cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיהאי קורהוט
קריירה
ב-29 באוגוסט 2016 הגיע קורהוט לישראל וחתם לארבע שנים בהפועל באר שבע. ב-15 בספטמבר ערך קורהוט את הופעת הבכורה שלו במועדון, כאשר פתח בהרכב בניצחון 2–0 על אינטר מילאנו באצטדיון סן סירו במסגרת הליגה האירופית. ב-22 בספטמבר כבש קורהוט את שער הבכורה שלו בהפועל באר שבע, בתיקו 2–2 מול מכבי חיפה במסגרת גביע הטוטו. ב-28 בדצמבר זכה קורהוט עם באר שבע בגביע הטוטו לאחר ניצחון 4–1 מול הפועל קריית שמונה במשחק הגמר. בסך הכל ערך 21 הופעות ליגה בעונה זו, ובסופה זכה עם הקבוצה באליפות. בתחילת עונת 2017/2018 זכה עם הקבוצה בתואר אלוף האלופים, אך לאחר מכן סבל מפציעות ואיבד את מקומו בהרכב לאורן ביטון. בסך הכל ערך 9 הופעות ליגה בעונה זו, ובסופה זכה עם הקבוצה שוב באליפות.
נבחרת הונגריה
קורהוט ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת הונגריה ב-22 במאי 2014, במשחק ידידות מול דנמרק שהסתיים בתיקו 2–2. קורהוט נכלל בסגל הנבחרת ההונגרית לטורניר הגמר של יורו 2016 בצרפת.
אשור-דן השלישי
אשור-דן השלישי היה מלך אשור בתקופת האימפריה האשורית החדשה הוא מלך בין השנים 773-755 לפנה"ס.
אשור-דן היה בנו של המלך אדד-ניררי השלישי, הוא מלך לאחר אחיו שלמנאסר הרביעי. מעט מאוד ידוע על תקופת מלכותו. שלטונו הוגבל על ידי השפעתם החזקה של נכבדים חשובים ובמיוחד מפקד הצבא האשורי הסריס שמשי-אילו. שלטונה של אשור נחלש מאז מותו של אבי סבו שלמנאסר השלישי ותקופת שלטונו המשיכה מגמה זו.
על פי הקאנון האפונימי של אשור בשנת 765 לפנה"ס פגעה מגפה באשור, ובשנים שלאחר המגפה המלך לא היה יכול לצאת למסעות מלחמה. (הנוהג האשורי היה שהמלך מוביל אחת לשנה מסע מלחמה). בשנת 763 לפנה"ס פרץ כנגדו מרד שנמשך 4 שנים עד שנת 759 לפנה"ס כשמגפה נוספת פגעה באשור.
יורשו של אשור-דן היה אחיו אשור-ניררי החמישי.
בשנת מלכותו התשיעית של אשור-דן, אירע ליקוי חמה אשר לפי חישוב אסטרונומי-מתמטי אירע בשנת 763 לפנה"ס. ליקוי חמה זה איפשר את תיארוכה של כל רשימת הלימו האשורית בין השנים 893 לפנה"ס – 666 לפנה"ס, ובכך תרם לקביעת הכרונולוגיה של המזרח הקרוב העתיק.
אוטו-טיון
אוטו-טיון (באנגלית: Auto-Tune, "צליל אוטומטי") היא תוכנה וסימן מסחרי של קניינית התוכנה "Antares Audio Technologies". התוכנה משמשת לעיבוד אותות קול. במקור היא נועדה לצורך הסוואה ותיקון של זיופים מוזיקליים. פיתוח התוכנה הושלם על ידי המהנדס אנדי הילדברנד ב-1997. בשנת 1998 נעשה שימוש ראשוני באוטו-טיון בשירה של הזמרת שר "Believe". מארק טיילור ובריאן רולינג, שהפיקו את האלבום, ניסו לשמור את השימוש באוטו-טיון בסוד, אולם בשנת 2000 הודו שהשתמשו בו. מאז נודע האוטו-טיון כ"אפקט שר" וכ"פוטושופ של הקול האנושי".
בשנת 2004, מבקר המוזיקה ניל מקורמיק כתב בעיתון "דיילי טלגרף" ש"האוטו-טיון הוא המצאה מרושעת ביותר המנסה לקעקע את תעשיית הפופ מאז סוף שנות התשעים, ללא הצלחה", וששירת האוטו-טיון היא כ"שירת המתים". בשנת 2010 הודתה סדרת הטלוויזיה הבריטית "אקס פקטור" שמספר מתמודדים עשו שימוש באוטו-טיון. בעקבות זאת אסר סיימון קאוול להשתמש באפקט זה. באותה השנה כלל המגזין "טיים" את האוטו-טיון ברשימת ההמצאות הגרועות ביותר.
התפשטות התופעה בשנת 2009 והמחאה נגדה
תופעת האוטו-טיון דעכה בעשור הראשון של המאה ה-21, אך הכתה גלים שנית לקראת העשור השני של המאה ובייחוד בשנת 2005, כאשר הראפר טי-פיין גילה ולמד את מקור התוכנה לעומק והכניס אותה לעולם המוזיקה בסערה ובעקבות זאת יותר ויותר זמרים עשו שימוש באפקט, למעט זמרים בודדים שסירבו להשתמש בו. בטקס פרסי גראמי ה-51 שנערך ב-2009 מחתה להקת "קאב פור קיוטי" על השימוש באוטו-טיון בתעשיית המוזיקה, בעונדם סרטים כחולים. הזמר ג'יי זי חיבר שיר על סלידתו מהאוטו-טיון בשם "מות האוטו-טיון", ובו מחה על היותו של האוטו-טיון גימיק "שאינו מעלה ואינו מוריד". הזמרת כריסטינה אגילרה לבשה חולצה שעליה הוטבעה הכתובת: "אוטו-טיון זה לחלשים".
דמיאן בדני
דמיאן בדני (ברוסית: Демьян Бедный; 13 באפריל 1883 – 25 במאי 1945) היה סופר ומשורר סובייטי רוסי שזכה לפופולריות רבה בשנות ה-20 של המאה ה-20. בשמו האמיתי - יפים פובורוב, בדני היה רוסי ממוצא אוקראיני.
ביוגרפיה
יפים פודבורוב נולד בכפר בקרבת חרסון, אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה למשפחת איכר. הוא גדל תחת השפעתו של דודו ולקח כשם עט את כינוי דודו ("בדני" פירושו "עני"). בשנים 1896–1900 הוא למד בקייב בבית הספר לחובשים. בשנים 1904–1908 המשורר לעתיד למד באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
בשנת 1912 דמיאן בדני התקבל לשורות הבולשביקים והחל להתפרסם בעיתון פראבדה. בשנת 1914 הוא גויס לצבא ועבור השתתפות בקרבות הוענקה לו מדליה. בשנת 1915 הוא הועבר ליחידה עורפית.
מייד לאחר מהפכת אוקטובר דמיאן בדני החל לפרסם שירים לתמיכתה.
שיא הקריירה (1920–1929)
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה דמיאן בדני פרסם שירים רבים בגנות מתנגדי המהפכה. לאון טרוצקי וולדימיר לנין העריכו את פעילותו. בשנת 1923 הוענק לבדני עיטור הדגל האדום והוא היה הסופר הראשון שקיבל עיטור זה. יצירותיו יצאו לאור במהדורות רבות, הוא נחשב למשורר קלסי ברמה של מקסים גורקי. בשנת 1925 שונה שמה של העיר ספאסק ל"בדנודמיאנובסק" (שמה ההיסטורי של העיר הוחזר לה בשנת 2005).
במהלך ויכוח פנים-מפלגתי בדני תמך ביוסיף סטלין. בתמורה הוא קיבל דירה בשטח הקרמלין, היה מוזמן לפגישות עם מנהיגי המדינה. באותן השנים החל לצאת לאור אוסף שיריו - עד להפסקת ההוצאה לאור פורסמו 19 כרכים. דמיאן בדני קיבל קרון אישי לצורכי העברה ממקום למקום, ומכונית אישית. כאשר בדני חלה, הוא נשלח לחודשיים להחלמה לגרמניה. בתקופה זו הוא אסף ספריה עשירה שכללה מעל 30 אלף ספרים.
בעיות עם השלטונות
ב-6 בדצמבר 1930 המפלגה גינתה יצירות של דמיאן בדני שפורסמו בפראבדה. הביקורת ציינה ששיריו של בדני מהווים ביקורת לא עניינית על השלטון הסובייטי והוא מזכיר נושאים שהוחלט לא להזכיר ברבים. בדני כתב מכתב אישי ליוסיף סטלין אך קיבל תגובה צוננת. לאחר הביקורת, בנדי החל לכתוב שירים בהם תיאר את הישגי המהפכה ובמיוחד את יוסיף סטלין. בשנות ה-30 הוא שיבח את הריסת קתדרלת ישו המושיע במוסקבה.
בשנת 1933 הוענק לו עיטור לנין. אומנם הביקורת נמשכה. בוועידת הסופרים הסובייטים הוא הואשם בדעות פוליטיות לא נכונות ונמחק מרשימת מקבלי העיטורים. בשנת 1932 הוא גורש מדירתו בקרמלין. בשנת 1935 התגלו רישומיו של בדני על מנהיגי המפלגה והמדינה בהם הוא תיאר אותם באור שלילי. בשנת 1936 בדני כתב תסריט לאופרה, אך ויאצ'סלב מולוטוב ויוסיף סטלין גינו את היצירה. ועדה מפלגתית ציינה שהמחזה הוא אנטי-סובייטי.
בדני נפטר בשנת 1945 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה. בשנת 1952 יצאה מנשר מפלגתי בו שיריו זכו לגינוי בפעם נוספת.
בשנת 1956, לאחר מות יוסיף סטלין באופן סמלי חברותו במפלגה חודשה.
עדי ברשדסקי
עדי ברשדסקי (יורקוביץ) (נולדה ב-16 במרץ 1957, בתל אביב) היא מנהלת ישראלית בתחום ההיי-טק. ברשדסקי הייתה הקצינה הראשונה בחיל האוויר בדרגת אלוף-משנה והישראלית הראשונה שכיהנה בתפקידי הנספח הצבאי ונציג משרד הביטחון בחוץ לארץ.
לאחר סיום תפקידיה בצה"ל עסקה בפיתוח עסקי ובשיווק בינלאומי בחברות הייטק ביטחוניות ובקידום טכנולוגיות. עבדה בחטיבת TSG של נס טכנולוגיות ובאמפרסט מערכות. היא דירקטורית בחברות ממשלתיות, חברות ציבוריות ואחרות.
משפחה והשכלה
יורקוביץ נולדה ב-1957 בתל אביב. הוריה הם סיומה (שלמה) יורקוביץ, ניצול השואה ממולדובה (של היום) ואמה שרה יורקוביץ, צברית. היא גדלה בקריית אונו. כנערה הייתה חברה בנוער העובד והלומד, ניגנה בפסנתר, רקדה בלט קלאסי והייתה חברה בלהקת מחול ייצוגית "פעמי אביב".
השכלה
בשנת 1988 סיימה את לימודיה לתואר בוגר במדעי המדינה וסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1994 סיימה את לימודיה לתואר מוסמך בהתנהגות ארגונית במסלול עם תזה, בהצטיינות, באוניברסיטת בר-אילן. נושא התזה, בניית מודל לניבוי הצלחה בארגון.
שירות בצה"ל
ברשדסקי שירתה בצה"ל עשרים ושמונה שנים, משנת 1975 ועד 2003, בחיל האוויר.
בראשית דרכה בחיל, שרתה כמש"קית מודיעין אוויר בשארם א-שייח'. תפקידיה האחרונים היו מפקדת טייסת מנהלה בבסיס רמון ומפקדת טייסת מנהלה בבסיס פלמחים.
בשנת 1996 הוענקה לברשדסקי דרגת אלוף-משנה, כראש מחלקת תכנון ומקורות כוח אדם בחיל האוויר, והיא הייתה הקצינה הראשונה בחיל בדרגה זו. יזמה שילוב נשים בכל התפקידים בחיל, ביניהם לוחמות הגנה אווירית (בשנות ה-20 של המאה ה-21, 50% מלוחמי הגנה אווירית הן נשים ו-30% מהקצינים הלוחמים הן נשים), קצינות בקרה, מפעילות כלים מאוישים מרחוק ואיוש נשים בכל מקצועות הטכניים, כולל חימוש ומכונאיות מוטסות.
כנספח צה"ל ונציגת משרד הביטחון בפולין ומזרח אירופה
בחודש אוגוסט 2000 מונתה לראש נציגות משרד הביטחון ונספח צה"ל בפולין, צ'כיה, סלובקיה והונגריה, והייתה האישה הראשונה בישראל שמונתה לתפקידים אלה, והאישה היחידה בקרב הנספחים הזרים בפולין. בתקופת כהונתה סייעה לתעשיות הביטחוניות לקדם את הייצוא מישראל למדינות האמנה, ובכלל זה סייעה לחברת רפא"ל במכירת טילים נגד טנקים למשרד ההגנה הפולני.
בשנת 2003, לקראת סיום תפקידה כנספח צה"ל ונציגת משרד הביטחון בפולין ומרכז אירופה, תכננה וארגנה את מטס חיל האוויר מעל אושוויץ שהתקיים באותה שנה, במקביל לביקור משלחת צה"ל עדים במדים באושוויץ. באוגוסט 2003 סיימה את תפקידה בפולין ולא הייתה נוכחת באירוע המטס, שהתקיים בספטמבר 2003.
קריירה אזרחית
בסוף שנת 2003 פרשה ברשדסקי מצה"ל. היא עסקה בייזום והובלת פרויקטים אסטרטגיים בחברות טכנולוגיה, מכירת מערכת שליטה ובקרה אסטרטגית למדינה באירופה ובמכירת מערכת הגנה אווירית למדינה באירופה. התמחתה בתחומים: ביטחון, HLS, סייבר, IoT, חקלאות, אנרגיה מתחדשת, חיל האוויר, נשים בביטחון, נציגויות צה"ל מחוץ לישראל, תעשיות ביטחוניות, פיתוח עסקי ושיווק בינ"ל.
לוסיאנו סאנצ'ס
לוסיאנו סאנצ'ס (בספרדית: Luciano Sánchez García; נולד ב-24 במאי 1944) הידוע בכינויו ואוה II, הוא כדורגלן עבר ספרדי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ביוגרפיה
לוסיאנו סאנצ'ס נולד ב-24 במאי 1944 בבחאר שבספרד וידוע תחת הכינוי "ואוה II". עם תחילת הקריירה שיחק באלצ'ה אליסיטנו מהליגה השנייה. הוא ערך את הופעתו הראשונה בליגה הבכירה במדי אלצ'ה ב-18 באוקטובר 1964, בה כבש צמד נגד לאס פאלמאס. ואוה כבש בעונת 1965/66 19 שערי ליגה שהקנו לו את תואר הפיצ'יצ'י, היחיד שזכה בתואר זה כשחקן אלצ'ה. כמה חודשים אחר כך הוא גם הפך לשחקן הראשון של הקבוצה שזוכה לשחק בנבחרת ספרד. ואוה היה שותף להגעתה לגמר גביע המלך בשנת 1969, בו הפסידו לאתלטיקו מדריד 1–0.
Voorgoed voorbij
Voorgoed voorbij (בעברית: עבר-חלף לתמיד) הוא שיר שבוצע על ידי הזמרת ההולנדית, קורי ברוקן. השיר ייצג את הולנד בהופעתה השנייה באירוויזיון 1956. השיר נכתב והולחן על ידי ג'ל דה פריס, ונוצח על ידי, פרננדו פאגי. השיר הושר שמיני בסדר ההופעות, לפני שווייץ ואחרי איטליה.
רקע
בדומה לשירי התקופה, השיר הושר בסגנון שאנסון צרפתי. במרכז מילות השיר עומדת ברוקן ששרה לאהובה לשעבר, ושואלת אותו מדוע היחסים ביניהם נגמרו לעד. ברוקן מסבירה לו כי חשיבותה של מערכת היחסים ביניהם הייתה עמוקה בעיני ברוקן.
באירוויזיון
ב-24 במאי 1956, השיר בוצע על ידי ברוקן בתחרות האירוויזיון. מיקומו הסופי של השיר אינו ידוע היות שמארגני התחרות הכריזו על הזוכה בלבד, מעריצים רבים של התחרות טוענים כי השיר סיים במקום השישי עם שתי נקודות. השיר השני של הולנד בתחרות, "De vogels van Holland", בוצע על ידי יטי פרל.
איפוליט טן
איפּוֹליט אדולף טֵן (בצרפתית: Hippolyte Adolphe Taine; 21 באפריל 1828 – 5 במרץ 1893) היה היסטוריון, מבקר ספרות ופילוסוף צרפתי. הוא היה אחד ממקורות ההשפעה התאורטית העיקריים של זרם הנטורליזם הצרפתי, חסיד של הפוזיטיביזם הסוציולוגי ומראשוני המבקרים ההיסטוריציסטים. ידוע גם בזכות ניסיונותיו לספק תיאור מדעי של תורת הספרות.
לטן הייתה השפעה רבה על התפתחות הספרות הצרפתית. על פי המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, "ניתן לייחס את הטון החודר את יצירותיהם של זולה, בורז'ה ומופאסאן להשפעה שאנו מכנים טֵנית". חיבוריו אודות המהפכה הצרפתית נחשבים עד היום למרכזיים בהיסטוריוגרפיה הימנית הצרפתית המודרנית.
ביוגרפיה
טן נולד בעיירה ווזייה (Vouziers) למשפחת משכילה ומשגשגת. אביו, שהיה עורך דין, דודו וסבו עודדו אותו לקרוא בצורה אקלקטית והציעו לו שיעורי אמנות ומוזיקה. אביו מת בשנת 1841, כשהיה טן בן 13. לאחר מות אביו טן נשלח לפנימייה בפריז, ב-Institution Mathé, ששיעוריו התנהלו בקולג' בורבון, הממוקם ברובע בטינולס. הוא הצטיין בלימודיו ובשנת 1847 השיג שני תארים במדע ובפילוסופיה, וקיבל את פרס הכבוד של הקונקור. הוא זכה לראשונה בבחינת הכניסה לאקול נורמל סופרייר, אליו התקבל בנובמבר 1848. הוא היה חברם לכיתה של פרנסיס סרסיי ושל אדמונד אבוט. בתקופה זו גילה עניין מרכזי בכתביהם של אריסטו שפינוזה והגל. אולם עקשנותו, עצמאותו האינטלקטואלית וגישתו הנונקומפורמיסטית גרמו לו להיכשל בבחינה של ה-Concours d'Agrégation הלאומי בפילוסופיה ב-1851. לאחר שנדחה חיבורו על סנסציה, הוא נטש את מדעי החברה ופנה לספרות. טן אימץ לעצמו השקפות מדעיות והופוזיביסטיות ברוח התקופה וכחלק מהימשכותו האינטלקטואלית לטבע שלדעתו צפן תשובות לקיום האנושי. לאחר שעבר למחוז, הוא התמנה להוראה בנברס ובפואטייה והמשיך בהתפתחותו האינטלקטואלית. ב-1853 הוא השיג דוקטורט בסורבון. התזה שלו נכתבה אודות משליו של ז'אן דה לה פונטן תחת הכותרת "Essai sur les fables de La Fontaine" (החיבור התפרסם מאוחר יותר בצורה מתוקנת ב-1861). במבוא הוא כתב:
בשנת 1854 זכה בפרס מהאקדמיה הצרפתית על חיבורו אודות טיטוס ליוויוס. לאחר שהגן על הדוקטורט שלו, הוא הועבר אוטומטית לבזנסון, אך הוא סירב לתפקיד זה. הוא השתקע תחילה בפריז, שם נרשם לבית הספר לרפואה. משם הוא עבר ב-1855 לפירנאים, ולאחר מכן כתב את המסע המפורסם שלו "מסע למעיינות המרפא בפירנאים", ששילב בין סיפור מסע לבין מחקר היסטורי ותרבותי על הקשר שבין אדם לקבוצה אנושית שהוא משתייך אליה, לאקלים ולתנאים הסביבתיים ולתקופה שהוא חי בה. הוא החל לחבר מאמרים פילוסופיים, ספרותיים והיסטוריים רבים לשני שניים עיתוניים מרכזיים מאותה התקופה: Revue des deux Mondes ו-Journal des débats. בשנת 1856 התפרסם חיבורו "פילוסופיה צרפתים בני האמה התשע עשרה" שבו בהשפעת שפינוזה והגל חיפש דרך למזג בין אידיאליזם ופוזיטיביזם, רוח וחומר. בשנת 1858 התפרסמה מהדורה שנייה של "מסע למעיינות המרפא בפירנאים" שכללה את חיבורו הפארודי הקצר "חייו והשקפותיו הפילוסופיות של חתול" (חיבורו היחיד שתורגם עד כה לעברית).
ב-1860 זכה בתואר דוקטור לפילוסופיה. ב-1864 מתפרסם הכרך הראשון בחיבורו "תולדות הספרות האנגלית" שכלל חמישה כרכים שיצאו לאור. הבישוף פליקס דופנלופ, שהיה ידוע בהתנגדותו לאינטלקטואלים אגנוסטיים באקדמיה הצרפתית, התנגד להענקת פרס לטן על עבודה זו. ב-1868 הוא נישא לתרזה דנואלה, בתו של אלכסנדר דנואל. לזוג נולדו שני ילדים: ז'נבייב (לימים אשתו של לואי פול-דובואה) ואמיל.
ההצלחה העצומה של עבודתו אפשרה לו, לא רק לחיות מכתיבה, אלא גם לשמש פרופסור לתולדות האמנות והאסתטיקה ב-Ecole des Beaux Arts ופרופסור להיסטוריה וגרמנית באקדמיה הצבאית סן-סיר. הוא גם לימד באוקספורד (1871), שם היה דוקטור למשפטים. בשנת 1878 הוא נבחר לחבר באקדמיה הצרפתית על ידי 20 מתוך 26 המצביעים. טן התעניין בנושאים רבים, כולל אמנות, ספרות, אבל בעיקר היסטוריה. מזועזע עמוקות מהתבוסה של 1870, כמו גם מההתקוממות והדיכוי האלים של הקומונה הפריזאית, טן התמסר במלואו לעבודתו ההיסטורית המרכזית, "המקורות של צרפת העכשווית" (1875–1893), עליה עבד עד מותו, והייתה לה השפעה משמעותית. היצירה בת ששת הכרכים שהגה טן במטרה להבין את צרפת של ימיו ניחנה במקוריות בשימוש בפרספקטיבה ארוכה לניתוח הגורמים למהפכה הצרפתית. טן גינה בעיקר את המלאכותיות של המבנים הפוליטיים של המהפכה (הרוח המופשטת והרציונלית המוגזמת של רובספייר, למשל), שלדעתו סתרה באלימות את הצמיחה הטבעית והאיטית של מוסדות המדינה.
טן מת ב-5 במרץ 1893. הוא נקבר בשמורת הטבע הלאומית Roc de Chère, Talloires, על שפת אגם אנסי.
הערכה
הכתיבה של טן על המהפכה הייתה ונשארה פופולרית בצרפת. למרות ההערכה של ליברלים כמו אנטול פראנס, היא שימשה בעיקר את המחזיקים בתפיסה השמרנית ביחס המהפכה שכן טן דחה את עקרונותיה ואת החוקה הצרפתית משנת 1793. טן טען שהיעקובינים הגיבו לריכוזיות של המשטר העתיק בריכוזיות גדולה עוד יותר והעדיפו את האינדיבידואליזם של מושגי האזוריות והאומה. האלטרנטיבה של טן לליברליזם רציונליסטי השפיעה על המדיניות החברתית של הרפובליקה הצרפתית השלישית.
מצד שני, טן ספג ביקורת משני הצדדים של הקשת הפוליטית, הפוליטיקה שלו היא אידיוסינקרטית, מורכבת וקשה להגדרה. בין מבקריו נמנה ההיסטוריון המרקסיסטי ג'ורג' רודה, מומחה למהפכה הצרפתית ול'היסטוריה מלמטה', שביקר את השקפתו של טן על ההמון. ההיסטוריון היהודי אמריקאי פיטר גיי תיאר את תגובתו של טן ליעקובינים כסטיגמטית. לעומתם, אלפרד קובאן, שדגל בתפיסה רוויזיוניסטית של המהפכה הצרפתית בניגוד לאסכולה המרקסיסטית האורתודוקסית, ראה בתיאורו של טן את המהפכה הצרפתית "פולמוס מבריק". חזון המהפכה של טן עומד בניגוד לפרשנויות המרקסיסטיות שבלטו במאה ה-20, כפי שהתגלמו על ידי אלברט מתייז, ז'ורז' לפבר ואלבר סובול לפני שאלפרד קובאן ופרנסואה פירה הציגו את הדיווחים הרוויזיוניסטים שלהם.
על אף הפוליטיקה האקדמית, כאשר אלפונס אוארד, היסטוריון של המהפכה הצרפתית, ניתח את הטקסט של טן, הוא הראה שהעובדות והדוגמאות הרבות שהציג טן כדי לתמוך בתיאור שלו הוכיחו את עצמם נכונים באופן מהותי; שגיאות מעטות נמצאו על ידי אוארד, פחות מאשר בטקסטים שלו, כפי שדווח על ידי אוגוסטין קוצ'ין.
בכתביו האחרים טן ידוע בניסיונו לספק תיאור מדעי של ספרות, פרויקט שהוביל אותו לקישור לפוזיטיביסטים סוציולוגיים, אם כי היו הבדלים חשובים. לדעתו, עבודת הספרות הייתה תוצר של סביבתו של המחבר, וניתוח של סביבה זו יכול להניב הבנה מושלמת של אותה יצירה; זה עומד בניגוד לדעה שיצירת הספרות היא יצירה ספונטנית של גאונות. טן ביסס את הניתוח שלו על הקטגוריות של "גזע" (race; כאומה ולא במובן הביולוגי), רקע "סביבתי-אקלימי" (milieu; מילְיֶיה חברתי) ו"רגע" (moment) הנתון על ציר הזמן ההיסטורי (שניתן להבין גם כצייטגייסט). ארמין קולר כתב שבזה טן הושפע רבות מהפילוסוף יוהאן גוטפריד הרדר, אף על פי שהדבר לא הוכר מספיק, בעוד שהסופרת הספרדייה אמיליה פארדו באזן הציעה שקודמתה מכרעת לרעיון של טן הייתה עבודתה של ז'רמיין דה סטאל על הקשר בין אמנות לחברה. תנועות ספרות לאומיות ומבקרים פוסט-מודרניים כאחד עשו שימוש במושגים של טן, הראשונים כדי לטעון למקומם הייחודי והמובהק בספרות והאחרונים כדי לפרק את הטקסטים בהתייחס ליחסים בין ספרות להיסטוריה חברתית.
השפעה
השפעתו של טן על התרבות האינטלקטואלית והספרות הצרפתית הייתה משמעותית, כשבין היתר הייתה לו מערכת יחסים מיוחדת עם אמיל זולא. כפי שאומר המבקר פיליפ ווקר על זולה, "בעמוד אחר עמוד, כולל רבים מהכתבים הזכורים ביותר שלו, מוצג לנו מה שמסתכם במימזיס של משחק הגומלין בין תחושה לדמיון אשר טן למד בהרחבה ומתוכו, הוא האמין, מגיח עולם הנפש." גם פול בורז'ה וגי דה מופאסאן הושפעו מאוד מטן.
הפילוסוף הספרדי, מיגל דה אונאמונו, היה מוקסם הן מזולה והן מטן בשלב מוקדם (אף על פי שבסופו של דבר הוא הגיע למסקנה שהשפעתו של טן על הספרות הייתה שלילית).
פרידריך ניטשה התייחס אליו בספרו "מעבר לטוב ולרוע" כבן דמותו של הגל בצרפת וכ"ראש וראשון של ההיסטוריונים החיים". בחיברו "מה משמעם של אידיאלים אסקטיים?" המופיע ב"לגנאלוגיה של המוסר" ניטשה תיאר את טן כהיסטוריון העשוי ללא חת והשווה אותו ללאופולד פון רנקה.
טן היה מושא עבודת הדוקטורט של הסופר היהודי-אוסטרי שטפן צווייג, "הפילוסופיה של היפוליט טן".
פיוטר קרופוטקין תיאר את טן כמי שהבין באמת את המהפכה הצרפתית, משום שהוא "חקר את התנועות שקדמו למהפכה של 14 ביולי", או כפי שציטט את טן עצמו, "אני יודע על שלוש מאות התפרצויות לפני 14 ביולי".
להלהלופסי (סדרת טלוויזיה)
הרפתקאות בארץ לה-לה-לופסי היא סדרת טלוויזיה מונפשת לילדים המבוססת על בובות Lalaloopsy מבית MGA Entertainment. הסדרה שודרה לראשונה ב־29 במרץ 2013.
היסטורית ההפקה
כל עקבות התוכנית הוסרו גם מאתרו של ניק ג'וניור.
סדרת אנימציה חדשה של Lalaloopsy תחת הכותרת We’re Lalaloopsy יצאה ב־10 בינואר 2017 ברשת נטפליקס. לחידוש זה היה סגנון אמנות שונה מהסדרה הקודמת, וכלל רק חלק קטן מאוד מהדמויות של Lalaloopsy.
עלילה
Lalaloopsy עוקב אחר קבוצה של בובות סמרטוטים ייחודיות והרפתקאותיהן השלוות בארץ Lalaloopsy.
משדר
בקנדה עלתה הסדרה ב־4 במאי 2013 בטלוויזיה של Treehouse, ובהמשך עברה לג'וניור Family עד 28 באוגוסט 2016. בארצות הברית עלתה הסדרה ב־29 במרץ 2013 ושודרה עד 23 באוקטובר 2016 על ניקלודיאון וניק ג'וניור. בדרום מזרח אסיה, עלתה הסדרה ב־3 ביוני 2013 בערוץ דיסני ג'וניור.
צ'אי לינג
ביוגרפיה
צ'אי לינג נולדה בעיר ריזהו שנמצאת במחוז שאנדונג, ברפובליקה העממית של סין. היא בת בכורה להוריה, ולה שלושה אחים. שני הוריה היו רופאים בצבא השחרור העממי של סין.
בשנת 1983 החלה ללמוד באוניברסיטת פקינג, בה היא סיימה את לימודי התואר הראשון בפסיכולוגיה. במהלך לימודיה פגשה את פנג קונדג', אותו פגשה לאחר מעצרו ב-1 בינואר 1987 בעקבות השתתפותם המשותפת בהפגנה למען עידוד הדמוקרטיה ברפובליקה, מי שלימים עמד לצידה בהובלת המחאה בכיכר טיין-אן-מן.
באביב 1988 נישאו השניים תחת זהות בדויה, מאחר שהם היו מתחת לגיל הנישואים המותר בסין. לאחר חתונתם, החלה את לימודי ההתמחות שלה בפסיכולוגיית ילדים באוניברסיטת בייג'ינג. זמן קצר לאחר המאורעות בכיכר, השניים התגרשו.
בשנת 1989 הובילה עם מספר סטודנטים נוספים את מחאות אירועי כיכר טיין-אן-מן, במהלכם התקיימו שישה שבועות של הפגנות. הפגנות אלו באותה העת היו האיום המרכזי ביותר על המשך שלטונה של המפלגה הקומוניסטית של סין.
בשנת 1998 היא סיימה לימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד ובאותה שנה הקימה את קרן הפילנתרופיה "Jenzabar" שיעודה הוא עידוד זכויות אדם ברחבי הקהילה העולמית, עידוד ההשכלה האקדמית, ותכנון ופיתוח ההון האנושי.
בשנת 2010 התנצרה, ובאותה שנה ייסדה את הארגון "כל הבנות מותרות" שמטרתו העיקרית היא ביטול מדיניות הילד האחד בסין, במסגרתה בוצעו הפלות רבות להריונות אשר בהם התגלה כי העובר אותו נושאת האם הוא עובר נקבי, מאחר שהמדיניות הגבילה את הילודה ורבים העדיפו שנשותיהם תלדנה בנים, שכן מבחינת המסורת הסינית לילד אחריות לקיום המשפחה כאשר הוריו מגיעים לגיל בגרות, וכן נושא הבן את מורשתו של אביו - שמהווה המשך לשושלת המשפחתית.
המחאה
צ'אי הייתה ממנהיגות המחאה, היא יזמה שביתת רעב וסחפה אחריה סטודנטים רבים שכינו אותה "המפקדת העליונה" של המחאה. ההפגנות נמשכו שישה שבועות בהם המשטר חשש להמשך שלטונו, ואף הונהג שלטון צבאי במדינה, אך היא המשיכה להנהיג את המחאה, גם לאחר שחלק לא מבוטל מהמוחים (ובהם בעלה) עזבו את המחאה בעקבות הסנקציות שהטיל השלטון.
ב-1 ביוני התקבלה החלטה לפנות את המפגינים בכוח ואף הוחלט להשתמש בצבא הסיני על מנת לפנות את המפגינים. כניסת החיילים נתקלה בהתנגדות עזה מצד המפגינים בהנהגתה של לינג, ואף מספר חיילים נהרגו במהלך ניסיון זה. בליל 4 ביוני התנהלו קרבות אש חיה בין המפגינים לחיילי הצבא הסיני, רבים מן המפגינים נפגעו. גם אצל חיילי הצבא עורר הקרב מול המפגינים מהומות רבות שנגמרו במשפטי שדה שנערכו לחיילים וקצינים שסירבו לפעול כנגד המפגינים. מספר שעות לאחר מכן הוכנעו המפגינים.
לאחר המחאה
חלק מהמבוקשים אכן נעצרו ואף ריצו עונשי מאסר ארוכים, אך לאחר מכן הורשו לעזוב את המדינה לארצות הברית. לינג הצליחה לחמוק מכוחות הצבא, נמלטה להונג קונג, ודרכה ברחה לצרפת בה שכנה כ-10 חודשים, כאשר מקום הימצאה באותה התקופה לא היה ידוע.
באפריל 1990 הגישה בקשה רשמית לשלטונות האמריקאים למקלט מדיני באמצעות צרפת, בטענה שנשקפת לה סכנה בארץ מוצאה. בקשתה אושרה והיא היגרה לארצות הברית, ומאז מתגוררת בארצות הברית.
על השתתפותה במחאה היא הייתה מועמדת פעמיים לזכייה בפרס נובל לשלום.
אינרציה (סרט)
אינרציה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2015 בכתיבה ובימויו של עידן חגואל, עם אילנית בן יעקב בתפקיד הראשי.
העלילה היא על אישה המתעוררת מחלום בלהות בו רצחה את בעלה, מגלה שהוא נעלם והיא נאלצת להמשיך בכוח ההתמד ולהתמודד עם המציאות של אישה בודדה.
הסרט הוקרן בפסטיבל ברלין 2016, במסגרת הפורום, ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה וזכה בציון שבח בפסטיבל אוטופיה 2015.
תקציר העלילה
מירה סגל (אילנית בן יעקב) היא עקרת בית בת 40 המתגוררת עם בעלה בני (דודו ניב) בשכונת נווה שאנן בחיפה. בני עובד במכס בנמל חיפה. אין להם ילדים.
אמה סלין (גליה ישי) מעודדת אותה אך המצב לא משתנה. היא תולה כרזות על בעלה הנעדר ללא תועלת. הימים הופכים לשבועות וחודשים, ומירה מבינה שעילה להסתגל למצב החדש בכוח ההתמד (אינרציה). היא מתידדת עם השכן גידי (עמי ויינברג) שמובטל זמן ממושך ונמצא בדיכאון שבסופו הוא מתאבד.
מירה מנסה למצוא עבודה ללא הצלחה ולבסוף עובדת כמלצרית במסעדה. בשיטוטיה בחיפה היא נפגשת במקס (מכרם חורי) שגם הוא בודד ולאחר לילה בדירתה הוא עוזב. היא אוספת את בגדיו של בני כדי למסרם לחנות בגדי יד שנייה של ויצו אבל המוכרת (ג'יטה מונטה) מסרבת לקבלם והיא לבסוף שורפת אותם.
לבסוף היא חוזרת לדירת ומגלה בכניסה לבית את בני כשהוא רעב ומוזנח. היא מכניסה אותו לדירה והוא אוכל ואח"כ מנמנם על הספה והם אינם מחליפים מילה.
אוטו באום
אוטו באום (בגרמנית: Otto Baum; 15 בנובמבר 1911 – 18 ביוני 1998) היה קצין בוואפן אס אס בדרגת אוברפיהרר אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא קיבל את עיטור את צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות של גרמניה הנאצית.
ביוגרפיה
באום נולד ב-15 בנובמבר 1911 בהכינגן, בן לסוחר. מ-1930 עד 1932, הוא למד שני סמסטרים של חקלאות באוניברסיטת הוהנהיים. ב-1937 הוא הצטרף לאס אס, וב-1 ביוני 1939 הוא מונה למפקד פלוגה 7 ברגימנט הרגלים לייבשטנדרטה אדולף היטלר. ב-3 במרץ 1941 הוא מונה שירת כמפקד גדוד ברגימנט הרגלים ה-3 בדיוויזיית הפאנצר אס אס ה-3, ופיקד עליו במהלך מבצע ברברוסה ובמהלך מבצע דמיאנסק. ב-26 בדצמבר 1941 הוא קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-8 במאי 1942 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל על הישגיו. לאחר מכן הוא שירת בצרפת ולאחר מכן שוב בחזית המזרחית, וב-22 באוגוסט 1943 קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-30 בינואר 1944 הועלה לדרגת שטנדרטנפיהרר. מ-18 ביוני 1944 עד 1 באוגוסט 1944 פיקד על דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17, אשר לחמה בצרפת והתבלט עם יחידתו, במיוחד ב. מ-28 ביולי עד 23 באוקטובר 1944, פיקד באום על דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-2, ולחם עימה בקרב פאלז, וב-2 בספטמבר 1944 קיבל תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. לאחר מכן הוא קיבל את הפיקוד על דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-16 באיטליה ב-24 באוקטובר 1944. בסוף ינואר 1945 הוא הועבר להונגריה עם הדיוויזיה וב-8 במאי 1945 נכנע ליד ולקרמרקט בקרינתיה.
לאחר שחרורו מהשבי הבריטי בדצמבר 1948, עבד באום בתעשיית הטקסטיל. הוא נפטר בהכינגן ב-18 ביוני 1998.
פרשת הסלמונלה בחלב בישראל (2022)
פרשת הסלמונלה במחלבות בישראל בשנת 2022 היא פרשת זיהום מזון בחיידקי סלמונלה שהתרחשה במפעלי החברות שטראוס ותנובה.
חשיפת הפרשה
לאחר חג הפסח, ב-25 באפריל הודיעה החברה לציבור על הימצאות חיידקי סלמונלה בחלק ממוצרי החברה המיוצרים במפעל הממתקים בנוף הגליל, וביצעה ריקול למוצרים החשודים כנגועים בסלמונלה אשר יוצרו החל מחודש פברואר בשנת 2022.
יום לאחר מכן, ב-26 באפריל, חשף העיתון כלכליסט, שמשרד הבריאות ידע על חשד להימצאות סלמונלה במוצרי השוקולד כבר ב-19 באפריל, ולא דיווחו על כך לציבור.
למחרת, ב-27 באפריל, שטראוס הרחיבה את הריקול לכל המוצרים המיוצרים במפעלה בנוף הגליל.
סגירת המפעל והשפעות כלכליות
ב-25 באפריל, ביום חשיפת הימצאות חיידקי סלמונלה במוצרי שטראוס ולאחר הריקול הראשוני שביצעה, ירדה מניית שטראוס ביותר מ-2%, ולאחר מכן נחשף כי החברה איבדה מאות מיליוני שקלים משווייה, וכי מכירות החברות המתחרות גדלו במאות אחוזים
ב-28 באפריל, משרד הבריאות הודיע על שלילת תו האיכות של מפעל שטראוס בנוף הגליל, והקפיא את פעילותו למשך 3 חודשים, או עד שיתוקנו הליקויים, ולאחר מכן תוכל החברה לשוב ולייצר במפעל.
בהמשך משרד הבריאות ערך בדיקות מקיפות בהמשך במפעל, ובממצאיו עלה כי מתוך 300 בדיקות שבוצעו לגילוי חיידקי סלמונלה, 30 בדיקות יצאו חיוביות.
השפעות בריאותיות ותחלואה
נכון ל-9 במאי, מאז ההכרזה על הימצאות חיידקי סלמונלה בשוקולד והריקול, התגלו 69 מקרי תחלואה בסלמונלה בעקבות הזיהום במפעל השוקולד, מתוכם 18 מאושפזים.
תיקון הליקויים והחזרת הייצור
ב-28 באוגוסט לאחר שמשרד הבריאות ערך ביקורת תברואתית במפעל הוא החזיר את אישור הייצור הנאות למפעל שטראוס עלית. המשרד התיר למפעל לייצר תחילה ופלים ללא גלוטן מתוך כוונה להחזיר את הייצור באופן מדורג.
הימצאות סלמונלה במפעלי חברת תנובה
ב-14 במאי התגלה כי בחלק מתוצרי אבקת החלב של תנובה, המשווקת למפעלי חברות המזון כדי לייצר מוצרים שונים, התגלו חיידקי סלמונלה, אך עם זאת, נטען כי אין קשר בין הזיהום במפעל שטראוס לבין הזיהום במפעל תנובה.
כמו כן, הובהר כי אבקת החלב לא משווקת לציבור כמוצר מוגמר, אלא עוברת פסטור לפני הטיפול בה, וכי אין סכנה בשיווק מוצרים הנגועים בסלמונלה לציבור. למרות זאת, תנובה ביצעה ריקול למשלוחי אבקת חלב שיוצרו בחודש אוגוסט בשנת 2021, ונעשות בדיקות נוספות בקו הייצור על מנת לשלול חשד לסלמונלה במשלוחי אבקות חלב אחרים.
אדניום נפוח
מאפיינים
האדניום הוא פרח מדברי. מקורו במדבריות של המזרח התיכון, חצי האי ערב ומזרח אפריקה. בשל מקורו המדברי, האדניום לא זקוק להשקיה רבה. הוא עמיד בפני חום אך רגיש לקור. בארץ ישראל הוא פורח בקיץ, ממאי עד אוקטובר. מומלץ לגדלו בעציץ, כיוון שבחורף רצוי להעבירו למקום מוגן מגשם ולחות.
האדניום הוא שיח יחסית גדול. גובהו יכול להגיע עד ל-150 ס"מ, ורוחבו נע בין 50 ל-80 ס"מ. גזע האדניום הוא בשרני ועבה. פריחתו כוללת פרחים יפים וגדולים בצבעי ורוד, ארגמן ולבן, שצורתם היא של בסיס כצינורית עם אבקנים צהובים הנפתח לפרח צלחתי בעל 5 עלי כותרת.
שורשו של האדניום הנפוח הוא בצורת בקבוק, מה שמסייע באגירה יעילה של המים המעטים שהצמח קולט במדבר.
קרב ביאליסטוק-מינסק
קרב ביאליסטוק-מינסק היה חלק מהמערכה הצבאית, שהתנהלה באזורי הגבול של ברית המועצות בשבועות הראשונים של מבצע ברברוסה (הפלישה הגרמנית לשטח ברית המועצות). הקרב, שהתנהל בין 22 ביוני ל-8 ביולי 1941, הסתיים בניצחון גרמני מוחץ. הצבא הסובייטי ספג תבוסה קשה, כ-300 אלף חיילים סובייטים נלקחו בשבי והצבא הגרמני התקדם כ-300 ק"מ מזרחה תוך כיבוש מינסק, בירת בלארוס.
הצבא הגרמני
המשימה שהוטלה על קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית בפיקוד פדור פון בוק בסיוע צי האוויר השני בפיקוד אלברט קסלרינג, הייתה להביס ולהשמיד את כוחות הצבא האדום, שהגנו על מערב בלארוס, ולהתקדם במהירות מערבה לכיוון מוסקבה, בירת ברית המועצות. ריכוז הכוחות הגרמני בגזרת קבוצת ארמיות מרכז היה הגדול ביותר, וכלל כמחצית מכלל הכוחות הממונעים הגרמניים, שהופעלו בחזית הסובייטית (שתי ארמיות פאנצר).
תוכנית המתקפה הגרמנית התבססה על שימוש בטקטיקת בליצקריג קלאסית. ריכוז עיקר הכוח בשני האגפים, וכיתור כוחות הצבא האדום, שהחזיקו בבלארוס, באמצעות תנועת איגוף כפולה.
הכוחות התוקפים פעלו בשתי זרועות:
חיל האוויר הגרמני נדרש, בשלב ראשון, להשמיד את כוחות חיל האוויר הסובייטי באזורי הגבול ולהשיג עליונות אווירית, ובשלב שני, להעניק סיוע צמוד למתקפת כוחות הקרקע.
הצבא הסובייטי
ההגנה על הגזרה המרכזית של החזית הסובייטית בגבול המערבי של ברית המועצות, הופקדה בידי החזית המערבית בפיקוד דמיטרי פבלוב. החזית כללה 4 ארמיות סובייטיות:
מהלך הקרב
כבר ביומיים הראשונים של הלחימה ספג חיל האוויר הסובייטי באזורי הגבול מכה קשה ומאות מטוסים הושמדו, רובם על הקרקע. כתוצאה מכך השיגו הגרמנים עליונות אווירית מוחלטת, ומפקד חיל האוויר הסובייטי בזירה התאבד.
קבוצת הפאנצר ה-3 בפיקוד הרמן הות תקפה מכיוון ליטא וכבר ביום הלחימה הראשון הגיעה לנהר ניימן. הארמייה ה-9 בפיקוד אדולף שטראוס כבשה תוך יומיים את העיר הורדנה. הארמייה ה-4 בפיקוד גינתר פון קלוגה הביסה את כוחות הצבא האדום, שניצבו מולה, והשיגה התקדמות משמעותית. קבוצת הפאנצר ה-2 בפיקוד היינץ גודריאן עקפה את מבצר ברסט ליטובסק והתקדמה מזרחה במהירות.
מרחב ביאליסטוק היה בצורת בקבוק, ונשען על ציר תנועה יחיד, כביש ביאליסטוק-סלונים. בתוך מרחב זה נמצא הכוח העיקרי של הארמייה ה-10 הסובייטית. כבר ב-25 ביוני היו כוחות החלוץ הגרמניים קרובים להשלמת כיתור ריכוז הכוחות הסובייטיים באזור ביאליסטוק. ב-27 ביוני נטשו כוחות הצבא האדום את ביאליסטוק, והחלו לסגת מזרחה, אך הנסיגה החלה מאוחר מדי. ב-1 ביולי נפגשה הארמייה הגרמנית ה-4 עם יחידות מהארמייה ה-9 והשלימה את כיתור הכוחות הסובייטיים במרחב ביאליסטוק.
למרות התקדמות המהירה של הכוחות הגרמניים העיקריים מערבה, המערכה סביב מבצר ברסט ליטובסק, שנותר הרחק בעורף, נמשכה עד ל-29 ביוני, תוך עמידת גבורה של חיל המצב הסובייטי.
השלכות הקרב
התבוסה בקרב ביאליסטוק-מינסק הייתה מכה קשה לכוחות הצבא האדום ולהנהגת ברית המועצות. תוך פחות משבועיים התקדמו הגרמנים כ-300 ק"מ מזרחה, ורק הקמת קו הגנה סובייטי חדש ממזרח לעיר סמולנסק הצליחה לבלום את המשך ההתקדמות של קבוצת ארמיות מרכז במחצית השנייה של יולי 1941. בעקבות הניצחון המרשים בקרב סבר הפיקוד העליון של הוורמאכט, שניתן יהיה להשלים את יעדי "מבצע ברברוסה", ולהכריע את התנגדות הצבא האדום תוך זמן קצר. הגרמנים טענו, שבמהלך הקרב הם שבו כ-324 אלף חיילים סובייטים, ולקחו שלל או השמידו 3222 טנקים ו-1809 תותחים של הצבא האדום. פיקוד הצבא האדום וההנהגה הסובייטית נדהמו ממהירות ההתקדמות הגרמנית בחזית המרכזית, ומנפילת בלארוס לידי הנאצים, ובהתאם להנחיית סטלין הרדיו הסובייטי לא דיווח על נפילת מינסק לידי הגרמנים, כדי לא לפגוע במורל הציבור, ולהסתיר את ממדי התבוסה הסובייטית.
סטלין זעם על תבוסת החזית המערבית וגורלם של רוב הקצינים הבכירים של החזית היה מר:
רק לאחר מותו של סטלין ב-1953 זוכו מפקדי החזית, שהוצאו להורג, מכל אשמה ושמם טוהר.
שיר עלי ח'אן, אמיר אפגניסטן
שִׁיר עָלִי חָ'אן (פשטו: شېر علي خان; 1825 – 21 בפברואר 1879) היה בן לשושלת ברקאזי ואמיר אפגניסטן בין השנים 1863–1879. שלטונו של עלי היה אפוף במאבקי ירושה שהותיר כיסאו של אביו המנוח, דוסת מוחמד ח'אן. בתקופתו החלו רפורמות ליצירת ממשל ריכוזי אפגני שיהיה נעלה מעל ההיררכיה השבטית. מותו של שיר עלי ומאבק הירושה שבה אחריו בעת המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה שיחק לידי האימפריה הבריטית והשפיע על ניצחונה הסופית של האחרונה נגד האפגנית.
שנותיו הראשונות
שיר עלי ח'אן היה הרביעי והצעיר ביותר מבניו של דוסת מוחמד ח'אן. הוא נולד בקאבול, האימפריה הדוראנית בשנת 1825. בעודו בן שנה מלחמת אזרחים קרעה את האימפריה ואביו של שיר, דוסת מוחמד ח'אן, עלה לכוח והפך לאמיר (נסיך) האמירות האפגנית החדשה שקמה מתוך הריסות האימפריה הדוראנית. דוסת העלה את שושלתו, שושלת ברקאזי (על שם ברק בן אבינעם) לשלטון על אפגניסטן והיה צפוי שבנו הבכור, מוחמד אפזל ח'אן, יירש את הכתר.
בשנת 1839 החל מאבק בין האפגנים לחברת הודו המזרחית הבריטית (חברה מטעם האימפריה הבריטית אשר שלטה במונופול על המסחר האימפריאלי עם תת-היבשת ההודית ועם הזמן כבשה שטחים נרחבים מתת היבשת). הבריטים פעלו בניסיון להשתמש באפגניסטן לחצוץ בין הודו הבריטית והאימפריה הרוסית (איתה הייתה בריטניה במאבק השפעה על מרכז אסיה אשר נודע בתור המשחק הגדול).
המאבק הפך למלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה במסגרתה לא צלחו הבריטים במטרתם להפוך את אפגניסטן למדינת חסות אך הצליחו להכתיר את בנו השני של דוסת, וזיר אכבר ח'אן (שהיה נאמן לבריטים), בתור האמיר האפגני החדש. במהלך המלחמה שירת שיר עלי כמפקד פרשים אפגני ופיתח קשרים עם מנהיים שבטיים רבים, בייחוד פשטונים. בשנת 1845 נפטר וזיר אכבר ואביו, דוסת, שב לכס האפגני.
אמיר אפגניסטן
בתחילה הובסו, אך בהמשך האחים הבכורים הצליחו לכבוש את קאבול בשנת 1866 ואז את קנדהאר בשנה הבאה, בכך אילצו את שיר עלי לחפש מקלט בהראת. אפזל שלט בתור אמיר למשך שנה עד למותו ואזאל אחריו שלט גם הוא שנה עד מותו, מה שאפשר לשיר עלי להשיב לעצמו את הכס בשנת 1868.
שיר עלי עסק בפעילות דיפלומטית אינטנסיבית עם שכנות אפגניסטן, אם כי זה לא שינה את העובדה שכל השאלות החשובות הנוגעות לגאופוליטיקה האזורית המשיכו להיות מטופלות ישירות על ידי המעצמות הגדולות הגובלות באזור, בריטניה ורוסיה. משלחת בריטית עסקה בסכסוך הטריטוריאלי בין אפגניסטן והשושלת הקאג'ארית על גבי אזור סיסתאן ובלוצ'סתאן במסגרתו קבעו את הגבול והאדירו את השפעתם.
בשנת 1873, אמנה אנגלו-רוסית העניקה לכל מעצמה אזור השפעה במרכז אסיה, עם אפגניסטן ממוקמת בתחום הבריטי. היריבות המתמשכת בין שתי המעצמות האימפריאליסטיות השליכה כל שיווי משקל מוגדר כזה לאי עקביות וחוסר יציבות מתמיד; בעוד שרוסיה המשיכה באופן שיטתי את חדירתה למרכז אסיה התחתונה (ח'אנות קוקנד סופחה בשנת 1875), עלייתם לשלטון של המפלגה השמרנית תחת בנג'מין דיזראלי בשנת 1874 הנהיגה מדיניות של התפשטות והאדרת ההשפעה על אפגניסטן.
הנפילה
בנובמבר 1878 דיפלומטים בריטים דרשו רשות להיכנס לאפגניסטן לדון בתנאי היחסים בין בריטניה לאפגניסטן. מחשש כי מטרת המשלחת להאדיר את ההשפעה הבריטית באפגניסטן, שיר עלי לא אישר את כניסתם של הדיפלומטים. פעולה זאת הביאה לתחילתה של המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה כאשר צבא הודו הבריטית פלש לאפגניסטן דרך מעבר ח'ייבר. הצבא האפגני אשר הורכב בעיקר מפשטונים נאמנים לשלטון האמיר, הונהג בידי בנו הצעיר של שיר עלי, איוב ח'אן. על אף עליונותו האסטרטגית של איוב ח'אן, הכוחות הבריטים התקדמו וכבשו לקראת סוף שנת 1878 את הבירה קאבול.
בנקודה זאת הממשל האפגני חולק, ההנהגה הצבאית תחת איוב ח'אן עברה לקנדהאר בעוד ההנהגה השלטונית תחת שיר עלי נסוגה למזאר-י שריף. לפני ששלח בקשה לתמיכה צבאית מידי האימפריה הרוסית, שיר עלי נפטר ב-21 בפברואר 1879. במותו בנו הבכור, מוחמד יעקוב ח'אן, הפך דה יורה לאמיר החדש בעוד בפועל הכוח היה בידיו של איוב ח'אן.
איילט הרצגובינה
איילט הרצגובינה (בטורקית: Eyālet-i Hersek) היה איילט עות'מאני אשר הופרד מאיילט בוסניה בעקבות המרד הבוסני והתקיים למשך תקופה קצרה.
היסטוריה
בוסניה נכבשה בידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1463, ובשנת 1482 נכבשה גם הרצגובינה. החל משנת 1580 שתי הנחלות נכללו במסגרת איילט בוסניה, שהיה מחולק ל-6 סנג'קים. המלחמה הטורקית הגדולה הסתיימה בשנת 1699 בתבוסה טורקית, ובשלום קרלוביץ נמסר חלק משטח האיילט לממלכת הבסבורג.
בתחילת המאה ה-19 הייתה בוסניה אחת מהפרובניציות הפחות מפותחות של האימפריה העות'מאנית, ובעקבות כך פרץ בה בשנת 1831 המרד הבוסני. בשנת 1833 הצליח עלי פאשא ריזבאנבגוביץ' לדכא את המרד בעזרת כוחות מהרצגובינה, ובעקבות כך הוקם בחלקה הדרומי של בוסניה איילט הרצגובינה שנמסר תחת שלטונו של עלי פאשא. לאחר מותו של עלי פאשא בשנת 1851 אוחדה הרצגובינה בחזרה עם איילט בוסניה.
ישראל גנץ
מנחם ישראל גנץ (נולד בכ"ו באדר א' ה'תשל"ח, 5 במרץ 1978) הוא ראש המועצה האזורית מטה בנימין.
ביוגרפיה
נולד לרב חיים גנץ וימימה. אביו הוא ראש ישיבת מעלה אליהו בתל אביב וממקימי ישיבת שבי חברון. אמו, ימימה (לבית איגרא) היא פסיכולוגית. ישראל גדל בימית, ולאחר הפינוי עבר עם משפחתו לקריית ארבע, שם חי 17 שנים.
עם סיום לימודיו בישיבת ירושלים לצעירים (ישל"צ) החל את מסלול ההסדר ב"ישיבת דימונה"-"מצפה רמון" ושירת בחטיבת גבעתי כלוחם ומפקד. לאחר שירותו הצבאי למד דיינות כ-8 שנים בכולל הדיינות בפסגות, ומאז מתגורר בפסגות.
דודו הרב אליעזר איגרא מכהן כדיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים וסבו יעקב איגרא היה מנהל בית חינוך עיוורים ולאחר מכן הקים את עמותת "קרן אור" שהפעילה מוסד לילדים עיוורים, גיסו הרב אוריאל אליהו מכהן כדיין בבית הדין הרבני בנתניה.
משמש מזה שנים רבות כחובש ונהג אמבולנס במד"א וכונן באיחוד הצלה, כבר 15 שנה מתאמן בג'ו ג'וטסו ובעל חגורה שחורה.
פעילותו
בשנת 2007 החל לכהן כחבר מליאת המועצה האזורית מטה בנימין, חבר הנהלת המועצה, חבר הנהלת מתנ"ס בנימין וחבר ועדת המכרזים של המועצה. בין השאר שימש כמנהל פרויקטים בעמותת אלע"ד וכעוזרו של דוד בארי.
בשנת 2013 התמנה לתפקיד סגן וממלא מקום ראש המועצה האזורית מטה בנימין תחת ראש המועצה אבי רואה. בנוסף, גנץ היה אמון במועצה על תחום הפיתוח הפיסי. במהלך תפקידו, ניהל את יישום החלטת הממשלה מס' 2583 להקמת היישוב עמיחי למפוני עמונה.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 הכריז על התמודדותו לראשות המועצה האזורית מטה בנימין. בבחירות המונציפאליות שהתקיימו ב-30 באוקטובר 2018 גבר על שילה אדלר, ונבחר לתפקיד ראש המועצה.
זוהר גושן
זוהר גושן (נולד ב-1961 באליכין) הוא פרופסור ומשפטן ישראלי. בעבר שימש יושב ראש של רשות ניירות ערך. מומחה לדיני חברות, דיני ניירות ערך ודיני הגבלים עסקיים, איש אקדמיה ומרצה בדרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטת קולומביה ניו יורק ובקריה האקדמית אונו בישראל.
ביוגרפיה
גושן נולד במושב אליכין שבעמק חפר להורים בני יהדות תימן, ולו שלוש אחיות גדולות ואח צעיר. כבן למשפחה דתית, הוא למד בישיבה בירושלים. בצבא שירת בלהק המודיעין בחיל האוויר ולאחר הצבא למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. הוא התמחה אצל נשיא בית המשפט העליון דאז השופט מאיר שמגר, ולאחר מכן במשרד יגאל ארנון בתל אביב שעסק במשפט מסחרי. עם סיום התמחותו עבד כעורך דין כשנה עד שהגיע למסקנה שהוא לא מעוניין לעבוד כעורך דין, והחליט לעבור לאקדמיה. לאחר שזכה במלגת רוטשילד נסע גושן ללימודי תואר שני ודוקטורט באוניברסיטת ייל שבארצות הברית. בייל עשה גושן היסטוריה, כשהיה הסטודנט הראשון שהשלים את הדוקטורט תוך שנת לימודים אחת בלבד. פרק מעבודת הדוקטורט פורסם בכתב העת היוקרתי בארצות הברית Yale Law Journal. עם סיום לימודי הדוקטורט בשנת 1991 חזר גושן לישראל והשתלב כמרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית עד שנת 2004. לאורך השנים בהן לימד גושן כפרופסור באוניברסיטה העברית הוא לימד כפרופסור אורח באוניברסיטאות בארצות הברית (Columbia, NYU, Yale). בשנת 2004 קיבל מינוי של פרופסור מן המניין באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, במקביל להשתלבותו כמרצה בקריה האקדמית אונו.
בשנת 2006 שר המשפטים חיים רמון ונשיא בית המשפט העליון אהרן ברק היו חלוקים על זהות השופטים שימונו לבית המשפט העליון. גושן היה המועמד היחיד שהיה מוסכם על השניים, ומינויו היה אמור להיות מאושר על ידי הוועדה למינוי שופטים אך לא יצא אל הפועל בשל השעייתו של שר המשפטים עקב פרשת נשיקת החיילת. בסמוך לאחר מכן, עם פרישתו של הנשיא ברק הסיר גושן את מועמדותו.
פעילות אקדמית
תחומי ההתמחות של גושן הם דיני חברות וניירות ערך ודיני הגבלים עסקיים. בתחומים אלו הוא מלמד וכותב מחקרים אקדמיים שפורסמו בבמות יוקרתיות ואף תורגמו לשפות זרות.
בשנת 2006 פרסם גושן יחד עם פרופ' גדעון פרחומובסקי, מאמר בכתב העת היוקרתי Duke Law Journal שכותרתו The Essential Role of Securities Regulation. המאמר זכה להצלחה גדולה, נבחר לאחד מעשרת המאמרים הטובים ביותר שפורסמו באותה שנה, ואף תורגם לסינית ולספרדית.
בשנת 2016, פרסם גושן יחד עם פרופ' אסף חמדני, מאמר בכתב העת היוקרתי Yale Law Jornal שכותרתו Corporate Control and Idiosyncratic Vision, שנבחר אף הוא לאחד מעשרת המאמרים הטובים ביותר שפורסמו באותה שנה, וגם הוא תורגם לסינית.
בשנת 2017, פרסם גושן יחד עם פרופ' ריצ'רד סקוייר, מאמר בכתב העת היוקרתי Columbia Law Review שכותרתו Principal Costs: A New Theory for Corporate Law and Governance, שבו פותחה תאוריה חדשה לממשל תאגידי. המאמר נבחר אחד מעשרת המאמרים הטובים ביותר שפורסמו באותה שנה, וגם הוא תורגם לסינית.
בשנת 2019, פרסם גושן יחד פרופ' שרון חנס, מאמר בכתב העת היוקרתי New York University Law Review שכותרתו The Death of Corporate Law שגם הוא נבחר לאחד מעשרת המאמרים הטובים ביותר שפורסמו באותה שנה, וגם הוא תורגם לסינית.
כמרצה, גושן לימד באוניברסיטה העברית בין השנים 1991–2004 וזכה פעמים רבות בפרס המרצה המצטיין, לרבות מצטיין הרקטור. החל משנת 2004 מונה למרצה מן המניין באוניברסיטת קולומביה ובקריה האקדמית אונו. באוניברסיטת קולומביה גושן זכה בפרס המרצה המצטיין פעמיים (2006, 2019), והוא אחד משלושת המרצים באוניברסיטת קולומביה שזכו להישג שכזה. זכייה בתואר מזכה את המרצה לנאום בטקס הסיום וקבלת התעודות. את נאומו של גושן בטקס הבוגרים בקולומביה בשנת 2019 ניתן לראות ביוטיוב: https://www.youtube.com/watch?v=LcK-w9RL7v4
הוועדה לבחינת אימוץ קוד ממשל תאגידי
בשנת 2005 מונה גושן על ידי משה טרי - ראש הרשות לניירות ערך דאז, לעמוד בראש ועדה לבחינה של אימוץ קוד ממשל תאגידי בישראל.
פעולותיו כיו"ר הרשות לניירות ערך
בפברואר 2008 מונה גושן ליו"ר הרשות לניירות ערך, על ידי שר האוצר רוני בר-און. לא עבר זמן רב וגושן, אשר נכנס לתפקידו בתקופה של פריחה בשוק ההון, נאלץ להתמודד עם המשבר הכלכלי העולמי.
גושן קבע לרשות יעד אסטרטגי של הגברת האכיפה בשוק ההון. במסגרת זו הקים את בית המשפט הכלכלי בבית המשפט המחוזי בתל אביב, בהתאם להמלצות הוועדה שבראשה עמד, ויזם שינוי חקיקה מקיף שהעניק סמכות אכיפה מנהלית לרשות ניירות ערך. בנוסף, יזם שני שינויי חקיקה בחוק החברות (תיקון 16 ותיקון 17) שנועדו לחזק את כוחם של בעלי המניות מקרב הציבור אל מול בעלי השליטה ולהגן על בעלי איגרות חוב. בית המשפט הכלכלי החל לפעול בדצמבר 2010, ושלושה שופטים ייעודיים בבית המשפט המחוזי בתל אביב נבחרו לדון בתיקים העוסקים בדיני חברות וניירות ערך. בית המשפט הכלכלי הוכתר כהצלחה אדירה. חוק אכיפה מנהלית, המהווה את הרפורמה המשמעותית ביותר בשוק ההון בשנים האחרונות, נכנס לתוקף בתחילת 2011. מכוח חוק זה יכולה הרשות לפתוח בהליכים מינהליים נגד כל הפעילים בשוק ההון בגין הפרות של דיני ניירות ערך ולהטיל עליהם קנסות משמעותיים ואף להרחיקם מעיסוק בתחום שוק ההון. על מתכונת החוק לאכיפה מנהלית נמתחה ביקורת, מכיוון שהחוק מקנה לרשות סמכויות של חקירה, תביעה, ושיפוט תחת כפיפה אחת. ואולם, ביקורת זו מתעלמת מהעובדה שמתכונת האכיפה המינהלית שאומצה בישראל דומה לנהוג במדינות אחרות בעולם, ומאפשרת ערעור לבית המשפט הכלכלי על החלטת המותב המינהלי. יתר על כן, בשונה ממדינות אחרות בעולם בהן ניתן לפתוח בהליכים מינהליים ופליליים בו זמנית (ארצות הברית, אירופה, ברזיל), בישראל גושן עמד על כך שהחוק לא יאפשר לפתוח בהליכים מינהליים ופליליים במקביל. במקביל לרפורמות אלו, פיתחה הרשות מערכת ממוחשבת של בקרת מסחר מן המשוכללות בעולם לאיתור עבירות בשוק ההון. מבין החקירות הפליליות המשמעותיות של הרשות, תיזכר בוודאי חקירת בית ההשקעות פסגות, אשר נאלץ לשלם קנס חסר תקדים של 150 מיליון שקל.
פרויקטים נוספים בהם עסק גושן במסגרת הרשות כללו: חקיקת חוק שיכניס תחת פיקוח הרשות את תחום זירות המסחר והפורקס; העברת הפיקוח על תחום תעודות הסל ממשטר של גילוי (בדומה לאיגרות חוב), למשטר של פיקוח (בדומה לקרנות נאמנות); קביעת חובה, בהמשך להמלצות ועדת גושן, להפעיל בקרות על איכות הדיווח הכספי (מוכר בשם iSOX); הכנת תשתית להקמת גוף עצמאי שייפקח על עבודת הביקורת של רואי החשבון; רפורמה רחבת היקף לשינוי מתכונת הדוחות הכספיים והתקופתיים של החברות הציבוריות בישראל, על מנת לספק לציבור המשקיעים גילוי באיכות גבוהה יותר ובמתכונת נגישה יותר.
במהלך המשבר העולמי פעלה הרשות בשורה של צעדים שנועדו להגביר את השקיפות ביחס לסיכונים והחשיפות כתוצאה מן המשבר. כחלק מלקחי המשבר גובשו שורה של הצעות חוק ובהן: חוק שיכניס את חברות הדירוג תחת פיקוחה של רשות ניירות ערך; תיקון לחוק שיגביר את סמכויותיהם ואחריותם של נאמנים לאיגרות חוב; ומתכונת גילוי ייעודית לאיגרות חוב. במהלך המשבר פעל גושן לגיבוש תוכניות לחילוץ המשק מהמשבר בשיתוף וועדת ההיגוי של משרד האוצר בראשות השר רוני בר-און ובנק ישראל.
מטרה נוספת שקידם גושן היא הכרה עולמית ופתיחת ישראל לשווקים הגלובליים. במסגרת זו נפתח השוק לפעילותם של יועצי השקעות ומנהלי תיקים זרים בישראל, וכך גם השלב האחרון בפתיחת השוק לפעילותן של קרנות נאמנות זרות בישראל נמצא על שולחן ועדת הכספים. ואולם, המהלך החשוב ביותר בתחום זה הוא פעילותו של גושן לגיבושה של הסכמה להכרה הדדית בין ישראל לבין אירופה, שתאפשר לחברות ישראליות לגייס הון בכל מדינות האיחוד האירופי בהסתמך על התשקיף הישראלי. ישראל היא המדינה הראשונה והיחידה שאושרה בפברואר 2011.
בתחילת שנת 2011 הודיע גושן כי השלים את היעדים שקבע לעצמו וסיים את תפקידו כיו"ר הרשות לניירות ערך במאי אותה שנה.
פרקטיקה
גושן עסק מעט בייצוג בבית המשפט, ובעיקר העניק שירותי ייעוץ וחוות דעת מקצועיות. גושן צידד בעמדתם של מנהלי חברות הביטוח, עת שהמפקח על הביטוח דאז דורון שורר ביקש להדיחם מתפקידיהם בגלל פרשת הקרטל. במקביל להוראה באוניברסיטה העברית כיהן כחבר מליאת רשות ניירות ערך עד שנת 1997, ואז עבר לכהן כדח"צ בבנק דיסקונט עד שנת 2002. משנת 2005 גושן שימש כיועץ במשרד עורכי דין גרוס, קלינהנדלר, חודק, הלוי, גרינברג ושות'. בתקופת חקיקת בכר הראשונה, גושן העניק חוות דעת לבנקים הבינוניים - הבינלאומי, מזרחי טפחות, ואיגוד - בה הציג את העמדה שהפרדת קופות הגמל וקרנות הנאמנות מן הבנקים היא רצויה אך יש לאפשר הקלות לבנקים הבינוניים בתהליך ההפרדה. גושן העניק גם חוות דעת לבנק מזרחי טפחות בעניין הפגיעות התחרותיות שיגרמו מכניסתם המיידית של הבנקים הגדולים לייעוץ פנסיוני. כמו כן יעץ גושן לבנק דיסקונט בפרשת הנפקת הזכויות על ידי הבנק הבינלאומי. בנוסף, ייצג חברת דלק קטנה, סד"ש, שהתנגדה למיזוג חברת דור-אלון עם סונול, בפני בית הדין להגבלים עסקיים. בית הדין אישר את המיזוג אך בעקבות ערעור של הממונה על ההגבלים העסקיים על ההחלטה להתיר את מיזוג דור-אלון וסונול פסל בית המשפט העליון את המיזוג.
G4
G4 הוא שמה של קבוצה המכילה ארבע מדינות, ברזיל, גרמניה, הודו ויפן, המחויבות לתמוך אחת בשנייה למושב קבוע בקריאות לשינויים במועצת הביטחון של האו"ם. בניגוד לקבוצת G7, שבה המכנה המשותף הוא כלכלי ומניעים פוליטיים משותפים ארוכי טווח.
כל ארבע המדינות היו בין חברי המועצה הנבחרים אך שאינן בעלי קביעות מאז ייסוד המועצה. העוצמה הכלכלית של חברי G4 גדלה משמעותית עם השנים עד שכוחה כבר בר השוואה עם כוחן המשותף של חברי המועצה הקבועים (ה-P5). עם זאת, מספר הצעות של חברי ה-G4 נדחו על ידי תנועת "United for Consensus" ובפרט על ידי היריבים הכלכליים או הפוליטיים שלהן.
פני הדור כפני הכלב
פני הדור כפני הכלב הוא ניב המופיע במשנה כחלק מתיאור של דור חוטא ורשע בעקבתא דמשיחא (לפני ימות המשיח):.
רש"י מציע שני פירושים לביטוי, האחד - כפשוטו, שדומים ממש לכלב; והאחר - כמשל, "שלא יתביישו זה מזה". פירוש נפוץ, שהביא הרב אלחנן וסרמן בשם רבי ישראל סלנטר, רואה את הביטוי כביקורת על הנהגה לקויה, שאינה מובילה את הציבור, אלא הציבור הוא שמוביל אותה. ההנהגה במטפורה זו נמשלת לכלב, שאמנם הולך לפני בעליו, אך ללא הרף מביט לאחור כדי לדעת לאן בעליו רוצה שילך.
הרב וסרמן הביא פירוש נוסף, שאותו ייחס לחפץ חיים בשם רבי יצחק מוולוז'ין:
ברומן "תמול שלשום" כלל ש"י עגנון ביטוי זה באחד מרגעי השיא של רומן, בדרשתו של רבי גרונם יקום פורקן:
יושב ראש הכנסת, רובי ריבלין, התייחס בהרחבה לביטוי זה בנאומו, תוך שהוא מתאר את התנהגותו של כלבו להמחשת העניין.
הנרי גרני
הנרי לוול גולדסוורת'י גרני (באנגלית: Henry Lovell Goldsworthy Gurney; 27 ביוני 1898 – 6 באוקטובר 1951), היה המזכיר הראשי האחרון של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל. לאחר מכן שימש כנציב העליון הבריטי במלאיה. בתפקידו זה נהרג בעת שנורה ממארב של לוחמי גרילה קומוניסטים.
שנותיו המוקדמות
גרני, יליד פוגהיל (Poughill), קורנוול, למד בקולג' וינצ'סטר (Winchester) ואחר כך באוקספורד, בה צוין כשחקן גולף ברמה לאומית. גם בהמשך חייו היה חובב ספורט נלהב ששיחק טניס וגולף, ולימים, בארץ ישראל, הוא הקפיד על השתתפות יומית במשחק גולף. ב-1924 נישא ונולדו לו בהמשך שני בנים. בין השנים 1920-1917 גרני שירת בצבא הבריטי ובשנת 1921 הוא הצטרף לשירות הקולוניאלי. הצבתו הראשונה מעבר לים הייתה בקניה. ב-1935 מונה לעוזר המזכיר הראשי בג'מייקה, תפקיד בו היה השני במדרג הקולוניאלי לאחר המושל. בין השנים 1938 ו-1944 היה גרני מזכיר ראשי במזרח אפריקה. בשנים 1944 עד 1946 היה גרני מזכיר קולוניאלי בחוף הזהב (כיום גאנה).