cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זניט סנקט פטרבורג
מתקן האימונים
מתקן האימונים מהווה מקום מפלט עבור שחקני ואנשי הקבוצה, באזור הצפוני והשקט בעיר. המתחם מתאפיין בשלושה משטחי כדורגל ומרכז ספורט ברמה הגבוהה ביותר, המכיל אולם-התעמלות ומתקנים רפואיים (שנועדים לטפל בפציעות השחקנים). בשנת 2002 בוצע שיפוץ מסיבי והוא כולל גם משרדים, מתקני בידור וחדרי מנוחה עבור השחקנים ובהם מזגן, חדר אמבטיה, וטלוויזיה עם לוויין. תריסר צוותים מתחזקים את המקום ומספר חברות נושאות באחריות לספק שירותים כמו קייטרינג וטיפול במשטחי האדמה והדשא. שימש כמחנה אימונים למספר נבחרות במהלך יורו 2020.
מחלקת הנוער
באופן היסטורי התבססה קבוצת הבוגרים של זניט על שחקני בית שצמחו במחלקת הנוער ולא מעט משחקניה הידועים כאנדריי ארשבין, שהובילו את זניט לתארים הגדולים בתולדותיה יצאו ממנה. למרות זאת, רק באמצע העשור הראשון של שנות ה-2000, זכתה קבוצת הנוער של זניט (Зенит-М) באליפות רוסיה בכדורגל לנוער, בשנת 2009. אומנם ב-2010 הקבוצה הובילה במרבית העונה אך הפסידה את האליפות לספרטק מוסקבה. בעונת 2014/2015 הודחה בשלב שמינית גמר ליגת האלופות לנוער. זו אחת ממחלקות הנוער הגדולות והענפות ביותר ברוסיה שאף השתתפה בטורניר Alkass International Cup בעונת 2020 והתמודד נגד קבוצות צמרת כברצלונה, ריאל מדריד ופ.ס.ז'. בעונת 2020/2021 העפילה לשלב 32 האחרונות, בעונה שבה גם סיימה במקום השלישי באליפות הנוער. בעונת 2021 הקבוצה גברה על UOR 5 בליגת הנוער בתוצאה 1:11 והשיגה את הניצחון הגדול ביותר בתולדות הטורניר
זניט נשים
קבוצת כדורגל נשים "זניט" היא קבוצת כדורגל הנשים של המועדון, שנוסדה בינואר 2020. הישגי השיא שלה הן סגנות אליפות רוסיה 2021 והעפלה לגמר הגביע הרוסי 2021.
אוהדים
בשנת 2016, Nielsen Sports ערכה סקר עולמי בקרב אוהדי כדורגל ב-15 מדינות ברחבי העולם. תוצאות הסקר הראו שלזניט 15 מיליון אוהדים בעולם.
שנתיים קודם לכן יזמה הסוכנות סקר בקרב אזרחי רוסיה. המשיבים התבקשו לציין גם מועדון מארץ הולדתם וגם קבוצה זרה. מספר אוהדי זניט היווה 24% מכלל האוכלוסייה ברוסיה. מומחי מרכז לבאדה הגיעו לדעה דומה ב־2013: סקר כלל רוסי, שהתקיים במאי באותה שנה, הראה כי 11% מהרוסים שמתעניינים בכדורגל מזדהים עם זניט.
בספטמבר 2011 ערכה חברת המחקר הבינלאומית AC Nielsen את המחקר בקנה מידה הגדול ביותר על צופי הכדורגל הרוסי בהיסטוריה. תוך שלושה שבועות נערכו 19,024 ראיונות בני חצי שעה ב-38 ערי רוסיה. החוקרים הצליחו לקבוע שזניט הוא המועדון הרוסי הפופולרי ביותר. מבין המשיבים המתעניינים בכדורגל, 27% ראו עצמם כאוהדי זניט כאשר מספר אוהדי זניט עמד על 12.6 מיליון איש.
זניט הוא המועדון הרוסי הפופולרי ביותר בכל המחוזות הפדרליים, מלבד מרכז רוסיה. בערים עם אוכלוסייה של למעלה ממיליון איש, זניט הייתה פופולרית ביותר בסנקט פטרבורג, ניז'ני נובגורוד, רוסטוב על הדון, סרטוב, אופה, יקטרינבורג, אומסק וקרסנויארסק.
למועדון מספר שיא של יותר מ־10 מיליון רשומים ברשתות החברתיות שלה. בנוסף, בעונת 2017/2018 קבעה זניט שיא ברוסיה כאשר יותר ממיליון צופים הגיעו לכל משחקי הבית של הקבוצה.
זניט בתרבות הרוסית
שירים רבים הוקדשו לקבוצה כולל מלהקות וזמרים נודעים כדוגמת אלכסנדר רוזנבאום ולהקות "סיקרט" ולהקת "ביווני" אף הקדישה רצועות מתוך 4 אלבומים.
ארגוני האוהדים
ארגון האוהדים הראשון של זניט נוסד בשנת 1980 כיציע 33. המספר 33 הוא למעשה הדמיון לראשי התיבות באותיות קיריליות ЗЗ = За Зенит ("למען זניט"). הארגון התקיים עד שנות ה-90. ישנם ארגוני אוהדים נוספים כדוגמת ארגון הכחולים-לבנים תכולים, בראשי תיבות SBG (באותיות קיריליות, СБГ) אך ארגון האוהדים העיקרי והגדול ביותר הוא הלנדסקרונה, הנחשב לאולטראס של זניט ולאחד מארגוני האוהדים הקיצוניים והגזענים באירופה.
פעמים רבות שזניט נקנסה בעבר בשל התנהגות אוהדיה ביציעים כנגד שחקנים שחורים של קבוצות יריבות. כך למשל במשחק במסגרת גביע אופ"א בעונת 2007/2008 זניט נקנסה ב-9,000 יורו לאחר שבמשחק מול מרסיי אוהדי זניט העליבו את השחקנים השחורים של המועדון והשליכו קליפות בננה על המגרש.
ההמנון החדש
בשנת 2018 סרגיי שנורוב מלהקת "לנינגרד" ביצע גרסה מחודשת להמנון הקבוצה.
ההמנון הישן
עד לזכיית הקבוצה בגביע אופ"א 2008, המנון הקבוצה היה גרסה מחודשת של המנון העיר לנינגרד עם מילים חדשות:
סגל הקבוצה
נכון ל-1 באוגוסט 2023:
קפטני הקבוצה
מאז 1983:
נשיאי/מנכ"לי הקבוצה
מאז 1989:
סמל
בשנת 1939 הקבוצה הפכה לקבוצת זניט והיא אימצה סמל מופשט כשהמילה "זניט" (Зенит) ברוסית מעוצבת בצורת חץ אדום, ששימש את הקבוצה עד שנת 1978, כשצבע הסמל היה כחול.
בשנת 1989 עוצב סמל חדש ובו המילים "מועדון הכדורגל הלנינגרדי" (ЛЕНИНГРАДСКИЙ ФУТБОЛЬНЫЙ КЛУБ) בתוך מסגרת מעוגלת כחולה ובראשה סמל אונייה מוזהב, כפי שהוא מופיע מעל בניין האדמירליות בסנקט פטרבורג וכדורגל בתחתית הסמל. בעונת 1991 הוחזר סמל החץ, אך הקבוצה אימצה מחדש את הסמל משנת 1989, בשנת 1997 לאחר שהקבוצה העפילה חזרה לליגת העל הרוסית בכדורגל. הסמל עוצב מחדש, הפעם עם הכתובת "מועדון הכדורגל של סנקט פטרבורג" (ФУТБОЛЬНЫЙ КЛУБ САНКТ-ПЕТЕРБУРГ), סביב למילה "זניט" בעיצוב חץ, כשהסמל כולו צבוע בכחול.
בשנת 2013 הקבוצה אימצה מחדש את הסמל המופשט יותר של המילה "זניט" בצורת חץ, ללא האלמנטים ששימשו כסמל הקבוצה קודם לכן. בתחתית הסמל נוספה שנת הקמת המועדון "1925", אף שעל חולצות השחקנים הסמל הופיע ללא שנת ההקמה.
באפריל 2016 עיתון הדיילי מייל הבריטי דירג את סמל זניט כאחד מעשרת סמלי קבוצות הכדורגל הגרועים ביותר, נטען שהסמל הקודם ששימש את הקבוצה בשנים 1989–2013 היה טוב יותר ושיקף טוב יותר את היות הקבוצה לקבוצת הכדורגל העיקרית של העיר סנקט פטרבורג, בעוד הסמל החדש הוא נטול ייחוד ונעדר כל סממנים בסיסיים של סמל קבוצת כדורגל.
קמע
מאז אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 הפך האריה לקמע של זניט. ב־1996 הופיעה תמונה של אריה בכרטיסי החברות של מועדון האוהדים. בשנת 1999 הופיע לראשונה קמע האריה באצטדיון פטרובסקי.
האריה היווה השראה לשחקני זניט שקעקעו את האריה על גופם, כמו חלוצי העבר סבסטיאן דריוסי ואמיליאנו ריגוני ולקשר מלקום, אם כי דריוסי ציין כי לקעקוע שלו על הגב אין קשר לזניט.
תלבושת
צבע מדי הבית הקבועים של הקבוצה הוא תכלת וצבע מדי החוץ הוא לבן. אלו מדי הקבוצה מאז 1940, כשעד אז שיחקה במדי ירוק-לבן ונקראה בשם סטאלינץ.
בעלים, תקציב וספונסרים ראשיים
משנת הקמתה ועד לאחר מלחמת העולם השנייה, נתמכה הקבוצה על ידי מפעל LMZ. מהתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה ועד 1990 הקבוצה הייתה בבעלות מפעל האופטיקה LOMO. באוגוסט 1993 זניט הייתה בבעלות משותפת של חברת הבנייה 20th Trest (80% מהמניות) ועיריית סנקט פטרבורג (20%), שגייסה את חברת לנטרנסגז לממן את תקציב הקבוצה.
במהלך עונת 1994/95 מבשלת הבירה בלטיקה הפכה לספונסר הראשי במקום חברת הבנייה. ב-2002 מרבית מניות הקבוצה נרכשו על ידי בית בנקאות מקומי שבבעלות איש העסקים דוד טרקטובנקו.
עד 2006 בנק התעשייה והבנייה של סנקט פטרבורג (Promstroybank SPb) שימש כספונסר מרכזי (הבנק שהוקם בשנת 1990, הפך בשנת 2007 לחלק מקבוצת VTB).
ביולי 2014 זניט חתמה על הסכם שיתוף פעולה עם חברת התעופה "רוסיה", שמטיסה את צוות השחקנים במטוסי החברה.
משנת 2010 עד 2021 את התלבושת של זניט ייצרה יצרנית ביגוד הספורט, נייקי. תקציב הקבוצה בעונת 2017/2018 עמד על 188 מיליון דולרים. בשנת 2020 פורסם כי מועדון הכדורגל נמצא בבעלות ישירה של גזפרום בנק (51.01%) וגזפרום טרנסגז סנקט פטרבורג (25.01%), מינהל העיר סנקט פטרבורג (0.63%), סיבור (10.75%), הקרן לפיתוח ותמיכה באמצעי התקשורת (10.78%), חברות מקפריסין כמו SIXB Ltd., SOIHL Cyprus Investement Limites ואנשי עסקים כמו גנאדי טימצ'נקו ולאוניד מיכלסון.
במהלך שנת 2020, נודע שהמועדון ספג הפסד נקי של 2.35 מיליארד רובל כאשר במקביל, שנה קודם לכן, רשמה זניט רווח נקי של 547 מיליון רובל. ההפסד הפך לשיא עבור זניט מאז 2014 - אז הפסיד המועדון 5.2 מיליארד רובל. ההפסד ממכירות גדל ב־14.9% והסתכם ב־4.76 מיליארד רובל, שהיה גם הנתון הגבוה ביותר מזה 6 שנים. במקביל, הכנסות המועדון לשנת 2020 היו הגדולות ביותר בשש השנים החולפות, המדד עלה ב־4.2% בהשוואה לשנת 2019 והגיע ל־11.8 מיליארד רובל. על פי הדיווחים של המועדון לשנת 2019, גזפרומבנק היה בעל המניות הגדול ביותר. החברה החזיקה ב־49.9% ממניות המועדון. בדו"ח לשנת 2020 המועדון לא חשף את הרכב בעליו.
תארים והישגים
זניט נחשבת לאחד ממועדוני הכדורגל המעוטרים ביותר ברוסיה והיא הקבוצה היחידה ברוסיה שזכתה בכל תואר לאומי אפשרי לפחות פעם אחת, לרבות אליפות, גביע, סופר קאפ, וגביע הליגה הרוסית.
בליגה הסובייטית
זניט התמודדה בליגת העל הסובייטית בשנים 1938–1989.
בליגה הרוסית
זניט מתמודדת בליגת העל הרוסית מאז 1996. אחת הסדרות הארוכות ביותר בתולדות הליגה הרוסית הוא רצף של 26 ניצחונות ללא הפסד לזניט בעונות 2009–2010. רצף הניצחונות הגדול ביותר היה בעונת 2010 ובעונת 2014 עם רצף של 9 ניצחונות. בעונת 2002 ספגה שיא שלילי של 11 משחקים ללא ניצחון. בעונות 2019–2021 הגיעה לרצף כולל של 27 משחקי בית ללא הפסד.
בטורנירים אירופיים
זניט החלה להתמודד בטורנירים אירופאיים מאז 1987.
ענפי ספורט נוספים
"מועדון הכדורגל זניט" מפעיל קבוצות ספורט מקצועניות וחובבניות במספר ענפי ספורט מלבד הכדורגל. יש שלוש קבוצות ספורט מקצועניות בנוסף לקבוצת הכדורגל - בכדורסל, בכדורעף וקבוצת כדורגל נשים (ובעבר הפעילה גם קבוצת קטרגל). כל הקבוצות הללו משתתפות בליגה הבכירה בענף הספורט שלהן ברוסיה והן זוכות להישגים נאים:
אלכסנדר גלאזונוב
אלכסנדר גלאזונוב (רוסית: Александр Константинович Глазунов, 10 באוגוסט 1865 – 21 במרץ 1936) היה מלחין רוסי חשוב ומורה למוזיקה, שהשפיע רבות על תלמידיו.
חייו
גלאזונוב נולד בסנקט פטרבורג ולמד מוזיקה אצל ניקולאי רימסקי-קורסקוב. הראשונה בתשע הסימפוניות שלו בוצעה לראשונה כשהיה בן 16. יצירתו הפופולרית "סטנקה ראזין" נכתבה גם היא בצעירותו. כמו כן כתב גלאזונוב שלושה באלטים. הוא הוכר כמוזיקאי מופלא בתחומו ובעזרת מורו וידידו רימסקי-קורסקוב סיים כמה מיצירותיו החשובות של אלכסנדר בורודין שהמפורסמת ביותר ביניהן הייתה "הנסיך איגור", הכוללת את "המחולות הפולובציים" הפופולריים.
בשנת 1899 התמנה לפרופסור בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, ובהמשך – למנהלו. גלאזונוב עזב את רוסיה ב-1928. הוא סייר באירופה ובארצות הברית ומת בפריז.
רשימת יצירות חלקית
(רשימה מלאה בוויקיפדיה האנגלית)
לקריאה נוספת
תיאור רשמיו של שוסטקוביץ' ומגעיו עם גלאזונוב בספר:
אתי אלישקוב
אתי אלישקוב (נולדה ב-5 ביולי 1977) היא אשת עסקים ישראלית, מייסדת ומנכ"לית ליברה חברה לביטוח.
ביוגרפיה
אלישקוב גדלה בחולון, היא הצעירה מבין 5 אחים ובת להורים יוצאי עיראק ממשפחת מועלם. היא בעלת תואר בחשבונאות מהמכללה למינהל, כמצטיינת דקאן. עבדה בתחום הפיננסים עוד מלימודיה האקדמיים, באחד מסניפי בנק דיסקונט. לאחר סיום לימודי החשבונאות, החלה התמחות במשרד רואי החשבון ארנסט אנד יאנג, קוסט פורר גבאי את קסירר. ב-2006, בגיל 29, מונתה לסמנכ"ל הכספים של הכשרה חברה לביטוח, וב-2012 מונתה למנכ"לית החברה. עם סיום תפקידה ב"הכשרה", מונתה אלישקוב למנכ"לית איילון אחזקות.
בדצמבר 2017 הקימה את ליברה חברה לביטוח. אלישקוב פעלה לגיוס ההון הראשוני הדרוש להקמת החברה ותחילת פעילותה, כאשר כ-50% ממנו השקיעה מהונה האישי ואת 50% הנותרים גייסה ממשקיעים שונים. אלישקוב היא בעלת השליטה בחברה ומחזיקה ב-46.8%, והיתרה בידי משקיעים נוספים, שכל אחד מהם מחזיק עד 5% לכל היותר.
הוקרה
בשנת 2015 דורגה אלישקוב בדירוג הצעירים המבטיחים מתחת לגיל 40 (40 עד 40) של מגזין גלובס. ב-2018 היא דורגה במקום ה-33 בדירוג 100 המשפיעים של דה מרקר. ב-2019 דורגה במקום ה-26 בשנת בדירוג הנשים המשפיעות של פורבס ישראל, וב-2020 במקום ה-19 באותו דירוג.
חיים אישיים
אלישקוב מתגוררת בחולון. נשואה ואם לשניים.
סויוז TM-15
סויוז TM-15 (ברוסית: Союз TM-15) הייתה חללית מסדרת סויוז, שהמריאה ב-27 ביולי 1992 מקוסמודרום בייקונור שנמצא בקזחסטן ומופעל על ידי רוסיה, כשעל סיפונה צוות קוסמונאוטים: אנטולי סולוביוב, סרגיי אבדייב ומישל טוניני מצרפת. המטרה העיקרית של הטיסה הייתה עגינה בתחנת החלל מיר וביצוע מחקרים שונים.
עגינה לתחנת החלל מיר עברה ללא בעיות וצוות התחיל בביצוע מחקרים לפי התוכנית. מישל טוניני טס לחלל כנציג צרפת. הוא ביצע מספר רב של מחקרים בתחום הרפואה, ביולוגיה, פיזיקה והנדסה. הוא חזר לכדור הארץ על סיפון חללית סויוז TM-14 ב-9 באוגוסט 1992
אנטולי סולוביוב וסרגיי אבדייב המשיכו בביצוע מחקרים בתחומים שונים כולל גידול גבישים, ניסויים בתחום אסטרונומיה ורפואה וחקר חוסר משקל. הם ביצעו 4 פעמים פעילות חוץ רכבית. מטרת פעילות זו הייתה בשיפורים במבנה תחנת החלל והתקנת אנטנה חדשה. במהלך שהיית צוות בתחנת החלל הם קיבלו אספקה באמצעות חלליות פרוגרס M-14 ו-פרוגרס M-15. יחידת נחיתה של חללית פרוגרס החזירה לכדור הארץ כ-150 ק"ג חומר עם תוצאות המחקרים.
ב-1 בפברואר 1993 סויוז TM-15 התנתקה מתחנת החלל מיר וחזרה לכדור הארץ כאשר על סיפונה אנטולי סולוביוב וסרגיי אבדייב. הנחיתה בוצעה ללא בעיות באזור לא מאוכלס בצפון קזחסטן.
ועדת העיון מחדש ברשומות הנוגעות להתנקשות
הוועדה פעלה בין השנים 1992 ו-1998, ופרסמה עשרות אלפי מסמכים שהיו חסויים קודם לכן. כן ראיינה הוועדה עדים, והקליטה את עדותם בווידאו (המדובר בעדים כגון איש השירות החשאי ג'יימס הוסטי, אשר ראיין את מרינה אוסוואלד, אשתו של לי הארווי אוסוואלד, ימים ספורים לפני הרצח). הוועדה עיינה מחדש במסמכים הרפואיים, בדו"חות הניתוחים לאחר המוות, וראיינה את כל הרופאים ואנשי הצוות הרפואי הקשורים בטיפול בקנדי ובניתוח גופתו. כן בדקה הוועדה את הסרט המפורסם שצילם אברהם זפרודר, שימרה אותו, וידאה כי המדובר בסרט האותנטי, והכריזה כי הוא רכושו של העם האמריקני.
הוועדה פרסמה את דרכי פעולתה ומסקנותיה, וכן המלצות לפעולה במקרה עתידי שבו תהיינה נסיבות דומות.
בערימות המסמכים שפורסמו על ידי הוועדה לא נמצא עדיין "האקדח המעשן" המוכיח את אחת התאוריות או סותר אותה. עם זאת פעולת הוועדה בתחום חשיפת המסמכים, תיעוד ושימור עדויות, ווידוא האותנטיות של מסמכי מפתח, השאירה את הדרך פתוחה לחוקרים עתידיים, אשר עלולים היו למצוא עצמם במצב בו חלק מן הראיות חסויות, ואלו שהן נחלת הציבור אינן עוד במצב בו ניתן לעשות בהן שימוש, וכי עדי מפתח הלכו לעולמם מבלי שיתנו את גרסתם.
מתוך אוסף של חמישה מיליון מסמכים, 88% שוחררו לציבור הרחב. 11% נוספים שוחררו כשחלק מתוכנם הוסתר. 1% מהמסכים, שהיו קשורים ישירות להתנקשות, אורכבו ותוכננו להחשף לציבור הרחב לאחר 25 שנה, באופן מלא או חלקי, בהתאם ל"חוק JFK". לאחר 25 שנה, ב-24 ביולי 2017, נחשפו 3810 מסמכים (מתוכם 441 מסמכים שלא נחשפו בעבר ו-3369 מסמכים שנחשפו בחלקם). ב-26 באוקטובר 2017, בהתאם לחוק, נחשפו לציבור 2891 מסמכים נוספים. בנוסף, הארכיון הלאומי חשף לציבור את התיעוד האלקטרוני הלא מסווג של תכתובות ועדת העיון מחדש ברשומות הנוגעות להתנקשות, במספר כולל של למעלה מ-69 אלף קבצים ומסמכים. עם זאת, בהוראת הנשיא דונלד טראמפ, קיימים מסמכים נותרו חסויים משיקולי ביטחון. סוכנות הCIA הודיעה כי תבחון את 18 אלף המסמכים הנותרים בארכיון הסוכנות ותבדוק מה ניתן לשחרר לציבור הרחב עד אפריל 2018.
הערות שוליים
President John F. Kennedy Assassination Records Collection Act of 1992
אלעזר ויסבלום (רישא)
רבי אלעזר ויסבלום (רבי אלעזר ריישער, תקצ"ט, 1839 - ט"ו בתמוז תר"ע, 1910), היה אדמו"ר גליציאני צאצא של רבי אלימלך מליז'ענסק.
ביוגרפיה
בנו של רבי אלימלך מרודניק. בגיל 11 התייתם מהוריו. גדל אצל רבי דוד מדינוב. לאחר שנה נסע לצאנז והתחבב על רבי חיים מצאנז.
נישא לבריינדל בתו של רבי דוד הלברשטאם מקשאנוב בנו של רבי חיים מצאנז. בשנת תרל"ו, לאחר פטירת חותנו היגר לבוקוואסק שם כיהן ברבנות העיר והחל לנהוג באדמו"רות. עם זמן התלקטו סביבו רבים מחסידי גליציה והונגריה, חלקם בעקבות מופתיו ורפואותיו. היה נוסע לרבי יחזקאל משינאווא ובהמשך כיהן תקופה קצרה בפשבורסק ובסוף ימיו התגורר בריישא.
התאלמן ונישא בשנית לחיה בתו של הרב חיים יונה היילפרין אב"ד ריישא.
נקבר בסוקולוב. חיבר ספר בשם "משנה למלך" על התורה.
מסופר שהיה מנאץ את אמריקה אך עודד להגר אליה באמרו שיבוא יום ואנשים יבכו ליד הספינות שיתנו להם לנסוע לאמריקה.
בתו היחידה קריינדל פינקל נולדה לו בגיל 60. נישאה לרבי שלמה בן רבי צבי הירש מרוזבדוב שמילא את מקומו. בתו, חתנו וארבעת נכדיו נרצחו בריישא בהושענה רבה שנת תש"ג.
בשנות ה-2000 נפתחה "קרן תולדות אלעזר" לזכרו. הקרן מחזיקה שני כוללים בשם "תולדות אלעזר" בירושלים, וקופת צדקה שתומכת בצאצאי רבי אלימלך מליז'נסק.
פוזה (סדרת טלוויזיה)
פוזה (באנגלית: Pose) היא סדרת דרמה אמריקאית מועמדת פרס אמי.
הסדרה נוצרה על ידי ראיין מרפי, בראד פלצ'וק וסטיבן קנלס, ועלתה לשידור לראשונה ב-3 ביוני 2018 בערוץ FX Networks. את הסדרה מפיקים מרפי, שרי מארש, נינה ג'ייקובסון ובראד סימפסון.
העונה השנייה של הסדרה שודרה לראשונה ב-11 ביוני 2019 והעונה השלישית ב-6 ביוני 2021, לאחר שצילומיה נדחו בגלל מגפת הקורונה.
עם צאתה זכתה הסדרה לשבחים מצד המבקרים והקהל, והיא מועמדת לפרס אמי על עונתה הראשונה.
הסדרה היא ראשונה מסוגה ומהפכנית בשל כמות השחקנים והשחקניות הטרנסג'נדרים הלוקחים חלק בעשייתה.
תקציר העלילה
עלילת הסדרה מתרחשת בניו יורק, כשהעונה הראשונה מתרחשת בשנים 1987–1988, העונה השנייה בתחילת שנות ה-90 והעונה השלישית בשנות ה-90 המאוחרות. הסדרה עוקבת אחרי חייהן של מספר דמויות המהוות חלקים שונים בחברה הניו יורקית, בהם עובדי תאגידי דונלד טראמפ החיים אורח חיים יוקרתי, וכן תושבי מנהטן תחתית המשתייכים לסצנת התרבות הלהט"בית, ובפרט - ריקודי ה- והנשפים. הדמויות הראשיות בסדרה עוסקות בריקוד ודוגמנות על מנת לזכות בגביעים בתחרויות המתרחשות בסצנת הנשפים הקווירית והמחתרתית של העיר ניו יורק. הדמויות הראשיות בוחרות לחיות בצורה של "משפחות מבחירה" ומתארגנות יחד לחיים משותפים בבתים. כך הן יוצרות לעצמן מערכת תמיכה חלופית, במקום המשפחה הביולוגית, שלעיתים קרובות מתנכרת ומגרשת אותן מהבית בעקבות הנטייה המינית או ההזדהות המגדרית שלהן.
שחקנים אורחים
בין השחקנים שהופיעו בסדרה בתפקידי אורח: כריסטופר מלוני וקתרין ארב.
פיתוח
ב-16 במרץ 2017, הוכרז כי FX הזמינה מההפקה פרק פיילוט. הפיילוט נכתב על ידי ראיין מרפי, בראד פלצ'וק, וסטיבן קנלס, אשר כולם לימים יפיקו את הסדרה לצד נינה ג'ייקובסון, בראד סימפסון ושרי מארש. חברות הפקה שהיו מעורבות ביצירת הפיילוט כללו את FX Productions ואת אולפני הטלוויזיה של Fox21. ליומי מלדונאדו ודניאל פולנקו יהיו הכוריאוגרפיות של סצנות מסיבות הנשף של הסדרה. מאוחר יותר הוכרז כי ג'נט מוק ו- הצטרפו לצוות הכתיבה של הסדרה ואמורות גם להפיק את הסדרה.
ב-27 בדצמבר 2017, הוכרז כי FX הזמינה מההפקה את העונה הראשונה של הסדרה, בת 8 פרקים. ב-12 ביולי 2018 הוכרז כי הוזמנה גם עונה שנייה של הסדרה.
ליהוק
במרץ 2017, ריאן מרפי וצוותו החלו ללהק את הסדרה. ב-25 באוקטובר 2017, הוכרז כי השחקניות הטרנסג'נדריות מקיילה ג'יי רודריגז, אינדיה מור, דומיניק ג'קסון, היילי סהר, אנג'ליקה רוס והשחקנים הסיסג'נדרים ריאן ג'מאל סוואין, בילי פורטר ודילון בורנסידה לוהקו לתפקידים הראשיים. על פי צוות ההפקה של הסדרה, זהו צוות השחקנים הטרנסג'נדרי הגדול ביותר אי פעם לסדרת טלוויזיה מתוסרטת. הסדרה הייתה אמורה לכלול מעל ל-50 דמויות של טרנסג'נדרים. יום למחרת הוכרז כי אוון פיטרס, קייט מארה, ג'יימס ואן דר ביק וטטיאנה מסלני הצטרפו אף הם לצוות השחקנים הראשי של הסדרה.
ב-27 בדצמבר 2017 פורסם כי מסלני פרשה מהסדרה בעקבות כך שהדמות שהייתה אמורה לגלם שוכתבה לאישה אפרו-אמריקאית בת 50. הדמות לוהקה מחדש, וצארליין וודרד קיבלה את התפקיד.
צילומים
צילומי פרק הפיילוט החלו בניו יורק באוקטובר 2017. צילומי הפרקים הבאים של העונה הראשונה היו אמורים להתחיל בפברואר 2018. מרפי ביים את שני הפרקים הראשונה של הסדרה ומוק ביימה את הפרק השישי, ובכך הפכה לאישה הטרנסג'נדרית הראשונה שאינה לבנה אשר כתבה וביימה פרק של סדרת טלוויזיה אמריקאית.
שיווק
ב-12 באפריל 2018, FX שחררה את הטיזר הראשון לסדרה. כמו כן, הוכרז כי מועד עלייתה לשידורה של הסדרה נקבע ל-3 ביוני 2018. ב-3 במאי 2018 שוחרר הטריילר הרשמי הראשון.
הקרנת בכורה
ב-17 במאי 2018 התקיימה הקרנת הבכורה העולמית של הסדרה, בהיכל המרשטיין שבמנהטן.
תגובות וביקורות
הסדרה קיבלה תגובות חיוביות בעיקר מצד המבקרים עם הקרנת הבכורה שלה. באתר האינטרנט Rotten Tomatoes, אתר דירוג ביקורות, לסדרה דירוג של 96% עם ציון ממוצע של 7.67 מתוך 10, המבוסס על 56 ביקורות. על פי דעת הרוב, הסדרה "טעונה באנרגיה, בשלווה ובביטחון, הסדרה מסתחררת בין שפע אמנותי לבין דרמת סבון נפלאה, ומהווה תוספת חדשה וטרייה ללקסיקון של ראיין מרפי". באתר Metacritic, שמשתמש בממוצע משוקלל, הוענק לסדרה ציון של 75 מתוך 100, בהתבסס על דעות של 27 מבקרים, תוך תציון כי "הביקורות [היו] נוחות בדרך כלל."
ארמאל מטה
ארמאל מטה (באנגלית: Ermal Meta; נולד ב-20 באפריל 1981) הוא זמר-יוצר ומלחין איטלקי ממוצא אלבני.
מטה נולד בפייר שבאלבניה וגדל בבארי. הוא זכה להכרה כאחד הזמרים הראשיים של הלהקות Ameba4 ו-La Fame di Camilla. לאחר שכתב שירים עבור אמנים איטלקים שונים, החלה קריירת הסולו שלו, והוא הוציא שני אלבומי אולפן: Umano ו-Vietato morire, שהגיע למקום הראשון באיטליה, וקדם לו הסינגל בעל אותו שם, שהגיע למקום השלישי בפסטיבל המוזיקה סן רמו לשנת 2017, בו קיבל גם את פרס המבקרים "מיה מרטיני".
בשנת 2018, מטה זכה בפסטיבל המוזיקה סן רמו והמשיכה לייצג את איטליה באירוויזיון 2018 בליסבון, פורטוגל.
שנותיו הראשונות
מטה נולד בעיר פייר שבאלבניה, ובגיל 13 עבר לבארי, דרום איטליה יחד עם משפחתו. מטה הופיע לראשונה כגיטריסט של להקת Ameba4 האיטלקית, שהתחרה בקטגוריית בפסטיבל המוזיקה סן רמו עם השיר "Rido... forse mi sbaglio", שנכלל באלבום שנקרא על שם הלהקה, שיצא לאור בפברואר 2006.
קריירה
בשנת 2007 הפך מטה לזמר המוביל וכותב השירים הראשי של להקת La Fame di Camilla. אלבום הבכורה שלהם, שנקרא La Fame di Camilla, יצא לאור על ידי יוניברסל מיוזיק בשנת 2009. מאוחר יותר הוציאה הלהקה את האלבומים Buio e luce, שכולל את השיר איתו התמודד בפסטיבל המוזיקה של סן רמו לשנת 2010, ו-L'attesa. הלהקה התפרקה בשנת 2013.
לאחר שעסק בכתיבת שירים עבור כמה אמנים איטלקים, ביניהם מרקו מנגוני, אמה, קיארה, אנליסה, פאטי פראבו ולורנצו פרגולה, מטה התחיל את קריירת הסולו שלו. ביולי 2013 הוא השתתף בסינגל "Non mi interessa" של פטי פראבו. בשנת 2014 הוא את פסקול סדרת הטלוויזיה האיטלקית Braccialetti rossi, בביצוע השיר "Tutto si muove". בשנת 2016, הוא התחרה בפסטיבל המוזיקה ה-66 של סן רמו, וביצע את השיר "Odio le favole", שהגיע למקום השלישי. "Odio le favole" נכלל באלבום הסולו הראשון שלו, Umano. הוא חזר לתחרות בשנת 2017, והתמודד לראשונה בקטגוריית Big Artists, עם השיר "Vietato morire". בלילה השלישי של התחרות הוא ביצע קאבר של "Amara terra mia" של דומניקו מודוניו, וקיבל את פרס ביצוע הקאבר הטוב ביותר. מטה הוצב במקום השלישי הכללי בתחרות, וקיבל את פרס המבקרים "מיה מרטיני". אלבום האולפן השני שלו, Vietato morire, יצא לאור ב-10 בפברואר 2017. האלבום כולל גם דואט עם הזמרת-יוצרת האיטלקייה אליסה.
במרץ 2017 מטה נבחר להיות שופט בעונה ה-16 של תוכנית הכישרונות האיטלקית Amici di Maria De Filippi.
ב-11 בפברואר 2018, נבחר מטה, יחד עם פבריציו מורו, לייצג את איטליה באירוויזיון 2018 שהתקיים בליסבון, פורטוגל, לאחר שזכו בקטגוריית Big Artists בפסטיבל המוזיקה של סן רמו לשנת 2018, עם השיר "Non mi avete fatto niente".
ב-2021, הוא התחרה בפסטיבל סן רמו 2021 על ייצוג איטליה באירוויזיון 2021, עם השיר "Un milione di cose da dirti", וסיים במקום השלישי בגמר ולא נבחר.
עמותת הקנאבוס הרפואי בישראל
עמותת הקנאביס הרפואי (לשעבר עמותת הקנאבוס הרפואי) היא עמותה שנוסדה בשנת 2005 ופועלת לשם הגברת המודעות לטיפול הרפואי בקנאביס רפואי וסיוע למטופלים בו ולנזקקים לטיפול זה. העמותה נוסדה על ידי גיל לוקסנבורג (חולה במחלת קרוהן שלאחר כישלון הטיפולים הקונבנציונליים מצא מזור בצמח הקנאביס). העמותה פועלת מזה עשור, בכל תחומי העשייה הציבורית, לשם דחיפת המודעות לטיפול הרפואי בקנאביס וסיוע למטופלים בו ולנזקקים לטיפול זה.
מטרות העמותה
העמותה חרתה על דגלה את הסיוע לחולים בהתמודדות עם הקשיים הרבים הכרוכים בקבלת טיפול בקנאביס רפואי במדינת ישראל, סיוע המתמקד הן בהשגת האישור לקבלת הטיפול והן במתן ידע, תמיכה ומתן ליווי מתמשך למטופל ולבני משפחתו. לטענת העמותה, המערכת בישראל מקשה על השגת רישיונות לשימוש בקנאביס רפואי. מערכת זו היא יחידת הקנאביס הרפואי (יק"ר), שהיא רשות מנהלית ולא רפואית, אשר מקבלת ומחליטה האם לאשר או לא את ההמלצות לטיפול בקנאביס הנשלחות מטעם הרופאים המטפלים על ידי טופס מקוון, שלאחר מילויו נדרש להישלח בפקס בלבד. עוד שמה לה העמותה למטרה העמותה את קידום והעלאת המודעות בישראל לסגולותיו הרפואיות של צמח הקנאביס, וקידום הכרתו כטיפול נורמטיבי מקובל וזמין במערכת הרפואית הישראלית, וזאת באמצעות מגוון פעילויות ציבוריות ופרלמנטריות.
פעילות העמותה
החל משנת 2005 ערכה והשתתפה העמותה במגוון רחב של כנסים ופעילויות שטח, ריכזה את ייצוג המטופלים בקנאביס רפואי למול ועדות הכנסת, עודדה והשתתפה בפעילות פרלמנטרית, ועסקה רבות בסיוע לנזקקים לטיפול בהשגתו. כן השתתפה העמותה בכנסים מקצועיים בתחומי הרפואה השונים, סיפקה הרצאות לקהילות רפואיות שונות בנושא הטיפול הרפואי בקנאביס על היבטיו השונים, וכן סיפקה הדרכה וייעץ לגורמים בעולם הרפואה באשר ליישום הטיפול במצבים שונים.
לאורך העשור האחרון עיקר התמקדותה של פעילות העמותה הייתה בסיוע למטופלים בקנאביס רפואי ולמבקשים טיפול זה להתמודד עם הגורמים והרשויות הבירוקרטיות השונות המעורבים באישורו. לאחרונה שבה העמותה לזירה הציבורית, ומשתתפת בייצוג מלא בדיוני ועדות הכנסת השונות הנוגעים לתחום הטיפול בקנאביס הרפואי, וכן מלווה ומסייעת לחשיפתם של קשיי המערכת והשלכותיהם על אוכלוסיית החולים במדינת ישראל. כיום, במדינת ישראל, ניתן לקבל אישורים לקנאביס רפואי רק אם הבקשה עומדת בהגדרות שהציב משרד הבריאות בנוהל 106 בנוסף להנחיות הנוקשות בנוהל מעטים הם הרופאים המוכנים 'להסתכן' ולהמליץ על דרך טיפול זו, בשל הדרישות החמורות הניצבות לפתח המבקש. בנוסף מביא נוהל 106 למצב בו רבים מהמלצותיהם של הרופאים המטפלים אינם מאושרות, והחולה אינו זוכה לטיפול חרף המלצות רופאו.
דבר זה מביא מחד לחשש בקרב רופאים מעיסוק בתחום - שמא יובע ספק מתמיד בשיקול דעתם המקצועי, ומנגד מותיר חולים בלא הטיפול לו הם נזקקים - אדרבה שבלי רופאים המוכנים להעניק להם טיפול זה. גם לאחר שהושגו כל המסמכים הנדרשים לגוף הרלוונטי לנושא יק"ר (יחידת הקנאביס הרפואי) מציג כללים נוקשים במיוחד כגון הדרישה להמתנה בת 8 ימי עבודה טרם קבלת אישור לעצם קבלת המלצתו של הרופא במשרדי היק"ר – על אף שההמלצה נשלחת בפקס, גם כן לדרישת היחידה. עוד נדרשת המתנה בת 45 ימי עסקים שבמסגרתם היק"ר אמור להודיע האם יאושר למטופל הטיפול בקנאביס המומלץ לו על ידי רופאו.
יצוין, כי מלכתחילה, ומתוקף ההתוויות המאושרות לקבלת טיפול רפואי בקנאביס, הפונים בבקשה לאישור זה הם חולים כרוניים במגוון מחלות שונות וקשות, חלקן סופניות. בנוסף לכך, מפרסומים שונים עולה כי המינונים המאושרים על ידי היק"ר למטופלים להם אושר הטיפול בקנאביס, לעיתים אינם עומדים בקנה אחד עם המלצות הרופאים, ואף נמוכים ביחס למקובל בעולם. ידוע על מקרים בהם חולים טופלו במשך שנים ובהצלחה במינון מסוים - ובניגוד להמלצת רופא קיצץ היק"ר במינון הדרוש להם בלא סיבה רפואית ו/או תחליף הולם וכן מקרים בהם המלצת רופא להעלאת מינון עבור אחד ממטופליו מסורבת, ואף קרו בעבר מקרים בהם המלצת רופא להגדלת מינון הטיפול עבור מטופלו נענתה בהקטנת המינון העמותה מסייעת לחולים בהתמודדות עם הבירוקרטיה, על ידי אנשי צוות התומכים בחולים במלחמתם למען השגת הטיפול הרפואי בקנאביס המומלץ להם, וזאת על ידי עזרה באיסוף מסמכים ומידע רפואי, הדרכה פרוצדורלית, סיוע ביצירת קשר עם גורמים פרלמנטרים וגופי תקשורת, ואף בייצוג משפטי מול המערכת במקרים בהם נדרש כך.
החל מאוגוסט 2015 החלה העמותה פועלת במישור הפרלמנטרי לקידום זכויותיהם של המטופלים בקנאביס רפואי, במטרה להילחם באפליה בה הם נתקלים לאור הגדרת הטיפול הרפואי לו הם זקוקים כ"סם מסוכן" הגבלות על רישיונות נהיגה  סירוב להענקת טיפול במרפאות כאב ציבוריות  סירוב להענקת טיפול במרפאות כאב ציבוריות  וכאלה שבניהול קופות חולים מסוימות  והצורך להמתין לאישור המלצת רופא על ידי רשות מנהלית – שבידה להחליט כנגד ההמלצה הרפואית פעילות פרלמנטרית זו כוללת בעיקרה השתתפות בוועדות הכנסת השונות הדנות בהסדרת התחום, ובייחוד הוועדה המיוחדת למאבק בנגעי הסמים והאלכוהול  וכן ועדת הבריאות העבודה והרווחה, וקריאה פומבית להפסקת אפליה זו ושיתוף קהילת המטופלים, הרופאים והקולות השונים בציבור בקביעת דרכי ומאפייני הסדרת התחום.
ולדימיר הראשון, נסיך קייב
ולדימיר הראשון (סביב 960–1015), הידוע גם בכינויים "ולדימיר הגדול", "ולדימיר הקדוש", "ולדימיר המנצר" ו"השמש האדומה". היה מלך רוס של קייב החל בשנת 982 ועד מותו. ולדימיר הראשון היה בנו מחוץ לנישואין של סוויאטוסלאב איגורוביץ' ושל מלושה, שפחתה של אשתו של סוויאטוסלאב, הנסיכה אולגה. אחיו היו יארופולק ואולג.
בשנת 972 נהרג סוויאטוסלאב בקרב, ומיד עם מותו החל מאבק על כס השלטון בין שלושת האחים. אולג נרצח בידי אחיו הבכור יארופולק, וולדימיר ברח מחשש לחייו למלך נורווגיה, שהיה קרוב משפחתו מצד אביו. שם אסף כוחות צבא במשך 10 שנים וב-982 שב לנובגורוד כדי לדרוש את השלטון מאחיו. ואכן, כעבור מספר חודשים הביס צבאו את שרי המלחמה של יארופולוק, וולדימיר תפס את מקומו כשליט נסיכות קייב.
ולדימיר המשיך את מסורת עבודת האלילים של אבותיו, ובנה פנתיאון ל-6 האלים המרכזיים (פולוס, חורס, דג'דג'בוג, סטריבוג, סמרגל ומוקוש). הוא אף הגדיל לעשות, וחידש את מנהג קורבנות האדם לאלילים אלו.
יחד עם זאת היה ולדימיר קשוב למתרחש בעולם, והבין שעל הנסיכות להצטרף למגמה ההולכת ומתחזקת של מונותאיזם. עדויות בכתובים מעידות על כך שהוא הזמין לחצרו נציגים של היהדות, הנצרות והאסלאם. לאחר שיחות ודיונים עם כל אחד מאלה, בחר ב"פילוסוף היווני".
קיימות מספר גרסאות לסיבה שבגינה בחר ולדימיר דווקא בנצרות. הגרסה הרשמית והנפוצה ביותר טוענת כי ולדימיר חשש מהאימפריה הביזנטית הנוצרית ומאיומים שקיבל ללא הרף מכיוון קונסטנטינופול. הגרסה העממית והמפורסמת לא פחות היא שוולדימיר בחר בנצרות משיקולים פרקטיים בהרבה: הוא ידע שלא יהיה קל להפיץ דת מונותאיסטית חדשה - אך על אחת כמה וכמה דת שאוסרת בתכלית האיסור אכילת בשר חזיר ושתיית אלכוהול, איסורים שידע כי לעולם לא יתקבלו על ידי בני עמו.
ולדימיר זכה לכינויו לאחר שקיבל על עצמו את הנצרות היוונית-אורתודוקסית (בשנת 988 לספירה) וכפה אותה על העם כולו.
המשפחה
לוולדימיר היו מספר נשים. האישה הראשונה - אשתו לשעבר של אחיו יארופולק שוולדימיר הרג אותו. לאחר קבלת הנצרות הוא התחתן עם הנסיכה הביזנטית אנה ולאחר שהיא נפטרה בשנת 1011 הוא התחתן עם אישה אחרת. סה"כ היו לו 12–13 בנים ו-10 בנות לפחות:
נשיקת הבושה
נשיקת הבושה (בלטינית: Osculum infame) הוא שמו של טקס ברכה, שלפי אמונה שרווחה בתקופת ציד המכשפות, נערך על ידי המכשפה כאשר היא נפגשת עם השטן. במהלך הטקס, המכשפה נושקת לפי הטבעת של השטן, המתפקד כפה נוסף שלו. נשיקה זו מאפשרת לשטן לפתות נשים, ומסמלת כניעה וסגידה אליו. הטקס היווה בסיס להאשמת נשים בכישוף והעדפת השטן על פני האל. על בסיס האשמה זו, נשים רבות הוצאו להורג על ידי הכנסייה הקתולית במאות ה-16 וה-17.
משמעויות חברתיות ודתיות
בעיני החברה האירופאית בתקופה זו, מגע אוראלי עם ישבן נחשב לאקט לא נקי, בדומה ליחסים מיניים עם בעלי חיים. אנשים אשר נחשבו ל'סוטים' נודו מחייהם המשפחתיים והחברתיים. יחס החברה כלפי פעילות זו יכול לספק הסבר להאשמת המכשפות בטקס, ולכך שכמעט ולא קיימים וידויים של השתתפות בטקס, גם מפי נשים שהודו בפעילותן כמכשפות. תעודות מהעיר אייכשטאט בגרמניה בין השנים 1617–1631, מתארות את חברותיהן של הנאשמות מבקרות אותן בבניין העירייה, שם נכלאו, ואף שותות איתן בירה. ביקורי החברות וניסיונותיהם של בעלי הנאשמות לשחרר אותן, מעידים על כך שהאוכלוסייה לא האמינה כי הנשים אכן השתתפו בטקסים אלו.
בתחקורים עצמם, המכשפות הודו לפעמים על קיום מפגשים מסוימים, אשר זוהו עם מפגש ה'שטן'. אך המפגשים תוארו כמאורגנים ונורמטיביים למדי, ואף כללו אוכל ושתייה. ציד המכשפות התרחש בהיקפו הרחב ביותר בתקופת הרפורמציה, בה התערערה הנצרות הקתולית מן היסוד. דעת המחקר היא כי הנשים אשר הואשמו בכישוף היו כאלו שמרדו בכנסייה הקתולית, כחלק מן ההתנגדות אליה. הטקס הבזוי בעיני כל, בו המכשפה מדביקה עצמה בחוסר ניקיון ובהמיות, הופץ על ידי הכנסייה על מנת לספק סיבה לנידוי, ולגיטימציה להוצאתן להורג.
דמימונד
דמימונד הוא ביטוי מעידן הנאורות והתקופה הרומנטית, המתאר נשים-גברות שהיו במעמד חברתי גבוה, ובחרו באורחות החיים שחרגו מהנורמות המקובלות בזמנן עבור נשים, לדוגמה בחרו שלא להנשא או לחיות בחברת נשים אחרות. לביטוי יש הקשרים גם לזנות.
משמעות מילולית
משמעות המונח Demi-monde בצרפתית הוא חצי עולם.
המונח נובע מהמחזה: Le Demi Monde, מאת הסופר והמחזאי הצרפתי אלכסנדר דיומא הבן, שפורסם בשנת 1855. המחזה עסק באופן בו איימה הזנות באותה תקופה על מוסד הנישואין. ה Demi-monde היו חלק מהעולם שנכבש על ידי אליטות גבריות, בו שימשו אותן נשים למטרות בידור של גברים, אותו עולם מסוכן ומלא בתאווה לעינוגים שהונצח בספרו של דיומא הגברת עם הקמליות כבר בשנת 1848 וזכה לעיבודים רבים.
רקע
הביטוי דמימונד הפך למילה נרדפת לזונת צמרת או לפרוצה שמסתובבת במעגלים אלו - או לאישה בעלת מעמד חברתי המאפשר לה "לדחוף את האף שלה למקומות הנכונים" ולהשליך את עצמה למרכז חיי הלילה הנהנתניים. אישה שעשתה את הבחירה הזו משלמת על כך בירידה חדה ומיידית במעמדה החברתי.
עבור הגברים, החיים של הדמימונד היו מבודדים מהעולם האחר שלהם שכלל מחויבויות משפחתיות ומקצועיות. בעולם זה היו מעורבים גם שתייה מרובה של אלכוהול, שימוש בסמים, הימורים, אירועי תיאטרון ובלט ומרוצי סוסים, שילוב של אופנה עילית בהיבטים שונים בחיים והפקרות מינית. ההוצאות הפזרניות הביאו לחובות, וההפקרות הובילה למחלות, למשל עגבת.
מבחינה היסטורית, שיא פריחתן של הדמימונד היה בתקופה המכונה בצרפת בל אפוק (1871–1914) מסוף המלחמה מלחמת צרפת-פרוסיה ועד תחילת מלחמת העולם הראשונה.
המאה העשרים הביאה לעלייתה של האישה החדשה, שינתה כלכלות ומבנים חברתיים, כמו גם אופנות ומשתנים חברתיים משתנים, במיוחד בעקבות מלחמת העולם הראשונה. זנות והחזקה של פילגשים לא נעלמו, אך הכינוי demimondaine התיישן עם השינויים הנרחבים בחצי עולם זה.
נשים שכונו דמימונד
מבחינה חיצונית, ההיבטים שהגדירו את הדמימונד היו אורח חיים בזבזני של אוכל ובגדים משובחים, שלעיתים קרובות אף עלו על אלו שהיו לנשים עשירות אחרות בימים אלו עם זרימה קבועה של מזומנים ומתנות מאוהביהם השונים. אורח חייהן היה תערובת אקלקטית של חוש עסקי חד, כישורים חברתיים ונהנתנות. נשים בתחום שהיו אינטליגנטיות, חסכו בתבונה ליום בו יופיין ידהה. אחרות בסופו של דבר נותרו חסרות כל ורעבו ללחם כשהגיל גבה את מחירו מיופיין, אלא אם הן הצליחו להתחתן.
וירג'יניה אולדויני, הרוזנת די קסטיליונה הייתה יפהפייה מפורסמת שהגיעה לפריז בשנות ה -50 של המאה ה -20 עם מעט מאוד כסף משלה והפכה במהרה לפילגשו של נפוליאון השלישי; לאחר שהקשר עימו הסתיים היא עברה לגברים עשירים אחרים בממשל, באוצר ובמלוכה האירופית. היא הייתה אחת הדמימונד האריסטוקרטיות והבלעדיות ביותר, וידוע שגבתה מחבר אצולה בריטי מיליון פרנק עבור 12 שעות במחיצתה.
השחקנית הצרפתייה שרה ברנאר הייתה בתה של קורטיזנה מפורסמת בפריז; בימיה כל השחקניות נחשבו בדרך כלל לכאלו. מאהביה הרבים ואורח חייה האקסטרווגנטי התאימו לסגנון זה, אם כי הצלחותיה האמיתיות כאמנית סיפקו לה בסופו של דבר סוג של הערכה ציבורית שרוב הנשים הדמימונדיות לא הצליחו להשיג.
דמימונד בדיוניות
הספר שעות הקטיפה של אליסון ריצ'מן מבוסס על מקרה אמיתי של דירה פריזאית מפוארת שננטשה ערב המלחמה ונשארה נעולה במשך שבעים שנה.
גיבורת הספר היא מַרְתְ דֶה פְלוֹריאן שהייתה קורטיזנה שטיפחה אורח חיים עשיר באמנות וביופי.
הסרט ז'יז'י משנת 1958, המבוסס על רומן ספרותי באותו השם משנת 1944 מאת הסופרת הצרפתייה קולט, מתאר בצורה חיה את עולמן של הדמימונד לקראת סוף קיומו. אליג'יה, שהיא דודה של ז'יז'י, קורטיזונה אגדית שנהנית עכשיו מחיי עושר שלאחר הפרישה מעבודתה, מאמנת את אחייניתה המתבגרת ומלמדת אותה להעריך תכשיטים, לרכוש נימוסים אלגנטיים ומנסה לעורר את עניינה גם באופנה כדי להכין אותה לחיים של דמימונד, כך שתוכל לרצות את האדונים שיספק לה את האמצעים לחיות בצורה יפה ומכבדת - או באומללות.
תיאורים של הדמימונד ניתן למצוא בספר משנת יריד ההבלים, רומן סאטירי על החברה במאה התשע עשרה, שנכתב על ידי ויליאם מייקפיס תאקרי. ליידי קרקנברי וגברת וושינגטון ווייט הן דמויות דמימונדיות, אשר קפטן קרולי מתאווה אליהן. בקי שארפ נתפסת כדמימונדית לפני שהיא מוצגת בבית המשפט, ואז הופכת לכזו כאשר היא נוסעת ברחבי אירופה לאחר שבעלה נוטש אותה.
ייתכן שהתיאור המפורסם ביותר של הדמימונד, אם כי מלפני שהמונח היה בשימוש, הוא באופרה לה טרוויאטה של ורדי (1853). האופרה נכתבה בהשראת ספרו של אלכסנדר דיומא הבן: הגברת עם הקמליות; דמותה של מרגריט גוטייה, גיבורת הספר וההצגה שלאחר מכן, התבססה על מארי דופלסיס שחיה בפריז משנות ה -40 של המאה תשע עשרה והייתה פילגש של מספר גברים מפורסמים כולל דיומא עצמו.
במחזה Easy Virtue של נואל קאוורד משנת 1924, הצהיר המחבר שמטרתו היא להציג קומדיה במבנה של טרגדיה ו"להשוות בין האישה הדקלאסית של ימינו לדמימונד הרעוע יותר של שנות ה-1890".
במחזמר משנת 1973, A Little Night Music (מאת סטיבן סונדהיים), הדמות הנשית הראשית, דזירה ארמפלדט, היא שחקנית שאמא שלה: מאדאם לאונורה ארמפלדט, שרה שיר שמתאר את היתרונות החומריים של להיות אישה מוחזקת. למשל, "בווילה של הברון דה סיניאק, שם ביליתי שנה קצת ידועה לשמצה, בווילה של הברון דה סיניאק - היו לי נשים נוכחות - תליוני אש אופל." וגם: "בארמונו של דוכס פרארה, שהיה חירש בטרם עת אך יקר, בארמונו של דוכס פרארה - רכשתי משרה כלשהי - פלוס טיציאן זעיר."
בסרט "פתרון שבעת האחוזים" (1976) הדמות של לולה דברו מסומנת כדמימונד על ידי הדמות זיגמונד פרויד.
שימושים אחרים במונח בתרבות הפופולרית
בספרו של הנריק סנקביץ' "ללא דוגמה" (1891), "דמימונד" מתייחס לחלק האמיד ושוחק התענוגות בחברה, שאינו מאוגד על ידי מוסר, דת או מסורת, והוא מקביל באופן רופף ל"חוג הסילון" של ימינו.
בדרכו של סוואן מאת מרסל פרוסט (1913), אודטה דה קרסי מתוארת כדמימונד.
הסופרת הצרפתייה פרנסואז סאגאן, ברומן שלה משנת 1954: שלום לך, עצבות משתמשת במונח "demimondaine" כדי להתייחס לדמות של אלזה, אישה צעירה ומדהימה להפליא הממנפת את הופעתה החיצונית לתמיכה של גברים עשירים, מה שמאפשר לה להיכנס לעולם החברתי. של המעמדות הגבוהים.
המונח מופיע שוב ושוב בספר יוליסס של ג'יימס ג'ויס.
בטרילוגיית מאדים של קים סטנלי רובינסון (1990), "הדמימונד" מתייחס לחברת סחר וחינוך "מחוץ לרשת" למחצה.
בספרו של אדולף היטלר, מיין קמפף תיאר היטלר את חברי הפרלמנט האוסטרים כמעין "דמי-מונדה אינטלקטואליים". זה היה חלק מהביקורת של היטלר נגד דמוקרטיות מייצגות מערביות, במיוחד לגבי האופן שבו מחוקקים נבחרים בציבור משיגים ומאבטחים את עמדתם בפרלמנט.
הסדרה של שואוטיים פני דרדפול משחזרת את הדמימונד כמימד רוחני. זה גם שם הפרק הרביעי של העונה הראשונה.
מרגרט קואן הארלו
מרגרט רות "פגי" קואן הארלו (באנגלית: Margaret Kuenne Harlow; 29 באוגוסט 1918 - 11 באוגוסט 1971) הייתה פסיכולוגית התפתחותית וחוקרת אמריקנית. הייתה נשואה לפסיכולוג הארי הארלו, ויחד הם ערכו מחקרים בולטים בקופי רזוס, שהפכו לציוני דרך בפילוסופיה של החינוך ופסיכולוגיה התפתחותית.
ביוגרפיה
נולדה בסנט לואיס ב-1918 לאדוארד ס. קואן ומרגרט א קואן; הבכורה מבין שלושה ילדים (אחיה היה הכלכלן רוברט קואן ואחותה הפיזיקאית האטומית דורותי קואן סטרנס).
את התואר הראשון והשני עשתה באוניברסיטת וושינגטון וב-1944 בהיותה בת 26 סיימה את הדוקטורט שלה באוניברסיטת איווה. ב-1946 מונתה כפרופסור חבר באוניברסיטת ויסקונסין וגויסה על ידי הארי הארלו לנהל מחקרים עם ילדים כדי להשלים את עבודתו על למידה עם קופים. היא קיבצה קבוצה קטנה של ילדים עם מנת משכל גבוהה, ומדדה את המהירות שבה למדו לפתור פאזלים תמורת פרסים קטנים. שנתיים לאחר מכן, ב-1948, הם נישאו.
היא נשארה באוניברסיטת ויסקונסין עד מותה, שם עבדה בצמוד להארלו. הייתה שותפה למחקרים שלו, בהם מחקרם המפורסם על אם המגבת ואם התיל.
כללים האוסרים נפוטיזם באוניברסיטה גרמו לכך שלא היה לה מעמד של סגל אקדמי במשך רוב זמנה שם, למרות שנשארה שותפה למחקרים עצמם.
לקראת סוף הקריירה שלה, היא גידלה קופים במצבים של משפחה גרעינית, כדי לחקור את ההשפעות של אהבה אבהית.
לבני הזוג נולדו בת ובן, פמלה וג'ונתן. ב-1971 נפטרה מסרטן השד.
מרטין פלרמו
מרטין פלרמו (ספרדית: Martín Palermo; נולד ב-7 בנובמבר 1973 בלה פלאטה, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ. פלרמו, הידוע בכינוי "לוקו" (משוגע), מזוהה בעיקר עם קבוצת בוקה ג'וניורס והוא הכובש המצטיין בהיסטוריה שלה. כיום הוא מאמן קבוצת פלטנסה.
קריירה
פלרמו החל את הקריירה בתור שחקן מחליף באסטודיאנטס. בארבע עונותיו הראשונות כבש פלרמו שני שערים בלבד, ורק בעונת 1995/1996 החל פלרמו לקבל דקות משחק רבות ולכבוש בהתאם. בשנתיים האחרונות שלו בקבוצה כבש 32 שערים ב-63 משחקים והפך לאחד החלוצים המוערכים בליגה.
ב-24 במאי 2000 חזר פלרמו לשחק לאחר חצי שנה של חוסר פעילות. הוא שיחק 15 דקות נגד היריבה העירונית של בוקה, ריבר פלייט, במשחק גומלין ברבע גמר גביע ליברטדורס, וכבש את השער השלישי של בוקה, שניצחה 3-0 לאחר הפסד 2-1 במשחק הראשון. כשנה לאחר מכן עבר פלרמו לליגה הספרדית. לפני מעברו, נחשב פלרמו לחלוץ הטוב ביותר בליגה הארגנטינאית, בזכות 91 כיבושים ב-102 הופעות.
למרות התעניינות מצידן של קבוצות בכירות, בחר פלרמו בוויאריאל ממרכז הטבלה הספרדית. מיד לאחד הצטרפותו לקבוצה, נפצע פלרמו בצורה ביזארית כאשר יציע מולו חגג שער התמוטט, וכתוצאה מכך שבר פלרמו את עצמות השוק ונעדר תקופה ארוכה מהמגרשים. פלרמו לא הצליח לבטא את יכולתו במדי הקבוצה ושיחק בה 3 עונות בהן כבש 18 שערים בלבד. לאחר מכן ניסה פלרמו את מזלו בקבוצות כגון ריאל בטיס ודפורטיבו אלאבס, שגם בהן לא הצליח להשתלב כראוי.
בקיץ 2004 חזר פלרמו לבוקה. חזרתו לבוקה סימנה את חזרתו להיות אחד החלוצים הטובים בארגנטינה. במרץ 2008 הפך פלרמו לכובש המצטיין של בוקה בכל הזמנים לאחר שכבש את שערו ה-182 במדי הקבוצה במסגרות השונות.
כמו כן, פלרמו שיחק שבעה משחקים בנבחרת ארגנטינה וכבש שלושה שערים. במסגרת שלב הבתים של קופה אמריקה 1999, במשחק של נבחרתו נגד קולומביה, החטיא פלרמו 3 פנדלים. ובכך שבר את שיא החטאות הפנדלים במשחק אחד. למרות הסטטיסטיקה המרשימה, פלרמו לא זומן למשחקי הנבחרת, למורת רוחם של אוהדים רבים בארגנטינה.
ב-2011 הודיע פלרמו כי יעזוב את בוקה והוא פרש באופן רשמי מכדורגל ב-18 ביוני 2011, בתיקו 2-2 נגד חימנסיה לה פלאטה.
ב-2012 גודוי קרוס הודיעו שהחתימו את פלרמו כמאמן ולאחר שתי שנות אימון עבר לאמן את ארסנאל סארנדי ב-2014. ב-2016 החל לאמן את אוניון אספניולה מליגת העל הצ'יליאנית.
דליה קורח שגב
דליה קורח שגב (23 בינואר 1946 – 29 בנובמבר 2011) הייתה מורה וסופרת ישראלית.
ביוגרפיה
קורח שגב נולדה לחוה ופסח ויינברג.
בזמן לימודיה בתיכון פגשה את אלחנן קורח, שהפך לבעלה. אלחנן נהרג במלחמת יום הכיפורים ברמת הגולן, כשספג פגיעה ישירה בצריח טנק בקרב הפריצה למובלעת הסורית. על סיפור אהבתם כתבה קורח שגב בספרה "סיפור על אור ועל חושך". בספר כלולים מכתבים רבים, שכתב אלחנן לרעייתו בשנות היכרותם וחייהם המשותפים.
קורח שגב הייתה מורה ומחנכת. "דליה הייתה מחנכת נערצת, שגם כתבה ספרי לימוד בתנ"ך, בלשון, בהבעה ובחיבור. בזכות שיטת הלימוד שפיתחה למדו דורות של תלמידות ותלמידים עברית בקלות ובהנאה רבה. היא גם הייתה סופרת של ספרי ילדים רבים", סיפרה אודותיה מרב מיכאלי, שהייתה תלמידתה.
בשנותיה האחרונות חלתה בסרטן. היא נטמנה בבית העלמין במושב רינתיה.
Rise Like a Phoenix
רקע
אלי זוקובסקי, מכותבי השיר, כתב את השיר במקור עבור פרויקט אחר, אולם כל חברות התקליטים הגדולות באוסטריה סירבו להפיק אותו. לאחר שקיבל בקשה ממשלחת האירוויזיון האוסטרית להשתתפות בהגשת שיר, חשב זוקובסקי מיד להציע את "Rise Like a Phoenix", בנימוק כי "ידעתי שעם השיר הזה עוד משהו גדול יקרה". השיר הוכנס להליך הבחירה הפנימית של ORF ולבסוף נבחר לייצג את המדינה.
השיר יצא לאור באופן רשמי ב-18 במרץ 2014.
ביקורות
מגזין שטרן העניק לשיר דירוג של 4 מתוך 5. אודו יורגנס, זוכה אירוויזיון 1966 האוסטרי, אמר על השיר "שיר מורכב היטב עם קשת מוזיקלית יפה", וכפי שהמילים רומזות, "עולה מן האפר".
איסור כריתת ברית עם עובדי עבודה זרה
איסור כריתת ברית עם עובדי עבודה זרה הוא איסור הלכתי מהתורה לכרות ברית עם עובדי עבודה זרה, כדי שלא ימשכו את עם ישראל אחריהם.
מקור האיסור
שלוש פעמים נאמר בתורה לבני ישראל שמתי שהם נכנסים לארץ ישראל שאסור לכרות ברית עם שבעת העממין.
דיני המצווה
שאם בני ישראל לא הצליחו לכבוש את אחד מערי שבעת עממין אז אסור לכרות אתם ברית שלום, וכן אם נענו לקריאת שלום והסכימו לחיות תחת ישראל צריך להתנות אתם שלא יעבדו עבודה זרה וכן לשמור את שבעת מצוות בני נוח, אומנם ברמב"ן שהיות ולפני שכורתים אתם ברית הם חייבים להבטיח שהם יעבדו את עם ישראל ויתנו להם מס, אז לא חייבים להתנות אתם מפורש שלא לעבוד עבודה זרה אלא מספיק לומר להם שהם עבדים ובהמשך לחייב אותם לא לעבוד עבודה זרה.
שאר האומות
בתורה האיסור נאמר לגבי שבעת העממים ונחלקו הראשונים מה הדין לגבי שאר האומות העובדות עבודה זרה.
שיטת הרמב"ם והחינוך
שיטת הרמב"ם והחינוך שאפילו שהאיסור נאמר בתורה רק לגבי שבעת העממים זה כולל בתוכו גם את שאר האומות, שאסור לכרות להם ברית אלא אם מקבלים עליהם לא לעבוד עבודה זרה ולשמור שבעת מצוות בני נוח, הרב אליהו מזרחי מסביר את מקורו של הרמב"ם שאפילו שבתורה האיסור נאמר רק לגבי שבעת האומות, בכל זאת הרי בתורה נאמר שלפני שעושים מלחמה עם אחד האומות יש לקרוא לו לשלום ושהוא מתחייב להשתעבד תחתנו אם כן זה וודאי כולל שחייב לקבל על עצמו לא לעבוד עבודה זרה, והרדב"ז מסביר שהרי בתורה נאמר הטעם שאסור לכרות ברית עם שבעת העממין זה מחשש שמא ימשכו את בני ישראל לעבודה זרה, אם כן זה שייך גם בשאר אומות שעם ישראל כובש, שהרי הם גרים בתוכם אם כן יש לחשוש את אותו הדבר לגבי שאר האומות שנכבוש אותם.
השתתפות באו"ם
לדברי הרב יוסף דוב סולובייציק - לפי שיטת הרמב"ם והחינוך אסור למדינת ישראל להשתתף באו"ם שהרי זו כריתת ברית עם עובדי עבודה זרה.
ספינת השוטים (סרט)
ספינת השוטים (באנגלית: Ship of Fools) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1965 בבימויו ובהפקתו של סטנלי קריימר.
הסרט מבוסס על ספר בשם זה מאת הסופרת האמריקאית קתרין אן פורטר שפורסם בשנת 1962. זה היה הרומן היחידי שלה. הוא מושפע מהסאטירה ספינת השוטים של הסופר הגרמני סבסטיאן ברנט מ-1494 המתבסס על האלגוריה הישנה של ספינה השטה עם שוטים שאינם יודעים את דרכם ומתעלמים ממצבם. הספר גם מתבסס בחלקו על מסע שערכה לגרמניה בשנות ה-30. הרומן מותח ביקורת על החברה הגרמנית שאפשרה את פריצת מלחמת העולם השנייה.
הסרט מספר על מסע של ספינה גרמנית מוראקרוס במקסיקו לנמל ברמרהאפן בגרמניה. השנה היא 1933, תחילת השלטון הנאצי בגרמניה. אווירה אנטישמית שוררת בספינה אך הנוסע היהודי יוליוס לבנטל מתעלם ממנה. רק הגמד מייקל גלוקן (מייקל דאן) המשמש כמספר בסרט, מכיר את חולשותיהם של הנוסעים ומכנה אותם שוטים הנוסעים בספינת שוטים ואת היהודי הוא מכנה כגדול השוטים בספינה.
הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר: פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (סימון סיניורה), פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (אוסקר ורנר).
הסרט זכה בשני פרסי אוסקר:
זה היה סרטה האחרון של ויוויאן לי. בסרט משתתפת בתפקיד קטן גילה גולן שהייתה סגנית מיס עולם ב-1960, בתפקיד קטן של הנערה אלזה הסובלת מביישנות ומרגשי נחיתות.
תקציר העלילה
על הספינה נמצא זיגפריד ריבר, גרמני שלא מסתיר את נטיותיו האנטישמיות וחיבתו לנאצים (חוזה פרר), היהודי יוליוס לבנטל (היינץ ריימן), הגרושה הממורמרת על אובדן נעוריה, מרי טרדוול (ויוויאן לי), שחקן בייסבול מתוסכל (לי מרווין), צייר צעיר שחברתו אינה מעריכה את ציוריו (ג'ורג' סיגל) ועוד.
בקובה עולים על הספינה 600 פועלים ספרדים שמרדו בגלל תנאי תעסוקתם הקשים ומגורשים בחזרה לספרד, אתם עולה לספינה אשה המכונה הקונטסה שהמרידה אותם ונאלצת לעלות על הספינה ולהישפט בספרד (סימון סיניורה). בינה ובין רופא הספינה המיוסר ד"ר שומן (אוסקר ורנר) מתפתחת אהבה.
הפועלים מתמרדים על תנאיהם הקשים בספינה ובראשם מנהיגם השמן (הנרי קלווין) אך הצוות הגרמני עומד על הסיפון הגבוה ומשתיק אותם בזרנוקי מים.
האווירה בספינה היא רגועה אך האנטישמיות והגזענות שולטת בה. כולם יושבים ביחד ליד צוות האוניה פרט ליהודי לבנטל (היינץ רהמן) היושב לבדו. במהרה מצורף אליו הגמד גלוקן (מייקל דאן) ומבהיר ליהודי שגם הוא כמוהו, מנודה. הוא מזהיר את לבנטל מפני המצב החדש לגבי היהודים בגרמניה אך לבנטל מראה לו את מדליית צלב הברזל שקבל במלחמת העולם הראשונה ואומר שהוא מרגיש נאמנות בראשונה לגרמניה ורק בשנייה ליהדות. בגרמניה הוא אומר "יש מיליון יהודים, אתה מאמין שהנאצים יהרגו מיליון יהודים?". גלוקן משיב לו שמכל השוטים באוניה הוא השוטה ביותר.
אל שולחן המנודים מצטרף פרייטג (אלף קיילין), גרמני הנשוי ליהודייה. כאשר נודעת עובדה זו לצוות הגרמני, הוא אינו מורשה לשבת אתם. בתגובה הוא מתפרץ בנאום נוקב ומגנה את האנטישמיות של הצוות. לאחר מכן הוא מודה בשיחה פרטית כי לא עמד בלחץ של משפחתו ומעסיקיו ונפרד מאשתו היהודית למרות שהוא עדיין אוהב אותה.
ריבר הגרמני לא מפסיק להביע את דעותיו האנטישמיות. לצערו ולכעסו משכנים אותו בתא אחד עם לבנטל שפרט לכך שהוא יהודי, הוא גם נוחר. אבל כשהגרמני חש יום אחד ברע, מטפל בו היהודי ללא היסוס.
בטנריפה יורדים הפועלים הספרדים והקונטסה. ד"ר שומן חולה הלב לא יכול לעמוד בצער הפרידה ממנה וכעבור זמן קצר מת בספינה.
הסרט מסתיים בנמל ברמרהאפן שבו מסתובבים עובדים ענודים צלב הקרס על זרועם. כל אחד הולך לדרכו פרט לד"ר שומן המגיע בארון מתים.
קרניבור (מסעדה)
קרניבור (באנגלית: Carnivore; מילולי: אוכל בשר) היא מסעדה תחת כיפת השמים בלנגטה (Langata), פרוור של ניירובי שבקניה. היא מתמחה בבשר, ומאופיינת בבופה בשר של אכול כפי יכולתך. היא מגישה מגוון סוגי בשר ומפורסמת בבשר ציד. המסעדה מהווה יעד תיירותי פופולרי בקניה.
ב-1999 היו במסעדה 350 מקומות ישיבה ו-330 עובדי המסעדה שירתו מעל 1,000 אנשים ביום. בשר הציד המוגש כולל ג'ירפה, גנו, ותנין, מגודל בחוות הופקרט, כ-40 ק"מ מחוץ לניירובי; בנוסף להם מגישים זברה, אימפלה, אנטילופה, אריה, וגם חיות מתורבתות כמו טלה, בקר וחזיר. הבשר מבושל על גריל פחמים פתוח וענק מסתובבים שיפודים ועליהם שלל היום, הבשר מוגש על צלחות יצוקות ברזל. המסעדה דורגה במקום ה-47 בטיבה בעולם במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2002 של המגזין רסטורנט. המסעדה דורגה במקום ה-50 בטיבה בעולם לשנת 2003.
בסמוך למסעדה שוכן מועדון הלילה "סלון סימבה" שמסוגל להכיל 2,500 אנשים, כמו גם אינטרנט קפה, מגרש משחקים ושישה ברים. המסעדה מקיימת קונצרטים בהם מופיעים אמנים מקומיים.
קרניבור היא בבעלותו של מרטין דנפורד מקבוצת תמרינד. היא פתחה את שעריה ב-1980 בידי דנפורד, אשתו וקבוצת שותפים. קבוצת תרמינד מפעילה מסעדות פירות ים תמרינד במומבסה וניירובי. למסעדה סניף נוסף, ששמו אף הוא קרניבור, הנמצא בפאתי העיר יוהנסבורג, דרום אפריקה והוא בבעלות קבוצת תמרינד.
איטזי
איטזי (בקוריאנית: 있지, באנגלית: Itzy) היא להקת בנות דרום קוריאנית שהוקמה על ידי JYP Entertainment, המורכבת מחמש בנות.
לפני הפרסום
צ'אריונג התמודדה בתוכנית מציאות "K-pop Star 3" בשנת 2013. בשנת 2015 היא התמודדה בתוכנית מציאות בשם "Sixteen", המנצחות בתוכנית הרכיבו את ההרכב המוזיקלי "Twice", אך צ'אריונג לא צלחה בגמר של התוכנית. בשנת 2018, ריו-ג'ין התמודדה בתוכנית ריאליטי תחרותית בשם "Mix Nine" של YG Entertainment בה התמודדו נערים ונערות על עתידם בתעשיית הפופ הקוריאני, ריו-ג'ין דורגה ראשונה בין מתמודדות בנות אך הפסידה לקבוצת נערים. ייג׳י התמודדה בתוכנית "The Fan", אך הודחה בפרק 5.