cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סקורפיון (מורטל קומבט)
משחקי האתחול
בתחילת המשחק "מורטל קומבט אקס" סקורפיון עדיין משרת את קואן צ'י. הוא נראה לראשונה בפרק של ג'וני קייג' ביחד עם סאב-זירו. הם הורגים את רוב לוחמי הכוחות המיוחדים למעט ג'וני, סוניה בלייד וקנשי, ששורדים הודות לג'וני. בסיפור המופיע במשחק נחשף שסקורפיון (ביחד עם סאב-זירו וג'אקס) הוחזרו לחיים כבני תמותה על ידי האל ריידן, ששילב את הקסם של קואן צ'י עם שלו. סקורפיון חוזר לאמץ את הזהות של הנזו הסאשי ומשקם את שבט השיראי ריו. הוא מאמן את טאקדה, בנו של קנשי, בסגנון הלחימה שלו. הנזו מתפייס עם סאב-זירו כשהאחרון חושף בפני סקורפיון שקואן צ'י הוא זה שהיה אחראי לרצח משפחתו. כאשר הכוחות המיוחדים לוכדים את קואן צ'י, הנזו ולוחמי השיראי ריו מביסים אותם, כשהנזו עצמו מביס את ג'וני קייג' ואת קנשי. חדור נקמה, הנזו היה עיוור לתוכנית האמיתית של קואן צ'י והתעלם מתחינת הכוחות המיוחדים לחוס על המכשף כדי ששאר רוחות הנוקמים יוכלו לחזור לחיים. הנזו שחרר את קואן צ'י וזימן אותו לדו-קרב, שבו הנזו ניצח. רגעים ספורים לפני שהנזו עומד לערוף את ראשו של קואן צ'י, ד'בורה מופיעה אחרי שבגדה בקוטאל קאהן, ונותנת לקואן צ'י את הקמע שכולא את האל שינוק. קואן צ'י משחרר את שינוק לפני שהנזו מספיק להרוג אותו ובכך לנקום על רצח משפחתו. קואן צ'י מת אבל שינוק חזר לעולם ומנטרל את הנזו המופתע. בסיום המשחק של סקורפיון, הוא מביס את שינוק ומציל את ממלכת הארץ שניצבה כפסע מאבדון. הוא מרגיש אשם בכך שכמעט המיט אסון על ממלכת כדור הארץ ומציע לבצע ספוקו ("חרקירי", התאבדות טקסית) אך ריידן עוצר בעדו ומשכנע אותו תחת זאת להקדיש את חייו להגנת ממלכת כדור הארץ ביחד עם השיראי ריו, וקושר את גורלו עם האנרגיה של ממלכת כדור הארץ.
במשחק "מורטל קומבט 11" הנזו מנהיג את שבט השיראי ריו בהגנה על ממלכת הארץ. כאשר קרוניקה מתחילה למזג אל העבר עם ההווה כדי ליצור עידן חדש, הנזו עוזר לסאב-זירו לסגור את קו היצור של מפעל הסייבורגים של הלין קוויי אותו הקים סקטור מהעבר, ונתקל בפרוסט שהפכה לסייבורג ובגדה בשבט ובנוב סאיבוט, הרוח הנקמנית של בי-האן. הנזו מתגבר עליהם ומציל את סיירקס מהעבר משליטתו של סקטור. קרוניקה מגייסת את עזרתו של סקורפיון מהעבר תמורת הבטחה להחזיר לחיים את משפחתו ואת חברי השבט המקוריים. הנזו מההווה מסכים לארח את כוחות הלוחמים של ממלכת הארץ בגני האש של השיראי ריו אחרי שכל בסיסיהם נהרסו. הוא מציע לכרות ברית עם כארון, הישות ששולחת נשמות חסרות מזל לממלכת השאול, כדי לעזור להם לחצות את נהר הדם ולהתקרב למעוז של קרוניקה. הוא נלחם ומביס את עצמו הצעיר היותר, וחושף בפניו שקרוניקה היא גם אמו של שינוק, אך נהרג באמצע בידי הרעל של ד'בורה. לפני מותו הוא משכנע את עצמו הצעיר יותר לוותר על מסע הנקמה שלו ולהגן על ממלכת הארץ, ואמר לו שכוחם של השיראי ריו החדשים טמון בליבם ולא בדמם. סקורפיון הצעיר עומד בדיבורו ומצטרף לכוחות ממלכת הארץ. בסיום המשחק שלו, אחרי שהשלים את שלב המגדל הקלאסי, סקורפיון הצעיר חושף שאחרי שהרג את קרוניקה הוא לא היה יכול לעמוד בהבטחתו להנזו העתידי להניח את העבר מאחוריו וניסה בכל זאת לבצע מניפולציות בחולות הזמן בניסיון להחזיר אחורה את הגלגל ולמנוע את טבח השיראי ריו, אך לא הצליח למנוע את הטרגדיה שהמשיכה לחזור על עצמה. הוא מחליט לחפש אחר הטיטאנים העתיקים בניסיון לקבל תשובה ומשמעות לקיומו.
משחקי האתחול השני
במשחק האתחול מ-2023 "מורטל קומבט 1" מוצג קו-זמן חלופי שמספר מחדש את העלילה, כשהפעם בתפקיד מגן ממלכת הארץ משמש אל האש לו קאנג (במקום אל הרעם ריידן). במשחק זה קוואי ליאנג הוא זה שמחזיק בזהות של "סקורפיון", ובנוסף לקונאי הוא חמוש בקאמה, מעין חרמש יד יפני.
משחקיות
המהלך המיוחד המזוהה ביותר עם סקורפיון, ואחד הידועים ביותר במשחקי הלחימה, הוא ירי הצלצל. הצלצל מורכב מראש קרב מסוג קונאי המחובר לכבל שנע בין חבל לשרשרת מתכתית (תלוי בגרסה ובמשחק). סקורפיון יורה צלצל מידיו שפוגע ביריבו ומושך אותו אליו (תוך כדי הקריאה "" או "") כשהוא חסר הכרה למספר שניות, דבר המעניק לסקורפיון את האפשרות לתת לו מכה חופשית מבלי שיוכל להגיב. מהלך זה נשמר בכל סדרת משחקי המחשב של מורטל קומבט.
מהלך מיוחד נוסף שמזוהה עם סקורפיון, ואפיין אותו בכל משחק למעט "מורטל קומבט: ברית קטלנית" הוא "אגרוף טלפורטציה": במהלך זה סקורפיון מזנק אחורה באוויר, נעלם בקצה המסך ואז מופיע בקצה השני של המסך תוך שיגור אגרוף אווירי ליריבו מאחור. מהלך זה, על אף שהוא אינו ספקטקולרי, התגלה כשימושי למדי.
ב"מורטל קומבט 11" נוספו לסקורפיון מהלכים מיוחדים נוספים בהם הוא משתמש בצלצל או בחרב.
במשחק הראשון וברבים מממשחקי המחשב שבאו אחריו, ה-Fatality (מהלך הסיום שבו אפשר להרוג את היריב בדרך אכזרית במיוחד אחרי שהובס) שלו היה הסרת המסכה ונשיפת אש מפיו ששורפת את היריב והופכת אותו לגל עצמות מפויחות. בחלק ממשחקי המחשב מהלך ה-Fatality שלו הוחלף בשחיטת היריב באמצעות הצלצל: על ידי עריפת ראש, קטיעת גפיים או שיפודו בחזה ותלייתו אחרי שעבר בשער בין-ממדי אל ממלכת השאול. באחד המשחקים, במהלך ה-Fatality שלו הוא הופך לעקרב ענק שמשפד את יריבו בחזה עם העוקץ שלו ואז עוקר אותו מחלקו התחתון של הגוף. במשחק האתחול מ-2011 נוסף לו מהלך Fatality בו הוא מבתר את יריבו עם החרב שלו. ב"מורטל קומבט 11" מהלכי ה-Fatality של סקורפיון הם ביתור היריב לשני חצאים באמצעות שרשרת הצלצל המלובנת, ושריפת הבטן של היריב באמצעות זינוק בוער דרכו ואז עריפת ראשו בחרב קטאנה ושיפוד הראש באוויר עם הצלצל. המהלך הקלאסי של שריפת היריב באמצעות נשיפת אש הפך ל-Brutality.
במשחק "מורטל קומבט 4" סקורפיון יכול להילחם עם חרב נינג'אטו רחבה, ב"מורטל קומבט X" עם צמד חרבות נינג'אטו וב"מורטל קומבט 11" עם חרב קטאנה (אך היא נחגרת כמו טאצ'י).
תכנון, עיצוב ופיתוח הדמות
סקורפיון הופיע במשחק המקורי של מורטל קומבט כאחת משלוש דמויות נינג'ה שנראות אותו דבר למעט שינוי צבע המדים (שתי הדמויות האחרות הן סאב-זירו ורפטייל). בספטמבר 2011 פרסם אחד מיוצרי המשחק ומעצב הדמויות הראשי ג'ון טוביאס רשימות וטיוטות של תכנוני דמויות, בהן סקורפיון וסאב-זירו שתוארו כ"החלפת צבעים של שני נינג'ות - רודף ונרדף", ולסיפור הרקע התלבט בין נינג'ה שבורח מהשבט שלו, או סיפור נקמה בין הנינג'ות שמשתייכות לשבטים יריבים. בעקבות מגבלות זיכרון מחשב בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הציע אד בון, אחד מיוצרי המשחק והמתכנת הראשי, ליצור שתי דמויות במחיר של אחת: "תשומת לב רבה הוקדשה לחסכנות של העניין, ואנחנו ידענו שאם נוכל לקחת דמות ורק לשנות את הצבעים שלה, ולהשתמש למעשה באותו זיכרון כדי ליצור שתי דמויות, נחסוך הרבה כסף ונקבל שתי דמויות." סקורפיון קיבל סכמת צבעים צהובה-שחורה כדי לסמל את האש בניגוד לתלבושת הכחולה-שחורה של סאב-זירו שמסמלת את הקרח, דבר שחיזק את סיפור הרקע של נינג'ות משבטים יריבים. דמות נינג'ה שלישית שנבדלה רק בצבע, רפטייל, הייתה צבועה בירוק-שחור והופיעה במשחק רק כדמות נסתרת שלה היו יכולות הצלצל של סקורפיון וההקפאה של סאב-זירו. בון תיאר אותו כ"גרסה מגניבה יותר של סקורפיון" אך בסופו של דבר דמותו של סקורפיון, ולא של רפטייל, היא זו שזכתה להצלחה. התלבושת של סקורפיון התבססה על תחפושת נינג'ה שנרכשה בחנות תחפושות בשיקגו והייתה בצבע אדום, וזאת על מנת לצלם לקראת המשחק הראשון. עם זאת, תחפושת אחרת בצבע צהוב עם אפודית סרוגה ומגיני שוקיים שימשה ל"מורטל קומבט 2". בשל כך, דמויות הנינג'ה של סאב-זירו, רפטייל, סמוק ונוב סאיבוט היו למעשה הדמות של סקורפיון כשינוי צבע. הדמויות של סמוק ונוב סאיבוט היו דמויות נסתרות (כלומר: השחקן צריך להגיע להישג מסוים כדי לקבל את הזכות להילחם מולן) והשתמשו גם הן בצלצל של סקורפיון. את הדמות של סקורפיון ושאר הנינג'ות גילם דניאל פסינה, שהוחלף בידי ג'ון טורק ב"אולטימייט מורטל קומבט 3" וב"מורטל קומבט טרילוגי" מ-1996. במשחק "מיתולוגיות מורטל קומבט: סאב זירו" גילם אותו סל דיוויטה.
התלבושת של סקורפיון מהמשחק הראשון והמקורי נשארה בגדול ללא שינוי, אך התפתחות והשתכללות היכולות הגרפיות של המחשבים והמעבר לעידן התלת-ממד ב"מורטל קומבט 4" אפשרו להוסיף פרטים קטנים לתלבושת כגון ריפוד לכתפיים, סמלים של גולגולת, חריטות על המסכה, חבל עם להב צלצל שתלוי על החגורה ושתי חרבות יפניות חגורות על הגב. התלבושת הגיעה לשיא הפירוט במשחק האתחול מ-2011, בו היא שאבה השראה גם ממוטיב העקרב (שזה פירוש הכינוי "סקורפיון" באנגלית). בין הפרטים שנוספו ריפוד לכתפיים עם מפרוק דמוי-עקרב, שתי חרבות דמויות עוקץ מוצלבות על גבו וחריטות דמויות ראש ולסת של עקרב על מסכת הפה הקשיחה שלו. בנוסף, ניתנה אפשרות להוריד את התלבושות הקלאסיות מהמשחק המקורי עבור הדמויות של סקורפיון, סאב-זירו ורפטייל. במשחק הווידאו "Injustice: Gods Among Us" סקורפיון הופיע כדמות הניתנת להורדה, עם תלבושת חדשה שתכנן אמן הקומיקס ג'ים לי. במשחק המקורי של "מורטל קומבט" סקורפיון הופיע עם עיניים אנושיות רגילות במסך בחירת הדמות, שכן עובדת היותו אל-מת נשמרה בסוד עד לסוף המשחק. במשחקי ההמשך (החל מ-MKII) הוא הופיע עם עיניים לבנות או צהובות מלאות, ללא אישונים. דבר זה נשמר גם ברוב סרטי וסדרות הלייב אקשן, בהם השחקנים עטו עדשות מגע צבעוניות כדי להשיג אפקט זה.
כשסקורפיון פוגע ביריביו עם הצלצל שלו הוא מבצע שתי מחוות קוליות, אותן דיבב אד בון. מחוות אלו הן הצעקות " ו"" אך רק אחת מהן (") נכללה במשחקים בגלל מגבלות זיכרון מחשב. לדברי בון, מקור הביטוי השני "": וקיבל עידוד להקליט זאת. כפי שאישר דניאל פסינה, שגילם את סקורפיון במשחקי המחשב הראשונים, ביטוי זה היה במקור רעיון של ריצ'רד דיוויזיו, השחקן שגילם את קיינו, כמו גם הרעיון שפניו של סקורפיון הם למעשה גולגולת, בהשראת הסרט יאסון והארגונאוטים. בראיון שנערך 20 שנה אחרי הוצאת המשחק המקורי, בון נתן קרדיט ליצירת מהלך הצלצל של סקורפיון וגם ליצירת הדמות כנקודות שיא אישיות בהיסטוריה של הזיכיון ואמר:. במשחק ההמשך MKII נוספה מחווה קולית נוספת: קריאת "" אחרי שסקורפיון שורף את היריב שלו למוות במהלך ה-Fatality, ולעיתים אחרי מכת סנוקרת אקראית. את הקריאה הזו דיבב דן פורדן, ממעצבי הקול של סדרת המשחק. לדברי טוביאס, מקורה בביטוי "" שנשמעה בקרב מעצבי המשחק בשלב ביקורת האיכות ובחינות ניסיון במשחק.
המהלך המיוחד המזוהה ביותר עם סקורפיון היא ירי הצלצל עם ראש קרב בצורת קונאי וכבל שנע מחבל ועד שרשרת מתכת. ברגע שהצלצל פגע ביריב הוא שיפד אותו בחזה ואז משך אותו אל עבר סקורפיון חסר הכרה, דבר שאפשר לסקורפיון לתת לו מכה חופשית. מהלך זה נהגה בין השאר על ידי דניאל פסינה מכיוון שהמהלך המקורי, שכלל יידוי פלצור (לאסו) על היריב, הזכיר לפסינה את הלאסו של וונדר וומן, ולכן העדיף להחליפו בנשק האסייתי של חץ/עוקץ (dart) מחובר לחבל (rope dart). מהלך מיוחד נוסף שמזוהה עם סקורפיון, ואפיין אותו בכל משחק למעט "מורטל קומבט: ברית קטלנית" הוא "אגרוף טלפורטציה".
במשחק MKII נוסף לסקורפיון מהלך הפלת רגל אך הוא ספג תגובות לא חיוביות, והדמות קיבלה ביקורת לא טובה על ידי המגזין GamePro. בביקורת על דמותו של סקורפיון במשחק "אולטימייט מורטל קומבט 3" אד לומאס מ-Sega Saturn Magazine תיאר את סקורפיון כבעל מהלכים מיוחדים "פשוטים אך יעילים" ש"הופכים אותו לדמות טובה למתחילים, דבר שלא מונע ממנו להיות דמות שימושית" וכן שהצלצל הנאמן הוא "מושלם כדי לבצע שילובי מכות (קומבו, combos)". מגזין GameSpy, בסקירת הדמות במשחק "מורטל קומבט: הטעיה" תיארו אותו כ"דמות עגולה בעלת חוזקות בשילובי מכות וגם במהלכים מיוחדים ורגילים". בנוסף הם תיארו את הצלצל שלו במשחק "מורטל קומבט: ארמגדון" כ"שימושי כתמיד", והוסיפו ש"בטווח [שבין הצלצל לשאר] המהלכים המיוחדים שלו... סקורפיון מכוסה היטב". מדריך האסטרטגיה של משחק האתחול מ-2011 שפרסם Prima Game, העריך את סקורפיון כדמות מאוזנת היטב ללא חולשות או חוזקות מיוחדות, ושבממוצע הוא ניצח יותר ממחצית הקרבות שלו נגד הדמויות האחרות.
מהלך הסיום, ה-Fatality, המזוהה ביותר עם סקורפיון הוא ה-"Flaming Skull" - נשיפת האש שלו: סקורפיון מסיר את המסכה ונושף מפיו אש תופת (Hellfire) השורפת את יריבו המובס למוות. ב"מורטל קומבט 2" נוספה גם אפשרות לגרסה קצת שונה למהלך, בו סקורפיון קורא "". מהלך זה הוחלף ב"מורטל קומבט 4", בו סקורפיון מחסל את יריבו באמצעות עריפת ראשו עם הצלצל. מהלך נשיפת האש חזר במשחק "מורטל קומבט נגד יקום DC" משנת 2008, אך במשחקי המחשב התלת-ממדיים מהלכי ה-Fatality בוצעו באמצעות הצלצל: עריפת ראש במשחק "מורטל קומבט: ברית קטלנית", קטיעת גפייהם של יריביו ב"מורטל קומבט: הטעיה", ונעיצתו בחזה שלהם ובעיטתם אל תוך שער בן-ממדי שממנו יוצא היריב כגופה פשוטת-עור תלויה על הצלצל במשחק האתחול מ-2011. במשחק האתחול, אחד מההלכי הסיום שלו כולל שימוש בחרבות שלו כדי לבתר את יריבו.
דמותו של סקורפיון שימשה בסיס למספר דמויות של נינג'ות שנראות דומה, אך בעלי תלבושת בצבעים שונים. חלקם גם קיבלו את מהלך הצלצל של סקורפיון כאשר הופיעו כדמויות נסתרות, אך כשנהפכו לדמויות שחקן קיבלו מהלכים מיוחדים משלהם במקום.
בספרות ובקומיקס
ב-1995 התפרסמה נובליזציה שלא נכנסה לקאנון של הזיכיון מאת ג'ף רובין. הנובלה מתרחשת לפני המשחק הראשון וסקורפיון נוטל בה תפקיד שולי. סיפור הרקע שלו שונה מהסיפור הקאנוני, והוא מתואר כשילוב של אב ובן ולא כנינג'ה רפאים. האב היה חבר לין קוויי לשעבר שהפך לגובה מיסים בשם יונג פארק, שנרצח על ידי סאב-זירו לעיני משפחתו וגופתו הושלכה לתעלה. רוחו של יאנג מתמזגת עם גופו של בנו טסואי כדי לנקום בסאב-זירו תחת הזהות של "סקורפיון", ומדיו ושריונו מופיעים באורח קסם על גופו. כאשר סקורפיון קורא תיגר על סאב-זירו בתקווה לנקום את מות אביו, הם מתעמתים רק באופן מילולי לפני שסאב-זירו זורק רימון עשן ובורח. בנובליזציה סקורפיון מעולם לא משתמש בצלצל שלו למעט בסצנה אחת בה הוא יורה אותו על עץ אחרי הפיכתו לסקורפיון.
בסרטי הקולנוע וסדרות הטלוויזיה
בסרט הקולנוע המקורי סקורפיון משחק תפקיד משני. הוא נלחם בג'וני קייג' ומובס על ידו. גם בסרט ההמשך מורטל קומבט 2 לסקורפיון תפקיד משני בעלילה. הוא נלחם בסאב-זירו וחוטף את הנסיכה קיטאנה במצוותו של הקיסר שאו קאהן.
ב-2020 יצא סרט הנפשה למבוגרים בשם "אגדות מורטל קומבט: נקמתו של סקורפיון" המספר את סיפור המקור של סקורפיון ומתרחש בתקופת המשחק המקורי. בסרט סקורפיון מוצג כדמות טובה שעוזרת למגיני ממלכת כדור הארץ להביס את הרעים. הסרט מכיל אלימות גרפית רבה ובעל סיווג צפייה R. סקורפיון מופיע גם בסרט ההמשך "אגדות מורטל קומבט: קרב הממלכות" מ-2021 בתור דמות טובה שמנסה להתפייס עם קוואי ליאנג, אחיו של סאב-זירו אותו סקורפיון הרג בסרט הראשון, על מנת למנוע מהאל המטורף שינוק להשמיד את הממלכות, בהן ממלכת כדור הארץ.
סיפור מקורו של הנזו הסאשי והפיכתו לסקורפיון מתוארים בהרחבה גם בסרט הלייב אקשן "מורטל קומבט (2021)", שיצא ב-23 באפריל 2021 לשירות הסטרימינג HBO Max, ומהווה אתחול לסרטי מורטל קומבט. בסרט מתואר כיצד הסאשי ובני משפחתו נרצחו בידי בי-האן ונינג'ות הלין קווי, וילדתו התינוקת שהוחבאה על ידי בנו סטושי ניצלת בידי לורד ריידן, כדי להמשיך את השושלת. בסוף הסרט הוא חוזר כסמוראי רפאים מממלכת השאול כדי לסייע לצאצאו קול יאנג להביס את המתנקש בי-האן "סאב זירו", אותו הוא דוקר בצלצל הקונאי שלו ואז שורף אותו למוות, בדומה ל-Fatality הידוע שלו ממשחקי הווידאו.
השפעה תרבותית
סקורפיון הוא אחת הדמויות הידועות והפופולריות ביותר של מורטל קומבט ואחת הדמויות הידועות ממשחקי הלחימה בכלל. מגזין Game Informer דירג ב-2009 את סקורפיון במקום השלישי בדירוג דמויות משחקי הלחימה הטובות ביותר בעוד ש-UGO Network דירגה אותו במקום השני, אחרי הגיבור הטוב הראשי של הסדרה, לו קאנג בדמויות הטובות ביותר של הזיכיון ב-2012. מגזין PLAY דירג אותו במקום הרביעי ברשימת דמויות הנינג'ה הטובות ביותר ב-2013. לוקאס סאליבן מ-GamesRadar דירג אותו ב-2012 במקום השביעי ברשימת דמויות הלחימה הטובות ביותר בהיסטוריות משחקי הלחימה בזכות "המגניבות של דמות האנטי-גיבור האל-מת שלו. למרות העובדה שהוא התחיל כדמות החלפת צבעים, המשיכה של סקורפיון הפכה אותו לחלוץ בכל משחק מורטל קומבט עד היום." מגזין Complex שיבץ את סקורפיון במגוון רשימות ודירוגים: מקום חמישי ברשימת הדמויות הכי ברוטליות בזיכיון, מקום 15 ברשימת הקמעות של משחקי וידאו ומקום רביעי ברשימת הדמויות הכי דומיננטיות במשחק לחימה ב-2012.
המהלכים המיוחדים ומהלכי הסיום של סקורפיון, בהם ה-Fatality (פטליטי) השונים, זכו לביקורות טובות והתקבלו באהדה. ב-2010 מגזין IGN דירג את פטליטי הגולגולת הבוערת ("Flaming Skull") בו סקורפיון שורף למוות את יריבו כפטיליטי השני הטוב ביותר של מורטל קומבט מבלי לציין משחק מסוים בסדרה, בנימוק שתפישת השחקן את השינוי בדמות כאשר הוא מסיר את המסכה. הם קראו לפטליטי "enduring classic" (קלאסיקה שעומדת במבחן הזמן), בנימוק שהוא השתנה אך במעט במהלך משחקי הסדרה השונים והקשר שלו לסקורפיון ולרקע שלו. מהלך יידוי צלצל הקונאי שלו דורג במקום התשיעי ברשימת המהלכים המיוחדים הטובים ביותר של משחקי לחימה בכל הזמנים של GameSpot מ-2002. הוא תואר כמהלך העוצמתי ביותר אך מאוזן במשחק המקורי וכן דורג גבוה בזכות אפקט ההלם שלו וצוין כ"המהלך המזוהה ביותר [המגדיר] של מורטל קומבט". הפטליטי "Nether Gate" ממורטל קומבט 2011 נכלל ברשימה של FHM של 9 מהלכי הפטליטי הברוטליים ביותר. מהלך ה"ידידות" (Friendship, מהלך מיוחד בתום הקרב שבו במקום לחסל את היריב באכזריות המנצח מבצע מחווה ידידותית ולעיתים היתולית) אותו הוא חולק עם סאב זירו ורפטייל נכלל ברשימת Prima Games של 50 מהלכי הסיום הטובים ביותר מ-2014. גם הפטליטי "Nether Gate" ממורטל קומבט 2011 ופטליטי "Flaming Skull" מהמשחק המקורי נכללו ברשימה. האתר Paste דירג את הפטליטי ממורטל קומבט 2011 במקום הרביעי ואת פטליטי "Flaming Skull" מהמשחק המקורי במקום השלישי ברשימת מהלכי הסיום הטובים ביותר. ברם, מהלך ה-Animality (מהלך סיום בו הוא הופך לבעל חיים) מהמשחק UMK3/Trilogy בו הוא הופך לפינגווין שמטיל ביצה מתפוצצת דורג במקום השמיני ברשימת מהלכי הסיום הגרועים ביותר, לפי GamePro.
אמרת הכנף של סקורפיון - "!Get over here" - נכללה ברשימת עשרת משפטי הבדיחה הטובים ביותר של PLAY. לפי כתבה של PlayStation Universe מ-2011, סקורפיון "הוליד את אחד מאמרות הכנף האייקוניות ביותר בהיסטוריית משחקי הווידאו" ש"נשאר אהוד על המעריצים באופן עקבי וקשיח גם 19 שנים לאחר לידתו".
פאטמה סמורה
פאטמה סמבה דיוף סמורה (באנגלית: Fatma Samba Diouf Samoura; נולדה ב-9 בספטמבר 1962) היא דיפלומטית לשעבר, וכיום מכהנת כמזכירה הכללית של פיפ"א תחת מועצת פיפ"א. ב-2018 דורגה במקום הראשון ברשימת הנשים החזקות ביותר בספורט של מגזין פורבס.
ביוגרפיה
סמורה, ילידת סנגל, הצטרפה ב-1995 לתוכנית המזון העולמית של האומות המאוחדות ותפקדה כנציגה ראשית של תוכנית המזון בג'יבוטי וקמרון, ועבדה במשרדים הראשיים ברומא שבאיטליה, ובנוסף מילאה תפקידים שונים במקרי חירום בקוסובו, ליבריה, ניקרגואה, סיירה לאון ומזרח טימור.
ב-1 בנובמבר 2007 מונתה על ידי מזכ"ל האום באן קי-מון כסגן רכז הומניטארי במזרח צ'אד ומוקמה קרוב לחבל דרפור שבסודאן במטרה לטפל בבעיית הפליטים והעקורים.
ב-2018 דורגה במקום הראשון ברשימת הנשים החזקות ביותר בספורט של מגזין פורבס, וכמו כן הוצגה בתוכנית 100 נשים של ה-BBC.
ניו סיטי
ניו סיטי (באנגלית: New City) היא עיירה בתחום העיר קלארקסטאון, במחוז רוקלנד שבמדינת ניו יורק, ארצות הברית. היא והאזור הסמוך לה נחשבים לחלק מאזור המטרופולין של העיר ניו יורק ולחלק האמיד שבו.
בית הכנסת הישן (ברלין)
מיקום
בית הכנסת שכן בהיידרויטרגאסה (Heidereutergasse), לשעבר היידרייטרגאסה (Heidereitergasse) 4, ליד רוזנשטראסה (Rosenstraße) ושפנדאוארשטראסה (Spandauer Straße), ממערב לנויר מארקט (Neuer Markt) במריינפירטל (Marienviertel). כיום יש במקום זה שטחי גינה.
ניו סיטי
גאוגרפיה
ניו סיטי ממוקמת בקו אורך 41°8′44 צפון וקו רוחב  73°59′42 מערב, 29 קילומטר מצפון לנקודה הצפונית ביותר של העיר ניו יורק (שכונת ריברדייל שברובע הברונקס). בתוך מחוז רוקלנד היא ממוקמת: מצפון לברדוניה, מצפון-מזרח לעיירה נאנואט , ממזרח לעיירה ניו סקוור וניו המפסטד , מדרום לעיירה גארנרוויל ולכפר הוורסטרואו , וממערב גובלת עם אגם דה-פורסט שנמצא בשטחה של העיירה קונגרס. כמו כן, היא ממוקמת בצמוד לדרך המהירה פאליסייד פארקווי המחברת את העיר ניו יורק מגשר ג'ורג' וושינגטון שבצפונה, עם הפרוורים הצפוניים שממוקמים לאורך הגדה המערבית של נהר הדסון ובהם מחוז רוקלנד והעיירה ניו סיטי.
בית הכנסת הישן (ברלין)
היסטוריה
תחילה נאסר על הקהילה היהודית בברלין לבנות בתי כנסת. בשנת 1712 רכשו היהודים בעיר גן מנשיא בית הדין לערעורים פון שטורם ואת הבית בהיידראוטרגאסה 4 מבנאי מומחה, וחתמו על חוזה עם האחראי על הבנייה בעירייה, מלכר (Melcher). הנגר הראשי מיכאל קמטר, שהיה בעל ניסיון בבנייה בעיר, היה אחראי על בניית הגג. לא ברור מי היה האדריכל – אולי אחד משני הבנאים. אבן הפינה הונחה ב-1712. חנוכת הבניין התקיימה ב-1714. עלות הבנייה אינה ידועה, ולא הייתה תמיכה כספית מהממשלה.
ניו סיטי
היסטוריה
לפני מלחמת האזרחים האמריקנית, השטח עליו ממוקמת היום ניו סיטי היה מיושב על ידי שבט אינדיאני בשם "לני לנאפ" שאוכלוסייתו השתרעה על כל שטחי העיר ניו יורק דהיום, ניו ג'רזי, מזרח פנסילבניה ועמק ההדסון התחתון. ההולנדים היו הראשונים להתיישב שם, והקימו בשנת 1683 את אחד מתריסר המחוזות של פרובינציית ניו יורק – מחוז אורנג' הכולל את השטח של מחוז רוקלנד דהיום. ניו סיטי נוסדה בשנת 1798, כאשר מחוז רוקלנד יוסד ונפרד מהחלק הדרום-מזרחי של מחוז אורנג'. האבות המייסדים ראו בחזונם הקמת עיר חדשה במקום וקראו לה בשמה: New City. מיקומה במרכז מחוז רוקלנד הביא לכך שמושב "ממשלת המחוז" והמוסדות העיקריים שלה ימוקמו שם. בתחילת המאה העשרים, לאחר שמספר בעלי נכסים רכשו קרקעות באזור והקימו שדות גולף ואחוזות, הפכה ניו סיטי למקום אטרקטיבי לידוענים בהם: אדולף צוקור מייסד חברת הסרטים סרטי פרמאונט שהיה הראשון להקים שם, בשנת 1918, שדה גולף ואחוזה למגוריו ; קורט וייל; לוטה לניה ואחרים, שבעקבות הגעתם אז, נוצר במקום כפר אמנים. נוכחות ידוענים אלה בעיירה, משכו למקום משפחות אמידות, והעיירה הפכה לפרוור יוקרתי של העיר ניו-יורק. למוקד משיכה זה לתושבי העיר ניו יורק האמידים תרמו שני מיזמי תחבורה גדולים שבוצעו בשנות החמישים של המאה העשרים: סלילת הדרך המהירה פאליסייד פארקווי, והקמת גשר טאפן-זי מדרום מזרח לעיירה על נהר ההדסון.
בית הכנסת הישן (ברלין)
היסטוריה
בית הכנסת נקרא "בית הכנסת הגדול" מכיוון שעד אז היו רק בתי כנסת פרטיים קטנים בעיר. הוא היה אולם מלבני עם תקרה מקומרת גבוהה, ללא המגדל האופייני לכנסיות נוצריות, עם חלונות גבוהים, קשתות עגולות וגג מפותל. הוא דמה לבניינים שהקים המלך פרידריך וילהלם הראשון: מבני כנסייה פשוטים כמו כנסיית המצבה (Garnisonkirche) בברלין-מיטה, שנבנתה ב-1720 על ידי פיליפ גרלאך ללא מגדל.
ניו סיטי
קהילה יהודית
הפיכתה של ניו סיטי למוקד משיכה למשפחות אמידות מהעיר ניו-יורק, הביאה לכך שמשפחות יהודיות רבות היו בין המהגרים לעיירה מהעיר הגדולה. בחודש ספטמבר 1958 הוקם המרכז היהודי בעיירה על בסיס מספר משפחות שבקשו לקיים את טקסי התפילה בעיירה ולא מחוצה לה. במרכז פועלים בית כנסת, בית ספר לעברית לילדים נוער ומבוגרים וכן מתקיימים חוגים בתחום החברתי.
בית הכנסת הישן (ברלין)
היסטוריה
בשנים 1854/1855 נבנה בית הכנסת מחדש על ידי אדוארד קנובלאוך שהוסיף גלריית נשים עם ארבע הרחבות של מדרגות. בנוסף, המבנה הורחב מזרחה והבימה הועברה לאפסיס חדש.
בליל הבדולח של 9 בנובמבר 1938 הוא לא נהרס. אחת הסיבות לכך הייתה כנראה המיקום המוגן – באמצע חצר מוקפת בתים מכל ארבעת הצדדים. התפילה האחרונה בבית הכנסת התקיימה בנובמבר 1942. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נהרס כליל.
מאז 14 בספטמבר 2000, יש במקום עומדו לשעבר של בית הכנסת, לוח הנצחה ותיאור קווי המתאר של בית הכנסת, מסומן באבנים בשטח ירוק המזכירות את מקום התפילה הזה. שרידי קירות היסוד נמצאים במעמד של אנדרטה מוגנת, או אתר תרבות מוגן (Denkmalschutz) מאז 2011.
גאראבד קריקוריאן
גאראבד קריקוריאן (בארמנית: Կարապետ Գրիգորյան; 1847–11 בדצמבר 1920) היה צלם ירושלמי ממוצא ארמני ומורה לצילום בירושלים במחצית השנייה של המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. בעל חנות הסטודיו הראשונה בעיר.
ביוגרפיה
קריקוריאן נולד באיזמיר שבטורקיה למשפחה ארמנית. בשנת 1859, בהיותו בן שתים-עשרה, נסע לירושלים כדי ללמוד בסמינר הכמורה הארמני. למד צילום בסדנה לצילום שהוקמה בשנת 1860 בירושלים על ידי איסאי הרביעי גאראבדיאן (Yessayi Garabedian), שנבחר לאחר מספר שנים להיות הפטריארך הארמני. גאראבדיאן שימש תחילה כצלם של הפטריארכיה הארמנית, ובמסגרת זו ייסד את הסדנה לאומנות הצילום. בשנת 1865, לאחר שמונה לפטריארך, חדל גאראבדיאן מעיסוקו בצילום, אך הוסיף לטפח את הסדנה שהפעילו כמה צלמים צעירים - בהם קריקוריאן. קריקוריאן פעל בסדנה עד 1882, והיא נסגרה לבסוף בשנת 1885.
קריקוריאן נישא לאחות מבית היתומות "טליתא קומי", ובעקבות זאת הפך לפרוטסטנטי ונודה מקהילת הארמנים בעיר.
בשנת 1885 פתח ברחוב יפו את חנות הסטודיו הראשונה בעיר, וניהל אותה יחד עם שותפים שונים (דאוד סבונג'י, מיטרי) ויותר מאוחר עם בנו אובהאנס קריקוריאן (1885–1950). התמחה בצילומי דיוקנאות וצילומי סטודיו בסגנון אוריינטלי. לקוחותיו היו תושבי ירושלים משכבות שונות - ערבים, יהודים, אירופאים ותיירים שהצטלמו ברוח האוריינט.
בשנת 1898 תיעד את ביקור הקיסר הגרמני בירושלים. בעקבות זאת התהדר בתואר "צלם חצר המלכות הפרוסית". בסוף המאה ה-19 הכין סדרת אלבומים של נופי ארץ ישראל עבור הסולטאן עבדול חמיד השני וכנראה מאז נשא את התואר "צלם חצרו של הסולטאן עבדול חמיד השני".
קריקוריאן היה מורה לצלמים ירושלמיים נודעים ובראשם ח'ליל רעד. בשנת 1890 פתח רעד סטודיו מול הסטודיו לצילום של משפחת קריקוריאן, דבר שגרם להעכרת היחסים בין שתי המשפחות. הסכסוך הסתיים כאשר בנו אובהאנס נשא את אחייניתו של רעד, נג'לה, שכונתה משום כך "כלת השלום". מאז עבדו שני הצלמים בשיתוף פעולה.
אחד מתלמידיו של גאראבד קריקוריאן הוא יעקב בן דב, שנודע כ"חלוץ הפילם הארץ-ישראלי". תלמיד ידוע נוסף היה ח'ליל רעד, שהתפרסם בזכות צילומי נופים ואנשים בארץ ישראל בשלהי המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20.
קריקוריאן מת בשנת 1918 ונקבר בבית הקברות הפרוטסטנטי שבהר ציון בירושלים. לאחר מותו המשיך בנו אובהאנס להחזיק בחנות הצילום, עד שנת 1948.
קלאוס נאומן
ביוגרפיה
נאומן נולד במינכן ב-25 במאי 1939. ב-1958 הוא התגייס לבונדסוור והוצב בגדוד ארטילריית השדה ה-41 בלנדסהוט. לאחר מכן הוא עבר הכשרה בבית הספר לתותחנים במינכן. בין 1970–1972 למד באקדמיה לפיקוד ומטה בהמבורג וזכה ב"פרס הגנרל הויזינגר" למשתתפים המצטיינים בקורס המטכ"ל. לאחר מכן הוצב בגדוד הארטילריה ה-51 באידר-אוברשטיין, ואז הפך למפקד סוללה בגדוד ה-135 בווצלר. לאחר מכן הפך לקצין מבצעים בבריגדת הפאנצר ה-15 בקובלנץ ואז למפקד גדוד הארטילריה ה-55 בהמבורג. ב-1981 הוא הועלה לדרגת אוברסט ונשלח לבריסל, שם שימש כראש המחלקה למדיניות צבאית, אסטרטגיה גרעינית ובקרת נשק בסגל הנציגות הצבאית הגרמנית בוועדה הצבאית של נאט"ו. ב-1983 סיים את לימודיו בקולג' המלכותי למדעי ההגנה בלונדון. בין השנים 1984–1986 שימש כמפקד בריגדת הפאנצרגרנדיר ה-30 באלוואנגן.
לאחר פרישתו מהתפקיד עמד בראש מספר ועדות אזרחיות שעסקו בביטחון לאומי ובינלאומי.
Ĝ
Ĝ (אות קטנה: ĝ; שם האות ĝo, ג'וֹ) היא האות התשיעית באלפבית של שפת האספרנטו, והיא אחת משש האותיות בשפה עם סימנים דיאקריטיים (ĉ ,ĝ ,ĥ ,ĵ ,ŝ ,ŭ). היא מייצגת את הצליל /dʒ/ (ג' כמו במילה "ג'ירף" או "ג'חנון").
Ĝ מבוססת על האות g, בתוספת גג. ביוניקוד, ערכה של האות הגדולה Ĝ הוא U+011C, וערכה של האות הקטנה ĝ הוא U+011D. במקרים שבהם לא ניתן להקליד סימנים דיאקריטיים במקלדת מקובל לייצג את האות בצירוף gh או gx (הצירוף האחרון מקובל יותר).
מכיוון שאספרנטו היא שפה פונטית, ישנן מילים הנכתבות באופן שונה מאשר הן נכתבות בשפת המקור; לכן, לפעמים האות j או האות g במילה המקורית הופכות לאות ĝ במילה האספרנטית. לדוגמה: המילה ĝangalo ("ג'ונגל") נכתבת ב-ĝ, בעוד שבמקור האנגלי היא jungle, ב-j.
בשפות אחרות
האות ĝ מופיעה גם ברומאניזציה של שפות שונות, ומייצגת בהם צלילים שונים:
NHK
NHK (ביפנית: 日本放送協会; תעתיק: ניפּוֹן הוֹסוֹ קיוֹקאי), או תאגיד השידור של יפן, הוא ארגון השידור הציבורי של יפן. הרשת, המוכרת ליפנים בראשי התיבות האנגליים, היא תאגיד ציבורי הממומן על ידי הצופים באמצעות אגרת הרדיו והטלוויזיה.
NHK מפעילה שני שירותים של טלוויזיה בכבלים (כללית וחינוכית), שני שירותים של טלוויזיה בלוויין ושלוש תחנות רדיו. בנוסף, מפעילה NHK שירותי שידור בינלאומיים. לערוץ הטלוויזיה של NHK ישנו דמותג המזוהה עימה, הנקרא דומו.
היסטוריה
ב-22 במרץ 1925 ערך רדיו יפן את שידור הרדיו הראשון במדינה. בתוכנית הראשונה, שהוקלטה בטוקיו, שודרה מוזיקה יפנית קלאסית, בטהובן ומחזה. בשנה שלאחר מכן נערך השידור השני, בין אוסקה לנגויה.
NHK נוסדה ב-1926, לאחר שמשרד התקשורת מיזג שלושה תאגידי שידור אזוריים. ב-1931 פתחה NHK רשת רדיו נוספת, וב-1935 חנכה תחנת רדיו ששידרה בגלים קצרים, והייתה מיועדת למאזינים מחוץ למדינה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הלאימה ממשלת יפן את כל רשתות השידור ביפן, וכל השידורים הפכו להכרזות רשמיות של המפקדה הקיסרית בטוקיו.
לאחר המלחמה נחקקו שלושה חוקי רדיו חדשים, שהחליפו את חוקי הטלגרף מלפני המלחמה. חוק השידור הגדיר מחדש את תפקידה של NHK, והטיל עליה לחקור את תחום השידור. בנוסף, הבהיר החוק את הבסיס החוקי לשידורים מסחריים, ואיפשר ל-NHK להרוויח ממכירת פרסום. הרשת הכללית של NHK החלה לשדר ב-1950, והרשת החינוכית ב-1959. שידור הצבע הראשון נערך ב-1960.
NHK חנכה את שידורי הלוויין שלה ב-1989, ב-2000 החלה בשידור דיגיטלי לוויני, ושלוש שנים מאוחר יותר החלה בשידורי טלוויזיית קרקע דיגיטלית.
ב-2016 החלה NHK בשידורי ניסיון של פורמט תמונה באיכות 4320p המכונה גם 8K, במטרה להכניס את השימוש בטכנולוגיה למבצעי בשנת 2018 ולשדר את אולימפיאדת טוקיו באיכות תמונה זו.
אגרת הרדיו והטלוויזיה
NHK מרוויחה באמצעות אגרת טלוויזיה, שכן חוק השידור היפני קובע שכל מכשיר טלוויזיה המסוגל לקלוט את ערוצי התאגיד חייב בתשלום. עם זאת, החוק אינו כולל ענישה על אי תשלום, וכתוצאה מכך רבים נמנעו מלשלם. לפיכך פתחה NHK בהליך משפטי כנגד המשתמטים מהחוב ב-2006.
דיווח חירום
לפי חוק השידור היפני מחויבת NHK לשדר התרעה מוקדמת ודיווחי חירום בעת התרחשות אסון טבע כגון רעידות אדמה וצונאמי. מכיוון שלתאגיד יש רשת של סייסמוגרפים ברחבי המדינה, מסוגלות מהדורות החדשות לדווח על רעידת אדמה 3-2 דקות לאחר שאירעה. כל ההתרעות משודרות בארבע שפות מלבד יפנית: אנגלית, מנדרינית, קוריאנית ופורטוגזית.
הבריגדה הדנית
הבריגדה הדנית בשוודיה (בדנית: Den Danske Brigade i Sverige) או בקיצור הבריגדה הדנית (בראשי תיבות: DDB) הייתה בריגדה שהוקמה בשוודיה בימי מלחמת העולם השנייה, בידי גולים מדנמרק שנכבשה בידי גרמניה הנאצית ב-1940.
היסטוריה
ב-9 באפריל 1940 פלשה גרמניה הנאצית לדנמרק וכבשה אותה בסערה. ממשלת דנמרק הורתה לצבא המלכותי הדני להיכנע ולא להתנגד. מרבית יחידות הצבא מילאו אחר הפקודה. עם זאת, מפקד הרגימנט ה-4 הקולונל הלג בניקה סבר שהפקודה להיכנע נכפתה על הממשלה הדנית בידי הגרמנים והחליט לסגת עם אנשיו לשוודיה. בניקה לא חשש מחילול הנייטרליות השוודית מכיוון שהאמין שגם השוודים הותקפו בידי הגרמנים. בניקה ואנשיו הפליגו במעבורת מרוסקילדה לאלסינור וחייליו התמקמו בעיר כשגילו שלמעשה שוודיה לא הותקפה כלל. חלק קטן מהחיילים בחר לחזור לדנמרק הכבושה, אולם רובם בחרו לשמור על נשקם ולהישאר בשוודיה.
במטרה להעסיק את החיילים הדנים, וכן כדי להגן על שוודיה אם הגרמנים יחליטו בכל זאת לתקוף אותה, החליט ראש ממשלת שוודיה פר אלבין הנסון להקים בריגדה משטרתית שתורכב מהגולים הדנים. התכנית נתקלה בהתנגדות בממשלתו של הנסון, אולם בדצמבר 1943 הוקמה הבריגדה למרות זאת. 5,000 חייליו של בניקה שימשו כבסיס להקמת הבריגדה, ואליהם הצטרפו עוד 2,500 גולים דנים נוספים, ביניהם 750 יהודים. באופן רשמי הייתה הבריגדה כפופה לממשלה הדנית הגולה, אולם בפועל הופעלה בידי השוודים, שהעניקו לדנים נשק שוודי ואף הלוו להם 25 מיליון קרונות כדי לתחזק את הבריגדה. בתחילת 1944 החלו השוודים להכשיר לוחמים דנים כטייסים בחיל האוויר השוודי.
הדנים רצו לצאת ולהילחם בגרמנים, אולם השוודים היו נחושים לשמור על הנייטרליות וסירבו לאפשר זאת. גם לאחר פלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה, נמנע מהדנים להשתתף בשחרור ארצם. רק בימים האחרונים של המלחמה עזבו הדנים את שוודיה ונכנסו לדנמרק. הם נתקלו בהתנגדות מעטה בלבד. רק שלושה דנים נהרגו ו-26 נפצעו כאשר הבריגדה צעדה לתוך קופנהגן. חיילי הבריגדה הביאו לארצם את הדוקטרינה והניסיון הצבאי של הצבא השוודי וסייעו בהקמתו מחדש של הצבא הדני לאחר המלחמה.
קורי בוקר
קורי אנטוני בוקר (באנגלית: Cory Anthony Booker; נולד ב-27 באפריל 1969) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, המכהן כסנאטור מטעם מדינת ניו ג'רזי מאז אוקטובר 2013. לפני כן היה ראש העיר של ניוארק בין השנים 2006–2013.
ביוגרפיה
בוקר נולד בוושינגטון די. סי. וגדל בהרטינגטון פארק, הנמצאת 32 קילומטרים צפונית לניוארק. הוריו, קרולין רוז וקרי אלפרד בוקר, נמנו עם המנהלים הבכירים הראשונים בחברת IBM שהיו אפרו-אמריקאים. הוא גדל במשפחה נוצרית מתודיסטית אדוקה.
בנעוריו הצטיין בפוטבול ונבחר לאחד משחקני התיכון המצטיינים במדינה על ידי יו.אס. איי טודיי. הוא החל ללמוד באוניברסיטת סטנפורד, ושיחק פוטבול בנבחרת שלה. הוא קיבל תואר ראשון במדע המדינה ב-1991 ותואר שני בפסיכולוגיה בשנה לאחר מכן.
לאחר לימודיו בסטנפורד זכה במלגת רודס ללימודים באוניברסיטת אוקספורד, וסיים תואר בהיסטוריה של ארצות הברית בקווינס קולג' שם. בעת לימודיו באוקספורד יצר קשר אישי עם הרב שמואל בוטח, וכיהן כיו"ר אגודת הסטודנטים היהודית שהקים. כשחזר מאוקספורד, סיים תואר JD במשפטים באוניברסיטת ייל.
הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו כחבר במועצת העיר של ניוארק בשנים 1988–2002. הוא התמודד לראשות העיר ב-2002 אך הפסיד לראש העיר המכהן, אך רץ שוב ב-2006 והביס את סגן ראש העיר רונלד רייס. במהלך כהונתו כראש עיר, שם דגש על פיתוח כלכלי והפחתת הפשע, וכן זכה למוניטין לאומי בשל מעורבותו בחיים הציבורים ובשל הקשרים שפיתח עם תומכיו דרך הרשתות החברתיות. הוא השיג תרומה של מאה מיליון דולר ממרק צוקרברג למערכת החינוך של העיר.
לאחר שנחשב לאחד מן הפוליטיקאים הדמוקרטים הבולטים בניו ג'רזי, הפך למועמד המפלגה לבחירות המיוחדות לסנאט שנערכו ב-2013, בשל מותו של הסנאטור המכהן פרנק לוטנברג ביוני אותה שנה. באוגוסט 2013 זכה בפריימריז הדמוקרטים והביס את יריבו הרפובליקני בבחירות הכלליות, סטיב לונגן, ב-16 באוקטובר, וכך הפך לסנאטור השחור הראשון של מדינת ניו ג'רזי. לאחר מכן נבחר לכהונה מלאה בבחירות בשנת 2014, כשהביס את יריבו הרפובליקני ג'ף בל, ברוב של 55.8% ממניין הקולות. בוקר חבר בוועדת המשפט, בוועדת העסקים הקטנים והיזמות, בוועדת המסחר, המדע והתחבורה, בוועדת החוץ ובוועדת הסביבה והעבודות הציבוריות.
ב-1 בפברואר 2019, הכריז בוקר על התמודדות בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, ופרש מהתמודדות ב-13 בינואר 2020.
בוקר היה צמחוני עוד מימי לימודיו באוניברסיטת אוקספורד, וכעבור זמן עבר לטבעונות, וכן היה ועודנו פעיל בקידום זכויות בעלי חיים. הוא לא נישא ואין לו ילדים.
איגוד הנשק הלאומי של ספרד
איגוד הנשק הלאומי של ספרד (בספרדית: La Asociación Nacional del Arma de España; בראשי תיבות: ANARMA) הוא ארגון ללא מטרות רווח הפועל לייצוג בעלי נשק קל בספרד, בעיקר ספורטאים, ציידים ואספני נשק חם וקר (תחום נפוץ מאוד במדינה זו). מכיוון שהחוק הספרדי אינו מאפשר רישוי עבור נשק להגנה עצמית, אלא במקרים יוצאי דופן, רבים הם אזרחי המדינה שברשותם כלי נשק ארוכים בעיקר ע"ב רישוי ציד, כך שמרבית משאבי האיגוד מופנים להגנה על זכויות אזרחים אלה. יש לציין שרישוי ציד בסיסי מאפשר בעלות על עד שישה רובי ציד ושישה רובים בקוטר 22 ("טוטו"), וקל יחסית להשיגו, בעוד שרישוי ציד מתקדם מאפשר גם בעלות על 12 רובים נוספים בקטרים גדולים. בניגוד לישראל, רובי אוויר אינם מצריכים רישוי נשק, ומעטים מבעליהם מאוגדים אלא אם ברשותם כלי נשק נוספים.
בהיות ספרד חברה באיחוד האירופאי, האיגוד מהווה חוליה מקשרת עם מוסדות אירופאים שונים, בין היתר הוא חבר קבע בקרן האירופאית לאספנות נשק (FESAC). אחת ממטרותיו המוצהרות הנה "לוודא שהחקיקה הספרדית בנושא נשק עולה בקנה אחד עם הנורמות האירופאיות". מטרה נוספת היא הגנה על המורשת הלאומית, אותה הוא מגדיר החל מכלי נשק מתוצרת מקומית (כגון אסטרה, סטאר או סארסקטה) וכלה בבעלי מלאכה המתפרנסים מייצורם, כגון אומני יציקת חרבות, מקצוע ההולך ונכחד בספרד ובכלל.
היסטוריה
איגוד הנשק הספרדי נוסד בשנת 2003, במקור על מנת לתת מענה להצעת חוק שתכליתה הייתה הכנסת מגבלות יתר לחקיקה. אולם לאחר שלא הובאה בפני הפרלמנט, איבד האיגוד מכוחו עד להקפאה כמעט מוחלטת של פעילותו.
ב-2010 הוא נחנך מחדש במתכונת שונה, גם הפעם לאחר שהממשלה התכוונה להוביל לחקיקה מצמצמת. בניגוד לפעם הקודמת, הצעת החוק כן הגיעה לקריאה טרומית. מעורבותו של איגוד זה ואחרים הביאה לאימוץ נוסח מרוכך בהרבה, שכמעט ולא פגע בקולקטיב הציידים והספורטאים.
ב-2011 איגוד הנשק הספרדי היה הכוח המניע נגד הצעת חוק נוספת, הפעם בנושא תחמושת ומוצרי פירוטכניקה, צעד שהביא להקפאה מוחלטת של יוזמה זו. התערבות זו הביאה לעליה בפופולריות שלו בקרב בעלי הנשק במדינה. כיום, בין היתר, האיגוד מנהל קשרים עם ארגונים בינלאומיים שונים, כגון איגוד הרובאים האמריקאי (NRA).
ב-30 באפריל 2012 האיגוד צורף כחבר מן המניין באיגוד הבין-לאומי להגנה על זכויות נשק אזרחי (IAPCAR).
גן נעול
גַּן נָעוּל הוא שיר עברי מאת רחל המשוררת אשר נכתב בתל אביב הקטנה באדר תרפ"ח 1928, והתפרסם בספר שיריה השני, "מנגד" (1930). השיר עוסק ביחסים ובתקשורת חזותית ומילולית בין בני אדם. רחל הקדישה את השיר "לזר" – על פי הפרשנות המקובלת, לאהובה הנשוי זלמן רובשוב (שזר).
תוכן השיר
השיר מתאר מערכת יחסים וכמיהה למגע בין שני בני אדם, שמבחינתם הוא ב"פגישה", מבלי שנמסר אם היא אקראית או שתוכננה מראש. הבית הראשון נפתח בשאלה כוללת על זהותו, מהותו ומניעיו של הזולת. המשוררת מתארת כישלון בתקשורת החברתית, היא מושיטה את ידה לזולת (דימוי שמופיע גם בשיריה האחרים כגון ב"קח את ידי"), אולם אין יד המושטת אליה במקביל. הידיים של שני בני האדם, ממשיות או מטפוריות, תחת אשר תבטאנה אחווה ("יד אחות"), אינן נפגשות. מעמד זה מייצר בנפשה רגשות אכזבה, מבוכה והתלבטות כיצד לנהוג מול הזולת שאינו חפץ בתקשורת עמה.
הדחייה של הזולת מביאה אותה למסקנה, ארעית או קבועה, על אודות טבע האדם, שהוא כמו "גן נעול". הביטוי "גן נעול" הוא שיבוץ מפסוק בשיר השירים:. המשוררת רומזת בהרמז זה כי לדעתה, הזולת הוא משאב חיוני לקיום האדם, כמו מים. משמעות המילים היא, כי הנגישות לזולת, או התקשורת הבינאנושית, עלולה להיות חסומה או עשויה להיות פתוחה כמצב נתון, ותלויה רבות גם במאמץ ההדדי לשנות ולעצב אותה לכאן או לכאן.
המשוררת מדמה את ניסיון התקשורת שערכה להכאה על הסלע של משה, בהיותו עם בני ישראל במדבר סיני. בניגוד להצלחתו של המנהיג הקדמון להנביע מים מהסלע, כאשר הכה עליו (אף כי נטען שההכאה תוארה ככישלון באמונתו של משה באפשרות נס הנביעה של מים במדבר, ועליה נענש באי כניסה אל ארץ ישראל), הרי שחוויָתה היא חוסר יכולת להנבעת המים - דימוי לתקשורת זורמת - ואף פציעתה המדממת האפשרית של ידהּ המושטת בשל ניסיון ההכאה על "הסלע",
מבטאת דימוי של התקשורת החסומה, ללא מענה.
עיבודים
השיר הולחן בשנת 1979 על ידי שוקי שוקי ובוצע על ידו ועל ידי דורית פרקש (שהיו לצמד "שוקי ודורית"). פרט לביצועם המוכר, זכה השיר לביצועים רבים נוספים. גרסה זו של הצמד הגיעה למקום הראשון במצעד השבועי של רשת ג', למקום השישי במצעד השנתי של גלי צה"ל (ה'תשל"ט), ולמקום ה-86 ב״מצעד של המדינה״ בשנת 2009 (ה'תש"ע). בשנת 2012 ביצעו דן שפירא ורוני דלומי גרסה לשיר במסגרת מחווה לרחל המשוררת של התיאטרון הקאמרי. בנוסף השיר זכה גם לביצוע בדרמה המוזיקלית היומית "השיר שלנו" של רן דנקר ואניה בוקשטיין. גם ריף נאמן ביצעה את השיר בסדרה "PPS".
קישורים חיצוניים
ביצועים:
גילוי מבנה ה-DNA
גילוי מבנה ה-DNA הוא מההישגים הגדולים של המדע במאה העשרים. ה-DNA היא מולקולת ענק (פולימר) של חומצת גרעין המכילה את כל המידע התורשתי לבנייתם של כל החלבונים בתא, בכל האורגניזמים הידועים, החל מחיידקים ועד לבני אדם, ואף בחלק מהנגיפים. שנים רבות נזקף הגילוי לזכות המדענים ג'יימס ווטסון האמריקאי ופרנסיס קריק הבריטי בשנת 1953. השניים אף זכו בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על הגילוי בשנת 1962, יחד עם מוריס וילקינס. בדיעבד התברר שהגילוי שלהם התבסס, במידה רבה, על עבודתה של המדענית רוזלינד פרנקלין, עמיתתו של וילקנס, שנפטרה לפני מתן הפרס.
גילוי מבנה הסליל הכפול עם בסיסים משלימים הוביל גם לדרך שבה מולקולת DNA משתכפלת, על ידי הפרדת שני הסלילים ובניית המשלימים להם, ותהליך השעתוק בו מולקולת RNA מיוצרת לפי התבנית של ה-DNA (ולאחר מכן מתורגמת לחלבון). הבנות אלו העניקו תנופה משמעותית לתחום הביולוגיה המולקולרית.
גילוי חומצות הגרעין וההרכב הכימי שלהן
פרידריך מישר (1844-1895), ביו-כימאי שווייצרי שהתעניין במבנה התא, ערך אנליזה כימית על תאי הדם הלבנים (לוֹיְקוֹציטים) אותם לקח מתחבושות מלאות מוגלה שסיפקה לו קליניקה כירורגית סמוכה. במחקריו הוא שם לב שמלבד החלבונים הממלאים את נוזל התא (הציטופלזמה) ישנו בתא חומר נוסף שאינו חלבון. בטכניקה מיוחדת הוא שחרר את גרעין התא מתוך התא מבלי לפגוע בו וניתח את מבנהו הכימי. או אז התברר לו שהחומר הכימי שבגרעין שונה באופן מהותי מהחלבון, וכי בשונה מכל חלבון - הוא מכיל כמויות משמעותיות של זרחן. את התרכובת המיוחדת הזו המאכלסת את גרעין התא הוא כינה בשם "נוּקְלֵאִין" (nuclein ["גרעינן"]). בקיץ 1869 הוא אימת את השערתו שתרכובת כימית זו מקורה בגרעיני התאים, וכי היא מופיעה לא רק בתאי דם לבנים אלא בתאים רבים אחרים; תאי שמרים, כליות, כדוריות דם אדומות ורקמות אחרות. תגליתו התפרסמה באביב 1871 לאחר שבוצעו ניסויים נוספים שאיששו את המאמר. בשנים שלאחר מכן הוא המשיך לחקור את גרעין התא בתאי זרע של דגי סלמון, המייצרים כמות גדולה של תאי זרע. המיוחד בתא הזרע הוא שהוא לא מכיל כמעט חומרים אחרים מלבד הגרעין, שכן הוא נועד להתמזג לתוך תא הביצית, מה שהקל על חקירת הגרעין. ואכן במחקרו זה הוא גילה שה"נוקלאין" הוא למעשה מולקולה גדולה הבנויה ממספר קבוצות של חומצות, ובשנת 1889 טבע תלמידו, ריכרד אלטמן (Richard Altmann ; 1852-1900), את המונח "חומצה נוקלאית" (nucleic acid, חומצת גרעין).
ההרכב הכימי של חומצות הגרעין היה ידוע ברובו למישר וכן למעבדות אחרות. הן הכילו קבוצת סוכר הנקראת ריבוז (למעשה: דיאוקסיריבוז), קבוצת פוספט ובסיס המורכב מחנקן. כבר במאה התשע עשרה היה ידוע כי הבסיסים החנקניים של ה-DNA מורכבים מארבעה סוגים - אדנין, גואנין, ציטוזין ותימין.
אולם למעשה, באותה תקופה סברו כולם, וכך גם מישר, כי חומצת גרעין זו משמשת כעזר בנייה לתא או לחלבונים, וכי היא אינה משמשת תפקיד מהותי בהעברת התכונות במהלך ההפריה.
ההתמקדות בחלבונים
מתחילת המאה העשרים היה ברור לחוקרים בתחום כי הגנים, החומר התורשתי של האורגניזמים, ממוקמים בכרומוזומים שהם (כפי שהיה ידוע אז) מעין סבך של חלבונים וחומצות גרעין הנמצאים בגרעין התא של כל יצור חי. מבין שני המרכיבים הללו של הכרומוזומים, חומצות הגרעין והחלבונים, סברו רוב החוקרים כי דווקא החלבונים הם היכולים לשמש כנושאי המטען הגנטי, שכן רק להם מורכבות ורב-גוניות אשר יכולות, כך הייתה ההנחה, לשאת את המידע התורשתי. לעומתם, חומצות הגרעין הן מולקולות "פשוטות" יותר ואינן מורכבות כמו חלבונים. לפיכך התמקדו המאמצים העיקריים עד לתחילת שנות ה-50 בניסיונות להבין את מבנה החלבון, וכפועל יוצא מכך, להבין את אופן ההורשה של המידע הגנטי.
לינוס פאולינג, שנמנה עם החוקרים שהקדישו את מרבית חייהם המקצועיים לחקר מבנה החלבונים, סבר רוב הזמן כמרבית עמיתיו, כי החלבון הנמצא בכרומוזום נושא, ככל הנראה, את המטען התורשתי. כך אמר פאולינג עצמו בעניין זה בדיעבד:
בשנת 1951 פרסם פאולינג יחד עם רוברט קורי, סגנו במעבדה בקליפורניה, מספר מאמרים שהיוו פריצת דרך בחקר מבנה החלבונים, והיו הראשונים שהצליחו לתאר את מבנה החלבון ברמה המולקולרית. באפריל 1951 פרסמו השניים את המוטיבים המבניים המרכזיים במבנה השניוני של חלבונים - סליל אלפא ומשטח בטא. והקדימו בכך את צוות החוקרים במעבדת קוונדיש באוניברסיטת קיימברידג' שבראשה עמד הפיזיקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה, ויליאם לורנס בראג, חלוץ הקריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן.
במאי 1952 נערכה ועידה בנושא מבנה החלבונים באנגליה, אולם מלינוס פאולינג נמנע מלהשתתף בה, כי משרד החוץ האמריקאי סירב להנפיק לו דרכון, עקב פעילותו הפוליטית. היה זה בשיא המקארתיזם. יש הסוברים כי עקב ביטול ביקור זה נמנע מפאולינג מידע על עבודתה של פרנקלין (ראו למטה) שהיה מוביל אותו לפענוח המבנה. אולם, מנגד, פאולינג קיבל דרכון (לתקופה מוגבלת) זמן קצר אחר כך וסייר מחוץ לארצות הברית.
מחלבונים אל חומצות הגרעין
עד לתחילת שנות ה-50 הניסיון היחיד כמעט לטעון כי ייתכן שנושאי המטען הגנטי אינם החלבונים שבכרומוזום אלא דווקא חומצות הגרעין, הופיע במאמר משנת 1944 שלא רבים הבחינו בו, של אוסוולד אייברי (Oswald Avery) ואחרים. אייברי, חוקר במכון רוקפלר בניו יורק, פרסם מאמר ביחד עם עמיתיו במגזין לרפואה ניסויית, ובו דיווח על האפשרות של העברת המידע הגנטי באמצעות מולקולת ה-DNA לבדה בבקטריה בשם Pneumococcus. היו שטענו כנגד מחקרו של אייברי כי מנגנון זה קיים ככל הנראה רק בחיידקים, ושעצם קיומו אינו מצביע על כך שהחומר התורשתי של שאר האורגניזמים נמצא גם הוא ב-DNA, ואולם כאמור, מעטים שמו לב למידע זה והקהילה המדעית הוסיפה להתמקד במחקר החלבונים.
ניסוי נוסף של שני חוקרים, אלפרד הרשי ומרתה צ'ייס (שקרוי היום ניסוי הרשי-צ'ייס), נערך בשנת 1952 והיווה חיזוק לגישה לפיה החומר התורשתי נמצא בחומצות הגרעין הנמצאות בגרעין התא ולא בחלבונים. הרשי וצ'ייס חקרו בקטריופאגים הבנויים הן מחלבונים והן מ-DNA. בניסוי שלהם הם סימנו בסמנים כימיים (איזוטופים של גפרית ושל זרחן) את החלבונים של הבקטריופאגים והן את ה-DNA שלהם. לאחר מכן הניחו להם להדביק אוכלוסייה של חיידקים. בבדיקת אוכלוסיית החיידקים המודבקת התגלה כי החלבונים נשארו מחוץ לתאים שהודבקו ואילו ה-DNA נמצא בתוכם, דבר שאישש את המסקנה כי ה-DNA מהווה את החומר התורשתי, שכן הוא החומר שחדר לתא הפונדקאי על מנת להדביק אותו.
ההתמקדות ב-DNA – מעבדת קוונדיש
ווטסון פגש ב-1951 את מוריס וילקינס, במסגרת הרצאה שווילקינס נתן בכינוס בנאפולי, שם הציג תמונות של עקיפה של קרני רנטגן של מולקולת ה-DNA, ושמע ממנו על השימוש בשיטה זו (שבאמצעותה צולמו אותן תמונות) לצורך ניתוח המבנה של מולקולת ה-DNA. הרצאה זו שימשה לווטסון כמניע להתמקד בניסיון לחקור את מבנה ה-DNA. לא היה לו כמעט מושג בתחום זה וכאשר הגיע למעבדת קוונדיש הוא חלק חדר עם קריק, שבניגוד אליו היה בעל ידע משמעותי בתחום זה ובתחומים אחרים הקשורים לכימיה ולפיזיקה.
עיקר המחקר במעבדת קוונדיש נעשה בחלבונים, אך ווטסון וקריק החליטו להתחיל ולעבוד על ניסיון לפענח את המבנה המרחבי של ה-DNA. לדעתם, וכאמור בניגוד לתפיסה שרווחה באותה תקופה, היה סיכוי גבוה שדווקא מולקולה זו נושאת את החומר התורשתי. בנו של פאולינג, פיטר, נמצא אף הוא במעבדת קוונדיש, ובדרך זו זכו ווטסון וקריק למידע שעומד להתפרסם בתחום עוד לפני הפרסום בפועל. כך יכלו לעקוב אחר ההתקדמות של פאולינג (שנמצא בקליפורניה), ולקבל מידע רב-משמעות בעבורם שישמש, כפי שנראה, גם כמניע להתקדמות בפענוח המבנה.
אחת ההחלטות הראשונות של ווטסון וקריק, שהייתה לה כנראה משמעות רבה מבחינת הגילוי, היא ההחלטה שלהם לנסות ולבנות מודל פיזי שיתאר את מבנה המולקולה, בדומה לשיטה שבה נקט פאולינג במהלך גילוי המוטיב החלבוני ה"אלפא הליקס". המודל שניסו לבנות, כלומר מבנה המולקולה, אמור היה לעמוד בדרישות של הקשרים שבין מרכיבי המולקולה ולהיות בעל משמעות מבחינת יכולת ההעברה של המידע הגנטי.
המחקר של רוזלינד פרנקלין בקינגס קולג'
לאחר תקופה קצרה של עבודה, הצליחה פרנקלין להפיק מספר תמונות טובות של עקיפה של קרני רנטגן של מולקולת ה-DNA. היא הייתה הראשונה שהבחינה בין שני סוגים או מצבים של המולקולה. למצב אחד קראה גבישי ("Crystalline") והגדירה אותו כסוג A, ואילו למצב השני קראה לח ("Wet") והגדירה כסוג B. פרנקלין ערכה צילומי רנטגן של שני הסוגים וניסתה להבין את ההבדלים ואת הקשר שביניהם. סוג A היה עבה וקצר יותר, והופיע במצב לחות נמוך. לעומתו היה סוג B ארוך ונמצא בתנאי לחות גבוהים יותר, כלומר הכיל מידה רבה יותר של מים. מן הניסיונות שפרנקלין ערכה עלה כי סוג A נמצא רק בתנאי לחות הנמוכים מ-75%, ומעל ערך זה נמצא סוג B. עוד גילתה פרנקלין כי היה מעבר של סוג A למצב של סוג B בתנאי לחות העולים על 75%.
חלק מהותי מעבודתה של פרנקלין, באותה תקופה, היה הניסיון למצוא את הקשר שבין שני הסוגים, את מהות ההבדלים שביניהם ואת התנאים שבהם סוג אחד משתנה לסוג האחר. להבחנה של פרנקלין בין שני הסוגים נודעה משמעות עצומה בחקר מבנה המולקולה, שכן מרב העבודה הקודמת בנושא לא התייחס כלל לקיומם של שני הסוגים, אף כי היה ברור שיש משמעות לשוני שביניהם בניסיון להבין את מבנה המולקולה. למעשה, כתוצאה מאי-ההבחנה בין שני הסוגים, היו חוקרים שנכשלו בהבנת המבנה בשעה שעשו שימוש בתמונות שביטאו את שני הסוגים: כאשר היו סבורים כי הם "מתבוננים" במולקולה מסוימת המופיעה בתמונות היו אלה למעשה שני מופעים שונים (מובן שהתמונות אינן של המולקולה עצמה אלא של העקיפה של קרני רנטגן המוקרנות עליה, והשימוש במונח "התבוננות" בתמונת המולקולה הוא בהקשר זה שימוש מטפורי).
מודל ראשון שגוי
ב-21 בנובמבר 1951 התקיים סמינר בקינגס קולג' בנושא חומצות הגרעין. פרנקלין הייתה הדוברת השלישית באותו סמינר, לאחר וילקינס וסטוק. ווטסון נוכח באותו סמינר ושמע את דבריה של פרנקלין (כהרגלו, באופן שהכעיס את קריק, לא ערך רישומים מההרצאה). באותה הרצאה דיברה פרנקלין, בין היתר, על ההבחנה שלה בין שני סוגי ה-DNA, על כך שיחידות הפוספט אמורות להיות בצד החיצוני ולא הפנימי וגם פירטה את כמויות המים שאמורות להימצא במולקולה בהתאמה לחלקים אחרים שלה, נתון שיש לו חשיבות רבה מבחינת יציבות המולקולה.
הניסיון הראשון של ווטסון וקריק משנת 1951 לבנות מודל של המולקולה התבסס על הדברים שווטסון שמע וזכר (אך כנראה לא הבין) מאותה הרצאה. מודל זה התבסס על ההנחה של מולקולה בעלת שלושה סלילים שקבוצת הפוספט נמצאת במרכזה, ואולם במצב זה המולקולה אינה יציבה ואמורה להתפרק בגלל המטען החשמלי שנמצא, לפי המודל, במרכז. מודל זה שגוי גם בכל הנוגע לכמות מולקולות המים, כמות שאינה מאפשרת את קיומן של האינטראקציות בין חלקי המולקולה, ולכן בסופו של דבר אינו יכול לבטא את המבנה הנכון.
פרנקלין, שהוזמנה ביחד עם וילקינס וחוקרים נוספים של קינגס קולג' לראות את המודל – פסלה אותו מיד. ברגע שראתה את המודל הבינה פרנקלין כי אינו מתאים לתוצאות שהוצגו על ידה, וכי ווטסון לא הבין את דבריה בסמינר, הן באשר לכמות יחידות המים שאמורות להיות במולקולה והן באשר למיקום של יחידות הפוספט. לאחר ניסיון זה הורה להם בראג, מנהל המעבדה, להפסיק לעבוד על מבנה ה-DNA ולהתמקד בתחומים אחרים.
החזרה לעבודה על DNA והניסיון השני של בניית המודל
ב-1952 נערך ניסוי הרשי-צ'ייס שהיווה תמיכה משמעותית להנחה שה-DNA הוא החומר התורשתי הנמצא בתא החי. מאורע נוסף שהשפיע על ווטסון וקריק לחדש את הניסיונות לבנות מודל נוסף היה העובדה שנודעה להם כי פאולינג החל לעבוד בעצמו על פענוח המבנה. בחודש דצמבר 1952 שלחו פאולינג וקורי לפרסום מאמר שכלל הצעה למבנה ה-DNA. פיטר פאולינג קיבל מאביו טיוטה של המאמר והראה אותה לחוקרים במעבדת קוונדיש ובהם ווטסון וקריק. המודל של פאולינג וקורי הוא מודל של שלושה סלילים (בדומה למודל השגוי של ווטסון וקריק מסוף שנת 1951) וגם בו יחידות הפוספט נמצאות במרכז. ווטסון וקריק הבחינו מיד כי פאולינג טעה טעות חמורה במודל ביחס למיקום חלקי המולקולה (טעות מפתיעה מצד מי שבעצמו ניסח את חוקי הקשרים הכימיים במולקולות), ואולם המידע שהגיע אליהם בדרך זו, כי פאולינג התחיל לעבוד באופן יסודי על מבנה ה-DNA, עודד אותם לחזור לעבודתם בנושא: הם הבינו כי פאולינג עלול לגלות מה שגוי במודל ועלול להצליח לתקן אותו. מסיבה זו הסכים בראג, בניגוד להוראה שנתן להם כשנה קודם לכן, כי יחזרו לעבוד על בניית המודל של מולקולת ה-DNA. בשלב זה במיוחד, לקראת בניית המודל הסופי, עשו ווטסון וקריק שימוש מהותי במידע של פרנקלין ולמעשה התבססו עליו על מנת להגיע למודל הסופי. בפברואר 1953 פורסם המאמר של פאולינג וקורי בכתב העת PNAS.
בניית המודל הנכון
כאמור, כאשר קריק ראה את הנתון הזה בדו"ח של פרנקלין הוא הגיע מיד למסקנה שנובעת מכך, כי הסלילים במולקולה נמצאים בכיוונים מנוגדים. רק קריק יכול היה להסיק זאת כי לווטסון לא היה כלל מושג בתחום זה של קביעת מבנה של מולקולה.
ואכן, לאחר שווטסון ראה את התצלום ולאחר קריאת הנתונים שבדו"ח חלה התקדמות מהירה מאוד. ב-4 בפברואר 1953 ניסו ווטסון וקריק שוב לבנות את המודל, והפעם מודל של סליל כפול המתבסס במפורש הן על הנתונים שווטסון ראה בתצלום 51 והן על הנתונים שהופיעו בדו"ח של פרנקלין למועצת המחקר הרפואי, שהתקבל מפרוץ. ואולם למרות זאת אחת הבעיות בפניה עמדו ווטסון וקריק בהשלמת המודל הייתה הזיווג הנכון של הבסיסים, כאשר כל חלק מהמולקולה אמור היה להתאים לחלקים האחרים מבחינת הקשרים הכימיים הדרושים. במשך ימים לא מעטים ניסה ווטסון לחבר את החלקים (הוא השתמש בשלב זה בחלקי קרטון) של המולקולה. בתחילה הוא ניסה לחבר אותם בשיטה של "דומה" עם "דומה" כלומר פורין מתחבר עם פורין ופירימידין עם פירימידין, אך התוצאות שהתקבלו בצורת זיווג זו לא התאימו לקוטר של המולקולה כפי שהופיע בדו"ח של פרנקלין. לאחר מכן הוא ניסה לזווג פורין לפרימידין - A עם T ו C עם G אבל שוב, הוא לא הצליח לקבל מבנה שיתאים מבחינה מבנית לקשרים הכימיים הדרושים ולנתונים של פרנקלין.