cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מקסין פיק
ביוגרפיה
פיק נולדה בווסטהאוטון, בולטון שבמנצ'סטר רבתי. היא הבת השנייה שנולדה לבריאן וגלניס פיק. אביה היה נהג משאית ואחר כך עבד בתעשיית החשמל, אמה עבדה כמטפלת במשרה חלקית. אחותה הבכורה, ליזה, היא שוטרת. הוריה נפרדו כשהייתה בת תשע, ועד גיל 15 גרה עם אמה, ואחר כך עם סבא שלה. היא למדה בבית הספר התיכון וסטהאוטון, ואת הבחינות עשתה ב"קאנון סלייד סקול" בברדשו קרוב לבולטון. סבא שלה עודד אותה לפתח את היצירתיות שבה ולהתחיל לשחק.
בגיל 13 הצטרפה פיק לתיאטרון לנוער בבולטון " Octagon Youth Theatre", והייתה תקופה בתיאטרון לנוער "רויאל אקסצ'נג'" במנצ'סטר. היא למדה במשך שנתיים בבית הספר "Salford College of Technology". בתקופה זו הופיעה בהפקות של תיאטרון חובבים בבולטון. בנעוריה הייתה פיק חברה בסניף סלפורד של "המפלגה הקומוניסטית של בריטניה". היא תמכה בג'רמי קורבין בבחירות לראשות מפלגת הלייבור.
הניסיונות הראשונים שלה בתחום המשחק היו כושלים. היא נדחתה על ידי כל בתי הספר למשחק בצפון-מערב אנגליה, ובמשך שלוש שנים ניסתה ללא הצלחה להתקבל לבית הספר למשחק של מנצ'סטר פוליטכניק ולבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה. עם זאת בגיל 21 התקבלה ללימודים באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה ולבסוף גם זכתה במלגת לימודים.
פיק הופיעה בהפקות רבות בתיאטרון ובטלוויזיה, בין השאר בסיטקום של ויקטוריה ווד "נשות המזנון" בסדרה "לגדול בלי בושה" של ערוץ 4, היא גילמה את הפרקליטה מרתה קוסטלו בדרמה המשפטית של ה-BBC "הגלימה" וכמו כן השתתפה לצדו של ג'ון סים בדרמה "הכפר", המתארת את החיים בכפר במחוז דרבישייר במהלך מלחמת העולם הראשונה. בין שתי העונות של הסדרה "נשות המזנון" היא ירדה מאוד במשקל, בעקבות עצה שקבלה מוויקטוריה ווד, ובעונה השנייה היו צריכים להוסיף לתסריט הסבר למה הדמות שלה, טווינקל, רזתה כל כך.
פיק גילמה את דמותה של מיירה הינדלי שהייתה שותפה לרציחות המור בסרט "See No Evil: The Moors Murders". הסרט שודר במאי 2006 וזכה לתגובות מעורבות. זמן קצר אחר כך הודיעה פיק שהיא עוזבת את הסדרה "לגדול בלי בושה". בינואר 2009 שיחקה בתפקיד חשוב ראשון בסרט קולנוע וגילמה את אנג'לה בסרט "Clubbed".
היא שיחקה בתפקיד הראשי במחזה "העלמה יוליה" בתיאטרון רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר. באותו מחזה בשנת 2000 היא הופיעה בתפקיד קריסטין. כמו כן שיחקה בעיבודים של ה-BBC למחזה "הנרי הרביעי, חלק I וחלק II" בתפקיד דול טירשיט.
בנובמבר 2012 שודר ברדיו 4 של ה-BBC מחזה שאותו גם כתבה וביימה "Beryl: A Love Story On Two Wheels", על חייה של רוכבת האופניים ילידת לידס בריל בורטון. ב-2014 עיבדה פיק את המחזה לתיאטרון. המחזה "בריל" הוצג ביוני ויולי 2014 בתיאטרון "וסט יורקשייר פלייהאוס", במקבל למירוץ האופניים טור דה פרנס 2014 שיצא מלידס. המחזה הועלה שוב ביוני ויולי 2015 והוצג בסיור הופעות ברחבי אנגליה בסתיו 2015.
פיק השתתפה באלבום הקונספט "1612 Underture" של "Eccentronic Research Council" העוסק במשפטי המכשפות בפנדל. כמו כן היא הופיעה בווידאו קליפ של השיר "Sweet Saturn Mine" של מונלנדינגז.
בספטמבר 2013 מונתה פיק לאמן עמית בתיאטרון "רויאל אקסצ'נג'" שבמנצ'סטר. היא קשורה לתיאטרון מאז ילדותה כשהייתה חברה בתיאטרון לנוער. היא השתתפה בהפקות גדולות כמו "The Children's Hour" עליו זכתה בפרס MEN, והופיעה במחזה "העלמה יוליה" ב-2012 עליו זכתה בפרס התיאטרון של מנצ'סטר. המחזות בהם הופיעה ברויאל אקסצ'נג' היו בבימויה של שרה פרנקום, אתה שתפה פעולה גם בשנת 2012 בפסטיבל הבינלאומי של מנצ'סטר כששיחקה ב-"The Masque of Anarchy". בספטמבר 2014 גילמה את המלט בעיבוד למחזה "המלט", שוב בבימויה של שרה פרנקום והוצג ברויאל אקסצ'נג'.
חיים אישיים ודעות פוליטיות
ב-2009 אחרי שהתגוררה בלונדון במשך 13 שנה, חזרה פיק לחיות בצפון מערב אנגליה. היא גרה בסלפורד יחד עם בן זוגה פאולו וינטוניוק.
פיק תמכה בבחירתו של ג'רמי קורבין לראשות מפלגת הלייבור ולאחר בחירתו, תמכה בו לראשות ממשלת בריטניה. בראיון שנתנה בעקבות רצח ג'ורג' פלויד, ציינה כי חניקתו מבוססת על פרקטיקות שנלמדו מהשירותים החשאיים של ישראל. הראיון עורר ביקורת בבריטניה ובעקבותיו פיטר מנהיג הלייבור קיר סטארמר את רבקה לונג-ביילי, שרת החינוך בממשלת הצללים שלו, על כך ששיתפה את הראיון ברשתות החברתיות, בטענה כי שם למטרה להילחם בתופעת האנטישמיות.
המלחמה הרוסית-צ'רקסית
המלחמה הרוסית-צ'רקסית הייתה מלחמה אשר החלה בשנת 1763 ונמשכה עד 1864 במסגרתה נלחמו הצ'רקסים באימפריה הרוסית אשר ביקשה לכבוש את אזור הקווקז. עם התקדמות הלחימה, הצטרפו עמים קווקזים נוספים ללחימה והלחימה הפכה למלחמת קווקז.
הקווקז - יעד אסטרטגי
הקווקז היווה גבול טבעי בין שלוש מעצמות: האימפריה הרוסית, פרס והאימפריה העות'מאנית. במהלך מאה שנים נלחמו הרוסים בפרסים, בטורקים ובעמים המקומיים על שליטתה בקווקז. הרוסים דחקו את פרס, ולאחר מכן גם את טורקיה, בסדרת מלחמות החל מהמאה ה-16 ועד סוף המאה ה-19. יחסם של הרוסים אל עמים מקומיים בכלל, ולשבטים הצ'רקסיים בפרט, עבר מספר גלגולים מאז הגיעו לאסטרחן (עיר ומחוז מצפון-מערב לים הכספי) במאה ה-16, אז החלו המגעים ביניהם. במאתיים השנים הראשונות של הרוסים בקווקז מדיניותם לא הייתה מכוונת לכיבוש, אלא התמקדה בשמירת הגבולות, והם לא ייחסו משמעות פוליטית גדולה להגירה של אוכלוסיות. בהתאם לכך, רוסיה קיימה מערכת של קשרי גומלין ובריתות שכוונו להבטחת טובתה הכלכלית והשקט בגבולה הדרומי. דוגמה לקשר כזה היא הקשר עם שבט הקַבַּרְתָאי, השבט הצ'רקסי המזרחי ביותר. במאה ה-16 נשא לאישה הצאר איוון הרביעי אצילה קברדינית ובכך חתם ברית פוליטית עם הקַבַּרְתָאי. ברית זו ובריתות דומות נמשכו עד תחילת המאה ה-18. בתחילת המאה ה-18 עלה פיוטר אלכסייביץ' הראשון, לכס הצאר. עם עלייתו שינה פיוטר הגדול את יחסה של רוסיה לקווקז: לא עוד אזור שיש לשמור בו על השקט, כי אם חבל ארץ שיש לכבשו כדי להגיע לנכסים אסטרטגיים חשובים יותר בדרום, הים הכספי והים השחור. יחסה של רוסיה לקברדינים השתנה והפך לניסיון עיקש להכפיפם לצאר, באמצעים של שוחד לנסיכים ועזרה כלכלית ופוליטית, בתמורה להפיכתם של האחרונים לווסלים של האימפריה. במקביל לכך נבנה קו ביצורים שפלש בהדרגה לשטחי המרעה והמחיה של הקברדינים וסיכן את יכולתם להמשיך להתקיים. בשנת 1763 הגיע קו הביצורים ללב קבארדה. הרוסים כבשו את העיר מוזדוק והפכו אותה למבצר רוסי. רוסיה סירבה לסגת ממהלך זה, והקַבַּרְתָאי פתחו במתקפה על הביצורים הרוסיים. מהלך זה סימל את תחילתה של מלחמת רוסיה-צ'רקסיה, שעתידה להימשך מאה ואחת שנים. מאה ואחת השנים של מלחמת רוסיה-צ'רקסיה הורכבו מסדרה של מערכות שבמהלכן נאבקו הקבוצות המקומיות של הקווקז ברוסים. מדיניותם של הצדדים הנלחמים ומטרות הלחימה השתנו לאורך השנים.
המלחמה על קבארדה – צ'רקסיה המזרחית (1763–1825)
החלק הראשון של המלחמה התרחש בסוף המאה ה-18. נעשו בו כמה ניסיונות של הקברדינים להתנגד לכיבוש ולשליטה הרוסיים, יחד עם הצ'רקסים המערביים ובעזרתם של שאר העמים בצפון-הקווקז ושל האימפריה העות'מאנית. כל מערכה נגמרה בתבוסת הקברדינים ובכניעה מחודשת או בנסיגה וצמצום שטחה של קבארדה (צ'רקסיה המזרחית). לאחר מכן הייתה מגיעה תקופה שקטה יחסית שהייתה נגמרת באחת משתי דרכים:האחת, פריצתה של מלחמה חדשה בין העות'מאנים לרוסים שקבארדה הייתה מצטרפת אליה. השנייה, צעד דרסטי של רוסיה, למשל ניסיון להכניס את קבארדה למערכת המשפט הרוסית או ניסיון לסכסך בין קבארדה לעמים שהיו כפופים לה. באותה העת בנו הרוסים את קו הביצורים בין הים הכספי לים השחור דרך קבארדה ובמקביל לנהר הקובאן. מדרום לנהר ישבו שאר השבטים הצ'רקסיים בשטח שעוד נחשב לטורקי, אף כי לטורקיה לא הייתה שליטה עליו. הרוסים ביצרו גם את הנהר שהפריד בין קבארדה לצ'רקסיה המערבית, כבשו וסיפחו את כל השטחים שגבלו מצפון, ממזרח, ומדרום לשטחי צ'רקסיה, מהלך שהושלם עם סיפוח גאורגיה בשנת 1801. כך השלימה רוסיה את ניתוק קבארדה מכל אפשרות לעזרה חיצונית ותקשורת מלבד רוסיה עצמה. בשלב השני שינתה רוסיה את יחסה לקברדינים. לפני כן ניסתה להפוך אותם לנתינים רוסים, אך כעת החלה להתייחס אליהם כאל אויבים וניסתה להביסם. בתחילת המאה ה־19 ניסו הרוסים פעם נוספת להחיל את המשפט הרוסי על קבארדה בכוח צבאי ובמקביל התסיסו את הקברדינים ביחס משפיל ומקומם. התוצאה הייתה מלחמה נוספת שאליה הצטרפו שוב גם שבטי מערב צ'רקסיה, הצ'צ'נים והאוסטים, עם שהיה תחת שליטה פיאודלית של הקברדינים. בשנת 1804 החלה מגפה קשה בצפון הקווקז, והרוסים השתמשו בה בתור תירוץ להדק את הלולאה סביב קבארדה אף יותר וליצור מצור כלכלי ותזונתי שהוריד את קבארדה בהדרגה למצב של רעב והתמוטטות. בנוסף, יצאו הרוסים שוב ושוב לפשיטות רצחניות בעומק קבארדה שבהן נשרפו כפרים רבים, ורכושם חולק בין קוזקים. בתחילה גינה הצאר אלכסנדר הראשון מדיניות זו ואף פיטר את מובילה, מפקד הקווקז סרגיי בולגקוב. אך בהמשך, שלטון הצאר העלים עין ולבסוף גם שיבח את האופי הרצחני של פעילות הצבא בקבארדה. בשנות העשרים של המאה ה-19 נשארו בקבארדה כשלושים אלף קברדינים מתוך אוכלוסייה של כשלוש מאות אלף בסוף המאה ה-18. רוב האוכלוסייה היגרה לצ'רקסיה המערבית או לצ'צ'ניה. רבים נהרגו במלחמה, ברעב או בקור. המעט שנותרו הפסיקו להילחם, ובשנת 1825 הפכה קבארדה לחלק מהאימפריה הרוסית. בתקופת הלחימה הראשונה במזרח צ'רקסיה (קבארדה) ובמערבה ניסתה רוסיה ליצור סכסוכים פנימיים, ליישבם בכוח צבאי ולאחר מכן לכבוש את השטח. הטקטיקות שפותחו לבסוף לסיפוח קבארדה – פשיטות הרסניות וקווי ביצורים שיצרו הגירה המונית, יישוב מחדש של האזור בקוזקים ושימוש בהרעבה בתור אמצעי לחימה – היו הטקטיקות שרוסיה השתמשה בהן כדי לכבוש את צ'צ'ניה ביעילות בשנות השלושים עד החמישים של המאה ה־19, ובשכלול ניכר כדי לחסל ולטהר את צ'רקסיה המערבית בשנות החמישים והשישים של אותה מאה.
תחילת הסכסוך (1829-1802)
החל מסוף המאה ה-18 ניסתה רוסיה להתערב בענייניה הפנימיים של צ'רקסיה המערבית: היא הצטרפה לאריסטוקרטיה של השָאפְּסִע' בניסיון לדכא מרד עממי – והפסידה. כמו כן, היא חיזקה בהתמדה את ביצורי הקוזקים מצפון לנהר הקובאן, דבר שדחק את שטחי המרעה של הצ'רקסים והחמיר את פשיטותיהם ההדדיות של הצ'רקסים והקוזקים. עד המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829), התגבר המסחר בין רוסיה לצ'רקסיה באופן מאסיבי בזכות מושלים אזרחיים שפיתחו את נתיבי הסחר ומרכזיו. השלטון הרוסי בתורו מינף וניתב את השגשוג כדי ליצור תלות של הצ'רקסים בכלכלה הרוסית בכלל וביבוא המלח בפרט, תלות דומה לזו שהחמירה כל כך את מצב קבארדה בתקופת המחלה והרעב של בולגקוב. זאת ועוד, בתקופה קצרה בעשור הראשון של המאה ה-19, החל מ-1802, ושוב בעשור השלישי של אותה מאה ביצעו הרוסים פשיטות צבאיות קצרות בצ'רקסיה המערבית תחת הפקודות של אותם גנרלים שפיקדו במקביל על הרס קבארדה, גודוביץ' ולאחריו ירמולוב. הפשיטות בוצעו ללא הסכמת השלטון הרוסי שהורה לחדול אותן. זה היה ביטוי למאבק בין ההנהלה האזרחית של הקווקז ובין הפיקוד הצבאי על עמדות הכוח בקווקז ועל יחסה של רוסיה לצ'רקסיה. צד אחד קיווה לרכוש את נאמנותם של כמה שיותר שבטים ואוכלוסיות צ'רקסיות, והצד השני ניסה לפשוט ולהתסיס כמה שיותר כוחות צ'רקסיים נגד הצאר. אחרי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) נחתם הסכם אדריאנופול שבו הוסכם שהשטח מדרום לקובאן שייך לרוסיה. לאימפריה העות'מאנית מעולם לא הייתה שליטה על צ'רקסיה מלבד כמה עמדות מסחר בחוף הצ'רקסי של הים השחור, אך מבחינת האימפריות השטח הזה היה הטריטוריה של טורקיה, ובמצב כזה פלישה של רוסיה אליו משמעה היה הסתכסכות עם הסולטאן. לכן חתימת הסכם אדריאנופול ושיוך השטח לרוסיה הסירו את המכשול החוקי בדרך לכיבושה של צ'רקסיה המערבית בידי רוסיה.
ניסיונות הכיבוש (1856-1829)
לאחר מאבק פוליטי קצר בתוך רוסיה על היחס לצ'רקסים, החל השלב השני של המלחמה על צ'רקסיה המערבית שנמשך כמה עשורים – ניסיון צבאי גלוי לכיבוש וסיפוח מלאים. ניסיונות הכיבוש לא נחלו הצלחה: שטח מועט נכבש במבצעים נקודתיים, ורוב השטחים שנכבשו חזרו לידי הצ'רקסים אחרי זמן קצר. חוסר ההצלחה של צבא האימפריה מול מה שנתפס ברוסיה כאוסף שבטים ברבריים ולא מאורגנים נתן את אותותיו ביחס הפיקוד לאוכלוסייה הצ'רקסית: חיילים רוסים קיבלו פרסים תמורת איסוף גולגולות צ'רקסיות; המינוח הרווח התחלף בהדרגה מ"צ'רקסים" ל"שודדים" (khishchniki); הצבא הרוסי ביצע פשיטות שיטתיות בעומק הצ'רקסי: שריפת כפרים, גנבת בקר והרס יבולים; החל שימוש במונח "טיהור" כדי לתאר פעולה צבאית; בעקבות חורף קשה במיוחד ויבול גרוע הציעו כמה בכירים צבאיים הרעבה המונית כשיטה לכיבוש צ'רקסיה. מצב זה נמשך עד מלחמת קרים (1853–1856), שסופה הפסידה רוסיה לבריטניה, צרפת והאימפריה העות'מאנית. אחרי המלחמה התפנו לאימפריה הרוסית כוחות צבא אדירים מהחזית הקרימית ומהחזית הצ'צ'נית וכולם נשלחו לצ'רקסיה, לחלק האחרון של המלחמה בת מאה השנים. מצב זה יצר עימותים פוליטיים: מן הצד האחד עמדו מפקדים שצידדו בסיפוח אזרחי בהתבסס על השבטים הצ'רקסים שהיו נאמנים לרוסיה ומפקדים שצידדו בכיבוש וכניעה של השבטים; מן הצד האחר עמדו מפקדים שתמכו בגירוש הצ'רקסים מאדמתם ובחיסול של אלה שיתנגדו לגירוש. עימות זה היווה את המבוא לשלב האחרון במלחמת הקווקז: טיהור אתני רצחני של העם הצ'רקסי מאדמת מערב הקווקז ויישובה מחדש בקוזקים.
סיום הלחימה וגלות הצ'רקסים
ב-1859 נשבה האימאם שאמיל בידי הרוסים, דבר אשר סימל את סופה הקרב של המלחמה. ב-1861, לנוכח כניעתם של מספר עמים קווקזים ושבטים צ'רקסים, הקימו הכוחות הלוחמים שנותרו את המג'ליס של קווקז החופשית אך ב-2 ביוני 1864 (21 במאי לפי הספירה הרוסית) נכנעו הלוחמים הקווקזים. מפקד הכוחות הרוסיים, מיכאל אלכסנדרוביץ' ראה בכניעה את כיבושה של מערב הקווקז ולסיום המלחמה. עם תום הלחימה, החלו הרוסים בהגליית עמי הקווקז. לפי מספר הערכות, בין 1.8 מיליון עד 3 מיליון תושבים אולצו להגר מהקווקז. במהלך שנות הלחימה וכן בזמן הגירוש, נרצחו על פי הערכתו של ההיסטוריון הגרמני קרל פרידריך ניומן, יותר ממיליון צ'רקסים. היסטוריונים אחרים טוענים שמאות אלפים נוספים נרצחו בזמן הגירוש. אם הערכתו של ניומן נכונה, רצח העם הצ'רקסי הוא הגדול ביותר במאה ה-19. בשנים האחרונות נעשו מספר ניסיונות מצידם של ארגונים צ'רקסים לזכות בהכרה בינלאומית וכן בקבלת אחריותה של רוסיה על רצח העם שבוצע בצ'רקסים אך ללא הצלחה מרשימה עד כה. בין הניסיונות הרוסים להתנער מאחריות ניתן לראות בקיום חגיגות ה-450 לאיחודה של אדיגיה עם רוסיה, חגיגות שגררו מחאות קשות באדיגיה.
עשרים ואחת התביעות
עשרים ואחת התביעות (ביפנית: 対華21ヶ条要求, סינית פשוטה: 二十一条 ) היו דרישות שהגישה האימפריה היפנית בראשות אוקומה שיגנובו לממשל הרפובליקה של סין במהלך מלחמת העולם הראשונה, ב-8 בינואר 1915. הדרישות נועדו להרחיב את השליטה היפנית במנצ'וריה ובמשק הסיני, ועוררו את התנגדותן של בריטניה וארצות הברית. בהסדר הסופי זכתה יפן בחלק מתביעותיה, אבל איבדה יוקרה ואמון רבים במערב ובסין.
הציבור הסיני הגיב בחרם ספונטני על סחורות יפניות: היצוא של יפן לסין ירד ב-40%. בריטניה נעלבה ולא ראתה ביפן יותר שותפה מהימנה. בריטניה (וארצות הברית) הכריחו את יפן לוותר על מערכת התביעות החמישית שנועדה לתת ליפן מידה רבה של שליטה בכלכלת סין והייתה מובילה לסיום מדיניות הדלת הפתוחה שהנהיגה ארצות הברית. יפן וסין הגיעו לסדרה של הסכמים שמימשו את ארבע מערכות התביעות הראשונות ב-25 במאי 1915.
רקע
יפן ראתה בצפון סין ובמנצ'וריה אזורי השפעה בעקבות ניצחונותיה במלחמת סין–יפן הראשונה ובמלחמת רוסיה–יפן. כך הצטרפה למעצמות האימפריאליסטיות האירופיות במרדף לביסוס שליטה פוליטית וכלכלית על סין הקיסרית תחת שושלת צ'ינג. בהפלת שושלת צ'ינג במהפכת שינהאי ובהקמת הרפובליקה החדשה של סין, ראתה יפן הזדמנות להרחיב עוד יותר את השפעתה בסין.
האימפריה הגרמנית השתלטה על מחוז שאנדונג כחלק מזיכיון מפרץ קיאוצ'ואו (גְ'יָאוג'וֹאוּ) שניתן לה בסין ב-1898. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הכריזה יפן מלחמה נגד גרמניה ב-23 באוגוסט 1914, והבטיחה את הניצחון ב-7 בנובמבר 1914 לאחר סיום המצור על צִ'ינגדאו.
משא ומתן ראשוני
יפן, בראשות ראש הממשלה אוקומה שיגנובו ושר החוץ קאטו טקאקי, ניסחה את הרשימה הראשונה של עשרים ואחת התביעות בראשית 1915. גרסה זו נסקרה על ידי הגנרו ועל ידי הקיסר יושיהיטו, אושרה על ידי הפרלמנט של יפן, ולאחר מכן הוצגה ליואן שיקאי ב-18 בינואר 1915. לצד הדרישות הציגה יפן איומים אם סין לא תענה לתביעותיה.
21 התביעות חולקו לחמש קבוצות:
האולטימטום היפני
לאחר שסין דחתה את הצעתה המתוקנת של יפן ב-26 באפריל 1915, התערבו הגנרו והסירו את קבוצת הדרישות החמישית מהמסמך, שכן התברר כי הממשלה הסינית מתנגדת לדרישות אלו מכל וכל. מסמך קצר יותר בשם "שלוש עשרה התביעות" הועבר ב-7 במאי בצורת אולטימטום; המועד האחרון לתגובה היה כעבור יומיים מהגשת המסמך. יואן שיקאי, שהתחרה עם מצביאים מקומיים אחרים על מעמד שליט סין, לא היה מוכן לסכן את מעמדה של סין במלחמה עם יפן, ובחר בפייסנות. הצורה הסופית של האמנה נחתמה על ידי שני הצדדים ב-25 במאי 1915.
השלכות
ארצות הברית הביעה חוסר-נוחות מופגן מדחייתה של יפן את מדיניות הדלת הפתוחה. בהודעה שהוציא מזכיר המדינה ויליאם ג'נינגס ברייאן ב-13 במרץ 1915 הביעה ארצות-הברית את דאגתה מהפרעות נוספות לריבונות הסינית, אף שהיא הכירה ב"האינטרסים המיוחדים" של יפן במנצ'וריה, במונגוליה ובשאנדונג. לאחר מכן, יפן וארצות הברית ניסו להגיע לפשרה. כתוצאה מכך, נחתם בשנת 1917 הסכם לנסינג-אישי בין המדינות, שאושר על ידי ועידת השלום בפריז בשנת 1919. במסגרת ההסכם התחייבו שתי המדינות לקיים את מדיניות הדלת הפתוחה, ובה בעת הכירה ארצות הברית ב"אינטרסים המיוחדים" של יפן בחלקים מסין.
בריטניה הגדולה, בעלת בריתה הקרובה ביותר של יפן, הביעה דאגה לגבי מה שנתפס כגישה דיפלומטית שתלטנית ובריונית של יפן, ומשרד החוץ הבריטי בפרט לא היה מרוצה מהניסיונות היפניים לייסד, למעשה, פרוטקטורט יפני על כל סין.
בסין, פעולותיה של יפן הובילו להשפעות פוליטיות שליליות ביותר. הצגת התביעות הובילה, לצד אירועים אחרים, לחשדנות כללית כלפי יפן, תרמה להתפתחות תנועת הארבעה במאי, ולהתפשטות הלאומנות בסין.
יפן זכתה להכרה דיפלומטית אירופאית בטענתה לשליטה על מחוז שאנדונג בהסכם ורסאי (למרות התנגדותה של המשלחת הסינית, שבשלה סירבה לחתום על ההסכם). ההתעקשות תרמה לחשדנות של ממשלת ארצות הברית ולעוינות סינית רחבת-היקף, שהובילה בין יתר לחרם נגד סחורות יפניות. בשנת 1922, במסגרת הוועידה הימית בוושינגטון, ויתרה יפן על השליטה בשאנדונג בלחץ המעצמות.
יד ביד: המרכז לחינוך יהודי ערבי בישראל
עמותת יד ביד: המרכז לחינוך יהודי ערבי בישראל (בערבית: يد بيد: مركز التربية العربي - اليهودي في إسرائيل), מפעילה רשת של מוסדות חינוך דו-לשוניים (גני ובתי ספר) ברחבי ישראל, בהם לומדים יהודים וערבים יחד.
מנכ"ל העמותה הוא דני אלעזר.
לפי מודל החינוך הייחודי של "יד ביד", כל בית-ספר מנוהל במשותף על ידי מנהלים יהודים וערבים, ובכל כיתה מלמדים מורים יהודים וערבים במשותף. בכל שנתון נשמר האיזון המספרי בין תלמידים יהודים וערבים. תלמידים בכל הגילים לומדים הן בעברית והן בערבית, ולומדים להוקיר את תרבותם ושפתם, תוך כדי הבנת השוני של חבריהם.
מטרות העמותה
מודל החינוך של יד ביד שואף להגשים את המטרות הבאות:
1998-1997 הקמה
"יד ביד" הוקמה בידי שני מחנכים ישראלים, ערבי ויהודי, בשנת 1997.
1998, הקמת בית הספר גליל ליד משגב
ב-2012 למדו בבית הספר 170 תלמידים
1998, הקמת בית הספר ע"ש מקס ריין בירושלים
באוקטובר 2007, עבר בית הספר של יד ביד ע"ש מקס ריין בירושלים למבנה קבע בשכונת פת (הסמוכה לשכונת בית צפאפא). המבנה החדש הוקם בעלות של 11 מיליון דולר בחסות הקרן לירושלים, מתרומות של משפחת ריין ותורמים אירופאים נוספים. ב-2012 למדו בו 585 תלמידים
בשנת 2014, הוצת בית הספר ונכתבו בו כתובות נאצה נגד ערבים ובגנות הדו-קיום. ב-2015, הורשעו במעשים שלושה פעילי להב"ה.
2003, הקמת בית ספר גשר על הוואדי, כפר קרע
בקיץ של 2003 פנתה ליד ביד קבוצת הורים מאזור ואדי עארה בבקשה לפתוח בית ספר חדש באזור, ולאחר עיכובים וקשיים בהשגת האישורים המתאימים ממשרד החינוך, נפתח בית הספר ב-1 בספטמבר 2004, בכפר קרע, עם 106 תלמידים מגיל הגן ועד כיתה ג'. שמו בערבית يداً بيد - جسر عبر الوادي. ב-2012 למדו בו 180 תלמידים. 50% מהתלמידים ערבים ו-50% יהודים.
בית הספר הוא על-אזורי, והתלמידים באים מיישובים רבים בסביבה: כפר קרע, עארה, ערערה, באקה אל-גרביה, קציר, פרדס חנה-כרכור, עין עירון, גבעת עדה ועוד. מנהל בית הספר, נכון ל-2012, הוא ד"ר חסן אגבריה.
2012, הקמת הגן הדו-לשוני - חיפה
בספטמבר 2012, נפתח בחיפה הגן הדו-לשוני המשותף ליהודים וערבים של עמותת יד ביד. הגן הוקם על ידי קבוצת הורים יהודים וערבים פעילה, ונוהל, בשנתו הראשונה, על ידי ד"ר מירב בן-נון. בשנה זו, התחנכו בגן 14 ילדים - 6 ערבים; 6 יהודים ו-2 ילדים מקהילת הבהאים בעיר. עבד בו צוות קבוע של שלוש גננות: נוצרייה, מוסלמית ויהודיה. הגן הוקם כגן פרטי בעזרת הקהילה היהודית-ערבית בחיפה ובהסתמך על תרומות. בעקבות הצלחה גדולה וביקוש רב, בספטמבר 2013 עבר הגן למקומו החדש ברחוב הלל בחיפה וכיום יש בו 44 ילדים (עם מספר שווה של ילדים יהודים וערבים) בשלוש קבוצות גיל, כשבכל קבוצה יש גנן או גננת ערבי/ה ויהודי/ה. הגן מנוהל על ידי מורן אופק. בטקס הפתיחה של הגן שנערך ב - 3 באוקטובר 2013, אמר פיני וגמן, ראש מינהל חינוך ורווחה בעיריית חיפה, שאין כל סיבה שהגן לא יהפוך לגן עירוני שיצמח לבית-ספר דו-לשוני. הפרויקט של יד ביד בחיפה מתבסס לא רק על פעילות של מוסד חינוך דו-לשוני (גן שבשנים הקרובות יצמח לבית ספר), אלא גם על קהילת פעילים משותפת ומעורבת, שמבקשת ליצור מסגרות שונות של חיים משותפים בעיר, ולהעמיק את הקשרים בין התושבים היהודים והערבים של חיפה. הבסיס לעבודה הוא מוסרי ומעשי, למען חיים המבוססים על שוויון, כבוד הדדי, היכרות וקבלת האוכלוסיות השונות בעיר, וחינוך הילדים והמבוגרים על בסיס ערכים אלה.
מחמישים תלמידים בשכבה הראשונה גדלו בתי הספר לכך שכיום לומדים בארבעת בתי הספר של יד ביד יותר מ-950 תלמידים, מגן טרום חובה ועד לכיתה י"ב.
נכון ל-2012, כאלף תלמידים לומדים בשלושת בתי הספר של "יד ביד" בירושלים, בגליל ובוואדי עארה ובגנון שנפתח בחיפה. כמו כן, יד ביד תמכו בראשית דרכה של עמותת הגר שמפעילה פעוטון, גני ילדים ובית ספר צומח דו-לשוני בבאר שבע. בשנת הלימודים 2013, כלל בית הספר גן טרום חובה, גן חובה, כיתה א' וכיתה ב'. בכל שנה נפתחה כיתה נוספת. בקמפוס ירושלים נבנה בנין גדול חדש לשימוש תלמידי התיכון.
2021
נכון לשנת 2021 רשת "יד ביד" מונה 7 בתי ספר וגני ילדים בהם לומדים למעלה מ-2000 תלמידים:
בית ברל - גנים ובית הספר יסודי שצומח מדי שנה לגילאי 3-10 נכון להיום.
גליל (קיבוץ אשבל) - בית הספר יסודי מכיתה א'-ו'.
חיפה - קומפלקס גני ילדים ובית הספר יסודי לגילאי 3-12.
יפו - קומפלקס גנים ובית הספר יסודי לגילאי 3-12.
ירושלים - קומפלקס גנים, בית הספר יסודי, חטיבת ביניים ותיכון לגילאי 3-18.
כפר קאסם/ראש העין - גן ילדים צומח שנפתח בספטמבר 2021.
בתרבות
ב-1 בינואר 2023, בערוץ כאן חינוכית, החלה את שידוריה הסדרה מדרסה, סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמה קומית, על בית ספר דו לשוני יהודי - ערבי בירושלים. הסדרה נוצרה על ידי סייד קשוע ובוימה על ידי גורי אלפי.
אורלנדו
אורלנדו (באנגלית: Orlando) היא בירת מחוז אורנג' בפלורידה שבארצות הברית. בעיר מתגוררים כ-287,442 תושבים (2019), כאשר בשטח העיר רבתי כ-2,509,831 תושבים.
העיר ידועה בשל אתרי התיירות הרבים שבסביבתה, ובהם אתר הנופש דיסניוורלד, ופארקי השעשועים אתר הנופש יוניברסל אורלנדו וסיוורלד.
היסטוריה
חלק מההיסטוריונים טוענים שהעיר אורלנדו נקראת על שמו של אורלנדו ריבס שנפל באזור בשנת 1836 בקרב שנערך עם האינדיאנים משבט סמינול. היסטוריונים אחרים משייכים את שם העיר לאותו אורלנדו ריבס אולם אומרים שהיה למעשה בעל תחנת סוכר וחווה באזור. המתיישבים הראשונים באזור מצאו את שמו חקוק על עץ וחשבו שזה קברו של חייל ולכן קראו לאזור "קברו של אורלנדו" ובהמשך "אורלנדו".
בשנת 1838 הוקם במקום מוצב של הצבא האמריקאי שנקרא "מוצב גטלין" ומטרתו היה להגן על המתיישבים במהלך המלחמה הסמינולית השנייה, אולם לאחר תום המלחמה המוצב נעזב. במהלך מלחמת האזרחים, בשל המצור של הכוחות הפדרליים, עזבו המתיישבים את האזור. לאחר המלחמה החלה התיישבות מחודשת באזור והעיר נוסדה בשנת 1875.
ב-12 ביוני 2016 אירע בעיר פיגוע ירי המוני – בעל מספר ההרוגים הגדול ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית. אזרח ארצות הברית ממוצא אפגני, מוסלמי שהזדהה בשיחת טלפון למשטרה במהלך הפיגוע כתומך דאעש ונהרג בחילופי אש עם המשטרה, נכנס למועדון להט"ב בעיר ורצח עשרות אנשים במה שנראה כפיגוע טרור מוסלמי וכפשע שנאה. בנובמבר 2016 הודיע ראש העיר כי בכוונת העירייה להציע לבעל המועדון 2.25 מיליון דולר על מנת לרכוש את המקום ולבנות בו אנדרטה לזכר 49 הקורבנות, אך בעל המקום סרב.
גאוגרפיה
באזור העיר אורלנדו מעל מאה אגמים. הגדול שבהם הוא אגם אפופקה.
שטחה של העיר 261 קמ"ר מתוכם 242 קמ"ר שטחי יבשה ו- 19.3 קמ"ר שטחי מים (7.39%).
אקלים
באורלנדו שורר אקלים סובטרופי לח כמו חלק גדול מדרום ארצות הברית. באורלנדו ישנן שתי עונות, עונה חמה וגשומה, הנמשכת ממאי עד סוף ספטמבר, ועונה חמה ויבשה מאוקטובר עד אפריל. האקלים החם והלח של האזור נגרם בעיקר מגובהו הנמוך, מיקומו הקרוב יחסית לחוג הסרטן ומיקומו במרכז חצי האי. מאפיינים רבים המשפיעים על האקלים בעיר הם תוצאה מקרבתה של העיר אל זרם הגולף, הזורם סביב חצי האי פלורידה.
בעיצומה של עונת הקיץ הלחה של אורלנדו, הטמפרטורות נעות סביב ה-32–36 מעלות צלזיוס, ואילו הטמפרטורות הנמוכות באותם חודשים נעות בין 23–26 מעלות צלזיוס. החלון הממוצע לטמפרטורות כאלה הוא בין 19 באפריל ל-11 באוקטובר. הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה בעיר היא 39 מעלות צלזיוס, ב-8 בספטמבר 1921. במהלך חודשים אלה, סופות רעמים חזקות מתרחשות כמעט מדי יום, בעיקר בשעות אחר הצהריים. סערות אלה נגרמות כתוצאה מאוויר המגיע ממפרץ מקסיקו ומהאוקיינוס האטלנטי המתנגשים מעל מרכז פלורידה. לעיתים התנגשויות אלו גורמות לגשם כבד (לפעמים כמה סנטימטרים לשעה), רוחות עוצמתיות וכן ברד כבד.
בעונה הקרירה יותר בעיר, הלחות נמוכה בהרבה והטמפרטורות מתונות יותר ויכולות להשתנות ביתר קלות. הטמפרטורה הממוצעת היומית החודשית בינואר היא 14 מעלות צלזיוס. הטמפרטורות צונחות אל מתחת לאפס בממוצע בכ-2.4 לילות בלבד בשנה. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנרשמה בעיר היא -5, שנמדדה ב-28 בדצמבר 1894. מכיוון שעונת החורף יבשה וטמפרטורות נמוכות הן לא תופעה שכיחה בעיר, שלג הוא תופעה נדירה בעיר. ההצטברות היחידה שהייתה אי פעם בעיר עצמה מאז החלה שמירת הרשומות הייתה בשנת 1948, אף על פי שהייתה הצטברות מסוימת באזורים מסביב לעיר באירוע שלג שאירע בינואר 1977.כמו גם ב-1989, 2006 ו-2010.
שתי ההתפרצויות הגדולות הקשות ביותר בתולדות האזור של סופות טורנדו היו ב-1998, כתוצאה ממנה נהרגו 42 אזרחים, והתפרצות השנייה ארעה ב-2007 שהרגה 21 אזרחים, שתיהן התרחשו בפברואר.
כלכלה
עיקר כלכלתה של העיר מתבססת על התיירות, המכניסה לאזור מאות מיליוני דולרים בכל שנה. בשנת 2004 הגיעו לעיר כ־48 מיליון תיירים. בנוסף, בשל הקרבה למרכז החלל קנדי, ממוקמות באזור תעשיות אוויר וחלל רבות. בשל פארקי השעשועים הרבים בקרבתה, מכונה אורלנדו "גן השעשועים של ארצות הברית". דוגמאות בולטות לכך הם הפארקים דיסניוורלד, יוניברסל סטודיוס אורלנדו, סיוורלד ובוש גרדנס.
תחבורה
באורלנדו נמצאים נמל התעופה הבינלאומי אורלנדו, שהוא נמל התעופה השלישי העמוס ביותר בארצות הברית וה-29 בעולם. נמל התעופה הבינלאומי אורלנדו סנפורד ונמל התעופה העסקי אורלנדו המשמש לטיסות שכר ולתעופה כללית.
השכלה
באורלנדו מספר סניפי אוניברסיטאות ומספר מכללות:
אתרים באזור
בקרבת העיר נמצאים אתרי תיירות רבים ובהם:
אדי מים
אדי מים הם מים במצב צבירה של גז. אדי המים נמצאים בכל מקום, אך הם בלתי-נראים לעין האדם כאשר הם אינם מתעבים (לכן טיפות קטנות שנראות לעין כגון הבל פה או מעל מים רותחים, אינן אדים אלא טיפות מים). באטמוספירת כדור הארץ, אדי המים מהווים מרכיב עיקרי.
בתהליך מחזור המים, אדי המים מהווים מרכיב חשוב. בתנאי לחות מסוימים, כשטמפרטורת האוויר יורדת למתחת לנקודת הטל, חלק מאדי המים מתעבים ונוצרות טיפות מים. טיפות מים אלו הן שגורמות להיווצרות הערפל והעננים. אדי המים הם %0.04 מהאוויר, והם מהווים גז חממה.
בכורות
{{פירושונים|
ראו גם
}}
שפסוגים
השַׁפְּסוּגים (באדיגית: Шапсыгъ שַׁפְסֶר', ברוסית: Шапсуги) הם שבט צ'רקסי החי ברובו במחוז קרסנודר ולאורך חוף הים השחור במחוז שפסוגיה בסמוך לעיר סוצ'י. מרבית תושבי כפר כמא שבצפון מדינת ישראל נמנים עם בני השבט שגורשו ברובם עם כיבוש הקווקז על ידי האימפריה הרוסית בשנת 1864.
אחד מכוכבי הזהב בדגל הצ'רקסי מסמל את השפסוגים, כאחד מ-12 השבטים הצ'רקסים,. שבט שפסוג' היה אחד מהקבוצות הגדולות של אדיגיה בים השחור. בני השבט התגוררו בין האזור Dzhubga (פירושו "רוחות" באדיגית) לבין האזורים ההררים בגובה רב של המדרונות הצפוניים בטווח הקווקז לאורך הנהרות Antkhir, Abin, Afips, Bakan, Ships ונהרות נוספים. כיום השפסוגים שנשארו ברוסיה גרים בעיקר ב-Thapsinsky District, Krasnodar Kari, Lazarevsky City District של סוצ'י וגם ברפובליקת אדיגיה.
הקהילות הגדולות ביותר של השפסוגים נמצאות בטורקיה, ישראל (כפר כמא) ירדן (עמאן), עיראק, סוריה, מערב אירופה ובארצות הברית. הצ'רקסים הראשונים שהתיישבו בעמאן היו בני שבט השפסוג' ולכן שכונות השפסוג' נחשבות לשכונות הישנות והעתיקות ביותר בעיר. נכון לשנת 2015 שבט שפסוג' מוערך כשלישי בגודלו, אחרי השבטים הקברדינים והאבזים.
לפי מספר מקורות מידע, בשנת 1926 מנו השפסוגים קרוב ל-4,000 נפש, אך במפקד האוכלוסין הרוסי בשנת 2002 נקבע כי מספר השפסוגים הכולל הוא 3,231. נשיא אדיגיה השני חאזרת סובמן הוא שפסוג במוצאו.
היסטוריה
שבט שפסוג' היה שבט גדול שכבש שטחים נרחבים של חוף הים השחור ונהר קובאן (Kuban). מקורות שונים מציינים כי מספרם של אנשי שפסוג' נע בין 150,000 ל-300,000 לפני מלחמת הקווקז. אדמות שפסוג' היו מחולקות לאדמות גדולות וקטנות. אדמת שפסוג' הייתה קרובה לאדמת שבט נאתוכאי (Natukhai).
השפסוג'ים לקחו חלק פעיל מאוד במלחמת הקווקז. היה להם מוניטין של בלתי מנוצחים והיו מהאחרונים שהניחו את נשקם תחת לחץ הכוחות הצארים בשנת 1864. לאחר מכן הוקמה מועצה על ידי נציגי שלושת השבטים (שפסוג', אובח, נאתוכאי), המועצה ראתה את סוצ'י כבירת ההתנגדות הצ'רקסית האחרונה.
תרבות
בתרבות השפסוג' המסורתית יש הרבה מנהגים שמשותפים עם שאר השבטים הצ'רקסים. השבט עסק בחקלאות, גידול בקר וסוסים, גינון וגידול דבורים.
בתקופה הטרום-אסלאמית שלהם, כלומר, טרם חדירת האסלאם לתרבותם, סגדו השפסוג'ים לאלים הצ'רקסיים: שיבלי (אל הרעם והברק), סוזרש (אל הפריון), יימיש או ימיג (אל המלחמה), אקין או וחקוסטאש (מגיני גידול הבקר) טפלש (אל הנפחות), קשקוגוואשה (אל הים השחור) וכו'.
השפסוג'ים נהגו לבצע טקס גשם שנקרא: "ח'צא גואש", על ידי נשיאת בובה לבושה והטבעתה בנהר ולא להוציאה עד הגעת הגשם. מתחילת המאה ה-19 השפסוג'ים התאסלמו והזדהו כמוסלמים סונים מהזרם הח'נפי.
השפסוג'ים מעריכים ומכבדים את הגיבורים והלוחמים שלהם שהקריבו את עצמם כדי לשמור על צ'רקסיה עצמאית בקרבות וגם במאבק נגד האימפריה הרוסית.
שפה
שפת השפסוגים נקראת שפסוגית (באדיגית: шапсыгъэбзэ) והיא ניב של השפה האדיגית. לפני גלות הצ'רקסים היו שני ניבים עיקריים לשפסוגים. כאשר השפסוגים התפזרו ברחבי העולם, כל חברה שפסוגית פיתחה את שפתה באופן שונה. שפסוגית של כפר כמא היא הניב המשמש את תושבי כפר כמא שבישראל.
שולה ליגום
שולמית (שולה) ליגוּם (7 בספטמבר 1932 – 7 בינואר 2007) הייתה קצינה בצה"ל ופעילה חברתית. ליגום הקימה את משרד קצינת פניות הציבור בלשכת ראש אגף כוח האדם, והייתה האישה הראשונה שהוענקה לה דרגת תת-אלוף (כדרגה אישית) שלא בתפקיד קצינת ח"ן ראשית.
חייה
שולה גרוּנְדְמן נולדה בשנת 1932 בשידלוביץ שבפולין, ועלתה לארץ ישראל בינקותה. ב-1950 התגייסה לצה"ל ושירתה בעיקר בתפקידי חינוך. ב-1959 נישאה לרופא ד"ר סיריל ליגום, עולה מדרום אפריקה. בשנים 1966–1970 שהתה בארצות הברית למטרת השתלמות של בעלה.
בשנות ה-70 הייתה ליגום קצינת ניהול במפקדת קצין חינוך ראשי, ובהמשך סגנית מפקד גלי צה"ל.
ב-1977 הקימה ליגום את משרד קצינת פניות הציבור בלשכת ראש אגף כוח האדם. היא עמדה בראשו במשך קרוב ל-20 שנה. באוקטובר 1981 הועלתה לדרגת אלוף-משנה, ובמרץ 1994 לדרגת תת-אלוף.
אחרי פרישתה מצה"ל פעלה בוועדת חיילים במצוקה, ולמען מוסדות תרבות שונים, בהם המועצה לישראל יפה, האופרה הישראלית ומוזיאון תל אביב לאמנות. היא כיהנה בהתנדבות כראש מדור המוזיקה של משרד המדע, התרבות והספורט. ימים ספורים לפני פטירתה, ב-7 בינואר 2007, הוענק לה תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
הותירה ארבעה בנים וכן נכדים.
המפלגה הקומוניסטית של גרמניה
המפלגה הקומוניסטית של גרמניה (בגרמנית: Kommunistische Partei Deutschlands) הייתה מפלגה מרכזית בגרמניה בין השנים 1918–1933, אשר המשיכה להתקיים בסתר בגרמניה הנאצית ופעלה בגלוי בשנים הראשונות לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
הקמת המפלגה והשנים הראשונות
לפני מלחמת העולם הראשונה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה הייתה המפלגה הגדולה ביותר בגרמניה והמפלגה הסוציאליסטית המצליחה ביותר בעולם. למרות שבאופן רשמי היא עדיין דגלה במרקסיזם, בפועל היא הפכה להיות מפלגה מתונה שדגלה במדיניות של רפורמה לא מהפכנית בקפיטליזם.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצביעה בעד המלחמה ברייכסטאג, מדיניות לה התנגדו הפלג השמאלי במפלגה בהנהגת רוזה לוקסמבורג וקרל ליבקנכט. חילוקי דעות אלה גרמו לפיצול במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומתנגדי המלחמה הקימו את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הבלתי תלויה וליגת הספרטקיסטים הרדיקלית יותר. עם תבוסת גרמניה במלחמה מהומות מהפכניות פרצו בכל גרמניה. השמאל הקים, בהשראת המהפכה הבולשביקית ברוסיה, את המפלגה הקומוניסטית של גרמניה בדצמבר 1918.
בשנותיה הראשונות המפלגה הקומוניסטית הייתה מחויבת למהפכה אלימה, ובשנים 1919 ו-1920 המשיכה את ההתקוממויות נגד הממשלה הגרמנית. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ששלטה בממשלה דיכאה את ההתקוממויות ביד קשה, תוך שהיא נעזרת במתנדבי הפרייקור, ולוקסמבורג וליבקנכט נהרגו באחת ההתקוממויות בברלין. המפלגה התפלגה לשני פלגים שהפורשים הקימו את מפלגת הפועלים הקומוניסטית של גרמניה, שתי המפלגות הכריזו על נאמנותן לקומינטרן.
כתוצאה מהאיחוד פאול לוי נבחר כמנהיג המפלגה הקומוניסטית. לוי התחיל במדיניות של נסיגה משאיפה לחולל מהפכה מידית בניסיון לזכות בתמיכתם של מצביעי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הבלתי תלויה. מאמציו נשאו פרי שחלק גדול מחברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הבלתי תלויה הצטרפו למפלגה הקומוניסטית והפכו אותה לכוח משמעותי בפוליטיקה הגרמנית.
רפובליקת ויימאר
ארנסט תלמאן, שהיה נאמן לסטלין, הפך למנהיג המפלגה הקומוניסטית בשנת 1923. הוא נטש את מטרת המהפכה המידית לטובת התמודדות בבחירות לרייכסטאג שנחל הצלחה מסוימת.
למרות שהמפלגה הקומוניסטית הטיפה להקמת "חזית מאוחדת" של השמאל היא נשארה עוינת למפלגה הסוציאל-דמוקרטית, עוינות שחוזקה בעת שסטלין השיק מדיניות שמאל חדשה בשנת 1928 שדיברה על התקופה השלישית שגורסת שהקפיטליזם נכנס למשבר עמוק והקרקע נהיית בשלה למהפכה. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הוקעה כסוציאל-פשיסטית.
במהלך קיום רפובליקת ויימאר המפלגה הקומוניסטית של גרמניה הייתה הגדולה ביבשת אירופה ונתפשה כ"מפלגת הדגל" של התנועה הקומוניסטית מחוץ לברית המועצות. היא שמרה על בסיס תמיכה יציב בסביבות ה-10% והייתה מיוצגת ברייכסטאג. בבחירות לנשיאות גרמניה בשנת 1932 תלמאן זכה ב-13.2%, לשיא כוחה הגיע המפלגה לאחר המשבר הכלכלי שזכתה ב-16.9% בבחירות שנערכו בנובמבר 1932.
אולם המדיניות של הנאצים מנעה הקמת חזית אחידה עם הסוציאל-דמוקרטים והליברלים כנגד כוחה המתעצם של המפלגה הנאצית, תרמה להחלטה זאת תפיסת המפלגה שחתרה לקיום מהפכה שבמהלכה היא תשתלט על המדינה הגרמנית ותבסס את הדיקטטורה של הפרולטריון - בשל כך היא דחתה כל שותפות עם מפלגה אחרת או רעיון בדבר שיפור הדרגתי של מצב הפועלים. המפלגה הקומוניסטית לא העריכה נכונה את האיום שהיטלר מהווה והיו בטוחים ששלטון הנאצים יתמוטט תוך זמן קצר, מה שיסלול למפלגה הקומוניסטית את הדרך לשלטון.
המיליציה של המפלגה נקראה החזית האדומה והיא פעלה בין 1924 ל-1929 בגלוי ומ-1929 ועד 1933 במחתרת.
בשנת 1924 המפלגה הקימה ארגון Rote Hilfe שתמך בקורבנות רדיפת השלטונות. היו"ר הראשון של הארגון היה וילהלם פיק. לאחר 1933 הארגון התרכז בעזרה לקורבנות השלטון הנאצי. בין הפעילות הבולטות של הארגון בברלין בתקופה זו הייתה אוטילי פוהל.
גרמניה הנאצית
זמן קצר אחרי עליית היטלר לשלטון הרייכסטאג הועלה באש. מסיתים קומוניסטים הואשמו באחריות לשריפה והיא נתנה לנאצים תירוץ לעצור את חברי המפלגה הקומוניסטית. בזמן שחוק ההסמכה הועבר ברייכסטאג, חבריו הקומוניסטים כבר היו תחת מעצר.
המפלגה הקומוניסטית דוכאה ביד קשה על ידי המשטר הנאצי, אלפים מחבריה, כולל מנהיגה תלמאן, נעצרו ונשלחו למחנות ריכוז.
מטה המפלגה עבר למוסקבה וולטר אולבריכט הפך למנהיג המפלגה בגלות, כמו כן הקומוניסטים הגרמנים הגולים הקימו ארגוני אופוזיציה אנטי-נאצים כגון הנוער הגרמני החופשי והוועד הלאומי למען גרמניה החופשית.
בגרמניה המפלגה הקומוניסטית אולצה לרדת למחתרת, בתחילה היא התרכזה בניסיון לשמור על אחידותה בתקווה לימים טובים יותר אולם עם תחילת מבצע ברברוסה היא עברה להתנגדות אקטיבית למשטר.
אחרי 1945
עם תום מלחמת העולם השנייה המפלגה הקומוניסטית הורשתה שוב לפעול בגלוי בגרמניה. חבריה שהיו בגלות בברית המועצות הוחזרו לשטח הכיבוש הסובייטי. המפלגה נתקלה במספר קשיים, קטל אנשיה המרכזים על ידי השלטון הנאצי דלדל את שורותיה והיחס האכזרי של הצבא האדום כלפי האזרחים הגרמנים פגעו בתמיכה הציבורית במפלגה. בלחץ שלטונות הכיבוש הסובייטים המפלגה הקומוניסטית בראשות וילהלם פיק התאחדה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בראשות אוטו גרוטהוול שפעלה בשטח הכיבוש הסובייטי והקימו את מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ששלטה ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית ברוב שנות קיומה.
פלג של המפלגה הקומוניסטית אורגן גם בגרמניה המערבית. בבחירות בשנת 1949 הם זכו ב-5.7% מהקולות וקיבלו נציגות בבונדסטאג, אולם התפתחות המלחמה הקרה ושלטון הרודנות בגרמניה המזרחית פגעו בפופולריות המפלגה ובבחירות בשנת 1953 היא הצליחה לזכות רק ב-2.2% מן הקולות ולא נכנסה לבונדסטאג.
המפלגה הוצאה אל מחוץ לחוק בגרמניה המערבית ב-17 באוגוסט 1956 אחרי שבית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה פסק שפעילותה נוגדת את החוקה. בשנת 1968 חברים לשעבר של הפלג המערבי של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה הקימו את המפלגה הקומוניסטית הגרמנית.
ניוקאסל על הטיין
ניוקאסל על הטיין (באנגלית: Newcastle upon Tyne, ) היא עיר בצפון-מזרח אנגליה. שם העיר מקוצר לרוב לניוקאסל.
ניוקאסל היא עיר ומטרופולין במחוז טיין אנד וויר, הנמצא על גדתו הצפונית של נהר הטיין, בצפון-מזרח אנגליה. נוסדה בזמן הכיבוש הרומי של אנגליה תחת השם Pons Aelius. השם הנוכחי אומץ בשנת 1080 ומאז נמצא בשימוש. העיר היא ה-38 בגודלה באנגליה והמטרופולין הוא השביעי בגודלו באנגליה.
תושבי ניוקאסל מבחינה טכנית נקראים נובוקסטרים אך הם ידועים לרוב בכינוי החיבה שלהם "ג'ורדים" כשבדומה לחלקים שונים באנגליה הם מוכרים במבטא הייחודי להם ה"ג'ורדי".
העיר ידועה גם בזכות קבוצת הכדורגל שלה, ניוקאסל יונייטד, ובזכות בירה ניוקאסל, אשר יוצרה לראשונה במבשלות טיין בעיר ב-1928, ונקראת על שמה.
השכלה
בניוקאסל שוכנת אוניברסיטת ניוקאסל.
ארי דה לוקה
אֶרי דה לוּקה (באיטלקית: Erri de Luca; נולד ב-20 במאי 1950) הוא סופר איטלקי המתאר בספריו את נאפולי, עיר ילדותו.
קורות חיים
דה לוקה נולד בנאפולי בשם אנריקו למשפחה איטלקית-אמריקאית. סבתו של דה לוקה הגיעה ממדינת אלבמה שבדרום ארצות הברית, ואילו סבו היה נאפוליטני. הארי נקרא על שם דוד אמריקאי.
עד שנת 1955 התגוררה משפחתו של דה לוקה בשכונה ענייה בעיר. דה לוקה זוכר שכונת עוני זו ומתאר אותה בספריו. בצעירותו נהגה משפחתו לבלות בכל קיץ כשלושה חודשים באי איסקיה הסמוך לנאפולי' והשוני בין האי לבין העיר האפורה העניק לו, לימים, את המבט הייחודי המתאר את העיר: "עיר של סמטאות צרות, צפיפות, סגירות ומועקה".
בגיל 18 עזב את העיר. במהלך חייו התפרנס דה לוקה כפועל במפעל פיאט בטורינו, בו היה פעיל באיגוד העובדים ובארגון שביתות. כמו כן עבד כפועל בניין וכסבל.
בשנות השבעים היה שייך לשמאל הרדיקלי והיה חבר בתנועה הפוליטית הקיצונית "לוטה קונטינואה" ("מאבק מתמשך"), אשר התנגדה לכיבוש הישראלי בשטחים. בשנת 1972, בעקבות רצח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, התמתנו דעותיו של דה לוקה, והוא הפסיק להביע תמיכה במאבק הפלסטיני.
דה לוקה למד עברית ויידיש ותרגם לאיטלקית את ספר שמות, יונה, קהלת ומגילת רות. בריאיון לגלובס ב-2009 אמר: "בשתי דרכים אני מעורב בנושא היהודי: האחת היא דרך סיפורי הקודש - התנ"ך. הצורך להבין את שפת האם של המונותאיזם גרם לי ללמוד עברית כדי להיות מסוגל לקרוא את הסיפורים האלו בשפתם המקורית שכל-כך שונה מהתרגום. וזה בא מסקרנות אינטלקטואלית ועניין. הצד השני הוא צד היידיש. כשחזרתי מוורשה ב-1993, מאירועי היובל לנפילת הגטו, החלטתי להתחיל ללמוד יידיש. היום אני קורא יידיש ומתרגם את השפה. וזה החלק הרגשי יותר. הדבר היחיד שיכול לעשות מישהו שמגיע אחרי, זה להניע שוב את שפתי היידיש. לחדש. זו הדרך היחידה לומר להיסטוריה שהיא טעתה. להמחיש שהיא לא הצליחה".
ספרו הראשון "לא עכשיו, לא כאן" (באיטלקית: Non ora, non qui) - פורסם ב-1989, בהיות דה לוקה בן 39, ומהדורה חדשה יוצאת מאז מדי שנה.
כתביו
מספריו שתורגמו לעברית:
הספר "הר אדוני" זכה בפרס פמינה בצרפת בשנת 2002.
ביורג למברכט
ביורג למברכט (בצרפתית: Bjorg Lambrecht; 2 באפריל 1997 – 5 באוגוסט 2019) היה רוכב אופניים בלגי מקצועי בקבוצת לוטו–סודאל. נהרג לאחר שהתרסק לתוך תעלת בטון במהלך הטור של פולין.
קריירה
ב-2015 זכה למברכט באליפות בלגיה לג'וניור. באליפות העולם לג'וניור, הגיע במקום ה-22. בטור של פלנדריה לג'וניורס, סיים במקום ה-10. ב-2016 המשיך למברכט להתקדם, וניצח את מרוץ הרונדה דה איסאר ואת כל הקטגוריות בו. ובאליפות אירופה עד גיל 23, הגיע במקום ה-2 אחרי אלכסנדר ריאבושנקו. ב-2017 זכה למברכט במירוץ הלייז'–בסטון–לייז' עד גיל 23. וגם במירוץ הגראנד פרי פריסיניטץ ספא. בטור דה ל'אווניר, מרוץ שנחשב לטור דה פראנס לרוכבים הצעירים, הגיע שני אחרי איגן ברנל.
ב-2018 חתם למברכט על חוזה מקצועני ראשון עם קבוצת לוטו סודאל הבלגית, ובאוגוסט נבחר לראשונה להתחרות בגראנד טור כאשר נבחר לסגל קבוצתו בוואלטה אספנייה, אך לא זינק לקטע ה15 ובכך פרש מהמירוץ. באליפות העולם עד גיל 23, וסיים שני. ב-2019, זכה למברכט בדירוג הצעירים של דופינה ליברה וסיים במקום ה-12 הכללי.
מותו
במהלך הקטע השלישי ב 2019 התרסק למברכט לתוך תעלת בטון. הוא הובא לבית חולים והוכנס לניתוח אך מת במהלכו.
יחיאל מיכל רבינוביץ
רבי יחיאל מיכל רבינוביץ (נפטר באלול ה'תש"א, ספטמבר 1941) היה רב ליטאי, רבה של שצ'וצ'ין. התפרסם כמחבר ספר הלימוד הישיבתי אפיקי ים.
ביוגרפיה
נולד בסלוצק ליענטא ולרב מרדכי יונה רבינוביץ (נפטר כ"ה בכסלו תרע"ה), בנו של הרב יחיאל מיכל רבינוביץ רבן של באוריצ'ה ושינובקה, ונקרא על שם סבו. למד בישיבות ליטא והתפרסם בכשרונותיו וידיעותיו, אך במקביל עסק בעסקי ציבור. נישא לליבא (ליעבע) בתו של הגביר אברהם יעקב קפלן מלכוביץ', ועבר לגור בעירו של חמיו. בתקופה שלאחר חתונתו סירב לכהן ברבנות, חותנו העניק לו קרקעות מנכסיו המרובים והוא נעשה לסוחר יערות. חלק גדול מזמנו הוקדש ללימוד, ובמהלך השנים בהן עסק בסחר היערות, כתב את ספרו "אפיקי ים" (וילנה תרס"ה) שהביא מאוחר יותר לפרסומו הרב בישיבות ליטא.
בשלב מסוים התיישב בברנוביץ', בתקופת מגוריו בעיר זו סייע לרב אלחנן וסרמן בהקמת ישיבת אוהל תורה המקומית, ואף היה עורכו של כתב העת התורני "אוהל תורה" שיצא בחסותה, החל מגליונו השני. בשנת תרפ"ו הוא הקים "חברת ש"ס" בבית המדרש "פועל צדק" של בעלי המלאכה בעיר, שיעוריו שהועברו במסגרת זו משכו למדנים רבים לבית מדרשם של בעלי המלאכה, דבר שתרם לטשטוש הבדלי המעמדות.
עם הקמת "אגודת ישראל" הצטרף אליה ושימש כיו"ר אגודת ישראל בעיר ובמחוז ברסט כולו, כשלצידו מכהן בנו מאיר רבינוביץ כיו"ר "צעירי אגודת ישראל".
לאחר כיבוש שצ'וצ'ין על ידי הנאצים במבצע ברברוסה הוקם גטו בעיירה. בספטמבר 1941 ריכזו הנאצים את נכבדי הקהילה, וביניהם הרב רבינוביץ', והוציאו אותם להורג.
בנו, רבי יצחק רבינוביץ, היה רבה האחרון של וולקוביסק, משנת תרצ"ה ועד הירצחו, עם חיסול הקהילה היהודית המקומית בשואה.
אוגוסט וילהלם פון שלגל
רקע משפחתי ותחילת דרכו הספרותית
אוגוסט וילהלם שלגל נולד בעיר הנובר כבן הרביעי של הכומר הלותרני יוהאן אדולף שלגל. אחי אביו היה המשורר יוהאן אליאס שלגל. בתור ילד הצטיין כבר בכתיבת שירים ובלימוד שפות. למד בגימנסיה בעירו ולאחר מכן, בשנת 1796, נרשם ללימודי תאולוגיה ואחר כך פילולוגיה באוניברסיטת גטינגן. בין היתר הקדיש זמנו לחקר השפות הקלאסיות תחת הדרכתו של פרופ' כריסטיאן גוטלוב היינה. עזר למורו בעריכת הוצאת יצירותיו של ורגיליוס וחיבר את האינדקס לכרך הרביעי. באותה תקופה עשה היכרות, באמצעות גוטפריד אוגוסט בירגר שהיה לו למנטור, עם מלאכת התרגום משפות הקלאסיות והחדשות. בתחילת דרכו, ב-1798, כתב עבודת תזה על הגאוגרפיה ההומרית, וכן פרסם מספר שירים בכתב העת "גטינגר מוזנאלמנך" (Göttinger Musenalmanach) והתחיל לתרגם יצירות של דנטה וויליאם שייקספיר.
יחיאל מיכל רבינוביץ
"אפיקי ים"
ספרו "אפיקי ים" (וילנה תרס"ה) התקבל כספר לימוד חשוב בישיבות ליטא ולאחר מלחמת העולם השנייה, גם בישיבות בארץ ישראל ובארצות הברית, ונחשב לאחד ממבשרי שיטת בריסק בדרך לימוד התלמוד, לצד ספריהם של רבנים בולטים אחרים כמו רבי מאיר שמחה הכהן מדווינסק. בסוף חלקו השני של הספר (וילנה תרצ"ה), הדפיס קונטרס קצר בשם "פניני ים" ובו הדרכות מוסריות.
אוגוסט וילהלם פון שלגל
האחים שלגל וקבוצת יינה
בשנת 1798 מונה וילהלם שלגל כפרופסור שלא מן המניין באוניברסיטת יינה בתורינגיה. באותה תקופה החל (בין 1797–1810) את תרגומיו מיצירות ויליאם שייקספיר (14 מחזות) לגרמנית, שהושלמו לבסוף על ידי דורותיאה טיק (Tieck) יחד עם וולף היינריך, הרוזן מבאודיסין (Wolf Heinrich Graf von Baudissin) ותחת השגחתו של לודוויג טיק (אביה של דורותיאה). תרגומים אלו נחשבים למופת בין תרגומי השירה בשפה הגרמנית ובכלל. בשנותיו בעיר יינה הכיר שלגל את גתה ואת פרידריך שילר. כתב בכתבי העת של שילר "הורן" ו"מוזנאלמנך", ופרסם גם קובץ שירים. עניין מיוחד עורר פולמוס מר בינו ובין המחזאי הגרמני הפופולרי ביותר בזמנו, השמרן אוגוסט פרידריך פון קוצבו, שהתנגד לגתה ולאסכולה של ויימאר. שלגל כתב בשם עט מחזה סאטירי נגד קוצבו, Ehrenpforte und Triumphbogen fur den Theater-Prasidenten Kotzebue ("שער הכבוד וקשת הניצחון לנשיא התיאטרון קוצבו", 1801).
יחיאל מיכל רבינוביץ
"אפיקי ים"
בהקדמת החלק השני של ספרו, הוא כותב שחלק זה נופל באיכותו בצורה משמעותית מספרו הראשון, כי.
אוגוסט וילהלם פון שלגל
האחים שלגל וקבוצת יינה
יחד עם אחיו הצעיר פרידריך, שהיה לאידאולוג הראשי של השירה הרומנטית הגרמנית, ייסד במאי 1798 את "אתנאום" (Athenaeum; 1798–1800), שהיווה ביטאון של זרם ספרותי זה במשך שנתיים. שני האחים קנו מעמד מכובד של ראשי הביקורת הספרותית הרומנטית החדשה. בחוגים שפקדו האחים השתתפו אישים כמו לודוויג טיק, פיכטה, וילהלם היינריך וַאקֶנְרוֹדֶר (Wackenroder), שלינג ונובאליס. ספר משותף של מסות האחים הופיע בשנת 1801 תחת הכותרת "אפיונים וביקורות".
שנת 1802 מצאה את שלגל בברלין, שם התבקש להרצות על אמנות וספרות. הטרגדיה "יון" שחיבר בשנת 1803 בסגנון אוריפידס עוררה דיון בעקרונות השירה הדרמטית. בהמשך יצר שלגל תרגומי מופת מחמישה מחזות של קלדרון, שפורסמו בשני כרכים של "תיאטרון ספרדי" (1803–1809). בהמשך תרגם גם שירים מהליריקה הספרדית, הפורטוגזית (קמואש) והאיטלקית (גואריני). בין השאר תרגם חלק מהקומדיה האלוהית של דנטה.
מסעותיו עם מאדאם דה סטאל ופעילותו בווינה
שנה לאחר גירושיו מאשתו קרולינה בשנת 1804, הכיר בברלין, באמצעות גתה את מאדאם דה סטאל (1766–1817), אשת התרבות הצרפתייה-שווייצרית שנפרדה גם היא מבן זוגה, הסופר בנז'מן קונסטאן, והתקבל על ידה כמורה לילדיה עם משכורת של 12,000 פרנקים לשנה. שלגל התיידד עמה ושהה באחוזתה בקוֹפֵּה (Coppet) בשווייץ, על גדת אגם ז'נבה. אחר כך ליווה אותה בתור מזכיר אישי במסעותיה ברחבי צרפת, איטליה, שוודיה ואנגליה. הקשר האינטלקטואלי ביניהם התגלה כמפרה דו-צדדית.
ספרה של דה סטאל "על גרמניה" (De l'Allemagne) הושפע במידה רבה מדעותיו. בשנת 1806 שהו בני הזוג באוקסר וברואן, ובשנת 1807 באחוזת אקוסטה באוברז'אנוויל (איבלין) שבקרבת פריז.
באותה תקופה פרסם את "הגיגים על הציוויליזציה בכלל ועל מקור הידרדרותן של הדתות" (1805). בצרפת זכתה אז להד מסתו הכתובה בצרפתית "השוואה בין הפדרה של רסין ובין זו של אוריפידס" (Comparaison entre la Phèdre de Racine et celle d'Euripide), שבה תקף את הקלסיציזם הצרפתי מנקודת מבט של האסכולה הרומנטית.
בעודו עם מאדאם דה סטאל ביקר במינכן בשנת 1807 את אשתו לשעבר קרולינה, שנישאה בינתיים לשלינג. בכל תחנות המסע בגרמניה (1808) – הן בדרזדן, הן בויימאר והן בווינה – זכו הרצאותיו להצלחה רבה. הקורסים על האמנות הדרמטית ועל הספרות שהעביר בווינה יצאו לאור בשנים הבאות (1809–1811), ותורגמו לרוב השפות האירופיות. הרצאות אלו נחשבות פסגת תרומתו לתרבות האוניברסלית והשפיעו על יוצרים רבים, בהם למשל אלסנדרו מנצוני באיטליה.
בשנת 1811 גורש יחד עם מאדאם דה סטאל משווייץ ומכל האימפריה של נפוליון עקב הלשנה על ידי הפרפקט של ז'נבה, קאפל. אחרי שהייה בסביבות רומא נסעו שניהם לרוסיה ולשוודיה, ארץ בעלה המנוח של הסופרת, סטאל-הולשטיין. ברוסיה נהנה שלגל מהערכתו של הצאר אלכסנדר הראשון. ב-1813 פגש בסטוקהולם את יורש העצר השוודי ז'אן-בטיסט ברנדוט (לימים קרל הארבעה עשר, מלך שוודיה), אשר מינה אותו למזכירו בימי הלחימה בשנים 1813–1814. באותם הימים חיבר שלגל את "על המערכת הקונטיננטלית ועל יחסיה עם שוודיה", וכן את "תמונה של האימפריה הצרפתית ב-1813".
הודות להיכרות עם הנסיך השוודי-הצרפתי התממשו ציפיותיו של שלגל לתואר אצולה: בחודש אפריל 1814 הוענק לו תואר אצטלה מידי מלך פרוסיה, פרידריך וילהלם השלישי, ולאחר התפטרותו של נפוליאון שב שלגל (מעתה "פון שלגל") לצרפת דרך אנגליה. אולם בעת השלטון החוזר של מאת הימים שב לאחוזתה של מאדאם דה סטאל בקוֹפֵּה. באוקטובר 1815 ליווה אותה ואת בעלה החדש, ז'אן דה רוקה, בטיולם באיטליה. בפירנצה כתב את ה"מכתב על אודות סוסי הארד של בזיליקת סן מרקו מוונציה", שפורסם במאה עותקים. בקיץ 1816 חזר לקוֹפֵּה, ואת חורף 1816–1817 בילה בפריז.
פרופסור בבון, חוקר הספרות הסנסקריטית והבלשנות ההשוואתית
לאחר מותה של מאדאם דה סטאל ביולי 1817 נשא וילהלם שלגל לאשה בשנת 1818 את סופי, בתו של פרופ' היינריך פאולוס מהיידלברג; אך נישואים אלה לא החזיקו מעמד יותר משלוש שנים. באותה שנה (1818) מצא פון שלגל משרת פרופסור לתולדות הספרות והאמנות באוניברסיטת בון. כל שאר ימיו עסק שם בעיקר בחקר הסנסקריט והמזרחנות. עיסוקיו בחקר התרבות ההודית הביאו אותו לפקוד את האוספים הגדולים של כתבי יד הודיים שבפריז, באוקספורד, בקיימברידג' ובמכללת הייליברי של חברת הודו המזרחית. עם חזרתו מונה מנהל (סופראינטנדנט) במוזיאון לעתיקות של בון.
בין השנים 1823-1830 הוציא את כתב העת המדעי "אינדישה ביבליותק" (Indische Bibliothek, "הספרייה ההודית"). בשנת 1823 פרסם את ה"בהגאוואד גיטה" ההודי בליווי תרגום ללטינית, ובשנת 1829 את ה"ראמאיאנה". ב-1832 חיבר את "הרהורים על חקר השפות האסיאתיות" ועוד כתבים אחרים בצרפתית. יחד עם פרנץ בופ ווילהלם פון הומבולדט נחשב פון שלגל לאחד מאבות הבלשנות ההשוואתית.
במקביל לעבודתו בתחום הבלשנות והאינדולוגיה המשיך, גם בתוקף התחייבויותיו האקדמיות, לכתוב על ספרות ואומנות. בשנת 1827 נתן בברלין סדרת הרצאות על תולדות האומנות, ובשנת 1828 פרסם גם שני כרכי כתבי ביקורת (Kritische Schriften). בשנים 1829-1831 ביחד עם כריסטיאן לאסן הוא עבד על תרגום Hitopadesha שהודפסה ביחד עם הערות לספר עצמו.
בשנותיו האחרונות התכחש פון שלגל פחות או יותר לתאוריות הרומנטיות מצעירותו והגיע לעימותים עם חבריו מפעם, שילר וגתה, ואף עם אחיו פרידריך. גינה אותו בין השאר על המרת דתו לרומית-קתולית. יוקרתו באוניברסיטה ירדה; עבודותיו הוגדרו כמיושנות. אחרי עלייתו של פרידריך וילהלם הרביעי לשלטון בפרוסיה נקרא שלגל לברלין ונשאר שם לזמן מה.
בחזרתו לבון, נפטר ב-12 במאי 1845, ונשכח. לפי בקשתו נקבר בעיר זו, שהפכה לעיר האהובה עליו מכולן.
מערת כבארה
באתר שש שכבות עיקריות, המסומנות ב-A ועד F.
שכבה A - השכבה העליונה ביותר, שייכת לבין ימינו לתקופה הכנענית.