cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ענת באלינט
ביוגרפיה
היא בוגרת האוניברסיטה העברית בחוגים לפסיכולוגיה ותולדות האמנות (1997) ומוסמכת אוניברסיטת תל אביב בפסיכולוגיה חברתית בהצטיינות יתרה (2003). עבודת הגמר שלה בפסיכולוגיה חברתית עסקה בתהליכי סליחה בין קבוצות הנמצאות בקונפליקט, תוך התמקדות ביחסי יהודים-ערבים בישראל. עם השנים הפכה הכתיבה על התקשורת בישראל לתחום מומחיותה כעיתונאית.
בשנים 2002–2006 עבדה ככתבת התקשורת של העיתון "הארץ" והייתה אחראית לכיסוי יומי של הנעשה בענף הטלוויזיה, הרדיו והעיתונות, השידור הציבורי, גופי הפיקוח על התקשורת וכן סוגיות הנוגעות לאתיקה עיתונאית וחופש הביטוי. במסגרת זו הרבתה לעסוק בלחצים פוליטיים וכלכליים על עבודתם של עיתונאים, בשחיתות בשידור הציבורי ובתופעת הפרסום הסמוי בטלוויזיה המסחרית, שהחלה לפרוח בשנים אלו. בשנת 2012 יצא לאור ספרה "בתוך הקופסה: מיתוג סמוי בשידורי הטלוויזיה המסחרית בישראל", בהוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה. בהמשך נכלל הספר בתוכנית הלימודים לבגרות בתקשורת בבתי הספר התיכוניים, על בסיס תוכנית לימודים שכתבה באלינט.
התגוררה מספר חודשים ביפן ובהמשך עברה להתגורר בלונדון במשך שנתיים וחצי, לצורך לימודי הדוקטורט. היא המשיכה לעבוד מלונדון כעיתונאית עבור מגזין סוף השבוע של העיתון "TheMarker" – "מרקר-ויק", וכן שימשה כמרצה אורחת באוניברסיטה בה למדה.
עבודת הדוקטורט שלה, במסגרת המחלקה לתקשורת של גולדסמית', אוניברסיטת לונדון, עוסקת בפרסום סמוי בתוכניות מציאות, בטלוויזיה ובאינטרנט, בישראל ובבריטניה. העבודה מתמקדת בהשפעה שקונים מותגים על השיח הציבורי דרך הסכמי חסות ובנזקים העולים מהמסחור הגובר של תוכני מדיה לתפקוד של התקשורת בחברה דמוקרטית. הדוקטורט אושר בינואר 2016.
מאז חזרתה לישראל היא משמשת כחברת סגל בבית הספר לתקשורת במסלול האקדמי המכללה למינהל ומרצה בחוג לתקשורת באוניברסיטת תל אביב. בעבר הרצתה באוניברסיטה העברית ועד 2013 גם באוניברסיטת חיפה ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב ומכללת נתניה. היא פיתחה קורס העוסק בשערוריות תקשורת, אוריינות תקשורת ואקטיביזם. היא ממשיכה לכתוב ל"עין השביעית" ויש לה טור קבוע במגזין החודשי "TheMarker".
בתוך הקופסה – מיתוג סמוי בשידורי הטלוויזיה המסחרית בישראל
ספרה של באלינט, "בתוך הקופסה", ראה אור בהוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה במאי 2012 ונכתב בהנחיית פרופ' מרדכי קרמניצר. הספר הוא מחקר מקיף וראשון מסוגו על תופעת הפרסום הסמוי בטלוויזיה בישראל, תוך התמקדות בערוץ 2 ובערוץ 10. באלינט רואה בתופעת המיתוג הסמוי "זיהום" של תוכני התקשורת ומאמינה שיש לפעול לצמצומה בדרכים שונות (חקיקה, מודעות ציבורית וחינוך לאוריינות תקשורת), גם אם לא ניתן למנוע אותה באופן מוחלט.
הספר סוקר את צמיחת המיתוג הסמוי בישראל מאז ראשית המאה ה-21; תופעה המתאפיינת בטשטוש בין זמן הפרסומת לזמן התוכניות, על ידי החדרת מסרים פרסומיים לתוכניות באמצעים שונים, כגון מרואיינים בתשלום, העברת מסרים המעודדים לצריכה בתחום מסוים, עיצוב דמויות דרמטיות כך שיעבירו מסרים מסחריים, שילוב מוצרים (Product Placement) ועיצוב התפאורה בהתאם למראה המותג. הספר חושף את מופעי המיתוג הסמוי בסוגות השונות (תוכניות סגנון חיים, סדרות יומיות, דרמה, תוכניות מציאות, תוכניות תעודה ומשדרי חדשות), תוך הבאת דוגמאות רבות. הספר מסביר את הנזק שהמיתוג הסמוי גורם לצופים כצרכנים וכאזרחים. הוא סוקר את החוק הקיים ויישומו ומצביע על אוזלת ידם של הגופים המפקחים. הוא בוחן את חוק הרשות השנייה, דו"ח ועדת כשר לאתיקה בפרסומות ותקנות האיחוד האירופי למדיה אור-קולית.
המסקנה המובעת בספר היא כי הנזק החמור ביותר שעולה מתופעת המיתוג הסמוי הוא ההצפה של המרחב הציבורי במסרים מסחריים-מניפולטיביים. מצב זה עלול להביא לאובדן מוחלט של הקהל בתקשורת כבמה לדיון ציבורי ובכך לשתק את פעילותה כפלטפורמה לשיח אזרחי משותף במשטר דמוקרטי.
הספר הביא את ערוץ 10 לאיים בתביעה על באלינט ו"העין השביעית" (שדיווח על הספר) בעקבות טענה שמופיעה בספר לפרסום סמוי ב"לילה כלכלי". ערוץ 10 לא נקט בשום בצעדים משפטיים לאחר השמעת איום זה.
ב-2013 הוחלט לכלול את נושא הפרסום הסמוי בתוכנית הלימודים לבגרות בתקשורת, בהתבסס על הספר ועל תוכנית לימודים שכתבה באלינט.
פעילותה העיתונאית
באלינט עוסקת בחשיפה של הנעשה מאחורי הקלעים בתקשורת ובעיקר בלחצים כלכליים ופוליטיים. היא הרבתה לכתוב ב"הארץ" על השידור הציבורי ועל המנכ"ל לשעבר יוסף בראל, שהודח בסופו של דבר ב-2005. חשיפותיה הבולטות הן פרשת המחסומים של רשות השידור ופרסום "מסמך טלעד" לקראת מכרז ערוץ 2. במהלך השנים פרסמה כתבות תחקיר רבות אודות תופעת הפרסום הסמוי.
ריכוז מולרי
ריכוז מולרי או מולריות, היא שיטה למדידת ריכוז חומר בתמיסה. ריכוז מולרי הוא מספר מולי החומר (יסוד, תרכובת או חומר יוני) המומסים בליטר אחד של תמיסה.
ענת באלינט
פרשת המחסומים של רשות השידור
במאי 2004 חשפה באלינט לראשונה את פרשת המחסומים לגביית אגרת רשות השידור: רשות השידור גבתה בניגוד לחוק, לאורך תקופה ארוכה, כעשרים מיליוני שקלים מאזרחים, באמצעות מחסומי דרכים בלתי חוקיים בכבישים ותוך איומי שווא על עיקול כלי רכב. אנשי אגף הגבייה, שלוו בשוטרים בשכר, עצרו נהגים וגבו מהם אגרת טלוויזיה בסכומים שרירותיים, גם במקרים שאינם רשומים כחייבים, ולא ידוע כלל אם בבעלותם טלוויזיה. שיטת הגבייה הבריונית הופנתה בעיקר כלפי אזרחים ערבים, אך לא רק. הכתבה פורסמה בעמוד הראשון של עיתון "הארץ",
סאלבוטאמול
סאלבוטאמול (Salbutamol, אלבוטרול, שם מסחרי בישראל: ונטולין) היא תרופה המשמשת להקלת התקפי אסתמה (קצרת) ו-COPD. התרופה נכנסה לשימוש בשנת 1969 בבריטניה ובשנת 1980 בארצות הברית.
ענת באלינט
פרשת המחסומים של רשות השידור
והובילה להוראה מיידית של המשנה ליועץ המשפטי לממשלה להפסיק את גביית האגרה במחסומים,
לדיון בכנסת
והניעה את הדחתו של מנכ"ל רשות השידור יוסף בראל בהחלטת ממשלה, בצעד תקדימי בהיסטוריה של רשות השידור. בעקבות הפרסום, נשלחו לביתה של באלינט נציגים של אגף הגבייה של רשות השידור. אהוד אולמרט, השר הממונה על הרשות ציין את פרשת המחסומים של רשות השידור כאחת משלוש הסיבות למהלך הדחתו של בראל.
פרסום "מסמך טלעד"
בינואר 2005 חשפה באלינט מכתב פנימי של זכיינית ערוץ 2 "טלעד" שחשף את הנעשה מאחורי הקלעים של המכרז לערוץ 2 החדש והציג את הזכיינית ואת השחקנים האחרים במהלך המכרז באור מביך. המסמך, שנכתב על ידי אילן דה-פריס, שהיה אחראי להכנת "טלעד" למכרז, חשף כיצד פועלות הזכייניות השונות – "טלעד", "רשת" ו"קשת" - כדי לשוות לעצמן דימוי מסורתי ולאומי, בהתאם לרוח הנושבת במועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, שארבעה מתוך 15 חבריה באותו זמן היו דתיים ומי שעמד בראשה אז, מרדכי שקלאר, שייך למחנה הדתי-לאומי.
תופעת הפרסום הסמוי בכלי התקשורת
בין השאר, באלינט פרסמה גם כתבת תחקיר במוסף "הארץ" שחשפה כי חברות תרופות וקופות החולים משלמות עבור פרסום סמוי לתרופות ושירותי בריאות בתוכניות טלוויזיה.
סאלבוטאמול
מנגנון פעולה
סאלבוטאמול הוא אגוניסט של הקולטן לאדרנלין מסוג בטא 2 (β2-adrenergic receptor). הפעלת קולטן זה בסימפונות גורם להרפית שריר חלק, הרחבת הסימפונות והקלה על הנשימה (ברונכודילטציה). לסאלבוטאמול השפעה דומה על השריר החלק ברחם ולכן הוא משמש גם למניעת לידה מוקדמת.
דרכי מתן
סאלבוטאמול סולפט ניתן בדרך כלל ישירות לדרכי הנשימה (מתן מקומי), על ידי משאף, דיסקוס או מכשיר אינהלציה. בדרך זו הוא משפיע כמעט מיד, תוך השפעה מערכתית מיותרת מינימלית.
דרכי מתן נוספות הן מתן פומי בכדורים או בסירופ ומתן תוך ורידי בעירוי (מתן סיסטמי). מספר רב של חולי אסתמה לא מגיבים למתן סיסטמי, כמו כן שיטות אלו דורשות רמה גבוהה יותר של החומר בגוף ועקב כך גורמות ליותר תופעות לוואי ולכן הן פחות מתאימות לטיפול בהתקף האסתמה. שיטת השאיפה נחשבת לשיטה המקובלת והעדיפה ביותר.
שימוש קליני
שימוש בסאלבוטאמול נעשה במקרים הבאים:
שימוש בעת היריון והנקה
השימוש בסאלבוטאמול בדרך כלל מומלץ עבור התקפי האסתמה חמורים. אם המטופל משתמש באופן קבוע להקלה על התקפי אסתמה ישנו צורך להתייעץ עם רופא. בכל מקרה, בזמן היריון או הנקה יש להתייעץ עם רופא.
כינויים נוספים
הסאלבוטאמול נמכר תחת שמות מסחריים רבים כגון: אירומיר, אסתלין, אסמול, בוונטול, סלבותרים, פרוונטיל, סלמול, סולטאנול, ונטולין וולמקס.
ריכוז מולרי
יחידות
את הריכוז המולרי מסמנים ב-C והוא נמדד בדרך כלל ביחידות המולר, המסומן ב-M: מול לליטר. יחידת SI התקנית שלו היא מול ל מטר מעוקב, והוא אך ורק בתמיסות.
בכל התמיסות, מוצקות, נוזליות וגזיות, הריכוז המולרי הוא מספר המולים של החומר בנפח של ליטר אחד תמיסה. בתמיסות יוניות, כמו בתמיסת NaCl, מודדים את מספר מולי הנוסחה האמפירית של החומר היוני בליטר אחד תמיסה, ובשאר התמיסות הוא נמדד לפי כמות המולקלות חלקי מספר אבוגדרו (מול) בליטר אחד תמיסה.
ניתן למצוא את הריכוז המולרי באמצעות המשוואה הבאה:
כאשר C מייצג את הריכוז המולרי, N את מספר המולקולות בנפח V (הנמדד בליטרים), ו-A את מספר אבוגדרו. משוואה זו בעצם שווה למשוואה, מכיוון ש  - מול שווה למספר המולקולות חלקי מספר אבוגדרו.
לרוב משתמשים בשיטה ריכוז אחוז משקלי. בנוסף לשתי שיטות אלה, ישנן גם שבר מולי (כמות המומס חלקי כמות התמיסה, שניהם מחושבים במולים) ומולליות (מספר מולי המומס חלקי הממס בקילוגרמים).
Al Muntazah
אל מונטזה (בערבית: أسواق المنتزه; באנגלית: Al Muntazah) היא רשת המרכולים הגדולה ביותר בבחריין.
מטה החברה הראשי נמצא בעיר מוחראק, בחריין, מלבדו מפעילה החברה כ-30 סניפים נוספים בבחריין, ערב הסעודית וקטר.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1984, בעיר מוחראק ובהמשך פתחה החברה עוד כ-10 סניפים בערים רפאע, חמד, מנאמה, סיתרה, עיסא, ערד, חורה וגלעלי.
בשנת 2002, החרימה החברה מוצרים אמריקאים, כמחאה על יחסה של ישראל כלפי הפלסטינים בגדה המערבית.
בשנת 2013, התרחבה לשווקים נוספים והחלה למכור מוצרי נייר, צילום מסמכים לעסקים, מוסדות חינוך וסטודנטים.
בשנת 2015, פתחה את סניף האקספרס הראשון שלה בעיר מוחראק.
בשנת 2018, החרימה החברה מוצרים המיוצרים בדנמרק בעקבות פרסום קריקטורות נגד הנביא מוחמד.
ד'תשמ"ט
מאפייני לוח השנה
בשנים ד'תשמ"ה-ד'תשס"ב חלו כל 14 הקביעויות בתוך 18 שנים.
Indecente
Indecente (באנגלית: Indecent) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הברזילאית אניטה. השיר יצא לאור ב-26 במרץ 2018, על ידי חברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ, כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר הגיע למקום ה-58 במצעד שבפורטוגל, וה-48 במצעד שבפרגוואי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אניטה, דיג'יי יורי מרטינס, ביגראם ג'ון זאיאס, פואגו לואיו וג'סטין קוילס והופק על ידי מרטינס, זאיאס וג'וש גודווין. השיר הוא שיר רגאיי, המשלב בתוכו גם את סגנון הפופ הלטיני ואת סגנון הביילה פאנק.
בנוסף לכך, הועלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של אניטה ב-26 במרץ 2018. הקליפ בוים על ידי ברונו אילוגטי. הקונספט של הקליפ הוא יום הולדת, וזאת בעקבות יום הולדתה של אניטה שחל בסמוך לתאריך הצילום של הקליפ.
נכון לפברואר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-51 מיליון צפיות.
מינהל השיכון הפדרלי
הסוכנות מבטחת משכנתאות שנעשו על ידי מלווים פרטיים עבור נכסים משפחתיים, ביטוח משכנתא, בניית נכסים להשכרה במחירים סבירים ועוד.
היסטוריה
ב-1934 חוקק חור הדיור הלאומי, שבעקבות העברתו הקים נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט את "מינהל השיכון הפדרלי". הכוונה של הסוכנות הייתה להסדיר את שיעור הריבית ותנאי המשכנתא שבטיחה. עם זאת, הנוהג היה תקף רק לאמריקאים לבנים, עם קבלת ההחלטה של מינהל השיכון הפדרלי, מספר האמריקאים הלבנים שיכלו להרשות לעצמם מקדמה על בית גדל.
ב-1935, הוקם בארלינגטון שבוירג'יניה פרויקט הדיור להשכרה הראשון שהוקם בביטוח מינהל השיכון הפדרלי. גם במהלך מלחמת העולם השנייה מימן מינהל השיכון הפדרלי מספר פרויקטים של דיור עובדים.
ב-1965 הפך מינהל השיכון הפדרלי לחלק ממחלקת השיכון והפיתוח עירוני.
גנוסיס
הגנוסטיקה או גנוסטיות (יוונית: γνωστικισμός; "[הדוגלים ב-] ידיעה, הכרה") היא כינוי למגוון השקפות מיסטיות שהופיעו באגן הים התיכון סביב תחילת הספירה; ופרחו סביב המאה השנייה והשלישית.
הכתות הגנוסטיות היו מרובות ונבדלו זו מזו בתפישותיהן ואמונותיהן, אך היה להן בסיס משותף: הן האמינו בדואליזם מהותי, המדגיש את עקרון חלוקת העולם ליסודות הטוב והרע. בהתאם לכך, אמונתן הייתה כי קיים אל נשגב ורוחני המצוי מעבר לגשמיות, ואל נחות ורשע, השולט בעולם הנברא. לפי אמונה זו, בכדי לשחרר את התודעה מכלאה הגשמי ולהיוושע, יש להשיג הכרה מיסטית עמוקה אודות מהותו האמיתית של העולם ושקריות החומר.
הרעיונות הגנוסטיים שגשגו מן האימפריה הרומית ועד סין במאות הראשונות לספירה, תוך שהן חודרות אל הנצרות הקדומה, אל הדתות הפגניות השונות ואל היהדות. תפישות אלה דוכאו וכמעט שנכחדו, אם כי השפעותיהן הפילוסופיות ושרידים מסוימים להן נוכחים עד ימינו.
בגלל מיעוט המקורות הכתובים, הרבה מהידוע על הגנוסיס נשאר בגדר השערה. חוסר הידיעה התמעט חלקית במאה העשרים, תודות לגילויים של טקסטים גנוסטיים עתיקים, כגון אלה שנמצאו בנאג' חמאדי, שאיפשר מיפוי מדויק יותר של המגמות הגנוסטיות ששלטו בעולם העתיק.
הגנוסטיקה ומקורותיה
משמעות המילה גנוסיס ביוונית היא 'ידיעה' או 'דעת'. במשמעותה הדתית הכוונה לידיעה מיסטית שכאשר האדם קונה אותה לעצמו ומפנים אותה, היא אמורה לחולל בו תהליך פנימי של גאולה רוחנית. לפילוסופיה היוונית, ובמיוחד לתורת האידיאות של אפלטון הייתה השפעה גדולה על התפתחות אמונה זו. מאידך גם למקרא ולסמליו תרומה לא מבוטלת בהגות הגנוסטית.
כתבים גנוסטיים וזיקתם לספרות בית שני
צווי קונסטנטינוס דנו את הכתבים הגנוסטיים לכליה, ולפיכך המקורות העיקריים להגות הגנוסטית נמצאים בספרים חיצוניים יהודיים ונוצריים (כגון מעשי תומא ומזמורי שלמה). מקורות אותנטיים של ההגות הגנוסטית אפשר למצוא בכתבי הקודש של הכת המנדעית, בכתבים גנוסטיים קופטיים שנמצאו בחפירות נאג חמאדי שבמצרים בשנת 1945, ובאוסף פפירוסים מאניכאיים התגלו במצרים בשנת 1932. מקורות עקיפים לתפיסות הגנוסטיות ניתן למצוא בכתבים של אבות הכנסייה, כגון אירנאוס, היפוליטוס מרומא, ואפיפניוס, המתפלמסים עם התפיסות הגנוסטיות. גם מספרות חז"ל ניתן לדלות רמזים על תפיסות גנוסטיות, ביחסם למינות למשל.
תורות הגאולה של כת 'דעת' וכת הקומראן, המצויות בחלק ממגילות ים המלח, מעידות על קרבה לגנוסטיקה, אך אין הוכחה חותכת כי קיים קשר בין שתי התופעות.
לא ידוע עד כמה השתתפו יהודים בחיבור הספרות הגנוסטית, אך מקובלת ההשערה כי המשיכה לגנוסטיקה מקורה באכזבה מתקוות משיחיות שרווחו בימי בית שני, ונגוזו לאחר חורבנו. סטרומזה טען כי בדומה לנצרות, גם הכתות הגנוסטיות מוצאן התסיסה המהפכנית בקרב יהודים בארץ ישראל ובתפוצות במאה הראשונה.
קיימות הקבלות מסוימות בין כתבים גנוסטיים ובין ספרות אפוקליפטית וספרות ההיכלות שנכתבו בימי בית שני. כמו בגנוסטיקה, גם באלה מצויים אלמנטים מיתולוגיים; מתוארים חזיונות על מעשה בראשית ואחרית הימים; ומודגשים הניגודים בין העולם הזה לבין המציאות השמיימית.
תפיסת האלוהות כמכלול
תפיסה מקובלת של אלוהות, מתייחסת לאל כאל מהות מושלמת וגמורה. באל לא חלים שום שינוי, התפתחות דינמית או התהוות פנימית, מכיוון שהאל אינו חלק מהעולם האורגני העובר שינויים ותהליכי צמיחה וכיליון.
לעומת זאת בגנוסטיקה, האל הוא אורגני, מכלול כוחות שמצויים בזיקה ודינמיקה מתמדת שפירושה גם תולדות. האל הוא ישות מתפתחת, מסתעפת ומעמידה תולדות והדימוי שלו הוא כשל עץ הפוך, ששורשו למעלה והוא מסתעף וצומח כלפי מטה ונושא פרי. באגדות מספרים על הציפורים שדרות בין ענפיו של העץ, אשר הן למעשה נשמות בני האדם. דימוי זה של אילן הפוך נעשה לבן-בית בעולם הקבלי, אין כמעט ספר קבלי אחד שלא מכיל הסבר או דימוי של העץ. כפי שהעץ ניזון מהאדמה בעזרת שורשים נסתרים מהעין, כך האדם יונק את מקור חיותו והשראתו משורש נשמתו הסמוי שבשמיים.
המלאות האורגנית של האל קרויה בטרמינולוגיה היוונית 'פלרומה' (Pleroma), שפירושה מלאות או כוליות. בתוך המלאות הזו מתרוצצים כוחות – איאונים (Aeon) – עצמים נצחיים וישויות מטפיזיות דינמיות, כמו אמונה, חכמה ובינה, אמת וחסד, משיחיות ובתולין, השרויים בדינמיקה בינם לבין עצמם.
האל הטוב והאל הרע
המחשבה הגנוסטית מחלקת את העולם לשתי ממלכות: ממלכת הטוב וממלכת הרע. על פי תפיסה זו, לא רק העולם הגשמי מחולק לטוב ורע, אלא גם בעולם העליון - בשמיים, יש שתי רשויות - ממלכת הטוב וממלכת הרע.
הראשונה היא מלכותו של 'האל הטוב' האל "הבלתי נשחת", האל הטוב הוא השורש הנעלם של האילן הגנוסטי, הוא אל טרנסדנטי שמבטא את השלמות האידיאלית בה הוא מתגלה, כאלוהי הרוחות והנשמות. ומולה מלכות ה'אל הרע', המכונה 'דמיורגוס', המקביל לדמות השטן ולסמאל - "האל העיוור" (סומא אל) שאינו יודע הכל. דמות זו כבר מופיעה בכתביו של אפלטון כמתווכת במעשה הבריאה. האל הטוב מבטא את עולם האידיאות, עולם הרוח. לעומת זאת האל הרע הוא ביטויו של עולם החומר, הגוף, הבשר: הגשמיות.
לפי המיתולוגיה הגנוסטית, בתוך המלאות האורגנית של האלוהות מתרוצצות ישויות אלוהיות רוחניות. אחת מהישויות הללו - ספירת החכמה - השתוקקה אל האלוהות הטובה, דבר שהוליד כנפל ישות שלילית - את האל הרע והדמוני דמיורגוס/ילדבאות (שקרוי בשמות נוספים), שהוא אחד האיאונים בתוך הפלרומה של האלוהות, והוא שברא את העולם הגשמי בו אנו חיים, כאקט של מרידה באל העליון. מכאן שהעולם הזה הוא בעצם מעשה שטן. הדמיורגוס מתבטא כאלוהי הבשר והחומר, בניגוד לאל הטוב, אלוהי הרוח.
אך הדמיורגוס לא הסתפק בכך, לפי המיתוס הגנוסטי הוא גנב 'ניצוצות' של קדושה והטמינם במעבה המציאות הגשמית. ניצוצות אלה הן נשמותיהם של בני האדם, או ליתר דיוק של הגנוסטים. האפשרות היחידה שבה נשמות אלו יכולות לצאת מתוך כבלי העולם החומרי בהן הן מצויות, היא בכוח הידיעה הפנימית - כשמגיע האדם לידיעה שהוא אינו שייך לעולם זה, אלא לעולם נעלה יותר, ונשמתו נתגלגלה אליו שלא ברצונה, הוא ישתחרר מכבלי העולם הזה ויחזור לאל הנעלם, לשורש האילן והמציאות כולה, שממנו נעקרה הנשמה שהשתלשלה בעל כורחה.
מיתוס הבריאה על פי הגנוסטים
בעוד שבמקרא מתואר כי לתהליך הבריאה קדם "תוהו ובוהו וחושך על פני תהום" בתפיסה הגנוסטית תחילתה של הבריאה הייתה דווקא באורו הבהיר של הבורא, ממנו נאצלות ישויות מתגשמות.
מתוך המחשבה של החכמה לשחזר את הבריאה, כפי שהיא נוצרה מתוך האמונה, או מתוך התשוקה שלה לאלוהות, נוצר הדמיורגוס, אותה ישות אלוהית אפילה שחוצה את העולם כמסך ומחשיכה למי שמתחתיה את האור האלוהי, וכך נוצר עולם של חושך, שהוא יהיה עולם החומר שייווצר מתוך הקנאה שיש בו, ובו יהיה האל הרע הדמיורגוס שליט אחד בעל עוצמה וכוח, שאינו יודע מאין הוא בא וכיצד הוא נוצר, אך יש לו את היכולת לברוא במאמר את השמים והארץ, את הצמחים ואת כל החיים.
הדמיורגוס ניסה לברוא אדם אך מכיוון שחסר את החכמה, הוא הצליח לברוא אדם חסר כוחות שזחל על הארץ כתולעת, עד שריחמה עליו החכמה העליונה והעניקה לו את היכולות האנושיות. גם שליחת חוה היה מעשה של החכמה, וחוה (חיויא (=נחש) בארמית) תפקידה היה לגלות לאדם ביחד עם הנחש, את האמת באמצעות האכילה מעץ הדעת ובכך לגאול אותו. רק הבן השלישי שלהם שת, בניגוד להבל וקין, היה גילוי של הצד הטוב, שכן הוא נוצר לאחר האכילה מעץ הדעת.
הדמיורגוס אינו המושל היחיד בעולם. ביחד איתו מצויים מושלים נוספים המכונים ארכונטים, כאשר הוא הגדול שבכולם. לא רק שהדמיורגוס מתואר כאלוהי ישראל אלא אף הארכונטים האחרים מכונים בשמות של האל היהודי כמו אדני, אל שדי וצבאות. מקום שבעת מושלים אלו הם הגלגלים, כאשר כל אחד מהם ממונה על כוכב לכת אחר.
מושלים אלו מהוים חיץ בין האנושות לאלוהות הטובה, ולא רק שהם מאפילים את הידיעה של בני האדם ושולטים על גורלם כמפקדי בית כלא, אלא גם לאחר מותם הם מונעים מנשמות האנשים המתים לעלות אל האלוהים. לכן אין פלא שעל פי הגנוסיס העולם הזה הוא ביטוי להשתלטות של כוחות הרוע בניגוד לרצון האל. עצם קיום העולם החומרי היא טעות טראגית שקרתה בעולם האלוהי והיא תבוא לידי תיקונה, מתוך התחברות האנושות למשיח שישלח האלוהים לגאול את האנושות, או לתפיסה אחרת לבנו המורד של הדמיורגוס - "צבאות" - שהועמד מעל הרקיעים וניתן לו אור וכוח.
על פי התפיסה הגנוסטית הנוצרית ישו הוא למעשה שליח של האל הטוב והישויות הרוחניות, שתפקידו להביא גאולה באמצעות הענקת הידיעה על אמיתת העולם כפי שנתפס בעיני הגנוסטים. בשל אופיו המתועב של העולם, לא יכול להיות שהגואל ישו הטהור והמואר היה בקשר כל שהוא עם החומריות של העולם, ולכן אימו שימשה כצינור בלבד להבאתו לעולם, כאשר היא לא נותנת בו משהו מעצמה, והוא רק לבש צורת אדם וגם צליבתו הייתה מדומה אבל לא באמת. רעיון הגאולה קשור לא רק בידיעת המיתוס הגנוסטי, אלא גם שימוש בנוסחאות מאגיות, כדי שלנשמה לאחר מותה תהיה את האפשרות לכפות על הארכנוטים לאפשר לה מעבר חופשי אל האלוהים.
תורת המידות הגנוסטית
מאחר שהגנוסטים ראו את עצמם כנעלים וכמוארים שבבני האדם, הם נתנו לעצמם חופש רב בחשיבה, בהגות, בהתנהגות ובפולחן, שכן רווחה אצלם התפיסה האינדיבידואלית, שבה כל גנוסטי מואר הוא בעל קשר ישיר עם האלוהות ולכן יש לו אוטונומיה לעשות כרוחו בעלת הדרור המשוחררת מכבלי העולם.
תורת המידות שלהם נקבעה לרוב על פי זלזולם ושנאתם כלפי העולם שנברא בידי הרע, אך מכאן התורות הגנוסטיות הגיעו לשתי מסקנות הפוכות. חלקם דגלו בפרישות והתרחקות מכל ענייני העולם הזה "הרעים", וניסו לצמצם כל מגע בשל רצונם לשמור על "טהרה" מפני העולם הטמא.
דני מירב
דני מירב, המכונה הטייס (נולד ב-16 באוגוסט 1973), הוא מעצב גופנים ישראלי, מרצה ומעצב גרפי. בעל סטודיו המתמחה במיתוג, טיפוגרפיה ועיצוב אותיות. זוכה פרס העיצוב של משרד החינוך והתרבות (2006).
גנוסיס
תורת המידות הגנוסטית
ומצד שני חלקם דגלו בחיי הפקרות ופריצות, על מנת לבטל את שליטת הכוחות הרעים עליהם, שכן בעיני תפיסה זו חוקי המוסר של התורה ניתנו ביד האל הרע והמושלים, על מנת לשעבד בהם את בני האדם, ולכן זרמים של גנוסטיים מרדו בחוקים אלו, זלזלו בהם, ועברו עליהם בכוונה תחילה, כדי לבטל את השליטה של הארכנוטים עליהם. חוקרים מסוימים עמדו על הדמיון שיש בין תפיסה זו לבין התפיסה של השבתאות והפרנקיזם.
דני מירב
ביוגרפיה
מירב נולד בתל אביב. בשנת 1996 החל את לימודיו בבצלאל בירושלים.
גנוסיס
בין הגנוסטיקה לנצרות וליהדות
למרות ריחוקה מן היהדות השפעת כתבי הקודש היהודים ניכרים במערכת האמונות הגנוסטית השפעות הלקוחות מספר בראשית בפרקים א-י, הספרות החיצונית של ימי בית שני, ספרי-חנוך, ספר אדם וחוה וספר היובלים - בעיקר בחלקים הדנים בפרקיו הראשונים של ספר בראשית. לפי עמדתם של בכירי הנצרות היו ספרים אלה נחלתם הבלעדית של היהודים דאז, הועלתה השערה שמחולליה של התנועה הגנוסטית בתקופת בית שני - מן היהדות באו.
דני מירב
ביוגרפיה
בשנת 1998 יצא לחילופי סטודנטים לסמסטר באקדמיה המלכותית לאמנות ועיצוב בהאג, הולנד, שם החל לעצב גופנים. בשנת 2000 סיים בהצטיינות את לימודיו במחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל. בשנת 2000 עבד בסטודיו עדי שטרן. בשנים 1999 ו-2000 זכה פעמיים ברציפות בפרס פלהיים עבור עבודה ייחודית בעיצוב טיפוגרפי. בשנים 2001–2002 עבד בסטודיו דינה שהם. בשנת 2003 הקים את סטודיו הטייס לעיצוב גופנים ועיצוב גרפי, ובמקביל הצטרף אל מיכל סהר ועודד עזר ל"הגילדה" קואופרטיב מעצבי פונטים עצמאיים.
גנוסיס
בין הגנוסטיקה לנצרות וליהדות
ישנה גם קרבה רעיונית עמוקה בין הגנוסטיקה לנצרות, וישנה מחלוקת בין החוקרים, האם הנצרות הייתה הקרקע לצמיחתה של הגנוסטיקה, או שמא הנצרות היא אחת מגילויה של הגנוסטיקה. בין הרעיונות הדומים ניתן למנות את הרעיון של גאולה אישית באמצעות אמונה. היחס המזלזל במצוות המקובלות והעדפת אידיאות מופשטות. ראיית חוקי היהדות כדבר המעכב את הגאולה. הקשר שבין חומר ורוע, האידיאל של הפרישות והנזירות, והיחס השלילי בעיקר כלפי המיניות.
דני מירב
ביוגרפיה
בשנת 2006 זכה בפרס העיצוב של משרד החינוך והתרבות. בנימוקיהם למתן הפרס לדני מירב כתבו השופטים: "השפה העיצובית של מירב, המכונה 'הטייס', שואבת ממקורות גרפיים מימיה הראשונים של ישראל ועושה בהם שימוש פופי יומיומי מלא הומור ושמחת חיים. למרות זאת אין מדובר בעיצוב נוסטלגי גרידא, כי אם בעיצוב עדכני ומתוחכם המבקש להניח בדרכו רובד נוסף על שכבות מתהוות של התרבות הישראלית".
גנוסיס
בין הגנוסטיקה לנצרות וליהדות
עם זאת בשלב מסוים נפרדה הנצרות מהגנוסטיקה, וקיבלה מהיהדות את התפיסה של רשות אחת, ואת הזהות של האל הבורא כאל הטוב וכאלוהי ישראל. גם היחס ליהדות שונה ביניהם. בעוד הגנוסטיקה רואה ביהדות ובתורת משה גילוי של רע, הנצרות רואה את עצמה כיורשתה וממשיכתה של היהדות המקורית ומוסר הנביאים. ועם כל ההפרדה הזו, עדיין פיכו במהלך ההיסטוריה בנצרות זרמים חתרניים של הרוח הגנוסטית, ועדות לכך מהוים זרמים גלויים של כתות נוצריות כופרות כמו הבוגומילים והקתרים.
דני מירב
ביוגרפיה
בשנת 2007 הגילדה נכנסה לרשימת ארבעים הקולקטיבים לעיצוב המשפיעים ברחבי העולם (The I.D. 40).
גנוסיס
העימותים בין תומכי הגנוסיס למתנגדיו
במאות הראשונות להיווצרותה של הנצרות, התנהל בה מאבק על ההגמוניה בין אבות הכנסייה לגנוסטיקאים, ובמשך זמן ארוך לא היה ברור מי ינצח. התפיסה הגנוסטית הייתה כה מבלבלת, שהנצרות כמעט מינתה לבישוף אחד מהוגיה. הנצרות הכריזה מלחמת חורמה כנגד התפיסה הגנוסטית, והכריזה על מאמיניה ככופרים וכאויבי הכנסייה. מלחמה זו נשאה פרי, שכן במהלך המאות ה-5 וה-6 לספירה, הצליחה הכנסייה לעקור מן השורש לתקופה ארוכה את שרידי הגילויים הגלויים של אמונה זו.
דני מירב
ביוגרפיה
בשנים 2009–2017 הוא לימד במחלקה לתקשורת חזותית בשנקר ומשנת 2017 מלמד במחלקה לתקשורת חזותית באקדמיה בצלאל.
גנוסיס
העימותים בין תומכי הגנוסיס למתנגדיו
אך למעשה התפיסה הגנוסטית לא נעלמה לחלוטין, ונותרו לה בסתר מאמינים לא מעטים. ואכן בימי הביניים בפרובאנס של המאות 12–13 קמה 'התנועה האלביגנזית' שהחייתה מחדש את הגנוסטיקה. ישנן דעות הגורסות כי האינקויזיציה נולדה מלכתחילה כדי לחקור את המינות הנוצרית ולהילחם בה, תוך התמקדות בחיסול תופעת הגנוסטיקה שפרצה מחדש בעולם הנוצרי ועקירתה מהעולם, שכן בעיני הכנסייה אמונה סוטה שמערערת על עיקרים של המערכת האמונית הנורמטיבית, מסוכנת, הרסנית וחמורה יותר מאשר כפירה סתם.
אחד החוקרים הבולטים של הנצרות בשליש הראשון של המאה העשרים רודולף בולטמן תהה לגבי מקור המיתוס שעמד מאחורי דמותו של ישו, הוא גם זה שהעלה את התיזה לגבי הקשר ההדוק שבין מערכת האמונות הגנוסטית מחד, ודמותו של ישו מאידך. בולטמן עמד על כך שהמיתוס הגנוסטי היה הבסיס והתשתית שיצר את הנצרות.
דני מירב
פונטים נבחרים
רענן (2006), קרטיב (2008), ארטיק (2011), המעשן סנס וסריף (2003), כוס חלב (2003), מן (2003), הטכנאי הצעיר (2018), כלבו (2017) ורולי חדש (2022).
גנוסיס
העימותים בין תומכי הגנוסיס למתנגדיו
מגמות ומוטיבים גנוסטיים לא נעלמו מהעולם מאז, וקיימות עוד שאריות של תפיסה זו בדתות שונות. מוטיבים גנוסטיים פגאניים אף בוטאו בנאציזם.
דיאמנטינזאוריה
דיאמנטינזאוריה (שם מדעי: Diamantinasauria; מילולית: "לטאות ארוכות") היא קבוצה של דינוזאורים זאורופודים טיטאנוזאורים שהתקיימו במשך הקרטיקון העליון של הקנומן עד הטורון והיא התקיימה באמריקה הדרומית ובאוסטרליה (ואולי גם באנטארקטיקה ששימשה בעבר גשר יבשתי ביניהם) במספר אתרים מאובנים ובעיקר ב-"Bajo Barreal Formation" שבפטגוניה ותצורת וינסטון "Winton Formation" שבקווינסלנד.
גנוסיס
היחס לגנוסיס ביהדות
היהדות בשלביה השונים ראתה בתפיסות הגנוסטיות אמונה סוטה שתרה אחרי פיתויי הלב והדמיון הכוזב, מעוותת את האמונה הטובה ועוקרת את עיקרי האמונה היהודית. בשלהי תקופת הבית השני אף תוקנה ברכה מיוחדת ברכת המינים בידי שמואל הקטן כנגד המינים והמלשינים, לא רק בשל העימות הרוחני, אלא גם בשל ההלשנות של אנשי הכתות כנגד היהודים לשלטון הרומי. בחלק מהמקומות בספרות חז"ל שבהם מוזכרים מינים הכוונה לכתות גנוסטיות שונות. ייתכן גם שחז"ל בתקופה הראשונה של הנצת הנצרות, לא עשו הבחנה בין הכתות הגנוסטיות לבין הנצרות, וראו בה עוד כת גנוסטית.
דיאמנטינזאוריה
קבוצה קטנה זו מכילה רק 4 סוגים בעלי מאפיינים דומים והיא הוגדרה ב-2021 בידי החוקר Poropat על סמך מספר מאפיינים דומים, כשהיא קרויה על שם הסוג דיאמנטינזאורוס. חוקרים רבים לעומת זאת לא רואים בה קבוצה תקפה ומכלילים את סוגיה בין שאר הטיטאנוזאורים.
גנוסיס
אמונה באל אחד
התפיסה המונותאיסטית הקלאסית של האל במקורות היהודיים, החל מהמקרא ועד החשיבה העיונית של ימי הביניים (ובעיקר הגותו של הרמב"ם), מדברת על האל כ"אחדות טוטאלית השרויה בשלמות גמורה". כלומר באל לא חל שום שינוי והתפתחות, כי באל אין משמעות לריבוי או התפתחות, אלא הוא אחדות גמורה.
כבר בספר ישעיהו ניתן לראות ביטוי לגבי האל, הסותר לחלוטין את תפיסת העולם הגנוסטית: "יוצר אור ובורא חושך, עושה שלום ובורא רע". כלומר הן הדברים המתפרשים בעינינו כ'טוב', והן אלו המתפרשים כ'רע' - מקורם באל אחד ויחיד.
גם בספרות חז"ל ובמיוחד בתלמוד הבבלי אנו מוצאים ביטויי נגד לאמונה ב'שתי רשויות', אמונה שהייתה נפוצה בארצות המזרח הקרוב. ייתכן שהכוונה הייתה לשתי רשויות לאו דווקא מנוגדות, אלא מדורגות ־ כעין יחסו של ממטטרון ־ מלאך השרת ־ לאלוהים. ואולם יהודים שנחשדו כמאמינים ברשויות מנוגדות – שבפועל פירושה מרידה באלוהי ישראל – הוכרזו כמינים וככופרים בעיקר – לדוגמה התנא אלישע בן אבויה, שמתואר בתלמוד כמי שנטה לאמונה זו, בעקבות יכולת רוחנית גבוהה.
הגנוסטיקה והקבלה
ישנן דעות במחקר הטוענות שתקומת הגנוסיס לתחייה באותו מקום ובאותו זמן שבהם הופיעה הקבלה איננה מקרית, על פי השערות חוקרים מסוימים לגנוסיס הייתה השפעה גדולה על התפתחותה של המיסטיקה היהודית במאות הראשונות לספירה, ובמיוחד להתפתחות הספרות הקבלית בימי הביניים. בעניין זה יש לציין במיוחד את תורת הספירות. מאידך, ישנם חוקרים אחרים, כמשה אידל, שמוצאים את שרשי הקבלה לאורך כל הספרות היהודית מן העת הקדומה והלאה.
היו חוקרים שרצו לדמות את הרעיון הגנוסטי למבנה המופיע בקבלה ונקרא "האילן הקדוש". האילן הוא מעין עץ הפוך, ששורשו למעלה והוא מסתעף וצומח כלפי מטה. לדעת החוקרים בזאת מובא לידי ביטוי האופי האורגני של האל שגדל, מתפתח ונושא פרי. עוד טוענים החוקרים, כי ב'ספר הבהיר' – חיבור קבלי, שחובר בפרובנס במאה הי"ב – יש דימוי של עץ קבלי מובהק; וסימני המקור המזרחיים – הגנוסטיים – שלו, בולטים מאוד למרות העריכה הרבה שהייתה בו. אולם לא ידוע באלו צינורות השתלשל המידע אל מחברי היצירה הזאת.
לעומת זאת הקבלה הלוריאנית סכמה את התפיסות שמבנה האילן לא עולה בקנה אחד עם הגישה הגנוסטית. אלא, היא מראה את המבנה של יכולות ההשתלשלות של יצור חומרי מהאין סוף הבלתי חומרי וחסר הגדרה כל שהיא. במקומות מסוימים במבנה האילן יש מעין גילוי של אנרגיות בעלות תכונות זכריות ונקביות שמהותם נתינת אנרגיה או צמצומה לצורך בריאת מערכות. יחד עם זאת, בתורת האצילויות, תורת הצמצום, ובמיוחד בתורת הניצוצות האלוהיים, יש מקבילות מפתיעות לקוסמולוגיה המאניכאית - אבל גם כאן לא נמצא קשר היסטורי מוכח.
בריאת העולם
יש הבדל מהותי בין סיפורי הבריאה הגנוסטיים, לבין תיאור הבריאה הקבלי. העולם הקבלי מתאר את מערכת הבריאה כמערכת של השתלשלות מהאחד המוחלט והאין-סופי ועד למציאות החומר הפשוט ביותר הנמצא על פני האדמה. במערכת הזו בשונה מהמערכת הגנוסטית קיימים שלושה מרכיבים שהם צד ימין, צד שמאל, וקו האמצע הממצע ביניהם.
מערכת הטוב והרע אינה נמצאת בעולם האלוהות אלא בעולם הנבראים בלבד, ובהיותה מערכת נבראת הרי שאינה עומדת בשום קנה מידה עם האלוהות וכל כוחותיה ותכונותיה נובעות מתוך היותה מערכת נבראת נפרדת מהאלוהות ושייכת בהגדרה הקבלית "לעולם הנפרדים".
על פי התפיסה הקבלית, מערכת הרע הייתה במקורה פוטנציאלית בלבד. טעות ביצוע הציווי האלוהי על ידי האדמה ביום השלישי לבריאת העולם בכך שצוותה להוציא "עץ פרי עושה פרי" שמשמעותו טעם העץ כטעם הפרי והיא בטעותה הוציאה "עץ עושה פרי", דרך קטרוג הלבנה ביום הרביעי לבריאה שטענה שאין שני מלכים יכולים לשמש בכתר אחד וכלה בחטאו של האדם הראשון בעץ הדעת טוב ורע הם אלה אשר גילמו ונתנו תוקף לכוח הרע בעולם.
המקובלים מתארים את ההבחנה של האדם הראשון קודם החטא כברירה בין אמת לשקר ואילו מערכת הטוב והרע חיצונית לו. אולם לאחר החטא התעברה מערכת הרע והפכה לחלק מהאדם עצמו. התפיסה הקבלית טוענת שהיות שהרע הוא ישות נבראת ו"אין רע יורד מן השמים" הרי שב "אחרית הימים", סופו של הרע להיאבד ולהיכחד ולא לשמש יותר כברירת מחדל לתהליך הבחירה בעולם.
אחד הטקסטים הגנוסטיים הקדומים מסביר את התהליך, שקדם לבריאה. הוא מדבר על דמות הקרויה בתוך העולם הקודם להיווצרות העולם הנקרא 'פיסטיס' (ביוונית: אמונה) שמתוכה נבעה ה'סופיה' – החוכמה. תיאור זה שונה לחלוטין מהתאור הקבלי המדבר על מערכת עליונה הנקראת "אדם קדמון" שהיא מערכת עליונה אלוהית שאיננה מתחלקת אפילו לימין ולשמאל אלא רק בלשון מושאלת. מערכת זו אף קודמת ליצירת העולם האלוהי הנקרא "אצילות" וכן לעולמות שתחתיו שהם "עולם הבריאה" "עולם היצירה" ו"עולם העשיה" הנקראים בדרך קיצור עולמות אבי"ע (אצילות, בריאה, יצירה, עשיה). האדם הראשון נברא רק לאחר שכל המערכת עמדה על תילה וגופו, נפשו, רוחו ונשמתו נחצבו מתוך העולמות הרוחניים השונים - עולמות אבי"ע. בנוסף, לאדם הראשון ניתנה התורה - שהיא מעל מערכות הבריאה. בשונה מהתפיסה הגנוסטית ניתן לתאר את התורה כ'ספר אדריכלות' שבאמצעותו נברא העולם, ולכן על האדם להעמיק בה על מנת להתחבר למקורות החכמה.
האל שהניח את אדם הראשון בגן עדן, הניח גם את הנחש שהוא הנקרא בלשון הקבלה שטן וסמא"ל, ושם את הנחש בראש ההיררכיה הנקראת "הצד האחר" (בארמית: "סטרא אחרא"). כל מערכות הצד האחר הם עולמות הנמצאים מתחת למערכות עולמות אבי"ע, ובשל כך סופם להיאבד.
ההפרדה בין היסודות הזכריים והנקביים באלוהות
הכלל הנקוט בגנוסיס הוא שכשם שבטבע יעמדו צאצאים רק מכוח הזיווג בין זכרים לנקבות – כך גם בעולם הרוח לא ייווצרו תוצרים ללא זיווגים בין היסוד הזכרי והיסוד הנקבי. ישנן אפילו גישות הגורסות שלאיאונים יש פנים לזכרים ולנקבות.
מתנגדי הקבלה ראו את ספר הבהיר כנושא רעיון גנוסטי בצורתו הטבעית, ולכן סירבו לקבל אותו ואת גישתו. לעומתם הזרם המרכזי שתפיסתו היא היום השלטת והמקובלת - אינה רואה את המונחים זכר ונקבה וממילא את זיווגם כדרך ארצית אלא מדברת על המושג "זכר" כמערכת "משפיעה" "חסד" ו"נותנת", ואת המערכת הנקבית כמערכת "מצמצמת" "דין" ו"מקבלת". תפקידם של המערכות הוא ליצור איזון בין הרצון להשפיע שפע אין סופי שסופו כליה לבין מערכת מצמצמת אין סופית שגם סופה כליה.
המערכות נבראו בצורה זו כדי לאפשר למוצר הסופי שהוא האדם את קיומו באותה תבנית סביבתית יקומית בעלת מבנה מסודר בה הוא נמצא.
דינוזאור בחיים!
דינוזאור בחיים! (באנגלית: Dinosaurs Alive!) הוא סרט דוקומנטרי שיצא ב-30 במרץ 2007 בידי חברת IMAX באורך 40 דקות. סרט זה מציג בהנפשה ממוחשבת את חיי הדינוזאורים שחיו לפני כ-65–251 מיליון שנה ברחבי העולם ואת גילויים של דינוזאורים בסין ומונגוליה ובארצות הברית, בהם נמצאו שלדים רבים של דינוזאורים ויצורים דומים.
קריין הסרט הוא השחקן האמריקאי מייקל דאגלס.
גלעד לוי
גלעד לוי (נולד ב-3 ביולי 2002) הוא כדורסלן ישראלי, המשחק בעמדת הסנטר בהפועל באר שבע דימונה.
קריירה
לוי גדל באשדוד במשפחה דתית לאומית. אביו בן למשפחה מיהדות תימן ואילו אמו היא בת להורים מיהדות אלג'יריה. הוריו של לוי גבוהים מהממוצע, כאשר אביו מתנשא לגובה 1.93 מ' ואילו אמו בגובה 1.90 מ'. ללוי שלושה אחים, אוראל, יוגב ונבו שלושתם גבוהים מאוד וגם שחקני כדורסל: אוראל הבכור בגובה 2.17, יוגב בגובה 2.10 ונבו הצעיר בן ה-16 בגובה 2.02. בכך משפחתו היא המשפחה הגבוהה בישראל ומהגבוהות ביותר בעולם וגלעד הוא הישראלי הגבוה ביותר.
בגיל חמש החל לוי לשחק כדורסל במחלקת הילדים של הפועל אשדוד. כבר מגיל קטן הוא התאמן עם שחקנים אשר בוגרים ממנו בשנתיים. בגיל 14 עבר לוי לאקדמיה של הפועל גלבוע מעיינות, קבוצת הנוער של הפועל גלבוע גליל. בשנת 2017 במהלך משחק נערים, צולם לוי לוקח ריבאונד, רץ עד לצד השני ומסיים בהטבעה. סרטון זה זכה לחשיפה רבה, מה שנתן ללוי הכרה רבה וסוכנים רבים החלו להגיע למשחקים שלו.
ב-21 ביוני 2018, עבר לוי לאקדמיה של אסטודיאנטס מדריד הספרדית. ב-4 ביוני 2020 חתם לוי עד תום העונה בהפועל גלבוע גליל, אך מפני שלא התקבלו כל המסמכים מאסטודיאנטס הוא לא היה יכול לשחק. ב-19 באוגוסט 2020 עלה לוי לבוגרים של אסטודיאנטס, אך בהמשך עבר לקבוצת המילואים של הקבוצה מהליגה הרביעית ולסירוגין התאמן עם הקבוצה הראשית. בתום העונה עלה לוי עם קבוצת המילואים ליגה, כשבמשחק הגמר הוא קלע 12 נקודות והוריד 16 ריבאונדים. בטורניר העלייה העמיד לוי ממוצעים של 17.3 נקודות ו-13.0 ריבאונדים, כשבסופה הוא נבחר לשחקן המצטיין של הטורניר.
ב-6 ביולי 2022 חתם לוי בהפועל ירושלים לארבע שנים.
ב-20 ביולי 2023 הושאל לוי להפועל באר שבע דימונה.
רחוב הנרי
רחוב הנרי (באירית: Sráid Anraí; באנגלית: Henry Street) בעיר דבלין שוכן בחלק שמצפון לנהר ליפי ונחשב לרחוב הקניות השני בחשיבותו בעיר, לאחר רחוב גרפטון.
הרחוב מתחיל בחוד של דבלין שברחוב או'קונל בצד מזרח ועד לרחוב ליפי בצד מערב. לאחר רחוב ליפי משתנה שם הרחוב לרחוב מרי, הנחשב כהמשכו של רחוב הנרי ודומה לו במאפייניו.
האחראי לפיתוח רחוב זה היה הנרי מור, רוזן דרוהדה אשר הכשיר אדמות ופיתח את האזור. על שמו נקרא הרחוב וכן גם רחובות סמוכים כמו רחוב מור, רחוב ארל, רחוב אוף ליין ורחוב דרוהדה.
אודות
מאז שנות השמונים הפך הרחוב למדרחוב. ברחוב מרכולים, מרכזי קניות וחנויות קטנות ועצמאיות, כ-200 במספר. ברחוב מופיעים כדרך קבע אומני רחוב, מוזיקאים, כותבי שירים, וחקיינים.
מרכזי קניות
מרכז הקניות ג'רביס מרכז הקניות הגדול ביותר במרכז העיר. בעל שלוש קומות, בשתיים הראשונות ישנן חנויות ובשלישית מזון מהיר. מרכז הקניות Ilac: מרכז הקניות הוותיק במרכז העיר. בעל מבנה קומה אחת המכיל חנויות רבות.
חנויות ידועות
לארנוטס גם מחלקות הנעלה ואביזרים מרשימות ביותר.
לאחותי, פוליטיקה פמיניסטית מזרחית
לאחותי, פוליטיקה פמיניסטית מזרחית (הוצאת בבל, 2007) היא אנתולוגיה הכתובה מפרספקטיבה פמיניסטית מזרחית, עוסקת בסוגיות של מעמד, זהות, זיכרון ואלטרנטיבה, ומשלבת שירים, מאמרים, מחקרים, נאומים, נרטיבים, ופרוזה בעריכת שלומית ליר.
האנתולוגיה נותנת ביטוי לחוויות של הכותבות הנוגעות למצבים של העדר שוויון חברתי על רקע אתני ומגדרי.
הספר הוא פרי יוזמה של אחותי - למען נשים בישראל והוא מוקדש לזכרה של ד"ר ויקי שירן.
מתוך התכנים
התמות "האישי הוא הפוליטי" ו"הפוליטי הוא האישי", שבהן התמקדה ויקי שירן במאמרה "לברוא עולם חדש", עומדות במרכז הספר.
ב"יומן עבודה", מספרת דורית פנקר על עבודתה בשכר מינימום ובתנאים שהיא מכנה מקוממים כחדרנית במספר בתי מלון באילת. אביגיל יפרח מביאה את סיפור מתפרת העצמאות במצפה רמון, שהפכה לאחר התבצרות הפועלות המפוטרות בה לקואופרטיב המפרנס את העובדות, אותה היא מכנה סיפור הצלחה.
פנינה מוצפי-האלר סוקרת את ההדרה וההבניה, הקשורות במושג "נשים מזרחיות" בשיח האקדמי. אירוס זריני דנה במיעוטן היחסי של פרופסוריות מזרחיות באקדמיה הישראלית. אסתר עילם כותבת על תפקיד השפה בהבניית יחסי כוחות בחברה שיש בה קבוצות הומוגניות לא מזרחיות.
עורכת הדין קלריס חרבון בוחנת את משמעות זהותה כמזרחית בקשר שלה עם לקוחות מזרחיות. עליזה פרנקל עומדת על הקשר בין גוון עור ויופי במשפחה הבין-עדתית.
בסיפורה של זמירה פורן מתואר זיכרון של ביקור עיתונאית בביתה בהיותה ילדה, תוך התמקדות במתח בין הגינונים המערביים של המבקרת לאלו המזרחיים של אמה. בשירה, "אל מלא רחמים", מציגה ברכה סרי את העוצמה שהיא חשה כיוצרת אל מול האופן שבו לדעתה תופסת אותה המדינה כ"מתבטלת".
פאי תפוחים
פאי תפוחים או תמליא תפוחים (באנגלית: Apple pie) הוא פאי הממולא בפרוסות תפוחים. הפאי מוגש לרוב לצד קצפת או גלידה.
הפודינג האנגלי
פאי תפוחים נאכל באנגליה כבר בתקופת צ'וסר. מתכון משנת 1381 (ראה משמאל) מציין כי להכנת פאי תפוחים יש להשתמש ב"תפוחים טובים, תבלינים טובים, תאנים, צימוקים ואגסים" כאשר אלה נתונים בבצק סגור, או כפי שהם כינו אותו, "ארון מתים". המתכון מציין כי זעפרן משמש לצביעת המילוי של הפאי.
פאי זה נאכל כמאכל פופולרי באנגליה החל מימי הביניים ועד ימינו אלה. יצוין כי במתכון המקורי אין סוכר. ישנן שתי סברות להיעדרו של הסוכר:
פאי תפוחים הולנדי
פאי תפוחים נפוץ בהולנד ונקרא בשם appeltaart או appelgebak. במתכונים אלה נעשה שימוש בקינמון ובמיץ לימון. פאים אלה מעוטרים בדוגמת רשת. פאי התפוחים היה פופולרי בהולנד כבר בשלהי ימי הביניים והוא מופיע בציור משנת 1626.
פאי תפוחים בתרבות האמריקאית
המתיישבים האירופאים הראשונים בצפון אמריקה הגיעו אליה מהולנד ומאנגליה והביאו איתם את אהבתם למאכל. המושבות הראשונות שתלו עצי תפוח, שהובאו במיוחד בחביות מאירופה.
מתכונים מהמאה ה-18 מעידים על הפופולריות הרבה של המאכל במושבות אמריקה, והוא הפך לקינוח הפופולרי ביותר. כך לדוגמה מוזכר הפאי בספר הבישול "בישול אמריקאי" ("American Cookery") משנת 1796 הכיל שני מתכונים שונים של פאי תפוחים ומתכון נוסף לפודינג תפוחים אנגלי.
המתיישבים במערב ארצות הברית, בהיעדר תפוחים יצרו "פאי דמוי תפוחים" (mock apple pie) תוך שימוש בסוכר ובתבלינים בניסיון ליצור טעם המזכיר את פאי התפוחים.
עם השנים הפך פאי התפוחים לאחד מסמליה של ארצות הברית ולמעשה למאכל לאומי. הביטוי "אמריקאי כמו פאי תפוחים" ("as American as apple pie") מעיד על כך. מארק טוויין בספרו הרפתקאות האקלברי פין עושה שימוש במונח "פאי" (שהכוונה לפאי התפוחים) כשהוא מתאר דבר מה שהוא נעים או נוח ("You're always as polite as pie to them").
חיילים אמריקאים שיצאו להילחם במלחמת העולם השנייה, כאשר הם נשאלו מדוע הם נלחמים, השיבו כי הם נלחמים "למען אמא ולמען פאי תפוחים" ("for Mom and apple pie")
נונינו
נונינו היא חברת מזקקות אלכוהול איטלקית שהוקמה על ידי אורזיו נונינו בשנת 1897. החברה היא בבעלות משפחת נונינו שמנוהלת כיום על ידי ג'יאנולה נונינו ובניטו נונינו. שלוש הבנות שלהם: כריסטינה, אנטונלה ואליזבתה גם הן עובדות בחברה. החברה מייצרת בעיקר גראפה. שנים רבות המזקקה הייתה כושלת, עד שג'יאנולה נונינו שעומדת כיום בראש החברה גרמה למיתוג הגראפה שלהם כמוצר יוקרתי. את המוצרים של החברה היו מחלקים באירועים של ידוענים איטלקים, ועד מהרה הוא הפך למבוקש מאוד בקרב החוגים העליונים של איטליה. משרדי החברה נמצאים בפריולי שבאיטליה.
מותגי החברה
החברה זכתה במספר פרסים על חדשנות בתחום הגראפה, לדוגמה בפרס לאונרדו של הוועדה לאיכות איטלקית לשנת 2003.
ג'יאנולה נונינו העומדת בראש החברה זכתה בפרס International Eva Prize בשנת 2009.
פרס כנות הזהב
ב-29 בנובמבר 1975 ייסדו ג'אנולה נוניניו ובעלה את פרס כנות הזהב (מאיטלקית: Risit d'Aur Award, מאנגלית: Golden Rootstock Award). בכל שנה, סכום נכבד של כסף יוענק ליקב פריוליאני שיטע את הגפנים הטובות ביותר מן הזנים העתיקים של האזור: ריבולה ג'יאלה (ענב), שיופטינו (ענב), טאזלנגה (ענב), פיגנולו (ענב) ועוד.
פרס נוניניו הבינלאומי
בשנת 1975 חברת נונינו ייסדה את פרס נונינו הבינלאומי לשימור המסורת הפריולית.
זוכי הפרס
פרס העיתונות
משפחת נונינו גם העניקה פרס עיתונות לכתבות משפיעות בתחום הגראפה:
משכנתה הפוכה
משכנתה הפוכה הוא מונח המתאר שעבוד נכס מקרקעין כבטוחה להחזרת הלוואה, כאשר הלווה אינו נדרש לפרוע את ההלוואה או לשלם תשלומים למלווה כל עוד הוא מתגורר בנכס. הלוואה זו ניתנת לאנשים מבוגרים (בני 65 ומעלה) שברשותם נכס, והם מעוניינים בסכום כסף נזיל לשם מחייתם או צורך אחר.
בעל הנכס מקבל מהמלווה סכום כסף שגובהו המקסימלי משתנה ומושפע משווי הנכס ומתוחלת החיים הצפויה של בעל הנכס (בהתבסס על גילו). לאחר קבלת ההלוואה ממשיך בעל הנכס להתגורר בביתו ואינו נדרש לשלם תשלומים כלשהם לגוף המלווה. מסיבה זו אין צורך בבדיקת יכולתו הכלכלית של הלווה.
לאחר מותו של הלווה הנכס יימכר, והסכום שיתקבל ישמש לכיסוי ההלוואה בתוספת הריבית, ואילו ההפרש יועבר ליורשיו של בעל הנכס. בדרך כלל ניתנת האפשרות ליורשיו של בעל הנכס לפרוע את ההלוואה בעצמם ולשמור בעלות על הנכס, אם הם מעוניינים בכך.
החזר משכנתה הפוכה אינו מותנה בהכרח במותו של בעל הנכס, וגם אם זה יעזוב את ביתו (למשל לבית אבות) או יציע אותו למכירה, ידרוש הבנק את החזר ההלוואה בתוספת ריבית.
הלוואה זו מיועדת לאנשים מבוגרים שברשותם נכס מקרקעין והם מעוניינים לקבל סכום כסף נזיל מבלי למכור את ביתם או ליטול הלוואה שיידרשו להחזיר בתשלומים מדי חודש בחודשו.
פחד אוכל את הנשמה
פחד אוכל את הנשמה (בגרמנית: Angst essen Seele auf) הוא סרט דרמה גרמני משנת 1974 בבימויו של ריינר ורנר פאסבינדר ובכיכובם של בריגיטה מירה ואל הדי בן סאלם. הסרט זכה בשני פרסים בפסטיבל קאן, ונחשב לאחד הסרטים החשובים של פאסבינדר.
משמעות השם
שם הסרט "Angst essen Seele auf" הוא בדקדוק גרמני שגוי, ומתורגם כ"פחד לאכול נשמה". צורת הדקדוק הנכונה היא "Angst isst die Seele auf". עם זאת, השגיאות הדקדוקיות בכותרת הן מכוונות, ומהוות התייחסות ישירה לדמותו של עלי בסרט, שאומר במפורש - "פחד לאכול נשמה". עלי הוא עובד זר ולכן הוא מתקשה בדקדוק הגרמני.
עלילה
עלי (El Hedi Ben Salem), הוא עובד זר ממרוקו הנמצא בשנות ה-30 המאוחרות לחייו, ואמי (Brigitte Mira) היא אלמנה כבת 60 העובדת כמנקה. הם נפגשים לראשונה בפאב כאשר עלי מזמין את אמי לרקוד וכך מתחילה ביניהם חברות משונה, המתפתחת בהמשך למערכת יחסים רומנטית ואף לנישואין.
מערכת היחסים של השניים גוררת בעקבותיה תגובה קשה מהסביבה. השכנות הרכלניות מתלוננות שהם הפכו את בניין המגורים שלהם למטונף, חברותיה לעבודה של אמי מנדות אותה, ועלי סופג נאצות. כשאמי מספרת לחתן שלה יוגן ולבתה קריסטה שהיא מאוהבת בעלי, יוגן מכנה אותה "מופרעת". בנו של בעל הבית מזהיר את אמי שהשכרת הדירה לדיירי משנה מנוגדת לחוזה, ועלי חייב לעזוב תוך יום. אך אמי טוענת בפניו שהיא ועלי מתכננים להתחתן. בעקבות זאת הם באמת מתחתנים.
אמי, שבעלה הראשון היה פועל פולני שנישאה לו בניגוד לרצונו של אביה הנאצי, מזמינה את שלושת ילדיה הנשואים לפגוש את בעלה. הם דוחים אותו בהפגנתיות ומגיבים באגרסיביות. אחד מילדיה מנפץ את הטלוויזיה שלה בזעם, ובן אחר מצהיר שהיא איבדה את השפיות.
אמי ועלי יוצאים לחופשה ארוכה ביחד, כדי לברוח מהעוינות כלפיהם. לאחר שהם חוזרים, נכנעת אמי לקשריה הישנים עם חבריה ומצמצמת את קשריה עם עלי. אמי מאמצת את הגישה הקסנופובית של חבריה כדי לא לאבד את הקשר איתם. היא מנסה להפוך את עלי ל"גרמני" ומסרבת להכין לו קוסקוס.
בצר לו עלי מתקרב לברברה, המוזגת מהפאב, אשר שמחה להכין לו קוסקוס, ובין השניים מתפתח רומן. ייאושה של אמי הולך וגדל כשמערכת היחסים ביניהם מידרדרת. היא באה לבקר את עלי בעבודתו אך עלי מעמיד פנים שהוא לא מכיר אותה, כשחבריו לעבודה צוחקים עליה ומכנים אותה "סבתא".
כשנדמה שמערכת היחסים ביניהם הסתיימה, חוזרת אמי לפאב לפגוש את עלי. הם רוקדים ומסכימים כשהדבר היחיד שחשוב זה שהם ביחד, ושהם חייבים להיות נחמדים אחד לשני. באותו הרגע עלי מתמוטט לפתע בזרועותיה של אמי מהתפרצות של אולקוס בקיבה. בסצנה המסיימת, אמי מבקרת את עלי בבית החולים, והרופא מסביר לה שחולי מסוג זה נפוץ אצל מהגרים, בגלל המתח שהם נאלצים להתמודד איתו מדי יום.
הפקה
הסרט צולם בשבועיים בלבד, ותוכנן בתחילה כתרגיל קולנועי של פאסבינדר כדי למלא את הזמן בלוח הזמנים שלו בין צילומי שני סרטיו, "מרתה" ו"אפי בריסט". דמותו של עלי מגולמת על ידי אל הדי בן סאלם, שהיה בן זוגו של פאסבינדר באותה התקופה. בן סאלם התאבד כמה שנים מאוחר יותר, בזמן שהותו בכלא.
דמותה של ברברה משוחקת על ידי השחקנית האוסטרית ברברה ולנטיין, פאסבינדר בעצמו הופיע בסרט בתור דמות החתן של אמי.
הקשרים קולנועיים
דמותו של עלי היא בחלקה הומאז' לסרטיו של דאגלס סירק, ובמיוחד לסרטיו "חיקוי לחיים" ו"כל שהשמיים מרשים". ההומאז' הברור ביותר הוא הסצנה בה בנה של אמי חובט בטלוויזיה אחרי שגילה שאמו התחתנה עם ערבי (סמל חשוב ב"כל שהשמיים מרשים"). הבמאי טוד היינס עשה גם הוא הומאז' משלו לשני הסרטים "כל שהשמיים מרשים" ו"פחד אוכל את הנשמה" בסרטו "הרחק מגן עדן", שמתכתב בעיקר עם סרטיו של סירק, אך מתעסק גם במספר תמות הלקוחות מסרטו של פאסבינדר.
פרידה ליידר
פרידה ליידר (בגרמנית: Frida Leider; 18 באפריל 1888, ברלין – 4 ביוני 1975, ברלין) הייתה זמרת אופרה גרמניה.
ליידר הייתה אחת הסופרניות הדרמטיות החשובות ביותר של המאה ה-20. תפקידיה החשובים ביותר היו איזולדה (טריסטן ואיזולדה) וברונהילדה (הוולקירות) של וגנר, פידליו (פידליו) של בטהובן, דונה אנה (דון ג'ובאני) של מוצרט, ואאידה (אאידה וליאונורה (הטרובדור) של ורדי. היא השתתפה ביותר מ-80 הקלטות, רובן לפולידור (דויטשה גרמופון) ו"HMV".
ביוגרפיה
פרידה ליידר הייתה במשך חמש-עשרה שנים אורחת קבועה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, במטרופוליטן אופרה בניו יורק, בלה סקאלה במילאנו, באופרה של וינה ובאופרה הממלכתית של בוואריה במינכן. כמו כן, הופיעה בפסטיבל ביירוית, שם הייתה הסופרן הראשונה במעלה, כוכבת שנות ה-30'. בשנות ה-20' הופיעה לסירוגין בתפקידי וגנר עם פלורנס אאוסטרל בקובנט גארדן ובשני החלקים הגדולים של מחזור הטבעת שהוקלטו ב"HMV".
עיזבונה של הזמרת נמצא כיום בניהול עמותת פרידה ליידר, היושבת בברלין.
לקריאה נוספת
אוטוביוגרפיה של פרידה ליידר, "משחקת את תפקידי" ("Playing My Part") יצאה לאור בלונדון, בתרגום לאנגלית של צ'ארלס אוסבורן, בהוצאת קאלדר ובויארס בשנת 1966. היא כוללת 32 תצלומים בשחור-לבן ורשימת הקלטות של הרולד בארוס.
שדה (סוציולוגיה)
בהגותו של פייר בורדייה, "שדה" הוא "מרחב מתובנת, זירה של כוח – יש בו שולטים ונשלטים, יש בו יחסים מתמידים, מתמשכים, של חוסר שוויון ששוררים בתוך המרחב הזה – שהוא גם שדה קרב לשימור או לשינוי יחסי הכוחות הללו" (על הטלוויזיה, עמ' 45). כל גורם בשדה מוגדר ביחס למיקום של הגורמים האחרים במרחב, ומתחרה בהם תוך שימוש בכוח היחסי שיש בידו, ואשר מגדיר את מעמדו בתוך השדה, וכפועל יוצא את האסטרטגיות שינקוט. "כל שדה", מוסיף בורדיה, "מגדיר את עצמו בין השאר באמצעות מושאי-מאבק ואינטרסים ייחודיים לו [...] כדי ששדה יפעל, צריך שיהיו בו מושאי-מאבק ואנשים המוכנים לשחק את המשחק ובעלי הביטוס, הכולל הן הכרה של כללי המשחק האימננטיים של מושאי-המאבק וכדומה, והן הכרה בתוקפם" ("על כמה מתכונות השדה" בתוך: שאלות בסוציולוגיה, עמ' 113–114). שדות אינם סטטיים – בכל שדה מתקיימים מאבקי כוח על השליטה והיוקרה, המביאים לשינויים במבנה שלהם.
לשדות שונים יש חוקי תפקוד בלתי משתנים שהמשמעותיים שבהם הם:
פיתוח תורת השדות של בורדייה הוא פרי השראתם הן של קרל מרקס והן של מקס ובר. ובר תפס את המציאות החברתית כמכלול של תת-ספירות – הספירה הכלכלית, הדתית וכולי. לכל ספירה יש אוטונומיה והיגיון פנימי משלה. בורדיה, שפיתח את תורת השדות, אומר בעצם אותו הדבר – במרחב החברתי יש שדות רבים; לכל שדה יש אוטונומיה, אך זו אינה טוטאלית מאחר שקיימים קשרים בין השדות – קשרים הניתנים לשינוי. קשרים אלו מתווכים בעיקר דרך "שדה הכוח", הקושר שדה זה למדינה (שלטון פוליטי) ולמבנה המעמדי שלה.
הספרייה הציבורית של ברגן
הספרייה הציבורית של ברגן (בנורווגית: Bergen Offentlige Bibliotek) היא ספרייה בברגן שבנורווגיה.
היסטוריה
בימי הביניים הערים ברגן וטרונדהיים היוו את מרכז הספרות של נורווגיה, מנזרים וכנסיות בערים אלו הכילו ספרים רבים, כנסיית סאנט מארי בעיר החזיקה אוסף ספרים אשר היה פתוח לקהל הרחב, ב-1766 הויקאר דויד שונפלד תרם כמות גדולה של ספרים למקום, דבר שהוביל את הכנסייה לפתוח מבנה נפרד לספרייה.
דליפה
דליפה היא תנועת חומר דרך פתחים או חורים בלתי מתוכננים ולפיכך בלתי רצויים במכל או מערכת אחרת המכילה זורמים. כאשר יש כניסה או יציאה של חומר דרך החור אומרים שהחומר (או המכל) דולפים. החומר הדולף יכול להיות גז, נוזל ואף מוצק צמיג או אבקה. תיתכן דליפה בין שתי מערכות המכילות נוזלים שונים, לעיתים בשני הכיוונים בו זמנית.
הספרייה הציבורית של ברגן
היסטוריה
ב-1869 ספרן האוניברסיטה פול בוטן-האנסן החליט להציע בסביבות 12,000 עותקי ספרים למכירה, בעקבות כך קמה אגודה שהחליטה להקים ספרייה ציבורית בעיר המבוססת על ספריו של בוטן-האנסן והאגודה הציעה לעירייה לרכוש את ספרים אלה ולעביר אותם לבעלותה, בניין הספרייה הראשון הוקם במבנה שבו שכנה בעבר מבשלת בירה.
דליפה
הואיל וממדי הפתח שדרכו מתרחשת הדליפה משפיעים באופן לא אחיד על היקף הדליפה, מקובל למדוד את שיעור הדליפה במונחים של נפח ליחידת זמן או של מסה ליחידת זמן.
הספרייה הציבורית של ברגן
היסטוריה
ב-1876 הועברו אוספי ספריית הכנסייה לספרייה הציבורית של ברגן שם נשמרו עד שהועברו מאוחר יותר לספריית אוניברסיטת ברגן.
המבנה הנוכחי הוקם ב-1917 על ידי אולף נורדהגן.
דליפה
דליפה של גז דליק, כגון גז בישול, עלולה לגרום להצטברות של הגז שדלף ולהצתה לא מבוקרת שלו, הגורמת לפיצוץ או לשרפה שנזקם רב. נשימה של הגז שדלף עלולה לגרום לחנק. עקב סכנות אלה נהוג להוסיף לגז טבעי ולגז בישול חומר בעל ריח עז (כגון אתאנתיול או דיפוספין), שיאפשר לחוש בדליפת הגז בשלב מוקדם שלה.
ביטויי לשון
הדלפה היא שימוש מושאל במושג דליפה - בעוד דליפה מתייחסת לחומר פיזי, הדלפה היא דליפה של מידע. גם בהקשר הזה מדובר על יציאת מידע לא מתוכננת, שבדרך כלל לא הייתה אמורה להיחשף.
במדעי המחשב המונח דליפה הושאל כביטוי לתיאור מצב בו תוכנה אינה משחררת משאב מערכת שהוקצה לה, כך שהמשאב דולף מהמערכת ללא בקרה. בפרט לדליפת זיכרון ולדליפת מצביעים חכמים.
Hostage
Hostage (בעברית: בת ערובה) הוא שיר שהקליטה הזמרת-יוצרת האמריקאית בילי אייליש, ומופיע במיני-אלבום הראשון שלה, Don't Smile at Me. השיר יצא לאור ב-11 באוגוסט 2017, על ידי חברות התקליטים דארק-רום רקורדס ואינטרסקופ רקורדס, ביחד עם המיני-אלבום עצמו.
איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את תואר הפלטינה על מכירות של למעלה ממיליון עותקים במדינה.