cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרלו השלישי, דוכס סבויה
משפחתו
ב-8 באפריל 1521 התחתן קרלו עם ביאטריש מפורטוגל, דוכסית סבויה, בתם של מנואל הראשון, מלך פורטוגל ומריה מאראגון, מלכת פורטוגל, שממנה נולדו לו 9 ילדים:
נועם מורו
נועם מורו (נולד ב-16 באוגוסט 1961) הוא במאי ומפיק קולנוע וטלוויזיה ישראלי. נודע בעיקר בזכות בימוי סרטי הקולנוע ההוליוודיים "אנשים חכמים" ו-"300: עליית האימפריה".
ביוגרפיה
נולד וגדל בירושלים. בצעירותו, עבד במשך שנתיים אצל ליה ון ליר בסינמטק ירושלים, ועזר בהכל ללא תשלום מלבד הזכות לצפות בסרטים שם. בתחילת שנות ה-90 לאחר שסיים ללמוד עיצוב ואדריכלות בבצלאל, ירד לניו יורק.
כיום מתגורר עם אשתו וילדיהם בלוס אנג'לס.
קריירה
בשנת 2012 ביים קמפיינים פרסומיים של מותגים ידועים כמו אדידס, נייקי, איביי, פולקסווגן, לנד רובר, טושיבה, סטלה ארטואה ורבים אחרים. ב-2008 ערך מורו את הופעת הבכורה שלו עם בימוי "אנשים חכמים", סרט קומדיה שהוצג בפסטיבל הסרטים סאנדנס 2008. בשנת 2011, נבחר לביים את "מת לחיות ביום טוב", סרט המשך של "מת לחיות", אבל עזב את ההפקה באוגוסט 2011, כדי לביים את "300: עליית האימפריה", סרט ההמשך ל-"300".
ב-2018 ביים והפיק בפועל את המיני-סדרה "גבעת ווטרשיפ".
גשר רוסקי
גשר רוסקי או פשוט הגשר הרוסי (ברוסית: Русский мост) הוא גשר מעוגן כבלים בעיר ולדיווסטוק העובר מעל מפרץ בוספורוס המזרחי ומאחד את חצי האי נאזימוב עם כף נובוסילסקי באי הרוסי. בניית הגשר החלה ב-3 בספטמבר 2008 והושלמה לקראת אירוח פסגת APEC בשנת 2012.
זהו הגשר השני בגובהו בעולם, גובהו מגיע ל-324 מטרים ובעת בנייתו הוא היה לגשר מעוגן כבלים הגדול בעולם, באורך 1,104 מטרים. שר התחבורה איגור לוויטין תיאר את הגשר בתור האובייקט המורכב והייחודי ביותר, לא רק כחלק מההכנות לפסגת APEC כי אם בתחום ההנדסה בכלל ברוסיה ובעולם.
תוכנית ראשונה לבניית גשר בלב העיר ולדיווסטוק, שיחבר את חצי נאזימוב עם האי הרוסי (רוסקי) הוקמה עוד בשנת 1939 אך לא יושמה.
באוקטובר 2007 חברת NPO Mostovik זכתה במכרז לבניית גשר שיחבר את העיר עם האי הרוסי, כאשר כשותף עיקרי לבנייה הצטרף מכון Giprostroymost מסנקט פטרבורג, שהתמחה בבניית גשרים. עלות התכנון עצמו עלה 643 מיליון רובלים רוסיים והושלם כחצי שנה לפני תום מועד ההגשה במרץ 2008.
איוואן קזקוב
איוואן סמיונוביץ' קזקוב (ברוסית: Иван Семёнович Казаков; 1 בפברואר 1873 – 16 באוקטובר 1935) היה צייר וגרפיקאי רוסי; תושב הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית.
ביוגרפיה
הוא נולד למשפחת חקלאים. בשנים 1888–1894 למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה. הוא המשיך באקדמיה הקיסרית לאמנויות אצל ולדימיר מאקובסקי וקיבל את התואר "אמן" ב-1898.
התואר שלו כלל מלגה ללימודים באירופה ולכן, ב-1899 - 1900, הוא נסע לאיטליה, צרפת וגרמניה. עם שובו, התיישב בסנט פטרבורג. בעשור לאחר מכן הוא הציג תדיר שם ובמוסקבה.
בשנת 1906 הוא ביקש וקיבל תפקיד כמורה לרישום וקליגרפיה בטשקנט, בו החזיק עד 1910. בהיותו שם צייר נופים אדריכליים בסמרקנד ובבוכרה וכן בטשקנט. הוא גם יצר סדרה של סקיצות אתנוגרפיות.
מאוחר יותר לימד בבית ספר לאמנות אזורי וב-1921 הקים סטודיו משלו. בכמה הזדמנויות הוא עזר בארגון ועיצוב חגיגות מהפכניות. במהלך תקופה זו, הוא הציג בתערוכה הלאומית החופשית הראשונה לאמנות בסנט פטרבורג, התערוכה ה-47 של פרדוויז'ניקי במוסקבה (1922), והתערוכה הראשונה של סניף טשקנט של האקדמיה הרוסית לאמנויות, שהיה אחד ממייסדיה (1928). מ-1926 עד 1930, הוא היה חבר מארגן בסניף טשקנט של איגוד האמנים של רוסיה המהפכנית ועמד בראש הסטודיו שלהם.
בשנת 1930 הופיע בפרבדה ווסטוקה כתבה על קזקוב וחברו ירמי בורצב (1894–1942). שהאשימה אותם בכך שתלמידיהם ציירו דמויות של ישו וסנט פול, והציע לחקור את סניף איגוד האמנים בטשקנט על ידי המנהל הכללי לחינוך מקצועי. בתום החקירה האמנים הואשמו בפעילות אנטי-סובייטית. נגזר עליהם שלוש שנות גלות בסטלינאבאד.
גלותו של בורצב הוארכה מאוחר יותר.
קזקוב חזר ב-1933 ובילה את שנותיו האחרונות בהוראה במכון הפוליטכני בטשקנט.
עובד אייזנברג
ביוגרפיה
עובד אייזנברג נולד ברחובות, בנם של בלהה ואהרון אייזנברג, ממייסדי העיר, ואחיו של בן כרמי אייזנברג. למד בבית מדרש למורים בירושלים והחל את דרכו בפעילות ציבורית מקומית ברחובות ובעבודת חקלאות. בעשור הראשון של המאה ה-20 היה מנהל חוות סג'רה שבגליל התחתון. רעייתו הייתה מיכל כהן, בתו של המורה יצחק כהן, ממקימי העיר.
אייזנברג כיהן כחבר ויו"ר הנהלת אגודת הפרדסנים "פרדס" ברחובות. ממייסדי תנועת המכבי ברחובות, יו"ר הסתדרות החקלאים בעיר, חבר מועצת העיר ומחזיק תיק החינוך. מ-1943 היה חבר נשיאות ועד האיכרים. היה ממייסדי בית הספר התיכון החקלאי בפרדס חנה ושימש כחבר הוועד המנהל שלו. היה גם חבר הוועד המנהל של בית הספר הריאלי בחיפה. היה ממייסדי תיכון רחובות. כן היה חבר מועצת אורט. כיהן גם כחבר המועצות הממשלתיות לכוח האדם ולחקלאות בישראל. בקונגרס הציוני ה-21 שהתקיים בז'נבה השתתף כציר. כתב מאמרים על תולדות היישוב החקלאי במספר עיתונים חשובים, בהם "בוסתנאי", "הארץ" ו"הבוקר".
אייזנברג הקים לזכר אביו מושב ליד רחובות - רמת אהרן אייזנברג, שמאז התרחבה ולימים הפכה לשכונה בתוך העיר. הוא גם הוציא את ספר זיכרונותיו של אביו, "ספר אהרן איזנברג".
עובד אייזנברג נפטר בשנת 1956 ונקבר בבית קברות תר"ן המייסדים. אשתו מיכל נפטרה ב-1959.
הותיר שלוש בנות ובן.
זקן חברי הכנסת
זקן חברי הכנסת הוא המבוגר ביותר מבין חבריה של כנסת מסוימת.
שיניאווה
שיניאווה (ביידיש: שינאווא ובפולנית: Szeniawa ויש הכותבים על פי היידיש שינובה) עיירה בפרובינציה פּוֹדְקַרְפָּאטִי בגליציה. בעת כיבוש העיירה על ידי גרמניה במלחמת העולם השנייה הם הסבו את שם העיירה ל-Schoneforst.
זקן חברי הכנסת
עד לכנסת ה-16 הייתה לזקן חברי הכנסת הנוכחים בישיבתה הראשונה סמכות המעוגנת בחוק: לאחר פתיחת הישיבה הראשונה של הכנסת החדשה בידי נשיא המדינה, הופקד זקן חברי הכנסת הנוכחים על ניהול אותה ישיבה, עד לבחירת יושב הראש לאותה כנסת. בהיעדר נשיא המדינה פתח זקן חברי הכנסת הנוכחים את הישיבה. דרך פעולה זו נהגה למן התכנסות הכנסת השנייה ועד התכנסות הכנסת החמש עשרה. היא עוגנה בסעיף 4 לתקנון הכנסת ובהמשך בסעיף 13 לחוק יסוד: הכנסת.
שיניאווה
סמל העיר כולל כוכב משושה וחצי סהר.
זקן חברי הכנסת
בעקבות תיקון חוק יסוד: הכנסת בשנת 2000 (תיקון מס' 27) נלקח מזקן חברי הכנסת תפקיד זה, והחל מפתיחת הכנסת השש עשרה החל למלא אותו ותיק חברי הכנסת, כלומר אותו חבר הכנסת שכיהן בכנסת את פרק הזמן הרב ביותר במצטבר; ובמקרה של שוויון, יבחר חבר הכנסת המבוגר יותר. בעקבות תיקון נוסף של חוק היסוד שנעשה על ידי יו"ר הכנסת דאז יולי אדלשטיין, בשנת 2016 (תיקון מס' 43), נקבע כי אם יושב ראש הכנסת הקודמת נבחר לכנסת החדשה הוא ימשיך למלא את התפקיד עד לבחירת יושב ראש קבוע. אם לא נבחר שוב, ימלא את התפקיד ותיק חברי הכנסת.
שיניאווה
עיירה ממנה באו רבנים ידועי שם:
זקן חברי הכנסת
חבר הכנסת שמעון פרס היה זקן חברי הכנסת במשך ארבע כנסות ברציפות, יותר מכל חבר כנסת אחר.
שיניאווה
בשנות השואה גטו שהוקם בעיירה שימש כמחנה מעבר ליהודי ירוסלב והסביבה. עד נובמבר 1942 חוסל הגטו שבעיירה, תוך רצח כ-1,800 יושביו, כאשר חלקם נרצחו ביער סמוך, וחלקם שולחו במספר משלוחים למחנה ההשמדה בלז'ץ. באביב 1944 שרפו הגרמנים את גופות הנרצחים בעיירה.
זקן חברי הכנסת
זקני חברי הכנסת
הרשימה מפרטת את האישים שהיו זקני חברי הכנסת במועד התכנסותה של כל אחת מן הכנסות.
חינוך ממלכתי משלב
חינוך ממלכתי משלב הוא זרם של החינוך הממלכתי בישראל, המתאפיין בשילוב לימודי יהדות מוגברים בתוכנית הלימודים ושימת דגש על עיסוק בזהות יהודית. בבתי ספר של החינוך הממלכתי המשלב, המושתתים על פלורליזם, לומדים ביחד תלמידים המשתייכים לקשת רחבה של זהויות יהודיות: חילונים, דתיים, מסורתיים, קונסרבטיבים ורפורמים.
שורשי החינוך הממלכתי משלב
בית הספר המשלב הראשון הוקם ביישוב כפר אדומים בשנת 1981, והיווה מודל ללמידה והשראה לשאר בתי הספר שקמו אחריו. בשנת 2008, ביוזמת הח"כ אסתרינה טרטמן הרב הח״כ ויור וועדת חינוך מיכאל מלכיאור, ובשיתוף ד"ר אריה גייגר, אישרה הכנסת את החוק לחינוך ממלכתי משלב. החוק מסמיך את שר החינוך לקבוע לגבי מוסד חינוך רשמי כי הוא מוסד חינוך ממלכתי משלב, שבו יינתן חינוך שיכלול לימוד מקורות יהודיים בהיקף רחב, תוך שימת דגש על עיסוק בזהות יהודית.
כל בית ספר בארץ, אם הורי לפחות שני שלישים מהתלמידים ורוב הצוות הפדגוגי תומכים במהלך, יכול לקבל הכרה מטעם משרד החינוך כבית ספר חינוך משלב.
עוד טרם חקיקת החוק, מספר בתי ספר בערים שונות בארץ התחילו ליישם את הרעיון לימודים משותפים של דתיים וחילונים ברוח פלורליזם יהודי, בהם בית הספר "יחד" במודיעין, בית הספר קשת בירושלים, בית הספר רעות בירושלים, בית הספר קשת בזכרון יעקב, בית הספר מיתרים ברעננה, בי"ס ז'בוטינסקי בבית שמש, בית הספר קשת במזכרת בתיה, בתי ספר ברותם, בנטור, בלכיש, בשפיר-באר טוביה. בתי ספר משלבים נוספים פעילים כיום בתל אביב, בשוהם ובמקומות אחרים בארץ.
רוב בתי הספר בזרם פועלים תחת רשת מיתרים, חלקם פועלים תחת קרן החינוך תל"'.
האחיות המוצלחות שלי
האחיות המוצלחות שלי היא סדרת טלוויזיה קומית ישראלית שעלתה לשידור בשנת 2016. הסדרה עוסקת בסיפורן של שלוש אחיות אשר הוריהן עזבו את הארץ, ומתארת את הקשיים והתהפוכות בחייה של כל אחת מהן.
הסדרה נוצרה על ידי נועה ארנברג וגלית חוגי, בוימה על ידי גורי אלפי והופקה על ידי "טדי יזמות והפקות". העונה הראשונה של הסדרה שודרה ב-yes בתאריכים 13 במרץ עד 22 במאי בשנת 2016. ב-22 במרץ 2018 עלתה עונה שנייה לסדרה. העונה השלישית עלתה לשידור ב-17 בינואר 2019.
עלילה
הסדרה מתארת את חייהן ויחסיהן של שלוש אחיות שמתוארות כבלתי-מוצלחות, לאחר נסיעת הוריהן להפלגה ארוכה ברחבי העולם. הבכורה, אורית, היא מורה בבית ספר תיכון; היא מקיימת מערכת יחסים לסבית, שהיא שומרת בסוד מהוריה. השנייה במשפחה היא נטלי, בחורה צעירה שלא מצליחה למצוא עבודה ולא יודעת מה היא רוצה לעשות בהמשך חייה. האחות הצעירה מור היא חיילת ממורמרת, הסובלת מהצקות של מפקד ילדותי בצה"ל, ומאוהבת בבן גיגי, החייל הכי חתיך בגדוד.
אליפות CONCACAF 1977
אליפות CONCACAF 1977 נערכה בין ה-8 באוקטובר ל-23 באוקטובר 1977, והייתה המהדורה ה-7 של אליפות צפון אמריקה בכדורגל. הטורניר שימש גם כמוקדמות למונדיאל 1978. המארחת מקסיקו העפילה בקלות למונדיאל וניצחה את כל אחד מחמשת משחקיה כאשר היא כובשת 4 שערים בממוצע למשחק.
אליפות ה-FTW
אליפות FTW (באנגלית: FTW "Fuck the World" Championship) היא תואר אליפות היאבקות מקצועית, שהיה שייך לארגון ההיאבקות Extreme Championship Wrestling (ECW) בשנת 1998. לאחר שבוטל בשנת 1999, האליפות הייתה לא פעילה במשך 21 שנים עד שהוחזרה לפעילות בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling בשנת 2020 על ידי היוצר שלה, טאז. האלוף הנוכחי הוא הוק.
אליפות זו הייתה דומה לאליפות מיליון הדולר של ארגון ה-World Wrestling Federation (ה-WWF, כיום ה-WWE) מבחינה שהיא לא הוכרזה באופן רשמי כאחת מאליפויות הארגון.
Extreme Championship Wrestling (1998–1999)
אליפות FTW במשקל כבד של ECW נוצרה על ידי בעלי הארגון ECW, פול היימן, כדי לפצות על עלילות שבוטלו בעקבות פציעות. אלוף העולם במשקל כבד של ECW, שיין דאגלס, סבל מדלקת סינוסיטיס רצינית ומפציעה במרפק. טאז ואל סנואו לא הוכשרו להתאבק באירוע WrestlePalooza של שנת 1998 עקב בעיות בריאותיות. היימן העניק את התואר לטאז, בטענה שזה מתאים לגישה הקשוחה שאפיינה את דמותו.
טאז הודיע על יצירת חגורת האליפות (שנקראה גם בשם אליפות העולם של ברוקלין) באירוע It Ain't Seinfeld, שנערך ב-14 במאי 1998. בעלילה עצמה, הוא היה מתוסכל מאי יכולתו לאתגר על אליפות העולם במשקל כבד של ECW בעקבות הפציעות של האלוף שיין דאגלס. טאז יצר את האליפות והגן עליה בצורה שהחשיב את עצמו כאלוף העולם האמיתי של הארגון. הוא ציין שהקהל העריך את המסר שחגורת האליפות העבירה, כשהיא ייצגה את הזלזול בבוסים ובחברה עצמה, ואף אמר שהוא האמין שאליפות זו הוערכה יותר מהאליפות הראשית של הארגון. חגורת אליפות זו הייתה "בלתי מזוהה" בעיני ECW.
לאחר 219 ימים של החזקה בתואר, טאז הפסיד את האליפות לסאבו. הפסד זה היה במכוון, כשהוא הניח את גופו המחוסר הכרה של סאבו על גופו עצמו ב-19 בדצמבר 1998. טאז היה כל כך בטוח שהוא ינצח את שיין דאגלס בקרב האליפות ביניהם, ומשום כך הוא לא היה צריך יותר את אליפות FTW במשקל כבד. טאז השיב לידיו את אליפות זו באירוע Living Dangerously, שנערך ב-21 במרץ 1999, כאשר באותו אירוע הוא איחד את אליפות FTW במשקל כבד ואת אליפות העולם במשקל כבד של ECW (שבה הוא החזיק באותה התקופה) לאחר שניצח את סאבו בקרב אליפות נגד אליפות. לאחר מכן, טאז החל להשתמש רק באליפות העולם במשקל כבד של ECW, כאשר הוא היה אלוף העולם במשקל כבד היחיד בכל הארגון.
All Elite Wrestling (2020–היום)
בלילה השני של האירוע Fyter Fest, שנערך ב-8 ביולי 2020, טאז החזיר את האליפות לפעילות והעניק אותה לבריאן קייג'.
עיצוב האליפות
כאשר האליפות נוצרה לראשונה, העיצוב של אליפות FTW הייתה למעשה זהה לעיצוב של אליפות הטלוויזיה של ECW, שבה טאז השתמש לתקופה מסוימת עם רצועת עור בצבע כתום וסטיקרים שעטפו אותה. לוגו עם הכיתוב "TAZ" הופיע במעלה חגורת האליפות, בעוד שפלטה עם הכיתוב "FTW" הונחה על פני הכיתוב "טלוויזיה" במרכז חגורת האליפות, כשבנוסף לכך, דגלי ארצות הברית ובריטניה הופיעו כפלטות הצדדיות.
מספר חודשים לאחר מכן, בניסיון לשחד את טאז להצטוות לשורות סאבו ורוב ואן דאם כדי להתמודד מול שיין דאגלס ו-The Triple Threat, ביל אלפונסו הציג בפני טאז חגורת אליפות חדשה ומקורית, כשהלוגו עם הכיתוב "TAZ" היה חרוט כבר בתוך הפלטה המרכזית.
על פי טאז והנאמר בסרט התיעודי של The Rise and Fall of ECW, כאשר הוא הפסיד את חגורת האליפות בקרב נגד סאבו, סאבו היה עצבני על כך שהשם של טאז התנוסס על חגורת האליפות. מאותה הנקודה ואילך, בכל פעם כשסאבו היה עם חגורת האליפות, הוא כיסה את הלוגו עם השם של טאז עם סרט הדבקה, שעליו היה כתוב הכיתוב "SABU" במרקר.
מריה, נסיכת רומניה
מריה, נסיכת רומניה (נולדה ב-13 ביולי 1964) היא נסיכה רומנייה, בתם של של מיכאי הראשון, מלך רומניה ואנה, מלכת רומניה.
ביוגרפיה
מריה נולדה בקופנהגן כצעירה מחמש בנותיהם של מיכאי הראשון, מלך רומניה ואנה, מלכת רומניה. במהלך לידתה אביה היה בנסיעת עסקים בניו יורק והוא התבשר בטלפון על כך שנולדה לו בת.
היא למדה טיפול בילדים בארצות הברית ועבדה בתחום, לאחר מכן עבדה ביחסי ציבור במספר חברות פרטיות בניו יורק.
במהלך המהפכה הרומנית בשנת 1989 היא עזרה לקורבנות של האירוע ועסקה בשיקומם.
ב-1995 נישאה לבן אצולה פולני, עקב נישואיה לקתולי היא איבדה את מקומה בסדר הירושה לכתר הבריטי, ב-2003 היא התגרשה.
היא שימשה כפטרונית של מספר ארגונים, ביניהם של הקונגרס הרומני לרינולוגיה וקרן לילדים בעלי קשיים.
ברנדון באס
ברנדון סמואל באס (באנגלית: Brandon Samuel Bass; נולד ב-30 באפריל 1985) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד.
קריירה
באס נבחר על ידי ניו אורלינס הורנטס (כיום מוכרים כניו אורלינס פליקנס) בסיבוב השני של דראפט ה-NBA. הוא שיחק במשך שתי עונות עם ההורנטס, עד שחתם עם דאלאס מאבריקס ב-2007.
הוא חתם עם המאבריקס ביולי 2007, ובאמצע עונת הוא קלע זריקה שהביאה לג'ייסון קיד, חברו לקבוצה, את האסיסט ה-10,000 בקריירה שלו.
באס חתם עם אורלנדו מג'יק ב-2009, והועבר לבוסטון סלטיקס ב-2011 בתמורה לגלן דייוויס ו-וון וייפר. במהלך עונתו הראשונה עם המאבריקס, הגיע באס לממוצעים של 12.5 נקודות ו-6.2 ריבאונדים ב-31.7 דקות למשחק. ב-21 במאי 2012, קלע באס שיא קריירה בפלייאוף, 27 נקודות, כדי לעזור לסלטיקס לנצח בשישה משחקים את פילדלפיה 76' בסיבוב הראשון של הפלייאוף. לרוע המזל, הסלטיקס הודחו בחמישה משחקים על ידי מיאמי היט בסיבוב השני.
בין השנים 2016-2017 שיחק בקבוצת לוס אנג'לס קליפרס מליגת ה-NBA.
טרויה (עיר באיטליה)
טרויה (באיטלקית: Troia) היא עיר וקומונה בנפת פוג'ה שבאיטליה.
היסטוריה
בעת העתיקה היא נקראה איקאי (Aecae), היא נזכרת לראשונה במהלך המלחמה הפונית השנייה בקשר לפעולות צבאיות בין חניבעל ברקה לפאביוס מאקסימוס בשנת 217 לפנה"ס. בשנת 216 לפנה"ס, בעקבות קרב קאנאי, הצטרפה העיר לברית עם חניבעל, אולם בשנת 214 לפנה"ס נלכדה חזרה בידי הרומאים. תיאור העיר בידי פליניוס הזקן מאשש את הסברה שטרויה הוקמה בתחיל המאה ה-11 על חורבות איקאי העתיקה.
בשנת 1018 העיר בוצרה בידי המצביא הביזנטי באזיל ביוננס. היא נחשבה לעיר אסטרטגית שהגנה על פוליה מפשיטות הנורמנים. העיר הייתה נצורה מספר פעמים בידי היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ופרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. העיר התבלטה גם במהלך מלחמות איחוד איטליה.
זולטאן באלינט
זולטאן באלינט (במקור בלאייר, בהונגרית: Bálint Zoltán; אוראדיה, 6 במרץ 1871 – בודפשט, 17 בינואר 1939) היה אדריכל יהודי-הונגרי, אחיו של הנוירולוג רז'ה באלינט (רופא) ושל אימרה באלינט (כלכלן) וסבו של השחקן אנדראש באלינט.
ביוגרפיה
זולטאן בלייר נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף בלייר, סוחר תבואה, ושל יוליה פוליצר. הוא למד מוזיקה, אך היה הופך למוזיקאי ממוצע בלבד ולכן בין 1888 לבין 1892 למד באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה ואחר כך נסע לסיור לימודים במערב אירופה. בשובו עבד במשרדי פלוריש קורב ושל קלמן גירגל והשתתף בבניית תערוכת המילניום ובקשר לכך כתב גם יצירה גדולה יותר על הבניינים שנבנו באותה תקופה. הוא הציג בתערוכה את תוכנית התיאטרון העצמאית שלו (1895).
בשנת 1897 הקים משרד אדריכלות משותף עם לאיוש יאמבור. ניתן לחוש בהשפעתו של אדן לכנר בעבודותיהם, אך לעיתים קרובות נבדלו ממנו בעיקר מבחינת הרכב המבנה וחלוקת פני השטח. בבודפשט הוקמו כמה בניינים שלהם, כמו למשל וילת הסטודיו של הפסל ג'רג' זלה (1898–1899); ארמון לדרר (1903–1904); בניין הדירות של שלהם שהקימו להשכרה; בניינים של דירות קטנות (1925). הוא הצליח לעצב את הביתן ההונגרי של התערוכה העולמית בפריז בשנת 1900 כבר בגיל צעיר.בשנת 1900 התקבל ל"תא דמוקרטיה" של הבונים החופשיים, לשם שותפו, לאיוש יאמבור גם הצטרף כעבור שנה. כיצירת מופת של הבונים החופשיים, הם עיצבו את אכסנייתו של המלך לאסלו באוראדיה בשנת 1901.
ללא גורל (סרט)
ללא גורל (בהונגרית: Sorstalanság) הוא סרט קולנוע הונגרי בבימויו של לאיוש קולטאי, אשר יצא לאקרנים בשנת 2005. אימרה קרטס, שכתב את הספר "ללא גורל" שעליו מבוסס הסרט, היה אחראי גם לתסריט. המוזיקה הולחנה על ידי אניו מוריקונה ואחד משיריו בוצע על ידי ליסה ג'רארד. בתפקיד הראשי בתור הנער גיורגי מופיע מרסל נוג', ובתפקיד אורח, בתור חייל אמריקאי, מופיע דניאל קרייג.
זהו אחד הסרטים היקרים ביותר שהופקו בהונגריה, בעלות של 12 מיליון דולר, הפקה הונגרית-גרמנית-בריטית בסיוע קרנות שונות בעולם (כולל קרן רבינוביץ הישראלית), ומופיעים בו 140 שחקנים וכ-500 ניצבים. הסרט הוקרן בפסטיבלי קולנוע רבים בעולם, היה הבחירה הרשמית בפסטיבל הסרטים בברלין ובפסטיבל הסרטים בקרלובי וארי והוצג בין היתר בפסטיבל טורונטו ובפסטיבלי סרטים באדינבורו, שיקגו ולוס אנג'לס.
קבוצת עזרה מדיצינית ציונית אמריקנית
קבוצת עזרה מדיצינית ציונית אמריקנית (ידועה גם בשם קעמצ"א) היה שמו של ארגון הצלה זמני שפעל בארץ ישראל מטעמה של הסתדרות ציוני אמריקה וארגון הג'וינט.
אחרי מלחמת העולם הראשונה שירותי הבריאות בארץ ישראל היו ירודים. גם טרום המלחמה המצב בארץ ישראל לא היה מזהיר, אך המלחמה דיללה את מספר אנשי הרפואה. חלק ניכר מאנשי הרפואה לפני המלחמה היו זרים שהגיעו לארץ כשליחי מיסיון או כתוצאה של התיישבות נתיני המעצמות בארץ ישראל. רובם חזרו למולדתם לשרת בה (כאליהו אורבך מחיפה) ואילו הנתינים העות'מאניים גויסו לצבא.
הפדרציה של ציוני אמריקה החליטה לשלוח לארץ ישראל קבוצת אנשי רפואה, אך הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה עיכבה את המהלך.
אחרי הכיבוש הבריטי יצאה ב-11 ביוני 1918 מארצות הברית קבוצה ראשונה של כ-40 אנשי רפואה, במימון שאת מחציתו תרם ארגון הג'וינט, לארץ ישראל. מנהל הקבוצה היה ד"ר יצחק מקס רובינוב, שהגיע רק במרץ 1919 לארץ ישראל. רובינוב היה הוגה תנועת הביטוח האזרחי בארצות הברית ובעל השקפה סוציאליסטית. מסעם לארץ עבר באנגליה ובצרפת שם פגשו את הברון רוטשילד. רוטשילד התרשם מתוכניות הקבוצה והעביר לרשותה את בית החולים מאיר רוטשילד ברחוב הנביאים בירושלים שנסגר במהלך המלחמה.
השלטונות הבריטיים ראו בעין יפה את פעילותו של הארגון וכך גם ההסתדרות הציונית. הגעתה של הקבוצה, שפעלה בעיקר לטובת המגזר היהודי, הסירה מהשלטונות את הדאגה לבריאות היהודים, וכך משאביו המוגבלים של השלטון המנדטורי הופנו בעיקר למגזר הערבי.
הארגון פעל באופן ריכוזי ועל הרופאים נאסר לעבוד בפרקטיקה פרטית והיו מנועים לעבוד בכל עבודה אחרת והייתה להם חובה לעבוד בכל מקום שהארגון שלחםּ. עד מהרה התגלעו מתחים בין הרופאים שכבר פעלו ביישוב לבין רופאי הארגון, אך גם בין רופאי הארגון להנהלתו. רוב המתחים נבעו מעניינים כספיים. הקבוצה פעלה בהתאם למשנתו של רובינוב שדגל ברפואה ציבורית-שוויונית. גישתו של הארגון הייתה שהחולים ישלמו על פי מצבם הכלכלי, עניים יהיו פטורים מתשלום כלל.
בין רופאי הקבוצה היה גרשון גרי, הרופא שהיה עם טרומפלדור בדקותיו האחרונות והיה עד לאימרתו האחרונה אין דבר, כדאי למות בעד הארץ.
בנוסף לבתי חולים ומרפאות הקימה הקבוצה מערך סניטרי ביישובים היהודיים ובשכניהם הערבים. אחת הפעולות הראשונות של הארגון הייתה הקמת "פלוגות סניטריות" בערים שונות.ביפו חיסנו אנשי הקבוצה את הבאים לארץ ישראל והקבוצה הקימה רשת של "תחנות לאם ולילד" (לימים תחנות לבריאות המשפחה). הקבוצה החלה בהקמת שירותי רווחה שכן רובינוב גרס ששירותים אלו הם חלק מרפואה.
הצלחתה של הקבוצה גרמה לגורמים בהסתדרות הציונית לנסות להכפיף את הקבוצה על משאביה תחת כנפי ההסתדרות, אך רובינוב התנגד לכך בכל תוקף. בספטמבר 1921 פרשה הסתדרות נשים ציוניות הדסה את חסותה על הארגון והוא שינה את שמו ל"הדסה". זהו גם מקור הבלבול הקיים בספרות ובעיתונות התקופה המאחד את הארגון עם "הסתדרות מדיצינית הדסה".
פטיצ'דניים
פטיצ'דניים או צפרדעי סוואנה (שם מדעי: Ptychadenidae) היא משפחה של דו-חיים מסדרת חסרי זנב.
בעבר הייתה משפחה זו תת-משפחה של צפרדעיים, אך ע"פ בדיקות מולקולריות היא הפכה למשפחה בפני עצמה. מיניה חיים באפריקה שמדרום לסהרה.
קבוצת עזרה מדיצינית ציונית אמריקנית
רוב אנשי המשלחת המקורית שבו לארצות הברית.
פטיצ'דניים
אלו צפרדעים קטנות הנחבאות בעשב ומוסוות כמוהו. הם בעלות עיניים גדולות ורגליים ארוכות, העוזרות להם לקפץ גבוה. גופם מנומר בפסים כהים מעט.
מיון
במשפחה 3 סוגים ובין 52 ל-55 מינים:
ז'איר דה רוסה פינטו
ז'איר דה רוסה פינטו (בפורטוגזית: Jair Da Rosa Pinto; 21 במרץ 1921 – 28 ביולי 2005), או בקיצור ז'איר, היה כדורגלן ומאמן ברזילאי, ששיחק בעמדת הקשר התקפי. הוא אחד מגדולי הכדורגלנים הברזילאים בשנות ה-40 וה-50, הזכור בעיקר בזכות הופעתיו בקמפיין מונדיאל 1950. ז'איר, ששיחק לעיתים בעמדת החלוץ מרכזי, נודע בסגנון המשחק החופשי והיכולות הטכניות שלו.
מונדיאל 1950
בשנת 1950 הכישרון של ז'איר הוערך ברחבי העולם, כאשר גביע העולם נערך בברזיל. לצד זיזיניו ואדמיר, ז'איר היה משחקניה הבולטים שעזרו לנבחרת להגיע להישגים בטורניר. הוא הבקיע שני שערים, הראשון בסיבוב הראשון בניצחון 0–4 על מקסיקו, והשני הגיע בסיבוב השני בניצחון 1–6 על ספרד. ז'איר פתח במרקנאסו נגד אורוגוואי, משחק שבו ברזיל הייתה זקוקה לתיקו כדי להיות אלופת העולם. במחצית הראשונה החמיץ מצב קורץ כאשר בעט לקורה, ומשם הפסידו 2–1 בתום המשחק. ההפסד הפך עבור הברזילאים לטרגדיה לאומית, שקיבלה את הכינוי "אסון המרקאנה".
אחרי 1950
מאוחר אחרי ההפסד במרקנאסו צוטט ז’איר אומר: "אני אקח את ההפסד הזה לקבר". הוא בהחלט קיבל זמן להרהר על ההפסד, כאשר לא שותף בה מאז עד ינואר 1956, אז ערך רק שתי הופעות נוספות במדי הנבחרת ופרש ממנה.
אחרי הפרישה
ז’איר אימן מספר קבוצות, בהן סנטוס, פלמיירס ומאדוריירה שם התחיל את הקריירה ככדורגלן. ניתן לו קרדיט על כך שעזר להכניס את פלה, אחד מגדולי הכדורגלנים בכל הזמנים, לתוך הקבוצה סנטוס.
ז'איר נפטר ב-28 ביולי 2005 בגיל 84, כתוצאה מזיהום בריאות. נשיא ברזיל לשעבר, ז'איר בולסונארו, נולד ביום הולדתו ה-34 ונקרא על שמו.
דו"ח הופ-סימפסון
דו"ח על הגירה, יישוב ופיתוח קרקעות (באנגלית: Report on Immigration, Land Settlement and Development), הידוע יותר כדו"ח הופ-סימפסון או כוועדת הופ-סימפסון היה דו"ח סיכום עבודתה של ועדה בריטית שהוקמה במהלך אוגוסט 1929 בראשותו של ג'ון הופ סימפסון, מומחה לקרקעות ולהתיישבות (ולהעברות אוכלוסייה), כמסקנות לוועדת חקירה שהוקמה לבחינת הגורמים למאורעות תרפ"ט וכיצד ניתן למנוע פרעות דומות בעתיד. מסקנותיו של הדו"ח ביחד עם מסקנות ועדת שו וועדת הכותל המערבי, הובילו לפרסום הספר הלבן של פאספילד ולהגבלת ההגירה היהודית לארץ ישראל.
ב-20 במאי 1930 הגיע הופ-סימפסון לארץ ישראל, ושהה בה כחודשיים עד 27 ביולי 1930 בתום עבודתו חזר לאתונה, שבה שימש נציג חבר הלאומים, ועסק בניסוחו הסופי של הדו"ח. הוא הגיש את מסקנותיו ב-22 באוגוסט 1930. על הדו"ח שפרסם סימפסון מופיע התאריך 1 באוקטובר 1930, אך למעשה הוא יצא רק ב-21 באוקטובר 1930.
חלק ממסקנותיו של הופ-סימפסון היו מבוססות על קריאה לא נכונה של הנתונים: חלקם נאספו באמצעות צילומי אוויר, שפענוחם לא נעשה כראוי. ממדי העלייה בשנות ה-30 והתפתחות ההתיישבות החקלאית של היהודים הפריכו את מסקנותיו.
התיישבות ותעסוקה
בעקבות רכישת קרקעות יהודית מחיר הקרקע עלה ופגע ביכולתם של הערבים לרכוש אדמה.
יהודים העדיפו עבודה עברית בפרויקטים יהודיים וגרמו לאבטלה בקרב הערבים בארץ.
הגירה
קיים שטף הגירה מסוריה וירדן של עוברי אורח הנשארים בארץ בצורה בלתי חוקית שיוצר לחץ כלכלי על תושבי המקום.
התגובות לדו"ח
לורד פאספילד מסר את הדו"ח ונספחיו לחברי הקבינט הבריטי ודרש מהם לאמץ את מסקנותיו. עוד בטרם פרסום מסקנותיו, הודיע חיים ויצמן כי יתפטר מתפקידו כנשיא ההסתדרות הציונית אם הממשלה תפרסם ספר לבן על פיהן. ב-21 באוקטובר 1930 החליטה הממשלה לפרסם את הדו"ח באופן רשמי. יום קודם לכן, הודיע ויצמן במסיבת עיתונאים על התפטרותו ופרסם גילוי דעת אל העם היהודי, תחת הכותרת "בשעה קשה זו" ("A Solemn Hour"). אלא שהאולטימטום וההתפטרות נועדו רק לאיים על הממשלה, שתחזור בה, ובסופן של שיחות עם נציגיה, שלח ראש הממשלה רמזי מקדונלד ב-13 בפברואר 1931, איגרת לויצמן שהוקראה בפיו בישיבת בית הנבחרים, שלמעשה ביטלה את מעמדם של הספר הלבן של פאספילד ודו"ח הופ-סימפסון כמסמכים בעלי תוכן מחייב.
ז'יגמונד שימוני
ז'יגמונד שימוני (במקור שטיינר, בהונגרית: Simonyi Zsigmond; וספרם, 1 בינואר 1853 – בודפשט, 22 בנובמבר 1919) היה אספרנטיסט, בלשן יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים. הוא אחיו הגדול של המומחה הגאוגרפי וכותב ספרי עיון ינה שימוני.
ביוגרפיה
ז'יגמונד שטיינר נולד במשפחה יהודית כבנם של שמעון שטיינר, סוחר, ושל נטי מנזל. הוא למד בבודפשט, בלייפציג, ובברלין ולאחר מכן בפריז. חזר הביתה לבודפשט בשנת 1877, היה מורה מחליף משנת 1878, ולאחר מכן משנת 1889 מורה רגיל באגודה הלשונית ההונגרית. משנת 1895 היה העורך של משמר השפה ההונגרית, ולאחר מכן מ-1903 של החוברות הלשוניות. בסיוע יוז'ף בלשה ערך מילון גרמני-הונגרי. הוא נרדף על ידי הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919 בשל דעותיו הפוליטיות, דבר שריסק אותו לחלוטין מבחינה נפשית.
במשך ארבעה עשורים גידל דור חדש של בלשנים וגם כמלומד השאיר חותם מתמשך. עבודותיו על "מושא", "מילות קישור", "משפטי לוואי" משמעותיים ביותר. הוא יצר את תורת המשפט ההשוואתית. שימוני פרסם את תוצאותיו בבלשנות בלימודי הדקדוק בבתי הספר. הוא עסק גם בנושאי נכונות השפה. בשנת 1903, בשם שר הדתות והחינוך הממלכתי, ניסח את הכתיב הנכון החדש עבור לימודי בתי הספר, שהתקבל כמעט על ידי כל שעסקו בכתיבה ספרותית. הוא היה משמעותי הן כמורה והן כמדען. בשנת 1918 נבחר לסגן יושב ראש הוועדה הבינלאומית לתעמולת השפה. בשנת 1919 בתחילת השנה, עסק בהנהגת האספרנטו בהשכלה האוניברסיטאית בהונגריה שכתוצאה ממנה הוקם המכון הבינלאומי לשפה בבודפשט ביולי 1919.
חייו הפרטיים
אשתו הייתה פאולינה בֶּכֶר, בתם של המורה יעקב בכר ושל שרולטה וייסמאייר, אותה נשא בבודפשט ב-11 ביוני 1882.
בנו קארוי גאבור שימוני (1883–1927) היה מהנדס.
איירבוס הליקופטרס
איירבוס הליקופטרס (באנגלית: Airbus Helicopters, בעבר יורוקופטר) היא חטיבת יצור המסוקים של קבוצת איירבוס. היא הגדולה ביותר בתעשיית המסוקים במושגי הכנסה ואספקת מסוקי טורבינה. משרדה הראשי ממוקם בתחומו של נמל התעופה מרסיי-פרובאנס, במריגננה אשר בצרפת, ליד העיר מרסיי. מתקניה העיקריים של איירבוס הליקופטרס, מצויים במטות החברה שבמריגננה, ב"יורוקופטר גרמניה" שבעיר Donauwörth, וב"יורוקופטר ספרד" בעיר אלבסטה.
היסטוריה
"איירבוס הליקופטרס" הוקמה בשנת 1992, באמצעות מיזוג חטיבות המסוקים של איירוספסיאל ודיימלר-בנץ אוויר־חלל AG (DASA). מורשתה של החברה, תחילתה בלואי בלריו ובחברת Lioré et Olivier בצרפת, ובמסרשמיט ופוקה-וולף בגרמניה.
"איירבוס הליקופטרס" והחברות שקדמו לה (ושהתמזגו לתוכה) יצרו מגוון רחב של סוגי מסוקים, כולל המסוק הראשון שהונע על ידי מנוע טורבו-ציר (אלואט II בשנת 1955); הצגתו הראשונה לעולם של זנב הפנסטרון  בעל רוטור חבוי (גאזל בשנת 1968); המסוק הראשון שאושר לטיסה בתנאי התקרחות (סופר פומה בשנת 1984); יצורו הראשון של מסוק בעל מערכת שליטה טוס-על-חוט (FBW) (NH90 טס לראשונה במצב FBW מלא בשנת 2003); המסוק הראשון שהשתמש במערכת שליטה טוס-על-חוט עיקרית (EC135 טס לראשונה בשנת 2003); ונחיתת המסוק הראשונה אי פעם, על הר אוורסט (בוצעה על ידי AS350 B3 בשנת 2005).
כתוצאה ממיזוג חברות האם לשעבר של "קבוצת יורוקופטר" בשנת 2000, נמצאת הקבוצה עכשיו בבעלות מלאה של תאגיד EADS. תוך יצירתו של תאגיד EADS בשנת 2000, מוזגה לתוכו גם יצרנית כלי הטיס הספרדית CASA, אשר גם לה הייתה היסטוריה של פעילויות קשורות למסוקים שראשיתן בחברה הספרדית טלרס לורינג, כולל הרכבה מקומית של המסוק Bo105.
כיום, יש ל"קבוצת יורוקופטר" שבעה מפעלים בצרפת, גרמניה וספרד, בנוסף ל-24 חברות־בת ומשתתפי יצור, ברחבי העולם.
החל משנת 2010, יותר מ-10,500 מסוקי איירבוס הליקופטרס נמצאים בשירות, עם למעלה מ-2,800 לקוחות ב-140 מדינות.
בינואר 2014 החברה שינתה את שמה מיורוקופטר לאיירבוס הליקופטרס.
קישורים חיצוניים
.
Watch Dogs (סדרת משחקי וידאו)
Watch Dogs (מעוצב כ-WATCH_DOGS; בעברית: כלבי שמירה) היא סדרה של משחקי פעולה-הרפתקה שפותחה ופורסמה על ידי יוביסופט.
ctOS (בעברית: מערכת הפעלה מרכזית באנגלית: central operating system) היא מערכת מחשוב בדיונית שמחברת כל מכשיר אלקטרוני בעיר למערכת אחת שאוספת מידע על רוב האזרחים בעיר. לשחקן גם יש גישה ל-ctOS שתינתן לו להשתמש במכשירים שונים ברחבי העולם הפתוח של המשחק כדי לעזור לעצמו בזמן קרב או כדי לפתור פאזלים.
משחקי הסדרה הצליחו הן מבחינה כלכלית והן מבחינה ביקורתית.
Watch Dogs (2014)
Watch Dogs נמצא בגרסה וירטואלית של אזור המטרופולין של שיקגו בשנת 2013. החלק הראשון של הסדרה עוקב אחר איידן פירס (Aiden Pearce). איידן הוא האקר שביצע פשע אך הוא לא נתפס ונשפט בבית משפט, אלה גילו שהוא עשה והנפגע מהפשע רצה לנקום ושלח מחסל כדי לחסל את אחותו של איידן ובמקום הוא בטעות הרג את האחיינית שלו. עכשיו איידן מחפש אחר נקמה.
התחילו לפתח את המשחק ב-2009 עם תקציב של 68 מיליון דולר. יוביסופט מונטריאול (Ubisoft Montreal) (סטודיו של יוביסופט) היה המפתח הראשי של המשחק, עם עזרה מ: יוביסופט רפלקשנס (Ubisoft Reflections), יוביסופט פריז (Ubisoft Paris), יוביסופט קויבק (Ubisoft Quebec), ויוביסופט בוקרשט (Ubisoft Bucharest) (סטודיוס של יוביסופט). ציפו מאוד למשחק אחרי שחשפו אותו ב-E3 2012, אבל המשחק הסופי, שהואשם בהורדה של איכות הגרפיקה, התחיל מחלוקת. המשחק יצא לפלטפומות: Windows, PlayStation 3, PlayStation 4, Xbox 360, Xbox One במאי 2014, וגרסה ל-Wii u יצאה בנובמבר 2014. המשחק קיבל בעיקר ביקורות חיוביות חוץ מביקורות על בעיות טכניות מסוימות כמו: אי-התאמה בין גרפיקת המשחק שהוצגה בשיווק לבין מה שקיבלנו במשחק האמיתי, הסיפור והכוכב (דמות ראשית). המשחק מחר מעל 10 מיליון עותקים עד סוף שנת 2014.
חבילת הרחבה (DLC) שיצאה למשחק בספטמבר 2014 ונקראה: Watch Dogs: Bad Blood (בעברית: כלבי שמירה: דם רע). בה כיכב ריימונד קני (Raymond Kenney), דמות ראשית בסיפור המקורי של המשחק (בנוסף לאיידן ועוד כמה דמויות), ריימונד היה שחקן שניתן לשחק בו (בניגוד לסיפור הראשי שבו לא ניתן). ההרחבה מסיפה עשר משימות סיפור (ייחודי להרחבה), "street sweep" (בעברית: סריקת רחוב) קונטרקט, עוד כלי נשק, תלבושות, משימות צדדיות ומכוניות RC.
Watch Dogs 2
המשחק מתרחש בגרסה בדיונית של אזור מפרץ סן-פרנסיסקו בשנת 2016. סיפור המשחק עוקב אחר האקר בשם "מרקוס הולווואי" (Marcus Holloway) שקיבל עונש על פשע שמעולם לא ביצע, בגלל ctOS 2.0. מרקוס מצטרף לקבוצת האקרים DedSec שמנסים להגדיל את המודעות לסכנות העורבות ב-ctOS 2.0, ולחשוף את השחיתות של היוצרים שלה, חברת "Blume". המשחק הזה מרחיב על אפשרויות משחק רב משתתפים שהיו במשחק הקודם והוא מציג עוד כלי נשק וגדג'טים. לא כמו המשחק הראשון בסדרה, המשחק הזה הציע עולם עם גוון יותר בהיר ואופטימיסטי. המשחק יצא באוקטובר 2016 לפלטפורמות: Windows, PlayStation4 ו-Xbox One. יוביסופט מנטריאול הובילה את הפרויקט הזה ביחד עם עוד יוביסופט סטודיוס ב: טורונטו, פריז, בוקרשט, קייב וניוקאסל שעזרו בפיתוח. המשחק קיבל ביקורות טובות כשהוא יצא לרוב משום שהמבקרים ראו אותו כגרסה משופרת של המשחק הראשון. בזמן שהמשחק נאבק מבחינה מסחרית כשהוא יצא, הוא מכר מעל 10 מיליון עותקים עד 2020.
5 מארזי חבילות הרחבה היו למשחק Watch Dogs 2: ה-"T-Bon חבילות תוכן", "Human conditions" (בעברית: תנאים אנושיים), "No Compromise" (בעברית: אין פשרה), "Root Access Bundle" (בעברית: חבילת גישה למקור), ו- "Psychedelic Pack" (בעברית: חבילה פסיכדלית). בגלל הסכם עם חברת סוני (Sony) כל החבילות הרחבה היו בלעדיות לקונסולת ה-PlayStation 4.
Watch Dogs: Legion
ערך מורחב – Watch Dogs: Legion
המשחק נמצא בגרסה בדיונית של העתיד, בלונדון דיסטופית. המשחק עוקב אחר סניף של DedSec בלונדון שמנסה לנקות את שמו לאחר שהואשם במספר פיצוצים שלא ביצע, ובאותו הזמן לשחרר את אזרחי לונדון מהשליטה של אלביון (Albion), ארגון צבאי פרטי אכזרי, שגרם לעיר להיות במצב של מעקב לאחר מספר הפצצות. המשחק מציג את היכולת לשחק בכמה דמויות, שנותנת לשחקן לגייס וירטואלית איזה NPC (דמויות בלי שחקן) שהוא מוצא בעולם הפתוח של המשחק. לכל דמות שהשחקן גייס יש מיומנות רקע ייחודיים, והשחקן יכול לאבד אותם לצמיתות אם הוא מפעיל את מצב המשחק "מוות לצמיתות" (באנגלית: permadeath. מצב משחק שגורם לכך שדמות של שחקן שאיבדה את כל נקודות החיים שלה, לא יהיה ניתן לשחק בה יותר) לפני שהוא מתחיל משחק חדש. קיימות כמה דרכים לסיים משימה וזה תלוי עם איזה דמות השחקן משחק. המשחק יצא לאור ל: Windows, PlayStation 4, Xbox One ו- Stadia ב-29 באוקטובר 2020, הגרסאות ל-PlayStation 5 ו-Xbox Series X/S יצאו לאור ביום שהקונסולות יצאו לאור.
Ubisoft Toronto הייתה אחראית על הפיתוח, עם קלינט הוקינג כבמאי יצירה. המשחק קיבל ביקורות מעורבות, כשמערכת המשחק בהרבה דמויות שונות מפלגת ביניהם, יש כאלה שמצאו את זה חדשני, וכאלה שראו חוסר באישיות של הדמויות, דיבוב לא טוב, וחוסר איזון בין יכולות (של דמויות). העולם הפתוח, הנהיגה, והסיפור גם מצאו את עצמם במרכז חלק מהביקורות.
"Gameplay"
הסדרה Watch Dogs היא חלק מסוגה של משחקים הנקראת "משחקי עולם פתוח". הסדרה משלבת אלמנטים של פעולה, הרפתקה ונהיגה. השחקן יכול לנוע בחופשיות בעולם הווירטואלי ברגל או בשימוש של כלי רכב והוא יכול להשתמש במערך נשקים או להילחם בקרב נבוסס על מגע (אגרופים, מקלות וכדומה). פעילויות לא חוקיות כמו תקיפת אזרחים, ואז שוטרים יתחילו יגיבו בתקיפה (לרוב קטלנית) של השחקן. במקרה שהשקחן מת, הוא יזדמן מחדש באזור קרוב למקום בו בו הוא נהרג.
האוול קוב
האוול קוב (באנגלית: Howell Cobb; 7 בספטמבר 1815 – 9 באוקטובר 1868) היה פוליטיקאי אמריקאי. כאיש הדרום חבר המפלגה הדמוקרטית כיהן קוב חמש תקופות כהונה כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ובין השנים 1849–1851 היה יושב ראש הבית. הוא גם כיהן כמושל ג'ורג'יה ה-40 בשנים 1851–1853 וכמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'יימס ביוקנן בשנים 1857–1860.
קוב זכור יותר מכול כאחד ממייסדי קונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה"), בה הוא כיהן כנשיא הקונגרס הזמני של הקונפדרציה.
ראשית חייו
ב-1835 הוא נשא לאישה את מרי אן למאר, בת למשפחה בת קשרים רחבים מאוד בדרום. לזוג נולדו 11 ילדים, הבכור ב-1838 והצעיר ב-1861. כמה מהם לא הגיעו לבגרות, כולל בנם הצעיר שנקרא על שמו של אחיו של קוב, תומאס ריד רוטס קוב.
חבר בית הנבחרים של ארצות הברית
קוב נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו ממרץ 1843 ועד מרץ 1851. בשנתיים הראשונות לכהונתו הוא היה יושב ראש ועדת הנסיעות של חברי בית הנבחרים ובשנתיים האחרונות הוא כיהן כיושב ראש הבית.
קוב תמך בנשיא אנדרו ג'קסון בשאלת משבר הביטול והיה תומך פעיל של ממשל ג'יימס פולק במהלך מלחמת ארצות הברית-מקסיקו. הוא הגן על הרחבת העבדות אל הטריטוריות, אך כאשר הוסכם על פשרת 1850 הוא היה לתומך אדוק שלה. קוב הצטרף לוויגים מג'ורג'יה אלכסנדר סטיבנס ורוברט טומבס במערכה ברחבי המדינה לבחירת נציגים לוועידה המדינתית שאישרה באופן גורף, במסגרת "המצע של ג'ורג'יה" (Georgia Platform), שהמדינה קיבלה כפתרון סופי לסוגיות העבדות הבולטות. על רקע זה נבחר קוב כמושל ג'ורג'יה ברוב גדול.
יושב ראש בית הנבחרים
ב-22 בדצמבר 1849, לאחר 63 הצבעות, נבחר קוב כיושב ראש בית הנבחרים, כשהיה בן 34. ב-9 ביולי 1850, לאחר מותו של הנשיא זאכרי טיילור וכניסתו לנשיאות של מילרד פילמור, קוב, כיושב ראש בית הנבחרים היה הבא בתור בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית למשך יומיים בשל היות משרות סגן הנשיא והנשיא הזמני של הסנאט פנויות, עד לבחירתו ב-11 ביולי של ויליאם רופוס קינג כנשיא הזמני של הסנאט, למעט העובדה שקוב לא הגיע לגיל המינימלי של 35 כדי להיות נשיא.
מושל ג'ורג'יה
ב-1851 עזב קוב את בית הנבחרים כדי לכהן כמושל ג'ורג'יה, תפקיד בו הוא כיהן עד 1853.
שובו לקונגרס וכהונה כמזכיר האוצר
קוב שב לבית הנבחרים וכיהן בו ממרץ 1855 ועד מרץ 1857. לאחר מכן הוא מונה כמזכיר האוצר של ארצות הברית בקבינט של הנשיא ג'יימס ביוקנן. בתפקיד זה הוא כיהן שלוש שנים עד להתפטרותו בדצמבר 1860. בנקודת זמן אחת שקל ביוקנן שקוב יהיה יורשו.
מלחמת האזרחים
ב-1860 חדל קוב לתמוך באיחוד והפך לאחד ממנהיגי תנועת הפרישה. הוא היה נשיא הוועידה של המדינות הפורשות שהתכנס ב-4 בפברואר 1861 במונטגומרי, אלבמה. בהנחייתו של קוב ניסחו הנציגים חוקה לקונפדרציה החדשה. הוא שימש כנשיא בכמה ישיבות של הקונגרס הזמני של הקונפדרציה, לפני שהתפטר כדי להתגייס לשירות צבאי עם פרוץ מלחמת האזרחים.
קוב השתתף באופן פעיל בלחימה במהלך מערכת חצי האי ובקרבות שבעת הימים. הבריגדה של קוב לקחה חלק פעיל בלחימה בקרב ההר הדרומי, במיוחד במרווח קרמפטון, שם היא הגיעה בעיתוי גורלי כדי לעכב את התקדמות כוחות האיחוד דרך המרווח, אך במחיר דמים גבוה. אנשיו גם לחמו בקרב אנטיאטם שהתנהל זמן קצר לאחר מכן.
באוקטובר 1862 נפרד קוב מארמיית וירג'יניה הצפונית ונשלח למחוז של מרכז פלורידה. ב-9 בספטמבר 1863 הוא קודם לדרגת מייג'ור גנרל והוצב לפקד על מחוז ג'ורג'יה ופלורידה. הוא הציע לבנות מחנה שבויים בדרום ג'ורג'יה, מיקום שהיה בטוח מפני פולשים מהצפון. רעיון זה הוביל להקמתו של כלא אנדרסונוויל.
כאשר נכנסו צבאותיו של ויליאם שרמן לג'ורג'יה במהלך המערכה על אטלנטה והצעדה אל הים שהתרחשה בעקבותיה, פיקד קוב על גיס המילואים של ג'ורג'יה כקצין בדרגת גנרל. באביב 1865, כשהיה ברור שהקונפדרציה בימיה האחרונים, נשלחו קוב וחייליו לקולומבוס כדי לסייע בהתנגדות לפלישת וילסון. הוא הוביל את ההתנגדות חסרת התקווה של הקונפדרציה בקרב קולומבוס ב-16 באפריל 1865.
במהלך צעדתו של שרמן אל הים, חנתה הארמייה שלו למשך לילה אחד ליד אחוזתו של קוב. כאשר התברר לשרמן שהבית בו הוא התכונן לבלות את הלילה שייך לקוב, שאותו שרמן תיאר בזכרונותיו כ"כאחד ממובילי המורדים בדרום, יותר מאשר גנרל בצבא הדרום", הוא סעד במגורי העבדים באחוזתו של קוב. שרמן החרים את האחוזה והעלה אותה באש. הוא הורה לפקודיו "לא לחוס על דבר".
ב-20 באפריל 1865 נכנע קוב לכוחות האיחוד במייקון ג'ורג'יה.
שנותיו האחרונות
לאחר תום מלחמת האזרחים שב קוב לביתו וחידש את עיסוקו בעריכת דין. על אף לחץ מצד תושבי מחוז הבחירה שלו וחייליו הוא סירב להעיר בפומבי הערות על מדיניות תקופת השיקום עד שקיבל חנינה נשיאותית, אף על פי שבחוגים פרטיים הוא התנגד אליה. לבסוף, כאשר בראשית 1868 הוא זכה בחנינה, הוא החל להתנגד נחרצות לחוקי השיקום, ובסדרה של נאומים שנשא באותו קיץ הוא גינה במרירות את המדיניות של הרפובליקנים הרדיקליים בקונגרס.
מותו והנצחתו
האוול קוב נפטר מהתקף לב בניו יורק ב-9 באוקטובר 1868, כאשר בילה שם את חופשתו. הוא נטמן בבית הקברות אוקוני היל שבאת'נס.
כיושב ראש לשעבר של בית הנבחרים, היה דיוקנו מוצג בלובי של יושבי הראש מחוץ לאולם המליאה של הבית בקפיטול. דיוקן זה הוסר על סמך הוראה שאושרה על ידי יושבת ראש בית הנבחרים ננסי פלוסי ב-18 ביוני 2020.
משפחתו
אחיו הצעיר של קוב, תומאס ריד קוטס קוב, היה פוליטיקאי וחייל שנהרג במלחמת האזרחים. בן דודו, תומאס ויליס קוב, היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור, ועל שמו נקרא מחוז קוב שבג'ורג'יה. אחייניתו, מילדרד לואיס "מיס לילי" רתרפורד, הייתה מחנכת בולטת ומנהיגה של "בנות הקונפדרציה". בתו של קוב, מרי אן למאר קוב, נישאה לאלכסנדר ס. ארווין והייתה אחראית על הנהגתו של עיטור "כוכב הכבוד של הדרום" (Southern Cross of Honor) שהוענק על ידי בנות הקונפדרציה לוותיקי צבא הקונפדרציה.
יעקב שור (פלפולא חריפתא)
הרב יעקב שור (נפטר בתט"ו או תכ"ד) היה רב מפורסם בפולין בתקופתו שנודע כרבה של בריסק (היום ברוסיה הלבנה) ומחבר "פלפולא חריפתא" על מסכת סנהדרין. מצאצאי רבי יוסף בכור שור ובנו של הרב אפרים זלמן שור.
בתפקידו הרבני הראשון היה דיין בבית דינו של הרב אברהם בן מחבר שו"ת "משאת בנימין". לאחר מכן נבחר להיות רבה של לוצק (היום באוקראינה), ובסוף ימיו נבחר לרבנות בריסק.
תשובות שלו פורסמו ב"שו"ת הגאונים בתראי", סימנים מ"ה ומ"ו.
בין התלמידים שהעמיד היה הרב ישעיה הלוי הורוביץ בעל ספר "בית הלוי" על כללי המיגו.
ספרו פלפולא חריפתא נדפס בשנת תי"ז. השאיר אחריו תשובות בכתב יד ונזכר בספרים כמו "בית הלל" על השו"ע סימן ת', וחלקת מחוקק סימן י"ז, סימן קטן ע"ח. חידושים שלו צורפו לספר "דברי פנחס" של הרב פנחס מיכאל גרויסלייט שבידו היו תשובות של אביו בכתב יד.
מריקופה
מריקופה (באנגלית: Maricopa) או בשמם הרשמי פייפאש (Piipaash) הם קבוצה אתנית של אינדיאנים בארצות הברית שתחום מחייתם ההיסטורי היה לאורך גדות הנהר קולורדו בדרום-מערב מדינת אריזונה בארצות הברית. בני השבט שוכנים יחד עם בני הפימה, שבט אינדיאני נוסף שבהיסטוריה שררו ביניהם יחסים טובים, בשתי שמורות באריזונה: קהיליית האינדיאנים של הנהר חילה (Gila River Indian Community) וקהיליית האינדיאנים פימה-מריקופה של הנהר סולט (Salt River Pima-Maricopa Indian Community ). בני המריקופה שבקהיליית האינדיאנים של הנהר חילה מרוכזים ביישוב מריקופה קולוני (Maricopa Colony), ובני המריקופה, בעיקר חסדום פייפאש (Xalychidom Piipaash), שבקהיליית האינדיאנים פימה-מריקופה של הנהר סולט, מרוכזים בליהיי (Lehi), פרוור של העיר מסה.
שמות
שכניהם ובעלי בריתם לעתיד בני האקימל אודהאם, כינו אותם "קוקמאליקאופ" (Kokmalik'op – "אויבים בהרים הגדולים"), והספרדים תעתקו שם זה כ"מריקופה" (Maricopa). הם קוראים לעצמם "פייפא" (Piipaa), "פייפאש" (Piipaash) או "פי-פוש" (Pee-Posh - "אנשים"). צאצאים רבים של בני שבט ההלצ'ידהומה (Halchidhoma), שחיפשו מקלט בקרב המריקופה ב-1825, מזדהים כיום באנגלית כ"מריקופה", אף שהם עשויים לשמר את זהותם העצמית ולכן קוראים לעצמם "חסדום פייפא" (Xalychidom Piipaa) או "חסדום פייפאש" (Xalychidom Piipaash - "אנשים החיים כלפי הנהר").
היסטוריה
המריקופה היו בעברם קבוצות קטנות ששכנו לאורך גדות הנהר קולורדו במשך מאות בשנים. במאה ה-16 הם היגרו לאזור שסביב הנהר חילה, על מנת להתחמק מהתקפות בני שבטי המוהאבי והקווצ'אן (Quechan). במהלך שנות ה-40 של המאה ה-19 גבו מגפות מחיר מבני השבט. במאה ה-19 יצרו המריקופה קונפדרציה עם הפימה, וב-1857 הם הביסו את הקווצ'אן והמוהאבי בקרב פימה ביוט (Pima Butte) בסמוך למריקופה ולס (Maricopa Wells). הם הפכו לחקלאים מצליחים, וב-1870 הם גידלו 1,400 טון חיטה. עם זאת, בצורת והטיית מי הנהרות על ידי חקלאים לבנים גרמו אחר-כך ליבולים כושלים בקנה מידה נרחב.
במאה ה-19 וה-20 יישמה הלשכה לענייני אינדיאנים מדיניות של הטמעת המריקופה בחברה הכללית, והם שלחו מיסיונרים פרסביטריאניים לקהילות של המריקופה. ב-1914 חילק הממשל הפדרלי של ארצות הברית את אדמות השבט לחלקות פרטיות. המועצה המייעצת של הפימה (Pima Advisory Council) הוקמה על ידי הלשכה לענייני אינדיאנים ב-1926 על מנת שתדבר בשמן של קהיליות הפימה והמריקופה. ב-1934 הסכימו הפימה והמריקופה לקבל את החוק לארגון מחדש של האינדיאנים (Indian Reorganization Act) והקימו את קהיליית האינדיאנים של הנהר חילה שהשיבה להם מידה מסוימת של ממשל-עצמי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 גרמו מפעלי ההטיה של הנהר חילה להפסקה מוחלטת של זרימת המים בנהר, והשבט סבל מאובדן המים. הפתרון של הלשכה לענייני אינדיאנים היה לחייב את בני השבט להשתמש במי בארות מליחים, שלא ניתן היה להשתמש בהם על מנת לגדל יבולי מזון והשבט עבר לגדל כותנה.
אחרי מלחמת העולם השנייה עזבו רבים מבני השבט בעידודה של הלשכה לענייני אינדיאנים את השמורה, ובמשך שנים רבות האמינו רבים כי מסורת המריקופה נעלמה וכי הם נטמעו בפימה.
שפה
השפה אותה מדברים בני המריקופה הוא מריקופה השייכת למשפחת השפות היומאניות (Yuman language).
אומנויות
המריקופה ידועים בקליעת סלים ובאריגה, אבל הם ידועים בייחוד בכלי החרס האדומים הממורקים מאוד שלהם. שיטות ייצור כלי החרס המסורתיות שלהם זכו לתחייה מ-1937 עד 1940. אליזבת הארט (Elizabeth Hart) שנשלחה מטעם הממשל הפדרלי עבדה יחד עם איידה רדבירד (Ida Redbird) והקימה את קואופרטיב הקדרות של המריקופה (Maricopa Pottery Cooperative). רדבירד שימשה כנשיאת הקואופרטיב שבו היו חברים 17 עד 19 אומנים. הארט עודדה את חברי הקואופרטיב לחתום על עבודותיהם. צלבי קרס היו מוטיב מסורתי נפוץ שנזנח בשנות ה-40 בשל השימוש שעשו הנאצים בסמל. המריקופה משתמשים בשיטת המשוט והסדן (paddle and anvil) ביצירת כלי החרס, אבל בעוד שכלי חרס המשמשים לבישול הם מחוסמים, כלי החרס המקושטים אינם מחוסמים.
בת הים הקטנה (סרט, 2023)
בת הים הקטנה (באנגלית: The Little Mermaid) הוא סרט פנטזיה מוזיקלי אמריקאי שבוים על ידי רוב מרשל על פי תסריט מאת דייוויד מגי. סרט זה הוא עיבוד לייב אקשן לסרט ההנפשה משנת 1989 באותו השם, שהוא עצמו מבוסס על האגדה המפורסמת משנת 1837, בעלת אותו השם, מאת הנס כריסטיאן אנדרסן. בסרט מככבת האלי ביילי בתפקיד הראשי, ולצדה מככבים ג'ונה האוור-קינג, מליסה מקארתי, חאווייר ברדם, דויד דיגס, אקוופינה, ג'ייקוב טרמבלי ונומה דומזווני.
במאי 2016, נמסר לראשונה כי "סרטי וולט דיסני" שוקדת על פיתוח עיבוד מחודש לסרטם משנת 1989. בדצמבר 2017, נמסר כי למלאכת בימוי הסרט נשכר מרשל. צילומי הסרט התקיימו בעיקר באולפני "פיינווד" שבאנגליה ובאי סרדיניה שבאיטליה מינואר עד ליולי 2021. הסרט הופק בשיתוף פעולה בין "סרטי וולט דיסני", ג'ון דלוקה, מרשל, וחברת "מארק פלאט הפקות". בכתיבת והלחנת השירים עבור העיבוד המחודש, השתתף המוזיקאי לין-מנואל מירנדה, לצד המלחין אלן מנקן ששב עבור הלחנת הפרטיטורה והשירים.
בכורת הסרט התקיימה בתיאטרון דולבי בלוס אנג'לס ב-8 במאי 2023, ולאחריה, בכיכר אודיאון לוקס לסטר שבלונדון ב-15 במאי 2023, בארצות הברית, עלה הסרט לאקרנים בפורמטי RealD 3D, IMAX, Dolby Cinema ו-4DX, בנוסף למסכים רגילים, ב-26 במאי 2023; ובישראל, ב-25 במאי 2023.
עלילה
אריאל היא בת ים ובתו הצעירה של המלך טריטון, שליט אטלנטיקה. חרף האיסור שהטיל טריטון על בני עמו לעלות אל פני השטח לאחר מות אשתו מידי בן-אנוש, מוקסמת אריאל מהעולם האנושי, על אף שמעולם לא ראתה אותו, ובתמיכתם של חברה הטוב ביותר, פלאונדר, דג דפדוף אטלנטי, ושל סקאטל, ציפור סולה צפונית, היא אוספת חפצים אנושיים.
לאחר שהיא מחמיצה את הפגישה השנתית לקראת ירח האלמוג, בה הייתה אמורה להשתתף עם אחיותיה, מול טריטון, שנוזף בה; חומקת אריאל אל המערה בה היא מסתירה את החפצים שאספה, שם היא חוזה בזיקוקים מעל האוקיינוס ומחליטה לעלות אל פני השטח על מנת לראותם מקרוב. הזיקוקים מגיעים מספינתו של הנסיך אריק, נסיכה של ממלכה הממוקמת על האיים הסמוכים, שעל סיפונה שומעת אריאל את אריק מביע בפני ראש ממשלת האיים ואיש סודו הקרוב, גרימסבי, על רצונו לחקור את הלא-נודע במטרה לסייע לאנשי ממלכתו. כשסערה מגיעה והספינה עולה על שרטון, מחלצת אריאל את אריק ומביאה אותו לחוף, שם היא נעזרת בשירת הסירנה שלה על מנת להציל את חייו, אך נמלטת לפני שיוכל לשוב להכרתו. לאחר שאריק מתאושש, אמו, המלכה סלינה, אוסרת עליו להפליג שוב.
במאורתה של אורסולה, מציגה אורסולה לאריאל עסקה – היא תהפוך אותה לאנושית למשך שלושה ימים, במהלכם עליה לקבל "נשיקת אמת" מאריק על מנת להישאר אנושית לצמיתות; ובאם תיכשל, תהפוך חזרה לבת ים ותהיה שייכת לאורסולה – על מנת להפוך לאנושית, על אריאל לוותר על סגולותיה כבת ים ועל קול שירתה, שעליה תשמור אורסולה בקונכייה שהיא עונדת על צווארה. אריאל מסכימה לתנאי העסקה, ולאחר שהיא מקבלת רגליים אנושיות, היא נלקחת אל פני השטח על ידי פלאונדר וסבסטיאן, שם היא ניצלת על ידי דייג, שלוקח אותה לטירתו של אריק. אריק, שמחפש בטירוף את האישה שהצילה את חייו, ממהר לפגוש את אריאל כשהוא שומע על הגעתה, אך מתאכזב לגלות שהיא חסרת-קול. באותו הערב, חוקרת אריאל את הטירה ומוצאת את אוסף האוצרות הימיים של אריק, אותם הוא צבר במהלך מסעותיו; ולאחר שהיא נמצאת על ידי אריק, השניים מבלים יחד בהתעמקות באוסף שלו.
למחרת, לוקח אריק את אריאל לסיור ברחבי הממלכה. סבסטיאן, שממשיך להשגיח על אריאל, מבין שאורסולה כישפה אותה לשכוח שעליה לנשק את אריק; והוא, סקאטל ופלאונדר לוקחים על עצמם לגרום לזוג להתנשק. השלושה כמעט מצליחים במשימתם, אך מסוכלים על ידי פסוליאם וחליאם. זועמת מהאפשרות שתאבד את השליטה על אריאל, אורסולה הופכת את עצמה לוונסה, צעירה יפהפייה, ומשתמשת בקול שירתה של אריאל על מנת להפנט את אריק.
למחרת בבוקר, מגלים אריאל וחבריה על כוונתו של אריק להכריז על אירוסיו לוונסה עם שקיעת החמה. סקאטל מגלה את זהותה האמיתית של ונסה ומודיעה על כך לאריאל, שממהרת למסיבת האירוסין, שם היא מתעמתת עם ונסה ומצליחה לשבור את הקונכייה שסביב צווארה. קולה של אריאל מושב לה והכישוף על אריק נשבר; אך לפני שביכולתם להתנשק, השמש שוקעת ואריאל הופכת בחזרה לבת ים, ואילו ונסה שבה לצורתה האמיתית כאורסולה.
בסופו של דבר, מקבל טריטון את העובדה שעל אף שאריאל שבה הביתה כמו שרצה, היא אינה מרוצה מחייה הנוכחיים; ובעקבות דרישתו של סבסטיאן, מתרצה והופך את אריאל לבת-אנוש לצמיתות. לאחר שהיא מתאחדת עם אריק ונישאת לו, מחליט הזוג להפליג אל מים לא-נודעים ולחקור אותם, בברכת שני הוריהם ובתמיכתם של בני עמם משני העולמות.
דיבוב
בסרט מופיעים ללא דיבוב (זאת בניגוד לסרט המקורי) גם צמד הניבנים ירוקים של אורסולה, פסולים וחליאם; וכלבו של אריק, מקס.
בנוסף, בסרט מופיעים גם לורנה אנדריאה כפרלה; סימון אשלי כאינדירה; קייסה מוחמד כקארינה; נטלי סורל ככספיה; קרולינה קונצ'ט כמאלה (דיבוב לעברית: אילי עלמני); וסיינה קינג כטמיקה – ששת בנותיו של המלך טריטון ואחיותיה של אריאל; אמילי קואטס כרוזה, נערה צעירה העובדת כמשרתת בטירתו של אריק; ג'ון דאגליש וכריסטופר פיירבנק כמאליגן והוקינס, מלחים המשרתים על ספינתו של אריק; וראסל בלוך ואדריאן כריסטופר כבני ים המשרתים כשומרים בארמונו של טריטון. מדבבת דמותה של אריאל מהסרט המקורי, ג'ודי בנסון, מופיעה בסרט בהופעת קמע כרוכלת מקומית בה נתקלת אריאל במהלך הסיור שעורך לה אריק ברחבי ממלכתו.