cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Daydream (שיר של לילי מיאולה)
וידאו קליפ
הוידאו-קליפ של השיר הופק בידי פורסט דיין, קאנזה סטוט ולילי מיאולה ובוים על ידי דיין. בקליפ נראים ווילקס ורמי, בתור אחים המבלים יחד, ולילי מיאולה נראית שרה בתיאטרון "beautiful Castle" במרכז לאמנויות ותרבות במאווי.
ביצועים
ב-28 ביוני 2022 ביצעה מיאולה את השיר במהלך עונה 17 פרק 1705 של תוכנית המציאות האמריקאית America's Got Talent. לפני שהחלה לשיר סיפרה לשופטים ולקהל את הסיפור שמאחורי השיר ולקראת סוף הביצוע השופטת היידי קלום לחצה על כפתור הזהב כשהיא מעלה אותה לשלב הבא.
רפאל מרינוב
רפאל מרינוב (8 בנובמבר 1905, י' בחשוון תרס"ו - 4 במרץ 1986, כ"ג באדר תשמ"ו) היה איש הקואופרציה הצרכנית, הקים את רשת החנויות של המשביר לצרכן ועמד בראשה עד פרישתו בשנת 1976.
ילדות, פעילות ציונית ועלייה
רפאל (פולה) מרינוב נולד בעיר בוריסוב ברוסיה. אביו עסק במסחר בעצים ובהפקת טרפנטין. השלישי משישה ילדים.
בנוסף על הלימודים בבית הספר, הביא אב המשפחה מעיר הפלך מורה שלימד את כל ילדי המשפחה עברית. גם בנות המשפחה לקחו חלק בלימודים, אף על פי שהדבר לא היה מקובל באותם הימים. ב־1917, בגיל 12 בלבד, הצטרף לתנועת הנוער הציונית והשתתף בהפגנות שנערכו לאחר מהפיכת פברואר 1917. אחרי מהפיכת אוקטובר נאסרה הפעילות הציונית, אולם הוא ואחיו הגדול חיים המשיכו את הפעילות במחתרת ובהמשך עברו ללנינגרד. בערב יום כיפור 1922 נאסר לראשונה בעוון פעילות ציונית, יחד עם אחיו חיים. בשל היותו בן פחות מ-18 שנה, שוחרר מהמעצר לאחר ארבעה ימים, אולם נאמר לו כי ישוב וייעצר עם יום הולדתו. מרינוב ניסה לגנוב את הגבול לפולין, אולם המשמרות הפולניים הרתיעו את המבריחים הרוסים שהיו אמורים לסייע לו והבריחה נכשלה.
לאחר חזרתו הביתה, ניסה להתקבל לאוניברסיטה בלנינגרד. חלומו היה ללמוד רפואה, אולם למרות ציוניו הגבוהים, בקשתו להתקבל נדחתה בטענה כי איננו בן למעמד העובדים. מרינוב המשיך בפעילות ציונית ב"החלוץ הבלתי לגאלי" והתקבל להכשרה בקואופרטיב לעבודות שיש בעיירה ליד לנינגרד, שם חי בתנאים קשים ועבד 16 שעות ביממה. ב־1 במרץ 1926 נאסר שוב ונגזר עליו עונש של שלוש שנים "מאסר פתוח" בסיביר. לאחר שהגיש בקשה באמצעות הצלב האדום להיות מגורש לפלסטינה ובהתערבותה של יקטרינה פשקובה, אשת הסופר מקסים גורקי, שעמדה בראש ארגון שמסייע לאסירים פוליטיים, אושרה בקשתו והוא גורש מברית המועצות לפלסטינה.
שניים מאחיו עלו לפלסטינה, חיים מרינוב, ב־1927, גרשון מרינוב ב-1930. אחיותיו ואח נוסף נותרו בברית המועצות. אביו, יואל מרינוב, מת מרעב בזמן המצור על לנינגרד.
עבודה בהדסה
לאחר כשנה של חיפושי עבודה בתל אביב, ירושלים וחיפה, נכנס באוקטובר 1927 לעבודה זמנית כסניטר בבית החולים הדסה בירושלים. את עשרים השנים הבאות בילה בהדסה, בתפקידי מינהלה וניהול שונים, עד מזכיר בית החולים. ב־1928 נבחר לוועד העובדים של הדסה, בהמשך נבחר כמזכיר (יו"ר) ועד העובדים. במקביל כיהן כחבר מועצת פועלי ירושלים, חבר הנהלת קופת מלווה וחבר מזכירות מפא"י בירושלים.
בימי מאורעות תרפ"ט מצא עצמו מרינוב מנהל למעשה את בית החולים הדסה, אשר מנהלו, כמו כל חברי ההנהלה הציונית, שהו ב בציריך. מרינוב, ששכר מונית עם נהג, לעת הצורך, בשל העוצר שהוכרז, שמע תקיעת שופר, והניח כי מדובר בהתקפה על בית היתומים דיסקין. לתדהמתו, הקצין היהודי שישב בתחנת המשטרה ענה, כי אין לו רכב כדי להגיע למקום ומרינוב שלח אליו את המונית, כדי לסייע בהגנה על בית היתומים. בחום השני למאורעות, שבת ה-24 באוגוסט, כשהחלו להגיע השמועות על הטבח המתרחש בחברון. הרב קוק הגיע אל משרדו של מרינוב בבית החולים וביקש לקשרו טלפונית עם מזכיר ממשלת המנדט, הארי לוק. מרינוב מספר, כי באשר לא צלח הקשר עם לוק, דיבר הרב עם סגנו, סמואלס ואמר לו לומר ללוק, "שהדם שנשפך כרגע בחברון זה על ראשו".
מרינוב, עבר קורס מפקדים של ההגנה ובנוסף על תפקידיו המינהליים היה אחראי השמירה והביטחון בבית החולים הדסה בעיר מ־1936 ונשא בתפקיד זה גם כשבית החולים עבר להר הצופים.
הקואופרציה הצרכנית
ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התעורר חשש מפני קשיי אספקה ביישוב, כפי שהיה בשנות מלחמת העולם הראשונה, ומרינוב יזם את הקמת הצרכנייה הראשונה במקומות העבודה – אגודת הצרכנים של הדסה. בתחילה קיבלו שני חדרים בבית החולים ולאחר מכן עברו לחנות אותה הקימה הדסה עבור הצרכניה - חנות של 150 מטר מרובע בעיר.
בהמשך אוחדה אגודת הצרכנים של הדסה עם הצרכניות במקומות עבודה נוספים: של עובדי המוסדות הלאומיים, האוניברסיטה העברית ותנובה, שיחדיו הקימו את "המועצה הצרכנית של ירושלים" - איגוד של כל הצרכניות של ירושלים. מרינוב היה חבר מזכירות המועצה.
מרינוב סיפר כי הצרכנייה פעלה על פי כללים קשיחים של חלוקה צודקת, לפי מספר הנפשות ומספר הילדים. באחד המקרים אף איימו לפטר את מנהל הצרכנייה, לאחר שהציע לחבר הנהלה שתי ביצים יותר מהמגיע לו.
ב־1947, נבחר מרינוב לחבר הנהלת המשביר המרכזי, כנציג הקואופרציה הצרכנית. "הציעו לי להיות חבר הנהלת המשביר המרכזי, היות ששאני הייתי כבר, איך אומרים, מסומם מקואופרציה וזה היה לי אידיאה כזאת, אמרתי, טוב אני מוכן ללכת". כשהודיע למנהל הדסה, ד"ר יאסקי, שהוא מתכוון לעזוב, ניסה זה לשכנעו להישאר ואף לקבל העלאה במשכורת. מרינוב ענה: "מחצית חיי הקדשתי להדסה, בשארית חיי אני רוצה להתמסר לאידיאה שאני חושב אותה לחשובה מאוד, האידיאה הקואופרטיבית".
ארגון האספקה לירושלים בסוף המנדט ובמלחמת העצמאות
בשבת, 1 במרץ 1947 הוכרז "מצב צבאי" על ידי הנציב העליון על תל אביב וסביבתה ועל השכונות היהודיות בירושלים. האזורים בהם הוכרז מצב צבאי נותקו משאר חלקי הארץ. מרינוב היה אמור להתחיל למחרת את תפקידו כחבר הנהלת המשביר המרכזי, אולם לא ניתן לו אפילו יום אחד של התארגנות. כבר באותו היום, נתבקש על ידי חיים סלומון, יו"ר ועד הקהילה בירושלים, לארגן אספקת מזון לירושלים העברית, שנותקה משאר הארץ. לאחר שיחה עם המושל הצבאי, נתרצה זה לאפשר את פתיחת החנויות לשעתיים ביום. מרינוב ארגן שיירה של 30 משאיות, של המשביר המרכזי וספקים אחרים, אשר הביאו סחורה מהשפלה לשכונות היהודיות בירושלים. השיירות המשיכו להגיע ולהעביר סחורה במשך כל ימי המצב הצבאי, שנמשך עד 17 במרץ.
עם פרוץ מלחמת העצמאות וניתוקה של ירושלים מהשפלה, גויס מרינוב על ידי ועדת המצב של ירושלים לטפל באספקה לירושלים הנצורה. מרינוב ניהל את האספקה לשיירות לירושלים מ-30 בנובמבר 1947 ועד השיירות האחרונות, שיצאו מתל אביב ומחולדה ב-11 ביוני 1948. בכל התקופה הזו, נשארה רעייתו פניה, עם ביתם התינוקת בירושלים, כאשר מרינוב מגיע מדי פעם עם השיירות לירושלים, לימים אחדים בלבד. רק לאחר הכרזת ההפוגה הראשונה, עזבה כל המשפחה את ירושלים ועברה לתל אביב.
החנויות הראשונות
במועצת המשביר המרכזי בינואר 1947 הוחלט על הקמת המשביר לצרכן – שיתוף בין המשביר המרכזי לאגודות הצרכנים, שהתגבשו בערים.
ההחלטה התקבלה בשל הצורך להפריד בין מכירת מזון לבין מכירת ביגוד וצרכי בית. בזמן מלחמת העולם השנייה, הצרכניות מכרו גם צרכים חיוניים לבית: הלבשה בסיסית, מגבות וסדינים. כאשר המלחמה הסתיימה, היה צורך להפריד "בין מכירת דגים מלוחים והלבשה".
מרינוב, שקיבל על עצמו להיות אחראי לתחום הטקסטיל וההנעלה במשביר המרכזי, נתבקש לעסוק גם באדמיניסטרציה של הקמת החנויות החדשות, שתפקידן היה לספק את כל צורכי הבית של המשפחה, פרט למזון: הלבשה, הנעלה, כלי בית ורהיטים.
לבקשת הממשלה, נפתחו מיד עם תום המלחמה סניפי המשביר לצרכן באשקלון ובבאר-שבע, באותה עת נפתחו חנויות ביפו וברחוב אלנבי בתל אביב. המשביר לצרכן נתן מענה ייחודי ליישובים בהם שיעור העולים החדשים היה גדול, כדי ליצור נגישות למוצרים באיכות טובה ובמחיר הוגן. עד 1965 פעלו ברחבי הארץ 15 סניפים של המשביר.
את הכלבו באילת, בסוף שנות החמישים, פתח מרינוב, בעקבות בקשה של שר המסחר והתעשייה פנחס ספיר. חנויות אילת התאפיינו במחירים גבוהים מאוד. הסוחרים המקומיים ניצלו את המרחק ממרכז הארץ. ספיר פנה אל מרינוב וביקש כי יזרז פתיחת סניף במקום. מרינוב התחייב לפתוח בתוך חודש ימים. ספיר המופתע הודיע, כי אם אכן יעמוד מרינוב במשימה, הוא עצמו יגיע לטקס הפתיחה וכך היה. המשביר לצרכן הציע סחורה במחירים שהיו נמוכים ב-25%-30% מהמחירים שהיו נהוגים בעיר עד אותה עת.
חנויות הכלבו הגדולות
ב־1959 נפתחה חנות המשביר לצרכן הגדולה הראשונה בישראל, שהשתרעה על פני שטח של כאלפיים מ"ר, בכיכר דיזנגוף בתל אביב. השטח נקנה על ידי המשביר לצרכן והבניין, בן שש הקומות, נבנה בהתאם לצורכי הכלבו, ולאחריה בתי כלבו גדולים של המשביר לצרכן בחיפה, באר-שבע, ברחוב אלנבי בתל אביב, בירושלים ובאתרים נוספים.
מרינוב ראה חשיבות לא רק בעצם פתיחת אתרים למכירה, אלא גם בהבאת שיטות שיווק מתקדמות לישראל וקידום הצרכנות לטובת תושבי הארץ.
בנוסף על שיווק תוצרת, ראה המשביר לצרכן את תפקידו גם בהזמנת מוצרים ממפעלים מקומיים, תוך הגדרה של סטנדרטים של איכות גבוהה. המשביר לצרכן הפעיל מעבדות לבדיקת איכות המוצרים, מתוך התפיסה שלעובדים מגיעים מוצרים באיכות טובה ובמחיר הוגן.
אספקת ביגוד והנעלה למעברות
בנובמבר 1949 פנתה שרת העבודה גולדה מאיר אל מרינוב, במסגרת תפקידו במשביר המרכזי, לקחת על עצמו את נושא אספקת הלבשה והנעלה ליושבי המעברות. "המשביר לעולה" נתן מענה של מוצרי מזון למעברות, אך לא עסק בהלבשה והנעלה, והיה צורך דחוף לספק לבוש חם ונעליים לקראת החורף. מדובר היה בימי הצנע, וכל הציוד חולק בהתאם לנקודות שהוקצו לכל תושב.
מרינוב מספר: "התחלנו לחפש כסף, הלוואות, לא הייתה סחורה ולא כסף, אבל הסתדרנו וסיפקנו. היה חורף קשה מאוד, למי שלא ראה את הילדים עם רגליים נפוחות שהתבוססו בבוץ במעברות, בהרי ירושלים, בשפלה ובצפון... הלב היה נשבר... היינו יוצאים עם אוטומובילים אחרי הצהריים, כיון שהנשים לא העזו לקנות בלי הבעלים... היה צריך לחכות עד שהבעלים חוזרים מהעבודה. אנשי המשביר המרכזי היו עובדים בשבתות ובחגים ובלילות, עבדו כל השבוע בלילות, היו יוצאים אחר הצהריים וחוזרים מהמעברות בשתים עשרה בלילה. גם לקחנו את גולדה, שרצתה לראות, איך עובדים בלילה".
תפיסת הקואופרציה הצרכנית
מרינוב הגדיר את תפקידו של המשביר לצרכן, לא רק כספק שירות, אלא כמווסת מחירים. המשביר לצרכן שמר על מתח רווחים נמוך ונמנע מעליית מחירים, כמקובל בשוק הפרטי.
מיומו הראשון של המשביר לצרכן הוא קבע מדיניות של מחירים אחידים לסחורה בכל הסניפים בארץ, למרות פערי ההוצאות בין סניפים שונים. כך, גם בסניף אילת וגם בקרית שמונה נמכרה הסחורה במחיר של הסניפים במרכז הארץ, למרות הוצאות השינוע הכבדות. גם כאשר הממשלה הכריזה על פיחותים המשבירהמשיך למכור את המוצרים בחנויות במחירים שטרם הפיחות והגדיר סטנדרט שהשפיע, לפחות באופן חלקי, גם על השוק הפרטי.
בוועידה העשרים של המשביר המרכזי, תיאר מרינוב את השינוי שהחיל במשביר לצרכן כאשר ניתק לחלוטין את מנגנון התמחור מהמקובל בשוק והעמיד מערכת תמחור עצמאית כדילמלא את ייעודה של הקואופרציה הצרכנית – "לעזור לאיש העובד ול"אדם הקטן" לאזן את תקציבו וגם לתרום תרומתה להבראת הכלכלה של המדינה". המשביר לצרכן ניצל את כוח הקנייה הגדול שהצליח לייצר, כדי להוזיל את מחירי הרכישה, הסתפק ברווחים קטנים, כדי לממן פעילות שוטפת ושכר ראוי לעובדים וכך הביא להוזלה של המוצרים אותם מכר. הפער בין מחירי המשביר לצרכן והשוק הפרטי עמד על בין 10% ועד 30%. באזורים בהם פעל המשביר לצרכן באותן השנים, ניתן היה להצביע על שינוי במחירי השוק כולו.
מרינוב הגדיר את הקואופרציה הצרכנית כאחד מיסודות מעמד העובדים, אשר אינם זוכים לתשומת לב הולמת: "פועל יכול להתוכח, להלחם על חצי לירה-לירה תוספת יוקר אבל הוא לא שם לב לאיך הוא מוציא את הכסף, שאת אותו מוצר הוא מקבל יותר בזול, מתי הוא שם לב? בזמן של מחסור". כן אמר: "השליחות הציבורית של הרשת מתבטאת במגמתה לתת לציבור השכירים, הנאבק על כל לירה נוספת משכרו, תוצרת מאיכות טובה במחירים זולים".
משפחתו
בין שבעת נכדיו עורכת החדשות הילה מרינוב, ועו"ד יפעת סולל שבין השאר עוסקת בקואופרציה בצד המעשי והמחקרי.
ענף שורש היד הכפי (עורק הגומד)
עֲנַף שֹׁרֶשׁ הַיָּד הַכַּפִּי (TA: ramus carpalis palmaris) הוא ענף עורקי בשורש כף היד המסתעף מעורק הגומד.
ענף שורש היד הכפי חוצה את קדמת שורש כף היד, מתחת לגידי השריר כופף האצבעות העמוק, ומשיק לענף שורש היד הכפי היוצא מעורק החישור.
עשות אשקלון
עשות אשקלון תעשיות בע"מ היא חברה העוסקת בייצור של מערכות מבוססות גלגלי שיניים, גלים למנועי סילון, ממסרות לשימושים צבאיים, תעופתיים, רכבי שטח וציוד בניה. היא מתמחה בייצור חלקי מכונות מטונגסטן, במערכות הנעה וחלקי חילוף לרכב קרבי משוריין, לצד פיתוח וייצור של מיכלולים ורכיבים לתעופה.
החברה שוכנת באשקלון ומועסקים בה למעלה מ-500 עובדים. חברת-הבת של עשות אשקלון, "Reliance Gear Corporation", שוכנת בשיקגו, ומשמשת כזרוע של "עשות אשקלון" בשוק האמריקאי. היא מתמחה בייצור גלגלי שיניים מיוחדים ובשחזור גלגלי שיניים לצורך ייצור חלקי חילוף, משרתת לקוחות מקומיים בארצות הברית ואת חברת האם.
החל מיוני 2022 החברה נמצאת בשליטת קרן פימי לאחר שקודם לכן הייתה חברה-בת של תעש מערכות.
היסטוריה
בתחילת המאה ה-21 נקלעה החברה למשבר כספי, אך נחלצה ממנו והפכה לרווחית. ב-2007 זכתה החברה במכרזים של משרד הביטחון לייצור מערכות הנעה לטנק המרכבה סימן 4 ולנגמ"ש ה"נמר" בהיקף 46 מיליון דולר וכן במכרז למיגון נגמ"שי נמר.
החברה יועדה להפרטה ולמכירה ב-16.5 מיליון שקל לקבוצה בהשתתפות יו"ר הכנסת לשעבר אברהם בורג. בתחקיר של "ידיעות אחרונות" מספטמבר 2005 עלה החשד כי במימון הרכישה השתתפו שני אישים שהואשמו במרמה ובהונאה, ונאסר עליהם לרכוש את המפעל. בעקבות הפרסום ובהוראת מבקר המדינה, מיכה לינדנשטראוס, הוקפאה הפרטת עשות אשקלון, ומאוחר יותר אף בוטלה.
בחודש אוקטובר 2011 רכשה החברה את חברת ".Reliance Gear Corp" בארצות הברית.
חלק ממניות החברה היה ישירות בידי מדינת ישראל, וגם מרבית מניות החברה האם, תעש מערכות, היו בידי המדינה. בנובמבר 2018, עם מכירת תעש מערכות לאלביט מערכות, העבירה המדינה את מניותיה ב"עשות אשקלון" לתעש מערכות, ו"עשות אשקלון" חדלה להיות חברה ממשלתית.
גביע מרקונורטה
גביע מרקונורטה (בספרדית: Copa Merconorte) היה מפעל גביע אזורי בכדורגל שפעל בין 1998 ל-2001 והפגיש בין הקבוצות הבכירות בקולומביה, אקוודור, פרו, ונצואלה ובוליביה. החל משנת 2000 צורפו למפעל קבוצות מקונפדרציית CONCACAF, עם נציגות ממקסיקו, ארצות הברית וקוסטה ריקה.
המפעל נוסד על ידי CONMEBOL, התאחדות הכדורגל הדרום אמריקאית, ופעל במקביל לגביע מרקוסור, בו השתתפו קבוצות משאר המדינות החברות ב-CONMEBOL, בהן ארגנטינה וברזיל.
טורנירי הגביע האזורי החליפו את טורניר סופרקופה סודאמריקנה, שהפסיק את פעילותו שנה קודם לכן. בשנת 2000 התמזגו גביעים אלו עם גביע קונמבול, הגביע השלישי בחשיבותו, על מנת ליצור טורניר יחיד למחצית השנייה של השנה. בשנת 2001 הפסיקו הגביעים האזוריים את פעילותם, ובמקומם נוצר מפעל חדש, קופה סודאמריקנה.
לאורך ארבע המהדורות של המפעל זכו בו רק קבוצות מקולומביה. שיאנית הזכיות היא אתלטיקו נסיונל שזכתה בתואר פעמיים. הזוכה האחרונה בתואר (2001) היא מיונאריוס, שגברה בגמר על אמלק מאקוודור. אמלק הייתה לקבוצה היחידה שאינה קולומביאנית שמעפילה לגמר הטורניר.
השתתפות במפעל
לאחר שתי מהדורות בפורמט הראשוני, הוחלט להזמין למפעל חמש קבוצות מקונפדרציית CONCACAF. המפעל הורחב ל-16 קבוצות, וכרטיס אחד נלקח מקולומביה לטובת המוזמנות החדשות. בטורניר של שנת 2000 הוזמנו ארבע קבוצות ממקסיקו ואחת מקוסטה ריקה, בעוד במהדורת 2001 זומנו שלוש מקסיקניות ושתי נציגות מארצות הברית.
26 קבוצות נטלו חלק במפעל, ושמונה מתוכן נטלו חלק בכל ארבע המהדורות. המשתתפות בטורניר היו:
שיטת המפעל
בשתי המהדורות הראשונות של המפעל שיחקו בו 12 קבוצות. בשלב הראשון חולקו הקבוצות לשלושה בתים בני ארבע קבוצות כל אחד. הקבוצות המוגרלות לכל בית שיחקו ביניהן בשני סיבובים (בית וחוץ), ובתום שישה מחזורים העפילו שלוש הקבוצות בראשי הבתים והסגנית הטובות ביותר אל שלב חצי הגמר.
שלבי חצי הגמר והגמר נערכו בשיטת נוקאאוט, והקבוצות נפגשו ביניהן בשיטת בית-חוץ. החל משלב זה להפרש השערים לא הייתה משמעות, כך שאם הושגו שתי תוצאות תיקו או שהושג ניצחון לכל קבוצה, נקבע שוויון בין הקבוצות ללא התחשבות בפער שערים או בחוק שערי חוץ וההכרעה עברה לדו-קרב בעיטות עונשין.
הישגים אישיים
מלך השערים של קופה מרקונורטה בכל הזמנים הוא אוטילינו טנוריו מאקוודור. לזכותו 11 שערים בטורניר, כולם במדי אמלק. שבעה משעריו בטורניר נכבשו במהדורה של שנת 2001, בהם שני שעריה של אמלק במשחקי הגמר מול מיונאריוס.
מלכי השערים של הטורניר לפי עונה הם:
הבחירות לנשיאות ישראל (1988)
הבחירות האחת-עשרה לנשיאות ישראל נערכו בכנסת בה' באדר ה'תשמ"ח, 23 בפברואר 1988, בעקבות סיום תקופת כהונתו הראשונה בת חמש השנים של חיים הרצוג.
הרצוג התמודד שוב על הכהונה, ולמרות שהוא נבחר בשעתו כמועמד מטעם המערך, הוחלט במפלגת הליכוד, שעמדה בראש הקואליציה באותה תקופה, לכבד את המסורת לפיה לא מציבים תחרות לנשיא מכהן, ולא להציג מועמד מטעמם. לפיכך לא התייצב נגד הרצוג כל מועמד נוסף, ולחברי הכנסת ניתנה האפשרות להצביע בעד בחירתו, או נגדה.
תוצאות הבחירות
בשל העובדה כי רוב חברי הכנסת תמכו בבחירת הרצוג לכהונה שנייה, הושבע הנשיא הרצוג לכהונתו השנייה.
לישרים תהילה
לישרים תהילה הוא מחזה מוסר פסטורלי מאת רמח"ל. שמו מבוסס על הפסוק . עלילתו היא אלגוריה המעמתת בין מידות טובות לבין מידות רעות, המאונשות כדמויות. היצירה עוסקת במאבק בין אמת ושקר, בפער בין העולם ההמוני וחיצוניות כוזבת לבין העולם הפנימי הישר, במידות הנפש ותיקון עולם, בביטחון ואמונה, בהשגחה ובשמחה האמיתית. המחזה נכתב לכבוד חתונת "כה"ר יעקב די גאויש עם הכלה רחל דא וויגא אינריקש" ונדפס לראשונה באמסטרדם בשנת ה'תק"ג (1743) בחמישים עותקים. מאז יצא בהוצאות רבות. המחזה השפיע על יצירות ספרותיות עבריות בדורות שלאחריו.
תקציר העלילה (פתשגן המשל)
לאמת נולד בן. היה הסכם בינו לבין המון, שבנו של אמת, יושר, יישא את בתו של המון, תהילה. אלא שהעניינים מסתבכים, ותהילה כמעט ניתנת לרהב, בנה של תאווה שגדל בבית דמיון, בהשתדלותו של תרמית. עד שבשעת סערה במשתה לכבוד החתונה אחד הזקנים הזכיר את הסימנים של יושר, ושכל הוכיח שיושר הוא החתן ולא רהב, ותהילה ניתנה ליושר. וייקח יושר את תהלה ורוחה היתה. וישמחו כל העם מאוד ויברכו את ה'.
מבנה המחזה ומסריו
בפתח המחזה סוקר רמח"ל את מבנהו, המובא להלן כלשונו, ובגוף המחזה הוא מציין את המשתתפים בכל שיחה (מידע זה מובא להלן בסוגריים):
חלק א המשל מדבר ירמוז על עניין המשל ותועלתו, ויבאר שבח החתן והכלה, שעליהם נוסד המשל הזה, ויחס המשל הזה להם:
שיחה א (תהלה לבדה בשדה בין ההרים) ירמוז על חמס בני האדם שחומסים את חק האמת והראוי, במה שזונים אחרי ההבל ומגדילים ומהללים את הרהב:
שיחה ב (רהב ותרמית) על הכח אשר לתרמית על ההמון נגד השכל ומופתי ראיותיו:
שיחה ג (שכל יושר וסבלנות) על הפסד המנהגים הנוהגים, להגדיל הרשע והסכלות ולהשפיל הישרים והתמימים ומיאון ההמון לקבל המוסר, ויראה שבח ההתבודדות וגנות החברה הבלתי טובה, ויבאר הביטחון ואמונת הלב הראוי לאיש הישר:
חלק ב שיחה א (שכל ויושר בשדה, אחר כך הולך שכל ונשאר יושר לבדו) ירמוז על התקוה הראויה לאדם בעת צרותיו, ויבאר גנות הסכלים והרמאים ומעשיהם המקולקלים. ויבאר טעות העין והראות:
שיחה ב (יושר נשאר לבדו ומוצא מחקר מתבודד בהר) ירמוז היות ראוי לאיש המשכיל להסיח הדאגה מלבו, וישתמש לזה התכלית במנוחת השדה והמים, ובחפוש קצת מדברי הטבע, שבהם יסיר מחשבות עצב מלבבו, ובם יכיר את גדולת הבורא ית"ש וישבחהו על נפלאות מעשיו; ויבאר צורת הצמחים וצמיחתם וחלקיהם והדבש והשעוה הנלקחים מהם ושאר ענייניהם:
שיחה ג (תהלה באה בשדה לבדה, אחר כך רואה את יושר מרחוק ובורחת) ירמוז היות ראוי לאדם לשום ביטחונו בה' ולהתפלל לו בצרותיו, וגם לכבוש את כעסו שלא לדחוק את השעה:
שיחה ד (סכלות ותהלה) ירמוז שלפעמים אף על פי שאין אדם רואה, מזלו רואה:
חלק ג שיחה א (המון, תהלה, רהב, תרמית ושאר קרואים במשתה בבקר קודם החופה) על אמתת ההשגחה, ועל מה שהיצר מפתה את בני האדם ליחס הכל לטבע ולמקרה, ויבאר מציאות הרעמים והברקים והזועות, ויראה הלעג שלועגים הלצים על יראי החטא, ועצת הזקנים והחכמים נגד פתוי היצר:
שיחה ב (סכלות הולכת לבקש שכל. אח "כ תמצא אותו עם יושר) ירמוז איך הסכלים מוכרחים בסוף לבקש את החכמים ולדפוק על דלתותיהם כשתתגלה חרפת הדמיון:
שיחה ג (המון ורהב והזקן ושאר קרואים לפני משפט מלכם) בגילוי שקר הרהב וכזב ההבל בכח המשפט:
שיחה ד (שכל ויושר הולכים אל בית המשפט והמון ושאר העם שם) חרטת בני האדם על שלא הלכו אחר השכל, כשמגעת להם הרעה:
שיחה ה (שכל המון ותהלה ויושר ושאר קרואים לפני משפט) גילוי ערך היושר וחשיבותו באמת והיות התהלה נאוה לו לבדו:
שיחה ו (חברת משוררים, יושר ותהלה, המון ושכל ושאר קרואים בבית המון אחר החופה) ירמוז על שמחת העולם כלו בהתישר הדברים ועמוד הכל על מכון האמת:
בין "מסילת ישרים" לבין "לישרים תהילה"
"לישרים תהילה" עוסק בתיקון אדם ועולם. הגרסה הראשונה של "מסילת ישרים" חוברה כשיחה בין חכם וחסיד. השיחה בין יושר ושכל ב"לישרים תהילה" במידת מה מזכירה אותה בצורתה. אם "מסילת ישרים" הוא הדרכה שכלית מדוקדקת היאך להתהלך בדרך ה', הרי ש"לישרים תהילה" מרפא לנפש ותמיכה לרוח של ישרי לב כהתמודדם עם בלבול העולם. אם בספר "מסילת ישרים" רמח"ל ניצב כצדיק המכוון את התועים בגן המבוכה אל דרך הישר; הרי שב"לישרים תהילה" הוא כחכם המכיר את נפש האדם, על מחשבותיה ורגשותיה, לפני ולפנים, מלמד את נפלאות ההשגחה, ומעמיד חזון שיש בו מריח ניחוח של טהרה וקדושה וגאולה.
מקורות המחזה
ביהדות איטליה הייתה סברה שצורת המחזה מקורה במקרא: הטרגדיה – בספר איוב, הקומדיה – במגילת אסתר, הפסטורליה – במגילת רות. מתקופת הרנסאנס ואילך הייתה גם מסורת של חיבור מחזות בעברית, אם כי כישרונו השירי והדרמטי של רמח"ל עלה לאיך ערוך על היוצרים היהודים שקדמו לו.
כתב אברהם מנחם מנדל-מור:
המחזה "לישרים תהלה" נסמך על המחזה "מגדל עוז" שרמח"ל חיבר בבחרותו, והוא מעין פיתוח עמוק, בשל ונעלה של מחזהו הקודם (ראו בהרחבה להלן).
כמחזה מוסר, "לישרים תהלה" דומה חיצונית למחזות המוסר של ימי הביניים שדמויותיהם האנשה של מידות, אלא שרמח"ל איננו עוסק בלבד במידות באופן מופשט כמו במחזות הישנים; וגם אין מחזהו עוסק בהתלבטות בין טוב ורע, אלא בהבדלים בין אמת ושקר. הדמויות שבמחזה אינן רק מידות כלליות, כבספר "מסילת ישרים", אלא רמח"ל הפיח בהן רוח חיים, כך שכל דמות קמה לחיים כברייה ייחודית כשלעצמה; מה שמאפשר לפרש את המחזה באופנים רבים. מהבחינה הזו, למרות כל המקורות שהשפיעו על "לישרים תהילה", זו יצירה מקורית.
מבחינה לשונית רמח"ל עושה שימוש רב בהרמזים מקראיים.
"מגדל עוז" ו"לישרים תהלה"
המחזה "לישרים תהלה" נסמך על המחזה "מגדל עוז" שרמח"ל חיבר בבחרותו, והוא מעין פיתוח עמוק, בשל ונעלה של מחזהו הקודם. שני המחזות כתובים בצורה של טרגיקומדיה פסטורלית, צורה שחודשה ברנסאנס והגיעה לשיאה במחזות הפסטורליים של המשוררים האיטלקים טאסו וגואריני, כמאה וחמישים שנה קודם לרמח"ל. גיבורי המחזות הפסטורליים, זוג אוהבים שהמציאות מונעת את מימוש אהבתם, מצויים בארקדיה, ארץ דמיונית פלאית קדומה, שבה הם לומדים לתקן את מידותיהם עד שלבם מיטהר. תכלית המחזה לרפא את הנפש ולהשיב את ההרמוניה בינה לבין עצמה, בינה לבין העולם, ולעולם. לפיכך, לא בכדי הגיבורים של "מגדל עוז" נקראים שלום ושלומית. הדברים הללו קיימים גם במחזה "לישרים תהילה", אלא שהמחזה פחות אגדי, עמוק ומקיף יותר מחשבתית, נשגב בסגנונו, ופניו מכוונות לעתיד, כשנושאו העיקרי מידת היושר וניצחון האמת את השקר. אם "מגדל עוז", כמחזה הנסוב על אהבה תמימה, קרוב ברוחו ל"שיר השירים"; הרי "לישרים תהלה", כמחזה פועל צדק, קרוב ברוחו לספר תהלים. בפרט, הרבה שורות במחזה נסמכות על ביטויים מהמקרא, תוך חידושי מליצה שרמח"ל הסבירם בספר "לשון לימודים".
נדגים קטעים הדומים זה לזה בשני המחזות: מבוא המשל בשני המחזות, שלום מדבר אל לבו ומאמר יושר, תפילת תהילה ותפילת שלומית, שלום מדבר עם ההד וכך גם תהילה, ועוד כהנה וכהנה. אלא ששני המחזות שונים זה מזה ברוחם, בסגנונם ובלשונם. "מגדל עוז" נכתב בהשראת המחזה "הרועה הנאמן" של גואריני, וקרוב אליו בסגנונו ובלשונו. לעומת זאת, התוכן, הלשון והסגנון של "לישרים תהלה" מקוריים יותר. כתב אברהם כהנא:
השפעת המחזה והערכתו
המחזה "לישרים תהילה" נחשב לפסגת שירתו של רמח"ל. זו יצירה שלא הייתה כמוה בישראל מאז חתימת כתבי הקודש, שבמשך דורות עשתה כנפיים לדמיון קוראיה להרימם מעל לסביבת החיים שהיו שקועים בה, ואשר השפיעה מאוד על הספרות העברית החדשה בדורות שלאחריו. למעשה במשך כמאה שנים כמעט כל משורר עברי ניסה לחקות את רמח"ל וחיבר מחזה בהשראת "לישרים תהילה", בהם: "עמל ותרצה" מאת שלום הכהן, "אמת ואמונה" מאת אד"ם הכהן, "משל ומליצה" מאת מלבי"ם, "תפארת בני בינה" מאת אברהם בר גוטלובר, ואחרים.
כתב פישל לחובר:
כתב חיים נחמן ביאליק:
כתב הרב דב כ"ץ:
תעלומת אדווין דרוד
תעלומת אדווין דרוד (באנגלית: The Mystery of Edwin Drood) הוא הרומן האחרון מאת צ'ארלס דיקנס, שפורסם במקור ב-1870.
למרות שהרומן נקרא על שם הדמות אדווין דרוד, הוא מתמקד יותר בדודו של דרוד, ג'ון ג'ספר, מורה, מנהל מקהלה ומכור לאופיום, שחושק בתלמידה שלו, רוזה באד. מיס באד, ארוסתו של אדווין דרוד, תפסה גם את עינו של נוויל לנדלס מלא החיים וחם המזג. לנדלס ואדווין דרוד לא אוהבים זה את זה באופן מיידי. מאוחר יותר נעלם דרוד בנסיבות מסתוריות. הסיפור מתרחש בקלויסטרהם, שדומה לעירייה רוצ'סטר, אנגליה.
עם מותו של דיקנס ב-9 ביוני 1870, הרומן נותר בלתי גמור בשולחן הכתיבה שלו, רק שישה מתוך שנים עשר פרקים מתוכננים נכתבו. הוא לא השאיר תוכנית מפורטת לשאר הפרקים או פתרון לתעלומת הרומן, ועיבודים רבים מאוחרים יותר והמשכים של סופרים אחרים ניסו להשלים את הסיפור.
עלילה
הרומן מתחיל כשג'ון ג'ספר עוזב מאורת אופיום בלונדון. למחרת בערב, אדווין דרוד מבקר את ג'ספר, מנהל המקהלה בקתדרלת קלויסטרהם, שהוא גם דודו. אדווין מודה כי יש לו חששות לגבי אירוסיו עם רוזה באד, אירוסים אשר סודרו על ידי אביו ואביה של רוזה. למחרת, אדווין מבקר את רוזה בבית הנזירות, הפנימייה שבה היא גרה. הם רבים, מה שהם כנראה עושים לעיתים קרובות במהלך ביקוריו. בינתיים, ג'ספר, שמתעניין בקריפטת הקתדרלה, מחפש את חברתו של דרדלס, אדם שיודע יותר על הקריפטה מכל אחד אחר.
נוויל לנדלס ואחותו התאומה הלנה נשלחים לקלויסטרהם לצורך חינוכם. נוויל ילמד עם הכומר קריספרקל; הלנה תגור בבית הנזירות עם רוזה. נוויל מתוודה בפני הכומר קריספארקל שהוא שנא את אביו החורג האכזר, בעוד רוזה מודה בפני הלנה שהיא מתעבת את המורה למוזיקה שלה, ג'ספר ומפחדת מפניו. נוויל לוקח קשה את היחס כלפי רוזה ומתקומם על כך שאדווין לא לוקח ברצינות את אירוסיו. אדווין מתגרה בו והוא מגיב באלימות, מה שנותן לג'ספר את ההזדמנות להפיץ שמועות על כך שיש לנוויל מזג אלים. הכומר קריספרקל מנסה לפייס בין אדווין ונוויל, שמסכים להתנצל בפני אדווין אם הראשון יסלח לו. נקבע שהם יסעדו יחד למטרה זו בערב חג המולד בביתו של ג'ספר.
האפוטרופוס של רוזה, מר גרוגיוס, אומר לה שיש לה ירושה משמעותית מאביה. כשהיא שואלת אם יהיה חילוט אם לא תינשא לאדווין, הוא עונה שלא יהיה כזה משני הצדדים. בחזרה במשרדו בלונדון, מר גרוגיוס נותן לאדווין טבעת שאביה של רוזה נתן לאמה, בתנאי שאדווין חייב לתת את הטבעת לרוזה כאות למחויבותו הבלתי חוזרת כלפיה או להחזיר אותה למר גרוגיוס. מר באזרד, פקידו של מר גרוגיוס, עד לעסקה זו.
למחרת, רוזה ואדווין מסכימים בידידות לסיים את אירוסיהם. הם מחליטים לבקש ממר גרוגיוס למסור את החדשות לג'ספר, ואדווין מתכוון להחזיר את הטבעת למר גרוגיוס. בינתיים, דרדלס לוקח את ג'ספר לקריפטת הקתדרלה. בדרך לשם מצביע דרדלס על תלולית של סיד. ג'ספר מספק בקבוק יין לדרדלס. היין חזק בצורה מסתורית ודרדלס מאבד במהרה את ההכרה; בעודו מחוסר הכרה הוא חולם שג'ספר הולך לבדו בקריפטה. כשהם חוזרים מהקריפטה, הם נתקלים בנער שנקרא דפיוטי, וג'ספר, שחושב שהוא מרגל אחריהם, תופס אותו בגרונו – אבל כשהוא רואה שהוא עומד להיחנק עוזב ונותן לו ללכת.
בערב חג המולד, נוויל קונה לעצמו מקל הליכה כבד; הוא מתכנן לבלות את חופשת חג המולד שלו בטיולים באזור הכפרי. בינתיים, אדווין מבקר אצל תכשיטן כדי לתקן את שעון הכיס שלו; מוזכר שהתכשיטים היחידים שהוא עונד הם השעון והשרשרת וסיכת חולצה. במקרה הוא פוגש מכורה לאופיום מלונדון. היא שואלת את שמו הנוצרי של דרוד והוא עונה שזה "אדווין"; היא אומרת שיש לו מזל שזה לא "נד", כי "נד" נמצא בסכנה גדולה. הוא לא חושב על זה, כי האדם היחיד שקורא לו "נד" הוא ג'ספר. בינתיים, ג'ספר קונה לעצמו צעיף שחור של משי חזק, שלא נראה שוב במהלך הרומן. ארוחת הפיוס מוצלחת ובחצות, אדווין דרוד ונוויל לנדלס עוזבים יחד כדי לרדת לנהר ולהביט בסערת רוחות המשתוללת באותו לילה.
למחרת בבוקר אדווין נעדר וג'ספר מעודד חשד שנוויל הרג אותו. נוויל יוצא מוקדם בבוקר לטיול שלו; תושבי העיר תופסים אותו ומחזירים אותו בכוח לעיר. הכומר קריספרקל מונע מנוויל להיכנס לכלא בכך שהוא לוקח עליו אחריות, ומצהיר שהוא יוודא שנוויל יגיע בכל פעם שתידרש נוכחותו. באותו לילה, ג'ספר מושפע מאוד כאשר מר גרוגיוס מודיע לו שאדווין ורוזה סיימו את אירוסיהם; הוא מגיב חזק יותר לחדשות האלה מאשר לסיכוי שאדווין עלול להיות מת. למחרת בבוקר, הכומר קריספרקל הולך אל תעלת הנהר ומוצא את השעון, את סיכת השרשרת והחולצה של אדווין.
חצי שנה לאחר מכן, נוויל מתגורר בלונדון ליד משרדו של מר גרוגיוס. סגן טרטר מציג את עצמו ומציע לחלוק את הגינה שלו עם נוויל; החדרים של סגן טרטר צמודים לנוויל מעל חצר משותפת. זר לבן שיער ועם שפם הקורא לעצמו דיק דאצ'רי מגיע לקלויסטרהם. הוא שוכר חדר מתחת לג'ספר ומתבונן בבאים והולכים באזור. בדרכו למקום הלינה בפעם הראשונה, מר דאצ'רי מבקש הנחיות מדפיוטי. דפיוטי לא יתקרב לשם מחשש שג'ספר יחנוק אותו שוב.
ג'ספר מבקר את רוזה בבית הנזירות ומצהיר על אהבתו אליה. היא דוחה אותו אך הוא מתעקש ואומר לה שאם היא לא תיתן לו תקווה הוא ישמיד את נוויל, אחיה של חברתה היקרה הלנה. בפחד מג'ספר, רוזה בורחת למר גרוגיוס בלונדון.
למחרת הכומר קריספרקל עוקב אחרי רוזה ללונדון. כשהוא נמצא עם מר גרוגיוס ורוזה, סגן טרטר מתקשר ושואל אם הוא זוכר אותו. הכומר קריספרקל אכן זוכר אותו כמי ששנים לפני כן הציל אותו מטביעה. הם לא מעזים לתת לרוזה ליצור קשר ישיר עם נוויל והלנה, מחשש שג'ספר אולי צופה בנוויל, אבל מר טרטר מאפשר לרוזה לבקר בחדרו כדי ליצור קשר עם הלנה מעל החצר. מר גרוגיוס מארגן לרוזה דירה לשכירות מגברת ביליקין ומיס טווינקלטון תגור איתה שם.
ג'ספר מבקר שוב במאורת האופיום הלונדונית בפעם הראשונה מאז היעלמותו של אדווין. כשהוא עוזב עם עלות השחר, האישה שמנהלת את מאורת האופיום הולכת אחריו. היא נשבעת לעצמה שהיא לא תאבד שוב את עקבותיו כפי שעשתה לאחר ביקורו האחרון. הפעם, היא עוקבת אחריו עד לביתו בקלויסטרהם; בחוץ היא פוגשת את דאצ'רי, שמספר לה את שמו של ג'ספר ושהוא ישיר למחרת בבוקר בטקס הקתדרלה. בבירור, דאצ'רי מגלה שהיא נקראת "הנסיכה פאפר". למחרת בבוקר היא משתתפת בשירות ומנענעת באגרופיה לעבר ג'ספר מאחורי עמוד.
מותו של דיקנס מותיר את שאר הסיפור עלום. לדברי חברו והביוגרף שלו ג'ון פרסטר, לאחר שדיקנס כתב לו שני מכתבים קצרים המתייחסים לעלילה (אך לא לרצח), הוא סיפק לפורסטר מתווה של העלילה המלאה: המחשבה הראשונה שלו לסיפור התבטאה במכתב באמצע יולי. "מה אתה חושב על הרעיון של סיפור שמתחיל בצורה כזו? – שני אנשים, ילד וילדה, צעירים מאוד, נפרדים זה מזה, הם התחייבו להינשא לאחר שנים רבות – וזה קורה בסוף הספר. העניין בספר הוא להתחקות אחר דרכיהם הנפרדות, וחוסר האפשרות לדעת מה ייעשה עם הגורל הממשמש ובא". המחשבה הזו הונחה בצד; אבל הרעיון הותיר עקבות ניכרת על הסיפור כפי שתוכנן לאחר מכן, בקשר בין אדווין דרוד וארוסתו.
שמעתי לראשונה על העיצוב המאוחר יותר במכתב מ"יום שישי 6 באוגוסט 1869", שבו לאחר שדיבר, בשבחים הבלתי פוסקים הרגילים, העניק תמיד למה שריגש אותו אצל אחרים, על סיפור קטן שקיבל עבור העיתון שלו. הוא דיבר על השינוי שחל בו בעקבות הסיפור החדש שקיבל. "הנחתי בצד את הפנטזיה שסיפרתי לך עליה, ויש לי רעיון מסקרן מאד וחדש לסיפור החדש שלי. לא רעיון שניתן להעביר (או שהעניין של הספר ייעלם), אבל רעיון חזק מאוד, אם כי קשה לעבודה". הסיפור, כך נודע לי מיד לאחר מכן, היה אמור להיות סיפור של רצח אחיין בידי דודו; מקוריותו הייתה מורכבת מסקירת הקריירה של הרוצח בעצמו בסיום, כאשר יש להתעכב על הפיתויים שלו כאילו, לא הוא האשם, אלא אדם אחר. הפרקים האחרונים היו אמורים להיכתב בתא הנידון, שאליו הביאה אותו רשעותו, שכולה נלקחה ממנו בהרחבה כאילו מסופר על אחר. בנוסף גילוי של הרוצח שלא היה צורך בכלל ברצח, מה שמגדיל את החומרה עם ביצוע המעשה; אבל כל גילוי של הרוצח היה אמור להיות מבולבל עד לקראת הסוף, כאשר באמצעות טבעת זהב שהתנגדה להשפעות המאכלות של הסיד שלתוכו השליך את הגופה, לא רק את הנרצח היה ניתן לזהות אלא מקום הפשע והאדם שביצע אותו. כל כך הרבה נאמר לי לפני שמשהו מהספר נכתב; ויוזכר שהטבעת, שנלקחה על ידי דרוד כדי לתת לארוסתו רק אם אירוסיהם נמשכו, הובאה איתו מהרעיון האחרון שלהם. רוזה הייתה אמורה להתחתן עם טרטר, וקריספארקל אחותו של לנלדס, שבעצמו, אני חושב, היו אמור למות תוך כדי סיוע לטרטר לחשוף את המסכה ולתפוס את הרוצח.
הרוצח
הספר נותן רמזים נוספים:
דיק דאצ'רי
דאצ'רי מופיע זמן מה לאחר היעלמותו של אדווין ועוקב מקרוב אחר ג'ספר. יש רמזים לכך שהוא מחופש, והנושא הזה נלקח בחשבון בעיבודים לסיפור שמנסים לפתור את התעלומה:
פרסום מקורי
תעלומת אדווין דרוד הייתה אמורה להתפרסם בשנים עשר פרקים (פחות מהעשרים הרגילים של דיקנס) מאפריל 1870 עד פברואר 1871, כל אחד בעלות של שילינג אחד ומאויר על ידי לוק פילדס. רק שישה מהפרקים הושלמו לפני מותו של דיקנס ב-1870.
המשך
פתרון תעלומת אדווין דרוד העסיקה סופרים מאז מותו של דיקנס ועד היום.
שלושת הניסיונות הראשונים להשלים את הסיפור נעשו על ידי אמריקאים. הראשון, מאת רוברט הנרי ניואל, שפורסם תחת שם העט Orpheus C. Kerr ב-1870, היה פרודיה שהעבירה את הסיפור לארצות הברית. זוהי פארסה "בורלסקית" ולא ניסיון רציני להמשיך ברוח הסיפור המקורי.
הסוף השני נכתב על ידי הנרי מורפורד, עיתונאי ניו יורקי. הוא נסע לרוצ'סטר עם אשתו ופרסם את הסוף כסדרה במהלך שהותו באנגליה בין השנים 1871–1872. בסוף זה, אדווין דרוד שורד את ניסיון הרצח של ג'ספר. דאצ'רי היא באזארד בתחפושת, אבל הלנה מתחפשת גם כדי לשמוע את מלמולו של ג'ספר בהשפעת האופיום. שכותרתו הסוד של ג'ון ג'ספר: המשך לתעלומת אדווין דרוד של צ'ארלס דיקנס, מאמרים בעיתון משנת 1870 אישרו שהסיפור יושלם ויחובר על ידי צ'ארלס דיקנס ג'וניור ווילקי קולינס, למרות התנערותו של קולינס, הכריכה הירוקה הממחישה לספר. עוצבה על ידי צ'ארלס אולסטון קולינס שהיה גם חתנו של צ'ארלס דיקנס וגם אחיו של ווילקי קולינס.
הניסיון השלישי היה בשנת 1873, מדפיס בברטלבורו, ורמונט, תומאס פאוור ג'יימס, פרסם גרסה שלטענתו "נכתבה על ידי רוח רפאים" פשוטו כמשמעו, תוך תיעול רוחו של דיקנס. נוצרה סנסציה, כאשר כמה מבקרים, ביניהם ארתור קונן דויל, ספיריטואליסט בעצמו, שיבחו את הגרסה הזו, וכינו אותה בעלת סגנון דומה לעבודתו של דיקנס; ובמשך כמה עשורים גרסת ג'יימס של אדווין דרוד הייתה נפוצה באמריקה. חוקרי דרוד אחרים אינם מסכימים. ג'ון סי וולטרס דחה אותה בבוז, וקבע כי היצירה "מוגנה מעצמה על ידי חוסר התוחלת, האנאלפביתיות והגינונים האמריקאיים הנוראיים שלה; התעלומה עצמה הופכת לסיוט, והפתרון רק מעמיק את הערפול".
ארבעה מתוך שיתופי הפעולה האחרונים שלאחר המוות הם The Mystery of Edwin Drood מאת ליאון גארפילד (1980), The Decoding of Edwin Drood (1980) מאת צ'ארלס פורסייט, The Disappearance of Edwin Drood, פסטיש הולמסי מאת פיטר רולנד (1992), והמסתורין של אדווין דרוד מאת דייוויד מאדן (2011). The D Case (1989) הציע ביקורת ספרותית הומוריסטית של הצמד האיטלקי Fruttero & Lucentini.
משפטו של ג'ון ג'ספר
ב-7 בינואר 1914 ארגנה אגודת דיקנס "משפט" דרמטי באולם המלך, בקובנט גארדן, בו עמד ג'ון ג'ספר למשפט באשמת רצח אדווין דרוד. כעדים ב"בית המשפט" הופיעו חמש דמויות מהרומן של דיקנס, כמו גם חבר מושבעים ופקידי בית המשפט, בעיקר בגילומם של סופרים, שחקנים ואישים מובילים אחרים של התקופה.
ג. ק. צ'סטרטון הידוע בעיקר בזכות סיפורי המסתורין על האב בראון, היה השופט. ג'י קאמינג וולטרס מחבר הספר סיפורו השלם של אדוארד דרוד הוביל את התביעה, בעוד וולטר קרוץ' וססיל צ'סטרטון היו מטעם ההגנה, כאשר אליזבת צ'סטרטון הופיעה בתור הנסיכה פאפר. ברנסבי ויליאמס, הידוע במונולוגים הבימתיים שלו כדמויות של דיקנס, היה אנתוני דרדלס. המחברים והחוקרים ארתור ווא, סי שרידן ג'ונס וגברת לורנס קליי, שיחקו את קריספרקל, באזארד והלנה לנדלס בהתאמה, בעוד את תפקידו של ג'ון ג'ספר לקח השחקן החובב פרדריק טי. הארי.
ראש חבר המושבעים היה ג'ורג' ברנרד שו. מושבעים אחרים נבחרו מתוך רשימה של תשעה עשר השמות בתוכנית. עותק של המשפט, עם הערות על ידי בעליו המקורי, מצביע על כך שהאחרים על ספסל המושבעים היו ויליאם ווימרק ג'ייקובס, וויליאם פט רידג', טום גאלון, וויליאם דה מורגן, ארתור מוריסון, ריימונד פאטון, פרנצ'סקו ברגר, רידג'וול קאלום, ג'סטין האנטלי מקארתי., אוסקר בראונינג וויליאם ארצ'ר.
ההליכים היו מהירים מאוד; שו בפרט עשה צחוק על חשבון אחרים הנוכחים. למשל, שו טען שאם התביעה חושבת שהמצאת ראיות תשפיע על חבר המושבעים אז "הוא לא יודע את תפקידיו".
חבר המושבעים החזיר פסק דין של הריגה, שו קבע כי מדובר בפשרה בטענה שאין מספיק ראיות להרשיע את ג'ספר, אך הם לא רצו להסתכן ברצח במיטותיהם. שני הצדדים מחו ודרשו לשחרר את חבר המושבעים. שו טען כי חבר המושבעים ישמח להשתחרר. צ'סטרטון קבע כי המסתורין של אדווין דרוד אינו פתיר וקנס את כולם, מלבד את עצמו, על ביזיון בית המשפט.
סרטים
עד כה, היו ארבעה עיבודים קולנועיים של התעלומה של אדווין דרוד.
שני הסרטים הראשוניו היו סרטים אילמים אחד ב-1909 (בריטי) והשני ב-1914 (אמריקאי). אלו אינם זמינים לקהל הרחב ולא נראו כמעט מאז שפורסמו. אחריהם הגיעו:
טֵלֶוִיזִיָה
התעלומה של אדווין דרוד (1960) הייתה מיני סדרת טלוויזיה בריטית שהופקה על ידי ITV ושודרה בשידור חי בשמונה פרקים, בכיכובו של דונלד סינדן בתפקיד ג'ון ג'ספר, ריצ'רד פירסון בתפקיד הכומר. קריספרקל וטים סילי בתור אדווין דרוד. ההערכה היא שסדרה זו הלכה לאיבוד, מכיוון שלא ידוע אם קיימות הקלטות אודיו או וידאו. תצלומים שצולמו מקטעי עיתונים עכשוויים קיימים במכון הסרטים הבריטי.
הייתה גרסת טלוויזיה של BBC משנת 2012, שעובדה עם סיום מקורי על ידי גווינת' יוז ובבימויו של דיארמוד לורנס, ששודרה ב-BBC Two ב-10 וב-11 בינואר 2012 ובסדרת PBS ספיישל ב-15 באפריל 2012.
בנוסף ישנה סדרה בשם התעלומה של אדווין דרוד שהיא מיני סדרת טלוויזיה שהופקה ברוסיה בשנת 1980, בעיבודם של ג'ורג'י קפרלוב ואלכסנדר אורלוב, בבימויו של אלכסנדר אורלוב. מוזיקה מאת אדוארד ארטמייב. צוות השחקנים כלל את ולנטין גאפט, אוונגרד לאונטייב, אלנה קורנבה ומרגריטה טרחובה.
רָדִיוֹ
בשנת 1965, עבור תוכנית "סאטרדיי נייט תיאטרון" הוותיקה של רדיו 4, מולי הארדוויק עיבדה והציעה סוף חדש. צוות השחקנים כלל את פרנסיס דה וולף בתור המספר, ג'ון גבריאל בתור ג'ון ג'ספר, מרי ווימבוש בתור הנסיכה פאפר, פטריק בר בתור קריספרקל, מלקולם טריס בתור אדווין דרוד, רוזלינד שאנקס בתור רוזה, נייג'ל גרהם בתור נוויל חסר קרקע, איזבל רני בתור הלנה חסרת קרקע ו דניס בלייקלוק בתור מר גרוגיוס. זה חזר על עצמו ב-4 באוקטובר 1970. ההצגה מתקיימת בארכיון ה-BBC (T42136, 89'40"), וקיימת הקלטה מחוץ לאוויר.
עיבוד בן 10 חלקים בפרקים יומיים בני 15 דקות, הפעם נכתב על ידי מייק ווקר ובוים על ידי ג'רמי מורטימר, שודר ב-BBC Radio 4 בין 21 בדצמבר 2020 ל-1 בינואר 2021. צוות השחקנים כלל את פיפה ניקסון בתור קייט דיקנס (המשמשת גם כמספרת וגם כפרשנית), ג'ואל מקקורמק בתור ג'ון ג'ספר, איזבלה אינצ'בלד בתור רוזה, דמיאן לינץ' בתפקיד הכומר. קריספרקל, רייצ'ל אטקינס בתור הנסיכה פאפר, מענוב תיארה בתור נוויל חסר קרקע, הלמה חוסיין בתור הלנה חסרת קרקע, פיטר דייוויסון בתור מר גרוגיוס ואיוואן דייוויס בתור אדווין דרוד. חלק מהדמויות, כולל סגן טרטר וראש העיר ספסיאה, נשמטו מגרסה זו, ובאזארד, למרות שהתייחסו אליו על ידי מר גרוגיוס, אינו מופיע.
תיאטרון
כמעט מיד לאחר מותו של צ'ארלס דיקנס, מחזאים וחברות תיאטרון העלו גרסאות של "תעלומת אדווין דרוד" בדרגות שונות של פופולריות, הצלחה ונאמנות ליצירה המקורית.
קומדיה מוזיקלית עם ספר, מוזיקה ומילים מאת רופרט הולמס הוכיחה את עצמה כעיבוד התיאטרון הגדול המודרני הראשון. מכיוון שספרו של דיקנס נותר לא גמור, המחזמר תלוי ברעיון חדשני: הקהל מחליט בהצבעה מי מהדמויות הוא הרוצח. מאגר החשודים של המחזמר כולל את ג'ון ג'ספר, נוויל לנדלס, רוזה באד, הלנה לנדלס, הכומרקריספרקל, הנסיכה פאפר ומר באזארד. כשהם מוסיפים אינטראקטיביות נוספת, הקהל בוחר גם באחת הדמויות לשחק את התפקיד של דיק דאצ'רי, מתוך הנחה שאדווין דרוד באמת נרצח ולא יכול להיות דיק דאצ'רי. יתר על כן שתי דמויות נבחרות לפתח רומן. הולמס כתב סופים חלופיים קצרים לכל תוצאת הצבעה אפשרית, אפילו הבלתי סביר ביותר. הקהל מיואש להצביע עבורו, ובסצנה האחרונה הוא מודה ברצח רק כדי שדורדלס יגלה שג'ספר הוזה את הפיגוע בדרוד לאחר שנקלע למקום הרצח, ונפטר מהגופה במחשבה שביצע את הפשע עצמו.
המחזמר המסתורין של אדווי דרוד ידוע גם כדרוד, הופק לראשונה ב-1985 על ידי פסטיבל שייקספיר בניו יורק, ולאחר מכן הועבר לברודוויי, שם הוצג ב-608 הופעות (ו-24 הופעות מקדימות). הוא זכה בחמישה פרסי טוני ב-1986, כולל המחזמר הטוב ביותר, כמו גם פרסי דרמה דסק ופרס אדגר. התוכנית רצה במשך עשרה שבועות בווסט אנד ב-1987 בכיכובו של ארני וייז בתפקיד אדווין קרטרייט. המחזמר רץ מאז בהצלחה במספר רב של הפקות אזוריות וחובבות.
בשנת 2012, Aria Entertainment הפיקה שחזור לונדוני של המחזמר בתיאטרון לנדור באפריל/מאי, שעבר לתיאטרון האמנויות, ווסט אנד, לעונה מוגבלת מ-18 במאי עד 17 ביוני. צוות השחקנים כלל את כוכבת קורוניון סטריט לשעבר וונדי פיטרס בתור הנסיכה פאפר, עם נטלי דיי בתור אדווין דרוד, דניאל רובינסון בתור ג'ון ג'ספר וויקטוריה פארלי בתור רוזה באד. את ההפקה ביים מתיו גולד.
שבעת מעשי החסד (קאראווג'ו)
שבעת מעשי החסד (באיטלקית: Sette opere di Misericordia) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר קאראווג'ו, שצויר בשנת 1607 לערך ומתאר את שבעת מעשי החסד. היצירה מוצגת בכנסיית "פיו מונטה דלה מיסריקורדיה" בנאפולי.
היסטוריה
הציור הוזמן בשנת 1607 לערך על ידי קהילת "פיו מונטה דלה מיסריקורדיה" בנאפולי, אשר כללה חברים במשפחה שהגנה על בריחתו של קאראווג'ו מרומא. היא שילמה לאמן 400 דוקטים עבורו.
הציור נחשב מרכזי לציור האיטלקי בכלל ולציור בדרום איטליה בפרט. הרכבו דרמטי יותר ונסער, לעומת ציורים שצוירו ברומא, מכיוון שאין נקודת משען מרכזית למעשים המתוארים בו. הוא מלכתחילה היה כה מוצלח עד כי הקהילה קבעה כי לא ניתן למכור אותו "בכל מחיר", ועליו להישמר תמיד בכנסיית הקהילה.
בשנת 2016 העלתה הלהקה השייקספירית המלכותית הצגה המתייחסת לציור ולחייו של קאראווג'ו בזמן שצייר אותו.
תיאור היצירה
שבעת מעשי החסד מתוארים כך:
היסטוריון האמנות האמריקני ג'ון ספייק מציין כי המלאך שבמרכז מסמל את החסד האלוהי שמהווה השראה לחמלה האנושית. ספייק מציין גם כי הבחירה בשמשון כסמל של השקיית הצמא היא כה מוזרה שנדרש הסבר כלשהו: אימת הפלשתים היה אדם פגום שהשלים את משימותיו ההרואיות בחסד האל. כאשר שמשון היה בסכנת מוות מצמא, אלוהים נתן לו מים לשתות מלחי חמור. קשה לייחס נס זה אל שבעת מעשי החסד, מכיוון שזה לא היה חסד אנושי אלא אלוהי.
נשפון מצוי
נשפון מצוי (שם מדעי: Myotis blythii; באנגלית: Lesser Mouse-eared bat) הוא מין של עטלף במשפחת נשפוניים. הוא ניזון מעשים וחיפושיות אותם הוא צד בזמן תעופה וכן מצרצרים ועכבשים. אורכו 55–61 מ"מ ומשקלו בערך 17–30 גרמים. הנשפון המצוי חיי בתוך מערות עמוקות וחשוכות.
תפוצה
הנשפון המצוי מצוי במדינות הבאות: אפגניסטן, אלבניה, אוסטריה, בולגריה, סין, צרפת, גאורגיה, גרמניה, יוון, הונגריה, הודו, איראן, עיראק, ישראל, איטליה, ירדן, קזחסטן, לבנון, מונגוליה, פקיסטן, פורטוגל, רומניה, רוסיה, סלובניה, ספרד, שווייץ, סוריה, טורקמניסטן, ואוקראינה.
שימור
בישראל, מתבקשים מטיילים לא להיכנס, בחורף, למערות הידועות כבתי גידול של עטלפים. הנשפון המצוי מוגן בעיקר באירופה על ידי הארגונים Convention on the Conservation of Migratory Species of Wild Animals ו- Natura 2000. הם בונים מבנים לנשפון מצוי. בנוסף בחלק ממדינות אירופה המערות סגורות בגדרות על מנת שהמבקרים לא יפריעו לעטלפים.
ישראל אהרוני (שף)
ישראל אהרוני (נולד ב-3 ביולי 1950) הוא שף, מסעדן, תקליטן ושחקן טלוויזיה ישראלי, מחלוצי המטבח העילי והמטבח הסיני בישראל. אהרוני פתח בעבר כמה מסעדות שהיו בבעלותו, הוא בעל טור קולינרי במוסף "שבעה ימים" של עיתון ידיעות אחרונות, ומחברם של ספרי בישול רבים. כמו כן, הוא מופיע בתוכניות טלוויזיה רבות, בין השאר גם כשחקן.
ביוגרפיה
נולד בשם ישראל ארונבייב בחיפה להורים שעלו מבוכרה שבאוזבקיסטן. גדל בשכונת פועלים בעיר התחתית. סבו מצד אביו מתתיהו היה אחד מרבני הקהילה הבוכרית בסמרקנד.
עם גיוסו לצה"ל, שובץ בגדוד 13 של חטיבת גולני. בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם קורס חובשים, שירת כחובש קרבי ולחם במלחמת ההתשה.
היה סטודנט לאמנות באמסטרדם כאשר הכיר לראשונה את המטבח הסיני. עם חזרתו ארצה התגורר בקיבוץ חולתה, שם היה מדריך של נוער בסיכון במשך כשנתיים וחצי.
קריירה
בשנת 1979 בעקבות היכרות עם המטבח הסיני דרך אמה של בת-זוגו נסע לטאיוואן במזרח הרחוק והחל את לימודיו הקולינריים שם. עם שובו לארץ פתח את מסעדת "ין-ינג" בשדרות רוטשילד בתל אביב ולאחריה את מסעדת "טאי-צ'י" בגן העיר בתל אביב, וכן מכולת סינית שהייתה צמודה למסעדה ואפשר היה להשיג בה מוצרי מזון מיוחדים שיובאו מסין. בשנות התשעים המאוחרות פתח בתל אביב את מסעדת "תפוח זהב", מסעדת גורמה צרפתית שנסגרה כעבור שנים אחדות, ואחריה את המסעדה הסינית "פת קואה" באזור התעשייה בהרצליה פיתוח. בעשור הראשון של המאה ה-21 עברה מסעדת "ין-ינג" הוותיקה למשכנה החדש - מגדל המילניום ברחוב הארבעה בתל אביב, ולתפריט הסיני נוסף תפריט וייטנאמי. בסוף 2008 נסגרה מסעדת "ין ינג".
תחילת דרכו של אהרוני בעיתונות הייתה בטור האוכל של שאול אברון בעיתון "חדשות", בה הייתה לו פינה בשם "ביקורת ממתקים", הוא היה כותב בהומור על חטיפים חדשים שיצאו לשוק. החל מאמצע שנות השמונים ועד 2023, כתב אהרוני טור אוכל קבוע מדי יום שישי ב"ידיעות אחרונות".
אהרוני כתב ספרי מתכונים רבים. כיום הוא ממשיך לכתוב מדורי אוכל בעיתון ומגיש תוכניות בישול בטלוויזיה; אהרוני גם משמש יועץ קולינרי למסעדות רבות. פועל גם כ-DJ.
בשנת 2000 הגיש ביחד עם גברי בנאי את תוכנית הטלוויזיה "דרך האוכל" בערוץ 2, אשר עסקה במאכלי עדות ישראל.
ביוני 2011 עלתה לשידור בערוץ 10 סדרת הדוקו-אוכל "המסע המופלא של אהרוני וגידי" בהשתתפותו של אהרוני וגידי גוב. בעונה הראשונה הסדרה עסקה בתהליך שעברה הפסטה על דרך המשי באסיה, לאחר מכן המשיכה באוכל רחוב במדינות ואזורים אחרים בעולם, כמו יפן, ברזיל, מרוקו וסיציליה. התוכנית משודרת נכון ל-2020 ולה שמונה עונות.
החל מ-2014 שימש פרזנטור של "סלטי שמיר", אך התפטר לאחר שנה בשל תוצאות מעבדה גרועות לסלטים שנדגמו.
החל מ-2017 הצטרף כשופט מעונתה השביעית של תוכנית המציאות "מאסטר שף", המשודרת בקשת 12.
ב-2020 הוציא לאור את ספרו "אהרוני - תחנות אוכל בחיי" בהוצאת אחוזת בית. הספר מהווה "אוטוביוגרפיה קולינרית" כהגדרתו, ומשובצים בו סיפורים מחייו לצד מתכונים.
ב-2022 עלה המופע "הזוג המוזר" המשותף לאהרוני ולאורן ברזילי, בו הם מספרים סיפורים אישיים ושרים ביחד.
בשנת 2023 החליט לסיים לכתוב את מדור המתכונים ב"ידיעות אחרונות" ואף טען לגבי סוף דרכו בעולם המסעדנות.
חיים אישיים
אהרוני נשוי לחגית (גיגי), פסיכולוגית במקצועה, ולזוג שלושה ילדים ביולוגיים, בנוסף לבן מאומץ אחד, יליד קונגו, השחקן מייקל קביה פורגוד אהרוני (השתתף ב"קופה ראשית" וב"נינג'ה ישראל").
תוכניות טלוויזיה
ישראל אהרוני השתתף במספר תוכניות בישול מצליחות במספר ערוצי טלוויזיה. כמו כן נוהג אהרוני להשתתף מדי פעם בפעם כשחקן אורח בתפקיד עצמו בתוכניות טלוויזיה שאינן עוסקות באופן ישיר בבישול, כמו קופה ראשית, המובילים ושוטטות. בשנת 2006 גילם בתפקיד אורח את דמותו של רס"ר אהרון, רס"ר המטבח של בסיס להקת הנח"ל, בעונה השלישית של השיר שלנו. בשנת 2020 אהרוני גילם את עצמו בתפקיד אורח בסדרה "הטבח" ששודרה ב"yes".
בשנת 2019 גילם את יוחנן המנהל בסדרה "בצפר".
הענף הכפי העמוק
הענף הכפי העמוק עובר בין השריר מצדיד הזרת והשריר כופף הזרת הקצר, וכן דרך התחל של השריר מנגד הזרת. הוא משיק בסופו לעורק החישור ויוצר עמו את קשת כף היד העמוקה.
ספירידון יאניוטיס
ספירידון "ספירוס" יאניוטיס (ביוונית: Σπυρίδων "Σπύρος" Γιαννιώτης; נולד ב-19 בפברואר 1980) הוא שחיין מיוון. הוא פעמיים ברציפות אלוף העולם (שנגחאי 2011 וברצלונה 2013) וסגן אלוף האולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016) בשחייה במים פתוחים במשחה ל-10 ק"מ. הוא השתתף בחמש אלימפיאדות (סידני 2000 - ריו דה ז'ניירו 2016).
ביוגרפיה
יאניוטיס נולד בליברפול שבאנגליה.
במשחקי הים התיכון שנערכו בתוניס, תוניסיה בשנת 2001 זכה יאניוטיס ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:26.98 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:23.33 דקות. מדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:53.90 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2002 זכה יאניוטיס במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:20.67 דקות, אחרי איטליה (7:12.18 דקות) וגרמניה (7:17.59 דקות).
באולימפיאדת אתונה (2004) סיים יאניוטיס במקום חמישי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:03.69 דקות ובמקום שביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:48.77 דקות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים יאניוטיס במקום 12 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:53.32 דקות, במקום 24 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:49.34 דקות ובמקום 16 בשמחה ל-10 ק"מ במים פתוחים בתוצאה של 1:52:20.4 שעות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009, זכה יאניוטיס במדליית כסף במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 56:27.2 דקות, אחרי לורץ (56:26.9 דקות) ולפני צ'אד הו מדרום אפריקה (56:41.9 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:52:13.6 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2010 זכה יאניוטיס בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה הקבוצתי ל-5 ק"מ בתוצאה של 59:03 דקות, לפני איטליה (59:55.6 דקות) ורוסיה (59:59.5 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-5 ק"מ אישי בתוצאה של 59:15.1 דקות ביחד עם סימון רופיני ואחרי לוקה פרטי (58:43.4 דקות) וסימון ארקולי (59:00.5 דקות) שלושתם מאיטליה.
אלוף עולם
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים יאניוטיס במקום רביעי בשחייה במים פתוחים ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:50:05.3 שעות, 5 שניות ממדליית הארד ו-10.2 שניות ממדליית הזהב.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2013 זכה יאניוטיס בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:49:11.8 שעות, לפני תומאס לורץ (1:49:14.5 שעות) ואוסמה מלולי מתוניסיה (1:49:19.2 שעות) ובכך הגן על תוארו. מדליית כסף, במשחה קבוצתי (2 גברים ואישה) ל-5 ק"מ בתוצאה של 54:03.3 דקות, אחרי גרמניה (52:54.9 דקות) ולפני ברזיל (54:03.5 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-25 ק"מ בתוצאה של 4:47:31.3 שעות.
סגן אלוף אולימפי
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה יאניוטיס במדליית כסף בשחייה ל-10 ק"מ במים פתוחים בתוצאה זהה למנצח של 1:52:59.8 שעות, אחרי פרי וירטמן מהולנד ולפני מרק אנטואן אוליבייה מצרפת (1:53:02.0 שעות). למעשה, הוא חצה את קו הסיום ראשון אך נגע בקיר שעון העצר שני, לאחר שפיספס את הנגיעה. רק לאחר 15 דקות של דיון הוחלט על הסדר הנ"ל.
משה טאובה (חזן)
משה טאובה (Moshe Taube; 17 ביוני 1927 - 11 בנובמבר 2020) היה חזן, אקדמאי ומוזיקאי.
ביוגרפיה
טאובה החל לשיר בגיל 8 במקהלה של יוסלה מנדלבאום. בשנת 1939, בזמן מלחמת העולם השנייה, גורשה משפחתו לגטו. אביו והוא ניצלו על ידי חסיד אומות העולם אוסקר שינדלר. לאחר המלחמה התיישבו משה ואביו ברומניה, אך זמן קצר לאחר מכן עלו לארץ ישראל. בארץ הופיע בקונצרטים ושימש כחזן הראשי של בית הכנסת בוגרשוב בתל אביב. בשנת 1957 היגר לארצות הברית והמשיך את לימודי המוזיקה שלו בג'וליארד בניו יורק. במקביל ללימודיו הוא לימד חזנות בבית המדרש לרבנים באמריקה (JTS), ובשנת 1965 נתמנה כחזן בבית הכנסת בית שלום בפיטסבורג שם שימש כחזן למעלה מ-40 שנה.
נפטר ב-11 בנובמבר 2020.