cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ורג' הרברט ווקר בוש
מדיניות כלכלית
לקראת סוף ימי הקונגרס ה-101, הגיעו הנשיא וחברי הקונגרס לפשרה בנוגע לתקציב שהגדילה את שיעור המס השולי והפסיקה את הפטור ממס הכנסה גבוה. על אף שהוא דרש תחילה צמצום מס רווחי ההון, הוא התרכך בנושא זה. הסכם זה עם ההנהגה הדמוקרטית בקונגרס היה נקודת מפנה בנשיאות בוש – הפופולריות שלו בקרב הרפובליקנים מעולם לא חזרה להיות גבוהה. אמריקה נכנסה למיתון, שנמשך חצי שנה. תוכניות ממשלתיות רבות, בתחום הרווחה לדוגמה, גדלו. עם עליית שיעור האבטלה בשנת 1991, חתם בוש על הצעת חוק המספקת הטבות נוספות למובטלים. שנת 1991 עמדה בסימן של "רה-אורגניזציה" של חברות רבות, שהובילו לפיטוריהם של מספר ניכר של עובדים. רבים מהמובטלים היו רפובליקנים עצמאיים, שהאמינו כי עבודתם בטוחה.
בשנה השנייה לכהונתו, נאמר ליועציו הכלכליים של בוש להפסיק את הטיפול במשק, שכן הם האמינו שעשה את כל הדרוש כדי להבטיח את בחירתו מחדש. בשנת 1992, שיעורי הריבית והאינפלציה היו הנמוכים ביותר, אך עד אמצע השנה הגיע שיעור האבטלה ל-7.8%, הגבוה ביותר מאז 1984. בספטמבר 1992 דיווחה לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית כי 14.2% מכלל האמריקאים חיים בעוני. במסיבת עיתונאים מ-1990, אמר בוש לכתבים כי הוא נהנה יותר להתעסק במדיניות חוץ.
חוקים מרכזיים
בוש הטיל וטו על חוק זכויות האזרח משנת 1990, שנועד לסייע לנשים ולמיעוטים להוכיח אפליה בשכרם. בוש הצדיק את הטלת הווטו באומרו כי החוק יוביל למכסות גזעיות בשכר. הקונגרס לא הצליח לעקוף את הווטו, אלא חזר על הצעת החוק ב-1991. בסופו של דבר חתם בוש על חוק זכויות האזרח של 1991. בנושא הסביבתנות, בוש אישר מחדש את חוק אוויר נקי. החקיקה ביקשה לרסן את הגשם החומצי ואת הערפיח בדרישה להפחתת פליטות כימיקלים כדוגמת גופרית דו-חמצנית. תיקון זה היה העדכון העיקרי הראשון של חוק האוויר נקי מאז 1977, והיה תוצאה של פשרה בין הקונגרס לבין בוש.
בוש גם חתם על חוק זיהום הנפט של 1990 בתגובה לאסון הנפט של אקסון ואלדז. בוש חתם על חוק ההגירה של 1990, שהביא לעלייה של 40% בהגירה לארצות הברית. בוש התנגד לגרסה מוקדמת יותר של הצעת החוק, שאפשרה הגירה בהיקף גבוה יותר, אך תמך בהצעת החוק שהציג לו הקונגרס בסופו של דבר.
בוש היה חבר באיגוד הרובאים הלאומי בתחילת 1988 והתמודד לנשיאות כתומך בזכות לשאת נשק בתמיכת האיגוד בבחירות 1988. במרץ 1989 הוא הטיל איסור זמני על יבוא של רובים חצי אוטומטיים מסוימים. פעולה זו עלתה לו בתמיכתו של האיגוד ב-1992. בוש התפטר בפומבי מחברותו בארגון לאחר שקיבל מכתב מהאיגוד בו תוארו סוכני הרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ כ"בריונים עם מגפיים". הוא כינה מכתב זה כ"השמצה אכזרית של אנשים טובים".
פנמה
בשנות ה-80, מנהיג פנמה, מנואל נורייגה, היה בן ברית של הממשל האמריקני ושל ה-CIA. מאוחר יותר הוא הואשם בריגול לטובת פידל קסטרו ובהברחת קוקאין לארצות הברית, פעילות פשע מאורגן והלבנת כספים, והיה לאחד האנשים הידועים ביותר באמריקה ואוזכר באופן תדיר בעיתונות. המאבק להדחתו מהשלטון החל בימי ממשל רייגן, כאשר הוטלו סנקציות כלכליות על המדינה; חלק מהסנקציות כללו איסור על חברות אמריקאיות ועל הממשלה לשלם תשלומים לפנמה והקפאת 56 מיליון דולר מכספי פנמה בבנקים אמריקאיים. רייגן שלח יותר מ-2,000 חיילים אמריקאים לפנמה.
ברית המועצות
ב-1989, זמן קצר לאחר נפילת חומת ברלין, נועד בוש עם נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב בועידת פסגה שנערכה במלטה. הממשל היה בלחץ עז להיפגש עם הסובייטים, אך לא כולם מצאו כי פסגת מלטה היא צעד נכון; היועץ לביטחון לאומי ברנט סקוקרופט, בין היתר, חשש מן הפסגה ואמר כי ייתכן שהפסגה נערכת "בטרם עת". גם קונדוליזה רייס, אז מנהלת המחלקה לעניינים מזרח אירופאים במועצה לביטחון לאומי ועוזרת מיוחדת לנשיא לענייני ביטחון לאומי, הביעה את חששותיה מהפסגה. אבל מנהיגי אירופה, ביניהם פרנסואה מיטראן ומרגרט תאצ'ר, עודדו את בוש להיפגש עם גורבצ'וב. ב-2 וב-3 בדצמבר 1989 נכנע ללחצי המנהיגים השונים והחליט לקיים את ועידת הפסגה. אף כי לא נחתמו הסכמים, נראתה הפגישה במידה רבה חשובה. כשנשאל על מלחמה גרעינית, הגיב גורבצ'וב: הפגישה נודעה כצעד חשוב לסיום המלחמה הקרה.
פסגה נוספת התקיימה ביולי 1991, שבה נחתמה האמנה לצמצום הנשק האסטרטגי על ידי בוש וגורבצ'וב במוסקבה. האמנה הייתה הסכם הנשק העיקרי הראשון מאז הסכם פירוק נשק גרעיני לטווח בינוני שנחתם על ידי רייגן וגורבצ'וב ב-1987. בוש תיאר את האמנה כ"צעד משמעותי קדימה בהפגת חצי מאה של חוסר אמון". לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991, הכריזו בוש וגורבצ'וב על שותפות אסטרטגית בין ארצות הברית לרוסיה, מה שסימן את סופה של המלחמה הקרה.
מלחמת המפרץ
מוקדם בבוקר 17 בינואר 1991, פתחו כוחות הקואליציה בהתקפה הראשונה, שכללה למעלה מ-4,000 תקיפות הפצצה אוויריות. התקפות אלו נמשכו בארבעת השבועות שלאחר מכן, עד הפלישה הקרקעית ב-24 בפברואר 1991. כוחות הקואליציה חדרו את הגבולות העיראקיים וצעדו לעבר כווית סיטי, ואילו בצד המערבי של המדינה יירטו הכוחות את הצבא העיראקי הנסוג. בוש החליט להפסיק את המתקפה לאחר 100 שעות בלבד. מבקרי בוש קבעו כי החלטה זו הייתה מוקדמת מדי, שכן מאות חיילים עיראקים הצליחו להימלט; בוש השיב על כך ואמר שהוא רצה למזער אבדות בנפש. המתנגדים טענו כי בוש היה צריך להמשיך את ההתקפה, לדחוף את צבאו של חוסיין בחזרה לבגדאד, ואז לסלק אותו מהשלטון. בוש הסביר כי הוא לא נתן את ההוראה להפיל את ממשלת עיראק כיוון ש
בתום המלחמה סברו בוש ומזכיר המדינה ג'יימס בייקר כי הגיעה השעה לכינוסה של ועידה בינלאומית לשלום בסכסוך הישראלי-ערבי, שתנצל את "חלון ההזדמנויות" שנפתח. בוש ובייקר החלו בלחץ מסיבי. לאחר דיונים בין הממשל האמריקאי לבין ממשלת ישראל הסכים ראש הממשלה יצחק שמיר להשתתף בוועידה בינלאומית בספרד, שנודעה מאוחר יותר כוועידת מדריד.
הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה
יחד עם ראש ממשלת קנדה בריאן מלרוני, הוביל בוש את המשא ומתן על הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה (NAFTA), שיבטל את מרבית מכסי-המגן על מוצרים הנסחרים בין ארצות הברית, קנדה ומקסיקו, במטרה לעודד סחר בין המדינות. ההסכם הסיר מגבלות מסחר ומכסים בין המדינות, בעיקר בענף החקלאות אך גם בתעשיית הטקסטיל והרכב. כמו כן הוא מגביל פטנטים, זכויות יוצרים וסימנים מסחריים בין שלוש המדינות.
ההסכם היה נתון לביקורת כבדה בעיקר מצד המפלגה הדמוקרטית, שטענו כי ההסכם גרם לאובדן מקומות עבודה אמריקאיים. נאפט"א גם לא הכיל הוראות בדבר זכויות עובדים; על פי ממשל בוש, הסכם הסחר היה אמור להפיק משאבים כלכליים שיאפשרו לממשלת מקסיקו להתגבר על בעיות המימון ואכיפת חוקי העבודה שלה. בוש נזקק לחידוש סמכות המשא ומתן כדי להתקדם בשיחות הסחר של נאפט"א. סמכות זו הייתה אמורה לאפשר לנשיא לשאת ולתת על הסכם סחר שיוגש להצבעה בקונגרס, ובכך ימנע מצב שבו יידרש הנשיא לשאת ולתת עם שותפי הסחר באותם חלקים של ההסכם שהקונגרס מבקש לשנות. בעוד החתימה הראשונית הייתה אפשרית בתקופת כהונתו, המשא ומתן התקדם באופן איטי, אך יציב. הנשיא ביל קלינטון אימץ את ההסכם בכפוף להוספת הסכמים משלימים הנוגעים לאיכות הסביבה ותעסוקה, ולבסוף יישמו.
ב-8 בינואר 1992 התעלף בוש לאחר שהקיא במשתה שנערך על ידי ראש ממשלת יפן, קיאיצ'י מיזאווה. בוש סבל מדלקת הקיבה והמעיים.
מדיניות אקלים
ממשל בוש התמודד עם הניצנים המחאתיים והמדעיים לגבי משבר האקלים.
חנינות
כפי שעשו נשיאים אחרים, העניק בוש שורה של חנינות נשיאותיות בימיו האחרונים כנשיא ארצות הברית. ב-24 בדצמבר 1992 הוא העניק חנינה לשישה פקידי ממשל לשעבר שהיו מעורבים בפרשת איראן-קונטראס שנחשדו או הורשעו בהסתרת עובדות ובמתן עדות שקר לקונגרס. הבולט שביניהם היה מזכיר ההגנה לשעבר קספר ויינברגר. בוש תיאר את ויינברגר, שהיה אמור לעמוד לדין ב-5 בינואר 1993, באשמות פליליות הקשורות לאיראן-קונטראס, כ"פטריוט אמריקאי אמיתי". בנוסף לוויינברגר, בוש חָנַן בין היתר את אליוט אברמס.
הקמפיין הנשיאותי 1992
בתחילת 1992 הודיע בוש על התמודדותו לנשיאות מחדש. לאחר ההצלחה מצד כוחות הקואליציה במלחמת המפרץ, טיפסו שיעורי האהדה כלפי ג'ורג' בוש ל-89%. דומה היה שבוש ייבחר בקלות מחדש. מועמדים דמוקרטים בכירים סירבו להגיש את מועמדותם. אבל המיתון הכלכלי, והספקות שהוטלו על אופן סיום מלחמת המפרץ, הפחיתו את הפופולריות של בוש.
בעל הטור פט ביוקנן השמרן, קרא תיגר על בוש, והיה יריבו הבכיר. בוש ניצח בפריימריז בניו המפשייר בתוצאה של 53% מול 37%. למרות הניצחון, תוצאה מפתיעה זו גילתה את חוסר שביעות הרצון מנשיאותו. ברגע שהוא קיבל את מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, בוש התמודד מול מושל ארקנסו הדמוקרטי ויליאם ג'פרסון "ביל" קלינטון. קלינטון תקף את בוש כמי שאינו עושה מספיק כדי לסייע למעמד הביניים וכאחד ש"מחוץ לעניינים" עם האדם הפשוט, מה שחיזק את הדיווח הכוזב של העיתונאי אנדרו רוזנטל שבו נטען כי בוש לא ידע שיש סורק ברקודים בסופרמרקט.
ב-3 בנובמבר, זכה קלינטון בבחירות והיה לנשיא ה-42 של ארצות הברית, בהפרש גדול בחבר האלקטורים, ועם 43% מקולות המצביעים מול 37% לבוש, ו-19% לפרו. זאת הייתה הפעם הראשונה מאז 1968 בה זכה מועמד לנשיאות בבחירות עם אחוזי תמיכה של פחות מ-50%. רק מחוז קולומביה וארקנסו של קלינטון נתנו רוב מוחלט מקולותיהן למועמד אחד. בכל שאר המדינות, זכו בוש או קלינטון ברוב יחסי של הקולות.
37.4% אחוזי התמיכה שבוש קיבל היו התוצאה הנמוכה ביותר עבור נשיא מכהן מאז ויליאם הווארד טאפט בבחירות 1912 (23.2%) שגם הוא נאלץ להתמודד עם שני יריבים (וודרו וילסון ותאודור רוזוולט). התוצאה של בוש הייתה הנמוכה ביותר עבור מועמד של המפלגות הגדולות מאז אלף לנדון שקיבל 36.5% אחוזים מהקולות ב-1936. לבוש היו אחוזי תמיכה נמוכים יותר אפילו מאשר להרברט הובר שהובס ב-1932 (וזכה ל-39.7% תמיכה).
לאחר הנשיאות
עם עזיבתו את הבית הלבן, פרש בוש לגמלאות עם רעייתו ברברה לבית שרכשו בווסט אוקס (West Oaks), שכונה במערב יוסטון ליד טנגלווד. היה להם משרד נשיאותי בתוך בניין פארק לוריאט ביוסטון. בית הקיץ שלהם נמצא במתחם בוש שבדרום מיין. הזוג בוש היה הזוג הנשיאותי הנשוי למשך הזמן הארוך בהיסטוריה, לפני ג'ון ואביגייל אדמס. בינואר 2015 חגגו בני הזוג בוש 70 שנה לנישואיהם. בוש ייסד טורניר דיג שנתי באיילמורדה (Islamorada), אי בפלורידה קיז, שנערך מדי שנה מזה עשור.
ב-1993 קיבל בוש תואר כבוד של אביר הצלב הגדול במסדר האמבט (GCB) מאליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, השלישי מנשיאי ארצות הברית שקיבל תואר אבירות זה, לאחר דווייט אייזנהאואר ורונלד רייגן. באותה שנה ביקר בוש בכווית כדי לציין את ניצחון הקואליציה על עיראק במלחמת המפרץ, ושם נודע כי קיצונים מנסים להתנקש בחייו. הרשויות בכווית עצרו 17 אנשים שהיו מעורבים לכאורה בניסיון הפעלת מכונית תופת במטרה להרוג את בוש. באמצעות ראיונות עם החשודים ובחינת מעגלי החשמל של הפצצה, קבע ה-FBI כי הקנוניה נוהלה על ידי שירות המודיעין העיראקי. בית משפט בכווית הרשיע מאוחר יותר את כל הנאשמים. חודשיים לאחר מכן, בתגובה, הורה קלינטון על ירי 23 טילי שיוט לעבר מפקדת המודיעין של עיראק בבגדאד. יום לפני ההתקפה, שגרירת ארצות הברית באו"ם, מדליין אולברייט, הגישה למועצת הביטחון ראיות לקנוניה העיראקית. לאחר שנורו הטילים אמר סגן הנשיא אל גור כי ההתקפה "נועדה להיות תגובה מידית במקום בו התבצעה ונוהלה הקנוניה להתנקש בחייו של בוש".
בין השנים 1993 ל-1999 כיהן בוש כיושב ראש חבר הנאמנים למלגות אייזנהאואר, ובשנים 2007–2009 היה יושב ראש מרכז החוקה הלאומי. בשנת 1997, שנת חנוכת הספרייה הנשיאותית על שמו, נקרא גם נמל התעופה הבין-לאומי של יוסטון על שמו, נמל התעופה הבין-יבשתי ג'ורג' בוש.
בנו הבכור, ג'ורג' ווקר בוש, הושבע לנשיאה ה-43 של ארצות הברית ב-20 בינואר 2001, ונבחר מחדש ב-2004. לפני כן, בוש נודע בשם "ג'ורג' בוש" או "הנשיא בוש", אך בעקבות בחירת בנו, הצורך להבחין ביניהם הביא כינויים שונים לבוש: "ג'ורג' בוש ה.ו. בוש" ו"ג'ורג' בוש סניור", והכינויים "בוש 41" ו"בוש הזקן" הפכו להרבה יותר נפוצים.
בוש המשיך להופיע בהופעות פומביות רבות. הוא וברברה בוש השתתפו בהלוויה הממלכתית של רונלד רייגן ביוני 2004, וכן בהלוויית ג'רלד פורד בינואר 2007. חודש לאחר מכן הוא זכה בפרס רונלד רייגן לחירות בבוורלי הילס שבקליפורניה, על ידי הגברת הראשונה לשעבר ננסי רייגן. למרות ההבדלים הפוליטיים בינו לבין ביל קלינטון, היה ידוע כי שני הנשיאים לשעבר הפכו לחברים. הוא וקלינטון הופיעו יחד בתשדירי שירות בטלוויזיה בשנת 2005, כשעודדו סיוע לנפגעי הוריקן קתרינה ורעידת האדמה והצונמי באוקיינוס ההודי. ב-4 בדצמבר 2006 נשא בוש נאום בנושא מנהיגות בפורום מנהיגות שנערך בבירת פלורידה, טאלאהאסי. ב-18 בפברואר 2008, תמך בוש באופן רשמי במועמדותו של הסנאטור ג'ון מקיין לנשיאות ארצות הברית. תמיכתו סייעה משמעותית למסע הבחירות של מקיין, שניצב בפני ביקורת מצד שמרנים רבים.
ב-15 בפברואר 2011 עוטר בוש במדליית החירות הנשיאותית – אחת משני העיטורים האזרחיים הגבוהים ביותר בארצות הברית – בידי הנשיא ברק אובמה. בחודש יולי 2013, גילח בוש בן ה-89 את שיער ראשו יחד עם מאבטחיו מהשירות החשאי כאות תמיכה בבנו בן השנתיים של אחד ממאבטחיו, שחלה בלוקמיה ושיערו נשר.
ב-12 ביוני 2014, הגשים בוש הבטחה ארוכת שנים לבצע צניחה חופשית ביום הולדתו ה-90. הוא צנח ממסוק ליד ביתו בקנבונקפורט שבמיין. צניחה זו הייתה הפעם השמינית שהנשיא לשעבר צנח, ובין היתר צנח ביום הולדתו ה-80 וה-85. הוא צייץ ברשת החברתית "טוויטר" לפני הקפיצה, וכתב
בנובמבר 2014, אישר הנשיא לשעבר ג'ורג' ווקר בוש כי אביו דוחק באחיו, ג'ב בוש, להתמודד בבחירות לנשיאות 2016. לאחר נסיגתו של ג'ב מהפריימריז הרפובליקני, אישר דוברו של בוש כי הוא לא יתמוך בשום מועמד אחר: "בגיל 91 הנשיא בוש עזב את הפוליטיקה. הוא חזר מפרישתו בשביל לעשות כמה דברים בשביל ג'ב, אבל אלו היו יוצאים מן הכלל". בבחירות אלו נטען בסביבתו של בוש כי הוא תומך במועמדת המפלגה הדמוקרטית, הילרי קלינטון. אך כאשר דונלד טראמפ הוכרז כנשיא הנבחר של ארצות הברית, בוש בירך אותו על היבחרו.
ב-5 בפברואר 2017, בוש ורעייתו ברברה ביצעו את הטלת המטבע המסורתית לפני משחק הפוטבול "סופרבול LI". ביולי 2017, לאחר שנודע כי הסנאטור ג'ון מקיין מאריזונה אובחן כחולה בסרטן המוח, פרסם בוש הצהרה: ב-16 באוגוסט 2017, פרסמו בוש ובנו ג'ורג ווקר הודעה משותפת המגנה את האלימות בעצרת איחוד הימין האמריקאי.
ב-15 באפריל 2018 הוכרז כי רעייתו, ברברה, תתחיל טיפולים פליאטיביים. יומיים לאחר מכן, ב-17 באפריל 2018 הלכה ברברה לעולמה לאחר מאבק ממושך במחלת ריאות חסימתית כרונית.
מותו והלווייתו
בשנת 2011 לקה בוש במחלת פרקינסון שאילצה אותו לנוע באמצעות כיסא גלגלים או קלנועית. בוש נפטר ב-30 בנובמבר 2018 בגיל 94 בביתו שביוסטון. לאחר מותו יצא הנשיא דונלד טראמפ בהצהרה רשמית בה שיבח את מדיניותו והישגיו, כמו כן הוציאו הודעות תנחומים הנשיאים לשעבר ג'ימי קרטר, ביל קלינטון, ג'ורג' ווקר בוש וברק אובמה, ובנותיו של הנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון.
ב-3 בדצמבר הוצב ארונו של בוש ברוטונדה של בניין הקפיטול בוושינגטון. ב-5 בדצמבר הובא הארון לכנסייה האפיסקופלית של מרטין הקדוש בעיר יוסטון ולמחרת נערך בה טקס אשכבה לבוש. לאחר מכן הוסע הארון ברכבת לספרייה הנשיאותית הנקראת על שמו, השוכנת בטקסס. בוש נקבר שם לצד אשתו ברברה ובתו פאולין.
טענות בדבר התנהגות מינית בלתי הולמת
בסוף אוקטובר 2017, עם התחזקות קמפיין ה-"Me Too", האשימה השחקנית הת'ר לינד כי בוש נגע בה באופן לא הולם וסיפר לה בדיחה גסה במהלך אירוע שהתקיים למען קידום הסדרה "המרגלים של וושינגטון". לינד כתבה ברשת החברתית אינסטגרם כי בוש "נגע בי באחורי גופי מכיסא הגלגלים שלו, כשאשתו ברברה לצדו". וידוי זה נמחק לאחר מכן מחשבון האינסטגרם שלה. באותה העת, השחקנית ג'ורדנה גרולניק אמרה כי בוש גישש את אחוריה גם כן בזמן שצולמה איתו ועם אחרים.
בעקבות האשמות אלו, מסר דוברו של בוש:
מעט מאוחר יותר בנובמבר, גם כן כחלק מקמפיין ה-"Me Too", כתבה הסופרת כריסטינה בייקר קליין מאמר שפורסם על ידי סלייט, בו האשימה את בוש בכך שנגע בה בצורה לא נאותה וסיפר בדיחה גסה כשהצטלמה עמו במהלך אפריל 2014 באירוע של קרן ברברה בוש. הצטרפה אליה אמנדה סטפלס, מועמדת לסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיין, שטענה כי בוש נגע בישבנה והתלוצץ: "אה, אני לא הנשיא הזה", כאשר ביקרה במתחם בוש.
תום המלחמה הקרה ומלחמת המפרץ
ארבעים וחמש שנים לאחר שוך הקרבות של מלחמת העולם השנייה ותומה, מצא עצמו בוש בקודקודה של מערכת גאופוליטית חדשה, שצל המלחמה הקרה לא העיב עליה יותר. עם נפילת מסך הברזל, שהובילה להתפרקות ברית המועצות התגבש לו עולם קוטבי חדש, שבראשו ניצבת ארצות הברית כמעצמת העל היחידה בעולם. קווי המתאר של הסדר העולמי החדש התבטאו עם פלישתה של ארצות הברית לעיראק, לצד קואליציית מדינות נוספות, בראשית אוגוסט 1990. ממשל בוש, שהיה לראשונה זה עשרות שנים משוחרר מרצונותיה והשפעותיה של ברית המועצות, הצליח לגבש בתוך פרק זמן קצר קואליציה בינלאומית שכללה בתוכה בין היתר את ערב הסעודית, הממלכה המאוחדת וצרפת, ובכך פרצה מלחמת המפרץ.
על אף יכולתו של הממשל לגבש קואליציה בינלאומית באמצעות שורה של החלטות במועצת הביטחון של האומות המאוחדות ולנקוט נגד עיראק בהנהגת סדאם חוסיין מהלכים צבאיים ודיפלומטיים, לא הצליח הממשל למנף את הישגיו במפרץ הפרסי בזירת הסכסוך הישראלי-פלסטיני. עם זאת, על רקע תלותה הבלתי-פוסקת של מדינת ישראל בסיוע אמריקאי במהלך מלחמת המפרץ, הצליח בוש וממשלו להגיע להישג פרוצדורלי, אם כי לא מהותי, במרחב הפלסטיני. ראש ממשלת ישראל, יצחק שמיר, התנגד באופן נחרץ לועידת מדריד כמכשיר ליישוב הסכסוך הישראלי-ערבי, כאשר הוצעה ב-1987 על ידי שר החוץ וממלא מקומו שמעון פרס ושנה לאחר מכן על ידי מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'ורג' שולץ. שמיר נאלץ לשנות את עמדתו לאחר פרוץ מלחמת המפרץ ולנוכח המלחמה הבינלאומית במזרח התיכון והסכים ליטול חלק בוועידת מדריד שהתכנסה בספרד ב-30 באוקטובר 1991.
ממשל בוש חתר להפרדת הסכסוך הישראלי-ערבי ממאמצי הקואלציה הבינלאומית בעיראק, שהובלו בהנהגתו. הממשל ראה בגלישת סכסוך זה איום על אחדות הקואליציה הבין-ערבית שהקים ובכך לשים לאל את חזונו לייסוד סדר עולמי חדש ויציב. סדאם חוסיין ניסה לערער את הקואליציה ולערב את ישראל במלחמה כאשר כאשר שיגר טילים אל עבר ישראל. השקפה זו של ממשל בוש נבעה משום שתגובה צבאית מצד צה"ל הייתה מעיבה על החברות הערביות בקואליציה, שבין כה וכה פגעו ביחסיהן עם עיראק. על רקע זה, הופעלו בוושינגטון די. סי. משאבים רבים בכל שלבי המלחמה במטרה להבטיח את מידורה של ישראל מהלחימה, ושהסכסוך הישראלי-ערבי לא ישפיע על זירת המפרץ. מדיניות זו של ממשל בוש צלחה, וישראל נשארה מחוץ למלחמה בכל המישורים תוך שהיא משקיפה מנגד על ההתרחשויות וארצות הברית דואגת שלא תנסה להשפיע במישרין על מהלכן, על אף הפגיעה בריכוזי אוכלוסיית ישראל.
לנוכח הפרובוקציות העיראקיות שנועדו להתגרות בישראל ולגרום לערעור אחדות הקואליציה, נקט הבית הלבן של בוש "מדיניות הבלגה" כלפי ישראל. המדיניות התבטאה באספקה מואצת של MIM-104 פטריוט ליירוט טילי קרקע-קרקע עיראקיים מדגם סקאד, ופריסתם בישראל בצוותא עם צוותי הכוחות המזוינים של ארצות הברית לראשונה בתולדות ישראל; ההבטחה לפצות את ישראל בהיקף של כ-650 מיליון דולר אמריקני; והנכונות לשתף את ישראל במידע לווייני התרעתי אודות שיגורי הטילים. ממשל בוש הוסיף לאיים על עיראק, בתגובה לכך שתקפה את ישראל בנשק כימי, בתקיפה ישראלית לא-קונבנציונלית נגדה. איומים אלו נשמעו מפיו של מזכיר ההגנה של ארצות הברית, דיק צ'ייני, ב-2 בפברואר 1991.
ועידת מדריד
מאמציו הראשוניים של ממשל בוש לחתירה להסדר הסכסוך הישראלי-פלסטיני, שהראו ניצנים ראשונים בקיץ 1989, נקלעו למבוי סתום במרץ 1991 בשל התנגדותו של ראש ממשלת ישראל, יצחק שמיר להשתתפות נציגים ממזרח ירושלים בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית. מאמציי ממשל בוש לקידום תהליך השלום הישראלי-פלסטיני הביאו לקרע גלוי ובוטה בין הבית הלבן לממשלת ישראל העשרים וארבע. עם שוך הקרבות במלחמת המפרץ, במרץ 1991, הבית הלבן יזם מהלך מקיף בתכלית לנצל את עמדת המיקוח של ארצות הברית כמעצמת העל היחידה בעולם ובזכות מדיניות ההבלגה שהפגינה במהלך המלחמה, כקרש קפיצה לקידומו של הסדר מדיני כולל בחסות ועידת פסגה בינלאומית.
מלחמת המפרץ העצימה את היוקרה וההשפעה של ארצות הברית, ובאופן סימולטני החלישה את הארגון לשחרור פלסטין, שצידד במשטרו של סדאם חוסיין. סוריה נחלשה עוד קודם לכן, בעקבות התפרקות ברית המועצות, שהייתה לה מקור מרכזי לתמיכה ולאספקת מערכות נשק מתקדמות. התפתחויות אלו העניקו לנשיא בוש פתח הזדמנויות להתקדמות לקראת היעד הנכסף של יישוב הסכסוך הישראלי-ערבי על כל נדבכיו. לשם כך, פרס הממשל האמריקאי את הרעיון לקיום ועידת פסגה בינלאומית, רעיון שהפך למציאות ב-30 באוקטובר 1991. הדך להצלחתה של הוועידה נראתה סלולה ובטוחה. הארגון לשחרור פלסטין לא לקח בוועידה חלק פעיל או ישיר וגם בתהליך המשא ומתן שאמור היה לבוא בעקבותיה (אם כי הממשל הבטיח שיתחשב בעמדותיו), נוסף על כך שהחסות הרוסית בוועידה - שבעביר אפשרה לשמיר לתרץ את התנגדותו לוועידה - לא נראתה עוד מאיימת לאחר נפילת מסך הברזל.
סוריה, שסירבה להשתתף בוועידת ז'נבה ב-1973, ומאוחר יותר אף דרשה כי מליאת הוועידה הבינלאומית תהא גוף בעל סמכויות אכיפה שיפעל ליישומו של מתווה ההסדר הכפוי ויוכל להטיל וטו על הסכמות דו-צדדיות במסגרת ועדות המשנה, ריככה את תביעותיה ועמדותיה בכך שהסכימה לשליטה אמריקאית בתהליך. גם עובדה זו תרמה לתחושת האופוריה הגואה ערב התכנסות הוועידה.
משבר הערבויות לקליטת העלייה מברית המועצות
מאז הציגו הנשיא דווייט אייזנהאואר ומזכיר המדינה שלו, ג'ון פוסטר דאלס, את "תבנית היחסים המיוחדים" עברו יחסי ארצות הברית–ישראל כברת דרך ארוכה. תבנית היחסים המיוחדים שהציג אייזנהאואר סתרה במהותה את האינטרסים הלאומיים של שתי המדינות. במהלך העשורים שחלפו מאז הצגת תבנית היחסים המיוחדים של אייזנהאואר כביטוי לאינטרסים פוליטיים צרים וסקטוריאליים, המתעלמים מהצרכים הממלכתיים והיעדים האסטרטגיים הרחבים אותם ניסתה וושינגטון לקדם, נהפכה ישראל לנכס אסטרטגי מוערך ומוכח בעיני הבית הלבן. אחדים מנשיאי ארצות הברית מאז הצגת תבנית היחסים המיוחדים, ובהם לינדון ג'ונסון ורונלד רייגן, נתנו לתבנית לגיטימציה רחבה והעמיקו את היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות. אך, עם זאת, נעשה ניסיון מצד ממשלו של בוש להשיב את היחסים בין שתי המדינות לתבנית המקובעת והצרה של שנות ה-50 של המאה ה-20. ניסיון זה היווה את אחד משיאיו של "משבר הערבויות", שהעיב על השנתיים האחרונות של בוש בבית הלבן ושדעך עם עלייתו של יצחק רבין לראשות ממשלת ישראל בבחירות לכנסת השלוש עשרה.
היעד המרכזי והבלתי-מוצהר של הדיפלומטיה האמריקאית במהלך המשבר הושג במלואו ב-23 ביוני 1992, כאשר מפלגת הליכוד בהנהגתו של שמיר נחלה תבוסה למפלגת העבודה בהנהגתו של רבין. ראשיתו של משבר הערבויות הצטלבה עם המשבר המחריף בתחום הסכסוך הישראלי-פלסטיני, שהעכיר את יחסיו של ממשל בוש עם ממשלת שמיר והעלה את מפלס החשדנות והטינה שרכשו הנשיא בוש ומזכיר המדינה שלו, ג'יימס בייקר כלפי ישראל בהנהגת שמיר. שורשיו של העימות בסוגיית הערבויות לבניית דירות עבור העולים החדשים חבר המדינות נעוצים בתלותה הבלתי-פוסקת של ישראל בסיוע ותמיכה מצד ארצות הברית מחד, ובמעמדו המחוזק של בוש כמנהיג מעצמת העל היחידה שנותרה במערכת הגאופוליטית עם תום המלחמה הקרה מאידך. ניצנים ראשוניים של המשבר נצפו עוד בטרם הפלישה העיראקית לכווית ובכך העניקה לארצות הברית להוכיח את מנהיגותה והשפעתה בעולם החד-קוטבי החדש, אך הצלחתו של בוש כמנהיג הקואליציה הבינלאומית והתוצאות החיוביות שהניבה מלחמת המפרץ ניתבו את הבית הלבן של בוש לעימות עם ישראל מתוך תחושת עֹצמה וביטחון עצמי מוגברים.
מקורו המידי של משבר הערבויות היה בפנייתה של ממשלת שמיר לקבינט של ארצות הברית של בוש, במרץ 1990, בבקשה לקבל ערבויות אמריקאיות להלוואה בסך 400 מיליון דולר אמריקני, אותה ביקשה מדינת ישראל מבנקים מסחריים בארצות הברית על מנת לממן בניית שיכונים לעולים שעלו לישראל במסגרת העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90. כאשר ערבויות מסוג זה ניתנות, הן מאפשרות להלוואות להתקבל בתנאים נוחים יותר ובשיעור ריבית נמוך יחסית. אמנם הממשל נענה לבקשה באורח עקרוני, אך בפועל התנה את מתן הערבויות בהתחייבויות מצד ישראל שלא לבנות את השיכונים בשטחי הגדה המערבית ורצועת עזה, נוסף על העברת דיווח תקופתי על היקף פעילות הבנייה בשטחים. לאחר שישראל נתנה את הסכמתה לתנאי הממשל, נחתם ב-2 באוקטובר 1990 הסכם בסוגיה זו בין מזכיר המדינה בייקר לשר החוץ דוד לוי (הסכם זה נחתם ללא ידיעתו של ראש הממשלה שמיר ובניגוד לעמדתו).
משהגיע הממשל למסקנה כי המידע שסיפקה לו ממשלת שמיר בחודשים שלאחר חתימת ההסכם על היקף הבנייה בגדה המערבית היה לוקה בחסר וחלקי, עוכבה קבלת הערבויות. ב-14 בפברואר 1991, בעיצומה של מלחמת המפרץ, נהפכה התגלעות המחלוקת השקטה בין וושינגטון די. סי. וירושלים לקרע פומבי וחריף. ביום זה העניק שגריר ישראל בארצות הברית, זלמן שובל, ריאיון עיתונאי לסוכנות הידיעות "רויטרס", ובו התאונן על הסחבת והבירוקרטיה בקבלת הערבויות, וכן על העיכוב באישור הסופי של חבילת הפיצוי האמריקאית לישראל בגין נזקי המלחמה שנגרמו לישראל. תגובתו של מזכיר המדינה בייקר הייתה חריפה: הוא תקף בגלוי את שובל על כך שחרג בדבריו "מגבולותיה של ההתנהלות הראויה לשגריר של מדינה ידידותית", ובו בזמן הוקיע את "כפיות הטובה" של ישראל לנוכח הצבת טילי הפטריוט האמריקאים (שנועדו ליירט את טילי הסקאד העיראקיים ששוגרו לישראל) על אדמתה ושיגורי צוותים אמריקאים להפעלתם. בייקר הוסיף ואמר כי בזכות מלחמת המפרץ חוסל האיום העיראקי על ביטחונה הלאומי של ישראל, ועל כן על ישראל להיות אסירת תודה לאמריקה.
נוסף על כך שהבית הלבן לא ריכך את התנאים למתן הערבויות, הבית הלבן ביקש באוגוסט 1991 לדחות את הטיפול בהן לאחר כינוסה של ועידת מדריד. למעשה, בקשה זו הייתה אמצעי להפעלת לחץ שנועד לאותת לראש הממשלה שמיר על קיומו של קשר ישיר בין נכונותה של ישראל לקחת חלק בוועידה (שכן שמיר התנגד לה כאשר הרעיון לכינוסה הועלה ב-1988 ואשתקד) ואישור הערבויות בשלב מאוחר יותר. ספקנותו של הנשיא בוש באשר לכוונותיה ויעדיה של ממשלת שמיר נבעה במידה רבה מכישלון יוזמתו הראשונה של ממשלו בסוגיה הפלסטינית ומהחלטתו של שמיר ממרץ 1990, לדחות את "תוכנית חמש הנקודות" שגיבש מזכיר המדינה בייקר, תוכנית שנועדה להוביל לכינונו של ממשל פלסטיני אוטונומי שינהל משא ומתן ישיר עם מדינת ישראל על הסדר ביניים והסדר קבע.
בראשית ספטמבר 1991, החלה מערכת הסברה ענפה בידיהם של נציגי איפא"ק בגבעת הקפיטול, כאשר חברי הקונגרס של ארצות הברית שבו מפגרת הקיץ ודורבנו לתמוך בבקשת הערבויות. לעימות ניתן פומבי רחב. בעוד שהנשיא בוש הודיע על התנגדותו המפורשת לדון בערבויות בעיתוי זה, מצדדי ישראל פתחו בפעולות שדלנות אינטנסיביות על מנת לקדם את הנושא. ברצונו של בוש היה למנוע בכל מחיר את קבלת הערבויות. הוא תבע מממשלת שמיר להאציל לו את סמכות הפיקוח והבקרה על יישום מדיניות ההתנחלות של ישראל, אך לא הסתפק בתביעה זו. ב-12 בספטמבר 1991 כינס בוש מסיבת עיתונאים, בה השמיע דברים נוקבים וחריפים בנושא. דומה היה כי דבריו העלו את סגנונו ודפוס התבטאותו של ג'ון פוסטר דאלס, מזכיר המדינה בממשלו של דוויט אייזנהאואר. בוש תקף בחריפות את מצדדיה של ישראל בקונגרס בפרט בדעת הקהל האמריקאית בכלל על כך שעמדתם בסוגיית הערבויות נגזרת כל כולה משיקולים פנימיים וצרים ולפיכך מתעלמים מהאינטרס הלאומי של ארצות הברית.
בעוון התבטאויות חריפות אלו, שילם בוש מחיר אלקטורלי כבד. התבטאויותיו הפחיתו את תמיכת קולותיהם של יהודי ארצות הברית בו במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992 לחמישה עשר אחוזים בלבד. אך גם אמירותיו לא ציינו את שיאו של משבר הערבויות. כשהתברר לממשל שלא ניתן לממש במהירות וביעילות את רעיון משטר הפיקוח ובקרה שהציע, שכספי הערבויות יוכלו לאפשר למדינת ישראל לשחרר סכומים אחרים מתקציבה השוטף לשם בנייה ביהודה ושומרון ומשהוקדמו הבחירות לכנסת השלוש עשרה, הקצין בוש את עמדתו ומשבר הערבויות האמיר. ניהול המערכה הציבורית של איפא"ק, חרף ניסיונותיו של בוש להציג פעילות זו כבלתי-לגיטימית וסותרת את האינטרס הלאומי-אמריקאי, עוררו את חמת הממשל. ב-21 בפברואר 1992 הכריז הנשיא בוש כי הערבויות המבוקשות יועברו לישראל ויאושרו אם ממשלת שמיר תפסיק באופן מוחלט את הבנייה ביהודה ושומרון.
הבחירות לכנסת השלוש עשרה
הסיבות שבגללן הגיע המשבר לשיאו היו: תחושת העצמה מוגברת, הקשיים בהם נתקל עם תום ועידת מדריד בניסיונות לשכנע את ממשלת שמיר לרכך עמדותיה בסוגיה הפלסטינית (בייחוד בעניין שיתוף נציגים פלסטינים מהפזורה הפלסטינית, ולא משטחי הגדה המערבית, בוועדות המשא ומתן שנוסדו במדריד), התלות הגוברת של ישראל בערבויות האמריקאיות לבניית שיכונים לעולים והקדמת מועד הבחירות לכנסת השלוש עשרה. לעת עתה, נדמה היה שיחסי ארצות הברית–ישראל נמצאים בנקודת שפל שאין ממנה דרך חזור. המדיניות האמריקאית המסורתית בנושא ההתנחלויות, פרי חקיקתם של דייוויד אוביי, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השביעי של ויסקונסין והסנאטור פטריק לייהי מורמונט, קובעת כי יקוזזו מכספי הסיוע האזרחי שמעניקה ארצות הברית לישראל הסכומים שהשקיעה בהתנחלויות מדי שנה, מעבר לשיעור מוסכם מראש. בניגוד למדיניות מסורתית זו, הכריז הנשיא בוש בשלהי פברואר 1992 על מדיניות חדשה. את מקומה של "מדיניות הקיזוז" תפסה נוסחה טוטלית ומרחיקה לכת בהרבה, שהתנתה את הענקת כספי הערבויות בהפסקה מוחלטת של כל פעולות הבנייה בגדה המערבית.
בהחליטו לנקוט באסטרטגיה מרחיקת-לכת וחדשה ניסה בוש לנצל את הבחירות לכנסת השלוש עשרה שמועדן קרב ובא, ואת הצורך המידי של ראש הממשלה שמיר לגייס למחנה תומכי מפלגת הליכוד את עשרות אלפי העולים ממדינות ברית המועצות לשעבר שסוגיית הדיור הייתה בראש מעייניהם, במטרה להניע את ממשלתו לשנות את עמדתה בסוגיית ההתנחלויות מן היסוד תוך קשירת קבלת הערבויות בהפסקה מוחלטת של הבנייה בגדה המערבית. לכאורה, האסטרטגיה החדשה לעיל נועדה לאלץ את שמיר לסוג מעמדותיו המקובעות והנציות בסוגיות אלו. אך ההערכה בבית הלבן הייתה שאם שמיר יסרב להכיר בה, אזי האסטרטגיה תסייע ליריבו של שמיר ומנהיג מפלגת העבודה הישראלית, יצחק רבין (שיומיים קודם להצהרת בוש ניצח את שמעון פרס ונבחר למנהיג ומועמד מפלגת העבודה לראשות הממשלה בבחירות לכנסת) לנצח את שמיר בבחירות. התבצרותו של שמיר בעמדתו וחוסר נכונותו לנהל משא ומתן לגלות גמישות מול ממשל בוש הובילו לכך שהפסיד באופן ניכר את הקול הרוסי בבחירות ביוני 1992.
הבחירות לכנסת השלוש עשרה, שנערכו ב-23 ביוני 1992, הסתיימו בניצחונה של מפלגת העבודה בראשותו של ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין לאחר מערכת בחירות שסוגיית הבנייה בגדה המערבית עמדה במרכזה והייתה למוקד עימות חריף בין מפלגת העבודה של רבין למפלגת הליכוד של שמיר. בערב הבחירות ניסה ראש הממשלה שמיר, באופן נואש, לגייס את חברי הקונגרס של ארצות הברית למאבק במדיניותו החדשה של ממשל בוש, ניסיון שנחל כישלון. רק שישה סנאטורים - פחות מעשירית מהמניין הנדרש לסכל וטו נשיאותי צפוי על החלטת הסנאט בעד הענקת הערבויות - גילו נכונות להתעמת עם הנשיא בוש בסוגיית התנאים להענקת הערבויות. הסוגיה הוצגה על ידי הממשל כקשור בנושא הטעון והשנוי במחלוקת בדבר הבנייה הישראלית בשטחי הגדה המערבית, ולא בשיפור איכות חייהם של העולים מברית המועצות.
רבין בשלטון וסיום המשבר
המשבר תם, ואיתו גם נשיאותו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש. בבחירות לנשיאות שנערכו בנובמבר 1992, הובס הנשיא בידי מועמדה של המפלגה הדמוקרטית, מושל ארקנסו הצעיר ביל קלינטון, שזכה בכ-85% מקולותיהם של יהודי ארצות הברית (בוש זכה ב-11% מקולות היהודים, בעוד המועמד העצמאי רוס פרו זכה ב-9% בלבד). בעוד שבמהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988 זכה סגן הנשיא בוש ב-35% מקולות היהודים, הצטמק שיעור התמיכה בו באורח דרמטי בחלוף שנות נשיאותו ובכך שיקף, במידה רבה, את השפעתו והשלכותיו של משבר הערבויות. בניגוד להישגו היחסי של בוש בהשגת קולות יהודי ארצות הברית בבחירות 1988 ולהצלחותיהם היחסיות של מועמדים רפובליקנים אחרים במהלך שני העשורים קודם לכן (במיוחד של ריצ'רד ניקסון ב-1972 ורונלד רייגן ב-1980), הבחירות לנשיאות 1992 השיבו את בוש חזרה לבחירות לנשיאות ב-1964. במערכת בחירות זו, זכה המועמד הרפובליקני בארי גולדווטר, סנאטור מאריזונה שאביו היה יהודי, ב-10% מקולות היהודים בעוד הנשיא לינדון ג'ונסון זכה בכ-90%.
הסכסוך הישראלי-פלסטיני
ב-21 ביוני 1990 הודיע בוש על הפסקת הדיונים האמריקאים עם הארגון לשחרור פלסטין בגין אי-נכונותו של הארגון לגנות פיגוע טרור פלסטיני כושל נגד ישראל (שבוצע במסגרת האינתיפאדה הראשונה, בנוסף לחוסר ענישה מצדו כלפי מבצעי הפיגוע. בוש הודה כי ההחלטה, שנתקבלה על פי המלצת מזכיר המדינה ג'יימס בייקר, צפויה לשכך את הקיצונים באש"ף האנטי-אמריקאים שהובילו את ההתקפה וציין כי הדיאלוג בין ממשלו לאש"ף יתחדש באופן מידי אם יגנה הארגון את התקיפה ויעניש את מבצעיה.
ב-29 בינואר 1991, במהלך נאומו בפני האיגוד הארצי של השדרים הדתיים, הבטיח בוש להגביר את מאמצי ממשלו לקידום השלום במזרח התיכון לאחר תום מלחמת המפרץ. אחדים מפקידי ממשלו אמרו כי דברי הנשיא "נועדו להשקיט את הדאגות הערביות בגלל ההרס ההולך וגובר בעיראק, ולציין כי עם סיום הלחימה ארצות הברית תנסה לטפל בסכסוך הישראלי-פלסטיני". ב-19 באוקטובר אותה השנה פרסמו הקבינט של ארצות הברית והסובנארקום של ברית המועצות הזמנות משותפות לישראל, לשכנותיה הערביות ולפלסטינים עבור ועידת שלום במזרח התיכון שהתקיימה ב-30 באוקטובר במדריד. במסיבת עיתונאים שכינס ב-13 במרץ, כשנשאל אם האמין כי מנהיגים ישראלים או פלסטינים מוכנים לוותר על התבצרויותיהם בעמדותיהם, אמר בוש כי הוא מאמין כי ארצות הברית נמצאת במצב טוב "מכפי שהייתה אי פעם כזרז שלום" וכי הוא תומך בקידום תהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
הערכה לפועלו
בשנת 1990, נבחר בוש לאיש השנה של מגזין טיים. ב-1993, הצטרף בוש למסדר האמבט כאביר הצלב הגדול בהוראת אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
בוש נכנס לנשיאות כשהוא מבטיח המשכיות של שנות רייגן וכשהוא מתקדם בזהירות. הוא לא דגל בשינוי קיצוני או הכריז על תוכניות מקומיות גורפות. הוא הוגבל בידי גירעון תקציבי גדול ובידי הקונגרס האמריקאי שהיה ברובו דמוקרטי. מבקריו טענו שממשלו היה חסר חזון ולא העביר את גישתו באופן יעיל לציבור. אף על פי שבוש זכה להישגים פנימיים בולטים, כדוגמת חוק האמריקאים עם מוגבלויות ותיקוני חוק האוויר הנקי, עיקר פעילותו נחשבת בענייני החוץ.
לנשיאי ארצות הברית יש בדרך כלל שליטה רבה יותר על מדיניות החוץ מאשר מדיניות הפנים, וכך היה במידה רבה במהלך נשיאותו של בוש. בוש הרכיב צוות דומיננטי של יועצים, בהם ג'יימס בייקר, דיק צ'ייני, ברנט סקוקרופט וקולין פאוול, ויחד הם פיקחו על הישגיו המשמעותיים. בוש היה בעל אופי שמרני ולא הרגיש בנוח עם שינויים דרסטיים וגדולים, והעדיף לשמור על יציבות ורוגע. מאפיינים אלה סייעו לו להוביל את ארצות הברית בתקופת מעבר גאופוליטית. אף שלממשל בוש לא הייתה שליטה רבה על התגלגלות האירועים בעולם, תגובותיו ומהלכיו עזרו למנוע תוהו ובוהו בעולם. הנשיא בוש הראה כי הוא יכול לפעול באופן חד צדדי (בפנמה למשל), וגם כי היה מסוגל להקים קואליציה בינלאומית גדולה ומגוונת (כמו במלחמת המפרץ). הבוחרים האמריקנים לא האמינו כי הנשיא בוש מטפל בענייני פנים. כמה ממבקריו מתחו ביקורת על כך שלא "מכר" את הישגיו בבחירות ועל כך שניהל מסע בחירות לא יעיל ב-1992. הוא ניער ממנו את האגף השמרני של המפלגה הרפובליקנית במגוון דרכים, כולל הפרת הבטחתו לא להעלות מיסים ולצמצם הוצאות צבאיות, והשמרנים הרגישו שהוא בגד במורשתו של רייגן.
הספרייה הנשיאותית
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ג'ורג' הרברט ווקר בוש היא הספרייה הנשיאותית של בוש. הספרייה הנשיאותית, העשירית שהוקמה מכלל הספריות הנשיאותיות, נבנתה בין השנים 1995 ל-1997, והיא מכילה מסמכים וניירת מתקופת כהונתו של בוש כנשיא וכן את של סגנו, דן קווייל. הספרייה נחנכה ב-6 בנובמבר 1997, ונפתחה לציבור הרחב זמן קצר לאחר מכן; חברת האדריכלות "HOK" תכננה ועיצבה את המתחם.
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים של בוש ממוקמים על שטח של 90 דונם בקמפוס המערבי של אוניברסיטת טקסס A&M בעיר קולג' סטיישן, טקסס, בכיכר הסמוכה למרכז הכנסים הנשיאותי ולמרכז האקדמי של אוניברסיטת טקסס A&M. הספרייה פועלת תחת הנהלתו של הארכיון הלאומי של ארצות הברית מכוח חוק הספריות הנשיאותיות 1955.
בית הספר בוש לממשל ושירות ציבורי (Bush School of Government and Public Service) הוא בית ספר לתארים מתקדמים במדיניות ציבורית באוניברסיטת טקסס A&M. בית ספר זה הוא חלק ממכלול הספרייה הנשיאותית, ומציע חמש תוכניות: שתי תוכניות לתואר שני (שירות ציבורי ומנהל, ויחסים בינלאומיים) ושלוש תוכניות תעודה (יחסים בינלאומיים מתקדמים, ניהול מוסדות ללא כוונות רווח וביטחון המולדת).
המהומות בלוד
המהומות בלוד היו רצף אירועי אלימות קשים שהתרחשו בלוד במאי 2021 כחלק מהמהומות בישראל (2021). המהומות פרצו ב-10 במאי בשעות הערב כשערבים־ישראלים החלו להתפרע בעיר, חלק מהמתפרעים היו ערבים תושבי מזרח ירושלים. אירועי האלימות כללו הרס מצלמות העירייה ועקירת תמרורים, יידויי אבנים ובקבוקי תבערה, ירי, השחתה והצתה של בתי כנסת, הצתת המכינה הקדם־צבאית "מעוז" בעיר, הצתת בית ספר, מוסדות ציבור, בתי יהודים, פחי אשפה, ארונות חשמל, מכוניות פרטיות וניידות משטרה.
בליל־המהומות הראשון, ירה יהודי לעבר קבוצת מתפרעים שאיימו על קבוצת יהודים והרג צעיר ערבי. למחרת, נפצע אנוש יהודי בראשו מפגיעת אבנים שהושלכו לעברו על ידי מתפרעים ערבים ונפטר מפצעיו לאחר שבוע.
במהלך הימים הבאים גברה המתיחות בעיר, והגיעו ללוד מתנדבים יהודים, חלקם פעילי ימין קיצוני כדי להגן על התושבים היהודים. חלק מפעילי הימין התעמתו עם ערבים ופגעו ברכוש.
כחלק מההתמודדות עם האירועים, תוגברה המשטרה בכוחות משמר הגבול, הוכרז אירוע חירום אזרחי והוטל עוצר לילה בעיר.
רקע
חודש הרמדאן של שנת 2021 לווה במתיחות רבה, גדולה יותר מבשנים קודמות. מרבית המתיחות הורגשה בירושלים אבל אירועי אלימות של ערבים ישראלים ופלסטינים התרחשו במספר מוקדים ברחבי ישראל. הגורמים שהובילו לאירועים היו המתיחות הקבועה המלווה את חודש הרמדאן, החלטות בתי-משפט על פינוי תושבים ערבים בשכונת שייח ג'ראח בירושלים, פעילות מוגברת של פוליטקאים ופעילים מהימין הקיצוני בבירה ואירועי יום ירושלים שחל בשנה זו בסוף חודש הרמדאן. בנוסף פעלו ארגונים שונים להתסיס את השטח, ברשתות החברתיות הופצו סרטונים, הודעות ופוסטים שסייעו להתארגנות לפעולות ולליבוי המתח בין יהודים לערבים. במסגרת המהומות, אירעו התפרעויות בשער שכם, שכונת שייח' ג'ראח, והתפרעויות קשות בהר הבית שהגיעו לשיא של מתיחות ביום ירושלים, כששוטרים פרצו למסגד אל-אקצא וירו רימוני הלם בתוך המסגד ומתפללים יידו אבנים והחלו לירות זיקוקים על כוחות המשטרה. בתגובה הודיע החמאס שבשעה 18:00 יירה טילים לירושלים וערים אחרות, וכך היה. פעולה זו הובילה לפתיחת מבצע שומר החומות. המבצע הצבאי ומעורבות חמאס הובילו להחרפת המהומות האלימות ברחבי ישראל, בין השאר בעיר לוד.
10 במאי
ביום ירושלים, 10 במאי, החל משעות אחר הצהריים ערבים תושבי לוד התפרעו, יידו אבנים ובקבוקי תבערה. הרסו את מצלמות האבטחה של העירייה, הציתו כלי רכב של יהודים, מבנים של תלמוד תורה, ומוזיאון הפסיפס. החליפו את דגלי ישראל שהיו תלויים ברחובות העיר בדגלי פלסטין. הוצת גם מבנה המכינה הקדם צבאית מעוז בשכונת רמת אשכול. בית הכנסת ובית המדרש של המכינה הוצתו בחלקם. חניכים שהתפנו מהמבנה חילצו את ספרי התורה ויצאו ללא פגע, אך ספרי קודש שהיו במבנה נשרפו.
לפנות בוקר פתח אזרח יהודי בירי על ערבים מתפרעים. מהירי נהרג תושב לוד, מוסא חסונה, ואדם נוסף נפצע. חמישה יהודים שירו נעצרו בעקבות הירי, וכעבור חמישה חודשים תיק החקירה בעניינם נסגר מחוסר אשמה, לאחר שנקבע כי היורה פעל מהגנה עצמית. במהלך החקירה סירב ראש מעבדת הנשק במשטרה לערוך בדיקה של הקליעים בזירה בנימוק שגם הוא תושב לוד. לאחר הירי, חלק מהפורעים הגיעו לבית החולים שאליו הובא ההרוג, ואיימו על הצוותים הרפואיים ממוצא ערבי תוך השתוללות, זריקת אבנים והשחתת רכוש. המשטרה התערבה בהמשך.
11 במאי
למחרת, המהומות חודשו ונשלחו כוחות משמר הגבול כחלק מההתמודדות איתן. ראש עיריית לוד, יאיר רביבו כתב בחשבון הטוויטר שלו "70 שנות דו-קיום נרמסו". לפי המשטרה, ברמלה ולוד היו 80 אירועים בשעה.
בלווית ההרוג היו עימותים עם המשטרה, שוטר נפצע קל מיידוי אבנים. בנוסף, נעשה ניסיון לינץ׳ בצלם ערוץ 20. עוד במהלך אותו יום, ערבים הציתו בית כנסת ועשרות מכוניות. ניידת משטרה וקטנוע משטרתי הוצתו על ידם.
באותו יום פינתה העירייה משפחות יהודיות הגרות בבניינים הסמוכים לאזורי העימות למקום בטוח, מחשש לשלומן, וכן החלו בפינוי תושבים יהודים מבניינים מעורבים. כמו כן נבדקה האפשרות להכניס צבא לעיר, ולחטיבת כפיר ניתנה הוראה להתכונן לכניסה. בינתיים נשלחו לתגבור המשטרה כוחות של מג"ב ויצאה הוראה ל-16 פלוגות מג"ב במילואים להיערך לכניסה לעיר. בלילה הוכרז בעיר אירוע חירום אזרחי, הכולל הענקת סמכויות מיוחדות לשוטרים ולכוחות הביטחון. מפכ"ל המשטרה קובי שבתאי הצהיר כי יעביר את לשכתו ללוד. השר לביטחון הפנים אמיר אוחנה לא התבטא כלל על ההתפרעויות ברחבי הארץ אך יצא נגד המשטרה המייחסת לחשוד יהודי מעורבות במותו של תושב העיר ב-10 במאי.
בלילה נפצע קשה מפגיעת לבנה בראשו יגאל יהושע, יהודי בן 56 תושב שכונת גני אביב, בעת שחזר לביתו, ונפטר כעבור שבוע. בתחילת יוני נעצרו 6 אזרחים ערבים ושני פלסטינים בחשד לרציחתו. לפי המשטרה והשב"כ, הם החליטו להשליך אבנים על כלי רכב של יהודים. כשזיהו את יהושע כיהודי - יידו לעברו אבנים מטווח קצר. יהושע הצליח להימלט מהזירה כשהוא פצוע בראשו, איבד הכרה והתנגש עם רכבו ברכב חונה ליד ביתו, וכעבור כמה ימים מת מפצעיו.
במקביל, התקיימו הפגנות תמיכה של פעילי ימין בלוד. הם הניפו דגלי ישראל וקראו לכוחות הביטחון להמשיך במאבקם הנחוש בטרור. לנוכח האירועים הקימו חברי הגרעין התורני בלוד חמ"ל אזרחי שהפעיל אלפי מתנדבים מהעיר ומחוצה לה שסייעו בשמירה ואבטחה וריכזו את יוזמות הסיוע הרבות שהגיעו לעיר מרחבי הארץ.
ראש הממשלה בנימין נתניהו בביקורו בעיר תיאר את האירועים כ"אנרכיה של פורעים שאנחנו לא מסוגלים לקבל".
12 במאי
כחלק מאירוע החירום האזרחי, הודיעה המשטרה על הטלת עוצר על העיר מ-20:00 עד 4:00 לפנות בוקר. העוצר כלל איסור כניסה ללוד ועל התושבים נאסר לצאת מבתיהם. לפניו, התפרעויות פרצו בעיר, במעורבות תושבים ערבים ופעילי ימין רדיקלי שהתעמתו עם שוטרים ואלה עם אלה. בין היתר, ערבים הציתו רכב ופח, ופעילי הימין השליכו אבנים על השוטרים - שהגיבו בזריקת רימוני הלם. לאחר תחילת העוצר, צעירים ערבים החלו להתעמת עם שוטרי מג"ב שהוצבו בעיר. במהלך ההתפרעויות ירה אחד המתפרעים על אזרח יהודי ופצע אותו. באירוע אחר ערבי הותקף ונדקר. בנוסף, דווח על אלימות בין יהודים וערבים כשהמשטרה ומג"ב ניסו לשמור על הסדר. צומת בית המשפט הווה מוקד מרכזי של מהומות, כאשר מאות יהודים עצרו מכוניות בזו אחר זו, ותקפו רק את אלו שבהן נהג ערבי. לטענת הערבים, פורעים יהודים גם שברו חלונות של מסגד אחר. בנוסף, בוצע ניסיון הצתה במסגד אל-עומרי. מתפללים שהיו במסגד מנעו מרעולי פנים להיכנס למסגד. במהלך הלילה היו מספר אירועי ירי שבוצעו על ידי ערבים.
בעקבות האירועים, כתב נשיא המדינה, ראובן ריבלין:.
13 במאי
בשעות הבוקר, מחבל ערבי דקר יהודי שהלך לתפילת שחרית, ופצע אותו באופן בינוני. מאוחר יותר נפצעו שני יהודים מירי
המשטרה פיזרה התכנסויות בעיר. מתנ"ס שיקגו הוצת על ידי ערבים. כך גם דירה בשכונת רמת אשכול. על אף העוצר בלילה עשרות ערבים עשו מעשי ונדליזם ושרפו משאית. הוצתו חדרים בבית הכנסת "דוסא".
במקביל, יהודים מתנועת האוהדים הקיצונית "לה פמיליה", הציתו מכולת ערבית, השריפה כובתה על ידי תושבים יהודים. מתפרעים יהודים השחיתו רכב.
ללוד הגיעו גם קבוצות יהודים חמושות, לדבריהן ולדברי תושבי העיר היהודים על מנת לסייע בשמירה על בתי היהודים בעיר, ולהפגין נוכחות יהודית. חלק מהיהודים שבאו ללוד היו מתנחלים, כך למשל ציין דובר יצהר צבי סוכות, כי הוא גאה ש-70% מהגברים ביצהר נסעו להפגין נוכחות בלוד.
לוחמי מג"ב נכחו במוקדי החיכוך וההתקהלויות, פיזרו את החשודים באמצעים לפיזור הפגנות וביצעו מעצרים של 43 מתפרעים במהלך הלילה.
במהלך הלילה אירעו 40 מקרי ירי של נשק חי וירי זיקוקים מצד ערבים לעבר היהודים בשכונת רמת אשכול. מהירי נפצעו יהודים באורח קל.
בבית קברות מוסלמי אותרו בקבוקי תבערה ומצבות שנופצו.
14 במאי
לקראת יום השבת, מספר רבנים פרסמו פסיקות מיוחדות לצורך התמודדות עם המצב. ביניהם היו הרב ישראל סמט, רב הגרעין התורני בעיר, שהנחה את המתנדבים הרבים שהגיעו לעיר. רב העיר לוד, הרב שמעון ביטון, פסק מספר הלכות משמעותיות לתושבי העיר. הרב דוד סתיו פרסם גם הוא סרטון הנחיות לתושבי לוד היהודים וליהודים נוספים שבאו להגן על הקהילה. והרב שמואל אליהו פרסם קריאה ליהודים לבוא להעביר את השבת בלוד ואף הגיע בעצמו לשהות בשבת בעיר. במהלך יום שישי הגיעו לעיר מאות כלי רכב מרחבי הארץ בתיאום עם חמ"ל קהילוד שהקים הגרעין התורני וקיימו צעדות דגלים לעידוד האוכלוסייה היהודית.
עד תחילת היום, לטענת התושבים היהודים, נפגעו שמונה בתי כנסת. בעקבות זאת במשטרה פעלו למיפוי כל בתי הכנסת בעיר, והחלו בהצבת שוטרים באזורים המועדים לפורענות. במקביל הכווינה המשטרה גם כוחות סמויים שינסו לאתר מבעוד מועד פורעים שתכננו לפגוע בבתי כנסת. באותו יום, משטרת ישראל הכניסה לעיר לראשונה מסתערבים שפעלו בדרך כלל ביהודה ושומרון.
בלילה התקיימו הפרות סדר. נמסר כי לוחמי משמר הגבול תפסו בביתו של חשוד בלוד רובה טעון מסוג קרלו. עוד איתרו הכוחות בעיר בקבוקי תבערה וזיקוקים ועצרו 15 חשודים בהפרות הסדר.
באחד האירועים בעיר התקהלו כ-200 ערבים באזור המסגד הגדול שבעיר, אחד החשודים השליך שני בקבוקי תבערה לעבר כוחות המשטרה, שהגיבו בירי שפגע בחשוד הקטין ברגלו. הוא נמלט לתוך המסגד והכוחות תפסו אותו לאחר מרדף רגלי. החשוד נעצר, קיבל טיפול רפואי בשטח ופונה מהמקום. למרות זאת, השבת נחשבה שקטה יחסית.
15 במאי
עוצר חל בעיר החל מ-20:00 בערב.
16 במאי ואילך
לפי הדיווחים והמשטרה, חלה ירידה משמעותית בכמות ובעצימות האירועים.
ב-17 במאי נקבע מותו של יגאל יהושע, חשמלאי תושב לוד, שנפצע קשה לאחר שמתפרעים ערבים השליכו אבנים לעבר רכבו בלינץ', שהתרחש ב-10 במאי.
בכינוס שנערך בעיר בהשתתפות נציגים יהודים וערבים מלוד ומרמלה, אולם הוחרם בידי חלק מיהודי וערבי העיר, הציג מפכ"ל המשטרה קובי שבתאי תוכנית להתמודדות עם ההתפרעויות. בנוסף התבטא: "זה לא משנה כרגע אם זה יהודים או ערבים. נמצה את הדין עם כל הטרוריסטים, משני הצדדים". דבריו עוררו ביקורת ציבורית. השר לביטחון הפנים אמיר אוחנה, הממונה על שבתאי, הגיב במהירות וכתב כי ההתבטאות על אודות טרוריסטים משני הצדדים הייתה "התבטאות מקוממת". דבריו עוררו ביקורת.
בשבת, 22 במאי, דיווחו תושבי הגרעין התורני בעיר שנהג ערבי ניסה לבצע פיגוע דריסה בגני אביב ונמלט. ביום שני בהמשך השבוע, יהודי הותקף והתוקפים הערבים נעצרו. נמשכה המתיחות בעיר. ב-28 במאי הושלכו 3 בקבוקי תבערה לעבר דירה יהודית בעיר. הוגשו כתבי אישום נגד המעורבים.
ב-16 ביוני 2021 נעצר אימאם העיר לוד יוסוף אל-באז בחשד להסתה לאלימות, טרור ואיומים.
ב-2 בדצמבר 2021, פרסם שירות הביטחון הכללי כי פיענח פיגוע מחודש מאי 2021. בפיגוע נפצע יהודי באורח קל עד בינוני מירי לעבר קבוצת יהודים ברחוב אקסודוס בלוד. המחבלים, תושבי לוד בסוף שנות העשרים לחייהם - אמסאלם חסונה ועייד חסונה (בני אותה משפחה), ירו והסתירו את הנשק. במסגרת החקירה עלה כי השניים שביצעו את פיגוע הירי השתתפו בהתפרעויות נוספות שאירעו בלוד במאי 2021, ירו לכיוון יהודים במספר אירועים נוספים וזרקו אבנים. אחד מהם הסתובב חמוש בנשק ארוך וקצר במהלך המהומות ומכר רובה קלצניקוב מספר ימים לאחר מכן. לאחר חקירה של שירות הביטחון הכללי בשיתוף משטרת ישראל, נעצרו שני מחבלים והוגש נגדם כתב אישום חמור. אחד מהם נמלט לטורקיה בניסיון להקשות על מעצרו וחזר בנובמבר 2021.
בכתב האישום שהוגש לבית המשפט המחוזי בלוד הואשם אמסאלם חסונה בעבירות של מעשה טרור של חבלה בכוונה מחמירה, ירי מנשק חם, נשיאת נשק, אבזר ותחמושת, שיבוש מהלכי משפט, סחר בנשק, הפרעה לשוטר בנסיבות מחמירות והתפרעות. עייד חסונה הואשם בעבירות של מעשה טרור של חבלה בכוונה מחמירה בצוותא, נשיאת נשק, אבזר ותחמושת ושיבוש מהלכי משפט.
דו"ח מבקר המדינה
בדו"ח שהוציא מבקר המדינה ב-27 ביולי 2022, בנושא "השיטור ואכיפת החוק בערים מעורבות באירועי שומר החומות ובעת שגרה", כותב המבקר כי התגלו ליקויים תפקודיים משמעותיים במערך המודיעין המשטרתי, במימוש אחריותו למתן התרעה מפני אירועים, והמשטרה לא נערכה למתן מענה מבצעי הולם.
לפי הנתונים שמביא בדו"ח גם בעיר לוד סבלו התושבים מחוסר מענה וטיפול של המשטרה בתלונותיהם, ו-6895 שיחות של תושבים לא קיבלו מענה רלוונטי מהמשטרה. "כ-2,836 שיחות בין התאריכים 11 עד 13 במאי 2021 - שפנו למוקד המשטרתי בגין מצוקה שאליה נקלעו, או כדי לדווח על תקרית שהיו עדים לה – לא זכו לקבל מענה משטרתי כלשהו. אלפי פניות אחרות, כ-4,059 אירועים, שנענו ואף הובילו לפתיחת אירועים, לא קיבלו מענה משטרתי רלוונטי".
קישורים חיצוניים
המקור בפרויקט מיוחד: 3 סיפורי מלחמה, באתר חדשות 13, 20 במאי 2021
יחסי אירלנד–גרמניה
יחסי אירלנד–גרמניה הם היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לרפובליקת אירלנד. שתי המדינות הן חברות האיחוד האירופי ומועצת אירופה. באירלנד חיים כ-11,300 גרמנים.
היסטוריה
נזירים אירים פעלו רבות לנצר את סקוטלנד ואירלנד במהלך המאה ה-6–המאה ה-8, מה שהשפיע רבות על האזורים שהיו מאוכלסים בגרמנים באירופה כולה.
חיילים אירים לחמו במהלך מלחמת שלושים השנים, כחלק מהכוחות הגרמניים במלחמה. בשנת 1848 גרמה פרשיית היחסים בין לודוויג הראשון, מלך בוואריה ללולה מונטז (שחקנית אירית במקור), לפרוץ מהפכות אביב העמים בבוואריה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הן היוניוניסטים (תומכי האיחוד עם הממלכה המאוחדת) והן הלאומנים (תומכי הפילוג ממנה) תמכו ביציאתה של בריטניה למלחמה וסייעו במאמצי המלחמה, ותומכיהם (הפרוטסטנטים והקתולים בהתאמה) שירתו במסגרת הצבא הבריטי והצי המלכותי הבריטי במיוחד ביחידות ייעודיות. מעל 200,000 חיילים אירים לחמו במלחמה, במספר זירות וחזיתות, וכ-30,000 חיילים נהרגו במהלכה. אולם, קבוצה קטנה ורדיקלית של לאומנים ניצלה את המלחמה ופתחה במרד מזוין כנגד השלטון הבריטי תוך סיוע גרמני, ובנוסף לכך, ניסיונות בריטיים לאכוף גיוס חובה על אוכלוסייתה של אירלנד ב-1918 גרמה להתנגדויות עזות אשר גרמו לאי אכיפת הגיוס. בסיומה של המלחמה פקדה את אירלנד תקופה של חוסר יציבות פוליטית וגלי אלימות בין השנים 1919–1923 אשר הובילו לפילוגו של האי אשר רובו נפרד מהממלכה המאוחדת ובשטחו הוקמה מדינת אירלנד החופשית.
שלמה בן משולם דיפיארה
שלמה בן משולם דיפיארה (או דאפיירה) נולד בין השנים: 1350-1340– נפטר בין השנים: 1425-1420. אחד מאחרוני המשוררים העבריים שפעלו בספרד הנוצרית.
יחסי אירלנד–גרמניה
היסטוריה
אירלנד הייתה נייטרלית במלחמת העולם השנייה, והצליחה לקיים יחסים דיפלומטיים עם גרמניה הנאצית לאורך כל המלחמה. עם זאת, לפחות ספינת סוחר אירית אחת הוטבעה על ידי צוללת גרמנית. ראש ממשלת אירלנד בתקופת המלחמה, איימון דה ואלירה, זכור לשמצה בכך שהלך לשגרירות גרמניה באירלנד לנחם לאחר התאבדותו של אדולף היטלר, וכן בכך שהפגין נגד עונשי המוות שהוטלו במשפטי נירנברג.
שלמה בן משולם דיפיארה
תולדות חייו
שלמה דיפיארה נולד בממלכת קטלוניה. תאריכי לידתו ומותו, מבוססים על חיבוריו ומאורעות חייו. לפי החוקר צבי גרץ, היה נכדו של המשורר הספרדי הנודע ר' משולם בן שלמה דאפיירה, (בשמו הלועזי אֶנדידש), שנולד בעיר ז'ירונה. לפי השערה אחרת, היה נצר למשפחה חשובה בברצלונה. בצעירותו חי דיפיארה בקסטיליה, ובצד כתיבתו, הקדיש חלק מהונו ורכושו למעשה הטוב והחסד. ראיה לכך אפשר למצוא במכתבים שכתבו אליו חכמים ומשוררים ונמצאים בספרו ״שיר השירים׳׳, ובהם הרימו על נס את נדבת לבו.
יחסי אירלנד–גרמניה
היסטוריה
בשנת 1973 הצטרפה אירלנד לקהילה הכלכלית האירופית (קודמתה של האיחוד האירופי של ימינו). לאחר קשיי הסתגלות ניכרים, חלה עלייה כלכלית מתמשכת בשנים שלאחר מכן, לא מעט בזכות כספי המבנה של האיחוד האירופי (עם גרמניה כאחת התורמות העיקריות שלה). בשנת 1990, כבעלי נשיאות מועצת הקהילות האירופיות וכיום מועצת האיחוד האירופי, אירלנד תמכה באופן פעיל בהשלמת האיחוד הגרמני.
שלמה בן משולם דיפיארה
התקופה הראשונה
התקופה הראשונה בימי פעילותו, זמן בגרותו הפיוטית, מתחילה בין השנים 1365–1370. דאפיירה מזכיר כמה פעמים את הזמן שהוא קורא לו "שנות הבחרות״ בתור תקופה שבה יצר וחבר הרבה מפיוטיו היפים ביותר וחי חיים נוחים ונעימים. גזירות קנ"א הבריחו אותו מספרד לארץ אחרת, אולי פורטוגל או צרפת. אחרי שנות סבל ונדודים הוא חזר לסרגוסה. לפי שטיינשניידר, הוא היה שם "סופר הקהל" משרה שהחזיק בה שנים אחדות.
יחסי אירלנד–גרמניה
היסטוריה
בשנת 1999 נכנס האירו לשימוש באירלנד. בגלל החברות המשותפת של אירלנד וגרמניה באיחוד האירופי, היחסים בין שתי המדינות התגברו בעשורים האחרונים. בשנת 2011 התפרסמה תוכניות של ממשלת אירלנד להעלאת מע"מ בבונדסטאג הגרמני - לפני שתוכניות אלה הועברו באירלנד עצמה. אירים רבים תפסו זאת בכאב כאובדן ריבונות מצד אירלנד בהקשר של משבר החובות האירי לטובת האיחוד האירופי ובמיוחד לטובת גרמניה.