cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
השפעתה התרבותית של מדונה
מדונה בתרבות הפופולרית
ז'ורז' קלוד גילברט ציין כי "תקופה ארוכה שהתקבלה מדונה כסמל פופ אשר מציע אותה כמיתוס פוסט-מודרני שיש בו אוניברסליות ונצחיות לכאורה". כמו כן, ראסל איליפה מ-PRS for Music כתב כי "במהלך הקריירה שלה, מדונה חרגה מהמונח 'כוכבת פופ' כדי להפוך לאייקון תרבות עולמי".
כדמות ציבורית ותקשורתית
מחברים במכלול האקדמי "The Connection Madonna" מצאו כי "חוקרים אחרים מנתחים שיחות וייצוגים של מדונה בתקשורת". פרופסורית אן קווטקוביץ' אמרה כי דמויות כמו מדונה חושפות את "ההישג העולמי של תרבות התקשורת". אקדמאים שונים ציינו גם פרשנות של עורך "The Village Voice" סטיבן אנדרסון על מדונה, שאמר בשנת 1989: "היא הפכה למאגר לכל הרעיונות שלנו לגבי תהילה, כסף, מין, פמיניזם, תרבות פופ ואפילו מוות". בראייה רטרואקטיבית לנקודה זו, הקוראת הבריטית דבורה ג'רמין מאוניברסיטת רוהמפטון הגיבה בשנת 2016 כי מדונה "מתיישנת ולא פורשת מהעין וממשיכה לתפקד כמאגר".
לתפיסתה של הפילוסופית הספרדית, לאנה מרתה גונזלס מדונה אין בולטות "תרבותית" אך היא "תהיה משמעותית יותר מבחינה תרבותית מרוב האנשים ששינו את מסלול היסטוריה". כותב המוזיקה והמורה טי קול רייצ'ל שכתב עבור פיצ'פורק בשנת 2015, אמר: "אם אתה לא מעריץ שרוף - או אפילו מעריץ בכלל - אין מנוס ממדונה. היא נמצאת בכל מקום". אף על פי שבמהלך השנים דובר על ההצלחה ועל ההשפעה של מדונה בתחום המוזיקה היו גם אנשים שבמהלך השנים חשו שמעבר לתעשיית המוזיקה מדונה היא אחת מהנשים המוכרות בעולם.
מבקר המוזיקה סטיבן תומאס ארלוויין כתב בפרופיל שלה ב-Allmusic וב-MTV כי "אחד ההישגים הגדולים ביותר של מדונה הוא האופן שבו היא עשתה מניפולציה על התקשורת והציבור במוזיקה שלה, בסרטונים שלה, בפרסום שלה ובמיניות שלה". בקי ג'ונסטון ממגזין "Interview" אמרה שמדונה תמיד "הקניטה עיתונאים בצורה מעולה" והייתה "חצופה ובוטה כאשר הסיטואציה דרשה את זה". הפעילה פוליטית, יסמינה טסנוביץ' כינתה את מדונה "אחת הפרפורמריות הכנות בתרבות הפופ" וטענה עוד כי השינויים שלה "מחושבים היטב". בשנת 2013 אמרה המרצה בקה קראגין כי "מדונה הצליחה להחזיק את תשומת לב הציבור במשך 30 שנה" עם כישורים כמו "להביע את עצמה". עורך המוזיקה ביל פריסקיקס-וורן כתב כי "המגה-סטאריות של מדונה וההשפעה התרבותית שלה הפכו אותה באותה מידה למבנה חברתי ולאדם שהפך לרעיון".
— המדען החברתי ג'יימס לול.
תהילה
סטן הוקינס מאוניברסיטת לידס אמר שמדונה הייתה אמנית הסולו הנשית הראשונה שזכתה למעמד של כוכבת-על בשנות השמונים. ההיסטוריון גיל טרוי הגדיר את מדונה כ"כוכבת הנשים הדומיננטית של שנות ה-80". האקדמאי אנדרו פרגוסון טען כי "הפשע הכי גדול שלה היה אריכות ימים" בעוד האקדמאית לין פרגיסון דווקא טענה שהפופולריות שלה דעכה בשנות ה-90. הסופר הבריטי מארק ווטס, שכתב את כתב העת האקדמי "New Theatre Quarterly" בשנת 1996, הרגיש כי עלייתה וירידתה (הנתפסת) של מדונה הלכה, כביכול, יד ביד עם זו של התיאוריה הפוסט-מודרנית - "אך בכל זאת השפיעה רבות על כך".
מעבר לתפיסות חלוקות, ארין סקארדה כתבה ל"טיים" בשנת 2012 כי "היא בעצם הגדירה מחדש את המשמעות של להיות מפורסמת באמריקה". הסופר הבריטי פיטר רובינסון אמר גם כי "מדונה די המציאה את תהילת הפופ העכשווית כך שיש מעט ממנה ב-DNA של כל דבר פופ מודרני". העורכת אנאלי ניויץ ציינה בשנות התשעים כי "תחומי התאולוגיה למחקרים קווירים כתבו מחקרים על משמעות של מדונה ליחסי מין, לתרבות האמריקאית ולעתיד".
במהלך ארבעה עשורים רצופים מדונה תוארה על ידי כלי תקשורת רבים כ"אחת מהנשים המפורסמות ביותר" או ה"אמנית הידועה ביותר". בתגובה לנקודה זו תיעד האקדמאי הצרפתי ז'ורז' קלוד גילברט כי "בעיתונות האמריקאית, הבריטית, האוסטרלית והצרפתית" (ארבעת מקורותיו העיקריים) "זה ברור כשמש שמדונה היא האישה המפורסמת ביותר בעולם". בגישות דומות תיאר אותה המלומד והכלכלן הבריטי רוברט מ. גרנט כ"האישה הידועה ביותר על פני כדור הארץ" בשנת 2008. היועץ הפוליטי אהרון קליין אמר בשנת 2007 כי היא ככל הנראה "הסלבריטאית האמריקאית הידועה ביותר במזרח התיכון". רוזי מילארד מ-BBC אמרה כ"אי אפשר לומר שהפרסונה המפורסמת ביותר המתגוררת בבריטניה" (בהתייחס לעובדה כי היא מילארד מתגוררת בבריטניה). הסופר הבריטי מאט קין כתב בשנת 2018: "היא אחת הנשים המפורסמות ביותר שחיו אי פעם". אוניברסיטת קורנל הכתירה את מדונה בשנת 2014 כ"האישה המשפיעה ביותר בהיסטוריה" במחקר המבוסס על אלגוריתמים מוויקיפדיה. יתר על כן, היועץ הפיננסי אלווין הול כינה את מדונה בשנת 2003 כ"סלבריטאית החזקה בעולם" באותה תקופה.
כינויי כבוד עבור מדונה
במהלך הקריירה שלה מדונה זכתה למספר כינויי כבוד. המגזין הצ'יליאני "Qué Pasa" הצהיר בשנת 1996 כי "ניתן לייחס למדונה כינויים רבים ולעולם לא להגזים. היא מלכת הפופ הבלתי מעורערת, אלת המין ומלכת השיווק". הפרופסור האוסטרלי רוברט קלארק מאוניברסיטת טסמניה כתב ב"סלוניטי קולוניאליזם "(2009) כי "מדונה מזוהה עם מגוון כינויים כמו 'נערה חומרנית' או 'מלכת הפופ' המתייחסים לקריירת הפופ העסקית הגדולה שלה". סופר המוזיקה הסקוטי אלן מקגי טען כי מדונה ומייקל ג'קסון המציאו את המונחים "מלכה ומלך הפופ", ואילו העיתונאית האמריקאית עדנה גונדרסן תיארה את מייקל ג'קסון, פרינס ומדונה כ"שלישיית פופ עמידה בחצי מאה שלהם" בשנת 2009.
במאמרים אקדמאים של שנות התשעים היא כונתה "מדוזה מודרנית" ועל ידי חלקם כ"מלכת ההפרעה המגדרית" "ו"מלכת הגזעיות". כמו כן היא גם כונתה כ"מלכת ההקצבות". פרופסור מתיו דונהיו, שמרצה על מדונה ברבים משיעורים שלו במחלקה לתרבות פופולרית באוניברסיטת בולינג גרין סטייט, כינה אותה "מלכת כל המדיה". העיתונות הבריטית כינתה אותה בתואר "מאדג'" כשעברה ללונדון בסוף שנות התשעים. היא כונתה גם מלכת MTV ו-CNN אמרו כי MTV יכולים לעשות ערוץ שהוא רק של מדונה.
דברים שהשפיעו על מדונה
בנשיונל ג'יאוגרפיק מצאו כי היסטוריונים או אנתרופולוגים עוקבים אחר השפעותיה מכמה השראות תרבותיות כמו הרוחניות המזרח תיכונית ועד לתולדות האמנות הפמיניסטית. היא קיבלה השראה גם מזמרים וסלבריטאים אחרים, בעוד ביוגרפים רבים תיעדו כי ההשראות העיקריות שלה הגיעו מעולם האמנות והקולנוע, במקום המוזיקה. משקיפים התייחסו להשפעתה על שחקנים אחרים כמו הווארד קרמר, מנהל האוצרות והמוזיאון של היכל התהילה של הרוק אנד רול אמר כי "אף על פי שלמדונה היו השפעות, היא יצרה את הסגנון האישי שלה". הוא הוסיף כי הזמרת "כתבה נוסחה משלה; היא לא הייתה צריכה לעקוב אחר הנוסחה של אף אחד".
דברים שמדונה השפיעה עליהם
מספר גדול של סופרים בינלאומיים ועיתונאים שעוסקים במוזיקה ציינו את השפעתה של מדונה על אחרים, בעיקר בקרב אמניות. ג'וסלין ונה מ-MTV אמרה כי "היא השפיעה על אחרים" "ואפילו על עצמה". איאן יאנגס מ-BBC כתב כי "השפעתה על אחרים באה באותה מידה מדמותה כמו מהמוזיקה שלה". יאנגס וגם פול ריס מ-Q ציינו כי מדונה "מודעת להשפעה שיש לה על אחרים".
בסקירה נרחבת יותר סיכמה מישל קסטילו מ"טיים" בשנת 2010 כי לכל כוכבת פופ (בשניים-שלושה העשורים האחרונים) צריכה להודות במובן מסוים למדונה על הצלחתה". מחשבות דומות הגיעו מהפרופסורית מרי קרוס שכתבה כי "אייקוני פופ חדשים חייבים למדונה תודה" והוסיפה כי "השפעתה אינה ניתנת להכחשה ומרחיקה לכת". טוני סקלפני כתב עבור MSNBC בשנת 2008, כי "אמנים עדיין משתמשים ברעיונות שלה ונראים מודרניים שהם עושים זאת". השפעתה הרחבה של מדונה על אמניות וההשפעה שהייתה לה ביצירותיהן צוינה על ידי מגזין Vice: "ביקורות על עבודותיה שימשו מפת דרכים לבדיקת נשים בכל שלב בקריירת המוזיקה שלהן."
השפעתה נמצאה גם באמנים עכשוויים. דוגמה כללית כוללת מאמר מאת "Dazed" משנת 2014 על ידי האוצר ג'פרסון האק כאשר ניתח יצירות אומנות של אומנים עכשוויים בהקשר של מדונה. אחת מהן הייתה סילביה פראדה שאמרה: "מבחינתי מדונה הפכה לחשובה עוד יותר מכל תנועת אמנות מבחינת ההיסטוריה והתרבות הפופולרית". הצייר הסקוטי פיטר האוסון, שהקדיש יצירות רבות לזמרת העיר פעם כי "היא נושא שכולם נמשכים אליו". הצייר המקסיקני אלברטו ג'ירונלה הקדיש כמעט את כל עבודותיו בימיו האחרונים למדונה והוא תיאר כי "יותר מפופ, היא הסוריאליסטית האחרונה".
מדונה ככינוי או כטייטל עבור אחרים
מאז שנות השמונים נקראו אמנים מגוונים (בעיקר מוזיקאיות נשים) ברחבי העולם "מדונה" על ידי העיתונות, המבקרים או האינטלקטואלים. עניין זה זכה לסיקור משמעותי גם בספרות של חלקם. למשל הזמרת בריטני ספירס נקרא לימים "היורשת של מדונה" ו"נסיכת הפופ" לאור העובדה כי מדונה נקראה "מלכת הפופ". הפילוסוף הקנדי פול ת'אגארד הסביר כי "כשאנשים אומרים ש-(ספירס)כ היא המדונה החדשה, הם לא מתכוונים פשוטו כמשמעו שהיא מדונה, אלא הם מצביעים על כמה דמיון שיטתי יש בין השתיים". בסקירה כללית של עניין זה כצבו מגזין בילבורד בשנת 2017 כי מדונה "צריכה לקחת על עצמה את תפקיד המפקדת העומד בחזית הנשים" וכן "את המורכבות השנויה במחלוקת של המיניות האנושית, למרות השחרור הבלתי נמנע להתרחש". בנוסף הם כתבו כי מדונה "חייבת להיות קובעת טרנדים או מוזה עבור מפיקים, כותבי שירים, מעצבי אופנה או במאים כאחד ותואמים הן את מכירות השיא והן את ההישגים שלה". הביוגרפיות איסא מוגורוזה ולוס פרייטו פלורס, כתבו בשנת 2021, כי כל פעם "יש מדונה מקסיקנית, מדונה לטינית ואפילו מדונה שחורה" משום שהיא יצרה לעצמה דמות משלה ואנשים רבים תופסים אותה כדרך לעשות דברים".
מאז פריצתה בשנות ה-80 חברות תקליטים שונות ובניהם "CBS Records International" ו-"Reprise Records" ראו במדונה כמודל להצלחה ושאפו שהזמרות שלהן יצליחו כמו מדונה. זמרות כמו מרטיקה ואינדיה שהיו חתומות בחרות תקליטים אלו אף בחרו את שמות הבמה שלהן בהשראת מדונה. כך למשל חברת התקליטים הלטינית Hispavox שאפו שהזמרות שלהן יצליחו ככה שיוכלו לכנות אותן כ"מדונה הספרדייה". בראשית שנות התשעים תארה תופעה זו על ידי גלוריה טרווי בראיון ל"לוס אנג'לס טיימס" :" אמנים רבים במקסיקו נלחמים להיות המדונה הלטינית". טרווי עצמה קיבלתה באותה תקופה את תואר "מדונה הלטינית" או "מדונה המקסיקנית". במהלך שנות ה-2000 זמרות כמו ריהאנה, אניטה או דואה ליפה קיבלו כינויים בהשראת מדונה. גם הזמרת סנדרה קיבלו תואר בהשראת מדונה כאשר קיבלה את התואר "מדונה האירופאית". הזמרת אלישה צ'ינאי קיבלה גם היא תואר דומה כאשר קיבלה את התואר "מדונה ההודית" ואילו הזמרת הדרום אפריקאית ברנדה פיסי זכתה לכינוי "מדונה השחורה". מדונה עצמה גם השתמשה בביטוי זה כאשר בשנת 2015 כינתה את קניה ווסט כ"מדונה החדשה" וכ"מדונה השחורה".
דעות סותרות
הפרופסורית דיאן פקנולד כתבה ב"אייקונים אמריקאיים" (2006) כי מדונה הייתה גם "דמות מקטבת". התאורטיקן והמבקר, סטיוארט סים כתב כי "מדונה עכשיו קיבלה מעמד של אייקון תרבותי, אולם היא בעייתית ביותר" והגיעה למסקנה כי "[היא] מקשה עליה מאוד לקטלג; בהתאם לנקודת המבט של האדם". החוקרת אודרה גוגלר מאוניברסיטת להי הסבירה כי "יש להקה גדולה של מבקרים ששיבחו אותה בהתחלה, אך לאחר מכן התפכחו ממנה ככל שהיא נעשתה שנויה במחלוקת יותר ויותר".
במהלך הקריירה שלה משכה מדונה את תשומת לבם של ארגונים משפחתיים, אנטי פורנו פמיניסטיים וקבוצות דתיות ברחבי העולם עם חרם או מחאה. הסופר ג'וק מקגרגור מהארגון הנוצרי "L'Abri" אמר: "מגזר החברה שנפגע ביותר ממדונה, היה הקהילה הנוצרית". הפרופסור והשר ברוס פורבס הביע כי "כמה מהטקסטים החשובים והמעניינים ביותר בתרבות האמריקאית האחרונה שיש להם דאגות חופפות לתאולוגיות השחרור הם של מדונה".
הרבה מהמבקרים גם האשימו את מדונה בניכוס תרבותי. פרופסור לסוציולוגיה והסופר דייוויד צ'ייני תיעד בספרו "התפנית התרבותית" (1994) כי "עבור פעילים פוליטיים רבים, המשמעות היותר מטרידה היא שמדונה ערערה סימנים בסיסיים של חברות בתת-תרבות. גם אם ההצלחה שלה דעכה כעת". הסוציולוג ג'ון שפרד כתב כי מאפייני התרבות של מדונה מדגישות את "המציאות החברתית הנמשכת לצערנו של שליטה וכפיפות". מנהל אוניברסיטת בוסטון ג'ון ר. סילבר אמר כי "למדונה אין זכות יותר להגיד לילדינו מה לעשות כמו שלאדולף היטלר וסאדאם חוסיין לא היה את הזכות. זו מחבר הספר "סמלי המין" (1999) אמר כי מדונה "דחפה את הגבולות שרוב הנשים אינן מעוניינות לפרוץ". בשיאה של הקריירה שלה, כמה משקיפים כמו מבקר האומנות האיטלקי בוניטו, אליקה אוליבה והסופרת קמיל פאליה מצאו כי עבור חלקם "מדונה החזירה את [דימוי] זונת בבל, האלה האלילית שנאסרה על ידי הברית החדשה.
מחברי המאמר האקדמאי "The Madonna Connection" השוו את מדונה לסוקובוס, דמות של שדה מאגדות ימי ביניים אשר הייתה מפתה גברים לקיים איתה יחסי מין. הרב היהודי שמולי בוטאץ' אמר בשנת 2004: "במשך יותר משני עשורים היה מותר למדונה להשמיד את תעשיית ההקלטות הנשית באמצעות מחיקת הקו המפריד בין מוזיקה לפורנוגרפיה". בנוסף הוא תיאר את מעשיה את מדונה כ"מפחידים" וטען כי מדונה ואנשים כמוה "הולידו עולם טרגי". הפרופסורים שילה ג'פריס ושריל אוברס אמרו כי "מדונה הייתה מרכיב חשוב בהקניית המראה של הזונות כמראה של אופנה גבוהה ובכך סייעה לנורמליזציה של זנות בתרבות".
מחברי הספר "Representing gender in cultures" טענו כי מדונה הורידה ממעמדה כמוזיקאית אמיתית ואילו בעיני המבקר הבלגי לוק סנטה "היא בקושי מספקת כזמרת". לודוביק האנטר-טילני מפייננשל טיימס אמר כי "היא צודקת שהיא קוראת לעצמה אשת עסקים אך טועה בכך שקוראת לעצמה אמנית". הסופר מייקל קמפבל הרגיש כי "לא [מייקל] ג'קסון וגם מדונה לא היו מחדשים מוזיקליים", אף שהסביר כי "תרומתם המשפיעה והחדשנית ביותר הגיעה בתחומים אחרים". בנקודה אמביוולנטית אחרת, האינטלקטואלית הציבורית האוסטרלית, ג'רמיין גריר, הודתה כי היא בדעה המשותפת לרבים כי "היא [מדונה] לא יכולה לרקוד ולא לשיר", אך תיארה כי "למדונה יש את הכישרון היחיד שחשוב באמת במאה ה-21" שהוא "שיווק".
ביקורת ברחביי העולם
במהלך הקריירה שלה מדונה הוחרמה על ידי מדינות וקהילות ברחביי העולם. בשנת 2016, ראש הקבוצה הבריטית התומכת בצפון קוריאה האשימה את מדונה בקריסת ברית המועצות בכך שגרמה לאנשים להקשיב ל"היבטים המטומטמים ביותר של תרבות הפופ האימפריאליסטית הבורגנית". טענה נוספת בהקשר זה באה מהעיתונאי הרוסי מקסים שבצ'נקו, שכתב בשנת 2012 כי היא חלק מ"סמל חי של כל מה שטחי, מתעתע, ושונא שהמערב מפגין כלפי רוסיה ".
היועץ הפוליטי אהרון קליין בספרו "Schmoozing with Terrorists" כי כולם מכירים את מדונה במזרח התיכון באופן שלילי ושהטרוריסטים מאשימים אותה ב"השחתת האנושות עליי האדמות". בנוסף הוא טעם כי שייח'ים רבים רואים במדונה כמי שמנסה לגרום לצעירים מוסלמים לסטות מדרכם. בשנת 2015 דווח כי המדינה האסלאמית בעיראק ובלבנט כינו את ההופעות שלה והמוזיקה שלה כ"הרמון" ואמרו כי היא מייצגת ערכים אנטי מוסלמיים. חוקר המזרח התיכון פטריק קלאוסון אמר כי גם "הרדיקלים האיראנים דוחים את מדונה". החלטתה להופיע באירוויזיון ב-2019 עוררה ביקורת בקרב קבוצות פעילים, אקדמאים ואנשי רוח פלסטינים מ-PACBI ל-BDS.
היא קיבלה איומי מוות על ידי קבוצות רבות שכן השפעתה התרבותית נתפסת כשלילית בעיניהם. סוכנות הידיעות אוסטרליה (AAP) ציינה בשנת 2004 כי טרוריסטים פלסטינים איימו להרוג אותה "משום שהיא מייצגת דברים רבים שהם שונאים במערב". בעקבות כך היא ביטלה שלוש הופעות שהיו מתוכננות בישראל באותה תקופה. בשנת 2006 דווח כי ראשי פשע המאפיה רוסית איימו להרוג אותה כשהייתה בסיבוב הופעות. בשנת 2009 היא קיבלה גם איומים מצד קיצונים מוסלמים בישראל, כפי שהודיע ההיסטוריון והעיתונאי יוסי מלמן.
נושא האימוץ הפך גם למאוד פופולרי לאחר שבשנת 2006 אימצה שני ילדים. בשנת 2017 היא שוב אימצה שני ילדים נוספים מאפריקה קבוצות פעילים הזהירו אותה כי אם תעשה זאת זה יקל על הסחר של ילדים באפריקה. הפסל האיטלקי וולטר פוגני תכנן בשנת 1988 פסל של מדונה אותו רצה לבנות באיטליה מאחר שסבא וסבתה של מדונה הגיעו משם אך ראש עיריית פאסנטרו התנגד לרעיון ובכך לא יצא לפועל. גם קרובי המשפחה של מדונה באיטליה התנגדו לרעיון.
תגובות נגדיות
דבורה ג'רמין מאוניברסיטת רוהמפטון כתבה בשנת 2016 כי "מחקרים אקדמיים רבים שקלו את האופן שבו מדונה מקטבת את דעותיה". אף על פי שביקורתה הניבה ניתוחים ותגובות נגדיות משמעותיות, מריה גלאגר כתבה ב-"The Philadelphia Inquirer" בשנת 1992, כי "אין מנוס ממדונה, כך שנוכל ללמוד אותה". היא גם ציינה את העובדה שהסוציולוגית סינדי פאטון תיארה את מדונה "כמבקרת חברתית באופן מסוים" ו"יש אינסטינקט לא רק למה שיעצבן אנשים, אלא מה שיגרום לאנשים לחשוב". המוזיקולוגית סוזן מק'קלרי אמרה שמדונה עוסקת בשכתוב כמה רמות בסיסיות מאוד של המחשבה המערבית. המלומד גוגלר אמר על מדונה: "היא התמודדה עם ביקורת רבה לאורך הקריירה שלה, אך חלק גדול ממנה אינו צודק". בתפיסתו של המשווק והפרופסור סטיבן בראון מאוניברסיטת אלסטר: "מה שאנשים אומרים על מדונה אומר עליהם יותר ממה שהוא אומר על הזמרת". סטן הוקינס מאוניברסיטת לידס אמר בסוף שנות התשעים כי "מעשיה של מדונה יכולים רק להכעיס את מי שלא מכיר את צורות הביטוי האנושיות היומיומיות הנראות בפרסומות, סרטים, סרטונים, אופנה, ספרות, אמנות ועיתונות".
דעה נוספת הגיע מהמלומדת הקנדית סמנתה סי טריפ מאוניברסיטת סיימון פרייזר, שאמרה כי "גוף הביקורת בהשראת הפקת התרבות של מדונה פתח דרכים לניתוח פמיניסטי כמו של מרתה סטיוארט. הפרופסור והכלכלן רוברט סי אלן אמר כי מדונה היא "מקור לסדרות שלמות של שיח, שרבים מהם סותרים זה את זה אך יחד מציגים את ההשקפות השונות של אנשים". אקדמאים הולנדים במאמר "מדונה כסמל למודרניזציה רפלקסיבית" (2013) ראו בה "סמל" ו"ייצוג" ואמרו כי: "המתיחות החברתית והתרבותית המגולמת במדונה, תסביר את הקסם הציבורי והמדעי שאין שני לו לכך. תופעה תרבותית". בקונגרס בינלאומי שנערך בשנת 2005, מתרגמת קטלונית ועוזרת פרופסור לידיה ברוגה מאוניברסיטת דה ויק נתנה דווקא את השקפתה האוהדת על מדונה:
"מדונה היא אמנית עם מסרים מרובים שלעיתים הם לא ברורים. הם מעוררים מחלוקת, זה נכון, אבל זה מעבר ליצירת מחלוקת. השפעתה בחברה היא גדולה ומעלה ביקורת לא רק בקרב קבוצות פמיניסטיות "מדונופוביות" "מדונופיליות", אלא גם ברוב האוכלוסייה העולמית".
הסופרת האמריקאית ג'ניפר איגן כתבה במאמר שלה על מדונה שהיא מטילה ספק באנשים שאמרו שלמדונה אין כישרון. בנוסף היא אמרה ש"מוזיקה כשלעצמה מעולם לא הקיפה את מכלול שאיפותיה של מדונה". גם מדונה עצמה הודתה בכך כאשר אמרה באחד מהראיונות שלה: "אני יודעת שאני לא הזמרת או הרקדנית הטובה ביותר, אבל אני לא מעוניינת בכך, אני מעוניינת להיות פוליטית".
תיאורים תרבותיים
חייה והקריירה של מדונה תוארו בקולנוע, בטלוויזיה, בספרות, במוזיקה, באמנויות ואפילו במדע. האקדמאי ז'ורז' קלוד גילברט אמר "שניתן להתייחס בצורה אולטימטיבית לקריירה שלה בכמה תחומים" ואך טען כי תצוגות במוזיאונים הושפעו ממנה.
בשנת 2006 זן של דובוני מים היה קרוי בשם "Echiniscus madonnae". הזואולוגים אשר גילו זן זה אמרו כי "הם שמחים לקרוא לזן על שם אמת האומנויות המשמעותיות ביותר בזממנו". אמנים עכשוויים רבים קיבלו השראה ממדונה. ספר בשם "מדונה באמנות" (2004) אסף תמונות של הזמרת בצורה אמנותית של מעל 116 אמנים מ-23 מדינות, כולל אנדרו לוגן, סבסטיאן קרוגר, אל הירשפלד ופיטר הוסון.
שבחי ביקורות וסקרים
במהלך הקריירה שלה הופיעה מדונה ברשימות רבות. הפרופסור דיאן פקנולד אמר בשנת 2006: "כמעט כל סקר של התרבות הפופולרית הגדולה, הטובה ביותר כולל את שמה". להלן כמה דוגמאות של רשימות בהם דורגה מדונה במהלך השנים:
חיים בנט
חיים בנט (נולד ב-1947) הוא מלחין ומפיק מוזיקלי של מוזיקה חסידית. זוכה פרס אקו"ם לשנת 2012.
ביוגרפיה
לאחר נישואיו עסק בהוראה ובמקביל הקים מקהלת ילדים בחיפה. כעבור זמן הקים את מקהלת הילדים "רננו חסידים" של חסידות סערט ויז'ניץ. כבר בהיותו בחור ישיבה החל להלחין מנגינות ובהוראת האדמו"ר מסערט-ויזניץ החל ללמוד מוזיקה אצל המלחין משה ביק לימים סיפר חיים בנט כי האדמו"ר שילם על הלימודי מוזיקה. לאחר שנישא ונולדו לו שלושה ילדים שירת בצה"ל בחיל התותחנים ומאוחר יותר עבר לרבנות הצבאית.
לאחר שחרורו מהצבא עמד בראש מקהלת צא"י (צעירי אגודת ישראל) הארצית. באותה תקופה הוציא לאור את תקליטיו הראשונים בסדרת "רננו חסידים" יחד עם המלחין והמפיק משה מונה רוזנבלום. במהלך השנים הקליט בנט עשרות אלבומים. רבים משיריו מוכרים ומפורסמים, בהם: הנה אנוכי, והיה בעת ההיא, שמע קולנו, כה אמר, נר לרגלי (הסולן: הרב מנחם קליין), הולך לדרכו עקיבא, מכניסי רחמים (הסולן: שלמה כהן) ואבינו אב הרחמן (הסולן: לייבלה השל). האחרון אף חדר למוזיקה הכנסייתית הנוצרית.
בנט משמש כ"מלחין החצר" של חסידות סערט-ויזניץ. ניגוניו מושרים בטישים ובתפילות, והוא מדריך ומנהל את המקהלה (קאפעליע) המלווה את אירועי החסידות.
ניגוניו תפסו מקום חשוב במוזיקה החסידית. בשנת תשע"ב (2012) זכה בפרס אקו"ם להישג מיוחד בתחום הזמר החסידי. בהחלטת השופטים נכתב: "חיים בנט הוא מחשובי יוצרי הזמר החסידי האותנטי. לחניו מהווים את הפסקול של בתי המדרש והיכלות החסידים בארץ ובתפוצות כבר למעלה מ-40 שנה. לחניו שהחלו בחיפה בחצרו של האדמו"ר מסערט-ויז'ניץ פרצו גבולות ומושרים בפי כל בעת שמחה ומועד. מקהלתו, מקהלת הילדים "רננו חסידים" שהפיצה את יצירותיו כגון "הנה אנוכי שולח לכם", "הלל אומר" ועוד רבות אחרות, ידעה לבטא נכון את רוח השמחה האמיתית שבאה לידי ביטוי בלחניו המקוריים. עוד נכתב בהחלטת השופטים כי יצירתו הקלאסית והמרגשת "מכניסי רחמים" ליוותה את עם ישראל בשעות קשות שבהן לא נותר אלא לעמוד בתחינה בפני יוצר כל. כמו כן נכתב בהחלטת השופטים כי הם אינם יכולים שלא לציין את בנו רובי בנט, דור שני למשפחת מוזיקאים שפרשנותו – עיבודיו לשירי אביו הוסיפו להם את אותו חן הנובע מאותם שורשים חסידיים".
נשוי ליוכבד ואב לשמונה ילדים. בנו, רובי בנט, אף הוא מעבד ומלחין במוזיקה החסידית.
רננו חסידים
1. רננו חסידים 1
2. 'יהא רעוא קדמך'
3. מארשים חסידיים  לחנים של בנט לסערט ויזניץ' בשילוב חומרים עתיקים
5. 'הודו לה"
6. 'אז נדברו יראי ה"  כולל את 'ויעשו כולם', 'נר לרגלי' ו'קול ברמה'
7. 'מזמור שיר ליום השבת'  ניגוני ויז'ניץ עתיקים לשבת
8. 'ענבי הגפן'  כולל את 'וה' עליהם יראה' ו'ענבי הגפן'. יצא לכבוד חתונת בתו הצעירה של הרבי
9. 'לב טהור'  כולל את 'והיה בעת ההיא' ו'לב טהור'
10. 'ואני תפילתי'  כולל את 'פתחו שערים' המחודש ו'שמע קולנו'
12. 'ברכי נפשי'
13. 'מכניסי רחמים'
14. 'אוהבי ה"  כולל את 'ונתנה תוקף'.
15. 'ישמחו'
ניגונים
16. 'שיתחדש'
17. שמחת המלכות 1
18. שמחת המלכות 2  ניגונים עתיקים מבית ויז'ניץ.
אינסטרומנטלי
19. סימפוניה של שמחה
20. מנגינות זהב 1
21. מנגינות זהב 2
22. חיים בנט ותזמורתו
23. צלילים של גאולה
24. מצעד החצרות 1
25. מצעד החצרות 2
26. מחרוזות של שמחה
27. חסידאנס
שונות
28. מיטב שירי חיים בנט 1
29. מיטב שירי חיים בנט 2
30. אנעים זמירות
31. חיים בנט מארח לשולחן שבת  עם אפרים מנדלסון ומנדי ג'רופי.
32. מקהלת בודפשט  עברית
33. מקהלת בודפשט  אידיש
35. ילדי ניו יורק שרים
36. למד לנגן אורגנית 1
37. למד לנגן אורגנית 2
אלבומים מחסידיות שונות
39. שירי מהר"ם שפירא מלובלין
40. חסל סידור פסח  לימי ספירת העומר
41. ברכות שבת (קלטת כפולה)
42. המבדיל  זמירות למוצאי שבת
סדרת מצעד החגים
43. זכרנו לחיים
45. הנרות הללו
46. שימחעס פורים
47. בצאת ישראל
48. זמירות ליום שבת
רננו ילדים
49. אל נא תלכי שבת
50. מצעד החגים
51. שרשרת של מצוות
52. מה אהבתי תורתך- סיפורים
פרשיות התורה
53. שירים לפרשות חומש בראשית
54. שירים לפרשות חומש שמות
55. שירים לפרשות חומש ויקרא
56. שירים לפרשות חומש במדבר
57. שירים לפרשות חומש דברים
'יהודים הם בני מלכים'
58. יהודים הם בני מלכים 1
59. יהודים הם בני מלכים 2
60. יהודים הם בני מלכים 3
61. יהודים הם בני מלכים 4
62. יהודים הם בני מלכים 5
63. מיטב שירי יהודים הם בני מלכים
שירים לפעוטות
64. האח האח, יש לי אח
65. הפתעה נהדרת
66. ביקור לא צפוי
אלבומים באידיש
67. זרע ברך ה' 1
68. זרע ברך ה' 2
69. די מצווה קייטלעך 1
טאיג'ונג
היסטוריה
עוד לפני בואם של הסינים במאות ה-16 וה-17 לאזור היו בו התיישבויות ילידיות.
ב-1682 שושלת צ'ינג השתלטה על האזור. ב-1705 טאיג'ונג נוסדה תחת השם דאדון (大墩). ב-1721 נבנה בקרבתה מוצב צבאי.
ב-1885 נוצר באי מחוז טאיוואן אשר חולק לשלוש נציבויות. דאדון הפכה לבירת נציבות טאיוואן. בתחילה דאדון הייתה גם בירת המחוז, אך כעבור זמן קצר הבירה הועברה לטאיפיי.
ההשקעה היפנית ירדה לטמיון עם העברת המשאבים לצורך מאמצי המלחמה של יפן במלחמת סין–יפן השנייה שהתחוללה בין 1937 ו-1945. עם סיום המלחמה, טאיוואן חזרה לשליטת סין.
ב-2010 העיר טאיג'ונג אוחדה עם מחוז טאיג'ונג לכדי רשות מקומית מיוחדת.
ממשל
מבחינה מנהלית הרשות המקומית המיוחדת של טאינאן מחולקת ל-29 נפות (בסינית: 區) אשר כל אחת מהן מחולקת לתת-נפות עירוניות (בסינית: 里). הנפה שִׂיטוּן (西屯區) היא המרכז השלטוני של הרשות המקומית המיוחדת.
כלכלה
כלכלת טאיג'ונג מסתמכת בעיקר על תעשייה וברחבי הרשות המקומית נמצאים מספר פארקים תעשייתיים גדולים.
בנפת ווצ'י (梧棲區) במערב הרשות המקומית נמצא נמל טאיג'ונג, שהוא אחד הגדולים בטאיוואן.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה טאיג'ונג, שנמצא במרחק של כ-20 קילומטרים ממרכז העיר. הנמל מציע טיסות ליעדים בטאיוואן ובשאר מזרח אסיה.
בטאיג'ונג עוברים מספר קווי רכבת שמקשרים את הרשות לערים הצפוניות והדרומיות לאורך החוף המערבי של האי טאיוואן.
לארס ינסון
ביוגרפיה
החל משנת 1958, כתב לארס ינסון יותר מ-50 סיפרי קומיקס של המומינים, לאחר שאחותו ביקשה ממנו להחליף אותה. לארס ינסון גם אייר את הקומיקס בשנים מ-1961 עד 1974. בשיאן, הופיעו רצועות הקומיקס בכ-40 ארצות ובכ-120 עיתונים יומיים, שקראו כ-20 מיליון קוראים.
משנת 1965 ואילך, ינסון גם כתב קומיקס מקורי משלו, "סופיה", שהוצא לאור על ידי חברה ושמה יאנה (Janna).
ינסון הוא בנו של הפסל ויקטור ינסון, ושל המאיירת סיגנה המרסטן-ינסון. אחותו המבוגרת ממנו, היא הסופרת טובה ינסון, ואחיו הצעיר הוא פר אולוף ינסון. בתו, סופיה, עבדה איתו בשנת 1993 כדי לעזור בניהול הפקת הסדרה החדשה של קומיקס המומינים, אשר נעשה כעת על ידה בלבד.
חיוויאי שחור-חזה
חיוויאי שחור־חזה (שם מדעי: Circaetus pectoralis) הוא עוף דורס בינוני מהסוג חיוויאי. בעבר נחשב לתת־מין של חיוויאי הנחשים או של חיוויאי ביאודיום (Circaetus beaudouini).
מאפיינים
לחיוויאי חזה וראש שחורים או חומים כהים ובטן לבנה מתחת. גם החלק החיצוני של הכנפיים והזנב חומים כהים. אורכו של החיוויאי 65 ס"מ ומשקלו 1-2.5 ק"ג. הנקבות גדולות מהזכרים. כמו שאר החיוויאים העיניים שלו צהובות.
הנקבה של החיוויאי מטילה ביצה אחת ומטפלת בה לבדה. הביצה בוקעת לאחר 50 יום והגוזל פורח לאחר 3 חודשים.
טקין ארבורון
טקין ארבורון (טורקית Tekin Ariburun; 1905 - 13 באוגוסט 1993) היה איש צבא, פוליטיקאי טורקי ונשיא טורקיה לתקופת ביניים. נולד בעיר שטיפ שבעבר הייתה בשליטת האימפריה העות'מאנית וכיום חלק ממקדוניה.
שירותו הצבאי
ארבורון היה בן לאיש צבא וגיבור לאומי טורקי, אביו מת בקרב על גליפולי כמפקד גדוד 57. בשנת 1925 סיים את לימודיו בבית הספר ללוחמת אוויר ומונה לקצין טייס ב-1927 ובשנת 1935 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של טורקיה. בשנת 1950 היה למפקד חיל האוויר הטורקי וב-1959 קיבל דרגת גנרל ועמד כמפקד העליון של כוחות האוויר של טורקיה, בשנת 1960 סיים את שירותו הצבאי.
חייו הפוליטיים
ארבורון החל את חייו הפוליטיים במפלגת הצדק לאחר פרישתו משירותו הצבאי, בשנת 1961 נבחר לסנטור באיסטנבול. הוא נבחר ליו"ר הסנאט ב-1970 ושימש בתפקיד זה עד 1977. בשנת 1973 בין 29 במרס עד 6 באפריל שימש ארבורון כנשיא לתקופת ביניים עד לבחירתו של הנשיא פהרי קורוטירק. רבורון ייצג את טורקיה בכנסים ובמפגשים בינלאומיים רבים.
יחסי גמביה–סין
יחסי גמביה–סין הם היחסים הבילטרליים שמתקיימים בין הרפובליקה של גמביה לבין הרפובליקה העממית של סין.
גמביה הקימה יחסים דיפלומטיים עם טאיוואן ב-1968. ב-14 בדצמבר 1974 הוקמו יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית של סין. ב-1995 הוא הכיר רשמית בטאיוואן. בשנת 2013, גמביה ניתקה את יחסיה עם הרפובליקה העממית של סין. ב-2016 חודשו היחסים הדיפלומטיים עם הרפובליקה העממית של סין. לאחר מכן, סין וגמביה קיימו מגעים מקצועיים ביניהם.
מסחר
על פי הנתונים באתר האינטרנט של המרכז למחקר המורכבות הכלכלית, סחר הייצוא מסין גדל באופן כללי בין השנים 1995 ו-2013, והגיע לכמעט ל-300 מיליון דולר בשנת 2013. הטקסטיל היווה חלק ניכר מהייצוא. סחר הייצוא השנתי של גמביה הייתה פחות מ-20 מיליון דולר בין השנים 1995 ל-2010, ולאחר מכן עלה ליותר מ-80 מיליון דולר ב-2012, כאשר רוב הייצוא היה עץ.
החבר'ה מהשכונה
החבר'ה מהשכונה (באנגלית: Boyz n the Hood) הוא סרט דרמת נעורים אמריקאית משנת 1991 שנכתב ובוים על ידי ג'ון סינגלטון. הסרט צולם בלוס אנג'לס, קליפורניה מה-1 באוקטובר עד ל-28 בנובמבר 1990. הוא היה מועמד לפרסים כגון הבמאי הטוב ביותר והתסריט המקורי הטוב ביותר בטקס פרסי האקדמיה ה-64, ובזכותם הפך סינגלטון לבמאי הצעיר ביותר, שאי פעם היה מועמד לפרס הבמאי הטוב ביותר וכן האפרו-אמריקאי הראשון שאי פעם הועמד לפרס.
הסרט הוקרן באזור ה Un Certain Regard בפסטיבל הסרטים 'קאן' בשנת 1991. בשנת 1992, ספריית הקונגרס בארצות הברית העריכה את הסרט כ'בעל חשיבות תרבותית, היסטורית או אסתטית' ובחרה לשמר אותו בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
עלילה
הסרט נפתח בשנת 1984 עם טריי סטילס בן ה-10, אשר גר עם אמו בשכונת ווטס בלוס אנג'לס. הוא מתואר בסצנה שמתרחשת בבית ספרו כילד חכם ובעל ידע, אך בעל נטייה לאלימות. אחרי התפרצות אלימה כלפי ילד אחד בכיתתו, אמו מחליטה שעליו לעבור לגור עם אביו כדי שיוכל ללמוד איך להיות "גבר". הוא עובר לגור עם אביו, ג'ייסון "פיוריוס" סטיילס, בשכונת קרנשואו בלוס אנג'לס, בהבטחת השווא שיוכל לחזור לחיות איתה יום אחד. בהתחלה טריי סולד מן המעבר, אך במהרה למד לאהוב לגור עם אביו ואף פוגש חברים ישנים, ביניהם דואו בוי וריקי - זוג אחים, וכריס.
העלילה קופצת שבע שנים לעתיד, כאשר טריי וחבריו בני 17 ונמצאים בסוף התיכון. הסצנה הראשונה ממקמת את כולם במנגל, שם שומעים על חייהם של חבריהם של טריי וטריי עצמו. חבריו של טריי מסמלים סטראוטיפים אפרו-אמריקאים שאפשר למצוא ביצירות רבות - דואו בוי חבר בכנופיה ואף ישב בית הסוהר לתקופה, ריקי אב צעיר ולא נשוי וכריס נמצא בכיסא גלגלים עקב פציעת ירייה. רק טריי הצליח להימנע מגורל שכזה בעזרת אביו, עובד בחנות בגדים בקניון, לומד בתיכון ואף מתכוון ללמוד בקולג' עם חברתו, ברנדי. למרות אהבתו הניכרת כלפיה, מערכת יחסם נתקלת בקשיים כאשר הוא רוצה לקיים יחסי מין אך היא מסרבת בשל אמונתה הקתולית אשר אוסרת על קיום יחסי מין חוץ לנישואין. חברו ריקי שואף להיות שחקן פוטבול וזוכה לריאיון עם מגייס של הקולג' USC בנוגע למלגה לקולג', אך המגייס אומר שעליו לעבור מבחני קבלה ואף לקבל בהם ציון גבוה כדי לזכות במלגה. לאחר מכן, פיוריוס לוקח את טריי וחבריו לשמוע נאום על הגזענות שקיימת בארצות הברית כלפי הפרו-אמריקאים אשר קורא להם לנקוט עמדה כנגד הדיכוי, שמתבטא לדוגמה בהפצת סמים בשכונות עוני אפרו-אמריקאיות והצבת חנויות אלכוהול רבות באותן שכונות.
לאחר מכן ישנו מקרה של ירי במירוץ מכוניות בעקבות התקלות בין הכנופיה שאליה שייך דואו בוי ובין כנופיה אויבת בשם הבלודס (הדמים). טריי וריקי עוזבים ונוסעים הביתה, אך בדרך שוטרים עוצרים אותם בצד הכביש בלי סיבה נראית לעין. אחד השוטרים, אפרו-אמריקאי אף הוא, תוקף את טריי ואף מטיח בו עלבונות על היותו שחור. אירוע זה מזעזע את טריי ומסעיר אותו, והוא נוסע לביתה של ברנדי. שם הוא בוכה ומביע את התסכול שלו בנוגע לצורה שבה למייחסים אליו בשל היותו אפרו-אמריקאי והגזענות שהוא חווה. אחרי ההתמוטטות שלו, הם מקיימים יחסי מין בפעם הראשונה.
ביום שלאחר מכן, כשריקי וטריי הולכים לחנות, חברי כנופיה של הבלודס מוצאים אותם ואורבים להם. טריי וריקי מנסים לברוח מהם, אך לא מצליחים ואחרי מרדף ברחבי השכונה מצליחים לירות בריקי. באותו הזמן דואו בוי ושאר החבורה רואים את המרדף ומנסים להגיע בזמן לעזור, אך לא מספיקים ומגיעים רק אחרי שריקי כבר מת. דואו בוי מחזיר את הגופה של ריקי לבית שלהם ובת זוגו של ריקי ואמא שלהם מתמוטטות לנוכח הגופה. מאוחר יותר באותו היום החבורה מתכננת לצאת למצוא את חברי הכנופיה שרצחו את ריקי ולנקום. טריי חוזר הביתה לקחת את האקדח של אבא שלו, אך פיוריוס עוצר אותו לפני שהוא מספיק לצאת. הוא מסכים לחזור לחדרו, אך משם בורח מהחלון ונכנס למכונית של דואו בוי. הם מתחילים לנסוע בחיפוש אחר חברי הכנופיה, אך טריי מתחרט ומחליט שאינו רוצה להיות חלק מתוכנית הנקמה. הוא יורד מהמכונית וחוזר הביתה, אך שאר החבורה ממשיכה בחיפוש. בסופו של דבר אחרי שעות של נסיעה הם מוצאים את הגברים שרצחו את ריקי, ודואו בוי יורה בהם למוות. בסצנת הסיום טריי ודואו בוי מדברים על המקרה, ודואו בוי אומר שהוא חושב שיבואו להרוג אותו כנקמה על כך שהרג את אותם גברים. בסיום הסרט עולות כתוביות, שבהן כתוב שדואו בוי אכן נרצח שבועיים אחר כך, אך שטריי הצליח לצאת מהשכונה והלך ללמוד באוניברסיטה באטלנטה.
נושא הגזענות בסרט
אחד מנושאי הסרט הוא גזענות והיחס כלפי אפרו-אמריקאים בארצות הברית. הדגש הוא פחות על היחס של לבנים כלפי השחורים ויותר על היחס בתוך הקהילה השחורה. בנוסף יש תיאורים של גזענות משטרתית כלפי אפרו-אמריקאים, נושא שעלה לכותרות בזמן יצירת הסרט.
יחס של לבנים כלפי שחורים
בסצנה שבה פיוריוס לוקח את טריי וחבורתו לקומפטון לשמוע את הנאום על גזענות כלפי אפרו-אמריקאים, ישנם תיאורים של דיכוי, ניצול ואפליה של לבנים את השחורים. הנואם מסביר שהערך של השטחים בשכונות אפרו-אמריקאיות נמוך ואף ממשיך לרדת בגלל גזענות וניצול את שחורים, ומסביר גם כן את הסיבה לסמים מרובים, חנויות אלכוהול רבות וכלי נשק רבים שמוכנסים לשכונות עוני שחורות במטרות ניצול ורווח על חשבון אפרו-אמריקאים.
יחס של שחורים כלפי שחורים
בסרט, חוץ מתיאורים של גזענות של לבנים כלפי שחורים בצורה ישירה, ישנו דגש חזק על היחסים בתוך הקהילה האפרו-אמריקאית. ישנם תיאורים רבים של אלימות של גברים שחורים אחד כלפי השני. התייחסות זו מגיעה לשיאה כשריקי נרצח על ידי גברים שחורים אחרים, ולאחר מכן כשדואו בוי רוצח את אותם הגברים האפרו-אמריקאים, וכשהוא עצמו נרצח לאחר מכן על ידי חברי כנופיה של הגברים שאותם רצח שאפשר להניח שהם גם כן שחורים. פיוריוס מדבר על תופעה זו של אלימות ורצח של גברי אפרו-אמריקאים אחד כלפי השני, ואומר שזה נגרם עקב תפיסות גזעניות שיש לחברה הלבנה כלפי החברה האפרו-אמריקאית - תפיסה ששחורים הם אלימים, נחותים מבחינה מוסרית, מחשיבים פחות ערך לחיי אדם וכו' שנכפים גם כן על האפרו-אמריקאים עצמם וכתגובה לכך נוהגים לפי איך שהחברה הלבנה תופסת אותם וכופה עליהם לתפוס את עצמם.
גזענות משטרתית
ישנן כמה סצנות בסרט שבהן זוג שוטרים, אחד לבן ואחד שחור, באים באינטראקציה עם טריי. באופן מפתיע, זהו תמיד השוטר השחור שתוקף את ומעיר הערות גזעניות כלפי טריי ומי שאיתו. הסיבה לכך יכולה להיות משום שהוא גם כן תופס את כל האפרו-אמריקאים שחיים בשכונות עוני כנחותים, אלימים ולא מוסריים, בניגוד אליו השוטר האפרו-אמריקאי. זה גם ביטוי ליחס השלילי של אפרו-אמריקאים כלפי אפרו-אמריקאים אחרים.
הפקה
סינגלטון כתב את הסרט בהתבסס על הסביבה שהוא גדל בה ואירועים שקרו לו או לאנשים שהוא הכיר. כשהוא ניסה להתקבל לבית ספר לקולנוע, אחת מהשאלות שנשאלו במבחן הייתה "לתאר 3 רעיונות לסרטים". אחד מהרעיונות של סינגלטון כתב היה סרט שנקרא "הקיץ של 84'", שלאחר מכן התפתח ל"החבר'ה מהשכונה". סינגלטון שמר על התסריט שלו בקנאות, הוא התעקש שהוא יהיה האדם שיביים את הפרויקט. מאוחר יותר הוא הסביר בהקרנה רטרוספקטיבית של הסרט:
התפקיד של Doughboy נכתב ספציפית בשביל אייס קיוב שסינגלטון פגש בזמן שהוא עבד כמתמחה ב The Arsenio Hall Show . סינגלטון טוען ששני השחקנים הראשיים האחרים, קובה גודינג ג'וניור ומוריס צ'סטנוט, לוהקו לסרט מפני שהם היו הראשונים שהגיעו לאודישנים. אף על פי שהיה ברשותו את אחת מקבוצות הראפ הכי מצליחות, N.W.A, זה, לפי סינגלטון, לא היה נקודת המכירה לסטודיו שלא הכיר אותם בכלל.
ביקורות
אתר הסקירות 'עגבניות רקובות' נתן לסרט דירוג של 96% בהתבסס על 61 ביקורות וציון ממוצע של 8.3\10. ב MetaCritic שמקציב דירוג משוכלל מתוך 100 ביקורות ממבקרים פופולריים, הסרט קיבל ציון ממוצע של 73 מתוך 100 בהתבסס על 18 ביקורות, ציון שמשמעותו היא 'ציוניים כלליים טובים'.
השפעה תרבותית
הסרט הוזכר בעבודות רבות אחרות, כולל עבודות על ידי לופה פיאסקו, Game ואייס קיוב בעצמו. ב-1994, צמד הדיג'יי Remarc and Lewi שמנגן בסגנון ה-Jungle האנגלי יצר שיר שנקרא 'ריקי'. השיר עצמו בנוי ממוזיקה שונה ששומעים במהלך הסרט, ספציפית בסצנה בה ריקי נהרג. השיר של אייס קיוב "Check Yo Self" גם מזכיר את הסרט.
ב-12 ביולי 2011 בתוכנית שלה שנקראת על שמה, מוניק חגגה 20 שנה לצאת הסרט החבר'ה מהשכונה עם הבמאי ג'ון סינגלטון, קובה גודינג ג'וניור, יו-יו ורג'ינה קינג.
פרסים ושבחים
טקס פרסי האוסקר ה-64 – הסרט היה מועמד לשתי קטגוריות ל־2 פרסי אוסקר- הבמאי הטוב ביותר והתסריט הטוב ביותר.
פרס הBMI למוזיקה וסרטים 1992- סטנלי קלארק זכה על המוזיקה שהוא כתב לסרט.
פרס NAACP Image 1993- הסרט זכה בקטגוריית הסרט הטוב ביותר.
פרס MTV לסרטים 1992- הסרט היה מועמד לסרט הטוב ביותר ולבמאי החדש הטוב ביותר וזכה בקטגוריית הבמאי החדש הטוב ביותר.
מחלקת שימור הסרטים הלאומיים 2002: בחרה לשמר את Boyz n the Hood
פרס מעגל המבקרים של ניו יורק: 1991- הסרט זכה בקטגוריית הבמאי החדש הטוב ביותר
חברת הסרט הפוליטי, ארצות הברית: 1992- הסרט זכה בקטגוריית חברת הסרט הפוליטי לשלום והיה מועמד בקטגוריות חברת הסרט הפוליטי לזכויות אדם וחברת הסרט הפוליטי לחשיפה.
גילדת הסופרים של אמריקה, ארצות הברית: 1992
הסרט הועמד בקטגוריית פרס גילדת הסופרים של אמריקה (מסך), התסריט הטוב ביותר שנכתב ישירות אל המסך, ג'ון סינגלטון
טקס פרסי אמנים צעירים: 1992 – הסרט זכה בקטגוריית ליהוק צוות השחקנים הצעיר הטוב ביותר
ב-2007, החבר'ה בשכונה נבחר לרשימה 50 הסרטים שצריך לראות בחיים של ערוץ 4.
רשימה שהכין מכון הסרטים האמריקאי- רשימת 100 הסרטים של AFI לכבוד 100 שנה- מועמד
פואד השני, מלך מצרים
פואד השני (אחמד פואד; בערבית: أحمد فؤاد الثاني; נולד ב-16 בינואר 1952), הוא מלך מצרים וסודאן המודח. השמיני והאחרון בשושלת מוחמד עלי ששלטה במצרים ובהמשך בסודאן מ-1805, במשך 148 שנה.
ביוגרפיה
אחמד פואד נולד בשנת 1952, למלך פארוק הראשון ולאשתו השנייה נארימאן סאדק, בתו של חוסיין פהמי סאדק, סגן שר התחבורה. הוריו נישאו ב-6 במאי 1951, לאחר שהמלך היה ללא בנים (מאשתו הראשונה פרידה, היו לו שלוש בנות), ולצורך נישואין אלו ביטלה אמו את אירוסיה לד"ר מוחמד זכי האשם (אביה שחשש מנישואין אלו מת מהתקף לב).
אחמד פואד, שנקרא על שם סבו המלך פואד הראשון, היה בנו הראשון של המלך פארוק, ובלידתו הפך לנסיך הכתר - יורש העצר. הוא נולד חודש לפני הזמן המיועד, במשקל 3.28 ק"ג, ועם לידתו ב-6:20 בבוקר, נורו 101 יריות תותחים בקהיר. אביו המלך העניק תואר "פאשה" לרופא המיילד.
פארוק ויתר על כיסאו לטובת בנו, והתפטר בתקווה שזה יפייס את הכוחות האנטי-מלוכניים שבארצו, ובנו יאחד את העם תחתיו. באותו היום גלה לאיטליה עם אשתו השנייה, בנם המלך ושלוש בנותיו מאשתו הראשונה. אך באופן מעשי בוטלה המלוכה כליל והקצינים שלטו. לאחר פחות משנה, ב-18 ביוני 1953, הופסקה רשמית "מלוכה" זו, כשבוטלו המונרכיה והאריסטוקרטיה, ומצרים הפכה לרפובליקה.
בעת גלותו של המלך פואד השני עד לביטול המלוכה, ייצגה אותו מועצת כהונת העוצר, בראשות הנסיך מוחמד עבד אל-מונעם (1899 - 1979), שהיה יורש העצר מלידתו בשנת 1899, עד להדחת אביו החדיו עבאס חלמי השני ב-1914, שהוחלף בידי דודו, אחי אביו חוסיין כאמל, אחיו של המלך פואד הראשון, שמלך אחריו.
מחוץ למצרים
הם התיישבו בקאפרי, ובהמשך בארמון גדול מחוץ לרומא. היחסים בין הוריו התערערו ותוך חודשים ספורים הם התגרשו ב-1954. האם חזרה למצרים והמלך המודח סירב לאפשר לה לחזור עם בנם, והיא לא ראתה אותו עד 1955.
המהפכה בירכה על המצב הזה ונתנה לה דרכון מצרי. יתר על כן, היא אפשרה לה להיכנס לארמונות המלוכה שהוחרמו כדי לקבל חלק מפעולותיה האישיות. נארימאן הגישה תביעה לפני בית המשפט המחוזי של הליופוליס. בכתב האישום נאמר כי המלך אינו הוגן בחיי הנישואין שלו, וכי הוא כה אכזרי לה עד שהמשך החיים המשותפים הפך לבלתי נסבל. היא חתמה על מסמך הגירושים והוקצתה לה קצבה חודשית.
נארימאן קיבלה את פסק הדין של גירושין מן המלך פארוק בפברואר 1954 לאחר נישואים מלכותיים שנמשכו ארבע שנים.
ב-1976 התחתן פואד עם דומיניק-פראנס לואב-פיקאר, בת למשפחה יהודית. היא המירה את דתה לאסלאם, ושינתה את שמה ל"פדילה" (فضيلة). לזוג נולדו שלושה ילדים: מוחמד עלי, נסיך סעיד (נולד ב-5 בפברואר 1979); הנסיכה פאוזיה-לטיפה ממצרים (נולדה ב-12 בפברואר 1982); הנסיך פאחרודין ממצרים (נולד ב-25 באוגוסט 1987). בני הזוג התגרשו ב-1996. אשתו המשיכה לשאת את תואר הכבוד "הוד מעלתה, הנסיכה פדילה ממצרים" עד לשנת 2008, אז בוטלו הנישואין והתואר לאחר מאבק משפטי.
נציב הדורות הבאים
נציב הדורות הבאים היה יועץ מיוחד לכנסת, שתפקידו על פי חוק לפקח שהחקיקה בישראל לא תפגע בדורות הבאים. תפקיד זה נוצר בשנת 2001 באמצעות תיקון לחוק הכנסת שיזם טומי לפיד. תפקידו, סמכויותיו והליך בחירתו של נציב הדורות הבאים לכנסת נקבעו בחוק הכנסת. בסוף 2006 הסתיימה כהונתו של נציב הדורות הבאים הראשון, התפקיד נותר לא מאויש, עובדי הנציבות הועברו לתפקידים אחרים בכנסת או פוטרו, ונציבות הדורות הבאים חדלה, למעשה, להתקיים. בדצמבר 2010 ביטלה הכנסת גם את הוראות חוק הכנסת שהסדירו את פעולותיו.
תפקיד וסמכויות
יעודו של הנציב היה יצירת "מרחב עתידי" והכללתו בחקיקה ובחקיקת המשנה, על פי החוק הנציב יעץ לכנסת ב-12 תחומים: איכות הסביבה, משאבי הטבע, מדע, פיתוח, חינוך, בריאות, משק וכלכלה, דמוגרפיה, תכנון ובנייה, איכות חיים, טכנולוגיה ומשפטים. בנוסף לכך הנציב היה רשאי לפעול בכל תחום שוועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת קבעה שיש לו השפעה ניכרת על הדורות הבאים. בפועל, תפקיד הנציב הוא לעיין בחקיקה העומדת על הפרק, וכאשר החוק בעל עניין מיוחד ל"דורות הבאים", לצרף חוות דעת בנוגע להשפעתו הצפויה בעתיד. כמו כן נציב הדורות הבאים מגיש לכנסת דו"ח שנתי על פעולותיו.
על פי סעיפים 34–35 לחוק הכנסת, הנציב היה רשאי להשתתף בכל דיון בכל ועדה בכנסת, למעט דיונים חסויים שבהם הורשה להשתתף רק אם קיבל אישור מיושב ראש הוועדה. לנציב הייתה סמכות לקבל כל ידיעה, מסמך או דו"ח שנמצאים בתחום סמכותו של גוף המבוקר על ידו, והדרושים לנציב לביצוע תפקידיו, למעט המקרים הבאים:
על פי סעיף 44 לחוק הכנסת, נציב הדורות הבאים היה רשאי להיעזר, בנוסף לעובדיו הקבועים, בעובדי הכנסת.
הליך מינוי
נציב הדורות הבאים לכנסת נבחר מתוך רשימת מועמדים מומלצים שמגישה ועדה ציבורית, על ידי יושב ראש הכנסת, והחלטתו מובאת לאישור ועדת הכנסת. הוועדה הציבורית מורכבת משישה חברים: 3 חברי כנסת (יושב ראש ועדת הכנסת, יושב ראש ועדת המדע והטכנולוגיה של הכנסת, ויושב ראש הוועדה לענייני ביקורת המדינה של הכנסת) ו-3 חברי סגל אקדמי המומחים באחד התחומים שנמצאים תחת אחריותו של הנציב. הנציב נבחר לכהונה בת 5 שנים. אין הגבלה בחוק למספר הכהונות שבהם אדם יכול לשמש כנציב הדורות הבאים לכנסת.
גופים מקבילים בעולם
אמנם, תפקיד נציג הדורות הבאים הנמצא תחת הפרלמנט היה ייחודי לישראל, אך קיימים תפקידים דומים במקצת בכמה ממדינות המערב, למשל:
פעילות הנציבות
הנציבות פעלה בכמה תחומים:
פעילות הנציבות סוכמה גם בשלושה דו"חות שנתיים.
סיום דרכה של נציבות הדורות הבאים
בראשית כהונתה של הכנסת ה-17 החלו להתעורר סימני שאלה סביב המשך דרכה של הנציבות. עם היבחרה, הביעה יו"ר הכנסת, דליה איציק, את כוונתה לסגור את הנציבות, בשל עלותה הכלכלית. מאחר שהנציבות פועלת מכוח חוק, לא ניתן היה לבטלה, אלא רק בתיקון חקיקה.
ב-1 בנובמבר 2006 אישרה הכנסת בקריאה טרומית הצעת חוק של חבר הכנסת אביגדור יצחקי שקראה לביטול הנציבות. במהלך הדיון במליאה טען יו"ר הכנסת לשעבר, ראובן ריבלין, כי יש מקום לביצוע רפורמות בנציבות, אך לא לבטלה לחלוטין. הצעת החוק הועברה לדיון בוועדת הכנסת.
ב-31 בדצמבר 2006 הסתיימה כהונתו של נציב הדורות הבאים הראשון, השופט בדימוס שלמה שהם. התפקיד נותר לא מאויש, ונציבות הדורות הבאים חדלה, למעשה, לפעול.
במאי 2009 הוצעה הצעת חוק על ידי יריב לוין ומשה גפני לביטול הנציבות. בדצמבר 2010 התקבלה הצעת חוק זו. יריב לוין, שכיהן אז כיו"ר ועדת הכנסת, טען כי החוק להקמת הנציבות הוא "תקלה קשה מאד", כי הנציבות מתפקדת כ"מוצב קדמי של הרשות השופטת" וכ"קומיסר" שיכתיב לחברי הכנסת כיצד לדאוג לדורות הבאים, כאשר הם יכולים לעשות זאת גם בלעדיו בהיותם נציגי ציבור. מולו טען שלמה שהם כי לחברי הכנסת יש אינטרס מובנה להעדיף את הטווח הקצר ברצונתם להיבחר בבחירות הקרובות, וכי אין קשר לרשות השופטת - בראש הנציבות יכול לעמוד גם פרופסור לאקולוגיה וכי בית המשפט לא התערב בעבודת הכנסת. התנגדות לביטול נשמעה גם מצד משרדי ממשלה, מרכז השלטון המקומי והתאחדות התעשיינים.
מול ההצעה התנהל מאבק ציבורי רחב שהובילו ארגון הגג חיים וסביבה והתאחדות הסטודנטים שבראשה עמד אז איציק שמולי. המאבק כלל עצומות מדענים ואישי ציבור, עשרות מאמרי דעה בעיתונים, וכן מספר דיונים בוועדות הכנסת ובמליאה. למרות המאבק, אושרה הצעת החוק והתפקיד בוטל גם דה יורה.
מכון גיאורגי אליאבה
מכון גיאורגי אליאבה לבקטריופאג'ים, מיקרוביולוגיה ווירולוגיה הוא מכון שנוסד בשנת 1926 לצורכי מחקר בבקטריופאג'ים, המשמשים כנגיפים התוקפים את החיידקים, ולניצול הפוטנציאל הרפואי הטמון בהם (Phage therapy). המכון מומן על ידי סטלין, למטרות ביצוע מחקר, דגימה וייצור של בקטריופאג'ים. ברבות השנים הפך למרכז עולמי לחקר שימושים רפואיים בבקטריופאג'ים. אחת מהצלחותיו הראשונות של המכון הייתה בפיתוח בקטריופאג' רב עוצמה למלחמה במחלת הדיזנטריה, שבו השתמש הצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה ובשנים שלאחר מכן. המכון עדיין ממוקם בטביליסי ומשקיף על נהר הקורה.
היסטוריה
המכון נוסד בשנת 1926 בטביליסי כמעבדה מיקרוביולוגית. מייסדה, פרופ' גיאורגי אליאבה, לא היה מודע לקיום בקטריופאג'ים עד לשנת 1926. באותה שנה הוא פגש, במכון פסטר שבפריז, את פליקס ד'ארל (Felix d'Herelle), ביולוג קנדי ממוצא צרפתי, שהיה הראשון שהציע להשתמש בבקטריופאג'ים כטיפול נגד חיידקים, והתיידד עמו. בפגישה זו התרשם אליאבה מאוד מהאפשרויות הגלומות במחקר אודות בקטריופאג'ים ובאופן השפעתן על הטיפול במחלות הנגרמות על ידי חיידקים.
ד'ארל עצמו ביקר בטביליסי פעמיים בשנים 1934-1935. ד'ארל נענה להזמנה של סטלין, בשנת 1934, לבקר במעבדה של אליאבה שהוקמה מספר שנים קודם לכן. ביקוריו של ד'ארל בטביליסי, שהייתה תחת השלטון הסובייטי, גרמו לו להתאהב בקומוניזם, והוא הסכים לחלק את זמנו לשנה בין טביליסי לעבודתו הרגילה. הוא אף הקדיש לסטלין את אחד מספריו, "הבקטריופאג' ותופעת ההחלמה" ("The Bacteriophage and the Phenomenon of Recovery"), שפורסם בשנת 1935 בטביליסי.
עם התמשכות עבודתו החל ד'ארל לתכנן מגורי קבע בטביליסי והחל בבניית קוטג' בשטח המכון. מבנה המגורים שימש מאוחר יותר כמפקדת הק.ג.ב. בגאורגיה.
למרות הידידות בין שני המדענים, שיתוף הפעולה ביניהם היה לוקה בחסר. בערך בתקופה בה החל ד'ארל לבנות את בית מגוריו בשטח המכון, התאהב אליאבה באותה אישה שראש הנ.ק.ו.ד. בגאורגיה, לברנטי בריה, היה מאוהב בה. בריה דאג לכך שאליאבה יוצא להורג ויוקע כאויב העם. ד'ארל נמלט מטביליסי ויש אומרים כי מעולם לא חזר מאז. על פי גרסה אחרת שהה ד'ארל בפריז בתקופת הוצאתו של אליאבה להורג והחליט לא לחזור לטביליסי. כמו כן, ספרו של ד'ארל נאסרו להפצה.
למרות ההתפתחויות לא שינה המכון את ייעודו ועיסוקו, והמשיך את עבודת המחקר על הפאג'ים. בשנת 1938 אוחדו המכון למחקר הבקטריופאג' והמכון למיקרוביולוגיה אפידמיולוגיה, שנוסד בנפרד בשנת 1936, ונוסד המכון למיקרוביולוגיה אפידמיולוגיה ובקטריופאג'. המכון המשיך לפעול עד לשנת 1951. בשנה זו בוטל רישיונו של המכון בידי קומיסר העם של הבריאות הגאורגית. לאחר 1951 הוכפף המכון להתאגדות משרד הבריאות ושמו שונה ל-המכון לתרכיבי חיסונים ונסיובים.
המחקר והעבודה על הפאג'ים נמשכה בתקופת המלחמה הקרה מבלי שהמערב היה מודע לה. תרמה לכך העובדה שכל המחקר נכתב בשפה הגאורגית. כמו כן השיטה לא נבדקה באופן עקבי, הניסויים נעשו על בני אדם ולא היו קבילים במערב. הניסוי הקרוב ביותר לסטנדרטים מערביים בוצע בפולין של שנות ה-80 ותוצאותיו הראו מובהקות סטטיסטית גבוהה.
גם המכון בטביליסי ספג משברים שהביאו אותו לירידת פעילותו. מלחמת האזרחים בגאורגיה בתחילת שנות ה-90, ומשבר החשמל שנגרם בעטיה גרם לכך שהמוסד עבר לתאורה בנרות. מחצית מספריית הפאג'ים שנמצאה במקררי המוסד, אבדה עקב כך. המימון הסובייטי הופסק ומחיר האמפולה האמיר והפך אותו ללא מסחרי.
מקס פריש
קורות חייו
מקס פריש נולד ב-15 במאי 1911 בציריך, בן לאדריכל פרנץ ברונו פריש ולאשתו קרולינה בטינה. בשנת 1930 החל בלימודי שפה וספרות גרמנית באוניברסיטת ציריך, ועם מות אביו בשנת 1933 קטע את לימודיו. פריש עבד ככתב בעיתון הנודע נויה צירכה צייטונג. בשנים 1934–1936 נסע ברחבי מזרח אירופה ודרומה, ובשנת 1935 ביקר לראשונה בגרמניה. ספרו הראשון "יורג ריינהרט, מסע קיץ גורלי" ראה אור בשנת 1934.
בשנים 1936 עד 1941 למד אדריכלות בפוליטכניקום של ציריך (ה-ETH), ביחד עם יוסטוס דהינדן ואלברטו קמנצינד. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרף לצבא השווייצרי כתותחן, ועד שנת 1945 היה בשירות פעיל כ-650 יום.
בשנת 1947 הכיר את המחזאים החשובים ברטולט ברכט ופרידריך דירנמט. בזכות מלגה מקרן רוקפלר בילה שנה בארצות הברית בשנת 1951. בשנת 1954 סגר את משרד האדריכלים שלו ועזב את משפחתו. משנה זו ואילך התמקד בכתיבה.
בשנים 1958 עד 1963 היה בן זוגה של הסופרת אינגבורג בכמן, שאותה תיאר ברמיזות בסיפורו "מונטוק". בשנת 1959 התגרש מאשתו ועבר להתגורר ברומא, שם חי עם בכמן עד אמצע שנות השישים. בשנת 1962 בהיתו בן 51, פגש את הסטודנטית בת העשרים ושלוש מריאנה אולרס (Oellers), וכעבור זמן עברו להתגורר ביחד, והתחתנו בשנת 1968. נישואיהם התפרקו בשנת 1979.
בשנת 1965 זכה פריש בפרס ירושלים לחירות האדם, וב-1989 זכה בפרס היינריך היינה.
בשנת 1990 נודע לפריש כי היה נתון, ביחד עם רבים אחרים, למעקב צמוד מצד הרשויות השווייצריות, כחלק מפרשייה שזעזעה אז את שווייץ כולה, ונודעה כ"פרשיית התיקים".
ב-4 באפריל 1991 מת פריש מסרטן בדירתו בציריך.
את עיזבונו הספרותי של פריש מנהל "ארכיון מקס פריש" השוכן ב-ETH. את הארכיון מנהלת קרן שהוקמה על ידי פריש עצמו בחייו, ושאותה מימן בסכום של 165,000 פרנקים שווייצריים.
יצירתו
מחזותיו וספריו של מקס פריש עוסקים במספר תימות מרכזיות.
יער שקד
יער שקד הוא אזור חורש טבעי בקרבת יער ריחן והיישוב שקד. היער ניטע על ידי הבריטים בתקופת המנדט הבריטי. היער לא הוכרז כשמורת טבע, אלא הוגדר כשטח חקלאי.
מקס פריש
יצירתו
אחת מן התמות המרכזיות היא גיבוש הזהות העצמית של היחיד. כך למשל בספרו "יהא שמי גנטנביין" מודדים זהויות כמו שמודדים בגדים, ובספרו "שטילר" חוזרת האמירה "אינני שטילר". ביצירתו המאוחרת "האדם בהולוגרמה" בודק פריש את תפקידו של הידע והזיכרון בחוויה האנושית: כמה קטן הוא האדם עם ידיעתו הצנועה בהשוואה לטבע כולו, ומה נותר ממנו. גם אימוצן של זהויות בידי אחרים נוכח ביצירתו של פריש, אשר מעוניין להרחיב את האיסור "לא תעשה לך צלם" גם על יחסים בין בני האדם. במחזותיו "דון ז'ואן או אהבת הגאומטריה" ו"אנדורה" עוסק פריש בנטייה האנושית להתייחס לזולת לפי דימויו ולשפוט אותו לפי דעות קדומות.
נושא נוסף החוזר ביצירתו של פריש הוא ייחודה של שווייץ (כמתיימרת להיות אומה דמוקרטית ונייטרלית מופתית), שעליו הוא מערער. פריש מפרק את מיתוס וילהלם טל ב"וילהלם טל לבית הספר", שבו מוצג המיתוס המכונן של האומה השווייצרית כצירוף של נסיבות ומחדלים המעיד על צרות האופקים והאופורטוניזם של העם השווייצרי.