cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אריק מביוס
ביוגרפיה
משנת 2006 עד 2010 כיכב מביוס בתפקידו של דניאל מיד בסדרת הדגל של חברת ABC, "בטי". לאחר שהסדרה זכתה להצלחה מביוס הוגדר על ידי מגזין פיפל כאחד הגברים הסקסיים בעולם. מביוס הופיע בקליפ "We are the Ones" של הזמר "ויל.איי.אם" לתמיכה בברק אובמה. מביוס גם היה מועמד על תפקידו הקומי בשנים 2007–2008 בטקס "פרס גילדת שחקני המסך".
ב-2011 שיחק מביוס בסדרה "מנודים" לצדו של השחקן ליאם קנינגהם. ב-2012 ביצע מביוס הופעות אורח בסדרות "רשימת הלקוחות" ו"פרנקלין ובאש". שנה לאחר מכן ביצע הופעת אורח בסדרת הלהיט של רשת ABC, "סקנדל".
ב-2014 נבחר מביוס כשחקן ראשי בסדרה הקנדית-אמריקאית "מכתבי אהבה", הסדרה החלה ב-20 באפריל כללה 10 פרקים והסתיימה ב-22 ביוני 2014. את דמות זו גילם גם בסדרת הסרטים אשר מבוססת על הסדרה. עד כה יצאו 11 סרטים בערוץ הולמרק, כאשר הראשון שודר בנובמבר 2014 והאחרון במספר שודר ביולי 2018.
אאודי A3
אָאוּדִי A3 (בגרמנית: Audi A3) היא דגם מכונית משפחתית קומפקטית המיוצר על ידי חברת אאודי החל משנת 1996. ה-A3 הנוכחית מיוצרת במרכבים האצ'בק 3 או 5 דלתות, סדאן וקבריולה.
רקע
ה-A3 מיוצרת בגרסאות האצ'בק (3 דלתות), סדאן (4 ו-5 דלתות), סטיישן וקבריולה. שני הדורות הראשונים של המכונית בוססו על פלטפורמת קבוצת A של פולקסווגן אשר שותפה למכוניות נוספות של הקונצרן דוגמת אאודי TT, פולקסווגן גולף, פולקסווגן טוראן, כמו גם סיאט ליאון, סיאט טולדו וסקודה אוקטביה. החל מהדור השלישי אשר הוצג ב-2012 המכונית מבוססת על פלטפורמת MQB המודולרית של קבוצת פולקסווגן. המכונית מיוצרת עם מגוון של מנועים שונים בהם מנועי בנזין, דיזל ומנועי טורבו.
דור ראשון (1996-2003)
הדור הראשון של המכונית הוצג לשוק האירופי בשנת 1996 וסימן את חזרתה של חברת אאודי לייצור מכוניות קטנות לאחר שהאחרונה שבהן הייתה האאודי 50 אשר ייצורה הופסק בשנת 1978. דגם זה היה הראשון של קבוצת פולקסווגן אשר בוסס על פלטפורמת PQ34 (או A4) הדומה רבות לדור הרביעי של הפולקסווגן גולף אשר הוצג כשנה לאחר מכן. בתוך שלוש שנים, פלטפורמה זו שימשה לשבע מכוניות של הקבוצה.
במקור מכונית ה-A3 הייתה זמינה רק במרכב האצ'בק 3 דלתות על מנת להציגה כספורטיבית יותר מאשר הגולף, ובהנעת גלגלים קדמית או כפולה. מנוע המכונית היה טורי רוחבי בעל ארבעה צילינדרים. לאחר ה-A3 אאודי A4 הייתה המכונית השנייה בחברת אאודי בה נעשה שימוש בחמש שסתומים לכל צילינדר אחד.
בשנת 1999 אאודי הרחיבה את היצע הדגמים עם מנועים נוספים כגון מנוע טורבו 1.8 ליטרים בעל 180 כ"ס, ומנוע TDI טורבו דיזל בגאומטריה משתנה, בנפח 1.9 ליטר בעל 90 כ"ס והזרקה ישירה. דגם מנוע ה-1.8 בעל ההנעה הכפולה (קוואטרו בשפת אאודי) היה זמין בשתי גרסאות: 180 כ"ס או 150 כ"ס. בשנה זו הוצג בנוסף גם מרכב החמש דלתות.
בציר
בציר הוא השם המיוחד לקטיף עינבים – הסרת הענבים מן הגפנים. שם זה גם משמש לציון תקופת הבציר – תקופה המתחילה בזמן הבשלת הענבים, ומסתיימת לאחר אחסון היין בחביות. בחבל הים־תיכוני הבציר מתרחש בחודשים אוגוסט עד אוקטובר.
בציר ביהדות
במקרא תקופת הבציר התחלקה לבכורי ענבים, בציר ועוללות (אותם הבוצר השאיר בכרם לאחר בצירת הייבול העיקרי עבור העניים). בתקופת הבציר היו הכורמים עוזבים את ביתם ועוברים להתגורר בסמוך לכרם, התקופה כולה הייתה מאופיינת בשמחה ושירה רבה. הדרך לקביעת מועד הבצירה בזמן המקרא הסתמכה על מידת השקיפות, צבע הענב והחרצן, וטעמו.
בציר בישראל
בימינו נקבע מועד הבציר על ידי מומחים הבודקים את רמת ההבשלה, כמות הסוכר ורמת החומציות בענב. על הענבים להגיע לרמת בשלות אופטימלית והבדל של ימים אחדים בזמן הבצירה יכול להביא לשינוי של ממש בטיב היין שייוצר מהכרם. ענבי המאכל נבצרים לפני הזנים המשמשים להכנת יין, כיוון שכמות המים פוחתת ורמת הסוכר עולה ככל שהענב בשל יותר. באופן זה, יין מבציר מאוחר הוא יין המיוצר מענבי סוף העונה, שהם בעלי אחוז סוכר גבוה מענבים שנבצרו קודם לכן.
תקופת הבציר בישראל
תקופת הבציר של ענבי המאכל בישראל נמשכת מאפריל עד נובמבר, ובצירת ענבי היין מתחילה בסביבות אוגוסט ונמשכת עד אוקטובר, ומשתנה מכרם לכרם בהתאם לאקלים המקומי.
אופן הבציר
ניתן לבצור הן בצורה ידנית והן בעזרת בוצרת מכנית, בהתאם לאיכות הענבים הנדרשת. את הבציר עצמו מתחילים בשעות הבוקר המוקדמות או בשעות הערב, כשהאוויר והענבים עדיין קרירים, כדי למנוע התחמצנות של ענבים פגועים.
שנת בציר
השנה שבה נקצרו הענבים המשמשים ליין ומצוינת על גבי תוית הבקבוק.
חרטומית
חרטומית (שם מדעי: Gallinago) היא סוג עוף ממשפחת החרטומניים שבסדרת החופמאים החיים בקרבת ביצות ואגמים.
החרטומיות מזכירות את בני הסוג חרטומן, אך הן מפוספסות יותר, בעלות מקור רחב יותר והן גם מצויות בקרבת מקווי מים ולא ביערות. כמותם הן ניזונות בעיקר מחסרי חוליות, במים או ביבשה.
החרטומיות בעלות מצגי חיזור מרהיבים הנערכים בעיקר בזריחה ומבוצעים על שפת המים, אז הן זוקרות את נוצותיהן וקוראות קריאות רמות. בעת סכנה הן מנמיכות את גופן וקופאות בין השיחים, מסתמכות על הסוואתן.
Mercy (שיר של שון מנדס)
Mercy (בעברית: רַחֲמִים) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הקנדי שון מנדס, מתוך אלבום האולפן השני שלו, Illuminate. השיר יצא לאור ב-18 באוקטובר 2016, כסינגל השני מתוך האלבום.
עם יציאתו, נכנס השיר אל המקום ה-15 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
עם השיר הופיע מנדס לראשונה ב-22 בספטמבר 2016, בתוכנית הטלוויזיה "The Tonight Show Starring Jimmy Fallon". איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את תואר הפלטינה המשולשת, על מכירות של למעלה משלושה מיליון עותקים בארצות הברית.
בסמוך לצאתו על השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
אקלים (פירושונים)
Klima (Begriffsklärung)
אנחנו המדיה
דן גילמור מציג את דבריו בספר באמצעות דוגמאות רבות. בספר מוצג עיתונאי חדש, אזרח שקודם לכן השתייך לצד הקוראים או למאזינים וכעת עוסק בצורה חלקית או מלאה בעיתונות ובחדשות. האינטרנט משפיע על המאזינים ועל העיתונאים כאחד כאשר הממשלות, אילי התקשורת, חברות הכבלים והטלפון, חברות הטכנולוגיה וחברות הבידור מבקשים לראות בראש ובראשונה את האינטרסים הצרים שלהם ורוצים לשלוט במה שהם רואים כזכויות היוצרים שלהם.
אמצעים טכנולוגיים
דן גילמור מונה בספר את האמצעים הטכנולוגיים העומדים לזכות העיתונאי הדיגיטלי. הבלוג לפי הספר הוא האמצעי העיקרי של עיתונות המחר לשינוי הגדול שהפך את התהליך לרב שיח רב משתתפים.
אמצעים הטכנולוגיים נוספים לאתרי האינטרנט הם:
עת הספר נכתב ב-2004, גילמור אינו מציין בספר רשתות חברתיות מקוונות, אתרי שיתוף תמונות ווידאו ולא העברת קבצים גדולים בשירותים כמו You Send It. בנוסף לשימוש בתוכנות ייעודיות ל-RSS שהוא מזכיר בספר, הוא אינו מציין פורטלים כמו Yahoo! למשל, המאפשרים להכין דף אישי עם תוכן מבוסס RSS לפי בחירת המשתמש. אם כי בהמשך הספר, הוא מדגיש את תרומתם הרבה בהפצת חדשות. כיום גם מרבים להשתמש בתוכנות מסרים מיידיים מבוססי טקסט או קול ושירותי שיחה על גבי האינטרנט כדוגמת סקייפ.
בלוגים ארגוניים
דן גילמור מביא המלצות מפי סקובל לבלוגרים ארגוניים:
אמינות
היכולת לגזור ולהדביק טקסט ותמונות בעזרת המחשב טומנת בחובה סכנה להפצת טעויות והטעיות. הטעויות עלולות לנבוע מכמה סיבות:
השימוש באמצעי התקשורת הדיגיטליים החדשים כמו פורומים ובלוגים יכול להשתבש על ידי טרולים ומטרידים. בנוסף, ייתכן שיבוש באמצעות שימוש בתגובות ואינפורמציה לא נכונה או מוטה. ישנו חשש מתמיד לשטף של אינפורמציה לא מהימנה. הגיון, בדיקה מתמדת של נתונים ומקורות, הסתמכות על מגוון מקורות, ציטוט אנשים מהימנים, ציטוט מסמכים הנחשבים למקורות מהימנים בתחום המדובר הם הדרך להתגבר. דן גילמור מציע לסגל הירכיה כללית של אמינות הקובעת לאיזה מקור מאמינים יותר כאשר ישנה סתירה בין המקורות. אנחנו נדרשים לפעולה של אימות אינפורמציה כאשר זו עלולה להשפיע ממש על ההחלטות והמעשים שלנו. דן גילמור מספר על המלצת עורכי העיתונים לכתבים הצעירים: אם אמך אומרת שהיא אוהבת אותך - בדוק זאת.
חופש הביטוי
דן גילמור מרבה לעסוק בנושא זכויות יוצרים, חופש הביטוי ושימוש הוגן. הכתיבה באינטרנט חושפת את הכותב לאפשרות שיתבעו אותו כיוון שהוא האחראי על כתיבתו. הכתב עלול להיתבע גם על כך שהפר זכויות יוצרים בכך שהעלה לרשת חומר שהזכויות עליו שייכים למישהו אחר כמו ציטוט או העלאה של קטע מוזיקה או וידאו. השימוש ההוגן שהיה מקובל לפני שנים מצטמצם על ידי החוק ועל ידי אמצעים טכנולוגיים. כחלק מהמלחמה של חברות המוזיקה והסרטים בשיתוף קבצים ברשת ובעיקר בתוכנות עמית לעמית שגרמה כבר לסגירה ולהגבלה של מספר חברות כאלה ולפגיעה בשרות חשוב של העברת קבצים והעברת תוכן שאין בו פגיעה בזכויות יוצרים.
השימוש בדואר האלקטרוני הוכר בבית המשפט העליון בארצות הברית כחלק מהזכות של האזרח לחופש הביטוי. קישור לאתרי אינטרנט הוא דבר מקובל ברשת עם המגבלה שקישור לאתר הפועל למען אלימות למשל הוא קישור שיש להימנע ממנו. ישנן חברות המתנגדות לקישור עמוק לאתר שלהם בלי לעבור בדף הראשי של האתר. דרישה כזו כבר עמדה במבחן משפטי והדרישה לא התקבלה. אפשר למנוע קישור עמוק על ידי תוכנה והפתרון לא חייב להיות משפטי. דן גילמור מביא את הדוגמה של פרסום מפתח הדי וי די ואת החומרה הרבה שהממשל האמריקאי ראה בפיצוח הקוד ובפרסומו. הוויכוח על זכויות היוצרים ועל הזכות לקישוריות הגיע ללב הטכנולוגיה וללב האינטרנט.
ההבטחה (של האינטרנט) הייתה חופש ולזמן מה ההבטחה הזו הייתה מציאותית. הממשלות, חברות התקשורת הגדולות, קרטל זכויות היוצרים של חברות הבידור, חלק מהחברות חלוצות הטכנולוגיה, חברות הטלפון וחברות הטלוויזיה בכבלים מנסים להגביל את ההתפתחות ואת החופש של רשת האינטרנט מתוך שמרנות ולמען האינטרסים שלהם.
התעשייה רוצה היום בקרה מלאה על זכויות היוצרים ומי שפוגע בבקרה המלאה הזו מכונה פיראט. החידושים הטכנולוגיים מאיימים על החברות הוותיקות. כך היה המצב עם המצאת הוידאו, המצאה שזכתה בהכרה חוקית על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1984. איום דומה קיים גם היום מצד הטכנולוגיה הדיגיטלית. בלחץ התעשייה התקבל בארצות הברית חוק זכויות היוצרים הדיגיטליות של המילניום בו האיזון עבר לטובת בעלי זכויות היוצרים ביחס למה שהיה קיים בעבר ונחשב שימוש הוגן כמו הכנת העתק למשמרת או העתק לשימוש ביתי.
המנון פפואה גינאה החדשה
O Arise, All You Sons (בתרגום חופשי: הו, קומו, כל בני הארץ) הוא המנונה הלאומי של פפואה גינאה החדשה. השיר הפך להמנונה הרשמי כשפפואה גיאנה החדשה קיבלה עצמאות ב-16 בספטמבר 1975. ההמנון חובר על ידי חייל אוסטרלי ששירת בצי המלכותי, טום שקלדי (Tom Shacklady).
יורי ארטיוכין
יורי פטרוביץ' ארטיוכין (ברוסית: Юрий Петрович Артюхин; ) הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל במשימה במסגרת תוכנית סויוז.
חייו
יורי ארטיוכין נולד בכפר במחוז מוסקבה למשפחת טייס קרב בחיל האוויר הסובייטי. אביו נהרג במלחמת העולם השנייה. בשנת 1948 יורי ארטיוכין החל ללמוד בבית הספר לטכנאי חיל האוויר ובשנת 1951 החל לשרת בתפקיד טכני. בשנים 1958-1952 הוא למד באקדמיה טכנית וסיים אותה עם תואר מהנדס חשמל. הוא המשיך לעבוד באקדמיה בה למד במעבדות שונות.
בשנת 1963 הוא נכלל ביחידת הקוסמונאוטים והחל בהכנות לטיסת חלל. הוא היה חבר בצוות משנה של מספר משימות והיה חבר צוות שליטת קרקע. בשנת 1974 יורי ארטיוכין השתתף בטיסת חללית סויוז 14 לצד פאבל פופוביץ'.
בשנת 1982 הוא הוצא מיחידת הקוסמונאוטים בעקבות העברה לתפקיד ניהולי. בשנת 1980 יורי ארטיוכין סיים את עבודת הדוקטורט בתחום מודיעין חלל. בשנת 1988 הוא עזב את חיל האוויר הסובייטי בדרגת קולונל.
יורי ארטיוכין התגורר בעיר הכוכבים ונטמן בבית עלמין מקומי.
עיטורי הכוחות המזוינים של איטליה
המסדר הצבאי של איטליה
המסדר הצבאי של איטליה (Ordine Militare d'Italia), לשעבר המסדר הצבאי של סבויה (Ordine Militare di Savoia), מוענק בחמש דרגות:
מדליית הגבורה הצבאית
מדליית הגבורה הצבאית (Medaglia al Valore Militare) ניתנת על מעשה גבורה יוצא מגדר הרגיל בשעת מלחמה. מוענקת בארבע דרגות:
צלב המלחמה
צלב המלחמה (Croce al Merito di Guerra) מוענק על שירות של שנה לפחות בפעילות קרבית או על פציעה בקרב.
מדליית הגבורה של הצבא
מדליית הגבורה של הצבא (Medaglia al Valore dell'Esercito ) מוענקת בשלוש דרגות:
מדליית הגבורה של הצי
מדליית הגבורה של הצי (Medaglia al Valore di Marina) מוענקת בשלוש דרגות:
מדליית הגבורה של חיל האוויר
מדליית הגבורה של חיל האוויר (Medaglia al Valore Aeronautico ) מוענקת בשלוש דרגות:
הצלב של הצבא
הצלב של הצבא (Medaglia al Valore dell'Esercito ) מוענק בשלוש דרגות:
הצלב של הצי
הצלב של הצי (Medaglia al Valore di Marina) מוענק בשלוש דרגות:
הצלב של חיל האוויר
הצלב של חיל האוויר (Medaglia al Valore Aeronautico ) מוענק בשלוש דרגות:
הצלב של הקרביניירי
הצלב של הקרביניירי (Medaglia al Valore dei Carabinieri) מוענק בשלוש דרגות:
תלעפר
תלעפר או (בערבית:  تلعفر או تل عفر - תל עפר; בטורקית: Telafer) היא עיר במחוז נינוה שבצפון-מערב עיראק. העיר מרוחקת כ-48 קילומטרים מערבית למוסול ו-192 קילומטרים צפון-מערבית לכירכוכ.
אוכלוסייתה היא ברובה מוסלמים סונים ממוצא טורקמני. לפני מלחמת עיראק מנתה אוכלוסיית העיר מעל 200,000 נפש, אך אירועים אלימים ומעשי טבח בין-עדתיים הביאו לירידה במספר התושבים עד ל-80,000 נפש בשנת 2007, אך העיר חזרה לעלות ולפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2018 אוכלוסייתה מנתה 172,453 נפש.
בין 2014 ל-2017 נשלטה העיר בידי כוחות דאעש. במהלך כיבוש העיר נמלטו ממנה רבים מתושביה, בעיקר בני המיעוט הטורקמני. בדצמבר 2014 הרס דאעש חלק מחומות מבצר תלעפר, מבצר מהתקופה העות'מאנית.
קרחון יבשתי
קרחון יבשתי הוא נהר קרח הנוצר משכבות דחוסות של שלג ונע באיטיות כתוצאה מכוח הכבידה. בתנועתו מעצב הקרחון היבשתי תבניות נוף כדוגמת עמקים קרחוניים שהם עמקים בעלי חתך אופייני בצורת האות "U". דוגמה לעמקים כאלו הם פיורדים. דוגמה נוספת היא מורנה, תבנית נוף שבה נוצרים רכסי סלע בצידי ובקצה הקרחון.
קרחונים יבשתיים עשויים להימצא במצב התפשטות, נסיגה או יציבות. בעונת החורף הקרחון צובר קרח וגדל. בעונת הקיץ הקרחון מפשיר וכתוצאה מכך נסוג. בראייה ארוכת טווח אם הנסיגות והצבירות העונתיות שקולות, אזי הקרחון נמצא במצב יציב. לעומת זאת, חוסר איזון יביא להתפשטות או נסיגה ממושכת.
קצותיו של הקרחון היבשתי מתמוססים, והמים זורמים מהם אל הים, יחד עם שברי קרחונים גדולים שניתקו מהקרחון היבשתי. שברים אלה הם הקרחונים הימיים.
קרחונים הם אתרי תיירות מבוקשים, לצפייה במראה המרהיב שלהם ולטיול רגלי עליהם (עם ציוד והדרכה מתאימים). דוגמה לכך הוא קרחון יוסטדאלסבריין שבנורווגיה, שהוא מאתרי התיירות העיקריים במדינה זו. אורך הקרחון כמאה ק"מ, שטחו 400 קמ"ר, והוא נמצא בגובה 1,700 מטר מעל פני הים.
זהב (צבע)
הצבע זהוב הוא גוון של הצבע "צהוב" ו"אוכרה" הקרוב ביותר לזה של המתכת זהב. צבעו של הזהב נקרא ״צהוב מתכתי״. התחושה החזותית המקושרת עם המתכת זהב היא בוהק מתכתי. לא ניתן לחקות זאת על ידי משטח צבע פשוט, מכיוון שהבוהק המתכתי נובע מזוויות פגיעות האור על שטח המתכת. ולכן משתמשים באומנות בצבע מתכתי שלפחות מנצנץ כמו זהב.
התיעוד הראשון של השימוש במילה "מוזהב" לתיאור צבע מופיע בשנת 1300 באנגליה, וב-1423 תועד שימוש במילה זו לתיאור שיער בלונדיני.
גוני זהב שונים מצויים במספר צמחים ובעלי חיים בטבע, כגון פרג קליפורניה שפרחיו מלבלבים בצבע מוזהב, דג הזהב וקרפדה זהובה שמרבית גופם מוזהב, כלב גולדן רטריבר שפרוותו נוטה לזהוב, והעיט הזהוב שעורפו וקודקודו מוזהבים ובולטים.
צבע הזהב פופולרי למגוון שימושים בקרב בני האדם. הצבע מקושר לסגנונות קישוטים שונים של פריטי מלכות. הוא משמש לקישוט באדריכלות, באמנות, בעיצוב פנים ועוד.
סקוט סמית'
ביוגרפיה
סמית נולד בניו ג'רזי, הוא למד בדארטמות' קולג' ובעל תואר שני בכתיבה יוצרת מאוניברסיטת קולומביה. ספרו הראשון, "תוכנית פשוטה" (במקור: A Simple Plan) יצא לאור ב-1993. הספר שנכתב בגוף ראשון, מתאר את התדרדרות הגיבור לאחר שמצא, עם אחיו ומכר נוסף, מזוודה מלאה בכסף השייך לארגון פשע. הספר זכה להצלחה גדולה ונמכר במעל 1.2 מיליון עותקים, כשהוא נכנס לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס. סמית' כתב גם את התסריט לסרט הקולנוע על בסיס הספר "תוכנית פשוטה". הסרט בבימויו של סם ריימי ובכיכובם של ביל פקסטון ובילי בוב תורנטון, יצא לאקרנים ב-1998. סמית' היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית התסריט המעובד הטוב ביותר, וזכה בפרס מבקרי הקולנוע, פרס מהמועצה הלאומית של מבקרי הקולנוע ופרס התאחדות מבקרי הקולנוע של סן דייגו.
לאחר חמש שנים בהן עבד על כתיבת רומן נוסף, הוא זנח אותו ועבר להתמקד בכתיבת תסריטים. לאחר חמישה תסריטים החל לחבר את ספרו הבא ה"ההריסות" (במקור: The Ruins) שיצא לאור ב-2006. רומן אימה זה מתאר חבורת צעירים הנופשת במקסיקו ומתמודדת עם אירועים בלתי צפויים במהלך ביקור באתר ארכאולוגי של המאיה בלב הג'ונגל. גם ספר זה זכה להצלחה רבה והגיע למקום הרביעי ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס. הרומן עובד לסרט קולנוע, תחת הפקתו של בן סטילר כשסקוט אמון היה על כתיבת התסריט.
סקוט כתב את התסריט לסרט "סיביר" משנת 2018, ואת התסריט לסרט האוסטרלי "הציור" משנת 2019.
הוא מונה למפיק הראשי ולתסריטאי של סדרת הטלווויזיה "הפריפריאל" על בסיס ספרו של ויליאם גיבסון, שעלה לאוויר בפריים וידאו במהלך 2022.
יוהאן יאקוב פרוברגר
יוהאן יאקוב פרוברגר (בגרמנית: Johann Jakob Froberger, הוטבל ב-19 במאי 1616 – נפטר ב-7 במאי 1667) היה מלחין, וירטואוז בכלי מקלדת ונגן עוגב גרמני מתקופת הבארוק. הוא היה מן המפורסמים ביותר בין מלחיני תקופתו והשפיע למעשה על כל מלחין חשוב באירופה, בפיתוח סוגת הסוויטה לכלי מקלדת ובהיותו מראשי התורמים לחילופי מסורות מוזיקליות במסעותיו הרבים. הוא זכור גם ביצירותיו לצ'מבלו, המצטיינות בניב אישי ובסגולת תיאור ייחודית, הממקמת אותן בין הדוגמאות המוקדמות ביותר למוזיקה תוכניתית.
רק שניים מחיבוריו הרבים של פרוברגר יצאו לאור בתקופת חייו, אבל המוזיקה שלו זכתה לתפוצה רחבה ביותר בעותקים של כתבי יד והוא נמנה עם המספר הזעום מאוד של מלחיני המאה ה-17 שמעולם לא נשכחו כליל. את יצירותיו למדו וחקרו במאה ה-18 (אם כי אולי לא בהעמקה יתרה או באופן מקיף במיוחד, וודאי ללא השפעה על הסגנון הקלאסי העולה ובא) הנדל, באך ואפילו מוצרט ובטהובן.
1616–1634: השנים הראשונות בשטוטגרט
יוהאן יאקוב פרוברגר הוטבל בשטוטגרט ב-19 במאי 1616. תאריך הולדתו המדויק אינו ידוע. משפחתו באה מהאלה, שם התגורר סבו סימון ושם נולד אביו, בזיליוס. בזיליוס עבר בשנת 1599 לשטוטגרט והתקבל כטנור לקאפלה של החצר. בשנת 1621 התמנה בזיליוס לממונה על המוזיקה בחצר וארבעה מילדיו היו למוזיקאים; כולם מלבד יוהאן יאקוב שירתו בחצר וירטמברג בשטוטגרט. סביר להניח, שיוהאן יאקוב קיבל את ראשית חינוכו המוזיקלי מאביו.),
אף כי מלחמת שלושים השנים, שהחלה ב-1618, הקשתה ללא ספק על החיים בשטוטגרט, חיי המוזיקה בעיר היו עשירים ומגוונים, בהשפעת מוזיקאים מכל רחבי אירופה ופרוברגר הצעיר נחשף מן הסתם כבר בגיל רך למבחר מסורות מוזיקליות. עם זאת, מעט מאוד ידוע על ההכשרה שקיבל בפועל. אפשר שבין מוריו היה יוהאן אולריך שטייגלדר וייתכן, שפגש את סמואל שיידט כשזה ביקר בשטוטגרט ב-1627. קיימת אפשרות, שיוהאן יאקוב שר בקאפלה של החצר, אבל אין ראיה ישירה לכך; רשומות החצר מלמדות, שאחד מנגני הלאוטה האנגלים שעבד בחצר, אנדרו בורל, לימד נגינה בלאוטה את אחד מבניו של בזיליוס פרוברגר בשנים 1621-22; לא ידוע אם היה זה יוהאן יאקוב, אבל אם כן, יש בכך כדי להסביר את עניינו המאוחר יותר במוזיקה צרפתית ללאוטה.
ספריית המוזיקה של בזיליוס פרוברגר תרמה מן הסתם גם היא להשכלתו המוזיקלית של יוהאן יאקוב. היא הכילה יותר ממאה כרכי מוזיקה, ביניהם יצירות מאת ז'וסקן דה פרה, סמואל שיידט ומיכאל פרטוריוס, לצד קטעים משל יוהאן שטאדן, מייסד אסכולת נירנברג, וג'ובאני ולנטיני, קאפלמייסטר וינאי שהיה מפורסם בשנים ההן.
1634–1649: בין וינה לרומא
לאחר פירוק תזמורת החצר בשטוטגרט בשנת 1634, בעקבות תבוסת הפרוטסטנטים בקרב נורדינגן עזב פרוברגר את שטוטגרט ויצא לווינה, שם התקבל כזמר במקהלת החצר הקיסרית. ב-1637, לאחר מותו של בזיליוס פרוברגר, מכרו יוהאן יאקוב ואחיו איזק את ספריית המוזיקה של אביהם לחצר של וירטמברג, ובאמצעות ארכיון החצר יצא שמעם של ספרי התווים שבאוסף ברבים. אותה שנה התמנה יוהאן יאקוב לנגן עוגב בחצר הווינאית, כעוזרו של וולפגנג אבנר. ביוני של אותה שנה יצא בעזרת מלגה שקיבל מן החצר לרומא, ללמוד שם אצל פרסקובלדי. הוא נשאר באיטליה שלוש שנים, וכמו מוזיקאים רבים שיצאו ללמוד שם, המיר כנראה את דתו לקתוליות. ב-1641 חזר לווינה ועבד שם כנגן עוגב ומוזיקה קאמרית עד סתיו 1645, אז יצא שוב לאיטליה. פעם סברו, כי יצא ללמוד אצל ג'אקומו קריסימי, אבל מחקר עדכני מלמד, שככל הנראה למד ברומא אצל אתאנאזיוס קירשר. אם נכון הדבר, הרי שכוונתו של פרוברגר הייתה לרכוש מיומנות גבוהה בהלחנה ווקאלית של הפרימה פראטיקה (פרסקובלדי, שלימד אותו כתיבה אינסטרומנטלית, מת בשנת 1643).
1649–1655: שנים של מסעות
הפעילות המוזיקלית בחצר הקיסרית דעכה לאחר מותה של הקיסרית מריה לאופולדינה באוגוסט 1649. פרוברגר עזב את וינה ובארבע השנים הבאות חרש את אירופה במסעותיו. ייתכן שלצד פעילותו המוזיקלית עסק גם בדיפלומטיה ואפילו בריגול בשליחות הקיסר, כמוהו כג'ון דאולנד ופטר פאול רובנס. אין מידע רב על מסעותיו אלה, אך נראה שדרזדן הייתה מן הערים הראשונות שפרוברגר ביקר בהן: הוא ניגן לפני חצר הנסיך הבחור של יוהאן גאורג הראשון והגיש לנסיך אוסף של יצירותיו. בביקורו בדרזדן פגש גם את מתיאס וקמן ומן המפגש הזה התפתחה ידידות שנמשכה כל חייו; השניים המשיכו להתכתב ופרוברגר אף שלח משהו מן המוזיקה שלו לווקמן לשם המחשת סגנונו. מדרזדן המשיך פרוברגר, לדברי תלמיד שלו, לקלן, דיסלדורף, זלנד, בראבנט ואנטוורפן; עוד ידוע, שביקר בבריסל, לפחות פעמיים (ב-1650 וב-1652), בלונדון (אחרי מסע הרה-אסון, שבמהלכו נשדד, אירוע שתיאר במוזיקה ב-Plainte faite а Londres pour passer la mélancholie וכן, חשובה מכולן, פריז (פעם אחת לפחות, ב-1652).
קרוב לוודאי, שבפריז פגש פרוברגר הרבה ממלחיני התקופה החשובים של צרפת, בהם, לואי קופרן, דני גולטיה ואולי גם פרנסואה דיפו. שני האחרונים היו נגני לאוטה מפורסמים, שכתבו בניב הצרפתי האופייני, "סטיל בריזה", שהשפעתו ניכרה בסוויטות לצ'מבלו שפרוברגר חיבר לאחר זמן. לואי קופרן, מצדו, הושפע עמוקות מסגנונו של פרוברגר; אחד הפרלודים ללא גבולות שלו נושא כותרת-משנה "à l'imitation de Mr. Froberger". בנובמבר 1652 היה פרוברגר עד למות נגן הלאוטה הנודע בלנקרושה, שהיה ידידו. בלנקרושה עצמו לא היה מלחין חשוב, אך מותו טבע את חותמו בתולדות המוזיקה - קופרן, גולטיה, דיפו ופרוברגר כתבו כולם קינות על אובדנו.
1653–1667: שנים אחרונות בווינה, פרישה ומוות
בשנת 1653 עבר פרוברגר בהיידלברג, נירנברג ורגנסבורג לפני ששב לווינה באפריל. הוא נשאר בחצר הווינאית בארבע השנים הבאות והוציא מתחת ידו לפחות עוד קובץ אחד של מוזיקה, הליברו קוורטו (הספר הרביעי) משנת 1656 (הספר השלישי, ליברו טרצו, אבד). נראה, שפרוברגר חש עצב עמוק בעקבות מותו של הקיסר פרדיננד השלישי ב-2 באפריל 1657 וכתב קינה לזכרו. יחסיו עם יורשו של הקיסר, לאופולד הראשון, היו מתוחים מכמה וכמה סיבות פוליטיות (כוחות רבים התנגדו לבחירת לאופולד, ביניהם המסדר הישועי ויוהאן פיליפ משנבורן, הארכיבישוף הבוחר של מיינץ; ידידו ומדריכו של פרוברגר, קירשר, היה דמות חשובה במסדר ופרוברגר קיים קשרים אמיצים עם חצר הארכיבישוף. אף על פי כן, פרוברגר הקדיש כרך חדש של יצירותיו ללאופולד), וב-30 ביוני 1657 קיבל את משכורתו האחרונה כחבר בקאפלה הקיסרית.
לא הרבה ידוע על עשר שנות חייו האחרונות של פרוברגר. רוב המידע מקורו בחילופי מכתבים בין קונסטנטין הויחנס והדוכסית האלמנה ממונבליאר, סיבילה (1620 - 1707). מאז מות בעלה לאופולד-פרדריק מווירטמברג-מונטבליאר ב-1662 חיה הדוכסית באריקור ופרוברגר היה למורה למוזיקה בערך באותו זמן, דבר המעיד על הקשר הרצוף שלו עם משפחת הדוכס מווירטמברג מאז שנותיו בשטוטגרט. מן ההתכתבות עולה, שבשנת 1665 נסע פרוברגר למיינץ, שם ניגן בחצר הארכיבישוף הבוחר של מיינץ ופגש לראשונה את הויחנס פנים אל פנים; נראה שבמהלך 1666 תכנן המלחין לחזור לחצר הקיסר בווינה, אך ככל הידוע, לא הגשים תוכניות אלה ונשאר לחיות באריקור עד מותו בשנת 1667.
ארנבת (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מפרץ סלצברגר
מפרץ סלצברגר (באנגלית: Sulzberger Bay) הוא מפרץ בין האי פישר, אנטארקטיקה, לאי פולמר, לאורך חוף ארץ אדוארד השביעי. המפרץ התגלה על ידי המשלחת הראשונה של ריצ'רד בירד לאנטארקטיקה ב-5 בדצמבר 1929, ובירד קרא לו על שם ארתור הייס סלצברגר, מו"ל הניו יורק טיימס, שתמך במשלחות בירד בשנים 1929–1930 ו-1933–1935.
מפרץ סלצברגר חודר אל קדמת מדף הקרח סלצברגר (-77°N, -148°W), מדף קרח, שאורכו כ-137 ק"מ ורוחבו כ-80 ק"מ והוא גובל בחוף ארץ מרי בירד בין חצי האי אדוארד השביעי וחצי האי גסט. מדף הקרח נצפה ומופה בקווים גסים על ידי משלחת בירד לאנטארקטיקה (1930-1928).
אגן סלצברגר (-77°N, -152.5°W) הוא אגן תת-ימי על מדף הקרח רוס המרכזי, שקיבל את שמו מקרבתו אל מפרץ סלצברגר.
היווצרות קרחונים
מדף הקרח הוציא קרחונים תוך יום מרעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011). מדענים מקשרים את הינתקות הקרח לצונאמי, שהגיע אל מדף הקרח, במרחק כ-13,6 ק"מ ממרכז רעש האדמה. הקרחון העיקרי היה בערך בשטחו של האי מנהטן. השטח הכולל שהקרחונים ניתקו ממדף הקרח מגיע לקרוב ל-125 ק"מ. קטע זה של המדף לא זע מאז 1946.
קרחון ימי
קרחון ימי הוא גוש קרח ענק, שניתק מקרחון יבשתי או ממדף קרח וצף בים. דבר זה נגרם עקב האנומליה של המים, צפיפותו של הקרח קטנה משל המים הנוזליים, דבר המייחד את הקרחון במשקלו הקטן משל המים ומאפשר לו לא לשקוע בהם. בדרך כלל כתשיעית מהקרחון בולטת מעל פני המים, ושאר הקרחון נמצא עמוק מתחת לפני המים. מכיוון שרק קצהו גלוי לעין, קשה לשער את מלוא גודלו וצורתו של הקרחון.
התנגשות של ספינה בקרחון עלולה להיות גורלית מבחינתה של הספינה, ולכן קרחונים נחשבים לסיכון גבוה לכלי שיט. לצמצום סכנה זו נעשים מאמצים לאיתור מקומם של קרחונים, בפרט בצפון האוקיינוס האטלנטי.
האסון הנודע ביותר של טביעת אונייה עקב התנגשות בקרחון הוא טביעתה של האונייה "טיטניק" בהפלגת הבכורה שלה, ב-15 באפריל 1912.
קרחון B-15 הוא הקרחון הימי הגדול ביותר שתועד. שטחו המקורי היה כ-11,000 קמ"ר, כמחצית שטחה של ישראל. הקרחון ניתק ממדף הקרח רוס במרץ 2000 ונשבר לאחר מכן למספר קרחוני משנה שהגדול בהם היה קרחון B-15A ששטחו 3,100 קמ"ר.
יוסף תקוע
יוסף תקוע (4 במרץ 1925 - 14 באפריל 1991) היה דיפלומט ישראלי, שגריר ישראל באו"ם בשנים 1968–1975, והנשיא השני של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1975–1981).
ביוגרפיה
תקוע נולד בשם  יוסף טוקצ'ינסקי בעיר לחוביץ' שבפולין (לחוביצ'ה אשר בבלארוס המודרנית). עקב עליית הפשיזם בפולין היגרה משפחתו, בהיותו בן חמש, לחרבין, שם הפעילה עסק מצליח לסחר בינלאומי. לאחר השתלטות הקומוניסטים על חרבין עבר עם משפחתו למנצ'וריה, שם המשיכו לפעול במסחר בינלאומי. לימים עברו לשאנגחאי, מסיבות עסקיות. טרם עלייתו ארצה למד לתואר במשפטים באוניברסיטת ל'אורור (Université l'Aurore) בשאנגחאי ותואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת הרווארד, בה גם לימד. בשנת 1948 עלה לישראל, והחל לעבוד במשרד החוץ, שם גם הכיר את אשתו, רות וידנפלד.
במשרד החוץ שימש בתפקידים שונים: בשנת 1953 היה לראש משלחת הפסקת האש והמשא ומתן עם מצרים, ירדן, סוריה ולבנון. באותה שנה מונה למחזיק משרד החוץ לחמש שנים. במהלך כהונתו כסגן המנהל הכללי במשרד החוץ, נשלח כראש המשלחת לדיוני מאורעות מלחמת יום הכיפורים באו"ם, שם נאם נאומים קשים על התנהלויות מדינות ערב במלחמה.
בשנת 1974 תקף בחריפות בעצרת האו"ם את יאסר ערפאת, בעקבות נאומו במליאת העצרת וקריאתו להקמת מדינה פלסטינית.
במהלך תקופת עבודתו במשרד החוץ עמד תקוע בראש התאחדות עולי ברית המועצות.
לאחר שובו לישראל פרש משירות החוץ, עבר להתגורר בעומר והתמנה לנשיא אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. לאחר סיום תפקידו, בשנת 1981, מונה לנגיד האוניברסיטה.
ב-1991, בגיל 66, נפטר בניו יורק מהתקף לב, בזמן שעבד שם על פיתוחים ופרויקטים עתידיים לאוניברסיטת בן-גוריון. נקבר בהר המנוחות. לאחר פטירתו נקרא על שמו רחוב בבאר שבע, ולצד אחד משערי הכניסה לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ניצב קיר המנציח את פועלו.
היה נשוי לרות תקוע לבית וידנפלד, אשר שימשה יו"ר ויצו ישראל בשנים 1984-1991, ולהם בת ושני בנים.
יונה עטרי
יונה עטרי (4 בדצמבר 1933 – 11 במרץ 2019) הייתה זמרת, שחקנית וקומיקאית ישראלית, מכוכבות הבמה והבידור הבולטות בישראל בשנות החמישים והשישים.
תחילת הדרך
עטרי נולדה בשם חממה (יונה בערבית) בצנעא שבתימן כבת בכורה לשלום ונעמי עטרי במשפחה בת חמש אחיות ושני אחים. שדרנית הרדיו שוש עטרי והזמרת גלי עטרי הן אחיותיה הקטנות.
בגיל 10 בלבד נאלצה עטרי להפסיק את לימודיה בבית הספר והיא החלה לעזור בפרנסת המשפחה כמטפלת בתאומים ברחובות. מאז ועד גיל 14 עבדה במשק בית ומאוחר יותר עבדה בכריכיית ספרים.
בגיל 15 עזבה את ביתה ועברה לתל אביב, שם התגוררה בכרם התימנים אצל חברה. המלחין והפסנתרן נחום נרדי צרף אותה למקהלת הבנות שהקים, לאחר שאת ההיכרות ביניהם יזמה הזמרת אסתר גמליאלית.
קריירה
ב-1950 עם הקמתה של להקת הנח"ל הצטרפה עטרי ללהקה והייתה לכוכבת הראשונה שלה. היא למדה משחק בשנים 1951–1955 בסטודיו הדרמטי של תיאטרון הבימה בהדרכת צבי פרידלנד. בסיום לימודיה הצטרפה לצוות שחקני "הבימה" ושיחקה במחוזות "אגדת שלושה וארבעה" (1955), מדיאה (1955), "פאוסט" (1956), "שחור על גבי לבן" (1956), "מעיינה" (1956), "מראה מעל הגשר" (1956), "סנונית בחוף מיומבה" (1957), "הביצה" (1957)
ב-1960 שיחקה במחזה "אופרה בגרוש" ב"הבימה".
ב-1961 הופיעה יחד עם יוסי בנאי ואבנר חזקיהו במופע "יוסי-חזקי-יונה", עם שירים שהלחין סשה ארגוב. הלהיט הגדול שלה באותה תקופה היה "המורה לזמרה".
ב-1964 כיכבה עטרי יחד עם אילי גורליצקי ורחל אטאס במחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" שזכה להצלחה רבה והפך לקלאסיקה. היא גילמה את דמותה של נעמה אשת שלמי וביצעה את השירים "זה לא בשבילי", "שיר המריבה" ו"שיר הפיוס" שהפכו ללהיטי התקופה. המחזה עלה שוב ב-1971.
ב-1965 השתתפה עם אילי גורליצקי במופע המוזיקלי "שוק המציאות", עם שירים שכתב נתן אלתרמן כגון "קונצרטינה וגיטרה" ו"אלימלך".
ב-1976 השתתפה יחד עם אילי גורליצקי, ששי קשת ונירה רבינוביץ במופע הריוויו "זהו בידור", בהפקתו ובימויו של דני ליטאי (הגרסה הטלוויזיונית בבימויו של דוד גרינברג). במופע שרה עטרי גרסה מחודשת של "הטנדר נוסע" (שבוצע במקור על ידי אסתר גמליאלית בתיאטרון המטאטא).
ב-1982 שבה לגלם את נעמה בגרסה השנייה של "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" שעלה למספר הופעות מצומצם.
בשנים 1983– 1987 השתתפה בסדרת הטלוויזיה לילדים "רחוב סומסום" ששודרה בטלוויזיה החינוכית בתפקיד יונה השכנה ברחוב.
בשנים 1999–2001 השתתפה בסדרה הקומית בערוץ 2 "משפחת עזאני" בתפקיד כרמלה, אמהּ של נורית עזאני (אותה גילמה אחותה גלי עטרי).
בקולנוע הופיעה עטרי בסרט "השכונה שלנו" (1968) בתפקיד יונה, אשתו של ז'אקו (שייקה אופיר), ובסרט "צדק מוחלט" (1998), שהתבסס על פרשת ילדי תימן הנעדרים, בתפקיד שולמית, אמהּ של רוני שרון (עפרה חזה).
ביוני 2006 השתתפה במופע מחווה לסשה ארגוב.
הופעתה האחרונה של עטרי הייתה בשנת 2015 במופע מיוחד שנערך לכבוד יום הולדתו ה-80 של חברה אילי גורליצקי בתיאטרון הקאמרי. עטרי כבר הייתה חולה, אך בכל זאת הועלתה לבמה והקהל קם על רגליו והריע לה.
חיים אישיים
ב-1960 עטרי נישאה לאיש חיל האוויר הישראלי וקברניט אל על אורי יפה ולהם בן ובת. יפה נפטר ב-10 ביוני 2012.
ב-11 במרץ 2019 הלכה עטרי לעולמה בגיל 85 לאחר שנאבקה בשנים האחרונות לחייה במחלת האלצהיימר. ביום למחרת ב-12 במרץ הוצב ארונה בתיאטרון הקאמרי, ולאחר מכן היא נטמנה בבית העלמין ירקון.
קישורים חיצוניים
בעקבות מותה:
יהדות חרדית
היהדות החרדית היא ענף ביהדות האורתודוקסית המתאפיינת בהקפדה רבה יחסית על שמירת מצוות וקיום ההלכה, ובשמרנות מבחינת תרבותה ואורח חייה.
לפי דעה רווחת, מקור הכינוי "חרדים" הוא בפסוקים בספר ישעיהו:, ובספר עזרא:. על אף שבמקורו משמש הביטוי כריבוי של "חרד", מקובל יותר הכינוי ליחיד "חרדי". שמה המושגי של "החרדיוּת" נולד במרכז ומזרח אירופה בעת החדשה, כתגובה לתהליכי המודרניזציה, התירבות והאמנציפציה שעברו על היהודים משלהי המאה ה-18, עלייתן של מגמת ההתערות מחד והתנועות הלאומיות היהודיות מאידך. הריכוזים החרדיים העיקריים הם במדינת ישראל, בארצות הברית, בבלגיה, בבריטניה ובצרפת.
בסוף שנת 2022, על פי הלמ"ס היוו החרדים מיעוט של כ-13.3% מכלל האוכלוסייה בישראל, או 17.4% מתוך האוכלוסייה היהודית.
מקור השם
מקור הביטוי "חרדים" הוא בפסוק (רש"י שם פירש כי הפסוק מדבר על "הצדיקים הממהרים בחרדה להתקרב אל דבריו", פחד ודאגה למילוי המצוות בפרטיהן ודקדוקיהן). גם הפסוק משמש כמקור לשם.
במהלך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, טרם ההתפצלות של הזרם המרכזי החרדי והדתיים-ציונים, השם "חרדים" היה שם נרדף ליהודים אורתודוקסים בכלל. כך גם כינתה את עצמה תנועת המזרחי בראשיתה. במקביל לביטוי "חרדים", שימשו גם הביטויים "יראים", "שלומי אמוני ישראל", ועוד. במחצית שנות ה-30 של המאה ה-20, כשהחל הפיצול לתנועות נפרדות, אומץ השם "חרדים" לפלג השמרני יחסית בארץ ישראל ובמזרח אירופה. בשנות ה-50, עם התחזקות הפילוג ועיצוב "היהדות החרדית", גבר השימוש בשם.
באנגלית, מוכרת הקבוצה גם בשם, "ultra-Orthodox Jews", כלומר "יהודים אולטרה-אורתודוקסים". אולם, רבים מהחרדים מעדיפים על פניו את השימוש בשם Haredi Jews, שהוא תעתיק של השם המקורי בעברית.
היסטוריה
עד לסוף המאה ה-18 חיו יהודי אירופה בקהילות שנשלטו על ידי בתי הדין והפרנסים שלהן. הן התקיימו כקורפורציה אחת מני רבות והיו כפופות למערכת זכויות-יתר והגבלות נפרדת משל עצמן; הממשק הכלכלי והתרבותי עם הסביבה היה מוגבל, ושמירת חוקי הדת הייתה בגדר נורמה ומוסכמה ציבורית שנאכפה חוקית על ידי הממסד, שהעניש את המפירים אותם. מצב עניינים זה החל להשתנות לאחר שהאמנציפציה במרכז היבשת ובמערבה – כחלק מתהליך רחב יותר של פירוק חברת המעמדות והקמת מדינות ריכוזיות – חיסלה את האוטונומיה השיפוטית של הקהילות, פתחה בפני חבריהן אפשרויות חדשות של תעסוקה, החלה להעניק להם שוויון זכויות וכפתה חינוך בבתי-ספר ממשלתיים, שהחליפו במהרה את תלמודי התורה הישנים. היהודים הפכו בהדרגה למעורבים יותר בסביבתם, תוך אימוץ מנהגים, לבוש, תרבות ואורח חיים חדשים. תנועת ההשכלה אף היא ניסתה לקדם מודרניזציה יהודית עם דגשיה המיוחדים, אך ביחס לגורמים החיצוניים הנזכרים הייתה השפעתה מועטה. לפתיחות לעולם הרחב נלוו תהליכים של חילון, התבוללות והתנצרות בקנה מידה גדול. כמו כן, נשמעו קריאות לשינוי דתי עמוק כדי להסתגל, דוגמת אלו של היהדות הרפורמית שהחלה לצמוח. מגמות אלו היו לצנינים בעיניהם של האדוקים השמרנים במרכז אירופה, שראו בהן סכנה ברורה. הם ניסו לשמר את ההוויי המסורתי באמצעות דבקות באורח חייהם, ובפרט בנושאים ששחיקה בהם נקשרה לקבלת הרוחות החדשות.
המייצג הבולט של גישה זו, הנחשב לאחד האבות המייסדים של התפישה החרדית שהתגבשה במהלך המאה ה-19, היה הרב משה סופר (החת"ם סופר) מפרשבורג. הוא טבע את אחד ממטבעות הלשון המזוהים עמה, "חדש אסור מן התורה". במקור, נאמר ביטוי זה על סוגיית איסור האכילה מהתבואה החדשה לפני שמניפים את העומר בבית המקדש. החת"ם סופר העניק לביטוי משמעות מקורית, לפיו כל שינוי במנהג ישראל החשוד כקשור למגמות התמורה אסור, גם אם אינו סותר במפורש את התלמוד והפוסקים. לחת"ס הייתה השפעה רבה בציבור היהודי, ובארצו הונגריה, שבה מיעטו השלטונות להתערב בארחות היהודים והדרכים הישנות שרדו זמן ממושך יחסית, התעצבו גילוייה הראשונים של המגמה המסוֹרְתָּנית (להבדיל ממסורתית) שהתווה. ביתר מרכז היבשת התפוררה החברה היהודית הישנה עד אמצע המאה: אפילו במוראביה השמרנית והנחשלת יחסית, נסגרה ב-1847 הישיבה המרכזית בניקלשבורג מחוסר פונים. הישיבה האחרונה בגרמניה, בפיורדא, נסגרה כבר ב-1828. מוסד תלמוד התורה נעלם כמעט לגמרי והוחלף בבתי ספר. העימות במרכז אירופה בין משתלבים לאדוקים הוביל ב-1871 לפילוג קהילות מלא בהונגריה, האחרונה שנותרה בה נוכחות חזקה לשומרי המסורת, בין שני המחנות. ב-1876 התאפשר גם לאורתודוקסים בגרמניה לפרוש מהקהילות הממוסדות שנשלטו על ידי המתקדמים. רק חלק קטן מהם נענו לקריאת רש"ר הירש לעשות זאת ולהקים קהילות נפרדות.
הקצב האיטי שבו הגיעה המודרנה בתחום כלשהו למזרח אירופה, שם גם לא ניתנה כלל אמנציפציה עד לאחר מלחמת העולם הראשונה והיהודים סבלו מאפליה קשה, איחר מאוד את הופעתם של תהליכים כאלה בפולין הקונגרסאית, בתחום המושב וברומניה. החברה היהודית נותרה מסורתית במידה רבה והחינוך הישן נשאר חזק: בעוד שמאות ישיבות פעלו, ב-1880 היו בקרב יהודי רוסיה ופולין רק 21,308 תלמידי בית-ספר, מתוך אוכלוסייה של קרוב לחמישה מיליון. אפילו ב-1897, 97% מ-5.2 מיליון היהודים תחת שלטון הצאר הצהירו על יידיש כשפת אמם, ורק 26% היו מסוגלים לקרוא רוסית ברמה מינימלית. גם באזורים הנחשלים של האימפריה האוסטרו-הונגרית – גליציה, בוקובינה וצפון-מזרח הונגריה – הביאו שיעורים נמוכים של עיור, והצלחה חלקית בלבד של השלטונות לכפות חינוך מודרני, לכך שנותרו כיסים גדולים שבהם שרד אורח החיים הישן. ריכוזים אלה, שהשתמרו די זמן כדי לסגל לעצמם השקפת עולם וצורות ארגוניות שיבטיחו אותם מהתפוררות בתנאים המשתנים, היוו את רוב מניינו של העולם החרדי. בין היתר, הושם דגש חזק במיוחד על בלעדיות לימוד התורה. בחברה המסורתית, שבה הייתה עליונות הלימוד הזה מובנת מאליה, לא הייתה התנגדות לחכמות חיצוניות בבחינת "פרפראות לתורה"; רבים מרבני אירופה במאה ה-18 למדו מדעים ושפות כאוטודידקטים. אך רצונם של משכילים כמו נפתלי הרץ וייזל להשוות בין "תורת השם" ו"תורת האדם", וניסיונות הממשלות לכפות הכשרה בסמינרים על הרבנים, הביאו לריאקציה ולשלילה גמורה של לימודי חול.
לאחר מלחמת העולם השנייה התבססו השרידים שנותרו לפליטה סביב הרבנים, בעיקר בישראל ובארצות הברית. הם הקימו מסגרות חדשות, הומוגניות, שהתבססו על הצטרפות וולונטרית, בניגוד לקהילות הישנות במזרח אירופה שנשמר בהן בדרך כלל מגע קרוב בין כלל היהודים – ואפילו מהעדות האורתודוקסיות הנבדלות במרכזה. בתוך גופים אלה התפתחה חברה נבדלת בעלת מאפיינים סוציולוגיים משלה. בישראל התבסס הציבור החרדי כמגזר המוגדר על ידי הצבעה למפלגת אגודת ישראל וענפיה (למעט קבוצות קנאיות שסירבו להשתתף בבחירות), קיום מערכת חינוך נפרדת ועצמאית, בידוד יחסי משאר החברה, הימנעות של הנשים ורוב הגברים מגיוס לצה"ל ועוד. לאחר השואה עודדה החברה החרדית את הגברים להקדיש את זמנם ללימוד תורה, מתוך ניסיון לשקם את עולם הישיבות שחרב, בעוד הנשים מופקדות על הפרנסה – מודל שהתקיים בתקופה הקדם-מודרנית רק בקרב האליטה הרבנית המצומצמת באירופה, שבה נשים פרנסו את בעליהן הלמדנים. מגמה זו, שכונתה לימים "חברת הלומדים", התעצמה ברביע האחרון של המאה ה-20. התפתחויות דומות אירעו בארצות הברית ובקהילות הקטנות יותר באירופה, אם כי היעדרם של העימות האידאולוגי החריף עם הציונות ושל המבנה הפוליטי-חברתי הסקטוריאלי של ישראל תרמו לפתיחות יחסית לעולם החיצון. "חברת הלומדים" נותרה שם בגדר תופעה מצומצמת ורוב הצעירים פנו לשוק התעסוקה לאחר הנישואין.
במקביל, בערך בשנות ה-1980, החלה לעלות החרדיות הספרדית כתנועה. אף כי תהליכי חילון ותירבות בהיקף גדול התרחשו בארצות המוצא של יהדות ארצות האסלאם, אלה נעדרו לרוב עוקץ אידאולוגי או לפחות יומרה להחליף את המונופול של האליטה הרבנית על היהדות. ההתנגדות השמרנית להם הייתה מאופקת ובלתי-שיטתית (בדמות גינויים, אך ללא הקמת מוסדות והיבדלות חברתית כבאירופה) והרבנים שמרו בדרך כלל על קו מכיל. רק תחת הנסיבות במדינת ישראל, עם השקפה יהודית-חילונית סדורה ותוקפנית מחד ומאידך הדגם החרדי-אשכנזי שלמערכת החינוך שלו נשלחו רבים מילדי העולים, החלה לצמוח גם חרדיות ספרדית. זו התגלמה באופן פוליטי בייחוד במפלגת ש"ס.
הציבור החרדי לגוניו נהנה מהתעצמות ניכרת מאז שנות השבעים. בשל תנועת התשובה ההמונית וגידול טבעי גבוה יחסית לשאר האוכלוסייה. ההתעצמות ניזונה גם מההשפעה הדמוגרפית המתמשכת של שיעורי ילודה גבוהים, שעלו במידה ניכרת עקב התבססות מדינת הרווחה ושיפור שירותי הרפואה. במובלעות הומוגניות כמו קריית יואל שבניו יורק נתכוננו מחדש מערכות אכיפה פנימית, לראשונה מאז ביטול האוטונומיה היהודית במאה ה-18. אמנם מערכות אלו מתנהלות בעיקר בצורה סמויה, בדמות לחץ חברתי חזק המסתייע בהעלמת עין מצד הרשויות. בראשית המאה ה-21 גדל במהירות חלקם של החרדים מתוך כלל האוכלוסייה היהודית באירופה וצפון אמריקה, שרוב אגפיה האחרים שוקעים בשל התבוללות. צמיחה ניכרת מתרחשת גם במדינת ישראל. לגידול מתלווים משברים פנימיים ומגמות התפוררות, עקב בעיות כלכליות ובעיקר זה של "חברת הלומדים" בישראל, יציאה בשאלה מסיבית, פגיעה בהומוגניות הקהילתית עקב כניסת חוזרים בתשובה וציבורי שוליים, והיחלשות הסמכות הרבנית נוכח מוקדי כח מתחרים שצמחו דווקא עקב השגשוג, כמו התקשורת והתרבות. מבחינת היחס לציונות, נכון ל-2012, על פי המכון הישראלי לדמוקרטיה – 62% מהחרדים מגדירים עצמם "ציונים מאוד" או "די ציונים".
החמרה הלכתית
הגישה ההלכתית החרדית נוטה לכיוון מחמיר יותר. בהשקפת העולם החרדית ניתן תוקף מוחלט לאמונות היהודיות המסורתיות והרבניות: התורה, בכתב ושבעל פה, ניתנה לבני ישראל מאת האלוהים על ידי משה; כל מה שכתוב בתורה הוא אמת אבסולוטית; את התורה ניתן לפרש רק על בסיס התורה שבעל-פה, כפי שהועברה על ידי חז"ל והפוסקים המקובלים לאורך הדורות במסגרת התלמוד ושאר הספרות הרבנית. האמונה בי"ג העיקרים של הרמב"ם מהווה אבן יסוד בהשקפת עולם זו. החינוך החרדי משקיע את מירב זמנו בלימוד התורה ומצוותיה בשאיפה להוציא בוגרים יראי שמים.
בתחום הכשרות, החרדים מקפידים להשתמש רק במוצרים המאושרים על ידי גופי השגחה המקובלים עליהם, המנפיקים תעודות השגחה "למהדרין" שבהן בדרך כלל יש הקפדה על החומרות של כל העדות, ושהפיקוח בהן נחשב להדוק יותר מזה של הרבנויות המקומיות או הרבנות הראשית. ביחס למצוות השמיטה, לדוגמה, הציבור החרדי-אשכנזי ברובו נמנע מלהשתמש בהיתר המכירה. גישה זו הביאה את החרדים לעימותים עם גורמים מתונים יותר, כמו בפולמוס השמיטה ובאירועים אחרים.
הסתמכות על גדולי הדור
בציבור החרדי מהווים "גדולי הדור" (או "גדולי ישראל"), שהם הרבנים האדמו"רים וראשי הישיבות הבולטים והמשפיעים ביותר, את הסמכות העליונה בכל הקשור לא רק בשאלות הלכתיות ספציפיות אלא גם בהתנהלות ציבורית שוטפת ואף ביחס להתנהלות הפרט. עיקרון זה, שנטבע עם התגבשות החרדיות במזרח אירופה ובישראל, ידוע בשם "דעת תורה". אף על פי שהציבור החרדי מורכב ממאות קהילות נפרדות שלכל אחת מהן מנהיגות משל עצמה, כאשר עומדות על הפרק סוגיות חשובות, אמורים "גדולי הדור" להכריע בהן. כך "מועצת גדולי התורה" והמזוהים עמה קובעים למגזר החרדי-אשכנזי שלהם, "מועצת חכמי התורה" וראשיה מכריעים עבור הציבור החרדי-ספרדי בישראל, וגופים אחרים (דוגמת "התאחדות הרבנים" או בד"ץ העדה החרדית) מחליטים לקהלם. החרדים מקפידים על כך שפסיקות ההלכה וההכרעות הציבוריות יהיו על טהרת הרבנים החרדים, דהיינו מבלי להישען כלל על דעת רבנים שאינם מזוהים ככאלו. בכלל זה, נבחרים שלוחי הציבור החרדי בכנסת על ידי הרבנים העומדים בַראש מחנותיהם.
התבדלות והסתגרות קהילתית
החברה החרדית מאופיינת בהתבדלות מכוונת מהעולם החיצון, במטרה לשמר עצמה מפני חדירת ערכים שאינם מקובלים עליה. הקהילות החרדיות מסתגרות באמצעות ערים ושכונות חרדיות, הקמת מערכות חינוך ייחודיות לקהילה והימנעות מצריכת תקשורת ותרבות שאינן חרדיות. הדבר מתבטא למשל בהתנגדות לצפייה בטלוויזיה. רבים בהנהגה החרדית מנסים למנוע חיבור של הבתים החרדים לאינטרנט וחשיפה, ולהיחשף לעיתונים שאינם חרדיים, אך בשונה מההצלחה בטלוויזיה, הרי שבנוגע לשימוש באינטרנט השפעת השוללים נמוכה יותר ונכון ל-2021 כ-64% מהחרדים מעל גיל 20 משתמשים באינטרנט. השימוש באינטרנט כיום נדיר בעיקר בקרב חצרות חסידיות. שם הוא משמש רק את אלו המשתמשים בו לצורכי עבודה בלבד. רבים מהם גולשים בעזרת תוכנות סינון כמו נתיב ורימון, חלקם אף מחזיקים שני טלפונים סלולרים, הראשון הוא מכשיר כשר המאפשר שיחות בלבד השמש בתוך הקהילה. והשני הוא טלפון חכם. כתחליף, משתמשים החרדים באמצעי תקשורת מגזריים. כמו כן נעשה שימוש במודעות קיר (פשקווילים) ובכרוזים על גבי מכוניות וכן בקווי נייעס כדי להעביר ידיעות ופרסומים.
מרבית החרדים נמנעים מהשתתפות באירועים כמו טקסים לאומיים או חגיגות יום העצמאות. חלקם, בעיקר חסידים, מדברים ביניהם בשפת היידיש, מהם מטעמים פרקטיים ומהם מתוך מטרת התבדלות. הבדלנים מקפידים להפריד בין עברית מודרנית ללשון הקודש. מרבית החרדים נמנעים מלימוד מקצועות אקדמיים באוניברסיטאות ובמכללות כלליות. אלה מביניהם הלומדים במכללות עושים זאת בעיקר במכללות או בתת-מוסדות המיועדים לחרדים. ההתבדלות מתבטאת גם באיסור על בנות לשרת בשירות לאומי וכל שכן בצבא, ובאי-גיוס בני הישיבות לצה"ל על בסיס עקרון "תורתו אומנותו".
תעסוקת הגברים החרדים בישראל
העמדת לימוד התורה כממלא את מרבית תוכן חיי המעשה של הגברים נחשבת לסמל חרדי. מתוך יחס ערכי זה ללימוד התורה, ממעטים החרדים בלימודי חול במוסדות החרדיים המיועדים לגברים (להוציא לימודי חשבון בסיסי ודקדוק). בזרמים החרדיים השונים אין אחדות דעים בדבר האיזון הנכון בין תורה ועבודה. בעשורים האחרונים גברה ההשקפה כי לימוד התורה הוא תפקידו העיקרי של היהודי, אף במחיר חיי דחק. החרדים הדוגלים בהשקפה זו משתדלים (במידת האפשר) למלא את יומם בלימוד תורה, ורבים מהם אינם עוסקים במשלח יד כלשהו, כאשר בדרך כלל נשותיהם עובדות ומפרנסות את הבית. בחברה החרדית בישראל, ובמיוחד בציבור הליטאי, מקובל שהגבר החרדי לומד בכולל ואינו עובד במרבית חייו, והאישה נושאת בעול פרנסת המשפחה באמצעות עבודה בביתה ומחוצה לו. נכון ל-2009, היו בישראל 61% מהנשים החרדיות עובדות לעומת 52% בלבד מהגברים החרדיים. תופעות אלו של בעל לומד ואשה עובדת נפוצות יותר בציבור הליטאי. בציבור החסידי והספרדי ישנו מספר גדול יותר של גברים העובדים לפרנסתם.
בחברה החרדית שמוצאה מאירופה, הנוהג המקובל עד שנות ה-50 של המאה ה-20 היה שרוב הנערים לומדים מקצוע שיפרנס אותם, רק בראשית שנות ה-50 החל התהליך של יצירת "חברת לומדים" לצבור תאוצה בכל החברה החרדית, תחת הנהגתו של החזון איש. ההשקפה המעדיפה באופן מובהק את לימוד התורה על פני העבודה, התחזקה בעיקר בארץ, לאחר השואה, מתוך תפיסה שלאחר חורבן עולם התורה באירופה יש לשקם אותו אף במחיר הפרת האיזון בין תורה לעבודה. בעבר, רוב החרדים ואפילו רבנים חשובים עסקו לפרנסתם בעסקים קטנים, כגון קמעונאות ומסחר. התמיכה הסוציאלית ממשלתית לישיבות ולכוללים תרמה רבות להתחזקות מגמה זו. לעומת החרדים החיים במדינת ישראל, החרדים החיים בחוץ לארץ נוטים יותר להשתתף בשוק העבודה.
בסוף שנות ה-90 החלו להישמע יותר ויותר קולות בתוך המגזר החרדי שקראו ליציאה לעבודה וללימוד מקצועות מודרניים. הדבר נבע בעיקר ממצוקה כלכלית גוברת והולכת, ומהקושי לקיים את עולם התורה שהגיע לממדים גדולים. בעקבות זאת נפתחו מכללות ללימוד מקצועות כעריכת דין, ראיית חשבון, ניהול עסקים, אדריכלות, מחשבים ועוד, שנועדו לבני המגזר החרדי ומותאמים לאורח חייהם.
על-פי נתוני הלמ"ס לשנת 2013, רוב של 56% מהגברים החרדים בישראל מועסקים (בהשוואה ל־90% בציבור הגברים היהודים שאינם-חרדים). בין 2015-2019 שיעור התעסוקה של גברים חרדים נתקע סביב ה-52%.
תעסוקת הנשים החרדיות בישראל
בחברות שמרניות ומסורתיות שיעור תעסוקת הנשים בדרך כלל נמוך בהרבה משיעור תעסוקת הגברים, זאת בין היתר בשל הציפייה השמרנית מהאישה שתתמקד בניהול משק הבית ובגידול הילדים, וכן בשל הגבלות על מרחב פעילותה של האישה מטעמי צניעות. גם בחברה החרדית מקובל כי הטיפול בבית ובילדים מוטל בעיקר על האישה. עם זאת, על פי נתוני הלמ"ס שיעור התעסוקה של נשים חרדיות בישראל ב-2013 היה גבוה באופן משמעותי משיעור התעסוקה של גברים חרדים (70% מול 56%), זאת בשל קיומה של "חברת הלומדים" שלפיו הגברים מקדישים את חייהם ללימוד תורה והנשים הופכות להיות במקרים רבים המפרנסות העיקריות של המשפחה.
השכלתן של רוב הנשים החרדיות מבוססת על תעודות שהן מקבלות בשל לימודיהן בסמינר בשנים י"ג-י"ד: בעיקר תעודות הוראה, תעודות הכשרה מקצועית והנדסאיות. רוב בוגרות התיכונים החרדים אינן בעלות תעודת בגרות. במרץ 2012 הודיע גדעון סער, שר החינוך, כי מבחני החוץ הנהוגים במוסדות אלה (מבחני סאלד) יוכרו כ-11 יחידות בגרות. בתארים מסוימים מזכים מוסדות אקדמיים את בעלי תעודות ההכשרה במספר מסוים של נקודות זכות. על מנת להשלים תואר אקדמי צריכות בוגרות הסמינרים להשלים בגרויות ולהתחיל את לימודיהן המקצועיים מההתחלה (בעלות תעודת הנדסאי מקבלות נקודות זכות תמורת התעודה שלהן). גם גיל החתונה המוקדם בקרב נשים חרדיות מקשה עליהן להשלים לתואר. על פי נתונים של הלמ"ס לשנת 2008, רק ל–17.6% מהנשים החרדיות יש תואר אקדמי, לעומת 39% במגזר היהודי הלא-חרדי. מחקר של מוסד שמואל נאמן מצא כי הנשים שהשתלבו באקדמיה מאופיינות בגיל מבוגר בהשוואה לחברה הכללית, ובמספר ילדים נמוך יותר מהממוצע בציבור החרדי.
תחום הלימוד הנפוץ ביותר לנשים חרדיות בישראל הוא הוראה בבתי ספר ובגני ילדים של הקהילה החרדית. בתחילת שנות ה-2000, בשל היעדר משרות הוראה לכל הבוגרות, נוספו תחומי עבודה חדשים בהם עוסקות הנשים החרדיות, כמו תכנות מחשבים, הנהלת חשבונות, ייעוץ מס, גרפיקה, ריפוי בעיסוק, קלינאות תקשורת, אדריכלות, עיצוב פנים, עבודה סוציאלית, טלמרקטינג, ומזכירות. דוגמה לכך ניתן לראות במודיעין עילית, בה הוקם מתחם תעסוקתי המיועד לנשים חרדיות בלבד ובו חברות היי-טק.
נשים חרדיות מתאפיינות בשיעור גבוה של תעסוקה בתחום החינוך. בשנת 2011 כ-35% מהנשים החרדיות העובדות עסקו בחינוך, לעומת כ־17% משאר הנשים היהודיות. הן עובדות גם בהיקף משרה נמוך: רק 10% מהנשים החרדיות עובדות 43 שעות שבועיות או יותר (לעומת כשליש בקרב שאר היהודיות), ו-46.6% מקבלות שכר מתחת לשכר המינימום. הדבר נובע ככל הנראה מהמספר הרב של ילדים ומכך שהלימודים בכולל מסתיימים בדרך כלל בשעה שבע בערב, ורוב עול משק הבית מוטל על האישה. כתוצאה כך היא מתקשה לעמוד בעבודה במשרה מלאה לצד גידול הילדים. גם נשים חרדיות המועסקות במקצועות הנחשבים רווחיים מרוויחות פחות. בתחום ההייטק דווחו פערים בגובה המשכורת שהגיעו ל-30%, בביצוע עבודה זהה. גם בתחום זה, חרדיות רבות מעדיפות תנאים נוחים לאם עובדת, גם על חשבון פוטנציאל נמוך להשתכרות וקידום.
לצד תרומתן המכרעת של הנשים החרדיות לקיום חברת הלומדים, יציאת האישה החרדית לעבודה והשכלתה גרמו בפועל לשינוי מבנה המשפחה השמרנית. כעת, כשהגבר עסוק רוב יומו בלימוד תורה, הפכה האישה למשכילה יותר ולמפרנסת העיקרית. בעבר, למדו כל בנות הסמינרים של בית יעקב חינוך. בעקבות רוויה בתחום זה הוכנסו מקצועות אחרים. כגון אדריכלות, עיצוב פנים, היי-טק, ראיית חשבון, ייעוץ מס, וכדומה. שינויים אלו והאיום על מבנה המשפחה המסורתי היו לצנינים בעיני חלק מהרבנים. בכנס שנערך ב-2015 עבור מנהלי סמינרים, יצאו רבנים בהוראה כי המוסדות החרדים לא יכירו בתארים אקדמאיים. הרב נתן זוכובסקי, ראש ישיבת גאון יעקב, אמר: "איך הוא (הבעל) יכול להיות בעל דעה כשהיא מביאה את הדברים הגדולים (המשכורת). אם היא מתחילה להביא משכורות גבוהות ומוגזמות בגלל המכללות שהיא למדה ובגלל ההשתלמויות שיש לה - זה סכנה לכל מבנה הבית". הרב דוד כהן, ראש ישיבת חברון, אמר כי אישה שמפתחת קריירה "זה הרס גדול", מאחר שהיא עלולה לזלזל בבעלה, שמקדיש את חייו ללימוד התורה. דברים דומים אמר הרב קסלר, רבה של קריית ספר, בשם הרב מיכל יהודה לפקוביץ.
על-פי נתוני הלמ"ס לשנת 2013, רובן המכריע של כ־70% מהנשים החרדיות בישראל מועסקות (בהשוואה לכ־80% בציבור הנשים היהודיות שאינן-חרדיות).
דאגה למבנה המשפחה, צניעות, הפרדה מגדרית
אחד מהערכים המרכזיים בחברה החרדית הוא הצניעות, אשר לרוב מתייחסת ליחסי גברים ונשים, תוך מטרה למנוע יחסים אפשריים האסורים על פי ההלכה. החברה החרדית שומרת על הפרדה מגדרית מחמירה, הכוללת הימנעות מיחסים חברתיים בין גברים ונשים שאינם בני זוג או משפחה. התפיסה החרדית גורסת כי "אין אפוטרופוס לעריות", כלומר: בתחום היחסים שבין גברים ונשים מוטב לנקוט בגישה מחמירה יותר מאשר להגיע לידי ניסיון. הפרדה מגדרית מוחלטת קיימת במוסדות החינוך החל מגיל הגן, בדרך כלל מגיל 3. הפרדה זו נשמרת גם באירועים על ידי מחיצות המפרידות בין הגברים לנשים, וביתר שאת בבתי הכנסת. ניסיונות מצד גורמים מסחריים לערוך מופעים המיועדים לקהל החרדי, כאשר באולם עצמו נשמרת הפרדה מגדרית, נאסרו על ידי רובם המכריע של הרבנים בישראל ומחוצה לה, מחשש שסביב האולם תיווצר התגודדות שתיצור התחככות חברתית בין צעירים וצעירות. כך גם נדיר שנשים ירצו או יופיעו לפני גברים.
בארצות הברית קיימת מזה שנים רבות הפרדה וולנטרית בין גברים לנשים, בקווי תחבורה ציבורית המופעלים בין הריכוזים החרדיים השונים במדינת ניו יורק, כגון הקווים בין בורו פארק לויליאמסבורג והקווים בין ברוקלין ומנהטן, למונסי, קריית יואל, ולייקווד-ניו ג'רזי. בשנות ה-90 ובראשית המאה ה-21 התחזקה מגמה זו גם בישראל, כך למשל ארגנו חלקים במגזר החרדי הפרדה בין נשים לגברים בחלק מהאוטובוסים בתחבורה הציבורית והם מכונים קווי מהדרין. בג"ץ אסר על הפעלת קווי מהדרין, שבהם חלה בעבר הפרדה בכפייה, אך התיר להמשיך בנוהג של פתיחת הדלת האחורית באוטובוס כדי להמשיך לאפשר הפרדה מרצון למעוניינים בכך. בעיירה החרדית ניו סקוור שבמדינת ניו-יורק, קיימת הפרדה גם ברחובות וצדי הרחוב מסומנים במדרכות מיוחדות לנשים ומדרכות מיוחדות לגברים. בשבתות וחגי ישראל קיימת הפרדה זהה ברחובות הסמוכים לבית הכנסת המרכזי של חסידות ויז'ניץ בקרית ויז'ניץ שבבני ברק וכן ברחובות הסמוכים לבית הכנסת המרכזי של חסידות סאטמר בקרית יואל שבניו-יורק.
נישואים בחברה החרדית נעשים בדרך של שידוך.