היסטוריה_של_אינדונזיה
ההסכמים שהופרו
מספר סבבי משא ומתן שהתקיימו בין הלאומנים להולנדים הובילו לכריתת שתי בריתות חשובות, הראשונה "לינגגארג'אתי" שנחתמה פעמים, ב-15 בנובמבר 1946 וב-25 במרץ 1947. אולם מחלוקות על היישום שלה, והרבה פרובוקציות הדדיות, הובילו כל פעם לעימות מחודש, כאשר יזם המושל ההולנדי ואן מוק "פעולת משטרה" ב-20 ביולי 1947, לרדיפת מנהיגי האינדונזים. ההסכם השני שבא להפסיק את "פעולת המשטרה" ההולנדית היה "הסכם רנביל" מיום 17 בינואר 1948 שנחתם באניה אמריקנית בשם זה, שעגנה בנמל תאנג'ונג פריוק בג'קרטה. המפה שצורפה להסכם חלקה את האי ג'אווה ל-4 חלקים ממערב למזרח, בשניים מהם אמורה הייתה הולנד לשלוט ובשנים מהם הייתה אמורה אינדונזיה לשלוט, לפי קווי הפסקת האש של אז. המפה נקראה בשם "קו ואן מוק" על שם המושל ההולנדי בג'קרטה. ההסכם היה בלתי ישים בעליל. מה עוד שההולנדים נצלו את המאבק הפנים אינדונזי אחרי תקרית מאדיון, והחלו ב-18 בדצמבר 1948 ב"פעולת משטרה" שנייה. סוקרנו שלח את שאפרודין פראויראנגארא כ"ראש ממשלה" אל סומטרה ב-18 בדצמבר 1948, יום לפני שנפל סוקרנו בשבי עם מחמד האתא, ואגוס סלים, וההולנדים כבשו עד סמוך ל-26 בינואר 1949 את כל ג'אווה, ואת רוב סומטרה, והשלימו השתלטות על 97% משטח אינדונזיה פרט למחוז אצ'ה, שבו נבלמה המתקפה בקרב לאנגסא ב-28 בינואר. אולם מחתרת הגרילה, שהובלה בג'אווה על ידי הרמטכ"ל סודירמאן ועבדול האריס נאסותיון התמידה בהתנגדותה. סוהארטו תרם את חלקו, כאשר בבוקר 1 במרץ 1949 שחרר ב"מתקפה כוללת" כלשון האינדונזים את יוגיאקארתה החל מסביבות השעה 6:00 והחזיק בה 6 שעות לפני שנהדף משם על ידי ההולנדים בדיוק בשעה 12:00 באותו יום. סוהארטו שובח בספר שהזכיר את המתקפה כמי שעמד לכל ארכה בחזית. מחיר המבצע היה 300 חיילים ו 53 שוטרים אינדונזיים שנהרגו, 6 הולנדים שנהרגו ו-14 הולנדים שנפצעו. הסכם נוסף היה בין מחמד רום האינדונזי וואן רויין ההולנדי שנחתם ב-7 במאי 1949. הוא גרר את שחרור סוקרנו ביוגיאקארתה ב-6 ביולי ושוחררו גם שאר הגולים, אולם הלחימה נמשכה תחת לחץ בין לאומי הולך וגובר. כאשר נראתה הפסקת אש באופק, ביקש מפקד אינדונזי בשם סלאמת ריאדי לשפר את עמדותיו בסוראקארתה, ב-7 באוגוסט הוא הצליח לזמן מתקפה מבחוץ על ההולנדים שבעיר, בתאום עם סוהארטו וגאתות סוברותו וכוחותיהם, והללו נפגשו עם כוחותיו שבתוך העיר. האינדונזים טענו שניצחו בקרב הזה מבחינה צבאית כי השיגו את יעדיהם בשטח, נהרגו בו 7 חיילים הולנדיים, 6 חיילים אינדונזיים, ונשבו 3 חיילים הולנדיים, אולם 205 אזרחים אינדונזיים נרצחו בסוראקארתה ביום 11 באוגוסט, על ידי יחידת הכומתות הירוקות של ההולנדים, ומה שקראו האינדונזים בשם ניצחון היה "ניצחון פירוס". מפקד הכומתות הירוקות של ההולנדים היה משנואי נפשם של האינדונזים. הוא היה אחראי לרצח 3,000 מהם גם באי סולאווסי, ולכן היה מבוקש באינדונזיה, אולם זמן קצר לאחר סוף המלחמה הצליחה שגרירות הולנד בעזרת האמריקנים להבריחו מאינדונזיה. הפסקת האש באי ג'אווה הייתה אמורה להיכנס לתוקף בחצות הלילה שבין 10 ל-11 באוגוסט. הקורבן האחרון מבין 6 החיילים האינדונזיים שנהרגו היה סאנתו כאשר הוא וחברו כוסנאן הותקפו על ידי ההולנדים ב-11 באוגוסט בשעה 4 בבוקר. כוסנאן היה הפצוע האחרון מבין חיילי אינדונזיה בקרב הזה. טבח 205 האזרחים היה הפרה נוספת של הפסקת האש מצד ההולנדים. הפסקת האש נוצרה בג'אווה ב-12 באוגוסט ובסומטרה פסקה האש ב-15 באוגוסט. לאחר הפסקת האש חשב מישהו מהמפקדים ההולנדיים ב-24 באוגוסט ליזום "פעולת משטרה" שלישית, כאשר האשים את האינדונזים בהפרת הפסקת האש, אבל המושל ההולנדי האחרון, מחליפו של ואן מוק, הניא אותו מן הרעיון, כאשר ב-23 באוגוסט, התכנסה ועידת השולחן העגול בהאג, בדיוק 4 שנים אחרי שכבשו ההולנדים את סאבאנג ב-23 באוגוסט 1945.