cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוברט סלדון דנקנסון
קריירה
בהיותו בדטרויט עבד דנקנסון בעיקר כצייר פורטרטים והתקבל היטב על ידי העיתונות המקומית. דנקנסון קיבל הזמנות לציור דיוקנאות ממשפחת ברתלט, משפחה מפורסמת בדטרויט. עם זאת, דנקנסון התעניין יותר במסורת ציור הז'אנר. הוא נחשף לראשונה לציור הז'אנר באמצעות עבודתו של האמן הסינסינטי השני ג'יימס בירד. דנקנסון חזר לסינסינטי בשנת 1846, בשאיפה להרחיב את הרפרטואר שלו.
אלן אדסון היה בין תלמידיו.
ציור נוף
ציור נוף היה ז'אנר חשוב במיוחד משנות ה-1830 ועד המאה העשרים. אמנים כמו תומאס קול וחברים אחרים מאסכולת נהר ההדסון השתמשו בטבע כדי להעביר רעיונות על אמריקה והאידיאלים שלה. דנקנסון הסתקרן מציור נוף. כשהתרחק מעבודות הדיוקן. לאחר חזרה לסינסינטי הוא קיבל הזמנה לציור נוף אגם סופריור מצ'ארלס אייברי, בשנת 1848. ציור זה חיזק את הקריירה שלו כצייר נוף, וביסס אותו בתוך רשת של פטרונים שתמכו בו ברוב הקריירה שלו.
בשנת 1853 יצא דנקנסון ל"סיור הגדול "המסורתי באירופה, שחשף אותו לעולם האמנות וסיפק השראה לרבות מעבודות הנוף העתידיות שלו. בשנת 1859, דנקנסון סיים את ציורו נוף עם קשת, שכאשר הוצג כ"אחד התמונות היפות ביותר שצוירו בצד זה של הרי אלגני". בשנת 1861 יצר דנקנסון את יצירתו המפורסמת ביותר: "ארץ אוכלי הלוטוס". ציור זה היה יצירתו המוערכת ביותר של דנקנסון.
מסעות אירופיים
רבים מציוריו של דנקנסון, הושפעו מיצירות של משוררים רומנטיים בריטיים וכללו נושאים מיתיים. משיכה זו לשירה ולרומנים אירופיים פותחה באמצעות טיולים רבים שדנקנסון עשה באירופה במשך תקופה של 20 שנה. טיולים אלה מומנו על ידי פטרוניו רובם מסינסינטי כמו ניקולס לונגוורת' והליגה המקומית נגד העבדות. ההזדמנויות שניתנו באירופה העניקו לדנקנסון את היכולת ללמוד את עבודותיהם של המאסטרים הישנים תוך כדי חקר הנופים ההיסטוריים של הכפר האירופי. שתיים מהיצירות דנקנסון לאירופה היו נוף איטלקי ונוף איטלקי עם חורבות.
השנים האחרונות
במהלך הקריירה שלו עבודותיו של דנקנסון תמיד נטו לפסטורליות, ועבודותיו המאוחרות המשיכו להראות את אהבתו לציור הנוף והדגישו את הרוגע והשלווה. בשנים האחרונות לחייו, דנקנסון פיתח דמנציה, אולי מהרעלת עופרת. הדמנציה, ואולי גם הסכיזופרניה, גרמה לדנקנסון לפעול באופן בלתי צפוי וללא סדר. הוא פיתח אמונה בספיריטואליזם. בעוד דנקנסון המשיך ליצור יצירות אמנות, התנהגותו ובריאותו הגופנית הדאיגו את פטרוניו. בשנת 1872 סבל דנקנסון מהתקף בעת שהכין תערוכה בדטרויט, מה שהוביל בסופו של דבר למותו.
דנקנסון נפטר ב־21 בדצמבר 1872 הוא היה בן 51. הוא נקבר בבית העלמין וודלנד במונרו, מישיגן.
מורשת
רוברט סלדון דנקנסון היה אחד מציירי הנוף האפרו-אמריקאים המעטים במאה התשע עשרה, והוא השיג רמות הצלחה שלא היו ידועות לבני דורו. בשנות ה-1860 הוכרז דנקנסון כ"צייר הנוף הגדול ביותר במערב" על ידי העיתונות האמריקאית היסטוריון האמנות ג'וזף ד. קטנר טוען כי תרומתו הגדולה ביותר של דנקנסון לאמנות הייתה "חזונו הציורי-פסטורלי המובהק של ציור נוף עם רמיזות לספרות רומנטית פופולרית."
דנקנסון נשכח במידה רבה בתולדות האמנות האמריקאית עד אשר עבודתו התגלתה מחדש בשנות החמישים והשישים.
מאז 1986, מוזיאון טאפט לאמנות בסינסינטי, אוהיו, מקיים תוכנית לאמנים אפרו-אמריקאים עכשוויים לכבוד דנקנסון.
MIL-STD-882
MIL-STD-882 (MIL-STD הוא קיצור של Military Standard), ובשמו המילולי "Department of Defense Standard Practice System Safety" (תרגום: התקן לבטיחות מערכות של משרד ההגנה), הוא תקן צבאי אמריקאי המגדיר את הגישה של ה-DoD, משרד ההגנה האמריקאי, בתחום הנדסת מערכות לזיהוי סיכוני בטיחות, ולניחות עוצמת הסיכונים אשר עולים במהלך פיתוח, בדיקות, ייצור, שימוש, וסילוק מערכות הגנה. הגישה עומדת בהוראה 5000.02 (DoDI) "Operation of the Defense Acquisition System". הוראה 5000.02 מגדירה בעלי סמכות לקבלת סיכונים (risk acceptance).
התקן מכסה סיכונים כפי שהם מתבטאים במערכות, מוצרים, ציוד, תשתיות (חומרה ותוכנה), משלב העיצוב ועד סוף חיי המערכת.
התקן אמנם אמריקאי, אך עשוי לחייב חברות שעובדות עם ארצות הברית בתחום הביטחוני לעמוד בו, ולכן דה-פקטו משמש כתקן עולמי.
TV6 (שוודיה)
היסטוריה
MTG או בזמנו Kinnevik התחיל לשדר ב-1994 כתוספת ל-TV3. קהל היעד שלו היה נשים וכתוצאה מכך התוכן שלו היה מיועד לנשים. מאוחר יותר הערוץ הפך לערוץ בתשלום Viasat Nature/Crime.
סוכנות הרדיו והטלוויזיה (RTW) הודיעה בספטמבר 2005 כי היא מעניקה רישיונות חדשים לשידור בטלוויזיה הדיגיטלית היבשתית השוודית. בתחילת אוקטובר הודיעה הסוכנות כי התקבלו 36 בקשות מהן 3 בקשות מחברת Viasat.
ב-23 בפברואר 2006 הודיע שר התרבות השוודי לייף פגרוצקי אילו ערוצים יקבלו את הרישיונות החדשים. בין הערוצים היה TV6 אשר משדר כיום ברשת היבשתית. בנוסף לתשתית הקרקעית, הערוץ זמין בחבילת הלווין של Viasat וגם בקרב מפעילי הטלוויזיה בכבלים.
TV6 התחיל לשדר ב-9 במאי 2006 ואת שידוריו הוא פתח עם שידור גביע העולם בהוקי. מעל לשבוע לאחר תחילת השידורים, ב-17 במאי, שידר הערוץ את גמר ליגת האלופות באופ"א, והמחצית השנייה משכה 820,000 צופים, לפי נתונים MMS. מדובר בשיא צפייה לערוץ שלא נחשב לאחד מחמשת הערוצים המרכזיים ובאותו ערב הוא היה הפופולרי בגילאי 15-44.
קהל היעד
קהל היעד העיקרי של הערוץ הוא הצופים הצעירים. זאת לעומת ערוצים TV3 וKanal 5 אשר מיועדים בעיקר לנשים. MTG הודיעה באפריל 2006 כי הערוץ יהיה מתחרה של Kanal 5, אשר בשנים האחרונות היו מוצלחות מאוד בקרב הצופים הצעירים.
רבות מהתוכניות ששודרו ב-ZTV עברו ל-TV6. הן כוללות קומדיות כמו איש משפחה, משפחת סימפסון, המופע של דרו קארי וסיינפלד. TV6 גם החל לשדר את התוכנית האמריקאית של דייוויד לטרמן. ו"סאטרדיי נייט לייב". הערוץ משדר גם אירועי ספורט שונים כמו ליגת האלופות, סופרבול, פורמולה 1 ואליפות העולם בהוקי קרח. TV6 משדר גם סדרות המופקות עבור הערוץ.
TV6.se
TV6.se היה האתר של הערוץ והציג מידע על התוכניות השונות. האתר הוחלף בידי אתר האינטרנט Kolla.tv. בשנת 2016 האתר הוחלף ב-Viasat Viafree.
מוזיאון הפראדו
מוזיאון הפראדו (בספרדית: Museo del Prado - מוסאו דל פראדו) הוא המוזיאון הגדול והמפורסם ביותר במדריד, בירת ספרד. במוזיאון נמצא אחד האוספים הגדולים ביותר של אמנות אירופית מן המאה ה-14 ועד תחילת המאה ה-19.
משק המים בגוף האדם
גוף האדם מכיל מים רבים, והם מהווים כשישים אחוז ממסת גופו. שמירה על כמות מים קבועה בגוף ועל שיעור המומסים בתוכם היא קריטית לקיום החיים של האורגניזם ושל התאים המרכיבים אותו.
מוזיאון הפראדו
היסטוריה
המוזיאון נמצא באחד המבנים הגרנדיוזיים שנבנו במסגרת תוכניתו של המלך קרלוס השלישי (1716–1788) לשיפור פני העיר מדריד. בזמן כהונתו הייתה מדריד בירה צעירה שנראתה עדיין כעיירה קסטיליאנית קטנה ובלתי מתוכננת. השם "פראדו", שפירושו "אחו", הוצמד לאזור מבנה המוזיאון ומאוחר יותר למוסד המוזיאון עצמו. השטח הפך לפארק מפואר שבו מזרקות ואנדרטות מרשימות, שעיצובן הותאם לרעיונות עידן האורות והקלאסיציזם. במקביל, מבנה הפראדו של ימינו, שעוצב על ידי האדריכל המלכותי חואן דה וייאנובה, יועד תחילה לשמש מוזיאון למדעי הטבע. בניית המוזיאון נעצרה בעקבות פריצת מלחמה עם נפוליאון קיסר צרפת. המבנה שימש את מטה חיל הפרשים הצרפתי כמחסן לאבק שרפה. בנוסף לנזק שנגרם כתוצאה מהמלחמה גנבו אזרחי מדריד מהמבנה חומרי בנייה (קורות עץ, לבנים וכדומה) בעודם מנסים לבנות מחדש את בתיהם ההרוסים.
משק המים בגוף האדם
חלוקת המים בגוף האדם
המים בגוף מחולקים על פי מיקומם. מרבית המים, כשני שלישים, נמצאים בתוך עשרות מיליארדי תאי הגוף כמרכיב בנוזל התוך-תאי. השליש הנותר של המים מרכיב את הנוזל החוץ-תאי.
מוזיאון הפראדו
היסטוריה
ב-1813, לאחר סיום הכיבוש הצרפתי, עלה לכס המלוכה פרדיננד השביעי, מלך ספרד, נכדו של קרלוס. אשתו השנייה של המלך, מריאה איסבל דה ברנסה, התעניינה מאוד ברעיון נשכח שהוצע על ידי אחד מיועציו של קרלוס השלישי: להקים מוזיאון לאמנות בעיר הבירה. המלכה השפיעה על בעלה להקים את המוסאו דל פראדו, אולם מתה טרם נחנך המוסד. ב-19 בנובמבר 1819 נחנך המוזיאון המלכותי לציור ולפיסול במבנה הפראדו.
משק המים בגוף האדם
חלוקת המים בגוף האדם
בין הנוזל התוך-תאי לנוזל החוץ-תאי ניצבים קרומי התאים הבררנים למעבר רוב האלקטרוליטים בגוף. הנוזלים נבדלים מאוד זה מזה בהרכב המומסים שבהם, כלומר, בכל אחד מהם ישנה כמות אחרת של יונים שונים. בין הנוזל הבין-תאי לפלזמת הדם ניצבות דפנות הנימים העבירות לכמעט כל חומר בגוף, ולכן הרכבו של הנוזל הבין-תאי דומה להרכבה של הפלזמה. קרומי התאים, כמו גם דפנות הנימים, מאפשרים מעבר חופשי של מים.
מוזיאון הפראדו
היסטוריה
בתחילה מנה אוסף המוזיאון 1,500 יצירות, שרק 300 מהן הוצגו בגלריות המוזיאון. האוסף הגדול היה רכושו הפרטי של המלך פרדיננד, ששילם בעצמו לשימור המוזיאון והפעלתו. המוזיאון היה פתוח לקהל רק יום אחד בשבוע והכניסה אליו התאפשרה רק ברישיון מיוחד. בתו ויורשתו של פרדיננד, איסבל השנייה, העבירה את הבעלות על המוזיאון מהמלך למוסד המלכות. אחרי מותה ב-1868 הולאם המוזיאון סופית והוצמד לו שמו הנוכחי, מוסאו דל פראדו.
משק המים בגוף האדם
מאזן המים
שמירה על כמות מים קבועה בגוף מתאפשרת על ידי איזון בין כמות המים הנכנסים לגוף לכמות המים היוצאים ממנו. חלקים מתנועת המים אל הגוף ומחוצה לו כלל אינם מודעים או נשלטים. למשל מים היוצאים דרך העור (לא כזיעה), או מים המופרשים דרך הריאות. כ־700 מיליליטרים (0.7 ליטר) ביממה יוצאים מהגוף בדרכים אלו ומצטרפים למים היוצאים מהגוף בצואה, בשתן ובזיעה.
מוזיאון הפראדו
היסטוריה
אוסף המוזיאון הוסיף לגדול ולהתעשר במשך המאה ה-19. לעומת זאת, מלחמת האזרחים בספרד (1936–1939) בלמה לחלוטין את פיתוח המוזיאון. מדריד הייתה אחת מזירות המלחמה, והדבר הציב אותה ואת המוזיאון בסכנה תמידית להריסה. המוזיאון נסגר וכל היצירות הורדו לקומת הקרקע, שם הוקפו בשקי חול. בעקבות פגיעת פצצה תועה במבנה הפראדו פונו היצירות והתגלגלו ברחבי אירופה עד שהגיעו לחבר הלאומים בז'נבה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוסעו היצירות בחזרה למדריד ברכבות מאובטחות, שנסעו רק בלילה.
גלית כהן
גלית כהן (נולדה ב-26 באוקטובר 1969) לשעבר מנכ"לית המשרד להגנת הסביבה.
ביוגרפיה
כהן נולדה בשדרות. בעלת תואר ראשון במדעי כדור הארץ ותואר שני בגאוגרפיה בהתמחות בתכנון מדיניות וניהול סביבה, באוניברסיטה העברית בירושלים ובעלת תעודת הוראה.
עבדה במשרד להגנת הסביבה משנת 2000 וביצעה מגוון תפקידים באשכול תכנון, מדיניות ואסטרטגיה. תפקידה הראשון במשרד היה פרויקטורית למגעים בין ישראל וסוריה במטרה לחתום על הסכם שלום בין המדינות, תפקיד שהוטל על כתפיה ביולי 2000. לאחר מכן שימשה, בין היתר, כראש אגף מדיניות סביבתית וכסגנית יו"ר הוועדה למדיניות סביבתית ב-OECD. מאז 2010 כיהנה בתפקיד סמנכ"לית בכירה תכנון, מדיניות ואסטרטגיה במשרד.
משמשת יועצת למועצה לשיתוף פעולה בין-לאומי בנושאי סביבה ופיתוח של סין (CCICED), החל מ-2017 שימשה סגנית יו"ר הוועדה למדיניות סביבה של ה-OECD (EPOC) בשנים 2013–2019 וכיהנה בתפקיד יו"ר הוועדה הבין-משרדית להטמעת אג'נדה 2030 לפיתוח בר קיימא.
ביוני 2021 מינתה השרה להגנת הסביבה תמר זנדברג את כהן למנכ"לית המשרד להגנת הסביבה. כהן החליפה את המנכ"ל הקודם דוד יהלומי. בינואר 2023, על רקע חילופי הממשלה והשרה במשרד הודיעה על סיום תפקידה.
חיים אישיים
כהן מתגוררת בירושלים עם בן זוגה ושתי בנותיה.
מוזיאון הפראדו
היסטוריה
לאחר השנים העגומות תחת שלטון הרודן פרנסיסקו פרנקו, נפתח עידן חדש של תיירות המונית במדריד, שכלל את תחיית הפראדו ועלייה חדה במספר המבקרים.
האוסף
למוזיאון מעל 5,000 איורים, כאלף מטבעות ומדליות, כאלפיים יצירות קישוטיות וכ-700 פסלים, אך כל אלה מחווירים לעומת אוסף הציורים האיכותי, המונה 8,600 יצירות. מפאת מספר היצירות העצום אין בשני מבני המוזיאון די מקום להציג את כל היצירות שבאוסף ורק שביעית ממנו - היצירות הבולטות ביותר - מוצגת במוזיאון בכל זמן נתון.
אוסף הציורים הספרדיים של המוזיאון הוא נדיר במיוחד, ומכיל מספר יוצא דופן של ציורי אמנים מימי הביניים ועד המאה ה-19, ביניהם אל גרקו, גויה וולסקס. בשל השליטה הספרדית על ארצות השפלה יש לפראדו גם אוסף עשיר של ציורים הולנדיים ופלמיים.
משק המים בגוף האדם
מאזן המים
מים מתווספים לגוף דרך מערכת העיכול כתכולת שתייה ומזון. מים נוספים מופקים בגוף בתאים, המסנתזים אותם במהלך חמצון פחמימות, כחלק מהנשימה התאית.
מערכת העיכול
מים הנכנסים למערכת העיכול, בין אם כנוזל ובין אם כמרכיב במזון מוצק, נספגים בגוף בעיקר במעי הדק. חלק מהמים נספגים גם בהמשכה של מערכת העיכול, במעי הגס.
מנגנון הספיגה העיקרי של המים תלוי בלחץ אוסמוטי המתקיים עקב פעילותן של משאבות יונים בדפנות המעי. משאבות היונים מוציאות באופן פעיל יונים של נתרן מתוך צינור המעי ומכניסות אותם לגוף, כך שנוצר הפרש לחצים אוסמוטי הגורם ליציאת מים מצינור המעי ולכניסתם לגוף.
עם הגעת המים למעי הדק הם נספגים לגוף באופן כמעט מיידי ומכאן שקצב ספיגת מי שתייה תלוי בקצב התרוקנות הקיבה. כמויות גדולות של מים או מים קרירים (בין שמונה לשלוש עשרה מעלות צלזיוס) מתרוקנים מהר יותר מהקיבה מאשר כמויות קטנות או מים חמים. מים בתמיסה מרוכזת מתרוקנים לאט יותר מהקיבה. מכאן שהדרך המהירה ביותר להוסיף נוזלים לגוף דרך מערכת העיכול, היא שתיית מים קרירים, בריכוז מומסים זהה לריכוז הקיים בגוף או דליל יותר ובכמויות גדולות.
כמות המים הנצרכים דרך מערכת העיכול משתנה, ותלויה בגורמים כמו אקלים ופעילות פיזית. בכל מקרה, כדי לאזן את כמות המים שיוצאים מהגוף, צריכת מים היא חיונית.
מטבוליזם
במהלך נשימה תאית, תהליך הפקת אנרגיה כימית זמינה לשימוש על ידי התאים, מסנתזים התאים מולקולות מים מחמצן, פרוטונים ואלקטרונים (פרוטון ואלקטרון מהווים יחדיו אטום מימן). קטבוליזם של מולקולת גלוקוז אחת, לדוגמה, מוביל ליצירת שש מולקולות של מים.
ביממה אחת, מופקים בדרך זו כ־200 מיליליטר מים הנכנסים לגוף.
עור
העור העוטף את הגוף כולו מונע יציאת מים מהגוף. השכבה החיצונית ביותר של העור, השכבה הקרנית של עילית העור, עשויה תאים המכילים חלבון דוחה מים בשם קרטין. התאים מחוברים זה לזה בקשרים הדוקים המוסיפים לאטימותה של השכבה הקרנית. פגיעה בשלמות העור, כגון כווייה, עלולה לגרום לאובדן גדול של מים, שיש לפצות עליו בשתייה מרובה. למרות יעילותה של השכבה הקרנית, עדיין עוברים דרכה מים בפעפוע ויוצאים מהגוף בכמות של כ־350 מיליליטר ליממה.
ריאות
אוויר שנשאף לריאות מלוחלח על ידי מים בדפנות דרכי הנשימה. מולקולות המים עוברות ממצב נוזלי למצב צבירה של גז. בטמפרטורת הגוף, לחץ האדים של המים מגיע ל־47 מילימטר כספית. האוויר ננשף מהגוף כשהוא עדיין מכיל את המים שהתאדו לתוכו. בדרך זו, יוצאים מהגוף כ־350 מיליליטר של מים ביממה. בטמפרטורות נמוכות, לחץ האדים באוויר קרוב לאפס והאוויר יבש. הפער שבין לחות האוויר הנשאף ללחות האוויר הננשף גדל ועמו גדלה כמות המים היוצאת מהגוף.
צואה
לאחר ספיגת חומרי מזון ומים מהחומרים המתעכלים על ידי מערכת העיכול, נפלטת עם הצואה כמות קטנה של כ־100 מיליליטר של מים ביממה.
שתן
מערכת השתן מייצרת ללא הפסק שתן ומפרישה אותו מהגוף. במצב נורמלי, כמות השתן הנוצרת ביממה היא המשתנה הגדול ביותר בהשוואה ליתר מסלולי היציאה של מים מהגוף. כדי לשמר את מאזן המים בגוף, מערכות רפלקס הכוללות חיישנים המעידים על כמות המים בגוף ועל ריכוז המומסים במים, משפיעות על כמות השתן שמייצרות הכליות ועל ריכוזו.
הכמות המינימלית של שתן ביממה תלויה בריכוזו המקסימלי ובכמות חומרי הפסולת שעל הגוף לסלק. אדם נורמלי מפריש מדי יום 600 מיליאוסמולים של חומרי פסולת מטבוליים ויונים, הריכוז המקסימלי של השתן מגיע ל־1200 מיליאוסמולים לליטר. 600 מיליאוסמולים ליממה מחולקים ב־1200 מיליאוסמולים בליטר שווים לחצי ליטר שתן ביממה, כמות המכונה "נפח שתן הכרחי". לעומת הכמות המינימלית של השתן האופיינית למצב של התייבשות הגוף, ייתכן ייצור שתן במצבי רווייה (במהלך תחרות שתייה למשל) בכמות המגיעה ל־20 ליטרים ביממה.
ויסות נפח הדם והנוזל החוץ-תאי
בתגובה לצריכת מים דרך מערכת העיכול ולאיבודם במהלך פעילויות ותהליכים שונים, מוטל על הכליות התפקיד של איזון נפח המים בגוף. בכליות נקבעת כמות המים שתופרש וכמות המומסים (בראשם מלח, המומס העיקרי בנוזל החוץ-תאי) שתופרש. לריכוז המלח תפקיד חשוב במשק המים של הגוף, שכן שיעורו חייב להיות קבוע לשם שימור תנאי קיום החיים. במידה ושיעורו יעלה, יהא על מערכות הגוף להפרישו או להעלות את כמות המים, ובמידה ושיעורו ירד, יהא על המערכות לשמרו או להקטין את כמות המים שבגוף.
כדי לשנות את קצב הפרשת המים בשתן, יש לשנות את קצב כניסת המים (את הסינון) למערכת המייצרת את השתן או את קצב הספיגה החוזרת של המים מהמערכת.
ייצור שתן
ייצור השתן מתרחש בנפרונים, יחידות התפקוד הבסיסיות של הכליות.
כל נפרון מתחיל במבנה המכונה גופיף כליה. הגופיף בנוי מפקעית נימים העטופה בקופסית על שם באומן. במעבר הכמעט חופשי בין הנימים לקופסית, עוברים מים וכמעט כל סוגי המומסים של פלזמת הדם. המעבר נמנע רק מחלבוני הדם ומתאי דם. הפרשי לחצים הידרוסטטים ואוסמוטים בין הפקעית לקופסית, קובעים את קצב ייצור התסנין. התסנין נע לאורך המבנה הצינורי של הנפרון (ראו איור משמאל) עד הגיעו לאגן הכליה, ומשם, כשתן, אל מחוץ לגוף.
בעת מעבר התסנין לאורך הנפרון, מתרחשים שני תהליכים בסיסיים נוספים, ספיגה חוזרת והפרשה. בהתאם לתפקידו של כל חלק מהנפרון ובהתאם לתפקודו באותו הזמן, מים או מומסים יוצאים מהנפרון ונספגים מחדש בגוף, או לחלופין מופרשים מהגוף לתוך הנפרון. לאחר שהתסנין סיים את מהלכו בנפרון, והסתיימו תהליכי הספיגה החוזרת וההפרשה, הנוזל שנותר הוא השתן. לגבי כל חומר שנכנס לנפרון מתקיימת המשוואה הבאה: כמות החומר שסונן לנפרון, פחות כמות החומר שנספג בחזרה לגוף, ועוד כמות החומר שהופרש לנפרון, שווה לכמות החומר בשתן או לכמות החומר שיצא מהגוף. כמות המים שמופרשת בשתן שווה לכמות המים שסוננה לנפרון פחות כמות המים שנספגה בחזרה.
כבר בתחילת מהלכו של התסנין בנפרון, נספגים בחזרה מרבית המים וחוזרים לדם. בדפנות האבובית המקורבת נמצאות משאבות נתרן הפועלות לספיגתו החוזרת. נתרן, בהיותו המומס העיקרי בפלזמת הדם, יוצר עם מעברו לגוף הפרש אוסמוטי שגורם לספיגה מחדש בפעפוע של מים. שינויים בקצב הספיגה של הנתרן משפיעים גם על קצב הספיגה של המים. באבובית המקורבת, ביתר חלקי הנפרון ובצינור המאסף מתרחשים תהליכים רבים המשפיעים על ספיגה חוזרת או על הפרשה של מומסים נוספים וויסות כמותם בגוף, כמו גם ויסות חומציות הדם. בהקשר של ויסות המים בגוף, מבנה ופעולת הנפרון יוצרים מסביב ללולאת הנלי לחץ אוסמוטי המגיע ל־1200 מיליאוסמולים לליטר, וכי הזרוע העולה של לולאת הנלי אטומה למעבר מים. לאחר שיצא מלולאת הנלי, ועם כניסתו לצינור המאסף, דומה ריכוזו של התסנין לריכוז הנוזל החוץ תאי, ושיעורו כ־300 מיליאוסמול לליטר או נמוך ממנו. ר' איור "ייצור שתן היפרטוני".
עיקר ויסות כמות המים בשתן או ריכוזו של השתן נעשה בצינור המאסף. בתוך הצינור זורם תסנין בריכוז של 300 מיליאוסמולים, הצינור המאסף עובר בסמוך ללולאת הנלי המשרה על סביבתה ריכוז מומסים של 1200 מיליאוסמולים. אך ללא השפעה חיצונית, דפנות הצינור המאסף אטומות למעבר מים כך שלמרות הפרש אוסמוטי של 900 מיליאוסמולים, לא נספגים המים בחזרה דרך דפנות הצינור.
כאשר הורמון נוגד השתנה (מוכר גם בראשי תיבות ADH, מאנגלית: antidiuretic hormone) מגיע לתאי דופן הצינור המאסף, מגיבים התאים בייצור חלבונים המכונים אקוופורינים. חלבונים אלו מגיעים לקרומי התאים ומהווים תעלות המאפשרות מעבר מים. בנוכחות האקוופורינים ועקב הלחץ האוסמוטי הגדול, עוברים מים בפעפוע מהצינור המאסף לגוף ונספגים בחזרה. ככל שגדלה כמותו של הורמון נוגד השתנה, כך גדל מספר התעלות המאפשרות מעבר מים וגדלה הספיגה החוזרת. ספיגה חוזרת מעלה את ריכוז השתן ומקטינה את נפחו. מאידך, בהיעדר הורמון נוגד השתנה או כאשר הוא ישנו בכמויות קטנות, פחות תעלות יאפשרו ספיגה חוזרת של מים ולכן ריכוז השתן ירד ונפחו יגדל.
הורמון נוגד השתנה
הורמון נוגד השתנה מופרש מהאונה האחורית של יותרת המוח, ומשפיע ישירות על ספיגה מחדש של מים. הגורם העיקרי להפרשת ההורמון הוא שינוי באוסמולריות של הנוזל החוץ-תאי. שינוי באוסמולריות נובע מירידה או עלייה בכמות המים בנוזל החוץ-תאי. התייבשות, למשל, תעלה את האוסמולריות. אוסמורצפטורים, הנמצאים בהיפותלמוס ובקדמת החדר השלישי של המוח, מגרים את הפרשתו כאשר עולה האוסמולריות, ומדכאים את הפרשתו כאשר יורדת האוסמולריות.
עלייה בפעילות סימפתטית מגרה הפרשת הורמון נוגד השתנה. המערכת הסימפתטית מגבירה פעילותה בתגובה לירידה בלחץ דם או בנפח הדם. מכאן שההורמון מופרש לא רק בתגובה לעלייה באוסמולריות אלא גם בתגובה לירידה בלחץ דם או בנפח דם, אלא שהתגובה לאחרונים משמעותית רק בטווח הקצר, כמו בתגובה לדימום. בטווח הארוך, לאוסמולריות של הנוזל החוץ-תאי ישנה השפעה משמעותית יותר על הפרשת ההורמון.
גורמים נוספים יכולים להשפיע על הפרשת הורמון נוגד השתנה. הקאה גורמת לעלייה בהפרשתו וכתוצאה מופעל המנגנון שישמר מים שאבדו בהקאה. גם ניקוטין ומורפין גורמים לעלייה בהפרשת ההורמון. מצד שני, אלכוהול מדכא את הפרשת ההורמון וגורם לעלייה בקצב הפרשת מים בשתן ובכמות השתן המיוצרת.
אנגיוטנסין II
הפפטיד אנגיוטנסין II מופעל בתגובה לירידה בלחץ הדם או בנפח הדם. הוא משפיע על קצב ייצור השתן על ידי שינוי בקצב הסינון לנפרון ועל ידי שינוי בקצב הספיגה החוזרת של המים. ראשית, האנגיוטנסין II גורם להיצרות העורקיק המוציא של פקעית הכליה, פעולה המעלה את הלחץ ההידרוסטטי בפקעית ולכן מפחיתה את קצב הסינון לתוך הנפרון. אותה פעולה גורמת לירידה בלחץ ההידרוסטטי בהמשך לעורקיק המוציא, במערכת הנימים שלתוכה נספגים בחזרה חומרים מהנפרון, ולכן לירידה בהתנגדות לספיגה חוזרת. בנוסף, אנגיוטנסין II מגרה את תאי דופן האבובית המקורבת להגביר ספיגה חוזרת של יוני נתרן. ספיגת הנתרן גורמת לעלייה בלחץ אוסמוטי ולכן לעלייה בספיגה חוזרת של מים.
השפעתו של אנגיוטנסין II על קצב הסינון נחשבת כפעולה שמשמרת את קצב הסינון בתגובה לבעיה כלשהי, ולא כפעולה המגבירה סינון.
אלדוסטרון, המופרש מקליפת יותרת הכליה בהשפעת אנגיוטנסין II, גורם לעלייה בספיגה חוזרת של נתרן מהצינור המאסף. השפעתו על ספיגה חוזרת של מים מועטה.
Atrial natriuretic peptide (ANP)
ANP הוא פפטיד המופרש מתאים בפרוזדורי הלב. ANP מופרש בתגובה ללחץ מכני על התאים, כלומר בתגובה לעלייה בנפח הדם. מכיוון שכך, ומכיוון שהוא מעכב ספיגה חוזרת של נתרן ומים בצינור המאסף, נחשב ה-ANP כאנטגוניסט למערכות המגבירות ספיגה חוזרת של מים ונתרן.
מערכת סימפתטית
המערכת הסימפתטית מופעלת על ידי חיישנים המפוזרים במערכת הלב וכלי הדם, כמו באזורי לחץ גבוה כגון בקשת אב העורקים ובעורק תרדמני, או חיישנים באזורי לחץ נמוך כגון בכלי הדם שבריאות. הראשונים מושפעים יותר משינויים בלחץ הדם והאחרונים משינויים בנפח הדם.
עלייה בפעילות סימפתטית מתרחשת בתגובה לירידה בלחץ הדם או בנפח הדם, וגורמת להצרת עורקיקים שמפחיתה את קצב הסינון לנפרונים. באותה עת, גורמת המערכת להתגברות ספיגת נתרן מהאבובית המקורבת, לשחרור רנין וליצירת אנגיוטנסין II ואלדוסטרון.
לאדרנלין ולנוראדרנלין השפעה דומה לזו של המערכת הסימפתטית.
עיקר כוחה של הפעילות הסימפתטית כרוך בהשראת תגובה מהירה לשינויים גדולים במאזן הנוזלים בגוף, כגון בעת דימום או, לחלופין, בהפחתת הפעילות הסימפתטית לאחר ארוחה עשירה בנוזלים. למערכת השפעה פחותה בוויסות המים בטווח זמן ארוך.
אינטגרציה של הגורמים המשפיעים על כמות המים בשתן
ריבוי המערכות המשפיעות על כמות המים המופרשת בשתן, מביא לכך שבמידה וישתנה רק קצב הסינון לכליות או רק קצב הספיגה החוזרת, יאוזן השינוי על ידי המערכות האחרות וכמות השתן לא תשתנה. באותה מידה, לפעילות חריגה של רק אחת מהמערכות ישנה השפעה מועטה על נפח הדם, שכן המערכות האחרות יפצו על הפעילות החריגה.
המערכות יחד מגלות רגישות רבה לשינויים בפרמטרים המנוטרים על ידן. כך, למשל, שינוי קטן בנפח הדם יגרום לשינוי גדול בתפוקת הלב, שינוי קטן בתפוקת הלב יגרום לשינוי גדול בלחץ הדם שישפיע על נפח השתן. המערכות מסוגלות לאזן ולשמר את נפח הדם בתגובה לכמויות שונות ואף גדולות של מים הנכנסים למערכת העיכול, למעט במקרה שכמות המים הנכנסת קטנה מדי.
צמא
השליטה על משק המים בגוף אינה מסתכמת בקביעת נפח השתן. גם כניסת מים דרך מערכת העיכול נתונה להשפעה בעזרת מנגנון הצמא. תחושת צמא היא תשוקה מודעת לשתיית מים.
אל מרכז הצמא שבמוח, מגיעים גירויים מאוסמורצפטורים המנטרים את כמות המומסים שבפלזמת הדם ובנוזל המוחי שדרתי. אותם אוסמורצפטורים שמפעילים את שחרור הורמון נוגד השתנה, גורמים לתחושת צמא. מרכז הצמא מופעל גם על ידי ירידה בנפח הדם, עלייה ברמת אנגיוטנסין II ותחושת יובש בפה וברירית הוושט. מנגד, הרחבה של דפנות מערכת העיכול המעידה על כניסת מזון ומים, מדכאת את פעילות מרכז הצמא.
ביאורים
Hypovolämie
ג'וזף קודלקה
ביוגרפיה
הוא החל לצלם בשנות ה-50 בהיותו נער, במצלמת בקליט בפורמט 6X6. בשנים 1956–1961 למד הנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטה הטכנית של פראג (CVUT). בתקופת לימודיו המשיך לצלם במצלמת רוליפלקס. בשנת 1961 הציג את תערוכתו הראשונה בתיאטרון סמפור. בין 1961 ל-1967 היה מהנדס אווירונאוטיקה, עבד בפראג ובברטיסלאבה, והמשיך לצלם במקביל לקריירה כמהנדס. הוא בחר לצלם תיאטראות וצוענים. לתצלומי התיאטרון שלו הייתה השפעה על דרך עבודתו עם הצוענים; על הבמה נהג להיסתובב בין השחקנים, שהעלו את המחזות שוב ושוב עבורו. גם עם הצוענים רצה להרגיש שהוא חלק מה"מחזה", כדי שיוכל לצלם אותו. קודלקה הקדיש זמן רב לעבודה עם הצוענים כדי שיוכל להגיע לראיית חייהם מבפנים. בשנת 1966 הוציא את ספר הצילום הראשון שלו לאור, וב-1967 החליט לוותר על הקריירה שלו כמהנדס והחל לעבוד כצלם במשרה מלאה. בשנה זו קיבל את הפרס השנתי של אגוד האמנים של צ'כוסלובקיה על "האיכות והחדשנות של צילומי תיאטרון" והציג בפעם הראשונה בתערוכה את תצלומי הצוענים שלו.
בשנת 1968 צילם קודלקה בפראג את הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ואת העימותים בין הסובייטים לבין הכוחות הצ'כים. קודלקה, שחזר ביום שקדם לפלישה מצילומי צוענים ברומניה, נתקל לראשונה בחייו בעבודת תיעוד חדשותי. בלב המהומה צילם את הטנקים, המבנים ההרוסים, ההפגנות והעימותים. הוא צילם גם את חיי היום יום ברחובות בתקופת הכיבוש הסובייטי (לצפייה לחצו כאן). תצלומי הפלישה הוברחו למערב, הגיעו לניו יורק, ופורסמו דרך סוכנות מגנום בשנת 1969 תחת ראשי תיבות:Prague -photographer P.P. על תצלומים אלה זכה, עדיין באלמוניותו, במדליית זהב על שם רוברט קאפה מ-Overseas Press Club of America, בשל היותם עדות עיתונאית דראמטית ואמיצה.
בשנת 1970 קיבל קודלקה ויזה של שלשה חודשי עבודה ויצא מצ'כוסלובקיה כדי לצלם צוענים במערב. הוא לא חזר והצליח להגיע לאנגליה, שם קיבל מקלט מדיני. ב-1971 הצטרף לסוכנות מגנום, שסניפה בפריז הפך לביתו העיקרי, שם נהג לישון על הרצפה עם שק שינה. בסוכנות הכיר והתיידד עם הצלם אנרי קרטייה ברסון ועם המו"ל רובר דלפיר, שהפך לחברו הקרוב ולמוציא לאור של ספריו. ב-1974 הפך קודלקה לחבר מלא בסוכנות מאגנום. הוא נהנה שם עד היום ממעמד מיוחד, שמאפשר לו להישאר חבר מבלי לצלם משימות רגילות, ששאר החברים מחויבים לבצע כדי לתמוך בקואופרטיב. כך רשאי קודלקה להתרכז בפרויקטים שלו בלבד, ללא הפרעות. ב-1975 הציג תערוכת יחיד במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק (MOMA) והוציא את ספרו "צוענים". ב-1978 קבל את "פרס נדאר" (Prix Nadar) בפריז עבור ספרו "צוענים".
בשנת 1980 עזב קודלקה את אנגליה ועבר להתגורר בצרפת, עדיין ללא אזרחות, משם נדד וצילם ברחבי אירופה. ב-1984 הציג תערוכה גדולה בלונדון וספרו, Photo Poche, יצא לאור במקביל לתערוכה בשם זה. בעקבות מות אביו באותה שנה, ולאחר שש עשרה שנות אנונימיות, התפרסמו תצלומיו מהפלישה הסובייטית לפראג תחת חתימתו. עד אז לא רצה לפרסמם תחת שמו בשל החשש לגורל משפחתו שנשארה בצ'כוסלובקיה.
ב-1988 הציג שתי תערוכות גדולות שנדדו ברחבי אירופה וארצות הברית, והוציא לאור את ספרו "גולים" (Exiles), שזכה בתואר ספר הצילום של השנה. ב-1989 קבל את פרס Hugo Erfurt והוזמן לצלם במוסקבה. פרסם ספר צילום של תמונות פנורמיות שצילם בצרפת. ב-1990 הגיע לביקור בפראג לאחר עשרים שנות גלות. הציג תערוכה רטרוספקטיבית של התמונות מתקופת הפלישה לפראג וזאת הייתה הפעם הראשונה שהן הוצגו שם. בשנת 1990 החל לצלם את אזור "המשולש השחור" (Cerný Trojuhelník), חבל ארץ נידח בצ'כיה בו פועלות מחצבות פחם כבר מהמאה ה-15, ושהפך בעקבות התיעוש לאחד האזורים המוכים והמסוכנים באירופה. ב-1991 קבל את פרס אנרי קרטייה ברסון. ב-1992 קבל את פרס הסלבלד. ב-1994 הציג תערוכה של צילומים פנורמיים בגרמניה. ב-1996 הוזמן לצלם יחד עם עוד שמונה צלמים נופים באירופה שהושחתו על ידי תיעוש בלתי אחראי. ב-1997 הוזמן לצלם צילום פנורמי של נופים בדרום ווילס. ב-1998 קבל פרס מ-Royal Photographic Society באנגליה.
קודלקה מתגורר כיום בצרפת וצ'כיה ועיקר עבודתו מתמקד בצילום נופים באירופה.
עבודתו של קודלקה
בעבודותיו המוקדמות של קודלקה בולטת רגישותו לרגע המכריע, בהשפעת תפיסת הצילום שפיתח ידידו הקרוב, אנרי קרטייה ברסון. ברסון היה לא רק מורה אלא אף עזר לקודלקה בזמן שחפש מקלט מדיני במערב. קולדקה היה במקום הנכון וצילם את האירועים באופן המיוחד לו.
הצוענים (Gypsies, 1975)
כבר מראשית הקריירה שם קודלקה דגש על האדם והסובב אותו. למרות שהתפרסם כבר עם הצגת תצלומיו הדרמטיים מהפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, היה זה פרסום ספרו "צוענים" (Gypsies, הוצאת Aperture) בשנת 1975, שקיבע את מעמדו כאחד הצלמים המעולים ביותר שפועלים בתחום הצילום הדוקומנטרי ההומניסטי, ברבע האחרון של המאה ה-20.
קודלקה החל לצלם צוענים בחבל הולדתו במוראביה, אך מרבית תצלומיו בפרויקט נלקחו במזרח סלובקיה, שבמזרח צ'כוסלובקיה, בין השנים 1962 ל-1968. שם הצוענים חויבו להשתכן ב"התיישבויות נפרדות", מעין גטאות פסטוראליים דרכם הממשלה ניסתה לשים קץ לנוודותם על ידי החרמת סוסיהם ושחיטתם ופירוק גלגלי עגלותיהם. הצוענים חיו במקום הצחיח, בוצי, וסלעי זה במעין מעצר בית המוני. כפי שראה זאת קודלקה, הצוענים - מנושלים ממסורתם ומרכושם - ניהלו חיים שנשענו על רגשות ורוחניות בלבד; תרבות החפה ממקצועיות, מכסף ונוחיות, אך עשירה באהבה, צער, תשוקה וצחוק.
קודלקה צילם לרוב עם עדשת 25 מ"מ רחבת זווית. העדשה הרחבה אפשרה לו לעמוד קרוב ולצלם בין האנשים, לקלוט את מחוותיהם הרחבות, וליצור תמונות בעלות מבנה ויזואלי אנרכי לעיתים, ששיקף את הפראות נטולת החוק של הצוענים עצמם. תצלומיו הגרעיניים של קודלקה נעשו בסגנון פוטוז'ורנליסטי קלאסי ומעט רומנטי. הוא מציג את מצולמיו - אנשים שנדחקו לשוליים, הופלו לעומת שאר אירופה, והתקבצו בלית ברירה ב"חצר האחורית" שלה - לא בגישת צילום ישירה אופיינית, אלא תוך שימוש ברטוריקה מיתולוגית, שנראית כשאובה מאורח חיי מצולמיו. התמונות מאופיינות בתאורה ניגודית עזה, וגרעיניות ברורה (כלומר, גרעיני הכסף שמרכיבים את הסרט גדולים יחסית ונראים לעין בהדפס).
קודלקה קלט בעדשת המצלמה את רוח האדם נוכח סביבה קשה ותנאי מחיה ירודים, אך הוא מראה זאת ללא התנשאות ומבלי לצמצם את הווייתם של מצולמיו לעוני ודלות. בדומה לתצלומיו של מנואל אלוורז בראבו ממקסיקו, בכמה תמונות נדמה שקודלקה רואה את העולם דרך עיני מצולמיו.
גולים (Exils, 1988)
נושא הגלות קשור לחוויה האישית של קודלקה כגולה ממולדתו, אך בפרויקט זה הוא מעלה את נושא הגלות להצהרה רחבה יותר, על מצב של ניתוק, ניכור, געגוע והרהור. קודלקה מתייחס בעבודה לחורבן של מקומות, היעדר תקשורת, ריקנות, מקריות ועצבות אורבנית, שמעוררים תחושת ניכור עמוקה. קודלקה שילב לראשונה, בין תצלומי האנשים שלו, נופים נטושים, שיהפכו לנושא מרכזי בעבודותיו המאוחרות יותר.
המשולש השחור: למרגלות הרי העפרה (1990-1994)
קודלקה החל להשתמש בפורמט פנורמי במסגרת מטלות שונות שצילם בצרפת. כשחזר לצ'כוסלובקיה, מולדתו, לאחר גלות ארוכה, השתמש בפורמט הפנורמה כדי לצלם את אזור פודקושנוהורי (Podkrusnohorí), המכונה "המשולש השחור" (Cerný Trojuhelník). תחת השלטון הקומוניסטי, חציבת הפחם והפקת חשמל על בסיס אנרגיה שהופקה משריפת פחם, היו יעדים ממשלתיים ראשונים במעלה, ואזור זה הפך לאחד המזוהמים ביותר באירופה. 75 מיליון טון של פחם נחצבו למרגלות הרי העפרה (Ore Mountains) בכל שנה. פליטת הארסן, הגפרית, המתכות הכבדות והחומרים הרדיואקטיביים מתחנות הכוח במקום פגעו נואשות בסביבה ובאוכלוסייה, והפכו אותו לאחד האזורים הגרועים וההרוסים ביותר באירופה.
הפנורמות של קודלקה מציגות מקום חרב, שנראה כמו אזור מלחמה, עם עצים וצמחייה קמלים, ונוף מדולל ומנוון. שובלי עשן, שנראים מדי פעם ברקע, מצביעים על העובדה שתחנות הכוח עדיין פועלות במקום. הפנורמות של קודלקה הן פנורמות אדירות של הרס וחורבן.
תצלומי "המשולש השחור" של קודלקה זכו לביקורת על כך שהם הופכים סבל וכיעור לדימויים יפים ואף רומנטיים, שמודפסים בספר מהודר, בעל גוונים עשירים ואיכותיים. קודלקה אכן הודה שמצא במקום יופי מצמרר. עם זאת, הספר הוא זעקה נוקבת להצלת הסביבה.
אֶבֶן סִיד (Limestone, 2001)
בעוד שבספרו "המשולש השחור" מעלה קודלקה כתב אישום חמור נגד הנזק הסביבתי שנגרם בידי מחצבי העפרה בצ'כוסלובקיה, בפרויקט זה מציג הצלם מחצבים אחרים, של אבן סיד, אותם צילם עבור חברת Lhoist, שאינם נחשבים כפוגעניים כלפי הסביבה.
גרג סטובי
ויליאם גרגורי סטובי (באנגלית: William Gregory Steube, נולד ב-19 במאי 1978) הוא עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-17 של מדינת פלורידה. מחוז הבחירה של סטובי נמצא בדרום-מרכז פלורידה, והוא משתרע החל מהפרוורים של סרסוטה שליד מפרץ טמפה ועד לאגם אוקיצ'ובי. סטובי כיהן בבית המחוקקים של פלורידה ב-8 השנים שקדמו לבחירתו לקונגרס, כאשר בין השנים 2010 ו-2016 הוא כיהן בבית הנבחרים של פלורידה, ובין 2016 ל-2018 הוא כיהן בסנאט של פלורידה.
ביוגרפיה
סטובי נולד בבראדנטון שבפלורידה. אביו, בראד סטובי, היה השריף של מחוז מאנאטי. הוא למד באוניברסיטת פלורידה, שם קיבל תואר במדעי בעלי החיים בשנת 2000 ותואר במשפטים בשנת 2003. אחרי שסיים את לימודיו, סטובי התגייס לצבא ארצות הברית. הוא שירת שם בין השנים 2004 ו-2008, ונשלח לעיראק כחלק ממלחמת עיראק.
בשנת 2010, סטובי נבחר אל בית הנבחרים של פלורידה מטעם מחוז הבחירה ה-67 (שמספרו שונה ל-73 בשלב מאוחר יותר כתוצאה ממספור מחדש של המחוזות בפלורידה), וכהונתו החלה ב-2 בנובמבר של אותה השנה. סטובי נבחר לבית הנבחרים של פלורידה פעמיים נוספות בשנים 2012 ו-2014. בשנת 2016, סטובי רץ לסנאט של פלורידה, ונבחר אליו לאחר שקיבל 59% אחוזים מהקולות.
בשנת 2018, סטובי התמודד מטעם המפלגה הרפובליקנית על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית. מספר שבועות לפני הבחירות, המועמדת הדמוקרטית לתפקיד מתה במפתיע והוחלפה על ידי מועמד אחר. בנובמבר 2018, סטובי זכה בבחירות והפך לחבר בבית הנבחרים.
ביוני 2021, סטובי היה אחד מבין 21 חברי בית הנבחרים שהתנגדו להענקת מדליית הזהב של הקונגרס לשוטרים שהגנו על הקפיטול בזמן ההסתערות עליו.
קונקורדיה (ארגנטינה)
היסטוריה
ב-1722 הוקמה באזור סלטו של היום כנסיית סן אנטוניו דה פדואה (מילולית: "אנטוניוס הקדוש מפדובה") על ידי ישועים. ב-1756 הספרדים הקימו ליד הכנסייה מוצב צבאי בשן סן אנטוניו דה פדואה דל סלטו צ'יקו, שהפך לאחר מכן למבצר. ב-1769 שיטפון הרס את הכנסייה וההתיישבות בקרבת המבצר, והוחלט להעביר אותן לצד השני של הנהר, במקום בו נמצאת כיום קונקורדיה. עם זאת, בסביבות 1820 ההתיישבות ננטשה, וניסיונות הממשל לחדש את ההתיישבות בשנים שלאחר מכן לא צלחו בהתחלה.
לבסוף ב-29 בנובמבר 1831 החליטו אנשי השלטון של פרובינציית אנטרה ריוס להקים עיירה חדשה במקום בו שכנה סן אנטוניו דה פדואה דל סלטו צ'יקו לפני שננטשה בשם "סן אנטוניו דה פדואה דה לה קונקורדיה". העיירה החדשה יושבה ונבנתה בשנים שלאחר מכן.
חלקים מהעיירה הוחרבו בניסיון מרידה של אנשים מפרובינציית קוריינטס ב-1843, אך המרידה דוכאה במהירות והעיירה יושבה מחדש על ידי התושבים שנמלטו תוך זמן קצר. קונקורדיה שימשה גם כבסיס צבאי של ארגנטינה וברזיל במלחמת הברית המשולשת בשנות ה-60 של המאה ה-19.
בשנים שלאחר מכן האוכלוסייה גדלה הודות להגירה אירופאית עד שב-1882 קונקורדיה קיבלה מעמד של עיר. בשנים שלאחר מכן נבנתה מסילת רכבת שקישרה את קונקורדיה לשאר ארגנטינה, מה שגרם לגדילה נוספת באוכלוסייה.
ספנודון
ספנודון (שם מדעי: Sphenodon) הוא הסוג היחיד במשפחת הספנודוניים (Sphenodontidae) ובסדרה מחודקי ראש. הספנודון מוגדר כמאובן חי שלא השתנה במשך מיליוני שנים.
קונקורדיה (ארגנטינה)
כלכלה
כלכלת העיר מתבססת בעיקר על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול הדרים, אורז ואוכמניות, גידול מקנה ותיירות.
ספנודון
תפוצה ותנאי מחיה
המין חי ב-32 איים קטנים וקשים להגעה ליד ניו זילנד ובשמורת הטבע זילאנדיה באי הצפוני של ניו זילנד, אליה הושב בשנת 2005. בעבר היה המין נפוץ בכל ניו זילנד, אך נכחד על היבשת עוד לפני הופעת האירופאים. הספנודון צץ לפני 250 מיליון שנים והסוג כולל את שני מיני הזוחלים הקדומים ביותר ששרדו עד ימינו. שני המינים הנ"ל הם היחידים שלא נכחדו מסדרת מחודקי הראש, אשר שגשגה בעידן הדינוזאורים (לפני כ-200 מיליוני שנים) ונכחדה בהדרגה לפני כ-60 מיליוני שנים. <BR> אזור המחיה של הספנודון מיוחד במינו: מצוקים החשופים לרוחות עזות ללחות ולמליחות ברמות גבוהות, שבגללם המערכת האקולוגית באזור היא מיוחדת במינה, וכוללת מינים בודדים שעמידים לתנאים קשים אלו. אזור המחיה הוא קר ולח ומתקרב לטמפרטורת קפיאה, אולם הספנודון הסתגל לאקלים זה ומתפקד בתנאים שבהם זוחלים אחרים היו קרוב לוודאי מתים. עין הקודקוד של הספנודון מעניקה לו את היכולת להישאר פעיל בחום גוף של עד 6 מעלות צלזיוס ולחיות עד חום גוף של 0 מעלות, שיא השרידות בקרב זוחלים.
קונקורדיה (ארגנטינה)
תחבורה
על סכר סלטו גראנדה, שנמצא על נהר אורוגוואי, עובר גשר סלטו גראנדה, המקשר את קונקורדיה לסלטו. הגשר כולל כביש ומסילת רכבת.
ספנודון
אנטומיה
0.30 עד 1.3 ק"ג <BR> 60 ס"מ (נקבה) 80 ס"מ (זכר) <BR> צבע העור אפור, ירקרק או אדמדם.
קונקורדיה (ארגנטינה)
תחבורה
את קונקורדיה משרת נמל התעופה קומודורו חואן חוסה פיירסטגי, הנמצא במרחק של כ-10 קילומטרים מהעיר.
ספנודון
מאפיינים נוספים
לספנודון, יש עין שלישית במעלה הראש, הידועה גם כעין הקודקוד. לעין עדשה, רשתית וקרנית משלה, וקישור עצבי חלש למוח, עובדה אשר יכולה להעיד על התפתחות אבולוציונית מעין שלישית מתפקדת. עין הקדקוד ניתנת להבחנה רק באבקועים (צאצאים צעירים), אשר להם רקמה שקופה בקודקוד. לאחר 4-6 חודשים, הרקמה מתכסה בקשקשים בהירים ופיגמנט. עין הקודקוד קשורה בוויסות חום הגוף של הספנודון, אבל קיימת סברה לפיה היא שימושית לספיגת קרני UV ליצירת ויטמין D, לקביעת מחזורי יום ולילה (מחזורים צירקדיים), עוזרת לבקרת חום, ומסיעת לניווט על ידי קביעת מיקום השמש. מכל הטטרפודים הקיימים (בעלי ארבע רגליים), עין הקודקוד ניתנת לראות בבירור בעיקר בספנודון.
גודל מח הספנודון כגודל גרגר אפונה.
בנוסף, הספנודון הוא היצור החי היחיד בעל מערכת שיניים ייחודית, המורכבת משתי שורות שיניים בלסת העליונה ושורת שיניים אחת בלסת התחתונה.
אילון גנור
אילון גנור (נולד ב-22 באוגוסט 1950) הוא יזם, צלם אמנותי ורופא ישראלי, הידוע כאחד מחלוצי הVoIP בעולם. הוא כיהן כיו"ר ומנכ"ל חברת ווקלטק שנסחרה בנאסד"ק, החברה שעמדה מאחורי "טלפון האינטרנט" ומפתחת המוצר המסחרי הראשון בעולם שאיפשר להעביר קול דרך האינטרנט.
משפחתו וצעירותו
סבו של גנור הוא אברהם אלברט מזרחי, עסקן ב וסוכן נדל"ן, בנם של דוד ורוזה מזרחי ממייסדי אחוזת בית. סבתו שמחה היא בתו של הרב אברהם רומנו, רב בסרייבו ורבה של קהילת יהודי בוסניה בירושלים.
אביו, נסים רפאל גנור (2010-1923), בנם של אברהם ושמחה, היה רופא ילדים והיסטוריון אוטודידקט, מחבר הספר "מי היו הפיניקים". אמו, מגדה גנור (2015-1928), הייתה פליטת שואה ילידת וינה, ציירת שהציגה בתערוכות. לאילון אח צעיר, עידו גנור, מייסד ומנכ"ל, IPV Security, חברה לאבטחת רשתות.
יזמות
ב-1987 הקים ביחד עם קבוצת וירולוגים שוודים את וירובאל (Virovahl), חברת ביוטכנולוגיה שווייצרית, שמעבדותיה היו בגטבורג, שוודיה. וירובאל פיתחה את הבדיקה הראשונה המבוססת על חלבונים סינתטיים לזיהוי נגיף האיידס בדם. גנור כיהן כנשיא וירובאל. טכנולוגיה זאת נמכרה לחברת התרופות השוודית פרמסיה מאופסלה, שוודיה (שלימים התמזגה עם חברת התרופות האמריקאית Upjohn ).
ב-1990 הצטרף גנור לאלון כהן ו, שהקימו שישה חודשים קודם לכן את ווקלטק בישראל. כהן והרמתי פיתחו וייצרו כרטיס קול למחשב PC (SpeechBoard TM) עם תוכנה שהקריאה טקסט בשפה העברית לאנשים לקויי ראייה. מאחר שהשוק היה מוגבל בהיקפו, החליט גנור כמנכ"ל ויו"ר הדירקטוריון להעביר את מוקד הפעילות של החברה לתוכנה. ב-1993 הושקה פעילות VocalChat, תוכנה שאיפשרה תקשורת קולית ממחשב PC אחד למשנהו ברשתות מקומיות ואזוריות. התוכנה פותחה בידי קבוצת מפתחים שכללה את עופר כהנא (לימים הקים את קגור שנמכרה לג'וניפר), אלעד שיאון (שירת ביחידה 8200 ונהרג בתאונת דרכים), עופר שם טוב (מפתח תוכנה) ואחרים. התוכנה הוצגה באטלנטה במאי 1993 בכנס "Network InterOp". ב-1994 נוספה תוכנת תמיכה ב-Internet Protocol (IP) וב-13 בפברואר 1995 הושק טלפון האינטרנט שכונה internet.PHONE או אייפון, שזכה לעמוד כמעט שלם בוול סטריט ג'ורנל, עם כתבה פרי עטו של ביל באקלי; בכותרת נכתב: "שלום עולם! שיחות קוליות דרך האינטרנט". זו הייתה פעם ראשונה שתכנה מסחרית איפשרה שיחות קוליות דרך האינטרנט. באותה עת היו 16 מיליון משתמשים באינטרנט. המוצר הבא שווקלטק פיתחה היה שרת גשר המאפשר למשתמשים לנתב שיחות על גבי האינטרנט גם בין טלפונים סטנדרטיים. השרת היה מסוגל להעביר עד 24 שיחות במקביל.
בפברואר 1996, ווקלטק נרשמה למסחר בנאסד"ק, וגנור כיהן כיו"ר ומנכ"ל ובשנת 1997 דויטשה טלקום (חברת התקשורת הלאומית של גרמניה) רכשה 20 אחוזים ממניות ווקלטק, בהיותה חברה ציבורית.
ב-1997, בעזרתו של מייקל ספנסר (באותה עת מנהל בחברת הייעוץ בוז אלן המילטון, בה היה אחראי על תחום האינטרנט והתקשורת), כתב גנור את התוכנית העסקית לחברת VoIP חדשה. לאחר שפגש את תום אווסלין מAT&T, נוסדה ITXC, חברה אמריקאית בה תום אווסלין שימש כמנכ"ל ומייסד שותף והנהלתה הייתה אמריקאית. ווקלטק השקיעה חצי מיליון דולר ונתנה אשראי של מיליון דולר בציוד בתמורה ל-19.9% מהחברה החדשה; AT&T השקיעה אף היא. ITXC נהפכה לסיטונאית שיחות טלפון באינטרנט הגדולה בעולם והגיעה בתחילת שנת 2000 לשווי שוק של שמונה מיליארד דולר (היה זה בתקופה שקדמה למשבר שפרץ במרץ 2000). גנור ישב במועצת המנהלים של ITXC בשנים 1997–2001
גנור עזב את ווקלטק בשנת 2006 לאחר מיזוגה לחברת TDSOFT החברה המאוחדת המשיכה להיסחר בנאסדק עד 2009 בה התמזגה לחברת magicJack  האמריקאית שהמשיכה גם כן להיסחר בנאסד"ק עד נובמבר 2017 בשם "magicJack VocalTec ". בנובמבר 2017 החברה נרכשה על ידי חברה ציבורית הנסחרת בנאסד"ק בשם B.Riley מקליפורניה (Stock Symbol:RILY). השם ווקאלטק נשמר לאורך השנים לאור היתרון השיווקי שנתן ופרסומו כחלוץ הראשון בתחום הVOIP.
ב-2008 גנור ייסד ביחד עם ד"ר דני פרומקין וד"ר אדם וסרסטרום, את חברת נוקלאיקס (Nucleix), בה גם השקיע וכיהן כמנכ"ל וכיו"ר הדירקטוריון. נוקלאיקס היא חברת ביוטכנולוגיה שמפתחת סמנים אפיגנטיים לזיהוי בשתן של סרטן שלפוחית השתן ולזיהוי בדם של סרטן הריאות. גנור עזב את נוקלאיקס ביולי 2017.
אמנות
גנור חובב צילום מילדותו. בשנת 2004 עבר סדנת צילום מבוים עם עדי נס. ב-2005 השתתף בפרויקטים שונים בהדרכתה של מיכל היימן. בשנת 2006 נרשם ללימודי אמנות במדרשה לאמנות בית ברל. הוא למד במסלול צילום וסיים את חוק לימודיו בשנת 2008. בשנת 2007 שהה כאמן אורח במכון לאמנויות חזותיות, ניו יורק.
בין עבודותיו של גנור: "וול סטריט" (2008), סדרה של תצלומים מבוימים שצולמו בניו יורק ובישראל שביטאה את שאט נפשו מהנעשה בוול סטריט (הסדרה הוצגה בתערוכה בתל אביב שלושה שבועות לפני קריסתה של חברת ליהמן ברדרס במשבר של 2008). בין הסדרות האחרות שלו היו "הקופסה" (הציגה ב-2009 בוולטה, שווייץ) וארל קינג (שר היער) (הציגה באוקטובר 2010). גנור יוצג על ידי גלריית טבי דרזנר. עבודתיו הוצגו בתערוכות שונות כולל במוזיאון ישראל בירושלים וכלולה באוספי אמנות שונים בכללם מוזיאון ישראל מכון שפילמן לצילום, ובאוספים פרטיים.
חיים אישיים ופעילות ציבורית
אילון גנור נשוי מאז שנת 1973 לחלה גנור (לבית טל), אמנית-תכשיטנית ופסלת, להם שלושה ילדים: עינת, אורי ודפנה. גנור ישב בוועד המנהל של אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע; ישב בחבר הנאמנים, המכללה האקדמית תל אביב-יפו,
בה העביר סדנאות לתלמידי מנהל עסקים בנושא "יצירתיות בעסקים".
אנרי דיטייה
אנרי דיטייה (בצרפתית: Henri Dutilleux; 22 בינואר 1916 – 22 במאי 2013) היה מלחין צרפתי, מן הבולטים במחצית השנייה של המאה ה-20.
קורות חייו
נולד באנז'ה שבמערב צרפת. בנעוריו, למד הרמוניה, קונטרפונקט ופסנתר אצל ויקטור גלואה בקונסרבטוריון דואיי לפני שיצא להמשיך את לימודיו מ-1933 עד 1938 בקונסרבטוריון של פריז.
דיטייה זכה בפרס רומא בשנת 1938 על הקנטטה L'Anneau du Roi ("טבעת המלך"), אבל לא השלים את תקופת שהותו שם בגלל מלחמת העולם השנייה. במשך שנה שירת כחובש בצבא ואחר חזר לפריז ב-1940, עבד שם כפסנתרן, מעבד ומורה למוזיקה ובשנת 1942 ניצח על המקהלה של האופרה של פריז.
השפעות וסגנון
ביצירותיו של דיטייה ניכרת השפעתם של מלחיני עבר צרפתיים כמו דביסי וראוול אך גם של בלה בארטוק ואיגור סטרווינסקי. גישתו לסריאליות בעייתית יותר. הוא התייחס אומנם להתפתחויות שחלו במוזיקה העכשווית ומיזג כמה טכניקות סריאליות ביצירותיו, אך גם הוקיע את ההיבטים הקיצוניים וחסרי הסובלנות של התנועה. כמלחין עצמאי, דחה תמיד כל ניסיון לשייך אותו ל"אסכולה" זו או אחרת. יצירותיו ממזגות מסורות של מלחיני עבר עם חידושי המוזיקה שלאחר מלחמת העולם השנייה ומתרגמות אותם לצביון הייחודי של סגנונו הוא. ביצירתו אפשר להבחין גם בהדים לג'אז, ודוגמה לכך הוא המבוא לקונטרבס בסימפוניה הראשונה שלו והשימוש שהוא עושה במקצבים סינקופטיים.
כמה מסימני ההיכר של דיטייה כוללים מרקמים תזמורתיים מעודנים מאוד, מקצבים מסובכים וזורמים, העדפה לאטונאליות ומודאליות על פני טונאליות ווריאציה הפוכה, שבה הנושא איננו נחשף מיד אלא מתגלה בהדרגה ומופיע בשלמותו רק אחרי כמה חשיפות חלקיות, מגששות. המוזיקה שלו נותנת גם תחושה חזקה מאוד של מבנה וסימטריה. דבר זה ניכר בייחוד מנקודת מבט "חיצונית", כלומר, בארגון הכולל של הפרקים השונים או החלוקה המרחבית של הכלים השונים, אבל הוא מתגלה גם במוזיקה עצמה (נושאים, הרמוניות ומקצבים משקפים, משלימים או מנוגדים זה לזה).
שאיפתו לשלמות גרמה לו להשמיד חלק ניכר מיצירותיו, משום שלא ענו על דרישותיו ליושרה אמנותית. אלה שהוציא לאור עברו במקרים רבים שינויים והתאמות גם לאחר פרסומן.
בגיל 90 החל דיטייה לחבר מחזור שירים בשם Le temps L'horloge למען זמרת הסופרן האמריקאית רנה פלמינג. היצירה מורכבת מארבעה קטעים ואינטרלוד אינסטרומנטלי על שתי פואמות מאת ז'אן טרדייה, אחת מאת רובר דנו ואחת מאת שארל בודלר. שלושת השירים הראשונים בוצעו לראשונה בפסטיבל סאיטו קינן מאטסומוטו ביפן בספטמבר 2007. ביצוע הבכורה האמריקאי של הגרסה החלקית הזאת התקיים בנובמבר 2007 עם התזמורת הסימפונית של בוסטון. היצירה בשלמותה הוצגה לראשונה בפומבי ב-7 במאי 2009 בתיאטרון שאנז אליזה בפריז, שם התקבלה בתשואות וזכתה להדרן מיידי.
משאלת לבו של דיטייה הייתה לכתוב יותר מוזיקה קאמרית, בפרט רביעיית מיתרים שנייה, סוגה שהזניח, להרגשתו.
דניאל מגון
דניאל מגון (נולד ב-15 במרץ 1988) הוא שחקן ומדבב ישראלי. אחיהם של אליענה ויהונתן מגון.
ביוגרפיה
בשנת 1996 שיחק בהצגה "הר לא זז", בתיאטרון הבימה, בתפקיד מאסו הילד. בשנת 1997 ובשנת 1998 השתתף בפסטיגל. בשנת 1999 גילם את גברוש במחזמר "עלובי החיים", במשכן לאומנויות הבמה. באותה השנה השתתף גם בסרט "הכבש השישה עשר", שמבוסס על שירים של יהונתן גפן. בשנת 2000 השתתף מגון בתוכנית "בעקבות הסיפורים הקסומים" ששודרה בערוץ הילדים. במהלך אותה שנה, שיחק במחזמר "אוליבר טוויסט" את דמותו של "אוליבר".
קריירת דיבוב בילדותו
במהלך השנים דיבב מגון בסרטים וסדרות טלוויזיה רבות. בהן, "דיג'ימון", "פצפונת ואנטון", "אוטובוס הקסמים", "טרזן", "קסאי לוק ומרנה", "ענק הברזל", "בת הים הקטנה 2: השיבה לים", "ספיידרמן ללא גבולות", "הצילו! אני דג", "צעצוע של סיפור 2", "טיגר: הסרט", "בננות בפיג'מות, "הדרך לאל-דוראדו", "101 דלמטים: הסדרה", "סופר פיג", "שינזו", "דיג'ימון - הסרט", "הארי פוטר ואבן החכמים", "ספיי קידס", "הדוב בבית הכחול", "ארץ הפיות", וכן, בסדרת הטלוויזיה המצוירת "מפלצות קטנות" שהוקרנה בערוץ הילדים.
בשנת 2002 דיבב מגון את דמותו של אש קטצ'אם בסרט האנימציה "פוקימון: שובו של מיוטו". במהלך אותה שנה, דיבב מגון בסרטים ובתוכניות המצוירות "אמיל והבלשים", "תרנגול הרוקנרול", "פיטר פן ושודדי הים", ששודרה בערוץ ג'טיקס, "הארי פוטר וחדר הסודות", "ספיי קידס 2: אי החלומות האבודים", "הגיבן מנוטרדאם 2: סוד הפעמון", "בבי הקוסמת הצעירה", בשנת 2003 דיבב בתוכניות המצוירות "רובוטריקים - רובוטים במסווה" ו"פנו דרך לנאדי", בסרט האנימציה "פוקימון לנצח", וכן, בסרט האנימציה "הרפתקאותיו החדשות של פינוקיו". כמו כן, תרם מגון את קלו בסרט האנימציה "ספיי קידס 3: סוף המשחק".
קריירת דיבוב בבגרותו
בשנת 2004 דיבב מגון בסרטים ובתוכניות "סאקורה לוכדת הקלפים", "הארי פוטר והאסיר מאזקבאן", ו"ההרפתקה הגדולה".
בשנת 2005 דיבב מגון בסדרה המצוירת "בנות הפאוור פאף", שהוקרנה בערוץ הילדים. לאחר מכן תרם מגון את קולו בסרטים ובסדרות המצוירות "רובוטס", "פליפר ולופקה", "הארי פוטר וגביע האש", "קני הכריש" שעלתה לשידור בערוץ לוגי וכן, בסרט האנימציה "הכיתה המעופפת". בשנת 2006 דיבב מגון בתוכנית המצוירת "רובוטריקים סייברטרון" ששודרה בערוץ ג'טיקס, במהלך אותה שנה, דיבב מגון בסרט האנימציה "סאקורה - הקלף הנסתר", בסדרה המצוירת "טרוליות", ששודרה בערוץ ניקלודיאון וכן, דיבב את דמותו של "פוק" בסרט האנימציה "חלום ליל קיץ". בשנת 2007 דיבב מגון בסרטים ובתוכניות "משפחת סימפסון - הסרט", "בראץ - קסם הג'יני", "הארי פוטר ומסדר עוף החול", "טוקיו מיו מיו", "חייזר מחמד" ובסרט "יצאת כריש". בשנת 2008 דיבב מגון בסדרה המצוירת "נארוטו", בתוכנית המצוירת "רובוטריקים אנימייטד" וכן, בתוכנית המצוירת בראץ שהוקרנה בערוץ הילדים. במהלך אותה שנה תרם מגון את קולו בסרטים ובתוכניות "הורטון שומע מישהו", ויפו הכלב המעופף שהוקרנה בערוץ הופ!, "סיפורי שפת הנחל", "צוות קוואנטום" ובתוכנית המצוירת "בראץ - בנות ברוקנרול".
ההיכל בהמבורג
קהל בית חדש (בגרמנית: Neuer Israelitischer Tempel, "בית-התפילה החדש לבני ישראל"; מתורגם לעברית לרוב: "ההיכל בהמבורג"), היה בית-הכנסת הרפורמי הראשון, שנחנך בעיר המבורג ב-1818. המבנה השלישי והאחרון שלו נהרס בליל הבדולח.
דניאל מגון
קריירת דיבוב בבגרותו
בשנת 2009 תרם מגון את קולו בסרטים ובסדרות המצוירות "אווטאר: כשף האוויר האחרון", "ין יאנג יו", צבי הנינג'ה, "טאק וכוח הג'וג'ו", "הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם" וכן, בתוכנית המצוירת "פנחס הפרד". בשנת 2010 דיבב מגון בסרטים ובתוכניות "חברים בחווה", "ננובוי", "עיר המלאכים", "באטמן: הנועזים והאמיצים", "צעצוע של סיפור 3", "פוקימון - ארקאוס ותכשיט החיים" ו"סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר". בשנת 2011 דיבב מגון את דמותו של "רוקי רודס" בתוכנית המצוירת "בי הגדולה מכולם!". במהלך אותה שנה, תרם מגון את קולו בסרטים ובתוכניות המצוירות "סוד כמוס", "גורמיטי", "פינגווינים יכולים לעוף", "ריו", "למונייד מאות'", "טורפים מלידה", "סיפורי פרא", ספיי קידס 4: כל הזמן שבעולם, "משפחת דה וינצ'י", "פנדה קטן גדול", "מפעל הגיבורים" ובסרט האנימציה "הפופינים בממלכת השמש", "בקוגן", "פריקבוי וצ'אם צ'אם", "אלופי הטאי צ'י", "הישרדות באי הזמן עם ויפו וחבריו", "אלה ובן", "אמיצה", "מייק האביר", "חבר על ארבע", "ג'ייק והפיראטים מארץ לעולם לא - פיטר פן חוזר", ו"מפלצת של מלון". בשנת 2013 תרם מגון את קולו בסרטים ובתוכניות המצוירות "יוצאים לטיול עם חתול תעלול", "ג'ייק והפיראטים מארץ לעולם לא", "לאקי פרד", "עמק הכפתורים", "היפה והגלדיאטור", "ג'סטין הגיבור", "גרוויטי פולס", "הדבורה מאיה", "צבי הנינג'ה", "באזי באז" ובתוכנית המצוירת "רובוטריקים", שהוקרנה בערוץ ג'וניור", "צוות טיטאנים", "סיפורים של ברווזים".
ההיכל בהמבורג
הקמה
עוד בסתיו 1815 נעשו בקהילה היהודית של המבורג ניסיונות ראשונים להקים בית תפילה לפי הדגם שהתווה ישראל יעקבסון בקונסיסטוריה היהודית של וסטפליה ובמניינים הפרטיים שפתחו הוא ויעקב הרץ בר בברלין. באלה הונהגו תפילה מקוצרת עם קטעים בגרמנית, שירת מקהלה בלוויית עוגב וכיוצא בזה. הצעירים והמשכילים יותר מאסו בבית-הכנסת האשכנזי הישן שפעל מ-1654, אך יוזמתם התקדמה באיטיות עד לבואו של הדרשן ישראל (אדוארד) קליי מברלין. הוא הגיע כדי לנהל את בית-הספר המקומי, וערך בו לעיתים תפילות ודרשות בסגנון זה. ב-17 בדצמבר 1817 התכנסו 65 מחברי הקהל לישיבה בראשות קליי בה נוסדה אגודה (Neuer Israelitischer Tempel-Verein) ליישום הרעיון. נקבע כי הדגם שהונהג בברלין יאומץ: התפילות יאמרו בחלקן בגרמנית והקטעים העבריים בהברה ספרדית שנחשבה אסתטית ומתורבתת, יונהג ליווי בכלי נגינה ובשירה, ייערכו טקסי קונפירמציה לצעירים והדרשה תיאמר גם היא בגרמנית ולא ביידיש.