cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
העברת מסרים
העברת מסרים סינכרונית לעומת העברת מסרים א-סינכרונית
החוצץ (buffer) שנדרש בתקשורת א-סינכרונית יכול לגרום לבעיות כאשר הוא מתמלא. כאשר נגמר המקום בחוצץ של המקבל יש להחליט האם לחסום את השולח או האם להתעלם מהודעות חדשות. אם השולח נחסם, זה יכול להוביל לקיפאון (deadlock) בלתי צפוי. ואילו אם מסרים נזרקים, זה הופך את התקשורת לבלתי אמינה.
העברת מסרים ומנעולים
ניתן להשתמש בהעברת מסרים בתור אמצעי לבקרה על גישה למשאבים במערכת מקבילית או א-סינכרונית. אחת האלטרנטיבות העיקריות היא מניעה הדדית (mutual exclusion) או נעילה (locking). דוגמה למשאב יכול להיות זיכרון משותף, קובץ השמור על הדיסק או חלק ממנו, טבלה בבסיס נתונים או מספר שורות שלה.
בשימוש בנעילה, המשאב הוא משותף ותהליכים שרוצים לקבל גישה אליו (או לחלק ממנו) חייבים קודם לקבל מנעול (lock). ברגע שהתקבל המנעול, תהליכים אחרים חסומים מלגשת למשאב, ובכך מובטח שלא תתרחש השחתה של המשאב על ידי כמה תהליכים שכותבים אליו בו זמנית. לאחר שהתהליך שקיבל מנעול סיים לטפל במשאב, הוא משחרר את המנעול.
בפתרון המשתמש בהעברת מסרים, מניחים שהמשאב אינו חשוף, ושכל השינויים בו נעשים על ידי תהליך מנהל (handler) המקושר אליו, כך שהמשאב עצמו מוכמס (encapsulated). תהליכים המעוניינים לקבל גישה למשאב שולחים מסר בקשה ל-handler. אם המשאב (או חלק ממנו) זמין, ה-handler מבצע את השינוי המבוקש כפעולה אטומית. כלומר, בקשות מתנגשות לא מבוצעות עד שהבקשה הראשונה לא הושלמה. אם המשאב אינו זמין, הבקשה נשמרת בדרך כלל בתור של בקשות. התוכנית השולחת יכולה להחליט האם לחכות להשלמת הבקשה או לא.
הבריגדה השוודית
הבריגדה השוודית (בשוודית: Svenska brigaden, בפינית: Ruotsalainen prikaati) הייתה בריגדה של מתנדבים שוודים שהשתתפה במלחמת האזרחים הפינית. הבריגדה כללה 400 לוחמים, ונטלה חלק בקרב טמפרה.
היסטוריה
בינואר 1918 הכריזה פינלנד על עצמאותה מהאימפריה הרוסית, וכמעט מיד פרצה בה מלחמת אזרחים בין המשמר האדום שנתמך בידי ברית המועצות, למשמר הלבן שנתמך בידי הקיסרות הגרמנית. מצבם של הלבנים נראה בכי רע, והאדומים הצליחו להשתלט על עיר הבירה הלסינקי.
את היוזמה להקמת יחידה של מתנדבים שוודים שתסייע למשמר הלבן במלחמתו, נטלה אגודת "ידידי פינלנד" שנוסדה בסטוקהולם במקביל להכרזת העצמאות הפינית. יו"ר האגודה היה אחיו של קארל גוסטף אמיל מנרהיים - ממפקדיו הבולטים של המשמר הלבן. אגודת ידידי פינלנד קראה ליחידה בשם "הבריגדה השוודית" עוד בטרם החלה לגייס אליה חיילים. בשל המצב הדחוף בפינלנד, הקציבה האגודה חודשיים לגיוס וארגון הבריגדה. כתוצאה מכך, רק 400 שוודים הספיקו להתנדב. עם זאת, רבים מהם היו קצינים מנוסים מהצבא השוודי, והם היוו תוספת משמעותית לצבא הפיני חסר הניסיון. כמו כן, 600 קצינים שוודים נוספים התגייסו למשמר הלבן ישירות, ולא דרך ידידי פינלנד.
בסוף מרץ הגיעו השוודים לפינלנד, וצוידו בידי הפינים בנשק רוסי. בשלב זה, נמצאו הלבנים בעיצומה של מתקפת נגד מוצלחת שמוטטה את הקווים האדומים. השוודים נשלחו למערכה הקשה שהתנהלה סביב העיר טמפרה. הם לחמו באומץ והצליחו ללכוד את תחנת הרכבת של העיר. ב-6 באפריל הסתיים כיבוש טמפרה. בשלב זה התמוטטו האדומים כליל בעקבות כניסתו של הצבא הגרמני לפינלנד. השוודים השתתפו במרדף אחר האדומים, וכבשו מספר כפרים ועיירות.
ב-16 במאי השתתפה הבריגדה בצעדת הניצחון בהלסינקי. חייליה זכו להערכה ושבחים בטרם חזרו לשוודיה. ב-30 במאי ערכה הבריגדה מצעד ניצחון בסטוקהולם, ויום למחרת פורקה. חיילי הבריגדה חזרו איש איש לחייו, אולם רבים מהם נרדפו בידי האיגודים המקצועיים הסוציאליסטיים והתקשו למצוא עבודה.
פרידריך השלישי, רוזן העיר נירנברג
פרידריך השלישי, רוזן העיר נירנברג (בגרמנית: Friedrich III. von Nürnberg; סביב 1220 – 14 באוגוסט 1297) היה רוזן העיר נירנברג מבית הוהנצולרן בין השנים 1261–1297.
ביוגרפיה
ב-14 באוגוסט 1297 מת פרידריך, ובנו יוהאן הראשון, רוזן העיר נירנברג ירש את נחלותיו, אולם יוהאן מת בשנת 1300 ללא ילדים, ומשום כך ירש אותו אחיו, בנו הצעיר של פרידריך - פרידריך הרביעי, רוזן העיר נירנברג.
משפחתו
בשנת 1246 התחתן פרידריך עם אליזבת ממראניה, בתו של אוטו הראשון, דוכס מראניה, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
ב-10 באפריל 1280 התחתן פרידריך בשנית עם הלנה מסקסוניה, בתו של אלברכט הראשון, דוכס סקסוניה והלנה מבראונשווייג-לינבורג, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
בית הספר לרפואה לנשים בלונדון
בית הספר לרפואה לנשים בלונדון היה מוסד הלימודים הראשון בבריטניה שהכשיר נשים למקצוע הרפואה. בית הספר נוסד בשנת 1874 בהנהגת הרופאה סופיה ג'קס-בלייק ורופאות חלוצות נוספות, אליזבת בלקוול ואליזבת גארט אנדרסון, במסגרת המאבק לשילוב נשים במקצוע הרפואה בבריטניה. בשנת 1998, מוזג בית הספר עם יוניברסיטי קולג' לונדון. בשנת 2008 שמו של בית הספר שונה רשמית לבית הספר לרפואה של יוניברסיטי קולג' לונדון.
רקע היסטורי
בסוף המאה ה-19, היחס כלפי נשים שעסקו ברפואה היה שלילי. שילוב נשים במקצוע הרפואה העלה בקרב הציבור והקהילה הרפואית שאלות לגבי המעמד המוסרי של פעילות כזו וכן שאלות לגבי עצם הנחיצות של נשים בתחום זה. המתנגדים לשילוב נשים במקצוע הרפואה הזהירו ששילובן בתחום יפגע ביחסים בין המינים וכן יהווה איום על המערכת החברתית כולה. העיתונות הפופולרית וכתבי העת של הקהילה הרפואית גם יחד תיארו נשים העוסקות ברפואה כרגשניות, לא מאוזנות, לא מיניות וחסרות יכולת. כמו כן נטען ששילוב נשים במקצוע הרפואה פוגע בערך הצניעות. הרופא ג'וזף ליסטר תיעב את הרעיון של שילוב נשים במקצוע הרפואה והתנגד נחרצות ל"חוסר ההיגיון" שבשילוב נשים בלימודי רפואה ביחד עם גברים.
לפני פתיחת בית הספר לרפואה לנשים בלונדון, היה זה כמעט בלתי אפשרי עבור נשים לרכוש השכלה במקצוע הרפואה בבריטניה. בתקופה שקדמה לפתיחת בית הספר, פעלו בבריטניה שתי נשים בלבד שהוסמכו לרופאות: אליזבת בלקוול (שקיבלה את רישיון הרפואה שלה בארצות הברית בשנת 1849) ואליזבת גארט אנדרסון, שבשנת 1865 ניצלה את אחת הפרצות ברגולציה והצליחה לקבל רישיון לעסוק ברפואה לאחר שעברה בהצלחה את המבחנים של אגודת הרוקחים (לאחר הסמכתה, אותה רגולציה שונתה כדי למנוע מנשים נוספות ללכת בעקבותיה).
המאבק לשילוב נשים במקצוע הרפואה
גברים ונשים כאחד התנגדו לשילוב נשים במקצוע הרפואה, אבל הייתה קבוצה שתמכה בשילוב נשים במקצוע הרפואה ופעלה לשינוי המצב, ביניהם הביולוגים צ'ארלס דרווין ותומאס הנרי האקסלי והפילוסוף ג'ון סטיוארט מיל.
במשך עשרים שנה, התנועה לשילוב נשים במקצוע הרפואה פעלה בשני מישורים במקביל: במישור החוקי, התנועה ניסתה לתקן את חוק הרפואה כך שיחייב את מוסדות הלימוד והרישוי הקיימים לאפשר לנשים להיכנס בשעריהם. במישור הפרקטי, התנועה ניסתה להכשיר נשים למקצוע הרפואה באמצעות כניסה למוסדות רפואה קיימים או באמצעות כינון מוסדות חדשים שאינם בשליטה גברית. בית הספר לרפואה לנשים בלונדון הוא תולדה של מאמץ במישור הזה.
המכללה ללימודי רפואה לנשים
בשנת 1862, נוסדה מכללת הנשים לרפואה על ידי איגוד הנשים לרפואה  במטרה להכשיר נשים לטפל בנשים ובילדים חולים. במכללה ניתן היה ללמוד קורסים בתחומים שונים כגון פיזיולוגיה ואנטומיה, אולם היקף לימודי הרפואה בה נותר קטן ולא מספק. המכללה ספגה ביקורות רבות מהקהילה הרפואית, ובסופו של דבר גם סופיה ג'קס-בלייק ואליזבת גארט אנדרסון טענו שההכשרה בה לקויה. עם הזמן, המכללה שינתה את מטרותיה הראשוניות והתרכזה יותר ויותר בהכשרת נשים למקצוע המיילדות. הפילוסוף ופעיל זכויות הנשים, ג'ון סטיוארט מיל, קיווה שכינון מכללה זו, על אף שאיפותיה הראשונות שנזנחו, היא רק הצעד הראשון לשילוב נשים במקצוע הרפואה. בשנת 1872, שינתה המכללה את שמה ונקראה 'המכללה ללימודי מיילדות לנשים'.
פרשת שביעיית אדינבורו
בשנת 1869, סופיה ג'קס-בלייק, איזבל תורן, מתילדה צ'פלין , הלן אוונס , מארי אנדרסון , אמילי בובל ואדית פצ'י  נרשמו ללימודי רפואה באוניברסיטת אדינבורו שבסקוטלנד ונודעו, עקב קורותיהן באוניברסיטה, בכינוי שביעיית אדינבורו. האוניברסיטה התירה לשביעייה להיכנס לשיעורים ואף לגשת למבחנים. בסמסטר החורף, בין אוקטובר 1869 למרץ 1870, השביעייה הפגינה הצלחה יתרה בלימודים, ואדית פצ'י אף קיבלה את הציון הגבוה ביותר בבחינות בכימיה. הצלחה זו עוררה נגדן התנגדות, והובילה לניסיונות להרחיק אותן מהלימודים ולמנוע מהן להשלים את לימודי הרפואה. השביעייה נאבקה על זכותה ללמוד רפואה באוניברסיטה, ושיא המאבק הגיע במהומות אולם המנתחים במסגרתן גברים רבים שלמדו רפואה באוניברסיטה התאגדו ב-18 בנובמבר 1870 מול הכניסה לאולם המנתחים, ומנעו משבע הנשים להיכנס לשיעור אנטומיה.
אוניברסיטת אדינבורו החליטה שלשבע הנשים אסור ללמוד ביחד עם גברים, והציעה פשרה לפיה הנשים יוכלו ללמוד בקורסים מופרדים מגדרית אך לא יוכלו להירשם למבחנים. משמעות פשרה זו היא שהנשים לא יוכלו לקבל רישיון לעסוק ברפואה, ולכן היא לא ענתה על הצרכים של התנועה לשילוב נשים במקצוע הרפואה. השביעייה פנתה לבית המשפט של סקוטלנד כדי שיאפשר להן להשלים את לימודיהן באוניברסיטה, אך ביולי 1973 בית המשפט פסק שהאוניברסיטאות בסקוטלנד לא חייבות לקבל נשים אל שורותיהן ולא חייבות לאפשר להן גישה לבחינות. סופיה ג'קס-בלייק פנתה לכל בתי הספר לרפואה בלונדון בבקשה שיקלטו אותן להמשך לימודיהן, אך כולם סירבו.
לכל אורך הדרך, סופיה ג'קס-בלייק האמינה כי נשים צריכות ללמוד רפואה לצד גברים, אולם פרשת שביעיית אדינבורו אילצה אותה לשנות את עמדתה, ובקיץ 1874, גמלה בה ההחלטה להקים בית ספר לרפואה לנשים.
שנים ראשונות של פעילות בית הספר
סופיה ג'קס-בלייק ניסתה תחילה לבדוק את האפשרות להקמת בית ספר לרפואה לנשים באחד מבתי החולים הלימודיים, אבל הצעה זו נתקלה בהתנגדות עזה, וכל ניסיונותיה להוביל לשיתוף פעולה שכזה כשלו. לאחר מכן, היא הגיעה למסקנה שעליה לייסד בית ספר חדש לגמרי.
פרשת שביעיית אדינבורו עוררה עניין רב בציבור בסוגיית שילוב נשים בלימודי רפואה, והובילה לתמיכתם של רופאים שהביעו נכונות להצטרף כמרצים בסגל ההוראה העתידי של בית הספר לרפואה לנשים לכשיפתח. אחד הרופאים שתמכו בתנועה לשילוב נשים במקצוע הרפואה היה פרנסיס אנסטי, וב-22 באוגוסט 1874 נערכה בביתו פגישה בה הוחלט על הקמת בית הספר לרפואה לנשים בלונדון. לאחר הפגישה, הוקמה ועדה זמנית שכללה 21 רופאים, ביניהם אליזבת בלקוול ואליזבת גארט אנדרסון. לאורך השנים, אנדרסון התנגדה להקמת בית ספר לרפואה לנשים מחשש שיספק תעודות שלא יזכו להכרה, אך לבסוף שינתה את דעתה לאחר שקיבלה מסופיה ג'קס-בלייק מכתב באוגוסט 1874, בו ג'קס-בלייק הבהירה לה שבית הספר לרפואה לנשים בלונדון יפתח איתה או בלעדיה, וכי היעדרותה מהוועידה תבלוט לציבור המתנגדים ותשמש אותם לפגיעה במטרות התנועה.
התרומות הרבות שזרמו לתנועה לשילוב נשים במקצוע הרפואה אפשרו לסופיה ג'קס-בלייק לשכור פביליון ברחוב הנרייטה 30 בלונדון שהתאים לצורכי ההקמה, ובית הספר נוסד ב-12 באוקטובר 1874 (בשנת 1888, שם הרחוב בו שכן בית הספר שונה מהנרייטה להנדל). הקמת בית הספר ספגה עוינות ולעג מהמתנגדים לשילוב נשים ברפואה, אך גם זכתה בתמיכתם של אישים שונים דוגמת צ'ארלס דרווין, מיליסנט פוסט והנרי פוסט.
למרות התמיכה שבית הספר זכה לה, הוא כמעט נסגר בתחילת דרכו משום שגם לאחר הקמתו, עמדו בפניו עוד שני מכשולים גדולים שאיימו על המשך דרכו: מכשול אחד היה קשור בהתמחות המעשית של הסטודנטיות והמכשול השני בנגישות למבחני הרישוי לעיסוק ברפואה. לפי הרגולציה בלונדון דאז, רק אדם שעובר התמחות מעשית של שנתיים לפחות בבית חולים כללי המכיל לפחות 100 מיטות, יכול לגשת לבחינות. בלונדון פעלו באותה התקופה 13 בתי חולים שעמדו בקריטריונים הללו, אולם אף אחד מהם לא הסכים לפתוח את שעריו לנשים עבור התמחות. בית החולים החדש לנשים שנפתח בפברואר 1872, כדי לעזור לתנועה לשלב נשים במקצוע הרפואה, היה מוכן לקלוט אליו סטודנטיות להתמחות מעשית אבל הוא לא עמד בקריטריונים (בשנת 1876 היו בו רק 26 מיטות והוא לא נחשב לבית חולים כללי). בינואר 1876 המצב החריף לאחר שמספר סטודנטיות פרשו מהלימודים משום שבית הספר לא הצליח לספק להן בית חולים להתמחות בו. באותה השנה, נעשה ניסיון, בתמיכת הממשל הבריטי, לשלב את הסטודנטיות בבית החולים המלכותי בלונדון כמתמחות. בית חולים זה הכיל 800 מיטות כשמתוכן 150 שימשו ילדים ונשים. לפי התכנון, הסטודנטיות היו אמורות להתמחות במחלקות בהן מטופלים הילדים והנשים, אבל בגלל התנגדות צוות הרופאים והמנתחים בבית החולים, הרעיון ירד מן הפרק.
במקביל לניסיונות למצוא בית חולים שיסכים לקלוט את הסטודנטיות לצורך התמחות מעשית, כל אותם 19 מוסדות שהיו מוכרים בחוק כמוסדות היחידים שרשאים להגיש סטודנטים למבחנים ולהנפיק רישיונות למקצוע הרפואה, סירבו לאפשר לנשים לגשת לבחינות (גם אם היו עומדות בקריטריונים של ההתמחות המעשית). בשנת 1876, הפרלמנט הבריטי העביר את חוק הרפואה השני כתיקון לחוק הרפואה הראשון. החוק קבע שאותם 19 מוסדות המוסמכים להגיש סטודנטים לבחינות ולהנפיק עבורם רישיונות לעסוק ברפואה, רשאים לאפשר לנשים לגשת למבחנים, אך החוק לא כפה זאת על המוסדות הללו.
שנים מאוחרות של פעילות בית הספר
בין השנים 1883–1903, אליזבת גארט אנדרסון הייתה הדיקאן של בית הספר לרפואה לנשים בלונדון. בכך הייתה אנדרסון לאישה הראשונה בעולם לשמש כדיקאן של בית ספר לרפואה. במאי 1895, הסגל וסטודנטיות של בית הספר ייסדו את כתב העת של בית הספר לרפואה לנשים בלונדון בעריכת מזכירת בית הספר איזבל תורן. כתב העת יצא לאור בין השנים 1895–1947 והוא היווה מרחב בו הסטודנטיות והרופאות יכלו לגבש את זהותן כנשים רופאות בנפרד מהסטריאוטיפים שדבקו בהן בעיתונות הפופולרית ובכתבי העת הרפואיים.
במסגרת פעילות מיסיונרית רפואית, הסטודנטיות של בית הספר נשלחו מחוץ לבריטניה כדי להכשיר נשים בלימודי רפואה במדינות בהן לרופאים גברים אסור היה להביט (לא כן שכן לגעת) בנשים. פרויקט זה זכה לתמיכה של המלכה ויקטוריה שהאמינה שלכל נתיני האימפריה הבריטית צריכה להיות נגישות לטיפול רפואי הולם. בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, רופאים רבים נקראו לשרת מעבר לים, ובית הספר לרפואה לנשים בלונדון התרחב עקב הצורך והביקוש הגדל של נשים ללמוד רפואה. בשנה זו הוכפלו בבית הספר מספר המעבדות וחדרי הלימוד, ולמדו בו 300 סטודנטיות. רופאות שהוכשרו בבית הספר תרמו גם הן למאמץ המלחמתי של בריטניה.
בית הספר קיבל לשורותיו נשים בלבד עד שנת 1948 בה כל בתי הספר בבריטניה פתחו את שעריהם לנשים. בשנת 1974, בית החולים החופשי המלכותי העתיק את משכנו להמפסטד, ובית הספר לרפואה לנשים בלונדון עבר בעקבותיו.
בשנים 1946, 1968 ו-1980 היה בית הספר בסכנת סגירה, עד שלבסוף מוזג עם יוניברסיטי קולג' לונדון. בשנת 2008 שמו של בית הספר שונה רשמית לבית הספר לרפואה של יוניברסיטי קולג' לונדון.
טקסון ללא מקור
טקסון ללא מקור מתאר קבוצה טקסונומית הקשורה לקבוצה אחת, אך היחסים או המקורות לטקסון הנמצא מעליה אינם ברורים. כלומר, לא ברור האם הטקסון שייך למשפחה או לסדרה מסוימת. לפעמים מחשיבים אותו כשייך לקבוצות דומות פורמלית, למרות שזה לא מחייב קשר. במקרה כזה יהיה במקום שם המשפחה או הסדרה, המונח הזה ומעליו תהיה הקבוצה שברור הקשר אליה. ישנם מצבים בהם יונח מצב "משפחה ללא מקור" (incertae familiae), "תת-סדרה ללא מקור" (incerti subordinis) או "סדרה ללא מקור" (incerti ordinis).
המונח מבהיר שמשפחות שסווגו למינים מסוימים, נבע מטעויות ומהנחות לא מספקות ועל כן היה צריך להחליפן. בנוסף, המיונים החדשים מספקים דרך להתבונן בהיווצרות קבוצות חדשות באבולוציה לאט לאט. משום כך הם אינם צריכים משפחה או סדרה חדשה בזמן קרוב.
טניה פרמינגר
טניה פרמינגר (נולדה ב-1944) היא פסלת ואמנית ישראלית העובדת במדיומים שונים, ביניהם: פיסול סביבתי, אמנות אדמה (LAND ART), אמנות בת חלוף, פיסול באבן, אמנות מיצג ומיצב וצילום.
פרמינגר עובדת במגוון חומרים, מרביתם טבעיים. הפסלים המוקדמים שלה נעשו מחימר, עץ ואבן, אך לאחר מכן החלה להשתמש באדמה, דשא, מים, שלג וחומרים אחרים. עבודותיה ממזגות חומרים ומדיומים, משלבות שיטות קלאסיות עם חדשנות, מעבירות ביקורות ונוקטות עמדה. פסלי האדמה שלה פורצים הגדרות ונוגעים בפיסול ארכאיסטי, בפופ ארט, ובמינימליזם גיאומטרי.
פרמינגר זכתה בפרס עידוד היצירה לשנת 2016 של משרד התרבות ובפרס אריק איינשטיין לאמן ותיק לשנת 2022.
קורות חיים
טניה (טטיאנה) פרמינגר נולדה ב-1944 בעיר טאגאנרוג שברוסיה לניקולאי נובוז'ילוב, חתן פרס לנין למדע, ולאינה פרוחסקה, מהנדסת. היא סיימה לימודי אמנות באקדמיה לאמנות ע"ש סוריקוב במוסקבה.
ב-1972 עלתה לישראל עם בעלה אוסיפ פרמינגר (יליד 1945) ושלוש בנותיהם. המשפחה התגוררה בבת ים וב-1975 עברו לעיר ימית והיו ממקימי העיר ושם גם נולדה בתם הרביעית. המשפחה הייתה מאחרוני המפונים מהעיר ימית ובעלה נודע בכינוי ה"נגר מימית" והתפרסם מכיוון שסירב לקבל את כספי הפיצויים. המשפחה התגוררה בסביון ובאור יהודה ולבסוף השתקעה בארסוף קדם.
לאורך השנים לימדה אמנות במוסדות שונים, ביניהם מכון אבני בתל אביב ובית הספר ויצ'"ו צרפת.
עבודתה האמנותית
עבודות אבן שלה מוצבות בערים רבות בישראל, ביניהן מודיעין, חדרה , הרצליה , מעלות תרשיחא, נתניה, גני תקווה , פתח תקווה, באר שבע ועוד.
פרמינגר השתתפה פעמיים בפסטיבל "אבן בגליל", ובסימפוזיונים נוספים לפיסול באבן ברחבי ישראל.
עיקר פרסומה הגיע מעבודות האמנות הסביבתית וה- LAND ART ומפעילותה בזירה הבינלאומית.
פרמינגר ייצגה את ישראל ב 242 סימפוזיונים, תחרויות ותערוכות קבוצתיות בעולם. מאות עבודות סביבתיות ומונומנטליות שלה מוצבות ב: ישראל, רוסיה, נפאל, צרפת, סין, פולין, ארגנטינה, רומניה, הודו, טורקייה, צ'ילה, אוקראינה, איטליה, גרמניה, מונטנגרו, ברזיל, בולגריה, יפן, דרום קוריאה, סלובניה, אסטוניה, ספרד, בלגיה ודנמרק.
בין העבודות בנות-החלוף בולטות "איזון עגול" בצרפת, "חתך טקסי" בלטביה, "עיניים לאוקיינוס " בקוריאה, "חראקירי " ברוסיה, ו"אדם אקולוגי" בהודו.
עבודות סביבתיות בולטות – "וודהנ'ג" באוסטריה, ו"גשר בפליק פלאק " בצרפת ו"סטראטום" ביפן.
פסלים רבים מסדרת "מזבח לאמהות" מוצגים באירופה, אמריקה הדרומית והמזרח הרחוק.
בשנת 2007 הקימה ביחד עם דניאל מנהיים את הגלריה הירוקה (פארק דינה) בשטחי שמורת נוף של ארסוף קדם. שש תערוכות של אמנות סביבתית ואמנות בת חלוף הוצגו בגלריה. בין האמנים שהשתתפו סטיוארט איאן פרוסט, קיי נקמרה, אוגרס פלדברגס, דליה מאירי, יגאל מרון, יעל קפלן, גילה קרוקר, דניאל פלאיי ועוד.
מצודת יטבתה מתקופת הברזל
מצודת יטבתה (נקודת ציון: 205275 / 422475) היא מצודה מראשית תקופת הברזל (1300–1150 לפני הספירה) השוכנת בסמוך לקיבוץ יטבתה. לדעת החוקרים קיים דמיון בין הממצאים שנמצאו במצודה לממצאים שנמצאו בתמנע, כולל הממצאים הקשורים בהפקת נחושת. השערת החוקרים היא שהמצודה הגנה על דרכי הגישה לנווה יטבתה, ששימש מקור עיקרי לפחמים, מים ומזון לכורים בתמנע.
נווה מדבר יטבתה
יטבתה הוא שמו המחודש של נווה מדבר הנמצא בשוליים המערביים של הערבה הדרומית, כ־40 ק"מ צפונית לאילת ועל הדרך הראשית אליה (כביש 90). כמה בורות מים רדודים שמהם נבעו מי תהום עליונים וחורשה קטנה של שיחי אשל ועצי תמר היוו את עיקר הנווה בתקופה שקדמה להקמת המדינה. "עין ע'ציאן" (מבוטא בערבית "רדיאן") היה שמו של המקום, כנראה על שם שיחי הפרקרק הפרסי ("ע'צא" בערבית) הנפוצים עד היום בחולות האזור. הצעה נוספת לשם המקום היא שיבוש השם "אד-דינאם", שאפשר שהיה שם המקום בתקופה הרומית. כיום שוכן על נווה המדבר קיבוץ יטבתה, פונדק דרכים ומרכז אזורי. השם "יטבתה" מבוסס על זיהוי אפשרי עם אחת התחנות של בני ישראל בדרכם במדבר לפני עברונה ועציון גבר: "יטבתה ארץ נחלי מים" (במדבר ל"ג, פסוקים ל"ג-ל"ד, דברים י', פסוק ז'). הזיהוי של נווה המדבר עם יטבתה המקראית אינו ודאי ומסתמך על שחזור אפשרי של מסע בני ישראל מצפון לדרום, לפיו עברו בני ישראל בדרכם לארץ כנען ביטבתה וירדו דרומה לאילת, משם עלו להרי אדום. תימוכין נוספים לזיהוי המקום כיטבתה המקראית ניתן למצוא בשמותיו הערביים של האזור: "סבחאת א-טאבה" (מלחת יטבתה החצויה כיום על ידי הגבול של ישראל וירדן) ו"ביר א-טאבה" (באר הנמצאת בשוליה המזרחיים של המלחה). מקור המים בנווה הפך אותו לצומת דרכים בתקופות שונות ואף ישנם שרידים של התיישבות ארעית במקום, אך אין בו תל או אתר מרכזי אחד. השרידים שנמצאו: השרידים הם מהתקופות הכלכוליתית, הברונזה הקדומה, הברונזה תיכונה 1, הברזל, הנבטית, הרומית (נמצאה כתובת ממלכתית מימי הקיסר דיוקלטיאנוס) והערבית הקדומה. רוב החוקרים סוברים שהחל מתקופת הברזל ישנה מצודה או תחנת דרכים ביטבתה. בזמן שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל הוקמה במקום תחנת משטרה שכונתה "משטרת הגמלים", ולאחר כיבוש הערבה במבצע עובדה הוקם שם מחנה צה"ל.
הארכאולוגיה באתר
שניים מאתרי הנווה תוארו בקצרה כבר בראשית המאה ה-20 על ידי אלואיס מוסיל, שתיאר את מקור הנווה כ"בור האם הגדול". תומאס אדוארד לורנס, הידוע בכינויו "לורנס איש ערב", תיאר את המצודה הרומית כבר בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20. גם נלסון גליק - מראשוני הארכאולוגים בארץ ישראל - תיאר את בור האם ואת בורות השרשרת לאגירת מים, כמו גם את המצודה הרומית. גליק חזר ליטבתה בשנות ה-50 יחד עם חברי היאחזות הנח"ל שהקימו את יטבתה וגילו את המצודה מתקופת הברזל. בשנים לאחר מכן סקר גם בנו רותנברג את האזור במסגרת "סקר הערבה". סקרים חלקיים נוספים נערכו במקום והחל משנת 1974 מתנהלות באתר חפירות ארכאולוגיות לסירוגין במסגרת פרויקטים שונים לחקר תולדות נווה יטבתה.
המצודה מתקופת הברזל
נמצאה מצודה מסוג "מצודת סוגרים" בלתי סדורה, ששטחה 50X75 מטרים בגובה 111 מטר מעל פני הים. המצודה מתנשאת מעל ומדרום לקיבוץ יטבתה. היא בנויה על פסגתה השטוחה של גבעה גבוהה ומצוקית המנותקת משלושה עברים מסביבתה. למטפס לראש הגבעה צפויה תצפית על נווה מדבר ומרחבי הערבה הדרומית. האתר נסקר כמה פעמים מאז 1956 בעיקר כחלק מחקירת פעילות הפקת הנחושת בתמנע. ב־1976 חפר זאב משל חלק מהמצודה. בחירת הגבעה למיקום המצודה אינו מקרי ומושפע מהטופוגרפיה שלה - היותה מנותקת משלושה עבריה מסביבתה על ידי מצוק תלול. חדרי הסוגרים מקיפים את המצודה רק מצפון ומערב. מדרום וממזרח ישנם מצוקים תלולים המייתרים בניית ביצור. בהמשך לפסגה, במרחק של כ־75 מטר מהמצודה, נבנה ביצור נוסף - מעין מתלול המדמה מצוק נוסף ומלאכותי. אלמנט הגנתי נוסף, חיצוני, סוגר את המצודה ממערב ומצפון, ממש עת מתחילה הגבעה להשתפל מטה. צד מערב וצפון היו נקודות התורפה של המצודה ולכן שם הביצור משמעותי יותר. קו ההגנה החיצוני השתמר עד היום ונראה כסוללה בלתי אחידה הבולטת היטב בשטח. רוחב הסוללה הוא 5 מטרים וגובה 1.00-1.50 מטרים. חתך שנעשה בסוללה אישר שזהו ביצור מלאכותי שנבנה מעפר מעורב במלחים שונים והפך ברבות השנים לחומר דמוי כורכר. לא נמצא שום ממצא מתארך בסוללה ולכן אין לנו הוכחה חותכת שהיא אכן קשורה למצודה עצמה ובת אותו זמן, אף על פי שהדבר הגיוני. לאורך הביצור הפנימי נמצאה קרמיקה הלניסטית, נבטית, רומית ואיסלמית קדומה. שני קברים נמצאו בפסגת הגבעה - האחד רומי והשני מוסלמי קדום. מצודת הסוגרים מזכירה אומנם בתוכניתה את "המצודות הישראליות" בהר הנגב, אך לדעת החוקרים היא קדומה מהן. חדרי הסוגרים במצודה אינם אחידים - רוחבם נע בין 1.9-2.4 מטרים וגם אורכם אינו אחיד. הקירות בנויים בבסיסם מאבני גוויל לגובה של מטר אחד כאשר מעליו לבני טין שיובשו בשמש. קירות החדרים הפונים לחוץ המצודה הם בעובי של 0.8-1.00 מטרים ואילו הקירות הפנימיים עוביים 0.5-0.7 מטרים. משטח הסלע הטבעי של הגבעה שימש כרצפה שפולסה על ידי מילוי עפר. בעת גילוי המצודה הייתה מכוסה הרצפה מפולות אבנים, חומר לבנים, עפר וכתמי אפר כתוצאה מהתמוטטות הקירות, וכן שרידים של ענפי עץ תמר, כנראה מהתקרה. לא נמצאה עדות להרס בשריפה.
הממצא הארכאולוגי
הממצא הקרמי כולל כלים שנעשו באובניים - בעיקר קנקנים וקדירות בישול גדולות מסוג "קרמיקה נגבית" גסה, ומעט כלים מסוג "קרמיקה מדיינית". ממצא מעניין נוסף הם סיגים של נחושת, המעידים על קשר למכרות הנחושת בתמנע. רוב הנחושת שנמצאה היא באיכות ירודה (כ-75% נחושת) ואילו חלק קטן הוא נחושת טהורה כמעט לחלוטין. נמצאו גם אבני שחיקה ומקבות צור שגם הן קשורות לעיבוד נחושת. מחתכים שנעשו בחצר המצודה עולה שרוב סיגי הנחושת שנמצאו במצודה שייכים לתקופת הברזל א'. שרידי הצמחייה שנמצאו (שרידי תמרים ופרקרק פרסי) ועצמות בלי חיים (יחמורים, עיזים, כבשים, צדפים מים סוף ושברי קליפות של ביצי יען), מעידים שתנאי הסביבה אז דמו לאלה השוררים בה כיום.
האלמנט הארכיטקטוני היחיד במצודה שיש בו ייחוד מסוים הוא שער הכניסה למצודה. למעשה זהו פתח ברצף הסוגרים שהצמידו לחזיתו שני קירות היוצרים רחבת שער. מעל השער היה כנראה מגדל שמירה שניצב על מסד האבן ותפס חלק גדול מהסוגר שמדרום לו. השער פונה לכיוון מערב ולכן אין לחוקרים ספק שהדרך שהובילה למצודה הייתה ממערב, שם שיפולי הגבעה מתונים יותר. לוח אבן מלבני החורג בצורתו ובמידותיו (0.53X1.00 מטרים) מאבני הקירות והאבנים, נמצא מוטל בכניסה לשער. אף על פי שאין עליו סימני סיתות החוקרים מזהים אותו כמצבת שער פולחנית.
תיארוך המצודה לתקופת הברזל א', או ליתר דיוק לתקופת הפעילות במכרות תמנע, מתבסס על דמיון בממצאים שנמצאו במצודה לאלה שנמצאו בתמנע בתקופת הברזל א', כמו גם על הקרמיקה המדיינית האופיינית לתקופה זו. לדעת החוקרים, אין ספק שהיה קשר בין יטבתה ותמנע. שפעת המים בנווה המדבר סיפקה את צורכי הכורים בתמנע, כמו גם פחמים מעצי השיטה של הנווה ואולי אף מזון טרי. רוב החוקרים מזהים את הקמת המצודה עם שיא פעילות כריית הנחושת, ולמרות זאת, זהות דרי המצודה לוט בערפל, כמו זהות הכורים במכרות.
עונת 2017/2018 בליגת העל בכדורגל נשים
עונת 2017/2018 בליגת העל בכדורגל נשים הייתה העונה ה-20 של ליגות כדורגל הנשים בישראל תחת אחריות הההתאחדות לכדורגל בישראל. העונה נפתחה ב-31 באוקטובר 2017 והסתיימה ב-29 במאי 2018.
הקבוצה שסיימה ראשונה בליגה הלאומית בעונת 2016/2017 והצטרפה לליגת העל לראשונה בתולדותיה לקראת עונה זו הייתה הפועל רעננה. הליגה הסדירה כללה 9 קבוצות ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 9 מחזורים כל אחד (לכל קבוצה 8 משחקים בסיבוב) - 18 מחזורים בסך הכל (16 משחקים לקבוצה). לאחר מכן פוצלה הליגה לפלייאוף עליון שבו 5 קבוצות ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 5 מחזורים כל אחד (4 משחקים לקבוצה בסיבוב) ופלייאוף תחתון שבו 4 קבוצות ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 3 מחזורים כל אחד, שכוללים תוספת של 10 ו-6 מחזורים לעונה הסדירה בהתאמה ובסה"כ 28 ו-24 מחזורים בהתאמה (24 משחקים לקבוצה בפלייאוף העליון ו-22 בתחתון). לפי תקנון האליפות האקדמיה לכדורגל בנות לא יכלה לרדת ליגה. בעונה זו ניתן לכל קבוצה לצרף 4 שחקניות זרות. בנוסף, חייבו כל קבוצה לרשום בטופס המשחק לפחות שתי שחקניות ישראליות מתחת לגיל 20 ולשתף אותן במשחק לפחות 45 דקות (במצטבר).
מ.ס. קריית גת, אלופת העונה הקודמת, זכתה בתואר בפעם השנייה בתולדותיה.
בנות נתניה, שסיימה במקום הלפני אחרון, ניצחה במשחק מבחן את בנות אילת שסיימה שנייה בליגה הלאומית, ונשארה בליגת העל.
ישעיהו לויט
ישעיהו (שייקה) לֵוִיט (1929 – 16 במרץ 2014) היה עורך דין, עיתונאי, סופר ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה
ישעיהו בן ישראל לויט נולד בשנת 1929 בליטא ועלה לארץ ישראל בילדותו.
בשנת 1943, בגיל 14, התגייס לפלמ"ח (כינויו: "טוּמְבָּה") במסגרת הכשרת דפנה הצופים ה' (הכשרה מגויסת בקיבוץ דפנה מבוגרי הצופים) ושירת בגדוד השלישי (פלוגות ו' ו-ט'). לאחר מכן שירת בקהילת המודיעין כצנזור, ובסוף שנת 1952 השתחרר משירות קבע. לאחר שחרורו למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב והתמחה במשפט פלילי בפרקליטות מחוז תל אביב. במקביל ללימודיו עבד עיתונאי בשבועון "העולם הזה" והחל לעבוד גם בתרגום ספרים לעברית הן מרוסית והן מאנגלית. בין השאר היה הראשון לתרגם את ספרי דוקטור סוס לעברית.
באפריל 1959 הוסמך כעורך דין; באותו חודש נישא לתמר לבית ברגר. לאחר הסמכתו עבר למגזר הפרטי, ולאורך השנים ייצג מספר רב של עבריינים ידועים.
במשך עשרות שנים חילק את זמנו בין משפטים לעיתונאות: במקביל לעבודתו כסנגור (תחומי התמחותו: נזיקין ועניינים הקשורים במשרד הביטחון, וכן משפט מסחרי, קניין רוחני ורשלנות רפואית), כיהן כעורך חדשות ב"ידיעות אחרונות" במשך שלושים שנה, עד 1996.
לויט התגורר ברמת אביב. נפטר ב-2014, בגיל 85. הותיר את אשתו, תמר לויט; ילדיו: עו"ד עדי לויט (בעל משרד עורכי דין) וד"ר אפי סטוֹלַרסקי (פסיכולוגית התפתחותית, מרצה לפסיכולוגיה וחינוך במכללת אורנים); ונכדים. נקבר בבית העלמין ירקון. על מצבתו בבית העלמין ירקון נכתב: "יוצר אהוב ועתיר דמיון".
שלמה רודב
שלמה רודב (נולד ב-1949) הוא איש עסקים ישראלי המכהן כיו"ר פרטנר. בעבר עמד בראש דירקטוריון בזק, תנובה ויינות ביתן.
ביוגרפיה
רודב נולד לאם מורה ואב כימאי. גדל בתל אביב. בנעוריו, עברה המשפחה להתגורר ברמת גן. הוא נשר ממספר בתי ספר והתגורר ב בחיפה שם למד בבית הספר הריאלי. את תעודת הבגרות קיבל מתיכון עירוני ט' בתל אביב.
את שירותו הצבאי עשה בסיירת גולני ובה התקדם עד לתפקיד סמ"פ בגדוד 13 ולדרגת רב-סרן במילואים. לאחר השחרור סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת תל אביב ועבד כפקיד אשראי בבנק לאומי לישראל וכקצין ביטחון באלעל בניו יורק בה למד לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת קולומביה. בשנת 1977 חזר לישראל ומונה למנהל התכנון בק.א.ל מטעני אוויר. בשנת 1980 מונה למנהל פיננסי בקבוצת איזנברג שהחזיקה במניות בחברה לישראל ובה הכיר את שותפו העתידי רוני גת (השניים כונו "נערי אייזנברג") ואת אליעזר פישמן. יחד עם גת, הקים בשנת 1990 את טורל השקעות שאותה ניהלו ביחד עד שנת 1995. את משרדי החברה הראשונים רכשו מפישמן. יחד השתתפו בבניית התוכנית העסקית ללוויין עמוס. חלק מההשקעות בוצעו בשיתוף עם אליעזר פישמן כגון השקעה בשנת 1992 בתחנת כוח הידרואלקטרית בסמוך לקיבוץ כפר הנשיא באמצעות חברת וויסט מנג'מנט ישראל שבה הייתה שותפה גם החברה לישראל.
בשנת 1996, הקים עם גת את חברת מריז שרכשה מאייזנברג (בשיתוף עם בנק לאומי) את חברת ספנות ואחזקה, אחת מחברות הבת של החברה לישראל שהחזיקה באותה עת במספר חברות ובהן יפאורה-תבורי, קרור אחזקות, תפוגן וחברת מקס (שהחזיקה ב-12% ממניות החברה לישראל). בשנת 1998 רכשו מלאומי את החזקותיה במריז ומניות בחברה לישראל. את הונו צבר במהלך שספג לביקורת כאשר בשנת 1999, לאחר שאייזנברג מכר את החברה לישראל לאחים עופר, מכרו גת ורודב לבנק לאומי את החזקותיהם בחברה לישראל, תמורת 515 מיליון שקל ובכך הרוויחו סך של 200 מיליון שקל. רודב וגת מחזיקים בחברה, שמחזיקה דרך חברת הבת קרור ביפאורה-תבורי ובמבשלות בירה ברומניה. בתחילת שנות ה-2000, ניסו לרכוש מספר חברות ובהן עלית, מחלבת טרה, פז וקלאבמרקט, מהלכים שלא יצאו לפועל.
.cl
היא סיומת אינטרנט מדינית (ccTLD) השייכת לצ'ילה. הסיומת נוצרה בשנת 1987 ומנוהלת על ידי אוניברסיטת צ'ילה. הרשמה של תת-סיומות תחת סיומת אינטרנט זאת מותרת לכולם, כפי שנקבע בתקנה הנוכחית להפעלת רישום שמות תחת הסיומת .CL מאז דצמבר 2013, מה שביטל את הדרישה של נרשמים זרים ליצור קשר מקומי בעזרת RUN, מספר הזיהוי הלאומי הצ'יליאני.
שלמה רודב
ביוגרפיה
בשנת 2000, רדוב פרש מתפקידו כיו"ר ספנות ואספקה כדי לנהל את חברת הסטארט אפ איניריו (InirU) עד שנכשלה ונסגרה. בשנת 2003, בהשפעת בעל השליטה העיקרי אליעזר פישמן, מונה ליו"ר דירקטוריון גילת רשתות לווין, שנקלעה לחוב בסך מיליארד דולר. רודב הצליח להבריא את החברה והיא נמכרה ב-2005 לקרן יורק ומבטח שמיר אחזקות. בשנת 2006 הגישו גת ורודב הצעה לרכישת קווי זהב, אך הפסידו לשאול אלוביץ' שהפך אותה לימים ל-012.
.cl
רישום דומיינים הכוללים אותיות עם הדגשה (á, é, í, ó, ú), ñ ו- ü נפתחו בשנת 2005 לציבור.
שלמה רודב
ביוגרפיה
בשנת 2006 מונה ליו"ר דירקטוריון בזק, ובספטמבר 2007 אושר מינויו באופן רשמי. הוא ניהל את בזק עד לשנת 2010. בתקופת כהונתו בוצע ניוד המספרים הנרחב, והוקמו רשת ה-NGN ורשת חדשה לפלאפון.
.cl
מאז אפריל 2011, הסיומת תומכת ב-DNSSEC.
שלמה רודב
ביוגרפיה
בשנת 2011 עמד בראש דירקטוריון תנובה ובשנת 2013 בראש דירקטוריון פרטנר.
באפריל 2018, מונה בשנית ליו"ר בזק כמינוי קבוע במקום יו"ר הזמני דוד גרנות שמונה כמחליף לשאול אלוביץ' שנחקר בפרשת 4000. במהלך תפקידו הוביל תהליך איחוד בחברות הבת של בזק אך התפטר לאחר כשנתיים לאור מאבקים עם בעלי השליטה בבזק, קרן סרצ'לייט לגבי שינוי תקנון החברה. באוגוסט 2020, בחר הדירקטוריון בגיל שרון כמחליפו.
ביולי 2020, מונה ליו"ר יינות ביתן. סיים את תפקידו במאי 2021.
.cl
מיקרוסופט עשו שימוש בסיומת בעזרת Domain Hack בשביל ליצור את הרשת חברתית המקוונת שלה So.cl. אורקל גם עושים שימוש עם ה-Domain Hack על מנת ליצור קיצור URL לאתרם ולשירותם ora.cl.
שלמה רודב
ביוגרפיה
באפריל 2022 קבוצה בראשותו (גבאי-רודב) רכשה את השליטה בחברת פרטנר מידי חברת האצ'יסון הסינית. ביולי 2022 מונה ליו"ר דירקטוריון פרטנר.
חיים אישיים
רודב התאלמן בשנת 1997 מאשתו הראשונה האדריכלית סופי רודב שנהרגה בתאונת דרכים וממנה לו שני ילדים. הוא אב לשלושה ילדים מנישואיו השניים למירב.
.cl
תמיכה ב IPv6
בדוח של הוריקן אלקטריק ממאי 2012, הסיומת מופעלת בתמיכה של IPv6 ועם שרתים ב-IPv6.
קשר בכל מחיר
ראו גם
}}
בנדיקוט (סוג)
הבנדיקוט (שם מדעי: Perameles) הוא סוג של חיית כיס המצויה באוסטרליה, טסמניה ובאיים הסמוכים. הוא חלק מסדרת בנדיקוטאים ומשפחת הבנדיקוטיים.
הבנדיקוט הוא חיה לילית הניזונה מחרקים, תולעים, שורשים, פקעות ופירות שונים. הוא גורם נזקים חמורים לחקלאות.
מינים
בסוג זה 4 מינים מוכרים למדע:
משנת יוסף
משנת יוסף (בשמה הרשמי קיי.טי. יבוא ושיווק בע"מ) היא חברת קמעונאות ישראלית הפועלת בעיקר במגזר החרדי. הרשת הוקמה ב-2010 על ידי יוחאי קוסובר מבית חלקיה, והיא פועלת באמצעות הזמנת מוצרים מראש ושליחתם לנקודות איסוף ללא מרכולים פיזיים. בפרסומים אחדים שלה מציגה החברה את עצמה כ"קרן משנת יוסף".
היסטוריה
בשנת 2010 החל יוחאי קוסובר - חקלאי מבית חלקיה, לשווק פירות וירקות ישירות לצרכנים בבית שמש כדי לחסוך את עלויות התיווך. עם הזמן התפתחה המכירה למוצרים ומקומות נוספים. נכון ל-2021 מפעילה משנת יוסף כ-250 נקודות איסוף בעיקר בריכוזים החרדיים בישראל, ומציעה כ-400 מוצרים למכירה מדי שבוע לכ-40,000 לקוחות קבועים. החברה משווקת תוצרת מחקלאים שמגדלים עבורה במיוחד, וכן הקימה משחטה שמייצרת עבורה מוצרי בשר.
פני המלחמה
פני המלחמה או מראה המלחמה (בספרדית: La Cara de la Guerra) הוא ציור שמן על בד של הצייר הסוריאליסטי הספרדי סלבדור דאלי. היצירה צוירה בשנת 1940 בצבעי שמן על בד. היצירה מוצגת במוזיאון בוימאנס ואן בונינגן ברוטרדם שבהולנד.
היצירה צוירה בתקופה בה האמן שהה במדינת קליפורניה שבארצות הברית.
היצירה מנסה לתאר את מוראות פני מלחמת האזרחים בספרד אשר הסתיימה זמן קצר קודם לכן ואת מלחמת העולם השנייה אשר התחילה שנה קודם לכן, ואת אימתו של הצייר ממלחמות אלה.
במרכז הציור נראה ראש כרות המרחף באמצע מדבר צחיח. לא ניתן לראות מבנים בתמונה, למעט שרידי קיר בפינה הימנית העליונה, וזאת במטרה להדגיש את תוצאתה ההרסנית של המלחמה - הרס המותיר רגשות אימה ואומללות. בתוך חללי העיניים והפה בפני הדמות האומללה ניתן להבחין בראשים כרותים, זהים לראש המופיע במרכז התמונה, כאשר בעיני ובפיות ראשים אלה ניבטים ראשים כרותים נוספים, מתוך כוונה ליצור אשליה של תהליך רקורסיבי. סביב הראש הכרות כרוכים נחשים המנסים לנשוך אותו.
דיוויזיית המילואים השישית (האימפריה הגרמנית)
דיוויזיית המילואים ה-6 (בגרמנית: 6. Reserve-Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והיא לחמה בחזית המערבית, כחלק מקורפוס המילואים ה-3, שהיה חלק מהארמייה הראשונה. היא לחמה במסעות הפתיחה נגד הצבא הבלגי וחיל המשלוח הבריטי, כולל קרב מונס, והשתתפה ב. היא לחמה באזור איסר במהלך המרוץ אל הים. בדצמבר 1914 הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית. ב-1915 היא לחמה במתקפת גורליצה-טרנוב. היא נשארה בחזית המזרחית עד מאי 1917, אז הועברה לאזור ורדן. היא ספגה אבדות כבדות במתקפה הצרפתית באוגוסט אותה שנה, והוחזרה לחזית המזרחית, שם תפסה גזרה שקטה בגליציה. במרץ 1918 היא חזרה לחזית המערבית והשתתפה במתקפת האביב הגרמנית. היא פורקה ויחידותיה וחייליה התפזרו ליחידות אחרות בספטמבר 1918. מטה הדיוויזיה נשלח לאחר מכן לחזית המקדונית, שם נטל חלק בלחימה במקדוניה ובסרביה.
עבודת ישראל
עבודת ישראל, מאמרי חסידות וקבלה על פרשיות התורה, ההפטרות מועדים, ליקוטים ופרקי אבות, מאת רבי ישראל הופשטיין – המגיד מקוז'ניץ, תלמידם של הבעל שם טוב והמגיד ממעזריטש.
הספר "עבודת ישראל" נדפס בפעם הראשונה בשנת ה'תר"ב, 27 שנים לאחר פטירתו של המחבר, על ידי נכדו רבי אברהם אלחנן בן הרה"ק רבי מרדכי דוד מדאמבראווה, והוא החיבור הראשון שנדפס מחיבוריו הרבים. מרבית הכתבים נלקחו מביתו של רבי גבריאל מוורשא שהיה במשב"ק של הרבי העבודת ישראל.
הספר קיבל הסכמות מגדולי החסידות באותה תקופה, בהם: השרף ממוגלניצא, הסבא קדישא מראדושיץ, רבי יצחק מוורקא, החידושי הרי"מ מגור, רבי חיים דוידזהאן, רבי יעקב משה מפראגא, רבי מרדכי דוד מדאמבראווא, האריה דבי עילאי מוישניצא ורבי חיים מצאנז.
הספר "עבודת ישראל" נחשב לספר מרכזי בתורת החסידות, בו בא לידי ביטוי עומק הפנימיות של תורה זו. האדמו"ר רבי יחזקאל משינאווא אמר: "כל ספרי תלמידי אור שבעת הימים רבינו הבעל שם טוב זיע"א הם בבחינת קודש, וספר הקדוש עבודת ישראל הוא בבחינת קודש קדשים".
האדמו"ר רבי חיים מקוסוב אמר, שצריך ללמוד ספר זה בעיון ועומק כמו שמעיינים בספר הזהר. מסופר על האדמו"ר רבי יצחק אייזיק מז'ידיטשוב שהעריץ מאוד את ספרי המגיד מקוז'ניץ, וכשהגיע לידיו הספר "עבודת ישראל", "היה לו שמחה גדולה עד אין שיעור", ואמר לזה שהעניק לו את הספר, שאם היה יודע שהוא הולך להביא לו את הספר, הוא היה יוצא לקראתו לקבל את פני הספר "מחמת חיבת קודש הספר".
ג'ים קוסטה
ג'יימס מנואל קוסטה (באנגלית: James Manuel Costa; נולד ב-13 באפריל 1952) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-21 של מדינת קליפורניה, מאז 2005. בשנים 2005–2013 ייצג את מחוז הקונגרס ה-20. טרם היבחרו לקונגרס, היה קוסטה חבר הסנאט המדינתי של קליפורניה בשנים 1994–2002 וחבר האספה המדינתית מדצמבר 1978 עד ראשית 1994.
ביוגרפיה
קוסטה, יליד פרזנו, הוא דור שלישי למשפחת חקלאים. סבו וסבתו היגרו אל ארצות הברית מהאיים האזוריים בפורטוגל בראשית המאה העשרים. בשנת 1970 השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון "ממוריאל סן חואקין", ולאחר למד באוניברסיטת המדינה של קליפורניה בפרזנו, שם קיבל תואר ראשון ב-1974. בשנים 1975–1976 היה עוזר פרלמנטרי בלשכתו של חבר הקונגרס ג'ון האנס קרבס, ובין השנים 1976–1978 היה עוזרו המנהלי של חבר האספה המדינתית ריצ'רד להמן. קוסטה ייצג חלק ממחוז פרזנו בבית המחוקקים המדינתי במשך 24 שנה, כחבר האספה המדינתית של קליפורניה (1978–1994) והסנאט של קליפורניה (1994–2002). בשנת 1986 חולל שערורייה בגין שידול לזנות לאחר שנעצר ביחד עם יצאנית בת 19 לה שילם קוסטה חמישים דולר אמריקאי. הוא נימק את האירוע כ"שיקול-דעת לקוי", אך לא הגיש ערעור על כתב האישום שהוגש נגדו.
בשנת 2004 נכנס קוסטה למערכת הבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית במחוז הקונגרס ה-20 של קליפורניה, שנפתחה עם פרישתו של חבר הקונגרס קאל דולי. דולי הביע תמיכה בראשת הסגל שלו לשעבר, ליסה קוויגלי, אך מרבית הממסד הדמוקרטי בקליפורניה, כולל הסנאטורית דיאן פיינסטיין, נתן את גיבויו לקוסטה, שניצח בפריימריז העיקש והתמודד מול חבר הסנאט המדינתי רוי אשבורן, מועמד המפלגה הרפובליקנית. מחוז הקונגרס ה-20 היה ועודנו מעוז דמוקרטי מובהק, ש-63% מאוכלוסייתו הם לטינים; במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000 רשם אל גור את שיעור התמיכה הגבוהה ביותר בו מחוץ לאגדי הערים הגדולים בקליפורניה (סקרמנטו ואזור מפרץ סן פרנסיסקו בצפון ולוס אנג'לס וסן דייגו בדרום קליפורניה). עם זאת, הרפובליקנים השקיעו סכום בלתי-מובטל במירוץ לבית הנבחרים. חרף זאת ניצח קוסטה בבחירות ונבחר עם 54% מהקולות.
קוסטה בעל עמדות מתונות יחסית לעמיתיו הדמוקרטים בבית הנבחרים. למשל, במרץ 2010 הסכים לתמוך בחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה לאחר שהיסס להביע תמיכה באג'נדה שהנהיג ממשל הנשיא ברק אובמה. על פי ידיעות שדווחו בעיתונות האמריקאית, במטרה לוודא את תמיכתו של קוסטה, הנהגת בית הנבחרים הבטיחה לקוסטה ולחבר הקונגרס דניס קרדוזה מימון לבית ספר לרפואה בעמק המרכזי של קליפורניה. קוסטה נמנה בין חמשת הדמוקרטים בקונגרס שהצביעו בעד מתן האישור לממשלה הפדרלית של ארצות הברית למכור נשק לערב הסעודית ולתמוך בההתערבות הצבאית של הסעודים בתימן.
בינואר 2015 היה קוסטה אחד מ-28 הדמוקרטים בבית הנבחרים אשר הצביעו בעד בניית קו צינור קיסטון. ב-19 בנובמבר אותה שנה הצביע בעד חקיקה שבלמה את יישובם בארצות הברית של פליטים מעיראק ומסוריה. במהלך ספטמבר 2020 האשים קוסטה את טורקיה, חברה בנאט"ו ולפיכך בעלת בריתה של ארצו, בכך שהסיתה לסכסוך בין אזרבייג'ן לארמניה אשר הצית את מלחמת נגורנו קרבאך השנייה. קוסטה טען כי ב-1 באוקטובר 2020 חתם על מכתב שנמען אל מזכיר המדינה של ארצות הברית מייק פומפאו ובו גינוי פעולותיה הצבאיות של אזרבייג'ן נגד נגורנו קרבאך, והוקיע את תפקידה של טורקיה במלחמה.
כיפת הקרח טומבה
כיפת הקרח טומבה (באנגלית: Tumba Ice Cap; בבולגרית: ледник Тумба) היא כיפת קרח, המכסה את המחצית המערבית של חצי האי צ'אוודאר, בצד המערבי של ארץ גרהאם, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
כיפת הקרח ממוקמת ממערב לקרחון סאמודיווה.
אורכה של כיפת הקרח 7.7 קילומטרים בכיוון מזרח-מערב ורוחבה של כיפת הקרח 4 קילומטרים בכיוון צפון-דרום.
כיפת הקרח מנוקזת צפונה לעבר מפרץ קרטיס, ודרומה לעבר מפרץ יוז.
גילוי כיפת הקרח
כיפת הקרח מופתה לראשונה על ידי סקר בריטי בשנת 1978.
מקור השם
כיפת הקרח נקראת על שם פסגת טומבה, בהר בלאסיצה שבדרום מערב בולגריה, במשולש הגבולות עם יוון ועם מקדוניה הצפונית.
Winter Journey (סרט, 2013)
Winter Journey (ברוסית: Зимний путь; בעברית: מסע החורף) הוא סרט דרמה רוסי-להט"בי שיצא ב-2013. הסרט בוים על ידי סרגיי טאראמייב . הסרט, שאורכו 90 דקות, מספר על ההתאהבות בין זמר קלאסי צעיר עם בריון רחוב. שם הסרט נקרא על מחזור של פואמות מאת וילהלם מילר, "מסע החורף", שבהם הדמות הראשית, אריק, מתאמן לתחרות.
עלילה
סטודנט למוזיקה וזמר מחונן, אריק, מתכונן לשיר את "מסע החורף" של וילהלם מילר לתחרות. כאשר המורה שלו אומר לו שהוא מבצע גרוע, חייו של אריק משתנים כאשר הוא נפגש במקרה עם ליוקה, פושע חסר-בית קטנוני, גס רוח ואגרסיבי. למרות ששניהם שייכים למעמדות חברתיות שונות לחלוטין, נוצרת ביניהם יחסי אי-נוחות שמוביל אותם לבסוף לסוף טרגי.
הר ערקן
הר ערקן הוא הר ברכס הכרמל. פסגתו נמצאת ברום של 480 מטר מעל פני הים, והיא אחת מהפסגות של הכרמל התיכון.
גאוגרפיה
הר ערקן הוא חלק מסדרת הרים בולטים בעלי פסגות מעוגלות האופיינית לכרמל התיכון. הרים אלה מבודדים על ידי עמקי נחלים או מדרגות העתק.
ההר נמצא כשני קילומטר דרומית לקיבוץ בית אורן. מצפונו של ההר זורם נחל אורן בקטע הנקרא "ואדי שלאלה". ממזרח נמצאת בקעת אלון שהיא אפיקו המורחב של נחל אורן. מדרום הר שוקף, וממערב נחל רקית, שתחילתו במורדותיו המערביים של הר ערקן והוא זורם צפונה לנחל אורן. בצידו הצפון-מערבי מעל הגדה הצפונית של נחל אורן, מתנשאת גבעה עליה נמצאת חוות משמר הכרמל.
הצמחייה האופיינית להר הוא חורש ים תיכוני שעיקרו אלון מצוי ואלה ארצישראלית. פסגת ההר עשויה מסלע גיר וקירטון עליו צומח אורן ירושלים. על מורדותיו המזרחיים מעל עין אלון פורח סחלב מנוקד שהוא צמח נדיר ביותר בכרמל.
אל מורדותיו המערביים של ההר מובילה דרך סלולה שתחילתה בכביש 721 ממשיכה דרך "חניון האגם" ועין אורן. בקצה הדרך הסלולה שוכנים בתי גבעת וולפסון. הדרך נסללה בשנת 1938 במסגרת הניסיונות לבנות יישוב באזור, ניסיון ששווק בשם "יערות הכרמל". התקפה על סוללי הדרך ארעה ב-31 במרץ 1938. בהתקפה זו נהרג "מרדכי בר". על שמו נקרא בתחילה האזור של גבעת וולפסון "גבעת מרדכי". לאחר קום המדינה נעשו ניסיונות נוספים להרחיב את ההתיישבות על ההר. הכרזת פארק הכרמל מנעה את ניסיונות ההתיישבות. ניסיון נוסף נעשה בשנות ה-80 של המאה ה-20. ניסיון זה נחסם על ידי הגופים הירוקים.
בשרפה בכרמל שהתרחשה בחודש דצמבר 2010, נשרף חלק מהצמחייה על ההר.
דסנה צ'רניהיב
דסנה צ'רניהיב (באוקראינית: ФК «Десна» Чернігів) הוא מועדון כדורגל אוקראיני מהעיר צ'רניהיב המתמודד בליגת העל האוקראינית בכדורגל. הישג השיא של הקבוצה הוא מקום 4 בעונת 2019/2020 והיא העפילה שלוש פעמים לשלב רבע גמר הגביע האוקראיני (בעונות 2013/14, 2017/18, 2019/20).
בנוסף העפילה לחצי גמר גביע אוקראינה הסובייטית בעונת 1991 וסיימה כסגנית אלופת אוקראינה הסובייטית בעונת 1966 ובעונת 1982, במסגרת הליגה הסובייטית השנייה.
היסטוריה
המועדון הוקם בשנת 1960 אך עד 1992 התמודד ב ולא נחשב למועדון חזק במיוחד. גם לאחר התפרקות ברית המועצות, המשיך המועדון להתמודד במסגרות הנמוכות והתמודד לרוב בליגה השנייה ובליגה הראשונה באוקראינה.
עם זאת, בעונת 2018/2019 החלה להשתתף בליגת העל האוקראינית בכדורגל והיא נחשבת לקבוצת מרכז טבלה. בעונת 2019/2020 אף סיימה במקום הרביעי, המהווה להישג שיא בתולדותיה.
סמל הקבוצה
סמל הקבוצה נוצר בשנת 2008 ומכיל נשר שמשמש גם כסמל העיר והוא סמלו של נסיך צ'רניהיב, מסטיסלב וולודימירוביץ'.
הסמל המודרני, שעוצב בצבעים המסורתיים של דסנה: כחול ולבן, הוצג ב-27 ביולי 2016. בעיצוב הסמל החדש נטלו חלק גם אוהדי הקבוצה. על המגן נשר מסוגנן - האלמנט העיקרי נובע מסמל העיר צ'רניהיב. הנשר שימש כסמל לנסיכי צ'רניהיב מאמצע המאה העשירית. צלב הזהב, המחזיק את הנשר, מסמל את חשיבות הנצרות בתולדות העיר, אחד המרכזים הרוחניים העיקריים של אוקראינה. פסים כחולים ולבנים אנכיים על הסמל מבוססים על המדים שלובשים שחקני הקבוצה מאז 1962. הכיתוב "דסנה" עשוי בפונט ששימש על סמלי המועדון הקודמים.
אצטדיון הקבוצה
הקבוצה מארחת את משחקי הבית במרכז האימונים לספורט אולימפי (אצטדיון יורי גגארין לשעבר). האצטדיון נבנה בשנת 1936 והכיל 3,000 מושבים בחלקו המזרחי של הפארק העירוני שהיה קיים משנת 1804 ושימש כמעון הארכיבישוף של צ'רניהיב. במהלך מלחמת העולם השנייה האצטדיון נהרס ושופץ לגמרי בשנות החמישים ולאחר השיפוץ הכיל 11,000 מושבים. בשנת 1961 נקרא על שם יורי גגארין, האדם הראשון בחלל. במאי 1964 גגארין עצמו אף נכח באצטדיון. באמצע שנות ה-80 הורחבה תכולת האצטדיון והוא מכיל 14,00 מושבים.
קבוצת CJ
CJ קורפוריישן (באנגלית: CJ Corporation בהאנגול: 씨제이㈜) הוא קונצרן דרום קוריאני, שבסיסו בסיאול.
קבוצת CJ מורכבת מחברות רבות אשר כל אחת מהן עוסקת בתחומים שונים, כגון: מזון, רוקחות, ביוטכנולוגיה, בידור, מדיה, קניות ולוגיסטיקה. במקור CJ הייתה חלק מקבוצת סמסונג הדרום קוריאנית עד שהתפצלה ממנה בשנות ה-90 של המאה ה-20.
CJ הם ראשי תיבות של המילה "Cheil Jedang" (בהאנגול: 제일 제당) אשר פירושה מקוריאנית היא: "יצרנית הסוכר הראשונה", מכיוון שעם הקמת החברה בשנת 1953 זה היה תחום פעילותה היחיד, ומכאן שמה.
CJ CGV
CJ CGV (בהאנגול: 씨제이 씨지브이) היא רשת בתי הקולנוע הגדולה ביותר בדרום קוריאה עם סניפים בסין, אינדונזיה, מיאנמר, טורקיה, וייטנאם, וארצות הברית. היא גם רשת בתי הקולנוע החמישית בגודלה בעולם.
צ'ארלס רולס
צ'ארלס סטיוארט רולס (באנגלית: Charles Stewart Rolls; ) היה טייס בריטי, מחלוצי התעופה בעולם, אשר ייסד ביחד עם הנרי רויס וקלוד ג'ונסון את חברת רולס-רויס בשנת 1904.
רולס נהרג בהתרסקות מטוסו לפני הגיעו לגיל 33.
ראשית דרכו של רולס
רולס נולד ב- לונדון, הוריו היו הברון והליידי לאנגטוק. התחנך באיטון קולג'. בגיל צעיר התחיל להתעניין במנועים. בגיל 18 נסע לפריז כדי לקנות את המכונית הראשונה שלו מסוג פיג'ו סוג 15.
רולס בילה במרוצי אופניים בקיימברידג' והפך לקפטן "מועדון האופניים'' של אוניברסיטת קיימברידג'". בינואר 1906 פתח את סוכנות המכוניות C.S.Rolls & Co אשר הייתה אחת מסוכנויות המכוניות הראשונות בברטניה למכירת רכב.'' בסוכנות זו ייבא את המכונית הבלגית מסוג "Minerva" (מינרבה (יצרנית רכב)) ואת המכונית הצרפתית פיג'ו.
רולס היה מטיס כדור פורח מסוג מרקורי.
החבירה להנרי רויס
ב-4 במאי 1904 נפגש עם הנרי רויס, וב-23 בדצמבר 1904 חתמו על הסכם שותפות. דגם ה-רולס-רויס 10 כ"ס תוכנן ועוצב על ידי הנרי רויס בשנת 1903, ויוצר בבית המלאכה של רויס ושל שותפו צ'ארלס רולס ברחוב קוק במנצ'סטר, הדגם שווק על ידי סוכנות C.S.Rolls & Co. הדגם הקודם ששווק על ידי השותפים ה. רויס וצ. רולס היה ה-רולס-רויס 10 כ"ס.
בשנת 1908 עברה חברת "Rolls-Royce Limited" לדרבי. בשנת 1940 פיתחה החברה את מחלקת המנועים. משנת 1973 קרויה החברה: "Rolls-Royce Motors".
מותו של רולס
רולס נהרג בהתרסקות מטוס אשר הטיס, ב-12 ביולי 1910 בבורנמות', כאשר זנב המטוס מסוג "Wright Model A" נשבר. רולס היה הבריטי הראשון אשר נהרג בתאונת מטוס והטייס ה-11 בעולם אשר נהרג בתאונת מטוס.
שש דרגות לקירבה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
רגימנט הרגלים שלזוויג
רגימנט הרגלים שלזוויג (בדנית: Slesvigske Fodregiment) הוא רגימנט חיל רגלים של הצבא המלכותי הדני. הרגימנט קיים מאז 1778, וב-2001 התאחד עם רגימנט המשמר של המלכה ליצירת רגימנט המשמר של הנסיך. ב-1 בינואר 2019 הוקם הרגימנט מחדש.
היסטוריה
ב-1 בינואר 2019 הוקם הרגימנט מחדש והוא חלק מהבריגדה השנייה.
שבט העדה
שבט העדה היה שבט הצופים הדתי הראשון בישראל. השבט הוקם בשנת 1929, ובמשך מרבית שנותיו פעל בשכונת שפירא בתל אביב. בתחילת שנות ה-2000, עקב שינויים דמוגרפיים וחברתיים בסביבת הפעילות של השבט, הוא נסגר באופן סופי לפעילות.
ייסוד השבט
עם ייסודה של תנועת הצופים העבריים בישראל בשנת 1919, החלו לפעול במסגרתה גדודי צופים דתיים שכונו "צופי ציון". בשנת 1929, הקים אשר (אשי) ריבלין, מורה בבית הספר "תחכמוני" בתל אביב את ארגון "זרובבל" שהיה לשבט הדתי הראשון בישראל. כעבור זמן קצר שם השבט שונה ל"שבט העדה". עם הזמן פעילות השבט, כמו גם שמו, שימשו כבסיס להקמת "עדת הצופים הדתיים" הפועלת משנת 1939 כחטיבה במסגרת תנועת "הצופים העבריים".
בתחילת הדרך מרבית החניכים והמדריכים הגיעו מבין הספר "תחכמוני" שריבלין היה ממוריו. בהמשך הרב איסר פרנקל, שכיהן כרב קהילת "ישורון-תחכמוני" והיה אהוד על בני הנוער הפך לרבה הרשמי של השבט ושל עדת הצופים כולה, ומשך גם הוא חניכים ומדריכים לפעילות במקום.
סגירת השבט
עם השנים הסביבה בה פעל השבט הלכה והשתנתה. בין היתר, בשנות ה-70 בית הספר הממלכתי-דתי "תחכמוני" נסגר לאור ירידה משמעותית בשיעור הילדים ובני הנוער בשכונה שחיפשו חינוך מסוג זה. בהמשך, הפסיק השבט לתפקד כשבט דתי והתנתק מעדת הצופים הדתיים. לבסוף, בראשית שנות ה-2000 הוחלט על סגירה סופית של פעילות "שבט העדה". המבנה ששימש את השבט ממשיך לשמש את תנועת הצופים, ובמקום פועל כיום "שבט איתן" המספק מענה חינוכי לילדיהם של עובדים זרים.
יי (קבוצה אתנית)
יִי (במנדרינית תקנית: 彝族; בפין-יין: Yízú) או נְווֹסְווֹ (בשפת יי: ꆈꌠ; ב-IPA: ; בכתב סיני: 诺苏; בפין-יין: Nuòsū) או לוֹ לוֹ (בווייטנאמית: Lô Lô; בתאית: โล-โล) היא קבוצה אתנית שבניה מתגוררים בדרום-מזרח אסיה, בסין, בווייטנאם ובתאילנד. בני הקבוצה מונים כתשעה מיליון, והם הקבוצה האתנית השביעית בגודלה מבין 55 הקבוצות האתניות המוכרות על ידי ממשלת סין. הם חיים בעיקר באזורים הכפריים של יונאן, סצ'ואן, גוויג'ואו וגואנגשי בדרך כלל באזורים ההרריים. הנציבות האוטונומית יי ליאנגשאן (凉山彝族自治州) היא נציבות אוטונומית בדרום סצ'ואן הכוללת את הריכוז הגדול ביותר של בני היי בסין, כשני מיליון תושבים. ריכוזים של בני היי חיים גם במחוזות הצפוניים של וייטנאם.
בני היי מדברים ניבים שונים של שפות לולויות, הקרובות לשפה הבורמזית. הגרסה היוקרתית היא שפת נווסוו הכתובה בכתב יי.
מיקום
הבדלי הגובה באזורים בהם חיים בני היי משפיעים ישירות על האקלים והמשקעים באזורים אלה. ההבדלים הבולטים הללו הם הבסיס לאמירה הנושנה כי באזור היי "מזג האוויר שונה כמה קילומטרים משם". אוכלוסיות יי באזורים שונים שונות מאוד זו מזו, ומתפרנסות בדרכים שונות לחלוטין.
קבוצות משנה
אף על פי שקבוצות שונות של היי מתייחסות לעצמן באופנים שונים (כולל נִיסוּ, סָאנִי, אָאשִׂי, לוֹלוֹ, אָה, אצ'ה), ולפעמים הן מדברות שפות לא מובנות הדדית, הם קובצו לקבוצה אתנית אחת על ידי הסינים, וניתן לסווג את הכינויים המקומיים השונים לשלוש קבוצות:
הקבוצות המפורטות להלן ממוינות לפי הסיווג הלשוני הרחב שלהן והאזור הגאוגרפי הכללי בו הן גרות. בתוך כל חלק, מופיעות תחילה הקבוצות הגדולות יותר.
היסטוריה
חוקרים אחדים מאמינים כי היי הם צאצאים מהעם הקדום הצ'יאנג שחי במערב סין של ימינו, שאחת ההשערות היא שהם גם אבותיהם של הטיבטים הנאסי והצ'יאנג. במאה השנייה לפנה"ס הם נדדו מדרום-מזרח טיבט דרך סצ'ואן ולמחוז יונאן, שם ניתן למצוא כיום את האוכלוסיות הגדולות שלהם. חלקם המשיך עד תאילנד.
החברה של רבים מבני היי בליאנגשאן ובצפון-מערב יונאן הייתה מפוצלת בין מעמדות שכללו צורה מורכבת של עבדות. התושבים חולקו ל"נְווֹחְווֹ" או "יי שחורים" (כלומר אצילים), ל"צ'וּ'נְווֹ" או "יי לבנים" (פשוטי העם) ולעבדים. יי לבנים היו חופשיים והיו יכולים להחזיק רכוש ועבדים, אך היו קשורים לאדון כלשהו. בני קבוצות אתניות אחרות הוחזקו כעבדים.
שפה
הממשלה הסינית מכירה בשש שפות יי שאינן מובנות הדדית מענפים שונים של שפות לוליות: שפת היי הצפוניים היא הנרחבת ביותר עם כשני מיליון דוברים, והיא הבסיס לשפת הספרות. קיימות גם שפות יי בווייטנאם העושות שימוש בכתב יי כדוגמת מנצי.
רבים מבני היי ביונאן, גוויג'ואו וגואנגשי יודעים מנדרינית תקנית, ושיחה המערבת שימוש בשתי השפות היא דבר נפוץ.