cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המכביה השמינית
קפיצה למים
התחרויות נערכו ב"קאנטרי קלאב" בהרצליה - דבי ליפמן (אנ') 128.44 נקודות - אניילה קלבשטיין 115.34 נקודות - ז'ואנה דילשובסקי  92.20 נקודות - דבי ליפמן 124.88 נקודות - אניילה קלבשטיין 100.22 נקודות - ז'ואנה דילשובסקי  90.83 נקודות - חורחה טלץ' (אנ' ) 139.35 נקודות - סטיב סקילקאן 134.96 נקודות - טרנס דובין דרום אפריקה 124.57 נקודות - חורחה טלץ' 139.63 נקודות - סטיב סקילקאן 138.29 נקודות - חיים קלאפ 93.41 נקודות
שחייה
תחרויות השחייה נערכו בבריכת גלי גיל ברמת גן.
ליליאס אדי
ליליאס אדי (באנגלית: Lilias Adie; נולדה: 1640 לערך – 1704) הייתה אישה סקוטית שגרה בכפר טוריברן הסמוך לחוף הים, במחוז פייף, סקוטלנד. היא הואשמה בכישוף ובניאוף עם השטן, אך מתה בכלא לפני שניתן גזר דינה. קברה נמצא באזור הכרית והוא הקבר היחיד בסקוטלנד השייך למכשפה לכאורה, משום שרוב מי שהואשמו בכישוף נשרפו על מוקד.
ביוגרפיה
מרישומים שאותרו נראה כי שמה הפרטי היה לילי (Lilly) ושם משפחתה היה אדי (Addie) או אידי (Eddie). בשנת 1704 הוחזקה במאסר בגין עיסוק במעשי כשפים.
מחלה שהתפרצה בכפר בו גרה הביאה לתקופה קצרה אך אינטנסיבית של ציד מכשפות. אישה בשם ג'ין בזיי האשימה את אדי בכישוף והכריזה כי יש להישמר ממנה: "הזהרו פן תתקלו אתם או ילדיכם בליליאס אדי". בעקבות האשמות אלו נאסרה אדי, שהייתה אז ככל הנראה כבת 60.
אדי נלקחה אל ראש הכנסייה המקומית, הכומר אלן לוגן, כדי להשיב להאשמות שהועלו נגדה. יום אחר יום למשך חודש שלם הייתה נתונה לחקירה קשה עד שלבסוף נשברה ו"הודתה".
"הודאה"
במסגרת ה"הודאה" שסיפקה אדי לכומר, סיפרה כיצד הגיע השטן לפגוש אותה לראשונה בשדה תירס בזמן שקיעה בעודו חובש כובע. היא תיארה אותו כבעל "עור קר וחיוור, ורגליים בצורת פרסות כמו של פרה", כיצד שכבו בחושניות ואיך שכנע אותה לוותר על חיי נצרות. ככל שנמשכה החקירה, נאלצה אדי להמשיך לספק פרטים ולהרחיב את סיפור הודאתה. היא סיפרה כי לאחר המפגש הראשון, הגיע השטן אל ביתה "כמו צל" כדי לפגוש אותה, וכי היא עצמה נהגה להפגש ולהתרועע עמו ועם מכשפות נוספות. אף על פי שעברה התעללות בזמן החקירה, סירבה לתת שמות של נשים נוספות כדי שיואשמו בכישוף גם הן, וטענה כי המכשפות באותם מפגשים נהגו להתחפש.
אדי מעולם לא נשפטה, ומתה בעודה במאסר לפני שהושלמה חקירתה.
מקום קבורתה
ליליאס אדי נקברה בחוף הים סמוך לטוריברן, בתוך תיבת עץ פשוטה, תחת "חצ טון" של סלע חולי בעקבות אמונה של התושבים המקומיים כי השטן עלול לשוב ולהקים אותה לתחיה על מנת "לרדוף אותם".
שרידיה
בשנת 1852 הגיעו שודדי קברים ואספני עתיקות אל קברה והוציאו את שרידיה. דווח כי התיבה שהוצאה מן הקבר הייתה באורך של כמעט 2 מטר, ועצמות הירכיים היו זהות לאלו של אדם בגובה 1.80 מטר. רוב השיניים עוד היו בפיה, והן נראו "לבנות ונקיות". באותו הזמן לא נמצאה הגולגולת שלה, אך זו התגלתה בשנת 1875 במוזיאון פרטי של אספן העתיקות ג'וזף נואל פייטון בעיירה דנפרמליין. לאחר מכן, הוצגה הגולגולת במוזיאון של אוניברסיטת סנט אנדרוז, אבדה וצצה שוב בשנת 1938 במסגרת תערוכה בינלאומית שנערכה בגלאזגו, אך מאז נעלמה.
שחזור פניה
בשנת 1904 צילמו חוקרים את שרידי הגולגולת של אדי. בעזרת צילומים אלה, הנמצאים כיום בספרייה הלאומית של סקוטלנד, הצליחו בשנת 2017 צוות של מדענים ואנשי מקצוע מתחום המשפט הפלילי מהמרכז לאנטומיה וזיהוי אנושי באוניברסיטת דנדי ליצור מודל תלת־ממדי ותמונה דיגיטלית של פניה של אדי.
מורשת
הרשויות במחוז פייף יזמו מבצע לאיתור שרידיה של אדי על מנת שיוכלו לערוך לה קבורה הולמת. "הגיע הזמן להניח למושג המשעשע של המכשפה בסגנון ליל כל הקדושים, ולהתייחס אל האפליה המגדרית ההיסטורית והסבל שנגרם לנשים בשם ציד המכשפות", אמרו. הרשויות קיבלו חזרה מקלות הליכה שנטען כי גולפו מתיבת העץ בה נקברה אדי, כאשר אחד מהם היה שייך לאנדרו קרנגי.
"חשוב לזכור כי ליליאס אדי, כמו גם אלפי נשים וגברים אחרים, שנרדפו והואשמו בכישוף בעת החדשה המוקדמת בסקוטלנד, לא היו אנשים מרושעים כפי שההיסטוריה מתארת. הם היו קורבנות של זמנים חשוכים. הגיע הזמן שנהיה מודעים לאי הצדק שנגרם להם. אני מקווה שבהעלאת המודעות לסיפורה של ליליאס, ניתן לה ולהם את הכבוד והמנוחה המגיעים להם", אמרה ג'ולי פורד המובילה את המבצע.
ב-31 באוגוסט 2019, 315 שנים לאחר מותה, נערך לאדי טקס אזכרה. על קברה הונח זר פרחים שנועד להעלות מודעות לרדיפה שחוו נשים וגברים על ידי תושבי האזור בשם הפחד ממכשפות.
You Know I'm No Good
You Know I'm No Good (בעברית: אתה יודע שאני לא טובה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האנגלית איימי ויינהאוס, מתוך אלבום האולפן השני והאחרון שלה "Back To Black". השיר יצא כסינגל השני מהאלבום, ב-5 בינואר 2007. במקור השיר היה לאיימי בלבד כאמנית סולו, אך יצא בגרסה שונה לחלוטין. ארקטיק מאנקיז ביצעו את השיר ב-"Jo Whiley's Live Lounge", ששודר ברדיו BBC 1. בקיץ 2007, השיר שימש בפרסומות ובפתיחת העונה הראשונה עבור AMC של סדרת הדרמה האמריקאית "Mad Men".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ, היה בבימויו של פיל גריפין (שגם הוא ביים את הווידאו עבור הלהיט הקודם שלה, "Rehab"), יצא בערוצי המוזיקה בסוף נובמבר 2006. הקליפ כולל את ויינהאוס כשהיא נראית במספר מקומות ביניהם בר, חדר שינה, ואמבטיה. העלילה מבוססת על היחסים של ויינהאוס ועל אופי הדמיון עם דמות הגבר שנמצאת שם. הקליפ צולם על ידי אדם פריש. הקליפ הוקרן לראשונה ב-VH1 במהלך סוף השבוע ה-3 במרץ 2007. בעקבות הקרנת הבכורה של VH1, הוא הוצב על סיבוב ה-Big 10 של MTV החל מה-5 במרץ ,2007 והוקרן לראשונה ב-TRL באותו יום. השיר נשמע על תצוגה מקדימה של הסדרה המקורית של "AMC Mad Men".
פולחן רומי
הפולחן הרומי (בלטינית: Ritus Romanus) הוא שם כללי לאופן עריכת הליטורגיה, מתן הסקרמנטים והכשרת אנשי הנזורה והכמורה של הכנסייה הרומית קתולית הידוע גם בשם "נוסח רומא" וכן "נוסח הוותיקן". הפולחן הרומי הוא נוסח הפולחן הנוצרי הנפוץ ביותר בעולם, והוא בעיקר מתקיים במדינות המערב. הפולחן הרומי בדומה לפולחן הביזנטי מתמקד בתפילה ליטורגית, מתן סקרמנטים, ברכות, הטפה והכשרת סקרמנטלים נוצריים.
היסטוריה
הפולחן הרומי התפתח ברומא שבאיטליה מתוך הפולחן הלטיני. בעבר התקיימו במערב אירופה נוסחים שונים של הפולחן הנוצרי, בהן "הפולחן הקלטי" ו"הפולחן האפריקאי". אולם על כולם התעלה בסופו של דבר הפולחן בנוסח רומא עוד בימי הביניים המוקדמים. אומנם בעוד שהמערב ריכז סביבו פולחן אחיד, במזרח אירופה המשיך הפולחן נוסח ביזנט, אנטיוכיה ואלכסנדריה להתקיים עד ימנו לצידו של הפולחן הרומי. עם כן ראשיתו של הפולחן הרומי במסגרתו הידוע לנו החלה במאה ה-16 בועידת טרנטו בהנהגתו של האפיפיור פיוס החמישי, והסתיימה בועידת הוותיקן השנייה בשנות ה-60 של המאה ה-20.
וועידת טרנטו חתמה למעשה את חשיבות הנוהג הרומי שהתפתח בתוך הכנסייה הנוצרית בהן קביעה של מעמד שבעת הסקרמנטים בכנסייה, פולחן האיקונין, תפילה לקדושים ושרידיהם לצד חשיבותם של "גורמים המתחווים", היינו, הכמורה והנזורה הנוצרית. כל קביעות אלו היו חלק מתופעה רחבה יותר שנודע מאוחר יותר בשם כ-"קונטרה-רפורמציה", דהיינו תגובה או התנגדות לרפורמציה הפרוטסטניות, במאה ה-16. אולם יש לא מעט חוקרים הרואים בקונטרה-רפורמציה כ-רפורמה קתולית הרבה יותר מקונטרה-לרפורמציה הפרוטסטנטית. עם כן במהלך השנים נכנסו שינויים והסופות נוספות לפולחן הנוצרי מאז וועידת טרנטו, כך למשל, שינוי שפת ספרי התפילה הנוצריים מלטינית לשפות עממיות. בעבר כאשר האוכלוסייה הייתה בעיקר אנאלפביתית ואינה ידעה לקרוא. נעזר הציבור בקריאתו של הדרשן בכנסייה אשר יקרא ויפרש את כתבי הקדוש. אולם החל מהמאה ה-14 עם עליית שיעור האוריינות בקרב ההדיוטות הנוצריות. חל צורך לתרגם ספרי תפילה קתולים אשר נכתבו בלטינית לשפות מקומיות. נוסף על כך בוועידת הטרנטו נקבעה החשיבות מצד האפיפיור והנהגה האפיסקופלית למנות בישוף או כומר על פי רצונם של ההדיוטות המקומיות כדי שהבישוף או הכומר, יהיה תמיד נוכח בכנסייה שלו, ויבוא מתוך הקהילה המקומית, ולא יהיה זר בה לחלוטין.
השינוי האחרון הנערך בפולחן הרומי בזמן ועידת הוותיקן השנייה בשנות השישים של המאה ה-20, בידי האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה. במהלך הוועידה נקבע שלבים חדשים לעריכת טקס סעודת האדון היא המיסה הקתולית. בעוד שבעבר במהלך הטקס נהג הכומר להפנות את גבו אל המאמינים בזמן בציעת הלחם הקדוש. ואת נסך היין לא העניק לידי הדיוטות, שמא דמו של ישו המתגלם ביין יישפך על האדמה (ראה: טרנסובסטנציאציה). עתה יבצע הכומר את הלחם הקדוש אל מול קהל המאמינים ויתן לקהילה לנטול חלק מהיין הקדוש בטקס. כמו כן הדגיש האפיפיור את חשיבות הכנסתם המינמלית של מנהגים מקומיים לתוך הפולחן הנוצרי. וכן הוקיע משורשי הפולחן בכנסייה הנוצרית שרידים אנטישמיים.
השוואה בין הפולחן הרומי לאחרים
על הבדלים בין הפולחן הרומי המקובל בכנסייה הקתולית לבין הנוהג בכנסיות האורתודקסיות, יש להבדיל על-פי, הבדלים חזותיים, וואקליים ופיוטיים בין הכנסיות השונות לצד מבנה הכנסייה, לבוש והיררכיה של הכמורה אל מול דרך מתן הסקרמנטים להדטיות. כך למשל כל כנסייה סיגלה לעצמה דגש שונה על דמותו ואישיותו של ישו בפולחנה. בעוד שבכנסיות הארותודקסיות בדרך כלל נוטות להדגיש בתפילות, בטקסים, איקונות ובפסטיבלים הדתיים את תורתו, ותחייתו של ישו כגואל העולם. הכנסייה הקתולית דווקא נוטה להדגיש את מותו בייסורים של ישו וקורבנותו על הצלב למען גואלת המין האנושי. ראוי לציין ששתי הכנסיות מנציחות כל אחת את אותן היבטים של ישו כפי שהוצגו לעיל. אולם כל אחת יחסה חשיבות או עליונות של אחד ההבאים על-פני הדגשים אחרים.
על הבדלים הנוספים ניתן לראות באופן הגשת הפולחן הנוצרי. בעוד שהכנסייה הקתולית מדגישה את חשיבות הנגינה והשירה המשותפת של הכמורה, בית המקהלה ביחד עם המאמינים במהלך הטקסים הדתיים. בכנסייה האורתודוקסית רק לאגף הכמורה ובמיוחד לבישוף המבצע את הטקס יש הזכות התפילה לאל. כמו כן הכנסייה האורתודוקסית שמה דגש חשוב על הפאן הטקסי והמיסטי שהקיים בפולחן הנוצרי בעוד שהכנסייה הקתולית שמה דגש על עקרון התאולוגי שבפולחן ופחות המסתורין בו. דהיינו בכנסייה הקתולית לדרשה, להטפה ולקריאה בכתבי הקדוש יש חשיבות מרכזית בעת מתן הסקרמנטים הנוצריים לעומת הכנסייה האורתודוקסית. לפיכך הבדלים אלו באים לידי ביטוי בזמן טקס האוכיריסטה הנוצרי דהיינו בעת בצע הלחם ונסך היין כשיחזור הסעודה האחרונה של ישו. בעוד שבכנסייה הקתולית מהלך הטקס נעשה כמעט בהשתתפות מלאה של הדטיות, אם באמצעות שירה, תפילה, קריאה בפרשה היומית, הדלקת נרות וכן צלצול בפעמוני הכנסייה. הרי שהתערבותם של נוצרים אורתודוקסים במהלך טקס האוכריסטה, מלבד כמובן נוכחות בו, היא מועטה ביותר. הכנסייה האורתודוקסית, בניגוד לקתולית, אוסרת על המאמינים לשבת בזמן התפילה. כמו כן בעת ביצוע הטרנסובסטנציאציה, דהיינו המרת הלחם הקדוש לגופו ובשרו של ישו, נעשית בכנסייה הקתולית במזבח גלוי והמאמינים זכים לנטול את הלחם לאחר ביצועו בידי הכומר. בכנסייה האורתודוקסית לעומת זאת המאמינים אינם זוכים לראות את בציעת הלחם הקדוש ואף אינם זוכים לנטול מהלחם שכן הוא שמור רק לחסדיהם של הכמורה.
היבט נוסף והוא החזותי, ניתן לאפיין בבירור בין שתי הכנסיות. בעוד שכנסייה קתולית תהיה מעוטרת בפסלים, איקונות, אגני-טבילה, תאי ווידוי, קפלות ומזבח ראשי לצד עמדת דרשה. הכנסייה האורתודוקסית לרוב תהיה מעוטרת רק באיקונות (לצורכי חליפין), איקונוזיט הבדיל בין המזבח לבין אולם התפילה. עמדת דרשה ומזבח חיצוני המשמש לטקסים שאינם הוגדרו כסקרמנט במסורת הנוצרית. גם כן, מושם הדגש בהיבט הנוצרי-דתי על ישו ועל חייו.
בכנסייה הקתולית תמיד יימצאו שנים עשר קפלות כאשר כל אחת מבטא את דרך הייסורים (הפסיון של ישו), כשלבי הגאולה של האדם. לפיכך בכל יום זיכרון או שישי, נהוג בכנסייה הקתולית לצום ולעבור עם "צלב תהלוכה" בין הקפלות השונות על מנת להנציח מחדש את קורבנותו של ישו על הצלב למען המין האנושי, בכך שהמאמינים מתייחדים עם תחנות הצלב ועם סבלו של ישו. בעקבות כך התפתח בקרב ההדיוטות הנוצריות בכנסייה הקתולית ביטויים נוספים לקורבנותו של ישו בפולחן הרומי, הן בסמל הצלב הקתולי המדגיש את דמותו הסובלת והמדממת של ישו. והן בכלי "ייסורים" ו"המידה-האנושית" של ישו המוצגת ב"פולחן הלב הקדוש" ו"פולחן נזר הקוצים", הבאים לידי ביטוי באמצעות תפילות, טקסי המיסה, צלמיות אומנות ופסטיבלים דתיים.
הליטורגיה
נוסח הליטורגיה הרומית מחולק לימי זיכרון, ימי חג וימי חול אשר בכל אחד מהם נהוגה סדר תפילה שונה בהתאם לצורך. ימי הזיכרון איפוא קשורים להנצחתם של קדושים נוצרים, בעוד ימי חג הם הנצחה של אירועים מחייו של ישו וימי החול בהם אין התרחשות דתית מיוחדת. ברם התפילה הקתולית מתבססת הן על תפילות מזרחיות לפני הסכזמה הגדולה והן על תפילות עממיות, שהשתלבו במערך הליטורגי של הכנסייתי במרוצת הדורות. מספר ימי הזיכרון וימי החג בכנסייה הקתולית הוא רב ומשתנה ככל שנוספים יותר ויותר קדושים למאגר הכנסייה הקתולית שיש להנציח את זיכרונם בתאריך סמלי בלוח השנה. אך עם זאת קיימת מערכת ליטורגית אחידה בכנסייה הקתולית אשר ללא ימי הזיכרון, קובעת באופן אחיד את מערך התפילות הליטורגיות שכל נוצרי מחויב עליה. כמו כן חשוב לציין את התפילה בעולם הקתולי היא מצווה פולחנית בסיסית שכל אדם מחויב לבצע כחלק מעבודת האל. בקרב הנזירים הבנדיקטינים על פי נוסח תקנון הבנדיקטי, המצווה החשובה ביותר המוטלת על הנזיר הנוצרי היא לעבוד ולהתפלל. ואומנם, עם זאת ישנו הבדל בין אגף ההדטיות בכנסייה הנוצרית או הכנסייה הסקטורלית לבני הכנסייה הרגולרית של הכמורה והנזורה.
הליטורגיה הרגלוית היא בהתאם לחוק הבנדיקטי (אם כי משתנה ממסדר אחד למשנו), הכללת תפילות, עבודת-כפיים, מתן וקבלת סקרמנטים, מיסיון, הטפה וחגים ותעניות. אורך החיים הנזירי הכלל בתוכו את כל הפעולות טקסיות שעל הנזיר או איש-הדת הקתולי לבצע במהלך חיו. ועם כן, במערך הסקטורלי של הכנסייה הנוצרית הקתולית, הליטורגיה מתמקדת בעיקר בטקסים הקשורים לימי ראשון ובטקסים הקשורים במעגל החיים כגון טבילה, קונפירמציות, חתונות וקבורה. לצד טקסים הקשורים לחגיגות ותעניות בהן על הנוצרים לנטול חלק מהפולחן הציבורי בכנסייה כמו תהלוכות, תפילות, דרשות, טקסי המיסה וכו..
השנה הליטורגית מתחילה בעונת חג הפסחא המסמלת את מותו ותחייתו של ישו הנוצרי. עונת חג הפסחא מתחילה איפוא ארבעים ושישה ימים קודם לכן ביום רביעי של אפר, שמתחיל את תקופת התענית שבה נהגו נוצרים לא לאכול בשר ומאלכי חלב למנהם. הצום הנוצרי הסתיים ביום שישי הטוב, שבניגוד לכנסייה האורתודקסית שבה הצום מתחיל ביום שני הנקי ומסתיים רק בערב חג הפסחא, נוצרים קתולים פוסקים מהצום עם סיום תהלוכות של יום שישי הטוב. לאחר וועידת הוותיקן השנייה תוקנו דיני הצום שבתקופת התענית ונקבע שרק יום רביעי של אפר ויום שישי הטוב יהיו ימי צום במהלך תקופת התענית.
חג הפסחא עצמו מציון בהדלקת נר שעווה גדול, שאמור להיות דולק מיום ראשון של החג ועד חג העלייה השמיימה 39 ימים לאחר חג הפסחא. הנר מנציח את ניצחונו של ישו על המוות כמאור העולם אשר במשך 40 ימים התהלך על הארץ עד אשר עלה השמיימה. בתקופה ארוכה זאת נוהגים הנוצרים הקתולים להנציח את מותו של ישו מחד אך גם את דרשותיו, חוכמתו ומסריו אשר מובאים מתוך בכתבי הקודש מאדיך. שבוע לאחר חג העלייה מציינת הכנסייה את יום הולדת בחג הפאנטאקוסט אשר מסמל גם את סיום עונת חג הפסחא.
בנוסף השנה הליטורגית מציינת גם את הולדתו והתגלות אלוהים בבשר בדם בדמות ישו הידוע בשם "עונת חג המולד" אשר מתחילה ביום ראשון הראשון של חודש דצמבר, והיא מסמלת על ידי הדלקת נר הציפייה כאשר בכל יום ראשון עד חג המולד נהוג להוסיף נר אחד נוסף עד אשר מגיעים לארבעה נרות. במהלך עונת חג המולד התפילות המרכזיות מושאות בעיקר לקראת הולדתו של ישו מחד ומאידך בתפילות והלל לקראת הפארוסיה דהיינו חזרתו של ישו השנייה לעולם כדי לישפוט את החיים והמתים. עונת חג המולד מסיימת בלילה השנים עשר הידוע גם בשם חג ההתגלות.
השנה הליטורגית בכנסייה הקתולית מסתיימת איפוא ב-2 בפברואר באירוע בשם הבאת ישו לירושלים, הנודע גם בשם מיסת הנרות (מאנגלית: Candlemass), בשל הנרות שנהוג להביא לכנסייה במהלך המיסה. במהלך טקס המיסה מכריז הכומר בדרשתו על סיום השנה הליטורגית, ותחילה מחדש בקריאת מקבצים בכתבי הקודש במהלך הדרשות.
בימי זיכרון או הנצחה של קדושים בין אם הם מרטירים או לא נהוג לצום יום קודם לערב החג ולערוך תפילה לכבוד הקדוש על ידי הדלקת נרות לעילוי נשמת הקדושים. הנצחת הקדוש הנוצרי בעת יום הזיכרון לכבדו שנקראה גם יום חגו הם חלק מרכזי בפולחן הקדושים בנצרות הקתולית.
הסקרמנטים ומתווכים
אחת האמונות המרכזיות בנצרות הקתולית המבדילות אותה מזרמים אחרים היא האמונה "במתווכים". על פי התאולוגיה הנוצרית הקתולית כאשר ישו עלה השמיימה נוצר קשר מיסטי בין השמיים לארץ שכל אדם יכול לזכות בגאולה ולנקות את עצמו מחטא הקדמון, על ידי כך שיבצע מנהגים סימבולים ויעמוד בדרישות מוסריות על מנת לקרב את עצמו למלכות השמיים. המנהגים הסימבולים התגבשו במהלך השנים וכונו סקרמנטים דהיינו טקס סמלי שבו מועבר החסד באמצעות הכומר למאמין. מספר הסקרמנטים הוא שבעה על פי וועדת טרנטו במאה ה-16 שקבע סופית את מספרם וכן אוששה סופית את האמונה הקתולית שרק כומר מוסמך מהכנסייה יכול להעביר את הסקרמנט למאמינים. למרות זאת, בנוסף לסקרמנטים, התפתח בנצרות במרוצת הדורות קיומם של מתווכים משניים פרט לסקרמנטים שהם מחייבים על מנת לזכות בגאולת השמיים. המתווכים המשניים הם מנהגים סימבוליוים שאמורים לעזור לאדם בדרכו לישוע והם נקראים סקרמנטלים. הסקרמנטלים המרכזיים שידועים כמתווכים הם תפילה לקדושים ולשרידיהם. כמו כן גם שימוש במחרוזת התפילה, פסלים ותמונות וכיוצא בזה. כל אלו הם חלק מפולחן "המתווכים" בכנסייה הרומית אשר נקבע בועידת טרנט בין השנים 1545 עד 1563.
אליעזר סופינו
רבי אליעזר סוּפִּינוֹ (Supino) היה רב איטלקי, רב העיר פיזה, מחבר ספרי הלכה, ודמות מרכזית בפולמוס שבת החתונה.
ביוגרפיה
רבי אליעזר נולד לרבי יעקב סופינו לפני שנת ה'תמ"ה, בצעירותו למד בליוורנו אצל רבי שמואל די פאס, בתקופה מחייו גר בעיר סיינה, בשנת תצ"ב התמנה לרב העיר פיסה.
בפולמוס שבת החתונה
בקהילת פיזה (בערך בשנת תצ"ה), לכבוד עליה לתורה לחתן הביאו חזן מיוחד. בעת הקריאה העלו את החתן כחלק משבעה קרואים, החזן שתק ולא אמר דבר מפני שראה שהמרא דאתרא רבי אליעזר סופינו שתק. לאחר השבת שאל לרבי דוד (בן אברהם) מילדולה האם נהג כשורה, רדב"א ענה לו ששגו בדין, רבי דוד ביקש את עזרת גיסו רבי רפאל מילדולה ואף הוא כתב תשובה בנושא, כששמע רבי אליעזר סופינו על תשובתו חלק על דבריו בחריפות ופסק שהדין עם הציבור.
לאחר שתשובות רבי דוד ורבי רפאל מילדולה נדפסו בשו"ת מים רבים, רבי אליעזר כתב קונטרס ובו תגובות לדבריהם ושלחו להדפסה באמשטרדם, כנראה מפני דלותו של המחבר לקח להדפסה זמן רב, והיא נגמרה רק לאחר שלוש שנים, בדרך פלא נודע למשפחת מילדולה על ההדפסה ובטרם הגיעו הקונט' לליוורנו הוחרמו הקונטרסים על ידי הבית דין על סמך פסקו של רבי אריה ליב בן שאול נכדו של החכם צבי, לאחר תקופה הקונטרסים נשרפו כליל.
הרב מרדכי הכהן במאמרו על הפולמוס כתב כך:
רבי דוד בן רבי רפאל מילדולה אסף תשובות מרבני דורו אשר הסכימו עם פסק אביו ותכנן להדפיסם, לפני הדפסת דברי רבי דוד ושאר הרבנים, החליט רבי אליעזר לעלות לארץ, ולהתיישב בירושלים.
לפני שעזב את איטליה,, כך לפי רבי דוד מילדולה.
החיד"א פגשו בצעירותו בירושלים וכלשונו:
לרבי אליעזר היה בן אחד, ושתי בנות, האחת - רחל נישאה לרבי מהללאל הכהן, והשנייה נישאה לרבי יעקב פאריינטי.
רבי אליעזר נפטר בג' כסליו תק"ז, על מצבתו נכתב:
חיבוריו
תשובה אליו נדפסה בספר דבר שמואל לרבי שמואל אבוהב (סימן שכז)
מנחם עצמון
מנחם (מנטה) עצמון (נולד ב-1944) הוא איש עסקים ישראלי ופעיל פוליטי ששימש כגזבר הליכוד בשנות ה-80 של המאה ה-20. הורשע במרמה בנסיבות מחמירות בפרשת החשבוניות הפיקטיביות בליכוד. עצמון נעצר לחקירה גם ב"פרשת רוגוזין", בה הורשע בשוחד השופט לשעבר דן כהן.
ביוגרפיה
עצמון נולד בתל אביב להורים שהיו בעלי חנות רהיטים מצליחה ברחוב הרצל. למד בבית הספר כרמל ולאחר מכן בתיכון עירוני א'. את שירותו הצבאי עשה ביחידה עורפית של חיל האוויר. למד ראיית חשבון ומדע המדינה בשלוחת האוניברסיטה העברית בתל אביב, והיה יושב ראש אגודת הסטודנטים בשלוחה.
לאחר סיום לימודיו פתח משרד ראיית חשבון שאחד הלקוחות הראשונים שלו היה משרד התחבורה. כאשר קיבל חוזה לשמש כמבקר חיצוני של הקואופרטיבים לתחבורה בישראל. במסגרת החוזה יצר קשרים עם שר התחבורה עזר ויצמן. כשנאלץ ויצמן לפרוש ממשרד התחבורה בשנת 1970 בגלל פרישת גח"ל מהממשלה, ומונה ליו"ר החברה הימית להובלת פרי, הצטרף אליו עצמון בתפקיד חשב. במרץ 1973 היה מעורב בהקמת חברת "אלול טכנולוגיות", יחד עם ויצמן וחברו מתקופת הלימודים בתיכון עירוני א' מיכאל אלבין. שותפים אחרים בחברה היו דוד קוליץ ויצחק אלמוג. אלול עסקה בייצוגן של חברות ביטחוניות אמריקניות בישראל. ויצמן מכר את החזקותיו באלול בספטמבר 1974 לאחר שביקש לחזור לפעילות פוליטית ובעקבות תלונה שהשתמש בקשריו לקבלת עמלה על מכירת טילים נגד טנקים לצה"ל. גם אלבין ועצמון מכרו את חלקם בחברה.
במסגרת עבודתו בחברה הימית להובלת פרי עבר לגור בציריך ואחר כך בלונדון, שם נחשף לעולם הפיננסים הבינלאומי. הוא הסתכסך עם מילה ברנר ויעקב מרידור בעלי השליטה בחברה, לאחר שהחברה נקלע לקשיים, והם פיטרו אותו, אך לאחר שנה חזר בתפקיד סמנכ"ל כספים. בסוף 1977 נכנסה החברה להליכי פירוק אך עצמון נשאר בלונדון ועסק בניהול עסקאות מימון בענף הספנות.
ב-1978 חזר לישראל והיה שותף לעסקאות שיזם חברו מיכאל אלבין ב"קבוצת אייזנברג" של איש העסקים שאול אייזנברג, היה שותף ברכישת הבנק הממשלתי שהופרט בנק הספנות ורכישת השליטה בחברת "קיסריה מקרקעין ונופש". בשנת 1980 היה מעורב בהשלטות על תאגיד הטקסטיל האמריקני "יונייטד מרצ'נד", יחד עם עצמון, עוזי רסקין ויונתן זוכוביצקי, כולם חבריו לספסל הלימודים בתיכון עירוני א' בתל אביב. במקביל הצטרפו אלבין ועצמון למפלגה הליברלית, וחברו לפלג בראשותו של אברהם שריר. בלחץ הקבוצה נבחרה שרה דורון לשרה. אלבין ועצמון שימשו בהתנדבות כגזברי קמפיין הליכוד בבחירות לכנסת האחת עשרה בשנת 1984.
בשנת 1984 מונה כמנכ"ל משותף של החברה לישראל ובשנת 1985 היה מעומד לתפקיד יושב ראש חברה הספנות צים. לאחר מותו של חברו ושותפו מיכאל אלבין, תבעה את עצמון גליה אלבין אלמנתו, בטענה שנישל אותה מכספים שהיו שייכים לבעלה המנוח.
פרשת החשבוניות הפיקטיביות בליכוד
במהלך מערכת הבחירות לכנסת השתים עשרה בשנת 1988 שימש כגזבר מטעם המפלגה הליברלית יחד עם אהוד אולמרט שהיה גזבר מטעם תנועת החרות. לצורך מימון מערכת הבחירות הוקמה, כשלושה חודשים לפני הבחירות, "העמותה לניצחון הליכוד בבחירות 1988". באוגוסט 1988 הקים מרדכי יהל, איש מפלגת הליכוד שהיה כפוף לגזברים אולמרט ועצמון, את החברה פרטית "ב.מ.י. שחר תקשורת בע"מ". יהל השתמש בכספים שהתקבלו בחברה זו (כמיליון ש"ח) להוצאות של הליכוד במערכת הבחירות. הם גייסו תרומות מתאגידים למפלגת הליכוד, בניגוד להוראות חוק מימון מפלגות. התרומות הופקדו בחשבונות של בשם "ב.מ.י. שחר תקשורת בע"מ" וניתנו עבורן חשבוניות מס ששיקפו, באורח כוזב, תקבול עבור שירותי פרסום. לתרומות לא היה ביטוי בספרי החשבונות של הליכוד אף-על-פי שהן שימשו, בפועל, למימון הוצאות של הליכוד במערכת הבחירות. התרומות הללו ומערכת הנהלת החשבונות הכרוכה בהם לא נכללו בדו"ח שהוגש על ידי הליכוד למשרד מבקר המדינה. מכיוון שלחברות שתרמו הונפקו חשבוניות הם גם יכלו לקזז את התרומה כהוצאה מוכרת לצורכי מס. עצמון הורשע בפרשה ונידון למאסר על תנאי.
פרשת רוגוזין
בתחילת שנות ה-90 נכנס עצמון לשותפות עם איש העסקים עזרא הראל, והשתלטו ביחד על מספר חברות ציבוריות שמניותיהן נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב, כולל חברת ההשקעות "לידן" וחברת "רוגוזין תעשיות". "רוגוזין תעשיות" החזיקה במפעל קטן, שהעסיק כ-150 עובדים באשדוד. המפעל החזיק גם ב-400 דונם סמוך לתחנת הכוח אשכול ונמל אשדוד. המפעל הוקם במקור ב-1958 על ידי התעשיין ישראל רוגוזין, ובעת שהוקם קיבל הקצאה של 800 דונם. לאחר הקמת שלב א' של המפעל רוגוזין הודיע שהוא לא ישקיע בהמשך פיתוח המפעל ורוב הקרקע לא נוצלה. בשנת 1971, נמכר המפעל לקבוצת משקיעים מארצות הברית, שרכשו ממדינת ישראל גם את קרקעות המפעל וסביבתו בשטח של 400 דונם. לאחר שהמפעל היה על סף סגירה, בשנת 1993 נמכרה "תעשיות רוגוזין" להראל ועצמון. בשנת 1995, מכרו את קרקעות המפעל לחברת החשמל תמורת 62.5 מיליון דולר (בעסקה שקיבלה את השם "פרשת רוגוזין"). הקרקע עברה לחזקת חברת החשמל בשנת 1998 והמפעל נסגר סופית. בשנת 2009 הוגש כתב אישום באשמת שוחד נגד השופט לשעבר דן כהן שהיה דירקטור ויו"ר ועדת הנכסים של החברה. כהן הואשם שפעל לביצוע העסקה במחיר מופקע, לקרקע שלחברת החשמל לא היה צורך בה, תמורת שוחד. בשנת 2013 הורשע, במסגרת עסקת טיעון, במרמה והפרת אמונים (במקום בשוחד) בגין "פרשת רוגוזין", על כך שלא דיווח לדירקטוריון על הקשרים שיש לו עם בעלי "תעשיות רוגוזין".
באמצעות הכספים שקיבלו עבור הקרקע, הפכו את "תעשיות רוגוזין" לחברת החזקות והשקעות, שרכשה או השקיעה בעסקים שונים. בין השאר רכשה את השליטה בחברת ICTS מידי עזרא הראל עצמו. ICTS, חברה העוסקת במתן שירותי אבטחה לענף התעופה באירופה וארצות הברית, נרכשה על ידי הראל בשנת 1992. ICTS הונפקה בנאסד"ק ביוני 1996, כאשר השליטה בה עדיין הוחזקה בידי "רוגוזין". בנובמבר 1996 רכשה ICTS כ-10% מחברת "ממן מסופי מטען" ומכרה אותם ברווח של 5 מיליון דולר תוך חודש. באוקטובר 1997 רכשה את חברת ג'ון ברייס הדרכה תמורת 4 מיליון דולר, ובנובמבר 1999 היא נמכרה תמורת 20 מיליון דולר. "רוגוזין" גם רכשה ב-1996 מחצית מהבעלות בחברת "ספאנטק" (במקור "אפאר טבריה"), לאחר שהועברה לטיפולו של כונס נכסים עקב אי סדרים שנחשפו בדוחותיה הכספיים בתחילת שנת 2000 מכרה "רוגוזין" את חלקה תמורת תמורת 8.9 מיליון דולר. חלק משוחד לשופט כהן, בסך 800 אלף דולר, שולם באמצעות תשלום של חברת בת "ספאנטק" לחברת "ולשדה" שבבעלותו של כהן. כהן ניפק אישור כוזב על כך שהכסף הועבר תמורת שירותי ייעוץ שסיפקה ולשדה לרוגוזין לגבי הקמת מפעל למוצרי מוצרי טקסטיל. זאת, אף על פי שלא ניתנו שירותי ייעוץ וחברת ולשדה כלל אינה עוסקת בתחום הטקסטיל. ב-1997 רכשה 20% ממניות תשלובת הטקסטיל פולגת, וביוני 1999 מכרה אותם ברווח של 7 מיליון שקל. החברה גם נכנסה לתחום הנדל"ן והמלונאות. באמצעות חברת "הרטן מלונאות ונופש" החזיק במלונות: רנסאנס בנצרת, המלונות "עדן אין" ו"חוות הברון" ופרויקט דירות הנופש "שירת הים" בזכרון יעקב.
פרשה נוספת בה היה עצמון מעורב, שגם קיבלה את השם "פרשת רוגוזין", הייתה פירוק חברת "רוגוזין תעשייות", לאחר שלא שילמה את איגרות החוב שלה כמתוכנן. ביוני 2002, זמן קצר לפני שהחברה הייתה אמורה לשלם את התשלום הראשון לבעלי האג"ח שלה, מכרו הראל ועצמון באופן מפתיע את מניות השליטה שלהם תמורת 100 אלף דולר בלבד. רוגוזין הייתה חייבת כ-80 מיליון שקל, בעיקר למשקיעים מוסדיים וקרנות נאמנות והם ביקשו למנות את עורך דין פנחס רובין למפרק החברה. לאחר מספר חודשים של ניסיונות להכיע להסדר חוב מונה רובין כמפרק באוקטובר 2002. בסוף 2002, פתחה רשות ניירות ערך בחקירה נגד חברת רוגוזין, עזרא הראל ועצמון. לפי החשד, הם ביצעו בחברה שורת עסקאות בעלי עניין שלא עברו את אישור האספה הכללית של החברה, גרמו לה נזקים כלכליים והיטיבו איתם. בסך הכול בין השנים 1997–2002 ביצעו עסקאות בהיקף של עשרות מיליוני שקלים שהיטיבו עמם, מבלי שעסקאות אלו אושרו כנדרש בחוק ומבלי שניתן להם דיווח כנדרש בחוק. במאי 2003, הראל ועצמון נעצרו לחקירה. בית המשפט החליט לשחרר בערבות את עצמון תמורת הפקדה של 3 מיליון שקל במזומן ואיסור יציאה מישראל. בבקשת המעצר התייחסה הרשות לשלוש עסקות, שבהן ביצעו החשודים את העבירות המיוחסות להם: רכישת נמל רוסטוק בגרמניה, הסדר האשראי של חברת הרטן מלונאות ונופש עם בנק דיסקונט, וכן עסקה עם חברה פרטית של הראל ועצמון בשם קובלט.
רכישת נמל רוסטוק בגרמניה
בין העסקאות שנחקרו ב"פרשת רוגוזין" הייתה עסקה שבמסגרתה רכשו ב-1997 הראל ועצמון את הבעלות על הנמל בעיר רוסטוק שבגרמניה, במסגרת תהליך ההפרטה שלו. נמל רוסטוק, היה הנמל הגדול והחשוב של מזרח גרמניה לחוף הים הבלטי. הרכישה כללה את הזיכיון להפעלת הנמל ומאות דונמים לפיתוח עתידי סביבו, עם פוטנציאל לפיתוח פעילות נדל"ן ענפה. לצורך הרכישה גייסה חברת "רוגוזין" מימון בהנפקת איגרות חוב ובמסגרת העסקה קיבלו הראל ועצמון הלוואה של 17 מיליון מארק מ"רוגוזין", ונקבע כי רוגוזין תקבל אופציה לרכישת 25% מהנמל תמורת הוויתור על החזר ההלוואה. בסופו של התהליך קיבלה רוגוזין 25% מהנמל ואילו הראל ועצמון קיבלו 75% ממנו. חברת הנמל עצמה גם הנפיקה ב-1999 איגרות חוב בבורסה של לוקסמבורג. כך שהראל ועצמון קיבלו את השליטה בנמל רוסטוק באמצעות המימון של רוגוזין, בעוד שהחברה נותרה בעלת מניות מיעוט על אף שהשקיעה בנמל מכספה, ואילו הראל ועצמון לא השקיעו מכספם. עצמון שימש כיושב ראש חברת הנמל וניסה ללא הצלחה להנפיק אותה בבורסה של לונדון בשנת 2006. לבסוף מכר את הנמל ברווח ניכר בשנת 2012.
בשנות ה-2000
בנובמבר 2003, נפטר עזרא הראל מהתקף לב בעת הפלגה בספרד. ובאוגוסט 2004 רכש עצמון את מניות השליטה בחברת ICTS והיה לבעל המניות הגדול עם 64% מהמניות. ב-2007 הוגשה נגד עצמון תביעה בטענה שהוא מעכב פעולות, וגורם למשקיעים לחשוב שמצב החברה לא טוב. זאת כדי שיוכל להוציא לפועל הצעת רכש במחיר נמוך. עצמון נכנס גם להשקעה בחברת "חץ אקולוגיה והנדסה", שפיתחה שיטה לטיפול בפסולת מוצקה. החברה פוצלה ב-1999 מחברה שהוקמה בשנת 1975, על ידי בועז צדיק, ישראל פייג ויחזקאל עזר, ועסקה בטיפול בשפכים תעשייתיים, שמנים ובוצה. החברה פיתחה מתקן למחזור אשפה המאפשר טיפול בפסולת ביתית שלא מוינה, כשהוא עצמו דואג להפרדתה לרכיבים השונים ולמחזורם; תוך כדי הליך המחזור מופקים מהאשפה מים וגם גז, המשמש לייצור חשמל. ב-2003 חנכה מתקן שהקימה למיון, פירוק והפקת חשמל מפסולת נחנך בפארק המיחזור חירייה.
269life
התנועה עוסקת בפעילויות הסברה באמצעות מיצגי מחאה והפגנות, בפעולות ישירות של פריצה וגנבת בעלי חיים לצורך שחרורם ובתיעוד התנהלות במשק החי, שכוללת גרימת סבל לבעלי החיים. התנועה פועלת ביותר מ-60 ערים ברחבי העולם, והפכה לאחת מתנועות זכויות בעלי החיים המדוברות והוויראליות ביותר בעולם. חלק מחברי התנועה מקעקעים או צורבים על גופם את המספר 269. במספר מקרים, פעילי הארגון נעצרו ונחקרו על ידי משטרת ישראל. באפריל 2016, זכתה התנועה לאות "האיש ההולך לאקטיביזם אורבני" מטעם מערכת עיתון טיים אאוט תל אביב על "יצירת שינוי באמצעות פרפורמנס ציבורי מזעזע ואפקטיבי שהעלה את המודעות לסבלם של בעלי החיים בחברה הישראלית והפך מודל לחיקוי בעולם".
מיצג הצריבה
לטענת הפעילים, התנועה לזכויות בעלי החיים אינה יכולה להמשיך יותר עם דרכיה הקונבנציונליות משום שאינן יעילות, ולכן נקטו בגישה פרובוקטיבית: "איננו יכולים להמתין יותר משום שבכל רגע מתבצעות זוועות כנגד בעלי חיים חפים מפשע. שואת בעלי החיים לא יכולה להמשיך יותר בעוד אנחנו מחייכים לאנשים שגורמים אותה. המצב האיום הזה דורש גישה יותר יצירתית מאשר חלוקת עלונים ברחובות". בוז'ור טען כי מדובר במייצג אמנותי שנועד לזעזע את העולם כולו, וליצור הזדהות ואמפתיה עם חיות המשקים.
סרטון המיצג פורסם באתר יוטיוב והפך במהירות לוויראלי. לאחר מיצג הצריבה בישראל, אלפי פעילים לזכויות בעלי חיים ברחבי העולם הצטרפו לתנועה, ומאות קעקעו את המספר 269 על גופם במסגרת אירועי קעקוע המוניים. מיצגי צריבה, אירועי קעקוע המוניים ופעולות מחאה נוספות של התנועה מתקיימות באוסטרליה, בצ'כיה, בהולנד, בקרואטיה, בסרי לנקה, בגאורגיה, בפולין, בספרד, בבריטניה, באיטליה, ברוסיה, בפורטוגל, ברומניה, בגרמניה, בארצות הברית, בבלגיה, בקנדה, במקסיקו, בברזיל, בפרו, בצרפת, בארגנטינה, בהודו, בדרום אפריקה, ביוון, בסין, באיראן ובמוקדים נוספים ברחבי העולם.
מיצג המנגל
ב-6 במאי 2014, ביום חגיגות העצמאות של מדינת ישראל, יצאו פעילי התנועה לפארק הירקון, מצוידים במנגלים ריקים מכוסים ברדיד אלומיניום, ועליהם הניחו פגרי חתולים, ארנבים וחולדות אותם אספו מפחים של מרפאות וטרינריות. כמו כן, הוצב על המנגל מאכל בדמות חתול צלוי, שפוסל ממרכיבים צמחיים. לצד המיצג, הציבו הפעילים שילוט פרובוקטיבי המביע תמיכה באכילת חתולים. המיצג הוביל במהרה למהומה, והפעילים ספגו אלימות מצד החוגגים. המשטרה שהוזעקה למקום עצרה את הפעילים בחשד להתעללות והפרת הסדר הציבורי, אולם החוגגים שהכו את הפעילים – לא נעצרו. לטענת החוגגים, הפעילים קראו לילדיהם לחזות במיצג, אולם הפעילים טוענים כי לא היו דברים מעולם.
בוז'ור, שעוכב לחקירה, טען כי מיצג המנגל נעשה דווקא ביום חגיגת העצמאות על מנת להמחיש את פולחן הדמים שמייצג את שלילת עצמאותם וחירותם של מיליוני בעלי חיים, המגודלים בתנאים מחפירים ונרצחים בצורה ברוטלית בכל רחבי הארץ עבור תאוות בשרים. בדף התנועה נכתב: "הוצאנו את המיצג הזה לפועל על מנת למחות ולהבהיר את הצביעות המושרשת באכילת פרות, דגים ותרנגולות ובמקביל להזדעזע מעצם המחשבה על פגיעה בחתול או כלב".
מריה הופ, פעילה בתנועה, טענה כי במיצג המנגל, החוגגים בפארק הירקון קראו לפעילים "רוצחים" משום שראו חתולים מונחים על המנגלים. אולם כל המנגלים באזור היו עמוסים לטענתה בגופות של פרות ותרנגולות, והמיצג מבקש לשאול את הציבור: "מה ההבדל?". כמו כן, המיצג ממחיש את השרירותיות בבחירה הקולינרית התרבותית, ואת מכבסת המילים שמשרתת אותה, לפיה חתול מת על המנגל נקרא בפי רוב "פגר" או "נבלה" בעוד תרנגולת מתה על המנגל אינה מכונה פגר או נבלה אלא "עוף" או "בשר".
חוות השחרור
באוגוסט 2014, הקים התא הישראלי של תנועת 269life את חוות השחרור - בית מחסה המיועד לקליטת בעלי חיים שחולצו מתעשיית משק החי, הבידור והניסויים. החווה, שהוקמה בכרם מהר"ל שבדרום הכרמל על שטח של כששים דונמים, נועדה לקלוט מאות בעלי חיים ולספק להם חיים בכבוד. החווה אכלסה 80 תרנגולות, ועשרות כבשים, עזים, ברווזים, כלבים ופרות, אולם לאחר שנה וחצי, החווה נאלצה להסגר עקב פערים בלתי ניתנים לגישור מול משרד החקלאות. כל בעלי החיים ששהו בחווה, נמסרו לאימוץ.
מצב כרוני
מצב כרוני הוא מצב בריאותי או מחלה אצל בני אדם, אשר מתמשכים או בעלי השפעות ארוכות טווח. לעיתים רבות נעשה שימוש במונח "כרוני" כאשר המחלה ממשיכה להתקיים אצל האדם מעל לשלושה חודשים. מחלות כרוניות נפוצות כוללות בין היתר סוכרת, הפרעות תפקודיות במערכת העיכול, דלקת מפרקים, אסתמה, סרטן, מחלת ריאות חסימתית כרונית, מחלת ליים, מחלות אוטואימוניות, הפרעות גנטיות ומספר מחלות ויראליות כגון הפטיטיס C ואיידס. מחלה שמסתיימת במוות של האדם כתוצאה מהמחלה נחשבת למחלה סופנית. במקרים מסוימים עשויים לשנות את ההגדרה של מחלה מסוימת ממחלה סופנית למחלה כרונית. סוכרת ו-HIV, למשל, נחשבו בעבר למחלות סופניות, אך כיום הן נחשבות למחלות כרוניות, בשל הזמינות של אינסולין לחולי הסוכרת, והזמינות של טיפול תרופתי יומיומי לאנשים עם HIV, אשר מאפשרים לכל אותם האנשים להמשיך ולחיות, תוך שהם מתמודדים יום יום עם ניהול התסמינים של המחלות.
ברפואה מצבים כרוניים מובחנים כשונים ממצבים אקוטיים. מצב אקוטי משפיע בדרך כלל על חלק אחד של הגוף, אשר מגיב לטיפול רפואי מסוים. מצב כרוני, לעומת זאת, משפיע בדרך כלל על מספר אזורים בגוף, אינו מגיב באופן מלא לטיפול מסוים ונמשך לאורך תקופה ממושכת.
למצבים כרוניים עשויים לעיתים להיות תקופות בהן המחלה חולפת באופן זמני, או תקופות בהן המחלה חוזרת, או אף מקרים בהן יש הרעה של המצב. תקופות של הפוגה והרעה של המצב נפוצות יחסית, כאשר מתייחסים להפרעות הנובעות מהתמכרות לסמים, אשר יש הסבורים כי מצבים אלו נופלים גם כן תחת הקטגוריה של מצב כרוני.
מצבים כרוניים נובעים לעיתים רבות ממחלות שאינן מדבקות. עם זאת, חלק מהמצבים הכרוניים נגרמים על ידי זיהומים העוברים מאדם לאדם כגון HIV/איידס.
לפי ההערכות 63% מכלל מקרי המוות ברחבי העולם הם ממצבים כרוניים. מחלות כרוניות מהוות את הגורם העיקרי לתמותה, ולפי ההערכות של ארגון הבריאות העולמי כ-38 מיליון מקרי מוות בשנה נובעים ממחלות שאינן מדבקות. לכ-40% מהאוכלוסייה הבוגרת בארצות הברית יש לפחות שני מצבים כרוניים.
יהושע שטיינבוק
יהושע (שני) שטיינבוק (1901 - 1 ביוני 1956) היה אדריכל שתכנן ובנה בניינים בתל אביב בשנות ה-30 בסגנון הבינלאומי. היה מתכנן הבית של בנק לאומי והקים מספר סניפים של הבנק. פעיל בתחום העיתונות המקצועית של האדריכלים בארץ ישראל.
ביוגרפיה
יהושע נולד בלודז' שבפולין ליעקב ובלימה שטיינבוק. למד בעיר בבית ספר יסודי ותיכון. עם תום לימודיו נדד באירופה עד שהתקבל ב-1921 ללימודי אדריכלות בפוליטכניקום של העיר דנציג. בעיר זו נחשף לזרמים החדשים באדריכלות בהובלת בית הספר לעיצוב ואדריכלות "באוהאוס".
ב-1925 עלה עם משפחתו ארצה והחל לעבוד כפועל בניין. ב-1927 הצטרף למשרד האדריכלים של בנימין צ'ייקין בירושלים שם עבד 4 שנים. ב-1931 זכה יהושע בפרס הראשון בתחרות היוקרתית לתכנון בניין בנק אנגלו-פלשתינה. זכייה זו עודדה את יהושע לפתוח משרד עצמאי בתל אביב. את שנותיו הראשונות הקדיש לבניית בניין בנק לאומי בתל אביב על פי הדגם שתכנן. בהמשך הפך למתכנן הבית של הבנק ועסק בתכנון סניפים אחרים. היה פעיל בתכנון ובניה עד לפרישתו.
בנוסף לעבודתו הפרקטית כאדריכל ייסד יהושע את קבוצת "החבר" למחקר בניין תכנון ואדריכלות שעסקה בחקר בעיות תכנון, מטרות ושיטות בתכנון העירוני ובעיצוב בניינים. בנוסף היה פעיל בקרב ציבור האדריכלים בישראל בתחום עריכת עיתונות מקצועית:
נפטר בתל אביב ב-1956 והובא לקבורה בבית העלמין קריית שאול.
אופי עבודותיו
יהושע תכנן מגוון רחב של מבנים: בתי דירות, וילות פרטיות, גני ילדים, בנייני משרדים, עיריות, בנקים, בתי דפוס, מפעלים ועוד.
גישתו לתכנון הוגדרה כ"טוטאלית" דהיינו תכנון הפרויקט מהיסודות עד פריט הריהוט האחרון.
משפחתו
יהושע נישא ב-1924 לגוטה לבית ליכטנשטיין. ב-1925 נולד בכורו נחום (שלמד גם הוא אדריכלות) וב-1930 נולדה בתו איה.
לאחר מותו התגלה שיהושע ניהל קשר עם אישה נוספת ולבת שנולדה מקשר זה קרא גם איה. ב-2014 הפיקה נינתו, רותם אזולאי, סרט בשם "שתי לוויות" המתאר את חייו הכפולים של יהושע (שם הסרט לקוח מהסיטואציה שליהושע נערכו שתי הלוויות בהבדל של שעתיים). בסופו של הסרט נמסר כי לאחר הקרנת הבכורה שלו, טענה "איה השנייה" שהיא לא הייתה בתו הביולוגית של יהושע.
לי רדזיוויל
קרוליין לי בובייה קנפילד ראדזיוויל רוס (באנגלית: Caroline Lee Bouvier Canfield Radziwill Ross; 3 במרץ 1933 - 15 בפברואר 2019) הייתה אשת חברה אמריקאית, מנהלת יחסי ציבור ושחקנית. היא הייתה אחותה של הגברת הראשונה של ארצות הברית ג'קלין קנדי-אונאסיס, וגיסתו של נשיא ארצות הברית, ג'ון פ. קנדי.
ביוגרפיה
רדזיוויל נולדה בסאות'המפטון, לונג איילנד למשפחה ניו יורקית מן החברה הגבוהה. היא בתם השנייה של ג'ון ורנו בובייה השלישי (1891–1957) סוכן בורסה ממוצא צרפתי (אשר אבותיו עזבו את צרפת לאחר תבוסת נפוליאון), ואשתו ג'נט נורטון לי (1906–1989), בתו של נשיא בנק ממוצא אירי. כשהייתה בת שבע התגרשו הוריה, וזמן קצר לאחר מכן נישאה אמה בשנית לאיל ההון יו אושינקלוס, ומנישואין אלו נולדו לה אחות ואח למחצה. היא ואחותה, ז'קלין קנדי, גדלו איתם ביחד עם אימם ואביהם החורג.
בשנות ה-60 ניסתה רדזיוויל ללא הצלחה לפתח קריירת משחק, היא הופיעה במחזה "סיפור פילדלפיה" ובסרט "לורה" ולאחר מכן פרשה. היא התלוותה לאחותה ג'קלין במהלך ביקוריה הממלכתיים כגברת הראשונה בהודו ובפקיסטן.
רדזיוויל עבדה כמנהלת יחסי הציבור של המעצב האיטלקי ג'ורג'ו ארמני, ועסקה בין היתר בעיצוב פנים. ב-2008 זכתה בפרס לגיון הכבוד מטעם ממשלת צרפת על הדירות שעיצבה במנהטן ובפריז.
חיים אישיים
רדזיוויל הייתה נשואה שלוש פעמים:
בנוסף לנישואיה ניהלה גם קשר רומנטי עם המעצב ג'ורג'ו ארמני בזמן שעבדה עמו.
ח'רבת אבו טוין
ח'רבת אבו טוין היא חורבה של מצודה מתקופת הברזל, בתחום ממלכת יהודה. המצודה נמצאת במורדות המערביים של הר חברון, מצפון מערב לכפר עציון שביהודה ושומרון. באתר שני חלקים: מבנה גדול היושב על ראש כיפה הצופה על עבר עמק האלה וקבוצת בתי מגורים שהוקמה על אוכף למרגלות הגבעה. המצודה הוקמה לכל המוקדם במאה ה-9 לפנה"ס, לאחר פילוג ממלכת ישראל המאוחדת. הכפר התפתח בסמוך למצודה ושניהם המשיכו להתקיים עד שהכפר חרב עם חורבן בית ראשון. המצודה המשיכה להיות בשימוש, עד שניטשה ונושבה רק לתקופה קצרה בעת שיבת ציון, ב.
האתר נתגלה בשנת 1974 במהלך סיור שקיימו זאב קלאי ועמיחי מזר יחד עם תלמידים של החוג לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים, במורדות המערביים של הר חברון. האתר נחפר על ידי מזר בשתי עונות קצרות בשנים 1974-1975.
מיקום
המצודה נמצאת על ראש גבעה טרשית בגבוה של 670 מטרים מעל פני הים. הגבעה היא חלק מרכס אליו היא מתחברת מחלקה הדרום מערבי, ומשאר חלקיה היא מוקפת במדרונות תלולים. בצד המזרחי של הגבעה זורם ואדי אל-עבהרה, שהוא יובל של נחל גדור, המתחבר אל נחל האלה שבעמק האלה. החיבור שבין הגבעה לרכס הוא אוכף, שעליו נמצאים הבתים של הכפר העתיק הסמוך. הגבעה משקיפה מערבה, לכיוון השפלה. ניתן לראות ממנה את האתרים בעזקה, שוכה ותל גודד. בראות טובה אפשר גם לצפות בתל לכיש ומרשה.
המצודה
המצודה שנחפשה היא מרובעת. מידותיה 29.5 על 31 מטר. הקירות החיצונים דקים יחסית וכל פינה עשויה אבנים כבירות. המבנה של המצודה הוא חצר מרכזית המוקפת בחדרים מארבעת צדדיה. החדרים מחולקים על ידי קירות ושורות של עמודים מחלקים אותם למרחבים. בשער המצודה נמצא ספסל מצד אחד וחדר משמר מצד שני. מחוץ למצודה נמצא בור מים. המצודה שימשה כמוצב צבאי בו ישב חיל מצב אשר הגן על הדרכים בין השפלה לגב ההר. באזור המצודה האדמה קשה ולא היו יישובים גדולים.. הממצא באתר מתחלק לשלוש קבוצות. הקבוצה הראשונה היא חרסים מן המאה ה-9 וה-8 לפנה"ס. בתקופה זו הוקמה המצודה. הקבוצה השנייה היא הקבוצה העיקרית והיא כוללת חרסים מן המאות ה-7 וה-6 לפנה"ס. קבוצה נוספת של חרסים שייכת לתקופה הפרסית אך קבוצה זאת דלה מאוד. נראה כי המצודה הוקמה על ידי ממלכת יהודה והייתה בשימוש עד חורבן הממלכה בידי הבבלים. לא נראה באתר שום סימני חורבן ולכן יש להסיק כי המצודה ניטשה על ידי תושביה, שכנראה גם לקחו עמם את כל הכלים יקרי הערך והמצודה עמדה חרבה זמן מה. נראה כי התיישבו במצודה אנשים בתקופת שיבת ציון, היא התקופה הפרסית, אך אותם אנשים התיישבו במצודה לזמן קצר ולא עשו בה שינויים של ממש. המצודה ניטשה סופית במאה ה-5 לפנה"ס לאחר התבוססות האדומים בהר חברון.
אברהם אלטלף
אברהם אלטלף (15 בינואר 1900 – 12 במרץ 1987) היה ממקימי יהוד, חזן, פייטן וראש המועצה הנבחר הראשון של יהוד.
חייו
אברהם נולד לרחל ונטורה וליעקב אלטלף באזמיר שבטורקיה. המשפחה נדדה לכפר אורלה הסמוך בעקבות מחלה שהתפשטה באיזמיר. למד בבית הספר הממלכתי המקומי ובמקביל למד את מקצועות היהדות מפי הרב המקומי באורלה.
ב-1928 נשא את אסתר חודרה לאישה ועסק בייצור נעליים ובחקלאות. נשלח בעל כרחו לעבודות כפייה בצבא הטורקי מספר פעמים. עוד בהיותו באורלה שאף לעלות לארץ והיה בקשר מתמיד עם שליחי העלייה. תקופה מסוימת בכרם ובשטחי החקלאות בחורים ובחורות אשר עמדו לעלות ארצה ולהשתקע בקיבוצים או במושבות חקלאיות. היו אלה בחורים ובחורות שלקחו חלק בייסודה של החווה "אור יהודה", שהוקמה בסביבות איזמיר, ואשר בשמה נקרא אחר כך היישוב "אור יהודה" בישראל שאוכלס ברבים מעולי טורקיה.
ב-1937 חזר אל איזמיר, שם שימש כחזן של קהילת קודש שלום. ב-1948 שלח את בנו שמואל, לימים יו"ר המועצה הדתית של תל אביב, ארצה, ארבע שנים אחרי ששלח את בתו הגדולה, מזל. בשנים אלה שוב הדריך בהכשרה חקלאית את הנוער המאורגן בתנועת "בני עקיבא" באיזמיר, מייסודו של הפעיל הציוני דוד בן-תורה (ונטורה).
אברהם עצמו עלה ארצה עם שאר משפחתו, וקבוצת עולים צעירים מאיזמיר, בסוף 1948. הם שוכנו במחנה עולים אגרובנק כשלושה שבועות, ולאחר מכן הוצע להם ליישב את כפר יהודיה. בישראל עסק אברהם אלטלף בהנהגת הקהילה ביהוד ובפיתוחה. בנוסף, פעל להוצאה מחדש של ספרי רבני טורקיה, וכן היה החזן וממקימי בית הכנסת ליוצאי איזמיר בעיר, "בית מאיר", הנקרא על שמו של בנו, מאיר אלטלף שנפטר בטרם עת. ב-1951 נבחר לראשונה ליו"ר מועצת העיר יהוד.
ב-1955 נבחר בשנית לראשות מועצת העיר יהוד, וב-1959 נבחר בשלישית לתפקיד עד לפרישתו בשנת 1961.
אלטלף פעל למען הגדרת המעמד המוניציפלי של העיר, ולתיעוש העיר על מנת לספק עבודות לתושבים שעסקו ברובם בעבודות דחק. הוא אף הותקף במסגרת תפקידו בעקבות מספר החלטות שנויות במחלוקת פעמיים.
בנוסף לפועלו בשירות הציבורי, פעל אלטלף רבות לשימור מסורת יהדות טורקיה. במסגרת פועלו, הקים את הוצאת הספרים "ועדה להוצאת ספרי מרן החבי"ף (חיים בן יעקב פלאג'י)" באמצעותה, הוציא לאור, יחד עם ישיבת "חדות חיים", ספרים בהוצאה חדשה ומוגהת. כמו כן הקים וניהל את "האגודה להצלת אוצרות יהדות " שעסקה בהוצאה מחדש של ספרי רבני איזמיר בפרט וטורקיה בכלל, ובמיוחד את ספרי הרב חיים פלאג'י, במהדורת צילום, בין היתר בשיתוף חברת אהבת שלום. עוד במסגרת פועלו לשימור מורשת יהודי טורקיה, הקליט אלטלף, יחד עם בנו הרב שמואל ובתו רחל וכן לבדו באמצעות הספרייה הלאומית, עשרות הקלטות של קטעי חזנות ושירה ממסורת יהודי איזמיר שבטורקיה.
משפחתו
לאברהם ואסתר נולדו 6 ילדים: מזל (מתילדה. נשואה ליצחק לוי, בנו של הרב אלעזר הלוי, רבה של יהוד), שמואל, מאיר, רחל, יעקב ושרה.
פידג'ין גרינלנדית מערבית
פידג'ין גרינלנדית מערבית היא שפת קשר מבוססת גרינלנדית ששימשה בעבר לתקשורת בין האינואיטים של גרינלנד וסוחרים אירופאים. אוצר המילים הוא בעיקר גרינלנדי. אף על פי שמילים משפות גרמאניות שולבו במהלך המגע עם האירופאים, רוב המילים שאינן אינואיטיות הגיעו משפות סחר מקומיות אחרות. לפידג'ין הגרינלנדית המערבית יש דקדוק פשוט מאוד, וצלילים שלא היו מוכרים לצפון אירופאים, כמו r [ʁ] ו-q, אבדו. לדוגמה, orsoq "שומן לוויתן" הפך ל-oksok "בייקון". עם זאת, צלילים אחרים אבדו מאז מהגרינלנדית, כגון sh [ʃ] (התמזג עם s בגרינלנדית המודרנית) ואשכולות עיצורים: nigsik הפך ל-nieksik "וו" אבל בגרינלנדית המודרנית הוא nissik.
ילגבה (כדורגל)
ילגבה (FK Jelgava) הוא מועדון כדורגל לטבי מהעיר ילגבה אשר משחק בליגת העל הלטבית.
היסטוריה
המועדון הוקם לראשונה בשנות ה-70 על ידי עובדים במפעל מכוניות. ב-1977 הקבוצה העפילה לראשונה לליגה הלטבית הבכירה, בעונתה הראשונה בליגה סיימה במקום השביעי. ב-1988 זכתה בדאבל היסטורי בלטביה, ולאחר שנה זכתה באליפות שנייה. ב-1990 התאחד עם קבוצה נוספת מהעיר ילגבה לקבוצה אחת.
ב-2004 הוקם המועדון FK ילגבה שהחל לשחק בליגה הלטבית השנייה, לאחר חמש שנים העפילה לליגה הראשונה.
תארים
ליגת העל הלטבית (2): הגביע הלטבי (6):
אוסקר פודור (במאי)
אוסקר פודור (במקור פוקס, בהונגרית: Fodor Oszkár; אוראדיה, 4 בינואר 1880 – בודפשט, 5 בינואר 1950) היה שחקן, במאי תיאטרון, דרמטורג, סופר ומנהל תיאטרון יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
אוסקר פוקס נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף פודור (פוקס) ושל רגינה גרינוולד. לאחר שסיים את לימודיו בבית ספר ריאלי הפך לשחקן בשנת 1901 עם תעודת הצטיינות מבית הספר של ראקושי. החוזה הראשון שלו היה עם התיאטרון הלאומי של קולוז'וואר, משם חתם עם התיאטרון הדרומי, הלהקה של שאנדור פלדשי בנאג'בצ'קרק.
שחקן ובמאי
ב-1903 היה שחקן ובמאי של "הבמה המגוונת" (Tarka Színpad) בבודפשט. אחיו הצעיר אנדור פודור, שחקן גם הוא (נפטר ב-1913) עבד באותו זמן בתיאטרון ההונגרי. משם התקבל בחוזה לתיאטרון פרנץ פרקש בסובוטיצה ב-1905 ועבד בתפקיד זהה במישקולץ, טימישוארה וגיור. היו לו כמה מנהלים ידועים: בלה פאטק, גזה שבשטין (שניהם יהודים) ועוד, מהם ביקש לסיים את חוזהו כשנבחר ב-1915 למנהל התיאטרון העירוני של סקשפהרוואר. באותה תקופה היה חבר הנהלה של "איגוד השחקנים ההונגרי" במשך כמה קדנציות. גם כאסתטיקן, הוא צבר מוניטין וכבר היה מוכר ככותב. הוא הופיעה בקביעות על דפי מספר עיתונים עם מאמרים על אמנויות התיאטרון. שתי העבודות המקצועיות שלו, "משחק הבמה מחוץ לבירה בשירות המדינה" ו"הליכה כפרית", היו ראויות לציון. בשנים 1916–1918 פעל בעיקר בשאטוראליאויהיי, ואחריה ב-1921 בקושיצה ובקומארום ב-1922. משנת 1923 עבד בערים הגדולות בטרנסילבניה בהצלחה רבה הן כשחקן והן כבמאי.
מחזאי וסופר
בין מחזותיו שהועלה היו "בנה של מריה" בתיאטרון בלהה לואיזה באויפשט ובשנת 1929 יצא לאור מחזהו בן ארבע המערכות "ד"ר הרוזן בלשה". כמו כן, בשנת 1929 (באפריל) הוצג מחזהו "במצודה" בעיר פץ'. הוא קיבל את "מלגת הבימוי" של איגוד השחקנים בספטמבר 1915. אבל גם לפני וגם אחרי זה, בילה שנים בברלין, לונדון, וינה ועוד, שם עבד בכל מקום כבמאי, שחקן, דרמטוג קולנוע ותסריטאי. הוא שיחק בסרטים גרמנים והונגרים רבים. ב-1925, באישור שר התרבות, הקים וניהל את רשת הסטאג'יו הדרמטית של "תיאטרון תאליה". משנת 1927 היה מנהל התיאטרון הלאומי בפץ' עד 1938. הוא פרסם את זיכרונותיו בשם "בקדחת של 40 מעלות חום" (Forty Degree Fever - 1942). ב-6 באוגוסט 1933, בנג'קניז'ה נשא את השחקנית אירן הרצוש (הרצ'נר), שהייתה צעירה ממנה ב-25 שנים.
מקדש בראן
מקדש בראן (בערבית: معبد بران) הוא מקדש סבאי ליד מאריב, תימן, המכונה גם "כס בילקיס", ששימש כאתר פולחן למלכת שבא ולאל אלמקה.
ב-2023 המקדש ואתרים נוספים באזור הקשורים לממלכת סבא הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
המקדש
המקדש ממוקם ממערב למקדש אוואם, המוקדש גם הוא לאל אלמקה. המאפיינים העיקריים של המבנה הם ששת העמודים בחזיתו והבאר באמצע החצר. בעבר היה ידוע כי קיימים רק חמישה עמודים, עד גילויו של עמוד שישי בשנת 1988. המקדש נחשב למבנה הקדם-אסלאמי הגדול ביותר בתימן.
האתר נחפר בחלקו על ידי משלחתו של ונדל פיליפס בשנים 1951–1952. בנוסף לתפקידיו הדתיים שימש המתחם כארכיון, לפי הכתובות המתארות אירועים היסטוריים בממלכת סבא שהתגלו על קירות המקדש.
קרל מיכאל היידר
קרל מיכאל היידר (גרמנית: Karl Michael Haider; 1846 – 1912) היה צייר נוף ודיוקנאות בוואריים.
ראשית חייו
היידר נולד ב-6 בפברואר 1846 במינכן, בנו של מקס היידר (1807–1873), יערן מאנזינג, ואשתו תרז פסלר (1811–1893). הוא הכיר את האמנות בעזרת אביו, שהיה גם קריקטוריסט, ולימד אותו להתבונן וביצוע איתו רישום במהלך טיולים ביער.
היידר למד בבית ספר תיכון לאמנויות במינכן. בזמן שהיה בבית הספר הוא פיתח את העניין שלו להיות צייר. לאחר מכן הוא נכנס לבית ספר פרטי לציור, ובהמלצת מוריו, למד באקדמיה המלכותית לאמנויות במינכן. בתקופת האקדמיה הוא התיידד והושפע מהנס תומה וילהלם לייבל. הוא הצטרף לחוג האמנותי סביב לייבל. היידר התעניין במיוחד בעבודותיהם של אמני המאה ה-15 וה-16 של אלברכט אלטדורפר הגרמני והנס הולביין האב, ואת ההולנדי יאן ואן אייק, ואן דר וויידן.
קריירה
כשהיידר בן 29 נסע לפירנצה שם העתיק והכין חיתוכי עץ של הציירים הוותיקים. שם פגש את הצייר הסימבוליסטי ארנולד בוקלין שהזמין אותו לווילה הטוסקנית שלו. שני הציירים התיידדו אף שלעיתים היו להם דעות מנוגדות באמנות.
בתחילת הקיץ של שנת 1876 חזר היידר למינכן שם הפך לצייר עצמאי, אם כי ללא הצלחה. מוזיאונים וגלריות דחו את ציוריו ורק הזמנות פרטיות מעטות הבטיחו לו פרנסה צנועה, אולם מבקרו אדולף באיירסדורפר העריך את עבודתו. כשהיה בחובות כבדים, קיבל עזרה מחוג החברים של לייבל, במיוחד מהאנס תומה.
בשנת 1894, באמצעות השתדלות מהאקדמיה, הוענקה להיידר קצבת מדינה קטנה, שלאחריה עלה המוניטין האמנותי שלו והצלחתו הכספית. בשנת 1897 הוענק לציורו "ערב סתיו" מדליית זהב בתערוכה הבינלאומית במינכן. בשנים שלאחר מכן יצא היידר לנסיעות לימוד קצרות לאוסטריה, הונגריה ואיטליה. ההשפעה של נסיעות אלה באה לידי ביטוי בציוריו, ובמיוחד בנופים.
היידר הציג שלושה ציורים כחבר בהתאחדות האמנים הגרמנים, בתערוכה בשנת 1904, שאורגנה על ידי הזצסיון במינכן. הזצסיון במינכן ארגנה את תערוכת ציוריו של היידר ביום הולדתו בשנת 1911. הוא זכה בתואר של אוניברסיטת ברסלאו.
חיים אישיים
בשנת 1874 התחתן היידר עם קתרינה, אחיינית הפסל פרידריך ברוגר. נולדו להם שתי בנות ובן, הצייר הוברט היידר (1879–1971). קתרינה נפטרה בשנת 1882. היידר לא יכול היה לגייס כסף עבור ההלוויה שמומנה על ידי הצייר פרנץ פון לנבאך.
קברו תוכנן על ידי הפסל הרמן לאנג. רחוב בשליזרי נקרא על שמו.
הר ג'קסון (מונטנה, פלטהד)
הר ג'קסון (באנגלית: Mount Jackson) הוא הר ברכס לואיס, בשטח הפארק הלאומי גליישר, על הגבול בין מחוז פלטהד לבין מחוז גליישר, במדינת מונטנה שבארצות הברית.
גובהו של הר ג'קסון 3,064 מטרים מעל פני הים; הר ג'קסון ההר הרביעי בגובהו בשטח הפארק הלאומי גליישר. הר ג'קסון הוא ההר ה-266 בגובהו במדינת מונטנה, וההר ה-5,965 בגובהו בארצות הברית.
הר ג'קסון מתנשא לגובה של 1,038 מטרים מעל סביבתו. הר ג'קסון הוא ההר ה-33 בהתנשאותו במדינת מונטנה, וההר ה-291 בהתנשאותו בארצות הברית.
הר ג'קסון מממוקם על קו פרשת המים של אמריקה.
קרחון הריסון הממוקם על המדרון הדרומי של הר ג'קסון, הוא הקרחון הגדול ביותר בפארק הלאומי גליישר.
גאולוגיה
בדומה להרים אחרים בפארק הלאומי גליישר, הר ג'קסון מורכב מסלעי משקע שמקורם החל בתקופת הפרקמבריון ועד לתקופת היורה. סלעי משקע אלה נוצרו בים רדוד, שהחל להתרומם החל מלפני 170 מיליוני שנים.
אוליביה אובריאן
אוליביה גייל אובריאן (באנגלית: Olivia Gail O'Brien; נולדה ב-26 בנובמבר 1999) היא זמרת-יוצרת אמריקאית. היא מוכרת בזכות שיתוף הפעולה עם נאש בסינגל "I Hate U, I Love U", שהגיע למקום העשירי במצעד בילבורד הוט 100 ולמקום השביעי במצעד הסינגלים הבריטי. בשל הצלחת הסינגל, היא הוחתמה בחברת ההקלטות איילנד רקורדס.
ביוגרפיה
אוליביה גייל אובריאן, נולדה ב-26 בנובמבר 1999, ת'אוזנד אוקס, קליפורניה, ארצות הברית. מגיל שבע החלה אובריאן לשיר, לאחר מכן החלה ללמוד בעצמה לנגן בגיטרה ופסנתר. היא למדה בתיכון ג'סטין-סיינה בנאפה, קליפורניה.
הצבעה מרחוק
הצבעה מרחוק (או הצבעת נפקדים או הצבעת נעדרים או הצבעת היעדרות; באנגלית: Absentee ballot) היא הדרך בה מצביעים אנשים שאינם מסוגלים להצביע בקלפיות הרשמיות בהם מצביעים מרבית הציבור. השיטות הנפוצות ביותר של הצבעה מרחוק כוללות הצבעה במיקום אחר, הצבעה בדואר, הצבעה באוניברסיטאות, והצבעה באינטרנט. הגדלת הנגישות של ההצבעה מרחוק נתפסת בעיני רבים כדרך מהותית לשיפור כמות המצביעים במערכת בחירות, אף על פי כן, במדינות רבות כל האנשים שאינם מסוגלים להצביע בקלפיות הרשמיות חייבים לספק לכך סיבה מוצדקת, כגון מחלה כלשהי או היעדרות מהמדינה בשל נסיעה מעבר לחו"ל, על מנת שהאפשרות של הצבעה מרחוק תהיה זמינה בפניהם. גם האפשרות של הצבעה מוקדמת (אשר מבוצעת לפני יום הבחירות הרשמי, באמצעות הדואר או באינטרנט) נחשבת בעיני רבים להצבעה מרחוק, מכיוון שהבוחר לא חייב להיות נוכח בקלפיות הרשמיות ביום הבחירות.
בארצות הברית
ב-1896 הייתה ורמונט המדינה הראשונה לאפשר הצבעת נפקדים גם לאזרחים. עד אמצע המאה ה-20 רוב המדינות של ארצות הברית אימצו איזשהו סוג של הצבעת נפקדים – לאנשי צבא ולאזרחים.