cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המשחקים האולימפיים
כללים והגבלות
רק מי שהוא אזרח המדינה או התאזרח בה יכול לייצג מדינה ולהשתתף בתחרויות. לעיתים ספורטאים שאינם נכנסים לפי כללי מדינתם לאולימפיאדה, מחפשים חסות של מדינה אחרת ומתאזרחים בה כדי שיוכלו להשתתף. במקצועות האולימפיים אין גיל מינימום גורף לכל המקצועות. יש מקצועות שיש בהם גיל מינימום ויש מקצועות שאין בהם גיל מינימום. כך למשל בעוד שבהתעמלות גיל המינימום עומד על גיל 16, בקפיצות למים גיל המינימום עומד על גיל 13. רק בענף אחד מותר לעשות שימוש בבעלי חיים - ענף הרכיבה בו מתבצעת רכיבה על סוסים. לכל ענף ומקצוע יש חוקים והגבלות שונות הנגזרים בדרך כלל מהמטלה שנדרשת מהמתחרה. יש ענפים שיש בהם הגבלת זמן, שבתוכה חייב האתלט לבצע את המטלה, בעוד שבענפים אחרים לא קיימת כלל הגבלת זמן.
סמים במשחקים האולימפיים
השימוש בסמים מכל סוג שהוא אסור בהחלט ונערכות בדיקות שגרתיות לגילוי שימוש אסור שכזה. בשנת 2016 הוחלט לא להשעות ספורטאי שיימצא בדמו שאריות של מריחואנה אך ההחלטה נכנסה לתוקף רק מתום אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016. בהחלטה שהתקבלה בשנת 2019 רוסיה הושהתה מהמשחקים האולימפיים לשנתיים, בשל השימוש הנרחב של ספורטאיה בחומרים אסורים.
רשימת אולימפיאדות הקיץ מאז חידושן
מאז חידוש המשחקים האולימפיים בשנת 1896 ועד היום היו 32 אולימפיאדות. המשחקים האולימפיים של שלוש מהן (השישית, השתים עשרה והשלוש עשרה) לא התקיימו בשל מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה.
ענפים אולימפיים
אופניים התעמלות כדורעף שחייה
משחקי החורף האולימפיים
משחקי החורף האולימפיים או בקיצור אולימפיאדת החורף הם המקבילה החורפית למשחקים האולימפיים. משחקים אלה כוללים ענפי ספורט חורף - ענפי ספורט הנערכים על שלג או על קרח - כגון הוקי קרח, החלקה על קרח או סקי. בדומה למשחקי הקיץ האולימפיים, משחקי החורף נערכים גם אחת לארבע שנים.
משחקים אולימפיים אחרים
מעט לאחר המשחקים האולימפיים "הרגילים", ובאותם מתקנים, נערכים המשחקים הפאראלימפיים, בהם מתחרים נכים במקצועות הזהים או דומים מאוד למקצועות באולימפיאדה הרגילה והספיישל אולימפיקס לבעלי מוגבלויות שכליות.
בשנת 1982 נוסדו "המשחקים הגאים" שמיועדים לאתלטים להט"בים.
בשנת 2010 הוחל בקיום טורניר נוסף בשם אולימפיאדת הנוער. משנת 2012 החלו להתקיים גם אולימפיאדות חורף לנוער.
סמל האולימפיאדה
הסמל האולימפי, בצורת חמש טבעות שלובות, תוכנן לראשונה ב-1913 על ידי הברון פייר דה קוברטן, ככל הנראה בהשראת ממצא ארכאולוגי מתקופת האולימפיאדה הקדומה שביוון העתיקה. משמעות הסמל הקדום אינה ברורה, אולם בעת המודרנית מסמלות הטבעות את האיחוד של חמשת "חלקי העולם" (יבשות). הצבעים (אדום, כחול, ירוק, צהוב, שחור והרקע הלבן) נבחרו מכיוון שבעת הנהגת הסמל לכל מדינה היה לפחות אחד מהצבעים הללו על דגלה הלאומי. יש המפרשים את הצבעים כמיצגים את חמש היבשות, אף על פי שהצבעים לא נבחרו בשל כך. האדום מייצג את יבשת אמריקה, שחור – אפריקה, כחול – אוקיאניה, ירוק – אירופה, צהוב – אסיה. הטבעות הוצגו לראשונה במשחקים באנטוורפן, 1920. חמש הטבעות על רקע לבן מופיעות בדגל האולימפי, שמונף בכל חגיגה של המשחקים האולימפיים.
הוועד האולימפי הבינלאומי
הוועד האולימפי הבינלאומי מורכב מ-115 חברים, 70 מתוכם נבחרים על בסיס אישי והאחרים הם נציגי פדרציות ספורט בינלאומיות, נציגי ועדים אולימפיים לאומיים ונציגי הספורטאים האולימפיים. החבר הראשון והיחיד מישראל בוועד הבינלאומי הוא אלכס גלעדי. הוועד האולימפי הבינלאומי אחראי על כל ההיבטים הקשורים בארגון האולימפיאדות, כולל בחירת הערים שבהן יתקיימו המשחקים ותוכנית התחרויות במשחקים.
טקסים
האולימפיאדה נפתחת בטקס פתיחה מרשים, שבו המדינה המארחת מציגה את תרבותה, ובו צועדים הספורטאים וחברי המשלחות על פי משלחותיהם. באופן מסורתי פותחת את מצעד המשלחות יוון ומסיימת אותו המשלחת של המדינה המארחת, כאשר ביניהן שאר המשלחות מסודרות לפי סדר הא"ב על פי שפת המדינה המארחת. בשיאו של הטקס מגיע לאצטדיון הלפיד האולימפי, אשר הוצת באולימפיה ביוון והועבר מיד ליד במרוץ שליחים שכלל אלפי רצים ונמשך שבועות או חודשים (מרוץ מסוג זה נערך לראשונה באולימפיאדת ברלין (1936)), והספורטאי שזכה בכבוד להיות הרץ האחרון מדליק את האש האולימפית אשר תבער במשך 17 ימים עד סיום המשחקים. ראש המדינה המארחת מכריז רשמית על פתיחת המשחקים, ונציגי המדינה המארחת משביעים את הספורטאים, השופטים והמאמנים.
בטקס נעילת האולימפיאדה מונפים (בסדר זה) דגל המדינה המארחת, הדגל האולימפי, דגל יוון כשבמקביל מושמע המנונה (הנפת הדגל היווני והשמעת ההמנון הם כהוקרה ליוונים שנתנו את ההשראה לתחרות זו) ולבסוף דגל המדינה שעתידה לארח. הספורטאים המצטיינים נכנסים לאצטדיון כאשר הם נושאים את דגלי מדינותיהם, ובעקבותיהם נכנסים שאר הספורטאים במעורבב, כסמל לאחדות שיוצרת האולימפיאדה בין העמים. לאחר מכן מתכנסים גם המתנדבים שסייעו לקיום האולימפיאדה. בשלב הנאומים נואמים ראש העיר המארחת ויושב ראש הוועד האולימפי ומובעת תודה למארגנים. דגל המשחקים האולימפיים מורד ומועבר לראש העיר המארחת את המשחקים הבאים. בסיום הטקס מכובה האש האולימפית, שדלקה בכל זמן קיום המשחקים.
ביקורת על האולימפיאדות
בתור אירוע הספורט הגדול בתבל צברה האולימפיאדה ביקורות שונות :
ויאצ'סלב פלבה
ויאצ'סלב פלבה (ברוסית: Вячеслав Константинович фон Плеве; 20 באפריל 1846 - 28 ביולי 1904) מדינאי רוסי, שר הפנים של רוסיה בשנים 1902-1904, נהרג בהתנקשות פוליטית.
ביוגרפיה
לציון השרות המצוין פלבה קיבל זכות לנאום בישיבה חגיגת לציון 100 שנים למועצה המדינית שהתקיימה בשנת 1901. בשנת 1902, לאחר רצח שר הפנים דמיטרי סיפיאגין, פלבה מונה לשר הפנים החדש. בתפקיד זה הוא ניהל מדיניות עיקשת נגד כל תנועות המהפכנים והאופוזיציה לשלטון. בהנחייתו דוכו התקוממויות של האיכרים במספר גוברניות בדרום רוסיה. פלבה השתתף בדיכוי באופן אישי, נגד כ-1000 משתתפים החלו הליכים משפטיים אך הרוב קיבל עונש של מספר חודשי מאסר בלבד. מכיוון שהאזור סבל מרעב, פלבה סבר שאין מקום לעונש חמור. הוא דגל במדיניות של צמצום העצמאות של השלטון המקומי, העברת סמכויות למרכז ופיקוח הדוק על פעילות השלטון המקומי. פלבה היה חבר של ארגון מונרכיסטי ראשון באימפריה - "האספה הרוסית". עם כניסתו לתפקיד השפעתו על מדיניות ממשלתית גדלה תוך צמצום השפעת שר האוצר סרגיי ויטה. פלבה התנגד לרפורמה בתחום היחסים עם האיכרים שויטה רצה להעביר ואף עמל על עיבוד תוכנית רפורמה חלופית. הוא הכין חומר למניפסט של ניקולאי השני שפורסם ב-23 בפברואר 1903 וכלל הקלות מסוימות כלפי האיכרים. הקלות היו לא משמעותיות ולא יכלו לעצור את התפתחות המהפכה ברוסיה בסוף 1904. פלבה היה מודע למצב הפועלים וראה הצדקה מסוימת בהתארגנותם. לאור זאת הוא תמך בארגוני הפועלים שלא דרשו שום דרישות פוליטיות.
פלבה היה מודע לכך שפעולותיו בתחום דיכוי התנועות המהפכניות אינן מספקות. קיימות עדויות של סרגיי ויטה שפלבה לחץ על הצאר להתחיל במלחמה נגד יפן, תוך אמונה שמלחמה יכולה לאחד את הציבור הרוסי סביב השלטון.
כמו בשנות ה-80 של המאה ה-19 פלבה הציף ארגוני המהפכנים בסוכנים חשאיים. בין הסוכנים העיקרים היה ראש ארגון צבאי יונה אזף. במהלך 1903-1904 פלבה ניצל מ-3 התנקשויות. בשנת 1904 הוא נהרג בהתנקשות שבוצע על ידי חבר המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית ותוכננה על ידי בוריס סבינקוב. הסיבה להתנקשות הייתה התנהגות פלבה במהלך פרעות קישינב. לדעת כל הארגונים של המהפכנים פלבה לא פעל בנחישות מספקת נגד מבצעי הפוגרום. אחראי על ארגון ההתנקשות היה יונה אזף שהיה סוכן כפול אך במקרה ספציפי זה לא העביר מידע למפעיליו במשרד הפנים.
ב-8 באוגוסט 1903 פלבה נפגש עם תאודור הרצל בסנקט פטרבורג. לפני פגישתם אמר פלבה כי הוא תומך בהגירה יהודית לארץ ישראל, "בתנאי שלא יחזרו". השניים שוחחו בצרפתית. פלבה אמר כי הוא מעוניין "להגיע לידי הבנה" עם הרצל, והרצל הבין מכך שפלבה מעוניין מאוד למנוע דיון על פרעות קישינב בקונגרס הציוני הקרוב. פלבה הסביר כי ממשלת רוסיה שואפת להומוגניות ואילו היהודים הם "גוף זר" במדינה. הוא הסביר גם שחלה עליהם מכסה בכניסה להשכלה גבוהה, מכיוון שאחרת "לא יישארו משרות בשביל נוצרים", ושהיהודים מהווים מחצית מהמהפכנים. הרצל הבטיח שאם יקבל את ארץ ישראל, זרימת יהודים אל הסוציאליסטים תחדל. פלבה הכריז כי הוא תומך נלהב בציונות ושאל במה יוכל לעזור. הרצל הציג שלוש בקשות: שממשלת רוסיה תלחץ על הסולטאן, שיעניק לציונים צ'רטר להתיישבות בארץ ישראל, מלבד המקומות הקדושים; שממשלת רוסיה תתמוך כספית בהגירת יהודים לארץ ישראל, כאשר הכספים יבואו מהמסים שמשלמים נתיני רוסיה היהודים; שממשלת רוסיה תרשה את ארגונן של אגודות ציוניות. פלבה הסכים מיד לשלוש הדרישות וביקש מהרצל לכתוב תזכיר לקראת פגישתם הבאה. לאחר שהרצל עזב, אמר פלבה למכרו כי לא ידע "שמצויים יהודים שאינם זוחלים". ב-13 באוגוסט שוב נפגש עם הרצל והודיע לו כי הצאר אישר את שלוש בקשותיו. פלבה הודה כי מצב היהודים ברוסיה "אינו טוב ביותר" ואמר: "אילו הייתי יהודי ודאי הייתי גם אני אויב של הממשלה... ברור שאי-אפשר להמשיך כך. מטעם זה רצוי לנו מאוד יסוד מדינה יהודית עצמאית שתהיה מסוגלת לקלוט כמה מיליוני יהודים". פלבה הגיש לו מכתב שאושר על ידי הצאר ושיוכל לפרסמו, בו הבטיחה ממשלת רוסיה רשמית את תמיכתה בציונות, בתנאי שהציונים יעודדו יהודים ברוסיה לעקור למדינה היהודית בארץ ישראל. במכתב ניתנה הבטחה לסייע כספית למהגרים היהודים ולהתערב לטובת העניין הציוני בקושטא.
בהיותו שר הפנים הוא עמד על כך שהירש לקרט ישפט בבית דין צבאי תוך ידיעה ברורה שהדבר צפוי להביא לעונש מוות.
כף פרוול
כף פרוול (בגרינלנדית: Uummannarsuaq; בדנית: Kap Farvel) הוא מצוק בדרום האי אגר בגרינלנד.
כף פרוול היא הנקודה היבשתית הדרומית ביותר בגרינלנד ומהווה נקודה חיבור בין האוקיינוס האטלנטי וים לברדור. קו הרוחב של הכף זהה לקו הרוחב של אוסלו, סנקט פטרבורג ואיי שטלנד.
האי אגר והאיים הקטנים שלידו הם חלק מארכיפלג כף פרוול. הארכיפלג הוא חלק מהעיר ננורטליךּ (Nanortalik) שבמחוז כויאשק.
דאטסון סוג 17
דאטסון סוג 17 (באנגלית: Datsun Type 17) היא מכונית קטנה מתוצרת יצרנית כלי הרכב היפנית Datsun (שם רשמי: Datsun Motor Corporation) אשר יוצרה בין מאפריל 1938–1939 ביפן.
בשנת 1934 השתלטה יצרנית המכוניות ניסאן על Datsun.
נשיא שווייץ
נשיא שווייץ (בגרמנית: Bundespräsident(in) der Eidgenossenschaft; באיטלקית: Presidente della Confederazione; בצרפתית: Président(e) de la Confédération; ברומאנש: President(a) da la Confederaziun) הוא התפקיד הבכיר ביותר בפוליטיקה של שווייץ. הנשיא הוא אחד מחברי המועצה הפדרלית והוא נבחר מתוכה על ידי אספת הברית לתקופה של שנה אחת. תפקיד הנשיא הוא בעיקרו ייצוגי וללא סמכויות נוספות על אלו של חבר מועצה, כיוון שסמכויות הרשות המבצעת ותפקידי ראש המדינה והממשלה חלים באופן שווה על שבעת חברי מועצת הברית.
הנשיא הנוכחי (2023) של שווייץ הוא אלן ברסה מהמפלגה הליברלית.
תפקידים
רוב תפקידיו של הנשיא ייצוגיים בלבד. הנשיא מקבל כתבי האמנה של שגרירים ודיפלומטים, מקבל אורחים ונציגים רמי דרג ממדינות אחרות, ונושא נאומי פתיחה באירועים דוגמת חגיגות יום תחילת השנה, יום החולים והיום הלאומי של שווייץ. בנוסף חונך הנשיא אירועים גדולים בשווייץ, בהם תערוכת הרכב בז'נבה והיריד החקלאי בסנט גאלן.
הנשיא יושב בראש ישיבות מועצת הברית בת שבעת החברים, המתפקדת כרשות מבצעת, ומשמש בה כלשון מאזניים במקרה של שוויון בהצבעה בין שאר החברים (מקרה נדיר יחסית בשווייץ). עם זאת, אין לנשיא עדיפות ממשית או סמכות על כל אחד מששת החברים האחרים במועצה, והוא מוגדר כ- "Primus inter pares", ראשון בין שווים.
בחירה
הנשיא נבחר על ידי שני בתי אספת הברית, הגוף המחוקק השווייצרי. הבחירה מתבצעת מדי שנה ביום רביעי השני של מושב החורף של האספה, והכהונה מתחילה בתחילת השנה האזרחית ונמשכת שנה אחת. הנשיא לא יכול להיבחר פעמיים ברציפות, אך יכול למלא את התפקיד מספר פעמים. מנהג קבוע בבחירה מתייחס לוותק, וקובע שחבר מועצה ייבחר רק לאחר ששימש במועצה תחת נשיאות כל חברי המועצה הוותיקים ממנו.
מלבד הנשיא מתמנה גם סגן נשיא, המחליף את הנשיא במקרי היעדרות ולרוב גם תופס את מקומו בשנה שלאחר מכן.
התנועה למלחמה בעוני בישראל
הל"ב - התנועה למלחמה בעוני בישראל היא עמותה ישראלית רשומה המפעילה משפטנים וסטודנטים למשפטים בהתנדבות על מנת לעזור לשכבות אוכלוסייה במצוקה ובמצב כלכלי קשה. העמותה נוסדה על ידי דובי ארבל ועורך הדין יורם סגי זקס בשנת 1994 ומשרדיה הראשיים נמצאים בכפר סבא. עיקר פעילותה מתרכזת סביב פרויקט "הל"ב במשפט" במסגרתו מוענק סיוע משפטי חינם לעשרות אלפי נזקקים. בנוסף פועל הפרויקט לקידום האוכלוסיות החלשות בישראל באמצעות השפעה על החקיקה, עתירות לבג"ץ וחשיפה תקשורתית.
גרף פרש
גרף פרש הוא גרף שצמתיו מייצגים משבצות של לוח שחמט, וקשתותיו מייצגות מסעים חוקיים של פרש (כלומר שני קודקודים מחוברים אם ורק אם פרש יכול לעבור בצעד יחיד בין המשבצות שהם מייצגים).
עבור לוח בגודל mxn, יש בו mn צמתים ו- קשתות. עבור nxn יש בו 4(n-2)(n-1) קשתות (שמונה פעמים מספר משולשי).
חידת מסע הפרש שואלת על מציאת מסלול המילטוני בגרף כזה.
אבו אל-קיעאן
אַבּוּ אלְ-קִיעַאן (בהיגוי בדואי - אבו אל-גיעאן, בערבית: أبو القيعان – אבי הבקעות) הוא שבט בדואי המתגורר בנגב. מרבית בני השבט מתגוררים ביישוב חורה והיתר בכפרים הבלתי מוכרים עתיר ואום אלחיראן.
היסטוריה
השבט הגיע לנגב בסוף המאה ה-19 והתיישב ליד המקום בו הוקם לימים, ב-1946, קיבוץ שובל. לאחר מלחמת העצמאות השתלט קיבוץ שובל על האדמות, ובני השבט נדדו משם, עד שב-1956 התיישבו בהוראת המושל הצבאי הישראלי באזור נחל יתיר. לשבט הוחכרו 7,000 דונם.
בשנת 1989 הוקם היישוב הבדואי חורה, בין השאר עבור בני השבט. מתוך 4,300 אנשי השבט, 3,200 עברו לגור ביישוב, אך כ-1,000 נשארו בכפרים הבלתי מוכרים עתיר ואום אלחיראן. מכיוון שהממשלה לא הכירה ביישובים האלה, תושביהם נשארו ללא חיבור לתשתיות, לרבות חשמל, מים זורמים וביוב.
ב-2013 עמד היישוב הבלתי מוכר אום אלחיראן בפני הריסה. זאת, לאחר דחיית עתירת התושבים לבג"ץ.
ב-2022 ביצע אחד מבני השבט את הפיגוע המשולב בבאר שבע. נכבדי השבט גינו את הפיגוע ופרסמו:.
ישיבת ברכת אפרים
ישיבת ברכת אפרים היא ישיבה גדולה חרדית-ספרדית הממוקמת כיום ברחוב בן זומא בבני ברק.
הישיבה הוקמה בשנת 1989 ברחוב צפת במערב בני ברק על ידי הרב בצלאל פנחסי, תלמידו של הרב אלעזר מנחם מן שך והוא מראשי ארגון מרביצי תורה (ספרדים הרואים את עצמם חלק מהעולם הליטאי). הישיבה הוקמה בעידודו של הרב שך שאף עמד בנשיאותה. לאחר פטירתו עמד הרב אהרן יהודה ליב שטינמן בנשיאות הישיבה.
סגנון הלימוד בישיבה הוא ליטאי. המשגיח הוא הרב אפרים וולך. בישיבה לומדים כ-300 בחורים. בין הר"מים: הרב מאיר ויזמן, הרב שמואל ליב סולומונס, הרב צבי יהודה גרשונוביץ ועוד.
לישיבה גם ישיבה קטנה לצעירים שהוקמה בשנת 1984 בתחילה ברחוב הרב הירש בבני ברק ולאחר מכן עברה לרחוב סורוצקין שבשכונת רמת אהרן בני ברק, בישיבה לומדים כמאה בחורים, גם היא בראשות הרב פנחסי. המשגיח הוא הרב אשר בן נאים. בין הר"מים: הרב דוד הלל, הרב אפרים פנחסי ועוד.
בקיץ תשפ"א עקב ריבוי תלמידים וחוסר בהתאמה סביבתית עברה הישיבה למשכנה החדש ברחוב בן זומא בעיר. בעקבות כך נערך ערב כינוס בוגרים נרחב לצורך איסוף תרומות עבור בניית היכל הישיבה, ההתרמות נאספו דרך ארגון צ'רדי והוגדרו כהצלחה רבה.
חטיבה 656
חטיבה 656, המכונה גם "עוצבת בני רשף", הייתה חטיבת שריון בצה"ל. החטיבה פורקה ב-2004. החטיבה הורכבה משלושה גדודים - 452, 8227 ו-398. החטיבה לחמה במלחמת לבנון הראשונה בגזרה המזרחית תחת פיקוד אוגדה 880, וכן השתתפה במבצע חומת מגן בקרב על ג'נין תחת פיקוד עוצבת עידן.
היסטוריה
בעקבות מלחמת יום כיפור הוחלט בצה"ל על הקמת יחידות חדשות, ובשנת 1974 הוקמה חטיבה 656 בפיקוד יוסי בן-חנן, כחלק מבנין הכוח מחדש של חיל השריון.
במלחמת לבנון הראשונה לחמה בגזרה המזרחית בפיקודו של המח"ט חגי גולן, במסגרת אוגדה 880 בפיקודו של יום טוב תמיר. החטיבה צוידה בטנקי M60-A1 פטון ("מגח").
במסגרת מבצע חומת מגן, גדודים 398 ו-452 מהחטיבה בפיקודו של המח"ט אייל זמיר סייעו לכוחות חטיבת גולני וחטיבה 5 במהלך הקרב על ג'נין תחת פיקוד עוצבת עידן בפיקודו של אייל שליין. גדוד 8227 מהחטיבה לחם תחת פיקוד חטיבה 5 בכיבוש העיר טולכרם.
בשנת 2004 במסגרת ארגון רחב בצה"ל פורקה חטיבה 600, ולאחר לחץ רב להחזרת השם המקורי - חטיבה 600, הוחלט להחזירה לחיים על בסיס חטיבה 656, וכך הפכה החטיבה לחטיבה 600.
צ'פוד
צ'פוד (בהונגרית: Csapod) הוא כפר קטן במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
דאוזינג
דאוזינג היא שיטה פסאודו־מדעית שנויה במחלוקת לאיתור מי תהום, מתכות, אבני חן, נפט, קברים, וחפצים או חומרים אחרים הנמצאים מתחת לפני האדמה.
האנשים העוסקים בתחום משתמשים לרוב בענף או במוט בצורת האותיות V, Y או L, אם כי ישנם כאלה המשתמשים בציוד אחר, או שלא משתמשים בציוד כלשהו.
היסטוריה
בשנות ה-60 המאוחרות, במהלך מלחמת וייטנאם, השתמשו חלק מיחידות המרינס בצבא ארצות הברית בדאוזינג במטרה לנסות ולאתר אמצעי לחימה ומנהרות.
לטענתו של הבדרן הישראלי אורי גלר, הטוען כי הוא מדיום בעל כוחות על-טבעיים, הוא עבד תקופה אצל חברה ששכרה את שירותיו לצורך מציאת נפט, זהב ומינרלים שונים.
במהלך 1986, כאשר 31 חיילים נעלמו לאחר שאירעה מפולת שלגים במהלך תרגיל שביצעה נאט"ו בנורווגיה, הצבא הנורווגי ניסה לאתר את החיילים שנקברו במפולת באמצעות דאוזינג.
ראו גם
ADE 651
תומאס טאו
חיים וקריירה
טאו התגורר ברוד איילנד משנת 1640, אך לא ידוע היכן נולד. ייתכן שהוא נולד בניו אינגלנד. השערה אחרת עולה כי הוא נולד במיידפורד, נורת'אמפטונשייר, אנגליה לפני שהיגר למושבות האמריקאיות כילד עם משפחתו. לסברה זאת אין הוכחות מוצקות. הוא גר בזמן מסוים בניופורט, רוד איילנד. הוא היה נשוי והיו לו שתי בנות. על פי מקור אחד, אשתו וילדיו נהנו כולם מאוד מהסצנה החברתית של העיר ניו יורק לאחר שטאו התעשר, אך אין שום ראיות תומכות לכך.
בשנת 1691 עבר טאו לברמודה. ישנן עדויות לכך שהוא כבר נחשב לפיראט באותה תקופה. ייתכן שהוא פשוט עסק בפירטיות נגד ספינות צרפתיות וספרדיות. הוא היה ביחסים קרובים עם עמיתו קפטן ריצ'רד וונט שהיה בעל בריתו. וונט הפך לבן זוגו הראשון של טאו בשייט הפיראטים הראשון שלו, והפליג בספינתו ״דולפין״ לצד הספינה ״אמיטי״, של טאו בשייט הפיראטים השני.
שייט פיראטים ראשון
בשנת 1692 השיג תומאס טאו מכתב ממושל ברמודה - רישיון שמתיר לו להיות ״פריוואטיר״ - ״שכיר חרב״ ימי, שיכול לתקוף ספינות של ארצות הנמצאות במלחמה עם בריטניה. בעלי הון מברמודה סיפקו לו את הספינה בת 70 טון, חמושה בשמונה תותחים ומופעלת על ידי 46 אנשים. טאו וקברניט נוסף השיגו מסגן מושל ברמודה אישור להשמיד מפעל צרפתי מול חופי מערב אפריקה. טאו הפליג בחודש דצמבר, לכאורה כדי לשמש כפרוואטיר נגד מאחזים צרפתיים בגמביה. הוא יצא לדרך לצד הפיראט ג'ורג' דיו על סיפון הספינה ״איימי״. זמן קצר מחוץ לנמל הם נפרדו בעקבות סערה בים. הספינה של דיו נפגעה בסערה, אך הצליחה להגיע לבדה למפרץ סלדנה בדרום אפריקה, שם הוא נעצר על ידי ההולנדים. זמן לא רב אחרי שיצאו מברמודה הודיע ​​טאו לצוות על כוונתו לפנות לפיראטיות, וביקש את תמיכתם מכיוון שהוא לא יכול לאכוף את התוכנית הבלתי חוקית ללא הסכמתם. על פי הדיווחים, ענה הצוות של טאו בקריאה״ "שרשרת זהב או רגל מעץ, נעמוד איתך!" הפיראטים המשיכו לבחור קצין ראשון, מנהג פיראטי מקובל לאזן את כוחו של הקברניט.
טאו הגיע לים האדום ותפס ספינה גדולה בדרך מהודו לאימפריה העות'מאנית בשלהי שנת 1693. הספינה נכנעה ללא התנגדות רצינית, ולא היו נפגעים. הפיראטים של טאו פשטו על אוצרות האוניה, בשווי של 100,000 ליש"ט בזהב וכסף בלבד, בלי לקחת בחשבון את הערך של שנהב, תבלינים, אבני חן ומשי שנתפסו. 45 הגברים של טאו חלקו אחר כך ביניהם 1,200 ל -3,000 ליש"ט לאדם, וטאו עצמו קבל כ -8,000 ליש"ט. טאו דחק בצוותו לצוד ולשדוד את הספינות האחרות בשיירה ההודית, אך הוא נכנע לדעתו שסגנו, ולא תקף. הוא חזר לכיוון כף התקווה הטובה, ועצר ביישוב הפיראטים של אדם בלדרידג' בסנט מרי במדגסקר כדי לטפל בספינה.
טאו הגיע חזרה לניופורט באפריל 1694. בנימין פלטשר, מושל מחוז ניו יורק, התיידד איתו ועם משפחתו.
שייט פיראטים שני
בנובמבר 1694 קנה טאו רישיון ״פריוואטיר״ חדש מהמושל פלטשר ויצא לשייט נוסף. הפעם צוותו היה מעט יותר קטן 30–40 איש. ג'ון אירלנד שימש כנווט בספינה ״אמיטי״ של טאו במהלך השייט השני שלהם, אם כי טען לאחר לכידתו שגם הוא וגם טאו נאלצו לשרת תחת איומי הצוות של הספינה. על פי תצהירו, הצוות איים על שניהם במהלך מה שהיה יכולה להיות נסיעה מניו יורק לבוסטון כדי להתכונן למאבק נגד הצרפתים. עם זאת, כשהגיעו למדגסקר, ככל הנראה טאו הגדיל את כוחו ל -50 או 60 איש.
הם הגיעו למיצר באב אל מנדב בפתח ים סוף באוגוסט 1695, שם מצא טאו כמה פיראטים נוספים בתקווה לשכפל את הצלחתו הקודמת, כולל הנרי אברי בספינת המלחמה החמושה בעוצמה שלו. כמו כן היו גם פיראטים שהכיר, כג'וזף פארו ותומאס ווייק, ויליאם מאי, וריצ'רד וואנט. טאו ושאר הקברניטים החליטו להפליג בתיאום.
בספטמבר 1695 התקרבה שיירת המלך ההודי המוסלמי המוגול עם 25 ספינותיו למיצר מנדב, ועברה על פני הפיראטים במהלך הלילה. טאו וחבריו הפיראטים רדפו אחריהם. ה״אמיטי״ תקפה את אחת מספינות המוגולים, כנראה הייתה זאת ״הפתח מוחמד״. טאו נהרג בקרב זה, שעל פי הדיווחים מירי תותח. מותו הביא לדמורליזציה, והצוות שלו נכנע מיד. מאוחר יותר הצוות שוחרר כש״פנסי״ של אברי כבשה את ה״פתח מוחמד״. לאחר שיפוצים בחוף, החליפו את שם הספינה ״אמיטי״ ובזזו אוניות באוקיינוס ההודי בפיקוד הקברניט ריצ'רד בובינגטון.
מורשת
אתר הקבורה של טאו אינו ידוע, אך אומרים שהוא אביו של אדם שיצר ממלכה בחוף המזרחי של מדגסקר. בנוסף נטען כי טאו היה ממקימי מושבת הפיראטים המסתורית (ויש הסבורים בדיוני) של ליברטטיה. המלך ויליאם השלישי הורה לקפטן ויליאם קיד לצוד כמה שודדי ים - תומאס טאו וג'ון אירלנד ביניהם, אך טאו כבר היה מת כשקיד הפליג לחפש אחריו.
הדגל האישי של טאו מתואר לעיתים קרובות כדגל עם זרוע לבנה אוחזת בחרב קצרה על רקע שחור.
אגיאגושסרגן
אגיאגושסרגן (בהונגרית: Agyagosszergény) הוא כפר קטן במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
באגיאגושסרגן חיו 15 יהודים בשנת 1880
יצחק אריה ברגר
יצחק אריה ברגר (כ"ט בשבט תרס"ז, 13 בפברואר 1907 – נספה בשואה) היה מורה ומשורר עברי פולני.
ביוגרפיה
יצחק אריה ברגר נולד ב-1907 בעיר הקטנה אוהנוב (Uhnow; היבניב) שבגליציה (לאחר המלחמה בתחומי פולין). הוא נכדו של ר' מרדכי הלבן בנו של יוסל'ה, סנדלר.
גדל באווירה חסידית, למד בישיבות וסיים את לימודיו בסמינר העברי למורים בלבוב. בשנות ה-30 הצטרף לסגל בית הספר העברי בהורודנקה (שנוסד ב-1907 וחודש ב-1918, לאחר המלחמה; בראשית העשור הורו בו ש"י פנואלי ושמשון מלצר), והיה לאחרון מנהליו.
יצירותיו התפרסמו בעיתונים העבריים של לבוב, ב"דבר" ובמאספים הספרותיים "הכוכב" (תרפ"ד) ו"הסולל". בשנת תרצ"ד הוציא את קובץ שיריו היחיד, "תבל גוועת". ב-1935 זכה סיפורו "מסירות נפש" בפרס הראשון בתחרות ספרותית בנושא 'המאורע הנורא ביותר בחיי' מטעם השבועון הספרותי "בדרך" שבעריכת א"ל יעקובוביץ.
בחודש אייר תרצ"ז הוציא כתב עת עברי (גיליון אחד) שחיברו תלמידיו בשם "נִצנים". תקופה מסוימת יצא בהיבניב שבועון ביידיש ובעברית בכתב יד בשם "אונזער גורל" ('גורלנו'), בעריכתו.
נספה בשואת יהודי פולין.
לאחר מותו
בשנת תשנ"ז 1997 ערך ופרסם דוד וינפלד את האנתולוגיה "השירה העברית בפולין בין שתי מלחמות העולם" (ירושלים: מוסד ביאליק), שבה הביא מיצירתם של יוצרים שנשכחו מן הביקורת והמחקר, וצירף להן ביו-ביבליוגרפיה. לדבריו, ברגר, ולצדו יוצרים כמו בר פומרנץ, אברהם דב ורבנר ומלכיאל לוסטרניק, "העמידו בעשרים השנים שבין שתי מלחמות העולם, ובייחוד ב"שנות השלושים הרעות", נוסח מקורי של שירה אקטואלית בעלת מעורבות חברתית"; "לא רק משום חובת הזכרון ההיסטורי ראויה השירה הזאת לעיון ולמחקר, אלא גם בזכות הערכים הפנימיים שלה".
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
מריט-פתח
מריט-פְתָח (משמעות השם: "האהובה על האל פתח") מתוארת בספרות הפופולרית המודרנית כרופאה ומדענית בתקופת מצרים העתיקה, בסביבות שנת 2700 לפנה"ס – הרופאה הראשונה הידועה ואחת המדעניות הראשונות בהיסטוריה. אולם על פי מחקר של ההיסטוריון הרפואי יאקוב קצ'ינסקי דמות כזאת לא הייתה קיימת ומדובר בערבוב של מספר דמויות עתיקות.
חייה
המקור לסיפורים הוא ספר שחיברה ההיסטוריונית הרפואית קייט קמפבל הרד־מיד (Kate Campbell Hurd-Mead), שסקר את ההיסטוריה של נשים ברפואה. הרד־מיד ציינה חפירה של קבר בעמק המלכים (שם נקברו בימי הממלכה החדשה) במצרים, שבו נמצאה "תמונה של אשה רופאה בשם מריט־פתח, אמו של כוהן גדול, שכינה אותה 'הרופאה הראשית'". היא הזכירה גם ללא שם רופאה מתקופת השושלת החמישית (של תקופת הממלכה הקדומה). מאוחר יותר נוצר בלבול ביניהם. על פי תאורים בספרות המודרנית מריט-פתח פעלה בתקופת השושלת השנייה או השלישית במצרים. משמעות שמה, "מריט-פתח", הוא "האהובה על האל פתח". השם מורכב מתחילית "מר" שפירושה "אהובה", ומסיומת "פתח", המתייחסת לאל פתח, אל הבריאה המצרי. בניגוד לאימפריות אחרות בעת העתיקה, במצרים הותר לנשים לרכוש השכלה ולעסוק במדע באופן חופשי. השכלתה של מריט-פתח ומעמדה היו זהים לרופאים אחרים במצרים והיא פעלה לצידם. בעבודתה הרפואית נהגה לעסוק במיילדות. כנהוג בתקופת מצרים העתיקה, שילבה מריט-פתח בעבודתה פעילות רוחנית ודתית לצד ריפוי וטיפול רפואי.
אזכורה
תמונתה של מריט-פתח נמצאת על קבר בבית הקברות שליד הפרמידה של סקארה, עיר הקברים של ממפיס. לצד התמונה מופיע כיתוב בכתב חרטומים, המתאר אותה כרופאה. בנה של מריט-פתח, שהיה איש דת, תיאר את אמו כ"רופאה ראשית".
האיגוד האסטרונומי הבינלאומי העניק למכתש פגיעה על פני כוכב הלכת נוגה את השם "מריט-פתח" על שמה.
קירקפטריק
קירקפטריק הוא שם משפחה.
עונת 2003 בגביע ליברטדורס
עונת 2003 בגביע ליברטדורס הייתה העונה ה-44 של התחרות הדרום-אמריקאית לקבוצות כדורגל והיא אורגנה על ידי CONMEBOL. המשחק הראשון התקיים ב-4 בפברואר 2003 ותחרות הסתיימה ב-2 ביולי 2003. בתחרות השתתפו 34 קבוצות מכל מדינות חברי הארגון ומקסיקו.
התחרות הסתיימה בניצחון של בוקה ג'וניורס בפעם החמישית בתולדות המועדון ובפעם השלישית ב-4 שנים.
מתכונת התחרות
לאחר השלב המוקדם בו העפילו לשלב הבתים שני נציגי מקסיקו (נציגי ונצואלה לא העפילו) בשלב הבתים של התחרות השתתפו 32 קבוצות:
בשלב הראשון הקבוצות חולקו ל-8 בתים, שתי קבוצות בכל בית עלו לשלב השני. החל משלב השני הקבוצות שיחקו בשיטת נוקאאוט.
בכל השלבים נערכו משחק בית ומשחק חוץ. על הניצחון הוענקו שלוש נקודות ועל תיקו ניקודה בודדת.
במידה ומספר קבוצות בבית זכו באותו מספר נקודות ההכרעה הייתה עוברת ליתרון בהפרש שערים, יתרון בשערים שנכבשו, יתרון בשערים שנכבשו במשחקי חוץ, הגרלה. בשלבים לאחר הבתים הקבוצות ביצעו סדרת בעיטות עונשין לאחר 180 דקות של משחק במקום הגרלה.
העומר (כתב עת)
הָעֹמֶר: קבץ ספרותי-מדעי, מוצא בארץ ישראל, היה כתב עת שיצא בעריכתו של ש. בן ציון בארץ ישראל בשני כרכים בלבד, בשנים תרס"ז-תרס"ט (1907–1909). כל כרך הכיל שתי חוברות, כך שיצאו בסך הכל ארבע חוברות בשני כרכים. היה זה קובץ ספרותי-מדעי שעסק גם בשאלות הזמן והמקום. ייחודו של "העומר" היה בניסיון להעביר את המרכז הספרותי מהגולה לארץ ישראל. קשיים כלכליים בהוצאת כתב העת וחילוקי דעות לגבי אופיו וייעודו גרמו, בסופו של דבר, לסגירתו לאחר שנתיים בלבד. סיפורו הראשון של ש"י עגנון, "עגונות" - על שמו הוענק לסופר שם-העט שלו, "עגנון" - התפרסם בכרך השני, בחוברת השלישית של העומר.
הרקע להוצאת העומר
ש. בן ציון עלה לארץ ישראל בשנת 1905, מתוך מטרה ברורה, גורסת נורית גוברין; להקים מרכז ספרותי בארץ, ולעמוד בראשו. את ההשראה לרעיון המרכז הרוחני בארץ ישראל קיבל ש. בן ציון מאחד העם ותורתו האידאולוגית, כפי שהיא מתבטאת במאמרים רבים. אחד העם עודד אותו רבות בתחילת הפרויקט, אך קפדנותו היתירה של אחד העם לא תמיד עמדה לצידו של העורך הראשי, והאחרון גם ספג דברי ביקורת לא נעימים מאחד העם; "יש צורך אבל אין יכולת" כתב לו יום אחד.
בן ציון היה אחד מנותני הטון במרכז הספרותי באודסה. הוא היה סופר ומורה ידוע, וכוונתו הייתה משולשת: להעביר כביכול את אודסה לארץ ישראל, להפיץ את תורתו הלאומית של אחד העם ולחזק את הלשון העברית והיישוב העברי. ב"תוכנית העומר" שהופיעה בחוברת הראשונה הסביר, שקשה לה מאוד לספרותינו להתקיים בארץ הפרעות והמהומות, רוסיה. (שני פוגרומים קשים פרצו ברוסיה בראשית המאה: פרעות קישינב ב-1903, והפוגרום ביהודי אודסה במהפיכת 1905).
העורכים
שלושה עורכי מדורים נבחרו תחילה; ש. בן ציון - העורך הספרותי. דוד ילין - העורך המדעי ומשה סמילנסקי (שהיה ידוע גם בכינוי "חווג'ה מוסה") - העורך לעניינים מקומיים. עזרתו של סמילנסקי הלכה והתמעטה כבר בשלבים הראשונים של ההוצאה עד שפסקה לגמרי. דוד ילין שיתף פעולה בתחילת ההוצאה של כתב העת, אך גם פעילותו הלכה ופחתה במהלך הזמן. ממילא, גם כששני העורכים הנוספים היו פעילים הם ראו בש. בן ציון את העורך העיקרי והתייעצו עמו בכל נושא, והיה ברור שהם רואים את עצמם כאנשי סיוע לבן ציון.
המשתתפים
שלושים ושניים אנשי רוח וסופרים תרמו מיצירותיהם ל"העומר. ש. בן ציון השתדל שיהיה זה מבחר הטרוגני של אנשי חו"ל ואנשי ארץ ישראל לזרמיה: העלייה הראשונה, העלייה השנייה והיישוב הישן.
בחוברות הכרך הראשון השתתפו אנשים ידועים ברובם, כמו אחד העם, ש. בן ציון עצמו, שהופיע בשם זה וגם בכינוי נוסף שהיה חתום על פיליטון, משה סמילנסקי, שגם הוא הופיע בשמו המלא ובכינויו "חווג'ה מוסה", מאיר וילקנסקי המקומי שהיה פעיל מאוד בספרות הארץ ישראלית, דוד ילין, אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ (אז"ר), יהודית הררי, זאב סמילנסקי (אביו של ס. יזהר) שכתב מחקר סטטיסטי על היישוב העברי ביפו, יוסף קלוזנר, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, י.ח. רבניצקי, יצחק שמי, שזו לו הופעה ראשונה בספרות העברית, ואחרים.
כותבים אחרים וידועים מרוסיה התחמקו בתירוצים שונים ממכתביו הדוחקים של ש. בן ציון לשלוח חומר לעיתונו. א.ל. לוינסקי העמיד את הסירוב שלו ושל חבריו להשתתף בעיתון כיתרון עבורו, שהרי עכשיו יאלץ העורך לבחור כותבים מהמבחר שיש בארץ ישראל. אחד העם וקלוזנר, שהיו עורכי "השילוח" העדיפו להמשיך להשתתף בכתב העת שלהם, ואין גם לשלול את העובדה שבמידה מסוימת הם ראו בהעומר פוטנציאל תחרותי להשילוח.
משתתפי הכרך השני היו: אחד העם, ד"ר בנציגר, מאיר וילקנסקי, דוד ילין, יצחק קצנלסון, ש"י עגנון (שהיה בלתי מוכר עדיין, ועבד כמזכיר העיתון), מאיר דיזנגוף, מרדכי בן הלל הכהן, ואחרים. השמות הידועים בספרות העברית, כמו ברדיצ'בסקי, ברנר, ביאליק, אלחנן ליב לוינסקי, מנדלי מוכר ספרים - בלטו בהיעדרם.
חלקם הגדול של המאמרים היה ספרות יפה; סיפורים, שירים, חזון וכדומה. חלקם האחר היה מאמרי עיון ומחקר, שקשורים לשפה, לספרות ולחיים בארץ ישראל.
הקשיים
נורית גוברין מסבירה את כישלונו של "העומר" בניסיונו של עורכו ליישם את הציונות הרוחנית של אחד העם, שבאותה תקופה כבר עבר זמנה. היישוב דחה את ההתנגדות לציונות המדינית של הרצל לעומת חיזוק הרוח שבו דגל אחד העם. דבקותו של בן ציון באחד העם לא תאמה את סדר היום הציבורי בארץ ישראל. כתוצאה מכך, פעל ש. בן ציון בחלל ריק, כאשר הוא מנסה להיות שליח של אידאולוגיה שעבר זמנה. גם אחד העם בעצמו, איתו התייעץ עורך העומר על כל צעד ושעל, לא חדל להעמיד קשיים בביקורתו הקפדנית. קפדנותו המקצועית של ש. בן ציון והיותו מסתגר מבחינה חברתית והדור בהופעתו - גם הם לא תרמו לפופולריות שלו בקרב הקוראים, שרובם היו פועלים עמלים.
מיעוט החותמים, קשיי מימון, הימנעות הכתיבה של הסופרים הידועים מחו"ל, עלבונות ואכזבות אישיים, קשיי הדפסה (כתב העת הודפס בירושלים כי ביפו לא היו בתי דפוס ראויים) וביקורות לא מחמיאות - הביאו בסופו של דבר את ש. בן ציון להחלטה להפסיק את הוצאת העיתון. מסתבר, שבן ציון הגיע להחלטה זו עוד בטרם יצאה החוברת הרביעית האחרונה, וברנר, שהבחין במודעה על שני כרכים למכירה ללא הפנייה לחתימה חדשה, הבין את הצפוי, והביע את התמרמרותו על עיתון שאינו מגלה שקיפות בכוונותיו. ייתכן, מלין ברנר, שלו היינו יודעים על כוונות ברורות של העומר להפסיק את פרסום חוברותיו היינו יכולים עוד להועיל במשהו. ברנר הגיע בשנת תרס"ט לארץ, שנת סגירתו של העיתון, וגוברין מעלה את האפשרות שבמידת מה זרז בואו והתרכזות חוג ספרותי ומעריצים סביבו, את סגירת העיתון.
הערכה וביקורת
הופעתם של שני הכרכים לא עוררה הד תקשורתי רב בקרב המבקרים בזמן אמת, ובן ציון מרבה להתלונן על כך באוזני חבריו. הוא ידע שביקורת טובה מודפסת עשויה לתרום רבות לפרסום העיתון והמלצתו, אך הביקורות היו קצרות ונדירות.
את הביקורת השלילית הראשונה סיפק ש. בן ציון בעצמו כאשר התוודה בפני חבריו, עוד טרם יציאת הגיליון הראשון ממכבש הדפוס, על כך שהכתבות בחוברת הראשונה לא רעות, אבל אין ביניהם התאמה וקצב. החוברת "אינה בריה מכוערת וגם לא גולם, אף על פי שהיא מחוסרת איזה איברים". אך הוא מקווה שהדבר יבוא לידי תיקון במהלך החוברות הבאות. אלתר דרויאנוב, חברו של ש. בן ציון ועורך "העולם", הביטאון של ההסתדרות הציונית, ציין לטובה את הוצאת החוברת הראשונה שהיא הגונה ומלאת עניין ובירך את העורך בהמשך פורה. אך גם הוא לא סיפק ביקורת עניינית ומפורטת, ואף לא מאמר מפרי עטו, על אף בקשותיו החוזרות ונשנות של בן ציון. זלמן שניאור כותב לש. בן ציון על "העומר": "הוא לא עלה יפה ככל לביבה ראשונה, אבל ריח אדמה וטל של א"י נודף הימנו". י.ח. רבניצקי כותב אף הוא במכתב לעורך, שהעומר עושה רושם של חומר בינוני, שאין בו אמנם זיבורית, אך גם לא עידית. אבל צריך לברך על הפרי החדש שיצא בארץ ישראל. הביקורת הרצינית היסודית יותר הייתה של לוינסקי, והוא שיבח בהתלהבות את עצם הופעת הקובץ בארץ ישראל, את משתתפיו ואת תוכנו. לוינסקי היה חבר קרוב של ש. בן ציון ושותפו בהוצאת "מוריה". יעקב פיכמן, שגם הוא הבטיח לשלוח חומר ולא קיים, כתב ביקורת לאחר צאת החוברות האחרונות, והביע את חוסר ההתלהבות שלו מהצד האמנותי שבחוברת, ותולה זאת בכך שרוב הכותבים הם אנשים חדשים בארץ ישראל שטרם הספיקו להתקרב אל הטבע ולינוק את שירתם מתקופת ילדותם במקום.
הביקורת המשמעותית ביותר היא של יוסף חיים ברנר, כפי שהופיעה בשני המאמרים שפרסם על הספרות והעיתונות שבארץ. הביקורות הספרותיות של ברנר, שהיה גם סופר ידוע וגם עורך עיתון, היו בדרך כלל ענייניות ושיקפו אבחנה ספרותית חדה. "מבין אני כאחרים, כי רוב שירת "העומר" בארבעת הספרים אין בו רב לספק את הנפש" מסכם ברנר בקצרה את דעתו על איכותו האמנותית של הקובץ. הוא מבין שהעורך רוצה "להאיר את המזרח לישראל", אבל אי אפשר ליצור ספרות באמצעים מלאכותיים, על פי מגמה ותוכנית, ולאמיתו של דבר אין כאן בסיס תרבותי מתאים שיספק את הקורא המתאים. עם זאת מדגיש ברנר את חשיבות המשך הופעתו של כתב העת הארץ ישראלי, שיזין אהדדי את הקורא ואת עצמו.
במאמר אחר שעוסק בסקירה ספרותית, מנתח ברנר בחומרה את המאמרים שהופיעו בחוברת הרביעית, ומכנה בהתמרמרות את דבריו של אחד העם, במאמרו: "הגיעה השעה" כדברי-רוח, תרתי משמע; ברנר מתייחס להתמדתו העיקשת של אחד העם להדגיש את חשיבות הרוח באומה. את מאמרו של מאיר דיזנגוף הוא מכנה כדברי "מחנק נפש", אך הוא מציין לטובה את סיפורו של ש. בן ציון "הלוויים".
הביקורת החשובה ביותר, שנכתבה במאמר של ברנר, כביכול במאמר מוסגר להוכחת חשיבות תרומתו של העומר, היא השורות הידועות שכתב על איכותו של הסיפור שהתפרסם בחוברת השלישית: "עגונות" לש"י עגנון. המשפטים הבאים היוו את הביקורת הרצינית הראשונה של הסופר הידוע, זוכה פרס נובל, ותרמו בוודאי לא מעט לפרסומו של הסיפור והסופר.
ל"העומר" יש מעמד נכבד בספרות העברית, גורס קרסל, במבט רטרוספקטיבי. "הוא ניצב בפתחה של תקופה מזה ובהרמת נס המרד בתקופה קודמת מזה". כתב העת היווה לדעתו תחנת ביניים חשובה בספרות העברית, בכך שניסה להתנער מהסגנון הישן של תיאור הווי מתקתק-רגשני-סנטימנטלי, וליצור סגנון ארץ ישראלי חדש. עם זאת, כורך קרסל הערכה וביקורת יחד: ש. בן ציון עצמו פרסם בחוברת הראשונה את יצירתו "רחל" בסגנון פתטי, שכנראה נכתב בהשראת "מגילת האש" של ביאליק, ועורר ביקורת ולגלוג.
יונתן שונרי
ביוגרפיה
יונתן שונרי נולד בשם יונתן קצלך בבן שמן למלכה וזאב, ובילדותו עברתו הוריו את שם משפחתם לשונרי. אמו שימשה כאם הבית ואביו שימש מנהל האחזקה בכפר הנוער.
בשנת 1957 קיבל תואר ראשון במדעי הרוח מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1967 השתתף במחקר בראשות ד"ר יצחק שלזינגר שמטרתו ללמוד את שפת הסימנים הישראלית.
בשנת 1975 הגיע שונרי לאוניברסיטת בריגהאם יאנג על מנת לתרגם לעברית את ספר מורמון, מספרי הקודש של המורמונים. הוא התגורר בפרובו, יוטה מאחר שלימד באוניברסיטה.
בשנת 1983 הוא פרסם ספר 'Ivreet meresheet = Hebrew from the beginning', בהוצאת אוניברסיטת בריגהאם יאנג.
בשנים 1993–1994 שימש כמורה ללשון בתיכון האקדמיה למוזיקה בירושלים. שימש יועץ לשוני של האנציקלופדיה לבית ישראל, בעריכת רפאל הלפרין, שיצאה לאור בשנת 1996
באמצע שנות ה-90 עמד בראש ועדה שמינה שר החינוך, אמנון רובינשטיין, שהמליצה להכין תוכנית לימודית ייחודית לילדי הקראים מכיתה א' עד כיתה י"ב.
בשנת 2009 ייסד עמותה בשם "יד לילד ולנער - עמותה לילדים ולנוער בסיכון". עסק גם ברפואה אלטרנטיבית. בשנת 2010 התלונן במשטרה כי הותקף ללא סיבה בגן הפעמון בירושלים, אחרי שהוזמן להגיע לשם. רוב שנותיו התגורר בירושלים, באזור רחביה.
נפטר ב-19 ביולי 2015 והובא לקבורה בהר המנוחות.
מדפורד (אורגון)
מדפורד (באנגלית: Medford) היא בירת מחוז ג'קסון במדינת אורגון בארצות הברית. העיר שוכנת על גדות נחל בר קריק (Bear Creek) בדרום-מערב אורגון. בעיר מתגוררים 74,907 תושבים (נכון ל-2010), ובמטרופולין שלה מתגוררים 203,206 תושבים (נכון ל-2010).
היסטוריה
ב-1883 הגיעה לאזור קבוצה של מהנדסים וסוקרים במטרה לקבוע את המסלול של מסילת הרכבת העתידית בעמק רוג (Rogue Valley) שתקשר את צפון אורגון לגבול עם קליפורניה. תושבי העיירה ג'קסונוויל קיוו שהמסילה תעבור בעיירתם, אולם המהנדסים החליטו לבנות את המסילה מזרחה יותר, קרוב יותר לבר קריק. כמו כן הוחלט לבנות עיירה חדשה שתשמש כתחנה עבור המסילה. דייוויד לורינג, אחד המהנדסים, הציע לקרוא לה מדפורד, על שם עיר מולדתו מדפורד במסצ'וסטס. הבנייה החלה כעבור שנה ומדפורד נוסדה באופן רשמי על ידי אספת הנבחרים של אורגון ב-24 בפברואר 1885.
מדפורד קיבלה מעמד של עיר ב-1905. היא המשיכה לגדול וב-1927 היא הפכה לבירה של מחוז ג'קסון במקום ג'קסונוויל.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה רוג ואלי אינטרנשיונל-מדפורד, הנמצא במרחק של 6 קילומטרים צפונית למרכז העיר.
מדפורד נמצאת על מסלול כביש בין-מדינתי 5, המקשר בין העיר סן דייגו במדינת קליפורניה ובין העיירה בליין במדינת וושינגטון.
אליהו הרנון
אליהו הרנון (1931 – 25 בספטמבר 2019) היה פרופסור בתחומים של דיני הראיות וסדר הדין הפלילי וראש הקתדרה ע"ש סילבן מ' כהן בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
הרנון נולד בעיר צ'רנוביץ כשזו הייתה חלק מרומניה, ועלה לארץ ישראל בילדותו. את שלושת תאריו האקדמיים במשפטים – מהתואר הראשון ועד הדוקטורט – השלים באוניברסיטה העברית, כאשר את עבודת הדוקטורט שלו, שעסקה בנושא ביזיון בית המשפט, הנחה פרופ' שלו גנוסר. במהלך לימודי התואר השלישי שהה הרנון לצורכי מחקר באוניברסיטת אוקספורד ובקינגס קולג' לונדון. הרנון הצטרף כמרצה לפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בשנת 1963, ובשנת 1967 עלה לדרגת מרצה בכיר. הגם שלמשך תקופה קצרה ביותר לימד סדר דין אזרחי, הוא התמקד לאורך כל שנותיו המקצועיות בהוראת דיני ראיות וסדר דין פלילי. בשנת 1965 שהה לצורכי מחקר, כמלגאי של קרן פולברייט, באוניברסיטת פנסילבניה. בשנת 1971 הועלה לדרגת פרופסור חבר.
בשנים 1975–1977 ניהל הרנון את המכון לקרימינולוגיה של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, ובשנת 1978 מונה כחוקר אורח במכון מקס פלנק למשפט פלילי בינלאומי והשוואתי שבגרמניה. כן ניהל את המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי ע"ש הארי סאקר. במשך שנים ארוכות היה חבר בוועדה המייעצת לסדר דין פלילי וראיות, תחילה תחת שופט בית המשפט העליון אליהו מצא ולאחר מכן תחת השופטת מרים נאור. מחקר שערך בשנות ה-80 של המאה ה-20 עבור ועדת ציבורית בראשות שופט בית המשפט העליון בדימוס דוד בכור, שמונתה על ידי שר המשפטים משה נסים, היווה בסיס חשוב שהוביל שנים מאוחר יותר להקמתה של הסניגוריה הציבורית.
הרנון יצא לגמלאות בשנת 1999. בשנת 2009 יצא לכבודו ספר הכולל אסופת מאמרים בתחומים שלימד וחקר, מגמות בדיני ראיות ובסדר הדין הפלילי – אסופת מאמרים לכבודו של פרופסור אליהו הרנון, בעריכת ד"ר ענת הורוויץ ופרופ' מרדכי קרמניצר. בין תלמידיו הרבים לאורך השנים באוניברסיטה העברית: נשיאי בית המשפט העליון אהרן ברק ומרים נאור, שופט בית המשפט העליון אלכס שטיין, סגן נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה רון סוקול, סגנית הסניגור הציבור הארצי ענת הורוויץ, פרופ' אדריאן צוקרמן מאוניברסיטת אוקספורד, שופט בית משפט השלום בתל אביב מוקי לנדמן, נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין וחבר הכנסת דב חנין. הרנון פרסם במהלך הקריירה האקדמית שלו כ-50 מאמרים אקדמיים בעברית ובאנגלית, וכן חמישה ספרים אקדמיים (לרבות ספר חשוב בן שני חלקים בנושא דיני ראיות).
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
תם אהרון
תם אהרון (נולד בי"ד בניסן ה'תש"ן, 9 באפריל 1990) הוא סטנדאפיסט, תסריטאי וסאטיריקן ישראלי.
ביוגרפיה
אהרון נולד וגדל ברעננה. שירת בצה"ל בצנזורה הצבאית.
בעקבות עיסוקו הרב בסאטירה פוליטית ועדתית, קיבל אהרון פינה בתוכנית האירוח "תוכנית קיציס", בה ניתח אירועים פוליטיים ואקטואליים מזווית עדתית. הפינה זכתה להצלחה ולביקורות חיוביות.
בנובמבר 2015 החל לכתוב טור במגזין "ליברל".
אהרון היה משתתף קבוע בתוכנית "גב האומה", החל מעונתה השלישית ועד סוף 2017.
כתב לתוכניות סאטירה שונות, כגון "תוכנית קיציס", "ארץ נהדרת", "גב האומה" ו"היהודים באים".
החל מ-2017 הנחה את "חיות במה יוצרות".
מינואר 2018 ועד דצמבר 2020, שידר תוכנית אישית ב"כאן 11" שנקראה "פעם בשבוע עם תם אהרון". חלק מהתכנית, המונולוג המרכזי בה, פורסם גם כהסכת בשם "תם אהרון - המונולוג המרכזי". התכנית שודרה במשך שלוש עונות.
החל מיוני 2021, הוא מגיש בגלגלצ תוכנית שבועית באורך 3 שעות.
אהרון מחליף מדי פעם את גיא זהר בהנחיית "מהצד השני עם גיא זהר".
החל ממאי 2023 החל להגיש את תכנית הבוקר ברדיו 99 ביחד עם טל ברמן ואביה פרחי שעלתה לאחר סיום תכנית הבוקר של טל ואביעד.
שכווי הצפון
שֶׂכְוִי הַצָּפוֹן או שֶׂכְוִי הַשֶּׁלֶג (שם מדעי: Lagopus muta; באנגלית: ptarmigan) הוא מין של שכווי בגודל בינוני מהסוג שכווי לבן, המצוי באזור הארקטי והתת-ארקטי של אירואסיה ואמריקה הצפונית לרבות גרינלנד; ישנן אוכלוסיות שלו גם באזורים הרריים דרומיים יותר בעולם, כגון בסקוטלנד, הפירנאים, האלפים, הרי אורל, הרי פמיר ויפן, בה הוא מצוי רק באי הונשו.
מאפיינים
השכווי הוא עוף קטן שאורכו 28–40 ס"מ. הוא מחליף את צבעי נוצותיו בין עונות השנה. בחורף, צבע נוצותיו לבן כליל, מלבד זנבו השחור וקו שחור מעל לעיניו, מה שמסייע לו להסתוות בשלג. גם באביב צבע נוצותיו אינו מבליט אותו בסביבתו: גבו של הזכר מנומר בכתמים בצבע חום ואפור, בעוד חזהו ובטנו לבנים, ובגב ראשו יש ציצת נוצות אדומה; לעומתו, כל פלומתה של הנקבה מנומרת. קל להתבלבל בינו לקרוביו לסוג: שכווי אירופי ושכווי לבן-זנב החופפים את אזורי תפוצתו וכמוהו משנים את צבעם על פי העונות. עם זאת הם בדרך כלל נמצאים באקלימים מעט יותר חמימים ונמוכים.
הוא אוכל כל והמזון המועדף עליו הוא פירות, ניצנים וגבעולים. השכוויים הבוגרים צמחוניים כמעט לחלוטין, בעוד שהצעירים, ולעיתים רחוקות יותר הבוגרים, ניזונים גם מחרקים, חלזונות ועכבישים. הוא עצמו נטרף בידי שועלים, סמוריים שונים, עופות דורסים שונים ועורב שחור וכן ניצוד בידי האדם. להגנתו הוא מנצל את הסוואתו הטבעית המתאימה את הרקע ללבן.
בתי הגידול האופייניים לשכווי הם טונדרה הנמצאת ברום גבוה, ומדרונות הרים סלעיים. בשל בתי הגידול המבודדים יחסית בהם הוא מצוי, שכווי השלג נהנה ממיעוט טורפים (העיקרי שבהם הוא העיט הזהוב) – ואינו חושש מהאדם. הוא אינו נודד, אך במהלך החורף, עשוי להתרחק מעט מבית גידולו הטבעי בחיפושיו אחר מזון. בחורף, הזכרים והנקבות חיים בקבוצות נפרדות.
בעונת הרבייה, הזכרים בוחרים טריטוריה ומגינים עליה. אם פולש מתקרב, הם קופצים לאוויר, מנפנפים בכנפיהם ופורשים את זנבם. במהלך החיזור, הזכרים מסתובבים סביב הנקבה בעוד אחת מכנפיהם על הקרקע, פורשים את זנבם ומרימים את נוצות הציצה האדומות שלהם. הנקבה מטילה שש עד עשר ביצים בגומה מרופדת בעשב וטחב. הזכר עוזב לקראת אמצע תקופת הדגירה, שנמשכת כ-21 ימים. הנקבה משגיחה על האפרוחים במשך כ-10 עד 12 ימים, והם נהיים עצמאיים בגיל שלושה חודשים.
תפוצת השכווי גדולה ולא נשקפת לו סכנת הכחדה בטבע.
רמת קליפורניה
הסקר הגאולוגי של ארצות הברית מיפה את הרמה על פי מדידות קרקע ומצילומי אוויר של צי ארצות הברית בין 1960 ל-1964, והוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים קראה לה על שם כמה סניפים של אוניברסיטת קליפורניה, ששלחו מספר רב של חוקרים לעבודה באנטארקטיקה.
סטפני מרפי
סטפני מרפי (באנגלית: Stephanie Murphy; נולדה ב-16 בספטמבר 1978) היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הדמוקרטית שכיהנה כנציגת מחוז הקונגרס השביעי של פלורידה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
מחוז הבחירה שלה ממוקם במזרח התיכון של חצי האי פלורידה, וחולש על חלק גדול ממרכז ומצפון העיר אורלנדו, כולל את כל מחוז סמינול ומושבו מייטלנד, ובצפון מחוז אורנג' כל פארק ווינטר והעיר מייטלנד. גם אוניברסיטת מרכז פלורידה היא חלק ממחוז הבחירה, וזו האוניברסיטה הגדולה ביותר בפלורידה לפי אוכלוסיית הסטודנטים נכון ל-2021.
ביוגרפיה
מרפי (במקור דאנג) נולדה בהו צ'י מין סיטי שבווייטנאם. ב-1979 נמלטה עם משפחתה בסירה וחולצה על ידי צי ארצות הברית למלזיה. המשפחה נקלטה במעמד של פליטים בארצות הברית והשתכנה בווירג'יניה. מרפי סיימה תואר ראשון בכלכלה בקולג' ויליאם ומרי ותואר שני בדיפלומטיה באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
היא עבדה כיועצת אסטרטגית בחברת הייעוץ של דלויט. לאחר פיגועי 11 בספטמבר עברה לעבוד כיועצת במחלקת ההגנה של ארצות הברית בה עסקה במלחמה בטרור ובסיוע לאזורים מוכי אסון. בהמשך עברה לפלורידה ועבדה בחברת הייעוץ סאנגייט קפיטל וכמרצה ברולינס קולג'.
בנובמבר 2016 נבחרה לנציגת המחוז ה-7 של פלורידה בבית הנבחרים של ארצות הברית. בבחירות היא גברה על חבר הקונגרס המכהן מאז 1993 ג'ון מיקה ברוב של 51.5% לעומת 49.5%. במהלך הקמפיין נהנתה מהשקעה גדולה של המפלגה הדמוקרטית, וכן לתמיכה פומבית של נשיא ארצות הברית ברק אובמה, מנהיג המיעוט בסנאט ננסי פלוסי ושל גבריאל גיפורדס. בנובמבר 2018 נבחרה לתקופת כהונה נוספת.
בדצמבר 2021 הכריזה מרפי על כוונתה לפרוש מבית הנבחרים עם התפזרות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית. כהונתה תסתיים בראשית ינואר 2023.
מרפי נוצרייה פרוטסטנטית. היא נשואה לשון ואם לבן ובת, והם מתגוררתים בווינטר פארק שבמחוז אורנג'.
סקלר (פיזיקה)
בפיזיקה, סְקָלָר הוא גודל פיזיקלי חד־ממדי, כלומר כזה שניתן לתארו על ידי מספר ממשי יחיד. לסקלר אין כיוון, אלא גודל בלבד. דוגמאות לסקלרים הן למשל זמן, אנרגיה, מסה, נפח, צפיפות, טמפרטורה.
סקלר (בניגוד לווקטור) אינו משתנה תחת סיבובים. לגדלים סקלריים יש חשיבות רבה בפיזיקה, כיוון שמדידה שלהם במערכות צירים שונות, תתן אותה תוצאה.
ניתן להתייחס לסקלרים כמקרה פרטי של טנזור שדרגתו 0 כיוון שלא נדרשים אינדקסים כדי לתארו. טנזורים מדרגות גבוהות יותר, כמו וקטור (דרגה 1), או תבנית ביליניארית (כלומר, מטריצה; דרגה 2), מושפעים מסיבוב הקואורדינטות ומסתובבים יחד איתן. למשל: מהירות (velocity) ותאוצה הן וקטורים, ואורכו של וקטור הוא סקלר. לעומת זאת, ההיטל של וקטור על אחד הצירים איננו סקלר, למרות היותו מספר בודד, כיוון שהוא משתנה עם סיבוב הקואורדינטות.
באופן כללי יותר, סקלר הוא גודל פיזיקלי שאינו משתנה תחת טרנספורציות מחבורת טרנספורמציות כלשהי. לדוגמה:
אנרגיה היא סקלר רגיל – היא אינה משתנה כאשר מסובבים את המערכת; אך היא אינה סקלר לורנץ – היא משתנה במעבר למערכת יחוס אחרת. לעומת זאת מסה, מטען חשמלי או ספין של חלקיק הם סקלר לורנץ.
פסאודו סקלר
פסאודו סקלר הוא גודל שאינו משתנה תחת טרנספורמציית סיבוב אבל מחליף סימן תחת שיקוף. לדוגמה, המכפלה בין השדה המגנטי לשדה החשמלי (משום שהשדה החשמלי הוא וקטור בעוד שהשדה המגנטי הוא פסאודו וקטור). דוגמה נוספת היא כאשר  הוא תנע זוויתי.
יואל גונן
קורות חייו
גונן (במקור גורודיש) נולד בירושלים, למשפחה בת שישה ילדים, אחיו הגדול הוא שמואל גונן ("גורודיש"). למד בישיבת עץ חיים. בצה"ל שירת בתחילת דרכו בפלוגת הקשר של חטיבה 7, במלחמת סיני שירת כאלחוטן במטהו של אורי בן ארי, מפקד החטיבה. ב-1958 עשה הסבה לשריון, יצא לקורס קצינים ושירת כמפקד מחלקה, קצין מבצעים בגדוד 52 וראש לשכת מפקד גייסות השריון דוד אלעזר. גונן היה חלק מצוות הקליטה של טנקי הפטון האמריקאים (שזכו לכינוי מגח בצה"ל), במסגרת זו נשלח להכשרה בפורט נוקס, היה בין המקימים מחדש את גדוד 79 בחטיבה 7, ושימש בו מפקד פלוגה.
במלחמת ששת הימים לחם כקצין אג"ם של חטיבה 7. במהלך המלחמה הפעיל את מפקדת החטיבה מספר פעמים ככוח משוריין ועל פעולותיו זכה לעיטור המופת.
ב-1973 מונה למפקד חטיבה 274, חטיבת טנקי טירן, במקומו של גדעון אלטשולר. במלחמת יום הכיפורים פיקד על החטיבה שלחמה בגזרת סיני. לאחר המלחמה שירת כסגן ומפקד אוגדה 440. בשנים 1976-1977 פיקד על המרכז הלאומי לאימונים ביבשה. השתחרר משירות הקבע ב-1979.
כיהן כמנכ"ל חברת הבנייה "הדר טבריה", ב-1984 מונה למנכ"ל חברת הבנייה של אברהם גינדי. היה פעיל במפלגת העבודה הישראלית והיה מועמדה לראשות עיריית רחובות ב-1993 עד שפרש מהמירוץ. פעיל בעמותת "צוות - ארגון גמלאי צה"ל" וכיהן כדירקטור בבנק אוצר החייל.
אוקלהומה
אוֹקְלָהוֹמָה (באנגלית: Oklahoma ) היא מדינה בדרום ארצות הברית.
המדינה גובלת בדרום בטקסס, בצפון בקנזס, בצפון-מערב בקולורדו, במערב בטקסס ובניו מקסיקו ובמזרח במיזורי וארקנסו. אוקלהומה הפכה לחברה ה-46 בארצות הברית בשנת 1907. בשנת 2010 מנתה אוכלוסיית אוקלהומה 3,751,351 (על פי מפקד האוכלוסין של אותה שנה).
מקור השם
שם המדינה פירושו "אנשים אדומים" בשפה האינדיאנית של בני הצ'וקטא שבשפתם "אוקלה" פירושו אנשים ו"הומה" פירושו אדום. באוקלהומה האוכלוסייה האינדיאנית השלישית בגודלה בארצות הברית. בירת אוקלהומה היא אוקלהומה סיטי.
היסטוריה
ישנן עדויות ארכאולוגיות לכך שהאדם חי באזור כבר בעידן הקרח האחרון. במרכז המדינה ובמערבה חיו שבטים אינדיאניים. הנוסע הספרדי פרנסיסקו וסקס דה קורונדו עבר בסביבת המדינה בשנת 1541, וחוקרים צרפתים עברו שוב בשנת 1700. השטח היה בריבונות צרפת, עד לרכישת לואיזיאנה בשנת 1803, שבמסגרתה עברה אוקלהומה לידי ארצות הברית. בשנים 1819–1828 אוקלהומה הייתה חלק מטריטורית ארקנסו.
במהלך המאה ה-19 גורשו לאוקלהומה אלפי שבטים אינדיאנים שגורשו מאדמותיהם. העבדות בוטלה במדינה בשנת 1866, לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית.
החל משלהי המאה החלו דיונים על הפיכת אוקלהומה לאחת ממדינות ארצות הברית. בשנת 1907 הפכה אוקלהומה למדינה ה-46 בארצות הברית.
בתחילת המאה ה-20 נתגלה במדינה נפט רב, דבר שפיתח רבות את המדינה מבחינה כלכלית. בתקופה זו התפתחה תרבות אפרו-אמריקאית עשירה, כתוצאה מהגירה נרחבת של אפרו אמריקאים לאוקלהומה, בעיקר מקנזס. במהלך השנים התפתחו מתחים גזעיים עמוקים וגורמים כמו הקו קלוקס קלאן וחוקי ג'ים קרואו שימרו אפליה גזעית, שלבסוף התבטאו באופן טראגי במהומות הגזעיות בטלסה.
החל משנות ה-30 ועד לשנות ה-50 התרחשה בצורת קשה, עם גשמים מעטים וטמפרטורות גבוהות באופן חריג. בצורת זו גרמה למשבר חמור בחקלאות, עוני ולהגירה שלילית.
ב-19 באפריל 1995 התרחש בעיר הבירה של אוקלהומה, אוקלהומה סיטי אחד מהפיגועים הקשים בהיסטוריה האמריקאית. אדם בשם טימותי מקווי פוצץ בניין פדרלי באמצעות משאית תופת, וגרם למותם של כ-168 אנשים. מקווי הוצא להורג כשש שנים לאחר מכן.
ביולי 2020, קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית שהחצי המזרחי של המדינה הוא "שמורה ילידית".
גאוגרפיה
אוקלהומה היא המדינה ה-20 בגודלה בארצות הברית, המשתרעת על פני שטח של 69,899 מייל רבועים (181,040 ק"מ2), השטח כולל שטח אדמה של 68,595 מייל רבוע (177,660 ק"מ2) ושטח מים 1,304 מייל רבוע (3,380 ק"מ2). המדינה גובלת במזרח בארקנסו ומיזורי, בצפון בקנזס, במערב בקולורדו ובניו מקסיקו, ובדרום מערב בטקסס.
טופוגרפיה
אוקלהומה היא אחת המדינות המגוונות ביותר מבחינה גאוגרפית. היא אחת מארבע מדינות שיש בהן יותר מעשרה אזורים אקולוגיים מובחנים.
באוקלהומה ארבעה רכסי הרים עיקריים: הרי אואצ'יטה, הרי Arbuckle, הרי וויצ'יטה והרי Ozark.
במדינה יותר מ-500 נחלים ונהרות ההמרכיבים את נתיבי המים של אוקלהומה, ועם 200 אגמים שנוצרו על ידי סכרים היא מחזיקה במספר המאגרים המלאכותיים המרובים ביותר ממדינות ארצות הברית.
החי והצומח
בשל מיקומה של אוקלהומה במפגש של אזורים גאוגרפיים רבים, במדינה שיעור גבוה של מגוון ביולוגי. 24 אחוז משטח המדינה מיוער.
אקלים
אוקלהומה נמצאת באזור סובטרופי לח. היא שוכנת באזור מעבר בין צחיח למחצה ויותר במערב, יבשתית ולחה בצפון, וסובטרופית לחה ממזרח ומדרום-מזרח. רוב המדינה שוכנת באזור המכונה "סמטת טורנדו" המאופיינת באינטראקציה תכופה בין אוויר קר ויבש מקנדה, אוויר חם עד יבש ממקסיקו ומדרום-מערב ארצות הברית, ואוויר חם ולח ממפרץ מקסיקו. האינטראקציות בין שלושת זרמי האוויר המנוגדים הללו מייצרות מזג אוויר קשה (סופות רעמים קשות, רוחות, ברד כבד וטורנדו) עם תדירות שכמעט ואיננה קיימת בכדור הארץ כולו. בממוצע, 62 סופות טורנדו פוקדות את המדינה בשנה - אחד השיעורים הגבוהים בעולם.