cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'יימס בליין
פוליטיקה במיין
ב-1858, נבחר לכהן בבית הנבחרים של מיין. הוא התמודד על מקומו שוב ב-1859, ב-1860 וב-1861, ובכל פעם נבחר ברוב גדול. האחריות הגדולה גרמה לבליין להפחית את מעורבותו בעיתון, וב-1860 פרש מעריכת העיתון. בינתיים, כוחו הפוליטי גבר. הוא נבחר לשמש כראש המפלגה הרפובליקנית המקומית ב-1859. הוא לא נבחר לשמש כציר בוועידה הלאומית של 1860, אולם נכח שם כדי להביע תמיכה באברהם לינקולן. לאחר מכן חזר למיין ונבחר להיות דובר בית הנבחרים של מיין ב-1861, ונבחר שוב ב-1862. עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית ב-1861, תמך בלינקולן והעביר בבית הנבחרים חקיקה שתשלח יחידות צבא ממיין אל צבא האיחוד.
היבחרו לבית
בליין שקל לנסות לרוץ לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוזו במיין ב-1860, אולם הסכים לוותר על כך כדי לתת למושל המדינה לשעבר להתמודד בהצלחה. לאחר שינוי במחוזות, בליין הסכים להתמודד מטעם מחוזו החדש ב-1862. במסע הבחירות הדגיש את תמיכתו במלחמה, ונבחר ברוב מוחלט למרות הפסדים רפובליקניים בשאר המדינה.
חברי הקונגרס, שנבחרו בנובמבר 1862, לא התחילו לעבוד עד דצמבר 1863. כשבליין התחיל את תפקידו החדש, האיחוד כבר ניצח בקרב גטיסברג. הוא לא התבלט בכהונתו הראשונה, ותמך במאמץ המלחמתי. בתפקידו התעמת מול מנהיג הרפובליקנים הרדיקליים, תדיאוס סטיבנס מפנסילבניה, על נושא תשלום החובות למדינות בשל המלחמה ולגבי נושא השטרות שלא היו מגובים במתכת. בליין גם תמך בגיוס הכללי ב-1863 ודרש לתקן את החוקה כך שיהיה אפשר להטיל מס על יצוא.
תקופת השיקום וניסיון ההדחה
בליין נבחר שוב ב-1864, וכשהחל את כהונתו בדצמבר 1865, העניין המרכזי היה השיקום של מדינות הקונפדרציה המובסות. למרות שלא היה חבר בוועדה שהגישה את התיקון הארבעה עשר לחוקת ארצות הברית, תמך בליין בתיקון ובכך ששלושה-רבעים מהמדינות שלא פרשו, ולא שלושה-רבעים מכלל המדינות, יאלצו לאשרר אותו. עמדתו לא התקבלה, ומעורבותו בנושא גרמה לו להתקרב למחנה הרדיקלי. הקונגרס הרפובליקני גם טיפל בממשלות בדרום הכבוש, ופירק את הממשלות שהנשיא אנדרו ג'ונסון הסמיך לטובת ממשל צבאי תחת שליטת הקונגרס. בליין תמך בצעדים הנוקשים הללו, אולם לעיתים תמך בגישה מתונה יותר כנגד המורדים, והתנגד לחוק שימנע מדרומיים ללמוד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית. בליין תמך בניסיון ההדחה של אנדרו ג'ונסון, למרות שלאחר מכן טען שהאישומים כנגדו לא היו נכונים בהכרח.
מדיניות מוניטרית
בהמשך למאבקו מול סטיבנס, הוביל בליין את הקרב בקונגרס למען חיזוק הדולר. לאחר שהוכנסו למחזור 150 מיליון דולרים בשטרות - שלא היו מגובים בזהב - ערך הדולר היה נמוך. קבוצה דו-מפלגתית של תומכי אינפלציה, שהובלה בידי בנג'מין באטלר הרפובליקני וג'ורג' פנדלטון הדמוקרטי, דרשה לשמור על המצב ולאשר לאוצר להכניס שטרות למחזור, ואף להשתמש בהם לתשלום הריבית על איגרות החוב מלפני המלחמה. בליין טען שדבר זה יפגע במשקיעים, שקנו את האגרות בזמן שהדולר היה צמוד לזהב. בליין טען שהשטרות היו אמצעי חירום כדי למנוע פשיטת רגל במהלך המלחמה. בליין ותומכי הכסף היציב הצליחו בכך, אולם העניין נותר בעינו עד 1879, כשהקונגרס העביר חוק שהתיר המרת שטרות בזהב.
יושב ראש בית הנבחרים
הרפובליקנים המשיכו לשלוט בקונגרס עד 1874, ובליין נבחר להיות יושב ראש הבית במשך שש שנים. האהדה כלפיו המשיכה לגדול, והרפובליקנים שהתנגדו לגרנט סימנו את בליין כמועמד במהלך הבחירות לנשיאות ב-1872. בליין החליט לתמוך בגרנט, והצליח. האהדה של בליין זכתה להתנגדות מצד הדמוקרטים, והוא הואשם בקבלת שוחד מאיגודי הרכבות כדי להעניק להם חוזים מנופחים. בליין הכחיש כל מעורבות בנושא, ואיש לא הצליח להוכיח שהוא היה מעורב בכך. רפובליקנים אחרים כן נחשפו כמעורבים בעניין, כולל סגן הנשיא קולפקס.
למרות שתמך בחנינה כללית לתומכי הקונפדרציה, התנגד בליין למתן החנינה לג'פרסון דייוויס, ועזר לגרנט להעביר את חוק זכויות האזרח של 1875, בתגובה לאלימות ונישול שחורים דרומיים מזכותם להצביע. הוא נמנע מלתמוך בחוק שמנע כהונה שלישית כנשיא ועבר בבית הנבחרים באותה השנה, באמונה שאם יתמוך בחוק ייתפס כמי שמנסה לסלק את גרנט מהשלטון. בליין היה נאמן לגרנט, אולם השערוריות בממשלו של גרנט לא פגעו באהדת הציבור כלפיו. הרפובליקנים הליברליים ראו בו כחלופה לשחיתות הרפובליקנית, ורבים הפצירו בו ליצור מפלגה חדשה. למרות שנותר במפלגה, הרפובליקנים המתונים שתמכו ברפורמות החלו לתמוך בו, ונודעו כסיעת "בני התערובת".
תיקון בליין
התוצאה הייתה שמשאבים ציבוריים לא יכלו להינתן לבתי ספר דתיים, אולם גרנט לא הצליח לגרום למדינות לספק חינוך ציבורי. החוק עבר בבית הנבחרים ונכשל בסנאט. למרות שהחוק לא עבר את הקונגרס, והשאיר את בליין להגיב לאישומים שהיה אנטי-קתולי, התיקון הצליח להביא את הפרוטסטנטים אל המפלגה הרפובליקנית וחיזק את מעמדו של בליין כמנהיג המפלגה.
מכתבי מוליגן
בליין נכנס אל הבחירות ב-1876 כמועמד המוביל, אולם סיכוייו חוסלו לחלוטין בשל שערורייה. בפברואר, החלו שמועות לפיהן חברת יוניון פסיפיק שילמה לבליין 64,000 דולרים (שווה ערך למיליון וחצי דולרים היום) תמורת איגרות חוב, למרות שהאגרות לא היו שוות הרבה. המטרה הייתה לשחד אותו. בליין והחברה הכחישו את האישומים, ובליין טען שרכש איגרות חוב אך ורק במחיר השוק. הדמוקרטים בבית הנבחרים דרשו חקירה. העדויות תמכו בבליין עד ל-31 במאי, כשג'יימס מוליגן, רשם מבוסטון שעבד אצל גיסו של בליין בעברו, העיד כנגד בליין, וטען שארגן את ההעברה ושהיו לו מכתבים שיוכיחו זאת. המכתבים הסתיימו בשורה "אנא שרוף את המכתב". כשהוועדה החוקרת יצאה להפסקה, בליין נפגש עם מוליגן בחדר המלון שלו, ולאחר מכן עזב עם המכתבים וסירב להחזיר אותם לוועדה.
בליין טען לחפותו בבית הנבחרים וטען שהדמוקרטים הדרומיים מנסים לחסל אותו כיוון שהתנגד לחון את ג'פרסון דייוויס. האישומים השפיעו על בריאותו של בליין, והמחסור בראיות כלפיו הוביל לאהדה מצד הרפובליקנים, שהתכנסו בסינסינטי לבחור את מועמדם לבחירות.
אביר הנוצות
למרות שנפגע מהמכתבים, בליין נחשב למועמד המוביל בוועידה. חמישה אנשים אחרים נחשבו למועמדים מובילים: בנג'מין בריסטו, שהיה מזכיר האוצר של ארצות הברית מקנטקי; רוסקו קונקלינג, שהיה מתנגד חריף לבליין וסנאטור מניו יורק; הסנאטור אוליבר מורטון מאינדיאנה; המושל רתרפורד הייז מאוהיו; והמושל ג'ון הארטראנפט מפנסילבניה. תומכיו כינו אותו "אביר הנוצות", בטענה שהוא נלחם מול הדמוקרטים שהתנגדו אליו בקונגרס. השם דבק בבליין במשך שנים.
בסיבוב הראשון, אף מועמד לא הצליח להשיג 378 קולות, אולם בליין הוביל עם 285 קולות, ולאף מועמד אחר לא היו יותר מ-125. כמה צירים שינו את הצבעותיהם בחמשת הסיבובים הבאים, ובליין הצליח להשיג 308 קולות, כשהמתחרה הכי קרוב אליו מצליח להשיג רק 111 קולות. בסיבוב השביעי, הצירים שהתנגדו לבליין החליטו להתאחד מאחורי הייז. בסוף הסיבוב, בליין השיג 351 קולות, אולם הייז הצליח להשיג 384 קולות ולהיבחר.
בליין קיבל את החדשות בביתו בוושינגטון, ושלח מברק להייז שבו בירך אותו. במהלך הבחירות, הייז נבחר לאחר שהצליח להגיע לפשרה בנוגע לקולות אלקטורים שהיו שנויים במחלוקת. התוצאות של הוועידה השפיעו על הקריירה הפוליטית של בליין. בריסטו, שלא הצליח להיבחר, התפטר מתפקידו כמזכיר האוצר. הנשיא גרנט מינה את הסנאטור ממיין, לו מוריל, במקומו, ומושל מיין החליט למנות את בליין להיות הסנאטור החדש. כשהמועצה המחוקקת של מיין התכנסה בסתיו, היא אישרה את מינויו של בליין ובחרה בו לכהונה של שש שנים בסנאט, שתתחיל ב-4 במרץ 1877.
בסנאט, 1876-1881
בליין מונה לסנאטור ב-10 ביולי 1876, ונכנס לתפקידו בדצמבר. כשכיהן בסנאט, היה חבר בוועדת ההקצבות ובוועדה לרפורמה בשירות הציבורי, אולם לא הצליח להפוך למנהיג בסנאט כפי שהיה בבית הנבחרים. הסנאט נשלט בידי רוב רפובליקני דחוק, שהיה מפולג כנגד עצמו וכנגד ממשל הייז. בליין לא היה מתומכי הממשל, אולם לא הצטרף לרפובליקנים של קונקלינג - סיעת ה"איתנים" - שהתנגדו להייז, בגלל שנאתו לקונקלינג. הוא התנגד לסיום תקופת השיקום כשהייז הסיג את כוחות הצבא מהדרום, אולם לא הצליח להשפיע בנושא זה. בליין המשיך להיות יריב של הדמוקרטים הדרומיים, והתנגד לחוקים שעברו בבית הנבחרים - בו שלטו הדמוקרטים - שהיו אמורים להקטין את ההקצבות בנושאי ביטחון וימנעו את אכיפת זכויות ההצבעה לשחורים. ב-1879, רק 1,155 חיילים היו באזורי הקונפדרציה, ובליין האמין שהכוח הקטן הזה לעולם לא יוכל להבטיח את זכויות האזרח וההצבעה של השחורים בדרום, מה שיחסל את המפלגה הרפובליקנית בדרום. החוקים עברו בקונגרס אולם הייז הטיל עליהם וטו. לבסוף, המשאבים למימון אכיפת הזכויות של השחורים הוקטנו.
זמנו בסנאט אפשר לו לפתח את מדיניות החוץ שלו. הוא תמך בהרחבת הצי וצי הסוחר, שהתכווצו מאז מלחמת האזרחים. בליין גם התנגד לתוצאות של הסכם בוררות עם בריטניה בנוגע לזכויות דייגים אמריקנים במים קנדיים, שהובילו לתשלום 5.5 מיליון דולרים לבריטניה. התמיכה של בליין במכסים גבוהים והתנגדותו לבריטניה גרמה לשינוי דעתו בנוגע להסכם איחוד מכסים עם קנדה, שבו תמך בתחילה אולם לאחר מכן החליט להתנגד לו.
הבחירות לנשיאות ב-1880
הייז הכריז כבר בתחילת נשיאותו שלא ירוץ לעוד כהונה, והמשמעות הייתה שהמועמדות הרפובליקנית ב-1880 הייתה פתוחה גם לבליין. בליין נחשב למועמד המוביל, כמו גם הנשיא לשעבר גרנט, מזכיר האוצר ג'ון שרמן מאוהיו, והסנאטור ג'ורג' אדמונדס מורמונט. אף על פי שגרנט לא קידם את מועמדותו, כניסתו אל המירוץ עודדה את סיעת "האיתנים" וכשהוועידה התכנסה בשיקגו ביוני 1880, מועמדותו המחודשת של גרנט הובילה למחלוקת במפלגה. מתנגדי גרנט העדיפו את בליין. בסיבוב הראשון, גרנט הוביל עם 304 קולות לעומת 284 לבליין. אף מועמד אחר לא השיג יותר מ-93 הקולות של שרמן, ואף אחד מהם לא הצליח להשיג 379 קולות, המספר הדרוש של קולות כדי להיבחר. צירי שרמן יכלו לבחור בגרנט או בבליין, אולם הוא סירב לוותר על מועמדותו במשך עשרים-ושמונה סיבובים, בתקווה שמתנגדי גרנט יתמכו בו ולא בבליין. לבסוף, הצירים נטשו את בליין, אולם במקום שרמן, הם תמכו בחבר הקונגרס מאוהיו, ג'יימס גרפילד, ובסיבוב השלושים-ושישה, הוא השיג 399 קולות, מספיק כדי לנצח.
גרפילד ריצה את ה"איתנים" בכך שמינה את צ'סטר ארתור מניו יורק, תומך של קונקלינג, כסגנו, אולם גרפילד היה חייב את מועמדותו לתומכי בליין. כשגרפילד ניצח בבחירות את המועמד הדמוקרטי, וינפילד סקוט הנקוק, הוא פנה לבליין כדי שיעזור לו בבחירת הקבינט שלו, והציע לו לשמש כמזכיר המדינה של ארצות הברית. בליין הסכים, והתפטר מהסנאט ב-4 במרץ 1881.
מדיניות חוץ יוזמת
בליין הרגיש שהרכבת הקבינט היא סיכוי להתערבב בחברה הגבוהה של וושינגטון, והוא הקים לעצמו בית גדול יותר באזור. למרות שניסיונו במדיניות חוץ היה קטן, בליין התרגל מהר לתפקידו החדש. ב-1881, הוא נטש לחלוטין את תמיכתו בפרוטקציוניזם והשתמש בתפקידו כמזכיר המדינה כדי להוריד מכסים, בעיקר בחצי הכדור המערבי. היו לו שתי סיבות: ראשית, הוא המשיך לחשוש מהתערבות בריטית ביבשת אמריקה, וראה בהעלאת הסחר עם אמריקה הלטינית דרך למנוע מהבריטים להשיג דריסת רגל באזור. שנית, הוא האמין שעידוד הייצוא יעלה את השגשוג האמריקני, וכך יעזור למפלגה הרפובליקנית לנצח. גרפילד הסכים עם חזונו של בליין ובליין קבע ועידה כלל-אמריקנית ב-1882 כדי לפתור סכסוכים בין מדינות אמריקה הלטינית ולדון בהעלאת הסחר. באותה תקופה, קיווה בליין להוביל להסכם שלום במלחמת האוקיינוס השקט, שהתרחשה באותה התקופה בין בוליביה, צ'ילה ופרו. בליין תמך בהסכם שימנע מפרו לוותר על טריטוריה, אולם צ'ילה, שב-1881 כבשה את עיר הבירה של פרו, התנגדה לסכם בו לא תשיג כלום. בליין רצה להגדיל את ההשפעה האמריקנית באזורים אחרות, וקרא לפתוח הסכם קודם שמנע מארצות הברית לכרות תעלות באמריקה, כדי לכרות תעלה בפנמה בלי מעורבות בריטית, וגם להקטין את ההשפעה הבריטית בממלכת הוואי. תוכניותיו להשפעה אמריקנית חרגו מחצי הכדור המערבי, והוא רצה להגיע להסכמי סחר עם קוריאה ומדגסקר.
ההתנקשות בגרפילד
ב-2 ביולי 1881, ליווה בליין את גרפילד בתחנת הרכבת בוושינגטון בדרכו לחופשה, כשגרפילד נורה בידי מתנקש, צ'ארלס גיטו. גיטו, שהיה מעורער בנפשו וביקש להתמנות לתפקיד כשגריר, האמין שברצח הנשיא יוכל להתחבב על סגן הנשיא ארתור ולקבל מינוי לתפקיד. גיטו נלכד מיד ונתלה כעבור שנה. הוא שרד יותר מגרפילד, שנלחם על חייו במשך חודשיים וחצי, ומת ב-19 בספטמבר 1881. מותו של גרפילד גם סימן את סוף שליטתו של בליין בקבינט ואת סוף מטרותיו ביחסי החוץ. לאחר שארתור הפך לנשיא, סיעת ה"איתנים" התחזקה וימיו של בליין כמזכיר המדינה היו ספורים. ארתור ביקש מכל חברי הקבינט לא להתפטר עד שהקונגרס יתכנס שוב בדצמבר. בליין התפטר באוקטובר, אולם הסכים להישאר בתפקידו עד שימונה לו מחליף. מחליפו היה נציג סיעת ה"איתנים" מניו ג'רזי, פרדריק פרלינגהויסן. ארתור ופרלינגהויסן ביטלו את רוב היוזמות של בליין, כולל את הוועידה הכלל-אמריקנית ואת הניסיונות לסיים את מלחמת האוקיינוס השקט, למרות שהם חתמו על הסכם איחוד מכסים עם מקסיקו ב-1882.
חיים פרטיים
בליין החל את 1882 כשהוא ללא תפקיד פוליטי, בפעם הראשונה מאז 1859. בעיות בריאות העיקו עליו (רבים האמינו שהיה היפוכונדר) והוא החליט לא למצוא עבודה אלא לכתוב את החלק הראשון בביוגרפיה שלו. חבריו במיין ביקשו ממנו לנסות להיבחר לבית הנבחרים ב-1882, אולם הוא ויתר על כך והעדיף להמשיך בכיתבה. הכנסותיו מהמכרות וממסילות הרכבת אפשרו לו לשפץ את ביתו. בליין הופיע בקונגרס ב-1882, והעיד לטובת מאמציו לסיים את המלחמה באוקיינוס השקט, כשהוא מכחיש את ההאשמות שהייתה לו מניה בארגונים שייצאו גואנו בפרו ונכבשו בידי צ'ילה. ב-1884 פרסם את החלק הראשון בביוגרפיה שלו, הרוויח עוד כסף והצליח לחזור למרכז הבמה הפוליטית. לקראת הבחירות של 1884, שוב עלה שמו כמועמד פוטנציאלי, והוא מצא את עצמו שוב רודף אחר הנשיאות.
מועמדות
בחודשים לקראת הוועידה של 1884, נחשב בליין למועמד המוביל, אולם הנשיא ארתור ניסה להיבחר בזכות עצמו. המועמד העדיף בקרב תומכי הרפורמה היה ג'ורג' אדמונדס, וגם ג'ון שרמן הצליח להשיג צירים, אולם אף אחד מהם לא היה צפוי להשיג תמיכה רחבה יותר בוועידה. ג'ון לוגן מאילינוי קיווה להיות המועמד מטעם ה"איתנים". בליין לא היה בטוח בנוגע לניסיונו להיבחר בפעם השלישית, ואפילו ניסה לעודד את הגנרל ויליאם טקומסה שרמן (אחיו הגדול של ג'ון) לנסות להתמודד, אולם לבסוף הסכים בליין לנסות לרוץ שוב.
לאחר הסיבוב הראשון, בליין הוביל עם 334.5 קולות. הוא עדיין לא השיג את 417 הצירים הנחוצים, אולם הוביל בהרבה על ארתור, שהגיע למקום השני עם 278 קולות. צירי ארתור לא רצו את בליין כמועמד, ולכן השניים התחרו על הצירים הנותרים. בליין הצליח להשיג תמיכה כשלוגן ושרמן פרשו לטובתו וחלק מהצירים של אדמונדס עברו אליו גם כן. בניגוד לוועידות הקודמות, הפעם התנופה שצבר בליין לא עצרה. בסיבוב הרביעי, הוא קיבל 541 קולות וקיבל את מועמדות המפלגה. לוגן נבחר לסגנו.
מסע בחירות מול קליבלנד
הדמוקרטים כינסו את הוועידה שלהם בשיקגו כעבור חודש ובחרו במושל גרובר קליבלנד מניו יורק. קליבלנד לא היה מוכר מדי בפוליטיקה הלאומית, אולם הדמוקרטים קיוו שהמוניטין שלו כתומך ברפורמה ומתנגד לשחיתות תמשוך רפובליקנים שהתנגדו לבליין ושזיהו אותו עם שערוריות. הם צדקו, ורפובליקנים שתמכו ברפורמה (וכונו "Mugwumps") גינו את בליין ותמכו בקליבלנד. ה-Mugwumps תמכו במוסריות ולא במפלגתיות, והרגישו שקליבלנד יוכל לקדם רפורמה בשירות הציבורי וממשלה יעילה. אולם אפילו שהדמוקרטים הצליחו להשיג את תמיכתם, הם איבדו את תמיכת הפועלים לטובת "מפלגת השטרות" של בנג'מין באטלר, מתנגדו של בליין מימיו בבית הנבחרים.
מסע הבחירות התמקד באישיותם של המועמדים, ותומכיו של כל מועמד הטילו רפש בשני. תומכי קליבלנד המשיכו להאשים את בליין במכתבי מוליגן וטענו שהיה עושה דברם של ארגוני הרכבת, ושהרוויח ממכירת איגרות חוב שהיו לו בארגונים. למרות שהשמועות לא עוררו הדים שמונה שנים קודם לכן, הפעם התגלו יותר ראיות. בליין הכיר במכתבים ששלח, אולם טען שהם לא מראים שנהג בחוסר הגינות. למרות זאת, תיאורו של בליין כמושחת השפיע על הציבור. במכתבים המפלילים יותר, כתב בליין "שרוף את המכתב", והדמוקרטים הפכו זאת לסיסמה: "בליין, בליין, ג'יימס ג'י. בליין, השקרן ממדינת מיין, שרוף את המכתב!".
כדי להתנגד למוסריותו של קליבלנד, הרפובליקנים חשפו שמועות שלקליבלנד היה בן מחוץ לנישואין בזמנו כעורך דין בבאפלו, ניו יורק, וצעקו "אמא, איפה אבא?" (לכך הגיבו הדמוקרטים, אחרי היבחרו של קליבלנד, ב"הלך לבית הלבן, חה חה חה!"). קליבלנד הודה ששילם מזונות החל מ-1874 לאימו של הילד, מריה האלפין. האלפין עצמה קיימה יחסים עם כמה גברים, כולל אוסקר פולסום, ידידו של קליבלנד, שעל שמו נקרא הילד. קליבלנד היה הרווק היחיד מבין האישים שיכלו להיות האב, ולכן לקח אחריות על כך. הדמוקרטים האשימו את בליין ואשתו בכך שלא היו נשואים כשבנם נולד ב-1851. השמועה הייתה לא נכונה ולא השפיעה על מסע הבחירות.
שני המועמדים האמינו שמדינות ניו יורק, ניו ג'רזי, אינדיאנה וקונטיקט יכריעו את הבחירות. בניו יורק, בליין קיבל תמיכה פחותה ממה שציפה לה כשארתור וקונקלינג, שעדיין שלטו במפלגה בניו יורק, לא ניהלו עבורו מסע בחירות. בליין קיווה שישיג יותר תמיכה מצד הקהילה האירית מאשר רפובליקנים אחרים: האירים תמכו בדרך כלל בדמוקרטים, אולם אימו של בליין הייתה אירית קתולית, והוא האמין שהתנגדותו לבריטים תמשוך את האירים. אולם תקוותיו התנפצו לקראת סוף מסע הבחירות, כשאחד מתומכיו נאם נאום בו גינה את המפלגה הדמוקרטית כמפלגת "רום, רומאיות ומרד". הדמוקרטים הפיצו את האמרה האנטי-קתולית לפני הבחירות, וקליבלנד זכה ברוב דחוק בכל ארבע המדינות, כולל בניו יורק, בהפרש של מעט יותר מאלף קולות. התחרות הייתה צמודה, וקליבלנד ניצח בהפרש של רבע אחוז, בעוד שבחבר האלקטורים הוא השיג 219 אלקטורים לעומת 182 לבליין.
מנהיג המפלגה בגלות
בליין קיבל את תבוסתו, ובמשך רוב השנה לאחר מכן עבד על החלק השני של הביוגרפיה שלו. הספר הרוויח לו מספיק כסף כדי שיוכל לשלם את חובותיו. למרות שחשב על פרישה מפוליטיקה, הוא עדיין דיבר על ממשל קליבלנד. בבחירות לקונגרס ב-1886, הוא נאם לטובת המועמדים הרפובליקנים, בעיקר במיין. הרפובליקנים הצליחו במיין, ולאחר הבחירות במיין בספטמבר, בליין נאם מפנסילבניה עד טנסי, כדי לחזק את הרפובליקנים. הרפובליקנים הצליחו פחות בבחירות, ואמנם השיגו יותר מושבים בבית הנבחרים אולם איבדו מושבים בסנאט. למרות זאת, נאומיו של בליין שמרו עליו במרכז העניינים.
בליין ואשתו נסעו עם בנותיהם לאירופה ביוני 1887, כשהם מבקרים באנגליה, אירלנד, גרמניה, צרפת, אוסטרו-הונגריה וסקוטלנד, בה נשארו בקיץ. כשהיה בצרפת, כתב בליין מכתב לעיתון הניו יורק טריביון שבו ביקר את תוכניות קליבלנד להוריד את מכסי המגן, וטען שסחר חופשי עם אירופה יפגע בחקלאים ובפועלים האמריקנים. המשפחה חזרה לארצות הברית באוגוסט. המכתב של בליין חיזק את מעמדו עוד יותר, וב-1888, תיאודור רוזוולט והנרי קאבוט לודג', שהיו יריבים שלו בעברם, ביקשו ממנו לנסות להתמודד שוב מול קליבלנד. המפלגה תמכה לחלוטין בבליין.
כשהוועידה התקרבה, הכריז בליין שלא יהיה מועמדיו. תומכיו פקפקו בכך והמשיכו לעודד אותו לרוץ, אולם הוא סירב. הוא החליט להבהיר את עצמו, לעזוב את המדינה ולהישאר בסקוטלנד כשהוועידה הרפובליקנית התכנסה בשיקגו. חבריו ביקשו ממנו להסכים לרוץ אם הוועידה תבחר בו, אולם הצירים קיבלו את סירובו. ג'ן שרמן נחשב למועמד הבולט שיכול היה להחליף את בליין, אולם תומכי בליין העדיפו את הסנאטור לשעבר בנג'מין הריסון מאינדיאנה לאחר שמברק חשף שבליין תומך בו. בליין חזר לארצות הברית באוגוסט, וביקר את הריסון בביתו באוקטובר, כש-25,000 תושבים צעדו לכבודו. הריסון ניצח את קליבלנד בבחירות צמודות, והציע לבליין לחזור לתפקיד מזכיר המדינה.
מזכיר המדינה, 1889-1892
הריסון פיתח את מדיניות החוץ שלו לפי בליין, ובתחילת כהונתו, היו להם השקפות דומות בנוגע למקומה של ארצות הברית בעולם. למרות זאת, הם הסתכסכו ככל שכהונתם נמשכה. הריסון חשד שבליין היה אהוד יותר ממנו, ובעוד שהעריך את כישוריו הדיפלומטיים של בליין, הוא כעס מהיעדרויותיו של בליין בעקבות מחלה, וחשד שבליין מנסה להיבחר להיות המועמד ב-1892. הריסון ניסה להגביל את מספר תומכי בליין במחלקת המדינה. למרות הבעיות האישיות, השניים המשיכו לשתף פעולה בנושאי חוץ.
דיפלומטיה באוקיינוס השקט
בליין והריסון רצו לראות את כוחה של אמריקה ואת הסחר האמריקני גדלים באוקיינוס השקט ורצו להקים נמלים בפרל הארבור, הוואי וסמואה. כשבליין נכנס לתפקידו, ארצות הברית, בריטניה והקיסרות הגרמנית נאבקו על זכויותיהן בסמואה. תומאס בייארד, קודמו של בליין בתפקיד, הסכים להגיע לברלין לוועידה משולשת כדי לפתור את הסכסוך, ובליין מינה נציגים אמריקנים. התוצאה הייתה הסכם שחילק את אזורי ההשפעה בין המעצמות, והרשה לכולן גישה לנמל.
בהוואי, עבד בליין כדי ליצור קשרים בין הממלכה לארצות הברית ולמנוע ממנה להפוך לשטח חסות בריטי. כשויליאם מקינלי העביר מכס ב-1890, שהעלה את המכסים על סוכר, מגדלי הסוכר בהוואי ביקשו לשמור על גישתם הבלעדית לשוק האמריקני. השגריר בהוואי ניסה להגיע להסכם סחר עם ארצות הברית, אולם בליין הציע שהוואי תהפוך לשטח חסות אמריקני. המלך סירב לכך. בליין מינה את חברו מימיו כעיתונאי, ג'ון סטיבנס, כשגריר בהוואי. סטיבנס האמין שעל ארצות הברית לספח את הוואי, ועבד עם האמריקנים בהוואי כדי להגיע לכך. ניסיונותיהם הובילו להפיכה כנגד מלך הוואי ב-1893. הממשלה החדשה ביקשה מארצות הברית לספח את הוואי, אולם אז בליין כבר לא היה בתפקידו.
אמריקה הלטינית ואיחוד מכסים
לאחר כניסתו לתפקיד, ניסה בליין שוב לכנס ועידה של מדינות חצי הכדור המערבי. התוצאה הייתה ועידה בינלאומית של מדינות אמריקה, שהתכנסה בוושינגטון ב-1890. בליין והריסון תלו תקוות בוועידה, כולל איחוד מכסים, מסילת רכבת שתחצה את היבשת, והליכי בוררות שיסיימו סכסוכים בין המדינות. מטרתם הייתה להרחיב את ההשפעה הפוליטית והמסחרית של ארצות הברית. המדינות האחרות הבינו זאת ולא רצו להעמיק את קשריהן עם ארצות הברית על חשבון המעצמות האירופאיות. בליין טען שעניינו היחיד היה להגביר את הסחר, ולא להשיג עוד שטח למדינה, אולם באופן פרטי כתב להריסון על רצונו לספח את הוואי, קובה ופוארטו ריקו.
הקונגרס לא התלהב מאיחוד המכסים כמו בליין והנשיא, אולם לבסוף המכסים על סחר פנים-אמריקני הופחתו במקצת. המטרות שבליין הציב לעצמו לא הושגו, אולם הוועידה הובילה לבסוף להקמת ארגון מדינות אמריקה.
ב-1891, משבר דיפלומטי התחולל בצ'ילה, והפריד בין הריסון ובליין. השגריר האמריקני בצ'ילה, חבר של בליין, העניק מקלט לצ'יליאנים שביקשו מקלט במהלך מלחמת האזרחים במדינה. צ'ילה כבר חשדה בבליין מאז שניסה לפייס במלחמת האוקיינוס השקט, והתקרית הובילה לכך שחשדו בו אף יותר. כשמלחים מבולטימור חנו בצ'ילה, התחולל קרב, שהוביל למותם של שני מלחים ולמעצר של שלושים נוספים. כשהחדשות הגיעו לוושינגטון, בליין היה בחופשת מחלה והריסון עצמו דרש פיצויים. שר החוץ הצ'יליאני טען שדרישתו של הריסון הייתה שגויה, ושהממשלה הצ'יליאנית טיפלה בעניין כמו בכל נושא פלילי אחר. המתיחות עלתה כשהריסון איים לנתק את היחסים עם צ'ילה, אלא אם ארצות הברית תקבל התנצלות. בליין חזר לבירה וניסה לפייס את הממשלה הצ'יליאנית, והציע לקרוא לשגריר אל ארצות הברית ולקיים בוררות בנושא. הריסון המשיך להתעקש על התנצלות ואף הודיע לקונגרס שבכוונתו לפתוח במלחמה. צ'ילה התנצלה בנוגע לעניין, והאיום ירד מהפרק.
יחסים עם מעצמות אירופאיות
התבטאויותיו הראשונות של בליין בנושאי החוץ היו כנגד בריטניה, אולם לקראת סוף הקריירה שלו יחסיו עם בריטניה הפשירו. רבים טענו שהשתמש בהתנגדות לבריטניה ככלי פוליטי ולא האמין בכך בעצמו. סכסוך על ציד כלבי ים במימי אלסקה היה העילה לפעולה נגד בריטניה בתקופתו. חוק ב-1889 דרש מהריסון לאסור על ציד כלבי ים במימי אלסקה, אולם הדייגים הקנדיים התעקשו על זכותם להמשיך לדוג שם. לאחר מכן, הצי של ארצות הברית החרים ספינות קנדיות. בליין ניהל משא ומתן עם בריטניה ושתי המדינות הסכימו לפתוח הליך בוררות נייטרלי בבית דין. בליין כבר לא היה בתפקידו כשהבוררות החלה, אולם לבסוף הציד אושר שוב, עם הגבלות, ודרש מארצות הברית לשלם 473,151 דולרים (13.5 מיליון דולרים כיום) על הנזקים. לבסוף, האומות חתמו על אמנה שאסרה על ציד כלבי ים ב-1911.
באותה התקופה, התפרצות של אלימות בניו אורלינס הפכה לתקרית בינלאומית. לאחר שמנהיג פוליטי באזור הוביל מרד כנגד המאפיה המקומית, הוא נרצח ב-14 באוקטובר 1890. לאחר שהנאשמים ברצח נמצאו זכאים, המון פרץ אל הכלא והרג אחד-עשר מתוכם. רבים מאלו שנהרגו היו אזרחים איטלקיים, ושר החוץ האיטלקי מחה בפני בליין. בליין טען שהשוטרים הפדרליים לא יכלו לשלוט בעניינים פליליים של המדינות, והשר טען שיחזיר את השגריר לאיטליה. בליין והריסון האמינו שהתגובה האיטלקית מופרזת, ולא עשו שום דבר. המתיחות התפוגגה לאט, וכעבור שנה, השגריר האיטלקי חזר לדון על פיצויים. לאחר עימות - בליין רצה פיוס עם איטליה, והריסון סירב להודות באשמה - ארצות הברית הסכימה לשלם 25,000 דולר (660,000 דולר היום) ולהחזיר את היחסים הדיפלומטיים.
פרישה, מוות ומורשת
בליין תמיד טען שלא היה בקו הבריאות, וכשהצטרף לממשל הריסון היה באמת חולה. השנים במחלקת המדינה גם כללו טרגדיה אישית, כששניים מילדיו, ווקר ואליס, מתו ב-1890. בן נוסף, אמונס, מת ב-1892. הבעיות המשפחתיות והבריאותיות הובילו להחלטתו לפרוש ולהתפטר ב-4 ביוני 1892. בגלל הטינה ביניהם, ובגלל העובדה שהתפטרותו של בליין התרחשה שלושה ימים לפני הוועידה הרפובליקנית הלאומית ב-1892, חשד הריסון שבליין רוצה לרוץ נגדו ולהפוך למועמד המפלגה לנשיאות.
הריסון לא היה אהוד בקרב המפלגה והמדינה, ורבים מתומכי בליין רצו שינסה להיבחר. בליין הכחיש בחודשים לפני התפטרותו את רצונו במועמדות, אולם כמה מחבריו פירשו זאת כצניעות וניסו לגרום להיבחרו בכל מקרה. כשבליין התפטר, תומכיו היו בטוחים שהוא רוצה להיות מועמד, אולם רוב המפלגה תמכה בנשיא. הריסון נבחר מחדש בסיבוב הראשון, אולם צירי בליין עדיין נתנו לו 182 קולות, כדי שיגיע למקום השני.
את הקיץ בילה בליין בביתו, ולא התערב בבחירות פרט לנאום אחד בניו יורק באוקטובר. הריסון נוצח בידי קליבלנד וכשבליין חזר לוושינגטון בסוף השנה, הוא והריסון היו ידידותיים יותר. בריאותו של בליין הידרדרה בחורף, והוא מת בביתו בוושינגטון ב-27 בינואר 1893. לאחר לוויה בכנסייה, הוא נקבר בבית הקברות בוושינגטון. לאחר מכן הועבר לפארק שהוקם לזכרו במיין, ב-1920.
בליין היה דמות בולטת במפלגה הרפובליקנית, אולם לאחר מותו נפל לאלמוניות. הסיבה לכך, לטענת רבים, הייתה העובדה שהיה המועמד הרפובליקני היחיד בין 1860 ל-1912 שלא הצליח להיבחר לנשיאות. ב-1947, ביתו הפך לאתר היסטורי.
שירה דיבורית
שירה דיבורית (בגרמנית: Sprechgesang) או קול דיבור (Sprechstimme) היא טכניקה של הפקת קול שבין שירה לדיבור. מאז סוף המאה ה-19 נעשה בה לעיתים שימוש על ידי מלחיני מוזיקה קלאסית.
בהקדמה ל"פיירו הסהרורי" (1912) מסביר ארנולד שנברג איך משיגים שירה דיבורית טובה. לדבריו, יש לקיים את המקצבים המסומנים בתווים, אבל בעוד שבשירה רגילה צריך להתמיד באותו גובה כל עוד נמצאים על אותו תו, בשירה דיבורית יש להתחיל בגובה המצוין אך מיד להינתק ממנו בגליסנדו. התוצאה אינה צריכה לדמות לא לשירה רגילה ולא לדיבור רגיל.
השימוש המוקדם ביותר בטכניקה זו שידוע עליו נעשה באופרה של אנגלברט הומפרדינק, "ילדי המלך" (1897), אבל היא נקשרת יותר למלחיני האסכולה הווינאית השנייה. שנברג מבקש טכניקה זו בכמה יצירות: תפקיד הקריין ב"שירי גורה" (Gurre-Lieder, 1911) כתוב בשירה דיבורית, כמעט כל "פיירו הסהרורי, 1912) נוקט בטכניקה זו, והיא משמשת גם באופרה שלו "משה ואהרון" (1932). בתיווי המוזיקלי של שנברג, שירה דיבורית מסומנת בדרך כלל בצלבים קטנים על רגלי התווים, או שראש התו עצמו הוא צלב קטן. כך נראים הצלילים הראשונים מתוך פיירו הסהרורי:
אלבן ברג משתמש בווריאציה על הטכניקה, כשהוא מבקש לבצע חלקים מן האופרות שלו "ווצק" ו"לולו" בין שירה דיבורית לשירה רגילה.
קורט וייל אימץ שירה דיבורית להתאים את קולה הייחודי, אם כי לא-לירי, של לוטה לניה לתפקיד ג'ני באופרה בגרוש. גם בתפקידו של מקי סכינאי נעשה שימוש בטכניקה זו.
השילוב של שירה דיבורית עם שירה ממש אצל ברג מסומן בקו יחיד על רגלי התווים. אפשרות שנוצלה על ידי מלחינים אחרים היא להשתמש ב-X במקום בראשי תווים מקובלים.
בגרמניה של היום, מאז ראשית שנות ה-90', המונח "שירה דיבורית" קיבל משמעות חדשה, פופולרית יותר של "מוזיקת ראפ בשפה הגרמנית". סגנון שירה זו ניתן למצוא ביצירות של להקה בריטית Βlack Country, New Road.
עודד שחר
עודד שחר (נולד ב-1954) הוא עיתונאי ישראלי, ששימש כראש הדסק הכלכלי בערוץ הראשון; זוכה פרס סוקולוב.
ביוגרפיה
נולד בחיפה בשם עודד שכנר, שני מבין שלושת ילדיהם של עקרת בית ובעל חנות נעליים. למד בבית הספר הריאלי והיה כתב נוער של "קול ישראל". התגייס לצה"ל ב-1972. תחילה שרת בחטיבת גולני, ולאחר מכן עבר לשרת בגלי צה"ל שם שימש ככתב עד 1976. סיים תואר ראשון בכלכלה וביחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים בהצטיינות, ותואר שני במנהל עסקים.
ב-1979 חזר שחר לגלי צה"ל ובמאי 1979 מונה לראש מערכת ירושלים של מחלקת החדשות. במקביל היה הכתב הכלכלי, עד לשנת 1983, עת עבר לשמש ככתב הכלכלי בטלוויזיה הישראלית. בשנת 1986 מונה בה לראש הדסק הכלכלי. במסגרת תפקידו הוא מסקר את הפעילות הכלכלית של מוסדות המדינה, דוגמת משרד האוצר, בנק ישראל, הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ומשרד הכלכלה. שחר משמש בעיקר כעורך, כמגיש וכמנחה, ולרוב איננו פעיל ככתב שטח. מ-2004 מנחה שחר את התוכנית "פוליטיקה" בערוץ הראשון, תוכנית הפוליטיקה המרכזית של הערוץ, ממשיכתה של התוכנית "פופוליטיקה" המיתולוגית. בסוף 2015, לאחר המעבר של איילה חסון לערוץ 10 החל להגיש במקומה את מהדורת "יומן" בערוץ הראשון. בספטמבר 2016 עת שב הערוץ הראשון לשדר את התוכנית "פוליטיקה", שחר חזר להנחותה.
שחר סיים את תפקידו עם פירוק רשות השידור במאי 2017.
סלטה (פרובינציה)
סלטה (בספרדית: Salta) היא פרובינציה בצפון-מערב ארגנטינה. צורתה כצורת האות L הפוכה, והיא גובלת בבוליביה בצפון, בפרגוואי בצפון-מזרח, בפרובינציות פורמוסה וצ'אקו במזרח, בפרובינציות סנטיאגו דל אסטרו, טוקומאן וקטמרקה בדרום, בצ'ילה במערב ובפרובינציית חוחוי בצפון-מערב. שטחה כ-155 אלף קמ"ר ובשנת 2001 התגוררו בה מעט יותר ממיליון תושבים.
גאוגרפיה
בחלקה המערבי של הפרובינציה מתנשאות כמה מהפסגות הגבוהות של הרי האנדים, ובהן ז'וז'איז'אקו (6,739 מ' מעל פני הים, על גבול צ'ילה), סן מרטין (6,380 מ'), צ'אניי (6,200 מ', על גבול פרובינציית חוחוי) וסוקומפה (6,051 מ', על גבול צ'ילה). האזור המערבי אופייני לאלטיפלנו האנדי (המכונה באזור זה "פּוּנָה"): הוא צחיח, מאופיין בתנאי מזג אוויר קיצוניים, ויש בו כמה מדבריות מלח. הפסגות הגבוהות מושלגות דרך קבע.
מזרח הפרובינציה אופייני לאזור הגראן צ'אקו, הוא מכוסה בג'ונגל והאקלים בו סובטרופי. באזור זה זורמים הנהרות הגדולים בפרובינציה: פילקומיו (המשמש גבול בינה לבין פרגוואי), ברמחו וסלאדו.
בתחומי הפרובינציה שלושה פארקים לאומיים. הפארק הלאומי אל ריי משתרע על פני כ-440 קמ"ר, 80 ק"מ מזרחית לעיר סלטה, והוא מגן על מערכת אקולוגית האופיינית למרכז הפרובינציה. בפארק חיים, בין היתר, טפירים, דובי נמלים ופקאריים. הפארק הלאומי בריטו נמצא באזור נידח בצפון-מזרח סלטה, בסמוך לגבול עם בוליביה. הפארק משתרע על פני כ-720 קמ"ר ובו צמחייה טרופית ומצויים בו יגוארים. הפארק הלאומי לוס קרדונס משתרע על פני כ-650 קמ"ר בהרי האנדים. שמו ניתן לו על שם קקטוסים בשם זה הגדלים בו לרוב.
היסטוריה
תושביו הראשונים של האזור התיישבו בו לפני כ-12 אלף שנים. לפני הגעת הספרדים, חיו בו מספר עמים. בעמקי המרכז חיו שבטים שונים ובהם הקילמס והאומוואקה, ששפתם הייתה זהה, קקאן. בהרים שבמערב חיו בני האטקמה ובמזרח, בסמוך לצ'אקו חיו בני הוויצ'י. עד 1480 נכבשו מרכז ומערב סלטה בידי האינקה, שהקימו מרכז אדמיניסטרטיבי לשליטה באזור בסיקואני (כיום העיירה צ'יקואנה, כ-50 ק"מ דרומית לעיר סלטה).
האירופאי הראשון שהגיע לאזור סלטה היה דייגו דה אלמגרו, ב-1535, ושבע שנים אחריו הגיע דייגו דה רוחאס. היישוב ראשון, קאסרס, הוקם ב-1566 לגדות נהר סלאדו (מאוחר יותר שינה את שמו מספר פעמים, וכיום מקובל לכנותו אֶסְטֶקוֹ), אך לאחר שהותקף מספר פעמים בידי התושבים הילידים, נחרב סופית ברעידת אדמה ב-1692. ב-1582 נוסד יישוב נוסף, סן פליפה דל ואיה דה לרמה סלטה, לימים העיר סלטה, בהוראת פרנסיסקו דה טולדו, שעמד בראש מלכות המשנה של פרו. ב-1650 התגוררו בעיר כ-500 תושבים.
ב-1776 הקימו הספרדים את מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, וסלטה הייתה לחלק ממנה. ב-1782 הוכפפה למושל טוקומאן, וב-1783 הייתה חלק מאינטנדנסיה בשם סלטה דה טוקומאן, שכללה גם את חוחוי, קטמרקה וסנטיאגו דל אסטרו. ב-1792 הייתה סלטה לבירת האינטנדנסיה.
ב-1794 נוסדו שתי ערים נוספות, סן רמון דה לה נואבה אוראן וטריחה. האחרונה הוכפפה אמנם לסלטה מבחינה צבאית ודתית, אך קיבלה שירותים מינהליים מפוטוסי.
ב-1814 פוצלה האינטנדנסיה לשתי פרובינציות: סלטה וטוקומאן. הפרובינציה של סלטה כללה את פרובינציות סלטה וחוחוי של ימינו, וכן שטחים בבוליביה ובצ'ילה של ימינו, ובכלל זה העיר אנטופגסטה, שלחוף האוקיינוס השקט. ב-1826 התקוממה טריחה נגד שלטונה של סלטה, וחברה לבוליביה. הקונגרס הלאומי הכריז אמנם כי טריחה היא חלק מארגנטינה, אך בפועל היא נותרה בידי בוליביה.
ב-1834 הוקמה פרובינציית חוחוי, שהופרדה מסלטה. השאיפה להותיר בידי סלטה את סן רמון דה לה נואבה אוראן, שנמצאת צפונית-מזרחית לחוחוי, היא הגורם לצורתה המשונה של הפרובינציה.
ב-1879 יצאה ממשלת ארגנטינה לכיבוש המדבר, שנועד לבסס את שליטתה באזורי הספר. במהלך המבצע, נרצחו אלפי אינדיאנים, ורבים אחרים נושלו מאדמותיהם. בסופו של דבר, הורחבו תחומי שליטתה של ארגנטינה, והוקמו גם פרובינציות חדשות. יצירת הגבולות החדשים הביאה להרחבתה של פרובינציית סלטה מזרחה.
דמוגרפיה
ההרכב האתני של סלטה יוצא דופן ביחס למרבית הפרובינציות בארגנטינה. רבים מתושביה של סלטה הם אינדיאנים או מסטיסוס, ולמעשה, לפי הערכות, רק כשליש מתושביה הם לבנים. הלבנים מרוכזים בעיקר בערים הגדולות, ואילו באזור הפונה רוב רובם של התושבים הם אינדיאנים. בכמה אזורים שמרו האינדיאנים על שפתם (בעיקר קצ'ואה, ויצ'י וצ'יריגואני; הקקאן כמעט נעלמה), ולעיתים גם על לבושם.
כ-91% מתושבי סלטה הם נוצרים קתולים. רבים מהתושבים האינדיאנים, בעיקר בפונה, משלבים באמונה הקתולית כמה מהמסורות הקדומות של אבותיהם, וסוגדים גם לפצ'אמאמה. מהגרים שהגיעו מסוריה ולבנון בראשית המאה ה-20 השתייכו בעיקר לכנסייה האנטיוכית, ורבים מצאצאיהם עדיין משתייכים לכנסייה זו. בפרובינציה קהילות קטנות של עדות נוצריות נוספות ובעיר סלטה יש גם קהילה יהודית.
בשנת 2001 התגוררו בסלטה כמיליון ו-80 אלף תושבים. צפיפות האוכלוסין בה נאמדה ב-6.94 בני אדם לקמ"ר, אך בעוד שבעמקים המרכזיים היא נאמדה בכ-20 בני אדם לקמ"ר, באזור הפונה הדליל פחות מ-1 נפש לקמ"ר. הערים הגדולות ביותר בה הן:
מבחינה מנהלית, מחולקת סלטה ל-23 דפרטמנטוס.
כלכלה
כלכלתה של סלטה אינה מפותחת במיוחד. בשנת 2006 נאמד התוצר בה ב-5.1 מיליארד דולרים, שהם כ-4,760 דולר לנפש, שיעור שהוא מעט יותר ממחצית הממוצע הארצי בארגנטינה.
חקלאות ומוצריה מהווים כ-10% מהתוצר. ענפי החקלאות הבולטים ביותר הם טבק, קני סוכר וגפנים ליין (האחרונים נפוצים בעיקר סביב העיירה קפז'אטה בדרום הפרובינציה, שנחשבת למרכז היין השני בגודלו במדינה אחרי מנדוסה). גידולים נוספים, כתירס, שעועית, הדרים, בננות ועגבניות מיועדים בעיקר לשוק המקומי.
בפרובינציה מצויים גם גז טבעי ונפט, שמועברים בצינורות ישירות לבואנוס אירס ולרוסריו. כן מצויים בפרובינציה מכרות אורניום.
ענף התיירות מתפתח בהדרגה בפרובינציה. נופי האנדים המדבריים מושכים אליהם תיירים, ועם האתרים הבולטים נמנים העיירה קאצ'י וסביבתה, רכבת העננים וסן אנטוניו דה לוס קוברס, עמקי קלצ'אקי, קפז'אטה, וכן העיר סלטה עצמה.
אופסילון בשדרית
תכונות
υ בשדרית הוא כוכב כפול במרחק של כ-1,440 שנות אור ממערכת השמש. בני הזוג נמצאים במרחק זוויתי של כ-5 שניות קשת זה מזה, השקול למרחק של כ-2,000 יחידות אסטרונומיות וזמן ההקפה שלהם זה את זה הוא כ-19,500 שנים. גילה של המערכת מוערך בכ-12 מיליון שנים בלבד.
υ בשדרית A
υ בשדרית A הוא על-ענק לבן מסוג ספקטרלי A8 Ib עם מסה של כ-9.6 מסות שמש ורדיוס של כ-50 רדיוסי שמש. בהירות נראיתו היא מדרגה 2.99 כך שהוא מאיר בערך פי 10,000 מעוצמת ההארה של השמש. טמפרטורת פני השטח שלו קרובה ל-8,000 קלווין, מה שנותן לו את צבעו הלבן. מכיוון שהכוכב נמצא בשלבי התפתחות מתקדמים ביחס לבן הזוג, הוא היה כנראה מסיבי יותר בעבר, אך איבד חלק ניכר ממסתו כך שכיום בני הזוג הם בעלי מסה דומה. אם הכוכב יאבד עוד חלק משמעותי ממסתו הוא יסיים את חייו כננס לבן, אחרת הוא יתפוצץ כסופרנובה.
υ בשדרית B
υ בשדרית B הוא תת-ענק כחול מסוג ספקטרלי B3-4 IV (לפעמים מסווג כענק כחול מסוג ספקטרלי B7 III) עם מסה של כ-8 מסות שמש. בהירותו הנראית היא מדרגה 6, כך שהוא מאיר בערך פי 660 מהשמש באור נראה, אך בשל הטמפרטורה הגבוהה של פניו, שמוערכת בכ-23,000 קלווין, רובה הגדול של קרינתו היא בתחום העל-סגול, כך שעוצמת ההארה הכוללת שלו היא בערך פי 10 מכך. מצירוף עוצמת ההארה והטמפרטורה ניתן להעריך שרדיוסו הוא כ-5 רדיוסי שמש. ככל הנראה הוא נמצא לקראת סיום שלב היתוך המימן שבליבתו להליום והוא צפוי להתנפח ולהתקרר בדרך להפוך לענק ולאחר מכן לעל-ענק בדומה לבן זוגו.
מקס סנדרצקי
ד"ר מקס סנדרצקי (בגרמנית: Max Sandreczky; 1839 - 22 ביוני 1899) היה רופא ילדים, כירורג, מיילד ואיש אשכולות גרמני, שחי בירושלים במחצית השנייה של המאה ה-19. מפעלו החשוב ביותר היה הקמת בית החולים לילדים מריאנשטיפט (Kinderhospital Marienstift - בית החולים לילדים של הקרן על שם מריה) בירושלים, וניהולו במשך 28 שנים, עד יום מותו.
ראשית דרכו
סנדרצקי נולד למשפחה ממוצא בווארי, באי סירוס שביוון ב-1839, בתקופה בה שימש אביו קארל סנדרצקי כשופט באותו אי, מטעם אותון, מלך יוון. בילדותו עקרה המשפחה לירושלים, לאחר שאביו מונה למזכיר החברה המיסיונרית הכנסייתית בירושלים. לצד עיסוקו הרשמי, עסק האב גם בחקר ארץ ישראל, והיה הראשון שזיהה את העיר הקדומה מודיעים.
משפחת סנדרצקי התרחבה מאוד והגיעה לכדי 12 ילדים, אולם חמישה מהם נפטרו בגיל רך ונקברו יחד בהר ציון. על מצבותיהם, שנחשפו בראשית שנות האלפיים, כתב האב "אין לבכות". נראה כי גישתו זו משקפת את המציאות בירושלים באותה עת, שבה תמותת התינוקות הייתה גבוהה, ואובדן כזה לא היה יוצא דופן. מקס הצעיר, לעומת זאת, סירב לקבל את הדין, והחליט להיות רופא ילדים בבגרותו, ולשנות את המצב.
בהיותו בן 20 פנה סנדרצקי ללימודי רפואה באוניברסיטת מינכן ובאוניברסיטת וירצבורג שבגרמניה, שם התגורר כמה שנים. עם תום לימודיו השתלב כאסיסטנט במרפאת ילדים במינכן, ובהמשך התיידד עם הקנצלר ביסמרק, הצטרף לשורותיו והפך ב-1866 לרופא בית החולים של הצבא הפרוסי. זמן קצר לאחר מכן נישא ליוהנה אלידה הוף ההולנדית, ובשנת 1868 שב לירושלים עם אשתו, במטרה להקים בה בית חולים לילדים. הוא היה הרופא הגרמני הראשון שעבד בבית החולים הגרמני בירושלים (שהיה באותה תקופה בעיר העתיקה). לזוג נולדו בירושלים ארבעה ילדים: אנה, הילדה, מריה ואלברכט.
בית החולים בירושלים
בית החולים מריאנשטיפט נוסד ברחוב הנביאים בירושלים, והיה בית החולים לילדים היחיד במזרח התיכון, ובין היחידים מסוגו בעולם. הוא היה חלוץ בשטחי רפואה רבים וההיגיינה בו נשמרה באופן קפדני, בניגוד לבתי החולים באותה עת. סנדרצקי טען כי כדי לרפא ילד, יש לדאוג גם לרוחו ולא רק לגופו. בשל כך עודד פעילות חווייתית בבית החולים כמו שירה ונגינה, משחק בצעצועים, הצגה וריפוי בעיסוק, וכן התיר לאמהות ללון לצד ילדיהן המאושפזים, דבר שהיה חריג מאוד באותה התקופה. הדבר משך לבית החולים חולים רבים, ופעלו של סנדרצקי זכה להערכה כה רבה, עד כי הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני העניק לו תואר של כבוד. משפחת סנדרצקי כולה גויסה לתפעול בית החולים: סנדרצקי עצמו היה המנהל, הרופא הראשי והמנתח היחיד; אשתו שימשה כאחות הראשית ומנהלת משק הבית; שלוש הבנות שימשו כאחיות, לאחר שעברו הכשרה בגרמניה; והבן אלברכט יצא להשתלם בלימודי רפואת ילדים בגרמניה, כדי להשתלב בצוות הרפואי של בית החולים. סנדרצקי ומשפחתו לא קיבלו שכר על עבודתם, אך התגוררו בתחומי מבנה בית החולים.
סנדרצקי טיפל בילדים בני כל הדתות ללא אפליה ובלי כל מטרות מיסיונריות. הקהילה היהודית בירושלים התייחסה אליו בתחילה בחשש ובחשדנות, אך השתכנעה לבסוף בטוהר כוונותיו, וילדים יהודים רבים פקדו את המקום וטופלו בו. בשנת 1875 נפצע אחד מיושבי שכונת נחלת שבעה הצעירה בהתקפת שודדים על ביתו שמחוץ לחומות. הרופא היחיד שהסכים לבוא ולטפל בו בשעת לילה היה סנדרצקי, שהבהילו לבית החולים ביקור חולים, והציל בכך את חייו. מעשה זה הביא את יהודי ירושלים לתת אמון רב בסנדרצקי, עד כי 'הוועד הכללי כנסת ישראל' הקדיש תקציב חודשי קבוע לתמיכה בבית החולים מריאנשטיפט. בזכות מימון זה, ובזכות מימון קבוע שהגיע מתרומות מגרמניה, יכול היה סנדרצקי לטפל בילדים עניים ללא תשלום.
ניסיון רפואי
על פי הדו"חות השנתיים של בית החולים, המחלות הנפוצות ביותר שבהם טיפל היו מלריה, גרענת, צרעת, קדחת שגרונית, חצבת, שעלת, זיהומים טפיליים, אבעבועות רוח, אבעבועות שחורות, דיפתריה, דלקת קרום המוח, אוסטאומיאליטיס (דלקת בעצם) ודלקות במערכת העיכול.
עסק במגוון רחב של טיפולים כירורגיים - ניתוחים לטיפול באוסטאומיאליטיס, בגרענת, במקרי טראומה כולל כוויות, בניתוחי בקע, בכריתת מעי דק, בקולוסטומיות, בכריתת בלוטות לימפה לחולי שחפת, בקטיעות, בכריתת החגורה הלימפטית על שם ולדייר ובניתוחים לתיקון של שפה שסועה ושל צניחת חלחולת. בתקופה שבה עבד בבית החולים הגרמני בירושלים (שהיה אז בעיר העתיקה), ביצע בהצלחה כריתת קיבה למבוגר שסבל מסרטן הקיבה. ההרדמה בניתוחים בוצעה לרוב על ידי בנותיו.
אחרית ימיו
בשנת 1899, בהיותו בן 60, חלה סנדרצקי במחלת כליות קשה, דבר שהקשה עליו לנהל את בית החולים. מחלתו הממושכת גרמה לו לדיכאון ולחשש שמא יהפוך לנטל על משפחתו, ולא יוכל להמשיך לטפל בחולים. בנוסף, השלטון העות'מאני הערים קשיים על פעילותו של בית החולים, בעקבות הלשנות והתססה של המיסיון בירושלים, שכעס על חוסר שיתוף הפעולה של סנדרצקי עם מטרותיו הדתיות.
בליל 22 ביוני 1899 יצא סנדרצקי מביתו, ירד לקבר בני חזיר שבנחל קדרון ובשעת בוקר מוקדמת ירה בעצמו בלב. הוא השאיר אחריו צוואה מפורטת, בה ביקש להימנע מהספדים על קברו, ורק להזכיר כי היה "משרת האל ואוהב האדם". בצוואתו ביקש מהפְּרוֹבְּסְט (ראש הכנסייה הלותרנית המקומית) לדאוג לבני משפחתו ולרוקח היהודי הצעיר ששירתו נאמנה. הוא נקבר בבית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון. התדהמה על מותו הייתה גדולה, ובאופן חריג ביותר התבטאה במודעות אבל שתלתה הקהילה היהודית בירושלים, ובמאמרי הספד נרחבים בעיתונות העברית.
בית החולים מריאנשטיפט המשיך לפעול במשך חודשים ספורים לאחר מותו, עד שנסגר לבסוף אחרי 28 שנות פעילות בשנת 1900. המשפחה עקרה לגרמניה, והבן אלברכט הפך לרופא ראשי בצבא הפרוסי. הדוכסית מריה תמכה ביוהנה סנדרצקי באמצעות מלגה שנתית, אולם מחלת הסוכרת הכריעה אותה והיא נפטרה זמן קצר לאחר מות בעלה. לזכר הזוג סנדרצקי הקימה הדוכסית מחלקת ילדים בת ארבע מיטות בבית החולים הגרמני של האחיות הדיאקוניסיות בירושלים, אך חלומו של סנדרצקי לבית חולים לילדים בירושלים לא קם שוב.
MIM-23 הוק
MIM-23 Hawk (ראשי תיבות של: Homing All the Way Killer) היא מערכת הגנה אווירית של טילי קרקע-אוויר חצי אקטיביים ליירוט כלי טיס בטווחים בינוניים, בגובה נמוך עד בינוני, מתוצרת חברת "ריית'און" בארצות הברית.
טיל ה'הוק' הוא טיל מונחה עם "ביות חצי-אקטיבי", כלומר שהוא עוקב אחר המטרה ומנווט את עצמו אליה באמצעות החזר אותות של המכ"ם הקרקעי ש"מאיר" את המטרה מהקרקע. הטיל מפוצץ עצמו באמצעות מרעום-קרבה (כאשר עוצמת החזר שידור המכ"ם פוחתת - פיצוץ בעת חליפה בסמוך למטרה) או לחלופין, כשהטיל פוגע ישירות במטרה.
היסטוריה
פיתוח ה'הוק' החל בצבא ארצות הברית בשנת 1952, הניסוי הראשון בטיל נערך ביוני 1956, פיתוח המערכת הושלם בשנת 1957 והיא הופעלה לראשונה בצבא ארצות הברית באוגוסט 1959. המערכת נפרשה בתנאי שדה על ידי חיל הנחתים האמריקאי בשנת 1960.
המערכת נרכשה על ידי רוב מדינות נאט"ו, יפן, איראן (טרם המהפכה האסלאמית) ומדינות נוספות ובהן ישראל החל משנת 1965.
במרוצת שנות פעילותו הארוכות, החל משנות השבעים עברה מערכת ה'הוק' שדרוגים ושיפורים רבים.
המערכת הראשונה שנכנסה לשימוש מבצעי בארץ הייתה PIP1 ונקראה בארץ "בסיסי". מערכת זו כללה בין היתר מכ"ם OMNI (רב כיווני) שהתממשק עם מכ"ם הפולסים PAR. המערכת השנייה היוותה שיפור מזערי של ה-PIP1 ונקראה בארץ "משופר", כאשר בה שופרו מחשב הסוללה (ICC) ומכ"ם ה-OMNI הותקן על אנטנת המכ"ם של ה-PAR (ולא בנפרד ממנו). מערכת ה PIP2 היוותה שיפור משמעותי, כאשר מכ"ם ה-(ROR (Range Only Radar ירד מסד"כ הסוללות לאור השיפור במכ"ם ה-PAR ובמכ"מ הנעילה והעקיבה, ה-HPIR (שעד אז לא הייתה לו מערכת אמידת מרחק עצמאית והוא הסתמך על נתוני ה-ROR). בסוף שנות ה-90 הוכנסה מערכת ה-PIP3, שכללה הכנסת מרכז בקרה אחיד, ה-BCP, שהחליף את מחשב הסוללה (ה-ICC) ואת מרכז הבקרה ה-BCC. בנוסף, מכ"ם ה-PAR נגרע לאור התממשקות הסוללה עם מערכת היהלום ומערכת ה-HPIR שופרה לכדי יכולת להעסיק מספר מטרות בעת ובעונה אחת, כאשר כל פלגה יכולה להעסיק עד שלוש מטרות במקביל (סוללה בעלת שתי פלגות יכולה להעסיק שש מטרות, במקום שתי מטרות ב-PIP2).
הרקע המדיני לאספקת טילי ההוק לישראל
בשנות ה-50 של המאה ה-20 החל מרוץ חימוש בין ישראל ומצרים. ישראל הצטיידה בנשק צרפתי ומצרים ביצעה בשנת 1955 את עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית. מלחמת סיני בשנת 1956 אף האיצה את תהליך המרוץ.
ב־5 ביולי 1961 שיגרה ישראל את הרקטה "שביט 2", רקטה ראשונה מסוג זה מתוצרתה. שיגור הרקטה גרם לסערה במדינות ערב, ולהאצתו של מרוץ חימוש אזורי.
כשנה לאחר מכן, ב-23 ביולי 1962 טענה מצרים כי שיגרה בהצלחה טילי קרקע-קרקע בשם אל-קאהר מתוצרתה ונשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר הכריז שהטילים מסוגלים להגיע "דרומית לביירות" (רק לאחר מספר שנים נודע כי הטיל פרימיטיבי ואינו יעיל).
באוגוסט 1962 הודיע נשיא ארצות הברית, ג'ון קנדי באיגרת לראש ממשלת ישראל על ההחלטה לספק לישראל סוללות טילים להגנה אווירית מסוג 'הוק'.
ב־2 בספטמבר 1962 הודיעה ארצות הברית רשמית ופומבית על החלטתה לספק טילי 'הוק' לישראל והדגש היה לאספקת טילים לצורך הגנה. בקריקטורה של דוש בעיתון מעריב נראה ה"דוד" קנדי מעשן סיגר בדמות טיל המכבד את הילד שרוליק (ישראל) בשלגון "הוק", ברקע נראה נאצר המעשן טיל התקפה משלו. לצורך לימוד מערכת ההוק ולקליטתם בחיל האוויר נבחרו יואש צידון ואריה גור. אספקת טילי ה'הוק' לישראל סימנה את תחילתו של עידן הצטיידות צה"ל בנשק אמריקאי.
הפעלת ה'הוק' בחיל האוויר הישראלי
מערכת ההוק נקלטה בחיל האוויר בשנת 1965 וקיבלה את הכינוי "שנהב". לשם קליטתם הוקמה בחיל "יחידת טילי קרקע אוויר" בקיצור יטק"א. עם הקמתו של מערך הנ"מ בחיל האוויר הישראלי בשנת 1970 שולבו יחידות ההוק במערך זה ושמן שונה ל"יחידת טילי נ"מ" ובקיצור יטנ"מ.
הירי הקרבי הראשון של טיל הוק בעולם, והפלה ראשונה שלו, התרחשו ביום הראשון של מלחמת ששת הימים ב-5 ביוני 1967. מטוס אוראגן ישראלי פגוע טס לכוון הקריה למחקר גרעיני בדימונה. הטייס הפגוע, יורם הרפז, לא הזדהה והופל על ידי סוללת טילי הוק שהגנה על הקריה למחקר גרעיני.
במהלך השנים הפילו סוללות ההוק 36 מטוסים ומסוקים במלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה, מלחמת יום הכיפורים ומלחמת שלום הגליל. מערך ה"הוק" הישראלי מחזיק בשני תארים; בינואר 1967 בוצע בישראל הירי המבצעי הראשון של טיל הוק בעולם, כאשר טיל הוק שוגר טיל לעבר מטוס מיג-21 סורי. הטיל לא פגע במטרתו.
ההפלה הראשונה בעולם של מטוס אויב על ידי הוק
ב 21 במאי 1969 הושגה ההפלה העולמית הראשונה של מטוס אויב על ידי טיל הוק, עם הפלתו של מטוס מיג-21 מתוצרת ברית המועצות. סוללת הוק נפרסה בבלוזה, צפונית לקנטרה, עקב פעילות של מטוסי אויב באזור. סמל המבצעים של הסוללה, יריב גבע, זיהה על המכ"ם מטוס מיג 21 מצרי המתקרב לסוללה ונעל עליו. מכיוון שהזנקת מטוסי חיל האוויר לאזור לא באה בחשבון עקב ריחוק בסיסם מהאזור, ביקש סגן משנה יאיר תמיר, קצין המבצעים של הסוללה, אישור לירי טילים. האישור ניתן וסג"ם תמיר שיגר טיל שפגע במטוס והוא התפוצץ באוויר. זו הייתה ההפלה הראשונה בעולם של מטוס אויב על ידי טיל הוק מתוצרת ארצות הברית והיא עוררה עניין במדינות שהכניסו טילים מסוג זה למערך ההגנה האווירית שלהם.
תקדים עולמי נוסף היה ב-6 באוקטובר 1973: סוללת הוק שהוצבה בראס סודר שבסיני (מיחידה 139) הפילה שני מסוקי מי-8. הפלת המסוקים הראשונה בעולם של טילי הוק הפתיעה את מהנדסי ריית'און (יצרנית ההוק) שכן על פי תכנונו, לא נועד לכך. מהירותו הנמוכה של המסוק מנעה את נעילת מכ"ם ההארה עליו ומפעיל המכ"ם, תוך גילוי כושר המצאה, העביר את המכ"ם למצב ידני וננעל על להבי המסוק ובכך כיוון את הטיל למטרתו והשיג את ההפלה. הנוהל הוכנס לספר הנהלים של מערכי הנ"מ בארץ ובעולם.
כחודש וחצי לאחר סיום מלחמת יום הכיפורים הציתה סוללת טילי הוק אש בבאר שבשדה הנפט הימי באבו רודס שבסיני. הרקע לכך הייתה כוננות גבוהה לקראת תקיפה של מסוקים מצריים עם לוחמי קומנדו. מכ"ם המעקב של הסוללה ננעל בטעות על מניפה של גנרטור בשדה הנפט שהיה בים, מאחר שמכשירי הסוללה הראו נתונים הדומים למסוק, נורה טיל על באר הנפט, הירי גרם לשרפה בבאר הנפט שבערה חודשים אחדים לאחר הירי.
הפלת מיג 25 סורי במבצע שלום הגליל
בעיצומו של מבצע שלום הגליל ביצעו הסורים גיחות צילום באמצעות מטוס מיג-25 שטס מעל דרום לבנון בגובה רב של 70 אלף רגל במהירות של 2.5 מאך. עקב הגובה הרב והמהירות הגבוהה, ניסיונות ליירוטו באמצעות מטוסי קרב לא צלחו. במטה חיל האוויר החליטו לנסות להפיל את המטוס באמצעות מערכת ההוק, חרף העובדה שהמיג-25 טס בגובה הרב ב-15 אלף רגל מטווח הירי המרבי של ההוק, שהוא 55 אלף רגל. בחודש אוגוסט 1982 יצא לדרך המבצע להפלת המיג-25 שקיבל את שם הקוד "גוזל". סוללות ההוק נפרסו בג'בל ברוך והמתינו לו. ב-12 באוגוסט הוא הופיע שוב אך מכ"ם ההוק לא הצליח לנעול עליו. סמ"ר פיני שפטר, מ״ע טכני במילואים בסוללת מנרה, יזם שינוי במערכת שנועד להגדיל את לשפר את יכולת החיפוש והנעילה שלה. שפטר בנה התקן שאִפשר נעילה על מטוס, בגובה רב ובמהירות גבוהה. עד אותה עת מכ"ם הHPI (מכ"ם הנעילה, בעל אונת עפרון) של הסוללה איפשר שני סוגי חיפושים למטרת נעילה על מטרה; חיפוש רחב בגובה וברוחב וחיפוש קופסה, שנועד למציאת מטרה במקום ידוע מראש ונעילה עליה. השינוי של שפטר מאפשר ביצוע חיפוש צר לגובה או לרוחב לפי גובה שנקבע או אזימוט שנקבע ובכך מעלה את היכולת למצוא את המטוס ולהנעל עליו. ההתקן שולב במערכת הבקרה של הסוללה, שתפקידה לנעול על המטרה. נתון הגובה הוזן למערכת באמצעות ידית מכנית שמוקמה בשידת הירי, שבקרון הבקרה (הBCC). שבוע לאחר ההתקנה, נוסתה המערכת עם הרכיב החדש, התקבלה נעילה אך לא התקיימו תנאים שאִפשרו ביצוע של ירי. ב-31 באוגוסט, סמוך לשעה 7:25 בבוקר, שוב נצפה המיג-25 בשמי הצפון. עם קבלת הידיעה נכנסו בסוללת ההוק לכוננות. הבקרים של הסוללה קיבלו את נתוני הטיסה של המיג, הצליחו לנעול על המטוס בעזרת ההתקן של שפטר ושיגרו שני טילי הוק לעבר המיג. המיג נפגע והחל לאבד גובה, זוג מטוסי F-15 מטייסת 106 שהמתינו לפגיעה, שיגרו לעברו טילים נוספים. המטוס נפל ליד ג'וניה מצפון לביירות. לאחר ההפלה נמנעו הסורים מביצוע גיחות צילום נוספות באמצעות המיג-25 באזור זה עד סוף המלחמה. השינוי המוצלח הוכנס לבסוף לכל סוללות ההוק וצורת החיפוש נקראה מאז ״חיפוש גוזל״, על שם המבצע שבעבורו הומצאה. ראש להק ציוד, תא"ל יצחק גבע, ציין את תפקודו של שפטר כ"ביצוע למופת". מאוחר יותר קיבל על כך גם את פרס חיל האוויר.
אלן ויליאמס
בית קפה ג'קרנדה
נולד בבוטל, לנקשייר, שבאנגליה. בשנת 1957, לאחר שויליאמס ביקר בבית הקפה הלונדוני המפורסם, טו איי'ס (באנגלית: Two I's) החליט לפתוח אחד משלו בעיר מגוריו, ליברפול. המועדון החדש, אשר כונה ג'קרנדה (באנגלית: Jacaranda), על שם עץ אקזוטי בעל פריחה מיוחדת, נפתח ברחוב סלייטר מספר 23 בספטמבר 1958. הג'ק, כפי שהמקום כונה בפי כל, היה הצלחה מהרגע הראשון ומשך אליו בעיקר תלמידים מהמכללה לאמנויות של ליברפול, וביניהם, ג'ון לנון וסטיוארט סאטקליף, וזאת בזכות הציורים שהיו תלוים על קירותיו, פרי מכחולו של מורה מהמכללה, דון מקינלי. יחד איתם נהגו חבריהם, התלמידים מהמכללה לבנים הסמוכה פול מקרטני וג'ורג' הריסון, לבקר תכופות בבית הקפה. מאחר שויליאמס החל לארגן הופעות עבור להקות מקומיות שהיו תחת חסותו, ביקשו ממנו לנון, מקרטני, הריסון וסאטקליף לתת גם ללהקתם, סילבר ביטלס (באנגלית: The Silver Beatles), הזדמנות להופיע. אולם, מאחר שלהקתם הפגינה כישורים מוזיקליים בינוניים למדי, לא נענה ויליאמס לבקשותיהם החוזרות ונשנות. במקום זאת, הציע להם עבודה אחרת: צביעת שירותי הבנות, שקירותיהם היו עמוסים בגסויות, והמרתף של בית הקפה. הבחורים עשו זאת ברצון וסאטקליף וחברו רוד מוראיי עיטרו את קירות המרתף. עד היום שרדה פיסה קטנה של עבודתם ובה צלליתו של ג'ון לנון.
ג'קרנדה פועל עד היום, אך שינה את אופיו מבית קפה לפאב.
מועדון בלו אנג'ל (המועדון החברתי וייוורן)
במהלך 1960 פתח ויליאמס מקום נוסף, מועדון קברט ששמו היה המועדון החברתי וייוורן (באנגלית: Wyvern Social Club), ברחוב סיל מספר 108. ב-22 במרץ 1961 שינה את השם לבלו אנג'ל (באנגלית: Blue Angel) בהשראת מועדון הקברט הלונדוני בעל אותו שם, וקישט את מדרגות הכניסה הראשית עם דמותה של מרלן דיטריך מתוך הסרט "המלאך הכחול". בערב הפתיחה הופיעה זמרת הקברט אלמה וורן ורביעיית פרנסיס טרי. המועדון זכה לתשומת לב רבה מצד התקשורת בזכות יזמתו של ויליאמס להעניק חברות לאנשי העיתונות, ובמיוחד לביל מרשל, הנציג המקומי של העיתון דיילי מירור (באנגלית: Daily Mirror).
עם הזמן שינה המועדון את אופיו וויליאמס התיר ללהקות רוק להופיע בו במהלך שנות ה-60. בין הלהקות והזמרים שהופיעו בבלו אנג'ל ניתן למנות את הביטלס, הרולינג סטונז ובוב דילן.
ב-12 באוגוסט 1960 ערכו הביטלס במועדון את האודישן לפיט בסט לפני שהצטרף ללהקה, ערב יציאתם להופעות בהמבורג בפעם הראשונה.
הזמרת סילה בלק הופיעה בבלו אנג'ל ובעקבות הופעתה זו החליט האמרגן בריאן אפשטיין להיות גם האמרגן שלה, ב-6 בספטמבר 1963.