cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טייני טים
קריירה
בשנת 1963, הוא זכה להופיע בפעם הראשונה בתשלום, במועדון להט"ב בגריניץ' ווילג', הוא ניגן 6 שעות בלילה ו-6 פעמים בשבוע תמורת 96$ לחודש. במשך שנתיים הוא הופיע כ"Dary Dover" ואחרי זה כ"Sir Timothy Timms". אחרי שהוזמן לשחק בדמות של "ננס", ג'ורג' קינג, מנהלו, חייב אותו להשתמש בשם הבמה "טייני טים" (טים הפצפון), שאחר כך הפך לשם הבמה שלו.
הוא גם שר את השיר "I Got You Babe" של סוני ושר כשטים שר את החלקים של שר בקול הפלצטו שלו, ביחד עם אלינור בארושיאן.
הביצוע של "I Got You Baby" הוביל להופעה של טים בפרימירה של הפרק של Rowan and Martin's Laugh-In, תוכנית קומדיה אמריקאית פופולרית.
כשטים נכנס לתוכנית הוא הגיע עם שקית קניות, שממנה הוא הוציא את היוקילילי שלו, והתחיל לשיר "A-Tisket, A-Tasket" ו-"On the Good Ship Lollipop".
בהופעתו השלישית בתוכנית, טייני טים נכנס והפריח נשיקות לקהל, ומשם התחיל לשיר את השיר "Tiptoe Through the Tulips".
בשנת 1968, האלבום הראשון שלו "God Bless Tiny Tim" יצא לאור.
באלבום היה את השיר Tiptoe Through the Tulips", שהפך ללהיט אחרי שיצא כסינגל.
For All My Little Friends (1969) היה אוסף של שירי ילדים ששר טייני טים, והוא זכה בפרס גראמי.
מותו
ב־28 בספטמבר 1996 טייני טים הקליט ראיון במונטגיו בוקמיל. זמן קצר מאוחר יותר הוא סבל מהתקף לב ואושפז בבית החולים הקרוב "המחוז הרפואי פרנקלין" למשך שלושה שבועות. הרופאים הציעו לו לא להופיע יותר בגלל בריאותו, משקלו, ומצב הלב שלו. הוא החליט להתעלם מהעצה.
ב־30 בנובמבר 1996, הוא הופיע במועדון הנשים של מיניאפוליס. רגע לפני ההופעה הוא הודיע לאשתו שהוא לא הרגיש טוב, אך הוא לא רצה לאכזב את הקהל.
בזמן שהוא ביצע את השיר "Tiptoe Through the Tulips" אשתו שאלה אותו אם הוא מרגיש טוב, והוא אמר שהוא לא. היא עזרה לו לחזור לשולחן שלהם ששם הוא התמוטט, ולא חזר להכרה.
הוא הועבר לבית החולים הקרוב, המרכז הרפואי של מחוז הנפין, ולאחר ניסיות החייאה חוזרים, הוא הוכרז כמת בשעה 23:20.
יחסי ברזיל–סינגפור
יחסי ברזיל–סינגפור הם היחסים הדו-צדדיים בין ברזיל לסינגפור.
היסטוריה
היחסים בין המדינות החלו בשנת 1889. בשנת 1935 הפך סמואל אריק טרוויס לקונסול הראשון של ברזיל בסינגפור, ובשנת 1949 מונה לקונסול הכבוד הראשון של ברזיל. בשנת 1951 שקלה ממשלת ברזיל לפתוח נתיב של ספינות משא לסינגפור, ובאותה שנה ברזילאים שנמלטו משלטון הרפובליקה העממית של סין חזרו מסין דרך סינגפור. לאחר מכן ביקרה ספינת ההדרכה הברזילאית אדמירל סלדאנה בסינגפור במהלך מסעה הראשון בעולם בשנת 1952, והפכה לספינת ההכשרה הימית הראשונה של ברזיל שביקרה במימי סינגפור.
ב-14 באוקטובר 1965 הכירה ברזיל בעצמאות סינגפור והפכה למדינה הראשונה באמריקה הלטינית שהכירה בעצמאות סינגפור. בשנת 1957 כוננה ברזיל יחסים דיפלומטיים עם סינגפור. בשנת 1979 הוקמה שגרירות ברזיל בסינגפור, ואילו שגרירות סינגפור בברזיל נחנכה בשנת 2013 על ידי שר החוץ של סינגפור, שאנמוגן. השגרירות היא השגרירות הראשונה של סינגפור באמריקה הלטינית והסוכנות הזרה היחידה של סינגפור באמריקה הלטינית. בשנה שלאחר מכן, נשיאת ברזיל דילמה רוסף, שנסעה לבריסביין שבאוסטרליה כדי להשתתף בפסגת ה-G20 שהתה בסינגפור, והפכה לנשיא ברזיל הראשון שביקר בסינגפור.
יחסים כלכליים
בין השנים 1995–2001, הייצוא של ברזיל לסינגפור היה פחות מ-500 מיליון דולר; בשנת 2002 היצוא עלה לראשונה על 500 מיליון דולר. אף על פי שצנח בשנת 2003, הוא עלה לכ-500 מיליון דולר בשנה שלאחר מכן. בין 2004 ל-2008 ערך הייצוא בדרך כלל הראה מגמת עלייה ואז ערך הייצוא החל להשתנות, אך בשנת 2013 הוא רשם שיא חדש של 3 מיליארד דולר. ברזיל מייצאת בעיקר נפט מזוקק וספינות לסינגפור.
בשנת 2014, סינגפור וברזיל חתמו על הסכם אווירי ומשלוח בינלאומי כדי למנוע כפל מס.
מדד (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
דרישת שלום
דרישת שלום הוא אלבום הסולו הרביעי של הזמרת ירדנה ארזי שיצא בשנת 1985.
הפקה
תחילה יצא האלבום במהדורה של תקליט וקלטת אודיו, אך ברבות השנים גם על גבי תקליטור. אלבום זה כלל עשרה שירים ונטלו בו חלק מיטב הכותבים של התקופה: אהוד מנור, רחל שפירא, יורם טהר לב, נורית הירש, יאיר קלינגר, דרור משולם, נחום היימן, חנן יובל, לאה גולדברג, קיטש אמסלם ודרורה חבקין.
האלבום הוקלט על ידי ארזי מיד לאחר זכייתה הראשונה בתואר זמרת השנה ונועד להיות אלבום להיטים. שמונה מתוך עשרת השירים בו יצאו כסינגלים לרדיו וכולם זכו להצלחה במצעדי הפזמונים.
שיר הנושא דרישת שלום יצא לרדיו בתחילת 1985, בפרויקט משותף עם להקת הנח"ל עבור השירותרום. השיר נכתב על ידי רחל שפירא והולחן על ידי יאיר קלינגר. השיר היה ללהיט ברדיו, ולימים הפך לקלאסיקה בזמר העברי. ב-18 ביוני 1985 נכנס למצעד הפזמונים ושהה בו 9 שבועות. אחריו יצא לקראת הקיץ הסינגל "קו האהבה" (מנור / קלינגר) שליווה את תוכנית הקיץ של רשת ג' בהגשת יגאל רביד ושהה 12 שבועות במצעד הפזמונים השבועי מהם שבועיים בפסגה.
במצעד הפזמונים השנתי תשמ"ה דורג "דרישת שלום" במקום ה-12 לצד השירים "יש ונדמה" (33), "ההצגה הגדולה" (8) ו"עוד נגיע" (4) מאלבומה הקודם אתה לי ארץ ו"לא נעצור" (27) שזכה בפסטיבל שירי הילדים 1984. ארזי נבחרה בשנית לתואר זמרת השנה בין היתר בעקבות תקרית הדיו שהתחוללה בסוף הקיץ ובמהלכה מעריצה של עפרה חזה התיזה דיו על שמלתה של ארזי בעת שהופיעה ב"עיר הנוער" בתל אביב.
נשענת על בחירתה השנייה כזמרת השנה הוסיפה ארזי להוציא לרדיו את שירי האלבום בזה אחר זה: "באתי אליך" (שפירא / הירש) הוצג במצעד הפזמונים השנתי ושהה עשרה שבועות במצעד מהם שלושה שבועות רצופים בראש. לאור הצלחתו הוזמנה ארזי להציג אותו בתוכנית הראשונה של "להיט בראש" שנשענה על מצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
אחריו יצאו לרדיו שהשמש תעבור עלי (טהרלב / יובל), מהקלאסיקות הגדולות של ארזי בכל הזמנים, ששהה 11 שבועות במצעד הפזמונים, "שוב בתמונה" (לפיד / קליינשטיין) ששהה 12 שבועות במצעד הפזמונים ו"פת חלקה טובה" (משולם / היימן) ששהה 10 שבועות במצעד הפזמונים, שלושתם הגיעו למקום הראשון במצעד השבועי.
במצעד הפזמונים השנתי תשמ"ו דורג "שהשמש תעבור עלי" במקום ה-19, "באתי אליך" במקום ה-15 ו"שוב בתמונה" במקום השלישי.
ב-2 בדצמבר 1986, למעלה משנה לאחר צאת האלבום, לאחר שכבר יצא אלבום האוסף שלה שנקרא על שם הלהיט הגדול מהאלבום - "שוב בתמונה" ובעת שהייתה בהקלטות האלבום הבא נשמה צוענית החליטה ארזי להוציא לרדיו סינגל שמיני מתוך "דרישת שלום", השיר "במערבולת" (שפירא / אמסלם) ששהה במצעדי הפזמונים השבועיים במשך שלושה חודשים ודורג 34 במצעד הפזמונים השנתי תשמ"ז בו שבה ארזי לזכות בתואר זמרת השנה.
האלבום זכה להצלחה מסחרית והיה לאלבום זהב שלישי ברציפות לארזי עם מעל ל-20,000 עותקים. בהמשך הגיע האלבום למעמד של פלטינה עם מכירות של למעלה מ-40,000 עותקים.
ארבעה משירי האלבום זכו לביצועים מחודשים בהמשך: "שוב בתמונה" ו"באתי אליך" זכו לגרסאות רמיקס באלבום האוסף המשולש של ארזי "שהשמש תעבור עלי" בשנת 2011, שני השירים זכו להצלחה גדולה ברדיו ובמצעד הפזמונים ו"שוב בתמונה" אף הצליח לעמוד בראש המצעד השבועי 18 שנה לאחר שעשתה זאת ארזי בפעם האחרונה.
"שהשמש תעבור עלי" הוקלט לימים על ידי מלחין השיר חנן יובל כשארזי מצטרפת אליו לאחד הפזמונים ובהמשך הוקלט על ידי אברהם פריד וזכה להצלחה גדולה ברדיו.
לשיר "דרישת שלום" התווסף בשנת 2003 בית נוסף לרגל חגיגות יום העצמאות ה-55 לישראל.
הפקת האלבום
בין המוזיקאים אשר לקחו חלק בהקלטת האלבום:
היסטוריה של מקאו
ההיסטוריה של מקאו משתרעת על לפחות כ-6,000 שנים, אבל הפרק החשוב ביותר בתולדותיה התחיל עם הגעתם של הפורטוגזים למקום ב-1557. הפורטוגזים שלטו בפועל במקאו במשך 442 שנים, תחילה כתחנת מסחר, ואחר כך כטריטוריה פורטוגזית. במשך מרבית תקופה זו הייתה מקאו אחד המרכזים העיקריים למסחר בין סין לאירופה ומקום מפגש חשוב בין תרבות המערב לתרבות סין. ב-1999 הועבר המקום לשלטונה של הרפובליקה העממית של סין כאזור מנהלי מיוחד. מקאו הייתה הקולוניה האירופית האחרונה באסיה.
היסטוריה מוקדמת
ההיסטוריה האנושית של מקאו מתחילה לפני כ-6,000 שנים, וכוללת תרבויות ותקופות התיישבות שונות ומגוונות. עדויות ליישובים ולתרבויות של בני אדם המתוארכים לתקופה שלפני 4,000 עד 6,000 שנים נתגלו בחצי האי מקאו, וכלי חרס צבועים בשחור המתוארכים לפני 5,000 שנים נתגלו באי קולואן.
במשך השנים התחלפה האחריות המנהלית על האזור שהוא כיום מקאו. בתקופת שושלת צ'ין (206-221 לפנה"ס) היה חצי האי בתחום השיפוט של נפת פָּאנְיוּ, נָאנְהָאי שבמחוז גואנגדונג. בתקופת שושלת ג'ין (420-265 לספירה) הוא היה בתחום השיפוט של נציבות דוֹנְגְגְווָאן, ובשושלות ששלטו בסין אחר כך התחלפה השליטה המנהלית על האזור לסירוגין בין נָאנְהָאי לדוֹנְגְגְווָאן. ב-1152, במהלך שושלת סונג (1279-960), הועברה האחריות המנהלית על חצי האי לידי נפת שְׂיָאנְגְשָׁאן ("הר ריחני") החדשה (כיום נפת ג'וֹנְגְשָׁאן).
מאז המאה ה-5 השתמשו ספינות סוחר שעשו דרכן בין דרום-מזרח אסיה וגואנגג'ואו באתר כנקודת עצירה לשם אספקת מזון ומים או לשם מחסה מסערות. התושבים הראשונים שעליהם קיים מידע הם כ-50,000 איש שנמלטו למקאו בתקופת שושלת סונג הדרומית עקב פלישת המונגולים ב-1277. במקום זה הם הקימו כמה יישובים והגנו עליהם בהצלחה. היישוב המרכזי מתקופת זו הוא הכפר וָאנְגְשְׂיָה (סינית מפושטת: 望厦条约, בפין-יין: Wàngxià קרוי גם מונג הא - Mong-Há) ובו המקדש העתיק ביותר באזור, מקדש בודהיסטי המוקדש לגואן יין (שמה הסיני של אלת הרחמים בבודהיזם). הסינים כינו את חצי האי ואת האיים מדרום לו אָומֶן (סינית 澳門, בפין-יין: Àomén), מילולית "שערי המפרץ". מאוחר יותר, בתקופת שושלת מינג (1644-1368) היגרו דייגים למקאו ממקומות שונים בגואנגדונג ופוג'יין ובנו בקצה חצי האי את מקדש א-מה שבו התפללו לשיט בטוח. הראשונים שחשבו להקים מרכז סחר במקאו עבור המחוזות הדרומיים היו מבני הקבוצה האתנית של ההוקלו, אבל מקאו לא התפתחה כיישוב מרכזי עד הגעת הפורטוגזים במאה ה-16.
התיישבות פורטוגזית
במהלך עידן התגליות חקרו ספנים פורטוגזים ביוזמתו של אנריקה הספן את חופי אפריקה ואסיה והקימו בשלב מאוחר יותר היאחזויות בגואה ב-1510, וכבשו את מלאקה ב-1511, תוך כדי גירוש השליט, הסולטאן מחמוד שאח, שנמלט לקצה הדרומי של חצי האי המלאי, ומשם המשיך להטריד את הפורטוגזים בפשיטות גרילה. תחת פיקודו של ז'ורז' אלברש (Jorge Álvares) נחתו הפורטוגזים באי לינטין בדלתה של נהר הפנינה ב-1513, לאחר שהפליגו בג'ונקה שכורה ממלאקה הפורטוגזית. הם הקימו מצבה מאבן על האי, ובה הכריזו על שלטון פורטוגל על האי בשמו של מלך פורטוגל מנואל הראשון. באותה שנה הסמיך אפונסו דה אלבוקרקי, המשנה למלך שישב בהודו, את רפאל פרסטרלו (Rafael Perestrello) - בן דודה של פליפה מוניוז פרסטרלו, אשתו של כריסטופר קולומבוס - להפליג לסין על מנת לפתח קשרי מסחר. פרסטרלו הצליח לסחור עם סוחרים סינים בגואנגג'ואו באותה שנה וב-1516, אבל לא קיבל היתר להמשיך לפנים הארץ.
מלך פורטוגל מנואל הראשון הסמיך ב-1517 את טומא פירש (Tomé Pires) ופרנאו פירש דה אנדרדה (Fernão Pires de Andrade) לעמוד בראש משלחת דיפלומטיה ומסחר לגואנגג'ואו ("קנטון" בפי האירופאים). טומא פירש אף הורשה להגיע לבייג'ינג, אם כי לא הצליח להיפגש עם הקיסר גֶ'נְגְדֶה (1521-1491), הקיסר ה-11 בשושלת מינג. שמועות על התנהלות אלימה של משלחת פורטוגזית אחרת בראשות סימאו דה אנדרדה (Simão de Andrade), אחיו של פרנאו פירש דה אנדרדה, בנוסף לשמועות על כך שהפורטוגזים חוטפים ילדים במטרה לאוכלם ולפניותיו של הסולטאן המודח של מלאקה (שהייתה מדינת חסות של סין) שביקש סיוע מהסינים לסלק את הפורטוגזים מממלכתו לשעבר, גרמו לסינים לשנות את עמדתם לרעה כלפי הפורטוגזים. טומא פירש נשלח חזרה לגואנגג'ואו, נכלא וככל הנראה מת בכלא. הממשל הסיני אסר על מסחר עם הפורטוגזים. ספינות פורטוגזיות נוספות שהגיעו ב-1521 וב-1522 לאי טוּנְמֶן, הסמוך לגואנגג'ואו (בקרבת הונג קונג של ימינו), על מנת לסחור, גורשו תוך שימוש בכוח על ידי הממשל של שושלת מינג שהיה עתה עוין. חרף זאת, הצליחו סוחרים פורטוגזים ששיחדו פקידי ממשל סינים להקים מושבת סחר באי שאנגצ'ואן. ב-1542 התיישבו הפורטוגזים שמיפו את חופה המזרחי של סין בנינגבו (פין-יין Níngbō), עיר נמל במחוז ג'ג'יאנג. שלוש שנים אחר כך החריב צבא סיני בן 60,000 חיילים את המושבה.
לאחר שספינה של פורטוגזים נטרפה בסמוך ב-1535, הורשו ספינות של סוחרים פורטוגזים לעגון בנמלים הטבעיים של מקאו ולסחור בה, אך לא להישאר על החוף. הפורטוגזים הראשונים שהגיעו לקצה חצי האי, שם היה (ועדיין קיים) מקדש א-מה, שאלו את המקומיים מה שם המקום ונענו "א-מה קאו", כלומר "מפרץ א-מה". השם "א-מה קאו" עוות בידי הפורטוגזים ל"מקאו" והפך לשם המקום בפיהם. היחסים בין סין של שושלת מינג לפורטוגל השתפרו בסוף שנות ה-40 של המאה ה-16, כאשר הפורטוגזים סייעו לסינים בחיסול הפיראטים שפעלו לאורך החוף. בשנים 1553-1552 קיבלו הפורטוגזים אישור זמני להקים מחסנים על החוף, במטרה לייבש סחורות שנרטבו במי ים. מאוחר יותר בנו הפורטוגזים כמה בתי אבן פשוטים סביב האזור המכונה כיום "נאם ואן". ב-1554 הצליח האציל הפורטוגזי לאונל דה סוֹאוּזה (Leonel de Sousa) לשכנע את הסינים לחתום על הסכם סחר שכלל את פירוט המס שהטילו הסינים על הסחורות הפורטוגזיות. ב-1557 התקבלה הסכמת חצר מינג להקמת בסיס סחר קבוע רשמי של הפורטוגזים במקאו. הפורטוגזים הורשו להקים יישוב קבע במקאו תמורת תשלום שנתי של 500 טאלים של כסף. מאוחר יותר באותה שנה הקימו הפורטוגזים יישוב קטן. ב-1558 נתמנה לאונל דה סוֹאוּזה כ-"capitão-mor", מפקדה הצבאי (למעשה המושל) השני של ההיאחזות במקאו. תשלומי שכירות שנתיים סדירים בגין הקרקע החלו ב-1573. ב-1573 או ב-1574 בנו הסינים חומה בקצה הצפוני הצר של חצי האי, קרוב למקום שבו קיים כיום השער בין סין למקאו, במטרה למנוע התפשטות של הפורטוגזים צפונה, על מנת לשלוט על האספקה למקאו ולפקח על הסחורות הנכנסות והיוצאות מהמושבה. סין שמרה על ריבונות ותושבים סינים היו כפופים לחוק הסיני, אך הטריטוריה הייתה תחת מנהל פורטוגזי. חוזה שכירות בגין מקאו נחתם ב-1582. תשלומי השכירות השנתיים הועברו לנפת שְׂיָאנְגְשָׁאן.
תור הזהב של מקאו
לאחר שההיאחזות הפורטוגזית במקאו הפכה ליישוב קבע התקבצו במקום סוחרים סינים ופורטוגזים רבים, אם כי האוכלוסייה הפורטוגזית ביישוב הייתה תמיד במיעוט (רק כ-900 איש ב-1583, ורק 1,200 מתוך אוכלוסייה של 26,000 ב-1640). המושבה הפכה במהירות לצומת חשוב בהתפתחות המסחר הפורטוגזי בשלושה צירי מסחר עיקריים: מקאו-מלאקה-גואה-ליסבון, גואנגג'ואו-מקאו-נגסאקי ומקאו-מנילה-מקסיקו. נתיב הסחר גואנגג'ואו-מקאו-נגסאקי היה רווחי במיוחד. הפורטוגזים פעלו בו כמתווכים, כשהם משנעים משי סיני ליפן וכסף יפני לסין, ומקבלים עמלה גבוהה במיוחד עבור השירות. הרווח מנתיב זה גדל עוד יותר לאחר שהסינים העניקו בעקיפין לפורטוגזים מונופול עליו ב-1547, באוסרם על סוחרים סינים לסחור ישירות עם יפן בשל פעילות פיראטים סינים ויפנים.
תור הזהב של מקאו חפף לתקופת קיומה של אוניה פרסונלית בין הכתר הספרדי לפורטוגזי המכונה "האיחוד האיברי", בין 1580 ל-1640. בהמלצת יועציו לא שינה המלך הספרדי פליפה השני את תנאי המושבה ואפשר את המשך הסחר בינה לבין מנילה הספרדית ובינה לבין סין. ב-1583 הוקם ביוזמת הבישוף של מקאו גוף מוניציפלי המכונה כיום ליאל סנאדו (הסנאט הנאמן), שמטרתו הייתה לנהל את היישוב ולייצג את התושבים מול השלטונות הספרדיים. ב-1587 קידם פליפה את מעמד המושבה מ"התיישבות או נמל בשם האלוהים" ל"עיר בשם האלוהים" (Cidade do Nome de Deus de Macau).
בעקבות האיחוד האיברי בין ספרד לפורטוגל, הפכו המושבות הפורטוגזיות מעבר לים ליעד להתקפות של הולנד, שהייתה נתונה במאבק ממושך על עצמאותה מספרד באותה תקופה, תקופת מלחמת שמונים השנים. לאחר הקמת חברת הודו המזרחית ההולנדית ב-1602, ניסו ההולנדים לכבוש את מקאו ללא הצלחה כמה פעמים, כשניסיון הפלישה העיקרי נבלם ביוני 1622, כאשר 150 מגינים הצליחו להדוף 800 תוקפים שרובם נהרגו או נפלו בשבי. יום הניצחון על ההולנדים נחגג כל שנה ב-24 ביוני, עד העברת השלטון במקאו לסין. אחת הפעולות הראשונות של דון פרנסישקו דה מָשְקָרֶנִיאָש (Dom Francisco de Mascarenhas), המושל הרשמי הראשון של מקאו (1626-1623) שהגיע שנה אחר כך, הייתה לחזק את ההגנות של העיר, שכללו את בניית מצודת גיאה. הסינים, שהתנגדו קודם לכן לכל ניסיון לבנות ביצורים במקאו, מתוך חשש שאלו מהווים סימן ליישוב קבע, הסירו את התנגדותם בשל ההתקפה ההולנדית.
פעילות דתית
מלבד היותה מרכז מסחר חשוב, הייתה מקאו מרכז לפעילותם של מיסיונרים קתולים, שראו ביישוב שער אל האוכלוסיות הגדולות של יפן וסין שאותן שאפו לנצר. הישועים הגיעו לראשונה בשנות ה-60 של המאה ה-16 והדומיניקנים הגיעו בשנות ה-80. שני המסדרים בנו במקום כנסיות ובתי ספר, כשהבולטים שבהם היו הקתדרלה של סאו פאולו (São Paulo) הישועית וכנסיית סאו דומינגוש (São Domingos) הדומיניקנית. ב-23 בינואר 1576 הורה האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר על יצירת הדיוקסיה של מקאו, ובלשיור קרניירו לייטאו (Belchior Carneiro Leitão) מונה לתפקיד הבישוף הראשון. הבישוף הורה לבנות את בית החולים הראשון במקאו, "בית חולים לעניים" (Hospital dos Pobres) ששמו שונה אחר כך ל"בית החולים על שם רפאל הקדוש" ("Hospital de São Rafael"), מוסד צדקה ("Santa Casa da Misericórdia"), בית חולים למצורעים ובתי ספר.
על מנת לחדור לסין הורה ואלינאנו לאב הישועי האיטלקי מיקלה רוג'רי שהגיע למקאו ב-1579 ללמוד מנדרינית, ניב השפה הסינית שבו דיברו הפקידים והמשכילים בכל רחבי האימפריה של סין. תוך כדי כך, ובהיותו מודע לכך שיבואו אחרים בעקבותיו, הקים רוג'רי במקאו את "שֶׁנְגמָאֶרדִינְג גִ'ינְגְיְוֵּ'אן" (בית סט. מרטין), בית הספר הראשון ללימוד סינית על ידי זרים. ב-1581 הורה ואלינאנו לאב הישועי האיטלקי מטאו ריצ'י להצטרף לרוג'רי, והשניים, שקיבלו רשות להיכנס לסין, התיישבו בג'אוצ'ינג, אז עיר הבירה האדמיניסטרטיבית של גואנגדונג. רוג'רי נקרא בסופו של דבר לחזור, אבל ריצ'י הצליח לאחר מאמצים רבים להגיע לבייג'ינג ב-1601, ואף שלא הצליח להיפגש עם ואן-לי קיסר סין, הוא הצליח להקים מיסיון מצליח בכמה ערים בסין. ריצ'י מת ב-1610, אבל בעקבותיו הגיעו מיסיונרים ישועים נודעים אחרים כאדם של (Johann Adam Schall von Bell) הגרמני ופרדיננד פרביסט (Ferdinand Verbiest) הפלמי, שהצליחו להתברג בחצר הקיסר הסיני (פרביסט שימש האסטרונום המלכותי של הקיסר קאנגשי). בדרכם לסין עברו כל המיסיונרים דרך מקאו, ואדם של הספיק להשתתף בהדיפת ההתקפה ההולנדית על מקאו ב-1622 ולקח בשבי קפיטן הולנדי. המיסיונרים הצליחו באמצעות השפעתם על הקיסר להשיג הקלות למקאו מדרישות מחמירות שניסו להטיל פקידי הממשל בגואנגג'ואו על מקאו.
הידרדרות
חשדות גוברים לגבי כוונותיהם של המיסיונרים הפורטוגזים והספרדים הקתולים הובילו בסופו של דבר את השוגון של יפן להורות לסגור ב-1639 את המדינה בפני כל השפעה מבחוץ. במסגרת מדיניות זו, שכונתה אחר כך סאקוקו ("מדינה נעולה" ביפנית), נאסר על יפנים לעזוב את המדינה (או לחזור ליפן אם התגוררו בחו"ל), ונאסר על ספינות ממדינות זרות לעגון בנמלים יפניים. יוצאי הדופן היחידים היו ההולנדים הפרוטסטנטים, שהותר להם להמשיך לסחור עם יפן בתנאים מגבילים מאוד בדג'ימה, אי מעשה ידי אדם במפרץ נגסאקי, בלבד. החלטה זו הפסיקה את הסחר בין סין ליפן באמצעות נתיב הסחר שעבר במקאו, שהיה מקור ההכנסה העיקרי של מקאו. המשבר החריף שנתיים אחר כך. ב-1641 כבשו ההולנדים מידי הפורטוגזים את מלאקה שהייתה תחנת מעבר חשובה בין גואה למקאו.
ב-1685 הסתיים המעמד המועדף שקיבלו הפורטוגזים במסחר עם סין, לאחר שקיסר סין החליט לפתוח את המסחר עם כל המדינות הזרות. במהלך המאה שבאה אחר כך הצטרפו אנגליה, הולנד, צרפת, דנמרק, שוודיה, ארצות הברית ורוסיה לסחר עם סין וסוחרים ממדינות אלו הקימו תחנות מסחר במקאו ובגואנגג'ואו.
אירועים אלו אילצו את הסוחרים במקאו לשנות דפוסי מסחר. ביודעם כי לפורטוגל, מדינת האם, אין משאבים לתמוך במסחר ארוך טווח השאירו הסוחרים של מקאו את המסחר עם אירופה בידי סוחרים מהולנד ואנגליה והתמקדו במסחר בין סין לשווקים מקומיים באסיה כדוגמת העיר מקאסאר באי סולוואסי, האיים סולור, פלורס, וטימור, ממלכות וייטנאם, ואיוטאיה (כיום תאילנד), בנגל וקולקטה בהודו, בנג'רמסין באי בורנאו והעיר באטוויה שבג'אווה. המסחר כלל ייצוא של תה, משי וחרסינה מסין וייבוא של תבלינים דוגמת פלפל ואגוז מוסקט, עצי סנדל ריחניים, כותנה ואופיום. המסחר בין השווקים במזרח אסיה, אף שלא הניב רווחים כמו המסחר בעבר עם יפן, נשא פירות, ובמקאו התבסס מעמד סוחרים, סינים ופורטוגזים.
עד 20 באפריל 1844 הייתה מקאו תחת תחום השיפוט של המושבות ההודיות של פורטוגל, תחת שליטת מושל הודו הפורטוגזית, המכונות המדינה הפורטוגזית של הודו ("Estado português da India"), אך לאחר תאריך זה הוכרזה מקאו בצו מלכותי, יחד עם מזרח טימור והאי סולור כמחוז מעבר לים של פורטוגל. בנוסף הורה הצו להעביר את כל סמכויות הממשל מידי ה"ליאל סנאדו" (הגוף ששלט חלקית בנעשה במקאו) לידי המושל הממונה. הסינים דחו צעד חד צדדי זה. חוזה השלום, הידידות והמסחר בין סין לארצות הברית נחתם במקדש גְווָאן יִין טָאנְג, המקדש העתיק ביותר במקאו השוכן בכפר וָאנְגְשְׂיָה (מונג הא בקנטונזית תקנית) שבחצי האי מקאו ב-3 ביולי 1844. המקדש, המתוארך לתקופת שושלת יואן (1368-1279) היה מקום מושבו של המנהלן הסיני שהיה אחראי לנושאים הקשורים לזרים. החתימה על החוזה סימנה את תחילת הקשרים בין סין לארצות הברית.
ההשפעה המדינית
במאמץ לעצור את ההידרדרות במצבה של מקאו הכריזה פורטוגל ב-1845 על מקאו נמל חופשי. עד 1849 שילמה פורטוגל דמי שכירות לסין בגין מקאו. באותה שנה הכריזה פורטוגל על עצמאות המושבה מסין, סגרה את בית המכס הסיני במושבה, גרשה את הפקידים והחיילים הסינים מתחומי היישוב, והטילה מיסים על התושבים הסינים. הממשל הסיני, שנחלש בעקבות מלחמת האופיום הראשונה, לא יכול היה להגיב ישירות על הכרזה זו, ותגובתו הייתה עקיפה. ב-22 באוגוסט 1849 נרצח מושל מקאו, ז'ואאו פריירה דו אמארל (João Maria Ferreira do Amaral) וידו הימנית וראשו נכרתו. במקאו התרוצצו שמועות כי הסינים מתכוונים לתקוף את המושבה וכי הם ריכזו לשם כך כוחות במצודת בָּאישָׁאלִינְג הסמוכה. בתגובה יצא סגן צעיר ממוצא אירואסייתי בשם ויסנטה ניקולאו דה משקיטה (Vicente Nicolau de Mesquita) ותקף בראש כוח קטן של חיילים פורטוגזים את המצודה וכבש אותה. שני האישים הפכו לגיבורים בנרטיב של תושבי המושבה ממוצא פורטוגזי, וב-1940, כאשר סין הייתה שקועה עמוק במלחמת סין–יפן השנייה, הוצבו במקאו פסליהם מארד כהתרסה כנגד התביעה הסינית להחזרת הריבונות על המקום.
באותה שנה השתלטה פורטוגל גם על האי וָאנְדְזָאי שמצפון למקאו, אך מסרה אותו בחזרה לסין ב-1887. לעומת זאת השתלטו הפורטוגזים על טייפה (בג'יוטפינג Tam5 Zai2, בפין-יין Dàngzǎi) וקולואן (בג'יוטפינג Lou6 Waan4 ובפין יין Lùhuán), שני איים השוכנים דרומית למקאו, בין 1851 ו-1864. מקאו ומזרח טימור אוחדו שוב כמחוז מעבר לים של פורטוגל תחת גואה ב-1883. הפרוטוקול המסדיר את היחסים בין סין לפורטוגל (שנחתם בליסבון ב-26 במרץ 1887) וחוזה בייג'ינג ("Tratado de Amizade e Comércio entre a China e Portugal", בעברית - "חוזה ידידות ומסחר בין סין לפורטוגל", שנחתם בבייג'ינג ב-1 בדצמבר 1887) אישרו את "השליטה והממשל הנצחיים" של פורטוגל על מקאו (תחת התחייבות פורטוגל בחוזה "שלא להעביר את מקאו והשטחים הנלווים לה לריבונות אחרת בלא הסכמת סין"). טייפה וקולואן נמסרו אף הם לפורטוגל, אך קו הגבול עם סין לא שורטט. האי הקטן "אילהה ורדה" (Ilha Verde פורטוגזית "האי הירוק", בסינית 青洲 בפין יין Qīngzhōu) מצפון מערב לחצי האי נכלל בטריטוריה של מקאו ב-1890, ועד שנת 1923 הפך חלק מחצי האי בעקבות מיזם של ייבוש הים.
הפורטוגזים השתלטו ב-1938 לתקופה קצרה על האיים שהם כינו לפּה (Lapa בסינית וָאנְדְזָאי), דום ז'ואאו (Dom João, בסינית שְׂיָאו חֶנְגְצִ'ין) ומונטניה (Montanha, שפירושה "הר" בפורטוגזית. בסינית דָה חֶנְגְצִ'ין). אלא שהיפנים שכבשו את האזור ב-1941 לא הכירו בריבונות פורטוגזית על האיים וגרשו מהם את הפורטוגזים. עם סיום המלחמה הוחזרו האיים לריבונות סין והם כיום בתחום השיפוט של הנציבות העירונית ג'וּהָאי.
ההשפעה הכלכלית
בתקופה זו החלה לפעול תעשייה קלה. במקאו קמו בתי חרושת לתה, לגפרורים, לזיקוקין די-נור, לטבק ולצמנט. מגזר זה של הכלכלה של מקאו היה שולי עד שנות ה-70 של המאה ה-20 ואז חלה בו התפתחות והתרחבות רבה. גם ענף המסחר עם סין, אף שהצטמצם מאוד בהשפעת הונג קונג, לא נעלם לחלוטין. סוחרים, סינים ברובם, המשיכו לסחור עם מקומות שונים בסין ובדרום-מזרח אסיה כשמקאו משמשת תחנת ביניים. גם בחלק מפעילויות סחר אלו, למשל ייבוא, מכירה וייצוא של נפט קבע הממשל במונופול את החברה הפרטית הזכאית לעסוק בפעילות זו.
סחר עבדים
מ-1848 ועד תחילת שנות ה-70 של המאה ה-19 הייתה מקאו ידועה לשמצה כנמל המוצא בסחר הקולים (לכאורה עובדים בשכר, בפועל עבדות בשם אחר) מדרום סין. רובם נחטפו ממחוז גואנגדונג והוסעו באוניות דחוסות לקובה, לפרו ולנמלים אחרים באמריקה הדרומית על מנת לעבוד במטעים או במכרות. רבים מתו בדרך לשם בשל תת תזונה או מחלות. ה"דיאה דל מאר" (Dea del Mar) שהפליגה ממקאו לנמל קלאו בפרו ב-1865 כשעל סיפונה 550 סינים הגיעה לטהיטי כשרק 162 מתוכם עדיין בחיים.
הימורים
בתרבות הסינית מקובל מאוד לשחק משחקי לוח, דוגמת מה-ג'ונג, תמורת כסף; יותר מכך, אצל חלק מהסינים נחשב רק משחק שבו כסף מחליף ידיים כמשחק "אמיתי". עם זאת קיימת אצל הסינים דיכוטומיה בין הגדרת עיסוק במשחק חברתי, גם אם הוא מלווה בהפסד כספי ניכר, כ"משחק" (waan2 בג'וטפינג), מונח בעל משמעות חיובית המציין פעילות חברתית רצויה, לבין הגדרת העיסוק כ"הימור" (do2), מונח בעל משמעות שלילית המתאר התמכרות להימורים עד כדי פגיעה בחובותיו של האדם כלפי חבריו ומשפחתו. בשל הפופולריות של משחקי מזל אצל הסינים הייתה פעילות של הימורים נפוצה בסין, אם כי השלטונות ראו פעילות זו בעין רעה ולעיתים קרובות אסרו עליה. במקאו, כבכל סין, היו ההימורים נפוצים, אלא שבמקאו, שלא כמו בסין, ראו בהימורים קרש הצלה כלכלי. לכן התיר המושל איזידורו פרנסישקו גימראינש (Isidoro Francisco Guimarães) את פעילות הימורים באופן רשמי החל משנת 1847. באמצע המאה ה-19 פעלו בתי הימורים רבים של המשחק פאן-טאן, משחק מזל שיש לו דמיון מסוים לרולטה. כמו כן היו כמה משחקים שבהם הימרו הסינים על תוצאות של קרבות תרנגולים, קרבות צרצרים, ואירועים פומביים, אבל משחק החשוב ביותר בתחום זה היה ההימור השנתי על המועמדים שיזכו בבחינות הקיסריות.
מטבע מקומי
ב-1901 החליט הממשל המקומי ליצור מטבע רשמי ואישר ל"בנק הלאומי שמעבר לים" או BNU (ראשי תיבות שמו בפורטוגזית - Banco Nacional Ultramarino) להנפיק שטרות תחת השם "פאטאקה" (Pataca) ובקיצור MOP - ראשי תיבות "פאטאקה של מקאו". השטרות הראשונים נכנסו למחזור ב-1906 ו-1907. אף שה-BNU אינו קיים יותר, לאחר שהתמזג עם בנק פורטוגזי אחר ב-2001, ממשיך סניף הבנק במקאו להיות אחראי על הנפקת השטרות. משנת 1995, כהכנה לקראת העברת הריבונות על מקאו לסין, אחראי גם הבנק הגדול ביותר בסין (Bank of China) להנפקת המטבע של מקאו בשותפות עם BNU.
מלחמת העולם השנייה
שלא כמקרה מזרח טימור, שלמרות שהייתה שייכת לפורטוגל נכבשה במלחמת העולם השנייה על ידי היפנים ב-1942 יחד עם החלק המערבי שבשליטת הולנד, כיבדו היפנים את הנייטרליות הפורטוגזית במקאו, אך עד גבול מסוים. עקב כך נהנתה מקאו מתקופה קצרה של שגשוג כלכלי כנמל הנייטרלי היחיד בדרום סין, לאחר שהיפנים השתלטו על גואנגג'ואו והונג קונג. באוגוסט 1943 תפסו כוחות יפניים את ספינת הקיטור הבריטית "סיאן" (Sian) במקאו והרגו כ-20 שומרים. חודש אחר כך הם תבעו קבלת "יועצים" יפניים כתחליף להשתלטות צבאית. התוצאה הייתה שמקאו הפכה למדינת חסות של היפנים. השלטון היפני במקאו הסתיים עם תום המלחמה, באוגוסט 1945.
התרחבות
בתחילת המאה ה-20, לאחר שהשתלטה על שני איים נוספים, השתרעה המושבה של מקאו על שטח של 11.6 קמ"ר שהתחלקו בין חצי האי מקאו (3.4 קמ"ר כולל "אילהה ורדה"), טייפה (2.3 קמ"ר) וקולואן (5.9 קמ"ר).
לקראת סוף המאה ה-20 הגדילה מקאו את שטחה היבשתי באמצעות סדרה של מיזמים של ייבוש הים ובין השאר ביצעה סדרה של עבודות עפר במצר היבשה שבין טייפה לקולואן ויצרה את אזור קוטאי (Cotai). עבודות אלו הגדילו את שטחה היבשתי של מקאו ליותר מפי שניים ונכון ל-2010 משתרע האזור המנהלי המיוחד של מקאו על 28.6 קמ"ר, הכוללים את חצי האי מקאו (9.3 קמ"ר), טייפה (6.5 קמ"ר), קולואן (7.6 קמ"ר) וקוטאי (5.2 קמ"ר).
מקאו וסין הקומוניסטית
כאשר הקומוניסטים הסיניים עלו לשלטון ב-1949 הם הכריזו על פרוטוקול ליסבון כבלתי תקף בהיותו "חוזה כפוי" שנכפה על סין על ידי זרים. גישה דומה נקטה בייג'ינג כלפי החוזים הנוגעים לטריטוריות של הונג קונג שבידי בריטניה. עם זאת, למרות שסין הייתה יכולה לכבוש את מקאו בכל עת, החליטו הקומוניסטים בשנת 1949, עוד בטרם השתלטו על סין, שלא לתבוע את הריבונות על מקאו מטעמים מעשיים. עם עליית הקומוניסטים לשלטון הוטל על סין אמברגו כלכלי מטעם מרבית מדינות המערב. הסינים היו זקוקים למקאו על מנת שתשמש תחנת מעבר לסחורות שלא יכלו לקבל באופן ישיר: נפט, מתכות, כימיקלים וכו'. ניסיון של פורטוגל ב-1952 לפקח על תכולת הסחורות בעקבות מחאה של נאט"ו גרמה לעצירת אספקת המזון מסין למושבה ולשרשרת תקריות גבול עם סין שנגמרו בהפסקת הפיקוח הפורטוגזי על תכולת הסחורות. אחד המוצרים החשובים ביותר שיובא לסין היה זהב. פורטוגל לא חתמה על הסכם ברטון-וודס של 1946 שאסר על ייבוא זהב לשימוש פרטי. בניגוד להונג קונג, שהייתה כפופה להסכם זה בהיותה מושבה בריטית, יכלו הסוחרים במקאו לייבא זהב לסין, שנזקקה לו על מנת לקנות מוצרים בשוק השחור הבינלאומי. בין 1949 ל-1973 (שנתיים לאחר שנשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון הכריז על ביטול תקן הזהב כבסיס לדולר ובכך ביטל למעשה את ההסכם) יובאו למקאו 934 טון זהב.
ב-1951 הכריז המשטר של הרודן פורטוגזי סלזר על מקאו, כמו גם על מושבות פורטוגזיות אחרות כמחוז מעבר לים של פורטוגל. אלא שבפועל התנהלה מקאו על פי המדיניות שהתוותה בייג'ינג. כך למשל התכוונו הפורטוגזים ב-1955 לחגוג 400 שנים לשלטונם במקאו. הסינים, שהיו מוכנים מטעמים מעשיים לסבול את קיום המושבה הפורטוגזית על אדמתם, לא היו מוכנים לסלוח לעלבון זה, וראש ממשלת סין ג'ואו אנלאי העביר מסרים מאיימים לפורטוגזים דרך מושל הונג קונג. החגיגות בוטלו.
ב-1974, לאחר מהפכת הציפורנים האנטי-קולוניאליסטית, ויתרה פורטוגל על כל מושבותיה מעבר לים והציעה לסין ריבונות על מקאו.
העברת מקאו לריבונות הרפובליקה העממית של סין
פורטוגל והרפובליקה העממית של סין קשרו יחסים דיפלומטיים ב-8 בפברואר 1979, ובייג'ינג הכירה במקאו כ"טריטוריה סינית תחת מנהל פורטוגזי". שנה אחר כך היה מלו אז'ידיו (Melo Egidio) למושל הראשון של מקאו שערך ביקור רשמי בבייג'ינג.
החוק הבסיסי של האזור המנהלי המיוחד של מקאו אושר על ידי קונגרס העם הלאומי ב-31 במרץ 1993 כחוק יסוד למקאו, כשתחולתו החל ב-20 בדצמבר 1999.
ממשלת סין הבטיחה כי תחת נוסחת "מדינה אחת, שתי שיטות" לא תונהג במקאו השיטה הכלכלית הסוציאליסטית של סין ומקאו תיהנה מרמת אוטונומיה גבוהה בכל התחומים, למעט נושאי חוץ וביטחון, לפחות עד 2049, חמישים שנה לאחר שהריבונות על מקאו הועברה לידי סין.
כך תמה ההיסטוריה של הקולוניאליזם האירופי באסיה במקום שבו החלה. אף שהוצעה להם שליטה על מקאו בשנות ה-70 של המאה ה-20 העריכו הסינים כי הזמן עדיין לא בשל לכך והעדיפו לחכות עד דצמבר 1999, שנתיים לאחר העברת הריבונות על הונג קונג לידי סין, על מנת לסיים פרק זה בהיסטוריה.
בפברואר 2018 נחנך גשר הונג קונג-ג'והאי-מקאו, המקשר בין מקאו וג'והאי הנמצאות בחלק המערבי של מפרץ נהר הפנינה, עם הונג קונג הנמצאת בחלק המזרחי יותר.
ארנוט
ארנוט (בהונגרית: Arnót) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי ארנוט
בכפר התגוררו מעט יהודים.
תושבים יהודיים מהכפר נרצחו בשואה ומונצחים בלוח זיכרון בהייצ'בה שבמישקולץ.
ויקטור ברלדיאנו
ויקטור ברלדיאנו (רומנית: Victor\Vigder Bârlădeanu; 18 בדצמבר 1928 - 5 בינואר 2007) היה סופר, מחזאי ועיתונאי יהודי רומני.
קורות חיים
לאחר תקופה קצרה בשורות השומר הצעיר, ברומניה, עבר לאיחוד הנוער הקומוניסטי ובאוטוביוגרפיה, שכתב עבור השלטונות הקומוניסטים, הכה על חטא היותו ציוני לזמן קצר. הוא המשיך אל שורות המפלגה הקומוניסטית, שהפכה בינתיים למפלגה היחידה ושלטת במדינה, והאוטוביוגרפיה שלו שופעת הערצה לקומוניזם ולסובייטים, כמקובל באותם הזמנים. הוא טען שאין לו קרובי משפחה מחוץ לרומניה ושניתק יחסיו עם בני משפחתו, פרט להוריו, אולם כעבור כמה שנים הוכנס שמו לרשימה שחורה של השלטונות, משום שבתו, האדריכלית אירינה ברלדיאנו (Irina Bârlădeanu), התחתנה עם מהנדס הבניין ניידמן סילביאן (Neidmann Silvian) ושניהם עלו לישראל.
מפברואר 1947 צורף למערכת העיתון "השיח החדש" (Graiul Nou), ביטאון של פיקוד הצבא האדום ברומניה, עד סגירת העיתון באפריל 1948. כעבור עשרה ימים צורף למערכת "הניצוץ" (Scânteia). מטעם העיתון נשלח לקוריאה הצפונית ומאוחר יותר למוסקבה. קיבל את מדליית העבודה.
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי היה ברלדיאנו מזכיר האגודה לידידות רומניה-ישראל.
יצירתו
ברלדיאנו חיבר מספר ספרי כתבות, כמו:
סיפורי מדע בדיוני, כדוגמת:
מחזות תיאטרון, כמו:
רומנים כדוגמת:
מופעי בידור קלים, כמו:
וגם לברית לאופרה בשם "תחקור עם שחר" ולאופרה של שרבן ניקיפור בעקבות אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר.
כמו כן כתב ספרי שירה.
נשים אוהבות
נשים אוהבות (באנגלית: Women in Love) הוא סרט קולנוע המבוסס על ספר בשם זהה של דייוויד הרברט לורנס, שבוים על ידי קן ראסל, ויצא לאקרנים בספטמבר 1969.
הסרט היה מועמד לאוסקר, וגלנדה ג'קסון זכתה על משחקה בו בפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
הסרט עוסק במרובע אוהבים המתרחש באנגליה שלאחר מלחמת העולם הראשונה. את התפקידים הגבריים הראשיים שיחקו הכוכבים העולים של הקולנוע הבריטי אלן בייטס ואוליבר ריד. לצד ג'קסון גילמה ג'ני לינדן את הצלע הנשית הרביעית.
רועי כפרי
רועי כפרי (נולד ב-12 בנובמבר 1985) הוא קומיקאי, סטנדאפיסט, שחקן, זמר, מוזיקאי, פרסומאי, במאי, ויוצר ישראלי. יוצר בעיקר סרטונים פופולריים ברשת האינטרנט. יצר את הסדרה ניצה ולחם יחד עם ניב מג'ר, פרויקטים מוזיקליים כמו "שירי מרפסת" עם טל טירנגל ואת סדרת הרשת "חתולונובלה".
במהלך השנים יצר כפרי סרטונים ופרסומות, בארץ ובחו״ל, בחלקם גם שיחק והפיק את המוזיקה, את רובם כתב יחד עם שותפו (וחבר ילדותו) גון בן ארי, איתו עובד בימים אלו על סדרה קומית בשם ״יקומות״ עבור ״כאן 11״.
ביוגרפיה
בעת שירותו הצבאי, צילם את הסרטון "חולה בראש", שבו תיעד את עצמו בחממה נטושה, והעלה אותו לאינטרנט. הסרטון, שצבר מעל ל-50,000 צפיות, היה הצלחתו הראשונה של כפרי באינטרנט. לאחר שחרורו מצה"ל, החל לעבוד כעורך וידאו באתר Flix, בעקבות כך שגל רז, ממייסדי האתר, נתקל בסרטון.
במהלך עבודתו ב-Flix פגש את ניב מג'ר, והם החלו לצלם יחד מערכונים בשם "ניצה ולחם". המערכונים זכו להצלחה ברשת, וכונו במגזין טיים אאוט תל אביב "סנדקי ההומור ברשת הישראלית". בסדרה השתתפו בתפקידי אורח הסופר מאיר שלו, הקומיקאים אסי כהן וטל פרידמן, הזמר שימי תבורי ואחרים.
במסגרת עבודתו ב-Flix יצר כפרי את סדרת הרשת "חתולונובלה" שזכתה אף היא להצלחה. בסדרה מדבב כפרי סרטוני חתולים מהרשת ויוצר מהם מערכונים המשלבים אלמנטים של טלנובלה, סרטי בורקס וקומדיה שחורה. לסדרה 29 פרקים שזכו, כל אחד, למאות אלפי צפיות. בסדרה השתתפו גם בין היתר ניב מג'ר, משה פרסטר ואסי כהן כמדבבים.
בשנת 2012 שיתף פעולה עם הבמאי וניה הימן ביצירת פרסומת רשת לפפסי מקס בכיכובו, אשר זכתה למאות אלפי צפיות. בהמשך יצר יחד עם טל טירנגל קליפ לשיר "כן ניגשתי לעידו" תחת השם "שירי מרפסת" והחלו להופיע ברחבי ישראל. השניים יצרו גם פרסומת לאפליקציה ישראלית בכיכובה של בר רפאלי, אשר צבר מעל חצי מיליון צפיות.
בשנת 2013 שידרה ארץ נהדרת את סדרת המערכונים "בקיצור" שיצר עם וניה הימן, בהתבסס על התוכנית הצרפתית Bref. בסדרה שלושה עשר פרקים בני שתי דקות.
במהלך שנת 2013 ביים עבור משרד הבריאות קמפיין לעידוד שימוש באמצעי מניעה - "מפסיקים לקיים יחסי מין". בסרטון השתתפו ניב מג'ר ומני פאר.
בשנת 2013 החל לעבוד בחברת "אינטרלוד" שבניו יורק, ולצורך כך התגורר בברוקלין למשך שלוש שנים.
בשנת 2013 העלה סרטון לערוץ היוטיוב שלו אחרי שתיעד במשך כמה שנים את אחיינית שלו ליאור. הסרטון זכה להצלחה רבה והגיע למעל למליון צפיות.
כפרי יצר מספר סרטונים אישיים שזכו להצלחה ויראלית, כדוגמת "שיהיה להם כיף במדינה שלהם" שהכין לחתונת אחותו בהשתתפות אחייניתו בת הארבע הילי לאחר נישואיו הכין סרטון המסכם את ירח הדבש - "Eight Honeymoon Moments".
ב-2016 הוציא לאור אלבום אלקטרוני קצר (EP) בשם "Tinoyke" בשותפות עם יוצר הרשת עמרי אנגל.
ב-2018 התארח במערכון "מורה פרטי" בסדרת המערכונים על הטורטלים בארץ נהדרת, ובאולפן התוכנית טלוויזיה מהעתיד.
בשנים 2016–2019 ביים, כתב ושיחק בסדרת פרסומות בת 11 פרקים למילקי של שטראוס גרופ. פרסומות אלה זכו למיליוני צפיות ביוטיוב. ב-8 באוגוסט של אותה שנה הוציאו כפרי עם טל טירנגל את האלבום "שירי מרפסת", שמכיל שירים ששרו וביצעו כצמד "שירי מרפסת" לאורך השנים.
ביוני 2020 - ביים וערך פרסומת עבור קסטרו מודל בכיכובם של רותם סלע, ריף נאמן ויהונתן מרגי, באפריקה. סרטון זה ספג ביקורת בעקבות האשמות בגזענות.
בספטמבר 2020 התארח בשיר "אני אדם פשוט" של האחים מיכאל וישי סוויסה במסגרת פרויקט "צו השעה", והחל ליצור מקבץ פרסומות לארכיון הסרטים הישראלי.
בדצמבר 2020 ביים וכתב חמש פרסומות לחברת הביטוח "ליברה".
באפריל 2021 היה מועמד לפרס "שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרה קומית" על התפקיד ששיחק בעונה השנייה של "ככה זה" של דנה מודן ואסי כהן.
במאי 2021 ביים קמפיין למרכז האקדמי פרס.
ביוני 2021 ביים וקריין פרסומת לגלידת נסטלה בכיכובו של יהונתן מרגי.
במאי 2022 הוציא יחד עם אורי שוחט את השיר "בוא נביא את זה" כחלק מאלבומו של שוחט, "שוחטודה".
בדצמבר 2022 הוציא סינגל וקליפ לשיר "מה נעשה?" מתוך האלבום "Just Numbers" של להקת "3421", בו הוא מתארח.
בינואר 2023 הוציא את השיר "צ'יל", שכתב עם גון בן ארי והופק על ידי עמרי בר ומתן אגוזי.
חיים אישיים
כפרי נשוי לסיגל, ואב לשלושה ילדים. דודו הוא חבר הכנסת רם בן ברק. בשנת 2021 ולאחר 18 שנה בתל אביב-יפו, ביניהן שלוש שנים בברוקלין, חזר עם משפחתו למושב ילדותו, נהלל.
יצירותיו
{{טורים
מוזיקה
}}
האנטר ליגט
תחילת דרכו
ליגט נולד ב-21 במרץ 1857, בעיר רדינג שבמדינת פנסילבניה, ארצות הברית. הוא למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית (וסט פוינט), ובשנת 1879 התגייס לצבא ארצות הברית בדרגת לוטננט משנה. הוא הוצב ברגימנט הרגלים ה-5, והשתתף במלחמות האינדיאנים, אשר במהלכן שרת במונטנה, דקוטה, טקסס ופלורידה. ביוני 1884 הועלה לדרגת לוטננט. ב-19 באוקטובר 1894 הוא מונה לשליש גדודי, וב-25 באפריל 1896 מונה למפקד פלוגה. ביוני 1897 הוא הועלה לדרגת קפטן, וב-1898 לחם יחד עם רגימנט הרגלים ה-5 במלחמת ארצות הברית–ספרד. ביוני של אותה שנה הוא הועלה לדרגת מייג'ור והוצב בקובה. בשנה שלאחר מכן סופח לרגימנט הרגלים ה-31 ולחם במלחמת ארצות הברית–הפיליפינים.
ב-1907 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-13. ביוני 1909 הועלה לדרגת לוטננט קולונל, ולמד במכללת המלחמה הצבאית (Army War College). ב-1910 מונה לנשיא המכללה. בשנה שלאחר מכן הוא קיבל פיקוד על הבריגדה ה-4 שהייתה חלק מהדיוויזיה ה-2. בפברואר 1913 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל (כוכב אחד). ב-1914 נשלח פעם נוספת לפיליפינים, ובאותה הזדמנות הצביע על הסכנה האסטרטגית הנשקפת מצד מצר לוזון. טענתו הוכחה במהלך הפלישה היפנית לפיליפינים ב-1941, ושוב במהלך שחרור האיים בידי האמריקאים ב-1945. באפריל 1916 מונה למפקד מחלקת הפיליפינים, והחזיק בתפקיד עד אפריל 1917.
מלחמת העולם הראשונה
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, קודם ליגט לדרגת מייג'ור גנרל (שני כוכבים) ומונה למפקד הדיוויזיה ה-41. הדיוויזיה שלו נשלחה לחזית המערבית כחלק מחיל המשלוח של ארצות הברית בפיקודו של ג'ון פרשינג. בינואר 1918 מינה פרשינג את ליגט למפקד הקורפוס ה-1. במאי תקפו יחידות מהקורפוס שלו בפיקודו של רוברט בולארד את הגרמנים בקרב קנטיני, שהיה המתקפה האמריקנית הגדולה הראשונה במלחמה. המתקפה נחשבת להצלחה, כי היא הרחיבה את החזית האמריקנית כקילומטר וחצי. בין יולי לאוגוסט השתתף הקורפוס שלו בקרב השני על המארן, ובספטמבר לקח חלק בקרב סן-מייל. ב-10 באוקטובר החליט פרשינג לפצל את חיל המשלוח האמריקני לשתי ארמיות. ליגט מונה למפקד הארמייה הראשונה, ורוברט בולארד מונה למפקד הארמייה השנייה. שניהם הועלו לדרגת לוטננט גנרל (שלושה כוכבים). פרשינג עצמו נותר המפקד של חיל המשלוח. ליגט פיקד על הארמייה במהלך מתקפת מז-ארגון ובמרדף אחר הכוחות הגרמנים הנסוגים עד שביתת הנשק בנובמבר.
אחריתו
ליגט המשיך לפקד על הארמייה הראשונה עד אפריל 1919, עת הועבר לפקד על הארמייה השלישית שהוצבה בגרמניה ולפיכך נודעה בשם "צבא הכיבוש". הוא פרש מהצבא ב-1921, ולאחר מכן התגורר בסן פרנסיסקו, קליפורניה. הוא נפטר ב-30 בדצמבר 1935 בגיל 78.
שלח (דמות מקראית)
שֶׁלַח הוא דמות מקראית, בנו של ארפכשד בן שם ואביו של עבר. בתרגום השבעים ובספר היובלים מופיע קינן או קינם כבנו של ארפכשד וכאביו של שלח.
שלח חי 433 שנה (460 שנה לפי תרגום השבעים), משנת א'תרצ"ג לבריאת העולם (2068 לפנה"ס) ועד לשנת ב'קכ"ו (1635 לפנה"ס). בגיל 30 נולד לו בנו, עֵבֶר. לפי עדות המקרא, היו לו בנים ובנות נוספים (בראשית יא, יד-טו). שלח עדיין חי כאשר נולד יעקב.
המסורת המוסלמית מזהה אותו עם הנביא צאלח. לפי המסורת המוסלמית הגר הייתה צאצאית שלו.
שם חיצוני לאשתו הוא מלכה בת עבדי, בת מדי או בת כביר.
מקור השם שלח
נראה כי מקורו של השם הוא שלחת באכדית, שפירושו תעלות מים. המילה בעברית הקרובה למקור באכדית הוא שילוח.
ATR 42
ATR 42 הוא מטוס נוסעים לטיסות אזוריות מתוצרת יצרנית המטוסים האיטלקית צרפתית ATR.
המטוס מצויד בשני מנועי מדחף טורבו-פרופ (Turboprop), טיסת הבכורה של המטוס הייתה בשנת 1984.
פיתוח
פיתוח המטוס החל בשנת 1981 טיסת הבכורה שלו בוצעה באוגוסט 1984, יצור סדרתי של המטוס החל בספטמבר 1985, המטוס הראשון נמסר לחברת התעופה הצרפתית Air Littoral בדצמבר 1985.
גרסאות
למטוס שש גרסאות עיקריות:
ATR 42-200
ATR 42-300
ATR 42-300 - גרסת הייצור הסטנדרטי, דגם זה יוצר עד שנת 1996, צויד בשני מנועי PW120 תוצרת פראט אנד וויטני קנדה.
ATR 42-320
ATR 42-320 - גרסה משופרת של ה-ATR 42-300 ,תוכנן לביצועים טובים בתנאי חום, צויד בשני מנועי PW121 תוצרת פראט אנד וויטני קנדה.
ATR 42-400
ATR 42-400 - גרסה משודרגת של דגמי 200/300/320, המשתמשים העיקריים בדגם זה הם חברות התעופה צ'ק איירליינס, וקונביאסה.
ATR 42-500 - גרסת הייצור הנוכחית, לדגם זה שני מנועי PW127E, המטוס הראשון מדגם זה נמסר בשנת 1995. מטוס זה עוצב מחדש, ונכללו בו שיפורים רבים בביצועי המטוס ובנוחות הנוסעים.
למטוס זה מנועים ומדחפים חדשים, ותא הנוסעים תוכנן מחדש. לעומת המטוסים הראשונים בסדרה להם היו ארבעה מדחפים, לדגם זה שישה מדחפים המעלים את מהירות השיוט ב-60 קמ"ש, ואת משקל ההמראה המרבי בכ-1,300 ק"ג. בדגם זה בידוד משופר, המפחית את רעש המנועים בתא הנוסעים.
ATR 42-600
ATR 42-600 - באוקטובר 2007 הודיע מנכ"ל החברה על השקת סדרה חדשה בשם ATR 42-600. טיסת הבכורה של דגם זה התקיימה ב-4 במרץ 2010.
דגם זה כולל את היתרונות של הדגמים הקודמים, יחד עם שיפורים רבים. דגם זה צורך כמות מועטה יותר של דלק, יכול להמריא ממסלולים קצרים, ובעל יכולת תפעול במזג אוויר חם ובגובה רב יותר.
מערכות האוויוניקה של המטוס מסופקות על ידי קבוצת תאלס, במטוס מערכת נחיתת מכשירים משופרת, והשליטה במערכות המטוס נעשית באמצעות מחשב רב-תכליתי.
גרסאות נוספות למטוס
חוות קינג
חוות קינג (באנגלית: King Ranch) היא חווה חקלאית הממוקמת בין קורפוס כריסטי לבראונסוויל שבדרום טקסס. היא חולשת על שטח כולל של 3,340 קילומטרים רבועים והיא אחת החוות הגדולות בעולם. החווה נוסדה בשנת 1853 על ידי ריצ'רד קינג וגדעון קיי לואיס. החווה גדולה יותר משטחה של רוד איילנד וממדינת לוקסמבורג.
החווה מחולקת לארבע "מחלקות" (divisions) הנקראות "Santa Gertrudis", ה-"Laureles", ה-"Encino" וה-"Norias", אשר רק שתיים מהן גובלות פיזית אחת בשנייה וגם גבול זה יחסית קצר.
בשנת 1961 הוגדרה החווה אתר מורשת לאומי (NHL).
החווה המודרנית
בחווה עדרי בקר, חקלאות, כולל כותנה, קנה-סוכר, חיטה, דשא ומקורות הכנסה אחרים כגון מוצרי יוקרה ופעילות ציד ספורטיבי.
סוסים
בנוסף לעדרי הבקר, החווה מגדלת סוסים, כולל קאורטר, קאטינג ות'ורוברד וסוסיה אף זכו במספר תחרויות.
רכב פורד
בשנת 2001 חברת פורד הוסיפה דגם בשם King Ranch לסדרת F150, עם סימול הבקר של חוות קינג כלוגו.
ציד
בנוסף לפעילות ציד ספורטיבי "רגילה" קיימת חיה מיוחדת בחווה - הנילגאי, אשר מקורו בהודו והוא נרכש בשנת 1920 מהגן הזואולוגי בסן דייגו. כיום ישנה פעילות ציד מבוקרת של הנילגאי בחווה.
יחסי ארגנטינה–סינגפור
יחסי ארגנטינה–סינגפור הם היחסים הדו-צדדיים בין ארגנטינה לסינגפור.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1974.
ב-2018, לאחר ביקור בווייטנאם במסגרת המסע לאזור דרום-מזרח אסיה, הגיע שר החוץ הארגנטינאי חורחה פאוריה לסינגפור, שם נפגש עם ראש הממשלה לי שיינלונג ודן בכמה נושאים הקשורים למערכת היחסים הבילטרלית הפוליטית-כלכלית. פאוריה נפגש גם עם מקבילתו הסינגפורי, ויוויאן בלקרישנן, איתה התייחס לנושאים המרכזיים בסדר היום הדו-צדדי והעולמי ודן עימה על תיקון ההסכם לשירותים אווירי משנת 1997, מה שיאפשר כעת קישורי אוויר טובים יותר בין שתי המדינות ובכך יביא יתרונות בתחום טיולי העסקים והתיירות.
בית ענת
בֵּית עֲנָת הייתה עיר מקראית בנחלת שבט נפתלי, הנזכרת במספר מקורות היסטוריים, ומיקומה המשוער הוא בגליל העליון המזרחי, בתחום דרום לבנון.
מקור שמו של היישוב הוא כשמה של האלה הכנענית ענת (המוזכרת רבות בכתבי אוגרית, בעיקר בשירה האוגריתית). בתקופה ההלניסטית נזכרת העיר גם בפפירוסים של זנון, לצד קדש. ענת היא אלת המלחמה, הציד והפריון במיתולוגיה הכנענית. אזכור פולחן ענת נעדר לחלוטין מהתנ"ך. עם זאת עיירת הכוהנים ענתות, מצפון לירושלים, היא ריבוי של ענת. שמות מקומות כגון אלה מצביעים על קשר כלשהו עם האלה ענת; ככל הנראה, מייסדיהם קראו להם על שם האלה ולכבודה, בהתאם למנהג לקרוא ליישובים בשמות אלים (לדוגמה בית-אל, בית-בעל, בית-שמש וכו').
כיום אין זיהוי מוסכם בקרב החוקרים באשר למיקומה של העיר הקדומה.
מארק ריידר
מארק ריידר (באנגלית: Mark Ryder נולד ב-7 בדצמבר 1989) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה צפון אירי.
ביוגרפיה
ריידר למד בקולג' המתודיסטי בבלפסט.
קריירה
בשנת 2009 שיחק ריידר בתפקיד ראשי בסרט חמש דקות של גן עדן. בסרט המבוסס על אירועים אמיתיים מגלם ריידר את אליסטר ליטל, צעיר פרוטסטנטי בן 17, אשר מנהיג תא בכוח המתנדבים מאלסטר, משתוקק להיות פעיל בעימותים ומרצה עונש מאסר על רצח. בכלא הוא הופך למטיף בעד דו קיום ושלום. שנה לאחר מכן שיחק בתפקיד נכדו של לורד בולדווין בסרט הקולנוע רובין הוד.
בין השנים 2011–2014 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה ההיסטורית "בורג'ה". בסדרה הוא גילם את הדמות הראשית צ'זארה בורג'ה.
בשנת 2019 שיחק בסרט הקולנוע "אלבטרוס". באותה שנה החל לשחק בסדרת הטלוויזיה הבריטית העיר על הגבעה. שנה לאחר מכן שיחק בסרט הקולנוע אחיות לנשק.
אשכולות
אֶשְׁכּוֹלוֹת היא התנחלות בעלת אופי חילוני במתכונת של יישוב קהילתי בדרום-מערב הר חברון הממוקם כחמישה קילומטרים מזרחית מקיבוץ להב וכשני קילומטרים צפונית לכפר רמאדין. היישוב שייך למועצה אזורית הר חברון ולתנועת אמנה.
היישוב הוקם לראשונה ב-1982 כהיאחזות נח"ל, ואוזרח ב-1991. היישוב נקרא על שם חורבה ארכאולוגית בשם "ח'רבת ענב אלכביר" הנמצאת ממזרח ליישוב ומזוהה עם העיר המקראית ענב.
עד 2017 התגוררו ביישוב כ-70 משפחות. בשנים 2018–2019 הוקמה שכונה חדשה ביישוב אשר מונה כ-64 משפחות נוספות. תושבי המקום עוסקים במקצועות חופשיים ובחקלאות (גידולי ענבים וזיתים). ביישוב קבוצת כדורגל ייצוגית, קבוצת מאמאנט, מיזמים חברתיים וקהילתיים שונים ועוד.
ג'וערה
ג'וערה היא גבעה ומבנה ברמות מנשה, אשר שימשו בעבר כבסיס ראשוני להתיישבות וכמחנה הדרכה מרכזי למפקדים של ארגון "ההגנה", ולאחר מכן כבסיס גדנ"ע וכמוזיאון. שמה העברי של הגבעה הוא "גבעת נֹח", על שם נוח לינדהיים.
ג'וערה כבסיס להתיישבות
בשלהי התקופה העות'מאנית היו שייכות אדמות האזור למשפחת צאלח מחיפה. בני המשפחה ישבו אמנם בחיפה, אך חלשו על כל שטחי הסביבה. הפלאחים שהתגוררו באזור היו אריסיה של המשפחה, ועיבדו עבורה את אדמותיה בתמורה למגורים בשטח. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19 נבנה בראש הגבעה מבנה אבן בעל שתי קומות ("הווילה"), ככל הנראה על ידי אחד מבני המשפחה. נראה כי המשפחה השתמשה בו לפרקים, ובשאר הזמן התגוררו בו הפלאחים תושבי הכפר ג'וערה, עשרים משפחות במספר. בשנת 1936 הגיעה למקום קק"ל במטרה לרכוש את אדמות האזור. הימים היו ימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (המרד הערבי הגדול), אשר הביאו לשינויים רבים בתפיסה ובדרכי הפעולה של היישוב היהודי ושל ארגון ההגנה, ולמעבר מהגנה פסיבית על יישובים ליוזמות התקפיות. אחת הדרכים לתת מענה למרד הייתה רכישת קרקעות, יישובן וייעורן. קק"ל הגיעה להסכם בדבר רכישת אדמות ג'וערה והסביבה הן ממשפחת צאלח והן מהאריסים במקום, שהסכימו להתפנות מרצון לכפר כופריין שמדרום לג'וערה. הפלאחים קיבלו לירה על כל דונם מעובד.
ב-5 ביולי 1937 הגיעו ראשוני המתיישבים היהודים לאזור. היו אלו חברי שני גרעינים של תנועת הנוער השומר הצעיר ("אמריקה" של חלוצים מצפון אמריקה ו"בניר" מגליציה), שהגיעו במטרה להקים קיבוץ במסגרת חומה ומגדל. באותה תקופה עתיד היה להתפרסם דו"ח ועדת פיל, וביישוב התעורר הצורך לקבוע עובדות בשטח כדי למנוע את סיפוחן של רמות מנשה לשטח שהוצע לערבים. שורשיו של הגרעין התהוו הן בפולין והן בארצות הברית, ועם הגיעם של חברי הגרעין לארץ הם שהו כחמש שנים בחדרה. ב-4 ביולי הגיעו לקיבוץ משמר העמק ולמחרת בבוקר עלו על הגבעה והקימו עליה את קיבוץ עין השופט (על שמו של השופט לואי ברנדייס), שכונה "הקיבוץ האמריקאי הראשון". מטרתם המקורית הייתה להקים את הקיבוץ על הגבעה הסמוכה, היכן שהוא היום, כקילומטר דרומית-מערבית לג'וערה, וג'וערה הייתה אמורה להיות "מוצב קדמי" זמני שתשמש אותם עד אז. הם ניצלו את הווילה שהייתה כבר במקום, והקימו מסביב למבנה צריפים למגורים וכן עמדת שמירה על גג "הווילה" ועליה זרקור. הגרעין שהה במקום למעלה משנה, כשבחלק מהזמן עבדו חברי הקיבוץ בשדות לצד חקלאי האזור הערבים. החל בסוף חודש ספטמבר, אחרי הרצח של המושל ‏לואיס אנדרוס, חברי הגרעין סבלו מהתקפות מצד ערבים וב-7 באפריל נרצחו שני חברי עין השופט - אפרים טיקטין ואליעזר קורנגולד, בדרכם מרמת השניים לג'וערה. לאחר מעט יותר משנה כבר הוקמו המגדל של קיבוץ עין השופט ובית הילדים, ובאוקטובר 1938 חברי הגרעין עזבו את ג'וערה ועברו למקום הקבע שהקימו.
כבסיס ארגון ההגנה
במקביל לעזיבת אנשי עין השופט את גבעת ג'וערה, הוחלט בארגון ההגנה להפוך את ג'וערה לבסיס אימונים והדרכה, עקב הימצאותו במיקום אסטרטגי החולש על הסביבה ומעצם היותו מרוחק ומבודד, מה שהבטיח נוכחות דלה יחסית של הבריטים. מי שדחף למעבר הזה היה אחד ממפקדיה הבולטים של ההגנה, ומי שפיקד באותה עת על קורסי המ"מים בארגון, יוסף אבידר. וכך, משנת 1938 ועד שנת 1948 שימשה ג'וערה כבסיס המרכזי וכבית הספר הקבוע להכשרת מפקדים ומדריכים לארגון ההגנה. במקום התקיימו קורסים רבים ומגוונים, בהם קורס מ"כים, קורס מפקדי אזורים, קורס קשר, קורס בהפעלת נשק כבד וקורס מ"מים. במקום הוכשרו מאות לוחמי ההגנה והפלמ"ח שהיו לימים מבכירי המפקדים בצה"ל והיוו את שלד הפיקוד בראשית דרכו ובמלחמת העצמאות. מקורסי המ"מים שנערכו בג'וערה יצאו ארבעה רמטכ"לים - משה דיין, יצחק רבין, חיים בר-לב וצבי צור, וכן עשרות אלופים ומאות קצינים בכירים, בהם רחבעם זאבי, עוזי נרקיס, צבי זמיר, יגאל אלון, ומאיר עמית.
על תורת הלחימה וההווי בג'וערה העיד לימים חיים גורי:
באפריל 1948 שימש המקום כבסיס יציאה לכוחות ההגנה בדרכן להתקפות הנגד בקרבות משמר העמק.
בשירות צה"ל והגדנ"ע
בשנים 1950–1967 שימשה ג'וערה כבסיס לבית הספר למ"כים של חטיבת גולני.
בשנים 1970–2016 שימש המקום כבסיס גדנ"ע. הבסיס אירח בתי ספר תיכוניים שהגיעו ל"שבוע התנסות" הכולל אימוני שדאות ומורשת קרב לקראת הגיוס לצה"ל, לצד קבוצות של נוער יהודי מרחבי העולם שנשלחו בדרך כלל מטעם מיזמים של הסוכנות היהודית. פעילות זו עברה בנובמבר 2016 לבסיסי שדה בוקר וצלמון.
המוזיאון וסגירתו
במבנה ההיסטורי במקום פעל בעבר מוזיאון של משרד הביטחון שתיאר את הפעילות הענפה של ג'וערה בימי "ההגנה". המוזיאון כלל מסדר של דמויות המדמות פתיחת קורס מפקדים, סרט על תקופת המנדט הבריטי, המחשה של יום אופייני בקורס המפקדים בג'וערה, ותיאורו של קרב משמר העמק. עקב סגירתו של בסיס הגדנ"ע ב-2016, נסגר המוזיאון וננטש. בנובמבר 2020 הונחה אבן פינה למוסד חינוכי על בסיס מבני ג'וערה שהיה מיועד להיות מרכז מנהיגות וחינוך לנוער, מוזיאון מחודש ומרכז מבקרים, ביוני 2020 התפרסמה כתבה המתארת את ההזנחה השוררת במקום.
F/A-18 סופר הורנט
המטוס מצויד בתותח 20 מ"מ פנימי והוא מסוגל לשאת טילי אוויר-אוויר וטילי אוויר-קרקע. הוא יכול לשאת עד חמישה מכלי דלק חיצוניים, וניתן לציידו במערכת שתאפשר לו לתפקד כמטוס תדלוק.
היסטוריה
שני הדגמים של "סופר הורנט", דגם E החד-מושבי ודגם F הדו-מושבי, שומרים על השם והעיצוב של F/A-18 הורנט אך הם למעשה מטוסים שונים שגדולים ב-30% מהמטוס המקורי. לסופר הורנט יש גוף מוארך וכנפיים מוגדלות, הארכים בשפות התקיפה ובמייצבי הגובה. מנועי ה-GE F414 חזקים יותר ממנועי ה-F404 המקוריים של ה-F/A-18; חליפת האוויוניקה שודרגה אך דומה באופן בסיסי.