cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקרב על ג'נין (1948)
צה"ל
ביצוע המבצע הוטל על חזית הצפון (פיקוד צפון במושגי ימינו), אשר הוקמה ימים אחדים קודם המבצע, ועליה פיקד משה כרמל (זליצקי). הכוח עליו הוטל ביצוע ההתקפה בגזרת ג'נין היה חטיבת כרמלי, בפיקודו של מרדכי מקלף. החטיבה סיימה כשבועיים קודם לכן את ההשתלטות על צור מחצבתה, אזור חיפה ועמק זבולון, וכעת עמדה לרשות חזית הצפון לצרכיו השונים בגזרות השונות. החטיבה העמידה לצורך המבצע שניים מגדודיה: גדוד 21 בפיקודו של דב צסיס וגדוד 22 בפיקודו של אברהם פלד. בנוסף, הפעילה החטיבה טור ממונע, של אוטובוסים משוריינים, בפיקוד אהרון אבנון, המאויש על ידי חניכי קורס המ"כים החטיבתי (במלחמת העצמאות הכשרת המ"כים נערכה במסגרת החטיבה), וחניכי קורסים נוספים, אשר אורגנו כפלוגה. כן קיבלה החטיבה תחת פיקודה כוחות מחטיבת גולני: גדוד 13 בפיקודו של אברהם יפה, פלוגה מגדוד 14, ופלוגה מגדוד 15. שתי הפלוגות האחרונות אורגנו כגדוד מופחת אשר שימש כעתודה.
משולש עפר
גאוגרפיה
במשולש עפר שוכנת גם העיירה דללול המוכרת גם כ"מקום המיושב החם בעולם".
אינטגרציה בחלקים
ממדים גבוהים
באופן מדויק יותר, נניח כי \Omega היא תת-קבוצה פתוחה וחסומה של \R^n עם שפה חלקה \Gamma. אם u ו-v הן דיפרנציאביליות ברציפות בסגור של \Omega אז הנוסחה של אינטגרציה החלקים ניתנת ע"י: כאשר הוא הנורמל היוצא כלפי חוץ ל \Gamma ו- הוא הרכיב ה-i-י של \nu כאשר i נע בין 1 ל-n.
הקרב על ג'נין (1948)
צה"ל
הסיוע הארטילרי כלל שישה תותחי 65 מ"מ ושתי מרגמות 120 מ"מ.
הכוחות נהנו מסיוע אווירי מקדים, כלומר הפצצות מן האוויר על יעדים ערביים שונים, לפני המבצע: ג'נין, אום אל-פחם, יעבד, קבטיה ושכם.
הערבים
כוח המשלוח העיראקי היה בגודל של כאוגדה לא אורגנית, כלומר, צירוף של יחידות ששיוכן הקודם היה מגוון. כוח זה מנה כ-6,000 חיילים וכ-300 קצינים. אלה אורגנו בשתי חטיבות, האחת ממוכנת והשנייה רגלית, אשר כוחותיה הקדמיים הגיעו לזירה ממש בהחל הקרב. כן צורף לחיל המשלוח כוח ממוכן נוסף, בן שלושה גדודים, אשר נוספו לו גדוד ארטילריה, כוח הנדסה ועוד. בתחילת יוני, המאמץ העיראקי העיקרי כוון מערבה, על מנת לבתר את מדינת ישראל הצעירה ב'מותניים הצרות' באזור כפר יונה. מאמץ זה נועד להתחיל ב-4 ביוני. כיוון שכך, רוב חיל המשלוח העיראקי התרכז באזור שכם-טולכרם-קלקיליה. בג'נין עצמה היה בתחילת הקרב גדוד עיראקי פחות פלוגה, מחוזק בארטילריה: סוללת תותחי 3.7 אינץ'.
העיר ג'נין, שבימים כתיקונם מנתה כ-4,500 תושבים, הייתה ריקה כמעט מתושבים ערב המבצע. את המשלטים שסביב העיר החזיקו לרוב כוחות מקומיים לא גדולים.
השטח
ג'נין נמצאת בבקעה (בקעת ג'נין) מוקפת גבעות ונשלטת באש ממזרח, ממערב ומדרום. בקעת ג'נין, בגובה ממוצע של 100 עד 125 מ', נמשכת מן העיר צפונה, ומכוון זה לא ניתן לשלוט באש על העיירה. מדרום מערב לעיירה נמצא עמק דותן, שגובהו הממוצע כ-250 מ'. לג'נין גישה נוחה מצפון, הן מכיוון עפולה, הן מכיוון חיפה, דרך מגידו, והיא מהווה למעשה את שער הכניסה לשומרון מצפון. הגישה לג'נין מדרום קשה יותר, ועוברת בדרכים הרריות. בקעת ג'נין מבותרת ברובה, והעבירות בה קשה.
תוכנית המבצע
המבצע עצמו כלל רק את החלק הראשון, ונועד להתחיל בלילה שבין 1 ל-2 ביוני 1948. ג'נין נמצאת כאמור בתוך גיא ומוקפת הרים. כדי לכבשה, הוחלט לכבוש את ההרים המקיפים אותה ממזרח וממערב, לסגור עליה כבתנועת מלקחיים ואחר כך לפרוץ לתוך העיר. גדוד 13 של 'גולני' תוכנן לכבוש את עראנה, ג'למה ומוקייבלה ומחנה הצבא שלידה, שעל הדרך עפולה-ג'נין, עוד לפני חצות. בהמשך אותו לילה נועדו גדודים 21 ו-22, אשר תוכננו לעבור דרך גדוד 13, לכבוש משלטים מערבית ומזרחית לג'נין, בהתאמה. בנוסף, על הגדודים שהוזכרו היה לבצע חסימות ומיקוש דרכים, כדי למנוע הגעת תגבורות לעזרת ג'נין מכיוונים שונים. או אז, אמור הטור הממונע לפרוץ לג'נין על הכביש המוביל אליה מצפון.
התוכנית התבססה על כך שכוחות חטיבת אלכסנדרוני יתקפו אף הם בעוצמה את העיראקים ממערב. בפועל התקפה כזו לא התבצעה.
פתיחת הדרך לג'נין
ב-1 ביוני בערב, בין השעות 19:00 ל-19:40, תקפו שלושה מטוסים של חיל האוויר את ג'נין. בשעות הבאות, בלילה שבין 1 ל-2 ביוני, יצא גדוד 13 לכבוש את יעדיו: עראנה, מוקייבלה וג'למה. הגדוד השלים אמנם את משימותיו, אלא שחל פיגור בלוח הזמנים, וכן התקבלה ידיעה מוטעית אודות הפוגה העומדת להיכנס לתוקף ב-02:00. כוחות 'כרמלי' נוכחו לדעת כי לא נותרו להם מספיק שעות חשיכה לביצוע משימתם, חזרו לבסיסם, וכאשר התבררה הטעות, דחו את המשך ההתקפה ללילה הבא. בבוקר 2 ביוני התקיפו העיראקים בכוח של שתי פלוגות חי"ר ומספר משוריינים את המשלטים שכבשה 'גולני'. תחילה תקפו בג'למה, ואחר כך במוקייבלה. עד שעות אחר הצהריים ההתקפות נהדפו, והעיראקים הנסוגים הותירו בשטח שלושה משוריינים. בשחר 3 ביוני תפסו לוחמי גדוד 13 את ח'רבת חרובה ואת גשר חרוב, כשלושה ק"מ מצפון לג'נין, לקראת כניסתו לעיירה של הטור הממונע (ר' להלן).
ההתקפה על ג'נין
בליל 2 - 3 ביוני החלו גדודי חטיבת 'כרמלי' לנוע לעבר ג'נין. גדוד 21 עלה על רכס ההרים המערבי וכבש אותו. משלט אחד נתפס ללא קרב ואחר, תוך קרב קצר. גדוד 22 השתלט, לאחר קרב קצר, על שניים משלושת המשלטים שהוקצו לו על הרכס המזרחי. מספר שיבושים מנעו את כיבוש המשלט השלישי. תחילה נתקלה הפלוגה שיועדה לכבשו במשוריין. בחלופי האש עם המשוריין, שנסוג לבסוף, נהרג אחד מחיילי הפלוגה, וחל עיכוב בלוח הזמנים. לאחר מכן, הכוח שנשלח לכבוש את המשלט ספג אש ונפגעים, ונסוג. כוח בן שתי כיתות וחבלנים מגדוד 22, שנועד לבצע מיקוש בסמוך לעין ניני מדרום לג'נין, נתקל באש שגרמה לפצוע אחד, בעיקר מן המשטרה, רותק למקומו ולא הצליח להגיע ליעדו. כך, מבואותיה הדרומיים של ג'נין לא נחסמו.
בבוקר 3 ביוני עשה דרכו הטור המשוריין, ובו פלוגת בית הספר למ"כים, את דרכו לתוך ג'נין, דרך המשלטים שתפס גדוד 13. לאחר שעבר את גשר חרוב, נתקל הכוח במחסום ובאש, ושני האוטובוסים המשוריינים הראשונים נפגעו בצמיגיהם ונעצרו, ולבסוף נסוגו. הכוח ירד מן האוטובוסים, והמשיך ליעדו ברגל.
התקפת הנגד העיראקית
גדוד 5/2 של החטיבה העיראקית בפיקודו של עומר עלי חנה באותו זמן ביחד עם סוללת התותחים המסופחת אליו, בסביבות שכם לשם עבר לאחר שפינה את ג'נין יום קודם לכן. כאשר הגיעו הפליטים מג'נין וסיפרו על התקפת היהודים החליט המג"ד בעצמו, בניגוד להוראות המפורשות שקיבל, לצאת מיד לג'נין. מעט לאחר השעה 10:00 הבחינו חיילי גדוד 21 בעשרות כלי רכב הנעים מכיוון שכם. מיד החלה הפגזה עזה ושיטתית על הרכס המערבי, אותו תפס הגדוד, והפצצת מטוסים. כיוון שהסיוע הארטילרי הישראלי היה ממוקם בעמדות עורפיות מדי, ריכוז הכוחות העיראקי נותר מחוץ לטווח, ויכול היה להתארגן באופן חופשי. ההפגזות והירי מכיוון המשטרה נמשכו אף הם.
תחת ההפגזות העיראקיות הלך והתערער מצבו של גדוד 21 במשלטים שממערב לג'נין. להפגזות נילוו גם התקפות רגליות, אלא שאלה נהדפו. במהלך הקרב נפצע המג"ד צסיס, ובנוסף, הקשר בין חלקי הגדוד השונים היה רופף, וכך, בעוד פלוגה אחת ספגה את מירב האש, פלוגה אחרת לא השתתפה כמעט בקרב. תחת הלחץ והשליטה הרופפת מחלקה אחת התפוררה ונמלטה. בהמשך נסוגה אחת הפלוגות, ובהדרגה עד סוף היום, כל הגדוד נסוג.
עם החל התקפת הנגד על גדוד 21, נדרש גדוד 22 לסייע על ידי לחץ מצידו על העיר, אולם עד סוף הקרב, כוחות הגדוד לא הגיעו לכדי התקפה של ממש כנדרש.
הפעלת העתודה וגדוד 13
לנוכח המצב הקשה במשלטים, החליט כרמל להפעיל את כוח העתודה. בשעה 14.00 נכנס לג'נין טור של משוריינים ואוטובוסים ובתוכם פלוגת בית הספר החטיבתי של 'כרמלי'. אתם נכנסו שתי פלוגות של 'גולני'. אלה השתלטו על חלק גדול מן העיירה. גדוד 13 עקף את העיר ממזרח, דרך המשלטים שבידי גדוד 22, ואחר כך מדרום, כדי לחבור לגדוד 21. בשל קשיי עבירות וכיוון שחלק מן השטח כבר נתפס בידי העיראקים, לא נוצר מגע כאמור.
הנסיגה
בחצות הודיע כרמל על החלטתו לסגת מהעיר וממשלטיה עד עלות השחר ולהיערך בשורת גבעות כ-1.5 ק"מ מצפון לעיר. הדבר נעשה עד בוקר 4 ביוני.
תוצאות הקרב
קרב ג'נין היה אחד הקרבות הקשים והמרים ביותר של צה"ל במלחמת העצמאות. בקרב נהרגו 50 לוחמים ו-83 נפצעו. 45 מההרוגים היו מגדוד 21. בגלל הנסיגה המבוהלת נשארו רוב ההרוגים בשטח. לאחר חיפושים, שנערכו בתום הקרבות, בתיאום עם הערבים, בפיקודו של הרב הצבאי הראשי שלמה גורן, נקברו שרידיהם של 46 לוחמים בקרב זה בקבר אחים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים בתאריך 3 באוגוסט 1950. חמישה מהנופלים נקברו בבית הקברות הצבאי בעפולה. לעיראקים היו 27 הרוגים. מספר ההרוגים מבין הכוחות המקומיים אינו ידוע וכן לא ידוע מספר הפצועים.
הקרב הסתיים בכישלון משום שלא היה חלק ממתקפה רחבה יותר באזור השומרון, וכן לא הוערכו כראוי תנאי השטח ועוצמת הצבא העיראקי. כן תרמו להצלחה הערבית היוזמה והפעולה הנחרצת של מפקד הגדוד העיראקי.
בכל זאת, קרב זה מנע התקפה עיראקית ב'מותניים הצרות' של ישראל, באזור כפר יונה. הצלחה עיראקית בהתקפה כזאת הייתה הרת אסון, שכן הייתה מבתרת את ישראל לשניים. בנוסף, קרב זה סימן את אובדן היוזמה מצד העיראקים במלחמה. ולמעשה, החזית העיראקית 'קפאה' כמעט עד סוף המלחמה.
אחרית דבר
בקרבות עשרת הימים ב-9 - 12 ביולי 1948 פתחו העיראקים בהתקפה חזיתית על כוחות 'גולני' מצפון לג'נין ואילצו אותם לסגת צפונה עד לקו מזאר (כיום גן נר) - זרעין (יזרעאל)-הר ברקן, שהיה נוח יותר להגנה. לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק עם ירדן הוזז קו הגבול באזור דרומה ונספחו למדינת ישראל הכפרים הערביים סנדלה ומוקיבלה.
הנצחה
מדי שנה בכה' באייר יום הקרב, מארגנים קרובי משפחה של החללים אזכרה בהר הרצל ליד קבר האחים המשותף של כל הנופלים.
גוסטבו אדולפו בקר
ביוגרפיה
גוסטבו אדולפו בקר נולד ב-17 בפברואר 1836 בעיר סביליה שבספרד, למשפחה ממוצא פלמי. בגיל 5, התייתם גוסטבו מאביו, הצייר חוזה דומינגז בקר (José Domínguez Bécquer), ובגיל 11 התייתם מאמו. לאחר מות האם, עבר לחסותה של הסנדקית שלו, אשר סיפקה לו גישה לספרים והעניקה לו חינוך ברמה גבוהה. בשנת 1853, בהיותו בן 17, נסע למדריד על מנת לפתוח בקריירה ספרותית בבירת ספרד. בתחילה ניסה להקים כתבי עת והוצאות לאור, שכולן קרסו. בשנת 1861, נישא בקר ל- Casta Esteban Navarro, אולם נישואיו לא עלו יפה והשניים נפרדו בשנת 1868. לאחר גירושיו מאשתו, עבר לטולדו, יחד עם אחיו, הצייר ולריאנו בקר (Valeriano Bécquer). לשניים היה קשר קרוב וולריאנו השפיע רבות על חייו ויצירותיו של גוסטבו אדולפו בקר.
קריירה ספרותית
בשנת 1860 התקבל בקר לעבודה ככותב בכתב העת הספרותי El Contemporáneo, בו פרסם שירים וסיפורים עד שנת 1868. במקביל לעבודתו בכתב העת, עבד בצנזורה הממשלתית הספרדית. בתקופתו בעיר טולדו בקר התמנה כעורך של כתב העת ״La Ilustración de Madrid". במקביל, עסק בכתיבה, תחת שם בדוי, לעיתון הסאטירי "Gil Blas" שהיה ידוע בביקורתו החריפה על השלטון בספרד. למרות הצלחה יחסית זו, בקר נותר בחיי עוני.
מותו
בקר סבל במשך השנים מעוני ומחלות. אחיו, ולריאנו, נפטר בספטמבר שנת 1870. כשלושה חודשים מאוחר יותר, ב-22 בדצמבר, נפטר גוסטבו אדולפו גם כן, ככל הנראה ממחלת השחפת. בקר היה בן 34 בלבד במותו. כאשר שהה על ערש דווי, ביקש בקר מאוד מידידיו, כי לאחר מותו ישרפו את מכתביו ויצירותיו. זאת, משום שחשש שכתיבתו הסאטירית לעיתון הסאטירה הביקורתי "Gil Blas" תיחשף, דבר שיבייש, לטעמו, את עבודתו הספרותית ה״רצינית״, אותה פרסם תחת שמו האמיתי. בעוד שבימי חייו לא זכה בקר להכרה יוצאת דופן, פרסומה של יצירתו לאחר מותו קנתה לו מקום מרכזי בספרות הספרדית. בשנת 1871 חבריו של בקר הוציאו לאור את כתביו בשני כרכים, שכללו למעלה מ-70 משיריו, את יצירתו הסיפורית ומבחר איגרות ספרותיות. בתוך 7 שנים ממותו, נדפסו ארבע מהדורות נוספות של כתביו, שזכו לתפוצה רחבה בספרד ומחוצה לה. היום נחשב בקר לאחד המשוררים הנקראים ביותר בשפה הספרדית.
בקר והרומנטיציזם
בקר פעל ויצר בתקופה של תהפוכות פוליטיות רבות בספרד. החל משנת 1833, בספרד שררה אי יציבות פוליטית, במיוחד בשנות שלטונה של איזבלה השנייה, מלכת ספרד (1843-1868). בשנים אלו החזיקו את מושכות הכוח האמיתיות בשלטון אנשי צבא. אי הפופולריות האישית של המלכה בקרב הציבור, יחד עם חוסר יציבות והחלפה תדירה של הבכירים בממשל הביאו לחוסר יציבות ואלימות ברחבי ספרד. יש הטוענים כי לאירועים הפוליטיים בספרד של התקופה היה חלק בעיצוב תפיסת עולמו הקודרת של בקר, ועל ביטוייה בכתיבה פסימית וסקפטית לגבי אהבה והחיפוש אחר האידיאל. עם זאת, בקרב חוקרי הספרות הספרדית אין הסכמה מוחלטת לגבי מידת השפעת האירועים על בקר ויצירותיו ובאיזו מידה מדובר בקשר נסיבתי בלבד. זאת, לאור העובדה כי סופרים ומשוררים אחרים, בני אותה העת, כגון בניטו פרז גלדוס, אשר חווה גם הוא אירועים היסטוריים אלו, פנו דווקא ליצירה ריאליסטית ולא רומנטית כמו בקר.
בקר שייך לזרם הספרותי הרומנטי, שעיקר השפעתו בספרד הייתה במהלך המאה ה-19. גוסטבו אדולפו בקר נחשב לנציגו המובהק של הגל השני של הרומנטיקה, המכונה לעיתים "פוסט-רומנטיציזם". הרומנטיציזם של בקר מתממש לרוב בשפה פשוטה יחסית לתיאור מצבים מסובכים. יצירותיו מציגות גישה שונה לספרות. שיריו של בקר כתובים באופן סובייקטיבי, אפל, והם בעלי תוכן רגשי אינטנסיבי וליריקה פשוטה. כל אלו היוו חידוש ועמדו בניגוד לסגנונם של הסופרים והמשוררים המזוהים עם הגל הרומנטי הראשון, בתחילת המאה ה-19. ביצירותיו בקר עוסק רבות בתימה של האהבה וכן גם בתימה של השירה עצמה.
יצירותיו
שירים (Rimas) שיריו של בקר מאוגדים בקובץ Rimas, שפורסם על ידי חבריו לאחר מותו. בקובץ ישנם 77 שירים, הממוספרים לפי סדרם בספר.
אגדות (Leyendas) סיפורים רומנטיים, שחלקם מבוססים על מסורות מקומיות שבקר ליקט ועיבד. עלילות הסיפורים כוללות לרוב אלמנטים על-טבעיים ומסתוריים: * El caudillo de las manos rojas, 1858.
אולאף קילנד
חייו
אולאף קילנד נולד בטרונדהיים ולמד אדריכלות במכון הטכנולוגי של נורווגיה בשנים 1919 עד 1921, בעקבות אביו. אז עבר ללייפציג שבגרמניה, שם למד ניצוח, הלחנה, פסנתר ובסון בקונסרבטוריון למוזיקה. בשנת 1929 השתתף בכיתת אמן למנצחים של פליקס ויינגרטנר בבזל שבשווייץ.
הופעת הבכורה של קילנד כמנצח ופסנתרן הייתה בטרונדהיים בשנת 1923. הוא שימש כמנצח חזרות בתיאטרון הקזינו אוסלו וניצח על תזמורת תיאטרון סטורה בגוטנבורג. בשנת 1931 התמנה למנצח על ה"פילהרמוניסק סלסקאפ", כיום התזמורת הפילהרמונית של אוסלו וכיהן כמנהל מוזיקלי משנת 1933 עד 1945. ב-1939 הוצעה לקילנד משרת מנצח ראשי בפילהרמונית של ניו יורק, אך מלחמת העולם השנייה שפרצה באותו זמן מנעה את יציאתו לארצות הברית לשם קבלת המשרה.
בתקופת המלחמה היה קילנד חבר במועצה המייעצת של מדור התרבות למשך זמן קצר, כהונה שבגינה הואשם בשיתוף פעולה עם צבא הכיבוש הנאצי. קילנד הושעה מארגונים אחדים, כגון איגוד המלחינים הנורווגיים. ב-1945 זיכתה אותו ועדה מטעם הממשלה מן ההאשמות שנתלו בו, אך הקריירה שלו ניזוקה קשות וגם בהמשך דרכו נאלץ קילנד להתגונן בפני אשמת תמיכה בנאצים.
בהדרגה החל קילנד להתרכז יותר ויותר בהלחנה ופחות בניצוח. הוא העדיף להופיע כמנצח אורח ולהתחייב לתקופות כהונה קצרות יותר. משום כך דחה הצעה לחזור ל"פילהרמוניסק סלסקאפ" בשנת 1946. משרה זו נשמרה פנויה עד 1949, למקרה שישנה את דעתו.
קילנד נבחר לארגן מחדש את התזמורת הסימפונית של טרונדהיים בשנת 1946 וכיהן כמנהל מוזיקלי של הפילהרמונית של ברגן בשנים 1948-52 וכמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של איסלנד בשנים 1952-55. הוא היה מנצח אורח במספר תזמורות אחרות, בהן: הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הסימפונית של לונדון והפילהרמונית של ניו יורק.
כמלחין מייצג קילנד את הקו הלאומי במוזיקה הנורווגית. המוזיקה שלו מושפעת במידה רבה מן המוזיקה העממית של נורווגיה ובייחוד, אולי, מכינור הרדאנגר. ב-1955 התיישב במחוז טלמרק, שם החל לחקור את המחולות לכינור הדראנגר, ובייחוד את היסודות הפוליפוניים. המלודיה, המקצב וגון הצליל של כלי זה באו לביטוי ברבות מיצירותיו. במוזיקה של קילנד ניכרת מגמה פוליפונית מובהקת, עם קווים דיסוננטיים נוקבים. מוזיקה המשיגה במיטבה סינתזה בין האופי הלאומי של המוזיקה העממית לבין ניב מוזיקלי עכשווי.
קילנד חיבר שמונה יצירות סימפוניות גדולות, בהן: הקונצ'רטו לכינור (1942), מוזיקה למחזה "ברנד" של איבסן, "קונצ'רטו גרוסו נורווגי", (1952) וקונצ'רטו לפסנתר (1978). כמו כן חיבר מספר שירים עם תזמורת, שירי מקהלה, מזמורי תהילים, מוזיקה קאמרית, יצירות לפסנתר ויצירות נוספות.
חרונימו רולי
חרונימו רולי (בספרדית: Gerónimo Rulli; נולד ב-20 במאי 1992 בלה פלאטה שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת השוער בקבוצת אייאקס.
אסטודיאנטס
רולי נולד בלה פלאטה, בירת פרובינציית בואנוס איירס שבארגנטינה. הוא גדל במחלקת הנוער של אסטודיאנטס ועלה לקבוצה הבוגרת בשנת 2012, כגיבוי לחוסטו ויאר ולאגוסטין סילבה. ב-3 באפריל 2014, בשל עזיבתו של ויאר לנסיונל ופציעתו של סילבה, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשפתח בהרכב בהפסד 0–1 לארסנאל דה סארנדי. רולי שיחק ב-11 משחקים באותה העונה, ובעונת 2013/2014 היה לשוער הראשון של הקבוצה ושיחק בכל המשחקים.
דפורטיבו מלדונדו
בחודש יוני 2014 חתם רולי בדפורטיבו מלדונדו.
ריאל סוסיאדד
ב-24 ביולי 2014, כחודש לאחר שחתם בדפורטיבו מלדונדו, הושאל רולי לריאל סוסיאדד הספרדית. ב-28 באוגוסט 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשפתח בהרכב והוחלף בדקה ה-85 בשל פציעה בקרסול בהפסד החוץ 0–3 נגד קרסנודאר בשלב פלייאוף ההעפלה לליגה האירופית לעונת 2014/2015. הוא חזר לשחק בחודש נובמבר, וערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הספרדית ב-20 בדצמבר 2014, כשפתח בהרכב בתיקו 1-1 נגד לבאנטה. ב-4 בינואר 2015 עזר לקבוצתו לנצח את ברצלונה בתוצאה 0–1 בעזרת מספר הצלות חשובות.
ב-4 ביולי 2015 הוארכה השאלתו של רולי בעונה נוספת. ב-19 ביולי 2016 חתם רולי במנצ'סטר סיטי האנגלית. ב-10 באוגוסט הושאל בחזרה לריאל סוסיאדד. ב-13 באוגוסט 2019 הושאל למונפלייה לעונה אחת.
ויאריאל
ב-4 בספטמבר 2020 חתם לארבע שנים בויאריאל.
ב-26 במאי 2021 זכה עם ויאריאל בליגת האירופית לאחר שקבוצתו ניצחה בפנדלים את קבוצת מנצ'סטר יונייטד.
אייאקס
ב-6 בינואר 2023 חתם רולי לשלוש וחצי שנים באייאקס.
קריירה בינלאומית
ב-20 במרץ 2015 זומן רולי לראשונה לסגל נבחרת ארגנטינה לקראת משחקי הידידות נגד אל סלבדור ואקוודור, אך לא שיחק. ב-7 בספטמבר 2018 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת בניצחון 0–3 על במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת ארגנטינה בטורניר מונדיאל 2022.
מועדונים
ויאריאל
דן ורדי
דן (דני) ורדי (נולד ב-7 ביוני 1940) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, כיהן כמנכ"ל חברת כלל אנרגיה מקבוצת IDB.
צ'קי קריו
צ'קי קריו (בצרפתית: Tchéky Karyo; נולד בשם ברוך ג'קי קריו ב-4 באוקטובר 1953) הוא שחקן ומוזיקאי יהודי-צרפתי יליד טורקיה. בתחילת הקריירה שלו שיחק בתיאטרון במחזות קלסיים ומודרניים. בשנות השמונים של המאה העשרים החל להופיע בתפקידי אופי בסרטי קולנוע. הוא שיחק בסרטים הוליוודיים רבים ועם במאים צרפתים בהם לוק בסון.
דן ורדי
קריירה צבאית
דן ורדי נולד בחיפה ב-7 ביוני 1940. הוא התגייס לצה"ל ב-1959, שירת כקצין בחיל השריון, השתחרר מהשירות והתגייס שוב לשירות קבע לאחר מלחמת ששת הימים. במבצע קלחת 2 פיקד כסמג"ד על כוח מיוחד של חטיבה 188 ששימש לצורך המבצע כ"סיירת החטיבתית", על פועלו זכה לצל"ש ממפקד החטיבה משה בר כוכבא. בהמשך שימש כמפקד גדוד 53 של החטיבה ושימש כמדריך במשלחת צה"ל להדרכה בסינגפור. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים שב לישראל ומונה ב-10 באוקטובר 1973 למפקד חטיבה 179 בעקבות פציעת מפקדה רן שריג, אך עד הגעתו לחטיבה כבר חזר שריג מבית החולים. בהמשך נקרא להקים מחדש את חטיבה 188 שהושמדה בקרבות, אך זמן קצר לאחר שנכנס לתפקיד נפצע ממוקש במהלך מלחמת ההתשה במובלעת הסורית. ורדי פיקד על עוצבת הסוס הדוהר, על חטיבה 500 ועל חטיבת ההכשרות של השריון, חטיבה 460 בשנים 1976–1977. לאחר לימודים במכללה לביטחון לאומי מונה ב-1978 למפקד בסיס אימון ליחידות שדה וב-1979 מונה למפקד עוצבת הפלדה.
במלחמת לבנון הראשונה פיקד על "כוח ורדי" כוח משימה אוגדתי לא אורגני, שהורכב מכוחות שונים שקובצו יחד. הכוח פעל בגזרה המזרחית של לבנון ולחם נגד כוחות הצבא הסורי. בין היחידות שהיו תחת פיקודו, חטיבה 460, חטיבת צנחנים במילואים וכוח מחטיבת גולני (גדוד וסיירת בפיקודו של הסמח"ט גבי אשכנזי). במהלך הקרבות ארעה תקרית קרב קמ"ט-קק"ש, בו נלחמו יחידות מהכוח זו בזו בתקרית אש כוחותינו.
צ'קי קריו
ביוגרפיה
צ'קי נולד באיסטנבול ב-1953 בשם ברוך ג'קי קריו. אמו הייתה יהודייה מיוון ואביו - יהודי טורקי. בילדותו עברה המשפחה לפריז, שבה גדל. שמו שונה מ-Djaki ל-Tchéky בהתאם לתעתיק בצרפתית. קריו למד דרמה בתיאטרון סירנו ואחר כך היה חבר בלהקת התיאטרון דניאל סורנו ושיחק בתפקידים קלאסיים רבים.
דן ורדי
קריירה צבאית
ב-1984 השתחרר משירות הקבע בדרגת תת-אלוף.
לאחר השחרור
לאחר שחרורו עבד כמנהל באפריקה, ואחר כך כיועץ וכמנהל בגופים ובחברות בולטות במשק. בשנים 1992–1994 שימש כיועץ רשות הנמלים והרכבות לפיתוח רכבת הפרברים. בתחילת 1995 מונה לראש מנהלת הגז הטבעי במשרד התשתיות הלאומיות, שהוקמה באותה עת. אך שר התשתיות, אריאל שרון, החליט להפסיק את העסקתו ב-1997, ולהעבירו למעמד של יועץ חיצוני. זאת, לאחר שהתברר, כי ורדי הועסק בניגוד לכללים, לא במעמד של עובד מדינה אלא בחוזה ייעוץ אישי. במסגרת תפקידו ניהל משא ומתן ליבוא גז מרוסיה עם חברת גזפרום. מיד אחר כך מונה לנציג גזפרום בישראל.
צ'קי קריו
קריירה
קריו הצטרף לתיאטרון הלאומי של שטרסבורג, שם כיכב במחזות קלסיים ומודרניים. בתחילת שנות השמונים של המאה העשרים זכה להצלחה כשחקן אופי בסרטים צרפתיים. בהמשך הופיע בתפקידים ראשיים בסרטים בולטים כגון "The Bear" בו גילם את אחד הציידים. הוא שיחק בתפקיד המנטור של הגיבורה בסרט "ניקיטה" בבימויו של לוק בסון.
הוא השתתף בסרטים הוליוודיים רבים, לעיתים קרובות בדמות של צרפתי בדומה לז'אן רנו. הוא זכה לשבחים על הופעתו בתפקיד הקצין הצרפתי הנוקם בסרט "הפטריוט" (2000) לצדו של מל גיבסון, המתרחש בתקופת מלחמת העצמאות של ארצות הברית. כמו כן זכה לשבחים על הופעתו בדמות ז'אן דה דאנואה בסרט "ז'אן ד'ארק". ב-DVD של הסרט "הפטריוט" דיבב קריו את עצמו לצרפתית.
דן ורדי
לאחר השחרור
ב-2003 מונה להקים את חברת נתיבי הגז הטבעי לישראל, שנוסדה על מנת להקים ולהפעיל מערכת הולכת גז טבעי בלחץ גבוה בישראל. בתקופתו כמנכ"ל החלה לראשונה אספקת גז טבעי בישראל, כאשר הוקמו צינורות ההולכה ממאגר ים תטיס לתחנות הכוח של חברת החשמל וכן צינור ההולכה של הגז הטבעי ממצרים. בתחילת 2008 סיים את תפקידו ומונה למנכ"ל חברת כלל אנרגיה מקבוצת IDB וכיהן כדירקטור בחברות נוספות בקבוצה, בהם נייר חדרה.
ורדי הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ולימודים מתקדמים של לימודי הנדסה ב-MIT וניהול באוניברסיטת הרווארד.
צ'קי קריו
קריירה
בשנים 2014 ו-2016 כיכב קריו בסדרת הדרמה "הנעדר" של רשת BBC One / Starz בתפקיד ז'וליין באטיסט וקיבל ביקורות מהללות הופעתו.
קריו הוא מוזיקאי ופזמונאי. ב-2006 הוציא לאור אלבום בשם "Ce lien qui nous unit" (תרגום: "הקשר המאחד אותנו"). ב-2013 ביום הולדות ה-60 יצא האלבום "Credo".
חיים אישיים
קריו היה נשוי לשחקנית איזבל פסקו ממנה התגרש.
דבורה הכהן
דבורה הכהן (נולדה ב-1 בפברואר 1936) היא פרופסור אמריטה במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. תחומי מחקרה הם ארץ ישראל בתקופת המנדט, התפתחות החברה הישראלית והשפעת העלייות לארץ ישראל ולמדינת ישראל, ההתיישבות בארץ, מנהיגות ומנהיגים ומגדר.
ביוגרפיה
הכהן נולדה בטבריה ליהודה-לייב ואסתר-פייגה קלירס, נינת הרב משה קליערס. כיום מתגוררת בירושלים. בוגרת המכללה לחינוך - אפרתה בירושלים. למדה ציור ופיסול במכללה לאמנות "בצלאל" בירושלים.
בוגרת תואר ראשון בהיסטוריה כללית וספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים. בוגרת תואר שני אותו סיימה בהצטיינות בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטת תל אביב. את הדוקטורט קיבלה ב-1984 בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן עבור "העלייה הגדולה וקליטתה בישראל בשנים 1948-1953".
בשנים 1975- 1992 הייתה היועצת המדעית של הטלוויזיה החינוכית להיסטוריה ולימודי יהדות. בין השנים 1986–1989 כיהנה כעמית מחקר במכון בן-גוריון לחקר הציונות ומדינת ישראל בשדה בוקר, ומרצה במחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. עבדה כחוקרת באוניברסיטת אוקספורד באנגליה. באוניברסיטת הרווארד, ובהיברו יוניון קולג' בסינסינטי, ארצות הברית. לימדה כפרופסור אורח באוניברסיטת ראטגרס בניו ג'רזי, ארצות הברית. בשנת 2015 הוענק לה עיטור "יקירת ירושלים".
נשואה לרב מנחם הכהן, ולהם שלושה ילדים: עו"ד מירון הכהן, שכיהן עד שנת 2019 כרשם האגודות השיתופיות; פרופ' אביעד הכהן, דיקן המרכז האקדמי ובית הספר למשפטים "שערי משפט"; ד"ר חגית הכהן-וולף, פסיכולוגית ארגונית.
תחומי מחקר
נושא מחקר מרכזי- מדינת ישראל; המאבק על הקמת המדינה, עיצוב דפוסי השלטון, מנהיגות, צמיחתה של החברה הישראלית. מדיניות העלייה והקליטה; מחנות עולים ומעברות, מושבי עולים. סוגיית "כור ההיתוך", מחלוקות ומאבקים בשאלת דת ומדינה, וחינוך. תולדות עם ישראל בעת החדשה; תולדות הציונות, קהילות יהודיות בגולה וקשריהן עם היישוב בארץ ישראל. העליות לארץ ישראל, היסטוריה חברתית ופוליטית של היישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת המנדט. תולדות ההתיישבות- קיבוצים ומושבים.
התחקות אחר אירועים שהיו נקודות מפנה בתקופת היישוב ובמדינת ישראל, בהתפתחות החברתית והפוליטית ובעלי השלכות מרחיקות לכת במישורים שונים. שורשי צמיחתה של החברה הישראלית, הנטועים בעלייה הגדולה שהגיעה ארצה בראשית שנות המדינה, והמשכה בעליות שבאו אחריה במהלך השנים. במחקריה עסקה גם בהכרעות בעלות השלכות רבות משמעות על דרך התפתחותה של מדינת ישראל כגון חוק השבות, חוק חינוך ממלכתי, ועוד.
הכהן גילתה כי מיתוסים רבים שהיו לנחלת הכלל, הם שגויים. הראתה כי העולים לא באו ביוזמתם ובכוחות עצמם, אלא הביאו אותם ארצה, ואם כך - מי החליט על הבאת המוני עולים בתוך זמן קצר, מי מימן את המבצע הגדול הזה, וכו'. בשאלה המרכזית של מדיניות העלייה, הצביעה הכהן על מחלוקות חריפות בקרב חברי הממשלה וחברי הנהלת הסוכנות ביחס לעלייה, בניגוד למוצג בפרהסיה.
בשנת 2021 קיבלה הכהן שני פרסים יוקרתיים של The Jewish Book Council על ספרה "To repair a broken world - the life of Henrietta Szold" בהוצאת אוניברסיטת הרווארד: פרס ספר השנה ופרס הביוגרפיה של השנה.
בשנת 2011 קיבלה הכהן את פרס יצחק בן צבי לחקר תולדות א"י על ספרה "ילדי הזמן", וב-2012 זכתה בפרס בן-גוריון לשנת תשע"ג על מחקריה בנושא העליות למדינת ישראל.
הכהן חשפה דיונים שנשמרו בסודיות בממשלה ובהנהלת הסוכנות, ובהם מתגלות המחלוקות על העלייה ההמונית. דילמות מורכבות אירעו במהלכה, כמו אלה שהתעוררו כאשר נפתחו במפתיע שעריהן של מדינות שמנעו קודם לכן יציאת יהודים מגבולותיהם, כמו בארצות שהיו כפופות לברית המועצות, או בארצות האסלאם. אלה חייבו הכרעות קשות כמו - האם להעדיף עלייה מפולין או מתימן, מרומניה או מעיראק, הספר מציג את ההחלטות הבלתי צפויות שהתקבלו.
הכהן הציגה את המאבקים הפוליטיים סביב העולים לאורך הדרך, והתמזגו בוויכוחים על עיצוב צביונה החברתי –תרבותי של המדינה. כמו רעיון 'כור ההיתוך', או המאבקים על חינוך ילדי העולים וההתנהלות במחנות העולים ובמעברות. מחלוקות שגרמו למשברים ממשלתיים בשנות המדינה הראשונות.
במחקר על תוכנית המיליון, תוכניתו של דוד בן-גוריון לעלייה המונית בשנים 1942–1945, (1994), מתואר כי נחישותו של בן-גוריון להבאת עלייה המונית בראשית הקמת המדינה, נבעה מהתוכנית שגיבש חמש שנים קודם לכן, בעיצומה של השואה. במחקר זה מתברר במפתיע כי באותן שנים גובש גם הרעיון של דרישת פיצויים מגרמניה עבור רכושם של הנספים בשואה.
אחת השאלות הקרדינליות בשנות המדינה הראשונות הייתה דרך קליטתם של המוני העולים, שמשמעותה לא רק הכנת דיור ותעסוקה, אלא שיקולים כלכליים, ביטחוניים וערכיים. במחקר על התיישבות העולים בנגב בעשור הראשון למדינה, בספר 'הגרעין והריחיים' (1998), מציגה הכהן מהלך שנראה אבסורדי באותם ימים של מחסור חמור באמצעי תחבורה: הקמת יישובים חקלאים של עולים בנגב, אזור שחון, שומם ברובו ומרוחק ממרכז הארץ. יתר על כן, באותו מהלך ביקשו להפוך את העולים יוצאי תימן, כורדיסטן, הונגריה ואחרים, לא רק לעובדי אדמה, אלא גם לבני דמותם של אנשי נהלל וכפר ויתקין.
בספר העוקב אחר התפתחות מושבי העולים בנגב, מתוארים הקשיים בראשית דרכם, והתערותם של המתיישבים החדשים במקום חרף המכשולים הרבים. יתירה מזו, נוצר קשר הדוק בין העולים לוותיקים, וכך הומרצה צמיחתה של הנהגה מקומית, נציגות אותנטית של העולים, שהצליחה לתפוס מעמד במנהיגות תנועת המושבים לצדם של הוותיקים, ובהמשך צברה כוח פוליטי והיוותה החלוץ בהשתלבות העולים בהנהגה הישראלית בשלטון המקומי והלאומי. התפתחות שונה לחלוטין מזו שבעיירות הפיתוח בעשור הראשון.
אורי מנצור
אורי מנצור (נולד ב-15 בנובמבר 1949) הוא איש עסקים ישראלי, אשר שותף בבעלות בחברת "דלק", ומחזיק במפעלי תעשייה ונדל"ן. שימש כנשיא קבוצת הכדורסל הפועל ירושלים במשך 15 שנים. בשנת 2020 העריך העיתון TheMarker ששווי נכסיו נע בין 1.5 ל–2 מיליארד שקל.
ביוגרפיה
מנצור נולד בירושלים, וגדל בשכונת בית הכרם. אביו, ניסים מנצור, היה בעלים של תחנת מוניות במרכז העיר, מוסך וסוכנות לייבוא רכב בשכונת ממילא, אחר כך נכנס גם לעסקי הנדל"ן. מנצור השתלב בעסקי המשפחה, ובסוף שנות ה–70 נכנס לעסקי ייבוא אוטובוסים. הוא ייבא אוטובוסים מוגמרים עם שלדות מתוצרת חברות מאן, מרצדס, סקניה, איווקו ומרכב מתוצרת חברת איריזר הספרדית.
בשנת 1995, נכנס כשותף להקמת מפעל וופרג'ט באופקים. המיזם קיבל מענק ממרכז ההשקעות במשרד התעשייה והמסחר, מייצר בדים לא ארוגים, ומעסיק 180 עובדים. בהמשך הוקמו מפעלים נוספים בפולין ובסין. מנצור גויס במקור כמשקיע על ידי המייסדים של המפעל, וכעבור כמה שנים הפך לבעלים יחיד. בשנת 2003 רכש את מפעל החיתולים "טפנוקים", בהשקעה של כ-5 מיליון שקל, לאחר שהמפעל פשט את הרגל עקב התחרות עם המותגים הבינלאומיים האגיס ופמרפרס. בתחילת 2015 פרץ סכסוך עבודה במפעל ופורג'ט באופקים. העובדים השביתו את המפעל למשך שבועיים, בדרישה להעלאת שכר מעל שכר המינימום, ששולם לרובם, דרשו שיחתם איתם הסכם קיבוצי וישופרו תנאי העסקתם. לאחר שהשביתה הסתיימה העובדים חתמו על הסכם שכר חדש.
בשנת 2014, מכר מנצור את עסקי ייבוא האוטובוסים לקבוצת אלייד תמורת יותר מ–50 מיליון שקל. לאחר המכירה חבר לאנשי העסקים אלי להב ואיליק רוז'נסקי, בעלי קבוצת להב אל אר, ונכנס איתם להשקעות בעסקי נדל"ן מניב בגרמניה. באוקטובר 2020, הקבוצה רכשה יחד 60% מהבעלות בחברת דלק ישראל, כאשר מנצור שילם 260 מיליון שקל עבור 30% מהמניות. לאחר הרכישה הודיעו שבכונתם לפצל את דלק ישראל לשתי חברות. הראשונה תחזיק 54 מתחמי תדלוק שבבעלות דלק ישראל, כחברת נדל"ן עם הון עצמי של 400 מיליון שקל, ותשכיר אותם בדמי שכירות של כ-50 מיליון שקל בשנה. החברה השנייה היא זו שתשכור את המתחמים הללו, תחזיק את פעילות רשת מנטה ואת כל שאר התחנות. בכוונתם בעיקר להשביח את הנדל"ן, והם מתכננים להנפיק בבורסה את החברה השנייה.
פעילות ציבורית ונדבנות
מנצור תרם 13 מיליון שקל להקמת בית הכנסת היכל אוריאל שבמבשרת ציון, שם הוא מתגורר.
בשנת 1994, לאחר שקבוצת הכדורסל הפועל ירושלים הייתה על סף פירוק, בעקבות קשיים כספיים, סיפק לה מימון ומונה לנשיא המועדון, באוקטובר 2009 פרש מהתפקיד.
בשנת 2014, נחשף כי מנצור תרם למימון הגנתה של שולה זקן. אחר כך אמר כי זקן ביקשה ממנו, במהלך ביקור בשבעה של אמו, כסף למימון הגנתה המשפטית והוא עזר לה. באותה עת התברר כי מנצור לא ידע שגם אהוד אולמרט דאג להעברת כספים לזקן לצורך הגנתה המשפטית.
קיץ (סרט, 1930)
קיץ (באנגלית: Summer) הוא סרט הנפשה קצר שיצא ב-16 בינואר 1930, כאשר הוא הופק על ידי וולט דיסני ובוים על ידי אב אייוורקס. זהו סרט ההמשך של "זמן אביב" (1929). אורכו 6 דקות.
תקציר העלילה
הסרט הקצר מתחיל בכמה זחלים שרוקדים לעבר כמה פרחים. הזחלים נכנסים לפרחים, ואז יוצאים מהפרחים כפרפרים. הם עפים ומאביקים כל פרח שהם חולפים עליו. כמה פרפרים עפים על ענף אבל מפריעים למקלון עם רגליהם. המקלון מאיים עליהם בשיניו. ואז המקלון רוקד ונופל לתוך נהר. שפירית עפה מעל הנהר, מלווה שתי פרות משה רבנו. שתי חיפושיות זבל משחקות עם כדור צואה על הקרקע. הן מאבדות את כדור הצואה, שמתנגש בגזע עץ ומתפוצץ. כאשר הוא מתפוצץ, חלקיו הופכים לחרקים מעופפים קטנים, שרוקדים. כך עושים ארבעה זבובים על פרח. לאחר מכן הזבובים נושאים איתם קורי עכביש ומשחקים בקפיצה עם עכביש, אך העכביש אוכל את הזבובים. העכביש רוקד על קורי העכביש. אולם, קורי העכביש נקשרים לעץ והעץ נופל עליו. כך מסתיים הסרט.
ביקורות
Motion Picture News (1 בפברואר 1930): "פשוט גדול. ועדיין הם באים! הצעיר הזה, בשם וולט דיסני, עוזר לספק לאומה שלמה עומס מתמיד של צחוקים. הסרט קיץ סדרת סימפוניות טיפשיות מוסיף עוד אחד לרשימה ארוכה של קטעים מענגים של הומור מצויר. האנימציה של אב אייוורקס היא חכמה בקיצוניות. הוא מקבל את הסיטואציות המגוחכות ביותר מהדמויות שלו, שעם המוזיקה הנוספת המתוזמנת והנבחרה כהלכה, הופכות את הגלגלת האחת הזו בדיוק למה שהיא."
וראייטי (26 בפברואר 1930): "טוב בכל מקום. יצירת דיסני בסדרת סימפוניות טיפשיות. התנגדות אחת היא שהיא דומה יותר מדי למהדורה קודמת של אותה יצרנית בשם זמן אביב. בשתי היצירות מציינים רוחות מזג אוויר באמצעות חרקים, צמחים מזנקים ומתעוותים, ובאופן דומה. עם זאת, יש לו את הצחוקים שלו. התפיסה של זחלים ופרפרים כדי לבטא את החופש של הקיץ המוזיקלי נושא צחוקים משלו, שהם בעצם רוח ההנפשה הנוכחית. העיבוד המוזיקלי של קארל וו. סטלינג קליל, אוורירי וקצבי."
מדיה ביתית
הסרט הקצר הופץ למדיה ביתית ב-19 בדצמבר 2006, באוצרות וולט דיסני: עוד סימפוניות טיפשיות, כרך ב'.
Goodbye (שיר של ג'ייסון דירולו ודייוויד גטה)
השיר מכיל בתוכו סימפול מתוך הלהיט הידוע "Time to Say Goodbye", של שרה ברייטמן ואנדראה בוצ'לי.
רקע וכתיבה
ב-24 באוגוסט 2018 חשף גטה את הסינגלים השישי והשביעי מאלבומו השביעי, 7, "Goodbye" ו"Drive". בעוד בשיר "Goodbye" משתתפים ג'ייסון דירולו וניקי מינאז', ששיתפו פעולה קודם לכן כארבע פעמים, בהם בלהיט "Swalla", שיצא לאור שנה לפני צאת השיר. השיר נכתב על ידי ג'ייסון דירולו, דייוויד גטה, ניקי מינאז', וילי ויליאם, קרטיס גריי, ארט ביטז, דייוויד סנט פלאור, די ג'יי פאוליטו, פרנצ'סקו סרטורי, פרנק פיטרסון, ג'מי סיסוקו, JVZEL, קינדה, לוסיו קווארנטוטו, פיל גרייס ו-וודקה, והופק על ידי דייוויד גטה, דייוויד סנט פלאור, פיל גרייס ו-וודקה. השיר מכיל בתוכו את סגנונות ה-EDM וה-R&B. השיר הוא בשפה האנגלית, ומשלב בתוכו גם בית בספרדית המבוצע על ידי וילי ויליאם.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-218 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר עלה לערוץ היוטיוב הרשמי של דירולו ב-22 באוקטובר 2018. נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-124 מיליון צפיות.
גאורגיוס, נסיך יוון ודנמרק
גאורגיוס, נסיך יוון ודנמרק (ביוונית: Πρίγκιπας Γεώργιος της Ελλάδας; 24 ביוני 1869 – 25 בנובמבר 1957), היה נסיך יווני, בנו של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים, אשר שירת כנציב העליון של מדינת כרתים.
ביוגרפיה
גאורגיוס נולד באתונה ב-24 ביוני 1869, לגאורגיוס הראשון, מלך היוונים ולאולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ואלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג.
בשנת 1883 נשלח גאורגיוס לדנמרק לשרת בצי המלכותי הדני, וחי בארמון ברנסטורף ליד קופנהגן יחד עם דודו ולדמר, נסיך דנמרק, שהיה אדמירל בצי הדני. גאורגיוס הרגיש שאביו זנח אותו בהזדמנות זו, ומאוחר יותר תיאר לארוסתו את הקשר העמוק שפיתח לדודו מאותו יום ואילך. בשנת 1891 ליווה גאורגיוס את דודנו ניקולאי אלכסנדרוביץ', הצארביץ' של רוסיה במהלך ביקורו באסיה, ואף הציל אותו מניסיון התנקשות ביפן. בשנת 1896 היה גאורגיוס אחראי יחד עם אחיו קונסטנטינוס וניקולאס בארגון אולימפיאדת אתונה, והוא כיהן כנשיא ועדת המשנה לספורט ימי.
אלפתריוס וניזלוס היה מנהיג התנועה לאיחוד כרתים עם יוון. הוא נלחם במרידות הקודמות, וכעת היה חבר באספה הכללית, ואף מונה כשר המשפטים לצד גאורגיוס. עד מהרה נוצרה מתיחות בין השניים, משום שגאורגיוס אשר היה מלוכני נלהב, דגל בשלטון אבסולוטי, בעוד שווניזלוס הוביל את התנגדות לכך. בשנת 1905 היה וניזלוס מעורב בארגון מרד טריסו, ובעקבותיה נאלץ גאורגיוס לעזוב את האי, ואת מקומו תפס ראש ממשלת יוון לשעבר אלקסנדרוס זאימיס.
ב-19 ביולי 1907 התארס גאורגיוס עם מארי, נסיכת בונפארטה, בתם של רולנד בונפארטה ומארי-פליקס בלאן, וגאורגיוס ויתר על כל סעיף חוזי המבטיח קצבה או ירושה ממרי, וסוכם שהיא תשמור ותנהל את ההון העצמי שלה (נאמנות מניבה של 800,000 פרנקים בשנה), ורק ילדיהם יקבלו את ירושתה. ב-21 בנובמבר אותה שנה התחתנו השניים בפריז, ונולדו להם שני ילדים.
באוקטובר 1912 חזר גאורגיוס מפריז לאתונה, כדי שיוכל להצטרף לצי היווני, בעת מלחמת הבלקן הראשונה. מאוחר יותר הוא שירת כקצין במטה אביו המלך גאורגיוס הראשון. במרץ 1913 נרצח אביו, ואחיו קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון עלה לשלטון במקומו, וגאורגיוס נסע לקופנהגן, על מנת לסדר שם את ענייני הכספים של אביו.
בין השנים 1913–1916, ובכלל זה במהלך מלחמת העולם הראשונה, ניהלה מארי רומן עם ראש ממשלת צרפת אריסטיד בריאן, מה שיצר מתח ביניהם לאחר שהצי הצרפתי הפגיז את אתונה בדצמבר 1916. אף על פי שהוא היה ביחסים ידידותיים עם המורה הרוחני של אשתו, זיגמונד פרויד, בשנת 1925 ביקש גאורגיוס ממארי לוותר על עבודתה כפסיכואנליטיקאית כדי להקדיש את עצמה לחיי המשפחה, אבל היא סירבה. כאשר נודע לו מהעיתונות בשנת 1938 שבנו היחיד התחתן בנישואים מורגנטיים עם אשה רוסייה פשוטה, אסר עליו גאורגיוס לחזור הביתה וסירב לפגוש את אשתו.
ב-21 בנובמבר 1957 חגגו גאורגיוס ומארי חגגו את יום חתונת הזהב, וכעבור 4 ימים, ב-25 בנובמבר, מת גאורגיוס בביתו בארמון סן קלוד.
לארה קרופט גו
לארה קרופט גו (באנגלית: Lara Croft GO) הוא משחק וידאו מסוגת החשיבה (פאזל) מבוסס תורות מסדרת המשחקים טומב ריידר, שפותח על ידי Square Enix מונטריאול והופץ על ידי Square Enix ב-27 באוגוסט 2015 למערכות ההפעלה לטלפונים החכמים Windows Phone, אנדרואיד ו-iOS ולמערכת ההפעלה Microsoft Windows, ב-3 בדצמבר 2016 לקונסולות המשחקים פלייסטיישן 4 ו-PlayStation Vita וב-4 בדצמבר 2016 למערכות ההפעלה macOS ולינוקס. השחקן נכנס לנעליה של לארה קרופט בתור חתיכת פאזל במשחק לוח, כאשר על השחקן לנווט את לארה בתוך המבוך תוך כדי הימנעות ממכשולים וכן בתמרון הסביבה. מפתחי המשחק לא כללו אלמנטים מסורתיים שנמצאים במשחקים האחרים בסדרה כמו אירועי משחקיות מבוססת על זמן תגובה (Quick time event) ומרדפים מהירים, על מנת להתאים את המשחק לסגנון מבוסס תורות. המשחק מהווה המשך רוחני למשחק Hitman GO שיצא לאור ב-2014 וגם כן פותח על ידי Square Enix מונטריאול.
משחקיות
לארה קרופט גו הוא משחק פאזל מבוסס תורות ומהווה ספין אוף לסדרת המשחקים טומב ריידר. המשחק הוא חלק מהמיני-סדרה "גו" (GO), שכוללת את Hitman GO, לארה קרופט גו ו-Deus Ex GO, אשר מתמקדת במשחקי פאזלים מבוססי תורות כאשר לשלושת המשחקים במיני-סדרה יש משחקיות דומה. השלבים במשחק מורכבים מצמתים ונקודות המחוברות בקווים, שמהווים את הדרך בה השחקן יכול לנוע על גבי השלב. השחקן מגלם את דמותה של לארה קרופט. הן השחקן והן הסביבה עצמה נעים בתורות, כאשר האחד נע - השני נשאר במקום. במהלך התור של השחקן, השחקן יכול להניע את לארה צעד אחד בין הצמתים המחוברים. כאשר מגיע התור של "הסביבה", כלל האויבים והמכשולים נעים בו זמנית צעד אחד. בעוד שבמשחק Hitman GO השחקן היה יכול לנוע רק לאורך ולרוחב המישור, בלארה קרופט גו השחקן יכול לנוע גם לגובה באמצעות מדרגות, קצה צוקים וכן באמצעות שטח הניתן לטיפוס שמשולב בעיצוב השלב עצמו. המשחק כולל 5 פרקים ו-40 שלבים בסך הכל ובנוסף 2 פרקי בונוס בשם "מערת האש" (The Cave of Fire), שפותח על ידי Square Enix מונטריאול כעדכון ו-"מראת הרוחות" (The Mirror of Spirits), שפותח על ידי חברת KO_OP לכבוד חגיגות ה-20 שנה לסדרת המשחקים. שני הפרקים הנוספים כוללים 22 שלבים, כך שסך הכל השלבים במשחק הוא 62.
בעוד השחקן מתקדם בשלבים, הפאזלים במשחק ניהיים יותר ויותר קשים. ישנם מספר שלבים רצופים אשר מציגים מכניקות משחק חדשות וכן אויבים חדשים. ישנם שלושה סוגים של אויבים במשחק: נחשים, אשר אינם נעים כלל, לטאות אשר עוקבות אחר השחקן ועכבישים ענקיים שנעים במסלול קווי קבוע. כמו כן, השחקן יכול לקחת חפצים חד-פעמיים הפזורים ברחבי השלבים כמו חניתות אשר יכולות להרוג אויבים ממרחק רב. המכשולים במשחק כוללים סלעים אשר יכולים למחוץ את השחקן, להבים של מסור וכן מלכודות שונות. השחקן יכול ללחוץ על מתגים, אשר יכולים לשנות את סביבת השלב כמו הנמכת קירות וקירוב פלטפורמות. בנוסף לכך, המשחק כולל פיתרונות לכל השלבים, אשר ניתן לרכוש בכסף.
פיתוח והוצאה לאור
לארה קרופט גו פותח על ידי Square Enix מונטריאול, סטודיו שהוקם על מנת לפתח משחק AAA מסדרת המשחקים Hitman, אך כשהפרויקט בוטל הסטודיו הסב את עצמו לפיתוח משחקי מובייל לקהל המערבי. כלל צוות החברה עזב פרט למנהל הטכני אנטוני רוטון והבמאי דניאל לוטז ולאחר כחודש בחוסר מעש, לוטז שכנע את רוטון להתחיל לפתח משחק Hitman מבוסס תורות, שלימים יהפוך ל-Hitman GO, שקיבל ביקורות טובות לדעת המפתחים.
כמו כן הצוות לא כלל מדריך בתחילת המשחק כמקובל במשחקי ווידאו וללא הקדמה, כיוון שלא רצה להפריע לחוויית המשחק. בהשוואה למשחק הקודם, המפתחים רצו שהפאזלים במשחק יכללו פחות אלמנטים ושלא תהיה גלילה כאשר השחקן נע, כך השחקן יוכל לראות את כל השלב על המסך ולהתמקד במקום זאת בפתרון הפאזל. כמו כן המצלמה זזה יחד עם השחקן ולא סטטית כמו במשחק הקודם.
המשחק נבנה על בסיס המנוע הגרפי יוניטי, שאיפשר בדיקת המשחק בפלטפורמות רבות בהיותו מנוע חוצה-פלטפורמות וקליל. כמו כן המשחק בראשונה תוכנן להיות משוחק על מסכים קטנים — שכן Hitman GO בראשונה תוכנן להיות משוחק על טאבלטים. צוות של Square Enix חבר עם Crystal Dynamics, בעלי הזכויות לזיכיון של טומב ריידר על מנת להסדיר את המשחק מבחינה משפטית.
לארה קרופט גו הוכרז ביוני 2015, במהלך מסיבת העיתונאים של Square Enix בכנס E3 2015.
ביקורת
המשחק זכה לביקורות חיוביות, על פי אתר הסקירה Metacritic. המשחק זכה בפרס משחק האייפון הטוב ביותר לשנת 2015 על, בפרס משחק הנייד הטוב ביותר בטקס פרסי המשחקים 2015 ובפרס המעצבים של אפל לשנת 2016. המבקרים שיבחו את האתסטיקה של המשחק, עיצוב הפאזלים וכן את נאמנות המשחק לסדרה, אך ביקרו לשלילה את אורכו הקצר של המשחק ואת רמת הקושי שהתנדנדה בין "קל מדי" ל-"קשה מדי" לסירוגין.
המבקר צ'לואי ראד מהאתר IGN כתב כי תצוגת המשחק היא קולנועית ודומה לדיורמה, כאשר ניתן דגש על הפרטים הקטנים. המבקר אנדרו ריינר מהמגזין Game Informer ציין כי העיצוב הוויזואלי של המשחק הוא בין הטובים ביותר בין כלל המשחקים הניידים, החל מסביבה תוססת ועד הנזליות של האנימציות. בעוד ראד ציין כי הוא מרגיש שהמשחק מרגיש כי הפאזלים לא מתאגרים במיוחד, ריינר ציין כי השלבים האחרונים במשחק הם קשים בצורה לא פרופורציונלית ביחס לשלבים הקודמים.
ריי קרסילו מהמגזין Electronic Gaming Monthly ביקר את העובדה כי המשחק נטש את הסגנון הנוקשה של משחקי לוח ש-Hitman GO התאפיין בו ותיאר את הסגנון הוויזואלי של המשחק בתור. הוא ציין כי אמנם הפאזלים "הגונים", אך המשחק עצמו לא מאתגר במיוחד ולא שווה להמלצה פרט למעריצי הסדרה והזיכיון. המבקר מאט פקהאם מהמגזין Wired כתב כי הוא היה מבולבל בעיקר מהאוספים של המשחק, אשר לדעתו היו קשים מדי לראייה ורובם מוסתרים היטב. המבקר ג'אז ריגנאל מהמגזין USgamer ביקר את אורכו הקצר של המשחק, אך גם שיבח לחיוב כאשר כתב כי המשחק מאוזן והוא מהווה את. רינגאל הוסיף כי ככל הנראה המשחק שאב השראה ממשחק חשיבה אחר בשם Monument Valley.
מוחמד
מוחמד בן עבדאללה בן עבד אל-מוטלב, הידוע כמֻחַמַּד (בערבית: مُحَمَّد,, 570 בערך – 8 ביוני 632) הוא מייסד דת האסלאם. נחשב במסורת המוסלמית לאחרון ולחשוב ביותר מבין הנביאים. פירוש השם בערבית הוא "מהולל" או "מפואר". מכונה בפי המוסלמים לפעמים גם "מאוולאנא" (בערבית: مَوْلَانَا, תעתיק מדויק: מולאנא) אך השם הנפוץ יותר הוא "רסוּל אללה" (בערבית: رَسُول الله, "שליח האל") או פשוט "אַ(ל)נַּבִּי" (ערבית: اَلنَّبِيّ, "הנביא").
המקורות על חייו של מוחמד ואמינותם
המסורת המוסלמית היא המקור העיקרי לעדויות על חייו של מוחמד. אורח חייו של מוחמד נחשב באסלאם כדגם לאורח החיים הראוי למוסלמי מאמין, ועל כן עשו חכמי ההלכה המוסלמיים מאמץ רב לקבץ מסורות על אורח חייו של מוחמד ולבדוק את אמינותן. המסורות האלה הן ענף מיוחד במסגרת ספרות החדית', והן מכונות א-(ל)סירה א-(ל)נַבַּוויה (السِّيرة النَّبَويّة) - קורות הנביא. במסגרת חקר ההיסטוריה של האסלאם, ערכן של העדויות האלה שנוי במחלוקת. חכמי ההלכה המוסלמיים בדקו את אמינות המסורות על-פי שלשלת המוסרים שלהן (אסנאד إِسْنَاد). על-פי ההנחה שמסורת על חייו של הנביא עברה מדור לדור, כל מוסר בשלשלת צריך להיות צעיר מן המוסר שבא לפניו, וכן צריכה להתקיים אפשרות שהשניים נפגשו.
היסטוריונים של האסלאם פיתחו שיטה משלהם לבדיקת אמינות המסורות שמתבססת על עקרונות פילולוגיים, על השוואות למקורות מחוץ למסורת המוסלמית, ועל ההנחה שחלק משלשלות המוסרים "תוקנו" או נכתבו באופן מלאכותי כדי לתת גושפנקה למסורות נפוצה או כדי לקדם חידושים הלכתיים. לפיכך, מסורת שנחשבת אמינה בהלכה המוסלמית יכולה להיחשב בלתי-אמינה בקרב ההיסטוריונים של האסלאם, ולהפך. כיוון שאין כמעט מקורות היסטוריים חיצוניים שאפשר להשוות את א-סירה א-נבוויה אליהן, ולאור העובדה שהמסורות הועלו על הכתב כמה דורות לאחר מותו של מוחמד, יש חוקרים הטוענים שאי אפשר בכלל לקבוע את מידת אמינותן ולפיכך אין טעם להשתמש בהן במחקר ההיסטורי.
הביוגרפיה הקדומה ביותר של מוחמד שנמצאת בידינו, היא של אבן אסחאק (מת בשנת 767). גרסת הספר הנמצאת בידינו היא ככל הנראה תקציר של ספר "היסטוריה עולמית", שנערך על ידי אבן השאם (מת בשנת 833). ביוגרפים קדומים נוספים הם אל-ואקדי ואבן סעד (מת בשנת 845). בכתביו של ההיסטוריון טברי נמצא חומר שאינו נמצא באף מקור קדום אחר.
הכרוניקה הלא–אסלאמית הקדומה ביותר שהזכירה את מוחמד נכתבה בידי היסטוריון סורי אנונימי בשנת 640 בערך. הטקסט מתאר את ניצחון המוסלמים על הביזנטים בעזה בשנת 634, ומציין כי הערבים מאמינים במוחמד ("מחמט").
נעוריו ותחילת דרכו
מקובל על רוב ההיסטוריונים כי מוחמד נולד בעיר מכה שבמחוז חג'אז בחצי האי ערב (כיום במערב ערב הסעודית). שנת לידתו אינה ידועה בוודאות. המסורת המוסלמית מציינת שהייתה זו "שנת הפיל" (عام الفيل), כלומר, השנה שבה פלש הצבא של אקסום תחת אברהה אל-אשרם לאזור חיג'אז, באמצעות פילים. על פי סורת אל-פיל הוכנע הצבא החבשי על ידי ציפורים פלאיות, שהמטירו עליהם אבני גוויל. מקובל שזו הייתה שנת 570 לספירה, אולם נתון זה אינו ודאי.
החדית' מספר כי אביו של מוחמד היה עבדאללה בן עבד אל-מטלב (عَبْدالله) ממשפחת האשם (آل هاشم) משבט קֻרַיש (قُرَيْش). לפי חלק מהמסורות, שם אמו היה אמינה בנת והב (آمنة), ואף היא הייתה משבט קורייש. משפחתו הייתה מבוססת, וזאת ניתן להניח מעצם היותה משפחה שולטת במכה. לפי המסורת, השושלת של שבט קורייש מגיעה עד עדנאן, מצאצאי ישמעאל (אסמעאיל), בן אברהם. משפחתו של מוחמד ידועה בשם המשפחה ההאשמית, כי אבי סבו של מוחמד נקרא האשם. האשם היה במכה האחראי על כיבוד עולי הרגל למסגד הכעבה באוכל ובשתייה. האשם היה בין העשירים בזמנו, והוא נפטר בעזה באחד ממסעותיו לסוריה. אחרי מות האשם, ירש את מנהיגות שבט קוריש בנו, עבד אל-מטלב, שהוא סבו של מוחמד. עבד אל-מטלבאהב את בנו עבדאַלְלָה וקרב אותו אליו. עבדאַלְלָה נשא לאישה את אחת הבחורות הכי חשובות אז במכה, "אמנה". עבדאַלְלָה נפטר באלמדינה בה עסק בסחר בתמרים. אשתו אמנה הייתה בחודשי ההיריון הראשונים בעת פטירתו. מוחמד נולד אחרי מות אביו באזור בני האשם במכה. לפי חלק מהמקורות, הוא נולד 50 ימים אחרי התקפת אברהה אל-חבשי נגד אלכעבה. הסב, עבד אל-מטלב, קרא לנולד "מוחמד", כלומר "משובח".
אבו טאלב, בעל המשפחה ברוכת הילדים, גם ירש מאביו את אימוץ בן אחיו מוחמד.
יש המוצאים הד לאובדן המוקדם של ההורים של מוחמד ב בסורת א-צח'א, פסוקים ו'-ח':. לאחר אובדן הוריו, גדל מוחמד בבית סבו עבד אל-מוטלב (عبد المُطلب) ולאחר מכן בבית דודו, אבו טאלב (أبو طالب). בגיל 25 נישא מוחמד לח'דיג'ה (خَديجة), אישה עשירה כבת 40, שעסקה במסחר (העיר מכה הייתה מרכז סחר בינלאומי חשוב באותה תקופה). קיימים חילוקי דעות בין זרמי האסלאם בעניין מצבה המשפחתי הקודם. מוחמד לא נשא אישה אחרת במהלך חייה של ח'דיג'ה והיא הייתה הראשונה שהאמינה בשליחותו. לזוג נולדה בת בשם פאטמה, שאותה השיא מאוחר יותר לבן-דודו, עלי בן אבי טאלב. פרט לפאטמה, נולדו לנביא שלוש בנות נוספות, בשם זיינב, רוקיה ואום כולת'ום, אך בשונה ממנה הן לא הצליחו להעמיד צאצאים. שתי בנותיו האחרונות נישאו לעות'מאן בן עפאן, שהיה החליף
ההתגלות
המסורת המוסלמית מספרת, כי כאשר מוחמד היה בן 40 (שנת 610 לספירה על-פי המשוער), הלך להתבודד במערת חראא הממוקמת בג'בל א-נור, הרחק מעירו מכה, במסגרת מנהג התחנות' (מנהג בו תושבי ערב הקדומה היו מתבודדים הרחק ממקום מגוריהם, בעיקר בסביבה הררית במטרה לערוך חשבון נפש, וגם לתת צדקה לעניים). באחד מימי התחנות' בעודו מתבודד במערה בהר, ועל פי הסיפור המופיע בקוראן, נגלה אל מוחמד בלילה (לילה המכונה "ליל הגורל" - "לילת אל-קדר") המלאך ג'יבריל (המזוהה עם המלאך גבריאל מהמסורות היהודית והנוצרית). קובץ החדית' הידוע "צחיח אל-בוח'ארי" (صحيح البخاري) מספר כך: "אז בא אליו המלאך גבריאל ואמר: קרא! קרא בשם ריבונך אשר ברא, ברא את האדם מטיפת דם קרוש, קרא, הן ריבונך הוא רב חסד, אשר לימד בקולמוס, לימד את האדם את אשר לא ידע". הפסוקים האחרונים (מהמילים: "קרא בשם ריבונך" ואילך) מופיעים בקוראן כ"סורת אל-עַלַק" (סורת טיפת הדם או הדם המעובה (או 'סורת הדם הקפוא') מס' 96), (תרגומו של אורי רובין).
הסורה הזו נחשבת לראשונה מבחינה כרונולוגית במסורת המוסלמית. לסיפור ההתגלות יש גרסאות שונות במסורת המוסלמית שנבדלות זו מזו בפרטים קטנים ולא מהותיים. אחד הפרטים השנויים במחלוקת היא תשובתו של מוחמד למלאך, שאותה אפשר להבין כשאלה: "מה אקרא?" או כהצהרה "אינני יודע לקרוא". מוסלמים שמקבלים את הפרשנות האחרונה, טוענים שהיכולת של מוחמד לקרוא את הפסוקים שהוריד המלאך היא חלק מנס ההתגלות, והוכחה לאמיתותה.
על פי המסורת המוסלמית, ח'דיג'ה בת חוואייליד הייתה הראשונה ששמעה את סיפור ההתגלות מפי מוחמד והיא האמינה לו מיד, ובכך היא הפכה לראשונה מבין מאמיניו. מוחמד החל לנאום בפני תושבי מכה, את מה ששמע לדבריו מפי המלאך ג'יבריל, שהתגלה אליו מדי פעם. בהדרגה נאספה סביבו עדת מאמינים צחאבה אשר תיעדה את הדברים שיצאו מפיו בעל-פה ולעיתים גם בכתב (תיעודים אלה יקובצו מאוחר יותר, ובאופן לא כרונולוגי, אך קובצו לפי הנחיות ממוחמד، לכדי ספר הקוראן). במהלך הזמן ועד לזמן קצר לפני מותו המשיך מוחמד לחזות במלאך גבריאל מתגלה אליו ומעביר לו את דבר אלוהים לטענתו. בימי הח'ליף עות'מאן בן עפאן כ-20 שנה לאחר מותו של מוחמד, נערך והועלה על הכתב ספר הקוראן הסופי (התהליך התחיל בימי הח'ליף הראשון אבו בכר שנה לאחר מותו של מוחמד), שהתקבל מתוך מספר גרסאות ראשוניות שרובן לא שרדו.
באחת הפעמים סיפר מוחמד (על-פי "צחיח אל-בוח'ארי"; גם לסיפור זה מספר גרסאות) כי המלאך ג'יבריל פקד אותו בלילה, ולאחר שערך לו טקס טהרה, הרכיב אותו על בהמה פלאית ומהירה מאוד ששמה אל-בוראק. עוד באותו לילה הגיעו אל מקום המכונה "המסגד הקיצון". כעשר שנים לאחר מותו של מוחמד, בימי הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב, זוהה המסגד עם מסגד אל-אקצא בהר הבית בירושלים. זאת, לפי ציוני דרך מסוימים ובעזרתו של כעב אל-אחבאר, שהיה יהודי שהתאסלם וחבר אל מוחמד, ושל הפטריארך של ירושלים הבישוף סופרוניוס. הלה מסר את העיר לח'ליף עומר.). משם הוביל אותו המלאך ג'יבריל אל שבעת הרקיעים, שם פגש את אברהם אבינו, משה רבנו, ישו וקדושים אחרים. ברקיע השביעי פגש את אלוהים וקיבל ממנו את המצווה להתפלל חמש פעמים בכל יום. עוד באותו הלילה חזר מוחמד למכה, וגילה שמיטתו עוד חמה. סיפור זה מכונה "לילת אל-אסראא ואל-מעראג'", והוא נרמז בקוראן בפסוק א' שבסורת אל-אסראא: . סיפור זה מהווה את הבסיס לקדושת העיר ירושלים במסורת הדתית המוסלמית.
ההג'רה
הסוחרים במכה, שעיקר פרנסתם הייתה על הכנסות עולי הרגל הפגאנים אל הכעבה, החלו להתייחס אל מוחמד בעוינות. במיוחד הצליח להעלות את חמתם, כאשר היה קונה עבדים בכספו ומשחררם על מנת להכניסם בברית האמונה החדשה. אנשי שבטו, שבט קורייש, החלו לרדוף אותו ואת מאמיניו. שינוי זמני לטובה חל כאשר אחד מיריביו הקשים, עומר בן אל-ח'טאב, הצטרף למאמיני הדת החדשה. עומר היה אדם חזק ובעל השפעה חברתית רבה, והצטרפותו לאסלאם הסבה למאמינים ביטחון רב. לימים היה לח'ליפה השני. עם זאת, הסכסוך בין מוחמד לאליטה השלטת במכה הלך והחמיר. ב-615 היגרה לחבש קבוצה מתומכיו של הנביא במכה, עקב הרדיפות הדתיות שעברו. תומכיו התקבלו בברכה על ידי שליטה של קיסרות אקסום הנוצרית באותם הימים, הקרוי במקורות מוסלמיים אסחאמה ומזוהה עם הקיסר ארמה. אירוע זה קרוי במסורת המוסלמית "אַל-הִגְ'רַה אַל-אוּלַא" (الهجرة الاولى, "ההגירה הראשונה"). למוחמד התאפשר להמשיך ולהתגורר במכה, הודות לחסות שפרש עליו דודו אבו טאלב, מהאנשים המשפיעים ביותר בשבט קורייש. ב-619 מתו דודו אבו טאלב ואשתו ח'דיג'ה. שנת מותם של שני קרוביו קרוייה באסלאם "עאַם אַל-חֻזְן" (عام الحزن, "שנת העצבות"). בעקבות מותו של אבו טאליב, אשר חרף אי היותו מוסלמי פעל להגנה על מוחמד בשל היותו בן משפחה, הורע עוד מצבו של מוחמד במכה. בניסיון לגייס אוהדים נוספים מוחמד נסע לטאיף ב-620, אך אנשי העיר הרחיקו אותו ורגמוהו באבנים. לאחר מכן הוא חזר למכה, נשא לאישה אלמנה בשם סָודא ואורס לעאישה, בתו של אבו בכּר, לימים הח'ליף הראשון. עאישה עתידה למלא תפקיד מפתח בהתגבשות האסלאם לאחר מות מוחמד. זמן-מה לאחר מות אבו טאלב וח'דיג'ה הסיר שבט קורייש את חסותו ממוחמד באופן רשמי, והוא נאלץ כעבור זמן-מה להימלט ממכה.