלחמה, הוטמנו בבית העלמין היהודי. בנוסף להתגיסות הישירה, יהודים רבים עזרו בממון, כמו שעשה הנדבן רוזנברג ובהתגיסות לפעולות צדקה וטיפול בפצועים.
לפני מלחמת העולם השנייה, לאחר גירוש היהודים מהכפרים ומערי השדה, שחלקם הגיעו לגאלאץ, קרוב לשליש מאוכלוסיית גאלאץ הייתה מורכבת מיהודים. בעת מלחמת העולם בריטניה וארצות הברית הפציצו קשות את העיר, עד הריסת שני שלישים ממנה. השלטונות הרומניים דאגו לפינוי האוכלוסייה לאזור הכפרי, פרט לאוכלוסייה היהודית. בעת גירוש היהודים מרומניה לטרנסניסטריה הוקם בגאלאץ מרכז מעבר עבור היהודים שנאספו מהיישובים הקטנים.
הנהגת הקהילה
לקהילה הייתה הנהגה רוחנית, דתית וארגונית. בראש הקהילה היהודית של גאלאץ עמדו במהלך הזמן האישים הבאים: מרקו טל (Marcu Thal), יוסף פלכס (Iosef Flachs), יוסף ברוצ'ינר, סולומון שוורץ (Solomon Schwartz), י. ליבוביץ' (I. Leibovici),מקס ראוך (Max Rauch), דוקטור ס. פלדמן (S. Feldman), פינקוס הרמן (Pincus Herman), ב. גוטסמן (B. Gottesmann), דוקטור י. ביזמצ'ר (I. Bizamcer), מישו הרשקוביץ' (Mişu Herşcovici), ברבו בויאנג'יו (Barbu Boiangiu), לאון יעקבזון (Leon Iacobsohn), אלפרד פאוסט (Alfred Faust), אברם וקס (Avram Vacs).
יהודי גאלאץ היו בחלקם מודרניים שהתפללו בבית הכנסת הכוראלי של גאלאץ, בחלקם אורתודוקסים שמרנים וביניהם חסידים. הקהל החילוני הגיע לבתי הכנסת רק בחגים העיקריים או בכלל לא. בין הרבנים הבולטים שכיהנו בגאלאץ היה הרב יעקב מרגוליס שכיהן בגאלאץ 66 שנים והיה בנו של הרב אברהם מרגוליס, שגם הוא כיהן בגאלאץ. בשנים ה'תש"י–ה'תשכ"ג הנהיג את הקהילה הרב מנחם מנדל חכם.
חוקי רומניה מנעו אזרחות ממרבית יהודי רומניה (ראו המעמד האזרחי-משפטי של יהודי רומניה) לכן הם היו מנועים מפעילות פוליטית. ראשוני יהודי גאלאץ, שלקחו חלק בפעילות הפוליטית המקומית, היו יהודים שמוצאם בדוברוג'ה, שקיבלו אזרחות עם צירוף דוברוג'ה לרומניה, האחד עורך הדין הציוני ברוך צוסמר (Baruch Zosmer), שפעל במסגרת בתי המשפט מ-1912 וב-1928 נבחר להיות סגן ראש העירייה ורוקח יהודי שנבחר ב-1913 למועצת העירייה.
מוסדות הקהילה
הקהילה היהודית של גאלאץ הקימה ב-1852 בית כנסת ברחוב מרקו אאורליו, באזור בית הספר הכללי מספר 26 - בית כנסת זה נהרס כשנערכו עבודות להסדרת העיר באזור. ב-1863 הוקם ההיכל הכוראלי של גאלאץ, בית כנסת מודרני. ב-1875 הקימה "חברת בעלי המלאכה" היהודים של גאלאץ את בית כנסת בעלי המלאכה, בית הכנסת היהודי שעמד ברעידות האדמה ובהפצצות במלחמה ושרד. במאי 2014 נפתח מחדש לאחר חמש שנות שיפוצים. ב-1880 ועד יהודי קיבל רישיון להקמת בית כנסת כוראלי והוא נחנך ב-25 באוגוסט 1885, בנוכחות הרב משה גסטר - בית הכנסת נהרס ברעידת האדמה בוורנצ'אה (1940). ב-1883 נבנה גם בית הכנסת שברחוב דורניי מספר 7. בתקופה שבין שתי מלחמות העולם היו בגאלאץ 22 בתי כנסת.
הקהילה היהודית של גאלאץ דאגה לעצמה למוסדות חינוך. ב-1859 היה בית ספר יהודי ברחוב הבראשובים. ב-18 ביוני 1861 נפתח הפנסיון של פיארקובסקי וב-1866 פעל בית הספר הרומני-ישראליטי בהנהגת סולומון גרינס. בשנת הלימודים 1877–1878 פעלו שבעה בתי ספר יסודיים יהודיים (במקור ישראליטים). הגימנסיון של הקהילה נוסד ב-1888.
הקהילה בהווה
יהודי גאלאץ עלו ברובם לישראל וכיום ישנה במקום קהילה יהודית המונה כמאתיים וחמישים נפשות. בית הכנסת של בעלי המלאכה, שנבנה ב-1896 עומד עדיין על תלו. בראש הקהילה היהודית של גאלאץ עומד המהנדס דוקטור סורין בלומר.
חיי היהודי גאלאץ במהלך המאה ה-20 תוארו בטרילוגיה של יוליה סוארה, ילידת העיר.
ואלדיס זאטלרס
ואלדיס זאטלרס (בלטבית: Valdis Zatlers; נולד ב-22 במרץ 1955) היה נשיא לטביה מאז ה-8 ביולי 2007 ועד ל-8 ביולי 2011.
ביוגרפיה
זאטלרס, אורתופד במקצועו, סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת ריגה לרפואה בשנת 1979. הוא החל לעבוד בבית חולים בריגה, וב-1985 מונה למנהל מחלקת הטראומה של בית החולים. ב-1994 היה למנהל בית החולים הלטבי לאורתופדיה וטראומטולוגיה וב-1998 מונה ליו"ר מועצת המנהלים שלו.
בסוף שנות ה-80 היה זאטלרס פעיל בחזית העממית של לטביה, תנועה שפעלה למען עצמאות המדינה מברית המועצות. מאז לא היה פעיל פוליטי, והוא אינו חבר באף מפלגה, אף שהיה בין תומכיה של מפלגת העם השמרנית, כשזו הוקמה ב-1998. מפלגה זו הציבה אותו בסופו של דבר כמועמד לנשיאות.
ב-31 במאי 2007 נבחר זאטלרס לנשיא, לאחר שזכה לתמיכתם של 58 מתוך 100 חברי הסאימה (הפרלמנט הלטבי), וכיהן בתפקיד למשך קדנציה אחת, עד שהוחלף על ידי אנדריס ברזיניש. עם סיום כהונת הנשיא הכריז על הקמת מפלגה חדשה בראשותו. בבחירות לפרלמנט הלטבי שהתקיימו בספטמבר 2011 המפלגה זכתה בכ-20% מקומות בפרלמנט (מקום שני בבחירות).
זאטלרס נשוי ואב לשלושה.
מילימטר
מילימטר (בראשי תיבות מ"מ ולפי מערכת היחידות הבינלאומית mm) היא יחידת מידה של אורך המייצגת אלפית של המטר. לפיכך במטר בודד ישנם 1,000 מילימטרים ובסנטימטר 10 מילימטרים.
מילימטר אחד שקול לאלף מיקרומטרים ולמיליון ננומטרים. בהשוואה למידות ולמשקלות שנהוגות בארצות הברית ובאנגליה, מילימטר הוא 5 חלקי 127 של האינץ' (בקירוב 0.039370 ממנו) וכן ניתן להגדיר את האינץ' כ-25.4 מילימטרים.
הגדרה רשמית
משנת 1983, המטר מוגדר כמרחק אותו עובר חלקיק אור בריק בזמן המהווה 1 חלקי 299,792,458 של השנייה. לפיכך, המילימטר, אלפית מן המטר, הוא הזמן שלוקח לאור לנוע בריק במשך 1 חלקי 299,792,458,000 של השנייה.
מדידה
על סרגל רגיל העושה שימוש בשיטה המטרית, יחידת המידה הקטנה ביותר היא לרוב מילימטר. סרגלי שרטוט באיכות גבוהה מאפשרים מדידה עד לכדי 0.5 מילימטר. קליברים דיגיטליים מאפשרים מידה של עצם עד לרמת דיוק של 0.01 מילימטר.
לגלי מיקרו בעלי תדירות של 300 גיגה-הרץ יש אורך גל של 1 מילימטר. שימוש בגלים הנעים בתדירות שבין 30 ל-300 גיגה-הרץ לצורך תמסורת מידע, בניגוד לתדרים שבין 300 מגה הרץ ל-3 גיגה-הרץ בהם נעשה שימוש בטלפונים ניידים, יכול לאפשר העברת מידע בקצב של 10 גיגה-בייט לשנייה.
העצם הקצר ביותר בו עין אנושית יכולה להבחין נע בין 0.02 ל-0.04 מילימטר, רוחבה בקירוב של שערה אנושית. עובי נייר נע בין 0.07 עד 0.18 מילימטר, כאשר נייד דפוס או נייר צילום ממוצע הוא בעל עובי של עשירית המילימטר.
במדינות דוברות אנגלית, נהוג לקרוא למילימטר בקיצור מיל, אלא שקיצור זה עלול להוביל לאי הבנה. ה"מיל" במדינות אלה מוגדר כאלפית האינץ'.
דראפט ההרחבה של שנת 2010 בליגת הפיתוח של ה-NBA
דראפט ההרחבה של שנת 2010 בליגת הפיתוח של ה-NBA הוא דראפט ההרחבה החמישי בתולדות ליגת הפיתוח של ה-NBA. הדראפט התקיים ב-31 באוגוסט 2010 בעקבות הצטרפותה הצפויה של קבוצת טקסס לג'נדס לליגה בעונת 2010/11. המועמדים לבחירה בדראפט היו 14 שחקני קבוצת לוס אנג'לס די-פנדרס, שעמדה בפני השעיית פעילות.
רשימת השחקנים שנבחרו כללה 2 שחקנים ששיחקו באותה שנה במשחק האולסטאר של ליגת הפיתוח: ג'ו קרופורד ודיימון סימפסון.
תאגיד Ad Libitum (סרט)
תאגיד Ad Libitum (ברוסית: Корпорация Ad Libitum) הוא סרט מותחן פסיכולוגי רוסי משנת 2021 בבימויה של פולינה אולדנבורג שגם כתבה את התסריט וזהו סרט הביכורים שלה.
תקציר עלילת הסרט
תאגיד Ad Libitum הוא תאגיד כוחני שמסוגל למלא כל משאלה. הם מספקים אהבת אמת, חוויות ותחושות שאנשים שוכחים מהם, אלא שאם המפגש הראשון הוא מפגש היכרות חינמי, על המפגשים הבאים יש לשלם, וביוקר.
נבחרת ערב הסעודית בכדורסל
נבחרת ערב הסעודית בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של ערב הסעודית.
הישג השיא של נבחרת ערב הסעודית הוא המקום השלישי באליפות אסיה בכדורסל בשנת 1999.
נבחרת ערב הסעודית מעולם לא העפילה לאליפות העולם בכדורסל או למשחקים האולימפיים.
ליכטמן
ליכטמן הוא שם משפחה אשכנזי ממקור גרמני.
פשתיים
פשתיים (שם מדעי: Linaceae) היא משפחה של צמחים בעלי פרחים, הכוללת בעיקר צמחים עשבוניים ולעיתים נדירות עצים. מרבית הסוגים במשפחה זו בעלי עלים פשוטים, הצומחים לסירוגין. המשפחה מכילה כ-250 מינים שונים, הפזורים בכל רחבי תבל. המינים נכללים בשמונה סוגים, מתוכם הגדול והבולט הוא הפשתה, המונה 180 עד 200 מיני פשתה.
טקסונומיה
תחת מערכת המיון קרונקוויסט מ-1981, היו הפשתיים תחת סדרה משל עצמם, הפשתאים (Linales). לאחר מחקרים גנטיים של קבוצת APG מ-2003, הם מסווגים כעת תחת הסדרה החדשה מלפיגאים.
ספק טומאה
בהלכה, ספק טומאה הוא אחד מענפי הלכות הספיקות בהלכה, המתייחסים לספקות בהלכות טומאה וטהרה.
הכלל
הכלל הוא:. כלל זה הוא גזירת הכתוב, כלומר הוא לא הוסק מסברא, אלא נדרש מהתורה. כלל זה גרם לפרדוקס ההלכתי: שני שבילין.
ספק טומאה ברשות היחיד
רבים מדיני ספק טומאה נלמדים מסוטה. בסוטה, אשת איש שנתייחדה עם אדם אחר שאינו בעלה לאחר שבעלה הזהיר אותה שלא להתייחד עימה, נאסרת על בעלה לעולם, כאילו היה ברור שזינתה, אלא אם כן נבדקה על ידי ה"מים המאררים" על ידי הכהן בבית המקדש, והתברר שלא זינתה. בטומאה, למדו חז"ל, שכל ספק טומאה ברשות היחיד דינו כוודאי. עם זאת, כשם שבספק סוטה, מדובר בטומאה שנעשית על ידי אדם בר דעת (האשה), שיכול לבוא ולישאל, ודווקא באדם כזה קבעה התורה שדין ספק - כוודאי, גם בהלכה הנלמדת מכך, אם אדם טמא פשט את רגלו בין ערימת חביות וקיים ספק אם נגע בחבית או לא, החבית טמאה מספק, אך בטומאה שנעשית על ידי שרץ שאין לו דעת, אין הטומאה שווה בדינה לסוטה, ולכן לא קיים בה הכלל של "ספק טומאה ברשות היחיד טמא".
דין זה, שכל ספק טומאה ברשות היחיד דינו כוודאי, נאמר גם במקום שיש חזקה דמעיקרא לטהרה (כשם שבתחילה לא היה טמא, יש להניח שגם עכשיו אינו טמא). שהרי: בסוטה, אנו מוצאים שהתורה קובעת כי ברשות היחיד אין לחזקה משמעות, שהרי לפי כללי החזקה עלינו לומר שהיא ספק טמאה אבל לא בוודאי טמאה, (שהרי אין הוכחה ברורה שהיא טמאה, אלא רק "ריעותא" כתוצאה מכך שנסתרה עם גבר זר, וריעותא הקובעת כי יש מקום לספק), ולמרות זאת קובעת התורה כי היא טמאה בוודאי, ומכאן שספק טומאה  ברשות היחיד אין אנו מתחשבים עם כללי החזקה.
ספק טומאה ברשות הרבים
לעומת זאת, בדיני סוטה, אישה שהתייחדה יחד עם איש אחר לאחר אזהרת בעלה, במקום ציבורי שהוא רשות הרבים, אינה נאסרת על בעלה כלל אלא היא כוודאי טהורה, ולכן למדו מכאן חז"ל שגם גם ספק טומאה ברשות הרבים, גם אם יש מקום לספק, ספקו טהור. וכמו שאשת איש כזו טהורה למרות שאין לה חזקת כשרות כדי לומר שהיא טהורה, שהרי הורעה חזקתה החל מהרגע בו הסתתרה עם הגבר הזר, כך גם ספק טומאה ברשות הרבים טהור גם כאשר לא קיימת חזקת כשרות.
ספק בתרתי לריעותא
למרות זאת, כאשר יש "תרתי לריעותא", כלומר שתי סיבות המריעות עם חזקת הכשרות, הרי שאין ללמוד דין זה מספק סוטה בה אין "תרתי לריעותא", ולכן במקרה כזה חוזר דין הטומאה לדינו המקורי, והוא נחשב כספק.
ספק טומאה מדרבנן
בספק טומאה מדרבנן, לא קיים הכלל שספק דינו כוודאי, ולהפך, לפי הכלל של ספק דרבנן לקולא ניתן להקל מספק במקרה כזה. מסיבה זו, לפי הדעה שטומאת משקין היא מדרבנן באופן חלקי, או מלא, יש להקל בה מספק.
שבוע ההגנה המקודשת
שבוע ההגנה המקודשת (בפרסית: هفته دفاع مقدس) הוא אירוע הנצחה המתקיים באיראן מדי שנה לציון מלחמת איראן–עיראק, שהתחוללה בין השנים 1980-1988. במסדרי הצבא ומשמרות המהפכה האסלאמית שנערכים לכבוד האירוע מוצגים לעיתים קרובות כלי נשק חדישים. במסגרתו למשל נחשפו לראשונה לכלל הציבור טיל הקרקע קרקע השיהאב.
לרוב, הצועדים באירוע קוראים סיסמאות אנטי-ישראליות ואנטי-אמריקניות.
ריימן 2: הבריחה הגדולה
Rayman 2: The Great Escape (בעברית: ריימן 2: הבריחה הגדולה, בקיצור: Rayman 2) הוא משחק ההרפתקאות משנת 1999. זהו המשחק השני בסדרת המשחקים "ריימן".
רקע
צבא של רובוטים-פיראטים בפיקודו של אדמירל ראזורברד פלש לעולמו של ריימן, והצליחו לשבות ולשעבד כמעט את כל תושביו. הם אף גרמו לפיצוץ הליבה של העולם לאלף רסיסים - הלומים הצהובים, שנפוצו לכל עבר ברחבי העולם. לאחר פיצוץ הליבה, מאבד ריימן את כוחותיו ונופל בשבי הרובוטים, כשהוא מוחזק כאסיר במפקדת הרובוטים, ספינה ענקית המרחפת באוויר המשמשת גם ככלא לאסירי הרובוטים.
עלילת המשחק
גלובוקס, חברו של ריימן, נתפס בידי הרובוטים ונלקח לתאו של ריימן. לאחר שהוכנס הוא מעניק לריימן לום כסוף שהצליח להבריח בבטנו, אשר משיב לריימן את יכולתו לירות כדורי אנרגיה. בעזרת יכולתו המחודשת מצליחים ריימן וגלובוקס לברוח מהספינה, אך הם מאבדים איש את רעהו.
ריימן מתחיל לאסוף את הלומים הצהובים שהרכיבו בעבר את ליבת העולם, ומשחרר מכלאם את הטינסים. בעזרתם הוא מגיע למקום בו כלואה לי הפיה, ומצליח לשחרר גם אותה. לי מעניקה לו לום כסוף נוסף ומספרת לו על פולוקס, יוצרו של העולם שכוחו הרב יוכל להביס את הרובוטים. מכיוון שפולוקס מצוי בתרדמת, על ריימן לצאת ולחפש ארבע מסכות קסומות שאיחודן יגרום לפולוקס להתעורר.
ריימן יוצא למסע החיפוש אחר המסכות, ובמהלך חיפושיו הוא ממשיך באיסוף הלומים הצהובים, שחרור הטינסים הכלואים בכלובים ושאר חבריו שנכלאו על ידי הרובוטים, וכן מקבל מלי לומים כסופים נוספים המשדרגים את יכולותיו ויריותיו. לבסוף הוא מצליח לאחד את ארבע המסכות ומעיר את פולוקס, שמחסל את כל הרובוטים הנמצאים על האדמה. אלא שכוחותיו של פולוקס מוגבלים רק לפני האדמה, ועל כן על ריימן מוטלת המשימה להביס את ראזורברד הנמצא בספינה המרחפת באוויר.
לאחר קרב איתנים עם ראזורברד, המשתמש ברובוט גדול בניסיון לחסל את ריימן, מצליח ריימן להכניעו. אלא שראזורברד משתמש בספינת מילוט ובורח, וזאת לאחר שהפעיל את מנגנון ההשמדה העצמית, דבר שגורם להתפוצצות הספינה כשריימן על סיפונה. בסצנת הסיום כל חבריו של ריימן מתאספים ומתאבלים מסביב לכף רגלו של ריימן, שהיא כל מה שנותר ממנו לאחר הפיצוץ. אלא שאז ריימן מפתיעם ומגיח בצליעה על רגל אחת כשהוא נעזר במקל. כף רגלו מתחברת בחזרה למקומה (שכן ריימן חסר גפיים), ובזאת מגיע סופו הטוב של המשחק. בכתוביות הסיום נראה ראזורברד בחלל כשהוא טס בספינת המילוט שלו.
הלומים
הלומים הם כדורי אנרגיה מכונפים בצבעים שונים, המפוזרים ברחבי עולם המשחק. לכל לום ישנה השפעה שונה בהתאם לצבעו כאשר ריימן אוסף אותו, מלבד ללומים הסגולים שלא ניתנים לאיסוף אלא רק לשימוש.
ביקורת
משחק זה קיבל ביקורות טובות מאוד גם מהמעריצים וגם מהמבקרים. משחק זה השתבח בזכות הגרפיקה המחודשת, המוזיקה, הקולות והשליטה במשחק.
אסטון מרטין DBS
אסטון מרטין DBS (באנגלית: Aston Martin DBS) היא מכונית ספורט, 2 דלתות, בתצורת קופה, אשר יוצרה על ידי חברת אסטון מרטין הבריטית בין השנים 1967–1970.
סך הכול יוצרו 787 יחידות.
מחיר דגם ה- "אסטון מרטין DBS" בהשקה בשנת 1967 ב- בריטניה עמד על 4,473 לירות שטרלינג. מחיר דגם "אסטון מרטין DBS V8" בהשקה עמד על 5,281 לירות שטרלינג.
הדגם מסדרת "DB", אשר הייתה קרויה על שמו של David Brown, אשר רכש את חברת אסטון מרטין בסוף שנות הארבעים של המאה העשרים.
אסטון מרטין DBS בסרטים
בשנת 1969 כיכב דגם ה- "אסטון מרטין DBS" בסרט בשירות הוד מלכותה בסדרת סרטי ג'יימס בונד.
בסרט יהלומים לנצח, בסדרת סרטי ג'יימס בונד, מופיע "אסטון מרטין DBS" לפרק זמן קצר.
בסדרת הטלוויזיה "המשכנעים" (The Persuaders), (1971-1972), בכיכובו של רוג'ר מור מככבת "אסטון מרטין DBS V8".
אלכסיי באך
ילדות ונעורים
לפי המקורות הביוגרפיים הרשמיים, אלכסיי באך נולד בשם אברם (אברהם) ליטמנוביץ' ב"ק במשפחה יהודית בעיירה זולוטונושה שבפלך פולטבה באוקראינה, אז חלק של האימפריה הרוסית כיום באוקראינה העצמאית. אביו, שמוצאו היה במחוז שאוליאי שבגוברניית קובנה בליטא, היה טכנאי ביקב. לפי מקורות אחרים, נולד אלכסיי באך בליטא, בעיירת לייז'בו שבמחוז שאוליאי בגוברניית קובנה, בשם אבל (אברם) ליטמנוביץ' ב"ק והיה הילד החמישי של הוריו, ליטמן אברמוביץ' ב"ק ורודה ב"ק. את ילדותו בילה אברם ב"ק בבוריספיל, במחוז פרייסלב, בפלך פולטבה, לשם עבר לגור עם משפחתו. אביו ומאוחר יותר קריאת כתבי דמיטרי פיסרב חיזקו את משיכתו למדעים ולפיתוחם לטובת עם. בשנים 1875-1869 למד ב"ק בגימנסיה הקלאסית מס' 2 ב-קייב ו ב-1875 התקבל למחלקה למדעי טבע של הפקולטה לפיזיקה ולמתמטיקה של אוניברסיטת ולדימיר הקדוש בקייב. מעורבותו במהומות סטודנטים מהפכנים, הביאה למעצרו ולסילוקו מהאוניברסיטה יחד עם עוד 30 מחבריו ללימודים. בנוסף נאסר עליהם ללמוד למשך 3 שנים במוסדות חינוך אחרים. ב"ק הוגלה למשך שלוש שנים וחצי (1881-1878) - קודם בבלוזרסק בפלך נובגורוד, אחר כך בנובומוסקובסק, באזור דנייפרופטרובסק, ולבסוף הועבר מחמת מחלה לבחמוט, באזור ייקטרינוסלב.
מנהיג נרודניק בקייב
בינואר 1882 חזר לקייב וחידש את לימודיו באוניברסיטה. אולם בפברואר 1883 נטש את הלימודים לטובת פעילות פוליטית מחתרתית במסגרת הארגון השמאלי המהפכני "נרודנאיה ווליה" (רצון העם) הידוע כ"נארודניקים". על מנת לבצע טוב יותר את משימותיו התעמולתיות בקרב העם, ב"ק התנצר בדת הנוצרית האורתודוקסית ושינה את שמו ל"אלכסיי ניקולאייביץ' באך". הוא הפך מהר לאחד המנהיגים הבולטים של הנרודניקים בקייב. הוא הרבה להרצות בפני בני הפרולטריון, תוך הפצת רעיונות סוציאליסטים. על יסוד הרצאות אלה הוא כתב את הספר "הצאר-רעָב" הוא פורסם במהדורות חוזרות ב-1883 ,1903, 1907-1905 וב-1917 תחת הכותרת "מסות כלכליים". ביולי 1883 כשנרדף על ידי המשטרה בגלל הפצת ספרו, נאלץ באך להסתתר בירוסלבל תחת השם המזויף סמיון אנדרייביץ' ואשצ'נקו. הוא המשיך בשנים 1883-1883 את פעילותו המחתרתית בקאזאן, בחרקוב, רוסטוב על הדון בסנט פטרסבורג ובקווקז.. בפברואר 1884 השתתף במפגש חשאי של הנרודניקים הוותיקים עם הצעירים ובאפריל, יחד עם ס. איוואנוב, הקים באך בית דפוס מחתרתי ברוסטוב על הדון.
שנות הגלות
במרץ 1885 אחרי שהצליח להתחמק ממעצר כמעט בטוח, נאלץ באך לעזוב את רוסיה. הוא חי כמהגר בצרפת, בה פעל בשנים 1918 -1890 כעורך בכתב העת המדעי "Moniteur scientifique". בשנים 1894-1890 הוא עבד במעבדתו של הפרופסור פול שיצנברגר (1897-1829) בקולז' של צרפת. שיצנברכר ציטט אח אחד ממחקריו של באך בדיווח בפני האקדמיה הצרפתית למדעים. בשנים 1892-1891 יצא למסע לימודים בארצות הברית על מנת ליישם במזקקות שיקגו את השיטת נהתססה המשופרת שהמציא.
נסע אחר כך לשווייץ, בה התמקד במחקריו על החימצון. מאמריו המדעיים הראשונים פורסמו על ידו בשנת 1893 בקיץ של שנת 1890 התחתן באך עם אלכסנדרה אלכסנדרובנה צ'רבן-וודאלי (1950-1867) ,בעבר מורה וסטודנטית לרפואה, בתו של בעל אחוזה מולדובני מקישינב ושל אשתו האנגלייה. החל משנת 1894 התיישב בז'נבה התכוון לטפל בשחפת שבה חלה. מעבדה שהקים בדירתו ערך מחקרים בעיקר בתחום הנשימה התאית, תחת הדרכתם של פרופסורים רובר שודא ואָמה פיקטה. בשנים 1901-1900 לקח באך חלק במו"ם לשם הקמת המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית של רוסיה, אך הצטרף אליה רק בשנת 1905, כשנבחר למזכיר הוועד שלה בחו"ל. ב-1909-1911 באך עמד בראש ועדת חקירה של ה"אס.אר" בנוגע לנסיבות פעילותו של הסוכן הכפול יוונו אזף והשלכותיה.
אחרי שובו לרוסיה
אחרי 1928 ניהל באך את השלכה המרכזית של "האיגוד הכל-אוניונלי של עובדי המדע והטכנולוגיה המעורבים באופן פעיל בבניית הסוציאליזם בברית המועצות" שהוא נמנה עם מייסדיה ושפעל עד שנת 1939. ב-1935 יחד עם אלכסנדר אופרין ארגן את המכון לביוכימיה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות והיה למנהלו. אחרי שנת 1944 נקרא מכון זה על שמו. החל מ-1932 כיהן באל גם כיושב ראש האגוד הלאומי לכימיה ע"ש דמיטרי מנדלייב. בשנים 1945-1939 בתור חבר האקדמיה למדעים של ברית המועצות הוא מילא את התפקיד של מזכיר המחלקה למדעים כימיים של האקדמיה. כזקן חברי האקדמיה למדעים בשנת 1939 העלה באך את ההצעה לבחור במנהיג הקומוניסטי הרודן של ברית המועצות, יוסיף סטלין כחבר כבוד של האקדמיה למדעים:
באותה שנה השתתף באך במסע ההשמצות של איזאק פרזנט ושאר חסידיו של טרופים ליסנקו, מדען מפוקפק בן טיפוחו של סטלין, נגד מנהל המכון לביולוגיה ניסויית, ניקולאי קולצוב (1940-1872). ב-1 בינואר 1939 יחד עם בוריס קלר הוא צירף את חתימתו למחברי מאמר נגד קולצוב שפורסם בעיתון "פראבדה". המאמר נשא את הכותרת "אין מקום לפסואדו-מדענים באקדמיה" ותיאר את קולצוב כ"מתנגד למהפכה" ו"פשיסט". ב-4 במרץ 1939 הועמד באך בראש ועדת חקירה של האקדמיה למדעים שנוהלה בפועל על ידי פרזנט ושנועדה לחקור את "הסטייה הפסאודומדעית" של המכון של קולצוב. במהלך עבודות הוועדה הודה באך שלא קרא את המאמרים של קולצוב שהותקפו בחריפות ב"פראבדה". בסופו של דבר המכון של קולצוב נסגר
כזקן חברי הסובייט העליון של ברית המועצות זכה באך לכבוד לפתוח את המליאה הראשונה של הפרלמנט האוניונלי ב-2 בינואר 1938. החל מ-1940 התמנה באך ליושב ראש הוועד להענקת פרסי סטלין בתחום המדעים. ctu,v בימי מלחמת המולדת הגדולה בשנים 1945-1941 הועבר באך במסגרת פינוי מוסדות המדע של המדינה מפני הפולשים הנאצים, אל בורובויה בקזחסטן ואחר, לפרונזה, בירת קירגיזסטן.
אלכסיי באך נפטר בגיל 90 ב-13 במאי 1946. הוא נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
תחבורה ציבורית בחיפה
מערך התחבורה הציבורית בחיפה כולל קווי אוטובוס, המטרונית, רכבות, רכבל חיפה התיירותי, רכב שיתופי, פוניקולר תת-קרקעי הכרמלית, מוניות שירות, הרכבלית ובעתיד רכבת קלה לנצרת. חיפה היא העיר המרכזית באזור צפון מדינת ישראל, וממנה פועלים שירותי תחבורה ציבורית לכל רחבי ישראל, ובייחוד לאזור הצפון - מחוז הצפון ומחוז חיפה הכולל את מטרופולין חיפה.
אלכסיי באך
חייו הפרטיים. משפחתו
אחיין, בן אחות של באך, היה ההיגייניסט והאפידמיולוג זכרי גריגורייביץ' פרנקל, חבר באקדמיה למדעי הרפואה. אחיו הבכור של האחרון, יעקב גריגורייביץ' פרנקל (מת ב-1936) היה בנעוריו נרודניק והיה מעורב יחד עם באך ב"משפט העשרים האחד". אחותם, יבגניה גריגורייבנה לויצקאיה לבית פרנקל (1961-1880) הייתה עורכת ספרותית בהוצאה לאור "מוסקובסקי ראבוצ'י" והייתה אחת הקוראות הראשונות של הרומן "הדון השקט" של מיכאיל שולוחוב ואיפשרה את פרסומו. היא התכתבה שנים רבות עם הסופר, שהקדיש לה את הנובלה "גורלו של אדם". בעלה היה המהפכן קונסטנטין אוסיפוביץ' לויצקי (1919-1869) ובתם מרגריטה הייתה נשואה למהנדס הצבאי איוואן טרנטייביץ' קלֶאִימיונוב.
תחבורה ציבורית בחיפה
בחיפה שתי תחנות מרכזיות בשני קצוות העיר (מרכזית המפרץ בצפון ומרכזית חוף הכרמל בדרום), והיא העיר היחידה בישראל בה פועלת תחבורה ציבורית תת-קרקעית - הכרמלית. בניגוד למרבית מדינת ישראל, בחיפה פועל שירות אוטובוסים חלקי גם בשבתות ובחגים, תולדה של רצון לשמור על הסטטוס קוו שהיה קיים בהקמת המדינה, אז פעלה בעיר, בניגוד לרוב הערים, תחבורה ציבורית. בנוסף, בחיפה פועל שירות אוטובוסים 24 שעות ביממה, הכולל הפעלת שלושה קווי אוטובוס מרכזיים בכל לילות השבוע, בנוסף למטרונית שפועלת 24 שעות ביממה.
אלכסיי באך
חייו הפרטיים. משפחתו
לאלכסיי באך היו שלוש בנות:לידיה (ילידת 1893), נטליה ואירינה. נטליה אלכסייבנה באך (1979-1895), תלמידתו של אלכסנדר פרומקין, הייתה גם היא כימאית, מנהלת מחלקת רדיוכימיה במכון לאלקטרוכימיה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות, פרופסור באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה. אירינה אלכסייבנה באך-באלאחובסקייה (1991-1901) הייתה היסטוריונית, ועבדה במכון למרקסיזם-לניניזם, ונישאה לביוכימאי פרופ' סרגיי דנילוביץ' באלאחובסקי מהמכון לרפואה מס.3 של מוסקבה, חתן פרס סטלין, בן אחותו של הפילוסוף האקזיסטנציאליסטי לב שסטוב ובנו של תעשיין הסוכר והמצנט דניאיל גריגורייביץ' באלאחובסקי. נכדיו של באך היו:הביוכימאי איגור סרגייביץ' באלאחובסקי (יליד 1925), פרופסור לפיזיקת המערכות החיות במכון הפיזיקו-טכני במוסקבה, יושב ראש האיגוד המדעי של רופאי המעבדה, וכן המהנדס והממציא סרגיי סרגייביץ' באלאחובסקי (יליד 1927).
תחבורה ציבורית בחיפה
עד קום המדינה
בתקופת השלטון הטורקי החל מאמצע המאה ה־19 החלה לפעול תחבורה ציבורית מועטה ולא מאורגנת שהתבססה על כרכרות ודיליז'נסים שנקראו "חנטורות". הענף פותח בעיקר על ידי טמפלרים תושבי המושבה הגרמנית בחיפה, לצורך תנועה בחיפה הקטנה ולשדותיהם שבעמק זבולון. כעבור זמן מה החלו ערביי חיפה להתחרות בטמפלרים, והם הפכו לרוב בעלי העגלות בהם היה מקום לשני נוסעים. הנסיעה בעגלות אלו מחיפה לעכו (לאורך שפת הים) ארכה כ-5 שעות, וכן היה זמן הנסיעה לזכרון יעקב ולנצרת. נסיעה לביירות ארכה שלושה ימים. התחבורה בתקופה זו מחיפה הייתה אפשרית רק במספר צירים מועט שהתאימו לתנועת עגלות: כביש חיפה - עכו (לאורך חוף הים של מפרץ חיפה), וכביש חיפה - נצרת (כביש 75), ממנו נמשך כביש 60 לעפולה ולג'נין, ולדרום. נסיעה בדרכים שלא נסללו יכלה להעשות רק באמצעות רכיבה על גבי בעלי חיים.
אלכסיי באך
ספרים
•Sbornik izbrannych trudov akademika A. N. Bacha. 1937. קובץ של מבחר מחקריו של חבר האקדמיה א.נ. באך -לנינגרד 1937 • Bibliografija trudov (1893-1945), in: Oparin/Sisakjan/Gubyrina 1946 (SL), 29-55. 1946 - ביבליוגרפיה המחקרים 1945-1893 ב:אופרין, סיסקיאן, גובירינה
מילית
בדקדוק, מילית היא מילה שאינה שייכת לקבוצת השמות, שמות התואר, הפעלים או תוארי הפועל. מילית היא בדרך כלל מילה קצרה מבחינה פונולוגית (ומכאן מרכיב ההקטנה בשם). המיליות הנפוצות ביותר הן מיליות יחס (אל, על) ומיליות קישור (בגלל, אם כי).
תחבורה ציבורית בחיפה
עד קום המדינה
הכרכרות והדיליז'נסים שנעו באמצעות בעלי חיים התרכזו בכיכר חמרה (כיכר פריז של ימינו), שכונתה על שמם "סאחאת אל חנאטיר" (כיכר העגלות), ושימשה כתחנה המרכזית של חיפה עד לאמצע שנות ה-30.
עם גידולה של חיפה ובניית שכונות מרוחקות החל לפעול בעיר שירות תחבורה ציבורית עירוני. ב-1923 החל לפעול שירות ממונע בין העיר התחתית (כיכר חמרה) לשכונת הדר הכרמל. עקב קשיים טכניים שנבעו מהדרכים הלא סלולות לשכונת הדר הכרמל, נפסק שירות זה לאחר זמן מה. ב-1925 חודש השירות, שהלך והתפתח עם השנים, עם גידולה של שכונת הדר הכרמל. ב-1929 פעלו במסגרת השירות תשעה אוטובוסים, והחל ניסיון ראשון לארגן את השירות כקואופרטיב 'שירות מכוניות הדר הכרמל הרצליה'. הקואופרטיב לא האריך ימים עקב מחלוקות בין בעלי הרכבים לנהגים השכירים. ב-1934 נוסד בהצלחה הקואופרטיב 'חבר, שירות מכוניות ציבוריות בע"מ חיפה', שאיגד בתוכו חלק מנהגי האוטובוסים בקו זה. כעבור זמן קצר הצטרפה לקואופרטיב קבוצת נהגים נוספת שפעלה בקו זה.
לצד קואופרטיב 'חבר' שפעל בעיקר בקו השירות בין העיר התחתית להדר הכרמל, פעלו בחיפה בשנות ה-30 וה-40 קווי נסיעות נוספים, שהחלו בפעילותם עם ייסודן של שכונות חדשות בחיפה וישובים במרחב חיפה, שהופעלו על ידי חברות וקואופרטיבים שונים, יהודיים וערביים. בעיר פעלו אז קווים לשכונות נווה שאנן, אחוזה והכרמל ובת גלים, וליישובים במרחב: נשר, יגור, כפר חסידים, משמר העמק, עין השופט, הקריות ונהריה. שירות של חברות וקואופרטיבים ערביים פעל לבלד א-שייח', יאג'ור, חוף כיאט (כיום אזור מגדלי חוף הכרמל), טירה (טירת כרמל), ואדי ג'מאל (עין הים), עכו, כפר עטה, הושא, שפרעם, עוספייה ודליית אל כרמל.
התחבורה לחוף כיאט הופעלה על ידי משפחת כיאט, שיסדה במקום חוף רחצה בתשלום, והפעילה תחבורה ציבורית אליו מהעיר התחתית, החל מראשית שנות ה־30. הקו שירת גם את שכנות עין ג'מאל ואת הכפר טירה. עד 1948 הפעילה משפחת כיאט קווי תחבורה ציבורית נוספים בחיפה - קו מהעיר התחתית למחנות הצבא הבריטי באזור טירה, קו משכונות הר הכרמל לחוף כיאט, וקו סיבובי ששירת את שכונות חיפה הערבית. הקווים הופעלו על ידי 16 אוטובוסים שהיו בבעלות המשפחה.
המצב הכלכלי הקשה בשנות ה-30, יחד עם בעיות הביטחון, שהתגברו עם פרוץ המרד הערבי הגדול, הובילו לאיחוד רוב החברות והקואופרטיבים היהודיים במהלך השנים הבאות. בשנת 1941 בוצע המיזוג הראשון עם קואופרטיב 'הקשר', שסיפק שרות לנשר, יגור, כפר חסידים ויקנעם. לאחר מכן התמזגו גם נהגי השירות למשמר העמק ועין השופט, וב-1945 התמזג גם קואופרטיב 'שירות בת גלים', שהפעיל שירות לשכונת בת גלים. כעבור שנה התמזג גם שירות 'הכרמל השאנן', שהפעיל שירות לשכונת נווה שאנן.
בשנת 1947 היו מאוגדים בקואופרטיב 'חבר' 164 נהגים ו-88 אוטובוסים. באותה שנה התבצע איחוד נוסף ובמסגרתו מוזג 'חבר' עם 'משמר המפרץ', שכלל 123 נהגים ו־43 אוטובוסים, והפעיל שירות לעמק זבולון ולנהריה. הקואופרטיב המאוחד נקרא 'שחר', ראשי תיבות של 'שירותי חיפה רבתי'. כעבור זמן קצר מוזג לקואופרטיב המאוחד גם קואופרטיב 'שירות הר הכרמל' בו היו חברים 77 נהגים, שהפעיל שירות לשכונות שעל הר הכרמל (אחוזה) ולבית אורן. שירות תחבורה בין-עירוני מחיפה הופעל בעיקר על ידי קואופרטיב 'אגד', שאליו מוזגו במהלך שנות ה־40 חברות נוספות. אגד הפעילה מחיפה קווי אוטובוס לתל אביב, לעפולה, לטבריה ולצפת.
עם פרוץ מלחמת העצמאות נטשו רוב תושביה הערבים של חיפה את העיר, ועל כן נפסקה פעולתן של רוב חברות התחבורה הציבורית הערביות.
תחבורה מסילתית קודם ליסוד המדינה
ב־1904 נחנכה רכבת העמק, שתחנת הקצה המערבית שלה הייתה תחנת חיפה מזרח, במבואות העיר התחתית של חיפה. סלילת מסילה זו הובילה לקיצור משמעותי בזמן הנסיעה לחיפה (נסיעה לטבריה שארכה כמה ימים נעשתה כעת בכמה שעות), וקישרה את חיפה עם עמק יזרעאל, עמק הירדן ודמשק. הביקוש הרב הוביל לתדירות נסיעות גבוהה יחסית של רכבת זו. סמוך לפרוץ מלחמת העולם הראשונה נוספה מסילת משנה שחיברה את ג'נין ומבואות שכם לרכבת העמק, ומסילה שחיברה בין חיפה לעכו.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוביל לשימוש רב של כוחות הצבא הטורקיים במסילה זו, ומנגד לניסיונות פגיעה במסילה על ידי הצבא הבריטי, ועל כן נפסקה כמעט לגמרי התחבורה האזרחית במסילה זו.