cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניקו קובאץ'
הרטה ברלין
לאחר מכן חתם קובאץ' פעם שנייה בהרטה ברלין. הוא הופיע 75 פעמים במשחקי הבונדסליגה וכבש שמונה שערים.
רד בול זלצבורג
לאחר מונדיאל 2006, עזב קובאץ' את הרטה ברלין לאחר שלוש עונות ועבר לרד בול זלצבורג מהבונדסליגה האוסטרית. ב-26 באוגוסט 2006 הבקיע את השער הראשון שלו בבונדסליגה האוסטרית, בניצחון 4-0 ביתי על ווקר אינסברוק. בחודש מאי 2008 חתם לשנה נוספת במועדון, עד קיץ 2009. ב-29 במאי 2009 עזב לאחר שלוש שנים את רד בול זלצבורג ופרש מכדורגל מקצועי. הוא שיחק את משחקו האחרון עבור רד בול זלצבורג במשחק ידידות נגד באיירן מינכן, שבו הוחלף לאחר 15 הדקות הראשונות. המשחק נגמר בתיקו 0–0.
קריירה בינלאומית
קובאץ' ערך את הופעת הבכורה הבינלאומית שלו במשחק הידידות של קרואטיה נגד ב-11 בדצמבר 1996 בקזבלנקה. בהמשך גם הופיע בשלושה משחקים במוקדמות למונדיאל 1998, אבל החמיץ את הגמר בצרפת משום שלא התאושש לגמרי מפציעה עד לתחילת ההכנות לטורניר. הוא לא היה חלק מהנבחרת הלאומית במשך שנתיים לאחר מכן, עד משחק ידידות נגד בנובמבר 1999. קובאץ' שיחק בקרואטיה בחמשה משחקים במוקדמות למונדיאל 2002 וכבש שער אחד בניצחון 4-0 על. בסופו של דבר, קרואטיה הודחה מהטורניר לאחר סיום במקום השלישי בבית שלהם.
יורו 2008 היה הטורניר הגדול האחרון שלו. הוא הודיע ​​על הפרישה הבינלאומית שלו ב-7 בינואר 2009, בטענה שיש לתת לשחקנים צעירים חסרי ניסיון לשחק.
קריירת אימון
לאחר פרישתו מכדורגל מקצועי הוא הפך למאמנה של הנבחרת השנייה של רד בול זלצבורג, רד בול יוניורס. בשנת 2011 קודם לתפקיד עוזר מאמן הנבחרת הראשונה יחד עם ריקרדו מוניז כמאמן ראשי. אחרי שמוניז התפטר ביוני 2012, קובאץ' היה אחד המועמדים המובילים להחליפו. בסופו של דבר רוג'ר שמידט מונה למאמן וקובאץ' עזב את זלצבורג.
נבחרת קרואטיה
ב-16 באוקטובר 2013 הודיע דאבור שוקר, נשיא התאחדות הכדורגל הקרואטית, כי ניקו קובאץ' יאמן את נבחרת קרואטיה בכדורגל. הוא החליף את איגור שטימץ. במסיבת עיתונאים אמר שוקר שקובאץ' חתם על חוזה לשנתיים בנבחרת, עד סוף יורו 2016. כמאמנה של קרואטיה הצליח קובאץ' להעפיל למונדיאל 2014 שהתקיים בברזיל לאחר ניצחון 2-0 על. בספטמבר 2015 החליטה התאחדות הכדורגל הקרואטית לפטר את קובאץ', בעקבות הפסד 2–0 לנבחרת ותיקו מול  במוקדמות יורו 2016.
איינטרכט פרנקפורט
ב-8 במרץ 2016 מונה קובאץ' למאמנה של קבוצת הכדורגל איינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה, במקומו של ארמין פה, שפוטר יומיים קודם לכן.
באיירן מינכן
ב-13 באפריל 2018 הודיעה קבוצת באיירן מינכן שקובאץ', ששיחק בקבוצה בעבר במשך שנתיים, סיכם כמאמן הקבוצה. קובאץ' החל את עבודתו בעונת. על אף שבשלב מסוים של העונה הייתה באיירן בפיגור של 9 נקודות מהמקום הראשון, הצליחה הקבוצה לעלות לראש הטבלה ולזכות באליפות. הייתה זו האליפות הראשונה של קובאץ' כמאמן בבונדסליגה. ב-3 בנובמבר 2019 פוטר מתפקידו לאחר רצף תוצאות חלשות, ששיאן בתבוסה בתוצאה 5-1 לקבוצתו הקודמת איינטרכט פרנקפורט.
וולפסבורג
ב-24 במאי 2022 מונה למאמנה של וולפסבורג.
ניו יורק בלייד
הניו יורק בלייד (באנגלית: The New York Blade) היה עיתון שבועי אמריקאי המיועד להומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) אשר יצא בניו יורק בין השנים 1997 ל-2009. העיתון הכיל חדשות, בידור, ושירות היכרויות לנשים וגברים.
היסטוריה
הניו יורק בלייד החל כמהדורה מקומית של וושינגטון בלייד. זהות המשקיעים בעיתון עוררה מהומה עם ההודעה על הקמתו, ובתחילת דרכו תקפו פעילים למען זכויות להט"ב את מקימיו לאחר שנודע כי איש העסקים ווילבור רוס יהיה מעורב בעיתון. בשנת 2001 נרכש הניו יורק בלייד, יחד עם וושינגטון בלייד, על ידי חברת עיתונות הלהט"ב "Window Media". בשנת 2007 הוא נמכר לחברת "HX Media". בפברואר 2009 החליפה העיתונאית קאט לונג את מי ששימש כעורך הראשי עד אז, מונה טרנטון סטראוב. ביולי 2009 הופסקה הפצת העיתון, עת עמדה תפוצתו על 22,000 עותקים שחולקו חינם.
אפרת דובדבני
ביוגרפיה
גדלה באשקלון, שירתה בצה"ל בתפקיד פיקודי ביחידת מודיעין. בוגרת תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ואנגלית מטעם האוניברסיטה העברית, ותואר שני במדיניות ציבורית מטעם אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1992 הצטרפה דובדבני לתא הסטודנטים של מפלגת העבודה באוניברסיטה העברית, ומשם הגיעה למטה הבחירות של יצחק רבין לראשות הממשלה. כשנבחר רבין לתפקיד ראש הממשלה, הצטרפה דובדבני למשרד ראש הממשלה ומונתה לשמש כראש ענף חברה באגף פניות הציבור. לאחר מכן, מונתה כיועצת אישית של רבין, וניהלה את מטה הסיורים במשרד.
לאחר רצח רבין, עם כניסתו של שמעון פרס לתפקיד ראש הממשלה בפועל, עברה דובדבני לעבוד איתו ונשארה לשמש כיועצת עד לסיום כהונתו בשנת 1996. לאחר מכן, נשארה לעבוד עם פרס כיועצת בלשכתו כראש ממשלה לשעבר. בשנת 1999, עם מינויו של פרס לתפקיד שר לפיתוח אזורי בממשלת ברק, היא מונתה לתפקיד ראש מטה השר. בשנת 2001, כשמונה פרס לתפקיד שר החוץ בממשלת שרון הראשונה, מונתה דובדבני לראש לשכתו של פרס במשרד. כשפרס עזב את משרד החוץ, היא נשארה לעבוד עמו כראש לשכה בלשכתו כראש ממשלה לשעבר. בשנת 2005, עם הקמת משרד המשנה לראש הממשלה והמשרד לפיתוח הנגב והגליל, היא מונתה לתפקיד מנכ"לית המשרד ושימשה בו במשך שנתיים. ביולי 2007, עם בחירתו של פרס לתפקיד נשיא מדינת ישראל, מונתה דובדבני לתפקיד מנכ"לית בית הנשיא. דובדבני היא האישה הראשונה המשמשת בתפקיד זה.
בספטמבר 2014 מונתה למנכ"לית מרכז פרס לשלום.
ישראל אליהו הנדלזלץ
ישראל אליהו הנדלזלץ (1879, שרשוב - 1942, גטו ורשה) היה מחנך, סופר ומתרגם עברי, שנספה בשואה. התמקד בעיקר בספרות ילדים ונוער, ותרגם מספר רב של יצירות לעברית מספרות העולם.
נכדו הוא העיתונאי, המבקר והסופר מיכאל הנדלזלץ.
קורות חייו
י. א. הנדלזלץ (כפי שנהג לחתום במאמריו וספריו) נולד בשרשוב, אשר ברוסיה הלבנה, שם קיבל חינוך יהודי מסורתי בחדר ובישיבה. את השכלתו הכללית השלים בכוחות עצמו. בראשית המאה ה-20 הוא הגיע לוורשה ולימד בבתי ספר עבריים; בבית ספר תיכון ובסמינר לרבנים בשם "תחכמוני". כמו כן היה פעיל בתנועת המזרחי בפולין.
הנדלזלץ התמקד בעיקר בספרות ילדים ונוער, והרבה לתרגם עבורם מספרות העולם. לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא הוציא סדרת ספרונים מנוקדים ומצוירים לילדים, בשם: "מספרות העמים", (ורשה, תרפ"א - תרפ"ג). כן הוציא "ביבליותיקה מצוירת לילדים", (1923). הוא ערך גם את הדו-שבועון לילדים "צפרירים" החל מחוברת 15. כתב העת "צפרירים" פרסם מגוון שירים וסיפורים לקורא הצעיר. תחילה התמקד העיתון בספרות מקור בעברית, אך בהמשך הוסיף גם תרגומים. בין שאר היצירות, פרסם הנדלזלץ את הסיפור "פינוקיו" של קרלו קולודי בתרגומו, שהיה התרגום העברי הראשון של הספר. הוא הצליח לפרסם רק שני פרקים טרם פסק כתב העת להופיע.
בנוסף, ערך את החוברות של "גננו; חוברות לחנוך הפעוטות בגן ילדים ובבית אם". כתב מחזה בשם "התמורה" (1923), שהיא קומדיה של חילופין בין נער עני וחברו העשיר. תרגם מיצירותיהם של ג'ק לונדון, ארתור קונן דויל, ז'ול ורן, צ'כוב, קיפלינג, הקטור מאלו, שלום עליכם, סיפורים ממגילת אסתר ועוד.
במשך כל שנות פעילותו התרבותית דאג הנדלזלץ לטפח את ספרות הילדים העברית ולהעשיר אותה ביצירות קלאסיות מספרות העולם. רוב יצירותיו המקוריות שנדפסו בעיתוני הילדים, לא כונסו.
לאחר שנכבשה פולין בידי הנאצים נכלא בגטו ורשה, שם נספה בקיץ תש״ב (1942).
ארץ חמדה (כולל)
כולל ארץ חמדה או בשמו הרשמי מכון גבוה ללימודי היהדות הוא כולל ציוני דתי לסמיכה לדיינות בירושלים. הכולל שוכן בשכונת קטמון בעיר. מסלול לימוד הסמיכה במכון נמשך שמונה שנים. חזון המכון הוא:
בנוסף, למכון סניפים ברעננה ובלונדון, רשת בתי דין לממונות, תוכנית לימודי הלכה לציבור הרחב, שו"ת מקיף בענייני הלכה בחיים המודרניים, תוכנית להכשרת מנהיגים תורניים לקהילות יהודיות בחו"ל, מכוני מחקר נלווים ועוד.
הקמה וחזון
הכולל הוקם בשנת ה'תשמ"ז (1987) על ידי הרבנים משה ארנרייך ויוסף כרמל, תחת נשיאותו והדרכתו של הרב שאול ישראלי ובברכתו של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא. כשהרצון הוא לאגד למקום אחד את מובחרי האברכים בציונות הדתית, "שיגדלו לתלמידי חכמים ברמה הגבוהה ביותר" וינהיגו את הדור הבא לגבהים.
כדי למקסם את הגדילה בתורה ולהשתלם במקצועיות, הועמדו בצוות המכון תלמידי חכמים ומומחים מן השורה הראשונה כמו הגרז"ן גולדברג, הרב נחום אליעזר רבינוביץ, הרב מרדכי גרינברג, הרב מנחם בורשטיין, הרב ישראל רוזן, ועוד. מאז פטירת נשיאו הרב ישראלי, עמדו בהובלת המכון והכולל הגרז"ן גולדברג והרב נחום רבינוביץ'. לאחר פטירתם הועמד במקומם הרב יעקב אריאל. כמו כן, עד לפטירת הרב אברהם שפירא עודדו ראשי הכולל את האברכים לעמוד איתו בקשר, ואף הציגו בפניו בקביעות את האברכים שנסמכו לדיינות.
הכולל ללימודי דיינות
פעילותו העיקרית של המכון היא כולל האברכים בירושלים ללימודי דיינות, בכולל לומדים עשרות אברכים, בוגרי ישיבות הסדר וישיבות גבוהות, המוסמכים לרבנות ומאופיינים ביכולות גבוהות בשלל פרמטרים. הם לומדים במשך שמונה שנים את לימודי הסמיכה לדיינות, ואף מוכשרים במהלכה לשימוש כראשי ישיבות ור"מים בישיבות הגבוהות וההסדר.
לרוב מקפיד הכולל לקבל אברכים ששירתו קודם לכן בצה"ל.
בנוסף ללימוד הדיינות, משתתפים אברכי הכולל בפרויקט שאלות ותשובות בפקס ובמייל, הנקרא "במראה הבזק", שבו עונים לשאלות ממדינות רבות בעולם בנושאים מגוונים. השאלות נשלחות על ידי רבני קהילות, רופאים ואנשי מקצוע, ועוסקות בשלל ההיבטים של יישום ההלכה בחיים המודרניים. שאלות ותשובות אלו מכונסות לסדרת ספרים בשם זה. נכון לשנת ה'תשע"ח (2017) יצאו לאור תשעה כרכים.
הכולל הקהילתי ברעננה ללימודי רבנות
בשנת ה'תשס"ח פתח המכון כולל קהילתי ברעננה המתמקד בלימודי רבנות ובפעילות קהילתית בעיר, אשר התכנית בו משורטטת במטרה להצמיח רבני קהילות איכותיים. מתקבלים אליו בוגרים מצטיינים מישיבות ההסדר והגבוהות, שצברו לכל הפחות חמש שנים במסגרת הישיבה וששירתו בצה"ל. ומסלול הלימוד בו נמשך ארבע שנים במהלכן ניגשים האברכים לכל מבחני הסמיכה לרבנות מטעם הרבנות הראשית לישראל.
מלבד הלימוד הקבוע של שני סדרים ביום במהלך ימי השבוע, לומדים האברכים גם שני סדרי ערב בכל שבוע בבית המדרש. תוכנית הלימודים אינטנסיבית ומעמיקה, הכוללת לימוד סוגיות הגמרא בעיון למדני והקפת הדיון ההלכתי משורשו עד מסקנותיו. בנוסף נמסר שיעור מאת הרב משה ארנרייך המקיף סוגיות אקטואליות הלכתית, שיעור בתנ"ך מאת הרב יוסף כרמל, שיעור באמונה ושיעורים נוספים.
כמו כן, כוללת ההכשרה הענקת כלים מעשיים הנדרשים להובלת קהילה, כגון פסיכולוגיה בין אישית, הקשבה ואמפתיה, התערבות בשעת משבר, דיבור והופעה בציבור, גישור ופישור.
פעולתו של בית המדרש משליכה באופן ישיר ועקיף על הקהילה. זאת, הן בעצם הלימוד המעמיק והן במעורבות מגוונת בחיי הקהילה. המעורבות מתבטאת בין השאר בלימוד בחברותות עם חברי הקהילה וכן עם ילדים ונוער; חוגי תורה לבנים ובנות; שיעורים למבוגרים; ועוד.
שו"ת במראה הבזק
המכון מוציא לאור את סדרת ספרי השאלות ותשובות "במראה הבזק", המאגד את השאלות שנשלחו למכון מרחבי ישראל והעולם על ידי רבני קהילות ואנשי מקצוע ומדע, והתשובות שהשיבו להם אברכי הכולל. התשובות עוברות את ביקורתם ואישורם של ראשי הכולל הרבנים ארנרייך וכרמל, ובעבר גם את של הרב זלמן נחמיה גולדברג והרב נחום אליעזר רבינוביץ, עד לפטירתם.
בית דין "ארץ חמדה – גזית"
המכון הקים רשת בתי דין לממונות ארצית בשם ארץ חמדה גזית, הכוללת תשעה בתי דין – בירושלים, רמת גן, חיפה, בית שמש, קצרין, עפרה, פתח תקווה, קריית גת וכפר יונה, ובית דין לערעורים. בנשיאות הרשת עמד עד לפטירתו הרב זלמן נחמיה גולדברג, ובהנהלתה התורנית מכהנים רבנים כמו הרב יעקב פילבר, יעקב אריאל, הרשל שכטר ועוד. עד לפטירתם כיהנו בה גם הרבנים אהרן ליכטנשטיין ונחום אליעזר רבינוביץ. לצידה של ההנהלה התורנית, עומדת הנהלה ציבורית הכוללת ראשי קהילות, עורכי דין ואנשי עסקים.
לרשת שתי מטרות עיקריות: 1. להוות חלופה יעילה לבית המשפט עבור המעוניינים בפתרון משפטי במסגרת הלכתית כשרה ועל פי התורה וההלכה. 2. לשמש כגשר בין דתיים וחילוניים, באמצעות הצעת מערכת מקצועית ורגישה כחלופה להליך משפטי יקר הקורס תחת עומס.
קיומה נובע מתוך הכרה בכך שהתורה מעניקה פתרון והתמודדות אף לבעיות המורכבות והמתוחכמות ביותר של הכלכלה המודרנית. על פי ערכי הצדק, היושר והמוסר. בית הדין נועד ליישם את ערכי התורה וההלכה בחיים המודרניים המשתנים, בכל תחומי החיים הציבוריים והעסקיים.
מכונים נלווים
מכון "התורה והמדינה" ומכון "משפט והלכה בישראל" פועלים תחת ארץ חמדה,
אגפים ופעילות נוספת
בנוסף לכולל האברכים, מפעיל מכון ארץ חמדה עוד מספר מוסדות ותוכניות.
מנהיגות תורנית בקהילות העולם
המכון הקים תוכנית לימודים המיועדת למוסמכים לרבנות דוברי שפה זרה, המיועדים לכהן כרבני קהילות יהודיות ברחבי העולם, בה הם משתלמים בהכשרות הנצרכות לכך. התכנית מופעלת בשיתוף עם המזרחי העולמי
בין התחומים עליהם מושם דגש במסגרת זו: לימוד עיוני בסוגיות הש"ס ורכישת כלים למדניים, התמקדות בליבון נושאים אקטואליים בהלכה, מחשבת ישראל – עיסוק בכתבי גדולי הראשונים והאחרונים ויישמום בסוגיות אקטואליות בעולם המודרני, תנ"ך – סוגיות בעיון ובבקיאות תוך השלכה להבנת האתגרים של זמנינו, שימוש תלמידי חכמים, קורסים במנהיגות והבנת צורכי הפרט והכלל, כלים לייעוץ, גישור, עמידה בפני קהל, ועוד.
תוכנית ללימודי שמיטה
בשנת ה'תשע"ה פתח המכון את תוכנית הלימודים 'שנת השבע', תוכנית שבועית המלווה את שנת השמיטה ובנויה מחוברות הכוללות מקורות, שאלות למחשבה ועיון ומבחן אמריקאי. התכנית מתקיימת במקביל בעשרות מוקדים ברחבי הארץ הכוללים אלפי לומדים, כאשר קבוצה המעוניינת לקיים אצלה לימוד כזה פונה למכון ומקבלת את חומרי הלימוד והעזרים, וליווי ללימוד.
"מורינו"
בעקבות הצלחת תוכנית לימודי השמיטה, הוקמה מטעם המכון תוכנית נוספת בסגנון דומה, שמה הוא "מורינו" – ומטרתה הקפת נושאים בהלכה יומיומית (בחלק "אורח חיים" שבשולחן ערוך), ברמה פחותה מזו הנצרכת לקבלת סמיכה. המותאמת לציבור הרחב יותר. היא כוללת גם מערך נוסף של לימודי שמיטה.
בוגרי הכולל
בוגרי המכון משמשים לרוב כדיינים (בהם, כמחצה מהדיינים הדתיים לאומיים בבתי הדין הרבניים), ר"מים וראשי ישיבות בישיבות הסדר, ראשי כוללים ורבני יישובים, והוא נחשב לאחד מהכוללים החשובים במגזר הדתי לאומי.
בין בוגרי הכולל נמנים:
ג'ניס ראנד
ג'ניס ראנד (באנגלית: Janice Rand) היא דמות בדיונית המופיעה לפרקים ב"מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית" מתוך היקום הבדיוני של זיכיון מסע בין כוכבים. את דמותה גילמה השחקנית האמריקאית גרייס לי וויטני. כמו כן הדמות הופיעה בחלק מסרטי הסדרה, ובסדרת ההמשך "מסע בין כוכבים: וויאג'ר".
תיאור הדמות
ראנד משתמשת כפקידתו של קפטן ג'יימס ט' קירק על סיפון האנטרפרייז במחצית הראשונה של העונה הראשונה של הסדרה "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית". קיימת משיכה הדדית בינו לבינה, הבאה לידי ביטוי בפרקים כגון "The Naked Time", "The Enemy Within" ו-"Miri". הפגנת הרגשות המודחקים הבולטת ביותר הייתה בפרק "The Enemy Within", בו קירק, ספוק ומק'קוי שאלו אותה על תקיפתה. ראנד הופיעה ב-8 פרקים, כולם בשנת 1966.
בשנת 1979 היא הופיעה שוב, בסרט "מסע בין כוכבים: הסרט", בו שימשה כמפעילת משגר טלפורטציה וכמש"קית. ההופעה הבאה שלה הייתה בסרט "מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה", בו היא קודמה לדרגת ולתקן נגד והוצבה בסן פרנסיסקו ביחד עם קריסטין צ'אפל. היא שירתה כקצינת קשר על סיפון ספינת החלל אקסלסיור (Excelsior), בסרט "מסע בין כוכבים 6: הארץ הלא נודעת" ובפרק סדרת "מסע בין כוכבים: וויאג'ר", מעונה 3 פרק 2, בשם "Flashback", בשנת 1996.
לוויטני הייתה הופעת קמאו בסרט "מסע בין כוכבים 3: החיפוש אחר ספוק", והיא זוהתה על ידי מעריצים כמגלמת את דמותה של ראנד, למרות שברשימת כתוביות הסרט היא מופיעה כמגלמת את "האישה מהקפיטריה" אדומת-השיער. וויטני, באוטוביוגרפיה שלה, טענה כי לא גלמה את דמותה של ראנד בסרט זה.
עזיבה
הסיבות לעזיבתו של וויטני מהתוכנית אינן ברורות, אם כי הסיבה הנפוצה ביותר הייתה כי מבחינה עלילתית, קיומה של הדמות שלה מגבילה את האפשרויות הרומנטיות הפוטנציאליות של קפטן קירק. בביוגרפיה של יוצר "מסע בין כוכבים" ג'ין רודנברי נטען כי זה היה קיצוץ תקציב פשוט בלבד.
וויטני סבלה מאלכוהוליזם באותה העת, ולפי מספר מקורות זה השפיע על הביצועים שלה, שהביאו לכך שדמותה של ראנד הוצאה ממספר פרקים. כתוצאה מכך, הדבר הוביל לאי-הכללתה של ראנד לגמרי בתסריטי הפרקים. ווטני בשנת ה-80 וויטני ציינה גורמים כאלו כגורמים האפשריים שהביאו לפיטוריה, אבל באוטוביוגרפיה שלה היא דוחה בעקשנות את הטענות הללו.
לדברי וויטני, בעונה הראשונה רק לויליאם שאטנר וללנרד נימוי הובטח כי יופיעו בכל פרק ופרק של הסדרה. מבין שלושת הפרקים שבהם היא לא מופיעה, דמותה ראנד לא נכללה מלכתחילה בשניים ("Mudd's Women" ו-"What Are Little Girls Made Of?"). הפרק היחיד שבו דמותה של ראנד הוצאה במכוון מתוך התסריט היה הפרק "Dagger of the Mind"; לדברי וויטני הדבר נעשה בשל החלטה אמנותית בגלל שעלילת הפרק חושפת יתר על המידה את המשיכה ההדדית, אך המודחקת, בין קירק לבין ראנד.
באוטוביוגרפיה שלה, וויטני טוענת כי מנהל טלוויזיה (שאת שמו איננה מציינת) ניסה לתקוף אותה מינית, והיא מניחה כי קיים קשר בין זה, לבין פיטוריה כמה ימים לאחר מכן.
משה סמילנסקי
משה סְמִילַנְסקי (24 בפברואר 1874, ז' באדר תרל"ד, טֶלֶפִּינוֹ, פלך קייב, האימפריה הרוסית – 6 באוקטובר 1953, כ"ז בתשרי תשי"ד, רחובות) היה איש העלייה הראשונה, מנהיג ציוני, איכר, פובליציסט וסופר עברי.
בצד כתיבתו הספרותית ופעילות הציבורית, עבד את האדמה במשקו החקלאי. הרבה לכתוב על חיי הערבים בארץ ישראל, בשם העט "חוג'ה מוסה". היה מקורב לברית שלום. שימש בתפקיד ראשי בארגון ההגנה, והיה אחראי על אזור העיר רחובות מטעם הארגון.
קורות חיים
משה סמילנסקי נולד בשנת 1874 בעיירה טֶלֶפִּינוֹ שבפלך קייב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום במחוז צ'רקאסי באוקראינה). כילד, רכש משה סמילנסקי תורה והשכלה מפי מלמדים ומורים פרטיים. בין מוריו היו שניים מבני ביל"ו, וגיסו ברוך לידז'ינסקי היה מחבריו ותלמידיו של אחד העם. מקריאתו בספרות העברית החדשה, וכן מרשמי אביו, שמעיה, עם שובו מביקור בארץ ישראל בשנת תר"ן, הושפע ברוח האהבה לציון. סמילנסקי ויתר על תוכניותיו ללמוד בבית הספר החקלאי באומן והתגבר על התנגדות אמו, ובגיל 16 עלה לארץ ישראל בשנת 1890. בתחילה רצה ללמוד חקלאות במקוה ישראל, אך כיוון שלא רצה ללמוד בצרפתית, בחר לעבוד כפועל חקלאי. מכתביו מארץ ישראל עשו רושם רב על קוראיהם, ולמקראם ניבא עליו הרב יעקב מזא"ה, רבה הראשי של מוסקבה, כי הנער הזה יהיה סופר בישראל. במהרה הצטרפה אליו משפחתו, ובהשפעתו רכש אביו כאלף דונם קרקע במושבה חדרה שאך זה נוסדה.
קשיים ביורוקרטיים ומחלות דחקו בהם לעקור לראשון לציון, בה עבד כפועל חקלאי. המשפחה החליטה לשוב לרוסיה, אך סמילנסקי הצעיר סירב. לאחר שהחלים מקדחת חזר לעבודתו והפך פעיל בחיי התרבות של הנוער ובספרייה הצבורית, למרות איסור מפורש של פקידי הברון. ב-1893 רכש אדמה ברחובות, התיישב בה, נטע כרם גפנים ושקדים ועסק בפלחה, ובשעות הפנאי עסק בכתיבה, בעבודה ציבורית ובהוראה. יחד עם עמיתו להוראה אליעזר מרגולין, חקר את ארץ ישראל לאורכה ולרוחבה. כעבור שנה יצא לרוסיה לדרישת הוריו, כדי להתייצב לשירות צבאי. לאחר שבועות אחדים שוחרר, וחזר מיד לרחובות. סמילנסקי הצטרף לאגודת "בני משה" שייסד אחד העם, איתו שמר על קשר רציף שנים ארוכות, והשתתף בפעילותה החינוכית, התרבותית והלאומית.
בתרנ"ח פרסם את מאמרו הראשון ב"הצפירה" הוורשאי, והמשיך לתאר בקביעות, בשם העט "בן-חוה", את חיי המושבות בארץ ישראל. כן כתב מאמרים בעיתונים "המליץ" ו"הצופה" וב"לוח אחיאסף", ואחר כך ביתר העיתונים העבריים ובכתבי-עת ("הארץ", "השילוח", "הפועל הצעיר" וכו') בישראל ומחוצה לה. בין היוצרים והעורכים שליוו את סמילנסקי בפעילותו הספרותית מצויים ח"נ ביאליק, י"ל פרץ, יעקב פיכמן ויוסף קלוזנר.
בשנת 1900 סמילנסקי השתתף בייסוד "הסתדרות המושבות", ובשנת 1901 נבחר למשלחת שיצאה אל ועד חובבי ציון באודסה ובהמשך השנה אל הברון רוטשילד בפריס, במטרה לדרוש את עצמאותן של המושבות מהאפוטרופסות של פקידות הברון. באותה שנה הקים ביחד עם כורמים אחדים יקב קטן במטרה להשתחרר מהתלות ביקב הברון, אך היוזמה נכשלה. לאחר נטיעת הפרדס הראשון ברחובות בשנת 1904, הנהיג סמילנסקי את המעבר להדרים כענף חקלאי מרכזי. במקביל, עם תחילת העלייה השנייה, סייע סמילנסקי לאנשיה, והעסיק רבים מהם בפרדס ובכרם שבבעלותו, אף על פי שחלק על עמדתם בעניין "כיבוש העבודה".
בשנת 1905 סמילנסקי השתתף כציר בקונגרס הציוני השביעי בבזל, הראשון לאחר מותו של בנימין זאב הרצל. בשהותו בשווייץ ב-1906, בזמן שהחלים מטיפול רפואי, כתב בעברית את "לטיפה", שראה אור לראשונה בתרגום ליידיש, ואחר כך תורגם בחזרה לעברית בידי חמדה בן-יהודה. סמילנסקי המשיך לפרסם "סיפורים ערביים" בשם העט "חוג'ה מוסה", בין היתר בכתב העת "העומר" שייסד יחד עם ש. בן ציון ודוד ילין.
לאחר סיור בארץ ישראל ובסוריה בשנת 1912, כתב סמילנסקי ב"העולם" על ניצניה של השאלה הערבית, ובשנת 1913 הסתבך בעלילה, יחד עם אחדים מבני רחובות, לפיה הרגו כביכול ערבי מכפר זרנוגה; לאחר משפט ממושך, זוכו כל הנאשמים. במלחמת העולם הראשונה עמד בראש התאחדות המושבות ביהודה ולאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי הבריטים בשנת 1918, התנדב בגיל 44 לגדוד העברי הארצישראלי והיה מראשי ועד ההתנדבות. לאחר המלחמה, בשנות ה-20 של המאה ה-20, המשיך סמילנסקי להנהיג ניסיונות התאגדות של איכרי המושבות שהובילו לביסוסה כארגון ארצי, התאחדות האיכרים, וכיהן כנשיא הארגון משך שנים רבות. ב-1929 ייסד והיה העורך הראשון של "בוסתנאי" – ביטאון התאחדות האיכרים.
בדצמבר 1925 הגישו 90 מאיכרי רחובות, ובהם סמילנסקי, תלונה במשטרה בה התלוננו נגד הפועלים היהודים, כי גירשו באלימות פועלים ערבים מן המושבה. האיכרים האשימו את מנהיגי ההסתדרות באחריות להתעוררות שנאה בין יהודים וערבים ולסיכון השלום בארץ, וביקשו ממושל יפו, קמפבל, לנקוט צעדים נגד הפועלים היהודים ומנהיגיהם, כדי להגן על שלומם של הפועלים הערבים. מזכיר ההסתדרות, דוד בן-גוריון, ראה בתזכיר "כתב מלשינות" ובוועידה החקלאית שנתכנסה בתחילת פברואר 1926, תקף את סמילנסקי וכינה אותו "מלשין". סמילנסקי תבע אותו למשפט דיבה בבית משפט השלום העברי בתל אביב. פסק הדין פורסם ב-3 במרץ והשופטים קבעו כי התזכיר הוא אכן "דבר מלשינות", אך פסקו גם כי לבן-גוריון לא הייתה רשות לקרוא לו "מלשין" ומצאו אותו חייב בדין.
סמילנסקי ושותפו טוביה ז. מילר התחילו לטפל בקרקעות הנגב בשנת 1932 לאחר שיהושע חנקין הזמין אותם לשתף פעולה בנגב, אולם מילר לא הסכים לתנאי החוזה. לפי תנאי החוזה בין חברת הכשרת הישוב לבין סמילנסקי, סמילנסקי היה חייב להמציא את הכספים לקניית הקרקעות בנגב, ועל חברת הכשרת היישוב הוטל להמשיך ברכישתן. בנסיעותיו בתפוצות הגולה סמילנסקי רכש את לבם של יהודים רבים להשקיע מהונם בגאולת הנגב. הקרקעות שנרכשו עבורו באותן שנים השתרעו בעיקר במזרח באר שבע, מזרחית-דרומית לבאר שבע עד לחרבות כורנוב הרחוקות 27 ק"מ מדרום מזרח לבאר-שבע. כל הקרקעות נמדדו על ידי המהנדס ליפשיץ ונחרשו חרישה כללית. כמנין יהודים היו עסוקים בתחום זה בנגב ועליהם נלווה רופא מיוחד, שחילק לבדויים רפואות חינם.
הוא ביקש להתקרב להנהלת הסוכנות היהודית, ובו בזמן תמך בפעילות "ברית שלום" להקמת אוטונומיה יהודית-ערבית תחת המנדט הבריטי. בשנת 1936 המשיך סמילנסקי בפעילותו זו במסגרת "החמישה" (יחד עם פנחס רוטנברג, גד פרומקין, משה נובומייסקי ויהודה לייב מאגנס). ב-1939, ערב מלחמת העולם השנייה, נסע בשליחות הקרן הקיימת לארצות הברית, וחזר משם לארץ דרך דרום אפריקה בשנת 1940. בשנת 1946 היה סמילנסקי שותף יחד עם מרטין בובר וסיעת "איחוד" לתזכיר שהציע פתרון ברוח מדינה דו-לאומית לועדה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל.
סמילנסקי היה שותף באותה תקופה למאמצי גיוס כספים למען גאולת קרקעות, בעיקר בנגב. בשנת תש"ז קנה ביחד עם שותפו הפרדסן טוביה מילר 260 דונם מהמצרים למען הקמת קיבוץ כפר דרום, שהוקם שנה לאחר מכן.
ב-1949 זכה בפרס אוסישקין על היצירות "בערבה" ו"בהר ובגיא".
משה סמילנסקי מת בשנת 1953 בתל אביב ונקבר ברחובות בהלוויה ממלכתית. לאחר מותו נקרא על שמו מושב ניר משה.
משפחתו
היה אב לשלושה (מאשתו הראשונה): שפרה, רנה וישעיהו (שיה). בתו שפרה נישאה ליערן ד"ר עמיהוד גור, בנו של המילונאי העברי יהודה גור (גרזובסקי).
סמילנסקי היה אחיהם של הסופר והפובליציסט מאיר-סיקו סמילנסקי ושל הפסיכואנליטיקאית ד"ר אנה (אניוטה) סמילנסקי (שהייתה, לאחר עלייתה לארץ בשנת 1933, ממיסדי החברה הפסיכואנליטית בישראל), ודודו של הסופר והפובליציסט זאב סמילנסקי, אביו של הסופר ס. יזהר. ספר הילדים הידוע ביותר של יזהר על משה סמילנסקי, עליו הרבה לכתוב בסיפוריו, הוא "הכרכרה של הדוד משה" (רישומים: גלי הוס), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1973.
סבכון זהוב-כנף
הסבכון זהוב-הכנף (שם מדעי: Vermivora chrysoptera) הוא ציפור קטנה בת למשפחת סבכי העולם החדש. הסבכון זהוב-הכנף ניזון בעיקר מחרקים ומזרעים. כשמפריעים את מנוחתו הוא נעלם בסבך.
מאפיינים
לסבכון זהוב-כנף, מסכה וגרון שחורים ופס זהוב בולט על הכנף. בנוסף יש לו גב אפור, בטן לבנה ומצח צהוב. הנקבה גדולה יותר מהזכר. גודלו של הסבכון הוא בין 12.4-13.5 ס"מ ומשקלו 9 גרם.
תפוצה ונדידה
הסבכון זהוב-הכנף חי באמריקה הצפונית, בעיקר בקנדה. הוא מקנן בין הימות הגדולות לבין האפלאצ'ים. הוא חורף מאמריקה התיכונה עד צפון אמריקה הדרומית.
מאפיינים פיזיים
אורך גופו של הסבכון זהוב-הכנף הוא 12 ס"מ. הסבכון זהוב-הכנף, כשמו כן הוא, חלק בכנפו צבוע בצהוב זוהר, קודקודו וכיפתו צהובים גם הם, גבותיו לבנות, החלק התחתון בלחייו לבן, והחלק העליון בלחייו - שחור, כמו כן גם סנטרו שחור. גבו וזנבו אפורים ובטנו לבנה. הסבכון זהוב-הכנף הוא מין נודד, ולכן כנפיו ארוכות ומחודדות. מקורו של הסבכון זהוב-הכנף מחודד כדי לתקוע את מקורו בקלות בחרקים מהם הוא ניזון.
בועז ארד
בועז ארד (16 במרץ 1956 – 2 בפברואר 2018) היה אמן ישראלי ומרצה במחלקה לצילום באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל ובמדרשה לאמנות, בית ברל. עבודתו האמנותית עסקה בווידאו ארט, פיסול, ציור, רישום וצילום.
ביוגרפיה
בועז ארד נולד בעפולה וגדל בחולון. למד אמנות במכון אבני בין השנים 1982-1978 ולימודי ביקורת ותיאוריה בסמינר לתרבות חזותית בקמרה אובסקורה בשנים 1996-1995. הוא לימד בבית הספר תלמה ילין בשנים 1983–2006, לימד בקמרה אובסקורה בשנים 2004-1993, במדרשה לאמנות בבית ברל בשנים 2001–2018, ובמחלקה לצילום בבצלאל בשנים 2007–2018.
ארד החל להציג בשנת 1985. הוא עבד במדיה שונות, בתחילה בציור, רישום ופיסול, ומאוחר יותר בצילום, ובעיקר בווידאו. היצירות שלו משלבות הומור, חפצים ואירועים מהיומיום, התבוננות אירונית בשאלות של זהות וזיכרון, ועוד. החל משנת 2008 הוא יוצג בגלריה רוזנפלד, תל אביב.
בשנת 2009 החליף ארד את דורון רבינא כאוצר של גלריית המדרשה הירקון 19 בתל אביב, ושימש בתפקיד זה עד למותו בשנת 2018. ארד אצר בגלריה קרוב לשמונים תערוכות וביניהן תערוכות יחיד רבות, תערוכות קבוצתיות, ואף תערוכה לאמן דוד הנדלר, שאת עבודותיו אסף שנים רבות. ארד גם היה אספן של אמנות אפריקאית. ארד אף פרסם מספר ראיונות, ביקורות ומאמרים. עבודותיו נרכשו על ידי אספנים פרטיים בארץ ובעולם, והן נמצאות באוספי המוזיאונים המרכזיים בישראל, ובכמה מוזיאונים בחו"ל.
מותו
ב-1 בפברואר 2018, זמן קצר לאחר שפורסמו באתר מאקו טענות על עבירות מין של המנצח מנחם נבנהויז נגד תלמידיו בבית הספר תלמה ילין שבו לימד ארד, פורסמה כתבה ובה עדות של תלמידה לשעבר במוסד ובה סיפרה שארד ניהל עמה קשר רומנטי, ושלאחר סיום הלימודים אף עברה לגור איתו והקשר נמשך בגלוי מספר שנים. בתגובה אמר ארד שקשר זה התקיים אך ורק לאחר שאותה נערה סיימה את לימודיה. הוא איים שיתאבד אם הכתבה תתפרסם. יום לאחר פרסום הכתבה שם קץ לחייו בביתו בתל אביב.
ב-26 ביולי 2018 פורסמה במאקו הודעת התנצלות המבהירה כי: "לא נטען בכתבה ולא הייתה כל כוונה לטעון כי מיוחסים לבועז ארד יחסים אסורים בהווה, או כי מיוחס לו מעשה כלשהו שנעשה בכפייה או שלא בהסכמה על ידיו בכל תקופה שהיא. אם הובן אחרת מכותרת הכתבה או מתוכנה, אנו מצרים על כך."
שנה לאחר מותו אצרו תלמידיו לשעבר, האמנים גיא בן-נר ונוי פורר, תערוכה מעבודותיו לזכרו, "ערבה בוכיה", בגלריה רוזנפלד. במלאת שנתיים הוצגה בגלריה התערוכה הקבוצתית "זיכרון דברים", כשם יצירה שלו. משפחת ארד מעניקה לזכר בועז פרס הצטיינות בפקולטה לאמנות, המדרשה.
לילה טוב ירח
לילה טוב ירח (באנגלית: Goodnight Moon) הוא ספר ילדים מנוקד מאת מרגרט וייז בראון והמאייר קלמנט הרד, שיצא לאור בשנת 1947 והפך לאחד מסיפורי לילה טוב הידועים ביותר בארצות הברית. הספר עוסק בילד (בדמות ארנב) הנפרד מכל החפצים בחדרו באמירת לילה טוב לפני שהוא נרדם. הספר תורגם על ידי יהודה מלצר ויצא בהוצאת מודן הוצאה לאור.
הספר כתוב בשפת המקור כפואמה עם חריזה, וכך גם בגרסה העברית. הסיפור עוסק בטקס השינה של ארנב ילד המברך את כל החפצים בחדר, כגון בלון אדום, תמונה, חתולים וכדומה בברכת לילה טוב.
הפרטים בספר
היבט אחד בספר הוא העושר הוויזואלי של הפרטים בחדר. למרות שהסיפור כולו מתרחש בחדר אחד, הקורא המעמיק או הילד יכולים לגלות פרטים חדשים בכל קריאה, למשל:
מעדנייה
מעדנייה (משם העצם: "מעדן") היא חנות מזון המתמחה במוצרים מיוחדים, נדירים או יוקרתיים. בנוסף, השם מעדנייה מתייחס גם לאגף בסופרמרקט (מכונה לעיתים "מעדנית") ולסוג של מסעדה או מזנון.
בישראל ובאירופה המונח מתייחס לרוב לחנות בעוד בארצות הברית המונח "דֵּלִיקָטֵסֶן" (Delicatessen) ובקיצור "דלי" (deli) מתייחס בעיקר למזנון המגיש מאכלים ייחודיים, לרוב בסגנון המטבח היהודי האשכנזי.
חנויות מעדנייה מתאפיינות במגוון הפריטים השונה משל סופרמרקט. במעדנייה אין מצרכי יסוד ומרבית המוצרים הם מוצרי גורמה או שמקורם במטבחים השונים מהמטבח המקומי.
בין מוצרי המעדנייה יש ארוזים ויש הנמכרים בתפזורת או לפי משקל. במעדניות עשויים להמכר חומרי גלם לבישול, מזון מוכן, ואף מנות או כריכים המוכנים על פי דרישת הלקוחות ונאכלים במקום או נארזים כ"איסוף עצמי". קשה למצוא הגדרה מדויקת למעדנייה המבדילה אותה מחנות מזון רגילה, ועל כן משרד הפנים התנגד למתן זכויות שונות למעדנייה ולחנות מכולת.
קרב ואו
קרב ואו נערך בגינאה החדשה מ-29 עד 31 בינואר 1943 והוא חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. בקרב הפליגו כוחות האימפריה היפנית מבסיסים ברבאול, חצו את ים שלמה, ולמרות התקפות מתמשכות מצד כוחות האוויר של בעלות הברית, הצליחה להגיע ללָאֶה, שם ירדו לחוף. אז התקדמו החיילים היפנים לעיירה ואו (Wau) שהייתה בסיס אוסטרלי שאיים על שאר הכוחות היפנים בעיירה סלמאואה (Salamaua). בין הצדדים הלוחמים התפתח מרוץ לוואו, כשהיפנים נעים בדרך היבשה, בעוד שהאוסטרלים נעים דרך האוויר. כשהגיעו היפנים לוואו לאחר מסע דרך רכסי הרים התגבורות האוסטרליות כבר הגיעו לשם. בקרב שהתפתח לאחר מכן נכשלו היפנים בכיבוש העיירה, אף על פי שהצליחו להפתיע את המגינים.
רקע
לאחר פרוץ המלחמה הפכה העיירה ואו למרכז לפליטים מלאה וסלמאואה. בעוד שנשים וילדים שאינם ילידים התפנו, גברים בגיל המתאים נקראו לשירות ביחידת הרובאים המתנדבים של גינאה החדשה. תחילה הטיסו את הפליטים בכלי טיס אזרחיים אך ככל שהתקרבו היפנים לאזור הלכו והפכו הטיסות למסוכנות יותר. לבסוף נותרו באזור לאה-סלמאואה כ-250 גברים אסייתים ואירופאים, ואלה עשו דרכם דרך רכס אואן סטנלי למושבת הכורים הנטושה בולדוג, ומשם לאורך נהר לקקאמו לים.
הולי הובי
הולי הובי (אנגלית: Holly Hobbie) הוא כינויה האמנותי של דניס הולי הובי (Denise Holly Hobbie), מאיירת וסופרת אמריקאית.
קרב ואו
רקע
לאחר שהגיע למחנה הפליטים בחודש מרץ החליטו כוחות בעלות הברית בגינאה החדשה להקים קווי תקשורת בין ואו ובולדוג. מחלקה מפלוגת הקומנדו הראשונה יצאה מפורט מורסבי על סיפון הסקונר "רויאל אֶנדֶבֶר" וחברה ליחידת המתנדבים שהגנה על ואו, בארגון שב-23 באפריל קיבל את השם "כוח קאנגה." ב-22 במאי חברה לכוח יחידת קומנדו נוספת, ובאוקטובר הצטרפה גם פלוגת הקומנדו השביעית.
הולי הובי
הובי התפרסמה לראשונה החל משנות ה-60 בזכות איורי ילדת כפר הקרויה על שמה. דמות הילדה הופיעה בתחילה בכרטיסי ברכה, ומאוחר יותר במוצרים רבים אחרים, ביניהם סדרות בובות וסרטי אנימציה. משנות ה-90 זכתה להצלחה נוספת עם סדרת ספרי ילדים שכתבה ואיירה אודות שני חזרזירים בשם טוט ופאדל. הספרים הפכו לרבי מכר ועובדו לסרטים וצעצועים.
קרב ואו
רקע
האספקה לוואו נשלחה דרך האוויר, אך הייתה תלויה בליווי מטוסי קרב. על מנת להשלים את משלוחי האספקה, לעיתים היו שולחים את האספקה בדרך הים והיבשה. סירות דיג היו נושאות את האספקה עד לשפך נהר לקקאמו, משם המשיכו קאנו במעלה הנהר עד בולדוג, ולאחר מכן היו סבלים ילידים מעבירים את הסחורה ברגל לוואו.
אסטרטגיה
לוואו היה מקום חשוב באסטרטגיה של מפקד כוחות הקרקע של בעלות הברית בגינאה החדשה, גנרל תומאס בלאמי. במחצית השנייה של 1942 החזיקו היפנים בעליונות אווירית מעל ים שלמה, ובכך מנעו התקפות אוויריות וימיות על בסיסים בלאה. לפיכך החליט בלאמי להפוך את "שביל בולדוג" - שביל צעידה בין ואו לבולדוג - לדרך רחבה בה יוכלו לעבור טנקים ומשאיות אספקה כחלק מהדיוויזיה שתשלח ללאה.
מפקד הארמייה השמינית ברבאול, לוטננט גנרל היטושי איממורה, חישב נכונה את כוונות בעלות הברית ואת היקף כוח קאנגה והחליט לפעול כנגד ואו. הוא הורה ללוטננט גנרל הטזו אדאצ'י, מפקד הארמייה ה-18, לאבטח את האזורים המערביים ללאה ולסלמאואה. ב-29 בדצמבר שלח אדאצ'י את רגימנט הרגלים ה-102 מרבאול ללאה, ומשם ישירות לוואו. כוח זה נודע בשם "כוח אוקאבה" על שם מפקדו מייג'ור גנרל טורו אוקאבה.
מפענחי הצפנים של בעלות הברית השתמשו במכונת ה-PURPLE על מנת לקרוא מברקים ברשתות המוצפנות של היפנים. כך למדו בעלות הברית ב-3 בינואר 1943 על כוונתו של אדאצ'י לשלוח את הכוח מרבאול ללאה. אף על פי שיעדו הסופי של הכוח לא היה ידוע להם, הורה בלאמי על החטיבה ה-17 האוסטרלית לעבור ממפרץ מילן לוואו ולחבור לכוח קאנגה.
הקדמה לקרב
ב-6 בינואר יצאה השיירה היפנית מרבאול. לאור המודיעין החדש, תקפו מטוסי חיל האוויר המלכותי האוסטרלי וחילות האוויר של צבא ארצות הברית את השיירה, שזכתה להגנת מטוסי קרב ועננות נמוכה. טייסי בעלות הברית טענו שהפילו 69 מטוסים יפניים לעומת 20 מטוסים שלהם שאבדו. מטוס PBY קטלינה אוסטרלי טיבע את ספינת התובלה "ניצ'יריו מארו", אך על אף שרוב החיילים שהיו על סיפונה נאספו על ידי משחתות כל הציוד הרפואי של אוקאבה שקע עם הספינה. בסופו של דבר הגיעה השיירה ללאה ב-7 בינואר והצליחה להנחית כ-4,000 חיילים.
בינתיים עשתה דרכה לוואו התגבורת של בעלות הברית, אך נראה שהיפנים ניצחו במרוץ לעיירה. המחסור במטוסים בזירת גינאה החדשה, והצורך לחלוק אותם עם חזית בונה-גונה הביא לכך שהגעת התגבורת התעכבה עוד יותר. עד 27 בינואר הגיעו לוואו הגדודים החמישי והשישי והצטרפו לכוח קאנגה.
הולי הובי
הולי הובי (הדמות המצוירת)
בשנות ה-60 איירה הובי בצבעי מים סדרת איורים בהשראת ילדיה ובהשראת נופי הכפר של ילדותה בניו אינגלנד, שבמרכזם ילדה לובשת שמלת טלאים וכובע כחול גדול שמסתיר את פניה לחלוטין. בשנת 1967, בעידודו של גיסה, שלחה את האיורים לחברת אמריקן גריטינגס (American Greetings), מקליבלנד. החברה התלהבה והחלה להשתמש באיורים בכרטיסי ברכה ופריטי דפוס אחרים.
קרב ואו
הקרב
ב-2 בינואר הסתיים קרב בונה-גונה ואיפשר את השימוש במטוסים לטובת חזית ואו. בנוסף, לבקשת מקארתור הגיעו לגינאה החדשה מטוסי DC-3 דקוטה אמריקאים. מטוסים אלה איפשרו העברה מהירה יותר של כוחות לוואו. ב-29 בינואר נחתו בוואו הגדוד השביעי ושארית הגדוד החמישי, ויום לאחר מכן הגיעו שני תותחי 25 ליטראות שנכנסו לקרב עוד באותו יום. למרות זאת, הצליחו היפנים להגיע עד לקצה מסלול הטיסה, אך נעצרו בשל הלחץ הכבד שהופעל עליהם.
בימים הבאים המשיכו מטוסי הדקוטה בשינוע התגבורות לוואו עד שבימים הראשונים של חודש פברואר מנה כוח קאנגה כ-3,000 חיילים. ב-4 בפברואר עמד הכוח של אוקאבה בסכנת כיתור ונאלץ לסגת. לאחר שהבין שאבדו הסיכויים לכבוש את ואו הכריז אוקאבה על ביטול המשימה ועל נסיגה כללית.
בזמן שהקרב התנהל על הקרקע ניסו מפציצים יפניים לתקוף את מסלול הטיסה בוואו ובכך למנוע את הגעת התגבורות, אך בשל תנאי מזג אוויר קשים לא הצליחו הטייסים לאתר את המסלול ונאלצו לשוב לרבאול. רק ב-6 בפברואר התרחש קרב אוויר, כששמונה מטוסי P-39 שחיפו על מטוסי הדקוטה נוחתים בוואו הבחינו בעשרים וארבעה מטוסים יפנים, מתוכם הפילו 11 מטוסים. באותה עת זיהו שמונה מטוסי קרטיס P-40 וורהוק בתריסר מטוסים יפנים נוספים והפילו שבעה מתוכם. במהלך הקרב הופל מטוס דקוטה אחת וכל חמשת אנשי הצוות שבו נהרגו, שני מטוסים נפגעו על הקרקע ושלושה אנשים נהרגו. תוך זמן קצר הצטרפו לקרב שלוש טייסות נוספות שלא הותירו ליפנים סיכוי. בסך הכל הפילו טייסי בעלות הברית לפחות 23 מטוסי קרב ולפחות מפציץ יפני אחד, וסוללת נ"מ אוסטרלית הפילה מפציץ אחד ושני מטוסי קרב.
הולי הובי
הולי הובי (הדמות המצוירת)
בשנים שלאחר מכן המשיכו לצאת חידושים במותג בצורות שונות, ביניהם גרסה מחודשת של הבובה של חברת מאטל משנת 2006 וסרטי אנימציה. בשנת 2018 הופקה סדרת לייב אקשן לטלוויזיה בהשראת הדמות עבור הולו.
קרב ואו
תוצאות הקרב
עד 15 בפברואר 1943 איבד כוח קאנגה 30 קצינים ו-319 חיילים והיפנים איבדו ככל הנראה 1,200 חיילים.
חיילי בעלות הברית רצו לרדוף אחר היפנים הנסוגים אך נאלצו לוותר על כך בשל קשיים לוגיסטיים. היפנים תכננו לנסות לכבוש את ואו פעם נוספת, כשבפעם הזאת תכננו לתקוף מכיוון צפון. למשימה זו נשלחה הדיוויזיה ה-51, אך בדרכה לגינאה החדשה ספגה אבדות רבות בקרב ים ביסמרק, וניסיונות מאוחרים יותר לכבוש את ואו נכשלו גם הם.
הולי הובי
סדרת הספרים "טוט ופאדל"
בשנים 1997-2006 פרסמה הובי סדרה של אחד עשר ספרי ילדים שכתבה ואיירה אודות שני חזרזירים בשם "טוט" ו"פאדל". הרעיון לסדרה הגיע בהשראת כרטיס ברכה שקיבלה מבתה ועליו צילום של שני חזירים, וביקור בחווה זמן קצר לאחר מכן. מבקרי ספרות שיבחו את הספרים כבעלי עלילה מותחת המותאמת לפעוטות וערכים חיוביים, וכן בעלי איורים מלאי הבעה והומור.
אדם סמית
אדם סמית (באנגלית: Adam Smith; 5 ביוני 1723 – 17 ביולי 1790) היה פילוסוף וכלכלן סקוטי, אחת מן הדמויות העיקריות בעידן הנאורות הסקוטית. יש הרואים בו את אבי הכלכלה המודרנית. ספרו "עושר העמים" משנת 1776 מכיל את רעיונותיו החשובים והמשפיעים ביותר בתחום הכלכלי. סמית עסק רבות גם בתחום הפילוסופיה של המוסר.
הולי הובי
סדרת הספרים "טוט ופאדל"
הספרים הפכו לרבי מכר ועובדו לאחר מכן למשחקי לוח, בובות וסדרות אנימציה לטלוויזיה שהובי ובעלה השתתפו ביצירתן.
אדם סמית
ביוגרפיה
סמית היה בנו של פקיד מכס בקרקודי (Kirkcaldy) שבמחוז פייף שבסקוטלנד. הוא נולד ב-5 ביוני 1723, שישה חודשים לאחר מותו של אביו. בגיל שלוש נחטף על ידי כנופיה של צוענים אך דודו הצילו במהרה והשיבו לאמו. בנמלה של קרקודי הסתופף סמית במחיצתם של מלחים, סוחרים, ויצרנים זעירים, וחווה מקרוב את הוויית חייהם של הסוחרים והיצרנים, כמו גם את השתנות פניו של הסחר, עם דעיכת קרנה של קרקודי מפני נמלים הפונים מערבה (כמו זה שבגלאזגו), ששימשו לסחר עם אמריקה.
בגיל 17 החל ללמוד פילוסופיה של המוסר באוניברסיטה של גלאזגו, בין השאר אצל הפילוסוף פרנסיס האצ'סון. בשנת 1740 החל ללמוד בקולגיום ביילייל שבאוניברסיטת אוקספורד, ובשנת 1746 סיים שם את לימודיו ושב לקרקודי. הסיבה העיקרית ללימודיו בקולגיום הייתה שאיפתה של אמו שיהפוך לכהן דת אפיסקופלי, אך סמית עזב את לימודיו מבלי שהושבע לכהונה.
מקבץ סיכומי שיעור של תלמידיו מהרצאותיו בתקופה זו ("הרצאות על משפט, מדיניות, הכנסות ונשק") מראה כי רבים מהרעיונות ששימשו את סמית מאוחר יותר בכתיבת "עושר העמים" כבר פותחו באופן מלא בתקופה זו, ובולטת בו במיוחד תפישת הלסה פר, שהייתה בתקופה זו מובהקת יותר מאשר בשלב בו כתב את "עושר העמים".
תוצר חשוב של שנותיו כמרצה היה ספרו החשוב "תאוריה של הרגש המוסרי" (1759). הספר, שבמוקדו עמדו השורשים הפסיכולוגים של השיפוט המוסרי האנושי, הקנה לסמית שם בתחום הפילוסופיה של המוסר. הפילוסוף הסקוטי דייוויד יום, ידידו הטוב של סמית מאז 1750, שלח אחד מעותקי הספר לריצ'רד טאונזנד, שהפך מאוחר יותר לשר האוצר של בריטניה. טאונזנד התלהב מהספר ושכר את סמית בסוף 1763 בשכר נדיב לכל חייו כחונכו של בנו החורג, הנרי סקוט, הדוכס הצעיר של בקלו.
זמן קצר אחרי מינויו לתפקיד, יצא סמית למסע בצרפת כחונכו של הדוכס הצעיר. סמית דיבר אך מעט צרפתית והקשר העיקרי שיצר בתחילת מסעו היה עם דייוויד יום, ששימש אז מזכיר אישי לשגריר אנגליה בצרפת. במכתב ליום מתאריך 5 ביולי 1764 ציין סמית ששיעמומו הוביל אותו להתחיל בכתיבת ספר חדש, שהיה אחר־כך ל"עושר העמים". במהלך מסעו בצרפת פגש סמית כמה מהכלכלנים החשובים של האסכולה הפיסיוקרטית, ובראשם פרנסואה קסניי וטורגו וכן את ז'ן ד'אלמבר, אנדרה מורלה, והלווטיוס.
בשובו לקרקודי, ב-1766, יכול היה סמית להקדיש את זמנו לכתיבת הספר, ובילה את עיקר זמנו בעשר השנים הבאות (לבד משהות ממושכת בלונדון בשנים 1773–1776) בכתיבתו. הספר יצא לבסוף לאור במרץ 1776, וזכה להצלחה רבה, כשבתוך שנים אחדות הודפס במספר מהדורות ותורגם לשפות שונות.
בשנת 1778 מונה סמית למשרה כמפקח על המכסים בסקוטלנד, ועבר להתגורר באדינבורו, שם הצליח ליישם חלק מהמלצותיו ב"עושר העמים". הצלחה חשובה יותר לרעיונותיו נמצאה ביישום כמה מעקרונות הליברליזציה בסחר ושינוי מערכת המיסוי על ידי ראש הממשלה הבריטי ויליאם פיט הבן.
סמית חי עם אמו ואחייניתו ומעולם לא נישא. הוא מת ב-17 ביולי 1790, לאחר מחלה קצרה. לאחר מותו נודע כי הקדיש חלק ניכר מהכנסותיו לצדקה בסתר. לפני מותו הוא הורה למוציאים לפועל של צוואתו להשמיד את כל כתבי היד שלו שטרם השלימם עד הסוף וכך שרדו אחריו רק שני ספריו המונומנטליים שכבר יצאו לאור ולא נותרו עקבות לשאר יצירתו, שהייתה לפי העדויות ענפה ביותר.
ב-2007 הופיע שטר חדש של 20 ליש"ט הנושא את דיוקנו של סמית — הפעם הראשונה שבה מופיע דיוקנו של כלכלן על שטרות הבנק של אנגליה.
עושר העמים
הרעיון המפורסם ביותר של אדם סמית ב"עושר העמים" מעוגן באזכור אקראי למדי של "היד הנעלמה", הגורמת ליצרן הפועל לקידום ענייניו לקדם אגב כך ומבלי משים את טובת הכלל. סמית גרס, באופן רחב יותר — בחזרה על רעיונות אותם הביע ב"תאוריה של הרגש המוסרי" — כי פעולות האדם המכוונות לקידום האינטרס שלו מניבות פירות עבור אנשים אחרים. יתר על כן, פעולות המונעות על ידי רצונות ויצרים כמו חסכנות, קנאה בעשירים או שאיפה לקידום עצמי הן בעלות השפעה חיובית ביצירת סדר חברתי מועיל ומתפקד.
רעיון מרכזי נוסף של סמית הוא כי פריון העבודה (היצרניות) מבוסס על חלוקת עבודה וצבירת הון. חלוקת משימות ייצור לחלקים קטנים, שבכל אחד מהם עוסק גורם אחר, מאפשרת להשיג ייעול ניכר בתהליך הייצור. ייעול זה מותיר בידי היצרן רווח גדול יותר, אותו הוא יכול להוציא בקניית מוצרים ושירותים, או להשקיעו בקניית מכונות ואמצעי ייצור יעילים אף יותר. צבירת ההון, לפיכך, היא המרכיב החיוני ביותר בשגשוגה של אומה. לטענת סמית ניתן להבחין כי לאורך ההיסטוריה נבנו מוסדות ממשל ומשפט כדי לשרת את הצורך של אנשים לשמור על הונם בידם. בהיעדר דרך כזו, גרס סמית, לא מתקיימת צבירת הון והאומה אינה יכולה לשגשג.
עוד רעיון בולט בספר הוא כי מערכת הייצור והסחר מתפקדת באופן אוטומטי. כאשר יש מחסור במוצר מסוים, יכולים יצרניו להפיק רווח גדול יותר ממכירתו, אך הרווח המוגדל הופך את הייצור של מוצר זה למפתה ורווחי יותר ליצרנים אחרים, המשקיעים גם הם את הונם בבניית מערכות ייצור של מוצר זה. בכיוון ההפוך, כאשר יש שפע במוצר מסוים, מחירו יורד ולכן צונחים גם רווחיהם של יצרני המוצר והוא הופך מושך פחות מבחינתם של משקיעים בעלי הון. מנגנון זה של היצע וביקוש גורם לכך שאף שאיש אינו מנחה את המערכת, בכל זאת מנותב ההון במדינה ב"יד נעלמה" למקומות שבהם הצורך בהון הוא הגדול ביותר.
הסייג שהציב סמית למנגנון זה הוא חופש הסחר והתחרות. סמית עמד על כך שיש יצרנים וסוחרים המפיקים רווח גדול מהגבלה של הסחר והייצור, ולכן פועלים לכוון את פעולות הממשלה להגבילם. כאשר הסחר או הייצור מוגבלים או מעוותים — כמו במקרה של מונופולים או סובסידיות — יכולים היצרנים והסוחרים שניתבו את ההגבלות לרצונם למכור את מוצריהם במחיר גבוה יותר, מצב הפוגע במיוחד בעניים, הנדרשים לשלם סכום גבוה יותר עבור מוצרי היסוד שהם צורכים.
צורך נוסף במעורבות ממשלתית ראה סמית בתחום "העבודות הציבוריות" (תשתיות) והענקת השכלה כללית בסיסית לכל, ובמיוחד לעניים ובמערכות השכלה למבוגרים. מעורבות נדרשת זו הצדיקה גביית מיסים על ידי הממשלה, אך לדעת סמית אותה גבייה, ומימון הממשלה באופן כללי, צריכים להיות מנוהלים בזהירות יתרה. בהקשר זה קבע סמית את ארבעת העקרונות הידועים של גביית מיסים: על המס הנגבה: המס צריך להיות פרופורציוני לכמות הרכוש, להיגבות על פי תקנים ברורים ולא באופן שרירותי, להיאסף באופן הנוח ביותר והמעיק פחות על הנישום, ולהיות בשיעור שלא יגרום היעלמות, הברחות או בריחה של בעלי "מניות" (בעלי הון) למקומות אחרים.
השפעת "עושר העמים"
ל"עושר העמים" נודעה לאורך השנים השפעה חשובה על החשיבה הכלכלית. טענותיו של סמית, במיוחד כאשר צורפו אליהן טענותיו של ממשיכו החשוב, דייוויד ריקארדו ושל ז'אן-בטיסט סיי הפכו לבסיס החשוב ביותר של ההגות הכלכלית בבריטניה. זו התעצבה במיוחד בהשראתו של אלפרד מרשל, ואומצה מאוחר יותר על ידי הזרם המרכזי בהגות הכלכלית באנגליה ובארצות הברית. אסכולה כלכלית מרכזית זו ראתה באדם סמית את הכלכלן המודרני הראשון וב"עושר העמים" מעין תנ"ך של החשיבה הכלכלית המודרנית. הביקורת העיקרית שהוטחה בסמית, אפילו בקרב חסידיו הנלהבים ביותר, נגעה לאימוץ רעיון הערך של העבודה השגוי, ובעיקר לסתירות הפנימיות בטיעונים בזכות מימון תשתיות וחינוך, שאינם עולים בקנה אחד עם התזה הכללית של "עושר העמים."
השפעה חשובה מאוד הייתה לספר גם על החשיבה המרקסיסטית, ובמיוחד על קרל מרקס. מרקס ביטא אומנם בוז לסמית, אך אימץ את הניתוח הכלכלי שלו ושל ריקרדו, ובמיוחד את תורת הערך של העבודה של סמית. רעיון נוסף של סמית, שהייתה לו השפעה על מרקס, היה הצבעתו על ה"ניכור" הנוצר אצל עובדים בחזרה אינסופית על פעולות פשוטות (סמית כמובן לא השתמש במונח המרקסיסטי "ניכור"). הוגים מאוחרים יותר בהגות המרקסיסטית גינו את סמית במילים חריפות הרבה יותר מאלו של מרקס, כשעיקר מתקפתם מופנה נגד רעיון ההתפתחות האוטומטית של שגשוג עליה דיבר סמית.
תפישתו של אדם סמית ושל "עושר העמים" כהוגים הכלכליים הראשונים זכתה לערעור חשוב באמצע המאה ה-20 מצידו של ג'וזף שומפטר, שהצביע על כך שחלק ניכר מרעיונותיו של סמית אומצו מרעיונותיהם של הוגים אחרים. מתקפות אלו גרמו לכך שסמית נתפש היום פחות כחדשן ויותר כממזג של תפישות שהיו רווחות אצל הוגים כקנטיון או קסניי לפניו.
התייחסותו של סמית לסחר חופשי
סמית בחן את השפעת מרקנטיליזם על הפריון של המדינה, והראה שלמרות שנקיטת מכסי מגן מחזקת את התעסוקה בענף המוגן בטווח הקצר (ולעיתים גם בטווח הבינוני), הרי שבטווח הארוך אותו ענף עלול להיפגע מחוסר יעילות שתיגרם כפועל יוצא מהעדר הצורך בתחרות בתוצרת חוץ.
לפי סמית היתרון בסחר החופשי מבוסס על ארבעה עקרונות:
עם זאת, סמית אינו שולל לחלוטין נקיטת פרוטקציוניזם, אך לשיטתו זהו סטייה מברירת המחדל, שמחייבת את הממשל לתת נימוקים להפעלתה.סמית עצמו סבר שבשלושה מקרים ראוי להגביל את הסחר החופשי:
היסטוריה של הנשק הגרעיני
נשק גרעיני הוא אמצעי בעל פוטנציאל הרס עצום, המהווה את אחד מכלי הנשק העיקריים להשמדה המונית. פוטנציאל ההרס של הנשק הגרעיני נובע מכמות האנרגיה העצומה המשתחררת בתגובות ביקוע גרעיני או היתוך גרעיני. ראשיתו של הנשק הגרעיני בשנות ה-40 של המאה ה-20, ובימינו הוא עומד במרכז סוגיית התפשטות הנשק הגרעיני ושימוש אפשרי בו בידי גורמי טרור בראשית המאה ה-21.
נשק הביקוע הראשון כונה פצצת אטום, ופותח על ידי ארצות הברית וצוות בינלאומי במהלך מלחמת העולם השנייה במסגרת פרויקט מנהטן. ברית המועצות החלה בפיתוח עצמאי מעט מאוחר יותר. זמן לא רב אחר כך, פיתחו שתי המדינות פצצות מימן - נשק היתוך הרסני אף יותר. במהלך המלחמה הקרה צברה כל אחת משתי המדינות כמויות אדירות של נשק גרעיני. לכל אחת מהמדינות היו טילים שיכלו לפגוע במטרות בכל מקום בעולם. כיום ישנן לפחות תשע מדינות בעלות נשק גרעיני. הדיונים הבינלאומיים בנושא מתמקדים כיום באיום שבלוחמה גרעינית ובהתפשטות נשק גרעיני למדינות נוספות או קבוצות.
עד היום התרחשו לפחות ארבע התרעות שווא, המאוחרת ביותר בשנת 1995, שבעטיין כמעט ניצתה מלחמה גרעינית בין ארצות הברית לרוסיה.
פיזיקה ופוליטיקה בשנות ה-30 של המאה ה-20
בעשורים הראשונים של המאה ה-20, עבר המחקר הפיזיקלי מהפכות שנגעו להבנת טבע האטום. בשנת 1898 גילו הפיזיקאים הצרפתיים פייר קירי ומארי קירי שבתוך עפרת האורניום קיים חומר בעל רמה רדיואקטיביות גבוהה, המכונה רדיום. הדבר הפיח תקווה בלבם כי היסודות בטבע עשויים להכיל כמויות עצומות של אנרגיה חבויה.
ניסויים שבוצעו על ידי ארנסט רתרפורד בשנת 1911 העלו כי רוב המסה האטומית אצורה בגרעין האטום, העשוי מפרוטונים ומוקף באלקטרונים. בשנת 1932 גילה ג'יימס צ'דוויק שהגרעין כולל חלקיק נוסף, המכונה נייטרון. באותה שנה ממש ביקעו ג'ון קוקרופט וארנסט רתרפורד את האטום בפעם הראשונה בהיסטוריה. לראשונה שונה בהצלחה הגרעין האטומי של יסוד לגרעין שונה, באמצעים מלאכותיים.
בשנת 1934 גילו הפיזיקאים הצרפתיים אירן קירי ופרדריק ז'וליו-קירי שרדיואקטיביות מלאכותית יכולה להיווצר ביסודות יציבים על ידי הפצצתם בחלקיקי אלפא. באותה שנה דיווח הפיזיקאי האיטלקי אנריקו פרמי על תוצאות דומות בעת הפצצת אורניום בנייטרונים.
בשנת 1938 פרסמו הגרמנים אוטו האן ופריץ שטרסמן את ממצאיהם והוכיחו שמה שראה פרמי בשנת 1934 היה למעשה ביקוע גרעין האורניום: ביקוע גרעיני. מעתה ואילך היו רוב הפיתוח והמחקר שהביאו ליצירת הנשק הגרעיני נעשים על ידי מדענים יהודים, בני ארצות שונות. זמן קצר לאחר שפרסמו אוטו האן ופריץ את ממצאיהם, תיארה הפיזיקאית היהודיה ליזה מייטנר ואוטו רוברט פריש את המנגנונים התאורטיים של ביקוע הגרעין וחשפו את העובדה שכמויות אנרגיה קושרת רבות שוחררו בזמן התהליך. ההונגרי לאו סילארד אישר באמצעות ניסוייו שלא רק אנרגיה השתחררה בתהליך אלא גם נייטרונים. בכך גברה ההיתכנות לתגובת שרשרת גרעינית, שבה כל ביקוע גורר שני ביקועים נוספים או יותר, וכמות האנרגיה המשתחררת גדלה מעריכית.
בעוד הצבא הנאצי צועד לתוך צ'כוסלובקיה בשנת 1938 ואז לפולין בשנת 1939, החלו רבים מהפיזיקאים המפורסמים לעזוב את אירופה מחשש העימות המתקרב, בהם שלושת הפיזיקאים נילס בוהר, אנריקו פרמי ואלברט איינשטיין, שהובילו לפיתוח הנשק הגרעיני בארצות הברית. המדענים משני צידי המתרס היו מודעים היטב לאפשרות יישום הידע בתחום הביקוע הגרעיני בפיתוח נשק בעל עוצמה חסרת תקדים, אולם באותה תקופה לא היה איש בטוח כיצד ניתן לעשות זאת. בראשית מלחמת העולם השנייה, חדלו הפיזיקאים לפרסם מאמרים בנושא הביקוע, כצעד של צנזורה עצמית בניסיון למנוע מהיריב להשיג יתרון.
ארצות הברית: פרויקט מנהטן
בתחילת מלחמת העולם השנייה, גבר החשש בקרב המדענים של בעלות הברית שלגרמניה הנאצית פרויקט גרעין עצמאי לפיתוח נשק מבוסס טכנולוגית ביקוע. מחקר בתחום הנשק הגרעיני החל בבריטניה כחלק מפרויקט "סגסוגות צינור". בארצות הברית הוקצה כבר בשנת 1939 תקציב זעום למחקר בנושא נשק מבוסס אורניום אשר הובל על ידי ועדת האורניום בהנחיית לימן ג'יימס בריגס. בעצתם של מדענים בריטיים, אשר ביצעו חישובים המעידים שניתן יהיה להשלים פיתוח של נשק ביקוע תוך שנים ספורות, עבר הפרויקט בשנת 1942 לניהולו של הגנרל לסלי גרובס וכונה פרויקט מנהטן. בהנחייתו המדעית של הפיזיקאי האמריקני היהודי רוברט אופנהיימר, חיבר הפרויקט בין המוחות המדעיים המבריקים של התקופה (רבים מהם גולים מאירופה) לבין כוח הייצור של התעשייה האמריקנית במטרה לייצר התקני נפץ מבוססי טכנולוגיית ביקוע לפני שיצליחו לעשות זאת הנאצים. בריטניה וארצות הברית הסכימו לשתף מידע ומשאבים למטרת הפרויקט אולם בעלת הברית הנוספת, ברית המועצות, לא שותפה בנושא.
היקף הפרויקט, הן מבחינה מדעית והן מבחינה תעשייתית, היה אדיר. ארצות הברית השקיעה משאבים חסרי תקדים במחקר ובהקמת מפעלי ייצור במסגרת הפרויקט, אשר הקיף יותר מ-30 אתרים בתוך ארצות הברית ובקנדה. מוקד הידע המדעי נשמר במעבדה סודית בלוס אלמוס שבניו מקסיקו, ובמעבדה המטלורגית באוניברסיטת שיקגו.
האורניום מופיע בטבע כשני סוגים של איזוטופים: אורניום-238 וכן אורניום-235. כאשר הגרעין של אורניום-235 סופח נייטרון, הוא עובר ביקוע גרעיני ומתפצל לשני "תוצרי ביקוע", תוך שחרור אנרגיה ו-2.5 נייטרונים בממוצע. מאידך, אורניום-238 סופח נייטרונים ואינו מתבקע, וכך נעצרת כל תגובת ביקוע קיימת (למעט ביקוע על ידי נייטרונים מהירים). הסתבר שפצצה גרעינית מבוססת אורניום חייבת להיות מיוצרת מאורניום-235 טהור כמעט לחלוטין (לפחות 90% טהור), שכן אם לא כן הרי שנוכחות האורניום-238 תקצר את תגובת השרשרת הגרעינית. קבוצת המדענים אשר שקדה על פרויקט מנהטן הבינה מיד שהבעיה הגדולה ביותר תהיה למצוא שיטה להפרדת אורניום-235 מעפרות אורניום טבעי אשר הורכבו מ-99.3% אורניום-238 (שאינו בקיע) ורק מ-0.7% אורניום-235, שהוא החומר הבקיע. שלוש שיטות להפרדת איזוטופים פותחו במהלך הפרויקט: שיטה אלקטרומגנטית, דיפוזיה גזית ודיפוזיה תרמית. שלוש השיטות הפרידו איזוטופים תוך ניצול העובדה שמסתו האטומית של האורניום-238 מעט גדולה יותר מזו של אורניום-235. אתר ענק הוקם באוק רידג' שבטנסי, במטרה להפיק אורניום-235 טהור בהיקף גדול. הייתה זו השקעה אדירה: לדוגמה, מפעל הדיפוזיה הגזית באוק רידג', שכונה K-25, היה המבנה הגדול ביותר בעולם באותה עת. האתר באוק רידג' העסיק עשרות אלפי אנשים בשיאו. לרובם ככולם לא היה מושג כלל מה הייתה מטרת עבודתם.