cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוהנה סופיה קטנר
יוהנה סופיה קטנר (בגרמנית: Johanna Sophia Kettner; 1721 - 22 בינואר 1802) הייתה אוסטרית שהתחזתה לגבר, התגייסה לצבא האימפריה הרומית הקדושה ואף הגיעה לדרגת קצונה. ככל הידוע היא האישה הראשונה בתולדות אוסטריה ששירתה בצבא.
ביוגרפיה
קטנר נולד ב-1721 בטיטינג שבאותם ימים השתייכה לאימפריה הרומית הקדושה וכיום נמצאת במדינת בוואריה שבגרמניה. ב-1743 היא התחזתה לגבר בשם יוהאן קטנר והתגייסה לצבא האימפריה הרומית הקדושה. היא הוצבה ברגימנט הרגלים האגנבאך והצליחה להגיע לדרגת קורפורל (רב-טוראי). ב-1748 בעקבות מחלה נחשפה עובדת היותה אישה. היא שוחררה בכבוד מהצבא והקיסרית מריה תרזה העניקה לה קצבה לכל החיים. היא נפטרה באייכשטט ב-22 בינואר 1802.
ויליאם דייס
ויליאם דייס (באנגלית: William Dyce; 19 בספטמבר 1806 – 14 בפברואר 1864) היה צייר סקוטי, שמילא תפקיד בגיבוש החינוך הציבורי לאמנות בבריטניה ובמערכת בתי הספר של דרום קנזינגטון. דייס היה מזוהה עם האחווה הפרה-רפאליטים ולקח חלק בפופולריות המוקדמת שלהם.
ביוגרפיה
דייס נולד ב-19 בספטמבר 1806 באברדין, בנם של ד"ר ויליאם דייס מפונטהיל וקטלהיל (1770–1835) ומרגרט צ'אלמרס מווסטבורן (1776–1856). דודו היה גנרל אלכסנדר דייס (נפטר ב-1834). אחיו הבכור היה פרופ' רוברט דייס. דייס גילה מוקדם כישרון לעיצוב והחל את הקריירה האמנותית שלו בבתי הספר של האקדמיה המלכותית באדינבורו ובלונדון. הוא נסע לרומא בפעם הראשונה ב-1825, ושם למד את יצירותיהם של טיציאן. הוא חזר לאברדין לאחר תשעה חודשים, וצייר כמה תמונות, כולל "בכחוס והנימפות", שהוצגה ב-1827. הוא חזר לרומא ב-1827, הפעם שהה שנה וחצי, ובתקופה זו נראה כי עשה היכרות עם הצייר הגרמני יוהאן פרידריך אוברבק, שהעריץ את "הבתולה והילד" של דייס. לאחר מסעות אלה התיישב דייס למספר שנים באדינבורו. הוא פרנס את עצמו בציור פורטרטים בהתחלה, אך עד מהרה פנה לנושאים אחרים של אמנות, במיוחד לנושאים הדתיים שהוא העדיף.
בשנת 1837 קיבל דייס את האחריות על בית הספר לעיצוב באדינבורו, ולאחר מכן הוזמן ללונדון, שם התמקם לאחר מכן, לעמוד בראש בית הספר הממשלתי לעיצוב שהוקם באותה העת, לימים הפך לקולג' המלכותי לאמנות. לפני כניסתו לתפקיד זה בשנת 1838, הוא ועמיתו נשלחו לבקר בצרפת ובגרמניה כדי ללמוד על החינוך לעיצוב ולהכין דו"ח. הוא עזב את בית הספר בשנת 1843, כדי להיות מסוגל לצייר יותר, אך נשאר חבר במועצת בית הספר. הרעיונות שהפכו בעשור הבא ל"מערכת דרום קנזינגטון" ששלטה בחינוך האמנותי האנגלי בשאר המאה מקורם ברעיונותיו של דייס. ב-1844, לאחר שמונה לפרופסור לאמנות יפה בקינגס קולג' בלונדון, הוא נשא הרצאה משמעותית, "התיאוריה של האמנויות היפות". ב-1835 הוא נבחר למקורב של האקדמיה המלכותית הסקוטית, כבוד שהוא ויתר עליו עם השתקעותו בלונדון, ולאחר מכן מונה לחבר כבוד. ב-1844 הפך למקורב, וב-1848 לחבר מן המניין, באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון; הוא גם נבחר כחבר באקדמיה של פנסילבניה לאמנויות יפות בפילדלפיה. בערך בזמן זה, דייס עבר לצ'לסי, לונדון. האוסף הגדול ביותר של יצירותיו של דייס מתקיים בגלריה לאמנות אברדין, סקוטלנד.
פרה-רפאליטים
דייס הוא דמות מרכזית באמנות הסקוטית המזוהה עם האחווה הפרה-רפאליטים. הוא התיידד עם אנשיהם הצעירים בלונדון והציג את עבודתם למבקר האמנות המשפיע ג'ון ראסקין. עבודתו המאוחרת הייתה פרה-רפאלית ברוחניות שלה, כפי שניתן לראות ביצירותיו "איש הצער" ו"דוד במדבר" (1860), המכילים תשומת לב פרה-רפאלית לפרטים. מאוחר יותר בקריירה שלו, דייס פנה לציור פרסקו, ונבחר לבצע סדרה של ציורי קיר בארמון וסטמינסטר שהושלם באותה העת. כהכנה לעבודה בווסטמינסטר, הוא חזר לאיטליה בשנים 1845–1847, כדי להתבונן בטכניקות הפרסקו שנוצרו שם. הוא התרשם במיוחד מציורי הקיר של פינטוריצ'יו בספריית פיקולומיני בסיינה, ומעבודותיו של פרוג'ינו.
דייס הוזמן לקשט חדר של המלכה בארמון. הוא בחר כנושא שלו באגדות הארתור, היה לו קושי מסוים להתאים את הסיפורים למוסר הוויקטוריאנית. האגדה הארתוריאנית הפכה פופולרית מאוחר יותר בתקופה הוויקטוריאנית, אבל כשדייס קיבל את המשימה לקשט את החדר ב-1847, הוא עדיין היה נושא לא ברור. עד מהרה הפכה האגדה לבעיה מרכזית עבור דייס, מכיוון שהיא מציגה את חוסר הנאמנות של המלכה, מה שגורם לנפילת הממלכה.
דייס החליט לבצע את הציורים בגישה אלגורית. בצורתם המוגמרת, ציורי הקיר של דייס מתארים סצנות מהאגדה הארתוריאנית שנועדו להמחיש את המעלות שהן מייצגות. הדמויות בפרסקאות שלו נראות לצופה המודרני כמעבירות תכונות שמעמדן כמעלות אינו ודאי, ולעיתים קשה להבחין בקשר בין הפרקים מהאגדה הארתוריאנית לבין המעלות שהן מייצגות. המעלות המתוארות הן: רחמים, הכנסת אורחים, נדיבות, דת ואדיבות.
דייס עבד על ציורי הקיר בווסטמינסטר כאשר התמוטט, ומאוחר יותר מת בביתו בסטרטהאם ב-14 בפברואר 1864.
הוא נקבר בכנסיית סנט לאונרד, סטרטהאם. מזרקת שתייה סמוכה, שעוצבה בסגנון נאו-גותי על ידי דייס, הוקדשה לו לאחר מכן על ידי בני הקהילה.
יו יו האקושו
יו יו האקושו (ביפנית: 幽 遊 白書; בתעתיק לעברית: יוּ יוּ הָאקְשוֹ, מסוגנן כ-יו☆יו☆האקושו) היא סדרת מאנגה יפנית מסוגת השונן, שנכתבה ואויירה בידי יושיהירו טוגאשי. הסדרה עוקבת אחר יוסקה אוראמשי (בדיבוב העברי: יו יו האקושו), נער עבריין שנדרס ונהרג בתאונת דרכים על ידי רכב בעודו מנסה להציל את חייו של ילד אחר. לאחר מותו, יוסקה נבחן במבחנים של קואנמה, הבן של השליט של העולם התחתון ולאחר שזה עובר אותם, יוסקה קם לתחייה בתור "הבלש של העולם התחתון". בתפקידו החדש, יוסקה חוקר תיקים הקשורים לשדים ורוחות רפאים המופיעים בעולם בני האדם. סדרת המאנגה מתמקדת ברובה בקרבות אמנויות לחימה ובתחרויות. טוגאשי החל בכתיבת הסדרה בסביבות נובמבר 1990 והושפע רבות מתורת הנסתר, מסרטי אימה וכן מהמיתולוגיה של הבודהיזם.
המאנגה פורסמה במקור במגזין שונן ג'אמפ השבועי מדצמבר 1990 ועד יולי 1994, עם 175 פרקים שאוגדו לתוך 19 כרכים. באמריקה הצפונית, המאנגה פורסמה במגזין שונן ג'אמפ האמריקאי מינואר 2003 ועד ינואר 2010. סדרת המאנגה עובדה לסדרת אנימה בת 4 עונות ו-112 פרקים, שבויימה על ידי נורייוקי אבה והופקה על ידי סטודיו פיירו בשיתוף עם Fuji TV ו-Yomiko Advertising. סדרת האנימה שודרה מ-10 באוקטובר 1992 עד 17 בדצמבר 1994. מאוחר יותר זכויותיה נרכשו על ידי Funimation והיא שודרה באמריקה הצפונית ב-2001 בערוץ Cartoon Network ברצועת Toonami וכן בערוצים נוספים כמו Adult Swim ו-Toku. בישראל הסדרה שודרה בערוץ הילדים בדיבוב עברי שהופסק לאחר פרק 42, וכן גם ביפנית, כחלק מרצועת "טלמאנגה" ששודרה בשעות הערב המאוחרות.
זיכיון המדיה של יו יו האקושו הוליד שני סרטי אנימה, סדרה של OVA, אלבומי אודיו, משחקי וידאו וכן מוצרים נוספים.
הסדרה קיבלה ביקורות חיוביות, כאשר המאנגה מכרה מעל 50 מיליון עותקים ביפן בלבד וכן זכתה בפרס המאנגה יוקרתי של Shogakukan בקטגוריית השונן ב-1993. סדרת האנימה זכתה בפרס Anime Grand Prix של Animage לאנימה הטובה ביותר ב-1994 ו-1995. הסדרה נצפת על ידי קהל גדול ביפן וכן קבוצות גילאים שונות בארצות הברית. האנימה זכתה גם כן לביקורות חיוביות, אשר שיבחו את הכתיבה, הדמויות, הקומדיה וכן את כמות האקשן.
ברייל מרקהם
(באנגלית: Beryl Markham; 26 באוקטובר 1902 – 3 באוגוסט 1986) הייתה טייסת בריטית, הרפתקנית, מאמנת סוסי מרוץ, וסופרת. היא הייתה האדם הראשון שחצה את האוקיינוס האטלנטי בטיסת סולו ישירה מבריטניה לאמריקה הצפונית. את הרפתקאותיה תיעדה בממואר West with the Night.
ראשית חייה
מרקהם נולדה באנגליה, בכפר אשוול במחוז רטלנד (Rutland), בתם של צ'רלס בולדווין וקלרה אגנס קלאטרבאק (Clutterbuck). כשהייתה בת 3 עברה המשפחה לקניה, אז קולוניה בריטית, שנקראה מזרח אפריקה הבריטית. לאחר שנה עזבה האם, עם בנה הבכור, ומרקהם נותרה עם אביה, מאמן סוסים, שבנה חוות סוסים בנז'ורו (Njoro), באזור הבקע הסורי-אפריקני. מרקהם גודלה על ידי השכנים המסאים, חברה לילדיהם, דיברה סוואהילית כשפה עיקרית, ולמדה לצוד ולהילחם בנשק המסורתי של בני השבט. נסיונותיו של אביה לשלב אותה בבית ספר בריטי בבירה ניירובי, כדי שתרכוש השכלה פורמלית, כשלו. בנעוריה, אימצה מרקהם את עיסוקו העיקרי של האב והייתה אף היא למאמנת סוסים מיומנת. כשהייתה בת 17 נישאה נישואי בוסר לג'וק פורבס, שממנו התגרשה שנתיים אחר כך, בעוד אביה, שעסקיו כשלו, נאלץ לעזוב את קניה והשתקע בפרו. שנה אחר כך, הייתה לאישה הראשונה בקניה שקיבלה רישיון של מאמנת סוסים מומחית.
ב-1927 נישאה מרקהם בשנית, למנספילד מרקהם, שאת שם משפחתו אימצה מאז, וב-1929 נולד בנם המשותף, ג'רווייז, שנשלח כבר בינקותו להורי אביו באנגליה, ושם גדל והתחנך. באותה שנה פגשה מרקהם את הנסיך הנרי, דוכס גלוסטר, בנו השלישי של המלך ג'ורג' החמישי, וניהלה איתו רומן סוער ומתוקשר.
חלוצה בעולם התעופה
סביב 1930, בשלהי שנות ה-20 לחייה, למדה מרקהם לטוס. הטיסה המשמעותית הראשונה שלה נערכה ב-24 באפריל 1931, כאשר טסה, ללא אמצעי ניווט, פרט למראית עיניה, מקניה לאנגליה. היא עצרה פעמים אחדות בדרך, לתדלוק ולתיקון המטוס, והגיעה לשדה תעופה קטן בלונדון ב-17 במאי. רק בשובה לקניה עמדה לבחינות הרשמיות להשגת רישיון, והייתה לאדם הראשון שקיבל רישיון טיס מסחרי בקניה. כטייסת עצמאית עסקה במגוון תחומים. היא זיהתה מן האוויר עדרי חיות וכיוונה אליהם תיירות ספארי, היא העבירה דואר וציוד למכרות הזהב, והטיסה פצועים וחולים לבית החולים בבירה ניירובי.
שנותיה בארצות הברית ותרומתה לספרות
את 15 השנה הבאות חייתה מרקהם בקליפורניה, ארצות הברית. היא הגיעה לשם בעקבות כוונה של מפיק הוליוודי להפוך את הטיסה מעבר לאטלנטי לסרט, מיזם שלא יצא לפועל. בשנים ההן החלה לפרסם סיפורים קצרים מחייה בכתבי עת אמריקניים. ב-1942 התגרשה ממנספילד מרקהם ונישאה לראול שומאכר, סופר ותסריטאי. באותה שנה יצא לאור גם הממואר West with the Night (מערבה עם ליל), שבו תיארה את הטיסה ההיסטורית. הספר זכה לשבחים רבים בעיתונות. "היא כתבה כל כך טוב, טוב באופן נפלא כל כך" כתב הסופר ארנסט המינגווי, "שאני מתבייש לגמרי בעצמי כסופר", אבל הספר לא הפך לרב-מכר וכאשר המהדורה אזלה, הוא לא נדפס שוב במשך 40 השנה הבאות. מרקהם שבה לקניה בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, ועסקה שוב, בהצלחה רבה, באימון סוסי מרוץ. ואז, ב-1983, החליט מסעדן אמריקני בשם ג'ורג' גוטקונסט (George Gutekunst) שנחשף לביקורתו של המינגווי על ספרה של מרקהם, להוציא אותו לאור מחדש. הספר, שיצא בהוצאת North Point Press, נמכר תוך חודשים ספורים ביותר ממיליון עותקים. בעקבות ההצלחה, הפיק גוטקונסט סרט תיעודי על חייה של מרקהם, "עולם ללא חומות". ב-1984 יצא, ביוזמת הביוגרפית של מרקהם, מרי לאוול (Mary Lovell), ספר נוסף פרי עטה של מרקהם, The Splendid Outcast, לקט מן הסיפורים הקצרים שפרסמה מרקהם לפני פרסום זכרונותיה.
מרקהם נפטרה ב-3 באוגוסט 1986 בניירובי, קניה, גופתה נשרפה והאפר פוזר על פני מסלול מירוצי הסוסים של העיר.
יאן רובצ'ק
יאן רובצ'ק (בפולנית: Jan Rubczak; 18 בינואר 1882 – 27 במאי 1942) היה צייר ופוסט-אימפרסיוניסטי פולני ממוצא יווני.
ביוגרפיה ויצירה
בשנים 1904 עד 1911 הוא נרשם לאקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב, שם למד אצל פלוריאן סינק ויוזף פאנקייביץ'. מאוחר יותר הוא למד באקדמיה לאמנות חזותית בלייפציג ובאקדמיה קולארוסי בפריז. בשנת 1911 הציג בסלון ד'אוטומן והציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בשנת 1913. בשנה שלאחר מכן הציג את תחריטיו בביאנלה בוונציה.
הוא השתייך לחברה המובחרת של האמנים הפולנים אגודת שטוקה, איתה הציג בבודפשט (1910), קרקוב (1911) וורשה (1912, 1923); הוא השתתף גם בתערוכות של קבוצת הפורמיסטים שהתארגנה בקרקוב (1917), לבוב (1918) ובפריז (1922).
עבודות הציור של רובצ'ק נקשרו בלא ספק עם הפוסט-אימפרסיוניזם הצרפתי שקודם על אדמת פולין על ידי פאנקייביץ'. בהשפעת המאסטר נוצרו ציורי טבע הדומם המוקדמים של האמן, המסודרים בקפידה על רקע בדים דקורטיביים, המשלבים בצורה הרמונית קווי מתאר עם רגישות צבע. בתקופה הצרפתית, אפנון עדין של כתמים צבעוניים עם קווי מתאר זורמים, שיקף את האסתטיקה שקידם בית הספר פונט-אבן (נוף מדרום צרפת, 1911). טווח הצבעים המועצם שיקף היטב את האווירה המוארת בשמש בתמונות שצוירו בדרום צרפת.
הוא ערך נסיעות רבות לבריטני ונורמנדי, שם צייר סצינות חוף. הסוכן והפטרון שלו היה המשורר והסוחר האמנותי הידוע, ליאופולד זבורובסקי. בשנת 1915 הוא הפך לאחד המייסדים של אגודת האמנים הפולנים. ("Société des Artistes Polonaise"). לאחר 1917 ניהל בית ספר לציור משלו בפריז. הוא המשיך להציג ברחבי פולין וארצות אחרות.
בשנת 1924 שב לפולין העצמאית, שם לימד ב"בית הספר החופשי לציור ורישום". בשנים 1931 עד 1932 עבד באקדמיה בקרקוב כעוזרו של יאן וינרסקי. במהלך תקופה זו, הוא חבר באגודת ידידי קרקוב לאמנויות יפות, שם שימש בתפקיד ארגוני.
Een beetje
Een beetje (בעברית: מעט) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת ההולנדית טדי סחולטן. השיר ייצג את הולנד באירוויזיון 1959.
רקע
בניגוד לזוכים במהדורות הקודמות, השיר "Een beetje" היה לשיר הקצבי הראשון שזכה בתחרות. במרכז מילות השיר עומדת סחולטן אשר שואלת האם אהובה הוא אמיתי ונאמן. התשובה לשאלות היא שם השיר, מעט. סחולטן הקליטה את השיר במספר שפות נוספות דוגמת איטלקית, אנגלית, גרמנית, צרפתית ושוודית.
באירוויזיון
ב-11 במרץ 1959, השיר בוצע על ידי סחולטן באירוויזיון. השיר הושר חמישי בסדר ההופעות, לפני גרמניה ואחרי מונקו. השיר זכה במקום הראשון עם 21 נקודות.
שמעון ביטון (בית שמש)
הרב שמעון ביטון (נולד ב-1931, בחורף ה'תרצ"ב) הוא רב ישראלי-מרוקאי, המכהן מאז 1984 כרבה של בית שמש (מ-2015 באופן לא רשמי).
במרוקו
נולד בכפר אולד-חססאן במחוז סוס בדרום מרוקו לרב יצחק ביטון, שהיה רב וראש ישיבה בכפר תיזגין (לימים הרב המחוזי באזור תארודנת), ולמימה בת המקובל הרב יעיש קריספין, הרב האזורי בתארודנת. בצעירותו עבר עם משפחתו למרקש. בשנת ה'תש"ו (1946) בערך החל ללמוד בישיבת רבי אברהם אזולאי במרקש אצל הרבנים יהודה שושנה ודוד לעסרי, וחודשים ספורים אחר כך מינה אותו הרב שושנה ללמוד אחר הצהריים עם התלמידים את השיעור. שנה לאחר מכן למד במחזור הראשון של ישיבת אוצר התורה שהוקמה במרקש.
לאחר פטירת אביו בח' באב ה'תש"ט (1949), נאלץ לתור אחר פרנסה עבורו ועבור אחותו הקטנה (אמו נפטרה שנים רבות לפני כן). לשם כך נדד לאגאדיר, ולמד שחיטה בכפר סמוך, ובמקביל לימד בבית הספר של כי"ח. לאחר גמר לימודיו בקיץ ה'תש"י (1950) עבר לכפר תיזגין שבו כיהן אביו כרב, שם שימש כשוחט וכמלמד תלמידים. בחורף ה'תשי"א (1951) שב למרקש ללמוד מפי רבי יהודה שושנה ורבי אלעזר מור יוסף, וכן למד עברית מפי הרב חיים רפאל שושנה, ששלח אותו ללמד במקומו את בני העשירים. באותה התקופה הכיר אותו אב בית הדין של מרקש הרב מכלוף אבוחצירא, ולקחו כמלמד פרטי לבנו. באייר ה'תשי"ב (1952) מינה אותו הרב אבוחצירא לסופר בית הדין, והפך ליד ימינו של הרב אבוחצירא. במקביל החל ללמוד חושן משפט אצל סגן הראב"ד, הרב מרדכי קורקוס. הוא שימש גם כגובה עבור השלטון הצרפתי של המיסים המוטלים על שטרות הנחתמים בבית הדין, כדוגמת צוואות ושטרי מכר, וכן כאפוטרופוס כללי ליתומים. במסגרת תפקידו, הגה פתרון משפטי לרישום בטאבו של נכסי יהודים שלא היו להם שטרי קניין משום שהנכסים עברו בירושה במשך דורות רבים, ורצו למוכרם כדי לעלות לישראל. הוא קיבל אות הצטיינות מטעם הרשויות על התנהלותו. בשנת ה'תשט"ו (1955) התמנה גם לחזן בבית הכנסת "עטיא" במרקש.
בישראל
בחורף ה'תשכ"ה עלה לישראל דרך מרסיי, יחד עם גיסו הרב עמינדב קריספין. הוא התגורר תחילה בלוד, שם היה בקשרים טובים עם הרב יצחק אבוחצירא, והתמנה ביוזמתו לרב בית הכנסת האלג'יראי בעיר. באותה השנה התמנה למנהל מחלקת הכשרות בבית שמש, ומאוחר יותר גם למנהל מחלקת נישואין ולרב בית כנסת "הזוהר" בשכונת משק עזר בעיר. בשנת ה'תשמ"ד נסמך לרבנות עיר על ידי הרבנים יצחק חזן, משה מלכה, שלום משאש ויוסף קאפח, וסמיכתו אושררה על ידי הרב הראשי לישראל מרדכי אליהו. בקיץ של אותה השנה ניצח בבחירות לתפקיד הרב הראשי לבית שמש, לאחר פטירתו של הרב יוסף בוסקילה. הוא ייסד כולל אברכים (בתחילה עמד בראשו הרב יעקב זמיר עד שהתמנה לדיין).
בשנת ה'תשע"ה יצא לגמלאות מכהונתו הרשמית, אך ממשיך לכהן כרב העיר באופן לא רשמי.
הדרך לשעבוד
הדרך לשעבוד (אנגלית: The Road to Serfdom) הוא ספר פילוסופי-כלכלי מאת הכלכלן וחתן פרס נובל לכלכלה פרידריך האייק, שפורסם בשנת 1944. הספר נחשב לאחד מספרי ההגות המדינית החשובים של המאה העשרים. הוא היה אחד הביטויים הראשונים והמשמעותיים ביותר של ביקורת שיטתית ומקיפה על תפיסת הריכוזיות הכלכלית והפוליטית.
הרקע לכתיבת הספר
האייק החל לחוש בנטייה למשק מתוכנן בשלהי שנות השולושים, וב-1938 היה מיוזמי "רב-שיח ואלטר ליפמן", שמשתתפיו הביעו חרדה מהתחזקות הגישות הטוטליטריות והקולקטביסטיות, בהם ראו התקפה על הליבליזם הקלאסי.
בעקבות פריצת מלחמת העולם השנייה, הפכה הכלכלה הבריטית לכלכלת מלחמה ריכוזית, דבר שהניע את האייק להזהיר מפני הפעלת שיטה דומה בזמני שלום, ובמהלך השנים 1940-1943 עסק האייק בכתיבת הספר.
על הספר
הספר הופיע במהלכה ש מלחמת העולם השנייה, והוא מהווה מתקפה על שתי אידיאולגיות שהתגשו במלחמה: פשיזם וקומוניזם. הטיעון העיקרי של הספר הוא כי שתי האידיאולגיות שייכות לגישה כללית אחת: קולקטיביזם, שלטענתו היא הדרך לחיסול החירות וזכויות הפרט. בספר נטען כי מאחר שסוציאליזם מתבסס על שליטה ממשלתית בחיים הכלכליים, קיימת סכנה חריפה כי שליטה זו תוביל לשלטון טוטליטרי בכלל. הסוציאליסטים הבריטיים שמנסים לקדם מדיניות של שליטה ממשלתית בחיי האנשים, מטיפים למדיניות הדומה מאוד לזו שהטיפו לה בשנות העשרים בגרמניה. ולא אחת משטרים טוטליטרים נוצרים כתוצאה מהתדרדרות איטית שנשענה לא פעם על כוונותיהם הטובות של אלו שניסו להגשים את הסוציאליזם הלכה למעשה.
הספר יצא לאור במקור עבור הקהל הבריטי בהוצאת Routledge במרץ 1944 בבריטניה ולאחר מכן על ידי אוניברסיטת שיקגו בספטמבר 1944. ההדפסה הראשונית של 2,000 עותקים, אזלה במהירות, ו -30,000 עותקים נמכרו תוך חצי שנה. מאז שהספר יצא לאור הוא נמכר במיליוני עותקים ותורגם לעשרות שפות.
לספר הייתה השפעה משמעותית על השיח הכלכלי-פוליטי השמרני של המאה ה-20. במיוחד השפיע על עיצוב התפיסות הכלכליות והפוליטיות של הנאו-ליברליזם שנחשב בסיס למדיניות רונלד רייגן בארצות-הברית ומרגרט תאצ'ר בבריטניה, ועל תהליך המעבר של מדינות מזרח אירופה מן השיטה הכלכלית הקומוניסטית אל השוק החופשי.
נחשב כספר הראשון שנתן תוקף מדעי לתפיסת השוק החופשי.
בלוויל
בֶּלוויל (בצרפתית: Belleville; מילולית: "עיר יפה") היא שכונה בפריז, בין הרובע ה-19 לרובע ה-20 (עם חלקים קטנים ממנה השייכים לרובע ה-10 ולרובע ה-11). השכונה ממוקמת על גבעה וכוללת את הנקודה הגבוהה ביותר בעיר (128 מ') ברחוב טלגרף (télégraphe). ראשיתה של השכונה בכפר שהיה מחוץ לתחומי פריז עד לסיפוחו לתחומיה ב-1860. השכונה נודעה כשכונת מהגרים, תחילה היו אלה המפונים ממרכז פריז שפונו מבתיהם עקב תוכנית אוסמן להתחדשות פריז, לאחר מכן יהודים ממזרח אירופה ורוסיה, לאחר מכן יהודים ומוסלמים מצפון אפריקה, מהגרים מאפריקה ומדרום-מזרח אסיה. מאז ראשית המאה ה-21 חלים בשכונה תהליכי ג'נטריפיקציה (מעבר אוכלוסייה מהמעמד הבינוני והגבוה לשכונות חלשות תוך שינוי מתמשך של אופי השכונה). רבים רואים בשכונה, שבעבר זוהתה עם פשע ועזובה, את האזור התוסס והמרתק ביותר בבירה הצרפתית.
הכפר בלוויל
הכפר נוסד על וסביב גבעה גבוהה, כאשר תושביו עסקו בעיקר בגידול כרמי יין, עבודה במחצבות גבס ("גבס פריזאי", השונה בהרכבו מגבס רגיל) ואספקת תצרוכת חקלאית לבירה. עם הקמת חומת הפרם ז'נרל של תאגיד המכס של פריז, נותרה בלוויל מחוצה לה ולפיכך הייתה אזור מסחר פטור ממכס, עובדה ששינתה את אופי הפעילות במקום מחקלאי למסחרי. ב-1789 נוסדה במקום קומונה, ששטחה כלל גם את בית הקברות פר לשז ואזור המחצבה הגדולה (כיום פארק בוט-שומון). ב-1860 החליט מושל אזור הסן הברון אוסמן לספח את הכפר לעיר פריז.
גלי הגירה
תוכנית אוסמן להתחדשות פריז כללה פינוי של כ-300,000 איש מבתיהם במרכז ומזרח פריז על מנת לסלול את השדרות הגדולות (הבולווארים) ולהקים בתי מידות במקום סבך הסמטאות. מפונים אלה, ברובם ממעמד הפועלים וכן אומנים וסוחרים זעירים, פונו לבלוויל והשתכנו במשכנות עוני. הצטברות גדולה של מפונים אלה החיים בצפיפות הייתה אחד הגורמים לכך שבלוויל הייתה מרכז פעיל של התקוממות הקומונה הפריזאית של 1871.
כעשרים שנה לאחר מכן, מסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 ועד ראשית המאה ה-20, הגיעו לפריז פליטים יהודים מתחום המושב במזרח אירופה ורוסיה, עקב רדיפת היהודים שם, והשכונה קיבלה צביון יהודי-אשכנזי. היו בה חלקים בהם התגוררו מהגרים מיוון וכן אוכלוסייה ארמנית. ב-1915 נולדה בשכונה הזמרת אדית פיאף למשפחה ענייה של אמני רחוב. לאחר מלחמת העולם השנייה הגיע לשכונה גל פליטים נוסף מצפון אפריקה, שכלל הן יהודים צפון-אפריקאים והן מוסלמים, ושב ושינה את פני התרבות, המסחר ומקומות הבילוי במקום. שינויים אלה לוו במאבקי שליטה טריטוריאליים בין קבוצות וכנופיות שונות, גביית דמי חסות והתפתחות ארגוני פשע מאורגן מקומיים וקהילתיים. הגל הבא, שהגיע בשנות השישים, כלל מהגרים ממדינות אפריקה החדשות שזכו לעצמאות מצרפת ולאחר מכן, החל משנות השמונים הגיעו מהגרים רבים מארצות דרום-מזרח אסיה הקרויים בעגה "סינים" (אף כי הם כוללים גם וייטנאמים, קמבודים ועוד ולא רק סינים. אלו יצרו במקום סוג של "צ'יינטאון" מודרנית המתאפיינת בדוכני אוכל רחוב וכמות גדולה של חנויות לממכר ותיקון מוצרי אלקטרוניקה.
אופי השכונה כיום
עקב נסיבות שונות, השכונה לא זכתה לפיתוח עירוני ושמרה, בעיקר ברחובותיה הגבוהים, על אווירה כפרית. עקב כך החלו לשכור בה דירות אמנים ואנשי בוהמה, ומאז ראשית המאה ה-21 נכנסה לשכונה גם אוכלוסייה צעירה יחסית מן המעמד הבינוני והגבוה כגון עיתונאים ואנשי מדיה, אנשי קולנוע ופרסומאים. הסצנה האמנותית בשכונה משלבת אמנות רחוב (כגון גרפיטי, בפרט ברחוב Dénoyez, שקירותיו הם מוזיאון-רחוב חי ומתחדש) המושפעת מהרקעים המגוונים של תושביה עם גישות רב-תרבותיות של אמנות מודרנית ומושכים לבתי הסטודיו והגלריות שנפתחו בה מבקרים שוחרי אמנות לא-ממסדית.
ב-1998 נחנך בראש גבעת בלוויל פארק בלוויל המשקיף על העיר פריז.
מוקד עניין נוסף בו מתגאה השכונה הוא ילידת השכונה, הזמרת אדית פיאף, לה מוקדשים בארים המשמיעים את שיריה, ציורי גרפיטי ושלטי זיכרון במקומות בהם נולדה (אגדות אורבניות מייחסות את מקום לידתה למספר אתרים שונים בשכונה) וחיה בילדותה.
בשנת 2009 נוסד בשכונה קמפוס בית הספר לארכיטקטורה (École Nationale Supérieure d'Architecture de Paris-Belleville) שנוסד בה אמנם על ידי סטודנטים ב-1965, אך פעל מאז 1969 מחוצה לה, עד שהועבר אליה חזרה.
בתרבות
מספר סרטי קולנוע צולמו, כולם או חלקם, בשכונה. בהם "קסדת הזהב" (Casque d'Or; 1952, בכיכובה של סימון סיניורה). הסרט הקצר זוכה פרס האוסקר "הבלון האדום" (Le ballon rouge; 1956) צולם באזורים של השכונה שחלקים רבים מהם נהרסו בשנות השישים והפכו לשיכונים. רומן גארי מיקם את גיבורת ספרו "כל החיים לפניו" בבלוויל, בהתאם צולם ב-1977 בשכונה סרטו של משה מזרחי באותו שם, הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
הסופר דניאל פנק חיבר את סדרת הספרים "הסאגה של מלוסן" (Malaussène Saga) המתרחשת בבלוויל.
מאגר ניר עם
מאגר ניר עם הוא אגם אגירה מלאכותי, הממוקם ממערב לקיבוץ ניר עם שבנגב המערבי, במרחק קצר מהגבול עם צפון רצועת עזה.
המאגר, בשטח של כ-40 דונם ובנפח של 1.5 מיליון מטר מעוקב, נבנה בשלהי שנות השמונים על ידי הקרן הקיימת. הוא נבנה במסגרת מפעל קו המים השלישי לנגב של חברת מקורות, אשר הופעל בשנת 1989. קו זה מזרים לנגב לצורכי חקלאות מי קולחין מגוש דן, אשר טוהרו במכון השפד"ן.
המאגר מתמלא ממי הקו השלישי במהלך עונת החורף, שבה צריכת המים לחקלאות נמוכה יותר. בעונות האביב, הקיץ והסתיו שואבת מקורות מים מן המאגר באמצעות תחנת השאיבה הממוקמת בצידו, והם מוזרמים לשימוש חקלאי.
בקרבת המאגר שוכן מוזיאון המים והביטחון בנגב.
משפחת הענוים
משפחת הענוים (או מן הענוים, Anav, Dellmansi Piatell, degli umani, De Mansi) היא משפחה יהודית מיוחסת שחיה ופעלה ברומא. בני משפחה זו נודעו כרבנים ראשי ישיבות ופוסקי הלכה, ועוד.
כמו כן חיברו בני משפחה זו ספרים שונים בעיקר בתחום ההלכה. על פי המסורת שהייתה בידי בני המשפחה, המשפחה הגיעה לרומא לאחר שהוגלתה מירושלים בידי טיטוס בזמן חורבן בית המקדש השני.
אגדת ארבע המשפחות
משפחת הענוים היא אחת מארבע משפחות ידועות ברומא שבאיטליה בימי הביניים, שלפי מסורת שנשתמרה בקרב בני המשפחות, משפחותיהם היו משפחות נכבדות מאצילי יהודה וירושלים, והוגלו על ידי טיטוס בראש הגולים בזמן חורבן בית המקדש השני; הם הובאו לרומא והובלו בחוצות העיר בראש השבויים, בשנת 71. מאז התיישבו בעיר ובניהם היו למשפיעים ביותר בקרב יהדות איטליה.
ארבע המשפחות אלו היו בעלי סמכות וחשיבות ברומא ונטלו חלק בתפקידים חשובים בעיר, ומבניהן של משפחות אלו נתפרסמו חכמים רבים כרבנים, ראשי ישיבות, פוסקי הלכה, חכמים, משוררים ופייטנים, סופרים ועוד.
ארבע המשפחות הן משפחת האדומים (Dei Rossi), משפחת התפוחים (de'Pomis באיטלקית, ובלטינית: De Pomi), משפחת הענוים (degli umani, De Mansi, Piatelli), משפחת הנערים הקרויה גם הבחורים (degli Adolescenteli), ויש הכוללים בתוכם אף את משפחת הזקנים (dello Vecchio באיטלקית, ובלטינית: De'Vechhi). במקורות אחרים מופיעה גם משפחות אחרות כמו משפחת הלטיפים, הדיינים, הרופאים, ומשפחת גליקו. עקבות משפחת "מן הזקנים" כנראה נעלמו.
בתחילת כתב-יד מחזור כמנהג בני רומא משנת ה'רע"ד (1514) נכתב:
.
מסורת זו נזכרה בקצרה גם בספרו של רבי עזריה מן האדומים בספרו מאור עיניים:
בני משפחת הענוים
כאמור, מבני משפחת הענוים התפרסמו רבים כרבנים ומחברי ספרים, מהם יודעים כיום:
עוד מבני המשפחה הידועים לנו:
שריפת התלמוד
בימיהם של בני משפחת הענוים אירעה שריפת התלמוד הגדולה הראשונה שנערכה בפריז בט' בתמוז שנת ה'ד' ביום שישי, ערב שבת פרשת חקת – 25 ביוני 1244.
הייתה זאת תוצאה של משפט פריז, בו נאלצו חכמי היהדות בצרפת באותו הדור, ובראשם רבי יחיאל מפריז ורבי משה מקוצי, להתעמת עם חכמים נוצרים, בעקבות השתדלותו של תלמידו לשעבר של רבי יחיאל מפריז, המשומד ניקולס דונין. הוויכוח נסב סביב השאלה האם התלמוד מצווה על שנאת הגויים והנוצרים. התוצאה המתבקשת מה"הפסד" של היהודים בוויכוח הייתה שריפת התלמוד. ספרי התלמוד הובאו אל Place de Grève (כיום כיכר העירייה של פריז) בעשרים (יש מקורות המזכירים עשרים וארבע) עגלות ונשרפו שם.
בפירוש ה"מגן אברהם", על הלכות תענית בשולחן ערוך (אורח חיים סוף סימן תק"פ), מובאים דברי הספר תניא ליחיאל בן יקותיאל בן בנימין הרופא, ולפיהם:
וכך כתב רבי צדקיה בן רבי אברהם ממשפחת הענוים בספרו "שיבולי הלקט":
.gdn
.gdn (שם תחום גלובלי) הוא שם תחום (TLD) כללי. זהו TLD כללי מכיוון שאין לו קהל יעד והוא יכול לשמש את כולם. הסכם הרישום הוכרז רשמית ב־31 ביולי 2014. הוא הפך זמין לקהל הרחב ב־7 במרץ 2016.
.gdn נמצא ברשימתם 13 הראשונים בקרב gTLDs לפי https://ntldstats.com/. שלוש המדינות המובילות שבהן .gdn רשומה הן ארצות הברית, סין ורוסיה.
בgdn בוצעו 300,000+ הרשמות בפחות משנה לאחר ההשקה הציבורית. הדומיין רשום ב־119 מדינות.
ספאם
דומייני .gdn הם בין עשרת המקורות המובילים לספאם באינטרנט. מתוך 11,946 דומיינים שנראו בדוא"ל, 10,315 דומיינים הם שולחי דואר זבל.
מלתעות (זיכיון)
אחריו נוצרו עוד 3 סרטי המשך שהצליחו פחות ממנו, בבימוים של ז'אנוט שווארק, ג'ו אלבס וג'וזף סרג'נט בהתאמה. בנוסף יצאו מספר משחקי וידאו ואף מחזמר מהזיכיון.
הסדרה עוקבת אחרי כריש ממין עמלץ לבן התוקף אנשים לאורך עירייה קטנה באי הבדיוני אמיטי (שצולם במרתה'ס ויניארד) שבקייפ קוד עד ששריף העירייה מחליט לחסל אותו, כדי למנוע ממנו לפגוע באנשים או בתיירות הקיץ באי.
מלתעות
הסרט מלתעות יצא לאקרנים ב-20 ביוני 1975 ובוים על ידי סטיבן ספילברג כשהתסריטאים היו פיטר בנצ'לי, קארל גוטליב, האוארד סאקלר וג'ון מיליוס. השחקנים הראשיים כוללים את רוי שיידר, ריצ'רד דרייפוס, רוברט שו, לורין גרי ומארי המילטון.
הסרט מתעד את עבודתו של השריף מרטין ברודי בניסיונו למנוע מעמלץ לבן גדול לחסל את תושבי האי ואת התיירים המגיעים לבקר בה, תוך שיתוף פעולה עם ביולוגי ימי בשם מאט הופר ועם הדייג קווינט.
סרט זה הרוויח 470,653,000 דולר בקופות, הפך לשובר קופות מצליח וייחודי בתולדות הקולנוע. הוא גם זכה בשלושה פרסי אוסקר וכן היה לסרט הראשון שהשתמש בפסקול קונצרט (מאת ג'ון ויליאמס), עליו זכה בפרס גלובס הזהב.
מלתעות 2
מלתעות 2 יצא לאקרנים ב-18 ביוני 1978 ובוים על ידי ז'אנוט שווארק כשהתסריטאים היו קארל גוטליב והווארד סקלר. לסרט חזרו רוי שיידר, לורין גרי, ג'פרי קרמר ומארי המילטון. הסרט הרוויח 208,000,000 דולר (בזמן יציאתו ל-$77,737,27 דולר) והיה גם לשובר קופות וכן לסרט ההמשך הרוויחי ביותר לזמנו עד שנעקף בידי רוקי 2.
הסרט מציג את חווייתו של השריף מרטין ברודי לאחר אירועי הסרט הקודמים כשהוא חושד בכריש תוקפני נוסף במים ומנסה להזהיר את ראש העירייה לארי ואת התושבים וכן לשמור על ילדיו ממנו.
מלתעות 3
מלתעות 3 הידוע גם כמלתעות 3-D יצא לאקרנים ב-22 ביולי 1983 בבימויו של ג'ו אלבס, תסריט של קארל גוטליב, ריצ'רד מת'סון וגרדון טריבלוד ובכיכובם של דניס קווייד, בס ארמסטרונג, סימון מק'קורקינדייל ולואיס גוסט ג'וניור. הסרט הרוויח 88 מיליון דולר בקופות, סכום נמוך יחסית לקודמיו והוא זכה לביקורות מעורבות.
בסרט מופיע בנו הבוגר של מרטין ברודי, מייקל לצד אשתו קתרין מורגן בפארק סיוורלד, אורלנדו שבפלורידה, לתוכו מגיח עמלץ לבן גדול הזורע פחד באנשים ובדולפינים. מייקל וקתרין לצד ראש העיר קלווין מסתייעים בצייד פיליפ פיצ'רויס שיצוד את הכריש.
מלתעות: הנקמה
עלילת הסרט מציגה את אלן ברודי אלמנתו של השריף מרטין ואת בנו מייקל (בדילוג על אירועי הסרט הקודם) אשר מותקפים בידי עמלץ לבן נקמני שגבה את חיי מרטין ואת שון ומנסה לפגוע גם בשאר משפחתה וגם כאשר היא טסה לבקר את בנה באיי בהאמה היא מגלה שהכריש עוקב אחריהם.
סרט זה קיבל סכום נמוך יחסית, 51.9 מיליון דולר בקופות וקיבל ביקורות שליליות על האפקטים שבו ועל העלילה הבלתי הגיונית. לפי מספר ציטוטים נחשב אף לאחד מהסרטים הגרועים ביותר מעולם ואף "זכה" בפרס פטל הזהב לסרט הגרוע ביותר.
מיזמים עתידיים
ביולי 2018 הודיע שפילברג שאולי יפיק סרט המשך המהווה פריקוול לסרט הראשון, בו תתועד תקיפת האינדיאנפוליס, בידי כרישים כפי שנראה לדייג קווינט (רוברט שו). נכדו של שו, השחקן פרדי שו הביע עניין לגלם את קווינט הצעיר במקרה שסרט כזה יופק.
קאטו גולדברג
ביוגרפיה
גולדברג נולד ב-11 באוגוסט 1836, בכריסטיאניה (כיום אוסלו) שבנורווגיה. הוא היה בנם של קרל אוגוסט גולדברג, שהיה בעל בית דפוס, וחנה סופי תרזיה בול. היו לו שלושה אחים: אקסל, גוסטב וקתרינה.
הוא הפך לסטודנט בשנת 1854, ולמד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת כריסטיאניה. בשנת 1859 קיבל את התואר השני, ובאותה שנה גם קיבל את מדליית הזהב של האוניברסיטה על עבודת גמר שכתב במתמטיקה. בשנים 1861 ו-1862 קיבל מלגה ולמד בגרמניה וצרפת על מכניקה ומתמטיקה ושימושית, ומשנת 1862 לימד מכניקה בבית הספר הצבאי הרטוויג ניסנס בכריסטיאניה. בשנת 1869 הפך לפרופסור למתמטיקה שימושית באוניברסיטה.
בין השנים 1866 עד 1868, 1869 עד 1872 ו-1874 עד 1875 הוא היה יו"ר החברה הפוליטכנית הנורווגית.
גולדברג הלך לעולמו ב-14 בינואר 1902, בגיל 66.
מחקר
בשנת 1864 הציע גולדברג יחד עם גיסו, פיטר ווגה, את חוק פעולת המסות. ניסוייו הובילו למסקנה שבשיווי משקל כימי, אפשר לתאר את הרכב תערובת התגובה באמצעות קבוע שיווי משקל. חוק זה למעשה נתן אפשרות לקבוע את היחס המתמטי בתערובת הנמצאת בשיווי משקל. החוק זכה להערכה מועטה עד שנת 1877, אז יאקובוס ואן 'ט הוף הוכיח את אמיתותו. כיום זהו חוק שימושי בתיאור שיווי משקל כימי.
יוהאן הראשון, רוזן פפאלץ-זימרן
יוהאן הראשון, רוזן פפאלץ-זימרן (גרמנית: Johann I. von Pfalz-Simmern; 15 במאי 1459 - 27 בינואר 1509) היה רוזן פפאלץ-זימרן בין השנים 1480–1509.
ביוגרפיה
יוהאן נולד בשטארקנבורג שברוזנות פפאלץ-זימרן ב-15 במאי 1459, לפרידריך הראשון, רוזן פפאלץ-זימרן ומרגרט מחלרה, בתם של אדולף, דוכס חלרה וקתרינה מקלווה.
קאטו גולדברג
מחקר
בשנת 1890 פרסם גולדברג חוק הקובע כי נקודת הרתיחה הנורמלית של נוזל היא שני שלישים מהטמפרטורה הקריטית שלו בקנה מידה מוחלט. חוק זה מכונה כיום חוק גולדברג, על שמו.
יוהאן הראשון, רוזן פפאלץ-זימרן
ביוגרפיה
בשנת 1480 מת אביו פרידריך הראשון, רוזן פפאלץ-זימרן, ויוהאן עלה במקומו לשלטון. יוהאן הרחיב את העיר זימרן, ושיפץ הרבה מבתיה, והניח את היסודות לכנסיית סנט שטפן ובית העירייה. במהלך מלחמת לנדסהוט שמר יוהאן על נייטרליות, ובכך הציל את הרוזנות מחורבן.
ב-27 בינואר 1509 מת יוהאן, ובנו יוהאן השני, רוזן פפאלץ-זימרן עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
בשנת 1481 התחתן יוהאן עם יוהנה מנסאו-זארבריקן, בתם של יוהאן השני, רוזן נסאו-זארבריקן ויוהנה מלון, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
.cancerresearch
סיומת האינטרנט .cancerresearch, מופעלת על ידי הקרן האוסטרלית לחקר הסרטן. המוקד של מחקר סרטן הוא להפגיש חדשות, מידע ודעות מובילות בנושא מניעת סרטן, אבחון, טיפול וריפוי.
ב־15 במאי 2014 התקשרו ICANN והקרן האוסטרלית לחקר הסרטן בהסכם רישום במסגרתו מפעילה הקרן את תחום ה-.cancerresearch ברמה העליונה.
G3
G3 הוא קונצרט הופעות חיות שארגן לראשונה גיטריסט הרוק האינסטרומנטלי ג'ו סטריאני, שאיתו מנגנים שני גיטריסטים נוספים. מאז הקמת ההרכב בשנת 1996, הקונצרט נערך מדי שנה וכולל הופעות של גיטריסטים רבים בהשתתפותם של נגנים אורחים.
1996
סיבוב ההופעות הראשון נערך מ-11 באוקטובר 1996 ועד 8 בנובמבר 1996, בהשתתפותם של ג'ו סטריאני, סטיב ואי ואריק ג'ונסון, עם הופעות חימום של קני ויין שפרד ואדריאן לג. במספר הופעות השתתפו גם נגנים אורחים כניל שון, גארי הואי, כריס דוארטה, ג'ורג' לינץ' ואנדי טימונס.
1997
ההרכב ערך את סיבוב ההופעות של שנת 1997 באמריקה הצפונית ובאירופה.
1998
ההרכב ערך סיבוב הופעות באירופה בשנת 1998. אולי ג'ון רות' החליף את פטריק רונדט בהופעות בצרפת.
2000
ההרכב ערך סיבוב הופעות בפסטיבל אסיה בקואלה לומפור, מלזיה, עם הופעת חימום של גיטריסט הבלוז רוק אריק סרדינאס.
2001-2002
סבב ההופעות של שנים 2001–2002 כלל את ג'ו סטריאני, סטיב ואי ואת ג'ון פטרוצ'י מלהקת דרים תיאטר, שכתב סט שירים חדש לכבוד האירוע.
2003
ההרכב ערך את סיבוב ההופעות של שנת 2003 באמריקה הצפונית.
2004
ההרכב, שכלל את ג'ו סטריאני, סטיב ואי ורוברט פריפ, ערך את סיבוב ההופעות באירופה, מקסיקו ואמריקה הדרומית.
2005
בשנת 2005, ההרכב ערך סיבוב הופעות ביפן ובארצות הברית. חברי ההרכב - ג'ו סטריאני, סטיב ואי וג'ון פטרוצ'י.
2006
סבב ההופעות הראשון של שנת 2006 נמשך מ-16 באוקטובר ועד 29 באוקטובר ברחבי אמריקה הלטינית וכלל את ג'ו סטריאני, אריק ג'ונסון וג'ון פטרוצ'י. סבב ההופעות השני נמשך מ-29 באוקטובר עד 8 בדצמבר באוסטרליה וכלל את ג'ו סטריאני, סטיב ואי וג'ון פטרוצ'י.
2007
בסבב ההופעות שנמשך מ-14 במרץ עד 14 באפריל 2007, חברי ההרכב היו ג'ו סטריאני, פול גילברט וג'ון פטרוצ'י. במהלך ההופעה המשולבת השתתף גיטריסט הבלוז והג'אז ג'וני איי.
ידעתי שבסוף תברח
ידעתי שבסוף תברח הוא סינגל שהוקלט על-ידי הזמרת והיוצרת הישראלית שירה מרגלית. השיר יצא לאור ב-30 באפריל 2023 על-ידי חברת התקליטים עננה.
רקע וכתיבה
השיר, שיצא לרגל הופעתה בפסטיבל ג'נסיס, נכנס לפלייליסט של גלגלצ, והיה בשיאו לשיר השביעי המושמע ביותר במצעד השבועי של מדיה פורסט.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר בוים על-ידי יועד מור והועלה לערוץ היוטיוב של מרגלית ב-30 באפריל 2023. בקליפ ניתן לראות את מרגלית, לצד בן זוגה, ים רפאלי, שגם לקח חלק בכתיבת השיר.
נכון ליולי 2023, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-240,000.
משחקי החוף העולמיים
משחקי החוף העולמיים של ANOC (באנגלית: ANOC World Beach Games) הם אירוע עולמי של תחרויות ספורט המאורגנים על ידי איגוד הוועדים האולימפיים הלאומיים. המשחקים מתקיימים מדי שנתיים בשנים אי זוגיות, תוך התמקדות בענפי ספורט ימי וספורט חוף לא-אולימפיים, וקהל היעד העיקרי שלו הוא בני 15 עד 35. האירוע נערך לראשונה בשנת 2019 בדוחה, קטר.
היסטוריה
משחקי החוף העולמיים הוכרזו לראשונה כפרויקט משותף בין ANOC ו-SportAccord, האגודה הכללית לפדרציות הספורט הבין-לאומיות, באוקטובר 2013. הם נוצרו בהשראת הצלחת משחקי החוף האסיאתיים שנערכו לראשונה חמש שנים קודם לכן. התוכניות המקוריות ראו את המשחקים כאירוע של 20–25 תחרויות עם כ-5,000 ספורטאים מכל 206 הוועדים האולימפיים הלאומיים (NOCs), בעלות של 135 מיליון דולר אמריקאי, ויתרחש באופן דו-שנתי. הרעיון אושר בעצרת הכללית של ANOC בבנגקוק, תאילנד בנובמבר 2014.
עם זאת, היחסים בין SportAccord ו-ANOC התפוגגו במהירות, והראשונה הודיעה באופן חד-צדדי באפריל 2015 שסוצ'י, רוסיה תארח את המהדורה הראשונה של המשחקים ללא כל מעורבות של ANOC, שחשפה תוכניות לגרסה עצמאית משלה. זמן קצר לאחר מכן קרסה התוכנית של SportAccord והותירה את ANOC כארגון הבלעדי שמקדם את האירוע. ANOC פתחה את תהליך הגשת מכרזי האירוח ביולי.
באוקטובר 2015 אושרה סן דייגו, קליפורניה, ארצות הברית, כמארחת מהדורת הבכורה, שהייתה אמורה להתקיים ב-2017, בישיבת העצרת הכללית של ANOC בוושינגטון די. סי. באוגוסט 2016 נדחו המשחקים ל-2019 כדי לאפשר ל"בעלי עניין לספק את האירוע הטוב ביותר האפשרי" ולתת ל-NOC את "הזמן האופטימלי להכין את הספורטאים שלהם". היקף האירוע הצטמצם במידה ניכרת לקראת המועד החדש לכ-15 ענפים, עם הרבה פחות ספורטאים וועדים אולימפיים בעלות מופחתת מאוד של 40 מיליון דולר. עם זאת, במאי 2019, חמישה חודשים בלבד לפני שהיה אמור להתחיל, הוזז האירוע מסן דייגו לאחר שהוועדה המארגנת המקומית לא הצליחה לגייס את ההון הדרוש להוצאת האירוע לפועל. בתוך שבועות הועברו המשחקים לדוחה, בירת קטר, לאחר שנחתמה עסקה עם ממשלת קטר על מנת להבטיח מימון. לדוחה היו רק ארבעה חודשים להתכונן למשחקים, אך למרות מסגרת הזמן הקצרה המשחקים יצאו לדרך בצורה תקינה. בראש טבלת המדליות עמדה ספרד עם 10 (7 זהב, 1 כסף ו-2 ארד), אחריה ברזיל במקום השני עם 12 (5, 4, 3) ובמקום השלישי ארצות הברית (4 מדליות זהב ו-4 ארד). ANOC הכריזה כי האירוע עבר בהצלחה.
הגשת המכרזים למהדורה השנייה של המשחקים, שהייתה צפויה להתקיים ב-2021, נפתחה בינואר 2020. עם זאת, במאי 2020 החליטה ANOC לדחות את המשחקים ל-2023 בעקבות השפעת מגפת הקורונה על הספורט. מארחת המשחקים, באלי שבאינדונזיה, הוכרזה ביוני 2022. עם זאת, ב-4 ביולי 2023 הודיעה אינדונזיה שלא תעביר את הכסף למארגנים והאירוע בוטל בשל הסמיכות לתאריך המתוכנן, 5 באוגוסט. אינדונזיה, שהכריזה כי לא תכניס את המשלחת הישראלית לשטחה בעקבות היעדר היחסים הדיפלומטיים בין המדינות, משכה את הצעתה ואיבדה אירוע ספורטיבי שני בתוך כמה חודשים, לאחר שאירוח גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 - 2023 נלקח ממנה על ידי פיפ"א מאותה הסיבה.
ישראל בתחרות
ישראל השתתפה בתחרות הראשונה בקטר, על אף שאין לשתיים יחסים דיפלומטיים, וייצגו אותה גיא פירר (סקי מים, נשא את דגל ישראל בטקס הפתיחה), יובל ספרא (שחייה במים פתוחים) ונמרוד מרקוס (טיפוס). בתחרות 2023 הייתה אמורה להשתתף רק נבחרת ישראל בכדורסל 3x3, אך המשחקים בוטלו.
דניז אונדב
דניז אונדב (בגרמנית: Deniz Undav; נולד ב-19 ביולי 1996 באחים שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ברייטון אנד הוב אלביון.
קריירת מועדונים
אונדב החל את הקריירה המקצוענית שלו ב-TSV הבלסה, בקבוצת המילואים של איינטרכט בראונשווייג וב-SV מפן מהליגות הנמוכות בגרמניה. בחודש אפריל 2020 פורסם כי אונדב יעזוב את SV מפן בתום עונת.
לאחר סיום חוזהו ב-SV מפן, חתם אונדב על חוזה לשלוש עונות ברויאל אוניון סן-ז'ילואז מהליגה הבלגית השנייה. ב-13 במרץ 2021, בעונתו הראשונה במועדון, סיימה רויאל אוניון סן-ז'ילואז במקום הראשון בליגה, והבטיחה את העפלתה לליגת העל הבלגית, כשאונדב מבקיע 17 שערים ב-26 הופעות ליגה.
ב-25 ביולי 2021 ערך אונדב את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הבלגית, בניצחון 1–3 על אנדרלכט, במסגרת המחזור הראשון לעונת. ב-21 בנובמבר הבקיע לראשונה בקריירה רביעייה, בניצחון 1–7 על אוסטנדה במסגרת המחזור ה-15 בליגה. בחצי העונה הראשונה שלו במועדון ערך 25 הופעות ליגה, בהן הבקיע 18 שערים.
ב-31 בינואר 2022 חתם אונדב על חוזה לארבע עונות וחצי בברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג. הוא הושאל בחזרה לרויאל אוניון סן-ז'ילואז עד לתום עונת.
לקראת עונת 2022/2023 חזר לברייטון אנד הוב אלביון, וערך הופעת בכורה ב-7 באוגוסט בניצחון 1–2 על מנצ'סטר יונייטד.
מה בכריש?
מה בכריש? היא סדרת טלוויזיה לילדים ששודרה בערוץ הילדים ללקוחות HOT. הסדרה עוסקת בספינת נופש, המפליגה מדי שנה לתקופה ארוכה, כשבמוקד עניינה צוות הבידור הכושל, הנופשים, אנשי צוות, כמו רב החובל המריר וכרוז האוניה. החל מה-1 ביולי 2018 הסדרה משודרת בערוץ הילדים המחודש ללקוחות סלקום tv ופרטנר TV.
ב-30 במאי 2019 הסדרה ירדה משירות ה-VOD של HOT וחזרה כחלק מספריית ״FOMO” והסדרה במלואה כיום זמינה בלעדית ב HOT, בפרטנר TV ובסלקום tv וב- BIGI
הסדרה צולמה על אוניית "רויאל איריס" של חברת מנו ספנות.
שמעון שוורצפוקס
שמעון ריימונד שוורצפוקס (בצרפתית: Simon Raymond Schwarzfuchs; נולד בכ"ג בתשרי ה'תרפ"ח, 19 באוקטובר 1927 בבישהיים, ריין תחתון) הוא היסטוריון יהודי-צרפתי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן ברמת גן, ישראל.
ביוגרפיה
נולד לז'ורז' ומרתה מאייר שוורצפוקס, אביו היה חזן. לשמעון אח המבוגר ממנו בשנה ואחות הצעירה ממנו בשנה. לאחר סיפוח אלזס-לורן לגרמניה הנאצית בנובמבר 1940 ופינוי תושבי שטרסבורג, מצאה המשפחה מסתור בלימוז'.
שמעון היה חבר תנועת הצופים היהודיים בצרפת ותנועת הנוער הציוני (MJS) שבה היה פעיל בשנים 1942–1944. זמן קצר לפני תום מלחמת העולם השנייה הצטרף לשורות תנועת ההתנגדות היהודית הצרפתית. ונטל חלק בקרבות לשחרור צרפת במחוז טאן.
ב-1948 הוסמך לרבנות וכיהן זמן מה כרב בית כנסת. למרות הכשרתו הרבנית, לא שירת שוורצפוקס בתפקידים רבניים למעט תקופה קצרה כחבר בית הדין של פריז.
ב-1951 יצא ללימודי מלגה בדרופסי קולג' בפילדלפיה שבפנסילבניה, ארצות הברית, וב-1953 השלים את עבודת הדוקטורט שלו על רבי מרדכי בן הלל ("המרדכי").
קלובאזאם
קלובאזאם, המשווקת בשמות פריזיום (Frisium), אורבנול (Urbanol) ואונפי (Onfi) היא תרופה נגזרת של בנזודיאזפינים. היא שווקה כנוגדת חרדה מ-1975 וכתרופה אנטי-אפילפטית מ-1984.
שמעון שוורצפוקס
ביוגרפיה
ב-1964 עלה לישראל עם משפחתו והחל ללמד היסטוריה יהודית וכללית באוניברסיטת בר-אילן, הוא עמד בראש מחלקות שונות באוניברסיטה וכיהן תקופה כדיקן הפקולטה למדעי הרוח ובמקביל הרצה באוניברסיטאות באירופה: באקול פראטיק דה אוטז אטיד בפריז, ובבריסל.
קלובאזאם
התוויות
מ-2005 מאושרת קלובאזאם (פריזיום) לשימוש בקנדה כתרופה משלימה במקרים של פרכוס טוני-קלוני, פרכוס חלקי מורכב והתקף מיוקלוני. קלובאזאם (אורבניל) מאושר כתרופה משלימה לטיפול בפרכוס חלקי מורכב, סוגים אחדים של סטטוס אפילפטיקוס, במיוחד בסוגים של מיוקלונוס, פרכוס חלקי פשוט, פרכוס חלקי מורכב.
משתמשים בתרופה גם לטיפול בחרדה אצל חולים שלא הגיבו לתרופות אחרות. בארצות הברית היא אושרה רק ב-25 באוקטובר 2011 לטיפול בתסמונת לנוקס-גסטו.
לעיתים משתמשים בקלובאזאם לטיפול בסוגי אפילפסיה עמידים לתרופות אחרות. לשימוש ארוך טווח בתרופה למניעת אפילפסיה יש חסרונות. החיסרון העיקרי הוא הפחתה של ההשפעה האנטי-אפילפטית משום שהגוף מתרגל לתרופה. לכן יש להעדיף תרופות אחרות לטיפול באפילפסיה.
זמינות
קלובאזאם זמין רק בצורת גלולות הנלקחות בפה בשל אי מסיסותו במים.
תופעות לוואי
ישנוניות, האטת זמן תגובה, בלבול, כאבי ראש, יובש בפה, עצירות, אובדן תיאבון, בחילה, סחרחורת, חולשת שרירים, רעד קל באצבעות, פריחה בעור, אובדן זיכרון.
התוויות נגד
אצל חולים שיש להם הלקויות הבאות יש להשתמש בקלובאזאם בזהירות רבה:
סבילות ותלות
לעיתים מתפתחת אצל מי שלוקח קלובאזאם סבילות לאפקטים האנטי-אפילפטיים של התרופה ועלולים להתרחש התקפים כתוצאה מהפסקה מהירה מדי של נטילת התרופה.
קלובאזאם כמו בנזודיאזפינים אחרים עלולה לגרום לתלות גופנית, להתמכרות ולמה שידוע כתסמונת הפסקת נטילת בנזודיאזפינים. הפסקת נטילת קלובאזאם או תרופה אחרת השייכת לבנזודיאזפינים עלולה לגרום לסימפטומים של הפסקה הדומים לאלו הנראים כשמפסיקים לשתות אלכוהול או להשתמש בברביטורטים. ככל שהמינון גבוה יותר והתקופה בה לוקחים את התרופה ארוכה יותר כך גדל הסיכון בלחוות סימפטומים לא נעימים של גמילה. יש להפסיק טיפול בבנזודיאזפינים תוך הזמן הקצר האפשרי תוך שימוש במשטר הפחתה איטי והדרגתי
פרמקולוגיה
קלובאזאם היא תרופה אנטי-אפילפטית. היא 1.5 בנזודיאזפינית, כלומר שבטבעת הדיאזפין שלה יש אטומי חנקן במקומות 1 ו- 5 (במקום במקומות הרגילים 1 ו- 4).
יש מחקר סמיות כפולה מבוקר שפורסם ב-1990 המשווה אותה לקלונאזפאם. 10 מ"ג או 20 מ"ג של קלובאזאם הרדימו הרבה פחות מאשר 0.5 מ"ג או 1 מ"ג של קלונאזפאם.
מינון יתר
בדרך כלל בנזודיאזפינים אינם קטלניים אם לוקחים מנת יתר שלהם אבל אנשים שיש להם בעיות רפואיות נוספות כמו מחלות נשימה או כאשר יש מינון יתר של בנזודיאזפינים הנלקחים יחד עם מדכאי מערכת עצבים מרכזית אחרים עלול הדבר לגרום למוות
We No Speak Americano
We No Speak Americano הוא סינגל של הלהקה האוסטרלית, יולנדה בי קול, והמפיק המוזיקלי האוסטרלי, DCUP. השיר יצא, על ידי חברת התקליטים Sweat It Out, ב-27 בפברואר 2010. השיר דוגם את השיר האיטלקי מ-1956, "Tu Vuò Fà L'Americano" של רנטו קרזונה, שנכתב על ידי קרוסון וניקולה סלרנו. השיר נהיה ללהיט באירופה, אוסטרליה, אמריקה הלטינית, ארצות הברית וקנדה. השיר זכה בפרס ARIA בקטגוריית שיר הדאנס הטוב ביותר.
נכון לנובמבר 2021, השיר הושמע למעלה מ-135 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר, בבימויו של אנדי הילטון, הוא סרט אילם קומדי, בנוסח צ'ארלי צ'פלין. הוא הועלה לראשונה לערוץ היוטיוב של חברת התקליטים Sweat It Out, ב-8 ביוני 2010. נכון לנובמבר 2021, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-45 מיליון פעמים.
הווידאו קליפ הופיע בפרק של סדרת האנימציה הקומית ביוויס ובאטהד.
במדיה
השיר הופיע בפסקול של הסרטים The Inbetweeners Movie, הופ ארנב, מדגסקר 3: מקרקסים את אירופה, The Great Beauty ופיטר ראביט. השיר הופיע בפרק השני של הסדרת המאנגה הדרום קוריאנית, City Hunter. השיר הופיע במשחקי הווידאו Zumba Fitness 2 ו-Just Dance 4.
השיר נדגם לסינגל "Bon, Bon" של פיטבול.
המתעמלת האמריקאית, גבי דאגלס, השתמשה בשיר כשיר רקע בהופעתה באולימפיאדת לונדון ב-2012.
עלי ג'י: הסרט
עלי ג'י: הסרט (באנגלית: Ali G Indahouse) הוא סרט קומדיה פוליטית בריטי משנת 2002, המבוסס על תוכניתו של סשה ברון כהן "המופע של עלי ג'י". זהו הסרט הראשון מתוך ארבעה המבוסס על דמות מהמופע, והוא היחיד מביניהם שמבוסס על נרטיב בדיוני וללא אלמנט מוקומנטרי.
עלילה
עלי ג'י (סשה ברון כהן) הוא צעיר בריטי המתגורר בסטיינס על התמזה. הוא מעריץ של תרבות הראפ השחורה ומדבר במבטא ג'מייקני מזויף. הוא מנהיג חבורת צעירים שאותה הוא מכנה "כנופיית מערב סטיינס". אויביו המושבעים הם "כנופיית מזרח סטיינס". בזמנו הפנוי, הוא מלמד ילדים צעירים "חכמת רחוב" במתנ"ס המקומי. לאחר שנודע לו שהמתנ"ס שלו מתוכנן להיסגר ולהיהרס, הוא מחליט לקשור את עצמו לגדר ולשבות רעב. בעקבות כך, הוא נקלע למאבק כוחות בין ראש הממשלה (מייקל גמבון) לסגן ראש הממשלה הערמומי דייוויד קרלטון (צ'ארלס דאנס). קרלטון משכנע את עלי ג'י לנסות להיבחר לבית הנבחרים הבריטי כנציג סטיינס. הוא משוכנע שהוא ייכשל בבחירות ויהפוך לבדיחה, ובעקבות כך יובך ראש הממשלה. עם זאת, נגד כל הסיכויים, עלי ג'י נבחר לבית הנבחרים. עד מהרה הוא זוכה באהדת הציבור הבריטי והופך לחביבו של ראש הממשלה. בעקבות כך, קרלטון מחליט לעשות הכול כדי להפיל אותו ואת ראש הממשלה יחד אתו.
ריפבליק איירווייז
ריפבליק איירווייז (באנגלית: Republic Airways) הוא שמה של חברת תעופה אזורית אמריקאית, שמרכזה באינדיאנפוליס שבמדינת אינדיאנה. החברה מפעילה קווי תעופה מקומיים בעבור חברות התעופה יונייטד איירליינס, אמריקן איירליינס ודלתא איירליינס. כמו כן החברה מפעילה טיסות שכר פרטיות. בסך הכל מוצע שירות נוסעים מתוזמן עם יותר מ-1,000 טיסות יומיות למאה ערים ב-40 מדינות ארצות הברית, קנדה, הקריביים ומרכז אמריקה.
בשנים 1979 עד 1986 פעלה חברה קודמת באותו שם, שגם מרכזה היה באינדיאנופוליס. חברה זו נוצרה מאיחוד של חברות התעופה האזוריות North Central Airlines,ו-Southern Airways. בהמשך רכשה גם את Hughes Airwest. בתקופת קיומה הייתה חברת התעופה הששית בגודלה בארצות הברית. בשנת 1986 נרכשה על ידי Northwest Orient Airlines שביטלה את המותג ושילבה את פעילות שתי החברות תחת השם Northwest Airlines.
בשנת 2016 נכנסה החברה להליך של הקפאת הליכים וכחלק מתהליך ההבראה אוחדה החברה עם חברת האחות שאטל אמריקה.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לדצמבר 2018:
דווין ואסל
דווין ואסל (באנגלית: Devin Vassell; נולד ב-23 באוגוסט 2000) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת סן אנטוניו ספרס מליגת ה-NBA, בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
קריירת מכללות
ואסל נולד בעיר לורנסוויל שבג'ורג'יה, ובשנת 2018 החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של פלורידה. בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה – "פלורידה סטייט סמינולס" – שימש כשחקן ספסל, וקלע 4.5 נקודות בממוצע למשחק. בעונה הבאה זכה למקום קבוע בחמישיית הקבוצה, וסייע לה לרשום מאזן ניצחונות חיובי 26–5 עד להשבתת ליגת המכללות בשל מגפת הקורונה. ב-1 בפברואר 2020 קבע שיא קריירה של 27 נקודות במשחק מול וירג'יניה טק, בו קלע את כל 7 השלשות שזרק. לאורך העונה הוביל ואסל את קבוצתו בממוצעי נקודות (12.7), ריבאונדים (5.1) וחסימות (1.0) למשחק, וניצב במקום השני בממוצעי אסיסטים (1.6) וחטיפות (1.4) למשחק. במרץ 2020 הודיע על עזיבתו את האוניברסיטה לטובת התמודדות לבחירה בדראפט ה-NBA, יחד עם חברו לקבוצה פטריק ויליאמס.
קריירה מקצועית
בדראפט ה-NBA 2020 נבחר ואסל בבחירה ה-11, על ידי סן אנטוניו ספרס.
גשר מעגלי
גשר מעגלי הוא גשר שנתיבו בנוי כמעגל, באופן שהנוסע או ההלך בו, או חלק מהם, מסוגל לנוע בו עד שישוב לנקודת המוצא שלו על הגשר.
פרידריך הראשון, רוזן פפאלץ-זימרן
פרידריך הראשון, רוזן פפאלץ-זימרן (גרמנית: Friedrich I. von Pfalz-Simmern; 19 בנובמבר 1417 - 29 בנובמבר 1480) היה רוזן פפאלץ-זימרן בין השנים 1453–1480.
גשר מעגלי
מרבית הגשרים מסוג זה הם גשרים המיועדים להולכי רגל ולרוכבי אופניים. הם בנויים בדרך כלל מעל דרכים לרכב מנועי, תוך הפרדה מפלסית מהם. הם ממלאים עבור הולכי הרגל ורוכבי האופניים את התפקיד של מעגל תנועה.
פרידריך הראשון, רוזן פפאלץ-זימרן
ביוגרפיה
פרידריך נולד ב-19 בנובמבר 1417, לשטפן, רוזן פפאלץ-זימרן-צווייבריקן ואנה מוולדנץ, רוזנת פפאלץ-זימרן-צווייבריקן, בתם של פרידריך השלישי, רוזן ולדנץ ומרגרטה מנסאו-זארבריקן.
ב-29 בנובמבר 1480 מת פרידריך, ובנו יוהאן הראשון, רוזן פפאלץ-זימרן עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
ב-6 באוגוסט 1454 התחתן פרידריך עם מרגרט מחלרה, בתם של אדולף, דוכס חלרה וקתרינה מקלווה, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
.amsterdam
.amsterdam היא סיומת האינטרנט באמסטרדם. ICANN העניקה לעיריית אמסטרדם את אישור הפעלת הדומיין ב־24 ביולי 2014 כחלק מתוכנית ה-gTLD החדשה שלה. ניתן לרשום כתובות אינטרנט של אמסטרדם מאז ספטמבר 2015. השימוש ב-TLD היה מוגבל מאוד והקדמתו ספגה ביקורת על חוסר היעילות שלה. בשנת 2019 מספר התחומים הרשומים תחת ה-TLD ירד ב-9.1%.
מלתעות (ספר)
מלתעות הוא ספר מותחן או אימה אשר נכתב על ידי פיטר בנצ'לי ובמרכזו מופיע עמלץ לבן התוקף אנשים לאורך עיירת חופים, תוך שמספר אנשים מנסים לצוד אותו. הספר יצא לאור בפברואר 1974 בידי חברת דאבלדיי, אשר הוציאו את הספר בכריכה קשה ובידי ספרי בנטם, אשר הוציאו את הספר בכריכה רכה.
הספר היה לרב-מכר ונמכר במיליוני עותקים בארצות הברית. בנוסף הספר הופק לסרט סרט בעל שם זהה שיצא בידי סטיבן שפילברג ב-1975 כשנה אחת בלבד מאז הוצאת הספר והיה לשובר קופות ייחודי מסוגו, נוסף על זיכיון סרטים באותו השם.
הספר התבסס על אירועי תקיפות הכרישים בניו ג'רזי בהם נהרגו 4 אנשים ואחד נפצע ברגלו. עם זאת הספר והסרטים הובילו לדימוי רווח של כרישים ציידים רחוק מהמציאות ופיטר בנצ'לי התחרט על דרך הצגתו את הכרישים.
עלילה
באמיטי, עיירה בדיונית בלונג איילנד, בחורה בשם כריסי ווטקינס נטרפת בידי עמלץ לבן מסתורי בעודה שוחה. מספר חוקרים מגלים על התקיפה ושריף העירייה, מרטין ברודי לסגור את החופים אך הצעתו מבוטלת בידי ראש העיר לארי ווהן ומועצתו, מאחר שהם מתפרנסים מתיירות חופית באי.
כמה ימים מאוחר יותר נטרפים ילד וקשיש בחופים והעירייה שוכרת את שירותי הדייג בן גרדנר להרוג את הכריש, אך סירתו נעלמת והוא נמצא בידי ברודי וסגנו לאחר שנטרף. ברודי נחוש לסגור את החופים ושוכר את האיכתיולוג מאט הופר שינסה לדבר עם ראש העיר, אשר מנסה להגן על נדל"ן האי הקשור למאפייה. להפתעתו מתברר לו שהופר מתחיל לצאת עם אשתו, שהכירה את אחיו.
לאחר תקיפה נוספת (שנכשלה) מחליט ברודי לסגור את החופים ולהעסיק את הדייג קווינט לצד הופר. לצד הופר הוא עולה על סירתו של קווינט לדיג הכריש, אף שהופר וקווינט לא מסתדרים. בעוד קווינט רואה בהופר נער מפונק, הופר מסתייג לדרכי הדייג שלו כמו להרוג כריש כחול או לפתות כרישים בעוברי דולפינים. גם ברודי נמצא בוויכוח עם הופר על היחסים שלו עם אשתו אלן ולאחר ויכוח הוא אף חונק את הופר למספר שניות. בהמשך הימים הם רואים את הכריש שמגיע לאורך 6 מטרים ומחליטים לחזור. לאחר חזרתו של ברוטי מופיע ראש העיר לארוי ואומר שהוא עוזב עם אשתו את האי ומודה לו על פעילותו לתושבים. ברודי מתקרב לאשתו והיא מתחילה להתחרט על היחסים עם הופר.