cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ד"ר מרטינס
היסטוריה
בין השנים 1960 ל-2010 נמכרו מעל ל-100 מיליון זוגות של נעלי ד"ר מרטינס ברחבי העולם, ונכון לשנת 2010, החברה מכרה מעל ל-250 דגמים שונים של נעליים. בין השנים 2009 ל-2011 חברת ר. גריגס גרופ בע"מ פתחה 14 חנויות חדשות של ד"ר מרטינס בבריטניה, בארצות הברית ובהונג קונג וכמו כן החברה השיקה גם ליין של ביגוד תחת מותג זה במהלך שנת 2011.
תנאים
ימי התנאים
עיקר פעילות התנאים המתועדת היא מאז חורבן בית שני (לפי המסורת היהודית - בשנת ג'תתכ"ח כלומר 68 לספירה, ולפי ההיסטוריונים בשנת 70 לספירה) ועד מרד בר כוכבא ודיכויו בשנת 136 לספירה. (ולפי המסורת בשנת 135 לספירה, היא שנת ג'תתצ"ה).
לכל הדעות אחרוני התנאים חיו בתקופת חתימת המשנה, או מיד לאחריה, אחרי מרד בר כוכבא וחורבן ביתר בסביבות שנת 136 לספירה. היו בבבל שייחסו גם לאמורא רב שהעביר את מסורת רבי יהודה הנשיא לבבל, את התואר תנא, ואף לאמוראים נוספים. רוב התנאים המוזכרים בשמותיהם במשנה הם מתקופת מרד בר-כוכבא וחתימת המשנה, המכונים גם "אחרוני התנאים".
תחילת תקופת התנאים שנויה במחלוקת. יש הסבורים שהתקופה החלה, בימות שמעון הצדיק (שפגש על פי האגדה את אלכסנדר מוקדון, אשר מת בשנת 323 לפנה"ס, ואז החלה התקופה ההלניסטית בארץ ישראל). דעה זו נסמכת על מסורת על פה שתועדה בפרקי אבות ומקומות נוספים. אך בדרך כלל התקופה ההלניסטית, ובמיוחד תקופת פרשנות התורה בידי הרבנים בימי ממלכת החשמונאים נחשבת תקופת הזוגות (בגלל רשימות של זוגות חכמים המוזכרים זוג אחר זוג בפרקי אבות ובמקורות נוספים), ואילו לרוב מחשיבים את ראשוני התנאים כ"בית שמאי" ו"בית הלל" - תלמידי הִלֵּל (הנשיא) ושמאי הזקן.
לפי המסורת, בעיקר בעקבות אגרת רב שרירא גאון סבורים שיש לכנות בשם "תנא" החל בשמעון הצדיק ועד לרבי יהודה הנשיא, אף שבתוספתא מוזכרים בניו ותלמידיו. לפי מסורת זו, התנאים הם תלמידיהם של הסופרים - חכמי התורה מימי עזרא הסופר ועד לשמעון הצדיק. האמוראים החלו דור לאחר התנאים, ולמדו מהם, וביניהם ממנהיגי יהדות בבל: רב ושמואל, ובארץ ישראל רבי יוחנן, רבי שמעון בן לקיש (ריש לקיש) ועוד. עיקר פעולתם של האמוראים (אמורא מלשון אומר מה ששמע) בשני התלמודים, היה לפסוק על פי המשנה, להבין ולפרש את המשנה, לתקן שיבושים שחלו במסירה ולדייק אותה.
פירוש השם תנא
השם תנא פירושו שונה (את המשנה), מלשון שינון, כלומר חוזר ומשנן את הדברים שנמסרו במסורת על פה. פירוש זה כבר מופיע בספרו של החוקר והרב דוד צבי הופמן. המילה היא בארמית ולכן מסתיימת באות א האופיינית לשפה זו במקום האות ה בעברית, ויש בה חילוף ת' הנהגית כמו th באנגלית, במקום העיצור ש.
רבי נתן מרומי שחי בסוף ימי רש"י, וספרו יצא שנה לאחר מסע הצלב הראשון וגזרות תתנ"ו, הציע הסבר נוסף על פיו "משנה" נקראת כך כי היא משנֶה תּוֹרָה (במשחק מלים עם המצווה למלך שבספר דברים: וְכָ֨תַב ל֜וֹ אֶת־מִשְׁנֵ֨ה הַתּוֹרָ֤ה הַזֹּאת֙ עַל־סֵ֔פֶר), היא "התורה השנייה" לעומת התורה שבכתב. היא התורה שבעל פה. אך כיום הצעה זו אינה מקובלת כמקור השתלשלות המונח.
על פי המסורת, הִלכות המשניות - שהן אופן פרשנות התורה וחוקיה והערות משפטיות שניתנו לצידה, ניתנו למשה "מסיני" כלומר נאמרו בעל פה כבר במדבר סיני, בטרם נכנסו בני ישראל לארץ. אלה הועברו במסירה מדויקת איש מפי איש עד חתימת המשנה. המחלוקות, לפי גישה זו, נוצרו כתוצאה מבעיות מסירה היסטוריות ופוליטיות.
אך לפי צבר עדויות גדול, חלק ניכר מן המשניות הן פרשנות מחודשת, והתאמות שנעשו לאורך השנים תוך עיגון בכתוב ופרשנותו, תוך התכתבות מתמדת עם כתות ועם עדות יהודיות שונות שקמו לצד הפרושים - הכהנים החשמונאיים - הצדוקים, האיסיים או הביתוסים, האפיקורסים, ואף המינים - היהודים הנוצרים, וכתות אחרות שכבר הספיקו להתבסס מימי החורבן בתקופת מרד בר-כוכבא. לפי המסורת היהודית, הייתה כת נוצרית כבר בימי יהושע בן פרחיה בימי אחרוני מלכי בית חשמונאי - וראו ישו (יהדות).
התהוות המשנה - וחלקו וזמנו של התנא
רבו הדעות והמחקרים לגבי התהוות המשנה, ושאלות רבות שנויות במחלוקת גם כיום:
מסורות של חכמים ובתי מדרש
המשנה עצמה מביאה דורות קודמים של חכמים, וביניהם גם מסורות של בתי מדרש מסוימים, כמו "משנת רבי אליעזר", ו"משנת רבי עקיבא":
דוגמאות:
תולדות התנאים
חלק מהתנאים היו כהנים, לדוגמה שמעון הצדיק, רבי חנינא סגן הכהנים, רבי צדוק, ורבי אלעזר בן שמוע, ורבי ישמעאל כהן גדול. חלקם היו לויים, לדוגמה רבי יהושע בן חנניה, רבי יוחנן בן גודגדא, ולוי הסדר. חלקם היו מקהל גרים, כגון שמעיה ואבטליון. היו שנקראו על שם מקום מגוריהם, כגון רבי יוסי הגלילי, רבי אלעזר המודעי, אבא יוסי חלי קופרי איש טבעון, או רבי רבי אלעזר בן יהודה איש ברתותא.
חלקם עלו לא"י מחו"ל, למשל עליית הלל בצעירותו מבבל, ורבי יוחנן הסנדלר מאלכסנדריה. חלקם היו עשירים מופלגים, כמו רבי יהודה הנשיא, רבי אלעזר בן חרסום ורבי אלעזר בן עזריה וחלקם עניים מרודים כרבי חנינא בן דוסא, רבי יוחנן בן נורי ורבי יהודה. על חלק מהם מסופרים מעשי ניסים ואגדות, למשל חוני המעגל, רבי פנחס בן יאיר, בבא בן בוטא, רבי חנינא בן דוסא, ורבה בר בר-חנה.
אגדות על לימוד התורה ומסירת הנפש עבורו
מסופר על הלל - בטרם היה לנשיא, שכמעט קפא בשלג על גג בית המדרש בהציצו פנימה מחרך כלשהו, כי לא היה לו כסף לשלם על כניסה. (יומא לה:). על רבן יוחנן בן זכאי שמימיו לא שח שיחת חולין, ולא קדמו אדם בבית המדרש, ולא ישן (כלומר לא נרדם תוך לימוד) בבית המדרש, ולא הניח אדם בבית המדרש ויצא (סוכה כח.). וכך גם תלמידו רבי אליעזר בן הורקנוס. על רבי עקיבא מסופר שלמד תורה בצמאון מפי רבי אליעזר במשך שלוש-עשרה שנה מבלי להשיב על דבריו, תוך הקרבה אישית, רעב וצמא, וריחוק מביתו. (ירושלמי מעשרות פ"ג ה"א). רבי שמעון בר יוחאי ובנו הסתתרו במערה במשך שלוש-עשרה שנה ולמדו שם תורה בהתמדה. (שבת דף לג:)
הנשיא והסנהדרין
לפי המשנה, בכל דור היה צמד מנהיגים (הזוגות) לבית המחוקקים (הסנהדרין) אשר בתקופת הבית ישב בלשכת הסנהדרין ולאחר החורבן נדד ממקום למקום, בעקבות גזירות הרומאים והמאורעות הפוליטיים.
לפי מקורות מימי הגאונים, מקורות שנתקבלו בידי פרשנים מסורתיים ללא ערעור, הרי שהחל מהלל הזקן ואילך הנשיאות עברה בירושה בשושלתו שהייתה מבית דוד. לפי פרשנות מסורתית זו, רבן יוחנן בן-זכאי וכן הלל עמדו בראש שושלת הנשיאים צאצאיהם, ובהם רבן גמליאל, ושמעון בנו, שושלת שהמשיכה והגיעה עד רבי יהודה הנשיא והמשיכה אף מעט אחריו. במסורת זו "בית הלל" הוא שרשרת הדורות הזה, והם צאצאי בית דוד מדוד המלך (למעט רבן יוחנן בן זכאי). בנוסף לשני אלו היה אולי גם תפקיד "החכם" בסנהדרין. אך על פי מקורות תנאיים עניין שושלת בית הלל נסתר, ולכן כיום מקובל במחקר שרבי - הוא רבי יהודה הנשיא, לא היה צאצא של רבן גמליאל, לא בנו של רשב"ג, וגם לא צאצא של רבי יוחנן בן זכאי.
כאמור, בתקופת הבית, הסנהדרין, בית הדין הגדול, ישב בלשכת הגזית שבבית המקדש. בתקופת המרד שלפני חורבן בית שני גלה הסנהדרין ליישוב "חנות" בדרך לירושלים, אך חזר לירושלים עם המורדים. עם יציאת רבן יוחנן בן זכאי מן העיר הנצורה עברה ליבנה, ומשם לגליל, לאושה, שוב ליבנה, ושוב לאושה, לשפרעם, ומשפרעם לבית שערים, ומבית שערים לציפורי. (ראש השנה לא.)
המחלוקות
על פי חז"ל, המחלוקות המתועדות בענייני הלכה לא היו קיימים עד ימיו האחרונים של בית המקדש השני, ולפניו הייתה הסכמה - שכן התורה שבע"פ עברה במסירה מדויקת ללא שינוי. רק בתקופת הזוגות החלה המחלוקת הראשונה בנושא הסמיכה. כשהפרשנות בהמשך המשנה מדברת על סמיכה טקסית על בהמות ביום טוב (כלומר בחגים) - על ידי הישענות (= סמיכה) על הבהמה, מחלוקת שהייתה ביתר חריפות עם כת הכוהנים הצדוקים על פי פרשנותם לכתובים.
במחלוקת זו נחלקו הזוג: יוסי בן יועזר ויוסי בן יוחנן והזוגות שלאחריהם.
על פי התלמוד הבבלי (סנהדרין פח:) הלל ושמאי נחלקו אך ורק בשלוש מחלוקות הלכתיות. משרבו תלמידיהם, בית שמאי ובית הלל, "שלא שימשו כל צורכן" - כלומר לא עברו הכשרה וליווי מספקים עם מוריהם, ולכן גם לא הכירו והבינו מספיק טוב את דעתם, "רבו מחלוקות בישראל, ונעשתה תורה כשתי תורות". מחלוקות אלו נותרו ללא הכרעה, אך אז:
על אף זאת ישנם מקומות בודדים בהם הלכה נותרה כבית שמאי, רובם מנויים בתחילת מסכת עדויות.
יש לציין שבמשנה דברי בית שמאי תמיד מצוטטים לפני דברי בית הלל.
לפי הרמב"ם (הלכות ממרים, א:ד) המצב הפוליטי עם החורבן וריבוי המחלוקות, יצרו את הצורך בסיכום הלכתי יחיד ומוסכם: המשנה.
אגדת יבנה וחכמיה ונשיאות רבן יוחנן בן זכאי
לפי אגדת החורבן בתלמוד הבבלי ("תן לי יבנה וחכמיה") רבן יוחנן בן זכאי ברח מן העיר הנצורה והגיע להסכם עם אספסיאנוס שלא יפגע ביבנה.
לאחר החורבן הוא תיקן תשע תקנות הקשורות בעיקר בזכר לחורבן. מכך שכתוב בתלמוד "הלוך אחר רבן יוחנן בן זכאי לברור חיל" (סנהדרין ל"ב:) והוא מוזכר בקשר לעיירה זו עוד מספר פעמים, הסיק רב שרירא גאון באיגרתו השנייה, שאת תקנותיו תיקן רבן יוחנן ביבנה אך נדד הלוך ושוב לברור חיל, ואף הועבר או פרש מנשיאותו, שעברה לרבן גמליאל, מכיוון שזה היה צאצא של הלל, ולכן מצאצאי דוד המלך.
לאחר יבנה
תלמידי רבן יוחנן בן-זכאי ביבנה המשיכו את הוראת התורה ברחבי ארץ ישראל. תלמידיו הנודעים הם רבי אליעזר בן הורקנוס שהלך בדרכם של בית שמאי, רבי יהושע בן חנניה שהלך בדרכם של בית הלל, רבי יוסי הכהן, רבי שמעון בן נתנאל, ורבי אלעזר בן ערך. מרכזי תורה נוספים קמו בלוד שם הייתה ספריה גדולה שבה נוצרים העסיקו יהודים, וביניהם לדעת פרופ' מרן ניהוף רבי טרפון ובציפורי ובמקומות אחרים בגליל.
רבי עקיבא למד תורה מפי רבי יהושע ורבי אליעזר. הוא העמיד 24,000 תלמידים אשר נהרגו באסכרה בין פסח לפרוס עצרת. בזקנותו העמיד בדרום הארץ את חמשת תלמידיו הגדולים (להלן בטבלה) שנסמכו על ידי רבי יהודה בן בבא, ולאחר חורבן ביתר וגזירות אדריאנוס נשתיירו כאוד מוצל מאש. הם ייסדו ישיבות, העמידו תורה והמשיכו את הוראתה בישראל. רבי עקיבא סידר את הבסיס למשנה שלנו, עד שהתלמוד כתב שכל דברי התנאים שהובאו באופן סתמי, במשנה, בתוספתא בספרא ובספרי, הן מתורתו (אליבא דרבותיו). בסוף תקופת התנאים חיבר רבי יהודה הנשיא (המכונה בקיצור רבי), תלמיד תלמידי רבי עקיבא, את המשנה. הוא בירר וערך וסידר, בעזרת חכמי דורו, את דברי התנאים מדורות קודמים, כך שהתקבל נוסח אחיד של המשנה שהיה מקובל על כל חכמי דורו, ושימש בסיס ללימוד התורה שבעל-פה בדורות הבאים ( לפי הרמב"ם, מוזכרים במשנה 128 תנאים, מהם 91 מוזכרים בעקבות הלכה שאמרו, ועוד 37 מוזכרים על עניין דרש או מעשה שעשו ). פירושים למשנה, הלכות שאינן יסודיות, הרחבות ונוסחים אחרים של משניות, והלכות של בני דורו של רבי, נישנו בתוספתא שערך תלמידו רבי חייא.
לשון תנאים
התנאים דיברו בלשון עברית צחה, הנקראת גם לשון חכמים, המתאפיינת בבהירות, דייקנות ואוצר-מילים עשיר, פרוזאית ביחס ללשון המקרא השירית (עיין בטבלה שלהלן), מושפעת מהלשון הארמית שהביאו עמם עולי בבל בתחילת ימי בית שני, וכוללת גם מילים שאולות מלשונות ארמית, יוונית, ורומית. לאחר חורבן בית שני, דיברו בארץ ישראל בשלוש לשונות:
חכמים בדקו ומצאו שאין התורה יכולה להיתרגם כל צורכה אלא בלשון יוונית. כשבא עקילס הגר ותירגם את התורה ליוונית לפני רבי אליעזר ורבי יהושע, קילסו אותו ואמרו לו: יפיפית מבני אדם. מכאן מובנים דברי רבי יהודה הנשיא: בארץ ישראל לשון סורסי למה? או לשון הקודש או לשון יוונית. אלא שלא התירו ללמד את הבנים לשון יוונית, למעט בית הנשיא, שנדרשו לכך בשל הקשר המדיני עם מלכות רומי.
רבי יהודה הנשיא השתדל לקבע את עדיפותה של הלשון העברית על פני לשונות זרות. כך, לדוגמה, תנו רבנן: קריאת שמע ככתבה (רש"י: בלשון הקודש) דברי רבי, וחכמים אומרים בכל לשון. בבית רבי דיברו לשון עברית צחה, כמוכח מלשון המשנה, ומסיפורים על שפחתו של רבי שתלמידי חכמים למדו ממנה פירוש מילים עבריות שקודם לכן לא ידעו את פשרן. מקומה של הלשון העברית אצל התנאים בא לידי בטוי בדברי רבי מאיר: כל הדר בארץ ישראל, וקורא קריאת שמע שחרית וערבית, ומדבר בלשון הקודש, הרי הוא בן העולם הבא.
חינוך הבנים
אנשי כנסת הגדולה הורו להעמיד תלמידים הרבה, אלא שבתחילה מי שיש לו אב (שלמד תורה) מלמדו תורה, ומי שאין לו אב לא היה למד תורה; התקינו שיהיו מושיבין מלמדי תינוקות בירושלים, ועדיין מי שיש לו אב (החפץ שבנו ילמד תורה) היה מעלו ומלמדו, ומי שאין לו אב לא היה עולה ולמד; התקינו שיהיו מושיבין מלמדים בכל פלך ופלך ומכניסין את התלמידים כבן ט"ז כבן י"ז, ומי שהיה רבו כועס עליו, מבעיט בו התלמיד ויצא. וכמעט נשתכחה תורה מישראל, עד שבא יהושע בן גמלא ותיקן שיהיו מושיבין מלמדי תינוקות בכל מדינה ומדינה ובכל עיר ועיר ומכניסין את התלמידים כבן שש כבן שבע, ושמעון בן שטח התקין שיהיו התינוקות הולכים לבתי ספר, ושני החכמים היו בעצה אחת. כלומר, התקינו חינוך כללי לבנים, והושיבו מלמדי תינוקות גם בערים קטנות ולא רק בירושלים ובערים הגדולות.
אף על פי שתלמידי חכמים הוערכו לפי חכמתם, ואפילו נאמר ממזר תלמיד חכם קודם לכהן גדול עם הארץ, בכל זאת לייחוס היה מקום חשוב. כך ביום שהושיבו את רבי אלעזר בן עזריה בישיבה, היה רבי עקיבא יושב ומצטער ואמר: לא שהוא בן תורה יותר ממני אלא שהוא בן גדולים יותר ממני, אשרי אדם שזכו לו אבותיו; אשרי אדם שיש לו יתד במי להיתלות בה.
תורה ואמנות
רבים מהתנאים היו בעלי אמנות (מלאכה) לצורך פרנסתם, שלא יצטרכו לבריות, ועל מנת שלא לקבל מתנות מבני אדם ולהתפרנס מדברי תורה. אצל כל התנאים, בין תנאים בעלי אמנות, בין תנאים שתורתם אמנותם, התורה עיקר. לפיכך רבי מאיר אומר: הוי ממעט בעסק, ועסוק בתורה. להלן דוגמאות לתנאים בעלי אמנות: והיו גם הנהגות מיוחדות של חבורות חסידים:
ארץ ישראל בתקופת התנאים
בתקופה ההלניסטית יהודה הייתה במשך כמאה שנה אוטונומיה. משנת 200 לפנה"ס ארץ ישראל עברה הלניזציה, עד שבשנת 167 לפנה"ס קמה ממלכת החשמונאים, שהתקיימה כמדינה יהודית עצמאית, אך נכבשה בשנת 63 לפנה"ס על ידי הרומאים, ששלטו בה בעזרת שליטים מקומיים. בשנת 6 לספירה יהודה הפכה ל-"פרובינציה יהודה" שנשלטה על ידי נציבים רומאים שישבו בקיסריה והיו כפופים ישירות לקיסר. בהשוואה למדינה החשמונאית בשיאה, גבולותיה צומצמו מאד. רוב היהודים ישבו בשלשה אזורים: גליל (גליל העליון וגליל התחתון ותחום טבריה), יהודה (ארץ יהודה: ההר והשפלה והעמק), ועבר הירדן (שפלת לוד והר שפלת לוד ומבית חורון עד הים). אזורים אלו היו מוקפים בערים נוכריות, שבחלקן ישבו יהודים. המצב הדמוגרפי המורכב הביא לשאלות הלכתיות ולאבחנות הלכתיות רבות. למרות הקשייים ביישוב הארץ, נאמר בתוספתא: ישרה אדם בארץ ישראל אפילו בעיר שרובה עובדי כוכבים ולא בחו"ל אפילו בעיר שכולה ישראל.
מסעות תנאים לרומי
לאחר חורבן בית שני ולאחר מרד בר-כוכבא, גדולי התנאים: רבי אליעזר, רבי יהושע, ורבן גמליאל ; או רבן גמליאל ורבי יהושע ורבי אלעזר בן עזריה ורבי עקיבא ; או רבי שמעון בן יוחאי ועמו רבי אלעזר ברבי יוסי ; היו נוסעים לרומי לבטל גזירות ולהמתיק דינים.
אגב נסיעתם, היו משיבים לשאלות מחוכמות של הקיסר או של חכמי רומי; מתווכחים עם מינים; משיבים לרבי מתיא בן חרש, תנא שהקים שם ישיבה, תשובות בהלכה; נפגשו עם חבר פילוסוף; ועסקו בפדיון שבויים.
היחסים עם רומי התהפכו והוטבו משמעותית בתקופת רבי יהודה הנשיא, כשאנטונינוס, קיסר רומי, נהיה תלמידו.
דרכי תלמודם
התנאים פסקו הלכה לפי דינים שנאמרו להם הלכה למשה מסיני ואין להם ראיה מהכתובים, ודינים שיש להם רמז בכתוב והם פירושים מקובלים מימי משה ואפשר להוציאם מהכתוב בסברא, ודינים שהוציאו על דרך הסברא ונפלו בהם מחלוקת ונפסק הדין בהם על פי הרוב, וגזרות שנגזרו בכל דור ודור לעשות סייג לתורה, ודינים ותקנות שנעשו בדרך הסכמה בדברים הנהוגים בין בני אדם שאין בהם תוספת מצווה ולא גרעון וקראום תקנות ומנהגים.
דרך פירוש התורה שבכתב הייתה בדרישת דרשות מהפסוקים על פי י"ג מידות שהתורה נדרשת בהם, או דרישת מילים ואותיות מיותרות. למשל, נחמיה העמסוני ושמעון העמסוני דרשו את כל הפעמים בתורה בהם מופיעה המילה "את", ולמדו מכל "את" דין נוסף שהכתוב בא ללמדנו ברמז. היו תנאים שהקפידו לדרוש את התורה בדקדוק רב. כך נאמר על רבי עקיבא, מגדולי התנאים, שהיה דורש על כל קוץ וקוץ שבתורה תילי תלים של הלכות.
התנאים היו המנהיגות הרוחנית של העם היהודי, כך התגבשה הלכה המבוססת על התורה שבעל פה עד ימינו.
מעלת התנאים
במדרש ספרי יש השוואה בין משה רבנו לבין שלושה מגדולי התנאים (המסוכמת בטבלה הבאה): משה רבנו היה עניו מאד מכל האדם, ובעקבותיו שלושת התנאים - הלל, רבן יוחנן בן זכאי, ורבי עקיבא, היו ענווים. על הלל אמרו חכמים: לעולם יהא אדם ענוותן כהלל ואל יהא קפדן כשמאי. רבן יוחנן בן זכאי לא אמר דבר שלא שמע מפי רבו מעולם. ורבי עקיבא היה מעביר על מידותיו. על רבי יהודה הנשיא נאמר במשנה: משמת רבי, בטלה ענוה ויראת חטא. כלומר, מידתם הכללית של גדולי התנאים הייתה מידת הענווה.
אמר ר' יוחנן: לבן של ראשונים כפתחו של אולם, ושל אחרונים כפתחו של היכל, ואנו כמלא נקב מחט סידקית. מסבירה הגמרא שראשונים הכוונה לרבי עקיבא, אחרונים לתלמידו רבי אלעזר בן שמוע, ויש אומרים ראשונים הכוונה לרבי אלעזר בן שמוע, ואחרונים לרבי אושעיא (רבו של ר' יוחנן). כלומר, תוך שניים-שלושה דורות חכמת התנאים הלכה וחסרה עד שדבריהם היו כמעט כספר חתום לחכמי ישראל האמוראים. ורבי יהודה הנשיא, תלמידו של רבי אלעזר בן שמוע, חיבר המשנה כי הבין שמתמעטים הלבבות.
ספרות התנאים
מסכת אבות כוללת תמצית עיקרית של אמרי חכמה ומוסר של התנאים, ואמרים נוספים מצויים באבות דרבי נתן, ומפוזרים בשני התלמודים (תלמוד בבלי ותלמוד ירושלמי). הלכות התנאים מצויות במשנה, בתוספתא, ומפוזרות בשני התלמודים. דיונים הלכתיים ומדרשים מצויים במקצת במשנה ובתוספתא, ובאופן נרחב בשני התלמודים, וכן במדרשי ההלכה (מכילתא דרבי ישמעאל, ספרא, ספרי, ספרי זוטא במדבר, מכילתא דרבי שמעון). סיפורי מעשה (אגדות והגדות) מצויים במקצת במשנה ובתוספתא, ובאופן נרחב בשני התלמודים, וגם במדרשי רבה.
מאמרים מקיפים על תולדות חייו של כל תנא, מידותיו, אבותיו, רבותיו, הלכותיו, מעשיו, מאמריו, משפחתו, ותלמידיו, מצויים בספרים "תולדות תנאים ואמוראים" מאת הרב אהרן הימן.
סדר דורות התנאים
להלן סדר דורות התנאים (בראש כל דור נשיאו ולאחריו חכמיו הבולטים).
היסטוריה של קמרון
המתיישבים הקדומים ביותר בקמרון היו ככל הנראה הבאקה (פיגמים), והם עדיין מאכלסים את האזורים המיוערים של מחוזות הדרום והמזרח במדינת קמרון המודרנית. דוברי שפות בנטו שבאו מהרמות של צפון מערב קמרון היו מבין הקבוצות הראשונות שיצאו משם, לפני פולשים אחרים שעשו כמוהם. ממלכת מאנדרה בהרי המאנדרה נוסדה בסביבות שנת 1500 ושמה נודע בגלל מבנים מבוצרים יפהפיים שנבנו על ידי אנשיה, אם כי מטרת בנייתם וההיסטוריה של מבנים אלה נותרו עלומים עד היום. ייתכן שלקונפדרציית הארו (Aro) מניגריה היו שלוחות במערב קמרון, שהיה תחת שליטה בריטית במאות ה-18 וה-19.
החל משנות ה-70 של המאה ה-18 ועד תחילת המאה ה-19 החלו הפולאני (פולה), עם של נוודים פסטורליים (כלומר נוודים שעיקר פרנסתם נובע מגידול חיות מבויתות ותוצרתן) מוסלמים ממערב הסאהל, לכבוש את חלק הארי של צפון קמרון, תוך שהם משעבדים את רוב התושבים שם, או לחלופין מאלצים אותם להגר משם.
אף על פי שהפורטוגלים הגיעו לחופיה של קמרון כבר בתחילת המאה ה-16, החשש ממגפת המלריה מנע מהאירופאים מלכבוש ולהתיישב בחלקיה הפנימיים של קמרון. דבר זה השתנה החל משנות ה-70 של המאה ה-19, כאשר התרופה למלריה כינין הפכה זמינה בכמויות גדולות. בתקופות המוקדמות יותר, הייתה מרבית הנוכחות האירופאית בקמרון מוקדשת למסחר באזורי החופים ולרכישת עבדים. החלק הצפוני של קמרון היווה בתורו חלק חשוב מרשת מסחר העבדים של המוסלמים באפריקה. עד אמצע המאה ה-19 כבר הופסקה ברובה פעילות הסחר בעבדים. מיסיונרים נוצרים היו נוכחים בקמרון למן שלהי המאה ה-19 ועדיין נמצאים בחברה הקמרונית גם היום.
תחת שלטון גרמניה
ב-5 ביולי 1884 הייתה קמרון למושבה קולוניאלית בשליטה גרמנית, בשם Kamerun אם כי הטריטוריה כללה גם חלקים ממה שכיום הן מדינות שכנות. הבירה הראשונה הייתה העיר בואאה, ולאחר מכן הועבר הכבוד ליאונדה שהיא בירת קמרון גם כיום.
הגרמנים השקיעו משאבים ומאמצים רבים בפיתוח התשתית בקמרון, הרכיבו מסילות ברזל ארוכות למדי וסללו כבישים. בנוסף נבנו בתי חולים בערים רבות, שחלקם התמחו בטיפול במחלות טרופיות, תחום ברפואה שהיה אז בחיתוליו (גם כיום גובות מחלות אלו קורבנות רבים מדי שנה, שמספרם נאמד במיליונים. רבים מהם באפריקה). פיתוח התשתיות והטכנולוגיה הביא עם תחילת המאה ה-20 לגידול משמעותי באוכלוסייה, וקארל אברמאייר, מושל קמרון החל משנת 1912, כתב בדו"ח משנת 1919 כי: "נרשם גידול ניכר באוכלוסיית קמרון בשנים האחרונות". הגרמנים קיוו לרתום את האוכלוסייה הרבה לקידום עבודות הפיתוח, התשתיות והבינוי. ואולם, הקמרונים המקומיים לא ששו, בלשון המעטה, להתגייס לעבודות אלו, מה שהניע את הגרמנים ליצור מערכת קפדנית ומחמירה של עבודות כפייה, שגם היא לא תרמה לפופולריות של הממסד הקולוניאלי בקרב המקומיים.
ב-1911, במסגרת השינויים שהוחלט עליהם בעקבות הסכם פאס נערכו חילופי שטחים בין המעצמות הקולוניאליות, גרמניה וצרפת, ומפת הטריטוריה שונתה: צרפת העבירה לקמרון הגרמנית שטח של כ-300,000 קמ"ר מאזור ההשפעה שלה הקרוי אפריקה המשוונית הצרפתית, בעוד שגרמניה נתנה לצרפתים שטח קטן במה שהיום הוא מדינת צ'אד.
בחודש פברואר 1916 במהלך מלחמת העולם הראשונה, תמו ימיהם של הגרמנים בקמרון ולאחר המלחמה התחלקה הארץ בין הבריטים לבין הצרפתים. מבצע כיבוש מערב אפריקה נחשב כמבצע של הצבא הבריטי, אבל זה זכה לעזרה לא מבוטלת של צבאות בלגיה וצרפת. הבריטים פלשו לקמרון מניגריה והתקשו לחצות את האזורים ההרריים. הצרפתים פלשו מצ'אד שבצפון והצליחו להשתלט על העיר קוסרי (Kusseri). בספטמבר 1914 השתלט כוח צרפתי-בלגי משותף על העיר לימבה שלחוף האוקיינוס האטלנטי, ולקראת סוף חודש ספטמבר כבש אותו כוח, בסיוע משחתות בריטיות גם את דואלה - אחת הערים הגדולות ביותר בטריטוריה. בשלב זה כבר הייתה תבוסתם של הגרמנים עובדה כמעט מוגמרת, אבל אלה הוסיפו להחזיק מעמד, והתבצרו בעיקר באזור הבירה יאונדה, אבל גם זו נכנעה בנובמבר 1914. למעשה, הייתה זו רק מובלעת גרמנית זעירה בשטח של מה שהיא היום מדינת גינאה המשוונית שהוסיפה להתקיים עד פברואר 1916.
תחת שלטון בריטניה וצרפת ולקראת עצמאות
ב-28 ביוני 1919 הוחלט על ידי חבר הלאומים כי יינתן לבריטניה וצרפת מנדט משותף על הטריטוריה של קמרון (כלומר לטריטוריה שעד מלחמת העולם הוגדרה כ"קמרון הגרמנית"; Kamerun). ביולי 1922 תוחמו באופן סופי גבולות המנדט על קמרון, כאשר זו מחולקת לקמרון הבריטית (British Cameroons) וקמרון הצרפתית (French Cameroon). לאחר מלחמת העולם השנייה הפך המנדט לנאמנות של האו"ם.
בדומה לרוב מדינות אפריקה שהושמו תחת מנדט, גם קמרון הוגדרה כמנדט מדרג B (זאת בעוד שרוב ארצות המזרח התיכון, כגון עיראק, סוריה או ארץ ישראל הוגדרו כמנדט מדרג A). משמעותה של שיטת הדירוג הזו הייתה כי חבר הלאומים רואה בארצות אפריקה הנדונות טריטוריות שמידת מוכנותן לקבלת עצמאות ולהנהגת משטר דמוקרטי פחותה מזו של ארצות המזרח התיכון (אך בכל זאת גבוהה יותר ממידת מוכנותן של טריטוריות כגון סמואה, שזכתה לדירוג C).
החלוקה קבעה שצרפת תקבל את החלק הגדול יותר, ואכן זו קיבלה שטח גדול בהרבה מזה של בריטניה, שקיבלה רק רצועה מאורכת אך צרה הנמתחת ממערב למזרח בצפון הארץ וגובלת בניגריה. עם זאת, מבחינת גודל האוכלוסייה הרי שבשני החלקים הבריטי והצרפתי היו בערך כמויות שוות של תושבים, שכן החלק הצרפתי היה מאוכלס בדלילות רבה. בירתו של החלק הצרפתי הייתה יאונדה ואילו החלק הבריטי נשלט מלאגוס בירת ניגריה כיום.
אחרי החלוקה מחדש חזרה גם הנוכחות הגרמנית לקמרון, בהסכמתם של הבריטים והצרפתים, שאיפשרו לחקלאים ובעלי הון גרמנים להשתלט שוב על מטעים בדרום-מערב קמרון. למרות שכיום הנוכחות הגרמנית בקמרון, וכן הנוכחות הקולונאלית של האירופאים באפריקה בכלל זוכים לביקורת רבה, מפעלי המטעים היו דווקא דוגמה מוצלחת למימוש הפוטנציאל החקלאי והתעשייתי באפריקה וסיפקו תעסוקה לאוכלוסין רבים מקרב המקומיים.
החל משנת 1955 החל ארגון בשם UPC (ראשי תיבות של: Union of the Peoples of Cameroon), שזה מכבר הוצא מחוץ לחוק בעוון פעילויות שנחשבו חתרניות, לפעול בגלוי וביתר שאת למען עצמאותה של קמרון הצרפתית. רוב הפעילים בו, וגם הבולטים שבהם נמנו על קבוצות הבאמילקה (Bamileke) והבאסה (Bassa) - שתיים מהקבוצות המרכזיות באוכלוסייה השחורה של קמרון. עם זאת, פעילויות המרד והמחאה התפשטו לכל הארץ, והמרד, למרות שדוכא לקראת סוף שנות החמישים, גבה קורבנות רבים והעלה את עניין העצמאות למודעות הציבורית וברמה מסוימת גם למודעות הבינלאומית.
אין סטטיסטיקות מהימנות לחלוטין אשר למספר הקורבנות שנפלו בפעילויות הדיכוי אך לכל הפחות מדובר באלפים ולכל המרבה בעשרות ואף מאות אלפים. החל משלב זה נעשתה תנועת העצמאות לגורם שאין להתעלם ממנו בזירה הפוליטית.
קמרון מאז העצמאות
החלק הצרפתי (French Cameroons) זכה לעצמאות ב-1960 תחת השם הרפובליקה של קמרון (Republic of Cameroon). שנה לאחר מכן, ב-1 באוקטובר 1961 בחרו אוכלוסי החלק הצפוני של רצועת השליטה הבריטית, שרובם מוסלמים, להצטרף למדינת ניגריה, ואילו תושבי השליש הדרומי של קמרון הבריטית (British Cameroons), נוצרים ברובם, החליטו להצטרף לרפובליקה של קמרון, מה שהביא להולדת "הרפובליקה הפדרלית של קמרון" (Federal Republic of Cameroon). גם אחרי שינויים אלה נשמרה מידה של אוטונומיה אזורית עבור כל אחד מהחלקים, הבריטי והצרפתי.
ב-1961 נבחר אחמדו אהידג'ו (Ahmadou Ahidjou), אדם מוסלמי ובן לקבוצת שבטי הפולאני, לנשיא הפדרציה. אהידג'ו הנהיג משטר סמכותי ונוקשה עם מאפיינים טוטליטריים, כאשר הוא נשען על מנגנון ברוטאלי של שיטור וביטחון פנים. ב-1966 הוא הוציא מחוץ לחוק את כל המפלגות מלבד זו שלו, ועד תחילת שנות ה-70 הצליח לדכא את פעילותם של מורדי ה-UPC, אותו ארגון אקטיביסטי של בני הבאמילקה והבאסה, שפעילויותיו דחפו במידה רבה לכיוון העצמאות. ב-1972 הוסיף אהידג'ו על כל זאת וביטל את חוקת הפדרציה ששימשה החל מ-1961, מכאן קיבלה קמרון של אהידג'ו מאפיינים של מדינה אוניטארית (Unitary State), האוטונומיה שניתנה קודם לחלקים הבריטי והצרפתי בוטלה גם היא ושלטונו של אהידג'ו היה ריכוזי למדי וסמכותי.
שמה של המדינה במבנה החדש היה The United Republic of Cameroon. אך למרות גישתו האוטוריטארית של אהידג'ו ואמצעי הדיכוי, היא הייתה פחות קיצונית מזו של מנהיגים אפריקאים אחרים בני אותו זמן. ייתכן שזה נבע מהיותו מנהיג לא מאוד כריזמטי ואולי מרצון לשמור על יחסים טובים עם המערב. מכל מקום, למרות שמדיניות אנטי מערבית והתבטאויות נגד ארצות הברית והמערב רווחו בקרב מנהיגים אפריקאיים בשנות ה-70, אהידג'ו נמנע מכל אלה, מה שעזר לקמרון לשמר מידה כלשהי של יציבות פוליטית וצמיחה כלכלית לאורך שנות שלטונו.
אהידג'ו התפטר מהנשיאות ב-1982, ובהתאם לחוקה הוחלף על ידי ראש הממשלה שלו פול בייה (Paul Biya), פקיד ותיק שעלה בסולם הדרגות לאורך השנים ובן לקבוצת שבטי ה-Beti Pahuin. אהידג'ו חזר בו לאחר מכן מהתמיכה בפול בייה, ותומכיו אף ניסו להחזירו בניסיון הפיכה ב-1984 אך ניסיון זה כשל. בייה זכה בשתי מערכות בחירות שבהן היה המועמד היחיד, ב-1983 ו-1984. לאחר בחירתו ב-1984 שוב שונה שמה של המדינה ל-Republic of Cameroon. מאז נותר בייה בעמדת הכוח, כאשר הוא מנצח בבחירות מפוקפקות ב-1992, 1997 ו-2004. מפלגתו ה-CPDM (כלומר: Cameroon People's Democratic Movement) מחזיקה ברוב מכריע בפרלמנט.
מעבר לזירה הפוליטית ידעה קמרון גם כמה אירועים אחרים במחצית השנייה של המאה ה-20: ב-15 באוגוסט 1984, התחוללה התפרצות מימית אדירה באגם מונון (Monoun). התפרצות מימית (הנקראת גם "התפרצות לימנית") היא אסון טבע נדיר מסוגו, המתחולל מדי פעם בפעם באגמים, שבו חלה התפרצות פתאומית של פחמן דו-חמצני ממעמקי האגם. במקרה זה נספו 37 בני אדם. אירוע דומה חזר על עצמו באגם ניוס (Nyos Lake) באוגוסט 1986, עם השלכות טראגיות אף יותר: 1,800 הרוגים ו-3,500 חיות משק שמתו אף הן. שני מקרים אלו, שבאופן יחסי סמוכים מאוד אחד לשני, הם המקרים היחידים המתועדים כיאות של התפרצות לימנית לאורך ההיסטוריה.
אירוע משמח יותר אירע ב-1990 כאשר נבחרת הכדורגל לגברים של קמרון הצטיינה במונדיאל שנערך באיטליה. תחת הנהגתם של שחקנים ידועי שם כגון רוז'ה מילה, פרנסואה אומאם-ביאיק ואחרים, הגיעו הקמרונים עד רבע הגמר, תוך שהם מנצחים בדרך לשם את ארגנטינה של דייגו מראדונה, אלופת העולם דאז, בתוצאה של 0–1 משער של מילה. נבחרת הכדורגל הביאה גאווה רבה למדינה גם בהזדמנויות אחרות: היא העפילה למונדיאל גם ב-1982, 1994, 1998 ו-2002 וזכתה בגביע אפריקה לאומות ב-1984, 1988, 2000, 2002 ו-2017.
ב-2017, החל משבר אנגלופון בדרום קמרון.
עוזי פוקס
ביוגרפיה
פוקס נולד בבוקרשט, רומניה בשנת 1947. כשהיה בן 3 חודשים עלה לארץ ישראל יחד עם הוריו וגר ביפו. מגיל צעיר החל להתעניין במוזיקת נשמה. מגיל 15 ועד גיוסו ב-1964 ניגן בהרכב מוזיקלי עם עוזי ומשה בויאנג'ו. בצבא שר בתזמורת חיל השריון. בתחילת שנות ה-60 פתח בקריירת זמרה. באמצע שנות ה-60 השתתף בלהקת הקצב "השמנים והרזים" כסולן הלהקה ונגן גיטרת קצב. עם הלהקה הקליט והוציא תקליטון 7 אינץ׳ בן ארבעה קטעים, והיה שותף לכתיבת אחד מהם ״ I'm A Travelin' Man".
בשנת 1969 הצטרף ללהקת הרוק "הסגנונות", שנקראה מאז ועד התפרקותה כעבור שנים אחדות "עוזי והסגנונות". הלהקה הוציאה תקליטון רוק עברי לפני הצטרפותו של פוקס אליה ותקליט באנגלית בהשתתפותו. חברי הלהקה לא היו קבועים. המפורסמים ביניהם היו אלדד שרים, מאיר ישראל ואייב אורצ׳בר. הלהיטים הגדולים שלה היו בין השאר: "day and night", "friends" ו"south side of the hill".
בשנת 1971 כיכב במחזמר "קפוץ" לצד אבישי אביבי, שעיקרו היה שירים שהלחין עבור המחזמר דני סנדרסון. המחזמר, שכלל סצינות עירום, לא זכה להצלחה רבה.
בשנת 1972 השתתף במחזמר "אל תקרא לי שחור" שאת שיריו כתב דן אלמגור והלחין בני נגרי ושעסק באפליית האפרו-אמריקאים בארצות הברית, לצידם של רותי נבון, דודו זר ואברהם פררה.
בתקופת מלחמת יום הכיפורים ב-1973 הקליט פוקס את הלהיט "אין לך מה לדאוג" (המוכר גם בשורה "שילחי לי תחתונים וגופיות") על הווי החיילים בחזית. השיר, שכתבה תלמה אליגון-רוז והלחין קובי אשרת, נכלל באלבום הבכורה שלו, שיצא ב-1974. באלבום נכללו שני להיטים נוספים שכתבה אליגון והלחין אשרת: "ילדונת" ו"כן כן, לא אז לא".
בשנת 1974 השתתף בפסטיבל שירי המשוררים לילדים בשיר "קשת בענן" שכתבה לאה גולדברג והלחין מוני אמריליו שזכה להצלחה גדולה.
באפריל 1975 השתתף בפסטיבל הזמר החליפי עם להקת "הסגנונות החדשים" וביצע את השיר "אבי" (מילים: שמרית אור, לחן: עוזי חיטמן, עיבוד: קובי אושרת).
בינואר 1976 הוציא לרדיו את "בארץ הרוק", שכתב אילן גולדהירש, והלחין ועיבד חברו ללהקות הקצב - צביקה פיק.
באביב 1977 הוציא את השיר "נעים להיזכר" (מילים: אילן גולדהירש, לחן ועיבוד: צביקה פיק) שזכה להצלחה.
בתחילת 1979 הוציא את "הלילה האחרון" למילים ולחן של רוני דמול ועיבוד של גרי אקשטיין.
באמצע 1980 הוציא את השיר "נה נה נה נשיר כולנו" (מילים: אמיר ברונשטיין, לחן ועיבוד: מרקו בכר) שזכה להצלחה. בדצמבר אותה שנה, הופיע בשירוויזיון מספר 2 עם "מי מצייר את הקשת?" (מילים: יוסי בכר, לחן ועיבוד: אלדד שרים).
בעקבות תאונת דרכים קשה, שפצעה אותו גופנית ונפשית, פוקס עזב את ישראל בשנת 1981. הוא חזר בשנת 1990, אחרי שהתגרש והתחתן בשנית. עם חזרתו לישראל ב-1990 הקים את אולפן הדיבוב, אולפני נ.ל.ס ברמת השרון.
ב-1993 הפיק את הדיבוב של הסדרה "ממלכת עכברי השן".
ב-1994 הפיק את הדיבוב של הסדרה "נאדי", וב-1998 הפיק את הדיבוב של סדרת ההנפשה "גן עדן לכלבים".
ב-2002 העלה מופע נוסטלגי של שירי שנות ה-70 יחד עם שרי עם הזמן הצטרף אליהם גם גבי שושן. המופע של השלישייה בו הם הופיעו עם להיטיהם הגדולים זכה להצלחה רבה. באותה השנה הוא גם דיבב את השיר "זה טוב לזכות בכל" מפרק 35 של "בובספוג מכנסמרובע". לאחר מותו של שושן המשיך פוקס לקיים הופעות עם שרי.
בשנת 2010 הקליט עוזי את השיר "תקווה אחת" לסרט ה-12 של פוקימון "פוקימון: ארקאוס ותכשיט החיים" בביצוע משותף עם לירון לב והזמרת שרי, ובנוסף, דיבב מספר דמויות בסרט. זה היה הסרט האחרון של פוקימון שדובב באולפניו (אולפני נ.ל.ס) של עוזי לפני שנסגרו.
ב-2016 הקליט עוזי פוקס את השיר "הפרחים של אתמול" (מילים: ניסן פרידמן. לחן ועיבוד: איציק ינקלביץ') לפרויקט "שיר וזיכרון" מטעם רשת ג', ynet, לינקטון וארגון "יד לבנים".
עוזי פוקס גם שר את חמשת הפתיחים הראשונים של "פוקימון".
בשנת 2023 השתתף פוקס בפסטיבל "השיר הבא" בניהולו האומנותי של אלי ניסמן וזכה בפרס מפעל חיים על תרומתו היחודית למוזקה הישראלית.
מתגורר בקדימה.
מתקפות הכטב"מים באיראן (2023)
מתקפות הכטב"מים באיראן התרחשו בלילה שבין 28 ל-29 בינואר 2023 ובמסגרתה הופגזו מספר אתרים צבאיים באיראן, ביניהם מפעל תחמושת גדול באספהאן, בידי מספר כטב"מים בלתי מזוהים.
רקע
בשנת 2020 אירעו מספר פיצוצים באיראן במתקנים צבאיים איראניים, וכן במפעלי תעשייה ובמתקנים המזוהים עם תוכנית הגרעין האיראנית. חלק מהפיצוצים יוחסו, על פי גורמים זרים ולטענת השלטונות האיראניים, לישראל, כחלק מהסכסוך בין שתי המדינות.
באפריל 2021 האשימה איראן את ישראל כי ביצעה את החבלה במפעל הצנטריפוגות בנתנז, ואיימה לנקום בישראל כתוצאה מכך. כמו כן, במהלך 2022 טענה כי עצרה מספר חמושים כורדים, שנתפסו בזמן שתכננו לפגוע במתקן צבאי רגיש באספהאן, וכי הם נשלחו על ידי ישראל.
הפיצוצים
עיתון הניו יורק טיימס דיווח כי הכטב"מים שנצפו בזמן התקיפה בליל ה-28 בינואר היו רחפנים מסוג קוודקופטר, שטווח הטיסה שלהם קצר יחסית. כיוון שאיספהאן מצויה במרכז המדינה, הרחק מגבולותיה של איראן, העריכו בעיתון כי המתקפה שוגרה מתוככי המדינה.
באספהאן
ב-28 בינואר 2023, בשעה 23:30 (זמן מקומי), הותקף מפעל נשק איראני לפיתוח וייצור טילים באספהאן. האיראנים דיווחו שהתקיפה בוצעו באמצעות רחפנים מתאבדים גדולים מסוג קוודקופטר שגרמו נזק רב למפעל. לפי פרסומים זרים, ישראל עמדה מאחורי התקיפה. לפי ההערכות המטרה שהותקפה בהצלחה הייתה תשתית לפיתוח טילים היפר-סוניים. לפי דיווחים אחרים במפעל ייצרו רחפנים וכטב"מים מתאבדים.
תגובות
לטענת גורמי ממשל אלמוניים בארצות הברית, התקיפה בוצעה על ידי ישראל, למרות שישראל לא הגיבה בנושא. הג'רוזלם פוסט הכתיר את התקיפה כהצלחה, וטען כי באיראן מנסים לשווא למזער את הנזקים.
משרד החוץ הרוסי גינה את המתקפה.
היועץ הנשיאותי של אוקראינה, מיכאילו פולודיאק, העלה ציוץ לחשבון הטוויטר שלו ובו כתב "ליל פיצוצים באיראן – מפעלי כטב"מים וטילים, מתקני זיקוק נפט. אוקראינה הזהירה אתכם!". בעקבות הציוץ, זימנה איראן את הממונה על היחסים האוקראיני לשיחת נזיפה.
דוכסות ברמן-פרדן
ברמן-פרדן, רשמית דוכסויות ברמן ופרדן (בגרמנית: Herzogtümer Bremen und Verden), היו שני טריטוריות חופשיות של האימפריה הרומית הקדושה, שזכו לחופשיות אימפריאלית ב-1180. לפי החוקה המקורית שלהם הם היו תחת השלטון של הנסיכים-בישופים של ארכיבישופות ברמן ושל בישופות פרדן.
ב-1648, שתי הנסיכויות-בישופויות חולנו, כלומר הפכו למונרכיות תורשתיות על פי חוקה, ומכאן ואילך נשלטו תמיד דוכסות ברמן וגם דוכסות פרדן באיחוד אישי, בתחילה על ידי בתי המלוכה של שוודיה. בית ואסה ובית פפאלץ-צווייבריקן, ומאוחר יותר על ידי בית הנובר.
עם פירוק האימפריה הרומית הקדושה ב-1806, מעמדה של ברמן-פרדן כחופשית אימפריאלית התבטל; מכיוון שהם היו באיחוד אישי עם ממלכת הנובר השכנה, הם שולבו במדינה זו.
טריטוריה וסמלים
השטח השייך לדוכסות ברמן ופרדן כיסה משולש יבשה מחוספס בין שפכי הנהרות אלבה ו-וזר בים הצפוני, במדינות הפדרליות הגרמניות של היום, המבורג וברמן (משולש אלבה-וזר). אזור זה כלל את רוב המחוזות המודרניים (בגרמנית: Kreis) של קוקסהאפן (בדרום), אוסטהולץ, רוטנבורג על הווימה, שטאדה ופרדן, כיום בסקסוניה התחתונה; והעיר ברמרהאפן, כיום מובלעת של מדינת ברמן. העיר ברמן וקוקסהאפן (מובלעת של המבורג) לא השתייכו לברמן-פרדן. ארץ האדלן, אז נחלה של סקסוניה-לאוונבורג בסביבות אוטרנדורף, לא הייתה חלק מברמן-ורדן עד 1731. שטאדה הייתה הבירה.
הסמל של ברמן-ורדן שילב את זרועות הנסיכות-בישופות של פרדן, צלב שחור על אדמה לבנה, עם אלו של הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן, שני מפתחות חצו את החותם של ברמן-פרדן, סמלו של פטרוס, הפטרון של ברמן.
היסטוריה
בתחילת מלחמת שלושים השנים, נסיכות-ארכיבישופות ברמן הלותרנית שמרה על נייטרליות, וכך גם רוב השטחים הפרוטסטנטיים בחוג הסקסוני התחתון, מחוז פיסקאלי וצבאי של האימפריה הרומית הקדושה. גם הנסיכות-בישופיות השכנה של ורדן ניסתה לשמור על נייטרליות, אך בהיותה חלק מהחוג הרייני-וסטפאלי התחתון, שהיה מוטרד מעימות בין שליטים קלוויניסטים, קתולים ולותרנים לבין שטחיהם, פרדן נכנסה במהרה למלחמה.
בשנת 1623 בחרה מועצת הקתדרלה של פרדן, המורכבת בעיקר מקפיטולרים לותרנים, את פרידריך השני, מנהל הנסיך-בישוף של פרדן לשליט הבישופות. מכיוון שהיה לותרני, הכס הקדוש שלל ממנו את התואר בישוף. אף על פי כן, הוא ומאוחר יותר המנהלים כונו לעיתים קרובות נסיכים-בישופים. פרידריך השני היה בנו של כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק.
בשנת 1626, כריסטיאן הרביעי, שהיה גם דוכס הולשטיין, ובכך וסאל של הקיסר, הצטרף לקואליציה האנטי-אימפריאלית של הרפובליקה ההולנדית וממלכת אנגליה בפיקודו של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה. לאחר שכריסטיאן הרביעי הובס בקרב לותר אם ברנברג, ב-27 באוגוסט 1626, על ידי חיילי הליגה הקתולית בפיקודו של יוהאן ט'סרקלס פון טילי, הוא ושאר חייליו נמלטו לנסיכות-ארכיבישופות של ברמן והתמקמו במטה בשטאדה. המנהל יוהאן פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-גוטורפ, שהיה גם מנהל הנסיכות-בישופות של ליבק, ברח לליבק והותיר את הנסיכות-ארכיבישופות לשליטת המועצה והאצולה.
בשנת 1626, טילי וחיילי הליגה הקתולית שלו כבשו את פרדן, מה שגרם לאנשי הדת הלותרניים לברוח. הוא דרש ממועצת ברמן לאפשר לו להיכנס לנסיכות-ארכיבישופות, ובעוד המועצה הכריזה על נאמנותה לקיסר, הוא עיכב את התשובה לבקשה, בטענה שעליו להתייעץ בדיאט עם האצולה, בהליך ארוך.
בינתיים, כריסטיאן הרביעי סידר נחיתת חיילים הולנדים, אנגלים וצרפתים בברמן. את הפצרותיה של המועצה להפחתת התרומות, דחה כריסטיאן הרביעי בטענה שברגע שכוחות הליגה ישתלטו, הסחטנות שלו תראה כמועטה.
בשנת 1627, כריסטיאן הרביעי פרש מהנסיכות-ארכיבישופות של ברמן, כדי להילחם בפלישה של ולנשטיין לדוכסות הולשטיין שלו. לאחר מכן פלש טילי לברמן וכבש את חלקיה הדרומיים. העיר ברמן סגרה את שערי העיר שלה והתבצרה מאחורי ביצוריה המשופרים. בשנת 1628, טילי כיתר את שטאדה עם חיל המצב שנותר בה של 3,500 חיילים דנים ואנגלים. ב-5 במאי 1628 העניק להם טילי מעבר בטוח לאנגליה ודנמרק-נורווגיה וכל ברמן הכנסייתית הייתה בידיו. כעת פנה טילי לעיר ברמן, אשר שילמה לו כופר של 10,000 טאלר על מנת להציל את עצמה ממצור. העיר נותרה לא כבושה.
האוכלוסיות בשתי הנסיכויות-הבישופיות היו נתונים לאמצעים של "קתוליזציה מחדש" במסגרת הקונטרה-רפורמציה, כאשר השירותים הלותרניים דוכאו וכמרים לותרניים גורשו. ביולי 1630, טילי ורוב הכובשים הקתולים נסוגו, מאחר שב-26 ביוני גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה נחת עם 15,000 חיילים בפנמינדה, ופתחו חזית חדשה במלחמת שלושים השנים. על ידי הדיפלומטיה הצרפתית הוא הצטרף לקואליציה אנטי-אימפריאלית חדשה, שאליה הצטרפה בקרוב גם הרפובליקה ההולנדית.
בפברואר 1631 יוהאן פרידריך, המנהל הלותרני הגולה של הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן וליבק התייעץ עם גוסטב השני אדולף ומספר נסיכים מסקסוניה התחתונה בלייפציג, כולם מוטרדים מהשפעתו הגוברת של בית הבסבורג מכוח צו ההשבה במספר נסיכויות-בישופיות לותרניות בצפון גרמניה. יוהאן פרידריך העלה רעיונות להחזיר את הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן ולכן ביוני/יולי 1631 התחבר רשמית עם שוודיה. בשל המלחמה קיבל יוהאן פרידריך את הפיקוד השוודי, בעוד גוסטב אדולף הבטיח להחזיר את הנסיך-ארכיבישופות של ברמן למנהל הנבחר הגולה שלה.
באוקטובר, צבא שגויס לאחרונה על ידי יוהאן פרידריך החל לכבוש מחדש את הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן, כשהוא נתמך על ידי חיילים שוודים ואף ניסה ללכוד את הנסיכות-בישופות השכנה של פרדן, והלכה למעשה להדיח את הנסיך-הבישוף הקתולי של פרדן לסירוגין פרנץ מוורטנברג ששלט בשנים 1630–1631, ולגרום לבריחת הכמורה הקתולית. בעקבות כך, הנסיכות-בישופות של פרדן הייתה נתונה אז לממשל צבאי שוודי.
הכיבוש מחדש של הנסיך-ארכיבישופות של ברמן, בסיוע כוחות משוודיה ומהעיר ברמן, הושלם עד 10 במאי 1632. יוהאן פרידריך חזר לתפקידו, רק כדי להבין מה משמעותה של עליונות שוודית. הנסיכות-ארכיבישופיות של ברמן סבלה ללא הרף מכניסת חיילים ומזון. היחסים בין האצילים, שנאלצו לנהל תחת כיבוש קתולי, לבין המנהל המוחזר היו קשים. האצילים העדיפו לנהל משא ומתן ישיר עם הכובשים, הפעם השוודים.
לאחר מותו של יוהאן פרידריך ב-1634, ראו המועצה והאצולה את הדחתו של הנסיך הדני פרידריך מתפקיד הבישוף על ידי הקיסר פרדיננד השני מכוח צו ההשבה כבלתי לגיטימי. אבל קודם כל היה צריך לשכנע את הכובשים השוודים, לאשר את הירושה של הנסיך פרידריך. בעקבות כך, המועצה והאצולה שלטו בנסיכות-ארכיבישופות עד לסיום המשא ומתן עם שוודיה. בשנת 1635, הוא ירש את תפקידו כמנהל הלותרני פרידריך השני במחוזות של ברמן ושל ורדן, אבל הוא היה כפוף לכריסטינה, מלכת שוודיה.
בשנים 1635–1636 הסכימו האצילים ופרדריק השני עם שוודיה על הנייטרליות של הנסיכויות-הבישופיות. אבל זה לא נמשך זמן רב, כי במלחמת תורסטנסון הדנית-שוודית בשנים 1643–1645 תפסו השוודים את השלטון בפועל בשתי הנסיכויות-הבישופויות. כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק נאלץ לחתום על השלום השני של ברומסברו ב-13 באוגוסט 1645, ומספר טריטוריות דניות, כולל שתי הנסיכויות-בישופיות שנכבשו על ידי השוודים, נמסרו לידיים שוודיות. בעקבות כך פרידריך השני נאלץ להתפטר כמנהל בשתי הנסיכויות-בישופויות. הוא ירש את אביו המנוח על כס המלכות הדני בתור פרדריק השלישי, מלך דנמרק ב-1648.
עם התחזקות כוחה של המעצמה הצבאית הגדולה שוודיה ושליטתה על הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן, שהסתמנה במהלך המשא ומתן על הסכם וסטפליה, חששה העיר ברמן ליפול גם תחת שלטון שוודי. לפיכך, העיר התחננה לאישור קיסרי למעמדה של חופשיות אימפריאלית משנת 1186. בשנת 1646 העניק הקיסר פרדיננד השלישי לעיר הקיסרית החופשית ברמן את האישור המבוקש.
הפיכת הנסיכויות-בישופויות לברמן-ורדן ב-1648
הישויות הפוליטיות של הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן ושל הנסיכות-בישופות של פרדן הפכו על ידי שלום וסטפליה ב-1648 לדוכסות ברמן ולנסיכות פרדן, עם זאת, היה נהוג לכנותן דוכסויות ברמן וורדן, מבלי לשנות את מעמד הטריטוריות של חופשיות אימפריאלית. כל אחת מהטריטוריות נחשבה נחלה אימפריאלית, ולפיכך ברמן ופרדן יוצגו בנפרד בדיאט של האימפריה הרומית הקדושה. העיר הקיסרית החופשית לשעבר ורדן על אלר שולבה בשלום וסטפליה בדוכסות פרדן.
המיסים של האימפריה הרומית הקדושה נגבו וצבאות גויסו ומומנו על פי החוגים האימפריאליים. ברמן ופרדן שלחו את נציגיהם לדיאט החוג הקיסרי שלהם. דיאט החוג החליט כיצד לחלק את נטל המיסים שיוטלו בין השטחים החברים. כך ברמן וורדן אף הסתכסכו על הגבול ביניהם - כלומר על מי רשאי לגבות מיסים והיכן - אשר לא נפתרו, למרות ששתי הנחלות נשלטו באיחוד אישי על ידי שוודיה.
הקיסר פרדיננד השלישי תקף תחילה את כריסטינה משוודיה ואת יורשיה החוקיים עם הדוכסות, כגמולה של שוודיה מהשתתפותה במלחמת שלושים השנים. ברמן-ורדן סיפקה לשוודיה יתרון אסטרטגי, משום שהיא השתתפה עמה בגיוס ובמימון צבאות בשני חוגים אימפריאליים המכסים את כל החלקים הצפוניים והצפון-מערביים של האימפריה הרומית הקדושה, עם פומרניה השוודית, שהייתה חלק מהחוג הסקסוני העליון, המכסה את צפון מזרח האימפריה.
איחוד אישי עם שוודיה (1648–1712) ותחת כיבוש דני (1712–1715)
ההשתלטות השוודית ב-1648 הפכה לאבן דרך לחוקה הפנימית של ברמן-ורדן. ברמן-פרדן הפכה משתי מונרכיות נבחרות למונרכיה כפולה תורשתית, עם שלטון אישי של נסיך-בישוף או המנהל שהוחלף בממשלה הכבולה להוראות שוודיות. המבנים המנהליים הרופפים הוחלפו ברשויות היררכיות למהדרין בעלות סמכויות קבועות. השלטון המשותף של האצולה צומצם. ברמן ופרדן ירדו משטחים עצמאיים של חופשיות אימפריאלית לשליטה קולקטיבית של מעצמה גדולה אירופאית עם כל ההגבלות וההזדמנויות הנוגעות לכך.
עבור הנחלה החדשה שלה, דוכסות ברמן, כריסטינה, מלכת שוודיה, ששלטה מ-1648 על הדוכסית של ברמן ופרדן בו זמנית, ביקשה לספח את העיר הקיסרית החופשית ברמן, שכן היא תהיה מקור חשוב לתשלום. מוקדם יותר העיר ברמן השתתפה דה פקטו בדיאט של הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן. המדינה היורשת שלה, הדוכסות השוודית ברמן, ניסתה להחזיר את העיר אליה, בטענה ששלום וסטפליה כלל את העיר ברמן כחלק מהדוכסות שעתידה לקום.
כשהדוכסית מברמן ופרדן כריסטינה משוודיה בחרה את מגוריה ב הבנדיקטיני לשעבר, ובהמשך היא ביטלה את שריפת המכשפות בברמן-פרדן. בשנת 1650 קרל גוסטב, נסיך הכתר של פפאלץ-צווייבריקן-קליבורג, שהוכר כיורש העצר השוודי ובכך במקביל לדוכסויות של ברמן-פרדן, הגיע לשטאדה לשיחות עם תוכן לא ידוע. בשנת 1650 הכמורה הלותרנית הוכפפה לקונסיסטוריה, הגוף המוביל החדש לאחר שלא היו עוד נסיך-ארכיבישוף או נסיך-בישוף.
באשר לכומר עבור הפזורה הקתולית הזעירה בברמן-פרדן, הקים הכס הקדוש נציגויות שליחים (Vicariate of Nordic Missions), המוסמכת לפרדן וברמן מאז 1669 ו-1670, בהתאמה, עד 1721, ושוב בין 1780 ל-1824, Vicariate של סקסוניה העליונה והתחתונה, הייתה אחראית בין 1721 ל-1780. ממשלת שוודיה של ברמן-פרדן ניסתה להביס צבאית את העיר הקיסרית החופשית ברמן, ועוררה שתי מלחמות. בשנת 1381 תפסה העיר ברמן את השלטון דה פקטו באזור סביב בדרקסה וממערב לו עד נהר וזר התחתון ליד להה (המכונה ברמרלה). בתחילת 1653 כבשו החיילים השוודים של ברמן-ורדן את להה. בפברואר 1654 העיר ברמן השיגה מהקיסר מושב והצבעה בדיאט של האימפריה הרומית הקדושה, ובכך קיבלה את מעמדה של העיר כעיר קיסרית חופשית.
שוודיה וברמן-ורדן השוודית מחו בחריפות, כאשר בדצמבר 1660 עשתה מועצת העיר של ברמן כבוד ללאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1663 זכתה העיר למושב ולהצביע בדיאט הקיסרי, בהתנגדות נחרצת של נציגי הדוכסות השוודית של ברמן ופרדן בה. במרץ 1664 יצא הדיאט השוודי לטובת ניהול מלחמה בעיר הקיסרית החופשית ברמן. מיד לאחר מכן, לאופולד הראשון, שהיה עסוק במלחמות נגד האימפריה העות'מאנית, לא התערב בענייני המלך הקטין קרל האחד עשר, מלך שוודיה עם ברמן-פרדן, ומאחר ובראונשווייג ולינבורג השכנות (ענף צלה) השכנות היו משותקות על ידי מריבות ירושה וממלכת צרפת לא התנגדה, שוודיה החלה מברמן-ורדן את מלחמת ברמן השנייה (1665–1666).
המצור על העיר על ידי השוודים בפיקודו של קרל גוסטף ורנגל הביא להתערבות ברנדנבורג-פרוסיה, בראונשווייג ולינבורג (צלה), דנמרק-נורווגיה, לאופולד הראשון והרפובליקה ההולנדית, כולם לטובת העיר, עם ברנדנבורג, בראונשווייג, חיילים דנים והולנדים בגבולות ברמן-פרדן מוכנים לפלישה. בעקבות כך שוודיה נאלצה לחתום ב-15 בנובמבר 1666 על הסכם האבנהאוזן, המחייב אותה להרוס את המבצרים שנבנו קרוב לברמן תוך איסור על העיר החופשית ברמן לשלוח את נציגה לדיאט של החוג הסקסוני התחתון. מברמן-פרדן לא צצו ניסיונות שוודיים נוספים לכבוש את העיר באלימות. כשנשאל בשנת 1700 מה לעשות על ידי קרל השנים עשר, מלך שוודיה, המליץ המושל הכללי של ברמן-פרדן לוותר על מעמדה של ברמן כעיר קיסרית חופשית.
ניסיון דני לכבוש את ברמן-ורדן במהלך מלחמת דנמרק–שוודיה (1657–1658) נכשל. אבל האיום הדני על ברמן-פרדן הפך להרסני יותר ב-1667. באותה שנה נכחד הענף המקומי של בית אולדנבורג השולט ברוזנות אולדנבורג, סמוך לגבולה המערבי של ברמן-ורדן, יחד עם אנטון גינתר, רוזן אולדנבורג. לכן, כריסטיאן אלברכט, דוכס הולשטיין-גוטורפ ירש את הרוזנות, אך העביר אותה לחותנו פרדריק השלישי, מלך דנמרק, שהיה מנהל הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן והנסיכות-בישופות של פרדן מ-1635 עד שגורש על ידי הכובשים השוודים ב-1645.
לאחר שהות בהמבורג (1666–1668) עם מנהלי נחלותיה השוודיות, אברהם לורד טיקסיארה ובנו איזק חיים לורד טיקסיארה, על מנת לארגן מחדש את הכנסותיה, ב-1668 עצרה כריסטינה משוודיה (לאחר המרתה לקתולית ב-1655 כריסטינה אלכסנדרה), בשטאדה בדרכה לרומא.
עליית הריכוזיות והאבסולוטיזם השוודית מצאה את דרכה באופן חלקי לנחלה של ברמן-פרדן. ברמן-פרדן לא הייתה יעילה בכל הנוגע לתחום השיפוט שלה ולמערכת הצבאית שלה, אבל האחרונה הייתה כפופה בקפדנות לסטוקהולם. במיוחד בתחום השיפוט, האצילים של ברמן-פרדן שמרו על חלקן. אבל מחלקת גביית המס של ברמן-פרדן, מאוישת כמעט כולה בשוודים ומשתמשת בשוודית כשפה מנהלית, הייתה כפופה ישירות למשרד האוצר בסטוקהולם.
בין השנים 1675 ל-1676, כוחות מברנדנבורג-פרוסיה, לינבורג-צלה, דנמרק-נורווגיה ונסיכות-בישופות מינסטר כבשו את ברמן-פרדן במהלך מלחמת סקונה. כוחות בעלות הברית כבשו את ברמן-ורדן, עד שנסוגו - בהשפעה צרפתית - על פי הסכם סן ז'רמן-אן-ליי משנת 1679 והסכם צלה. הברון, הנסיך-בישוף של מינסטר, העניק לשוודיה הלוואה בסכום של 100,000 ריקדולרים, ובתמורה נאלצה ברמן-פרדן השוודית למשכן את המובלעת שלה של העיירה Wildeshausen ואת האזור הסמוך לבישופות מינסטר. בשנות ה-90 של המאה ה-17 בוטל הנוהג הרגיל, שלחוקי המס יש בשלות מסוימת, כך שלאצילים השוודים וברמן-ורדן לא היה עוד סיכוי לדרוש הקלות כלשהן בתמורה לחידוש חוקי המס.
כמו בשוודיה ממש, הגופים החוקתיים והמנהליים במחוזות השוודים איבדו בהדרגה חשיבות דה-פקטו עקב הריכוזיות ההולכת וגוברת. אצילי ברמן-פרדן איבדו יותר ויותר השפעה, הן התכנסו פחות ופחות. לאחר 1692, כוח האצולה כמעט נעלם. הדבר הוביל לאי נוחות ניכרת בקרב האצולה, כך שבמאי 1694 נפגשו נציגי הממשל הכללי של ברמן-פרדן והאצילים במנזר זבן לשעבר כדי לדון במעמדן של הדוכסיות.
בשנת 1700, ברמן-פרדן הציגה - כמו כל הטריטוריות הפרוטסטנטיות של חופשיות אימפריאלית את הלוח המשופר, כפי שנקרא על ידי הפרוטסטנטים, כדי לא להזכיר את שמו של האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר. כך שלאחר יום ראשון, 18 בפברואר, סגנון ישן, הגיע יום שני, 1 במרץ, סגנון חדש, בעוד שוודיה עצמה הלכה בעקבותיו רק ב-1753.
בשנת 1712, במהלך מלחמת הצפון הגדולה (1700–1721) נגד העליונות השוודית בים הבלטי, כבשה דנמרק-נורווגיה את ברמן-פרדן מוכת המגפה.
איחוד אישי עם בריטניה הגדולה והנובר (1715–1803)
בשנת 1715, פרדריק הרביעי, מלך דנמרק, שעדיין נלחם במלחמת הצפון הגדולה, השיג בעל ברית חדש בקואליציה האנטי-שוודית, ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה מאז 1714, והנסיך הבוחר מהנובר. בתמורה לעזרתו של ג'ורג' הראשון מכרה לו דנמרק-נורווגיה את ברמן-ורדן, שאותה החזיקה תחת כיבוש מאז 1712. בעקבות כך נסיכות הבוחר מהנובר השתלטה דה פקטו על ברמן-פרדן וקבעה בהסכם סטוקהולם משנת 1719, ליישב את המלחמה עם שוודיה, לפצות את האחרונה במיליון טאלר. בשנת 1728, הקיסר קרל השישי העניק לג'ורג' השני אוגוסטוס, שב-1727 ירש את אביו ג'ורג' הראשון לואיס, את הנחלה המוחזרת של סקסוניה-לאוונבורג. על ידי פריסה מחדש של שטחי האנובר ב-1731, הועברה ברמן-ורדן למינהל של ארץ האדלן ששכנה בקצה הצפוני של ברמן-ורדן, והייתה מאז 1180נחלה, תחילה של דוכסות סקסוניה הצעירה ומ-1296 ואילך של דוכסות סקסוניה-לאוונבורג. לקח לג'ורג' השני עד 1733 לגרום לקיסר להעניק לו גם את דוכסויות ברמן ופרדן.
בשני ההסכמים נשבע ג'ורג' השני מבריטניה כי יכבד את הפריבילגיות והחוקות הקיימות של האצולה בברמן-פרדן ובהדלן, ובכך לאשר מסורות בנות 400 שנה של השתתפות האחוזה בממשלותיהן. בהיותו נסיך בוחר של האימפריה הרומית הקדושה ומיוצג בדיאט מכוח נסיכות הבוחר שלו בהנובר, ג'ורג' השני אוגוסטוס לא טרח על מעמדה של ברמן-פרדן כנחלה אימפריאלית. מאז שברמן-ורדן הפכה להנובריאנית, היא לא שלחה שוב נציגים משלה לדיאט.
בשנת 1730, ממשלתה של ברמן-פרדן אורגנה מחדש וקיבלה את התואר כמועצה המלכותית הבריטית והאלקטורלית בראונשווייג-לינבורג לניהול דוכסות ברמן ופרדן, אשר נקראה בפי העם "הממשלה המלכותית". שטאדה נשארה הבירה. בהנובר, בירת הנסיכות, המועצה הסודית של הנובר הקימה משרד חדש הממונה על הנחלות האימפריאליות שנשלטו באיחוד אישי על ידי הנסיכים-בוחרים, אשר נקרא מחוז ברמן-ורדן, האדלן, לאוונבורג ובנטהיים. במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים (1754–1763) במושבות צפון אמריקה, חששה בריטניה מפלישה צרפתית להנובר. בשל כך כונן ג'ורג' השני ברית עם בן דודו פרידריך השני, מלך פרוסיה, ושילב את הסכסוך בצפון אמריקה עם מלחמת שבע השנים (1756–1763).
בקיץ 1757, הפולשים הצרפתים ניצחו את הנסיך ויליאם, דוכס קמברלנד, בנו של ג'ורג' השני שהוביל את הצבא האנגלו-הנוברי. הכוחות הצרפתיים הדפו אותו ואת צבאו לברמן-ורדן הנידחת, שם במנזר זבן לשעבר נאלץ להיכנע ב-18 בספטמבר עם אמנת קלוסטרזבן. אבל המלך ג'ורג' השני הכחיש את הכרתו באמנה. בשנה שלאחר מכן, הצבא הבריטי, שנתמך על ידי חיילים מברנדנבורג-פרוסיה, הסן-קאסל ובראונשווייג-וולפנביטל גירש שוב את הכובשים. ברמן-פרדן נותרה בלתי מושפעת למשך שארית המלחמה ולאחר סיומה שרר השלום עד שהחלו מלחמות המהפכה הצרפתית.