cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפיצול הסיני-סובייטי
מפיצול לעימות
קולות רבים ברחבי העולם ניבאו שתפרוץ מלחמה, ובארצות הברית התפרסם ספר הנושא את השם "המלחמה הקרבה בין רוסיה לסין". ב-1969 הביאו מקורות סובייטים מידע על ניסוי גרעיני נוסף של הסינים, אך לבסוף שני הצדדים נסוגו כשהסכסוך היה על סף תהום. בספטמבר ערך קוסיגין ביקור חשאי בבייג'ינג ונפגש עם צ'ו אן לאי. באוקטובר החלו השיחות על סוגיית הגבול, ונחתמה הסכמה, אך הצעדים הביאו לחידוש מינימלי בלבד של היחסים הדיפלומטיים בין המדינות.
ב-1970 הבין מאו כי סין לא תוכל להתעמת בו זמנית הן עם ברית המועצות והן עם ארצות הברית. במהלך אותה שנה, חרף המשכה של המלחמה בווייטנאם והתעמולה האנטי-אמריקנית בסין, החליט מאו שברית המועצות מהווה איום חמור יותר והחל לחתור למיצוב היחסים עם ארצות הברית.
ביולי 1971 ערך הנרי קיסינג'ר ביקור חשאי בבייג'ינג והכין את הקרקע לביקורו של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון בפברואר של השנה הבאה. למרות שבתחילה הסובייטים זעמו על המפגש, מהר מאוד הם ארגנו פסגה משלהם עם הנשיא האמריקאי ובכך יצרו משולש פוליטי בין מוסקבה וושינגטון ובייג'ינג. מהלך זה סיים את החלק המשמעותי ביותר בעימות בין רוסיה לסין.
היריבות הסינית-סובייטית התפשטה גם לאפריקה ולמזרח התיכון בהם כל אחת מהמעצמות תמכה וטיפחה מפלגות קומוניסטיות במדינות שונות. כך תוגברו המלחמות בין אתיופיה וסומליה, מלחמות האזרחים באנגולה ובמוזמביק והיריבויות בין קבוצות שונות בקרב הפלסטינים. שלא כמו הסובייטים, הסינים לא שלחו חיילים שילחמו במלחמות הללו, אך התערבותם בהן גרמה להן להתמשך.
חזרה לשיגרה
ירידתו מהשלטון של לין ביאו ב-1971 סימנה את סוף התקופה הקיצונית של מהפכת התרבות, ומאז ועד מותו של מאו ב-1976, חזרה סין בהדרגה למצב של קומוניזם "נורמלי". מצב זה הוביל לסיומו של העימות החמוש בין סין לברית המועצות, אך לא גרם להפשרה של היחסים הדיפלומטיים. יתר על כן, בניית הצבא הסובייטי באזור הגבול נמשכה כסדרה: ב-1973 כבר הייתה בגזרה כמות חיילים הגדולה פי שניים מזו שהייתה בה ב-1969. הסינים המשיכו לגנות את ה"סוציאל-אימפריאליזם" הסובייטי והאשימו אותם בהיותם אויבי המהפכה המתמדת, וזאת על אף שסין בעצמה הפסיקה לתמוך בקבוצות מהפכניות בארצות אחרות לאחר 1972 ותמיכתה במשא ומתן לסיום מלחמת וייטנאם.
תמיכתה של סין בפלגים מהפכניים פחתה עוד יותר לאחר מותו של מאו, עם סילוקה ממוקד הכוח של כנופיית הארבעה והחלתן של הרפורמות הכלכליות של דנג שיאופינג, שהפך את מדיניותו של מאו והחל לפתח בסין שוק חופשי. הרפורמות של דנג שיקפו למעשה את העובדה כי סין מאסה בעיסוק בפולמוס על "הקומוניזם הנכון" והפחיתו משמעותית את הגינויים של "הרוויזיוניזם הסובייטי". לאחר מותו של מאו הסכסוך הישיר בין המדינות כמעט שהסתיים, אך היריבות נמשכה בסכסוכים בין בנות חסותן של המדינות.
העימות הגדול הראשון נערך בין המדינות שהרכיבו בזמנו את הפדרציה של הודו-סין. סיומה של מלחמת וייטנאם ב-1975 הותיר באזור משטרים פרו-סובייטים בווייטנאם ובלאוס, ומשטר פרו-סיני בקמבודיה. הווייטנאמים היו מוכנים בתחילה להתעלם ממדיניות הפנים הרצחנית של משטרו של פול פוט בקמבודיה, אך כאשר הובילה המדיניות הזו להשמדת אוכלוסיות וייטנאמיות שלמות במדינה, ולתגרות אלימות באזור הגבול המשותף לשתי המדינות, פלשה וייטנאם לקמבודיה והדיחה את פול פוט מהשלטון. הסינים, שגינו בחריפות את הפלישה הווייטנאמית, שיגרו פלישת נקם לצפונה של וייטנאם, וגרמו בכך לפריצתה של מלחמת סין-וייטנאם. הסובייטים מצדם גינו את סין, אך לא נקטו בפעולות צבאיות.
ב-1979, החלה הממשלה הסובייטית לתמוך ולחזק את המשטר הקומוניסטי באפגניסטן שעמד בפני קריסה (ראו: מלחמת אפגניסטן). הסינים, שראו את צעדם של הסובייטים כניסיון לכתרם, הקימו ברית עם ארצות הברית ופקיסטן, שתמכה בארגוני ההתנגדות האיסלאמיים ועזרה להם להדוף את המתקפה הסובייטית. צעד זה היה מוצלח במיוחד מבחינתה של סין כיוון שנסיגתה של ברית המועצות פגעה מאוד במפלגה הקומוניסטית בברית המועצות בשנותיה האחרונות. ב-1982, זמן קצר לפני מותו, נשא נשיא ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב נאום בעל אופי פייסני כלפי סין. צעד זה סלל את הדרך לשליחת משלחת שרים סינים רשמית להלווייתו של ברז'נייב ולעריכת דיונים בנוגע לסיום הסכסוך.
כאשר עלה מיכאיל גורבצ'וב לשלטון בברית המועצות ב-1985, הוא עשה מאמצים כבירים להחזיר את היחסים בין המדינות לנורמטיביים. כוחות הצבא האדום באזור הגבול עם סין צומצמו משמעותית והיחסים הכלכלים בין המדינות הוחזרו למתכונתם הרגילה. נסיגתם של הסובייטים מאפגניסטן ביטלה למעשה את הסיבה העיקרית לסכסוך בין המדינות. אולם, הסוגיה האידאולוגית של שנות השישים לא נפתרה והיחסים הדיפלומטיים הרשמיים לא חודשו. היחסים הקרירים שהמשיכו לשרור בין המדינות הביאו את השלטון האמריקני בראשותו של רונלד רייגן לראות בסין כוח מאזן למעצמה הסובייטית, מה שהביא לתמיכה כספית וטכנולוגית של האמריקאים בצבא העם הסיני.
כדי לחזק את שיפור הקשרים בין ברית המועצות וסין, יזם גורבצ'וב ביקור בסין ב-1989. תוצאותיו הלא מכוונות של הביקור היו החשיפה התקשורתית העצומה לה זכו מחאות הסטודנטים בכיכר טיין-אן-מן והאלימות הצבאית שבה נקטה ממשלת סין כדי לדכאן.
כאשר ביצע גורבצ'וב את הרפורמות הפוליטיות במדינתו, אשר הביאו בסופו של דבר לקריסת שלטונה של המפלגה הקומוניסטית בברית המועצות ב-1991, נקטו הסינים בעמדה אמביוולנטית כלפיו. מאחר שהממשלה הסינית לא הכירה בברית המועצות כמדינה סוציאליסטית עמיתה, לא הייתה לה דעה רשמית בנוגע לרפורמות שהנהיג גורבצ'וב בסוציאליזם הסובייטי. אך בחדרי חדרים נשמעו מנהיגיה של המפלגה הסינית מבקרים את גורבצ'וב ומכנים אותו "טיפש" על שביצע רפורמות פוליטיות בטרם ביצע רפורמות כלכליות, בעוד דנג שיאופינג העביר את הכלכלה הסינית רפורמה מרחיקת לכת ללא צורך בשינוי השיטה הפוליטית במדינה.
התקופה הפוסט-סובייטית
התמוטטותה של ברית המועצות הביאה למעשה את סופו של הפיצול הסיני-סובייטי. במקום לחשוש מפלישה המונית של הסובייטים לשטחם, החלו הסינים לחשוש מכוחה העולה של ארצות הברית ומהתערבותה למען עצמאותה של טאיוואן. כמו הסינים, גם ממשלת רוסיה המוחלשת החלה לדאוג מצעדיה העתידים לבוא של ארצות הברית כגון התפשטותה של ברית נאט"ו מזרחה והתערבות האמריקאים בפוליטיקה הפנימית של מדינות יוגוסלביה לשעבר. האמריקאים מצדם לא חששו יותר מרוסיה כמעצמה אך החלו רואים בסין מדינה שעתידה להתפתח למעצמה שוות כוח לארצות הברית עצמה. לאור עובדות חדשות אלו בזירה הפוליטית הבינלאומית, החלו רוסיה וסין להדק את יחסיהן כדי ליצור משקל נגד ראוי לארצות הברית. ב-1993 חתמו שתי המדינות על חוזה המסדיר רשמית את גבולן המשותף ואשר שם קץ באופן רשמי לכל הסכסוכים ביניהן.
ההימור של פסקל
ההימור של פסקל (במקור נקרא הימור הפתאים של פסקל) הוא ניסוי מחשבתי אשר הגה המתמטיקאי בלז פסקל להוכחת כדאיות האמונה באל (תאיזם). הטיעון נמצא כיום בשימוש על ידי מתנגדי האתאיזם, אנשים הפועלים להחזרה בתשובה ומטיפים דתיים רבים מדתות שונות.
אחת מתרומותיו החשובות של פסקל למתמטיקה הייתה הנחת יסודות לתורת ההסתברות. דרך מחשבה זו מתבטאת בניסוי המחשבה אשר בוחן את שאלת האמונה כהימור. פסקל מציע ניתוח סיכון-תועלת להסתברות קיומו של האל לעומת אי קיומו ביחס לתגמול או לעונש. ניסוי המחשבה מיועד לחזק את המאמין בטיעון רציונלי ולא כנגד האתאיזם כפי שלעיתים נתפס.
פסקל מניח כי קיים סיכוי חיובי (גדול מאפס) לכך שהאל קיים. אם האל אכן קיים והאדם מאמין בו, הרי שיזכה לעושר נצחי בגן עדן. בעוד שאם אינו מאמין הרי שיענש לנצח בגיהנום. פסקל ייחס לתוצאות אלה ערך אינסופי, חיובי במקרה הראשון ושלילי במקרה השני. לעומת זאת אם האל אינו קיים והאדם מאמין בקיומו, ההפסד שלו מאמונת השווא הוא לדעת פסקל זניח, ואם אינו מאמין הרווח גם הוא זניח, משום שממילא חיי האדם סופיים ובמותו יחדל מלהרגיש.
מכאן, לפי פסקל, נובע שאמונה באל היא ההחלטה הרציונלית היחידה, משום שעשויה להביא לתועלת אינסופית, בעוד שההחלטה שלא להאמין עלולה לגרום להפסד אינסופי. בחישוב התוחלת, ערך ההחלטה להאמין הוא אינסוף משום שהרווח האינסופי, כשהוא מוכפל בכל הסתברות חיובית, שווה לאינסוף, בעוד שערך ההחלטה שלא להאמין הוא מינוס אינסוף.
ביקורת על הטיעון
עלו ביקורות שונות נגד הטיעון של פסקל:
טיעון אחד הוא שההימור שפסקל מציג הוא דילמה כוזבת, מאחר שקיימות הרבה יותר אפשרויות מאשר האם האל קיים או לא. ישנם אלים אפשריים רבים, לדוגמה האל תור, האל רע, האל שיווה, כיצד יודעים לאיזה אל צריך לכוון את התפילות? ייתכן כי האל הזה הוא לא האל שאליו פסקל כיוון והוא יעניש את פסקל על אמונה באל נוצרי, ולפיכך עדיף אולי לא להמר מאשר להמר על האל הלא נכון.
הדילמה הכוזבת מתקיימת גם אם מאמינים באל של הדתות אברהמיות. אף כי התכונות של אל זה הן דומות בין הדתות, הדרישות מן המאמינים סותרות זו את זו. לדוגמה: האל המוסלמי דורש מהמוסלמים להכיר באמיתות נבואתו של מוחמד, ואילו האל היהודי והאל הנוצרי שוללים זאת. גם בתוך דת מסוימת כמו נצרות יש זרמים שונים עם דרישות סותרות. כלומר, על מעשה מסוים אל אפשרי אחד מעניש, בעוד אל אפשרי אחר גומל, וההימור של פסקל מחייב שקלול ההסתברות של כל אחת מהאפשרויות עם פונקציית התועלת של מקבל ההחלטה. את הביקורת הזו העלה דני דידרו במאה ה-18 כשאמר "גם אימאם יכול להעלות את הטיעון הזה".
פסקל מניח מספר תכונות שאינן הכרחיות. הוא מניח כי מדובר באל נוצרי בלבד; כי האל רוצה שיאמינו בו; שהוא גומל על האמונה ברווח אינסופי; ושהוא מעניש על חוסר אמונה בעונש אינסופי. הטיעון תקף רק אם ההסתברות לקיומן של הנחות אלו גדולה מאפס.
בספר יש אלוהים? מציג ריצ'רד דוקינס מספר טיעונים נגד ההימור של פסקל. טיעון אחד הוא כי אמונה היא בכלל לא דבר שאפשר לבחור בו. אמונה היא תחושה פנימית, היא לא דבר שאפשר להחליט לבצע אותו כמדיניות פעולה, או פעולה הנובעת מרצון. אפשר לקיים טקסים שונים כמו ללכת לכנסייה או להתפלל, אפשר להעמיד פנים כלפי אנשים אחרים שאתה מאמין, אבל אין דרך לבחור באמונה במשהו. לדוגמה רוב האנשים לא יכולים לבחור להאמין בקיומה של פיית שיניים, או במקרה של אנשים דתיים, להאמין בתוך תוכם בדת אחרת, גם אם הדבר היה משתלם. לפי דוקינס, ההימור של פסקל הוא טיעון בעד העמדת פנים באמונה. אם האל הוא באמת כל יכול, הוא גם קורא מחשבות ולכן הוא יכול לזהות בקלות כי מדובר בהעמדת פנים ולא באמונה אמיתית.
טיעון נוסף שדוקינס מעלה נגד ההימור של פסקל הוא שאין שום וודאות כי האל בהכרח מתגמל אנשים דווקא על אמונה בו. לפי דוקינס סביר באותה מידה כי האל מתגמל אנשים על טוב-לב, נדיבות או צניעות. ייתכן כי האל מתגמל אנשים על כנות, ייתכן כי האל הוא סוג של מדען ולכן חיפוש כן אחר האמת הוא המידה הטובה והנעלה ביותר. גם אם מניחים שהאל קיים אין לנו דרך לדעת על מה הוא מתגמל. ייתכן כי האל יעריך אנשים כנים וספקנים כמו ברטראנד ראסל, יותר מאנשים כמו פסקל שמעמידים פנים שהם מאמינים באל מתוך שיקול פחדני.
דוקינס טוען בזכות הימור אנטי-פסקלי. נניח שמסכימים שיש סיכוי קטן כלשהו שאלוהים קיים. אבל ייתכן שאדם יחיה חיים טובים ומלאים יותר אם יהמר על אי-קיומו, מאשר אם יהמר על קיומו ולכן יבצע דברים כמו הוצאת זמנו על טקסים, הקרבת קורבנות, או סיכונים כמו לחימה ומוות למען כבודו של האל.
פסקל מניח שההסתברות לקיום האל היא מספר חיובי. לעומת זאת, יש אתאיסטים המניחים שהסתברות זו היא אפס, ולשיטתם הטיעון של פסקל אינו תקף.
יש הטוענים שאמונה אינה יכולה לנבוע מחישוב כדאיות, ושאין סיכוי שאמונה המבוססת על ההימור של פסקל תציל מהגיהנום או תזכה בשכר נצחי.
טיעון נגדי נוסף הוא מה משקל האמונה מול מעשים טובים - האם אדם חוטא אשר מאמין יקבל גמול לעומת אדם צדיק ואתאיסט?
סקפטה
ג'וזף ג'וניור אדנוגה (באנגלית: Joseph Junior Adenuga; נולד ב-19 בספטמבר 1982), הידוע בשם הבמה סקפטה (Skepta), הוא ראפר, פזמונאי ומפיק מוזיקלי בריטי.
ביוגרפיה
ג'וזף ג'וניור אדנוגה נולד להורים מניגריה ב-19 בספטמבר 1982 בטוטנהאם. הוא הבכור מבין ארבעה אחים; המוזיקאי ג'יימי, שדרן הרדיו ג'ולי והמעצב הגרפי ג'ייסון.
בשנת 2007 הוציא סקפטה את אלבום הבכורה שלו, Greatest Hits, וב-2009 את אלבומו השני, Microphone Champion, באופן עצמאי. ב-2011 הוציא את אלבומו השלישי, Doin' It Again, שהיה לאלבומו הראשון שהופץ מסחרית, על ידי חברת התקליטים AATW. האלבום זכה להצלחה והגיע למקום ה-19 במצעד האלבומים הבריטי.
ב-2016 יצא אלבומו הרביעי, Konnichiwa, מתוכו הסינגלים המצליחים "That's Not Me" ו-"Shutdown". האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי, קיבל שבחים רבים מהמבקרים ואף זכה בפרס מרקיורי.
בשנת 2018 השתתף סקפטה בסינגל של הראפר האמריקאי אייסאפ רוקי, "Praise the Lord (Da Shine)", שהיה לסינגל המצליח ביותר של שני האמנים וללהיט עולמי. ב-2019 הוציא סקפטה את אלבומו החמישי, Ignorance Is Bliss, שצעד במצעדי האלבומים של מדינות רבות, בהן מדינת הולדתו בריטניה, שם הגיע למקום השני. בנוסף, זכה האלבום בתואר הכסף מטעם איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי.
ב-2020 הוציא סקפטה אלבום משותף עם הראפרים צ'יפ ויאנג אדז, שהגיע למקום השלישי במצעד האלבומים הבריטי.
ניסויי מנגלה בתאומים
ניסויי מנגלה בתאומים היו מחקרי תאומים אכזריים, שערך יוזף מנגלה באושוויץ על דעת עצמו וללא הקשר למדע בתקופתו.
כאשר משתמשים במונח "מחקרי תאומים", מתכוונים בדרך כלל למחקר פסיכולוגי או מחקרים בתורשה. חריג לכלל זה הם ניסויים בתאומים שערך ד"ר יוזף מנגלה באושוויץ.
היסטוריה
לצורך "מחקריו" בתאומים נעזר מנגלה בצוות של רופאים בעלי התמחויות שונות - בחלקם הגדול אסירים יהודים, ובבעלי מקצוע אחרים.
הורים מסרו את ילדיהם למנגלה, כי קיוו שילדיהם יזכו ליחס מיוחד ויגדלו סיכוייהם להינצל ממוות, שנועד לכל יהודי באשר הוא בגרמניה הנאצית. גם תאומים בוגרים ידעו שהם לכאורה מעוררים עניין מבחינה מדעית, והתנדבו להשתתף בניסויים בתקווה ליחס משופר. התאומים שהו במכלאות והותר להם להשתמש בבגדיהם האזרחיים.
במהלך "מחקריו" רצח מנגלה (לפי אחד מהאומדנים) כ-200 זוגות תאומים בגילאים שונים. וזאת בנוסף לנמוכי קומה ש"חקר" בנפרד, וניסויים רפואיים אחרים שערך. חלק מההמתות נעשו בתאום ששימש "קבוצת בקרה" כאשר אחיו מת כתוצאה מהניסוי, וזאת באמצעות הזרקת פנול דרך הצלעות ישירות ללבו. את זריקת ההמתה היה בחלק מהמקרים מבצע מנגלה בעצמו. לאחר ההמתה היה מבצע מנגלה נתיחה בגופות שני התאומים ומשווה אנטומית ביניהם. בין היתר עסק בהרעלת תאומים בחומרים שונים ומדד את הזמן שנדרש לרעל להמיתם. בנוסף, ניסה לשנות צבע עיניים באמצעות הזרקת כימיקלים לעיני ילדים או טפטוף על פני גלגל העין. גם הזריק חומרים לאשכיהם של הילדים.
על משמעותן של פעולותיו כותב לורנס רייט:
ניצולות השואה אווה מוזס קור ואחותה התאומה מרים מוזס צייגר, שהיו שתיהן קורבנות לניסויי מנגלה, ייסדו בשנת 1984 את "נצח תאומי אושוויץ" - ארגון שמטרתו לתמוך בניצולי אושוויץ עליהם נערכו ניסויים רפואיים בהיותם ילדים. הודות לארגון זה איתרה מוזס-קור 122 תאומי מנגלה נוספים.
וורן דייווידסון
וורן ארל דייווידסון (באנגלית: Warren Earl Davidson; נולד ב-1 במרץ 1970) הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השמיני של מדינת אוהיו. דייווידסון חבר המפלגה הרפובליקנית.
ביוגרפיה
דייווידסון נולד בעיירה טרוי שבאוהיו. לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון סידני ב-1988, התגייס לצבא ארצות הברית והוצב בגרמניה המערבית כחייל בדיוויזיה השלישית. הוא קיבל הזדמנות ללמוד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית וסיים שם את לימודיו ב-1995. דייווידסון לשעבר קצין בצבא ובוגר "בית הספר ריינג'ר" של הצבא. לדייווידסון קיבל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת נוטרדאם.
לאחר התפטרותו מהקונגרס של ג'ון ביינר, יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, הודיע דייווידסון על התמודדותו לייצוג מחוז הקונגרס אותו ייצג ביינר. בבחירות המיוחדות שנערכו לבית הנבחרים ב-7 ביוני 2016 גבר על יריבו מועמד המפלגה הדמוקרטית קורי פויסטר ויומיים לאחר מכן נשבע לתפקידו.
דייווידסון הוא חבר בשדולת החירות שלש בית הנבחרים, שבעבר דחפה להתפטרותו של ביינר מתפקידו. בבחירות 2016 לבית הנבחרים התמודד לכהונה מלאה וגם בבחירות אלה גבר על המועמד הדמוקרטי סטיבן פאות'. דייווידסון ידוע בצידודו האיתני בביטקוין במליאת בית הנבחרים וכתומך נלהב בתעשיית המטבע המבוזר. בשלהי 2019 הצביע דייווידסון נגד שני סעיפי ההדחה של הנשיא דונלד טראמפ.
היה היה - האדם
הָיֹה הָיָה - האדם (בצרפתית: Il était une fois... l'homme) או בשם ההפצה בישראל, הָיֹה הָיָה, היא סדרת הנפשה צרפתית לילדים, אשר הופקה על ידי חברת ההפקות הצרפתית "פרוסידיס" שבבעלות אלבר בארייה, יוצר ובמאי הסדרה. הסדרה מלמדת היסטוריה באמצעות הומור, כאשר היא הראשונה מתוך שבע סדרות בזיכיון "היה היה".
הסדרה שודרה לראשונה בצרפת בערוץ France 3 החל מ-30 בספטמבר 1978 עד 14 באפריל 1979. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב עברי בטלוויזיה החינוכית בדצמבר 1979 עד 1982, ושודרה לאחר מכן בשידורים חוזרים. לסדרה הופקה עונה אחת בלבד הכוללת 26 פרקים באורך 26 דקות.
תוכן ועלילה
הסדרה היה היה - האדם עקבה אחר ההיסטוריה של העולם המערבי מהמפץ הגדול ועד למלחמת העולם השנייה. פרקה האחרון של הסדרה אף סיפר על העתיד - כיצד ייראה העולם בעוד שנים רבות: כמה אנשים יחיו בו וכמה משאבים יישארו בו. הסיפור החינוכי מלווה לרוב בקטעים משעשעים שמבוצעים על ידי הדמויות.
כל המאורעות סופרו באמצעות מעקב אחר הדורות השונים של דמויות קבועות. אחת הדמויות הייתה השעון שהופיע מדי פעם בפינת המסך וסימן את השנה עליה מסופר. לשעון היו עיניים והבעות פנים ולעיתים הוא אפילו השתתף באופן פעיל בהתרחשות. בעוד שכל פרק מספר על תקופה אחרת, בכל תקופה מופיעות אותן דמויות כשהן מתואמות לאנשים הנוכחים באותה התקופה. לדוגמה: הזקן החכם היה תמיד בכל פרק ממציא, גאון, פילוסוף או רופא. כמה מהדמויות הראשיות הופיעו גם בתפקיד דמויות היסטוריות בסדרה. למשל, הבריון הרע הופיע בתפקיד גוליית, הנער הטוב בתפקיד דוד, הזקן החכם בתפקיד שלמה המלך וכדומה.
דמויות
הסדרה "היה היה" מציגה את ההיסטוריה של האנושות מנקודת מבט של חבורה/משפחה/שבט המורכבת ממספר דמויות המייצגות טיפוסי אנשים שונים:
מדבבים בעברית
בימוי הדיבוב העברי נעשה על ידי מוטי ברכאן וסימון דוויק.
שידור
הסדרה שודרה במקור ב-1978 בערוץ הצרפתי France 3. בישראל שודרה הסדרה לראשונה בדיבוב לעברית בטלוויזיה החינוכית מדצמבר 1979 עד 1982, כאשר זאת הסדרה הראשונה ששודרה בצבע בערוץ. לאחר מכן הסדרה שודרה בשידורים חוזרים בערוץ, ובהמשך היא שודרה בערוץ לוגי ב-HOT. ביולי 2014 החלה הסדרה להיות משודרת בעיבוד דיגיטלי מחודש בחינוכית.
בנוסף לצרפת וישראל, הסדרה שודרה במדינות נוספות בעיקר באירופה, ביניהן בריטניה, בלגיה, קנדה, ספרד, איטליה, יפן, נורווגיה, הולנד, שוודיה ושווייץ. כמו כן היא הופצה ב-DVD. אך בארצות הברית הסדרה לא הופצה והיא אינה מוכרת שם כלל.
יולנדה הארמר
יולנדה הארמר (1913–1957 ) הייתה עיתונאית יהודיה-מצרית שריגלה במצרים עבור המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית ועבור מדינת ישראל בשנים 1945–1951, וזכתה לכינוי "מאטה הארי הישראלית".
קורות חיים
נולדה בשם יולנדה גבאי באלכסנדריה. אמה הייתה במקור מטורקיה. התגוררה ולמדה בסנט ז'רמן-אן-לה בצרפת ושבה עם תום לימודיה בגיל 17 למצרים כדי להתחתן עם איש העסקים ונציג של חברת נפט, ז'אק דה בוטון, אך התגרשה ממנו כאשר בנם היחיד, ג'ילבר, היה בן שלוש או ארבע. ג'ילבר גדל עם סבו וסבתו, הוריה של יולנדה. להארמר היו קשרים טובים עם הצמרת המצרית במסגרת עבודתה כעיתונאית בפלסטיין פוסט. בזכות הרצאה של אנצו סרני בקהיר בתחילת שנות ה-40, החלה לגלות עניין בציונות. היא גויסה בקהיר בשנת 1945 בידי אליהו ששון, ראש האגף הערבי של המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, וקיבלה את הכינויים "ניקול" ו"פאלקור". היא יצרה קשרים גם עם המזכ"ל הראשון של הליגה הערבית עבד א-רחמן עזאם, עם מדינאים ערבים שביקרו בקהיר וכן עם בכירים בריטיים במצרים וכך השיגה מידע רב ערך. הצלחתה הגדולה ביותר הייתה השגת תוכניות הפעולה של צבא ההצלה לקראת מלחמת העצמאות. בינואר 1948 הגיעה בטיסה ללוד ומסרה מסמכים סודיים על פלישה מתוכננת של הצבאות הסורי והמצרי לארץ ישראל. את התוכניות תפרה מזכירתה, אורה שוויצר, מתחת לכותפות המעיל של הארמר. בעקבות הקמת מדינת ישראל במאי 1948 ביצעו שלטונות מצרים גל מעצרים בקרב פעילים ציוניים, ובינם הארמר, אולם היא שוחררה כעבור זמן לא רב בשל מחלת הסרטן בו לקתה.
בספטמבר 1948 עזבה עם בנה לפריז, שם הייתה חברה במשלחת ישראל לאו"ם. היא גם נפגשה עם ששון ועם ראש המחלקה המדינית של הסוכנות, משה שרתוק, והכינה דו"ח שמסקנתו הייתה כי מצרים היא המדינה הערבית היחידה המעוניינת בהסדר עם ישראל. עקב מחלתה הייתה מאושפזת כחמישה חודשים.
בסוף 1949 חזרה הארמר למצרים, והתגוררה שם עד לעלייתה לישראל עם בנה היחיד בשנת 1951. היא עברתה את שמה להַרְמוֹר, והצטרפה לסגל משרד החוץ. הארמר הייתה נשואה פעמיים. הבן ז'ילבר (1935-2000), היה כלכלן ואספן אומנות. נכדה הוא הסופר אלן דה בוטון ונכדתה היא מיל (Miel) דה בוטון, זמרת,מלחינה, אספנית אמנות ונדבנית.
הארמר נפטרה מסרטן בירושלים ב-1957. נטמנה בהר המנוחות.. פרטים רבים עליה התגלו ביומנים ותמונות שמצאו נכדיה לאחר פטירתו של ז'ילבר בשנת 2000.
ג'ורג' אנטוניוס
ג'ורג' חביב אנטוניוס (בערבית: جورج حبيب أنطونيوس; 19 באוקטובר 1891, דיר אל-קמר – 21 במאי 1942 ירושלים) היה היסטוריון, איש מינהל, ודיפלומט ערבי לבנוני, בן למשפחה נוצרית אורתודוקסית, שהתחנך במצרים והתיישב בארץ ישראל, שם התאזרח והפך לאחד מדוברי ערביי ארץ ישראל בפני שלטון המנדט הבריטי ובפני דעת הקהל המערבית. אנטוניוס היה מראשוני ההיסטוריונים הערבים המודרניים ומחוקריה הראשונים של תולדות התנועה הלאומית הערבית. היה מהנדס בהכשרתו.
רקע משפחתי, נעוריו ולימודיו
ג'ורג' אנטוניוס נולד ב-19 באוקטובר 1891 בעיירה דיר אל-קמר שבהרי השוף, כבן השני מבין ארבעת בניה של משפחה נוצרית אורתודוקסית. אביו, "חביב ביי אנטוניוס", היגר למצרים בסביבות שנת 1902. חביב ביי עשה חיל בעסקיו במצרים, הודות לספקולציות בבורסת הכותנה באלכסנדריה ועבודתו כסוכן ומנהל (ואקיל) בשרות בעלי אחוזות שהיו מבלים את רוב זמנם בחוץ לארץ. כאות הערכה על פעילותו קיבל חביב אנטוניוס, שברבות הימים היה לבעל אחוזה, את התואר ביי. בערוב ימיו חזר לעיירתו דיר אל-קמר. בניו היו מיכאיל (1890–1920), ג'ורג', אלברט וקונסטנטין.
בדומה לבנים אחרים של האליטה בת זמנו במצרים למד ג'ורג' אנטוניוס בבית הספר הבריטי ויקטוריה קולג' (Victoria College, Alexandria) שנוסד באותה תקופה בעיר אלכסנדריה, בין השאר, מיוזמת אביו חביב אנטוניוס. כמחצית מחבריו לכיתה היו יהודים מקומיים. הוא עצמו הצטיין בלימודים, לפי ציוניו היה הראשון במחזורו, וקיבל בסיומם הערכה מיוחדת על עבודות הגמר שלו בשפה האנגלית.
ג'ורג' אנטוניוס הצטיין בבית הספר גם בחינוך גופני, שיחק קריקט והיה קפטן קבוצת הכדורגל של בית הספר. מאוחר יותר בארץ ישראל נמנה עם פעילי מועדון הספורט "Sports Club Jerusalem".
בהמשך מסלול לימודיו נסע לאנגליה והתקבל למכללה היוקרתית קינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג'. בשנת 1913 סיים את לימודיו עם תואר BA או MA בהנדסת מכונות. ידוע שהיה חותם MA.
חייו במצרים
ג'ורג' אנטוניוס היה בעל חינוך דו-תרבותי, מעורה כאחת בתרבות הערבית והאנגלית, וניחן בידע רב ובקסם אישי. בחזרתו למצרים התקבל בקלות לחוגי החברה הדוברת אנגלית והמעמד הגבוה במצרים.
הוא התרועע במיוחד עם אנשים כמו המשורר יליד אלכסנדריה קונסטנדינוס קוואפיס, איש העסקים פריקלס אנסטאסיאדיס, וכן עם רוברט פארנס (Robert Allason Furness, 1883-1954), איש מינהל בריטי במצרים, בוגר קינגס קולג ומתרגם מוכשר של שירים מיוונית עתיקה. אנטוניוס הצעיר היה למורה דרך, למלווה ולידיד נפש לסופר א.מ. פורסטר, גם הוא מבוגרי קינגס קולג', ששהה שלוש שנים באלכסנדריה כמתנדב של הצלב האדום. לפי שמועות אחדות ייתכן כי אנטוניוס היווה אף מקור השראה לאחד משיריו הארוטיים של קוואפיס.
אנטוניוס נחשב כ"אנגלופיל". בימי מלחמת העולם הראשונה התקבל אנטוניוס לעבוד בממסד הקולוניאלי הבריטי במצרים, התמנה סגן צנזור העיתונות Deputy Press Censor של הכוחות הצבאיים הבריטים, כיד ימינו של רוברט פארנס שכיהן כסגן צנזור ראשי.
גיסו של אנטוניוס, וולטר סמארט, היה יועצו לענייני המזרח של מיילס סמפסון, שגריר בריטניה במצרים.
פעילותו בארץ ישראל וסיועו בשליחויות הבריטיות במרחב הערבי
בשנת 1921 התיישב בארץ ישראל, אז תחת השלטון המנדטורי בריטי, והתקבל כסגנו של ראש מנהל החינוך שהיה באותם הימים המפרי ארנסט באומן (1879–1965). קיבל רשמית אזרחות של פלשתינה המנדטורית בשנת 1925. סר גילברט קלייטון, מראשי המודיעין הבריטי במצרים, העריך מאוד את כישוריו ובשנים 1925–1928 הסתייע בהם בשליחויות חשובות במרחב הערבי. אנטוניוס ליווה אותו בחמש נסיעות אצל אבן סעוד, האמיר של נג'ד שבינתיים השתלט על החג'אז וגרש משם את השושלת ההאשמית ובשנת 1925 אצל שליט תימן, האימאם אלמתוכל יחיא. השליחויות אצל אבן סעוד עזרו להגיע להסכמה (הסכמי באחרה וחאדה) לגבי הגבולות בין הממלכה הסעודית שקרמה אז עור וגידים ובין המדינות הערביות בחסות בריטית בסהר הפורה – עבר הירדן ועיראק.
ביוני 1927, בימי האירועים הנקראים "משבר הצבא המצרי", לפי בקשתו של הלורד ג'ורג' לויד, הנציב העליון הבריטי במצרים, תיווך ג'ורג' אנטוניוס בהצלחה בין הצדדים: הבריטים, ראש הממשלה, עבד אל חליק תרוואט וראש מפלגת אל-ופד, סעד זע'לול. למרות סגנונו של ג'נטלמן "אוקסוניאני" (הדומה לבוגרי אוקספורד), והיותו, כפי שהתבטא אדווין סמואל בזיכרונותיו "הערבי הכי מבריק בפלשתינה" עדיין נחשב אנטוניוס לא מהימן ובריטי דיו, יותר מדי "ילידי" ומאחורי גבו השתמשו לפעמים, ביחס אליו, בכינויי גנאי השמורים לים תיכוניים. אחרי פרישתו של באומן לא מונה כפי שציפה לראש מינהל החינוך מפני שהעדיפו עליו מועמד בריטי מלידה. גם מועמדותו לתפקיד של "מזכיר לענייני מזרח" (Oriental Secretary) בשגרירות הבריטית בקהיר, שנתמכה על ידי קלייטון, לא התקבלה. גם הענקת עיטור ה-CBE של מסדר האימפריה הבריטית בדרגת מפקד לא מילאה את ציפיותיו. לפי מקורות מסוימים קיבל ממשרד החוץ הבריטי המלצה להתקבל כ-CMG, כלומר במסדר היותר יוקרתי של מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, אבל משרד המושבות הבריטי הביע התנגדות לכך מפני שכבוד בסדר גודל כזה לא נחשב מקובל במקרים של פקידים ילידים ועלול היה ליצור תקדים בעייתי ותסבוכות בקרב עובדי הממסד בארץ ישראל. לבסוף, בשנת 1927 מונה בניגוד לרצונו לתפקיד מזכיר במשרד הנציב העליון של ארץ ישראל.
באותה שנה התחתן בפריז עם קטי נימר, אחות של חבר ללימודים בוויקטוריה קולג' ובתם של המוציא לאור ד"ר פארס פאשה נימר, יליד לבנון שהיגר למצרים, ושל אשתו האנגליה. קטי אנטוניוס ניהלה סלון חברתי והייתה למארחת מפורסמת בחוגים הבריטים והערבים בירושלים. בביתם בשכונת שייח ג'ראח, שהיה מוכר כ"כרם אל מופתי" (כרמו של המופתי) ושאנטוניוס שכר מהמופתי של ירושלים (לימים נודע הבית כמלון שפרד), התקיימו במשך שנים רבות מסיבות של החברה הנוצצת של עיר הקודש. בני הזוג התגרשו כעבור מספר שנים.
הפעילות במסגרת המכון הגאופוליטי של צ'ארלס קריין
בשנת 1919 הכיר אנטוניוס את איש העסקים משיקגו ותורם למפלגה הדמוקרטית, צ'ארלס קריין (Charles Crane) (1858- 1939), בעל אישיות צבעונית, שהיה פעיל ביוזמות דיפלומטיות ועסקיות רבות והפך לאוהד של התנועות הלאומיות הסלביות ולאחר מכן של המחנה הלאומי הערבי ולמתנגד לציונות. ההיכרות נוצרה כשאנטוניוס התבקש להעיד בפני קריין בעת ביקורו של זה במזרח התיכון כאחד משני חברי המשלחת מטעם ממשל ארצות הברית שקיבלה בדיעבד את השם ועדת קינג-קריין". בשנת 1925 הקים צ'ארלס קריין את המכון הגאופוליטי Institute for Current World Affairs - ICWA (בתרגום חופשי - "המכון לעניינים השוטפים של העולם") בשיקגו. כשאנטוניוס, מתוסכל מאי-קידומו בהיררכיה הממסדית בפלשתינה, התפטר בשנת 1930 מתפקידו, קיבל מקריין חוזה כנציג של מכונו במזרח התיכון. קריין ייעד את המכון הזה, בין השאר, לטיפוח מנהיגות צעירה במקומות שונים בעולם וראה בג'ורג' אנטוניוס מנהיג מבטיח לאזור המזרח התיכון.
במסגרת עבודה זו נסע אנטוניוס ללא הרף במרחב הערבי – לדמשק, עמאן, קהיר, ביירות, ובחצי האי ערב ושלח משם דיווחים עדכניים למכון בשיקגו. בשנת 1935 ערך סיורי הרצאות בארצות הברית ובקנדה, שבמסגרתם הרצה במועצה ליחסי חוץ בניו יורק, באוניברסיטאות הרוורד, פרינסטון, שיקגו, מישיגן, במכון ברוקינגס בוושינגטון, בסטנפורד ובטורונטו. בהזדמנות זו פגש גם את הנשיא פרנקלין רוזוולט. בשנים 1937 ו-1938 קיים אנטוניוס באמריקה סיורי הרצאות נוספים. הוא סידר לצ'ארלס קריין פגישות עם חאג' אמין אל-חוסייני, וייתכן כי קריין סייע למרד הערבי הגדול בארץ ישראל בשנים 1936–1939. במשך הזמן נשחק אנטוניוס מהנסיעות התכופות בארצות ערב ומההתמודדות המתמדת עם הצנזורה.
מותו של תומכו צ'ארלס קריין, בפברואר 1939, ואחר כך פריצת מלחמת העולם השנייה עם המגבלות בתנועה והחרפת הצנזורה הקשו עליו עוד יותר. בשנת 1936 כשל בניסיונו לרשת, בהמלצתו של קריין, את הפילולוג היהודי (והציוני) ריצ'רד גוטהייל, כראש הקתדרה ללימודים שמיים באוניברסיטת קולומביה. חסרו לו התארים, הידע הבלשני והניסיון המחקרי הנדרשים.
פעילותו כדובר הערבים הפלסטינים בפני דעת הקהל המערבית
בשנות ה-1930 הזדהה ג'ורג' אנטוניוס יותר ויותר עם השאיפות הלאומיות הערביות בארץ ישראל ועם המאבק בציונות. הוא היה לחבר בוועד הפועל הערבי של התנועה הלאומית הפלסטינית ולמקורב וליועץ למנהיג הלאומנים הערבים, המופתי חאג' אמין אל-חוסייני, שכאמור השכיר לו את הבית החדש בצפון מזרח ירושלים. אנטוניוס המשיך להשתמש בכישוריו הדיפלומטיים כמתווך בסכסוכים פנימיים תוך-ערביים ותוך-עדתיים – כמו בעימות בין הכמורה הנוצרית אורתודוקסית מירושלים ובין הפטריארך האורתודוקסי של אלכסנדריה. בשנים 1936–1937 הופיע כאחד מנציגי הצד הערבי בפני ועדת פיל שדנה בעתידה ובחלוקתה של ארץ ישראל. במסגרת מגעים עם מנהיגים יהודים ארח ג'ורג' אנטוניוס בביתו, בנוכחותו ובתיווכו של הפרופסור יהודה לייב מגנס, את דוד בן-גוריון בימי פרוץ המרד הערבי הגדול (16 ו-29 באפריל 1936), אך השניים לא הגיעו להסכמה. הם נפגש בחשאי מספר פעמים, בדירתו של מגנס ובביתו של אנטוניוס, בדרך המוליכה להר הצופים.
בפברואר 1939 אנטוניוס היה מזכיר משלחת ערביי ארץ ישראל בוועידה בארמון סיינט ג'יימס בלונדון. ככל הנראה בהמלצת נורי סעיד, ראש ממשלת עיראק, ובעידוד השלטונות הבריטים, נבחר להיות המזכיר הכללי של המשלחת הערבית המאוחדת. בוועידה זו, שבה המשלחת הערבית סרבה למגע ישיר עם הנציגים היהודים, הועלה בין היתר על ידי הצד היהודי נושא הפליטים היהודים מגרמניה הנאצית, במיוחד אחרי שבועידת אוויאן דחו כל המדינות המשתתפות את האפשרות שתקלוטנה יהודים נוספים, אם בכלל, בשטחן. כפי שכתב כבר בספרו "התעוררות הערבים", אף על פי שהביע צער על סבל היהודים תחת שלטונו של היטלר, שהתפשט בינתיים לאוסטריה ולצ'כיה, ביטא ג'ורג' אנטוניוס את התנגדותם התקיפה של ערביי ארץ ישראל למה שנראה להם כניסיון לפתור את מצוקת היהודים באירופה "על חשבונם". צ'ארלס קריין, מעבידו ותומכו של אנטוניוס, דווקא לא הסתיר את הערצתו ממדיניותו של היטלר נגד היהודים.
בוועידה הביא ג'ורג' אנטוניוס את ספרו עם התיעוד שמצא על הבטחותיו בשנת 1915 של הנרי מקמהון, הנציב העליון הבריטי במצרים, לחוסיין בן עלי, אז השריף של מכה, לגבי השטחים שייכללו במדינה ערבית שתקום בעקבות חלוקת האימפריה העות'מאנית. אנטוניוס, בשם המחנה הערבי, טען שמק-מהון הבטיח גם את שטח פלשתינה (ארץ ישראל) לערבים. הממשלה הבריטית הסכימה במעמד זה לפרסם לראשונה את אותן תעודות, אך הכחישה שהבטיחה לחוסיין בן עלי את ארץ ישראל.
ספרו "ההתעוררות הערבית" (1938): המניפסט של הלאומיות הערבית
בשנים 1933–1938, בעידודו ומימונו של צ'ארלס קריין, שקד ג'ורג' אנטוניוס על כתיבת ספרו היחיד, בשפה האנגלית, "ההתעוררות הערבית", שזכה להדים רבים בעולם האקדמי במערב וגם בין אנשי הרוח והפוליטיקה בארצות ערב. (The Arab Awakening. New York: Lippincott, 1939) (בערבית: "יקט'ת אל-ערב - يقظة العرب") מוטרד בעצמו בחייו האישיים על ידי שאלות לגבי זהותו הלאומית כבן מיעוט דתי שגדל כקוסמופוליט, הביט אנטוניוס בהערצה ואף קנאה מסוימת בכוחם רב הקסם של היסודות המוסלמיים בזהות הערבית ולפעמים הביע אף צער מסוים שאינו יכול להשתייך לדת האסלאם. מצד שני, ככבן הלבנט, שנולד וגדל באימפריה העות'מאנית בעלת האופי המוסלמי (אך לא בהכרח ערבי), השתכנע אנטוניוס כי להשפעה המערבית הגוברת במצרים החל מימי מלכותו החצי-עצמאית של מוחמד עלי (ושלטונו של בנו של מוחמד עלי, אבראהים פאשא בסוריה) ולפעילות המיסיונרים הנוצרים הפרוטסטנטים הבריטים והאמריקאים בלבנון ובמזרח התיכון היה משקל רב בבניית מודל הלאומיות הערבית. בהקשר זה העלה על נס את תרומתם של האקדמאים הערבים הנוצרים מלבנון, נסיף אל יאזיג'י ובוטרוס בוסתני מתנועת ה"נהדה". בעיניו הקמתן של החברה הספרותית הסורית (1847), של החברה המדעית הסורית (1857) ולאחר מכן של המכללה הסורית הפרוטסטנטית (1866) (ששינתה מאוחר יותר את שמה לאוניברסיטה האמריקנית בביירות), שלושתן בביירות, היו אירועים מכוננים בתולדות ההתעוררות הלאומית הערבית. אנטוניוס תיאר אחר כך תקופה של "הפוגה" בהתפתחות הרגש הלאומי אצל הערבים עקב התקוות שהתעוררו בימי הרפורמות של הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני ושלטון הטורקים הצעירים ואת האכזבה שבאה בעקבותם. הוא ציין את חשיבות חוגי המפלגה לביזור האימפריה העות'מאנית שפעלה בקהיר ואת החוג "אל-פתאת" שהוקם בפריז והעביר לאחר מכן את מושבו לביירות ולדמשק. בהמשך ספרו ייחס אנטוניוס ל"מרד הערבי" תחת הנהגתו של חוסיין בן עלי בתמיכת צבאות בריטניה ממצרים ומעיראק, את התחלת תקופת גיבוש של הלאומיות הערבית ושל התחזקותה. ראה חשיבות רבה בהילה המוסלמית הדתית של המשפחה ההאשמית כמפתח להשגת אחדות השבטים הערבים ממזרח למצרים. אנטוניוס מרבה לעסוק משום כך בהתכתבויות מקמהון - חוסיין בעיניין ארגון המרד הערבי נגד העות'מאנים, החלוקה העתידית של אזוריה הערבים של האימפריה העות'מאנית, הצבתו של חוסיין בן עלי כמלך הערבים, וכו'.
בעניין פלשתינה, התופסת מקום נכבד בספרו, התנגד לחלוקתה ולהקמת מדינה יהודית אפילו בחלק ממנה. הוא היה מוכן לקבל שם יהודים רק כמיעוט, חופשי, במסגרת מדינה ערבית, אולי במקרה הטוב בתוך צורה מסוימת של "בית לאומי" מבחינה תרבותית ודתית בלבד, אך לא מדינית. כמו כן טען את הטענה המאוד נפוצה באותם הזמנים שאין מקום בפלשתינה למספר רב של מהגרים, כפי שמבקשים היהודים. הוא תקף את המלצות ועדת פיל (1937) לחלוקת הארץ ולטרנספר, בהיותן מבשרות "נישול עתידי" של הערבים מן הארץ כולה: "אי־אפשר למקם אומה שנייה בפלסטין בלי לעקור את האומה השלטת ממקומה או להשמידה". אנטוניוס טען בספרו כי אין לפתור את ה"מצוקה" היהודית באירופה על חשבון הערבים הפלסטינים: "היחס ליהודים בגרמניה ובארצות אחרות באירופה הוא חרפה למחולליו ולתרבות המודרנית [...] [אך] העמסת עיקר העול על כתפי פלסטין הערבית היא התחמקות עלובה מהחובה [לקלוט מהגרים יהודים מאירופה], המוטלת לפתחו של כל העולם התרבותי [...] אין למצוא את התרופה לנישול היהודים מגרמניה בנישול הערבים ממולדתם". במקום זאת, הציג אנטוניוס את הפתרון ה"צודק" לדעתו: להפוך את "פלסטין למדינה ערבית עצמאית, ובה יוכלו יהודים, שמספרם יהיה רב ככל שתוכל הארץ להכיל בלי לסכן את עצמאותה המדינית והכלכלית, לחיות בשלום, בביטחון ובכבוד, ולזכות לזכויות אזרח מלאות". חוקת מדינה זו תבטיח את "הגנת כל המיעוטים" ו"תאפשר ליהודים לקיים בית לאומי במובן הרוחני והתרבותי, שיפרחו בו ערכים יהודיים ותינתן בו יד חופשית לגאוניות היהודית".
פואד עג'מי הגדיר את ספרו של אנטוניוס "מניפסט" של הלאומיות הערבית, בעוד אדוארד סעיד ראה בו "ספר היסוד והקלאסי של הלאומיות הערבית". אולם ספרו של אנטוניוס ספג במשך הזמן בקורות לא מעטות. היסטוריונים כמו קייאלי, מרי וילסון וסי. אי. דון ציינו כי מניעיו של חוסיין בן עלי היו יותר אישיים מאשר לאומיים. קיאלי, זיינה נ. זיינה ואלברט חוראני ציינו שהאנטגוניזם בין השלטון העות'מאני ובין הערבים לא היה עד כדי כך חריף ושהערבים כן חשו הזדהות עם החליפות העות'מאנית ולא ראו את עצמם כל כך זרים במסגרתה. ארנסט דון בדעה שהלאומיות הערבית התגבשה ממש עוד לפני שלטון בטורקים הצעירים, במידה רבה הודות לתנועת המודרניזם המוסלמי. ויליאם קליוולנד הסכים עם הצגתו של אנטוניוס את תחילת תנועת הלאומיות הערבית שמרכזה היה במצרים ולבנון. לעומת זאת שלל מכל וכל את חשיבות תפקידו של חוסיין בן עלי כ"שחקן מפתח" במאבק הלאומי הערבי. סידני פישר מסכים עם אנטוניוס בכך שהעימות עם טורקים היווה הזדמנות פז לאיחוד שורות הערבים. דניז טוזאל רואה דווקא בבנו של חוסיין, פייסל, המנהיג שהצליח לנהל את המאבק הלאומי הערבי עד כדי השגת מטרת הקמת המדינה הערבית העצמאית הראשונה באסיה, בשטח עיראק.
שנותיו האחרונות
אנטוניוס עבר לגור בביירות בשנת 1939, ושם ניסה לשווא לעניין בשרותיו את הנציגויות הדיפלומטיות של בריטניה, ארצות הברית ואפילו צרפת, שמדיניותה במזרח התיכון הייתה מתמיד פחות אהודה עליו. בשנת 1941 פוטר על ידי מנהלי המכון משיקגו, שלא היו שבעי רצון מהירידה התלולה בתפוקתו. נציגי ממשלת צרפת של וישי ששלטה בלבנון התחילו להתנכל אליו, וכפי שהעיד במכתביו התכוונו לגרשו או לאסרו. התערבות של הקונסול האמריקאי ומצב בריאותו המידרדר מנעו זאת.
באפריל 1941 נסע לעיראק, שם נראה בחברת המופתי אמין אל-חוסייני שבינתיים הוגלה על ידי הבריטים מארץ ישראל ושתמך במהפך הפרו-נאצי של רשיד עאלי אל-כילאני. בבגדאד ניסה אנטוניוס לתווך בין המחנות המקומיים היריבים. חזר משם חולה ואובחן לו כיב בקיבה. לבסוף שב לביתו בירושלים מתוך כוונה שיסע לאחר מכן למצרים. הוא נפטר בירושלים, ככל הנראה ממחלת הסרטן, ב-21 במאי 1942, כשאשתו קטי עמדה לצידו. אנטוניוס נקבר בבית הקברות היווני-אורתודוקסי על הר ציון. על קברו נחרטה שורה מכתבי המשורר הלבנוני בן המאה ה-19 אברהים אל יאזיג'י שהייתה למוטו לספרו – "קומו, הערבים, עורו נא". בין נושאי ארונו היו ח'ליל א-סכאכיני ומוסא אל-עלמי.
ג'ורג' אנטוניוס השאיר בת יחידה, סוראיה אנטוניוס, עיתונאית, עסקנית פמיניסטית, עורכת, מפיקה וסופרת פלסטינית בשפה האנגלית, שחיה בלבנון. היא גדלה על ברכי מסריו הלאומניים של אביה וניהלה, בין השאר, את האגודה "5 ביוני" ואת "פורום המזרח התיכון".
לקריאה נוספת
(סוזן סילסבי בויל - "בגידת פלשתינה: סיפורו של ג'ורג' אנטוניוס" בולדן, ווסטוויו, הוצאה לאור קולורדו, 2001) (מכתבים נבחרים של א.מ. פרוסטר" כרך א', בעריכת מרי לייגו, ופ.נ. פרבנק, הוצאת הספרים בלקנפ, קיימבריג'ף מסצ'וסטס, 1983) 2000. (אלי כדורי - במבוך האנגלי-ערבי:ההתכתבויות מקמהון-חוסיין ופירושיהם" ההוצאה לאור פרנק קאס, לונדון, פורטלנד, 2000 אליוט א גרין - "הקריירות התמוהות של שני סנגורי הלאומנות הערבית", קרוסרודס, מס 33, ירושלים, 1992 (גילברט קלייטון - "יומן ערבי"- בעריכת רוברט קולינס, הוצאת הספרים של אוניברסיטת ברקלי, קליפורניה, 1969) (אלברט חוראני "התעוררות הערבים אחרי ארבעים שנה" בספר "לידת המזרח התיכון המודרני" - הוצאת הספרים של אוניברסיטת ברקלי, 1981) (ברנרד ואסרסטיין - "הבריטים בארץ ישראל: השלטון המנדטורי והסכסוך הערבי - יהודי", 1917 - 1929, מהדורה שנייה, הוצאת ספרים בלקוול, 1991) Greenwood Press,Westport,CT 1981 (first edition - Khayats, Beyrouth, 1958) (זיינה נ. זיינה - "היחסים הערבים - טורקים ועליית הלאומיות הערבית", גרינווד פרס, 1981, ווסטפורט, קונטיקט) (מהדורה ראשונה הופיעה בהוצאת ספרים חייאט ביירות ב-1958) The Struggle for Arab Independence: Western Diplomacy   and the Rise and Fall of Faisal's Kingdom in Syria, (זיינה נ. זיינה - המאבק לעצמאות ערבית: הדיפלומטיה המערבית ועלייתה ונפילתה של ממלכת פייסל בסוריה, ביירות) (סי. ארנסט דון - "מעות'מאניות אל ערביות", אורבנה, הוצאת אילינוי יוניברסיטי פרס, 1973)
ליגמנט פריודונטלי
ליגמנט פריודונטלי (בעברית: רצועת מסב־השן; באנגלית: periodontal ligament, המצוין לרוב בראשי התיבות PDL), הוא קבוצה של רקמות חיבור, שמחברות בין השן ולבין העצם האלבאולרית מקום מושבה של השן. גבולותיו הן מצד אחד בצמנטום שנמצא על שורש השן ומצידו השני בעצם האלבאולרית.
מבנה
ליגמנט פריודונטלי מורכב ממספר סיבים עיקריים, רקמות חיבור משוחררות, אוסטאובלסטים, אוסטאוקלסטים, סיבי אוקסיטלן ושארי תאי אפיתל של מלאסז.
ליגמנט אלבאולרי
הסיב העיקרי המרכזי הוא הליגמנט האלבאולרי, המכיל 5 תתי קבוצות סיבים: סיבי הרכס האלבאולרי, סיבים אופקיים, סיבים אלכסוניים, סיבים פריאפיקליים וסיבים בין שורשיים בשיניים רב-שורשיות. סיבים עיקריים נוספים מלבד הליגמנט האלבאולרי הם סיבים טרנספטליים.
סיבים אלו מסייעים לשן לעמוד בכוחות הדחיסה הטבעיים הנוצרים על השן בזמן פעולה הלעיסה על ידי פיזור הלחץ עליה והשארות השן מקובעת לעצם. קצות הסיבים העיקריים בין אם בצמנטום או עצם האלבאולרית נחשבים כסיבי שארפי (Sharpey's fibers).
רקמת חיבור משוחררת
רקמת חיבור משוחררת מכילה סיבים, מטריצה חוץ-תאית, תאים, עצבים וכלי דם. המטריצה החוץ תאית מורכבת מקבוצות סיבי קולגן מסוגים 1,3 ו-5 המקובעות בחומר הבין תאי. סיבי הקולגן של הליגמנט הפריודונטלי מחולקים לפי האוריינטציה שלהם ומיקומם לאורך השן. התאים כוללים פיברובלסטים, תאי הגנה ותאים מזנכמליים בלתי מבודלים.
שאר תא אפיתל של מלאסז
קבוצה זו של תאי אפיתל מתמקמת בליגמנט הפריודונטלי לאחר התפוררות מעטפת הרטויג בתהליך היווצרות שורש השן. קבוצה זו יוצרת מקלעת המקיפה את השן. שאר תא אפיתל של מלאסז עלול לגרום להיווצרות ציסטות בקרב אנשים מבוגרים.
סיבי אוקסיטלן
סיבי אוקסיטלן הם ייחודיים לליגמנט הפריודונטלי וגמישים במצבם הטבעי. סיבים אלו מתחברים לצמנטום וממנו מתפצלים לשני כיוונים, במקביל ובאלכסון לשטח הפנים של שורש השן. יש הסבורים כי תפקידם של סיבי אוסיטלן הוא למנוע את סתימת כלי הדם עקב לחץ הנגרם כתוצאה מהצמדת השיניים העליונות והתחתונות, עם זאת, יש צורך בקיום מחקר נוסף לאישוש תפקיד סיבי האוקסיטלן.
הרכב
הליגמנט הפריודונטלי מורכב מכ-70% מים, דבר זה הוא אחד המרכיבים המאפשרים לשן לעמוד בלחצים יחסית גדולים. שלמות וחיוניות הליגמנט הפריודונטלי היא הכרחית לתפקוד תקין של השן.
בצילומי שיניים הליגמנט הפריודונטלי יופיע כמרווח שחור בעובי של בין 0.4 לבין 1.5 מ"ל בין שכבת הדורה של העצם האלבאולרית ולבין הצמנטום, עקב כך שהליגמנט מאוד חדיר לקרני הרנטגן.
תפקידים
תפקידי הליגמנט הפריודנטלי הם תמיכה, תחושה, הזנה ועיצוב.
תמיכה
הליגמנט הפריודונטלי הוא חלק מהפריודונטיום של השן האחראי על חיבור השן לעצם האלבאולרית המקיפה את השן דרך הצמנטום. סיב הליגמנט הפריודונטלי לוקחים גם חלק בחלוקת העומסים בין השן ולבין העצם האלבאולרית, הסיבים סופגים מחלקים את העומסים הנוצרים במהלך הלעיסה בין השן ולבין העצם האלבאולרית ובכך מסייעים לקיום לעיסה תקינה ללא פגיעה בשיניים.
תחושה
הליגמנט הפריודנטלי הוא מעוצבב מאוד, תוך שהוא מורכב קולטני חישה המגיבים לגירויים מכניים וגירויי כאב, ורפלקסים. קולטני החישה המגיבים לגירויים מכניים הנמצאים בליגמנט הפריודונטלי שולחים מידע בנוגע לגירויים בשן, ובנוגע לגודל וכיוון הלחצים המופעלים על השן.
עיצוב
ישנם תאי אם בליגמנט הפריודונטלי אשר עשויים להפוך להיות אוסטאובלסטים לשם שמירה על הפיזיולוגיה של העצם האלבאולרית, ייתכן גם כי שינוי זה עשוי לעזור לתיקון עצם אלבאולרית.
גפיים
בבעלי חוליות, גפיים הם איברים עם עצמות, מפרקים ושרירים המסייעים לבעל החיים להניע את עצמו ביחס לסביבתו, לאחוז בחפצים, להניע חפצים או לעבד חפצים, שאינן חלק מעמוד השדרה או הראש. הגפיים מוקפות בעור ועל פי רוב מכילות גם ציפורניים.
בפרוקי-רגליים, גפיים הם זוג איברים בעלי שרירים ומפרקים, המחוברים לפרק של פרוק הרגליים ומכילים שרירים ומפרקים. לדוגמה: רגליים, גפי פה ומחושים.
בלשון יחיד, מכונה כל אחד מהגפיים בשם גף.
בבעלי חוליות
תת מערכת בעלי החוליות מתחלקת לשניים: דגים ובעלי גפים. מבין בעלי הגפים שרדה רק קבוצת בעלי ארבע רגליים המכילה את מחלקת דו-החיים ושלוש מחלקות בעלי שפיר עוברי – הזוחלים העופות והיונקים. קבוצה זו מכילה גם את מחלקת הדינוזאורים שנכחדה. לכל בעלי החיים בקבוצת בעלי ארבע רגליים יש ארבע גפיים או שרידים שלהן (במקרה של הנחש או הקיווי).
הגפיים מתחלקים לזוגות – גפיים גולגולתיות (craniali, בצד הגולגולת; קדמיות או עליונות) וגפיים זנביות (caudali, בצד הזנב; אחוריות או תחתונות). הגפיים הגולגולתיות מחוברות אל השכמות ואל עצם הבריח ואילו הזנביות מחוברות אל אגן הירכיים. גפיים המשמשות בעיקר להליכה או לריצה נקראות רגלים. ישנם חולייתנים שכל ארבע הגפיים שלהם משמשות להליכה או לריצה בלבד, או שכל הארבע משמשות בעיקר למטרה זו. אצל חולייתנים אחרים עשוי להיות הבדל מהותי בין תפקיד הגפיים הגולגולתיות לבין תפקיד הגפיים הזנביות. לדוגמה, אצל עופות, הגפיים הגולגולתיות הן כנפיים שמשמשות לתעופה, או לשחיה או שהן מנוונות כליל. לעומת זאת הגפיים התחתונות משמשות להליכה ועשויות לשמש גם לריצה, אחיזה בענפים, אחיזה בטרף או תמרון חפצים.
בכל גף קיימים המבנים הבאים, או שהתקיימו המבנים הבאים לפני שהתנוונו: מפרק חיבור אל אגן הירכיים או השכם, פרק בעל עצם אחת – זרוע או ירך, מפרק צירי - מרפק או ברך, פרק בעל שתי עצמות מקבילות - אמה או שוק, מפרק בעל עצמות קטנות רבות – שורש כף היד או קרסול פרק כף הרגל או כף היד וחמש אצבעות.
התנוונות הגפיים הקיצונית ביותר התרחשה באבולוציה של הנחשים – נותרו להם שרידים מאגן הירכיים בלבד. התנוונות בולטת אחרת היא ביונקים ימיים - הסנפירים שלהם מכילים עצמות של כפות גפיים ואצבעות בלבד. מקרים פחות קיצוניים של ניוון הם איחוד חמש אצבעות לפרסה, איבוד האגודל (כמו ברגל האחורית של החתוליים) או איבוד שתי אצבעות (כמו בכנפיים של העופות).
בפרוקי-רגליים
בפרוקי-רגליים, גפיים הם זוג איברים בעלי שרירים ומפרקים, המחוברים לפרק של פרוק הרגליים ומכילים שרירים ומפרקים. לדוגמה: רגליים, גפי פה ומחושים. בניגוד לכנפי החולייתנים, כנפי החרקים אינן גפיים משום שהן לא מכילות מפרקים ולא שרירים. כנפי החרקים הן המשכה של הקוטיקולה של שניים מפרקי החזה והן מונעות בעזרת שרירים המצויים בגוף פרקי החזה ומכופפות את כלל הקוטיקולה של פרקים אלה.
גפי פה הן זוג הגפיים המחוברים לאותו פרק של פרוק הרגלים המכיל את הפה ותפקידם הוא על פי רוב עיבוד מזון והכנסתו אל הפה. בחלק גדול מפרוקי הרגליים גפי הפה משמשת גם לתקיפת אויב, כמו צבתות הסרטן. יש מקרים, כמו אצל הנמלים הלוחמות שבהם גפי הפה משמשות רק לתקיפת אויב.
כל גפיהם של פרוקי הרגליים התפתחו במהלך האבולוציה מרגליים. לפרוקי הרגליים הראשוניים היו פרקים דומים מאוד זה לזה ולכל פרק היו זוג רגליים. מצב זה נמצא היום ברוב פרקיו של הנדל. במשך תהליך האבולוציה חלה התמיינות בין הפרקים ועם התמיינות זו חלו הבדלים בין הגפיים של הפרקים. לדוגמה, בחרק שישה פרקים יוצרים את הראש והגפיים של שניים מהם הפכו לגפי פה ולמחושים. שלושה פרקים יוצרים את החזה והגפיים שלהם נותרו רגליים. אצל פרקי החרק שיוצרים את הבטן חלה התנוונות של הגפיים.
זין (סלנג)
זין היא מילת סלנג לתיאור הפין – איבר המין הזכרי. המילה נחשבת למילה גסה, אך השימוש בה ובביטויים הנגזרים ממנה רחב למדי, בעיקר בשפה המדוברת. השימוש במילה "פין" הוא בעיקר בטקסטים פורמליים, אך בשפה המדוברת השימוש במילה "זין" נפוץ יותר.
אטימולוגיה
האטימולוגיה של המילה אינה ידועה בוודאות אך יש השערות אחדות בעניין זה:
השימוש במילה
לצד המילה התקנית "פין" ומילת הסלנג "זין" משמשות מילות סלנג עבריות נוספות, ובהן "קצוץ" (בעיקר בצירוף "שׂם קצוץ"), "שמוליק", "בולבול" ו"הקטן".
ממשמעותה המקורית של המילה "זין" נגזרות משמעויות גנאי אחדות: לעיתים מודגשות אמירות אלה באמצעות זקירה של האמה בכף היד (אצבע משולשת) או טפיחה על זרוע יד אחת באמצעות אמת היד השנייה, מעשים הנחשבים ל"תנועה מגונה".
ביטויים אחדים נגזרים ממילה זו:
לעיתים כותבים מעוניינים להשתמש בביטוי אולם נרתעים מן השימוש במילה המפורשת "זין", הנחשבת בעיניהם גסה, ולכן מחליפים אותה ב"עין" שהיא בעלת צלילי דומה למלה המקורית. כך למשל בכתבתו של בני ציפר: "צעירים שחשבו שאם יקריבו את עצמם למען הצבא יתקבלו בפרחים אחרי תום שירותם במגזר האזרחי, רואים שאף אחד לא זורק עליהם עין".
במונח יזיז או יזיזה ("ידיד עם ז"ין"), האות ז"ין משמשת בתחכום בתוך המונח כדי להכניס לתוכו את ההקשר של המילה "זין" - המונח מתאר ידיד או ידידה שנהוג לקיים איתם יחסי מין ללא קשר רומנטי. מונח דומה אך נדיר יותר הוא ידיז או ידיזה, משחק מילים המתאר שילוב בין ידידוּת ל"יזיזוּת".
הפועל 'לזיין'
הפועל הנגזר ממילה זו, לזיין, פירושו לקיים יחסי מין. בעבר שימש הפועל רק לחלקו של הגבר ביחסי המין, ונשים השתמשו רק בהוראה ההדדית בבניין התפעל - להזדיין, אך בסוף המאה העשרים הוא החל לשמש גם נשים, האומרות זיינתי אותו, ואף לתיאור יחסי מין לסביים. בנובמבר 2014 פרצה סערה זוטא כאשר פורסם שלדברי חברת הכנסת לשעבר, קולט אביטל, אמר לה יו"ר הקק"ל, אפי שטנצלר, "אני מת לזיין אותך". כביטוי עדין יותר לאותו הדבר משמש הביטוי עשיתי אותו.
ממשמעות בסיסית זו של הפועל לזיין, נגזרת גם המשמעות לפגוע בחריפות, להתנקם, למשל: "חכה, חכה, עוד תראה איך אזיין אותך", או בגרסה הקיצונית יותר: לזיין לו ת'צורה. ברוח זו התבטא תנ"צ ניסו שחם נגד מתנגדי תוכנית ההתנתקות: "אני אזיין את האמ-אמא שלהם". השאלה עד כמה חמור האיום באמירה "אני אזיין אותך" נדונה בשני פסקי דין של בתי משפט בירושלים. בפסק דין אחר נפסק שההתבטאות "אני אזיין אותך, אני אזיין את אבא שלך" היא בגדר איום, אך אינה בגדר לשון הרע.
לפועל "להזדיין" יש גם משמעות בשפה התקנית: להתחמש, להצטייד. הוא מוכר, למשל, בביטוי נא להזדיין בסבלנות. מפגש בין בן הדור הישן, שאינו מכיר את משמעות הפועל בסלנג, לבין בן הדור החדש, שהמשמעות התקנית זרה לו, עלול להסתיים במבוכה רבה. בספרו של עמוס עוז, "סיפור על אהבה וחושך", הוא מספר על עצרת שבה נאם מנחם בגין ועשה שימוש חוזר ונשנה בפועל "לזיין" במשמעות "לחמש"; הסיפור מדגים את פער הדורות בישראל באותה תקופה, והנאום, שבו הוצא עוז הילד מהאולם אחר שפרץ בצחוק קולני, תרם להתרחקותו של עוז מעמדתו הפוליטית של בגין. בנאום של בן-גוריון בקול ישראל בשנות ה-50, הוא אמר: "ישראל זקוקה לזיון ולכוננות" ו"יש לזיין (את) ישראל". זמן-מה לאחר מכן הוחלט בקול ישראל להשתמש במונחים "חימוש" ו"לחמש" כדי להימנע מהמבוכה הכרוכה בשימוש בביטויים ההם. המשמעות המקורית הפועל "לזיין" נותרה כיום בביטוי "כוחות מזוינים", אם כי גם הביטוי הזה מוחלף לעיתים קרובות ב"כוחות חמושים", או "כוחות צבא ומשטרה". כמו כן, עדיין נעשה שימוש במונח "שוד מזוין" לציון מעשה שוד תוך שימוש בכלי נשק כלשהו. כמו כן, נותרה המשמעות המקורית של המילה "מזוין" גם בביטויים "עין בלתי מזוינת" (הסתכלות בדבר מה ללא איבזור אופטי כלשהו) ו"בטון מזוין" (יציקת בטון ובה מוטות פלדה לטובת חיזוקה).
אף שקיום יחסי מין בין אוהבים הוא פעולה חיובית, הביטוי לך תזדיין (באנגלית: Fuck you) אינו נחשב לברכה, אלא לגידוף, המבטא תרעומת על מעשי או דברי הזולת, והתנערות מהם. בשנת 1993 יצאה חברת "קידום", העוסקת בהדרכת צעירים לבחינות בגרות ולבחינה הפסיכומטרית במסע פרסום שסיסמתו "קידום: לך תצטיין", סיסמה שאי אפשר להחמיץ את הדמיון בינה ובין הגידוף "לך תזדיין". סרטון פרסומת שכלל סיסמה זו שודר באין מפריע בערוץ 2, אך מנהל הרדיו ברשות השידור, אמנון נדב, פסל לשידור תשדיר פרסומת שכלל סיסמה זו, ועל כך עתרה "קידום" לבג"ץ. בפסק הדין נפסק ברוב דעות כי בשם חופש הביטוי יש להיענות לעתירתה של "קידום", ועל רשות השידור לשדר את תשדיר הפרסום השנוי במחלוקת. את עמדת הרוב ייצגה השופטת דליה דורנר ואליה הצטרף השופט גבריאל בך, ואת עמדת המיעוט ייצג השופט מישאל חשין.
היחס לשימוש במונח
נשיא בית המשפט העליון, אשר גרוניס, ושרת המשפטים, ציפי לבני, פנו באפריל 2013 לנציב תלונות הציבור על שופטים, אליעזר גולדברג, בבקשה לבדיקת התנהלותו של שופט בית המשפט לתעבורה בפתח תקווה, שלמה אטינגר-נחשון, שלגביו נטען שפגע בתובעת משטרתית כשאמר לה במהלך דיון: "אני רואה שאת מוצאת ז' מהר", לאחר שחיפשה תיק של נאשם ששם משפחתו מתחיל באות ז'. השופט אמר להגנתו: "כיוונתי בדבריי לאות השביעית בא'-ב'. מתן משמעות אחרת לדברים חוטא לכוונתי ויוצר עיוות שאינו ראוי לדבריי." בעקבות התלונה יצא השופט לחופשה, שבהמשכה יפרוש מכס השיפוט.
"זין" והטיותיו בתרבות
דן בן אמוץ שבר טאבו באשר פרסם בשנת 1973 את הספר "לא שם זין". בשנת 1979 יצא לאור ספרו "זיונים זה לא הכל", ובשנת 1981 - ספר ההמשך, "זיוניוני הדרך".
היו מספר שירים יוצאי דופן שעשו שימוש במילה ונחשבו לפיכך לפרובוקטיביים, כשהידועים שבהם הם שירה של יונה וולך "תותים" (..."אחר כך חוטים יעלו אותך למעלה / בלתי נראים או נראים / ויורידו אותך / ישר על הזין שלי"), השיר "נערת הרוק" של יצחק לאור ("היא מזדיינת בקלות, או לא זזה כמעט כל הדפיקה..."), שירו של דויד ברוזה "האישה שאיתי" ("אני שלה עכשיו וכל מה שהיה לי החברים, הכלבים, הזיונים, המשחקים על הכול ויתרתי"). המילה "הזיונים" בשיר זה צונזרה בתחנות הרדיו על ידי החלפתה בציפצוף במשך מספר שנים עד שהותרה לבסוף להשמעה הגרסה המלאה. גם בשירה של להקת טנגו "שפוי מלחמה" ("אשפשף את הזין ואשלב ידיי / עבד כה בזוי ועדיין שפוי מלחמה") המילה "זין" צונזרה עוד בתקליט והוחלפה בציפצוף. הפועל "לזיין" הושמע גם בשיר "גיבור צבא ההגנה" ("לזיין מהר, לגמור תמיד ראשון...") של ההרכב פוליאנה פרנק אך השיר נאסר להשמעה ברדיו במהרה, במקרה זה בעיקר בשל מסריו הפוליטיים.