cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרוץ החימוש הימי באמריקה הדרומית
ציים נוספים: פרו, אורוגוואי, אקוודור וונצואלה
ציים אחרים של מדינות אמריקה הדרומית, בעלי משאבים מוגבלים ומומחיות מועטה בהפעלת אוניות מלחמה גדולות, לא היו במצב להגיב. הצי הפרואני, הרביעי בגודלו ביבשת, הושמד במהלך המערכה הימית של מלחמת האוקיינוס השקט נגד צ'ילה (1879–1883). לממשלת פרו נדרשו יותר מעשרים שנה להזמין אוניות מלחמה חדשות - סדרת 'אלמירנטה פראו' וסדרת 'קורונל בולוגנאסי', סיירות תצפית שנרכשו ב-1906 וב-1907. אלו תוגברו על ידי שתי צוללות ומשחתת שהוזמנה מצרפת. אלמירנטה גראו נועדה להיות ספינת הדגל של הצי רק עד לרכישת ספינת מלחמה חזקה יותר; יחד עם קורונל בולונזי, הם היו אמורים להיות "החלוצים" של הצי המודרני. גורמים בעיתונות העלו הערכה ב-1905 שצי מודרני זה יורכב משלוש אוניות פרה-דרדנוט, שלוש סיירות משוריינות, שש משחתות ומספר אוניות מלחמה קטנות יותר.
אף אחת מהתוכניות הללו לא יצאה אל הפועל. ההתרחבות הגדולה ביותר הגיעה ב-1912, כאשר עבור הצי הפרואני נחתם הסכם לרכוש סיירת משוריינת צרפתית מיושנת תמורת שלושה מיליון פרנק. ממשלת פרו שילמה אחד מתוך שלושה תשלומים מתוכננים, אך הרכישה ספגה ביקורת מבית על כך שלא הצליחה לשנות שום מאזן כוחות מול צ'ילה. כאשר נפלה רכישת סיירת פוטנציאלית לידי אקוודור, הפרואנים הפסיקו לשלם עבור הרכישה, והסיירת הוסבה מאוחר יותר לספינת סוחר ונגרטה ב-1923. ציים נוספים של מדינות אמריקה הדרומית הוסיפו גם ספינות קטנות יותר לכוחות הצי שלהם באותה תקופה. הצי האורוגוואי רכש את הסיירת המוגנת 'מונטווידאו' ב-1908 וסיירת תותחים וטורפדו במשקל 1,422 טון שנקראה 'אורוגוואי' בשנת 1910. צי ונצואלה רכש סיירת משוריינת 'שרסיקאל סוקרה', מארצות הברית ב-1912. צי אקוודור רכש את 'בוליבר המושיע', סיירת תותחים טורפדו, מצ'ילה, ב-1907, ביחד עם שתי אוניות קיטור קטנות; וספינת משמר חופים קטנה אחת.
תוצאות: בנייה ופיתוח
הספינה המובילה של ברזיל, מינאס ז'ראיס, הושלמה על ידי חברת ארמסטרונג ב-17 באפריל 1907, בעוד אחותה סאו פאולו הושלמה אחריה ב-30 באפריל בידי חברת ויקרס. השלמת הגוף החלקי הדרוש להשקת מינאס ז'ראיס נדחה בעקבות שביתה של חמישה חודשים עד ל-10 בספטמבר 1908. סאו פאולו הושקה בעקבות כך ב-19 באפריל 1909. לאחר התאמה, התקופה שלאחר השקת אוניית מלחמה שבה היא מושלמת, מינאס ז'ראיס עברה ניסויים מרובים של לבדיקת המהירות, הסיבולת, היעילות והנשק של הספינה בספטמבר, כולל מה שהיה באותה תקופה מטח הדופן הכבד ביותר שנורה אי פעם. מינאס ז'ראיס הושלמה ונמסרה לברזיל ב-5 בינואר 1910. הניסויים הוכיחו שהפיצוץ מהצריחים העליונים של התותחים לא יפגע באנשי הצוות בצריחים התחתונים. הספינה עצמה הצליחה להגיע ל-39.692 קמ"ש על כוח סוס (ihp) של 27,212 . סאו פאולו עקבה אחרי מינאס ז'ראיס ביולי, לאחר ניסויים משלה בסוף מאי, שם הספינה הגיעה ל-40.046 קמ"ש ב-28,645 כוחות סוס.
'ריבדאביה' של ארגנטינה נבנתה על ידי חברת Fore River Ship and Engine Company במספנה שלה במסצ'וסטס. כפי שהתבקש בחוזה הסופי, 'מורנו' קיבל קבלנות משנה לתאגיד בניית ספינות ניו יורק של ניו ג'רזי. הפלדה לספינות סופקה ברובה על ידי חברת הפלדה 'בית לחם סטיל' של פנסילבניה. 'ריבדאביה' הושקה ב-25 במאי 1910 - מאה שנים לאחר הקמת ממשלת ארגנטינה העצמאית הראשונה, ה-חונטה הראשונה (ראו מלחמת העצמאות של ארגנטינה) - והושקה ב-26 באוגוסט 1911. 'מורנו' הונחה ב-10 ביולי 1910 והושקה ב-23 בספטמבר 1911. הבנייה של שתי הספינות ארכה זמן רב מהרגיל, והיו עיכובים נוספים במהלך הניסויים הימיים שלהן כאשר אחת הטורבינות של 'ריבדאביה' נפגעה ואחת מהטורבינות של 'מורנו' לא תפקדה. השתיים הושלמו רשמית רק בדצמבר 1914 ופברואר 1915. אפילו יציאת 'מורנו' לדרכה לארגנטינה עמדה בסימן תקלות, שכן הספינה התנגשה והטביעה ארבה ועלתה על שרטון פעמיים.
אלמיראנטה-לאטורה של צ'ילה הושקה ב-27 בנובמבר 1913. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה באירופה, הופסקה העבודה על אלמיראנטה לאטורה באוגוסט 1914, והיא נרכשה רשמית ב-9 בספטמבר לאחר שהקבינט הבריטי המליץ על כך ארבעה ימים קודם לכן. אלמיראנטה-לאטורה לא הוגדלה בכוונה כמו הדרדנוט שבנו מספנות בריטיות עבור הצי העות'מאני וחיל הים הברזילאי, כתוצאה ממעמד "נייטרלי ידידותי" של צ'ילה עם הממלכה המאוחדת. הבריטים היו צריכים לשמור על מערכת יחסים זו בשל תלותם ביבוא חנקתי צ'יליאני, שהיה חיוני לתעשיית החימוש הבריטית. הספינה הצ'יליאנית - כלי השיט הגדול ביותר שנבנה על ידי ארמסטרונג עד אז - הושלמה ב-30 בספטמבר 1915, נרכשה בידי הבריטים מהצ'ילאנים והוכנסה לשירות הצי המלכותי הבריטי ב-15 באוקטובר ושירתה בו במהלך המלחמה. העבודה על ספינת הקרב האחרת, אלמיראנטה-קוקרן, הופסקה לאחר פרוץ המלחמה. הבריטים רכשו את הדרדנוט הלא שלם מידי הצ'ילאנים ב-28 בפברואר 1918 להסבה לנושאת מטוסים, שכן אלמיראנטה קוקרן היה גוף הספינה הגדול והמהיר היחיד שהיה זמין באופן מיידי ויכול לעבור המרה לכדי נושאת מטוסים ללא בנייה מחדש משמעותית. עדיפות נמוכה ומריבות עם עובדי המספנה האטו את השלמת הספינה; הוא הושק לשירות הצי המלכותי בתור 'איגל' ב-1924.
הדרדנוט "ריו דה ז'ניירו"
לאחר שהושק הדרדנוט הברזילאי הראשון, מינאס ז'ראיס, ממשלת ברזיל החלה בקמפיין מורחב להסרת הדרדנוט השלישי מהחוזה עם חברת ארמסטרונג בעקבות התנגדות פוליטית - פריצת מרד השוטים (עליו מפורט בהמשך) בשילוב עם התחממות היחסים עם ארגנטינה - ובעקבות קשיים כלכליים. לאחר משא ומתן רב וניסיונות של ארמסטרונג לשמור על החוזה המקורי עם ממשלת ברזיל, התייאשו הברזילאים, בין השאר לנוכח שיעורי אג"ח נמוכים יחסית שאפשרו לממשלה ללוות את הכסף הדרוש. הדרדנוט השלישי, 'ריו דה ז'ניירו' הושק לראשונה במרץ 1910.
עד מאי, ממשלת ברזיל ביקשה מארמסטרונג להפסיק את העבודה על ספינת המלחמה החדשה ולהגיש דגמים חדשים אשר כללו את ההתקדמות האחרונה בטכנולוגיה הימית, סופר-דרדנוט. יוסטס טניסון-ד'איינקור שימש כאיש הקשר של ארמסטרונג לברזיל. המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה מציינת עיצוב זה כבעל אורך 200 מטר, משקל 33,000 טונות, כוללת שנים עשר תותחי 14 אינץ' ועולה קרוב ל-3,000,000 פאונד. הבקשות הרבות שהגיש הצי הברזילאי לשינויים קלים עיכבו את חתימת החוזה עד ל-10 באוקטובר 1910, והשקת אוניית המלחמה התעכבה עוד יותר עקב סכסוך עבודה עם חברת 'סוגדי הספינות', שהוביל השבתה של המיזם. במהלך העיכובים הללו, מונה שר צי החדש, אדמירל מרקס ליאו (במסגרת ממשלו של הנשיא ארמס דה פונסקה), להחליף את דה אלנקר - התפתחות חשובה, שכן החוזה קבע שהתכנון יוכל להמשיך רק באישור השר החדש. אולם שוב, הצי הברזילאי מצא עצמו נקרע בין שתי אסכולות: ליאו ואחרים בצי העדיפו חזרה לתותח ה-12 אינץ', אך אחרים, בראשות שר הצי היוצא (דה אלנקר) וראש הוועדה הימית הברזילאית בבריטניה, דוארטה בשלר פינטו ז'ואדס, היו בעד הרכב האונייה עם החימוש הגדול ביותר - עבור כך, תכנן בשלר דרדנוט הנושא שמונה תותחי 16 אינץ', שישה תותחי 9.4 אינץ' וארבעה עשר תותחי 6 אינץ'.
ד'איינקור, שעזב את ברזיל באוקטובר מיד לאחר חתימת החוזה, חזר במרץ 1911 כדי להציג את אפשרויות העיצוב השונות העומדות לרשות הצי הברזילאי. חברת ארמסטרונג כנראה העריכה שתומכי התותחים הארוכים ינצחו, ולכן ד'איינקור גם התכונן לסגור עסקה על העיצוב של בשלר. עד אמצע מרץ, אנשי הקשר של ארמסטרונג בברזיל דיווחו כי ליאו שכנע את הנשיא הנבחר ארמס דה פונסקה לבטל את העיצוב עם שנים עשר תותחי 14 אינץ' לטובת אוניית מלחמה קטנה יותר. ייתכן שהקרדיט לא היה שייך לליאו בלבד; הנשיא דה פונסקה כבר התמודד עם בעיות מרובות, ובראש ובראשונה, הוא נאלץ להתמודד עם הנשורת ממרד ימי גדול בנובמבר 1910 (מרד השוטים), שהיה למרד של מלחים על שניים מכלי השיט החדשים שנרכשו זה עתה על ידי הצי, יחד עם ספינה ישנה יותר להגנה על החוף, נגד שימוש בענישה גופנית בחיל הים.
מה שהחמיר את המצב היו הוצאות נרחבות שהיה על הממשלה החדשה לכסות בשילוב עם תשלומי הלוואות והידרדרות כלכלית שהביאו לגידול בחוב הממשלתי בתוספת גירעונות תקציביים. לפי מדד אחד של התמ"ג של ברזיל לנפש, ההכנסה במדינה עלתה מ-718 דולר ב-1905 לשיא של 836 דולר ב-1911, לפני שהיא ירדה בשלוש השנים הבאות לשפל של 780 דולר ב-1914. התמ"ג הברזילאי לא התאושש לחלוטין עד לאחר מלחמת העולם הראשונה. במקביל, החוב החיצוני והפנימי של ברזיל הגיע ל-500 מיליון דולר ו-335 דולר מיליון (בהתאמה, בסכומי דולרים עכשוויים) עד 1913, חלקית בעקבות גירעונות גדלים, שמנו 22 דולר מיליון ב-1908 ו-47 דולר מיליון עד 1912. בחודש מאי, הנשיא דה פונסקה התייחס בשלילה על האפשרות של רכישת האונייה החדשה: ד'איינקור כנראה נמנע מלהציע כל עיצוב עם רובי 16 אינץ' כשנוכח להתנגדות ההנהגה לכך. בפגישות עם ליאו, עיצובים של עשרה תותחי 12 אינץ' בלבד שיותקנו על קו האמצע של האונייה נדחו במהירות, על אף שמטח הדופן שלהם היה חזק כמו זה של שורת תותחי 'מינאס ז'ראיס'. נקבע לבסוף עיצוב עם ארבעה עשר רובי 12 אינץ' המכוונים לחזית האונייה. לאחר שבקשות רבות לשינויי עיצוב מהצי הברזילאי נענו או נדחו, נחתם חוזה לאוניית מלחמה עם ארבעה עשר תותחי 12 אינץ' ב-3 ביוני 1911 תמורת 2,675,000 ליש"ט, והחלה בפעם הרביעית העבודה על השלד של 'ריו דה ז'ניירו' ב-14 בספטמבר. לא לקח זמן רב עד שממשלת ברזיל שקלה מחדש פעם נוספת את החלטתה ; עד אמצע 1912, אוניות מלחמה עם תותחי 14 אינץ' היו בשלבי בנייה, ולפתע נראה היה כי 'ריו דה ז'ניירו' תחוזק עם השלמתה . מה שהפך את המצב לבעייתי עוד יותר היה שפל כלכלי אירופי לאחר תום מלחמת הבלקן השנייה באוגוסט 1913 שהפחית את יכולתה של ברזיל לקבל הלוואות זרות. זה קרה במקביל לקריסת שוק ייצוא הקפה והגומי של ברזיל, האחרון עקב אובדן מונופול הגומי הברזילאי על השוק המערבי למטעים בריטיים במושבות במזרח הרחוק. מחיר הקפה ירד ב-20% והיצוא הברזילאי בו ירד ב-12.5% בין 1912 ל-1913; תעשיית הגומי רשמה ירידה דומה של 25 ו-36.6 אחוזים, בהתאמה . הצי הברזילאי טען מאוחר יותר שמכירת 'ריו דה ז'ניירו' תטיב, מעבר להסרת העול הכלכלי שלה על מדינה, גם בתור טקטית, כך שיינתן לרכוש שתי סדרות קטנות יותר של אוניות מלחמה. ארמסטרונג בדקה האם החלפת תותחי ה-12 אינץ' בשבעה תותחי 15 אינץ' תהיה ריאלית, אבל ברזיל כנראה כבר ניסתה למכור את האונייה. במתח שהצטבר עד מלחמת העולם הראשונה, מדינות רבות, כולל רוסיה, איטליה ושתי המשתתפות במרוץ החימוש הימי היווני-עות'מאני, התעניינו ברכישת האונייה. בעוד שרוסיה נשרה במהירות מהמרוץ עבור הרכישה מהברזילאים, האיטלקים נראו קרובים לרכישת הספינה עד שממשלת צרפת החליטה לגבות את היוונים - במקום לאפשר לאיטלקים, שהיו היריבים הימיים העיקריים של הצרפתים באגן הים התיכון, להשיג את הספינה. ממשלת ממלכת יוון הגישה הצעה למחיר הרכישה המקורי בתוספת 50,000 פאונד נוספים, אך כשהיוונים עבדו להשיג תשלום ראשוני, גם הממשלה העות'מאנית מיהרה להגיש הצעות מפתות עבור הברזילאים.
ממשלת ברזיל דחתה הצעה עות'מאנית להחליף אוניות, כאשר 'ריו דה ז'ניירו' בברזיל תעבור לעות'מאנים והדרדנוט העות'מאנית 'רשאדייה' תעבור לברזיל, ככל הנראה בסכום כסף מסוים. ממשלת ברזיל הודיעה כי תקבל רק הצעה כספית. בהיעדר הצעה שכזאת, העות'מאנים נאלצו למצוא הלוואה. הממשלה העות'מאנית הצליחה להשיג הלוואה מבנקאי צרפתי הפועל ללא תלות בממשלתו, והצי העות'מאני אבטח את 'ריו דה ז'ניירו' כפי שהוא ב-29 בדצמבר 1913 תמורת 1,200,000 ליש"ט. כחלק מחוזה הרכישה, שארית האונייה נבנתה בכסף עות'מאני של 2,340,000 ליש"ט . שמה של האונייה שונה ל'סולטאן עוסמאני אבאל' (Sultân Osmân-ı Evvel). בסופו של דבר רכש הצי הבריטי את האונייה זמן קצר לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה, ששירתה בצי המלכותי כאה"מ אז'נקור.
הסופר–דרדנוט "רישאלו"
לאחר מכירת 'ריו דה ז'ניירו', ממשלת ברזיל ביקשה מארמסטרונג וחברת ויקרס להכין עיצובים לאוניית מלחמה חדשה, מהלך שנתמך נחרצות על ידי ליגת הצי של ברזיל. חברת ארמסטרונג הסכימה לבנות את האונייה ללא תשלומים נוספים מברזיל. הם השיבו עם לפחות 14 עיצובים, שישה מוויקרס (מדצמבר 1913 עד מרץ 1914) ושמונה מארמסטרונג (בפברואר 1914). העיצובים של ויקרס השתנו בין שמונה לעשרה רובי 15 אינץ' ושמונה תותחי 16 אינץ', עם מהירויות בין 22 ל-25 קשרים (לספינות עם ה-22 קשרים ניתן להפעיל ירי מעורב, ככל שמשתמשים יותר בנפט), ותזוזות בין 26,000 טונות ל-30,000. ארמסטרונג לקחה שני עיצובים בסיסיים, האחד עם שמונה והשני עם עשרה תותחי 15 אינץ', ושינה את המהירויות והירי שלהם.
בעוד שרוב המקורות המשניים אינם מזכירים שברזיל הזמינה אוניית מלחמה, עם כניסתה של האונייה לאנציקלופדיית ספינות המלחמה "ספינות הקרב של כל העולם של קונווי" (Conway's All the World's Fighting Ships) אף צוין כי "ברזיל לא בחרה מבין ארבע וריאציות העיצוב ". הממשלה בחרה במה שסומן כעיצוב 781, הראשון מבין שמונת העיצובים בגודל 15 אינץ' שהגישה ארמסטרונג, אשר חלקו גם מאפיינים דומים עם סדרת הדרדנוט אה"מ אליזבת ואה"מ ונג'נס שנבנו באותה העת עבור הממלכה המאוחדת. ממשלת ברזיל בהנהגתו של דה פונסקה ביצעה הזמנה לספינה אחת בעיצוב זה, שתיקרא 'רישאלו', ממספנת ארמסטרונג ויטוורת' באלסוויק ב-12 במאי 1914. איסוף ראשוני של חומרים הושלם עבור תאריך הנחת השלד המתוכנן ב-10 בספטמבר, אך תחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 עיכבה את התוכניות. הפיתוח של 'רישאלו' הושעה רשמית ב-14 בינואר 1915 ובוטל ב-13 במאי 1915.
המרידה הימית הברזילאית
בסוף נובמבר 1910 פרץ לחופי הבירה ריו דה ז'ניירו מרד ימי גדול, שנקרא מאוחר יותר מרד השוטים. המתח הוצת על ידי ההרכב הגזעי של אנשי הצוות הקבועים של חיל הים, שהיו שחורים אפרו-ברזילאים או מעורבים, בעוד שהקצינים שלהם היו לרוב לבנים. שר החוץ הברון ריו ברנקו אמר על כך: "בגיוס אנשי נחתים וגברים שרק גויסו, אנו מעלים על סיפו (הצי שלנו) את השרירים של המרכזים העירוניים שלנו, ביחד עם הגוש האזרחי הכי חסר מעורבות ומובטל, ללא הכנות כלשהן. עבדים לשעבר ובני עבדים מרכיבים את צוותי הספינות שלנו, רובם כהי עור או כהי עור מולאטים ."
הגיוס הכפוי לצי שבמכוון יצר הרכב דמוגרפי זה, בשילוב עם השימוש הרב בענישה גופנית אפילו על עבירות קלות, הביאו לכך שהיחסים בין הצוותים השחורים לקצינים הלבנים היו פושרים במקרה הטוב. אנשי הצוות על סיפון 'מינאס ז'ראיס' החלו לתכנן התקוממות ב-1910. הם בחרו בז'ואאו קנדידו פליסברטו, מלח מנוסה, כמנהיגם. המרד התעכב מספר פעמים בגלל חילוקי דעות בין המשתתפים. בפגישה גדולה ב-13 בנובמבר, כמה ממנהיגי המתקוממים הביעו רצון להתקומם כשהנשיא דה פונסקה ייכנס לתפקיד (15 בנובמבר), אך מנהיג אחר, פרנסיסקו דיאס מרטינס, התנגד לכך, והתעקש שהדבר יביא לכך שדרישותיהם יואפלו על ידי העובדה שהמרד יתפס כמערכה נגד הממסד הפוליטי כולו. הזרז המיידי למרד הגיע ב-21 בנובמבר 1910, כאשר מלח אפרו-ברזילאי, מרסלינו רודריגס מנזס, הולק באכזריות 250 פעמים בשל חוסר היענות למפקדיו.
המרד החל על סיפון 'מינאס ז'ראיס' בסביבות השעה 10 בלילה ב-22 בנובמבר; מפקד הספינה וכמה אנשי צוות נאמנים לו נרצחו בתהליך. זמן קצר לאחר מכן, 'סאו פאולו', הסיירת החדשה 'באהיה', ספינת הגנת החוף 'דאודורו', שכבת המוקשים 'רפובליקה', ספינת האימונים 'בנז'מין', וסירות הטורפדו 'טאמואיו' ו'טימבירה' - כולם היו נתונות להתקוממות בקנה מידה פחות יחסית. ארבע הספינות הראשונות ייצגו את הספינות החדשות והחזקות ביותר בצי; 'מינאס ז'ראיס', 'סאו פאולו' ו'באהיה' הושלמו והוזמנו רק חודשים ספורים לפני כן. דאודורו היה בן שתים עשרה וזמן קצר קודם לכן עבר שיפוץ. הצוותים של אוניות המלחמה הקטנות יותר היוו רק שני אחוזים מהמורדים, וחלקם עברו לאוניות הגדולות לאחר תחילת המרד.
אוניות מלחמה מרכזיות שצוותיהם נותרו נאמנים לממשלה כללו את הסיירת הישנה 'אלמיראנטה בארוסו', אחותה לסדרה של 'באהיה', 'ריו גראנדה דו סול' ושמונה המשחתות החדשות של סדרת 'פארה'. בהתחשב בכך שכמעט מחצית מאנשי חיל הים שהתגייסו מריו דה ז'ניירו באותה תקופה היו במרד גלוי, קציני חיל הים חשדו אפילו באלה שנשארו נאמנים לממשלה. ייתכן והחשדות הללו היו ממוקמות היטב, בהתחשב בכך שמפעילי רדיו באוניות נאמנות העבירו תוכניות מבצעיות של המורדים. מגויסים על ספינות שנותרו בידי הממשלה צומצמו בכל מקום אפשרי, וקצינים השתלטו על כל התפקידים שהיו מעורבים בלחימה ישירה. עניינים מסבכים נוספים כללו אספקת נשק, כמו הטרפדות של המשחתת. לא ניתן היה לירות אותם ללא כובעי ירי, אך אלו נאבדו עבור המשחתות ונדרשו 48 שעות מאז תחילת המרד להתאים למשחתות כובעי ירי חדשים ומותאמים עבורן.
פליסברטו וחבריו המלחים דרשו לשים קץ למה שהם כינו "העבדות" המונהגת בידי חיל הים, ובעיקר המשך השימוש בהצלפות על אף האיסור בכל מדינה מערבית אחרת. אף על פי שקציני חיל הים והנשיא דה פונסקה התנגדו נחרצות לכל סוג של חנינה ותכננו לתקוף את הספינות שבשליטת המורדים, מחוקקים רבים תמכו במהלך לביטול ההצלפות. במהלך שלושת הימים הבאים, שני הבתים של הקונגרס הלאומי הברזילאי, בראשות הסנאטור רב ההשפעה רואי ברבוסה, העבירו הצעת חוק כללית המעניקה חנינה לכל המעורבים ואוסרת על השימוש בענישה גופנית.
לאחר המרד פורקו שני הדרדנוטים הברזילאים מנשקם על ידי הסרת מערכת התותחים שלהם. המרד ובעקבותיו מצבו של הצי, שבעצם לא היה מסוגל לפעול מחשש למרד נוסף, גרמו למנהיגים ברזילאים מובילים רבים, ביניהם הנשיא דה פונסקה, פוליטיקאים בולטים כמו ברבוסה והברון ריו ברנקו, ועורך העיתון המכובד ביותר בברזיל, 'ז'ורנל דה קומרסיאו' (Jornal do Commercio), להטיל ספק בשימוש באוניות החדשות ולתמוך במכירתן למדינה זרה. שגריר בריטניה בברזיל, וו. הג'רד, היה נלהב לנוכח פניית הפרסה של ריו ברנקו, ואמר "זו אכן כניעה נפלאה מצד האיש שהיה אחראי על הרכישה ואשר נראה כי הייתה הצאצא היקר ביותר של מדיניותו ." זמן קצר לפני ההצבעה על חוק החנינה, רואי ברבוסה תיאר בנחרצות את התנגדותו לרכישת אוניות המלחמה ולשימוש בהן.
בסופו של דבר, הנשיא דה פונסקה והקבינט החליטו שלא למכור את הספינות מכיוון שחששו שזה יפגע בהם פוליטית. החלטה זאת הגיעה למרות הסכמה שיש להיפטר מהאוניות, ייתכן ובמטרה לממן אוניות מלחמה קטנות יותר המסוגלות לחצות את הנהרות הרבים של ברזיל. חששה של הממשלה התגבר בעקבות נאומו של ברבוסה, שכן הוא גם ניצל את ההזדמנות כדי לתקוף את הממשלה, או את מה שהוא כינה "המשטר המיליטריסטי האכזרי". ובכל זאת, הברזילאים הורו לארמסטרונג להפסיק לפעול לקראת השקת הדרדנוט השלישי שלהם, 'ריו דה ז'ניירו', מה שגרם לממשלת ארגנטינה לא לקחת את האופציה החוזית שלהם לדרדנוט שלישי, ושגריר ארצות הברית בברזיל פנה הביתה והצהיר כי הרצון הברזילאי להשיג בכורה ימית באמריקה הלטינית הגיע לקיצו, ומתברר כי היה קצר מועד.
על אף העובדה ששני הדרדנוט מסדרת 'מינאס ז'ראיס' נותר בידיים ברזילאיות, למרד הייתה השפעה מזיקה ברורה על מוכנות הצי: ב-1912, סוכן מטעם חברת ארמסטרונג הצהיר שהאוניות בתחזוקה רעה, כשכבר נוצרה חלודה על צריחים. הסוכן האמין שזה יעלה לצי הברזילאי בסביבות 700,000 פאונד לטפל בבעיות הללו. הג'רד העיר בקצרה, "האוניות הללו חסרות תועלת לחלוטין עבור ברזיל", תחושה שהדהדה ב"הליך" הפיתוח שלהן. למרות סירובה של הממשלה למכור את שתי הספינות מסדרת 'מינאס ז'ראיס' וניסיונה המוקדם לרכוש את 'ריו דה ז'ניירו', כמה היסטוריונים מייחסים את המרד, בשילוב עם מותו של שר החוץ הברון ריו ברנקו ב-1912, כגורמים עיקריים בהחלטת ממשלת ברזיל, שהתקבלה ב-1913, למכור את 'ריו דה ז'ניירו' לעות'מאנים.
ניסיונות מכירה
לאחר ש'ריו דה ז'ניירו' נרכשה על ידי האימפריה העות'מאנית, ממשלת ארגנטינה בהנהגת הנשיא רוקה סאנס פניה נכנעה לדרישה הרווחת בקרב הציבור הארגנטינאי והחלה לחפש קונה עבור שני הדרדנוטים שלהם. הכסף שהתקבל בתמורה נועד להיות מוקדש לשיפורים פנימיים של הצי הארגנטינאי. שלוש הצעות חוק המורות למכירת אוניות המלחמה הועמדו בפני הקונגרס הלאומי הארגנטינאי באמצע 1914, אך לא אחת מהן עברה. ובכל זאת, הבריטים והגרמנים הביעו דאגה מכך שניתן למכור את הספינות לאומה לוחמת, בעוד שלפי הדיווחים הממשלות הרוסיות, האוסטריות, העות'מאניות, האיטלקיות והיווניות היו מעוניינות ברכישת שתי הספינות.
ממשלת יוון, שהייתה נתונה כאמור במירוץ חימוש דומה עם האימפריה העות'מאנית, הייתה להוטה במיוחד לרכוש את אחת מאוניות הדרדנוט הדרום אמריקאיות. הניו-יורק טריביון דיווח בסוף אפריל 1913 שממשלת ארגנטינה דחתה הצעה של 17.5 מיליון דולר מידי יוון עבור 'מורנו' לבדה, מכירה שהייתה מניבה להם רווח גדול על עלות הבנייה המקורית של הספינות (12$ מיליון). התיאבון היווני לרכוש אחת מהאוניות גדל לאחר שהרכישה העות'מאנית המפתיעה של 'ריו דה ז'ניירו' העניקה ליריביהם "הבטחת עליונות ימית". עבורם, הבעיה הייתה ברורה: ביחד עם 'ריו דה ז'ניירו', העות'מאנים יחזיקו בשני דרדנוט עד סוף 1914. כדי להתנגד להם, יוון תרכוש רק את הדרדנוט 'סלאמיס', שבנייתה תוכננה להסתיים במרץ 1915, ושני תת-דרדנוטים מיושנים לחלוטין, שנרכשו מארצות הברית במאי 1914 לקראת מלחמה אפשרית בעות'מאנים.
ארצות הברית, שדאגה שהנייטרליות המדינית שלה תופר והטכנולוגיה שלה תשמש מעצמות שעלולות להפוך עוינות לה, הפעילה לחץ דיפלומטי על ממשלת ארגנטינה לשמור על הספינות, מה שעשתה בסופו של דבר. גופים עיתונאיים דיווחו גם בסוף 1913 וגם בתחילת 1914 כי יוון הגיעה להסכמה על רכישת אוניית המלחמה דרדנוט הראשונה של צ'ילה כאיזון למאזן-נגד מול הרכישה העות'מאנית של 'ריו דה ז'ניירו', אך למרות הערכות ותוכניות מתפתחות בתוך צ'ילה למכור את אחד או את שני הדרדנוט, שום עסקה לא יצאה לפועל.
בכל אחת מהמדינות המעורבות במירוץ החימוש הדרדנוט הדרום אמריקאי, קמו תנועות שדגלו במכירת האוניות כדי להפנות את סכומי הכסף המשמעותיים במה שנראה בעיניהם כעיסוק ראוי יותר, שלרוב נגע לפיתוח פנים. עלויות אלו נתפסו בצדק כעצומות. לאחר הזמנת סדרת 'מינאס ז'ראיס', עיתון ברזילאי השווה את עלות הרכישה הראשונית של שלוש האוניות המקוריות כשווה ל-3,125 מיל של פסי רכבת או 30,300 בתי מגורים. ההיסטוריון הימי רוברט שיינה העמיד את המחיר על 6,110,100 ליש"ט ללא התחשבות בתחמושת, שעמדה בפני עצמה על 605,520 ליש"ט, או שדרוגים הכרחיים לרציפים, שעמדו על 832,000 ליש"ט. עלויות תחזוקה ונושאים קשורים רבים העלו את המחיר של האוניות לאורך הפיתוח . שתי האוניות מסדרת 'ריבדאביה' נרכשו עבור כמעט חמישית מההכנסה השנתית של ממשלת ארגנטינה, נתון שלא כלל את העלויות תחזוקה.
בנוסף, התסיסות הלאומיות שהחריפו את מרוץ החימוש הימי פינו את מקומן למיתון הכלכלי ולעמדת הציבור השלילית בעיקרה שקראו לתמוך בהשקעות בתוך המדינה במקום הוצאות צבאיות. בהתייחסו לכך, כתב שגריר ארצות הברית בצ'ילה, הנרי פרתר פלטשר, למזכיר המדינה ויליאם ג'נינגס ברייאן: "מאז שהתחילה היריבות הימית ב-1910, התנאים הפיננסיים, שלא היו טובים די כבר אז, החמירו; הזמן מתקרב לקראת התשלום הסופי, התחושה גברה במדינות האלה שאולי הן זקוקות הרבה יותר לכסף מאשר לאוניות קרב ".
אחרית דבר: שאיפות אחר המלחמה
מלחמת העולם הראשונה סיימה למעשה את מרוץ החימוש, שכן כל שלוש המדינות מצאו את עצמן לפתע לא מסוגלות לרכוש ספינות מלחמה נוספות מספקיהן. לאחר המלחמה, המרוץ מעולם לא התחדש, אך תוכניות רבות להרחבות ושיפורים ימיים לאחר המלחמה הונחו על ידי ממשלות ארגנטינה, ברזיל וצ'ילה.
הברזילאים ביצעו מודרניזציה של 'מינאס ז'ראיס', 'סאו פאולו' ושתי הסיירות שנרכשו במסגרת תוכנית ההרחבה הימית של 1904, 'באהיה' ו'ריו גראנדה דו סול', בין השנים 1918 ו-1926. זה היה נחוץ מאוד, שכן כל ארבע האוניות לא היו מוכנות להילחם במלחמה בין מעצמות מערביות. על אף שממשלת ברזיל התכוונה לשלוח את 'סאו פאולו' אל מעבר לים לשירות הצי הגדול הבריטי, גם היא וגם 'מינאס ז'ראיס' לא זכו לחידוש מאז שנכנסו לשירות, כלומר היו ללא ציוד חיוני כמו בקרת אש מודרנית. גם התחזוקה בשתי הספינות הוזנחה, מה שהומחש בצורה הברורה ביותר כש'סאו פאולו' נשלחה לניו יורק למודרניזציה: ארבעה עשר מתוך שמונה עשר הדודים שלה התקלקלו, והספינה נזקקה לסיוע של אוניית הקרב האמריקאית 'נברסקה' והסיירת 'ראליי' כדי להמשיך את ההפלגה. שתי הסיירות היו במצב "עגום", מכיוון שהצליחו לעלות קיטור במהירות מרבית של 33 קמ"ש רק הודות לצורך נואש בקבלים חדשים וצינורות דודים. עם זאת, ביחד עם תיקונים, שניהם השתתפו במלחמה כחלק מהתרומה הימית העיקרית של ברזיל לסכסוך.
הצי הברזילאי גם תכנן לרכוש ספינות נוספות בשנות ה-20 וה-30, אך שתי התוכניות צומצמו בחדות מההצעות המקוריות. בשנת 1924, הם שקלו לבנות מספר צנוע יחסית של אוניות מלחמה, כולל סיירת כבדה, חמש משחתות וחמש צוללות. באותה שנה, המשלחת הימית האמריקאית שזה עתה הגיעה לברזיל, בראשות תת-אדמירל קרל תיאודור ווגלגסאנג, הגישה תוכנית הרחבה ימית עבור ממשלת ברזיל הכוללת 151,000 טון, מחולק בין ספינות קרב (70,000), סיירות (60,000), משחתות (15,000), וצוללות (6,000). מחלקת המדינה של ארצות הברית, בראשות מזכיר המדינה צ'ארלס אוונס יוז שזמן קצר קודם לכן הוביל לאמנת הגבלת חילות הים של וושינגטון, לא התלהבה לראות מרוץ חימוש דרדנוט נוסף באמריקה הדרומית, ולכן יוז פעל במהירות כדי לסכל את מאמצי המשלחת. רק צוללת אחת שנבנתה באיטליה, 'אומייטה' (Humaytá), נרכשה לבסוף בידי ברזיל.
בשנות ה-20, כמעט כל אוניות המלחמה הגדולות של הצי הארגנטיני היו מיושנות; מלבד 'ריבדאביה' ו'מורנו', אוניית המלחמה הגדולה החדשה ביותר נבנתה בסוף המאה התשע-עשרה. ממשלת ארגנטינה הכירה בכך, וכחלק מהיאחזות בעליונותם הימית באזור, הם שלחו את 'ריבדאביה' ו'מורנו' לארצות הברית בשנים 1924 ו-1926 כדי לעבור מודרניזציה. בנוסף, בשנת 1926 הקונגרס הארגנטינאי הקצה 75 מיליון פסו בתקן זהב עבור תוכנית בנייה ימית. זה הביא לרכישת שלוש סיירות (שנבנו בבריטניה ובממלכת איטליה), שתים עשרה משחתות (שנבנו בבריטניה ובממלכת ספרד), ושלוש צוללות (נבנו באיטליה).
צ'ילה החלה לחפש אחר רכישת אוניות נוספות כדי לחזק את הצי שלה ב-1919, ובריטניה הציעה בשקיקה רבות מאוניות המלחמה העודפות שלה. פעולה זו הדאיגה את המדינות הסמוכות, שחששו שניסיון צ'יליאני להפוך לצי החזק ביותר של האזור יערער את היציבות באזור ויתחיל מרוץ חימוש ימי נוסף. צ'ילה ביקשה את האוניות הבריטיות 'קנדה' ו'איגל', שניהם השמות הבריטיים לסדרת אלמיראנטה שצ'ילה הזמינה עוד לפני המלחמה, אך עלות הסבתן לאוניות מלחמה הייתה גבוהה מדי . הדלפה לעיתונות של המשא ומתן החשאי לרכישת האוניות מידי הבריטים גרמה לסערה בתוך צ'ילה עצמה על ערכן של ספינות כאלה . בסופו של דבר, צ'ילה קנתה רק את 'קנדה' וארבע משחתות באפריל 1920 - כולן ספינות שהוזמנו מחצרות בריטיות על ידי ממשלת צ'ילה לפני 1914 אך נרכשו על ידי הצי המלכותי עקב כניסת הבריטים למלחמת העולם הראשונה - במחירים נמוכים יחסית. 'קנדה', למשל, נמכרה תמורת 1,000,000 פאונד בלבד, פחות ממחצית ממה שנדרש במקור מהצ'ילאנים לבניית הספינה.
במהלך השנים הבאות, המשיכו הצ'יליאנים לרכוש עוד ספינות מהבריטים, כמו שש משחתות ושלוש צוללות. אלמיראנטה-לאטורה עברה מודרניזציה בבריטניה מ-1929 עד 1931 במספנת דבונפורט. מיתון ומרד ימי גדול הובילו אז להשבתה בפועל של אוניות המלחמה בתחילת שנות ה-30. בסוף שנות ה-30, ממשלת צ'ילה העריכה את האפשרות לבנות סיירת בת 8,700 טונות במספנה בבריטניה, איטליה, גרמניה או שוודיה, אך זה לא יצא לפועל. תוכנית שנייה לרכישת שתי סיירות קטנות בוטלה עם תחילת מלחמת העולם השנייה. זמן קצר לאחר המתקפה על פרל הארבור, ניסתה ארצות הברית לרכוש את אלמיראנטה-לאטורה, שתי משחתות ואונייה תומכת צוללות, כנראה מפני שלצי הצ'ילאני היה מוניטין של שמירה על ספינותיו במצב איכותי, אך ההצעה האמריקאית נדחתה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שלושת הציים הגדולים של אמריקה הדרומית מצאו את עצמם לא מסוגלים לרכוש אוניות מלחמה גדולות; הם יכלו לעשות זאת שוב רק לאחר הסכסוך, כאשר לארצות הברית ולבריטניה היו הרבה אוניות מלחמה מיותרות או עודפות. המלחמה הוכיחה את מעמדן המיושן של אוניות המלחמה, אז הציים של אמריקה הדרומית חיפשו אחר רכישת סיירות, משחתות וצוללות, אך הם נתקלו בקשיים פוליטיים ברכישת כל דבר גדול יותר מקורבטה ופריגטה. הם הצליחו לרכוש אותם רק כאשר "הבהלה האדומה" החל להשפיע על הפוליטיקה האמריקאית והבינלאומית לנוכח אירועי המלחמה הקרה. אחת העסקאות שהושגו במסגרת חוק הסיוע להגנה הדדית ראתה שש סיירות קלות אמריקאיות מחולקות באופן שווה בין ארגנטינה, ברזיל וצ'ילה בינואר 1951. אמנם זה חיזק את הציים של בעלות ברית דרום אמריקאיות חשובות של ארצות הברית, שיהיו כבולות באמנה לסייע לארצות הברית בכל מלחמה, היסטוריון הצי רוברט שיינה (Robert Scheina) טוען שהממשלה האמריקאית גם השתמשה בהזדמנות כדי להשפיע באופן משמעותי על היריבות הימית המסורתית בין שלוש המדינות. אוניות המלחמה שנמכרו באופן חד צדדי שינו את התחזית הימית של כל שלוש המדינות, והובילו אותן לקבלת שוויון כוחות (בניגוד לקביעה הארגנטינאית לפני המלחמה שיש לשמר מעמד עבור הצי שלה כך שיהיה שווה לזה של ברזיל וצ'ילה ביחד).
הדרדנוט הנכבדים של אמריקה הדרומית נותרו בפעילות רק זמן קצר לאחר המלחמה. המגזין All Hands של הצי האמריקני דיווח בסדרה של מאמרים משנת 1948 שכולם מלבד 'סאו פאולו' ואלמיראנטה-לאטורה עדיין היו בשירות פעיל; הראשון הוצא משירות והאחרון עבר תיקונים. אולם עם זרם הסיירות המודרניות, הפריגטות והקורבטות, אוניות המלחמה נמכרו במהירות לגרוטאות. הצי הברזילאי היה הראשון שנפטר מאוניות הדרדנוט שלו, שהיה העתיק בעולם באותה העת. 'סאו פאולו' נמכרה לגרוטאות ב-1951 אך שקעה בסערה מצפון לאיים האזוריים בזמן גרירתה. 'מינאס ז'ראיס' פגשה גורל דומה והועברה כגרוטאה לג'נובה ב-1954. מבין אוניות הדרדנוט הארגנטינאיות, 'מורנו' נגררה ליפן לצורך גריטה ב-1957, ו'ריבדאביה' פורקה באיטליה ב-1959. אלמיראנטה-לאטורה, הפכה לא פעילה ולא תוקנה לאחר פיצוץ ב-1951 בחדר המכונות שלה, והוצאה משימוש באוקטובר 1958. ב-1959 נשלחה בעקבות 'מורנו' לגריטה ביפן.
לקריאה נוספת
ספרים
מאמרים
היינריך הראשון, מלך גרמניה
היינריך הראשון, מלך גרמניה (בגרמנית: Heinrich I; 876 – 2 ביולי 936) המכונה גם היינריך לוכד הציפורים (Heinrich der Vogler) היה מלך פרנקיה המזרחית משנת 919 ועד למותו בשנת 936. היינריך הראשון היה מייסד השושלת האוטונית של מלכי גרמניה וראשון השליטים של ממלכת פרנקיה המזרחית.
ביוגרפיה
היינריך הוכתר לדוכס סקסוניה בשנת 912 לאחר מותו של אביו, והמשיך את דרכו בחיזוק הממלכה בסדרת עימותים עם דוכסות פרנקוניה השוכנת מדרום. בשנת 918 לאחר מותו של קונראד הראשון, מלך פרנקיה המזרחית נבחר היינריך לשלוט גם על ממלכת פרנקיה בהמלצתו של קונרד עצמו. על פי המסורת עסק באותה העת בתיקון רשתות הצייד לציפורים וכך זכה לכינוי "לוכד הציפורים". ברצונו לשמר את המסורת הגרמאנית של בחירת מלך על ידי אספת העם, לשם קבלת לגיטימציה עממית לשלטונו, על אף הצעתו של הארכיבישוף הריגר ממינץ להכתירו בחסות הכנסייה, היינריך התעקש, בצעד לא אופייני ובלתי מקובל בתקופתו, שלא לקבל את ברכת הכנסייה וכוהני הדת למינוי, אלא להתמנות בתמיכתו של העם. באספת האצולה (הרייכסטג) של 919, שנערכה בפריצלר קיבלה על עצמה האצולה את היינריך כמלך. לאחר הכתרתו קיבל היינריך את תמיכתו של דוכס שוואביה אשר נשבע לו אמונים. בשנת 921 לאחר שהביס בקרב את ארנולף, דוכס בוואריה זכה לאמונים גם מצידו. בשנת 923, על רקע מלחמת האזרחים, פלש היינריך הראשון לצרפת באזור לורן וסיפח את האזור לממלכתו.
בשנת 921 פלשו המדיארים לגרמניה ולאיטליה. הכוחות הגרמנים לא הצליחו לעמוד בלחץ הצבאי, והיינריך נאלץ לשלם כופר לפולשים על מנת להימנע מפשיטות חוזרות ונשנות שלהם לשטחים אשר בשליטתו. בדרך זו הצליח היינריך לשמר תקופת שלום במשך 10 שנים אשר בהן פעל לביצור הערים ושיפור האיכות והכח הצבאי אשר עמדו לרשותו. יחד עם זאת הרחיב את תחום ממלכתו באמצעות כיבוש שטחים נוספים באזור ברנדנבורג ונהר האלבה התחתי. בשנת 929 צירף תחת שליטתו גם את אזור בוהמיה, ובשנים שלאחר מכן גם שטחים באזור נהר האודר התחתי, תוך שהוא זוכה לתמיכת הנסיכים המקומיים וגובה מהם מיסים לאוצר הממלכה תמורת הגנה.
מורשתו
היינריך הראשון ראה בממלכתו אוסף של נסיכויות עצמאיות מבחינה מנהלתית אשר כפופות לו, כאשר הוא עצמו "ראשון בין שווים" והעדיף את עקרון הניהול המבוזר של ממלכתו על פני ניהול ריכוזי. הוא איפשר לדוכסים הכפופים לו בסקסוניה, שוואביה, פרנקוניה, בוואריה ולותרנגיה לנהל מדיניות פנים מינהלתית עצמאית בשטחים הנתונים לשליטתם. עם זאת תחום מדיניות החוץ היה נתון לשליטתו הבלעדית והוא נחשב למנהיג הצבאי העליון של כל הכוחות הצבאיים של הנסיכויות השונות.
היינריך נפטר משבץ מוחי בשנת 936. לעת הזו היו כבר כל השבטים הגרמאנים מאוחדים תחת שלטון מרכזי אחד בראשותו. בנו אוטו הראשון ירש אותו כקיסר גרמניה, ובנו היינריך הוכתר כדוכס בוואריה.
משפחתו
להיינריך היו לפחות שתי נשים ו-6 ילדים. בתחילה הוא התחתן עם התבורג פון מרזבורג, ממנה נולד לו בן אחד:
לאחר מכן התחתן היינריך עם מתילדה מרינגלהיים, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
איילין פורד
איילין פורד (באנגלית: Eileen Ford; 25 במרץ 1922 - 9 ביולי 2014) הייתה מנהלת ומייסדת סוכנות הדוגמנות פורד מודלס.
ביוגרפיה
איילין פורד נולדה כאיילין אוטי (Eileen Otte) בגרייט נק, ניו יורק. היא אהבה לקרוא, בעיקר על בגדים ונסיעות. התחילה כדוגמנית בעצמה ותוך זמן קצר נוכחה לדעת שהיא מוכשרת לעסקי האופנה וזיהתה את המראה שיצטלם היטב. אף ישר, עיניים רחבות וסימטריות וצוואר ארוך. היא למדה בברנארד קולג' וסיימה ללמוד ב-1946.
בשנת 1946 ייסדה ביחד עם בעלה, ג'רלד ויליאם "ג'רי" פורד, את סוכנות הדוגמנות פורד מודלס, אחת מסוכנויות הדוגמנות הראשונות ואחת מסוכנויות הדוגמנות הידועות ביותר בעולם.
"יש שתי מילים בתעשיית הדוגמנות", היא אומרת "עצמות וגוף, גוף ועצמות". "האשה היפה היא כזאת שבאמת מכירה את עצמה – את פניה, את גופה, את כולה – והיא ממצה את המקסימום מהנתונים שלה."
כתבות ביוגרפיות על איילין פורד פורסמו בכתבי העת Good Housekeeping ב-1968, לייף בנובמבר 1970 וליידיז הום ז'ורנל ב-1971 ומעל במות רבות נוספות. היא הופיעה ב-1997 בסרט Scratch the Surface המספר את סיפורה של נערה דוגמנית שנהפכת להיות במאית סרטי תעודה, כן הופיעה בסרטה של טארה פיצ'פטריק מ-1999 Intimate Portrait: Eileen Ford, המתאר את תעשיית הביגוד. והופיעה גם בסרט Celebrity Profile: Brooke Shields in 2001. ביתה של פורד ב-Tewksbury Township, New Jersey נחרב כמעט לחלוטין ב-1993 כתוצאה משריפה.
יחיאל כהנא
יחיאל (חיליק) כהנא (18 באפריל 1929 – 29 באוגוסט 2021) היה ראש עיריית חדרה הרביעי. כיהן בתפקיד זה בשנים 1978–1989.
ביוגרפיה
כהנא נולד בחדרה ולמד בגימנסיה חדרה. הוריו אברהם, שהיה מפקד ההגנה של נפת חדרה, וחנה היו ממייסדי העיר. אחיו,, נהרג בקרב על גבעת התחמושת במלחמת ששת הימים. היה חבר בהגנה ובמלחמת העצמאות השתתף בקרבות בג'נין ובהגנה על משמר העמק. לאחר שירותו הצבאי למד הנדסה אזרחית בטכניון שם קיבל תואר מהנדס. עבד בסולל בונה וניהל את סניפי החברה בחדרה ובחיפה. לאחר מכן שימש כמנכ"ל קיסריה פולימרים, והקים חברות נוספות במגזר הפרטי.
ב-1978 נבחר לראשות עיריית חדרה מטעם המערך, בבחירות שהיו לראשונה בחירות ישירות לראשות העיר. נבחר לכהן בשנית, ובבחירות בשנת 1989 הפסיד לנחמיה להב.
לאחר שסיים כהונתו חזר לכהן בתפקידים בשוק הפרטי.
נפטר ב-29 באוגוסט 2021.
גביע המדינה בכדורגל נשים 2005/2006
גביע המדינה בכדורגל נשים לעונת 2005/2006 היא התחרות ה-8 מאז היווסדה. משחק הגמר נערך ב-23 במאי 2006 והסתיים בניצחון של מכבי חולון על אס"א תל אביב בדרך לזכייה רביעית ברציפות בתואר.
גואמו
גואמו (בספרדית: Guamo) היא עיירה שנמצאת במחוז טולימה שבקולומביה.
גאוגרפיה
גואמו נמצאת כ-99 ק"מ מעיר הבירה בוגוטה וכ-38 ק"מ מבירת המחוז איבגה. בנוסף, העיירה ממוקמת ליד הנהר לואיסה (בשוודית).
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 25 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא ספטמבר (28 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא ינואר (24 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,594 מילימטרים בשנה. חודש אפריל הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (241 מ"מ גשם), וחודש יולי הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (56 מ"מ גשם).
תנועה ותחבורה
העיירה ממוקמת ליד הכבישים 36 ו-45. בנוסף, בעיירה יש מספר רב של תחנות דלק, סניפי רחיצת רכב ומוסכים.
מוסדות בעיירה
בעיירה יש בית קברות, בית חולים ומספר רב של בתי מרקחת, פארקים, כנסיות, בתי מלון, סופרמרקטים, בתי קפה, מסעדות וברים.
תקרית דווימה
תקרית דווימה היא תקרית גבול שהתרחשה ב-10 בספטמבר 1956 בסמוך לקו הירוק באזור חורבות דווימה. כוח של חיילי צה"ל שהתאמן באזור הותקף בידי כוח של הלגיון הערבי. שישה מחיילי צה"ל נהרגו במקום, וכעבור ימים אחדים מת מפצעיו חייל נוסף.
הכוח הירדני ישב ברכס ששלט על השטח, ובשעות הצהריים תקף באש מרגמות ומקלעים את הכוח הישראלי, שהיה מצויד בנשק קל בלבד. היחידה הישראלית נסוגה, אך הותירה את חלליה בשטח. גופות החללים נגררו על ידי הירדנים אל שטח ירדן ועברו התעללות. בשעות הערב של אותו יום הוחזרו הגופות לישראל. מרבית ההרוגים היו סטודנטים באוניברסיטה העברית שהיו בשירות מילואים.
גרסת הירדנים הייתה שהכוח הישראלי חצה את הגבול בסמוך לכפר אידנא, ולכן הכוח הירדני פתח באש. גרסה זו נדחתה על ידי ועדת שביתת הנשק, שקבעה שירדן אחראית לתקרית.
יחסי אוסטריה–הממלכה המאוחדת
יחסי אוסטריה–הממלכה המאוחדת, הם יחסי החוץ בין אוסטריה לבין הממלכה המאוחדת.
היסטוריה
היחסים בין האימפריה האוסטרית וממלכת אנגליה כוננו בימי הביניים, אולם היחסים הרשמיים החלו בשנת 1799. שני העמים היו אויבים במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, אולם כיום קיימים ביניהם יחסים חמים, ושתי המדינות הם חברות באיחוד האירופי.
על פי מפקד האוכלוסייה של בריטניה - 2001, כ-20,000 אנשים ממוצא אוסטרי חיו בבריטניה, מה שמהווה ירידה של כ-5% מ-1991, אולם למרות שאין מספר מדויק, ידוע שיש מספר רב של אנשים ממוצא אוסטרי בבריטניה.
אורי גת
אורי גת (נולד ב-1977) הוא מתופף, בסיסט ומפיק מוזיקלי ישראלי. ידוע בעיקר בשל השתתפותו כמתופף של להקת הFאנק-רוק כבד הישראלית "מרסדס בנד".
ביוגרפיה
אורי גת נולד בירושלים. הוא החל את הקריירה שלו כמתופף בתקופת נעוריו דרך כמה להקות מקומיות, אך אף אחת מהן לא הצליחה בסצנת הרוק'נרול של ירושלים החילונית.
בשנת 1998 הצטרף ללהקה מרסדס בנד, להקת Fאנק ירושלמית שהכילה את גל תורן, רונן כוכבי, אורי גת ואריאל שרבקובסקי. הלהקה הייתה להצלחה גדולה בסצנת הרוק-פאנק של אותה תקופה, ומהר מאוד עברה לתל אביב, שם נשארו חברי הלהקה עד היום.
האלבום הראשון, מרסדס בנד, יצא בשנת 2004, שנים לאחר הקמת הלהקה, והיה להצלחה. הוא הכיל כמה להיטים, בהם "בואי ונביא לך ת'פאנק", אשר נכתב בידיי גל תורן ואורי גת. השיר היה להצלחה גדולה ברדיו, עם מספר השמעות רבות ברשות השידור וגלגלצ.
בשנת 2009 יצא אלבומה השני של הלהקה, תביאו בירות, שגם הוא היה להצלחה. באלבום זה שני שירים שנכתבו בשיתוף של גל תורן ואורי גת, "חגים" ו-"דיסקו קלאב". השירים אמנם הצליחו בתוך קהל מעריצי הלהקה, אך אף אחד מהם לא יצא לאור כסינגל נפרד, וההשמעות שלהם ברדיו היו מעטות.
בשנת 2011 יצא אלבום שלישי ללהקה בשם זהות, אשר היה תפנית קלה בסגנון המוזיקלי של הלהקה. באלבום זה היה גת דומיננטי פחות מבחינה לירית, ורק שיר אחד נכתב בשיתוף שלו, "די". לעומת זאת, באלבום זה הוא שימש לא רק כמתופף על מערכת התופים אלא ניתן להבחין בנגינתו על כלי הקשה שונים (בהם טימפני, מרימבה וכלים דרום-אמריקאים נוספים) לצד שימוש יוצא דופן בפד תיפוף. השימוש בפד הפך דומיננטי אף יותר באלבום הבא.
בשנת 2019 יצא האלבום האחרון עד כה של הלהקה, מה זה הדבר הזה. בשלב זה נותרו רק גת ותורן מההרכב המקורי, בעוד שבזמן החולף התחלפו כשלושה נגנים שונים בתפקיד גיטרה בס וגיטרה. באלבום זה הלהקה פנתה יותר לכיוון של מוזיקה אלקטרונית פסיכדלית, כיוון מוזיקלי שבו חשק גת זה זמן מה. באלבום ניתן להבחין בו בשימוש בתופים אלקטרוניים לצד פד תיפוף, והסינגל המפורסם ביותר מאותו אלבום, "דאווינים", נכתב על ידו.
קרבות טריכאי
קרבות טַרִיכֶאַי היו קרבות שנערכו במהלך המרד הגדול ליד ובתוך העיר טריכאי שבגליל התחתון, בין הצבא הרומאי בפיקודם של אספסיאנוס וטיטוס ליהודים מורדים מהגליל.
הלחימה החלה בחודש אב, ג'תתכ"ז, 67 לספירה, כאשר לוחמים יהודים תקפו את הרומאים בשעה שבנו את המחנה שלהם. היהודים נסוגו במהירות, אולם בינתיים התכוננו המוני יהודים לקרב כנגד הרומאים מחוץ לחומותיה של טריכאי.
בראש 600 פרשים נשלח טיטוס לנהל קרב כנגד יהודי טריכאי, אולם בראותו את המוני היהודים שנערכו כנגדו, ביקש תגבורות נוספות שהביאו את סך חייליו למספר של 3,000, מתוכם אלף פרשים. בקרב שהתנהל מחוץ לחומות נחלו היהודים תבוסה מוחצת, ואילו הנותרים הצליחו להימלט אל מעבר לחומות העיר.
בנצלו מחלוקת פנימית שהתנהלה בעיר, האם להיכנע לרומאים או לא, התקיף טיטוס את העיר מצידה המערבי, ששכן על הכנרת ולא היה מוגן בחומות. בפחד שיצרה תעוזתו של טיטוס, נוצרה מהומה רבתי, שבמהלכה הצליחו חלק מהמורדים להימלט על סירות לכנרת, ואילו טיטוס כבש את העיר כולה.
בקרב בים הכנרת שניהלו הצדדים למחרת, חיסלו הרומאים את רוב היהודים המורדים ששרדו את ההתקפה הקודמת על טריכאי.
רקע
זמן קצר אחרי שפרץ המרד הגדול באב, ג'תתכ"ו (66 לספירה), הרכיב קסטיוס גאלוס צבא על מנת להביס את המורדים, אך למרות ניצחונות בגליל ובמישור החוף, נסוג תוך אבדות רבות לפני שכבש את ירושלים והכניע את המרד. בעוד שהמתונים השתלטו על ממשלת המרד והחלו בהכנות לקראת בוא צבא רומאי חדש, עשה אספסיאנוס את דרכו לעכו, שם חבר עם החילות שהביא עמו בנו, טיטוס, שמנו בסך הכל 60,000 לוחמים, כולל חילות עזר מקומיים.
לאחר המתנה ממושכת בחורף, החליט לבסוף אספסיאנוס להתקיף קודם את הגליל. מפקד המרד בגליל היה יוסף בן מתתיהו, מינוי של ממשלת המרד המתונה, וקודם שבא הצבא הרומאי, דאג לחיזוק הביצורים הקיימים והקמת חדשים ב-9 ערים בגליל התחתון, ביניהן טריכאי, השוכנת לחוף הכנרת.
בתחילה קיווה אספסיאנוס שכשיראו היהודים את עוצמת צבאו, יכנעו במהרה, אך כאשר זה לא קרה, פנה לפשיטות על חלק מכפרי הגליל. משלא הועילו לו נסיונותיו להביא לכניעת היהודים בדרכים עקיפות, פנה להתקפה ישירה. בתחילה פנה ליודפת, וכבש אותה לאחר מצור בן 6 שבועות, בתקווה שלאחר נפילת החזקה שבערי הגליל, יכנעו שאר ערי הגליל. אז, בתחילת חודש תמוז, החליט אספסיאנוס על בניית מחנות חורף לצבא הרומאי בקיסריה ובסקיתופוליס, אולם חזר לגליל בעקבות הזמנתו של אגריפס השני לביקור בארצו. במהלך ביקורו של אספסיאנוס בגליל, נודע לו שטבריה עומדת למרוד, וטריכאי כבר הכריזה על מרד.
הוא כינס במהרה את שלושת לגיונותיו, ועלה קודם לטבריה. מכיוון שרוב תושבי טבריה לא רצו במלחמה, הציע להם אספסיאנוס הסכם שלום, שהללו מיהרו לקבלו. תוך שהקנאים ששהו בטבריה ברחו לעבר טריכאי, נכנס הצבא הרומאי לטבריה, אולם אספסיאנוס הורה לחייליו שלא לבזוז ולא להרוס את החומות.
מייד אחר כך, בחודש אב, המשיך אספסיאנוס לעבר טריכאי, שבה התכנסו פליטים רבים מהגליל שתמכו במרד כנגד הרומאים, והקים את מחנהו באמצע הדרך בינה לטבריה.
ביצורה של טריכאי
טריכאי שכנה על חופה המערבי של הכנרת, למרגלות הר. קודם המרד ביצרה יוסף בן מתתיהו משלושת צידיה לחלוטין, בהשאירו רק את צידה המזרחי הפתוח לכנרת כשהוא אינו מבוצר. ביצורים אלו היו חלשים מביצוריה של טבריה.
את צידה המזרחי של העיר, הפתוח לים הכנרת, תכננו היהודים לנצל אם יפסידו בקרב על הקרקע. לשם כך הכינו תושבי טריכאי ספינות רבות על מנת שיוכלו להימלט אל הכנרת, ושם להמשיך בקרב ימי.
פרוץ הקרב
בינתיים, קיבל אספסיאנוס מידע שהיהודים נערכים לקרב בהמוניהם מחוץ לחומותיה של טריכאי, ובתגובה לכך, שלח לשם את בנו טיטוס, בראש 600 פרשים מובחרים.
בתחילה, כאשר הגיע טיטוס אל מחוץ לחומות טריכאי ונוכח לראות שמספרם של היהודים שניצבו מולו היה רב, שלח חזרה לאביו בקשה לקבל תגבורות, אולם בינתיים בראותו שחלק מהחיילים להוטים לפתוח בקרב לפני שתגיע התגבורת, החליט להתקיף את היהודים לבדו. אולם קודם שעשה זאת, על מנת להלהיב את כל חייליו לצאת לקרב, פתח בנאום לעידוד המורל שלהם, נאום ארוך שבו השווה את חיילי רומא המאומנים למורדים היהודים הדלים בציוד ובטקטיקות.
עד שסיים טיטוס את נאום העידוד, כבר הגיעו תגבורות של 2,000 קשתים ו-400 פרשים, דבר אותו לא קיבלו חייליו של טיטוס, אשר רצו לקחת בלעדיות על הניצחון הצפוי, בשמחה יתירה.
בתחילה, נשלחו הקשתים אל הגבעה למול העיר, תפסו בה עמדות והחלו לגרש בחיציהם את המגינים שעל החומה. לאחר מכן, יצאו הפרשים בראשות טיטוס להתקפה ישירה על הלוחמים שמחוץ לחומות.
הקרב וכיבוש העיר
היהודים הצליחו להדוף את ההתקפה הרומאית למשך זמן לא רב, אולם בסופו של דבר, לא יכלו לעמוד כנגד התנופה האדירה של הפרשים, ונשברו. רבים נרמסו תחת פרסות הסוסים, ורבים נוספים נהרגו בידי הפרשים. טיטוס, שרצה לסיים את הקרב מחוץ לחומות, הקדים את ראשוני הבורחים מן הקרב, ויחד עם חיילים רומאים נוספים, יצר חיץ בין חומות העיר ליהודים, על מנת שאלו האחרונים לא יוכלו להימלט אליה, אולם למרות ניסיונו של טיטוס, הצליחו לבסוף היהודים, בנצלם את גודלם המספרי, להבקיע דרך ולהיכנס לתוך העיר.
לאחר התבוסה המוחצת שנחלו היהודים מחוץ לחומות טריכאי, התעוררה בתוך העיר מחלוקת עזה. תושביה של טריכאי שמלכתחילה לא תמכו במרד, התנגדו כעת, למראה תבוסתם של המורדים, להמשך המרד, ואילו תומכי המרד שהיו רבים מאוד, אולם לא היו תושביה של טריכאי, דרשו בתוקף את המשך ההתנגדות. המחלוקת, שכמעט הגיע לכדי שפיכות דמים, התנהלה בצעקות, וטיטוס שהאזין לה היטב, ראה בה שעת כושר לפריצה אל העיר.
באומץ בלתי רגיל, החליט טיטוס לתקוף את העיר מצידה המזרחי, דרך הכנרת, בה הייתה העיר חשופה מחומות. הוא ירד מסוסו, והוביל את חייליו לתוך הכנרת, והתקרב לעיר. שומרי החומות נדהמו למראה תעוזתו של טיטוס, ולא התקיפו אותו, ובעיר החלה מנוסה רבתי לעבר הכנרת, על מנת להספיק לצאת מן העיר קודם שייכנסו אליה חייליו של טיטוס.
קבוצות רבות הצליחו להימלט מן העיר על ספינות לכנרת, אולם רבים אחרים לא הספיקו, ונהרגו בידי חייליו של טיטוס תוך ניסיונות נואשים להימלט לכנרת. הטבח עצום לא הבדיל בין הזרים המורדים שנהרגו תוך ניסיון להשיב מלחמה לתושבי טריכאי שהתנגדו למרד, ונהרגו ללא שניסו להילחם כלל, ובסופו, תפס טיטוס את השליטה בעיר, ושלח לאביו אספסיאנוס הודעה על ניצחונו.
כאשר ראו היהודים שהספיקו להימלט לכנרת שהעיר נכבשה לחלוטין, העמיקו ללב הכנרת, מנסים להתרחק כמה שיותר מהרומאים.
הקרב הימי
לאחר שהוכנו סירות בכמות מספקת, יצא אספסיאנוס עם חייליו אחר היהודים שנמלטו בכנרת.
כלי השיט של היהודים היו קטנים וחלשים משל הרומאים, ומבנה הטסטודו הרומאי האחיד על סירות הצבא הרומאי לא נתן להם הזדמנויות ממשיות לתקוף אותם. היהודים ניסו להשליך אבנים על החיילים הרומאים, אך אלה לא הזיקו להם כלל, ואילו כאשר נכנסו היהודים לטווח הירי של הרומאים, נהרגו בירי החצים הרומאי. רבים אחרים מתו על ידי חניתותיהם הארוכות של הרומאים, ואחרים נהרגו בהתקפה על סירותיהם.
כל היהודים שנמלטו לכנרת נהרגו בסופו של דבר בדרכים שונות, ואף אלו שהצליחו לעלות על החוף, נהרגו שם מיד בידי חיילים רומאים. יוסף בן מתתיהו תיאר זאת כך:
לאחר הקרב
לאחר שהסתיים הכיבוש הבדילו הרומאים בין תושבי המקום שהתנגדו למרד, לזרים שקיבלו מחסה בטריכאי, ותמכו במרד. אספסיאנוס העניק חנינה לתושבי העיר, ולאחר אספה עם פיקוד הצבא, החליט לא להעניק חנינה לזרים.
מכיוון שלא רצה לעורר התקוממות אצל תושבי טריכאי עצמם, שבוודאי לא ישלימו עם מותם של כל הפליטים שקיבלו אצלם מחסה, החליט להרחיק את הריגתם של היהודים הזרים מעיניהם של אנשי טריכאי. אספסיאנוס הודיע ליהודים הזרים שהוא מעניק להם רשות ללכת, אך רק לטבריה. היהודים, שהאמינו לדבריו של אספסיאנוס, יצאו לדרך זו, והצבא הרומאי שהתפרס לאורך הדרך שמר שאף אחד לא יסטה מהדרך, וסגר את העיר טבריה לאחר שכל פליטי טריכאי הגיעו אליה.
אספסיאנוס ציווה להוליך את כולם לעבר האצטדיון, ושם הורה להרוג את הזקנים והחלשים, שמספרם עמד על 1,200. מבין הצעירים, בחר את 6,000 החזקים ביותר, ושלחם לנירון, ואת שאר האנשים, 30,400, מכר לעבדים, למעט תושבי ממלכתו של אגריפס השני, אותם העניק לאגריפס, שמכר אותם לעבדים אף הוא.
ביואיק אוויסטה
ביואיק אוויסטה (באנגלית: Buick Avista) היא מכונית קונספט במרכב קופה, שהוצגה על ידי ביואיק בתערוכת הרכב הבינלאומית של אמריקה הצפונית בינואר 2016.
עיצוב
העיצוב החיצוני מרהיב למדי עם הפגוש הקבוע של ביואיק ועיצוב משופע, בפנים המכונית נעשה שימוש גבוהה בסיבי פחמן למראה ספורטיבי יותר כולל לוח מחוונים דיגיטלי המציג את מערכת הבידור העתידית של ביואיק.
מפרט טכני
היא כוללת מנוע בנזין V6 צילינדרים בנפח 3.0 ליטר טווין טורבו המספק כ-400 כ"ס . תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים.
שיקול ייצור
אף על פי שהמכונית נועדה רק למחקר עיצובי, ג'נרל מוטורס שקלה האם להכניס את האוויסטה לייצור כרכב הפאר של ביואיק. גרסת הייצור הייתה אמורה לשמור על הפלטפורמה והמנוע. למרות הכל ביואיק וג'נרל מוטורס החליטו בסופו של דבר לא לייצר את האוויסטה.
יחסי בלגיה–מקסיקו
יחסי החוץ בין בלגיה למקסיקו החלו בשנת 1836, כאשר בלגיה - עצמה עצמאית זה עתה - הכירה בעצמאות מקסיקו. בשנת 1919 הוקמה לשכת המסחר הבלגית של מקסיקו. שתי המדינות חברות בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי ובאו"ם.
היסטוריה
במאה ה-16 נסעו אנשי סחר בלגים למה שיהפוך למקסיקו. בשנת 1537 הקימו הבלגים את המבשלה הראשונה של מקסיקו. החל משנות ה-30 של המאה ה-19 עבדו מהנדסים בלגים במקסיקו בבניית הרכבת המקסיקנית הראשונה עם חומרים בלגיים; היו אפילו תוכניות ל-Nueva Bélgica, מושבה שתוקם בצ'יוואווה.
בשנת 1861 פלשה צרפת, תחת הקיסר נפוליאון השלישי, למקסיקו. בזמן שהצרפתים היו במקסיקו (במה שמכונה ההתערבות הצרפתית השנייה במקסיקו), הקיסר נפוליאון השלישי עזר למקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו ואשתו שארלוט, נסיכת בלגיה, לרשת את הכס בשנת 1864. במהלך קרב טקמבראו ב-11 באפריל 1865, 300 חיילי הלגיון הבלגי שנלחמו למען האימפריה המקסיקנית נלחמו נגד הרפובליקנים המקסיקנים (אלה שנלחמו למען הנשיא בניטו חוארס). כמה עשרות חיילים בלגים נהרגו במהלך הקרב.
כאשר הקיסר מקסימיליאן הראשון התמודד מול הוצאה להורג, הורתה בלגיה לנציגתה, הוריקקס, לסייע למאמצי השגריר של אוסטריה לשכנע את המקסיקנים להעניק חנינה. לאחר הוצאתו להורג של הקיסר מקסימיליאן הראשון בשנת 1867, בלגיה ומקסיקו לא קיימו יחסים דיפלומטיים עד 1879.
בשנת 1890 השקיעה בלגיה 1.2 מיליון דולר לפתיחת מכרה כסף ונחושת במיצ'ואקאן. בשנת 1900 כתב הברון מונצ'ור, שגריר בלגיה במקסיקו, מחקר על התנאים והמשאבים של מדינות דרום מקסיקו תוך שהוא "תורם במידה רבה לפיתוח היחסים המסחריים בין בלגיה למקסיקו." בשנת 1903 הרכבת הלאומית של מקסיקו, בה היה לממשלת מקסיקו אינטרס כלכלי גדול, פתחה מסילת ברזל ברוחב סטנדרטי. הפיכת מסילת הברזל הצרה הקודמת למסילת רכבת סטנדרטית הושגה עם 25,000 טונות של מסילות מבלגיה. עד שנת 1913 הרכבת הלאומית של מקסיקו שכנעה את ממשלתו של ויקטוריאנו הוארטה שלא להעניק זכויות נוספות לסינדיקט הבלגי המתחרה נגדן. שוב בשנת 1926 העבירה בלגיה 1,000 טונות של מסילות פלדה לרכבת.
במהלך מלחמת העולם השנייה, מקסיקו סגרה את נציגותה הדיפלומטית בבריסל והעבירה את הצוות הדיפלומטי שלה ללונדון שם שהתה ממשלת בלגיה. בשנת 1940 תושבי בלגיה במקסיקו תמכו בהוברט פיירוט כראש ממשלת בלגיה במהלך הכיבוש הנאצי. לאחר המלחמה, מקסיקו הקימה בחזרה צירות דיפלומטית קבועה בבריסל ובשנת 1954, שתי המדינות העלו את הצירויות הדיפלומטיות שלהן לשגרירויות. באותה שנה פתחה בלגיה את שגרירותה במקסיקו ב-5 ביוני 1954. בשנת 1980, המפגינים המקסיקנים השתלטו על שגרירויות בלגיה ודנמרק כדי לדרוש חופש לאסירים פוליטיים ותנאי חיים טובים יותר עבור מקסיקנים.
בשנת 2018 הוצג שטיח הפרחים של בריסל שכלל אלמנטים תרבותיים ממדינת גואנחואטו, מקסיקו. כולל הסמליות מן תרבויות Chupícuaro, שאוטומי ו-Purépecha.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג מבלגיה למקסיקו
ביקורים רמי דרג ממקסיקו לבלגיה
הסכמים דו צדדיים
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו צדדיים כמו חוזה ידידות, ניווט ומסחר (1861); חוזה המסחר והספנות (1895); אמנת ההסגרה (1938); הסכם לשיתוף פעולה תרבותי (1964); הסכם להימנעות ממיסוי כפול ולמניעת העלמות מיסים במיסים על הכנסה (1992) והסכם תובלה אווירית (1999).
תחבורה
קיימות טיסות ישירות בין נמל התעופה של בריסל לנמל התעופה הבינלאומי קנקון עם TUI fly בלגיה.
ISO 259
ISO 259 היא סדרה של תקני ISO לליטון (רומניזציה) של תווי האלפבית העברי לתווים לטיניים. התקן הראשון ראה אור בשנת 1984, עבר ב-1994 עדכון לגרסה ISO 259-2, שכללה פישוט, תוך התעלמות מכמה סימני תנועה, ובשנת 1999 הוכנס לשימוש עדכון לגרסה ISO 259-3, הכולל המרה פונמית.
ISO 259
ISO 259, שראה אור בשנת 1984, הוא תעתיק של הכתב העברי, הכולל סימנים דיאקריטיים וניקוד המשמשים את העברית המקראית. הדגש (נקודה בתוך האות) תמיד מתועתק עם נקודת עילית (overdot): ḃ, ġ, ż וכו'. ה"אפוסטרוף" (') בטבלה לעיל הוא סימן גֵרֵשׁ בעברית, המשמש אחרי אותיות מסוימות לכתיבת הגאים שאינם עבריים:  ג' -d͡ʒ,  ז' -ʒ ,  צ' -t͡ʃ ועוד.
ISO 259-2
ISO 259-2 מפשט את הסימנים הדיאקריטיים של תנועות ISO 259, ומיועד לעברית מודרנית. הדגש אינו מתעתק למעט המקרים שצוין. האפוסטרוף (') בטבלה לעיל הוא הסימן העברי גֵרֵשׁ המשמש אחרי אותיות מסוימות לרשום צלילים שאינם עברים.
ISO 259-3
ISO 259-3 הוא הרומניזציה של עוזי אורנן, שהגיעה לשלב של טיוטת ISO סופית (FDIS) אך לא של תקן בינלאומי שפורסם, IS (ראשי תיבות International Standard). הוא נועד למסור את המבנה המשותף של המילה העברית בכל הדיאלקטים השונים או סגנונות ההגייה של העברית, באופן שניתן יהיה לשחזר אותו לדמויות העבריות המקוריות על ידי אדם והמכונה.