cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עופות
מאפיינים
המאפיין העיקרי של בני המחלקה כולה הן הנוצות אשר מכסות את גופם של העופות. מלבד זאת, אלה חולייתנים דו־רגליים ובעלי דם חם (חום הגוף הקבוע של מרבית העופות הוא 42 מעלות צלזיוס) שביכולתם להטיל ביצים בעלות קליפה קשה. לרוב גפיהם הקדמיות מותאמות לתעופה ונקראות כנפיים. העצמות חלולות כדי לא להכביד על משקלם. אף על פי שרוב העופות מתאפיינים ביכולתם לעוף, ישנם מינים שאינם עפים כלל. עופות אלו חיים בעיקר באיים מבודדים שלא היו נגישים לאדם וליונקים טורפים ומשום מחסור בסכנות התנוונו כנפיהם והם איבדו את כושר התעופה בהתפתחותם האבולוציונית. כיום מועדים מינים אלה להכחדה בעיקר בגלל ציד של חיות בית שהביא עמו האדם למקומות אלה. עופות כדודו וכמואה אף נכחדו מן העולם. מינים אחרים כפינגווינים עושים שימוש בכנפיהם על מנת לשחות במים ולא יכולים עוד לעוף וישנם מינים גדולים כיען שבשל כובד גופם, לא יכלו עוד להתרומם מן הקרקע וכנפיהם התנוונו במשך הדורות.
אצל רוב העופות קיימת דו צורתיות זוויגית, והיא מתבטאת בהידורו של הזכר לעומת הנקבה בנוצות, במבנה הגוף ואף בהתנהגות. הדבר משמש את העופות בעת תקופת הייחום - הזכר נאבק עם זכר אחר על זיווג עם הנקבה, תוך כדי שהוא מנסה להרשים את הנקבה ביופיו ולגרום לה לרצות בו - כאן להבדל בין המינים יש חשיבות רבה, הן במראה והן בהתנהגות. מטרת הזכרים בתהליך זה היא להזדווג עם הנקבה ולהטיל ביצים.
יש כ־10,000 מינים ידועים של עופות ברחבי העולם, הגודל משתנה ונע בין 7 ס"מ אצל הקוליברי והצופית ו־2.5 מטרים אצל היען.
מזון העופות מגוון ומשתנה בקבוצות השונות במחלקה. הם ניזונים מפירות, צוף פרחים, זרעים, חרקים, דגים, מכרסמים וכן מעופות אחרים.
רוב העופות פעילים ביום, קבוצות אחדות פעילות בלילה ובשעות הדמדומים. רוב העופות עוברים מרחקים עצומים ואף יבשות בעונות הנדידה השונות לכל מין, ולעומתם ישנם עופות שכלל אינם זזים ממקום הולדתם וכאלה שברוב חייהם עפים מעל האוקיינוס ללא עצירה.
החלטה 1902 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 1902 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה שהתקבלה פה אחד במועצת הביטחון של האו"ם במהלך ישיבה 6,245, ב-17 בדצמבר 2009. בישיבה שבה ההחלטה התקבלה הודגש הצורך של הקהילה הבינלאומית בשמירת שלום ארוך טווח ובפיתוח בורונדי לאחר המלחמה הקשה שעברה, בה נהרגו 300,000 בני אדם מבני הטוטסי וההוטו. המועצה הרחיבה את המנדט של המשרד המשולב של האו"ם בבורונדי (BINUB), כפי שנקבע בהחלטות 1719 (2006), 1791 (2007) ו-1858 (2008), למשך שנה נוספת, עד ליום 31 בדצמבר 2010.
עופות
מאפיינים
עוד מאפיינים נפוצים אצל העופות הם מקור גרמי נטול שיניים, קיבה גדולה ושרירית, דגירה על ביצים, מטבוליזם גבוה ושלד קל אך חזק.
החלטה 1902 של מועצת הביטחון של האו"ם
ההחלטה קוראת לממשלת בורונדי ליצור סביבה שבה הבחירות לנשיאות שיתקיימו ב-2010 יהיו בחירות חופשיות והוגנות. המועצה גם קראה לממשלת בורונדי ולכוחות השחרור הלאומיים לחדול מכל פעולה שעשויה להגביר את המתח, תוך שימת דגש על הצורך לקיים דיאלוג. היא עודדה את הממשלה להמשיך ולפעול לרפורמות מבניות במאבק בשחיתות. אחד הדגשים בהחלטה היה נושא זכויות האדם בבורונדי, האו"ם פתח בעקבות החלטה זו מרכזים להעלאת המודעות לזכויות האדם בבורונדי.
עופות
מאפיינים
עופות ימיים הם שם כללי לעופות אשר חיים בדרך כלל בסביבה מימית או בקרבתה.
עופות דורסים הוא שם לקבוצת עופות שניזונים מבשר חולייתנים.
אנטומיה ופיזיולוגיה
יכולת התעופה כופה מגבלות רבות על האנטומיה והפיזיולוגיה של עופות, שכן היא מחייבת ממדים קטנים יחסית, שלד קל משקל אך חזק, שטח כנף גדול, תצורה אווירודינמית, יכולת למאמץ שרירי אדיר, יעילות מטבולית גבוהה, וחושים חדים - בעיקר חוש הראייה ושיווי המשקל.
גודל העופות
עם זאת, גם היום רוב העופות הם בעלי חיים קטנים וקלי משקל, כשהקטן ביותר קוליברי הדבורה בעל מוטת כנפיים של 3.25 ס"מ ולמשקל 1.6 עד 2 גרם בלבד. המבנה הקטן של מרביתם עוזר להם להמריא בקלות ולעוף במהירות. מבנה כבד יותר היה עושה אותם מסורבלים מאוד באוויר. עופות שמבלים יותר זמן על הקרקע כמו מיני עופות מים, חסידות או פסיוניים יכולים להגיע לגודל רב יחסית.
להלן טבלה ובה רשומים עשרת העופות המודרניים הגדולים ביותר וממדיהם, מסודרים לפי משקל ממוצע:
מעטה הנוצות
הנוצות מייחדות את העופות מכל שאר בעלי החיים בני־ימינו, אם כי בעבר גם מיני דינוזאורים רבים היו עטויים בנוצות. הנוצות הן מבנים של העור שצמיחתן דומה בתחילה לצמיחת קשקשי זוחלים. הן מתפתחות רק מתאי אפידרמיס, וכאשר נוצה מסיימת את צמיחתה היא הופכת למבנה קרני "מת", כלומר חסר תאים חיים כלשהם.
ניתן להבחין במספר טיפוסי נוצות בעופות: נוצות המתאר הן הטיפוסיות והשכיחות ביותר. הן מכסות את מרבית גוף העוף, מסייעות בבידוד תרמי שלו ומקנות לו צורה אווירודינמית. נוצת מתאר בנויה מציר מרכזי חזק וגמיש, ממנו מסתעפים סעיפים ראשוניים שאף הם מסתעפים לסעיפים משניים. הסעיפים המשניים מתחברים אחד לשני באמצעות קרסים מיקרוסקופיים, ובאופן כזה יוצרים משטח אחיד. כאשר משטח זה נפגע על ידי הפרעות חיצוניות כמו רוח או ענפים, הקרסים נפרמים, ולאחר מכן הם מסוגלים להתאחות מחדש בדומה לצמדן. עופות מקדישים זמן ניכר מדי יום לסירוק נוצותיהם ואיחויין.
אברות התעופה הן תת־טיפוס של נוצות מתאר, הנמצא בכנפיים ובזנב של עופות מעופפים. 9 עד 11 (בכל צד) אברות יד צומחות מן האצבעות ומפרק כף היד של העוף. אלו הן לרוב אברות התעופה הארוכות ביותר, וצורתן אסימטרית מסביב לציר המרכזי, כאשר השפה הפונה קדימה ("שפת ההתקפה") צרה יותר. אברות האמה הן אברות תעופה הצומחות מאמת הזרוע, ומספרן משתנה יותר במינים שונים, בהתאם לאורכה של הכנף. מעל האברות יש מספר שורות של סוככות, המקנות לכנף את הפרופיל האווירודינמי שלה. ברוב מיני העופות המעופפים יש בזנב 10 או 12 אברות זנב המשמשות להיגוי ותמרון. בהתאם לצורתן ואורכן היחסי של האברות מתקבלות צורות שונות של זנב וכנפיים במיני עופות שונים.
נוצות קישוט כמו ב"זנב" הטווס הן תת־טיפוס ייעודי של נוצות מתאר, המצטיינות בצבעיהן הבולטים, ותפקידן בתצוגות חיזור ותוקפנות חשוב מתפקידן האווירודינמי.
לנוצות פלומה אין ציר מרכזי, והסעיפים שלהן חסרי קרסים. לכן הן חסרות צורה אך רכות ואווריריות, והן מכסות את גופם של אפרוחים וגוזלים. נוצות פלומה שכיחות פחות בעופות בוגרים אך ניתן למצוא אצלם נוצות דמויות פלומה, שהן מעין טיפוס ביניים בין נוצות פלומה ונוצות מתאר, ולרוב הן חבויות מתחת לנוצות המתאר. הן יעילות מאוד לצורך בידוד תרמי עקב האוויר שהן לוכדות. פוך מפלומת אווזים משמש למילוי כריות ושמיכות חורף. זיפים בעופות גם הם גלגול של נוצות, בעלות ציר מרכזי ללא סעיפים. במיני עופות מסוימים הם משמשים כעין ריסים סביב העיניים או הנחיריים. נוצות שערה דומות לנוצות זיפים, פרט לכך שיש להן גדיל זעיר של סעיפים בקצה, והן לרוב משמשות כאברי חישה בדומה לשערות שפם אצל יונקים רבים. נוצות איבוק הן נוצות המתפוררות בהדרגה למעין אבקת "פודרה", והן משמשות במיני עופות מסוימים, בעיקר כאלה החסרים בלוטות שומן, לסיכוך מעטה הנוצות.
כאיבר מת הנוצה מתבלה עם הזמן או אובדת לחלוטין, ויש צורך להחליפה. עופות מבוגרים מחליפים לרוב את כל נוצותיהם פעם בשנה לאחר עונת הרבייה, ובמינים רבים יש חילוף נוצות נוסף לפני עונת הקינון, שמתחלפות בו לרוב רק חלק מנוצות הגוף, אך לא האברות. חילוף הנוצות מתרחש בסדר קבוע בכל מין, בדרך־כלל בהדרגה כך שאינו פוגע יותר מדי ביכולת המעוף של העוף, אך בעופות מים רבים נושרות כל אברות התעופה בבת אחת, וכתוצאה מכך העוף אינו מסוגל לעופף במשך כמה שבועות. מעטה הנוצות החדש עשוי להיות בצבעים שונים משל קודמו, ולכן במיני עופות רבים מתקבל "לבוש קיץ" ו"לבוש חורף".
צבעי הנוצות הן תוצאה של שני מנגנונים שונים: צבענים (פיגמנטים) הם חומרים כימיים בצבעים שונים, בעופות בעיקר סוגים שונים של מלנין הנותנים צבעי שחור, חום, צהוב דהה ולפעמים אדום, וקרוטנואידים שונים הנותנים צבעי אדום, כתום, צהוב, ולעיתים רחוקות יותר גם סגול, כחול וירוק. לעומת הצבענים, צבע פיזיקלי נובע משבירת אור כתוצאה ממבנה מיוחד דמוי מנסרה של סעיפי הנוצה, והוא נותן את מרבית צבעי הכחול, הירוק והסגול בעופות. הוא גם נותן לעיתים מעין ברק מתכתי בגווני ירוק, סגול ועל-סגול אשר משנה את צבעו בהתאם לזוויות האור והמבט.
שלד ושרירים
אף כי ניתן לזהות בשלד העופות את מרבית העצמות האופייניות לשלד אבותיהם הזוחלים, עצמות אלו עברו שינויים מקיפים בתצורה שלהן כהתאמות לתעופה. המבנה הכללי התקצר מן השלד המוארך של הזוחלים לשלד מכונס שרובו מרוכז סביב מרכז הכובד, ובכך מאפשר קלות, חוזק וכושר תמרון באוויר. העצמות דקות, ספוגיות וחלולות לחסכון במשקל, וחללי העצם מתחברים בחלקם לשקי האוויר של מערכת הנשימה. עצמות סמוכות לעיתים קרובות מאוחות יחד למבנה אחד קשיח וקל. בפירוט לעיל, המספרים המודגשים בסוגריים מציינים את חלקי השלד הממוספרים באיור משמאל.
גולגולת העופות (1) היא בעלת מבנה קל ואוורירי. הלסתות מאוחות למקור קל וחסר שיניים, ושרירי הלעיסה קטנים מכיוון שטחינת המזון מתבצעת ברובה בקיבה. ארובות העיניים גדולות מאוד. עמוד השדרה הצווארי של העופות הוא בצורת האות S, גמיש ובמינים מסוימים ארוך מאוד, ובכך מפצה על אובדן חופש התנועה בשאר חלקי השלד המאוחה. כמו אצל הדינוזאורים, צוואר ארוך בעופות נוצר באמצעות ריבוי של חוליות הצוואר (2), עד 25 במספרן אצל הברבור למשל, ולא באמצעות הארכת גוף החוליות כמו אצל יונקים ארוכי צוואר. עצמות הבריח של העוף מימין ומשמאל (3) מאוחות זו לזו בבסיסן, ויוצרות את "עצם המזלג" (אנגלית: wishbone כלומר "עצם המשאלות", לטינית: furcula).
בדומה לדינוזאורים תרופודים, העופות הולכים על שתי רגליהם האחוריות. עצם הירך (12) שלהם קצרה באופן שמפרק הברך (7) קרוב מאוד לגוף, ובדרך־כלל היא מופנה קדימה כך שהרגליים נמצאות מתחת למרכז הכובד. היא נעה מעט מאוד בעת ההליכה, ומתפקדת בעיקר כמשכך זעזועים בעת הנחיתה. עצם השוקית (11) דקיקה ומנוונת (זוהי העצם החדה ב"פולקע עוף"), וצמודה לעצם השוקה (10) המפותחת. חלק מעצם השוקה מאוחה אל עצמות מפרק כף הרגל ויוצר פרק ייחודי לעופות - השרשכף (8). בכל רגל אחורית יש לא יותר מארבע אצבעות (9), כשהבוהן פונה לאחור. בכמה קבוצות של עופות, כמו תוכאים ודורסי לילה, שתי אצבעות פונות לאחור ושתיים קדימה. בעופות המרבים לנוע בהליכה ובריצה נוטה הבוהן להתנוון ואף להיעלם כליל, וברגל היען נעלמה אצבע נוספת, כך שנותרו אצלו שתי אצבעות בלבד.
מרבית חוליות הזנב התאחו בעופות למבנה אחד קצר וקשיח - הפיגוסטיל (16), ושאר אורכו של הזנב בעופות מורכב מנוצות בלבד. גם חוליות המותניים, העצה והאגן (13, 14) מאוחים יחד לחטיבה מוצקה אחת. בניגוד לאגן הזוחלים והיונקים, אגן העופות פתוח בתחתיתו ומסוגל להתרחב, כך שהוא מאפשר מעבר לביצים שנפחן במינים קטנים עשוי להגיע לעשרות אחוזים מנפח העוף עצמו.
בגפיים הקדמיות שהפכו לכנפיים, עצם הזרוע (21), הגומד (22) והחישור (23) מפותחות וקלות לזיהוי, אך מרבית עצמות כף היד (24) התאחו או נעלמו כליל. מן הבוהן נותר רק פרק אחד (27), אליו מחוברות שלוש או ארבע נוצות המהוות את הכנפית - מעין כנף נפרדת קטנה המסוגלת לנוע ולשנות את זרימת האוויר מעל שאר הכנף. מלבדה ניתן להבחין בכף היד בשתי אצבעות נוספות מאוחות חלקית (25, 26). אצבעות הכנף עדיין מצוידות בטפרים שרידיים בעוברים ובגוזלים של מספר מיני עופות, וגוזלי ההואצין אף משתמשים בהם לטיפוס. טפרים כאלו נושרים עם ההתבגרות.
מחזור דם, נשימה והשמעת קולות
כמו ביונקים, בעופות יש מחזור דם כפול - מחזור קטן לריאות ומחזור גדול לכל שאר חלקי הגוף - והלב הוא בעל הפרדה מושלמת בין דם עשיר בחמצן לדם עני בחמצן. זאת בניגוד ללב הזוחלים שבו המחיצה בין החדר הימני והשמאלי של הלב עדיין איננה מושלמת. ההפרדה המלאה מגדילה את יעילות אספקת החמצן לגוף בעופות בזמן המאמץ הכבד של המעוף. הלב בעוף זעיר כמו הקוליברי עשוי לפעום בקצב של עד 20 פעימות בשנייה אחת.
אבי העורקים היוצא מן הלב עובר בכל העופות בצד ימין של הגוף, בניגוד ליונקים שבהם הוא עובר בצד שמאל של הגוף, ובניגוד לזוחלים שבהם הוא מתפצל גם לימין וגם לשמאל ומתאחד שוב. תכונה זו משמשת כראייה לכך שעופות ויונקים התפתחו שניהם מזוחלים באופן בלתי־תלוי, ואצל כל קבוצה התנוון צד אחר של המעבר הכפול המיותר.
מערכת הנשימה של העופות ייחודית - היא כוללת תשעה שקי אוויר המפוזרים ברוב חלקי הגוף ומתחברים לריאות. במהלך מחזור הנשימה האוויר נשאף בתחילה בעיקר אל שקי האוויר האחוריים, ולאחר מכן עובר דרך הריאות אל שקי האוויר הקדמיים, ומשם ננשף החוצה. סידור זה מאפשר מעבר אוויר "חד סטרי" בריאות, בניגוד לבעלי חיים אחרים בעלי ריאות שאצלם אוויר נכנס ויוצא באותה דרך, ולכן חלק ממנו נשאר תמיד בריאות ואיננו מתחלף. נפח הריאות בעוף קטן משמעותית מזה שביונק באותו גודל גוף, אך הנפח הכולל של מערכת הנשימה ביחד עם שקי האוויר גדול פי שלושה ויותר. סידור זה לא רק מקל את משקלו של העוף, אלא גם מגביר את ניצולת החמצן באוויר, וישנם מיני ברווזים הנודדים דרך קבע מעל הרי ההימליה, בגבהים שבהם בני אדם ויונקים אחרים מתקשים לתפקד ללא אספקת חמצן מלאכותית. בעת התעופה, נשימת העוף מתוזמנת עם תנועות הכנפיים.
בניגוד ליונקים, לעופות אין בית קול ומיתרי קול במעלה הגרון. איבר השמעת הקול אצל העופות הוא הסירינקס (syrinx), אזור בקנה הנשימה מיד לפני התפצלותו לסימפונות. באזור זה מספר טבעות סחוס של הקנה מתרחבות, וברווחים ביניהן מופיעים זוגות קרומים, מימין ושמאל, המונעים על ידי שרירים מיוחדים. למרבית העופות מספר זוגות שרירים, שמספרם גדול יותר במינים המצטיינים בהשמעת קולות כמו ציפורי שיר.
מערכת העיכול
לעופות שתי קיבות: הקדמית מכונה קיבת הבלוטות, והאחורית היא הקיבה השרירית או הקורקבן (gizzard), בה מתבצע עיקר העיכול המכני של המזון. יש מיני עופות הבולעים אבנים קטנות, המצטברות בקורקבן ומסייעות בטחינת המזון. אבנים כאלו (gastroliths - מילולית "אבני קיבה") נמצאו גם בבטנם של דינוזאורים מאובנים.
מוח ואיברי חוש
מוחם של העופות דומה בגודלו לזה של היונקים (יחסית לגודל הגוף) וגדול בהשוואה למוח הזוחלים. בדומה ליונקים הגידול העיקרי אצל העופות הוא במוח הגדול. אך בניגוד ליונקים, שם קליפת המוח מפותחת יותר, אצל העופות מפותחים בעיקר אזורים בפנים המוח הגדול - גרעיני הבסיס. מכיוון ששטח הפנים של קליפת המוח קטן, המוח בעופות חלק ולא "מקומט" כמו אצל יונקים רבים.
חוש הראייה אצל העופות הוא המפותח ביותר בעולם החי. העיניים בדרך־כלל גדולות מאוד יחסית לגודל הראש, ולכן יכולת התנועה שלהן בתוך ארובות העיניים מוגבלת, ובמינים רבים אפסית. גמישות צוואר העוף מפצה על כך, ועופות מניעים הרבה את ראשם על מנת לשמור את מושא התעניינותם במרכז שדה הראייה שלהם. אצל מרבית מיני העופות העיניים נמצאות בעמדה צידית בגולגולת, ולכן שדות הראייה שלהן מקיפים 360 מעלות או קרוב לכך מסביב לראש, ויש מעט חפיפה בין שדות הראייה מימין ומשמאל. עופות כאלו לעיתים קרובות מטים את ראשם הצידה על־מנת להביט היטב, אך בדורסי לילה בייחוד שתי העיניים מכוונות קדימה כך ששדות הראייה שלהן חופפים ברובם.
ראיית צבע מפותחת במיוחד במרבית מיני העופות, הודות לארבעה סוגי מדוכים ברשתית, אשר משתמשים בארבעה סוגי אופסינים (לעומת שלושה לכל היותר ביונקים) המתמחים בקליטת אורכי גל בתחום האדום, ירוק, כחול, ואף על־סגול. נמצא שבזים מסוגלים לראות באורך הגל העל־סגול את כתמי השתן של מכרסמים - טרפם המועדף - שהם בלתי נראים לעין אדם. גם דגמי צבע מסוימים המשמשים לתקשורת חזותית בין עופות, כגון במקור השחרור, הם בצבעי על־סגול ואינם נראים לעין אדם. יש גם מיני עופות המסוגלים להבחין בקיטוב של האור, וייתכן שאף לזהות את כיוון השדה המגנטי של כדור הארץ. יכולות אלו חשובות לצורך ניווט בעת הנדידה.
עפעפי העופות אינם משמשים למצמוץ, לשם הגנה על העין ושמירת הלחות יש לעופות קרום מצמוץ (nictitating membrane) אנכי שקוף.
המוצא הדינוזאורי
מוצאם של העופות מזוחלים. תגלית זו נעשתה בשנת 1861, שנתיים בלבד לאחר פרסום מוצא המינים של צ'ארלס דרווין, כאשר נמצא המאובן הראשון של ארכאופטריקס. שלד הארכאופטריקס הוא שלד זוחל טיפוסי - יש לו שיניים, רגליים קדמיות בעלות אצבעות נפרדות מצוידות בטפרים, וזנב ארוך המורכב מחוליות רבות ובלתי־מאוחות. ואולם מספר מאובני ארכאופטריקס (עשרה נוספים התגלו מאז) מראים בבירור נוצות מפותחות על הזרועות והזנב. מאובנים אלו מתוארכים לתור היורה, לפני כ־150 מיליון שנה.
עם זאת, במשך זמן רב לא הייתה הסכמה מאיזו קבוצה של זוחלים התפתחו העופות. תומאס הנרי האקסלי השווה את שלד הארכאופטריקס כבר בשנת 1868 לשלד הדינוזאור הקטן קומפסוגנתוס, והגיע למסקנה שהם דומים מאוד. על בסיס זה הוא שיער שהארכאופטריקס התפתח מן הדינוזאורים. אך השערה זו נדחתה באותו זמן על ידי פלאונטולוגים רבים, ובראשם ריצ'רד אוון, בעיקר משום שלא היו מוכרים אז דינוזאורים בעלי עצם בריח, אשר כן קיימת בארכאופטריקס ובעופות. בנוסף, ההשערה לא התאימה לתדמית המקובלת של הדינוזאורים באותם ימים כשוכני קרקע ענקיים ומסורבלים. לכן עד שנות ה־70 של המאה ה־20 הייתה מקובלת השערה חלופית שהעופות התפתחו מזוחלים ארכוזאורים, אבותיהם של הדינוזאורים.
ואולם בעשרות השנים האחרונות מתגלים עוד ועוד סוגים של דינוזאורים תרופודים קטנים, חלקם בעלי שלד המותאם לטיפוס על עצים, וחלקם עם עצמות בריח. יתר על כן, התגלו מאובנים רבים של דינוזאורים מנוצים, רובם קטני גוף אך ביניהם אף שני סוגים של טירנוזאוריים. כיום מקובלת הסברה שמרבית סוגי הטטנורים, בת הסדרה הגדולה ביותר של דינוזאורים תרופודים, היו מכוסים בנוצות, אשר שימשו אותם בעיקר לבידוד תרמי, ולעיתים גם לקישוט. בעקבות תגליות אלו יש כיום קונצנזוס מדעי שהעופות התפתחו מדינוזאורים, אף כי מיעוט זעיר של פלאונטולוגים עדיין דוגל בהשערת המוצא הארכוזאורי.
מבחינה טקסונומית העופות יכולים להיחשב לתת־קבוצה של דינוזאורים תרופודים לכל דבר. ואמנם, כיום פלאונטולוגים מתייחסים לעיתים לדינוזאורים נכחדים במונח "דינוזאורים שאינם עופות" (non-avian dinosaurs). תנינים ודינוזאורים שייכים לקבוצת ארכוזאוריה. לכן, מבחינה אבולוציונית, התנינאים קרובים לעופות אף יותר מאשר לזוחלים אחרים דוגמת הצבים או הלטאות.
התפתחות העופות הראשונים
מרבית סוגי הדינוזאורים הידועים כיום בוודאות כבעלי כסות נוצות חיו בתור הקרטיקון, 145 עד 64 מיליון שנה לפני זמננו. פירוש הדבר שהם מאוחרים מארכאופטריקס, ולכן קרוב לוודאי אינם נמצאים ישירות על השושלת המפותלת המובילה מדינוזאורים קדומים לעופות בני ימינו. תחת זאת, נראה שהאבולוציה של דינוזאורים מנוצים הייתה מסועפת מאוד, ובענפים שונים שלהם הופיע ואבד כושר תעופה מספר פעמים במהלך היורה והקרטיקון. בתור הקרטיקון כבר חיו זה לצד זה דינוזאורים מנוצים שלא עפו, כגון ולוצירפטור; דינוזאורים מנוצים מעופפים אשר לא היו אבות קדמונים של העופות, כגון מיקרורפטור; עופות מעופפים לכל דבר אשר עדיין מפגינים תכונות "זוחליות" מסוימות, כגון קונפוציוסאורניס (בעל טפרים באצבעות הרגל הקדמית) ואיכתיאורניס (בעל שיניים); ועופות אשר איבדו את כושר התעופה באופן משני, כגון הספראורניס.
עם זאת, ידועים כיום גם מספר סוגי דינוזאורים מנוצים שחיו כבר בתור היורה, כמה מהם מתוארכים לתקופתו של ארכאופטריקס או אף מוקדמים ממנו, כגון אנכיאורניס ואפידקסיפטריקס. עקב ריבוי זה של ענפים והסתעפותם קשה עדיין לפענח את ההשתלשלות המדויקת של העופות בני־ימינו מן הדינוזאורים המנוצים. ארכאופטריקס עדיין נחשב בדרך־כלל לעוף המוקדם ביותר הידוע לנו, אולם לאחרונה הוצע שנכון יותר לסווג אותו למשפחת הדרומאוזאוריים. אם השערה זו נכונה, סביר שהוא לא היה אביהם הקדמון העופות בני־ימינו, אלא השתייך לענף קרוב של דינוזאורים מנוצים שהתפתחה בו תעופה באופן בלתי־תלוי. על־פי השערה זו, מועמד טוב יותר לתואר העוף הראשון הוא ג'הולאורניס, אשר התפתח מאפידקסיפטריקס.
התפתחות התעופה
אופן התפתחות התעופה אצל הדינוזאורים הוא נושא שעודו מצוי במחקר אינטנסיבי. מרבית החוקרים בתחום דוגלים בהשערת "מן העצים למטה", לפיה התעופה התפתחה בדינוזאור מנוצה מטפס על עצים, אשר פרש את נוצות הזרוע שלו על־מנת לגלוש מן הענף אל הקרקע, או אל ענף נמוך יותר, בדומה לאופן שבו סנאים מעופפים, וגלשנאים משתמשים כיום בקרום העור המתוח בין גפיהם. השערה זו נראית סבירה יותר מן ההשערה המתחרה "מן הקרקע למעלה", משום שקל יותר לרכוש מספיק מהירות התחלתית ליצירת כוח עילוי באמצעות נפילה מענף גבוה מאשר באמצעות ריצה מהירה. בעבר, ביקורת מרכזית על השערת "מן העצים למטה" היה המחסור במיני דינוזאורים מטפסים. ואולם בשנים האחרונות התגלו סוגי דינוזאורים שגופם הקטן נראה כמתאים מאוד לטיפוס, כמו אפידקסיפטריקס ומיקרורפטור.
עופות שאינם מעופפים
לאורך כל תקופת קיומם של העופות הופיעו מדי פעם מינים וקבוצות שבהם נחלשה יכולת התעופה, לעיתים עד כדי התנוונות מוחלטת שלה. עופות בלתי־מעופפים החיים כיום אינם מייצגים שלבי ביניים בהופעת התעופה - כולם התפתחו מעופות שכבר היו בעלי יכולת תעופה בעבר אך איבדו אותה בשלב כלשהו. איבוד כזה הוא בדרך כלל תוצאה של הסתגלות לגומחות אקולוגיות שאין בהן יתרונות לתעופה:
התפתחות העופות בני ימינו
לאחר ההכחדה ההמונית האחרונה החל תהליך התפתחות מהיר אצל העופות. וחלה התמיינות לפי מקומות החיות שהיו דלים ביושביהם. העופות החלו מתרבים ומתפשטים על פני ימים ויבשות. אך בעקבות תקופת הקרח האחרונה נכחדו עשרות אלפי מינים של עופות וכיום נותרו פחות מרבבה.
בשנת 2017 פורסם מחקר שהוכיח כי ההשערה של דרווין הקשורה להתפתחות מהירה של מינים ותת-מינים נכונה. המחקר הראה כי אכן עופות עברו לאורך האבולוציה התמיינות מהירה יחסית לאורגניזמים אחרים, ולכן יש להם גם קבוצה גדולה של תת-מינים.
העופות של ימינו קרויים עופות בתראים, והם לא התפתחו מן העופות הקמאים, שנכחדו כולם. ידועות שתי קבוצות של העופות הבתראים: עופות בעלי שיניים, שנכחדו כולם, ועופות חסרי שיניים, שקיימים עד ימינו.
מיון השתלשלות העופות עד ימינו:
רבייה
הזרע נשמר בשופכת הנקבה במשך זמן בטווח של שבוע עד שנה, בהתאם למין העוף. ביצי הנקבה מתפתחות בשחלה, יוצאות מהשחלה לשופכה זו אחר זו, ומופרות על ידי הזרע עוד לפני שהן מוטלות על יד הנקבה. הביצים ימשיכו להתפתח בקן לאחר הטלתן. עופות בית רבים וכן עופות אחרים כיען הם בעלי איבר מין חיצוני המתגלה רק בתקופת הייחום.
הפינגווינה הקיסרית מטילה ביצה אחת, ומספיקה לה הפריה חד-פעמית, ולעומת זאת ציפורי השיר זקוקות להפריות חוזרות בפרק זמן מסוים.
גודל גופה של הציפור מגביל את גודל ביציה; גודל הביצים מגביל את כמות המזון שהן יכולות להכיל; החומרים המזינים בתוך הביצה מגבילים את תקופת הדגירה; ומשך הדגירה מגביל את בשלות האפרוחים בעת בקיעתם. האפרוחים הבוקעים בשלים יותר נחשבים לפחות אינטליגנטיים מאלו המתפתחים בהדרגה בקן בעזרת הוריהם. לדוגמה, גוזלי תוכים, עורבים ויונים - הנחשבים לעופות אינטליגנטיים במיוחד - בוקעים חסרי אונים וזקוקים להזנה ולטיפול ממושך על ידי הוריהם.
קינון
אם נצייר בדמיוננו את הקן האידיאלי הן להורים והן לעובר המתפתח, נראה את קינם של ציפורי השיר המוסתר בשיחים, בין העצים או בעשב צפוף. אך מינים רבים בונים את קניהם במקומות "לא שגרתיים" כגומחות באדמה ובצמרות עצים.
קינון באזור סבוך או מוסתר, על פי רוב מעל הקרקע, מספק הגנה מפני טורפים. מאותה סיבה יעדיפו מספר מינים את הקינון במערות, בחורי עצים ואף בקנים מעשי ידי אדם כשובכים ובבתי אדם. נקרים בונים את קניהם בעצמם על ידי ניקור גזעי עצים, עופות שונים, ביניהם דורסי לילה רבים, משתמשים בקיני נקרים נטושים.
עופות רבים המקננים על האדמה, משתמשים באמצעי הגנה ייחודיים. השלדג בונה את קינו כמעט בסמוך למפלי מים כך שהוא מסכן את הבא לקינו. מינים מסוימים משתמשים במאורות נטושות של טורפים שהם אינם נמנים עם מזונם. עופות רבים בונים את קניהם על צוקים שהגישה אליהם כמעט בלתי אפשרית פרט לתעופה.
עופות דורסים גדולים, מתקשים לעיתים בבניית קניהם במקום מוסתר, בשל גודלו המתבקש. לעיתים אחר שנבנה קן בעמל רב, קורסים תחתיו הענפים ועל העופות לבנות את הקן מחדש במקום אחר. עופות אחדים החוזרים למקום קינונם כל שנה, ממשיכים בבניית קינם על חורבות הקן הישן, לבסוף כובד הקן המצטבר גדול כל כך עד שהוא קורס לתוך עצמו.
דגירה
כל העופות, בלי יוצא מן הכלל מטילים ביצים (מספר הביצים להטלה אחת נקרא תטולה) קבוצה של עופות מסוימים, שמיקומה באוסטרליה ובאיים שכנים לה, מטילה את ביציה בדומה לזוחלים, בתוך גומחות באדמה וזונחת אותם לחלוטין. הוולדות אחר בקיעתם מסוגלים לדאוג לעצמם ואף לעופף במהרה.
עופות רבים מחלקים את הדגירה בין שני המינים. אך ישנה חשיבות לניצוי העוף בתהליך הדגירה, על כן הנקבות שצבע נוצותיהן כהה יותר, דוגרות על הביצים יותר מהזכרים שניצוים צבעוני ובהיר יותר. אצל עופות גדולים חסרי תעופה, כיען ואמו, הזכרים דוגרים על הביצים כמעט לבדם, כאן בא לידי ביטוי משקלם הרב ומסת נוצותיהם.
תקופת הדגירה משתנה ממין למין, בין 10 ל־30 ימים אצל עופות קטנים ובינוניים ועד ל־60–80 ימים אצל עופות גדולים. המשתנים הם גודל הביצה, גודל הוולד וטמפרטורת הגוף של ההורים.
בעופות שוכני הקנים, שוולדותיהם מוכנים לתעופה עוד בבקיעתם, הדגירה ארוכה יותר. אצל עוזבי הקנים, הדגירה קצרה.
חום הגוף לבדו, אינו מספיק לחימום הביצה כולה. על כן עופות רבים הופכים את הביצים כפעמיים ביום, חלקם עושים זאת עם מקורם וחלקם עם הרגליים, תהליך זה הנעשה במסירות, מחמם את הביצה מכל צדדיה.
לאחר הטלת הביצים מספקים ההורים מזון והגנה בהתאם למינם. ישנם מינים העוזבים את הקן במהרה, הם אף מפתחים נוצות ראשוניות הנקראות פלומה, צאצאיהם של מינים אלו נקראים אפרוחים ונפוצים בקרב עופות הבית. מינים אשר תלותיים יותר בהוריהם, נשארים עיוורים וחסרי נוצות במשך זמן מה ונקראים גוזלים, הם לרוב נשארים בקן עד התפתחות מלאה של איברי התעופה. מיני עופות מסוימים משתפים עופות אחרים בגידול צאצאיהם, ודרך נפוצה לכך היא טפילות אצל הקוקייה.
יש שני טיפוסי ולדות:
תזונה
רוב העופות הם טורפים או אוכלי־כל. משום שרובם קטנים בגודלם הם בעיקר צדים פרוקי־רגליים וחולייתנים קטנים, כגון לטאות, צפרדעים ומכרסמים. צורת המקור מותאמת לתזונה של העופות.
לעופות רבים ישנם כישורים לציד חרקים. בולטים מביניהם הסנוניות המהירות, השרקרקיים והכחליים עבי המקור ומינים של טפסי עצים, נקריים, זרזיריים, חטפיתיים, סיסיים, תחמסיים. חלקם כמו זרזיר הבקר משתפים פעולה עם חיות גדולות יותר כדי ללכוד חרקים הנמשכים אליהם. אחרים כמו ציפורי הנמלים מתלווים לנחיל נמלים ציידות.
העופות שנחשבים לציידים הקטלניים ביותר הם העופות הדורסים: דורסי היום (כגון עיט, נץ, בז ושלך) ודורסי הלילה (כגון ינשוף, תנשמת ואוח). אלה צדים וניזונים יונקים קטנים ולעיתים גם בעלי חיים אחרים כגון לטאות ודגים. כיוון שדורסי הלילה מרבים לטרוף מכרסמים המזיקים לחקלאות הם מבוקשים כמדבירים ביולוגיים.
הנשרים, הקונדוריים והעורבים הם אוכלי־נבלות ותורמים תרומה חשובה לניקיון בטבע מפגרי בעלי חיים והזיהומים שהם גורמים.
העופות הימיים, כגון הפינגווינים, האלבטרוסים והשקנאים, ניזונים בעיקר מדגים. עופות מים מתוקים, כגון ברווזים משתכשכים מסננים את מזונם מהמים. הפלמינגו מסנן מזון בעזרת מקורו המוזר סרטנים מאגמים רדודים והחופמאים השונים מתמקדים בחסרי חוליות שוכני גדות.
לעומתם יש גם עופות שניזונים בעיקר מהצומח: עופות כמו הקוליבריים והצופיתיים ניזונים מצוף פרחים. התוכאים, הקלאוניים, הטרוגוניים והטוקניים ניזונים גם מפירות ואגוזים וההואצין הוא העוף היחיד שמסוגל לעכל עלים. עופות אחרים כמו מיני גבתוניים, עקעקים וצלוב המקור מלקטים זרעים.
תעופה
מרבית מיני העופות בני ימינו הם בעלי יכולת תעופה. התעופה מאפשרת להם להימלט מטורפים, למצוא מזון ולהרחיב את בית הגידול והתפוצה הגאוגרפית שלהם, לכן היא הגורם העיקרי להצלחתה הגדולה של מחלקת העופות.
העקרונות האווירודינמיים של תעופת העופות דומים לאלו של תעופת מטוסים. ההבדל העיקרי הוא שבמטוסים כוחות העילוי והדחף נוצרים בנפרד - הראשון על ידי כנף חסרת יכולת תנועה והשני על ידי מדחף או סילון אוויר - בעוד שבעופות שני הכוחות נוצרים על ידי כנף בעלת יכולת תנועה. העילוי נוצר בעיקר על חלק הזרוע של הכנף ואברות האמה, על פי עקרון ברנולי: זרימת אוויר על פני כנף עם פרופיל קמור כלפי מעלה גורם ללחץ גדול יותר על תחתית הכנף מאשר על חלקה העליון. לעומת זאת הדחף נוצר בעיקר על ידי פרק כף היד של הכנף, אף הוא לפי עקרון ברנולי אלא שהוא מופנה לאחור משום שאברות כף היד של הכנף מוטות בזווית. למעשה, אברות היד של העוף מתפקדות בדומה ללהבי מדחף של מטוס, פרט לכך שהן אינן מסתובבות על ציר מקביל לציר האורך, ולכן הן אינן מייצרות דחף כל הזמן, אלא רק בשלב טפיחת הכנף כלפי מטה. מסיבה זו שרירי החזה המורידים את הכנף הם אלו הנושאים במרבית מאמץ התעופה, והם השרירים הגדולים ביותר בגוף העוף, בעוד השרירים המעלים את הכנף פחות גדולים. שרירי החזה מתפקדים למעשה כמנוע של העוף.
העופות מסוגלים גם לדאות כמעט ללא תנועות כנף, פרט לתנועות מזעריות לצורך שליטה ובקרה של זרימת האוויר על פני הכנף. דאייה זו דומה בעקרון לזו של דאון. בעת הדאייה העוף למעשה גולש בשיפוע קל כלפי מטה יחסית לאוויר שמסביבו, אך בדומה לדאון הוא עשוי לנצל משבי רוח וזרמי אוויר עולים על־מנת להתרומם ולצבור גובה יחסית לקרקע. הדאייה חסכונית באנרגיה הרבה יותר מתעופה פעילה בטפיחות כנף.
עופות גם מסוגלים לרפרף במקומם ללא תנועה יחסית לקרקע, בדומה למסוק. בין העופות המתמחים ברפרוף הם מיני הקוליברי, הפרפור העקוד והבז המצוי. הרפרוף מתבצע על ידי הטיית הגוף והכנפיים למצב אנכי יותר, כך שכוח הדחף מופנה למטה במקום לאחור ומבטל את משקל העוף. מצב דומה קיים בעת ההמראה של עופות רבים, אלא שהדחף במקרה זה אף חזק מן המשקל ומרים את העוף כלפי מעלה. לכן עופות רבים מסוגלים להמריא היישר ממקומם בדומה למסוק. ואולם עופות בעלי כושר תעופה חלש יותר כמו אגמייה מצויה, או מינים גדולים וכבדים כמו הברבור, נאלצים לצבור מהירות בהדרגה על ידי ריצה על הקרקע או על המים תוך טפיחות כנף, בדומה להמראה של מטוס ממסלול המראה. עופות גדולים אחרים משתדלים להמריא בקפיצה ממקום גבוה כמו שפת מצוק או ענפי עץ.
כמו אצל מטוסים, עומס הכנף בעופות הוא שיקול מכריע ביכולת התעופה שלהם. אם נשווה שני עופות דומים בצורתם שלאחד מהם אורך גוף וכנף גדולים פי 2, שטח הכנף שלו יהיה גדול בחזקת 2 כלומר פי 4, אבל משקלו יהיה גדול בחזקת 3 כלומר פי 8, ולכן עומס הכנף שלו, כלומר המשקל ליחידת שטח נתונה של כנף, יהיה גדול פי 2. מכאן נובע שעומס הכנף גדל ביחס ישר לאורך הגוף, וכתוצאה מכך עופות גדולים זקוקים למאמץ רב מעופות קטנים על מנת להשיג אותם ביצועי תעופה. זוהי הסיבה שהעופות הגדולים ביותר נאלצים להסתמך בעיקר על דאייה חסכונית באנרגיה, בעוד עופות קטנים מאוד יכולים להרשות לעצמם להרבות בטפיחות כנף פעילות. זוהי גם הסיבה שאפילו העופות המעופפים הגדולים ביותר מוגבלים למשקל של עד 15 קילוגרם בלבד, משקלם המרבי של כמה מיני שקנאים וברבורים. עופות גדולים אף יותר יזדקקו למאמץ שרירי רב מאוד ובזבוז אנרגיה גדול רק על מנת להמריא.
נדידה
בעלי חיים מקבוצות רבות ושונות יוצאים במחזור חייהם למסעות נדידה, אולם העופות, הודות ליכולת התעופה שלהם, הם בעלי החיים הניידים ביותר. מיני עופות רבים נודדים, עם התקרב החורף, מאתרי הקינון שלהם למעונות־חורף באזורים חמים יותר, ושבים, עם התקרב הקיץ, לאתרי הקינון שלהם. העופות נודדים בין אירופה ואפריקה, בין אמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית ואף בין הקטבים. נתיבי הנדידה ומועדיה הם בדרך־כלל קבועים מאוד אצל כל מין נודד, ובזאת הבחינו כבר בתקופת המקרא:
היתרון העיקרי בנדידה הוא יכולת העוף הנודד לנצל את המספר הגדול של שעות אור ביממה בעונת הקיץ באזורים הצפוניים על מנת לגדל צאצאים רבים יותר, ועדיין להימנע מן האקלים הקר של עונת החורף והמחסור במזון המתלווה אליו. מצד שני הנדידה גובה מחיר בהוצאת אנרגיה מרובה ובסיכונים שונים. חשבון המאזן בין היתרונות והחסרונות עשוי להשתנות כתוצאה מגורמים שונים, ולכן ניתן למצוא לעיתים בתוך אותו המין גם אוכלוסיות נודדות וגם אוכלוסיות "יציבות" (כלומר שאינן נודדות).
עופות נודדים רבים מתקבצים ללהקות גדולות בעונות הנדידה. לפני הנדידה גופם אוגר כמות גדולה של שומן, עד 50% ממשקל הגוף אצל הנודדים למרחקים הארוכים ביותר, המשמש להם כמקור אנרגיה עיקרי. מיני עופות נודדים קטני־גוף, כמו ציפורי שיר וחופמאים, עפים בדרך־כלל בטפיחות כנף פעילות, לעיתים קרובות בשעות הלילה על מנת לסייע להם לצנן את גופם בעת המאמץ הפיזי הכבד. הם בוחרים בנתיבי נדידה ישרים יחסית, וחלקם אף חוצים ימים ואוקיינוסים בתעופה רצופה ללא חניה. שיטה זו יקרה מדי מבחינה אנרגטית לעופות גדולים כמו השקנאי והחסידה, אשר בדרך־כלל דואים כמעט ללא תנועות כנף, תוך ניצול זרמי אוויר חם העולים ביום מעל עמקים על מנת לצבור גובה. לכן הם בדרך־כלל עורכים חניות בשעות הלילה ומתחילים לנדוד בבוקר, ונתיבי הנדידה שלהם מפותלים יותר, בהיותם מוכתבים על ידי הטופוגרפיה המקומית. עופות ים יכולים לנצל זרמי אוויר הנוצרים מעל הגלים, ולנחות מדי פעם על המים על־מנת לנוח ולצוד מזון, לכן הם הנודדים למרחקים הגדולים ביותר. המרחק הגדול ביותר של נדידה נמצא אצל שחפית הקוטב, הנודדת בסתיו לאזורי החוף של אנטארקטיקה ובאביב לאזור הארקטי, מרחק של עד 19 אלף קילומטרים לכל כיוון בקו ישר, אם כי בפועל מסלולם מפותל יותר ועובר דרך כ־40 אלף קילומטר לכל כיוון.
עופות בארץ ישראל
בארץ ישראל כ־550 מיני עופות, מגוון גדול מאוד יחסית לשטחה הקטן. הסיבה העיקרית לריבוי המינים הוא מיקומה הגאוגרפי של הארץ על מסלול הנדידה העיקרי של מיני עופות רבים אשר מקננים במערב אסיה או באירופה וחורפים במזרח התיכון או באפריקה. כמו כן ארץ ישראל נמצאת במקום המפגש של שלוש יבשות, וכוללת מספר אזורים ביוגאוגרפיים שונים המספקים מגוון של בתי גידול. מבחינת תפוצתם בארץ ניתן לחלק מינים אלו לחמש קבוצות:
מינים רבים משתייכים ליותר מקבוצה אחת. למשל החסידה הלבנה מפורסמת כעוברת אורח נפוצה ביותר, אך החל משנות ה־60 של המאה ה־20 החלו אלפי חסידות להישאר בארץ במשך כל החורף, והחל משנות ה־70 זוגות ספורים גם מקייצים ומקננים בארץ. הנחליאלי הלבן נחשב למבשר הסתיו, אך הנחליאלים הראשונים המופיעים בסתיו אינם מן האוכלוסייה החורפת בארץ, אלא מן האוכלוסייה החולפת בדרכה לאפריקה. קולו של התור המצוי נחשב עוד בשיר השירים כמבשר האביב, אך התורים הראשונים באביב הם קרוב לוודאי מן האוכלוסייה החולפת בדרכה לאירופה ולא מן האוכלוסייה המקייצת.
העופות והאדם
העופות הם מקור מזון חשוב לאדם. בעיקר נאכלים תרנגולות מבויתות וביציהן, אך גם בשרם של תרנגולי הודו, אווזים, ברווזים ופסיוני בר שניצודים בטבע. כמו כן מגדלים לאכילה יונים ויענים.
האדם מגדל בביתו ציפורי מחמד לשם שעשוע והנאה מיופיין ומשירתן.
כמו כן, עושה האדם עד ימינו שימוש בתכונות העופות לתועלתו: מגדל בזים לשם ציד בספורט הבזיירות, קורמורנים על מנת לדוג דגים, העברת דואר באמצעות יונים, גילוי גזים רעילים בעומק המכרות על ידי כנריות הרגישות להם. כמה מינים כמו דרורים ויוני סלע מלווים את האדם ותפוצתם התרחבה בהתאמה להתיישבותו בחבלי ארץ שונים. בנוצות נוהגים להשתמש לשם מילוי כרים ושמיכות. בדורות האחרונים נוצר תחביב שהולך ומתפתח סביב העופות והוא הצפרות.
העופות גם מזיקים לאדם. הם ניזונים מן המדגה בברכות הדגים, מלקטים זרעים בשדות ונוגסים בפירות שהאדם מגדל. חלק מן העופות הם גם נשאי מחלות וכמה מינים הפכו למטרד כמו היונים בכיכרות הערים.
יעקב ביטון
ביוגרפיה
יעקב ביטון נולד בבאר שבע בשנת 1974 וגדל בראשון לציון, בן להורים יוצאי מרוקו שגדלו במעברה. ביטון גודל רוב ילדותו על ידי סבתו. ב-2001 החל ללמוד תסריטאות בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה שבירושלים.
ספר השני, "מחברות התבוסה", הופיע ב-2013 בהוצאת הספרים של הליקון. בשנת 2015 זכה בפרס מתנאל (במסגרת כנס כיסופים), ובפרס היצירה לסופרים עבריים, ובשנת 2016 בפרס לנדאו של מפעל הפיס, בשנת 2018 בפרס בוסתן של הספרייה הלאומית ובשנת 2022 בפרס דוליצקי מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
סנט קילדה
סנט קילדה (בגאלית סקוטית: Hiort) הוא ארכיפלג מבודד, השוכן בצפון האוקיינוס האטלנטי במרחק של 64 ק"מ מצפון-מערב לאי ויסט הצפוני. בארכיפלג נכללים האיים המערביים ביותר בהברידים החיצוניים של סקוטלנד. האי הגדול ביותר בארכיפלג הוא הירטה, והצוקים הנמצאים בו הם הגבוהים ביותר בממלכה המאוחדת. האיים כפופים מבחינה מנהלית לרשות המקומית קומהיירל נאן איילין סיאר.
מקורו של השם סנט קילדה מהווה כר להשערות רבות.
המורשת האנושית באיים מאופיינת במספר אלמנטים אדריכליים ייחודיים מהתקופה ההיסטורית ומהתקופה הפרהיסטורית, אף שתיעודים קדומים ביותר של יישוב אנושי במקום מתוארכים לימי הביניים. הכפר מימי-הביניים בהירטה נבנה מחדש במהלך המאה ה-19, אך השפעות הדת, התיירות ומלחמת העולם הראשונה הובילו לפינויו של האי ב-1930, וכיום האיים מאוכלסים על ידי אנשי הכוחות המזוינים של בריטניה. האוכלוסייה דוברת הגאלית החלה להתיישב באי כבר ב-1851, ומונה כיום לכל היותר 100 תושבים.
סיפורו של סנט קילדה משך תשומת לב אמנותית, ובין השאר נכתבה אופרה בנושא.
הארכיפלג כולו שייך לקרן הנאמנות הלאומית של סקוטלנד. הוא הפך לאתר המורשת העולמית הראשון בסקוטלנד, ואחד מהאתרים הבודדים שהוכרזו כאתרים מעורבים, בשל איכויותיו הטבעיות, הימיות והתרבותיות. האיים משמשים כאתר קינון חשוב למספר מינים של עופות ימיים, ובהם סולה צפונית ותוכי ים אטלנטי. גידרון החורף סנט קילדה ויערון קטן-סנט קילדה הם תת-מינים אנדמיים לאיים. בחודשי הקיץ שוהות במקום משלחות של מתנדבים העוסקות בשיקום הבניינים המקוריים של תושבי האי שנטשו אותו. הם חולקים את האיים עם בסיס צבאי קטן שהוקם ב-1957.
אטימולוגיה
לא ידוע על קיומו של קדוש נוצרי בשם קילדה, והוצעו מספר תאוריות בנוגע למוצא השם, המתוארך לשלהי המאה ה-16. האסוול-סמית' (2004) מציין שהשם המלא סנט קילדה הופיע לראשונה במפה גרמנית משנת 1666, וייתכן כי הוא נגזר מהשם הנורדי סונט קלדה (Sunt kelda - "באר מים מתוקים") או מהשערה מוטעית של יוצר המפה כי המעיין טובאר כילדה נקרא על שמו של קדוש (למעשה, האפשרות השנייה היא שילוב של המילים הגאליות והנורדיות עבור באר, כלומר "באר באר"). הסופר מרטין מרטין שביקר במקום ב-1697 האמין שהשם "נגזר מאחד בשם קילדר, שהתגורר במקום; והבאר טוביר קילדה נקראת גם כן על שמו".
מקלין (Maclean) שיער ב-1972 כי השם סנט קילדה הוא תוצאה של שיבוש לשוני בשמו של כילדה, המעיין הסמוך לירטה, ומצביע על כך כי במפה משנת 1588 הארכיפלג נקרא קילדה. כמו כן, שיער כי יש קשר בין השם לקאלדים (הנזירים שהביאו את הנצרות לאי) או שיבוש של השם הגאלי שניתן לאי הראשי בארכיפלג, כיוון שהתושבים המקומיים נטו לבטא את האות r במקום l, ולפיכך קראו לאי הילטה. סטיל תמך ברעיון ב-1988, וציין שתושבי האיים מבטאים את האות H בצורה "גרונית במידת מה", כך שהאותיות Hirta נהגו בצורה דומה מאוד ל-Kilta.
מקלין טוען גם כי ייתכן שנעשתה טעות קרטוגרפית בכך שחל בלבול בין הירטה לסקילדאר, שהוא השם העתיק עבור האי האסקייר הסמוך לחלק העיקרי של ההברידיים החיצוניים. קווין משער שהשם נגזר מסדרה של טעויות קרטוגרפיות, שהחלו עם השימוש במילה האיסלנדית העתיקה סקילדיר ("מגנים") המופיעה כסקילדאר במפה משנת 1583 שהוכנה על ידי ניקולאס דה ניקוליי. השם הזה תועתק על ידי לוקאס ג'יי ואגהניר בצורה שגויה בעבודתו משנת 1592, בכך שהשמיט את האות r והוסיף רווח לאחר האות S, כך שנוצר השם S.Kilda. ההנחה הייתה שהאות S היא קיצור לקדוש (Saint), וכך נוצר השם סנט קילדה ששימש את המקום במשך מאות שנים.
ישנן מספר פרשנויות הנוגעות למקורו של השם הירטה, המתוארך לתקופה קדומה יותר בהשוואה לסנט קילדה. מרטין טוען שמקורו של השם הוא במילה האירית אייר שמשמעותה מערב. מקלין מציע מספר אפשרויות הכוללות מילה קלטית שמשמעותה "עגמומיות" או "מוות", או הביטוי בגאלית סקוטית ה-אייר-טיר (h-Iar-Tir - הארץ המערבית). מרטין הסתמך על סאגה איסלנדית המתארת מסע לאירלנד שנערך במאה ה-13 ובו מוזכר ביקור באיי הירטיר, והוא משער שהשם הירטה דומה להירטיר שמשמעותו היא אייל בנורדית. סטיל מצטט את תיאורו של הכומר ניל מקנזי שהתגורר במקום בין 1829 ל-1844, הטוען שהשם נגזר מהביטוי הגאלי I-Àrd (האי הגבוה), ואפשרות נוספת היא שהוא נגזר מהמילה הנורדית הירט (רועה צאן). מארי משער בצורה דומה שהמילה הנורדית Hirðö, המבוטאת כ-Hirtha (אי העדר), עשויה להיות המקור. ספרו של הפרופסור לבלשנות ריצ'רד קואטס עוסק בכל האפשרויות הללו.
גאוגרפיה
האיים מורכבים מתצורות סלעי יסוד שלישוניים מגרניט וגברו. הארכיפלג מייצג את השרידים של הר געש טבעתי שנעלם לפני שנים רבות לאחר שהגיח ממישור בגובה 40 מטרים מתחת לגובה פני הים.
האי הגדול ביותר בארכיפלג הוא הירטה, אי ששטחו 6700 דונם, המחזיק כ-78% משטחי האדמה בארכיפלג. האיים הגדולים ביותר לאחר הירטה מבחינת שטחם הם סואיי ששטחו 990 דונם, ובורראיי ששטחו 770 דונם. סואיי שוכן במרחק חצי קילומטר בכיוון צפון-מערב להירטה, ובורראיי שוכן במרחק שישה קילומטרים בכיוון צפון-מזרח. האיונים קטנים והסטאקים בארכיפלג הם סטאק אן ארמין, סטאק לי וסטאק לווניש. האי דאן, המגן על מפרץ וילג' מפני רוחות הנושבות מכיוון דרום-מערב, היה מחובר בעבר להירטה באמצעות קשת טבעית. מקלין טען ב-1972 כי הקשת נשברה לאחר שנפגעה על ידי ספינה מהארמדה הספרדית, אך לפי מקורות אחרים (מיצ'ל ופלמינג), הקשת קרסה לאחר שנפגעה בסופה עזה.
בתקופה המודרנית היישוב היחיד בסנט קילדה היה במפרץ וילג' שבהירטה. בגלין מאר שבהירטה ובבורראיי נמצאים השרידים של יישובים קדומים יותר. הצד הצפוני של קונאצ'ייר (Conachair) הוא צוק אנכי שגובהו 427 מטרים, והוא הצוק הימי הגבוה ביותר בממלכה המאוחדת.
על אף שהמרחק שהאי הקרוב ביותר לסנט קילדה הוא במרחק 64 קילומטרים, ניתן לצפות בו אף מרכס קאילין (Cuillin) הנמצא במרחק 129 קילומטרים. האקלים בארכיפלג הוא אקלים אוקיינוס עם כמות גשמים ורמת לחות גבוהות. הטמפרטורות אינן גבוהות, ונעות בין 5.6°C בינואר ל-11.8°C ביולי. הרוחות החזקות, ובייחוד אלו שבחורף, נושבות מכיוון דרום ודרום-מערב. מיקום האיים באוקיינוס מגן עליהם מפני השלג, היורד במשך ימים בודדים בכל שנה.
מבחינה מנהלית סנט קילדה היה חלק מקהילת האריס במחוז אינוורנס-שייר ההיסטורי, אך כיום הוא שייך לרשות היוניטרית קומהיירל נאן איילין סיאר (האיים המערביים).
פאונה ופלורה
סנט קילדה משמש כבית גידולם של עופות מים רבים. בסנט קילדה נמצאת המושבה הגדולה ביותר בעולם של סולה צפונית, ובה חיים כ-30,000 פרטים, המהווים כרבע מהאוכלוסייה העולמית. בסנט קילדה מקננים 49,000 זוגות של יסעורונים אטלנטיים, והם מהווים כ-90% מהאוכלוסייה האירופית של עוף זה; כמו כן, בסנט קילדה מקננים למעלה מ-250,000 תוכיי ים אטלנטיים (כ-30% מהאוכלוסייה בממלכה המאוחדת), ו-67,000 פרטים של פולמרים מהמין Fulmarus glacialis, המהווים כ-13% מהאוכלוסייה הכוללת בממלכה. דאן הוא בית הגידול של מושבת הפולמרים הגדולה ביותר בבריטניה. לפני 1828 סנט קילדה היה המקום היחיד בממלכה שבו הם קיננו, אך הם התפשטו והקימו מושבות במקומות אחרים. האלקה הגדולה האחרונה שנצפתה בבריטניה נהרגה בסטאק אן ארמין (Stac an Armin) ביולי 1840. בשנת 2007 תועדה התנהגות חריגה של אוכלוסיית החמסן הגדול (Stercorarius skua), במהלך מחקר שבו נבדקה הירידה החדה במספר היסעורונים. האקולוגים השתמשו באמצעי ראיית לילה והבחינו שהחמסנים צדים את היסעורונים בלילה, דבר המהווה אסטרטגיית ציד ייחודית עבור עופות ימיים.
ישנם שני מינים של בעלי חיים אנדמיים בסנט קילדה: תת-מין של גדרון מובהק (Troglodytes troglodytes hirtensis), ותת-מין של יערון קטן (Apodemus sylvaticus hirtensis) המכונה גם "עכבר השדה של סנט קילדה". הטקסון האנדמי השלישי בסנט קילדה, שהוא תת-מין של הגדרון המובהק, נעלם לחלוטין לאחר פינוי האוכלוסייה האזרחית, כיוון שהוא היה קשור באופן הדוק לבני האדם ולמבנים שהם אכלסו. בסנט קילדה יש אוכלוסייה של כלבי ים אפורים, אך היא לא הייתה קיימת לפני הפינוי ב-1930.
תושבי סנט קילדה גידלו כ-2000 כבשים שפונו יחד עם התושבים, אך 107 כבשים הועברו מהאי סואיי להירטה, וכיום הן חיות בצורה חופשית בטבע. כבשי סואיי הן זן פרימיטיבי מאוד שאין צורך לגזוז את הצמר שלו. גודל האוכלוסייה בהירטה הוא בין 600 ל-1,700 פרטים, ובסואיי נותרו 200 פרטים. מספר כבשים יוצאו לצורכי הרבעה במדינות אחרות, היכן שהן זוכות להערכה בשל גודלן הקטן. הכבשים מעדיפות לרעות באזורי הלחך, שגדלים היטב באזורים מסוגו של סנט קילדה. הכבשים שנותרו בבורראיי הן הכלאה בין שני מינים חסרי צמר על הפנים או הרגליים התחתונות, אך עם צמר עבה יותר מאשר הזן הגדל סואיי.
החוף במפרץ וילג' חריג בכך שרצועת החול הקצרה הקיימת בקיץ נסוגה בחורף, וחושפת את הסלע שמתחתיה. בסקר שנערך בחוף ב-1953 נמצא בעל חיים אחד בלבד, הסרטן שווה הרגליים Eurydice pulchra.
אורחות חיים
אחד ממאפייני החיים הבולטים בסנט קילדה היה הבידוד. כשביקר הסופר הסקוטי מרטין מרטין באיים ב-1697, הדרך היחידה להגיע אליהם הייתה בסירה פתוחה, מהלך כמה ימי שיט בחתירה ובמפרשים בים הפתוח, שלא נתאפשרה כלל בחודשי הסתיו והחורף. גלים שגובהם עד 12 מטרים הצליפו בחוף וילג' ביי, ואפילו בימים רוגעים יותר הייתה הנחיתה בחוף על הסלעים החלקים מסוכנת. תושבי המקום כמעט ולא ידעו על מה שהתרחש ברחבי העולם וביבשת כיוון שהיו מנותקים בגלל מזג האוויר והמרחק. לאחר קרב קלודן ב-1746 נפוצה שמועה שצ'ארלס אדוארד סטיוארט וכמה מעוזריו היעקוביטים הבכירים ברחו לסנט קילדה. הוקמה משלחת חיפוש, ובתוך זמן קצר הורדו בסירות אל חוף הירטה חיילים בריטיים. החיילים מצאו את הכפר נטוש, כיוון שתושבי סנט קילדה, שחששו משודדי ים, ברחו למערות שבמערב האיים. כאשר התושבים שוכנעו לשוב לבתיהם החיילים גילו כי אין להם כל מידע על הנסיך צ'ארלס, וכי הם לא שמעו מעולם על המלך ג'ורג' השני.
אפילו בשלהי המאה ה-19 יכלו תושבי האיים לתקשר עם שאר העולם רק באמצעות משואה שהודלקה על פסגת קונאצ'ייר, בתקווה שאונייה חולפת תבחין בה, או על ידי "סירת הדואר של סנט קילדה". הסירה הייתה פרי המצאתו של ג'ון סנדס, שביקר במקום ב-1877. במהלך שהותו נחלצו והגיעו לחוף תשעה מלחים אוסטרים שאונייתם נטרפה. בפברואר אזל מלאי המזון, וסנדס הצמיד הודעה לגלגל הצלה שנפלט לחוף מהספינה הטרופה והשליך אותו לים. תשעה ימים לאחר מכן נמצא המצוף ונאסף באי בירסיי שבאורקני ואורגנה משלחת הצלה. תושבי סנט קילדה אימצו את הרעיון, יצרו מעץ סירונת קטנה, חיברו אליה נאד מעור כבש ובתוכה הניחו בקבוק או קופסת פח קטנה ובהם הודעה. את "סירת הדואר" הטילו לים כשהרוח נשבה מצפון-מערב. שני שלישים מההודעות הגיעו לחוף המערבי של סקוטלנד, אך לעיתים הרחיקו והגיעו עד חופי נורווגיה.
מאפיין נוסף של החיים בסנט קילדה היה הדיאטה. תושבי האיים גידלו כבשים ומספר ראשי בקר, והיה ביכולתם לגדל על הקרקע בווילג' ביי כמות מוגבלת של יבולי מזון כגון שעורה ותפוחי אדמה. סמואל ג'ונסון דיווח כי במאה ה-18 תושבי סנט קילדה הפכו את חלב הכבשים לחתיכות גבינה קטנות. תושבי האיים התנזרו מדיג בגלל הגודל העצום של הים, ובגלל חוסר היכולת לנבא את מזג האוויר. מקור המזון העיקרי שלהם היה המספר הגדול של העופות באיים, ובעיקר סולה צפונית ויסעור שחפי. תושבי המקום ניצלו את העופות הללו באמצעות לקיחת הביצים שלהם. תוכים ימיים (פרטרקולה) נלכדו גם כן באמצעות שימוש במוטות חדים. אולם, למאפיין הזה של דרך החיים המקומית היה מחיר. כאשר הנרי ברוגהאם ביקר במקום ב-1799 הוא ציין כי "האוויר מלא בריח כמעט בלתי נסבל - תרכובת של דגים רקובים, זוהמה מכל הסוגים ועופות ים מסריחים". בחפירות שנערכו בטאיג אן ט-סיטהיץ' ("בית הפיות") ב-1877 על ידי סאנדס נחשפו שרידים של סולה צפונית, כבשה, בקר וצלחית, ביחד עם כלי אבן. גיל המבנה הוא בין 1,700 ל-2,500 שנים, ומכך הסיקו כי התזונה של תושבי סנט קילדה כמעט ולא השתנתה באלפי השנים האחרונים. ואכן, הכלים זוהו על ידי התושבים המקומיים שהצליחו לתת להם שמות של כלים דומים שעדיין היו בשימוש.
היבט חשוב נוסף בחייהם של תושבי המקום היה "הפרלמנט" היומי. אירוע זה היה פגישה שנערכה ברחוב בכל בוקר לאחר התפילות, כל הגברים הבגירים השתתפו בה, ובמהלך הפגישה הוחלט על פעילויות היום. לפגישה לא היה מנהיג ברור, ולכולם הייתה זכות לדבר. לפי סטיל "הדיון נטה פעמים רבות לחוסר הסכמה, אך לא קרה ולו פעם אחת בהיסטוריה המתועדת שהיו סכסוכים שגרמו לפילוג קבוע בקהילה". הרעיון הזה של חברה חופשית השפיע על חזונו של אנריק מיראלס עבור בניין הפרלמנט הסקוטי החדש, שנפתח באוקטובר 2004.
ללא קשר למחסור שסבלו ממנו, תושבי סנט קילדה היו בני מזל מכמה היבטים, כיוון שהבידוד היחסי שבו הם התגוררו מנע מהם את הצורך להתמודד עם האירועים הרעים שהתרחשו במקביל בשאר העולם. מרטין ציין ב-1697 כי התושבים נראים "שמחים יותר מאשר כלל המין האנושי כיוון שהם ככל הנראה האנשים היחידים בעולם שבאמת חשים את המתיקות של חירות אמיתית", ובמאה ה-19 בריאותם ואושרם הושוו באופן אוהד למצב בשאר ההברידיים. תושבי סנט קילדה לא חיו באוטופיה חברתית; היו להם מנעולי עץ עבור רכושם, ואנשים שהפרו את החוק נקנסו על כך. למרות זאת, לא ידוע ולו על תושב אחד של סנט קילדה שלחם במלחמה כלשהי, ובארבע מאות שנים של היסטוריה לא תועד על האיים פשע חמור מכל סוג שהוא.
פרהיסטוריה
ידוע כי איי סנט קילדה היו מיושבים במשך כאלפיים שנים, החל מתקופת הברונזה ועד המאה ה-20. לאחרונה התגלתה עדות ישירה להתיישבות במקום בתקופה הנאוליתית, שהייתה בעיקר שברי כלי חרס בסגנון הברידיאני שנמצאו מזרחית לכפר. לאחר מכן התגלתה מחצבה של כלי אבן במולאך סגאר מעל וילג' ביי, שגם בה התגלו מספר כלי אבן. ההשערה היא כי מקורם של הכלים הללו הוא גם כן מהתקופה הנאוליתית.
המאה ה-14 עד המאה ה-17
התיעוד הכתוב הראשון של סנט קילדה הוא משנת 1202, כאשר כומר איסלנדי כתב על כך שהוא מצא מקלט "באיים הנקראים הירטיר". בדיווחים המוקדמים מוזכרים סיכות ראש, חרב ברזל ומטבעות מדנמרק, ושמו הנורדי של המקום הצביע על נוכחות ויקינגית בהירטה, אם כי לא נותרו עדויות שניתן לצפות בהן. ההתייחסות הראשונה למקום באנגלית מתוארכת לשלהי המאה ה-14, כאשר ג'ון מפורדן (John of Fordun) הזכיר את "האי של אירטה, שמוסכם כי הוא נמצא תחת הסירקיוס (Circius) ובשולי העולם". האיים היו חלק מהנחלה ההיסטורית של שבט מקלאוד מהאריס, שהממונה מטעמם היה אחראי על גביית חובות אזרחיים. הדיווח המפורט הראשון הוא של ביקור באיים שנערך ב-1549, כאשר דונלד מונרו כתב:
הבידוד של תושבי האיים והתלות שלהם בסביבתם הטבעית עיצבו את פילוסופיית החיים שלהם באופן דומה לזו של הדרואידים כפי שהיה עם הנצרות עד להגעתו של הכומר ג'ון מקדונלד ב-1822. מקאולי (1764) דיווח על קיומם של חמישה מזבחות דרואידיים, כולל מעגל אבנים גדול, הניצב במאונך לקרקע ליד בית סטאליר בבורראי.
קול מק'דונלד מקולונסיי פשט על הירטה ב-1615, ולקח עמו 30 כבשים וחלק מהשעורה. לאחר מכן האיים נודעו בגלל עושרם. כאשר מרטין ביקר במקום ב-1697 האוכלוסייה מנתה כ-180 תושבים, וכאשר מנהל משק הבית שלו נסע עם "חברה" של עד 60 אנשים שמתוכם הוא בחר את אלה הראויים לדעתו ליהנות מהשפע של סנט קילדה.
דת ותיירות במאה ה-18 ובמאה ה-19
בספינות שהגיעו לאיים במאה ה-18 היו נוסעים שחלו בכולרה ובאבעבועות שחורות. שיעור התמותה ב-1727 היה כה גבוה עד שכמעט ולא נותרו מספיק מקומיים שידעו לתפעל את הסירות, והיה צורך להביא משפחות חדשות מהאריס על מנת להחליף אותם. האוכלוסייה מנתה 88 תושבים ב-1758, ובשלהי המאה עברה את סף ה-100. מספר זה נותר קבוע לאורך המחצית הראשונה של המאה ה-19, אך ב-1851 עזבו את האיים 36 תושבים שהפליגו לאוסטרליה על סיפון האונייה פריסקילה. האוכלוסייה מעולם לא התאוששה מאובדן זה. ההגירה הייתה בחלקה מפני שבעלי האחוזה סגרו את הכנסייה ובית הכומר למשך מספר שנים בגלל הפילוג שהוביל להקמתה של הכנסייה החופשית של סקוטלנד.
אחד מהגורמים לשקיעת החברה בסנט קילדה היה השפעת הדת. מיסיונר בשם אלכסנדר בוצ'אן הגיע למקום ב-1705, אך על אף שהותו הארוכה הרעיון של דת ממוסדת לא זכה לתמיכה רבה בקרב תושבי המקום. מצב זה השתנה כאשר הכומר ג'ון מק'דונלד, "השליח של הצפון", הגיע ב-1822. מק'דונלד עבד בהתלהבות למען הגשמת מטרתו, והטיף ב-13 דרשות ארוכות ב-11 הימים הראשונים לשהותו באיים. הוא חזר לבקר באיים באופן קבוע וגייס כספים בשמם של תושבי המקום, אם כי הוא היה מזועזע מחוסר הידע הדתי שלהם. תושבי האיים קיבלו אותו בברכה והיו עצובים כאשר נאלץ לעזוב את האיים לצמיתות, מספר שנים לאחר שהגיע אליהם לראשונה. היורש שלו, שהגיע ב-3 ביולי 1830, היה הכומר ניל מקנזי מכנסיית סקוטלנד, ששיפר את תנאי המחיה של תושבי האיים במידה רבה. הוא ארגן מחדש את החקלאות באיים, היה דמות מפתח בבנייה מחדש של הכפר ופיקח על בניית כנסייה ובית כומר חדשים. בסיוע של חברת בית הספר הגאלית, מקנזי ואשתו הביאו להירטה חינוך רשמי. הם הקימו בית ספר יומי ללימוד קריאה, כתיבה ומתמטיקה, ובית ספר של יום ראשון ללימודי דת.
הזמן שבו תושבי האיים שהו בכינוסים דתיים היה על חשבון הזמן שהיה עליהם להקדיש לפעולות היומיות הקבועות. נשים מבוגרות וילדים שהרעישו בכנסייה נאלצו להאזין להרצאות ארוכות שבהן הם הוזהרו על העונשים הצפויים להם בעולם הבא. כאשר היה מחסור במזון נשלחה ספינת אספקה שהגיעה בשבת, אך הכומר אמר שהתושבים צריכים להקדיש את היום להכנות לקראת הכינוס הקבוע בכנסייה, והאספקה הובאה לאיים רק ביום שני. נאסר על הילדים לשחק במשחקים, והם נדרשו לשאת איתם בכל עת ספרי תנ"ך. תושבי סנט קילדה נאלצו לסבול את מק'קיי במשך 24 שנים.
לתיירות הייתה השפעה שונה על סנט קילדה, אך בעלת אותה תוצאה. במאה ה-19 הגיעו להירטה ספינות הקיטור הראשונות, כך שתושבי האיים יכלו להרוויח כסף ממכירת טוויד וביצי עופות. ביחד עם הסירות הגיעו גם מחלות שבעבר לא היו ידועות, כגון טטנוס תינוקות שגרם במאה ה-19 לשיעור תמותה של 80% בקרב התינוקות. בכל פעם שסירה הגיעה התפרצה מחלה שכונתה "שיעול הסירה", ועד מהרה היא הפכה לאחד ממאפייני החיים בסנט קילדה.
בשלהי המאה ה-19 החינוך הרשמי הפך למאפיין נוסף של דרך החיים המקומית, וב-1906 הורחב בניין הכנסייה על מנת שניתן יהיה לכלול בתוכו גם בית ספר. כל הילדים למדו אנגלית וגאלית סקוטית. הבעיות שנגרמו על ידי טטנוס הילדים הופחתו בזכות שיפור כישורי המיילדות, דבר שנאסר לעשותו בתקופת הכומר מק'קיי. החל משנות ה-80 של המאה ה-19 החלו לבקר במקום באופן קבוע דייגי מכמורת שפעלו בצפון האוקיינוס האטלנטי, וסייעו להגדלת נפח המסחר. בשנת 1875, תוך כדי כהונתו של מק'קיי, התושבים החלו לדבר על פינוי המקום, אך למרות תקופות קצרות של מחסור במזון ומגפה שפעת ב-1913, האוכלוסייה מנתה בין 75 ל-80 פרטים באופן קבוע, ולא היה כל סימן כי בתוך כמה שנים היישוב בן אלף השנים יינטש.
מלחמת העולם הראשונה
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הקים הצי המלכותי תחנת איתות באיים, ולראשונה בהיסטוריה של סנט קילדה ניתן היה לתקשר עם בריטניה הגדולה באופן רציף. צוללת גרמנית הגיעה לווילג' ביי באיחור מסוים, ובבוקר 15 במאי 1918 שלחה התראה אל האי, ולאחר מכן החלה להפגיז אותו. הצוללת ירתה על האי 72 פגזים בסך הכל, ותחנת התקשורת נהרסה. בית הכומר, הכנסייה ומחסן המזח נפגעו גם כן, אך לא היו הרוגים. אחד מעדי הראייה תיאר את שהתרחש: