cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הבריגדות האדומות
פיצול
ב-1984 פוצל הארגון לשתי סיעות - הבריגדות האדומות-PCC (קבוצת הרוב) והבריגדות האדומות-UCC (קבוצת המיעוט). באותה שנה הודיעו מנהיגי הארגון הכלואים, בהם המייסדים, כי אין טעם במאבק האלים והם מתנגדים לו. למרות זאת, ולמרות גלי מעצרים של מנהיגים וחברים בבריגדות, פעולות הטרור נמשכו בשנות השמונים ובמידה פחותה גם לאחר מכן.
הארגון כיום
בעקבות נפילת הגוש הקומוניסטי, וגל מעצרים גדול באיטליה ובצרפת ב-1989, נחלש הארגון בצורה משמעותית, אך נותר פעיל. ב-2005 נדונו ארבעה מחברי הארגון למאסר עולם על רצח פוליטי שביצעו ב-2002.
הארגון מונה היום לפי הערכות רק כ-50 חברים, והוא מתקשה לבצע פעולות משמעותיות.
גנאדי ינאייב
גנאדי איוואנוביץ' ינאייב (ברוסית: Геннадий Иванович Янаев; ) היה פוליטיקאי רוסי, קומוניסט, שמרני דוקטרינרי, שעמד בשנת 1991 בראש הפיכת ינאייב (הפוטש של אוגוסט) להפלת שלטונו של מיכאיל גורבאצ'וב.
ביוגרפיה
גנאדי ינאייב היה פעיל בתנועת הנוער הקומוניסטי ה"קומסומול" ומזכיר המועצה של תנועות הנוער הסובייטיות בשנים 1963–1970.
בשנים 1986–1990 כיהן כיושב-ראש של האיגודים המקצועיים הסובייטים.
בין החודשים ינואר ליולי 1991 כיהן כחבר הפוליטבירו של המפלגה הקומוניסטית.
בין דצמבר 1990 לאוגוסט 1991 שימש כסגן נשיא ברית המועצות.
באוגוסט 1991 עמד בראש הפיכת ינאייב – הפיכה שביצעו החוגים הקומוניסטים השמרנים, שנועדה להדיח את שליט ברית המועצות מיכאיל גורבאצ'וב בשל הרפורמות הליברליות שהנהיג במדיניות הגלאסנוסט ("פתיחות") והפרסטרויקה ("בנייה מחדש") שלו ובשל ניסיונו להגיע לברית פדרלית חדשה, שבה תהיינה המדינות עצמאיות, אבל לברית יישארו נשיא, צבא משותף ומדיניות חוץ משותפת. ההסכם היה אמור להיחתם ב-20 באוגוסט 1991, אולם ב-19 באוגוסט הדיחו ינאייב וחבריו הקושרים את מיכאיל גורבאצ'וב. ינאייב עמד בראש הגוף שהקימו הקושרים שנקרא "ועדת החירום הלאומית" ומונה על ידם כנשיא בפועל של ברית המועצות. ההפיכה ארכה שלושה ימים בלבד, ונכשלה עקב התנגדות עממית שבראשה עמד בוריס ילצין.
ינאייב הועמד לדין על חלקו בקשר ונדון למאסר ממושך, אולם לאחר פירוק ברית המועצות זכה ב-1994 לחנינה מידי הפרלמנט הרוסי, הדומה. בערוב ימיו עסק ינאייב בייעוץ לגמלאים ולבעלי מוגבלויות.
ב-20 בספטמבר 2010 אושפז ינאייב במצב קשה, ואובחן אצלו סרטן ריאות במצב מתקדם. טיפולי הכימותרפיה כשלו וינאייב נפטר לאחר ארבעה ימים, ב-24 בספטמבר.
קזחסטן במשחקים האולימפיים
קזחסטן השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לילהאמר (1994), ובמשחקי הקיץ השתתפה לראשונה באולימפיאדת אטלנטה (1996). עד אז, התחרו הספורטאים הקזחים במסגרת המשלחת הסובייטית, ובמשחקים שנערכו ב-1992 השתתפו, לצד ספורטאים מ-11 מדינות נוספות שהרכיבו בעבר את ברית המועצות, במשלחת מאוחדת (Unified Team).
באולימפיאדות הקיץ בהן השתתפו, צברו הספורטאים הקזחסטנים 71 מדליות, מהן 14 מדליות זהב. הענפים הבולטים ביותר הם איגרוף (24 מדליות, מהן 7 מדליות זהב), הרמת משקולות (11 מדליות, בהן מדליית זהב אחת) והיאבקות (17 מדליות, בהן מדליית זהב אחת).
באולימפיאדות החורף צברו הספורטאים הקזחסטנים 8 מדליות, בהן מדליית זהב אחת. בארבע מדליות זכה גולש הסקי למרחקים ולדימיר סמירנוב, באולימפיאדת לילהאמר ובאולימפיאדת נאגנו (1998).
קזחסטן לא אירחה מעולם את המשחקים האולימפיים. אלמאטי הגישה את מועמדותה לאירוח משחקי החורף של 2022, אך הפסידה לבייג'ינג.
היסטוריה
הופעת הבכורה של קזחסטן כמדינה עצמאית במשחקי הקיץ הייתה באולימפיאדת אטלנטה. 96 ספורטאים ייצגו את קזחסטן במשחקים, והם זכו ב-11 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. ארבע מהמדליות הושגו באיגרוף. ואסילי ז'ירוב זכה במדליית זהב, בולאט ז'ומדילוב זכה במדליית כסף, ובולאט נייזימבטוב וירמחאן איבראימוב זכו במדליות ארד. המתאבק יורי מלניצ'נקו זכה במדליית זהב, ומאולן ממירוב זכה במדליית ארד. במדליית הזהב השלישית זכה אלכסנדר פריגין, בקרב חמש מודרני. הקלע סרגיי בליאייב זכה בשתי מדליות כסף, בירי בשכיבה ובירי בשלושה מצבים, וקלע נוסף, ולדימיר ווחמיאנין, זכה במדליית ארד בירי באקדח אש מהירה. מרים המשקולות אנטולי חרפאטי, שבאולימיפיאדת סיאול (1988) זכה במדליית זהב לזכות ברית המועצות, זכה במדליית כסף.
מספר הספורטאים ששלחה קזחסטן לאולימפיאדת סידני (2000) עלה ל-130, בעיקר משום ששלחה גם את שתי נבחרות הכדורמים שלה. עם זאת, יבול המדליות ירד לשבע, מהן 3 מדליות זהב. גם הפעם זכו המתאגרפים בארבע מדליות. ירמחאן איבראימוב שיפר את הישגו מאטלנטה וזכה במדליית זהב, ובמדליית זהב נוספת זכה בקזאט סטרחנוב. בולאט ז'ומדילוב זכה במדליית כסף שנייה ברציפות, וגם מוכתרחאן דילדבקוב זכה במדליית כסף. במדליית הזהב השלישית זכתה האתלטית אולגה שישיגינה, בריצת 100 מטר משוכות, והיא הייתה לאישה הראשונה שזוכה במדליה אולימפית לזכות קזחסטן. רוכב האופניים אלכסנדר וינוקורוב זכה במדליית כסף במרוץ אופני כביש, והישג דומה רשם המתאבק אסלאם באירמוקוב. נבחרת הגברים בכדורמים סיימה במקום התשיעי מתוך שתים עשרה נבחרות, ואילו נבחרת הנשים סיימה במקום השישי והאחרון, לאחר שהפסידה בכל משחקיה.
באולימפיאדת אתונה (2004) השתתפו 114 ספורטאים קזחסטנים, שזכו ב-8 מדליות, בהן מדליית זהב אחת בלבד, בה זכה המתאגרף בחטיאר ארטייב. מתאגרף נוסף, גנאדי גולובקין, זכה במדליית כסף, וסריק ילאואוב זכה במדליית ארד. שני מתאבקים זכו במדליות כסף, גנאדי ללייב וגאורגי צורצומייה, ומתאבק שלישי, מחיטאר מנוקיאן, זכה במדליית ארד. מרים המשקולות סרגיי פילימונוב זכה במדליית כסף, ודמיטרי קרפוב זכה במדליית ארד בקרב עשר. נבחרת הגברים בכדורמים הסתפקה הפעם במקום האחד עשר, ונבחרת הנשים סיימה שוב במקום האחרון.
לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) שלחה קזחסטן את המשלחת הגדולה בתולדותיה. היא כללה 132 ספורטאים, שזכו ב-8 מדליות, מהן שתי מדליות זהב. מרימת המשקולות אלה וזיניה זכתה במדליית זהב במדליית הזהב השנייה זכה המתאגרף באחיט סרסקבייב. ירקבולאן שינאלייב זכה במדליית ארד. מרים המשקולות איליה אילין זכה במדליית זהב אך זו נשללה ממנו בשל אימרוץ, וכך גם המדליות בהן זכו מרימות המשקולות אירינה נקרסובה ומריה גרבובצקאיה. חמישה מתאבקים קזחים זכו במדליות בבייג'ינג: טאימורז טיגייב זכה במדליית כסף, אז זו נשללה ממנו ב-2016 בשל הרשעה באמרוץ, ומאריד מוטלימוב, נורבאקיט טנגיזבייב, אסט ממבטוב וילנה שליגינה זכו במדליות ארד. הג'ודוקא אסחאט ז'יטקייב זכה במדליית כסף, הראשונה בענף זה, וארמן צ'ילמנוב היה הראשון לזכות במדליה אולימפית בענף הטאקוונדו, מדליית ארד. הקרב בו זכה במדליית הארד נודע בשל תקרית בלתי ספורטיבית שאירעה בו: יריבו של צ'ילמנוב, הקובני אנחל מטוס בעט בראשו של השופט, לאחר שזה פסק על הפסד טכני לחובתו של מטוס, משום שלא שב לזירה בזמן לאחר שנפצע במהלך הקרב. בענפי הספורט הקבוצתי נטלו חלק נבחרות הנשים בכדורעף ובכדוריד, והן סיימו במקומות התשיעי והעשירי, בהתאמה.
אולימפיאדת לונדון (2012) 115 ספורטאים השתתפו במשלחת, והם זכו ב-10 מדליות, בהן 3 מדליות זהב. בהרמת משקולות נשללו ב-2016 מהספורטאים הקזחים כל ארבע מדליות הזהב בהן זכו בשל אימרוץ: מהנשים זולפיה צ'ינשנלו, מאייה מאנזה וסווטלנה פודובדובה ומהגבר איליה אילין. מרימת המשקולות הרביעית, אנה נורמוחמטובה זכתה במדליית ארד. ארבעה מתאגרפים קזחסטנים זכו במדליות: סריק סאפייב זכה במדליית זהב, אדילבק ניאזימבטוב זכה במדליית כסף, ואיוואן דיצ'קו ומרינה וולנובה זכו במדליות ארד. רוכב האופניים הוותיק אלכסנדר וינוקורוב בן ה-39 זכה במדליית זהב במרוץ אופני כביש, 12 שנים לאחר שזכה במדליית כסף, ואולגה ריפקובה זכתה במדליית זהב בקפיצה משולשת. בהיאבקות זכו 4 קזחים במדליות ארד: אקז'ורק טנטרוב, דניאל גדז'ייב, גוזל מניורובה ואנה נורמוקמבטובה.
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) עלה מספר המדליות בהן זכו הקזחים לשיא חדש - 18 מדליות מהן 3 מדליות זהב.
המתאגרף דנייאר ילאוסינוב זכה במדליית זהב, אדילבק ניאזימבטוב זכה במדליית כסף שנייה ברציפות, ואסילי לוויט זכה אף הוא במדליית כסף. איוואן דיצ'קו זכה במדליית ארד שנייה ברציפות וגם דריגה שקימובה זכתה במדליית ארד. בירז'אן ז'קיפוב וז'אינה שקרבקובה הודחו ברבע הגמר. השחיין דמיטרי בלנדין ניצח במשחה ל-200 מטר חזה והיה לאלוף האולימפי הקזחי הראשון בשחייה. הוא גם סיים במקום השמיני במשחה ל-100 מטר חזה.
בהיאבקות הושגו כל שלוש המדליות בידי נשים. גוזל מניורובה זכתה במדליית כסף, ויקטרינה לריונובה ואלמירה סיזדיקובה זכו במדליות ארד. ז'ולדיז' אשימובה סיימה במקום החמישי, ואצל הגברים סיים גלימז'אן אוסרבייב במקום החמישי, אלמאט קביספייב סיים במקום השביעי ומאמד איברגימוב סיים שמיני. בג'ודו, זכה ילדוס סמטוב במדליית כסף, וגלבדרחין אוטגונצצג זכה במדליית ארד. במדליית ארד נוספת זכתה אולגה ריפקובה, שאיבדה את תוארה בקפיצה משולשת. הקיאקיסטיות אירינה פודויניקובה ונטליה סרגייבה סיימו במקום השביעי במקצה הזוגות ל-500 מטר, ואינה קלינובה סיימה שמינית במקצה היחידות. רוכב האופניים אנדריי זייץ סיים שמיני במרוץ אופני כביש.
אולימפיאדות החורף
אולימפיאדת החורף הראשונה בה השתתפה קזחסטן הייתה גם המוצלחת בתולדותיה. גולש הסקי למרחקים ולדימיר סמירנוב זכה במדליית זהב במירוץ ל-50 ק"מ ובמדליות כסף במירוץ ל-10 ק"מ ובמירוץ המרדף ל-15 ק"מ. המחליקה המהירה לודמילה פרוקשבה הייתה קרובה אף היא למדליה, במירוץ ל-3,000 מטר, בו סיימה במקום הרביעי. במירוץ ל-5,000 מטר סיימה במקום השישי.
באולימפיאדת נאגנו (1998) הסתפק סמירנוב במדליית ארד במירוץ המרדף ל-15 ק"מ, וכן סיים במקום הרביעי במירוץ ל-50 ק"מ ובמקום השמיני במירוץ ל-10 ק"מ. פרוקשבה זכתה אף היא במדליית ארד, במירוץ ל-5,000 מטר, ובמירוץ ל-3,000 מטר סיימה במקום השביעי. נבחרת ההוקי קרח הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת קנדה.
באולימפיאדת ונקובר (2010) זכתה הביאתלטית ילנה חרוסטלבה במדליית הכסף במקצה ל-15 ק"מ, וכן סיימה במקום החמישי במירוץ הספרינט. גולש הסקי למרחקים אלכסיי פולטרנין סיים במקום החמישי במירוץ הספרינט, והיגע להישג דומה עם בן זוגו ניקולאי צ'בוטקו במקצה הזוגות.
באולימפיאדת סוצ'י (2014) זכה המחליק האמנותי דניס טן במדליית ארד. דמיטרי רייהרד סיים במקום החמישי בסקי חופשי, ונבחרת השליחים במרוץ ל-5000 מטר בהחלקה מהירה במסלול קצר רשמה הישג דומה. המחליק המהיר דניס קוזין סיים במקום השביעי במרוץ ל-1000 מטר ובמקום השמיני במרוץ ל-1500 מטר, ועמיתו רומן קרץ' סיים במקום השמיני במרוץ ל-500 מטר. גולשי הסקי למרחקים אלכסיי פולטרנין וניקולאי צ'בוטקו סיימו במקום השמיני במקצה הזוגות.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכתה גולשת הסקי בסגנון חופשי יוליה גלישיבה במדליית ארד במקצה המוגול.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ: width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף
בענפי הקיץ: width="20px"|
בענפי החורף:
שדה מקומי
במתמטיקה, שדה מקומי הוא שדה קומפקטי באופן מקומי ביחס לערך מוחלט לא טריוויאלי. לשדות מקומיים יש אריתמטיקה פשוטה במיוחד, ומכאן התפקיד המרכזי שיש להם בתורת המספרים, ובפרט באריתמטיקה של שדות גלובליים.
את משפחת השדות המקומיים אפשר למיין באופן מלא. ישנם בדיוק שני שדות מקומיים שהערך המוחלט שלהם ארכימדי - שדה המספרים הממשיים ושדה המספרים המרוכבים. השדות המקומיים עם ערך מוחלט לא ארכימדי שייכים (עד כדי איזומורפיזם) לשתי קבוצות: פעמים רבות מתייחס המונח "שדה מקומי" לשדות שהערך המוחלט שלהם לא-ארכימדי, הנקראים גם "שדות מקומיים לא ארכימדיים".
שדות מקומיים לא ארכימדים
בשדה מקומי בעל הערכה דיסקרטית F משתלבים כמה מושגים בסיסיים בטופולוגיה ובאלגברה:
חוג השלמים
חוג השלמים בשדה מקומי (עם הערכה) הוא תחום ראשי מקומי, והמנות שלו כולן סופיות. גם ההפך נכון: כל חוג ראשי מקומי סופי הוא מנה של חוג שלמים בשדה מקומי מתאים.
הרחבות של שדה מקומי
אם E הרחבה מממד סופי מעל שדה מקומי לא ארכימדי F, אז יש המשכה יחידה של ההערכה המוגדרת על F, להערכה \ \nu_E המוגדרת על E (כלומר, לכל איבר x של F), וגם E הוא שדה מקומי. את ההרחבות הסופיות ממיינים לפי שני אינווריאנטים מספריים חשובים, הנקראים באופן מסורתי e ו- f. הפרמטר e מודד את מידת הסיעוף (ramification) של ההרחבה, בעוד ש- f מודד את השינוי בשדה השאריות. מכפלת שני הפרמטרים האלה שווה תמיד לממד ההרחבה. שני הפרמטרים e ו-f כפליים, כלומר, אם שדות מממד סופי, אז  (לפי נוסחת המכפלה לממדים של שדות), וכן ל- e.
הרחבה שבה e=1 נקראת הרחבה לא מסועפת של F - ויש בדיוק אחת כזו מכל מימד. כולן הרחבות גלואה. את ההרחבה הלא-מסועפת המקסימלית של F (שממדה אינסופי) מסמנים ב- \ F_{nr}, וחבורת גלואה של \ F_{nr}/F איזומורפית לחבורת גלואה האבסולוטית של שדה השאריות של F, היינו להשלמה הפרו-סופית.
הרחבות שבהן f=1 הן הרחבות מסועפות לחלוטין, והן נוצרות על ידי סיפוח שורשים לפולינום אייזנשטיין מעל חוג השלמים.
בכל הרחבה E של F יש תת-שדה לא מסועף מקסימלי, וההרחבה של E מעליו היא מסועפת לחלוטין.
תורת שדות המחלקה
תורת שדות המחלקה (class field theory) היא אחת מאבני היסוד של תורת המספרים האלגברית. עבור שדות מקומיים אפשר לסכם את עיקריה כדלקמן. לכל הרחבת גלואה K/F של שדות מקומיים, עם חבורת גלואה G מסדר n, חבורת הקוהומולוגיה השנייה (שהיא חבורת בראואר היחסית של ההרחבה) היא ציקלית מסדר n. יש העתקה כפלית בשני המרכיבים, כך שאם קובעים יוצר של החבורה במרכיב הראשון, ההעתקה היא על, והגרעין ברכיב השני הוא תת-חבורת הקומוטטורים של G. בפרט  איזומורפית לאבליניזציה \ G/G' של \,G.
תל ברי
תל ברי הוא אתר ארכאולוגי במחוז אל-חסכה שבצפון-מזרח סוריה. אתר זה הוא מקומה של עיר עתיקה בשם כַּחַת. הזיהוי של העיר העתיקה עם האתר הוכח על פי ממצא שנמצא באתר. התל שוכן ליד נהר ג'ע'ג'ע' (Wadi Jaghjagh), שהוא יובל של נהר החבור.
היסטוריה
השכבות המוקדמות ביותר בתל משויכות לתרבות חלף. היישוב שכן באזור הג'זירה ונהנה מגשמים חורפיים ומי נהר, מה שהביא לפיתוח החקלאות באזור. האתר היה מיושב מהאלף הרביעי לפנה"ס. באלף השלישי לפנה"ס נכנס היישוב לתחום השפעתה של תרבות האימפריה האכדית. העיר שכנה בקרבת העיר הגדולה נגר, שהייתה בירתה של ממלכה אזורית גדולה.
העיר העתיקה כחת
במאה ה-18 לפנה"ס, העיר נודעה בשם כחת. שמה של העיר מופיעה בטקסטים שנמצאו בארכיון מארי. העיר נשלטה על ידי מלכים מקומיים, עצמאיים למחצה. לאחר ששמשי-אדד הראשון נוצח על ידי מלך מארי יחדון-לים (Yahdun-Lim) בתקופת המאבק ביניהם, ברח שמשי אדד לכחת. לאחר מכן נכנסה העיר לתחום הממלכה שהקים שמשי-אדד הראשון בצפון מסופוטמיה, שבירתה שובת אנליל שכנה מצפון מזרח לעיר כחת. זמרי-לים, היורש של יחדום-לים, ניהל מאבק על שלטונו במארי, עליה שלט ישמח-אדד בנו של שמשי אדד. בשנת 1775 לפנה"ס כבש זמרי-לים את מארי, ובשנה הראשונה למלכותו יצא לכיוון עמק נהר החבור וכבש את כחת, שמלכה ירים-אדו היה מלך וסל של שמשי-אדד ואחר כך של בנו אשמי-דגן הראשון, שירש אותו וישב באכלתום. לאחר מכן נשלטה העיר על ידי מארי. לאחר שממלכת נגר, ששכנה מדרום מערב לה, ירדה מגדולתה במאה ה-18 לפנה"ס, היא נשלטה על ידי כחת.
לאחר מספר מאות שנים, במאה ה-15 לפנה"ס, הפכה העיר למרכז דתי בממלכת מיתני החורית. מקדש העיר לאל הסערה והשמיים החורי תשוב (Teshub) מוזכר באמנה שנחתמה במאה ה-14 לפנה"ס, בין המלך החורי שתיוואזה (Shattiwaza) והמלך החתי שופילוליומש הראשון. לאחר מכן נפלה העיר בידי אשור. בתקופה הנאו-אשורית, בימי המלך תוכולתי-נינורתה השני, שמלך בין השנים 891 עד 884 לפנה"ס, נבנה בעיר ארמון. העיר המשיכה להתקיים גם לאחר נפילת האימפריה האשורית במאה ה-7 לפנה"ס. בתקופות מאוחרות יותר, האימפריה הנאו-בבלית, האימפריה האחמנית, הממלכה הסלאוקית, האימפריה הרומית והאימפריה הפרתית השאירו עקבותיהם באתר. האתר היה מיושב גם בתקופה הערבית.
ארכאולוגיה
גובה התל עליו שכנה העיר הוא 32 מטר מעל סביבתו וגודלו 370 דונם. החפירות הארכאולוגיות באתר החלו ב-1980 על ידי משלחת ארכאולוגית איטלקית מאוניברסיטת פירנצה. ראשי המשלחת היו אמליו פאולו פצורלה (Paolo Emilio Pecorella) ומירזו סלביני (Mirjo Salvini). ב-2006 החלה משלחת חדשה, בראשות רפאלה פיירובון-בנואיט (Raffaella Pierobon-Benoit) מאוניברסיטת נאפולי פדריקו השני, לחפור באתר.
באלף השני לפנה"ס העיר הוקפה בחומה ובמרכזה נבנה אקרופוליס. בנוסף, נמצאו באתר קברים. בשכבות השונות נמצאה קרמיקה רבה, שסייעה לזהות את השכבות השונות על פי הסטרטיגרפיה באתר ולשייכן לתקופה בה הן נוצרו. בנוסף, נמצאו באתר לוחות בכתב יתדות שהועברו למוזיאון הלאומי של חלב. בנוסף, נמצא באתר מתחם מקודש מהאלף השלישי לפנה"ס, ארמון מלכותי של תוכולתי נינורתה השני וחומה גדולה שהקיפה את התל, שתוארכה לתקופה הפרתית. בנוסף לאלה, נמצאו שרידים מעטים להתיישבות רומאית. במדרון הצפוני של התל נמצא רובע מגורים מהתקופה האיסלאמית.
ביטחון לאומי
ביטחון לאומי הוא יכולתה של אומה להגן על אזרחיה ועל ערכיה הפנימיים מפני איומים חיצוניים, כגון ארגוני טרור ומדינות עוינות. הביטחון הלאומי מושתת על שלל מרכיבים המקנים למדינה את היכולת להגן על עצם קיומה, על עצמאותה, על חיי תושביה, על שלמותה הטריטוריאלית, על ביטחון הפנים שלה, על מעמדה בקרב אומות העולם, על המאזן הדמוגרפי, על התפיסה האידאולוגית ועל הביטחון היומיומי בגבולות.
אמצעים לשמירת הביטחון הלאומי
הגורמים העיקריים העוסקים בביטחונה של מדינה הם משרד הביטחון, משרד החוץ והצבא, שלצידם או במסגרתם פועלים גורמים נוספים, כגון גופי מודיעין, תעשיות ביטחוניות ועוד.
בישראל, המופקדת על שמירת הביטחון הלאומי היא מערכת הביטחון, ובתוכה צה"ל, המוסד והשב"כ, משרד החוץ, המטה לביטחון לאומי ועוד.
קישורים חיצוניים
המכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS), אתר המכון
17 בנובמבר (ארגון טרור)
17 בנובמבר (ביוונית: Επαναστατική Οργάνωση 17 Νοέμβρη) היא מחתרת מרקסיסטית־לניניסטית יוונית אלימה וחשאית במיוחד, שהחלה את פעולתה בהתנקשות בחייו של דיפלומט אמריקני באתונה, ריצ'רד וולש, בדצמבר 1975. משערים כי המחתרת מונה עשרות ספורות בלבד של אנשים. את שמה, "17 בנובמבר", נטלה, כנראה, כאזכור לאירוע שהתרחש בשנת 1973 ושבו שלח המשטר הצבאי טנקים נגד סטודנטים שהפגינו בקמפוס האוניברסיטה הטכנית הלאומית של אתונה נגד המשטר הצבאי ביוון. באירוע זה נהרגו כ-28 איש ונפצעו 200.
מבחינה אידאולוגית רואה עצמה הקבוצה כ"אוונגארד של מעמד הפועלים היווני" שאויביו הם הנוכחות האמריקנית ביוון, בסיסים של נאט"ו, הקהילה האירופית, הבורגנות, העיתונות והממשלה היוונית, המשתפת עמם פעולה. מטרתה המוצהרת של הקבוצה היא לעורר באמצעות פעולות אלה את הפועלים נגד מדכאיהם ולהביא, בסופו של דבר, למלחמת אזרחים ולהבסת הקפיטליזם והאימפריאליזם ביוון.
הארגון ביצע התנקשויות רבות, חטיפות, פיגועים באמצעות מטען חבלה המוצמד לרכב או מופעל מרחוק, והתקפות טילים על מבנים, בהם משרדים של BP, סימנס וסיטיגרופ.
ביולי 2002 הצליחו לראשונה כוחות הביטחון היווניים לעצור את אחד מראשי המחתרת. היה זה לאחר שמטען נפץ התפוצץ לפני הזמן בידיו של סאבס קירוס, מראשי הארגון. לאחר מכן הגיעו כוחות הביטחון דרך קירוס אל פרטיהם של יתר ראשי הארגון ועצרו את מרביתם. בראש המחתרת עמדו אלכסנדר גיאוטופולוס ודימיטרי קופידונה. הם ו־17 מחבריהם הועמדו לדין. בדצמבר 2003 נידונו למאסר עולם.
חברי הארגון שדדו לפחות 11 בנקים כדי לממן את פעילותם, ושללם הסתכם בכ-3.5 מיליון דולר. בכספת של אחד מהם נמצאו בשנת 2002 רישומים פיננסיים מפורטים המתעדים את השימוש בכסף הגנוב למטרות הארגון.
בשנים 2003 עד 2016, לאחר תפיסת חברי הארגון, התרחשו ביוון פיגועים נוספים שבוצעו על ידי מחתרת אנרכיסטית בשם Revolutionary Struggle.
שמואל רומאנלי
שמואל רומאנלי (באיטלקית: Samuele Romanelli, גם בכתיב: רומנלי, רומנילי, רומאנילי; 19 בספטמבר 1757 – 17 באוקטובר 1814), היה סופר עברי יהודי-איטלקי, איש תנועת ההשכלה, מחבר "משא בערב".
ביוגרפיה
שמואל אהרון רומאנלי נולד במנטובה שבאיטליה ב-19 בספטמבר 1757. הוא היה טיפוס נודד ועבר כל חייו ממקום למקום. בין השאר שהה בליל שבצרפת, לונדון, גיברלטר, מרוקו, אמסטרדם, האג, ברלין, הנובר, וינה, טריאסטה, ג'נובה, מנטובה, טורינו, אלסנדריה (Alessandria) שבאיטליה, וקזאלה מונפראטו (Casale Monferrato) שבאיטליה, שם נפטר ב-17 באוקטובר 1814. בכל מקום ששהה בו היה מחבר שירים לכבוד אירועים בחיי הקהילה, לכבוד חשובי הקהילה המקומיים ואף לכבוד המלכים והנסיכים, אולם בשל נטייתו ללעוג לנכבדי הקהילה והרבנים ולקנטר אותם, ובשל אי-הקפדתו על התורה והמצוות היה מגורש מן הקהילות ונאלץ לנדוד לעיר אחרת.
בסוף שנות השמונים של המאה ה-18 שהה תקופה ארוכה יחסית, כארבע שנים, במרוקו, אליה הגיע במסעותיו עם סוחר יהודי. את חוויותיו במרוקו ואת רשמיו מן היהודים והערבים בארץ זו תיאר בספרו הידוע ביותר, "משא בערב" (ברלין תקנ"ב). רומאנלי, שהחזיק בהשקפות של תנועת ההשכלה והנאורות, תיאר בביקורתיות ובלגלוג את המנהגים הנבערים והפרימיטיביים, להבנתו, של המרוקאים. עקב כך אמינותם של רבים מתיאוריו מוטלים בספק בספרות האקדמית העכשווית. עם זאת, תיאוריו המפורטים והצבעוניים וסגנונו המליצי סייעו להפוך את הספר לפופולרי בזמנו ולבעל חשיבות היסטורית גם לאחר זמנו. הספר יצא לאור במהדורות רבות נוספות ותורגם לאנגלית וגרמנית; הוצאה חדשה הוציא עם מבוא והערות חיים שירמן, ירושלים תשכ"ט (1968).
בברלין שהה כשלוש שנים, בערך 1790 - 1793, ושם חבר לחוג המאספים, ובעיקר התחבר עם דוד פרידלנדר. חותנו של פרידלנדר, דניאל איציג, תמך בו תמיכה כספית, ולכבוד חתונת אחת מבנותיו של איציג פרסם רומאנלי מחזה דרמטי בסגנון מחזותיו של רמח"ל בשם "הקולות יחדלון, או משפט שלום" (ברלין תקנ"א). בווינה היה רומאנלי מגיה ועורך בבית הדפוס שניהל אנטון שמיד, ושם הוציא לאור מחזה עברי-איטלקי על המיתולוגיה היוונית בשם "תפוחי זהב". ב-1807 הדפיס במנטובה את הספר "זמרת עריצים", ובו תרגומים שתרגם רומאנלי לאיטלקית שירי תהילה שכתבו רבנים ונכבדים יהודים לכבוד הסנהדרין של נפוליון. ב-1808 הוציא לאור במנטובה עוד מחזה עברי-איטלקי בשם "מחזה שדי".
מלבד השירים הרבים שפרסם במקומות שונים השאיר אחריו עוד יצירות רבות שלו בכתב יד. הוא תרגם לעברית את המחזה Merope (בתרגומו: מֵרַב) של שיפיונה מאפאי ואת Temistocle (בתרגומו: טלמון) של מטאסטאזיו; הראשון יצא לאור שנים רבות לאחר מותו (רומא, 1903), והשני נותר בכתב יד. כן תרגם לאיטלקית את "כתר מלכות" של שלמה אבן גבירול, וגם תרגום זה לא נדפס.
חוקר הספרות וההיסטוריון יוסף קלוזנר סיכם את הערכת דמותו ויצירתו של רומאנלי:
תאוברומין
תאוברומין (באנגלית: Theobromine) הוא אלקלואיד מריר בצמח הקקאו, ולכן מצוי בשוקולד. תאוברומין טהור הוא אבקה גבישית שאינה מסיסה במים, וצבעה רשום כלבן או כחסר צבע.
למרות שמה, התרכובת לא מכילה ברום, השם תאוברומין נגזר מתאוברומה, השם של הסוג של עץ הקקאו, (נוצר מחיבור המילים היווניות תאו - אל וברומה - אוכל, כלומר, "מזון האלים") והסיומת -ין שיש לאלקלואידים ולתרכובות אחרות שהן בסיסיות ומכילות חנקן.
הנלורה אנקה
הנלורה אנקה-הופמן (בגרמנית: Hannelore Anke-Hofmann; נולדה ב-8 בדצמבר 1957) היא שחיינית עבר ממזרח גרמניה. היא אלופה אולימפית בעלת 2 מדליות זהב, אלופת עולם בעלת 4 מדליות, מהן 3 זהב ושיאנית עולם שהתמחתה בסגנון חזה.
ביוגרפיה
אנקה נולדה בבאד שְׁלֵמָה שבסקסוניה לאם שעבדה במפעל לטקסטיל ואב צבע. היא התאמנה במועדון השחייה בקרל-מרקס-שטאדט (כיום קמניץ).
באולימפיאדת מינכן (1972) סיימה אנקה במקום תשיעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:45.92 דקות.
באליפות העולם הראשונה בשחייה שנערכה בבלגרד, לשעבר יוגוסלביה, בספטמבר זכתה אנקה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:40.49 דקות, אחרי בת ארצה רנטה פוגל (2:40.01 דקות) ולפני לין קוללה מארצות הברית (2:41.71 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה שבאוסטריה בשנת 1974 לא הצליחה אנקה לזכות במדליה כלשהי.
אלופת עולם
באליפות העולם בשחייה שנערכה בסנטיאגו דה קאלי, קולומביה, בשנת 1975 זכתה אנקה ב-3 מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אליפות חדש של 1:12.72 דקות, לפני ויידה מאזרו מהולנד (1:14.29 דקות) ומרשה מוריי מארצות הברית (1:15.00 דקות), במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אליפות חדש של 2:37.25 דקות, לפני ויידה מאזרו (2:37.50 דקות) ובת ארצה קרלה לינקה (2:38.28 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא אליפות חדש של 4:14.74 דקות, לפני ארצות הברית (4:20.47 דקות) והולנד (4:21.45 דקות).
שיאנית עולם ואלופה אולימפית
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכתה ריכטר ב-2 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:11.16 דקות, לפני ליובוב רוסנובה (1:13.04 דקות) ומרינה קושבאיה (1:13.30 דקות), שתיהן מברית המועצות, בשלב המוקדמות היא קבעה שיא עולם חדש של 1:11.11 דקות ובשלב חצי הגמר היא שיפרה אותו והעמידה אותו על 1:10.86 דקות, שיא זה החזיק מעמד שנתיים ונשבר על ידי יוליה בוגדנובה מברית המועצות. היא זכתה במדליית זהב נוספת במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 4:07.95 דקות, לפני ארצות הברית (4:14.55 דקות) וקנדה (4:15.22 דקות), היא שחתה את סגנון החזה ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 1:10.15 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:36.49 דקות.
שימוש בסמים
לאחר איחוד גרמניה נחשפה תוכנית האימרוץ של גרמניה המזרחית, בה נתנו סטרואידים אנאבוליים באופן שיטתי לספורטאים רבים. בין היתר, השחיינית בריגיט מיינקה ספרה ששחייניות נבחרת מזרח גרמניה השתמשו באימרוץ נרחב.
תאוברומין
את התאוברומין בודדו לראשונה מפולי הקקאו בשנת 1878 ולאחר זמן קצר הוא סונתז מקסנטין על ידי הרמן אמיל פישר.
כימיה
נוסחתו הכימית היא C7H8N4O2, והוא שייך לקבוצת התרכובות מתילקסנטין, הכוללת גם את התרכובות הדומות קפאין ותאופילין.
תאוברומין הוא איזומר של תאופילין וגם של פרקסנטין. תאוברומין מסווג כקסנטין דימתילי, כלומר הוא קסנטין עם שתי קבוצות מתיל.
רעילות השוקולד לבעלי חיים
בכמויות גדולות מדי התאוברומין בשוקולד רעיל לחיות כגון סוסים, כלבים ותוכים משום שהם אינם מסוגלים לפרק אותו באופן יעיל. התאוברומין עלול להתקיים במחזור הדם שלהם במשך שעות רבות ולגרום להתקף אפילפטי, התקף לב, דימומים פנימיים ואף מוות.
זמן מחצית החיים של תאוברומין בכלבים הוא כ-17.5 שעות. עבור כלב קטן (במשקל כ־5 קילוגרם), כמות קטלנית של שוקולד חלב היא כ־280 גרם. עבור כלב בינוני, במשקל 25 קילוגרם, כמות קטלנית של שוקולד חלב תהיה כ־1.4 קילוגרם. ככל שהשוקולד מכיל יותר קקאו יש בו יותר תאוברומין ולכן הוא יותר מסוכן לבעלי החיים המוזכרים לעיל.
דמיטרי חבורוסטובסקי
ילדות ולימודים
חבורוסטובסקי נולד בקרסנויארסק שבסיביר. אביו, אלכסנדר סטפנוביץ' חבורוסטובסקי, היה מהנדס כימיה שאהב לשיר ולנגן על פסנתר, והיה בעל אוסף הקלטות גדול של זמרי אופרה. אמו, ליודמילה פטרובנה חבורוסטובסקי, הייתה רופאה גניקולוגית. דמטרי היה בנם היחיד, ובשל עומס העבודה של הוריו גודל בעיקר על ידי סבתו. חבורוסטובסקי למד בבית הספר לאומנויות בקרסנויארסק והופעת הבכורה שלו הייתה באותה עיר, באופרה ריגולטו, בתפקיד מרולו. בשנים 1985 - 1990 היה חבורוסטובסקי הסולן באופרה של קראסנויארסק ובתיאטרון הבלט של העיר.
קריירה
חבורוטובסקי פרץ לתודעה הבינלאומית ב-1989, לאחר שזכה בתחרות הזמר העולמי של BBC קארדיף (Cardiff Singer of the World), תוך שהוא מנצח את המועמד המקומי, ברין טרפל (Bryn Terfel). מיד לאחר התחרות החל בסדרת רסיטלים בינלאומיים, בלונדון (1989) ובניו יורק (1990).
הופעתו הבינלאומית הראשונה של חבורוסטובסקי הייתה בבית האופרה של ניס, בצרפת ב-1989, עם יצירתו של צ'ייקובסקי פיק דאם. באיטליה הופיע בבית האופרה לה פניצ'ה בוונציה באופרה יבגני אונייגין, תפקיד מוצלח שהזניק את הקריירה שלו. הוא הופיע בבריטניה ב-1992 בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ובארצות הברית ב-1993 באופרה הלירית של שיקגו, באופרה לה טרוויאטה. בהמשך הופיע בכל בתי האופרה החשובים בעולם, ובהם האופרה המטרופוליטנית של ניו-יורק, בית האופרה של ברלין, תיאטרון לה סקאלה והאופרה של וינה. הוא נודע במיוחד בגילום דמותו של יבגני אונייגין של צ'ייקובסקי; העיתון הניו יורק טיימס תיאר את חבורוסטובסקי כמי ש"נולד לתפקיד".
חבורוסטובסקי היה אדם גבוה עם שיער כסוף, שזכה להכרה בינלאומית כשחקן אופרה וכזמר בקונצרטים. הוא נבחר כאחד מחמישים האנשים היפים ביותר ברשימה שערך מגזין פיפל (People), הישג נדיר עבור מוזיקאי קלאסי. לקולו הגבוה במשקל בינוני היה גוון האופייני לבריטונים ממוצא רוסי.
ב-2002 הופיע חבורוסטובסקי ב"נשף פטרושקה", אירוע גיוס התרומות המרכזי עבור העמותה למען רווחת ילדי רוסיה. חבורוסטובסקי היה חבר כבוד בוועד המנהל של העמותה. באביב 2003 הופיע חבורוסטובסקי בקונצרט שנערך בארמון הקרמלין הגדול במוסקבה. הקונצרט נקרא "אחי, היכן אתם?", וכלל גרסאות כיסוי ל-13 שירים מתקופת מלחמת העולם השנייה. הקונצרט נערך מול 6,000 צופים, וזכה ל-90 מיליון צופים בטלוויזיה. בינואר 2004 ביצע חבורוסטובסקי את הקונצרט שוב, הפעם בלנינגרד, בפני שורדי לנינגרד במלחמת העולם השנייה. בהזמנתו של נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, ביצע חבורוסטובסקי את הקונצרט במסע הופעות ברחבי רוסיה.
בשנותיו האחרונות כלל הרפרטואר שלו בעיקר אופרות של ורדי כמו נשף המסכות, לה טראוויאטה וסימון בוקנגרה. ב-2009 הופיע באופרה הטרובדור במטרופוליטן אופרה בניו יורק, יחד עם זמרת הסופרן האמריקנית-קנדית סונדרה ראדוונובסקי.
חיים אישיים
ב-1986 הכיר חבורוסטובסקי את הבלרינה סבטלנה איבנובה. השניים נישאו ב-1991. ב-1996 עבר הזוג להתגורר בלונדון. חבורוסטובסקי אימץ את בתה של סבטלנה מנישואיה הראשונים, מריה. בנוסף אליה, נולדו לזוג ב-1996 תאומים, בת - אלכסנדרה, ובן - דנילה. ב-1999 נפרד הזוג, וב-2001 הוגשה על ידי סבטלנה בקשת לגירושים. סבטלנה נפטרה באופן פתאומי ב-2015. חבורוסטובסקי נישא בשנית לזמרת האופרה פלורנס אילי. ב-2003 נולד לזוג בן, מקסים, וב-2007 בת, נינה.
מותו
ב-24 ביוני 2015 נמסרה הודעה באתר הרשמי של חבורוסטובסקי על ביטול כל הופעותיו במהלך הקיץ בשל גילוי גידול סרטני במוחו. חבורוסטובסקי תיאר תופעות של דיכאון ואפאתיה בטרם התגלה הגידול. הוא טופל בלונדון ובסוף ספטמבר 2015 שב לפעילותו, והופיע באוקטובר מטרופוליטן אופרה בניו יורק ובתיאטרון מאיאקובסקי במוסקבה. בסתיו 2016 שוב ביטל הזמר הופעות בשל טיפולים כימותרפיים ובהנחיית רופאיו. במהלך החודשים הבאים הופיע חבורוסטובסקי מספר פעמים, בצד טיפולים רפואיים בהם המשיך.
פרסים והנצחה
חבורוסטובסקי זכה בפרסים רבים במהלך חייו. בין השאר זכה בפרסים ובעיטורים הבאים:
הנצחה
האסטרואיד 7995 חבורוסטובסקי, שהתגלה ב-1983 על ידי האסטרונומית ליודמילה קרצ'קינה במצפה הכוכבים האסטרופיסי של קרים נקרא על שמו של הזמר.
ב-2018 נקראו האופרה של קראסנויארסק ותיאטרון הבלט בעיר על שמו של חבורוסטובסקי, וגם המכון הלאומי לאומנויות של סיביר נקרא על שמו באותה שנה. חברת התעופה הרוסית ארופלוט קראה לאחד ממטוסיה "דמיטרי חבורוסטובסקי", על שמו. המטוס שכונה בשם זה טס לקראסנויארסק ב-23 ביוני 2018, כשעל סיפונו משפחתו של הזמר. על פי החלטתו של נשיא הפדרציה הרוסית הוסב שמו של נמל התעופה ימליאנובו, הנמצא במרחק 27 קילומטרים מקראסנויארסק, על שמו של הזמר.
ב-22 בנובמבר 2018, יום השנה הראשון לפטירתו, הוצב פסלו של הזמן בתיאטרון הליקון במוסקבה, בנוכחות ידידיו והוריו. פסלו של חבורוסטובסקי הוצב בקראסנויארסק, סמוך להיכל האופרה, מקום שבו נקבר מיכל עם חצי מאפרו. פסל נוסף הוצב ביום הולדתו בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
52 (מספר)
52 (במילים בלשון זכר: חמישים ושניים; בלשון נקבה: חמישים ושתיים) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 51 ולפני 53.
במתמטיקה
52 הוא מספר זוגי, מספר חסר, מספר דקגונאלי ומספר בלתי נגיע. 52 הוא מספר בל החמישי.
הולגר קראפורד
אלף אריק הולגר קראפורד (בשוודית: Alf Erik Holger Crafoord; 25 ביולי 1908 – 21 במאי 1982) היה תעשיין שוודי, שנודע בעיקר בגלל שהקים יחד עם אשתו  בשנת 1980, שמעניקה כל שנה את פרס קראפורד למחקר מדעי.
חייו
קראפורד נולד בסטוקהולם, שם גם סיים את לימודיו ב (SSE). לאחר סיום לימודיו, הצטרף לחברה בשם Åkerlund & Rausing, והפך למנכ"ל שלה בשנת 1946 ויו"ר הדירקטוריון בשנת 1968. בשנת 1964 הוא הקים ביחד עם המדען פרופ' בעיר לונד חברה בשם  שיישמה את מחקריו של הולוול בחקר כליות מלאכותיות. החברה ייצרה כליות מלאכותיות ונכנסה בשנת 1967 לייצור המוני של מכונות דיאליזה לחולי כליות. בשנותיו האחרונות סבל קראפורד מדלקת מפרקים שיגרונית, ולכן קבע כי בין מקבלי פרס קראפורד, יהיו חוקרים שמחקרם יהווה פריצת דרך בחקר מחלה זו.
בשנת 1972 אוניברסיטת לונד העניקה לקראפורד דוקטור לשם כבוד לכלכלה.
הלך לעולמו בלונד ב-1982 בגיל 73.
לאקים
הלאקים (בלאקית: лак; ברוסית: лакцы) הם עם קווקזי המונה (בשנת 2002) כ-156,500 נפש בפדרציה הרוסית, מהם כ-140,000 חיים בדאגסטן. כ-110,000 מן הלאקים חיים בערים, במיוחד בבירה הדאגסטנית מחצ'קלה והיתר בכפרים. כן ישנו מיעוט לאקי קטן (הנתונים נכונים לשנת 1989) באוזבקיסטן (כ-2,800 נפש), טג'יקיסטן (כ-2,400 נפש), אזרבייג'ן (כ-1,800 נפש), קזחסטן (כ-1,200 נפש) אוקראינה (כ-1,000 נפש) ומספר מאות לאקים המתגוררים בטורקיה.
הלאקים שייכים לקבוצת העמים הצפון מזרח קווקזים אליהם שייכים גם האווארים, הדרגינים והלזגינים כמו גם עמים נוספים בדאגסטן. מולדתם של הלאקים היא אזורי ההרים של דאגסטן. בשנת 1944 הגלה סטלין את הצ'צ'נים מאזור המישור, ורבים מן הלאקים הועברו לשם בכפייה. בו זמנית נהרסו בתיהם וכפריהם נמחקו כליל.
בשפה הלאקית לפחות 7 ניבים מקומיים. השפה הלאקית הסיפרותית היא מהעתיקות בדאגסטאן. הלאקים אימצו את הכתב הערבי במהלך המאה ה-15. בשנת 1928 נעשה ניסיון לאמץ את הכתב הלטיני ומ-1938 נכתבת השפה הלאקית בכתב קירילי. רוב הלאקים דוברי רוסית כשפה שנייה. דתם של הלאקים היא האסלאם הסוני.
שחף (פירושונים)
{{פירושונים| בעלי חיים:
אישים:
ראו גם
}}
נבחרת ליכטנשטיין בכדורגל
נבחרת ליכטנשטיין בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של ליכטנשטיין.
ב-13 באוקטובר 2004 השיגה הנבחרת את ניצחונה הגבוה בהיסטוריה והראשון במסגרת מוקדמות גביע העולם בכדורגל, כשהביסה את נבחרת לוקסמבורג בתוצאה 4:0, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006. ארבעה ימים לפני כן, הדהימה ליכטנשטיין את פורטוגל כשסיימה מולה בתיקו 2:2 בואדוץ, ובכך קטעה רצף של 20 הפסדים רצופים במסגרת מוקדמות גביע העולם בכדורגל. ב-3 ביוני 2011 חוללה הנבחרת הפתעה, כשהשיגה ניצחון נדיר 0–2 מול נבחרת ליטא במסגרת בית ט' של מוקדמות יורו 2012.
אראגון (סרט)
הסרט הופץ בכל העולם בין ה-13 בדצמבר ל-15 בדצמבר 2006, על ידי חברת פוקס המאה ה-20. הסרט הגיע למקום ה-10 ברשימת הסרטים שזכו לביקורות הגרועות ביותר בשנת 2006, ולמקום ה-31 במכירות לאותה השנה בארצות הברית.
עלילה
לפני אלף שנים שלטו רוכבי דרקונים בעולם ושמרו על השלום בממלכת אלאגייזיה אך אחד מהרוכבים בגד בחבריו, הרג אותם והמליך את עצמו על הממלכה. קבוצת מורדים בשם "הווארדן" ניסתה להילחם בו ללא הצלחה ונמלטו לאזורים מבודדים מהם לא יצאו. עם זאת הם הצליחו לגנוב למלך אבן יקרה וחשובה והוא הוביל את "יצור הצל" דורזה למצוא ולהחזיר אותה.
בתחילת הסרט אלפית אריה נודדת עם האבן היקרה לצד שני מלוויה. ואולם דורזה וחבורת האורגלים שלו הורגת את חבריה וכמעט גונבים לה את האבן. כצעד אחרון היא מעבירה אותה באמצעות קסם הרחק ואז דורזה תופס אותה. באותו הזמן נער בן 17 בשם אראגון יוצא לציד איילים ומוצא ביער אבן כחולה המתגלה בלהבות. הוא מתקרב אליה בחשדנות ומחליט להביא אותה לכפר קרווהל, כדי לסחור בה. לצערו הקצב סלואן מסרב לקחת את האבן הקסומה מחששו מהקיסרות של המלך.
כשאראגון חוזר לבית דודו, גארו, האבן שלו מתבקעת ומתוכה יוצאת דרקונית כחולה. הוא נוגע בה ויוצר קשר נפשי עם הדרקונית. אראגון מחליט להסתיר את הדרקונית וללמוד על הדרקונים וכך גם על הדרקונית ממספר הסיפורים ברום, היודע הרבה עליהם. לאחר כמה ימים מגיעים לכפר שליחי המלך ה"ראז'אק" ומחפשים את אראגון. הקצב סלואן נאלץ לגלות להם את מקומו ואראגון רץ למצוא את דודו, אך סאפירה חוטפת אותו ועפה הרחק. היא מחזירה אותו אך בינתיים דודו נהרג, דבר שמכעיס אותו והוא מסלק את סאפירה מהאזור. ברום מגיע ואומר לו לברוח מיד, בהבינו שהוא הפך לרוכב. אראגון רוצה לחכות לקבורה אז ברום שורף את גופתו יחד עם כל המבנה ומורה לאראגון לברוח על סוסים וכן להחזיר את הדרקונית שלו.
כדי להימלט מהמלך ומהאורגלים ששלח אחריהם הם מחליטים להצטרף לווארדן ובמסעם מתקרבים לכפר דארט אראגון וברום נפרדים. אראגון נכנס לחנות של מגדת העתידות אנג'לה המסכימה לנבא לו את עתידו. כשהוא יוצא מגיחים אליו אורגלים וברום לצידו מצליחים להילחם בהם אך אראגון משתמש בקסם "בריסינגר" ומפוצץ את הגשר, דבר שכמעט עולה לו בחייו וממוטט אותו. ברום מוציא אותו ולאחר שהוא מתעורר מסביר לו את הסכנות של הקסמים. ברום גם מאמן אותו להילחם בחרב. סאפירה מגיעה ואראגון מסכים לרכוב עליה. אראגון מגלה שכף ידו של ברום בעלת סימן דומה לשלו ודורש ממנו הסבר. ברום מתוודה שהייתה לו דרקונית והיא מתה בקרב האחרון של גאלבטוריקס בידי הרוכב מורזן, אותו הרג ברום ולקח את חרבו ז'ארוק, איתה ברום משתמש. בעת טיסה של סאפירה הראז'אק רודפים אחרי ברום והיא ואראגון נוחתים לקרב איתם. החבורה מצליחה להרוג אותם.
אראגון חולם על האסירה האלפית אריה שכלואה בגיליד. הוא מתעורר ואומר לברום שחייבים להציל אותה, אך ברום מתנגד לכך ואומר שהוא חשוב מדי. אראגון בורח ממנו עם סאפירה והם מגיעים למבצר בגיליד, בו כלואה אריה. אראגון מצליח להתחמק פנימה ולמצוא אותה אך היא מורה לו לברוח - הצל דורזה נמצא שם ועורך איתו דו-קרב. הוא זורק אליו כידון אך לפני שהוא פוגע בו ברום מגיע ונדקר במקומו. אראגון יורה לו חץ בראש והצל מתפוגג בחיוך.
הם מנסים להימלט מהחיילים הצובאים עליהם ואדם זר יורה חצים על אויביהם וצועק שיברחו. סאפירה לוקחת את אריה, אראגון וברום הרחק ושם מתברר שהפצע של ברום היה קטלני. לפני מותו סאפירה מחליטה להרכיב אותו והוא מוריש לאראגון את חרבו. אראגון מכין לו קבר אותו סאפירה מכשפת לקבר יהלומים.
סאפירה מוצאת זר העוקב אחריהם בשם מרטאג ואראגון מזהה אותו כמצילם בג'ילייד. הוא מבקש להצטרף אליהם, לטענתו כדי לנקום בקיסרות שהרגה את משפחתו. בינתיים אריה נחלשת מרעל שנתן לה דורזה והם נואשים לברוח לווארדן שמעבר להרי הביור. אריה מראה לאראגון בראש את הדרך והם רצים לשם. בדרכם הם נתקלים בחבורת אורגלים גדולה הקרובה ליעדם - מפל מים מוסתר. אראגון ומרטאג צוללים לעברו אך מצידו השני מכוונים אליהם כידונים מאנשי הווארדן והגמדים של הרותגאר. מפקדם אז'יהוד מורה לאראגון לקרוא לדרקונית שלו והיא מגיעה עם אריה החלשה. אנשי הווארדן מעבירים אותה למרפאה ומחליטים לכלוא את מרטאג - מתברר לאראגון שהוא בנו של הרוכב מורזן, אף שהוא שנא את אביו.
בינתיים צבאו של גאלבטוריקס מוצא את בסיס המורדים בהר פארתן-דיור, ושולח את דורזה להשמידם. שני המחנות נערכים לקרב גדול ואראגון וסאפירה מקבלים שריונות למלחמה. במלחמה המתחוללת סאפירה הורגת אורגלים רבים באש שהיא למדה לירוק. דורזה זועם על כך ומייצר כישוף שמניע דרקון צללים לרכוב לעברם. הדרקון נושך את סאפירה בחוזקה והיא מתחילה להתרסק, מה שגורם לאראגון לקפוץ מזנבה היישר אל דורזה. בעוד שניהם נופלים לאדמה אראגון מצליח לדקור את דורזה בליבו ולהרוג אותו סופית. לפני שההוא נוחת סאפירה תופסת אותו אך מתברר שהיא איבדה הרבה דם ואראגון במאמץ רב מרפא אותה בקסם ומתעלף.
הוא מתעורר למחרת בבוקר ומוצא לצידו את מרטאג, שהשתחרר מכלאו בלחימה, אשר אומר לו שהם ניצחו. הוא שואל אותו איפה סאפירה והיא נוחתת בפתח המבנה כשהיא בריאה ושלמה. הוא גם מודיע לו שאריה נרפאה והיא יצאה כבר לביתה שבאלסמרה, לפני שגאלבטוריקס ינקום בהם. אראגון וסאפירה עפים אליה ואל צוותה ואריה מבטיחה לו שייפגשו שוב בעתיד.
בסוף הסרט נראה המלך גאלבטוריקס בארמונו שואג מזעם וקורע מפה של אלאגייזיה בעוד דרקונו השחור הענקי שרוקין פולט סילון אש.
שחקנים
שחקנים בקטעים שנחתכו:
תוכניות
בפברואר 2004, פורסמו לראשונה תוכניות להפקת סרט קולנוע המבוסס על רב-המכר מאת כריסטופר פאוליני, אראגון. חברת פוקס המאה ה-20 רכשה את הזכויות על הספר, והתסריטאי פיטר בקמן כתב את התסריט. בקמן, מעריץ של ספרי וסרטי פנטזיה ומדע בדיוני, אמר שהוא היה נדהם מהפריחה המוקדמת של הסופר, משליטתו בקווי העלילה והדמויות ומיכולתו ליצור מספר עולמות דמיוניים לגמרי.
התסריט שכתב בקמן משך את תשומת לבו של הבמאי סטפן פנגמייר. "אני מוצא את הקריאה בספר מרגשת," אמר הבמאי, "התגובה הראשונה שלי לחומר הייתה שהוא סיפור מעולה ובעל קשת של רגשות".
ליהוק
אדוארד ספלירס נבחר לתפקיד הראשי לאחר חיפושים עולמיים רחבי היקף. "אד נכנס, ואנחנו רק הסתכלנו אחד על השני ואמרנו, 'זה אראגון, זה הבחור מהספר'," אמר הבמאי סטפן פנמייר, "הרגשתי את הניצוץ והחיות של אד. פשוט ידעתי שהוא נועד להפוך לכוכב סרטים". מועמד אחר לתפקיד היה אלכס פטיפר, אך בשל פחד הטיסות שלו הוא דחה את ההצעה.
ב-15 ביולי 2005, במסיבת עיתונאים רשמית של פוקס המאה ה-20, אישרה החברה שספלירס הוחתם לפרויקט. במשך החודשים שלאחר מכן, נוספו לצוות השחקנים גם ג'רמי איירונס, ג'ון מלקוביץ' ודג'ימון הונסו. כריסטופר פאוליני, שכתב את הסיפור המקורי, הביע את רצונו להופיע בתפקיד אחד החיילים בקרב פארתן דיור, אך לא הצליח משום שהיה במסע לקידום הספר.
ג'רמי איירונס, ששמח להזדמנות להיכרות מחודשת עם הקהל הצעיר, לקח את התפקיד אף שסרט קודם שלו, Dungeons & Dragons, נכשל. הוא אמר שאראגון "נוהל טוב יותר" מהסרט ההוא.
צילום
באוגוסט 2005, החלו הצילומים לאראגון, בכמה מוקדים לאורך הונגריה וסלובקיה, כולל:
הצילומים נסתיימו חודש מאוחר יותר, בספטמבר, והחלה העבודה על ה-CGI, בחברת Industrial Light & Magic. ההחלטה להוסיף לכנפיה של סאפירה נוצות ומראה דומה לכנפי-עטלף, בדומה לכנפיו של אנג'ל מאקס-מן, התקבלה בשלב זה.
ביקורת
רוב הביקורות שקיבל הסרט היו שליליות, והוא זכה לרייטינג של 16% ב-Rotten Tomatoes: מקום עשירי מהסוף. The Seattle Times תיאר את הסרט כ"מעולה מבחינה טכנית, אבל חסר חיים למדי ולעיתים מעט מטופש", וגם באתר עין הדג הישראלי, תיארו את הסרט כצפוי, חקייני ולא משכנע. ב-The Hollywood Reporter נאמר שהסרט "חסר טקסטורה ועומק", והוא זכה לתגית "מועתק" מהוושינגטון פוסט יחד עם התואר "כישלוני" שהוענק למשחק. גם ב-Orlando Weekly ביקרו את המשחק והצמידו לו את התארים "מנופח" ו"חסר-חיים".
ביקורות חיוביות לסרט תיארו אותו כ"כיפי" וכ"עשוי מהחומר שממנו עשויים סרטי פנטזיה לבנים". במקום אחר תוארה העבודה על ה-CGI כ"בעלת דמיון" וסאפירה, הדרקונית, כונתה "יצירה נהדרת". כריסטופר פאוליני אמר בראיון שנהנה מהסרט, במיוחד מהופעותיהם של ג'רמי איירונס ואדוארד ספלירס.
מכירות
סך המכירות העולמי המשוער של אראגון עומד על 249 מיליוני דולרים, מתוכם כ-75 מיליון בארצות הברית ו-173.9 בשאר העולם. סרטים צריכים לצבור בקופות סכום ששוה בערך לפי שניים מההפקה וההפצה על מנת לצאת ללא רווח או הפסד: אראגון, שהפקתו והפצתו עלו ביחד 130 מיליון דולרים, לא עמד ביעד זה. למרות זאת, הבמאי סטפן פנגמייר אמר שבפוקס הייתה "שמחה מתונה מהמכירות הכלל עולמיות". זהו הסרט המוכר ביותר בהיסטוריה שעוסק בדרקון.
הערות שוליים
エラゴン
רוני שטאובר
רוני שטאובר (נולד ב-25 ביולי 1961) הוא היסטוריון ישראלי של תולדות עם ישראל בעת החדשה. הוא פרופסור חבר בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, חבר הוועדה המדעית של יד ושם, ראש המרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין-גורן וראש התוכנית ללימודי תעודה בארכיונאות ומידענות. מחקריו עוסקים בזיקות ובהשפעות הגומלין שבין פוליטיקה ודיפלומטיה לבין היסטוריוגרפיה וזיכרון קיבוצי, תוך התמקדות בזיכרון ובתודעת השואה. בעשור האחרון התמקדו מחקריו בעיקר ביחסי ישראל ומערב גרמניה בשנות ה-50 וה-60.
תולדותיו
עבודת הדוקטורט, אותה כתב בהדרכת פרופ' דינה פורת, דנה בהתגבשות זיכרון השואה בארץ בשנות ה-50 באמצעות בחינת מאפייני הוויכוח הציבורי על תגובתם של היהודים בשואה. בשנת 2000 התפרסם ספרו "הלקח לדור" שזכה בפרס מרדכי איש שלום בתולדות ארץ ישראל. לאחר סיום הדוקטורט זכה במלגת ה-DAD למחקר בגרמניה במסגרת האוניברסיטה הטכנית בברלין. עוד בתקופת לימודי התואר השני החל ללמד באוניברסיטת תל אביב, תחילה כמתרגל ואחר כך כמרצה. כמו כן, לימד שנתיים באוניברסיטת חיפה. במקביל הקים יחד עם פרופ' דינה פורת את המכון לחקר האנטישמיות. פרופ' שטאובר ניהל את המכון עד שנת 2007. בשנים 2009-2007 היה מרצה אורח באוניברסיטת רטגרס בניו ג'רזי. ב-2008 קיבל קביעות כחוקר בכיר וב-2020  מונה כפרופסור חבר.
ב-2012 מונה שטאובר למנהל האקדמי של ספריית וינר וכיהן כנציג אוניברסיטת תל אביב בוועדה המדעית של יד ושם. כמנהל האקדמי של ספריית וינר יזם ופעל להפיכתה ל"ספריית מחקר" המקיימת פעילות אקדמית מגוונת, שמטרתה לעודד עניין ומחקר אודות התקופה הנאצית והשואה. הוביל את פרויקט הדיגיטציה ואפשרות העיון המקוון ב"אוסף וינר", שהוא מהאוספים החשובים בעולם על האנטישמיות המודרנית, הנאציזם והשואה. בשנת 2019 יזם את התכנית ללימודי תעודה בארכיונאות ומידע. במהלך השנים השתתף בעשרות כנסים בינלאומיים בעולם ויזם וארגן שורה של כנסים בין-לאומיים בישראל.
בשנת 2021 נבחר לכהן כראש המרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין-גורן בפקולטה למדעי הרוח ע"ש לסטר וסאלי אנטין באוניברסיטת תל אביב.
מחקריו
מחקריו של שטאובר דנים בהיבטים שונים של זיכרון השואה ובהתגבשות תודעת השואה בארץ ובעולם. בעשור האחרון התמקד מחקרו בעיקר ביחסי ישראל-גרמניה. שטאובר עוסק בהשפעות הגומלין שבין פוליטיקה ודיפלומטיה, לבין הזיכרון הקיבוצי וההיסטוריוגרפיה. ספרו הלקח לדור, עסק בניתוח העמדות שהתגבשו במחשבה הציבורית בארץ בשנות ה-50 ביחס לסוגיית "התגובה היהודית" בשואה. הספר, שזכה בשנת תשס"ב בפרס "מרדכי איש-שלום בתולדות ארץ-ישראל”, דן בזיקה שבין השקפת עולמם הכללית של אישים ותנועות שנטלו חלק בשיח הציבורי בארץ בשנותיה הראשונות של המדינה, לבין יחסם לדרכי התגובה של הציבור היהודי בתקופת השואה. גרסה אנגלית של הספר, יצאה לאחר שינויים והתאמות תחת הכותרת: The Holocaust in Israeli Public Debate in the 1950s, Ideology and Memory. אחת הסוגיות המרכזיות שנדונה בספרים אלה היא יחסו המורכב של הממסד הפוליטי בארץ לזיכרון השואה. מחד גיסא, הדגישה המדינה את הזיקה שבין שואה לתקומה, מאידך גיסא, התנגשה עוצמתו של הזיכרון הטראומטי, שהשפיע הן על החברה והן על הממסד הפוליטי, באידאולוגית "הממלכתיות", ובשאיפה לכונן חברה "נורמלית" שעניינה ביטחון, יצירה ובניין. את תקפותה של הטענה בדבר יחסו המורכב של הממסד הישראלי לזיכרון השואה בחן שטאובר במחקריו על יחסי ישראל גרמניה בשנים 1965-1953. שורה של מאמרים פרי עטו, הדנים בהיבטים שונים של יחסים אלה התפרסמו בכתבי עת בעברית, אנגלית וגרמנית. מחקריו מתבססים על חומר ארכיוני רב שבחלקו נחשף רק בשנים האחרונות בארכיונים בישראל, גרמניה, ארצות הברית ובריטניה.
מחקרו המקיף בנושא זה תחת הכותרת, "דיפלומטיה בצל הזיכרון - עבר והווה ביחסי ישראל וגרמניה המערבית בשנים 1965-1953" צפוי להתפרסם בשנת 2022 בהוצאה משותפת של מרכז זלמן שזר ויד ושם. בספר זה דן שטאובר בהרחבה בשימוש הישיר והעקיף בזיכרון ככלי להשגת יעדים פוליטיים ודיפלומטיים ובהתנגשות שבין הזיכרון לבין הפוליטיקה המעשית.
בהמשך למחקר על יחסי ישראל גרמניה, ומתוך שאיפה להרחיב נושא שנידון בו בצמצום, החל שטאובר בכתיבתו של מחקר חדש. מחקר זה בוחן את שיתוף הפעולה במחצית השנייה של שנות ה-50 ובמחצית הראשונה של שנות ה-60 בין אנשי התביעה בגרמניה, בעיקר אנשי הלשכה המשפטית בלודוויגסבורג, לבין אנשי משרד המשפטים והמשטרה בארץ, יד ושם וארגונים יהודים בעולם. גופים אלה שיתפו פעולה במאמץ להעמיד למשפט פושעים נאצים שחיו במערב גרמניה. מחקר זה זכה לתמיכת הקרן הלאומית למדע.
במקביל לכתיבת המחקרים על יחסי ישראל-גרמניה פרסם שטאובר מונוגרפיה על ההיסטוריון פיליפ פרידמן, "אבי חקר שואה", מייסד המכון ההיסטורי היהודי בפולין לאחר המלחמה (Laying The Foundations for Holocaust Research: The Impact of the Historian Philip Friedman). לפעילותו המחקרית והארגונית נודעה השפעה רבה על התפתחות חקר השואה. המחקר, שנעשה בתמיכת המכון למחקר יהודי ייווא (YIVO), התבסס על תיעוד בארכיון המכון בניו-יורק ובארכיון יד ושם ונחשפו בו פרטים שונים שלא היו ידועים עד כה לגבי פעילותו של פרידמן ולגבי ראשיתו של מחקר השואה.
בין הספרים שערך קובץ המאמרים Collaborations with the Nazis – Collective Memory  and Public Discourse בהוצאת Routledge. הספר עוסק בשיח הציבורי שהתנהל לאחר סיום המלחמה בארצות אירופה השונות בנושא תופעת שיתוף הפעולה ברצח היהודים. בקובץ נטלו חלק חוקרים מהארץ ומארצות אירופה, שהתבקשו לדון בהתפתחות שחלה בשיח בנושא זה לאורך השנים כתוצאה משינויים פוליטיים וחברתיים. הקובץ מתייחס לסוגיות שונות הנוגעות להתמודדות עם העבר כגון: בניית זיכרון קיבוצי, הדחקה, הכחשה ועוד. בהקדמה לספר הציג שטאובר בפני הקורא ניתוח היסטוריוגרפי כולל, הן לגבי מאפייני הקולבורציה בזמן המלחמה והן לגבי התגבשות הזיכרון לאחר המלחמה. בסינתזה שהציע הצביע על קווי הדמיון, כמו גם ההבדלים, בהתפתחות השיח וההתמודדות עם העבר במדינות השונות.
מרכוס קמבי
מרכוס דיון קמבי (באנגלית: Marcus Dion Camby; נולד ב-22 במרץ 1974 בהרטפורד, קונטיקט) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר. גובהו 2.11 מטר.
קריירה
קמבי שיחק באוניברסיטת מסצ'וסטס לפני שהצטרף לליגת ה-NBA. שיחק בעמדת הסנטר. נבחר במקום השני בדראפט 1996 על ידי טורונטו ראפטורס והקדים שחקנים כמו קובי בראיינט, סטיב נאש וג'רמיין אוניל.
קמבי נבחר לשחקן ההגנה של העונה ב-NBA לעונת, לחמישייה ההגנתית בעונת , וכן זכה ארבע פעמים בתואר "מלך החסימות של ה-NBA", לאחר שהוביל את הליגה בממוצע חסימות למשחק. שלוש מהפעמים ברציפות: בעונת, עונתו השנייה, חסם 3.7 פעמים למשחק ב-31.8 דקות למשחק ב-58 משחקים, ב- השיג 3.3 חסימות למשחק ב-33.2 דקות למשחק ב-56 משחקים, ב- חסם 3.3 פעמים ב-33.8 דקות למשחק ב-70 משחקים, וב- חסם 3.6 פעמים ב-34.9 דקות למשחק ב-79 משחקים. בשתי האחרונות אף היה "מלך החסימות" במספר החסימות בעונה (231 ו-285 חסימות) וכך גם ב-, כשחסם 199 פעמים (ממוצע של 3 חסימות למשחק). ב-24 ביולי 2012 חתם קמבי בניקס לעונה אחת.
זמסקי סובור
זמסקי סובור (ברוסית: Земский собор; מילולית: "אספת כל המדינה") הייתה אספת נציגי העם משכבות שונות ברוסיה הצארית שהתכנסה במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17.
זמסקי סובור הראשון (בשנת 1549) נערך במשך יומיים ובו הוחלט על השינויים במערכת המשפטית. הרכבו לא ברור וייתכן שהוא כלל שני בתים עם משתתפים שונים. זמסקי סובור של שנת 1566 הוא הראשון שלגביו קיימות עדויות כתובות על הרכבו והחלטותיו.
השתתפות נציגי הכנסייה הייתה חשובה לצורך מתן לגיטימציה להחלטות שהתקבלו. לקראת האספה הצאר היה מפרסם מודעה שכללה נושאים שיועלו לדיון ומספר משתתפים. בחירת המשתתפים התקיימה בערים ובמקומות ישוב נוספים. הרכב המשתתפים לא היה קבוע ונע בין 200 ל-500 איש. לאור כך שאספה הייתה יכולה לדון בנושאים במשך תקופה ארוכה רק בעלי מעמד ואמצעים היו יכולים להשתתף בה.
אריק גריפין
אריק גריפין (באנגלית: Eric Griffin; נולד ב-26 במאי 1990) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בהפועל אילת מליגת העל בכדורסל בעמדות הסנטר והפאוור פורוורד.
קריירת תיכונים ומכללות
גריפין למד בתיכון על שם מיינרד אוונס באורלנדו, פלורידה, לפני שעבר לתיכון בון לעונת הבכורה שלו, לאחר שנחתך פעמים רבות מסגל קבוצת הכדורסל של אוונס. בבון הוא פגש את המאמן הראשי וגארד הLSU לשעבר, ווילי אנדרסון, שהכיר באתלטיות המופלאה של גריפין וברעב הגדול הבלתי פוסק לגדולה. אנדרסון היה הראשון שהעניק צ'אנס לגריפין, והוא לא אכזב. אחרי שנה ראשונה סולידית של כדורסל מקצועי, גריפין המשיך לשחק במכללה הקהילתית "היוואסי" בטנסי, שם העמיד ממוצעים של 16 נקודות, שישה ריבאונדים ושתי חסימות למשחק בשנים 2008–2009. אולם כאשר המכללה הזוטרה הקטנה איבדה את ההסמכה שלה בשנת 2009, גריפין נאלץ להמשיך הלאה. הוא עבר לקולג' הקהילתי גרדן סיטי בקנזס ובשנים 10–2009 שיחק 32 משחקים, והעמיד ממוצעים של 8.1 נקודות, 6.5 ריבאונדים ו-1.6 חסימות למשחק. בשנת 2010 עבר גריפין לאוניברסיטת קמפבל. בעונתו הראשונה הוא קלע 20 פעמים בספרות כפולות, היה לו חמישה משחקים עם מספר ריבאונדים דו ספרתי וקבע שיא מכללה בעונה אחת (מאז 1977–1978) עם 61 חסימות. הוא שותף ב-29 משחקים (פתח ב-22 מהם) הוא העמיד ממוצעים של 13.2 נקודות, 6.9 ריבאונדים, 1.0 אסיסטים, 1.7 חטיפות ו-2.1 חסימות ב-28.1 דקות למשחק. בעונת הבוגרים הראשונה שלו נבחר גריפין לחמישייה הראשונה של הקונפרס הדרומי באול ביג ב-2012. בשנתיים שלו בקמפבל, הוא סיים עם אחוז סלי השדה הגבוה ביותר של בית הספר בקריירה (559) ומדורג במקום השלישי ברשימת חסימות כל הזמנים של בית הספר עם 134 כאלה. ב-31 משחקים הוא העמיד ממוצעים של 15.7 נקודות, 8.6 ריבאונדים, 1.5 אסיסטים ו-2.4 חסימות ב-30.3 דקות למשחק.
עונת 13\2012 - פילני ג'סי
לאחר שהשתתף ולא נבחר בדראפט ה-NBA ב-2012, גריפין הצטרף ללוס אנג'לס לייקרס לליגת הקיץ של ה-NBA. ב־27 ביולי 2012 הוא חתם על חוזה עם פילני ג'סי מאיטליה לעונת 2012–2013. ב -28 משחקים עבור פילני הוא העמיד ממוצעים של 17.5 נקודות, 7.1 ריבאונדים, 1.2 אסיסטים, 1.8 חטיפות ו-1.3 חסימות למשחק.
עונת 14\2013 - לאונס דה פונס, גוורס דה לארה, אינדיוס דה סן פרנסיסקו דה מקוריס
ביולי 2013, גריפין הצטרף למיאמי היט לליגת הקיץ של ה-NBA. ב־10 בספטמבר 2013 הוא חתם עם ההיט, אך ויתר לאחר מכן ב-26 באוקטובר לאחר שהופיע בשבעה משחקי טרום-עונה. בדצמבר 2013 חתם גריפין עם לאונס דה פונסה מפוארטו ריקו לליגת האמריקות לשנת 2014. בפברואר 2014 הוא חתם עם גוארוס דה לארה מוונצואלה להמשך עונת ה- LPB לשנת 2014. הוא עזב את גוארוס דה לארה בחודש שלאחר מכן לאחר שהופיע בשישה משחקים בלבד. מאוחר יותר חתם עם אינדיוס דה סן פרנסיסקו דה מקוריס מהליגה של הרפובליקה הדומיניקנית במאי. ב-17 משחקים עבור אינדיוס הוא העמיד ממוצעים של 13.1 נקודות, 4.3 ריבאונדים, 1.1 אסיסטים ו-1.3 חסימות למשחק.