cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סזר מילשטיין
ביוגרפיה
בגיל 25 קיבל תואר ראשון בכימיה מאוניברסיטת בואנוס איירס, ובשנת 1956 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטה זו, ומדליה מהחברה הביוכימית של ארגנטינה על מחקריו בקינטיקה אנזימטית של האנזים אלדהיד דהידרוגנז. עבד כחוקר בקיימברידג' וקיבל גם אזרחות בריטית. ב-1958 הצטרף למחלקה לביוכימיה באוניברסיטת קיימברידג', למחקר לתואר דוקטור על האנזים פוספוגלוקומוטאז, בהנחייתו של. בתקופה זו שיתף פעולה עם פרדריק סנגר והצטרף לקבוצתו לאחר תקופה קצרה של מינוי מטעם מועצת המחקר הרפואי. בשנת 1961 חזר לארגנטינה, אך כעבור שנה חזר לאנגליה, בעקבות ההפיכה הצבאית בארגנטינה בשנת 1962.
1957 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1957.
סזר מילשטיין
ביוגרפיה
בשנת 1953 נישא לסיליה פרילטנסקי. הוא נפטר בקיימברידג' ב-24 במרץ 2002, כתוצאה ממחלת לב ממנה סבל שנים רבות.
וילוי
נהר וילוי (ברוסית: Вилюй) הוא נהר במזרח סיביר שברוסיה, הזורם ברובו ברפובליקת סאחה, מזרחה עד למפגש עם נהר הלנה, מצפון מערב ליישוב סנגאר.
בחורף, מאוקטובר ועד מאי הנהר מכוסה קרח. בחודשי הקיץ בנהר עוברות ספינות המביאות אספקה ליישובים לאורך הנהר. בקרבת הנהר יש אגמים רבים. הנהר גם מתאפיין בדגה עשירה.
תחנת כוכו שנבנתה על הנהר היא בעלת הספק של 650 מגה ואט. הקמת תחנת כוח נוספת הופסקה בשנת 2008 כאשר הופעלו 3 יחידות ייצור מ-4 שהיו מתוכננות. החשמל המיוצר מנוצל במכרות יהלומים ופחם באזור.
המצב הסביבתי אינו טוב - בשנות ה-70 של המאה ה-20 בוצעו באזור מספר ניסויים גרעיניים.
מירכאות
ציטוט או דיבור ישיר
המירכאות משמשות לציון ציטוט – מובאה מתוך מקור ספרותי אחר, או מדיבורו הישיר של מישהו. דוגמאות:
שמות
מירכאות משמשות גם לציון שמות של ארגונים, יצירות וכדומה (אולם לא לשמות בני אדם). דוגמאות:
מעבר משלב
שימוש נוסף במירכאות הוא לציון מעבר בתוך המשפט ממשלב לשוני אחד למשלב אחר, אשר לא מתאים לסגנונו של הטקסט אך חיוני להעברת המסר. לדוגמה:
תולדות המירכאות
המירכאות הן מסימני הפיסוק שנשאלו לעברית משפות אירופיות. השם ”מירכאות” הוא צורת ריבוי של ”מרכא” – שם המציין את אחד מטעמי המקרא, שצורתו דומה לצורת המירכאות. המירכאות, כמו כל סימני הפיסוק, חדשים יחסית בשפה העברית, ואינם קיימים בספרים העבריים המסורתיים. לטעמי המקרא תפקיד דומה (אך לא זהה) לסימני הפיסוק בימינו. הרביע הוא טעם המקרא הממלא, בין היתר, את תפקיד המירכאות לסימון דיבור ישיר. בקטע שמשמאל (מ) בא רביע (מסומן בצבע) מעל למילה ”ויאמר”.
הפיסוק במירכאות בימינו
כללי השימוש במירכאות בעברית של ימינו מבוססים על הכללים הנהוגים בארצות הברית. כללי המירכאות פשוטים יותר מבעבר, בין היתר כנראה בשל הקושי להקליד במחשב את המירכאות התחתונות – כפולות  או בודדות. הכללים:
פסוק זה, בפיסוק מודרני, היה נראה כך:
שימוש מיושן במירכאות
בספרים עבריים ישנים ניתן לראות שימוש שונה במקצת במירכאות, המבוסס על השיטה של השפה הגרמנית או של חלק מהשפות המזרח־אירופאיות, בה המרכא הפותח הוא תחתי, והסוגר – עילי. גם המרכא מטעמי המקרא הוא סימן תחתי (ראו בתמונה לעיל). בנוסף, היה מקובל לשלב הערת ביניים בתוך הציטוט עצמו (בצרפתית נוהגים כך גם כיום).
דוגמה לפיסוק בשיטה זו מובא בתמונה משמאל, והוא גם משוכתב להלן:
ההבחנה בין מירכאות לגרש ולגרשיים
ההבחנה בין מירכאות לבין סימני הפיסוק הבודדים (שאינם באים בזוגות) גרש וגרשיים היא: מקור הגרש והגרשיים הללו הוא מסופרי ומדפיסי התלמוד – שכך נהגו לסמן את ראשי התיבות והקיצורים שהנהיגו בתלמוד, וכיום גם ראשי תיבות וקיצורים ממקורות אחרים.
מירכאות אוויריות
לעיתים אנשים מסמנים בידיהם סימון של המירכאות (בדרך כלל פעמיים מירכאות כפולות). תנועה זו משמשת כמחווה גופנית המקבילה למירכאות לסימון סרקזם. יש מקרים בהם אנשים מגיבים כך בזלזול לדברי האחרים – בתגובה לדברי אדם הטוען שהוא מאוד משכיל, ניתן לומר ’כן, אתה מאוד ”משכיל”’ עם סימון כזה ויהיה ברור שהכוונה היא שהוא אינו משכיל.
מירכאות בשפות אחרות
למשל:
ישראל אריאל
הרב ישראל אריאל (שטיגליץ) (נולד בל' באב ה'תרצ"ט, 15 באוגוסט 1939) הוא מייסד וראש מכון המקדש וראש ישיבת המקדש בעיר העתיקה בירושלים. בעבר היה הרב של המועצה האזורית עמק יזרעאל, המושב שדה יעקב והעיר ימית, כיהן כאב בית דין ב"בית הדין לענייני עם ומדינה" של תנועת הסנהדרין החדשה. ומרבני מפלגת עוצמה יהודית.
קורות חייו
נולד בקריית מוצקין למשה ואסתר שטיגליץ, חסידי רוז'ין. למד בישיבת ההסדר כרם ביבנה, בישיבת כפר חסידים ובישיבת מרכז הרב. שירת בצה"ל בנח"ל המוצנח, ואחר כך בשירות המילואים - בחטיבת הצנחנים. היה ממשחררי הר הבית ומראשוני המגיעים לכותל המערבי עם שחרורו במלחמת ששת הימים. בתפילת מנחה באותו יום, ליד הכותל, שימש כשליח ציבור והחל לומר תחנון כרגיל, בפרט בשל חבריו שנהרגו במהלך הקרבות והוצרך לפנות. הרב שלמה גורן שהיה שם הורה לו: "לא אומרים תחנון, אומרים הלל!".
לאחר מלחמת ששת הימים שימש כרב של המועצה האזורית עמק יזרעאל, וכרב המושב שדה יעקב. במלחמת יום הכיפורים שימש כרב צבאי של פיקוד הצפון.
רבה של ימית
לאחר מלחמת ששת הימים הציע שמעון פרס לרב אריאל להקים ישיבת הסדר בהר סיני, בין השאר בשל סמליות ההר כמקום שבו ניתנה התורה. הקמת הישיבה התעכבה עקב אסון מעלות והפגזת קריית שמונה, שבעֶטיים הוחלט שנחוץ יותר להקים ישיבות הסדר בשתי ערים אלו. עם הקמת ימית בצפון סיני באמצע שנות ה-70, שימש כרב המקום (אחיו, הרב יעקב אריאל, שימש כראש הישיבה במקום) עד לפינוייה ולהריסתה בשנת ה'תשמ"ב (1982), בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
במערכת הבחירות לכנסת התשיעית ולכנסת העשירית היה הרב אריאל מועמד מס' 2 ברשימת כך לכנסת, אשר לא עברה אז את אחוז החסימה.
בתחילת 1980 השתתף במאבק נגד פינוי אלון מורה והעברתו למקומו הנוכחי בהר כביר.
בראשית מלחמת לבנון הראשונה קרא לכבוש את לבנון גם במחיר של נפגעים, לספח אותה, להקים בה התנחלויות ולהטות את מי הליטני לנהר הירדן.
מכון המקדש
אחרי הנסיגה מסיני התבטא הרב אריאל שהמאבק אינו על ה'איברים' (=חלקי ארץ ישראל, כמו סיני) אלא על הלב - הר הבית, ועל כן החל בשנת ה'תשמ"ג (1983) בפעילות למען המקדש שהביאה בשנת ה'תשמ"ז (1987) לייסודו של מכון המקדש. הוא פועל להחדרת המודעות לנושא בית המקדש לקראת קיום מצוות בנייתו. הוא שולל בחריפות את הגישה כי בית המקדש ייבָנה מעצמו בדרך נס, ולדעתו דרושה יוזמה פעילה. לכן מכין המכון בראשותו את כלי המקדש. לצורך כך נעשה שימוש במומחים בתחומי אדריכלות, בוטניקה, זואולוגיה, ארכאולוגיה ועוד.
ישיבת המקדש
בשנת ה'תשנ"ז (1997) הקים ישיבה תיכונית בשם "דביר", ששמה דגש על לימוד אמנויות הציור והנגינה, במטרה להכשיר אמנים שישתתפו בבניין המקדש, ולוויים שינגנו במקדש. הישיבה נדדה ממקום למקום ולבסוף התמזגה לתוך הישיבה התיכונית במבשרת ציון.
בתחילת שנת תשע"ח הוקמה על יד המכון ישיבה גבוהה ציונית-דתית ברובע היהודי, בראשות הרב אריאל. בישיבה עוסקים בין השאר בלימוד מסכתות הקשורות לעבודת המקדש, ובחלק מהסוגיות עוסקים גם בפסים מעשיים. בנוסף, בישיבה ניתן דגש על לימוד גמרא בצורה של אליבא דהלכתא, לימוד תנ"ך והלכות טהרה. מספר פעמים בשנה נערכים במסגרת הישיבה כנסים העוסקים בחידוש עבודת המקדש והקרבנות. בחלק מהכנסים, התרגולים והפעילויות שמקיימים בישיבה נוטלים חלק בני ובנות נוער מתנועת 'נוער המקדש'. בערב פסח תשע"ט הפיקו תלמידי הישיבה את השיר "למה נגרע" שעניינו כיסופים וכמיהה של עם ישראל לחידוש קורבן הפסח.
לצד הרב אריאל מלמדים בישיבה הרב עזריה אריאל, הרב יהושע פרידמן והרב אליהו וובר.
נוער המקדש
תנועת נוער המקדש הוקמה בשנת תשע"ו על ידי בני נוער מישיבות תיכוניות, ושאיפתה לעורר את העם לתודעת בית המקדש ולבנייתו בימינו. התנועה פועלת בהפרדה בין בנים לבנות ועורכת פעילויות כמו גרעיני לימוד, חידון המקדש, כנסים, סמינריונים, דוכנים, ופעילות הכשרת כלי המקדש.
התנועה פועלת בהדרכת והכוונת הרב ישראל אריאל ורבני מכון המקדש.
יוזמה לחידוש הסנהדרין
הרב אריאל הוא מן הפעילים המרכזיים בקבוצת אישים שהקימה בשנת 2005 ארגון בשם "הסנהדרין החדשה". במסגרת זו הוא כיהן כאב בית דין ב"בית הדין לענייני עם ומדינה". בית הדין אינו מוכר על ידי גורמים רשמיים, ורוב הציבור הדתי אינו מכבד את פסיקותיו. בית הדין מביע מפעם לפעם בתקשורת את עמדתו בעניינים העומדים על הפרק, כגון: הבחירות לכנסת השבע עשרה, הפגיעה של בג"ץ בסמכויות בתי הדין הרבניים ועוד. אנשי בית הדין פרסמו פסקי-דין, ובהם תמיכה בסירובם של כמה עצורים ועצורות לשתף פעולה עם בית המשפט של מדינת ישראל, בטענה שהדבר אסור הלכתית משום פנייה לערכאות.
יחסו לתוכנית ההתנתקות ותוכנית ההתכנסות
בשנת 2005, שבועות מספר לאחר ביצוע ההתנתקות, חסם את דרכו של האלוף אלעזר שטרן אל הכותל המערבי, וקרא לעברו "טמא, טמא, לא תלך לכותל". בעקבות זאת הועמד לדין, הורשע בהתנהגות פרועה ובהעלבת עובד ציבור, ונגזר עליו עונש של קנס בסך 7,500 ש"ח וחודשיים מאסר על תנאי. באותה תקופה הצטרף לקוראים לסרב פקודה.
עם תחילת מלחמת לבנון השנייה וגיוסי החירום שבעקבות כך, כתב הרב אריאל, בשם בית הדין, פסק הלכה שלפיו יש מצווה להשתתף במלחמה, היות ש"כל החשבונות והרגשות נדחים בשעת מלחמה, ויש להסירם מהלב". אולם, לאחר דבריו של ראש הממשלה, אהוד אולמרט, כי הצלחה במלחמה תסייע לתוכנית ההתכנסות, כינס הרב אריאל את בית הדין בשנית (בתשעה באב ה'תשס"ו), וקבע כמה תנאים שעל הממשלה והכנסת לקיים. לדבריו, "עד שיבוצעו ההליכים הללו, רשאי כל חייל שהוראת ראש הממשלה פגעה ביכולתו לתפקד מבחינה דתית ומצפונית לפנות למפקדו בכתב ולהצהיר: 'ראש הממשלה פגע בי בהודעתו כי ניצחון במלחמה יקדם את פינוי יהודה ושומרון וגירוש היהודים מבתיהם. לאור האמור אבקש לשחרר אותי ממלחמה שתוצאתה היא נסיגה מחבלי ארץ ישראל וגירוש 100,000 יהודים מבתיהם'".
בעקבות הוראת "בית הדין לענייני עם ומדינה" לגבאי בית הכנסת במעלה מכמש שלא להעלות לתורה קצין ביישוב, משום שחתם על צווי הרחקה לתושבי מאחזים מביתם, נעצר הרב אריאל לחקירה קצרה. המעצר עורר גינויים מרבנים. בינואר 2007 נפתחה נגדו חקירה פלילית בחשד שפָסק דין מוסר על אלוף פיקוד המרכז יאיר נוה.
בשנת ה'תשע"ג קיבל את פרס ירושלים מטעם ערוץ 7 והעיתון בשבע במסגרת כנס ירושלים העשירי, כאות הוקרה לפעילותו.
משפחתו
הרב אריאל הוא אחיהם של הרב יעקב אריאל (לשעבר רב העיר רמת גן), הרב יועזר אריאל (לשעבר אב בית דין בטבריה), והרב יגאל אריאל (לשעבר רב המושב נוב ברמת הגולן).
חיבוריו
הרב אריאל כתב גם כמה ספרי ילדים המתארים את חוויותיהם של ילדים העולים לרגל בימי בית המקדש השני.
כמו כן כתב הרב אריאל עשרות מאמרים בעניין המקדש, בכתבי עת שונים.
מכירת חיסול (ספר)
מכירת חיסול (באנגלית: The Gun Seller) הוא ספרו הראשון של השחקן והסופר יו לורי. הספר עוסק בחייל בריטי בדימוס אשר נגרר בעל כורחו לעולם של ריגול ותככים. לורי הודיע כי הוא מתכנן לכתוב ספר המשך בשם "חייל של נייר" (The Paper Soldier), אולם נכון ל-2022 הוא טרם יצא לאור.
עלילה
תומאס לאנג, חייל משוחרר מהמשמר הסקוטי, עובד לפרנסתו כשומר ראש וחי מהיד לפה. באחת מנסיעותיו, הוא פוגש באמסטרדם באדם בשם מקלסקי, אשר מציע לשלם לו הון עתק אם יתנקש בחייו של איש עסקים אמריקני בשם אלכסנדר וולף. לאנג מסרב להצעה, ומגיע לביתו של וולף כדי להזהיר אותו. הוא מגלה שוולף אינו בבית, ונקלע לקרב עם פורץ מסתורי שחדר פנימה. לאנג מתגבר על הפורץ ופוצע אותו קשה. הוא מצליח להתחמק מהזירה, אולם העניינים מסתבכים כאשר לאנג מגלה שמי שהזמין את הרצח הוא לא אחר מאשר אלכסנדר וולף עצמו. תוך זמן קצר מבין לאנג שנקלע בעל כורחו לפרשיית ריגול סבוכה שבה מעורבים ה-CIA, ה-MI6 וסוחרי נשק בינלאומיים.
ספר המשך
לורי הודיע שהוא מתכנן לכתוב ספר המשך ל"מכירת חיסול" שייקרא "חייל הנייר". Amazon.com פרסמה הודעה על פיה הספר יצא בספטמבר 2007. עם זאת, כאשר התאריך המיועד הגיע, הודיע עורך דינו כי לא זו בלבד שהספר לא מוכן להוצאה לאור, לורי אפילו לא התחיל לכתוב אותו. כעבור שנתיים הוציא לורי הודעה נוספת על פיה הספר עדיין אינו מוכן. הוא לא פרסם הודעה מתי הספר אמור לצאת לאור.
טושי איצ'יאנאגי
טושי איצ'יאנאגי (ביפנית: 一柳 慧, באנגלית: Toshi Ichiyanagi; 4 בפברואר 1933 – 7 באוקטובר 2022) היה מלחין יפני של מוזיקת אוונגרד. הוא למד אצל טומוג'ירו איקנוצ'י וג'ון קייג'.
נולד בקובה שביפן. אחת מיצירותיו החשובות ביותר היא "קאיקי" משנת 1962, המשלבת יחדיו כלי נגינה יפניים, שו (כלי נשיפה בעל 17 קנים) וקוטו (כלי מיתרים), עם כלים מערביים, מפוחית פה וסקסופון. יצירה אחרת, "מרחק" (1961) דורשת מן המבצעים לנגן במרחק שלושה מטרים מכלי נגינתם. "אנימה 7" (1964) קובעת, כי פעולה נבחרת תבוצע "לאט ככל האפשר".
איצ'יאנאגי היה נשוי ליוקו אונו מ-1956 עד 1963.
איצ'יאנאגי זכה בפרס סאנטורי למוזיקה לשנת 2001. הוא עוטר באות "מסדר התרבות" של יפן.
נפטר ב-7 באוקטובר 2022.
יצירות לכלי מקלדת
"מוזיקה לפסנתר מס' 1 - עד 7, 1959-61
אורי לוי (שחקן)
אורי לוי (נולד ב-30 באוקטובר 1931) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע, מדבב ומנהל תיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה
לוי נולד בתל אביב וגדל בפתח תקווה. בנעוריו למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל. בגיל 16, הצטרף לארגון ההגנה. היה חבר בהכשרה בקיבוץ כנרת, היאחזות בתל גזר וחבר קיבוץ יזרעאל.
קריירה בתיאטרון
בשנת 1952 הצטרף לתיאטרון האהל, ובמשך שלוש שנים הופיע בתפקידים מרכזיים בהצגות: "אלדורדו", "תה וסימפתיה", "הם ידעו מה רצונם", "העיר הזאת", "סוף העולם", "הדגן הוא ירוק" ועוד.
ב-1960 הופיע בלונדון בתיאטרון "וורק שופ" בניהולה של ג'ון ליטלווד במחזהו של ויליאם סארויאן "סם הקופץ גבוה מכולם". הופיע בתיאטרון העממי (א. דשא-פשנל) במחזמר "הרוטשילדים" וכן בהצגות בתיאטרון הפרטי: "למה לא הלילה", "האדיוטית", "משפט מרי דוגן" ועוד.
בשנת 1985, הופיע לצד חנה מרון בהצגה "אח, הימים הטובים" מאת סמואל בקט בתיאטרון הקאמרי.
ב-1995 נבחר לתפקיד מנכ"ל תיאטרון גשר. בתקופת ניהולו הפך "פרויקט התיאטרון לעולים" לתיאטרון גשר, הגיע להישגים נכבדים ותפס מקום נכבד בשורה הראשונה של התיאטראות בארץ ומחוץ לה. לוי זכה בשם התיאטרון בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן והמרכז האקדמי רופין. בנוסף קיבל התיאטרון את אות ארגון ליונס על התרומה לפיתוח התיאטרון בישראל, ועל מפעל חיים בתחום קליטת אמנים ושחקנים עולים חדשים. הוא פרש מניהול תיאטרון זה באוקטובר 2007.
במרץ 2012 יצא לאור ספרו "תיאטרון בגוף ראשון", עדות אישית לסיפורו של התיאטרון העברי.
קריירה בקולנוע
תוך כדי עבודתו בתיאטרון, הופיע לוי גם בסרטים ישראליים רבים, ובהם: "אלדורדו", "הבו בנות לאילת", "דליה והמלחים", "הצד השני", "המניע לרצח", "כל ממזר מלך", "מוישה ונטילטור", "הוא הלך בשדות", "שלושה ואחת", "מבצע יונתן", "רומן בהמשכים", "התרנגול", גילם את מפקד בית הסוהר בסרט "מאחורי הסורגים 2", גילם את נציג האליאנס בסרט "ברלין ירושלים" ועוד. כמו כן השתתף בעשרות סרטים בינלאומיים, בהם: "השליח לפקין", "לפני בוא החורף", "אישה ושמה גולדה", "מזימות בירושלים", "המתופפת הקטנה", "ירח 02", "אשנטי", "הבית ברחוב גריבלדי" ו"השגריר".
בשנת 1955 שיחק לוי בסרט הקולנוע "גבעה 24 אינה עונה", בתפקיד לקוח בבית הקפה בתקופת המנדט הבריטי.
ב-1972 שיחק לוי את התפקיד הראשי בסרטו של ברוך דינר - "הצד השני". ב-1974 שיחק בסרטו של מיכאל קאליק "שלושה ואחת".
בשנות ה-80, דיבב את פייטרו רוסי (אבא של מרקו) בסדרה "הלב" ואת דוקטור ג'יימס שיגל ולורד ג'ראלדאן ב"מקרון 1".
פרסים והוקרה
ב-2008 הוענק לו התואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
חיים אישיים
לוי היה נשוי לעיתונאית והתסריטאית טלילה לוי בן-זכאי עד למותה בשנת 2023. אב לבת.
טירת דיוארט
טירת דיוארט (באנגלית: Duart Castle, בגאלית סקוטית: Caisteal Dhubairt) היא טירה על האי מאל לחופה המערבי של סקוטלנד בתחום השיפוט של ארגייל וביוט (Argyll and Bute) בקרבת הכפר קרייגנור.
היסטוריה
בניית הטירה מתוארכת למאה ה-13 והייתה מרכז מושבו של שבט מקליין (Clan MacLean).
ב-1647 הותקפה טירת דיוארט על ידי כוחות נאמני ממשלת ארגייל משבט קמפבל (Clan Campbell) והוטל על הטירה מצור. המתקיפים לבסוף נוצחו על ידי חיילי שבט מקליין נאמני המלוכה. בספטמבר 1653 עגן לצד הטירה צי של 6 ספינות שנשלחו על ידי אוליבר קרומוול על מנת להכניע את בני שבט מקליין אולם אלה נסו כבר לאי טיירי (Tiree). סופה שהתחוללה ב-13 בספטמבר גרמה לטביעתן של שלוש ספינות במימי המפרץ עליו חולשת הטירה.
ב-1678 פלש ארצ'יבלד קמפבל, הרוזן ה-9 של ארגייל, לשטחיהם של שבט מקליין באי מאל והציב חיל-מצב בטירת דיוארט. ב-1691 טירת דיוארט נכנעה שוב לארצ'יבלד קמפבל, הדוכס הראשון של ארגייל וראש שבט קמפבל.
הטירה ננטשה בשנת 1751, אולם נקנתה על ידי דונלד מקליין בשנת 1911 ומאז עברה שיקום ונפתחה לקהל המבקרים. הטירה הופיעה בסרט מלכוד שיצא בשנת 1999 בכיכובם של שון קונרי וקתרין זיטה ג'ונס.
מלחמת רוסיה–צרפת (1812)
מלחמת רוסיה–צרפת פרצה ב-1812 עם פלישת נפוליאון לרוסיה. היה זה האירוע המרכזי במלחמות נפוליאון. בעקבות התבוסה שנחל נפוליאון בפלישה הכושלת, הצטמצם צבאו לכדי שבריר מגודלו ערב הפלישה, ורבים מבעלי בריתו (מאונס) נטשו אותו והצטרפו לכוחות שלחמו כנגדו. כישלון הפלישה לרוסיה סימן את תחילת סוף שלטונו של נפוליאון.
את התפקיד הכביר שמילאה מלחמת 1812 בהיסטוריה ובתרבות של העם הרוסי ניתן לראות ברומן "מלחמה ושלום" מאת טולסטוי, ובקווי הדמיון אשר מתח המשטר הסובייטי בינה לבין פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות במבצע ברברוסה ביוני 1941.
הצדדים היריבים
ב־24 ביוני 1812, החל הגרנד ארמה של נפוליאון, שמנה כ־700,000 איש, לחצות את נהר ניימן ופניו לכיוון מוסקבה. חלוקתו של הגרנד ארמה הייתה כדלקמן:
נוסף על זאת 80,000 חיילי המשמר הלאומי גויסו לשירות צבאי מלא כדי להגן על גבולות האימפריה עם דוכסות ורשה. בהתחשב בכוחות אלה, הגיע מספר החיילים שריכזה האימפריה הצרפתית על גבולותיה של רוסיה לכמעט 800,000 איש. ריכוז כוחות בסדר גודל זה היווה מעמסה עצומה על מכונת המלחמה הצרפתית בהתחשב בעובדה שבאותה עת, למעלה מ־300,000 חיילים צרפתיים לחמו בספרד ו־200,000 חיילים נוספים היו מוצבים בגרמניה ובאיטליה. 450,000 חיילים צרפתיים היוו את השלד של צבא הפלישה הגדול והשאר הורכב מצבאות בעלות בריתה. נוסף על הגיס האוסטרי כלל צבאו של נפוליאון 95,000 פולנים, 90,000 גרמנים (24,000 בוורים, 20,000 סקסונים, 20,000 פרוסים, 17,000 וסטפלים ומספר אלפים מנסיכויות ריין קטנות יותר), 25,000 איטלקים, 12,000 שווייצרים, 4,800 ספרדים, 3,500 קרואטים ו־2,000 פורטוגלים. נוסף על כך נכלל כוח משלוח בלגי והולנדי. למעשה לכל אחד מהלאומים אשר הרכיבו את האימפריה של נפוליאון היה ייצוג בצבאו.
באשר לגודלו של הצבא הרוסי ערב המלחמה, מחד יש הנוקטים במספר של 350,000 חיילים ומאידך יש הנוטים ליחס לצבא הרוסי 710,000 חיילים סדירים ערב המלחמה. קיים יסוד להניח כי המספר 400,000 הוא המדויק ביותר. כך או אחרת מוסכם כי גודלו היה קטן מזה של הצרפתי. 280,000 חיילים רוסים התפרסו על הגבול הפולני (בהכנות לפלישה לבת חסותה הצרפתית, הדוכסות הגדולה של ורשה). הצבא הרוסי התחלק לשלוש ארמיות עיקריות: שתי ארמיות נוספות, המונות 65,000 ו־47,000 חיילים היוו עתודה.
על פי מספרים אלה ניתן להסיק כי גודלו של הצבא הרוסי אשר ניצב מול נפוליאון מיד עם חצייתו את נהר ניימן עמד על כ־400,000 חיילים. בנוסף על זאת הצליחה הדיפלומטיה הרוסית להביאה לשלום עם שוודיה והאימפריה העות'מאנית ובכך להשקיט את הגבולות עמן, דבר שאפשר לרתום יותר מ־100,000 חיילים מחזיתות אלו להגנה על הגבול המערבי. מאמצים נוספים שהשקיעו הרוסים להגדלת צבאם נשאו פרי ובספטמבר 1812 עמד גודלו של הצבא הרוסי על 920,000 חיילים, חלק ניכר מהם חסרי אימון בסיסי, לא כולל יחידות קוזאקים בלתי סדירות שעל פי ההערכות תרמו כ־75,000 חיילים למספר הכולל.
המסע למוסקבה
הפלישה החלה ב־24 ביוני 1812. זמן קצר לפני כן שלח נפוליאון הצעת פיוס אחרונה לסנקט פטרבורג וכשזו נותרה חסרת תשובה, הורה לצבאו להתקדם אל תוך שטחה של האימפריה הרוסית. בראשית הוא כמעט ולא נתקל בהתנגדות משמעותית והגיע במהרה לעומק שטח האויב. ההתנגדות הרוסית הייתה ספונטנית ונקודתית בלבד וברקלאי, המפקד העליון סירב להילחם חרף שכנועיו של בגרטיון, כיוון שידע שלצבא הרוסי חסרים האמצעים להילחם בקרב פנים אל פנים. הנסיגה של הצבא הרוסי נעשתה בהתאם לאסטרטגיית האדמה חרוכה – המטרה הייתה למשוך את הצרפתים אל מעמקי רוסיה כשהחורף הרוסי והשיבושים באספקה יסייעו להביס אותם. בלא התייחסות לתוצאות של אסטרטגיה זו, הפיקוד הרוסי דחה על הסף אפשרות למערכה מכרעת בתנאים מטיבים לנוכח עוצמתה ומהירותה של ההתקדמות הצרפתית.
הלחץ הפוליטי על ברקלאי וראיית האסטרטגיה שבה נקט כבלתי סבירה בעיני העם הובילו להדחתו מהפיקוד העליון והחלפתו על ידי קוטוזוב הפופולרי. למרות הרטוריקה וההתרברבות של קוטוזוב הוא דבק במדיניות קודמו, כאשר הבין כי מערכה מכרעת נגד הצרפתים טומנת בחובה תוצאה הרת אסון לצבאו. בסופו של דבר עלה בידו של קוטוזוב לבסס קו הגנה בבורודינו, לאחר הקרב על סמולנסק (16-18 באוגוסט) שהסתיים בתיקו מדמם, אך ללא הכרעה. קרב בורודינו שב־7 בספטמבר היה ליום קרב עקוב מדם שבו נגרמו לצדדים עשרות אלפי אבדות. הקרב הסתיים ללא הכרעה, אך בעקבות האבדות הכבדות שספג הצבא הרוסי (הוא איבד כמחצית מכוח האדם שלו), העדיף קוטוזוב לסגת למחנה טרטוטינו. עד לרגע זה הצליחה רוסיה לגייס כוחות תגבורת לצבאה ולהביאו לכ־900,000 חיילים כאשר כ-100,000 נמצאו בקרבה ישירה למוסקבה - שרידי צבאו של קוטוזוב ששוקמו בחלקם ואורגנו מחדש אחרי קרב בורודינו. יכולת זו של הרוסים לתגבר את כוחותיהם באופן שוטף הקנתה להם יתרון מכריע אשר בסופו של דבר הביאה לידי ניצחונם המוחץ במלחמה.
תעלומת כיבושה של מוסקבה
אחת התהיות שמעלה חקר מלחמה זו היא מדוע בחר נפוליאון להתקדם לעברה של מוסקבה ולא לעבר סנקט פטרבורג הבירה. זוהי תעלומה היסטורית כיוון שעל פניו היתרון הצבאי והמדיני בהתקדמות אל עבר סנקט פטרבורג הוא מובן וברור. נפילתה של סנקט פטרבורג שבה רוכזו רוב מוסדות השלטון של האימפריה הייתה גורמת לרוסיה נזק כבד, ומקשה מאוד על המשך המלחמה. יתרה מזאת, ב־1808 התרחשה מלחמה בין רוסיה לשוודיה שבמהלכה נחלה שוודיה תבוסה קשה, ונאלצה לוותר על שטחה של פינלנד לטובת רוסיה. עקב כך העדיפה שוודיה לשמור על נייטרליות במהלך הפלישה הצרפתית מחשש לתגובה הרוסית, אך ייתכן מאוד כי התקדמותו של נפוליאון צפונה בשילוב עם ניתוק של הצי הבלטי מבסיסיו ומספינותיו, הייתה יכולה להוביל לשינוי במעמדה של שוודיה כלפי הרוסים ולשנות את מאזן הכוחות.
הסבר נוסף הוצע על ידי ההיסטוריון הרוסי טרלה. לדבריו נפוליאון נפל קורבן להבנתו השגויה את מהותה וזהותה של רוסיה. חרף התמורות שהתחוללו ברוסיה במאה השנים הקודמות לפלישתו, נתפסה רוסיה בעיני המערב עדיין כ"ממלכת מוסקבה". שם זה דבק בממלכה הרוסית לאחר שסיים הצאר הרוסי הראשון איוואן הרביעי (האיום), לאחד סביב נסיכות מוסקבה את נסיכויות רוסיה לממלכה רוסית מאוחדת במאה ה־16. בטרם הפלישה אמר נפוליאון שאם יכבוש את קייב יתפוס את רוסיה ברגליה, אם יכבוש את סנקט פטרבורג יתפוס את רוסיה בראשה ואם יכבוש את מוסקבה יתפוס את רוסיה בליבה. משפט זה בהחלט מבטא את הבורות שאפיינה את תפיסת מהותה וזהותה של האימפריה הרוסית על ידי איש המערב הממוצע בימי נפוליאון, שראה ברוסיה ממלכה ברברית-אקזוטית שמאוכלסת על ידי חצי-אנשים חצי-דובים כשמוסקבה היא עיר קדושה בעבורם, בעלת תפקיד דומה למכה בעיני האסלאם. ברור מעל לכל ספק, כי נפוליאון, שהיה מהאישים המשכילים בדורו, לא היה שותף לדעות קדומות מעין אלה אך סבר גם הוא כי סנקט פטרבורג היא הבירה הפורמלית של רוסיה ואילו מוסקבה היא עיר בעלת מעמד מיוחד וסמלי בעיני העם הרוסי. בהסתמך על הבנתו זו סבר נפוליאון כי נפילתה של מוסקבה תכה בתדהמה את העם הרוסי ותשמוט את הקרקע מתחת לרגליהם של הדוגלים בהמשך התנגדות לצרפתים.
נפילת מוסקבה
נפוליאון נכנס למוסקבה השוממת, שכל מחסניה רוקנו מבעוד מועד על ידי המושל רסטופצ'ין. בהסתמכותו על כללי המלחמה הקלאסיים, העריך נפוליאון שלאחר נפילת הבירה (למרות שסנקט פטרבורג הוכרזה כבירתה הרשמית של רוסיה בתחילת המאה ה־18 למוסקבה היה מעמד מיוחד של ה"בירה השנייה") יכיר הצאר אלכסנדר הראשון בתבוסתו ויורה לצבאו להיכנע, אך לא כך היה הדבר. במוסקבה פרצו שרפות ענק שהתפשטו במהרה, בתיה העשויים עץ נשרפו כליל והותירו את הצרפתים ללא קורת גג. נפוליאון עצמו כמעט ונשרף באחת השריפות, כשהארמון בו שהה עלה בלהבות. נהוג לחשוב שהשרפות היו מעשי ידם של הרוסים.
לאחר תבוסתו, שב וציין נפוליאון כי לו היה מקדים בשבועיים לעזוב את מוסקבה, היה מסוגל להשמיד את צבאו המשתקם של קוטוזוב ליד טרוטינו. בכך היה מתיר את רוסיה ללא הכוח המגן המאוחד הגדול ביותר שלה, והופך אותה לחסרת ישע מפניו של נפוליאון.
הנסיגה
החורף הרוסי, שהחל בנובמבר 1812, הערים קשיים נוספים על הצבא הצרפתי כשחיילים וסוסים החלו למות מרעב, היפותרמיה, כוויות קור ומסעות מפרכים. חציית נהר ברזינה טמנה בחובה מפלה חדשה לצרפתים, כשקוטוזוב החליט לפתוח במתקפה, חלקו של הצבא הצרפתי שלא הספיק לחצות את הנהר הושמד, נפל בשבי וטבע במי הנהר. בשבועות שלאחר קרב ברזינה הלך צבאו הנסוג של נפוליאון והצטמצם וב־14 בדצמבר 1812 גורש מגבולות רוסיה. רק 22,000 מחייליו של נפוליאון שרדו את הפלישה לרוסיה. אבדותיו של הצבא הרוסי בקרבות מלחמה זו השתוו לאלה של הצרפתים, אך האבדות בקרב האוכלוסייה האזרחית היו גבוהות בהרבה – אזרחים רוסים רבים שלרוע מזלם המלחמה הגיעה לביתם - קיפחו את חייהם. במלחמה נהרגו 300,000 צרפתים, 70,000 פולנים, 50,000 איטלקים, 80,000 גרמנים, וכ־450,000 רוסים. נוסף על האבדות בנפש איבד הצבא הצרפתי 200,000 סוסים ויותר מ־1,000 כלים ארטילריים שונים.
הקשר ההיסטורי
לניצחון הרוסי ב־1812 נודעת חשיבות רבה גם מפני שגדע את שאיפותיו של נפוליאון להשיג עליונות כלל אירופית, וגם מפני שהיווה נקודת מפנה במלחמות נפוליאון, שהובילה בסופו של דבר למפלתו. עבור רוסיה המושג "מלחמה לאומית" יסד מודל לחוסן והזדהות לאומית והשליך רבות על אופיו של הפטריוטיזם הרוסי במאה ה־19. השפעה נוספת של התעוררות לאומית הייתה ביצירת דחף עז לשינויים והתחדשות בקרב העם הרוסי אשר בא לידי ביטוי בשורה של מהפכות אשר הסתיימו בסופו של דבר בנפילת המשטר הצארי ב־1917.
נפוליאון לא הובס סופית ברוסיה. ב־1813 הוא הצליח לגייס צבא המונה 400,000 צרפתים ו-250,000 בעלי ברית כדי להיאבק על השליטה בגרמניה. בקרב האומות אשר התחולל בין ה־16 ל־19 באוקטובר 1813 הובס נפוליאון ונסוג לצרפת בה נחל מפלה סופית במהלך המערכה על צרפת אשר ניהל ב־1814. התבוסה ברוסיה שידרה בבירור לכל עמי אירופה כי נפוליאון אינו בלתי מנוצח והייתה לדחף שדחק בתנועת השחרור הלאומית בגרמניה למרוד בשלטונו של נפוליאון.
הר הקסמים (סדרת טלוויזיה)
הר הקסמים (באנגלית: Magic Mountain) היא סדרת טלוויזיה לילדים בת 52 פרקים ששודרה ברשת הטלוויזיה האוסטרלית ABC בין 1997 ל-1998. הסדרה שודרה גם בטלוויזיה החינוכית הישראלית ב-2001.
סילביניו
סילביו מנדז קמפוס ז'וניור (בפורטוגזית: Sylvio Mendes Campos Junior; נולד ב-12 באפריל 1974 בסאו פאולו), הידוע בקיצור כסילביניו, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת המגן השמאלי וכקיצוני אחורי, וכיום מאמנה של נבחרת אלבניה.
קריירה
סילביניו החל את הקריירה שלו בקורינתיאנס, בה שיחק בין 1994 לבין 1999. בתקופתו עמה זכה בארבע אליפויות ובגביע הברזילאי. בשנת 1999 הוא עבר למועדון האנגלי ארסנל, שם שיחק במשך שנתיים. בארסנל השתלב היטב ושותף ברוב משחקי הקבוצה. אולם, לאחר הצטרפותו של אשלי קול, שמשחק בעמדה זהה לסילביניו, הוא עבר לסלטה ויגו ב-2001. בסלטה ויגו שיחק שלוש שנים, בהן עזר לקבוצה להעפיל לליגת האלופות בפעם הראשונה בתולדותיה בעונת 2003/04.
בשנת 2004 עבר סילביניו לברצלונה בתמורה לשני מיליון אירו. בעונתו הראשונה קרע את רצועת הברך ומשום כך הושבת לשלושה חודשים. בתום עונתו הראשונה בקבוצה הופיע 21 פעמים בליגה. בעונות שלאחר מכן נאלץ לחלוק את זמנו במגרש עם ג'ובאני ואן ברונקהורסט ההולנדי ואריק אבידל הצרפתי שמשחקים כמגנים שמאליים, בדומה לסילביניו. עם ברצלונה זכה בשתי אליפויות ב-2005 וב-2006, ובליגת האלופות ב-2006, בנוסף לזכייה בטרבל (אליפות, ליגת האלופות וגביע המלך הספרדי) ב-2009. לאחר חמש שנים במועדון הקטלאני, סיים סילביניו את חוזהו ועבר למנצ'סטר סיטי האנגלית.
ב-7 ביולי 2010 הודיע על פרישתו ממשחק פעיל. ב-27 בספטמבר 2010 מונה לעוזר המאמן של קרוזיירו. במאי 2019 מונה למאמנה של אולימפיק ליון מליגת העל הצרפתית, והוא פוטר ב-7 באוקטובר, בעקבות רצף הפסדים של הקבוצה. ב-23 במאי 2021 מונה למאמן קבוצת נעוריו, קורינתיאנס.
סילביניו שיחק בנבחרת ברזיל שש פעמים, בשנים 2000–2001. סילביניו מחזיק בדרכון ספרדי שהוענק לו ב-2004 לאחר ששהה במדינה שלוש שנים, דבר שאפשר לו לעקוף את הגבלת מספר השחקנים הלא-אירופאיים בליגה הספרדית.
גלב פילארטוב
גלב וסילייביץ' פילארטוב (1901, מחוז פרם – 1979, מוסקבה) היה מדינאי סובייטי, ראש הגולאג של הנ.ק.ו.ד. של ברית המועצות (1938–1939).
ביוגרפיה
נולד במחוז פרם.
בשנת 1917 התגייס לצבא האדום, השתתף במלחמת האזרחים. בשנת 1922 הצטרף למפלגה הקומוניסטית. הוא עבד כמהנדס רכבת.
טיהור
{{פירושונים|
טיהור שֵם:
גלב פילארטוב
ביוגרפיה
מאז ינואר 1938, סגן שר הפנים, ומחודש ספטמבר 1938 המפקח העממי על התעשייה ברוסיה הסובייטית.
מ-4 באוקטובר 1938 עד 17 בפברואר 1939, סגן המשנה לשר הפנים של ברית המועצות. מ-16 בנובמבר 1938 עד 18 בפברואר 1939, שימש כראש מערך הגולאג של ברית המועצות.
טיהור
יצירות:
גלב פילארטוב
ביוגרפיה
בשנים 1939–1942 שימש כמנהל מכון כלי המכונות במוסקבה. בשנת 1943 גורש מהמפלגה.
טיהור
ראו גם
}}
גלב פילארטוב
ביוגרפיה
הוא נקבר בבית הקברות נובודביצ'י.
בשר (פירושונים)
__ללא_תוכן_עניינים__
{{פירושונים| מקורות בשר: ביהדות: מתכוני בשר: שונות:
ראו גם
}}
תאומיר דבו
תאומיר דבו (בצרפתית: Théomir Devaux; 1885, קסטיון – 1967, שאווי) היה כומר צרפתי, פעיל המחתרת הצרפתית במלחמת העולם השנייה וחסיד אומות העולם.
קורות חיים
דבו הוסמך לכמורה בשנת 1911. הוא השתייך למסדר האחים ציון, היה אב מנזר בין השנים 1925–1937 ובאותה תקופה היה במקביל כומר בכנסיית סן-סולפיס בפריז. במשך מספר שנים היה אב המנזר רטיסבון בירושלים.
בשנת 1928 ייסד דבו את כתב העת "השאלה היהודית" (La question d'Israël) שנועד לדיאלוג יהודי-נוצרי ולמלחמה באנטישמיות. כחודשיים לאחר כיבוש צרפת בשנת 1940 על ידי גרמניה, נאסרה פעולתו של כתב העת על ידי הגסטפו. כמו כן ייסד דבו סמינרים בנושאי יהדות.
פעילותו בתקופת השואה
בשיתוף עם ויצו סייע דבו למאות ילדים יהודים - חלקם ילדים שאיבדו קשר עם הוריהם - למצוא מקומות מסתור בתקופת השואה. בפעילות ההצלה שלו עבד דבו בשיתוף פעולה עם מספר ארגונים יהודיים. בין מעשי ההצלה שלו היו ארגון מסמכי זהות מזויפים עבור ילדים יהודים וארגון קליטתם במוסדות דת נוצריים לשם הסתרתם בתקופת הרדיפות. לעיתים אפשר לילדים נרדפים לשהות במנזר שלו למשך לילה אחד ואף יותר, עד שהתאפשר למצוא להם מקלט מחוץ לפריז. לעיתים היו במנזר שלו כמה ילדים בו זמנית. הוא סייע בכספים למקומות המסתור כדי לאפשר את המשך החזקתם של הילדים המוסתרים.
הנס הלמוט מישל (Hans Helmut Michel), אחד הילדים היהודיים שהסתיר דבו תחת השם הבדוי ז'אן בונה (Jean Bonnet), הועבר בהמשך ללוסיאן בונל אך ב-1944 נתפס, גורש לאושוויץ ונרצח שם. סיפורו של מישל הונצח בסרטו של לואי מאל, להתראות ילדים.
דבו המשיך בפעילותו למרות פשיטה של הגסטפו על מנזרו ביולי 1940, פשיטה בה הוחרמו הספרייה והארכיון שלו, ולמרות סגירת עיתונו על ידי הגסטפו.
לאחר המלחמה המשיך מנזרו של דבו בפעולות הסברה נגד אנטישמיות. הוא ייסד כתב עת חדש, "מחברות ציון" (Les Cahiers Sioniens), בו הודגשו התפתחות המחשבה הנוצרית בנושא היהודים והיהדות. הדיונים בעיתונו של דבו תרמו רבות לדיונים בתקופתו של יוחנן העשרים ושלושה לשם הכנת האנציקליקה נוסטרה אטאטה (שלבסוף פורסמה על ידי מחליפו של יוחנן, פאולוס השישי), בה הודגשו חובת הסבלנות הנוצרית כלפי דתות אחרות ומאמיניהן, כולל היהדות.
הכרה
בשנת 1996 הוכר תאומיר דבו על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
אליזבטה קרוגליקובה
אליזבטה קרוגליקובה באנגלית: Elizaveta Kruglikova  31 בינואר 1865- 21 ביולי 1941, הייתה ציירת רוסית וסובייטית גם הכינה צלליות והדפסים.
ביוגרפיה
היא נולדה בסנט פטרסבורג לסרגיי קרוגליקוב (1832–1910) ואשתו, אולגה ניימן (1836–1922). אביה היה קצין צבאי והיה צייר חובב, וסבה, ניקולאי קרוגליקוב (1788–1868), היה צייר מקצועי. בשנת 1880 היא התגוררה עם אביה בפולטבה, שם פגשה לראשונה אמנים הקשורים לנוודים והחליטה על אמנות כקריירה. בשנים 1890 - 1895 היא לקחה שיעורים בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, שם למדה אצל אילריון פריאנישניקוב, סרגיי קורובין ואברם ארכיפוב.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה היא חזרה לסנט פטרסבורג והתקשרה לתנועת מיר איסקוססטבה. בשנת 1916 פרסמה ספר מונוטיפים בשם "פריז ערב המלחמה" ותרמה את ההכנסות לאמנים רוסים שהיו תקועים בצרפת.
סלסטינוס השני
האפיפיור סלסטינוס השני (בלטינית: Celestinus II; נפטר ב-8 במרץ 1144) נולד בשם גווידו די קסטלו וכיהן כאפיפיור בין השנים 1143 ועד פטירתו.
אליזבטה קרוגליקובה
ביוגרפיה
בשנת 1919, היא הייתה ממקימי תיאטרון הבובות הממלכתי, שם עיצבה גם בובות. היא הקדימה את תיאטרון הבובות המרכזי של המדינה שהוקם על ידי סרגיי אוברזצוב בשנת 1931. משנת 1922 עד 1929, היא הייתה פרופסור באולפני האמנות הגבוהים יותר (לשעבר האקדמיה הקיסרית לאמנויות), שם לימדה ציור תיאטרלי ודקורטיבי. היא גם עיצבה פוסטרים ופרסמה סדרה פופולרית של צלליות, של משוררים, אחרי צלליות של מנהיגי המהפכה.
סלסטינוס השני
סלסטינוס נולד בסיטה די קסטלו שבמדינת האפיפיור. סלסטינוס היה תלמידו של פייר אבלאר ומונה למשרת קרדינל בכנסיית סנטה מריה שבויה לאטה על ידי האפיפיור הונוריוס השני בשנת 1128. בשנת 1133 מונה לקרדינל בכנסיית סן מרקו.
אליזבטה קרוגליקובה
ביוגרפיה
היא השתתפה כמעט בכל התערוכות שהתקיימו בברית המועצות ובאירופה, כולל הביאנלה של ונציה (1928). קרוגליקובה היה נושא לדיוקן עיפרון בשנת 1933 שצויר על ידי פיוטר נרדובסקי [4] וציורים של מיכאיל נסטרוב בשנת 1938 ו -1939 החברים לשעבר במיר איסקוססטבה.
סלסטינוס השני
בקונקלבה שנערכה בשנת 1143 נבחר למשרת אפיפיור, תפקיד אותו נשא במשך חמישה חודשים ו-13 ימים, מבחירתו ועד פטירתו ב-8 במרץ 1143.
אליזבטה קרוגליקובה
ביוגרפיה
היא הייתה ידועה בהחייאת טכניקות תחריט והדפסה ישנות יותר, אך הייתה ידועה במיוחד בזכות המונוטיפים. בשנת 2009 הוקדש לה פסטיבל המונוטיפים הבינלאומי הרביעי.
סלסטינוס השני
במהלך כהונתו נתן מחילה מוחלטת לכל חטאיו של מלך צרפת לואי השביעי ובכך ביטל את צו החרם שהוטל על צרפת כולה שלוש שנים קודם לכן.
אליזבטה קרוגליקובה
ביוגרפיה
אליזבטה קרוגליקובה נפטרה ב־21 ביולי 1941 בלנינגרד.
סלסטינוס השני
סלסטינוס נקבר בארמון הלטראנו.
סמל ג'ורג'יה
החותם הגדול של מדינת ג'ורג'יה או סמל ג'ורג'יה (באנגלית: Great Seal of the State of Georgia) הוא סמל מדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית. הסמל אומץ בשנת 1799 כחלק מחוקת המדינה, ושונה מספר פעמים מאז עיצובו הראשוני.
בחזית הסמל מופיעה קשת הניצבת על שלושה עמודים קורינתיים. הקשת מסמלת את חוקת המדינה, וכל אחד מהעמודים מסמל את אחת משלוש רשויות השלטון: הרשות המחוקקת, הרשות המבצעת והרשות השופטת.
מוטו המדינה באנגלית: "חכמה, צדק, מתינות" (Wisdom, Justice, Moderation) כתוב על גבי מגילת קלף המלופף סביב העמודים.
בין העמודים ניצב איש מיליציה (לוחם שהשתתף במהפיכה האמריקאית שחרבו מונפת. הלוחם מייצג את הגנת המיליציה המדינתית על חוקת המדינה.
סביה הסמל מופיע שם המדינה באנגלית: State of Georgia בחלקו העליון של הסמל, ושנת הכרזת העצמאות של ארצות הברית - 1776. בעת שאומץ הסמל, בשנת 1799 הופיעה שנה זו, אולם בשנת 1914 שונתה השנה שעל הסמל.
חלקו הקדמי של החותם משמש כסמל המדינה.
בחלקו האחורי של החותם מצויר קו החוף של המדינה שלמולו מפליגה ספינה הנושאת את דגל ארצות הברית. הספינה מסמלת את הסחר בטבק וכותנה שהיוו את עיקר יצוא המדינה. בסמוך לספינה מצוירת סירה המסמלת את הסחר הפנימי במדינה. ברקע הסמל מופיע דמות של אדם חורש ועדר כבשים. סביב הסמל רושמות המילים: "חקלאות ומסחר" ("agriculture and commerce") המסמלים את כלכלת המדינה בראש הסמל, ושנת 1776 בתחתיתו.
מזכיר מדינת ג'ורג'יה משמש, על פי חוק, כשומר חותם המדינה; כאשר כל המסמכים הרשמיים נחתמים בחותם זה.
הסמל הופיע במשך שנים רבות על דגל המדינה (למעט בין השנים 1879–1902.
דגם של הסמל עשוי ברזל יצוק ניצב בכניסה הצפונית של אוניברסיטת ג'ורג'יה מאז שנת 1858.
מימן על-חמצני
מימן על-חמצני, הידוע בכינוי "מי חמצן" או מ.ע.ח, הוא על-תחמוצת, נוזל בצבע כחול חלש מאוד המופיע כחסר צבע בתמיסה מהולה, הצמיגה מעט יותר ממים. מולקולת מימן על-חמצני מורכבת משני אטומים של מימן ומשני אטומים של חמצן. הנוסחה הכימית של המימן העל-חמצני היא H2O2.
ג'וליה דונלדסון
ג'וליה קת'רין דונלדסון (באנגלית: Julia Donaldson; נולדה ב-16 בספטמבר 1948) היא סופרת, מחזאית ושחקנית אנגלייה, חברת מסדר האימפריה הבריטית. היא מפורסמת בעיקר בשל הסיפורים המחורזים שלה לילדים, במיוחד אלו המאוירים על ידי המאייר אקסל שפלר, אשר כוללים בין היתר את הספרים "טרופותי", "טרמפ על מטאטא", "לקוף יש בעיה" ו"איש עץ". בתחילת הקריירה הספרותית שלה כתבה שירים עבור תוכניות טלוויזיה לילדים, אך עברה להתרכז בעיקר בכתיבת ספרים לילדים מאז שהמילים לאחד השירים שכתבה: "A Squash and a Squeeze", התגבשו לכדי ספר ילדים בשנת 1993. מתוך 184 יצירותיה שפורסמו, 64 מתוכן הם ספרים שזמינים כיום לרכישה בחנויות הספרים. שאר 120 היצירות מיועדות לשימוש חינוכי בבתי ספר, וכוללות, בין היתר, ערכות פונטיות ללימוד קריאה, המהוות חלק מתוכנית עצי קריאה של אוקספורד.
מימן על-חמצני
תכונות כימיות
מימן על-חמצני הוא חומר מחמצן חזק מאד, והוא מחמצן חזק יותר מכלור, כלור דו-חמצני ואשלגן פרמנגנט. בנוסף, באמצעות זרז, המימן העל-חמצני יכול להפוך להידרוקסיל רדיקלי (OH) עם תגובתיות שנייה לפלואור בלבד.
ג'וליה דונלדסון
ילדותה
דונלדסון (שם נעורים: שילדס) נולדה בשנת 1948 וגדלה בהמפסטד, שבלונדון. לדונלדסון אחות צעירה בשם מרי. המשפחה התגוררה בבית ויקטוריאני בן שלוש קומות ליד המפסטד הית. הוריה, אחותה וחיית המחמד שלהם (החתול ג'פרי) התגוררו בקומת הקרקע, דודתה ודודה (ומאוחר יותר גם ילדיהם, ג'יימס וקייט) התגוררו בקומה הראשונה, וסבתה בקומה השנייה. הוריה של דונלדסון, ג'יימס (הידוע בתור ג'רי) ואליזבת, נפגשו זמן קצר לפני מלחמת העולם השנייה, אשר הפרידה ביניהם לתקופה של שש שנים. האב ג'רי, בוגר לימודי פילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה באוניברסיטת אוקספורד, עבר את רוב תקופת מלחמת העולם השנייה כשבוי מלחמה, שם הידע שלו בשפה הגרמנית הקנה לו תפקיד של מתורגמן. האם אליזבת, גם כן דוברת גרמנית טובה עם תואר אוניברסיטאי בשפות, שירתה במהלך המלחמה בשירות הצי לנשים.
מימן על-חמצני
תכונות כימיות
מאידך, מימן על-חמצני יכול להתחמצן על ידי מחמצנים חזקים ממנו. לדוגמה, בסביבה חומצית.
טלפון אלחוטי
טלפון אלחוטי הוא מכשיר טלפון שכולל שפופרת טלפון ניידת. המכשיר מקושר באמצעות תדרי רדיו לתחנת בסיס המחוברת לרשת הטלפון הציבורית. לטלפון האלחוטי מספר יתרונות על פני הטלפון החוטי הרגיל - ניתן לקחת את הטלפון לכל פינה בבית, בהתאם לדגם, וכמו כן לדגמים רבים יש ספר טלפונים מובנה, ולעיתים רבות המכשיר כולל גם פיצ'ר המזהה את המספרים של שיחות נכנסות (שיחה מזוהה). כמו כן, לעיתים רבות כאשר הדגם כולל מסך תצוגה, הוא מציג את השעה והתאריך. לטלפון האלחוטי מספר מגבלות בהשוואה לטלפונים סלולרים - על מנת להשתמש בטלפון תחנת הבסיס של הטלפונים צריכה להיות מחוברת לשקע החשמל כל העת, וטווח הפעילות של הטלפון על פי רוב מוגבל לכל היותר למבנה בו נמצאת תחנת הבסיס, ואשר בו ללקוח יש מנוי לרשת הטלפון הציבורית. לעיתים רבות הוא פועל רק במרחק קצר מתחנת הבסיס (תלוי בתדר בו פועל הטלפון).
מימן על-חמצני
היסטוריה
מימן על-חמצני נוצר לראשונה בשנת 1818 על ידי לואי ז'אק טנאר כשגרם לתגובה של בריום על-חמצני עם חומצה חנקנית.
ג'וליה דונלדסון
ילדותה
לאחר המלחמה התאחדו אליזבת וג'יימס מחדש ונישאו, ובשנת 1950 הם קנו את הבית בהמפסטד יחד עם אימו של ג'רי, אחותו בטא ובעלה כריס (שני הגברים נפגשו במחנה השבויים). כאשר דונלדסון הייתה בת שש, חלה אביה בפוליו ולאחר מכן היה מרותק לכיסא גלגלים, אם כי עדיין ניהל אורח חיים פעיל ועבד כמרצה בבית החולים Maudsley של המכון לפסיכיאטריה, שם היה חלוץ בתחום המחקרים הגנטיים שעשו שימוש במודלים של תאומים זהים שגדלו בנפרד.
טלפון אלחוטי
תקני טלפון אלחוטיים עכשוויים, כמו PHS ו-DECT, טשטשו את מה שהיו בעבר הבדלים ברורים בין טלפונים אלחוטיים לטלפונים ניידים בכך שהם מכילים תכונות מתקדמות שונות, כגון העברת נתונים, ואפילו, נדידה למיקומים בחו"ל.
מימן על-חמצני
מי חמצן בתהליכים בגוף החי
בתהליך ניצול החמצן להפקת אנרגיה, תהליך הקרוי נשימה תאית, נוצר מימן על-חמצני כתוצר לוואי. מאחר שהוא מחמצן חזק, הוא יכול להגיב כמעט עם כל חומר אורגני ולשנות את הרכבו. לפיכך, הוא מזיק לתא ועלול לגרום למותו. שיעור תוצרי הלוואי נע בין 0.2% ו-4% ביחס לחמצן הנצרך והמעובד בתהליך הנשימה. שיעור זה, אף שהוא קטן, מספיק על-מנת לגרום למותו של התא. התא מתמודד עם בעיה זו בעזרת יצור אנזימים שמנטרלים את תוצרי הלוואי הרעילים של החמצן.
ג'וליה דונלדסון
ילדותה
האם אליזבת עבדה במשרה חלקית כמזכירה וסייעה למנהלת שלה, לזלי מינשין, בתרגום שירי לידר מגרמנית לאנגלית. ג'וליה דונלדסון גדלה בבית של מוזיקה ושירה: האם אליזבת שרה במקהלה החברתית של המפסטד, האב ג'רי ניגן בצ'לו ברביעיית חובבים, ושני ההורים היו חברים פעילים במועדון המוזיקה המקומי.
טלפון אלחוטי
בניגוד לטלפונים חוטיים, טלפונים אלחוטיים זקוקים לחשמל (על מנת להפעיל את תחנת הבסיס). השפופרת האלחוטית מכילה סוללה נטענת, אותה תחנת הבסיס טוענת תמיד מחדש כאשר השפורפרת מונחת על תחנת הבסיס.
ג'וליה דונלדסון
ילדותה
שירה הייתה חלק משמעותי בחייה של דונלדסון החל משלב מוקדם בחייה; כשהייתה בת חמש קיבלה במתנה מאביה את ספר אלף השירים, וסבתה הכירה לה את היצירות בחרוזים של אדוארד ליר. דונלדסון למדה בבית הספר היסודי ניו אנד ולאחר מכן בבית הספר לבנות בקמדן. במהלך הילדות וההתבגרות היא שיחקה, שרה בקבוצת הילדים האופראית, וכן למדה נגינה בפסנתר.
כבעלת כישרון לשפות, למדה דונלדסון צרפתית וגרמנית בבית הספר ולאחר מכן גם איטלקית, כך שבהגיעה לגיל 19 הייתה בעלת שליטה טובה בכל שלוש השפות האלו.
לימודים אקדמיים
דונלדסון למדה דרמה וצרפתית באוניברסיטת בריסטול (1967-1970) וסיימה את לימודיה בהצטיינות יתרה. במהלך שהותה שם היא פעלה בהפקות מחלקתיות ולמדה ניגון על גיטרה. בשנת 1968, לקחו היא וחברתה מורין פרקיס חלק בהצגה "אני לא מגדל אייפל" עם מוזיקה שהולחנה על ידי קולין סל, פסנתרן צעיר ומוכשר שלמד ספרדית ופורטוגזית בבריסטול. מלקולם דונלדסון, סטודנט לרפואה שניגן בגיטרה והיה שחקן חובב ונלהב, היה השותף לדירה של קולין סל ובא לראות את ההצגה. מיד לאחר מכן נוצר חיבור בין השלושה שהחלו לשיר בפאבים באזור אוניברסיטת בריסטול בתחילת שנת 1969. לאחר מכן עברו דונלדסון ופרקיס להתגורר בפריז לתקופה של כשישה חודשים במסגרת קורס לתואר, שם שרו וניגנו בגיטרות עבור קהל מזדמן בבתי קפה. מלקולם הצטרף אליהם בקיץ והשלישייה ביצעה שירים של אמנים שונים, בין היתר של הביטלס, ושירים ממחזות זמר כגון "שיער".
במהלך שהותם בפריז אותרו חברי הקבוצה על ידי יזם צרפתי יזם אשר בחן אותם באודישן, אשר הסתיים אמנם בלא-כלום, אך עבורו הלחינה דונלדסון שיר, והייתה זו בעצם הפעם הראשונה בה הלחינה שיר כלשהו (מלבד שירים שהלחינה בתקופת ילדותה).
עד סוף שנת 1969 הפכו ג'וליה ומלקולם ללהיט. הם החלו להופיע באירועים חברתיים שונים של האוניברסיטה, ובשנת 1970 הם ביקרו בארצות הברית, טיילו מהחוף המזרחי למערבי ועצרו בסיאטל ובסן פרנסיסקו. כשחזרו ניגן הזוג במסעדות והחלו להשתתף באירועים מגוונים, כאשר דונלדסון מלחינה שירים במיוחד עבור אירועים אלו.
בשנות השבעים
הזוג המשיך להופיע ברחבי אירופה בתקופות החגים, בעיקר בצרפת ובאיטליה, ודונלדסון כתבה שירים בצרפתית ובאיטלקית. היא עבדה כמזכירה בהוצאה לאור, אך גם קיבלה מרחב פעולה ניכר ושימשה כעורכת זוטרה. בסופי שבוע לקחו היא ומלקולם חלק בקבוצת תיאטרון רחוב, מה שבסופו של דבר היווה השפעה מתמשכת על האינטראקציה של דונלדסון עם ילדים בהופעות שלה עצמה כסופרת ילדים.
בני הזוג התחתנו בספטמבר 1972 בהמפסטד. תמונה של החתונה נמצאת בתצוגה במקום בו התחתנו עד היום. לאחר נישואיה עבדה דונלדסון כמזכירה ב"רדיו בריסטול", שם מלבד תפקידה כמזכירה קיבלה גם משבצת שידור שבועית בה שימשה כמפיקה/עורכת. בשנת 1974 עבר הזוג לברייטון, שם התמנתה דונלדסון לעורכת בהוצאה לאור מקומית. זמן קצר לפני כן שלחה קלטת של שירים לטלוויזיה לילדים של ה-BBC, ובין השנים 1974 ל-1978 כתבה באופן קבוע עבור תוכנית ילדים בטלוויזיה, כאשר השירים שלה בוצעו על ידי שחקנים ומוזיקאים שונים.
ג'וליה ומלקולם היו מעורבים בסצנת מוזיקת הפולק של המועדונים בברייטון וביצעו, בין היתר, שירים שנכתבו על ידי ג'וליה, כאשר לעיתים קרובות נכתבו שירים אלו בתוך ימים ספורים בלבד.
דונלדסון כתבה שני מחזות זמר לילדים, וביצעה אותם יחד עם צוות קטן בהופעות הן בלונדון והן בברייטון.
בשנים 1976–1977 למדה דונלדסון בבית הספר לחינוך של ברייטון להכשרת אקדמאים להוראה ועבדה במשך שנתיים כמורה לאנגלית בברייטון עד לידתו של המיש, בנם הראשון של הזוג בשנת 1978. הזוג עבר להתגורר בליון שבצרפת למשך שנה (1979-1980) ולאחר מכן שבו לברייטון. לאחר חזרתם נולד בנם השני, אליסטייר, בשנת 1981.
בשנות השמונים
בשנת 1983 עברה המשפחה בת ארבע הנפשות לבריסטול, שם קיבל מלקולם משרה בבית החולים של בריסטול. ג'וליה דונלדסון כתבה ושרה כמה שירי נושא לתוכניות שונות, ביצעה כמה תפקידי משחק בתיאטראות חובבים ובתיאטרון רחוב, וכתבה שירים למחזה קהילתי. היא התנדבה בשעת-קריאה בבית הספר של בנה הבכור וחיברה מחזות קצרים עבור קבוצות קריאה, בהם הילדים מחליפים תפקידים עד שכל ילד הגיע לכדי קריאת המחזה בשלמותו. גישה זו הקנתה לילדים ביטחון בקריאה בקול רם והייתה מהנה עבורם, ואילו דונלדסון שמרה את המחזות האלו לשימושים אפשריים בעתיד.
בשנת 1989 מונה מלקולם למרצה בכיר בתחום בריאות הילד והמשפחה באוניברסיטת גלאזגו, והמשפחה, שמנתה כעת חמש נפשות, בעקבות לידתו של הבן ג'סי בשנת 1987, עברה להתגורר בבירסדן.
בשנות התשעים
בגלאזגו חזרה דונלדסון לכתוב שירים עבור ה-BBC, ובין 1990 ל-1994 כתבה עבור תוכניות שונות.
בשנת פרסמה 1993 פרסמה ספר ילדים ראשון שהיה מבוסס על שיר שכתבה בשנות השבעים, עם איורים מאת המאייר הגרמני אקסל שפלר, שחי בלונדון. פרסום ספר זה היה אירוע חשוב עבור דונלדסון, משום שגרם לה להבין שכישרון הכתיבה שלה יכול להיות מיושם על כתיבת סיפורים, מה שנתן לה את הביטחון לפתוח את המגירה בה אחסנה משחקי ילדים שיצרה, ולשלוח דוגמאות מתוכם למוציא לאור. בין השנים 1993 ל-1999 כתבה בהרחבה, כולל מחזות כגון "יום הולדת בהפתעה", המיועד לכיתות הצעירות, ומחזות לבני נוער כמו גם כתיבה מחדש של סיפורים מסורתיים. במהלך תקופה זו החלה לבקר בבתי ספר ובספריות, כאשר לפעמים הייתה מלווה במלקולם דונלדסון והגיטרה שלו.
טרופותי (The Gruffalo)
בשנת 1995, במהלך חיפוש רעיונות לסדרה חינוכית של מחזות המבוססים על סיפורים מסורתיים, נתקלה דונלדסון בגרסה של סיפור סיני המספר על ילדה קטנה שנמלטת מנמר המאיים לטרוף אותה בטענה שהיא מלכת הג'ונגל, ומזמינה אותו ללכת מאחוריה. הנמר בורח. דונלדסון חשה כי ניתן לפתח סיפור זה ליותר מאשר פריט חינוכי וחזרה אליו לאחר מכן כבסיס אפשרי לספר מצויר לילדים. היא החליטה להפוך את הילדה לעכבר, ובחרה בשועל, ינשוף ונחש כיצורי יער. גם לאחר מספר שינויים, "טרופותי" נראה היה בלתי אפשרי לכתיבה, אבל בעידודו של בנה, אליסטייר דונלדסון, המשיכה דונלדסון עם הרעיון שלה. עוד שינוי של הטיוטה המקורית נעשה על ידי בנה ג'סי (שנקרא עכשיו ג'רי).
"טרופותי" נשלח להוצאה בשנת 1995. דונלדסון שלחה את הטקסט למאייר אקסל שפלר ובתוך ימים ספורים קיבלה דונלדסון הצעה לפרסמו. הספר פורסם בשנת 1999 וזכה להצלחה אדירה.
"טרופותי" זכה לפופולריות רבה גם בישראל, בתרגום של רימונה די-נור ובהוצאת ספרית מעריב.
מופעים לילדים
מראשית שנות התשעים ביקרה דונלדסון באינטנסיביות בבתי ספר ובספריות, והרחיבה את הטכניקות שנלמדו בבריסטול ובברייטון כדי לעודד ילדים לשחק ולשיר יחד איתה. בעקבות הפרסום של "טרופותי" היא הוזמנה לפסטיבלי ספרים ולירידים שונים.
מופע טיפוסי שלה מורכב מארבעה סיפורים (פחות או יותר מילה במילה) ומשירה של שלושה או ארבעה שירים (בעיקר מאחד משלושת אלבומי השירים של דונלדסון). המופעים שלה תמיד כוללים אלמנט חזק של השתתפות הקהל, כאשר ילדים (ולעיתים גם ההורים שלהם) מוזמנים לבמה להציג חלקים מהסיפורים. מלקולם דונלדסון כמעט תמיד לוקח חלק במופעים אלו ולעיתים קרובות מצטרפים אמנים אחרים, כולל בני משפחה (אחותה מרי, ילדיהם והאחייניות), יחד עם שחקנים, סופרים ומאיירים נוספים.
בשנות ה-2000
טרופותי (The Gruffalo) זכה להצלחה מיידית, והמשיך לזכות במספר פרסים גם בתחילת שנות ה-2000. לאחר מכן הוא תורגם ליותר מ -50 שפות, נמכר ביותר מ-13 מיליון עותקים ברחבי העולם, ועובד לבמה ולסרט. אחרי טרופותי פרסמה יחד עם שפלר סדרה נוספת של ספרים: לקוף יש בעיה (2000), טרמפ על מטאטא (2001), הענק הכי גנדרן בעולם (2002), הלוויתן והשבלול (2003), טרופותי הבת (2004), וספרו האהוב של צ'רלי קוק (2005).
מאז פרסום טרופותי, דונלדסון עבדה גם עם מאיירים אחרים, ביניהם לידיה מונקס, דייוויד רוברטס וניק שאראט, שאייר גם שני ספרי שירים מאת דונלדסון, מיונז מיזיזי וריגל ושאגה. לידיה מונקס איירה את טרילוגיית הנסיכה מראלה, סדרת ספרים לבני 7-10 על נערה המהווה את שיקוף המראה של ילדה רגילה בשם אלן.
דונלדסון גם הופיעה במשותף עם המאיירים שלה, במיוחד אקסל שפלר ולידיה מונקס. היא המחיזה את ספריה לא רק באנגלית אלא גם בגרמנית, במספר סיורים ובפסטיבל ברלין. בשנת 2007, ערכה סיבוב הופעות עולמי, והופיעה בברמודה, ניו זילנד, אוסטרליה, הונג קונג, סינגפור, קוריאה ואמריקה.
דונלדסון ערכה סדרה Plays to Read של מחזות ללא יותר מ-6 דמויות אותם ניתן לעלות בכיתה. הסדרה כללה 36 מחזות של ג'וליה דונלדסון, ויויאן פרנץ', סטיב סקידמור, ג'יין ויליס וכמה מחבים בריטים נוספים.
באפריל 2020, בעקבות מגפת הקורונה, יצרה יחד עם אקסל שפלר, סדרת איורים של הדמויות המוכרות שלה מתרגלות ריחוק חברתי, שוטפות ידיים או עושות התעמלות בתוך ביתן במסגרת הסגר. היא עשתה זאת כדרך לסייע לילדים להבין את התקנות ולהפיץ את המסר של חשיבותן מבלי שייראו כהטפה.
פרסים
ג'וליה דונלדסון קיבלה תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת בריסטול בשנת 2011, ותואר נוסף מאוניברסיטת גלאזגו בשנת 2012. היא קיבלה MBE בשנת 2011 עבור תרומתה לתחום הספרות.
חיים אישיים
בעלה של דונלדסון הוא רופא ילדים העובד בגלאזגו, סקוטלנד, בני הזוג התגוררו בבירסדן, מזרח דבונשייר. בשנת 2014 עברו בני הזוג להתגורר במערב סאסקס.
האמיש (1978–2003), בנה הבכור של ג'וליה, סבל מבעיות פסיכיאטריות, כולל פסיכוזה קשה בגיל 17, ומספר אפיזודות חוזרות לאחר מכן. הוא התאבד בשנת 2003, כאשר היה בן 25. הבן השני, אליסטייר, נשוי ואב לבן ולבת ועובד כמרצה בתחום מדעי המחשב באוניברסיטת אימפריאל קולג' בלונדון. הבן השלישי, ג'סי, נשוי ואב לשני בנים, עובד סוציאלי בדנדי, סקוטלנד.
יצירתה בעברית
רבים מספריה תורגמו לעברית וזכו להצלחה, רובם תורגמו על ידי רימונה די-נור. ספרי טרופותי יצאו לאור בהוצאת מעריב ושאר הספרים ראו אור בהוצאת כנרת. הספר טרופותי זכה להצלחה רבה בקרב קהל הקוראים הישראלי ובעקבותיו יצאו לאור בארץ מוצרים נלווים נוספים. ספר זה זכה גם לעיבוד מוזיקלי להצגה ומוצג בהפקה של תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער בשנת 2017.
מימן על-חמצני
שימושים בתעשייה ובצבא
מימן על-חמצני הוא חומצה חלשה ובעל תכונות חמצון טובות מאוד ולכן הוא משמש אמצעי חזק להלבנת נייר. למימן העל-חמצני יש שימושים נוספים כגון חומר מחטא, מחמצן, נוגד רקבון ובתעשיית הרקטות (במיוחד בריכוזים גבוהים כ-HTP) כחומר הדף ובמערכות של רקטות עם חומר הדף בי.
שימוש נפוץ של מי חמצן בריכוזים נמוכים הוא הבהרת שיער, במטרה להפוך שיער כהה לבלונדיני, או כמרכיב לצביעתו בצבע אחר. בנוסף, משמש החומר כמלבין פלסטיק מסוג ABS שהצהיב. מימן על-חמצני נוטה להגיב כמעט עם כל תרכובת אורגנית ולשנות את הרכבה. מימן על-חמצני הוא מרכיב עיקרי בהכנת פרוקסידים למיניהם כמו HMTD ו-TATP.
מימן על חמצני משמש להנעה רקטית כדלק יחיד, המייצר סילון של קיטור כתוצאה מהחום הרב בעת התפרקותו המהירה בנוכחות זרז כימי כמו כסף, בנוסף לחמצן המשתחרר בהתפרקות. מנועים רקטיים אחרים משתמשים במימן על-חמצני כמקור לחמצן לצורך בעירה של דלק אחר במנוע סילון, לעיתים מצורף לסילון הקיטור, או כ'צמד דלקים' בו המימן העל-חמצני משמש לחימצון מזורז, בהיותו אחד המחמצנים החזקים. מנועים אלו היו בשימוש בטילים ומטוסי סילון ראשוניים של גרמניה הנאצית וטילים מוקדמים של הצבא הבריטי, בצוללות, בטורפדו, בתרמילי ריחוף ולתיקוני ניווט של לוויינים. מנועים אלו נמצאו לא יעילים ולעיתים מסוכנים, ולא אחת גרמו לאסונות. מנוע כזה היה מעורב באסון טביעתה של הצוללת הגרעינית הסובייטית קורסק.
מימן על-חמצני משמש גם להרכבת פצצות ביתיות, ושימש בסדרת הפיגועים בלונדון ב-2005 ובניסיון הפיגוע האווירי הטרנס-אטלנטי ב-2006.
שימושים רפואיים
נוזל מי חמצן בריכוז 3% משמש לחיטוי פצעים וחתכים קלים, וכמו כן יש המשתמשים בו לשטיפת פה, כמשחות שיניים וכן לשטיפת אוזניים. נוזל זה משמש באחוזים קטנים כחומר הפעיל בחומרי ניקוי של עדשות מגע.
ארמיית הדגל האדום הראשונה
ארמיית הדגל האדום הראשונה (ברוסית: Краснознамённая армия я-1 ) הייתה ארמייה של הצבא האדום שהוצבה במזרח הרחוק הרוסי במלחמת העולם השנייה.