cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון וולפי
ג'ון אנתוני ווֹלְפִּי (באנגלית: John Anthony Volpe; 8 בדצמבר 1908 – 11 בדצמבר 1994) היה פוליטיקאי, איש עסקים ודיפלומט אמריקאי ממדינת מסצ'וסטס. וולפי, בנם של מהגרים איטלקים, ייסד וניהל חברת בנייה גדולה. בקריירתו הפוליטית היה רפובליקני בולט במסצ'וסטס ההולכת וגדלה, וכיהן כמושלהּ ה-61 וה-63 בשנים 1961–1963 ולאחר מכן בין השנים 1965–1969. במהלך כהונתו הראשונה של ריצ'רד ניקסון כנשיא ארצות הברית, היה וולפי מזכיר התחבורה של ארצות הברית, ולאחר מכן כשגריר ארצות הברית באיטליה עד 1977. במחלקת התחבורה היה וולפי דמות חשובה בפיתוח מערכת הכבישים הבין-מדינתיים.
תחילת דרכו
וולפי נולד בדצמבר 1908 בווייקפילד שבמסצ'וסטס. הוא היה בנם של ויטו ופילומנה (לבית בנדטו) וולפי, מהגרים לארצות הברית שהגיעו ב-1905 מפסקוסנסונסקו (Pescosansonesco) שבאברוצו אל שכונת "הקצה הצפוני" של בוסטון, דרך אוניית נוסעים בשם "SS Canopic" של וייט סטאר ליין. אביו עסק בתחום הבנייה. וולפי למד אדריכלות במכון הטכנולוגי ונטוורת' שבבוסטון, ובתום לימודיו הגבוהים הקים משרד בנייה משלו בשנת 1930. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה חברת הבנייה שלו מהמובילות שבארצות הברית. בשנת 1934 נישא וולפי לג'ובאנינה בנדטו, ממנה חבק שני ילדים, ג'ון אנתוני הבן ולורטה ז'אן וולפי רוטונדי. במהלך מלחמת העולם השנייה התנדב לשירות מדינתי בצי ארצות הברית, והתגייס בדרגת רב-סרן (Lieutenant Commander).
התפקיד הפוליטי הראשון של וולפי היה בשנת 1951, כאשר כיהן כסגן יושב ראש המפלגה הרפובליקנית במסצ'וסטס. ב-1953 מינה אותו המושל כריסטיאן הרטר לנציב העבודות הציבוריות של מסצ'וסטס, ובשנת 1956 מונה בידי נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר כמנהל הראשון של מִנהל הכבישים הפדרלי. בתפקיד זה הוא פיקח על השלבים הראשוניים של פיתוח מערכת הכבישים הבין-מדינתיים.
מושל מסצ'וסטס
בשנת 1960 נבחר וולפי למושל מסצ'וסטס, והביס את מזכיר המדינה המכהן ג'וזף ד. וורד. הוא כיהן כמושל משנת 1961 עד 1963. ב-1962 הובס וולפי בקושי רב בבחירות לתקופת כהונה שנייה, והפסיד ליועץ המושל לשעבר וידיד נפשו של ג'ון פיצג'רלד קנדי, אנדיקוט פיבודי. בבחירות 1964 התמודד וולפי פעם נוספת למשרד המושל, והצליח לתעל לטובתו את חוסר הסדר בתוך המפלגה הדמוקרטית של מסצ'וסטס כאשר סגן המושל פרנסיס בלוטי ניצח את פיבודי בבחירות המקדימות של הדמוקרטים. חרף ניצחונות הדמוקרטים ברחבי ארצות הברית במחזור בחירות זה, וולפי ניצח את בלוטי במרוץ צמוד. בשנת 1966 נבחר וולפי לתקופת הכהונה הראשונה בהיסטוריה של מסצ'וסטס שהייתה בת ארבע שנים, וניצח את התובע הכללי של הקהילייה לשעבר אדוארד ג'. מקורמק.
במהלך כהונתו כמושל, חתם וולפי על חקיקה האוסרת חוסר-שוויון גזעי במערכת החינוך המדינתית, ועל חוקים העוסקים בארגון מחדש של מועצת החינוך של מסצ'וסטס, ליברליזציה של חוקי פיקוח ילודה והגדלת דיור ציבורי למשפחות בעלות הכנסה נמוכה. וולפי העלה את הכנסות המדינה אחרי שניהל מאבק ארוך — ובסופו של דבר מוצלח — למסד מס קנייה מדינתי בן שלושה אחוזים. הוא כיהן כיו"ר אגודת המושלים הלאומית בשנים 1967–1968. ב-22 באפריל 1965 אירח וולפי את מרטין לותר קינג בבית מדינת מסצ'וסטס, ולאחר מכן נשא קינג נאום בפני מושב משותף של בית המחוקקים.
מזכיר התחבורה
לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1968, הנשיא ניקסון תגמל את וולפי על תמיכתו בו ומינה אותו למזכיר התחבורה של ארצות הברית. וולפי התפטר ממשרת מושל לשם תפקידו החדש בקבינט של ארצות הברית, וכיהן בתפקיד זה בין השנים 1969–1973.
במהלך כהונתו זנח וולפי עיסוקים קודמים כגון סלילת כבישים מהירים לבלי היכר, ובמקום זאת דחף לגישה מאוזנת בבניית תשתיות התחבורה של ארצתו הברית. הוא תרם במיוחד לסיום הניסיונות להחיות את מיזם החגורה הפנימית הכושל בבוסטון, אותו קידם כראש מנהל הכבישים הלאומי. באופן דומה, ההחלטה של ​​וולפי ב-1969 לבלום את ההצעה לסלילת הכביש המהיר ריברפרונט הצילה את הרובע הצרפתי ההיסטורי של ניו אורלינס וסימנה ניצחון משמעותי סביבתנים, שהצליחו לשכנע את וולפי כי כביש מהיר שינתק את הרובע מחזית הנהר יהא הרסני. בתקופתו הוקמה אמטרק. כרוכב אופניים מושבע שרכב לעבודה על אופניים מתקפלים, הוא השתמש בתחביבו — ובמשבר האנרגיה העולמי — כדי לעודד אמריקאים נוספים לרכוב על אופניים.
וולפי היה השני שכיהן כמזכיר התחבורה לאחר שהתפקיד הפך למינוי ברמת הקבינט. בשנת 1970 קיבל את פרס ההצטיינות של העיתון "Engineering News-Record" על שירותו כמזכיר התחבורה.
שגריר ארצות הברית באיטליה
וולפי היה בעל-עניין מתמיד ועקבי במולדת הוריו, וביקר בה פעמים רבות. בשנת 1969 הוענק לו תואר אביר צלב גדול במסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה. ב-1973 הועמד בידי הנשיא ניקסון בפני הסנאט של ארצות הברית לשרת כשגריר ברומא, תפקיד אותו מילא עד 1977. בעת שליחותו הדיפלומטית היה מושא להתנשאות מצד האליטה האיטלקית בשל שורשיו מדרום איטליה, והרגיז לא פעם גורמים שמאלניים בממסד הפוליטי של איטליה כאשר מתח ביקורת נגד שילוב המפלגה הקומוניסטית האיטלקית בממשלת איטליה. העיתונות הקומוניסטית באיטליה האשימה את וולפי בהיותו נאו-פשיסטי בשל עמדותיו.
בערוב ימיו
ב-11 בנובמבר 1994 נפטר וולפי בגיל 85 בביתו שבנאהאנט.
זוזו פטס
מדבבים
במאי הדיבוב בעברית היו מייה קדוש, יונתן רוכמן וקוקי סלינס, והוא הופק על ידי גל לוי. הדיבוב לעברית הופק באולפני NDG Studios.
Don't Go (שיר של סקרילקס, ג'סטין ביבר ודון טוליבר)
Don't Go (בעברית: אל תלכי) הוא שיר של המפיק המוזיקלי האמריקאי סקרילקס, שהוקלט בשיתוף פעולה עם הזמר-יוצר הקנדי ג'סטין ביבר והראפר האמריקאי דון טוליבר.
השיר, שיצא ב-20 באוגוסט 2021, נכתב בידי סקרילקס, ג'סטין ביבר, דון טוליבר, ג'ייסון בויד וטיישין תומפסון  והופק בידי Harv  וסקרילקס.
רקע
במהלך ריאיון, כשדיבר על "Don't Go", אמר סקרילקס: השיר היה אמור לצאת במקור כחלק מאלבום האולפן השישי של ביבר,, אך בסופו של דבר לא היה מוכן בזמן לעריכה הסופית של האלבום, מה שהוביל לכך שהשיר יצא מאוחר יותר כסינגל בפני עצמו.
הפצה
"Don't Go" הוא שיר בסגנון אר אנד בי ועם יציאתו ב-2 במרץ 2010, נכנס היישר לעשיריה הראשונה במצעדים בניו זילנד, הולנד ויפן, ולעשרים שירים המובילים באוסטרליה.
נכון לשנת 2022 מונה סרטון השיר ביוטיוב כ-29,089,299 צפיות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה לשיר, בוים על ידי סלומון ליגטלם, והועלה לערוץ היוטיוב של סקרילקס בשידור חי ב-20 באוגוסט 2021. בקליפ נראים ביבר ודון טוליבר שרים ורוקדים במוזיאון לאמנות המציג אמנויות הקשורות אליהם, ולקראת סוף הסרטון דמויותיהם הופכות לדמויות מזהב.
אגנודיקה
אגנודיקה (ביוונית עתיקה: Ἀγνοδίκη) הייתה הרופאה, המיילדת, והגינקולוגית הראשונה באתונה. סיפורה של אגנודיקה נכתב על ידי גאיוס יוליוס היגנוס, שחי במאה הראשונה לפני הספירה.
אגנודיקה בצעירותה
אגנודיקה נולדה למשפחה עשירה באתונה. הרצון שלה להיות רופאה נבע, על פי עדותה, בשל המספר הגבוה של מקרי מוות של נשים והסבל שהן עברו במהלך לידה. אף על פי שבזמן היפוקרטס נשים יכלו ללמוד גינקולוגיה, ריפוי ומיילדות, לאחר מותו, כשמנהיגי אתונה גילו שנשים ביצעו הפלות, עיסוק נשים ברפואה הפך לעבירה על החוק שעונשה מוות. אגנודיקה, שהייתה נחושה בדעתה להיות רופאה ולעזור לנשות אתונה, סיפרה את שערה והתלבשה כגבר כדי שתוכל לזכות בהכשרה רפואית. בתרוץ של חבר חולה היא עזבה את אתונה ללמוד רפואה במצרים הקרובה שבה לנשים היה תפקיד חשוב ברפואה. אגנודיקה קיבלה את החינוך הרפואי שלה באלכסנדריה, ולמדה תחת הרופילוס, מומחה האנטומיה הגדול של זמנה.
תעסוקה ברפואה
מיד לאחר רכישת הכישורים הנדרשים, היא המשיכה להתלבש כגבר על מנת לטפל בנשים של אתונה. יום אחד, אגנודיקה שמעתה אישה בוכה בייסורים במהלך לידה. אגנודיקה ניגשה לטפל באישה, אך היולדת סירבה לסיוע מגבר. לאחר שאגנודיקה חשפה את עצמה כאישה, היולדת הרשתה לה לטפל בה ובהצלחה. בזמנו, נשים חששו מסיוע מקצועי על ידי רופאים גברים. אגנודיקה סימלה את האמון והנוחות בין אישה המסייעת לאישה. לאחר זמן קצר, נשים רבות שמעו על אגנודיקה והתחזותה לגבר וביקשו את טיפולה. הפופולריות של אגנודיקה גדלה, והעדיפו אותה על פני רופאים גברים.
מהלך המשפט ותוצאותיו
רופאים גברים שראו שנשים כבר לא מעוניינות בשירותיהם, האשימו את אגנודיקה בפיתוי נשים, ואת הנשים האשימו בהתחלות. אגנודיקה הובאה לפני משפט שהתאסף על גבעת אראופגוס ליד אתונה. במהלכו הרופאים הגברים גינו אותה וכתגובה היא הרימה את חולצתה וחשפה את זהותה האמיתית, מה שהביא לנידויה חריף יותר על ידי גברי אתונה, באשמת רמאות והתחזות. מתוך פחד מעונש מוות, אגנודיקה ניסתה לשכנע את השופטים כי זה בלתי אפשרי שהיא אשמה בפשעים שלכאורה הגברים ייחסו לה. לאחר מכן יריביה ביקשו לגנות אותה על הפרת החוק שאוסר על נשים ללמוד ולעסוק ברפואה. לפני שהגיעו השופטים לפסיקה, קהל הנשים הגיע למשפט להלל את ההצלחות של אגנודיקה כרופאה. בתום דיון קצר, אגנודיקה זוכתה מכל אשמה והחוק באתונה שונה ואפשר לנשים לקבל טיפול על ידי נשים רופאות.
השפעה על נשים ברפואה
לפני אגנודיקה, נשים טיפלו בחולים וניסו להבין איך הגוף האנושי עובד ומה היו גורמי המחלות. הנשים בזמנו היו מיילדות אך לא הורשו לעסוק ברפואה. ליוונים, המשפט של אגנודיקה הביא לשינויים בחוק האתונאי והותיר לנשים ללמוד רפואה. הסיפור גם שימש כמעשיה במאה השבע עשרה למיילדות כדי להגן על עצמן מפני שליטה גברית במקצועות הרפואה.
מיתולוגיה
ייתכן כי הסיפור של אגנודיקה הוא רק סיפור מיתולוגי. לפי הספר The International Encyclopedia of Women Scientists השם "אגנודיקה" מוזכר כראיה להיותה דמות מיתולוגית. היה נהוג במיתולוגיה היוונית, ופחות במציאות, לתת לדמויות שמות שמשקפות את תכונותיהם. הפירוש של אגנודיקה ביוונית הוא "חסידה בפני צדק". הטיעון השני בספר הוא הצורה הדרמטית שאגנודיקה חשפה את זהותה האמיתית. הם רואים במחווה זו עוד מנהג בסיפורי המיתולוגיה היוונית, שהאומנה הייתה שבפסלוני נשים היה כוח נגד הרוע. עד היום אגונודיקה נחשבת לסמל לרופאים.
שמואל בן עמי
שמואל בן עמי (נולד בשנת 1947) הוא אמן ופסל ישראלי. בן עמי היה הפסל הראשי במוזיאון השעווה הישראלי בין השנים 1973–1995, פסל הדיוקנאות המפסל חתך רחב של אישים מהפוליטיקה הישראלית, מענפי הזמר והקולנוע, ומהתיאטרון.
ביוגרפיה
בן עמי נולד בפאס במרוקו למשפחה של 7 ילדים. כשהיה בן 3 משפחתו עלתה והתיישבה בטבריה. בגיל 15 למד בישול והפך לשף.
בשנות ה-70, ה-80 וה-90 היה שף במלונות הילטון, שרתון ודיפלומט בתל אביב.
בן עמי היה אלוף ישראל בפיסול במרגרינה ואלוף ישראל בפיסול ועיצוב במזון.
בן עמי חבר איגוד הפסלים והציירים בישראל. ערך כ-30 תערוכות בישראל ומחוצה לה.
בן עמי חבר ההנהלה בפדרציה המרוקאית העולמית.
בערב חגיגי צוינו 55 שנים להקמתה של שכונת רמת אגוז (שיכון ד') בטבריה על ידי עיריית טבריה, ובן עמי שצמח בשכונה זכה להוקרה מראש עיריית טבריה.
מיצירותיו
במהלך עבודתו פיסל בן עמי מעל אלף מלכים, נשיאים, ראשי ממשלות ואח"מים אחרים.
הדיוקן הראשון שפיסל במוזיאון השעווה הישראלי" היה של הזמר יזהר כהן שזכה ב-אירוויזיון, ובהמשך את הדיוקנאות של: עפרה חזה, רינה מור, גלי עטרי, צביקה פיק, הכדורסלן מיקי ברקוביץ, הטניסאי שלמה גליקשטיין והנשיאים חיים הרצוג (1983), יצחק נבון.
בשנת 2018 פיסל את האפיפיור פרנציסקוס בעקבות הזמנה מהוותיקן. הפיסול נמשך כ-3 חודשים. בן עמי הוזמן לוותיקן והעניק לאפיפיור את הפסל.
בן עמי יצר פסל של מלך מרוקו שממוקם בארמון ברבאט. במוקטעה ברמאללה מוצב פסל של מחמוד עבאס שיצר לבקשת סם בן שטרית.
ב-23 ביולי 2017 נחנך גן פסלים (כולל חמישה פסלי אבן ושיש) בבית החולים על שם ברוך פדה, פוריה בכניסה למבנה מרפאות חוץ, תרומתו של בן עמי.
בין הדיוקנאות שיצר: דיוקן של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, דיוקנאות של הנשיאים שמעון פרס, ראובן ריבלין,דיוקן של שרת התרבות והספורט מירי רגב, דיוקן של השחקן זאב רווח, דיוקן של הזמר יהורם גאון ודיוקן של הזמרת שושנה דמארי.
בין פסליו: רמברנדט, לאונרדו דה וינצ'י, וינסטון צ'רצ'יל.
חייו האישיים
בן עמי נשוי ואב לתאומים. מתגורר בטבריה.
קישורים חיצוניים
אלי אשד -הדיוקנאי סקירה על חייו ויצירתו של שמואל בן עמי אתר המולטי יקום של אלי אשד
https://www.no-666.com/2009/03/04/%d7%94%d7%93%d7%99%d7%95%d7%a7%d7%a0%d7%90%d7%99/
ארסן לופן נגד הרלוק שולמס
ארסן לופין נגד הרלוק שולמס (בצרפתית: Arsène Lupin contre Herlock Sholmes) הוא האוסף השני של סיפורי ארסן לופין שנכתב על ידי מוריס לבלאן ובו שתי הרפתקאות ומשחק מוחות בין לופן להרלוק שולמס. הדמות "הרלוק שולמס" היא התייחסות שקופה לשרלוק הולמס מסיפורי הבלשים של ארתור קונן דויל, שהופיע בסיפור "שרלוק הולמס מגיע מאוחר מדי", אחד משמונת הסיפורים באוסף הראשון, ארסן לופין, הפורץ הג'נטלמן.
הספר ארסן לופן נגד הרלוק שולמס, העמיד את שרלוק הולמס באור מגוחך ועורר את זעמו של ארתור קונאן דויל.
פרסום
שני הסיפורים פורסמו בתחילה במגזין Je sais tout מנובמבר 1906. הסיפור הראשון, "הגברת הבלונדינית", פורסם מנובמבר 1906 עד אפריל 1907 ואילו השני, "המנורה היהודית", הופיע בספטמבר ובאוקטובר 1907. אוסף הסיפורים הללו פורסמו עם שינויים בפברואר 1908, וב-1914 הופיעה מהדורה נוספת עם שינויים נוספים. התרגומים לאנגלית הופיעו בשנת 1910.
תוכן
שני האוספים באנגלית מכילים את הפרקים או הסיפורים הבאים:
1) "הגברת הבלונדינית" (רומן)
עלילה
"המנורה היהודית" נפתח בפנייה נוספת להרלוק שולמס בבקשה לעזרה במציאת מנורה יהודית. לאחר קריאת המכתב, שולמס קורא מכתב שני, הפעם של לופן המגיע לתפקיד באותו היום, ומזהיר אותו לא להתערב. שולמס זועם על התעוזה של לופן ומחליט לנסוע לפריז. בגאר דו נור, שולמס מתקבל על ידי עלמה צעירה, שמזהירה אותו שוב שלא להתערב ומגלה כי אקו דה פראנס, עיתון השופר של לופן, מכריז על בואו. שולמס ממשיך לחקור את הפשע ומגלה את הסיבה האמיתית לפנייתו של לופן שלא להתערב.
עיבוד קולנועי
סרט משנת 1910 שכותרתו ארסן לופן נגד שרלוק הולמס היה עיבוד לסיפוריו של לבלאן. חוקי זכויות היוצרים הגרמניים אפשרו למפיקים להחזיר את "שולמס" ל"שרלוק הולמס", שגולם על ידי ויגו לארסן.
סה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אנגולה הפורטוגזית
אנגולה הפורטוגזית (בפורטוגזית: África Ocidental Portuguesa) מתייחסת לאנגולה בתקופה ההיסטורית כשהיא הייתה טריטוריה תחת שלטון פורטוגל בדרום מערב אפריקה (1484–1975). בנוסף, היא נודעה עד 1951 כ"מערב אפריקה הפורטוגזית" (רשמית "מדינת מערב אפריקה"). בתחילה שלטה לאורך החוף והשתתפה בסכסוכים צבאיים עם ממלכת קונגו, ב הצליחה פורטוגל ליישב בהדרגה את פנים ההרים. עם זאת, שליטה מלאה בכל השטח הושגה רק בתחילת המאה ה-20, כאשר הסכמים עם מעצמות אירופאיות אחרות במהלך המרוץ לאפריקה קבעו את גבולותיה הפנימיים של המושבה. ב-11 ביוני 1951 שודרג המעמד ל"מחוז אנגולה מעבר לים" (overseas province of Angola) ולבסוף ב-1973, הפכה הטריטוריה ל"מדינת אנגולה". בשנת 1975 הפכה אנגולה הפורטוגזית ל"רפובליקה העממית של אנגולה", וקיבלה עצמאות מפורטוגל באותה שנה.
היסטוריה
ההיסטוריה של הנוכחות הפורטוגזית בשטחה של אנגולה נמשכה מהגעתו של החוקר דיוגו קאו (בפורטוגזית: Diogo Cão) ב-1484 ועד לדה-קולוניזציה של הטריטוריה בנובמבר 1975. במהלך חמש מאות השנים הללו.
בסוף המאה ה-15 דיוגו קאו, מגלה ארצות פורטוגלי הגיע לאנגולה. באותה תקופה צפון אנגולה הייתה בשליטת ממלכת קונגו אך לפורטוגל לא היה אינטרס להילחם בממלכת קונגו, הפורטוגלים התעניינו במסחר ובעיקר בעבדים ולכן הם החלו לנהל קשרים דיפלומטיים עם ממלכת קונגו.
פורטוגל המשיכה לשמור על מערכת יחסים שלווה עם השליטים והאצילים של ממלכת קונגו, בנוסף הם שלחו מיסיונרים כדי לנצר אותם וללמד אותם פורטוגזית. בעקבות זאת קבע המלך, ששינה את שמו לשם של מלך פורטוגל ששלט באותה העת, כי הנצרות היא הדת הרשמית של הממלכה.
מלחמה עם ממלכת נדונגו
במקביל ליחסים הטובים שלה עם קונגו, פורטוגל החלה בהשתלטות על האזור שמדרום לממלכת קונגו, שם הייתה נמצאת ממלכת נדונגו. לאחר שפורטוגזי תושב קונגו שכנע את המלך של נדונגו שהפורטוגזים רוצים לכבוש את ממלכתו, הוא הורה לגרש את כל הפורטוגזים ואת העבדים שלהם, שהיו רובם קונגולזים (תושבי קונגו). בעקבות זאת פרצה מלחמה בין הממלכות.
במלחמה הפורטוגזים הובסו אך למרות זאת הצליחו לשלוט בלואנדה ובנזלה, במשך השנים הבאות הם המשיכו לכרות בריתות עם שליטים מקומיים שלא היו מרוצים משליטת נדונגו ולהמשיך לחמש ולהגדיל את צבאם. בשנת 1621 הצליחו הפורטוגזים לכבוש את ממלכת נדונגו וחתמו על הסכם שלום איתה שכלל תנאים שלאחר מכן לא מומשו.
מלחמה עם ממלכת קונגו
מחליפו של מושל פורטוגל, ז'ואאו קורייה דה סוסה (João Correia de Sousa), התחיל לתקוף את ממלכת קונגו, שהיו בני בריתו. הוא כבש את אזור קסאנדה שבקרבת לואנדה, מאוחר יותר השתלט על אזור נאמבו, הוא טען שקונגו נותנת בו מחסה לעבדים מנגונגו. בקרב שנערך במבמבה, ניצחו הפורטוגזים, והדוכס המקומי הוצא להורג, אך מלך קונגו, פדרו השני, שב למקום עם כוחות גדולים יותר, והדף את צבאו של דה סוסה. בסיום הקרבות, נדרשו הפורטוגזים ששהו בקונגו לעזבה. דה סוסה נשלח בחזרה לפורטוגל, ונאסר.
בינתיים, כשראו שממלכת קונגו חותמת על בריתות הפורטוגזים הזדרזו וחתמו עם קונגו על הסכם שלום.
הכיבוש ההולנדי
בשנת 1641 הגיעו ההולנדים לאנגולה, ובעזרת ממלכת קונגו הצליחו להשתלט על רצועת החוף של אנגולה והפורטוגלים נאלצו להישאר באזורים הפנימיים של אנגולה, מכיוון שההולנדים לא רצו להתקדם לשם. לאחר שהפורטוגזים הביאו תגבורת מברזיל, בשנת 1648 עזבו ההולנדים את אנגולה.
הכיבושים בדרום
גם כשהסתיימו המלחמות נגד נדונגו וקונגו, הפורטוגזים לא ויתרו לחלוטין על השאיפות שלהם להתיישב בדרום מערב אפריקה. המושבה בנגואלה הוקמה כבר בשנת 1617, אבל לא הפכה למעצמה צבאית כמו אנגולה. החל משנות ה-80 של המאה ה-17, הפורטוגזים הפנו את כוחם לביסוס השלטון שלהם באזור הזה. הם גם החלו להיות מעורבים בפוליטיקה הפנימית של ממלכות האוֹבִימבּוּנדוּ שבמרכז אנגולה, ולאורך 100 השנים הבאות הם הצליחו להפוך כמה מהן למדינות חסות. עם זאת, המדינות האלה לא הפכו לספקיות עבדים, והתועלת הכלכלית שהייתה לפורטוגל מהן הייתה נמוכה.
התבססות המושבה
במקביל, הפורטוגזים ניסו לפתח את המסחר עם הממלכות שבמזרח. מָטָאמְבָּה וקָסָנגֶ'ה מנעו את הכניסה של סוחרים פורטוגזים לשטח שלהן, אך ממלכה שהייתה חזקה מהן, לוּנדָה, הייתה ביחסים דיפלומטיים עם פורטוגל.
המושבה בבנגואלה גם המשיכה במאמצים להרחיב את השפעה שלה. בשנות ה-70 של המאה ה-18 היא התערבה במלחמת מְבָּאִילוּנְדוּ, ובעקבות זה הגיעה להסכמים עם כמה מהממלכות שבסביבתה, שאפשרו לסוחרים הפורטוגזים להסתובב בחופשיות בשטח שלהן.
המאה ה-19 הייתה המאה שבמהלכה הפכה אנגולה ליצואנית העבדים המרכזית ביבשת. עבדים נשלחו לא רק למושבותיה של פורטוגל כמו ברזיל וסאו טומה ופרינסיפה, אלא גם למדינות רבות באמריקה, ובהן ארצות הברית.
עיצוב גבולותיה של אנגולה
עיצובם הפורמלי של גבולות אנגולה החל בשנות ה-80 של המאה ה-19, במסגרת המרוץ לאפריקה, שבו התעצמה הקולוניזציה האירופית באפריקה.
ב-1884 הסכימה לראשונה בריטניה להכיר בשליטתה של פורטוגל על שתי גדותיו של נהר הקונגו התחתון. ההסכם נתקל בהתנגדות מצד גרמניה ואף בבריטניה עצמה, ובסופו של דבר לא אושרר. בוועידת ברלין הושגו הבנות עם גרמניה, צרפת ומדינת קונגו החופשית, ממלכתו הפרטית של לאופולד השני, מלך הבלגים. כל גבולותיה של אנגולה הוסדרו בהבנות אלה, למעט הגבול הדרום-מזרחי עם המושבה הבריטית רודזיה. גבול זה נקבע בתחילה בהסכם עם בריטניה ב-1891 ובסופו של דבר לאחר בוררות של מלך איטליה ב-1905.
קביעת הגבולות על ידי המעצמות האירופיות, תוך התעלמות מהכוחות המקומיים, אפשרה את שליטתה של פורטוגל גם בחלקים מזרחיים יותר של אנגולה, בהם לא שלטה קודם לכן. הגעתם לאזורים אלה, אפשרה את המשך סחר העבדים גם במהלך המאה ה-20, אף שבאופן רשמי פורטוגל אסרה על כך. על רקע זה, נהרגו ב-1904 למעלה מ-300 בני אדם כאשר שיירה פורטוגזית הותקפה על ידי בני שבט הקוּנָהָאמָה, שהושפעו מהתקוממויות נגד הגרמנים בנמיביה הסמוכה.
בנוסף לסחר בעבדים, השתמשו הפורטוגזים בכוח העבודה המקומי לעבודות כפייה בחקלאות, כרייה והקמת תשתיות.
תחילת מלחמה בשלטון הפורטוגלי
בשנת 1951 הפכה המושבה הפורטוגזית של אנגולה למחוז מעבר לים של פורטוגל. בסוף שנות ה-50 החלו החזית הלאומית לשחרור אנגולה (FNLA) והתנועה העממית לשחרור אנגולה (MPLA) לארגן אסטרטגיות ותוכניות פעולה להילחם בשלטון הפורטוגזי ובמערכת שהשפיעה על רבים מילידי העם האפריקני מהאזורים הכפריים, שהועברו מבתיהם ונאלצו לבצע עבודת חובה, כמעט תמיד עבודת פרך. מלחמת גרילה מאורגנת החלה ב-1961, באותה שנה שבה התקבל חוק לשיפור תנאי העבודה של כוח העבודה המקומי הבלתי מיומן, שדרש יותר זכויות. בשנת 1961, ממשלת פורטוגל אכן ביטלה מספר הוראות חוקיות בסיסיות אשר הפלו אנשים שחורים, כמו ה-Estatuto do Indigenato (צו-חוק 43: 893 מ-6 בספטמבר 1961). עם זאת, הסכסוך, המכונה "המלחמה הקולוניאלית" או "מלחמת השחרור", פרץ בצפון השטח כאשר מורדי UPA שבסיסם ברפובליקה של קונגו טבחו באזרחים לבנים ושחורים כאחד בהתקפות פתע באזורים הכפריים. לאחר ביקור באו"ם, הולדן רוברטו (באנגלית: Holden Roberto) - מנהיג מורדי UPA (ארגון גרילה שהיה נגד פורטוגל), חזר לקינשאסה וארגן חיילים חמושים מקונגו.
הולדן רוברטו פתח בפלישה לאנגולה ב-15 במרץ 1961, והוביל בין 4,000 ל-5,000 חיילים חמושים. כוחותיו לקחו חוות, מאחזים ממשלתיים ומרכזי מסחר, והרגו את כל מי שנתקלו בהם. לפחות 1,000 לבנים ומספר לא ידוע של שחורים נהרגו. בהתייחסו לפלישה, אמר רוברטו, "הפעם העבדים לא נרתעו. הם טבחו בכל" הצבא באנגולה הורכב מכ-6,500 איש: 5,000 אפריקאים שחורים ו-1,500 אירופאים לבנים שנשלחו מפורטוגל. לאחר אירועים אלה שלחה ממשלת פורטוגל, תחת משטר אסטדו נובו (שהיה המשטר הדיקטטורי של אנטוניו דה אוליביירה סלזאר (בפורטוגזית: António de Oliveira Salazar) ואחר כך מרסלו קאיטנו), אלפי חיילים מאירופה לבצע פעולות סיכול ולוחמה בטרור. בשנת 1963 הקים הולדן רוברטו את הממשלה המהפכנית של אנגולה בגלות (בפורטוגזית: Governo revolucionário de Angola no exílio, GRAE) בקינשאסה בניסיון לתבוע ייצוג בינלאומי של הכוחות הנלחמים בשלטון הפורטוגזי באנגולה. האיחוד הלאומי לעצמאות מוחלטת של אנגולה (UNITA) החל גם הוא בפעולות גרילה בעד עצמאות בשנת 1966. למרות העליונות הצבאית הכוללת של הצבא הפורטוגזי בזירה האנגולית, תנועות הגרילה לעצמאות מעולם לא הובסו לחלוטין. עם זאת, עד 1972, לאחר ה-Frente Leste, מערכה צבאית מוצלחת במזרח אנגולה, שהושלמה על ידי מדיניות "הלבבות והמוחות הפרגמטית" (מאנגלית: pragmatic hearts and minds policy), הסכסוך הצבאי באנגולה בעיקרון נוצח על ידי הפורטוגזים.
מ-1966 עד 1970, התנועה העממית לשחרור אנגולה (MPLA), שהייתה תנועת גרילה הרחיבה את פעולות המרד שהוגבלו בעבר למזרח אנגולה. אזור כפרי עצום זה היה רחוק מהמרכזים העירוניים העיקריים וקרוב למדינות זרות שבהן יכלו כוחות הגרילה לתפוס מחסה. עד 1970, כוחות הגרילה המשולבים של MPLA ו-UNITA בחזית המזרחית הצליחו ללחוץ על הFAP (הכוחות החמושים של פורטוגל, מאנגלית: Portuguese Armed Forces) באזור עד כדי כך שכוחות הגרילה הצליחו לחצות את נהר הקואנזה ויכלו לאיים על שטחה של בי (Bié), שכללה מרכז עירוני חשוב בעיירה החקלאית, המסחרית והתעשייתית סילבה פורטו. ב-1970 החליטה תנועת הגרילה לתגבר את החזית המזרחית על ידי העברת כוחות וחימוש מהצפון למזרח.
מבצע בחזית המזרחית
ב-1971, ה-FAP החל במערכה צבאית מוצלחת נגד ההתקוממות שגירשה את שלוש תנועות הגרילה שפעלו במזרח אל מעבר לגבולות אנגולה. במבצעי הגרילה שהתרחשו בתקופה, מתו מאות חיילים, שהשאירו מאחור טונות של ציוד, ואלה שנשארו בחיים ברחו בצורה כאוטית למדינות שכנות או במקרים מסוימים, הצטרפו או נכנעו לפורטוגזים.
מדינה מאוחדת
ביוני 1972 אישרה האספה הלאומית של פורטוגל (מאנגלית: Portuguese National Assembly) גרסה חדשה של גוף החוקים שלה על שטחים מעבר לים, על מנת להעניק לשטחי אפריקה שמעבר לים אוטונומיה פוליטית רחבה יותר ולהפחית את ההתנגדות הגוברת הן מבפנים והן מחו"ל. היא שינתה את מעמדה של אנגולה "ממחוז מעבר לים" ל"מדינה אוטונומית" בעלת סמכות על כמה ענייני פנים, בעוד שפורטוגל הייתה אמורה לשמור על אחריות על ההגנה ויחסי החוץ. עם זאת, הכוונה לא הייתה בשום פנים ואופן להעניק עצמאות לאנגולה, אלא הייתה "לכבוש את ליבם ואת מוחותיהם" (מאנגלית: win the hearts and minds) של האנגוליים, ולשכנע אותם להישאר לצמיתות חלק ממדינת פורטוגל הבין-יבשתית. שינוי השם של אנגולה (כמו מוזמביק) בנובמבר 1972 (בפועל ב-1 בינואר 1973) ל"אסטדו" (מדינה) היה חלק ממאמץ לכאורה לתת לאימפריה הפורטוגזית מעין מבנה פדרלי, המקנה מידה מסוימת של אוטונומיה ל"מדינות". למעשה, השינויים המבניים והגידול באוטונומיה היו מוגבלים ביותר. ממשלת "מדינת אנגולה" הייתה זהה לממשלת המחוז הישנה, למעט כמה שינויים קוסמטיים בכוח אדם ובתארים. כמו בפורטוגל עצמה, ממשלת "מדינת אנגולה" הורכבה כולה מאנשים המיושרים עם הדעות של המוסד של משטר אסטדו נובו. בזמן שהשינויים הללו התרחשו, כמה גרעיני גרילה נשארו פעילים בתוך השטח, והמשיכו במערכה מחוץ לאנגולה נגד השלטון הפורטוגזי.
מהפכת הציפורנים ועצמאות
השלטונות הפורטוגזים לא הצליחו להביס את לוחמי הגרילה כולה במהלך המלחמה הקולוניאלית הפורטוגזית, במיוחד בגינאה הפורטוגזית, וסבלו אבדות כבדות ב-13 שנות הסכסוך. לאורך המלחמה פורטוגל התמודדה עם התנגדות גוברת, חרם על נשק וסנקציות אחרות מרוב הקהילה הבינלאומית. המלחמה הפכה לבלתי פופולרית עוד יותר בחברה הפורטוגלית בשל אורכה והעלויות שלה, החרפת היחסים הדיפלומטיים עם חברות אחרות באו"ם והתפקיד שמילאה כגורם בהנצחת משטר אסטדו נובו. הסלמה זו היא שתוביל ישירות למרד של חברי ה-FAP במהפכת הציפורנים של אפריל 1974 - אירוע שהוביל לעצמאותן של כל המושבות הפורטוגזיות לשעבר באפריקה.
ב-25 באפריל 1974 נפלה ממשלת פורטוגל של משטר אסטדו נובו בפיקודו של מרסלו קאאטנו (Marcelo Caetano), (המשטר שהוקם על ידי אנטוניו דה אוליביירה סלזאר ששלט בפורטוגל מאז שנות ה-30), במהפכת הציפורנים - התקוממות צבאית בליסבון. במאי של אותה שנה הכריזה ה-Junta de Salvação Nacional (הממשלה המהפכנית החדשה של פורטוגל) על שביתת נשק עם כוחות הגרילה של האפריקאים התומכים בעצמאות במאמץ לקדם שיחות שלום ועצמאות. המהפכה שהוביל הצבא החזירה את הדמוקרטיה לפורטוגל, סיימה את המלחמה הקולוניאלית הלא פופולרית והחליפה את המשטר הסמכותי אסטדו נובו והמשטרה החשאית שלו שדיכאה את האזרחים. המהפכה התחיל כמחאה במעמד המקצועי של הקפטנים של הצבא של פורטוגל נגד צו חוק מספר 353/73, שהוצא על ידי ממשלתו של ראש הממשלה מרסלו קאאטנו. צו חוק קבע כי קצינים שאינם סדירים, יורשו לעבור לשירות סדיר בדרגת הגיוס שלהם ולקבל את אותה תמורה לקידום כמו אלה שסיימו את האקדמיה הצבאית. קציני קריירה חשו כי הגזירה מערערת את מעמדם בצבא, כמו גם בחברה.
אירועים אלה גרמו ליציאה המונית של אזרחים פורטוגזים, רובם לבנים אך חלקם מגזע מעורב (mestiço) או שחורים, מהשטחים האפריקניים של פורטוגל, ויצרו מאות אלפי פליטים חסרי כל - הרטרנדוס (מאנגלית: retornados). אנגולה הפכה למדינה ריבונית ב-11 בנובמבר 1975 בהתאם להסכם אלבור והמדינה העצמאית החדשה הוכרזה כ"רפובליקה העממית של אנגולה".
גאוגרפיה
אנגולה הפורטוגזית הייתה טריטוריה המשתרעת על פני 1,246,700 קמ"ר, שטח גדול יותר מצרפת וספרד ביחד. היו לה 5,198 ק"מ של גבולות יבשתיים וקו חוף של 1,600 ק"מ. הגאוגרפיה שלה הייתה מגוונת. ממישור החוף, ברוחב הנע בין 25 קילומטרים בדרום ל-100 עד 200 קילומטרים בצפון, הקרקע מתנשאת בשלבים לעבר הרמה הגבוהה הפנימית המשתרעת על כמעט שני שלישים מהארץ, עם גובה ממוצע של בין 1,200 ל-1,600 מטר. שתי הפסגות הגבוהות ביותר של אנגולה היו ממוקמות ברמות המרכזיות הללו. הם היו הר מוקו (2,620 מ') והר מקו (2,538 מ').
רוב הנהרות של אנגולה עלו בהרים המרכזיים. מבין הנהרות הרבים שהתנקזו ל הם נהרי הקואנזה וקוננה שהיו החשובים ביותר. נחלים מרכזיים אחרים כללו את נהר קוואנגו, המתנקז צפונה למערכת נהר קונגו, ואת נהרות קוואנדו וקובנגו, שניהם מתנקזים באופן כללי לדרום-מזרח לדלתת האוקבנגו. בירידה מהרמה, זרמי מים ומפלים רבים חותרים כלפי מטה אל הנהרות. באנגולה הפורטוגזית לא היו אגמים גדולים, מלבד אלה שנוצרו על ידי סכרים ומאגרים שנבנו על ידי הממשל הפורטוגזי.
השלטונות הפורטוגזים הקימו מספר פארקים לאומיים ושמורות טבע ברחבי השטח: Bicauri, Cameia, Cangandala, Iona, Mupa, Namibe ו-Quicama. איונה(Iona) היה הפארק הלאומי הוותיק והגדול ביותר באנגולה, הוא הוכרז כשמורה ב-1937 ושודרג לפארק לאומי ב-1964.
אנגולה הייתה טריטוריה שעברה התקדמות רבה לאחר 1950. ממשלת פורטוגל בנתה סכרים, כבישים, בתי ספר וכו', הייתה גם פריחה כלכלית שהובילה לגידול עצום של האוכלוסייה האירופית. האוכלוסייה הלבנה גדלה מ-44,083 ב-1940 ל-172,529 ב-1960. עם כ-1,000 מהגרים מגיעים בכל חודש. ערב תום התקופה הקולוניאלית, התושבים האתניים האירופים מנו 400,000 (1974) (לא כולל חיילים מגויסים ומוזמנים מהיבשת) ואוכלוסיית הגזע המעורב עמדה על כ-100,000 (רבים היו מהגרי כף ורדה שעבדו בשטח). האוכלוסייה הכוללת הייתה בערך 5.9 מיליון באותה תקופה.
בירת הטריטוריה הייתה לואנדה, לואנדה נוסדה בשנת 1575 עם הגעתו של החוקר הפורטוגלי פאולו דיאז דה נובאיס(Paulo Dias de Novais) בשם "סאו פאולו דה לואנדה". לואנדה גדלה מעיירה של 61,208 כאשר 14.6% מהתושבים הם לבנים ב-1940, לעיר קוסמופוליטית גדולה של 475,328 ב-1970 עם 124,814 אירופאים (26.3%) וכ-50,000 תושבים מעורבים. ברוב הערים הגדולות האחרות באנגולה היה בערך אותו יחס של אירופאים באותה תקופה, למעט סא דה בנדיירה (לובנגו), מוצ'מדס (נמיבה) ופורטו אלכסנדר (אפריקאית: טומבואה) בדרום שם האוכלוסייה הלבנה הייתה מבוססת יותר. בכל הערים הללו היה רוב אירופי מ-50% ל-60%.
ממשל
ממשלת אנגולה, כפי שהייתה בפורטוגל, הייתה קטנה מאוד. הכוח היה מרוכז ברשות המבצעת, וכל הבחירות שהתרחשו התבצעו בעזרת שיטות עקיפות. מלשכת ראש הממשלה בליסבון, הסמכות השתרעה עד למשרות המרוחקות ביותר של אנגולה באמצעות שרשרת פיקוד נוקשה. סמכותה של ממשלת אנגולה הייתה שיורית, ומוגבלת בעיקר ליישום מדיניות שכבר הוכרעה באירופה. ב-1967 שלחה אנגולה גם מספר צירים לאספת הרפובליקה בליסבון.
הפקיד הגבוה ביותר במחוז היה המושל הכללי, שמונה על ידי הקבינט הפורטוגלי בהמלצת השר שמעבר לים. למושל הכללי הייתה סמכות מבצעת ומחוקקת כאחד. מועצת ממשלה ייעצה למושל הכללי בניהול המחוז. הקבינט הפונקציונלי כלל חמישה מזכירים שמונו על ידי שר החוץ בעצת המושל. למועצה מחוקקת היו סמכויות מוגבלות ועיקר פעילותה הייתה אישור תקציב המחוז. לבסוף, היה צריך להתייעץ עם מועצה כלכלית וחברתית על כל טיוטות החקיקה, והמושל הכללי נאלץ להצדיק את החלטתו בפני ליסבון אם יתעלם מעצותיה.
בשנת 1972 שינתה האספה הלאומית הפורטוגלית את מעמדה של אנגולה ממחוז מעבר לים ל"מדינה אוטונומית" בעלת סמכות על כמה ענייני פנים; פורטוגל הייתה אמורה לשמור על אחריות על ההגנה ויחסי החוץ.
כלכלה
מגלי ארצות ומתיישבים פורטוגזים הקימו עמדות מסחר ומבצרים לאורך חופי אפריקה מאז המאה ה-15, והגיעו לחוף אנגולה במאה ה-16. לואנדה נוסדה בשנת 1575, והאזור התפתח כשוק סחר עבדים בעזרת מקומיים מאימבנגלה ומאמבונדו שהיו ציידי עבדים בולטים. הסחר היה בעיקר עם המושבה הפורטוגלית של ברזיל בעולם החדש. הספינות הברזילאיות היו הרבות ביותר בנמלי לואנדה ובנגואלה. בשלב זה, אנגולה, מושבה פורטוגזית, הייתה למעשה יותר כמו מושבה של ברזיל, עוד מושבה פורטוגזית. השפעה ברזילאית חזקה הופעלה גם על ידי הישועים בדת ובחינוך.
הפילוסופיה של המלחמה פינתה את מקומה בהדרגה לפילוסופיית המסחר. נתיבי המסחר הגדולים וההסכמים שאפשרו אותם היו הכוח המניע לפעילות בין האזורים השונים; המדינות שהיו במלחמה מתמדת הפכו למדינות שמוכנות לייצר ולמכור. בפלנלטו, או במישורים הגבוהים, המדינות החשובות ביותר היו אלה של וביילונדו (Bailundo), שהאחרונה ידועה בייצור של מוצרי מזון וגומי. המעצמה הקולוניאלית, פורטוגל, שהולכת ונעשתה עשירה וחזקה יותר, לא סבלה את צמיחתן של המדינות השכנות הללו והכניעה אותן אחת לאחת, מה שמאפשר מונופול פורטוגזי על חלק גדול מהאזור. בתקופת האיחוד האיברי (1580–1640), פורטוגל איבדה השפעה וכוח ויצרה אויבים חדשים. ההולנדים, אויב עיקרי של קסטיליה, פלשו לנכסי פורטוגל רבים מעבר לים, כולל לואנדה. ההולנדים שלטו בלואנדה מ-1640 עד 1648 כפורט ארדנבורג. הם חיפשו עבדים שחורים לשימוש במטעי קני סוכר בצפון מזרח ברזיל (פרנמבוקו, אולינדה ורסיפה), שאותם תפסו גם מפורטוגל. יוהאן מאוריץ (הולנדית: Johan Maurits van Nassau-Siegen) כבש את הנחלה הפורטוגזית של סנט ג'ורג' דל מינה, סנט תומאס ולואנדה בחוף המערבי של אפריקה. לאחר פירוק האיחוד האיברי ב-1640, פורטוגל השיגה מחדש את סמכותה על השטחים האבודים של האימפריה הפורטוגזית.
הפורטוגזים החלו לפתח עיירות, עמדות מסחר, מחנות עצים ומפעלי עיבוד קטנים. משנת 1764 ואילך חל שינוי הדרגתי מחברה מבוססת עבדים לחברה המבוססת על ייצור לצריכה מקומית וליצוא. ברזיל הפכה לעצמאית ב-1822 וסחר העבדים בוטל ב-1836. ב-1844 נפתחו נמלי אנגולה לספנות זרה. עד 1850, לואנדה הייתה אחת הערים המפותחות ביותר מחוץ לאירופה באימפריה הפורטוגזית: היא הייתה מלאה בחברות מסחר, שייצאו (יחד עם בנגולה) שמן דקלים ובוטנים, שעווה, עץ, שנהב, כותנה, קפה וקקאו, בין מוצרים רבים אחרים. גם תירס, טבק, בשר מיובש וקמח קסאווה החלו לייצר במקום. הבורגנות האנגולית נולדה. משנות ה-20 ועד שנות ה-60, צמיחה כלכלית חזקה, משאבי טבע בשפע ופיתוח תשתיות, הביאו להגעתם של מתיישבים פורטוגזים נוספים מהמטרופולין.
כריית יהלומים החלה בשנת 1912, כאשר אבני החן הראשונות התגלו על ידי מחפשים פורטוגזים בזרם של אזור לואנדה, בצפון מזרח. בשנת 1917 קיבלה חברת "דיאמנג" את הזיכיון לכריית יהלומים באנגולה הפורטוגזית. לדיאמנג היו זכויות כרייה, היא רכשה עבודות בלעדיות בזיכיון ענק באנגולה והשתמשה במונופול הזה כדי להפוך למפעילת המסחר הגדולה ביותר במושבה וגם ליוצרת ההכנסות המובילה שלה. העושר שלה נוצר על ידי פועלים אפריקאים, שרבים מהם גויסו בכפייה לעבודה על המכרות בעזרת שיטות הגיוס האגרסיביות של חברת לואנדה. העבודה נעשתה עם אתים לתוך שנות ה-70, וכבר ב-1947, החברה לא ראתה שום תועלת במיכון פעילותה, כי העבודה המקומית הייתה כל כך זולה. אפילו עובדים שעבדו מרצון, נוצלו ונאלצו לבנות דיור משלהם ולעיתים קרובות רימו את שכרם. עם זאת, דיאמנג, שהייתה פטורה ממיסים, צמחה עמידה בשנות ה-30 והבינה שבאזור נידח כמו לואנדה, היצע העובדים לא היה אינסופי ולכן העובדים שם זכו ליחס טוב יותר מאשר בחלק מהמכרות האחרים או במטעי הסוכר.
בסך הכל פועלים אפריקאים ביצעו עבודה אכזרית בתנאים גרועים תמורת מעט מאוד שכר. הסוציולוג האמריקאי אדוארד רוס (Edward Ross) ביקר בכפרי אנגולה ב-1924 מטעם ועדת העבדות הזמנית של חבר הלאומים וכתב דו"ח חריף שתיאר את מערכת העבודה כ"מדינה צמיתות כמעט" (מאנגלית: virtually state serfdom), שלא אפשרה לאפריקאים זמן לייצר את מזונם. בנוסף, כשמעלו בשכר שלהם, לא הייתה להם גישה למערכת המשפט הקולוניאלית.
מאמצע שנות ה-50 ועד 1974, עפרות ברזל נכרו במחוזות מלאנז'ה, בי, הואמבו והוילה, והייצור הגיע לממוצע של 5.7 מיליון טון בשנה בין השנים 1970 ל-1974. רוב עפרות הברזל נשלחו ליפן, מערב גרמניה, ובריטניה, והרוויחו כמעט 50 מיליון דולר בשנה מיצוא. במהלך השנים 1966–1967 נבנה מסוף לעיבוד עפרות ברזל מרכזי על ידי הפורטוגלים בסאקו. הלקוח היה Compania Mineira do Lobito, חברת הכרייה לוביטו, שפיתחה מכרה עפרות ברזל בפנים הארץ בקסינגה. מסוף העפרות הושלם תוך שנה ומוביל העפרות הראשון ששקל 250,000 טון עגן והועמס בעפרות בשנת 1967.
הפורטוגלים גילו נפט באנגולה בשנת 1955. ייצור החל באגן קואנזה בשנות ה-50, באגן קונגו בשנות ה-60, ובמובלעת של קבינדה בשנת 1968. ממשלת פורטוגל העניקה זכויות תפעול עבור בלוק זירו (מאנגלית: Block Zero) לחברת קבינדה גולף אוייל (מאנגלית: Cabinda Gulf Oil), חברת בת של ChevronTexaco, בשנת 1955. ייצור הנפט עבר את ייצוא הקפה כיצוא הגדול ביותר של אנגולה ב-1973.
בתחילת שנות ה-70 יוצרו באנגולה הפורטוגזית מגוון גידולים ובעלי חיים. בצפון גידלו מינהוט (סוג של שיח), קפה וכותנה; ברמות המרכזיות טיפחו תירס; ובדרום, שם כמות המשקעים הנמוכה ביותר, רווחה רעיית הבקר. בנוסף, היו מטעים גדולים בניהולם של פורטוגזים שייצרו שמן דקלים, קני סוכר, בננות וסיסל. גידולים אלה גודלו על ידי חקלאים מסחריים, בעיקר פורטוגזים, ועל ידי חקלאים איכרים, שמכרו חלק מהעודפים שלהם לסוחרים פורטוגזיים מקומיים בתמורה לאספקה. עם זאת, החקלאים המסחריים היו דומיננטיים בשיווק היבולים הללו, ונהנו מתמיכה משמעותית מהממשלה הפורטוגלית של המחוז שמעבר לים בצורה של סיוע טכני, מתקני השקיה ואשראי כספי. הם ייצרו את הרוב הגדול של היבולים ששווקו במרכזים העירוניים של אנגולה או שיוצאו למספר מדינות.
דייג באנגולה הפורטוגזית היה ענף מרכזי וצומח. בתחילת שנות ה-70 היו כ-700 ספינות דיג, והיבול השנתי עמד על יותר מ-300,000 טונות. כולל התפיסה של ציי דגים זרים במימי אנגולה, המאגר השנתי המשולב נאמד בלמעלה ממיליון טון. הטריטוריה הפורטוגזית של אנגולה הייתה יצואנית נטו של מוצרי דגים, והנמלים של מוצ'אמדס, לואנדה ובנגולה היו בין נמלי הדייג החשובים ביותר באזור.
חינוך
הגישה של שחורים אפריקאים שלא גרו בערים להזדמנויות חינוכיות הייתה מוגבלת מאוד במשך רוב התקופה הקולוניאלית, רובם לא היו מסוגלים לדבר פורטוגזית ולא היה להם ידע בתרבות ובהיסטוריה הפורטוגזית. עד שנות ה-50, מתקני חינוך שנוהלו על ידי הממשלה הקולוניאלית הפורטוגלית הוגבלו ברובם לאזורים עירוניים. האחריות לחינוך אפריקאים כפריים הוזמנה על ידי השלטונות למספר משלחות קתוליות ופרוטסטנטיות המבוססות על האזור הכפרי העצום, שלימדו אפריקאים שחורים בשפה ובתרבות פורטוגזית. כתוצאה מכך, כל אחת מהנציגויות הקימה מערכת בית ספר משלה, אף על פי שכולן היו נתונות לשליטתם ותמיכתם של הפורטוגזים.
בשטחה העיקרי של פורטוגל, מולדתם של השלטונות הקולוניאליים ששלטו בשטח מהמאה ה-16 ועד 1975, עד סוף המאה ה-19 שיעורי האנאלפביתיות עמדו על למעלה מ-80 אחוזים והשכלה גבוהה נשמרה לאחוז קטן מהאוכלוסייה. 68.1 אחוזים מאוכלוסיית פורטוגל היבשתית עדיין סווגה כאנאלפביתית לפי מפקד האוכלוסין של 1930. שיעור האוריינות של פורטוגל היבשתית בשנות ה-40 ותחילת שנות ה-50 היה נמוך באותה תקופה בסטנדרטים של צפון אמריקה ומערב אירופה. רק בשנות ה-60 המדינה הפכה את החינוך הציבורי לזמין עבור כל הילדים בגילאי שש עד שתים עשרה, והשטחים שמעבר לים הרוויחו מההתפתחויות החינוכיות החדשות ושינוי המדיניות בליסבון.
החל משנות ה-50 המוקדמות, הורחבה הגישה לחינוך בסיסי, תיכוני וטכני וזמינותו נפתחה יותר ויותר הן לילידי אפריקה והן לפורטוגזים של השטחים. השכלה מעבר לרמה היסודית הפכה לזמינה למספר הולך וגדל של אפריקאים שחורים מאז שנות ה-50, ושיעור קבוצת הגיל שהמשיכה לבית הספר התיכון בתחילת שנות ה-70 היה שיא ההרשמה של כל הזמנים. גם הנוכחות בבתי הספר היסודיים גדלה באופן ניכר. באופן כללי, איכות ההוראה ברמה היסודית הייתה מקובלת, אפילו כאשר ההוראה הועברה בעיקר על ידי אפריקאים שחורים שלעיתים היו בעלי כישורים לא סטנדרטיים. רוב המורים בבתי הספר העל יסודיים היו פורטוגזים, במיוחד במרכזים העירוניים.
שני אוניברסיטאות בניהול ממלכתי נוסדו באפריקה הפורטוגזית בשנת 1962 על ידי המשרד הפורטוגזי למחוזות מעבר לים בראשות אדריאנו מוריירה (Adriano Moreira) - Estudos Gerais Universitários de Angola באנגולה הפורטוגזית ו-Estudos Gerais Universitários de Moçambique במוזמביק הפורטוגזית - מעניקים מגוון רחב של תארים, הנדסה ועד רפואה. בשנות ה-60 של המאה ה-20 היו בשטחה העיקרי של פורטוגל ארבע אוניברסיטאות ציבוריות, שתיים מהן בליסבון (בהשוואה ל-14 האוניברסיטאות הציבוריות הפורטוגזיות היום). בשנת 1968 שונה שם האוניברסיטה של אנגולה לאוניברסיטה של לואנדה (Universidade de Luanda), האוניברסיטאות יועדו גם לאפריקאים וגם לפורטוגלים.
כדורסל באולימפיאדת מונטריאול (1976)
אולימפיאדת 1976 נערכה במונטריאול, קנדה. תחרויות הכדורסל נערכו בין ה-18 ביולי ל-30 ביולי. זו הייתה תחרות כדורסל התשיעית במשחקים האולימפיים. לראשונה התחרות נערכה לגברים ולנשים. בתחרות הגברים השתתפו 12 נבחרות ובתחרות הנשים השתתפו 6 נבחרות. המשחקים נערכו ב-Centre Étienne Desmarteau ובמונטריאול פורום.
נבחרת ברית המועצות זכתה במדליית זהב בתחרות הנשים ונבחרת ארצות הברית  זכתה בתחרות הגברים.
המרכז הארצי לטהרת המשפחה
אודות הארגון
הארגון הוקם בשנת תש"ב (1942) על ידי הרב אפרים זלמן הלפרין בעידודו של רבי שלמה גולדמן האדמו"ר מזוויעהל, לצידו ואחריו ניהל את הארגון הרב יהושע לוי.
בנשיאות הארגון עמד הרב דב בריש ויידנפלד והוא נתמך על ידי החזון אי"ש שהורה לסייע לארגון, הרב צבי פסח פרנק אף הורה לתורמים להעדיף תרומה לארגון לצורך הקמת מקווה על פני הקמת בית כנסת.
במהלך השנים כיהנו כנשיאי הארגון גם הרבנים זלמן סורוצקין, יחזקאל אברמסקי, הרב אברהם מרדכי אלתר האדמו"ר מגור, הרב יואל טייטלבוים האדמו"ר מסטמר, הרב אהרן קוטלר, הרב מנחם מנדל שניאורסון האדמו"ר מחב"ד, הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב אהרן יהודה ליב שטינמן, הרב עובדיה יוסף, חכם שלום כהן, הרב שמעון בעדני ועוד.
מנהיג הציבור החרדי הרב חיים קניבסקי תמך (בדומה לרבו החזון איש) באופן נלהב בארגון ואף קרא לסייע בכל דרך לפעילותו, הוא גם ראה בתמיכה בפעילות העמותה סגולה לפרי בטן ול"ישועות" רבות.
הארגון מסייע במימון בנייה ושיפוץ של מקוואות. עד שנת תשס"ו (2006), הקים הארגון כ-900 מקוואות.
כיום עומד בראשות הארגון הרב חיים לוי. מנכ"ל הארגון הוא עקיבא ויינר. נשיא הארגון כיום והרב הפוסק של הארגון הוא הרב הגאון מרדכי אוירבך.
בנשיאות הארגון עומדים כיום הרבנים דב לנדו, ברוך דב פוברסקי, משה הלל הירש, ראובן אלבז ושמעון גלאי, לצד האדמורי"ם מבעלז, צאנז, באיאן, מודז'יץ, רחמסטריווקא, פינסק קרלין, זוויעהל ועוד.
על פי דיווחי הארגון מלבד פעילותו להקמת מקוואות, הוא מפקח על כ-800 מקוואות בישראל ומעניק להם תעודות כשרות. כמו כן מפעיל הארגון מרכז מידע בנושא טהרת המשפחה, ומפיק מדריכים בעניין. הארגון מקיים חוגי בית וימי עיון לבלניות ולציבור.
ירן קמפהוס
ירן קאמפוייס (בגרמנית: Jörn Kamphuis; נולד ב-1 בדצמבר 1987) הוא דוגמן ומנחה טלוויזיה גרמני, זוכה מיסטר גרמניה לשנת 2012..
ביוגרפיה
קאמפוייס נולד במדינת סקסוניה התחתונה ובנעוריו עבד בחברת מדיה בעירו.
בשנת 2008 עבר לברלין על מנת ללמוד כלכלת ספורט באוניברסיטת פוטסדאם.
ב-2011 סיים את לימודיו והחל לשמש כמתרגל במרכז לחדשנות ניהולית ויזמות של האוניברסיטה, באותה שנה גם החל לדגמן, ולשחק בקומדיה הרומנטית "I Phone You" בהפקה גרמנית-סינית משותפת.
ב-2013 הופיע במותחן הפסיכולוגי "Die Frau von früher". בנוסף הנחה בטלוויזיה את שעשועון הילדים "KIKA LIVE Party Check".
אנטואן ברנד
אנטואן ז'וזף עמנואל ברנד (בצרפתית: Antoine Joseph Emmanuel Bernède; נולד ב-26 במאי 1999 בפריז שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת רד בול זלצבורג מהבונדסליגה האוסטרית.
פריז סן-ז'רמן
ברנד הגיע אל מחלקת הנוער של פריז סן-ז'רמן בשנת 2012. ב-4 באוגוסט 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשהחליף את טיאגו סילבה בדקה ה-74 בניצחון 4-0 על מונקו במסגרת גביע האלופות הצרפתי. ב-12 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית, בניצחון 3-0 על קאן במסגרת המחזור הראשון לעונת 2018/2019. בסך הכל ערך שתי הופעות ליגה במדי המועדון.
רד בול זלצבורג
ב-6 בפברואר 2019 חתם ברנד ברד בול זלצבורג מהבונדסליגה האוסטרית. ב-17 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על ואקר אינסברוק במסגרת המחזור ה-22 בליגה לעונת. בעונה וחצי הראשונות שלו במדי המועדון ערך 13 הופעות ליגה.
ב-13 במרץ 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על אדמירה ואקר מדלינג במסגרת המחזור ה-21 בליגה לעונת. בעונה זו ערך ברנד 19 הופעות ליגה.
ג'רמיין קרופורד
ג'רמיין קרופורד (באנגלית: Jermaine Crawford; נולד ב-28 באוקטובר 1992) הוא שחקן אמריקאי, אשר ידוע בזכות הופעתו בתור דוקוואן "דוקי" ווימס (אנ') בסדרת הטלוויזיה "הסמויה".
חיים אישיים
קרופורד נולד במרילנד, ארצות הברית בשנת 1992. הוא בן דוד שני של השחקן טריסטן וילדס, ששיחק עמו בסדרת הטלוויזיה "הסמויה". הוא גם היה דובר של האגודה האמריקאית לסוכרת.
קריירה
קרופורד החל להופיע בגיל שלוש. היו לו תפקידים בולטים בהפקות התיאטרון של המחזה "ילדי גן עדן "בתיאטרון פורד בבימויו של דייוויד בל; קרוסלה והמחזה עושת הנפלאות בתיאטרון אולני, בבימויו של ביל פסקוונטי; וכן, במחזה חלום ליל קיץ בקבוצת התיאטרון ההיסטורי של שייקספיר, בבימויו של מארק לאמוס.
בין השנים 2006–2008 שיחק בתפקיד ראשי בעונות 5-4 של הסדרה הפופולרית "הסמויה". קרופורד כיכב בעיבוד הקולנועי משנת 2009 למחזה הבמה של אלווין מור ג'וניור " A Mother's Prayer". הוא שיחק בסרט "12" של ג'ואל שומאכר משנת 2010. שנה לאחר מכן שיחק בסרט הקולנוע "עלמות במצוקה" והתארח בסדרת הטלוויזיה "מבוקש".
בשנת 2012 שיחק בסרט הקולנוע "להתמודד עם הנפש". בשנת 2017 שיחק בסרט הקולנוע "רוקסן רוקסן".
בשנת 2020 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "Three Pregnant Men".
בשנת 2022 שיחק קרופורד במיני-סדרה "העיר הזאת שלנו" ברשת HBO, בדמותו של ג'קוואן דיקסון, שוטר סיור במשטרת בולטימור.
סמואל צ'וקווזה
סמואל צ'ימרנקה צ'וקווזה (באנגלית: Samuel Chimerenka Chukwueze; נולד ב-22 במאי 1999 באומואהיה שבניגריה) הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת מילאן מהסרייה א' ובנבחרת ניגריה.
קריירת מועדונים
צ'וקווזה הצטרף למחלקת הנוער של ויאריאל מהלה ליגה בשנת 2017. בשנת 2018 החל לשחק בוויאריאל ב', קבוצת המילואים של המועדון.
ב-20 בספטמבר 2018 ערך צ'וקווזה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ויאריאל, בתיקו 2-2 נגד גלאזגו ריינג'רס במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית לעונת 2018/2019. ב-5 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה, בתיקו 1-1 נגד לבאנטה במסגרת המחזור ה-11 לעונת 2018/2019. ב-27 ביולי 2023, הצטרף למועדון הפאר האיטלקי מילאן מהסרייה א', בעסקה המוערכת בכ-25 מיליון יורו.
קריירה בינלאומית
ב-20 בנובמבר 2018 ערך צ'וקווזה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניגריה, בתיקו 0-0 נגד נבחרת אוגנדה במשחק ידידות. הוא היה חלק מסגל נבחרת ניגריה בטורניר גביע אפריקה לאומות 2019. ב-10 ביולי 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1–2 על נבחרת דרום אפריקה במסגרת שלב רבע הגמר של הטורניר.
קרחון וב (ארץ ויקטוריה)
קרחון וב (באנגלית: Webb Glacier) הוא קרחון הממוקם בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם בסמוך מצפון להר באסטיון ולשלוחת גיבסון.
הקרחון זורם לכיוון דרום-מזרח, ונשפך אל עמק בארוויק.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי משלחות חקר מטעם המרכז לחקר אנטארקטיקה ( Victoria University's Antarctic Expeditions; בראשי תיבות: VUWAE), של אוניברסיטת ויקטוריה מהעיר ולינגטון, שבניו זילנד.
משלחת זו (VUWAE) חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1958–1959.
הקרחון נקרא על שם פי. אנ. וב (P.N. Webb), אשר, יחד עם בי. סי. מקלווי (B.C. McKelvey), ערכו את המחקר הגאולוגי הראשון באזור זה בעונת המחקר שבין השנים 1957–1958.
לאחר מכן, בעונת המחקר שבין השנים 1958–1959, השתתף וב, מטעם המרכז לחקר אנטארקטיקה של אוניברסיטת ויקטוריה, בחקר עמק רייט.
מרכז הממלכה
בורג' אל-ממלכה (בערבית: برج المملكة, בתעתיק מדויק: ברג אלממלכה. נקרא גם:مركز المملكة-מרכז הממלכה) הוא גורד שחקים בריאד שבערב הסעודית. בורג' ממלכה הוא השלישי בגובהו בערב הסעודית אחרי אבראג' אל-בית במכה ובורג' ראפאל בריאד.
בבניין ישנם קניון, בית מלון ודירות מגורים. השליש העליון של הבניין בנוי בצורה פרבולה הפוכה, ושני קצותיה מקושרות באמצעות מעבר מקורה באורך של 56 מטר. המעבר המקורה פתוח למבקרים, וניתן להגיע אליו במעלית, שמוחלפת במעלית נוספת המובילה לפתח המעבר.
שטחו של הבניין הוא 100,000 מ"ר, וקיימים בו מקומות חנייה עבור 3,000 רכבים.
מוירה שירר
מוירה שירר (באנגלית: Moira Shearer; 17 בינואר 1926 – 31 בינואר 2006) הייתה רקדנית בלט ושחקנית קולנוע בריטית. זכורה בעיקר בגלל הופעתה בסרט "נעליים אדומות".
קורות חיים
שירר נולדה בסקוטלנד ובגיל חמש שנים עברה עם משפחתה לעיר נדולה בצפון רודזיה (כיום בזמביה). שם החלה ללמוד בלט בהדרכתו של תלמידו של אנריקו צ'יקטי.
ב-1936 חזרה עם משפחתה לבריטניה והמשיכה בלימודי בלט. היא הצטרפה לבית הספר המלכותי לבלט בלונדון. הופעת הבכורה שלה הייתה בבלט "היפהפייה הנמה" ב-1946.
ב-1948 נבחרה למלא את התפקיד הראשי בסרט "נעליים אדומות" בתור רקדנית הבלט ויקי פייג'. היא זכתה לתהילה בינלאומית בעיקר בגלל כישורי הריקוד שלה וכן בגלל שערה האדמוני שהתאים לצבע נעליה. הסרט זכה להצלחה ביקורתית וכלכלית גדולה, וטוענים שבמשך השנים גרם לאלפי נערות לשאוף להיות בלרינות.
ב-1951 שיחקה בסרט "סיפורי הופמן" בקטעי ריקוד בעיקר. ב-1953 שיחקה בסרט "סיפור שלוש אהבות" בתור רקדנית בלט לצידו של ג'יימס מייסון. ב-1955 שיחקה בסרט "האיש שאהב אדמוניות". ב-1960 שיחקה במותחן "המציצן" בתור אחת מקרבנותיו של צלם הרוצח ומצלם את קרבנותיו. הסרט קיבל ביקורות עוינות אבל עם הזמן הפך לסרט פולחן בבריטניה.
ב-1972 הנחתה את תחרות הזמר של האירוויזיון.
בית הערבה (עיר מקראית)
בֵּית הָעֲרָבָה הייתה עיר מקראית בנחלת שבט יהודה, ששכנה באזור צפון ים המלח. על שמה נקרא קיבוץ בית הערבה, השוכן סמוך לאתרה המשוער.
בית הערבה במקורות
העיר נזכרת תחילה בספר יהושע, בתיאור גבולותיה הצפון-מזרחיים בין נחלת שבט יהודה לנחלת שבט בנימין:. ראוי לציין כי בולט העדרה של בית הערבה בתיאור המקביל של הגבול הדרומי בבנימין, שם מופיעה במקומה "כתף מול-הערבה".
בית הערבה נזכרת גם ברשימת ערי יהודה, בקבוצת המדבר שבנחלת שבט יהודה:. העיר נזכרת גם ברשימה המקבילה של ערי בנימין, בקבוצה 1 ; חוקרים רבים מניחים כי ברשימה המקורית של ערי יהודה ובנימין, קבוצת המדבר ביהודה וקבוצה 1 בבנימין היוו קבוצה אחת, שפוצלה בהמשך.
זהו המקור הטופונימי המפורט ביותר במקרא, והבסיס למחקר הגאוגרפי-היסטורי של יהודה המקראית. ניתוח טקסטואלי והסטורי מראה כי היא חלק מרשימה גדולה יותר שכללה גם את ערי בנימין ב, כלומר את מלוא היקפה של ממלכת יהודה. הרשימה איננה מהתקופה המשוערת של יהושע או של ההתנחלות, שכן היא משקפת שיא יישובי אליו הגיעה ממלכת יהודה רק במאות 7–8 לפסה"נ, בערך ימי חזקיהו או יאשיהו (עדיפות מסוימת לאחרון). אשר למהות הרשימה המקורית יש מחלוקת. היה מקובל להניח שהיא שיקפה חלוקה מנהלית של ממלכת יהודה, שכן הערים ערוכות בקבוצות גאוגרפיות. אולם, גבולותיהן של הקבוצות אינם מוגדרים, והן נכנסות לעיתים זו לתוך זו. כל שניתן לומר הוא שהרשימה משקפת את המצב היישובי בממלכת יהודה, כנראה בימי יאשיהו. סקר הר יהודה והמחקר הנלווה אליו תומך במסקנה זו.
מקובל להניח כי מכאן מוצאו של אחד מגיבורי דוד, אביאל (בן) הערבתי, הנזכר בספר : "אבי עלבון הערבתי" (בחלק מנסחי תרגום השבעים: "אביאל בן הערבתי"); הוא נזכר גם בספר : "אביאל הערבתי".
זיהויה של בית הערבה
המונח המקראי ערבה מציין את בקע הירדן בכלל, ואת ערבות יריחו עד וכולל חוף ים המלח בפרט, והדבר מתאים למקומה בתיאור גבול יהודה. מקובל ששמה של בית הערבה נשתמר בעין אל-ע'רבה שמדרום לו' קלט. אין לזהותה עם כתף מול הערבה שנזכרה לעיל. זאת משום שבתאור גבול יהודה עובר הגבול מבית-חגלה צפונה לבית-הערבה, ורק אז עולה (לאבן בהן בן ראובן), ואילו בתיאור גבול בנימין עובר הגבול אל כתף מול הערבה ורק אז יורד הערבתה. בתאורי גבול אלו לכל ארכם המונחים 'עלה' ו'ירד' משמשים בעקביות בהוראתם כפשוטה, ולכן נראה שכתף מול-הערבה שוכנת מעל הערבה, וכנראה יורדת אל הערבה באזור בית-הערבה
כתף מול הערבה היא שלוחת ההר הנישאת ממערב לאתר זה, מעל גדתו הדרומית של ואדי קלט. שלוחה זו, עליה נבנה מאוחר יותר מבצר קיפרוס, היא העצם הטופוגרפי הבולט ביותר באזור.
קריד 2
קריד 2 (באנגלית: Creed II) הוא סרט קולנוע מסוגת דרמת ספורט משנת 2018 בבימויו של סטיבן קאפל ג'וניור על פי תסריט שכתב סילבסטר סטאלון יחד עם ג'ואל טיילורן. בסרט חוזרים לככב מייקל בי. ג'ורדן, סילבסטר סטאלון, טסה תומפסון ופלישיה רשאד. כמו כן מככבים גם דולף לונדגרן, ווד האריס, ראסל הורנסבי, אנדריי ווארד, בריג'יט נילסן, מיילו ונטימיליה והמתאגרפים איוונדר הוליפילד ושוגר ריי לאונרד.
הסרט הוא השמיני בזיכיון סרטי רוקי, אך מהווה גם ספין אוף מהסדרה המקורית וסרט המשך לקריד.
עלילה
בשנת 1985, מתאגרף סוֹבְיֶטִי בשם איוון דראגו (דולף לונדגרן) הורג את המתאגרף ואלוף כבד-משקל לשעבר בשם אפולו קריד, שהיה באותו עת מאמנו של רוקי, ונלחם בדראגו בקרב ראווה בלאס וגאס, מה שהיה אמור להיות קרב חובבים התפתח לקרב מהלומות אכזרי מצד דראגו שגרם למותו של קריד. באותה שנה, רוקי בלבואה (סילבסטר סטאלון) הביס את איוון דראגו בקרב אגרוף חג המולד שנערך בברית המועצות. כעבור 33 שנה, בנו של אפולו קריד, אדוניס (מייקל בי. ג'ורדן), בעזרת אימוניו ועצותיו של רוקי, משתוקק לנקום את מות אביו כשהוא נלחם מול בנו של דראגו, ויקטור (פלוריאן מונטינו).
קישורים חיצוניים
ביקורות: