cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איתי גולדפדן
סגן אלוף אירופה לנוער
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בדורדרכט הולנד ביולי אותה שנה זכה גולדפדן במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 1:02.09 דקות, אחרי מקס פילגר מגרמניה (1:01.97 דקות) ולפני אנטון צ'ופקוב מרוסיה (1:02.22 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 28.86 שניות. בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 28.30 שניות, התוצאה המהירה באליפות.
אלוף ישראל
שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט אותה שנה זכה גולדפדן בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-50 מטר חזה בשיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 28.01 שניות, לפני ירון שגלוב מהפועל עמק יזרעאל (28.11 שניות) ואמרי גניאל מהפועל דולפין נתניה (28.41 שניות). כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 28.15 שניות, תוצאה המהירה ביותר לגילו באירופה. מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.29 דקות, אחרי אמרי גניאל שקבע שיא ישראלי בינלאומי חדש של 1:01.34 דקות ולפני ירון שגלוב (1:03.27 דקות).
2015
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט 2015 זכה גולדפדן במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 28.34 שניות, לפני יהב שחף (28.35 שניות) ואיתי דה לה וגה ממכבי חיפה (28.41 שניות) ובכך הגן על תוארו. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:03.28 דקות.
2019
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית בסוף יולי אותה שנה סיים גולדפדן במקום 25 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.67 שניות ובמקום 37 במשחה ל-100 מטר חזה בהשוואת שיאו האישי שעמד על 1:01.69 דקות. שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של 1:01.56 דקות, לפני אמרי גניאל (1:02.20 דקות) ויבגני ממין מהפועל דולפין נתניה (1:02.47 דקות).
2021
באליפות ישראל בשחייה שנערכה ביוני 2021 קבע גולדפדן בשלב המוקדמות במשחה ל-50 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 27.05 שניות, שיפור לשיא הוותיק בן 12 השנים של מיקי מלול (27.27 שניות).
ביולי התחרה באולימפיאדת טוקיו (2020) בתחרות נבחרת שליחים ב-4X100 מעורב מיקס יחד עם אנסטסיה גורבנקו, גל כהן גרומי ואנדי מורז. הם העפילו לגמר וסיימו במקום השמיני.
סיפורי הופמן
סיפורי הופמן (בצרפתית: Les Contes d'Hoffmann) היא אופרה בשלוש מערכות מאת המלחין הצרפתי ז'אק אופנבך. הליברית, מאת ז'יל בארבייה, מבוססת על שלושה סיפורים מאת הסופר הגרמני א.ת.א. הופמן: "Der Sandmann", "Rat Krespel" ו־"Die Geschichte vom verlorenen Spiegelbild", כמו גם על מוטיבים מעבודות אחרות שלו. בניגוד ליצירות המקוריות, באופרה מככב הופמן עצמו כגיבור שלושת הסיפורים, הנרקמים לעלילה אחת.
"סיפורי הופמן" הוצגה לראשונה באופרה קומיק בפריז בעשרה בפברואר, 1881. היא נמשכת בין שעתיים וחצי לשלוש שעות וחצי, ונחשבת לחלק כמעט בלתי נפרד מכל רפרטואר קלאסי.
תפקידים
אופטימלית, ראוי שזמר אחד באופרה יקבל יותר מתפקיד אחד: אותו בס-בריטון, לדוגמה, ישחק את ארבעת תפקידי הנבלים (לינדורף, קופליוס, מיראקל, דפרטוטו), טנור אחד את ארבעת המשרתים (אנדרה, קושניל, פרנץ ופיטיקינאצ'ו) וזמרת אחת - את כל אהובותיו של הופמן (סטלה, אולימפיה, אנטוניה, ג'ולייטה). עם זאת, כיוון שתפקידי הנשים תובעניים מאוד, לרוב מגלמות אותם שלוש זמרות שונות. תפקידיהם של המוזה וניקלאוס הם גם בין אלו המגולמים על ידי זמרת אחת.
מערכה ראשונה
מערכה זו מהווה פלאשבק לסיפור האהבה הראשון של הופמן, ומבוססת על הסיפור "Der Sandmann" ("איש החול"), שהופיע לראשונה בקובץ "Nachtstücken" ("יצירות לילה").
אולימפיה, בובה מכנית בגודל אדם, היא יצירתו של הממציא האיטלקי ספלנצאני. עוד השתתף ביצירתה האופטיקאי המסתורי קופליוס, אשר מכר לספלנצאני את זוג העיניים החיות שהותקן בה. הופמן, שהיה אז סטודנט צעיר לפיזיקה, התאהב באולימפיה אהבה ממבט ראשון כאשר ראה אותה בחלון הקומה השנייה בביתו של ספלנצאני ("!Entracte: "Allons! Courage et confiance). ניקלאוס, היחיד שיודע על היותה של אולימפיה בובה אוטומטית העשויה מפורצלן, לועג להופמן על הזייתו ("!Récit: "Pardieu! J'étais bien sur"). הוא אף מנסה לרמוז לו על כך (".Couplets: "Une poupée aux yeux d'email) אך הופמן אינו מבין את הרמזים שלו ומתעלם ממנו. קופליוס טוען לזכויות על אולימפיה ("Trio: "C'est moi, Coppélius); ספלנצאני, המבקש להפטר ממנו, קונה ממנו את זכויותיו בהמחאה חסרת כיסוי. לפני עזיבתו מספיק קופליוס להעניק להופמן זוג משקפי פלא, שדרכם נראה העולם שמח ומאושר - הופמן מביט באולימפיה דרך משקפיו, לא מכיר בכך שהיא בובה, ומתאהב בה עד מאוד ("!Scène: "Serviteur). נערך נשף, שבו מוצגת אולימפיה לראשונה בחברה ("Chœur des invites: "Non, aucun hôte vraiment). היא שרה את האריה המפורסמת "Les oiseaux dans la charmille" ("הציפורים בחורש") ולמרות המלים הטפשיות, הלחן המכני והעובדה שאולימפיה נתקעת פעמיים באמצע השירה ויש צורך למתוח אותה מחדש, הופמן לא מבחין בהיותה בובה ("!Scène: "Ah! Mon ami! Quel accent). ברגע שהשניים נותרים לבדם, הופמן מנצל את ההזדמנות להתוודות בפני אולימפיה על אהבתו אליה ("!Romance: "Ils se sont éloignes! Enfin) ומפרש את מילותיה "כן! כן!" כמילות הסכמה. בינתיים שב קופליוס, רותח מזעם לאחר שגילה כי ההמחאה חסרת ערך, ובעברתו מנפץ את אולימפיה ("!Final: "En place les danseurs).
מערכה שנייה
פרק זה מבוסס על הסיפור "היועץ קרספל". אנטוניה היא בתו של היועץ קרספל, שאשתו נפטרה מפני שלא רצתה לוותר על שירתה. קרספל מבחין, למרבה דאגתו, שבתו, זמרת מחוננת בפני עצמה, עומדת בפני גורל דומה, ומשביע אותה שלא לשיר עוד. על מנת להפריד בינה לבין הופמן, שאותו הוא חושב להשפעה רעה על אנטוניה בשל המוזיקה שלו, הוא אף חטף אותה איתו למינכן, אך אנטוניה לא שוכחת את הופמן ("Romance: "Elle a fui, la tourterelle). כאשר קרספל יוצא מהבית, הוא משאיר את משרתו החצי-חירש פרנץ אחראי ("Couplets: "Jour et nuit je me mets en quatre). הופמן וניקלאוס, שחיפשו אחר הימצאה של אנטוניה, מצליחים לעבור דרכו אף על פי כן ("Récit: "Enfin je vais savoir pourquoi). ניקלאוס מצדו, שמח על שהופמן מצא לו סוף סוף אומנית כמוהו; אולי היא תהיה זו שתשכנע אותו להתמסר לאומנות הכתיבה שלו כמו שהיא מסורה לאומנות השירה שלה ("Romance: "Vois sous l'archet frémissant). הופמן ואנטוניה סוף סוף מתאחדים ("Scène: "Ah! Je le savais bien) אבל הופמן בכל זאת מפחד שאנטוניה אוהבת את המוזיקה שלה יותר מאשר אותו ("Récit: "Pourtant, o ma fiancée). אנטוניה מסיחה את דעתו מכך בכך שהם שרים יחד את השיר האהוב עליהם ("Duo: "C'est une chanson d'amour). כאשר קרספל חוזר הביתה, אנטוניה מסתלקת והופמן מתחבא בסלון; כמו בסיוט הוא צופה בד"ר מיראקל האכזר, שכבר הוליך את אמה של אנטוניה אל מותה, הבודק את אנטוניה מבלי שהיא אתם בחדר למרות מחאותיו של קרספל ("Scène: "Pour conjurer le danger), המצליח בסופו של דבר לסלק אותו. אנטוניה מוכנה באופן סופי לוותר על השירה בשם אהבתה להופמן, אך ד"ר מיראקל דואג לשכנע אותה שאמה דיברה אליה מן העולם הבא, ועודדה אותה לשיר ("?Trio: "Tu ne chanteras plus). אנטוניה שרה עוד ועוד, מה שמוביל לפטירתה ("!Final: "Mon enfant! Ma fille! Antonia).
מערכה שלישית
חלק זה מבוסס באופן רופף על "Die Geschichte vom verlorenen Spiegelbild" ("סיפור הבבואה האבודה"), מתוך "Die Abenteuer der Sylvesternacht" ("עלילות ליל סילבסטר").
ונציה. המערכה נפתחת בברקרולה הידועה "Belle nuit, o nuit d'amour" ("לילה יפה, הו, ליל אהבה"). נערכת חגיגה, שבה נוטלים חלק, בין היתר, הופמן, ניקלאוס, הזונה ג'ולייטה, המשרת שלה פיטיקינאצ'ו, מאהבה שלמיל ודפרטוטו השטני ("Chant bachique: "Et moi, ce n'est pas là). ג'ולייטה נתונה למרותו של דפרטוטו, המפתה אותה בעזרת יהלומים ("Chanson: "Tourne, tourne, miroir), וכבר זכתה עבורו בעבר, מתוך תאוות המרגליות שלה, בבבואתו של שלמיל, וכעת היא מבטיחה להביא אליו גם את זו של הופמן ("Mélodrame: "Vivat! Je tout gagné). במהלך משחק הקלפים שהופמן משחק נגד שלמיל ("Scène: "Giulietta, palsambleu), ג'ולייטה מפתה את הופמן ככה שהוא מתאהב בה אהבה עזה, אף על פי שנשבע לא להתאהב שוב לאחר התקריות עם אולימפיה ועם אנטוניה. כאשר הוא מתכוון לדרוש ממנה להשיב לו אהבה ("Septuor et Scène: "Hélas! Je vais encore la suivre… Morbleu), מתנגד שלמיל וקורא את הופמן לדו־קרב, ומכיוון שאין להופמן סיף, משאיל לו דפרטוטו את שלו; בחרבו של השטן לא ניתן להפסיד, וכך הורג הופמן את שלמיל, ונאלץ לנוס מהמקום לפני שהמשטרה תבוא לעצור אותו בעוון רצח.
הוא נפגש עם ג'ולייטה בחדרה וגם היא מפצירה בו לקום ולברוח ("Scène: "Ton ami dit vrai), אך לא לפני שהוא מתוודה בפניה על אהבתו אליה ("Romance: "O Dieu, de quelle ivresse). מתוך אהבתו לג'ולייטה, מעניק לה הופמן את בבואתו דרך ראי קסמים ("Duo: "Jusque-là, cependant). כאשר הוא מגלה על המזימה של ג'ולייטה כנגדו ("!Final: "Ah! Tu m'as défiée), הוא לוקח שוב את החרב של דפרטוטו ומתכונן להרוג גם אותה אך דפרטוטו, בכוח קסמיו, מעוור את הופמן בעיוורון זמני שגורם לו בטעות להרוג במקומה את פיטיקינאצ'ו, המאהב החדש שלה.
אפילוג
שוב בפונדק "לותר את וגנר"; הסטודנטים המומים משלושת הסיפורים ("Entracte: "Folie! Oublie tes douleurs). הופמן השתוי נשבע שלעולם לא יאהב שוב ("!Chœur des Esprits et des Etudiants: "Glou, Glou) והמוזה מסבירה שאולימפיה, אנטוניה וג'ולייטה מייצגות כולן את סטלה: הנערה הצעירה, המוזיקאית והקורטיזנית שבפרימדונה. סטלה, שפקעה סבלנותה מהמתנה להופמן, נכנסת לפונדק ומוצאת אותו שיכור כלוט ("!Scène: "Stella! Stella). הופמן משלח אותה לדרכה, והמוזה מסבירה לסטלה שהופמן אינו אוהב אותה עוד. סטלה ולינדורף עוזבים יחדיו, אך לא לפני שהופמן מכריח אותם לשמוע עוד שורה מהשיר על קליינזאק, המכוונת ישירות אל לינדורף ומרמזת כי הוא קליינזאק הגמד המכוער שבורח בסופו של דבר עם היפהפייה של הסיפור ("Couplet: "Pour le cœur de Phryné). בשלב זה הופמן מיואש ("Dénouement: "Holà! Quelqu'un de fort pour emporter Hoffmann) ואינו מוצא סיבה לחיות. אם כי כולם מנסים לעצור בעדו, הוא מאיים להתאבד ("!Scène: "Hoffmann! Hoffmann). סטלה מזהירה אותו שפתרון לא יעזור לו כלל, ושזה לא יגרום לה להפסיק לרדוף אותו ("Solo: "Ah! C'est en vain que mes amours). נלעגת ומושפלת, היא יוצאת מהפונדק שלובת זרוע עם לינדורף וכולם אחריהם ("Chœur: "Jusqu'au matin).
עתה משהמוזה והופמן נשארו לבדם, ומשהופמן סוף סוף הבריא מהאובססיה שלו לסטלה, היא מעודדת אותו להסתמך מעתה ואילך רק עליה ("?Final: "Ingrat! Et moi). כל הדמויות באופרה מופיעות עתה לצד הופמן וכולם שרים יחדיו במקהלה כי אהבה ועצב מעשירים את האדם ("Apothéose: "Adieu! Je t'abandonne).
ביצועים ראויים לציון
כבר בהכנות להצגת הבכורה בפברואר 1881 חששו, שמא האופרה ארוכה מדי. לפיכך קוצצה המערכה השלישית כולה, שבין כה נותרה ככל הנראה לא גמורה עם מותו של אופנבך; כמו כן, הבימוי של אותה מערכה כולל בדר"כ אפקטים שלא ניתן היה לבצע באותה תקופה, כמו אובדן ההשתקפות של הופמן. עם זאת, כיוון שלא רצו לוותר על הברקרולה האהובה - שאותה העתיק אופנבך מאופרה אחרת שלו, "Les fées du Rhin" - שולבה זו במערכה השנייה. כל זה יצר אפקט משונה במקצת, שכן שירת הגונדוליירי לא התאימה לסיפור "היועץ קרספל", המתרחש במינכן. בעקבות זאת שונה המיקום של אותו סיפור ממינכן לוונציה, והברקרולה שימשה כמוזיקת רקע חלקית לאחת מסצנות הדיאלוגים המדוברות; שירת הסולניות והמקהלה מאחורי הקלעים אמורה להוות, במקרה זה, גונדוליירים השרים מחוץ לבית של קרספל. בפרטיטורה של "סיפורי הופמן" ניתן למצוא עקבות, ולו גם מעטות, של כמה אופרות קודמות מאת אופנבך: "Les fées du Rhin", "Fantasio" ו"Le Voyage dans la lune", וכן יצירות נוספות כדוגמת "Les Voix mystérieuses".
בהצגת האופרה בשמונה בדצמבר, 1881, ב"Wiener Ringtheater", ארעה תקלה טכנית, שגרמה לתיאטרון כולו, שהיה מלא עד אפס מקום, לעלות בלהבות. כמה מאות אנשים מצאו את מותם בדליקה. האסון הוביל למחיקת "סיפורי הופמן" מתוכניות התיאטראות; נפוצה האמונה, כי אין פלא בהתרחשות הקטסטרופה דווקא באופרה שבה מופיע השטן בכל סצנה, ואף זוכה להצלחה שוב ושוב.
לאחר ניסיונות רבים לשחזר את הגרסה המקורית על פי חזונו של אופנבך (כדוגמת עיבודיהם של וולטר פלסנסטיין, ריצ'רד בונינג, פריץ אוזר ועוד), פורסמה מהדורה מאת המוזיקולוגים ז'אן-כריסטוף קאק ומייקל קיי, שהכילה בתוכה את כל קטעי האופרה המקוריים על האלטרנטיבות והתוספות שלהם לאורך השנים. העיבוד המקורי והאותנטי של קיי וקאק עלה לראשונה על הבמה ב-1988 באופרה של לוס אנג'לס, עם פלאסידו דומינגו וג'וליה מיגנס בתפקידים הראשיים.
היום מועלה האופרה שוב, באורך מלא, בהצלחה רבה - רק סדר המערכות והמבנה הסיפורי שלהן (כמו גם המוזיקלי) משתנה לעיתים, לפי העריכה המוזיקלית, אם כי הגרסה של קאיי וקאק נוחלת הצלחה ופופולריות יותר גדולה בשנים האחרונות, כנראה נוכח המקוריות והגמישות שלה. "סיפורי הופמן" הועלתה בחורף 2007 ובאביב 2014 באופרה הישראלית החדשה בתל אביב. האופרה עלתה שוב באופרה הישראלית בנובמבר 2022, בבימויו של סטפנו פודה.
פיג'ו סוג 27
פיג'ו סוג 27 (בצרפתית: Peugeot Type 27) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1899–1902.
יוצרו 29 יחידות.
דגם ה"פיג'ו סוג 27" הוגדר כמכונית מסוג לנדולט, מושב הנהג היה פתוח, ומושבי הנוסעים היו סגורים.
דגם ה"פיג'ו סוג 27" היה הדגם הראשון של פיג'ו שהורכב בו מנוע בנזין.
דגמי "פיג'ו" בשנת 1899
בשנת 1899, בנוסף לדגם ה"פיג'ו סוג 27", בנתה פיג'ו 8 דגמים: "פיג'ו סוג 14 ("Peugeot Type 14" ), "פיג'ו סוג 15 (Peugeot Type 15 ), "פיג'ו סוג 16 ("Peugeot Type 16" ), "פיג'ו סוג 21 ("Peugeot Type 21" ),"פיג'ו סוג 24 ("Peugeot Type 24" ), "פיג'ו סוג 26 ("Peugeot Type 26" ) ו"פיג'ו סוג 28 ("Peugeot Type 28" ).
בסך הכול יוצרו על ידי פיג'ו בשנת 1899 300 כלי רכב.
סאגנה (עיר)
סאגנה (בצרפתית: Saguenay) היא עיר הממוקמת במרכז פרובינציית קוויבק שבקנדה. היא נמצאת במרכז עמק על גדת נהר סאגניי. בעיר 147,100 תושבים והיא העיר השביעית בכמות האוכלוסייה בקוויבק.
סאגנה נוסדה ב-18 בפברואר 2002 כאיחוד של הערים שיקוטימי (Chicoutimi), ז'וקייאר (Jonquière) ולה ביי ושל העיירות לאטריאר, לאק-קנוגאמי, שיפשאו וחלק מטרומבליי. העיר מחולקת לשלושה רבעים, שיקוטימי שכולל את הערים הקודמות שיקוטימי, לאטריאר וטרומבליי, ז'וקייאר שכולל את הערים הקודמות ז'וקייאר, לאק-קנוגאמי ושיפשאו, ולה ביי.
שמה של העיר נבחר במשאל עם שנערך באפריל 2002 ובו נבחר השם סאגנה ברוב של 52.23% מול השם שיקוטימי. השם מגיע משמו של הנהר העיקרי העובר בעיר וכן משמה של ממלכת סאגנה שלא הייתה ממלכה אמיתית אלא המצאה של הצ'יף האירוקוי דונקונה ("Donnacona") ככל הנראה כדי לפתות את ז'אק קרטייה לסחור עם שיבטו. מקור המילה היא בשפה האינו-אמון (Innu-aimun) בה הנהר נקרא "saki-nip" שמשמעותו "המקום בו המים יוצאים".
דמוגרפיה
במפקד האוכלוסין שנערך ב-2011 מנתה העיר 141,335 תושבים לפי החלוקה:
האוכלוסייה מונה:
אורה (שוודיה)
אורה (בשוודית: Åre) היא עיירה תיירותית קטנה אשר נמצאת במחוז ימטלנד, שבשוודיה.
אתר הסקי הפופולרי ביותר בשוודיה ממוקם בתחום העיירה.
אליפות העולם בסקי אלפיני נערכה באתר זה בשנים 1954, 2007, ו-2019. ביישוב ישנם מספר בתי מלון ומרכזי נופש.
עמוק מבפנים (ספר)
עמוק מבפנים הוא מותחן ריגול מאת רוני דונביץ', יליד 1961, תושב ת"א, יועץ אסטרטגי ושיווקי במקצועו.
"עמוק מבפנים" הוא הספר השלישי בסדרת ספרים המתארים את עלילותיו של ראש אגף המבצעים ב"מוסד", אלכס ברטל. הסדרה כוללת גם את הספרים נרדף (שיצא לאור בשנת 2007) ולכודים (שיצא לאור בשנת 2008).
הספר הוא מותחן בדיוני המסתמך על אירועים דוגמת חיסול בכיר חזבאללה עימאד מורנייה בדמשק ב-2008, תקיפת הכור הגרעיני בסוריה ב-2007, מבצע זעם האל וכן היעלמותו של הגנרל האיראני עלי-רזא עסגרי בטורקיה בתחילת שנת 2007.
עלילת הספר
גיבור הספר הוא אלכס ברטל, יליד 1961, ראש אגף מבצעים במוסד, בן לניצולי שואה יוצאי פולין ויוצא יחידה מובחרת בצה"ל. ברטל הוא לוחם מוסד מיומן בעברו, הבקי בשימוש בנשק קל וקרב מגע. במהלך הקריירה שלו במוסד לקח ברטל חלק ואף פיקד בעצמו על מבצעי ביון והתנקשות רבים. ברטל היה מעורב בשנות השמונים במבצע סיכול ממוקד חשאי וארוך במיוחד ברחבי אירופה כנגד מחבלים השייכים לארגוני טרור פלסטיניים וכנגד אנשי הביון האיראני.
הספר נפתח בעת שמבצע לחטיפת גנרל איראני בטורקיה שנחשף ומסתבך. גליה, מפקדת חולית החטיפה נופלת בשבי הטורקי. בנוסף נהרג סוכן מיוחד, השייך לרשת סוכנים המכונה "טבעת הניבלונגים", על שם האופרה מאת ריכרד וגנר, הפועלת תחת ראש הממשלה וראש המוסד, ואנשיה מבצעים פעולות מיוחדות, מבצעי ביון וכן מתן סיוע למבצעי המוסד ברחבי העולם. על ברטל מוטלת המשימה להיפגש בברלין עם האיש המרכז את פעולות רשת "טבעת הניבלונגים". זמן קצר לאחר שהגיע לברלין ופגש את האיש מתברר לו שהאיש נעלם וכן כי סוכני הרשת נרצחים בזה אחר זה. ברטל, המגייס למשימה את אהובתו משכבר הימים, סוכנת הרשת בעצמה, יוצא למרדף ברחבי אירופה אחר המתנקשים.
הספר, כמו הספרים הקודמים בסדרה, פועל על פי קווי עלילה שבמרכזה מרגל או לוחם בודד, אשר אף כי הוא מצטייר כפראנואיד בתחילה, מתברר שאכן מתנהל אחריו מצוד, לעיתים על ידי עמיתיו לארגון, והוא רדוף ונמלט עד אשר הוא מוצא לעצמו עמית או חבר, שלא ברור אם ניתן לבטוח בו. בדרך כלל על פי נוסחה זו מצליח הפרוטגוניסט להוכיח כי הוא חף מפשע ולהביא את הרשעים על עונשם. בעלילה שכזו תמיד מצויה בקונפליקט זכותו של הגיבור להפעיל את כל כישוריו, אותם רכש ובהם השתמש בשירות המולדת, כנגד רודפיו וכדי לנצח את אויביו אף כי לא קיבל לכך הכשר על ידי המדינה. הספר כתוב בצורה תמציתית עם פסקאות קצרות ועלילה רבת תפניות ופעולה, באותו סגנון המאפיין את כתיבתו של דונביץ'.
עקרון הכפל
עקרון הכפל הוא עיקרון יסודי בקומבינטוריקה המופיע בצורות שונות בתחומים רבים במתמטיקה. העיקרון קובע כי בעבור שתי קבוצות זרות, אם בראשונה יש \ nאיברים ובשנייה \ mאיברים, אז במכפלה קרטזית שלהן יש \ n\times mאיברים.
קומבינטוריקה
רקע: מכפלה קרטזית היא קבוצת זוגות סדורים שרכיביהם מגיעים משתי קבוצות, לא בהכרח שונות. קבוצת המכפלה הקרטזית מורכבת מכל הזוגות האפשריים של עצם אחד מן הקבוצה הראשונה, ועצם שני מן הקבוצה השנייה.
ניתן להוכיח את עקרון הכפל באינדוקציה בהסתמך על הגדרת הכפל במערכת פאנו ועל עקרון החיבור (הקובע כי מספר האיברים באיחוד של שתי קבוצות זרות שווה לסכום מספר האיברים בכל אחת).
לדוגמה קלף משחק סטנדרטי (שאינו ג'וקר) מוגדר על ידי צורה מבין הצורות, , , ומספר מבין המספרים. לכן מספר הקלפים בחפיסה (ללא קלפי ג'וקר) הוא מספר הצורות כפול מספר המספרים:.
באינדוקציה מכלילים את עקרון הכפל למספר כלשהו של קבוצות. אם מספר האיברים בקבוצות הוא  בהתאמה, אז מספר האיברים ב- הוא. מקרה פרטי חשוב הוא כאשר הקבוצות במכפלה כולן זהות, אז מספר האיברים במכפלה הקרטזית הוא \ m^n. המשמעות הקומבינטורית היא שמספר הדרכים לסדר עם חזרות n עצמים בשורה, כאשר הם נבחרים מתוך m עצמים, היא \ m^n. תוצאה נוספת הנובעת מעקרון הכפל היא שמספר הדרכים לסדר n עצמים בשורה בלי חזרות היא \ n!(ראו עצרת).
תורת הקבוצות
בתורת הקבוצות משתמשים בעקרון הכפל כדי להגדיר פעולת כפל בין עוצמות. עוצמות סופיות הן מספרים טבעיים ולכן המכפלה שלהן תואמת את עקרון הכפל. לכן טבעי להכליל את עקרון הכפל כך שיגדיר גם מכפלה בין עוצמות אינסופיות:. הגדרה זו אינה תלויה בבחירת נציגים.
בהכללה, המכפלה של קבוצה כלשהי של עוצמות מוגדרת לפי:
שטח מלבן
ניתן לחלק מלבן שהאורך והרוחב שלו הם מספרים טבעיים למספר טבעי של ריבועי יחידה. לפי עקרון הכפל מספר הריבועים שווה למכפלת אורך המלבן ברוחבו. אם מוסכם ששטחו של ריבוע יחידה הוא 1, ניתן להגדיר כי שטחו של מלבן כזה שווה למכפלת אורכו ברוחבו. באמצעות חשבון אינפיניטסימלי ניתן להכליל את התוצאה לכל מספר ממשי ולקבל כי שטחו של מלבן כלשהו שווה שמכפלת האורך ברוחב. באמצעות אינטגרל לבג הדבר מאפשר להגדיר את שטחה של צורה דו-ממדית (או באופן כללי את המידה של צורה n-ממדית) בהסתמך על הגדרת שטחו של ריבוע היחידה ומידת לבג בלבד.
זהרה ראהנאווארד
זהרה ראהנאווארד (בפרסית: زهرا رهنورد; תעתיק מדויק: זהרא רהנורד; נולדה ב-31 באוקטובר 1945) היא פוליטיקאית, סופרת ואמנית איראנית. נשואה לראש ממשלת איראן לשעבר מיר-חוסיין מוסאווי. ראהנאווארד הייתה במעצר בית, יחד עם בעלה, מפברואר 2011 למאי 2018, לאחר שהובילו את המהפכה הירוקה.
השכלה
ראהנאווארד נולדה בבורוג'רד. ראהנאווארד קיבלה תואר ראשון ושני באמנות וארכיטקטורה מאוניברסיטת טהראן. היא עשתה תואר שני נוסף ודוקטורט מאוניברסיטת אזאד האסלאמית במדע המדינה. ראהנאווארד הייתה בין המהפכנים הראשונים נגד השאה. בשנים האחרונות לשלטונו של השאה, היא הייתה קרובה לעלי שריעתי, מהאידאולוגים של האופוזיציה לשלטון שעודד את הצעירים להתחבר לזוג ראהנאווארד
קריירה
בשנות השמונים בשעה שבעלה, מיר-חוסיין מוסאווי, כיהן כראש ממשלה, ראהנאווארד הקימה את האגודה הבינלאומית של נשים מוסלמיות ב-1987 ומונתה למנהלת אגודת הנשים התרבותית והחברתית שהייתה זרוע של משרד המדע. ב-1990 היא מונתה לחברה במועצה העליונה של המהפכה התרבותית שמטרתה לשמר את התרבות והחינוך האיסלמי באירן. ראהנאווארד טענה כי התרבות המערבית מחפצנת נשים ואילו האסלאם לא. ב-1999 היא הביעה דעות יותר מתונות כלפי מעמדן של נשים באיראן. בראיון שנתנה למגזין הנשים היחיד הפרסית באיראן, זאנן, אמרה שהיחס אל הנשים האיראניות הוא כמו אל המין השני. באמירתה רמזה ראהנאווארד אל ספרה של הפמיניסטית הצרפתייה, סימון דה בובואר, המין השני.
ראהנאווארד כיהנה כנשיאת אוניברסיטת אלזהרא, אוניברסיטה ממלכתית לנשים בלבד, בטהראן בין השנים 1998 ל-2006, וכיועצת פוליטית לנשיא איראן לשעבר, מוחמד ח'אתמי. ראהנאווארד הייתה האישה האיראנית הראשונה שמונתה לתפקיד נשיאת אוניברסיטה מאז המהפכה האיראנית ב-1979. היא מונתה לתפקיד על ידי שר המדע, והטכנולוגיה והטכנולוגיה לשעבר, מוסטפא מואין. לאחר בחירתו של הנשיא מחמוד אחמדינז'אד ב -2005, אנשי ממשל רפורמיסטים הועברו מתפקידיהם, בניהם גם ראהנאווארד שסיימה או תפקידה כנשיאת אוניברסיטת אלזהרא ב -2006.
בבחירות 2009 לנשיאות איראן, ראהנאווארד, השתתפה באופן פעיל בקידום הקמפיין של בעלה. היא הייתה האישה הראשונה שלקחה חלק פעיל בקמפיין הבחירות של בעלה מאז המפכה ב-1979. היא אף ארגנה עצרות נשים וחוגי בית לנשים לקידום מועמדותו. במהלך מערכת הבחירות, אחמדינז'אד פיקפק בתעודותיה האקדמיות ובכך ניסה להחזיר אליו מצביעות. ראהנאווארד איימה לתבוע אותו על הוצאת דיבה.
במהלך מערכת הבחירות, כינו את ראהנאווארד מישל אובמה של איראן. בתגובתה לכינוי אמרה: "אני לא מישל אובמה של איראן, אני זהרה על שם ביתו של הנביא מוחמד. אני מכבדת כל אישה שפעילה [ציבורית]". בעצרות בחירות היא דיברה על שוויון זכויות והיעדרותן של נשים מהמערכת הפוליטית באיראן. לאחר שנודעו תוצאות הבחירות, ניצחונו של אחמדינז'אד בהפרש ניכר את מוסאווי, טענו רבים מתומכי מוסאווי לזיוף התוצאות והחלה תנועת מחאה באיראן. המחאה דוכאה בתחילת 2010 וראהנאווארד ומוסאווי היו במעצר בית, ללא משפט, עד מאי 2018.
חיים אישיים
ראהנאווארד מקפידה ללבוש צ'אדור שחור. בזמן מסע הבחירות של מוסאווי, היא צולמה עם מטפחת ראש צבעונית מתחת לצ'אדור והידיים שלה לא היו מכוסות לחלוטין. כמו כן היא לא הקפידה לכסות את פנייה בפומבי.
לראהנאווארד שלוש בנות אקדמאיות.
ארוויד קרלסון
ביוגרפיה
ארוויד קרלסון נולד באופסלה, שוודיה בשנת 1923. הוא גדל במשפחה משכילה מהמעמד הבינוני שעודדה השכלה אקדמית - אביו, גוטפריד קרלסון, כיהן כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת לונד שבשוודיה ואמו הייתה בעלת תואר מוסמך באומנות. הוא גדל עם שני אחים ואחות, אשר למדו גם הם תחומים שונים באוניברסיטה. קרלסון הצטיין בבית הספר בו למד, והחל ללמוד רפואה באוניברסיטת לונד בשנת 1941. בשנת 1944, השנה השלישית ללימודיו והשנה הראשונה להתמחותו הקלינית, קרלסון השתתף בבדיקת מצבם של אסירים ששהו במחנות ריכוז נאציים. האסירים שוחררו למען מטרה זו על ידי פולקה ברנדוט – בן למשפחת המלוכה השוודית, אשר הציל את חייהם בפעולה זו. לימודיו של קרלסון נקטעו כאשר גויס לצבא השוודי במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1951, קיבל קרלסון תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת לונד ומונה בה לפרופסור, ובשנת 1959 מונה גם לפרופסור באוניברסיטת גטבורג שבשוודיה.
קרלסון נפטר בגטבורג ב-29 ביוני 2018, בגיל 95.
חידושים במחקר
במהלך מחקריו, גילה ארוויד קרלסון כי הדופמין אינו רק - כפי שחשבו אז - חומר המוצא של הורמון הקרוי נורפירפרין (norepinephrine), אלא גם מוליך עצבי (נוירוטרנסמיטור) הקשור בפעילויות רבות המתבצעות במוח, בעיקר באזורים הקשורים בתנועה. הוא פיתח שיטה למדידת כמות הדופמין הנמצא בתאי המוח, והשתמש בה כדי לבדוק את כמויות הדופמין המצויות במוחם של חולים במחלות שונות.
גילוי הגורמים לתסמיני מחלת הפרקינסון והדרכים להקלתם
בניסוי שערך, נתן קרלסון לבעלי חיים את התרופה רסרפין (Reserpine, מעין תרכובת אורגנית המדכאת את פעילותו של הדופמין). הוא הראה כי עקב דיכוי הדופמין שנוצר, בעלי החיים איבדו שליטה על תנועותיהם - ממש כפי שקורה לחולים במחלת הפרקינסון; ויותר מכך, על ידי מתן אל-דופא (L-DOPA, תרכובת המשמשת כיצרנית דופמין) לאותם בעלי חיים, הוכיח קרלסון שניתן להקל על הסימפטומים של המחלה, ואף לטפל בה כאשר היא עוד מצויה בשלביה ההתחלתיים. עד היום, האל-דופא היא הבסיס התרופתי השכיח ביותר לטיפול במחלת הפרקינסון.
פריצת הדרך בטיפול במחלות הסכיזופרניה והדיכאון
רצף מחקרים נוספים שערך אשר עסקו בהפרת מאזן הדופמין במוח, עלה כי מחלת הסכיזופרניה נגרמת מעודף דופמין באזורים מסוימים במוח וכי ניתן לטפל במחלה ובתופעותיה על ידי תרופות מדכאות או נוגדות דופמין. טיפול מסוג זה היה חדשני לחלוטין ופתח את הדרך לטיפולים נוספים במחלה. כמו כן תרם קרלסון רבות לפיתוח תרופות ממשפחת ה-SSRI המקלות על תסמיני מחלות דיכאוניות.
ההתנגדות להפלרת מי שתייה
קרלסון התנגד להפלרת מי שתייה, כיוון שטען שתרופות צריכות להינתן לבני אדם על פי צורכיהם האישיים ועל פי בחירתם, ולא לכלל הציבור ללא הבחנה. הוא השתתף בדיון בשוודיה, בו העלה את הנושא ואת התנגדותו, מטעמים אתיים, לחוקיות ההפלרה.
דרום סודאן
בני הדינקה שהם הקבוצה הגדולה בסודאן הדרומית, נחשבים לאנשים הגבוהים בעולם (בממוצע).
היסטוריה
קיים מידע מועט על ההיסטוריה של דרום סודאן עד למאה ה-19. על פי מסורות השבטים המקומיים, הגיעו העמים הנילוטים: דינקה, נואר, שילוק ועמים אחרים לדרום סודאן מעט לפני המאה ה-10. בין המאה ה-15 למאה ה-19 התגבש מיקומם הנוכחי של שבטים אלו לאחר תקופות נדודים. מחסומים גאוגרפיים בודדו את האזור וסייעו לתושביו לשמור על זהותם החברתית ומוסדותיהם המסורתיים. במהלך המאה ה-19 הביא סחר העבדים למגע קרוב יותר עם הערבים הסודאנים, ונוצרה טינה עמוקה בין תושבי הדרום לערבים בצפון, שנמשכת עד ימינו.
סחר העבדים בדרום סודאן
סחר עבדים היה יסוד חשוב בסודאן כולה במהלך ההיסטוריה. גם לאחר שבמאה ה-19 החל ענף כלכלי זה לגווע בשאר העולם, וזמן רב לאחר שחוסל בידי הבריטים ביתר חלקי אפריקה שמדרום לסהרה, המשיך סחר העבדים הסודאני לשגשג, משום שלסודאן הייתה גישה נוחה לשוקי העבדים במזרח התיכון. בדרום סודאן שגשג הסחר בעבדים במיוחד. פשיטות תקופתיות לדרום הביאו עמן אלפי עבדים, וזעזעו את היציבות הכלכלית והחברתית בקרב השבטים שנפלו להן קורבן.
ב-1854 סיימה מצרים, שליטת סודאן, את המעורבות הממשלתית בסחר העבדים, וב-1860, בתגובה ללחץ אירופי, אסרה על העבדות בכל תחומי שלטונה. עם זאת, הצבא המצרי לא אכף את האיסור על סוחרי העבדים בסודאן. צבאות פרטיים, ספינות קיטור ורובים שעמדו לרשות סוחרי העבדים אפשרו להם להתגבר על כל התנגדות של השבטים המקומיים, ויצרו אימפריות דרומיות שלמות שכל עיסוקן הוא סחר עבדים.
ב-1869 מונה מגלה הארצות הבריטי, סר סמואל בייקר, למושל מחוז אקווטוריה, וקיבל הוראה לספח את כל מרחב אגן הנילוס הלבן ולדכא שם את סחר העבדים. ב-1874 החליף אותו הקצין הבריטי צ'ארלס ג'ורג' גורדון. גורדון פירק מנשקם את סוחרי העבדים, ותלה בפומבי את אלו שהעזו להתנגד. עד למינויו כמושל הכללי של סודאן, בשנת 1877, הפחית גורדון במידה ניכרת את סחר העבדים בדרום.
העימותים בין הדרום לצפון
באמצע המאה ה-20 החריף העימות בין צפון סודאן המוסלמית לדרום הנוצרי ברובו. העימות המזוין החל עוד לפני מתן העצמאות לסודאן, ב-1955, ונמשך עשרות שנים. בכך הוא נחשב לאחת ממלחמות האזרחים הממושכות בעולם. העימותים שככו ב-1972 לכעשר שנים.
ב-1983, בעקבות החלת חוקי השריעה האיסלאמית בסודאן על ידי ג'עפר נומיירי, התקוממו חיילי הדרום הנוצרי. ג'ון גראנג, קצין בכיר בצבא סודאן שנשלח להרגיע את הרוחות, עבר לצד המורדים והנהיג עד מהרה את המרד, בהקימו את צבא השחרור העממי הסודאני. המהומות הפכו למלחמה של ממש, מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה, שנמשכה יותר מעשרים שנה, ובמהלכה נהרגו כמיליון וחצי נפש. ב-1985, עם הדחת נומיירי, סירב גראנג להצטרף לממשלה החדשה או ליטול חלק בבחירות שנערכו ב-1986.
הלחימה הבלתי פוסקת הביאה למותם של מיליוני אזרחים, ולהפיכתם של מעל ארבעה מיליון לעקורים או לפליטים.
בינואר 2005 נחתם בניירובי הסכם ששם קץ למלחמה, במסגרתו היה גראנג אמור להתמנות לסגנו של נשיא סודאן, עומר אל-בשיר, ולאחראי על חבל דרום סודאן לתקופה שעד משאל העם העתידי ב-2011. ב-9 ביולי 2005 הושבע לתפקיד סגן הנשיא. ב-30 ביולי נהרג גראנג בהתרסקות מסוק בנסיבות לא ברורות. על פי הודעת ממשלת סודאן, התרסק המסוק באזור הררי "בשל ראות לקויה". בעקבות מותו של גראנג הכריזה ממשלת סודאן על שלושה ימי אבל לאומי, אך בח'רטום התעמתו צעירים מדרום סודאן עם כוחות הביטחון ו-84 מהם נהרגו.
אוטונומיה ומשאל העם לעצמאות החבל
עם הסכם השלום ב-2005 הוקמה ממשלה נפרדת בחבל ארץ זה, וכן מועצה מחוקקת. דרום סודאן הפכה לאזור אוטונומי בסודאן בשנת 2005, לאחר חתימת הסכם שלום מקיף בין ממשלת סודאן לצבא השחרור העממי הסודאני. קיימת אי ודאות לגבי מעמדו של אזור אביי (Abyei) שבמדינת דרום קורדופן. בינואר 2008 יצאו הכוחות האחרונים של צבא סודאן מהחבל.
לקראת משאל העם הייתה התגייסות בינלאומית כדי לאפשר למשאל העם לעבור באופן תקין וכדי להבטיח שסודאן תקבל את התוצאה הצפויה של היפרדות דרום סודאן ממנה. בינואר 2011 התקיים משאל העם בחבל, ובו התושבים התבקשו לבחור האם להיפרד בצורה מוחלטת מסודאן או להמשיך ולהיות חלק ממנה. על מהלך הבחירות השגיחה משלחת בינלאומית בראשות ורוניק דה קייזר. ברוב עצום של 99% מהקולות הוחלט על הפיכתה של דרום סודאן למדינה עצמאית שבירתה היא ג'ובה. סודאן הודיעה שהיא מברכת את דרום סודאן לקראת עצמאותה ומכירה בה, אך נותרה מחלוקת בנוגע לגבול בין הצפון לדרום ובנוגע לבעלות על מחוז אביי.
במקביל לממשלה, בדרום סודאן קיימות חבורות מורדים השולטות על חלקים של האזור, בייחוד באזורים בהם ממוקמים מקורות הנפט המהווים את שורשו של הקונפליקט באזור. 80% מתפוקת הנפט בסודאן מקורה בדרום וישנה התעניינות כלכלית גוברת מצד מדינות וחברות בינלאומיות המעוניינות להשקיע באזור אם יתברר שיש בו יציבות שלטונית.
דרום סודאן הכריזה על עצמאות ב-9 ביולי 2011. ב-14 ביולי 2011 התקבלה דרום סודאן כחברה באו"ם. המדינה הראשונה שהכירה בדרום סודאן הייתה סודאן, שנשיאה גם השתתף בטקס הכרזת העצמאות. מדינות רבות אחרות הכירו בה, ובהן חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון (ארצות הברית, רוסיה, הממלכה המאוחדת, צרפת וסין) וגם מדינת ישראל.
לאחר קבלת העצמאות ועד מלחמת האזרחים
המאבק של תושבי דרום סודאן נגד שלטונות סודאן הביא להתחמשות האוכלוסייה בנשק רב. ניסיונות של שלטונות דרום סודאן, לאחר הקמת המדינה החדשה, לאסוף את הנשק זכו להצלחה מוגבלת בלבד. מאז השגת העצמאות, החל מעגל דמים פנימי בין השבטים השונים. מדצמבר 2011 אף הייתה הסלמה במצב והיו דיווחים על עשרות אלפי תושבים שנאלצו לעזוב את בתיהם. דרום סודאן נאלצה גם לקלוט פליטים רבים שנמלטו מסודאן, דבר שהקשה מאוד על כלכלת המדינה. כמו כן, דרום סודאן הייתה עם הקמתה לאחת המדינות הפחות מפותחות בעולם. תמותת ילדים עד גיל חמש עמדה בה על אחד מכל שבעה ועל פי מידע של האו"ם לכמחצית מהאוכלוסייה לא הייתה גישה למי שתייה.
בנוסף לבעיות פנימיות אלה הסתבר שגם הסכסוך החיצוני עם השכנה מצפון עדיין לא הסתיים. אזור הגבול החדש שבין דרום סודאן לסודאן, כולל בתוכו את כל שדות הנפט העשירים של סודאן שלפני החלוקה. שתי המדינות החדשות נאבקו לפיכך, מאז עצמאותה של דרום סודאן, על השליטה באזורים אלה. שלושה סכסוכים צבאיים מוגבלים בהיקפם התרחשו בשלושה מאזורי הגבול סמוך לפני העצמאות ובמהלך שנת העצמאות הראשונה של דרום סודאן: בדרום קורדופן, בהגליג (Heglig) ובאביי (Abye). שום צד לא ניצח באופן דרמטי באף אחד מהסיבובים הצבאיים הללו. אף צד גם איננו מעוניין כנראה להגיע למלחמה טוטאלית בין המדינות, אשר גם כך נמצאות במצב כלכלי רעוע. בנסיבות אלה פנו שתי המדינות לכיוונים דיפלומטיים ומנסות לפתור את סכסוכי הנפט והגבולות ביניהן במשא ומתן. ב-12 באפריל 2013 ערך לראשונה שליט סודאן דאז, עומר אל-בשיר, את ביקורו הרשמי הראשון בג'ובה, בירת דרום סודאן.
מלחמת האזרחים (2013–2020)
האוכלוסייה בדרום סודאן מורכבת משני שבטים עיקריים: הדינקה והנואר. בין השבטים קיים סכסוך עתיק יומין. עם קבלת עצמאותה של המדינה החדשה התעוררו תקוות כי הסכסוך הגיע לסיומו. לנשיא דרום סודאן התמנה סאלווה קיר מאיארדיט המשתייך לשבט הדינקה, וריק מצ'אר המשתייך לשבט הנואר התמנה לסגן הנשיא. השניים החלו לשתף פעולה, אך לא הצליחו להגיע להסכם על שילוב הצבאות שלהם לצבא אחד. מערכת היחסים בין השניים הייתה מתוחה במשך שנתיים וביולי 2013 פיטר הנשיא את מצ'אר מתפקידו ואתו את כל הקבינט. מהלך זה גרר אחריו ביקורת בינלאומית, בגין החשש להחייאת הסכסוך בין השבטים, ודרדור המדינה לאלימות. מצ'אר נמלט מן המדינה, ומן הגלות החל מנהל את צבא המורדים. השקט נשמר במדינה, אך בדצמבר 2013 פרץ סכסוך אלים. הצדדים האשימו זה את זה באחריות לפרוץ הסכסוך, אנשי הנשיא טענו כי כוחות הצבא מנעו הפיכה מצד אנשי מצ'אר, בעוד כוחות המורדים טענו כי האלימות החלה בהוראה מפורשת של הנשיא, אשר חשב בדרך לחסל את יריביו הפוליטיים. תוך ימים ספורים החלו אנשי צבא משבט הנואר עורקים מצבא המדינה, ומצטרפים אל המורדים, המלחמה שהתלקחה, הייתה מלווה במעשי זוועה ורצח של אנשים רבים.
מועצת הביטחון של האו"ם הפעילה לחץ כבד על הצדדים לסיים את מעשי האלימות, ולאחר שארצות הברית העלתה במועצה הצעת החלטה, כנגד דרום סודאן המטילה עליה אמברגו נשק וסנקציות נוספות, חתם הנשיא קיר באוגוסט 2015 על הסכם שלום לסיום מלחמת האזרחים. ההסכם הוביל לממשל משותף לשני הצדדים, אך ביולי 2016 התחדשה הלחימה. כשנתיים לאחר מכן הוכרז שהצדדים הגיעו שוב להסכם שיתוף כוחות דומה, לפיו הכוח בגופי הממשל יחולק בין הצדדים היריבים. המימוש המלא של ההסכם נדחה מספר פעמים, עד שבפברואר 2020 נחתם הסכם שלום. ב-2018 הוערך ש-190,000 אנשים נהרגו ישירות במלחמה ושכ-400,000 אנשים איבדו את חייהם במלחמה או בנסיבות הקשורות אליה.
פוליטיקה
בתקופת קבלת העצמאות, אושרה חוקה חדשה וזמנית. החוקה קובעת משטר נשיאותי, שבה הנשיא הוא ראש המדינה, ראש הממשלה ומפקד הכוחות המזוינים. לפי החוקה, הפרלמנט מורכב משני בתים: בית תחתון שנבחר ישירות על ידי העם, ובית עליון של נציגי המחוזות. בבית התחתון חברים כ-170 חברים. 160 מתוכם חברים במפלגתו של הנשיא סאלווה קיר מאיארדיט, שישה עצמאיים ועוד כארבעה חברים ממפלגה קטנה.
גאוגרפיה
דרום סודאן משתרעת על שטח כולל של 644,329 קילומטר מרובע (מקום 18 ביבשת אפריקה) והיא מדינה ללא מוצא לים. המדינה גובלת באתיופיה ממזרח, בקניה, אוגנדה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בדרום, ברפובליקה של מרכז אפריקה במערב, ובסודאן בצפון.
אורך גבולות דרום סודאן עם שכנותיה מסתכם ב-4,797 ק"מ: הרפובליקה המרכז-אפריקאית – 682 ק"מ, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו – 628 ק"מ, אתיופיה – 883 ק"מ, קניה – 232 ק"מ, סודאן – 1,937 ק"מ ואוגנדה – 435 ק"מ.
גבולה עם סודאן טרם נקבע סופית באזור אביי, ובדרום קורדופן. כמו כן אזור משולש הגבולות עם אתיופיה וקניה – משולש אילֶמי, נתון גם הוא במחלוקת.
פני השטח
הרי הימטונג נמצאים בדרום מזרח דרום סודאן, במחוז אקווטוריה המזרחית, ומשתרעים עד אוגנדה. הר קיניאטי הוא ההר הגבוה ביותר בדרום סודאן והוא הפסגה הגבוהה בהרי הימטונג. גובהו 3,187 מטרים. הר אבורסיין נמצא במערב המדינה, במחוז מערב בחר אל-ע'זאל, על הגבול עם הרפובליקה המרכז-אפריקאית. גובהו 1,113 מטרים.
דרום סודאן מאופיינת בעיקר בביומה טרופית, ביצות וערבות. הנילוס הלבן חוצה את המדינה ועובר בעיר הבירה, ג'ובה. הנילוס הלבן מאבד חצי מכמות המים שזורמים בו באזור ביצת סוד באופן קבוע עקב התאיידות, דיות ושתייה של בעלי חיים.
חלוקה מנהלית
בדרום סודאן (מאז 2020) 10 מדינות, הנמנות עם שלושה חבלי ארץ:
כל מדינה מתחלקת למספר נפות וקיימות כיום 86 נפות בדרום סודאן.
כלכלה
כלכלת דרום סודאן היא כיום אחת העניות בעולם. רק כ-360 קילומטרים מהכבישים במדינה סלולים באספלט וכ-27% מתושביה בלבד יודעים קרוא וכתוב.
דרום סודאן מייצאת עץ לשוק העולמי. האזור עשיר במחצבים ומשאבים טבעיים כמו נפט, עפרת ברזל, נחושת, כרום, אבץ, טונגסטן, מיקה, כסף, זהב, יהלומים, אבן גיר ואנרגיה הידרואלקטרית. כלכלת המדינה, כמו מדינות מתפתחות אחרות, תלויה רבות בחקלאות.
צינור הנפט הראשי של סודאן משמש להובלת נפט שמייוצא מ"שדה יוניטי" במחוז מדינת האיחוד אל בתי הזיקוק בעיר פורט סודאן השוכנת לחופי הים האדום. אורכו של הצינור נאמד בכ-1,600 ק"מ. שדה יוניטי הוא אחד ממקורות הסכסוך בין הצפון לדרום וטרם נקבע גובה התשלום של דרום סודאן לסודאן על העברת הנפט שעובר דרכה לייצוא.
51% מהאוכלוסייה חיים מתחת לקו העוני (פחות מדולר ליום לפי הגדרת האו"ם) ו-18% חיים בתנאי רעב.
7.4% מהאוכלוסייה חיים בתנאי תברואה נאותים, 68.7% ממשקי הבית בעלי גישה למים המוגדרים לשתייה ורק 1% מהאוכלוסייה מחוברת לחשמל.
המטבע הרשמי במדינה הוא לירה דרום סודאנית.
דמוגרפיה
אוכלוסיית המדינה נאמדת ב-11 מיליון נפש (נכון ל-2013). על פי מפקד אוכלוסין שנערך בשנת 2008, אוכלוסיית המדינה מנתה כ-8.2 מיליון תושבים. הקבוצה האתנית המובילה בגודלה היא הדינקה, ואחריה שבטי הנואר, הבארי והשילוק. השפה הרשמית בחבל כבר מ-1928 היא אנגלית, בשל ריבוי להגים ושפות בין השבטים הרבים. קיים גם שימוש בלהג הערבי של ג'ובה. לעומת סודאן המוסלמית, הדת השלטת בדרום סודאן היא הנצרות, לצד אמונות פגניות. רוב הנוצרים משתייכים לכנסיות הקתולית או האנגליקנית, בהשפעת מיסיונרים מערביים שחדרו לדרום סודאן החל מאמצע המאה ה-19. מיעוטם משתייכים לכנסיות האתיופית או הקופטית או לכנסיות מערביות קטנות יותר.
ממוצע נפשות למשפחה בדרום סודאן הוא 6. 51% מאוכלוסיית המדינה מתחת לגיל 18. תוחלת החיים הממוצעת היא 42. תמותת הנשים היולדות נאמדת בשיעור של כ-2% מסך כל הלידות (הנתון הגבוה בעולם). 30% מהיולדות בגיל 15–19.
Süddeutsche Zeitung
פרופיל
העיתון מציג את עצמו כ"ליברלי-כלכלי". תשומת לב מיוחדת מוקדשת לחיי התרבות. בכל גיליון העיתון מדור התרבות בא מיד לאחר מדור הפוליטיקה. בימי שני העיתון יוצא עם מוסף מיוחד הכולל מאמרים נבחרים מן העיתון האמריקני "הניו יורק טיימס" המתפרסמים בשפה האנגלית. בימי שישי יוצא המגזין "SZ-Magazin". בימי שבת יוצא מוסף סוף השבוע. כמו כן, במינכן יוצא לאור המוסף "SZ-Extra" בו מתפרסמות תוכניות ההצגות של תיאטראות ובתי אופרה.
היסטוריה
ב-6 באוקטובר 1945, חמישה חדשים לאחר סוף מלחמת העולם השנייה, היה SZ העיתון הראשון שקיבל רישיון מהממשל הצבאי האמריקאי בבוואריה. העיתון הראשון פורסם עוד באותו ערב.
הכותרת הראשונה שלו הייתה:
באביב 2004 SZ הוציא לאור את Süddeutsche Bibliothek. כל שבוע אחד מחמישים רומנים מפורסמים של המאה העשרים בכריכה קשה היה יוצא לחנויות הספרים. לאחר מכן סדרה של 50 סרטים משפיעים בפורמט DVD. בסוף 2004 יצא גם המגזין המדעי SZ Wissen.
שריקה במורד הרוח
שריקה במורד הרוח (באנגלית: Whistle Down the Wind) הוא סרט קולנוע בריטי בשחור-לבן משנת 1961, בבימויו של בריאן פורבס, עם היילי מילס, ברנרד לי ואלן בייטס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על ספר בשם זה משנת 1959 מאת מרי היילי בל, אמה של היילי מילס.
רוב המשתתפים בסרט הם ילדים והסרט מראה איך את רואים את עולם המבוגרים בעיניים שלהם. הם מגלים פושע נמלט וחושבים שהוא ישו.
הסרט צולם באזור כפרי ביורקשייר.
ב-1996 הלחין אנדרו לויד ובר מחזמר בשם זה המתבסס על עלילת הספר.
תקציר העלילה
קאתי בוסטוק (היילי מילס) גרה בכפר במחוז יורקשייר ביחד עם אחותה נאן ואחיה הקטן צ'ארלס. אימם מתה והאבא, מר בוסטוק (ברנרד לי) הביא את אחותו דורותי כדי שתטפל בהם.
יום אחד הם ראו שעובד החווה, אדי, זרק לאגם תיק. קאתי משתה את התיק שבו היו שלושה גורי חתולים אותם ילדה החתולה בחווה. הם מחביאים את הגורים בבגדיהם ובדרך לחווה הם נפגשים בקבוצה עם מטיפה דתית. צ'ארלס שואל אותה מה לעשות עם הגורים והיא משיבה "ישו יטפל בהם". הילדים מחביאים את הגורים באסם.
בלילה מתגנבת קאתי עם החתולה לאסם כדי שתיניק אותם ומוצאת שם אדם מזוקן שלוחש "ישו" וממשיך לישון. קאתי בטוחה שהמדובר בישו. למעשה זה ארתור בלייקלי (אלן בייטס), רוצח שנמלט מבית הסוהר. קאתי בטוחה שזה ישו, רצה הביתה, מעירה את אחותה נאן ומספרת לה. היא מספקת לבלייקי יין ולחם כמו שקיבל ישו. גם אחיהם הקטן צ'ארלס משותף בסוד אך כילד קטן אינו מסוגל לשמרו וכעבור זמן קצר זה נודע לכל ילדי העיירה שבאים לבקר את "ישו" באסם ומסתירים זאת בינתיים מהמבוגרים.
"ישו" מבטיח לשמור על הגורים אבל כאשר אחד מהם מת, צ'ארלס הקטן מעלה ספק ב"ישו" ואומר כי הוא "סתם בן אדם".
קאתי נשארת באמונתה כי זה ישו והיחסים בין השניים מתהדקים (דומה למצב בסרט עד ראייה, בו הגנה על רוצח). הוא מדריך אותה להביא לו את הקדח שהטמין מתחת למסילה והיא עושה זאת.
הסוד מתגלה למבוגרים והם מזעיקים את המשטרה השוטרים עומדים לפרוץ בכוח לאסם אך בלייקלי מחליט לבסוף לזרוק את האקדח ולהיכנע כדי לא לגרום לנפגעים. הוא נאזק ומובל למכונית המשטרה ובדרך עובר ליד קאתי שמסתכלת עליו במבט של חמלה ורחמים.
פרסים
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי באפט"א לקולנוע
יוסף גלנץ
יוסף גלנץ (18 ביולי 1921 – 29 באוקטובר 1990) היה פרופסור לחינוך ולפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן. חוקר החינוך במדינת ישראל.
ביוגרפיה
יוסף גלנץ נולד בשנת 1921 בווינה לחוה ולרב ברוך גלנץ-צימר. בילדותו עברה המשפחה לעיר הבירה של רומניה, בוקרשט, ואביו הפך לאחד מראשי הרבנים בקהילת יהודי העיר.
בשנת 1946, בהיותו בן 25, קיבל את התואר Licencie en Philosophie, המקביל לתואר שני. כשנה לאחר מכן קיבל בבוקרשט תואר דוקטור לפילוסופיה, על חיבורו "מההיגיון אל שפיטה בתאוריה של האמת". במשך השנים הוא למד במקביל גם בבית הספר הפדגוגי-אוניברסיטאי של אוניברסיטת בוקרשט, עובדה שאיפשרה לו לעבוד בבית הספר התיכון היהודי.
בארץ עסק גלנץ בהכשרת מורים בסמינר תלפיות ובגבעת וושינגטון. בשנת 1964 הצטרף לסגל האקדמי של אוניברסיטת בר-אילן. ב-1969, לקראת שנת הלימודים תש"ל, הועלה בדרגה והיה לפרופסור חבר לחינוך. בהמשך היה לפרופסור לחינוך, מנהל בית הספר לחינוך, חבר הסנאט של האוניברסיטה ופרופסור אמריטוס לחינוך, עד לפטירתו בשנת 1990 ממחלה קשה.
תחומי מחקר
ספרו הראשון של גלנץ, על לאו פינסקר, פורסם בבוקרשט בשפה הרומנית. אמנם הספר לא עסק בתחום העיסוק המרכזי של גלנץ, אך הוא מהווה ציון דרך המבליט את היותו של גלנץ ציוני מושבע.
בתחילת דרכו המחקרית התמקד גלנץ בשניים מגדולי החשיבה הפסיכולוגית-פדגוגית - קרל גוסטב יונג וז'אן פיאז'ה. בין חיבוריו הראשונים היה ספר על יונג ותורתו הפסיכולוגית, אולם כאשר נודע לו שיונג היה קרוב מבחינה פילוסופית ורעיונית לתורת הגזע הנאצית, החליט להשמיד את חיבורו זה. במקביל עסק ברעיונותיו של פיאז'ה, התעניין בתהליכי החשיבה של הפרט, וכתב שני ספרים בתחום זה. בשנת 1961 הוציא לאור בהוצאת אחיאסף את הספר "יסודות הפסיכולוגיה ההתפתחותית", אשר מתאר את מקורותיה, התפתחותה ושיטותיה של הפסיכולוגיה ההתפתחותית עם דגש על משמעויות מעשיות לחינוך ילדים. ספר זה יצא במספר מהדורות. בשנת 1966 הוא פרסם את ספרו "המבחנים בפסיכולוגיה".
במסגרת עיסוקיו האקדמיים-מחקריים, עסק גלנץ גם בתחום האבחון הפסיכולוגי-חינוכי. הוא חיבר ותקנן מספר כלי הערכה ואבחון בשפה העברית, וכן תקנן כלי הערכה בינלאומיים, כגון מבחן RAVEN. את פרי עבודתו פרסם בספרו "חמד - מערכת לבדיקה מקיפה" ב-1989. הספר פורסם מאז במספר מהדורות, ומשמש פסיכולוגים ומאבחנים דידקטיים.
ספרו האחרון - "החשיבה כתפקוד תלת כווני", פורסם חודשים ספורים לפני פטירתו והוא מסכם ומרכז את עבודתו המדעית בתחום הפסיכולוגיה והחשיבה.
Because of You (אלבום של ני-יו)
Because of You הוא אלבום האולפן השני של זמר הרית'ם אנד בלוז והפופ האמריקני, ני-יו. האלבום יצא לאור במאי 2007 תחת חברת התקליטים Def Jam Recordings. באלבום יש בסה"כ 2 זמרים אורחים: ג'יי זי בשיר "Crazy", וג'ניפר הדסון בשיר "Leaving Tonight". האלבום, כמו קודמו, הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200, כשמכר מעל 250,000 עותקים בארצות הברית בשבוע הראשון לצאתו, ולבסוף הגיע למעמד אלבום פלטינה. עם השקתו, האלבום קיבל לרוב ביקורות חיוביות מאוד ממבקרי מוזיקה רבים, המבוססות על ציון מצטבר של 74/100 באתר Metacritic. האלבום זכה בפרס גראמי בקטגוריית "אלבום הרית'ם אנד בלוז העכשווי הטוב ביותר" בשנת 2008. עד כה האלבום מכר מעל 1,600,000 עותקים ברחבי ארצות הברית.
בלקברן
בלקברן (באנגלית: Blackburn) היא עיר גדולה במחוז לנקשייר שבצפון אנגליה, 32 ק"מ צפונית מהעיר מנצ'סטר. שמה הרשמי של בלקברן הוא "בלקברן-דרווין" על שם העיירה הגובלת בה מדרום אך נמצאת בתחום שיפוטה.
נכון לשנת 2011 מתגוררים בבלקברן 117,963 תושבים.
היסטוריה
חפירות ארכאולוגיות בהרים מסביב לבלקברן גילו שרידים מתקופת הברונזה. בלקברן ממוקמת במקום בו נסללה בעבר דרך עבור הצבא הרומאי אשר חצה את נהר בלאקווטר צפונה לכיוון מצודות באזור מנצ'סטר של היום.
הנצרות הגיעה לבלקברן בסוף המאה השישית, כנראה בשנת 596 (ישנה הוכחה לבניית כנסייה בעיר באותה שנה). העיר הייתה יעד חשוב בתקופה האנגלו-סקסונית כאשר הייתה אחת העיירות החשובות של נורת'מבריה.
שמה של בלקברן היה "בלצ'בורן" כפי שתועד בספר יום הדין משנת 1086 עבור המלך ויליאם הראשון. מקור שמה לא ברור. יש השערות שזה שילוב של מילים בשפה האנגלית העתיקה ויש השערות ששמה של העיר הוא בלק-בורן (זרם שחור).
במהלך המאה ה-13 נפתחו בבלקברן הרבה מפעלי טקסטיל. במאה ה-14 הפלמים התיישבו באזור ועזרו לפתח את כלכלת העיר בהתבסס על תעשיית הטקסטיל. במהלך המאות ה-18 וה-19 עד תחילת המאה ה-20 הפכה בלקברן ל"בירת האריגה העולמית" והפכה מעיירה קטנה המונה 5,000 תושבים לעיר המונה 130,000 תושבים. הצניחה בתעשיית הטקסטיל הכתה לא רק בבלקברן אלה בכל עיר שהתבססה על התעשייה בערך בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. בשנות ה-50 הגיעו לבלקברן הרבה מהגרים מהודו ופקיסטן. כמות המוסלמים בבלקברן היא מהגבוהות באנגליה וויילס.
גאוגרפיה ואקלים
בלקברן ממוקמת על נהר בלאקווטר בצפון מחוז לנקשייר, 32 ק"מ צפונית למנצ'סטר ו-296 ק"מ צפונית ללונדון. בלקברן ממוקמת בגובה 122 מטר מעל גובה פני הים. העיר גובלת בדרומה באדמת ביצות ובצפונה בעמק ריבל. העיר ממוקמת בין על הרי מזרח לנקשייר ועל כן ישנם רחובות תלולים. מרכז העיר ממוקם בין מספר גבעות. בלקברן היא העיר הגדולה במזרח לנקשייר ונמצאת כ-15 קילומטר מערבית מהעיר פרסטון שהיא המרכז המנהלי של מחוז לנקשייר. האקלים בבלקברן הוא אקלים ימי מתון. כמו ברוב הערים בבריטניה הקיץ קריר והחורף מתון.
דמוגרפיה
נכון לשנת 2001 חיים בעיר ובמטרופולין שלה 105,085 תושבים בצפיפות של 4,291/ק"מ². בעיר חיים 69.2% אנגלים לבנים, 14.31% הודים ו-11.45% פקיסטנים. 12.33% מתושבי העיר נולדו מחוץ לשטח האיחוד האירופי. 57.53% תושבי העיר הם נוצרים, 25.74% מוסלמים ו-15.98% אחרים.
כלכלה
'קניון בלקברן' הידוע בשמו השני ("מרכז הקניות בלקברן") הוא הקניון היחיד בעיר עם 130 חנויות. הקניון נמצא באזור מרכזי עם מסחר רב גם מחוץ לו וברחובות הסמוכים. השוק של בלקברן נמצא גם הוא בקרבת מקום. מקומות עבודה רבים מספקים מספר מפעלים גדולים הקשורים לצבא בריטניה.
תחבורה
תחנת רכבת המחודשת של בלקברן ממוקמת במרכז העיר אותה משרתת רשת רכבות של חברת נורת'רן.
נמל תעופה הבינלאומי בלאקפול נמצא 37 ק"מ מערבית לבלקברן והוא נמל התעופה הקרוב לעיר. נמל תעופה של מנצ'סטר שהוא נמל התעופה העמוס ביותר מבין נמלי התעופה בבריטניה אחרי לונדון, ממוקם 45 ק"מ דרום מזרחית לבלקברן.
ספורט
מועדון הכדורגל החשוב ביותר בעיר הוא בלקברן רוברס המשחק בצ'מפיונשיפ. אצטדיון הבית של הקבוצה הוא אצטדיון אווד פארק. המועדון זכה באליפות בשנת 1995 וגביע הפוטבול ליג ב-2002.
עיר דוד
עיר דוד היא אתר ארכאולוגי שבו שכנה ירושלים הקדומה החל מראשית ימיה, בתקופת הברונזה התיכונה, ועד אמצע ימי הביניים. בשלהי התקופה העות'מאנית חודש היישוב במקום, וכיום האתר הוא חלק משכונת ואדי חילווה שבסילואן, או שכונת "עיר דוד", כפי שהיא מכונה בעברית החל משנות ה-90 של המאה ה-20. המקום קרוי על שם דוד המלך, שלפי התנ"ך קבע בירושלים את בירת ממלכתו ושם נטמן לאחר פטירתו.
האתר מהווה חלק מגן לאומי "סובב חומות ירושלים", הוא מנוהל על ידי רשות הטבע והגנים ומתופעל על פי חוזה על ידי עמותת אלע"ד.
סביבתה של עיר דוד
עיר דוד ממוקמת על גבעת העופל, הגבעה הדרום-מזרחית של אגן העיר העתיקה. פסגתה של הגבעה מצויה בגובה 743 מטר מעל פני הים. הגבעה נמצאת כיום מדרום ומחוץ לחומות העיר העתיקה, בלב השכונה הערבית (לשעבר כפר) סילואן (כפר השילוח), מצפון לגיא בן הינום וממערב לנחל קדרון.
הבחירה להקמת יישוב, לא כל שכן עיר, בגבעה זו, הנמוכה משמעותית מההרים הסובבים אותה (הר הצופים, הר הזיתים ורכס ארמון הנציב) עשויה להראות תמוהה, אולם בעיר דוד מתקיימים במידה רבה כל התנאים ההכרחיים לקיומו של יישוב בתקופות הקדומות.
הגנה
ראשיתה של ירושלים הקדומה שכנה על שיפוליה הדרומיים של גבעת העופל. מצד מזרח תוחם את עיר דוד נחל קדרון וממערב הגיא המרכזי (אפיקיהם של שני הנחלים היו נמוכים משמעותית בתקופת ייסוד העיר לעומת האפיק כיום), המתחברים בקצה הדרומי של הגבעה בגיא בן הינום. הגבול הצפוני היה פחות או יותר במקום בו עובר היום "כביש העופל" שמחוץ לחומה הדרומית, אם כי מאוחר יותר התרחבה העיר וכללה את הר הבית, ומאוחר יותר התרחבה אף לגבעה המערבית.
מיקום של עיר בתחתית קעורה סגורה אינו מצוי בשום מקום אחר בארץ. ערים היו ממוקמות בדרך כלל על תל בולט מעל לסביבה מישורית, או על שלוחה של הר היורדת אל תוך בקעה. אין שום דוגמה נוספת של עיר שהרים מקיפים אותה מכל הצדדים. עם זאת, למרות שלעין מודרנית נראה כי העיר נשלטת מכל הצדדים, הרי שבהתחשב בטווחי כלי הנשק שהיו מקובלים בתקופת יסודה של העיר, תלילותם הרבה של מדרונות עיר דוד הפכה את הגבעה למוגנת בצורה טובה, למעט הצד הצפוני.
דרכים
ירושלים שכנה במרחק גדול מן הדרכים הבינלאומיות הראשיות של ארץ ישראל - "דרך הים" שלאורך חוף הים התיכון, ו"דרך המלך" העוברת בעבר הירדן המזרחית - דרכים שעברו מצפון לדרום וקישרו את מצרים עם סוריה ומסופוטמיה. בציר האורך של הארץ, באזור ירושלים, קיימת רק אפשרות אחת למסלול של דרך מדרום לצפון, והיא דרך ההר, לאורך קו פרשת המים הארצי המפריד בין הנחלים היורדים לים התיכון לבין אלה היורדים לים המלח ובקעת הירדן. כל הערים הראשיות של יהודה, כגון שכם, מצפה, בית לחם וחברון נמצאות לאורכה של דרך זאת, מלבד ירושלים הקדומה, הנמצאת במרחק מה מזרחה ממנה.
חקלאות
הקרקע החקלאית, אשר בתחילת דרכה של העיר הייתה עיקר הפוטנציאל הכלכלי שלה, מוגבלת בשטחה. בלייתם של סלעי הגיר הקשים יוצרת אדמת טרה רוסה המאפיינת את הרי יהודה ואופיינית לנופים של בליה קרסטית. קרקע זו נוצרה על המדרונות ועל פסגות ההרים, וחלק ניכר ממנה נסחף, מותיר את המדרונות קירחים וסלעיים אך יוצר קרקע פורייה זמינה לחקלאות בעמקי הנחלים.
מהתקופה הנאוליתית ועד תקופת הברונזה
החפירות הארכאולוגיות חשפו שרידים כבר מהתקופה הכלכוליתית, ושרידי בנייה החל מתקופת הברונזה הקדומה ב'. ירושלים מוזכרת לראשונה בעדויות כתובות בכתבי המארות המצריים (המאות 19-18 לפנה"ס). מתקופה זו נחשפו, בין היתר, החומה המזרחית של העיר והשלב הקדום של פיר וורן. מכתביו של מלך ירושלים, עבדיחבה לאמנחותפ הרביעי שליט מצרים באמצע המאה ה-14 לפנה"ס השתמרו במכתבי אל עמרנה. מתקופה זו נחשפו קירות תמך של החלקה המדורגת בשטח G (להלן).
כן נמצא שבר של לוח טין המהווה מסמך הכתוב בכתב יתדות אופייני למאה ה-14 לפנה"ס בשפה האכדית, שפה שהייתה מקובלת באותה תקופה לתכתובות דיפלומטיות בין ממלכות. גודלו של השבר 2.0x2.8 ס"מ, עוביו כסנטימטר אחד והוא מהווה חלק מהשולים השמאליים המרכזיים של לוח מלבני. צורתו של הלוח תואמת את צורתם של לוחות טין אחרים שנתגלו במזרח הקדום ואשר שימשו לכתיבת מסמכים ומכתבים בתקופת הברונזה המאוחרת. לטענת מפרסמי הכתובת ניתן לשער שהלוח הוא חלק מחליפת מכתבים שנערכה בין מלכים, ככל הנראה בין מלך ירושלים, ייתכן עבד חבה, לבין פרעה אמנחתפ הרביעי. וכן כי ניתן להסיק כי השבר שנמצא הוא עותק הארכיון של מכתב שנכתב בירושלים ונשלח כנראה למלך מצרים.
התיישבות ישראלית והתפשטות העיר
על תחילת ההתיישבות בירושלים בתקופת הברזל אין בידינו מידע מעבר למתואר במקרא, לפי המקרא עם כניסת עם ישראל לארץ וההתנחלות ירושלים נכבשה פעמיים (על ידי יהושע בן נון ושבט יהודה) אך על אף הכיבושים, היבוסים תושבי העיר נשארו לגור בירושלים ולשלוט בה. דוד המלך מחליט עם הפיכתו ממלך יהודה למלך של כל עם ישראל להעביר את בירתו מחברון אל ירושלים. הוא כבש את ירושלים והפך אותה לבירת ממלכת ישראל המאוחדת.
במקרא נזכרות כמה פעמים פעולות הבנייה של דוד בעיר, בין היתר: לא ברור למה הכוונה במושג "מילוא". אולי הכוונה לטרסות שעל המדרון המזרחי של השלוחה הדרומית מזרחית שהיוו קירות תמך למבנים שמעליהם, או דווקא מלשון "עלייה" - המעלה המוביל מעיר דוד אל ההר.