cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בדיה עיתונאית
בדיה עיתונאית היא פרסום בעיתון על אירוע או על דמות בדויים תוך הצגתם כאמיתיים. בדיה עיתונאית היא סיפור מפוברק שמקורו במעשה רמייה והונאה. הדבר יכול לקרות כאשר העיתונאי נופל קורבן למעשה הונאה או התחזות, או כאשר העיתונאי בודה את הסיפור מעצמו, לרוב מתוך רצון להתקדם בקריירה העיתונאית על ידי צבירת מוניטין. יש מקרים שבהם הבדיה יזומה על ידי מערכת העיתון כמתיחה ומהתלה, למשל לרגל אחד באפריל. בנוסף לבדיות גמורות יש בכלי התקשורת גם דיווחים מסולפים, המכונים "ברווז עיתונאי" ומשמשים לרוב למטרות של ספינים תקשורתיים.
בברית המועצות
מקרה מפורסם של בדיה עיתונאית הוא המיתוס של אנשי פאנפילוב. הוא פורסם לראשונה בעיתון הסובייטי "הכוכב האדום", ובו תיאור על סיפור גבורה של לוחמים סובייטיים שהתרחש כביכול במהלך קרב מוסקבה בנובמבר 1941. החיילים שנטלו חלק בקרב זכו לעיטורי גיבור ברית המועצות לאחר מותם ולהנצחה בכל רחבי ברית המועצות. המיתוס שימש השראה לספר אנשי פאנפילוב, שתורגם לעברית ושימש כהשראה ללוחמי הפלמ"ח.
בארצות הברית
העיתונאי סטיבן גלאס פרסם ב"ניו רפובליק" סיפורי בדיה בכמה מכתבותיו. בשנת 2003 יצא הסרט "החשיפה" שסיפר את סיפורו של גלאס, שאותו מגלם היידן כריסטנסן.
בספטמבר 1980 פרסמה ג'נט קוק כתבה ב"וושינגטון פוסט" שכותרתה "עולמו של ג'ימי", ובה סיפרה על קורותיו של ילד בן 8 המכור לסמים קשים, שאליהם התדרדר על ידי חבר של אמו, בשכונת עוני בלב עיר הבירה וושינגטון. באפריל 1981 זכתה קוק בפרס פוליצר על הכתבה. מיד לאחר מכן הודתה קוק כי בדתה את הסיפור. יומיים לאחר הזכייה בפרס כינס המו"ל והבעלים של העיתון, דונלד גרהאם, מסיבת עיתונאים ובה חשף את ההונאה. קוק פוטרה מהעיתון והחזירה את הפרס. בריאיון בטלוויזיה טענה כי לחצים בעבודה הביאו לשיפוט לקוי בשיקול דעתה. לימים מכרה קוק את זכויות הסיפור ב-1.6 מיליון דולר לחברת סרטים, אך עד היום טרם יצא הסרט לאקרנים.
בישראל
ב-11 באוקטובר 1989 ערק לישראל בסאם עאדל, טייס של חיל האוויר הסורי, עם מטוסו מדגם מיג 23ML. העיתון "מעריב" נחפז להוציא מהדורה מיוחדת ובה סיפור העריקה, אך לא היו בידיו כל פרטים, מלבד עצם הידיעה על העריקה. כדי להתגבר על בעיה זו, פרסם העיתון בעמודו הראשון ידיעה בדויה, פרי דמיונו של כותב הידיעה, שתיארה את הגעתו של העריק לישראל ואת קבלת הפנים שנערכה לו.
הפובליציסט יאיר נתניהו נוהג לטעון שראש הממשלה לשעבר אהוד ברק הוא פדופיל בגלל ההיכרות שלו עם הפדופיל האמריקאי ג'פרי אפשטיין, וכן סילוף דבריו של אלן דרשוביץ בנושא.
בתקשורת הערבית
באוגוסט 2017 שידר ערוץ אל-ג'זירה ראיון שבו העידה מי ששירתה בצה"ל בתפקיד מנהלתי כי הרגה ילדים במסגרת שירותה. הראיון היה חלק מתוכנית בידור אוקראינית והיה ידוע כשקר, אך שודר באל-ג'זירה כאמת.
אנג'לו אוגבונה
אנג'לו אובינזה אוגבונה (באיטלקית: Angelo Obinze Ogbonna; נולד ב-23 במאי 1988 בקאסינו שבאיטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הבלם בווסטהאם יונייטד.
טורינו
אנג'לו אוגבונה נולד וגדל בעיר קאסינו שבאיטליה ומגיל צעיר הצטרף לקבוצת הילדים המקומית של קאסינו עד שבשנת 2002 צורף למחלקת הנוער של טורינו. בתחילת עונת 2006/07 הוקפץ אוגבונה לסגל הקבוצה הראשונה של טורינו וב-11 בפברואר 2007, ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' בניצחון 1–2 על רגינה כשהוא בן 18 בלבד. עד תום העונה ההיא רשם אוגבונה ארבע הופעות ליגה בקבוצה הראשונה של טורינו.
בחודש אוגוסט הושאל אוגבונה לקורטונה מהליגה השלישית באיטליה במדיה ערך 22 הופעות ליגה. בתום העונה נכשלה הקבוצה בניסיון להעפיל לליגה האיטלקית השנייה כשהודחה בחצי גמר פלייאוף העלייה.
בעונה שלאחר מכן שב אוגבונה לסגל של טורינו כשרשם 19 הופעות ליגה ועוד ארבע הופעות בגביע האיטלקי. בסיום אותה העונה ירד אוגבונה לליגה האיטלקית השנייה יחד עם טורינו. החל מעונת 2009/1, אותה פתחה טורינו בליגה השנייה, הפך אוגבונה לשחקן הרכב ראשון בקבוצה והיה לבלם הבכיר של המועדון. ב-17 באפריל 2010, כבש אוגבונה את שער הבכורה שלו במדי טורינו בתיקו 1-1 נגד צ'זנה. ב-15 באוגוסט 2010, במסגרת הסיבוב השני של הגביע האיטלקי ענד אוגבונה את סרט הקפטן של טורינו בניצחון 1–3 על קוסנזה. במהלך שלוש עונות עם טורינו בליגת המשנה באיטליה, רשם אוגבונה 105 הופעות ליגה ובעונת 2011/12 סייע לקבוצה להעפיל בחזרה לסרייה א' כשהיא סיימה את העונה במקום השני בטבלת הליגה השנייה. ב-2 בפברואר 2012, חתם אוגבונה על הארכת חוזה עד ל-30 ביוני 2016 בטורינו.
יובנטוס
ב-11 ביולי 2013, לאחר שעבר בהצלחה בדיקות רפואיות, חתם אוגבונה ביובנטוס ששילמה עבורו לטורינו 13 מיליון אירו עם אופציה לבונוסים עתידיים בגובה של שני מיליון אירו. בתוך כך, הפך אוגבונה לשחקן הראשון בהיסטוריה של טורינו שענד את סרט הקפטן ועבר לשחק במדי היריבה העירונית יובנטוס. ב-17 באוגוסט 2013, ערך אוגבונה הופעת בכורה אירופית במדי יובנטוס במשחק נגד פ.צ. קופנהגן במסגרת ליגת האלופות. בעונתו הראשונה בקבוצה שימש אוגבונה כאופציה השלישית בהגנת יובנטוס כשבעונתו הראשונה רשם 25 הופעות בכל המסגרות בעיקר במשחקי גביע או משחקי ליגה מאוחרים בשלבי הסיום של העונה. בעונת 2013/14, רשם אוגבונה 16 הופעות ליגה בעונה בה זכתה יובנטוס באליפות הליגה האיטלקית. בעונה שלאחר מכן, כשיובנטוס זכתה באליפות בפעם השנייה ברציפות רשם אוגבונה 25 הופעות ליגה.
קריירה בינלאומית
אוגבונה רשם 10 הופעות בנבחרת איטליה עד גיל 21 וב-11 בנובמבר 2011, ערך את הופעת הבכורה שלו במדי איטליה בניצחון 0–2 על פולין במסגרת משחק ידידות. אוגבונה נמנה עם הסגל הסופי של נבחרת איטליה ליורו 2012 אך לא זכה לרשום דקות משחק במהלך הטורניר. בסוף חודש מאי 2016, זומן אוגבונה לסגל הסופי של איטליה ליורו 2016 ואת הופעתו היחידה בטורניר ערך ב-22 ביוני במשחק האחרון של איטליה בשלב הבתים בהפסד 0–1 לאירלנד.
יהודה ליב איילנבורג
רבי יהודה ליב איילנבורג (נפטר בי' בטבת ה'שע"ה, 12 בדצמבר 1614) היה מרבני האיחוד הפולני-ליטאי ומוראביה שבתקופתו, ממפרשי המקרא, ומחבר הספר "מנחת יהודה", על שמו הוא מפורסם.
ביוגרפיה
נולד לרבי עובדיה איילנבורג, והוא מזכירו בספרו מספר פעמים. למד אצל רבי יצחק בן ר' בצלאל, שאף אותו הוא מזכיר בספרו וכן בהקדמה לספר. כיהן כרב בבריסק. משנת ה'של"ד כיהן כרב בניקלשבורג עד פטירתו.
בשנת ה'ש"ן מופיע חתום על תקנה מטעם ועד ארבע ארצות ביריד גראמניץ בלובלין, בעניין רכישת רבנות בממון.
מופיע כמסכים בכמה מספרי תקופתו. מהם: "תִּקוני זבח" לרבי משה ברוינשווייג, "זיכרון משה" לרבי משה הלפרין, ו"באר מים חיים" לרבי יעקב שפירא.
בעירו של רבי יואל סירקיש ("הב"ח") היה חזן שהחציף והתריס נגדו, חלק עליו בהלכה בפומבי ובחוסר דרך ארץ, עד שרבי יואל סירקיש גזר עליו נידוי. אותו החזן הלך וקיבל גיבוי מרבי ליבא, רבה של לובלין באותה העת. הב"ח שלח לרבי ליבא מכתב ארוך ומפורט על נושאי המחלוקת, ובתרעומת על שקיבל את גרסת החזן בלא לברר הדברים לאשורם. עם זאת, הוא פונה בכבוד רב לרבי ליבא, בתארים מופלגים וביראת כבוד, שמהם עולה כי רבי ליבא היה דמות מרכזית בין גדולי דורו. לא ברור כיום מיהו אותו רבי ליבא, אך יש המשערים כי מדובר ברבי יהודה ליב איילנבורג, אף שלא ידוע ממקור אחר שכיהן כרב בלובלין.
נפטר בעירו ניקלשבורג בתאריך י' בטבת ה'שע"ה, ונקבר בעירו.
על מצבתו נכתב: .
מנחת יהודה
ספרו "מנחת יהודה", שעל שמו התפרסם, הוא ביאור לפירוש רש"י למקרא. לחיבור מספר מרכיבים:
הספר הודפס לראשונה בחיי המחבר, לובלין שס"ט. לאחר פטירת המחבר הודפס במהדורות נוספות: קרקוב שצ"ח; קושטא תי"ב (רק על חומש בראשית); פראג תל"ח.
תכף עם הדפסתו היה לחיבור פופולרי ביותר מבין הפירושים על רש"י, והוא מוזכר רבות (בשמו ושלא בשמו) בספרות פרשנות רש"י במאה השנים שלאחר הוצאתו לאור, כמו אצל רבי משה מאט בספרו "הואיל משה", רבי יששכר בר איילנבורג בספרו "צידה לדרך", רבי דוד הלוי סגל ("הט"ז") בספרו "דברי דוד", ורבי שבתי בס בספרו "שפתי חכמים". לאחר מכן, הספר נהיה נדיר ולא הודפס שוב, ואזכוריו בספרות התורנית פחתה עד לההדרתו המאוחרת. בשנת תשמ"ט נדפסה מהדורת פקסימיליה שלו מדפוסו הראשון, על ידי הוצאת האחים גיטלר.
אוקלהומה! (סרט, 1955)
אוקלהומה! (באנגלית: !Oklahoma) הוא סרט מוזיקלי משנת 1955 בבימויו של פרד זינמן המבוסס על המחזמר המוצלח אוקלהומה! של רוג'רס והמרשטיין (1943) המבוסס על המחזה "הלילך צומח בירוק" (Green Grow the Lilacs) מאת ליין ריג'ס (1931).
בתפקידים הראשיים - גורדון מקריי ושירלי ג'ונס (בהופעת בכורה בקולנוע).
הסרט צולם בו זמנית בשיטת Todd-AO וסינמסקופ.
ב-1999 הופק סרט טלוויזיה של המחזמר הזה.
העלילה מתרחשת בטריטורית אוקלהומה בשנת 1906 טרם להפיכתה למדינה בארצות הברית (1907), ביחסי אהבה בין שני זוגות ובמתח שבין הבוקרים לחוואים בשל סכסוכים מקומיים על זכויות מים וגידור.
תקציר העלילה
הבוקר קרלי מקלין (גורדון מקריי) רוכב על סוסו בתוך שדה תירס במזג אוויר נפלא ושר "איזה בוקר נהדר" ('Oh, What a Beautiful Mornin). הוא מגיע לביתה של הדודה אלר (שרחוט גרינווד) כדי לפגוש שם את ידידתו לורי ויליאמס (שירלי ג'ונס) המתגוררת שם עם דודתה. קרלי רוצה להזמין אותה לנשף ריקודים אבל לורי ביישנית ודוחה את חיזוריו. הוא שר לה כי יסיע אותה בכרכרה עם גג מקושט ("The Surrey With the Fringe on Top").
לתחנת הרכבת של קלרמור מגיע ויל פרקר (ג'ין נלסון) שחזר מקנזס סיטי. הוא מוקסם מהעיר המודרנית ושר לכולם על נפלאותיה ("Kansas City ") והם יוצאים במחול בתחנה. ויל קנה שם מתנות לחברתו אדו אני (גלוריה גראהם), בתו של החוואי אנדרו קרנס (ג'יימס וויטמור), איתה הוא רוצה להתחתן.
למקום מגיע רוכל נודד ממוצא פרסי בשם עלי חכים (אדי אלברט) שאני נענית גם לו. לורי מוכיחה אותה על התנהגותה כלפי גברים אך אני עונה לה בשירה כי"היא בחורה שאינה יכולה לומר לא" ("I Cain't Say No")
גם ג'וד פרי (רוד סטייגר) מחזר אחרי לורי אך היא לא סובלת אותו. הוא מטריד אותה וקרלי מגיע לבקתה שלו ומתאר את הלווייתו ("Pore Jud is Daid"). לורי מבקשת מקרלי שלא יחזר אחריה בפומבי כי אנשים יחשבו (ובתוכם ג'וד) שהם מאוהבים ("People Will Say We're in Love"). קרלי המאוכזב מתחיל לחזר אחרי גרטי (ברברה קמינגס) ולורי שרה כי זה לא משפיע עליה ואין להצטער על רומן שחלף ("Many a New Day") למרות שבעומק ליבה היא מצטערת.
לורי רואה בדמיונה תמונת בלט בה ג'וד הורג את קרלי. היא מתעוררת וג'וד לוקח אותה לנשף. באמצע הנסיעה הוא מטריד אותה והיא זורקת אותו מהעגלה.
במסיבה נמצאים בוקרים וחוואים וכולם רוקדים ושרים על כך שהבוקרים והחוואים צריכים להשלים זה עם זה ולהיות חברים ("The Farmer and the Cowman Should be Friends").
עלי לא רוצה להתחתן עם אני. הוא קונה מוויל את כל המתנות שרכש בקנזס סיטי כדי שיוכל כעת להתחתן. ויל מתנה לפני אני את תנאיו - ציות מלא, הכל או לא כלום ("All Er Nuthin").
כעת מסכימה לורי להתחתן עם קרלי וחתונתם נערכת בהשתתפות רבים ששרים את השיר אוקלהומה ("Oklahoma (state song)") לציון העובדה שהטריטוריה הופכת בעתיד הקרוב להיות אחת ממדינות ארצות הברית. עלי חכים מתחתן עם לורי.
החוגגים מעלים את הזוג על ערמת חציר. ג'וד הזועם מצית את הערימה ומאיים על קרלי בסכין. קרלי קופץ עליו וג'וד נופל על הסכין ומת.
המרשל (רוי בנקרוף) רוצה לעצור את קרלי אבל התושבים מתנגדים וממנים את אנדרו קרנס (ג'יימס וויטמור) ל"שופט" ולאחר שמיעת עדויות הוא מחליט שזה היה מקרה של הגנה עצמית.
כעת הזוג מוכן לצאת לירח דבש כשכל אנשי הכפר מלווים אותם וברקע מנגינת "איזה בוקר יפה".
אורי אלחנני
אורי אלחנני (נולד ב-1934) הוא אלוף-משנה (במילואים) בצה"ל שפיקד על סיירת אגוז ועל חטיבה.
קורות חייו
אלחנני נולד וגדל בקיבוץ שפיים. באוגוסט 1953 התגייס לצה"ל לחטיבת גולני. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה במבצע קדש. לאחר מכן השתחרר מצה"ל, אולם שב לשירות קבע בשנת 1959 ושימש כמדריך בבית הספר לקצינים. בשנת 1961 מונה לומפקד פלוגה בחטיבת גולני. בשנים 1964–1966 שימש כמדריך בבית הספר לקצינים וכמדריך בקורס מפקדי פלוגות. בשנת 1967 למד במכללה לפיקוד ומטה, מונה לסגן מפקד גדוד בגולני ולחם במלחמת ששת הימים. באוגוסט 1968 מונה למפקד גדוד הסיור של פיקוד הצפון, סיירת אגוז, והוביל אותה למבצעים רבים בגבולות ירדן, סוריה ולבנון. באוגוסט 1970 סיים את תפקידו ויצא מטעם צה"ל לשליחות באתיופיה ולאחר מכן מונה לסגן מפקד חטיבה. במלחמת יום הכיפורים לחם בחזית הצפון במלחמת יום הכיפורים ולאחר מכן, בשנת 1974, מונה לסגן מפקד מרחב שלמה. בשנת 1976 מונה למדריך במכללה לפיקוד ומטה ובשנת 1978 מונה למפקד חטיבה בפיקוד הצפון. בשנת 1980 השתחרר מצה"ל.
בילי לורד
בילי קת'רין לורד (באנגלית: Billie Catherine Lourd, נולדה ב-17 ביולי 1992) היא שחקנית אמריקאית ממוצא יהודי. נודעת בעיקר בשל גילום דמותה של שאנל מספר 3/סיידי סוונסון בסדרה "מלכות הצעקה".
אורי אלחנני
קורות חייו
אלחנני הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה וסוציולוגיה מאוניברסיטת תל אביב.
בילי לורד
ביוגרפיה
לורד נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית בעיקרה ממוצא בריטי, אם כי סבה מצד אמה היה יהודי. היא בתם היחידה של השחקנית קארי פישר וסוכן הכישרונות בריאן לורד, לו פישר הייתה נשואה דאז. סביה הם השחקנית דבי ריינולדס והזמר אדי פישר. היא אחייניתם של טוד פישר, ג'ולי פישר וטרישה לי פישר. סנדקיה הם השחקנית מריל סטריפ והסופר ברוס וגנר.
ב-2014 סיימה לורד את לימודיה באוניברסיטת ניו יורק, אשר כללו לימודי דת ופסיכולוגיה.
קריירה
לורד החלה את הקריירה שלה לראשונה, כאשר היא השתתפה בסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 7: הכוח מתעורר" בתפקיד משני בתור סגנית קיידל קו קוניקס, והיא עתידה להופיע שוב באותו התפקיד אף בסרט ההמשך, "אחרוני הג'דיי".
בפברואר 2015, לורד לוהקה לסדרת קומדיית האימה "מלכות הצעקה". בסדרה, דמותה של לורד, שאנל מספר 3 (ומתגלה בהמשך כי שמה האמיתי הוא סיידי סוונסון) היא נערה אדישה וא-מינית לכאורה הנוהגת לענוד על אוזניה אוזניות פרוותיות באופן קבוע, דבר המקנה לה מראה דומה לתסרוקתה המפורסמת של הנסיכה ליאה (אותה מגלמת אימה של לורד) ונעשה כמחווה עבורה. בדצמבר 2015, לורד דיברה על פגישתה הראשונה עם היוצר ראיין מרפי:
במהלך שנת 2016, לורד חזרה לגלם את דמותה של שאנל מספר 3 בעונתה השנייה והאחרונה של "מלכות הצעקה". באפריל 2017, נודע כי לורד לוהקה לעונתה השביעית של סדרה נוספת של מרפי "אימה אמריקאית" כווינטר אנדרסון.
וולודימיר ליוטיי
וולודימיר איבנוביץ' ליוטיי (באוקראינית: Володимир Іванович Лютий, נולד ב-20 באפריל 1962 בדנייפרופטרובסק שבברית המועצות, כיום באוקראינה) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ומאמן בהווה. כשחקן היה ליוטיי מזוהה בעיקר עם המועדון דניפרו דנייפרופטרובסק, וערך שש הופעות בינלאומיות, בנבחרות נבחרת ברית המועצות ונבחרת חבר העמים. ליוטיי זכה במדליית זהב באולימפיאדת סיאול (1988) עם הנבחרת האולימפית של ברית המועצות.
קריירת מועדונים
ליוטיי החל את קריירת הבוגרים בשנת 1979 בדנייפרו דנייפרופטרובסק, ששיחקה אז בליגת העל הסובייטית ונחשבה לקבוצת צמרת. ליוטיי שיחק במועדון במשך עשר עונות רצופות, וזכה לראשונה באליפות בשנת 1983. גם בעונות הבאות היו ליוטיי ודנייפרו בצמרת הכדורגל הסובייטי, כאשר סיימו במקום השלישי בעונות 1984 ו-1985, וזכו בשנת 1986 בגביע הפדרציה הסובייטית. בעונת 1986/87 השתתף ליוטיי עם דנייפרו בגביע אופ"א, שם הודחה הקבוצה בסיבוב הראשון על ידי לגיה ורשה. בעונת 1987 סיים ליוטיי עם דנייפרו במקום השני בליגת העל הסובייטית. בשנת 1988 זכה ליוטיי עם דנייפרו באליפות השנייה שלו, וכעבור שנה זכה עמה בגביע הסובייטי, לאחר ניצחון 0–1 על טורפדו מוסקבה בגמר, בו נכנס כמחליף. בעונת 1988/89 הבקיע ליוטיי את שער הבכורה שלו במסגרת אירופית, בתיקו 1-1 מול בורדו במסגרת גביע אופ"א, אך דנייפרו הפסידה 1–2 בגומלין והודחה. בעונת 1989/90 השתתף ליוטיי לראשונה בגביע אירופה לאלופות, בגין זכייתה של הקבוצה באליפות, והבקיע שער בתיקו 2-2 מול סברובסקי טירול בגומלין של שמינית הגמר, אותה צלחה דנייפרו לאחר ניצחון 0–2 במשחק הראשון. זה היה שערו האחרון של ליוטיי עם הקבוצה במסגרת אירופית, שכן ליוטיי עזב את דנייפרו בינואר 1990 לאחר עשר עונות, ולא סיים בקבוצה את עונת 1989/90. ליוטיי הבקיע 51 שערי ליגה ב-250 הופעות במהלך תקופה זו.
בינואר 1990 עבר ליוטיי לשאלקה 04, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה. בעונתו הראשונה בקבוצה הבקיע שני שערים ב-21 הופעות, אך לא הצליח להעפיל עם שאלקה לבונדסליגה, שכן הקבוצה סיימה רק חמישית. בעונת 1990/91 ליוטיי תפס תפקיד חשוב מאוד בקישור הקבוצה, הבקיע שבעה שערי ליגה, וסייע לשאלקה להעפיל לבונדסליגה מהמקום הראשון. עם זאת, ליוטיי לא נשאר בשאלקה, וחתם בקיץ 1991 בדיסבורג מהבונדסליגה. ליוטיי שיחק עונה אחת בדיסבורג, בה שיתף פעולה עם מיכאל טרנאט ומיכאל תוניס והבקיע שישה שערי ליגה, אך הקבוצה נשרה בתום עונה זו, 1991/92, לבונדסליגה השנייה. בעונת 1992/93 שיחק ליוטיי בבוכום מהבונדסליגה, אך ערך רק שלוש הופעות, ובאותה שנה שיחק גם בבורסאספור הטורקית וברוט-וייס אוברהאוזן הגרמנית, בשתיהן ערך הופעות בודדות. בהמשך שיחק באונטרהאכינג ובזלמרוהר מהליגות הנמוכות בגרמניה, ובשנת 1996 ערך הופעה בודדת בקבוצה בה גדל, דנייפרו דנייפרופטרובסק. את שנות הקריירה האחרונות שלו העביר ליוטיי במועדוני חובבים בגרמניה, עד לפרישתו בשנת 2001.
קריירה בינלאומית
ליוטיי לקח חלק בזכייתה של נבחרת ברית המועצות האולימפית במדליית זהב באולימפיאדת סיאול (1988). ליוטיי פתח בכל משחקיה של ברית המועצות באולימפיאדה למעט משחק אחד בשלב הבתים, ושיחק 115 דקות בגמר, בו ניצחה נבחרת ברית המועצות את נבחרת ברזיל האולימפית בתוצאה 1–2 בהארכה. את הופעתו הראשונה בנבחרת ברית המועצות הבוגרת ערך ליוטיי בשנת 1990, וזומן לסגל הנבחרת למונדיאל 1990. ליוטיי ערך בטורניר זה הופעה אחת, כאשר נכנס כחילוף התקפי בהפסד 0–2 לנבחרת ארגנטינה. ברית המועצות סיימה טורניר מאכזב, כאשר הודחה בשלב הבתים. בשנת 1992, לאחר התפרקות ברית המועצות, נסע ליוטיי ליורו 1992 כחלק מסגל נבחרת חבר המדינות העצמאיות, שהיוותה נבחרת ביניים שכללה נציגים מכל מדינות ברית המועצות, עד שתוקמנה נבחרות עצמאיות לכל מדינה מהגוש הסובייטי. ליוטיי ערך בטורניר זה הופעה אחת, בתיקו 1-1 מול נבחרת גרמניה, והוחלף במחצית המשחק. גם בטורניר זה נחל ליוטיי אכזבה, כאשר נבחרתו הודחה כבר בשלב הבתים. לליוטיי שלוש הופעות במדי נבחרת ברית המועצות בהן הבקיע שער אחד, ועוד שלוש הופעות במדי נבחרת חבר המדינות העצמאיות. לאחר יורו 1992, ליוטיי היה יכול להשתלב בנבחרת אוקראינה, אך לא ערך בשורותיה הופעות.
קריירת אימון
לאחר פרישתו עסק ליוטיי בתפקידי אימון שונים. תחילה שימש עוזר מאמן ומאמן זמני בלוקומוטיב מוסקבה וברוסטוב. אחר כך שימש כמאמן ראשי בשלוש קבוצות שונות במולדובה, פ.צ. ניסטרו, ראפיד גידיגיצ'י ופ.צ. סקסן, ואחר כך שימש מנהל ספורטיבי בפ.צ. טרנופיל האוקראינית. בשנת 2016 אימן ליוטיי את זוגדידי מליגת המשנה בגאורגיה. בהמשך אימן את קבוצת סומי מהליגה השנייה בגרמניה. בשנים 2018 - 2020 מאמן ליוטי את קבוצת הנוער של מועדון הנזה רוסטוק מהליגה הגרמנית.
תארים
עם דנייפרו דנייפרופטרובסק:
עם שאלקה 04:
עם הנבחרת האולימפית של ברית המועצות:
Teen Idle
Teen Idle הוא שיר של הזמרת-יוצרת הוולשית מרינה דיאמנדיס, שיצא תחת שם הבמה שלה לשעבר, מרינה אנד דה דיימונדס, כרצועה התשיעית באלבום האולפן השני שלה, Electra Heart. השיר יצא לאור ב-27 באפריל 2012 יחד עם האלבום המלא. את השיר כתבה דיאמנדיס לבדה, והפיק ליאם האו. הרצועה לא יצאה כסינגל, וכמעט ולא נכנסה לרשימת הרצועות הסופית של האלבום. השיר זכתה לאהבה רבה מקהל המעריצים שלה, וצמח להיות שיר משמעותי בדיסקוגרפיה של דיאמנדיס, שמזוהה עם הגדרת "הילדה העצובה" של טאמבלר, והשפיע על אמנים כמו בילי אייליש  ומלאני מרטינז. מילות השיר עוסקות בבעיות באורח החיים של נוער וכוללות מטפורות לנושאים כמו אובדן הבתולים, הפרעות אכילה והתאבדות. "Teen Idle" היה לשיר השני שאינו סינגל מהדיסקוגרפיה של דיאמנדיס שהגיע למעמד זהב בארצות הברית, לאחר הלהיט הרדום שזכה להצלחה מחודשת בטיקטוק, "Bubblegum Bitch".
רקע
שם השיר, "Teen Idle", הוא משחק מילים של הביטוי "Teen Idol" (בעברית: "אליל נוער"). בפברואר 2011, במהלך שבוע האופנה בלונדון, השתתפה מרינה בתצוגת אופנה של אחד המעצבים הלונדונים האהובים עליה, אשיש, שבין הקולקציה החדשה שלו ראתה סוודר אפור שעליו כתוב "Teen Idle". מתוך מחשבה שיהיה משעשע לחרוז "idle" ("בטלה") עם "suicidal" ("התאבדות"), היא החליטה לכתוב את השיר על נעורים ובפרט על כך שלא חיה את שנות העשרה שלה כפי שהייתה רוצה. ב-26 במרץ, היא צייצה את השורה הראשונה בפזמון השיר.
כאשר רשימת הרצועות של האלבום הושלמה, מנהלה של מרינה באותה עת לא רצה שהשיר ייכלל באלבום, והציע למרינה להגביל את מספר השירים לאחד עשר. היא לא הסכימה לכך, וטענה כי הוא לא הבין כלל את מילות השיר. לאחר מכן, כאשר Electra Heart לאור, הפך "Teen Idle" במהירות לאחת הרצועות הפופולריות ביותר באלבום. דיאמנדיס הסבירה, "זה רק מראה שלפעמים האינסטינקטים האמנותיים שלך צודקים". ב-2019, אמרה מנהלתה החדשה כי העובדה שלא צולם קליפ לשיר מקוממת. עם זאת, ביולי 2012 הועלה ליוטיוב סרטון באיכות גבוהה של הופעה חיה שלה בלונדון מיוני 2012.
מילות השיר
"Teen Idle" היא בלדה המספרת על נערה מתבגרת. בשיר, עוסקת מרינה באובדן הבתולים, נרקיסיזם, דת, אלכוהול, ניסיונות התאבדות, הפרעות אכילה וכן עמידה בסטנדרטים של החברה. לפי PopCrush, ניתן לראות בו גם פרשנות חברתית על גילנות. השיר הפך לפופולרי בקרב בני נוער המשתמשים בטאמבלר, שפרסמו אותו וסקרו את מילותיו בבלוגים שלהם. העובדה שאנשים רבים הזדהו עם השיר הפתיעה את דיאמנדיס, שכן מילותיו ספציפיות ואישיות מאוד. במישיגן דיילי נכתב, "לא כל נער חווה מחשבות שליליות כמו אלה, אבל מרינה לוקחת את הנושאים הבוגרים לכאורה הללו ומנגישה אותם לבני הנוער". בראיון ל-PopDirt, הסבירה דיאמנדיס:
ביקורות
"Teen Idle" הושווה למוזיקה של לנה דל ריי, שהחמיאה לו בעצמה. במגזין הגרדיאן שיבחו את "Teen Idle" וכתבו כי הוא אחד מהשירים הטובים באלבום. עם זאת, פיצ'פורק תיארו את השיר כ-"בלדה איומה ומשובשת שנשמעת כאילו הוקלטה בכנסייה". הזמרת האמריקאית בילי אייליש שיבחה את השיר בפרק השלישי של "Me & Dad Radio", תוכנית הרדיו שלה, והתפעלה מהליריקה הכנה והשנויה במחלוקת. היא אמרה, "זו הייתה הפעם הראשונה ששמעתי שיר על דיכאון אמיתי". אייליש ציינה אותו גם בריאיון ל-"Los 40", וכינתה אותו "השיר הטוב ביותר בעולם". בראיון לאתר החדשות Hollywire, החמיאה הזמרת האמריקאית מלאני מרטינז למילים ולהפקה של השיר, ואמרה כי זהו שיר שהיא הייתה רוצה לכתוב.
גוגאנפה
גוגאנפה (בהונגרית: Gógánfa) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם בגוגאנפה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 820 ובשנת 2020 רק 780 תושבים.
יהודי גוגאנפה
בגוגאנפה חיו יהודים בתקופות זמן שונות. חלק מתושבי הכפר נרצחו בשואה.
שורש 86
שורש 86, או חוּוֹ בּוּ (בסינית: 火部, פיניין: Huǒ bù) הוא השורש השמונים-וששה של הכתב הסיני. פירושו "אש" והוא אחד מתוך 34 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מארבעה קווים.
כאשר 火 מרכיב תו יחד עם שורשים נוספים ומופיע למטה, הוא יכול לעטות את התצורה: "灬", כגון בתו: 热.
לינוטייפ
לינוֹטַייפּ (באנגלית: Linotype) היא מכונה הממכנת סְדָר דפוס, ומבצעת באופן אוטומטי חלק מהפעולות הכרוכות בסְדָר, שמאז יוהאן גוטנברג ועד להצגתה ב-1886, נעשו ידנית. "לינוטייפ" הוא גם שמה, או חלק משמה של חברה בגלגוליה השונים, שנוסדה ב-1886, ופיתחה וייצרה את המכונות הללו.
הופעתה של מכונת לינוטייפ הביאה לייעול פעולת סדר הדפוס באופן משמעותי ביותר – דבר שהשפיע על כל תעשיית הדפוס, ובייחוד על הדפסת עיתונים: לפני הלינוטייפ לא היה עיתון יומי שארכו עלה על שמונה עמודים; בעזרתה של המכונה לא הוגבל עוד אורך העיתון על ידי פעולת הסדר, וכך עיתונים רבים התארכו לעשרות עמודים ועד למעלה ממאה בגיליון סוף השבוע. הלינוטייפ גם קיצרה את הזמן בין כתיבת המאמרים להופעתם בדפוס מיום או ימים, לשעות ספורות – עד כדי כך שעיתונים מסוימים יכלו לצאת ב"מהדורת צהריים", שהכילה מאמרים שנכתבו אחרי שמהדורת הבוקר נסגרה. בעזרת הלינוטייפ יכולים מספר קטן יחסית של עובדים מיומנים לסדר מספר רב של עמודים מדי יום ביומו; ההערכה המקובלת היא שסדר דפוס מיומן שמפעיל מכונת לינוטייפ יכול להחליף כשישה סדרים שמשתמשים בשיטה הידנית.
בשיא הצלחתה, כמעט כל העיתונים הודפסו בעזרת מכונות לינוטייפ, כשהגדולים בהם משתמשים בעשרות מכונות: כשעיתון "הניו יורק טיימס" הוציא את מכונות הלינוטייפ משימוש ב-1978, פעלו בו יותר מ-60 מכונות.
גופנים רבים נוצרו עבור לינוטייפ, על ידי מעצבים שהועסקו על ידי החברה, ועל ידי מעצבים עצמאיים, בהם גופנים רבים שעדיין נמצאים בשימוש נרחב, כמו Helvetica.
החל בשנות ה-50 של המאה ה-20, טכנולוגיות חדשות יותר החליפו בהדרגה את טכנולוגיית הלינוטייפ בת ה-70, ויחד אתה את טכנולוגיית דפוס הבֶּלֶט בת ה-500, שהלינוטייפ מייצגת במידה רבה את שיאה. בתחילה טכנולוגיות צילומיות (סדר אופטי, או פוטו-טייפסטינג ) בסדר, וטכנולוגיית אוֹפסֶט בדפוס, ובעקבותיהן, לקראת סוף המאה, טכנולוגיות דיגיטליות כמו הוצאה לאור שולחנית.
חברת מֶרגֶנתלר לינוטייפ (Mergenthaler Linotype Company ) עצמה נשארה פעילה בתחום סדר הדפוס גם עם הטכנולוגיות החדשות, והייתה אחד היצרנים הידועים בתחום הסדר גם בעידן הקצר של הסדר האופטי. בעידן הדיגיטלי החברה התמקדה בקניין הרוחני שייצגה ספריית הגופנים העשירה שגדלה והתפתחה בהתמדה כל השנים. החברה נקנתה ב-1997 על ידי חברת היידלברגר מכונות דפוס הגרמנית, שהמשיכה להשתמש במותג "לינוטייפ" לצרכים שונים, ומאוחר יותר מכרה אותה לחברת האם של "מונוטייפ אימג'ינג" (Monotype Imaging), גלגול של מונוטייפ, מתחרתה של לינוטייפ בין 1890 ל-1970.
סדר ידני - תיאור
הטכנולוגיה של הדפסה בעזרת גופנים יצוקים במתכת הובאה לאירופה על ידי יוהאן גוטנברג במאה ה-15. שיטת ההדפסה עברה שכלולים רבים עד המאה ה-19, אבל מלאכת הסדר נשארה באופן עקרוני דומה: בשלב ראשון יוצקים אותיות מנתך מתכתי המבוסס בעיקרו על עופרת, בתוספת בדיל ואנטימון. התבנית המשמשת ליציקת האותיות נקראת בעברית אִמָּה, או "אִמָּת דפוס" (ברבים, אִמּוׂת) ובשפות אחרות "מטריצה" (מילה שמקורה במילה הלטינית לאם). את גופני העופרת היצוקים מסדרים בתיבת הסדר, שהיא מעין מגירה מרובת תאים, כך שכל הגופנים של אות מסוימת נמצאים בתא הקבוע לאותה אות בתיבה (בדומה אולי למקלדת, בה יש לכל אות מיקום קבוע). הסדר קורא את שורת הטקסט שעליו לסדר, ואז נוטל אות אחרי אות מן המגירה (בדומה לקלדן המקיש על אות אחרי אות במקלדת), ומסדרן בשורות, בדרך כלל על ידי שרשורן או השחלתן על מתקן דמוי מקל המכונה מְשׁוּרָה, או "מקל סדרים". כאשר השורה גמורה, כלומר כאשר אין בה מספיק מקום למילה הבאה, על הסדר "ליישר" אותה, פעולה שנעשית על ידי הוספת כפיסי רווח נוספים לרווחים בשורה, ובאופן כזה הרחבת הרווחים בשורה, עד שקצה השורה השמאלי (או הימני, בשפות שנכתבות משמאל לימין) ממלא במהודק את המקום המוקצה לו על מקל הסדרים, וכך מיישר קו עם סופי כל השורות האחרות, כך שכל השורות ממלאות את רוחב הטור שהוקצה, פרט, אולי, לשורה האחרונה בפסקה. את השורות הגמורות מעבירים ממקל הסדרים למסגרת הסדר (Chase), ומעגנים אותה במקום הרצוי בעזרת אבזרים העשויים לדבר כמו כפיסים, ויתדות נעילה (quoins). מסגרת הסדר משמשת להדפסה במכבש דפוס, או שמייצרים בעזרתו גלופה שנייה שתשמש להדפסה, בתהליך סטראוטיפ. בסיום ההדפסה (או אחרי יצירת הסטראוטיפים), מפרקים את המסגרת, וממיינים את האותיות היצוקות, כל אות למגירה המתאימה בתיבת הסדר.
מקצוע סדר הדפוס
מלאכת הסדר והמיון שאחריו הייתה עתירת עבודה ואטית. הספק של סדר מיומן היה בממוצע 700 אֵם בשעה (מקביל לכ-20 שורות בטור בעיתון, או קצת פחות מחצי עמוד בספר), ונערכו תחרויות שבהן סדרים – שזכו למעמד כמו זה של כוכבי ספורט – הפגינו סידור בקצב של 1,000 ואפילו 2,000 אֵם לשעה.
ניסיונות למיכון הסדר
בעקבות המהפכה התעשייתית, לקראת סוף המאה ה-19, רוב התעשיות במערב היו ממוכנות, ובכלל זה הדפוס. המיכון הביא כושר ייצור כמעט בלתי מוגבל, יחד עם הוזלת המחיר. לעומת ההתקדמות בדפוס, הרי שהסדר, שנשאר כמעט ללא שינוי מהמאה ה-15, והפך ל"צוואר הבקבוק" (החלק עתיר העבודה והיקר ביותר), וברוח התקופה, נעשו עשרות ניסיונות למכנו. חלק מהניסיונות אכן הצליחו במשימת מיכון פעולת הסדר, וחלק פחות, אך אף אחת מהמכונות הללו לא הגיעה לתפוצה נרחבת, ורוב דברי הדפוס עדיין סודרו בסדר ידני.
היסטוריה
אחד הממציאים שעבדו על מיכון הסדר היה מהגר גרמני בארצות הברית בשם אוֹטמַר מֶרגֶנתָלֶר. למרגנתלר הייתה השכלה כמכונאי ושען, והוא החל ללמוד גם חשמל. בשנת 1872, כנראה משום שעמד להיות מגויס לצבא הפרוסי, הוא היגר לארצות הברית והצטרף לבן דודו כשותף בסדנה המכנית שלו, בבולטימור שבמדינת מרילנד.
ב-1876 פנה למרגנתלר קצרן בשם ג'יימס קלֶפֶיין (James O. Clephane), שיחד עם ממציא בשם צ'ארלס מור (Charles T. Moore) עבדו על המצאה שמטרתה להדפיס מספר עותקים מפרוטוקולים שנרשמו בקצרנות, כדי לחסוך את הזמן הנחוץ להעתקתם במספר העותקים הדרוש. מרגנתלר סייע לקלפיין ומור לשפר את המצאתם, אבל סבר שהכיוון שבחרו בו לא היה פורה. עקב עיסוקו בנושא, הוא התוודע להזדמנות שלפניו – לנחיצות הרבה של מערכת או מכונה שתפתור את בעיית מיכון הסדר – ופתח בסדרת המצאות בניסיון לפתור את הבעיה.
חלק מהממציאים שעבוד על מיכון הסדר ניסו לסדר באופן מכני עמוד שלם; אחד הניסיונות הידועים יותר היה הסדר של פייג', שמומן ברובו על ידי הסופר מארק טוויין, שאיבד במיזם הזה כמעט את כל הונו.
מרגנתלר פנה לפתור בעיה צנועה יותר: במקום סידור הדף כולו – סידור שורה אחת שלמה, כשמספר שורות כאלו משמשות להדפסת עמוד שלם. המכונה השנייה או השלישית שבנה, לסידור שורה אחת, הייתה מבוססת על סדרה של מוטות שטוחים מאונכים, שכל אחד מהם מכיל תבליט של כל אותיות האלפבית, אחת מעל השנייה. בעזרת מקלדת, כל מוט כזה מונמך במידה שונה, באופן שהשורה שיש לסדר מופיעה: אם למשל האות הראשונה היא J, המוט הראשון מונמך כך שהאות J הטבועה עליו תתייצב בגובה מסוים, המוט השני מונמך כך שהאות השנייה בשורה מתייצבת באותו גובה, וכן הלאה. כשהשורה כולה מסודרת, רצועה של עיסת נייר נלחצת אל המוטות, ונוצרים בה שקעים בדמות האותיות, בתהליך הידוע כסטראוטיפ. רצועת עיסת הנייר מוסרת מהמכונה, ובמכונה שנייה משמשת הרצועה ליציקת שורת עופרת, שמשמשת לדפוס. מכונה זו (למעשה זוג מכונות) לא מילאה את הציפיות, ומרגנתלר בנה מכונה נוספת: הפעם, הוא מצא דרך לבצע את היציקה ישירות מול סדרת המוטות עם האותיות. לשם כך, במכונה זו האותיות שקועות ולא בולטות. מכונה זו למעשה פעלה, וניתן היה בעזרתה לצקת שורות עופרת שישמשו בדפוס, אבל היה לה חיסרון חשוב: מאחר שכל פס הכיל את כל האותיות, הכתב היה לא פרופורציוני: כל אות בשורה המודפסת תפסה את אותו הרוחב, בדומה למכונת כתיבה. וכך, אף על פי שהמכונה עבדה, ההיא לא התאימה לדפוס, שבו היו מקובלים סטנדרטים טיפוגרפיים גבוהים יותר, שדרשו כתב פרופורציוני.
מרגנתלר למד מכל הניסיונות הללו לקחים חשובים, ובפרט הסיק כי יציקת שורת העופרת באותה מכונה שמסדרת את התבניות עם האותיות אפשרית ורצויה. את בעיית הכתב הפרופוציוני פתר על ידי "פירוק" המוטות לאותיות בודדות, וסידור האותיות בשורה. מכאן, הדרך ללינוטייפ הייתה פתוחה בפניו, עם התקדמות מתמדת בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19.
בין השנים 1884 ו-1886 הגיע מרגנתלר למכונת סדר לינוטייפ לפי עקרונות זהים למכונה המוכרת היום, ובשמונה השנים שלאחר מכן התקין כ-200 מהן, כשהראשונות הותקנו בדפוס העיתון "ניו יורק טריביון" ב-1886, ובהמשך בדפוס ה"וושינגטון פוסט" ב-1888.
ב-1892 יצא לשוק "דגם 1", שהיה ההצלחה המסחרית הגדולה הראשונה, ובו כבר הופיעו כמעט כל המנגנונים המתוארים בערך מכונת לינוטייפ. מדגם זה נבנו ונמכרו כ-6,000 מכונות. מרגנתלר עצמו נפטר ב-1899, אבל "חברת מרגנתלר לינוטייפ" המשיכה לשגשג. עד סוף המאה ה-19, עשרות ואולי מאות בתי דפוס של עיתונים ואחרים הפעילו אלפי מכונות לינוטייפ. בעשור הראשון של המאה ה-20 נפתח סניף של החברה בבריטניה, הוצגו דגמים נוספים, ביניהם "דגם 5", שייצורו נמשך לפחות עד שנות ה-50 של המאה, החברה המשיכה להוציא דגמים חדשים, עד לשנות ה-60 של המאה העשרים, עם דגם ה"אלקטרון".
יצרנים אחרים הציגו שיפורים ותוספים למכונה, אחד החשובים בהם הוא הטלטייפסטר, שהופיע לראשונה בשנות ה-20 של המאה, והגיע לשיא חשיבותו בשנים שאחרי מלחמת העולם השנייה. מכונות לינוטייפ הותאמו לשפות רבות (או נכון יותר, לאלפביתים רבים), ביניהם הכתיב העברי, הערבי, הקירילי, והבנגלי.
ב-1911 נוסדה חברת "אינטרטייפ" (בתחילה "אינטרנשיונל טייפ", עד שינוי השם ב-1916), שייצרה מכונות תואמות לינוטייפ. החברה החלה את פעילותה במכירת מכונות לינוטייפ להם הוסיפה שכלולים משלה, ובהמשך ייצרה מכונות שלמות, שאופן פעולתן היה זהה בעיקרו למכונת לינוטייפ, והיוו את התחרות העיקרית ללינוטייפ בשטח העיתונות. בשנים הבאות שתי החברות שיפרו את מכונותיהן בהתמדה, כשהשיפורים שהוסיפה אחת מהם, הועתקו על ידי השנייה בדגמים הבאים.
בתחום הדפסת הספרים, היו ללינוטייפ מתחרים נוספים, ובראשן חברת מונוטייפ, שגם היא מיכנה בהצלחה את פעולת סדר הדפוס, אך באופן שונה, ובתחום זה לא נהנתה החברה והמכונה מהגמוניה דומה לזו ממנה נהנתה בתחום העיתונות.
בשיא הצלחתה של הטכנולוגיה, הרוב המכריע של העיתונים היומיים והשבועונים בעולם נסדרו בעזרת מכונת לינוטייפ, או, במידה פחותה, במכונת אינטרטייפ התואמת, כמו גם חלק גדול מהספרים, אולי אפילו רובם, אם כי, כאמור, בתחום הוצאת הספרים, בו המהירות אינה קריטית כבעיתונות, לא נהנתה החברה מאותה הגמוניה מוחלטת שהייתה לה בתחום העיתונות.
לעומת סדר העובד בשיטה הידנית, ומניח כ-700 אֵם לשעה, סדר שמשתמש בלינוטייפ מסדר יותר מ-4000 אֵם בשעה, וסדרים זריזים מסדרים אפילו 10,000 אֵם בשעה. הספקי הסדר, שעד אז נמדדו בדקות לשורה, החלו להימדד בשורות לדקה - הספק העבודה של סדר אחד עולה פי שישה או יותר על ההספק של הסדר הידני, וכבונוס, סדר הלינוטייפ לא צריך להגיע לעבודה שעתיים לפני תחילתה הרשמית כדי לפרק את הגלופות שסיימו את עבודתן, ולמיין לתיבות את אותיות העופרת שפורקו - המכונה מבצעת את המיון כחלק אינטגרלי של פעולת הסידור.
עם הופעת המכונה והתפשטות השימוש בה, ניתן היה לחשוב שיידרשו הרבה פחות סדרים, וכך אמנם חשבו האיגודים המקצועיים. כשמכונת הלינוטייפ הראשונה הגיעה לישראל (או פלשתינה) ב-1920, לדפוס של דואר היום, פתחו הסדרים בשביתה שנמשכה מספר שבועות. בפועל, אף על פי שקרוב לוודאי סדרים לא מעטים איבדו את עבודתם, בדרך כלל לא הצטמצם כוח העבודה משמעותית, וקרה דבר שונה לגמרי: כמות הטקסט המודפס הוכפלה ושולשה תוך זמן לא רב, ועשר שנים אחרי הופעת הלינוטייפ, מספר הסדרים היה דומה למספרם לפני המכונה, אבל אותו מספר סדרים סידרו כמויות טקסט גודלות בהרבה. עיתונים הכילו הרבה יותר משמונה עמודים, וכאשר התרחשו אירועים חשובים הוציאו לעיתים, אחרי עיתון הבוקר הרגיל, מהדורת צהריים, או מהדורת ערב, ובמקרים יוצאי דופן, גם וגם.
הלינוטייפ (1886) והמונוטייפ (1890) הצליחו במשימת מיכון הסדר במידה כזו, שתוך שנים לא רבות נעלמו כל היתר מהשוק. שתי אלו חילקו ביניהן את חלק הארי של מלאכת הסדר בעולם בשמונים השנים הבאות, עד שפינו מקומן לטכנולוגיה הבאה - סדר אופטי, או "פוטו-טייפסטינג" (Phototypesetting) – כאשר המונוטייפ, הגמישה יותר, שימשה בעיקר בסידור ספרים, תחום שגם גם ללינוטייפ היה בו נתח נאה, ובמקביל, ללינוטייפ מעמד של דומיננטיות מוחלטת בתחום העיתונות, מהעיתון המקומי הקטן ביותר, ועד לעיתונים הגדולים ביותר בעולם. כך, לדוגמה, ב-1960 לא היה עיתון אחד בישראל שלא סודר בלינוטייפ, החל ב"אוי קלט" בשפה ההונגרית, דרך "לעצטע נייעס" היידי, "הצופה", "דבר", ו"על המשמר", עד ל"הארץ", "מעריב" ו"ידיעות אחרונות". ההבדל היחיד בין בתי הדפוס היה כמה מכונות לינוטייפ ומאיזה דגם יש בהם. ישראל לא הייתה מקרה מיוחד: ספק אם היו בעולם יותר מקומץ עיתונים יומיים שלא סודרו בלינוטייפ, אלא אם כן סודרו ב"תואם לינוטייפ", הלא היא מכונת האינטרטייפ, שהייתה העתק כמעט מושלם, עם כמה שיפורים באמינות ובפשטות.
סביב הלינוטייפ והאינטרטייפ התפתח "אקו סיסטם" קטן, עם חברות צד שלישי שפיתחו ומכרו תוספים, חלקי חילוף, שירותי הדרכה, ותחזוקה, כמו גם שוק "יד שנייה" פעיל, שנעזר בעובדה שלמרות הסיבוך הנראה לעיין במבט ראשון, המכונות הן פשוטות יחסית לתיקון ותחזוקה, ובטיפול סביר, ממשיכות לפעול עשרות רבות של שנים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 פותח טלטייפסטר, (או TTS) המאפשר לבצע את פעולת ההקלדה בנפרד מפעולת היציקה, ובכך להגיע למעשה לאוטומציה מלאה של עבודת הסדר - מכונה שפועלת באופן אוטומטי, "ללא מגע יד אדם", אוכלת בצד אחד סרט נייר מנוקב שעליו ההוראות, ופולטת, בצד השני, גלופת עופרת, עם הטקסט הסדור, בצורת סדרת גלמים (Slugs) שכל אחד מהם מכיל שורת טקסט אחת. בנוסף לאוטומציה, התפוקה של מכונה כזו הייתה כפולה מהתפוקה הממוצעת של מכונה בהפעלה ידנית, ושיטת העבודה הזו תפסה תאוצה החל בשנות ה-50 של המאה, ואלפי בתי דפוס השתמשו בה, בדרך כלל ליותר ממכונה אחת, כך שמספר המכונות שהופעלו בעיקר דרך TTS היה אלפים רבים, ואולי עשרות אלפים. גם מכונות של אינטרטייפ הותאמו לעבודה עם TTS.
שיטת עבודה זו מפרידה למעשה את הקלדת הטקסט להדפסה מפעולת הסדר עצמה, שמתבצעת על מכונת הלינוטייפ באוטומציה מלאה, ובכך משנה גם את תפקיד מפעיל המכונה מ"סדר" ל"מפעיל". באופן זה מכונה אחת יכולה לשרת מספר קלדנים, כך שהמכונה, היקרה יחסית למסוף TTS עובדת בקצב המרבי כל הזמן, ואינה מוגבלת למהירות העבודה של הסדר. בעזרת ה-TTS כתבים מרוחקים יכולים לשלוח את כתבותיהם מוכנות להדפסה, בעזרת תקשורת אלקטרונית - טלגרף, טלפון, או אמצעים דומים. רשתות עיתונים (סינדיקטים") יכלו לשלוח לעיתוניהם מודעות מסווגות ש"סודרו" ב-TTS, לעיתונים בסינדיקט, בהם הם מסודרים, כל אחד בלינוטייפ או באינטרטייפ שלו. סוכנויות הידיעות שלחו למערכות העיתונים ידיעות בעזרת טלפרינטר (TTY), והומצאו מתקנים "לתרגם" את סרט הנייר של סוכנות הידיעות לסרט TTS, שמתאים לסדר דפוס. דגם הלינוטייפ האחרון, "אלקטרון" יוצר עם קורא סרטי נייר מובנה, וזו גם ההצדקה לקיומו: האלקטרון יוצק גלמים במהירות של 15 גלמים לדקה (כלומר 900 שורות לשעה, הספק דומה להספקם של כ-50 סדרים ידניים), מהירות ששום קלדן לא יכול לשמור עליה או אפילו להגיע אליה.
למרות שינויים ושכלולים מתמידים, מבנה המכונה הבסיסי, ואופן פעולתה נותרו ללא שינוי משמעותי במשך למעלה מחצי מאה, וטכנאי לינוטייפ מיומן המתורגל בתחזוקת הדגם האחרון שיוצר, לא יתקשה לתחזק ולתקן כל תקלה במכונה מדגם 5, שיוצרה ב-1906.
בסך הכל יוצרו מאז 1892 ועד תום הייצור, ב-1971, למעלה מ-100,000 מכונות מכל הדגמים, ועוד עשרות אלפי מכונות "אינטרטייפ", ובהערכה שמרנית ניתן לומר שבמכונות אלו נסדרו מאות מיליוני או מיליארדי דפים וטורים, ועשרות, או אפילו מאות אלפי ספרים.
עברית
שלא כמו במכונת כתיבה, אין צורך לעשות שום שינוי במכונת הלינוטייפ כדי לסדר באותיות עבריות. שינוי כיוון הכתיבה הוא תוצאה של הפיכת האות הטבועה במטריצה: האותיות הלטיניות, ואלו של אלפביתים אחרים הנכתבים משמאל לימין, מוטבעות במטריצה במהופך, כלומר כשרגליהן למעלה וראשן למטה. במטריצות של עברית, ערבית, פרסית, ושפות אחרות הנכתבות מימין לשמאל, האותיות טבועות כשראשן למעלה, והבדל זה מספיק כדי שהסידור יהיה מימין לשמאל. השינוי היחיד הדרוש במכונה הוא טריביאלי - הפיכת הכיוון בו הגלמים מסתדרים בעמודה - שינוי פשוט מספיק כדי שבמהרה נוצר מגש דו כיווני, כך שמעבר בין סידור עברית לאנגלית, למשל, היה מיידי, ומכונה אחת יכלה לשמש את שתי השפות, ולעבור בקלות מאחת לשנייה. הלקוחות הראשונים היו בתי דפוס, בעיקר בניו יורק, ומאוחר יותר גם בלונדון ובאירופה. לקוחות אלו היו בתי דפוס שהדפיסו ספרים, מחזות, ועיתונים ביידיש. הלינוטייפ לא משוכללת מספיק להדפסת ספרות קודש, אבל מתאימה מאוד לספרות החול. לפי מקורות מסוימים, כבר ב-1906 הציעה חברת מרגנתלר לינוטייפ מטריצות בעברית, וידוע שב-1911 החברה רכשה זכויות לגופן פרנק-ריהל. בבית הדפוס של העיתון היידי הגדול, הפורוורד, נרכשה מכונת הלינוטייפ הראשונה ב-1918, ועד אמצע שנות ה-30 של המאה העשרים, פעלו בו שמונה עשרה מכונות לינוטייפ.
בישראל
מכונת הלינוטייפ הראשונה בעיתונות העברית הובאה מסניף החברה באנגליה, על ידי איתמר בן-אב"י לדפוס דואר היום, ב-1920. פועלי הדפוס התנגדו להבאת המכונה החדשה, ופתחו בשביתה שנמשכה מספר שבועות, אך המכונה נכנסה לפעולה, והפעלתה אפשרה לבן אב"י לחדש חידושים נוספים: ב-1925 הפך דואר היום לעיתון בוקר, כשכל העיתונים העבריים האחרים יצאו בצהריים, וכן אפשרה לו להוזיל את מחיר הגיליון לחצי גרוש, כשהעיתונים האחרים עלו גרוש אחד. בן אב"י טבע עבור המכונה את התחדיש "אתנוע", אך מילה זו לא נקלטה בשפה העברית. בענף הדפוס בישראל נעשה לפעמים שימוש במילה "מסדרה", ובמילון האקדמיה לעברית למונחי דפוס, תרצ"ג, מופיע המונח "מַסְדֶּרֶת שׁוּרוֹת", אך בדרך כלל משתמשים ב"לינוטייפ" או "ליינוטייפ".
בהמשך, הלכו כל העיתונים העבריים בעקבות דואר היום: גם הם החלו לצאת בבוקר, גם הם הוזילו את המחיר לחצי גרוש, וכדי לעשות זאת, גם הם הכניסו לשימוש מכונות לינוטייפ. ב-1929 תרמו עובדי הדפוס של "הפורוורד" מכונת לינוטייפ לדפוס דבר, ועד אמצע שנות ה-30 למעשה כל העיתונים העבריים היומיים נסדרו בעזרת לינוטייפ, והמשיכו בכך לעוד שנים רבות.
גופנים עבריים רבים, כמו פרנק-ריהל הותאמו ללינוטייפ, וגופנים נוספים נוצרו עבורה במיוחד, כמו "נרקיס לינוטייפ".
נרשמו מספר פתרונות לסידור כתב מנוקד בלינוטייפ, אם על ידי מערכת גופנים מיוחדת המכילה את כל האותיות המנוקדות, או פתרון אחר. הראשון כנראה תוכנן ונבנה על ידי חברת מרגנתלר-לינוטייפ, לפני 1931, ככל הנראה לבית הוצאה אמריקאי של ספרים בעברית וביידיש. דיווחים מאוחרים יותר מספרים על מתקנים לניקוד שפותחו על ידי עובדי, טכנאי, ומהנדסי דפוס בישראל.
בדפוס "דבר", בו הומצאה אחת הטכניקות לסדר ניקוד בלינוטייפ, הודפס בעזרתה במשך שנים עיתון יומי מנוקד בשם אמר, שהיה מיועד לעולים חדשים.
ב-1952 פעלו בישראל למעלה מ-125 מכונות לינוטייפ, בבתי דפוס רבים, הן של עיתונים והן אחרים, והשימוש הלך וגבר, לפחות עד ראשית שנות ה-70 של המאה ה-20.
מכונת הלינוטייפ
בשיטת העבודה של מכונת לינוטייפ, לעומת הסדר הידני, הסדר הפוך: במקום לסדר אותיות שנוצקו מבעוד יום, מסדרים את התבניות עצמן, ואז יוצקים שורה שלמה של טקסט. בתום ההדפסה, במקום למיין חזרה את האותיות היצוקות לסידור העבודה הבאה, השורות היצוקות ("גלמים") מותכות חזרה למטיל עופרת גולמי. לעומת השיטה הקודמת, בה יציקת האותיות היה שלב מקדים לפעולת הסדר, בשיטת "סידור במתכת חמה" (Hot metal typesetting), היציקה היא חלק מפעולת הסדר עצמה, ובמקום למיין את האותיות בסיום ההדפסה, הן מותכות חזרה למטיל העופרת ממנו באו. בתום היציקה עדיין יש למיין את המטריצות, אך מספרן של אלו קטן מאוד לעומת מספר האותיות הנחוץ, למשל לעיתון, והמיון מתבצע באופן אוטומטי.
בשיטה זו, לבה של מלאכת הסדר אינה סידור את אותיות העופרת, אלא סידור אמות הקריאה (המטריצות) עצמן, לצורך יציקת השורה. מיד בגמר היציקה, ממוינות המטריצות חזרה, מוכנות לסידור ויציקת השורות הבאות. מספר המטריצות שיש לשמור מוגבל - די כדי לסדר שתיים או שלוש שורות, לעומת הסדר הידני, שמחייב להחזיק מספיק אותיות עופרת לספר כולו, או גיליון העיתון כולו, כדי מאות או אלפי שורות.
תיאור
בתיאור מהלך העבודה, מוזכר ה"סָדַר", וההתייחסות אליו היא בלשון זכר, לשם נוחיות. בפועל, היו גם סדריות-נשים, אם כי באופן מסורתי עובדי דפוס היו כמעט תמיד גברים
כאמור, לבה של מלאכת הסדר בלינוטייפ הוא סידור מטריצות הנושאות עליהן תווים שונים, לשורת טקסט אחת, המכונה "שורת הסדר". סידור השורה מבוצע בעזרת מקלדת, עליה מקליד הסדר את הטקסט, פעולה שגורמת למטריצות המתאימות להתייצב בשורת הסדר, בזו אחר זו. ברגע שנסדרה שורה שלמה, המכונה יוצקת מן המטריצות את ה"גולם", שישמש להדפסה, ובסיום היציקה ממיינת, באופן אוטומטי, את המטריצות בחזרה למחסנית, מוכנות לסידור שורה נוספת.
המכונה מניחה את השורות היצוקות, המכונות "גלמים", או Slugs, במסגרת (Galley) (בעיתונות בת הזמן ובמילונים מופיעים המונחים "טס", "מגש" ו"משטח סדרים") ממנה הם נלקחים להגהה ועימוד. בהמשך התיאור ייעשה שימוש במונח "תיבת הגלמים".
שינוי "ממשק המשתמש" מליקוט אותיות עופרת, אחת אחת, מתיבה, ושירשורן על מקל הסדרים, לפעולת הקלדה על מקלדת, ואוטומציה של מלאכת המיון, מאיץ ומקל את מלאכת הסדר - כאמור ההערכה המקובלת היא שמפעיל לינוטייפ מיומן מחליף כשישה סדרים שמשתמשים בשיטה הידנית. התוצר הסופי של המכונה הוא כאמור הגולם, או ה"סלאג" - מלבן מתכתי בגובה קבוע, שעל אחת מפניו השורה המודפסת.
המטריצה
המטריצה, או "אם הדפוס" נמצאת בלב מנגנון הלינוטייפ. כמעט כל פעולות המכונה נוגעות בצורה זו או אחרת למטריצה. לעומת אות העופרת היצוקה המשמשת בסדר ידני, שמלבד דמות האות להדפסה, היא לא הרבה יותר מעמוד מלבני של עופרת, המטריצה של הלינוטייפ היא מוצר מתוחכם, שייצורו דורש מספר מכונות ועשרות שלבי עיבוד. התחכום של המטריצה נחוץ משום שהמטריצה היא למעשה לבה של מכונת הלינוטייפ: הפונקציה העיקרית של המכונה היא מניפולציה של מטריצות, שבסופה מסתדרת שורה ישרה של מטריצות מסוימות - אלו שבהן מוטבעות האותיות מהן מורכבות המילים שמרכיבות את השורה, כשביניהן רווחים שיתוארו בהמשך. כל החלק הראשון של המכונה, "מערכת הסדר", נועד לסדר את השורה הזו. בחלק השני, מערכת היציקה נעזרת בשורת המטריצות הסדורה כדי לצקת את הגולם, ולבסוף מערכת המיון מחזירה כל מטריצה למקומה, והיא מוכנה להיקרא כדי לסדר שורה חדשה, שממנה יוצק גולם חדש, וחוזר חלילה.
המטריצה, ובפרט האות הטבועה בה, קובעת את הגופן בו יודפס הטקסט. כדי להדפיס דף או טור נאה וקריא, יש להשתמש בערכת מטריצות שלמה. כדי להדפיס בגופן אחר, או בגודל טקסט אחר, יש להחליף את ערכת המטריצות. חברת מרגנתלר-לינוטייפ תמיד ידעה שחלק חיוני ואינטגרלי מהמערכת חייב להיות עושר של היצע של ערכות תווים. החברה העסיקה טיפוגרפים מהשורה הראשונה, ורכשה זכויות לגופנים מכל בתי העיצוב המובילים. היא מיהרה גם לייצר מטריצות עבור שפות רבות ומגוונות. ב-1911 רכשה החברה זכות לגופן העברי פרנק-ריהל, ועשור לפני שהגיעה מכונת הלינוטייפ הראשונה לישראל, היא שימשה לסידור דפוס בעברית וביידיש בניו יורק ולונדון, ובערים נוספות באירופה וארצות הברית. החברה ייצרה מטריצות לבנגלי, קירילית, ואלפי ערכות מטריצות של ווריאנטים שונים של אותיות לטיניות.
המחסנית והמקלדת
בחלקה הימני של המכונה נמצאת המקלדת, שהיא הממשק העיקרי של הסדר למכונה. במקלדת 90 מקשים, ומשמאלה מקש הרווח המוארך. המקשים מסודרים בשש שורות של 15 מקשים. שלא כמו במכונת כתיבה או במקלדת מחשב, למקלדת הלינוטייפ מקש שונה עבור אות גדולה ואות קטנה (כלומר מקש אחד ל-A, ומקש שונה ל-a). האותיות הקטנות נמצאות בחלק השמאלי של המקלדת, לפי שכיחותן בשפה האנגלית, כשהעמודה השמאלית היא האותיות השכיחות ביותר, מסודרות מלמעלה למטה. האותיות הגדולות חוזרות על הסידור הזה בחלקה הימני של המקלדת, וביניהן הגדולות לקטנות המקשים המיועדים לסימנים אחרים, כמו הספרות 0 עד 9, סימני פיסוק, ותווים מיוחדים אחרים.
מעל המקלדת נמצאת המחסנית, המאחסנת את ערכת המטריצות. המחסנית היא קופסה שטוחה, המורכבת מ-90 "ערוצים" מקבילים, כשכל ערוץ כזה מחזיק מטריצות של אות אחת, באופן שהמטריצות של אותה אות "עומדות" אחת על כתפי השנייה, כשהתחתונה מכולן מוכנה להיות משוחררת להיסדר בשורה. ברגע שהמטריצה התחתונה בערוץ משתחררת, כל המטריצות בערוץ מחליקות מטה, וזו שניצבה על המטריצה שהשתחררה הופכת להיות הבאה בתור להשתחרר, ומערכת המיון מחזירה את המטריצה שזה עתה שימשה ביציקה על ראש המטריצה העליונה. כל ערוץ כזה מתאים למקש אחד במקלדת, באופן שלחיצה על המקש משחררת מטריצה אחת מן הערוץ, שמובלת באוזניה על ידי המכונה עד להתייצבותה בשורת הסדר.
המחסנית מחזיקה ערכת מטריצות אחת ויחידה, וכאשר צריך להשתמש בגופן אחר, צריך להשתמש במחסנית אחרת. מבחינה פונקציונלית, הגורם העיקרי שמבדיל דגמים שונים של לינוטייפ זה מזה, הוא היחס בין המכונה למחסנית: כבר הדגם השני של המכונה אפשר שימוש בשתי מחסניות, תכונה שמאפשרת לעבור מהר בין עבודות, או לערב מספר גופנים באותה עבודה - למשל שיבוץ כותרות משנה בגופן גדול יותר לאורך הטור בעיתון. יש דגמים עם שתיים, שלוש, וארבע מחסניות, בהם כאלו שמאפשרים עירוב גופנים בשורה אחת, ואחרים שלא. כדי להשתמש בגופן גדול יותר מ-14 או 18 נקודות, יש להשתמש במחסנית שונה במקצת: מטריצות של גופנים כאלו הן "שמנות" יותר, וגודל המחסנית הרגילה לא מאפשר 90 ערוצים, ולכן נוצרו מטריצות עם 72 ערוצים בלבד (ולכן מבחר מצומצם יותר של "סימנים מיוחדים"), עם ערכת גופנים עד גודל 24 נקודות.
יישור
בעיתונות ובהוצאות ספרים, הדרישה הייתה לסידור שורה מיושרת לימין ולשמאל - האותיות הראשונות בכל שורה ניצבות אחת מעל השנייה, וכמוהן האותיות המסיימות כל שורה. בסידור הידני, היישור נעשה על ידי הוספת פסים דקים ליד הרווחים כדי להרחיבם, בלינוטייפ אותה פעולה נעשית על ידי "פסי רווח" מיוחדים, שדומים במידה מסוימת למטריצות, אלא שלא שקועה בהם כל אות ליציקה, והם מורכבים משני חלקים, באופן שהם יכולים להתרחב, או להיות מורחבים. אחרי סידור השורה ולפני היציקה, המכונה דוחפת מלמטה את "רגלי" פסי הרווח שבשורה, בצורה שווה, והרווחים מתרחבים עד ששורת הסדר ממלאת בצורה מהודקת את השורה ליציקה.
יציקה
כאשר השורה "מלאה", כלומר אין בה מקום למילה הבאה בטקסט, הסדר מסיט מנוף, שמתחיל מחזור יציקה אוטומטי לחלוטין, בעוד הסדר מחזיר את המנוף למצבו המקורי, ומיד יכול להתחיל להקליד את השורה הבאה.
בכור שבמכונה נמצא הנתך שמשמש ליציקה, שהרכבו 85% עופרת, 4% בדיל, ו-11% אנטימון (לעיתים 12%), נתך זהה כמעט לחלוטין לנתך ששימש בדפוס בלט מאז ימי גוטנברג. הדומיננטיות של מכונת לינוטייפ בתחום דפוס הבלט מתבטאת גם בכך שכיום הנתך הזה מכונה לעיתים קרובות "נתך לינוטייפ".
לאחר סיום היציקה, הגולם, נדחף מן התבנית מאחור, ומחליק אל מקומו בתיבת הגלמים - שורה חדשה נוצקה.
כל הפעולה אורכת פחות מ-10 שניות, ובדגמים המתקדמים אף פחות, כשבזמן זה הסדר ממשיך להקליד את השורה הבאה (או שהיא מוזנת אוטומטית מסרט נייר - ראו להלן). אם הסדר זריז דיו, ומסיים להקליד את השורה הבאה לפני תום מחזור היציקה, הוא יכול להתחיל מחזור יציקה חדש מיד בתום המחזור הנוכחי.
מיון
המיון האוטומטי הוא אולי אחת ההמצאות החשובות של מכונת הלינוטייפ, ומה שמאפשר את הפריון הגבוה. כשהמכונה נמצאת בפעולה רצופה בקצב המרבי, בכל רגע נתון, שורה אחת מוקלדת, שורה אחת נוצקת, ושורה אחת ממוינת.
מערכת המיון נמצאת בחלקה העליון של המכונה, מעל חלקה האחורי של המחסנית. המיון ממומש בעזרת השיניים, שנמצאות בחריץ ה-V בחלקה העליון של המטריצה: יש שבע שיניים בכל צד של ה-V, כאשר בכל מטריצה, לפי התו שמוטבע בה, חלק מהשיניים חסרות. אילו שיניים נמצאות ואלו חסרות מהווה את ה"קידוד" של המטריצה,
מערכת המיון מסיעה את המטריצות לרוחב המכונה, משמאל לימין, ובעזרת הקידוד, שומטת כל מטריצה בדיוק מעל הערוץ המתאים לה במחסנית, מוכנה להיסדר בשורה חדשה.
סטראוטייפינג
בתוצרתה של מכונת הלינוטייפ ניתן להשתמש בדפוס בלט "קלסי", בו אותיות העופרת נמשחות בדיו, ומוצמדות לדף הנייר במכבש הדפוס לביצוע ההדפסה.
בסטראוטייפינג, לעומת זאת, גלופת המתכת משמשת להכנת גלופה שנייה, מחומר אחר, או משכבה דקה בהרבה של נתך עופרת, והגלופה השנייונית הזו היא המשמשת להדפסה, כשגלופת העופרת המקורית מותכת חזרה למטילי עופרת, ליציקת העבודה הבאה. לשם יצירת הגלופה השנייה, משמשת תבנית ביניים, בדרך כלל מעיסת נייר או שעווה, המכונה "Flong".
לשיטה זו מספר יתרונות, והיא הייתה השיטה הדומיננטית בהדפסת עיתונים וספרים, כשהדפסת בלט "קלאסית" המשיכה וממשיכה לשמש בעיקר בסדרות דפוס קצרות, של עותקים ספורים או לכל היותר כמה מאות עותקים, כך שהיתרונות לא מספיקים להצדיק את התהליך הנוסף של הכנת הגלופה השנייה. דפוס בלט ממשיך לשמש גם לצורך יצירת "הטבעה", עם או בלי צבע, למשל בכריכות ספרים, הזמנות חגיגיות לחתונה, וכדומה.
לסטראוטייפינג מספר יתרונות:
השילוב בין סדר לינוטייפ וסטריאוטייפינג, היה הסטנדרט בהדפסת עיתונים יומיים ומגזינים למעלה מחצי מאה. גם בהדפסת ספרים, בהם לינוטייפ שימש לצד טכנולוגיות נוספות, כמו סדר מונוטייפ, נעשה שימוש רחב היקף בשילוב זה.
סדר מרוחק (Teletypesetter)
באמצע המאה ה-19 הומצא הטלגרף הכותב, פסנוע. הטכנולוגיה המשיכה להתפתח, עד המצאת הטלפרינטר. בהפשטה, אפשר לחשוב על הטלפרינטר כמכונת כתיבה חשמלית, בה הופרדה המקלדת מגוף הכתיבה, והם מחוברים דרך קו תקשורת, כך שהם מופרדים גאוגרפית, בין שתי ערים, או אפילו בין שתי יבשות (בדרך כלל, בנוסף לקו התקשורת, המקלדת מפעילה גם גוף כתיבה מקומי, כך שהמפעיל יכול לראות מה כתב). כדי לייעל את ניצול קו התקשורת היקר, פותח הסרט המנוקב (למרות הדמיון בין שני סרטי הנייר, הסרט המנוקב של הטלטייפ שונה במהות ובתפקיד מסרט הפסנוע). בעזרת הסרט המנוקב, ניתן להפריד את ההקלדה מהמשלוח, ולקצר את זמן השימוש בקו התקשורת.
החל מ-1932, שולבה המצאה זו בלינוטייפ, להפרדת פעולת הקלדת הטקסט מפעולת הסדר. חברת מרגנתלר-לינוטייפ חברה עם חברת טלטייפ (יצרנית הטלפרינטרים המובילה), כשזו ייצרה "טלטייפסטר" (TTS), בן דודו של הטלפרינטר (TTY), ואת יחידת ההפעלה של הסדר, ולינוטייפ ייצרה ו"מקלדת מתאמת", שהייתה מוכנה לחיבור יחידת ההפעלה. בהסטת מתג, המקלדת המתאמת חזרה להתנהג כמו מקלדת לינוטייפ רגילה, כך שמכונה שהורכבה עליה יחידת הפעלה, עדיין יכלה לשמש גם כמכונה להפעלה ידנית.
יחידת ההפעלה קוראת את הסרט המנוקב, ומבצעת את הוראות הסדר המקודדות בו, שמכילות, מלבד הטקסט עצמו, גם הוראות סדר למכונה, כמו "שורה חדשה", הפעלת המסלול העליון במעלית הסדר, ובדגמים מסוימים גם הפעלת המיישר האוטומטי (auto-quadder), ואפילו שינוי גופן (כלומר שינוי מחסנית).
בשיטה זו, הקלדת הטקסט מתבצעת על מסוף TTS, שיכול גם להיות מרוחק. אם המסוף מרוחק, הוא מחובר דרך קו תקשורת, למשל טלגרף, למנקב סרט מקומי.
במכונת הלינוטייפ, סרט הנייר מוזן ל"יחידת הקליטה" (Operating unit), שקוראת את הסרט, ומפעילה את המכונה.
בנוסף למקלדת, יחידת הקליטה מפעילה את קופסת פסי הרווח, את הבורר (במעלית הסדר) שבוחר כתב רגיל או נטוי, את יחידת היישור אם כזו מותקנת, ואת מעלית הסדר, ליציקת שורה והתחלת סידור השורה הבאה.