cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דנטון (סרט)
עלילה
דנטון מתואר כמנהיג מלידה, כריזמטי במיוחד היונק את כוחו מהעם. רובספייר, לעומתו, מוצג כקנאי סגפן השואב את כוחו מהמנגנון המפלצתי ומבחינתו דנטון מהווה איום בשל היותו פופולרי בזכות העם ולא בזכות המנגנון. בעיני רובספייר קיימת זהות בין האומה למפלגתו. קנאתו של רובספייר בדנטון על יכולתו ליצור קשרים כל כך חזקים עם אנשים ברורה לעין. לרובספייר אין חברים ולדעת ויידה "בשביל רובספייר, הטרור הוא מעין הקלה רגשית ואולי אפילו מינית". העימות בין שני הגברים הוא גם מאבק בין האינטלקט לבין הרגשות. בעוד שלגבי רובספייר, הדילמה של הטרור היא דילמה אינטלקטואלית, רואה בה דנטון דו-קרב אישי.
במקביל לעימות ברמה האישית פסיכולוגית, מטפל ויידה גם בעימות האידאולוגי. לצד הקנאה והפחד מדנטון, אפיינו את רובספייר גם משמעת ועקשנות אידאולוגית. רובספייר האשים את דנטון בבורגנות ובטעם טוב.
ויידה לא נוקט עמדה לגבי המאבק בין רדיקליזם למתינות. הדבר שמשך אותו לעסוק בדנטון וברובספייר היה "הקונפליקט בין האיש שרצה להמשיך את התהליך לבין זה שרצה להפסיקו". כפי שחווה רובספייר על בשרו, הפוליטיקאים אינם יכולים להפסיק את האלימות אחרי שפרצה, וכשדנטון מוצא להורג הופך ניצחונו של רובספייר לכישלונו.
ויידה כותב בהסברו לסרט:
במשפטו, מסרב דנטון להכיר בסמכותו של הטריבונל המהפכני. הוא רוצה להישפט על ידי העם שכן "העם הוא בעל הסמכות המהפכנית היחידה". דנטון טוען שההנהגה בוגדת בעם בשעה שהיא מעמידה אותו לדין. זהו בדיוק הטיעון שהביא להרשעתו של דנטון במשפט, אלא שהפעם הוא מוצג על ידי התובעים, אנשי רובספייר, שאמרו "האם אתם רוצים להיפטר מרובספייר? אם לא, הדבר היחיד לעשותו הוא להיפטר מדנטון, אין דרך לשני האנשים להמשיך יחד". דנטון בטוח שהוא מייצג את ההמונים, כפי שהוא בטוח בתמיכתם. באותה מידה בטוח רובספייר שהוא מייצג את העם כמו לואי ה-14 המונרך האבסולוטי שטען "המדינה זה אני".
כמו מהפכנים טוטאליטריים מאוחר יותר, טענו דנטון ורובספייר שהם מייצגים את העם, ולכן אין מקום לשניהם ביחד. דנטון לא מכיר בסמכות המשפט המבוים, אך רובספייר טוען שתפקידם היחיד של השופטים הוא לחסל את אויבי המהפכה ולכן מארגן משפטים מבוימים.
מוטיבים
למרות שה"עם" ממלא תפקיד נכבד בעיסוקו של ויידה, בסרט הוא כמעט שאינו מופיע. אין כמעט סצנות המוניות, התפאורות אינן גרנדיוזיות ואווירת הסרט אינטימית בייחוד בשל ריבוי הקלוז-אפים. ויידה ממחיש לצופה שבעוד כל מנהיג מתיימר לייצג את העם, העם עצמו מבולבל, חסר זהות ונוטה לעבור ממנהיג למשנהו במהירות ובחוסר מודעות לאינטרסים שלו. העם למעשה אינו שותף להחלטות המהפכניות המתקבלות. העם לא שולט בטרור. העם צופה בהיסטוריה ולא יוצר אותה. העם עייף ומפוחד מהטרור, אך תומך בו. העם מעריץ את דנטון, אך מאפשר את הוצאתו להורג למרות שהוא משוכנע בחפותו.
אחד מהמוטיבים בסרט הוא שאלת האשמה. ידידיו של דנטון מייעצים לו למרוד, ואמנם בכוחו של דנטון לקחת את השלטון. דמולן אומר לדנטון "אתה חייב להגן על עצמך, העם מאחוריך" אך דנטון מסרב ללא הסבר נראה לעין. ייתכן כי הייתה זו כניעה ועייפות לטרור, ייתכן והייתה זו התנגדות לאלימות נוספת, או אמונה כנה בהתערבות ספונטנית של העם. מכל מקום, דנטון, בסרבו לקחת את השלטון, אשם לא פחות מרובספייר שהפעיל טרור בשם המהפכה ביודעו ש"המהפכה סטתה ממסלולה".
הסרט עוסק גם בצעדים מדיניים מוטעים, ובהשפעתם על מהלך ההיסטוריה. ויידה טען ש"תפקיד הקולנוע לחשוף את אותם דברים מהם התעלמה ההיסטוריה ולקרוא תיגר על ידי הצגת הדעות שבשוליים".
רמיזות היסטוריות
רבים ניסו למצוא הקבלה בין המהפכה הצרפתית לבין מהפכת אוקטובר, תנועת "סולידריות" והמצב בפולין - משטר מאוים המשתמש בטרור, ההשוואה בין דנטון ללך ולנסה וההשוואה בין רובספייר לגנרל ירוזלסקי (השניים גם דומים באופן פיזי). ויידה עצמו שהזדהה עם "סולידריות" התנגד להשוואה וגם הרעיון המקורי לצלם בפולין פוסל אפשרות לסרט ביקורתי ישיר. למרות זאת, מזכירים התורים ללחם וריצתם המתישה של דנטון ורובספייר מוועדה לישיבה, ומשם לאספה, את פעילותם האינטנסיבית של אנשי סולידריות ב-1981, והוועדות של רובספייר מזכירות את הוועדות של ירוזלסקי.
אם ההשוואה לפולין אינה חד משמעית, הרי שההשוואה למהפכת אוקטובר ברורה יותר. ראשי המהפכה שהתנגדו למנהיג וסטו מהקו המרכזי הוצאו מההיסטוריה או "טוהרו". התעניינות מנהיגי מהפכת אוקטובר בדנטון ורובספייר אף מוסברת בסרט. עד 1918 ציטט לנין את דנטון, שכן כפי שדנטון רצה להפיל את המונרכיה, רצה לנין להפיל את המשטר הצארי. עם זאת, לאחר 1918, ציטט לנין ובחר בדרכו של רובספייר שרצה לשמר את המצב המהפכני, כפי שלנין ברוסיה שאף לשמור על כוחו.
ביקורת
על הסרט נמתחו ביקורות רבות. חלקן אמרו שהסרט חסר דינאמיות וקצב, בעיקר בגלל שהוא עיבוד של מחזה העוסק ברעיונות. האחרים אמרו שיש גודש בדיאלוגים ההופכים לא פעם לנאומים חסרי אמינות. יש אנשים הרואים בסרט משחק מוגזם, בייחוד של השחקנים הפולנים. לעומתם, דנטון ואנשיו מגולמים על ידי שחקנים צרפתיים הדוברים במקור צרפתית, דבר המעניק להם ריאליזם ואמינות.
התפאורה והאמצעים הקולנועיים בסרט, בניגוד למשחק, מאופיינים באיפוק רב. אם המשחק מוגזם ודרמטי, הרי שהתפאורה מפתיעה בצניעותה ובאמינותה. אין עדשות מעוותות, אין זוויות מיוחדות ותאורות דרמטיות. לדעת ויידה "זו הדרך היחידה לצלם סצנות שהן עצמן כל כך טעונות, כל התערבות נוספת של המצלמה תוריד מעומק הנושא".
סיינס (סרט)
סיינס (באנגלית: Signs) הוא מותחן מדע בדיוני אמריקאי משנת 2002, בבימויו של מ. נייט שאמלאן, בכיכובם של מל גיבסון רורי קאלקין וחואקין פיניקס.
עלילה
משפחת הס גרה בפנסילבניה. גרהאם (מל גיבסון), אב המשפחה, הוא כומר לשעבר שעזב את הדת עקב מותה של אשתו, קולין. ביחד עם אחיו מריל (חואקין פיניקס), שחקן בייסבול לשעבר, הוא מגדל את שני ילדיו, מורגן (רורי קאלקין) ובו (אביגייל ברסלין).
למחרת צופה מריל בקטע וידאו שהוקלט על ידי בחור ברזילאי, שמתעד חייזר. לאחר מכן, המשפחה מחליטה להישאר בבית ולאוטמו מפני החייזרים. זרם החשמל בבית מפסיק לפעול, והם יורדים למרתף; אז הם מגלים שחייזר נכנס לביתם. מאוחר יותר, כשנודע להם באמצעות ידיעה חדשותית ברדיו על כך שקבוצת החייזרים הפולשת נסוגה, הם עולים חזרה לבית. אך אז החייזר חוטף את מורגן. לבסוף מריל מצליח לשחררו והם מגלים שהחייזרים רגישים למים וכך הורגים את החייזר. גרהאם חוזר לכנסייה.
הכנסות וביקורות
הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות. לפי האתר "Rotten Tomatoes", כ-74% ממבקרי הקולנוע בארצות הברית נתנו לסרט ציון חיובי. הסרט נחל הצלחה רבה בקופות: הוא הכניס כ-227,966,634 מיליון דולר בארצות הברית וכ-180,281,283 מיליון דולר בחוץ לארץ; סך הכנסותיו של הסרט בכ-408,247,917 מיליון דולר. הסרט הוא השני במידת הצלחתו מבין סרטיו של הבמאי מ. נייט שאמלאן, אחרי "החוש השישי".
הסיפור על מליבאוס
הסיפור על מֶלִיבֵאוּס (באנגלית: The Tale of Melibee) הוא אחד מסיפורי קנטרברי שכתב ג'פרי צ'וסר בשלהי המאה ה-14.
הסיפור - רציני או מבדח?
הרעיון לפיו מליבאוס סופר על ידי צ'וסר פשוט כדי לשעמם את המאזינים, כנקמה על קטיעת סיפורו הראשון, השירה על סר טופז, והשוואתו לצואה, מתעלם מתגובתו של ביילי עצמו לסיפור. הארי נהנה מהסיפור ומצר על כך שאשתו לא זכתה לשומעו משום שהיא הייתה עשויה ללמוד משהו מהגבירה פיקחות, אחת הדמויות. הארי מתלונן במקור על "סר טופז" בשל חוסר התרבותיות והנאורות שבו, לאו דווקא הוולגריות הרבה שלו. או-אז הוא מבקש סיפור מסוגת הסיפורת, דבר-מה עם מעט דברי-חכמה, ומבוקשו נענה על ידי צ'וסר.
סיפור זה הוא תרגום של "Livre de Melibée et de Dame Prudence" מאת רנו דה לואנס, וזו כנראה הסיבה לשפה המעט מאולצת שבה הוא כתוב, בהשוואה לסיפורים אחרים שנכתבו על ידי צ'וסר במקור. יצירתו של רנו עצמה היא תרגום חופשי למדי ל"Liber consolationis et consilii" פרי עטו של סופר הלטינית, אלברטאנוס מִבּרשיה, ודבר זה מעלה את האפשרות שהסיפור היה אהוד ונפוץ באותם הימים. ראיה נוספת נגד הטענה שהסיפור אינו אלא בדיחה מייגעת במיוחד, היא שבדיחה אמורה להסתיים בתוך זמן קצר יחסית ולא להתמשך על פני למעלה מאלף שורות.
רבות מהמהדורות בנות-זמננו של הסיפורים בגרסה אנגלית (דוגמת מהדורת הקלאסיקות של פינגווין שתורגמה על ידי נוויל קוגהיל) משמיטות את הסיפור לגמרי, ומותירות רק תקציר עלילה ודיון קצר בכוונות הדתיות והפילוסופיות שעמדו מאחורי כתיבתו.
תקציר העלילה
האישה, מייעצת לו בפיקחות וגוערת בו על רעיונותיו הפזיזים. בדיון, שני הצדדים הנצים עושים שימוש בפתגמים וציטטות ממקורות מוסמכים באותה התקופה, כמו הברית החדשה. הגבירה פיקחות היא אישה הדנה בתפקיד האישה במסגרת הנישואין בצורה דומה לאישה מבאת' והאישה בסיפורו של הספן.
הסרטן בעל צבתות הזהב
הסרטן בעל צבתות הזהב (בצרפתית: Le Crabe aux pinces d'or) הוא הספר התשיעי בסדרת הקומיקס "הרפתקאותיו של טינטין" אשר נכתב ואויר על ידי הסופר והצייר הבלגי ארז'ה. רצועות הקומיקס של עלילת הספר הוצגו לראשונה במהלך שנת 1941 בשחור לבן. הספר לא תורגם לעברית. לספר יצא עיבוד קולנועי ראשון לסדרת הקומיקס טינטין ב-1947 (הסרט הוא באנימציית סטופ-מושן).
עלילת הספר
הבלשים תומפסון ותומסון מודיעים לטינטין כי הם חוקרים מקרה שבו איש שיכור, שנהרג מאוחר יותר, נמצא עם משהו הנראה כמו פחית בשר סרטנים עם המילה "קאראבודג'אן". בהמשך החקירה, אדם ממוצא יפני מעוניין לדבר עם טינטין ואומר לו שהתעלומה קשורה לספינה "קאראבודג'אן". לאחר שהאיש הלך, הוא נחטף על ידי חבורת פושעים המסתירים אופיום בתוך פחיות בשר הסרטנים. טינטין נחטף אף הוא לספינה קאראבודג'אן, ונכלא בתא בספינה. הוא מצליח לצאת מהחדר, ופוגש את קברניט הספינה, קפטן ארצ'יבולד האדוק, שלא יודע על כך שהקצין הראשון שלו, אלן, מחביא בספינה שלו אופיום.
אחרי מסע במדבר, טינטין והאדוק מגיעים לנמל מרוקאי, והקפטן נחטף על ידי צוות האונייה שלו, לשעבר. טינטין מצליח להציל את האדוק, אך הם משתכרים מחביות היין ומתחילים בקרב יריות עם הפושעים. לאחר מכן, טינטין שם לב לשרשרת עם סרטן בעל צבתות זהב, לבסוף הוא מבין שאלן וצוותו הם מבריחי הסמים. אלן וכנופייתו נלכדים ונשלחים לכלא.
איקיגאי
איקיגאי (ביפנית: 生き甲斐; באנגלית: Ikigai) הוא תפיסה או דרך חיים בתרבות יפן. המשמעות המילולית של המושג היא "הסיבה להיות ולחיות".
איקיגאי הוא משמעות או כיוון לחיים. המשמעות או הכיוון הם אישיים. האיקיגאי גורם לאדם לפעול להגשמה עצמית בכיוון של מימוש אותה מטרה או סיבה לקיום. על ידי כך הוא מעניק לאדם תחושה של משמעות ושל סיפוק עצמי.
איקיגאי של אדם הוא סובייקטיבי ואינו חייב להיות בתחום מסוים של החיים. כך למשל, הוא יכול להיות עבודה, שהוא אוהב לבצע אותה ולעשייה בה יש משמעות עבורו או משפחה או ילדים. הוא יכול להיות תחביב. הוא יכול להיות עשייה למען קהילה או אנשים בקהילה. הוא יכול להיות יצירה בתחום כלשהו.
האיקיגאי הוא סוביקטיבי ולכן אינו נמדד במדדים אובייקטיביים של הצלחה, כגון: גובה השכר או ציון במבחן.
ארבעת התנאים לחיים בעלי ערך
משמעות לחיים על פי איקיגאי היא שילוב של ארבעה תנאים המתייחסים לעיסוק שלכם:
היסטוריה
המושג איקיגאי היה קיים בתרבות היפנית זמן רב לפני שהפך לנחלת רבים. הפיכתו לפופולרי מיוחסת לספר של הפסיכיאטרית היפנית מיקו קאמיה (באנגלית: Mieko Kamiya; ביפנית: 神谷 美恵子); 12 בינואר 1914 - 22 באוקטובר 1979). בשנת 1966 היא פרסמה ספר בשם: "על משמעות החיים". הספר לא תורגם מיפנית לאנגלית.
השפעה על החיים
מחקרים מראים כי מי שיש לו איקיגאי מאושר יותר, מצליח יותר ובריא יותר בממוצע ממי שאין לו איקיגאי. במחקר מקיף ומתמשך של Levy, Slade, Kunkel, & Kasl, 2002) נמצא כי אחוז גבוה יותר מאלה שדיווחו שיש להם איקיגאי היו נשואים, מועסקים בעבודה ובעלי השכלה גבוהה יותר. אחוז התמותה היה נמוך יותר כשהפער נבע בעיקר מיתר תחלואה במחלות לב.
יש דמיון בין התפיסה של פסיכולוגיה חיובית בתרבות המערב לבין התפיסה שמאחורי המושג איקיגאי בתרבות יפן.
בז ארקטי
בז ארקטי, בז לבן או בז צפון (שם מדעי: Falco rusticolus) הוא מין של עוף דורס מהסוג בז. הוא המין הגדול ביותר בין מיני הסוג בז, והוא הציפור הלאומית של איסלנד.
מראה
אורכו של הבז הוא 48–64 ס"מ, משקלו 800–2100 גרם ומוטת כנפיו מגיעה עד ל-123 ס"מ. מין זה הוא בעל דו-צורתיות זוויגית.
מין זה מופיע בכמה צבעים הנעים בין לבן עם כתמים שחורים לחום כהה ואפור. לבזים הבוגרים יש דוגמאות מפוספסות על הגב, הכנפיים והזנב, והבטן מנוקדת. מקורו שחור. נוצות הזנב בגוון לבנבן עד חום חולי דהוי, ולרוחבן פסים בצבע חום חולי משתנה: בקצה הזנב ובקצה גופו צבע חום חולי בהיר, הנוטה מעט ללבנבן (כמו צבע שאר הנוצה). לעומת זאת, בקצה העליון של זנבו הצבע עובר לעיתים מחום חולי עד לחום בכהות בינונית ואף לחום כהה.
תפוצה ובית גידול
תפוצתו משתרעת בעיקר על פני הטונדרה הארקטית. אולם בחורף רבים מהבזים נודדים דרומה. בתי הגידול שלו מורכבים בעיקר משדות פתוחים, קווי חוף, דיונות ושיחים.
ציד ותזונה
הבז הארקטי צד במגוון שיטות, לעיתים הוא עף גבוה ותוקף מלמעלה, לעיתים עומד על הקרקע ותוקףבגובה פני הקרקע אך לרוב הוא מתקרב אל טרפו בתעופה נמוכה ובמהירות.
מזונו מורכב בעיקר מציפורים בינוניות וגדולות (שכווי השלג, שחפים, ברווזים ואווזים), ויונקים קטנים (למוסיים, מרמיטות וארנבות).
רבייה
הבזים הארקטיים מקננים על צוקים, לרוב בקנים ישנים שנבנו על ידי ציפורים אחרות, ולעיתים הם מקננים על מדפי סלע חשופים ללא קן מסודר.
בכל הטלה ישנם בין 2 ל-5 ביצים. גם הזכר וגם הנקבה דוגרים על הביצים. לאחר בערך 35 ימים מתרחשת הבקיעה. בשבועות הראשונים לאחר הבקיעה הנקבה שומרת על הגוזלים בעוד הזכר מביא מזון, ולאחר כ3 שבועות לעיתים הם מתחלפים בתפקיד והנקבה מביאה את המזון בעוד הזכר שומר על הגוזלים. הגוזלים מתחילים לעוף כ-45 ימים לאחר הבקיעה ומתחילים לצוד לבד לאחר בערך שישה שבועות. שני המינים מגיעים לבגרות מינית לאחר בערך שנתיים.
בית אקשטיין
בית אקשטיין מקבוצת דנאל הוא ארגון שמטרתו לקדם את השתלבותם החברתית של אנשים עם לקויות. בית אקשטיין הוקם בשנת 1987, על ידי יובל אקשטיין, ומפעיל שירותים מגוונים בתחומי החינוך, התעסוקה והדיור של אנשים עם מוגבלויות בכל רחבי ישראל.
בית אקשטיין מעסיק יותר מ-2,000 עובדים המספקים שירות לכ-4,500 מקבלי שירות. מנכ"ל הארגון הוא יגאל נחתומי.
פעילות
בית אקשטיין מפעיל כ-60 מסגרות ברחבי הארץ אשר פועלים בתחומי החינוך, הדיור והתעסוקה.
חינוך
בית אקשטיין מפעיל 18 בתי ספר בפריסה ארצית. בתי הספר מתמחים במתן שירותי חינוך לאוכלוסיות מגוונות, כגון ילדים עם לקויות למידה, קשיים נפשיים, ילדים על הספקטרום האוטיסטי וילדים עם מוגבלות שכלית התפתחותית. תוכנית הלימודים בבתי הספר עומדת בקריטריונים הפדגוגיים שנקבעו על ידי משרד החינוך, ועומדים בקנה אחד עם הספרות המקצועית העדכנית בכל הנוגע לחינוך מיוחד. בתי הספר של בית אקשטיין הם בתי ספר לחינוך מיוחד, מוכרים ושאינם רשמיים הפועלים ברישיון ובפיקוח משרד החינוך.
דיור
ארגון בית אקשטיין מספק שירותי דיור המותאמים לאוכלוסיות שונות בקרב אנשים עם מוגבלויות. שירותי הדיור מתחלקים לדיור בקהילה, מעונות ופנימיות.
דיור בקהילה: שירותי הדיור כוללים מערכי דיור בקהילה אשר מיועדים לאנשים עם מוגבלות אשר זקוקים למידה מועטה עד בינונית של תמיכה בחיי היום-יום. שירותי הדיור בקהילה כוללים בית הכשרה אשר מספק ידע והתנסות ראשונית בפיתוח חיים עצמאיים בקהילה. לאחר שלב ההכשרה, האדם ממשיך לדירה בקהילה, אשר ממוקמת, לרוב, בסמוך לבית ההכשרה. בשלב המגורים העצמאיים האדם בונה, ביחד עם הצוות, תוכנית תמיכות אישית לפיתוח מיומנויות חברתיות, השתלבות בעבודה, צריכת שירותים בקהילה וכישורי חיים נוספים.
מעונות: בית אקשטיין מפעיל מעונות המיועדים לילדים, בני-נוער ובוגרים עם מוגבלויות בינוניות וקשות. השירותים המקצועיים במעונות ניתנים 24 שעות ביממה וכוללים גם שירותים רפואיים ופרא-רפואיים.
פנימיות: בית אקשטיין מפעיל פנימיות שמטרתן לשמש כמסגרות טיפוליות-שיקומיות לילדים ומתבגרים עם יכולות וצרכים מגוונים. כל מסגרות הדיור של בית אקשטיין נמצאות תחת פיקוח של משרד הרווחה ומשרד הבריאות.
תעסוקה וקידום קריירה
בית אקשטיין מספק מגוון שירותי תעסוקה לאנשים מוגבלויות. מטרת שירותי התעסוקה היא לסייע למקבלי השירות להשתלב בשוק העבודה, ביחסי עובד-מעביד. בהתאם לרצונות, להשכלה, לניסיון התעסוקתי ולשלב התעסוקתי בו האדם נמצא (תעסוקה מקדמת, תעסוקה מעברית ועבודה בשוק החופשי) נבנית לאדם תוכנית אישית המסייעת לו להשיג את מטרותיו. שירותי התעסוקה של בית אקשטיין מחולקים לשני סוגים עיקריים: תעסוקה מקדמת ותעסוקה נתמכת.
תעסוקה מקדמת: בית אקשטיין מפעיל מסגרות תעסוקה מקדמת שמטרתן להכשיר את מקבלי השירות להשתלבות בשוק החופשי באמצעות פיתוח מיומנויות תעסוקה ומיומנויות בין אישיות. כמו בכל המסגרות של הארגון, מקבל השירות בונה ביחד עם הצוות את התוכנית האישית שלו ומתקיים מעקב קבוע ושיטתי לבחינת ההתקדמות בהשגת המטרות של מקבל השירות.
תעסוקה נתמכת: מטרת שירותי התעסוקה הנתמכת היא לסייע לאדם למצוא ולהתמיד במקום עבודה לאורך זמן, תוך מתן תמיכה למעסיקים בתהליכי הגיוס, השימור והקידום של עובדים עם מוגבלויות. תהליך התמיכה כולל סיוע בבניית קורות חיים, הכנה לראיון עבודה, תמיכה במהלך התקופה הראשונה להשתלבות במקום העבודה החדש ועוד. בנוסף, שירותי התעסוקה הנתמכת כוללים איתור מקומות עבודה, ליווי ותמיכה במעסיקים, מרכזי הערכה ואבחון, סדנאות הכנה לעבודה וסדנאות מקצועיות נוספות, הכוונה ופגישות פרטניות בעת הצורך ועוד. שירותי התעסוקה ניתנים בשלשה מרכזים: תל אביב, חיפה וירושלים.
פרויקט Begin
פרויקט זה מיועד לצעירים (גילאי 18–23) עם בתפקוד גבוה ומטרתו לספק להם ידע וכלים שיאפשרו להם להשתלב בשוק העבודה. במסגרת הפרויקטים נערכות פעילויות לקידום הכישורים והמיומנויות התעסוקתיות והבין-אישיות של המשתתפים כגון מפגשי לימוד בנושאים שונים, עריכת סימולציות המדמות מצבים שונים בעולם העבודה, שמיעת סיפורי הצלחה של אנשים עם אוטיזם שהשתלבו בשוק החופשי ושל המעסיקים שלהם, סיורים במקומות עבודה ועוד.
יחידת המחקר יישומי
יחידת המחקר יישומי של הארגון מבצעת מחקר והערכה תוך ארגוניים כדי לבחון את מידת איכות ויעילות השירותים הניתנים על ידי הארגון, וכן שיתופי פעולה מחקריים המקדמים מחקר ופיתוח של ידע וכלים לשיפור השירותים שמציע הארגון.
ערמון
עַרְמוֹן (שם מדעי: Castanea sativa) הוא מין עץ נשיר בעל פרי אכיל שמוצאו מדרום אירופה וטורקיה.
מאפיינים
הערמון האכיל הוא עץ גדול מידות, היכול להגיע לגובה של 20–25 מטרים וגזעו יכול להגיע לקוטר של שני מטרים. עליו ארוכים ומחורצים, אורכם 16–28 סנטימטרים ורוחבם 5–9 סנטימטרים. הפרחים חד-מיניים, ומצויים על אותו עץ, רק בנפרד. הפרחים של שני המינים נמצאים במישורים שונים, הפרחים הזכריים בחלק העליון של העץ והנקביים בחלק התחתון. לפרחים יש ניחוח אופייני אשר מושך חרקים מאבקים. הפריחה מופיעה בחודש יוני עד תחילת יולי. העץ זקוק לאקלים נוח עם לחות מספקת אך לא מופרזת.
השם "ערמון" אמנם נזכר במקרא (, ע"פ רש"י שם), אך ככל הנראה הכוונה שם היא לעץ הדולב, שכן ערמון הוא שם נרדף לעץ דולב. אם כי הרלב"ג בביאורו על המקרא שם, כותב כי "ערמון הוא עץ עושה ערמונים", כפי הלשון בזמנינו.
פרי הערמון הוא אגוז המוגן על ידי קליפה קשיחה בעלת צבע חום נאה-מבריק, הנפתחת בהדרגה לפי הבשלת הפרי. השלמת ההבשלה מתרחשת באמצע חודש אוקטובר.
דרך הכנה מפורסמת היא קליית הערמונים באש. את הקלייה מבצעים בצורה שונה בהתאם למסורות המקומיות השונות. במרוקו חורצים שני חריצים, בתוניסיה אחד ארוך, באירופה ארבעה חריצים ואילו ברוסיה אך ורק חריץ אחד. מהפרי מייצרים ממרח המשמש בתעשיית הממתקים. בצרפת ובאיטליה מטגנים את הפירות. בקורסיקה מכינים מהפרי הטחון פולנטה, מין ממליגה מקומית ובהונגריה מכינים קינוח הנקרא פירה ערמונים (בהונגרית Gesztenyepüré). בצרפת מכיניםעוגת ערמונים.
העץ המופק מהאילן נאה וחזק ומשמש בתעשיית הרהיטים, לייצור חביות ולבניית גדרות. קליפת הערמון היא מקור חשוב לטאנין.
פרי הערמון שימש את בריטניה בזמן מלחמת העולם הראשונה להפקת אצטון (וממנו הופק אבק שרפה) בעצתו של חיים ויצמן. ילדים מכל רחבי בריטניה יצאו ליערות ואספו את פרי הערמון על מנת לעזור במאמץ המלחמתי.
לפני אכילת ערמון שנקטף מעץ, יש לוודא שאין מדובר במין דומה לו, אך רעיל במקצת, ערמונית הסוסים.
אקסודוס (סרט)
אקסודוס (באנגלית: Exodus) הוא סרט קולנוע אמריקני משנת 1960, המבוסס על רומן באותו שם מאת ליאון יוריס. הסרט הופק ובוים על ידי אוטו פרמינגר, ומככבים בו פול ניומן, אווה מארי סיינט ורלף ריצ'רדסון.
הסרט עוסק בפרשת ההעפלה והתקומה הציונית בארץ ישראל. שם הסרט מבוסס על ספר שמות בתנ"ך, שנקרא באנגלית/לטינית 'אקסודוס' ומספר על המסע של העם היהודי מעבדות (שאותה משווה יוריס לגלות) לחירות. השם קשור גם לאוניית המעפילים אקסודוס, שסיפורה מתואר בתחילת הסרט, אך אינו תופס נפח רב.
הסרט צולם ברובו בישראל והשתתפו בו אף שחקנים ישראלים בהם דן בן אמוץ, שמוליק סגל ואסתר עופרים. בסרט השתתפו גם ישראלים בצוות ההפקה, כגון מעצב הבמה והתאורה ארנון אדר, ששימש כסגן המנהל האמנותי של הסרט, ולמדו את רזי מקצוע הקולנוע; ניתן לציין את "אקסודוס" למעשה כאבן דרך בקולנוע הישראלי, כסרט שבו רכשו ישראלים ידע מקצועי קולנועי שהשתמשו בו לאחר מכן בסרטים ישראליים מקוריים.
עלילת הסרט
עלילת הסרט משלבת אירועים היסטוריים, בהם סיפורה של ספינת המעפילים אקסודוס ומלחמת העצמאות, עם קווי עלילה דמיוניים ודמויות דמיוניות.
בתחילת הסרט מוצגת דמותה של קתרין "קיטי" פרימונט (אווה מארי סיינט), אחות אמריקנית שהתאלמנה במלחמת העולם השנייה המתנדבת במחנה המעצר "קראולוס" שבקפריסין שם מוחזקים יהודים ניצולי השואה באופן זמני על ידי הבריטים אשר לא מאפשרים להם להיכנס לארץ ישראל, הם יושבים ומחכים שם ליום שבו יקבלו כרטיסי עליה ויפליגו לארץ ישראל, במהלך ביקור במחנה קיטי פוגשת נערה יהודייה צעירה ניצולת שואה מדנמרק בשם קארן האנסן (ג'יל האוורת'), אשר מחפשת אחר אביה שממנו הופרדה בזמן המלחמה.
בינתיים משקיעים הארגונים היהודים מאמצים רבים להעלותם ובסגרת זו ארגנו בריחה המונית של 611 ניצולי השואה ממחנות המעצר בקפריסין לארץ ישראל על גבי ספינת המטען "אקסודוס", את האוניה משיט ארי בן כנען (פול ניומן), יהודי-ארצישראלי צעיר וכריזמטי, קצין לשעבר בבריגדה היהודית בצבא הבריטי ומפקד בהגנה. הבריטים מאתרים את ספינתו בנמל בקפריסין, עורכים עליה מצור ומאיימים להשתלט עליה. על הספינה נמצאת גם קארן האנסן ובחור ניצול שואה בשם דב לנדאו (סאל מינאו). המעפילים פותחים בשביתת רעב, וארי אפילו מאיים לפוצץ את הספינה עם הפליטים, עד אשר לבסוף הבריטים נכנעים ומאפשרים לספינה לשוט לארץ ישראל.
החלק השני של הסרט מתרחש בארץ ישראל במהלך חודשים האחרונים של המנדט הבריטי בארץ ישראל, קארן עוברת לקיבוץ גן דפנה ודב מצטרף לארגון האצ"ל על מנת להילחם בשלטונות המנדט. אביו של ארי, ברק בן כנען (לי ג'יי. קוב), הוא אחד מראשי הסוכנות היהודית המנסה לחתור להקמת מדינה יהודית באמצעים פוליטיים ודיפלומטיים בלבד, בעוד אחיו של ברק, עקיבא, הוא מנהיג האצ"ל אשר מנסה לסלק את הבריטים מן הארץ באמצעים אלימים. היישוב שבו גדל ארי, ואשר בו מתגוררים הוריו, הוא קיבוץ גן דפנה אשר שוכן באזור הגליל למרגלות הר תבור. בינתיים האחות קיטי עולה לישראל והיא וארי מתאהבים זה בזו.
בינתיים העצרת הכללית של האו"ם מחליטה לחלק את ארץ ישראל המנדטורית לשתי מדינות - יהודית וערבית. הערבים מסרבים לקבל את החלוקה, ובעקבות כך קבוצת לוחמי מיליציה ערבים בראשות המופתי של ירושלים מוחמד אמין אל-חוסייני מתכננים לתקוף את גן דפנה ולרצוח את כל תושבי היישוב. בעקבות כך טהא מזהיר את ארי מפני המתקפה וארי מצליח להבריח בזמן את ילדי היישוב במהלך שעות הלילה. קארן פוגשת בהמשך את דב ומצהירה בפניו כי היא אוהבת אותו, דב מבטיח לקארן שהם יתחתנו ביום מן הימים, בהמשך הלילה בעת שקארן עושה דרכה חזרה מעמדת שמירה לקיבוץ גן דפנה, היא נתקלה במארב ונהרגת על ידי חבורה של אנשי מיליציה ערבים, גופתה נתגלתה בבוקר שלמחרת, באותו היום, הכח בפיקודו של ארי כובש את הכפר הסמוך אבו ישע ומגלה את גופתו של טהא אשר נתלה על ידי אנשי מיליציה ערבים שחרתו סמל מגן דוד על גופתו.
טהא וקארן נקברים בקבר אחים. במהלך טקס ההלוויה ארי נשבע שיום אחד היהודים והערבים יחיו יחד זה לצד זה בשלום, לא רק במוות אלא בחיים. הסרט מסתיים כאשר ארי, קיטי, וכוחות של הפלמ"ח נכנסים למשאיות ונוסעים לעבר הקרבות.
קבלת הסרט בישראל
בישראל התקבל הסרט באהדה רבה וחסרת תקדים. צילומי הסרט שנערכו בישראל עוררו התרגשות בציבור, והעיתונות בישראל דיווחה בקביעות אחר התקדמותה.
בהקרנה הראשונה ביוני 1961, נכח דוד בן-גוריון.
באופן חריג העניקה ממשלת ישראל סיוע למפיקי הסרט, כמו כן, גם צה"ל השתתף בהפקת הסרט, כאשר ספינות חיל הים שימשו משחתות של הצי המלכותי הבריטי וחיילי צה"ל גילמו חיילים בריטיים בחיפה.
ארל היינס
ארל קנת ("פתה") היינס (באנגלית: Earl Kenneth "Fatha" Hines; 28 בדצמבר 1903, פנסילבניה − 22 באפריל 1983, אוקלנד, קליפורניה) היה מוזיקאי ג'אז אמריקאי, פסנתרן ומוביל הרכבי ביג בנד.
"אחד הפסנתרנים הבודדים שבנגינתם שינו את ההיסטוריה של הג'אז". המצאותיו חרגו ממסורות נגינת הרגטיים והסטרייד פיאנו של זמנו וכללו שיכלול ניכר של הליווי ביד שמאל, נגינת המלודיה והאלתור באוקטבות ביד ימין, הכנסת טרמולו מהיר לנגינה ביד ימין, נועזות בפרשנות ובאלתור ו"פספוסים" מכוונים ומתוחכמים שהדגישו את הקצב והקדימו את זמנם (בדומה לנגינת החצוצרה של לואי ארמסטרונג). בראשית הקריירה שלו היה בעיקר מוביל הרכב ביג בנד, אך בניגוד למובילי תזמורות רבים שלא שרדו את דעיכת הסגנון בסוף שנות הארבעים הצליח היינס לפצוח בקריירה שנייה, של נגן פסנתר מוערך ומקורי ושיתף פעולה עם הכוחות הצעירים והמקוריים של הג'אז.
שנים ראשונות
ארל היינס נולד בפרבר של פיטסבורג, פנסילבניה. אביו היה נגן קורנט (סוג של חצוצרה) ואמו החורגת ניגנה עוגב בכנסייה. היינס ניסה לנגן בקורנט אך העדיף את הפסנתר והעוגב, בו ניגן בכנסייה. הוא גם למד נגינת פסנתר קלאסית.
בשנת 1920 הצטרף לתזמורת של לואי דפ (Lois Deppe & his Serenaders) ועמה הקליט לראשונה ב-1923.
קריירה מוקדמת - כמנצח תזמורת
בשנת 1925 השתקע היינס ב"בירת הג'אז" של התקופה - שיקגו. בשיקגו הכיר את לואי ארמסטרונג, כאשר ניגן עמו בתזמורתו של דיקנסון ב"קפה סנסט", והשניים הפכו לחברים טובים. היינס החליף את אשתו של ארמסטרונג בנגינה בפסנתר בתזמורתו של ארמסטרונג מ-1927, ה- Louis Armstrong's Hot Five, בה שימש כמעבד ומנהל מוזיקלי. השניים הקליטו גם דואטים, שהידוע בהם הוא Weatherbird מ-1928. ארמסטרונג ראה בנגינתו המהירה של היינס דמיון לנגינתו-שלו בחצוצרה. בשנת 1928 לבדה הקליט היינס 14 תקליטי סולו.
בשנת 1928 יצר היינס את תזמורתו הראשונה ("הארגון" - Organization, בפיו של היינס), עליה ניצח במשך עשרים שנה. הייתה זו תזמורת גדולה, בת 28 נגנים. במשך 11 השנים הבאות הייתה התזמורת של היינס תזמורת הבית של ה-Grand Terrace Cafe, בית הקפה המרכזי בשיקגו, שהופעל על ידי איש המאפיה אל קפונה. ההופעות בקפה, בו הופיעה התזמורת לעיתים שבעה ימים בשבוע, שודרו לכל רחבי ארצות הברית ברדיו, שהיו אלה ימיו הראשונים. לשידורי הרדיו האזינו רבים, בהם ארט טייטום, שטען שהפך לפסנתרן עקב האזנה לתזמורתו של היינס ברדיו. במשך כשלושה חודשים בכל שנה נדדה התזמורת ברחבי דרום ארצות הברית. היינס טיפח זמרים, הידוע מהם היה נט קינג קול. אחד מנגניו של היינס היה צ'ארלי פארקר הצעיר. היינס דרש ממנו להגיע בזמן להופעות, דבר שפארקר לא היה מסוגל לבצע, אלא אם נשאר לישון מתחת לבמת בית הקפה. בין השנים 1942–1945 היו נגניו של היינס, בראשותו ובהשראתו של פארקר, הראשונים ליצור, לאחר ההופעות והחזרות, הרכבים קטנים ויצירתיים מהם צמחה מהפכת הבי בופ.
קריירה מאוחרת - כפסנתרן סולן
בשנת 1949 עידן התזמורות הגדולות חלף והיינס הצטרף לארמסטרונג, שהוביל תזמורת בה ניגנו מובילי "ביג בנד" לשעבר, שנקראה ה-All Stars. הוא נשאר בהרכב עד 1951, שנה בה פרש מפעילות ועבר לקליפורניה.
ב-1964 (בהיותו בן 61) הזמין אותו המפיק סטנלי דאנס לנגן ברסיטלי פסנתר בניו יורק. בעוד היינס ראה עצמו עד אז כ"פסנתרן של תזמורת" דאנס חשף אותו לראשונה כפסנתרן סולן. נגינתו עוררה התלהבות ומשאל קוראי דאון ביט הכתיר אותו בתור "פסנתרן הג'אז מספר 1" (תואר בו יזכה חמש פעמים נוספות) וב-1966 נבחר להיכל התהילה של הג'אז.
בשנים הבאות הקליט מספר רב של הקלטות כסולן ומספר פעמים הופיע בדואט עם פסנתרנים אחרים כג'קי בייארד (1972, 1965), דיוק אלינגטון (1966) ואוסקר פיטרסון (1968). ליווה זמרות (שרה ווהן, אלה פיצג'רלד, דיינה וושינגטון) וניגן עם נגנים מובילים בהרכבים קטנים, כרוי אלדריג', סטן גץ, דיזי גילספי, סטפן גרפלי, ליונל המפטון, קולמן הוקינס, ג'וני הודג'ס, ג'ין קרופה, ג'ו ונוטי, בן ובסטר, ג'ק טיגרדן, לסטר יאנג, אלווין ג'ונס, פגי לי, צ'ארלס מינגוס ורבים אחרים.
בשנת 1968 הצטרף למיזם של מחלקת המדינה של ארצות הברית להפצת תרבות אמריקאית והופיע במסע הופעות ארוך בדרום אפריקה, ברית המועצות, אוסטרליה, יפן ובמספר ארצות באסיה ואירופה. במהלך סיור ההופעות בברית המועצות מילא אולם בן 10,000 מקומות בקייב ולכן בוטלו הופעותיו במוסקבה ולנינגרד בהיותו "מסוכן מדי מבחינה תרבותית".
משנת 1969 ניגן והקליט על פסנתר סטינווי (Steinway) בעל 12 רגליים שנבנה ב-1904, שהוענק לו על ידי סקוט ניוהאל, עורכו הראשי של העיתון סן פרנסיקו כרוניקל. במהלך שנות השבעים הקליט סדרת תקליטים שהוקדשה למחוות ל"ענקי הג'אז", דיוק אלינגטון, קול פורטר, ג'ורג' גרשווין, לואי ארמסטרונג ואחרים.
במהלך הקריירה שלו כסולן בלבד, מ-1964 ועד מותו הקליט למעלה מ-90 אלבומים.
בכתבות, ביקורות והתייחסויות של נגנים אחרים אליו שוררת הסכמה שהיינס ניחן בכישרון מיוחד ליצור תחושה של תזמורת סווינג שלמה בנגינה כנגן יחיד. קאונט בייסי טען שהיינס היה הפסנתרן הטוב ביותר בעולם.
שאטו מארגו
שאטו מארגו (צרפתית: Château Margaux) הוא אחד מארבעת היינות שזכו בדירוג של 'גידול ראשון' בסיווג היינות של 1855 בבורדו, כשהסיבה העיקרית לדירוג היו מחירי היינות, ששיקפו את הביקוש להם. לפי מגזין פורבס, בקבוק של שאטו מארגו מבציר 1787 מחזיק בשיא כבקבוק היין היקר ביותר שנמכר, ומבוטח לפי שווי של $225,000. תמהיל הענבים של יין שאטו מארגו מורכב באופן כללי מ-75% ענבים מזן קברנה סוביניון, 20% מרלו, 5% פטיט ורדו וקברנה פראן.
היסטוריה
האחוזה מאוכלסת לפחות מאז המאה ה-12, אולם היה זה רק עם הגיעה של משפחת לסטונאק במאה ה-16 שתוצרת היין קנתה לעצמה מקום חשוב, ובשנות השבעים של המאה ה-16 פייר דה לסטרונאק ניכש חלק ניכר משדה הדגן על מנת לפנות מקום לנטיעת גפנים. ב-1700 התרחבה האחוזה לשטח שעליו היא משתרעת כיום, הנאמד ב-2,650 דונם.
כמו ברוב האחוזות של מדוק, חזתה המאה ה-18 בהתפתחות מיין חיוור ומימי שדעך שנים אחדות לאחר יציאתו לשוק, לנוזל כהה ומורכב בטעמיו שהאריך ימים לשנים רבות. בשאטו מארגו התחוללה תמורה זו במידה רבה הודות למנהל השאטו, ברלון, שהכניס טכניקות עשיית יין מהפכניות בהציגו רעיונות חדשניים לעת ההיא כמו איסור הבציר בשעות הבוקר המוקדמות על מנת להימנע מהטל שעטה את הענבים, והכרה בחשיבותה של איכות האדמה שעליה ניטעים הגפנים.
אחוזת השאטו נבנתה כמעט במלואה מחדש בשנת 1810 כשברטראן דובה, מרקיז דה לה קולונילה, מינה את אחד מהארכיטקטים הנודעים ביותר בבורדו, גי לואיס קומב, על מנת ליצור מבנה שיהיה ראוי ליינות שנוצרו במקום.
התוצאה הייתה יצירת מופת של קומב, ארמון ובו סטיו בסגנון האדריכלות פלדיאנית שכונה "ארמון ורסאי של המדוק", שניתן לראות ציור שלו על גבי תווית בקבוק יין שאטו מארגו. הארמון מוקף בפארק משלו, ומוביל אליו שביל אבנים.
בשנות השבעים, לאחר סדרת בצירים מאיכות נמוכה, אולץ הבעלים של האחוזה מאז שנת 1950 למכור את שאטו מארגו. הרוכש היה תאגיד המרכולים והמימון הצרפתי פליקס פוטין, שבראשו עמד היווני אנדרה מונצלופולוס. מונצלופולוס ובעיקר ביתו קורין מונצלופולוס השקיעו בכרמים ממון רב ועבודה רבה והיטיבו את תהליך עשיית היין, ועם מותו ב-1980 שב שאטו מארגו להיות בין היינות המשובחים באזור. בראשית שנות התשעים, נמכרה חלק מאחזקת השאטו למשפחת אגנלי, אולם הניהול נותר בידה של קורין מונצלופולוס. ב-2003 קנתה קורין מונצלופולוס בחזרה את חלק הארי של המניות ונהפכה לבעלת המניות היחידה של שאטו מארגו.
הכרמים
בשאטו מארגו, כפי שהדבר מקובל במדוק, זן הענבים העיקרי המשמש לתמהיל היינות הוא מסוג קברנה סוביניון, אשר מרכיבים כ-75% מהכרמים, אחריו בא ענב המרלו שמרכיב כ-20%, וקברנה פראן ופטיט ורדו מרכיבים את היתר. כ-30,000 ארגזים נעשים מדי שנה (תריסר בקבוקים בארגז), כאשר התוצרת מחולקת בין היין הראשון, שאטו מארגו, שהוא בדירוג פרימייר קרו, והיין השני הקרוי פביליון רוז' (Pavillon Rouge). כמות קטנה של סוביניון בלאן מגודלת אף היא על מנת להרכיב את יין השני הלבן פביליון בלאן (Pavillon Blanc), שנמכר תחת הכינוי המקור המבוקר של אזור בורדו. גיל הגפנים הממוצע הנבצרות לצורך הכנת יין שאטו מארגו הוא 35.
אקרופוליס
אקרופוליס העתיקה והחדשה (יוונית: ἀκρόπολις; מילולית: העיר העליונה) היא גבעה מבוצרת, מקום גבוה ומבוצר בתוך עיר-מדינה ביוון העתיקה. האקרופוליס היה לרוב המקום בו הוקם היישוב מלכתחילה, בשל יתרונותיו ההגנתיים, ובהמשך שכן בו בדרך כלל ארמון המלך. עם ביטול המלוכה ברוב הפולייס (צורת הרבים של 'פוליס') היווניות הוקמו באקרופוליס המצודה והמקדשים העירוניים, והאגורה ומרכזי ציבור אחרים הוקמו לרוב בסמוך אליו. בערים יווניות עתיקות רבות מצויה אקרופוליס ובה נמצאים לרוב שרידי המקדשים החשובים ומונומנטים נוספים.
האקרופוליס הידועה ביותר היא האקרופוליס באתונה, שהיא השריד המרכזי של אתונה העתיקה. באתר זה מצוי הפרתנון ועוד מספר שרידי מבנים מפורסמים. אקרופוליס זו מוכרת כאתר מורשת עולמית והיא אף נבחרה למועמדת סופית לשבעת פלאי תבל החדשים.
המונח אקרופוליס משמש היום לתיאור גבעה מבוצרת בעיר עתיקה מכל תקופה, ולאו דווקא מתקופת יוון העתיקה. דוגמאות לכך ניתן לראות בתל גזר, תל חצור, עיר דוד ועוד.
אוסטריה
רֶפּוּבְּלִיקַת אוֹסְטְרִיָה (בגרמנית: Republik Österreich, קרי: "רֶפּוּבְּלִיק אֶסְטֶרַייךְ") היא ארץ במרכז אירופה, בעבר ארכידוכסות וקיסרות, כיום רפובליקה פדרלית המורכבת מ-9 מדינות. אוסטריה גובלת כעת בליכטנשטיין ובשווייץ במערב, באיטליה ובסלובניה בדרום, בהונגריה ובסלובקיה במזרח ובגרמניה ובצ'כיה בצפון. תושביה נקראים אוסטרים ורובם שייכים לקבוצה האתנית האוסטרית ממוצא גרמני. הדת הנפוצה ביותר היא הנצרות הרומית-קתולית. אוסטריה היא חברה באיחוד האירופי.
היסטוריה
כ-1,000 שנים לפני הספירה ישבו באזור שבטים אילירים, ואחר כך שבטים קלטיים. במאה ה-1 לפני הספירה חילקו רומאים את הארץ לשלוש פרובינציות. לאחר התפוררות האימפריה הרומית חדרו לארץ שבטים סלאביים וגרמאניים. בשנת 800 הקים קרל הגדול את "רוזנות הסְפָר המזרחי" (אוסטמארק), וזהו מקור השם "אוסטריה" (בגרמנית: Österreich, "ממלכת המזרח"). בהמשך פלשו לשטחיה ההונגרים, והובסו על ידי הקיסר אוטו הראשון במאה ה-10.
במאה ה-13 הוחלף שלטונו של בית באבנברג בבית הבסבורג, אשר שלט בה עד סוף מלחמת העולם הראשונה. מלכי בית זה צירפו לשטחם את טריאסטה ואיחדו את המדינה כדי לאפשר למדינה גישה אל הים התיכון.
במאות ה-16 וה-17 נלחמה אוסטריה באימפריה העות'מאנית, שהשתלטה על חלקים גדולים משכנתה הונגריה. ב-1529 הדפו האוסטרים מצור עות'מאני על בירתם וינה.
במאה ה-17 השתתפה אוסטריה במלחמת 30 השנה, נלחמה ברפורמציה ושימרה את הדת הקתולית. ב-1683 הצליחה להדוף סופית את האימפריה העות'מאנית, שהגיעה עד שערי הבירה וינה בקרב וינה. לאחר מכן נחתם הסכם קרלוביץ, שבמסגרתו נאלצו העות'מאנים לעשות ויתורים טריטוריאליים נרחבים – רובה של הונגריה, טרנסילבניה וסלובניה נמסרו לאוסטריה. אוסטריה הגדילה את שטחיה וכוחותיה וכבשה אף את שלזיה ובוהמיה. במחצית השנייה של המאה ה-18 קיבלה את גליציה במסגרת חלוקת פולין. מריה תרזה ובנה יוזף השני הנהיגו משטר אבסולוטי נאור שבו שמו דגש על סובלנות, חינוך, צבא וכלכלה.
אוסטריה השתתפה במלחמות הנפוליאוניות נגד צרפת. בדצמבר 1805 נחלה מפלה בקרב אוסטרליץ. בעקבות זאת ומהלכים אחרים של נפוליאון, ביטל הקיסר פרנץ השני ב-1806 את מעמדו כשליט האימפריה הרומית הקדושה של והכריז על עצמו כשליט קיסרות אוסטריה.
האימפריה האוסטרו-הונגרית חדלה להתקיים בתום מלחמת העולם הראשונה, ובנובמבר 1918 הוכרזה רפובליקת אוסטריה הגרמנית, שטענה לשלטון באזורים דוברי הגרמנית של האימפריה הכוללים בנוסף לאוסטריה של ימינו (אזורים בטירול האיטלקית, סלובניה וצ'כיה). הרפובליקה שאפה לאיחוד עם גרמניה, אולם בעקבות חוזה סן ז'רמן ב-1919 חזרה להיקרא אוסטריה והייתה למדינה עצמית ששטחה צומצם.
בשנת 1920 הייתה אוסטריה לרפובליקה דמוקרטית. היא סבלה מצוקה כלכלית ומאבקים חברתיים, שכתוצאה מהם פיזר הקנצלר אנגלברט דולפוס ב-1933 את הפרלמנט, שינה את סמליה ושמה של המדינה והפך לדיקטטור של אוסטריה הפדרלית. בשנת 1934 נרצח דולפוס על ידי קושרים נאצים. אנשי המפלגה הנאצית באוסטריה ואחרים תמכו באיחוד עם גרמניה הנאצית בעוד שהקומוניסטים והסוציאליסטים התנגדו. משאל עם בנושא שעמד להתקיים ב-1938 בוטל ואז סיפח אדולף היטלר, דיקטטור גרמניה הנאצית (שהיה יליד אוסטריה בעצמו), את אוסטריה במהלך שנודע כאנשלוס. לימים היה ויכוח האם היה זה איחוד או שיש לראות באוסטריה בתור המדינה הכבושה הראשונה. לאורך כל שנות מלחמת העולם השנייה הייתה אוסטריה חלק אינטגרלי מגרמניה ואף הצמיחה חלק נכבד ממנהיגי המשטר הנאצי ומבצעי השמדת היהודים.
לאחר תבוסת גרמניה בתום המלחמה חולקה אוסטריה ל-4 אזורים שעליהם שלטו ברית המועצות, אנגליה, צרפת, וארצות הברית. בשנת 1955 פינו הכוחות הזרים את אדמתה לאחר שהשלטון הבטיח להישאר נייטרלי בנושא השטחים האירופאים. הנייטרליות נמשכה לאורך שנות המלחמה הקרה.
בשנת 1995 אוסטריה הצטרפה לאיחוד האירופי ובשנת 1999 היא הצטרפה לגוש האירו.
פוליטיקה וממשל
מאז ינואר 2020 תיפקדה באוסטריה ממשלה בראשות הקנצלר סבסטיאן קורץ שבנויה מקואליציה של מפלגת העם הימנית ומפלגת הירוקים. באוקטובר 2021 התפטר סבסטיאן קורץ מתפקידו עכב האשמות שחיתות, את תפקיד הקנצלר העביר אל אלכסנדר שלנברג ב-2 בדצמבר 2021, הודיע סבסטיאן קורץ כי יתפטר מכל תפקידיו ויפרוש מחייו הפוליטיים. זמן קצר לאחר מכן, ממלא מקום הקנצלר אלכסנדר שלנברג הודיע כי יתפטר מתפקידו לטובת מנהיג ה-ÖVP החדש לאחר שייבחר אחד. ב-3 בדצמבר מונה נהאמר פה אחד כמנהיג מפלגת העם על ידי ועדת המפלגה הפדרלית ומתוקף זאת הוצע לתפקיד קנצלר. הוא הושבע על ידי הנשיא אלכסנדר ואן דר בלן ב-6 בדצמבר.
יחסים עם ישראל
עם זאת, על היחסים העיבו במשך השנים מספר פרשיות, ובהן בחירתו של קורט ולדהיים בעל העבר הנאצי לנשיא אוסטריה וחברות מפלגת החירות האוסטרית (FPÖ) הימנית קיצונית, בראשות ירג היידר, בקואליציה משנת 2000.
חלוקה פדרלית
על פי החוקה של המדינה, אוסטריה היא רפובליקה פדרלית, להלן רשימה של המדינות הפדרליות המרכיבות אותה:
כלכלה
התעשייה תופסת מקום מרכזי בכלכלה האוסטרית. המוצרים העיקריים בתעשיית המדינה הם טקסטיל, כימיקלים, מתכות, מוצרים שונים בתחום האלקטרוניקה, מוצרי ברזל ופלדה, דשן, מכונות, מוצרי עץ שונים, נייר, מלט וסוכר. התיירות ויצוא העץ מהווים מקור חשוב למטבע הזר. החקלאות באוסטריה, על אף שהיא לוקחת חלק קטן בכלכלת המדינה, מספקת את צורכי האוכלוסייה. באוסטריה הגידולים העיקריים הם תפוחי אדמה, גפנים, סלק, בקר, דגנים וחזירים. במדינה נחצבים אוצרות טבע שונים, שהם: ברזל, כסף, אבץ, גז, גבס, אלומיניום, מלח נפט, עץ, מגנזיום, עופרת, פחם, ליגניט, נחושת ואנרגיית מים.
בזכות הרי האלפים ואוצרות האומנות והאדריכלות שלה מושכת אליה אוסטריה תיירים רבים, ולמדינה מגיעים כ-20 מיליון תיירים בשנה.
נכון לשנת 2010, אוסטריה דורגה במקום ה-11 בעולם בדירוג תמ"ג לנפש, העומד על 41,805 דולר לשנה.
גאוגרפיה
מבחינה גאוגרפית אוסטריה נמצאת במרכז יבשת אירופה, כשהיא גובלת בצפון בצ'כיה וגרמניה, במזרח בסלובקיה ובהונגריה, בדרום בסלובניה ובאיטליה, ובמערב בשווייץ ובליכטנשטיין. לאוסטריה אין מוצא אל הים.
אוסטריה ברובה היא מדינה הררית, רק כ-32% משטחה נמצאים בגובה הנמוך מ-500 מטרים מעל פני הים. רכס הרי האלפים מתנשא במערב ובמרכז המדינה ומהווה כ-62% משטחה. ההר הגבוה ביותר במדינה הוא הגרוסגלוקנר שמתהדר ב-3,797 מטרים גובה מעל פני הים ונמצא ברכס הוהה טאורן. במזרח משתרעים מישורים פוריים שנהר הדנובה מנקז אותם. אורכה של אוסטריה ממערב למזרח הוא 560 קילומטרים.
עולם החי של אוסטריה כולל מינים רבים כמו אייליים, מרמיטות, יעלים, סנאיים ועופות רבים כמו ברווזיים.
דמוגרפיה
האוכלוסייה במדינה עולה על 9 מיליון איש כאשר צפיפות האוכלוסייה באוסטריה עומדת על 107.0 תושבים לקמ"ר. מתוך כלל האוכלוסייה כ-64% חיים בשטחים עירוניים.
ערים
וינה, בירת המדינה, היא עיר ראשה קלאסית:
דתות
לפי נתונים משנת 2016, מבחינה דתית, כ-73.6% מהאוכלוסייה הם נוצרים. 56.9% מהתושבים באוסטריה הם נוצרים קתולים; 8.8% נוצרים אורתודוקסים ו-3.3% הם נוצרים פרוטסטנטים.
באוסטריה כ-16.9% מצהירים שהם חסרי דת.
אסלאם היא הדת השנייה בגודלה באוסטריה, עם 7.9% מאמינים מכלל אוכלוסיית אוסטריה. רוב המוסלמים הגיעו לאוסטריה ב-1960 מטורקיה כפועלים אורחים ומהאזורים המוסלמיים של יוגוסלביה. ישנם גם מוסלמים ממוצא פקיסטני וערבי.
מיעוטים נוספים באוסטריה הם: בודהיסטים, יהודים, הינדואיסטים ונאו-פגנים.
במדינה המערבית ביותר באוסטריה, פורארלברג מצוי המיעוט המוסלמי הגדול ביותר: 8.36% מהאוכלוסייה, ובווינה יש את המיעוט השני בגודלו: 7.82% מהאוכלוסייה. לאחר מכן באות המדינות האמצעיות, מדינת זלצבורג, אוסטריה עילית, אוסטריה תחתית וטירול, ולאחר מכן שטיריה, קרינתיה ובורגנלנד.
יהדות אוסטריה
לפי האגדה הייתה ממלכה יהודית באוסטריה שכונתה בשם יודאיספטן בשטח אוסטריה של היום עוד לפני שהאזור תועד תיעוד היסטורי. יש להניח שהיהודים הגיעו לחבל ארץ זה עם הרומאים אולם העדות הקדומה ביותר ליהודים היא מהמאה ה-10. בימי הביניים הם ישבו בעיקר בעיר הבירה וינה וסביבותיה. יש עדות שכבר בשנת 1204 היה שם בית כנסת.
במאה ה-13 הייתה אוסטריה מרכז תורני חשוב לגרמניה ולארצות הסלאביות. באמצע המאה העניקו הדוכסים שמשלו באזור זכויות יתר ליהודים. על אף שהכנסייה עודדה אנטישמיות, הקהילה היהודית שגשגה ובהתאם לכך גם האנטישמיות כלפיה ופרעות נערכו בה. היהודים הואשמו בחילול לחם קדוש ומצבם הידרדר עד שבשנת 1420 הועלו למוקד 210 מהאוכלוסייה היהודית והשאר גורשו. באותה תקופה נקראה אוסטריה בפי היהודים "ארץ הדמים". לאחר זמן רב החלה הקהילה היהודית להתחדש באוסטריה ושוב החלה לפרוח. בתקופת הקונטר-רפורמאציה היהודים סבלו מגזרות שונות ובמאה ה-18 נחקקו חוקים שהגבילו את מספרם במדינה ואחד החוקים הוא שרק לבן הבכור מותר לשאת אישה.
בשנים 1781–1782 התפרסם כתב הסובלנות שהבטיח ברוח ההשכלה זכויות רבות ליהודים בקיסרות. בשנת 1803 חיו באוסטריה 332 משפחות יהודיות, וכ-87,000 ברחבי האימפריה.
בזמן פלישת גרמניה הנאצית לאוסטריה בשנת 1938 היו בה 200,000 יהודים, כ-70,000 מהם נספו בשואת יהודי אוסטריה. ב-2018, היו באוסטריה 9,000 יהודים, רובם בבירה וינה.
תרבות
לאוסטריה תרבות עשירה ומגוונת. בארץ תשע מכללות לאמנות, ואוניברסיטאות אחדות.
במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19 ידעה אוסטריה התחדשות אומנותית ותרבותית, ועם האישים שפעלו בווינה נמנו פרויד ויונג, שילה וקלימט, הרצל ובובר. רבים מן המלחינים הגדולים של המוזיקה הקלאסית כמו שטראוס, מוצרט, ברהמס, היידן, בטהובן, שוברט, ברוקנר ומאהלר פעלו בה בזמן זה, ועדיין תוססת באוסטריה המסורת המוזיקלית בימינו.
לאוסטריה מסורת ארכיטקטונית עשירה, הבולטת בייחוד בערים כווינה וזלצבורג.
המטבח האוסטרי הושפע מהבישול הצ'כי, ההונגרי והגרמני וקיבל את דמותו העכשווית בימי האימפריה האוסטרו-הונגרית. בחבלי הארץ השונים של אוסטריה סגנונות בישול מקומיים שונים כולל בישול בירה מקומית כדוגמת אדלווייס.
מרד מונמות'
מרד מונמות' (באנגלית: Monmouth Rebellion) של 1685, הידוע גם כמרד הקלשון (Pitchfork Rebellion), היה ניסיון להדיח את ג'יימס השני, שהוכתר למלך אנגליה לאחר מות אחיו הבכור צ'ארלס השני ב-6 בפברואר 1685. ג'יימס השני לא היה פופולרי כיוון שהיה קתולי, ורבים התנגדו למלך "אפיפיורי". ג'יימס סקוט, הדוכס הראשון ממונמות', היה בנו הלא חוקי של צ'ארלס השני, טען להיותו יורש העצר לכתר וניסה להדיח את ג'יימס השני.
המרד הסתיים בתבוסת כוחותיו של מונמות' בקרב סדג'מור, שנערך ב-6 ביולי 1685. מונמות' הוצא להורג בעוון בגידה ב-15 ביולי, ורבים מתומכיו הוצאו להורג ב"אסיזים העקובים מדם" של השופט ג'פריז.
דוכס מונמות'
מונמות' היה בנו הלא-חוקי של צ'ארלס השני. באותה תקופה נפוצו שמועות שצ'ארלס נשא לאישה את אמו של מונמות', לוסי וולטר, אך מעולם לא הוצגו לכך הוכחות וצ'ארלס טען בתוקף שהייתה לו אישה אחת והיא קתרינה, נסיכת פורטוגל.
מונמות' היה פרוטסטנטי. אביו מינה אותו למפקד העליון של הצבא הבריטי ב-1672 ולקפטן-גנרל ב-1678. הוא פיקד על הבריגדה האנגלית בצבא הצרפתי במהלך מלחמת הולנד–אנגליה השלישית, וזכה בה למספר הצלחות. המוניטין הצבאי והפרוטסטנטיות שלו הפכו אותו לדמות פופולרית באנגליה. על רקע המזימה האפיפיורית נעשה ב-1681 ניסיון בפרלמנט להעביר חוק שידיח את ג'יימס הדוכס מיורק (אחיו של צ'ארלס ולימים ג'יימס השני) מסדר הירושה לכתר הבריטי ויעביר את התואר למונמות', אך צ'ארלס גבר על יריביו ופיזר את הפרלמנט בפעם האחרונה. לאחר שמזימת בית ריי נכשלה בניסיון להתנקש בצ'ארלס ובג'יימס ביחד, החליט מונמות' לצאת לגלות בארצות השפלה, וכשהגיע להאג החל לקבץ סביבו תומכים.
ITunes Session (מיני-אלבום של קלי קלרקסון)
iTunes Session הוא מיני-אלבום מסדרת ITunes Session של הזמרת קלי קלרקסון אשר יצא ב-23 בדצמבר 2011 באוסטרליה וב-4 ימים לאחר מכן בארצות הברית ובבריטניה. האלבום הגיע למקום ה-85 בארצות הברית ומכר נכון לספטמבר 2017, למעלה מ-17 אלף עותקים במדינה.
מרד מונמות'
דוכס מונמות'
מונמות' חי חיי נוחות בארצות השפלה כל עוד צ'ארלס השני שלט באנגליה, וקיווה לעלות לשלטון באופן שקט. עלייתו למלוכה של ג'יימס השני קטעה את התקוות הללו. הנסיך ויליאם מאוראנז', למרות היותו פרוטסטנטי, היה מחויב לג'יימס באמצעות מספר אמנות, ולא היה יכול לארח בארצו את היריב לכתר.
ITunes Session (מיני-אלבום של קלי קלרקסון)
סינגלים
האלבום מכיל את שיר חג המולד "I'll Be Home for Christmas" אשר יצא ב-2 בדצמבר 2011 והגיע למקום ה-93 בארצות הברית ומכר 24 אלף עותקים בשבוע הראשון ליציאתו. בנוסף הוא גם הגיע למקום ה-16 במצעד שירי החג האמריקאי ולמקום ה-61 במצעד השירים הדיגיטלי האמריקאי.
השיר גם נכלל במהדורה המחודשת של אלבום חג המולד שלה שיצא ב-2013 ולקראת חג המולד של 2012 הוא יצא בשנית לרדיו AC.
מרד מונמות'
ליים רג'יס עד סדג'מור
מונמות' החליט לצעוד צפונה לכיוון סאמרסט במקום ללונדון, וב-14 ביוני נלחם במיליציית דורסט שבברידג'פורט, וגרם לרבים מבין אנשיה לנטוש ולערוק לצבא שלו, וב-15 ביוני נערך קרב נוסף באקסמינסטר. המתגייסים החדשים הצטרפו לקבוצה הלא מאורגנת, שמנתה קרוב ל-6,000 חיילים שהיו בעיקר נונקונפורמיסטים, אומנים ועובדי חוות עם כלי חווה כגון קלשון. אחד מהתומכים המפורסמים הללו היה דניאל דפו הצעיר.
מונמות' הכריז על עצמו כמלך והוכתר בצ'ארד שבסאמרסט, והוכתר גם בטאונטון ב-20 ביוני 1685, כשהוא מאלץ את תושבי העיירה באיומי חרב לצפות באירוע מחוץ לפונדק מקומי. דבר זה נעשה בניסיון לגייס תמיכה נוספת מהאצולה הכפרית. לאחר מכן הוא המשיך צפונה דרך שפטון מאלט, אליה הגיע ב-23 ביוני. במקביל הצליח הצי המלכותי ללכוד את ספינותיו של מונמות', ובכך סיכל את האפשרות שהוא יימלט בחזרה לאירופה.
ב-24 ביוני חנה צבאו של מונמות' בפנספורד, ויום לאחר מכן הגיע לקנישאם תוך כוונה לתקוף את העיר בריסטול, שבאותה תקופה הייתה העיר החשובה והמאוכלסת ביותר במדינה לאחר לונדון, אך העיר כבר הייתה מוגנת על ידי הנרי סומרסט וחלק ממיליציית גלוסטר. באזור התרחשו מספר עימותים נקודתיים ללא הכרעה מול כוחותיו של רוזן פברשאם. לאחר מכן המשיך מונמות לכיוון באת', שנשלטה על ידי כוחות מלוכניים, וחנה ליד פיליפס נורטון (כיום נורטון סנט פיליפ), שם הותקפו ב-27 ביוני על ידי כוחותיו של פברשאם. לאחר מכן הוא המשיך במשך הלילה לפרום, בדרכו לוורמינסטר.
מונמות' היה זקוק לתמיכה בדמות מרד בסקוטלנד בהנהגתו של ארצ'יבלד קמפבל, הרוזן התשיעי מארגייל, שהיה גורם להחלשת התמיכה במלך ולהתשת הצבא שלו. ארגייל הגיע לקמפבלטאון ב-20 במאי ובמשך ימים אחדים גייס צבא קטן של תומכים, אך לא היה יכול להחזיק אותם ביחד בזמן שצעדו לכיוון גלאזגו. הרוזן ואחדים מבני בריתו הנותרים נשבו ב-19 ביוני ליד הכפר איניס פיונהיין שברנפרושייר, ונלקחו לאדינבורו שבה הוצאו להורג ב-30 ביוני. גם המרידות הצפויות בצ'שייר ובמזרח אנגליה לא יצאו לפועל. המוראל בקרב כוחותיו של מונמות' החל להתדרדר לאחר שהחדשות על אירועי סקוטלנד הגיעו אל הצבא שחנה בפרום ב-28 ביוני.
המורדים הגיעו עד טרואברידג', אך הכוחות המלוכניים חסמו את הנתיב כך שמונמות' נאלץ לסגת לכיוון סאמרסט דרך שפטון מאלט, והגיע לוולס ב-1 ביולי. החיילים גרמו לנזקים לקיר הקדמי של קתדרלת ולס, תלשו עופרת מהגג על מנת להכין קליעים, שברו חלונות, ריסקו את האורגן והריהוט, ולמשך תקופה קצרה שיכנו את סוסיהם בספינה הראשית.
בסופו של דבר נדחק מונמות' עד למישורי סומרסט לוולס, היכן שאלפרד הגדול מצא מקלט במלחמותיו עם הויקינגים, כותר בברידג'ווטר ב-3 ביולי, והורה לחייליו לבצר את העיירה.
מונמות' הובס סופית על ידי פברשאם וסגנו ג'ון צ'רצ'יל ב-6 ביולי, בקרב סדג'מור. מונמות' הוביל את חייליו הלא מיומנים והלא מצוידים דרך ברידג'ווטר בשעות הלילה המוקדמות, על מנת לתקוף בחסות החשיכה את הצבא המלכותי. הם הודרכו על ידי ריצ'רד גודפיר, משרתו של חוואי מקומי, לאורך דרך בריסטול הישנה לכיוון באודריפ. הם פנו דרומה לאורך ברדני ליין ומארש ליין, והגיעו לאזור אדמות בור פתוחות עם תעלות ניקוז עמוקות ומסוכנות.
כוחותיו של מונמות' התעכבו בזמן שחצו את אזורי הניקוז, והראשון שחצה אותם הבהיל את אחד מהסיירים הקדמיים של המלוכנים. אחד החיילים פלט כדור מרובה המוסקט שלו, וגרם לאחד הפרשים לדהור לכיוון כוחותיו של פברשאם ולהזהיר אותם. לורד גריי מוורק הוביל את הפרשים המורדים קדימה, והם נאבקו ברגימנט הפרשים המלכותי שהזעיק את שאר הכוחות המלוכניים. האימון העדיף של הצבא הסדיר וסוסיו היו יתרון מכריע בקרב, ועד מהרה אוגפו המורדים.
לאחר המרד
מונמות' ברח משדה הקרב ונלכד בחפיר ב-8 ביולי. לאחר מכן הרשיע אותו הפרלמנט באמצעות Act of Attainder (הכרזה על אדם כפושע ללא משפט). למרות תחנוניו לרחמים, וטענתו על המרת דת לקתוליות, הוא הוצא להורג בעריפת ראש ב-15 ביולי 1685 בגבעת מצודת לונדון. נטען גם כי נדרשו מספר מהלומות גרזן על מנת לערוף את ראשו, אך המקורות השונים חלוקים בנושא והטענות הן בין חמש לשמונה מכות. הדוכסות של מונמות' ובאקלו הוחרמה על ידי המלך, אך התואר של דוכס מונמות' הוחזר מאוחר יותר כדוכס באקלו.
"האסיזים העקובים מדם" הם סדרת משפטים בניהולו של השופט ג'פריז, שהחלו בווינצ'סטר ב-25 באוגוסט וסיימו את המרד באופן סופי. במשפטים היו חמישה שופטים: סר ויליאם מונטגיו (הלורד הברון הראשי של האוצר), סר רוברט רייט, סר פרנסיס וייטנס (שופט בבית המשפט העליון של המלך), סר קרסוול לווינץ (שופט בבית משפט בסגנון המשפט המקובל) וסר הנרי פולקספן, בראשותו של השופט ג'ורג' ג'פריז.
למעלה מ-1,000 מורדים המתינו בכלא למשפטם. המשפט המפורסם הראשון היה זה של אצילה מבוגרת בשם דיים אליס לייל. חבר המושבעים הרשיע אותה בחוסר רצון, וכיוון שהחוק לא הבחין בין בוגדים לבין מי שסייע להם, היא נדונה למוות באמצעות שרפה. גזר דין זה הומר לעריפת ראש, שבוצע בכיכר השוק של וינצ'סטר ב-2 בספטמבר.
לאחר שסיים את פעולתו בווינצ'סטר עבר בית המשפט דרך מערב המדינה לכיוון סולסברי, דורצ'סטר וטאונטון, ולבסוף הגיע לוולס ב-23 בספטמבר. למעלה מ-1,400 אסירים טופלו על ידי בית המשפט, ואף על פי שרובם נדונו למוות רק כ-300 נתלו או נתלו, נגררו ובותרו. האסיזי של טאונטון נערך באולם הגדול של טירת טאונטון, המשמשת כיום כמשכן מוזיאון מחוז סומרסט. מתוך למעלה מ-500 אסירים שהובאו בפני בית המשפט ב-18 וב-19 בספטמבר 144 ניתלו ושרידיהם הוצגו ברחבי המחוז על מנת להבטיח שהאזרחים יבינו את גורלו של מי שיעז להתמרד כנגד המלך.
בין 800 ל-850 אנשים הוגלו לאיי הודו המערבית, בהם שימשו ככוח עבודה זול. נאשמים אחרים נכלאו בהמתנה למשפט נוסף, אך רבים לא חיו מספיק זמן ונכנעו לטיפוס הבהרות שהיה נפוץ בתנאים הלא סניטריים ששררו בבתי הכלא של אנגליה באותה תקופה.
ג'פריז חזר ללונדון לאחר האסיזים, על מנת לדווח למלך ג'יימס שגמל לו על שירותיו באמצעות מינויו ללורד צ'נסלור. ג'יימס השני ניצל את היתרון שהקנה לו דיכוי המרד על מנת לאחד את כוחותיו. הוא דרש מהפרלמנט לדחות את חוקי המבחן (Test Act, סדרת חוקים שהפלו לרעה קתולים ונונקונפורמיסטים) ואת חוק הביאס קורפוס, ניצל את כוחו הרב למנות קתולים למשרות בכירות, וחיזק את עוצמתו של הצבא הסדיר. הפרלמנט התנגד לכל אחד מהצעדים הללו, וב-20 בנובמבר 1685 פיזר אותו ג'יימס. ב-1688, עם לידתו של ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט שהבטיח המשך שליטה קתולית, הודח ג'יימס השני במסגרת המהפכה המהוללת, שבין השאר הייתה יוזמה של הממסד הפרוטסטנטי.
אליס רוזוולט
אליס לי רוזוולט לונגוורת' (באנגלית: Alice Lee Roosevelt Longworth; 12 בפברואר 1884 - 20 בפברואר 1980) הייתה בתו הבכורה של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט והיחידה מאשתו הראשונה, אליס הת'וויי לי. אליס הייתה הנערה-הידוענית הראשונה במאה ה-20 ועיתונאים ליוו ותיעדו באופן צמוד את חייה של מי שנודעה כנערה יפהפייה, פרועה וסוררת. ידועה אמרתו של אביה: "אני יכול לנהל את המדינה או לשלוט באליס, אבל אני בשום פנים לא מסוגל לעשות את שני הדברים גם יחד". אודות "הנסיכה אליס", כפי שנקראה בעיתונות התקופה, נכתבו שירים והיא אף הכניסה לעולם האופנה צבע שנקרא על שמה "תכלת אליס". לאחר כהונת אביה בבית הלבן הפכה אליס לדמות מרכזית בחברה הוושינגטונית והייתה אשת חברה שסייעה לקידום מטרות וקריירות פוליטיות הן של פוליטיקאים רפובליקאים כגון ריצ'רד ניקסון והן דמוקרטים כרוברט קנדי ולינדון ג'ונסון.