cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הכוחות המזוינים של רפובליקת קזחסטן
הכוחות המזוינים של הרפובליקה של קזחסטן (ברוסית: Вооружённые силы Республики Казахстан, בקזחית: Қазақстанның Қарулы Күштері, Qazaqstannyŋ Qaruly Küşterı) הם הכוחות המזוינים המאוחדים של קזחסטן. הם מורכבים משלוש זרועות: כוחות יבשה, כוחות ימיים וכוחות הגנה אווירית. וכן מארבעה מערכים עצמאיים: כוחות תקיפה אוויריים, כוחות מיוחדים, כוחות ותותחנים וכוחות טריטוריאליים. המשמר הלאומי, ההגנה האזרחית, שירות הגבולות ושירות האבטחה הממלכתי משמשים כשלוחות צבאיות של הכוחות המזוינים. מדיניות ההגנה הלאומית מבוססות על חוקת קזחסטן. הם מבטיחים את השמירה על עצמאותה וריבונותה של המדינה ושלמות שטחה היבשתי, המים הטריטוריאליים והמרחב האווירי והסדר החוקתי שלה. הכוחות המזוינים של קזחסטן פועלים תחת משרד ההגנה של קזחסטן.
כוח אדם
כוח האדם מונה כ-135,000 חיילים בשירות בפעיל ועוד 32,000 אנשים ביחידות שאינן חלק מזרועות האוויר, הים או היבשה.
המטה הכללי
המטה הכללי הוא הגוף המרכזי לניהול הכוחות המזוינים של המדינה בימי שלום ומלחמה.
היסטוריה
ב-7 במאי 1992, נשיא קזחסטן ביצע מספר פעולות בנושא הגנה: הוא חתם על צו ל'הקמת הכוחות המזוינים של הרפובליקה של קזחסטן', הפיכתה של ועדת ההגנה הממלכתית של הרפובליקה של קזחסטן למשרד ההגנה ומינויו של הגנרל-קולונל סגאדת נורמגמבטוב לשר ההגנה של קזחסטן. מוכתר אלטינבאייב כיהן כשר ההגנה פעמיים, פעם האחרונה מדצמבר 2001 עד ינואר 2007.
ב-30 ביוני 1992 בעקבות התמוטטות ברית המועצות, התפרק המחוז הצבאי של טורקסטן של הכוחות המזוינים הסובייטים. קבוצת הכוחות החזקה ביותר מהמחוז הצבאי של טורקסטן הפכה למרכיב העיקרי של הצבא החדש של קזחסטן. קזחסטן קיבלה את כל יחידות הארמייה ה-40 (הארמייה ה-32 לשעבר) וחלק מהקורפוס ה-17, כולל 6 דיוויזיות של כוחות יבשה, בסיסי אחסון, חטיבות הנחיתה האוויריות ה-14 וה-35, 2 חטיבות רקטות, 2 גדודי ארטילריה וכמות גדולה של ציוד שהוצאה מאזור אוראל לאחר חתימת האמנה על הכוחות המזוינים הקונבנציונליים באירופה.
קזחסטן ערכה את המצעד הצבאי הראשון בתולדותיה ב-7 במאי 2013, במהלכו נחגג לראשונה יום מגן המולדת כחג הלאומי. במהלך הטקס הועלתה האישה הראשונה לדרגת מייג'ור גנרל. קזחסטן היא חברה מייסדת ב-CSTO וב-SCO. לקזחסטן יש גם תוכנית פעולה של שותפות אישית עם נאט"ו ושיתוף פעולה אסטרטגי עם הכוחות המזוינים הטורקים.
מיגל ניידורף
דון מיגל (אל גרנדה) ניידורף (בפולנית: Mendel Mieczysław-Najdorf, בספרדית: Miguel Najdorf ;15 באפריל 1910 – 4 ביולי 1997) היה שחמטאי יהודי-פולני-ארגנטינאי בדרגת רב אמן, סופר שחמט וידוע במיוחד בשל תרומתו להסתעפות ניידורף בהגנה הסיציליאנית. הוא חבר בהיכל התהילה העולמי של השחמט.
ביוגרפיה
מיגל ניידורף נולד ב-15 באפריל 1910 ביישוב גרודזיסק מזובייצקי על יד ורשה במשפחה יהודית, תחת השם מנדל מייצ'יסלב, בן לגידלי ניידורף. התחיל לשחק שחמט מגיל 12.
את ניידורף לימד בתחילה דויד פז'פיורקה ולאחר מכן סבלי גריגורייביץ' טרטקובר שאותו כינה תמיד "המורה שלי". בתחילת הקריירה השחמטאית שלו, בשנת 1928, הביס ניידורף את גלוקסברג במשחק מפורסם שנקרא "הפולני הנצחי" בו הקריב ניידורף את ארבעת הכלים הקלים.
עמדת הסיום לאחר המסע 22...ח5.
בשנת 1930 חלק ניידורף מקום 6–7 באליפות ורשה (ניצח: פאולין פרידמן). בשנת 1931 סיים במקום השני באליפות ורשה (ניצח: פאולין פרידמן). בשנת 1933 ניצח ניידורף בתחרות ורשה, ובינואר 1934 סיים במקום השני, אחרי רודולף שפילמן בתחרות ורשה. בקיץ 1934 הפסיד ניידורף בדו-קרב לאורד קרלין +1 -2 =1 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו). באותה שנה ניצח שוב בתחרות ורשה.
בשנת 1935 חלק באליפות השלישית של פולין שהתקיימה בורשה מקום 2–4 יחד עם פאולין פרידמן והנריק פרידמן (ניצח: סבלי גריגורייביץ' טרטקובר). לאחר מכן, חולל ניידורף סנסציה בגוברו על טרטקובר בדו-קרב +2 -1 =2. בשנת 1936 חלק מקום ראשון עם לאיוש שטיינר באליפות הונגריה, בהקדימו את לאסלו סאבו וגדעון ברצה. בשנת 1937 סיים במקום השלישי באליפות הרביעית של פולין עם 15/21 (במקום הראשון: טרטקובר, בשני: גדעון סטולברג). באותה שנה ניצח בתחרות רוהיטש-זאורברון עם 9.5/14 והקדים את פטר טריפונוביץ', בוריסלב קוסטיץ', פרידריך זמיש, יאן פולטיס ווסיה פירץ. בשנת 1938 חלק מקום 10–12 בתחרות לודז' (ניצח: וסיה פירץ). בשנת 1939 סיים במקום השישי בתחרות מרגייט.
! !! !!01!!02!!03!!04!!05!!06!!07!!08!!09!!10!!תוצאה
ניידורף שיחק בנבחרת פולין באולימפיאדה שלוש פעמים. בהמשך ייצג את ארגנטינה באחת עשרה אולימפיאדות נוספות.
אנדרו דייוויס
סר אנדרו פרנק דייוויס (באנגלית: Sir Andrew Frank Davis; נולד ב-2 בפברואר 1944) הוא מנצח בריטי.
מיגל ניידורף
ניידורף באולימפיאדות
ניידורף שיחק בנבחרת פולין באולימפיאדה שלוש פעמים, בהמשך ייצג את ארגנטינה באחת עשרה אולימפיאדות נוספות.
באולימפיאדות אלו זכה ניידורף באחת עשרה מדליות: שתי מדליות ארד קבוצתיות באולימפיאדה השישית והשביעית בייצגו את נבחרת פולין ומדליית כסף קבוצתית באולימפיאדה השמינית בייצגו את נבחרת פולין, באולימפיאדה זו קיבל ניידורף מדליית זהב אישית. אחרי המלחמה קיבל שלוש מדליות כסף קבוצתיות באולימפיאדה התשיעית, העשירית והאחת עשרה בייצגו את נבחרת ארגנטינה, בשתי הראשונות קיבל מדליית זהב אישית. באולימפיאדה החמש עשרה קיבל מדליית ארד קבוצתית ומדליית כסף אישית.
אנדרו דייוויס
חייו
דייוויס נולד באשרידג', הרטפורדשייר ולמד בקולג' המלכותי למוזיקה, קינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג' (שם השתלם בנגינת עוגב) ואחר כך אצל פרנקו פרארה ברומא.
מיגל ניידורף
חייו האישיים
לניידורף הייתה בת, ליליאנה, שנולדה לו מאישה ארגנטינאית.
אנדרו דייוויס
חייו
המשרה החשובה הראשונה שהחזיק הייתה כמנצח חבר של התזמורת הסימפונית הסקוטית של ה-BBC משנת 1970. בשנת 1975 התמנה למנצחה הראשי של התזמורת הסימפונית של טורונטו. הוא פרש מתפקידו בשנת 1988 אך נשאר קרוב אל התזמורת, כמנצח כבוד שלה.
דייוויס מנצח על רפרטואר רחב ומגוון, אם כי הוא מייחס חשיבות מיוחדת למוזיקה בריטית בת זמננו. שמו נקשר במיוחד בזה של מייקל טיפט, הוא ניצח על הבכורה הבריטית של יצירתו "מסכת הזמן" ודרש להפיק את "נישואי קיץ" (שהוצגה בשנת 2005) כאשר הצטרף לאופרה הלירית של שיקגו. הקלטתו לאופרה "מסכת אורפיאוס" של האריסון בירטוויסל זכתה לשבחי הביקורת.
בין השנים 2013–2019 הוא כיהן כמנצחה הראשי ומנהלה האמנותי של התזמורת הסימפונית של מלבורן.
מיגל ניידורף
מעבר לארגנטינה
במהלך האולימפיאדה ב-1939 פרצה מלחמת העולם השנייה. נבחרות פולין (בהשפעת מוביל הקבוצה טרטקובר), ארץ ישראל וצרפת (בהשפעת אלכסנדר אלכין) סירבו להתמודד כנגד גרמניה ונרשמה תוצאה של 2:2 בכל הדו-קרבות הללו. במקום הראשון זכתה גרמניה, בשני פולין ובשלישי אסטוניה לאחר הופעה מצוינת של פאול קרס בלוח הראשון שצבר 14.5 נקודות מתוך 19. רבים נשארו בארגנטינה ולא חזרו לאירופה אפופת הלהבות, כגון האוסטרים אליסקאזס ובקר וניידורף עצמו (אולם טרטקובר מורו חזר לאירופה, הצטרף לתנועת "צרפת החופשית" ולחם תחת השם סגן קרטיה). עד מהרה הגיעו לניידורף החדשות הנוראות שאשתו, בנו, אמו, אביו וארבעת אחיו הושמדו במחנות הריכוז והוא נותר לבדו, ללא אמצעי קיום, מבלי לדעת את השפה הספרדית, ואף על פי כן החליט להשתקע בארגנטינה. מקץ שנים רבות כינה זאת "המסע הטוב ביותר שאי פעם עשיתי".
בספטמבר 1939, לאחר תום האולימפיאדה, חלק ניידורף מקום ראשון עם פאול קרס בתחרות בבואנוס איירס. השניים צברו 8.5/11. בשנת 1941 הגיע ניידורף למקום השני עם 12.5/17, לאחר גדעון סטולברג בתחרות מר-דל פלטה. באותה שנה חלק עם גדעון סטולברג מקום ראשון בתחרות בבואנוס איירס. השניים צברו 11/14. הנה ניצחונו על קרלוס גימארד בתחרות זו
בשנת 1942 ניצח ניידורף בתחרות מר-דל פלטה עם 13.5/17, לפני סטולברג. בשנת 1943 סיים ניידורף במקום השני בתחרות מר-דל פלטה עם 10/13, (ניצח: סטולברג). באותה שנה ניצח בתחרות רוסאריו.
בשנת 1944 ניצח בתחרות לה-פלטה עם 13/16, לפני סטולברג. ב-1944 חלק מקום ראשון עם הרמן פילניק בתחרות מר-דל פלטה, השניים צברו 12.5/15. בשנת 1945 ניידורף ניצח בתחרות בואנוס איירס בתחרות לזכרו של גראו עם 10/12, לפני סטולברג וקרלוס גימארד. ניידורף סיים במקום השני בתחרות ויניה דל מאר בשנת 1945 עם 10.5/13 (ניצח: קרלוס גימארד), ולאחר מכן ניצח בתחרות מר דל פלטה בשנת 1945 עם 11/15 לפני סטולברג. הוא חזר על הניצחון בתחרות מר דל פלטה גם בשנת 1946 עם 16/18 לפני סטולברג וגימארד. ניידורף ניצח גם בתחרות ריו דה ז'ניירו בשנת 1946.
עם תום מלחמת העולם השנייה, חיי השחמט התעוררו מחדש בזירה הבינלאומית, במיוחד באירופה מוכת המלחמה. בשנת 1946 ניידורף חלק מקום 4–5 יחד עם לאסלו סאבו בתחרות חרונינגן עם 11.5/19 (ניצח: מיכאל בוטביניק). הנה ניצחונו של ניידורף על בוטביניק ועל יצחק בולסלבסקי בתחרות זו. בהמשך השנה ניצח ניידורף בתחרות פראג עם 10.5/13 לפני פטר טריפונוביץ', יסטה סטולץ, סבטוזר גליגוריץ' ויאן פולטיס. ניידורף ניצח גם בתחרות ברצלונה 1946 עם 11.5/13 לפני דניאל ינובסקי. בשנת 1947 ניידורף סיים במקום השני בתחרות בואנוס איירס עם 6.5/10. בתחרות זו ניצח סטולברג אך ניידורף הקדים את אלוף העולם לשעבר מקס אויבה. בשנת 1947 ניצח ניידורף בתחרות מר דל פלטה, הנה ניצחונו על אריך אליסקסיס מתחרות זו. באותה שנה סיים במקום השני, לאחר אריך אליסקסיס בתחרות סאו פאולו.
בשנת 1948 ניידורף סיים במקום השני בתחרות ניו-יורק עם 6/9 (ניצח: ראובן פיין שצבר 8/9). ניידורף חלק מקום 4–5 יחד עם הקטור רוסטו בתחרות מר דל פלטה עם 10/17 אחרי אריך אליסקסיס, סטולברג ומדינה גרסיה. בשנת 1948 ניצח ניידורף בתחרות מר דל פלטה עם 14/17 לפני סטולברג, אליסקסיס ומקס אויבה. ניידורף סיים במקום השני בתחרות בואנוס איירס עם 8/10 (ניצח: סטולברג). ניידורף ניצח בתחרות ונציה בשנת 1948 עם 11.5/13 לפני גדעון ברצה, אסטבן קאנאל ומקס אויבה. בשנת 1949 ניידורף חלק מקום ראשון-שני עם סטולברג בתחרות בואנוס איירס. בשנת 1950 ניידורף ניצח בתחרות אמסטרדם עם 15/19 לפני שמואל רשבסקי, סטולברג, סבטוזר גליגוריץ', וסיה פירץ ומקס אויבה. ניידורף ניצח גם בתחרות בלד בשנת 1950.
מועמד לאליפות העולם
סדרת ההצלחות המרשימות של ניידורף בין השנים 1939 ל-1947 העלו אותו לצמרת העולמית. על פי האתר Chessmetrics ניידורף דורג במקום השני בעולם בתחילת 1948.
מד כושר רשמי של פיד"ה לא יושם עד 1970 והאתר מחשב מדי כושר היסטוריים לתאריכים מוקדמים יותר. למרות מיקומו הגבוה לא שותף ניידורף בתחרות לקביעת אלוף העולם בשנת 1948.
אף על פי שניידורף לא הקדיש לשחמט המקצועני את מלוא זמנו (במשך שנים רבות עסק בביטוח), היה אחד מהשחמטאים המובילים בעולם בשנות החמישים והשישים והצטיין בשחמט עיוור. בשנת 1950 העניקה לו פיד"ה תואר רב אמן ברשימה הראשונה של רבי אמנים שקיבלו את התואר. באותה שנה שיחק בתחרות המועמדים לקביעת המתמודד על אליפות העולם שהתקיימה בבודפשט וסיים במקום החמישי. בשנת 1953 התמודד שוב בתחרות המועמדים שהתקיימה בציריך וסיים במקום השישי, הנה ניצחונו על מארק טיימנוב מתחרות זו לאחר משחק זה אמר ניידורף את אמרתו "עדיף שטיימנוב ילך לנגן בפסנתר שלו!". הוא לא העפיל פעם נוספת לתחרות המועמדים אם כי כמעט הצליח בכך בתחרות הבינאזורית של 1955.
קריירה מאוחרת
ניידורף ניצח בתחרויות חשובות כמר דל פלטה בשנת 1961 והוואנה בשנים 1962 ו-1964. הוא שיחק בשני סבבי גביע פיאטיגורסקי. ימים לפני שמלאו לו שישים שנה השתתף בהתמודדות ברית המועצות מול שאר העולם, וסיים בתיקו מול אלוף העולם לשעבר מיכאל טל.
אישיותו הצבעונית של ניידורף הפכה אותו ליקירם של אוהדי שחמט רבים. גם אמרותיו השנונות, כפי שנהג גם מורו ורבו טרטקובר, סייעו בכך. אחת הדוגמאות היא לגבי יריבו מההתמודדות ברית המועצות מול שאר העולם: "כאשר אלוף העולם בוריס ספסקי מקריב לך כלי, אתה יכול להיכנע בו במקום; אך כאשר מיכאל טל מקריב לך כלי, עדיף שתמשיך לשחק, משום שהוא עשוי להקריב לך עוד כלי, ולאחר מכן עוד כלי ואז ... מי יודע?"
נפטר ב-6 ביולי 1997 בגיל 87 בבית חולים בעיר מאלגה בספרד, לשם הובא לצורך ניתוח מבית מלון בעיירת נופש שבו שהה.
בעיירת מולדתו בגרודזיסק מזובייצק בפולין הוקמה תחרות של שמו של פדרציית השחמט של אזור מזוביה, כמו כן מועדון השחמט המקומי קיבל את שמו.
דוגמאות מתוך משחקיו
לבן: שמואל רשבסקי  שחור:     מיגל ניידורף    דאלאס 1957
במשחק זה רשבסקי מציב את הפרש ב-ד6 כדי להשתלט על המרכז. לאחר מכן הוא יוצר רגלי מעבר באגף המלכה כדי להעסיק את יריבו באגף זה ולבסוף הוא מעביר את ההתקפה לאגף המלך. ניידורף לא מסוגל להגן על כל האגפים בו זמנית. משחק מאלף של רשבסקי בו הוא מעביר את ההתקפה מצד לצד.
תרומותיו
הסתעפות ניידורף בהגנה הסיציליאנית היא אחת מהפתיחות הפופולריות ביותר בשחמט המודרני וקרויה על שמו. ניידורף גם תרם לתאוריה ולהתפתחות של פתיחות אחרות כגון ההגנה ההודית של המלך. ניידורף היה גם עיתונאי שחמט מכובד וערך טור פופולרי בעיתון Buenos Aires Clarin. אחד מהקוראים הנלהבים של טורו של ניידורף היה האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
הסתעפות ניידורף בהגנה הסיציליאנית מתקבלת לאחר המסעים 1. ה4 ג5 2. פו3 ד6 3. ד4 ג:ד4 4. פ:ד4 פו6 5. פג3 א6
לקריאה נוספת
Tomasz Lissowski, Adrian Mikhalchishin: Najdorf: life and games. Batsford, London 2005. (ISBN 07134-8920-0)
קישורים חיצוניים
http://www.poloniachess.pl/najdorf2007/index.php?page=komunikat&lang=en
המרוץ הארקטי של נורווגיה 2018
המרוץ הארקטי של נורווגיה 2018 הוא התחרות ה-6 של מרוץ האופניים המרוץ הארקטי של נורווגיה. המרוץ הוזנק ב-16 באוגוסט 2018 מוואדסה (Vadsø) בקטע גבעי. המרחק המצטבר שהיה על מסיימי המרוץ לעבור הוא 718.5 ק"מ ב-4 קטעים, במסלול העובר בפיורדים של צפון נורווגיה, מתאפיין בטיפוס והסתיים ב-19 באוגוסט 2018 באלטה (Alta). בתחרות מתחרים 114 רוכבים המשתייכים ל-19 קבוצות, 6 רוכבים בכל קבוצה.
דירוג כללי
הדירוג הכללי (לובש החולצה הכחולה) הוא הרוכב שעבר את המסלול בזמן הקצר ביותר במצטבר (כולל "בונוס זמן" הניתן למנצחי קטעים ובנקודות הבונוס, לרוב לשלושת הראשונים), ועל כן ניתן לזכות בה מבלי לנצח שום קטע במרוץ. החולצה הצהובה נחשבת ליוקרתית ביותר בתחרות. לרוב, במחצית השנייה של המרוץ, לובשים אותה "רוכבי הדרוג הכללי" (General classification).
מלך הנקודות ("ספרינטר")
מלך הנקודות (ידוע כ-"ספרינטר המצטיין") הוא לובש החולצה הירוקה. בכל קטע בטור ישנן מקומות של "ספרינט ביניים", בהן ניתן לזכות בנקודות (כמות הנקודות בכל מקום משתנה לפי דרגת הקושי) ובניצחון בקטעים (כמות מסוימת של רוכבים הראשונים שמסיימים את הקטע). המנצחים בחולצה הירוקה הם לרוב הרוכבים שיודעים להאיץ באופן הטוב ביותר, כמו גם ידועים ביכולתם להתמקם ב"מיקום טוב" לקראת קווי הסיום, דבר המאפשר להם לנצח את הקטעים המישוריים.
מלך ההרים
מלך ההרים (ידוע גם כ"מטפס המצטיין"), לובש החולצה האדומה) הוא הרוכב שמקבל את מירב נקודות הטיפוס. ברוב הקטעים ישנן עליות בקטגוריות שונות, כאשר דירוג 2-1 הם העליות המדורגות (כאשר 2 הכי קל ו- 1 הכי קשה). הדירוג נקבע לפי רמת הקושי של כל עלייה ("אחוז השיפוע" והמרחק המצטבר של הטיפוס), כשהאחוז המקסימלי נמצא בקטע השלישי (9.1%). כל אחת מהעליות מזכה בנקודות את הרוכבים שמגיעים ראשונים לפסגה (ככל שדרגת הקושי גבוהה יותר, כך ניתן יותר נקודות למנצח וכן כך ניתן נקודות ליותר רוכבים).
המוביל הצעיר
בדומה לחולצה הצהובה, הדירוג הכללי עד גיל 25 (ידוע כ"המוביל הצעיר", לובש החולצה הלבנה) הוא הרוכב הצעיר (עד גיל 25), שעבר את המסלול בזמן הקצר ביותר במצטבר (כולל "בונוס זמן" הניתן למנצחי קטעים ובנקודות הבונוס, לרוב לשלושת הראשונים), ועל כן ניתן לזכות בה מבלי לנצח שום קטע במרוץ. החולצה הלבנה נחשבת ליוקרתית ולעיתים, המנצחים בקטגוריה זו הופכים להיות כעבור מספר שנים מבין הבולטים שברוכבי הדרוג הכללי.
דירוג קבוצתי
דירוג קבוצתי ("הקבוצה הטובה ביותר") הוא הצירוף המצטבר של זמני שלושת רוכבי הקבוצה הראשונים בכל קטע. בדרך כלל, בכל קטע, מדובר בשלושה רוכבים שונים.
קבוצות משתתפות
במרוץ משתתפות 19 קבוצות, שישה רוכבים בכל קבוצה.
לואי-איג ונסן
האב לואי-אִיג ונסן (בצרפתית: Louis-Hugues Vincent; 31 באוגוסט 1872, סנט-אלבן-דה-וולסר, צרפת - 30 בדצמבר 1960, ירושלים, אז בירדן) היה כומר נוצרי צרפתי, מן המסדר הדומיניקני בירושלים, ארכאולוג, מורה בבית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה (EBAF), מחבר ספרים וחוקר ארץ ישראל במשך שנים רבות.
פרטים ביוגרפיים
לואי-איג ונסן נולד בשנת 1872 בצרפת, בעיירה סנט-אלבן-דה-וולסר (Saint Albin-de-Vaulserre) במחוז איזר, דרומית-מזרחית לעיר ליון. אחרי תקופת חניכות אצל הנזירים הדומיניקנים באזור ליון, נשלח בשנת 1891 למנזר סנט אטיין שבירושלים, שם גר עד למותו, במשך כמעט שבעים שנה, פרט לשהות ארוכה בצרפת בימי מלחמות העולם.
את לימודיו והסמכתו ככומר קתולי עשה בבית הספר הצרפתי למקרא וארכאולוגיה, שהוקם במתחם המנזר הדומיניקני שנה לפני הגעתו על ידי האב מארי-ז'וזף לגראנז'. במהרה הפך לאחד החוקרים הבקיאים ביותר בתחום הארכאולוגיה המקראית, כולל בתחום הקרמיקה ושרידים עתיקים אחרים. לפיכך התבקש בגיל צעיר ללמֵד ארכאולוגיה במסגרת בית הספר שבו למד.
במהלך חייו הגיע להכיר מקרוב את כל האתרים הארכאולוגיים הידועים בזמנו בארץ ישראל. בין השאר, חפר בתל פארעה (צפון) ביחד עם הכומר רולאן דה וו.
ונסן פרסם מאמרים רבים בכתב העת Revue Biblique, ואף היה עורכו בין השנים 1931–1938. בשנת 1953 ביקש לפרסם ביוגרפיה של האב לגראנז' אך הספר נאסר לפרסום על ידי הצנזורים של הכנסייה.
ונסן נפטר בירושלים (שהייתה אז תחת השלטון הירדני) בגיל 88. הוא נקבר בחצר המנזר הדומיניקני, במתחם קבורה עתיק, לצדם של רבים מעמיתיו למסדר הדומיניקני ולסגל בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה. הסמטה המחברת את דרך שכם למלון אמריקן קולוני קרויה על שמו.
ספריו
עם האב פליקס-מארי אבל (Félix-Marie Abel):
עם מארי-ז'וזף סטב (Marie-Joseph Steve):
בואינג 737 הדור הבא
בואינג 737 הדור הבא (באנגלית: Boeing 737 Next Generation, ידוע גם בשם 737NG) הוא השם שניתן לדגמים 600/700/800/900 של מטוס הנוסעים בואינג 737. זהו הדור השלישי של מטוס בואינג 737, והוא בא לאחר סדרת דגמי בואינג 737 קלאסי (300/400/500). בואינג 737 הדור הבא הם מטוסי סילון צרי גוף אשר נועדו לטווח קצר עד בינוני. ייצור סדרת הדור הבא החל בשנת 1996 על ידי חטיבת בואינג מטוסים מסחריים של חברת בואינג. הסדרה כוללת ארבעה דגמים שונים בהם בין 110 ל-210 מושבי הנוסעים.
נכון לחודש דצמבר 2017, הוזמנו סך הכל 7,094 מטוסי בואינג הדור הבא, מהם נמסרו ללקוחות 6,658 מטוסים. שאר ההזמנות הן לדגמי 700 ו-800 בגרסת נוסעים ובגרסת מטוס מנהלים (BBJ) ודגם 900ER לטווח מוגדל. התחרות העיקרית לסדרת 737NG היא עם סדרת איירבוס A320. את סדרת הדור הבא של בואינג 737 עומדת להחליף סדרת MAX, מטוסים שמסירתם ללקוחות החלה בשנת 2017.
רקע
לאחר שאחד הלקוחות הבולטים והקבועים של בואינג, יונייטד איירליינס, קנה מטוס נוסעים מדגם איירבוס A320 של החברה המתחרה, החלה בואינג לעדכן את מטוסה האיטי יותר, וקצר הטווח, 737-400 בסדרת קלאסי, למטוס יעיל יותר, וגדול יותר 737–800 הדור הבא. בעוד שמטוסי איירבוס A320 מבוססים על טכנולוגיית טוס-על-חוט המתקדמת יותר טכנולוגית, ב-1991 יזמה בואינג פיתוח סדרה מעודכנת של מטוסיה. לאחר קבלת דרישות וציפיות לסדרה החדשה מלקוחות פוטנציאליים, ב-17 בנובמבר 1993 הכריזה החברה על התוכנית לפיתוח סדרת  737 הדור הבא (NG). בסדרת 737NG נכללו דגמי 600, 700, 800 ו-900, והיא מהווה את השדרוג המשמעותי ביותר שבוצע לבואינג 737 מאז תחילת יצורו. ביצועי המטוסים בסדרת 737NG הם של מטוס נוסעים חדש, אבל נשמרו קווי דמיון במבנה ובעיצוב לדורות הקודמים של בואינג 737. צורת הכנף שונתה שטח הכנף גדל ב-25% והיא התארכה עד 4.88 מ', דבר אשר הגדיל את סך קיבולת דלק במטוסי הדור הבא עד 30%. דגמי הדור הבא שקטים יותר, והותקנו בהם מנועים יעילים יותר מדגם CFM56-7B. שיפורים אלה תרמו להגדלת הטווח של סדרת הדור הבא עד 900 מיל ימי, המאפשר שימוש במטוסי סדרה זו לטיסות בין יבשתיות. טיסות המבחן בסדרת הדור הבא התבצעו ב-10 מטוסים: שלושה מדגם 600, ארבעה מדגם 700 ושלושה מדגם 800.
פנים המטוס
בתא הנוסעים של ה-737 בסדרת הדור הבא הוכנסו שיפורים לעיצוב שהיה נהוג בסדרת 737 קלאסי ובמטוסי בואינג 200–757, זאת על ידי שילוב של מאפיינים ממטוסי בואינג 777. תאי החפצים מעל כיסאות הנוסעים עוגלו והוגדלו וגם לוחות תקרת תא הנוסעים עוגלו. עיצוב תא הנוסעים של סדרת הדור הבא אומצה גם לדגם בואינג 300–757, ולאחר מכן הפכה לאפשרות שלקוח יכול להזמינה גם בדגם בואינג 200–757.
ייצור ובדיקה
המטוס הראשון בסדרת הדור הבא שייצורו הושלם היה מדגם 700, והוא יצא מהמפעל ב-8 בדצמבר 1996. מטוס הזה היה המטוס ה-2843 מבין מטוסי בואינג 737 וטיסת הבכורה בו הייתה ב-9 בפברואר 1997. אב הטיפוס של דגם 800 יצא את המפעל ב-30 ביוני 1997 וטס לראשונה ב-31 ביולי 1997. הקטן מבין דגמי סדרת הדור הבא, בואינג 600–737, זהה בגודלו לבואינג 500–737, טס לראשונה ב-22 בינואר 1998; הסמכת רשות התעופה הפדרלית לדגם זה הוענקה ב-18 באוגוסט 1998.
מטוס בואינג 737 מיוצר במפעל בואינג, סמוך לסיאטל במדינת וושינגטון, תוך 10 ימים, חצי מזמן הייצור למטוס מדגם זה לפני שנים ספורות. גוף המתכת של המטוס, הריק מכל התקנה, מגיע למפעל בסיאטל מויצ'יטה, בקנזס, ומוכנס למפעל ביום הראשון. ביום השני מותקן החיווט החשמלי וביום השלישי מותקנות המערכות ההידראוליות. ביום 4 גוף המטוס מונף באוויר ומסובב בזווית של 90 מעלות כדי לחבר אליו את הכנפיים בתהליך האורך שש שעות, במקביל מותקנים גם כני הנסע. המטוס שוב מונף ומסובב ב-90 מעלות להמשך פס הייצור. תהליך ההרכבה הסופי מתחיל ביום השישי בהתקנת מושבי הנוסעים, המטבחים, שירותים ותאי החפצים. מנועי המטוס מחוברים לכנפיים ביום השמיני. ביום העשירי מוצא המטוס מבניין המפעל לצורך טיסות מבחן.
התפתחויות נוספות
בשנת 2004 הציעה חברת בואינג גרסת 737 הדור הבא המיועד לשדות תעופה עם מסלול טיסה קצר וזאת במענה לצרכיה של חברת התעופה גול, המפעילה טיסות רבות משדות תעופה קטנים יותר. בגרסה זו שופרו ביצועי המטוס בהמראה ונחיתה. חבילה שיפורים זו ניתנת בהזמנה מיוחדת ללקוחות דגמי 737NG וכלולה באופן סטנדרטי בדגם 737–900ER.
ב-21 באוגוסט 2006, פרסם ערוץ החדשות הבריטי סקיי ניוז כי מטוסי בואינג 737 הדור הבא אשר יוצרו בין השנים 1994 ועד 2002 הכילו חלקים פגומים. בידיעה נטען כי בחלקים שונים של שלדת המטוס נמצאו פגמים על ידי עובדי בואינג אולם החברה סירבה לנקוט פעולה כלשהי. בואינג טענה בתגובה כי הטענות "חסרות ערך". אולם תחקיר שנמשך כשנה על ידי רשת אל-ג'זירה, בשנת 2010, העלה שאלות באשר לבטיחות של כמה חלקים מבניים במטוסי בואינג 737.
מטוסי נוסעים מסדרת 737 הדור הבא, אשר יוצרו בשנים הראשונות לסדרה זו, נמכרים על ידי חברות התעופה ועוברים הסבה למטוסי מטען, זאת בזכות עלויות תפעול נמוכות, שלדה חזקה וזמינות של טייסים מוסמכים. בשנת 2017 החלה התעשייה האווירית להסב מטוסי 737 הדור הבא למטוסי מטען.
737-600
מטוס בואינג 600–737 הוא ממשיכו הישיר של דגם בואינג 500–737 והוא מתחרה עם איירבוס A318. בואינג 600–737 לא כולל כנפונים כאופציה. הלקוח הראשון שרכש את דגם 737-600 היה חברת סקנדינביאן איירליינס (SAS) ב-1995. המטוס הראשון נמסר לחברה ב-18 בספטמבר 1998. בואינג ייצרה סך הכל 69 מטוסי 600–737, המטוס האחרון שיוצר מדגם זה נמסר לחברת וסט ג' ט בשנת 2006.
בסוף שנת 2012, בואינג הסירה את דגם 600–737 מרשימת המחירים של כלי טיס בייצורה.
737-700
בואינג 700–737 היה הדגם הראשון של סדרת הדור הבא. לקוח ההשקה לדגם זה היה חברת סאות'ווסט איירליינס, אשר הזמינה דגם זה בנובמבר 1993. דגם זה מבוסס על בואינג 737-300, ונכנס לשירות ב-1998. הוא החליף את בואינג 300–737 בדגמים שהציעה בואינג ללקוחותיה והיווה מתחרה ישיר לאיירבוס A319. מטוס טיפוסי מדגם זה מכיל 137 מושבי נוסעים בשתי מחלקות, או 149 במחלקת תיירים בלבד. הלקוח העיקרי של בואינג 700–737 היא חברת סאות'ווסט איירליינס.
מטוסים בגרסת 737-700C ניתן להסב למטוסי מטען על ידי הסרת המושבים. במטוסי גרסה זו הותקנה דלת מטען גדולה בצד שמאל של המטוס. צי ארצות הברית היה הלקוח הראשון של גרסת 737-700C וכינויו הצבאי הוא C-40 קליפר.
737-700ER
בואינג השיקה את גרסת  737-700ER (גרסה עם טווח מוגדל) ב-31 בינואר 2006. אול ניפון איירווייז הייתה הלקוח הראשון לגרסה זו וקיבלה את הראשון מתוך הזמנה של חמישה מטוסי בואינג 737-700ER ב-16 בפברואר 2007. מטוס 700–737ER הוא המטוס העיקרי למטוס העסקים של בואינג BBJ1. בגרסה לטווח מוגדל נעשה שילוב של גוף מטוס בואינג 700–737 עם כנפיים וכני נסע של 737–800. טווח המטוס הוא 5,510 מיל ימי (10,200 ק"מ) עם 126 מושבי הנוסעים בשתי מחלקות. בואינג 700–737ER הוא מתחרה ישיר של איירבוס A319LR. בואינג 700–737ER הוא בעל טווח טיסה השני באורכו בין מטוסי 737 לאחר BBJ2.
737-800
בואינג 737–800 הוא גרסה ארוכה יותר של 700–737. הוא החליף את דגם 737-400. מטוס זה גם מילא את הפער שהותירה ההחלטה להפסיק את ייצור דגמי מקדונל דאגלס MD-80 ו - MD-90 לאחר מיזוגה של חברת מקדונל דאגלס בחברת בואינג. בחברות תעופה החליף דגם בואינג 737–800 את דגם בואינג 200–727 שהיה בשימוש עד אותה עת.
במטוס טיפוסי מדגם 737–800 יש 162 מושבי נוסעים בשתי מחלקות, או 189 מושבי נוסעים במחלקת תיירים בלבד. הדגם מתחרה בשוק מטוסי הנוסעים במטוס איירבוס A320.
המטוס צורך כ-3,200 ליטר של דלק סילוני בשעה, כ-20 אחוז פחות מזה של מטוסי MD-80 בתנאי טיסה דומים, אף שהוא נושא יותר נוסעים.
הלקוח הראשון של דגם בואינג 737–800 היה האפאג לויד פלוג (היום TUIfly) בשנת 1994. המטוס נכנס לשירות החברה בשנת 1998.
בשנת 2011, יונייטד איירליינס הייתה הראשונה להטיס בואינג 737–800 בין יוסטון לשיקגו, המוזן בתערובת של דלק ביולוגי ודלק סילוני רגיל כדי להפחית את פליטת הפחמן.
בפברואר 2016, בואינג השיקה תוכנית הסבת מטוסי 737–800 למטוסי מטען. כלי הטיס המוסב קיבל את שם הדגם 737–800BCF. עם פתיחת התוכנית קיבלה החברה 55 הזמנות להסבות. המטוס המוסב הראשון החל בטיסות מבחן בסוף 2017.
נכון לחודש נובמבר 2017 נמסרו ללקוחות 4,659 מטוסי 737–800, 90 מטוסי 737–800A, ו-21 מטוסי 737–800 BBJ2 מטוסים הועברו. בחברה נותרו 402 הזמנות שלא סופקו. חברת התעופה האירית ריינאייר היא בין המפעילים הגדולים ביותר של בואינג 737–800, עם צי של יותר מ-400 מטוסים בטיסות ברחבי אירופה וצפון אפריקה.
737-900
האחרון בסדרת הדור החדש של 737 הוא דגם 737–900. זוהי הגרסה הארוכה ביותר מבין מטוסי הדור הבא. כיוון שבדגם 900 נשמרה התצורה הסופית של דגם 800, קיבולת מקומות הישיבה הוגבלה ל-189 מושבים במחלקת תיירים בלבד, אולם בתצורת שתי מחלקות ניתן להושיב כ-177 נוסעים. אלסקה איירליינס הייתה הלקוח הראשון של בואינג 737–900 בשנת 1997 וקיבל מטוס ראשון ב-15 במאי 2001. בדגם 737–900 נותר גם המשקל המרבי להמראה וקיבולת דלק של דגם 800, תוך כדי הגדלת טווח הטיסה. חסרונות אלה מנעו עד לפיתוח גרסה זו תחרות יעילה בין דגם 737–900 עם איירבוס A321.
737-900ER
גרסת  737-900ER (גרסת טווח מורחב), אשר כונתה 737-900X לפני ההשקה, הוא הגרסה החדשה והגדולה ביותר לסדרת בואינג 737 הדור הבא. גרסה זו הוכנסה כדי להמשיך את דרישות טווח הטיסה וקיבולת הנוסעים של דגם 757-200 שייצורו הופסק וכדי להתחרות ישירות עם איירבוס A321. בגרסה זו נוסף זוג דלתות יציאה ומחיצה אחורית של תא הנוסעים שטוחה כדי להגדיל את קיבולת המושבים ל-180 נוסעים בשתי מחלקות או 220 מושבי נוסעים במחלקת תיירים בלבד, אף על פי שכמה חברות תעופה נעלו את היציאות הנוספות. לגרסה זו גם קיבולת דלק מוגדלת וכנפונים כחלק מחבילת הבסיס, כך הוגדל טווח הטיסה ביחס לדגמים אחרים של סדרת הדור הבא.
מטוס ראשון בגרסת 737-900ER יצא משערי המפעל בוושינגטון ב-8 באוגוסט 2006 ונמסר ללקוח הראשון Lion Air ב-27 באפריל 2007. נכון לחודש ספטמבר 2017, חברת Lion Air הזמינה 103 בואינג 737–900ERs.
עד נובמבר 2017 נמסרו ללקוחות 52 מטוסי 737–900, 445 מטוסים בגרסת 900ER ושבעה בגרסת עסקים בלבד. 65 הזמנות לא נמסרו עדיין.
מטוסי עסקים של בואינג
בשלהי שנות ה-80 שיווקה בואינג מטוס עסקים בכינוי 33–77, שהיה גרסה של מטוס הנוסעים 737-300. לאחר שהחלה לשווק את סדרת הדור הבא בואינג הציגה את מטוס העסקים BBJ. מטוס BBJ1 היה דומה בממדיו לבואינג 700–737 אבל בין תכונותיו נוספות, חוזקו הכנפיים וכני הנסע אשר נלקחו מדגם 737–800, הוגדל גם טווח הטיסה באמצעות הוספת מכלי דלק. מטוס BBJ הראשון יצא ממפעל בואינג ב-11 באוגוסט 1998 וטס לראשונה ב-4 בספטמבר.
ב-11 באוקטובר 1999 בואינג השיקה את BBJ2. המטוס מבוסס על 737–800, הוא ארוך ב-5.84 מטר מ-BBJ1. חלל תא הנוסעים גדל בכ-25% וחלל תא המטען הוכפל, אבל טווח הטיסה של דגם זה קצר במעט מזה של BBJ1. במטוס גם מכלי דלק רזרביים בתא המטען וכנפונים. מטוס ראשון מדגם BBJ2 נמסר ב-28 בפברואר 2001.
דגם BBJ3 מבוסס על ה-737-900ER. בינואר 2014, נבנו שלושה מטוסי BBJ3 עבור לקוח בערב הסעודית.
הזמנות ומסירות
נכון ליום 31 בדצמבר 2017
תאונות ואירועים מיוחדים
על פי האתר Aviation Safety Network, מטוסי בואינג 737 בסדרת הדור הבא היו מעורבים ב-15 תאונות בהן אבד המטוס וב-10 חטיפות מטוסים. סך הכל נהרגו 590 נוסעים ואנשי צוות במטוסי סדרה זו. ניתוח נתונים שנערך על ידי חברת בואינג על מטוסי סילון מסחריים, על תאונות בין השנים 1959–2013, הראה כי מטוסי סדרת הדור הבא היו מעורבים בתאונות שבהן נהרס המטוס כליל בשיעור של 0.27 לכל מיליון המראות, לעומת 0.54 למיליון למטוסי סדרת בואינג קלאסי ו-1.75 על בסדרה המקורית.
מ. דיזנגוף ושות'
'''מ. דיזנגוף ושות' בע"מ''' היא חברת ספנות שנוסדה בתקופת השלטון העותמאני בארץ ישראל על ידי ראש העיר הראשון של תל אביב, מאיר דיזנגוף, כאחת מיוזמותיו העסקיות הפרטיות, וממשיכה להתקיים עד ימינו כסוכנת של חברת צים.
היסטוריה
בנוסף לתפקידיו הציבוריים היה מאיר דיזנגוף פעיל גם בתחום העסקי. ב-1904 ייסד עם חברו זאב גלוסקין את חברת "גאולה" לרכישת קרקעות, ובמקביל עסק בייבוא מכונות, והקים חברה לשירות עגלות מכניות במקום הדיליז'נס הנמשך על ידי סוסים, לצורך הובלת נוסעים לירושלים ולמושבות. דיזנגוף הקים בשנת 1905 בשותפות עם אנשי עסקים נוספים, היינץ ר. גרץ, מאיר אריסון (אביו של תד אריסון), ור' מלץ, חברת ספנות שנקראה על שמו - מ. דיזנגוף ושות' בע"מ.
החברה עסקה בספנות, שימשה כסוכנת של חברות ספנות אחרות, ובעסקי מסחר, יבוא ויצוא. על פי הסכם השותפים, עם פטירתו של אחד מהם, יעבור חלקו לשאר השותפים. מאיר דיזנגוף נפטר ראשון בשנת 1936, אחריו נפטרו שנים מן השותפים האחרים. היינץ גרץ שנותר אחרון בחיים היה לבעלים היחיד של החברה, אך היא המשיכה להיקרא בשמה המקורי, מ. דיזנגוף.
בשנות ה-30 הייתה החברה הסוכנת של אוניית הנוסעים הגדולה "פולוניה", שהפליגה אחת לשבועיים מנמל קונסטנצה בחוף הים השחור ברומניה דרך איסטנבול ופיראוס לנמל חיפה וחזור. בספינה זו הגיעו לארץ ישראל רוב עולי העלייה החמישית מפולין.
החברה נעשתה לאחת מסוכנויות הספנות המבוססות בארץ וייצגה חברות ספנות ומסחר גדולות מכל העולם. בשנת 1950 רכשה החברה בארצות הברית שלוש ספינות ישנות בנות כ- 30 שנה. לאחת מהן קרא היינץ גרץ בשם "אברהם גרץ", על שמו של אביו. בשנת 1952 הייתה הספינה "אברהם גרץ" מעורבת בפרשה שעוררה הד תקשורתי רב בישראל ובעולם, כאשר אדן גרץ, בנו של היינץ גרץ השתלט על הספינה במימי ארצות הברית ואיים להטביע אותה על אנשיה, אם אביו היינץ גרץ לא יתמנה לשר התחבורה של מדינת ישראל.
בבעלות צים
זמן קצר לאחר מכן רכשה חברת "צים" את חברת הספנות מ. דיזנגוף על שלוש אניותיה והסוכנויות שלה והיא ממשיכה להפעיל אותה בשמה המקורי מ. דיזנגוף.
בתקופה שלאחר מלחמת סיני העבירה מדינת ישראל סחורות ומטענים מאפריקה ואסיה דרך תעלת סואץ לחיפה וחזור, על גבי ספינות זרות שלא הניפו את דגל ישראל. אחת הספינות הייתה הספינה הדנית "אינגה טופט" שנחכרה על ידי חברת הספנות דיזנגוף. הספינה נעצרה על ידי שלטונות מצרים ביוני 1959 ומטענה הוחרם, דבר שגרם לתקרית בינלאומית.
מאז משמשת החברה כסוכנות אוניות של חברת "צים" ונמצאת בבעלותה המלאה. פעילותה העיקרית של החברה היא מתן שירותי סוכנות לקווי הספנות של חברת צים. שירותים אלה כוללים טיפול במסמכי ההובלה הימית וטיפול בספינות בנמלי ישראל. בנוסף נותנת החברה שרות לספינות וקווי ספנות אחרים, שפעילותם אינה נוגדת את זו של "צים".
פסקארה
פסקארה (באיטלקית: Pescara) היא עיר הבירה של נפת פסקארה שבמחוז אברוצו שבאיטליה. זוהי העיר הגדולה ביותר באוכלוסייתה במחוז: בשנת 2011 היא מנתה 116,846 תושבים, והאזור המטרופוליני הסובב אותה מנה כ-450,000 תושבים. פסקארה ממוקמת על חוף הים האדריאטי על שפך נהר אטרנו-פסקארה. העיר בצורתה הנוכחית נוסדה ב-1927 כאשר אוחדו העיר פסקארה השוכנת על גדתו הדרומית של הנהר והעיר קסטלמארה אדריאטיקו (Castellamare Adriatico) שמצפון לו. אחד מאלה שדחפו להקמתה של העיר בצורתה זו היה המשורר גבריאלה ד'אנונציו, תושב העיר.
הרחוב המסחרי הראשי של העיר הוא שדרות אומברטו הראשון (Corso Umberto I), המשתרע מכיכר הרפובליקה ועד לכיכר האחד במאי אשר על חוף הים, אשר יחד עם שדרות ויטוריו אמנואלה השני ורחוב ניקולה פבריצי, תוחמת מרובע המהווה את מרכז הקניות של העיר. שדירות מנטונה, הרחוב הראשי של פסקארה, היה במשך שנים מרכז חיי הלילה של העיר. בכיכר איטליה, שליד שפת הנהר שוכנים בניין העירייה ובניני הממשל של הנפה, אשר בינה לבין הקמפוס של האוניברסיטה המקומית, התפתח במשך השנים מרכז העסקים. מדרום לשפך הנהר שוכנת המרינה המקומית. את פאסקרה משרתים נמל תעופה בינלאומי ואחד מנמלי הים התיירותיים החשובים בים האדריאטי.
גאוגרפיה
פסקארה ניצבת בגובה פני הים האדריאטי והיא התפתחה במאות שלפני ספירת הנוצרים על המיקום האסטרטגי של שפך נהר אטרנו-פסקארה. החוף רדוד וחולי ומשתרע ברציפות מדרום ומצפון לשפך. רוחבו של החוף מגיע ל-140 מטרים. בדרום משתרע יער אורנים שבעבר הגיע עד לחוף אך כמעט ונעלם ונמצא רק באזור המוגדר כשמורת טבע.
המרקם העירוני של פסקארה משתרע על שטח בצורת T על גדות הנהר ועל רצועת החוף שמשני צידי השפך שלו. כמו כן העיר מתפשטת לכיוון הגבעות שבצפון-מזרח ובצפון-מערב, אשר יושבו לראשונה בתקופה הנאוליתית. שטח העיר משופע במי תהום הניזונים מהפשרת השלגים בהרים שבפנים הארץ.
היסטוריה
למרות שאין לה חשיבות היסטורית של ממש, תולדותיה של פסקארה מתחילים מתקופת הכיבוש הרומי. הכפר נוסד כדי לשמש כנמל לעיר טאטה (Theate), שהייתה בירתם של אנשי שבט המרוצ'יני (Marrucini) והנמל היה שער לסחר עם ארצות המזרח במשך מאות שנים. שמה של העיר ושל הנהר היה אטרנום (Aternum, ביוונית Άτερνος). היא הייתה מקושרת לרומא באמצעות רשת של דרכים. במרכזו של היישוב ניצב מקדש.
בשנת 597 נהרסה העיר על ידי הלומברדים. סטוס (Cetteus), שהיה בישוף במאה השישית ונבחר לכהונתו בשנת 590 בתקופת כהונתו של האפיפיור גרגוריוס הראשון, היה לקדוש המגן של פסקארה. על פי המסורת הוא הוצא להורג על ידי הלומברדים שהשליכוהו לנהר כשחבל שבקצהו קשור סלע כרוך לצווארו וגופתו צפה ליד פסקארה.
ב-1095 הייתה פסקארה כפר דייגים ובה כנסיות לרוב. ב-1140 כבש את העיירה רוג'רו השני, מלך סיציליה ובכך נפתחה תקופה שבה העיירה נהרסה על ידי צבאות שתקפו פעם אחר פעם את ממלכת סיציליה הנורמנית. השם פיסקאריה (Piscaria, "שפע של דגים"), נזכר לראשונה בתקופה זו. כמה סניורים משלו בפסקארה לאחר מכן ובתקופה זו נבנו המצודה והמגדל.
בעשורים הראשונים של המאה ה-15 הותקפה העיר ונכבשה על ידי שכירי חרב ובהמשך הותקפה על ידי צבאות הונציאנים ומאוחר יותר כחלק מממלכת נאפולי הספרדית, היא הפכה לעיר מבוצרת.
ב-1566 הוטל מצור על פסקארה על ידי הצי של האימפריה העות'מאנית. העיר עמדה באומץ במצור והעות'מאנים הצליחו רק להרוס את הסביבה.
בראשית המאה ה-18 מנתה אוכלוסייתה של פסקארה כ-3000 תושבים, מחציתם חיו בקסטלמארה. ב-1707 תקפו את העיר צבאות אוסטרים. העיר עמדה בהתקפה חודשיים בטרם נכנעה.
פסקארה הייתה תמיד חלק מממלכת נאפולי, להוציא תקופה קצרה בין השנים 1798-1799 שהיה הייתה בשטחה של הרפובליקה של נאפולי. ב-1800 נפלה העיר בידיהם של הכוחות הצרפתים והייתה למרכז צבאי חשוב של הממשל של ז'וזף בונפרטה. קסטלמארה, שכעת חיו בה 3000 תושבים, הפכה להיות עיר נפרדת.
ב-1814 מרדו הקרבונארי של פסקארה כנגד ז'ואקים מירא. כאן נחתם ב-15 במאי 1815 אחד המסמכים הראשונים של איחוד איטליה. בשנים הבאות הייתה פסקארה סמל לחזרה לשלטון האלימה של בית בורבון, שכן בה שכן אחד מבתי הכלא הידועים לשמצה שלו. ב-1853 נהרס העיר בשיטפון וב-1860 היא שוחררה על ידי אחד מאנשיו של ג'וזפה גריבלדי. שבע שנים לאחר מכן נהרס המבצר.
בשישים השנים הבאות פסקארה הייתה חלק מנפת קייטי (Chieti), לאחר מכן התמזגה עם קסטלמארה ובסופו של דבר הפכה להיות העיר הגדולה באזור. העיר החדשה סבלה קשות במלחמת העולם השנייה ומאז נבנתה מחדש באופן נרחב והפכה לעיר חוף מודרנית.
אתרים חשובים
אחד האתרים הפופולריים בעיר הוא בית הולדתו של גבריאלה ד'אנונציו. פסקארה היא גם מקום משכנו של המוזיאון לתולדות העם האברוצי. המוזיאון כולל 13 אולמות המשכנים תצוגות על ההיבטים השונים של החיים, המסורות, הכלכלה וההיסטוריה של 4000 שנות העם האברוצי.
Speedtest.net
Speedtest.net, המכונה גם Speedtest by Ookla, הוא שירות אינטרנט המספק ניתוח חינם של מדדי ביצועי גישה לאינטרנט, כגון קצב נתוני זמן השהיה. זהו מוצר הדגל של Ookla, חברת בדיקות אינטרנט ואבחון רשת שהוקמה בשנת 2006, וממוקמת בסיאטל, וושינגטון, ארצות הברית.
השירות מודד את רוחב הפס (מהירות הגלישה) וההשהיה (עיכוב החיבור) של חיבור לאינטרנט כנגד אחד מ-11,000 שרתים המפוזרים גאוגרפית (נכון לאוגוסט 2021). כל בדיקה מודדת את קצב הנתונים של קצב ההורדה, כלומר מהשרת למחשב המשתמש, ואת קצב נתוני ההעלאה, כלומר ממחשב המשתמש לשרת. הבדיקות מבוצעות בתוך דפדפן האינטרנט של המשתמש או בתוך אפליקציות. נכון לספטמבר 2018, נערכו מעל 21 מיליארד בדיקות מהירות.
בדיקות בוצעו בעבר באמצעות פרוטוקול העברת Hypertext (HTTP) בשכבה 7 של דגם OSI. כדי לשפר עוד יותר את הדיוק, Speedtest.net מבצעת בדיקות באמצעות שקעי פרוטוקול בקרת שידור ישיר (TCP) ומשתמשת בפרוטוקול מותאם אישית לתקשורת בין שרתים ובין לקוחות.
האתר מציע גם נתונים סטטיסטיים מפורטים המבוססים על תוצאות הבדיקה. נתונים אלה שימשו פרסומים רבים בניתוח קצבי נתוני גישה לאינטרנט ברחבי העולם.
היסטוריה
הבעלים והמפעיל של Speedtest.net, חברת Ookla, הוקמה בשנת 2006 על ידי השותפים מייק אפגר ודאג סאטלס. סאטלס הציע את השם Ookla מכיוון שהוא כבר היה הבעלים של שם הדומיין Ookla.com. את שם הדומיין הוא קרא על שם חתול המחמד שלו, שנקרא על שם דמות בסדרת הטלוויזיה Thundarr the Barbarian.
נכון לשנת 2011 טענה Ookla לנתח שוק של 80% והייתה אחד מאלף האתרים הפופולריים ביותר. בזמנו, Ookla הפיקה את הכנסותיה בעיקר מעמלות ששילמו חברות לרישיון בדיקות מהירות מותאמות ותוכנות בדיקה קנייניות. על פי הדיווחים, לקוחותיה כללו חברות מדיה כמו CNN ודיסני וספקי תקשורת כמו AT&T, Verizon ו-CenturyLink.
Ookla נרכשה על ידי זיף דייוויס בשנת 2014.
טכנולוגיה
הטכנולוגיה של Speedtest.net דומה לזו של Ookla NetGauge, המסופקת למגוון רחב של חברות וארגונים באופן מורשה. Speedtest.net Mini הייתה גרסת פלאש חינמית ומופשטת של טכנולוגיית בדיקת המהירות בה נעשה שימוש ב-Speedtest.net שמשתמשים יכולים להריץ בשרתי האינטרנט שלהם, אולם היא הוחלפה בשנת 2016 ב-Speedtest Custom, כלי מבוסס HTML5.
דו"חות שוק של Speedtest
בשנת 2016, Speedtest החלה לפרסם דו"חות שוק למדינות וערים שונות וסיפקה נתונים סטטיסטיים גולמיים בנוגע למהירויות הורדה והעלאה בשנה החולפת עבור ספקי שירותי אינטרנט וספקים ניידים. הוא כולל גם ניתוח של ספקי שירותי האינטרנט והניידים הנוכחיים של המדינה בהתאמה והתפלגות לפי אזור ועיר. ספקיות האינטרנט וספקיות הסלולר מדורגות לפי הביצועים הגאוגרפיים שלהן.
מיתופואיה
מיתופואיה (ביוונית: μυθοποιία) - או מיתופואזיס - היא סוגה נרטיבית בספרות ובקולנוע שבה סופר, משורר או תסריטאי בורא מיתולוגיה מלאכותית או בדיונית. מיתופואיה היא גם פעולת יצירת מיתולוגיה. משמעות זו של המונח נוצרה בהשפעתו של טולקין, שהשתמש בה בשנות ה-30 של המאה העשרים. בסוגה זו המחברים משלבים נושאים וארכיטיפים מיתולוגיים מסורתיים בסיפורת. מיתופואיה מכונה לפעמים מיתולוגיה מלאכותית, מונח המדגיש שהיא לא התפתחה באופן "טבעי" ודומה יותר לשפה מלאכותית. לדוגמה, חוקר הפולקלור אלן דנדס טען כי "אין רומן שיכול לעמוד בקריטריונים התרבותיים של המיתוס. אי אפשר לומר שיצירת אמנות, או חפץ אמנותי, היא הנרטיב של מסורת קדושה של תרבות...[זהו] לכל היותר מיתוס מלאכותי."
סוגה
בעוד שיצירות ספרותיות רבות עוסקות בנושאים מיתיים, רק מעטות מפגינות התייחסות עצמית עמוקה או שואפות להגיע למטרה של המיתופואיה. בין הסופרים שניתן להגדיר כ"מיתופואים" נכללים טולקין, ק"ס לואיס, ויליאם בלייק, ה.פ. לאבקרפט, לורד דאנסני, מרווין פיק ורוברט אי. הווארד.
לטענתו של ג'וזף קמפבל, יצירות מיתופואטיות מסווגות לרוב כפנטזיה או מדע בדיוני אך ממלאות בעולם המודרני צורך קמאי במיתולוגיה. קמפבל דיבר על עולם ניטשיאני שהאריך ימים יותר מן המיתולוגיות של העבר. הוא טען שיש ליצור מיתוסים חדשים, אך האמין שהתרבות הנוכחית משתנה מהר מדי מכדי שהחברה תתואר לחלוטין על ידי כל מסגרת מיתולוגית כזו עד לעידן מאוחר יותר.
בספרות
ויליאם בלייק יצר מיתולוגיה ב"יצירות הנבואיות" שלו כדוגמת ואלה. ביצירות אלה מופיעים כמה אלים מקוריים, כמו אוריזן, אורק, לוס, אלביון, רינטרה, אחניה ואניתרמון. במהלך במאה ה-19, סיפורים מאת ג'ורג' מקדונלד והנרי ריידר הגרד יצרו עולמות בדיוניים; ק"ס לואיס שיבח את שניהם על היכולות ה"מיתופואיות" שלהם.
ת"ס אליוט ביצירתו ארץ הישימון (1922) ניסה במכוון ליצור מיתולוגיה של המאה ה-20 שעוצבה לפי מוטיב הלידה ולידה מחדש שתואר על ידי האנתרופולוג וחוקר הפולקלור ג'יימס ג'ורג' פרייזר.
ג'.ר.ר. טולקין
ג'.ר.ר. טולקין כתב שיר בשם "מיתופואיה" (Mythopoeia) בעקבות דיון בליל ה-19 בספטמבר 1931 במכללת מודלן שבאוקספורד עם ק"ס לואיס והוגו דייסון, שבו ניסה להסביר ולנתח מהי יצירת מיתוסים. השיר מתאר את המחבר האנושי היוצר כ"בורא קטן" האוחז ב"שרביט זהב קטן" ומושל ב"תת-בריאה" שלו, יצירתו של בן אנוש בתוך היצירה העיקרית של אלוהים.
הלגנדריום של טולקין כולל לא רק מיתוס מוצא, מיתוסים של בריאת העולם ומחזור של שירה אפית, אלא גם בלשנות, גאולוגיה וגאוגרפיה. הוא בוחן את התפקיד של יצירת מיתוסים כאלה בסיפור הקצר Leaf by Niggle מ-1946, בנובלה הנפח מווטון רבא מ-1967, ובמסות Beowulf: The Monsters and the Critics משנת 1936 ועל סיפורי פיות משנת 1939. ב-1939 טולקין כתב את על סיפורי-פיות המסביר את "פיות" כמרחב בדיוני וגם כמרחב ארכיטיפי בנפש או בנשמה שממנו האדם שואב את היכולת ה"תת-בוראת" שלו. טולקין מדגיש את חשיבותה של השפה ביצירת תת-הבריאה, בהתייחס ליכולת הלשונית האנושית בכלל, ובפרט של השפה המשמשת במסורת מסוימת, במיוחד בצורת סיפור ושיר. חוקרי טולקין השוו את דעותיו על יצירת המיתוס לתפיסה הנוצרית של הלוגוס ("המילה") הפועל כ"שפת הטבע" הנאמרת על ידי אלוהים, כמעין ביטוי אנושי של היצירה הבוראת האלוהית.
ק"ס לואיס
בתקופה שבה טולקין התווכח עם ק"ס לואיס על התועלת של המיתוס והמיתופואיה ב-1931, לואיס היה תאיסט, שאהב מיתולוגיה אך היה ספקני לגביה. מאוחר יותר החל לואיס לדבר על הנצרות כעל "המיתוס האמיתי" היחיד. הוא כתב: "הסיפור של ישו הוא פשוט מיתוס אמיתי: מיתוס שפועל עלינו באותו אופן כמו האחרים, אבל עם ההבדל האדיר הזה שזה באמת קרה". יצירתו המפורסמת דברי ימי נרניה נחשבת כמיתופואיה, עם קווי עלילה המתייחסים לאותה מיתולוגיה נוצרית, כלומר הנרטיב של מלך גדול שהוקרב להצלת עמו וקם לתחייה. לעיתים יש בלבול של הכוונה המיתופואית של לואיס עם אלגוריה, לפיה הדמויות והעולם של נרניה מושווים עם מושגים ואירועים מהתאולוגיה וההיסטוריה הנוצרית, אך לואיס הדגיש שוב ושוב שקריאה אלגורית מחמיצה את הנקודה (המיתופואיה) של סיפורי נרניה. הוא חולק את הספקנות הזו כלפי האלגוריה עם טולקין, שלא אהב אלגוריה "מודעת ומכוונת" שכן היא עומדת בניגוד לאלגוריה הרחבה וה"בלתי נמנעת" של נושאים כמו "נפילה" ו"תמותה".
מלחמת הכוכבים
הקולנוען ג'ורג' לוקאס דיבר על קו העלילה הקולנועי של מלחמת הכוכבים כדוגמה ליצירת מיתוסים מודרניים. ב-1999 הוא אף אמר לביל מויירס, "עם מלחמת הכוכבים התכוונתי ליצור מחדש מיתוסים ואת המוטיבים המיתולוגיים הקלאסיים". סדרת סרטי מלחמת הכוכבים עברה מהר למדי ממעמד של סרט שגרתי למעמד של מיתולוגיה פופולרית ומושרשת. עוד נטען כי מלחמת הכוכבים מציגה מחדש נושאים דתיים ומיתיים. יש הרואים במלחמת הכוכבים את הדוגמה העיקרית של המיתופאה האמריקאית.
גיבורי על
סוגת גיבורי העל בקומיקס ובקולנוע יכולה להחשב לסוג של מיתופואיה. סופרמן, למשל, שנשלח מה"שמים" על ידי אביו כדי להציל את האנושות, הוא דמות משיחית במסורת התנ"כית. יתר על כן, יחד עם שאר חברי ליגת הצדק של אמריקה של DC קומיקס, סופרמן משגיח על האנושות ממגדל השמירה בשמיים; בדיוק כמו שעושים האלים היוונים מהר אולימפוס.
ארגונים
האגודה המיתופואטית הוקמה כדי לקדם ספרות מיתופאית, בין השאר באמצעות פרסי המיתופואה.
משה מורג
משה מורג (נולד ב-21 בנובמבר 1945) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, כיהן כראש להק כוח האדם בחיל האוויר הישראלי. לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל החברה לפיתוח קיסריה, מנכ"ל חברת מירלנד ומנכ"ל חברת מבני תעשייה.
ביוגרפיה
מורג נולד ברמת גן ולמד בבית הספר אליאנס בתל אביב. התגייס לצה"ל ב-1963, עבר קורס מ"כים ושימש מדריך בבית הספר הטכני של חיל האוויר. לאחר מכן יצא לקורס קצינים ומילא שורת תפקידים כקצין שלישות בחיל האוויר, בהם שליש טייסת 113, מפקד טייסת מנהלה בשדה דב, מפקד טייסת מנהלה בבסיס חצרים וראש מחלקת פרט במטה חיל האוויר. בהמשך כיהן כראש מחלקת פרט באגף כוח האדם, ב-1985 מונה לראש להק כוח האדם בחיל האוויר תפקיד בו כיהן עד 1990. במהלך שני תפקידיו האחרונים קידם יוזמה להקמת יישוב למשרתי הקבע והיה אחראי על הפרויקט שיצא לפועל בהקמת היישוב רעות, היה ממייסדי עמותת חיל האוויר.
לאחר שחרורו משירות הקבע מונה למנכ"ל החברה לפיתוח קיסריה ומילא תפקיד זה עד 1994. הוא כיהן במגוון תפקידים בקבוצת הנדל"ן של אליעזר פישמן בהם מנכ"ל חברת מבני תעשייה, מחברות הנדל"ן הגדולות במשק, בשנים עד 1994 עד 2007 ומשנת 2010 עד סוף 2013 ומנכ"ל חברת מירלנד מ-2007 עד 2010.
מורג בעל תואר ראשון בכלכלה ומדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב (1982). הוא מכהן בהתנדבות כיו"ר הנהלת היכל התרבות ושימש כיו"ר דירקטוריון בית הספר אליאנס.
ג'סי (צעצוע של סיפור)
ג'סי (באנגלית: Jessie) היא דמות מתוך הזיכיון "צעצוע של סיפור", שהופיעה לראשונה בתור דמות משנית בסרט "צעצוע של סיפור 2". הדמות נוצרה כדי להוסיף דמות נשית לזיכיון, כחלק מקמפיין של דיסני לשילוב דמויות ראשיות נשיות בחזית סרטי האנימציה שלהם. הדמות דובבה במקור על ידי ג'ואן קיוזאק, ובעברית על ידי שרית וינו אלעד.
צעצוע של סיפור 2
ג'סי הייתה חלק מקבוצת צעצועים שיצאו בשנות החמישים של המאה העשרים כחלק מפרויקט שיווקי של סדרת הטלוויזיה "וודי הקאובוי". ג'סי עצמה השתתפה בסדרה כבובה על חוט, לצד שריף וודי, עין השור ופיט המסריח. אלא שאז הסדרה נגמרה והבובות האקסלוסביות אבדו. שריף וודי נלקח משם והתגלגל מבית לבית כשלבסוף הגיע לביתו של אנדי דייוויס ושימש כצעצוע שלו מבלי לזכור שהיה חלק מהסדרה. בזמן הזה ג'סי, שגם היא אבדה, התגלגלה בין בתים של ילדים עד שלבסוף הגיעה לביתה של ילדה בשם אמילי, שמאמצת אותה להיות צעצוע שלה. ג'סי הרגישה כאילו היא לא יכולה לאהוב אף אחד כמו שאהבה את אמילי, ואף אומרת כי: "אמילי הייתה כל עולמי". אלא שאז, אמילי מתחילה פחות ופחות להתעניין בבוקרים ומפסיקה בהדרגה לשחק בצעצועים, עד שלבסוף בטיול משפחתי ג'סי נשכחת והמשפחה נוסעת הלאה, כשהיא משאירה אותה באמצע הטבע. לאחר שנים שבהן איבדה ג'סי את האמון שלה בילדים, היא נמצאת על ידי אדם בשם אל, מוכר בחנות צעצועים ואספן של פרטים אקסקלוסיביים, שמגלה כי היא אכן הדמות המקורית מהסדרה, ומתכנן למכור אותה יחד עם פיט המסריח ועין השור (שאותם מצא קודם לכן) למוזיאון צעצועים בשם "קונישי" בטוקיו שביפן, אך הקונה מסביר לו כי השלושה לא יספיקו להם, וכי הם ייקנו רק את כל ארבע הדמויות יחד. ג'סי מבינה כי ההזדמנות היחידה שלה להיות שוב במקום גדול שבו תוכל לראות את כל הילדים ולא להיות תקועה במחסן החשוך שבה נשמרו עד עתה היא לגרום לוודי להישאר איתם. אלא שכשזה מגיע הוא מתעקש שעליו לחזור לביתו והשניים רבים כשלבסוף הם מגיעים להחלטה כי ג'סי ועין השור יבואו יחד איתו לבית של אנדי. בהמשך ג'סי מתאהבת בידידו הטוב של וודי, באז שנות אור שמתאהב בה בחזרה והשניים נעשים זוג.
צעצוע של סיפור 3
בסרט "צעצוע של סיפור 3" היא עברה עם הצעצועים של בוני לסאניסייד ומשם ברחה אתם עקב התעללות, וכאשר חזרה יחד אתם לאנדי, תרם אנדי אותה ואת כל חבריה הצעצועים לבוני. בסוף הסרט היא רקדה עם באז בגרסה ספרדית לשיר "אני חבר שלך".
צעצוע של סיפור 4
בסרט "צעצוע של סיפור 4" כאשר היא נפרדה מוודי ומבו-פיפ, וודי נתן לה את סיכת השריף שלו. לאחר הקרדיטים, היא הביאה מבית הספר חברה חדשה דמוית סכין פלסטיק.
Sex and Love
Sex and Love הוא אלבום האולפן העשירי של הזמר-יוצר הספרדי אנריקה איגלסיאס. האלבום יצא לאור ב-14 במרץ 2014, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס.
האלבום זכה בפרס Lo Nuestro הספרדי לאלבום הפופ של השנה.
ליזה ניקולאיצ'וק
ליזה ניקולאיצ'וק (נולדה בשנת 1959) היא מנכ"לית מסל"ן - מרכז סיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית ואלימות מאז שנת 2002 . זוכת אות יקירת באר שבע (2022).
ביוגרפיה
כמנכ"לית העמותה היא אחראית על הטיפול בכ-13,000 פניות בשנה מנשים שעברו התעללות מינית, אבל לא רק נשים. בין הפונים גם גברים מעטים. בעמותה שתי מחלקות: מחלקת חינוך מניעה והסברה ומחלקת סיוע. הסיוע לנפגעות כולל גם את ההליך המשפטי . במחלקת הסיוע היא מפעילה מערך מתנדבות שעוברות קורס מיוחד שיזמה ניקולאיצ'וק במסל"ן, דבר שמאפשר זמינוּת לפונות ופונים 24 שעות ביממה, 7 ימים בשבוע. בשנת 2010 קיבלה מסל"ן את אות הנשיא למתנדב.
ניקולאיצ'וק התראיינה מפעם לפעם בתקשורת כשמקרה מזעזע זה או אחר עלה לכותרות, או כאשר המרכז נכנס למצוקה תקציבית ואישים בכירים ניסו להיחלץ לעזרה, כמו פרופ' אורית קמיר או ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות שקיימה ביוני 2014 ישיבה וביקור במסל"ן , או ערב הוקרה שארגנה עיריית באר שבע למרכז ב-18 בפברואר 2018.
פרסים
בשנת 2022 קיבלה ניקולאיצ'וק את אות יקירת באר שבע.
INCOSE
הסימפוזיון הבינלאומי של INCOSE (באנגלית: INCOSE International Symposium) מתקיים בדרך כלל בחודש יולי בארצות הברית או במדינה אחרת, והסדנה הבינלאומית של INCOSE (באנגלית: INCOSE International Workshop) מתקיימת בינואר בארצות הברית.
ישנם כ-70 סניפי INCOSE מקומיים ברחבי העולם, כאשר מרבית הסניפים מחוץ לארצות הברית מייצגים מדינות שלמות, ואילו פרקים בארצות הברית מייצגים ערים או אזורים.
INCOSE מארגנת כ-50 קבוצות עבודה טכניות בעלות חברות בינלאומית, שמטרתן לשתף פעולה וליצור מוצרי INCOSE, מודפסים ומקוונים, בתחום הנדסת מערכות.
INCOSE מייצרת שני כתבי עת עיקריים: כתב העת הנדסת מערכות ומגזין המטפלים Insight, יחד עם מספר עבודות יחידניות שפורסמו, כולל INCOSE Handbook. בשיתוף עם אגודת המחשבים IEEE והמועצה לחקר הנדסת מערכות (SERC), מייצרת ומתחזקת את ספר הידע המקוון להנדסת מערכות (SEBoK), מאגר ידע בסגנון וויקי הפתוח לתרומות מכל אחד, אך עם תוכן הנשלט ומנוהל על ידי חברי מערכת.
INCOSE מסמיכה מהנדסי מערכות בתהליך ההסמכה תלת-שכבתי. הסמכה מחייבת שילוב של השכלה, ניסיון של שנים ועמידה בבחינה על בסיס המדריך להנדסת מערכות.
INCOSE הוא ארגון חבר בפדרציה של ארגונים מקצועיים לאדריכלות ארגונית (FEAPO), עמותה עולמית של ארגונים מקצועיים שהוקמה כדי לקדם את המשמעת של אדריכלות ארגונית.
תקנים
המועצה הבינלאומית של INCOSE לוועדה טכנית לתקני הנדסת מערכות (STC) פועלת לקידום ושילוב של תקני הנדסת מערכות הנהוגים ברחבי העולם. חלק מהסטנדרטים הבולטים בהם STC היה מעורב הם:
פרואה
פרואה (שם מדעי: Proa) הוא סוג נכחד של דינוזאור אוכל צמחים בקבוצת האיגואנודונטיה מאינפרא-סדרת אורניתופודה. פרואה הוא איגואנודונט מובהק מתקופת הקרטיקון התחתון של תצורת אסקוצ'ה, שבמחוז טרואל, ספרד. כינוי הסוג נגזר מהמילה הספרדית Proa שמשמעותה "קשת" והיא מתייחסת לצורת הלסת התחתונה. הסוג פרואה מכיל מין יחיד פרואה ולדירינואנסיס והוא תואר בשנת 2012. המין ידוע ממאובנים בעלי מספר רב של פרטים, ובכללם מגולגולת ושיניים. פרואה ממלא חלק מפער הזמן בתיעוד המאובנים של הקרטיקון התחתון באזור אירופה של איגונודוניים.
איגוד הספריות האמריקאי
איגוד הספריות האמריקאי (באנגלית: American Library Association; בראשי תיבות: ALA) הוא ארגון ללא מטרות רווח, הממוקם בארצות הברית, שמקדם ספריות ברחבי העולם. זהו איגוד הספריות הוותיק והגדול ביותר בעולם, עם למעלה מ-57,000 חברים.
היסטוריה
האיגוד הוקם על ידי ג'סטין וינזור, צ'ארלס אמי קטר, סמואל סווט גרין , ג'יימס לימן וויטני , מלוויל דיואי, פרדריק ביצ'ר פרקינס , צ'ארלס אוונס ותומאס וו. ביקנל  ב-6 באוקטובר 1876 במהלך תערוכת המאה  בפילדלפיה, והוכר כארגון ב-1879. המשרד הראשי של האיגוד נמצא כעת בשיקגו. מטרת העמותה היא "לאפשר לספרנים לבצע את עבודתם הנוכחית ביתר קלות ובפחות הוצאות." לאורך ההיסטוריה של האיגוד, האיגוד פעל כדי להגדיר, להרחיב, להגן ולדגול בשוויון הגישה למידע.