cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עמית גולן
ביוגרפיה
בשנת 2001 התבקש להקים את המרכז ללימודי ג'אז בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה, שעד אז ניגנו בו רק מוזיקה קלאסית. בשנת 2009 ייסד גולן, מנהל המגמה, יחד עם מיכל אברמוב תוכנית לימודים אקדמית משותפת עם מוסד הג'אז היוקרתי בניו יורק, הניו סקול, לתואר B.F.A בג'אז. התכנית, המיועדת לנגני ג'אז מצטיינים, מאפשרת לתלמידים ללמוד שנתיים במרכז ללימודי ג'אז בקונסרבטוריון הישראלי ולהשלים שנתיים נוספות בניו סקול, בניו יורק, עד לקבלת התואר.
בין השנים 2004–2007 שימש כמנהל מוזיקלי בסדנאות ג'אז רבות, וקידם ג'אז ברחבי ישראל. בשנת 2007 ניהל אמנותית את סדרת הג'אז "בית" בבית אבי חי בירושלים, שערכה שמונה קונצרטים בהשתתפות מוזיקאי ג'אז ישראלים המנגנים קטעים שכל אחד מהם הלחין בעצמו.
גולן נפטר ב-3 בדצמבר 2010 מדום לב, לאחר שהתמוטט בעת ששיחק כדורסל עם תלמידיו בחצר בית הספר תלמה ילין. הוא היה בן 46 במותו.
הנצחה
מדי שנה, מאז מותו, נערך בקונסרבטוריון קונצרט לזכרו, בהשתתפות תלמידי המרכז ללימודי ג'אז ואמני ג'אז בינלאומיים, המגיעים להעביר סדנאות מקצועיות ולנגן עם התלמידים. בין הנגנים שהגיעו במהלך השנים נמנים מארק טרנר (סקסופון), אהרון גולדברג (פסנתר), ג'ואל פראהם (סקסופון) ואבישי כהן (חצוצרה).
הקלטות
בשנת 2007 גולן הוציא את האלבום הראשון שלו, אלבום בסגנון Hard Bop בשם I Decided!, שהכיל שישה קטעים מקוריים של גולן ויצירת ג'אז אחת של גרשווין. באלבום מנגנים כמה מתלמידיו ושותפיו הוותיקים: אסף יוריה (סקסופון טנור), גלעד אברו (קונטרבס), דורון תירוש (תופים) ואורח מיוחד מניו יורק, ג'ו מגנארליundefined (חצוצרה).
את אלבומו השני, שכבר הולחן, תכנן גולן להקליט בשנת 2011. מותו הפתאומי בשנת 2010 קטע את התוכניות, אך חבריו החליטו להפיק ולהוציא את האלבום לזכרו. האלבום הוקלט בשנת 2011 ויצא בשנה שלאחר מכן. האלבום, Eddie Henderson & Friends: The Music of Amit Golan, מציג את אדי הנדרסוןundefined בחצוצרה, ושמונה מוזיקאים ישראלים נוספים, כולם חברים, חלקם היו גם תלמידיו בעבר.
רוחות אינישרין
רוחות אינישרין (באנגלית: The Banshees of Inisherin) הוא סרט טרגדיה-קומית שחור משנת 2022 שנכתב ובוים על ידי מרטין מקדונה. הסרט עוקב אחר זוג חברים (קולין פארל וברנדן גליסון) שמוצאים את עצמם במבוי סתום כשאחד מסיים בפתאומיות את מערכת היחסים שלו; גם קרי קונדון ובארי קיוגאן מככבים בסרט. זהו הפרויקט השני של פארל וגליסון, שעבדו בעבר יחד בסרט הביכורים של מקדונה "ברוז'" משנת 2008.
"רוחות אינישרין" הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים של ונציה ה-79 ב-5 בספטמבר 2022, שם זכה פארל בגביע וולפי לשחקן הטוב ביותר ומקדונה זכה בפרס אוסלת הזהב לתסריט הטוב ביותר. הסרט יצא לאקרנים באירלנד, בריטניה וארצות הברית ב-21 באוקטובר 2022 על ידי סרצ'לייט פיקצ'רס. הסרט זכה לשבחים רבים מהמבקרים, ששיבחו את התסריט והבימוי של מקדונה, את המוזיקה של בורוול ואת ביצועי צוות השחקנים, בפרט את ההופעות של גליסון ופארל. הוא גם נבחר לאחד הסרטים הטובים ביותר של 2022 על ידי מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית. הסרט קיבל שמונה מועמדויות מובילות בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-80, כולל הסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי והבמאי הטוב ביותר. כמו כן, הסרט הועמד לשמונה פרסי אוסקר (שניים באותה קטגוריה של שחקן המשנה הטוב ביותר).
עלילה
בסוף מלחמת האזרחים האירית בשנת 1923, באי האירי הבדיוני אינישרין, הכנר והמוזיקאי העממי קולם דוהרטי (ברנדן גליסון) מתחיל להתעלם בפתאומיות מחברו משכבר הימים, פאדריק סוילאבהאיין (מבוטא "סאליבאן". מגולם ע"י קולין פארל). פאדריק, שהוא נחמד ואהוב על תושבי האי, הוא "משעמם" מדי עבור קולם, שרוצה לבלות את שארית חייו בהלחנת מוזיקה ולעשות דברים משמעותיים. חייו של פאדריק מתערערים. הוא החשיב את קולם לחברו הטוב ביותר, ואין הוא מסוגל להבין ולקבל את הניתוק הפתאומי. אך כל מאמציו להחזיר את היחסים לקדמותם נתקלים בחומה בצורה מצד קולם. קולם נחוש להרחיק את פאדריק מחייו, וכשהוא מבין שפאדריק "נצמד" אליו בנחישות זהה, הוא מציב לו אולטימטום: בכל פעם שפאדריק ינסה לדבר אתו או להפריע את מנוחתו קולם יכרות את אחת מאצבעות ידו השמאלית, היד הפורטת על מיתרי הכינור.
פאדריק נרגע ושואל את קולם על השיר שהחל לכתוב. קולם אומר שבזה היום הוא סיים אותו, ושמו הוא "רוחות אינשרין". באנגלית-אירית השם הוא ספציפי יותר: Inisherin Banshees. "באנשיס" בפולקלור המקומי הן רוחות מוות. קולם ופאדריק מנהלים שיחה קלה על השיר ועל אפשרות קיומן של "באנשיס" באי שלהם. קולם אומר שחשב לנגן את השיר בעתיד בהלוויתו של פאדריק. פאדריק מרגיש שהם התקרבו ומזמין את קולם לשתות אתו בפאב. קולם אינו מגיב ופאדריק מחליט שיש סיכוי לפיוס. הוא יוצא באמרו לקולם, שהוא ילך מיד לפאב, יזמין משקה לשניהם ויחכה לו שם.
פאדריק מחכה בפאב עם שתי כוסות משקה אך קולם אינו מגיע. מי שמגיעה היא שיבון, אחותו. היא באה לומר לו שהיא עוזבת את האי לאירלנד, שם קיבלה עבודה כספרנית. פאדריק נדהם מהודעתה ושניהם הולכים הביתה. בדרך בא מולם קולם, החוזר מביתם. הוא זרק על דלתם ארבע אצבעות שכרת לעצמו. פאדריק ושיבון עומדים שותקים והמומים כאשר קולם עובר על פניהם, ללא מילה, מסתיר בשרוול את יד ימין הבריאה וחושף את שמאלו המדממת, חסרת האצבעות. שיבון אורזת מיד ועוזבת. היא מפליגה בספינה המקשרת בין האי לאירלנד. פאדריק צופה בה מהצוק ומנפנף לה לשלום.
פאדריק חוזר הביתה ומגלה שאתון המחמד שלו, ג'ני, נחנקה מאחת האצבעות, שקולם זרק בחצר, ומתה. פאדריק שבור לב ומאשים את קולם במותה של ג'ני. הוא מתעמת עם קולם ומודיע לו שהוא ישרוף את ביתו למחרת. פאדריק מצית את הבית אבל לוקח את כלבתו של קולם לביתו, כדי שלא תיפגע. לפני שהוא עוזב הוא מסתכל בחלון ורואה את קולם יושב בבית שהחל לבעור, ומעשן. פאדריק חוזר לביתו וכותב מכתב תשובה לאחותו, שהזמינה אותו במכתבה להצטרף אליה. הוא מודה לה על הזמנתה אך כותב שהוא קשור לבית ולאינישרין. הוא אינו כותב על מותה של ג'ני ועל הבערת ביתו של קולם אלא רק על מותו של דומיניק, שטבע באגם. השוטר המקומי, אביו המתעלל של דומיניק, פדר (גארי לידון), הולך לביתו של פאדריק. הוא פוגש בגברת מקורמיק, שמובילה אותו ללא מילים לגופתו של דומיניק שצפה באגם הסמוך.
למחרת בבוקר, פאדריק מטייל מעל החוף עם כלבתו של קולם, והם מגלים את קולם עומד על החוף מתחת ביתו השרוף. קולם פותח ואומר שלדעתו אחרי שריפת הבית הם "השתוו" (בפגיעה זה בזה). אבל פאדריק משיב כי היה זה מצב שוויון אילו קולם היה נשאר בתוך הבית הבוער, אך כיוון שהוא חי, החשבון לא נסגר. קולם מתנצל על שגרם למותה של ג'ני, אבל פאדריק הודף את ההתנצלות. קולם מנסה להשיג פיוס בפעם השלישית, ואומר שלדעתו מלחמת האזרחים באירלנד עומדת להסתיים. על כך משיב פאדריק, שהיא לבטח תתלקח שוב, כי "יש דברים שאי אפשר להתגבר עליהם". הוא פונה לעזוב, ואז קולם קורא אחריו ומודה לו על ששמר על הכלבה. פאדריק מסתובב ועונה לו : "מתי שתרצה" והולך. בתמונת הסיום הפנורמית, מנקודת התצפית של גברת מקורמק, היושבת מחוץ לבית השרוף, וצופה בהם, נראה פאטריק הולך לביתו וקולם נשאר לעמוד על החוף עם כלבתו.
הפקה
בפברואר 2020, דווח כי מרטין מקדונה החל לעבוד על הפרויקט הבא שלו כבמאי וכי הוא יעבוד שוב עם כוכבי הסרט שלו, ברוז' – ברנדן גליסון וקולין פארל. באוגוסט 2021, קרי קונדון ובארי קיוגאן נוספו לצוות השחקנים.
שלב הצילומים החל באוגוסט 2021 באי אינישמור שבאירלנד לפני שעבר לאכיל איילנד מאוחר יותר באותו חודש. הצילומים הסתיימו ב-23 באוקטובר 2021.
מוזיקה
המוזיקה המקורית של הסרט הולחנה על ידי קרטר בורוול, המשתף פעולה תדיר עם מקדונה. מקדונה לא רצה שבורוול ילחין קטע "מבוסס על [מוזיקה] אירית" למרות שהסרט מתרחש באירלנד. עבור דמותו של פאדריק, בורוול הלחין מוזיקה בהשראת "מוזיקת ילדים" ו"דמויות דיסני", והשתמש גם ביצירות הכוללות נגינת כינור עבור קולם. פסקול הסרט שוחרר באופן דיגיטלי על ידי הוליווד רקורדס ב-21 באוקטובר 2022 יחד עם הסרט.
יצרני כלי רכב
תעשיית הרכב מפתחת, מעצבת, מייצרת, משווקת ומוכרת כלי רכב. בשנת 2019 יוצרו ברחבי העולם כ-92 מיליון כלי רכב, מהם כ-62 מיליון כלי רכב פרטיים והשאר מסחריים.
היסטוריה
ראשיתה של תעשיית הרכב בשלהי המאה ה-19 במנהיים שבגרמניה אז נבנה לראשונה כלי רכב ממונע בנזין על ידי קרל בנץ. ב-1888 הוחל ייצור הרכב למטרת שיווק אחרי ששנתיים קודם לכן קיבל בנץ אישור לרישום הרכב כפטנט. בשנת 1898 לואי רנו הצרפתי פיתח את רכב המנועי הראשון שלו מדגם רנו Type A, באותה שנה, ב-1889, עיצבו גוטליב דיימלר וויליאם מייבאך את הרכב הראשון שנבנה כולו כרכב ממונע ולא ככרכרה רתומה למנוע.
מאז מתחרים יצרני הרכב בעולם על לבם של הקונים בעיצוב, בחסכוניות הצריכה ובפאר.
עד לתחילת המאה ה-21 השליטה הייתה בידי מכוניות עם ממונע בנזין. בתחילת המאה ה-21 החלו להופיע מכוניות שמונעות על ידי סוללת ליתיום-יון. תחום זה התפתח מאוד וחלק מיצרני רכב החלו להודיע על העברה הדרגתית של פסי הייצור לרכבים חשמליים בלבד.
במכוניות משולבות כיום מערכות ממוחשבות רבות, הדבר גרם להתפתחות תופעת סייבר בעולם הרכב, כאשר האקרים מסוגלים לקבל שליטה על מערכות המותקנות ברכבים.
תעשיית הרכב כיום
כיום תעשיית הרכב כוללת חברות ומותגי רכב רבים המתפלגים למספר אזורי-ייצור עיקריים:
התפלגות תעשיית הרכב
תעשיות הרכב כוללות כארבעה עשר קונצרני תעשיות רכב גדולים המתרכזים בעיקר באיחוד האירופי, יפן, ארצות הברית, סין, הודו וקוריאה הדרומית. בתוך כל קונצרן שכזה מתאגדות מספר יצרניות רכב תחת אחזקת בעלים אחת (חברות ציבוריות) בעלות גרעין שליטה.
טויוטה
יצרנית הרכב הגדולה בעולם, ייצור ממוצע של כ-9.1 מיליון מכוניות בשנה, בשנת 2006 עברה טויוטה את ג'נרל מוטורס, שהיה תאגיד הרכב הגדול בעולם מאז תחילת המאה ה-20. הוקמה על ידי קיאישירו טויודה בשנת 1933.
ג'נרל מוטורס
ג'נרל מוטורס (ארצות הברית) הייתה עד 2006 קונצרן הרכב הגדול בעולם (ב-2006 הפסיד את הבכורה לקונצרן טויוטה היפני). ייצור ממוצע של כ-9 מיליון מכוניות בשנה. הוקם ב-1908 על ידי ויליאם דוראנט, הקונצרן מאגד תחתו כעשרה מותגים עולמיים:
פורד
קונצרן פורד הוא הקונצרן השלישי בגודלו בעולם, אולם מבחינת נכסים עומד הוא במקום הראשון. ב-1913 נפתח פס הייצור הראשון של פורד עם המודל T.
פולקסווגן
פולקסווגן הוא קונצרן הרכב הרביעי בגודלו בעולם והגדול ביותר ביבשת הקלאסית, אירופה. פולקסווגן הוקמה על ידי פרדיננד פורשה (שבעתיד תקרא על שמו חברת מכוניות ספורט קטנה). בשנת 1933 הטיל אדולף היטלר על פורשה לייצר מכונית עממית עבור כל גרמני, בקשה זו הולידה את החיפושית שייצורה נפסק דווקא במקסיקו. כיום מחזיקת המניות העיקרית בפולקסווגן היא דווקא חברת פורשה, שנקראה על שם מייסד פולקסווגן. כושר הייצור הממוצע של קונצרן פולקסווגן כיום עומד על 5 מיליון מכוניות בשנה.
דיימלר-קרייזלר
קונצרן דיימלר קרייזלר הוא למעשה מיזוג בין שתי חברות ענק, דיימלר הגרמנית עם קרייזלר האמריקאית. לפני המיזוג, הייתה דיימלר מהבעלים של מרצדס ומאייבך וסמארט, ומנגד קרייזלר הייתה בעלת דודג', ג'יפ, וקרייזלר עצמה. לאחר המיזוג רוב הדירקטור נשאר זהה לזה של מרצדס, מה שהביא לתביעות ענק כנגד החברה. כאמור, כולם נדחו על הסף. מיזוג זה החזיק מעמד עד שנת 2007 כשחברת דיימלר מכרה את חלקה בקונצרן קרייזלר לחברת השקעות אמריקאית כתוצאה מכך קונצרן דיימלר-קרייזלר פוצל, כיום דיימלר וקרייזלר חברות מופרדות בבעלות שונה
מותגים בבעלות קרייזלר
מותגים בבעלות דיימלר קרייזלר AG
ילדי אסירים
ילדי אסירים הם קבוצת ילדים לאבות או אמהות העצורים או כלואים במתקן כליאה.
לפי אומדן של הרשות לשיקום האסיר, בישראל ישנם כ-9,000 ילדי אסירים. קבוצה ילדים זו נתפסת כילדים בסיכון הזקוקים לתוכניות התערבות, במהלך כליאת ההורה, וגם לאחר שחררו.
שהות בכלא
במדינות רבות, כאשר אמהות נכלאות, יכולים לשהות עם האמהות ילדים עד גיל מסוים. על פי החוק בישראל, אסירות יכולות לגדל את ילדיהם בכלא עד שלילד ימלאו שנתיים. בארגנטינה ילדים עד גיל 4 יכולים לשהות עם אמם, בפורטוגל עד גיל 3 ובמקרים מיוחדים עד גיל 5, ובאוסטרליה עד גיל 4-6, תלוי במדינה. במקסיקו, אישה יכולה לשהות עם הילד שלה עד שהוא מגיע לגיל 6. בנורווגיה לא מתירים לאמהות להחזיק ילדים בכלא. במקום זאת, יש מתקן שהות מיוחד לאסירות שהן אמהות לתינוקות.
ביקורים
בישראל, מותר לילדים של אסירים להגיע עם בני המשפחה לביקור של חצי שעה פעם בשבועיים. בנוסף יש "ביקורים מיוחדים", הטבה שזוכה לה אם שנמצאת בכלא – פגישה לחצי שעה נוספת פעם בחודש וחצי.
באנגליה יש במספר בתי כלא אזורי משחק לפעילות משותפת של הילדים והוריהם בעת ביקורים.
מחקר
השוואה בין ילדים של אבות אסירים לבין ילדים ממשפחות חד הוריות שאביהם אינו שוהה בכלא (למשל, האב נעדר בגלל גירושין, פרידה, מוות) העלתה, כי ילדים לאבות אסירים תפסו את היעדרות האב כבעל השפעה שלילית גבוהה יותר.
רק מעט מחקרים נעשו על הבעיות של ילדי אסירים. על כן, ילדי אסירים מכונים בספרות המקצועית בשם "הקורבן הנעלם" או "הקורבן הנשכח". כל אנשי המקצוע מסכימים שילדי אסירים הם ילדים בסיכון גבוה, הזקוקים להשקעה מרובה כדי לגדול להיות אזרחים מועילים בחברה, ולא דור המשך של עבריינים, המהווים נטל חברתי וכלכלי כבד על המדינה.
בעיותיהם של ילדי אסירים
עבור הילד, מאסר הורה עלול להוות מצב לחץ חריף ביותר והוא משפיע על הסתגלותו במישור הרגשי והתפקודי. הילד מתמודד עם בעיות במגוון תחומי החיים כגון הישגים לימודיים נמוכים, קושי ביצירת קשרים חברתיים ובעיות התנהגות הכוללות חוסר משמעת, היפראקטיביות ותוקפנות. בנוסף, הדימוי העצמי של הילד נפגע והוא חווה תחושות בושה, ניכור ונידוי, שבחלקן נוצרות על ידי סטיגמה קשה בגלל מאסר ההורה. כמו כן, כליאת אחד ההורים משפיעה לרעה על עיצוב אישיותו של הילד, ויכולה לגרום לדיכאון, רגשות אשמה ולהפרעות נפשיות. בשלב מתקדם יותר, עם כניסתו של הילד לגיל ההתבגרות, הוא עלול להוות דור המשך להתנהגות עבריינית. המעבר מילדות לבגרות קשה במיוחד לילדי אסירים, והם עלולים להתמכר לסמים ולאלכוהול ולהידרדר לעבריינות ופשיעה.
תוכניות שיקום וטיפול
רוב תוכניות הטיפול לילדי אסירים, מתבססות על היעדר אב ולא מתייחסות לאם כלואה.
ישנה הבחנה ברורה בין שתי גישות בעניין ילדי אסירים. הגישה הראשונה רואה בילדי אסירים קבוצה הדורשת טיפול כשהיא לעצמה. הגישה השנייה רואה בילדי האסירים קבוצה שיכולה לסייע בשיקומו של האסיר. תוכניות התערבות שפותחו בעולם המערבי מוגדרות לפי שתי מגמות אלו. לפי הגישה הראשונה ילדו של האסיר הוא בעיה חברתית שיש להתמודד אתה, ואילו לפי הגישה השנייה הוא גורם מסייע לקליטתו מחדש של האסיר במשפחתו.
ישראל
הרשות לשיקום האסיר בישראל דוגלת בשתי הגישות. תפיסת העולם של הרשות לשיקום האסיר, הנשענת על "חוק הרשות לשיקום האסיר - התשמ"ג", מדגישה את הטיפול במשפחת האסיר ובילדיו בתקופת מאסרו של ההורה, כאשר הפעילות מתבצעת בשיתוף עם אגפי הרווחה הפזורים ברחבי ישראל. כחלק מתפיסתה והראייה הלאומית של התמודדות בבעיית הניתוק של האב או האם האסירים מבני משפחותיהם, מציעה הרשות היערכות טיפולית – מקצועית – ארגונית וצורך בחיבור בין שלושה גופים: רש"א (הרשות לשיקום האסיר), שב"ס (שירות בתי הסוהר) ופר"ח (פרויקט חונכות) על מנת לסייע לילדי אסירים בתקופת ריצוי עונש המאסר.
משנת 1987 מפעילה הרשות תוכנית פר"ח לילדי אסירים, בשיתוף של הרשות לשיקום האסיר, שירות בתי הסוהר ומנהלת פר"ח. במסגרת התוכנית מגיע החונך עם הילד לעד חמישה ביקורים אצל ההורה בבית הכלא. התוכנית מכונה פרויקט "המשולש" כדי לציין חיבור בין האב, האם והילד.
המטרות העיקריות של המיזם הקשורות בילד הן: העלאת ביטחון עצמי והעצמה אישית של הילד, העמקת כישורי חיים, חיזוק האמון בממסד, תגבור יכולות לימודיות וחשיפת הילדים כי הוריהם מרצים במאסר (מעל 40% מהמשפחות מסתירות מהילדים את מאסרו של ההורה). המטרות הקשורות בהורה הן: הידוק הקשר בין האסירים לילדיהם ומשפחותיהם, וחיזוק ההורה בכלא. הקשר של אסיר עם ילדיו מאופיין לעיתים בריחוק ולא פעם בנתק. המיזם אמור לסייע בבנייה מחדש של מערכת היחסים שהשתבשה, ותפקידו לעזור לאסיר לבנות את מקומו בתוך המערך המשפחתי. כל זאת מתוך הבנה שהמשפחה היא עוגן משמעותי לתפקודו החיובי במאסר ולקליטתו ושיקומו בחברה לאחר ריצוי מאסרו.
כחלק מפרויקט "המשולש", מקיים מכון אדלר בשיתוף שירות בתי הסוהר סדנאות להורים בכלא, הנקרא "הורות בשלט רחוק". הרשות לשיקום האסיר מקיימת הוסטלים למגורי משפחות של אסירים ואסירות לשעבר עם ילדיהם. בנוסף הוקמה עמותת "יד לאדם", על ידי ד"ר עדינה תמיר, שנוסדה במטרה לסייע לילדי אסירים להשתלב בחברה ולממש את הפוטנציאל האישי שלהם למרות מצוקתם הנוכחית, וכן לסייע לנשות האסירים במאמציהן לנהל אורח חיים תקין. העמותה מפעילה כיום ארבעה מועדונים, בירושלים, בתל אביב, בחיפה ובבאר- שבע. במועדונים מתנהלות פעילויות למען משפחת האסיר, ובהן: משחקיות טיפוליות, ריכוז פעילות חונכות, שיעורי העשרה (מחשב, נגינה, ציור ועוד) ופעילויות חברתיות ותרבותיות שונות. העמותה מפעילה פרויקטים משותפים עם שירות בתי הסוהר, המועצה הלאומית לשלום הילד, הרשות למאבק באלימות, בסמים ובאלכוהול ומתנדבי פרויקט פר"ח של הרשות לשיקום האסיר.
ניצנית משוננת
מאפיינים
הניצנית המשוננת גדלה לגובה של מטר אחד, ולה עלים בשרניים, נגדיים ובעלי שפה משוננת. העלים ירוקים מלמעלה ובעלי עורקים סגולים מלמטה. על השפה המשוננת של העלה יכולים לגדול שיבוטים קטנים של צמח האם, ואלו עשויים להתפתח ולפתח שורשים גם בעודם מחוברים לצמח האם. לצמח יש אפשרות לפתח תפרחת מרשימה בצורת סוכך, והפרחים בו פעמוניתיים ובגוון ורוד-כסוף או לעיתים כתום. הפריחה אינה אירוע שנתי וקורה מעת לעת. הצמח יכול לשרוד עם השקיה לא סדירה.
המונה דופק
המונה דופק היא סדרת טלוויזיה דרמטית בבימויו של יקי יושע. הסדרה, בת שתי העונות, שודרה בערוץ 3 בכבלים בין השנים 1995–1996 וב-yes בשידורים חוזרים.
קולו של דני ליטני מלווה את הפרקים בגרסה ייחודית של "זה קורה" (במקור של שמוליק קראוס).
הסדרה עוקבת אחרי חייו של דני, נהג מונית תל אביבי, פרוד מאשתו ואב לבת קטנה.
לינדה סו פארק
לינדה סו פארק (באנגלית: Linda Sue Park; נולדה ב-25 במרץ 1960) היא סופרת אמריקאית שמחברת ספרי ילדים וספרים למבוגרים.
ביוגרפיה
סו פארק נולדה בעיר אורבנה למשפחת מהגרים. סיימה תואר באנגלית מאוניברסיטת סטנפורד ותואר בספרות מטריניטי קולג' ומאוניברסיטת לונדון.
בשנת 2002 זכתה במדליית ניוברי על ספרה כד החרס השבור. בנוסף, כתבה את הספר זהירות: סופה ששייך לסדרת 39 רמזים, ואת הספר "משבר אמון", ששייך לסדרת ההמשך של "39 רמזים", קהילים נגד ווספרים. ספר נוסף שלה שתורגם לעברית הוא "ארוכה הדרך למים". הספר זכה להצלחה רבה בארצות-הברית ונמכר במיליוני עותקים.
מתגוררת ברוצ'סטר בניו יורק.
דיסלדורף
דִיסְלְדוֹרף (בגרמנית: Düsseldorf; מילולית: "הכפר על נהר דיסל") היא עיר הבירה של מדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה והעיר השנייה בגודלה במדינה זו, וכן העיר השביעית בגודלה בגרמניה. בתחומי העיר מתגוררים כ-620,523 תושבים (דצמבר 2020) ובמטרופולין שלה מתגוררים כ-1.5 מיליון תושבים. דיסלדורף, השוכנת לגדות נהר הריין, היא חלק מאזור ריין-רוהר (Rhein-Ruhr), האזור האורבני הגדול ביותר בגרמניה עם 11.3 מיליון תושבים. אזור זה כולל בין השאר את הערים בון וקלן ואת כל ערי חבל הרוהר.
תרבות ואדריכלות
חלקים גדולים מדיסלדורף הופצצו במלחמת העולם השנייה ונבנו לאחריה מחדש במהירות ובסגנון מודרני. בניגוד לבון, קלן ו-וופרטל הסמוכות, בהן שכונות רבות של בתים מפוארים מתחילת המאה ה-20 השתמרו בצורה נאה, הרי שבדיסלדורף קשה למצוא מבנים עתיקים מחוץ לעיר העתיקה, למעט מספר כנסיות. למרות זאת, רחובותיה של דיסלדורף רחבים יחסית ובעלי צמחייה רבה; במספר רחובות עוברות תעלות מים מלאכותיות המקנות לעיר במקומות מסוימים חזות המזכירה את זו של אמסטרדם. אחד הרחובות האלגנטיים ביותר בדיסלדורף הוא Königsallee (קניגס-אלה, "שדרת המלכים"), המפורסם אף מחוץ לגבולות העיר והידוע בכינויו המקוצר "Kö". במרכז השדרה תעלת מים רחבה, אותה חוצים גשרים קטנים. ברחוב שוכנים בתי אופנה ומרכזי קניות יוקרתיים, וכן בנקים רבים.
העיר העתיקה (Altstadt) של דיסלדורף גובלת בנהר הריין במערבה. היא גדולה, משומרת ותוססת בהרבה מהערים העתיקות של קלן, בון וערי חבל הרוהר הסמוכות. בעיר העתיקה כנסיות רבות, סמטאות מעוקלות ומרוצפות אבן, חנויות ייחודיות, מוזיאונים ומסעדות רבות. העיר העתיקה ידועה בתור "הפאב הארוך ביותר בעולם" ("längste Theke der Welt"), כי בשטחה המצומצם (כחצי קילומטר מרובע) ישנם מעל 300 פאבים ומועדונים.
לאחד מרובעי העיר, בנרט (Benrath), חשיבות לשונית רבה: ברובע זה נמצאת תחילתו של קו דמיוני (Benrather Linie ), הממשיך מזרחה עד לברלין, והמחלק את הניבים הגרמניים לקבוצה צפונית (סקסונית תחתית, פריזית, הולנדית) ולקבוצה דרומית (בווארית, שוואבית, פרנקונית, קלש, אָלֵמָנית).
באוניברסיטת דיסלדורף לומדים כ-25,000 סטודנטים; ב-4 מכללות בעיר למדים כ-10,000 סטודנטים נוספים. בעיר 11 מוזיאונים.
כלכלה
דיסלדורף נחשבת מהערים החשובות ביותר בכלכלה הגרמנית. מיקומה המרכזי על נהר הריין התחתון הפך אותה למרכז מסחרי ובסיס תעשייתי חשוב. במשך שנים רבות היא הייתה מרכז תעשיית הברזל וכיום היא מרכז חשוב של תקשורת ופרסום. בעיר ממוקמים המטות של שתיים מארבע חברות הטלפון הסלולרי הגרמניות, וודאפון (Vodafone) ו-E-Plus, ורבים ממשרדי הפרסום הגדולים בגרמניה. בנוסף, בעיר מרכז ירידים המארח כנסים בינלאומיים רבים. העיר משמשת גם כאחד ממרכזי האופנה החשובים בגרמניה ובאירופה כולה, וחברות אופנה ומעצבים רבים בחרו בה את מושבם. רמת החיים בדיסלדורף היא מהגבוהות בגרמניה, ובולטת על רקע רמת החיים הנמוכה יחסית בערי חבל הרוהר הסמוך.
נמל התעופה הבינלאומי דיסלדורף הוא מהגדולים בגרמניה (גדול אף מזה של קלן הסמוכה) והוא משרת בטיסות בינלאומיות את כל חבל הרוהר ואזור ריין-רוהר. בנמל התעופה, השוכן בצפון העיר, סמוך לגבול עם דיסבורג, קיים מונורייל - מהיחידים בגרמניה - המסיע את המבקרים אל הטרמינל.
יהדות דיסלדורף
בתחילת המאה ה-19 ישבו בעיר 570 יהודים. אחד מרבני העיר בתקופה ההיא היה הרב יהודה לייב שייאר. בשואה, גורשו רוב היהודים לגטו ריגה, ועל כך נודע מדו"ח מפורט שנכתב על ידי פאול סאליטר.
כיום נמצאת בעיר הקהילה היהודית השלישית בגודלה בגרמניה, כ-7,500 יהודים (כ-1.3% מאוכלוסיית העיר). רובה של הקהילה (כ-90%), כמו ביתר גרמניה, הם מהגרים ממדינות חבר העמים. בית הכנסת החדש בעיר נבנה ב-1958 וממוקם ברחוב ציטן (Zietenstrasse)). רבה הנוכחי של הקהילה הוא הרב אפרס. לקהילה יש בית ספר יסודי, תיכון וגן ילדים.
ראש ממשלת ברוניי
ראש ממשלת ברוניי (במלאית: Perdana Menteri Negara Brunei Darussalam) הוא תפקיד מרכזי בממשלת ברוניי, אשר ממולא על ידי הסולטאן של ברוניי, שהוא גם ראש המדינה.
בדומה לראש הממשלה, הסולטאן יאנג די-פרטואן הוא הראש של שני משרדי הממשלה והמועצה המחוקקת של ברוניי.
המשרה נחנכה ברגע שברוניי הכריזה על עצמאותה מן האימפריה הבריטית בשנת 1984, ומאז ועד כה בתפקיד מכהן חסן אל-בולקיה, סולטאן ברוניי.
משרד רשמי ומגורים
משרד ראש הממשלה של ברוניי ממוקם ליד ארמון אדינבורו של ברוניי בשדה התעופה לאמה, ברקאס, מזרח בנדר סרי בגאוואן.
דוד (רכב)
פיתוח
הרכב פותח על ידי חברת מ.ד.ת. (MDT) בשיתוף ענף רכב בחט"ל (חטיבה טכנולוגית לזרוע היבשה) בהתבסס על דגם לנד רובר דיפנדר תוך יישום לקחים מרכבים ממוגנים קודמים ושיפור הדיגום, בטיחות ומיגון הנוסעים ביחס לרכבים הנמצאים במערך היום. הרכב פותח תוך שילוב מפקדי היחידות הלוחמות בתהליך, כך שהמוצר הסופי יענה על הצרכים המבצעיים.
בשנת 2019 נכנס לשימוש "חליף דוד" שפותח באופן דומה על בסיס טויוטה היילקס, שהיווה שיפור משמעותי ביכולות העבירות והאמינות של הרכב עקב התאמתו הטובה יותר לנשיאת המשקל הגדול של המיגון.
פירוט
הדוד הוא רכב ממוגן רב תכליתי הבנוי על שילדת לנד רובר דיפנדר עם תיבת הילוכים ידנית והנעה 4X4 קבועה, עם אפשרות לנעילת הדיפרנציאל המרכזי.
קורידורס לוקסוזונוס
קורידורס לוֹקסוֹזוֹנוּס (שם מדעי: Corydoras loxozonus) הוא דג מים מתוקים טרופי ממשפחת הקוריסיים שבסדרת השפמנונאים.
אורכו של קורידורס לוקסוזונוס נע בין 5-6 סנטימטר. הוא חי באקלים טרופי במים בטווח חומציות של 6.0 - 8.0 pH, קשיות מים של 2-25 GH, וטווח טמפרטורות של 21 – 24 °C. תזונת הדג מתבססת על תולעים, סרטנים, חרקים, ומזון מהצומח. הוא מטיל ביצים בצמחייה צפופה והמבוגרים אינם שומרים על הביצים. הנקבה מחזיקה 2-4 ביצים בין סנפיר האגן שלה, שם הזכר מפרה אותן במשך כ- 30 שניות. לאחר מכן הנקבה שוחה למקום מתאים, שם היא מטילה את הביצים. הזוג חוזר על תהליך זה עד שכ- 100 ביצים  מופרות.
קואווילצרטופס
קואווילצרטופס (שם מדעי: Coahuilaceratops) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים שהתקיים בתקופת הקרטיקון. פירוש השם הוא "פנים בעלי קרניים מקואווילה". הקואווילצרטופס חי בקרטיקון העליון כ-80-72 מיליון שנה לפני זמננו במרכז אמריקה והתגלה במקסיקו. אגוחצרטופס דינוזאור צמחוני הולך על ארבע. כמו שאר הצרטופסיים בתת-המשפחה כסמוזאורים היה בעל עטרה ארוכה בחלק האחורי של הגולגולת ו-3 קרניים: 2 קרניים ארוכות מעל אזור הגבות וקרן קצרה מעל האף. קרני הגבה שלו היו כנראה הקרניים הגדולות ביותר בעולם החי והתחרו באלה של טריצרטופס: לפי ההערכה אורכן היה 120 ס"מ, והן היו ארוכות, עבות ומעוקלות. אורכו היה 8 מטר ומשקלו היה כשל קרנף, כלומר: כ-4 טון.
הוא נתגלה במקור ב-2008 בקואווילה שבמקסיקו ותואר על ידי קבוצת פלאונטולוגים ב-2010, אז הוכרז כסוג טקסונומי חדש.
אנדרו יודי
אנדרו יודי (באנגלית: Andrew Eudy; נולד ב-12 בספטמבר 1996) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בדצ'ין הצ'כית.
קריירה
יודי החל את דרכו כשישחק בפנימייה הצבאית פורק יוניון שבווירג'יניה.
בשנת 2015, החל יודי לשחק באוניברסיטת קמפבל. בעונתו הראשונה במכללה, שותף יודי ב-20 משחקים, בהם העמיד ממוצעים של 0.4 נקודות ו-1.3 ריבאונדים ב-7.0 דקות. בעונתו השנייה, שותף יודי ב-29 משחקים, בהם העמיד ממוצעים של 5.8 נקודות, 4.9 ריבאונדים, 1.8 אסיסטים ו-1.8 חסימות ב-24.7 דקות. בעונתו השלישית, שותף יודי ב-33 משחקים, בהם העמיד ממוצעים של 9.0 נקודות, 4.8 ריבאונדים, 2.7 אסיסטים, 1.9 חסימות ו-1.0 חטיפות ב-24.6 דקות. בעונתו האחרונה במכללה, שותף יודי ב-33 משחקים, בהם העמיד ממוצעים של 11.9 נקודות, 6.8 ריבאונדים, 3.6 אסיסטים ו-1.4 חסימות ב-32.3 דקות.
יודי החל את הקריירה המקצועית שלו בשנת 2019, כשחתם בלוצ'נץ הסלובקית. בלושנץ שותף יודי ב-28 משחקים, בהם העמיד ממוצעים של 6.3 נקודות, 5.3 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים ב-24.6 דקות.
ב-14 בנובמבר 2020 חתם יודי לשלוש שנים באליצור עירוני נתניה מהליגה הלאומית. לאחר פחות פחות מחודש, שוחרר יודי מהקבוצה.
בדצמבר 2020, חתם יודי בהפועל ירושלים כשחקן אימונים. במאי 2021, לאחר שחלק מהזרים של ירושלים עזבו בעקבות מבצע שומר החומות, נרשם יודי בסגל הקבוצה. יודי שותף ב-3 משחקים, בהם העמיד 1.0 נקודות ו-1.3 ריבאונדים ב-4.3 דקות. בנוסף, הגיע השחקן יחד עם הפועל ירושלים לפלייאוף, שם הודחה הקבוצה ברבע הגמר לאחר הפסד 0–2 בסדרה להפועל גלבוע גליל.
בהמשך הוא שיחק בהולנד בקבוצת BAL מליגת משנה. בעונת 2021/22 משחק בצ'כיה.
בית תה
בית תה הוא מקום הסעדה ומפגש חברתי, בדומה לבית קפה, שבו מגישים תה ומנות קלות הנצרכות לצד התה, לדוגמה דים סאם, דברי מתיקה, מאפים וכריכים קטנים. בדרך כלל יוגשו בבית התה מספר רב של סוגי תה ובמספר אופני הכנה, אם כי ישנם בתי תה המתמחים דווקא בסוג אחד של תה או באופן הכנה אחד. בתי תה נהוגים במיוחד במזרח אסיה, היכן שהחלו לשתות תה לראשונה, אך גם במדינות בעלות תרבות תה מפותחת במערב, לדוגמה בממלכה המאוחדת.
סין
בית התה הסיני (בסינית: 茶館, פין-יין: cháguăn; לעיתים 茶屋, פין יין: cháwū) הוא מקום בילוי ציבורי מקביל לבית הקפה המערבי, בו מוגש תה בסגנון הסיני הקרוי גונג-פו צ'ה. הוא נפוץ במיוחד במדינות בהן יש רוב סיני (הרפובליקה העממית של סין, טאיוואן, סינגפור), אך גם במדינות בהם יש מיעוט סיני גדול ויציב, כמו מלזיה ותאילנד. בעקבות הגירתם של סינים למדינות המערב, במיוחד מאזור גואנגדונג, ניתן למצוא בתי תה קנטונזים בערים בעלות קהילה סינית גדולה כמו ניו יורק, סן פרנסיסקו ולונדון.
ארוחת דים סאם היא סגנון ארוחה קלה המלווה לרוב בתה, ולעיתים נקראת בקנטונזית יַם צ'ה (סינית: 飲茶, פין-יין: yǐn chá, יוטפנג: jam2 caa4), מילולית "לשתות תה", אותה פיתחו בתי תה במאה העשירית ומוגשת עד היום בבתי תה ברחבי סין.
שאר אסיה
תרבות בית התה הסיני מתקיימת גם במדינות השכנות לסין, כמו וייטנאם, קוריאה ומונגוליה, וגם במדינות אסייתיות נוספות כגון טג'יקיסטן, קזחסטן, קירגיזסטן, דרום-מזרח רוסיה ועוד.
יפן
בית התה היפני (קאנג'י:茶室, רומאג'י: chashitsu) הוא מקום ייעודי לקיום טקס תה יפני בגרסתו הרשמית ביותר. הוא כולל מספר מרחבים, ביניהם חדר המתנה, גן פנימי וחלל מרכזי בו מתנהל הטקס, שלושתם מעוצבים בקפידה על מנת לתמוך אסתטית בטקס התה ולשקף את עונת השנה. בית התה היפני ימוקם לרוב בגן יפני.
אירופה
באירופה בית התה מגיש ארוחות קלות, בדרך כלל בשעות הבוקר המאוחרות או אחר-הצהריים. הקהל הנפוץ בבית התה הוא נשים ובדרך כלל מדובר במקום מעודן, המקפיד על אסתטיקה וייצור ביתי טרי של המוצרים המוגשים בו. בתי תה בסגנון זה נפוצים בכל רחבי אירופה, החל מרוסיה והרפובליקות הבלטיות, דרך גרמניה והולנד ועד לצרפת. בית התה מכונה בצרפתית Salon de Thé, וכך מקובל לכנותו במקומות רבים באירופה.
צפון אפריקה
בתי תה ותרבות תה, המשלבים השפעות בריטיות, צרפתיות וערביות מתקיימת מן המאה ה-19 במדינות צפון אפריקה ממרוקו ועד מצרים. המאכלים המוגשים לצד התה הם מאכלים מקומיים מתוקים וכלי ההגשה הם כלי נחושת וזכוכית ייעודיים. במגרב נהוג טקס תה המכונה "טקס התה המגרבי" הכולל כוסות עם עיטורי זהב, טס נחושת ייעודי (סנייה) וקנקן למזיגה מגובה רב (בראד). התה המוגש לרוב בטקס זה הוא תה ירוק סיני המכונה "תה אבק שריפה" בגלל שעליו מגולגלים לדסקיות קטנות המזכירות אבק שרפה. התה מוגש עם עלי נענע וסוכר.
חבר העמים הבריטי
התה הובא לבריטניה מסין בתקופת האימפריה הבריטית, שאף הרחיבה משמעותית את גידול התה בהודו כדי לתמוך את צריכת התה הגדולה של האימפריה. בעקבות כך נוצרה תרבות של ארוחת מנחה בה מוגש תה חלש עם חלב וסוכר ולצידו מאכלים קלים במנות קטנות, לדוגמה כריכי מלפפון. ארוחה זו נאכלת לעיתים בבית ולעיתים בבית תה המכונה "חדר תה" בתרבות הבריטית (מאנגלית: Tea Room).
בתי תה מפורסמים
בית התה של היטלר היה מבנה מעוגל שנבנה בביתו הפרטי, במעבה חורש טבעי, כקילומטר מברגהוף שבבוואריה. בשביל המוליך בין הבית לבית התה נהג היטלר לטייל מדי יום כאשר שהה במקום.
בית התה "פּאק" הוא בית תה מפורסם בלאהור שבפקיסטן ונחשב מקום מפגש עבור השמאל הפוליטי במדינה, ובעיקר מקום מפגשם של אושיות מעולם האמנות והספרות.
בניו יורק קיימת מסעדה מפורסמת הנקראת חדר התה הרוסי, על שם בית-תה בסגנון רוסי שהוקם שם ב-1926 ומאז נסגר. למרות שמה, המסעדה אינה פועלת במתכונת של בית תה.
בית התה באגם אגנס הוא אתר תיירות מפורסם בהרי הרוקי הקנדיים המיועד לתרמילאים. בית התה מגיש מעל 100 סוגים של תה וחליטות צמחים כמו גם משקאות חמים אחרים.
בתי תה בישראל
בירושלים היו קיימים בעבר שניים-שלושה בתי תה: במרכז העיר, "בית התה הצהוב" בבעלותו של אבי ברדוגו, בעין כרם – בית התה של יאן, שעבר בהמשך למרתף של תיאטרון ירושלים, ונסגר בשנת 2011, וברובע הנוצרי של העיר העתיקה, "בית התה הדני" (הנזכר בשיר "הכנאפה המתוקה" של אהוד בנאי כ"דניש טי האוס"). בתל אביב קיים בית תה בבעלות חברת תה ויסוצקי הנקרא TLAB. כמו כן, חברת 'ho yum tea' הישראלית מארחת חדרי תה מסורתיים בדרום תל אביב.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 יזם הרב ברנרד הוך, מנהלו של ארגון "בית הלל" ודיקן הסטודנטים באוניברסיטת חיפה, את הקמתו של מועדון סטודנטים בסגנון "בית תה" במרתף בית הכט. בית תה זה התנהל במקביל ובתחרות עם בית תה שפעל ברחוב יפה נוף 120.
הערות שוליים
茶室 茶室
3OH!3
3OH!3 היא להקת סינת'פופ אמריקאית, מבולדר, קולורדו. הלהקה נוצרה בשנת 2004 והיא מורכבת משון פורמן ונת'ניאל מוט.
קריירה
זמרי הלהקה, שון פורמן (נולד באוגוסט 1985) ונת'ניאל מוט (נולד ב-1984) שניהם במקור מהעיר בולדר בקולורדו. בשנת 2004 הקימו את הלהקה והחליטו לקרוא לה על שם קידומת הטלפון בעיר. לאחר הוצאת אלבומם הראשון חתמו השניים על הסכם עם חברת בת של אטלנטיק רקורדס. 3OH!3 ידועים רבות תודות לשירם "Don't Trust Me", שהגיע למקום השביעי ברשימת 100 השירים של בילבורד. רמיקס של הסינגל השני שלהם, "Starstrukk", אותו שרו יחד עם קייטי פרי, הגיע לרשימת הטופ 10 באנגליה, אירלנד, פינלנד, פולין ואוסטרליה. בנוסף לכך, הם זכו להכרה רבה כאשר הוציאו לאור את השיר "My First Kiss", יחד עם הזמרת קשה. ב-2012 יצא הסינגל השביעי שלהם "You're Gonna Love This".
נכון ל-2016 הם חתומים בחברת Photo Finish Records.
רן שגיב
רן שגיב (נולד ב-25 במרץ 1997) הוא טריאתלט ישראלי. ייצג את ישראל באולימפיאדת טוקיו (2020). מאמנו האישי היה אורי זילברמן, המנהל המקצועי של נבחרת ישראל בטריאתלון. אחיו הוא הטריאתלט שחר שגיב.
ביוגרפיה
שגיב נולד בשנת 1997 בזכרון יעקב לד"ר שמי שגיב (שם טוב סבג), ספורטאי אולימפי בעצמו בריצת המרתון מאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). לפני טריאתלון, שגיב התאמן בכדורגל ובטניס.
בשנת 2019 שגיב זכה במדליית ארד באליפות העולם בטריאתלון עד גיל 23 שהתרחשה בלוזאן שבשווייץ. באותה השנה הוא מקום 4 בסבב גביע העולם בטריאתלון בקרלובי וארי שבצ'כיה, מקום 5 בסבב גביע העולם בטריאתלון בהואטולקו שבמקסיקו, מקום 7 בסבב גביע העולם בטריאתלון בוויהיי שבסין ומקום 8 בסבב גביע העולם בטריאתלון בלימה שבפרו.
שגיב ייצג את מדינת ישראל באולימפיאדת טוקיו, בה דורג במקום ה-35 בזמן של 1:49.04 שעות.
בחודש אוקטובר 2022 הודיע שגיב על פרישה מענף הטריאתלון ההישגי לאחר שהגיע למיצוי עצמי.
יסוהיטו אנדו
יַסוּהיטוֹ אֵנדוֹ (ביפנית: 遠藤 保仁, נולד ב-28 בינואר 1980) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת גמבה אוסקה מליגת העל היפנית בכדורגל. הופיע 152 פעמים בנבחרת יפן. אף על פי ששיחק בכל שנות הקריירה שלו רק במועדונים יפנים (כמעט כולן במועדונו הנוכחי, גמבה אוסקה) נחשב אנדו כבעל מעמד בכיר בכדורגל היפני. הוא נחשב כמנהיג על המגרש, כמוסר מוכשר ויצירתי וכבעל יכולת טובה בבעיטת כדורי עונשין. בשנת 2012 השלים 10 שנים רצופות בהן נבחר כקשר בהרכב השנה של ליגת העל היפנית. הוא מחזיק בשיא ההופעות במשחקים בין-ארציים במדי נבחרת יפן, 152 משחקים. ב-2009 הוא נבחר לכדורגלן השנה באסיה.
תחילת הקריירה
אנדו נולד בסקורג'ימה, פרבר של קגושימה שבדרום יפן. אחיו הבוגר אקיהירו פנה לקריירה בכדורגל ושיחק בליגה הבכירה ביפן ויסוהיטו הלך בעקבותיו. הוא הצטיין בנבחרת הכדורגל התיכונית וזומן לסגל נבחרת יפו עד גיל 16 ומאוחר יותר לסגל של נבחרת יפן עד גיל 18. כמו כן, בהמלצת מאמן ברזילאי שעבד בקגושימה, יצא להשתלמות בכדורגל בסאו פאולו שבברזיל. עם סיום לימודיו התיכוניים ב-1998 הצטרף לקבוצת ליגת העל היפנית בכדורגל, יוקוהמה פליגלס ויחד עמה זכה בגביע הקיסר ב-1998. אולם באותה שנה הקבוצה התפרקה ואוחדה עם היריבה העירונית, יוקוהמה מרינוס (שאומנה על ידי קרלס רשאק) וב-1999 עבר אנדו, יחד עם שחקנים אחרים מקבוצתו, לקיוטו פרפל סנגה. שם שיחק בין היתר עם הכוכב היפני הוותיק, קאזויושי מיורה ועם הכוכבים העולים: דאיסוקה מטסוי והקוריאני פארק ג'י-סונג. אולם, בסיום העונה של שנת 2000 ירדה הקבוצה לליגה השנייה ואנדו הוחתם בגמבה אוסקה.
גמבה אוסקה
בעקבות שנותיו הרבות כשחקן מרכזי במועדון נתפס אנדו כסמל בקרב רבים מאוהדי הקבוצה. בחלק גדול משנותיו במועדון הייתה הקבוצה מאוסקה בצמרת ליגת העל היפנית בכדורגל. הישגיה הבולטים של קבוצתו בתקופה זו הם:
ב-2012 ירדה הקבוצה לליגה השנייה ביפן וכעבור שנה שבה לליגת העל לאחר שזכתה באליפות הליגה השנייה.
בין השחקנים הבולטים איתם שיתף אנדו פעולה היו היפנים, טסוניאסו מיאמוטו, ג'ונישי אינמוטו , אקירה קאג'י ויאסויוקי קונו, הדרום קוריאנים לי קאון-הו וצ'ו ג'אה-ג'ין  והפראגוואי פרנסיסקו ארסה.
מאז 2003 מספר הגב של אנדו בגמבה אוסקה הוא 7. הוא נחשב כבועט הקבוע של הכדורים הנייחים של הקבוצה: בעיטות קרן ובעיטות עונשין כולל בעיטות מ-11 מטר.
נבחרת יפן
אנדו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית בנובמבר 2002 במשחק ידידות של יפן מול ארגנטינה שהתקיים במסגרת באצטדיון סאיטאמה (ניצחון 0:2 לארגנטינה). באוגוסט 2003 הוא כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת הלאומית במשחק ידידות מול ניגריה באצטדיון הלאומי של יפן (ניצחון 3:0 ליפן).
אנדו היה שותף להופעות יפן במונדיאלים של 2006 ו-2010. בשלב הבתים במונדיאל 2010 כבש אנדו שער בבעיטת עונשין מול דנמרק (ניצחון 1:3 ליפן) והיה שותף לעליית הנבחרת לשלב שמינית הגמר בו הודחה על ידי פרגוואי לאחר דו-קרב בעיטות עונשין. אנדו השתתף גם במונדיאל 2014.
אנדו היה שותף להופעות נבחרת יפן בגביע אסיה בכדורגל. הוא זכה עם הנבחרת בגביע אסיה בכדורגל 2004, בגביע אסיה 2007 סיימה יפן רביעית ובגביע אסיה 2011 שוב זכתה יפן בגביע. ב-23 בינואר 2015, במסגרת גביע אסיה, ערך אנדו את הופעתו ה-152 והאחרונה בנבחרת במשחק מול (תיקו 1:1). נכון ל-2018 הוא מחזיק בשיא ההופעות במדי נבחרת יפן.
יקותיאל פדרמן
יקותיאל פדרמן (14 בנובמבר 1914 - 18 בינואר 2002) היה איש עסקים בין לאומי, תעשיין ומלונאי. מייסד רשת מלונות דן.
ביוגרפיה
יקותיאל פדרמן נולד בשם קסיל פדרמן בקמניץ במדינת סקסוניה שבגרמניה לדוד אהרון וציפורה פדרמן, הוא ומשפחתו היו חסידי תנועת ההשכלה, אח לשמואל פדרמן (יליד 1916). אביו היה בעל מאפיה בעיר והנחיל ציונות לילדיו כך שבאופן טבעי החל פדרמן להיות פעיל בתנועות הציוניות החלוץ ודרור. למד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת ברלין. ב-1933 עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון והתחזקות ההתנכלות ליהודים החליטה המשפחה לעזוב את גרמניה וב-1936 היגרו לבלגיה כשהאחים יקותיאל ושמואל נשארו מאחור על מנת להמשיך את פעילותם בארגונים הציוניים. לאחר ליל הבדולח ב-1938 החליטו גם האחים לעזוב את גרמניה ובסופו של דבר עזב יקותיאל רק באוגוסט 1939 ועבר לאנגליה.
ב-1940 עלה פדרמן ארצה ועבד תקופה קצרה בקיבוץ. למד וקיבל רישיון טיס ואף ניסה להתקבל לצבא הבריטי אך נדחה בגלל מוצאו. עבר לחיפה והחל לנהל את מסעדת "ירדניה". בשל היותה פופולרית בקרב החיילים האנגלים שהוצבו בארץ התבקש פדרמן, על ידי ארגון ההגנה, להאזין לשיחות האנגלים ולהעביר ידיעות חשובות למפעיליו. במקביל היה פעיל ברכש ואספקת ציוד למחנות הצבא הבריטי ועם סיום המנדט רכש סחורה רבה שמכרו הבריטים ממחנותיהם. ב 1946 היה אחד היזמים שהקימו את חוף גליה בקריית ים כ"מפעל מרחצאות עברי של חיילים משוחררים".
ב-1945 רכש פדרמן, יחד עם אחיו שמואל, את פנסיון קטה דן שברחוב הירקון בתל אביב מידי בעליו קטה דניאלוביץ. ב-1953 הקימו במקום את מלון דן וב-1964 הרסו את המבנה והקימו מלון מפואר יותר הקיים עדיין. מלון זה היווה את תחילת הקמתה של רשת מלונות דן שמונה כ-14 מלונות ברחבי הארץ.
במקביל לפעילות בתחום המלונאות עסק פדרמן גם בתחומי התעשייה, הנדל"ן, הבנייה, הטכנולוגיה, האלקטרו-אופטיקה וקידוחי הנפט. את פעילותו העסקית הרחיב פדרמן לארצות נוספות באירופה (אנגליה, שווייץ), אפריקה (ניגריה, חוף השנהב, דהומיי, קונגו, גאבון), צפון אמריקה (ניו יורק), המזרח הרחוק (בורמה) ועוד.
בשנת 1959 רכש ב-49% ממניות בנק פויכטוונגר ובהמשך רכש את בנק המשכנתאות "אוניקו".
פדרמן עתיר הנכסים נהג לתרום מכספו למטרות שונות, בעיקר בתחום החינוך, ולשם כך הקים קרנות והיה שותף בחבר הנאמנים של מוסדות חינוך רבים (כמו האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת תל אביב, מכון ויצמן, אוניברסיטת חיפה, הטכניון, והאוניברסיטה הפתוחה). פדרמן ייסד קרן נאמנות לסיוע לחיילי צה"ל בתחומי השיקום, החינוך, התרבות והבריאות.
ב-1989 פרשו האחים פדרמן מניהול רשת המלונות והעבירו את הניהול למיקי פדרמן (בנו של יקותיאל) ולעמי פדרמן (בנו של שמואל).
משפחתו
ב-31 באוגוסט 1939 נשא פדרמן את בלה ריינר. הנישואין נערכו בלונדון ולזוג נולדו 2 ילדים: מיכאל (מיקי) פדרמן ואירית פדרמן-לנדו (אמה של השחקנית אלכסיה לנדאו ).
פרשת "ישאסבסט"
פדרמן נמנה עם הבעלים של מפעל "איתנית - ישאסבסט" ליד נהריה לייצור מוצרי אזבסט. המפעל נפתח ב-1952 וסיפק פרנסה לתושבי הגליל המערבי. עם השנים הראו מחקרים סטטיסטים עליה בתחלואה של סרטן מסוג מזותוליומה באזור הגליל המערבי, סרטן המקושר לנשימת סיבי אזבסט. על אף החשד הכבד לקשר בין המפעל ועליית התחלואה נמנעו הרשויות מלפעול כנגד המפעל. יש שטענו שהקשר בין הרשויות למשפחת פדרמן עלול היה להשפיע על שיקול הדעת של אותן רשויות (כמו מימון הוצאת פרסומים מקצועיים של משרד העבודה שאמור לפקח על המפעל, חברותו של מנכ"ל המפעל בוועדה הממשלתית לאבק מזיק שאף היא אמורה לפקח על המפעל ומימון מחקר שיוכיח שאין כל סכנה באזבסט). בסופו של דבר עזר לחץ התושבים והמפעל נסגר סופית ב-1997 לא לפני שנמצא שכמויות גדולות של פסולת אסבסט רעילה נקברו בשטח המפעל בתקופת פעילותו.
פרשת וילי שליקר
וילי שליקר היה גרמני וחבר המפלגה הנאצית שמונה, בתקופת מלחמת העולם השנייה, למנהל מחלקה במשרד המלחמה בראשות אלברט שפר. לאחר המלחמה מצאו בית משפט "נושא באשמה קלה" (ובהמשך סווג כ"לא אשם"). פסיקה זו איפשרה לשליקר לחזור לעסוק בפיתוח התעשייה בגרמניה ולהתעשר (עד שפשט רגל ב-1962). במסגרת מומחיותו ייעץ שליקר לגופים שונים בעולם ובין השאר הפך ליועצו של פדרמן. בעקבות קשר זה הביאו פדרמן ארצה ואף דאג להפגישו בפברואר 1966 עם שר המסחר והתעשייה חיים יוסף צדוק ועם אנשי עסקים מקומיים. לאחר שנחשף עברו הנאצי של שליקר קם בארץ רעש רב ודרישה לבדוק מי התיר את ביקורו ומה טיב הקשרים שלו עם פדרמן. זה האחרון מיהר להסתייג מהקשר וניתק את קשריו עם הגרמני.
פול ניצה
פול הנרי ניצה (באנגלית: Paul Henry Nitze; 16 בינואר 1907 – 19 באוקטובר 2004) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כסגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית, כמזכיר הצי של ארצות הברית וכמנהל תכנון המדיניות של מחלקת המדינה. הוא נודע בעיקר כמי שהיה הכותב הראשי של "תוכנית היעדים והתוכניות לביטחון לאומי של ארצות הברית" שנודעה יותר בשם NSC68 וכאחד השותפים להקמתו של "צוות B" (Team B, צוות מומחים חיצוני ב-CIA שתפקידו היה להוות "פרקליט השטן" בתהליכי החשיבה של הארגון). הוא סייע לעצב את מדיניות הביטחון של ארצות הברית במלחמה הקרה במהלך מספר רב של ממשלים נשיאותיים.
קורות חייו
פול ניצה נולד בעיירה אמהרסט שבמסצ'וסטס לאנינה סופיה לבית הילקן, עקרת בית, ולוויליאם אלברט ניצה, פרופסור לשפות רומאניות שהקריירה שלו הסתיימה באוניברסיטת שיקגו. שני הוריו של ניצה היו ממוצא גרמני. אבות אבותיו הגיעו מאזור מגדבורג, כיום בתחומי מדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה. בספרו האוטוביוגרפי "מהירושימה לגלאסטנוסט", תיאר ניצה כיצד כילד צעיר הוא חווה את פרוץ מלחמת העולם הראשונה כאשר טייל בגרמניה יחד עם אביו, אמו ואחותו, והגיע למינכן בדיוק בעיתוי בו הוא הוכה בהלם מלהיטותם של ההמונים בעיר לקראת העימות הממשמש ובא.
ניצה התחנך בבית הספר הוטצ'קינס שבקונטיקט, שם הוא סיים את לימודיו ב-1924 ובבית הספר הפנימיתי של אוניברסיטת שיקגו (שהיה מיועד בעיקר לילדי סגל האוניברסיטה). ב-1928 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד ונכנס לתחום בנקאות ההשקעות.
פעילות עסקית
בשנים 1928–1929 שהה ניצה באירופה בשליחות חברת הברוקרים "בייקון, ויפל ושות'". עם שובו לארצות הברית הוא שמע תחזית מפיו של איש הפיננסים קלרנס דילון על השפל הגדול העומד לפרוץ ושקיעת התחום הפיננסי. לאחר שהשיג עצמאות כלכלית באמצעות עבודה במכירות עבור חברת רבלון בארצות הברית, הוא לקח לעצמו שנת חופש שבמהלכה הוא למד סוציולוגיה, פילוסופיה, משפט חוקתי ומשפט בינלאומי. ב-1929 הוא הצטרף לבנק ההשקעות "דילון, ריד ושות'", שם הוא עבד עד שייסד ב-1938 חברה משל עצמו "פ. ה. ניצה ושות'". בין השנים 1939–1941 הוא שב לדילו וריד כסגן נשיא.
קריירה בממשל הפדרלי
במהלך מלחמת העולם השנייה הוכנס ניצה לפוליטיקה על ידי עמיתו לעולם הפיננסי, ג'יימס פורסטל, כאשר זה האחרון היה לעוזר המנהלתי לנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט. ב-1942 הוא היה למנהל הפיננסי של משרד התיאום ליחסים בין-אמריקאים, שם הוא פעל יחד עם נלסון רוקפלר. ב-1943 הוא היה לראש ענף המתכות והמינרלים במועצת כלכלת המלחמה, עד שבהמשך השנה הוא מונה כמנהל ענף הרכש והפיתוח של מנהל כלכלת החוץ. בין השנים 1944–1946 שימש ניצה כחבר מועצת המנהלים ולאחר מכן כסגן יושב הראש של סקר ההפצצות האסטרטגיות של ארצות הברית, פעילות שעליה העניק לו הנשיא הארי טרומן את עיטור לגיון ההצטיינות. אחת ממשימותיו הממשלתיות הראשונות הייתה לבקר ביפן בתקופה שלאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי ולבחון את הנזקים שנגרמו כתוצאה ממנה. התנסות זו עיצבה רבות מתחושותיו בהמשך בנוגע לעוצמת כלי הנשק הגרעיני ואת הצורך בבקרת נשק.
בראשית התקופה שלאחר המלחמה, בשנים 1950–1953, שימש ניצה כמנהל תכנון המדיניות במחלקת המדינה בממשל טרומן. ב-1950 הוא היה הכותב הראשי של "תוכנית הייעדים והתוכניות לביטחון לאומי של ארצות הברית" שנודעה יותר בשם NSC68 ושהתוותה את קווי המתאר האסטרטגיים להוצאות הכספיות של ארצות הברית מול האיום הנתפס של החימוש הסובייטי.
בין השנים 1953–1961 שימש ניצה כנשיא "מוסד החינוך של שירות החוץ" ובמקביל שירת כעמית ב"מרכז וושינגטון למחקר מדיניות חוץ" וב"בית הספר ללימודים בינלאומיים מתקדמים" של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס. ב-1956 הוא השתתף בוועידה למיזם הלוחמה נגד צוללות "נובסקה", שהדיונים בה התנהלו על נושאים החל מאוקיינוגרפיה וכלה בכלי נשק גרעיניים
ניצה היה שותף לייסודו של "בית הספר ללימודים בינלאומיים מתקדמים" (SAIS) ב-1943 יחד עם כריסטיאן הרטר ומוסד זה, בעל שם עולמי, השוכן בוושינגטון די. סי., נקרא על שמו. פרסומיו בתקופה זו כללו את ספרו "מדיניות החוץ של ארצות הברית: 1955-1945".
ב-1961 מינה הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי את ניצה כעוזר מזכיר ההגנה לענייני ביטחון בינלאומי. ב-1963 מונה ניצה כמזכיר הצי של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד 1967. כמזכיר הצי, הוא העלה את חשיבות תשומת הלב שנתנה לסוגיית איכות השירות. הישגיו הרבים כללו את הקמת "מועצת מדיניות כוח האדם" הראשונה והנהגת מענקים אישיים ממוקדים. הוא האריך את משך תקופות הפיקוד של המפקדים והעלה את שכרם.
לאחר תום כהונתו כמזכיר הצי, שימש ניצה בשנים 1967–1969 כסגן מזכיר ההגנה וכחבר המשלחת האמריקאית לשיחות הסכמי סאל"ט בין השנים 1969–1973. בהמשך, מתוך חשש להתחמשותה מחדש של ברית המועצות, הוא התנגד לאשרור הסכמי סאל"ט-2 ב-1979.
ניצה נמנה עם מקימי "צוות B" (Team B, צוות מומחים חיצוני ב-CIA שתפקידו היה להוות "פרקליט השטן" בתהליכי החשיבה של הארגון). הדוחות של הצוות היו לבסיס התבונתי לרעיון "חלון הפגיעות" ולתהליך בניית הכוח העצום שהחל לקראת תום תקופות נשיאותו של ג'ימי קרטר והואץ עוד יותר בתקופת נשיאותו של רונלד רייגן. צוות B הגיע למסקנה שהסובייטים פיתחו נשק חדש להשמדה המונית ושהם קידמו אסטרטגיות תוקפניות בנוגע לאפשרות של מלחמה גרעינית. לימים נפוצה האמונה שההערכות של הצוות היו מוגזמות מאוד.
על פי אן קאהן מהסוכנות לבקרת ופירוק נשק, "אם אתה עובר על רוב הטענות הספציפיות של צוות B בנוגע למערכות הנשק, ואתה רק בוחן אותם זה אחרי זה, כולן היו שגויות". אף על פי כן, יש שעדיין טוענים שמסקנות הצוות בנוגע למטרות האסטרטגיות של ברית המועצות הוכחו ברובן כנכונות, אך הן בקושי מתיישבים עם עלייתו של מיכאיל גורבצ'וב ב-1985. בשנים 1981–1984 היה ניצה ראש צוות המשא ומתן של הנשיא רייגן להסכם פירוק נשק גרעיני לטווח בינוני. לאחר מכן הוא מנה כיועץ מיוחד לנשיא ולמזכיר המדינה לבקרת הנשק.
במשך יותר מארבעים שנה היה ניצה אחד מאדריכלי המדיניות של ארצות הברית כלפי ברית המועצות.
משפחתו
ב-1932 נשא ניצה לאישה את פיליס פראט, בתם של ג'ון טילי פראט, איש פיננסים בחברת סטנדרד אויל ושל רות בייקר פראט, שהייתה חברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק. לשניים נולדו ארבעה ילדים, היידי, פיטר, ויליאם ופיליס אנינה (נינה). העיתונאי ניקולס תומפסון, שכתב ספר על ניצה ושל ג'ורג' קנאן בשם "הנץ והיונה", הוא נכדו. פיליס ניצה נפטרה ב-1987 וב-1993 נישא ניצה בשנית לאליזבת סקוט פורטר. גיסו של ניצה, ולטר פפקה, ייסד את "מכון אספן ללימודים הומניסטים" ואת חברת הסקי של אספן. ניצה עסק בסקי באספן, קולורדו עד לשנות ה-80 לחייו.
מותו והנצחתו
פול ניצה נפטר בוושינגטון די. סי. ב-19 באוקטובר 2004 בגיל 97.
זנלכל
זנלכל בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית, אשר פועלת בתחום הפיתוח, הייצור והשיווק של מוצרי ירקות ופירות מעובדים. היא פועלת במותגים "יכין", "פרי מבורך" ו"פרי זה". בנוסף, החברה מייצרת מוצרים עבור מותגים פרטיים לרשתות שונות.
היסטוריה
החברה הוקמה ב-23 במאי 1940 ונרכשה על ידי דב שינפלד בשנת 1947. מקור השם "זנלכל" הוא בהשראת ברכת המזון - "הזן את הכל".
ב-1986 עברה החברה ממפעלה בחיפה למתחם חדש באזור התעשייה אלון תבור, על שטח של 65 דונם, אותו הקימה בהשקעה של 12 מיליון דולר.
ב-1992 נקלעה חברת "יכין", כמו רבים ממפעלי חברת העובדים, לקשיים כלכליים והחברה נמכרה לאיש העסקים סמי שמעון. ב-1998 רכשה "זנלכל" את פעילותה של "יכין" בתחום שימורי המזון ו"זנלכל" הפכה את המותג "יכין" למותג העיקרי והרחב שלהם.
בשנת 2005 מונה יעקב שינפלד ליושב ראש דירקטוריון פעיל, ומינה תחתיו לתפקיד המנהל הכללי את פיני גורביץ'.
במרץ 2023 רכשה החברה, תמורת 33 מיליון ש"ח, את מחלבות רמת הגולן, שנקלעו לקשיים כספיים.
ביוני 2023 פורסם כי לפי הערכות החברה תמכר לקרן הריט במתכונת רכישה והשכרה לתקופת זמן של 10 שנים, לפי הערכות שווי הנכס יעמוד על למעלה מ-100 מיליון שקל.
השליטה בחברה
נכון לשנת 2021, בעלי השליטה בחברה (כמשמעות המונח "שליטה" בסעיף 268 לחוק החברות) מחזיקים בכ-69.4% מהון החברה ומזכויות ההצבעה. בעלי השליטה בחברה הם: מר יעקב שינפלד, יו"ר דירקטוריון החברה. מחזיק בכ-36.49% מהון החברה ומזכויות ההצבעה בה בהתאמה. גב' רות ססובר, דירקטורית החברה. מחזיקה בכ-14.42% מהון החברה ומזכויות ההצבעה בהתאמה. גב' ניצה דנסקי, דירקטורית בחברה. מחזיקה בכ-6.97% מהון החברה ומזכויות ההצבעה בהתאמה. ש.ל. אחזקות (חיפה) בע"מ, מחזיקה בכ-10.04% מהון החברה ומזכויות ההצבעה בהתאמה. אמיתי כץ שינפלד, דירקטור בחברה. מחזיק בכ-0.72% מהון החברה ומזכויות ההצבעה בהתאמה. ישי כץ שינפלד,  דירקטור בחברה. מחזיק בכ-0.71% מהון החברה ומזכויות ההצבעה בה בהתאמה. איתמר שינפלד, בנוסף להחזקותיו ב-ש.ל. אחזקות (חיפה) בע"מ, מחזיק איתמר שינפלד בכ-0.04% מהון החברה ומזכויות ההצבעה בה בהתאמה.
זלנכל בעולם
עד שנת 1983 זלנכל הייתה מפעל משפחתי קטן במפרץ חיפה. היקף מכירות החברה עמד על כ-10 מיליון ש"ח. 80% מהיקף המכירות יוצא לבריטניה, כאשר עיקר הייצוא היה פלחי אשכוליות. במהלך השנים הרחיבה זלנכל את סל המוצרים שלה, ונכון לשנת  2020 החברה ייצאה כ-2% מסך ההכנסות שלה, בעיקר לארצות הברית, ולאירופה. מוצריה של זנלכל זכו פעמים רבות להיבחר כחידושים בתערוכות בינלאומיות מובילות. בתערוכת המזון "סיאל 2010" בפריז, אף נוצרו מגעים עם קניינים של פיצה דומינו'ס בארצות הברית ובצרפת לאספקת רטבים. במקביל הודיעה זנלכל כי נוצרו מגעים ראשוניים גם עם הקמעונאית הצרפתית הגדולה קרפור אשר עתידה לפתוח את סניפה הראשון בישראל.
ייצור
קווי היצור של זנלכל מעבדים מוצרים בתחומים שונים כגון הדרים (לפלחים ותאים), תירס, עגבניות, אפונה, גזר, חומוס, שעועית, מלון, תפוח עץ, פלפלים ואחרים. במהלך שנה מעבדת החברה כ-70,000 טון של תוצרת חקלאית.
כל המוצרים המשווקים על ידי "זנלכל" הם מתוצרתה העצמית ומתבססים על גידולים חקלאיים מקומיים.
קרלי לויד
קרלי אן לויד (באנגלית: Carli Anne Lloyd; נולדה ב-16 ביולי 1982) היא כדורגלנית עבר אמריקנית.
קריירה
היא החלה לשחק כדורגל בגיל צעיר ושיחקה בקבוצה של בית הספר התיכון בו למדה, בעיר הולדתה. למדה באוניברסיטת ראטגרס וגם שם שיחקה בקבוצה של האוניברסיטה, במסגרת התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי. בליגת הנשים האמריקנית עברה במספר קבוצות, אך לא השאירה את חותמה באף אחת מהן. עיקר הצלחתה הייתה בנבחרת, בה החלה לשחק בנבחרת הצעירה ב-2002. עם הנבחרת הצעירה זכתה 4 פעמים בגביע הנורדי. ב-2005 הופיעה במשחק הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת נגד נבחרת אוקראינה. ב-2006 הבקיעה את שער הבכורה שלה בנבחרת במשחק נגד נבחרת טאיוואן. באותה שנה השתתפה עם הנבחרת גם בגביע אלגארבה, בה הגיעה ארצות הברית למקום השני ולויד הבקיעה שער אחד במסגרת הטורניר. בשנה שלאחר מכן זכתה עם הנבחרת בגביע אלגארבה והוכתרה למלכת השערים עם 4 הבקעות. באותה שנה השתתפה עם הנבחרת בגביע העולם, בו צברה חמש הופעות והנבחרת סיימה במקום השלישי. ב-2008 זכתה במדליית הזהב באולימפיאדת בייג'ינג והבקיעה במהלך הטורניר שני שערים, בהם שער הניצחון במשחק הגמר. באותה שנה זכתה גם בתואר כדורגלנית השנה בארצות הברית. ב-2010 הבקיעה במשחק הגמר בגביע אלגארבה, בו זכתה ארצות הברית. באותה שנה שברה את רגלה במהלך משחק בליגת WPS, אך התאוששה במהירות.
ב-2011 שוב זכתה עם הנבחרת בגביע אלגארבה והשתתפה בגביע העולם בו הגיעה הנבחרת למקום השני לאחר הפסד ליפן בדו-קרב פנדלים, בו החטיאה לויד פנדל. במהלך הטורניר הבקיעה לויד שער אחד בשלב הבתים. באולימפיאדת לונדון 2012 זכתה עם הנבחרת שוב במדליית הזהב לאחר שהבקיעה את שני השערים במשחק הגמר, כמו באולימפיאדה הקודמת.
בגביע העולם 2015 הובילה את הנבחרת לזכייה שלישית, הייתה מלכת השערים של הטורניר במשותף עם סליה סאסיץ' לאחר ששתיהן הבקיעו שישה שערים, וזכתה בתואר השחקנית המצטיינת של הטורניר. באותה שנה זכתה בפרס כדור הזהב של פיפ"א ובפעם השנייה בתואר כדורגלנית השנה בארצות הברית. בשנים 2015 ו-2016 ברצף זכתה בתואר שחקנית השנה בעולם. במהלך 2016 לויד כבשה 15 שערים ב-11 משחקי הנבחרת והפכה לקפטנית של נבחרת ארצות הברית.
בגביע העולם 2019 הובילה שוב, יחד עם מייגן ראפינו ואלכס מורגן לזכייה רביעית באליפות העולם, והפכה לשיאנית העולם בכך שכבשה ב-שש אליפויות עולם רצופות. לויד המשיכה לשחק בנבחרת ארצות הברית, למרות גילה המתקדם (39) באולימפיאדת טוקיו 2020 שהתקיימה בקיץ 2021, ואף כבשה 2 שערים במשחק נגד אוסטרליה על מדליית הארד, שערים שהביאו אותה להיות שיאנית המבקיעות האמריקאיות במשחקים האולימפיים. לאחר משחק זה הודיעה על פרישתה מהנבחרת הלאומית. משחק הפרידה שלה מהנבחרת הלאומית של ארצות הברית התקיים ביום 26 אוקטובר 2021 במינסוטה, שם הביסה הנבחרת האמריקאית את נבחרת דרום קוריאה בתוצאה 6:0.
ניבן שינני
ניבן שינני (שם מדעי: Enchelycore anatina) הוא צלופח ממשפחת המורניים שתפוצתו באזורים החמים במזרח האוקיינוס האטלנטי, לרבות הים התיכון, האיים הקנריים, מדיירה ואיים שונים.
סמסונוב
{{פירושונים|