cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאטיי דלאץ'
מאטיי דלאץ' (בקרואטית: Matej Delač; נולד ב-20 באוגוסט 1992 בגורני ואקוף שבבוסניה והרצגובינה) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת השוער בקבוצת הורסנס.
אינטר זפרשיץ'
דלאץ' נולד בגורני ואקוף שבבוסניה והרצגובינה. הוא גדל במחלקת הנוער של אינטר זפרשיץ' מליגת העל הקרואטית. ב-22 בפברואר 2009 ערך דלאץ' את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, כששיחק 90 דקות בניצחון 1-0 על NK זאגרב במסגרת המחזור ה-19 בליגה, והפך לשחקן הצעיר ביותר שמשחק בליגת העל הקרואטית, כשהוא בן 16 ו-186 ימים. במשחק הבכורה שלו הציל פנדל בדקה ה-85 ונבחר כאיש המשחק. עד לסיום אותה עונה ערך דלאץ' 15 הופעות, ובעונה הבאה ערך 23 הופעות נוספות.
צ'לסי
ב-11 בספטמבר 2009, יומיים לאחר ההפסד של נבחרת קרואטיה לנבחרת אנגליה באצטדיון ומבלי, דווח בתקשורת הקרואטית כי דלאץ' נשאר בלונדון לבדיקות רפואיות ושהוא קרוב לחתום בצ'לסי, לאחר מעקב של סקאוטים מצ'לסי אחריו. ב-17 בספטמבר 2009 הוכרז במסיבת עיתונאים כי דלאץ' חתם על חוזה ל-5 שנים בצ'לסי שיחל בחודש ינואר 2011, ושעד אז הוא ימשיך לשחק באינטר זפרשיץ' ומשכורתו תשולם על ידי צ'לסי, ושהוא יתאמן עם צ'לסי כאשר הדבר יהיה אפשרי.
השאלות
ב-24 באוגוסט 2010 הושאל דלאץ' לוויטסה ארנהם לעונה אחת, אך הוא לא ערך הופעות במדי הקבוצה בעונה זו. ב-13 בספטמבר 2011 הושאל לדינמו בודייוביצה מליגת העל הצ'כית, בה ערך הופעה אחת בלבד, בה ספג 4 שערים מויקטוריה פלזן. בהמשך הושאל לויטוריה דה גימארייש, אך לא שיחק וערך הופעה אחת בלבד בקבוצת המילואים שלה, ויטוריה דה גימארייש ב'. בחודש ינואר 2013 הושאל לאינטר זפרשיץ' למשך חצי עונה. בחודש יולי 2013 הושאל דלאץ' לוויבודינה נובי סאד למשך עונה אחת. באמצע המחצית הראשונה של העונה, איבד דלאץ' את תפקידו כשוער הראשון של הקבוצה, ובסוף חודש דצמבר החליט לסיים את השאלתו מוקדם. לאחר מכן הושאל דלאץ' לסרייבו מליגת העל של בוסניה והרצגובינה וזכה איתה בגביע הבוסני, ובהמשך הושאל לארל. לאחר מכן הושאל פעם נוספת לסרייבו, איתה זכה באליפות בוסניה והרצגובינה. ב-22 ביולי 2016 הושאל למוסקרון הבלגית.
פבריס אונדואה
ג'וזף פבריס אונדואה אבוגו (באנגלית: Joseph Fabrice Ondoa Ebogo; נולד ב-24 בדצמבר 1995 ביאונדה שבקמרון) הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת השוער באודה קקאבה מליגת העל הלטבית.
קריירת מועדונים
אונדואה נולד ביאונדה שבקמרון. הוא גדל באקדמיית הנוער של סמואל אטו, ובשנת 2009 עבר למחלקת הנוער של ברצלונה. בשנת 2014 חידש אונדואה את חוזהו במועדון עד לשנת 2017. בשנת 2014 הועלה לסגל קבוצת המילואים של המועדון, ברצלונה אתלטיק, אך לא זכה לדקות משחק בקבוצה.
בחודש ינואר 2016 עבר אונדואה לפובלה מפומט מהליגה הספרדית השנייה. הוא ערך חמש הופעות במועדון, שירד בתום העונה להליגה הספרדית השלישית. בחודש יולי של אותה השנייה חתם אונדואה בז'ימנסטיק טרגונה מהליגה הספרדית השנייה, וב-17 באוגוסט הושאל לעונה אחת לסביליה אתלטיקו, קבוצת המילואים של סביליה, המשחקת באותה הליגה.
קריירה בינלאומית
ב-6 בספטמבר 2014 ערך אונדואה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–2 על נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2015. נבחרת קמרון העפילה לטורניר ואונדואה שיחק בכל שלושת משחקי שלב הבתים, אותו לא צלחה נבחרתו. אונדואה זכה יחד עם נבחרת קמרון בטורניר גביע אפריקה לאומות 2017, ושיחק לאורך כל הטורניר, כולל בגמר נגד נבחרת מצרים.
חיים אישיים
בן דודו של אונדואה, אנדרה אוננה, משחק גם הוא כשוער.
ג'ינברה דה בנצ'י
ג'ינֶברה דה בֶּנצ'י (באיטלקית: Ginevra de' Benci; נולדה ב-1457) הייתה אשת החברה הגבוהה האריסטוקרטית בפירנצה במאה ה-15. אביה היה אמריגו בנצ'י.
שיוכה המשפחתי היה מיוחד אומנם, אך ג'ינברה הייתה מפורסמת בזכות העובדה שהייתה משוררת ואשת ספר מכובדת, ובזכות העובדה שהפורטרט שלה הונצח בציור על ידי לאונרדו דה וינצ'י. בשנת 1474, בגיל 16 נישאה ג'ינברה ללואיג'י ניקוליני, ועל פי אחת הגרסאות הוא הזמין את הציור עבור חתונתם. על פי גרסה אחרת, בג'ינברה התאהב שגריר ונציה בפירנצה, ברנרדו במבו, והוא מי שעמד מאחורי הזמנת הפורטרט. כיום מקובלת הגרסה לפיה הציור ניתן כמתנת חתונתה של ג'ינברה, שהייתה בתו של בנקאי עשיר מפירנצה, לניקולוני.
עלי הערער שבציור משמשים כמוטיב מרכזי ביצירה. שמה של האישה הצעירה, ג'ינברה, קשור למילה האיטלקית "ג'ינפרו" שמשמעה ערער. לאונרדו דה וינצ'י השתמש בעלים כמשחק מילים עם שמה של הנערה, והציב את דיוקנה החיוור דמוי השיש כנגד עליו הכהים והקוצניים של שיח הערער. ישנה סידרה מורכבת של רמיזות הקשורות בשם, בצידו השני של הציור, שבאופן יוצא דופן מצויר גם מאחור. על רקע חיקוי שיש בהט, אנו רואים עלי ערער, דפנה ודקל הקשורים ביניהם, ואת העטרה שעליה מופיע הכיתוב בלטינית: "Virtutem Forma Decorat" שפירושו: "היופי מייפה את המידות הטובות". שיח הערער הצומח מתוך העטרה מהווה התייחסות נוספת לשמה של ג'ינברה ולמידות של צניעות ואמונה. כמו כן, שיח הדפנה שהוא ירוק עד, מתייחס לשאיפותיה של ג'ינברה כמשוררת, עליהן אנו יודעים מבמבו ומסופרים אחרים. גם כף הדקל היא סמל למידות טובות. הכיתוב הלטיני השזור עם הצמחים, המסמלים מידות טובות – מקשר בין היופי והמידה הטובה, ושימש באותם ימים נושא ספרותי. יופייה העדין של ג'ינברה מפורש כביטוי למידותיה הטובות, כך שהצד החזיתי והאחורי של הציור קשורים בקשר הדוק ביותר.
Little Things
Little Things (בעברית: דברים קטנים) הוא סינגל של ג'סיקה מאובוי, מתוך אלבומה Hilda.
עם יציאתו של השיר, הסבירה מאובוי כי: בנוסף, היא אמרה:
היא כתבה בחשבון האינסטגרם שלו כי השיר שלה, שנכתב במקור על אמה,.
ביקורת
לורן מ-Sounds of Oz אמרה:
וידאו קליפ
הווידאו קליפ ל-"Little Things" יצא ב-31 ביולי 2019. הקליפ צולם בסט אחד, מאובוי נשברה בבכי במהלך הקליפ ואמרה כי:
ליזוזום
ליזוזום (באנגלית: Lysosome; מיוונית: ליזיס - פירוק, סומה - גופיף) הוא אחד מהאברונים בציטופלסמה של התאים האיקריוטים.
מבנה
צורתו העגולה מזכירה אגס שטוח, והוא מכיל בתוכו חומרים חומציים. אברון זה הוא אברון העיכול התאי, ותפקידו העיקרי הוא פירוק התרכובות הנכנסות לתא ועיכול של גופים זרים ואברונים ישנים. האנזימים שבו פועלים רק ב- pH חומצי (5).
הליזוזום מעכל לעיתים את התא בו הוא מצוי, כאשר אנזימים מפרקים על פי הוראה את ממברנת הליזוזומים וכך משחררים את האנזימים המעכלים שבו אל הציטופלזמה התאית. כך, לדוגמה, מושמד זנבו של הראשן בהפיכתו לצפרדע. תהליך ההשמדה העצמית יכול להיגרם גם על ידי מחלות שונות או כאשר מסיבה כלשהי נוצרת תקלה באנזימי הפירוק הנמצאים בליזוזום.
תקלה אחרת היא חסר או ירידה בפעילות אחד האנזימים המצויים בליזוזום. מצב זה יגרום להצטברות הסובסטרט אותו היה אמור לפרק האנזים החסר. הצטברות הסובסטרט בליזוזום תגרור פגיעה בתא שתוביל לפגיעה ברקמה ובאיבר כולו. מצב זה מכונה מחלת אגירה ליזוזומלית.
הליזוזום גם מסייע לפגוציטים בבליעה וחיסול של גופי זרים (חיידקים וכו').
אלכס וינסטון
ביוגרפיה
וינסטון גדלה בקרבת דטרויט. אביה דחף אותה ללימודי מוזיקה, וכבר כשהייתה בגיל 5 שלח אותה ללמוד גיטרה, דבר שלבסוף עשתה כשהגיעה לשנתה ה-10. במקביל ללימודי הגיטרה החלה בלימודי אופרה אותם המשיכה כעשור. בזמן התיכון ניגנה בלהקות וכשהייתה בת 18 החלה בכתיבת שירים. לדבריה בראיון מ-2013, התחילה בגיל צעיר להצטרף ללהקות ולנגן עם חברים מדטרויט. בתקופה זו הקליטה רצועות דמו ושיתפה אותם עם יוצרים בדטרויט. אלו הביעו עניין בעיקר בשיפור קולה במקום בחומרים שהציגה. בשנת 2010 עברה וינסטון לגור בעיר ניו-יורק שם החלה להופיע כזמרת סולו וכשותפה בלהקות.
את המיני-אלבום הראשון שלה, The Basement Covers, הוציאה וינסטון בהמשך 2010 תוך עבודה משותפת עם צמד המפיקים The Knocks. המיני-אלבום יצא בחברת תקליטים עצמאית השם Heavy Roc Music. המיני-אלבום שהוקלט ב-GarageBand זכה לתשומת לב משמעותית במיוחד באנגליה שם הושוותה וינסטון לעיתים קרובות לקייט בוש, ג'ואנה ניוסום ופי ג'יי הארווי. בסיקור אודות התקליט, ציין הגארדיאן ש"לא הייתה זמרת אמריקאית פורצת דרך במה שנקרא המוזיקה האלטרנטיבית ומחנה הפיצ'פורק, אך לאלכס וינסטון הפוטינציאל הגדול ביותר."
שני סינגלים, "Choice Notes" (2010) ו-"Locomotive" (2011) יצאו לאור, ומאוחר יותר אף הופקו בעבורם וידאו קליפים. שני השירים הללו נכנסו אחר כך למיני-אלבום שיצא בפברואר 2011 בשם Sister Wife. בשנה זו, וינסטון חתמה עם חברת התקליטים איילנד רקורדס וכתוצאה מכך הוציאה מחדש את המיני-אלבום בשם The Sister Wife ובנוסף גם אוסף רמיקסים של שיר הנושא. אלבום הבכורה של וינסטון נקרא King Con והופץ בצורה בינלאומית על ידי V2 Cooperative Music. האלבום הופק על ידי צ'ארלי הוגל (פלורנס אנד דה מאשין, אד שירן, קריסטל פייטרס), ביורן איטלינג (ליקה לי) ו-The Knocks.
השיר "Choice Notes" שימש כליווי מוזיקה למסע הפרסום של יונדאי ix20 באירופה ובפרסומת לרשת המרכולים האמריקאית TJ Maxx. בנוסף שימש השיר "Valvet Elvis" כמוזיקת רקע לפרסומת לגוגל כרום שכותרתה Julie Deane.
וינסטון הופיעה ברחבי אירופה ואמריקה כשהיא נתמכת בין השאר בהרכב אדוארד שארפ אנד דה מגנטיק זירוס ובזמר גוטייה. בנוסף ניגנה בפסטיבלים באנגליה ביניהם Bestival ,VFest ו-Underage Festival.
בספטמבר 2013, הוציאה תחת חברת התקליטים העצמאית שלה Rat Rizzo Records את הסינגל "101 Vultures".
בקיץ 2016 חלתה אלכס במחלת ליים שמנעה ממנה להמשיך בעבודה על מוזיקה חדשה, אך כפי שפורסם באתר הרשמי, בהמשך השנה היא החלימה והחלה לעבוד על מוזיקה חדשה.
ב-29 בספטמבר 2017, פורסם באמצעות פלטפורמת הטוויטר שווינסטון מתחילה בפרויקט פופ חדש בשם Post Precious בשיתוף עם מקס הרשנו, אחד מהמוזיקאים בהרכב MS MR. הסינגל הראשון בפרויקט, שנקרא Timebomb יצא ב-26 באוקטובר 2017.
אנה הייוורד טיילור
אנה הייוורד טיילור (באנגלית:Anna Heyward Taylor: 13 בנובמבר 1879 – 4 במרץ 1956) הייתה ציירת ומאיירת שנחשבת לאחת האמניות המובילות בתקופת הרנסאנס של צ'ארלסטון.
ביוגרפיה
אנה הייוורד טיילור נולדה ב-13 בנובמבר 1879 בקולומביה, דרום קרוליינה, אחת משמונת ילדיהם של בנג'מין ולטר טיילור - רופא ומנתח ששירת במלחמת האזרחים בצבא צפון וירג'יניה - ומריאנה (הייוורד) טיילור. משפחת טיילור בלטה בתעשיית הכותנה ובפיתוח העיר קולומביה. אחיה הגדול תומאס טיילור יבנה מאוחר יותר את בית טיילור, שהפך למקום הראשון של מוזיאון קולומביה לאמנות.
טיילור קיבלה השכלה במכללת דרום קרוליינה לנשים, וסיימה את לימודיה ב-1897. היא נסעה להולנד ב-1903 כדי ללמוד אצל הצייר ויליאם מריט צ'ייס, לאחר מכן טיילה ברחבי אירופה וכן נסעה לסין ויפן ב-1914. טיילור שירתה שמונה עשר חודשים בצלב האדום האמריקני בצרפת ובגרמניה במהלך מלחמת העולם הראשונה, ובילתה את רוב השנים 1917–1919 בצרפת.
עם שובה לאמריקה, טיילור הלכה לקולג' רדקליף ובילתה את הקיץ של 1915 ו-1916 בפרובינסטאון, מסצ'וסטס, ולמדה הדפס. שם היא הפכה למומחית בטכניקה שהרבתה להשתמש בה, הדפסת עץ בקו לבן, שבו רוב ההדפס הוא בצבע אחיד כשהדימוי נוצר על ידי קווים לבנים (לא מכוסים בדיו). טכניקה זו מאפשרת לאמן להדפיס מספר צבעים מאותו בלוק במקום לייצר בלוק נפרד לכל צבע.
קריירה
כאמנית בוגרת ציירה טיילור בשמנים ובצבעי מים, אך היא העדיפה הדפסים, בעיקר חיתוכי עץ. הסגנון שלה הוא ציורי עם קווים גרפיים חזקים המראים את השפעת המודרניזם ומסעותיה באסיה כאחד. התמונות שלה הודפסו בדרך כלל בצבעים עזים או בשחור-לבן, עם פרספקטיבה שטוחה, שטחי צבע גדולים ופרטים מוגבלים.
ההדפסים של טיילור הושפעו מאמנים כמו ויליאם סלצ'ר רייס, ומיצירותיו של אנרי מאטיס. היא גם עבדה מדי פעם בטקסטיל.
ב-1916, טיילור ליוותה את המשלחת של ויליאם ביבי לגיאנה הבריטית כמאיירת מדעית, והיא חזרה שוב לשם ב-1920. [6] במסעות האלה ערכה מחקרים בוטניים שהשפיעו רבות על עבודתה, כשתרגמה את רשמיה להדפסים ולטקסטיל בטיק. בחלק מהעבודות הללו, היא הוסיפה לציור חלקי הצמחים הגלויים גם חתכים מיקרוסקופיים של גבעולים, שחלות וכו'. הם הוצגו במוזיאון לתולדות הטבע בניו יורק ובגנים הבוטניים של ברוקלין ב-1922, וייתכן שהם מייצגים את הפעם הראשונה שבה נעשה שימוש בפרטים מיקרוסקופיים של צמחים באמנות דקורטיבית.
יחד עם אליס רוונל הוגר סמית', אליזבת אוניל ורנר ואלפרד האטי, טיילור נחשבת היום לאחד מארבעת האמנים המובילים של הרנסאנס של צ'ארלסטון.
עבודותיה נמצאות באוספים של מוזיאון קולומביה לאמנות, מוזיאון מחוז גרינוויל לאמנות, מוזיאון ג'יבס לאמנות בצ'ארלסטון, מוזיאון מוריס לאמנות באוגוסטה, המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע, הגנים הבוטניים של ברוקלין ועוד.
טיילור מתה ב-4 במרץ 1956.
יחסי אוקראינה–מלזיה
יחסי אוקראינה–מלזיה הם יחסי החוץ בין מלזיה לאוקראינה.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-3 במרץ 1992 ומלזיה הייתה בין המדינות הראשונות שהכירו בעצמאות אוקראינה. בשנת 2003 הגיע ראש ממשלת מלזיה, מאהאטיר מוחמד, לביקור רשמי לפגישה עם נשיא אוקראינה, ליאוניד קוצ'מה. מאז הביקור, היחסים בין שתי המדינות הללו התמקדו בהיבטים כלכליים, מדעיים, צבאיים-טכניים והומניטריים. אוקראינה שיבחה את מלזיה על הטיפול בנושאי האסלאם במדינה והביעה עניין ללמוד מהניסיון של מלזיה בעניין זה.
יחסי חינוך
מלזיה סיכמה מזכר הבנות עם שלוש אוניברסיטאות בולטות באוקראינה להפעלת שלוש תוכניות לתארים רפואיים בקמפוס בחו"ל כדי להעניק לסטודנטים מקומיים תואר דוקטור לרפואה.
יחסים כלכליים
בשנת 2012, יצוא אוקראינה למלזיה (שהוערך בכ-236.6 מיליון דולר) כלל דשנים כימיים ואורגניים ושמן חמניות. הייצוא של מלזיה לאוקראינה (בסביבות 125.7 מיליון דולר) כלל שמן דקלים, מכונות וציוד חשמלי, ציוד וידאו ושמע, גומי, דוודים, מכונות וציוד תעשייתי, רהיטים, מוצרי פלסטיק ופלסטיק, קקאו, סבונים וציוד אחר להכנת כביסה.
שממית חול נמיב
שממית חול נמיב (שם מדעי: Pachydactylus rangei) היא מין של שממית קטנה המצויה במדבר נמיב החם. שממית זו התגלתה בשנת 1908 על ידי החוקר לאר גבריאל אנדרסון (Lars Gabriel Andersson).
אורכה של השממית 13 ס"מ והיא בעלת עור ורוד ומפוספס מלמעלה באדום, כשצידי הגוף צהובים וכפות רגליים גדולות בעלות כפות נצמדות. הראש גדול ומעט לבן והעיניים צהובות עם אישונים גדולים שחורים. לשונה של השממית ארוכה מאוד ויכולה לנקות את ארובות עיניה.
השממיות חיות מאנגולה עד נמיביה ומחזיקות מעמד בחום המדבר על ידי פעילות לילית ועם שחר השממיות עומדות על קצה הדיונות הגדולות ומחכות לערפילים לחים שמגיעים מהים ומתכסים בראש הדיונות. לאחר מכן הם מתחפרים מתחת לקרקע עד הלילה.
הם אוכלות חרקים שונים ובעיקר חיפושיות מדבר, כמו חיפושית מדבר נמיב (Stenocara gracilipes). הם תופסות את הטרף בלשונם הדביקה.
סקווים
סקווים (שם מדעי: Sequoioideae) היא תת-משפחה של עצים במשפחת הברושיים (Cupressaceae). בעבר שויכה למשפחת הטקסודיים, אך בעקבות מחקרים נבלעה משפחה זו בתוך הברושיים. תת-המשפחה כוללת שלושה סוגים, שבכל אחד מהם יש מין יחיד.
שלושת המינים הם:
עצי הסקוויה הם הגדולים שבצמחים, והם שוברים שיאים רבים בממדיהם, הן בגובה והן בנפח. הם אף מהמובילים בתוחלת חייהם, כאשר גילם יכול להאריך לעד כ- 2,200 שנה. מקור השם "סקוויה" בשמו של ראש שבט הצ'ירוקי האינדיאני. בארצות הברית רווח השם "רדווד" כשם חליפי לעצי ה"סקוויה" ומקורו בצבע הגזע החום-אדמדם כצבע הקינמון.
תפוצה
התפוצה הטבעית והעיקרית של עצי "סקוויה ענקית" היא במורדות רכס סיירה נבדה במדינת קליפורניה בארצות הברית וריכוזם העיקרי בפארקים לאומיים וביערות לאומיים המשמרים אותם שהחשובים בהם הם: הפארק הלאומי סקוויה שבחורשת "היער הענק" שבשטחו הריכוז הגבוה ביותר של הפרטים הגדולים ביותר, הפארק הלאומי קינגס קניון הצמוד לפארק הלאומי סקוויה שבו נמצאת "החורשה הגדולה ביותר של עצי סקוויה ענקית" המכונה "חורשת הר הרדווד" ובה 15,800 עצים, הפארק הלאומי יוסמיטי שבו שלוש חורשות של עצי "סקוויה ענקית", היער הלאומי סקוויה שבו כ-41 חורשות במלואן או בחלקן והן למעלה ממחצית חורשות הסקוויה הענקית, היער הלאומי אינְיוֹ, היער הלאומי סיירה והיער הלאומי סטניסלוס.
התפוצה הטבעית והעיקרית של עצי "סקוויה נאה" היא בצפון אזור החוף שבמערב קליפורניה והריכוזים החשובים הם הפארק הלאומי והפארקים המדינתיים רדווד שבו ארבעה מחמשת עצי "סקוויה נאה" הגבוהים ביותר וכן מרבית עצי "הסקוויה הנאה" הגדולים ביותר כולל תשעה מהעשרה הגדולים ביותר, הפארק המדינתי רדווד המבולדט שבו לפחות למעלה מ-500 עצים מתוך לפחות מעל 600 הגבוהים מעל 100 מטרים ו-23 מתוך 38 העצים הגבוהים מ-110 מטרים, "השמורה המדינתית יער מונטגומרי" (Montgomery Woods State Reserve) שבה שלושה מהעצים הגבוהים מ-110 מטרים, ו"מצבת הזיכרון הלאומית יער מיור" (Muir Woods National Monument) הנמצאת 19 ק"מ מצפון לסן פרנסיסקו ונקראת על שמו של ג'ון מְיוּר, בוטנאי, אקולוג וממייסדי התנועות לשימור המגוון הביולוגי ולהגנה מהתערבות האדם בטבע הפראי, שהציל את העצים מהמשך כריתה מסיבית, לאחר שנכרתו רבים מעצי הסקוויה שהיו מצויים בקליפורניה.
הסוג השלישי של עצי סקוויה, המטסקוויה, גדל בסין.
ג'ים פרסונס
ג'יימס ג'וזף "ג'ים" פרסונס (באנגלית: James Joseph "Jim" Parsons; נולד ב-24 במרץ 1973) הוא שחקן, מדבב וקומיקאי אמריקאי, המוכר בעיקר מתפקידו כד"ר שלדון קופר מקומדיית המצבים "המפץ הגדול" (2019-2007); עבורו זכה בארבעה פרסי אמי ובפרס גלובוס הזהב לשחקן הראשי הטוב ביותר בסדרה קומית.
ביוגרפיה
פרסונס נולד ביוסטון, טקסס. פרסונס החל לעסוק במשחק כבר בגיל צעיר. ב-1996, קיבל מלגה לבית הספר למשחק באוניברסיטת יוסטון. פרסונס בעל תואר שני במשחק מאוניברסיטת סן דייגו.
קריירה מוקדמת
בתחילת הקריירה שיחק במחזות באוף ברודוויי, והשתתף בסדרת פרסומות של רשת המזון המהיר Quiznos. בשנת 2004 גילם את דמותו של רוב הולברוק בסדרה "המשפט של איימי" ברשת CBS, במשך שבעה פרקים.
בשנת 2006 שיחק בדרמה הרומנטית "עד 10 פריטים" לצידו של מורגן פרימן.
פריצתו עם "המפץ הגדול"
פרסונס העריך שהוא נבחן עבור בין 15 ל-30 פרקי פיילוט לטלוויזיה, אך ברבות מהפעמים שבהן לוהק, התוכנית לא הצליחה למצוא רשת טלוויזיה שמוכנה לרכוש אותה, עד שלוהק לסיטקום "המפץ הגדול" ברשת CBS. לאחר קריאת תסריט הפיילוט, פרסונס הרגיש שתפקידו של שלדון קופר יתאים לו מאוד. למרות שהוא לא הרגיש שום סוג של מערכת יחסים עם הדמות, הוא הוקסם ממבנה הדיאלוג, האופן שבו הכותבים "משתמשים בצורה מבריקה במילים שרובנו לא מכירים כדי ליצור את הקצב הזה, והקצב תפס אותי. זה הייתה ההזדמנות לרקוד דרך הדיאלוג הזה בהרבה מובנים."
בשנת 2014 שיחק בסרט הדרמה המקורי של ראיין מרפי לערוץ HBO; "הלב הרגיל" שעוסקת במשבר האיידס בעיר ניו יורק בשנים 1981–1984. התסריט נכתב על ידי לארי קרמר, שהתבסס על המחזה האוטוביוגרפי ברובו שפרסם בשנת 1985 באותו שם. פרסונס גילם את טומי, עמיתו לעבודה של האקטיביסט היהודי-אמריקאי - נד ויקס (מארק ראפלו) וקיבל ביקורות חיוביות על תפקידו, ואף קיבל מועמדות לפרס אמי לשחקן משנה מצטיין במיני-סדרה או סרט טלוויזיה.
בשנת 2016 שיחק בדרמה "מאחורי המספרים" לצידן של טראג'י פ. הנסון, אוקטביה ספנסר וקירסטן דנסט. בשנת 2018 העניק את קולו להקלטת ספר הילדים "יום בחייו של מרלון באנדו". בשנת 2019 שיחק בסרט "משפטו של טד בנדי" בתור לארי סימפסון, התובע במשפט נגד טד בנדי.
בשנת 2020 שיחק במיני-סדרה של נטפליקס; "הוליווד" מבית היוצר של ראיין מרפי. פרסונס גילם את סוכן השחקנים הנרי וילסון, ועבור תפקיד קיבל שבחים רבים והיה מועמד לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב לשחקן משנה מצטיין במיני-סדרה.
חיים אישיים
בלילה בו זכה בפרס אמי ב-2010 ולאחר עשר שנות זוגיות, התארס עם בן זוגו טוד ספיווק. בריאיון לעיתון הניו יורק טיימס שנערך ב-2012 סיפר על יציאתו מהארון וכן על ארוסו. השניים נישאו במאי 2017, והם מתגוררים בניו יורק.
מוחמד רפיק תאראר
מוחמד רפיק תאראר (באורדו: محمد رفیق تارڑ; 2 בנובמבר 1929 – 7 במרץ 2022) היה פוליטיקאי ושופט פקיסטני שכיהן כנשיא פקיסטן התשיעי בין השנים 1998–2001.
ראשית חייו
מוחמד ראפיק תאראר נולד בכפר פירקוט שבמחוז פנג'אב שבהודו הבריטית (כיום בפקיסטן). לאחר שסיים את לימודיו במכללה אסלאמית הוא התקבל ללימודים באוניברסיטת פנג'אב שם הוא סיים לימודי תואר ראשון בלימודים אסלאמיים ב-1949. תאראר הושפע מהמלומד החנפי והמנהיג הדתי והפוליטי סייד עטה אולה שאה בוכארי ולקח חלק במפגשים של המפלגה האסלאמית "אהרר", אך באופן רשמי לקח חלק בפעילויותיה של הליגה המוסלמית. במהלך שנות לימודיו הוא היה פעיל בליגה והיה ממעריציו של מוחמד עלי ג'ינה.
במהלך תהליך קבלת עצמאותה של פקיסטן היה תאראר פעיל כעובד רווחה במחנות שהוקמו על ידי פדרציית הסטודנטים המוסלמים עבור המהגרים ההודים שנמלטו לפקיסטן מהודו אפופת המהומות. הוא למד במכללה למשפטים באוניברסיטת פנג'אב וב-1951 הוא סיים תואר ראשון במשפטים.
קריירה משפטית
לאחר סיום לימודיו הוא עבד כטוען (Pleader) בבית המשפט הגבוה של לאהור ובאוקטובר 1955 הוא הוסמך כעורך דין. בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוא פתח משרד עורכי דין משל עצמו בגוג'ראנוואלה ועבר בחינות כדי להיות מקודם לתפקיד שופט בבית משפט נפתי וכשופט מחליף.
ב-1971 הוא היה לנשיא בית הדין לעבודה של פנג'אב ובאוקטובר 1974 הוא מונה כשופט בבית המשפט העליון של לאהור. ב-1989 הוא קודם לנשיא בית משפט זה. קודם לכן, כשהיה שופט מן המניין בבית המשפט של לאהור, הוא שימש כחבר בוועדת הבחירות של פקיסטן כנציג מחוז פנג'אב. ב-1991 מונה תאראר כשופט בבית המשפט העליון של פקיסטן, תפקיד בו הוא שימש עד לפרישתו בנובמבר 1994 בגיל 65.
לאחר פרישתו מכס השיפוט במרץ 1997, פתח תאראר בקריירה פוליטית והצטרף למפלגת הליגה המוסלמית. לאחר שהבטיח לעצמו מועמדות מטעם המפלגה הוא נבחר באותה שנה כחבר בסנאט של פקיסטן.
נשיא פקיסטן
לאחר התפטרותו ב-1997 של פארוק לע'ארי מכס הנשיאות, עלה שמו של תאראר כמועמד לתפקיד. ב-31 בדצמבר אותה שנה הוא נבחר בבחירות בלתי-ישירות ברוב גדול וזכה ב-374 קולות מתוך 457 המצביעים בגוף הבוחר מול 31 הקולות של מועמד מפלגת העם הפקיסטנית, אפטאב מיראני ו-22 הקולות של מועמד ג'מאיית עולמה א-אסאלם, מוחמד שיראני. היה זה הרוב הסוחף ביותר שהושג אי פעם בבחירות לתפקיד.
עם היבחרו כנשיא, היה תאראר דמות צנועה שמילא תפקיד טקסי ברובו ששמר על פרופיל נמוך, נמנע מראיונות בתקשורת ונותר שליח נאמן של משפחתו של ראש הממשלה נוואז שריף. הוא חתם ללא התנגדות על התיקונים ה-13, ה-14 וה-15 לחוקת פקיסטן שהגבילו עוד יותר את סמכות הנשיא, תהליך שהחל כבר ב-1997 ותאם את הרוח האמיתית של החוקה.
תאראר לא הודח בהפיכה הצבאית של 1999, שהעלתה לשלטון את הגנרל פרבז מושארף, ראש מטה הכוחות המשולבים של הכוחות המזוינים של פקיסטן, אף על פי שהוא היה מינוי של משטרו של נוואז שריף. לפיכך הוחלט להשאיר את תאראר בתפקידו, אך לא למשך כל תקופת הכהונה של חמש השנים. ב-21 ביוני 2001 פרסם מושארף, בתפקידו כמפקד הממשל הצבאי, את "פקודת מסגרת הסדר המשפטי" ובמסגרתה הודיע על סיום תפקידו של תאראר כנשיא.
לאחר הנשיאות
תאראר פרש מן החיים הפוליטיים והתיישב בלאהור. הוא שמר על יחסים טובים עם נוואז שריף ועם משפחתו. כלתו, סאירה תאראר, הייתה חברה בממשלתו השלישית של שריף ושימשה בתפקיד שרת הבריאות.
נפטר ב-7 במרץ 2022.
ביצנית צהובת-רגל
בִּצָּנִית צְהֻבַּת-רֶגֶל (שם מדעי: Tringa flavipes) היא עוף מים בינוני מהסוג ביצנית. היא מתרבה באזור הטייגות של צפון אמריקה.
בישראל היא מזדמנת נדירה ביותר עם שלוש תצפיות עד היום, ב-1977, 2008 ו-2020.
טקסונומיה ואטימולוגיה
הביצנית צהובת-הרגל תוארה בשנת 1789 על-ידי חוקר הטבע הגרמני יוהאן פרידריך גמלין במהדורתו המתוקנת והמורחבת של Systema Naturae של קארל ליניאוס. הוא הציב אותה בסוג חרטומן (Scolopax) וטבע את השם המדעי Scolopax flavipes. גמלין ביסס את תיאורו על ביצניות שנצפו במחוז ניו יורק בסתיו, שתוארו ב-1785 הן על ידי חוקר הצפרות האנגלי ג'ון לאת'אם והן על ידי חוקר הטבע הוולשי תומאס פננט. הביצנית צהובת-הרגל ממוקמות כעת בסוג ביצנית (Tringa) שהוצג בשנת 1758 על ידי חוקר הטבע השוודי קארל ליניאוס במהדורה העשירית של Systema Naturae שלו. שם הסוג Tringa הוא השם הלטיני שניתן לביצנית שחורת-כנף על ידי אוליסה אלדרובנדי בשנת 1599, על בסיס trungas מיוונית עתיקה, שמקורה בחופמאי בגודל קיכלי בעל על-שת לבן המנענע את זנבו, שהוזכר על ידי אריסטו. שם המין הספציפי flavipes משלב את המילים הלטיניות flavus שמשמעותו "צהוב" ו-pes שמשמעותו "רגל".
זהו מין מונוטיפי, כלומר לא הובחנו תת-מינים שונים.
תיאור
הביצנית צהובת-הרגל היא ביצנית בגודל בינוני, באורך 23–25 ס"מ, מוטת כנפיים של 59–64 ס"מ, ומשקל 67–94 גרם. הזוויגים דומים הן בניצוי והן בגודל הכללי. בלבוש קיץ החלקים העליונים מנומרים באפור-חום, שחור ולבן. החלקים התחתונים לבנים עם פספוס חום מפוזר על החזה והצוואר. בלבוש החורף החלקים העליונים מקבלים צבע אפור-חום אחיד יותר. הרגליים צהובות.
מינים דומים
בהשוואה לביצנית עקודה (Tringa melanoleuca ), מקורה קצר יותר (נראה בערך כאורך הראש), דק, ישר וכהה באופן אחיד. החזה מפוספס והצדדים מפוספסים בעדינות יותר.
על-אף שהיא דומה במראה לביצנית עקודה, היא קשורה יותר לבבואן קרום-אצבעות (Tringa semipalmata ) הגדול ממנה בהרבה; התבנית העדינה, הברורה והצפופה על הצוואר הנראית בלבוש החיזור מעידה על הקשר בין מינים אלו.
היא דומה בנוסף גם לביצנית מנומרת, בשל הצבע החום החם בחלקיהן העליונים ובשל כך שגם הביצנית המנומרת בעלת רגליים צהבהבות עד ירקרקות; אך לביצנית צהובת-הרגל יש פס-גבה קצר יותר, שלא נמשך אל מאחורי העין כמו במקרה של המנומרת, וגם אין לה כיפה כהה. סימן זהוי מועיל נוסף הוא חישוף אברות ארוך אצל הביצנית צהובת-הרגל (בעמידה - קצות הכנפיים בולטים מעבר לקו קצה הזנב) וקצר אצל הביצנית המנומרת.
קולות
קריאתה רכה יותר מזו של הביצנית העקודה.
תפוצה ובית גידול
היא נודדות לחופי מפרץ מקסיקו בארצות הברית, האיים הקריביים ודרומה לדרום אמריקה. היא מזדמנת קבועה למערב אירופה; בבריטניה מגיעות כחמש ציפורים מדי שנה, בעיקר בין אוגוסט לאוקטובר, כאשר פרטים בודדים חורפים מדי פעם.
בתי הגידול שלה כוללים גדות בוציות של מקווי מים מתוקים ומלוחים, חופי ים, שפכי נהרות, גדות בריכות, מאגרים ואגמים, באזורי הטייגות מאלסקה ועד קוויבק.
תצפיות בישראל
בישראל היא מזדמנת נדירה ביותר, עם שלוש תצפיות עד היום:
קינון
הקן הוא שקע באדמת טחב יבשה, המרופד בעשב יבש ועלים רקובים ובדרך כלל מוסתר היטב. לעיתם היא בונה מספר קנים בטרם מחליטים ההורים כי הצליחו לבנות קן באיכות מספקת. התטולה מכילה בדרך כלל ארבע ביצים בצבע חום או אפור ומכוסות בכתמים בגוונים שונים של חום. גודלן הממוצע הוא 42 מ"מ על 29 מ"מ. הדגירה נמשכת 22–23 ימים, ומבוצעת על ידי שני הזוויגים. שני ההורים משתתפים בגידול הצאצאים, שפורחים מהקן כמה שעות לאחר הבקיעה. האפרוחים מסוגלים להאכיל את עצמם כבר בעת היציאה מהקן. הם מתחילים לעוף בגיל 23 עד 31 ימים.
תזונה
ביצניות אלו משחרות אחר מזון במים רדודים, אולם לעיתים הם נראים במים המגיעים לבטנם. לפעמים הן משתמשות במקורן כדי לערבב את המים; הן מבצעות דקירות קצרות באמצעות המקור הארוך שלהן או מזיזות את המקור שלהן מצד לצד כדי ללקט את הטרף שלהן. מכיוון שהן נודדות בלהקות, ייתכנו מקרים בהם הן מתחרות על משאבים. הן נוטות להפגין תוקפנות כאשר הן מתחרות על מזון. הן אוכלות בעיקר חרקים (כגון זבובים, חיפושיות, חותרניים ובריומאים), דגים קטנים, סרטנים, תולעים מימיות, רכיכות (כגון חלזונות), עכבישים וזרעים.
סטטוס
למין זה טווח תפוצה נרחב ואוכלוסייה גדולה. למרות שמגמת האוכלוסייה העולמיות מראה סימני ירידה, המין אינו מוגדר כמתקרב לסף פגיעות, ומסווג ברמת סיכון "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
נתונים מסקר ציפורים מקננות (BBS) מצביעים על כך שהמין עבר ירידה גדולה במספרים בצפון אמריקה במהלך 40 השנים האחרונות (ירידה של 94.9% במהלך 40 שנה, השווה לירידה של 52.6% לכל עשור ); עם זאת, סקרים אלה מכסים הרבה פחות ממחצית מטווח התפוצה של המין בצפון אמריקה, ולכן עשויים שלא לספק נתונים המייצגים את כלל האוכלוסייה.
בעקבות ירידות שדווחו באוכלוסייה החורפת של המין בסורינאם מאז שנות ה-70, בוצעו סקרים באתר מסוים בשנים 2008–2009 באותן שיטות של סקר קודם באותו מקום. התוצאות הראו כי מספרי הביצנית ירדו בכ-80% לעומת אלו שנרשמו בשנים 2002–2003. שינוי זה הוערך כמייצג של כל החוף של סורינאם, בהתבסס על סקר אווירי של החוף בדצמבר 2008, תצפיות קרקע נוספות וארבעה סקרים במקום אחר. החוקרים אוטמה וראמצ'אראן הציעו כי ייתכן שהאוכלוסייה העולמית ירדה בכ-75% בין השנים 2002 ל-2009, וכי המין עשוי לעמוד בפני הכחדה תוך 20–30 שנה, תוך ציון תצפיותיהם של מוריסון ורוס (1989) מאמצע שנות ה-80, על-פיהן יותר מ-70% מהביצניות צהובות-הרגל והעקודות החורפות בחופי דרום אמריקה עושות זאת בסורינאם. ההערכה הנוכחית עבור אוכלוסיות החורף המשולבות של המינים לאורך חופי צפון-מזרח דרום אמריקה היא 8,000, בהתבסס על סקרים אוויריים מרובים (סורינאם: 2008, 2011, 2014; גיאנה הצרפתית: 2008, 2014; ברזיל: 2011, 2014), מה שמצביע על ירידה של כ-90% מאז 2002. נראה כי האוכלוסיות בסורינאם חוו את השינוי הדרמטי ביותר, עם ירידות העולה על 96%, בעוד שהאוכלוסיות בגיאנה הצרפתית (כ-5,000–6,000 פרטים) נראות יותר יציבות. עם זאת, על פי העדויות הנוכחיות לא ניתן להתעלם מכך שהאוכלוסייה משנה את העדפותיה הגאוגרפיות במהלך עונת הקינון, בין אם לאורך החוף של צפון-מזרח דרום אמריקה או באופן נרחב יותר.
ירידות נרשמו גם בסן מרטן מאז שנת 2000, כאשר 348 נספרו בינואר 2001 ופחות מ-5 פרטים נספרו בכל שנה בשנים 2006–2011, ובאזורי ביצות סביב בוגוטה, קולומביה, שם אבדו יותר מ-98% מבתי הגידול. יתר על כן, מגמת ירידה משמעותית נצפתה מאז 1991 באוכלוסיית המין הזה החורפת בלגונות סלינס בדרום-מערב אקוודור. לעומת זאת, אין סימנים לירידה משמעותית בחופי פרו.
ידוע כי המין ניצוד בחלקים מסוימים של הקריביים וחופי דרום אמריקה, והוא ממיני עופות החוף הניצודים ביותר בגוואדלופ ובמרטיניק, שם מדווח על כמה אלפים שנורים מדי שנה. עדויות אלו מצביעות על כך שלחץ הציד אינו בר קיימא בשנים מסוימות, ומחקרים מתוכננים ומתבצעים כדי לכמת את השפעת הציד ואת קצב הירידה באוכלוסייה. איומים נוספים על המין כוללים אובדן בתי גידול באמצעות כריתת עצים, הרחבה והתעצמות חקלאית, פיתוח עירוני וכרייה, שימוש בחומרים אגרוכימיים ושינויי אקלים.
האל בליין
האל בליין (באנגלית: Hal Blaine; נולד בשם הארולד סימון בלסקי, 5 בפברואר 1929 - 11 במרץ 2019) היה מתופף יהודי אמריקאי, ועל פי הטענה נטל חלק ביותר מ-35,000 הקלטות ו-6,000 סינגלים. הוא ניגן ב-40 להיטים שהגיעו למקום הראשון במצעדים, בשירים של אמנים פופולריים כלהקת הבירדס, פרנק סינטרה ואחרים. כן השתתף בהקלטת פסקולים לסרטים ולתוכניות טלוויזיה. הוא ניגן ג'אז וביג בנד, והתמחה ברוק אנד רול.
חייו והקריירה שלו
בליין נולד במסצ'וסטס להורים יהודים (מאיר ורוז בלסקי), החל לנגן בתופים כילד, ועבר עם משפחתו לקליפורניה בשנת 1943. ב-1944 היה אחד הניצולים מן השריפה באוהל הקרקס בהרטפורד, אסון שגבה את חייהם של 167 בני אדם.
בראשית דרכו המקצועית ניגן במועדונים בשיקגו והיה חלק מתזמורתו של קאונט בייסי. בשנות החמישים הרבה לנגן באולפן, ובשונה מנגני ג'אז רבים נהנה לנגן גם רוק אנד רול. באותה תקופה הפך לחלק מלהקת נגני האולפן של פיל ספקטור - The Wrecking Crew.
משנות השמונים ירד נפח עבודתו, כשמחשבים תפסו את מקומם של נגני אולפן ומפיקים נטו להעדיף מוזיקאים צעירים. בליין המשיך לעבוד בהקלטת מוזיקה לפרסומות, ולאחר שנקלע למצוקה כלכלית בעקבות גירושיו אף עבד כמאבטח.
מורשת והכרה
בליין נחשב לנגן פורה, ולפי הערכתו שלו ניגן ביותר מ-35,000 הקלטות. בין היתר ניגן בשירים הבאים:
בשנים 1966 - 1971 ניגן בליין בשישה אלבומים רצופים שזכו בפרס אלבום השנה בטקס פרסי הגראמי.
בקולנוע גולמה דמותו של בליין על ידי ג'וני סניד בסרט "Love & Mercy", הביוגרפיה של בריאן וילסון מהביץ' בויז (2014).
בשנת 2000 נרשם בהיכל התהילה של הרוק אנד רול ובשנת 2018 קיבל פרס גראמי למפעל חיים.
טעינה חוזרת
נשק בעל מנגנון טעינה חוזרת או כלי נשק נטען (אנגלית: repeating firearm או repeater) הוא כלי ירייה שמסוגל לירות מספר פעמים, ברציפות, לפני שיהיה צורך לטעון מחדש תחמושת באופן ידני. בניגוד לכלי ירייה בעלי מנגנון של ירי-בודד שבהם יכול הנשק להכיל ולירות רק כדור אחד, כלי נשק בעל מנגנון של טעינה חוזרת יכול לאחסן מספר כדורים בתוך מכלי קיבול כגון מחסנית (בין אם פנימי או פריק כמו באקדחים, רובים או רובי ציד), צילינדר (כמו באקדח תופי) או חגורה (כמו במכונת ירייה. כלי נשק בעל מנגנון של טעינה חוזרת משתמש בפעולה מכנית כדי לטעון כל כדור לתוך ומחוץ למכלול אל תוך בית הבליעה אל מול הקנה. מנגנון זה זה מאפשר לירות בנשק שוב ושוב, ברצף מהיר יחסית, לפני שיש צורך בטעינת תחמושת ידנית.
כלי נשק מרובי קנה כגון אקדחי דרינגר, אקדחי "קופסאות פלפל" ורובי ציד כפולי-קנה לא נכללים בין כלי הנשק בעלי טעינה חוזרת למרות יכלתם לירות יותר מכדור אחד לפני טעינה ידנית מאחר שהיכולת מושגת לא באמצעות מערכת טעינה מיכאנית אלא על ידי שימוש במספר קנים נפרדים הנטענים באופן נפרד.
מנגנון הפעלה מיכאני-ידני
בכלי נשק נטען בעל מנגנון טעינה חוזרת ידנית המשתמש נדרש להפעיל כוח על מנגנון הטעינה על מנת להשלים את פעולת ההזנה - דריכה - ירי - פליטה. המשתמש מפעיל ידית, בריח או פטיש חיצוני הן באופן ישיר או על ידי הפעלת מנגנון מיכאני המחובר למנוף או מחלק.
מנגנון טעינה תופי
אקדחי-תופי (אנגלית: Revolver מילולית "מסתובב" ) משתמשים בתוף שהוא גליל מסתובב המכיל מספר תאים ומשמש כמחסנית קבועה כאשר כל תא מחזיק כדור מוכן לירי או כדור ריק. כאשר הפטיש נדרך באופן ישיר ביד הקרוי "פעולה יחידה", או עקיף באמצעות משיכה-הדק הקרוי "פעולה כפולה" מנגנון ההדק יסובב את הצילינדר ויציב בתורו כל תא בתוף מול פתח הקנה. בעת הירי, הקליע יעבור על פני הרווח בין הצילינדר לקנה, גאזים שנפלטו מהתרמיל בעת הירי יפלטו מהרווח בלחץ גבוה. בשנת 1836, הגיש סמואל קולט פטנט על "אקדח מסתובב" שנקרא מאוחר יותר קולט פטרסון בעל מנגנון טעינה "פעולה יחידה". קשה להפריז בחשיבות האקדח ובעיקר הפטנט להיסטוריה של כלי נשק ובשינויים קלים בלבד משמשים אקדחים תופים עד היום בשימוש צבאות, משטרות ואזרחים. במקביל לכניסת אקדחים תופים נוצרו ונכנסו לשימוש רובים בעלי מנגנון טעינה תופי אך אלו לא זכו לשימוש נרחב מאחר שללא התקני איטום מיוחדים, פריקת גז מהרווח בין התוף לקנה נפלט בלחץ וטמפרטורה גבוהים קרוב לפנים כאשר הנשק נורה מהכתף יצרה סכנה למשתמש בנשק.
מנגנון טעינה על ידי מנוף
מנגנון טעינה חוזרת מסוג פעולת מנוף היא מערכת טעינה מכנית שנשלטת על ידי ידית הנעה המופעלת ידנית וממוקמת כחלק משמורת ההדק. בעת ההפעלה הידית מסתובבת קדימה וגורמת לתנועת הבריח, מנגנון זה מזין וחולץ את הכדורים מתוך בית הבליעה ודורך את הנשק. רוב כלי הנשק הפועלים על ידי מנוף הם רובים, אך יוצרו כמה רובי ציד עם פעולת מנוף וכמה אקדחים. רובה המנוף הראשון בשימוש משמעותי היה רובה מנוף-טבעת שיוצרו על די חברת קולט בין השנים 1837 ל-1841 רובים אלו הכילו מספר כדורים בתוף והשתמשו במנגון הצתה פיקה וכדור  מנגנון המנוף-טבעת היה ממוקם מול ההדק. משיכת הידית סובבה את התוף אל מול הקנה ודרכה נוקר נסתר. עיקר הפיתוח של כלי נשק עם מנגנון טעינה על ידי מנוף תוכננו ויוצרו בארצות הברית והגיעו לשיאם לפני מלחמת האזרחים האמריקאית ולאחריה, בתקופה זו הופיעו הרובה הנטען ספנסר ורובה הנרי שנוצרו שניהם בשנת 1860. הספנסר היה רובה המופעל עם מנוף עם מחסנית נשלפת בצורת גליל שבה שכנו 7 כדורים. ידית המנוף שימש לפתוח את הבריח ולהזין כדור לתוך בית הבליעה, את הפטיש היה צריך לדרוך בנפרד, למרות מגבלותי שימש רובה ספנסר במלחמת האזרחים האמריקאית. רובה הנרי הציג מספר שיפורים בראש וראשונה פטיש במיקום מרכזי שהונע על ידי התנועה לאחור של בריח שנשלט על ידי המנוף ומחסנית מתחת לקנה ולא בקת הנשק כמקובל קודם לכן.
חברת Marlin Firearms Company הוציאה לשוק בשנת 1881 את הרובה הנטען בעל פעולת-מנוף הראשון של מרלין כדגם 1881. הדגם הבא יצא בשנת 1894 והיה בייצור ושימוש תחת שמות שונים וקטרים שונים בשם Marlin 336 נמצא עדדין בייצור במחצית הראשונה של המאה ה-21. החברה ששמה נקשר לרובים בעלי מנגנון פעולת מנוף היא חברת ווינצסטר חברה לייצור כלי נשק נטענים שהוציא החל משנת 1866 סדרה של רובים איקוניים שהמפורסם בהם הוא מודל 1873 שזכה לכינוי "הרובה שכבש את המערב" וייוצר עד לשנת 1923. אף על פי שהם דומים חיצונית, רובי מרלין ווינצ'סטר שונים מבפנים. למרלין יש פעולת מנוף חד-שלבית, בעוד שלווינצ'סטר יש מנוף דו-שלבי. בפעולה הדו-שלבית המנוף קשור למכלול ההדק. מכלול זה נע לכוון מטה כדי לפתוח את הבריח אשר זז אחורה כדי להוציא את תרמיל הריק.
בעוד שרובים נטענים בעלי מנגנון טעינה על ידי מנוף היו פופולריים בקרב ציידים ויורים ספורטיביים ואף על פי שרובים אלו היו בעלי קצב אש גבוה יותר מרובים בעלי פעולת-בריח הם לא זכו לשימוש צבאי נרחב. אחת הסיבות המשמעותיות לכך היא שקשה יותר לירות ממצב שכיבה עם רובה מנוף מאשר עם רובה בעל מנגנון טעינה על ידי בריח. הסבר נוסף היה מורכבות הועלויות ייצור גבוהות יחסית ובעיות תאימות מוגבלת של התחמושת לתחמושת צבאית. בסופו של דבר, הבעיה הייתה כלכלית עד שהרובים בעלי מנגנון פעולת-מנוף הפכו לזמינים בסוף המאה ה-19, צבאות ברחבי העולם הכניסו לשימוש רובים בעלי פעולת-בריח ולא היו מוכנים להשקיע בייצור רובים יקרים יותר.
מנגנון טעינה על ידי משאבה
מנגנון טעינה על ידי משאבה הוא מנגנון מיכאני המופעל ידנית על ידי הזזת מחלק על גבי מתפסי הנשק, מנגנון זה קשור לבריח על ידי מוט אחד או שני מוטות, תנועה זו גם מפעילה "מעלית" המעלה כדורים מהמחסנית אל מול בית הבליעה. לאחר הירי הבריח נפתח והמחלק נמשך אחורה כדי להוציא תרמיל ריק ובדרך כלל כדי לדרוך את הפטיש או הנוקר. ולאחר מכן נדחף המחלק קדימה כדי לטעון כדור לתוך בית הבליעה. רוב כלי הנשק בעלי פעולת משאבה משתמשים במחסנית "צינור" אינטגרלית אם כי חלקם עושים שימוש במחסנית נשלפת. פעולת משאבה משמשת בדרך כלל לרובי ציד. מכיוון שהחלק הקדמי מתבצע בדרך כלל עם יד התומכת בנשק ולא ביד המפעילה את ההדק, נשק העל פעולת משאבה הוא העל קצב אש מהיר יותר מנשק בעל מערכת טעינה של בריח מכיוון שהוא לא מחייב את יד ההדק להסיר מההדק בזמן טעינה מחדש. כמו כן, מכיוון שהפעולה מבוצעת בצורה ליניארית, היא יוצרת פחות מומנט שיכול להטות את הנשק מכיוון למטרה בעת ​​ירי חוזר במהירות.
עיצובים מודרניים של פעולת משאבה הם קצת יותר איטיים מרובה ציד חצי אוטומטי, אך פעולת המשאבה מציעה גמישות רבה יותר בבחירת הכדורים, ומאפשרת ליורה לערבב סוגים שונים של תחמושת כולל כדורים בעלי כוח מופחת בעוד רובי ציד חצי אוטומטיים חייבים להשתמש בחלק מהאנרגיה של כל כדור שנורה כדי לבצע פעולות טעינה חוזרת על ידי שימוש בחלק מהאנרגיה של הגאזים הנפלטים בעת היריה, בנוסף, כמו כל רובי פעולה בעלי טעינה ידנית או מיכאנית, רובי פעולת משאבה הם מטבעם אמינים יותר מאשר רובים חצי אוטומטיים בתנאים קשים כגון חשיפה ללכלוך, חול או השפעות אקלים לפיכך רובי ציד בשימוש צבאי היו ברובם דגמים של פעולת משאבה. רוב רובי הרובים בעלי מערכת טעינת על ידי משאבה, הכדורים נמצאים במחסנית צינורית קבועה בגוף הרובה. סידור זה גורם לטעינה איטית של הכדורים במחסנית שכן יש להכניס כל כדור, אחד אחד אל המחסנית.
מנגנון טעינה על ידי בריח
סוג אחר הרבה יותר נדיר של פעולת בריח הוא מערכת המשיכה הישרה, המשתמשת במנגנוני ראש בריח מורכבים כדי להקל על הנעילה. עיצובים של משיכה ישרה אינם דורשים סיבוב ידית הבורג, מה שמאפשר למשתמש לבצע מחזור פעולה ליניארי, להפחית את התנועות הדרושות מארבע לשתיים בלבד ובכך להגדיל משמעותית את קצב האש.
קנה מסתובב
כלי נשק בעלי קנה מסתובב משתמשים במספר קנים במכלול מסתובב, כאשר כל קנה יורה מעצמו כאשר מסובבים אותו למיקום בו הוא יושב במקביל לבית הבליעה כך שכל יחידה היא בעלת קנה נפרד אליו מסתכנרן בריח נפרד שהוא מבחינה טכנית כלי נשק בודד בעל טעינה חוזרת שמצב הפעולה שלה מתאים למיקום הסיבובי שלה בתוך המכלול ובכל רגע כל הקנים נמצאים בשלבים שונים של מחזור הפעולה. כדי להשיג קצב אש פרופורציונלי למהירות סיבוב הקנה, כלי הנשק מוזנים בדרך כלל בחגורות, אם כי הגרסאות המוקדמות השתמשו במחסניות. כלי נשק בעלי קנה מסתובב משמשים לייצר קצב אש ירי מהיר במיוחד (גבוהה בהרבה מנשק אוטומטי חד קנה מאותו קליבר).
כלי הנשק הראשון בעל מנגנון של קנה מסתובב והמפורסם שבהם היה מקלע גטלינג שפותח באמצע המאה ה-19 והסתמך על מנגנון ידני מנת לסובב את "זר" הקנים שבו היו בין 6 ל 10 קנים נפרדים כדי להשיג ירי מתמשך ומהיר. מקלע הגאטלינג הוצב על עגלה דו-גלגלית והותקן על-גבי כנה שאפשרה צידוד והגבהה שלו. המקלע הוזן בכדורים מחלקו העליון, מתוך סל תחמושת בעל פתח בתחתיתו או מתוך מעיין "מחסנית", שהייתה למעשה קופסה צרה וגבוהה ללא קפיץ, שבה אוחסנו הכדורים אחד מעל השני והזנתם לבתי הבליעה של קני הנשק נסמכה על כוח הכובד ולא על מנגנון מכני. הכדורים נקלטו על ידי הוצב גליל קצר בעל תאים שם הבריח נע קדימה ודחף את הכדור לתוך בית הבליעה של הקנה. מאחורי גליל זה, ועל אותו ציר הסיבוב, הוצב גליל נוסף בעל תאים שבהם נעו קדימה ואחורה הבריחים של כל קנה, בהתאם למחזור הירי. בכל בריח - נוקר ושן חולצת. מבנה זה יצר מצב שבו לכל קנה היה מכלול ירי נפרד, כלומר, לכל קנה תא טעינה, בית בליעה, בריח ונוקר משלו. המקלע הונע על ידי סיבוב ידני של ידית ארכובה בדגמים המוקדמים ועל ידי מנוע חשמלי בדגמים מאוחרים יותר. סיבוב הידית הביא לסיבוב "זר" הקנים והמנגנון כולו, סביב הציר המרכזי. מחזור הטעינה-ירי-פליטה-קירור של כל קנה החל בכך שהקנה ותא קליטת החימוש שלו ניצבו מתחת לפתח שב"סל" התחמושת או ה"מחסנית", כשהבריח שלו משוך לאחור. הודות לכוח המשיכה נפל כדור אחד מסל החימוש או מה"מחסנית", לתוך תא קליטת החימוש. המשך סיבוב ידית הארכובה הביאה להמשך סיבוב המנגנון כולו ולכך שהבריח נע קדימה ודחף את הכדור מתוך תא קליטת החימוש לתוך בית הבליעה של הקנה שלו וננעל לבית הבליעה. המשך סיבוב הידית הביא לכך שהכדור ננקר והקליע נורה מלוע הקנה. המשך סיבוב הידית הביא לתנועה אחורה של הבריח ועקב כך לחליצה של התרמיל הריק מבית הבליעה והשלכתו מפתח הפליטה.
כלי נשק בעלי קנים מסתובבים יצאו משימוש עם כניסתם של כלי נשק אוטומטיים חד-קניים אך לאחר מלחמת העולם השנייה חזר הצורך בכלי נשק בעלי קצב אש גבוה במיוחד של אלפי כדורים בדקה והשימוש בכלי נשק בעלי קנה מסתובב המונעים על ידי מערכות חשמליות או הידראוליות אומץ על ידי צבאות רבים.
מנגנון הפעלה אוטומטי
בסוף המאה ה-19 החלו להופיע כלי נשק בעלי טעינה חוזרת עם מנגנון ירי חצי אוטומטי ולאחר מכן בעלי מנגנון אוטומטי ומנגנון סלקטיבי בהם מוזן כדור מהמחסנית או משרשרת באופן אוטומטי אל תוך בית הבליעה והנוקר נדרך, לאחר הירי נפלט התרמיל הריק וכדור אחר מוכנס לבית הבליעה. טעינה חוזרת אוטומטית משתמשת באנרגיה העודפת שהשתחררה במהלך הירייה הקודמת בצורה של רתיעה או גז בלחץ גבוה המתפשט בתוך הקדח על מנת לבצע את תהליך הטעינה ופליטה. במנגנון חצי-אוטומטי כדי לירות שוב, המשתמש בנשק חייב לשחרר את ההדק באופן ידני לאפשר לו "להתאפס", וללחוץ שוב על ההדק כדי להפעיל את הסיבוב הבא. כתוצאה מכך, כל משיכה של ההדק משחררת רק כדור בודד מנשק חצי אוטומטי, בניגוד לנשק אוטומטי לחלוטין, שיירה ברציפות כל עוד התחמושת מלאה וההדק נשמר בלחץ. כלי נשק מודרניים כמו רובי סער מצוידים בנגנון טעינה חוזרת סלקטיבי המופעל על ידי בורר המאפשר ירי חצי-אוטומטי וירי אוטומטי.
מנגון תנועה לאחור
מנגנון טעינה חוזרת אוטומטי הפועל על פי עיקרון התנועה לאחור (כלי נשק) משתמש בתנועת התרמיל הריק הנוצרת על ידי שחרור אנרגיה בעת הירי. התרמיל נדחף לאחור על ידי גזים המתפשטים במהירות בעת הירי, גזים אלו דוחפים בו-זמנית קדימה את הכדור אל מחוץ לקנה ואת התרמיל לאחור. במנגנון תנועה לאחור הבריח לא ננעל באופן מיכאני לבית הבליעה, משקל הבריח והתנגדות של קפיץ הפועל כנגדו משהים את התנועה לאחור עד לאחר שהכדור יצא מהקנה. השימוש בעיקרון פעולה זה מאפיין מספר מנגנונים שנבדלים אחד מהשני בדרך בה נשלטת תנועת הבריח בעת הפעולה "מנגנון תנועה לאחור פשוט" (אנגלית: simple blowback) המשמש כלי נשק בקוטר קטן יחסית בהם משקל הבריח והתנגדות הקפיץ מספיקים להשהות את התנועה לאחור, "מנגנון תנועה לאחור מושהה" (אנגלית: delayed blowback) המשמש כלי נשק בקטרים גדולים או רובים בעלי תחמושת עם מטען עוצמתי בהם נדרש מנגנון מיוחד להשהית תנועת הבריח עד ליציאת הכדור מהקנה.
במהלך החצי השני של המאה ה-19 נרשמו מספר פטנטים בבריטניה וארצות הברית לכלי נשק חצי- אוטומטיים בעלי מנגנון תנועה לאחור. ככל הידוע הרובה הראשון שזכה להצלחה ונכנס לייצור היה פרי תכנונו של פרדיננד מנליכר שחשף את העיצוב ב-1885. הוא ייצר גם כמה אקדחים חצי אוטומטיים מהפכניים שפעלו על עקרון התנועה קדימה.
מנגנון תנועה לפנים
כלי נשק בעלי מנגנון טעינה חוזרת אוטומטי על עיקרון התנועה לפנים (אנגלית Blow-forward) משלבים קנה-מסגרת ובית בליעה קבועים, בעת הירי הקנה והמסגרת נעים קדימה, מתרחקים מהבריח על ידי ניצול החיכוך של הקליע בתנועה במורד הקנה ולחץ הגאזים המושכים את הקנה קדימה. מנגנון זה מכיל מינימום של חלקים נעים (הקנה והקפיץ הם בדרך כלל החלקים הנעים היחידים) והוא קומפקטי יותר ממנגנון הפעלה אחר באורך קנה שווה. עם זאת, בשל המסה המופחתת של חלקים הנעים מאחור יחד עם המסה המוגברת של החלקים הנעים קדימה (הקנה בתוספת גזי הקליע וההנעה), אנרגיית הרתיעה גדולה משמעותית ממנגנוני הפעלה אחרים.
מנגנון פעולת רתע
כלי נשק בעלי מנגנון טעינה חוזרת אוטומטית הפועלים על עיקרון פעולת רתע (אנגלית: ) משתמשים באנרגיה של רתיעת כלי הנשק בעת הירי כדי להפעיל את מחזור הפעולה של ירי-טעינה ודריכה במחזוריות, בניגוד למנגנוני תנועה לאחור או לפנים המשתמשים באנרגיה של לחץ הגז הנוצר מהתפשטות הגז המניע. אנרגיית הרתע נוצרת בעת שאנרגיה הנוצרת מהירי ודוחפת את הקליע קדימה גורמת לתנועה לאחור של הנשק כתגובת מומנטום נגדי. במנגנון טעינה חוזרת המבוסס על רתע נרתם מומנטום זה לתנועה לאחור של קנה הנשק בעוד בכלי נשק שאינם מופעלים רתיעה, בדרך כלל כל הנשק נע לאחור. בכלי ירייה המופעלים ברתיעה, רק חלק מכלי הנשק נרתע בעוד ההתמד מחזיקה חלק אחר ללא תנועה ביחס לאדם המחזיק בנשק. המסות הנעות והמסות חסרות התנועה מחוברות על ידי קפיץ הסופג את אנרגיית הרתיעה ואז מתרחב ומספק אנרגיה לשארית מחזור הפעולה. מכיוון שקיים מומנטום מינימלי הנדרש להפעלת פעולת כלי ירייה המופעל ברתיעה, כלי נשק המופעל על ידי רתע נדרש לתחמושת המסוגלת ליצור רתיעה מספקת כדי לספק את המומנטום. באופן דומה השימוש בכדורי סרק מחייב שימוש בהתקן להגברת הרתיעה.
כלי נשק המשתמשים במנגנון פעולת רתע נזקקים לשימוש בבריח ננעל (אנגלית: Locked breech) על מנת לשלוט על שחרור הדרגתי ובטוח של הלחץ בבית הבליעה ולמנוע פתיחה מהירה מידי של הבריח שעלולה להזיק למשתמש ולנשק. הבריח מתוכנן כבלוק הנעול מיכאנית לבית הבליעה, בעת הירי ההתמד דוחף את הקנה והמחליק/בלוק אחורה יחד למרחק מסוים ומנגנון הנעילה יתנתק לאחר ירידת הלחץ.
כלי נשק בעלי טעינה חוזרת המבוססת על עיקרון הרתע החלו להופיע במהלך המאה ה-19, כאשר מספר ממציאים החלו לרשום פטנטים על כלי נשק המשתמשים בעיקרון, עם זאת כלי הנשק הראשון שנכנס לשימוש צבאי נרחב היה מקלע מקסים שהשתמש ברתע ובגזים שיצר כל כדור על מנת לפלוט את תרמילו ולהכניס את הבא אחריו. מבחנים שנעשו הראו שהמכונה הצליחה לירות כ־500 כדורים בדקה, כמות המשתווה לכוח האש של כ־30 רובים בריחיים מהסוג שהיה נפוץ באותה תקופה. המכונה אומצה על ידי הצבא הבריטי ב־1889 והמלחמה המשמעותית הראשונה בה השתתפה מכונת הירייה של מקסים הייתה מלחמת רוסיה–יפן (1905) כאשר שני הצדדים השתמשו במכונה במספרים גדולים.
מנגנון פעולה על ידי גז
בכלי נשק בעלי מנגנון טעינה חוזרת המשתמשים בעיקרון הפעולה על ידי גז, חלק מהגזים המניעים את הקליע מהקנה נפלטים דרך פתח בקנה או מלכודת בלוע הנשק. גאזים אלו משמשים להפעלת בוכנה שתנועתה פותחת ומפעילה את הבריח, תנועת הבריח לאחור פולטת את התרמיל הריק ודורכת את הפטיש ותנועתה לפנים שולפת כדור מהמחסנית ונועלת את הבריח לבית הבליעה. מנגנון זה הוא הנפוץ ביותר בשימוש ברובים הצבאיים המודרניים.
ייצ'אנג
ייצָ'אנְג (בפין-יין: Yíchāng) היא נציבות עירונית במערב מחוז חוביי שבמרכז הרפובליקה העממית של סין. הנציבות גובלת ב ובמועצה המיוערת שנונגג'יה מצפון, ב ו ממזרח, בנציבות האוטונומית של ה והמיאו אנשה ממערב, במחוז חונאן מדרום ומרוחקת כ-286 ק"מ מערבית לבירת המחוז ווהאן. סכר שלושת הערוצים נמצא ברובע יילינג שבצפון-מרכז הנציבות. ע"פ מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה 4,017,607 תושבים בשטח כולל של 21,229 קמ"ר, מתוכם 1,604,740 בשטח האורבני.
היסטוריה
בתקופות קדומות ייצ'אנג הייתה ידועה כיילינג. רישומים היסטוריים מתארים כי בשנת 278 לפני הספירה, בתקופת המדינות הלוחמות, הצית גנגל צ'ין, באי צ'י את יילינג. בשנת 222 לספירה ייצ'אנג היה גם האזור שבו נערך "קרב יילינג", בתקופת שלוש הממלכות.
תחת קיסר צ'ינג גואנגשו, ייצ'אנג נפתחה למסחר זר כנמל מסחר לאחר שצ'ינג ובריטניה הגדולה הסכימו על אמנת השפו, שנחתמה על ידי סר תומאס ווייד ולי הונג-ג'אנג בצ'פו (ינטאי) ב-21 באוגוסט 1876. הממשלה הקיסרית הקימה שם חברת ניווט והחלה בבניית מתקנים. מאז 1949 למעלה מ-50 רציפים (באורך כולל משולב של מעל 15 קילומטרים) נבנו בנמל.
במהלך מלחמת סין-יפן השנייה, ייצ'אנג היה מחסן אספקה ראשוני עבור הצבא הסיני המגן. באוקטובר 1938, כאשר היפנים עברו במעלה נהר היאנגצה לעבר העיר האסטרטגית צ'ונגצ'ינג, התברר כי יש לפנות את ייצ'אנג. תוך 40 יום, בהנחיית איש העסקים לו ג'ואופו, הועברו למעלה מ -100,000 טונות של ציוד ו -30,000 איש במעלה הזרם באמצעות ספינת קיטור או על ידי סבלים שהובילו ספינות קטנות יותר דרך מפלי שלושת הערוצים לצ'ונגצ'ינג.
בשנת 1940 התרחש באזור קרב זאויאנג-ייצ'אנג.
אדוארד אייזק עזרא
אדוארד אייזק עזרא (נולד ב-3 בינואר 1883 בשאנגחאי, נפטר ב-15 בדצמבר 1921 בשאנגחאי) היה איש עסקים יהודי עשיר, שהיה חבר במועצה העירונית של שאנגחאי ונולד בסין, אשר היה פעם אחד מהזרים העשירים ביותר בשאנגחאי. על פי אחד הדיווחים, צבר עזרא הון שנאמד בין עשרים לשלושים מיליון דולר, בעיקר באמצעות ייבוא אופיום, והשקעה מוצלחת בנדל"ן.
רקע משפחתי
אדוארד אייזק עזרא נולד בשאנגחאי ב-3 בינואר 1883, הבכור מבין תשעת ילדיו של יצחק "נד" עזרא (נפטר ב-1892), אחד הסוחרים היהודים הראשונים בשאנגחאי ולאשתו פלורה אברהם (נפטרה ב-1899). הוא היה אחיה הבכור של רחל עזרא לוי (נולדה ב-1884); לתאומים יצחק אייזק עזרא ויהודה אייזק עזרא (נולדו ב-8 בפברואר 1885); לאליס אייזק עזרא (נפטרה ב-1885) ולעוד ארבעה אחים. ב-1907 נישא אדוארד למוזל רובינזון סופר (נולדה ב-1892 בשאנגחאי ונפטרה באוגוסט 1979 בהונג-קונג), ולהם נולדו שני ילדים - ססיל (נולד ב-1908) ודנזיל (נולד ב-1914).
פעילות עסקית
ב-1896 חברת "סנטרל סנטר" שמומנה ברובה בידי עזרא, השתלטה על מלון סנטרל (לימים מלון השלום) שנמצא בנקודה הדרומית של דרך נאנג'ינג והבונד. משנת 1900 עסק עזרא במסגרת פעילותו העסקית בנדל"ן - מכירת, תיווך וקניית קרקעות. הוא נחשב לאחד מבעלי האדמות הגדולים ביותר בשאנגחאי. כמו כן היו לו ולמשפחתו מלונות שונים, דוגמת מלון אסטור האוס. ב-1915 לעזרא היה די ממון עדי שיוכל למכור נכס באזור הנחשק ביותר של מחוז הונגקו על גדתו הצפונית של נחל סוז'ו לקונסוליה של ארצות הברית. בשנת 1920 הניב מלון אסטור האוס רווח נאה.
לעזרא היה בעל משרות שונות בכמה חברות, מנכ"ל "שאנגחאי מלונות בע"מ" החל משנת 1907, יושב ראש בחברת הביטוח "המזרח הרחוק", ובחברת "שאנגחאי גז", יושב ראש חברת מוטורס סין בע"מ. בנוסף הוא היה בעל עניין בעיתונות הסינית.
בשנת 1917 רכש עזרא את העיתון הסיני "The China Press", ממייסדיו, העיתונאי האמריקאי תומאס פרנקלין פיירפקס מילרד.
פעילות חברתית
עושרו העצום של עזרא וקשריו זיכו אותו במעמד חברתי ופוליטי. אינדיקציה לעושרו ניתן למצוא בביתו על כביש ז'ופר, ברובע הצרפתי בשאנגחאי. על פי פול פרנץ' "עזרא היה עשיר מאוד וחי בבית אחוזה" ובביתו היה "ריהוט בסגנון לואי ה-15, אולם נשפים ל-150 רקדנים, חדר מוזיקה לקהל של 80 איש וחלונות צרפתיים שמהן ניתן היה לראות 25 דונם של גנים".
בשנת 1900 סייע עזרא, שהיה נדבן, לארגן ולממן את החברה להצלת יהודי סין, שנועדה להשיב את יהדות קאיפנג ליהדות האורתודוקסית. עזרא גם היה נשיא האגודה הציונית בשאנגחאי מאז היווסדה בשנת 1903.
בין השנים 1912–1918 היה עזרא חלק מ-9 חברי מועצת העיר שאנגחאי, ואף על פי שהיו לה אינטרסים ברורים ביחס לעסקי האופיום שלו, הוא סירב להתפטר מהמועצה. בשנת 1919 עזב עזרא את החיים הציבוריים בגלל שערוריית הימורים של אחיו יהודה, ששילם לקבוצת בייסבול על מנת שתפסיד בטורניר ב-1918.
מותו
עזרא נפטר מדימום מוחי לאחר שהתמוטט במשרדו בצהריי יום חמישי, 15 בדצמבר 1921, בגיל 28 בלבד. הוא נקבר בבית העלמין היהודי בבאיקל שבמחוז יאנגפו.
מותו המוקדם של עזרא האיץ את הידרדרות יוקרתה ועושרה של המשפחה. כאשר אחיו החלו לבזבז את ההון המשפחתי ובאמצע שנות ה-20 החלו לסחור בסמים בלתי חוקיים. אחרי 1925 עברו יהודה ויצחק לסן פרנסיסקו שם החלו לייבא סמים מאסיה לארצות הברית. מאוחר יותר הם נכנסו לכלא ועם שחרורם גורשו.
יבגני יבסטיגנייב
יבגני יבסטיגנייב (ברוסית: Евгений Евстигнеев; 9 באוקטובר 1926 – 4 במרץ 1992) היה שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי. זכה בפרס ברית המועצות, ובשנת 1983 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות. על פעילותו בתחום התיאטרון והקולנוע קיבל מספר עיטורים, כולל עיטור הדגל האדום של העמל.
חייו
יבגני יבסטיגנייב נולד בניז'ני נובגורוד למשפחת פועלים. לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה עזב את בית הספר והחל לעבוד במפעל. תקופה מסוימת הוא למד בבית הספר להנדסאים אך לאור מצב הכלכלי של המשפחה עזב את הלימודים וחזר לעבודה. במקביל ניגן בכלי נגינה שונים בחוגים. בשנת 1944 רצה לעזוב את העבודה במפעל ולהתחיל ללמוד משחק, אך הנהלת המפעל לא שחררה אותו.
בשנת 1946 מנהל בית הספר למשחק המקומי ראה אותו מנגן ג'אז בבית קולנוע. לאור התרשמותו העמוקה הוא הציע ליבסטיגנייב ללמוד משחק. בשנת 1951, לאחר סיום בית הספר למשחק, החל יבסטיגנייב לעבוד בתיאטרון בעיר ולדימיר.