cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קפלה פלאטינה
הצד הפנימי של החזית
על הקיר הפנימי של החזית המערבית יש תערובת של פריטים ושחזורים של פסיפסים שבוצעו בתקופות שונות. לפסיפס של התקופה הנורמנית הקדומה מצטרף כס המלוכה שהורכב ב-1460 בתקופת שלטונו של חואן השני, מלך אראגון. החלק המרכזי שנשלט לחלוטין על ידי כס המלוכה בסגנון רומנסקי, המוגבה ביחס לרצפת הכנסייה, פונה אל הקודש המוגבה לא פחות. הרצפות, המדרגות, הגב ומשענות הידיים מעוטרים בשיבוץ שיש ופסיפסים שבהם שולט סגנון אומנות הריצוף הקוסמאטסקית בהרמוניה עם מוטיבים גאומטריים ופרחוניים ממקור ערבי. כוחו הארצי של המלך נחתם על ידי שלט אצולה שבו מופיעים הסמלים של ושל ממלכת סיציליה שביניהם זוג אריות.
הקיר העליון של כס המלוכה מתאר את מלכותו של ישו בין השליחים פטרוס ופאולוס או ישו פנטוקראטור שלישי עם הילת צלב יוונית, לבוש מלכותי, כשהוא מברך ביד ימינו ואילו יד שמאל מחזיקה את ספר הבשורה הסגור כדיוקן בין הקדושים השליחים פטרוס ופאולוס והמלאכים מיכאל וגבריאל. הצבת דמותו של ישו פנטוקראטור בסביבות שונות לא קיימת בשום כנסייה סיציליאנית אחרת. כאן הרעיון של מערכת יחסים מיוחדת בין אלוהים למלוכה, בין מלכים למלך המלכים, מגולם באופן הבולט ביותר.
הכיפה
במרכז הכיפה נמצא ישו פנטוקראטור, המתואר כשהוא מברך בידו הימנית, וידו השמאלית מחזיקה את ספר הבשורות הסגור, שיחד עם האיורים באפסיס הם בין הפסיפסים העתיקים ביותר המתוארכים למבנה המקורי. הילת הצלב היוונית והגלימות מזכירות את בגדי הטקס של הקיסרים הביזנטיים. ישו נמצא במרכז המעגל ומוקף בשמונה מלאכים, בהם מיכאל, גבריאל, אוריאל, רפאל, ברכיאל, יהודיאל, ושאלתיאל, לבושים בבגדי מלכות, כשהשרביט ביד ימין, סמל הכוח, רבים מהם נושאים את הכדור המעוטר בצלב (Globus cruciger) בשמאל. הפסיפסים מוארים בעזרת שמונה חלונות שהותקנו בבסיס הכיפה.
על הקירות של בסיס הכיפה (tholobate) מצוירים ארבעה נביאים: יוחנן המטביל, שלמה, זכריה הנביא ודוד. מעליהם הראשים של שמונה נביאים אחרים: ישעיהו, ירמיהו, יחזקאל, יונה בן אמיתי, דניאל, משה, אליהו ואלישע כשהם אוחזים במגילות עם ציטוטים ביוונית, המציינים את בואו של המשיח. בגומחות מצוירים ארבעת המבשרים: יוחנן בן זבדי, לוקאס, מרקוס המבשר ומתי. בכרטוש האינציפיט בלטינית של הבשורות בהתאמה.
אפסיסים
על הקשת של האפסיס פסיפס בסגנון ביזנטי: הסצנה של הבשורה למרים המיוצגת על ידי המלאך המבשר גבריאל משמאל ומרים, אם ישו מימין. הפסיפס הוכן על ידי האמנים בשירות המלך רוג'רו.
ישו פנטוקראטור של כיפת האפסיס אוחז בידו השמאלית את הבשורה הפתוחה בפסוק: " "אֲנִי אוֹר הָעוֹלָם. אִישׁ הַהוֹלֵךְ אַחֲרֵי לֹא יִתְהַלֵּךְ בַּחֹשֶׁךְ, אֶלָּא אוֹר הַחַיִּים יִהְיֶה לוֹ"(הבשורה על-פי יוחנן, ח' 12), כתוב ביוונית על הדף השמאלי ובלטינית בדף הימני. בחלק התחתון של האפסיס האיקונוסטאזיס מייצג את מרים, אם ישו, כשמשמאל פטרוס ומרים המגדלית, ומימין יוחנן המטביל ויעקב בן זבדי. דמויות אחרונות אלו הן תוספות שנעשו בשלהי המאה ה-18 ולכן אינן מכבדות את המסורות הביזנטיות.
תקרה
בנוסף לפסיפסים הביזנטיים, לרצפות מבית הייצור של משפחת קוסמאטי, קפלה פלאטינה מפורסמת בתקרות המגולפות שלה, שנעשו על ידי האמנים מהאסכולה הפאטמית והאיראנית, ביטוי אומנותי האופייני למבנים הערבים באיפריקיה ואיראן. המוקרנס מעץ, המצוירים בתמונות נדירות ובכתובות כופיות, מציגות קישוטים דמוי צמחים ובעלי חיים, ציפורים, בעלי חיים פנטסטיים ומיתולוגיים, כולל דמויות אנושיות, שהאחרונים אסורים במפורש על פי המסורת המוסלמית במקומות אחרים, כאן מונצחים בסצנות ציד, של מלחמה ואהבה, שחקנים, רקדני בטן ושחקני שחמט.
קישוטים אלו הם המקרה היחיד שנמצא בסיציליה של אמנות אסלאמית שחלחלו אליה טעמים ומושגים נורמנים. בין רוזטות העץ, ציורים ובהם השליט ריבוני או נכבדים בולטים או נציגים בגלימות מזרחיות, לעיתים קרובות יושבים ברגליים שלובות כשהם מנגנים בגיטרות וכלים אחרים.
החלק התת-קרקעי
המתחם של סנטה מריה דלה גראצי קרוי בטעות "הקריפטה" של קפלה פלאטינה. הוא מורכב מכנסייה קטנה, שלפניה יש נרתקס ומקדש קדמי קטן. בשנת 1117 מקדש תת-קרקעי פרימיטיבי, הידוע בכינויו "הכנסייה הפרימיטיבית של סנטה מריה די ג'רוזלמה". הנרתקס שיכן בעבר את תא הקבר של גוליילמו הראשון, מלך סיציליה, שהסרקופג שלו הועבר לקתדרלת מונריאלה לאחר.
שני גרמי מדרגות סימטריים מקשרים עם הכנסייה הממוקמת במפלס העליון, הכניסה השתנתה מספר פעמים במשך מאות שנים, מה שגרם לאי ההבנה שהמבנה הוא קריפטה. אחד החדרים מכיל את האוצר של קפלה פלאטינה.
De Película
De Película הוא אלבום האולפן התשיעי של הזמרת-יוצרת המקסיקנית, גלוריה טרווי. האלבום יצא לאור ב-24 בספטמבר 2013, על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק לטין אנטרטיינמנט. מתוך האלבום יצאו חמישה סינגלים. שניים מתוכם שימשו כשירי הנושא של הטלנובלה, "חופשי לאהוב אותך".
האלבום הגיע למקום השני במצעד האלבומים הלטיניים, והשני במצעד אלבומי הפופ הלטיניים.
רקע והפקה
האלבום הופק על ידי ארמנדו אווילה, מאורליו פינדה, מוטיף וסבסטיאן ג'יי. האלבום בדומה לעטיפתו ושמו, עוסק בקולנוע ובסרטי קולנוע. בתחילתם של כמה מן הקליפים של שירי האלבום, ניתן לראות את גלוריה טרווי לבושה כאריה, תוך שהיא שואגת כאות מחווה לליו האריה.
במקסיקו זכה האלבום למעמד פלטינה על סך מכירות של 60 אלף עותקים.
סיבוב הופעות
על מנת לקדם את האלבום, יצאה טליה ב-7 בפברואר 2014, לסיבוב ההופעות החמישי שלה, "De Película Tour". סיבוב ההופעות כלל בתוכו כ-35 מופעים שהתקיימו בארצות הברית, 30 מופעים שהתקיימו במקסיקו ועוד 9 מופעים שהתקיימו באמריקה הלטינית.
בסך הכל, נכללו בסיבוב ההופעות כ-74 מופעים.
הדס שדר
הדס שדר היא פרופסור לאדריכלות ישראלית, חוקרת, מרצה ויועצת שימור.
ביוגרפיה
נולדה וגדלה בפתח תקווה לאם מורה להוראה מסייעת ולאב שכיהן גם כפרקליט מחוז תל אביב פלילי. סיימה לימודי אדריכלות בטכניון בשנת 1994 והמשיכה ללימודי תואר שני ולשלישי באדריכלות בטכניון. את התואר השלישי סיימה בשנת 2000. פרופסור חבר משנת 2022 במסלול המחקרי של המרכז האקדמי ויצו חיפה. מרצה בכירה במרכז האקדמי ויצו חיפה וחברת הוראה בכירה בטכניון. חוקרת המפרסמת מאמרים אקדמיים ושאינם אקדמיים בישראל ומחוצה לה, מרצה בכנסים ובימי עיון. יועצת השימור של תוכניות מתאר כוללניות. אוצרת שותפה של תערוכות העוסקות באדריכלות ישראלית. נשואה ואם לשלושה. מתגוררת בחיפה.
השיכון הציבורי במדינת ישראל
שדר החלה את העיסוק בשיכון הציבורי בישראל בעבודת הדוקטורט שלה. על סמך עיסוק זה פיתחה קורסים אקדמיים ופרסמה מאמרים בישראל ומחוצה לה. בשנת 2014 יצא לאור ספרה: "אבני הבניין של השיכון הציבורי: שישה עשורים של בנייה עירונית ביוזמה ציבורית בישראל" על ידי משרד הבינוי והשיכון ובמימונו. הספר הודפס במהדורה שנייה בשנת 2018. הספר מנתח את התפתחות השיכון הציבורי בישראל לפי עשורים. בכל עשור שניים-שלושה פרקים נושאיים. הספר מכיל טקסט, צילומים היסטוריים ועכשוויים ותוכניות. כדי להסביר את הרקע החברתי בו התבסס התכנון, משולבים בספר גם פזמונים ושירים, יצירות אמנות והתייחסות לסרטים. הספר כמו גם שאר פעולותיה עוסקים בשילוב המרובע בין התבנית בה תוכנן השיכון הציבורי בישראל, התקדימים מחוץ לישראל, שהזינו את המתכננים הישראלים, האידאולוגיה החברתית והתרבותית הסמויה שהניעה אותם ל"בחור" בתקדימים אלו והממשק בין התבנית האדריכלית והשכונתית לבין הדיירים.
בשנת 2022 יצא ספרה "ערד עיר ניסיונית", בהוצאת ספריית דקל, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל. הספר דן בתכנון הייחודי והליניארי של ערד, מקורותיו והתפתחותו לאורך השנים. בחלקו השני הספר מאגד יצירות אמנות המתייחסות לערד.
אדריכלות ברוטליסטית בישראל
בשנת 2012 החלה לעסוק באדריכלות הברוטליסטית הישראלית, תוך שימת דגש ראשוני על באר שבע וקריאה לראות בה את "בירת הברוטליזם הישראלי" על שום כמות ואיכות האדריכלות הברוטליסטית בעיר. לתפיסתה, האדריכלות הברוטליסטית היא האדריכלות הממלכתית של המדינה, כיוון שהמדינה ומוסדותיה היו הגופים את מבני הציבור שנבנו לאור עקרונותיה. היא הקימה אתר אינטרנט ועמותה לקידום מורשת האדריכלות הברוטליסטית בישראל עם האדריכל עמרי עוז אמר. בשנת 2014 יצא ספרה בנושא: "אדריכלות ברוטליסטית וניאו ברוטליסטית בבאר שבע" על ידי מרכז הבאוהאוס בתל אביב ובשנת 2016 ערכה ואצרה בשותפות את הספר "מכת שמש: בנייה ברוטליסטית בבאר שבע. עיון מחודש באדריכלות הממלכתית" בהוצאת יד בן צבי. הייתה חלק מאוצרי התערוכה "חלומות מבטון" במוזיאון הנגב לאמנות בשנת 2018, שפותחה על סמך הספר "מכת שמש".
עריכה מקצועית
שדר ערכה את החלק הישראלי והמקורי בכתב העת "דומוס ישראל" בין השנים 2008–2012. במאמרים שיזמה, כתבה וערכה ביקשה להעניק פרשנות תרבותית וערכית ליצירות האדריכלות עליהן נכתב, כך שהקורא ייהנה ממסר שהוא מעבר לאדריכלות נשואת המאמר.
אוצרות משותפת וייעוץ אקדמי לתערוכות
משנת 2011 מעורבת כאוצרת שותפה או כיועצת אקדמית בתערוכות העוסקות בתחום התמחותה: אדריכלות, שיכון ציבורי וברוטליזם. התערוכות הוצגו בין היתר בגלריה בבית האדריכל, במרכז לאמנות עכשווית בערד, במרכז הבאוהאוס בתל אביב, במוזיאון הנגב לאמנות ובמוזיאון העיר חיפה. התערוכות נועדו לקרב את העיסוק בתחומים אלו לקהל הרחב, כמו גם להביע עמדה ערכית: רצון לגרום להוקרת הערכים, הציבוריות והממלכתיות שמאחורי השיכון הציבורי והברוטליזם.
שימור מבנים ואתרים
משנת 2010 שימשה יועצת השימור של תוכנית המתאר פרדס חנה-כרכור, משנת 2014 של תוכנית המתאר לזכרון יעקב, ומשנת 2018 של תוכנית המתאר לעמק המעיינות. שלוש התוכניות מונהגות על ידי אדריכל אילן איזן. בשתיהן המרקמים, המתחמים והאתרים לשימור נקבעו על סמך זיהוי הנרטיבים של המקום, מתוך תפיסה כי מאחורי החלטה על שימור עומדים נרטיבים אותם החברה רוצה להנציח. משנת  2020 משמשת יועצת השימור של תוכנית מתאר של ערד בהנהגת יאיר אביגדור. יעצה לעיריית חיפה בנושא שכונות השיכון הציבורי קריית אליעזר וקריית אליהו ומבנים ברוטליסטיים בעיר.
שיפוט בתחרויות אדריכליות
שמשה שופטת בתחרות אות העיצוב בין השנים 2007–2012, בפרס רכטר מטעם משרד החינוך 2013, בפרס מפעל חיים מטעם התאחדות האדריכלים ובוני הערים 2019.
גזה הטני
גזה הטני (במקור הכט - Hecht, בהונגרית: Hetényi Géza; בודפשט, 29 בספטמבר 1894 – בודפשט, 29 בינואר 1959) היה רופא פנימי יהודי-הונגרי שזכה פעמיים בפרס קושוט (המקביל לפרס ישראל בהונגריה), פרופסור, חבר מלא באקדמיה ההונגרית למדעים (1950). בנו הבכור היה רופא פנימי שברח לקנדה במרד ההונגרי ב-1956. בנו הצעיר, ד"ר אישטוואן הטני, היה מאוחר יותר שר האוצר של הונגריה.
תחומי המחקר שלו: חילוף חומרים של חולי כבד וסוכרת, חילוף חומרים של סידן; ליפודיסטרופיה (תסמונות ליפודיסטרופיה הן קבוצה של הפרעות גנטיות או נרכשות שבהן הגוף אינו מסוגל לייצר ולשמור על רקמת שומן בריאה); משמעותן של הפרעות תפקודיות של מערכת העצבים האוטונומית בפתוגנזה של מחלת כיב ויתר לחץ דם.
ביוגרפיה
גזה הטני נולד במשפחה בורגנית יהודית כבנם של ד"ר יוז'ף הטני (הכט), עורך דין ושל סידוניה וִישוֹפֶר (1868–1951). אחיו הגדול היה ינה הטני. סבו וסבתו מצד אמו היו איזידור וישופר (1824–1903) עצמאי וארנסטינה פיטינגר. גזה הטני סיים את בחינות הבגרות בגימנסיה הראשית המלכותית ברובע 6 של בודפשט. בשנים 1913–1919 למד רפואה באוניברסיטת בודפשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד). לימודיו נקטעו בעקבות מלחמת העולם הראשונה שבה זכה לעיטור. הוא איבד את אביו במהלך המלחמה. הוא קיבל תואר דוקטור לרפואה ביולי 1919. בספטמבר של אותה שנה התחיל לעבוד בקליניקה לרפואה פנימית מס' 3 תחת ניהולו של ד"ר שאנדור קוראני. הוא התקבל לאחר מכן למרפאה פנימית מס' 1, שם פעל שבע עשרה שנים. ב-18 בדצמבר 1922, בבודפשט, נשא לאישה את מרגיט הרמין וברוש, מורה (1894–1967) בתם של קארוי וברוש ושל ברתה בֶּרְנְדט ממנה נולדו שני בנים. הם התגרשו ב-1948.
הוא הוסמך כפרופסור חבר בשנת 1931 בתחום המחלות המטבוליות. עבד במרפאת קוראני גם לאחר הסגירה הכפויה בשנת 1934 במשך שנה נוספת עם קוראני. בין השנים 1938–1944 היה ראש מכון לרפואה פנימית ורק בשנת 1944 פוטר בשל יהדותו. בין 1946 לבין 1947 עבד במכון לרפואה פנימית במארטונהג'. הוא זכה בתואר פרופסור מן המניין בשנת 1947 ומונה בסגד לנהל את המחלקה לרפואה פנימית. ב-1948 נשא את אתלקה ראדו בבודפשט. בשנת 1949 נבחר כחבר באקדמיה ההונגרית למדעים. בנוסף להיותו ראש החוג באוניברסיטת סגד, בשנת 1949 קיבל על עצמו גם את תפקידי סגן הרקטור. הוא היה חבר באגודה הפיזיולוגית ההונגרית ובחברה הסובייטית לרפואה פנימית.
בסוף שנת 1957 נפרד מהמרפאה בסגד ונפטר לאחר שנה של מחלה,
ווקר הייז
צ'ארלס אדגר ווקר הייז (באנגלית: Charles Edgar Walker Hayes; נולד ב-27 בדצמבר 1979) הוא זמר קאנטרי פופ ופזמונאי אמריקאי.
ביוגרפיה
הייז נולד ב-27 בדצמבר 1979 במוביל, אלבמה. אביו, צ'ארלס הייז, היה מתווך ונפטר ב-2021. הייז סיים את לימודיו בבירמינגהם-סאות'רן קולג' בשנת 2002 עם תואר ראשון במוזיקה.
קריירה מוזיקלית
הייז ואשתו עברו לנאשוויל ב-2005, בתקווה להיכנס לעסקי מוזיקת הקאנטרי. הוא קיבל עבודה בכתיבת שירים עבור חברת הוצאה לאור בנאשוויל ולאחר מכן חתם על חוזה עם מרקורי רקורדס נאשוויל, אם כי הוא בוטל במהירות ועבר לקפיטול רקורדס נאשוויל. ב-2010 הוציא את הסינגל הראשון שלו, "Pants". הוא הופיע לראשונה במקום 60 במצעד שירי הקאנטרי. הייז פרסם את הקליפ לשיר בדצמבר 2010. הייז הופיע גם בפרק של "19 ילדים ועוד היד נטויה". "Pants" והסינגל השני, "Why Wait for Summer", הופיעו שניהם באלבום הבכורה שלו, Reason to Rhyme.
הייז היה שותף לכתיבה ולשירה אורחת ב"Dirty Side", קטע מאלבומו של קולט פורד מהאלבום Thanks for Listening. הוא גם היה שותף לכתיבת הסינגל של רודני אטקינס, "Eat Sleep Love You Repeat". לאחר שבוטל החוזה שלו עם קפיטול רקורדס, הייז עבד בקוסטקו כדי לפרנס את עצמו.
בשנת 2016, הייז חתם על עסקת הוצאה לאור והפקה עם שיין מקנאלי ו-SMACK/RareSpark, שבאמצעותה הוציא שני מיני-אלבומים: 8Tracks Vol. 1 ו־8Tracks Vol. 2. לאחר מכן הגיע הסינגל הראשון שלו תחת מוניומנט רקורדס, "You Broke Up with Me". הוא מופיע באלבומו השני, Boom.
באוגוסט 2018 הוציא הייז סינגל בשם "", שמילות השיר שלו מכילות התייחסויות מרובות לשמות של שירי קאנטרי משנות התשעים.
ב-4 ביוני 2021 הוציא הייז את המיני אלבום Country Stuff. אחד מהרצועות שלו, "Fancy Like", הפך ללהיט ויראלי דרך טיקטוק והגיע למקום השלישי הבילבורד הוט 100 ולמקום הראשון במצעד שירי הקאנטרי. שירי המיני אלבום נכללו גם באלבום האולפן השלישי שלו, Country Stuff the Album משנת 2022. האלבום הפיק גם את הסינגלים "U Gurl" ו-"AA".
חיים אישיים
הוא גר בטנסי עם אשתו, לייני בוויל הייז, וששת ילדיהם. ילדם השביעי ובתם הרביעית, אוקלי קלובר הייז, מתו זמן קצר לאחר לידתם ב-6 ביוני 2018. ליני נאלצה לעבור ניתוח עקב דימום רב לאחר הלידה. הייז הוא נוצרי והוא פיכח מאז 2016.
איטליה טוריטה
איטליה טוריטה (באיטלקית: Italia turrita) או בקיצור "איטליה" היא ההאנשה המדינית והלאומית של איטליה, המאופיינת בכתר חומה (או "עם מגדלים", טוריטה באיטלקית) ומקורו בהרלדריה הקהילתית האיטלקית והבורגנית.
איטליה טוריטה היא אישה עם מאפיינים ים תיכוניים טיפוסיים, כמו גוון צבעוני ומלא חיים, שיער כהה ומראה אלגנטי. בתיאורים היא מחזיקה לעיתים קרובות צרור שיבולי חיטה, סמל לפוריות והתייחסות לחקלאות, והחזיקה בידיה פסקס בתקופה הפשיסטית.
איטליה טוריטה, בתור אחד הסמלים הלאומיים של איטליה, תוארה במשך מאות שנים באופן נרחב בתחומי האמנות, הפוליטיקה והספרות. ההיבט הקלאסי ביותר שלה, נובע מהמיתוס הקדום של האם הים-התיכונית הגדולה והוגדרה כדמות לאומית בתחילת המאות ה -16 וה -17 על ידי צ'זארה ריפה, מטרת הדמות היא להעביר באופן סמלי את המלוכה והאצילות של הערים האיטלקיות (בזכות הנוכחות של כתר הטוריטה), שפע הגידולים החקלאיים של חצי האי האיטלקי (המיוצג על ידי קרן השפע) והגורל המבריק של איטליה (מסומל על ידי הסטלה ד'איטליה- הכוכב האיטלקי).
Together Again (אלבום של טוני בנט וביל אוונס)
Together Again (בעברית: יחד שוב) הוא האלבום משותף השני של זמר הג'אז האמריקאי טוני בנט והפסנתרן ביל אוונס. זהו האלבום ה-39 של בנט, וה-63 של אוונס.
אלבומם המשותף הראשון, The Tony Bennett/Bill Evans Album, יצא לאור בשנת 1975. בשנת 2009 יצא אלבום האוסף The Complete Tony Bennett/Bill Evans Recordings המאגד את שני האלבומים הקודמים, ועוד כמה שירים שלא יצאו לאור.
פימצ'יואין אקי
פימצ'יואין אקי (באנגלית: Pimachiowin Aki) הוא אתר מורשת עולמי של אונסק"ו הממוקם ביער של הטייגה המכסה חלקים בפרובינציות מניטובה ואונטריו בקנדה. שטח האתר הוא יותר מ-29,000 קילומטרים רבועים, וכולל אדמות אבות של ארבע משבטי האומות הראשונות:, , ו. האזור כולל גם את הפארק הפרובינציאלי הבראשיתי מניטובה (Manitoba Provincial Wilderness Park) של  ואת  של אונטריו. ההצעה המקורית להכרה באזור כאתר מורשת עולמית החלה עם החתימה על הסכם ניהול משאבי האומות הראשונות והאזורים המוגנים ב-2002. משמעות השם היא "ארץ הנותנת חיים" ב (ᐱᒪᒋᐅᐃᐧᓂ ᐊᑭ).
תיאור
האתר המשתרע על שטח של 29,000 קילומטרים רבועים מייצג את השטח המוגן הגדול ביותר של שילד הטייגה, האזור שבו חופף לטייגה באמריקה הצפונית. באתר יש מעל ל-3,200 אגמים ומעל ל-5,000 ביצות ובריכות יער.
באתר נמנו מעל ל-700 מינים של צמחים וסקולריים וכ-400 מינים של יונקים, עופות, דו-חיים, זוחלים ודגים. בין המינים הנפוצים: צוללנים, אחד העדרים הגדולים ביותר דרומית למפרץ הדסון של תת-המין Rangifer tarandus caribou של אייל הצפון, אייל קורא, זאב מצוי, דוב שחור אמריקני, גרגרן, שונר קנדי, חדקן האגם וצפרדע נמרית. מיני הצמחייה כוללים:, , צפצפה בלסמית, פטל, אוכמנית ואורז בר.
היסטוריה
העדות הקדומה ביותר לפעילות אנושית היא חוד חנית, המתוארך בין לפני 9,000 ל-7,000 שנים שנמצא באזור אגם ראודי (Rowdy Lake). באתר יש 285 אתרים ארכאולוגיים, הכוללים פיקטוגרפים ומקומות יישוב. על פי העדויות נהגו בני ה הקדמונים ליישם סוג של מחזור משאבים כאשר נהגו להחליף אתרי ציד, דיג וליקוט על מנת לתת לצמחים ולבעלי חיים זמן להתאושש. באמצעות שיטות אלו, הבטיחו בני האנישינאבג שפעילות אנושית לא תדלדל את המשאבים של פימצ'יואין אקי. האזור כולל גם אתרים קדושים רבים, אולם מעטים זוהו בפומבי על ידי האנישינאבג כדי לשמור על מיקומם בסוד.
אתר מורשת עולמית
האתר הוצע כמועמד להכרה כאתר מורשת עולמית ב-2004, ולאחר הבהרות צורף האתר לרשימת אתרי המורשת העולמית בהחלטה מ-1 ביולי 2018. בדברי ההסבר להכרזה נכתב:
לפטולפיס
לפטולפיס (שם מדעי: Leptolepis; מילולית: "קשקש עדין") הוא סוג של דג גרם נכחד שחי במים מתוקים ובימים בין הטריאס לתחילת הקרטיקון לפני 242–112.6 מיליון שנה. סוג זה נחקר לראשונה כבר ב-1943 וקיבל שם בידי החוקר השווייצרי-אמריקאי לואי אגאסי והיה מראשוני דגי הגרם שתוארו. הם נמצאו בכל היבשות וככל הנראה חיו גם הרחק מהיבשה.
דגים אלה הגיעו עד לאורך 30 סנטימטר ודמו בצורתם לסרדיניים, אף שאין להם קרבה משפחתית. הדג היה מראשוני הכליל גרמיים שהיו בעלי קשקשים ובעלי שלד עשוי מעצם בלבד. דגים קדומים יותר מהסדרה פכיקורמאים שבקבוצה תמים גרמיים היו בעלי סחוס בתוך גופם לצד עצמות גרמיות. מבנה העצם והקשקשים עזר לדגים אלה לנוע במהירות במים.
בדומה לסרדינים המודרניים דג זה ניזון בנחילים גדולים מפלנקטון צף והתגונן מטורפים באמצעות נחיל גדול שהסתחרר ובילבל את טורפיו. בין טורפים אלו נמנים דמויי-תנינאים קדומים, מוזאזאוריים ופליוזאורים שונים ואולי גם עופות ימיים ופטרוזאורים. במאובן של פלגוזאורוס (Pelagosaurus) נמצאו עצמות של דג זה, מה שמרמז על כך שצד אותם דרך קבע.
אקווה יונייטד
מועדון כדורגל אקווה יונייטד (באנגלית: Akwa United Football Club) הוא מועדון כדורגל ניגרי מהעיר אויו, המשחק בליגת העל הניגרית. אקווה יונייטד נוסדה על ידי מנהל הצבאי של מדינת אקווה איבום, קפטן חיל הים ג'וזף אדאוסי בדצמבר, 1996.
ראמה הרביעי, מלך תאילנד
ראמה הרביעי, מונגקוט, שם מלכותי- פרה צ'ום קלאו צ'או יו הואה (18 באוקטובר 1804 – 1 באוקטובר 1868 בתאית: พระบาท สมเด็จ พระจอมเกล้า เจ้า อยู่ หัว) היה מלך סיאם (תאילנד) מבית שושלת צ'אקרי בין 1851 ועד למותו בשנת 1868. סיאם חשה לראשונה בלחץ ההתפשטות המערבית בתקופת שלטונו של ראמה הרביעי. המלך אימץ חידושים מערביים ויזם את המודרניזציה של ארצו, הן בתחום הטכנולוגי והן בתחום התרבות - ולכן זכה בכינוי "אבי המדע והטכנולוגיה" בסיאם.
צעירות
מונגקוט (มงกุฎ, משמעות מילולית: כתר) היה בנם השני של הנסיך ישראסונדהורן, בנו של מלך צ'אקרי הראשון של סיאם (המלך ראמה הראשון) והנסיכה בונרוד. מונגקוט נולד בארמון העתיק (תונבורי) בשנת 1804, שם נפטר הבן הראשון של הוריו זמן קצר לאחר הלידה בשנת 1801. אחריו נולד הנסיך צ'וטמני (เจ้าฟ้า จุฑามณี) בשנת 1808. בשנת 1809 הוכרז הנסיך ישראסונדהורן כבודהה לוטלה נבאלאי (לימים המלך ראמה השני) לאחר מכן עברה משפחת המלוכה לארמון הגדול. מכאן ואילך, עד הצטרפותם כמלכים, נקראו האחים צ'או פא יאי (מונגקוט) (เจ้าฟ้า ใหญ่) וצ'או פא נוי (צ'וטמני) (เจ้าฟ้า น้อย).
חיים כנזיר
בשנת 1824 הפך מונגקוט לנזיר בודהיסטי, בעקבות מסורת סיאמית לפיה גברים בגיל 20 צריכים להיות נזירים לתקופה מסוימת. באותה שנה נפטר אביו. על פי המסורת, מונגקוט היה צריך להיות מוכתר למלך הבא, אולם האצולה בחרה במקום זאת בנסיך ג'סדאבודינדרה, בעל ההשפעה והמנוסה יותר להפוך לראמה השלישי. לא ניתן היה להחזיר את תפיסת הכס וכדי להימנע מתככים פוליטיים שמר מונגקוט על מעמדו הנזירי. מונגקוט הפך לאחד מבני משפחת המלוכה שהקדיש את חייו לדת. הוא טייל ברחבי הארץ כנזיר וראה את הסטייה מכללי הפאלי קאנון המחמירים בקרב הנזירים הסיאמיים שפגש, דבר שנראה לו בלתי הולם. בשנת 1829, בפתחשבורי, הוא פגש נזיר בשם בודהאוונגסו, שהקפיד על פי כללי המשמעת הנזירים. ראמה הרביעי העריץ את בודהאוונגסו בגלל ציותו למשמעת הדתית, והיה לו השראה להמשיך ברפורמות דתיות.
שלטון
בעזרת רצון ראשי האצולה בסיאם הפך מונגקוט ליורש הכס ראמה הרביעי במקום בנו של ראמה השלישי. עליית ראמה הרביעי לשלטון נעשתה למעשה בחסות ההשפעה של בריטניה, דבר שסימל את תחילת ההשפעה האירופאית על תאילנד.
המלחמה בבורמה
בשנת 1849 חלו תהפוכות במדינת שאן של קונבונג וממלכת צ'אנג הונג בתגובה להשפעה הבורמזית המוחלשת. עם זאת, שתי המדינות נלחמו זו בזו וצ'אנג הונג ביקשה תמיכה סיאמית. ראמה השלישי ראה בכך הזדמנות להשיג שליטה על מדינת שאן, אך הוא נפטר בשנת 1851 לפני שהתוכנית הזו מומשה. בשנת 1852 הגיש צ'אנג הונג את הבקשה שוב. ראמה הרביעי שלח כוחות סיאמיים צפונה אך הצבאות הופנו הצדה על ידי הרמות ההרריות. בשנת 1855 צעדו הסיאמים שוב והגיעו לקנגטונג - אם כי בקושי רב עוד יותר. הם הקימו את המצור על ערי הגבול של קנגטונג במשך 21 יום. עם זאת, המשאבים של הצבא הסיאמי אזלו והצבא נאלץ לסגת.
רפורמות
ליווי זרם המבקרים המערביים בסיאם השפיע רבות על החברה, אצל סיאמים רבים, קשה היה לקבל זאת, במיוחד לפי אמות מידה דתיות, מכיוון שהכתובים הבודהיסטיים תיארו את הארץ כשטוחה בעוד האירופאים היו מסוגלים להגיע לסיאם בעזרת ראיית העולם כעגול. חוקרים דתיים בדרך כלל הגיעו למסקנה כי כתבי בודהיזם "... נועדו להילקח פשוטו כמשמעו רק כשמדובר בענייני אמת רוחנית; פרטים על מדעי הטבע נחשפים בצורה פיגורטיבית ואלגורית." מונגקוט טען כי נטש את הקוסמולוגיה של הדת, לפני 1836. הוא טען שהוא כבר ידע על מצב האדמה העגול 15 שנה לפני בואם של מיסיונרים אמריקנים, אולם הוויכוח על צורת כדור הארץ נותר נושא לאנשי רוח סיאמיים לאורך כל שנות ה-1800.
רפורמות בחינוך
בתקופת שלטונו, המונגקוט הפציר בקרובי משפחתו המלכותיים לקבל "חינוך בסגנון אירופאי". המיסיונרים, כמורים, לימדו בין השאר את הגאוגרפיה והאסטרונומיה המודרנית. שש שנים לאחר מותו של מונגקוט, פורסם בשנת 1874 ספר הגאוגרפיה הראשון בשפה התאית. עם זאת, גאוגרפיה נלמדה רק בבתי ספר נבחרים, בעיקר אלה שמנוהלים על ידי מיסיונרים אמריקאים עם תוכניות אנגלית לתלמידים העל יסודיים. היסטיריונים תאילנדים רבים טוענים כי מאמציו של מונגקוט לפופולריות של הגאוגרפיה המערבית סייעו להביא לרפורמה בחינוך בסיאם.
רפורמות חברתיות
בשנת 1852 נראה זרם של מיסיונרים אנגלים ואמריקאים לסיאם כאשר מונגקוט שכר אותם ללמד את השפה האנגלית לנסיכים. הוא גם שכר שכירי חרב מערביים כדי לאמן חיילים סיאמיים בסגנון מערבי. בבנגקוק החל לצאת עיתון. עם זאת, המיסיונרים לא הצליחו באותה מידה בכל הנוגע לביצוע ניצורים. מונגקוט לא נטש את התרבות המסורתית של סיאם. בשנת 1852 הוא הורה לאצילי בית המשפט ללבוש בגדים עליונים. בעבר נאסר על האצילים הסיאמיים ללבוש חולצות כלשהן כדי למנוע מהם להסתיר כלי נשק בתוכו ופגשו את המלך עם חזה חשוף. על התרגיל נמתחה ביקורת מצד המערב ולכן מונגקוט סיים אותו. עבור הבודהיזם, מונגקוט חלוץ בשיקום מקדשים שונים.
מוות וירושה
בעודם שם חלו גם המלך וגם יורשו במחלת המלריה. ב-1 באוקטובר 1868 נפטר המלך מונגקוט, ראמה הרביעי עקב המחלה. בניגוד לאמונה הרווחת, המלך מונגקוט לא הציע עדר פילי מלחמה לנשיא ארצות הברית אברהם לינקולן במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית לשימוש כנגד הקונפדרציה. עם זאת, הוא הציע לשלוח כמה פילים מבויתים לנשיא ארצות הברית ג'יימס ביוקנן, שישמשו כחיות נטל ואמצעי תחבורה. המכתב המלכותי מיום 14 בפברואר 1861, שנכתב עוד לפני תחילת מלחמת האזרחים, לקח זמן מה להגיע לוושינגטון הבירה, ועד שהגיע ליעדו, הנשיא ביוקנן כבר לא היה בתפקיד. אומרים כי לינקולן, שירש את ביוקנן, נשאל למה ניתן להשתמש בפילים, ובתשובה הוא אמר שהוא לא יודע, בתשובתו מיום 3 בפברואר 1862, לינקולן לא הזכיר דבר על מלחמת האזרחים. הנשיא סירב בנימוס לקבל את הצעתו של המלך מונגקוט, והסביר למלך כי ייתכן שהאקלים האמריקני אינו מתאים לפילים וכי מנועי קיטור אמריקאים יכולים לשמש גם כחיות נטל ואמצעי תחבורה.
מקס רואו
מקס רואו (באנגלית: Max Rowe; 1912–1985) היה מנהל החברה היהודית ליישוב ארץ ישראל (פיק"א) ונשיאה הראשון של האוניברסיטה הפתוחה.
ביוגרפיה
מקס רואו נולד בלייפציג שבגרמניה בשנת 1912. הוא רכש השכלה משפטית באנגליה, והחל להופיע בבית-המשפט בלונדון ב-1937. במלחמת העולם השנייה, שירת במשך ארבע שנים בחיל המודיעין הבריטי בדרגת רב-סרן, ועם תום המלחמה שב לפרקטיקה המשפטית שלו.
בשנת 1948 עלה רואו לישראל, הצטרף לקרן רוטשילד וכיהן בתפקיד מנהל "החברה היהודית ליישוב ארץ ישראל" (פיק"א). ב-1966 נתמנה למנכ"ל קרן רוטשילד ושימש בתפקיד עד 1982. בשנת 1976 התמנה לנשיא האוניברסיטה הפתוחה, ושימש בתפקיד זה שנה אחת.
טכנולוגיה וחינוך
רואו ראה חשיבות בקידומה של מערכת החינוך, וכחלק מן התשתיות הנדרשות לקידומה של המערכת יזם את הקמתם של האוניברסיטה הפתוחה, הטלוויזיה החינוכית והמרכז לטכנולוגיה חינוכית (מט"ח). שלוש היוזמות הללו התאפיינו בשימוש מתקדם בטכנולוגיה ככלי לעבודה החינוכית, ושיקפו את דרכו של רואו בהנגשת חוכמה ודעת לציבור.
מפעלו האחרון של רואו טרם מותו היה "בית הספר לטכנולוגיה" של האוניברסיטה הפתוחה. על תרומותיו הרבות בתחום החינוך, העניקה לו האוניברסיטה העברית בירושלים תואר דוקטור כבוד לפילוסופיה בשנת 1982.
את מחשבותיו אודות הדרכים לקדם את מערכת החינוך פרסם מקס רואו במסמך ששמו "ממערכת בתי-ספר למערכת למידה בישראל". המסמך מציג את הצעדים הנדרשים להובלת מערכת למידה חדשנית, המבוססת על למידה יחידנית ועושה שימוש נרחב בטכנולוגיה מודרנית מתוך רצון ליצור שוויון הזדמנויות.
כדורעף חופים במשחקים האולימפיים
תחרויות כדורעף חופים נערכות כחלק מהמשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996), לאחר שבאולימפיאדת ברצלונה (1992) נערך טורניר כדורעף חופים שלא כחלק מהמשחקים.
שיטת הטורניר
בכל טורניר משתתפים 24 זוגות, ולא יותר משני זוגות מכל מדינה. לאורך השנים נערכו מספר שינויים בשיטת הטורניר.
באטלנטה ובאולימפיאדת סידני (2000) הטורניר נערך בשיטת נוקאאוט, אך באופן שנותן למפסידים בסיבוב המוקדם הזדמנות להתקדם בכל זאת. 12 הזוגות שניצחו בסיבוב המוקדם, העפילו אוטומטית לשלב שמינית הגמר. 12 הזוגות שהפסידו, המשיכו לסיבוב הראשון. ששת הזוגות שניצחו בסיבוב הראשון התחרו בסיבוב השני. שלושת הזוגות שניצחו בסיבוב השני, וכן הזוג שהפסיד בהפרש הקטן ביותר בסיבוב זה, הצטרפו ל-12 הזוגות שכבר העפילו לשלב שמינית הגמר. לאחר מכן נמשכו המשחקים כטורניר נוקאאוט רגיל. שני המפסידים בחצאי הגמר מתמודדים זה מול זה במשחק על מדליית הארד.
באולימפיאדת אתונה (2004) השתנתה שיטת המשחקים. 24 הזוגות חולקו לשישה בתים. שתי הנבחרות שסיימו ראשונות בכל בית, וכן ארבע נבחרות שסיימו במקום השלישי עם מספר הניצחונות ויחס הנקודות הטוב ביותר, העפילו לשמינית הגמר, ומכאן המשיכו בשיטת נוקאאוט רגילה.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) נערך שינוי נוסף. גם הפעם חולקו הנבחרות לשישה בתים. שתי הראשונות בכל בית העפילו אוטומטית לשמינית הגמר. שתי הנבחרות שסיימו במקום השלישי עם מספר הניצחונות ויחס הנקודות הטוב ביותר, העפילו אף הן לשמינית הגמר. ארבע הנבחרות הנותרות שסיימו במקום השלישי קיימו משחק נוסף, ושתי המנצחות בו הצטרפו אף הן למעפילות לשלב שמינית הגמר.
זכיות
לאורך השנים, ניכרת דומיננטיות של הזוגות האמריקאיים, שזכו בשלושה מתוך חמשת הטורנירים לגברים ובשלושה מתוך חמשת הטורנירים לנשים. קרי וולש ג'נינגס ומיסטי מיי-טרינור זכו שלוש פעמים ברציפות בטורניר האולימפי, בין 2004 ל-2012. מתוך עשרים הזוגות שהעפילו לאורך השנים לשלב הגמר בשני הטורנירים, שמונה היו אמריקאים ושמונה היו ברזילאים. עד כה, לפחות אחד מהזוגות בשלב הגמר היה תמיד מאחת משתי מדינות אלו. ארבעת הזוגות הנותרים היו מאוסטרליה, גרמניה, סין וספרד.
גברים
עד כה, השתתפו זוגות מ-36 מדינות בתחרויות כדורעף החופים האולימפיות לגברים. ארצות הברית וברזיל שלחו שני זוגות לכל אחת מהאולימפיאדות (ארצות הברית אף שלחה זוג שלישי לאולימפיאדה אותה אירחה, אולימפיאדת אטלנטה (1996)). גרמניה שלחה לפחות זוג אחד לכל אחת מהאולימפיאדות.
מייקל אפטד
מייקל דייוויד אפטד (באנגלית: Michael David Apted; 7 בפברואר 1941 – 7 בינואר 2021) היה במאי ומפיק קולנוע וטלוויזיה בריטי.
אחד מבמאי הקולנוע האנגלי הפוריים בדורו, היה ידוע בבימוי סדרת הטלוויזיה אפ, סרט ג'יימס בונד (העולם אינו מספיק), והסרט האמריקאי בתו של כורה פחם. האחרון היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר, כולל הסרט הטוב ביותר. הוא גם ביים את נל (1994), שקיבל שלוש מועמדויות לפרס גלובוס הזהב ומועמדות אחת לפרס אוסקר, ואת הסרטים שזכו לשבחי הביקורת גורילות בערפל (1988) ואניגמה (2001).
ילדותו
אפטד נולד בשנת 1941 באיילסברי, בקינגהאמשייר, כבן של פרנסס אמיליה (לבית תומאס) ורונלד ויליאם אפטד.
טלוויזיה
הוא החל את דרכו בטלוויזיה בהתמחות של חצי שנה בטלוויזיה גרנאדה במנצ'סטר, שם עבד כחוקר. אחד הפרויקטים הראשונים שלו בגרנדה היה למפורסם ביותר שלו: סדרת Up שהחלה בשנת 1964 כפרופיל של 14 ילדים בני שבע לסדרת האקטואליה World in Action. כחוקר ועוזר לבמאי הקנדי פול אלמונד, אפטד היה מעורב בבחירת הילדים שהגיעו ממגוון רקעים ושיעורים, אף על פי שהמקור הוגש כסרט תיעודי חד פעמי, הסדרה הפכה למוסד. כאשר הוצע להם לבקר מחדש בנושאים בגילאי ארבע עשרה ועשרים ואחת, אפטד קיבל את ההצעה לביים וביים כל פרק שלאחר מכן בסדרה.
במהלך שבע שנות עבודתו בגרנדה, ביים אפטד גם מספר פרקים בסדרה רחוב קורוניישן, שכתב אז בין השאר ג'ק רוזנטל. אפטד ורוזנטל שיתפו פעולה מאוחר יותר במספר פרויקטים פופולריים בטלוויזיה ובסרטים, כולל פרקי הפיילוט של הדסטבינים ו-The Lover הם עבדו שוב יחד בשנת 1982 לסרט הטלוויזיה P'tang, Yang, Kipperbang, הסרט הראשון שהזמין ערוץ בריטניה.
בשנת 1976 ביים Apted מחזה בסדרת הטלוויזיה בגרנדה לורנס אוליבייה מציג. הפרק היה האוסף מאת הרולד פינטר. בהצגה כיכבו לורנס אוליבייה, מלקולם מקדואל, אלן בייטס והלן מירן. אפטד השתמש ברעיון שלו מסדרת Up בפעם השנייה בנישואים באמריקה ונשוי באמריקה, הרעיון היה לראיין תשעה זוגות נשואים כל שנתיים במשך עשר שנים כדי לספר סיפור שלם יותר על נישואיהם. בשנת 2005 ביים את שלושת הפרקים הראשונים בסדרת הטלוויזיה רומא.
על עבודתו בטלוויזיה זכה אפטד בכמה פרסי אוסקר בריטי, כולל שני פרסי תיעוד של פלהרטי על עבודתו ב־28 Up ו-35 Up ו-BAFTA לבמאי הדרמטי הטוב ביותר עבור המחזה היחיד Kisses at Fifty בשנת 1974.
סרטים
אפטד יצר את סרטו העלילתי הראשון בשנת 1972, The Triple Echo, בכיכובם של אוליבר ריד וגלנדה ג'קסון, והוא ביים שני סרטים עבור דייוויד פוטנאם. הוא ביים שש הצגות כולל הסרט "Stronger than the Sun", שנכתב על ידי סטיבן פוליאקוף ומככבת בו פרנצ'סקה אניס כצעירה המסכנת את חייה לחשיפת פשע, נושא שאפטד חזר אליו מספר פעמים.
בשנת 1979 ביים את אגתה במימון הוליווד, בהשתתפות ונסה רדגרייב. רוב סרטיו העלילתיים של אפטד מאז התמקדו בגיבורה נשית. הוא נסע לארצות הברית בשנת 1980, שם ביים את בתו של כורה פחם, שקיבלה שבע מועמדויות לפרס האוסקר, וזכתה בשחקנית הטובה ביותר עבור סיסי ספאסק. גם ספאסק וגם לורטה לין, נושא הסרט, אמרו כי לדעתם נקודת המבט החיצונית של אפטד הייתה מכרעת להצלחת הסרט בהבטחת השתתפותם של תושבי האפלצ'יה ולהימנעות מסטריאוטיפים שקודם לכן פגמו בתיאורים של תרבות ההרים. בשנת 2019 בחרה ספריית הקונגרס ב"בתו של כורה פחם" לשימור במרשם הקולנוע הלאומי בהיותה.
דוקומנטרי
בנוסף לסרטים העלילתיים, המשיך אפטד לביים סרטים תיעודיים, כולל Bring on the Night, סרט קונצרטים עלילתי אודות יצירת אלבום הסולו הראשון של סטינג. הוא ביים את הסרט הדוקומנטרי The Long Way Home, שיצא לאקרנים בשנת 1989. הוא תיאר את הרפתקאותיו של בריטניה, ארצות הברית וברית המועצות של בוריס גרבנשצ'יקוב, המוזיקאי המחתרתי הסובייטי הראשון שהתיר להקליט במערב.
לפני שהקים אפטד את Thunderheart, עשה את הסרט התיעודי "אירוע באוגלה" על לאונרד פלטייה. התקרית באוגלה הודיעה אז לרעם הלב על ליהוק השחקנים לסרט הבדיוני.
בשנת 1997 הוא בחן את תהליך היצירה ב- Inspirations באמצעות דיון גלוי עם שבעה אמנים מתקשורת מגוונת, ביניהם דייוויד בואי, לואיז לקוואליר ורועי ליכטנשטיין בין היתר.
בסטייה מעבודתו הקודמת, בין השנים 1992–1994, אפטד העז לתרבות הפופולרית המשתנה במהירות של סין. בפרויקט בתמיכתו של טרודי סטילר, ביים אפטד את Moving the Mountain, סרט תיעודי עלילתי שבדק את מקורות ההפגנות ב 1989 בכיכר טיאנאנמן ואת השלכות התנועה בחייהם של כמה ממנהיגי הסטודנטים של התנועה.
תיאטרון
בשנת 1977 ביים אפטד את הבכורה של שדות תות בתיאטרון הלאומי בלונדון.
חיים אישיים
מנישואיו הראשונים לג'ו, אפטד נולדו לו שני בנים, פול וג'ים. פול אפטד היה עורך סאונד שעבד על סרטים כמו וולברין; הוא נפטר מסרטן המעי הגס בשנת 2014.
בשנת 2007 אפטד הפך לאב בפעם הרביעית לילדה, לילי מליס, שגרה עם אמה טניה מליס. הוא כיהן כנשיא אגודת הבמאים של אמריקה בין השנים 2003 עד 2009 וכיהן כמזכיר-הגזבר משנת 2011 ועד מותו.
אפטד נפטר בביתו בלוס אנג'לס ב־7 בינואר 2021, בגיל 79.
יחסי הודו–הפיליפינים
היסטוריה
השגריר הפיליפיני הראשון בהודו היה נרקיסו ראמוס (שלימים הפך לשר החוץ). ב-16 בנובמבר 1949 כוננו יחסים דיפלומטיים בין המדינות. ב-11 ביולי 1952 חתמו הפיליפינים והודו על חוזה ידידות במטרה לחזק את יחסי הידידות הקיימים בין שתי המדינות. שגרירות הפיליפינים בניו דלהי נפתחה זמן קצר לאחר מכן. עם זאת, בשל הכיוונים השונים של מדיניות החוץ במהלך המלחמה הקרה (הפיליפינים היו בעלי ברית של ארצות הברית והודו הייתה ביחסים ידידותיים עם ברית המועצות), האטה את התפתחותם של היחסים הדו-צדדיים באופן משמעותי.
בשנת 1976 היחסים בין המדינות התחזקו לאחר שאדיטיה בירלה (אחד התעשיינים המצליחים בהודו) נפגש עם נשיא הפיליפינים פרדיננד מרקוס כדי לבחון את האפשרות של מיזמים משותפים בפיליפינים. זה הוביל ליצירת חברת הטקסטיל המשותפת הודו-פיליפינים ולהזרמת השקעות הודיות גדולות לארץ. החברה ההודית-פיליפינית טקסטיל מילס מעסיקה כיום 2,000 עובדים פיליפינים, לשמיכות החברה 40% משוק הטקסטיל הפיליפיני. בדצמבר 2012 הקצתה הודו 200,000 דולר לממשלת הפיליפינים, כדי להתגבר על השפעות הטייפון בופה.
יחסים כלכליים
בשנת 2015 מחזור המסחר בין המדינות הסתכם ב-1.8 מיליארד דולר. הייצוא של הודו לפיליפינים כולל בעיקר: כלי רכב, חלקים ואביזרים, תרופות, שמנים מינרליים, תאו קפוא, דוודים ומכשירים מכניים, גידולים, מוצרי גומי, כימיקלים אורגניים, ברזל, פלדה וכותנה. יבוא הודו מהפיליפינים כולל בעיקר: ציוד חשמלי, דוודים, כלי רכב, שומנים מן החי והצומח, מוצרי נייר, כימיקלים אורגניים, דשנים, כימיקלים אנאורגניים, מוצרי גומי, ברזל ופלדה.
בן-ציון אלפס
רבי בן ציון אלפס (א' בכסלו ה'תרי"א, 6 בנובמבר 1850 – כ"ג בכסלו תש"א, 23 בדצמבר 1940) היה מחנך, דרשן, סופר ועסקן ציבור.
תולדות חייו
נולד בשנת 1850 בווילנה לירמיהו עקיבא ושרה אסתר. אביו עסק במסחר, הסתפק במועט ולמד בתורה במשך כל ימיו. בגיל שבע למד בתלמוד תורה של ישיבת ז"ץ חומש עם רש"י, ובגיל עשר נכנס לישיבתו של הרב שרגא פיוויש ליכט. בכ"ו בחשון תרכ"ה (25 בנובמבר 1864), בהיותו בן 14 נפטרה אמו. בסוף אותה שנה התחתן אביו בשנית, עם אלמנה אמידה שהייתה בעלת מאפייה. לאחר 10 חודשים נפטר גם אביו (י' בחשוון תרכ"ו).
בגיל 16 התחתן עם בתה של אימו החורגת, ולאחר שנה וחודשיים נולדה בתם הבכורה אסתר. ארבע שנים למד בקלויז הגר"א שבבית הכנסת הגדול של וילנה, בתמיכתה של חמותו. לאחר שתי שנות נישואין החלו הוא ואשתו לעסוק גם בהלואות בריבית.אביו עודדו לעלות לארץ ישראל וכעבור זמן הוא כותב: "במה תגרע ירושלים מווילנא? ולמה רק זקנים יסעו לירושלים לקברות בהר הזיתים, והלא טוב יותר שגם צעירים יסעו שמה, להרחיב המסחר וחרושת המעשה". הוא נסע לאודסה ומשם כתב לאשתו על רעיון העלייה, מתוך תקוה שתבוא אחריו. הוא הפליג באניה ליפו, וכך הוא מתאר את קבלת הפנים: "הגיעה האניה על יד חוף יפו, עגנה בלב ים הרחק מאד מהיבשה, כי לא היה אז נמל מתוקן, ונדהמתי בראותי כי חטפני ערבי בחפזון והשליכני אל תוך ספינה קטנה המלאה אנשים ונשים ושפתה כמעט שוה להמים".בירושלים למד בבית מדרש "מנחם ציון" שליד בבית הכנסת החורבה, במקביל שימש כמלמד במטרה "לחנך בני עניים לתורה ולתעודה" כלשונו. אשתו סירבה לעזוב את וילנא והוא שהה בגפו בירושלים בשנים תרל"ב–תרל"ג.
בשנת 1872 חזר לווילנה, והחל לעבוד בדפוס מָ"ץ, בתפקיד מנהל ומגיה במשך 15 שנה. פרט לעבודתו, בשבתות וחגים היה דורש באחד מבתי הכנסת במקום.
כל חייו הירבה לעשות מעשי צדקה ואף נתן לעיתים קרובות מכספו למען שכר לימוד ליתומים, הוצאות כלכלה לחיילים היהודים בצבא ועוד. באותה עת הקים בסתר מפעל הגרלות לא חוקי, כששליש מתוך כלל ההכנסות הופרשו לצדקה. במקביל המשיך באיסוף תרומות מבעלי יכולת. בשנת תרנ"א הקים בית מלאכה לגרביים וכפפות והחל לעסוק במסחר. במסגרת זו נסע למקומות רבים ברוסיה, ובכל מקום דאג גם לדרוש בבתי הכנסת ולעשות מעשי צדקה. בית המלאכה שלו פעל עד שנת תרע"ו. באותה שנה נסע למינסק לרגל עסקיו. ההתנגשות בין הרוסים לבין הגרמנים במלחמת העולם הראשונה, מנעה ממנו לחזור לווילנה. הוא השתקע בפולטבה, ופתח שם בית עסק קטן. לאחר שלוש שנים הגיעו אליו גם אשתו ושתי בנותיו, והם התגוררו במקום עד שנת תרפ"ב. ביום א' בחנוכה של אותה שנה מתה אשתו בגיל שבעים. בן ציון חזר לווילנה והתגורר שם עד שנת תרפ"ה. כל אותה עת המשיך ובמעשי הצדקה ובדרשותיו שהתאפיינו בסגנון מיוחד, אליהן היו מגיעים המונים מכל שכבות העם והוא היה מקרבם בחן ובנועם לאביהם שבשמים.
בווילנה פגש אלמנה זקנה וחולה ומתוך מעשה חסד נשא אותה לאשה, כדי לאפשר לה לצאת מרוסיה, לבנותיה באמריקה. לאחר שהתברר שאין בכוחותיה לנסוע לאמריקה, עלה איתה לארץ-ישראל, שם התגוררו בנו עקיבא אלפס וחמיו זיסל חבס. כשנתים התגורר עם אשתו בפתח תקווה, שם היה מגיד-שיעורים ב"תפארת בחורים", והוא כותב: "וסבלתי מאשתי לא מעט". לאחר מכן עברו לירושלים, ונכנס ביחד עמה לבית "מושב זקנים" הירושלמי, באגף המיועד לחשוכי מרפא, והוסיפה לחיות שנה וחצי. היא נקברה בהר הצופים. לאחר פטירתה, בא ברית הנישואים עם אלמנת דיין בשם דבורה לאה, לה היה נשוי עשר שנים. בארץ הוא היה מעורה בפעולת אגודת ישראל, ושמו מופיע ברשימת גדולי התורה שחתמו בשנת תרפ"ז על כרוז הקורא לצאת מ"כנסת ישראל" של הוועד הלאומי.
בראש חודש כסלו שנת תש"א, יצא ספר זכרונותיו שחתם את מעגל יצירותיו ופרשת חייו. הספר יצא בהוצאת "ועד היובל" שהורכב מידידים ומעריצים בראשות הרב אליעזר ריבלין. הוא מת מיתת נשיקה ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
על הספרים שכתב והדפיס
בן ציון אלפס, יהודי חרדי, שם לו למטרה לחסום את ההשכלה-החילונית על ידי כתיבת ספרות יהודית שורשית בשפה מודרנית. ב-1900 החל לפרסם סדרת סיפורים שנקראה "מעשה אלפס", המבוססים על יסודות מוסר וחסידות. רומנים סנטימנטליים דידקטיים לבני הנעורים שנודעה להם השפעה רבה. "מעשה אלפס", הופיעה ב-12 מהדורות. בנוסף, כתב חיבורים רבים אשר עסקו בנושאים מגוונים: הלכה, אגדה, דרש, פרשנות לתנ"ך ולתורת ישראל פרשנות לתפילות – ובעיקר לתפילות החגים, ספר תחינות בשם "מקור דמעה" (248 תחינות בשפה עממית עסיסית, מדובבות את הלב והנפש), "אוצר התחיה" ("צאינה וראינה" בשפה מודרנית ומובנת לכל) וחוברות פובליציסטיות שונות לשם השפעה דתית ומוסרית. הוא תרגם ליידיש ספרי דרוש ומוסר של מחברים שונים. גדולי ישראל עודדו אותו רבות לפרסם חיבוריו. "החפץ חיים" רבי ישראל מאיר הכהן מראדין כתב אליו: "שהוא מזכה את הרבים". בכתיבה החל לעסוק במקביל לעבודתו בבית הדפוס, והדפסת ספריו נעשתה במקום עבודתו, ותמיד על חשבונו ובזמנים שלא היה עומס עבודה אחר. הספר הראשון היה "אבן שלמה", "ספר היראה" מאת יונה גירונדי היה השני וגם הוא הודפס על חשבון אלפס. כך עשה עם ספרים נוספים וכאשר חלק מהפועלים נשארו ללא עבודה צירף למלאכת הכתיבה את עמיתו אברהם מו"ץ, כדי לסיים בזמן ולספק להם עבודה. לאחר הדפסת הספרים, הוא נתן חלק מהם, לדפוס ראם כדי שיפיצו אותם תמורת עמלה, והם כללו בכל פעם ספר אחד במשלוחי ההזמנות. אם לא נקנה ספר זה מימן אלפס את דמי המשלוח. הוא עצמו הניח בכל תיבת גרביים ששלח לסוחרים עותק מספרו, בבחינת שלח לחמך.
בווילנה, קנה ממנו שלמה שרברק את כל חלקי יצירתו "מעשה אלפס" והחל להדפיסם בבית הדפוס שלו. אחר כך ביקש ממנו לכתוב חוברת "צאינה וראינה" שתהייה "מאדערנע" כדבריו. לאור ההצלחה הכלכלית של מכירת הספרים, פנו אליו גם מדפוס רזינקרנץ והחלו גם הם להדפיס עותקים של ספריו. אלמלא קטעה מלחמת העולם הראשונה את פעילותו היה מדפיס את כל התורה וחמש המגילות.
בערוב ימיו הוא סיכם את פעילותו: "נ"ב ספרים שלי שנדפסו בירושלים דליטא – בעיר וילנא. ועוד שמונה ספרים שלי שנדפסו בירושלים רבתי"
אד פרלמוטר
ביוגרפיה
פרלמוטר נולד בשנת 1953 בדנוור, בנם של אליס לאב (לבית בריסטו) ולאונרד מייקל פרלמוטר. אביו היה יהודי, צאצא למהגרים יהודיים מפולין, ואילו אמו הייתה נוצרייה ממוצא אנגלי ואירי. פרלמוטר גדל על ברכי הנצרות הפרוטסטנטית. את לימודיו התיכוניים השלים בבית הספר התיכון ג'פרסון שבעיר. אחר המשיך ללימודי מדע המדינה, היסטוריה וכלכלה באוניברסיטת קולורדו שבבולדר, שם קיבל תואר ראשון בשנת 1975. ב-1978 קיבל באותה האוניברסיטה תואר שני במשפטים, ונבחר פעמיים לנשיא כיתתו בשעה שעבד במשרה חלקית כפועל בניין במיזמי בנייה.
בבחירות אמצע הכהונה ב-1994 נבחר פרלמוטר לסנאט של קולורדו. את כהונתו החל ב-9 בינואר 1995, עד 8 בינואר 2003. הוא נבחר לשתי תקופות כהונה בנות ארבע שנים כל אחת כנציג מחוז בחירה השוכן בלב מחוז ג'פרסון, הנציג הראשון של המחוז מטעם המפלגה הדמוקרטית מזה 30 שנה. בשנת 2000 הוא סייע בהובלת צוות שהצליח להשיג רוב דמוקרטי בסנאט המדינתי של קולורדו לראשונה מאז נשיאותו של ג'ון פיצג'רלד קנדי בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20. כמו כן, הוא הוסיף לסייע במסעי בחירות של מועמדים דמוקרטים לבית המחוקקים המדינתי ובמהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2004 היה יושב ראש משותף של מטה הבחירות הנשיאותי של ג'ון קרי במדינה.
בשנת 2006 זכה במועמדות המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס השביעי של קולורדו בבית הנבחרים של ארצות הברית, אחרי שגבר בבחירות מקדימות על חברת בית הנבחרים המדינתי לשעבר פגי לאם ועל מועמד נוסף עם 53% מהקולות בפריימריז. במקביל, המפלגה הרפובליקנית הציבה את ריק או'דונל כמועמדה הנגדי לפרלמוטר. לצדם התמודד על ייצוג המחוז גם דייב צ'נדלר, מועמד מטעם המפלגה הירוקה של ארצות הברית. באותם הימים נציג המחוז היה בוב בופריי, שנבחר לקדנציה שנייה בבחירות 2004 עם 55% מהקולות, זאת לאחר שנבחר לראשונה ברוב זעום בן 112 קולות בלבד. הוא פרש מהקונגרס אחרי שכשל בניסיונו להיבחר למושל קולורדו.
מאז שנת 2013 הציגו פרלמוטר וחבר בית הנבחרים דני הק חקיקה לשיפור הגישה לשירותים בנקאיים ופיננסיים עבור עסקי קנאביס. ב-25 בספטמבר 2019 העביר בית הנבחרים את החקיקה שיזמו פרלמוטר והק ברוב של 321 תומכים מול 103 מתנגדים, בפעם הראשונה בה הצעת חוק עצמאית לרפורמה בעסקי הקנאביס עברה בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית. בשלהי 2019 הצביע בעד שני סעיפי ההדחה של דונלד טראמפ.
בינואר 2022 הכריז פרלמוטר על פרישתו מבית הנבחרים האמריקאי לקראת בחירות אמצע הכהונה באותה השנה, לכן כהונתו תמה בראשית ינואר 2023.
קרב פיונגיאנג
קרב פיונגיאנג (ביפנית: 平壌作戦) היה הקרב היבשתי השני במלחמת סין–יפן הראשונה, שנערך ב-15 בספטמבר 1894 בפיונגיאנג, קוריאה, בין כוחות האימפריה היפנית לכוחות שושלת צ'ינג של סין.
רקע
לאחר אובדן העיר אסאן בקרב סונגהוואן, התבצר שארית חיל המצב הסיני בעיר פיונגיאנג, שהייתה מבוצרת היטב, וממוקמת על גבעה. הסינים אף נהנו מיתרון מספרי. לקראת סוף אוגוסט פיצל לוטננט-גנרל נוזו מיצ'יצורה, מפקד הדיוויזיה החמישית היפנית, את כוחותיו לארבעה טורים: אחד נשלח בדרך הים לעיר החוף וונסון, משם יצא לפיונגיאנג ב-1 בספטמבר; ושאר הטורים צעדו מסיאול בדרך היבשה לכיוון העיר.
במקביל התרחשה מערכה ימית באזור, בין הצי הקיסרי היפני לצי בייאנג. ספינות הצי היפני ערכו סיור באזור ווי-האי-ווי ופורט ארתור ב-10 באוגוסט. במהלך הסיור התפתחו חילופי אש בין כלי השיט היפנים למבצרים הסינים, אך האירוע הסתיים ללא נזק של ממש. עם זאת, לאירוע זה נודעה חשיבות שכן באירוע ביססו היפנים את עליונתם הימית, ולמעשה מנעו מצי בייאנג להשתתף בלחימה לשארית המלחמה.
הקרב על גואם (1941)
הקרב על גואם היה קרב במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, והתרחש מ-8 בדצמבר עד 10 בדצמבר 1941 בגואם, איי מריאנה בין יפן לארצות הברית. חיל המצב האמריקני הובס על ידי הכוחות היפנים ב-10 בדצמבר, מה שהביא לכיבוש האי עד לקרב השני על גואם ב-1944.
קרב פיונגיאנג
רקע
ככל שסגרו הטורים היפנים על העיר פיונגיאנג, כך התרבו התקריות עם כוחות סיניים שהיו פזורים באזור. יכולתם של היפנים לאגף פעם אחר פעם את העמדות היפנים התאפשרו הודות לחלוקת הכוח לארבעה טורים, והסינים נאלצו לסגת מהביצורים לתוך העיר עצמה.
הקרב על גואם (1941)
רקע כללי
גואם היא החלק הדרומי ביותר של איי מריאנה באוקיינוס השקט. זהו האי הגדול מבין האיים, עם שטח של 225 קילומטרים רבועים. פני הקרקע של גואם מחוספסים, עם יערות טרופיים כבדים בצפון האי וגבעות מיוערות בדרום. חלק גדול מקו החוף של האי מוקף בשוניות אלמוגים ובצוקים, אם כי חופים המתאימים להנחתת חיילים קיימים במרכז החוף המערבי. בגואם יש אקלים טרופי, אם כי דצמבר מהווה חלק מהעונה היבשה.
ארצות הברית כבשה את גואם מממלכת ספרד ב-21 ביוני 1898 במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד. בשנה שלאחר מכן מכרה ספרד את האיים האחרים בשרשרת מריאנה לגרמניה. צי ארצות הברית הקים מתקן ליד הכפר פיטי בגואם ב-1899, וחיל הנחתים של ארצות הברית (USMC) פתח מחנה בסומיי ב-1901. תחנת פחם ימית הוקמה באי בשנת 1905, וסוללה של שישה תותחי הוצבו כדי לחזק את ההגנות של גואם ב-1909. קפטן של הצי האמריקני שימש גם כמושל וגם כמפקד של בסיס הצי משנת 1899 ואילך, אם כי היו כמה גורמים של ממשלה אזרחית באי.
קרב פיונגיאנג
הקרב
בתחילת ספטמבר כיתרו הכוחות היפנים את העיר פיונגיאנג. הכוחות הסינים, תחת גנרל יה צ'יצ'או מנו 15,000 חיילים, שהתבצרו בתוך העיר. מולם עמדו 10,000 חיילים יפנים, תחת פיקודו של מיצ'יצורה, שכיתרו את העיר מארבעת עבריה. בעיר עצמה, שעמדה בראש גבעה אסטרטגית, הקימו הסינים מערכת ביצורים גדולה, שבהקמתה סייעו, תחת איומים, פועלים קוראנים. עם זאת, על אף עבודות הביצור המרובות, הזניחו הסינים את ביצור עורף העיר, וכפי שהתרחש בעימותים הקודמים, ידעו היפנים לנצל הזנחה זו.
היפנים פתחו בפעולת הסחה ב-13 בספטמבר, בה נעה חטיבה מול העיר, במטרה לגרום לסינים לחשוב שמשם תפתח המתקפה. קבוצת חיילים יפנים אפילו העזה לחצות את נהר טאדונג, הזורם מול העיר, ותחת אש ארטילרית כבדה הצליחו לשוב לצד היפני עם מספר כלי שיט סינים קטנים שעגנו בגדה הנגדית, פעולה שרמזה לסינים על כוונת היפנים לנסות לחצות את הנהר. הארטילריה היפנית פתחה באש על ביצורי העיר, יותר במטרה לגרום למגינים לחשוף את מספר תותחיהם מאשר במטרה להסב נזק. את יום 14 בספטמבר העבירו הקצינים היפנים במעקב אחר תנועת הסינים, ואף לא השיבו לאש שנורתה עליהם מהעיר.
הקרב על גואם (1941)
רקע כללי
במהלך מלחמת העולם הראשונה, כוחות יפניים כבשו את האיים הגרמניים במריאנה במהלך אוקטובר 1914 והקימו חיל מצב שהוגדר ככוח ההגנה הים הדרומי. יפן קיבלה מנדט על האיים מחבר הלאומים בדצמבר 1920, והם נוהלו על ידי לשכת הים הדרומי שהיווה חלק מהמשרד לענייני חו"ל. מתנחלים יפנים הורשו להתיישב במריאנה, ובסוף שנות ה-30 היו יותר מתנחלים מאשר ילידים באיים. בשנת 1935 ממשלת יפן אסרה על מערביים להיכנס לאיי המנדט שלה באוקיינוס השקט, ובשנת 1939 הקימה את הצי הרביעי כדי להגן על האזור.
קרב פיונגיאנג
הקרב
המתקפה האמיתית החלה בשעה 04:30, 15 בספטמבר. חטיבת ההסחה התפצלה לארבעה חלקים שהחלו להתקרב לעבר העיר, תחת אש כבדה. הארטילריה היפנית השיבה אש, ועלתה על האש הסינית ברמת הדיוק. במהלך הקרב הארטילרי ערכו הסינים שלוש התקפות פרשים, שנהדפו כולן, באובדן של כ-600 חיילים.
הקרב על גואם (1941)
רקע כללי
בעוד ארצות הברית שקלה להגביר את ההגנה על גואם במהלך מלחמת העולם הראשונה ואחריה, לא ננקטה כל פעולה מלבד פריסת יחידת מטוס ימי USMC באי בשנת 1921. תוצאות ועידת חיל הים בוושינגטון ב-1922 כללו הסכמה הן של ארצות הברית והן של ממשלות יפן לפיהן הן לא יבצרו את האיים שהם ניהלו במערב האוקיינוס השקט, כולל איי מריאנה. כתוצאה מכך, לא בוצעו שיפורים נוספים בהגנות של גואם במהלך שנות ה-20 וה-30, וסוללת ארטילריית החוף של האי הוסרה עד 1930. גם יחידת המטוס הימי של USMC נלקחה מהאי בשנה הבאה. הצי ביקש אישור לבנות ביצורים באי ב-1938, אך הצעה זו נדחתה. ב-1941 מנתה גואם אוכלוסייה של 23,394, רובם חיו בתוך 16 מיילים או בטווח של מבירת האי האגטנה. לאי היו כ של כבישים משופרים ונמל אפרה נחשב לטוב ביותר במריאנה, אך לא היה לו שדה תעופה.
קרב פיונגיאנג
הקרב
במקביל למתקפה החזיתית, פתח הטור הראשון (שהגיע בדרך הים) בהתקפה על העורף הסיני. לפתע מצאו עצמם החיילים הסינים נלחמים בשתי חזיתות, שבאחת מהן הופיעו חיילים יפנים רעננים, בנוסף על אלה שאותם הדפו בימים הקודמים. תוך זמן קצר הושלם הכיתור, והיפנים החלו להדק את הטבעת, ובשעה 16:30 נכנע חיל המצב הסיני בעיר.
הקרב על גואם (1941)
פתיחה
התוכניות היפניות למערכה באוקיינוס השקט כללו את כיבוש גואם בימיה הראשונים של המלחמה. ממרץ 1941 טסו מטוסים יפניים גיחות סיור צילום מעל האי. תוכניות הפלישה לאי הושלמו בספטמבר 1941, ויחידת הים הדרומי נבחרה כיחידה הראשית האחראית לכך. מחלקת הים הדרומי כללה את רגימנט הרגלים ה-144 ויחידות אחרות שנותקו מהדיוויזיה ה-55, בסך הכל 4,886 איש. מחלקת הים הדרומי התרכזה בקוריאה במהלך נובמבר 1941, ולאחר שהייה קצרה ביפן, הפליגה לצ'יצ'י-ג'ימה באיי בונין בסוף אותו חודש. הפלוגה החמישית החזקה שכללה 370 איש של כוח הנחיתה הימי המיוחד השני של Maizuru, שהתבססה בסאיפאן במריאנה, הוטלה גם היא להצטרף להתקפה על גואם. יחידות אלו יועברו לגואם על ידי תשע אוניות תובלה בליווי שולת המוקשים Tsugaru וארבע משחתות. דיוויזיית הסיירות ה-6, שהורכבה מארבע סיירות כבדות, הייתה זמינה גם היא לספק תמיכה במידת הצורך. כוח הנחיתה והיחידות הימיות נתמכו על ידי חיל האוויר הימי ה-18, שהתבסס בסאיפאן והיה מצויד במטוסים ימיים מיושנים.
ממשלת ארצות הברית לא האמינה שיהיה אפשרי או מעשי להגן על גואם אם היא תותקף. האי לא נתפס כמועיל במאמצים לתגבר את הפיליפינים, אם כי הוא שימש כנקודת תדלוק לסירות מעופפות של פאן אם והיה אחת מנקודות הממסר של כבל הטלגרף של חברת הכבלים הפסיפיק שקישר את הפיליפינים לחוף המערבי של ארצות הברית. ב-1941 קיבל האי דירוג הגנה "קטגוריה F"; זה שלל בניית הגנות חדשות ופירושו היה שכאשר תפרוץ מלחמה, מגיני גואם צריכים להרוס את כל המתקנים בעלי הערך הצבאי ולסגת. למרות זאת ועם נשק קל בלבד שעומד לרשותם להגנתם, הנחתים האמריקאים שהוצבו באי בפיקודו של לוטננט קולונל, לימים, בריגדיר גנרל חיל הנחתים האמריקני ויליאם ק. מקנולטי, התבצרו בעמדותיהם והתגוננו נגד ההתקפה האווירית היפנית שלאחר מכן על האי, תוך שהם סופגים אבדות ונפגעים אחרים של כמעט שליש מהכוח שלהם.
קרב פיונגיאנג
תוצאות הקרב
בקרב זכו היפנים בשלל בדמות כמויות רבות של אספקה צבאית, תחמושת ונשק. הסינים איבדו כ-2,700 חיילים, ועוד אלפים נפצעו ונפלו בשבי היפני. מפיונגיאנג התקדמו הכוחות היפנים צפונה, לנהר יאלו, המהווה גבול בין קוריאה לסין. בדרכם לא נתקלו בהתנגדות, ועד אמצע אוקטובר עמדו שני הצדדים זה מול זה, משני עברי הנהר.
הקרב על גואם (1941)
פתיחה
למרות העדיפות הנמוכה שניתנה לגואם, כמה צעדים קטנים ננקטו על ידי פקודות אחרות כדי לשפר את ההגנות של גואם לפני פרוץ המלחמה. חוזה לשיפורים קלים במתקנים הצבאיים בגואם הוצא באפריל 1941, והעבודות החלו בחודש הבא. משמר הכוח של גואם, שהייתה מיליציה מקומית האחראית להגנה על בסיס הצי, הורחב מעט גם הוא במאי. ב-17 באוקטובר, משפחותיהם של אנשי צבא אמריקאים באי פונו לארצות הברית על ידי אוניית התובלה USS הנדרסון, ואחריהם יותר מ-1,000 פועלי בניין. ב-23 באוקטובר 1941, המועצה הכללית של הצי האמריקני סיפקה למזכיר הצי פרנק נוקס דו"ח על ההגנות של גואם שהמליץ נגד חיזוק האי בשל קשיי ההגנה עליו והצורך להקצות משאבים לסדרי עדיפויות אחרים. עם זאת, הדו"ח טען בעד המשך שיפור מתקני הנמל והמטוס הימי של גואם.