cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלבורן ויקטורי
עידן קווין מוסקט (2013- )
מחזורים ספורים בלבד מפתיחת העונה, התבשרה הקבוצה כי המאמן פוסטקוגלו עוזב את משרתו לטובת אימון נבחרת אוסטרליה. שמונה ימים לאחר עזיבתו, מונה קפטן הקבוצה בעבר, קווין מוסקט, לתפקיד המאמן הראשי. בכך, היה לכדורגלן העבר הראשון של הקבוצה שמתמנה לתפקיד המאמן שלה. מוסקט הצליח לנווט את הקבוצה למקום הרביעי בתום העונה הסדירה. עם פתיחת הפלייאוף ניצחה הקבוצה 2-1 דרמטי את סידני, עם שער ניצחון עמוק בתוספת הזמן, אך שוב נעצרה בחצי הגמר, הפעם בעקבות הפסד 1-0 לבריזבין רואר, מחזיקת הצ'מפיונשיפ בתום העונה.
עונת הייתה הראשונה של מלבורן שנפתחת תחת המאמן מוסקט. במסגרת ההכנות לעונה, התחזקה הקבוצה משמעותית עם רכש אירופי איכותי. גולת הכותרת הייתה החתמתו של בסארט ברישה האלבני מבריזבין רואר כשחקן ה-Marquee הזר, כשמקבילו המקומי מארק מיליגן ממשיך כקפטן הקבוצה. בנוסף, הגיעו לקבוצה, בין היתר, דניאל גאורגייבסקי המקדוני ומתייה דלפייר הצרפתי. מלבורן פתחה היטב את העונה, ורשמה הפסד ראשון רק במחזור ה-11, בדרבי מול מלבורן סיטי. עד לסיום העונה שמרה הקבוצה על המקום הראשון בעונה הסדירה, וזכתה באליפות הפרמיירשיפ. הקבוצה הגיעה מוכנה גם לפלייאוף, שם הביסה את מלבורן סיטי 3-0 בדרבי, וגברה באותה התוצאה בגמר על סידני, כדי להשלים דאבל עונתי שלישי בתולדותיה. הקבוצה אף העפילה לגמר הראשון אי פעם של הגביע האוסטרלי, אך הפסידה 4-2 לפרת' גלורי בהארכה.
לאחר קיץ נטול זעזועים משמעותיים, להוציא את עזיבתו של מיליגן הקפטן, ניסתה הקבוצה לשמור על תואריה במקביל להשתתפותה בליגת האלופות האסיאתית. ברישה הוסיף להיות מלך שעריה של הקבוצה ולרשום נתוני כיבוש מרשימים, שסייעו לקבוצתו להתברג לפלייאוף האליפות מהמקום השישי, הנמוך ביותר שמוביל לפלייאוף. בסיבוב הראשון של הפלייאוף התארחה מלבורן אצל בריזבין רואר, והודחה בתום הפסד 2-1 דרמטי במיוחד. לאחר 83 דקות מאופסות, הורחק ג'ייסון גריה ממלבורן בכרטיס צהוב שני. שלוש דקות אחר כך העלה ברישה את האורחים ליתרון 1-0, על אף החיסרון המספרי. אלא שהיתרון החזיק מעמד שתי דקות בלבד, ובדקה ה-88 מצאה המארחת את שער השוויון. שלוש דקות בתוך תוספת הזמן, ושבע דקות בלבד לאחר השער של ברישה, השלימה בריזבין מהפך והדיחה את מלבורן מהמשך הפלייאוף.
באותה העונה השתתפה מלבורן בשלב הבתים של ליגת האלופות האסיאתית, ולראשונה בתולדותיה הצליחה לעבור אותו בהצלחה. על אף שהצליחה לצבור שני ניצחונות בלבד בששת משחקי הבית, המאזן הספיק לה למקום השני, אחרי שנגחאי SIPG, ולכרטיס לשמינית הגמר. בשלב זה פגשה מלבורן את ג'אונבוק יונדאי מוטורס מקוריאה הדרומית. לאחר שוויון 1-1 במשחק הראשון, ניצחו הקוריאנים 2-1 בגומלין והדיחו את מלבורן מהמפעל. על אף חוסר ההצלחה בליגה ובמפעל הביניבשתי, מלבורן לא סיימה את העונה בלי תואר, והצליחה לזכות בגביע האוסטרלי, עם ניצחון 2-0 בגמר על פרת' גלורי.
עונת נפתחה עם שינויים משמעותיים בסגל, ובין היתר השיבה הקבוצה לשורותיה את מרקו רוחאס ואת ג'יימס טרויסי ששיחקו במדיה בעבר. מלבורן רשמה עונה מוצלחת בליגה, אך נכנעה לעונה מוצלחת יותר של סידני, שלא הותירה סיכוי למתחרותיה וספגה הפסד אחד בלבד לאורך כל העונה הסדירה. מלבורן סיימה כסגניתה של סידני, אך בפער משמעותי של 17 נקודות. בפלייאוף העניק ברישה לקבוצתו את הכרטיס לגמר, כשכבש את השער היחיד בניצחון 1-0 על בריזבין רואר. בגמר שוב כבש ברישה ראשון, אך סידני המשיכה את העונה הסדירה המוצלחת שלה, והשיגה את השוויון בדרך להכרעה בפנדלים. רוחאס החמיץ את הפנדל הרביעי של קבוצתו, וסדיני ניצלה זאת לניצחון 4-2 ולזכייה בצ'מפיונשיפ.
אצטדיון אולימפיק פארק
אצטדיון הבית הראשון של הקבוצה היה אצטדיון אולימפיק פארק במלבורן. האצטדיון, שבעת היווסדה של הקבוצה חגג חמישים שנים להיווסדו, שימש את הקבוצה בכל משחקי הבית שלה בעונתה הראשונה, עונת. באצטדיון יציעי ישיבה רק בצידו המערבי והמזרחי, בעוד היציעים הדרומיים והצפוניים היו יציעי עמידה בלבד.
על אף שלא שימש אותה עוד כאצטדיון הביתי במרוצת שתי העונות הבאות, העבירה הקבוצה משחקים ספורים לאולימפיק פארק עד לסגירתו ב-2009. האצטדיון נהרס בשנת 2011.
אצטדיון דוקלנדס
עם פתיחתה של עונת, העבירה מלבורן את משחקיה לאצטדיון דוקלנדס (או אצטדיון אתיחאד). המעבר לאצטדיון גדול משמעותית מקודמו, בעל 56 אלף מקומות ישיבה, הוכיח את עצמו הן מקצועית והן מבחינת כמות הקהל. ממוצע הקהל הביתי עלה לכ-28 אלף צופים בממוצע, כעשרת אלפים יותר צופים בממוצע מאשר השנייה אחריה. מקצועית, באותה העונה זכתה הקבוצה באליפות הפרמיירשיפ והצ'מפיונשיפ, כשגמר הפלייאוף מתקיים באצטדיון. לעיני יציעים מלאים, הביסה מלבורן 6-0 את אדלייד יונייטד, הניצחון הגבוה אי פעם בגמר הפלייאוף, וזכתה בתואר. גם האליפות
עד לסיום בנייתו של האצטדיון הריבועי במלבורן, שנפתח לאירוח משחקים לקראת עונת, המשיכה מלבורן לארח את משחקיה בדוקלנדס. במרץ 2016 הודיעה הקבוצה על המשך אירוח משחקי מפתח (כגון משחקי דרבי ומשחקי פלייאוף) לעשר שנים נוספות.
האצטדיון הריבועי במלבורן
בטרם עונת, תכננה הקבוצה לעבור לשחק באצטדיון חדש הנבנה מזרחית לאולימפיק פארק, שעלות בנייתו הוערכה בכ-190 מיליון דולר. התכנון המקורי היה לאצטדיון בן 20 אלף מושבים (עם אפשרות להרחבה של כחמשת אלפים מקומות נוספים). התכנונים המוקדמים נבחנו מחדש, עם סירובה של הקבוצה להתחייב לאצטדיון בעל תכולה קטנה. ב-23 במאי 2007, הודיעה הקבוצה כי תצטרף כמייסדת ודיירת שותפה באצטדיון החדש, שכעת תכולתו תעמוד על כ-30 אלף מקומות. על אף שהתכנונים מאפשרים הרחבה לכ-50 אלף מקומות, שיפוץ מסוג זה אינו סביר בעתיד הקרוב, שכן במסגרת המכרז האוסטרלי למונדיאל 2022 נמצא כי הרחבה כזו יקרה מאוד.
כיום, משמש האצטדיון כמרכז התפעולי והניהולי של המועדון, וכן כאצטדיון הבית במירב משחקי הליגה של הקבוצה הבוגרת. כמו כן, גם קבוצת הנוער וקבוצת הנשים של המועדון עושות בו שימוש לעיתים. מלבורן קבעה את כמות הצופים הגבוהה ביותר של מועדון כדורגל כלשהו באצטדיון, והשני מכל אירועי הספורט ששוחקו בו, כש-29,843 צופים חזו בקבוצה גוברת בגמר הפלייאוף לעונת בתוצאה 3-0 על סידני. באותה העונה חגגה הקבוצה תואר נוסף באצטדיון - הגביע האוסטרלי. מלבורן אירחה באצטדיון את פרת' גלורי, וגברה עליה 2-0.
קרדיניה פארק
האצטדיון הוותיק, המונה כ-34 אלף מקומות, אירח פעם נוספת את הקבוצה במשחק הבית שלה מול מואנגטונג יונייטד במסגרת מוקדמות ליגת האלופות האסיאתית ב-2014, כאשר האצטדיון הריבועי ואצטדיון דוקלנדס היו תפוסים באותו התאריך. מספר חודשים אחר כך, לקראת עונת, חתמה הקבוצה על אירוח משחק בית אחד בכל עונה בשלוש העונות הבאות (עד לעונת . בינואר 2017, הורחב ההסכם לשתי העונות נוספות.
נבחרת העשור
במרץ 2015 חשף המנהל המקצועי דאז, ריצ'רד וילסון, את נבחרת העשור של מלבורן ויקטורי (2005-2014). וילסון עצמו עמד בראש ועדת הבחירה שכללה מלבדו גם את מאמן העבר אנג'ה פוסטקוגלו, המנהל המקצועי לשעבר גארי קול, כדורגלן הנבחרת בעבר רובי סלייטר, ועיתונאי הספורט מייקל לינץ'. מתוך 107 שחקני המועדון בכל הזמנים (עד לאותו הזמן), 39 עמדו בקריטריון הבחירה (30 משחקי ליגה לפחות), ומהם נבחרו סגל העשור (11 שחקנים במערך 4-3-3, וחמישה מחליפים), וכן מאמן העשור וקפטן העשור. נבחרי העשור היו:
מאמני עבר
כתב נטוי - מאמן זמני
תארים
פרמיירשיפ:
צ'מפיונשיפ:
Top
top (table of processes) היא תוכנה לניהול תהליכים במערכות הפעלה דמויות יוניקס. היא מציגה רשימה ממויינת של תהליכים על פי קריטריונים נבחרים, ומעדכנת אותם בפרק זמן קבוע. נוסף על כך, top מציגה את כמות הזיכרון ויכולות העיבוד אשר בשימוש, ומידע רחב על התהליכים במערכת, ולכן משמשת ככלי מרכזי בשימוש מנהלי מערכות.
היסטוריה
הגרסה הראשונה של top נכתבה על ידי ויליאם לפברה בתחילת שנת 1984. top נכתבה בהשראת פקודת VMS המציגה את חמשת התהליכים העסוקים ביותר במערכת, יחד עם צריכת המעבד שלהם.
בתחילה, top תמכה במערכת אחת בלבד, VAX המריצה את מערכת ההפעלה BSD 4.1. הגרסה השנייה של top, יצאה בשנת 1986, והייתה יעילה יותר מקודמתה.
חלופות
הפקודה, הנכללת ביוניקס ובמערכות הפעלה דמויות יוניקס, מציגה נתונים דומים לאלו של top, אך מדפיסה למסך פלט יחיד ואיננה מעדכנת אותו. בסולאריס קיימת תוכנה דומה ל-top בשם. ב-MS-DOS קיימת הפקודה, ובמערכת ההפעלה Microsoft Windows קיים מנהל המשימות (Task Manager). במערכות IBM AIX הפקודה המקבילה ל-top נקראת בשם, והיא מציגה רשימה מתעדכנת של התהליכים הרצים כרגע.
htop היא תוכנה הנכתבה כאלטרנטיבה ל-top למערכות לינוקס. כמו top, היא מציגה את התהליכים הרצים במערכת, אך מספקת ממשק אינטראקטיבי וצבעוני, מציגה מידע רב יותר על תהליכים, ומגיבה ללחיצות עכבר.
הר ג'מפר (אנטארקטיקה)
הר גַ'מְפֶּר (באנגלית: Mount Jumper) הוא הר בחלקו המרכזי של רכס סנטינל בהרי אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 13 קילומטרים מזרחית מהר וייטס.
מעבר דברן מפריד בין הר ג'מפר לרכס היורד מפסגת אוונס.
גובהו של ההר 2,890 מטרים מעל פני הים.
ההר משקיף על קרחון אלן, שמצפון וממזרח לו, ועל יובליו של קרחון אלן - קרחון פאטון שמדרום להר, וקרחון רומיאנה שמצפון-מערב להר.
גילוי ומיפוי ההר
ההר מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1957–1959.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שמו של מייג'ור ג'סי ט. ג'מפר (Jesse T. Jumper), מחיל האוויר של ארצות הברית שהשתתף בהקמת תחנת הקוטב הדרומי בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956 – 1957.
ליגת העל האזרית
ליגת העל האזרית בכדורגל (באזרית: Azərbaycan Premyer Liqası) היא ליגת הכדורגל הבכירה באזרבייג'ן. הליגה הוקמה בשנת 1992 בשם "הליגה האזרית העליונה" עם השתחררות אזרבייג'ן מברית המועצות, והחל מ-2007 היא נקראת "ליגת העל האזרית".
כיום מתמודדות בה 8 קבוצות והיא נמשכת מאוגוסט עד מאי. הזוכה באליפות משתתפת במוקדמות ליגת האלופות. בשל סכסוך שהתגלע בין כמעט כל מועדוני הכדורגל באזרבייג'ן לבין ההתאחדות לכדורגל האזרית, הליגה בעונת 2001/2002 הוקפאה באמצע והליגה בעונת 2002/2003 לא נערכה כלל.
הקבוצות בליגה
להלן הקבוצות המתמודדות בליגת העל האזרית בעונת 2023/2024:
אליפות אזרבייג'ן הסובייטית (1928 - 1991)
בזמן שליטת ברית המועצות באזרבייג'ן SSR, לכל רפובליקה סובייטית הייתה אליפות רפובליקה אזורית, ומעליה הייתה ליגת המשנה הסובייטית, ממנה היו מעפילות הקבוצות מכל ברית המועצות הסובייטית לליגה הבכירה, ליגת העל הסובייטית. הקבוצות האזריות לא הצליחו כמעט להעפיל לליגה הבכירה, למעט שלוש קבוצות אזריות: נפטצ'י באקו (27 עונות), וטמפ באקו ודינמו קירובאבד ששיחקו עונה אחת כל אחת.
שאר הקבוצות האזריות הגיעו רק לליגת המשנה אחרי שזכו באליפות המקומית אך לא ביססו את מעמדן בליגת העל הסובייטית.
טבלת אליפויות הליגה הסובייטית האזורית לפי קבוצה
אלו הקבוצות שזכו באליפויות המקומיות באזרבייג'ן הסובייטית בין השנים 1928 - 1991.
הליגה האזרית הבכירה העצמאית (החל מ-1992)
בתחילת שנות ה-2000 זכתה שמקיר בשתי אליפויות רצופות. הכדורגל ספג מכה גדולה מאוד בשנת 2002 כאשר אופ"א הטילה איסור של שנתיים על המועדונים האזרים בגלל סכסוך ארוך בין פדרציית הכדורגל (ההתאחדות) האזרית לבין רוב המועדונים הגדולים בליגה. האליפות המקומית של עונת 2001/2002 ננטשה והתחרות העונתית של עונת 2002/2003 בוטלה עקב סכסוך זה, והמועדונים מנעו משחקניהם בנוסף לשחק עבור הנבחרת האזרית, כאשר פקידי מס בודקים טענות שחיתות ומרמה בהתאחדות האזרית.
הסכסוך הסתיים והמפעל חזר לפעילות בעונת 2003/2004 כאשר נפטצ'י באקו זוכה באליפות הרביעית ועונה לאחר מכן בחמישית. שתי עונות לאחר מכן זכו שתי אלופות חדשות: באקו וחזר לנצ'ראן שזכתה גם בגביע המדינה האזרי והשלימה דאבל. ב-2007/2008 וב-2009/2010 זכתה אינטר באקו בצמד אליפויות ראשון משלה, שבתווך זוכה באקו באליפות השנייה שלה. קרבאך הייתה הקבוצה הראשונה מאזרבייג'ן שמגיעה לשלב הפלייאוף של הליגה האירופית בעונות 2009/2010 ו-2010/2011. נפטצ'י באקו זכתה בשלוש אליפויות רצופות בין השנין 2010 - 2013 והוכתרה כשיאנית האליפויות עם 8 תארים. החל מ-2013 ועד 2020 זכתה קבראך ב-7 אליפויות רצופות והצליחה להדביק את הפער והשלימה גם היא 8 אליפויות היסטוריות וכך השוותה את השיא של נפטצ'י בסיום עונת 2019/2020, עונה שהוקפאה כשהיא מובילה ולבסוף לא חודשה עקב המצב המחמיר של מגפת הקורונה שהתפשטה במדינה. בעונה הבאה נפטצ'י הצליחה לזכות באליפות ולתפוס פער נוסף עם שיא אליפויות של 9 זכיות.
איזה מין שוויון
עלילת הסרט
הסרט "איזה מין שוויון" סרטו של הבמאי הבריטי נייג'ל קול (Nigel Cole), עוסק במאבקן של פועלות שעבדו במתפרה במפעל לייצור מכוניות כתופרות כיסוי מושבי מכוניות. המפעל של החברה האמריקאית "פורד", בדגנהאם לונדון. בשנת 1968 החליטו 187 מהנשים שעבדו במתפרת מפעל המכוניות, לשבות להשוואת שכרן לשכרם של הפועלים הגברים העוסקים באותה עבודה, לאחר שמעמדן במפעל שונה "לעובדות בלתי מקצועיות", רק בשל היותן נשים. למרות שמלאכתן חייבה מיומנות לא מבוטלת, לא פחות מכל גבר העובד במפעל.
הסרט מציג ברגישות סכסוכים ורגעי משבר שנוצרו בשל קשיי השביתה במשפחותיהן של הפועלות השובתות, במאבקן לתמיכה ושכנוע גם של איגודי הפועלים אשר לתפיסתם דרישת התופרות לא הייתה קבילה, מאחר שלא הגיוני כי שכר הנשים ישתווה לשכר הגברים. עובדי המפעל מצאו עצמם ללא פרנסה, מאחר ששביתת התופרות ניתקה חוליה בשרשרת ייצור המכוניות עד כדי השבתה מלאה של שאר מרכזי הייצור.
חרף המצבים הדרמטיים אליהם נקלעו גיבורי העלילה, הסרט משדר אופטימיות. האפרוריות של לונדון מצטלמת נהדר מול התפאורה והחיות הצבעונית של הנשים ולבושן אולי כרמז לחיוניותן של הנשים במרקם החברתי. מאבקן של התופרות במפעל פורד בבריטניה שינה את פני ההיסטוריה, הוכתר בהצלחה והיווה פריצת דרך בקידום זכויותיהן של כלל העובדות באנגליה. מאבקן הביא לחקיקת חוק שכר שווה בבריטניה בשנת 1970.
הסיפור האמיתי מאחורי הסרט
במזרח לונדון, בעיר דגנהאם, במפעל פורד, הועסקו 187 נשים שעבדו כתופרות כיסוי מושבים לרכב. בשנת 1967 הונהגה שיטת דירוג חדשה לפיה נקבעו ארבע מדרגות שכר לעובדי הייצור:
לנשים שעבדו בתעשיית המכוניות שולמה משכורת בדירוג: ב' (B), משכורת זו שולמה לעובדים בלתי מקצועיים. הן החליטו לצאת למאבק בדרישה להעלות דירוג שכרן לדרגה ג' (C), בטענה שעבודתן דורשת מיומנות רבה, זריזות ודיוק. דרישות התופרות במאבקן הייתה לעלות בדרוג שכרן ולא דרישה ל"שכר שווה". 16 נשים בלבד דורגו בדרגת שכר ג' (C) במפעל פורד באנגליה. שביתתן הציבה אותן בפני איום מצד בעלי החברה שראו בחומרה רבה את שביתתן וההפסד הכספי שנגרם לחברה כתוצאה ממנה. החברה שלחה מכתבי אזהרה לשובתות, והזהירה אותן כי הן מפרות את חוזה העסקתן, אך הפועלות הצביעו פה אחד להמשיך בשביתתן עד שדרישותיהן יענו. ב-7 יוני 1968 הצטרפו למאבקן עמיתותיהן במפעל פורד בהלווד (Halewood).ובכך הכפילו השובתות את מספרן. שביתתן גרמה להשבתת המפעל כולו מאחר שלא היו כיסויים להרכבה ברכבים. בשלהי חודש יוני 1968 מפעל פורד איבד סכום של כמיליון פאונד מהכנסות ממכירות מדי יום. מאבקן הגיע עד לשולחנה של ברברה קאסל, שרת העבודה והרווחה, בממשלתו של הרולד וילסון שהתגייסה למציאת פתרון בסכסוך. קאסל נפגשה עם מנהיגות השובתות ומבקשת מהן קודם כל לשוב לעבודה ולסמוך עליה כי ימצא פתרון.
בסופו של דבר תוצאת השביתה הייתה העלאת שכרן של הפועלות ל-92% משכר הגברים המיומנים למחצה (עדיין 8% פחות משכר הגברים). מאבקן לא נחל הצלחה מלאה אך דרבן נשים לנהוג כמותן ולהיאבק על זכויותיהן. נוסדו איגודים מקצועיים לנשים והחל מסע הסברה לשוויון זכויות לנשים. ב-18 מאי 1969 נערכה הפגנה בהשתתפות 1000 איש לדרישת שכר שווה לנשים.
ב-1970 חוקק "חוק שכר שווה 1970" (Equal Pay Act 1970) בו נקבע כי נשים וגברים צריכים לקבל שכר שווה תמורת "עבודה שווה". ב-1973 עם הצטרפותה של בריטניה לאיחוד האירופי החוק הפך להיות כפוף לסעיפים: 119–1957 באמנת רומא בהם נקבע כי נשים וגברים יזכו לשכר שווה עבור עבודה שווה. ב-29 דצמבר 1975 נכנס החוק לתוקף וכלל בתוכו גם תנאים סוציאליים נוספים כגון: תשלום עבור חגים, זכויות פנסיה, הטבות חברה ובונוסים.
רעיון לסרט
את הרעיון לסרט שאב המפיק סטיבן וולי מתוכנית רדיו ששמע. התוכנית נקראה:"פגישה מחודשת" (The Reunion), תוכנית המזמנת אליה קבוצת אנשים שהייתה מעורבת באירוע משמעותי בעבר. בתוכנית המדוברת התארחו נשים שתארו את השביתה ב-1968 במפעל "פורד".
סטיבן וולי הוקסם מסיפורן המרתק. בעיקר תפסה את וולי התמימות והא- פוליטיות של הנשים שנאבקו להשגת תנאים הוגנים. הגיון פשוט ללא כל תאוות בצע. וולי הסביר כי קולותיהן של הנשים בתוכנית הזכירו לו את דודותיו ממעמד הפועלים בצפון לונדון, שעזרו לגדלו. לגיבוש הרעיון לסרט נסע עם אליזבת קרלסן, שותפתו להפקה לפגוש את הנשים בדגנהאם.
צוות הצילום בחר לצלם סרט עלילתי ולא דוקומנטרי או פוליטי. דמותה ריטה, מנהיגת המאבק, והמשתתפות האחרות היא דמות מורכבת כלומר: שילוב של מספר נשים שהשתתפו במאבק ולא אישה מסוימת אחת. סאלי הופקינס מספרת: "כדי לשחק את ריטה הייתי צריכה לשים את עצמי בתוך ומבעד לדרך החשיבה שלהן. זה גרם לי להבין כמה אנחנו, כנשים היום, ברות מזל. לנשים היום יש כל כך הרבה הזדמנויות ואפשרויות שלנשים 'מהסרט' בכלל לא היו".
רוזמונד פייק, המשחקת את ליסה, אשתו של בעל המפעל, חושבת אף היא שמדובר בסיפור מלא עוצמה אשר ללא ספק מושך ומפעיל את מיתרי הלב של כל מי שצופה בו.
סטיבן וולי סיפר כי לפסטיבל הסרטים ברומא לקחו שתיים מהנשים שהיו בשנות השמונים לחייהן. נשים אלו לא עזבו את בריטניה בעבר. לאחר הקרנת הסרט כשהוזמנו לעלות לבמה התרגשו מאוד ממחיאות כפיים סוערות של הקהל. מחיאות כפיים שקבלו לאחר ארבעים ושתיים שנה.
שם הסרט
בישראל הסרט הופץ תחת השם: "איזה מין שוויון". בבריטניה הופץ הסרט בשם: "Made in Dagenham". בגרמניה, איטליה וצרפת נקרא הסרט "We Want Sex", חלק מכרזה בה משתמשות הפועלות במאבקן, בה דרשו הנשים השובתות "שכר שווה" (sex equality) אך המילה "שווה" (Equality) הוסתרה בכרזה, ובברזיל נקרא הסרט:"מהפכה בדגנהאם".
פסקול הסרט
שיר הנושא "Made In Dagenham" נכתב על ידי דייוויד ארנולד ובילי בראג (Billy Bragg) במיוחד עבור הסרט.
קישורים חיצוניים
ביקורות
בית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה
בית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה (אנגלית: Guildhall School of Music and Drama), נוסד בשנת 1880 בלונדון. בראשיתו שכן בית הספר גילדהול במחסן ישן באלדרמנברי, אבל עד מהרה היה המקום צר מדי לצרכיו. בניין חדש, מותאם לצורכי המוסד, נבנה ברחוב ג'ון קרפנטר, בתכנון אדריכל העיר סר הוראס ג'ונס, ונפתח בדצמבר 1886. בית הספר נמצא בבעלותה ופועל במימונה של עיריית לונדון ושמו לקוח ממקום מושבה ההיסטורי של העירייה, אם כי המוסד עצמו לא שכן שם מעולם.
עד 1935 נודע כ"בית הספר גילדהול למוזיקה". מאז 1977 הוא נמצא סמוך למרכז האמנויות ברביקן המצוי בקומפלקס ברביקן, שנבנתה בשנות ה-60' וה-70' של המאה ה-20.
בית ספר גילדהול הוא מן המובילים בעולם בהוראת המקצועות הבאים:
לבית הספר יש חטיבה צעירה ופעילויות החוץ שלו זכו בפרס היובל של המלכה בשנת 2005. בהוראת ניהול במה ותיאטרון טכני שותפים אנשי מקצוע בתחום היצירה, והדבר נותן לסטודנטים הזדמנות ללמוד מאנשים העובדים באופן שוטף בתעשיית התיאטרון ויוצר בשבילם קשרים חשובים לקידום מהיר לאחר סיום לימודיהם.
ב-2008 החלו עבודות בנייה במקום בו שכן מתחם מילטון קורט, הסמוך למבנה המרכזי של בית הספר ושבחלקו עשה בית הספר שימוש בשנים שלפני כן. בספטמבר 2013 נחנך באתר גורד השחקים, בן ה-36 קומות, "ההרון" (The Heron), שמומן על ידי עיריית לונדון ונבנה על ידי תאגיד הרון אינטרנשיונל. בבניין החדש מצויים: אולם קונצרטים ובו 625 מקומות, אולם תיאטרון ובו 225 מקומות ואולם תיאטרון-סטודיו ובו 90 מקומות, כמו גם אולפני רדיו וטלוויזיה וסטודיו ללימוד משחק ולחזרות. עלות בניית שלוחה זו של בית הספר נאמדת בכ-89 מיליון לירות שטרלינג.
בין הבוגרים הידועים של בית הספר גילדהול: שחקנים
מוזיקאים
וינר ריזנראד
וינר ריזנראד (בגרמנית: Wiener Riesenrad) הוא גלגל ענק בפארק פראטר שבעיר וינה, בירת אוסטריה.
היסטוריה
הגלגל הוקם החל בשנת 1896 לכבוד יובל הזהב של קיסר האימפריה האוסטרו-הונגרית פרנץ יוזף הראשון, והחל לפעול ב-25 ביוני 1897. תוכניות להורסו בשנת 1916 נגנזו בשל קשיים כספיים, והוא נרכש בידי אדוארד שטיינר (Eduard Steiner). לאחר האנשלוס ב-1938 הוחרם הגלגל מידיו של שטיינר שהיה יהודי, ואשר נרצח בשנת 1944 באושוויץ. הגלגל ניזוק במלחמת העולם השנייה ועלה באש בשנת 1944. לאחר המלחמה, החל בשנת 1945, נבנה הגלגל מחדש, ושב לפעול בשנת 1947. תחת 30 התאים שהיו בו קודם לשריפה, הותקנו בו רק 15, בשל החשש שיציבותו נפגעה.
גובהו של הגלגל הוא 64.75 מטר, וקוטרו 60.96 מטר (200 רגל בדיוק). הגלגל לבדו שוקל 244.85 טון והמבנה כולו מגיע למשקל של 430.05 טון. הוא מסתובב במהירות של 2.7 קמ"ש, ומשך ההקפה הוא 255 שניות.
הווינר ריזנראד הוא אטרקציה תיירותית פופולרית ונחשב לאחד מסמליה של העיר. הוא הופיע במספר סרטים, בהם האדם השלישי משנת 1949, והסרט בסדרת סרטי ג'יימס בונד מ-1987, 007 באזור המסוכן. לרגל אליפות אירופה בכדורגל יורו 2008 שנערכה באוסטריה ובשווייץ, כוסה הגלגל בתמונתו של שוער הכדורגל פטר צ'ך.
פירס באטלר
פירס באטלר (באנגלית: Pierce Butler; ) היה משפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1923 ועד מותו. הוא בלט במיוחד בהיותו שופט בית המשפט העליון הראשון שמוצאו ממינסוטה ובשל היותו דמוקרט שמונה על ידי נשיא רפובליקני, וורן הרדינג.
ראשית חייו
פירס באטלר נולד במחוז דקוטה שבמינסוטה לפטריק ואן מרי באטלר, קתולים שהיגרו ממחוז ויקלו שבאירלנד. השניים הכירו בגאלנה שבאילינוי לאחר שעזבו את אותו חלק של אירלנד בשל רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד. זמן קצר לאחר מכן התיישבו השניים בסקיוטה, אז ווטרפורד, שבמחוז דקוטה, מינסוטה. בנם פירס היה השישי מבין תשעת ילדיהם שנולדו בקתת מגוריהם. כולם, למעט אחותו של פירס, הגיעו לבגרות.
באטלר סיים את לימודיו בקולג' קרלטון, שם הוא היה חבר באחוות פי-קאפא-פסי. הוא למד משפטים בקריאה עצמי וב-1888 התקבל ללשכת עורכי הדין. ב-1891 הוא נשא לאישה את אנני מ. קרונין.
קריירה
ב-1892 נבחר באטלר כתובע של מחוז רמזי וב-1894 הוא נבחר לכהונה נוספת בתפקיד. ב-1896 הוא הצטרף למשרד עורכי הדין האו ואילר, שלאחר מותו של השותף הומר אילר שנה לאחר מכן שונה שמו להאו ובאטלר. הוא קיבל הצעה לעבוד בסיינט פול, שם הוא עסק בייצוג בבית המשפט בסוגיות שקשורות לענף הרכבות עבור ג'יימס היל, ונחל הצלחה בעיסוק זה.
מינויו
אף על פי שהוא זכה לתמיכתו של נשיא בית המשפט העליון ונשיא ארצות הברית לשעבר ויליאם הווארד טאפט, התנגדותו של באטלר לפרופסורים "ראדיקלים" ו"לא נאמנים" באוניברסיטת מינסוטה (שם הוא שימש כחבר במועצת המנהלים), הפכו אותו למועמד שנוי במחלוקת לבית המשפט העליון כאשר מועמדותו הוצעה על ידי הנשיא הרפובליקני וורן הרדינג. הסנאטור הנבחר מטעם מדינתו של באטלר, הנריק שיפסטד, התנגד למינויו, כפי שעשה הסנאטור הפרוגרסיבי מוויסקונסין רוברט לה פולט. בנוסף יצאו נגד מינויו פעילי האיגודים המקצועיים, כמה עיתונים ליברלים (הניו ריפבליק ו-The Nation) והקו קלוקס קלאן, שהתנגדו למינויו בשל אמונתו הקתולית. בכל אופן, בתמיכתם של הציבור הקתולי, עמיתיו עורכי הדין (לשכת עורכי הדין של מינסוטה תמכה בו בהתלהבות), קבוצות עסקיות (במיוחד חברות רכבת), והסנאטור השני ממינסוטה קנוט נלסון, אושר מינויו של באטלר ב-21 בדצמבר 1922 ברוב של 61 תומכים מול 8 מתנגדים. הסנאטורים שהצביעו נגדו היו חמישה דמוקרטים ושלושה רפובליקנים. ב-2 בינואר 1923 הושבע באטלר לכהונתו כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
כהונתו
כשופט בבית המשפט העליון התנגד באטלר בתקיפות לרגולציה על המגזר העסקי וליישום תוכניות הרווחה של הממשלה הפדרלית בשל היותם לטענתו נוגדים את החוקה. במהלך השפל הגדול, הוא פסק נגד תאימותם לחוקה של חוקי ניו דיל רבים, חוק ההתאמה החקלאית ומנהל השיקום הלאומי, שהקמתם הוצעה על ידי עמיתו למפלגה הדמוקרטית, הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. עמדותיו אלו הקנו לו מקום בקרב קבוצת ארבעת הפרשים, שעליה נמנו גם השופטים ג'יימס קלארק מק'ריינולדס, ג'ורג' סאת'רלנד וויליס ואן דוונטר. ב-16 שנותיו על כס השיפוט כתב באטלר 327 חוות דעת רוב ו-50 חוות דעת מיעוט.
באטלר כתב את חוות דעת הרוב, שהתקבלה ברוב של שישה מול שלושה בפסק הדין "ארצות הברית נגד שווימר", שבו בקשתה של מהגרת הונגריה לאזרחות נדחתה בשל סירובה הגלוי לשאת את השבועה "לאחוז בנשק" עבור מולדתה החדשה. בפסק הדין "פאלקו נגד קונטיקט" היה באטלר השופט היחידי שהתנגד לדעת הרוב. שאר השופטים סברו שמדינה לא מנועה מלשפוט אדם פעמיים על אותה עבירה. באטלר סבר שפסק דין זה הפר את התיקון ה-14 לחוקה.
ב-1927, בפסק דין באק נגד בל, היה באטלר השופט היחידי שהתנגד לדעת הרוב, וחוות דעתו של השופט אוליבר ונדל הולמס הבן קבעה שעיקור כפוי של אישה מווירג'יניה, שהייתה לכאורה "רפת שכל", נוגד את החוקה. הולמס האמין שאמונתו הדתית של באטלר השפיעה על שיקוליו בפסק דין זה, והעיר ש"באטלר יודע שזהו חוק טוב, אני תוהה אם יהיה לו האומץ להצביע עמנו על אף אמונתו הדתית". אף על פי שבאטלר התנגד לדעת הרוב הן בפסק הדין באק והן בפסק הדין פאלקו, הוא לא כתב חוות דעת מיעוט באף אחד משני התיקים. הנוהג של שופט שמציין את התנגדותו לדעת הרוב מבלי לכתוב חוות דעת מיעוט היה שכיח אז יותר מאשר בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21.
מותו ומורשתו
פירס באטלר נפטר ב-16 בנובמבר 1939 בוושינגטון די. סי. לאחר שיום קודם לכן הוא נכנס לניתוח לטיפול ב"חולי קל". הוא היה בן 73 במותו ונפטר בעת כהונתו בבית המשפט העליון. הוא היה אחרון השופטים שנותרו בחיים שמונו על ידי הנשיא וורן הרדינג. הוא נטמן בבית הקברות קאבלרי שבסיינט פול. באטלר היה הרביעי לפי סדר המינוי מבין 15 שופטי בית המשפט העליון הקתולים לדורותיהם. נתיב פירס באטלר, הוא רחוב בסיינט פול שקרוי על שמו.
אגנס, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג
אגנס, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג (בגרמנית: Agnes, Prinzessin zu Hohenlohe-Langenburg; 5 בדצמבר 1804 - 9 בספטמבר 1835), הייתה אמה של אדליידה מלוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, שהייתה נשואה למיגל הראשון, מלך פורטוגל, ובנותיה התחתנו עם בתי האצולה הנכבדים ביותר באירופה.
ביוגרפיה
אגנס נולדה ב-5 בדצמבר 1804 בלנגנבורג, לקרל לודוויג הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ולאמליה הנרייטה, רוזנת זולמס-בארוט, בתם של יוהאן כריסטיאן השני, רוזן זולמס-בארוט ופרדריקה, רוזנת רויס-קסטריץ.
ב-31 במאי 1829 התחתנה אגנס עם קונסטנטין, נסיך הכתר של לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, בנו של קרל תומאס, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, ממנו נולדו לה שני ילדים. ב-9 בספטמבר 1835 מתה אגנס בהייד, ובשנת 1838 מת גם בעלה קונסטנטין, נסיך הכתר של לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, וילדיה שנותרו יתומים מאב ומאם, עברו להתגורר אצל הורי בעלה.
משפחתה
ב-31 במאי 1829 התחתנה אגנס עם קונסטנטין, נסיך הכתר של לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, בנו של קרל תומאס, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, ממנו נולדו לה שני ילדים:
ג'ון גולסוורתי
ג'ון גולסוורתי (באנגלית: John Galsworthy; 14 באוגוסט 1867 – 31 בינואר 1933) היה סופר ומחזאי בריטי זוכה פרס נובל לספרות, עיקר פרסומו בזכות סדרת ספרי "ההגדה לבית פורסייט".
ביוגרפיה
ג'ון גולסוורתי נולד בקינגסטון-היל, סארי שבאנגליה, אביו היה עורך דין אמיד. התחנך בבית הספר הארו ובאוקספורד. הוסמך כעורך-דין אך לא עסק במקצוע זה וגילה התעניינות בספרות ובכתיבה. הוא הרבה לקרוא מספריהם של גוסטב פלובר, רודיארד קיפלינג, טורגנייב, טולסטוי ואמיל זולא. ב-1893 בעת מסע בים הדרומי פגש את הסופר ג'וזף קונרד ששכנע אותו להתמסר לכתיבה ספרותית. גולסוורתי החל לכתוב סיפורים בשם העט ג'ון סינג'ון (John Sinjohn), ב-1897 פרסם על חשבונו את קובץ הסיפורים הראשון שלו "מארבע רוחות השמים".
ב-1904 פרסם תחת שמו את הרומן The Island Pharisees. באותה שנה מת אביו וגולסוורתי נשא לאישה את עדה פרסון-קופר, איתה חי בסתר כעשר שנים, בגלל התנגדות אביו לנישואיהם. עדה הייתה נשואה לפני כן לבן-דודו של גולסוורתי, נישואיה האומללים היוו את הבסיס לרומן "בעל הנכסים" (The Man of Property) שהיה הראשון בסדרת הספרים "ההגדה לבית פורסייט", רומן על תולדות שלושה דורות של משפחה בריטית מהמעמד הבינוני.
ב-1906 החל גולסוורתי להצליח גם כמחזאי עם המחזה "קופסת הכסף". במחזותיו הנושאים העיקריים היו האדם ברחוב, העוני, אפליה, אי-צדק, והבדלים במעמדות החברתיים. מחזהו "Justice" משנת 1910 הוביל לרפורמה בבתי הכלא בבריטניה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה מבוגר מכדי להשתתף בלחימה, הוא מסר את ביתו לשימוש הצבא הבריטי כבית הבראה, ונסע לצרפת לעבוד בבית-חולים בטיפול בחיילים נכים. גולסוורתי גויס על ידי משרד התעמולה לכתיבת מאמרים מטעם הממשלה בעיתונים, בניגוד לכותבי מאמרים אחרים סירב להסית נגד הגרמנים, ועודד את הטיפול בחיילים פצועים ונכים.
דעותיו על המלחמה באו לידי ביטוי במחזות "האספסוף" (The Mob) מ-1914 ו-The Skin Game מ-1920, האחרון צולם לקולנוע על ידי אלפרד היצ'קוק בשנת 1931. שני מחזות נוספים שלו עובדו לקולנוע, "אמונים" Loyalties 1922, העוסק בנושא האנטישמיות, ו"בריחה" Escape 1926.
15 שנה אחרי פרסום "בעל נכסים", חזר גולסוורתי לתולדות משפחת פורסייט. הוא פרסם את ספרי ההמשך "הצ'נסרי" (1920), ו"עומד לשכירה" (1921). ב-1922 כונסו שלושת ספרי הטרילוגיה וביססו בכך את עתידו הספרותי של גולסוורתי. סיפור "ההגדה לבית פורסייט" עובד לקולנוע בשנת 1949 בסרט "נשות פורסייט" עם ארול פלין וגריר גרסון, וב-1967 לסדרת טלוויזיה בהפקת ה-BBC. סדרת טלוויזיה נוספת הופקה בשנת 2002.
ספריו הבאים "הקוף הלבן" (1924), "כף הכסף" (1926), שהיו חלק מהטרילוגיה השנייה "קומדיה מודרנית", העלו את הפופולריות של גולסוורתי, הקהל קיבל את תיאורי החברה הוויקטוריאנית בסקרנות ובנוסטלגיה. בניגוד לפופולריות שלו אצל הקוראים, ההערכה הספרותית אליו החלה לרדת, סופרים צעירים כמו ד.ה. לורנס ווירג'יניה וולף ביקרו את כתיבתו, והאשימו אותו שהוא משקף את הערכים שאותם הוא כביכול תוקף.
ב-1921 ייסד גולסוורתי את PEN, ארגון בינלאומי של סופרים, שמומן מאוחר יותר מכספי פרס-נובל. בשנת 1932 זכה בפרס נובל לספרות, הוא נפטר שנה אחר-כך ב-30 בינואר 1933.
פוקימון: וולקניון והפלא המכני
פוקימון: וולקניון והפלא המכני (יצא לאור במקור ביפן כ-"מפלצות כיס XY&Z הסרט: וולקניון ומגירנה המצוינת" 劇場版ポケットモンスター ダイヤモンド&パール アルセウス 超克の時空へ ) הוא הסרט ה-19 בסדרת סרטי פוקימון. זהו הסרט השלישי והאחרון שפורסם תחת הכותרת "מפלצות כיס - XY" ביפן.
הסרט עלה לאקרנים ב-16 ביולי 2016 ביפן. הדיבוב האנגלי לסרט הופק על ידי החברה "The Pokemon Company". בארצות הברית, הסרט שודר בדיבוב לאנגלית ב-דיסני XD ב-6 בדצמבר 2016, בממלכה המאוחדת בערוץ "CITV" ב-19 בנובמבר באותה שנה ובישראל, הסרט שודר בטלוויזיה בערוץ הילדים ב-2017 בדיבוב לעברית.
תקציר העלילה
משלחת מטעמו של הנסיך ראלי מ-ממלכת אזות' מובילה מטען סודי בטיסה, והפוקימון האגדי וולקניון מנסה להשיג אותו. קרב מתפתח ביניהם והמשלחת מביסה את וולקניון. כשהוא נופל מן השמיים, וולקניון נקשר לאש קטצ'אם במעיין חיבור מוזר. בינתיים, המטען מגיע אל הנסיך, והוא מתגלה בתור מגירנה, הפלא המכני, אותו בנה ניקולא. וולקניון מגיע למקום וקרב נערך שם, אבל עוזרו של הנסיך, אלוה, מנסה למנוע מהם לקחת את מגירנה. בסופו של דבר הם מצליחים, ואש, וולקניון, מגירנה והחבורה נאלצים לשתף פעולה בדרך בחזרה אל רמת נייבל. בזמן הזה, אלוה רותם את צוות רוקט לנסות ללכוד את מגירנה, ללא כל הצלחה. בשלב הזה, כימיה, אחותו של ראלי, והנסיכה של ממלכת אזות', מצטרפת לאש ולחבורה ומסבירה להם כיצד אלוה רכש את אמונו של הנסיך על מנת שזה יעשה את העבודה המלוכלכת שלו עבורו, תחת המחשבה שהוא פועל לטובת הממלכה. כשהם מגיעים לרמת נייבל, הם רואים את הפוקימונים שבני האדם פגעו בהם, ואיבדו כל אמון בהם. אש והחבורה עוזרים לרפא פוקימון פצוע, הם מתיידדים עם פוקימוני המקום, מאכילים אותם ומבלים איתם, וכך הם רוכשים את אמונם. בשלב הזה מגיעים גנבי פוקימונים מטעמו של אלוה, והם חוטפים את מגירנה. אלוה לוקח את לב הנשמה של מגירנה וחושף את תוכניתו, להפוך את ממלכת אזות' לנשק להשמדה המונית ולהרוס את המקום. הוא מנסה לפגוע ברמת נייבל, אבל לבה של מגירנה לא נותן לו. בשילוב פעולה של אש, וולקניון, החבורה, הנסיכה, צוות רוקט וסקווישי בצורת זיגארד מושלם, הם נלחמים באלוה ומביסים אותו. אבל הטירה הנופלת עדיין מציבה איום כלפי רמת נייבל, וזהו תפקידו של וולקניון להקריב את עצמו כדי להציל אותם. בסופו של דבר, הלב של מגירנה חוזר אליה, וולקניון מתגלה כחי, והפוקימונים של רמת נייבל חוזרים להאמין בבני האדם.
הפצה בטלוויזיה
בארצות הברית, הסרט שודר בדיבוב לאנגלית בערוץ דיסני XD ב-5 בדצמבר 2016. ובממלכה המאוחדת בערוץ "CITV" ב-19 בנובמבר באותה שנה.
בישראל
הסרט שודר בטלוויזיה בערוץ הילדים ב-2017 בדיבוב לעברית. זה היה הסרט הראשון מאז "פוקימון: ארקאוס ותכשיט החיים" ב-2010 ששודר בטלוויזיה הישראלית ודובב לעברית.
מילוז
מילוז (בצרפתית: Mulhouse; באלזסית: Mìlhüsa) היא עיר במחוז או-רן, בדרום-מזרח חבל גראנד אסט שבצרפת. מילוז יושבת על נהר האיל כמאה ק"מ דרומית לשטרסבורג. מילוז היא העיר הרביעית בגודל אוכלוסייתה בגראנד אסט, השנייה בגודל אוכלוסייתה באלזס וה-26 בצרפת כולה. השטח האורבני שלה הוא ה-25 בצרפת וגרים בה כ-40% מתושבי מחוז או-רן. העיר נמצאת כ-30 ק"מ מהגבול המשולש צרפת-גרמניה-שווייץ. החל מהמאה ה-14 מילוז הייתה עיר-מדינה עצמאית בדקאפול. בשנת 1515 פרשה מילוז מהדקאפול והצטרפה לקונפדרציה השווייצרית הישנה, וב-1798 הצטרפה לרפובליקה הצרפתית הראשונה.
אטימולוגיה
השם מילוז הוא צורת ההגייה הצרפתית של השם הגרמני Mülhausen שפירושו Mühl - טחנת קמח ו-Hausen - בתים. זאת בעקבות הבתים שנבנו סביב טחנת מים שהייתה באזור.
העיר מילוז הופיעה לראשונה בשם Mulinhuson בשנת 803. היא הייתה עיר-מדינה שהפכה בשנת 1347 לרפובליקה של מילוז (Stadtrepublik Mülhausen) עד הצטרפותה לרפובליקה הצרפתית הראשונה בשנת 1798. ב-1848 שם העיר קיבלה את צורתה הצרפתית Mulhouse. ב-1871 העיר נכבשה על ידי הפרוסים לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה וקיבלה את השם Mülhausen im Elsass כדי להבדילה מהעיר מילהאזון שבתורינגיה. העיר קיבלה בחזרה את שמה הצרפתי ב-1919 לאחר שאלזס-לורן הוחזרו לצרפת.
גאוגרפיה
מילוז יושבת בקצה הדרומי של מישור אלזס, בין נהר הריין הזורם 15 ק"מ ממזרח לה, הרי הווז' המצויים 30 ק"מ ממערב לה, והרי היורה מדרום. העיר מצויה בין גבעות מוריקות, על גדת נהר האיל ונהר דולר. גובהה של העיר הוא כ-300 מטר מעל פני הים. בסביבת העיר מצויים כרמים, יערות ושדות. בעיר אקלים ממוזג ויורדים בה כ-722 מ"מ גשם בשנה.
מילוז מצויה בליבה של אירופה, במרחק 30 ק"מ מהגבול המשולש צרפת-גרמניה-שווייץ, ו-14 ק"מ בלבד מערבית לגרמניה בקרבת היער השחור. היא מרוחקת כ-30 ק"מ צפונית לבזל, 90 ק"מ צפונית לברן, 96 ק"מ דרומית לשטרסבורג וכ-100 ק"מ מערבית לציריך. מילוז מצויה במרכזו של המחומש הצפוף של אירופה (בין הערים: לונדון, פריז, מילאנו, מינכן והמבורג). בסמוך למילוז מצוי נמל התעופה הבינלאומי יורו-איירפורט המשותף לערים בזל, פרייבורג ומילוז.
העת העתיקה
האזור בו העיר נמצאת כיום היה מיושב כבר מהתקופה הפלאוליתית, אולם לא הייתה התיישבות גדולה באזור זה. חפירות ארכאולוגיות בגבעות מסביב לעיר מצאו עדויות להתיישבות אנושית לפני כ-7,000 שנה. לפני 4,000 שנה, הגיעו לאזור שבטים קלטים. אופידום בריטזגיבר (Britzgiberg) שנמצא בדרום מילוז המתוארך למאה ה-7 לפנה"ס, היה חלק מתרבות האלשטאט ששלטה באזור. בין המאה החמישית למאה הראשונה לפנה"ס, השבט הקלטי העיקרי שישב בדרום אלזס היה הסקוואנים.
בשנת 58 לפנה"ס התנהל במערב העיר קרב ווז' בין הצבא הרומי לבין הסואבים. נראה כי אריוביסטוס חצה את נהר הריין לתוך אלזס בשנת 72 לפנה"ס ואיתו כ-120,000 בני שבטים גרמאניים וסואבים. השבטים הגאלים שחיו באלזס, איידואים והסקוואנים, ניסו להתנגד לאריוביסטוס וצבאותיו אולם נחלו תבוסה. האיידואים פנו לרומא בבקשה לסייע להם נגד צבאו של אריוביסטוס, מה שהיווה עילה ליוליוס קיסר להתחיל את מלחמת גאליה. צבא הרומאים נכנס למישור אלזס ממערב דרך המעבר שבין הרי הווז' להרי היורה (Trouée de Belfort). כאשר מטרתם הייתה לדחוף את השבטים הגרמאניים מזרחה אל מעבר לנהר הריין.
בעקבות ניצחון הרומאים בקרב בווז', שרר באלזס שלום יחסי במסגרת השלום הרומאי. בנדידת העמים במאה ה-4 החלו להתיישב אלמאנים באלזס. בשנת 451 נכנסו אטילה ההוני וצבאו דרך נהר הריין על מנת לכבוש את גאליה, צבאו כבש את אלזס אך נעצר ליד העיר מץ בקרב במישורים הקטאלונים. למרות הפסדם של ההונים, הרומאים לא כבשו מחדש את אלזס ובאזור התיישבו האלמאנים ובנו כפרים רבים לאורכה של אלזס. האלמאניים הביאו עמם לאלזס את תרבותם ושפתם, המוכרת כיום כאלזסית.
שנת היווסדה של מילוז אינו ידועה. קיימות שתי אגדות זהות כאשר האחת התרחשה בשנת 451 לספירה, בקרבות שניהל באזור זה אטילה ההוני וצבאו, והשנייה התרחשה בשנת 58 לפני הספירה בקרב ווז' בין צבאות יוליוס קיסר מול אריוביסטוס. ללא קשר לקרב בו הסיפור התרחש, האגדה מספרת שלוחם שניסה לברוח מאזור הקרבות ולהגיע לנהר הריין, נמצא פצוע ליד טחנת מים במיקום הנוכחי של העיר. בתו של בעל הטחנה התחתנה עם אותו לוחם, לוחמים ופצועים נוספים הגיעו לטחנת המים וגם הם התחתנו עם בנותיו של הטוחן ועם נשים נוספות שחיו בסביבה. זה הסיבה שגלגל שיניים נמצא במרכז סמל העיר.
ימי הביניים
האלמאנים הקימו קונפדרציה של ממלכות קטנות שנקראה ממלכת אלמאניה. האלמניים נשלטו על ידי הפרנקים כחלק מאוסטרזיה ושלטונם הסתיים סופית ב-746 לאחר טבח קאנסטאט. לא ידוע הרבה מעבר לכך, על קורות העיר עד למאה העשירית, בעקבות שרפה שפרצה בבניין העירייה ב-1551 והשמידה את כל ארכיון העיר. מעריכים כי המיקום האסטרטגי בין הרי היורה, הרי הווז' והיער השחור בשילוב עם אנרגיה הידראולית שהופקה בנהר האיל החוצה את העיר הביא לפיתוחה של העיר.
העיר נמצאה בשטח האימפריה הרומית הקדושה משנת 962, בה נוסדה האימפריה הרומית הקדושה. העיר התפתחה בשני גרעינים כאשר האחד שייך לבישוף שטרסבורג והשני לבית הוהנשטאופן. היריבות בין הבישוף לבין השלטון המרכזי של האימפריה הרומית הקדושה גרם לכך שכל צד פיתח את העיר במהירות על מנת לזכות באהדת התושבים. מאבקי כוח אלו גרמו לכך שהעיר הייתה בנויה כבר במאה ה-12. תושבי העיר ניצלו את מאבקי השליטה האלו על מנת לקבל אוטונומיה מפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בו צידדו במאבק. משנת 1223 עברה העיר לחלופין לשליטת הקיסר ולשליטת הבישוף של שטרסבורג. ב-1261, בעקבות האיומים של הבישופים, הערים הגדולות באלזס התמרדו ותמכו ברודולף הראשון, מלך גרמניה. במילוז, שהייתה בשליטת בישוף שטרסבורג, פתחו את שערי העיר בפני רודולף וצבאו וצרו על הארמון שהיה בעיר. לאחר מצור שערך שלושה חודשים, נכבש הארמון והוא נהרס עד היסוד, היום נותרו מהארמון רק צריח נסל וצריח השטן. בסיועו של רודולף הראשון, תושבי העיר השתחררו סופית משלטונו של בישוף שטרסבורג.
ב-1275 קיבלה העיר מעמד של עיר קיסרית חופשית. ב-1347 בעקבות מלחמות שליטה עם אצילים מקומיים שנתמכו על ידי אלברכט השני, דוכס אוסטריה, החליטו בעיר לייסד שלטון רפובליקאי וייסדו את רפובליקת מילוז, נקבע כי האימפריה הרומית הקדושה תמשיך לשלוט ברפובליקה הצעירה עד 1437. ב-1354 הייתה מהערים הראשונות שהיו בדקאפול שייסד קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. כמו בכל אזור הריין, הערים הקיסריות החופשיות קיבלו מעמד ועצמאות יחסית, מה שגרם לאצילים ללטוש עיניים לערים אלו. האצילים יצרו קואליציות נגד הערים ומנגד, ערים בבוואריה, שווייץ וסואביה יצרו קואליציה משלהן, בהן הייתה גם מילוז. ב-1386 השווייצרים רמסו גדודים אוסטריים בקרב סמפש. ב-1395 רפובליקת מילוז סייעה לונצל, מלך גרמניה, לעלות לכס הקיסרות ובתמורה הוא הגדיל את שטחי השליטה שלה, ואשרר מחדש את האוטונומיה שהייתה לעיר.
תקופת הקונפדרציה ההלווטית
ב-1466 העיר הותקפה על ידי בית הבסבורג ואצילים מקומיים. בניגוד להסכם שערי הדקאפול יגנו אחת על השנייה, הערים האחרות לא באו לעזרתה. היא חתמה על הסכם הגנה עם הקנטונים השווצריים זולותורן וברן. שאר הקנטונים הצטרפו גם הם לצד מילוז. משנה זו הצטרפה מילוז דה-פקטו לקונפדרציה ההלווטית, היא לא התנתקה מהדקאפול אולם קשריה עם שאר ערי הדקאפול ירדו למינימום. מילוז ובנות בריתה נצחו במלחמה לאחר שגם העיר טורקהיים הצטרפה אליהם. בשנת 1468 נאלץ זיגיסמונד, ארכידוכס אוסטריה לחתום על הסכם וולדשוט שאילץ אותו לעזוב את שטחי מילוז ובנות בריתה. בעקבות הקשרים שנוצרו במלחמה זו, מילוז הצטרפה ב-1515 לקונפדרציה ההלווטית ועזבה את הדקאפול. בעקבות כך הפכה העיר לרפובליקה עצמאית שאינה קשורה לאלזס.
מילוז הושפעה מתהפוכות אזוריות ובפרט ממלחמת שלושים השנים, כחלק מהקונפדרציה ההלווטית מילוז הייתה נייטרלית כך שלעיר הגיעו פליטים רבים עד שמספר הפליטים עלה על מספר התושבים. בעקבות שלום וסטפליה שסיים את המלחמה, שטחי אלזס הועברו לממלכת צרפת, ומילוז שהייתה נייטרלית שמרה על הסטטוס העצמאי שלה אך הפכה למובלעת בתוך שטח ממלכת צרפת.
שלטון צרפת הראשון
ב-1798, המועצה של מילוז הצביעה על הצטרפותה לרפובליקה הצרפתית בעקבות מצור של הצבא הצרפתי שרצה להפסיק את הפריבילגיות שהיו לעיר, בעיקר בתחום הפיננסי. העיר, שמנתה כ-6,000 תושבים ניצבה על בסיס כלכלי איתן בעקבות תעשיית הטקסטיל שצמחה בעיר. האיחוד התבצע ב-15 במרץ באותה שנה ובעקבותיה הפכה העיר מרפובליקה עצמאית לעיר צרפתית. גם תחת שלטון צרפתי המשיכה להתפתח תעשיית הטקסטיל וכן התעשייה המכנית והכימית הקשורים לטקסטיל.
בשנת 1798 יהודי דורנך, אז עיירה ליד מילוז והיום שכונה של מילוז, התחילו למלא ממורבוך. ב-1803 ניתן ליהודים ולקתולים אישור להתיישב בשטח העיר. בשנת 1812 נפתחה תעלה מהרון לריין שעוברת בעיר והקלה על הגעת פחם לעיר. אותה שנה החלה לפעול מכונת הקיטור הראשונה בעיר, זאת בתוספת לחדשנות הובילה את העיר להיות כוח משמעותי באירופה בתחום התעשייה. ב-1826 אנדרה קוכלין הקים את SACM (Société alsacienne de constructions mécaniques) שעוסקת בתעשייה המכנית. בשנת 1837 בן דודו ניקולה קוכלין הקים את החברה למסילת ברזל מילוז-טאן (Thann), המסילה החלה לפעול בשנת 1839. ניקולה הקים גם את החברה למסילת ברזל שטרסבורג-בזל בשנת 1838. המסילה הופעלה בשנת 1846 והחברה פורקה ב-1854. באותן שנים במילוז היו 46 מפעלים שונים. ב-1843 הוקמה המַגרֵדָה המכנית הראשונה בעולם במילוז. באותה שנה ז'אן-באפטיסט שאקר (Jean-Baptiste Schacre) מונה לארכיטקט-ממונה, הוא היה אחראי בין השאר לבניית בית הכנסת של מילוז, בית הכנסת של דורנך, כנסיית סנט-אטיין דה מילוז.
ב-1848 העיר שינתה רשמית את שמה מ-Mulhausen (מילאוזן) ל-Mulhouse. באותה שנה בעקבות הקמת הרפובליקה השנייה הוקם מוסד פיננסי ראשון בעיר (Comptoir national d'escompte de Mulhouse) שיהווה את אחת החברות שייסדו את BNP בשנת 1966 ושמוזגה לBNP פריבה בשנת 2000.
שלטון גרמני
בספטמבר 1870, נכבשה העיר על ידי ממלכת באדן ויחד עם כל אלזס היא נמצאה תחת שלטון גרמני עד שנת 1918. לתושבי העיר היו שתי ברירות: להגר לצרפת או להפוך לאזרחים גרמניים. הגרמנים קראו לעיר Mülhausen im Elsass (מילהאוזן באלזס) כדי להבדילה מהעיר מילהאוזן שבתורינגיה.
גם תחת שלטון גרמני, המשיכה העיר להתפתח ובשנת 1882 הוקם בעיר קו הרכבת הקלה הראשון. בשנת 1900 טחנות קמח ראשונות הוסבו לעבודה בחשמל. באותן שנים יליד העיר אלפרד דרייפוס קרע את צרפת לשניים בפרשה שנקראת על שמו. משפחת דרייפוס חיו במילוז אך בעקבות הכיבוש הגרמני עברו לפריז. ב-1913 יליד אחר של העיר אלפרד ורנר שהיגר לשווייץ זכה בפרס נובל לכימיה.
מלחמות העולם
קרב מילוז וקרב דורנך ב-1914 פתחו את המערכה הצרפתית באלזס אולם הגרמנים המשיכו לשלוט באלזס עד לתבוסתם במלחמה כולה. ב-17 בנובמבר 1918, חזרה מילוז לשלטון צרפתי. בין השנים 1940 ל-1944 השתייכה העיר דה פקטו לרייך השלישי כאשר גרמניה כבשה את אלזס. העיר שוחררה ב-20 בנובמבר 1944 על ידי הדיוויזיה המשוריינת הצרפתית הראשונה.
אוכלוסייה
נכון לשנת 2013 גרים בעיר 112,063 תושבים בצפיפות של 5,052 תושבים לקמ"ר, והיא העיר השנייה בגודלה באלזס, הרביעית בחבל גראנד אסט, וה-26 בצרפת. במטרופולין מתגוררים 284,739 תושבים המהווים כ-40% מתושבי מחוז או-רן, והוא ה-25 בגודלו בצרפת.
יהדות מילוז
עד תחילת המאה ה-19 נאסר על יהודים להתגורר בעיר עצמה והם התיישבו בעיירות סמוכות, ובעיקר בדורנך, אז עיירה סמוכה לעיר וכיום אחת משכונותיה. בשנת 1798 החלה הקהילה בדורנך לכתוב ממורבוך - ספר זיכרון, ובו תפילות וקינות על חורבן קהילות אירופה לאורך השנים. בשנת 1803, תחת שלטונו של נפוליאון, הותר ליהודים להתיישב בעיר והחלה להתפתח בה קהילה יהודית, לצד הקהילה הוותיקה של דורנך. בשנת 1821 נחנך לראשונה בית כנסת במבנה זמני. הקהילות המשיכו להתפתח ובאמצע המאה נחנכו בית הכנסת הגדול של מילוז ובית כנסת גדול נוסף בדורנך, שניהם בתכנונו של האדריכל Jean-Baptiste Schacre. אחד מבניה הידועים של הקהילה הוא אלפרד דרייפוס, שהואשם לשווא בריגול בשנת 1895 במה שנודע לאחר מכן כפרשת דרייפוס.
לפני ובזמן מלחמת העולם השנייה ברחו רבים מיהודי העיר והסביבה לשווייץ ולמקומות אחרים מפני הנאצים. בית הכנסת הגדול שימש את הנאצים כתיאטרון וכך שרד את המלחמה, ולאחריה חזר לשמש כבית כנסת. לאחר המלחמה השתקמה הקהילה, וכיום מונה הקהילה היהודית בעיר כ-500 משפחות.
תחבורה
בפועל יוצא ממיקומה הגאוגרפי החשוב, על יד צומת גבולות המחבר בין צרפת, גרמניה ושווייץ, למילוז חשיבות תחבורתית גבוהה ברמה האירופית, וסביבה עוברות אוטוסטרדות ומסילות רכבת רבות.
תחבורה עירונית ומטרופולינית
בשנת 1882 נחנך טראם בעיר. עם התפשטותו של הרכב הפרטי הופחתה פעילותו, ובשנת 1957 נעצרה לחלוטין. בשנת 2006 חודשה מערכת הטראם, וקווים נוספים מתוכננים להיבנות בה בשלבים.
מלבד הטראם הקלאסי מופעל בעיר קו רכבת קלה המסוגל לנסוע גם על מסילות רכבת רגילות. הקו משרת תחנות בפרברים המרוחקים של העיר ובשלב מסוים עולה על פסי הטראם ומשרת כ-11 תחנות בתוך העיר.
סופי שול - הימים האחרונים
סופי שול - הימים האחרונים (בגרמנית: Sophie Scholl – Die letzten Tage) הוא סרט גרמני המתאר את תפיסתה, משפטה, והוצאתה להורג של סופי שול. הסרט מבוסס על ראיונות עם מקורבים לקבוצה ששרדו ועל פרוטוקולים שנותרו בארכיבים בגרמניה המזרחית. הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-2005 והיה מועמד לפרס האוסקר כסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2006.
עלילה
בשנת 1943 סופי שול ואחיה הנס שול חולקים דירה במינכן. הם לומדים יחד באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן וחברים שניהם בקבוצת מחתרת הקרויה "הוורד הלבן" אשר מתנגדת לשלטון הנאצי בצורות לא-אלימות. חברי הקבוצה מסיימים להדפיס את העלון השישי שלהם, אולם הם הדפיסו יותר עלונים משהם יכולים להפיץ באמצעות הדואר. הנס מציע לפזר את העלונים באוניברסיטה, וסופי מתנדבת לסייע לו. למחרת בבוקר, הם מתחבקים ואז הולכים אל האוניברסיטה. הם מפזרים את העלונים ליד חדרי ההרצאות. הנס מניח ערימת עלונים על המעקה, אולם סופי דוחפת אותם והם מתפזרים. בזמן שהיא עושה זאת, שרת באוניברסיטה רואה אותם וממהר להסגירם לגסטאפו. הם מובלים למעצר ונחקרים. סופי אמנם טוענת שהם רק דחפו את העלונים מהמעקה ולא כתבו אותם, ושהם נושאים מזוודה ריקה כיוון שהם מתכננים לבקר את הוריהם ורוצים לקחת עמם בגדים בחזור, אולם ראיות חדשות שמתקבצות מצביעות בבירור על כך שהם מתנגדי המשטר וכתבו את העלונים. חברם ושותפם לקשר כריסטוף פרובסט נעצר גם הוא. שלושתם עומדים למשפט בפני בית הדין העממי, וראש בית הדין, רולנד פרייזלר, דן אותם לעונש מוות. הוריהם של הנס וסופי מורשים לבקר אותם טרם ביצועו, ומביעים תמיכה במעשיהם. ראשיהם של שלושתם נערפים בגיליוטינה. הסרט מסתיים כאשר מטוסי חיל האוויר הבריטי מנחיתים אלפי עותקים מעלוני הוורד הלבן בשמי מינכן.
מלון שלושת המלכים
מלון שלושת המלכים (בצרפתית: Grand Hotel Les Trois Rois וקודם לכן בגרמנית: Hotel drei Könige) הוא מלון פאר השוכן בבזל שבשווייץ, על גדות הריין.
היסטוריה
בשנת 1681 הוזכר המקום לראשונה כ"פונדק ומסעדה שלושת המלכים". השם "שלושת המלכים" היה שם נפוץ לפונדקי דרכים, והוא מתייחס לשלושת האמגושים המתוארים בבשורה על-פי מתי, הקרויים בגרמנית "שלושת המלכים הקדושים".
עם אורחי המלון הנודעים נמנו נפוליאון בונפרטה, אליזבת השנייה, וילי ברנדט, פרנץ ליסט, פבלו פיקאסו, תומאס מאן ועוד. בתולדות הציונות מפורסמת תמונתו של בנימין זאב הרצל, המשקיף על הריין ממרפסת המלון, בעת שהתארח בו בזמן הקונגרס הציוני החמישי בשנת 1901 (הרצל התארח במלון גם בזמן הקונגרס הציוני הראשון, ב-1897).
איתן צ'רנוב
איתן צֶ'רְנוֹב (Eitan Tchernov; 16 בספטמבר 1935 – 24 בדצמבר 2002) היה מדען ישראלי, פרופסור במחלקה לאבולוציה, סיסטמטיקה ואקולוגיה (כיום המחלקה לאקולוגיה, אבולוציה והתנהגות ) במכון למדעי החיים על שם אלכסנדר סילברמן באוניברסיטה העברית. מחקריו הרבים עסקו בפלאונטולוגיה, בארכאוזואולוגיה, בפלאואקולוגיה ובזואוגאוגרפיה קדומה.
קורות חיים
צ'רנוב נולד כבן יחיד למשפחה קשת יום בפלורנטין שבדרום תל אביב. בילדותו נשלח להתגורר אצל קרובי משפחה בעין ורד, שם החל להתעניין לראשונה בצפרות ובאיסוף ציפורים. לקראת כיתה ו' חזר לביתו בתל אביב ולמד בבית הספר "אחד העם". בנעוריו חבר לנערים נוספים בתל אביב (בהם אוריאל ספריאל ועוזי ריטה), אשר הקימו פינת חי וגינת ירק וגם אספו ציפורים. התעניינותם בזיהוי ומיון בעלי החיים גברה והם פנו לגן הזואולוגי שבמכון הפדגוגי של יהושע מרגולין. שם הם טופחו על ידי פרופסור היינריך מנדלסון והזואולוג חיים מירום והקימו את "אגודת צעירים חובבי החי", אשר עסקה במציאה וזיהוי של בעלי חיים וצמחים. בהמשך קיבלו שיעורים בהתנדבות מפרופסור חנן ביטינסקי-זלץ ומיצחק ברש. הקבוצה קיבלה מעיריית תל אביב חדר בבית הנוער ביפו (ששכן במסגד חסן בק) שם העבירו פעולות ושיעורים בנושא טבע. שם גם פגש את אורה, חניכתו, שלימים נישאה לו.
איתן לא גויס לצה"ל עקב אוושה בלב, ופנה ללימודי ביולוגיה באוניברסיטה העברית. בשנה השלישית ללימודיו החל לשקוד על עבודת גמר בהנחיית פרופ' גאורג האז. בשנת 1960 קיבל תואר שני על עבודה בנושא "עצמות מאובנות של ציפורים שניצודו על ידי האדם הקדמון במערות פרה היסטוריות בישראל". ב-1966 סיים דוקטורט בנושא יונקים שנמצאו באתרים פרה-היסטוריים, והתמנה למרצה באוניברסיטה העברית. בשנת 1969 התמנה למרצה בכיר.
ב-1972 היה חוקר במרכז לפלאונטולוגיה בניירובי שבקניה. צ'רנוב היה אספן עצמות ושלדים מחפירות ארכאולוגיות והאוסף שיצר הוא מהגדולים בישראל בנושא. הוא היה בין מייסדי "המועצה הבינלאומית לארכאוזואולוגיה" ומחלוצי התחום בישראל. צ'רנוב היה פעיל בארגונים ובמוסדות שעסקו בשמירת הטבע בארץ ישראל.
צ'רנוב עמד בראש המרכז לחקר וניהול הסביבה ב-1980 והוועדה המקצועית העליונה של רשות שמורות הטבע בשנים 1979-1982. ב-1991 ייסד את המחלקה לאבולוציה, סיסטמטיקה ואקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. כיו"ר הראשון שלה. הוא גם היה מעורב בהקמת רשות שמורות הטבע, שימש כשומר הראשון שלה ולאחר מכן כחבר במועצה המייעצת המדעית שלה. כמו כן, הוא כיהן במועצת המנהלים של החברה להגנת הטבע ובוועדות שימור טבע אחרות, כולל ועדת אונסק"ו-MAB (האדם והביוספירה) ו-SCOPE (הוועדה המדעית לבעיות הסביבה). בין השנים 1986-2002 היה עורך שותף של כתב העת העברי לאיכות הסביבה "סביבות".
נפטר ב-2002 ממחלת הסרטן והותיר אחריו את רעייתו אורה איתן ואת ילדיו דן ונועה.
סלה
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
קהילת יהודי מזצ'אט
מזצ'אט (בהונגרית: Mezőcsát) היא עיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. באמצע המאה ה-18 התיישבו בעיירה יהודים. הקהילה היהודית נוצרה בתחילת המאה ה-19. רוב יהודי מזצ'אט היו סוחרים ותעשיינים זעירים, אחדים מהם היו בעלי מקצועות חופשיים ופקידים, היו גם כמה בעלי אחוזות. מצבם הכלכלי היה בדרך כלל טוב ורובם התגוררו בבתים משלהם. בעיירה הייתה קהילה יהודית אורתודוקסית והיה לה בית ספר יסודי יהודי. נוסף על כך היו בעיירה חברה קדישא וספרייה שכללה למעלה מאלף ספרים. בית הכנסת הראשון שהוקם  עלה באש וב-1880 נבנה מחדש. מוסדות יהודיים נוספים שהיו בעיירה: מקווה, תלמוד תורה, ישיבה שמנתה כ-60 בחורים, אגודת נשים, ארגון "ביקור חולים", גמילות חסדים, חברת סנדקאות. בשירות הקהילה היו רב, שני שוחטים, שני מורים, מלמד, מזכיר ובלן.
הפעילות הציונית במזצ'אט התנהלה במסגרת "תנועת המזרחי" (תנועה פוליטית ציונית דתית).
היהודים המקומיים נהגו ללכת לישיבות בעיירות זרקליצ'ה וחוסט.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הגיעו למזצ'אט כנופיות הטרור הלבן (פעולות אלימות נגד קומוניסטים) והטילו פחד על יהודי העיירה. במשך תקופה סבלו היהודים ממעשי שוד וביזה, ואף פגיעות בגוף. עם זאת היחס של התושבים ליהודים המקומיים היה בדרך כלל תקין. לאחר מכן העדיפו רוב היהודים לעזוב את הכפר. בשנת 1938, כשנותרו במקום מספר משפחות יהודיות ספורות, חדלה קהילת מזצ'אט מלהיות עצמאית.
בזמן השואה
בספטמבר 1939 הכריזה הונגריה הפרו-גרמנית על גיוס כללי של יהודים ל"פלוגות עבודה", עבודות של ביצורים ושירותים לצבא ההונגרי. בקיץ 1941 נשלחו יהודי מזצ'אט לחזית אוקראינה, שם לחמו ההונגרים לצד הגרמנים, הם הועסקו בפינוי מוקשים ורובם נהרגו.
במאי 1944 הוקם במזצ'אט גטו שאליו נצטוו לעקור יהודי העיירה וכפרים סמוכים ובתיהם של אותם יהודים שנלקחו לגטו הועברו לידי נוצרים. במהלך השהות בגטו ז'נדרמנים הונגרים עינו את תושבי הגטו בניסיון לגלות היכן הסתירו את חפצי הערך שלהם כדי לקחת אותם מידיהם.
למרות המשטר הקפדני והעוין שהיה בגטו, יהודים מעטים הצליחו לברוח מן הגטו ואף להגיע לבודפשט. לאחר זמן מועט בגטו, הוסעו היהודים ברכבות לעיירה גורומבוי  שליד מישקולץ, וכעבור כמה ימים הועברו למחנה ההשמדה אושוויץ. בדרכם למחנה ההשמדה, נהרגו שלושה מהם עקב התנאים המחפירים.
בסך הכול מספר בני העיירה שנהרגו באושוויץ ובמחנות העבודה נאמד בכ-410 נפשות, מהם כ-125 נערים עד גיל 15.
לאחר השואה
לאחר תום המלחמה, שבו למזצ'אט כ-80 מתושביה היהודים, בנו את הקהילה מחדש ואף הקימו במקום גלעד לזכרם של הנספים.