cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיים ארלוזורוב (אוניית מעפילים)
איסוף מעפילים בשוודיה והפלגה לים התיכון
האונייה עזבה את טרלבורג ב-24 בינואר והפליגה דרומה דרך הים הצפוני והתעלה האנגלית. אחרי חמישה ימי הפלגה, בשל בעיות מכניות ואובדן דלק, היא נכנסה לתדלוק ולטיפול בנמל לה הבר שבצרפת. שם אסרו השלטונות על האונייה לעזוב את הנמל, בהשפעתה של ממשלת בריטניה. לאחר פעילות של מטה המוסד לעלייה ב' אצל מיניסטריון הצי הצרפתי, תודלקה האונייה ושוחררה לדרכה. בהמשך חצתה האונייה את מפרץ ביסקאיה במזג אוויר סוער וקשה מאוד. נוסעיה סבלו מאוד ממחלת ים, ועקב טלטולי הגלים החלו משכבי העץ שלהם להישבר והיה צורך לערוך בהם תיקוני חירום. כמו כן היה הכרח להטיל לים – תוך סיכון עצמי של אנשי הצוות - מכלי דלק נוספים שהוצמדו לסיפון העליון, אשר נעקרו ממקומם עקב הטלטולים וסיכנו את האונייה. בעת הסערה עברה ליד הספינה שיירת הספינות של המשפחה המלכותי הבריטית שבה הייתה גם אליזבת הצעירה.
ליד חופי פורטוגל שככה הסערה שאיימה על האונייה. לאחר שעברה במצר גיברלטר ונכנסה לים התיכון, הורה לה מטה המוסד להצטייד בנמלי צפון אפריקה הצרפתית במזון וכן בדלק במקום זה שאבד בסערה. לצורך זה עגנה האונייה מול נמלי אלג'יר ופיליפוויל שבאלג'יריה וסוסה שבתוניסיה.
איסוף מעפילים באיטליה
לאחר העגינה בתוניסיה הורה מטה המוסד לאונייה להפליג לדרום איטליה ולאסוף משם מעפילים נוספים. לשם קליטתם היה צורך לרוקן מחסנים של חביות דלק באונייה, כדי להכין עבורם שטח לינה. צוות המלווים עשה זאת בעזרתן של חבורות עבודה שגויסו מבין המעפילים שכבר שהו על האונייה. בנוסף התבקשו המעפילים והסכימו להטיל חלק ממטענם האישי לים כדי לפנות מקום נוסף באונייה – פעולה שהדגימה את הסולידריות הגבוהה שלהם.
ב-21 בפברואר הטילה האונייה עוגן כ-500 מטר מחוף מחנה ההעפלה במטפונטו שבמפרץ טרנטו. המעפילים הנוספים – 684 במספר (שלושה רבעים מהם גברים) – הובאו אליה לאחר החשכה, בשיטה שפותחה על ידי המוסד באיטליה – שיט בסירות גומי שנעו לאורכו של כבל אשר נמתח בין החוף לבין האונייה. לאחר סיום הפעולה היו על האונייה 1,384 נפשות – 1,348 מעפילים ו-36 מלווים ואנשי צוות. בין נוסעי האוניה היו הוריו של בני גנץ.
השיט אל חופי ארץ ישראל
ב-27 בפברואר אחר הצהריים אותרה האונייה בדרכה צפונה, כ-60 ק"מ מפורט סעיד, על ידי מטוס סיור בריטי, אשר כיוון אליה את ספינות הצי הבריטי. משחתת בריטית ראשונה פגשה את האונייה לפני החשכה, ובמהלך הלילה ועם בוקר הצטרפו אליה חמש ספינות בריטיות נוספות, חלקן נושאות נחתים. האונייה המשיכה לנוע תחת ליווי בריטי לכיוון צפון לאורך חוף ארץ ישראל ומחוץ לתחום המים הטריטוריאליים שלה. בתחילה הזדהתה האונייה בפני הבריטים באיתות אור בשם "אולואה", אך מאוחר יותר הודיעה שהיא משנה את שמה ל"חיים ארלוזורוב".
הקרב על האונייה
עם בוקר, ב-28 בפברואר, הונף על תורן האונייה הדגל הלאומי והוצבו על סיפונה שלטים עם שמה החדש. בשעה 10 בבוקר התקרבה האונייה למפרץ חיפה, כאשר הספינות הבריטיות שטות סביבה במבנה הדוק בצורת יהלום. אז הגבירה האונייה את מהירותה, נכנסה לתחום מי החופים של הארץ וניסתה לתמרן כדי לפרוץ את מסך המשחתות ולהביא את האונייה אל בין הספינות שעגנו מחוץ לשובר הגלים של נמל חיפה.
בתחילה נרתעו הבריטים מהאונייה הדוהרת, אך לאחר מכן החלו לנגוח בה בספינותיהם, מנעו ממנה מלהתקרב לשובר הגלים והסיטו את מסלולה לכיוון חוף בת גלים. בהמשך הצליחה אחת מספינותיהם להיצמד אל דפנה למרות החפצים שהטילו המעפילים לכיוונה, לחתוך את מוט העץ שהותקן שם ולהזניק אל סיפונה כ-13 נחתים בריטיים. אלו הסתערו לכיוון גשר הפיקוד של האונייה תוך ירי גז מדמיע. בכל זאת הצליחו המעפילים להתגבר עליהם ולהשליך עשרה מהם (לפי גרסה אחרת - שניים) לים, שממנו הם נמשו על ידי אנשיהם. האחרים נותרו באונייה כשבויים.
הבריטים דרשו דרך רמקול לדבר עם מפקד האונייה. אנשי הפלי"ם הציגו בתגובה ילד בלבוש קפטן ענוד משקפת. היה זה אחיו של אוסי רביד, איש הפלי"ם, שמצא את שלושת אחיו במחנה פליטים ליד זלצבורג.
כאשר הגיעה האונייה למרחק של כ-1,500 מטר מחוף בת גלים, לאזור בו מי הים היו רדודים מדי להשטת הספינות הבריטיות, הסתערה משחתת על האונייה והצליחה להנחית עליה כמה עשרות נחתים. אלו הסתערו וכבשו את גשר האונייה. לאחר מכן הם פעלו על מנת להשתלט על הסיפון העליון כולו תוך מאבק עם המעפילים שעליו, אך לא הצליחו לעצור את שיט האונייה. בסופו של דבר עלתה האונייה על שרטון ונעצרה כ-50 מטר מהחוף, מול מחנה הצבא הבריטי בבת גלים. אז שיתק צוות חדר המכונות את מכונותיה ופתח את שסתומי הטביעה (Scuttle Valves) שם - אמצעי שנועד לאפשר חדירה מכוונת של מים לבטן האונייה. האונייה שקעה במקצת והתייצבה על סלעי הקרקעית. גם עוגני האונייה הוטלו למים.
בכך נסתיימה ההתנגדות הפעילה של האונייה. במהלכה נפצעו 30 מאנשיה, שלושה מהם באופן קשה (שניים כנראה מיריות). מבין הבריטים נפצעו 12, מהם ארבעה קשה. חלק מהמעפילים קפצו למים ושחו לחוף. מספר מעפילים אף הגיעו לבית חולים רמב"ם ובידיעת מנהל בית החולים, אושפזו במחלקה פנימית כחולים ונשארו בארץ ישראל.
לאחר הקרב
בצהרי יום ההשתלטות ניסו הבריטים לגרור את האונייה ממקומה ללא הצלחה. לפיכך הובאו אליה אסדות נחיתה והמעפילים הועברו אליהן על ידי צנחנים בריטיים (מהדיוויזיה המוטסת ה-6, שחייליה כונו "הכלניות") תוך גילוי התנגדות פסיבית. המעפילים הובאו לנמל חיפה, והועלו שם על סיפון שתי ספינות שהתקינו הבריטים לגירוש מעפילים. בלילה הפליגו הספינות אל קפריסין, שם הוכנסו המעפילים למחנות מעצר. לאחר הקמת מדינת ישראל הם שוחררו מהם בהדרגה והגיעו ארצה.
שלושה מהמלווים הארץ-ישראלים של האונייה - ניסן, ישרוליק ואברהם - נצטוו להתחבא בתוך מכלים בבטן האונייה עם תום הקרב עליה. בלילה, לאחר שהבריטים ירדו כולם מן האונייה המקורקעת (לאחר שערכו בה חיפוש) הם יצאו ממחבואם, שחו לחוף ודיווחו למטה ארגון ההגנה על קורות הקרב על האונייה.
האונייה נותרה תקועה מול חוף בת גלים. בשלהי מלחמת העצמאות היא נמכרה וחלקים ממנה נמכרו לגרוטאות. השנה שנת 2022 75 שנה להגעתה לחוף בת גלים ציינו משפחות המעפילים ודורות ההמשך את האירוע בטקס שנערך ב-28.2.22 במוזיאון ההעפלה בחיפה ובמדליה מיוחדת שהונפקה לכבוד האירוע. מאמץ מיוחד נעשה על מנת שבשנה זו תוקם האנדרטה לכבודם של המעפילים ואנשי הצוות. עירית חיפה אישרה את הקמתה ומתקיים מבצע לגיוס הכסף (בסיוע הקרן לחיפה) שיאפשר את ההקמה.
ייצוגיה בתרבות
תיאור ההתנגדות פורסם בעלון הפלמ"ח ומאוחר יותר בירחון "מערכות", ביטאונו של ארגון ההגנה, שיצא לאור בנובמבר 1947. התנגדות אנשי האונייה לבריטים – הן ההתנגדות למשחתות והן המאבק שהתנהל על סיפונה - הפכה לדוגמה ולמודל לחיקוי לאנשי ספינות המעפילים שבאו אחריה.
זמן
זמן הוא מאפיין בסיסי שמתואר על ידי התמשכות הקיום בחלל ובמרחב.
קאנט אימץ את גישתו של ניוטון במובן שהזמן זורם ברציפות ואינו מושפע מהחומר. מאידך הוא גם סבר שהזמן אינו מהווה בהכרח תכונה ממשית, אלא תוצר תודעתי שנועד לספק הסבר מניח את הדעת לשאלה כיצד ייתכנו רצף השינויים במרחב.
לייבניץ חלק לחלוטין על גישתו של ניוטון וטען שהזמן הוא תכונה המתקיימת על ידי החומר עצמו, ולכל עצם זמן משלו הנקבע על פי מהירות תנועתו. לדבריו את השינויים במרחב ניתן להסביר באופן מספק על ידי תנועות העצמים, ולפיכך הניסיון לתאר את הזמן כישות עצמאית הוא מיותר ונוגד את "עקרון הטעם המספיק" שאותו הגה לייבניץ. עוד הוא סבר שגם זמנים רציפים, קרי תופעות מחזוריות רציפות הקיימות בטבע, הם יחסיים מטבעם ולא מוחלטים, מפני שהזמן החומרי מושפע מתופעות שונות במרחב שמעוותים את זרימתו. גישתו זו של לייבניץ קבלה אישוש מדעי רק בתחילת המאה העשרים עם פרסום תורת היחסות הפרטית, ומקובלת כיום על ידי רוב האמפיריציסטים.
הפיזיקה מתארת כמה חיצי זמן, שעד כה כל ניסוי הראה שכיוונם זהה - חץ הזמן הסיבתי הוא הראשון והמוכר ביותר. קיימת סיבה ורק לאחר מכן קיימת תוצאה. כיוון זה של הזמן מתיישב עם חץ הזמן התרמודינמי, שמתקדם מאנטרופיה נמוכה לגבוהה. שני אלה מתיישבים עם חץ הזמן הקוונטי, שבו תמיד קריסת פונקציית הגל מתרחשת אחרי מדידה.
אטימולוגיה
מקור המילה זמן הוא פרסית עתיקה, "זמאן", שפירושו "הזה שהולך".
שעון
הזמן האובייקטיבי אינו קבוע בכל מקום ובכל מצב. כך לדוגמה, תנועה של עצמים על פני כדור הארץ, באה על חשבון התנועה הפנימית שלהם (זמנם לכאורה) מה שמביא להאטה בשעון שהוצב בהם ביחס לשעונים הנייחים ומצריך לחשב את התנועה הפנימית שלהם ביחס לתנועתם היחסותית.
One Voice
One Voice (בעברית: קול אחד) הוא אלבום ההופעה חיה השלישי של הזמרת-יוצרת היהודייה-אמריקאית ברברה סטרייסנד. אלבום ההופעה מתעד מופע צדקה שערכה ברברה סטרייסנד במאליבו, קליפורניה ב-6 בספטמבר 1986 והופץ באפריל 1987.
הצלחה והפקה
אלבום ההופעה זכה להצלחה מסחרית רבה בארצות הברית כאשר מכר 2 מיליון עותקים ובכך הגיע למעמד פלטינה כפולה. בנוסף האלבום גם הגיע למעמד פלטינה בניו זילנד והולנד ולמעמד אלבום זהב באוסטרליה וקנדה. אלבום ההופעה הופק על ידי ריצ'רד בסקין.
זמן
שעון
מאחר שקצב הסיבוב אינו אחיד, השעון האוניברסלי מסונכרן עם הזמן האסטרונומי מדי כמה שנים על פי מדידות עכשוויות.
ראיית הזמן
חברות חקלאיות וחברות מסורתיות רואות את הזמן כמחזור יום ולילה הקובע את היממה ואת העבודה הנדרשת, מחזור עונות הקובע סדרי חיים, מחזור של שנות מחסור ושנות שפע. בחברות אלו אין כמעט משמעות לשעה המדויקת או לחלקיה. מושגי זמן יכולים להתמצות בזריחה, בוקר, צהריים, אחרי הצהריים (או ערביים), שקיעה, ערב ולילה. בחברות אלו יש משמעות רבה לטקסים החוזרים על עצמם אחת לתקופה (קבלת שבת כל שבוע, ראש חודש, חגים הנחוגים כל שנה בטקסיות דומה). ומכאן מחזוריות והמשכיות.
לעומתן, בחברות תעשייתיות יש חשיבות לפרקי זמן קצרים, ויש משמעות רבה לדקות ואף לשניות. מחזור הזמן בא לידי ביטוי רק במקרים נדירים (יום מנוחה פעם בשבוע) ולרוב תהיה מדידת הזמן מכנית ומתמשכת על ציר ששורשו בעבר והמשכו בעתיד.
תפיסת זמן זו התבטאה כבר בתרבויות עתיקות כמו תרבות המאיה והתרבות היהודית. סיוע לתפיסת זמן זו היא הנצרות, שקבעה תאריך מסוים כשנת האפס, ותיארכה אירועים מסוימים לפני ואירועים אחרים אחרי אותה נקודת ייחוס, ובכך עזרה להתהוות תפיסת הזמן המישורית. בנוסף, הנצרות הביאה לקביעת שעונים ושעונים מצלצלים על כנסיותיה, ובכך הכפיפה את כל הקהילה ללוח זמנים אחיד, אשר סייע מצידו להתהוות החברה התעשייתית בה כולם מגיעים לעבודה באותה שעה. המשך התהליך היה בקביעת זמן עולמי אחיד - שעון גריניץ'.
הגדרות מנקודות ראות שונות
זמן פילוסופי, מצוין בנקודות זמן. קיומן של נקודות הזמן שנוי במחלוקת, והפיזיקאי האיטלקי קרלו רובלי טוען כי מושג תאורטי זה אינו קיים בפועל והוא בחזקת אשליה תודעתית.
ציון נוסף של זמן הוא פרק זמן. פרק זמן הוא כימות הזמן ביחס למחזוריות כלשהי. פרקי הזמן מאפשרים הגדרה של יחידות זמן. יחידות זמן הן פרקי זמן ידועים, אשר התודעה מקבלת אותן כמקור להשוואה לפרקי זמן אחרים. יחידת זמן היא פרק הזמן הדרוש להתרחשות ידועה מראש. דוגמה: המונח "יממה" מתאר מחזור שלם של סיבוב כדור הארץ על צירו. מכיוון שמחזור כזה ידוע באופן כללי לכל אדם, יכולה הייתה יחידת זמן זו להיקבע כמרכזית ומקובלת עבור האדם.
מלבד יחידות זמן, אדם מסוגל לקבוע ציוני זמן, שהם מאורעות מסוימים בהשוואה אליהם נמדדים מאורעות אחרים. דוגמה: בוקר (מאורע זריחת השמש ותחילת היום) הוא ציון זמן עבור פעולות שונות, המתרחשות לפני, אחרי או במהלך הבוקר. חץ הזמן האנטרופי הוא מושג פיזיקלי, הנגזר מתורת האנטרופיה. על פי תורה זו, קיים תהליך מתמיד בו מידת האנטרופיה היא מידה משתנה, ובמערכת סגורה האנטרופיה גדולה יותר בנקודת זמן מאוחרת יותר (כלומר - האנטרופיה גדלה עם הזמן). חץ הזמן האנטרופי מתאר את כל התהליכים המתרחשים במציאות כנמדדים כך שקיים עבורם עבר (מידת אנטרופיה נמוכה) ועתיד (מידת אנטרופיה גבוהה) מוחלטים.
חוקיות מול היסטוריה
ההבדלה העיקרית בין מידע אודות הזמן נעשית בין חוקיות לבין היסטוריה.
חוקיות היא קביעת מידע אודות הזמן, המתארת את המנגנון הפנימי של התהליכים השונים ביחס לציר הזמן. במובן זה, הזמן משמש לקביעת האופן התאורטי בו יתאימו פרקי הזמן לתהליכים שונים, בלא קשר לשאלה האם הם התרחשו בפועל. דוגמה למובן זה של הזמן, היא הקביעה "פלוני מסוגל לרוץ 1000 מטר ב-5 דקות". קביעה זו היא קביעה המתארת חוקיות פוטנציאלית של ריצת פלוני, ולא את התרחשותה בפועל. למעשה, ייתכן כי אותו פלוני מעולם לא מימש את האמירה הזאת.
היסטוריה היא קביעת התרחשות המציאות בפועל, ביחס לזמן המאפיין אותה. היסטוריה היא רצף האירועים, כפי שהם באו לידי ביטוי על ציר הזמן. ההיסטוריה אינה מחייבת קביעת חוקיות כלשהי, אך ניתן להצביע על קיומה של חוקיות מתוך ניתוח ההיסטוריה. דוגמה לקביעה היסטורית היא הקביעה "פלוני רץ 1,000 מטר ב-5 דקות בתאריך 12 בינואר". קביעה זו, אם היא נכונה, מחייבת את התרחשות הריצה בפועל, וניתן לגזור ממנה את האמירה שבדוגמה הקודמת.
זמן ותודעה
זמן מושג על ידי תודעה באמצעות שלושה גורמים:
במובן אחר, עבר הוא סך מה שלא ניתן להשפיע עליו, עתיד הוא סך הדברים הנתונים להשפעה אך אינם קיימים, והווה הוא קיום ההתרחשות בפועל עבור התודעה המשיגה.
קיימות גישות רבות להסבר משמעותו של הזמן, ביחס לתודעה. שתי הגישות העיקריות הן האובייקטיבית והסובייקטיבית.
הגישה האובייקטיבית
הגישה האובייקטיבית רואה בזמן ממד מציאותי מוחלט, המוגדר בצירוף עם ממד המרחק. על פי גישה זו, לכל גורם במציאות קיימים שני מאפיינים עיקריים: נקודת הזמן בו הוא מוגדר, והמיקום בו הוא נמצא, ואלו מגדיריהם היסודיים של כל הגורמים במציאות.
על פי גישה זו, עצם מסוים מוגדר בכך שהוא שומר על תכונה מסוימת לאורך זמן מסוים. דוגמה: כדור משחק מסוים הוא סך כל האטומים היוצרים צורת כדור, במשך כל הרגעים בהם הם אכן עונים לדרישה זו.
גישה זו מתארת מציאות קיימת, המהווה את אוסף כל הנתונים הקיימים בפועל. הזמן הוא תכונה של נתונים, המוגדרת בהתאם למדד מוחלט הקיים מעצם קיומה של המציאות.
קיימת גישה אובייקטיבית טהורה, אשר לפיה הזמן מוחלט, במובן זה, שהוא אינו תלוי בקיומם של גורמים המכילים אותו. על פי גישה זו, הזמן קיים באופן תאורטי גם בלא שיהיה קיים כל גוף הנמדד ביחס אליו.
לעומת גישה זו, ניתן להעמיד את הגישה על-פיה הזמן הוא תכונה של גופים, כלומר- מוגדר על ידי התנועה. בהגדרה זו, באם לא תהיה תנועה במציאות, אזי לא תהיה משמעות לזמן.
תודעה, על-פי הגישה האובייקטיבית, היא נגזרת של יכולת הזיכרון האנושית. הזיכרון האנושי פרוס, על פי תפיסה זו, על פני הזמן כך שהוא תקף בכל רגע רק עבור ערכי זמן קודמים ממנו (כלומר - האדם זוכר רק את העבר). התודעה האנושית היא, אם כן, פונקציה הילותיה בזרימת זמן אובייקטיבית, וכל תחושת זמן אנושית היא ניסיון למדוד זרימה זו.
עבור גישה זו, הווה הוא מונח יחסי ארעי, אשר מתקיים רק מהנחת נקודת מוצא שרירותית. למעשה, קיימים אינסוף "הווים" שקולים, לאורך כל הזמן. בהתאם לכך, העתיד והעבר יחסיים, ומתארים רק את פריסת המאורעות על פני ציר הזמן.
הגישה הסובייקטיבית
על פי הגישה הסובייקטיבית, הזמן הוא נגזרת של תודעה (ולא להפך), כלומר - הזמן הוא ביטוי של יכולת התודעה להבחין בשינויים ולחוות אותם, ואין לו משמעות בזכות עצמו.
גישה זו מבטלת את מושג הזמן כמושג מוחלט, ורואה בזמן עיקרון יחסי ליכולת התפיסה האנושית. יחידות הזמן, על-פי גישה זו, אינן קבועות בפועל (למרות שהגדרתן קבועה).
דוגמה: פרק הזמן הכלול ביממה הוא תחושת הזמן הסובייקטיבית של כל אדם, בה הוא חש כי כדור הארץ השלים מחזור שלם. אם האדם חש כי עבר זמן רב (דוגמה: בעקבות יום מלא בהתרחשויות נפשיות), אזי היממה הייתה ארוכה יותר מאשר אילו חלף זמן מועט יותר.
תפיסת זמן
על פי התפיסה הראשונה (תפיסת זמן כמיומנות נרכשת), אזי יחידות הזמן השונות: שנייה, שעה, יממה וכולי, נלמדות עקב הפנמה של תהליכים שיטתיים שונים: יום-ולילה, מהלך השעון וכולי. על-פי התפיסה השנייה (תפיסת זמן בלתי-נרכשת), יחידות הזמן השונות הן כלי לכימות תפיסת הזמן, אשר קיימת בלא קשר לקיומן.
ידוע כי קיימות מספר תפיסות זמן מקבילות, הנבדלות בקנה מידה. הקשר בין תפיסות הזמן השונות הוא ככל הנראה מורכב. דוגמה: אורך יממה עשוי להיקבע באופן שונה, בהתאם לקנה המידה. לעיתים, במהלך היום אדם חש כי הוא ארוך ביותר, אך לעומת זאת, בסיכום שבועי נראה כל יום כקצר.
תפיסת הזמן של האדם המערבי מחולקת לתפיסת העבר, ההווה והעתיד. באופן תאורטי, קיומה של תודעה המתייחסת לזמן מחייבת את עצם קיומם של עתיד, עבר והווה כמושגים הנגזרים מתפיסת האדם.
ההווה, אם כן, הוא המצב האפשרי היחיד המתקיים עבור התודעה, בעוד העתיד והעבר הם הפשטות שאינן קיימות בפועל. עם זאת, ככל שהתודעה מתקדמת בזמן, העבר מכיל מאורעות רבים יותר, ואילו העתיד מכיל מאורעות מעטים יותר.
תפיסת העבר והעתיד
אדם עשוי לתפוס את העבר, אך ורק דרך זיכרון. זיכרון הוא תכונה המתארת את ההיסטוריה אותה מכיר האדם, והחוקיות המסוימת אותה גיבש מתוך התנסות ההיסטוריה.
אילנית (אלבום, 1974)
אילנית הוא אלבום האולפן החמישי של הזמרת הישראלית אילנית. את האלבום הוציאה לאור ביוני 1974 חברת התקליטים התקליט חיפה, כשנתיים לאחר הוצאת האלבום הקודם בעל אותו השם. נכללו בו מספר להיטים שדורגו במצעדי הפזמונים השבועיים בישראל, כמו "אבל המנגינה", "אי שם" ו"ללכת שבי אחרייך".
זמן
תפיסת העבר והעתיד
במובן הפשוט, הזיכרון משמש את האדם הן ככלי, המאפשר לו להתמודד עם מציאות נתונה. דוגמה: הזיכרון כי כלב מסוים נושך, משמשת את האדם כדי להחליט האם יש להתרחק מכלב זה. במובן אחר, הזיכרון הוא מושא לדמיון. במובן האחרון, האדם מעורר לעצמו תחושות, על פי זיכרון מצב זכור. דוגמה: היזכרות בסרט, וחוויית תחושות עקב היזכרות זו.
תפיסת העתיד נובעת מיכולתו של האדם לדמות מציאות שאינה קיימת, על ידי חיזוי. בדומה לתפיסת העבר, גם תפיסת העתיד עשויה להיות במובן של כלי, המשמש לתכנון מעשי האדם, או במובן של מושא לדמיון.
אילנית (אלבום, 1974)
על האלבום
לאחר מכן פורסם הסינגל "אבל המנגינה", שהגיע בשיאו למקום השלישי במצעד השבועי של רשת ג'. "ללכת שבי אחרייך" בהשתתפות שלישיית צבע טרי הוא שיר אהבה שנכתב לאחר המשבר המורלי-לאומי שנחלה מדינת ישראל לאחר מלחמת יום הכיפורים. הוא דורג במקום ה-24 במצעד השנתי. כמו כן, אילנית זכתה בפעם הרביעית ברציפות בתואר "זמרת השנה".
זמן
תפיסת העבר והעתיד
המובן השני (הזיכרון וחיזוי העתיד כמושאים לדמיון) נתפס לעיתים כחוויית זמן ממשית. על-פי תפיסה פילוסופית זו, האדם חי את הזמן אותו הוא מדמה (או, לחלופין, תחליף זכור של אותו הזמן). תפיסה מחייבת גישה סובייקטיבית כלפי הזמן.
אילנית (אלבום, 1974)
ביקורות
בעיתון "מעריב" שיבחו את אילנית על הוצאת האלבום בביקורת שפורסמה ב-3 ביוני 1974. נכתב בביקורת:
זמן
תפיסת העבר והעתיד
תפיסות העבר והעתיד נעשות על ידי תחושות ישירות, הנובעות מהזכירה ומהחיזוי, כדוגמת פחד, תקווה וכולי (כלפי העתיד), או כדוגמת אבל, התרפקות וכולי (כלפי העבר).
מלבד היכולת לחוות תחושות ישירות כלפי העבר והעתיד, קיימת היכולת לבצע הפשטות של העבר והעתיד. משמעות הפשטות אלו היא קביעת אמירה כללית, אשר יכולה לשמש את האדם גם בלא לעורר באופן ישיר את התחושות הישירות, או את הדימוי הממשי של הדברים בפועל. הפשטות אלו הן מכלול הידע (בזיקה לעבר) והדעה (בזיקה לעתיד) של האדם.
העתיד, בשונה מהעבר, מובדל בכך שקיימת עבורו אפשרות בחירה. למשמעות העתיד משמעות עמוקה עבור תפיסת המושג "רצון חופשי" ודטרמיניזם.
תפיסת ההווה
תפיסת ההווה נעשית על ידי חוויה ישירה של מאורעות, כלומר - שינוי מצב נפשי עקב שינוי במציאות. תפיסת הווה היא המאפשרת קיום של רגש, ולמעשה כל תפיסה של עבר או עתיד נגזרת משינויים נפשיים בהווה.
על-פי התפיסה האקזיסטנציאליסטית, ההווה אינו קיים באופן ממשי, מהנימוק הבא: התודעה משיגה גורמים שונים במציאות על ידי חישה שלהם. חישה זו היא לעולם כלפי העבר, שכן קיים פרק זמן בין התרחשות הדברים בפועל לבין מועד תפיסתם על ידי החשיבה. פרק זמן זה, המציין את הזמן הדרוש לתהליך החשיבה והתפיסה, גורם לכך שלא ניתן באופן עקרוני לתפוס את ההווה הממשי, אלא רק את העבר הקרוב.
תפיסה זו מתארת את העתיד במנותק מהעבר ומהסיבתיות. על פי תפיסה זו, האדם בוחר את העתיד שלו, במובן זה שהוא בוחר האם לאשר את העבר, וכיצד להשפיע על תפיסת העבר שלו עצמו. תפיסה זו מניחה כי סיבתיות אינה קיימת באופן אובייקטיבי אלא נתונה לבחירה סובייקטיבית.
זמן ומרחב
על פי גישה מסוימת, ניתן לתפוס את המרחב כרקע, עליו פועל הזמן, או להפך. בניסוח אחר, המרחב והזמן הם שונים באופן מהותי.
גישה אחרת מציגה את המרחב והזמן כשקולים, כך שההבדל ביניהם הוא אשליה נוצרת על ידי קיום תודעה בעלת זיכרון. בניסוח האובייקטיביסטי של גישה זו, שזמן והמרחב הם צירים כמותיים, מאונכים בייצוגם המתמטי, המגדירים את המציאות.
על פי הגישה המתמטית הטהורה, המניחה כי הזמן והמרחב שקולים, עשויים להתקיים יותר מציר זמן כללי אחד, כפי שקיימים שלושה צירי מרחב לכל הפחות. יתרה מזאת, קיימים פיתוחים פיזיקליים-תאורטיים מודרניים מאוחרים, המנבאים את קיומם של כמה צירי זמן כאלו (בצירוף עם מספר גדול יותר של צירי מרחב).
סיבתיות
סיבתיות היא קביעת עמדה עבור הזמן, לפיה כל שינוי גורר שינוי מאוחר עוקב, המתחייב ממנו ומאוחר לו בזמן. סיבתיות היא המגדירה הבדל בין עתיד, שהוא השינוי המאוחר, לבין עבר, שהוא השינוי המוקדם. למעשה, סיבתיות, עתיד ועבר, הן מקשה פילוסופית אחת בלתי ניתנת להפרדה.
חריגה מסיבתיות
מלבד הגישות הפילוסופיות אשר אינן מכירות בסיבתיות (כדוגמת האקזיסטנציאליזם) בזכות תפיסה סובייקטיבית שלה, קיימות תאוריות שונות המתארות חריגה מהסיבתיות, על בסיס תפיסתה האובייקטיבית.
נבואה מטאפיזית, במשמעותה הקלאסית, היא מנגנון נפשי המאפשר לאדם לחזות את העתיד שלא על-סמך מעקב אחר הסיבתיות שלו. נבואה עשויה לעשות שימוש בכוחות נפשיים אוטונומיים (דוגמה: נביא המדבר בלשון האל במהלך טרנס), או בסימנים מטאפיזיים ממשיים (אסטרולוגיה, נומרולוגיה, נביא המקבל את נבואותיו בחלום או בהתגלות אלוהית ממשית וכולי), על מנת לחזות באופן נכון את העתיד. נבואה מטאפיזית חסרת ביסוס מדעי כיום, וכמעט שאין חולק בעולם המדע על כך שלא קיימת סיבתיות המאפשרת אותה. עם זאת, במשך מרבית ההיסטוריה האמינו רוב בני האדם כי יכולת כזו אפשרית ואף ממשית.
המלחמה האנגלו-אפגנית השלישית
המלחמה האנגלו-אפגנית השלישית התרחשה בשנת 1919 עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה בין הראג' הבריטי (מושבה של האימפריה הבריטית) לבין אמירות אפגניסטן. המלחמה, שנגמרה בניצחון אפגני השילה כל השפעה בריטית באפגניסטן, אך המדינה החדשה לא שמרה על יציבות מתמשכת ובשנת 1928 פרצה בה מלחמת אזרחים.
זמן
חריגה מסיבתיות
מעבר בזמן, במשמעות זאת הוא יצירת שני רצפי זמן: האחד כללי, והאחר ספציפי לעצם מסוים. כאשר שני רצפים אלו אינם זהים, אזי מתבצע מעבר בזמן ("מעבר בזמן" אינו מציין, לרוב, את מעבר הזמן הרגיל, בו גדל העבר וקטן העתיד).
המלחמה האנגלו-אפגנית השלישית
רקע
במהלך מלחמת העולם הראשונה, רוב האוכלוסייה הפשטונית באפגניסטן קראה לתמיכה באימפריה העות'מאנית כמשמע לקול הח'ליפה מהמט החמישי לג'יהאד נגד האימפריה הבריטית אשר שלטה בהם דרך יחידת המנהל של הראג' הבריטי. האמיר האפגני באותה העת, חביבאללה חאן היה רב השפעה, שלט על המצב המדיני ודאג לייצוב הדרישה האזרחית בעודו נשאר נייטרלי מחוץ למלחמה.
זמן
חריגה מסיבתיות
מעבר בזמן בפועל, מאופיין בכך שהעצם העובר, בנקודת הזמן בה מתבצע המעבר, אינו משפיע על המציאות באופן סיבתי ישיר. בנקודה אחרת, היא נקודת היעד, מושפעת המציאות על ידי אותו העצם, אך לקיומו אין סיבה. דוגמה: כאשר טייס זמן עובר מזמן אחד לזמן אחר, גופו מפסיק להשפיע ולהתקיים בזמן ממנו יצא, ומופיע ללא כל סיבה בזמן אחר, ומשפיע על המציאות בזמן זה.
המלחמה האנגלו-אפגנית השלישית
רקע
באותה העת שלטה בריטניה על אפגניסטן במצב של מדינת חסות לפיה הייתה אפגניסטן למעשה בובה מדינית שנוצרה לאחר המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה על ידי הבריטים, כדי לעצור את השפעתה הגוברת של האימפריה הרוסית במרכז אסיה במסגרת המשחק הגדול.
זמן
חריגה מסיבתיות
טענות כי נעשה מסע בזמן בפועל אינן נפוצות, וברובן שייכות לעידן המודרני, שכן הרעיון בדבר המסע בזמן חדש יחסית להיסטוריה האנושית. עם זאת, תחומי מדע חדשים, ובעיקר תורת היחסות, הפכו את המסע בזמן לאפשרות מדעית תאורטית.
המלחמה האנגלו-אפגנית השלישית
רקע
עם סיום המלחמה, ב-20 בפברואר 1919, רצח פוליטי שבוצע בידי ג'יהאדיסטים אנטי-בריטים סיים את שלטונו של חביבאללה ובנו, אמאנואלה ח'אן ירש את אמירות אפגניסטן.
מלחמה
עם הכתרתו של אמאנואלה ח'אן לאמיר אפגניסטן הוא הכריז על עצמאות אפגניסטן המלאה. במאי החלה פלישה בריטית לעבר אפגניסטן מה שהחל את המלחמה השלישית בין המדינות. במהלך המלחמה שני הצדדים הוכיחו אי יכולת מתמשכת. צבא הודו הבריטית היה מותש עקב מלחמת העולם הראשונה והצבא האפגני היה כמעט חסר ערך נגד הנשקים המודרניים של אויבו, על כן האפגנים החלו להשתמש במלחמת גרילה.
זמן
זמן ומדע
הזמן הוא אחד הגורמים המשמעותיים ביותר במדע באופן כללי, ובפיזיקה בפרט. כל מדע מניח גישה אובייקטיבית של הזמן. אין הכוונה כי המדען בהכרח תופס זמן בצורה זו, אולם החוקיות הפנימית של המדע הטהור היא אובייקטיבית מיסודה.
המלחמה האנגלו-אפגנית השלישית
מלחמה
עם שוויון כוחות צבאי שני הצדדים הגיעו להסכם שלום שנחתם בעיר רוואלפינדי (על יד אסלאמאבאד) באוגוסט. במהלך הסדרי המלחמה טענו האפגנים לעצמאותם מהבריטים כיוון שידם הייתה על העליונה; הם הכריזו עצמאות, היו דה פקטו עצמאיים וחסמו פלישה בריטית. הבריטים ויתרו לבסוף על שלטונם באזור ומבחינה רשמית הכירו באמירות אפגניסטן כמדינה עצמאית עם סוף המלחמה.
זמן
זמן ומדע
בצורה לוגית-מתמטית, כדי להגדיר את הזמן יש להשתמש בשני מושגים בסיסים אחרים. במקרה זה, הזמן הוא משתנה תלוי, בעוד שקיים משתנה בלתי תלוי, ומשתנה המביע את השינוי עצמו. דוגמה: כאשר מודדים מרחק ביחס לזמן, אזי הזמן הוא המשתנה התלוי, המרחק הוא המשתנה הבלתי-תלוי, ואילו המהירות היא יחס השינוי במרחק עם הזמן. במשוואה, זמן הוא המנה של מרחק במהירות:.
המלחמה האנגלו-אפגנית השלישית
מלחמה
המדינה האפגנית החדשה אשר הייתה המדינה הראשונה להכיר בממשלה הבולשביקית כממשלתה האמיתית של רוסיה עוד במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, נפלה במהרה לאי-יציבות אזרחית עקב מדיניות פנים. בניסיון להביא לרפורמה מדינית ולכדי מודרניזציה שתבוצע בידי אנענואלה חאן בשנת 1928 החלה מלחמת האזרחים האפגנית והמדינה נפלה לאי שקט וסכסוך פנימי ארוך עם אירועים כמלחמת אפגניסטן.
זמן
זמן ומדע
הפיזיקה אשר עושה את השימוש הבסיסי ביותר בזמן היא הקינמטיקה, המתארת תנועה, שהיא שינוי במרחק ביחס לזמן. הקינמטיקה מתארת את המציאות כרקע של יחס מרחק-זמן קבוע ומוחלט, עליו באים לידי ביטוי תהליכים ממשיים שונים. יחס זה ניתן לתיאור על ידי רשת צירים קרטזית, בה המרחק והזמן מאונכים זה לזה, וכל גוף מתואר כבעל נפח מסוים על-פני רשת צירים זו.
בתפיסת המדע את הזמן חל מהפך משמעותי ביותר עם פיתוח תורת היחסות על ידי אלברט איינשטיין. על פי תפיסת הזמן שלאחר המהפך, הזמן הוא יחסי, ומדידתו תלויה בצופה, באופן המעוגן בחוקי הפיזיקה.
משמעות תפיסה זו היא שמצבו של הצופה, כשהוא בא לידי ביטוי במהירותו, משפיעה על המדידות שיבצע בגופים שמצבם (מהירותם) שונה, כך שעבור תהליך זהה, יתקבלו שתי מדידות שונות. למעשה, תורת היחסות מתארת מספר רצפי זמן שונים, כך שכל תנועה של גוף יוצרת עבורו רצף זמן עצמאי.
תורת היחסות הכללית מרחיבה תפיסה זו, ומתארת כי קיים רצף "מרחב-זמן" ניתן לעיקום, על ידי קיומם של גופים בתוכו. תפיסה זו מאפשרת קיומן של תופעות שונות, הכוללות בין היתר מסע בזמן. שלא כמו הגישה הסובייקטיבית הפילוסופית, תורת היחסות מתארת את יחסיות הזמן כמתקבלת ממדידה אובייקטיבית, גם בלא חיוב תודעה התופסת מדידה זו. תפיסה זו מאפשרת קיומן של תופעות שונות, הכוללות על פי תאוריות מסוימות אף מסע בזמן, מבחינה פיזיקלית-אובייקטיבית.
על פי תאוריה זו, יחס הזמן לצורת ה"כדור", הוא כיחס הציר "צפון-דרום" לכדור הארץ. במובן זה, קיימת נקודה מסוימת המתארת את ראשית הזמן, בה אין רלוונטיות לשאלה, מה היה לפניה (ובהתאמה: נקודת סיום לזמן), שכן שאלה זו מקבילה לשאלה, איזו נקודה צפונית לקוטב הצפוני.
גישות חדשות יותר עבור הזמן ניתן למצוא במכניקת הקוונטים, על מובניה השונים. גישה מסוימת, לדוגמה, מניחה כי תהליך מושפע מהעבר וגם מהעתיד, בניגוד לתפיסת הסיבתיות הרגילה. גישה מדעית מודרנית אחרת מתארת "חלקיק זמן": יחידת הזמן הקטנה ביותר, אותה לא ניתן לחלק ליחידות קטנות יותר. חלקיק זמן, כפי שחושב על ידי תאורטיקנים, מכונה זמן פלאנק. אופרטור הזמן במכניקת הקוונטים הוא אופרטור המדידה של הזמן.
דת מאורגנת
דת מאורגנת היא דת שבה מערכות אמונה וטקסים מאורגנים ומאושרים באופן ריכוזי ורשמי. הדת המאורגנת מתאפיינת בדרך כלל בדוקטרינה (או דוגמה) רשמית, במבנה מנהיגות היררכי או בירוקרטי וחיקוק חוקים והלכות באופן מאורגן ובעלות תוקף רשמי. לדתות מאורגנות לרוב יש גם בית דין דתי.
דת עממית היא דת בה אין הסדרה מוסדית של הפולחן ואין ארגונים המייצגים את הדת.
הגדרה
הפילוסוף האמריקאי וויליאם ג'יימס הגדיר את הדת המאורגנת, או את הפן הארגוני של הדת, כנדבך משני של הדת, הצומח מתוך האמונה הדתית שקיימת לפניו ומכילה אותו.
דת מאורגנת הפכה להיות צורת הפולחן המרכזית בעקבות המהפכה הנאוליתית וצמיחתן של התרבויות החקלאיות הראשונות. דתות ממלכתיות הן סוג של דתות מאורגנות, אך ברוב המדינות הדמוקרטיות מתקיימות מספר דתות מאורגנות, חלקן מוכרות כדת על ידי המדינה וחלקן לא. בשל צורתן המובנית, הסטנדרטית והקלה לשעתוק, דתות מאורגנות זכו להיות הדתות הגדולות בעולם (נצרות, אסלאם, הינדואיזם).
דורון בר אדון
דורון בר-אדון (נולד בשנת 1940) הוא צייר ופסל ישראלי.
ביוגרפיה
בר-אדון נולד בירושלים ב-1940 לארכאולוג ואיש ארגון ההגנה פסח בר אדון והעיתונאית דורותי בר אדון. בהיותו בן שלוש עברה המשפחה למושב מרחביה שם הוא גדל ובגר במקביל לשהותו בקיבוץ מרחביה.
בנערותו למד ציור אצל דן אמיתי, חבר קיבוץ שריד. בגיל 26 המשיך בלימודי אמנות במכללת אורנים אצל מרסל ינקו, בבצלאל אצל אברהם אופק ובאופן פרטי בגבעתיים אצל רודי להמן. בתקופת לימודיו בבצלאל הכיר את רעיה, אותה נשא לאשה, ויחד שיתפו השניים פעולה.
החל מ-1976 לימד אמנות במוסדות כמו בית הספר התיכון תלמה ילין, אוניברסיטת חיפה, מכללת רופין, מכללת הגליל המערבי ובמכון אבני. לאורך השנים הציג עשרות תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות וכן יצר עבודות באתרים ציבוריים ובמבנים כמו בניין המועצה האזורית אשכול ומגדל המים בחדרה.
מאז 1964 מתגורר עם משפחתו בחופית.
מיגו (הלכה)
מיגו היא מילה בארמית שמשמעותה "מתוך". בהקשר ההלכתי היא משמשת להרחבת המשמעות ההלכתית של פעולות ומצבים מסוימים לתחומים בהם לא אמורה להיות להם משמעות, מכוח (מתוך) המשמעות שיש להם בתחום הלכתי אחר.
יישומים
אחד היישומים בתלמוד למיגו, הוא הטענה שמתוך שיש לאדם כוח להשפיע על חפץ באופן אחד, יהיה לו כוח להשפיע עליו גם באופנים אחרים. למשל, אף על פי שעשיר לא יכול לזכות בפאה, רבי אליעזר סובר הוא יכול ללקט פאה ולזכותה לחבירו העני. בתלמוד הבבלי מובאת אפשרות שטעמו של רבי אליעזר הוא "דמיגו דאי בעי מפקר להו לנכסיה והוי עני וחזי ליה ומיגו דזכי ליה לנפשיה זכי לחבריה". כלומר שכיון שבאופן תאורטי יש לעשיר כוח להפקיר את נכסיו, להפוך לעני ולזכות בפאה, או יכול לזכות בפאה גם בלי הפקרת נכסיו, בתנאי שהוא לא זוכה בשביל עצמו אלא זוכה בשביל חבירו העני.
מין אחר של "מיגו", הוא "מיגו דהוי דופן לעניין סוכה הוי דופן לעניין שבת". הלכה זו אומרת, כי אף על פי שכדי להחשיב מקום מסוים כרשות היחיד לעניין מלאכת הוצאה בשבת, עליו להיות מוקף בשלוש דפנות מלאות, בשבת החלה בחג הסוכות, תיחשב לרשות היחיד גם סוכה בעלת שתי דפנות מלאות, ודופן שלישית ברוחב טפח בלבד. הסיבה לכך היא, שכיון שבהלכות סוכה, נחשבת דופן זו לאחת משלשת הדפנות הנצרכות לכשרות הסוכה (ע"פ הלכה למשה מסיני), היא יכולה להיחשב כדופן גם לעניין החשבת המקום כרשות היחיד לעניין הלכות שבת
בדיני הכשר טומאה, נאמר בחולין ששחיטה מכשירה את הבשר לקבל טומאה. ההסבר לכך הוא על פי רש"י, במיגו - מכיוון שהשחיטה מכשירה את הבשר לאכילה, היא גם מכשירה את הבשר לקבל טומאה. מכך ניתן להסיק ככל הנראה, שהתורה דרשה שיֵעשה מצד האדם מעשה המכשיר את הדבר לאכילה, ולכן המטרה המבוצעת על ידי מים, שפעולתם היא גמר מלאכת הפרי נפעלת גם על ידי שחיטה, שגם היא מעשה הנעשה מצד האדם כדי להכשיר את האוכל למלאכתו.
שאלת המיגו הידועה נשאלה גם בנוגע לסוגיא העוסקת בהלכות שיעור הוצאה המגבילות את מלאכת הוצאה רק במי שהוציא אוכל לרשות הרבים בשיעור מסוים שחשוב וראוי לאכילה או לזריעה בהתאם למטרה אליה היא מוצאת כדי שתחשב פעולה תועלתית - "מלאכה". בנוגע לאדם שזרק אוכל במידה פחותה מהשיעור ההלכתי והאוכל נח על חתיכה אחרת כך שלעניין טומאה הועילה זריקה זו לצרף את האוכל לאוכל אחר ולהחשיבו לשיעור מספיק שתוכל לחול עליו טומאת אוכלין, ומיגו (מכוח) שנחשבת זריקה זו כמלאכה ופעולה חשובה לעניין טומאה, תחשב זו גם פעולה חשובה לעניין שבת.
קרחון הלשון מרינר
קרחון הלשון מרינר הוא לשון קרח בקצהו של קרחון מרינר (קרחון מארינר הוא קרחון עצום שאורכו 100 קילומטרים).
הקרחון מרינר נשפך למפרץ לידי ניונס שנפתח אל ים רוס, ובשפך קרחון מרינר הוא בולט לעבר המפרץ והופך לקרחון הלשון מרינר, בסמוך ממערב ללשון הקרח בורכגרווינק.
גילוי ומיפוי הקרחון
קרחון הלשון מרינר וחלקו התחתון של קרחון מרינר התגלו מהאוויר בדצמבר 1958 על ידי קפטן ג'ון קאדוואלדר (John Cadwalader), מצי ארצות הברית, ועל ידי שני משתתפים במשלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד (אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1958–1959), במהלך טיסות סיור שיצאו משוברות הקרח מאוניית צי ארצות הברית גליישר (USS Glacier), ואניית צי ארצות הברית סטטן איילנד (USCGC Staten Island), אשר עגנו ליד הקצה הדרומי של האי קולמן.
מטרת טיסות הסיור - למצוא אתר להנחית את חברי משלחת הסקר.
מקור השם
שמו של קרחון הלשון ניתן לו על ידי משלחת הסקר הגאולוגי.
קרחון הלשון מרינר נקרא על שם קרחון מרינר, ממנו הוא יוצא.
קרחון מרינר נקרא לזכרם של יורדי הים אשר סייעו לחקר אנטארקטיקה.
בינדוסארה קיסר מאוריה
בינדוסארה מאוריה (בסנסקריט: बिन्दुसार मौर्य) היה קיסר הודו השני משושלת מאוריה. הוא ירש את אביו צ'נדרגופטה מקים השושלת ובנו היה הקיסר המפורסם ביותר בתולדות הודו, אשוקה. בחייו לא היו רישומים רבים על תולדותיו ורק מאות שנים מאוחר יותר נרשמו אגדות על שלטונו.
אבל המנגינה
"אבל המנגינה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית. את השיר הוציאה לאור בשנת 1974 חברת התקליטים התקליט חיפה, והוא נכלל כרצועה הראשונה באלבום אילנית.
בינדוסארה קיסר מאוריה
בינדוסארה ירש את השלטון לאחר ירידתו של אביו מהכס ונדידתו דרומה בשנת 297 לפנה"ס. זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון, הגורו הדגול של אביו, צ'אנקיה התפטר מראשות הממשלה והעביר את סמכויותיו של ראש הממשלה לקיסר החדש בעוד הוא עצמו יצא לפרישה.
אבל המנגינה
על השיר
"אבל המנגינה" נכתב והולחן על ידי אהוד מנור וקובי אשרת בהתאמה. ב-31 במרץ 1974 נכנס השיר למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' במקום ה-12. ב-29 באפריל עלה למקום השביעי – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע – שם שהה שבוע אחד בלבד. לבסוף, ב-13 במאי יצא השיר מהדירוג, לאחר שבעה שבועות צעידה רצופה.
בינדוסארה קיסר מאוריה
על עידן שלטונו התאריכים לא ברורים וסיום כהונתו מתוארך בין 273 עד 268 לפני הספירה אף על פי שגרסת כתבים בודהיסטית אחת טוענת כי שלט לכ-70 שנה (מה שלא הגיוני מבחינה כרונולוגית). רוב הכתבים על בינדוסארה נכתבו בידי נזיר בודהיסטי טיבטי מהמאה ה-16. כינויו "אמיטאגאתה" פירושו "שוחט היריבים." במסעותיו לכיבושים כבש הקיסר ממפרץ בנגל ועד אל הים הערבי. בעידנו לא היו עוד הרבה כיבושים אלא רק המשך של פעולות אביו. שיא כיבושו היה באזור ג'מו וקשמיר שם ביחד עם בנו ויורשו, אשוקה הם התקדמו לעבר מרכז אסיה והכניעו מספר מרידות רציניות.
אבל המנגינה
הערות שוליים
קט:שירי 1974 קט:סינגלים מ-1974 קט:שירי אילנית קט:שירים בעברית קט:שירים שנכתבו על ידי אהוד מנור קט:שירים שהולחנו על ידי קובי אשרת
בינדוסארה קיסר מאוריה
בינדוסארה שמר על יחסים טובים עם ממלכת הסלאוקים ואף אירח פעם את המלך הסלאוקי אנטיוכוס הראשון בבית המשפט העליון של האימפריה המאורית.
בינדוסארה בשונה מכל שליט הודי מלפניו בנושא הדתי התקרב אל הדתות הברהמיות מהמערב. בתקופת שלטונו היה חופש דתי מלא והאימפריה הייתה מלאה בבודהיסטים, הינדים, ג'יינים ודתות ברהמיות.
עוד מתקופת שלטונו של בינדוסאה היה קידום באיכויות הבנייה והקידום הארכיטכטורי זינק למעלה עם בניית מקדשים ומבנים מיוחדים שלא נראו עוד בשום מקום אחר בעולם.
כאמור זמן מותו לא לגמרי ברור אבל בסופו של דבר עד שנת 268 לפני הספירה בנו האמצעי אשוקה ירש את הכס ולעתיד הפך להיות הקיסר ההודי הכי מפורסם בהיסטוריה.
לוטראקי
לוטראקי (ביוונית: Λουτράκι) הוא אתר נופש פופולרי במפרץ קורינתוס אשר באזור פלופונסוס שביוון. אתר הנופש ממוקם כ-81 קילומטרים מערבית לאתונה ו-8 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר קורינתוס. אתר הנופש ממקום בתחום הרשות המקומית לוטראקי-פראכורה-אגיו תיאודורוי. לוטראקי ידועה במיוחד בעבור המעיינות המינרליים הטבעיים הרבים שבה ואתרי הספא שבה. זהו אחד מאתרי הנופש העתיקים ביותר ביוון אשר היה נודע עוד בימי קדם בזכות המעיינות החמים שבו.
בימי קדם נודע המקום בשם "תרמה" (Θερμά).
בשנת 1928 נהרסה לוטראקי כליל ברעידת אדמה עזה שפקדה את האזור. לוטראקי נבנתה מחדש מאז.
תיירות
תיירים רבים מבקרים בלוטראקי מדי שנה (במיוחד במהלך עונת הקיץ) וכלכלת לוטראקי תלויה לחלוטין בענף התיירות.
מתקני התיירות החשובים ביותר בלוטראקי כוללים בין היתר:
זאת בנוסף למלונות רבים, אתרי נופש, וילות חוף ועוד.
UniProt
UniProt הוא מאגר מידע הכולל מידע על רצפי חלבונים ותפקודם. מקור השם הוא קיצור של המילים Universal Protein, המבטא את היותו של המאגר אוניברסלי. המאגר מכיל מידע רב לגבי תפקודם הביולוגי של חלבונים, שנאסף מתוך ספרות המחקר. המאגר מתוחזק על ידי תאגיד שהקימו מספר ארגוני ביואינפורמטיקה מאירופה ומארצות הברית.
תאגיד UniProt
בשנת 2002 חברו יחד שלושה ארגונים ליצירת תאגיד UniProt:
מבנה מאגר המידע
כל אחד מהארגונים השותפים לתאגיד נוטל חלק פעיל ביצירת ותחזוק המאגר, והוא הושק בדצמבר 2003. כ-100 אנשי צוות משלושת הארגונים עוסקים בכריית המידע, פיתוח תוכנה ותמיכה.
UniParc
UniProt Archive (UniParc) הוא מאגר מקיף ולא חוזרני, האוסף את המידע מכלל מאגרי החלבונים הציבוריים האחרים. חלבונים יכולים להופיע במספר מאגרי מידע שונים, במספר עותקים שונה. בכדי למנוע חזרתיות של המידע, UniParc מאחסן כל רצף פעם אחת בלבד. רצפים זהים מאוחדים, ללא תלות במין המקור, ומוענק לו מזהה ייחודי הנקרא UPI. באמצעות מזהה זה ניתן לזהות את החלבון בין מאגרי מידע שונים. שינויים שנעשים ברצף במאגרי המידע נרשמים בהיסטוריית הרצף.
מימון
UniProt ממומן על ידי גורמים רבים, ובהם המכון הלאומי לחקר הגנום האנושי, המכונים הלאומיים לבריאות, הנציבות האירופית, הממשלה השווייצרית (באמצעות המשרד הפדרלי לחינוך ולמדע), המכון הלאומי לסרטן ומחלקת ההגנה של ארצות הברית.
תסמונת האישה הלבנה הנעדרת
תסמונת האישה הלבנה הנעדרת הוא מונח המשמש מדעני חברה ופרשני תקשורת כדי להתייחס לסיקור התקשורתי הרב, במיוחד בטלוויזיה, של מקרים של נעדרים שבהם מעורבות צעירות ונשים לבנות ממעמד ביניים או גבוה, בהשוואה לחוסר תשומת הלב היחסי לכאורה כלפי נשים נעדרות שאינן בצבע עור לבן, נשים ממעמדות חברתיים נמוכים וגברים נעדרים. על אף שהמונח נטבע בהקשר של מקרי היעדרות, הוא משמש לעיתים גם לסיקור של פשעים אלימים אחרים. התופעה הודגשה בארצות הברית, בקנדה, בבריטניה, בדרום אפריקה, באוסטרליה, בניו זילנד ובמדינות אחרות.
מקור הביטוי
מקור הביטוי מיוחס למגישת החדשות האמריקאית גוון איפיל אשר אמרה בכנס העיתונות Unity; Jornalists of Color בשנת 2004 כי קיימת 'תסמונת חיפוש האישה הלבנה הנעדרת'. כלומר, אם יש אישה לבנה נעדרת העיתונות מדווחת על כך בכל יום.
התייחסות לתופעה
צ'רלטון מקילווין הגדיר את התסמונת כ'נשים לבנות הממלאות תפקיד מועדף כקורבנות פשע אלים בדיווחים בתקשורת', וטען כי תסמונת האישה הלבנה החסרה מתפקדת כסוג של היררכיה גזעית בדימויים התרבותיים של ארצות הברית. פרופסור אדוארדו בונילה-סילבה סיווג את המרכיב הגזעי של תסמונת האישה הלבנה החסרה כצורה של דקדוק גזעי, שבאמצעותו מנורמלת העליונות הלבנה על ידי סטנדרטים מרומזים או אפילו בלתי נראים. מספר סוציולוגים טענו כי הטון של הסיקור התקשורתי לקורבנות שהם נשים שחורות שונה במידה ניכרת מסיקור של קורבנות שהם נשים לבנות, בכך שהראשונות נוטות יותר להיות מואשמות שהן כביכול מעמידות את עצמן בסכנה וכך גורמות בדרכן נזק, ביודעין או שלא ביודעין. בסיקור חדשותי של נשים שחורות נעדרות הייתה סבירות גבוהה להתמקדות בבעיות של הקורבן, כגון חברים מתעללים או עבר בעייתי, בעוד שסיקור של נשים לבנות נעדרות נטה לרוב להתמקד בתפקידיהן כאימהות או כבנות. האשמת קורבנות בהקשר זה מחזקת את התפיסה שקורבנות נשים שחורות הן לא רק פחות תמימות, אלא גם פחות ראויות להצלה ביחס לנשים לבנות. אחרים מציינים את חוסר הפרסום שניתן לנשים שחורות שנפגעות באלימות משטרתית בסיקור חדשותי, ומייחסים את השתיקה למסורת של 'סקסיזם ופטריארכיה' בחברה האמריקאית.
בשנת 2017 התפרסם חקר סיקור תקשורתי שנעשה על ידי אוניברסיטת דרום פלורידה, שלפיו אכן נראו פערים על סמך גזע וגיל. בנוסף, הנרטיבים של הדו"חות הוסגרו כסיפורי אזהרה והקורבנות נתפסו כמשתתפים פעילים בהיעלמותם.
בשנת 2019, שני קרימינולוגים בשם דניאל סי סלקוף (מאוניברסיטת קליפורניה), והנרי פ. פראדלה (מאוניברסיטת אריזונה סטייט) פרסמו מאמר מחקר בגישה פתוחה על 'תסמונת האישה הלבנה הנעדרת'. במחקרם בחנו סיקור שהתפרש על פני 4 שנים ב-11 עיתונים שונים בארצות הברית, וגילו שנשים ונערות נעדרות לבנות זכו לסיקור יותר מנשים שחורות נעדרות.
דוגמאות
בשנת 2003 פרסם הסן פרנסיסקו כרוניקל מאמר המפרט את הפער בין הסיקור של לאסי פיטרסון הלבנה לזה של אוולין הרננדז ההיספנית - שתיהן נעלמו ב-2002. שמה של לאסי פיטרסון הוזכר גם בדיווח ששודר ב-CNN בשנת 2006 שבו צוינו הבדלים ברמת הסיקור התקשורתי שניתן לנשים לבנות נעדרות כמו פיטרסון ונטלי הולווי בהשוואה לרמת הסיקור שניתנה ללה טויה פיגרואה, אישה שחורה היספנית הרה. פיגרואה נעלמה בפילדלפיה ב-2005, באותה שנה שבה הולוואי נעלמה.
ב-11 בספטמבר 2021 עלה לכותרות מקרה ההיעלמות והרצח של גבי פטיטו, צעירה לבנה, ברחבי ארצות הברית ומחוצה לה. מאז שקרוביה דיווחו על היעדרותה, לא פסקו פעולות המשטרה עד שגילו מה גרם להיעלמותה ולמותה. מספר מומחים אומרים שהסיקור הרב של המקרה נובע מהעובדה שהצעירה בת ה-22 הייתה יוטיוברית בעלת נוכחות גדולה ברשתות החברתיות, שם תיעדה את חייה ואת טיוליה עם בן זוגה, עד למועד היעלמותה. עם זאת, פעילים טוענים כי ישנה נימה גזעית בחשיבות שנתנה התקשורת למקרה, ובאינטרס של הרשויות לפתור אותו, משום שבעוד שהמשטרה וסוכנויות מעורבות אחרות השקיעו את כל משאביהם במציאת פטיטו, לבנה בלונדינית בת 22, ישנם מאות צעירים נעדרים שהם צבעוניים, אפרו-אמריקאים, היספנים ואינדיאנים שאינם מייצרים פריסה מאסיבית של חדשות וחיפושים כמו במקרה של פטיטו. לדברי הפעילים מקרה פטיטו הוא מקרה מובהק של 'תסמונת האישה הלבנה הנעדרת'.
אפליה בסיקור נשים לבנות נעדרות
בנוסף לגזע ולמעמד זוהו גורמים כמו אטרקטיביות כביכול, גודל גוף וגיל צעיר כקריטריונים לא הוגנים בקביעת רמת הסיקור של נשים נעדרות בחדשות, וגם בקרב נשים לבנות יש אפליה בסיקור היעדרותן, בצורה מתואמת עם הקריטריונים. במאמר של אסקווייר משנת 2016 על היעלמותה של טיפאני וויטון, העיתונאי טום ג'ונוד הבחין שנשים לבנות במעמד חברתי נמוך כמו וויטון, נרקומנית מובטלת בת 26 שהייתה בשחרור על תנאי, אינן זוכות לתשומת לב תקשורתית רבה והתקשורת נוטה להעדיף נשים לבנות, יפות ובעיקר "תמימות". אמה של וויטון הצהירה על כך שמפיקי תוכניות אמרו לה שהם לא מעוניינים במקרה של בתה. ד"ר קורי ארמסטרונג כתב בוושינגטון פוסט כי הדפוס של בחירה רק בנשים צעירות, לבנות, ממעמד הביניים, אומר רבות על אומה שאוהבת להאמין שהיא הפכה את הגזע ואת המעמד החברתי לחסרי רלוונטיות.
על פי מחקר משנת 2008 שפורסם ב-The Law and Society Association, נשים ילידות שנעלמו בקנדה זכו לסיקור חדשותי פי 27 פחות מנשים לבנות, ובסיקור הן אף קיבלו כותרות, מאמרים ותמונות לא מפורטים וחסרי רגש.
סנדיל ממלה, מנהל ראשי ללכידות חברתית במחלקה לאמנויות ותרבות בדרום אפריקה, ציין במשפט אוסקר פיסטוריוס כי קיימים הבדלים מהותיים בין האופן שבו דיווחו כלי תקשורת על רציחותיהם של שתי דוגמניות דרום אפריקאיות, ריבה סטינקאמפ הלבנה וזנל חומאלו השחורה, שנרצחו על ידי חבריהן בנסיבות כמעט זהות. ממלה טען שהסתירה בין הסיקור התקשורתי של רציחות סטינקאמפ וחומאלה מסתכמת בגזענות ממסדית בחברה הדרום אפריקאית, והצהיר שנראה כי המדינה בחרה להתעלם מהייסורים, מהכאב ומהסבל של משפחת חומאלו ללא סיבה אחרת מלבד העובדה שהם שחורים. ב-11 בספטמבר 2014, שידרה רשת החדשות הדרום אפריקאית SABC3 דיווח תחקיר שבו מותה של סטינקאמפ הועמד לצד מותה של זנלה חומאלו, והועלו בו חששות סביב 'תסמונת האישה הלבנה הנעדרת'.
"תסמונת האישה הלבנה" במקרים שאינם היעדרות
מדעני חברה דיווחו על הטיות בסיקור התקשורתי למצבים אחרים הכוללים נשים לבנות, אך אינם מקרים של היעדרות.
פרשנויות חברתיות הצביעו על הטיה תקשורתית בסיקור החיילת ג'סיקה לינץ' לעומת זה שלו זכו חברותיה החיילות שושנה ג'ונסון ולורי פיסטווה. שלושתן עברו מארב באותה מתקפה במהלך מלחמת עיראק ב-23 במרץ 2003. במתקפה זו פייסטווה נהרגה ולינץ' וג'ונסון נפצעו ונפלו בשבי. לינץ', אישה צעירה, בלונדינית ולבנה, זכתה לסיקור תקשורתי רב בהרבה מג'ונסון (אישה שחורה ואם חד הורית) ומפיסטווה (אישה מהשבט האינדיאני הופי, מרקע עני וגם אם חד הורית). לדעת המבקרים, התקשורת נתנה יותר תשומת לב לאישה שהקהל כביכול מזדהה איתה בקלות רבה יותר. לינץ' עצמה מתחה ביקורת קשה על הסיקור הלא פרופורציונלי הזה שהתמקד רק בה, וקבעה זאת בעדות הקונגרס בפני ועדת הפיקוח והרפורמה של בית הנבחרים של ארצות הברית.
נאשמות במשפט הרצח
המבקרים ציטטו גם סיקור תקשורתי מופרז של משפטי רצח שבהם הנאשמת הייתה אישה לבנה, צעירה ומושכת, וכללו אותם יחד עם מקרים של 'תסמונת האישה הלבנה הנעדרת' בנרטיב מקיף שכינויו 'האישה בסכנה' או 'עלמה במצוקה'. במקרים כאלה, התקשורת מתמקדת בנאשמת, ולא בקורבן כמו בתיקים של 'תסמונת האישה הלבנה', והם מעורפלים יותר לגבי אשמתן מאשר בתיקים פליליים אחרים, ללא קשר לראיות. הדוגמאות המובאות כוללות את אמנדה נוקס, ג'ודי אריאס וקייסי אנתוני.
המיין איבנט מאפיה
המיין איבנט מאפיה (באנגלית: The Main Event Mafia ובראשי תיבות: MEM) הייתה קבוצת היאבקות מקצועית אשר הופיעה בארגון ההיאבקות האמריקאי, Total Nonstop Action Wrestling (TNA). הקבוצה נוצרה באוקטובר 2008 והורכבה מקורט אנגל, סטינג, קווין נאש (עם זוכת הישרדות: האמזונס, ג'נה מורסקה), בוקר טי (עם אשתו במציאות, שארמל), סקוט סטיינר, סמואה ג'ו וטרייסי ברוקס. כל המתאבקים הגבריים בקבוצה היו אלופי עולם במספר ארגוני היאבקות (למעט מגנוס, שזכה באליפות העולם במשקל כבד של TNA בדצמבר 2013), כולל TNA, עם ניסיון נרחב בקרבות מרכזיים. בתקופה מסוימת, הקבוצה השיגה את כל חגורות האליפות בארגון ה-TNA.
הקבוצה הייתה עתירת מתאבקים בעלי רזומה נכבד, כאשר סטינג וקורט אנגל היו אלופי העולם במשקל כבד של TNA, בוקר טי הציג חגורת אליפות חדשה אשר נקראה בשם אליפות האגדות של TNA והכתיר את עצמו לאלוף הראשון, כשבשלב מסוים קווין נאש זכה גם כן באליפות זו, ובנוסף בוקר טי וסקוט סטיינר זכו באליפות הזוגות של TNA. הקמת הקבוצה הייתה כתוצאה מעלילה בארגון שבה המתאבקים בעלי הניסיון ניהלו יריבות עם המתאבקים צעירים אשר כונו בשם The TNA Front Line. ביריבות זו, קבוצת MEM גילמה את דמות הנבלים בסגנון המאפיה, והציגו גישה שבה הם הביעו חוסר כבוד כלפי הצעירים. תקופת פעילותה הראשונה של הקבוצה הגיעה לקיצה בחודש אוקטובר של השנה החולפת.
ביוני 2013, סטינג הכריז על חזרתה של המיין איבנט מאפיה, עתה כדמויות הטובות והחביבות על הקהל, כתגובה למלחמה הנמשכת של הרוסטר של TNA בקבוצת הנבלים Aces & Eights. הקבוצה כללה חברי קבוצה מקוריים כמו סטינג, אנגל וג'ו לצד חדשים כמו מגנוס וקווינטין "ראמפייג'" ג'קסון.
סביונה רוטלוי
סַבְיוֹנָה רוֹטְלֵוִי (נולדה ב-7 באוקטובר 1941) היא שופטת בית המשפט המחוזי בדימוס ופעילה חברתית בנושאי זכויות ילדים ורווחתם וזכויות נשים. כיהנה כשופטת בית המשפט לנוער (1978–1993) וכשופטת בית המשפט המחוזי בתל אביב (1993–2008), ובשנים 2006–2008 כיהנה כסגנית נשיא בית המשפט המחוזי.
עמדה בראש ועדת רוטלוי לבחינת עקרונות יסוד בתחום הילד והמשפט ויישומם בחקיקה, וישבה בדין במשפטו של יגאל עמיר באשמת רצח ראש הממשלה יצחק רבין. יזמה את הקמת עמותת עלם בארצות הברית והייתה ממייסדות תנועת נשים עושות שלום.
ילדות ונעורים
סביונה רוטלוי לבית רגב (רגנשטרייף) נולדה ברמת גן בשנת 1941, בתם של הניה-עליזה (לבית שרייבר) ואוטו רגנשטרייף. עד גיל 5 התגוררה במשטרת רמת גן, שם היה אביה שוטר במשטרת המנדט הבריטי. כילדה ונערה הייתה עדה לאירועים היסטוריים כגון ההתקפה של האצ"ל על משטרת רמת גן שבמהלכה עזבה את בית מגוריה, והפצצת ביתו של ראש העיר במהלך מלחמת העצמאות.
בהרצאותיה סיפרה לא אחת כי בעת שהיא ואחותה אילנה היו תלמידות בבית הספר העממי, הן החליטו לשנות את שם משפחתן מרגנשטרייף לרגב, הודיעו על כך לבתי הספר ורק לאחר מכן להורים. ההורים קבלו זאת בהבנה והחליפו במשרד הפנים את שם המשפחה.
בילדותה למדה מחול ונגינה בפסנתר, בין היתר בקונסרבטוריון תל אביב. רוטלוי הייתה פעילה במועצת התלמידים בתיכון "אהל שם", בתנועת הצופים ואף נשלחה מטעם התנועה לג'מבורי באנגליה בשנת 1957.
שירות צבאי, לימודי משפטים והתמחות
לאחר סיום שירותה הצבאי ביחידת הקשר לעיתונות של דובר צה״ל, החלה רוטלוי לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1960, ובמקביל למדה גם במכון לקרימינולוגיה בירושלים. כסטודנטית עבדה במשרד של תנ"ך קורן בירושלים. עם סיום הלימודים נסעה עם בן זוגה עמי אסנת לשנה לארה״ב, ולמדה משפט פלילי באוניברסיטת הרווארד.
את ההתמחות עשתה רוטלוי במשך שנה אצל עו"ד יונה בלטמן בפרקליטות מחוז ירושלים, ובמשך שנה במשרד זליגמן ושות' בתל אביב.
בית משפט לנוער
לאחר מספר שנים של עבודה בשוק הפרטי, בעיקר בנושאי נזיקין ועבודה, מונתה רוטלוי בשנת 1978 כשופטת בבית המשפט לנוער בתל אביב ובאזור המרכז: נתניה, חדרה וכפר סבא.
רוטלוי כיהנה כשופטת נוער במשך 15 שנים. בפסקי הדין הרבים שכתבה באו לידי ביטוי רגישות לעוולות הנעשות לילדים, והקשבה להם ולמצוקותיהם. זו הייתה גישה חדשנית ביחס לתפיסה שהייתה נהוגה עד אז, לפיה ילדים הם ספיחים של הוריהם, וחסרי זכויות עצמאיות. פסקי הדין שכתבה והופעותיה בפני פורומים משפטיים מקצועיים, ברשות המחוקקת ובשירותי הרווחה, הובילו לתיקוני חקיקה ולגיבוש תפיסה משפטית וחברתית חדשה ביחס לילדים, הרואה בהם נושאי זכויות ובני אדם שווים בערכם.
השופטת רוטלוי הניחה את המסד לפיתוח המחקר והמומחיות בתחום זכויות ילדים בישראל. היא יזמה ונטלה חלק פעיל בהעברתם של הקורסים האקדמיים הראשונים להכשרת חוקרי ילדים ופקידי סעד.
בתקופת כהונתה בבית המשפט לנוער קידמה רוטלוי ונטלה חלק בשיתופי פעולה בין-תחומיים לקידום זכויות ילדים ורווחתם, עם מומחים מובילים בתחום הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה של הילד, עבודה סוציאלית ומשפטים, בשילוב הכוחות המקצועיים במשרדי המשפטים, הרווחה, החינוך וכן בוועדות הכנסת.
הגישה החלוצית שהובילה הפכה במהלך השנים מקובלת, וכיום השתתפות ילדים ואף ייצוגם העצמאי על ידי עורכי דין ואפוטרופסים לדין, מקובלת ואף מעוגנת בחקיקה.
בית המשפט המחוזי
בשנת 1993 מונתה רוטלוי לשופטת בבית המשפט המחוזי בתל אביב. היא ישבה בדין בתיקים בתחומים שונים, בין היתר דיני משפחה ומשפט פלילי.
דיני משפחה
בתיקי מעמד אישי שבהם דנה טרם הקמת בית המשפט לענייני משפחה, נתנה רוטלוי ביטוי לאמונתה כי זכותם של ילדים לשמור על קשר עם שני ההורים, ואילו הקשר של ההורים עם הילדים הוא חובה ולא רק זכות. תפיסה זאת הובילה לשינוי עמדות באשר לתפקידם של אבות כהורים. אלפי הסכמי גירושין שונו בהסכמת ההורים כדי לתת ביטוי לגישה זו.
משפט פלילי
רוטלוי שימשה כשופטת בתיקים פליליים רבים בבית המשפט המחוזי בתל אביב, בין היתר במשפטו של יגאל עמיר רוצחו של ראש-הממשלה יצחק רבין, וכראש הרכב פשעים חמורים. גם בתחום זה בלטה בעמידתה הנחרצת על זכויות אדם, ובמיוחד זכויותיהם של קורבנות לעבירות.
פסיקותיה של השופטת רוטלוי בנושא אלימות כלפי נשים תרמו אף הם לשינויים במשפט הישראלי:
ת"פ 176/96 מ.י. נ' וושדי: התייחסות ראשונה בפסיקה לסוגיית ההטרדה המאיימת בעקבות חקיקה בנושא בארצות הברית, טרם חקיקתו של החוק למניעת הטרדה מאיימת, תשס"ב-2001. בפסיקה ישנה הכרה בצורך להגנה על זכותן של נשים שלא להיות מוטרדות או מאוימות על ידי בני זוגן לשעבר, שכן פעמים רבות האיום המתמיד קשה ומכביד מאלימות פיזית.
בעקבות פסיקה זאת נחקק החוק למניעת הטרדה מאיימת אשר נתן ביטוי במשפט לתופעה של מעקבים ושיחות טלפון מאיימות הפוגעות בחירותו ובכבודו של האדם (ובפרט נשים), ואיפשר מתן צווי הגנה שהפרתם מהווה עבירה פלילית.
תפ"ח (ת"א) 204/05 מדינת ישראל נ' פלוני: אונס ורצח של קטינה מעיין ספיר בידי קטין: נעשה איזון בין זכות הקטין הנאשם לחיסיון לבין זכות משפחת הקורבן. הרכב של פשעים חמורים היושב בדין על פי חוק הנוער (שפיטה, ענישה ודרכי טיפול) תשל"א 1971 מחייב בדרך כלל דיון בדלתיים סגורות. לפי בקשת משפחת המנוחה התקיים הדיון בנוכחות בני המשפחה.
בדבר מעמד נפגע עבירה לעניין דיון בדלתיים סגורות, גם כאשר הדבר אינו קבוע במפורש בחוק, קבעה השופטת רוטלוי :
קולם וייצוגם של חולי נפש בבית המשפט
רבות מפסיקותיה של רוטלוי הביאו לשינוי בנושא אשפוז כפוי מתוך הכרה שחולי נפש הם אוכלוסייה מוחלשת הזקוקה להגנת החוק. הפסיקות נוגעות בעיקר לחובה לקיים את לשון החוק בדקדקנות כדי לשמור על זכויות האדם ועל כבודו של המאושפז בכפייה. נושא נוסף הבולט בפסיקותיה קשור לחשיבות הייצוג המשפטי של אדם המאושפז בכפייה בוועדה פסיכיאטרית מחוזית ובבתי המשפט: