cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות אלג'יריה
אוראן
ההיסטוריה של קהילת אוראן הייתה בעלת ייחודיות ביחס לקהילות האחרות באלג'יריה, עקב היותה תחת שלטון ספרדי ישיר בשנים 1509–1708. תחת שלטון ספרד עברו היהודים באוראן תהפוכות קשות. בעת הכיבוש הספרדי של העיר בשנת 1509 סבלו היהודים מיד הספרדים ורבים גורשו ונהרגו, אך המשיכה להתקיים קהילה יהודית בעיר על אף שספרד לא התירה ליהודים לגור בחלקים אחרים משטחיה. מספר משפחות יהודיות באוראן אף שימשו בתפקידים דיפלומטיים ומסחריים בכירים בשירות המונרכיה הספרדית. הקיום היהודי באוראן בא לידי הפסקה זמנית בשנת 1669 לאחר שהמלכה הספרדית מריה מאוסטריה החליטה לגרש את כל היהודים מאוראן והסביבה, כפי שגורשו משאר חלקי ספרד. כאלף היהודים שהתגוררו באוראן גורשו ממנה ורבים מהם הרחיקו כפליטים עד ליבורנו באיטליה. הקהילה היהודית באוראן התחדשה רק כ-30 שנה לאחר מכן, בשנת 1708, כאשר הפסידו הספרדים את השליטה באוראן לאימפריה העות'מאנית. הקהילה היהודית החדשה באוראן לאחר 1708 הורכבה מכמה קבוצות שונות שהיגרו לעיר מאזורים שונים. הקבוצה הראשונה של יהודים באוראן היו צאצאי המתיישבים הראשונים שהגיעו לאוראן מייד לאחר 1708, מהערים האלג'יראיות שבקרבתה; מוסטגנם, מסקרה, נדרונה, תלמסאן ולאחר מכן גם מאלג'יר, אוג'דה, דבדו ואזור הריף. קבוצה זאת הייתה קבוצת הרוב בקרב יהודי אוראן. קבוצה שנייה של יהודים באוראן הורכבה ממספר מאות משפחות של יהודים מתטואן שבצפון מרוקו, שהגיעו לאוראן כפליטים לאחר פרוץ המלחמה בין מרוקו לספרד בשנת 1859. קבוצה זאת דברה בשפה "תטואנית", ניב אוראן של לשון חכיתייה, הגרסה הצפון אפריקאית של לדינו. קבוצה שלישית של יהודים באוראן היו מהגרים יהודים מצרפת ומארצות אירופאיות אחרות שהגיעו לאוראן בעיקר לאחר הכיבוש הצרפתי בשנת 1831.
על אף החלוקה הפנימית בקרב יהודי אוראן, עמד בראשות כלל הקהילה מנהיג קהילה אחד שזכה לתואר "מוקדם" (מקביל לנגיד) ולו סייעה מועצה בשם "טובי העיר". באמצע המאה ה-19 פעלו באוראן 17 בתי כנסת. בשנת 1880, בהובלת נשיא הקהילה וגדול עשיריה שמעון קנאווי (שזכה לכינוי "רוטשילד של אוראן") הוקם בית הכנסת הגדול של אוראן שהיה מפואר במיוחד. עקב מספרם הרב של היהודים והשיעור הגבוה שלהם באוכלוסייה התקיימו באוראן חיים יהודיים ערים, ופעלו בה מספר רב של בתי ספר מסורתיים וכן ישיבה גדולה. בעיר התפתחה עיתונות יהודית ערה מסוף המאה ה-19 החל בפרסומו של כתב העת היהודי הראשון "הנוער העברי" בשפות עברית וצרפתית. עיתונים משמעותיים אחרים שפורסמו בסוף המאה ה-19 הם העיתונים "מגיד מישרים" ו"שומר ישראל", שיצאו לאור בשפה ערבית יהודית.
בשנת 1831, כאשר נכנסו הצרפתים לאוראן, היו היהודים רוב גדול מאוכלוסיית העיר. לפי מפקד שערכו הצרפתים, חיו אז באוראן כ-2,800 יהודים לעומת כאלף מוסלמים ונוצרים. עד אמצע המאה ה-19 היו באוראן כ-5,000 יהודים בעקבות הגעת הפליטים מקרב יהודי תטואן ומהגרים מערים אחרות. בית הספר הצרפתי הראשון נפתח בשנת 1849, והחל תהליך של אימוץ הדרגתי של השפה והתרבות הצרפתיים שנהפכו לרבות הימים נחלת כלל יהודי אוראן. כמו כן בתהליך הדרגתי, עם השיפור בחינוך המודרני, נטשו רבים מיהודי אוראן מקצועות מסורתיים כגון חייטים, צורפים וסנדלרים לטובת מקצועות חופשיים.
לעיתים הקהילה היהודית באוראן סבלה מהתפרצויות אנטישמיות של המתיישבים הצרפתים והאירופאים בעיר, במיוחד לקראת סוף המאה ה-19. במהלך מלחמת העולם השנייה יהודי אוראן סבלו מהגבלות שונות ומשלילת אזרחותם הצרפתית כמו שאר יהודי אלג'יריה, ובשנת 1942 גם העניקה הקהילה מחסה ל-150 יהודים מלוב שגורשו על ידי השלטון הפשיסטי האיטלקי.
בשנות ה-50 מנתה הקהילה היהודית באוראן כ-30,000 נפשות. מצבה הביטחוני החל התדרדר עקב מלחמת העצמאות של אלג'יריה והחלה הגירה לצרפת וישראל. מרבית הקהילה היגרה לצרפת בשנת 1962 במהלך נסיגת צרפת מאלג'יריה. מספר מאות היהודים שנותרו בעיר לאחר עצמאות אלג'יריה סבלו מהגבלות ומפגיעות שונות בביטחונם, ובתהליך הדרגתי גם הם לבסוף עזבו. בשנת 1994 החרימה ממשלת אלג'יריה את בית הכנסת הגדול של אוראן והפכה אותו למסגד.
קונסטנטין
הקהילה היהודית בקונסטנטין במזרח אלג'יריה הייתה מהעתיקות בצפון אפריקה, ועל פי המסורת המקומית ראשיתה היא עוד בתקופת בית ראשון. בעת העתיקה כונתה קונסטנטין "סירטה" והייתה עיר הבירה של הממלכה העתיקה נומידיה, עד שנכבשה ונכנסה תחת שליטתה של האימפריה הרומית. לאורך הדורות הייתה העיר מרכז רוחני חשוב. במהלך רדיפות אל-מוואחידון נהרסה הקהילה היהודית בעיר, אך שוקמה לאחר מכן באמצעות הגעתם של פליטי פרעות קנ"א מספרד שביניהם הגיעו גם מספר מלומדים חשובים. בתקופה הצרפתית גדלה הקהילה היהודית בקונסטנטין מכ-1000 נפשות בשנת 1830 לקרוב ל-30,000 נפשות בשנות החמישים. הקהילה חוותה את תהליכי השינוי שקהילות אחרות באלג'יריה עברו בתחומי החינוך ואימוץ התרבות הצרפתית, אך לצד הפתיחות למודרנה נותרה קהילה מסורתית. על רקע זה התחילה פעילות ציונית בעיר בשלב מוקדם ביותר. בן העיר אדוארד אטאלי הקים בה אגודה ציונית בסוף המאה ה-19 והיה ביחד עם יהודי נוסף יליד קונסטנטין (ד"ר אז'ן ואלנסין) בין משתתפי הקונגרס הציוני הראשון בבזל.
בעיר פעלו רבנים חשובים כגון ר' סידי פרג' חלימי שהיה רבה הראשי במשך עשורים ארוכים ור' יוסף גנאסיא, שהיה גם משורר, מתרגם והוגה דעות שחיבר למעלה מ-137 חיבורים בתחומים שונים של הלכה, פילוסופיה, בלשנות, היסטוריה יהודית וקבלה. בעידוד ר' יוסף גנאסיא הפעילה חברת כל ישראל חברים מספר בתי ספר בעיר, שבשונה מבתי הספר הצרפתיים סיפקו גם חינוך יהודי לצד החינוך הצרפתי-מודרני.
בשנת 1934 סבלו יהודי קונסטנטין מפרעות קשות מצד האוכלוסייה המוסלמית המקומית. 25 יהודים נהרגו, כולל שתי משפחות שלמות, ולמעלה מ-200 חנויות בבעלות יהודית נבזזו וניזוקו. העילה המידית לפרעות הייתה האשמת יהודי בכך שהעליב את האסלאם, אך הן באו על רקע נסיבות שונות כגון תעמולה פאשיסטית אנטי-יהודית גוברת שנשלחה לאזור, תעמולה פאן-ערבית גוברת והתנגדות האוכלוסייה המקומית לצרפת. לאחר הפרעות דרשה הקהילה מהרשויות הצרפתיים להעמיד לדין את האחראים למאורעות, ומנגד האוכלוסייה המוסלמית פתחה בחרם שנמשך מספר חודשים על חנויות וסוחרים יהודיים. היהודים סבלו מגלי התנכלויות נוספים גם במהלך שלהי שנות ה-50. ביחד עם שאר הקהילות היהודיות במדינה היגרו יהודי קונסטנטין מאלג'יריה לקראת קבלת עצמאותה. עקב קשריה הקרובים של קהילת קונסטנטין לישראל והפעילות הציונית הענפה והמוקדמת בעיר שיעור גבוה יחסית מיהודי קונסטנטין בחרו לעלות לישראל על פני הגירה לצרפת.
מקרב בני העיר יצאו אישים חשובים בתחומים שונים כגון ספורט, מוזיקה ומדעים. ביניהם ניתן למנות את אלפרד נקש, אלוף השחייה ששרד את אושוויץ, אלפונס חלימי, מי שהיה אלוף העולם באגרוף במשקל קל בשנות ה-50, רמונד לריס וחתנו אנריקו מסיאס, מוזיקאים יהודים-אלג'יראים מפורסמים, קלוד כהן-טנוג'י, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1994, ועוד.
אלג'יר
עדויות ראשונות להתיישבות יהודית בעיר אלג'יר מופיעות החל מסוף המאה ה-14. הקהילה התפתחה בעקבות פרעות קנ"א בספרד והגעת המוני פליטים יהודים לעיר, ביניהם המלומדים הגדולים ר' שמעון בן צמח דוראן (הרשב"ץ) ור' יצחק בן ר' ששת (הריב"ש). עקב הגעתם של מלומדים אלה לעיר היא נהפכה למרכז רוחני חשוב של המגרב, כולל ספרד ושאר קהילות צפון אפריקה. מקרב צאצאיו של הרשב"ץ, בני משפחת דוראן, יצאו מספר רבנים חשובים שהיו בין מנהיגי קהילת אלג'יר לאורך הדורות, בין החשובים שבהם היה ר' שלמה בן שמעון דוראן (1400-1467), שהיה גם פילוסוף ורופא ועסק בכתיבתו גם במדעים שונים. בהנהגתם של מלומדים אלה, באלג'יר פעל בית דין רבני שלפסיקותיו היו השפעה מכרעת גם על הקהילות הסובבות את העיר. בשנת 1492 עקב גירוש ספרד הגיע גל נוסף של פליטים מספרד לאלג'יר. האסטרונום וההיסטוריון ר' אברהם זכות בספרו "ספר יוחסין" כותב לשבח היחס הנדיב שהעניקו יהודים מאלג'יר לאחיהם הפליטים מספרד, ומתאר אותם כ"קהילה קטנה בכמות אך גדולה באיכות".
בתקופה העות'מאנית נהנו יהודי אלג'יר מהתפתחות הכלכלה והמסחר הבינלאומיים, ומהנהגה מסורתית חזקה בדמות אישים כגון ר' יהודה עייאש, אך לצד זאת סבלו ממצב ביטחוני רעוע. במהלך תקופה זאת הגיעו לאלג'יר מהגרים יהודים מליבורנו, והפכו לגורם מרכזי בסחר הבינלאומי מאלג'יריה. מקרבם יצאו רבים מבני האליטה וההנהגה של יהודי אלג'יר בתקופה העות'מאנית.
באופן יוצא דופן, ראש קהילת אלג'יר ("המוקדם") בתחילת המאה ה-19, נתפלי בוג'נאח, אשר גם כן בא מקרב המשפחות יוצאות ליוורנו, מצא את מותו מיריות רובה של חיילים עות'מאנים ב-28 ביוני 1805 עקב ריבים פוליטיים בתוך הממשל העות'מאני המקומי. למחרת הרצח פרצה סדרת פרעות קשות נגד יהודי אלג'יר מצד האוכלוסייה המוסלמית המקומית, במהלכן נהרגו על פי הערכות בנות התקופה מאות מיהודי אלג'יר ונזק רב נגרם לרכוש היהודי. רצח ראש הקהילה על ידי היניצ'רים העות'מאנים שימש כהיתר להמונים המקומיים להתנפל על השכונות היהודיות ולבזוז את תושביהן. רק מיעוט של אמידים מבין היהודים מצאו הגנה ומחסה, בבתי הקונסולים האירופאים הזרים באלג'יר. על אף הפרעות הקשות, בהמשך הצליחה הקהילה להשתקם ולחזור למעמדה כמרכז רוחני חשוב של אלג'יריה והמגרב, וחזרה לשחק תפקיד משמעותי בסחר הבינלאומי. רוב יהודי העיר בתקופה זאת עסקו במסחר ועבודת מלאכה מקומיים, בעוד שמספר משפחות ניהלו גם מסחר בינלאומי ענף.
כיבוש אלג'יר על ידי צרפת בשנת 1830 הביא לשינויים משמעותיים בחיי הקהילה היהודית בעיר, שהייתה החלוצה בכל הקשור לתהליכי המודרניזציה בהשפעת צרפת. כחלק מתהליכים אלה, החלו בני האליטה היהודית לצאת מן הרובע היהודי של אלג'יר ולעבור לרבעים האירופאים החדשים של העיר. בשנת 1845 ביטלה צרפת את בית הדין הרבני של אלג'יר והחלה לנהל את הקהילה היהודית בצורה ישירה, תוך אכיפת החוק הצרפתי. התפקיד של ראש הקהילה היהודית ("מוקדם") שולב בתוך המערכת הבירוקרטית הצרפתית, ושימש למעשה כסגן ראש-העיר. יהודי אלג'יר החלו להיות משולבים בבתי ספר צרפתיים-חילוניים, התערו בתרבות הצרפתית ואימצו את השפה. בתקופה הצרפתית חל גם גידול מספרי משמעותי של יהודי אלג'יר, מקהילה בת כ-5000 נפשות בשנת 1834, ל-10,000 נפשות בשנת 1900, ועד כ-30 אלף נפשות בשיאה של הקהילה באמצע שנות ה-50.
יהודי אלג'יר היו בין החלוצים להשתלב במוסדות ההשכלה הגבוהה, על אדמת אלג'יריה או בצרפת, וביתר שאת לאחר שנת 1909 ופתיחתה של אוניברסיטת אלג'יר. צעירים יהודים רבים פנו ללימודי מקצועות חופשיים, ויהודים בלטו במקצועות הבנקאות, עריכת דין, פקידות ורפואה. במהלך מלחמת העולם השנייה והטלת נומרוס קלאוזוס על שיעור היהודים במקצועות חופשיים, איבדו יהודים רבים את עבודתם ואת רישיונותיהם לעסוק במשלח ידם. סנקציות כגון אלה היו בין הגורמים שהניעו צעירים יהודים באלג'יר להתארגן מחתרתית ולתרום תרומה משמעותית לשחרור העיר על ידי בעלות הברית במהלך מבצע לפיד.
לאחר מלחמת העולם השנייה התעצמה מלחמת העצמאות של אלג'יריה והיהודים באלג'יר סבלו מפיגועים ופעולות אלימות. רובם של יהודי אלג'יר עזבו לצרפת בשנת 1962 עם נסיגת צרפת מאלג'יריה ועזיבתם של למעלה ממיליון המתיישבים הצרפתים.
מוזיקה
יהודי אלג'יריה שימשו כגורם מתווך בין התרבות הצרפתית לתרבות האלג'יראית, והדבר בא לידי ביטוי מיוחד בתחום המוזיקה. מספר זמרים יהודים זכו לפרסום רב באלג'יריה וצרפת באמצעות שילוב בין סגנונות מוזיקליים צרפתיים לסגנונות אלג'יראים-אנדלוסים. כך למשל, המוזיקאי היהודי אדמונד נתן יאפיל נזכר לעיתים כאחד ממובילי תנועת ההתחדשות של המוזיקה המסורתית הקלאסית של אלג'יריה של תחילת המאה ה-20, והיה ממייסדי בית הספר הראשון למוזיקה באלג'יר. רמונד לריס ("שייח' רמונד") זכה לפרסום רב והפך לאחד המייצגים הבולט ביותר של מוזיקת המעלוף האלג'יראית/תוניסאית. הזמרת ונגנית העוד העיוורת רנט ל'אוראנז ששרה בצמד עם סעוד מדיאוני (שנרצח בשואה) היו ידועים גם כן עבור שילוב של סגנונות מערביים וסגנונות אנדלוסיים-מגרביים. הזמרת לין מונטי הייתה ידועה עבור שירת קברט עם השפעות אלג'יראיות. הזמר סלים הללי זכה לפרסום רב באלג'יריה ומרוקו וידוע בזכות ביצועיו של הסגנון השעבי המרוקאי. לילי בוניש המשיך מסורת משפחתית של זמר אלג'יראי ושילב טנגו, פסדובלה וממבו לתוך הרפרטואר שלו. חלק מהמוזיקאים היהודים-אלג'יראים המפורסמים, כגון אנריקו מסיאס ומוריס אל מדיוני, פעילים עד היום בצרפת וישראל.
רבנים ומנהיגים
שושלת הרבנים למשפחת זרביב שכיהנו בקהילות אלג'יר
מחקרים
מאמרים בפרויקט מה-יא"ה (מפעל התיעוד – יהודי ארצות האסלאם), אוניברסיטת תל אביב:
יחסי ליטא–מזרח טימור
יחסי ליטא–מזרח טימור הם היחסים הבינלאומיים והדו-צדדיים בין רפובליקת ליטא לרפובליקה הדמוקרטית של מזרח טימור.
היחסים דיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-27 במרץ 2013. עם זאת, היחסים הפוליטיים הראשוניים החלו כבר ב-30 בספטמבר 2003, כאשר שר החוץ דאז של ליטא, אנטנאס וליוניס, ושר החוץ של מזרח טימור, ז'וזה רמוס הורטה, נפגשו למשא ומתן דו-צדדי במושב הכללי ה-58 של האו"ם.
שתי המדינות חברות באו"ם. אזרחי מזרח טימור אינם כפופים לדרישת הויזה למדינות אמנת שנגן אליה שייכת ליטא. גם אזרחים ליטאים אינם כפופים לדרישת ויזה בעת נסיעה למזרח טימור.
יחסים כלכליים
הסחר בין שתי המדינות הוא מינימלי ורק הולך ופוחת בשנים האחרונות. בשנת 2016 לפי הנתונים, מחזור הסחר בין ליטא למזרח טימור הגיע ל-5.4 אלף אירו (כל הסחורות היו ממוצא ליטאי) ומאז רק יורד. ב-2018 לפי נתונים, ליטא לא ייבאה מוצרים ממזרח טימור.
נחום
נַחוּם הָאֶלְקֹשִׁי הוא נביא מתקופת התנ"ך. הספר המתאר את קורותיו הוא השביעי בתרי עשר, וממוקם בין ספר מיכה לבין ספר חבקוק. הוא מנבא את חורבן נינוה ומצטיין בתיאורים בהירים ומלאי חיים של מושאי נבואתו.
נחום האיש
על נחום לא ידועים פרטים רבים מן התנ"ך עצמו; מן הפסוק הראשון בספרו: "מַשָּׂא נִינְוֵה: סֵפֶר חֲזוֹן נַחוּם הָאֶלְקֹשִׁי" ניתן ללמוד שהיה אלקֹשי, ושניבא, כנראה, לעתיד (מבחינת תקופתו). הסברא המקובלת היא, שאלקֹש הוא שם עירו. עיר זו לא נזכרת במקרא, וישנן מספר שיטות באשר למקומה. על פי חלקן נמצאת אלקוש בארץ ישראל (ביהודה או בגליל), ולפי שיטה אחרת אלקוש היא עיר הנמצאת מספר ימי הליכה מנינוה (באזור צפון-עיראק, שם נמצאת עיר בשם זה ועל שמה נקראים רבים מיהודי האזור בשם קאשי). על פי האחרונה, היה נחום אחד מגולי עשרת השבטים. (על זמנו ושליחותו ראו בהמשך).
השם נחום
השם נַחוּם מופיע בתנ"ך הופעה יחידה, בפסוק הפותח את ספר נחום. שם דומה (נְחוּם) מופיע כשמו של אחד מן העולים מן הגולה בתקופת עזרא ונחמיה . ישנם עוד שמות רבים נוספים הנובעים מן השורש נ.ח.מ בתנ"ך, וכמו כן נמצא השם נחם (ללא ניקוד) פעמים מספר בטביעות חותם בחפירות ארכאולוגיות.
ישנה הנחה בקרב מספר חוקרים, ששם כזה מרמז על אסון במשפחה (או אסון לאומי) שאירע בטרם לידת הילד (רעיון דומה ניתן למצוא ב).
השם נחום מופיע פעמים רבות במשנה ובתלמוד, בתקופות מאוחרות יותר.
חלוקה
הספר מורכב מארבעים ושבעה פסוקים. חלוקת הספר איננה ברורה כל צרכה, ויש כמה אפשרויות לחלוקה. על פי המסורה היהודית הספר מורכב מארבע פרשיות (א, 1-11, סגורה; א, 12-14, פתוחה; ב, 1-14, פתוחה; ג, 1-19, פתוחה). מחלקי פרקי התנ"ך הנוצרים חילקו את נחום לשלושה פרקים (14 פסוקים; 14; 19). ישנן הצעות חלוקה נוספות של חוקרים בני זמננו. כך למשל, ישנם מי שמחלקים את הספר לשני חלקים באופנים שונים.
זמן הנבואה
אין בכתובים תיעוד של התקופה המדויקת בה נתנבא נחום. עם זאת, בין השיטין מבצבצים כמה רמזים רבי ערך: ראשית, בספר מתואר חורבנה של נֹּא אָמוֹן, עיר מצרית שהוחרבה על ידי אשורבניפל בשנת 661 לפנה"ס, ולפיכך זהו הגבול התחתון של זמן כתיבת הספר. בנוסף, מתנבא נחום על חורבן נינוה, מאורע שאירע בשנת 612 לפנה"ס. אין חולק על כך שנחום נתנבא לפני כן, או באותה שנה, מיד לאחר השמדת נינוה על ידי הבבלים. כעת, קשה למקם את נבואת נחום בטווח 49 השנים הללו (661-612 לפנה"ס) במדויק. חז"ל מיקמו את נבואת נחום בתקופת מנשה (ראו סדר עולם רבה, פרק כ), שמלך בשנים 697 - 642 לפנה"ס. לעומתם, נוטים רבים מחוקרי העת החדשה לאחר את נבואת נחום לסוף ימי נינוה. חלקם מתארכים את הנבואה לאחרי 627 לפנה"ס, שנת מותו של אשורבניפל, המלך האשורי הגדול האחרון. חוקרים נוספים משערים שנחום חזה את נפילת נינוה רק לאחר 615 לפנה"ס, היא השנה בה עלו הבבלים והמדיים על נינוה, וניתן היה לנחש את חורבנה.
רקע
המלכים שמלכו ביהודה באותן שנים היו מנשה (697 - 642 לפנה"ס), אמון (641-640) ויאשיהו (639-609). מנשה היה מלך רשע מבחינה דתית, וקיבל את השליטה בממלכת יהודה אחרי חורבן גדול שאירע בימי חזקיהו אביו על ידי האשורים. צבא האשורים עלה אז, בראשות סנחריב, על ירושלים. כל ערי יהודה הושמדו פרט לירושלים, שניצלה עקב מותם של 185,000 חיילים אשורים במגפה. בתחילת תקופת שלטונו, הייתה יהודה משועבדת לאשור. בשלב מסוים העז מנשה להרים את ראשו (כרת ברית עם מצרים?) והוגלה לאשור. הוא הוחזר משם לאחר זמן מה, וחזר בתשובה (על פי המסופר בדברי הימים). גם אמון נחשב רשע מבחינה דתית, ונרצח על ידי עבדיו לאחר שנתיים בלבד. עם הארץ המליכו את יאשיהו בנו תחתיו. יאשיהו היה מלך צדיק מבחינה דתית, ובתקופתו חרבה נינוה.
בעולם הגדול שלטה אז אשור שליטה ללא מצרים. סנחריב מלך בשנים 705-681 לפנה"ס. את כיסאו ירש בנו אסרחדון, שמלך עד 669. אשורבניפל, המלך הבא, נחשב למלך האשורי הגדול האחרון. בימיו הגיעה אשור לפריחה תרבותית ומדינית. אשורבניפל נפטר בשנת 627 (ויש גורסים 633). לאחר מותו החלה האימפריה האשורית בשקיעה, והקשר עם הפריפריה, ובתוכה יהודה, נחלש בהדרגה. אפשר לשער שאשור השפיעה במידה רבה על הנעשה ביהודה עד אז.
האשורים נודעו כעם אכזרי מאוד, יותר מכל מה שידע העולם לפניהם. כך למשל, מתפאר אחד המלכים האשורים (אַשוּר־נַצִירפַּל השני) במעשיו: "שבויים רבים מביניהם שרפתי באש ... לחלק מהם כרתתי את אפיהם, את אוזניהם ואת אצבעותיהם, לרבים ניקרתי את העיניים. בניתי עמוד אחד מאנשים חיים ואחר מראשים ... את צעיריהם ונערותיהם שרפתי באש".
ביהודה נותרו זכרונות מרים עד מאוד מחורבנה המוחלט בימי חזקיהו, ומהגלייתם של עשרת השבטים בימים קדומים יותר. כמו כן, ערכו מלכים אשוריים שונים מסעות כיבוש למצרים, ואפשר להניח שגם בהם נפגעה אוכלוסיית יהודה.
מטרת הנבואה
לשם מה נשלח נחום? על שאלה זו ישנן כמה תשובות, הנה כמה מהן:
סגנון
נחום מצטיין בתיאורים, ונבואתו נחשבת בעיני רבים לאחד השיאים הספרותיים במקרא. סגנונו מהיר, תוך שימוש במעברי נושא חדים (ראה בהמשך). הוא מנסח את דבריו תוך שימוש באמצעים אמנותיים רבים, וקשה למצוא אמצעי אמנותי תנ"כי הנעדר מהספר. ישנן דוגמאות רבות:
מספר נחום לקוח הביטוי "לֹא תָּקוּם פַּעמַיִם צָרָה", אך שימושו הרווח שונה ממשמעותו במקרא.
פשר נחום
במגילות מדבר יהודה נמצא פשר נחום, כתב יד קדום בעברית, המכיל חלקים מספר נחום ( - ) בשינויים קלים ממה שנמצא בידינו, ופירוש המתאים לתקופת חיבור כתב היד. כך למשל, מופיעה בפירוש תוכחה לבני הדור, וכמו כן, מקושרת נבואת נחום לדמטריוס הראשון מבית סלאוקוס ואולי גם למאבק בין הפרושים לצדוקים.
קברו
מצבה המיוחסת כמקום קבורתו וקבורת אשתו נמצאים בבית כנסת בעיירה אלקוש בכורדיסטן העיראקית. באחד מבתי הכנסיות האחרונים שעוד נותרו במקום, כתובות באותיות עבריות, מתנוססות על קירות הקבר. בעבר, כשעוד חיו יהודים בעיראק - נהגו רבבות לפקוד את קברו של נחום הנביא.
בשנת 1891 טען הגאוגרף הצרפתי ויטאל קוינט, כי בשנת 1883 הועברו עצמותיו של הנביא נחום מהקבר באישון לילה והוטמנו בתוך עמוד ליד השער המלכותי של כנסיית מאר-מיכה בעיירה אלקוש.
בשנים האחרונות, ובפרט מפני המלחמות במקום, ואיומי דאעש להחריבו, הופסקה תנועת העלייה לקבר הנביא כליל, נכון ל-2015, הקבר נשמר על ידי משפחה אשורית נוצרית בשם שאג'ה, שגרה בסמיכות למקום, אשר הבטיחה ליהודים הבורחים מעיראק בשנות החמישים של המאה העשרים להמשיך ולשמור על הקבר.
האתר ניצל הכיבוש של המדינה האיסלאמית, אך סבל מהזנחה מתמשכת שהביאה לסכנת קריסה. ב-2018 יוצב המבנה, ובעקבות ביקור באפריל 2019 של הממונה האמריקני על היחסים עם עיראק במתחם קבר נחום, הודיעה ארצות הברית על סיוע כספי שתעביר כחלק במאמצי השימור של המקום. בהמשך החלו עבודות שיפוץ ושחזור בשותפות עם הממשלה הכורדית, ARCH (הברית לשיקום אתרי מורשת) ובייעוץ של ד"ר מוטי זקן.
שפות הודו-אריות
שפות הֹדוּ־אַרִיוֹת (हिन्द-आर्य भाषाएँ; גם "הענף ההודי") הן ענף-משנה של ענף השפות ההודו-איראניות במשפחת השפות ההודו-אירופיות, ומדוברות בעיקר בדרום אסיה. מספר דובריהן כיום מוערך בכ-900 מיליון איש.
בשנת 2005 נמנו 209 גוני שפות בענף, מהם המניין הגדול ביותר של דוברים כשפת אם הם דוברי השפות ההינדוסטניות - הינדי (השפה השנייה המדוברת ביותר בעולם) ואורדו, ביחד כ-540 מיליון; ולאחריהם בנגלית - כ-260 מיליון. דוברי פנג'אבי מונים כ-100 מיליון, מרטהי כ-90 מיליון, מחצית מזה דוברי גוג'ראטית ואחריהם נפאלית עם כ-40 מיליון. לאורייה 30 מיליון דוברים בקירוב, לסינדהי 20 מיליון, סינהלית עם כ-16 מיליונים וסראיקי ואסאמית עם כ-14 מיליון דוברים כל אחת.
קבוצת-המשנה ההודו-ארית ניצבת תחת ענף הלשונות ההודו-איראניות לצד שתי קבוצות-המשנה האחרות של ענף זה: השפות האיראניות (המדוברות באיראן ובמרכז אסיה) והנוריסטניות (באפגניסטן).
מיון
מאחר שבמקרים רבים אין מחיצות ברורות בין השפות ההודו-אריות, קשה לסווגן בנחרצות. יחד עם זאת, ניתן לחלקן באופן הבא:
פונולוגיה
חמישה בסיסי חיתוך מהווים תשתית למערכת העיצורים ההודו-ארית הרגילה – וילוניים, חכיים, כפופים, שִנִּיִּים ושִׂפְתִיִּים; בכך זהה המערכת של הלשונות ההודו-אריות לזו של הסנסקריט. העיצורים ה"כפופים" עשויים לכלול גלגול של הלשון לשם השגת כעין 'נסיגה' של המגע עם קצה הלשון. נקודת המגע יכולה להיות מכתשית או בתר-מכתשית, ואיכות הצליל הייחודי המופק נובעת לא אחת מתצורת הלשון יותר מאשר מהמיקום שלה. החיתוכים החכיים הם בעלי תוצר מחוכך ובאופן מסורתי כוללים מפגש חד של הלשון עם החך הקשה, לכדי יצירת צליל המקביל ל-[ʧ] או [cʃ].
מחוץ למעגל המערכת הרגילה - לשפות ולניבים מסוימים חִכּוכיות מכתשית בצליל [ʦ] (במקום חִכית), אם כי כמה מהם משמרים את ה-[ʧ] במצבים מסוימים – לפני תנועות קדמיות (בייחוד /i/), לפני /j/, או במכפל; מכתשיות כבסיס חיתוך נוסף על הקיים מתרחשת במרטהי ובקונקאני (שבהן עירוב ניבים, לצד משתנים אחרים, טורף את הכלל הנזכר לעיל), בניבים מערב-פהריים אחדים (t̪ -> /ʧ/), ובקשמירית.
סנסקריט, השפה העתיקה ביותר במשפחת השפות ההודו-אירופיות, התבלטה בהיותה בעלת חמישה חיתוכי עיצור אפי, בהתאמה עם אלו של הפה; ומקרב השפות והניבים המודרניים שבעה הובחנו כנושאי העזר המשלים של חמש הפונמות האפיות במלואו, כשמתוכן, החכית והווילונית בדרך כלל אינן אלא תוצאה של שמיטת העיצור מצירוף אף+עיצור ([ɲj] -> [ɲ] ו-[ŋɡ] -> [ŋ]) אם כי ישנם גם מקורות אחרים לתופעה.
קרב כף אספרנס
קרב כף אספרנס (נקרא גם קרב האי סאבו השני, וביפנית הקרב הימי באי סאבו (サボ島沖海戦)) היה קרב ימי במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, שהתרחש ב-11-12 באוקטובר 1942, ובו התעמתו הצי הקיסרי היפני והצי האמריקני. קרב זה היה השני בסדרת קרבות ימיים גדולים שהתרחשו במהלך קרב גוודלקנל, והוא נערך במצר שבין האי סאבו לאי גוודלקנל שבאיי שלמה. כף אספרנס היא הנקודה הצפונית ביותר בגוודלקנל, וממנה קיבל הקרב את שמו.
ב-11 באוקטובר שלח מפקד הכוחות הימיים של היפנים באיי שלמה — תת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה — לגוודלקנל שיירה של הצי הקיסרי שעליה תגבורות ואספקה לחיילים היפנים באי, בפיקודו של אדמירל משנה טקצוגו ג'וג'ימה. במקביל נשלח כוח של סיירות ומשחתות בפיקודו של אדמירל משנה אריטומו גוטו להפציץ את שדה התעופה של בעלות הברית באי, להשמיד את המטוסים שחנו בו ולהוציאו מכלל שימוש.
זמן קצר לפני חצות ב-11 באוקטובר, ירט כוח של סיירות ומשחתות של הצי האמריקני, בפיקודו של אדמירל משנה נורמן סקוט, את כוחו של גוטו. הכוח האמריקני הפתיע את היפנים, טיבע סיירת ומשחתת, ואילץ אותם לנטוש את משימתם ולסגת. במקביל השלימה שיירת התגבורת את משימתה, ושבה לבסיסה. ארבע משחתות מכוח הליווי של השיירה פנו לאחור כדי לסייע לגוטו בנסיגתו, ובבוקר 12 באוקטובר טיבעו מטוסים משדה התעופה שדה הנדרסון שתי משחתות יפניות נוספות.
בדומה לקרבות הימיים הקודמים שנערכו בסביבות גוודלקנל, לא הייתה לניצחון משמעות אסטרטגית רבה, שכן השליטה במימי האזור לא השתנתה. אולם הניצחון תרם משמעותית למוראל הצי האמריקני לאחר התבוסה בקרב האי סאבו.
רקע
ב-7 באוגוסט 1942 נחתו כוחות בעלות הברית, בעיקרם נחתים מחיל הנחתים האמריקני, בגוודלקנל, בטולאגי ובאיי פלורידה שבאיי שלמה המזרחיים. בעלות הברית רצו למנוע מהיפנים את השליטה באזור, ובייחוד בשדה התעופה שבגוודלקנל, שמיקומו הגאוגרפי איים על נתיבי השיט והתקשורת בין ארצות הברית ואוסטרליה. בעלות הברית אף תכננו להשתמש באיים אלה כנקודת פתיחה למערכה לכיבוש איי שלמה מידי היפנים, ובסופו של דבר לכבוש את בסיס הצי היפני ברבאול. מערכה זו תוכננה להגן על אגפה הימני של ההתקדמות כוחותיו של גנרל דאגלס מקארתור בגינאה החדשה. הנחיתה פתחה מערכה שנמשכה שישה חודשים.
היפנים לא היו מוכנים להגעת בעלות הברית, ולכן צלחו הנחיתות בטולאגי ובסביבותיו, והנחתים האמריקנים כבשו את שדה התעופה שהקימו היפנים בגוודלקנל עד שעות הערב, 8 באוגוסט. לאחר מכן פרס מפקד הנחתים בגוודלקנל, מייג'ור גנרל אלכסנדר ונדגריפט, את נחתיו בקווי הגנה סביב רמת לונגה, ששכנה לחופו הצפוני של גוודלקנל וכלל את שדה התעופה. ב-12 באוגוסט שינו בעלות הברית את שמו של שדדה התעופה לשדה הנדרסון, על שם טייס הקרב מייג'ור לופטון הנדרסון, שנהרג בקרב מידוויי, וב-20 באוגוסט נחתו בו המטוסים הראשונים של כוח האוויר של גוודלקנל, שנקרא כוח אוויר קקטוס, על שום שם הקוד שנתנו בעלות הברית לגוודלקנל.
כדי לכבוש מחדש את גוודלקנל, שלח הפיקוד העליון של האימפריה היפנית את הארמייה ה-17 של הצבא היפני הקיסרי שחנתה ברבאול, והייתה תחת פיקודו של לוטננט גנרל הארוקיצ'י היאקוטאקה. באותה עת נלחמו רוב יחידות הארמייה ה-17 בגינאה החדשה, ולכן הוחלט לשלוח רק חלק מהארמייה לאיי שלמה, והאלמנט הראשון נחת בגוודלקנל ב-19 באוגוסט.
בשל האיום ממטוסי כוח אוויר קקטוס, לא יכלו היפנים להשתמש בספינות תובלה איטיות כדי להוביל תגבורות לגוודלקנל, ולכן החלו להשתמש בסיירות ובמשחתות במקום. אוניות אלה היו מהירות דיו כדי להפליג מהבסיס היפני באיי שורטלנד שבאיי שלמה המערביים לגוודלקנל ובחזרה בתוך לילה אחד, בנתיב שכונה "החריץ" ("The Slot"), וכך נמנעו מלחשוף עצמן להתקפת מטוסי בעלות הברית, שלא פעלו בלילות. עם זאת, במשחתות לא היה די מקום כדי לשאת ציוד כבד, כלי רכב, ארטילריה ואספקה, והחיילים נאלצו לצד לקרב עם ציוד קל וכל אספקה שיכלו לשאת עליהם בלבד. משימות הפלגה מהירות אלה במורד איי שלמה ולגוודלקנל וחזרה זכו לכינוי טוקיו אקספרס על ידי חיילי בעלות הברית, ו"תחבורת עכברושים" בפי היפנים. היפנים היו מיומנים ביותר בלחימת לילה, ולכן שלטו במימי איי שלמה במהלך הלילות, ובעלות הברית לא העזו לקרוא תגר על שליטה זו. אולם כל כלי שיט יפני שהיה בטווח 320 קילומטרים מגוודלקנל עם שחר היה בסכנה חמורה מצד מטוסי בעלות הברית בשדה הנדרסון. מצב טקטי זה נותר על כנו למשך מספר חודשים, והסיור שערך סקוט בכף אספרנס היה הניסיון האמיתי הראשון של הצי האמריקני לנטול את השליטה במימי האזור גם בשעות הלילה.
הצבא היפני הקיסרי ניסה לכבוש את שדה הנדרסון לראשונה ב-21 באוגוסט בקרב טנרו, ופעם נוספת ב-12-14 בספטמבר בקרב רכס אדסון, אך שני הניסיונות נכשלו. היפנים תכננו לערוך מתקפה גדולה על שדה הנדרסון ב-20 באוקטובר, ולשם כך העבירו לרבאול את דיוויזיית הרגלים השנייה ואת דיוויזיית הרגלים ה-38, שמנו יחד 17,500 חיילים, והכינו אותם להעברה לגוודלקנל. בין 14 בספטמבר ל-9 באוקטובר ערכו המשחתות היפניות מספר גיחות טוקיו אקספרס והובילו את הדיוויזיה השנייה ואת גנרל היאקוטאקה לאי. גם נושאת המטוסים הימיים "נישין", שבניגוד לאוניות המלחמה יכלה לשאת כלי רכב וארטילריה, השתתפה במספר גיחות, שכן הצי הקיסרי היפני הבטיח לצבא היפני שיתמוך במתקפה בכל אופן, בין אם בליווי שיירות או בהפגזת שדה הנדרסון.
באותה עת יצא מקלדוניה החדשה כוח שמנה 2,850 חיילים מרגימנט הרגלים ה-164 של דיוויזיית "אמריקל" של צבא ארצות הברית בדרכו לגוודלקנל, לאחר שמפקד כוחות הצבא בדרום האוקיינוס השקט, מייג'ור גנרל מילארד הרמון, שכנע את הפיקוד העליון שללא תגבורת לא יוכלו הנחתים להגן על שדה התעופה כנגד ההתקפה היפנית.
כדי להגן על השיירה, שלח מפקד כוחות בעלות הברית הדרום האוקיינוס השקט, אדמירל משנה רוברט גורמלי, את "כוח משימה 64" במטרה ליירט ולהשמיד כל ספינה יפנית שתתקרב לגוודלקנל. כוח זה, עליו פיקוד תת-אדמירל נורמן סקוט, כלל את הסיירות הכבדות "סן פרנסיסקו" ו"סולט לייק סיטי", את הסיירות הקלות "בויסי" ו"הלנה", ואת המשחתות "פרנהולט", "דאנקן", "ביוקנן", "מקאלה" ו"לאפי". סקוט ערך לכוח המשימה שלו תרגולי קרבות לילה בשלושה שבועות שקדמו לכך, וב-9 באוקטובר עגן מדרום לגוודלקנל והמתין לדיווחים על תנועת ספינות יפניות באזור.
בצל ההכנות למתקפה המתוכננת, שלח ב-11 באוקטובר מפקד הצי השמיני היפני ברבאול, תת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה, כוח ימי לגיחת טוקיו אקספרס. שיירה זו, שכונתה "קבוצת התגבורת" והייתה בפיקודו של תת-אדמירל טקצוגו ג'וג'ימה, כללה את נושאות המטוסים הימיים נישין ו"צ'יטוסה" שהובילו 728 חיילים, ארבעה תותחי הוביצר גדולים, שני תותחי שדה, תותח נ"מ, אספקה ותחמושת לגוודלקנל, וכן שש משחתות שנשאו חיילים בעצמן. במקביל לשיירה זו, ובאופן נפרד, הפליג כוח שכלל את הסיירות הכבדות "אאובה", "קינוגאסה" ו"פורוטאקה", ואת המשחתות "פובוקי" ו"הצויוקי", בפיקודו של תת-אדמירל אריטומו גוטו, למשימת הפצצת שדה הנדרסון והשמדת כוח האוויר שחנה בו.
לפני הקרב
בשעה 08:00 יצא הכוח של ג'וג'ימה מאיי שורטלנד לגוודלקנל במורד "החריץ", והכוח של גוטו הפליג מאותו מקום בשעה 14:00. כדי לחפות על התקדמות קבוצת התגבורת לכיוון האי, ערך הצי האווירי ה-11 היפני שתי התקפות על שדה הנדרסון. בהתקפה הראשונה בצהרי היום תקפו 17 מטוסי קרב מסוג A6M זירו את שדה התעופה, אך לא התפתחו קרבות אוויר. 45 דקות מאוחר יותר תקפו 45 מפציצי מיצובישי G4M ו-30 מטוסי זירו את שדה הנדרסון, והסבו נזק קל למתקנים בו. בקרב שהתפתח איבדו היפנים מטוס אחד, לעומת שני מטוסים אמריקנים שאבדו, אך חשוב מזאת, ההתקפה היפנית מנעה את גילוי קבוצת התגבורת של ג'וג'ימה.
עם זאת, מטוסי סיור של בעלות הברית איתרו את קבוצת התגבורת בשעה 14:45 במורד החריץ, ובתגובה הורה סקוט לכוח המשימה שלו לנוע צפונה בשעה 16:07. הוא הורה למשחתות להפליג בראש ובזנב טור הסיירות, ולהשתמש במכ"ם שלהן כדי לאתר את כוח האויב מבעוד מועד. ברגע שיאותר האויב, על המשחתות להאיר אותו באמצעות זרקורים ולשגר לעברו טורפדו, בזמן שלסיירות ניתן אישור לפתוח באש על כל מטרה. על מטוסי סיור מהסיירות יהיה לאתר את אוניות האויב ולהאירן באמצעות נורים.
בשעה 22:00, שיגרו שתיים מהסיירות של סקוט את מטוסי הסיור שלהן, ואלה סיירו בשמי גוודלקנל, האי סאבו ואת מצר הים שמצפון להם. באותה עת חצתה קבוצת התגבורת של ג'וג'ימה את הקצה הצפון-מערבי של גוודלקנל מבלי להתגלות, אך גם מבלי לאתר את כוח המשימה האמריקני, ובשעה 22:20 דיווח ג'וג'ימה לגוטו שלא נתקל באוניות אמריקניות באזור.
בשעה 22:33, עת חצו את כף אספרנס בקצה הצפון-מערבי של גוודלקנל, נכנסו אוניות כוח המשימה למבנה קרב: המשחתות פרנהולט, דאנקן ולאפי הובילו בראש, אחריהן הסיירות סן פרנסיסקו, בויסי, סולט לייק סיטי והלנה, ובמאסף הפליגו המשחתות ביוקנן ומקאלה. במקביל התקדם הטור של גוטו ללגוודלקנל: אוניית הדגל אאובה הפליגה בראש הטור, המשחתות פובוקי והצויוקי מימינה ומשמאלה, בהתאמה, והסיירות פורוטאקה וקינוגאסה אחריה. בשעה 23:30 הופיעו האוניות היפניות על צגי המכ"ם של הלנה ושל סולט לייק סיטי. גוטו, שאוניותיו לא היו מצוידות במכ"ם, לא היה מודע לנוכחות כוח המשימה באזור.
לחימה
בשעה 23:00 דיווחו מטוסי הסיור לסקוט שאיתרו את קבוצת התגבורת, והוא הניח שיש אוניות יפניות נוספות באזור ולפיכך הורה לכוחו להפליג לאי סאבו. בשעה 23:33, לאחר שאיתרו הכוח של גוטו, הורה סקוט לכוח המשימה שלו לשנות נתיב לדרום-מערב. כל אוניות הכוח הבינו את הפקודה כפנייה כטור, מלבד אוניית הדגל סן פרנסיסקו. בעוד שלוש הספינות המובילות פנו בהדרגה, סן פרנסיסקו פנתה במקביל אליהן במקום להמתין לתורה. בויסי, שהפליגה בעקבותיה, החלה לפנות גם היא, ובכך למעשה יצאו שלוש המשחתות המובילות מהמבנה.
בשעה 23:35 הופיעו האוניות היפניות על צגי המכ"ם של בויסי ושל דאנקן, ועשר דקות לאחר מכן דיווחו בויסי והלנה לסקוט על איתור אוניות זרות. סקוט טעה לחשוב שהסיירות קלטו במכ"ם את המשחתות המובילות שיצאו מהמבנה, וקיבל חיזוק לדעתו לאחר שקיבל אישור מפרנהולט שהיא שבה למבנה מצד ימין.
בשעה 23:45 הגבירו פרנהולט ולאפי את מהירותן כדי לחזור למבנה, ודאנקן, בחושבה שהמשחתות האחרות פתחו בהתקפה על הכוח היפני, הגבירה את מהירות כדי לשגר לעברו טורפדו. על אף שבזמן זה איתרו מפעילי המכ"ם של סן פרנסיסקו את הכוח היפני במרחק כ-4.5 קילומטרים מהם, והצופים על סיפון הלנה וסולט לייק סיטי צפו בו בעין, המידע לא נמסר לסקוט. על אף הבלבול הרב ששרר, מיקום ומבנה הספינות של כוח המשימה איפשר להן לחצות את ה-T של הטור היפני, ובשעה 23:46 ביקש מפקד ההלנה מסקוט אישור לפתוח בירי, והשתמש בנוהל המקובל כשאמר בקשר "מבקש רות" ("Interrogatory Roger", הכוונה היא "האם אנו חופשיים לפעול?"). סקוט ענה "רות", אך הוא התכוון רק לאישור קבלת הדיווח ולא אישור לפתוח באש. בקבלה את תשובתו של סקוט פתחה הלנה באש תותחים, ומיד הצטרפו אליה בויסי, סולט לייק סיטי וסן פרנסיסקו.
מספר דקות לפני כן זיהו צופים על סיפון אאובה את כוח המשימה, אך גוטו חשב שמדובר בקבוצת התגבורת וביקש מהן להזדהות באמצעות איתות אורות. באותו רגע ניחתו על אאובה פגזים מהמטח הראשון שירו האוניות האמריקניות, ותוך דקות היא ספגה מעל 40 פגיעות. הפגזים הסבו נזק כבד לחדר התקשורת של הסיירת היפנית, והוציאו מכלל פעולה שני תותחים ואת מערכת בקרת האש. חלק מהפגזים פגעו בגשר הפיקוד ופצעו את גוטו באופן אנוש.
בשלב זה טרם היה סקוט מודע לעובדה שמולו עומדות אוניות מלחמה יפניות, וחשש שסיירותיו יורות על משחתותיו והורה לכוח המשימה שלו לחדול אש, אך לא כל האוניות צייתו. סקוט הורה לפרנהולט לאותת את מיקומה, ולאחר שראה שהמשחתת נמצאת במקביל לכוח, הורה לפתוח באש שוב בשעה 23:51.
כדי להתחמק מאש האוניות האמריקניות פנתה אאובה ימינה ופיזרה מסך עשן שהסתיר אותה, ולפיכך הפנה כוח המשימה את תשומת לבו לפורוטאקה שהפליגה אחריה. בשעה 23:49 פגע פגז בצינורות הטורפדו שלה שרפה גדולה פרצה, והפכה את הסיירת למטרה בולטת יותר. בשעה 23:58, טורפדו מהמהשחתת ביוקנן פגע בחדר המכונות הקדמי שלה והסב לה נזק כבד. במקביל החלו סן פרנסיסקו ובויסי לירות על פובוקי, ותוך זמן קצר היא ספגה נזק כבד והחלה לשקוע. קינוגאסה והצויוקי פנו בשלב זה שמאלה, והצליחו להימלט ללא פגע, וגם המשחתות פרנהולט ודאנקן, שספגו גם הן אש, נסוגו באופן זמני מהקרב.
בשעה 00:10 פגעו במחסן התחמושת הראשי של בויסי שני פגזים מקינוגאסה, והציתו שרפה גדולה. מי ים שחדרו לגוף האונייה מנעו את פיצוץ התחמושת, אך בויסי נאלצה לנטוש את הקרב. במקביל החליפו קינוגאסה וסולט לייק סיטי מהלומות, ושתיהן ספגו נזק בינוני. בשעה 00:16 הורה סקוט לכוח המשימה שלו לפנות לכיוון צפון-מערב במטרה לרדוף אחר האוניות היפניות, אך בתוך זמן קצר אבד קשר העין בין הכוחות, וסקוט החליט להסיג את כוחותיו.
נסיגה
במהלך הקרב בין סקוט לגוטו, השלימה קבוצת התגבורת של ג'וג'ימה את פריקת החיילים בגוודלקנל והחלה להפליג חזרה בנתיב שעבר מדרום לסאבו לכיוון ג'ורג'יה החדשה. על אף שספגה נזק כבד חברה אאובה לקינוגאסה במסע חזרה במעלה החריץ, ואילו פורוטקה נעצרה במקום ושקעה בשעה 02:28. לאחר שמשתה מהמים את הניצולים, חברה הצויוקי לשאר הספינות בדרך צפונה.
אנשי צוות בקרת הנזקים על סיפון הבויסי הצליחו להשתלט על השרפה ובשעה 03:05 שבה הסיירת והצטרפה לכוח המשימה. לעומתה, צוותה של דאנקן נטש אותה בשעה 02:00 לאחר שלא הצליח להשתלט על השריפות, והמשחתת מקאלה הגיעה כדי לפנות את הניצולים בעוד שאר כוח המשימה הפליג חזרה לקלדוניה החדשה. על אף ניסיונות נוספים להציל את דאנקן, בשעה 12:00 ב-12 באוקטובר שקעה המשחתת.
לאחר ששמע אודות הקרב שהתרחש, שלח ג'וג'ימה את המשחתות שיריוקי ומורקומו כדי לסייע בפעולת החילוץ של ניצולי הפורוטאקה, ואת אסגומו ואת נצוגומו כדי ללוות את קינוגאסה ואת אאובה הפגועה. בשעה 07:00 ב-12 באוקטובר תקפו חמישה מפציצי צלילה מסוג SBD דונטלס מכוח אוויר קקטוס את קינוגוסה, אך כולם החטיאו את מטרותיהם. גם 11 מפציצי דונטלס נוספים, שתקפו בשעה 08:20, החטיאו את האוניות היפניות, אך החטאה קרובה גרמה למשחתת מורקמו לדליפת שמן שסימנה את נתיב הפלגתה עבור המטוסים הבאים. תוך זמן קצר, תקפו שישה מפציצי דונטלס, שישה מפציצי טורפדו מסוג TBF אוונג'ר, ו-14 מטוסי קרב מסוג F4F ויילדקט את המשחתות היפניות, ופגעו במורקמו באמצעות טורפדו. הטורפדו הרס את מערכת ההנעה של האונייה והיא נעצרה במקומה.
גל נוסף של מטוסים, שכלל 11 מפציצי צלילה ומפציצי טורפדו ו-12 מטוסי קרב, תקף בשעה 15:45. נצוגומו ספגה פגיעה ישירה ושקעה בשעה 16:27. מורקמו הנייחת נפגעה גם היא וצוותה נאלץ לנטוש אותה. לאחר שאספה את הניצולים, טיבעה שיריוקי את מורקומו באמצעות טורפדו, ושבה צפונה.
תוצאות הקרב והשלכותיו
סקוט טען שכוח המשימה שלו טיבע שלוש סיירות וארבע משחתות יפניות. החדשות אודות הניצחון זכו לתהודה רבה בתקשורת האמריקנית, והסיירת בויסי, שנאלצה לשוב לתיקונים בפילדלפיה, זכתה לכינוי "צי של ספינה אחת" ("one-ship fleet"), אך ככל הנראה הסיבה לכך היא שזהות הספינות האחרות נשמרה בסוד מסיבות של ביטחון מידע. בויסי נותרה במספנה עד מרץ 1943.
אף על פי שהאמריקנים השיגו ניצחון טקטי, לא שינה קרב כף אספרנס את המצב האסטרטגי בגוודלקנל. יומיים לאחר מכן, בליל 13 באוקטובר, הפגיזו שתי אוניות המערכה היפנית קונגו והרונה את שדה הנדרסון, וערב לאחר מכן הנחיתה שיירה יפנית חיילים נוספים וציוד באי. חיילים אלה הצטרפו להכנות האחרונות של ההתקפה היפנית על שדה הנדרסון, שתוכננה לצאת לפועל ב-23 באוקטובר. השיירה שהובילה את חיילי צבא ארצות הברית הגיעה לגוודלקנל ב-13 באוקטובר, והחיילים סיוע לניצחון בעלות הברית בקרב על שדה הנדרסון שנערך בין 23 ל-26 באוקטובר.
ברטיסלאבה
ברטיסלאבה (בסלובקית: Bratislava ובעבר Prešporok; בגרמנית: Pressburg או Preßburg; בהונגרית: Pozsony) היא בירת סלובקיה והעיר הגדולה במדינה עם כ-500,000 תושבים. ברטיסלאבה ממוקמת בפינה הדרום-מערבית של סלובקיה על נהר הדנובה וגובלת באוסטריה ובהונגריה. זוהי הבירה היחידה בעולם שגובלת בשתי מדינות נוספות.
ברטיסלאבה היא המרכז הפוליטי, התרבותי והכלכלי של סלובקיה, ובה ממוקמים כל מוסדות הממשלה והפרלמנט, וכן אוניברסיטאות, מוזיאונים, תיאטראות, גלריות ומוסדות כלכליים, תרבותיים וחינוכיים רבים אחרים.
ההיסטוריה של העיר הושפעה רבות מעמים שונים, ובעיקר האוסטרים, הצ'כים, הגרמנים, ההונגרים, היהודים והסלובקים. בעברה הייתה העיר מרכז מנהלי וכלכלי חשוב בתוך ממלכת הונגריה ואף שימשה כבירתה בין השנים 1536 ל-1783.
שמה של העיר
האזכור הראשון של העיר בשם ברזלאוספורק (Brezalauspurc) נמצא בספרי השנים של זלצבורג, המספרים על הקרבות שנערכו בין הבווארים להונגרים מחוץ לחומות טירת ברטיסלאבה בשנת 907. הטירה נקראה ככל הנראה על שמו של פרדסלאב, בנו השלישי של סבאטופולק הראשון, מלך מוראביה. העיר מופיעה שוב בשם ברסלאבה או פרסלאבה על מטבעות מתקופתו של אישטוון הראשון, מלך הונגריה מסביבות שנת 1000 לספירה. מאוחר יותר בימי הביניים הופיעה הגרסה הסופית לשם הגרמני של העיר, פרסבורג, ושם זה היה בשימוש גם על ידי דוברי אנגלית עד שנת 1919. בתקופת הרנסאנס העיר נקראה לעיתים גם בשם איסטרופוליס, שמשמעו "עיר הדנובה" ביוונית עתיקה.
תחילתו של השם הנוכחי, ברטיסלאבה, בשנת 1837, אז טען הפילולוג הסלובקי פאבל יוזף סאפאריק כי זה היה השם המקורי של העיר תחת שלטונו של ברטיסלאב הראשון, מלך בוהמיה. החל משנת 1844 החלו להשתמש בשם זה חברי התנועה הלאומית הסלובקית ששאפו לעצמאות והגדרה עצמית. לאחר מלחמת העולם הראשונה שאפו מנהיגיה של העיר, שרוב אוכלוסייתה אז הייתה גרמנית והונגרית, לשנות את שמה לווילסונוב או ווילסונשטאדט, כלומר "עיר וילסון", על שם נשיא ארצות הברית וודרו וילסון. הללו שאפו להקים בה עיר חופשית שלא תהפוך לחלק מהמדינה החדשה – צ'כוסלובקיה. ההצעה נדחתה, ושמה של העיר שונה רשמית ל"ברטיסלאבה" במרץ 1919.
גאוגרפיה
העיר ברטיסלאבה ממוקמת בפינה הדרום-מערבית של סלובקיה, בתוך מחוז ברטיסלאבה. מיקומה על הגבול הסלובקי עם אוסטריה והונגריה הופך אותה לעיר הבירה היחידה בעולם שגובלת בשתי מדינות. שטחה של העיר הוא 367.584 קמ"ר והיא נחשבת לעיר השנייה בגודלה בסלובקיה, אחרי ויסוקה טטרי, שהיא למעשה לא עיר אחת אלא אוסף של מספר עיירות.
ברטיסלאבה יושבת על שתי גדות הדנובה, החוצה את העיר מהמערב לדרום-מזרח. הרי הקרפטים מתחילים בתוך גבולות העיר באזור שנקרא הקרפטים הקטנים ושכולל בתוכו את פארק יער ברטיסלאבה, אזור נופש פופולרי מאוד בקרב התושבים.
אקלים
ברטיסלאבה שוכנת באזור אקלים ממוזג ויש בה ארבע עונות נפרדות. הקיצים הם בדרך כלל חמים, והחורפים קרים, לעיתים רחוקות מושלגים (ממוצע של שני ימי שלג לעונה). העיר סובלת לעיתים מרוח חזקה, אולם היא נחשבת לאחד האזורים החמים והיבשים בכל סלובקיה. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 9.9 מעלות צלזיוס, וכמות המשקעים הממוצעת היא 580 מילימטר בשנה. המשקעים פזורים על פני כל השנה.
היסטוריה
במקום בו ניצבת העיר קיימת התיישבות החל מהתקופה הנאוליתית. בין השנים 400 ל-50 לפני הספירה היה במקום יישוב קלטי מבוצר בו הייתה מטבעה שייצרה מטבעות כסף מקומיים שנקראו ביאַטֵק. האזור כולו נכבש על ידי הרומאים במאה הראשונה לספירה ועד המאה הרביעית היווה חלק ממערכת הלימס ההגנתית של האימפריה. הרומאים החלו באזור את מסורת גידול הגפנים ואת ייצור היין, הנמשכת עד היום.
במאה ה-10 אזור ברטיסלאבה הפך לחלק מממלכת הונגריה והיה למרכז כלכלי ומנהלי חשוב ביותר על גבול הממלכה. מיקומה האסטרטגי של העיר הפך אותה למטרה להתקפות תכופות אך גם הביא להתפתחות כלכלית ולמעמד פוליטי גבוה. העיר קיבלה את זכויותיה הראשונות בשנת 1291 מידי אנדראש השלישי, מלך הונגריה והיא הוכרזה כעיר מלכותית חופשית בשנת 1405 על ידי זיגיסמונד, מלך לוקסמבורג, לעתיד קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לאחר תבוסתה של ממלכת הונגריה לאימפריה העות'מאנית בשנת 1526 הטורקים שמו את ברטיסלאבה במצור והזיקו לה רבות, אך לא הצליחו לכבוש אותה. בשל התקדמותם של העות'מאנים לתוך הונגריה הוכרזה ברטיסלאבה בשנת 1536 כבירת הונגריה והפכה לחלק מהממלכה ההבסבורגית. החלק מתקופה זו ברטיסלאבה הפכה לעיר בה הוכתרו ובה ישבו מלכים, ארכיבישופים, האצולה וכן כל מוסדות הממלכה החשובים. בין השנים 1536 ל-1830 11 מלכים וקיסרים הוכתרו בקתדרלת סנט מרטין שבעיר.
המאה ה-17 התאפיינה בעיקר על ידי התקוממויות כנגד שושלת הבסבורג, לחימות עם העות'מאנים, מגיפות, שיטפונות ואסונות אחרים. העיר וטירתה נכבשו מספר פעמים על ידי מורדים אך תמיד נכבשו בחזרה על ידי צבאות הקיסרות. תקופת אי שקט זו הסתיימה בשנת 1711 עם חתימת הסכם שאטמר בין הקיסרות הרומית הקדושה למורדים ההונגרים.
בסוף המאה ה-18 הפכה ברטיסלאבה למרכז התנועה הלאומית הסלובקית ובשנת 1783 יצא לאור בעיר העיתון הראשון בשפה הסלובקית. במאה ה-19 העיר הייתה קשורה לחלק מהאירועים החשובים ביותר באירופה. חוזה פרסבורג, שסיים את הלחימה בין אוסטריה לצרפת נחתם בברטיסלאבה בשנת 1805 וכוחותיו של נפוליאון תקפו את העיר בשנת 1809. לאחר אביב העמים בשנת 1848 חתם פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה על ביטול מערכת הצמיתות באחד הארמונות שבעיר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה סופחה ברטיסלאבה למדינה החדשה צ'כוסלובקיה, למרות התנגדות רוב האוכלוסייה, שהייתה ממוצא הונגרי וגרמני בעיקר. העיר הפכה במהרה למושב המוסדות הפוליטיים של סלובקיה ובמרץ 1919 שמה שונה רשמית לברטיסלאבה.
בשנת 1938 סיפחה גרמניה הנאצית את אוסטריה במסגרת האנשלוס ולאחר מכן סיפחה גם את פרבריה של ברטיסלאבה, שהיו מאוכלסים ברובם על ידי דוברי גרמנית. ב-14 במרץ 1939 העיר הוכרזה כבירתה של הרפובליקה הסלובקית הראשונה, אולם המדינה החדשה נפלה במהרה לשליטתם של הנאצים. בין השנים 1941 ל-1945 הממשלה הסלובקית גירשה מברטיסלאבה כמעט את כל תושביה היהודים שמנו כ-15,000 איש ושלחה אותם למחנות ריכוז. העיר הופצצה על ידי בעלות הברית, נכבשה על ידי הצבא הגרמני ב-1944 ולבסוף נכבשה על ידי הצבא האדום ב-4 באפריל 1945. בסוף מלחמת העולם השנייה רוב תושביה הגרמנים של ברטיסלאבה פונו לגרמניה על ידי הרשויות הגרמניות, ורובם לא חזרו לעיר.
לאחר שהמפלגה הקומוניסטית תפסה את השלטון בצ'כוסלובקיה בפברואר 1948 הפכה העיר לחלק מהגוש המזרחי. אוכלוסיית העיר צמחה והפכה לסלובאקית ברובה. הממשלה הקומוניסטית בנתה בעיר מבנים רבי-קומות רבים וכן מספר מבנים מרשימים, כמו הגשר החדש, שבאו לעיתים על חשבון מבני העיר העתיקים.
לאחר כישלונו של האביב של פראג בשנת 1968 ברטיסלאבה סבלה מכוחות ברית ורשה שנכנסו לעיר, והעיר הפכה לבירתה של הרפובליקה הסלובקית הסוציאליסטית. בשנת 1988 התקיימה בעיר הפגנה גדולה נגד הקומוניזם שנקראה הפגנת הנרות בברטיסלאבה, והעיר הייתה אחד המרכזים של ההתנגדות לקומוניזם במהלך מהפכת הקטיפה.
בשנת 1993 הפכה ברטיסלאבה לבירתה של סלובקיה החדשה לאחר פירוקה הרשמי של צ'כוסלובקיה. בשנים שלאחר מכן העיר נהנתה מצמיחה כלכלית חדה הודות בעיקר להשקעות זרות.
נוף העיר
נופה של ברטיסלאבה מאופיין על ידי צריחים מתקופת ימי הביניים וכן על ידי מבנים מודרניים מהמאה ה-20. בתחילת המאה ה-21 העיר חוותה תקופה של בנייה מרובה.
העיר
רוב בנייניה העתיקים של העיר מרוכזים באזור העיר העתיקה. בית עיריית ברטיסלאבה הוא קומפלקס של מבנים שהוקמו במאות ה-14 וה-15 ושוכן בתוכו מוזיאון ברטיסלאבה. שער מיכאל הוא השער היחיד שנותר מחומות העיר המקוריות מימי הביניים והוא אחד מהמבנים העתיקים בעיר. בניין ספריית האוניברסיטה, שהוקם בשנת 1756 היה מושב הפרלמנט של ממלכת הונגריה משנת 1802 ועד 1848.
המרכז ההיסטורי של העיר מאופיין באדריכלות בארוק מהמאה ה-18. ארמון גראסאלקוביץ', שנבנה בסביבות שנת 1760, משמש כבית הנשיא הסלובקי, בעוד שהממשלה הסלובקית יושבת במבנה ששימש פעם כארמון הקיץ של הארכיבישוף. במרכז ניתן גם למצוא מספר כנסיות וקתדרלות חשובות, כמו קתדרלת סנט מרטין הבנויה בסגנון גותי, בה הוכתרו מלכי הונגריה וקיסרי האימפריה הרומית הקדושה בין 1563 ל-1830.
טירת ברטיסלאבה (Bratislavsky Hrad), הנמצאת בגובה 85 מטרים מעל לדנובה, היא המבנה הבולט ביותר בעיר ומופיעה בסמל העיר. הגבעה עליה שוכנת הטירה הייתה מיושבת עוד מתקופת המעבר מתקופת האבן לתקופת הברונזה ושימשה כחלק מהלימס הרומאי וכמרכז פוליטי וצבאי חשוב בתקופת ממלכת מוראביה הגדולה. טירת האבן עצמה החלה להבנות רק במאה ה-10 תחת ממלכת הונגריה, הפכה לטירת רנסאנס בשנת 1562, נבנתה שוב בסגנון הבארוק בשנת 1649 ולבסוף הפכה למעון מלכותי חשוב תחת שלטונה של מריה תרזה. בשנת 1811 נהרסה הטירה בשריפה ושוחזרה רק בשנות החמישים של המאה ה-20.
פארקים
בשל מיקומה למרגלות הרי הקרפטים ועל גדות הדנובה ניתן למצוא בברטיסלאבה יערות הקרובים למרכז העיר. כלל האזורים הירוקים של העיר שטחם 46.8 קמ"ר, 110 מ"ר לכל תושב העיר. הפארק הגדול בעיר הוא פארק הורסקי בעיר העתיקה. פארק יער ברטיסלאבה נמצא בקרפטים הקטנים והוא נחשב לאתר נופש פופולרי בקרב תושבי האזור.
תחבורה
מיקומה של ברטיסלאבה במרכז אירופה הפך אותה כבר עם הקמתה לצומת מרכזי טבעי לתחבורה ולמסחר. דרכי מסחר עתיקות שונות, כמו דרך הענבר ודרך הדנובה, חצו אותה.
ברטיסלאבה משמשת כצומת מרכזי למערכת הכבישים המהירים של סלובקיה. כביש ה-D2, החוצה את העיר מצפון לדרום, מחבר אותה לפראג, ברנו ובודפשט. כביש ה-A6, שמוביל לווינה, מחבר את סלובקיה ישירות למערכת הכבישים האוסטרית. בעיר ישנם חמישה גשרים מעל לדנובה.
כ-9 קילומטרים צפונית-מזרחית למרכז העיר נמצא '''נמל התעופה של שם מ.ר. שטפאניק''', הנקרא גם נמל התעופה הבינלאומי ברטיסלאבה, שהוא נמל התעופה הבינלאומי המרכזי של סלובקיה. נמל תעופה זה משרת טיסות מקומיות ובינלאומיות, ציבוריות וממשלתיות. נמל התעופה, ששירת בשנת 2000 279,028 נוסעים בלבד, שירת בשנת 2007 יותר משני מיליון נוסעים. שימש כנמל הבית של אייר סלובקיה עד שזו נסגרה. שדה התעופה של וינה נמצא במרחק של חצי שעה נסיעה מברטיסלאבה ואליו מגיעות טיסות רבות מאד.
נמל ברטיסלאבה הוא אחד משני נמלי הנהר הבינלאומיים של סלובקיה. הנמל מחבר את העיר לתנועת האוניות הבינלאומית המגיעה צפונה עד לים הצפוני ומזרחה עד לים השחור. בנוסף לאוניות מסחריות יוצאות מנמל ברטיסלאבה גם אוניות תיירים, היוצאות בעיקר לווינה ולבודפשט.
העירייה
העיר ברטיסלאבה משמשת כמושב הפרלמנט הסלובקי, הנשיאות הסלובקית, הממשלה, בית המשפט העליון והבנק המרכזי. מאז שנת 2002 משמשת העיר גם כמושב המחוז האוטונומי של ברטיסלאבה. בנוסף לכך בעיר ניתן למצוא שגרירויות וקונסוליות רבות.
חלוקה אדמיניסטרטיבית
ברטיסלאבה מחולקת לחמישה מחוזות: ברטיסלאבה I (מרכז העיר), ברטיסלאבה II (מזרח העיר), ברטיסלאבה III (צפון-מזרח העיר), ברטיסלאבה IV (מערב וצפון העיר) וברטיסלאבה V (דרום העיר), הנחשבת לאזור המגורים הצפוף ביותר בכל מרכז אירופה. המחוזות מחולקים גם ל-17 רבעים, שלכל אחד מהם יש ראש עיר ומועצה משלו.
כלכלה
מחוז ברטיסלאבה הוא המחוז העשיר והמשגשג ביותר בסלובקיה. אף על פי שהוא הקטן מבין שמונה המחוזות של המדינה וכמעט הכי פחות מאוכלס מביניהם, הוא אחראי ל-26% מכלל התמ"ג של סלובקיה. התמ"ג לראש בברטיסלאבה הוערך בשנת 2005 ב-33,124 אירו, השווה ל-147.9% מהממוצע באיחוד האירופי והוא השני בגובהו מכל מחוזות האיחוד, אחרי פראג.
שיעור האבטלה בברטיסלאבה הוא 1.83%. יותר מ-75% מאוכלוסיית העיר עובדת במתן שירותים, בעיקר במסחר, בנקאות, טלקומוניקציה, טכנולוגיית המידע ותיירות. הבורסה של ברטיסלאבה נוסדה בשנת 1991. מתחילת המאה ה-21 העיר חוותה צמיחה של תעשיית ההייטק, וחברות בינלאומיות רבות כמו דל, AT&T, IBM ועוד בנו בה מרכזי שירות. בשנת 1991 הוקם בברטיסלאבה מפעל של פולקסווגן, שהתרחב מאז רבות. רוב הייצור במפעל (68%) הוא של רכבי שטח.
דמוגרפיה
החל מתחילת ההיסטוריה של העיר ועד למאה ה-19 הקבוצה האתנית השלטת בברטיסלאבה היו הגרמנים, אולם לאחר הקמת האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1867 הגיעו לאזור הונגרים רבים ועד סוף מלחמת העולם הראשונה ברטיסלאבה הייתה עיר גרמנית-הונגרית עם מיעוט סלובקי. לאחר הקמתה של צ'כוסלובקיה בשנת 1918 העיר נשארה מגוונת אולם החלוקה בין העמים השונים השתנתה: אוכלוסיית הסלובקים והצ'כים גדלה בעוד שמספר התושבים הגרמנים וההונגרים ירד. בשנת 1938 59% מאוכלוסיית העיר היו סלובקים או צ'כים, 22% היו גרמנים -13% הונגרים. עם הקמת הרפובליקה הסלובקית הראשונה בשנת 1939 גורשו רוב היהודים והצ'כים מהעיר, ובשנת 1945 פונו מהאזור רוב הגרמנים. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה עזבו את העיר גם הונגרים רבים שהואשמו בשיתוף פעולה עם הנאצים. מאז שנות החמישים 90% מתושבי העיר הם סלובקים.
נכון לשנת 2006 מתגוררים בברטיסלאבה 426,091 תושבים בצפיפות של 1,159 איש לקמ"ר, מתוכם 3.84% הונגרים, 1.86% צ'כים, 0.28% גרמנים והשאר סלובקים. הגיל הממוצע בעיר (נכון לשנת 2005) הוא 38.7.
לפי מפקד אוכלוסין שנערך בשנת 2001 56.7% מתושבי העיר הם קתולים, 29.3% הם אתאיסטים, ו-6% לותרנים. קהילת יהודי ברטיסלאבה מנתה כ-800 איש.
תרבות
ברטיסלאבה היא המרכז התרבותי של סלובקיה. בשל ההיסטוריה התרבותית המגוונת של העיר מושפעת התרבות המקומית מקבוצות אתניות שונות, בעיקר גרמנים, סלובקים, הונגרים ויהודים.
התיאטרון הלאומי הסלובקי שוכן בשני מבנים בברטיסלאבה: התיאטרון הישן, מבנה נאו-רנסאנס מהמאה ה-19 השוכן בעיר העתיקה, והתיאטרון החדש שנבנה בשנת 2007 על גדות הדנובה. בתיאטרון מופיעות הפקות אופרה, בלט ודרמה. המוזיקה בברטיסלאבה שגשגה במאה ה-18 והייתה קשורה מאוד לחיים המוזיקליים של וינה. מוצרט ביקר בעיר בגיל 6 ובטהובן הציג לראשונה בברטיסלאבה את יצירתו "מיסה סולמניס". המלחין יוהאן נפומוק הומל נולד בעיר בשנת 1778.
פסטיבלים של תיאטרון המתקימים כל שנתיים בעיר, נחשבים למובילים בעולם האקדמי והמקצועי.
יהודי ברטיסלאבה
מועד תחילת קיומה של הקהילה היהודית בברטיסלאבה אינו ברור, אולם קיימות עדויות היסטוריות על קיומה של קהילה יהודית במקום כבר במאה ה-11.
בברטיסלבה, (אז פרשבורג), כיהן כרב החת"ם סופר במשך 33 שנים, משנת 1807. ובה גם הקים את ישיבתו, שהייתה אבן שואבת לתלמידים מכלל הונגריה ואף משאר רחבי אירופה. בתקופתו העיר הייתה למרכז יהודי חשוב באירופה. בשיאה, ערב השואה, מנתה קהילת יהודי העיר כ-18,000 נפשות, ובסוף המלחמה נותרו בה מאות בלבד.
הרב אברהם שמואל בנימין סופר, בעל ה"כתב סופר", כיהן כרב העיר, ואחריו שימשו בתפקידים אלה צאצאיהם הרב שמחה בונם סופר ("שבט סופר"), הרב עקיבא סופר ("דעת סופר"), והרב אברהם שמואל בנימין סופר ("חשב סופר").
נכון לשנת 2001 חיו בעיר 748 יהודים. הקהילה היהודית בברטיסלאבה מפעילה את פרויקט נתיב המורשת היהודית בסלובקיה, המאגד 24 אתרי מורשת יהודית נבחרים מתוך מאות אתרים בסלובקיה כולה. בברטיסלאבה שלושה מבין אתרי נתיב המורשת: קבר חת"ם סופר, המוזיאון היהודי ובית הכנסת האורתודוקסי. הרב הנוכחי של ברטיסלאבה הוא הרב ברוך מאיירס המפעיל גם בית חב"ד ובית כנסת.
אזכור בסרטים
בסרט "יורוטריפ" ברטיסלאבה היא מושא לצחוק כסטריאוטיפ למזרח אירופה ובייחוד לשער החליפין בין המטבעות.
ערים תאומות
לברטיסלאבה יש 20 ערים תאומות:
ל"ה גיבורי גוש עציון
ל"ה גיבורי גוש עציון הייתה אוניית מעפילים שנשאה 273 מעפילים, רובם מהונגריה ומרומניה והפליגה מאיטליה בתחילת 1948. האניה נתפסה על ידי הבריטים ומעפיליה הועברו למחנות המעפילים בקפריסין.
"סילביה סטאריטה" – אוניית מפרש
סילביה סטאריטה (Sylvia Starita) הייתה אונייה דו-תרנית מדגם סקונר (Schooner), בעלת הדחק של כ- 150 טון, ולה שלד וציפוי עשויים עץ. היא נבנתה באיטליה בתחילת שנות העשרים של המאה ה-20, כאוניית מפרש במספנה בוויארג'ו שבצפון טוסקנה. בשנות השלושים הותקן בה מנוע דיזל מתוצרת מרצדס בנץ בעל 4 צילינדרים, 2,120 כוח סוס ו-800 סל"ד (בפועל 500), ותרניה הונמכו. האונייה השתייכה לחברת מריו סטריטה (Mario Starita), והייתה רשומה בנאפולי.
רכש והכנה
מפקד האונייה היה יצחק לנדאור (יתרו). מלווים נוספים לא היו. הגדעוני היה יחיאל אדמוני. צוות הימאים כלל שלושה מלחים, קפטן, שני מכונאים ותיקים, שהיו כבר בהפלגות העפלה. המכונאי הראשי, איטלקי, השתתף בהפלגת האונייה "אף על פי כן".
המעפילים
273 המעפילים, כללו 179 גברים ו- 88 נשים, מהם 12 ילדים ובני נוער. רובם מהונגריה ורומניה, חברי תנועות ציוניות: המזרחי – 7, איחוד – 49, השומר הצעיר – 47, גורדוניה – 21, הבונים – 42, דרור – 45.
המעפילים הגיעו ממחנה פליטים באוסטריה ומהאזור האמריקאי בגרמניה. כמה מיוצאי הונגריה הגיעו משוודיה. משם הועברו למחנה באיטליה ומשם ברכבת לוונציה.
ב-14 בינואר 1948 הוסעו המעפילים ברכבת לוונציה. משם הועברו בשעות הלילה בשתי סירות מנוע אל האונייה.