cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גשם בעיתו
תוכן השיר
בשיר מוצגת נערה המתגעגעת לאהובה - חייל שנמצא בשדה הקרב, והיא מאוכזבת לגלות שהגשם מגיע בזמנו מבלי להתחשב במה שמתרחש סביבו. אך היא בכל זאת "מבקשת" ממנו שיתחשב בה וברצונותיה ושייתן קצת זמן לאהבה. לבסוף הנערה משלימה עם העובדה שהגשם הגיע ומבקשת שימסור לאהובה נשיקה בשמה.
כליאה המונית
ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם מגבילה את השימוש במעצר, כאשר סעיף 9 קובע: "אף אחד לא יהיה נתון למעצר שרירותי, לעיכוב או לגלות".
הגדרת מעצר ומחנה ריכוז
דוגמה לכליאה אזרחית הייתה כבר בשנות ה-30 של המאה ה-19, אך המונח האנגלי מחנה ריכוז שימש לראשונה ביחס למחנות הריכוז (בספרדית: reconcentrados) שהקים הצבא הספרדי בקובה במלחמת עשר השנים (1868–1878). מחנות כאלה הקימה גם ארצות הברית במלחמתה בפיליפינים (1899-1902). השימוש במונח "מחנה ריכוז" התקיים כאשר הבריטים הקימו מחנות במהלך מלחמת הבורים השנייה (1899–1902) בדרום אפריקה למעצר בורים באותה תקופה.
כתוצאה מכך, המונח "מחנה ריכוז" משמש בערבוביה עם המושג "מחנה השמדה" והיסטוריונים מתלבטים אם להשתמש במונח "מחנה לכליאה המונית" (Internment), "מחנה ריכוז" או "מחנה מעצר" כדי לתאר מתקנים ודוגמאות לכליאה אזרחית.
מחנות דומים הוקמו גם לאחר מלחמת העולם השנייה, למשל מחנות המעצר שהקימו הבריטים בקפריסין למעפילים יהודיים לארץ ישראל, המחנות הבריטיים בקניה במהלך מרד מאו מאו (1952–1960), והמחנות שהוקמו בצ'ילה במהלך הדיקטטורה הצבאית של אוגוסטו פינושה (1973–1990). לפי מחלקת ההגנה של ארצות הברית, עד 3 מיליון אויגורים ובני קבוצות מיעוטים מוסלמיים אחרים מוחזקים במחנות החינוך מחדש של סין באזור שינג'יאנג. ידיעות אמריקאיות מתייגות אותם לעיתים קרובות כמחנות ריכוז. המחנות הוקמו בסוף שנות ה-2010 תחת הממשל של המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית הסינית שי ג'ינפינג.
השפעה
חוקרים דנו ביעילות הכליאה ההמונית כטקטיקה נגד התקוממות. מחקר משנת 2023 מצא כי המעצר במהלך מלחמת העצמאות של אירלנד הוביל לאי שקט רב יותר בקרב המורדים האירים והוביל אותם להילחם זמן רב יותר.
אתלטיקה באולימפיאדת מינכן (1972)
אירועים בולטים
לראשונה זכתה ברית המועצות במרב מדליות הזהב לפני מזרח גרמניה. לראשונה ירדה ארצות הברית למקום השלישי במניין מדליות זהב. במניין המדליות הכללי זכתה ארצות הברית במקום הראשון.
מקצועות השדה
• בקרב 5, חלוקת המדליות נעשתה לפי שיטת ניקוד משנת 1971. התוצאות בסוגריים זהו עדכון הניקוד משנת 1985. •• בתחרות קרב חמש קפצה היידה רוזנדהל למרחק של 6.83 מטר, 5 ס"מ רחוק יותר מקפיצת הזהב שלה בתחרות הקפיצה לרוחק ו-1 ס"מ קצר משיא העולם.
ג'ורג' ג'ייקוב אוגור
ג'ורג' ג'ייקוב אוגור (באנגלית: George Jacob Augur; 1 באוקטובר 1853 הוואי - 13 בספטמבר 1927) היה מהמפיצים הראשונים של הדת הבהאית ביפן ונחשב לאחד מ-19 החסידים של עבד אל-בהאא.
ביוגרפיה
ג'ורג' ג'ייקוב אוגור נולד בקונטיקט. הוא למד באוניברסיטת ייל בארצות הברית, לאחר מכן משנת 1882 חי באוקלנד קליפורניה ופתח קליניקה. בשנת 1892 התחתן עם רות ברסטו דייר, ושנתיים לאחר מכן נולד להם בן ושמו מוריס קורטיס אוגור. בשנת 1898 עברו יחד להונלולו ושם פתח אוגור קליניקה חדשה.
אוגור, שהגיע במקור ממשפחה נוצרית מאמינה, התקרב מאוד לדת הבהאית מאז הגיעו להוואי, כך גם אשתו רות. בתחילת הדרך כמתרגל של הדת החדשה כתב מכתבים למנהיג הדת עבד אל-בהאא, ואת ששת המכתבים שקיבל בחזרה שומרים בספריית הדת הבהאית.
אוגור שאל את עבד אל-בהאא במכתב השלישי שכתב האם הוא רוצה שילך ליפן כדי ללמד שם את המאמינים. עבד אל-בהאא ברך אותו על הרצון לנסוע ליפן ואישר לו ללכת ולהפיץ ביפן את הדת. הוא הגיע ליפן בקיץ 1914, לאחר מכן, חזר להוואי מספר פעמים, עד שבשנת 1919 במכתב השישי שקיבל מעבד אל-בהאא אושר לו לשוב להוואי באופן קבוע. לימים הוא קיבל את הכינוי "חסיד של עבד אל-בהאא" על ידי ההנהגה הבהאית.
כשחזר להוואי פתח בשנית את הקליניקה הרפואית, שימר והפעיל את המרכז לדת הבהאית בהונלולו עד שנת 1927. בשנה זו עבר עם רות אשתו לוואיקיקי, שם נפטר מהתקף לב בתאריך 14.9.1927.
פעילות בקהילה הבהאית בהוואי
הפעילות של בני הזוג אוגור החלה בהוואי, שם בהשפעת אחותה של רות, אליס אוטיס, התאספו המאמינים בבית משפחת אוגור, ויצרו יחד ספריה בה למדו את כתבי הדת בפגישות שבועיות.
בשנת 1911 אוגור נבחר להיות אוצר הדת הבהאית בהוואי, ותחת סמכות זו אחריותו לנהל את המפגשים ולשמר את הכתובים הרשמיים מפי בהא אללה ועבד אל-בהאא ממשיכו, ואת הרעיונות הנכתבים על ידי אנשי הקהילה הבהאית. באוסף המידע שנוצר בקהילה הבהאית ישנן גם תמונות של אנשי הקהילה עוד מראשית הדרך.
פעילות בקהילה הבהאית ביפן
אגנס אלכסנדר בולדווין, קיבלה מעבד אל-בהאא את הכינוי "The hand of the cause of god", היא נולדה בהונלולו לבית נוצרי עד שבגיל 25 גילתה את הדת הבהאית והמירה את דתה, היא פגשה את אוגור לראשונה כבר בהוואי. בשנת 1914 היא הצטרפה לאוגור להפצת הדת ביפן, ובמשך 23 שנים פעלה ביפן בסיועו של אוגור במהלך ביקוריו, ומאנשים נוספים מהקהילה הבהאית שפגשה ביפן. כשג'ורג' אוגור הגיע ליפן הוא החל ללמוד את השפה והתרבות היפנית, כשהצטרפה אליו אגנס הוא כבר הכיר את המקום והם פתחו מרכז למפגשים בהאים בטוקיו. שם לימדו את הדת הבהאית כל שבוע לאורך כל תקופת שהותו ביפן.
חולית אאולית
חולית אאולית היא מושג בתחום הגאומורפולוגיה המתקשר לתופעות של הצטברות סדימנטים לכדי רכס באמצעות אנרגיית הרוח בלבד.
דיונות נוצרות לרוב במדבריות או באזורי חוף ים. הדיונות הגדולות ביותר בעולם נמצאות במדבר סהרה וברבע אל חאלי בערב הסעודית, במדבר נמיב שבנמיביה ובבדאין חרן שבצפון סין.
רוב הדיונות בעולם היו אקטיביות לפני 20,000 שנה, בעידן הקרח האחרון, כאשר עוצמתה של הרוח הייתה גבוהה בהרבה מהיום. גודל גרגר הסדימנט הנישא הוא כגודל גרגרי החול, ונע בערכים שבין 0.062 ל-2.0 מ"מ. גרגרים בגודל זה אינם מאופיינים כקוהזיביים ולכן נישאים באמצעות הרוח בקלות. לעומת זאת, גרגרים מתחת לגודל של 0.050 מ"מ (סילט) נחשבים קוהזיביים ולכן התנגדותם לתנועה ברוח גדולה יותר. 99% מכלל הדיונות שוכנות במדבריות, ופחות מ-1% באזורים לחים לאורך רצועות חוף.
מקור שופע של סדימנטים בגודל גרגר של חול, ורוחות חזקות, הם היוצרים של דיונת חול שהיא אחת מהתופעות הדינמיות והמעניינות בטבע.
גורמים בעיצוב הדיונה
דיונות מתפתחות במקומות בהם יש אספקה שוטפת של חול. מקומות אלה קיימים לרוב בחופים, באזורי הפשט של נחלים באזורים צחיחים, ובמישורי מדבריות חשופים. שלושת הגורמים להלן ייקבעו את צורת הדיונה: גורמים נוספים כמו שינויים אקלימיים היוצרים סערות, זמינות של חול, היעדר צמחייה באורח פתאומי יכולים להשפיע על הגאומורפולוגיה של הדיונה. אולם, דיונות הן צורות השקעה אשר הייתה מעורבת בהן כמות אדירה של אנרגיה. שינויים יומיים או עונתיים בכיוון הרוח לא מעצבות את הדיונה בקלות מחדש. לפיכך, צורתן של דיונות היא עדות לתהליך ארוך של תנאים תחת רוח.
חלקי הדיונה:
תהליכי תנועת חול
לפיכך מתקדמת הדיונה החלקיקים אשר נעו בתהליך של סלטציה וזחילה נופלים כל פעם בקדמת כיוון הרוח וכך נוצר מצב בו החלקיקים נעים אל עבר צדה הגבוה של הצד שפונה אל הרוח עד אשר עוברים את הפסגה ונופלים לצד השני, אל מדרון הדיונה.
השפעה של תכולת לחות בכניסת גרגרים לתנועה
הפסקת התנועה בגרגרים אשר אינם קוהזיביים נובעת מלחות אשר נגזרת ממי תהום, חידור וגאות ושפל. לאחר הרטיבות הלחות מוחזקת על ידי החול ונוצרת שכבה בה ישנו כוח שנמתח בין המולקולות של המים לגרגרי החול.
ברחן
דיונות סהר/ברחן - דיונות בצורת סהר בדרך כלל יותר ארוכות מאשר שהן גבוהות. דיונות אלו נוצרות על ידי רוח הזורמת באופן קבוע מכיוון אחד. אספקת החול אל הדיונה מועטה. דיונות מסוג סהרונים נעות בקצב המהיר ביותר במדבר. לדוגמה, קבוצת דיונות בסין נעה יותר מ-100 קילומטר לשנה בין השנים 1954–1959 במחוז נינג'יאה, מהירויות דומות נרשמו במדבר המערבי במצרים. דיונות הסהרונים הגדולות ביותר בעולם הן באורך העולה על 3 קילומטר. דיונות אלו נמצאו בסין, במדבר טקלה מקאן, ללא צמחייה.
טראנסברסית
דיונות אופקיות בשורה אשר מסודרות בניצב לרוח. למעשה אלה דיונות סהר שהתרחבו, כנראה משינויים אשר גרמו לאספקה מרובה יותר של חול.
ג'ורג' ג'ייקוב אוגור
פעילות בקהילה הבהאית ביפן
בשנת 1916 אוגור כתב מאמר לכתב עת תאולוגי יפני (שעוסק בעניין דתות), כותרת המאמר היא "מהו בהאיזם", את המאמר הוא הוציא גם כספר אחר כך, שם הוא ציטט את מכתבו של עבד אל-בהאא להפצת הדת ביפן. הספר תורגם גם ליפנית וגם לכתב ברייל בשפה הבינלאומית אספרנטו. מאמרים וכתבות על הדת הבהאית פורסמו באותה שנה בעיתונים רבים ביפן וכך הופצה השמועה על הדת הבהאית ביפן.
אוגור אהב את יפן מאוד, הוא חזר ליפן עם אשתו רות באוקטובר 1915, חיבתו הרבה לתרבות היפנית התבטאה בעיצוב המראה והריהוט בביתו שביפן. הייתה לו הבנה מעמיקה בכל הנוגע לחינוך הבהאי (לימוד והנכחת הרעיונות של בהא אללה לחיי היומיום). רות אשתו תמכה בו בכל מסעותיו ליפן.
חולית אאולית
ליניארית
דיונות ליניאריות הן רכסי חול ישרים או מעוקלים מעט. לרוב דיונות מסוג זה יותר ארוכות מאשר גבוהות. דיונות אלו יכולות להשתרע עד 300 ק"מ ו-300 מטר גובה. תנועת הדיונה נקבע על ידי כיוון הרוח. הדיונה נעה פעם לפה, ופעם לשם, בהתאם לרוח החזקה ביותר באותו הזמן. אך תמיד ממשיכה להתקדם גם לאורך. צורת הדיונה בעלת פסגה חדה ומספר קצוות שנוצרות בגלל מספר כיווני רוח. אספקת חול מועטה. אפשרות לצמחייה.
sief מהמילה 'סיף',בערבית חרב. צורה מיוחדת של דיונה ליניארית. צורתה מוארכת בעלת שיפועים חדים. בשליש הדרומי של חצי האי ערב ישנה קבוצה גדולה של דיונות שנקרא רוב אל חאלי או "הרבע הריק", בו יש דיונות סיף המשתרעות על פני 200 קילומטר ומגיעות לגובה של 300 מטר. דיונות סיף, ככל הנראה, התפתחו מדיונות סהר כאשר נוצר שינוי בכיוון הרוח. כיוון הרוח החדש מביא לפיתוח של ענף חדש ולפיתוח יתר של אחד מהענפים המקוריים בדיונת הסהר.
ג'ורג' ג'ייקוב אוגור
פעילות בקהילה הבהאית ביפן
בתחילת 1917 כותב אוגור שהיפנים כבר מקיימים פגישות עצמאיות בשפה היפנית, מה שאומר שהטמעת האמונה הבהאית ביפן מצליחה ומתחזקת.
חולית אאולית
כוכב
דיונות אשר נוצרות כתוצאה משינויים תדירים בכיוון הרוח, או במקומות בהם הרוח היא רב כיוונית. דיונות אלה נפוצות באזורים מדבריים גבוהים בהם כיוון הרוח משתנה בהתאם לעונה. דיונות כוכב גדלות באופן אופקי ולא באופן אנכי. דיונות אלו השתלטו על אתר מסוים במדבר סהרה. במדבריות אחרות, דיונות כוכב נערמות בקצוות של ימות חול בעיקר ליד מחסומים טופוגרפיים. במדבר בדרום מזרח סין, בדאין חרן, דיונות הכוכב מגיעות לגובה של עד 500 מטר, ככל הנראה דיונות אלו הגבוהות ביותר על פני כדור הארץ.
ג'ורג' ג'ייקוב אוגור
פעילות בקהילה הבהאית ביפן
אוגור ואגנס אלכסנדר שכרו בית יפני בטוקיו שבו יתקיימו באופן קבוע מפגשים, בבית הזה שכנו טוקוג'ירו טורי ואשתו שקיימו את המפגשים כשאוגור ואגנס אלכסנדר לא נמצאו ביפן. טוקוג'ירו טורי היה העיוור הראשון ביפן שהצטרף לדת הבהאית. הוא למד אספרנטו וכך הייתה לו שפה משותפת עם החלוצים דוברי האנגלית. הוא סייע בהפצת הדת הבהאית בקרב עיוורים ביפן בכך שתרגם ספרות בהאית לברייל ואירח מפגשים בביתו באג'ירי (Ejiri).
בבית הבהאי ביפן הם דאגו לציין את החגים הבהאים, למשל את יום הולדתו של בהא אללה, ב-12.11 הם עשו פגישה בבית הבהאי שאגנס אלכסנדר רכשה בטוקיו, בפגישה התפללו וקראו בחיבור "המילים הנסתרות" שנכתב על ידי בהא אללה בעת שהותו בגלות בבגדד.
חולית אאולית
כוכב
דיונות "כוכב" מהוות 11% מסך כל הדיונות באזורים המדבריים.
פרבולית
אופיינית לחוף. הצמחייה בקצוות הדיונה מייצבות אותה, והרוח ממשיכה לדחוף את מרכז הדיונה, כך שנוצרת צורת סהר. הרוח באה מכיוון הים. מצויות באזורים לחים. דיונות פרבוליות הן בצורת U. להבדיל מדיונות הסהר, הקצוות של הדיונות פונות כלפי מעלה. דיונות אלו נוצרות באזורים צחיחים למחצה, כאשר המשקעים היורדים באזורים אלו נאספים בחלקים הנמוכים של הדיונה, היכן שהצמחייה גדלה. דיונות פרבוליות תלויות בצמחייה שמכסה אותן- עשבים, שיחים ועצים שעוזרים לעגן את זרועות הדיונה. דיונות פרבוליות מתחילות הרחק ממקור הרוח, מתפזורות היוצרות משטחי חול המעוגנים חלקית על ידי צמחייה. דיונות אלו יכולות להיווצר מחול ים ולהימשך לכיוון פנים הארץ לאזורי צמחייה במישורי חוף ועל חופים של אגמים גדולים. רוב הדיונות הפרבוליות לא גבוהות יותר מכמה עשרות מטרים, למעט האף של הפרבולה, באזור זה הצמחייה מאטה את קצב הצטברות החול. לדיונות פרבוליות פשוטות יש קבוצה אחת של זרועות, הנמשכות לכיוון מקור הרוח מאחורי החלק הראשי של הדיונה. לדיונות פרבוליות משולבות יש כמה קבוצות של זרועות המשתרכות לאחור. דיונות פרבוליות, כמו ברחניות, מתקיימות באזורים בעלי כיוון רוח ראשי אחד.
חזיתית
רכסי חול נמוכים המכוסים צומח, נפוץ בחופים עורפיים בהם צמחים חלוצים מצליחים לגדול ולמנוע את התנועה האאולית של החול. דיונות אלה מתפתחות לרכסי חול מתמשכים המקבילים לקו החוף. זוהי הדיונה היחידה שמעורב בה תהליך של חילוף חול עם החוף, וזאת בשל קרבתה הרבה למים, ומעורבות של גלים. ניתן להבחין בשני סוגי תת-דיונות הנוצרות בתהליך זה; כאשר הצומח החלוץ הוא עונתי, הדיונה תגיע למקסימום של 2 מטרים ותיעלם בסוף העונה-שנה. כאשר הצומח קבוע הדיונה יכולה להגיע למקסימום של 35 מטר גובה.
דיונות ולקניות-קלסטיות אאוליות
דיונות העשויות מחול המגיע מבליה של סלעים פלוטונים, וסלעים געשיים בהם מינרלים בסיסיים המכילים ריכוזים גבוהים של יסודות כבדים כברזל ומגנזיום ומעט סיליקה. לרוב צבען של דיונות אלה כהה, וגובהן נע בדרך כלל בין 1- 4 מטרים בלבד. ניתן למצוא דיונות אלה בניו זילנד, פרו, מערב ארצות הברית והוואי, בלבד.
דיונות אאוליות בישראל
מאז הקמתה של מדינת ישראל חלו שינויים סביבתיים דרמטיים אשר בעלי השפעה ישירה על גופי החולות בישראל.
שני השינויים יוצרים תהליך של מעבר הדיונה לדיונה מיוצבת. בדיונה מיוצבת ישנם גורמים דומיננטיים נוספים, מלבד הרוח, אשר מעורבים בעיצוב הדיונה ; תהליכים של התפתחות קרקע וקרומים ביולוגים מתקדמים. מערך סף מסוים של צמחייה הרוח כבר איננה גורם דומיננטי בעיצוב הדיונה, על אחת כמה וכמה כאשר מדובר בישראל שמהירות הרוח מועטה יחסית.
חולות נוספים:
לקריאה נוספת
London, 369 pp
Jüdische Allgemeine
מורשת
ה-Jüdische Allgemeine רואה את עצמו ממשיך המסורת העיתונאית של העיתונים הליברליים הגדולים של המאות ה-19 וה-20 ובפרט ה-Allgemeine Zeitung des Judenthums, שנוסד ב-1837, התמזג בפרסום CV-Zeitung של האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית ב-1922 ובנובמבר 1938 כפו השלטונות הנאציים את סגירתו.
היסטוריה
העיתון נוסד בשנת 1946 כעיתון הקהילה היהודית למחוז נורדריין וסטפאליה. בסיסו היה בדיסלדורף. שמו שונה ל"עיתון הקהילה היהודית לאזור הבריטי" באותה שנה. לאחר שינויי שם נוספים, העיתון נקרא מ-1973 Allgemeine Jüdische Wochenzeitung (שבועון חדשות יהודי כללי) ו-Jüdische Allgemeine מ-2002. המייסד והעורך הראשי הראשון היה העיתונאי קרל מרקס, שמת ב-1966.
העיתון קיבל את פרס העיתון האירופי במרץ 2003 על הטיפוגרפיה ובנובמבר 2009 - בקטגוריה "עמוד ראשון של שבועון".
מוציא לאור ועורך
המוציא לאור הוא המועצה המרכזית של היהודים בגרמניה. המועצה מממנת כשליש מהעלויות. מודעות ומנויים, כל אחד, תורמים שליש נוסף. עקב הירידה בהכנסות מפרסום בשנים האחרונות השקיעה המועצה יותר ויותר. משנת 2000 עד 2003 היה מישל פרידמן סגן יו"ר המועצה, ובתקופה זו קיבל על עצמו את תפקיד עורך העיתון.
בשנת 2010, המערכת בגרמניה כללה שבעה עורכים ושני עורכים ראשיים, כתבים בישראל ובארצות הברית וכתבים חופשיים במדינות רבות אחרות.
ב-30 בספטמבר 2011, כריסטיאן במה (Böhme), העורך הראשי מאז 2005, עזב את העיתון בהסכמה הדדית. בהודעה לעיתונות ציינה המועצה דעות שונות על שילוב העיתון היהודי במבני המועצה בתור הסיבה. העובדים חששו שהשינוי המתוכנן בעיתון עלול להפוך אותו ל"דובר מטעם". מחליפו היה דטלף דוד קאושקה (Kauschke).
אתר אינטרנט
לעיתון יש אתר מאז 2003. לאחר חזרה להוצאה מודפסת באביב 2010, יש באתר טקסטים מעודכנים מדי יום בנוסף למהדורה השבועית המודפסת. ב-Jüdische Allgemeine צופים כ-310,000 משתמשים ייחודיים בחודש והאתר משיג כ-634,000 צפיות בדפים בחודש (ממוצע בדצמבר 2019).
יעקב ליבנה
יעקב ליבנה (נולד ב-27 במרץ 1967) הוא דיפלומט בשירות החוץ הישראלי המכהן כשגריר ישראל לפולין. קודם לכן היה מנהל מחלקת אירואסיה של משרד החוץ, האחראית על היחסים עם רוסיה, אוקראינה ומדינות נוספות במרחב הפוסט-סובייטי. במקביל כיהן כיו"ר ועד עובדי משרד החוץ וכמזכיר האגודה הישראלית לדיפלומטיה.
ביוגרפיה
נולד במוסקבה. ב-1974 עלה לישראל עם משפחתו. בוגר בית הספר הריאלי בחיפה ב-1985 במגמה מתמטית-מדעית. שירת בצה"ל כלוחם בגדוד 13 של חטיבת גולני וכן כמפקד ומדריך ראשי בבסיס טירונים במחו"ה אלון. ב-1992 סיים לימודי תואר ראשון בפיזיקה בטכניון בחיפה. באותה שנה התקבל לקורס הצוערים של משרד החוץ.
תפקידים בשירות החוץ
ב-1994 יצא לתפקידו הדיפלומטי הראשון כדובר שגרירות ישראל במוסקבה, אותו מילא עד 1997. הייתה זו תקופת ההקמה-מחדש של היחסים עם רוסיה, כולל ביקורים היסטוריים ראשונים במוסקבה של ראשי ממשלות ישראל – יצחק רבין ב-1994 ובנימין נתניהו ב-1997.
עם חזרתו לארץ עמד בראש מדור מדינות מרכז אסיה והקווקז באגף מזא"ר (מזרח אירופה) במשרד החוץ.
ב-1999 מונה ליועץ מדיני בשגרירות ישראל בברלין, והיה הדיפלומט הישראלי הראשון שהגיע לברלין עם הפיכתה לבירת גרמניה המאוחדת. ב-2003 מונה לסגן המחלקה הבינלאומית וראש דסק ארצות הברית במרכז למחקר מדיני.
ב-2009 החל ליבנה לכהן כמנהל מחלקת אירואסיה, האחראית על היחסים עם רוסיה ומדינות נוספות במרחב הפוסט-סובייטי. בתקופה זו חלה התקדמות גדולה ביחסי ישראל עם רוסיה, אוקראינה ומדינות נוספות והודק מאוד השיח המדיני עם רוסיה, כולל ביקורים תכופים של ראשי ממשלה ושרי חוץ. בין היתר, חלה התקדמות רבה בהסכמי אזור סחר חופשי – הסכם ראשון נחתם עם אוקראינה ונכנס לתוקף בינואר 2021. במקביל, החל משא ומתן על הסכם אזור סחר חופשי עם האיחוד הכלכלי האירואסייתי, נושא שקודם גם בפגישתו הראשונה של ראש הממשלה נפתלי בנט עם נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין. כן נחתמו הסכמים להבאת עובדים זרים מאוקראינה ומולדובה בתחומי הבניין והסיעוד.
בשנים 2020-2019 שימש כממונה על שגרירות ישראל במוסקבה. בתקופה זו עסק בין היתר בפרשת נעמה יששכר, עד לחזרתה לארץ.
בספטמבר 2020 מונה ליבנה לשגריר ישראל בוורשה. באוגוסט 2021 אישר נשיא פולין, אנדז'יי דודה, חוק מעורר מחלוקת בנושא החזרת רכוש. בתגובה הודיע שר החוץ יאיר לפיד על הורדת דרג היחסים בין ישראל לפולין, כולל החזרת שגרירים ולכן ליבנה לא יצא לפולין. ליבנה הגיע לפולין רק בפברואר 2022, לאחר תום המשבר הדיפלומטי ולאחר פלישת רוסיה לאוקראינה.
פעילות ציבורית
מאז שנת 2004 מכהן ליבנה בוועד העובדים של משרד החוץ. כיהן בין היתר כיו"ר ועד העובדים וכראש צוות המשא ומתן והיה ממובילי המאבק על תנאי ההעסקה ומעמדם המקצועי של עובדי שירות החוץ. מאבק זה הוביל לחתימה על שורה של הסכמים קיבוציים בשנים 2011, 2014 ו-2017. ב-2021 החל מאבק נוסף בניסיון לתקן עיוותים מתמשכים בשכר ובתנאי השירות של עובדי משרד החוץ בישראל ומחוצה לה, מאבק שליבנה היה אחד ממוביליו . אולם, מאבק זה ייצר משבר אמון חריף ונתק בין ראש הממשלה ושר החוץ לפיד לוועד העובדים ולא הצליח לקדם הסכם חדש לעובדי שירות החוץ.
ב-2014 היה בין מקימי האגודה הישראלית לדיפלומטיה ומכהן מאז כמזכיר האגודה. במסגרת זו עסק בקידום מעמדו המקצועי של משרד החוץ והמודעות הציבורית לתרומת הדיפלומטיה לחוסן ולביטחון הלאומי של ישראל. בין היתר יזם את רעיון הקמת המרכז לדיפלומטיה ישראלית ויהודית שליד משרד החוץ, ומשמש כיו"ר צוות ההיגוי להקמתו. מטרת הפרויקט היא להציג את ההיסטוריה של מדינת ישראל והעם היהודי מנקודת המבט של הפעילות הדיפלומטית החיונית לביטחון הלאומי של ישראל.
השכלה
ליבנה הוא בעל תואר שני ביחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית ותואר דוקטור מאוניברסיטת אריאל. את עבודת התיזה כתב בנושא השפעת מהגרים על נושאי ליבה במדיניות החוץ. עבודת הדוקטורט שלו עסקה ביחסי ישראל עם ברית המועצות בעשור הראשון והמכונן מאז הקמת מדינת ישראל.
חיים אישיים
ליבנה נשוי ואב לבת ולבן.
חוקת אוסטרליה
חוקת אוסטרליה (באנגלית: Constitution of Australia, או Australian Constitution) היא חוקה כתובה, שמהווה את החוק העליון של אוסטרליה. החוקה מגדירה את אוסטרליה כאיחוד של מדינות במונרכיה חוקתית ומתווה את המבנה ואת הסמכויות של ממשלת אוסטרליה, הפרלמנט האוסטרלי ומערכת המשפט האוסטרלית.
החוקה נוסחה בשנים 1891–1898, באמצעות סדרה של ועידות שנוהלו על ידי נציגים משש המושבות הבריטיות באוסטרליה שהיו בניהול עצמי. הנוסח הסופי אושר בסדרה של משאלי עם שהתקיימו בשנים 1898–1900. ממשלת בריטניה התנגדה לכמה מרכיבים של הנוסח הסופי, אך נוסח שונה במקצת הוכנס לסעיף 9 של חוק החוקה של הדומיניון של אוסטרליה, חוק שחוקק על ידי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת. לחוק ניתנה הסכמה מלכותית ב-9 ביולי 1900, הוא פורסם ב-17 בספטמבר ונכנס לתוקף ב-1 בינואר 1901. החוק העניק לשש המושבות מעמד של מדינות בפדרציה החדשה.
המשפט החוקתי האוסטרלי התפתח מהפירוש של החוקה על ידי בית המשפט העליון. בנוסף לסעיפים הטקסטואליים שלה, החוקה בנויה כמגוון משולב של מוסכמות חוקתיות בלתי כתובות ורעיונות המבוססים על שיטת וסטמינסטר, שאחד מהם הוא "ממשלה אחראית". אף על פי שחוק החוקה של 1900 שאב מלכתחילה את הבסיס החוקי שלו מהפרלמנט הבריטי, הפירוש הנוכחי של בית המשפט העליון של אוסטרליה ושל כמה גורמים אקדמאים הוא שהיא כיום שואבת את הבסיס החוקי שלה מהעם האוסטרלי. מסמכים נוספים בעלי משמעות חוקתית באוסטרליה כוללים את חוק וסטמינסטר ואת חוק אוסטרליה, 1986.
ניתן לבצע תיקונים בחוקה רק באמצעות משאל עם, בתהליך שהוגדר בסעיף 128 לחוקה. להעברת תיקונים יש צורך ב"רוב כפול", שהוא רוב של כלל המצביעים באוסטרליה וכן רוב של המצביעים בלפחות ארבע מהמדינות. סעיף זה הוביל למספר נמוך יחסית של תיקונים שהועברו בהצלחה. מתוך 44 משאלי עם שהתקיימו במשך השנים, רק שמונה עברו, האחרון מביניהם ב-1977. דיונים עכשוויים מתקיימים בנוגע להצעות נוספות לתיקונים, כשהבולטים מביניהם כוללים הכנסת מבוא לחוקה, החלפת המשטר ממלוכני לרפובליקני והשמעת קולם של האבוריג'ינים.
לפני איחוד אוסטרליה
תנועות פוליטיות שפעלו לאיחוד המושבות האוסטרליות החלו לבלוט באמצע המאה ה-19. מניעים רבים היו קיימים לשיתוף פעולה שהלך וגבר בין המושבות, כולל שאיפה לשלוט על המחירים בסחר בין המושבות. עם זאת, היו קיימים מתחים בין המושבות הגדולות והקטנות וברמה בה אימצה כל אחת מהמושבות את המדיניות הפרוטקציוניסטית. מתחים אלו ופרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית האטו את מהלכיה של התנועה למען האיחוד בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19.
ב-1889 הוקמה "המועצה הפדרלית של אוסטרלאסיה". המועצה קמה מתוך החשש מקיומן של המושבות הגרמניות והצרפתיות באוקיינוס השקט שהלך וגבר, והזהות האוסטרלית שהלכה והתפתחה. המועצה יכלה לחוקק חוקים בנושאים מסוימים, אך לא הייתה לה מזכירות קבועה, גוף ניהולי, או מקור הכנסה משלה. הבעיה העיקרית של המועצה הייתה שניו סאות' ויילס, המושבה הגדולה ביותר באוכלוסייתה, לא הצטרפה לגוף זה.
ראש ממשלת ניו סאות' ויילס יזם סדרה של ועידות לקידום רעיון האיחוד. הוועידה הראשונה התקיימה ב-1890 במלבורן והשנייה בסידני ב-1891. בוועידות אלו נכחו רוב מנהיגי המושבות. ב-1891 כבר צבר רעיון האיחוד תנופה. הדיונים נסובו על האופי הראוי של מערכת הממשל הפדרלי. בוועידה שהתקיימה באותה שנה נוסחה טיוטת חוקה בהנחייתו של סר, אך להתכנסויות אלו לא הייתה תמיכה ציבורית. בעיה נוספת הייתה שטיוטת חוקה זו לא עסקה בכמה נושאים מכריעים כמו מדיניות המחירים. הטיוטה של 1891 הוגשה לפרלמנטים של המושבות, אך היא לא עברה בפרלמנט של ניו סאות' ויילס. לאחר מכן החליטו המושבות האחרות שהן לא מעוניינות להמשיך בתהליך.
ב-1895 הסכימו ראשי הממשלות של שש המושבות לכנס ועידה שהנציגים בה ייבחרו בבחירות כלליות. הוועידה התכנסה במהלך השנים 1897 ו-1898. בישיבות הוועידה הוכנה טיוטה חדשה שבאופן עקרוני כללה את אותן עקרונות הממשל כפי שנוסחו בטיוטה של 1891, אך הוספו לה העקרונות של הממשלה האחראית. כמה מהנציגים של הוועידה ב-1898 העדיפו סעיף שדומה לזה שבמגילת הזכויות של ארצות הברית, אך הוועידה החליטה נגד.
כדי להבטיח תמיכה ציבורית, הוגשה הטיוטה של 1898 לציבור הבוחרים בכל אחת מהמושבות. לאחר ניסיון כושל אחד, הוגשה טיוטה מתוקנת לציבור הבוחרים בכל המושבות למעט אוסטרליה המערבית. לאחר אשרור טיוטת החוקה על ידי חמש מושבות, היא הוגשה כהצעת חוק לאישורו של הפרלמנט הבריטי ולקבלת ההסכמה המלכותית של המלכה ויקטוריה.
לאחר איחוד אוסטרליה
עם איחודה נחשבה עדיין אוסטרליה כדומיניון קולוניאלי של האימפריה הבריטית. חוקי האימפריה הבריטית היו עדיין בתוקף, אף על פי שלדבריו של רוברט מנזיס, "מעולם לא נקרא תיגר על העצמאות החקיקתית האמיתית והממשלתית של אוסטרליה" מאז הקמת הדומיניון. הסמכות הרשמית של הפרלמנט הבריטי לבטל את החקיקה האוסטרלית הוגבלה עם העברתו ב-1931 של חוק וסטמינסטר, שהתקבל בחוק האוסטרלי עם קבלתו של חוק אימוץ חוק וסטמינסטר ב-1942 חוק זה היה תקף בדיעבד החל מה-3 בספטמבר 1939, כאשר נכנסה אוסטרליה למלחמת העולם השנייה.
ניתן לטעון שאוסטרליה לא השיגה עצמאות מלאה דה יורה עד אשר התקבל חוק אוסטרליה, 1986. החוק שם קץ באופן רשמי ליכולתו של הפרלמנט הבריטי לחוקק חוקים שיתקנו או יבטלו חוקים של מדינות אוסטרליה וכן ביטל את האפשרות לעתור על פסיקות בתי המשפט האוסטרליים בפני המועצה המלכותית. המלכה אליזבת השנייה נסעה במיוחד לאוסטרליה כדי לחתום על ההסכמה המלכותית לחוק.
ב-1988 הושאל לאוסטרליה העותק המקורי של חוק החוקה של הדומיניון של אוסטרליה מ-1900 מהארכיון הציבורי בלונדון לכבוד יובל ה-200 של אוסטרליה. ממשלת אוסטרליה ביקשה רשות להמשיך ולשמור על עותק זה, והפרלמנט הבריטי נתן את הסכמתו לכך באמצעות חקיקת חוק מיוחד. עותק החוק הועבר לארכיון הלאומי של אוסטרליה.
בעקבות המשבר הפרלמנטרי של 2017–2018, התקיימו דיונים אם להשאיר את החוקה בנוסחה הקיים או לתקנה. ראש ממשלת אוסטרליה לשעבר, בוב הוק, טען שיש "להיפטר מהחוקה שיש לנו" ולהחליפה במערכת שלא כוללת חלוקה למדינות.
יום החוקה
יום החוקה של אוסטרליה מצוין ב-9 ביולי, היום בו החוקה אושרה סופית ב-1900. יום זה אינו יום חג רשמי. יום החוקה צוין לראשונה ב-9 ביולי 2000 כדי לציין מאה שנים לקבלתה כחלק מחגיגות מאה השנים לאיחוד אוסטרליה. אירועים נוספים בהקשר זה לא צוינו מאז 2001. יום החוקה צוין מחדש ב-2008 בשיתוף פעולה של הארכיון הלאומי ומשרד ההגירה והאזרחות.
סעיפי הסמכות
החוקה נפתחת בשמונה "סעיפי סמכות" (covering clauses) כהקדמה לחוק החוקה של 1900. אלו הם סעיפי הקדמה בהם מצוין מקור הסמכות לחקיקת החוקה, ואין להם שום השפעה על תוכן החוקה עצמה. בסעיף הסמכות השני מצוין שהמונרך האוסטרלי הוא זה שמולך בתור המונרך הבריטי.
גוף החוקה
חוקת אוסטרליה מחולקת לשמונה פרקים שביחד כוללים 128 סעיפים. בשלושת הפרקים הראשונים נקבעו סמכויותיהם של הרשות המחוקקת, הרשות המבצעת והרשות השופטת. פיצול חלק זה של החוקה לשלושה פרקים פורש על ידי בית המשפט העליון כיישום הממשי של עקרון הפרדת הרשויות באוסטרליה.
פרק 1 - הפרלמנט
פרק זה קובע את קיומה של הרשות המחוקקת. החלקים המרכיבים את הרשות המחוקקת הם הריבון (מיוצג על ידי המושל הכללי של אוסטרליה), הסנאט האוסטרלי ובית הנבחרים האוסטרלי. הפרק קובע את מספר החברים בכל אחד מהבתים, וקובע שחברי הבתים חייבים להיבחר על ידי ציבור הבוחרים. ציבור הבוחרים הבוחר בחברי בית הנבחרים מיוצג באופן יחסי על פי גודל האוכלוסייה, בעוד שהסנאטורים מיוצגים באופן שווה בין המדינות המייסדות, הטריטוריות ומדינות עתידיות. מספר חברי בית הנבחרים הוא כפול ממספר חברי הסנאט. פרק 1 גם קובע את קיומו של המונרך. המונרך הנוכחי של אוסטרליה הוא המלך צ'ארלס השלישי. תפקידו כמלך אוסטרליה נפרד מתפקידיו כמלכם של בריטניה ושל שאר ממלכות חבר העמים הבריטי.
פרק 1 קובע במיוחד את סמכויות הפרלמנט. החוקה לא מעניקה לפרלמנט "סמכות מוחלטת". סעיף 51 לחוקה כולל רשימה של נושאים שבהם רשאי הפרלמנט לחוקק חוקים. מדינות אוסטרליה רשאיות גם הן לחוקק חוקים בנושאים אלו, אך חוקי הפרלמנט הפדרלי גוברים עליהם במקרה של סתירה בין שני החוקים. סעיף 52 כולל רשימה של נושאים שרק הפרלמנט הפדרלי מוסמך לחוקק חוקים הקשורים אליהם.
נושאים אחרים בהם דן פרק 1 הם זכות הבחירה והזכות להיבחר וסוגיות שונות הנוגעות לנוהלי הפרלמנט והתשלום לחבריו.
פרק 2 -הרשות המבצעת
פרק זה קובע את קיומה של הרשות המבצעת. סמכויות הביצוע ניתנות למושל הכללי הפועל על פי עצת "המועצה המנהלת הפדרלית". המושל הכללי הוא המפקד העליון, עם סמכות למנות ולהדיח בעלי תפקידים ברשות המבצעת, וכן בסמכותו לפזר את הפרלמנט. סמכויות אלו של המושל הכללי הן "סמכויות בלעדיות" (Reserve powers) ועל פי המוסכמות החוקתיות הן ממומשות רק בעצת ראש ממשלת אוסטרליה. ברמה הפדרלית הסמכויות הבלעדיות של המושל הכללי מומשו שלא על פי עצת ראש הממשלה רק פעם אחת, כאשר המושל הכללי ג'ון קר הדיח את הממשלה בראשותו של גוף ויטלם ב-1975.
בפרק זה מוגדר גם קיומם של כוחות ההגנה של אוסטרליה, כשבסעיף 68 מצוין שהפיקוד העליון על הכוחות מסור בידיו של המושל הכללי.
פרק 3 - בתי המשפט
פרק זה קובע את קיומה של הרשות השופטת. סמכויות השיפוט הפדרליות מוקנות לבית המשפט הפדרלי העליון הקרוי. הפרלמנט מוסמך להקים בתי משפט פדרליים ולהקנות את הסמכות השיפוטית הפדרלית לבתי המשפט של המדינות. סעיף 75, שכיום כבר לא קיים, הגדיר בזמנו את הנסיבות שבהם ניתן היה לעתור בפני הוועדה השיפוטית של המועצה המלכותית. סעיף זה גם הגדיר את סמכויות השיפוט של בית המשפט העליון וסעיף 80 הבטיח את הזכות להישפט על ידי חבר מושבעים.
פרק 4 - פיננסים וסחר
פרק זה דן בסוגיות מסחריות הנוגעות לאיחוד. סעיף 81 בו מגדיר את עניין ההכנסות ממסים. סעיף 90 מקנה לממשלה את הסמכות להטיל מכסים והיטלים. סעיף 92 קובע שהסחר בין מדינות אוסטרליה יהיה חופשי. סעיף 96 מתיר לממשלה להוציא כספים על פי תנאים שיוגדרו על ידי הפרלמנט. סעיף 101 קבע בזמנו את קיומה של "הוועדה הבין-מדינתית" שכבר לא קיימת.
פרק 5 - המדינות
פרק זה דן במדינות אוסטרליה ובתפקידן במסגרת מערכת הממשל הפדרלית. סעיפים 106–108 בו מגדירים את סמכויות המדינות. סעיף 109 מגדיר את עליונות החוקים הפדרליים על פני אלו של החוקים המדינתיים במקרים של חוסר התאמה. סעיף 111 מאפשר מסירת שטחים משטחי המדינות לממשל הפדרלי. סעיף 14 אוסר על תנאי קבלה למשרות על בסיס אמונה דתית ועל מיסודה של דת מדינה.
פרק 6 - מדינות חדשות
פרק זה מתיר את הקמתן או הצטרפותן של מדינות חדשות לפדרציה האוסטרלית, ומתיר לפרלמנט לקבוע את דרך ייצוגן של הטריטוריות. בפרק נקבע גם שגבולות המדינות ייקבעו על פי הסכמתן לפני שישונו במשאל עם.
פרק 7 - שונות
פרק זה כולל סעיפים במגוון של נושאים. סעיף 125 בו קובע את מלבורן כעיר הבירה הזמנית של אוסטרליה, אך מגדיר שעיר הבירה הקבועה תוקם בתחומי ניו סאות' ויילס, אך במרחק שלא יפחת מ-100 מילים (160 ק"מ) מסידני. ב-1911 העבירה ניו סאות' ויילס לממשלה הפדרלית את השטח שקרוי כיום טריטוריית הבירה האוסטרלית. קנברה, שנבנתה בתחומיה של טריטוריה זו, הוכרזה כבירה הקבועה הלאומית ב-1913. סעיף 126 מתיר למושל הכללי למנות סגנים. סעיף 127 קבע בזמנו שילידים אבוריג'ינים לא ייספרו במניין התושבים לעניין הבחירות. סעיף זה בוטל במשאל עם ב-1967.
פרק 8 - שינוי החוקה
פרק זה דן באפשרויות לשינוי החוקה. הוא קובע ששינויים בחוקה יכולים להתבצע רק באמצעות משאל עם על פי חוק. משאל עם לאומי על פי סעיף זה מצריך "רוב כפול", כלומר אישור התיקון לחוקה ברוב של כלל המצביעים באוסטרליה ושל כלל המצביעים בלפחות ארבע מהמדינות.
שבועת האמונים
החוקה גם כוללת את נוסח שבועת האמונים שנושאים המושל הכללי וחברי הפרלמנט עם כניסתם לתפקידיהם. נוסח השבוע הוא:
על פי המוסכמות החוקתיות שבועות האמונים של ראש הממשלה, השרים והמזכירים הפרלמנטריים לא כלולים בהגדרות החוקה. בכל אופן, טקסי ההשבעה שלהם מנוהלים על ידי המושל הכללי.
מוסכמות בלתי כתובות
מוסכמות חוקתיות הן חלק חשוב בחוקת אוסטרליה. על אף היותן בלתי כתובות, מוסכם שהן חלק ממסמך החוקה. המוסכמות החוקתיות שאובות בעיקר ממוסכמות פרלמנטריות בלתי כתובות במסגרת שיטת וסטמינסטר.
כמה מהמוסכמות החוקתיות הבולטות ביותר כוללת את כהונתו של ראש ממשלת אוסטרליה כראש הקבינט במועצה. מוסכמה חשובה אחרת היא שהמושל הכללי פועל בעצתו של ראש הממשלה.
מוסכמות בלתי כתובות במהלך הדחה
אופיין של המוסכמות החוקתיות עורר מחלוקות במהלך הדחתה של ממשלת גוף ויטלם ב-1975. בפרשה זו ייעץ המושל הכללי, סר ג'ון קר למלכה לפטר את ראש הממשלה מטעם מפלגת הלייבור, גוף ויטלם ולמנות את מנהיג האופוזיציה מטעם המפלגה הליברלית, מלקולם פרייזר, כראש ממשלה עד לעריכת בחירות כלליות. מספר מוסכמות חוקתיות הופרו במהלך משבר זה:
פרשנות לחוקה
תפקידו העיקרי של בית המשפט העליון של אוסטרליה הוא לפרש את החוקה. מספר עקרונות משפטיים יושמו על ידי בית המשפט בתהליך פירוש החוקה, בין השאר, עקרון הפרדת הרשויות, עקרון ריבונות המדינות ועקרון הסמכויות הבלעדיות (שכיום לא תקף).
בעוד שחוקת אוסטרליה לא כוללת מגילת זכויות, היא כוללת זכויות ומגבלות אזרחיות מסוימות. בין אלו כלולים הזכות להישפט בידי חבר מושבעים (סעיף 80) הזכות לפיצוי הוגן (סעיף 51), הזכות נגד אפליה על בסיס תושבות במדינה מסוימת (סעיף 117) והאיסור על תנאי קבלה למשרות על בסיס אמונה דתית ועל מיסודה של דת מדינה (סעיף 116).
תיקונים לחוקה שהתקבלו במשאלי עם
תיקון לחוקה מצריך קיומו של משאל עם שבו הצעת התיקון תאושר ברוב של לפחות ארבע מדינות, בנוסף לרוב ברמה הארצית.
במשך השנים הוגשו 44 הצעות לתיקון החוקה באמצעות משאל עם, מתוכן רק שמונה אושרו. משאלי העם שבהן אושרו התיקונים הם:
הצעות קיימות עיקריות לתיקונים לחוקה
כיום עומדות על הפרק כמה הצעות לתיקון בחוקה. אלו כוללים בין השאר דיונים על הכנסת מבוא לחוקה, הצעות להפיכתה של אוסטרליה לרפובליקה והוספת הכרה רשמית באבוריג'ינים.
הכנסת מבוא לחוקה
בחוקת אוסטרליה לא קיימת הקדמה, אף על פי שסעיפי הסמכות, כפי שהתקבלו בזמנו בפרלמנט הבריטי, מהווים צורה כלשהי של הקדמה.
ב-1999 נפלה הצעת נוסח להקדמה שנכתב על ידי ראש הממשלה ג'ון הווארד במשאל עם שהשאלה השנייה בו הייתה הצעת הפיכתה של אוסטרליה לרפובליקה.
הצעות למעבר למשטר רפובליקני
הדיונים בנוגע לשאלה אם אוסטרליה צריכה להפוך לרפובליקה מתנהלים מאז האיחוד.
בנובמבר 1999 התקיים משאל עם בו נשאל ציבור הבוחרים אם תפקידי המלכה והמושל הכללי צריכים להתבטל בחוקה ולהיות מוחלפים בנשיא. הצעה זו לא אושרה במשאל העם.
הכרה באבוריג'ינים
מאז 1910 נשמעו קריאות לרפורמה חוקתית שתכלול הכרה באבוריג'ינים. ב-1967 בוצע תיקון בחוקה שנתן לממשלה הפדרלית את הסמכות לחוקק חוקים הנוגעים לאבוריג'ינים במדינות באמצעות ביטול המגבלה על האפשרות של הפרלמנט הפדרלי לחוקק חוקים מדינתיים. באותו משאל עם בוטלה המגבלה על הכללתם של האבוריג'ינים במניין האוכלוסייה למטרות חוקתיות שעד אז הייתה רלוונטית רק לסעיף 24. מאז הרפורמות הללו הועלו הצעות נוספות. הבטחת מושבים בפרלמנט, הכרה חוקתית בהשמעת קולם של האבוריג'ינים, והכללת עניינם של האבוריג'ינים בהקדמה המוצעת לחוקה, הן כולן הצעות שהועלו לרפורמה בחוקה האוסטרלית כדי להרחיב את ההכרה באבוריג'ינים.
בנאום "סגירת הפער" מפברואר 2020, חיזק ראש הממשלה סקוט מוריסון את עבודת מועצת משאל העם, ודחה את הרעיון כהכרה סמלית לכל היותר. הוא תמך בקריאה מצדם של האבוריג'ינים ו "לעשות שימוש בשפת ההקשבה וההעצמה". מפלגת הלייבור תמכה בהשמעת קולם של האבוריג'ינים באופן המעוגן לטווח ארוך בחוקה, וכך עשו גם מפלגות שמאל קטנות רבות.
אני רץ
"אני רץ" הוא שיר מתוך האלבום השלישי של דודו טסה "מתוך בחירה" בשנת 2003. את השיר הלחין טסה, כתבו טסה וטלי כץ ועיבדו טסה והמעבד שמוליק דניאל. השיר הוא הסינגל הרביעי מתוך האלבום. את הקליפ של השיר ביים יואב רודה.
פרסום השיר
בשנת 2002, כשנה לפני יציאתו של האלבום הצטרף טסה כגיטריסט ללהקת הבית של תוכנית האירוח "יצפאן - החברים של ביזונה". בעקבות הופעתו של טסה בתוכנית, זכה טסה לחשיפה גדולה והאלבום לחשיפה גדולה עוד יותר מהאלבומים הקודמים ושיריו זכו להשמעות רבות ברדיו.
הישגי השיר
השיר הוצג כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג', וביוני 2003 זכה להצלחה וצעד שמונה שבועות עד אוגוסט של אותה שנה. בשיאו הגיע למקום השביעי ובמצעד השנתי תשס"ג של התחנה דורג במקום ה־40.
פרומקין
פרומקין הוא שם משפחה יהודי אשר מקורו בשפות סלאביות (הסיומת "קין" פירושה "בן של"), ייתכן שפירושו נגזר מהשורש הגרמני "פרום" שמשמעו "אדוק".
מפלגת השמאל הסוציאליסטית (נורווגיה)
מפלגת השמאל הסוציאליסטית (בנורווגית: Sosialistisk Venstreparti או בקיצור SV) היא מפלגת שמאל סוציאליסטית-דמוקרטית נורווגית.
בשנת 2005 הפכה המפלגה לראשונה למפלגת שלטון כשהצטרפה לקואליציה האדומה-ירוקה יחד עם מפלגת העבודה ומפלגת המרכז. לפני כן, SV נדחתה לעיתים קרובות על ידי מפלגת העבודה. בעקבות הבחירות ב-2013 ירד כוחה, והיא הפכה למפלגה השביעית בגודלה. בבחירות אלה כוחה של המפלגה ירד לשפל שיא והיא הפכה לחלק מהאופוזיציה.
המפלגה נוסדה בשנת 1973 כליגת הבחירות הסוציאליסטית, קואליציה אלקטורלית עם המפלגה הקומוניסטית, מפלגת העם הסוציאליסטית, סוציאליסטים דמוקרטים - AIK וסוציאליסטים עצמאיים. בשנת 1975 הפכה הקואליציה למפלגה פוליטית מאוחדת. המפלגה הוקמה ברובה כתוצאה ממדיניות החוץ שרווחה באותה תקופה, כשהסוציאליסטים התנגדו לחברות נורווגיות באיחוד האירופי (שהיה ידוע אז כקהילה הכלכלית האירופית) ובנאט"ו. בעוד שיש כיום את האידאולוגיה הרשמית של הסוציאליזם הדמוקרטי, המפלגה מציגה את עצמה כ-יותר ויותר תומכת בפמיניזם ובסביבה. היא דורשת מגזר ציבורי חזק יותר, מעורבות ממשלתית יותר בכלכלה וחיזוק רשת הרווחה החברתית.
החל משנת 2019 חברים במפלגה מעל 15,000 איש ואישה; והמספר גדל בהתמדה מאז נקודת שפלה בשנת 2015. המנהיג הנוכחי של השמאל הסוציאליסטי הוא אודון ליסבקקן, שנבחר ב-11 במרץ 2012.
עמדה
כמו קודמותיה (מפלגת העם הסוציאליסטית וועדת המידע של תנועת העבודה נגד חברות נורווגית בקהילה האירופית), השמאל הסוציאליסטי היא מפלגת שמאל המעדיפה מדינת רווחה ומיסוי של עשירים. פין גוסטבסן, לשעבר מנהיג מפלגת העם הסוציאליסטית, האמין כי מפלגת העבודה אינה סוציאליסטית, והכוח הסוציאליסטי היחיד בפרלמנט היו חברים מליגת הבחירות הסוציאליסטית. גוסטבסן היה אחד המתנגדים העיקריים לחברות נורווגיות בקהילה האירופית, ואמר כי הארגון הראה עד כמה קפיטליזם "מרושע וטיפש" באמת. על פי סקר משנת 2002, אחד מכל ארבעה חברים בשמאל הסוציאליסטי רצה שנורווגיה תצטרף לאיחוד האירופי.
תוכנית הבחירות של המפלגה לבחירות הפרלמנט בשנת 2001, קבעה כי המפלגה היא "מפלגה סוציאליסטית" עם חזון של נורווגיה ללא עוול חברתי. מאז הקמתה, המפלגה קידמה את עצמה כ-מפלגה סוציאליסטית. בשנים מאוחרות יותר, המפלגה הוצגה כסוציאל-דמוקרטית על ידי חלק בתקשורת הנורווגית,    וכסוציאליסטים דמוקרטים. המפלגה הגדירה את עצמה כאקו-סוציאליסטית. המנהיג הנוכחי, אודון ליסבקקן, הוא מהפכן שמכריז על עצמו כ-סוציאליסט מרקסיסט הוא מאמין שהמפלגה תהיה סוציאל-דמוקרטית.
חינוך
חינוך היה אחד הנושאים העיקריים בקמפיין מאז שקריסטין הלבורסן הפכה למנהיגת המפלגה. אוישטיין ג'ופדאל נבחר לשר החינוך והמחקר, וכיהן בתפקידו שנתיים. ולאחר מכן הוחלף על ידי הפוליטיקאי השמאל הסוציאליסטי, בורד וגאר סולחהל. הלבורסן השתלטה על המשרד בזמני סוף 2009. המשימה הראשונה של ג'ופדאל בתפקיד הייתה הענקת 39 מיליון שקל (10 מיליון קורנות) ל-"שוויון ההבדלים החברתיים "בין מיעוטים אתניים. המפלגה מאמינה שלכולם יש את הזכות לגישה חינמית וחופשי ל-גן ילדים. אנדרס פולקסטאד, מנהיג קונפדרציית האיגודים למקצוענים, לא היה מרוצה ממאמציו של ג'ופדאל בתקופת כהונתו, ואמר כי "ג'ופדאל יצר חוסר ודאות ובלגן רב לאחר שהפך לשר החינוך והמחקר. לרבים היו ציפיות גדולות, אך הוא בפיגור מהתקופה בה היה צד. התקשורת נורווגית ספגה ביקורת קשה על ג'ופדל על הצהרותיו השנויות במחלוקת והמוזרות. בסוף 2005 הוערך כי סטודנטים הלומדים לימודים כלליים, עסקיים ומנהליים יחסכו עד 4,591 שקלים (11,978 קורנות) במסגרת הקואליציה האדומה-ירוקה; ספרי בית הספר הפכו לחינמיים כאשר הקואליציה השתלטה.
המפלגה רוצה לצמצם את מספר בתי הספר הפרטיים; ג'ופדל טוען כי אין בהם שום תועלת. בארד ווגארד סוללהל אמר שהוא מאמין שבתי ספר במימון ממשלתי מסייעים "להחלקת אי-השוויון החברתי". ובנוסף ציין, "רבים מאלה שנותרו מחוץ לשוק העבודה קיבלו חוסר הכשרה מבית הספר. זה מונע מהם לתרום לקהילה. מפלגות הימין מבלבלות לעיתים קרובות בין ערכות ביטוח לאומי ורווחה כבעיה; עם זאת, אנו נוטים לבחון מדוע הם נאבקים. ישנם קשרים שיטתיים בין הרקע החברתי לחוסר הכשרה - זו שאלה כיתתית שבה צריך לעשות משהו." אחרים מאמינים שעל המפלגה להלאים בתי ספר שאינם ציבוריים. טורביורן אורפייל, לשעבר מנהיג פרק הנוער הסוציאליסטי בווסט-אגדר, אמר, "בית הספר והתבגרות חשוב מכדי להשאיר אותם לשוק. לכן יש לקחת אותם בחזרה." במהלך הבחירות בשנת 2005, הבטיחה המפלגה להגדיל את המשאבים לבתי הספר הציבוריים, מתוך אמונה כי יותר כסף יביא לפחות תלמידים למורה, ובכך יותר הוראות אינדיבידואליות ואישיות.
הסביבה
הדגש החזק של המפלגה על פוליטיקה ירוקה, וכישלונה ללכוד מצביעים חדשים, הביא לדיון בקרב חוקרי הבחירות. פרנק ארברו אמר: "מעניין שגם לשמאל הסוציאליסטי וגם לליברלים יש את שיעור רע זה, כאשר הוועידה הסביבתית מתקיימת בקופנהגן". הלבורסן הרגישה כי המדיניות הסביבתית של ההצהרה השנייה של סוריה מוריה מראה על רמת מחויבות ברורה מצד שותפי הקואליציה. היא כינה את המדיניות הסביבתית של הממשלה כאחת ה "רדיקליות באירופה ".
פמיניזם
המפלגה קידמה את עצמה כמפלגה פמיניסטית. באחת מחוברות השמאל הסוציאליסטי שפורסמו בשנת 2005 נכתב: "השמאל הסוציאליסטי הוא מפלגה פמיניסטית. אנו נלחמים למען חברה בה יש לנשים ולגברים הזדמנויות שוות. המשמעות היא שנשים צריכות להרוויח כמו גברים, שיהיו יותר נשים בעמדות המובילות וכי ישנן תוכניות רווחה המעניקות שוויון במקום העבודה." במהלך הבחירות לפרלמנט בשנת 2005, אחד מארבעת הנושאים העיקריים שהעלתה אגף הנוער של המפלגה נלחמה נגד הטרדה מינית. בינואר 2005 שאל קלאסקמפן 150 מתוך 169 הנציגים/ות בפרלמנט, רואים ב-עצמם/ן כ-פמיניסטים וכ-פמיניסטיות. על פי הסקר, השמאל הסוציאליסטי והמפלגה הליברלית היו שתי הפמיניסטיות ביותר, ואילו מפלגת הקידמה הייתה המפלגה הפחות פמיניסטית בפרלמנט.
אודון ליסבקקן היה שר לילדים ושוויון בין השנים 2009 עד 2012. ארילד סטוקאן-גרנדה טען ששוויון בין גברים ונשים היה נושא מרכזי בממשלה, בעיקר בגלל פעילות השמאל הסוציאליסטי. הוא טען שיש יותר נשים מגברים המשרתים במחלקות שהמפלגה שלטה בהן.
SV תומכת בחוק רכישת המין מ-2008 שמפליל רכישת מין, והמפלגה רוצה לאסור הופעות פומביות.
המפלגה רוצה שהגיוס לשירותים צבאיים יכלול גם נשים.
הגירה ומגוון
בשנת 1992, האשים קרל א 'הייגן ממפלגת הקידמה את מפלגתו בתמיכה בהגירה חופשית לנורווגיה, לאחר שליסבת הולנד הציעה שלמהגרים ממדינות שאינן אירופה יהיו הזדמנויות הגירה זהות לזה של מהגרים שמקורם במדינות שחברות באזור הכלכלי אירופי. בעוד שהגן היה ביקורתי ביותר, היא חשה כי המדיניות תציע דיור ומשרות עבור אנשים שאינם אירופאים הזקוקים להם. סקר דעת קהל הראה כי 82.9% מחברי השמאל הסוציאליסטי היו פתוחים להגירה רבה יותר, מה שהופך את המפלגה למפלגה הכי ידידותית להגירה בפרלמנט, אך עדיין פחותה מברית הבחירות האדומה הלא פרלמנטרית. במדידה שנעשתה בסוף 2009, השמאל הסוציאליסטי הפך שוב למפלגה הכי פחות עוינת למהגרים, הפעם מאחורי המפלגה האדומה שהוקמה לאחרונה.
סקר אחר הראה שכמעט שליש ממצביעי השמאל הסוציאליסטי לא ירצו לגור באזור עם מספר רב של מהגרים. הגאוגרף החברתי קרל פרדריק טנגן הגיב כי קל לבוחר השמאל הסוציאליסטי האינטלקטואלי האופייני, המתגורר באזורי המעמד הגבוה, להסכים לשאלה ההיפותטית עבורם. סקרים אחרונים מראים כי תמיכתם של מהגרים במפלגה צנחה מ-25% בשנת 2005 ל-6% בשנת 2009. הסופרת הנורווגית-סומלית אמל אדן הסבירה כי "איננו מרוויחים דבר ממדיניות השמאל הסוציאליסטי. הם אומרים שכולם בסדר וזה לא ככה בפועל".
המפלגה פתוחה להגירה רבה יותר, מתוך אמונה שנורווגיה תתפתח לחברה רב-תרבותית יותר. המפלגה מאמינה שהדרך היחידה ליצור שוויון חברתי היא ליצור שוויון אתני בנורווגיה. עד שנת 2009 אמר ראש הממשלה, ג'נס סטולטנברג, כי ממשלתו תהדק את מדיניות ההגירה הרווחת, שתקשה על מהגרים לקבל מקלט בנורווגיה. השמאל הסוציאליסטי, יחד עם המפלגה הליברלית והנוצרים-דמוקרטים, חשו שהמדיניות החדשה קפדנית מדי. והמפלגה התנגדה רשמית בממשלה בנוגע למדיניות המקלט. בפרט המפלגה רוצה תקנות ליברליות יותר למקרי מקלט הקשורים לילדים.
ב-2012 הזהיר מנהיג המפלגה אודון ליסבקן בתוקף מפני קיצונים אסלאמיים כמו פרופיטנס אוממה, ונשבע להילחם בהם.
המפלגה תומכת בהסרת האיסור נגד כיסוי ראש דתי כמו חיג'אב וטורבן לעובדי המשטרה, אך המפלגה הייתה מפוצלת סביב הנושא ומיעוט תת-מרחבי, כולל חלק מהנוער, הצביע נגד התרת כיסויי ראש דתיים בכנס המפלגה ב-2013.
עניינים בינלאומיים
הפעולה הצבאית בקוסובו הייתה נושא שנוי במחלוקת בתוך המפלגה; הנהגת המפלגה תמכה בהתערבות הצבאית ואמרה שיש לעצור את הניקוי האתני בקוסובו. התומכים/ות כללו את קריסטין הלבורסן, שהעדיפה את ההתקפות האוויריות של נאט"ו, אך קבוצה גדולה במפלגה התנגדה בתוקף לתמיכה כזו וטענה כי אלימות רק תביא לאלימות רבה יותר. פרק המפלגה באקרשוס כינה את המתקפה "הפצצת טרור בהובלת נאט'ו" והאמין שההפצצה הייתה הפעם הראשונה בה נורווגיה הכריזה מלחמה על אומה אחרת. הם רצו שהאומות המאוחדות ימצאו פתרון שלום לסכסוך. שטיין אורנהוי, מנהיג המפלגה העממית הסוציאליסטית, אמר כי נציגי המפלגה בפרלמנט פעלו באופן מופרך; הוא הרגיש שהם קיבלו החלטה שגויה בתמיכה בפעולות נאט"ו בקוסובו כאשר רוב המפלגה התנגדה לה. במהלך הוועידה הלאומית איימה הלבורסן להתפטר מתפקיד מנהיג המפלגה אלא אם כן הלחימה הפלגית בתוך המפלגה תיפסק. זה הביא לפיצול בתוך המפלגה, כאשר הקבוצה הראשונה שתמכה בהתפטרותה והפלג השני הגדול יותר הגיע למסקנה כי הפיגוע בנאט"ו אמור להסתיים באופן מיידי אם הסרבים יפסיקו את הניקוי האתני בקוסובו, אם הלבורסן תמשיך להיות מנהיגת המפלגה. ברוב נושאי מדיניות החוץ, המפלגה התנגדה לפעולה צבאית. הם היו נגד פלישת ארצות הברית לאפגניסטן והיו מאוד נגד המלחמה בעיראק. לאחר שהצטרפה לקואליציה האדומה-ירוקה בשנת 2005, עצרה המפלגה את התנגדותם העזה לשתי המלחמות, ובשנת 2008 המפלגה הציעה ליצור "אסטרטגיה חדשה" עבור הכוחות המזוינים הנורווגים הממוקמים באפגניסטן. בשנת 2007 ביקר אריק סולהיים מהמשרד לפיתוח בינלאומי בכוחות נורווגיים באפגניסטן. המדיניות בנוגע לאפגניסטן הובילה לתסיסה רבה במפלגה, בעיקר בפרק המפלגה בברגן. בתחילת שנת 2008, פרקי המפלגות של הורדלנד ורוגאלנד מתחו ביקורת על קריסטין הלבורסן והממשלה בנוגע למדיניות שלהם על אפגניסטן, ודרשו נסיגה מיידית עד אוקטובר 2009. בפרק אוסלו ביקשו שינויים דרסטיים באסטרטגיה הצבאית שיצר נאט"ו.
ת'ורבורן ג'אגלנד, אז נשיא הסטורטינג, ביקש שהממשלה תשלח חיילים נוספים לאפגניסטן, אם נאט"ו יבקש זאת. השמאל הסוציאליסטי תמך במלחמה, אך התנגד לשליחת חיילים נוספים לאזור, וסירב גישה לכוחות המיוחדים הנורווגיים. הסיבה העיקרית שלהם הייתה שנורווגיה, יחד עם הולנד, "היו בבירור הכי הרבה חיילים שנמצאים באפגניסטן..." ביחס לאוכלוסייה במדינות המתאימות, ואפגניסטן הייתה "המחויבות הצבאית הגדולה ביותר שיש לנורווגיה כיום מחוצה לה".
איברים
המפלגה מחולקת לחמישה "איברים": הוועידה הלאומית הראשונה, שהתקיימה מדי שנה שנייה, הוועד הלאומי, הוועד המרכזי, הפרקים העירוניים והמקומיים ונציגי המפלגה. הוועידה הלאומית פועלת כגוף דמוקרטי עבור המפלגה, בה חברים המייצגים את מחוזם או עירייתם יכולים לבחור נציגים לאומיים חדשים למפלגה. אחת הדוגמאות לכך היא מנהיג המפלגה, שמתמודד לבחירות מדי שנה שנייה.
הוועד הלאומי הוא הגוף שקיבל החלטות הגבוהות ביותר בין האמנות הלאומיות. הדירקטוריון מונה 19 חברים. חברים נבחרים על ידי כל מחוז, בתוספת שישה חברים נבחרים ישירות במהלך הכינוס הארצי; חלקם חברים קבועים. בסך הכל ישנם 36 חברים. הדירקטוריון נפגש כשישה פעמים בשנה כדי לטפל בסוגיות פוליטיות וארגוניות עכשוויות. משימתה היא לאמץ את תקציב המפלגה ולבחור את הנציגים הפוליטיים הקבועים של המפלגה. הוועד המרכזי מנהל את המפלגה בתקופת הביניים שבין ישיבות המועצה הלאומית. חברי הוועדה נבחרים על ידי הוועידה הארצית. הוועדה מורכבת ממנהיג המפלגה, שני סגני המנהיגים, מזכיר המפלגה, מנהיג הפרלמנט, מנהיג הנוער הסוציאליסטי וחמישה חברים נוספים. הדירקטוריון מקיים ישיבה כמעט בכל יום שני. האורגן פרקים העירוני והמקומי פועל כגוף "תקשורתי" בין הפרקים למפלגה הלאומית.
הגוף האחרון, הוא הארגון המייצג של המפלגה, הוא מורכב מתשעה משרדי מפלגה לאומיים. משרדים אלה משמשים כגופים מייעצים למפלגה. נושאי המשרה עובדים לצד הקבוצה הפרלמנטרית של המפלגה, המנגנון הממשלתי ושאר ארגון המפלגה במשרדיהם המיוחדים. יש להם גם קשר עם ארגונים וקהילות באזורם. נציגי המפלגה נפגשים בדרך כלל ארבע עד שש פעמים בשנה; הקבוצה מורכבת מחברי מפלגה מכל רחבי האומה שיש להם מומחיות מיוחדת. נציגי המפלגה נבחרים על ידי הוועידה הלאומית.
גיבוש (1973–1975)
לאחר שאיבדה את כל מושביה הפרלמנטריים בבחירות לפרלמנט בשנת 1969, מפלגת העם הסוציאליסטית ביקשה ליצור קואליציית בחירות בין מפלגות שמאל שונות. בעודו מפקפק בעבר באיחוד עם המפלגה הקומוניסטית בנורווגיה, בסופו של דבר הפכה המפלגה לחברה בקואליציה, יחד עם ועדת ההסברה של תנועת העבודה כנגד חברות נורווגית בקהילה האירופית וסוציאליסטים עצמאיים שונים שאינם מפלגים. ריידר ט. לארסן, מנהיג המפלגה הקומוניסטית, אמר כי החברים בכינוס הלאומי של המפלגה הסכימו פה אחד להצטרף לקואליציה, שלאחר מכן תיקרא "ליגת האגודה הסוציאליסטית".
לקח 16 יום לנהל משא ומתן להסדר בין הקבוצות. חברים הסכימו כי קואליציה זו תהיה הדרך היחידה להשיג "ממשלה סוציאליסטית" בנורווגיה. עד 1973 ספגה מפלגת העבודה ירידה בתמיכה העממית, שהוערכה באותה תקופה לכ-100,000 בוחרים. ספקולציות עלו כי הבוחרים עזבו את מפלגת העבודה לליגת הבחירות הסוציאליסטית שהוקמה. תחזיות מפלגת העבודה המוקדמות אמרו כי הליגה האלקטורלית תתמוסס בגלל סכסוכים פנימיים. בהמשך הצהיר רייולף סטיין כי היה לו יותר "כבוד" למפלגת ברית הבחירות האדומה המאואיסטית מאשר לליגת הבחירות. הקואליציה קיבלה 11.2% מהקולות העממיים ו-16 מושבים בפרלמנט בבחירות לפרלמנט בשנת 1973.
המפלגה המכונה כיום השמאל הסוציאליסטי הוקמה בשנת 1975. המפלגה הקומוניסטית לא רצתה להתמוסס כדי להיות חברה במפלגת השמאל הסוציאליסטי, והצביעה נגד חברות. זה הוביל למאבק פנימי בתוך המפלגה, כאשר העיתון הרשמי של המפלגה, "פרייטן", אמר בחריפות שהמפלגה לא תוכל להתמוסס, מכיוון שמשמעות הדבר היא מותה של התנועה המהפכנית. העיתון הרשמי של מפלגת העם הסוציאליסטית, אוריינטריינג ', תקף את מה שכינו "מנהיגי הקשה" של המפלגה הקומוניסטית. ללא המפלגה הקומוניסטית, המפלגות האחרות הצביעו לפירוק הקואליציה ולהחלפתה במפלגה פוליטית.
שנים ראשונות (1976–1997)
השנים הראשונות לא צלחו, כיוון שהמפלגה איבדה רבים ממושביה בפרלמנט, אך תחת הנהגתו של ברגה פור במהלך שנות השמונים, הפופולריות של המפלגה עלתה שוב. סכסוכים פנימיים בתוך המפלגה הסלימו; היו שמועות על כך שסגן המנהיג היושב אז שטיינר שט'רניו מנסה להשליך את הזרוע הסוציאל-דמוקרטית של המפלגה. בעיה חמורה יותר עבור המפלגה הייתה ששניים מחברי הפרלמנט של המפלגה הורשעו בבגידה במדינה בעקבות מלחמת העולם השנייה, והבולטת ביותר היא חנה קוונמו. מאוחר יותר הפך קוואנו לאחד הפוליטיקאים המובילים והאהובים בנורווגיה. בהנהגתו של תיאו קוריצינסקי מאוחר יותר בשנות השמונים, המפלגה התבלטה במאמציה לשלום, פירוק נשק, תעסוקה, פוליטיקה ירוקה ושוויון כלכלי.
בתחילת שנות התשעים בפיקודו של אריק סוליים, הפופולריות במפלגה ירדה שוב. הם איבדו את מרבית מצביעיהם, מצביעי "לא לאיחוד האירופי" למפלגת המרכז, כאשר המפלגה נלחמה באופן פעיל נגד חברות נורווגית באיחוד האירופי, וכשנורווגים שוב הצביעו נגד חברות במשאל עם. כהונתו של סולהיים כמנהיג - אף שזכתה לשבחים מצד רבים - נתפסה במחלוקת רבה. הזרוע הסוציאליסטית של המפלגה, "שומרי המוזיאון", כשמם כן, חששו מכך שסולהיים מעביר את המפלגה יותר מדי למרכז. מבקרים חיצוניים של סולוהיים אמרו כי מדיניותו הובילה למפלגה "אפור-כחולה סוציאל-דמוקרטית", ללא מעט הבדלים ממפלגת העבודה. סולהיים ניסה לגרום למפלגה לשנות כיוון ולהקים ממשלה קואליציונית עם מפלגת העבודה ומפלגת המרכז. סולהיים נאלץ להתפטר בשנת 1997, כאשר המפלגה ראתה בו בתור הסיבה העיקרית למאבק הכוחות החדש בין פלגי המפלגה השמאלנית והימנית.