cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמי ברידג'ווטר
ביוגרפיה
בשנת 1936 היא ביקרה בכנס הבינלאומי של הסוריאליזם בלונדון London International Surrealist Exhibition, ובו פגשה לראשונה את קונרוי מדוקס, ג'ון מלביל ורוברט מלוויל- מי שהיו דמויות מרכזיות ומשפיעות בזרם הסוריאליזם של בירמינגהם. בעקבות מפגש זה, אמי, שהשתייכה לזרם התנועה האסתטית באומנות, החלה ליצור עבודות הדומות בסגנונן לזרם הסוריאליזם. היא החלה לחקור את צידו האפל של תת-המודע, ולעיתים קרובות שיטת האוטומטיזם  שימשה אותה בעבודתה. בתקופת לימודיה בבית הספר לאומנות בלונדון "Grosvenor School of Modern Art", במהלך 1936 ו-1937 היא שמרה על הקשרים שיצרה בבירמינגהם, וכך בשלהי שנות ה-30 תערוכת עבודותיה הוצגה בבירמינגהם כחברה בקבוצת הסוריאליסטים של בירמינגהם וכן היא הוצגה בגלריית לונדון לאחר שהתוודעה לבעלים E. L. T. Mesens על ידי רוברט מלוויל.
בתחילת שנות ה-40 היא הצטרפה רשמית לקבוצת הסוריאליסטים הבריטית שאת פגישותיה פקדה באופן קבוע ברוב העשור העוקב. אמי יצרה קשרי חברות קרובים עם אידית' רימינגטון והייתה מעורבת ברומן קצר אך סוער עם טוני דל רנזיו, וספרים ואלבומי אומנות סוריאליסטית רבים הציגו את יצירותיה לקהל הרחב. תערוכת היציג הראשונה שערכה הייתה בגלריה לאומנות מודרנית של ג'ק בילבו בשנת 1942. בשנת 1947 ברידג'ווטר נבחרה על ידי אנדרה ברטון להיות אחת משש אמניות אנגליות להציג ב-Exposition Internationale du Surrealisme התערוכה הבינלאומית הגדולה של קבוצת הסוריאליזם בגלריה Maeght בפריז.
בשלהי שנות ה-40 לחייה, ברידג'דווטר נאלצה להשקיע את רוב מרצה וזמנה בטיפול באמה הקשישה ובאחותה הנכה וכתוצאה מכך השעתה את קריירת האומנות שלה.
במהלך שנות ה-70 ברידג'ווטר חזרה לעבודה, בעיקר בקולאז' ועבודותיה המוקדמות פורסמו בתערוכות רבות בנושא רטרוספקטיבה הסוריאליסטית במהלך העשורים הבאים. באמצע שנות ה-80 עבודתה פסקה. היא נפטרה בשנת 1999.
עבודה
רוב עבודתה של אמי ברידג'ווטר בשנות ה-30 וה-40 כללה ציורים ורישומי עט ודיו. האיקונוגרפיה הפרטית שלה כללה בדרך כלל דימויים אורגניים כגון ציפורים, ביצים, עלים, פירות וסגנון של קווים מתחום הבוטניקה המתארים תחושת "אלימות והומור שחור סוריאליסטי", תכופות משולבים באיורי נוף חלומיים. החל משנות ה-70 היא עבדה בקולאז'.
ביקורות
סקירה נלהבת של Toni del Renzio תיארה את ציוריה של ברידג'ווטר: "אנו לא רואים את התמונות הללו, אנו מאזינים ומתרגשים מהקריאה והבכי העולים מהם. היגון והסבל עולים מקרבינו ומתמזגים לתוך התמונות אשר לא רצינו להכיר במשמעותם וחשיבותם".
בדבריו, רוברט מלוויל, שירטט את ציוריה של ברידג'ווטר כ- "מציגים ומתארים את העצב והיגון של ההווה, הנראה למחצית, שנתקל בו האומן במסע דרך מבוכי הטוב והרע.. אף על פי העמימות היוצרת אפליה של חלום, הם תיאור מציאותי מתוך אזור הדמדומים של התקוות והתשוקות הקודרות, בהם מעטים בלבד נותרים להתבונן ומעטים יותר נותרים חדי ראייה.
במודעת האבל אודות מותה בעיתון אינדפנדנט נכתב: "ציוריה חודרים לעולם פרטי כאילו מתוך חלום וממירים את החזיונות אותם חוותה בחלום לנופים נועזים, חסרי מודעות עצמית, מלאי רגש, אשר ברוב המקרים חודרים ללב. תוך שימוש בפלטת צבעים מצומצמת וציור בקווים גסים ועבים, היא הצליחה לשלב אובייקטים שלמראית עין אינם קשורים, בהם השתמשה למלא נופים נטושים, תוך הענקת איכות נרטיבית של יד היוצר"
לחץ בעבודה
לחץ בעבודה הוא תגובה פיזית ורגשית מזיקה המתרחשת כשדרישות העבודה לא תואמות את היכולות, המשאבים או הצרכים של העובד. הוא עלול להזיק לבריאות.
נתונים סטטיסטיים
לחץ דווח כגורם השני הנפוץ ביותר לפגיעה בבריאות העובדים במקום העבודה במדינות האיחוד האירופי, אחרי בעיות שלד-שריר. בשנת 2005 העידו 22% מהעובדים כי חוו לחץ במהלך עבודתם. העלות השנתית שנגרמה עקב לחץ בעבודה בשנת 2002 הוערכה ב-20 מיליון אירו, ובנוסף העריך מנהל הבריאות והבטיחות בבריטניה (HSE) כי בשנת העבודה 2004/5 אבדו 12.8 מיליון ימי עבודה במדינה בשל בעיות שנגרמו מלחץ בעבודה.
בארצות הברית דווח כי רבע מהעובדים רואים בעבודתם את מקור הלחץ העיקרי בחייהם. על פי האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה, 62% מהאמריקאים דיווחו כי למקום העבודה יש השפעה משמעותית על רמות הלחץ, וכן אחד מכל ארבעה עובדים לקח יום מחלה כדי להתמודד עם לחץ. תקופות של אי כשירות הנובעות מלחץ בעבודה נוטות להיות ארוכות בהרבה מאלו הנגרמות על ידי פציעות ומחלות אחרות הקשורות בעיסוק.
סוגי לוחצים בעבודה
חוקרים מבחינים בין לוחצים (stressors) מאתגרים לבין לוחצים מעכבים. לוחצים מאתגרים הם לוחצים המזוהים עם עומס עבודה, לחץ להשלמת משימות ודחיפות זמן. לעומתם, לוחצים מעכבים הם לוחצים המפריעים לעובד לבצע את עבודתו, כמו בירוקרטיה ואי בהירות לגבי דרישות התפקיד. מטה-אנליזה שכללה 183 מקרים מצאה כי ללוחצים מעכבים יש השפעה שלילית על שביעות רצון בעבודה ומחויבות ארגונית, והשפעה חיובית על תחלופה, כוונות תחלופה והתנהגויות נסיגה, ואילו ללוחצים מאתגרים יש השפעות הפוכות.
מקורות לחץ בעבודה
המקור העיקרי ללחץ בעבודה הוא הארגון עצמו, אך קיימים גורמים נוספים שתורמים לו.
מקורות אישיים
קיימים גורמים בחייו הפרטיים של האדם שאינם קשורים לעבודתו, אך עלולים ליצור אצלו לחצים שישפיעו עליו גם במהלך עבודתו. גורמים אלו נחלקים לשלוש קטגוריות: משפחה, בעיות כלכליות ומאפיינים אישיותיים.
מקורות ארגוניים
הארגון עצמו ותנאי העבודה בו הם המקורות העיקריים ללחץ בעבודה. מבנה הארגון והתהליכים בו כופים על העובד התנהגות שאינה עולה תמיד בקנה אחד עם רצונותיו ומטרותיו, ומאלצים אותו להשיגם באמצעים המוכתבים על ידי הארגון. בין גורמי הלחץ שנובעים מהם ניתן לזהות את הקטגוריות הבאות:
קונפליקט עבודה-משפחה
כאשר פרט נדרש למלא מספר תפקידים כמו עובד, הורה ובן זוג, עלול להיווצר אצלו קונפליקט עבודה-משפחה (Work-Family-Conflict). זהו מצב בו הדרישות של אחד התפקידים מתנגשות במידה זו או אחרת עם דרישות התפקידים האחרים, ועל הפרט למצוא דרך לאזן ביניהן. למשל, דרישת המעביד לעבוד שעות נוספות עלולה לגרום לעובד לקונפליקט כיוון שהוא יודע ששעות אלו יבואו על חשבון שעות שבהן יכול היה להיות עם משפחתו. התפתחות אמצעי תקשורת כמו הדואר האלקטרוני והטלפון הסלולרי, הביאה לכך שלא ניתן להפריד בין חיי הבית לעבודה. התמרון להשגת איזון בין הבית לעבודה מהווה גם הוא מקור ללחץ.
מקורות סביבתיים
אי ודאות היא מקור נוסף ללחץ. בהקשר התעסוקתי קיימים שלושה סוגים עיקריים של אי ודאות: כלכלית, פוליטית וטכנולוגית. אי ודאות כלכלית נגרמת על ידי שינוי במחזור העסקים, למשל - אנשים חרדים יותר לביטחונם התעסוקתי כאשר הכלכלה מתכווצת. אי ודאות פוליטית נובעת משינויים ואיומים פוליטיים. אי ודאות טכנולוגית מקורה בהמצאות חדשות המציבות את כישורי העובדים וניסיונם כמיושנים. רובוטים ותהליכי אוטומציה, המהווים איום ישיר על העסקת העובדים הנוכחיים, עלולים לגרום ללחץ.
השפעות של לחץ בעבודה
לחץ בעבודה משפיע על הפרט ועל הארגון.
השפעות על הפרט
כמו כל לחץ, לחץ בעבודה עשוי להתבטא אצל הפרט בסימפטומים שונים:
השפעות על ביצועי הפרט בעבודה
הקשר בין רמת הלחץ לביצוע מראה כי רמה נמוכה מדי או גבוהה מדי של לחץ גורמת לביצועים נמוכים, אך רמה סבירה של לחץ מביאה את ביצועי העובד למקסימום. למרות הפופולריות של דיאגרמת U הפוכה לתיאור הקשר בין רמת לחץ לביצועי העובד, טרם נמצאה לה תמיכה אמפירית.
לחצים הם מצטברים. לחץ בודד יכול לא להפריע לפרט כשלעצמו, אך כשהוא מצטרף ללחצים נוספים הוא מעלה את רמת הלחץ של הפרט ועלול להפריע לתפקודו. חשיפה ממושכת ללחץ עשויה להוביל לשחיקה.
השפעות על הארגון
כאשר עובדים רבים נתונים ללחץ בעבודה הארגון עלול לסבול מעלייה בתלונות הלקוחות, איבוד מחויבות העובדים להצלחת הארגון, תאונות רבות, תחלופה גבוהה של עובדים, היעדרויות רבות, ביצועים פחותים של העובדים וכן עלייה בתביעות עקב תאונות שנגרמו מלחץ, דבר שייקר את ביטוח האחריות של המעסיקים.
התמודדות עם לחץ בעבודה
כשם שהשפעות הלחץ בעבודה מופיעות במישורים שונים, כך גם ההתמודדות אתו.
התמודדות ברמת הפרט
עובד המצוי תחת לחץ יכול לפעול להפחתתו. האסטרטגיות הבאות הן בעלות השפעה מוכחת:
התמודדות ברמת הארגון
הנהלת הארגון שולטת בחלק ניכר מהגורמים ללחץ, בייחוד אלו הקשורים למשימה או לתפקיד, ולכן ביכולתה להפחית את הלחץ הנגרם מהם.
השלב הראשון בכל אסטרטגיה להפחתת לחץ הוא זיהוי הגורמים לו. השיטה לאיסוף המידע עליהם תלויה בחלקה בגודל הארגון ובמשאביו. בחברות קטנות ייתכן שדיונים קבוצתיים בין עובדים ומנהלים יספיקו לאיתור הבעיה. בחברות גדולות ניתן להשתמש בדיונים כאלה כבסיס לסקר שיקיף מספר רב של עובדים. בנוסף, ההנהלה צריכה לבחון את נוהלי העבודה ושיעורי ההיעדרות ולעודד את העובדים להצביע על גורמי הלחץ בעבודתם.
בשלב השני, לאחר זיהוי גורמי הלחץ, יש לתכנן וליישם התערבות למניעת הלחץ. על ההתערבות להתייחס לגורמים הבאים:
השלב השלישי הוא הערכת ההתערבות. היעדים שהוגדרו באסטרטגית ההתערבות צריכים להיות מדידים וברי השגה, כדי לאפשר את ההערכה ההכרחית על מנת לקבוע אם ההתערבות עלתה יפה. רצוי לבצע הערכות גם לטווח קצר וגם לטווח ארוך. ההערכות צריכות להקיף את כל הגורמים שהוזכרו בשלב הראשון ולבדוק את עמדות העובדים לגביהם. במידת הצורך יש לתכנן צעדי התערבות נוספים ולהחילם על הארגון.
חקיקה
על פי דו"ח שפרסמה הסוכנות האירופית לבטיחות ולבריאות בעבודה ב-2009, אין התייחסות ישירה ללחץ בעבודה בחקיקה האירופית. עם זאת, הנחיות האיחוד האירופי לבריאות ולבטיחות קובעות כי המעביד חייב על פי חוק "להבטיח את בטיחות ובריאות העובדים בכל היבט הקשור לעבודתם", וכן "להימנע מסיכונים", "להיאבק בסיכון מהשורש" ו"להעריך סיכונים". מאחר שלחץ בעבודה הוא גורם סיכון, הרי שההנחיות מתייחסות גם אליו.
רשת שותפים
רשת שותפים (באנגלית: Affiliate Network) היא רשת אשר משמשת כמתווכת בין שותפים-מפרסמים (סוחרים) לבין שותפים-משווקים. המפרסמים הם מציעי המוצר או השירות,והשותפים-משווקים הם בעלי נכסים דיגיטליים, המקדמים עבורם את המכירות בעזרת המדיה הפרסומית.
מקובל לקבוע סכום מסוים עבור כל ליד (פרטי יצירת קשר עם לקוח פוטנציאלי) שמתקבל על ידי המשווק, אך יש מודלים נוספים כמו תשלום לפי פעולה, תשלום לפי לחיצה, ועוד.
רשת שותפים היא סוג של שיווק שותפים (Affiliate Marketing), ויתרונה בכך שהיא מאפשרת למפרסם לקדם את עסקיו באמצעות מספר רב של שותפים ובאפיקים רבים ושונים. כיום רשת שותפים היא בראש ובראשונה פלטפורמה טכנולוגית, המאפשרת למפרסמים להגדיר את תנאי הקמפיינים הפרסומיים, כגון אפיקי הפרסום, התוצרים בהם הם מעוניינים, אופי קהלי היעד, ואת סוג המדיה שייעשה בה שימוש - עמודי נחיתה, פרסומות קופצות, באנרים או סרטי וידאו.
רשת שותפים מאפשרת לבעלי נכסים דיגיטליים כמו אתרי אינטרנט וערוצים במדיה החברתית לאתר ולהשתתף בתוכניות שיווק המתאימות למוצרים שלהם, ולייצר הכנסה פסיבית כתוצאה מתוכניות שיווקיות אלו. מהצד השני היא מאפשרת למפרסמים להגיע לקהלי יעד רחבים על ידי הפעלת השותפים כמקדמי מכירות באפיקים שונים, בהשקעה כספית מוקדמת זניחה, הכוללת רק את דמי ההרשמה והעמלה למשווקים ולרשת השותפים.
רשתות תשלום לפי רכישה
רשתות שותפים מסורתיות מאפשרות למפרסמים להציע למשווקים נתח מכל הכנסה שנוצרת כתוצאה ממבקרים בנכס של המשווק (תשלום עבור רכישה).
לרוב תוכניות המסחר יש מודל של שיתוף רווחים, בניגוד למודל תשלום עמלה בגין פעולה. עבור המפרסמים, השירותים והיתרונות של רשת שותפים יכולים לכלול טכנולוגיית מעקב נתונים, כלי דיווח, עיבוד תשלומים, וגישה למאגר גדול של מקדמי מכירות. עבור המשווקים, השירותים והיתרונות יכולים לכלול פישוט של תהליך הרשמה לאחד או יותר מרשתות השיתוף המסחריות, כלי דיווח, גישה לממשק תכנות יישומים, וצבירת הכנסות ממקורות שונים.
בדרך כלל, שותפים-משווקים רשאיםלהצטרף לרשת שותפים בחינם, בעוד שהמפרסמים המשתתפים ידרשו לשלם עמלה עבור ההשתתפות. רשתות שיתוף מסורתיות יכולות לגבות עמלת הקמה, ו/או עמלת חברות קבועה. כמו כן מקובל כי רשתות השותפים יגבו ממפרסמים אחוז מהעמלות אותן הם מעבירים לשותפים.
רשתות תשלום לפי פעולה
בנוסף לרשתות המסורתיות, קיימות גם "רשתות לייצור לידים" ורשתות תשלום לפי פעולה. רשתות לייצור לידיים הן רשתות שבנוסף לביצועים מבוססי קידום (רשת שותפים) מציעות גם פרסום חזותי מבוסס עלות לחשיפה או תשלום לפי לחיצה. לעומתן, רשתות תשלום לפי פעולה נקראות לעיתים "שותפי-על", והן עצמן שותפות של סוחרים באמצעות רשתות שותפים מסורתיות.
דוגמה לרשת שותפים
ב-16 באפריל 2013 הודיעה חברת גוגל על הפסקת פעילות רשת השותפים שלה.
עם זאת, גם Google AdSense היא דוגמה לתוכנית שותפים, אולי הגדולה בעולם, המאפשרת לשותפים בעלי אתרי תוכן להציג פרסומות באתר שלהם. הפרסומות מוצגות באמצעות רכיב תוכנה המושתל בקוד האתר ומציג מסגרת טקסט, שבתוכה מוצגות פרסומות הקשורות לתוכן העמוד, כפי שהוגדרו על ידי המפרסמים.
קרב חרסון
הקרב על חרסון היה מעורבות צבאית שהחלה ב-24 בפברואר 2022, כחלק מהמתקפה בדרום אוקראינה במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022.
חרסון הייתה עיר גדולה ששימשה מרכז לבניית כלי שיט ושכנה במקום שבו נפגשים נהר הדנייפר והים השחור, ליד חצי האי קרים. היא הייתה בעלת חשיבות אסטרטגית רבה, משום שממנה יכול הייתה רוסיה לפתוח במתקפות עוצמתיות יותר נגד האוקראינים בערים אחרות בדרום אוקראינה, בהן אודסה. אזור חרסון היה קריטי לאחיזתה של רוסיה בחופי הים השחור של אוקראינה, והוא איפשר למוסקבה גם גישה לחצי האי קרים, שאותו סיפחה מאוקראינה בשנת 2014.
הקרב
עד השעות המוקדמות של יום המחרת, כוחות אוקראינים כבשו מחדש את הגשר. הקרב תואר כעז מאוד והותיר חיילים הרוגים כמו גם כמה כלי רכב צבאיים מושמדים שרועים על הגשר. הקרב אילץ את הכוחות הרוסיים לדחוף צפונה למעבר הקרוב ביותר של הדנייפר, העיר נובה קחובקה שאותה כבשו. מאוחר יותר ב-25 בפברואר כבשו שוב כוחות רוסים את גשר אנטונובסקי והשתלטו גם על חרסון.
התובעת הכללית של אוקראינה, אירינה ונדיקטובה, טענה כי ב-26 בפברואר הרגו כוחות רוסים עיתונאי ונהג אמבולנס ליד הכפר זלניבקה, פרבר צפוני של חרסון.
בבוקר 27 בפברואר טען משרד ההגנה הרוסי כי כוחות רוסים כיתרו את העיר. פקידים אוקראינים הצהירו כי כוחות רוסים כבשו חלק מהעיר.
בשעות הבוקר המוקדמות של 1 במרץ, גורמים רשמיים אוקראינים טענו כי כוחות רוסיים החלו לתקוף את חרסון והתקדמו מנמל התעופה הבינלאומי חרסון לכביש המהיר בין חרסון למיקולאייב. הכוחות הרוסים הצליחו לכתר את העיר ולהגיע לכביש המהיר, והתקדמו עד לכפר קומישאני לפני שהקימו מחסום. מאוחר יותר באותו היום נכנסו כוחות רוסים לחרסון.
כחלק מהקרב, כוחות מוטסים רוסיים הצליחו לחצות את הדנייפר לאחר פעולה מוטסת באזור נובה קחובקה, שתפסה בהפתעה את הצבא האוקראיני. סוכנים רוסים הצליחו למנוע את פיצוץ הגשרים על הנהר ואפשרו לכוחות המשוריינים הרוסיים לחצות ולהשתלט על העיר וסביבותיה.
כיבוש העיר
ב-2 במרץ ראש העיר אמר שהשתלטו כוחות רוסים על תחנת הרכבת והנמל בלילה וגם שכיבוש העיר בעיצומו. מאוחר יותר בבוקר נראו כוחות רוסים בכיכר החירות במרכז חרסון, שם ממוקם בניין המינהל האזורי של חרסון.
משרד ההגנה הרוסי טען מאוחר יותר כי צבא רוסיה כבש את העיר. אולקסי ארסטוביץ', יועץ לנשיא אוקראינה, הכחיש את הטענה והצהיר כי הלחימה נמשכה. פקיד אנונימי בארצות הברית שצוטט על ידי רויטרס הצהיר כי העיר נותרה במחלוקת.
ראש עיריית חרסון, איגור קוליקאייב, אישר לכתב של "הניו יורק טיימס" מאוחר באותו ערב כי הסגיר את העיר וכי מפקד רוסי הביע תוכניות להקים ממשל צבאי. עם זאת, למרות כניסת הכוחות הרוסים וההשתלטות, ראש העיר לא התחלף והודיע שכל עוד הוא נמצא בראש העירייה, דגל אוקראינה לא יתחלף. לפי הודעת סוכנות הידועות הרוסית, 140 טונות של עזרה הומניטרית רוסית הגיעו לעיר ולפי הודעת שלטונות אוקראינה כניסה של עזרה הומניטרית אוקראינית נמנעה על ידי הצבא הרוסי. חלוקת המזון בידי הכוחות הרוסים נתקלה בבוז וקריאות ספינת מלחמה רוסית, לכו תזדיינו.
התקיימו בה הפגנות מחאה נגד הכוחות הרוסיים שכבשו אותה.
גם לאחר כיבושה של העיר, נרשמו הפגזות של כפרים סמוכים. כך ב-10 במרץ טיל פגע בכפר סטפנובקה, ללא נפגעים בנפש. ב-12 במרץ שר החוץ של אוקראינה דמיטרו קולבה הודיע בטוויטר על ניסיון רוסיה להעביר משאל עם בחרסון במטרה להיפרד מאוקראינה. חברי במועצת העירייה הודיעו אינם מתכוונים להעביר את המשאל. סגן ראש מועצת העיר אמר כי הכוחות הרוסיים רצו לביים משאל עם כדי ליצור "אזור מורד" באוקראינה. . לפי הודעות העיתונות הרוסית, הנהגת העיר נטשה אותה ותושבי חרסון הקימו "ועדת הישועה", אשר משתפת פעולה עם הכוחות הרוסיים ואף מעוניינת להצטרף לקרים. עם זאת, גם לאחר ההודעה ראש העיר וחברי מועצת העיר של חרסון ממשיכים בתפקידם.
ב-23 במרץ ניסו כוחות אוקראינים לכבוש מחדש את העיר. לפי קייב, הושגה שליטה מחדש בכמה כפרים באזור חרסון. ב-6 באפריל ראשי מועצות סקדובסק ואולשקי (ערים במחוז חרסון) נמלטו בעקבות איומים על חייהם
ב-25 באפריל ראש העיר הודיע כי חמושים רוסים השתלטו על בניין העירייה, לקחו את המפתחות והחליפו את האבטחה. ב-26 באפריל ראש העיר הודיע כי השליטה על תשתיות העיר וסמכויות מועצת העיר הועברו לגופים אחרים, בראשותו של ראש העיר הקודם, ולדימיר סאלדו.
אדי רמה
אדי רמה (באלבנית: Edi Rama; נולד ב-4 ביולי 1964) הוא אמן, צייר ופוליטיקאי אלבני המכהן כראש ממשלת אלבניה החל משנת 2013 וכמנהיג המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה משנת 2005. לפני שהיה לראש ממשלת אלבניה, הוא כיהן כראש עיריית טירנה כ-10 שנים. לפני שעסק בפוליטיקה, הוא היה צייר ובצעירותו הוא היה כדורסלן. הוא נתן לעברו כצייר משמעות רבה בעת כהונתו כראש עיריית טירנה. הוא התבלט בצביעת חלק ניכר מבתיה הישנים של טירנה שעוצבו לפי האדריכלות הקומוניסטית והורה לצבוע אותם בצבעים צבעונים.
ביוגרפיה
רמה נולד בטירנה לכריסטאץ' ואנטה (לבית קולקה). אביו, כריסטאץ' רמה היה פסל ידוע יליד דורס. רמה הוטבל כנוצרי קתולי אבל רואה עצמו כחסר השתייכות דתית.
כנער, התעסק רמה בספורט, בעיקר בכדורסל. למשך זמן מה הוא שיחק בנבחרת הלאומית בכדורסל של אלבניה, נבחרת אלבניה בכדורסל.
לאחר קריסת הקומוניזם באלבניה, רמה היה לפעיל בתנועה פוליטיות שדגלו בדמוקרטיה. באותו זמן הוא למד באוניברסיטה לאומנות הלאומית של אלבניה.
שר בממשלת אלבניה
ב-1998 נענה רמה להצעתו של מנהיג מפלגתו, פאטוס נאנו לכהן כשר התרבות. הוא כיהן בתפקיד זה במשך שנתיים, עד שנת 2000 בממשלותיהם של פאנדלי מאיקו ואיליר מטה.
ראש עיריית טירנה
באוקטובר 2000 נבחר לראשות עיריית טירנה מטעם המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה. כראש עיריית טירנה הוא התבלט בהרס מאות מבנים לא חוקיים, אך כהונתו בלטה עקב מהפכת הצבע שהעיר עברה. רמה החליט לצבוע בניינים וגורדי שחקים בצבעים בהירים, על מנת להכניס צבע וחיים לעיר. בריאיון שנערך איתו ב-2003 אמר:
"אני מאמין שצבע יכול להוות ביטוי לתוכן של דבר מסוים. במקרה של טירנה, היא הייתה כמו אישה חולה במיטה ומאמינה שרק המוות ישחרר אותה מהמחלה. ואז היא שמה איפור ושפתון, קמה מהמיטה עם כוחות מחודשים, גילתה את עצמה מחדש והפסיקה לחשוב יותר על המוות".
בשנת 2003 נבחר לכהונה שנייה.
באוקטובר 2005, ראמה נתמנה להיות מנהיג של המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה בעקבות התפטרותו של פאטוס נאנו. בתור ראש עיר הוא הוביל לשיפוץ כיכר סקנדרבג במימון ממשלת כווית בשנת 2010.
ב-2011 הפסיד בהפרש זעום למועמד המפלגה הדמוקרטית לוזלים באשה. עקב הפסדו רמה היה למנהיג האופוזיציה באלבניה.
ראש ממשלת אלבניה
ביוני 2013 המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה זכתה ברוב באספה הלאומית. ב-10 בספטמבר אותה שנה הטיל עליו נשיא אלבניה בויאר נישני את מלאכת הרכבת הממשלה וב-15 בספטמבר הושבעה ממשלתו של רמה.
ב-21 בדצמבר 2015 הגיע רמה לירושלים ונועד עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו. השניים חתמו על הצהרת ידידות משותפת לרגל 25 שנה לכינון יחסי אלבניה–ישראל. כמו כן, רמה נועד עם נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין במשכן הנשיא.
באפריל 2016, במהלך הקמפיין של המועמד הרפובליקני לנשיאות ארצות הברית דונלד טראמפ, אמר רמה כי בחירתו עלולה לסכן את אלבניה ואת יחסי אלבניה-ארצות הברית. ביולי 2016 מפלגת האופוזיציה (המפלגה הדמוקרטית של אלבניה) הגישה תלונה נגד ראש הממשלה אדי רמה, והאשימה אותו כי העביר 80 אלף דולר לקמפיין הנשיאות של נשיא ארצות הברית ברק אובמה לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012 בתמורה לכך שיסכים להצטלם איתו. רמה הכחיש את הטענות והפרשה לא הניבה פרי.
ראמה קידם מדיניות לשינוי מבני במערכת המשפט באלבניה, שהייתה אחת ממערכות שיפוטית הפגומות ביותר והלא יעילות באירופה באותה עת. בשנת 2016 אישר הפרלמנט האלבני את "חוק הבדיקה". על סמך חוק זה, כל שופט או תובע אשר אינו יכול להסביר את מקור העושר שלו או פסקי דין מפוקפקים בעניינו לשעבר, ייפסל לאלתר. בנובמבר 2016 הצהיר האיחוד האירופי כי יישום מוצלח של מספר חוקים אירופאים באלבניה נותר הקריטריון היחיד לפתיחת שיחות הצטרפות אלבנית לאיחוד.
רפורמה מרכזית נוספת הייתה בתחום האנרגיה, שנותרה על סף פשיטת רגל ממאמץ הפרטה כושל קודם. ממשלתו אכפה בהצלחה את תשלום מיליארדי החשבונות שלא שולמו והשקיעה רבות במודרניזציה של רשת חלוקת החשמל המיושנת. מדיניות כלכלית הצליחה גם היא. הצמיחה הכלכלית, מ-0.5% בשנת 2013, הואצה ל-3.5% בשנת 2016 ועלתה ל-4% במהלך 2017. האבטלה צומצמה בהתמדה, הודות ל-183,000 משרות חדשות שנוצרו במנדט הראשון שלו. יתר על כן, עם 11.5% אחוזי אבטלה (2019), באלבניה יש את אחת משיעורי האבטלה הנמוכים ביותר בבלקן.
רפורמות חשובות אחרות כוללות את הרפורמה המנהלית, הרפורמה במערכת הרווחה והפנסיה והרפורמה בהשכלה הגבוהה. ברמה הבינלאומית, ממשלת רמה מנהלת מדיניות פיוס היסטורית בין אלבנים לסרבים וביקורו בבלגרד, בשנת 2014 היה ביקורו הראשון של ראש ממשלת אלבניה בסרביה מזה למעלה מ-70 שנה. בביקור שני, במהלך הפורום הכלכלי בניס, השווה ראמה את תהליך הפיוס האלבני והסרבי עם הפיוס ההיסטורי בין הצרפתים לגרמנים לאחר מלחמת העולם השנייה. ראמה הוא גם תומך מרכזי בתהליך ברלין, פלטפורמה של שיתוף פעולה בין ממשלתי בין האיחוד האירופי למדינות הפרו-מערביות בבלקן.
טים רוס
טימותי דארל "טים" רוס (באנגלית: Timothy Darrell "Tim" Russ; נולד ב-22 ביוני 1956) הוא שחקן, במאי, תסריטאי ומוזיקאי אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בשל תפקידיו כלוטננט-קומנדר טובוק בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר", כפרנק בסדרה "סמנתה מי?", וכמנהל בית הספר פרנקלין, דמות חוזרת בסיטקום המיועד לבני העשרה "iCarly" של ערוץ ניקלודיאון.
ביוגרפיה
רוס נולד בוושינגטון די. סי. לאם עובדת מדינה ולאב קצין בחיל האוויר של ארצות הברית. חלק מילדותו הוא העביר בטורקיה.
"מסע בין כוכבים" ותפקידים אחרים
רוס היה מעורב באופן נרחב בזיכיון "מסע בין כוכבים", כשחקן, כמדבב, כתסריטאי, כבמאי וכמפיק. הוא גילם מספר תפקידים קטנים בטרם לוהק לתפקיד הדמות הראשית טובוק. רוס, במקור, נבחן לגלם את דמותו של ג'ורדי לה פורג' בסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא", בטרם זכה בתפקיד של טובוק.
בעוד ששחקני "מסע בין כוכבים" רבים טוענים שהיה להם עניין מועט בזיכיון לפני שהם חתמו וקיבלו את התפקיד שלהם, רוס הצטרף ל"מסע בין כוכבים: וויאג'ר" כטרקי נכנס עם ידע נרחב אודות תורת הוולקנים.
מלבד טובוק בסדרה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר", רוס שיחק גם את התפקידים הבאים ב"מסע בין כוכבים":
בשנת 1995, רוס היה שותף לכתיבת סיפור, יחד עם מארק פניסיה, עבור מהדורות 29 ו-30 של קומיקס מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9 בהוצאת Malibu Comics. רוס דיבב את קולו של טובוק עבור משחקי המחשב Star Trek: Voyager – Elite Force ו-Star Trek: Elite Force II. כמו כן, רוס ביים ואף השתתף בסדרת המעריצים Star Trek: Of Gods and Men, אשר הופצה ב-2007-2008.
בסדרת הטלוויזיה "The Highwayman", רוס מגלם דמות בשם די.סי. מונטנה - התייחסות לתסריטאית "מסע בין כוכבים" די.סי. פונטנה.
לאחר "מסע בין כוכבים"
רוס הופיע לאחרונה כפרנק, שוער סרקסטי ב-"סמנתה מי?" - קומדיה של רשת ABC בכיכובה של כריסטינה אפלגייט. בשנת 2006 שיחק בסרט "אורגזמה באוהיו" לצד פול ראד. מ-2007 הוא הופיע כמנהל בית הספר טד פרנקלין בתוכנית של ערוץ ניקלודיאון בשם "iCarly". בסוף 2012 התוכנית סיימה את שידוריה. כמו כן, הוא גילם רופא בפרק של "האנה מונטנה". בשנת 2013 שיחק בסרט הטלוויזיה "סיוט חברתי".
מוזיקה
להקתו של רוס התחרתה ראש בראש בתחרות עם להקתו של הווארד סטרן, "The Losers", בפרק של תוכנית הרדיו של סטרן. השופטים הכתירו בסופו של דבר להקתו של שטרן כמנצחת.
ניתן לראות את להקתו של רוס מנגנת, מדי פעם, ב-"Canter's Deli".
את הקליפ של השיר "Kushangaza" ניתן לראות בתוספות המיוחדות ל-DVD של העונה השנייה של "מסע בין כוכבים: וויאג'ר".
ג'ייקוב דיוורס
גנרל ג'ייקוב לוקאס דיוורס (באנגלית: Jacob Loucks Devers; 8 בספטמבר 1887 – 15 באוקטובר 1979) היה מפקד בכיר בצבא ארצות הברית אשר התפרסם במהלך מלחמת העולם השנייה כקצין המבצעים בזירה האירופית, קצין המבצעים בזירת הים התיכון וכמפקד קבוצת הארמיות השישית. חלק מההיסטוריונים מחשיבים אותו לאחד המפקדים היותר מוכשרים אך הפחות מוכרים של צבא ארצות הברית במהלך המלחמה.
תחילת דרכו
דיוורס נולד ב-8 בספטמבר 1887 בעיר יורק שבפנסילבניה. הוא היה בנם הבכור של פיליפ ואלה קייט דיוורס, ומשפחתו הייתה ממוצא מעורב אירי-גרמני. מגיל צעיר הוא התבלט כנער חרוץ ותחרותי. בשנת 1905 הוא התקבל לאוניברסיטת ליהיי מתוך כוונה ללמוד הנדסה, אולם שוכנע להיכנס ללימודים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית (וסט פוינט). הוא סיים את לימודיו בשנת 1909, במקום ה-39 מתוך 103 במחזורו. בין חבריו לספסל הלימודים נמנו ג'ורג' פטון, ויליאם סימפסון ורוברט אייכלברגר.
הוא הוצב כלוטננט שני ברגימנט ארטילריית השדה ה-4. ב-11 באוקטובר 1911 הוא נישא לג'ורג'י הייז ליון, אחייניתו של מפקד הגדוד שלו. היא ילדה לו בת אחת, פרנסס, אשר נולדה ב-20 ביולי 1917. בדצמבר 1912 נשלח חזרה לווסט פוינט כדי ללמד מתמטיקה. הוא גם ניהל את נבחרות הבייסבול והכדורסל של הצוערים, ובין שחקני הבייסבול שלו נמנו עומר בראדלי ודווייט אייזנהאואר. ב-1 באפריל 1916 הועלה לדרגת לוטננט ראשון. באוגוסט של אותה שנה הועבר לרגימנט ארטילריית השדה ה-9 ומונה למפקד סוללה.
ב-15 במאי 1917, לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, הועלה דיוורס לדרגת קפטן. ב-5 באוגוסט הועלה לדרגת מייג'ור, אולם לא לקח חלק בקרבות. ב-10 בדצמבר של אותה שנה מונה כמדריך בבית ספר צבאי, וב-30 ביולי 1918 הועלה לדרגת לוטננט קולונל. ב-24 באוקטובר הועלה לדרגת קולונל ומונה לראש המטה של רגימנט ארטילריית השדה ה-9. בספטמבר של אותה שנה הובטח לו שימונה כמפקד רגימנט ארטילריית השדה ה-60 שהיה אמור להישלח לחזית המערבית, אולם ב-11 בנובמבר חתמה הקיסרות הגרמנית על שביתת הנשק והמלחמה הסתיימה, כך שכל הצווים בוטלו. ב-5 במרץ 1919 הוא מונה כפיצוי למפקד רגימנט ארטילריית השדה ה-1. בעקבות סיום המלחמה, בוטלו כל הדרגות שהוענקו לו בשעת חירום, והוא הוחזר לדרגת קפטן. במאי הוא נשלח לצרפת לשלושה חודשים, ולמד בבית ספר של צבא צרפת בעיר טריר, על טכניקות הארטילריה של הגרמנים והצרפתים במהלך המלחמה. ב-1 ביולי 1920 הוא הועלה חזרה לדרגת מייג'ור, ורק ב-26 בפברואר 1934 הוחזר לדרגת לוטננט קולונל, וב-1 ביולי 1938 לדרגת קולונל. ב-1 במאי 1940, בהמלצתו האישית של ג'ורג' מרשל, קודם דיוורס לדרגת בריגדיר, בגיל 52 בלבד. הוא הפך בכך לבריגדיר הצעיר ביותר בצבא ארצות הברית.
מפקד בית הספר לשריון
ב-1 באוקטובר 1940 הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל, וקיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-9. הוא אימן את הדיוויזיה שלו בצפון קרוליינה, ופעל להגדלתה ולבניית מגורים חדשים עבור אנשיה. ב-1 באוגוסט 1941 הוא מונה למפקד בית הספר לשריון של צבא ארצות הברית. במסגרת תפקידו זה הוא היה אחראי על פיקוח, ארגון והדרכת הדיוויזיות המשוריינות של הצבא וגדודי הטנקים ביחידות חיל הרגלים והפרשים. רשמית היה חיל השריון כפוף למטה הכללי של צבא היבשה, אולם בפועל המטכ"ל התקשה לשלוט בחיל השריון. דיוורס דיווח במסגרת תפקידו ישירות לראש מטה צבא ארצות הברית ג'ורג' מרשל. באותה תקופה כלל חיל השריון האמריקני שתי דיוויזיות שריון מבצעיות: ה-1 וה-2, וגדוד שריון אחד (גדוד הטנקים ה-70). שתי הדיוויזיות השתתפו בתימרוני לואיזיאנה בחודשי אוגוסט וספטמבר 1941, ובתימרוני קרוליינה בנובמבר של אותה שנה. למרות ההצלחות היחסיות, אנשי חיל השריון גילו חוסר מוכנות, ונחשפו ליקויים רבים בתפעול הטנקים. דיוורס ייחס את הבעיות לביצועים ירודים של קצינים זוטרים, ולחוסר תיאום בין השריון חיה"ר והארטילריה.
כמו כן, התמרונים הוכיחו כי הטנקים של צבא ארצות הברית פגיעים יחסית. היו שטענו שכדי להתמודד עם הבעיה יש להקים גדודי נ"ט נפרדים, בעוד דיוורס החזיק בדעה שהדרך הטובה ביותר להגן על הטנק הוא להפוך אותו לטנק טוב יותר. מרשל קיבל את הדעה הראשונה, והוחל בהקמת גדודי נ"ט. במציאות התברר עד מהרה שדיוורס צדק, ורוב הפגיעות שספגו הטנקים האמריקניים היו מידי הטנקים של מדינות הציר, ולאו דווקא ממשחיתי הטנקים. כמו כן דיוורס לא אהב את הטנקים שהיו בשימוש בצבא האמריקני באותו הזמן, M2, מכיוון שהם היו קלים מדי וחמושים בתותח בקוטר 37 מ"מ בלבד. דיוורס נוכח ביעילות של הפאנצרים הגרמניים שרמסו את צבאות פולין וצרפת, וחפץ בפיתוחו של טנק בינוני עם תותח בקוטר של 75 מ"מ. בהתאם לכך הוחל בפיתוח הM3 לי. דיוורס בדק את הטנקים זמן קצר לאחר שיצאו מפס הייצור, ולא התרשם כלל. התותח שבטנק אכן היה מעולה, אך דרך הצבתו בטנק מנעה כל סיכוי לשימוש יעיל בלחימה מול טנקים: תותח ה־75 מ"מ הוצב בתובה עצמה, בצד ימין. המתלה שבו הוצב איפשר תזוזה של מעלות בודדות ימינה או שמאלה. דבר זה הקשה על כיוון התותח למטרה, שכן למעשה כל הטנק היה חייב להיות חשוף ומופנה למטרה. על מנת לפצות על כך הותקן צריח קטן עם תותח 37 מ"מ, שאכן הצליח להסתובב היטב, אך הוסיף לטנק גובה רציני והפך אותו למטרה נייחת. הטנקים הוענקו לצבא בריטניה במהלך קרב גזאלה, והתברר שהם מסוגלים לנפץ את השריון של הטנקים הגרמניים ממרחק של 400 מטר. הישג זה אכן היה מרשים, אולם לא פיצה על כך שהפאנצרים הגרמניים יכלו לפגוע בטנקי הלי ממרחק גדול בהרבה. לפיכך עוד בזמן הייצור, החלו בתכנון של טנק טוב יותר. דיוורס היה תומך נלהב בייצורו והכנסתו לשימוש של M4 שרמן, וביקר בעצמו במפעלים שבו יוצר.
ב-7 בדצמבר 1941 ביצעה האימפריה היפנית את ההתקפה על פרל הארבור שבעקבותיה הכריזו גרמניה ויפן מלחמה על ארצות הברית, וזרקו אותה למלחמה לא מוכנה בעליל. ראשי הצבא האמריקני שהכירו באיכות השריון הגרמני, חפצו בהקמתן של כמה שיותר דיוויזיות שריון אמריקניות. בפברואר הוקמה הדיוויזיה המשוריינת ה-6, ובמרץ הוקמה הדיוויזיה המשוריינת ה-7. התוכנית הייתה שאחת מכל חמש דיוויזיות שמוקמות, תהפוך לדיוויזיית שריון, מה שאומר שעד סוף שנת 1943 היו צפויות להיות לצבא האמריקני בין 50 ל-60 דיוויזיות משוריינות. ב-6 בספטמבר 1942 הועלה דיוורס לדרגת לוטננט גנרל, והפעל עליו לחץ כבד להגדיל את הקצב. בשל כך, באה הכמות על חשבון האיכות, ודיוויזיות הטנקים האמריקניות היו מוצלחות פחות מהגרמניות. דיוורס מינה את ג'ורג' פטון, אז מפקד הקורפוס המשוריין ה-1, למפקד "המרכז לאימוני מדבר" בגבול קליפורניה-אריזונה, והורה לו לאמן את דיוויזיות השריון בשטח מדברי כהכנה לשליחתם לחזית בצפון אפריקה. הוא ביקר את הכוחות האמריקניים והבריטיים שלחמו במבצע לפיד, והעיר הערות ביקורתיות כל כך, עד שמפקד כוחות בעלות הברית באזור, דווייט אייזנהאואר, חשד שמרשל שלח את דיוורס להחליף אותו.
אירופה והים התיכון
ב-3 במאי 1943 נהרג בתאונת מטוס פרנק מקסוול אנדרוס, קצין המבצעים האמריקני בזירה האירופית (ETOUSA), ומרשל מינה את דיוורס לתפקיד במקומו. ב-9 במאי הגיע דיוורס לאנגליה, שם היה הבסיס שלו. תפקידו העיקרי היה סיוע בתכנון מבצע אוברלורד ותיאום ההפצצות המשולבות עם חיל האוויר המלכותי. דיוורס התנגד לכך שיחידות אמריקניות הקטנות מקורפוס יוכפפו תחת פיקוד זר, על פי מה שהוא כינה "עיקרון פרשינג". ב-28 ביולי 1943 ביקש אייזנהאואר, שהיה קצין המבצעים בזירת הים התיכון (MTOUSA), ארבע קבוצות של מטוסי B-17 מבצר מעופף לצורך פלישת בעלות הברית לאיטליה (מבצע מפולת שלגים). דיוורס סירב בטענה שהמטוסים המדוברים הם כשליש מכוחו של חיל האוויר השמיני של ארצות הברית, והעברתם תשפיע קשה על ההפצצות המשולבות. הוא זכה לתמיכה בנושא זה מצד קצינים בריטיים. אייזנהאואר הזועם ערער בפני מרשל, שלמרבה ההפתעה תמך בדיוורס. באוגוסט ביקש אייזנהאואר לשמור אצלו שלוש קבוצות של B-24 ליברייטור שהיו אמורות לעבור לאירופה. דיוורס שוב דחה את בקשתו, אם כי בספטמבר נענה ברצון לבקשה נוספת שבאה בעקבות לחץ כבד על כוחות בעלות הברית באיטליה, והחזיר את המטוסים.
בדצמבר מינה הנשיא רוזוולט את אייזנהאואר כקצין המבצעים באירופה. דיוורס רצה לפקד על קבוצת הארמיות הראשונה, אולם תחת זאת למעשה החליף תפקידים עם אייזנהאואר ומונה לקצין המבצעים בים התיכון וצפון אפריקה. הוא היה ממונה בין היתר על הארמייה החמישית של מארק קלארק באיטליה, ועל הארמייה השביעית של פטון שהוצבה בסיציליה. הוא עבד בשיתוף פעולה עם הנרי מייטלנד וילסון מפקד פיקוד המזרח התיכון, ווילסון אף ביקש ממנו לעיתים לתווך בין הקצינים הבריטיים והאמריקניים לחיילים מצבאות אחרים כמו הפולנים והצרפתים. דיוורס היה גם צריך לנהל את החזית האיטלקית, שבה השתרר קיפאון כיוון שכוחות בעלות הברית לא הצליחו לגבור על ביצורי הגרמנים. דיוורס וקלארק רצו לשבור את הקיפאון באמצעות המתקפה שזכתה לכינוי קרב אנציו. לקראת המתקפה שוב פרץ סכסוך בין דיוורס לאייזנהאואר, שאותה עת התכונן לפלישה לנורמנדי. שורש הסכסוך היה על מספר קצינים ששניהם רצו שייקחו חלק במתקפות שלהם. דיוורס הסכים בסופו של דבר להתפשר על פטון, אולם סירב לוותר על לוסיאן טראסקוט. בעקבות כישלון המתקפה באנציו, דרש דיוורס מקלארק לפטר את מייג'ור גנרל ג'ון לוקאס, מפקד הקורפוס ה-6 שהיה אחד מהאחראים בכישלון. קלארק סירב לציית לפקודה עד הסוף. הוא אמנם מינה כמפקד הקורפוס ה-6 את טראסקוט, אך במקום לסלק את לוקאס מינה אותו לראש מטה הארמייה החמישית שתחת פיקודו. הסכסוך ביניהם היה כה חריף, עד שבכל פעם שבה השניים נפגשו, אנשי המטה של קלארק חששו שדיוורס יפטר אותו.
רק לאחר ארבע מתקפות שנערכו בין ינואר ומאי 1944 הצליחו בעלות הברית לפרוץ לבסוף את "קו גוסטב" הגרמני. הקו נפרץ בחזית בת 32 קילומטר, בין מונטה קאסינו ובין הים במערב. במקביל לפריצת קו גוסטב על ידי צבאות בעלות הברית באמצע מאי 1944, הצליחה גם הארמייה החמישית לפרוץ מראש הגשר שלה באנציו, אך ניסיונה לכתר את הארמייה הגרמנית העשירית, שנסוגה מקו גוסטב, נכשל. בין השאר, משום שקלארק, הורה לכוחותיו לנוע במהירות לכיוון עיר הבירה רומא, במקום לתת עדיפות לכיתור הגרמנים הנסוגים. רומא הוכרזה כעיר פרזות על ידי הצבא הגרמני, ונכבשה על ידי בעלות הברית ב-4 ביוני 1944.
קבוצת הארמיות השישית
ב-1 ביולי הציע דיוורס את עצמו כמפקד של קבוצת הארמיות השישית. קבוצת ארמיות זו כללה את הארמייה האמריקנית השביעית של אלכסנדר פאץ', וארמייה B של צבא צרפת החופשית בפיקודו של ז'אן דה לאטר דה טסיני (זהו למעשה הכוח הצרפתי הגדול ביותר בהיסטוריה שהיה נתון תחת פיקוד לא-צרפתי). מטרתה של קבוצת ארמיות זו הייתה להשתתף במבצע דרגון - פלישת בעלות הברית לדרום צרפת. למרות יריבותם הארוכה, אייזנהאואר שהיה כאמור קצין המבצעים באירופה, הסכים להצעה. הסיבה לכך הייתה שלדיוורס היו קשרים מצוינים עם המפקדים הצרפתיים, בעוד אייזנהאואר מעולם לא הסתדר עמם. דבר שהתבלט במיוחד במהלך מבצע לפיד.
קבוצת הארמיות הפכה למבצעית ב-1 באוגוסט, ומבצע דרגון יצא לדרך ב-15 באוגוסט. קבוצת הארמיות נתקלה בהתנגדות מועטה בלבד, מה שאפשר לה לפרוץ צפונה במהירות במעלה עמק הנהר רון. ב-2 בספטמבר שחררו את סנט אטיין, ב-3 בו שחררו את ליון, וב-8 את מקון, שאלון-סור-סון, בואון ואוטן. בהדרגה הצטרפו אל קבוצת הארמיות חיילים רבים מהמחתרת הצרפתית עד שהארמייה הצרפתית לבדה כללה כמה מאות אלפי חיילים. ב-11 בספטמבר, חברה קבוצת הארמיות ליד העיר דיז'ון עם הארמייה האמריקנית השלישית, שהייתה אגפה הימני של קבוצת הארמיות ה-12, אשר הבקיעה את דרכה מחזית הפלישה לנורמנדי אל לב צרפת. ב-25 בספטמבר הפכה "ארמייה B" הצרפתית להיות "הארמייה הראשונה". הארמייה הראשונה פלשה לאלזס, ובאוקטובר השתתפה קבוצת הארמיות השישית בקרב על ווז'. ב-17 בנובמבר שחררה את מונבליאר, וב-19 בנובמבר הגיעה אל הריין. ב-24 בנובמבר שחררה את מילוז, וב-25 בו את בלפור. בעקבות מתקפת הארדנים הגרמנית בדצמבר 1944, הועברו הארמייה השלישית וחלק מהארמייה השביעית מאזור אלזס, מה שעודד את הגרמנים לפתוח במבצע נורדווינד על הבסיסים של קבוצת הארמיות השישית שם. המתקפה הייתה עזה, והפתיעה לחלוטין את בעלות הברית. העמדות מסביב לשטרסבורג נפגעו מעט, ואייזנהאואר ודיוורס שקלו לפנות אותה לצורך נסיגה אסטרטגית. אולם דה גול התנגד לכך, וטען שפינוי כזה יהיה "אסון לאומי בלתי הפיך" מבחינת העם הצרפתי, ואיים שיוציא את הכוחות הצרפתיים מהזירה. ב-25 בינואר 1945 החלו להגיע תגבורות מהארדנים, והגרמנים נאלצו לסגת לעמדות המוצא. חלק מהכוחות הגרמניים כותרו ב"כיס קולמר", וחוסלו ב-9 בפברואר. לאחר מכן פלשה הקבוצה לגרמניה עצמה. הארמייה השביעית חדרה את קו זיגפריד והגיעה אל נהר הריין בתחילת מרץ. ב-8 במרץ הועלה דיוורס לדרגת גנרל, ובכך היה המפקד האמריקני הבכיר ביותר בזירה לאחר אייזנהאואר. עוד באותו החודש הארמייה השביעית כבשה את נירנברג ומינכן, ובהמשך נכנסו חיילי הארמייה למעבר ברנר בגבול שווייץ ופגשו שם את כוחות הארמייה החמישית של קלארק שהבקיעו מאיטליה. בתחילת אפריל של אותה שנה כבשה הארמייה הצרפתית הראשונה את קרלסרוהה, דרמשטאדט ושטוטגרט. ב-22 באפריל כבשה את זיגמרינגן, וב-24 באפריל את אולם. ב-5 במאי נכנעה קבוצת ארמיות G הגרמנית בפני בעלות הברית. הכניעה הציתה סכסוך בין דיוורס ללאטר, כיוון שבטקס הכניעה לא נכחו כלל מפקדים צרפתיים. לאטר דרש שלפחות הארמייה ה-24 (שנכנעה כבר ב-1 במאי) תיכנע מחדש בפני הצבא הצרפתי. בעוד הוויכוחים נמשכים, ב-8 במאי נכנע הצבא הגרמני כולו והמלחמה הסתיימה.
אחריתו
בעקבות הכניעה פורקה קבוצת הארמיות השישית. דיוורס שימש במשך זמן קצר כממלא מקום מפקד קבוצת הארמיות ה-12, וביוני 1945 מונה למפקד זרוע היבשה של צבא ארצות הברית במקום ג'וזף סטילוול. משימתו העיקרית הייתה העברת יחידות מאירופה למזרח הרחוק שם המלחמה כנגד האימפריה היפנית טרם הסתיימה. עם זאת ב-14 באוגוסט נכנעו גם היפנים והמלחמה הסתיימה סופית. דיוורס פעל רבות לקידום השימוש במסוקים בצבא. ופרש מהצבא בשנת 1949 ביום הולדתו ה-62. הוא ואשתו רכשו חווה בהרנדון (Herndonׂ) שבווירג'יניה המערבית. בשנת 1951 הוא השתתף במשלחת של האו"ם שתיווכה בין הודו לפקיסטן. בשנת 1954 הוא נבחר לייצג את ארצות הברית בטקס יום השנה לפלישה לדרום צרפת. בשנת 1960 החליף את מרשל בתפקיד יו"ר הוועדה האמריקנית למצבות קרב. הוא נשאר בתפקיד עד 1969. בשנת 1967 נפטרה אשתו הראשונה ג'ורג'י, והוא נישא ב-28 במאי 1975 לדורותי בן (נפטרה בשנת 2007). הוא נפטר ב-15 באוקטובר 1979 בעיר וושינגטון די. סי. בגיל 92. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון לצד אשתו הראשונה.
Journal of World History
Journal of World History הוא כתב עת מדעי בנושא היסטוריה עולמית אשר יוצא לאור משנת 1990.
כתב העת נוסד על ידי פרופסור ג'רי בנטלי מאוניברסיטת הוואי והוא משמש ככתב העת הרשמי של איגוד ההיסטוריה העולמית. הוא יוצא לאור בהוצאת אוניברסיטת הוואי החל משנת 1990. תחילה יצא פעמיים בשנה, והחל משנת 2003 יוצא ארבע פעמים בשנה.
כתב העת מופץ בגרסה אלקטרונית בפרויקט MUSE וב-JSTOR.
אהרן בקשט
נרצח עם חתנו ורבנים נוספים סמוך לכיבוש העיר על ידי הנאצים.
תולדות חייו
נולד כבן יחיד לזיסלה לבית ויגדורזון ולישעיה בקשט באיוויה שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). למד בישיבות וולוז'ין, כנסת ישראל (ישיבת סלבודקה) ותלמוד תורה (בית המוסר בקלם).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשלהי שנת תרע"ד, ונדידת היהודים מאזור זה לפנים רוסיה, נדד בין כמה ערים ובהן עיר מולדתו איוויה, ומשם נדד לעיר נובוזיבקוב במחוז צרניגוב, שם כיהן כרבם של קהילת הפליטים. במקורות מסוימים מוזכר ששימש גם תקופה מסוימת כרבה של טולה מדרום למוסקבה. כשהתקרבה חזית המלחמה גם לשם, עבר בשנת תרע"ו לעיר פולטבה באוקראינה, שם מונה כרב ואב"ד העיר, עם פטירתו באותו הזמן של הרב אליהו עקיבא רבינוביץ', רבה של העיר ועורכו של הירחון התורני "הפלס" ושל השבועון "המודיע".
בשנת תר"פ או תרפ"א הצליח לעזוב את שטח ברית המועצות וחזר לעירו שדובה בליטא, למשך כחצי שנה. לאחר מכן עבר לכהן כרבה של סובאלק. בשנת תרפ"ד או תרפ"ה או תרפ"ו או תרפ"ז עבר לכהן כרבה של לומז'ה שבחבל ווהלין במערב אוקראינה. בתר"ץ נבחר לכהן כרבה של שאוול ועל שמה התפרסם יותר והיה רבה האחרון של הקהילה היהודית בעיר לפני חורבן הקהילה.
בכל מקום שבו כיהן כרב, הקים גם ישיבה ובסובאלק הקים גם ישיבה למצוינים.
ממייסדי אגודת ישראל ומועצת גדולי התורה שלה.
הוצע לו על ידי הסבא מסלבודקא לעמוד בראשות ישיבת כנסת ישראל אך הוא סירב, והמשרה עברה לרבי משה מרדכי אפשטיין.
נאסר ונרצח בט"ז בתמוז תש"א עם פלישת הנאצים לעיר.
משפחתו
היה נשוי פעמיים. רעייתו הראשונה, טובה, נפטרה ב-1923. רעייתו השנייה, שרה רבקה, נספתה בשואה. לבקשט נולדו שבעה ילדים: ארבעה בנים ושלוש בנות. הבן ישעיהו והבת בלה נספו בשואה. הבן דוד והבת שרה לאה שרדו את השואה ונפטרו בישראל.
הבת בלה נשאה לרב יצחק אייזיק רבינוביץ - בן הרב יעקב רבינוביץ מטלז ומרת פראדל, בת הרב שלמה זלמן שמחה טרויב שהתפרסם כראב"ד קרוק, שנישאה לר' יעקב בנישואיה השניים לאחר שהתאלמנה מהרב אברהם אליהו קפלן (הראשון) ובנה המפורסם מזיווגה הראשון היה הרב אברהם אליהו קפלן (השני) שנולד לאחר פטירת אביו ונקרא על שמו.
טורלה
טורלה (Turla) היא קבוצת תקיפת סייבר רוסית אשר תקפה בלמעלה מ-45 מדינות במגזרים מגוונים הכוללים ממשל, שגרירויות, צבא, חינוך, אנרגיה ומחקר. הקבוצה פעילה לפחות משנת 2004.
חברות אבטחת מידע קוראות לקבוצה במספר שמות. למשל:
תקיפות בשנים האחרונות
תוכן הכותרת.
חוות החיות (סרט, 1954)
חוות החיות (באנגלית: Animal Farm) הוא סרט הנפשה דרמטית בריטי-אמריקאי משנת 1954, בבימויים והפקתם של ג'ון האלאס וג'וי בטשלור. מבוסס על רומן באותו שם משנת 1945 מאת ג'ורג' אורוול. הסרט היה סרט הקולנוע העלילתי באורך מלא הבריטי הראשון ("מים לכיבוי אש" ו"טיפול באוניות" היו שני סרטים עלילתיים באורך מלא שהופקו קודם לכן, אך לא זכו להוצאה רשמית בקולנוע).
הסרט אינו עוקב בדייקנות אחר העלילה של הספר, הלועג הן לקומוניזם והן לקפיטליזם, אלא שם דגש על הפן השלילי של הקומוניזם בברית המועצות. ה-CIA היה מעורב במימון ההפקה, כחלק ממבצע מוקינגברד.
הסרט הופץ בקלטות וידאו ו-DVD בדיבוב עברי בקריינותו של אלכס אנסקי על ידי חברת קלסיקלטת.
עלילה
הסרט נפתח בחוות "אחוזה", חווה משגשגת בעבר, שנקלעה למשבר בשל ניהול כושל מצד הבעלים השיכור, מר ג'ונס (המסמל את ניקולאי השני). לילה אחד, קורא החזיר מייג'ור הזקן (המסמל את קרל מרקס), לכל הבהמות בחווה לפגישה. הוא קורא להן למרוד בבעלים ולהנהיג את החווה בעצמן, תוך שחרור בעלי-החיים מעול האדם והנהגת שוויון אוטופי. הוא מלמד את הבהמות את ההמנון המהפכני "בהמות אנגליה", ונופח את נשמתו.
למחרת, מר ג'ונס מתרשל בהאכלת הבהמות, והן מחליטות לפרוץ למחסנים ולדאוג לעצמן. כשהאיכר מתעורר, בטרם הספיק לאחוז בשוט, החיות מתקוממות ומסלקות אותו, ו"אחוזה" מקבלת שם חדש, "חוות החיות". בני-אדם אחרים מנסים לסייע לג'ונס, אך הם נהדפים לאחר מאבק עז. הבהמות מתחילות להשמיד כל זכר לג'ונס, ואוסרות בחרם מגורים בביתו הישן. חזיר הברקשייר נפוליאון (המסמל את יוסיף סטלין), שיהפוך לאנטגוניסט, מתעניין בבית הנטוש. הוא מוצא גורי כלבים יתומים ומגדל אותם.
חיות החווה קובעות כללים, וכותבות אותם על קיר האסם על מנת להמחיש אותם. החשוב ביותר הוא האחרון, הקובע כי: "כל בעלי החיים שווים". כל החיות עובדות, אבל חלק עובדות יותר, בעיקר סוס העבודה בוקסר (המסמל דמויות כמו סטחנוב), וחברו החמור בנג'מין (המסמל את המפקפקים בשלטון הסובייטי), שהוא גם הפרוטגוניסט. בינתיים, החזיר סנובול (המסמל את לאון טרוצקי) מנסה ללמד את החיות קרוא וכתוב. המזון מצוי עתה בשפע והחווה יעילה. החזירים ממנים את עצמם לתפקידי מנהיגות, ומפקיעים לעצמם את מיטב המזון בטענה ש"תרומתם השכלית" מזכה אותם במעמד מיוחד.
כשהחורף מתקרב, סנובול מציע להקים טחנת רוח, ואילו נפוליאון מתנגד. כשסנובול מבטיח, בהתרסה נגד נפוליאון, להפחית את ימי העבודה של בעלי החיים, נפוליאון קורא לכלביו (המסמלים את המשטרה החשאית של סטלין) לרדוף אחרי סנובול ולהרוג אותו. נפוליאון מצהיר כי סנובול הוא בוגד, ממנה את עצמו למנהיג החדש ומנהיג משטר יחיד ריכוזי. הוא מחליט שאסיפות לא יתקיימו עוד, והוא יקבל את ההחלטות. בסופו של דבר, החיות עובדות קשה יותר בשם ההבטחה לחיים קלים יותר לאחר השלמת טחנת הרוח. החזיר סקווילר (המסמל את ויאצ'סלב מולוטוב) מתמנה לתועמלן של נפוליאון.
החזירים מחליטים לשנות את חוקי המהפכה. "אף בעל חיים לא יישן במיטות" מנוסח מחדש כ"אף בעל חיים לא יישן במיטות עם סדינים", כאשר מתגלה לציבור שהחזירים ישנים בבית ג'ונס לשעבר. לאחר זמן לא רב, חמדנותו של נפוליאון גורמת לו לנהל משא ומתן עם סוחר מקומי בשם מר ווימפר על אספקת ריבות. המחיר הוא כל ביצי התרנגולות. כאשר התרנגולות מגלות זאת, הן מנסות להתקומם, ומשליכות את ביציהן לעבר החזירים כשאלו דורשים אותן. כדי להנחיל פחד, נפוליאון מקיים "משפט" שבו התרנגולות, ביחד עם כבש וברווז מואשמים בבגידה. הם נלקחים החוצה ונרצחים על ידי הכלבים, ודמם משמש להוספת המילים "ללא סיבה" לסוף הדיבר "שום בעל חיים לא יהרוג בעל חיים אחר". נפוליאון אוסר על שירת "חיות אנגליה", וקובע כי המהפכה הושלמה וחלום חוות החיות התגשם סוף סוף. לאחר מכן הוא מאיים להוציא להורג כל בעל חיים שנתפס שר אותו.
כשהם מקנאים בהצלחה הכספית של מר ווימפר בזכות סחרו עם חוות החיות, קבוצה עוינת של חקלאים תוקפת את החווה. באותו הזמן, מר ג'ונס, משתמש בדינמיט כדי לפוצץ את טחנת הרוח שבנו החיות. אף על פי שהחיות מנצחות בקרב, הן משלמות מחיר כבד של הרוגים ושל פציעת בוקסר. בוקסר ממשיך לעבוד עד שהוא מתמוטט לילה אחד בזמן שעבד על בניית טחנת הרוח מחדש. נפוליאון שולח עבורו טנדר שייקח אותו משם, אשר בנג'מין מזהה אותו כ"קרון המתים" ממפעל הדבק של מר ווימפר. לאחר מכן, אספקת אלכוהול מועברת בסתר. במקביל, סקווילר נושא נאום מזויף, בטענה שהיה לצדו של בוקסר שהיה על ערש דווי, ואומר כי מילותיו האחרונות היו "יחי נפוליאון". החיות הנרגזות רואות דרך התעמולה ומזהות עד כמה נפוליאון הפך לרודן, אך מונעות על ידי הכלבים הנוהמים לפני שניתן היה לעשות דבר. באותו לילה, החזירים מרימים כוסות לזכרו של בוקסר על ידי צריכת הויסקי שקנו בחייו.
שנים חולפות ונפוליאון, באמצעות תירבות עמיתיו החזירים, הרחיב את החוות השכנות למפעל. החזירים מתחילים להידמות לבני אדם, כשהם הולכים זקוף, נושאים שוטים, שותים אלכוהול ולובשים בגדים. הכללים מצטמצמים לכלל יחיד: "כל בעלי החיים שווים, אך ישנם בעלי חיים השווים יותר מאחרים". שינוי זה מדרבן לבסוף את החיות המדוכאות של החוות הסמוכות להתכנס בחוות החיות כדי להחליט על עתידן. נפוליאון מקיים ארוחת ערב לכבוד משלחת של חזירים חיצוניים, שמברכים אותו על כך שיש לו את החיות הכי עובדות והכי פחות צורכות במדינה. נפוליאון מרים כוס לכבוד עתיד שבו חזירים מחזיקים ומפעילים חוות בכל מקום. בנג'מין, ששמע את השיחה, הוזה לקצרה שכל החזירים הפכו לדמותו של מר ג'ונס.
הפקה
ה-CIA שילם עבור ההסרטה, כחלק ממבצע מוקינגברד, מתקפת תעמולה אמריקאית כנגד הגוש המזרחי במהלך המלחמה הקרה, והשפיע על הצגת רעיונותיו של אורוול. ה-CIA מימן בתחילה את לואי דה רוכ'מונט כדי להתחיל לעבוד על גרסה קולנועית ליצירתו של אורוול, והוא שכר את האלאס ובטשלור, חברת הנפשה בלונדון שעשתה סרטי תעמולה עבור ממשלת בריטניה. נעשו מאמצים לשנות את העלילה המקורית כך שתדגיש יותר את הפן האנטי-קומוניסטי בסיפור.
ביקורות ותגובות
עם צאת הסרט לאקרנים נשמעו בבריטניה ביקורות מהללות, על כי סרט זה יצא מאולפנים בריטיים ולא מהוליווד. סרט זה היה מראשוני סרטי ההנפשה שיועדו לקהל הרחב ולא רק לילדים, והביקורות היללו את אופי ציור הדמויות בו. מצד שני נשמעה ביקורת על סיומו ה"הוליוודי" המתקתק של הסרט, סיום שלפי הביקורות לא היה נכתב מעולם על ידי ג'ורג' אורוול, מאחר שהוא "מגיש לפיו של הצופה את הנמשל במקום להשאירו כסאטירה מלנכולית ומאופקת".
כאשר הופץ הסרט לראשונה, ניתן לסרט סיווג "X", המקבילה לקטגוריה המגבילה צפייה מתחת לגיל 18. זאת ככל הנראה עקב האלימות המרומזת בו בנוגע לנושאים פוליטיים. הסרט סווג מאז מחדש בקטגוריית "U" (יוניברסל), המתאים לכל הקהלים.
בשנת 1956 היה הסרט מועמד לפרס באפט"א בקטגוריית סרטי הנפשה.
עיבוד לקומיקס
בשנת 1954 עיבד הרולד ויטאקר, אחד מאנימטורי הסרט, את הסרט לקומיקס שפורסם בעיתונים אזוריים בריטיים שונים.
מריוס פרקביצ'יוס
מריוס פרקביצ'יוס (באנגלית: Marius Prekevičius; נולד ב 22 במאי 1984 בגרגזדאי שבמחוז קליפידה) הוא כדורסלן ליטאי לשעבר, אשר היה חבר בנבחרת הכדורסל הלאומית באולימפיאדת 2008.
הערות שוליים
קט:כדורסלנים ליטאים
Me & My Girls (שיר של סלינה גומז)
Me & My Girls (בעברית: אני & הבנות שלי) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית סלינה גומז, מתוך אלבום האולפן השני שלה, Revival. השיר יצא לאור ב-9 באוקטובר 2015, ביחד עם שאר שירי האלבום. השיר הופץ בפורמטים של סטרימינג והורדה דיגיטלית.
השיר הגיע למקום ה-77 בקנדה הוט 100.
כתיבה וסוגה
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-93 מיליון השמעות.
הצלחה
השיר זכה להצלחה נאה מבלי שיצא כסינגל, כאשר הגיע למקום ה-77 במצעד קנדה הוט 100.
MercyMe
מרסימי (באנגלית: MercyMe) היא להקת מוזיקה כנסייתית אמריקאית שנוסדה באדמונד, אוקלהומה בשנת 1994. הלהקה הוקמה על ידי ברט מילרד וחבריו. עד לשנת 2001 הם הוציאו 6 אלבומים ורק אז חתמו על חוזה בחברת התקליטים INO Records. מאז הלהקה הוציאה עוד שמונה אלבומים, כאשר שישה מהם זכו למעמד של אלבום זהב.
כמה שנים לאחר ההקמה עברה הלהקה לנשוויל, אחר כך לדאלאס ובסופו של דבר התיישבה בגרינוויל שבטקסס, שם הפכה ללהקת הבית של הכנסייה הבפטיסטית.
גם בהמשך יצירות הלהקה זכו להצלחה וגרפו פרסים מוזקליים. בסך הכל עד לשנת 2019 הוציאה הלהקה 17 אלבומים שזכו בפרסים רבים בארצות הברית.
לאחר שבשנת 2001 חתמה הלהקה עם INO Records, הוציאה לאור את אלבומה החדש - Almost There. אחד משירי האלבום זכה לפרס דוב (Dove Award). בהמשך יצירות נוספות של הלהקה זכו בפרסי דוב נוספים.
אורך דביי
בפלזמה ובאלקטרוליזה אורך דביי (נקרא גם רדיוס דביי), נקרא על-שם הפיזיקאי ההולנדי פטר דביי, הוא מדד לטווח ההשפעה האלקטרוסטטי של נושאי מטען בתמיסה. כדור דביי הוא נפח שרדיוסו הוא אורך דביי, שבתוכו ישנה השפעה, ומחוץ לו המטען מסוכך.
המקור הפיזיקלי
אורך דביי מופיע באופן טבעי בתיאור התרמודינמי של מערכות גדולות של מטענים ניידים. במערכת של N סוגים שונים של מטענים, הסוג ה- j נושא מטען q_j והוא בצפיפות במיקום \mathbf{r}. על פי מה שנקרא "המודל הפֶּרְמִיטִיבִי", מטענים אלה מפוזרים ברציפות בחומר שמאופיין רק על ידי הפרמיטיביות הסטטית היחסית שלו,. התפלגות זו של מטענים בתוך החומר מייצרת פוטנציאל חשמלי שמקיים את משוואת פואסון:
כאשר הוא הפרמיטיביות של הוואקום.
המטענים הניידים לא רק מייצרים אלא גם נעים בתגובה לכוח קולון  הנובע מפוטנציאל זה. אם נניח כי המערכת בשיווי משקל תרמודינמי עם אמבט חום בטמפרטורה מוחלטת T, אז התפלגות המטענים הבדידים,, היא ממוצע על הצבר התרמודינמי.
בהנחות אלה, צפיפות נושאי המטען מהסוג ה-j מתוארת על ידי התפלגות בולצמן,
כאשר k_B הוא קבוע בולצמן ו- n_j^0 היא הצפיפות הממוצעת של נושאי מטען j.
השוואת הצפיפויות הרגעיות והפוטנציאל במשוואת פואסון עם הממוצע שלהם בהתפלגות בולצמן נותנת את משוואת פואסון-בולצמן:
פתרונות למשוואה לא ליניארית זו קיימים לכמה מערכות פשוטות. פתרונות למערכות כלליות יותר, ניתן לקבל בגבול של טמפרטורות גבוהות (צימוד חלש),, על ידי פיתוח טיילור:
קירוב זה נותן את משוואת פואסון-בולצמן הליניארית אשר ידועה גם כמשוואת דביי-האקל.
ישראל מייזנר
ישראל מייזנר הוא מומחה לאולטרה סאונד, אולטרסאונד גינקולוגי וגינקולוגיה. בוגר בית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב החל לעסוק ברפואה בשנת 1978. בשנת 1980 החל לעסוק במיילדות ואולטרה סאונד. פרופ' מייזנר ייסד וניהל במשך 23 שנים את יחידת האולטרה סאונד למיילדות וגינקולוגיה בבית החולים בילינסון. ייסד וניהל את יחידת האולטרה סאונד למיילדות וגינקולוגיה במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה בנגב. מייזנר הוא ממייסדי החברה הישראלית לאולטרה סאונד במיילדות וגינקולוגיה, ובמשך 10 שנים חבר הוועד של ארגון האולטרה סאונד העולמי. מייזנר התמחה בתחום האולטרה סאונד, ובביצוע פעולות פולשניות תחת בקרת אולטרה סאונד, כגון בדיקות סיסי שליה ומי שפיר, דיקור ציסטות, עירוי דם לעובר ועוד. מייזנר חבר המערכת בעיתון "הרפואה" - עיתון ההסתדרות הרפואית בישראל. הוא גם מנהל פורום האולטרסאונד באתר beok.
לימודים ואקדמיה
בשנת 1978 סיים מייזנר לימודי רפואה בהצטיינות באוניברסיטת תל אביב. ביצע התמחות במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה בנגב. התמחה באולטרה סאונד במשך שנתיים בלונדון - King's College Hospital. בשנת 1980 החל לעסוק במיילדות ואולטרה סאונד.
בשנת 1982 החל לעסוק בדיקור מי שפיר, פרופסור מייזנר כלול ברשימת הרופאים הנבחרים בתחום מי שפיר וסקירת מערכות לשנת 2021.
בשנת 2008, סיים לימודי משפטים ב (תואר LLB), ומרצה בתחום רפואה ומשפט.
ספרים
פרופסור ישראל מייזנר כתב 2 ספרים ולמעלה מ־200 מאמרים מדעיים בספרות המקצועית העולמית בתחום.
קרחון ברנדאו
קרחון ברנדאו (באנגלית: Brandau Glacier) הוא קרחון יובלי רחב, בחוף דופק, בשטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון מערב, מעמק קרחוני שבין שולחן היינז ורמת האסקי.
הקרחון נשפך אל קרחון קלטי, בסמוך ממערב לשלוחת פורד.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.