cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כלכלת סלובניה
היסטוריה
מאז אותה תקופה היא פעלה במרץ לגיוון המסחר שלה עם המערב והשתלבות במוסדות מערביים וטרנס-אטלנטיים. סלובניה היא חברה מייסדת בארגון הסחר העולמי, הצטרפה ל-CEFTA (הסכם הסחר החופשי המרכז אירופאי) בשנת 1996, והצטרפה לאיחוד האירופי ב-1 במאי 2004. ביוני 2004 הצטרפה למנגנון שער החליפין האירופי. האירו הוצג בתחילת 2007 והופץ לצד המטבע המקורי עד 14 בינואר 2007. סלובניה משתתפת גם ב-SECI (יוזמה לשיתוף פעולה בדרום מזרח אירופה), כמו גם ביוזמת מרכז אירופה, בתהליך רויאמונט ובמועצה הכלכלית של הים השחור.
בסוף המשבר הכלכלי של סוף שנות האלפיים, סבלה הכלכלה הסלובנית ממפלה קשה. בשנת 2009 התמוטט התוצר הסלובני לנפש ב-7.9%, מה שהיה לנפילה הגדולה ביותר באיחוד האירופי אחרי המדינות הבלטיות ופינלנד. לאחר התאוששות איטית מהמיתון ב-2009 בזכות היצוא, הכלכלה של סלובניה שוב גלשה למיתון ברבעון האחרון של 2011. מיתון זה יוחס לירידה בצריכה המקומית ולהאטה בצמיחת היצוא. סלובניה מייצאת בעיקר למדינות גוש האירו. הסיבות לירידה בצריכה המקומית היו מרובות: צנע פיזיקלי, הקפאת הוצאות התקציב בחודשים האחרונים של 2011, כישלון במאמצים ליישום רפורמות כלכליות, מימון לא הולם והירידה ביצוא. בנוסף ענף הבנייה נפגע קשות בשנים 2010 ו-2011. משנת 2014 ואילך התוצר של סלובניה עולה שוב. הגורמים העיקריים לצמיחת התוצר הם הייצוא ובשנת 2016 גם הצריכה המקומית, שהחלה להתעורר לאחר המשבר הכלכלי. צמיחת התוצר בשנת 2015 הייתה 2,3%, במחצית הראשונה של 2016 2,5% וברבעון השני של 2016 2,7%. המשמעות היא שצמיחת התוצר הואצה בשנת 2016.
סחר
הסחר בסלובניה מכוון למדינות אחרות באיחוד, בעיקר גרמניה, אוסטריה, איטליה וצרפת. זו תוצאה של כיוון סיטוני מחדש של הסחר כלפי המערב והשווקים הצומחים של מרכז ומזרח אירופה נוכח התמוטטות השווקים היוגוסלביים שלה. כלכלת סלובניה תלויה מאוד בסחר חוץ. הסחר שווה לכ-120% מהתמ"ג (יצוא ויבוא בשילוב). כשני שלישים מהסחר בסלובניה הוא עם חברות אחרות באיחוד.
רמת פתיחות גבוהה זו הופכת אותה לרגישה ביותר לתנאים כלכליים אצל שותפי המסחר העיקריים שלו ולשינויים בתחרותיות הבינלאומית שלה. עם זאת, למרות ההאטה הכלכלית באירופה בשנים 2001–2003, סלובניה שמרה על צמיחה של 3% בתמ"ג. שמירה על עלויות עבודה בקנה אחד עם הפרודוקטיביות היא אפוא אתגר מרכזי של הכלכלה הסלובנית, וחברות סלובניות הגיבו בהתמחות בייצור היי-טק בינוני ועד להיי-טק. התעשייה והבנייה מהווים כרבע מהתמ"ג. כמו ברוב הכלכלות התעשייתיות, השירותים מהווים חלק הולך וגדל מהתפוקה (57.1 אחוזים), בעיקר בשירותים פיננסיים.
תיירות
התיירות היא ענף בכלכלתה של המדינה. בשנת 2017 ביקרו בה כ-3,000,000 תיירים שלנו כ-7,300,000 לינות לצד תיירות הפנים שרשמה כ-3,800,000 לילות.
מאז בחירתו של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית, נרשמה עלייה בתיירות לסלובניה, עקב ההתעניינות בה כמדינה ממנה מגיעה אשתו, הגברת הראשונה מלאניה טראמפ.
סלובניה מציעה לתיירים הרים מושלגים, כרי דשא, רצועה ימית, מערות ואגמים. בליובליאנה הבירה מבחר בניינים הבנויים בסגנון הבארוק והארט נובו, שחלקם פרי תכנונו של האדריכל הסלובני יוז'ה פלצ'ניק.
קרחון מופט
קרחון מופט (באנגלית: Moffett Glacier) הוא קרחון יובלי, בהרי המלכה מוד, באזור חוף אמונדסן של שטח חסות רוס שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 24 קילומטרים או (לפי מדידה אחרת) 32 קילומטרים; ורוחבו של הקרחון 13 קילומטרים.
הקרחון זורם לכיוון מזרח ממישור רוסון; ונשפך אל קרחון אמונדסן, בסמוך מדרום להר בנג'מין.
גובהו של הקרחון 1,317 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון התגלה על ידי אדמירל משנה ריצ'רד בירד, במהלך טיסתו אל הקוטב הדרומי שנערכה ב-28 - 29 בנובמבר 1929.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
חנה שיגולה
חנה שיגולה (בגרמנית: Hanna Schygulla; נולדה ב-25 בדצמבר 1943) היא שחקנית גרמנייה וזמרת שאנסון. נחשבת לאחת השחקניות הבולטות בגל הקולנוע הגרמני החדש.
ביוגרפיה
שיגולה נולדה בקניגסהיטה (Königshütte, כיום קרויה חוז'וב Chorzów), צפון שלזיה, להורים אנטוני (לבית מזייק) ויוזף שיגולה, ממוצא גרמני. אביה, סוחר עצים במקצועו, גויס לחיל הרגלים הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה, ונשבה על ידי כוחות אמריקניים באיטליה; הוא הוחזק כשבוי מלחמה עד 1948. ב-1945, שיגולה ואמה הגיעו למינכן כפליטות, לאחר שרוב אוכלוסיית הגרמנים בקניגסהיטה גורשה על ידי פולין הקומוניסטית. בשנות ה-60 למדה שיגולה שפות לטיניות ולימודי גרמנית, ובזמנה הפנוי השתתפה בשיעורי משחק במינכן.
תחום הבמה הפך בהמשך למוקד התעניינותה, והיא שיחקה בסרטים רבים. היא נודעה בעיקר בזכות עבודתה עם הבמאי ריינר ורנר פאסבינדר; במרבית סרטיו הופיעה בתפקיד הראשי. אך בזמן הופעתה בסרט, עיבוד לרומן גרמני קלאסי, הסתכסכו פאסבינדר ושיגולה בעקבות חילוקי דעות על אופי הדמות שלה. שיגולה אף מחתה על השכר הנמוך ששולם למופיעים בסרט, והובילה מרד נגד פאסבינדר בעניין זה. בתגובה, פאסבינדר הפסיק את עבודתה עמו. לאחר מכן, הם לא עבדו ביחד מספר שנים, עד הסרט נישואיה של מריה בראון (Die Ehe der Maria Braun) ב-1979, שזכה להצלחה רבה. הסרט התקבל לפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-29 של ברלין, שם זכתה שיגולה בפרס "דב הכסף" לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה.
שיגולה שיחקה בסרטים צרפתיים, איטלקיים ואמריקאיים. בשנות ה-90 נודעה בנוסף כזמרת שאנסון איכותית. היא ביצעה מספר שירים בסרט הדוקומנטרי "Life, Love And Celluloid" של ג'וליאן לורנז, על פאסבינדר ונושאים קשורים בו.
ב-2002 הופיעה במופע של האמנית ונסה ביקרופט, בשם "VB51". ב-2007 הופיעה בסרט "The Edge Of Heaven", שבוים על ידי פאטי אקין; הסרט זכה להצלחה. באותה שנה קיבלה את "פרס הכבוד" בפסטיבל הסרטים "תפוח הזהב" באנטליה. ב-2010 קיבלה את פרס הכבוד של דב הזהב בפסטיבל הסרטים בברלין. בשנת 2013 פרסמה ספר אוטוביוגרפי.
בשנת 2021 שיחקה בסרט הדרמה הצרפתי "הכול עבר בשלום" של הבמאי פרנסואה אוזון.
שיגולה מתגוררת בפריז משנת 1981 ובנוסף גם בשכונת שרלוטנבורג בברלין משנת 2011, שם היא חולקת דירה עם שני שותפים הצעירים ממנה בכשלושים שנה.
טוטורה
תיאור
הטוטורה יוצרת קנה שורש בקוטר 10 עד 15 מילימטרים. הגבעול שלה הוא קנה אטום וצורתו בין משולש שצדדיו שטוחים לכמעט גלילי. הוא חלק, עוביו בין 4 ל-10 מילימטרים ואורכו בין מטר ל-4 מטרים.
העלים נוצרים בבסיס הצמח ומגיעים לשישית מאורך הגבעול. הנדנים של העלים הם מנוצים עד דמוי שערות. הטרף או שאינו קיים או שמגיע למחצית מאורך הנדן. אורכו 20 מילימטרים ורוחבו 2 מילימטרים.
יש שלוש תפרחות או יותר, לעיתים קרובות מסועפות, ומגיעות לאורך של 21 סנטימטרים. החפים זקופים ומשולשים עד גליליים. אורכם בין סנטימטר ל-8 סנטימטרים והם מחוספסים למגע.
הצמח יוצר בין 25 למעל 150 שיבוליות, בודדות או בקבוצות. אורכן 11 מילימטרים וקוטרן 3 מילימטרים. קליפות הזרעים הן בגוון חום-כתום והן מוארכות מעט. הן סגלגלות רחבות וגודלן 2.5 על 2 מילימטרים. קצות הקליפות מכוסים פלומה. המלענים אינם מפותלים ופונים החוצה. אורכם כ-0.3 מילימטרים.
שניים עד ארבעה עטיפים של הפרחים ההרמאפרודיטיים הם עבים בגוון חום-אדום כהה וצורתם משולשת. הם מכוסים בפלומה רכה קהה. אורך המאבקים כ-1.5 מילימטרים ועמוד העלי הוא כפול.
הזירעונים הם בגוון חום-אפור כהה, ביצתיים מחודדים בקצוות. גודלם 1.8–2.2 על 1.3 מילימטרים.
מספר הכרומוזומים הוא 2n = 68.
תפוצה ובית גידול
קני טוטורה גדלים באזורי הגדה של נהרות, בריכות ואגמים במושבות נרחבות ויכולים גם לסבול מים מליחים. הם צומחים הן בגובה פני הים והן באגם טיטיקקה, שגובהו 3,812 מטר מעל פני הים.
תפוצת הטוטורה נעה בין קליפורניה בצפון לארגנטינה וצ'ילה בדרום, וכוללת את האיים הקריביים. על פי מחקרים ארכאובוטניים, התפשטות הצמח באי הפסחא המבודד התרחשה הרבה לפני ההתיישבות האנושית, ככל הנראה באמצעות לשלשת עופות שהגיעו מיבשת אמריקה. כיום יש עדיין מושובות נרחבות באגמי הלוע של ראנו קאו וראנו ראראקו.
הצמח גם הועבר בתקופה המודרנית להוואי, איי קוק וניו זילנד.
שימושים
קני טוטורה שימשו בדרכים רבות גם בתרבות אי הפסחא. על פי דיווח של ויליאם תומסון, שביקר באי הפסחא בשנת 1886, בתי הפאנגה העגולים, המזכירים סירות הפוכות, היו מכוסים בגבעולי טוטורה. נהגו גם לשזור את הגבעולים למרבדים, סלים, כיפות דוחות מים וכובעים קטנים ומשולשים לנשים. הטוטורה שימשה גם לייצור דמויות קדושות, הענקיים שגובהן עד ארבעה מטרים שלא שרדו.
לדברי תור היירדאל, ייצרו ילידי אי הפסחא סירות קאנו מחבילות קנים שהיו כביכול כל כך גדולות שהם יכלו לשאת שלוש מפרשים. ישנם פטרוגליפים שיכולים לתמוך בהשערה זו. סירות בצורת סהר עם תורן אחד עד שלוש מתוארות על לוחות על כמה בתי אבן בכפר הטקסי אורונגו. בראנו ראראקו יש פסל מואי עומד שעל חזהו סירה מגולפת עם תרנים ומפרשים. עם זאת, יש לזכור כי ייצוגים אלה הם מהתקופה המאוחרת שבה תושבי האי כבר היו בקשר עם אירופאים. לכן הציורים עשויים להיות תיאורים נאיביים למדי של ספינות מפרש אירופאיות, מה שבא לידי ביטוי גם בסידור התורנים והמפרשים (מפרשים מרובעים). סירות קנים גדולות אינן מוזכרות בדיווחים של חוקרים אירופאים. הטענה שהיו באי הפסחא סירות עשויות קני טוטורה המסוגלות לשוט בים, היא בגדר ספקולציה, אין שום הוכחה ארכאולוגית ברורה לכך.
מטויקים
מטויקים (ביוונית עתיקה: μέτοικος: הלחם של המילים - μετά, מילולית: שינוי, ו-οἶκος מילולית: מגורים) היו שכבה חברתית באתונה העתיקה, תושבי קבע זרים שמקורם במהגרים מערי מדינה אחרות ביוון שהתיישבו באתונה אך לא זכו להיות אזרחים של העיר. המטויקים מילאו תפקיד חשוב במערכת הכלכלית של אתונה ומנהיגי העיר-מדינה עודדו הגירה של אנשי מקצוע לאור תרומתם המשמעותית. מבחינה של ריבוד חברתי הם הצטרפו לקבוצות השונות שהרכיבו את אוכלוסיית אתונה ונהנו מחופש אישי וחופש פולחן אך היו חסרי זכויות פוליטיות והיו חייבים לשלם לאוצר אתונה מס שנתי ולהיות תחת חסותו של אזרח העיר. בני מעמד המטויקים תרמו רבות לכל תחומי החיים באתונה, חלקם שירתו בצבא היו בהם בעלי רכוש ובנקאים וכמה מהחשובים מבין האמנים, הרופאים הפילוסופים והנואמים של אתונה היו ממעמד המטויקים.
הרפורמות של סולון וקלייסתנס
ההיסטוריה של הגירה זרה לאתונה מתוארכת לתקופה הארכאית. ההשערה במחקרים מודרניים היא שסולון האתונאי, (638 לפנה"ס - 558 לפנה"ס) שהיה מדינאי וארכונט הזכור בעיקר בזכות כינון החוקה האתונאית, הציע אזרחות אתונאית לזרים שיעברו לאתונה כדי לעסוק במלאכה, בתקופה הנדונה מעמד המטיק לא היה קיים. חוקרים מודרניים חלוקים בשאלת הכרונולוגיה של התפתחות המעמד. במקביל הוא ערך תיקונים רפורמות שחוללו מהפכה של ממש במערכת השלטון של אתונה. שינויים מרחיקי לכת, שהיו הבסיס ואבן היסוד למשטר הדמוקרטי. סולון חילק את אזרחי אתונה לארבעה מעמדות על פי רמת הכנסה ובכך קבע כי המפתח לריבוד החברתי הוא הבסיס כלכלי ולא המוצא או המקצוע. חלוקה זו קבעה מאידך כי לכל האזרחים יש חלק בשלטון הדמוקרטי אך בעלי הרכוש הרב ביותר קיבלו תפקידים בעלי משקל וחשיבות שהעניקו להם זכויות מיוחדות. רפורמה משלימה של סולון העניקה לכל האזרחים מכל המעמדות, מעמד וזכות שווים באספת העם.
יש המתארכים את הופעת המעמד החוקי של המטויקים לרפורמות של קלייסתנס בשנת 508 לפני הספירה סדרה של רפורמות מורכבות חידש את המבנה הפוליטי וחברתי של אתונה ויצק תוכן חדש לתוך המשטר הדמוקרטי. כבסיס לשינוי בנה קליסתנס מערך חברתי חדש לחלוטין באתונה, הוא פירק את המסגרות שהיו קיימות מקדמת דנה וששימשו בסיס לחברה האתונאית בימי סולון וקבע כי היחידה החברתית הבסיסית היא דֶּמוֹס (ברבים: דֶּמוֹי), המונח שלפני כן ציין מקום יישוב או יחידה אורבנית הפך בחלוקה מחודשת ליחידת בסיס במערך החברתי של אתונה. כל תושבי הדמוס, אצילים, דלת העם, זרים ועבדים משוחררים נרשמו במפקד מיוחד וקיבלו אזרחות אתונאית מלאה ומעתה זוהה כל אזרח בשמו הפרטי בצירוף שם הדמוס אליו השתייך. לאחר ביצוע הרישום נסגרו הפנקסים והחברות בדמוס עברה מבן לאב, כך שגם אם אדם היגר ממקום מושבו ועזב את תחומי הדמוס הוא נותר חלק ממנו. במפקד זה נרשמו כל האזרחים החופשיים, האצילים, העניים, המטויקים והעבדים המשוחררים.
המונח המשפטי "מטוייקי" קשור באופן הדוק ביותר לאתונה הקלאסית. המעמד חל על שתי קבוצות עיקריות של אנשים - מהגרים ועבדים לשעבר. מכיוון שעבדים היו כמעט תמיד ממוצא זר, ניתן להתייחס אליהם כעל מהגרים בלתי רצוניים, שאובים כמעט אך ורק מאזורים שאינם דוברי יוונית, בעוד שמתיקים חופשיים היו בדרך כלל ממוצא יווני שתי קבוצות אלו הרכיבו כמחצית מהאוכלוסייה של הגברים החופשיים של אתונה. בניגוד למדיניות האתונאית שעודדה הגירה אל תחומיה ופעלה להסדיר את מעמדם, בערים יווניות אחרות התושבים הזרים היו מעטים. בניגוד המוחלט למדיניות האתונאית עמדו ספרטה וכרתים בהם זרים לא הורשו להישאר ולא זכו לכל מעמד תחת מדיניות שזכתה לשם קסנלסיה .מעמדם של מהגרים וזרים בתסליה, סירקיוז ומקדוניה היוונית, נקבע על ידי השליט.
מטויקים באתונה העתיקה
הערכה של אוכלוסיית אטיקה בתחילת מלחמת הפלופונס בשנת 431 לפנה"ס מצאה שאוכלוסיית הגברים ממעמד המטויקים עמדה על כ-25,000 איש, שהם לפי הערכה כשליש מכלל התושבים הגברים של אתונה הקלאסית. רוב המטויקים הגיעו כנראה לאתונה מערים סמוכות, בחיפוש אחר הזדמנויות כלכליות או כפליטים שברחו ממקום הולדתם מסיבות שונות, מיעוטם של המטויקים הגיעו לאתונה מאזורים שלא בשליטה יוונית אך בתוך תחום ההשפעה כגון תרקיה ולידיה.
מטויקים החזיקו במעמד חברתי נמוך יותר מאזרחים, בעיקר בשל מגבלות תרבותיות וחוקיות ולא כלכליות. חלקם היו בעלי מלאכה עניים ועבדים לשעבר, בעוד שאחרים היו מהתושבים העשירים ביותר של העיר. כיוון שאזרחות הייתה עניין של ירושה ולא של מקום לידה, מטויקים נותרו במעמדם מהגר או צאצא של מהגר. ללא קשר לתקופת המגורים של משפחתו באתונה ולא הפכו לאזרחים אלא אם כן מוסדות העיר בחרו, לעיתים רחוקות, להעניק להם אזרחות במתנה. מנקודת מבט תרבותית מטויקים היו תושבי אתונה לכל דבר ועניין: לא היה להם מקום בחיים הפוליטיים של אתונה, אבל הם עשויים להשתלב לחלוטין בחיים החברתיים והכלכליים של העיר.כך בסצנה הפותחת את ספר הדיאלוג הפוליטי "המדינה" של אפלטון - הדיאלוג מתרחש בביתו של מטויקי אך מעמדם של הדוברים לא מוזכר כלל והם עשויים להיות אזרחים או מטויקים.
מטויקים חלקו בדרך כלל את נטל האזרחות ללא כל הפריבילגיות שלה. כמו אזרחים, הם נאלצו לבצע שירות צבאי ואם היו עשירים מספיק, היו כפופים לתשלום מיסים מיוחד שהיו מוטלים על האזרחים האתונאים העשירים. מאידך הם הודרו מהפריווילגיות של אזרחי אתונה ובראשם הזכאות לתשלומים מאוצר המדינה עבור שירותים שונים, כגון שירות בחבר מושבעים או עבור מתן שירותים לאספה עבודות שהיו מקור הכנסה משמעותי עבור אזרחי אתונה. הם לא הורשו להחזיק נדל"ן באטיקה, אלא אם כן הוענק להם רישיון מיוחד. מטויקים היו היו חייבים לשלם מס מיוחד שזכה לשם "מטואיקיון" של שנים עשר דרכמות בשנה למשק בית שבראשו עמד מטיק ושש דרכמות לנשים מטיקיות עצמאיות. בנוסף למטואיקיון, היו הזרים שעסקו במסחר באתונה חייבים במס "קסניקה". חובה נוספת הייתה כי כל אחד מהמטויקים יהי תחת חסות של אזרח אתונאי, יש דעה כי במהלך השנים קיבל ה#ארכון הפולמרכי שבתחום סמכותו המשפטית חסו המטויקים את התפקיד של נותן החסות לכל המטויקים. בתחום הדתי יכלו כל המתיקים להשתתף בפסטיבלים המרכזיים בחיי העיר, למעט כמה תפקידים שהוגבלו לאזרחים. ההבדל בין מטויקים לאזרחים לא היה גלוי לעין, סממנים חיצוניים לא הבדילו בין אזרחים מטויקים ועבדים ולמרות קיומם של רישומים רשמיים שאלת מעמדו של אדם, אם הוטל בה ספק, הוכרעה בבית משפט על פי עדויות אזרחים אחרים.
מטויקים שמשפחתם חיה באתונה במשך דורות עשויים היו להתפתות להציג את עצמם כאזרחים. אך במספר הזדמנויות היו נערכו בדיקות ועריכה מחדש של רשימות האזרחים ובסופם הורדו אזרחים שלא עברו את הבדיקה ממעדם למעמד מטויקים. אדם שמעמדו השתנה יכול לפנות בעתירה ולהעמיד את ענינו בפני בית המשפט אך בכך חשף עצמו לסיכון כי בית המשפט יחליט שהאזרח לשעבר הוא למעשה מטיקי, החלטה שמשמעותה הייתה שהעותר מורשע בעבירה וכתוצאה מכך היה נמכר לעבדות.
המונח והמעמד החברתי של המטויקים החל לאבד את מעמדו המשפטי הייחודי במאה ה-4 לפני הספירה, כאשר מטויקים הורשו לפעול בבית המשפט ללא נותן חסות והגיע לסיומו באתונה ההלניסטית, כאשר רכישת אזרחות הפכה למעשה שבשגרה.
קלורינדה
קלורינדה (בספרדית: Clorinda) היא עיר בפרובינציית פורמוסה בארגנטינה. העיר ממוקמת על גדות נהר פילקומיו, המשמש גבול בין ארגנטינה ופרגוואי, קילומטרים ספורים לפני שהוא נשפך לנהר פרגוואי באזור בירת פרגוואי אסונסיון. קלורינדה במרחק של 115 קילומטרים צפונית לפורמוסה, בירת הפרובינציה, ובמרחק של 1,241 קילומטרים צפון-מערבית לבואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
היסטוריה
במהלך שנות קיומה של קלורינדה נהר פילקומיו עלה על גדותיו מספר פעמים, אם כי נגרם לעיר נזק משמעותי רק בהצפה ב-1992.
כלכלה
כלכלת העיר מסתמכת בעיקר על מסחר עם אסונסיון והעיירה הקרובה ננאווה מעברו השני של הגבול.
תחבורה
מספר גשרים מקשרים את קלורינדה לעברו השני של הגבול כשהמרכזי ביניהם הוא הגשר הבינלאומי סן איגנסיו דה לויולה, המקשר בין קלורינדה והעיירה חוסה פלקון.
העיר היא הקצה הצפוני של הכביש הלאומי מספר 11, המגיע לרוסאריו בפרובינציית סנטה פה, והקצה המזרחי של הכביש הלאומי מספר 86, אשר מתקדם לאורך נהר פילקומיו עד מערב פרובינציית פורמוסה.
שי נחייסי
שי נחייסי (נולד ב-21 בינואר 1984) הוא זמר-יוצר, מלחין ומבצע ישראלי.
ביוגרפיה
נחייסי נולד וגדל בנתניה, בשכונת קריית נורדאו. אימו במקור מבית דתי ואביו ממשפחה חילונית, מה שיצר מורכבות גם בנוגע לבחירת מוסדות החינוך והתחביבים שלו כילד. כילד שהה הרבה בביתם של סבו וסבתו שעלו לישראל מתוניס וחוו קשיי קליטה רבים. כילד התחנך במסגרות דתיות ולמד בישיבה תיכונית דתית תורנית ולאחר מכן במכינה קדם צבאית דתית אך גם שיחק כדורגל בקבוצות שונות: מכבי נתניה ובית"ר טוברוק בתפקיד קשר התקפי.
נחייסי מתאר בילדותו מציאות כלכלית קשה שהובילה בסופו של דבר לגירושים של הוריו כשהיה בן 12.
כבר בגיל צעיר מאוד פיתח את המוזיקה כתחביב, וכילד התאמן בנגינה על כינור ובהמשך ניגן בגיטרה.
לאחר סיום השירות בצה"ל ביחידת 8200, נסע נחייסי עם חבר לטיול בדרום אמריקה. הוא לקח עימו את הגיטרה והחל לנגן במקומות שונים ברחבי דרום אמריקה עם אמנים מקומיים במדינות מקסיקו, קובה גוואטמלה ועוד. כך לטענתו התחיל את הקריירה שלו.
קריירה במוזיקה
הסגנון המוזיקלי של נחייסי משלב בין מזרח ומערב ובין רוק – פופ למוזיקת נשמה. ההשפעות למוזיקה שלו מגוונות: החל מרוק כבד, ועד מוזיקה מזרחית ישראלית.
טרם יציאת אלבום הבכורה שלו הפיק שלושה אלבומי EP. .
בדצמבר 2020 ראה אור אלבום הבכורה של נחייסי בשם "בין מגרשים", כשם אחד מתוך תשעת השירים באלבום. נחיסיי מתאר את הבחירה בשם זה לאלבום כאנלוגיה למורכבות בה גדל ושילוב ההשפעות השונות בחייו.
את מילות השירים כתב נחייסי, בחלקם עם זוגתו רומי גורפינקל נחייסי ועם עינב ג׳קסון כהן שמלבד הכתיבה גם לקחה חלק בתהליך ההפקה המוזיקלית יחד עם עדי רותם שמשתתף באלבום כנגן גיטרות וקלידים בהרכב המלווה את נחיסיי. את הלחנים של כל השירים יצר נחייסי. בעקבות מגפת הקורונה וביטול ההופעות החיות, החל נחייסי לארח מוזיקאים ואמנים שונים בסדרת רשת מצולמת בשם SHAIPOOL, בין האורחים בסדרה עינב ג'קסון כהן, איה זהבי פייגלין, עומר מושקוביץ ועוד.
אנוואר נוסייבה
אנוואר נוסייבה (בערבית: انور نسيبة; ירושלים, 1913 - 22 בנובמבר 1986) היה מדינאי בתנועה הלאומית הפלסטינית אשר קידם את רעיון האחדות באומה הערבית על יסוד הטענה כי המאחד בין הערבים גדול מהבדלי ההשקפות הקיימים ביניהם. נוסייבה האמין בהשתתפות פעילה במערכת השלטונית הקיימת, זאת כדי לקדם את רעיונות הלאומיות הפלסטינית. מתוך אמונה זו נטל חלק פעיל בשלטון הירדני בין השנים 1951 עד 1967. לאחר מלחמת ששת הימים הוא עודד את בנו, סרי נוסייבה, ליצור קשרים עם ישראלים.
תולדות חייו
נוסייבה נולד בירושלים למשפחה ידועה ובעלת נכסים. אילן היוחסין של משפחתו בירושלים מתחיל עם הכיבוש המוסלמי במאה ה-7 לספירה. הוא למד משפטים באוניברסיטת קיימברידג', עבד כעורך דין בירושלים והתמנה לשופט במערכת המשפט של המנדט הבריטי בארץ ישראל. בשנת 1948, בעת מלחמת העצמאות הוא נורה ונפצע באש מהדסה הר הצופים, בדרכו מנווה יעקב, בעת שהוביל כנופיה חמושה של ערביי חיפה שהגיעו לירושלים כדי לכבוש את כנסיית הקבר ומסגד עומר. בעת הטיפול בפציעתו נכרתה רגלו.
לאחר שנעדר מירושלים לתקופה קצרה, ושימש מזכיר ממשלת כל פלסטין, הוא שב אליה לאחר שסופחה לירדן. בשנת 1951 נבחר לפרלמנט הירדני. החל משנות ה-50 הוא מילא תפקידים שונים בממשלת ירדן. בספטמבר 1952 מונה לשר הבינוי והשיכון ובאוקטובר אותה שנה מונה אף לשר ההגנה, תפקידים בהם שימש עד חודש מאי 1953. במאי 1954 מונה בשנית לשר ההגנה ואף לשר החינוך. הוא שימש כשר ההגנה הירדני עד 28 במאי 1955.
בשנת 1963 הוא מונה על ידי המלך חוסיין לשגריר ירדן בבריטניה. בתקופת כהונתו בלונדון הוא יצר קשרים קרובים עם בני משפחת המלוכה הבריטית. בשנת 1965 מונה למושל ירושלים. לאחר מלחמת ששת הימים הפסיק לשרת במערכת השלטון הירדנית והיה לאחד הפלסטינים הראשונים שיצרו קשרים עם גורמי שלטון בישראל. הוא שימש יועץ משפטי של אונר"א. בשנות השבעים התפרסמו בעיתונות הישראלית פגישותיו עם לוי אשכול, גולדה מאיר, משה דיין, שלמה הלל, עזר ויצמן ושרים נוספים בממשלות ישראל.
החל משנת 1978 ועד סמוך למותו, הוא שימש יושב ראש מועצת המנהלים של חברת החשמל המזרח ירושלמית. הוא שימש אף נאמן ומחזיק במפתחות כנסיית הקבר בעיר העתיקה, זכות שבה משפחתו החזיקה לאורך מאות בשנים.
נוסייבה נפטר בירושלים בגיל 74 ונקבר בשטח מסגד אל-אקצא בהלוויית המונים. נוסייבה הותיר ארבעה בנים ושתי בנות. בנו סרי משמש נשיא אוניברסיטת אל-קודס, ובנו זאכי היה יועצו האישי של נשיא איחוד האמירויות הערביות זאיד בן סולטאן.
ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז
ויליאם אדוארד בורגהרד דְיוּ בּוֹיְס (באנגלית: William Edward Burghardt "W. E. B." Du Bois ; 23 בפברואר 1868 - 27 באוגוסט 1963) היה סוציולוג, סופר ומשורר אפרו-אמריקאי, מייסד "האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים" (NAACP) ואחד ממייסדי התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית וראשי המאבק השחור לשוויון זכויות בארצות הברית בסוף המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20. מהוגי רעיון הפאן-אפריקניות ואיחוד המדינות העצמאיות של אפריקה ואסיה בעידן הפוסט קולוניאליזם. מגדולי האינטלקטואלים שהצמיחה ארצות הברית ואחת מדמויות המופת של הקהילה האפריקאית-אמריקאית. דְיוּ בּוֹיְס היה מנושאי הדגל של התפיסה לפיה יש לבצע היפוך מחשבתי יסודי על מנת למנוע את הנצחת מצבם הנחות והבלתי נסבל של השחורים לאחר התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, שביטל אמנם את העבדות בארצות הברית, אך הותיר את האוכלוסייה של העבדים המשוחררים במצב חוקי לא מוגדר, כשנמנעת מהם התקדמות מבחינת חינוך ותעסוקה והם נותרים בעוני ובנחשלות, שרק מחזקים בעיני החברה הלבנה את גזירת הגורל האלוהית ואת טבעם כעצלנים, טיפשים ולא-יוצלחים. דְיוּ בּוֹיְס הגדיר כמטרתו את "החזרת התקווה, הכבוד העצמי והאמונה ביכולת" של השחורים לקחת חלק בחברה האמריקנית על כל היבטיה החברתיים, התרבותיים, המדיניים והאינטלקטואליים. באופן כזה, האמין, יופרכו גם הטענות הגזעניות כלפיהם. זו בויז התנגד למנהיגים שחורים כבוקר טי. וושינגטון שהסתפקו בקידום חינוכי שנועד להקנות לשחורים קיום בכבוד ללא תלות בלבנים ותוך הסכמה עם הפרדה גזעית וחוסר שוויון תעסוקתי וחוקי והעלה על נס את חשיבות ביסוס הגאווה השחורה על תרבות ייחודית השואבת ממסורות אפריקאיות.
ספרו של דְיוּ בּוֹיְס מ-1903, "נשמתם של השחורים" (The Souls of Black Folk) הוא הספר המכונן בתולדות המאבק האמריקני לשוויון זכויות אזרחי ולמען כבוד האדם. הספר מתאר בלשון ייחודית, אמפתית וציורית אך גם עניינית ומדויקת את התוודעותם של האפרו-אמריקאים לתרבותם, לשורשיהם ולזהותם. הספר שינה את האופן שיוצאי היבשת השחורה תפסו את עצמם ואת הדרך בה תפסו אותם לבנים (לפחות ככל האמור בליברלים בצפון ארצות הברית).
דְיוּ בּוֹיְס ראה בשיטה הפוליטית הדמוקרטית-קפיטליסטית ממסד מדכא ונצלני והיה עסוק במהלך חייו בחקירת מודלים חלופיים מהאימפריה היפנית וגרמניה הנאצית (לפני השואה, עליה התנגד בתוקף) ועד ברית המועצות וסין של מאו.
שנים ראשונות ופעילות אקדמית
דְיוּ בּוֹיְס נולד במסצ'וסטס למשפחה שהייתה בת לקהילה קטנה מאוד של שחורים חופשיים בעלי אדמות במדינה. סבו מצד אמו היה עבד יליד מערב אפריקה למשפחת קולוניאליסטים מהולנד. הוא נלחם במסגרת הצבא הקונטיננטלי במלחמת העצמאות של ארצות הברית וככל הנראה קנה כך את חירותו. סבו מצד אביו היה צרפתי-אמריקאי ואביו היה ממזר שנולד כתוצאה מיחסיו עם שפחה משוחררת בהאיטי. בילדותו ונעוריו חי דְיוּ בּוֹיְס בקהילה מעורבת, זכה לחינוך מעולה ולא ידע כמעט אפליה גזעית.
בין השנים 1885 ל-1888 למד באוניברסיטת פיסק בנאשוויל שבטנסי. שם נתקל לראשונה בחוקי ג'ים קרואו שנועדו לכפות הפרדה גזעית. במסעותיו בדרום ארצות הברית נתקל לראשונה בגזענות ממוסדת ובמעשי לינץ'. לאחר שקיבל תואר בוגר אוניברסיטה עבר ללמוד בקולג' הרווארד, אחד ממוריו היה הפילוסוף ויליאם ג'יימס. ב-1892, לאחר תואר נוסף בהיסטוריה ופילוסופיה, זכה במלגת לימודים באוניברסיטת ברלין. בעת שהותו באירופה למד סוציולוגיה ובין היתר היה תלמידו של היינריך פון טרייצ'קה. ב-1895 היה לאפרו-אמריקאי הראשון שקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת הרווארד נושא עבודת הדוקטורט שלו היה דיכוי סחר העבדים לארצות הברית. ב-1896 נשא לאשה את נינה גומר (1896–1950), ילדם הראשון בורגהרד, נפטר בעודו תינוק. לזוג נולדה בת נוספת, יולנדה.
לאחר סיום לימודיו, עסק דְיוּ בּוֹיְס בהוראה ובמחקר במספר אוניברסיטאות וממוסדות לימוד. אחת מעבודותיו הראשונות הייתה מחקר-שדה סוציולוגי על שכונות השחורים בפילדלפיה שהתקיים ב-1896, אותה פרסם במסגרת אוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1898 בכותרת The Philadelphia Negro, היה זה המחקר האקדמי הראשון שנושאו היה אוכלוסיית השחורים בארצות הברית. ב-1897 דחה את הצעתו של פרדריק דאגלס לפיה על השחורים לחתור להיטמעות בחברה הלבנה. כנגד זאת טען דְיוּ בּוֹיְס שעל השחורים לחתור למחקר תרבותם-שלהם וליצירה חברתית ותרבותית נבדלת וגאה תוך אימוץ המורשת האפריקאית.
באותה עת טבע דְיוּ בּוֹיְס את המונח ("העשירית המוכשרת") "The Talented Tenth", לפיו בכל חברה (ללא קשר לגזע), קיימת עילית חברתית ואינטלקטואלית האחראית לעיצובה התרבותי ולקידומה.
ב-23 באפריל 1899, בעת שהותו באטלנטה, ג'ורג'יה כמרצה להיסטוריה וסוציולוגיה באוניברסיטה, הזדעזע דְיוּ בּוֹיְס עמוקות ממעשה הלינץ' של סאם הוסה, אפרו-אמריקאי בן 24 שהוצא להורג במכות, נתלה ונשרף על ידי המון שאף ביתר לאחר מכן את גופתו בחשד שרצח את מעסיקו. האירוע שינה את כיוון פעולתו של דְיוּ בּוֹיְס מהתמקדות בעיסוק אקדמי וכתיבת מאמרים ללקיחת עמדת מנהיגותית אקטיבית.
"נשמתם של השחורים"
ב-1901 יצא לאור ספרו של בוקר ט. וושינגטון Up from Slavery, דְיוּ בּוֹיְס כתב מאמר ביקורת לספר בו ביקר בחריפות את הרוח הפשרנית המוצגת בו ושגולמה בדמותו של וושינגטון, לפיה השחורים צריכים להסתפק בחינוך לעצמאות כלכלית ולקבל את דחיקתם התרבותית אל השוליים. בשנת 1902 קיבל דְיוּ בּוֹיְס פנייה מהוצאת הספרים מק'קלרג (A.C. McClurg & Co.) להוציא לאור ספר שיתבסס על סדרת מאמרים שכתב ושיציג את בשורתו לקהל הרחב. ספר זה, שראה אור ב-18 באפריל 1903, היה "נשמתם של השחורים". הספר מורכב מתשעה מאמרים שפרסם דְיוּ בּוֹיְס בעבר וערך אותם מחדש (אחד מהם "על מר בוקר ט. וושינגטון" מבוסס על מאמר הביקורת הנ"ל) וחמישה מאמרים חדשים שכתב במיוחד עבור הספר. כבר ביוני אותה שנה נדפס הספר בשלוש מהדורות.
לשון הספר פיוטית, ייחודית, אמפתית וציורית אך גם עניינית ומדויקת. בפתיחת כל אחד מהפרקים כתב דְיוּ בּוֹיְס תווים של שיר נשמה מסורתי כושי ולצידו, תוך הדגשת השוויון התרבותי, ציטוט של שיר מאוצרות התרבות העולמית (לורד ביירון, פרידריך שילר, אלפרד טניסון, עומר ח'יאם, שיר השירים, וכדומה). בראש הפרק האחרון, "על שירי התוגה", המדגיש את הזמר כחלק מרכזי מחיי התרבות והרוח של האפרו-אמריקאים, גם שורת השיר ("אני קובר את הגוף הזה") היא ממסורת שירי העבדים.
בפרק הראשון "על המאבקים הרוחניים שלנו" טבע דְיוּ בּוֹיְס את המונח הסוציולוגי "מסך" (veil) כמחסום תודעתי שלא רק ניצב בין שחורים ללבנים (ובין אוכלוסייה מופלה ללא-מופלה באופן כללי) אלא אף מופנם על ידי האוכלוסייה המופלה עצמה וגורם לה לחוסר אמונה באפשרות של שינוי מצבה. מטרתו המוצהרת מורכבת משלושה מאמצים: להסיר את ה"מסך" התודעתי הפנימי של האדם השחור, לצקת בקיום הנפרד תוכן חיובי תרבותי וחברתי (רעיון זה מנוגד באופן בולט לרעיונותיו של בוקר ט. וושינגטון בדבר התבוללות תרבותית רצויה של השחורים) ולאפשר ללבנים לראות את השחור החדש "מעבר למסך".
הפרקים הבאים בספר דנים באופן מפורט, תוך דוגמאות חיות רבות, חלקן אוטוביוגרפיות, בנושאים כלליים היסטוריים, סוציולוגיים ותרבותיים כגון חיי העבדים המשוחררים, התרבות הלבנה של מדינות הדרום, אמונת האבות כמו גם באירועים אישיים כואבים כמו מות בנו הבכור התינוק, המוצגים תוך הרהור על מטרות החיבור.
בפרק התשיעי השווה דְיוּ בּוֹיְס בין ה'דרום הישן' הפיאודלי לכאורה שלפני מלחמת האזרחים האמריקנית, המאופין על ידי הג'נטלמן בעל התפיסה הפטרנליסטית, ל'דרום החדש' המורכב מ"בעלי יוזמה חסרי רסן ובהם 'דרומיים' עניים ורעבתניים, 'צפוניים' רודפי בצע ומהגרים (יהודים) ללא חוש מוסרי". במהדורת היובל של הספר שיצאה ב-1953 השמיט דְיוּ בּוֹיְס את המילה "יהודים" והחליף אותה ב"מהגרים".
מנהיג תנועה
ביולי 1905, לאחר שהפך לדובר העיקרי של השחורים שהתנגדו לדרכו של בוקר ט. וושינגטון, כינס דְיוּ בּוֹיְס יחד עם מנהיגים אחרים ועידה במפלי ניאגרה בקנדה. המתכנסים ייסדו את "תנועת הניאגרה".
ב-1907 יסד את כתב העת של התנועה "The Horizon: A Journal of the Color Line" אותו ערך עד 1910.
ב-12 בפברואר 1909 ייסדו ראשי תנועת הניאגרה וליברלים לבנים (רבים מהם יהודים) את "האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים" (NAACP), המילה "צבעונים" הוכנסה לפי דרישתו של דְיוּ בּוֹיְס כתחליף למילה "שחורים" (Blacks) או "כושים" (Negro). במאי התכנסה בניו יורק הוועידה הלאומית של השחורים (National Negro Conference) בה התמנה דְיוּ בּוֹיְס למנהל הפרסום והמחקר של האיגוד. בתפקידו זה, אותו מילא עד 1934 היה עורך כתב העת "The Crisis: A Record of the Darker Races" ומילא תפקיד חשוב בעידוד אמנים וסופרים שחורים לפרסם את עבודותיהם במה שכונה "הרנסאנס של הארלם" אותו הגדיר במאמר "A Negro Art Renaissance".
בקיץ 1917, בשל שביתה בסנט לואיס, גויסו פועלים אפרו-אמריקאים למלא את מקומם של פועלים לבנים שובתים. הדבר עורר גל מהומות (East St. Louis Riot) בהם נהרגו עשרות שחורים. בתגובה פרסם דְיוּ בּוֹיְס את המאמר "The Massacre of East St. Louis" (טבח מזרח סנט לואיס) והוביל ב-28 ביולי מצעד מחאה שקט של 9,000 שחורים בשדרה החמישית בניו יורק.
מלחמת העולם הראשונה ואחריה
בעת מלחמת העולם הראשונה תמך דְיוּ בּוֹיְס בגיוס והתנדבות אפרו-אמריקאים לצבא ארצות הברית. לאחר המלחמה ראיין חיילים שחורים ששירתו בצבא וגילה שפרט לחטיבה 92 של חיל הרגלים האמריקאי (92nd Infantry Division שנקראת גם "Buffalo Soldiers") לא היו חיילים שחורים מעורבים בקרב, רובם הועסקו בעבודות כפיים ולא בפעילות צבאית ולא נשאו נשק. דְיוּ בּוֹיְס העלה על נס את תרומתם של החיילים השחורים והדגיש שלמרות הגזענות בצבא ראוי ששחורים ישרתו בו.
ב-1915 כתב בירחון "אטלנטיק" מאמר בשם "שורשיה האפריקאים של המלחמה". במאמר זה הסביר שהעושר הקפיטליסטי של כל המדינות האימפריליסטיות מבוסס על ניצול עבודתן של "האומות הכהות" באפריקה, באסיה ובקריביים. עיקרה של המלחמה, טען, הוא המאבק האימפריאליסטי ובפרט המאבק על אוצרות הזהב, היהלומים, הגומי, והקקאו של אפריקה.
מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה השתתף דְיוּ בּוֹיְס כמשקיף בועידת השלום בפריז ובקונגרס הפאן-אפריקאי הראשון שהתקיים בעיר.
ב-1920 פרסם דְיוּ בּוֹיְס את האוטוביוגרפיה "Darkwater: Voices From Within the Veil". בנוסף ייסד באותה עת ירחון לילדים: "The Brownies' Book", אותו הקדיש ל"ילדי השמש" ובו יצר לראשונה נאראטיב אפרו-אמריקאי פשוט לילדים (כתב העת יצא באופן סדיר כשנה).
ב-1921 נסע ללונדון והיה בין מארגני הקונגרס הפאן-אפריקאי השני. דְיוּ בּוֹיְס הפך למנהיג הפוליטי והחברתי המוביל בקונגרס והגדיר את מטרותיו ב"מניפסט לחבר הלאומים" מתוך מאבק אידאולוגי עם מרקוס גארבי, שטבע את הסיסמה "אפריקה לאפריקאים" ותמך בשיבת האפרו-אמריקאים למולדתם. משנת 1922 החל דְיוּ בּוֹיְס לתקוף את גארבי והגדיר את תנועתו כסכנה לאפרו-אמריקאים.
מסעות בעולם
ב-1923, לאחר הכינוס השלישי של הקונגרס הפאן-אפריקאי יצא דְיוּ בּוֹיְס לראשונה לסיור באפריקה.
ב-1927 יצא לסיור בברית המועצות. עוד ב-1917 הוקסם מאפשרויות השוויון הגלומות בקומוניזם ובחן בקפידה את האידאולוגיה הקומוניסטית ואת האפשרות ליצירת חברה לא מעמדות ככלי לשחרור ה"מסך". את התרשמויותיו וניתוחו פרסם ב-1935 בספר "Black Reconstruction". בהשפעתו הצטרפו אפרו-אמריקאים רבים למפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, ששיתפה פעולה עם ה-NAACP. עם זאת, דְיוּ בּוֹיְס עצמו לא היה חבר המפלגה הקומוניסטית (הא היה חבר מפלגת העבודה האמריקאית).
בשנת 1936 יצא לביקור בסין וביפן. עוד ב-1905, לאחר ניצחונה במלחמת רוסיה–יפן, גילה דְיוּ בּוֹיְס אהדה ליפן הקיסרית שניצחה את האימפריה הרוסית. בעקבות השנאה ליפן שפשטה בארצות הברית גילה ש"קו הצבע", אינו עובר רק בין לבנים לשחורים אלא בין הלבנים לכל מי שאינו בן לגזע הלבן ובכלל זה ה"צהובים". מסקנה זו הביאה את דְיוּ בּוֹיְס להתעניין במזרח אסיה. דְיוּ בּוֹיְס הגיע לשאנגחאי והזדעזע מהשפלתם של הסינים על ידי מיעוט של סוחרים לבנים שליטים. לאחר מכן הפליג דְיוּ בּוֹיְס ליפן וביקר בקובה, אוסקה, נארה, קיוטו וטוקיו והתקבל בכבוד רב. הוא העלה על נס את העצמאות והעוצמה של אומה לא-אירופית השומרת על ערכיה בד בבד עם הצלחה כלכלית וצבאית ומוכיחה בכך את שקר העליונות של האדם הלבן האירופאי.
דְיוּ בּוֹיְס חזר לארצות הברית דרך ביקור בגרמניה הנאצית אותו הקדיש בעיר לביקור בביירוית ו"טבילה" במוזיקה של ריכארד ואגנר, תוך שהוא נמנע מלהשתתף באולימפיאדת ברלין. יחסו של דְיוּ בּוֹיְס לגרמניה היה אמביוולנטי ביותר. מצד אחד אהב את התרבות הגרמנית והעריך את הפוליטיקה, החזון והיוזמה הכלכליים של אדולף היטלר ורודולף הס ואת הצלחתם להוציא את גרמניה מהמשבר ולצעוד לקראת מה שקיווה שהוא דגם סוציאליסטי. מאידך, תיעב דְיוּ בּוֹיְס את האנטישמיות, אך לא ייחס לה באותה עת חשיבות מכרעת בשיפוטו את המשטר הנאצי. דְיוּ בּוֹיְס לא ידע ככל הנראה שהיטלר הגדיר את תבוסת מדינות הדרום במלחמת האזרחים כאסון ו"שמוזיקת ג'ונגל" (ג'אז) נאסרה להשמעה בגרמניה.
שנות הארבעים
משנת 1934 ועד פרישתו בגיל 76 ב-1944 כיהן כראש המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת אטלנטה. ב-1940 יסד את כתב העת המדעי "Pylon: The Atlanta University Review of Race and Culture" וערך אותו עד 1944.
ב-1940 פרסם את האוטוביוגרפיה השנייה שלו "Dusk of Dawn".
דְיוּ בּוֹיְס התנגד לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, בעיקר כנגד יפן. הוא ראה במלחמה כנגד יפן צעד של אימפריאליזם "לבן" שכל תכליתו להכריע את האומה היפנית הגאה. תוכנית הגיוס והשילוב של חיילים אפרו-אמריקאים שהגה והוציא לפועל הנשיא רוזוולט, הייתה אמנם התגלמות שאיפה של דְיוּ בּוֹיְס, אך בזמן בלתי-מתאים ובמלחמה הלא נכונה לטעמו.
לאחר שפרש מאוניברסיטת אטלנטה דחה הצעות מפיסק (האוניברסיטה בה למד בנעוריו) והארוארד וקיבל את משרת מנהל המחקר ב-NAACP.
בשנת 1945 היה חבר בצוות בן שלושה חברי NAACP שהיה חלק מהמשלחת האמריקאית לוועידת סן פרנסיסקו, בה נוסד ארגון האומות המאוחדות. בוועידה הציג את דרישות ה-NAACP להכנסת ערכי שוויון הזכויות וסיום עידן הקולוניאליזם למגילת האומות המאוחדות. את חוויותיו מהוועידה סיכם בספר "Color and Democracy" שהיווה התקפה על המעצמות הקולוניאליסטיות. בהמשך אותה שנה ביקר בקונגרס הפאן אפריקאי החמישי ופגש את קוואמה נקרומה, נשיאה לעתיד של גאנה.
עם תחילת המלחמה הקרה עשו בכירי ה-NAACP כל מאמץ להבדילם ממגמות קומוניסטיות ולהרחיק חברים בעלי נטייה קומוניסטית משורות ההנהגה. עם זאת, דְיוּ בּוֹיְס המשיך לקיים פגישות עם קומוניסטים ידועים מחוג ידידיו כפול רובסון, הווארד פאסט ושירלי גרהאם (אותה נשא לאשה ב-1951). מול מתנגדיו טען שהוא אינו קומוניסט, אך מאמין שקרל מרקס צדק ושהקפיטליזם הוא אביהם של הגזענות, האפליה והעוני ושהמרקסיזם טומן בחובו סיכוי לשוויון, גם אם לא בצורה אותה לבש בברית המועצות. ב-1948, לאחר שנפתחה נגדו חקירת FBI, הסכים בסוף 1948 לפרוש מתפקיד רשמי ב-NAACP.
ב-1949 ביקר במוסקבה במסגרת ועידת השלום הכל-סובייטית.
שנות החמישים
חקירות ה-FBI כנגד דְיוּ בּוֹיְס שהחלו בעשור הקודם הבשילו לכדי האשמה בהיותו סוכן זר בראשית שנות החמישים, בפרט על רקע כהונתו כראש מרכז המידע על השלום (PIC - Peace Information Center), שפעל נגד השימוש בנשק גרעיני. ההאשמות כנגד דְיוּ בּוֹיְס וחברים נוספים במרכז בוטלו בסופו של דבר ב-1951, אך דרכונו נשלל במשך שמונה שנים, על מנת למנוע ממנו מגעים עם גורמים זרים. ב-1955 ביקש לנסוע לאינדונזיה על מנת להשתתף בועידת באנדונג (ועידת מדינות אסיה ואפריקה לקידום שיתוף פעולה כלכלי ותרבותי בין המדינות והתנגדות לקולוניאליזם הנחשבת לוועידת הייסוד של ארגון המדינות הבלתי-מזדהות). ב-1957 הוזמן דְיוּ בּוֹיְס על ידי נשיא גאנה נקרומה על מנת להשתתף בחגיגות העצמאות של המדינה, אך גם נסיעה זו נמנעה ממנו.
ב-1958, בגיל 90, לאחר שהוחזר לו הדרכון, יצא עם רעייתו שירלי גרהאם למסע לסין, בה נפגש עם מאו דזה-דונג ולברית המועצות, בה השתתף בוועידת שלום וקיבל את פרס לנין לשלום. באוקטובר 1961, לאחר שבית המשפט העליון של ארצות הברית אשרר את הדרישה המקרתיסטית לפיה על כל הקומוניסטים להרשם במרשם ממשלתי מיוחד, נרשם דְיוּ בּוֹיְס לראשונה כחבר המפלגה הקומוניסטית האמריקאית, כצעד מחאה.
גאנה
יום לאחר מותו, נפתחו נאומי הנעילה של המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות בראשות מרטין לותר קינג, בדקת דומייה לזכרו, לאחר שההודעה על מותו נפתחה במילים "ענק נפל". חוק זכויות האזרח נחקק בדיוק שנה מאוחר יותר.
אלייז'ה בראיינט
אלייז'ה בריגהאם בראיינט (באנגלית: Elijah Brigham Bryant; נולד ב-19 באפריל 1995) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הקלע באנאדולו אפס מליגת העל הטורקית והיורוליג. בעברו שיחק בהפועל אילת ומכבי תל אביב מהליגה הישראלית, וזכה עם מילווקי באקס באליפות ה-NBA בעונת 2020/2021.
ביוגרפיה
בראיינט גדל והתחנך כמורמוני. הוא בנו של ישראל בראיינט. התחתן עם ג'נלה פראגה באוגוסט 2017.
בראיינט התחיל לשחק כדורסל בגיל צעיר, בקבוצות נגד ילדים גדולים יותר. בריאנט שיחק בתיכון בניו המפטון, ניו המפשייר, שם הוא העמיד ממוצעים של 13 נקודות, 4 ריבאונדים ו-4 אסיסטים למשחק והוביל את התיכון שלו לגמר.
קריירת מכללות
בשנה הראשונה ללימודיו באוניברסיטת אלון הוא עמד על 14.2 נקודות, 4.2 ריבאונדים, 2.7 אסיסטים ו-1.3 חטיפות למשחק. ב-28 ביולי 2015, בראיינט עבר מאלון אל אוניברסיטת בריגהאם יאנג.
בשנתו הראשונה במכללה והשנייה בסך הכל הוא רשם ממוצעים של 11.7 נקודות, 3.6 ריבאונדים ו-2.2 אסיסטים למשחק. הוא שיחק רק 23 משחקים בשל פציעה בברך. בראיינט קלע 39 נקודות, מתוכם 7 שלשות בניצחון נגד פורטלנד.
בשנתו השנייה באוניברסיטת בריגהאם יאנג, בראיינט סיים את העונה במקום השני בנקודות בצד המערבי עם 18.1 נקודות למשחק, במקום השלישי באחוזים לעונשין (.850), במקום השלישי ל-3 (0.415), הרביעי בחטיפות (1.2), השמיני בריבאונדים (6.3). ב-18 באפריל 2018, לאחר שסיים את שנתו השנייה במכללה, הודיע בראיינט על מועמדותו לדראפט ה-NBA.
קריירה מקצועית
ב-1 ביולי 2019, בראיינט הצטרף למילווקי באקס בליגת הקיץ, שם העמיד 14.2 נקודות, 4.0 ריבאונדים ו-3.2 אסיסטים בממוצע למשחק.
ב-13 במאי 2021, בראיינט עזב את ישראל וחתם במילווקי באקס מליגת ה-NBA. ב-16 במאי, במשחקו הראשון בקבוצה שהיה גם המשחק האחרון של העונה הסדירה, בראיינט קלע 16 נקודות ב-6 מ-13 מהשדה, יחד עם 6 ריבאונדים ו-3 אסיסטים ב-32 דקות במהלך ההפסד 112–118 לשיקגו בולס. בסיום העונה זכה ביחד עם קבוצתו באליפות ה-NBA. לאחר העונה שוחרר מהקבוצה, הוחתם מחדש ושוחרר שוב.
ב-18 באוקטובר 2021 חתם באנאדולו אפס מליגת העל הטורקית והיורוליג.
התפלגות תת-גאוסית
בתורת ההסתברות, התפלגות תת-גאוסית היא כל התפלגות שדועכת מהר לפחות כמו התפלגות גאוס. פורמלית, X הוא משתנה מקרי שמתפלג תת-גאוסית אם קיימים קבועים C ו-v כך ש:
תכונות שקולות
התכונות הבאות שקולות:
פנלו
פנלו היא עיר במחוז לימבורג בדרום הולנד, השוכנת בסמוך לגבול עם גרמניה, על שפת נהר המז.
היסטוריה
בשנת 675 קיבלה העיירה פנלו מעמד של עיר. מיקומה במקום שיש בו מים, מקום רדוד לעבור את הנהר ומפגש של הרבה דרכים, הופך אותה בימי הביניים לתחנת מסחר חשובה. ב-1375, הייתה פנלו לחברה בברית ערי הנזה.
בשל חשיבותה האסטרטגית, הוטל מצור על העיר פנלו מספר פעמים. המצור המשמעותי ביותר הוטל עליה ב-1702. היא הייתה תחת הכיבוש הספרדי, חלק מהרפובליקה ההולנדית והצרפתית ולבסוף, כחלק מהמחוז החדש "לימבורג", הפכה לחלק של הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה.
בשל חשיבותה האסטרטגית, הוטל מצור על העיר פנלו מספר פעמים. המצור המשמעותי ביותר הוטל עליה ב-1702. כתוצאה מכך היא הייתה חלק מהרפובליקה ההולנדית ומאוחר יותר חלק מממלכת הולנד הנפוליאונית.
ב-1819 מהגרת מגרמניה לפנלו משפחת החרטים היהודיים וינר (Wiener). בנם יעקב (Jacob Jacque, 1815-1899) עיצב יחד עם אחיו ליאופולד וינר את בול הדואר הראשון של בלגיה, שעליו דמותו של המלך ליאופולד הראשון. ב-1851 הוא שותף בעיצוב הבול ההולנדי הראשון.
בשנת 1936 חגגה הקהילה היהודית הקטנה בפנלו, שהיו בה 40 משפחות בלבד, 70 שנה לבית הכנסת. יו"ר הקהילה פיליפ כהן בנאומו, מציין שמיקומה של פנלו, 3 ק"מ מגבול גרמניה, שבה הוטלו גזירות על היהודים, גרם לכך שקהילת פנלו עזרה ותמכה בפליטים שבאו מצידו השני של הגבול.
מלחמת העולם השנייה
ב-9 בנובמבר 1939, נחטפו שני סוכני מודיעין בריטים על ידי האס דה [SD] במה שנודע כתקרית פנלו. התקרית שימשה לנאצים כאמתלה לקשור את בריטניה לניסיון ההתנקשות של גאורג אלזר באדולף היטלר יום לפני כן וכדי להצדיק את פלישתם להולנד, עד אז מדינה נייטרלית, ב-10 במאי 1940.
בפנלו היו הן גשר רכבת והן גשר כביש על פני נהר המז, העיר ניזוקה קשות בפשיטות הפצצה על הגשרים בין ה-13 באוקטובר ל-19 בנובמבר 1944 לקראת סוף המלחמה. בעלות הברית ניסו 13 פעמים להרוס את הגשרים כדי לנתק את קווי האספקה של הגרמנים וכדי לחסום את נתיב נסיגתם. מאמצים אלו נכשלו והיו אלה הכוחות הגרמנים הנסוגים שבסופו של דבר פוצצו את הגשרים בניסיון לעצור את התקדמותם של בעלות הברית. פנלו שוחררה במתקפה שהגיעה ממזרח, מתוך גרמניה עצמה.
כ-300 מתושבי פנלו נהרגו בפשיטות אלו. הפשיטות החריבו חלק ניכר מבנייניה ההיסטוריים של העיר. אף על פי כן, כמה מהבניינים העתיקים, כמו בניין העירייה שרדו את המלחמה ללא נזק משמעותי.
לאחר מלחמת העולם
עד לסוף שנות התשעים סבלה פנלו ממטרדים כתוצאה מנגע הסמים. הרשויות הארציות והעירוניות יזמו כמה פעולות, בין השאר העברת הקופי שופ הגדולים של העיר אל הפרברים, שם הם המשיכו לפעול באזור שירות לשעבר. כתוצאה מכך הופסקה פעילות זו במרכז העיר והעסקים הללו היו כעת קרובים יותר לכביש המהיר.
ב-2001 התמזגו עם פנלו היישובים בלפלד וטחלן. זה האחרון היה במקור חלק מדוכסות יוליך, לפני מאות שנים, בעוד שבעבר הייתה פנלו חלק מדוכסות חלרה.
ב-2010 התמזג היישוב ארסן אן ולדן עם פנלו.
הקהילה היהודית בפנלו
היהודים הראשונים התיישבו בפנלו במהלך המחצית השנייה של המאה ה-14, כאשר נהנתה העיר מתקופת שגשוג. רחוב בעיר הקרוי "רחוב היהודים" (בהולנדית: Joodenstraat) קיים מתקופה זו. עם פרוש המאה ה-15 היו כמה מיהודי העיר פעילים כמלווי כספים וכבעלי בתי משכון. נראה שהיהודים עזבו את העיר בעקבות שקיעת המערכת הכלכלית שלה במהלך שנות השישים של המאה ה-15 כמעט מאה שנים לאחר מכן, ב-1544, הוענקה הרשות לשלושה יהודים להתיישב בעיר עם משפחותיהם כדי להקים ולנהל לבנק להלוואות. כמו כן ניתנה להם הרשות לבצע שחיטה על פי ההלכה לצורכי אספקת הבשר שלהם ולהקים בית עלמין. שנתיים מאוחר יותר בוטלו זכויותיהם של היהודים.
בהמשך לא התגוררו בפנלו יהודים עד להענקת זכויות אזרח ליהודי הולנד בסוף המאה ה-18. רוב היהודים הראשונים שהתיישבו אז בעיר הגיעו מגרמניה. בית הכנסת הראשון בתקופה המודרנית פעל בראשית המאה ה-19 בעליית גג בשער קולן (Keulsepoort). ב-1827 הועתק מקומו של בית הכנסת למבנה ששימש בעבר כבית מחסה לעניים של הקהילה הפרוטסטנטית.
ב-1827 הוכרו יהודי פנלו כקהילה עצמאית. קודם לכן, הם נחשבו כחלק מקהילת יהודי העיר סיטארד. ב-1865 הוקם בית כנסת חדש כשהתרומות לבנייתו הגיעו בין השאר ממלך הולנד, משלטונות העיר והמחוז ומתורמים פרטיים. באותה עת הגיעה אוכלוסיית יהודי פנלו לשיאה.
באמצע המאה ה-19 הונהגה קהילת יהודי פנלו על ידי ועד קהילה. גופים רשמיים נוספים של הקהילה כללו ועד לניהול הסיוע לעניים. יהודי פנלו הפעילו ארגוני מתנדבים לפעילות חברה ותרבות. החינוך היהודי לילדי הקהילה ניתן על ידי מורה ששימש גם כחזן וכשוחט. בין השנים 1820–1887 קברה קהילת יהודי פנלו את מתיה בבית הקברות היהודי ששכן ברחוב קרקהופואך (Kerkhofweg). כמה שנים מאוחר יותר הוקם בית עלמין חדש בחנזנסטראט (Ganzenstraat).
יהודי פנלו במאה ה-20
בתחילת המאה ה-20 התערו יהודי פנלו בחברה הכללית וחיו בשכנות לנוצרים. על פי רוב הם נהנו ממצב כלכלי טוב. רובם עבדו כבעלי חנויות, כקצבים, או כסוחרים, חלק מהם עבדו כבעלי מלאכה והיו גם כמה שהקימו לימים מפעלים קטנים. ב-1928 הוקם "חוג הידידים היהודים" (Joodsche Vriendenkring) אגודה לתרבות שהוציאה לאור עיתון פרו-ציוני. הנוער היהודי קיים פעולות חברה, למד בימי ראשון לימודים יהודיים בבנין בית הכנסת. כמה מחברי הקהילה היו פעילים בגופי הממשל העירוניים.
היותה של פנלו צומת רכבות חשוב במעבר מגרמניה להולנד, גרמה לכך שהגיעו לשם רכבות מלאות פליטים יהודים מכל רחבי מזרח אירופה. אם לא היו להם תעודות מתאימות או מספיק כסף הם נשלחו משם חזרה לגרמניה. ראשי הקהילה ארגנו ב־1933 "ועד לסיוע לפליטים" (Comite voor Joodsche vluchtelingen Venlo). הוועד ארגן תמיכה ב-130 גברים יהודיים שהוחזקו במחנה פליטים ליד מנזר הלב הקדוש (Heilig Hartklooster) של הנזירות הדומיניקניות בראובר (Reuver), כמו כן חילקו מזון, מים ושמיכות גם לאלו שלא נתנו להם להיכנס להולנד.
במהלך הכיבוש הגרמני של הולנד במלחמת העולם השנייה נרדפו יהודי פנלו כמו כל יהודי הולנד. משלוחי גירוש רבים יצאו באוגוסט, אוקטובר ונובמבר 1942. כרבע מיהודי העיר הצליחו להתחבא וכמה מהיהודים הצליחו לברוח מהולנד. בשנת 1943 נשלחו 700 אסירים ממחנה הריכוז פיכט לעבודות כפייה בבסיס הלופטוואפה שליד פנלו. שדה התעופה, הופצץ כל הזמן על ידי בנות הברית ולכן פלוגות היהודים נשלחו לתקו את מסלול ההמראה, תוך כדי ההפגזות ורבים נהרגו על המסלול, פלוגות העבודה הללו כונו "קומנדו הנסיעה לשמיים" (Himmelfahrtkommando) אחרוני יהודי פנלו גורשו מהעיר באפריל 1943. ב-8 באפריל 1943, הכריז המפקד העליון לביטחון (Generalkommissar fur das Sicherheitswesen) בהולנד, הנס ראוטר (Rauter), על לימבורך כ"נקיה מיהודים", אף על פי שידע שיש עוד מסתתרים. העובדה שלא נותרו בעיירה עד יהודים לא מנע מעיריית פנלו לשלוח לקהילה היהודית ב-13 במרץ דרישה לתשלום מיסים.
מעטים בלבד מיהודי פנלו שרדו את המלחמה ועלה בידם לשוב לעיר עם סיומה. בית הכנסת של פנלו ניזוק קשות במהלך הפצצה אווירית ב-1944. עם זאת, כמה ספרי תורה ותשמישי קדושה שרדו את החורבן.
העיר הייתה צפופה מדי וכולם הכירו את כולם, כך שקשה היה להסתתר בה, אבל האזור הכפרי מסביב היה מיושב בפחות צפיפות ועל כן הוחבאו כמה ילדים מהקהילה ואחרים מכל רחבי הולנד אצל איכרים בכפרים הסמוכים. ב-1958 הוצבה טבלת זיכרון על קיר אחד הבתים בכפר טינריי (Tienray) הסמוך שבו הוחבאו ילדים יהודים במהלך המלחמה. בין המסתתרים והפליטים שעברו דרך פנלו היו גם כמה דמויות ידועות. הסופרת סרפינה קלרה אנשדט, רות קנטרוביץ (Ruth Kantorowicz), יהודיה שהתנצרה הגיעה לפנלו ב-1936, אל הכרמיליתיות וב-31 בדצמבר 1938 כשאדית שטיין הגיעה למנזר באכט (Echt) מונתה קנטרוביץ' למזכירתה והן גורשו יחד. כמה משפחות איכרים באזור קבלו את אות חסידי אומות עולם.
מהקהילה הקטנה נרצחו 93 אנשים.
היהודים המעטים ששבו לפנלו לאחר המלחמה וניסו להחיות מחדש את חיי הקהילה, נדרשו על ידי העירייה לשלם את חובות המיסים על רכושם על שנות המלחמה. ראש הקהילה פיליפ כהן, קיבל מהעירייה הוראה שעליו לממן את תיקון גדר בית הקברות היהודי ולשלם את חשבון המים שדלפו מהצינורות בהריסות בית הכנסת במשך כל המלחמה. בין השנים 1945–1947 התקיימו תפילות בכנסייה הפרוטסטנטית. קהילה רפורמית התקיימה בפנלו לזמן קצר במהלך שנות ה-60. בט"ו בשבט 1946 אירחו חברי הקהילה קבוצה של חיילי הבריגדה היהודית.
ב-1965 התקבלה החלטה לא לשקם את בית הכנסת של פנלו והבניין נהרס עד היסוד. קהילת יהודי פנלו חדלה להתקיים מעשית ב-1975, ב-1986 היא פורקה גם מבחינה מנהלית ומעט היהודים שנותרו בה עברו להשתייך לקהילת לימבורג.
All I Want (שיר של אוליביה רודריגו)
All I Want (בעברית: כל מה שאני רוצה) הוא סינגל שיווקי שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית אוליביה רודריגו. השיר יצא לאור ב-26 בנובמבר 2019, על ידי חברת התקליטים וולט דיסני רקורדס, כסינגל מתוך הפסקול High School Musical: The Musical: The Series: The Soundtrack.
רקע והוצאה
רודריגו כיכבה בתפקיד ראשי בסדרת המוקומנטרי היי סקול מיוזיקל: המחזמר: הסדרה של דיסני+. רודריגו כתבה בעצמה את השיר "All I Want", אשר הוא חלק מן פסקול הסדרה. נכון לינואר 2021, השיר עצמו זכה למעלה מ-187 מיליון השמעות בספוטיפיי, והוסמך לזהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, וזכה להרוויח מעל 500,000 יחידות בארצות הברית. הסדרה חודשה לעונה שנייה בשנת 2021. רודריגו חתמה בחברת ההקלטות גפן רקורדס, שבבעלות יוניברסל מיוזיק גרופ, אשר החלקה לעבוד על הוצאת מיני אלבום הבכורה שלה בשייצא בשנת 2021.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של לארסון ב-19 במרץ 2020.
קורפוס הפאנצר ה-24 (ורמאכט)
היסטוריה
עם פרוץ המלחמה היה קונצה מפקד מפקדת הכוחות בסאר-פפלץ, שהפכה באמצע ספטמבר 1939 לקורפוס ה-24, והייתה חלק מהארמייה הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות C בחזית המערבית. ב-15 בפברואר 1940 מונה לאו גייר פון שוופנבורג למפקד הקורפוס.
במהלך המערכה על צרפת לחם פון שוופנבורג עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות C, ולאחר מכן פיקד על הסבת הקורפוס לקורפוס ממונע.
במבצע ברברוסה פעל הקורפוס שבפיקודו במסגרת קבוצת הפאנצר השנייה כחלק מקבוצת ארמיות מרכז, ונטל חלק בקרבות ביאליסטוק-מינסק וסמולנסק, ולאחר מכן השתתף בקרב על מוסקבה.
ב-3 באוקטובר 1942 נהרג פון לנגרמן בשעת סיור בחזית מרימון יד שהושלך לעברו, ואוטו פון קנובלסדורף מונה במקומו למפקד הקורפוס. ב-30 בנובמבר 1942 מונה מרטין ונדל למפקד הקורפוס, ולאחר מכן התחלפו כמה מפקדים במהירות. ב-9 בפברואר 1943 מונה למפקד הקורפוס, שהיה חלק מפלגת הארמייה לאנץ במסגרת קבוצת ארמיות B, ובהמשך לחם הקורפוס בקרבות באוקראינה במסגרת קבוצת ארמיות דרום, כחלק מהארמיות השישית, השמינית, ארמיית הפאנצר הראשונה וארמיית הפאנצר הרביעית לסירוגין. ב-27 ביוני 1944 מונה פריץ-הוברט גרזר למפקד הקורפוס, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות צפון אוקראינה, ולאחר מכן שוב התחלפו כמה מפקדים במהירות. ב-15 באוקטובר 1944 חזר ולטר נהרינג לפקד על הקורפוס, ובנובמבר הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הרביעית, עימה לחם במבצע ויסלה-אודר. ב-19 במרץ 1945 מונה הנס קלנר למפקד הקורפוס, וב-8 באפריל החליפו ולטר הרטמן שפיקד על הקורפוס עד סוף המלחמה.
המערכה על צרפת
במערכה על צרפת כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
מבצע ברברוסה
במהלך מבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הקרב על מוסקבה
במהלך הקרב על מוסקבה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
קרב חרקוב השלישי
במהלך קרב חרקוב השלישי כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
לא עומדות מנגד
לא עומדות מנגד היא עמותה המסייעת לנשים ולגברים ביציאה ממעגל הזנות. היא הוקמה במטרה להגביר את המודעות הציבורית לנזקי הזנות וכן לחבר נשים שורדות זנות לקהילה לצורך הגשת סיוע חירום. כיום מפעילה העמותה כמה עשרות אלפי מתנדבות ומעניקה מענה חירומי לכ 1,800 נשים וגברים במעגל הזנות. העזרה היא במזון, מלגות לימודים, עזרה בדיור, טיפולי שיניים, מקומות לינה ותמיכה נפשית וכלכלית גם לטווח ארוך.
רקע
העמותה הוקמה כקבוצת פייסבוק בשנת 2017 על ידי ד"ר נעמה גולדברג. הקבוצה הוקמה מתוך ההבנה כי אנשים העוסקים בזנות סובלים מבדידות, המקשה עליהם לתפקד ולהתקיים בחברה. מטרת העמותה היא להעלות את המודעות לנזקי הזנות ולחבר בין מתנדבות בקהילה לבין אלו הזקוקות לסיוע. בעמוד הפייסבוק שלה מפרסמת העמותה מאות עדויות אנונימיות של שורדות זנות הנותנות פתח לעולמן של השורדות ועוזרות להבין עד כמה זנות היא דבר שלילי והרסני.