cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איסטרה (כדורגל)
היסטוריה
בשנה שלאחר מכן, הפוטנציאל והתוצאות של הקבוצה עלו באופן משמעותי, ובעיקר עם הזמנת גנאדי שטרומברגר לתפקיד המאמן, נודע בעבר כחלוץ של קאיראט אלמטי וצסק"א. לאחר שמונה למאמן, הוא הזמין לקבוצה כמה שחקנים מנוסים ממוסקבה. המשחק של "איסטרה" בפיקוחו של מאמן מנוסה השתנה, ובעונה הראשונה המועדון זכה בכל הטורנירים בהם השתתף - אליפות המחוז ומחזיקת גביע איסטרה.
ההצלחה של איסטרה בשנת 1998 אפשרה לה להתחיל את העונה הבאה בטורניר אליפות רוסיה בקרב קבוצות חובבניות, הליגה השלישית. בשנת 1999 הקבוצה סיימה במקום ה-14 ואחרי כן היא מעולם לא התדרדרה מתחת למקום הרביעי. באותן שנים שיחקו בשורותיה שחקנים שהתפרסמו בהמשך, כמו קשר "זניט" רומן שירוקוב ואלכסיי שצ'פינוב שאימן את קבוצת "פורטונה". בשנת 2007 הקבוצה זכתה באליפות רוסיה בקרב קבוצות חובבניות והצליחה להעפיל לליגה השנייה.
פוטומאיו
ריו פוטומאיו (Rio Putumayo) הוא אחד מיובליו הגדולים של נהר האמזונאס. אורכו 1,800 ק"מ. הנהר מתחיל בהרי האנדים ומשמש גבול בין אקוודור לקולומביה ובין קולומביה לפרו. בברזיל הוא עובר דרך יער גשם טרופי ונקרא בשם "ריו איסה". הנהר יפה לשיט כמעט לכל אורכו.
1 Step Forward, 3 Steps Back
הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית אוליביה רודריגו, מתוך אלבום הבכורה שלה, Sour. השיר יצא לאור ב-21 במאי 2021, על ידי חברת התקליטים גפן רקורדס, ביחד עם שאר שירי האלבום. השיר נכתב על ידי אוליביה רודריגו, טיילור סוויפט, ג'ק אנטונוף, סנט וינסנט והופק על דן ניגרו. השיר מכיל אינטרפולציה, הקלטה מחדש של מנגינה קיימת, של השיר "New Year's Day" מאת הזמרת האמריקאית טיילור סוויפט, ומעניק לסוויפט, ג'ק אנטונוף וסנט וינסנט קרדיט ככותביו.
מילות השיר מתארות את ההשפעות המזיקות של תקשורת לא עקבית במערכת יחסים רומנטית. מבחינה מוזיקלית, "" הוא בלדת דאון טמפו קלה, בה נעשה שימוש בפסנתר ובס. ביצאתו של Sour זכה השיר '' לביקורות חיוביות רבות מטעם מבקרי המוזיקה, שהחמיאו לשימוש הצנוע בכלי נגינה ולמילותיו ה"פגיעות". מבחינה מסחרית, הגיע השיר ל-20 המקומות הראשונים במצעדי הפזמונים באוסטרליה, קנדה וארצות הברית, ול-30 הראשונים בניו זילנד ובפורטוגל.
קרדיטים וכוח אדם
הקרדיטים שלהלן לקוחים מטיידל:
פאנדיירו
פַּאנְדֵיירוֹ (בפורטוגזית: Pandeiro) הוא כלי נגינה ברזילאי עממי, השייך למשפחה של תופי הטבורין. הפאנדיירו משתייך לכלי ההקשה, ומשמש ככלי מלווה לקפואירה (אמנות לחימה ברזילאית). הוא מנגן במקצב דומה לאטבקי, אך מאפשר אלתורים רבים יותר.
הפאנדיירו עשוי חישוק עץ עליו מתוחה יריעת עור או חומר סינתטי אחר ובו משולבות מצילות קטנות. הנגינה בו כוללת הקשות מסוגים שונים על יריעת העור או החישוק, ניעור הפאנדיירו והעברת אצבע על גבי היריעה תוך כדי לחץ, ליצירת רעד בתדירות גבוהה.
הפאנדיירו מצטרף לשאר הכלים (הבירימבאו האטבקי והאגוגו) אחרי שהחלו לנגן ולאחריו מצטרפות מחיאות הכפיים של מעגל הקפואירה.
N.S.U פרינץ 1000
דגם הסטיישן, ה-NSU P10 שיוצר באורוגוואי על ידי "NSU" בשיתוף יצרנית הרכב האורוגוואית "Nordex S.A" בין השנים 1970–1971 התבסס על דגם ה"N.S.U פרינץ 1000".
היסטוריה
"אנ.אס.או" הייתה חברה גרמנית ליצור אופנועים ומכוניות שנוסדה בשנת 1873. נרכשה על ידי קבוצת פולקסווגן בשנת 1969. פולקסווגן מיזגה את אנ.אס.או עם "אוטו אוניון" ויצרה את אאודי. בשנת 1955 הייתה אנ.אס.או יצרנית האופנועים הגדולה בעולם. בשנת 1957 נכנסה לשוק המכוניות.
אנ.אס.או פרינץ 4 בישראל
בשנות השישים, יבואן אנ.אס.או הייתה חברת "מכוניות הדר בע"מ". משרד היבואן היה בדרך פתח-תקווה 72 בתל אביב. מחיר היחידה היה כ־12,000 ל"י. בישראל - N.S.U פרינץ 1000 התחרתה בתכונות ובמחיר ב- קונטסה 1300, ויוה ווקסהול, אוסטין 1100, סימקה 1000, ו-פורד אנגליה.
ג'רמי יששכרוף
ג'רמי יששכרוף (באנגלית: Jeremy Issacharoff; נולד ב-1955) הוא דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל בגרמניה, משנה למנכ"ל משרד החוץ והמייסד של האגף לעניינים אסטרטגיים.
ביוגרפיה
יששכרוף נולד בלונדון בירת הממלכה המאוחדת ב-1955 להורים ישראלים ממוצא בוכרי. הוא בוגר בית הספר לכלכלה של לונדון, ובעל תואר ראשון במשפטים ותואר שני ביחסים בינלאומיים ואסטרטגיה. בשנת 1977 עלה לארץ, שירת בצה"ל והשתחרר בשנת 1980.
החל את עבודתו במשרד החוץ בשנת 1981 במחלקה המשפטית. לאורך השנים שימש בתפקידים דיפלומטיים שונים ובהם ציר-יועץ מדיני למשלחת הישראלית באו"ם, יועץ מדיני לשרי החוץ יצחק שמיר ושמעון פרס וחבר בשיחות השלום עם לבנון ובמשלחת הישראלית לועידת מדריד (1991). בשנת 1993 מונה לציר-יועץ מדיני בשגרירות ישראל בוושינגטון.
בשנת 2001 הקים את האגף האסטרטגי במשרד החוץ ומונה לסמנכ"ל משרד החוץ וראש האגף. ב-2005 מונה לציר המדיני בוושינגטון וממלא מקום השגריר. כשחזר לישראל שימש כעמית מחקר במכון למחקרי ביטחון לאומי. תחומי מחקרו היו גרעין ומדיניות בקרת נשק ויחסי ארצות הברית–ישראל. משנת 2010 עד שנת 2014 כיהן שוב כסמנכ"ל משרד החוץ וראש האגף לעניינים אסטרטגיים. בתפקידו כסמנכ"ל לעניינים אסטרטגיים, נשא יששכרוף באחריות המערכה המדינית מול הגרעין האיראני, בקרת נשק, ביטחון אזורי במזרח התיכון ופיקוח על הייצוא הביטחוני של מדינת ישראל.
באוקטובר 2014 מונה למשנה למנכ"ל משרד החוץ וראש המערך המולטילטרלי, התפקיד השני בחשיבותו בדרג המקצועי של המשרד.
ב-2003 מונה יששכרוף על ידי מזכ"ל האו"ם קופי ענאן לחבר בוועדת האו"ם לפירוק מנשק, UNIDIR, עד ל-2009.
ב-4 באפריל 2017 מונה לכהן כשגריר ישראל בגרמניה. ב-29 באוגוסט 2017 הגיש את כתב האמנתו לנשיא גרמניה פרנק-ואלטר שטיינמאייר.
חיים אישיים
יששכרוף נשוי ללורה קם, אשת יחסי ציבור, ואב לשלושה. אחד מבניו, דין, שימש דובר ארגון שוברים שתיקה וכיום משמש דוברו של יו"ר חד"ש, חבר הכנסת איימן עודה.
מרגלי קיימברידג'
מרגלי קיימברידג' (באנגלית: Cambridge Spies) סדרת דרמה בריטית בת ארבעה פרקים העוסקת בחייהם של חברי רשת קיימברידג' משנת 1934 ועד לעריקתם של גאי ברג'ס ודונלד מקלין לברית המועצות.
הסדרה נוצרה בשנת 2003 בבימויו של טים פייוול ובהפקת ה-BBC. את התסריט כתב טים פייוול.
אלויסיו
אלויסיו פירס אלבס (בפורטוגזית: Aloísio Pires Alves; נולד ב-16 באוגוסט 1963 בפלוטאס שבברזיל), הידוע בקיצור כאלויסיו, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים
אלויסיו נולד בפלוטאס שבמדינת ריו גראנדה דו סול, ברזיל. הוא שיחק לראשונה בקבוצת הכדורגל המקומית, אינטרנסיונל, ועזר לקבוצה לזכות שלוש פעמים בקמפאונטו גאוצ'ו, אליפות מדינת ריו גראנדה דו סול.
קריירה בינלאומית
בשנת 1988 ערך אלויסיו 6 הופעות בנבחרת ברזיל. באותה שנה זכה יחד עם הנבחרת במדליית כסף באולימפיאדת סיאול.
קריירת אימון
בעונת 2003/2004 היה אלויסיו עוזרו של ז'וזה מוריניו בפורטו. באותה עונה זכתה פורטו באליפות פורטוגל ובליגת האלופות. בעונה שלאחר מכן היה עוזרו של ויקטור פרננדס.
בעונת 2005/2006 אימן אלויסיו את פורטו ב' בליגה השנייה.
גוגל באז
גוגל באז (באנגלית: Google Buzz) היה שירות של חברת גוגל בסגנון רשת חברתית מקוונת, המבוסס על שירות הדואר האלקטרוני של החברה - Gmail. השירות מאפשר למשתמשים לשתף קישורים, הודעות סטטוס ותמונות. השירות נחשף ב-9 בפברואר 2010, במסיבת עיתונאים במטה החברה בקליפורניה, בהשתתפות סרגיי ברין. החברה הודיעה על סגירת השירות באוקטובר 2011.
מאפיינים
גוגל באז מבוסס על הממשק והעיצוב של Gmail, אך מכיל תכונות נוספות המאפיינות רשת חברתית. השירות מאפשר שיתוף של עדכונים, תמונות, קטעי וידאו וקישורים למספר מצומצם של חברים או לכל העולם. השירות מאפשר למשתמשים ליצור פרופיל משלהם בו יתפרסמו העדכונים שלהם. גוגל באז מאפשר אינטגרציה עם שירותי גוגל אחרים דוגמת Picasa וגוגל רידר, אך גם שירותים של חברות אחרות כמו פליקר וטוויטר. הוא מכיל גם ממשק משתמש מיוחד המתאים לטלפונים חכמים.
רישום לשירות יוצר אוטומטית רשימת עוקבים המוצגת בפומבי. ברשימת העוקבים נכללים משתמשי ג'ימייל שהנרשם מרבה להתכתב או לשוחח עמם בצ'אט. יש המבקרים את השירות וטוענים כי צעד אוטומטי זה נחשב לפגיעה בפרטיות של הנרשם. לאחר תביעות בבתי המשפט על הפרת פרטיות, הוסכם בספטמבר 2010 כי גוגל תשלם פיצויים בסך 8.5 מיליון דולר לקבוצות העוסקות בהגנת פרטיות של גולשים.
סגירת השירות
באוקטובר 2011 הודיעה החברה על סגירת גוגל באז בתוך מספר שבועות, במטרה להתמקד ברשת החברתית החדשה של גוגל, Google+.
קשרי הון-שלטון
קשרי הון-שלטון הם קשרים עסקיים בין אנשי עסקים ובין משרתי ציבור (פוליטיקאים, אנשי רגולציה, פקידים בכירים), במסגרתם משרתי הציבור עושים שימוש בשררת השלטון כדי להטיב עם אנשי עסקים מסוימים. קשרים אלו מתווכים פעמים רבות על ידי שדלנים או עורכי דין הנשכרים לצורך זה. קשרי הון-שלטון הם סוג של שחיתות שלטונית.
מבחינתו של איש העסקים, קשרים עם משרתי ציבור עשויים להניב רגולציה הנוחה לבעל ההון, כגון חקיקה המקלה עם פעילותו העסקית או כזו המפריעה או מונעת תחרות של עסקים אחרים והפרטה המאפשרת לו לרכוש נכסי מדינה, וכן הטיה של המדיניות לפי השקפת עולמו, גם בתחומים שבהם לא צומחת לו תועלת עסקית.
בעולם המודרני, פוליטיקאים בדרך כלל צריכים לחזר אחר תרומות כספיות עבור מסעי הבחירות שלהם. תמיכה של פוליטיקאי בעמדות גופים שסייעו למימון מסע הבחירות שלו תביא לרינונים בדבר קשרי הון-שלטון. במדינות רבות ובכללן ישראל מנסה שלטון החוק להתמודד עם בעייתיות זו באמצעות חקיקה מסוג חוק מימון מפלגות, שתפקידו להסדיר ולהגביל את גובה ואופן התמיכה הכספית של גורמי הון במתמודדים. זאת במטרה למנוע "קניית" מועמדים בידי גורמים בעלי עניין, או אף מראית עין של השפעה כזו. הצלחת חקיקה מסוג זה בהשגת היעד היא חלקית ומוגבלת.
בקרב הדרג המקצועי בשירות הציבורי נעשה ניסיון להגדיר תקופת צינון שבמהלכה מנועים משרתי ציבור לשעבר מלעבוד עבור גורמים עסקיים עליהם פיקחו במסגרת תפקידם. בתחום זה הושם דגש תקשורתי ניכר על המעברים התכופים של בכירי משרד האוצר ופקידי רגולציה בכירים אל השוק הפיננסי הפרטי.
התפתחות המושג קשרי הון-שלטון
הקשר בין קבלת החלטות של השלטון ובין קבוצות אינטרס שמשתמשות בהון על מנת להטות את התהליך הזה הוא קשר עתיק. עם זאת לא תמיד לאנשי עסקים יש יכולת השפעה פוליטית מכיוון שיש צורך לאנשי עסקים לגבש אינטרס אחיד ולהתגבר על בעיית הפעולה הקולקטיבית.
אחת ההתפתחויות של קשרי הון-שלטון קשורה בהתפתחות הדמוקרטיה. בכללי המשחק הדמוקרטיים מועמדים נדרשו לנהל מערכות בחירות על מנת לגייס קולות ולשמור על קשר עם הבוחרים גם במהלך כהונתם. לשם כך היה צורך לגייס משאבים רבים שלא תמיד היו בידי הפוליטיקאים. בשל כך התפתחה מגמה של תמיכה כספית, גלויה או סמויה, של בעלי הון בפוליטיקאים כאשר תמורת התמיכה אותם בעלי הון קיבלו השפעה על תהליך קבלת ההחלטות. מרכיב נוסף בהתפתחות קשרים אלה היו בשל שינוי התנאים הכלכליים מה שיצר מעמד חדש של מתעשרים שהיו בעלי הון אבל לא נמנו בהכרח עם הכוחות הפוליטיים הדומיננטיים. השימוש בהון אפשר לאותם מתעשרים לרכוש כוח פוליטי וליצור אינטגרציה בין כלכלה לפוליטיקה. האינטגרציה הזאת היא שהובילה לתופעה גדלה של תנועת אנשים בין כלכלה לפוליטיקה כאשר פוליטיקאים שסיימו את תפקידם בפוליטיקה עברו לעבוד בחברות גדולות ואנשי עסקים נכנסו לפוליטיקה, מה שיצר ניגוד אינטרסים בין נושאי המשרות בממשל ובין קבלת החלטות הנוגעות לאותם גופים מסחריים. הסבר נוסף לתופעה הוא הסבר מקרו כלכלי ליברלי שגורס כי קשרי הון שלטון התפתחו בשל מעורבות המדינה המודרנית, ובפרט מדינת הרווחה, בשדה הכלכלי. ככל שאחריות המדינה מתרחבת, החלטות כלכליות ושליטה על משאבים עברו לאחריותם של מוסדות פוליטיים והקצאת המשאבים נעשית על בסיס הקצאה שלטונית ולא על בסיס היצע וביקוש של השוק החופשי. בין השאר מדובר ברגולציה של אספקת שירותים, סובסידיות, מתן רישיונות, תשלומי העברה ואספקה ישירה של שירותים חברתיים. ככל שמעורבות המדינה עמוקה יותר כך נוצרים עיוותים של ערך הסחורות והשירותים לעומת הערך שלהם לולא נקבעו על ידי היצע וביקוש. במצב הזה ישנו תמריץ לקשרים בין הון ושלטון כאשר בעלי ההון ינסו לתקן את העיוותים שנגרמו מהתערבות המדינה ולהפחית את העלויות. הסבר זה לא רואה את הקשר בין הון ושלטון בהכרח כגרום מושחת אלא כאמצעי לתיקון עיוותים שנגרמים מהתערבות הממשלה בשוק.
מאפיינים עיקריים של קשרי הון ושלטון
המאפיין השני הוא ריכוזיות. ריכוזיות כשלעצמה לא מעידה על קשרי הון-שלטון. ריכוזיות מתייחסת למצב שבו חלק ניכר מכלכלת המדינה מרוכזת בידי מספר מצומצם של גורמים - מונופולים או שליטה במשק של המדינה, כפי שזה קיים במדינות קומוניסטיות. הממד הרלוונטי של ריכוזיות לקשרי הון שלטון הוא כאשר השליטה במשק מרוכזת בידי מספר מצומצם של גורמים אשר בעזרת אותה שליטה מסוגלים לקדם אינטרסים פרטיים באמצעות לחץ על מקבלי ההחלטות. מדובר אם כן ביכולת לעשות שימוש בכוח שוק לטובת כוח פוליטי. לדוגמה קבוצת שליטה אשר בבעלותה בנק, מפעלי תעשייה וכלי תקשורת תוכל לקדם את יעדיה בצורה טובה יותר מכיוון שתוכל להציע למקבלי ההחלטות גישה לתחומים רבים במשק. אבל גם ריכוז השליטה במשק בידי מונופולים לא תעיד על קשרי הון-שלטון, לשם כך צריך להיות למונופולים אינטרס ויכולת לקדם את יעדיהם בעזרת הממשל.
המאפיין השלישי הוא סוג המשטר. הקשר בין סוג ואופי המשטר ובין בעלי ההון אינו מתרכז במשטר אחד. במשטר הדמוקרטי, שבו מקבל ההחלטות תלוי בבחירתו על ידי הציבור, ע"פ הגישה הפוסט פונקציונלית הקשר בין התופעה לבין דמוקרטיה ליברלית מתרחש כאשר מקבלי ההחלטות תלויים בציבור מצד אחד ומצד שני בהמשך הצלחתם של בעלי ההון כמקור לרווחה כלכלית. למרות הסברה כי במשטרים דיקטטוריים הקשר יהיה קטן יותר בשל ריכוזיות המשק ואי תלות השלטון בדעת הקהל. יחד עם אין הדבר נכון תמיד. לא בכל המשטרים הדיקטטורים השלטון מרכז בידיו את השליטה במשק, זה נכון בעיקר למשטרים קומוניסטים ואז הקשר הזה אינו מתקיים בצורתו הרגילה. אז נוצר שוק שחור שמהווה אלטרנטיבה למשק ובו יכולים גורמים פליליים, שכן מסוגלים לצבור הון מסוים, להשפיע על פקידים מקומיים באמצעות שוחד. הדוגמה לכך היא השחיתות בברית המועצות שבה הביורוקרטיה הלא יעילה הביאה לאמונה בציבור כי הדרך היחידה להתגבר על כשלי המערכת היא באמצעות שוחד פקידי ממשל. במשטרים דיקטטוריים לא אידאולוגיים כן קיים הקשר בין הון ושלטון מכיוון שהשלטון, שאינו נבחר על ידי הציבור, חייב לשמור על רמת חיים גבוהה מספיק כדי להבטיח את שרידותו ואם לשלטון אין מקורות מימון עצמאיים כגון נפט או גז הוא חייב להסתמך על תמיכה של בעלי הון תמורת מתן פריווילגיות פוליטיות כגון רגולציה, מכסים, רישיונות וזיכיונות. בזמן המלחמה הקרה, לדוגמה, בעלי הון שחששו מפני הפיכות קומוניסטיות במדינות אמריקה הלטינית והעולם השלישי בכלל תמכו במשטרים דיקטטורים ימניים, בעידודה של ארצות הברית, על מנת לשמור על האינטרסים הכלכליים שלהם במדינות הללו. לא רק הממשל תלוי בבעלי ההון במדינות השונות אלא שגם אנשי העסקים תלויים בהחלטות הממשלה ולכן יש לממשל עצמאות מסוימת ויכולת ההצלחה של אנשי העסקים תלויה גם ביכולת התארגנותם. במשטרים דמוקרטיים וליברליים אין מגבלות על התארגנותם של אנשי עסקים ולכן יכולתם להשפיע דרך מכניזם מאורגן גדולה יותר, כל עוד פעולותיהם נשארות במסגרת החוק. במדינות דיקטטוריות הממשל יכול להטיל מגבלות על אנשי העסקים, כולל הלאמה של נכסיהם. כך למשל ברוסיה, למרות היותה מדינה דמוקרטית, ישנן מגבלות רבות על התארגנותם של אנשי עסקים שמזוהים עם האופוזיציה, כולל השלכתם לכלא. עם זאת צריך לזכור כי פגיעה באנשי עסקים והלאמת נכסים עלולה להביא לפגיעה משמעותית בהשקעות במדינה מה שעלול להוריד את רמת החיים במדינה ולהביא לפגיעה בחוסן השלטון.
הון ושלטון בישראל
עד שנות ה-70 המפה הפוליטית בישראל הייתה של מפלגה דומיננטית - מפא"י שהייתה מעורבת בצורה מאסיבית בקביעת המדיניות הכלכלית על ידי ויסות, פיקוח וע"י היותה של ישראל מדינת רווחה. כמו כן ההסתדרות, שהייתה קשורה למפא"י, שלטה ברוב המעסיקים בארץ דרך איגודי עובדים. באותה תקופה קהילת אנשי העסקים בישראל שיתפה פעולה עם השלטון על רקע סגנון חיים משותף וקשרים אישיים שהתבטאו ברקע ההיסטורי של רבים מאנשי העסקים שבאו מתנועת העבודה.
משנות ה-70 החלה מדיניות הפרטה בישראל שהואצה בשנות ה-90 יחד עם כניסת ישראל לשוק הגלובלי, הורדת מכסים וחתימת הסכמי סחר חופשי. מדיניות ההפרטה הביאה לנסיגת המעורבות הממשלתית בכלכלה ולעלייה בכוחם של המעסיקים ובעלי ההון שקיבלו שליטה על חברות ממשלתיות גדולות, שהופרטו. כניסתה של ישראל לשוק הגלובלי והתפתחות תחום התקשורת הביאו גם לעלייה במימון מערכות הבחירות ולתלות של הפוליטיקאים בתרומות. יחד עם זאת הדעות על קשרי הון ושלטון בישראל חלוקות. לפי ספרו של יורם גבאי קשרי הון-שלטון בישראל פחות דומיננטיים מכיוון שחוק מימון מפלגות מגביל מאוד את גודל התרומה שניתן לתת ולכן פוליטיקאים לא יכולים להסתמך באופן ממשי על בעלי הון ואינם חייבים להם תמורה כלשהי. מנגד, עלו מצד גורמים בישראל טענות על קשרים ענפים בין השלטון לבעלי הון.
אחת הטענות הללו עלתה במהלך תהליך השלום של אוסלו בתחילת שנות ה-90. כניסתה של ישראל לשוק הגלובלי יחד עם תחילתו של תהליך השלום הביאו לצמיחה כלכלית כאשר במקביל עם עליית כוחה של קהילת העסקים בישראל הביא את קהילת העסקים למסקנה כי יש ביכולתם להשפיע ולקדם את תהליך השלום. קשריה האישיים והמקצועיים של קהילת העסקים עם יצחק רבין ועם מקבלי החלטות אחרים אפשר לה להכתיב את סדר היום הכלכלי-פוליטי ואף לקדם סדר יום עיתונאי אוהד. אך למרות זאת, כאשר תהליך השלום נקלע לקשיים ב-1996, התגלה כי כוחה של קהילת העסקים היה מוגבל ולמרות עוצמתה ההגמוניה של קהילת עסקים לא התממשה לחלוטין. מהצד השני של המטבע, היה זה החשב הכללי לשעבר, ירון זליכה, שבספרו "הגווארדיה השחורה" תיאר מספר פרשיות שחיתות שקשורות ליחסי הון-שלטון. ביניהן ניתן למנות את ניסיונו של אהוד אולמרט להטות את המכרז למכירת בנק לאומי ב-2005 לטובת חברו, איש העסקים האוסטרלי, פרנק לואי כאשר העביר לו מידע פנימי שבעצם נתן ללואי אפשרות לקנות את חלקה של המדינה בבנק במחיר נמוך הרבה יותר משיוויו בשוק ונתן העדפה ברורה ללואי בצורה שהפלתה גורמים אחרים שניגשו למכרז. מספר פרשיות נקשרו לשמם של האחים יולי וסמי עופר בעיקר בפרשיית השליטה בבז"ן (בתי זיקוק לנפט) כאשר הטענה הייתה כי המדינה הסכימה להחכיר את בז"ן חזרה ל"חברה לישראל" בבעלות האחים עופר במחיר נמוך מאוד ובכך לתת הטבה בשווי מאות מיליונים ללא מכרז לבעלי הון. בפרשה הזאת נטען כי יוסי בכר, מי ששימש מנכ"ל משרד האוצר, פעל מאחורי גבו של זליכה ושל שר החוץ נתניהו וניהל משא ומתן עקיף עם האחים עופר זאת בנוסף לעובדה כי בכר היה בעברו רואה חשבון של אחת מחברות הקבוצה של "החברה לישראל".
פרשה חמורה נוספת הייתה על התמלוגים של מפעלי ים המלח וכאן נטען כי האחים עופר דיווחו ביודעין על רווח של מאות מיליוני שקלים פחות ממה שהיה בפועל וכך לא העבירו למדינה את התמלוגים המגיעים לה. פרשיות אלה הביאו את העיתונאי מיקי רוזנטל להוציא סרט על קשרי האחים עופר לגורמי שלטון, שיטת השקשוקה, אשר מתאר התנהלות מושחתת של פקידי ממשל בכל הנוגע לאחים עופר. בין השאר החשב הכללי לשעבר, ניר גלעד, אשר מונה ליו"ר "החברה לישראל" ויחסים הדוקים בין גורמי ממשל בכירים לבעלי ההון והעיתונות מה שמביא לקידום האינטרסים של האחים עופר על חשבון הציבור. על רקע פרשיות אלה ופרשיות נוספות של שחיתות וקשרי הון-שלטון הוקמו מספר עמותות בישראל במטרה להילחם בתופעה. המפורסמות מביניהן הן "אומ"ץ" והתנועה לאיכות השלטון שפועלת בעיקר דרך פנייה לבג"ץ ואף מעניקה כל שנה את "אות אביר איכות השלטון" לאנשים אשר הצטיינו במלחמה נגד השחיתות. הדרישה להגברת המאמצים למלחמה בתופעה הביאו גם את מבקר המדינה, מיכה לינדנשטראוס, להקים בשנת 2010 ועדת היגוי לבחינת וצמצום קשרים אלה, מתן טובות הנאה, התמודדותם של אנשי עסקים למשרות ציבוריות ורגולציה מפלה לטובת בעלי הון מסוימים. על פי המתווה הוועדה תפעל להטמעת נורמות של מינהל ציבורי תקין בעוד שאת הרגולציה עצמה יבצע משרד מבקר המדינה כאשר בסופו של דבר המטרה היא לבנות מערכת שלטונית נקייה משחיתות ולהחזיר את אמון הציבור בשלטון.
בשנים האחרונות ישנה הידרדרות עקבית של ישראל בדירוג מדד תפיסת השחיתות ובמדד קלות עשיית העסקים של הבנק הבינלאומי. ההידרדרות התרחשה בד ובד עם התהדקות והתעבות הרגולציה הישראלית.
הון-שלטון במזרח אירופה לאחר סיום המלחמה הקרה
המשק הסובייטי ששלט במזרח אירופה עד סוף המלחמה הקרה היה משק אשר היה כולו בבעלות המדינה. בשל כך נוצרו 2 בעיות מרכזיות - הקצאה לא יעילה של משאבים על פי צורכי המדינה שלא תמיד תאמו את צורכי השוק ושחיתות רבה שנועדה להתגבר על הכשלים הביורוקרטיים ועל העובדה כי איסור יוזמה פרטית הביא לדיווחים כוזבים של גביית מיסים בעוד שחלק מהמיסים נשארו בכיסיהם של פקידים מקומיים ופרטים.
תהליך ההפרטה של תקופת גורבצ'וב ולאחריו ילצין נועד לשחרר את כוחות השוק ולעודד יוזמה פרטית. אך בפועל אי יעילותה של התעשייה הסובייטית בשילוב עם התערבות של פוליטיקאים מקומיים ומנהלי חברות הביאו למכירת התעשייה הסובייטית במחירי הפסד. כך נמכרו כ-100 מיליון מניות עד שנת 1994 במחיר לא גבוה מ-20$ למניה כך שהתעשייה הסובייטית נמכרה בשווי של 20 מיליארד דולר בלבד. זה הוביל לכך שאנשי עסקים יכלו להשתלט על תעשיות אסטרטגיות במחירי מציאה ובכך שחברות אלה העסיקו מאות אלפי עובדים להשפיע על הפוליטיקה הרוסית באמצעות לחץ לשמירת האינטרסים הכלכליים שלהם כדי לא לפגוע בחברות וכן על ידי תמיכה כספית בפוליטיקאים. צמיחתו של מעמד האוליגרכים ומעורבותם בפוליטיקה הוביל אף חלק מהם להתמודד בבחירות למשרות פוליטיות. אחד מהמפורסמים היה רומן אברמוביץ שהפך בשנת 1999 למושל מחוז צ'וקוטקה, אוליגרך נוסף הוא בוריס ברזובסקי, שהואשם במימון מסע הבחירות של ילצין ומאוחר יותר של נשיא אוקראינה יושצ'נקו. הצד השני של המטבע היה מעורבותם של פוליטיקאים בחברות דרך אספקת הלוואות זולות לאותן חברות ורגולציה. עם עלייתו של ולדימיר פוטין לשלטון בשנת 1999 החלה רדיפה של אוליגרכים תומכי אופוזיציה והלאמת נכסיהם. כיום ע"פ הערכה יותר מ-30% מתעשיית הנפט נמצאת בבעלות המדינה.
הון ושלטון במזרח אסיה
מדינות רבות במזרח אסיה מאופיינות בקשרי הון שלטון כמאפיינים מרכזיים של הכלכלה הפוליטית. מדובר לרוב בקשרים שמבוססים על קשרי משפחה או הכרות אישית בין פוליטיקאים ותאגידים, שלרוב הם תאגידים בשליטה משפחתית כדוגמת הזאיבצו היפניים או הצ'אבול הדרום קוריאניים. במדינות אלה מטרת הממשל הייתה לספק הצלחה ורווחה כלכלית וזאת ניתן היה להשיג על ידי תמיכה בתאגידים. יפן לפעמים מוגדרת כ"יפן בע"מ", תאוריה הגורסת כי יפן מתנהלת כתאגיד כאשר קבלת ההחלטות מתבצעת של 3 כוחות - אנשי עסקים, הביורוקרטיה הכלכלית והפוליטיקאים. ביפן הממשלה תמכה בתאגידים כדי לאפשר להם להתמודד טוב יותר בשוק העולמי ורוב קבוצות האינטרס המעורבות בהשפעה על מדיניות החוץ של המדינה הם תאגידים. אותם תאגידים גם הקימו ארגון גג (keidanren) שמהווה שחקן מרכזי ביחסם עם מדינות אחרות ובפרט עם ארצות הברית. גם מבחינת הפוליטיקה ביפן יש חשיבות רבה לסוכנויות כלכליות, אם זה ה-MITI, משרד המסחר הבינלאומי ואם זה משרד האוצר שנחשב לשחקן מרכזי בקביעת מדיניות הפנים.
למרות התפיסה של קשרי הון שלטון כשחיתות במזרח אסיה זה לא תמיד נתפס כך. בחלק מהמדינות קשרי הון שלטון עזרו להתגבר על עלויות עסקה של הממשלה והקשר בין חברות עסקיות והממשלה עזרו להתגבר גם על בעיית שיתוף פעולה והיעדר מידע ובכך תרמו לצמיחה הכלכלית. בקוריאה הדרומית הממשלה נתנה הלוואות זולות לצ'אבול ועודדה את התאגיד לצמיחה מתוך הבנה כי פגיעה בו תהפוך לפגיעה בכלכלת המדינה.
ממד נוסף בקשרי הון-שלטון במזרח אסיה היה הניסיון לגבור על כשלים ביורוקרטיים. כך במלזיה רוב המשק הוחזק בידי סינים בעוד האוכלוסייה המלזית חיה ברמת חיים נמוכה יותר. בשנות ה-50 וה-60 החלו לעלות במלזיה דרישות להעלות את רמת החיים של האוכלוסייה על ידי שינוי השליטה במשק. במצב שנוצר חברות נשלטו על ידי גורמים מקורבים פוליטית לשלטון והאוכלוסייה הסינית החלה לחשוש מפני הדרה ממעמדה. לכך, לאור חוסר היכולת להשיג גישה חוקית לשלטון ולנוכח החשש מעליית הלאומנות המלזית החלו להתפתח קשרים בין אנשי עסקים סיניים לבין השלטון. בין השאר הפורום של אנשי עסקים סיניים (Towkay) תמך כספית במועמדים בבחירות וע"י כך הבטיחו את קידום האינטרסים שלהם.
גגיאפאטי
גגיאפאטי (בהונגרית: Gagyapáti) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
Coping Mechanism
Coping Mechanism (מעוצב באותיות גדולות; <COPINGMECHANISM>, בעברית: מנגנון התמודדות) הוא אלבום האולפן החמישי של הזמרת-יוצרת האמריקאית וילו. האלבום יצא לאור ב-7 באוקטובר 2022, על ידי חברות התקליטים רוק ניישן ו-MSFTS.
הוצאה וקידום
ווילו הוציאה את השיר "Maybe It's My Fault" ב-24 ביוני 2022. דווח כי מדובר בסינגל המוביל מאלבומה האלופן החמישי, שבאותה עת לא היה שם ותוכנן לצאת בקיץ. קליפ מוזיקלי ליווה את יציאת השיר, אותו ביימה דנה טריפה. ווילו הוציאה את הסינגל השני, "Hover Like a Goddess" ב-4 באוגוסט עם השיר יצא קליפ מוזיקה בבימויו של ג'קסון וויטינגטון. למחרת הכריזה ווילו על צאת אלבומה האולפן החמישי Coping Mechanism. האלבום היה אמור לצאת לאור ב-23 בספטמבר ווילו הוציאה את "Curious/Furious" ואת הוויזואלי שלו ב-9 בספטמבר השיר משמש כסינגל השלישי מן האלבום. לאחר יציאת הסינגל, דווח כי האלבום נחדה מחדש. תאריך היציאה החדש של האלבום נקבע ל-7 באוקטובר ב-4 באוקטובר, ווילו הוציאה את "Split" כסינגל הרביעי של האלבום. האלבום עצמו יצא לאור ב-7 באוקטובר, על ידי חברות התקליטים רוק ניישן ו-MSFTSMusic ו-. למחרת, ווילו ביצעה שני רצועות באלבום, "Ur a Stranger" ו-"Curious/Furious" ב תוכנית מערכונים "סאטרדיי נייט לייב".
עיצור חיכי, מקורב צידי
עיצור חיכי, מקורב צידי הוא צליל עיצורי המצוי בחלק מהשפות המדוברות. סימן ה-IPA לעיצור הוא /ʎ/ - מעין Y קטנה הפוכה (אין לבלבל עם צורתה הקטנה של האות היוונית למדא, אשר נכתבת בכיוון הנגדי), ובמערכת X-SAMPA הוא נכתב כ-<tt>L</tt>. הגייתו נשמעת כיו"ד עיצורית בשילוב למ"ד, כששרירי הלשון מתרחבים ביותר ונוגעים בחך קלות.
פאראיבה דו סול
ריו פאראיבה דו סול (Rio Paraíba do sul) הוא הנהר הראשי שעובר בשטחה של מדינת ריו דה ז'ניירו, בברזיל. אורכו 1,120 ק"מ והוא זורם בעמק רחב עד אשר נשפך לאוקיינוס האטלנטי סמוך לקמפוס. הנהר משמש עורק תחבורה חשוב בין מדינת סאו פאולו לבית מדינת ריו דה ז'ניירו, ועל גדותיו הוקמו ערים רבות. עמק הנהר תופס מקום חשוב בכלכלת ברזיל ותושביו מתפרנסים מגידול בקר וקנה סוכר.
עלייתו של אדולף היטלר לשלטון
עלייתו של אדולף היטלר לשלטון החלה בימי רפובליקת ויימאר בספטמבר 1919, כאשר הוא הצטרף למפלגת הפועלים הגרמנית. היטלר קיבל תפקיד בולט במפלגה עוד בשנותיה הראשונות. בשל היותו אחד מדובריה הטובים ביותר של המפלגה, הוא מונה למנהיגהּ, לאחר שאיים לעזוב אם לא יקבל את התפקיד.
במהלך שנות ה-20 התבסס המצע של המפלגה הנאצית על אנטי-קומוניזם, אנטישמיות ולאומיות קיצונית. מנהיגי המפלגה הנאצית מתחו ביקורת רבה על הממשל הדמוקרטי ששלט בגרמניה באותה העת ועל חוזה ורסאי, תוך הדגשת רצונם להפוך את גרמניה למעצמה עולמית. באותה העת מרבית הגרמנים היו אדישים לרטוריקה של היטלר, שכן הכלכלה הגרמנית החלה להתאושש במידה רבה עקב הלוואות שגרמניה קיבלה מארצות הברית במסגרת תוכנית דוז. הפוליטיקה הגרמנית הושפעה באותה העת באופן דרמטי מקריסת וול סטריט ב-1929, אשר שיבשה את המשך הסיוע הכלכלי שניתן לגרמניה. השפל הגדול השפיע רבות על הכלכלה הגרמנית ותרם רבות לכך לקיטוב של הפוליטיקה הגרמנית. היטלר והנאצים החלו לנצל את המשבר וביקרו בקול רם את הממשלה השלטת. בתקופה סוערת זו החלה גם המפלגה הקומוניסטית הגרמנית לקדם מהפכה בחברה הגרמנית. מנהיגים עסקיים, שחששו מהשתלטות קומוניסטית, החלו לתמוך בעקבות כך במפלגה הנאצית. בעקבות הבחירות שנערכו בנובמבר 1932 החזיקו הנאצים במספר המושבים הגדול ביותר ברייכסטאג, על אף שלא היה להם רוב מוחלט. בניסיון לרכב על ההצלחה האלקטורלית העולה, היטלר החליט להתמודד בבחירות לנשיאות אך הוא הובס על ידי הנשיא המכהן פאול פון הינדנבורג.
שנת 1933 הייתה שנה מכרעת עבור המפלגה הנאצית. עד אותה העת, באופן מסורתי, מנהיג המפלגה שזכה במרבית המושבים ברייכסטאג מונה לקנצלר גרמניה. עם זאת, הנשיא פאול פון הינדנבורג היסס למנות את היטלר לתפקיד הקנצלר. לאחר קיומו של משא ומתן בו השתתפו בין היתר תעשיינים, בנו של הינדנבורג, הקנצלר לשעבר פרנץ פון פאפן והיטלר – הינדנבורג הסכים לבסוף למנות את היטלר לתפקיד הקנצלר של גרמניה, וב-30 בינואר 1933 הוא מינה רשמית את אדולף היטלר לתפקיד של קנצלר גרמניה ובכך גרם לעליית הנאצים לשלטון. אף על פי שהיה קנצלר, היטלר עדיין לא היה דיקטטור בעל שליטה מוחלטת על גרמניה.
האירוע שהוביל לבסוף לכך שגרמניה הפכה לדיקטטורה נאצית היה שרפת הרייכסטאג בפברואר 1933. משום שהוא האמין שהקומוניסטים עמדו מאחורי ההצתה, פאול פון הינדנבורג אישר את צו שרפת הרייכסטאג, אשר צמצם באופן מהותי את החירויות והזכויות של אזרחי גרמניה. באמצעות הצו החל היטלר לחסל את יריביו הפוליטיים. בעיניו של היטלר הדבר לא היה מספיק ובשל כך הוא החל לקדם את חוק ההסמכה של 1933 שהסמיך את ממשלת גרמניה לעקוף את זכויות הפרט שנקבעו בחוקה הגרמנית. החוק העניק גם לקנצלר (היטלר) סמכויות חירום לחוקק חוקים ללא שיתוף הפרלמנט הגרמני. באפריל 1934 היטלר החזיק בסמכויות דיקטטוריות דה פקטו והורה על בניית מחנה הריכוז הנאצי הראשון בדכאו עבור קומוניסטים ומתנגדים פוליטיים אחרים. עלייתו של היטלר לשלטון הושלמה באוגוסט 1934 כאשר הנשיא פאול פון הינדנבורג נפטר. בעקבות כך היטלר מיזג את תפקיד הקנצלר יחד עם תפקיד הנשיא ובעקבות כך הפך לפיהרר של גרמניה.
בדיעבד, נכונותו של היטלר להשתמש באלימות על מנת לקדם את מטרותיו הפוליטיות ולגייס חברי מפלגה המוכנים לעשות זאת עבורו תרמו רבות לעלייתו של היטלר לשלטון. יתר על כן, היטלר יצא מגדרו על מנת למצוא תמיכה כספית מאנשי עסקים עשירים, שבלעדי תמיכתם ההשתלטות על השלטון לעולם לא הייתה אפשרית. היטלר הגדיר את שותפותם כגורם חיוני בהבסת האיום הגובר של הקומוניזם.
לאחר שהדיקטטורה הנאצית התבססה היטב, הנאצים עצמם יצרו מיתולוגיה סביב עלייתם לשלטון. התעמולה הגרמנית תיארה תקופת זמן זו כ"זמן המאבק" (Kampfzeit) או "שנות המאבק" (Kampfjahre).
דקוריון (דרגה)
דקוריון (בלטינית: decurio) הייתה דרגה בחיל הפרשים הרומי.
הצבא הרומי בתקופת הרפובליקה התיכונה התבסס בעיקר על חיל רגלים כבד, אולם לכל לגיון צורפו 300 פרשים. על פי פוליביוס, הפרשים חולקו ל-10 טורמות, כל אחת בת שלושים איש. אנשי הטורמה היו בוחרים מביניהם שלושה דקוריונים שהיו מפקדיהם. הבכיר מביניהם היה המפקד העליון, והשניים האחרים שימשו כסגניו.
בצבא הקיסרי השתנה הנוהג ולכל טורמה היה רק דקוריון אחד.
חסידות פיטסבורג
חסידות פיטסבורג, היא חצר חסידית, ענף מחסידות נדבורנה. נוסדה על ידי רבי יוסף לייפר, בעיר פיטסבורג שבפנסילבניה, וכיום מרכזה באשדוד.
רבי יוסף
רבי יוסף לייפר היה בנו של רבי ישכר בער מסאטמר, בנו של רבי מרדכי מנדבורנה. היה תלמידו של הרב יהודה גרינוולד מסאטמר, וחתנו של הרב אברהם אבא מיזנר, חסיד זידיטשוב. כיהן בהתחלה כאדמו"ר בעיר קראלי, ובשנת ה'תרפ"ו היגר בשל חובות כספיים לארצות הברית שם הקים את חצרו בפיטסבורג שבמדינת פנסילבניה והתפרסם בארצות הברית כצדיק גדול. את בניו שלח ללמוד בישיבות אירופה שלפני מלחמת העולם השנייה, שם נספו שניים מבניו, רבי יששכר בער ורבי מרדכי. היה לו בן נוסף בשם יצחק שנפטר בילדותו. בנותיו היו לאה הינדא אשת רבי שלמה מהורניסטייפול וחיה, אשת הרב אברהם טברסקי אחיו של גיסה רבי שלמה. דברי תורתו יצאו בספר "צדקת יוסף".
רבי אברהם אבא
בנו בכורו רבי אברהם אבא לייפר ניצל מהמלחמה בנסים, בעוד שני אחיו נהרגו בשואה. בשנת ה'תש"ח נסע לארצות הברית והתגורר אצל אביו כשנה ולאחר מכן עבר לניוארק שם הקים בית מדרש ופתח קהילה משלו. לאחר פטירת אביו באדר ה'תשכ"ו, הוכתר לכהן במקומו כאדמו"ר בעיר פיטסבורג. בשנת ה'תש"ל עלה לישראל וקבע את משכנו בעיר אשדוד, שם הקים מוסדות תורה וחסד, דברי תורתו נדפסו בספר "אמונת אברהם".
רבי מרדכי
רבי מרדכי ישכר בער לייפר, כיהן החל משנת ה'תש"ן ועד לפטירתו בליל ב' דחוה"מ סוכות י"ז בתשרי תשפ"א ממגפת הקורונה. בהנהגתו של רבי מרדכי התבססה החסידות באשדוד, וקיימים בה מוסדות רבים. הוקמה קריית פיטסבורג בעיר, למגורי החסידים. רבי מרדכי כמו אביו הלחין ניגונים רבים, חלקם יצאו לאור בסדרת התקליטים "ניגוני חסידי פיטסבורג". כמה מניגוניו התפרסמו ביותר, בין השאר הניגון "וידע כל פעול" לראש השנה, והניגון "יה רבון" לשבת, דברי תורתו נדפסו בספרי "פתגמי אורייתא".
רבי משולם אליעזר
רבי משולם אליעזר, בנו הבכור של רבי מרדכי, מכהן כאדמו"ר החל מתשרי תשפ"א.
טולנה (מחוז)
מחוז טולנה ההיסטורית (בלטינית: comitatus Tolnensis, בגרמנית: Tolnau) נוסד עוד בתקופת ממלכת הונגריה וגבולותיו נשארו כמעט ללא שינוי עד ימינו.
בעיר פקש שבמחוז פועלת תחנת הכוח הגרעינית היחידה של הונגריה, שמספקת כמחצית מתצרוכת האנרגיה שלה.
לינה שטרן
לינה סולומונובה שטרן (ברוסית: Лина Соломоновна Штерн; 26 באוגוסט 1878 – 7 במרץ 1968) הייתה ביוכימאית, נוירופיזיולוגית והומניסטית סובייטית-יהודייה ידועה, אשר גילוייה הרפואיים הצילו אלפים בחזית מלחמת העולם השנייה. שטרן היא היחידה מבין חברי הוועד היהודי האנטי-פשיסטי בברית המועצות ששרדה את מסע הרדיפות של סטלין אחרי ראשי הארגון.
שטרן נולדה בלייפאיה שבאימפריה הרוסית (כיום בלטביה) בשנת 1878 למשפחה יהודית, והתחנכה בז'נבה שבשווייץ, שם פיתחה קריירה אקדמית מרשימה בתחומי הביוכימיה ומדעי העצב. בתקופה זו החלה את מחקריה על הנשימה התאית (1910) ועל מחסום דם-מוח (1921). בשנת 1918 הייתה לאישה הראשונה שקיבלה דרגת פרופסור באוניברסיטת ז'נבה.
בשנת 1925 היגרה לינה שטרן לברית המועצות מתוך מניעים אידאולוגיים. בין השנים 1925–1948 הייתה פרופסורית באוניברסיטה הרוסית הלאומית לרפואה ע"ש פירוגוב. בשנת 1929 הקימה את המכון לפיזיולוגיה באקדמיה הרוסית למדעים, ועמדה בראשו עד שנת 1948, עת נסגר. בשנים אלו המשיכה לחקור את מחסום דם-מוח וערכה מחקרים גם בתחומי אריכות הימים והשינה. תוצאות חלק ממחקריה זכו ליישום רפואי ונטען כי הצילו חיי אלפים בעת מלחמת העולם השנייה. בשנת 1939 הייתה לאישה הראשונה שהתמנתה כחברה מלאה באקדמיה הרוסית למדעים. בשנת 1943 זכתה בפרס סטלין.
שטרן הייתה חברה בוועד הנשים האנטי-פשיסטי וכן בוועד היהודי האנטי-פשיסטי. מבין 15 האנשים שנעצרו כאשר הוועד נרדף בינואר 1949, הייתה שטרן היחידה שנותרה בחיים. חברי הוועד האחרים שנעצרו הוצאו להורג ביריה, וידועים כהרוגי המלכות בברית המועצות. כשאר חבריה נידונה בתחילה למוות, אולם אחר כך הומר גזר דינה לשלוש וחצי שנות מאסר וחמש שנות גלות. שטרן, שהייתה אז בת 74, נישלחה לגלות בג'מבול (כיום טראז) שבקזחסטן ולאחר מותו של סטלין בשנת 1953, הורשתה לחזור למוסקבה. עם זאת, שמה טוהר רשמית רק בפברואר 1958, וחברותה באקדמיה הרוסית למדעים הוחזרה לה רטרואקטיבית משנת 1953. מ-1954 ועד למותה כיהנה כראש המחלקה לפיזיולוגיה במכון לביופיזיקה של האקדמיה הרוסית למדעים.
שטרן נפטרה בשנת 1968.
מייקל גאצו
מייקל וינצ'נזו גַאצוֹ (Michael Vincenzo Gazzo; 5 באפריל 1923 - 14 בפברואר 1995) היה מחזאי ושחקן קולנוע אמריקאי. היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1974 על תפקידו בתור פרנקי פנטנג'לי בסרט "הסנדק חלק שני".
ביוגרפיה
גאצו נולד בעיירה הילסייד שבניו ג'רזי. לאחר שחרורו מחיל האוויר האמריקאי בתום מלחמת העולם השנייה למד משחק במספר מוסדות, והוא בוגר בית הספר למשחק "אולפן השחקנים".
החל את דרכו כמחזאי והיה אחראי למחזה המצליח כובע מלא גשם". פרד זינמן החליט לאמץ את תסריטו של גאצו לגרסה קולנועית מרשימה שהוציא לאקרנים ב-1957. גאצו השתתף גם בכתיבת התסריט לסרטו של אלביס פרסלי "המלך קרלואי".
בשנת 1974 קיבל גאצו לראשונה במה ראשית להציג את יכולת המשחק שלו, בסרט "הסנדק חלק שני", ההמשך לקאלט הקולנועי של פרנסיס פורד קופולה. את התפקיד קיבל לאחר שקופולה לא להצליח להשיג סיכום כספי עם השחקן ריצ'רד קאסטלנו, השחקן שגילם את דמותו של קלמנזה בסרט הראשון. גאצו עט על המציאה והציג יכולת משחק מרשימה בדמותו פרנקי פנטנג'לי, חייל בכיר ובוגדני במשפחת קורליאונה שהחליף את הקאפו פיטר קלמנזה לאחר הירצחו. הופעתו של גאצו העניקה לו מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, אותו הפסיד לחברו לסט צילומי הסרט רוברט דה נירו, שגילם את דון ויטו קורליאונה בתחילת דרכו.
לאחר הצלחתו ב-1974 הופיע בסרטים "יום ראשון השחור" ו"תנין". את הופעתו האחרונה עשה בסרט הפעולה "אחרון גיבורי הפעולה".
גאצו נפטר משבץ בשנת 1995 בגיל 71, נקבר בבית הקברות "פארק הזיכרון וסטווד" בלוס אנג'לס.
סנטיאגו רוסיניול
סנטיאגו רוסיניול אי פראטס (בקטלאנית: Santiago Rusiñol i Prats; 25 בפברואר 1861 – 13 ביוני 1931) היה צייר, סופר, מחזאי ואספן אמנות קטלאני, אחד היוצרים הבולטים בסגנון המודרניזם הקטלאני.
ביוגרפיה
רוסיניול נולד בברצלונה. הוא התייתם בגיל צעיר וגידל אותו סבו ז'אומה, מייסד של חברת טקסטיל מצליחה שייעד את סנטיאגו הצעיר לממשיך דרכו בעסק. למרות זאת, כבר בגיל צעיר שאף רוסיניול להיות אמן ולמד אמנות בסתר. בשנת 1878 הוא כבר הציג תערוכה של עבודותיו במוזיאון בז'ירונה; הוא הקדיש אותה לסבו. שנה לאחר מכן הציג בגלריית פארס בברצלונה. באותה תקופה התיידד עם האמנים אנריק קלרזו ורמון קאזס. עם קלרזו החל לאסוף חפצי אמנות מברזל במתחם שקרא אותו "מאורת הברזל" (אל קאו פֿראט, El Cau Ferrat), ואילו עם קאזס יצא ב־1881 למספר טיולים בפירנאים וברחבי קטלוניה; את הנופים ואת הדמויות העממיות האותנטיות שפגש תיאר ביומן מסע.
בשנת 1888 עזב את משפחתו, שלחצה עליו להתמסר למפעל הטקסטיל שבבעלותה ובמשך שבע השנים לאחר מכן חי רוב הזמן פריז. עם חזרתו לקטלוניה העביר את "מאורת הברזל" לבית בעיר סיג'ס. בית זה היה למעונו העיקרי ולמקום מפגש ויצירה לאמנים חדשניים ששאפו להתנתק מהרומנטיזם ומהבורגנות של קטלוניה, וכך "מאורת הברזל" הייתה לאחד מהמרכזים הראשונים של המודרניזם הקטלאני.
למרות הרוח המרדנית של המודרניזם, רוסיניול לא הציג את עבודתו כמרד אלא כאמנות לשמה. למרות זאת, ספג ביקורת מהממסד התרבותי הקטלאני, למשל על כך שגיחך על מוסד משחקי הפרחים.
עבודתו הספרותית הבולטת ביותר – הרומן האאוקה של מר אסטבה (1907). הרומן האוטוביוגרפי בחלקו מתאר משפחה בורגנית שמרנית מברצלונה שמחזיקה עסק לממכר בדים, ונאלצת להתמודד עם השאיפות האמנותיות של הבן הצעיר. הסצנות ברומן מוצגות כמו באאוקה, סגנון קטלאני של סיפור בציורים, ומכאן שמו. הרומן עובד על ידי רוסיניול עצמו בשנת 1910 למחזה שעלה לראשונה בשנת 1917 והיה לאחד המחזות המצליחים ביותר בתיאטרון הקטלאני.
רוסיניול מת בארנחואס בשנת 1931.
קלוד לורן
קלוד לורן (בצרפתית: Claude Lorrain; 1600 – 23 בנובמבר 1682) היה צייר צרפתי שפעל ברומא. נחשב כאחד הגדולים שבציירי הבארוק וכמייצג הגדול (לצדו של ניקולא פוסן) של הקלאסיציזם בתקופה זו. זכה לפרסום עצום בשעתו עד שנודע (וכך מופיע לעיתים בספרות המקצועית עד היום) בשמו הפרטי, קלוד, כבוד המוענק רק לגדולים מכולם.
קורות חייו ויצירתו
קלוד לורן, ששמו המקורי היה קלוד ז'לה (Gellee), נולד למשפחה ענייה בכפר שמפאן בדוכסות לורן (כיום חבל לורן שבצפון מזרח צרפת). למד בבית הספר שבכפר והיה שוליה אצל אופה עוגות. נתייתם מהוריו בהיותו בן שתים עשרה בלבד, ועבר להתגורר אצל אחיו הבכור שעסק בתחריטי עץ בעיר פרייבורג שבגרמניה. שני הביוגרפים הראשונים שלו, הצייר הגרמני יואכים פון סנדרארט (Sandrart) והביוגרף האיטלקי פיליפו בלדינוצ'י (Baldinucci) חלוקים ביניהם בנוגע לשנות בחרותו והכשרתו כצייר, אולם כיום מאמינים מרבית החוקרים כי את ראשית הכשרתו עשה ברומא אצל צייר נופים גרמני בשם גופרדו וואלס. לאחר כשנה עזב את וואלס ועשה את שאר לימודיו אצל הצייר האיטלקי אגוסטינו טאסי (הידוע יותר כמי שאנס את ארטמיזיה ג'נטילסקי). ב-1625 יצא למסעות בשווייץ, בבוואריה ובצרפת. קארל דרה (Deruet), שהיה צייר החצר של דוכס לורן, העסיק אותו כעוזרו במשך שנה שבמהלכה עיטר קלוד את תקרת הכנסייה של מסדר הכרמליתים בעיר נאנסי (שהייתה בירת דוכסות לורן).
ב-1627 שב קלוד לרומא, ולא עזב יותר את איטליה עד יומו האחרון. ברומא הושפע מציוריו של אניבלה קאראצ'י (1560-1609). השפעת האור והצל בציור הפכה לנושא ההתעניינות העיקרי של קלוד. שני ציורי נוף שצייר עבור הקרדינל בנטיווליו זיכו אותו בתמיכתו של האפיפיור אורבנוס השמיני ובהמשך של פטרוני האמנות הגדולים של התקופה ופיליפ הרביעי, מלך ספרד, בכללם. החל מראשית שנות השלושים התפרסם מאוד כצייר נוף, בעיקר של ציורי ערי נמל דמיוניות ובהם: "עיר נמל עם שקיעת החמה" (1639), "קלאופטרה יורדת בחוף העיר טרסוס" (1642–1643). קלוד התיידד עם הצייר ניקולא פוסן שהתגורר בשכנותו ברומא. הם אף יצאו יחדיו לסיורי ציור בנוף הכפרי של אזור קמפאניה שבדרום איטליה. מסופר כי על פי עצתו של פוסן, שהיה מבוגר מקלוד בשש שנים, הכניס האחרון לציוריו מבנים קלאסיים, מקדשים, הריסות, ואף הסכים לצרף להם דמויות אדם, אך לבו היה נתון בעיקר לתיאור הנוף. הוא עסק גם בציורים על נושאים מיתולוגיים ומסורתיים ובהם: "חוף ים עם אפולו" (1647), "נישואי יצחק ורבקה" (1648). שמות הציורים נועדו לקונים, אך עבור קלוד הנושא היה הנוף המשתנה בהשפעת אור וצל, זריחת השמש ושקיעתה.
קלוד נחשב כאחד מגדולי אמני הרישום של כל הזמנים והיה רשם פורה ביותר. כל אימת שהיה יוצא לחיק הטבע היה נוטל עמו מחברת בה הנציח ברישום את שראו עיניו. על אף שללא ספק אבדו רבים מרישומיו, הגיעו לידינו קרוב לאלף ומאתיים מהם. ברישומים אלה נעזר ל"בניית" הנוף בציוריו. למעט ציור בודד שבו תיאר נוף אמיתי (פורום רומאנום, 1636, מוזיאון הלובר, פריז), היו נופיו "מומצאים" ומורכבים מקטעי נוף אותם רשם במחברותיו ואשר צרפם זה לזה. כך, לעיתים, ניתן לזהות בציוריו מקומות קונקרטיים (לדוגמה: גשר מילביוס ברומא) אלא שאלה מתוארים בסביבה השונה מן הסביבה האמיתית שלהם.
החל ב-1663 סבל קלוד מדלקת מפרקים ברגליו. במשך עשרים שנותיו האחרונות לא הרבה לצאת מביתו, אך המשיך לצייר והקדיש מכספו למטרות צדקה לעניים. הוא הלך לעולמו ב-1682 ונטמן בכנסיית "סנטיסימה טריניטה דיי מונטי" המתנשאת מעל המדרגות הספרדיות ברומא.
מגפת הקורונה בגרמניה
מגפת הקורונה, בה חלו המונים במחלת נגיף קורונה, התפשטה לגרמניה בסוף ינואר 2020.
מרניון
ריו מרניון (Rio Marañón) הוא אחד משני המקורות של נהר האמזונאס.
אורכו 1,600 ק"מ. הוא מתחיל בהרי האנדים שבפרו, כ-140 ק"מ בלבד מן האוקיינוס השקט, אולם מימיו נשפכים לאוקיינוס האטלנטי במרחק אלפי ק"מ משם. הוא זורם בתחילה צפונה, בהתאם לכיוון רכסי האנדים הגבוהים, ודרך נקיק פונגו דה מנסרוצ'ה, ואז משנה את נתיבו מזרחה אל מישורי האמזונאס. במפגשו עם נהר אוקיאלי השניים יוצרים את נהר האמזונאס.
ליל טיג'יי
טיון ג'יידן מריט (באנגלית: Tione Jayden Merritt; נולד ב-30 באפריל 2001), הידוע בשם הבמה ליל טיג'יי (Lil Tjay), הוא ראפר, זמר ופזמונאי אמריקאי מניו יורק. הוא נולד וגדל בברונקס, והחל את הקריירה המוזיקלית שלו ב-2017. הוא ידוע בעיקר בזכות הסינגלים "F.N" ו-"Brothers", שנכנסו למצעד הבילבורד הוט 100. אלבום הבכורה שלו, True 2 Myself, שיצא בשנת 2019, הגיע בשיאו למקום החמישי במצעד הבילבורד 200.
ב-22 ביוני 2022, TMZ דיווחה שמריט נורה מספר פעמים ועבר ניתוח חירום
קריירה
במהלך עשרת החודשים הראשונים לקריירת המוזיקה של ליל טיג'יי, הוא הוציא חמש רצועות שזכו למיליוני השמעות ב-SoundCloud. ביולי 2018, ליל טיג'יי עבד עם המפיק קאש מאני AP על השיר "None of Your Love", שזכה גם הוא לעשרות מיליוני השמעות. בסוף 2018, הוציא את מיני-אלבום הבכורה שלו, No Comparsion.
בינואר 2019 התארח טיג'יי בסינגל "Pop Out" של הראפר פולו ג'י, שהגיע בשיאו למקום ה-11 במצעד הבילבורד הוט 100. מאוחר יותר באותה השנה, הוציא מיני-אלבום בשם F.N; הסינגל המוביל מתוך המיני-אלבום, "F.N", הגיע בשיאו למקום ה-56 במצעד הבילבורד הוט 100 והפך לשיר הסולו הראשון שלו במצעד. ב-11 באוקטובר 2019, הוציא את אלבום הבכורה שלו, True 2 My Self, שהגיע היישר אל המקום החמישי במצעד הבילבורד 200.
בתחילת 2020 נכנס טיג'יי בשנית למצעד הבילבורד הוט 100, עם הסינגל "20/20", שהגיע בשיאו למקום ה-94 במצעד. ב-8 במאי 2020 הוציא ליל טיג'יי את המיני-אלבום State of Emergency, שהתמקד רבות במוזיקת דריל. המיני-אלבום בן שבעה השירים כלל את הרצועה "Zoo York", בהשתתפות פאביו פוריין ופופ סמוק, שהגיעה בשיאה למקום ה-65 במצעד הבילבורד הוט 100. ביולי 2020 התארח ליל טיג'יי באלבום הבכורה של פופ סמוק, Shoot for the Stars, Aim for the Moon, שיצא לאחר מותו של פופ סמוק, בשיר "Mood Swings", שהגיע למקום ה-17 במצעד הבילבורד הוט 100. ב-11 באוגוסט 2020, ליל טיג'יי נכלל ב-Freshman Class של מגזין ה-XXL.
ב-12 בפברואר 2021 הוציא את הסינגל "Calling My Phone" מתוך אלבומו השני, יחד עם 6lack. השיר הגיע למקום השלישי במצעד הבילבורד הוט 100. ב-2 באפריל, הוציא את אלבומו השני, Destined 2 Win.
נכון לחודש אוקטובר 2021, הוא צבר כ-2.45 מיליארד השמעות בפלטפורמות הסטרימינג.
ב-14 ביולי 2023 יצא אלבומו השלישי, 222.
רסן
רֶסֶן (גם ראשיית רכיבה) הוא שם של ראשייה (רתמה) שקושרים לראשה של בהמת רכיבה כך שהרוכב יוכל לשלוט בתנועתה. הרסן נועד לכבול את המתג בפי הסוס. חלק בלתי נפרד מהרסן הן המושכות שמחוברות למתג ובעזרתן הרוכב שולט בחיה.
מטרת הרסן
השימוש ברסן נועד לשרת מספר מטרות, בהן:
חלק מהרסנים כוללים מכסי עיניים שנועדו להבטיח שהבהמה תשמור על מבט מרוכז קדימה לאורך כל הרכיבה. רסנים אחרים לוחצים על השפה והלסת של הבהמה וכך מונעים ממנה לפתוח את הפה למטרות לא רצויות. כמו כן ישנם רסנים שניתן לקשור אותם לאוכף כך שהבהמה לא תוכל להרכין את ראשה יותר מדי. רסנים כאלו מיועדים בעיקר עבור סוסים שעליהם רוכבים ילדים קטנים החסרים את הכוח הפיזי להרים את ראשה של הבהמה.
הרסן עשוי בדרך כלל מפלדת אל חלד.
בריאן ליטרל
בריאן תומאס ליטרל (באנגלית: Brian Thomas Littrell; נולד ב-20 בפברואר 1975) הוא זמר אמריקאי הידוע בעיקר כחבר בלהקת הבקסטריט בויז האמריקנית.
חייו
ליטרל נולד בקנטקי, ארצות הברית. כשהיה בן 5 הוריו התגרשו. בתיכון הוא החל לשיר במקהלת הכנסייה. בן דודו של ליטרל, קווין ריצ'רדסון עבר לאורלנדו, פלורידה, כשליטרל היה נער. ריצ'רדסון נבחר להיות חלק מהבקסטריט בויז והמליץ על בן דודו כחבר נוסף בלהקה. בגיל 18, נבחר ליטרל להיות חבר בלהקה.
בשנת 1998 עבר ליטרל ניתוח בחזה כדי לתקן פגם מולד בשסתומי הלב.
במאי 2006 הוציא אלבום סולו ראשון, שנקרא "Welcome Home" (ברוך הבא הביתה).
ב-1997 פגש ליטרל את הדוגמנית והשחקנית ליאן ואלאס במהלך צילומי הקליפ לשיר "As Long As You Love Me". הוא הציע לה נישואים בערב חג המולד 1999, והם נישאו ב-2 בספטמבר 2000. בנם הראשון, נולד ב-26 בנובמבר 2002.
מריה לואיסה, דוכסית לוקה
מריה לואיסה, דוכסית לוקה (בספרדית: María Isabella de Borbón; 6 ביולי 1782 - 13 במרץ 1824), הייתה בתו של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ואשתו של לודוביקו הראשון, מלך אטרוריה.
ילדותה ונישואיה
מריה לואיסה נולדה בארמון המלכותי בסגוביה ב-6 ביולי 1782, לקרלוס הרביעי, מלך ספרד, ומריה לואיסה מפארמה, בתם של פליפה, דוכס פארמה ולואיז אליזבת, נסיכת צרפת.
ב-25 באוגוסט 1795 נערך טקס הנישואים בין מריה לואיסה ולודוביקו, יחד עם טקס חתונתם של אחותה מריה אמליה עם דודה האינפנטה אנטוניו פסקואל מספרד. לאחר חתונתם נשארו הזוג הצעיר בספרד, ובשנת 1799 נולד בנם קרלו לודוביקו פרדיננדו.
מלכת אטרוריה
במסגרת חוזה ארנחואס (1801) בין בית בורבון לנפוליאון, הועברה השליטה על דוכסות פארמה לשלטון צרפתי ישיר, בתמורה להעברת הדוכסות הגדולה של טוסקנה לידי בית בורבון תחת שליטת לודוביקו, שהוכתר למלך אטרוריה, בעוד פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה קיבל את שטחי נסיכות הבוחר מזלצבורג. לצורך ההכתרה נסעו בני הזוג לפריז, נגד רצונה של מריה לואיסה, ושם הוכתרו על ידי נפוליאון, שהוקסם ממריה לואיסה, אף שהייתה כל זמן שהותם בפריז עם חום והרגשה כללית גרועה. לאחר מכן נסעו בני הזוג לפירנצה, אולם על אף כוונותיהם הטובות הם נתקלו בעוינות מצד האוכלוסייה והאצולה המקומית, שראתה אותם ככלי שרת בידי הצרפתים.
בשנת 1802 נסעו לודוביקו ואשתו לספרד, להשתתף בחתונה הכפולה של פרננדו, נסיך אסטוריאס עם מריה אנטוניה, נסיכת נאפולי וסיציליה, ומריה איזבלה מספרד עם פרנצ'סקו, דוכס קלבריה. בחזרתם מספרד החמירה מחלת האפילפסיה של לודוביקו, וב-27 במאי 1803 הוא מת בפירנצה בגיל 30. לאחר מותו עלה לשלטון במקומו בנם לודוביקו השני, מלך אטרוריה, תוך שמריה לואיסה שולטת כעוצרת בשמו. לאחר פטירתו של לודוביקו הועלתה הצעה שמריה לואיסה תתחתן עם בן דודה האינפנטה פדרו קרלוס מספרד ופורטוגל, בנו של האינפנטה גבריאל מספרד, אולם ההצעה לא יצאה לבסוף אל הפועל.
מריה לואיסה שיפרה את מערכת המיסים, והקימה בפירנצה את בית הספר הגבוה למדע, ואת המוזיאון להיסטוריה ופיזיקה. ב-23 בנובמבר 1807 פורקה ממלכת אטרוריה על ידי הצרפתים בהסכמת ספרד, ונפוליאון העניק לאחותו אליס בונפרטה את התואר "הדוכסית הגדולה של טוסקנה". ב-10 בדצמבר אותה שנה עזבו מריה לואיסה וילדיה את פירנצה, ושבו למשפחתה בספרד. בדרכם עברו מריה לואיסה וילדיה במילאנו, שם ניסה נפוליאון להבטיח לה שתשלוט על "ממלכת צפון לוסיטניה" בצפון פורטוגל לכשיכבוש אותה, אולם מריה לואיסה סירבה להצעה, משום שלא רצתה להסתכסך עם אחותה קרלוטה ז'ואקינה, מלכת פורטוגל.
בגלות
ב-19 בפברואר 1808 הגיעו מריה לואיסה וילדיה לארנחואס, וב-19 במרץ 1808 התקוממות עממית אילצה את אביה קרלוס הרביעי, מלך ספרד להתפטר לטובת אחיה פרננדו השביעי, מלך ספרד, אולם, נפוליאון הזמין את שניהם לבאיון, ושם הודיעה אמה מריה לואיסה מפארמה שפרננדו הוא בנו של מנואל דה גודוי שהיה מאהבה. פרננדו נאלץ להתפטר לטובת קרלוס, וקרלוס התפטר שוב לטובת ז'וזף בונפרטה וגלה לרומא.
לאחר הדחת אביה ואחיה התגוררה מריה לואיסה בפונטנבלו, ולאחר מכן עברה לקומפיין, תוך שהיא סובלת ממחסור וממחלות. בהמשך היא הועברה לניס, וכשניסתה לברוח משם לאנגליה נעצרה ונשלחה למנזר ברומא, שם הייתה כלואה 4 שנים עד לאחר מפלתו של נפוליאון.
קונגרס וינה
לאחר שחרורה התגוררה מריה לואיסה עם הוריה בארמון ברבריני ברומא, וקיוותה שקונגרס וינה יחזיר את בנה לשלטונו באטרוריה. כשברח נפוליאון מהאי אלבה, ברחו מריה לואיסה מרומא, והסתובבו בכל רחבי איטליה, עד לאחר מפלת נפוליאון בקרב ווטרלו.
בתחילה סירבה מריה לואיסה להצעה, והמשיכה להתגורר ברומא. אולם יחסיה עם משפחתה נהיו מתוחים, לאחר שסירבה להצעותיהם לחתן את בתה מריה לואיזה קרלוטה, נסיכת פארמה עם אחיה האינפנטה פרנסיסקו דה פאולה מספרד, ואת בנה קרלו לודוביקו, נסיך פארמה עם אחייניתה מריה כריסטינה, נסיכת נאפולי וסיציליה, בת אחותה מריה איזבלה מספרד.
לבסוף מתוך כוונתה להשיג עצמאות ממשפחתה, הסכימה מריה לואיסה לפתרון שהוצע בחוזה פריז, ולפיו מריה לואיסה תהיה דוכסית לוקה עד לאחר מותה של מארי לואיז, דוכסית פארמה, ולאחר מכן תחזור דוכסות פארמה לבית בורבון, ואילו דוכסות לוקה תצורף לדוכסות הגדולה של טוסקנה.
דוכסית לוקה
ב-2 בדצמבר 1817 הגיעה מריה לואיסה ללוקה, כשעל פניה ניכר המאבקים הרבים והתלאות הרבות שעברו עליה. בתחילה הועלו הצעות שתינשא לפרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה או לפרדיננד קרל יוזף, ארכידוכס אוסטריה-אסטה, או לשארל העשירי, מלך צרפת, אולם ההצעות לא יצאו אל הפועל.
מותה
במהלך כל השנים הללו, בילתה מריה לואיסה את הקיץ בלוקה ואת החורף ברומא. ב-23 באוקטובר 1823 נסעה מריה לואיסה לארמונה ברומא, תוך שהיא כבר מאוד חולה. ב-22 בפברואר 1824 חתמה מריה לואיסה על צוואתה, וב-13 במרץ מתה מסרטן ברומא. גופתה נשלחה לספרד, שם נקברה באסקוריאל, ובנה קרלו, דוכס לוקה עלה לשלטון במקומה.
משפחתה
ב-25 באוגוסט 1795 התחתנה מריה לואיסה עם לודוביקו הראשון, מלך אטרוריה, ממנו היו לה שני ילדים:
קאלושין
קאלושין (בפולנית: Kałuszyn) היא עיירה במחוז מינסק מזובייצקי שבפרובינציית מזוביה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
קאלושין נזכרת מהמאה ה-15, עת הייתה מרכז מסחר ומלאכה ליישובי סביבתה. בשנת 1718 הוענקו לקאלושין זכויות עיר, ונקבעו בה ימי שוק קבועים.
בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכללה העיירה בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בשטח פולין הקונגרסאית. במהלך המאה ה-19, עת הייתה בבעלות הגנרל רוז'ניצקי, התפתחה העיירה. בשנים 1889 ו-1902 פגעו בעיירה שריפות קשות.
יהודי קאלושין
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-5,200 יהודים, שהיוו כשני שלישים מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות, תוך קיום בתי ספר עברי, ישיבה ומרכזי הכשרה חלוציים. כמו כן, הייתה העיירה למקום מושבם של אדמו"רים מבית דומברובה רבי אלחנן אונגר (בנו של רבי מרדכי דוד אונגר וחתנו של "השרף ממוגלינצא"), בניו רבי אבי עזרא זעליג ורבי יעקב יצחק, וחתנו של רבי זעליג, רבי נפתלי שפירא. כמו כן פעל בעיר רבי מאיר שלום רבינוביץ, נכדו של "היהודי הקדוש" מפשיסחה.
בשואה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הגיעו לעיירה פליטים יהודים מוורשה, וב-10 בספטמבר 1939 הופצצה בידי הגרמנים. ההפצצות גרמו להרג 42 אנשים בעיירה, רובם יהודים. למחרת נכנסו הגרמנים לעיירה, והעלו באש את רוב בתיה, חלקם על יושביהם.
ב-12 בספטמבר 1939, כאשר התבססה השליטה הגרמנית בעיירה, הצעידו אלו את כל יהודיה לכנסייה מקומית, תוך ביצוע מעשי התעללות ורצח בהם בדרך. בכנסייה הוחזקו היהודים כשלושה ימים ללא מזון. לאחר מכן הוכרחו היהודים לאסוף את המתים בסביבת העיירה בעגלות, כאשר הם רתומים להן במקום סוסים. בימים שלאחר מכן, רצחו הגרמנים בעיירה כ-1,000 יהודים, ואת האחרים לקחו הגרמנים והפולנים המקומיים לעבודות כפייה, תוך שוד רכושם.
בקיץ 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, בו הועסקו בעבודות כפייה, במסגרתן נרצחו מעת לעת בידי הפולנים והגרמנים. בפברואר 1941 גורשו כ-550 יהודים מהגטו לגטו ורשה, לאחר שעברו חיטוי משפיל. כעבור כשבועיים, שולחו לגטו ורשה כ-450 יהודים נוספים מהגטו. באביב 1941, פוצצו הגרמנים את בית הכנסת הגדול בעיירה, והטילו על יהודים מגיל 10 ומעלה לרצף בעזרת מצבות בתי העלמין היהודיים המקומיים, את כבישי העיר, ולבנות בעזרת אבני בתי היהודים, את שטח שדה התעופה הסמוך. עם הבאת יהודים נוספים לעיירה, נמנו בה כ-4,000 איש ביוני 1941. כ-300 נערות יהודיות מהגטו נלקחו ממנו בנובמבר 1941 ליעד לא ידוע, ממנו לא שבו.