cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אופרה גרמנית
גרמניה של ויימאר, אוסטריה בין המלחמות והרייך השלישי
פאול הינדמית החל את הקריירה האופראית שלו ביצירות קצרות ושערורייתיות כמו Mörder, Hoffnung der Frauen ("רוצחים, תקוות הנשים") לפני שפנה לעבר סגנונו של באך, כמוהו כבוזוני. הינדמית ראה ב"נאו-קלאסיציזם" בהשראת באך דרך לרסן את הגודש של הרומנטיקה המאוחרת. "קרדיאק" (1925) הייתה יצירתו הראשונה במגמה זו. הינדמית גם גילה עניין בהצגת חיי התקופה על בימת האופרות שלו (תפיסה שנקראה "Zeitoper", "אופרת הזמן") כמו ארנסט קרנק, ש-Jonny spielt auf שלו מציבה כנר ג'אז כגיבור. קורט וייל שיקף את החיים בגרמניה של ויימאר בדרך גלויה יותר מבחינה פוליטית. היצירה המפורסמת ביותר שיצר בשיתוף פעולה עם ברטולט ברכט, אופרה בגרוש (1928), הייתה גם שערורייה וגם הצלחה קופתית יוצאת מן הכלל, אם כי מבחינות רבות היא יותר מחזמר מאשר אופרה של ממש. עלייתו של אדולף היטלר לשלטון שמה קץ לפריחה אופראית זו. הייתה אירוניה בכך שלאחר שריפת הרייכסטאג בשנת 1933 עבר המושב הגרמני של הממשלה אל הקרולאופר, בית האופרה הממלכתית בברלין שהעלה, בניהולו ההרפתקני של אוטו קלמפרר, הצגות בכורה של הרבה יצירות חדשניות בשנות העשרים, ביניהן "חדשות היום" של הינדמית. בשלב זה הגיב הינדמית על הקמת הרייך השלישי ביצירתו העיקרית, "מאתיס הצייר", דיוקן של אמן, המשתדל לשרוד בזמנים קשים. האופרה זכתה לביצוע בכורה בציריך בשנת 1938, כיוון שכל ביצוע של מוזיקה מאת הינדמית נאסר בגרמניה ארבע שנים קודם לכן.
ב-1940 עזב הינדמית את שווייץ ויצא לארצות הברית, שם הצטרף לזרם המלחינים, שחצו באותן שנים את האוקיינוס האטלנטי, ביניהם שנברג, וייל, קורנגולד וזמלינסקי. כמה מהם הצטרפו לתעשיית הקולנוע והתיאטרון המשגשגת של הוליווד וברודוויי. פרנץ שרקר מת ב-1934, לאחר שפוטר ממשרת ההוראה שלו בפקודת הנאצים; מלחינים אחרים, כמו ויקטור אולמן המבטיח, נשלחו למחנות הריכוז וההשמדה. כמה מלחיני אופרה, ביניהם קרל אורף וורנר אגק, נשארו בגרמניה והסתגלו לדרישות המשטר החדש כמיטב יכולתם. לעומתם, ריכרד שטראוס תמך במשטר הנאצי והיה נשיא לשכת המוזיקה של הרייך שייסד יוזף גבלס, מוסד שפיקח על טוהר הגזע במוזיקה הגרמנית. בו בזמן, הוא שמר על ידידותו עם שטפן צווייג היהודי, ואף ננזף על כך.
האופרה הגרמנית מאז 1945
מלחינים לאחר מלחמת העולם השנייה נאלצו למצוא דרך להתמודד עם ההרס שחולל הרייך השלישי. החדשנות של שנברג וברג קסמה למלחינים צעירים, כיוון שיצירותיהם נאסרו להשמעה במשטר הנאצי ולא הוכתמו במעלליו. ברנד אלואיס צימרמן הציב לו את "ווצק" של אלבן ברג כדגם לאופרה היחידה שלו, "החיילים" ואריברט ריימן המשיך במסורת האקספרסיוניזם ב"ליר" השקספירית (1978). מבין המלחינים הגרמנים שלאחר המלחמה, הרבגוני ובעל הפרסום הבינלאומי הרב ביותר הוא אולי הנס ורנר הנצה, שהלחין שורת יצירות הממזגות השפעות של ברג עם אלה של מלחינים איטלקים כמו ורדי. כמה מן האופרות שלו הן "שדרת הבדידות", "הבאסארידים" (ללברית של ו. ה. אודן), "אלגיה לאוהבים הצעירים" ו"הים הנבגד". קרלהיינץ שטוקהאוזן יצא לדרך אוונגארדית עוד יותר במחזור האופרות הענקי שלו, המבוסס על שבעת ימי השבוע, "אור" (1977). עם שאר המלחינים המובילים שעודם יוצרים אופרות במאה ה-21 נמנים וולפגנג ריהם ואולגה נויווירת.
מייקל אוליבר
קריירת שיפוט
אוליבר נולד באשינגטון, נורת'מברלנד והוא שופט כדורגל מאז גיל 14. הוא התקדם במהרה בדרגות. הוא הפך לשופט הצעיר ביותר בפרמייר ליג כאשר שפט משחק בין פולהאם לפורטסמות' בינואר 2010.
ב-2013 הוא שפט את גמר גביע הליגה באצטדיון ומבלי וגם את חצי גמר הגביע האנגלי ובכך הפך לשופט הצעיר ביותר שהגיע למעמד הזה. שנה לאחר מכן הוא גם שפט את מגן הקהילה האנגלי בין מנצ'סטר סיטי לארסנל. בשנת 2015 אוליבר שפט את גמר אליפות העולם עד גיל 17 בצ'ילה. ב-28 בפברואר 2016 אוליבר שפט את גמר גביע הליגה בין ליברפול למנצ'סטר סיטי.
בשנת 2016 הוא שפט לראשונה משחק בליגת האלופות. הוא שפט בשלב הבתים את ספורטינג ליסבון נגד לגיה ורשה.
ב-14 במרץ 2018 אוליבר שפט את משחק שמינית גמר ליגת האלופות בין באיירן מינכן לבשיקטש.
ב-11 באפריל 2018 אוליבר שפט את משחק הגומלין של רבע גמר ליגת האלופות של ריאל מדריד נגד יובנטוס. עד לדקה התשעים יובנטוס הובילו 0–3 מצב שהיה מביא את המשחק להארכה. בדקה ה-92 אוליבר שרק לפנדל שנוי במחלוקת לטובת ריאל מדריד מה שגרם לכעס אצל שחקני יובנטוס ושוערה של יובנטוס ג'אנלואיג'י בופון הורחק עקב התנהגותו בעקבות ההחלטה. כריסטיאנו רונאלדו כבש עבור ריאל את הפנדל ויובנטוס הודחה מהטורניר. בעקבות החלטה זו קיבלו אוליבר ואשתו איומים על חייהם
ב-19 במאי 2018 אוליבר שפט את גמר הגביע האנגלי בין צ'לסי למנצ'סטר יונייטד המשחק הסתיים בתוצאה 0–1 לצ'לסי.
Freaky Styley
Freaky Styley הוא האלבום השני של הלהקה הקליפורנית רד הוט צ'ילי פפרז. באלבום חזר הלל סלובק הגיטריסט לנגן והחליף את ג'ק שרמן. ארבעה סינגלים יצאו מהאלבום: Jungle Man, American Ghost Dance, Catholic School Girls Rule והשיר המצליח ביותר, שהוא חידוש של המטרס, "Hollywood". לשיר הראשון והשלישי יצאו גם קליפים. למרות זאת, הלהקה עדיין לא הצליחה מסחרית ומכר רק חצי מיליון עותקים בכל העולם.
רשימת רצועות
כל השירים נכתבו בידי פלי, אנתוני קידיס, קליף מרטינז והלל סלובק חוץ ממקומות בהם מצוין אחרת.
מטפה
מַטְפֶּה (נקרא מטף בפי העם) הוא אמצעי לכיבוי אש או לריסון אש, והוא חלק מההגנה הפעילה מפני אש.
ישנם שני סוגי עיקרים של מַטְפִּים: מטפה שמור בלחץ, ומטפה מחולל לחץ. במטפה השמור בלחץ חומר ההדף (החומר הדחוס הדוחף את החומר החוצה) נשמר באותו מכל שבו נמצא הגורם לכיבוי אש. לפי הגורם נקבע חומר ההדף, וישנם סוגים שונים הנמצאים בשימוש. מטפים שמורים בלחץ הם הנפוצים ביותר.
מטפי מחסנית כוללים את החומר המניע במכל נתיק שיש לנקבו לפני השימוש, וכך מתערבב חומר המניעה ומביא לכיבוי האש. סוג זה אומנם איננו נפוץ, אך הוא הדומיננטי במתקנים תעשייתיים, שם נעשה בו שימוש גבוה מן הממוצע.
למטפה נתיק יתרונות של החלפה פשוטה וטעינה מיידית, המאפשרים למשתמש לתפעל את המטפה ולהשתלט על השריפה ביתר קלות. בניגוד למטפים מקומפרסים, מטפים אלו מנצלים פחמן דו-חמצני דחוס במקום חנקן.
במעבדות רבות, לצד מטפה רגיל ישנו מטפה נוסף, שבדרך כלל צבוע בצבע צהוב ומיועד לכיבוי שרפות של מתכות.
יחידת רימון (מג"ב)
יחידת רימון של משמר הגבול הוקמה בשנת 2003 בהוראתו של ראש הממשלה אריאל שרון, כחלק מהמלחמה בסחר בבני אדם, והניסיון להגביל את המעבר הלא חוקי של הסוחרים בבני אדם מגבול מצרים לגבול ישראל. הקמת היחידה באה כתוצאה מלחץ בינלאומי כבד בנושא סחר בנשים בישראל, ובהמשך להמלצות ועדת החקירה הפרלמנטרית לעניין סחר בנשים (2000 - 2002).
היחידה פעלה במשך מספר חודשים, שבמהלכם נתפסו, הועמדו לדין והורשעו מספר סוחרים בבני אדם למטרת ניצול מיני. רוב המקרים הסתיימו בעסקאות טיעון ובעונשים קלים.
עם ירידת הנושא מסדר היום הציבורי, פורקה היחידה לאחר זמן, מסיבות כלכליות.
דניאל עוקב
דניאל עוקב (נולד ב-1952) הוא קצין צה"ל במילואים, שהורשע ברצח. הוא מוכר עקב פסיקת בית המשפט הייחודית בעניינו, בנושא "האחריות המופחתת".
ביוגרפיה
דניאל עוקב נולד בשנת 1952. שירת בצה"ל כקצין ביחידות לוחמות - סיירת שריון, יחידות מסתערבים וגדוד צנחנים - והגיע לדרגת רב-סרן.
במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה עבר חוויות טראומטיות שבעקבותיהן נקלע למצבי חרדה. בעקבות משבר שפקד אותו בשנת 1992, פרש משירות קבע בצה"ל, אך המשיך לשרת במילואים.
לאחר שחרורו מצה"ל הועסק בחברה שעסקה במסחר בחומרי בנייה וצבעים, ולאחר כארבע שנים וחצי פוטר, לאחר שנלכד בגנבת חומרים ממחסן מעבידתו.
רצח מקס ג'פרי האנטר ופציעה קשה של בת זוגו שרלוט גיב
עוקב הואשם בכך שבחודש אוגוסט 1997, כתשעים קילומטר צפונית לאילת, ירה בשני תיירים מאנגליה: מקס ג'פרי האנטר ובת זוגו שרלוט גיב שעלו למכוניתו שעה קלה קודם. אחד התיירים מת במקום, ואילו חברתו נפצעה קשות בראשה. לאחר הרצח ברח עוקב מהמקום עם מכוניתו ואותר תשעה ימים לאחר האירוע.
תיאור האירוע מופיע בפסק דינו של השופט אליהו מצא, בדיון בבית המשפט העליון, בעקבות הרשעתו של עוקב בבית המשפט המחוזי:
ההרשעה
כמה ימים לאחר האירוע טען עוקב לפני החוקרים כי "נכנס בו איזה שד מאלוהים" וביקש שיבדקו אם רצח אנשים נוספים. עוקב לא היה יכול להצביע על מניע כלשהו למעשיו. במשפטו בבית המשפט המחוזי בבאר שבע הרכיבו כמה מומחים פרופיל פסיכיאטרי, שלפיו הוא סובל מפגם אורגני וגם מתסמונת פוסט-טראומטית, בעקבות שירותו הצבאי. הוא הוכר כנכה צה"ל.
עוקב הורשע ברצח, אך בית המשפט המחוזי בבאר שבע גזר עליו עונש של 20 שנות מאסר חופפות על שתי העבירות. זאת במקום העונש שאותו ביקשה התביעה: מאסר עולם על הרצח ומאסר נוסף מצטבר על ניסיון לרצח. בית המשפט קיבל את טענתו של עוקב, שנסמכה על עדויות שונות, כי בעת ביצוע הרצח היה במצב של הפרעה נפשית חמורה (שלא הגיעה לדרגת אי-שפיות).
טענתו של עוקב במשפטו הייתה כי ביצע את המעשים במצב של היעדר שליטה. ההגנה הציגה שתי סיבות למצב זה: הראשונה, בעיה נוירולוגית בשם הידרוצפלוס (מיימת המוח). השנייה, הפרעת דחק פוסט-טראומטית שמקורה בחוויות מתקופת השירות הצבאי: במהלך שירותו בשנות השבעים ביחידת רימון, השתתף בפעילות של מעצר וחיסול מחבלים, וכן השתתף כקצין קרבי במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה; לטענתו, במהלך אירועים אלו חווה חוויות קשות, שבעקבותיהן היה נתון בהפרעת דחק פוסט-טראומטית, ונקלע למצבי חרדה ובלבול.
שני הצדדים ערערו לבית המשפט העליון, אך הערעורים נדחו.
שחרור מהכלא
ב-14 באוקטובר 2010 לאחר 13 שנים בכלא, השתחרר דניאל עוקב, לאחר שוועדת השחרורים של שירות בתי הסוהר ניכתה שליש מתקופת מאסרו.
בעת צאתו מכלא מעשיהו עוקב הביע צער על הרצח:
ראס-אל-גול
ראס-אל-גול (בערבית: رأس الغول, תעתיק מדויק: ראס אלע'ול; ע'ול - מעין שד אגדי במיתולוגיה הערבית) הוא דמות בדיונית של נבל-על, המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בתור הארד של הקומיקס בסיפור "בתו של השד" שבחוברת Batman #232 מיוני 1971 ונוצרה בידי הכותב דניס אוניל, המאייר ניל אדמס והעורך הראשי ג'וליוס שוורץ. ראס-אל-גול הוא יריבו המושבע של באטמן.
דמותו של ראס-אל-גול עובדה למגוון מדיות אחרות בנוסף לקומיקס. דייוויד וורנר דיבב את קולו ב"באטמן - הסדרה המצוירת", ב"סופרמן: סדרת האנימציה" וב"באטמן: הדור הבא"; ג'ייסון אייזקס דיבב את קולו בסרט האנימציה "באטמן: מתחת לברדס האדום"; די בראדלי בייקר דיבב את קולו בסדרת משחקי באטמן: ארקהם; השחקן ליאם ניסן גילם את דמותו בסרטי הלייב אקשן "באטמן מתחיל" ו"עלייתו של האביר האפל"; מתיו נייבל גילם את דמותו בסדרות יקום החץ "החץ" ו"אגדות המחר"; ואלכסנדר סידיג גילם את דמותו בסדרה גות'האם. דמותו מדורגת במקום השביעי ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN.
סקירת דמות
דמותו של ראס-אל-גול מבוססת באופן ניכר על נבל הסכנה הצהובה פו מנצ'ו ומקור שמה הוא בשפה הערבית ופירושו "ראש השד". אף על פי שהפך במרוצת השנים לאחד מאויביו המרים ביותר של באטמן, הסטטוס שלו כנבל-על עימת אותו גם עם סופרמן וגיבורי-על אחרים ביקום DC. ראס-אל-גול הוא מנהיגה של ליגת המתנקשים, והוא אביהן של טליה אל-גול וניסה רא'טקו וכן סבו של דמיאן ויין מצד אמו. סיפורים המתמקדים בדמותו מכילים את בורות לזרוס, המחזירים לחיים את המתים. בורות לזרוס האריכו את חייו של ראס-אל-גול במידה ניכרת, מה שהפך אותו למסוכן ביותר משום שהעמיק את כישורי הלחימה שלו במהלך העידנים. השראה נוספת לדמויותיהם של ראס ובתו טליה הם סאלוד והנסיכה דאלה, בגילומם של ג'יימס לנפייר וקלאודיה קרדינלה מסרט הקולנוע "הפנתר הוורוד" משנת 1963.
ראס-אל-גול הוא פושע בינלאומי גאון אשר מטרתו האולטימטיבית היא איזון סביבתנות מושלם. הוא מאמין שהדרך הטובה ביותר להשיג את האיזון הזה היא להשמיד את רובה של האנושות. לרוב, הוא מנסה לתקוף את אוכלוסיית העולם בעזרת נשק ביולוגי, כמו וירוס מהונדס גנטית. לשם מטרה זו הוא נעזר בבורות לזרוס, מעיינות של כימיקלים בעלי סגולה מרפאת המשיבה למתים את חייהם. בורות אלו העניקו לו תוחלת חיים המקיפה מספר עידנים. הוא מחשיב את באטמן בתור יריבו הראוי ביותר, אותו הוא מכנה בכינוי "בלש" מתוך כבוד לאינטלקטואל הגאוני שלו, וכן ניסה במשך מספר פעמים להפוך אותו לממשיך דרכו. ראס הוא אחד ממעטי הפושעים אשר הסיקו את האלטר אגו שלו כברוס ויין, אך שמר על כך בסוד מתוך כבוד אליו. במקביל, יריבותו של באטמן עם ראס-אל-גול מורכבת בשל הכבוד לו הוא רוחש ובשל יחסיו הרומנטיים לבתו טליה.
ראשית חיים
שמו האמיתי של ראס-אל-גול, כמו גם תולדות ראשית חייו וגילו המדויק תוארו באופן שונה בידי כותבים שונים לאורך היסטוריית פרסומו. סיפור מקורו לאחר המשבר בעולמות האינסופיים סופר ברומן הגרפי "באטמן: לידתו של השד" משנת 1992 מאת הכותב דניס אוניל והאמן נורם ברייפוגל. סיפור מקור זה שוכתב בהמשך ותוקן בידי הכותב פיטר מיליגן והאמן דייוויד לופז בחוברת השנתית ה-26 של חוברות באטמן משנת 2007 כחלק מקשת הסיפור "באטמן: חזרתו לחיים של ראס-אל-גול". השיכתוב האחרון ביותר לסיפור המקור בחוברת Batman and Robin Vol.2 #23.3 מהכותב ג'יימס טיניון הרביעי והאמן ג'רמי הון התייחס לאותם שינויים קודמים תוך שמירת אלמנטים שכיחים שהובילו לכך שראס יאמץ את הכינוי שלו. כך למשך תואר מקצועו של ראס כרופא מטפל, תיאור מותה של אשתו והשמדת עירו של הסולטן.
כפי שסופר בסיפור "לידתו של השד", ראס-אל-גול נולד לפני כשש מאות שנים בטרם הופיע לראשונה בחוברות באטמן לשבט של נוודים אירואסייתים שהתמקמו בצדה המזרחי של אפריקה הצפונית קרוב לעיר ששלט בה סולטן. הוא גילה התעניינות במדע מגיל צעיר, נטש את השבט שלו לטובת חיי העיר והחל לעסוק בחקר השיטה המדעית. עד מהרה הוא הפך לרופא ונשא אישה בשם סורה.
ראס גילה את סודותיהם של בורות לזרוס והציל נסיך גוסס על ידי הורדתו לתוך הבורות. הנסיך - שהיה סדיסטי באופיו - נדחף לכדי שיגעון בידי בורות לזרוס והחל לחנוק את סורה עליה הוא שם את עינו. הסולטן - שלא היה מוכן להודות בפשעיו של בנו - קבע שראס אשם בפשע וגזר את דינו למות מוות איטי בעינויים בכלוב יחד עם גופתה של סורה. ראס השתחרר מכלאו בעזרת היואי - בנה של אישה מזדקנת שראס טיפל בה בעבר. הבן הרגיש שהוא חב לראס חוב על הטיפול באמו בשעותיה האחרונות לחייה. השניים ערכו מסע למדבר בעקבות שבטו של ראס, וראס שכנע את ראש השבט - דודו - להצטרף אליו למסע הנקמה שלו על ידי הבטחת הפלתו של הסולטן משלטונו. ראס השתמש בידע המוקדם שלו לגבי תאוריית החיידקים המפיצים מחלות, והדביק את הנסיך בווירוס קטלני על ידי זיהום אריגי בגדיו. כשהסולטן ביקש ממנו לרפא את הנסיך, ראס הרג אותו ואת בנו. הוא הוביל את השבט אל תוך העיר והחריב אותה עד ליסוד, בכך הורג את כל תושביה. בעקבות כך, ראס הכריז על עצמו כ"ראס-אל-גול" - ראש השדים.
הסיפור "לידתו של השד" משערך את גילו של ראס כ-500 שנים. משום שחי כל כך הרבה שנים, הוא בעצמו הפסיק לספור. חוברת מספר 6 של עזראל מיולי 1995 מתארכת את גילו של ראס בסביבות 450 שנים, וכפי שהוא אומר לז'אן-פול ואלי, "נדמה שאני בשנות ה-50 הנמרצות שלי כשלמעשה אני בסביבות ה-448... או שאולי 453? הפסקתי לספור אחרי המגפה השחורה". בחוברת השנתית מספר 25 משנת 2006, ראס-אל-גול מתואר כטרוריסט בינלאומי בן 700 שנים - היקף שנים שתואר גם בחוברת Batman and Robin Vol.2 #23.3 ובחוברת שבאה בעקבותיה מספר 30, שבה תואר היקף זמן של כאלף שנים שבהם ראס יצא בעקבות מקום הימצאותה של תמיסקירה.
כשהוא משתמש בבורות לזרוס כדי להאריך את חייו, ראס העביר את המאות הבאות במסעות ברחבי העולם. הוא נלחם בתקופות המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות והפך ללוחם מעורר יראה. כשהעולם נכנס לתקופת העת החדשה ותיעוש החל לכסות חלקים נרחבים מכדור הארץ, ראס החל לשנוא את בני האדם אותם האמין שמשמידים את המשאב הטבעי של העולם והדבר הוביל אותו לבצע מעשים של אקו-טרוריזם. במהלך זמן זה, ראס, דודו והיואי השתמשו בבורות לזרוס כדי להאריך את חייהם במהלכה של תקרית בלונדון. ראס תפס את היואי כותב את זיכרון דבריו בשפה הסינית המקורית שלהם, ממנה אסר ראס מלהשאיר כל תיעוד. במהלך קרב, ראס הרג את היואי ונמלט לבורות הלזרוס. בשובו לביתם שבלונדון, דודו נעלם עם כל האזכורים לתיעוד ההיסטורי שלהם.
במשך הזמן, ראס נעשה מיומן במגוון רחב של אמנויות לחימה, לרבות סיף. הוא אגר לעצמו עושר רב והקים את "השד", ארגון בינלאומי גדול-ממדים. כפי שצוין בחוברת מספר 94 של ליגת הצדק:
ליגת המתנקשים, אחד מתוך רבים מהארגונים שמרכיבים את "השד", נקרא לעיתים "הניב של השד".
מקורותיו האתניים של ראס-אל-גול מתוארים כמזרח אסייתים לפי "לידתו של השד" ו"חזרתו לחיים של ראס-אל-גול", וטליה-אל-גול מתייחסת גם אל האימפריה הרומית המזרחית/הביזנטיון בחוברת השנתית מספר 26 של באטמן. הרקע הרומי המזרחי נרמז גם בחוברת Batman and Robin Vol.2 #23.3. חשיבות הפרופיל האירואסייתי של אל-גול מיוחס גם למורשתו מצד אביו, בזמן ששאיפתו לשליטה עולמית מיוחסת ומשווית לדמויות היסטוריות כמו אלכסנדר הגדול. השפעה זו נכללת גם בין חברי משפחה אחרים כמו הסנסיי, טליה אל-גול ודמיאן ויין. זאת ועוד, השם "דמיאן" נגזר מהמונח "דמיאנוס", שפירושו ביוונית "לאלף". יתר על כן, בשל תיאורו החזותי המורכב של ראס מבחינת פנוטיפ דומיננטי בספרות המקור, הוא היה אופורטוניסט שהפיק תועלת ממשאבים גלובליים של העולם המערבי כמו עידן התגליות והרייך השלישי. הרגליו של ראס-אל-גול לאמץ לעצמו כינויים ושפה ממוצא ערבי מקורם מהעבר ההתיישבותי שלו ומההיסטוריה התרבותית ששאב לעצמו עקב בקיאותו הרבה בבורות לזרוס ובמקורות מאריכי חיים שחשף לאורך השנים ברחבי המזרח התיכון הגדול (למשל באר החטאים שבחצי האי ערב ואפרסקי האלמותיות שבמזרח אסיה. השימוש שלו בכינויים (בכל הנוגע לשדים) נועד למטרת טקטיקת הפחדה המקדמת את השפעתו ושלטון האימה שלו ברחבי המזרח התיכון הגדול, בין היתר חיסול שלטון הסולטנות.
"באטמן: הדבקה" ו"באטמן: מורשת"
עם הגילוי שראש השדים עדיין חי, באטמן וקבוצתו מנסים למנוע את התפשטות המגפה ברחבי העולם. ראס חובר אל ביין, הגאון הקרימינלי שבעבר גרם לבאטמן נכות וכמעט גרם למותו בסיפור "באטמן: נפילתו של אביר". ראס מוצא שביין הוא יורש פוטנציאלי לאימפריה שלו, למרות חוסר חיבתה של טליה אליו. לבסוף, באטמן מוצא דרך לחסל את הווירוס באמצעות ממצא ארכאולוגי שהידע שלו עזר לראס ליצור את המגפה מלכתחילה. למרות זאת, המטורף האלמותי חומק מידי הצדק פעם נוספת.
ליגת הצדק: מגדל בבל
בסיפור "מגדל בבל" שבחוברות ליגת הצדק מספר 43–46, ראס מגלה את תוכניתו של באטמן לעצור את חברי ליגת הצדק אם הם יהפכו לרעים, והוא משתמש בהם כדי לנסות ולהשמיד את הקבוצה. בינתיים, ראס גונב את גופות הוריו של באטמן, וחיפושיו אחריהם מתגלה בסוף כהסחת דעת מפני מטרתו האמיתית של ראס.
ראס מככב גם בחוברות מספר 31–35 של ציפורי הטרף, בהן יש לו מערכת יחסים עם הקנרית השחורה. גיבורת-העל נפצעת ונרפאת בבורות לזרוס, מה שמשחזר לה את צרחת הקנרית אותה איבדה לפני מספר שנים.
המוות והבתולות
בסיפור Death and the Maidens מ-2004, בתו השנייה של ראס - ניסה רא'טקו - זועמת על אביה שנטש אותה במחנה ריכוז של הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה, ומתחילה לתכנן כיצד להרוס אותו. הדבר מאלץ את ראס ליצור קשר עם באטמן ולעשות עסקה לקבל גישה לבורות לזרוס, שיאפשרו לו להתחזק לקראת העימות המתקרב בינו לבין בתו. בתמורה לגישה לבורות, ראס יעניק לבאטמן נסיוב שיאפשר לו להלך בעולם הרוחות ולדבר עם הוריו המתים. בזמן שבאטמן מתנסה ב"חזיונות" הללו, ניסה מתחברת לאחותה טליה אך חוטפת אותה ושוטפת את מוחה. ניסה מקווה להשמיד את כל התקווה והאופטימיות בעולם על ידי התנקשות בסופרמן בעזרת כדורי קריפטונייט שהיא גנבה ממערת העטלף. בזמן שבאטמן עוצר את ניסה מלהרוג את סופרמן, הוא אינו יכול לעצור אותה מלפצוע אנושות את אביה. ראס הגוסס חושף שהכל חלק מתוכנית גדולה לגרום לבנותיו להבין שהוא צודק בתפיסותיו לגבי העולם ומה צריך לעשות בנדון, ושהן יאלצו לקבל את גורלן כיורשותיו. תוכניתו עובדת, וגם ניסה וגם טליה נעשות לראש השד וליגת המתנקשים. טליה מתכחשת לאהבתה לברוס ויין, ושתי האחיות מכריזות על באטמן כעל אויבן. ניסה דוקרת את אביה בליבו, ובכך הורגת אותו לכאורה. כדי לוודא שאויבו הוותיק לא ישוב, באטמן משגיח על שריפת גופתו.
חזרתו לחיים של ראס-אל-גול
החל מחוברת Batman #670, ראס-אל-גול חוזר ונמלט שוב ממלתעות המוות על ידי העברת התודעה שלו לגופו של אחר. אולם, מכיוון שהגוף המארח שלו נרקב כתוצאה מהרעלה רדיואקטיבית, הוא זקוק להעביר את התודעה שלו לגוף אחר. בחירתו הראשונה היא זו של נכדו דמיאן, אך זה האחרון נמלט ומתריע את באטמן.
באטמן לוקח את ראס ל"מעיינות המהות" המכילים את תכונותיהם של בורות לזרוס, ונתקל בדמותו של הסנסיי, שמתגלה כאביו של ראס. אחרי שהוא מביס את ראס, הסנסיי נלחם בבאטמן ומשפד אותו עם מקל הליכה. באטמן נחוש בדעתו לנצח וגורר את הסנסיי למעיינות, היכן שהסנסיי נהרג משום שלא הייתה לו נשמה טהורה. בינתיים, ראס לוקח את גופתו של נזיר מננדה פרבאט ועוזב את המקום. באטמן מתרפא בעזרת המעיינות, מגיח מהם וצועק בשמו של ראס.
ראס מנסה לתקן את יחסיו עם באטמן אחרי שחזר לחיים, אך באטמן מגיב בכך ששובר את אצבעותיו הנרקבות. ראס מקבל את גערתו ובעזרת אנשיו מתגבר על באטמן ולוכד את דמיאן, שהגיע כדי לעזור לאביו. ראס מנסה להשתלט על דמיאן, אך באטמן משתחרר מאחיזתו בדיוק כשרובין, טליה, אלפרד פניוורת' ונייטווינג מגיעים להצילו. כל אותה עת שהקרב מתרחש בננדה פרבאט, הרוח הלבנה לוקח את ראס למקום מבודד, שם הוא מקבל את העובדה שמותו הוא בלתי נמנע. הרוח הלבנה מתגלה כבנו האובד והלבקן דוסאן אל-גול, והוא מציע לו את גופו במקום. ראס מבצע את טקס העברת הנשמות, אך הרוח הלבנה מת כמעט מיידית. ראס מצטרף מחדש לקרב ומנסה להרוג את באטמן, אך הנזירים של ננדה פרבאט עוצרים אותו ומגרשים אותו מהמקדש.
בעקבות החייאתו המחודשת, ראס-אל-גול בגופו החדש מעביר את בסיסו לגות'אם סיטי, ומתגלה שחלק מתודעתו של בנו דוסאן עדיין נותרה בו. מכיוון שהרוח הלבנה הייתה בנו, ראס יכול היה להשתמש בדמיון ביניהם כדי לשוות לעצמו חזות משלו. התקפת נינג'ות על באטמן מובילה באופן עקיף לגילוייה של מפה לבורות לזרוס נוספים על פני כדור הארץ. באטמן מסתנן לפנטהאוז החדש של ראס-אל-גול ומביס בקלות את עדרי הנינג'ות שלו ואותו. כדי להבטיח את העובדה שראס לא יהווה איום תמידי על גות'אם, באטמן ממציא זהות בדויה בשם "טרי ג'ין קייס" ושותל אותה יחד עם תמונות ומסמכים רפואיים ומשטרתיים בבית הסוהר בלאקגייט ובבית החולים הפסיכיאטרי ארקהם. באטמן לוקח את ראס מחוסר ההכרה לארקהם, ושם מאמינים שמדובר בפושע בעל הפרעת זהות דיסוציאטיבית בשם טרי ג'ין קייס שבדיוק הועבר לארקהם כדי לרצות מספר מאסרי עולם. יחד עם שתילת מידע כוזב על דמותו, באטמן מוסיף מרשמים לתרופות שמבטיחות כי דיבורו יהיה לא מובן וכי יהיה חסר תנועה כמעט.
למרות כל אותם אמצעי זהירות, ראס-אל-גול נמלט כאשר המטפלים מפספסים את הזריקות שלו ותודעתו מתבהרת מספיק כדי לברוח מארקהם.
ינקי מרגלית
ינקי (יעקב) מרגלית (נולד ב-18 בספטמבר 1962) הוא יזם, משקיע, נואם, כותב טורים ואיש הייטק ישראלי.
ראס-אל-גול
שובו של ברוס ויין
ראס מבין שבאטמן ככל הנראה מת אחרי פלישתו של דארקסייד במהלך אירועי "המשבר האחרון". הוא חושף בפני נייטווינג את דבר הגילוי והשניים נלחמים אחד בשני בחרבות. נייטווינג מביס את ראס וזוכה בכבוד שלו, אותו הוא מראה כאשר הוא משאיר את החרב שלו במערת העטלף אחרי הקרב ביניהם. למרות העדויות לכך, ראס מסרב להאמין שאויבו הוותיק מת, והוא נעשה מעורב במסעו של טים דרייק לגלות את גורלו של האביר האפל. דרייק מגלה שויין חי וקיים אך נאבד בזמן אחרי הקרב שלו עם דארקסייד, והוא ממוטט את ליגת המתנקשים של ראס-אל-גול מבפנים. בתגובה, ראס חוזר לגות'אם כדי להתחיל את מתקפתו ולהרוס את מורשתה של משפחת ויין. בזמן שאנשיו מאיימים על כל מי שקרוב לבני משפחת ויין, ראס עורך עסקה עם האש כחלק מתוכניתו. ללא ידיעתם, לושיוס פוקס כבר העניק לדרייק ייפוי כוח והשאיר לו שליטה על משאבי המשפחה.
ינקי מרגלית
היה מייסד, יו"ר ומנכ"ל של חברת התוכנה "אלדין". כיהן כיו"ר SpaceIL, ארגון העוסק בטכנולוגיית חלל המתמודד על Google Lunar X PRIZE וכיו"ר SCREEMO. הוא גם שותף ב-Innodo, קרן הון סיכון שמשקיעה בחברות בשלבי ההקמה שלהן.
ראס-אל-גול
שובו של ברוס ויין
ראס זועם על כך ותוקף את טים דרייק בקרב פנים אל פנים. בתגובה, דרייק לועג לו שראס לא יוכל לעשות שום דבר כדי לפגוע שוב במשפחת העטלף. ראס עונה לו בחיוך ואומר לו "כל הכבוד, בלש" (תואר אותו שמר רק לבאטמן עצמו, נייטווינג והברדס האדום בלבד). הוא בועט בו מגג של גורד שחקים ונסוג מהקרב. בחזרה במקום מבודד, ראס מגלה שהכל היה מבחן של ליגת המתנקשים לטים דרייק במזימה נגד ברוס ויין.
ינקי מרגלית
בעשור השני של המאה ה-21, מרגלית מרבה להרצות אודות טכנולוגיה, יזמות, חדשנות ואבולוציה. בנוסף לכך הוא עוסק בביוטכנולוגיה, אנרגיה מתחדשת וחקר החלל.
ראס-אל-גול
שובו של ברוס ויין
ראס מגלה על חזרתו של ברוס ויין ומשתעשע מהעובדה שהעימות הבא שלו עם הבלש יהיה מעניין היות שבאטמן זכה לטעום מהאלמותיות שראס נהנה ממנה כל כך.
ינקי מרגלית
מרגלית סייע להקמתם ופיתוחם של ארגונים ללא כוונת רווח וישב במועצות המנהלים של כמה מהם. אלה כוללים את Idealist.org, ארגון לתת, חינוך לפסגות, Meet.mit.edu, Adama.org.il ו-SpaceIL.
ביוגרפיה
ינקי מרגלית גדל בבת ים. בהיותו בן 11, ינקי ואחיו המבוגר ממנו עודד אובחנו כילדים מחוננים והוזמנו להצטרף לקורסים לנוער שוחר מדע.
ראס-אל-גול
שובו של ברוס ויין
הוא יוצא בעקבותיה של הכתבת ויקי וייל וכמעט הורג אותה. הוא חס על חייה רק אחרי שהיא מסרבת לפרסם את זהותו הסודית של באטמן ונפטרת מכל העדויות לכך. הוא גם מגלה שוייל היא צאצאית ליריב צרפתי בשם מרסל דה ואלייר מלפני מספר עידנים. אי לכך, העסק שלו איתה לא תם ונשלם.
ינקי מרגלית
ביוגרפיה
בנעוריו ינקי אהב מאוד לעסוק במחשבים. ב-1977, בהיותו בן 15, הוא בנה את המחשב הראשון שלו ביחד עם אחיו, עודד מרגלית.
ראס-אל-גול
ה-52 החדשים
באתחול המחודש "ה-52 החדשים" משנת 2011 של יקום DC, ראס-אל-גול מופיע כדמות הלובשת ברדס בעיר אט' אלת'בן של ליגת המתנקשים. הוא נכנס לבאר החטאים אחרי מפגש עם ג'ייסון טוד. כשהוא מגיח מתוכה, הוא נאגף ברוע שהיה מנת חלקו של שבט "חסרי התואר" (The Untitled) לפני עידני עידנים, ומרגיש שהוא חייב להרוג את ג'ייסון טוד ובכך לפטור את עצמו מהשפעותיהן של בתו טליה ושל דוקרה, אישה עתיקת יומין ומנהיגת כל-הקאסטות. לפקודתו מובאים אליו האסירים והוא מבטיח להשתמש בכוחותיו החדשים כדי להשמידם. הברדס האדום מתעמת עם ראס, ואֵסֶנְס בתה של דוקרה מצטרפת לקרב. היא מתעקשת על כך שראס יאפשר לג'ייסון ולחבריו לעזוב את הממלכה שלו או שייאלץ למות בן תמותה כפי שתמיד חשש. אף על פי שהשמיד את כל-הקאסטות, מעשיו של ראס הובילו להחייאתם המחודשת. לאחר שהובס, ראס נשבע בפני הברדס האדום שיגרום לו יגון עמוק אם יראה אותו שוב.
ינקי מרגלית
ביוגרפיה
ב-1985 ייסד מרגלית את חברת "אלדין מערכות מידע". בשנותיה הראשונות פיתחה החברה שני קווי מוצרים: ערכת אינטליגנציה מלאכותית (שחדלה מפיתוחה בהמשך) ומוצר חומרה שיועד למנוע העתקה בלתי חוקית של תוכנה, הדומה לניהול זכויות דיגיטלי. הוא גייס 10,000 דולר כהון התחלתי לחברה. שני אחים של ינקי מרגלית, דני מרגלית וגדי מרגלית, הצטרפו לאלדין כמנהלי CTO ו-IT. מוצר ניהול הזכויות הדיגיטלי הפך להצלחה וב-1993 הביא למכירות של 4 מיליון דולר. באותה שנה החברה הונפקה לראשונה בנאסד"ק וגייסה סכום של 7,900,000 דולר. ב-2004 החברה נרשמה גם בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
ראס-אל-גול
ה-52 החדשים
באטמן ואקוומן מגיעים לאי בו התמקמה ליגת המתנקשים אחר שראס הוציא את גופותיהם של דמיאן ויין ושל טליה מקברם. ראס הורה על ציד לווייתנים לצורך יצירתם של על-אנושיים בבטנם של ראשתנים גדולי-ראש ולהקמתה מחדש של ליגת המתנקשים. בתוך המצודה הם מגלים שראס מחק את הכוננים הקשיחים בשביל למנוע את שחזורם. כמתנת פרידה, הוא השאיר אחריו את הכופרים (כפילים של דמיאן ויין שנוצרו בידי טליה אל-גול) כדי להשאיר אותו עסוק. באטמן עושה את דרכו בלחימה למטוסו של ראס-אל-גול. הוא רואה שגופותיהם של דמיאן ושל טליה מאוחסנות בפנים ונאחז בגוף המטוס מבחוץ בזמן שהוא ממריא. אף על פי שראס מתכנן להגיע לאי פרדייז של האמזונות, הוא מופתע לראות את באטמן מתדפק על השמשה של תא הטייס. מבחוץ, באטמן צועק לראס להחזיר לו את בנו, אך ראס עונה לו שהוא דם מדמו ושהילד נמצא בידיים טובות. הוא פוקד על הטייס להטות את המטוס, והרוח מפילה את באטמן לים, שם אקוומן מציל אותו.
ינקי מרגלית
ביוגרפיה
באמצע 2008, Vector Capital ניסתה לרכוש את אלדין. בתחילה Vector הציעה מחיר של 14.50 דולר למניה, אולם מרגלית, מייסדה של אלדין, סירב להצעה. בעלי המניות של אלדין הסכימו למיזוג בפברואר 2009, במחיר של 11.50 דולר למניה, במזומן. במרץ 2009, עם קרוב ל-150 מיליון דולר במכירות, רכשה חברת Vector Capital את אלדין ומיזגה אותה באופן רשמי עם חברת SafeNet.
ראס-אל-גול
ה-52 החדשים
בהמשך, באטמן וראס נתקלים בגלוריוס גודפרי, משרתו של דארקסייד, שהגיע לכדור הארץ כדי להשיג לידו את גביש הכאוס - קריסטל רב עוצמה שהיה שייך לדארקסייד. ראס-אל-גול מגלה לבאטמן שהוא החביא את הגביש בסרקופג אותו בנה עבור דמיאן.
ינקי מרגלית
ביוגרפיה
ינקי מרגלית הוא מרצה בתחומי היזמות, חדשנות, טכנולוגית וחקר העתיד ואחריות חברתית. הרצאתו הידועה ביותר היא: "מבט אחר על יזמות, חדשנות והצלחה".
ראס-אל-גול
ה-52 החדשים
במהלך הסדרה Batman Eternal, ברוס ויין מסיק שראס-אל-גול היה המוח מאחורי כל ההתקפות שגרמו לפשיטת הרגל של תעשיות ויין ואשר מתחו את גבולותיו של באטמן. אולם, כאשר הוא מתעמת עם ראס, אויבו מגלה לו שהוא הוזמן להשתתף במתקפה בידי המוח האמיתי מאחורי הכל, קלומאסטר, אך סירב מאחר שראס מעדיף להרוס את באטמן כשהאביר האפל יאמין שמורשתו תהיה אלמותית כמו זו של ראס.
ינקי מרגלית
ביוגרפיה
בין הרצאותיו:
ראס-אל-גול
לידה מחדש
ראס-אל-גול מופיע בקשת סיפור "ליגת הצללים" שבחוברות Detective Comics #956-953 (אפריל-יולי 2017). בהמשך הוא מופיע כחלק מהאלמותיים בסיפור "לילות אפלים: מתכת". האלמותיים היא קבוצה שהוקמה בידי הישויות העתיקות ביותר ברחבי המולטי-יקום, והוא משתתף עמם בדיון כיצד יתמודדו עם פלישת המולטי-יקום האפל.
כוחות קסם ויכולות על-טבעיות
כתוצאה מההיקף של תוחלת חייו ואריכות הימים שלו, ראס-אל-גול רכש ידע עצום ויכולות שגברו על אלה של באטמן. יכולות אלה כללו מיומנויות בבילוש, כימיה, פיזיקה, תורת לחימה, כלכלה ואמנויות לחימה. הוא גם רכש קשרים בינלאומיים נרחבים ועושר רב במהלך העידנים בהם חי.
בעת קרב, ראס מעדיף את השימוש בנשק עתיק מאחר שהיה לו יותר זמן להתמחות בו מאשר בנשק מודרני. נשק זה כולל סימיטרים, חרבות קטאנה וכלי הטלה שונים כחניתות, נשקי מוט ושוריקנים, כמו גם חומרי נפץ ממוזערים.
הכלים העוצמתיים ביותר של ראס-אל-גול הם בורות לזרוס הירוקים שלו, המסוגלים לרפא כל פציעה וכל מוות שאירע לאחרונה, ולהשיב את המשתמש בהם לשיא יכולתו הפיזית. אולם, בורות לזרוס גם גורמים לאי-שפיות זמנית (עבור אלה שכבר בלתי שפויים כמו הג'וקר, הדבר גורם לתוצאה ההפוכה - שפיות). חשיפתו הממושכת לבורות העניקה לו סיבולת גבוהה, כוח על-אנושי ויכולת ריפוי אך במחיר של חוסר שפיות אם משתמשים בהם לאורך זמן.
יחד עם משאביו ויכולותיו הפיזיות, ראס-אל-גול מחזיק גם במידת מה ביכולות של מיסטיקה. מתוך מאמץ להבטיח את קיומו לאורך העידנים, הוא הפגין יכולת להעביר את נשמתו לגופות של אחרים ובכך מעניק לעצמו הזדמנות לחיות יותר באם גופו יושמד והוא לא יוכל להגיע לבורות הלזרוס. התהליך המדויק נותר לא עקבי - לעיתים מדובר בקיומו של טקס מורכב, ולעיתים הוא מסוגל לבצע זאת בהינד עפעף תוך שמירת קשר פיזי עם הגוף המארח.
גות'האם
ראס-אל-גול מופיע בעונות השלישית והרביעית של סדרת הטלוויזיה גות'האם, בגילומו של אלכסנדר סידיג. גרסה זו של הדמות, בנוסף למנהיגת ליגת הצללים, קשורה גם למסדר הינשופים, אם כי הוא דואג לפרק את המסדר כשהוא מסיים את עסקיו עמם. בפרק Destiny Calling, ראס-אל-גול נפגש עם ברוס ויין הצעיר (בגילומו של דוד מזוז) אחרי שעבר שטיפת מוח בידי משרתיו, ומפציר בפניו שיהיה יורשו. כמבחן אחרון, הוא מבקש ממנו להרוג את משרתו אלפרד פניוורת' (בגילומו של שון פרטווי). בפרק Heavydirtysoul, ברוס דוקר את אלפרד ומתעורר משטיפת המוח שעבר. ראס אומר לו להשתמש במימי בורות הלזרוס כדי לרפא את אלפרד. הוא משבח את ברוס על יכולתו להתנגד לו, אומר לו שלא וויתר על כך שיהיה יורשו ונעלם.
בעונה הרביעית, ראס מחפש אחר פגיון עתיק יומין שלפי הנבואה הוא היחיד שיכול להרוג אותו. בפרק The Blade's Path, הוא מתחנן בפני ברוס שידקור אותו עם הפגיון ויסיים את סבלו. כשברוס מסרב לעשות זאת, ראס מאיים להרוג את כל מי שקרוב אליו ומתגרה בו לדקור אותו ולהרוג אותו לכאורה. בפרק To Our Deaths and Beyond, מאמיניו של ראס מצליחים להחיות אותו. ראס מבקר את ברוס ואת סלינה (בגילומה של קמרן ביקונדובה) ואומר להם שבחר להמשיך לחיות כדי לעצב את ברוס לכדי "האביר האפל של גות'אם" אחרי שקיבל חיזיון בנוגע לאסון טבע מתקרב. בפרק One Bad Day, הוא כורת ברית עם הפושע הפסיכופת ג'רמיה ולסקה (בגילומו של קמרון מונאהן), שיש לו שאיפות משלו לשנות את גות'אם. בפרק No Man's Land, השניים משמידים את הגשרים המובילים לתוך העיר ומבודדים את גות'אם משאר העולם, אך לא לפני שאהובתו לשעבר של ראס - ברברה קין - פוצעת אותו אנושות עם הפגיון. בזמן גסיסתו, ראס אומר לברוס שעליו להחליט אם הוא רוצה להישאר ברוס ויין או להפוך לאביר האפל. בפרק I Am Bane, ברוס ויין וג'ים גורדון (בגילומו של בן מקנזי) מגלים שתרזה ווקר היא למעשה בתו של ראס, ניסה.
משחקי מחשב
לצד הופעות במשחקי מחשב שונים כמו שלושת משחקי לגו באטמן, Injustice: Gods Among Us ויקום DC אונליין, ראס-אל-גול הוא דמות מפתח בסדרת משחקי המחשב "באטמן: ארקהם", בדיבובו של די בראדלי בייקר.
מסכים
הנמלט
בני יוצר קשר עם שירי, בתו של מאפיונר העומד להרוג אותו בגלל חוב כספי. הוא מנסה לתעד אותה מפלילה את אביה ברצח. בני מספר לשירי שהכיר אותה מילדותה בשיכון ד' שבבאר שבע. היא אינה זוכרת אותו והוא מתרץ זאת בכך שהיה ילד מופנם ושקט בילדותו. הוא מציג עצמו כאיש עסקים מצליח המסתובב בעולם, אך למעשה הוא מתחבא בדירת מסתור (ואף מארגן בכל פעם תפאורה אחרת). היא לא יודעת שהבחור נמלט מפני אביה ראש המאפיה. במהלך הכרותם, שירי מתאהבת בו, ומספרת לו על חייה, על השתתפותה במחזה רומיאו ויוליה במסגרת לימודי משחק ועל שותפה המסומם שאף סימם אותה. בני מורה לאחיו לפצוע אותו, בלי ידיעתה.
שחקנים: אניה בוקשטיין (שירי), איתי תורג'מן (בני), ארז בן הרוש. בימוי: דני סירקין, תסריט: יזהר הר לב.
תומאס ונעמה
סיפור המבוסס על תקדים משפטי מארצות הברית, שקבע כי גבר גרוש יכול לראות את ילדיו דרך מצלמת האינטרנט במשך רבע שעה בכל יום. בסדרה מדובר בזוג שנפרד והאב מואשם במעשה מגונה בילד. הוחלט שהילד יכול לבקר את האב, אבל האם תפקח עליהם דרך האינטרנט.
שחקנים: אורי גוטליב (תומאס), חנה חגין (נעמה) ואמנון וולף (הרצי). בימוי: איתן ענר; תסריט: ארז קו-אל.
גולי וגידי
אב יוצר קשר עם בתו דרך האינטרנט אחרי שעזב אותה ואת אמה לפני כ-5 שנים, כשהייתה בת 12. מאז רק שלח לה ברכות לאקוניות ליום ההולדת. מתברר שהוא מתגורר בחו"ל וצריך ממנה משהו: תרומה של מח עצם.
שחקנים: דאנה איבגי (גולי), יורם חטב (גידי), מלאני פרס (קורדולה, אשתו של גידי), יותם ישי (איתמר). בימוי: סיון ארבל. תסריטאית: דקלה קידר.
דניה וזוהר
חיילת שצילמה את עצמה שרה באתר נוסח יו-טיוב מקבלת פנייה מצעיר רוסי שחי בניו יורק. הוא רוצה להשתמש בחלק מהשיר כסימפול ביצירה מוזיקלית שכתב. הם מתאהבים וגוררים זה את זה לסיפור הרסני של סמים. "זה ה'טריינספוטינג' של הסדרה", מגדיר אותו מנדל.
שחקנים: הנרי דוד (דניה), דניאלה קרטס (זהר) ודנה עדיני (רוני). בימוי: יונתן גורפינקל; תסריט: רונה סגל.
דובים
זוג בחורים מממשים את אהבתם לפני שאחד מהם נוסע לברלין, והקשר נמשך דרך האינטרנט. הבחור בברלין מסתיר את נטייתו המינית מאביו, אבל למרבה האירוניה גם האב מסתיר ממנו משהו - את היותו הומוסקסואל.
שחקנים: שרון אלכסנדר (זיו), יובל רז (בן), אלדד פריבס ( דרור), חני פירסטנברג (אילאיל). בימוי: עודד לוטן; תסריט: אבנר ברנהיימר.
לורנצו ואוזי
צייר שמסתגר בביתו פוצח במערכת יחסים אינטרנטית עם בת 25 גותית ואפלה. "דן בן אמוץ פוגש את תומרקין", מגדיר מנדל את הצייר.
המחתרת
עיתונאית עובדת על תחקיר ויום אחד חודר למחשב שלה האקר בצורת דמות וירטואלית. היא נטפלת למחשב שלה וממררת את חייה.
אינסומניה
אדם מנסה לשבור את שיא גינס בחוסר שינה. הוא פותח אתר שבו הצופים יכולים לצפות בו 24 שעות ביממה. ילדה בת 12 מהמרת כמה זמן יעמוד במשימה, ואילו אמה מנסה לשכנע אותו לוותר על האתגר.
שחקנים: ולדימיר פרידמן (אולג), רותי בורנשטיין (טלי), רומי גרנט (תום). בימוי: דוד אופק; תסריט: עומר תדמור.
נמרוד וללה
גלי היא חשפנית באינטרנט שמנסה לסיים את התואר שלה, אך מתקשה להחזיק את עצמה כלכלית. יום אחד עולה מולה באתר החשפנות נמרוד, בחור צעיר הסובל מפיגור קל שבדיוק עבר לגור לבד בדיור מוגן, וחושב שבאתר ימצא קוסמת שעושה טריקים. גלי מנסה לנפנף אותו בהתחלה, אך זה לא כל כך פשוט, כי נמרוד מתחיל להיות יותר ויותר משוכנע שגלי היא בעצם ללה, חברת ילדותו ואהבתו הראשונה שלא ראה מאז גיל 12. נמרוד מרבה להתקשר. הוא מחבב את גלי, בטוח שהיא ללה, ומציע לתת לה כסף. גלי לא רוצה לקחת את כספו, אך כשהיא מגלה שיש לו כישרון מיוחד לזכור מספרים וסטטיסטיקות של משחקי ספורט, היא מחליטה לנצל את הידע שלו.
אורה הכפולה
הילה, דוגמנית ישראלית מצליחה, עושה את צעדיה הראשונים בהוליווד לאחר שקיבלה תפקיד קטן בסרט של שפילברג. היא מלווה בכל צעד וצעד על ידי אמה אורה, שנשארה בארץ אך נמצאת תמיד בסביבה באמצעות המסך. זו תקופה קשה לאורה ולהילה, שרגילות להיות צמודות 24 שעות ביממה, שכן אורה היא לא רק האמא הפושרית הטיפוסית, היא גם שימשה כסוכנת של בתה מאז ילדותה, כשזו החלה לדגמן. אך הילה לא לגמרי לבדה בהוליווד. מצטרפת אליה נתניה, פליטת ריאליטי שהפכה מגישת טלוויזיה, שנשלחת לעשות על הילה סרט תיעודי. נתניה, תעשה הכל כדי לנצל את ההזדמנות שניתנה לה, ולו רק בשביל שרומנו המפיק, הראשון בעולם שבאמת האמין בה, ושאיתו יש לה מערכת יחסים מורכבת, יהיה גאה ומרוצה.
שחקנים: טל טלמון (הילה), מיקי קם (אורה), דניאלה וירצר (נתניה), דורון צברי רומנו. תסריטאים: אבנר ברנהיימר, גיא סידיס; במאי: דני רוזנברג.
איה וניצן
כשההורים של איה וניצן החליטו על פרידה זמנית, עבר האב לדירה שכורה בתל אביב. כמה ימים אחר כך רבה איה המרדנית עם אמה ועוברת על דעת עצמה לגור עם אביה. ניצן נשארת עם אמא בבית בחיפה. איה בת ה 16 וניצן בת ה 12 מנסות להתמודד ולהבין את המצב החדש, ומקוות לגרום להורים לחזור. אלא שבמהלך חקירתן את נסיבות הפרידה, הן מגלות שאמא דפנה בקשר עם גבר מסוים ובטוחות שהיא בגדה איתו באבא עוזי.
שחקנים: הילה שניצקי (איה), נילי נויטל (ניצן), שירי גולן (דפנה), איצ'ו אביטל (עוזי). תסריטאית: דקלה קידר; במאית: סיון ארבל.
איילת ופאף דודי
איילת היא אישה הסובלת מתסמונת טורט שהחליטה להיכנס להריון מתרומת זרע. היא מפרסמת באינטרנט סרטון בו היא מחפשת את תורם הזרע. הסרטון הופך ללהיט שעובר בכל הרשת, והיא מקבלת תגובות רבות ומתחילה וידאו-בלוג קבוע ומוצלח שבו היא מספרת על עצמה ועל בת דודתה ובעלה המוזר, בנצי. יום אחד מופיע מולה במסך פאף דודי (לביא זיטנר), בעל אתר למכירת ערכות לגידולים ביתיים, וטוען שהוא התורם.
ים יבשה
יעל ורועי הם חברי ילדות שגדלו יחד. האבות של שניהם היו שותפים וחברים הכי טובים, עד לפני כמה שנים, כשסכסוך בין השניים גרם לנתק בין המשפחות ולמפלה הכלכלית של משפחתו של רועי, שנאלצו לעזוב את הארץ. יעל ורועי היו אז בני 18. כיום, כ 7 שנים אחרי, רועי צץ חזרה בחייה של יעל. יום אחד כשיעל מדברת ב"מסכים" עם אביה, שנמצא בטיול על היאכטה שלו, היא מופתעת לראות שם את רועי. התרגשות הפגישה המחודשת מתפוגגת מהר מאוד כשיעל מבינה שנסיבות הגעתו של רועי אינן תמימות בכלל.
שחקנים: אביגיל ערמון (יעל), יפתח אופיר (רועי). תסריטאי: אורן יעקובי; במאי: שחר ברלוביץ'.
הנמלט 2
(המשך מהעונה הקודמת). עברה שנה, וכיום שירי היא שחקנית בהצגות ילדים, שיוצאת עם פבלו, כוכב טלנובלות שנמצא על אי, מנחה תוכנית בנוסח "הישרדות". שירי מופתעת לקבל שיחה מאביה, ויקטור חדאדייב, שחשבה שהוא בכלא בארצות הברית, ושאיתו לא דיברה מאז מה שקרה, ומגלה שאבא שלה עובד על עסקת טיעון עם המשטרה שתקנה לו הקלה משמעותית בעונש. בעזרת יונה אידלמן, השוטר שאחראי על המבצע, הוא משכנע את שירי לשתף פעולה.
שחקנים: אניה בוקשטיין (שירי), אנחל בונני (פבלו), שמוליק קלדרון (ויקטור חדאדייב), סמי הורי (יונה אידלמן). תסריטאי: יזהר הר לב; במאי: דני סירקין.
פרילנד
בועז הוא בחור סטלן חסר אמביציות שחי במושב עם חברתו מזה שנים, ענת. הוא לא ממש אוהב את המקום ואין לו מה לעשות שם, לכן הוא לא מתנגד כשדרמוט, חבר אנגלי שלו, מבקש ממנו עזרה במשהו קטן, בתשלום לא רע בכלל. דרמוט רוצה שבועז יכנס לעולם הווירטואלי, ייצור לעצמו דמות וירטואלית ויצור קשר עם בחורה מסוימת שמסתובבת שם בחוף ומוכרת לאנשים אווטרים שהיא מעצבת. עז לא ממש מבין מה המטרה, וגם ענת לא מרוצה מהעיסוק הזה שלו שלוקח לו את רוב הזמן ונראה לה מוזר. היא אפילו מתחילה לקנא בבחורה הזו, לאקי, שבועז מדבר איתה כל הזמן.
שחקנים: אמנון פישר (בועז), טינקרבל (ענת), אנתוני קול (דרמוט), מאיה מרון (לאקי). במאי ותסריטאי: גור בנטביץ.
נבוכדנצר
גדי הוא הבן של דבורה בר-און, שופטת בכירה, שהוחזר מהודו במצב פסיכוטי לאחר חוויית סמים קשה ובטוח שהוא נבוכדנצר, האחראי על חורבן הבית הראשון. גדי נמצא בכפר טיפולי המנוהל על ידי מישל (מאיר סוויסה), ומדבר עם אמו דרך ה"מסכים" לאחר שלא התמודד טוב עם ביקוריה. דבורה מוטרדת, בלשון המעטה, מכך שבהודו גדי התחתן עם חברתו נטלי. גדי ונטלי הם זוג מהאוניברסיטה, שניהם לומדים משפטים. הם נסעו יחד להודו בחופשת הסמסטר, שם התחתנו בספונטניות ממש לפני שלקחו את הטריפ שגרם לגדי להתקף.
שחקנים: יונתן מילר (גדי), רבקה נוימן (דבורה בר-און), מאיר סוויסה (מישל), ריימונד אמסלם (נטלי). תסריטאי: יזהר הר-לב; במאי: דני סירקין.
קישורים חיצוניים
ביקורות
האנדרטה הלאומית לשלום ולצדק
האנדרטה הלאומית לשלום ולצדק (באנגלית: National Memorial for Peace and Justice, ידועה גם בשם National Lynching Memorial (אנדרטת הלינץ' הלאומית) היא אתר ההנצחה הלאומי לקורבנות לינץ' בארצות הברית, ולהכרה בעבר של הטרור הגזעי. היא הוקמה על ידי ארגון יוזמה לצדק שווה בעיר מונטגומרי, שבאלבמה ונפתחה ב-26 באפריל 2018.
לינץ'
לינץ' הוא מעשה אלימות קשה המבוצע על ידי "קבוצה" או "המון" (mob), כלפי קרבן, לרוב מקבוצת מיעוט, ולעיתים מסתיים ברצח. אלימות זאת מופעלת ללא סמכות חוקית. בארצות הברית חלה לאורך השנים אפליה כלפי בני אדם שחורים שלעיתים קרובות לוותה באלימות קשה ומעשי לינץ' נרחבים. כ-3,500 אפרו-אמריקאים נרצחו במעשי לינץ' בין השנים 1882 ל-1968. חוקרים מצאו תיעוד של כמעט 4,400 מקרי "לינצ'ים של טרור גזעני" בין 1877 ו-1950.
הצעת חוק נגד מעשי לינץ' שהונחה ב-1918 על ידי לאונידס סי. דאייר בבית הנבחרים של ארצות הברית, הגדירה מעשה לינץ' כ"אסופה של שלושה אנשים או יותר שפועלים יחד במטרה לקחת את החיים של אדם, ללא סמכות החוק, כמעשה ענישה, או על מנת למנוע עבירה ציבורית ממשית או משוערת". הצעת החוק, שהתקבלה בבית הנבחרים ונבלמה בסנאט, איפשרה להטיל קנסות על הקהילה כולה בעקבות מעשה לינץ', בהתאם לגישה שמעשי לינץ' נתמכים על ידי הקהילה. מאחר שלא אושרה בסנאט, לא התקבלה כחוק.
מאז 1882 היו כ-200 ניסיונות להעביר חוקים דומים בקונגרס של ארצות הברית עם הגדרות שונות. אך רק בשנת 2018 העביר הסנאט את הצעת החוק צדק לקורבנות מעשי לינץ' של קמלה האריס, קורי בוקר, וטים סקוט. לפי הצעת חוק זו, מוגדר מעשה לינץ' כעבירה בה שני אנשים או יותר גרמו נזק לגופו של אדם אחר מסיבות שקשורות בגזע, צבע עור, דת, לאום, מגדר, נטייה מינית, זהות מגדרית, או נכות.
בניית האנדרטה
האנדרטה נבנתה על שטח של 24 דונם באזור מרכז העיר של בירת מדינת אלבמה, על ידי ארגון היוזמה לצדק שווה (EJI), מוסד ללא כוונת רווח שבסיסו במונטגומרי. הארגון אחראי בין השאר על הקמת מוזיאון המורשת: מעבדות ועד כליאה המונית. בסמוך לאתר שוק העבדים במונטגומרי, בו נמכרו אפריקאים-אמריקאים משועבדים במכירות פומביות. עלות פיתוח ובניית מתחם האנדרטה מוערכת ב-20 מיליון דולר, אשר גויסו מקרנות פרטיות.
מייסד EJI, בריאן סטיבנסון, שאב השראה מאנדרטה לזכר יהודי אירופה שנרצחו בברלין, גרמניה, וממוזיאון האפרטהייד ביוהנסבורג, דרום אפריקה, כדי ליצור אנדרטת זיכרון ראשונה לקורבנות עליונות לבנה בארצות הברית.
האתר
במרכז המתחם עומדת כיכר הזיכרון שבה תלויים 805 מלבני פלדה בגודל ובצורת ארונות קבורה, המייצגים את כל המחוזות בארצות הברית בהם תועדו אירועי לינץ', כפי שדווחו במחקר שפורסם על ידי EJI, Lynching in America: Confronting the Legacy of Racial Terror (2017).
בין 1877–1950 תועדו יותר מ-4300 לינצ'ים של אפריקאים-אמריקאים, אשר התרכזו ב-12 מדינות הדרום, אך גם במספר מדינות אחרות. האנדרטה היא העבודה הגדולה הראשונה בארצות הברית אשר נוקבת בשמות הקורבנות וחולקת להם כבוד. על כל אחד מלוחות הפלדה חרוטים שמות של נרצחי לינץ'.
מרכז ההנצחה עוצב על ידי MASS Design Group מבוסטון יחד עם מעצבי התאורה Lam Partners, והוא נבנה על שטח של 24 דונם שנרכשו על ידי EJI. יצירות אמנות במוזיאון כוללות פסל על העבדות של האמן הגאנאי קוואמה אקוטו-במפו, פסל המוקדש לנשים שהחזיקו את חרם האוטובוסים של מונטגומרי של האמנית דיינה קינג, כדי לייצג את תקופת המאבק על זכויות האזרח; וכן עבודה המתייחסת לאלימות המשטרתית של היום ולמערכת המשפט המוטה מאת האנק וויליס תומאס.
במיצב של תומאס, Rise Up, המוקד הוא קיר, ומתוך הקיר יוצאים פסלים של ראשים וגופים שחורים המרימים את ידיהם בכניעה לצופה. היצירה מעלה את הרעיון של ניראות, שהיא גם המטרה של כל האנדרטה. הצופה מתבקש להתמקד, ולראות את הנושא של יצירת האמנות. לעומת העבודות האחרות שבמתחם, אשר מעלות סוגיות היסטוריות, פסל זה מתייחס לנושא העכשווי של ברוטליות משטרתית נגד אנשים שחורים. תומאס אמר על עבודתו שהוא רואה אותה כמעלה שאלות שצריך לשאול.
מחוץ למבנה, בשטחים המטופחים המקיפים אותו, מוצבים ספסלים עליהם המבקרים יכולים לשבת כדי להרהר. אזורים אלו מוקדשים לכיבוד והנצחת פעילים כגון אידה ב' ולס, אשר בשנות ה-1890 סיכנה את חייה כדי לדווח את האמת לגבי לינצ'ים. שם מונחים בשורות עמודי פלדה זהים לאלה התלויים באנדרטה. עמודים אלה נועדו להיות זמניים, ו-EJI מבקש מנציגי כל המחוזות לבוא ולקחת את העמודים המתייחסים לאזורם, ולהקים עמם אנדרטאות מקומיות.
בתחילת 2018, חודש לאחר פתיחת המתחם, דווח בעיתונות שלאחר קבלת עתירה מאזרחים שוקל מחוז מונטגומרי לבקש את העמודים "שלו", ושהעיר מונגומרי והמחוז דנו בעניין עוד לפני העתירה.
החשיבות לתיירות המקומית
לפני שנות ה-90 הוקדשה מעט תשומת לב במונטגומרי למורשתה הכואבת של עבדות וגזענות, אבל עכשיו העיר משווקת את עצמה בעזרת מבנים ומתחמים המקושרים למאבק על זכויות האזרח ולהיסטוריה של העבדות, והעיר נרשמה כיעד ראשי של הניו יורק טיימס לשנת 2018. לי סנטל, נציג של משרד התיירות של אלבמה, הודה כי אנדרטת הזיכרון הלאומי מציעה מפגש שונה וכואב: "רוב המוזיאונים מציגים את הנושא באופן אובייקטיבי ושפיר...המקום הזה לא כמוהם. הוא אגרסיבי, פוליטי. ... זהו חלק בהיסטוריה האמריקאית אשר מעולם לא טופל באופן בוטה וישיר". ראש העיר טוד סטריינג' אמר שהאנדרטה מציעה "את הסיכוי הטוב ביותר של האומה שלנו לפיוס".
טקסי הפתיחה, שנערכו במאי 2018, משכו קהלים גדולים של מבקרים למונטגומרי. בין המופיעים באירועי היו סטיבי וונדר, פטי לבל, ואשר.
האתר והמוזיאון הנלווה צפויים למונטגומרי גדילה משמעותית בתיירות, גם אם מדובר ב"תיירות אפלה". המספרים צפויים להגיע עד 100,000 מבקרים נוספים בשנה, למרות התשתית של מונטגומרי אשר כפי הנראה אינה מספקת גישה קלה עבור מבקרים למרכז העיר.
מוזיאון המורשת
יחד עם האנדרטה נפתח מוזיאון המורשת: מעבדות ועד כליאה המונית. המוזיאון מציג תיעוד היסטורי לצד דרמטיזציה של העבדות והגזענות בארצות הברית. ההתקדמות דרך המוזיאון היא כרונולוגית, ומתחילה בעבדות, ומתקדמת דרך תקופות הלינצ'ינג והג'ים קרואו, דרך עידן המאבל לזכויות האזרח, ועד לזמן הווה. הוא כולל מיצגים על השעבוד של אפריקאים-אמריקאים, גזענית ולינצ'ים, הפרדה גזעית, ואפליה גזעית. המתחם כולל יצירות אמנות נוספות של גלן ליגון, ג'ייקוב לורנס, אליזבת Catlett, טיטוס כפאר, וסנפורד ביגרס. אחת התצוגות היא אוסף של אדמה ממקומות בהם בוצעו לינצ'ים מרחבי ארצות הברית. התערוכה מכוונת להראות את ההשפעה המכריעה של עבדות, לינץ', ודיכוי שחור ברחבי הארץ. המוזיאון מכיל 11,000 רגל מרובע של תצוגה, כולל היסטוריה שבעל פה, חומרים ארכיוניים, וטכנולוגיה אינטראקטיבית.
טקס נבחרי הילדים
הענקת הפרס החלה ב-2003, והופסקה בשנת 2017.
טבלת מועמדים וזוכים
בכל פרס רשומים המועמדים לו, כאשר הזוכה נמצא ראשון ובגופן מוגדש:
קטר (מדינה)
קטר (בערבית: دولة قطر, תעתיק מדויק: דַוְלַת קַטַר, בהטעמה מלעילית), היא מדינה ואמירות קטנה בצפון-מזרח חצי האי ערב. גבולה היבשתי היחיד הוא עם ערב הסעודית השוכנת לדרומה, ומיצר ים צר מפריד בינה לבין מדינת האי בחריין ממערב. שאר שטחה של קטר מוקף על ידי המפרץ הפרסי. הערבית היא שפתה הרשמית של קטר.
התוצר המקומי הגולמי לנפש בקטר הוא מן הגבוהים בעולם, והמדינה היא בעלת עתודת הגז השלישית בגודלה בעולם. כלכלת קטר מתבססת בעיקר בהפקת נפט וגז טבעי. המדינה נחשבת על ידי האומות המאוחדות לאחת המדינות הערביות המתקדמות ביותר. כמו כן, לקטר כוח משמעותי בעולם הערבי - היא תמכה במספר ארגוני מורדים במהלך האביב הערבי, הן מהבחינה הכלכלית והן דרך חברת המדיה העולמית המתרחבת שלה, אל-ג'זירה. קטר אירחה ב-2022 את גביע העולם בכדורגל, והפכה בזאת למדינה הערבית הראשונה שעשתה זאת.
ביוני 2017, ערב הסעודית, בחריין, איחוד האמירויות, מצרים, ומדינות מפרץ אחרות, ניתקו את קשריהם הדיפלומטים עם קטר, בטענה כי קטר מממנת ותומכת בארגוני טרור בתחומיה ובשאר העולם, ואף משפיעה על עניינים פוליטיים פנימיים במדינות השכנות לה. האשמות אלה גרמו למשבר הדיפלומטי הקטרי ב-2017. לאחר יותר משלוש שנים, ב-5 בינואר 2021, תם החרם שהטילו סעודיה, מצרים, איחוד האמירויות ובחריין על קטר.
הדת הרשמית של קטר היא אסלאם (אזרחיה בעיקר מהזרם הסוני-סלפי, והאביה), והיא אף חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
היסטוריה
בקטר נמצאו שרידים ארכאולוגיים של תרבויות עתיקות טרם המצאת הכתב, ושרידי סחר עם התרבות הבבלית הקדומה. בין היתר נמצאו כשלושה מיליון שרידי שבלולים מעוכים לצורך תעשיית הארגמן של ממלכת הכשים. במקורות הערביים מוזכרת קטר רק מן המאה התשיעית. הנמל שימש מרכז חשוב בסחר הפנינים והסחורות בין פרס להודו ולעולם המערבי, ועד המאה ה-18 שימש גם נמל מוצא לשודדי ים.
האימפריה העות'מאנית השתלטה על אזור זה ב-1872 ונטשה אותו בתחילת מלחמת העולם הראשונה, אך השפעה בריטית הייתה קיימת בה החל מהמאה ה-19 כשזו השתתפה במלחמה נגד השוד הימי לכל אורך המפרץ הפרסי. עם התעוררות העניין בנפט שנמצא באזור החל משנות ה-30 של המאה ה-20 בריטניה הפכה את הנסיכות לשטח חסות עד הכרזתה כעצמאית בשנת 1971.
פוליטיקה
מאז הכרזת העצמאות בשנת 1971 מחזיקה משפחת ת'אני (آل ثاني) בשלטון במדינה – בראש המדינה עומד האמיר בן משפחת ת'אני.
מבחינה פוליטית, קטר נמצאת בתהליך של התפתחות מחברה מסורתית למדינת רווחה מודרנית. על מנת לעמוד בדרישות קדמה חברתיות וכלכליות, כוננו השלטונות משרדים ממשלתיים.
החוק הבסיסי בקטר (1970) מיסד מנהגים מקומיים, ששורשיהם במסורת הווהאבית (الوهابية) השמרנית של קטר, והעניק לאמיר סמכות עליונה. מסורות נוספות שמשפיעות על תפקידו של האמיר כוללות התייעצות בקבלת החלטות, שלטון מתוך קונצנזוס והזכות הנתונה לאזרחים לפנות באופן ישיר אל האמיר. האמיר אינו כפוף באופן ישיר לאיש, אך אסור לו להפר את השריעה (החוק האסלאמי) והלכה למעשה הוא חייב להביא בחשבון את דעותיהם של נכבדים מרכזיים ושל הממסד הדתי. המועצה המייעצת, שהיא גוף ממונה העוזר לאמיר בקביעת מדיניות, מיסדה את מעמדן של קבוצות השפעה אלו.
עד 2021 בקטר לא היו נהוגות בחירות, וחל איסור להקים מפלגות פוליטיות. דו"ח "חירות בעולם" משנת 2016 (Freedom in the World 2016) מציין את קטר כ"בלתי חופשית", ובדירוג 1–7 (1 החופשי ביותר) מעניק למדינה ציון 6 על זכויות פוליטיות ו-5 על חירויות אזרחיות.
בשנת 2021, אזרחי הנסיכות בחרו לראשונה 30 מתוך 45 חברי מועצת השורא, כשהיתר ימונו ישירות על ידי האמיר. אלפים היו מנועים מלהצביע ולא הותרה פעילות מפלגתית. למועצה יש סמכות חקיקתית והיא אחראית על אישור המדיניות הכללית ועל התקציב, אולם אין לה שליטה על הגופים מקבלי ההחלטות בתחום ההגנה, הביטחון, הכלכלה וההשקעות במדינה העשירה.
זרם המהגרים הערבים אל המדינה הביא למדינה דעות, המעמידות בסימן שאלה את עקרונות החברה המסורתית הקטרית, אך עד כה לא נוצרו אתגרים רציניים לשלטונה של משפחת ת'אני.
ב-27 ביוני 1995 הדיח סגן השליט, שייח' חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני, את אביו האמיר ח'ליפה בן חמד בהפיכה ללא שפיכות דמים. האמיר חמד ואביו התפייסו ב-1996. ההפיכה הובילה להרחבת חופש העיתונות, ותחנת הטלוויזיה אל-ג'זירה שבסיסה בקטר צברה מוניטין ייחודי כמקור חדשות חופשי ויחסית בלתי מצונזר בארצות ערב.
ב-25 ביוני 2013, בנאום טלוויזיוני, העביר האמיר חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני בן ה-61 את השלטון לבנו הרביעי תמים בן חמד אאל ת'אני בן ה-33. העברת השלטון עברה בשלום, וזכתה לברכתם של בני משפחת השלטון.
ביוני 2017 הודיעו מצרים, סעודיה, בחריין, איחוד האמירויות, תימן, לוב וקומורו על ניתוק הקשרים הדיפלומטיים עם קטר בעקבות תמיכתה באיראן ובארגוני טרור. כאות הזדהות עם מדינות אלה, גם ניז'ר החזירה את שגרירה מקטר.
כעבור מספר ימים גיבשו מדינות ערב מסמך בן 13 סעיפים ובו נכללו דרישות מקטר על מנת שיופסק החרם כנגדה. המסמך הוצג על ידי כווית המתווכת בין הצדדים. חלק מהדרישות כללו את סגירת הבסיס הצבאי הטורקי שבקטר, ניתוק הקשרים עם חזבאללה, הפסקת פעילותה של רשת אל-ג'זירה ואף צמצום הקשרים הדיפלומטיים עם איראן. למרות זאת, קטר לא נענתה לדרישות ואף חיזקה את קשריה עם איראן.
יחסים עם ישראל
הקשר הראשון בין המדינות החל בשנת 1996 כאשר ישראל פתחה לראשונה נציגות כלכלית קבועה בדוחה. זמן קצר לאחר מכן ביקר ראש הממשלה שמעון פרס בקטר.