cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גאי רוג'רס
קריירת ה-NBA
לקראת העונה הבאה הוחלף אל סרבי מאמן הקבוצה בניל ג'ונסטון, שחקן הקבוצה שהיה מלך הסלים של ה-NBA שלוש פעמים ונאלץ לפרוש עקב בעיות בברכיו. בדראפט נבחר וילט צ'מברלין, ופילדלפיה הפכה לאחת הקבוצות החזקות בליגה. בין צ'מברלין לרוג'רס התפתח שיתוף פעולה מצוין, כשרוג'רס מוסר אסיסטים רבים לצ'מברלין. רוג'רס סיים את העונה עם 7.1 אסיסטים למשחק, שני רק לקוזי, וצ'מברלין היה למלך הסלים של הליגה. פילדלפיה סיימה את העונה עם 49 ניצחונות מול 26 הפסדים בלבד, שנייה בליגה רק לסלטיקס. במשחקי הפלייאוף גברה פילדלפיה בשלושה משחקים על סירקיוז נשיונלס בסיבוב הראשון 1-2, ופגשה בגמר המזרח את בוסטון סלטיקס שהעפילה אוטומטית לסדרה. אל המשחק החמישי בסדרה הגיעה פילדלפיה בפיגור של 3-1. ברגעי הסיום, כשפילדלפיה בפיגור של 117-115, ביצע קוזי עבירה על רוג'רס ושלח אותו לקו העונשין. רוג'רס לא הצליח להשוות את התוצאה כשהחטיא את שתי הזריקות ופילדלפיה הפסידה בסדרה 4-1.
להתחיל מחדש (1979)
להתחיל מחדש (באנגלית: Starting Over) הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1979 בבימויו של אלן ג'יי פאקולה, עם ברט ריינולדס, ג'יל קלייבורג וקנדיס ברגן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רומן בשם זה מאת דן וייקפילד משנת 1973 והוא על גבר גרוש הנקרע בין יחסיו לגרושתו ולאהובתו החדשה.
קנדיס ברגן הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
ברט ריינולדס היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
קנדיס ברגן שרה בסרט את השירים: "Easy for you", ""Starting Over", ו-"Better than ever" שהיה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר.
תקציר העלילה
פיל פוטר (ברט ריינולדס) נפרד מאשתו הזמרת וכותבת הפזמונים ג'סיקה (קנדיס ברגן), עוזב את ניו יורק ונוסע לבוסטון שם יש לו דירה ושם גר אחיו הפסיכיאטר מיקי (צ'ארלס דרנינג) ואשתו מארווה (פרנס סטרנהגן).
הוא מרגיש בודד ובבית אחיו הוא מכיר את מרילין הולמברג (ג'יל קלייבורג) שעובדת כגננת ועושה עבודת מאסטר בחינוך. הוא מוצא עבודה חלקית בהוראה ומגיע מדי פעם לפגישות בכנסייה עם גברים גרושים כמוהו כדי לשוחח על מצבם. הוא יוצא פעם אחת לבליינד דייט עם מארי (מרי קיי פלייס), גרושה עם שני ילדים אבל פרט לקיום יחסים מייד בפעם הראשונה, אין לזה המשך.
הוא ממשיך לחזר אחרי מרילין ויחסיהם מתהדקים עד שהיא מסכימה לגור אצלו.
כעבור זמן מתחילים שוב החיכוכים בין פיל לג'סיקה והוא מחליט לחזור לבוסטון. ביחד עם חברו הגרוש פול (אוסטין פנדלטון) הוא מגיע לאולם הכדורסל שם צופה מרילין באימון, מבקש ממנה לחזור אליו ומציע לה נישואין. לאחר היסוס היא מסכימה והם יוצאים מהאולם לצלילי מרש החתונה של מנדלסון.
פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר
פרס האוסקר לצילום הטוב ביותר (Academy Award for Best Cinematography) הוא פרס שמוענק מדי שנה על ידי האקדמיה האמריקאית לקולנוע במסגרת טקס פרסי האוסקר לעבודת קולנוע המצטיינת בתחום הצילום.
בטקס האוסקר הראשון שהתקיים בשנת 1928, הפרס על הצילום (כמו הפרסים האחרים) לא היה קשור לסרט ספציפי, והצלמים היו מועמדים באופן פרסונלי. הבעיה עם מועמדויות אלו התבררה בטקס הראשון, שבו קרל סטורס וצ'ארלס רושר היו מועמדים לעבודתם משותפת בסרט "זריחה" אבל שלושה סרטים אחרים שהיו מועמדים צולמו על ידי אותם הצלמים. בטקס השני לא היו מועמדויות בכלל, אף על פי שלאקדמיה הייתה רשימה של כותרות לא רשמיות שהובאו בחשבון על ידי מועצת השופטים. בשנה השלישית סרטים היו מועמדים לפרס, ללא ציון שמם של הצלמים.
פלויד קרוסבי זכה בפרס על הסרט טאבו בטקס האוסקר הרביעי (1931), שהיה הסרט האילם האחרון שניצח בקטגוריית הצילום. כל עבודות הצילום שניצחו בפרס מאז הטקס הראשון אינן אבדו ועדיין קיימות באופן מלא.
מלכי בבל
רשימת מלכי בבל, עיר עתיקה ששכנה במרכז מסופוטמיה בשטח עיראק של היום. בחלק מההיסטוריה שלה הפכה עיר הממלכה המקומית לאימפריה ששלטה על אזור נרחב במסופוטמיה, סוריה וגם ארץ ישראל.
עקב הקשיים השונים בקביעת הכרונולוגיה של המזרח הקרוב, קיימות שלוש גישות מקבילות לסידור הכרונולוגי של האלף השלישי והשני לפנה"ס: כרונולוגיה גבוהה, תיכונה ונמוכה. הפער בין הנמוכה והגבוהה נעשה בטווח של 120 שנה. רשימה זו הוכנה על פי הכרונולוגיה התיכונה.
רשימת מלכי בבל מורכבת ממספר רשימות של מלכים שנמצאו במקורות שונים:
במסגרת מחקריים נעזרו החוקרים גם בלוחות נוגה של עמי-צדוקה, זאת סדרה של תצפיות בכוכב הלכת נוגה שנעשו על ידי המלך הבבלי עמי-צדוקה מהשושלת הראשונה.
מלכי השושלת הראשונה - שושלת אמורית
מלכים אלה שלטו בבבל בתקופת הברונזה התיכונה. פלישת השבטים האמוריים למסופוטמיה, נעשתה בתהליך הדרגתי. הם הגיעו לאזור עוד לפני פלישת הגותים. במשך הזמן התבוללו באוכלוסייה, והשתלבו בחיים הכלכליים. במאה ה-19 לפנה"ס השתלטו על אזור מרכז מסופוטמיה, ויסדו שושלת אמורית ששלטה בבבל במשך 300 שנים עד תחילת המאה ה-16 לפנה"ס.
המידע על המלכים הראשונים מ-שומו-אבו ועד סין-מובליט הוא מועט. גובה מי התהום באזור פגע בממצאים הארכאולוגיים. עד עלייתו של חמורבי לשלטון, ממלכת בבל הייתה מורכבת ממספר ערים ששכנו סביבה וכללו את סיפר, כיש, בורסיפה ודילבט. חמורבי הרחיב את הממלכה, הוא כבש את ערי המדינה בדרום מסופוטמיה, ומצפון את ממלכת אשנונה, אשור ומארי והפך את בבל לאימפריה.
שושלת ארץ-הים - השושלת השנייה של בבל
שושלת "ארץ-הים" מכונה על ידי ההיסטוריונים השושלת השנייה של בבל, אף על פי שייתכן ולא שלטה בבבל עצמה למעט תקופה קצרה. השושלת שתקופת שלטונה נעה בין השנים 1732 עד 1460 לפנה"ס לערך, כוללת סדרה של מלכים מסתוריים שיש לה אזכורים הכוללים מידע מועט ברשימות מלכים אשוריות.
שמה של השושלת מגיע מאזור שכונה על ידי האשורים "ארץ הים" ששכן בעת העתיקה בדרום מסופוטמיה, באזור הביצתי שבין הפרת והחידקל בסמוך למפרץ הפרסי. הרשימה כוללת 12 שמות של מלכים שבחלקם מזכירים שמות שומריים המזכירים את שמות המלכים של מלכי השושלת הראשונה של איסין. שם המלך השלישי בשושלת זאת דומה לשמו של המלך החשוב של שושלת איסין דמיק-אילישו. האוכלוסייה בתקופה זאת נשאה בעיקר שמות אכדיים וכתבה ודיברה אכדית.
מלכי השושלת השלישית - השושלת הכשית
הכשים שהיו שבטי הרים מאזור מהרי הזגרוס, שחדרו לבבל כבר בתקופת המלך שמשו-אילונה. כיבוש העיר על ידי המלך החתי מורשיליש הראשון וחורבנה בשנת 1595 לפנה"ס, אפשר את כיבושה על ידי הכשים, ואלו שלטו בבבל ובאזור במשך כ-400 שנה, עד למשבר תקופת הברונזה המאוחרת במחצית המאה ה-12 לפנה"ס. מלכי בבל המופיעים במכתבי אל-עמארנה, היו המלכים משושלת זאת. המלכים הראשונים של הכשים עד למלך אגום השני לא שלטו בבבל.
מלכי השושלת הרביעית מאיסין
לאחר תקופה קצרה של שלטון עילם, עלתה בבבל שושלת איסין. מוצא המלכים היה מקומי, ומקורה בעיר איסין ששכנה בדרום מסופוטמיה. השושלת התקיימה כ-130 שנים וכללה 11 מלכים, שישה מתוכם נשאו את השם מרדוך כשם האל מרדוך ראש הפנתיאון הבבלי, והאל התומך של העיר בבל. שושלת זו היא השושלת השנייה של איסין, הראשונה שלטה באיסין. בתקופת השושלת, חלק מהמלכים נלחמו במלכי אשור, וחלקם היו ביחסים טובים איתם. השושלת הסתיימה לאחר שהארמים כבשו את בבל.
מלכי השושלת השישית
שושלת קצרת ימים שמלכה 19 שנים. ידועה גם בשם "שושלת ביט-באזי" (Bīt-Bazi) על שם האזור ממנו הגיעה השושלת הזאת שהייתה כשית.
מלכי השושלת השביעית
השושלת השביעית הייתה שושלת עילמית קצרת ימים
מלכי השושלת השמינית והתשיעית
לאחר תקופה קצרה של שלטון עילם על בבל, עלה לשלטון בשנת 979 לפנה"ס המלך נבו-מוכין-אפלי שהיה בבלי במוצאו. ההיסטוריונים סופרים את תקופת שלטונו כשושלת השמינית, ומיורשו מתחילה השושלת התשיעית. בתקופת שושלת זאת בבל הייתה ממלכה חלשה, כששטחים גדולים שהיו פעם בשליטת בבל שכנו הכשדים הארמים ושבטי הסותו. גם מלכיה נשלטו ובבל היית מדינה וסלות של מלכי אשור ועילם שהפקיעו שטחים של בבל. תקופה זו נמשכה 250 שנה, עד שמלכי אשור החליטו לשלוט על בבל ישירות ולא באמצעות מלך מקומי.
השושלת העשירית התקופה האשורית
המלך האשורי שלמנאסר השלישי כבש את בבל והפך אותה למדינה וסלית. במשך כ-200 שנים שלטה אשור בבבל עד שהשתחררה מעולה, לאחר שאשור נחלשה בעקבות מאבקי ירושה. בבבל שלטו מלכים מקומיים, עד שתגלת-פלאסר השלישי מלך אשור הפך גם למלך בבל. בתקופת שלטונם של סרגון השני ובנו סנחריב מרדה בבל ביחד עם עילם, והמליכה עליה מלכים מקומיים. בתקופת שלטונה של אשור, נעשו ניסיונות חוזרים ונשנים של תושבי בבל למרוד באשור.
מלכי התקופה הנאו-בבלית
ממלכת אשור שלטה ישירות על בבל במשך כ-200 שנים, וגם לפני כן הייתה בבל מדינה וסלית של אשור במשך שנים רבות בימי השושלת התשיעית של בבל. לאחר מותו של אשורבניפל, נחלשה אשור בעקבות מרידות פנימיות ומאבקים על השלטון. היחלשותה אפשרה למדינות הוסליות שלה להשתחרר מעולה. נבופלאסר שהיה ממוצא כשדי ריכז כוחות, כבש את בבל, כרת ברית עם מלך מדי ועלה צפונה, כבש את ערי אשור והחריב את נינוה בירת ממלכת אשור. הוא הקים את האימפריה הנאו-בבלית שהגיעה לשיא כוחה בתקופת בנו נבוכדנצר השני. לאחר מכן התדרדרה ונכבשה על ידי כורש מלך פרס. האימפריה החזיקה מעמד פחות מ-100 שנים. שושלת מלכים זאת נקראת על ידי ההיסטוריונים "השושלת הכשדית"
בבל האחמנית
בשנת 539 לפנה"ס נכבשה בבל על ידי כורש שהיה המלך החמישי בשושלת האחמנית. בנו של כורש כנבוזי השני הוכתר פורמלית כמלך בבל. שושלת זאת שלטה ישירות בבבל בין השנים 539 עד 330 לפנה"ס, כשהובסה על ידי אלכסנדר הגדול. המלך האחרון בשושלת זאת שמלכה על בבל היה דריווש השלישי.
בבל הסלאוקית
אלכסנדר הגדול שלט ישירות על בבל בין השנים 330–323 לפנה"ס. לאחר מותו המלך הפורמלי על בבל היה בנו אלכסנדר הרביעי שמלך בין השנים 323–309 לפנה"ס, העוצר בתקופת שלטונו היה פרדיקס. בתקופה זאת פרצה מלחמת הדיאדוכים, כשבסופה הומלך על בבל בשנת 305 לפנה"ס סלאוקוס הראשון, והחלה תקופת שלטון הממלכה הסלאוקית. הממלכה הסלאוקית העבירה את מרכז השלטון לעיר החדשה סלוקיה שעל החידקל ובבל התרוקנה אט אט מתושביה ואט אט הפכה לאלמונית. שלטון זה נמשך עד שנת 141 לפנה"ס עת נכבש האזור על ידי האימפריה הפרתית. המלכים הסלאוקים האחרון ששלטו על אזור בבל היו דמטריוס השני ואנטיוכוס השישי שמלכו במקביל.
ישראל ליאור
ישראל ליאור (1921 – מאי 1981) היה תת-אלוף בצה"ל, מזכירם הצבאי של ראשי הממשלה לוי אשכול וגולדה מאיר.
ביוגרפיה
ליאור (במקור ליטואר) נולד בפולין ועלה לארץ ישראל ב-1937, בה התגורר בבית סבו וסבתו בחיפה. הוריו שנותרו בפולין נספו בשואה. הוא למד בבית הספר המקצועי בסמ"ת שליד הטכניון. היה פעיל במנגנון הקבע של ארגון ההגנה, בוגר קורס מ"מים מחזור ט"ו של הארגון ושימש מדריך בקורס מפקדי מחלקות, היה מדריך ראשי בנפת זבולון. פיקד על פלוגת הסטודנטים של הטכניון ועל היחידה המיוחדת של ההגנה בחיפה. ב-1947 מונה לסגן מפקד גדוד חי"ש 22 של חטיבת לבנוני בצפון ישראל, היה מפקדו השני של גדוד 11 "אלון", שפעל בתחילת מלחמת העצמאות תחת חטיבת גולני ובהמשך תחת חטיבת יפתח וחטיבת עודד. הגדוד בפיקודו לחם בקרבות בגליל המזרחי ובגליל העליון בין השאר בקרב על מצודת כ"ח. בהמשך המלחמה שימש קצין המבצעים של חטיבת גולני.
לאחר מלחמת העצמאות עסק בארגון כוחות המילואים בצפון ופיקד על בית הספר להכשרת חיילי מילואים, בשנים 1951 עד 1954 שימש ראש מטה חטיבת חיל רגלים וקצין אג"ם בפיקוד הצפון. הדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ופיקד על מחוז תל אביב בשנים 1960 עד 1963, בתקופה זו פיקד על מצעד צה"ל ביום העצמאות ה-14 בשנת תשכ"ב (1962) שנערך בעיר.
בשנים 1963 עד 1966 שימש ראש אכ"א/פרט באגף כוח האדם. בפברואר 1966 מונה למזכיר הצבאי של ראש הממשלה לוי אשכול. הוא ליווה את אשכול בתקופת ההמתנה ובמלחמת ששת הימים ובפעולת כראמה. לאחר פטירתו של אשכול המשיך לכהן בתפקיד תחת ראש הממשלה גולדה מאיר וליווה אותה במהלך מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים. במקביל החליף את אהרן יריב ביולי 1973 כיועץ ראש הממשלה לענייני מלחמה טרור. ביוני 1974 השתחרר משירות הקבע.
לאחר שחרורו שימש מנכ"ל חברת הנפט הלאומית, הממונה על חיפושי הנפט, עד 1978. לאחר מכן שימש מחזיק תיק הפועל במועצת פועלי תל אביב-יפו. נפטר במאי 1981.
ב-1987 יצא לאור ספרו של איתן הבר, היום תפרוץ מלחמה, ספר זיכרונות שהחל לכתוב עם ישראל ליאור.
קלריסה פיטרס ראסל
קלריסה פיטרס ראסל, באנגלית: Clarissa Peters Russell (1 בפברואר 1809 - 12 באוגוסט 1854) הייתה מיניאטוריסטית אמריקאית.
ביוגרפיה
ילידת אנדובר, מסצ'וסטס, ראסל הייתה אחת משנים-עשר ילדים; אחותה הצעירה, שרה פיטרס גרוזלייר, הפכה גם היא למיניאטוריסטית. הוריהם היו אליזבת פארינגטון דייוויס וג'ון פיטרס; משפחת פיטרס הייתה בולטת בעניינים המקומיים, ואביה שימש כיו"ר מועצת הנבחרים של העיר. פרטי השכלתה המוקדמת של קלריסה אינם ידועים, אך הוצע כי היא למדה באקדמיית פרנקלין, בית הספר המשולב הראשון במסצ'וסטס שהכניס נשים והמוסד בו למדה אחותה אמילי מ-1836 עד 1838. בתחילת חייה המקצועיים, מאמינים שהיא למדה באקדמיית בלו היל בבלו היל, מיין. ידוע שהיא הייתה בעיירה זו בשנת 1831, וחושבים שהיא קיבלה הדרכה כלשהי בציור בצבעי מים מג'ונתן פישר, בוגר אוניברסיטת הרווארד. עד 1835 היא הייתה בבוסטון, ציירה מיניאטורות ונתנה הדרכה גם באמנות. קלריסה נישאה לצייר מוזס ב' ראסל, שאיתו ביקשה הדרכה בציור, בפרובידנס, רוד איילנד, בשנת 1839; בנם, אלברט קויפ ראסל, הפך לחרט ומאייר שעבד עם דודו, ליאופולד גרוזלייר.
בני הזוג ראסל היו פעילים בבוסטון מ־1842 עד 1854, חיו ברחוב סקול והציגו עבודות באתנאום של בוסטון. קלריסה גם הציגה עבודות באיגוד האמנים של בוסטון, בשנים 1842 ו-1843. התערוכה הראשונה שלה הייתה ב-1841. היא ובעלה עבדו בשיתוף פעולה הדוק, והסגנונות שלהם דומים כך שקשה להבדיל בין עבודתם. יתר על כן, ציוריה, שלעיתים קרובות אינם חתומים או נושאים את שמו של בעלה, נראו לעיתים בטעות כמו של ג'וזף וויטינג סטוק. הסגנון שלה, שמזכיר את זה של בני דורה בניו אינגלנד כמו ויליאם מתיו פריור, כונה על ידי סופרת אחת "מוגמרת מאוד אם כי פגומה במקצת ברישום"; סופר אחר כתב על "נטייתה לריאליזם" בשילוב עם בד דקורטיבי". נראה שהיא התמחתה בדיוקנאות של ילדים, בהתחשב במספרים של אלה ששרדו.
ראסל נשארה מבוקשת באופן פעיל כדיוקנאית עד מותה. היא נקברה במגרש הקבורה השני בצפון אנדובר, מסצ'וסטס, או בבית הקברות רידג'ווד, גם הוא בצפון אנדובר.
דיוקן עצמי של ראסל, המתוארך לסביבות 1850, נכלל בתערוכת הפתיחה של המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות, אמניות נשים אמריקאיות 1830–1930, ב-1987. דיוקן של תינוק וכלב שמיוחסים לה נמצא כעת באוסף של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, כמו גם דיוקן נוסף של תינוק וציור של שלושת ילדי סטארבירד מצ'ארלסטאון, מסצ'וסטס. מיניאטורה נוספת של ילד נמצאת במוזיאון לאמנות סינסינטי. אלבום של צבעי מים של פרחים וצמחים, כנראה עבודתה המוקדמת ביותר ששרד, נמצא בבעלות החברה ההיסטורית של צפון אנדובר. ציוריה מתוארים לעיתים כבעלי "שרידים פרימיטיביים", ועבודתה מבוקשת מאוד על ידי אספנים של אמנות עממית.
רז'ה סירמאי
רז'ה סירמאי (במקור שוורצקופף – Schwarczkopf, בהונגרית: Szirmai Rezső; בודפשט, 16 בספטמבר 1901 – בודפשט, 17 בנובמבר 1966) היה סופר, עיתונאי, מחזאי, עורך עיתון יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
רז'ה סירמאי נולד במשפחה יהודית כבנם של אדן שוורצקופף (1862–1926), עובד בית מסחר ושל אסתר ברגר (1865–1952). הוא למד רפואה בבודפשט, אך לאחר שנתיים של לימודים באוניברסיטה, בחר להמשיך בקריירה בעיתונות. בשנת 1923 הצטרף לעיתוני אשט ומ-1934 עד 1939 היה העורך של אשט. בשנים 1934–1935 היה גם דרמטורג ב"תיאטרון כיכר בתלן". משנת 1940 כתב גם שירים בעיתון "האומה ההונגרית" תחת שם בדוי של אנדראש טיהמרי בשל החוקים (האנטי) יהודיים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי). אחרי המלחמה משנת 1957 הוא היה מחברם של סיפורים קצרים ומאמרים של העיתון. אין תיעוד לגביו בשנות השואה, אך יש להניח שנלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). לאחר מלחמת העולם השנייה הוא היה עורך של כמה עיתונים וכתבי עת. ופרש לגמלאות בשנת 1962. בנוסף לסיפוריו הקצרים, הרומנים וההצגות, הוא כתב גם משחקי רדיו. מבין אחרונים אלה, "עץ חג המולד של אף אחד", ששודר ברדיו של שלוש עשרה מדינות אירופה, זכה להצלחה בינלאומית. הוא שיתף פעולה עם פאל גארטנר בכתיבת ספרו "נשמות פשיסטיות" על חקירת פושעי מלחמה הונגריים.
אשתו הייתה ארז'בט שומוש (מקודם: שטיינר), בתם של יוז'ף שומוש (שטיינר) ושל גיזלה שלזינגר, אותה נשא לאישה ב-10 בפברואר 1930 בבודפשט.
ג'יימס מקבי
ג'יימס מקבי (באנגלית: James McBey; 23 בדצמבר 1883 – 1 בדצמבר 1959) היה אמן ותחריטאי סקוטי אוטודידקט, שהדפסיו זכו להערכה רבה בתחיית התחריט בתחילת המאה ה-20. אוניברסיטת אברדין עניקה לו תואר דוקטור לשם כבוד.
ביוגרפיה
מקבי נולד בניובורג, אברדנשייר, סקוטלנד, התחנך בבית הספר בכפר שלו, ובגיל 15 הפך לפקיד בבנק מקומי. לאחר שקרא מאמר על תחריט במגזין אמנות, הוא שאל מהספרייה הציבורית של אברדין את החיבור של מקסים לאלן על תחריט Traité de la Gravure a l'Eau-Forte, השתתף בשיעורי ערב בבית הספר לאמנות של גריי, ולימד את עצמו איך ליצור תחריטים על לוחות אבץ. הוא הדפיס את התוצאות על נייר באמצעות מתקן ביתי. עד 1910 היה לו מספיק ביטחון ביכולתו האמנותית, ועזב את הבנקאות ובילה את הקיץ בהולנד, שם צפה בתחריט של רמברנדט וחרט 21 לוחות משלו. משנת 1910 ואילך הוא נסע רבות, ביקר באירופה, צפון אפריקה ואמריקה. עד 1911 היו תחריטיו באיכות גבוהה מספיק כדי להעניק לו תערוכה בגלריה Goupil בלונדון והדפסיו פורסמו הן בלונדון והן בגלאזגו. ב-1912 נסע מקבי למרוקו עם ג'יימס קר לוסון והחל לעבוד בצבעי מים.
מלחמת העולם הראשונה
בתחילת מלחמת העולם הראשונה ראייתו הירודה של מקבי מנעה ממנו להתגייס כחייל, אך בפברואר 1916 הוא הוסמך כסגן משנה זמני בזמן שהועסק בשירות הדפוס של הצבא, שבסיסו ברואן. בזמן החופשה שם הוא השלים שתי סדרות של סקיצות, שהציגו את עבודות התחמושת בהרפלר, וכמה תצפיות על הסום. לאחר שהציורים הללו הוצגו בלונדון, מונה מקבי כאמן מלחמה רשמי לחיל המשלוח המצרי. מקבי עבד בצבעי מים ושמנים כאחד, ייצר כ-300 יצירות, שרבות מהן נמצאות כעת במוזיאון המלחמה האימפריאלית. כמו גם דיוקנאות של מפקדי בעלות הברית, מקבי צייר דיוקנאות בולטים של האמיר פייסל וט.אי. לורנס. מקבי בילה חמישה ימים במשימת סיור במדבר סיני עם סיור של חיל הגמלים הקיסרי, המורכב מרוכבים אוסטרלים, והיה עם הגייס עד לכניסתו של אלנבי לירושלים בדצמבר 1917.
קריירה שלאחר המלחמה
אף שהממשלה הבריטית עשתה שימוש מועט בעבודתו במהלך המלחמה, כאשר חזר לבריטניה הפיק מקבי סדרה של תחריטים המבוססים על רישומי הסיור של חיל הגמלים. "הסיירת הארוכה" נמכרה היטב והעצימה מאוד את המוניטין שלו. הוא ערך מספר ביקורים לאחר מכן במזרח התיכון ובצפון אפריקה. במהלך תנופת הדפוס שלאחר המלחמה בשנות העשרים של המאה ה-20, התחריטים שלו זכו למחירים גבוהים במכירה פומבית שרק הושגו קודם לכן על ידי המאסטרים הישנים. מקבי הוצג על ידי מלקולם סלמאן בכרך השני של הסדרה Modern Masters of Etching, וסלמאן גם ריכז קטלוג של עבודתו, שפורסם ב-1929. למקבי היו גם הזמנות לצייר מספר דיוקנאות רשמיים, כולל אחד של סר הארי לאודר ב-1921, שהיום נמצא במוזיאון גלאזגו.
נישואין ומוות
ב-1929 ביקר מקבי באמריקה וחזר ב-1931 והתחתן עם מרגריט לוב, צלמת וכורכת ספרים מפילדלפיה. בשנת 1932 רכשו בני הזוג בית ליד טנג'יר במרוקו ולאחר מכן רכשו נכס שני במרקש. במהלך מלחמת העולם השנייה חי מקבי באמריקה ובשנת 1942 הפך לאזרח אמריקאי. לאחר המלחמה חזר להתגורר בטנג'יר, תוך כדי טיולים קבועים הן בבריטניה והן בארצות הברית. הוא נפטר בטנג'יר, מרוקו ב-1 בדצבמר 1959.
אלכסיי מילר
אלכסיי בוריסוביץ' מילר (ברוסית: Алексей Борисович Миллер; נולד ב-31 בינואר 1962 בלנינגרד, ברית המועצות) הוא כלכלן ואיש עסקים רוסי. מכהן כמנכ"ל תאגיד "גזפרום" משנת 2001.
ביוגרפיה
מילר נולד בלנינגרד בינואר 1962 למשפחה ממוצא גרמני. אמו ליודמילה אלכסנדרובנה נפטרה בשנת 2009, אביו בוריס ואסילייביץ' מילר נפטר ב-1986 בגיל 24. הוריו היו עובדי מכון המחקר המדעי לרדיו אלקטרוניקה של המשרד לתעשייה אווירית, שהפך לאחר מכן לחברת "לנינץ". אמו הייתה מהנדסת ואביו עבד כשְׁרַברָב. הוריו קבורים בבית העלמין קינובייבסקי בסנקט פטרבורג.
מילר למד בבית הספר מספר 330 ברובע נבסקי בלנינגרד. ב-1984 סיים את לימודיו במכון לכלכלה ופיננסים של לנינגרד על שם ווזנסנסקי.
בשנות ה-80 היה חלק מקבוצת כלכלנים רפורמטורים בהנהגת אנטולי צ'ובאיס. לאורך מרבית שנות ה-80 של המאה ה-20 התמקד בלימודיו והיה לכלכלן במכון מחקר מדעי בלנינגרד ולמד במכון הלנינגרדי לכלכלה ופיננסים עד שנת 1990.
ב-1990 היה לחבר בוועדה לרפורמות כלכליות של מועצת סנקט פטרבורג, שנקראה אז בשם "לנסובייט". עד 1996 עבד גם בוועדה לקשרי חוץ של עיריית סנקט פטרבורג וכיהן כסגן יושב ראש הוועדה, בתקופה שולדימיר פוטין כיהן כיו"ר אותה ועדה.
בשנים 1996–1999 ניהל את פיתוח ההשקעות בחברה שניהלה את נמל סנקט פטרבורג. עד שנת 2000 ניהל את חברת המים "מערכות הצנרת הבלטיות" (Балтийская трубопроводная система).
על פי המהדורה הרוסית של Forbes, מילר נחשב לאחד ממנהלי החברות העשירים ביותר ברוסיה. נכון לשנת 2016 עמד סך הכנסותיו על 17.7 מיליון דולר. בפברואר 2021 נבחר ל־5 שנים נוספות כיו"ר דירקטוריון גזפרום.
בשנת 2022, בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה וקשריו עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, הטילה עליו בריטניה סנקציות הכוללות הקפאת נכסים ואיסור נסיעה. גם ארצות הברית הטיל על מילר סנקציות דומות.
חייו האישיים
אלכסיי מילר נשוי לאירינה ולזוג יש בן.
מילר נחשב לעסקן ספורט פעיל. ברשותו שני סוסים שהוא ייבא מארצות הברית ומשתתפים במרוצי סוסים. הוא אוהד מושבע של קבוצת הכדורגל זניט סנקט פטרבורג, וחברת גזפרום שבראשה הוא עומד היא הספונסר הראשי של הקבוצה.
P.S. I Love You
"P.S. I Love You" הוא שיר שהוקלט על ידי להקת הביטלס בשנת 1962. השיר הולחן בעיקר על ידי פול מקרטני (קרדיט ללנון-מקרטני), והופק על ידי רון ריצ'רדס. השיר יצא לאור בבריטניה ב-5 באוקטובר 1962 כבי-סייד של סינגל הבכורה שלהם "Love Me Do" ונכלל גם באלבום הבכורה שלהם Please Please Me. מאוחר יותר הוא נכלל במהדורה האמריקאית Introducing... The Beatles.
הקלטה
המפיק ג'ורג' מרטין מינה את המתופף אנדי וייט כמחליף לפיט בסט, שלדעתו לא היה מספיק טוב מבחינה טכנית למטרות הקלטה, מרטין לא היה מודע לכך שהביטלס האחרים כבר החליפו את פיט בסט ברינגו סטאר, שנכח בסשן וניגן מרקאס בשיר.
מרטין לא נכח בישיבה, בהיעדרו, הוא נוהל על ידי רון ריצ'רדס. ריצ'רדס אמר ללהקה שהשיר לא יכול להיות צד א' של הסינגל שלהם בגלל שיר קודם עם אותו שם: "במקור הייתי איש הוצאה לאור של מוזיקה, פלאג'ר, אז ידעתי שמישהו עשה תקליט עם השם הזה. אמרתי לפול, 'אתה יכול לקבל את זה כצד ב', אבל לא כצד א'".
ברית עברית עולמית
ברית עברית עולמית (בע"ע) היא ארגון מתנדבים ואנשי רוח, שקם למטרת קידום השפה העברית והפצתה, ולחיזוק הקהילה היהודית בגולה באמצעות פעולות תרבות.
רקע
שורשיה של התנועה העברית נעוצים בתקופת ההשכלה הברלינאית במחצית השנייה של המאה ה-18, בהקמת אגודת "דורשי לשון עבר".
אליעזר בן-יהודה היה הראשון שהעמיד את נושא הלשון העברית על יסוד לאומי במאמרו ב-1879 בכתב העת השחר: "שאלה נכבדה". בסוף המאה ה-19 התחילה פעולה ציבורית בשדה התרבות והלשון העברית במדינות שונות: "שפה ברורה" - באוסטריה; "חובבי שפת עבר" ברוסיה; "דורשי שפת עבר" בארצות הברית ועוד. ארגונים אלו שימשו מרכזים ל"דיבור עברי ולמחשבה עברית". בשנת 1903, בימי הקונגרס הציוני העולמי השישי, היה ניסיון ראשון להקמת ארגון עברי עולמי, והוא נקרא: הסתדרות "עבריה". בשנת 1909 התקיים קונגרס עברי עולמי בברלין, ביום ז'-ט' בטבת תר"ע. רק כעבור עשרים ושתיים שנה נוסדה "הברית העברית העולמית".
הקמת ה"ברית"
הכנס המייסד של ברית עברית עולמית ("הכנסייה העברית בברלין") נפתח ב"בית העם העברי" בשד' קורפירסטנדאם 61 בברלין ביום א', ו' בתמוז תרצ"א, 21 ביוני 1931, בשעה עשר וחצי בבוקר ונמשך עד ח' תמוז.
בארצות הברית הוקם ארגון מקביל בשם "ההסתדרות העברית באמריקה", שחדל מלהתקיים. חלק ממטרותיו ממשיך לבצע ארגון NAPH.
"הברית באה לקדם את פני הסכנה, האורבת לקיומנו הרוחני העברי, יוצאת לתמוך במוסדות החינוך והתרבות העבריים הקיימים".
הוקמה על ידי קבוצת אנשי רוח וביניהם ביאליק ופרופסור אריה טרטקובר. ד"ר שמעון רבידוביץ, פתח את הכנס הראשון, ד"ר ישראל גולדשטיין נבחר כנשיא הברית, זלמן שזר נבחר לכהן כנשיא כבוד של הברית, יצחק הרכבי כיו"ר הוועד הפועל של בע"ע ואריה שפטל נבחר כמנהל בע"ע.
החברים בכנס ענדו סיכת "ע" - סמל העברים בעולם העשויה זהב. היה סמל ללומדי העברית ולדובריה והיא משמשת כתעודת זהות לשוחרי העברית בעולם.
בכנס היסוד נכתב המצע הראשון של הארגון ובו נקבעו, בין השאר: החברה הקימה ועד מרכזי שרוב חבריו ישבו בברלין, ומועצה בינלאומית שבראשה עמדו נחום סוקולוב וחיים נחמן ביאליק ובאי כח מכל ארצות הגולה וארץ ישראל.
המועצה הישראלית
מתפקידה היה ליצור מסגרת ארגונית יציבה לשיתופו של הציבור הישראלי בפעולות בע"ע. שיתוף זה בא לידי ביטוי בהסברה מקיפה ובהקמת מועדון בתל אביב. במועדון זה נערכו פגישות עם קבוצות תיירים, בני נוער וסטודנטים דוברי עברית שבאו לביקור בארץ. בראש המועצה הישראלית עמד ל. קופרשטיין. במועדון נערכו פגישות שמשכו אליהן אנשי ציבור, סופרים ואוהדי התנועה. בין השאר נערכה מסיבה לכבודו של סופר הילדים לוין קיפניס בקבלו את פרס דבר לילדים. כן ערכה המועצה מסיבה לכבודו של אשר וולאק עורך "עולם חדש" - (ירחון ילדים ונוער}. סופר הילדים אוריאל אופק ציין שגליונות של כתב עת זה כבר הגיעו לאי ג'רבה בתוניס. המועצה פנתה בקריאה לעסקני התרבות העברית בארצות הברית לנצל את שהותו של תיאטרון הבימה בארצות הברית להתעוררות עברית מוגברת.
"שבוע עברי" - הנהלת הברית החליטה לקיים "שבוע עברי" מדי שנה בשנה בכל ארצות התפוצה. "חודש עברי" - ההסתדרות העברית באמריקה עורכת זה שנים את אירועי "החודש העברי" בין פורים לפסח. חודש זה מוקדש לדמות או לאירוע היסטורי בתולדות העם היהודי.
הברית מלאה תפקיד היסטורי בהברחת ספרי לימוד עברית וחומרים אחרים ל"סרובניקים" היהודים בברית המועצות.
הברית יזמה את הקמתם של "מועדונים עבריים" ברחבי העולם, כשהוותיק והבולט בהם הוא זה בפאריס, נקרא על שם המנהלת הראשונה שלו רות בת שלמה ז"ל וממשיך בפעולתו עד היום.
בשנים 1988-2003 שימש ניסן הרפז כממלא מקום ולאחר מכן כיושב ראש ברית עברית עולמית. בתקופת כהונתו נעשתה הרחבה משמעותית של פעילות הארגון בקרב המדינות הקומוניסטיות לשעבר שחידשו קשריהם עם ישראל החל מ-1989. בתקופה זו נערכו לראשונה כנסים מדעיים של הארגון לחיזוק השפה העברית ביוגוסלביה רוסיה וצ'כיה.
פרסומים
הסמל מוענק על ידי הנהלת הברית גם לישראלים היוצאים לחו"ל "והיה כאשר יפגשו בדרכם בחו"ל - ברחוב או ברכבת או במטוס או באניה - יהודי העונד את סמל ה"ע" אף הוא - ידעו לקשור עמו שיחת רעים בלשוננו"
איתן גלעד
איתן גלעד הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד חטיבת עציוני. קודם לכן שימש כמפקד גדוד 50 וגדוד גפן.
ביוגרפיה
בשנת 2018 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 50, תפקיד בו שירת עד שנת 2020. בהמשך מונה למפקד גדוד דקל בבית הספר לקצינים. בשנים 2021 - 2022 שימש מפקד גדוד גפן. ב-14 באוגוסט 2022 ומונה למפקד חטיבת עציוני בדרגת אל"ם.
חיים אישיים
גלעד מתגורר במושב קשת בגולן, נשוי לשי ואב לשניים.
אלירן סיימון
אלירן סיימון (נולד ב-2 בספטמבר 1988) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הבלם והקשר האחורי.
קריירה
אלירן סיימון הוא בנו של גדעון סיימון, כדורגלן עבר ששיחק בהפועל כפר סבא. סיימון התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל כפר סבא. ב-5 במאי 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 2-0 למ.ס. אשדוד. לאחר שבעונת 2007/2008 ירדה כפר סבא לליגה הלאומית ועזבו אותה מספר שחקנים, הפך סיימון לשחקן הרכב במועדון. בקיץ חתם בהפועל ראשון לציון לעונה אחת בה כבש 2 שערים ב-21 הופעות.
בקיץ חזר לכפר סבא שירדה לליגה א'. סיימון היה שותף לחזרה של המועדון לליגה הלאומית ושנה לאחר מכן לליגת העל כאשר סיימון כבש את השער השני במשחק העלייה של הקבוצה בו ניצחה 1-3 את הפועל רמת-גן גבעתיים. במהלך משחק הליגה נגד הפועל תל אביב שנערך ב-19 במרץ 2016 נקלעה כפר סבא לפיגור 3-0 עוד לפני הירידה להפסקה, לכן מאמן הקבוצה שרון מימר החליט להחליף את סיימון כבר בדקה ה-34. סיימון שלא אהב את החילוף לא לחץ את ידו של מימר וניתק קשר עם אנשי המועדון. לאחר כשבוע סיימון התנצל, אך אנשי המועדון החליטו לשחרר אותו.
ב-19 ביוני 2016 סיימון חזר להפועל ראשון לציון כאשר חתם לעונה אחת.
ב-28 באוגוסט 2019 חזר להפועל כפר סבא, שעלתה בתום עונת 2018/2019 לליגת העל.
לארס לאגרבק
לארס אדווין "לאסה" לאגרבק (בשוודית: Lars Lagerbäck; נולד ב-16 ביולי 1948) הוא כדורגלן עבר שוודי ומאמן כדורגל בהווה. הוא אימן את נבחרת שוודיה במשך כ-10 שנים וזכה עימה למספר הצלחות. לאגרבק אימן את נבחרת ניגריה במונדיאל 2010, והצעיד את נבחרת איסלנד לרבע גמר יורו 2016, כאשר נבחרת זו השתתפה בפעם הראשונה בתולדותיה בטורניר גדול. לאגרבק כיום משמש יועץ בנבחרת שוודיה.
לאגרבק נולד בקטרינהולם ולאחר ששיחק בקבוצות נוער עבר למועדון גימונאס CK בשורותיו שיחק בשנים 1970-1974. ב-1974 החל ללמוד במכון השוודי ללימודים גופניים, GIH. יחד עמו למד גם עמיתו, רונלד אנדרסון, שליווה אותו בהמשך כעוזר מאמן בנבחרות שוודיה וניגריה.
קבוצות
ב-1977 נקרא לאגרבק לאמן לראשונה קבוצה בוגרת. הייתה זו קילאפורס מהליגה השוודית הרביעית והוא אימן אותה עד 1982. ב-1983 הוא עבר לקבוצת ארברה IK אותה אימן עד 1985. ב-1987 החל לאמן את הודיקסוואל ABK אך עזב אותה ב-1989.
נבחרות המשנה
ב-1990 קיבל לאגרבק תפקיד בהתאחדות הכדורגל השוודית. הוא הפך לחלק מסגל המאמנים של הנבחרות השוודיות הצעירות (בין היתר, אימן גם את פרדי יונגברי). הוא אף סייע באותה עת לטומי סוונסון ולטוד גריפ באימון הנבחרת הבוגרת. ב-1996 החל לאמן את נבחרת המשנה השוודית ומלא משרה זו עד 1997. ב-1998 המאמן השוודי הלאומי, טומי סודרברג, לקח אותו להיות עוזר המאמן שלו בנבחרת הלאומית.
נבחרת שוודיה
ב-2000 הפך למאמן-שותף לסודרברג והם אימנו את שוודיה בצוותא עד 2004. תחת הדרכתם המשותפת, העפילה נבחרת שוודיה ליורו 2000 אך נכשלה שם כבר בשלב המוקדם בעת שסיימה במקום האחרון בבית בו שובצה. ב-2002 העפילה שוודיה לטורניר הגביע העולמי ביפן וקוריאה הדרומית ושובצה לבית שנחשב כקשה, יחד עם ארגנטינה, אנגליה וניגריה. שוודיה הפתיעה כשסיימה בראשות הבית לאחר ניצחון על ניגריה ותוצאות תיקו מול ארגנטינה ואנגליה, אך נוצחה (לאחר הארכה) על ידי סנגל בשלב שמינית הגמר.
ב-2004 העפילה שוודיה ליורו 2004 ואף העפילה משלב הבתים בטורניר לאחר שסיימה ראשונה בבית שכלל גם את דנמרק, בולגריה ואיטליה, אולם שוב כשלה בשלב הבא, שלב רבע הגמר, לאחר שנוצחה על ידי הולנד בבעיטות הכרעה מ-11 מטר. באותה שנה עבר סודרברג לאמן את נבחרת שוודיה עד גיל 21 ולאגרבק שנותר כמאמן היחיד הזמין את עמיתו, רונלד אנדרסון, להיות עוזר המאמן שלו בנבחרת.
ב-2006 הצליחה שוודיה להעפיל, תחת הדרכתו של לאגרבק, לטורניר הגביע העולמי בגרמניה. היא שובצה לבית יחד עם אנגליה, פראגוואי וטרינידד וטובגו וסיימה במקום השני, אחרי אנגליה אך נוצחה 2:0 בשמינית הגמר על ידי גרמניה.
ב-2008 העפילה שוודיה ליורו 2008. הייתה זו ההעפלה החמישית ברציפות של הנבחרת השוודית לשני המפעלים העיקריים לנבחרות כדורגל אירופאיות, הישג ללא תקדים בכדורגל השוודי. שוודיה סיימה במקום השלישי בבית המוקדם, אחרי נבחרות ספרד (שזכתה בהמשך בגביע) ורוסיה (שסיימה במקום השלישי בטורניר) ולא העפילה לשלב הבא. מספר בעלי טורים בעיתונות הספורט השוודית דרשו את פיטוריו של לאגרבק בעקבות כישלון זה. למרות זאת, חתמה איתו ההתאחדות השוודית הארכה להסכם עד סיום מסע המשחקים של הגביע העולמי ב-2010. לאחר שהנבחרת השוודית לא הצליחה להעפיל לטורניר הגביע העולמי בדרום אפריקה, התפטר לאגרבק באוקטובר 2009 ואת מקומו תפס אריק האמרן.
נבחרת ניגריה
ב-26 בפברואר 2010 חתם לאגרבק על חוזה לחמישה חודשים עם אפשרות הארכה לאימון נבחרתה הלאומית של ניגריה שהעפילה לגביע העולמי 2010 בדרום אפריקה. לאגרבק הרשים את ראשי התאחדות הכדורגל הניגרית לאחר שהגיש תוכנית מפורטת בה ניתח את הבעיות המאפיינות את הכדורגל הניגרי ואת יכולתם של שחקני הנבחרת. על אף כישלונה של ניגריה במונדיאל 2010, הוצע ללאגרבק להאריך את חוזהו, אך הוא סרב.
נבחרת איסלנד
בינואר 2012 מונה לאגרבק למאמן נבחרת איסלנד. תחת לאגרבק נבחרת איסלנד זכתה להצלחה גדולה, כאשר הגיעה לפלייאוף העלייה למונדיאל 2014, אך לא הצליחה להעפיל לטורניר לאחר שהפסידה לנבחרת קרואטיה. לאחר מכן האריך לאגרבק את חוזהו בנבחרת עד לאחר יורו 2016, ושימש מאמן בצוותא עם הלמיר הלגרימסון, שהיה מיועד לרשת את התפקיד לאחר יורו 2016. את מוקדמות יורו 2016 צלחו לאגרבק ואיסלנד בהצלחה, והעפילו לטורניר עצמו, בו נחלו הצלחה רבה, והגיעו עד לרבע הגמר, בו הפסידו לנבחרת צרפת בתוצאה 5-2. על אף זאת, נחשב הטורניר כמוצלח מאוד עבור לאגרבק ואיסלנד, בעיקר לאור העובדה שזהו הטורניר הגדול הראשון אליו איסלנד הגיעה אי פעם. לאחר היורו, עזב לאגרבק את נבחרת איסלנד, וחזר לעבוד בנבחרת שוודיה כיועץ.
נבחרת נורווגיה
ב-2 בפברואר 2017 מונה למאמנה של נבחרת על חוזה לשנתיים.
מייצ'יסלב ויינברג
קורות חיים
הממסד המוזיקלי הסובייטי לא החרים רשמית את יצירותיו, אך התעלם ממנו כליל. הוא התפרנס מכתיבת מוזיקה לתיאטרון ולקרקסים. ואולם, לאחר שנרצח חותנו מיכאלס ב-1948 החלו סוכנים סובייטיים לעקוב אחריו. ב-1953 נאסר באשמת 'לאומנות יהודית בורגנית', כחלק ממשפט הרופאים. הוא ניצל בזכות מותו של סטלין, וזכה לרהביליטציה זמן קצר לאחר מכן.
ויינברג עבר למוסקבה, ניגן בפסנתר והלחין, והתגורר סמוך לשוסטקוביץ'. שני המלחינים נפגשו והחליפו רעיונות כמעט מדי יום ביומו. הוא זכה להכרה ויצירותיו נוגנו על ידי מבצעים בולטים בברית המועצות, ביניהם דוד אויסטרך, לאוניד קוגן, מסטיסלב רוסטרופוביץ' ואמיל גיללס, והמנצחים רודולף ברשאי וקיריל קונדראשין.
בשנותיו האחרונות חלה במחלת קרוהן ובעטייה נותר רתוק לביתו. עם זאת, הוא המשיך ליצור ולהלחין. על פי עדות אחת, כחודשיים לפני פטירתו ב-1996 הוא המיר את דתו לנצרות אורתודוקסית. כעשר שנים לאחר מכן הלכה וגברה ההתעניינות בו ברוסיה ומחוצה לה.
יצירה
ויינברג היה מלחין פורה ביותר. בין היתר, הוא חיבר 22 סימפוניות, שני קונצ'רטי לחליל (הפרק השני - לארגו - של הקונצ'רטו מס' 2 ראוי לציון מיוחד) וקונצ'רטו לצ'לו, הראוי להיחשב לאחת מפסגות יצירתו. ראויה לציון גם הפנטזיה שלו לצ'לו ולתזמורת וכן הרפסודיה על נושאים מולדביים. הוא חיבר מוזיקה קאמרית, ובכלל זה 17 רביעיות מיתרים.
5 טבעות זהב
5 טבעות זהב הוא שעשועון טלוויזיה. הוא נמכר ל־13 מדינות ומשודר בישראל החל מאוקטובר 2019.
השעשועון מבוסס על תוכנית המשחק ההולנדית 5 טבעות זהב (במקור 5 Gold Rings).
מהלך המשחק
השעשועון מורכב מחמישה שלבי משחק ושלב גמר.
שלבי המשחק
על־פי החוקים, די שפיקסל אחד בלבד מהאזור הנכון יהיה בתוך שטח הטבעת כדי שהתשובה תיחשב נכונה.
אם התשובה נכונה, הזוג מכניס לקופה שלו את סכום הכסף של אותו השלב ועובר לשלב הבא.
אם התשובה אינה נכונה, מאבד הזוג את אחת הטבעות ועליו לנסות ולענות שוב על השאלה. ברגע שהזוג איבד את כל 5 הטבעות הוא מפסיק את המשחק, אלא אם הוא הצליח לעבור בהצלחה את כל 5 השלבים ואין לו לאן להתקדם יותר במשחק. לרשותו של כל זוג יש גם שני גלגלי הצלה של "החלף שאלה".
שלב הגמר
אל שלב הגמר מגיעים שני הזוגות, כל אחד עם הקופה אותה צבר. הזוג שצבר יותר כסף מקבל לידיו טבעת גדולה ואת הזכות לשלוט בהחלטה מי יענה על השאלה; הזוג שצבר פחות כסף מקבל לידיו טבעת קטנה. אם יש תיקו, שני הזוגות מקבלים טבעות בגודל זהה, וההחלטה למי תהיה שליטה מתקבלת בהטלת מטבע.
על המסך מוקרנת שאלה קשה במיוחד, ועל הזוג בעל השליטה לבחור אם לענות בעצמם או לתת לזוג השני לענות. אם הזוג שנבחר לענות על השאלה עונה נכון, הם זוכים בקופה שצברו והזוג השני מפסיד את כל כספו. אם הם לא עונים נכון, הם מפסידים את כל הקופה והזוג השני זוכה בקופה שצבר.
גרסאות בינלאומיות
הפורמט המקורי של השעשועון הוא בהולנד, ומאז נמכר ל־13 מדינות נוספות, ביניהן ישראל.
אהבתה של תרזה די מון
אַהֲבָתָה שֶׁל תֶּרֶזָה דִי מוֹן הוא מחזור שירים מסוגת הסונטה שכתבה המשוררת לאה גולדברג. השיר פורסם לראשונה בשנת 1952 בכתב העת הספרותי מולד. השיר הושמע לראשונה בפסטיבל הזמר והפזמון 1970 בידי הזמרת אילנית, והגיע למקום השלישי. השיר בוצע עוד פעמים רבות בידי זמרים שונים.
מקובל לומר שמחזורי סונטות האהבה של גולדברג ששיאם במחזור של "אהבתה של תרזה די מון" נתפסים כְּלב-שירתה של גולדברג שסימנו אותה בטריטוריה הייחודית שלה במרחב השירה הישראלית. שנים עשר הסונטות של "אהבתה של תרזה די מון" קבעו במידה רבה את דיוקן הסונטה העברית במאה ה-20.
מבנה השיר ופרסומו
השיר מורכב מ-12 בתים. הם פורסמו לא ברציפות החל משנת 1952. בתים א' ב', ה', ח', יא ו-יב פורסמו בכתב העת מולד. חלקים ז' ו-י' פורסמו בדבר הפועלת.
כל השיר כולו בצירוף בתים שלא פורסמו עד אז פורסמו בספר שיריה "ברק בבוקר", מרחביה, 1955.
הרקע לכתיבת השיר
בהקדמה לשיר כותבת גולדברג שתרזה די מון הייתה אישה מן האצולה הצרפתית שחיה בסוף המאה ה-16 בצרפת. בהיותה בת 40 התאהבה באיטלקי צעיר והקדישה לו כארבעים ואחת סונטות. כאשר אותו צעיר עזב את ביתה, היא שרפה את כל שיריה ונכנסה למנזר. גולדברג כתבה ביומנה שאותה דמות הייתה "אמצאה שלי...הניחוש הנכון של מצבי". גולדברג עצמה בהיותה כבת 40 התאהבה בצרפתי צעיר בשם ז'ק אָדוּ, אותו פגשה כשעבד בקול ציון לגולה בשפה הצרפתית. אזכורים רבים שלו מופיעים ביומניה ובמכתביה של גולדברג. השם די מון (De Mont) מעיד על מוצאה הרם – "מן ההר" אך גם על ה"דמון" (שֵׁד) שהשתלט עליה בגלל אהבתה הבוערת.
השיר
מחזור הסונטות מורכב מ-12 חלקים שבכל אחד מהם מצוי המבנה הקלאסי של הסונטה – שני בתים בני ארבע שורות ושני בתים בני שלוש שורות.
הסונטה הראשונה מתחילה במילים:
בסונטה הראשונה גולדברג באופן נדיר רומזת ליסורי הגוף המשתוקק לאהבה, ובאופן נדיר לשירתה מסיימת את השורה בסימן קריאה – "אַךְ אֶעצוֹם עֵינַיִם יִזְעַק בְּשָׁרִי הַמִּתְמָרֵד: אֲתָּה!".
בסונטה השלישית מתייחסת גולדברג אל יראת הכבוד שחש אדו כלפיה, מה שמנע ממנו אהבת אמת אליה –
בסונטה העשירית כתבה כנראה גולדברג על טיול שערכו שניהם יום שלם בירושלים ליום הולדתה ה-41:
ובהמשך:
בסונטה האחרונה כבר נפרדה המשוררת מאהובהּ:
לחן
חלקים מהשיר זכו ללחנים שונים. ידוע במיוחד הלחן של נורית הירש לסונטה התשיעית, והמתחיל במילים – "מחלוני וגם מחלונך/אותו הגן נשקף, אותו הנוף". השיר הושמע לראשונה בפסטיבל הזמר והפזמון 1970 בידי הזמרת אילנית, והגיע למקום השלישי. השיר בוצע עוד פעמים רבות בידי זמרים שונים.
הזמרת יפה ירקוני ביצעה את השיר בשפה הצרפתית. הצמד חדווה ודוד ביצעו את השיר בשפה היפנית.
הסונטה הראשונה הולחנה והושרה בידי שלמה ארצי.
הסונטה השישית הולחנה והושרה בידי שלמה בר והברירה הטבעית.
כמה מהסונטות של מחזור השירים הולחנו על ידי יחזקאל בראון לביצוע של שירה קלאסית.
קמרון הגרמנית
קמרון הגרמנית הייתה מושבה אפריקאית של האימפריה הגרמנית בין השנים 1884–1916 באזור הרפובליקה של קמרון של ימינו. קמרון כללה גם חלקים צפוניים של גבון וקונגו עם חלקים מערביים של הרפובליקה המרכז-אפריקאית, חלקים דרום-מערביים של צ'אד וחלקים מזרחיים רחוקים של ניגריה.
המאה ה-19
שתי התחנות האלו במערב אפריקה התרחבו לשיט עם ספינות מפרש וקיטור משלהם וחנכו שירות נוסעים ומשא מתוזמן בין המבורג לדואלה. חברות אלו ואחרות קיבלו שטח נרחב מראשי המקומות והחלו בפעולות מטעים שיטתיות, כולל בננות.
בשנת 1884 עתר אדולף וורמן, כדובר כל החברות במערב אפריקה, למשרד החוץ הקיסרי בבקשה ל"הגנה" על ידי האימפריה הגרמנית. הקנצלר הקיסרי אוטו פון ביסמרק ביקש לנצל את הסוחרים במקום כדי לשלוט באזור באמצעות "חברות שכירות". עם זאת, בתגובה להצעתו של ביסמרק, החברות משכו את עתירתן.
גרמניה התעניינה במיוחד בפוטנציאל החקלאי של קמרון וביקשה מחברות גדולות לנצל אותה ולייצא את הייצור שלה. ביסמרק הגדיר את סדר העדיפויות שלו: "קודם הסוחר, ואז החייל". השפעתו של איש העסקים אדולף וורמן, שהיה לו בית מסחר בדואלה, עזרה לשכנע את ביסמרק, שהיה ספקן בתחילה. חברות סחר גרמניות גדולות (Woermann, Jantzen und Thoermalen) וחברות זיכיון ( Sudkamerun Gesellschaft, Nord-West Kamerun Gesellschaft ) התבססו בצורה עצומה במושבה. כשהוא נותן לחברות הגדולות לכפות את פקודותיהן, הממשל פשוט תמך בהן, הגן עליהן וחיסל את ההתקוממויות הילידים.
גרמניה תכננה לבנות אימפריה אפריקאית גדולה שתחבר את קמרון דרך קונגו לנכסים במזרח אפריקה. שר החוץ הגרמני אמר זמן קצר לפני מלחמת העולם הראשונה כי קונגו הבלגית היא מושבה גדולה מדי עבור מדינה קטנה כמו בלגיה.
הפרוטקטורט של קמרון
הפרוטקטורט של קמרון הוקם במהלך "המרוץ לאפריקה". החוקר הגרמני, הרופא הרפואי, הקונסול הקיסרי והממונה על מערב אפריקה, גוסטב נכטיגל, היה הכוח המניע להקמת המושבה. עד אז הרבה יותר מתריסר חברות גרמניות שבסיסן בהמבורג וברמן ביצעו פעילויות מסחר ומטעים בקמרון. גרמניה הרחיבה בהדרגה את המושבה ונתקלה בהתנגדות קשה במלחמות באפוט ובמלחמות אדאמאווה.
המאה ה-20
הפרוטקטורט של קמרון הורחב עם קמרון החדשה (בגרמנית: Neukamerun) בשנת 1911 כחלק מההסדר של משבר אגאדיר, שנפתר בהסכם פאס.
הפסדים גרמניים
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה פלשו חיילים צרפתים, בלגים ובריטים למושבה הגרמנית בשנת 1914 וכבשו אותה במלואה במהלך כיבוש קמרון. המבצר הגרמני האחרון שנכנע היה המבצר במורה בצפון המושבה בשנת 1916.
בעקבות תבוסת גרמניה, חוזה ורסאי חילק את השטח לשני מנדטים של חבר הלאומים (מחלקה B) תחת הנהלת בריטניה הגדולה וצרפת. קמרון הצרפתית וחלק מקמרון הבריטית התאחדו בשנת 1961 כקמרון.
סמלים מתוכננים עבור קמרון
בשנת 1914 נעשתה סדרת טיוטות לסמלים ודגלים עבור המושבות הגרמניות. עם זאת, מלחמת העולם הראשונה פרצה לפני גמר התכנון והדגלים והסמלים מעולם לא היו בשימוש.
וודוקנאל סנקט פטרבורג
וודוקאנל סנקט פטרבורג (ברוסית: Водоканал Санкт-Петербурга) הוא חברה ממלכתית בבעלות מינהל העיר סנקט פטרבורג המספקת שירותי אספקת מים ותברואה לתושבי העיר סנקט פטרבורג ונחשבת לאחת החברות הגדולות בתחומה ברוסיה. החברה מנהלת גם את מזרקות העיר והשירותים הציבוריים ומאז שנת 2012 מקימה ומפעילה תחנות המסת שלג נייחות.
היסטוריה
מערכת אספקת המים המרכזית בפטרבורג הושקה עם הקמתה של חברת המניות המשותפת של צינורות המים של סנקט פטרבורג (Общества Санкт-Петербургских водопроводов), שאמנתה אושרה על ידי אלכסנדר השני ב-10 באוקטובר 1858. בשנת 1859 החלה הבנייה של מגדל המים שהושלם בשנת 1861. ב-30 בנובמבר 1863, ועדת הדירקטוריון של צינורות המים של סנקט פטרבורג והדומה העירונית של סנקט פטרבורג אישרו את הנחת צינורות לצריכת מים, בניין להרמת מים ו-62 צינורות כחלק מרשת הצינורות העירוניות. אספקת המים לצרכנים הראשונים החלה בסוף 1863. בשנת 1868 סיפקה התחנה לעיר 6.2 מיליון קוב מטר מים, בשנת 1871 ההיצע הגיע ל-9.8 מיליון מטר מעוקב. בשנים 1887–1889 נבנו מערכות סינון על פי טכנולוגיה אנגלית לטיהור מים בתחנה.
בשנת 1890 החליטה הדומה העירונית לקנות את רכוש צינורות המים של סנקט פטרבורג ובשנת 1892 - את השותפות של צינורות מים חדשים להפיכתן לרכוש עירוני. בעשורים הראשונים להפעלת מערכת אספקת המים המרכזית בפטרבורג, כל התושבים קיבלו מים שעברו טיפול מכני גס בלבד. בשנת 1889, מסנני חול, שנבנו על ידי חברת צינורות המים הציבוריים של סנקט פטרבורג לבקשת רשויות העיר, החלו לעבוד במפעלי המים הראשיים.
בשנת 1911 הוקמה בנפת הצד של פטרוגרד, תחנת סינון מים. פתיחת תחנת הסינון התרחשה ב-27 במרץ אותה שנה. בשנת 1913 הונהג חיטוי כלור של מי שתייה במפעלי המים הראשיים (ניסויי הכלור הראשונים נערכו בקרונשטאדט בשנת 1909).
למלחמת העולם הראשונה ולמלחמת האזרחים הייתה השפעה שלילית על המצב הטכני של מערכת אספקת המים בעיר, על מתקניה, ציודיה והרשתות שלה. בשנות העשרים ותחילת שנות השלושים של המאה הקודמת, לצורך בניית צינורות מים, היה אפילו צורך להשתמש בצינורות עץ בשל היעדר חומרים מתאימים יותר. הרמה הקדם-מהפכנית של אספקת המים לרמת רשת אספקת המים בעיר הגיעה רק בשנת 1935.
עם זאת, בתקופת ברית המועצות היו הישגים נכבדים. ראשית, נבנו מפעלי המים הדרומיים (שלב I הושק בשנת 1933, שלב II, בחלקו בשנת 1940) ונערכה מודרניזציה למתקני הטיפול במפעלי המים הראשיים. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה חודשה העבודה על הקמת רשתות ביוב ותחנות סינון. אורכה של רשת הביוב של לנינגרד הגיעה ל-1,130 קילומטרים, שהייתה ארוכה יותר מכפליים מאורך הרשת לפני המהפכה. בשנת 1940 הושקה מערכת ביוב כללית חדשה ללנינגרד, שהתבססה גם על מערכת ניקוז נפרדת. התוכנית קבעה טיפול מכני במשקעים של מי שפכים ואחריו הזרמה לארבעה מסלולים במפרץ נייבה. מי סערה היו אמורים להיות מוזרמים לכל נתיבי המים של העיר.
במהלך המצור על לנינגרד, מפעלי מים ותחנות משנה, מאגרי מים נקיים, מתקני טיפול, תקשורת, רשתות הצינורות היו נתונים להפצצות והפגזות אינטנסיביות. 955 פגזים התפוצצו על שטח מפעל המים הדרומי בלבד. האובייקטים החשובים במיוחד הועברו לעמדת הצריפים. הרס הרשתות גרם להצפה של מרתפים, רחובות וכיכרות ולעיתים רובעי עיר שלמים. עם זאת, גם רשת אספקת המים העירונית וגם מערכת הביוב עבדו ללא הרף - למעט הפוגה ב-25–26 בינואר 1942, כשאספקת החשמל נותקה לחלוטין. בשנים 1950–1970, אספקת המים היומית הממוצעת לעיר הוכפלה והגיעה ליותר מ-912.8 אלף מ"ק ל-2,057.6 אלף מ"ק ונבנו תחנות שאיבת מים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, "וודוקנאל" פיתחה ויישמה רעיון חדש לרוסיה של תכנון אסטרטגי של פעילויות פיננסיות וכלכליות של ארגוני דיור ושירותים קהילתיים. השלב החשוב ביותר ביישום תפיסה זו בארגון היה יצירת מערכת ניהול המבוססת על מערך תכנון ופיתוח ארגוני. לצד הקמת מתקנים חדשים, בהם הוחלו הטכנולוגיות המודרניות ביותר, בוצע שחזור ושיפוץ מקיף של תחנות הסינון הקיימות. עד שנת 2006 בוטלו שלוש נקודות חמות באזור התפוסה של הים הבלטי. בשנת 2007, שופצה תחנת הסינון המרכזית. עם תחילת הפעלתם בשנת 2007 של שני מפעלי שריפת בוצה וביוב חדשים במתקן לטיפול בשפכים הצפוניים ובמתקן לטיפול בשפכים בדרום מערב העיר, הפכה סנקט פטרבורג למטרופולין הראשון ברוסיה בו נפתרה לחלוטין בעיית השימוש בבוצה בשפכים.
ביוני 2009 נערך טקס חגיגי להוצאת בקבוק הכלור האחרון משטח מפעל המים הצפוני, המציין את דחייתה הסופית של וודוקנאל משימוש בכלור נוזלי בטיהור מים והחלפתו בנתרן היפוכלוריט בטוח. בשנת 2011 הוסרה סנקט פטרבורג סוף סוף מרשימת המזהמים בים הבלטי. מאז אותה תקופה, העיר מילאה את כלל המלצות HELCOM בנוגע לאיכות הטיפול בשפכים: תכולת הזרחן בהזרמת שפכים הכוללת של העיר אינה עולה על 0.5 מ"ג/ליטר. וודוקנאל הרחיבה באופן משמעותי את מערכת הפיקוח הביולוגי על ידי השקתה במתקן לטיפול בשפכים. וודוקנאל הייתה בין המועמדות הסופיות של הקרן האירופית היוקרתית לניהול איכות (EFQM) לפרס המצוינות לשנת 2011.
מאז 2011 החל המרכז הבינלאומי לטכנולוגיות מים מתקדמות, פרויקט משותף של וודוקנאל והמרכז לחדשנות וטכנולוגיה בלאהטי, פינלנד. בשנת 2012, וודוקנאל רכשה כיוון פעילות חדש: הקמה ותפעול של תחנות המסת שלג נייחות ובאותה שנה הושלם שלב הלפני אחרון לבניית מערך איסוף ביוב ראשי - תוך חיסול חמישה שקעים ישירים לשפכים. שפכים אלה הועברו למערך והופנו דרכו לתחנת הסינון הצפונית, שאפשרה לספק 97% מהטיפול בשפכים בסנקט פטרבורג.
מאז תחילת 2015 המשיכה החברה ביישום השיטתי של מדיניות החלפת המערכות; במהלך השנה, חלקם של ציוד תוצרת חוץ בהיקף הרכישות של וודוקנאל ירד מ-30% עד 1.8%. בסוף 2015 הוענק לעיר פרס ממשלת רוסיה לשנת 2015 בתחום האיכות "אודות השגת תוצאות משמעותיות בתחום איכות המוצר והשירותים והכנסת שיטות ניהול איכות יעילות ביותר." החברה קיבלה כבר פרס דומה בשנת 2006. במסגרת תוכנית הגנת הסביבה וודוקנאל ממשיכה בבניית רשתות להחלפת שפכים המוזרמים ללא טיפול למתקני טיהור. כיום מטופלים בעיר 98.6% ממי השפכים.
הנהלה
מנכ"ל וודוקנאל בשנים 1987–2016 היה פליקס קרמאזינוב . משנת 2016 עד 18 במרץ 2019 שימש יבגני צליקוב בתפקיד . ב-20 בנובמבר 2019 נעצר על ידי ועדת החקירות הפדרלית, באשמת מעילה ושימוש לרעה בכספים . מאז ספטמבר 2019, אלכסנדר דנילוב מכהן כמנכ"ל וודוקנאל.
החברה מעסיקה 8,838 עובדים (נכון ל-01.01.2019 ).
פעילויות
"וודוקנאל" מספקת שירותי אספקת מים וביוב ל-5.2 מיליון תושבי סנקט פטרבורג, כמו גם לעשרות אלפי ארגונים וחברות בעיר. הבעלים של החברה היא העיר סנקט פטרבורג.
התפיסה האקולוגית של וודוקנאל מבוססת על הבנת תפקידה של החברה בהבטחת מצב סביבתי חיובי בכל אזור הים הבלטי. תחום בינלאומי מרכזי בפעילותה הוא השתתפות בפעילות ארגונים ציבוריים ובין-ממשלתיים של מדינות האזור הבלטי, כולל במסגרת הוועידה הבינלאומית של ועדת הלסינקי להגנת סביבת הים הבלטי (HELCOM). וודוקנאל מקדיש תשומת לב רבה לעבודה החינוכית. המיזם כולל מרכז מידע וחינוך, הכולל את מתחם המוזיאונים "יקום המים" והמרכז האקולוגי לילדים בעיר.
המרכז הבינלאומי לטכנולוגיות מים מתקדמות פועל גם הוא על תשתיות החברה.
וודוקנאל הקימה מערכת משוב יעילה עם הצרכנים: לחברה קו חם שמספרו 305-09-09.
אספקת מים יומית ממוצעת
בשנים האחרונות נפח המים המסופקים ירד משמעותית עקב ירידה בהיקף התעשייה והתקנה מסיבית של מכשירי מדידת מים (מטרים), וכתוצאה מכך, חיסכון במים מצד האוכלוסייה.
תשתית
מערכת אספקת המים של פטרבורג כוללת:
מערכת הביוב כוללת:
ג'ון סמיברט
ג'ון סמיברט (באנגלית: John Smibert; 1688 – 1751) היה אמן אמריקאי-סקוטי שנולד באדינבורו, סקוטלנד, ומת בבוסטון, מסצ'וסטס, אמריקה הבריטית.
קריירה
1713-1716, למד אצל גודפרי נלר באקדמיה הגדולה של קווין סטריט, ואז חזר לאדינבורו, וחיפש עבודה כצייר דיוקנאות. לאחר מכן הוא נסע לאיטליה בין השנים 1719 ל-1722 כדי להעתיק ציורים של הציירים הגדולים, וחזר והתיישב בלונדון ועבד כצייר פורטרטים בין השנים 1722–1728.
סמיברט הפך לחבר ב"מועדון הוורד והכתר" וערך סקיצה לציור קבוצתי של חברי המועדון, כולל ג'ורג' ורטו, ג'ון ווטון, תומאס גיבסון, ברנרד לנס ואמנים אחרים.
בין הדיוקנאות שלו בלונדון ניתן למצוא את אחד הבישופים שנקרא ג'ורג' ברקלי, שבשנת 1728 פיתה את סמיברט להתלוות אליו לאמריקה, מתוך כוונה להיות פרופסור לאמנויות יפות במכללה שברקלי תכנן להקים בברמודה. אולם המכללה מעולם לא הוקמה, וסמיברט התיישב בבוסטון, שם נישא בשנת 1730. הוא גר בפינת רחוב בראטל וקווין סטריט. הוא השתייך לאגודת הצדקה הסקוטית של בוסטון.
בשנת 1728 החל לצייר את הציור "ג'ורג' ברקלי ומשפחתו", שנקרא גם "קבוצת ברמודה", בגלריה לאמנות של אוניברסיטת ייל. הציור כולל קבוצה של שמונה דמויות. נראה כי האדם הרחוק משמאל הוא למעשה האמן עצמו. הוא צייר דיוקנאות של ג'ונתן אדוארדס והשופט אדמונד קווינסי (במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון), גברת סמיברט, פיטר פייני והמושל ג'ון אנדקוט (באגודה ההיסטורית של מסצ'וסטס), ג'ון לובל (אוניברסיטת הרווארד). דוגמאות נוספות ליצירותיו הן בבעלות אוניברסיטאות הרווארד וייל, בידי קולג' בואדווין, באגודה ההיסטורית של מסצ'וסטס ובאגודה ההיסטורית והגניאלוגית בניו אינגלנד.
בשנת 1734 פתח סמיברט חנות בה מכר צבעים, ציוד לאומנים אחרים והדפסים. בסטודיו שלו מעל החנות הוא הציג העתקים של האומנים הגדולים שצייר באירופה. אוסף זה, אותו כינה ריצ'רד סונדרס "גלריית האמנות הראשונה באמריקה", סיפק חלק ניכר מההשכלה האמנותית המוקדמת לצ'ארלס וילסון פיל, גילברט סטיוארט וג'ון טרומבול.
בנו נתנאל היה גם צייר.
מנחם רוזנר
מנחם רוזנר (16 באוקטובר 1922 – 2013) היה פרופ' לסוציולוגיה ישראלי, נשיא האגודה הסוציולוגית הישראלית (1988 – 1991) וסגן נשיא הוועדה לחקר הניכור של האגודה הסוציולוגית הבינלאומית (1988–1998). חוקר קיבוץ וממייסדי המכון לחקר הקיבוץ והרעיון השיתופי באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה
מנחם רוזנר נולד ב-16 באוקטובר 1922 בצ'רנוביץ ברומניה. הוריו ברנהרד וייטי היו בעלי מפעל טקסטיל. צ'רנוביץ, עיר בממלכה האוסטרו הונגרית, סופחה לרומניה מספר שנים קודם לידתו, בעקבות מלחמת העולם הראשונה. השפה השלטת בעיר באותה עת בקרב היהודים ובקרב חלק ניכר מהתושבים האחרים הייתה גרמנית, ושפת אימו של רוזנר הייתה גרמנית. רק בבית הספר התיכון הוא למד רומנית. בתקופת התיכון החל להתוודע לציונות ובהיותו בן 15, הצטרף לתנועת "השומר הצעיר".
בשנת 1939 עברו הוריו לבוקרשט, כחלק מתוכנית עלייה לארץ ישראל. רוזנר נשאר בצ'רנוביץ כדי לסיים את לימודיו התיכוניים. במאי 1940 נסע לבקר את הוריו, ושם נודע לו כי הרוסים עומדים לפלוש לצ'רנוביץ. הוא נשאר בבוקרשט והצטרף לקן השומר הצעיר המקומי. שם גם סיים את בית הספר התיכון.
במרץ 1941 עלה, יחד עם פעילים נוספים מתנועות נוער ברומניה במסגרת הלגאלית של עליית הנוער. משום שרומניה הוכרזה על ידי השלטון הבריטי 'ארץ עוינת', נלקחה הקבוצה כולה למחנה המעצר בעתלית שם שהו שבוע. משם עברו לחברת הנוער בקיבוץ בית זרע. המפגש עם התנאים בקיבוץ למי שגדל בבית מסודר של המעמד הבינוני היו קשים: תנאי האקלים, תנאי המגורים, העבודה הפיזית. בשל ידיעתו הצנועה בעברית ומשום שחלק ניכר מחברי בית זרע היו יוצאי גרמניה, שימש רוזנר כנציג חבריו דוברי הרומנית כלפי הקיבוץ ומוסדותיו. בפברואר 1942 התבשר רוזנר כי הוריו היו בין המעפילים על ה"סטרומה" שטובעה על כל נוסעיה (רק אחד שרד) בים השחור.