cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הוכחה שגויה
גאומטריה
באיור ניתן לראות גם הרכבה נוספת של אותם חיתוכים ממש, שנתגלתה על ידי בנו של סם לויד, היוצרת צורה, שלכאורה, השטח שלה הוא 63 יח'. גם כאן, הסיבה נעוצה בהבדלי השיפועים של הצורות המרכיבות את הצורה.
טורים
במתמטיקה, טור אינסופי הוא סכום עם מספר אינסופי של מחוברים. קיימים טורים אינסופיים שסכומם מספר סופי. לדוגמה, הטור :. טורים אינסופיים נעדרים מספר תכונות אינטואיטיביות המיוחסות לסכומים (כמו שתמיד הסכום הוא קבוע אחד ויחיד), ולכן, הם עומדים בבסיסן של הוכחות שגויות רבות.
(ראו גם סכום המספרים הטבעיים).
נועה קולפ
נועה קולפ (נולדה ב-18 באפריל 1980) היא כתבת ועיתונאית ישראלית לשעבר, המשמשת כמנהלת תחום ההייטק בבנק דיסקונט בניו יורק.
ביוגרפיה
קולפ נולדה ברעננה ולמדה באולפנת צביה בהרצליה. הייתה פעילה בתנועת בני עקיבא כחניכה ומדריכה. מאוחר יותר למדה כלכלה ותולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים.
היא החלה את דרכה העיתונאית בשנת 1998 ככתבת תשתיות ונדל"ן בגלי צה"ל, כחיילת הדתיה הראשונה שם. שנה לאחר מכן מונתה לכתבת הכלכלה של התחנה. לאחר שיחרורה המשיכה לעבוד בתחנה ככתבת כלכלית וכמו כן שימשה כעורכת יומן הבוקר "בוקר טוב ישראל" ומגישת התוכנית הכלכלית ו"24 היום שהיה".
בשנת 2005 עברה קולפ לערוץ 10 ומונתה לראש הדסק הכלכלי. כמו כן הגישה קולפ את ה"תוכנית הכלכלית" בערוץ.
ב-2009 עברה לניו יורק, בעקבות מינויו של בן זוגה לקונסול הכלכלי, ומינויה לכתבת ערוץ 10 ו"גלובס" בניו יורק. בשנת 2012 סיימה קולפ לימודים לתואר שני בעיתונות ומינהל עסקים באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק.
קולפ נשואה לאמנון קראוס לשעבר בכיר במשרד האוצר והקונסול הכלכלי בניו יורק. לשניים ארבעה ילדים.
פרנק בנקר גילברת
פרנק בנקר גילברת האב (באנגלית: ; 7 ביולי 1868 – 14 ביוני 1924) היה מהחסידים הראשונים של הניהול המדעי וחלוץ בחקר התנועה. ידוע בעיקר כאב וכדמות המרכזית בספר "Cheaper by the Dozen".
חייו
גילברת, יליד פיירפילד מיין, לא המשיך ללימודים פורמליים לאחר שסיים בית ספר תיכון. הוא החל את דרכו כבנאי, הפך לקבלן בניין ומשם התפתח לניהול הנדסה. בסופו של דבר היה למרצה אורח באוניברסיטת פרדו, אשר פרסמה את מאמריו. הוא נישא לליליאן מולר גילברת ב-1904. לזוג נולדו 12 ילדים, מתוכם 11 הגיעו לגיל בגרות. גילברת נפטר במפתיע בעקבות התקף לב בגיל 55. ליליאן חיה 48 שנים אחריו.
גילברת גילה את ייעודו, כאשר בתור קבלן צעיר, חיפש דרכים שונות להפוך את הנחת הלבנים (העיסוק הראשון שלו) למהירה ולקלה יותר. דבר זה הביא לשיתוף פעולה עם אשתו לעתיד, ליליאן מולר גילברת, אשר למדה על הרגלי העבודה של פועלי ייצור ועובדים משרדיים, בתחומי התעשייה השונים, כדי למצוא דרכים להגדלת התפוקה והפיכת עבודתם לקלה יותר. בני הזוג הקימו חברה לייעוץ בתחום הניהול, "גילברת בע"מ", אשר התמקדה בנושאים אלו.
לדברי קלוד ג'ורג' 1968, פרנק צמצם את כל תנועות היד לצירופים שונים של 17 תנועות בסיסיות. בתוכן נכלל: תפיסה, העברת משא והמתנה. פרנק קרא ל-17 תנועות אלו therbligs, "גילברת" באנגלית מאוית בהיפוך. הוא השתמש במצלמת תנועה, אשר הייתה מכוילת כך שתתפוס כל תנועה קטנה של העובד.
ג'ורג' ציין שהגילברתים, היו מעל הכל, מדענים אשר רצו ללמד מנהלים שצריך להטיל ספק בכל האספקטים של מקום העבודה באופן תמידי, ולאמץ שיפורים כל הזמן. הם שמו דגש על "הדרך הטובה ביותר", והקדימו את זמנם מבחינת פיתוח המודעות של שיפור איכות תמידי (CQI) ואת ההבנה של המאה ה-20 כי תנועות חזרתיות יכולות להוביל עובדים לפציעות הנובעות מחזרתיות התנועות.
גילברת היה הראשון שהציע שהאחות הכירורגית תהיה "נושאת הכלים" של המנתח, על ידי כך שתגיש לו את הכלים הכירורגים כאשר תתבקש לכך. גילברת יעץ גם בנושא טכניקות סטנדרטיות, המשמשות צבאות מכל העולם, ללימוד טירונים כיצד לפרק ולהרכיב את כלי נשקם במהירות, אפילו עם כיסוי עיניים או בחושך מוחלט. חידושים אלו עזרו ככל הנראה להצלת חיים רבים.
אף על פי שעבודתם של הגילברתים מזוהה לעיתים קרובות עם זו של פרדריק וינסלאו טיילור, יש הבדל פילוסופי משמעותי בינם לבין טיילור. סימן ההיכר של הטיילוריזם היה הסטופר, טיילוריזם עסק בעיקר בהקטנת זמן התהליך. הגילברתים ביקשו להפוך את התהליך ליעיל יותר, על ידי הורדת מספר התנועות הכרוכות בו. הם ראו בגישתם כדואגת יותר לרווחת העובד, מאשר הטיילוריזם, אשר עובדים החשיבו כדואגת יותר לרווח. דבר זה הביא לקרע אישי בין טיילור והגילברתים, אשר לאחר מותו של טיילור הפך ליריבות ממשית בין הפלגים ממשיכי דרכם של טיילור ושל הגילברתים. לאחר מותו של פרנק, נקטה ליליאן בצעדים לאיחוי הקרע.
פרנק וליליאן השתמשו פעמים רבות במשפחתם הגדולה (ובפרנק עצמו) כעכברי מעבדה בניסויים שונים. "ניצול" המשפחה מתואר באופן אוהב בספר מ-1948 "Cheaper by the Dozen", אשר נכתב על ידי פרנק ג'וניור וארנסטין גילברת קריי, שניים מילדיהם. הספר שימש כהשראה לשני סרטים בשם זה, אחד מ-1950 בכיכובם של קליפתון ווב ומירנה לוי, והשני מ-2003 בכיכובם של סטיב מרטין ובוני האנט. בסרט השני לא קיים דמיון לספר מעבר לכך שגם בו יש משפחה עם 12 ילדים. בספר המשך מ-1950, בשם "Belles on Their Toes" פורסמו הרפתקאות משפחת גילברת לאחר מותו של פרנק. המשך שני בשם "Time Out For Happiness", אשר נכתב על ידי פרנק ג'וניור בלבד ופורסם ב-1971. הספר יצא מהדפסה ונחשב לנדיר.
פרנק גילברת מת במונטקלייר ניו ג'רזי ב-1924.
חריג חשוד טעות
בסטטיסטיקה, חריג חשוד טעות (באנגלית: Outlier) הוא ערך של מדידה השונה באופן קיצוני מהרוב הגדול של הערכים וחשוד כערך שהתקבל עקב שגיאת מדידה או שגיאה בהבנת התופעה הנמדדת.
מדדי חריגות
על מנת להחליט בצורה מבוססת מידע אילו תוצאות הן חריגות, פותחו עם השנים מדדים שונים.
למשל נהוג להסתכל עד כמה תצפית חריגה במונחים של השפעה על מודל. דוגמה למדד שכזה הוא הנפה.
אפשרות אחרת הינה מדידה פשוטה של מרחק ערכי משתנה של תצפית מממוצע הערכים של כלל התצפיות באותו המשתנה. מרחק זה נהוג לחשב ביחידות מתוקננות, ולהסיר תצפיות העוברות מרחק קבוע מראש כמו 2 וחצי או שלוש סטיות תקן.
NRK2
NRK2 הוא ערוץ טלוויזיה ציבורי נורווגי המשודר במסגרת שידורי NRK מאז ספטמבר 1996 בשידורים סדירים. הערוץ הוא אחד משלושת ערוצי הטלוויזיה של NRK.
חריג חשוד טעות
מדדי חריגות
לאופן ההגדרה של תצפית חורגת יש השפעה על המסקנות המוסקות מן המידע, ולחוקרים יש שיקול דעת רחב יחסית בנושא. לפיכך, כיום בתחומים מסוימים נהוג להצהיר לפני ביצוע מחקרים על השיטה בה מוגדרים תצפיות כחריגות על מנת להימנע ממצב של פשפוש בנתונים. דרישה זו הפכה נפוצה כחלק מתגובה למשבר השחזור.
NRK2
בתחילה נקרא הערוץ NRK TO אך בשנת 2000 שונה שם הערוץ לשמו הנוכחי.
בשנת 2020 עמד שיעור הצפייה בערוץ על 5.1%, השני הנצפה ביותר במדינה.
חריג חשוד טעות
דוגמאות
דוגמה לערך חריג שלא ברור אם הוא שגוי: לפי הערכות תוחלת החיים של ה-CIA לקראת שנת 2010 למדינות וישויות מדיניות (ישויות כמו "העולם", "האיחוד האירופי" ו"רצועת עזה"), תוחלת החיים המולדת במונקו היא 89.78 שנים. דהיינו ה-CIA מעריך שמי שייוולד במדינה זו ובשנה זו ימות בממוצע, חודשיים וחצי לפני שיגיע לגיל תשעים. הערכה זו נראית שגויה משום ש:
NRK2
היסטוריה
הערוץ החל בשידורים סדירים ב-1 בספטמבר 1996, אם כי שידור חי בערוץ שודר ערב קודם לכן. בערב השידורים הראשון שלו בערוץ צפו 880 אלף איש.
חריג חשוד טעות
דוגמאות
מאידך, הערכה זו נראית נכונה משום ש:
NRK2
היסטוריה
הערוץ יועד להיות ערוץ לקהל הצופים הצעיר בגילאים 15-35, ועם זאת בהמשך שונה קהל היעד של הערוץ.
חריג חשוד טעות
דוגמאות
דוגמה לערך חריג שברור שהוא שגוי: דיווח על תוצאה של 1000 במבחן בגרות. דיווח כזה חייב להיות שגוי משום שהציון המקסימלי במבחני הבגרות הוא 100. ניתוח תוצאות מבחן הבגרות של שלושים נדגמים, שאחד מהם דיווח על ציון 1000, עשוי להיות מעוות מאוד. אם ממוצע הציונים של שאר 29 התלמידים הוא 70, הרי שהממוצע של כל השלושים יחדיו הוא 30/(70*29 +1000)= 101.
NRK2
היסטוריה
בספטמבר 2007 הוסב הערוץ למטרת שידור תוכניות דוקומנטריות וחדשות. כמו כן שודרו גם תוכניות שעסקו בתרבות והתוכנית "חדשות התרבות" עברה לערוץ מ-NRK1 והתוכנית הוארכה.
NRK2 HD
ב-1 בפברואר 2011 הושק ערוץ NRK2 HD שבו שודר לוח שידורים זהה לזה של NRK2 בפורמט HDTV. שידורי הערוץ הופסקו בסופו של דבר עם מעבר כל שידורי NRK2 ל-HD.
חריג חשוד טעות
דוגמאות
כאשר נתקלים בערך חריג חשוד שגיאה בעת מחקר, יש לדווח עליו ולנמק את המשך ניתוח המידע בלעדיו. הנימוק חייב לכלול הן את הסיבה לחשד שהנתון לא יכול להיות אמיתי והן את תוצאת המדד לעיוות תוצאות המחקר על ידו. מדד כזה מבוסס על חישוב ממוצע התוצאות עם ובלי הקיצון השקרי.
יש לזכור שלא כל תוצאה חריגה היא שגויה. אם 29 איש מדווחים שיש להם בארנק 70 שקלים בממוצע ואדם נוסף מדווח שיש לו 1000 שקלים בארנק, אזי הדיווח שלו אינו בהכרח שקרי. במקרה כזה, טיפול בתוצאות בלא עיוותן יכול לכלול מעבר משימוש בממוצע לשימוש בחציון או חלוקת טווח התוצאות לתת-טווחים ומציאת שכיחותם של תת-טווחים אלה. לדוגמה: החציון עשוי להיות 65 שקלים ושכיחות תת-הטווחים עשויה להיות 20 איש עם פחות מ-66 שקלים, שמונה עם 66 עד 96 שקלים ו-3 עם 97 שקלים ומעלה.
NRK2
הפצה
בתחילה, במסגרת השידורים האנלוגיים רק ל-50% ממשקי הבית הנורווגיים הייתה גישה לשידורי הערוץ. עם זאת, בשנים 2007 ו-2008 לאחר תחילת השידורים הדיגיטליים, לכמעט כל משקי הבית בנורווגיה הייתה גישה לשידורי הערוץ. כיום, באופן עקרוני, לכל בית בנורווגיה יכולת לצפות בשידורי הערוץ.
1996-2007
ערוץ NRK2 נועד בתחילה להיות ערוץ לקהל הצעיר ושידורים חוזרים מערוץ NRK1.
על אף שביום השידורים הראשון של הערוץ צפו בו 880 אלף צופים, המספרים הלכו וירדו בהמשך, ושידורי החדשות שהניבו את הנתונים הגבוהים ביותר, הניבו בשיא 156 אלף צופים בלבד, עם 567 אלף צופים לחדשות TV 2 וב-Dagsrevyen צפו 769 אלף צופים באותה שעה.
סתיו 1996 היה מאכזב עבור הערוצים, כשרק לעיתים נדירות בערוץ צפו יותר מ-100 אלף איש. עם זאת, בחורף 1997 המצב השתנה והערוץ אף עקף את TV3 מבחינת נתוני רייטינג והשתווה לנתונים של TVNorge עם 200 אלף צופים.
2007-2017
עם תחילת שידורי NRK3 בספטמבר 2007 השתנה אופי הערוץ שהפך לערוץ דוקומנטרי וחדשותי ושודרו בו סרטי דוקומנטריה בערב.
לאחר כשנה נגנז הרעיון שהערוץ יהיה ערוץ החדשות של NRK ובמקום זאת החלו לשדר שידורים חוזרים מערוצים אחרים, ובעיקר חדשות אזוריות בשידור חוזר.
2018-הווה
החל מ-1 בינואר 2018 ל-NRK רישיון להרחיב את שידורי הערוץ עקב תלונות של הצופים כי שידור תוכניות בוטלו שוב ושוב בגלל שידורי אקטואליה.
יחסי אוסטרליה–ניו זילנד
יחסי אוסטרליה–ניו זילנד הם היחסים הדיפלומטים הרשמיים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין ניו זילנד.
היסטוריה
מפעם לפעם עולה רעיון איחוד בין המדינות. הוא הוזכר עוד בחוקה של אוסטרליה כמהלך אפשרי. בשנת 2001 הפוליטיקאי האוסטרלי בוב קטלי פרסם ספר בנושא. מצד ניו זילנד הרעיון לא מקבל התייחסות של ממש.
הגירה
בעקבות הסכמים שנחתמו בין אוסטרליה לניו זילנד בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, יכלו תושבי שתי המדינות לעבור ללא אשרה ממדינה אחת לשנייה, אך היו זקוקים לאשרה על מנת להגר מאחת המדינות לשנייה
בשנת 1973 נכנסה לתוקף האמנה הטרנס–טסמנית שמתירה לאזרחי שתי המדינות להגר מאחת המדינות לשנייה גם ללא אשרה
צבא
במלחמת העולם הראשונה, חיליים מאוסטרליה ומניו זילנד נלחמו זה לצד זה במסגרת כוח אנזא"ק (ANZAC), כוח צבאי התנדבותי, שכלל יחידות מאוסטרליה ומניו זילנד שאוחדו לכוח צבאי אחד שנלחם תחת הכתר הבריטי. הקרב הראשון בו השתתף הכוח היה קרב גליפולי שנערך בטורקיה והחל ב-25 באפריל 1915. בנוסף כוח אנזא"ק השתתף במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, ובמסגרתו הכוח נלחם תחת הצבא הבריטי, והיה חלק מכוחות הצבא הבריטים שכבשו את ארץ ישראל מידי הטורקים.
כמו כן, 2 המדינות הן חברות בברית הסדרי ההגנה של חמש המעצמות.
חיבוקים שבורים
חיבוקים שבורים (בספרדית: Los Abrazos Rotos) הוא סרט קולנוע משנת 2009 שכתב וביים פדרו אלמודובר, והכוכבת הראשית שלו היא פנלופה קרוז.
הסרט עוסק במשולש רומנטי בהשתתפות במאי, שחקנית מתחילה ומפיק, המתרחש על רקע צילומו של סרט. סצנות הסרט מתרחשות במשולב בשנת 1992, בשנת 1994 ובהווה (שנת 2008).
עלילה
בפלשבק ל-1992, לנה (פנלופה קרוז) היא צעירה נאה העובדת כמזכירתו של ארנסטו מרטל (חוסה לואיס גומז). בעקבות היחלצותו של מרטל להצלת חיי אביה, הגוסס מסרטן, היא הופכת לפילגשו.
בחזרה להווה, דייגו מאושפז, לאחר ששתה בטעות קולה מעורבת בסמים בעת שעבד כדי-ג'יי במועדון. הארי מסתיר אירוע זה מג'ודית, הנמצאת בנסיעת עסקים מחוץ לעיר. בעת שדייגו מחלים, הארי מספר לו על אירועים שהתרחשו 14 שנים קודם לכן, בשנת 1994, ועד כה הוסתרו מדייגו.
הארי, שבשנת 1994 עדיין נקרא בשמו האמיתי, מטיאו בלנקו, הוא במאי קולנוע. מרטל הוא מאהב קנאי, אך לאור רצונה העז של לנה הוא מסכים להשתתפותה בסרט בשם "נשים ומזוודות", שאותו מביים מטיאו. מרטל אף מממן את הפקת הסרט. מרטל עוקב אחר לנה באמצעות בנו, ארנסטו מרטל הבן, המצלם סרט תיעודי על הפקת הסרט "נשים ומזוודות". חלק ניכר מהסרט התיעודי מצולם בלי קול, אך מרטל מפענח את דיבוריהם של לנה ומטיאו בעזרתה של קוראת שפתיים, ומגלה שמתקיים רומן ביניהם.
לנה, המגלה את המעקב אחריה, מודיעה למרטל על עזיבתה אותו, בסצנה שבה היא נראית פעמיים: כדמות על המסך, המדברת בסרט שצילם מרטל הבן, וכדמות ממשית, העומדת מאחורי מרטל הצופה בסרט (הסצנה). שתי הדמויות אומרות את אותן המילים. מרטל, בזעמו, דוחף אותה במורד המדרגות. בעקבות הנפילה לנה אינה מסוגלת לקום, ומרטל, שחש חרטה, לוקח אותה לבית החולים, שם רגליה השבורות מושמות בגבס. מטיאו ממשיך בצילום הסרט, ולנה משתתפת בו חרף פציעתה. עם סיום צילומי הסרט, וטרם עריכתו, לנה ומטיאו נמלטים לנופש באי לנסרוטה, המזרחי שבאיים הקנריים, ומטיאו מציג עצמו בשם הארי קיין. הם קוראים בעיתון על הקרנת הבכורה של הסרט "נשים ומזוודות", שנקטל בחריפות על ידי הביקורת. מטיאו מטלפן אל ג'ודית, מנהלת ההפקה שלו, אך אינו מצליח להשיגה. הוא משאיר לה הודעה במשיבון, כולל מספר הטלפון שלו, אך היא אינה חוזרת אליו. מטיאו מחליט לחזור למדריד, כדי לברר בעצמו איך הושלם הסרט. הוא ולנה מתחילים בנסיעתם, ואחריהם עוקב במכוניתו ארנסטו מרטל הבן, המצלם אותם תוך כדי נסיעה, באמצעות מצלמתו המחוברת למושב שליד הנהג. זמן קצר לאחר תחילת הנסיעה נפגעת מכוניתם של מטיאו ולנה בתאונת דרכים, רגע לאחר שהתנשקו לפרידה. לנה נהרגת בתאונה, ומטיאו מתעוור.
ג'ודית ובנה בן ה-8, דייגו, באים לקחת את מטיאו מבית החולים ולאסוף את חפציו מהמלון. מטיאו עומד על כך שמעתה ואילך יקראו לו "הארי קיין".
בחזרה להווה, עם שיבתה של ג'ודית מנסיעת העסקים היא מתוודה בפני הארי שהיא מסרה למרטל את מספר הטלפון שלו, שאפשר את איתורו, ומספרת שמרטל הורה לערוך את הסרט עם הצילומים הגרועים ביותר שנעשו, כנקמה במטיאו, ולהשמיד את יתר הצילומים. לשאלה שעולה, האם מרטל הבן קשור לתאונה, היא עונה שאין קשר, ומציינת שהוא הראשון שנזעק להושיט עזרה. בנפרד היא מתוודה בפני דייגו שמטיאו הוא אביו. לאחר הווידוי של ג'ודית חוזר הארי לשמו המקורי, מטיאו. הוא פוגש את ריי איקס, המסיים בפגישה זו את צילום הסרט התיעודי שאותו החל לצלם בנעוריו. דייגו ומטיאו צופים בסרט זה, שלקראת סופו מוצגת נשיקתם האחרונה של מטיאו ולנה. לבקשת מטיאו, דייגו מקרין באיטיות את רגע הפרידה של לנה ומטיאו, ומטיאו ממשש את המסך, כאילו כדי לראות תמונה אחרונה זו. ג'ודית, שהייתה מנהלת ההפקה של הסרט "נשים ומזוודות", מגלה למטיאו שכל הצילומים המקוריים של הסרט לא הושמדו, אלא נשמרו אצלה. מטיאו עורך מחדש את הסרט ויוצר גרסה טובה שלו.
ארס פואטיקה
אלמודובר העיד על עצמו: "תמיד גיליתי עניין בסרטים שמתארים את עולם הקולנוע. סרטים שעלילתם היא תעשיית הקולנוע עצמה, האנשים שמאחוריה, תפארתה ושפלותה". עניין זה בולט בסרט "חיבוקים שבורים", שהוא סרט ארס פואטי, משום שבמידה רבה גיבורו של הסרט הוא הקולנוע עצמו. עלילת הסרט סובבת סביב צילומו והפקתו של סרט, ובה משולב סיפור צילומו של סרט תיעודי אודות הפקת הסרט. בנוסף, משולבות בסרט מחוות לסצנות נודעות בסרטים רבים.
מבקר הקולנוע יאיר רוה ציין כי זהו "סרט שעוסק ישירות בקולנוע, בכתיבה, ביצירה, באופן בו הקולנוע נכנע לחיים, אבל גם במקום שבו הקולנוע מסוגל לשכתב את החיים, ושיש לו כוחות של השבה לחיים – גם אם רק באופן סמלי"
במידה מצומצמת יותר צילומו של סרט קולנוע נכלל גם בסרטים קודמים של אלמודובר. סצנת הפתיחה של הסרט "חוק התשוקה" מציגה את צילומה של סצנה, שבה שחקן מקבל הנחיות מדויקות מהבמאי תוך כדי צילום הסצנה. בסוף סצנת הפתיחה של הסרט "פרח הסוד שלי" מתברר לצופה שהסצנה שראה אינה מייצגת מציאות, אלא היא תרגיל שצולם במצלמת קולנוע לשם צפייה בו במועד מאוחר יותר. סצנה דומה נכללת בתחילתו של הסרט "הכל אודות אמא". רעיון דומה לזה שבסרט "חיבוקים שבורים" נכלל בסרט "קשור אותי! אהוב אותי!", שגם בו חלק מהעלילה מתאר את צילומו ועריכתו של סרט.
מחוות לסרטים ולציורים
בסרט משולבות מחוות לסצנות נודעות בסרטים רבים:
גם ציורים נודעים זכו למחוות בסרט:
הארי קיין
"הארי קיין", השם שבו בחר מטיאו להשתמש לאחר התאונה, הוא שם סמלי. מבקרים אחדים רואים בו שילוב של השמות הארי ליים וצ'ארלס פוסטר קיין - שתי דמויות מפורסמות שגילם אורסון ולס. מבקר הקולנוע יאיר רוה מצא בשם שלל משמעויות אחרות:
דבר מבקרי הקולנוע
טענה עיקרית של מבקרי הקולנוע היא שאלמודובר לא חידש דבר בסרטו זה. אורי קליין כתב: "יש בסרטו החדש של אלמודובר משהו עייף, משהו ממוחזר". מאיר שניצר חזר על טענה זו בכותבו: "כשלעצמו, "חיבוקים שבורים" הוא סרט לגמרי לא רע. מעוצב היטב, כמובן. וגם שומר על נימות פרודיות, המקילות על עיכולו כמו גלולות אלקה זלצר. אבל משהו מעייף, משומש, עצלני וטרחני מנסר ברקע העניינים. כן, אומר/ת לעצמו/ה הצופה, את חלון הראווה הזה אני מכיר/ה כבר בעל פה; הדקורטור הזה, אשף השמונצעס והפיצ'פקעס, מזיע יותר מדי."
יאיר רוה חיובי יותר ביחסו לסרט: "יש הרבה הדר וברק בסרט, ואלמודובר מוכיח שם שהוא מאסטרו של קולנוע, אשף של חושניות, תותח של חיבורי תמונה וקול, ליהוק ומשחק, ויוצר חריף למדי המלהטט היטב בין מלודרמה, קומדיה ומותחן. ... למרות שאין כאן תחושה של יצירת מופת, יש דווקא נעימות, של ההסתופפות בחיקה של וירטואוזיות מרהיבה. אולי זה סרטו הבורגני ביותר, השבע ביותר והכי פחות מאתגר של אלמודובר, אבל זה גם אחד מסרטיו המהנים ביותר."
לינדה סנצ'ז
לינדה סנצ'ז (באנגלית: Linda Sánchez; נולדה ב-28 בינואר 1969) היא פוליטיקאית אמריקאית מהמפלגה הדמוקרטית. מכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מאז 2003, מטעם המחוז ה-38 של קליפורניה, המכסה את אזור דרום-מזרח לוס אנג'לס. אחותה לורטה סנצ'ז הייתה חברה בבית הנבחרים בשנים 1997–2017.
ראשית חייה
סנצ'ז נולדה באורנג' שבקליפורניה למשפחה בת שישה ילדים, שגודלה על ידי הורים שהיגרו ממקסיקו. היא גדלה באנהיים. היא קיבלה תואר ראשון מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, וב-1995 סיימה את התואר למשפטים ב-UCLA עם התמחות בחוקי עבודה. עם סיום התואר עבדה כעורכת דין של הסתדרויות ואיגודים מקצועיים.
קריירה פוליטית
ב-1996 צברה לינדה סנצ'ז ניסיון לגבי ניהול קמפיין כאשר עבדה על הקמפיין של אחותה לורטה סנצ'ז, שבו זכתה בהפרש של 984 קולות מתוך 102,484 קולות כשירים. לאחר מפקד האוכלוסין ושינוי במספר מחוזות הייצוג בקונגרס וגבולם ב-2000, החליטה לינדה סנצ'ז להתמודד בבחירות לקונגרס ב-2002 במחוז מס' 39 של מדינת קליפורניה, אשר גבולותיו השתנו. לפני השינוי היה רוב מובהק של בוחרים רפובליקנים ולאחריו היו רוב הבוחרים דמוקרטים. סנצ'ז גייסה 1.2 מיליון דולר וניצחה בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית כנגד חמישה מתחרים, עם 33.5 אחוז מהקולות (הקטור דה-לה-טורה, המתמודד שזכה במקום השני, זכה ב-29.3 אחוז מהקולות). לאחר הפריימריז, ניצחה בבחירות הכלליות נגד המתמודד הרפובליקני בהפרש של 55 מול 41 אחוז.
לאחר בחירתה לקונגרס, עשו לינדה ולורטה סנצ'ז תקדים היסטורי בתור זוג האחיות הראשון שמכהן בקונגרס.
לינדה סנצ'ז מכהנת בשלוש ועדות: ועדת חוק חוקה ומשפט (judiciary), ועדה לעסקים קטנים (small business), והוועדה לרפורמה ממשלתית (government reform). ב-2005, לאחר שנתיים בלבד של כהונה בקונגרס, נבחרה סנצ'ז להנהגה הבכירה של המפלגה הדמוקרטית והיא מכהנת בתור Deputy Whip תחת חבר הקונגרס סטני הויר.
סנצ'ז מבוססת מבחינה פוליטית. ב-2004 הביסה את אותו מתמודד רפובליקני שהפסיד לה ב-2002 אך בהפרש גדול יותר של 61 אחוז מול 39 אחוז, אף על פי שהמתמודד הרפובליקני הוציא חצי מיליון דולר על הקמפיין.
תמיכה בישראל
לינדה סנצ'ז ידועה בתור תומכת נלהבת של מדינת ישראל. באוגוסט 2003 הצטרפה למשלחת של 29 חברי קונגרס לביקור בישראל, שאורגן על ידי השדולה הפרו-ישראלית אייפק.
בספטמבר 2004 הצטרפה סנצ'ז למכתב שכתב הנציג הווארד ברמן שגינה את הכנסייה הפרסבטריאנית שהחליטה להחרים את ישראל.
במרץ 2005 הצטרפה סנצ'ז למשלחת של שמונה חברי קונגרס (בהנהגת מנהיגת הדמוקרטים בבית הנבחרים, ננסי פלוסי) לסיור במזרח תיכון, ובין השאר ביקרו בישראל ונפגשו עם ראש הממשלה, אריק שרון. לאחר הביקור, דיווחה עליו סנצ'ז בכנס של אייפק.
באוגוסט 2005 עזרה לינדה סנצ'ז לגייס כספים לסניף לוס אנג'לס של ארגון הדמוקרטים תומכי ישראל. באוקטובר של אותה שנה נאמה לפני הפיסגה הלאומית של השדולה אייפק שהתקיימה בלוס אנג'לס.
שבת הגדול
שַׁבַּת הַגָּדוֹל הוא כינוי מיוחד לשבת שלפני חג הפסח. בשבת זו דורש הרב בקהילתו בהלכות הפסח. כן יש הנוהגים לקרוא בשבת זו קטעים מההגדה של פסח. שבת זו ידועה כשבת מיוחדת החל מאמצע ימי הביניים.
מקור השם
השולחן ערוך (בעקבות הטור) ייחד סימן שלם האומר:.
למעשה השם "שבת הגדול" מופיע כבר בספרים מבית מדרשו של רש"י, כגון בספר האורה, בסידור רש"י ובמחזור ויטרי. בספרים אלו מן המאה ה-12 מוזכרת התמיהה מדוע נהגו לקרוא לשבת זו "שבת הגדול", שהרי אין שבת זו גדולה מיתר שבתות השנה. גם בדברי התוספות ב נזכר הכינוי, ושם כבר ברור ש"שבת הגדול" הוא כינוי שגור, כך שיש להניח שהכינוי בן לפחות 900 שנה.
טניטה טיקרם
טניטה טיקרם (בכתיב לועזי: Tanita Tikaram; נולדה ב-12 באוגוסט 1969 במינסטר, גרמניה) היא זמרת יוצרת בריטית בסוגת פולק-פופ, הידועה בעיקר בשל הלהיטים "Twist in My Sobriety" ו-"Good Tradition", מאלבום הבכורה שלהּ, Ancient Heart (1988). אחיה הוא השחקן רמון טיקרם.
שבת הגדול
טעמים
טעמים רבים ניתנו לכך שהשבת שלפני פסח נקראת שבת הגדול:
טניטה טיקרם
ביוגרפיה
טיקרם, בת לאם סרווקית (מלזית), פטימה רוהאני, ולאב ממוצא פיג'י-הודי, פראמוד טיקרם, קצין בצבא הבריטי, נולדה בקיץ 1969 במינסטר שבגרמניה, שם הוצב אביה. כשהייתה כבת 12 עברה משפחתה לבייסינגסטוק, במחוז המפשייר שבאנגליה. לאחר שלמדה בבייסינגסטוק מדע המדינה, סוציולוגיה וספרות אנגלית, ב-Queen Mary's College, בחרה לטפח את הקריירה המוזיקלית שלה. כבר בהיותה נערה החלה טיקרם להופיע במועדוני לילה.
שבת הגדול
טעמים
הטעמים שבהם "הגדול" אינו מתייחס לשבת, אלא למושא אחר, כגון הרב הדרשן, פותרים גם קושי לשוני שעולה מהכינוי "שבת הגדול": המילה "שבת" לרוב משמשת בלשון נקבה, ואילו "גדול" הוא תואר לזכר. עם זאת, ישנם מקורות בהם מתוארת השבת בלשון זכר, לדוגמה: "כל שומר שבת מחללו (מלחלל אותו- את השבת)".
טניטה טיקרם
ביוגרפיה
בשנת 1988 יצא אלבום הבכורה שלה, Ancient Heart, בחברת התקליטים "WEA Records", והסינגלים "Twist in My Sobriety" ו-"Good Tradition" דורגו בעשירייה הפותחת במצעד הפזמונים האירופי. האלבום מכר יותר מ-4 מיליון עותקים, וטיקרם, בת 19, זכתה לפרסום בינלאומי.
מאז הוציאה עוד שישה אלבומים, אך לא הצליחה לשחזר את ההצלחה של אלבומה הראשון.
שבת הגדול
מנהגים בשבת הגדול
המנהג הרווח בשבת זו הוא שרב הקהילה דורש לפני הקהל מהלכות הפסח, לעיתים בשילוב דברי אגדה ומוסר. בספר ה"תקנות בישראל" מציין הרב ישראל שציפנסקי כמה קהילות בהן התקיימה חובה של הרב לדרוש דווקא בשבת זו. נטען שההארכה בדרשה זו נובעת מריבוי ההלכות הקשורות לחג הפסח.
בקהילות אשכנז (היום רק בקצת קהילות), נוהגים לומר פיוטים בשבת זו. במנהג אשכנז המערבי, אומרים יוצר "אתי מלבנון כלה" וזולת "אומרת אני", שניהם לר' בנימין בן זרח, קרובת "אוני פרטי רחמתים" ליניי, וסדר הלכה אנונימי "אדיר דר מתוחים". במנהג אשכנז המזרחי, בקצת קהילות אומרים יוצר "אתי מלבנון", ובקצת קהילות אומרים "אאמיר מסתתר" לר' יוסף אבן אביתור, אופן "בלולי אש ומימות" החתום בנימין, זולת "אז כארשת בתולה" לר' יוסף טוב עלם, וקרובת "אלהים בצעדת הכות פתרוס" הכולל סדר הלכה "אלהי הרוחות לכל בשר" לר' יוסף טוב עלם. שני סדרי ההלכות מובאים בכמה וכמה מקומות בפוסקים כראיות להכרעת ההלכה. בנוסח איטליה, אומרים יוצר "אני חומה ושדי כמגדלות" לר' יהודה בן נחום, והכרזה לפסח לר' בנימן בן שמואל.
בחלק מקהילות האשכנזים נוהגים לקרוא חלק מההגדה של פסח - עד המילים "לכפר על כל עוונותינו"; והביאו האחרונים לכך טעם - שנס יציאת מצרים החל כבר בשבת שלפני היציאה, כמבואר בטור. יש שהסבירו כי הקריאה מהווה הכנה לליל הסדר. לדעת הגר"א אין לנהוג מנהג זה, וטעמו על פי ההגדה: . משבת זו גם מפסיקים האשכנזים לומר את המזמור "ברכי נפשי" שנוהגים לאומרו כל שבתות החורף לאחר מנחה.
אצל הקראים נוהגים לקרוא בשבת הגדול בבית הכנסת בציבור את ה"הלל הגדול" שהוא חיבור הדומה במבנהו ובחלקים גדולים מתוכנו להגדה של פסח לפי מנהג הקראים או ההלל הקטן שנקרא בבית היחיד, אולם במקורו הוא ארוך ממנו.
הפרשה וההפטרה בשבת הגדול
על פי הלוח העברי הקבוע, בשנים פשוטות חל שבת הגדול תמיד בפרשת צו. בחלק מהשנים המעוברות, קוראים את פרשת מצורע ובחלק את פרשת אחרי מות.
ברוב הקהילות נהוג להפטיר בשבת הגדול בפרשת "וערבה לה' מנחת יהודה וירושלים". לקריאה בהפטרה זאת נתנו מספר טעמים:
עם זאת, במקרים שבהם הקריאה בתורה בשבת הגדול היא בפרשת מצורע, יש הנוהגים (של"ה פסחים בהג"ה) לקרוא את ההפטרה הרגילה של הפרשה ("וארבעה אנשים", ), משום שגם בה יש מעניין הנס, שכן יש שם ברכת שפע מיוחדת ("סאה סולת בשקל"). יש שנהגו לקרוא בהפטרה זו רק אם חלה השבת בערב הפסח, ומשום שכתובה בה מצוות ביעור מעשרות, שאמור להיעשות בערב פסח.
יוסף עופר טען שההפטרה של שבת הגדול התגלגלה מהיותה ההפטרה של חלק מפרשת צו, על פי המנהג הקדום בארץ ישראל, דרך היותה ההפטרה של כל פרשת צו על פי המנהג הבבלי, עד להפיכתה להפטרה של שבת הגדול, שבשנים פשוטות על פי הלוח העברי הקבוע קוראים בו את פרשת צו. לדבריו, במקור הפטרת "וערבה לה' מנחת יהודה וירושלים", נקראה עם הסדר (פרשת השבוע הארץ-ישראלית) הראשון שמתחיל בפרשת צו - "זה קרבן אהרן ובניו... מנחה תמיד", על פי הנוהג שהפסוק הראשון בהפטרה היה קשור לשונית לפסוק הפותח את ה"סדר". עם דחיית מנהג הקריאה התלת-שנתי הארץ ישראלי, היו ששימרו את המנהג, וקראו בכל שבת את הפטרת ה"סדר" הפותח את הפרשה, כפי שנהגו בביזנטיון (מנהג רומניה), וכן גם אצל הקראים. בשלב מסוים נוצרה תחרות בין הפטרת פרשת צו הבבלית, "עולותיכם ספו" ( ואילך) להפטרת "וערבה לה'". הד לעימות נמצא בספר אור זרוע, שמתלבט בין המנהג המקובל בציבור להפטיר תמיד "עולותיכם ספו", לבין מה שקיבל מאבותיו להפטיר "וערבה". הפתרון שהציע הוא לקרוא את "וערבה" רק בערב פסח שחל להיות בשבת, יום בו מוקרב קורבן פסח ולא ראוי לקרוא בו על התנגדות לקורבנות, שמתואר בהפטרת "עולותיכם ספו". בהמשך התשובה הרחיב רבי יצחק מווינה את הדברים גם לכל "שבת הגדול" שלפני הפסח.
עופר מציין שייתכן שהיו גורמים אחרים שהאיצו את הבחירה בהפטרת "וערבה" לשבת הגדול, כגון היותה של הפטרת "עולותיכם ספו" הפטרת פורענות קשה, שהציבור העדיף להימנע ממנה, וכן התקבעותו של המנהג לדרוש ב"שבת הגדול", ובכך להופכה לשבת מיוחדת, כמו גם הקשר המדרשי המאוחר בין "יום ה' הגדול והנורא" לגאולת פסח.
הערות שוליים
Special Shabbat
חומת גורגאן הגדולה
חומת גורגאן הגדולה (בפרסית: دیوار بزرگ گرگان, ידועה גם כחומת אלכסנדר, دیوار بزرگ اسکندر או הנחש האדום, مار سرخ) היא מערכת ביצורים וחומת לבנים ארוכה שנבנתה בתקופת האימפריה הסאסאנית. זוהי מערכת הביצורים השנייה באורכה בעולם, לאחר החומה הגדולה של סין. שרידי החומה נמצאים ליד העיר גורגאן שבפרובינציית גולסתאן בצפון מזרח איראן, בפינה הדרום מזרחית של הים הכספי. החומה באורך 195 קילומטרים וברוחב של 6–10 מטרים, כאשר כל 10–50 ק"מ מפוזרים ביצורים ומצודות. בתוואי החומה יש למעלה מ-30 מצודות. החומה נבנתה במעבר צר יחסית בין הים הכספי לבין ההרים של צפון-מזרח איראן, כך שתוקפים מצפון יתקשו לאגף אותה. היא נחשבת לאחד משערי אלכסנדר כחלק מממלכת הירקאניה הקדומה, וכהגנות האימפריה הסאסאנית מ"ההונים הלבנים".
שמות
החומה ידועה במספר שמות: היא נקראת גם "הנחש האדום" בגלל צבע הלבנים מהם היא בנויה. בפרסית, היא נקראת גם "מחסום אלכסנדר" (سد اسکندر סד-י אסכנדר) או "חומת אלכסנדר", על שם אלכסנדר הגדול הנחשב שעבר דרך שערי אלכסנדר הנחשבים קשורים לחומה, בדרכו מזרחה. החומה ידועה גם בשמות "מחסום אנושירוואן" (سد انوشیروان סד-י אנושירוואן) ו "מחסום פיירוז" (سد پیروز), באופן רשמי, היא נקראת "חומת ההגנה של גורגאן" (دیوار دفاعی گرگان דיוואר-י דפאעי-י גורגאן). הטורקמנים האיראנים קוראים לחומה קיזיל ילאן (בטורקית) או Qazal Al'an.
תיאור
החומה נבנתה מלבני בוץ, גבס, מלט וחימר אשר הוכנו בתנורים ניידים בצורה אחידה לאורך החומה. בחלק מהחומה מבנה הלבנים מעורב, לבנה אנכית בין שתי לבנות אופקיות מעליה ומתחתיה. השימוש בלבנים היה נפוץ בתחילת תקופת האימפריה הפרתית יש גדלים שונים של הלבנים, אולם הרוב בגודל סטנדרטי של 40×40×10 ס"מ. השימוש בלבנים היה בצירוף אדמת הלס המקומית, אשר נשרפו בכבשנים לאורך קו החומה. החומה מתחילה מחוף הים הכספי, מתעקלת צפונית לגונבאד-י קאבוס וממשיכה מזרחה עד להרי פיש-כּמאר. החומר שוכנת צפונית לנהר מקומי ולידה תעלת מים ברוחב 5 מטר (ששימשה בהתחלה להכנת הלבנים, ובהמשך שחלק ממערך ההגנה).
בשנת 1999, סקר ארכאולוגי שנעשה לקראת פיתוח באזור ובניית סכר גולסתאן גילו שרידים של החומה החפירות זיהו לאורך החומה שרידים של למעלה מ-40 מצודות, העשויים מאותן לבנים מהן נבנתה החומה. לצורך הגנה על החומה מפרויקטי פיתוח עתידיים, ארכאולוגים סימנו את התוואי שלה בעזרת בלוקים מבטון.
החומה ארוכה יותר מחומת אדריאנוס ומחומת אנטונינוס יחדיו, וחוקרים מעריכים שבין 15,000–30,000 חיילים איישו את המצודות, שנכללו במסגרתה.
תיארוך העתיקות
ד"ר כּיאני, אשר הוביל חפירות שנעשו בשנת 1971, האמין כי החומה נבנתה בתקופת האימפריה הפרתית (247 לפנה"ס–224 לספירה), והיא שוחזרה ושופצה במהלך האימפריה הסאסאנית (3 עד המאה ה-7 לספירה). החומה נועדה להגן על האימפריה הסאסאנית מההפתאלים (שנקראו גם "ההונים הלבנים"), עם שהגיע ממרכז אסיה והתיישב באזור בסביבות המאה ה-4. חפירות ארכאולוגיות שנעשו בשנת 2005 גילו דגימות של פחם בתוך שרידי הבשנים לאורך החומה, שרידים של החומר עצמה וחלק מהחומה ליד טאמישה (Tammishe). תיארוך לפי שיטת OSL קבע כי החומות והשרידים הם משלהי המאה ה-5 או ה-6 לספירה. הממצאים מעידים שהמבנים נבנו לאחר תקופתו של אלכסנדר הגדול, ייתכן על בסיס חומה קודמת.
חיבור לשערי אלכסנדר בדרבנט
מבצר הגנה נוסף מהתקופה הסאסאנית הוא המבצר בעיר דרבנט, בצד המערבי של הים הכספי, ברפובליקה של דאגסטן בדרום רוסיה. המבצר ושרידי קו ביצורים לאורך 3 ק"מ הם חלק מהשרידים היחידים שנותרו מתקופת האימפריה הסאסאנית באזור זה, ונמצאים חלק משערי אלכסנדר. המשכם וקישורם לחומת גורגאן הגדולה לא היה ידוע עד לאחרונה והוא חלק מהמחקר המתמשך.
מתווה החומה
החומה באורך 195 קילומטרים וברוחב של 6–10 מטרים, כאשר כל 10–50 ק"מ מפוזרים ביצורים ומצודות. בתוואי החומה יש למעלה מ-30 מצודות. הקצה המערבי, הים הכספי, בסופו של החומה, ליד שרידי המבצר ב: 37°08′23″N 54°10′44″E; הקצה המזרחי של החומה, ליד העיירה פיש-כמאר, ליד שרידי המבצר ב: 37°31′14″N 55°34′37″E. הכותרת לתאם עבור מיקום השרידים של מבצר באמצע הדרך לאורך החומה.
טבק (שיח)
טבק (שם מדעי: Nicotiana tabacum) הוא מין של צמח חד-שנתי רחב עלים מסוג "ניקוטיאנה" שממשפחת הסולניים, וככל הנראה נוצר על ידי הכלאה טבעית בין המינים ניקוטיאנה סילבסטריס (Nicotiana sylvestris) וניקוטיאנה טומנטוסיפורמיס (Nicotiana tomentosiformis), שניהם צמחים רב-שנתיים. הניקוטיאנה טבקום הוא המין הנפוץ והמשמעותי ביותר מסוגו מבחינה כלכלית, וזנים רבים שלו מגודלים ברחבי העולם.
עליו המיובשים והקצוצים של הצמח משמשים לייצור טבק גולמי, המשמש לצריכה בעיקר על ידי עישון בתצורות כגון: סיגריה, סיגר, סיגרלה, מקטרת, נרגילה או בתצורת תפזורת לצורך גלגול הטבק לצורת סיגריה. הטבק משמש גם ללעיסה בתצורות שונות ולהרחה בצורת אבקה דקה. בשוודיה נהוג להניח שקיק טבק טחון מתחת לשפה העליונה. תצורה זו מכונה סנוס (Snus). ישנם מוצרים הפועלים בטכנולוגיית חימום טבק, אשר אינם מאפשרים את שריפתו של הצמח, ונצרכים על ידי שאיפת אדיו בטמפרטורה הנמוכה יותר מזו של טמפרטורת בעירה, כגון מכשיר מסוג IQOS של חברת פיליפ מוריס.
מקור השימוש בטבק הוא במהלכם של טקסי שלום ויישוב סכסוכים בין שבטים אינדיאנים, בהם עישנו את הצמח במקטרת ייעודית. התרבות הראשונה שהשתמשה במקטרת לעישון טבק הייתה המאיה באזורי מקסיקו ומרכז אמריקה של היום. מקור המילה "טבק" הוא כפי הנראה מהמילה האינדיאנית (אראוואק) "טאבאגו", שתיארה מקטרת דמוית צורת האות Y לעישון טבק. מקור השם המדעי Nicotiana נקרא על שמו של שגריר צרפת בליסבון ז'אן ניקו דה וילמיין (Jean Nicot de Villemain) ששלח בשנת 1560 זרעי טבק לפריז עבור מלך צרפת.
הטבק מכיל ניקוטין, שהוא אלקלואיד אורגני ממריץ ורעלן עצבי חזק, במיוחד עבור חרקים. כל אופני צריכת הטבק גורמים להגעת ניקוטין אל מחזור הדם ולהתפתחות הדרגתית של סבילות לניקוטין ותלות בו. מנה קטלנית של ניקוטין נמצאת בחצי סיגר או בשלוש סיגריות בלבד, אך עשנם של אלו מכיל רק שבריר מכמות הניקוטין שבהם. רוב הרעלות הניקוטין נגרמות בשל חשיפה לקוטלי חרקים המכילים ניקוטין בריכוז גבוה.
מועדון הכדורסל אוסטנדה
מועדון הכדורסל טלאנט אוסטנדה (בהולנדית: Basket Club Oostende) היא קבוצת כדורסל בלגית מהעיר אוסטנדה, המתמודדת בליגת העל הבלגית, הליגה הבלגית הולנדית בכדורסל ובליגת האלופות.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1970 תחת השם מועדון הכדורסל אוסטנדה. לזכותו נזקפים 23 אליפויות ו-21 גביעים. במשך השנים הוחלף שם הקבוצה בעקבות הסכמי חסות.
הקבוצה משתתפת במסגרות האירופאיות מאז שנת 1985. בין היתר השתתפה ב: גביע קוראץ', גביע ספורטה, גביע יול"ב, יורוצ'לנג' סופרוליג והיורוליג.
בעונת 2010/11 הגיעה הקבוצה עד לפיינל פור של היורוצ'לנג' והפסידה בחצי הגמר לקבוצת קרקה נובו מסטו, אך ניצחה במשחק על המקום השלישי את ספרטק סנקט פטרבורג.
בעונת 2011/12 זכתה הקבוצה באליפות לאחר ניצחון 2-3 בסדרת הגמר מול קבוצת ספירו שרלרואה. בעונת 2012/13 זכתה הקבוצה בדאבל השישי בתולדותיה, לאחר ניצחון בגמר הפלייאוף 0-3 מול קבוצת בלפיוס מונס-אנו וניצחון בגמר הגביע מול קבוצת אוקפי אלסטר. בעונת 2013/14 זכתה הקבוצה בדאבל השביעי לאחר ניצחון בסדרת הגמר 2-3 מול קבוצת אוקפי אלסטר. בגמר הגביע ניצחה הקבוצה את אנטוורפ ג'יינטס 79-88.
אולם הבית של המועדון הוא הסלאוטר ארנה, שהוקם בשנת 2006 ומכיל 5,000 מקומות ישיבה.
ישראל פורת
הרב ישראל פורת (תמוז ה'תרמ"ו, 1886 - שביעי של פסח ה'תשל"ד, 1974) היה רב ירושלמי ומתלמידי הראי"ה קוק. הרב האשכנזי היחיד שהוצע אי פעם לכהן במשרת החכם באשי. כיהן במשך כחמישים שנה כרב מרכזי בקליבלנד, אוהיו. מחבר הספר "מבוא התלמוד".
קורות חיים
נולד בירושלים לרב אריה ליב ב"ר יוסף. תחילה למד בישיבת עץ חיים ולאחר מכן בישיבת "אוהל משה" של הרב יהושע לייב דיסקין. עם הגעת הרב אברהם יצחק הכהן קוק לארץ ישראל בשנת ה'תרס"ד, הפך הרב פורת להיות תלמידו, ונמנה עם בחירי תלמידיו - יחד עם הרב יעקב משה חרל"פ. על שניהם אמר הרב קוק "מכל תלמידי - יש לי סיפוק נפש מרובה משניהם, בני חמד של ירושלים". בשנת ה'תרס"ה התחתן הרב פורת עם פשה מרים טיקטין - אחותו של המשגיח והבוחן הראשי של ישיבת עץ חיים - הרב דוד טיקטין.
הוא הוסמך לרבנות על ידי הרב קוק, רבי חיים ברלין והרידב"ז. הרב פורת למד שפות זרות (טורקית, ערבית, אנגלית וצרפתית), ושימש כנציג העדה האשכנזית בפני הממשל. פעמים מספר הוא אף נסע לקושטא, שם נפגש עם שרי הממשלה ועם הפאשה. בעקבות פעילותו הציבורית, הוא הוצע בשנת ה'תרע"א על ידי כל העדות האשכנזיות של היישוב החדש בארץ ישראל לתפקיד חכם באשי למרות היותו ממוצא אשכנזי - דבר שהיווה תקדים שלא חזר על עצמו בהמשך. אך לבסוף נבחר במקומו רב ספרדי בהתאם למסורת.
בשנת ה'תרע"ד נוסד ועד הרבנים לירושלים שאיחד את חשובי הרבנים האשכנזים והספרדים תחת ארגון גג אחד. פורת התמנה למזכיר הכבוד של הארגון, ולנשיאות הוועד נתמנה הרב דיסקין והרב חיים משה אלישר. בשנה זו יצא יחד עם הרב יוסף מרדכי הלוי בשליחות לממשלה המרכזית באיסטנבול שבטורקיה מטעם הוועד הנ"ל, בבקשה לפטור את רבני ירושלים משירות צבאי, ולאשר את הישיבות כבעלות זכויות. הודות לסיועו של הרב חיים נחום אפנדי, הוכתרה שליחותם בהצלחה.
בשנת ה'תרפ"ג הוזמן הרב פורת לכהן כרב באנגליה, ומאוחר יותר עבר לכהן כרב בארצות הברית. הוא כיהן כחמישים שנה כרב מרכזי בעיר קליבלנד, וביוזמתו הוקמה שם ישיבת טלז בקליבלנד - המשכה של ישיבת טלז הליטאית.
על שמו רחוב בשכונת רמות בירושלים.
כתיבת "מבוא התלמוד"
הסדרה מכילה שבעה כרכים למסכתות שונות, ובהם מביא הרב פורת את תמצית הסוגיות: הכרך הראשון (יצא לאור בשנת תש"ב) הוא על מסכת גיטין (פרקים א ו-ב); הכרך השני (תש"ג) על מסכת גיטין (פרקים ג ו-ד) וסוגיות נוספות; הכרך השלישי (תש"ה) על בבא קמא; הכרך הרביעי (תש"ח) על בבא מציעא; הכרך החמישי (תשי"א) על מסכת סנהדרין; הכרך הששי (תשט"ו) על מסכת חולין; הכרך השביעי והאחרון (תש"ך) על מסכת כתובות. בין השנים תש"מ - תש"ו, הוציאו בניו של המחבר את הספר במהדורה חדשה ומתוקנת.
ביל צ'ארלפ
ביל צ'ארלפ (נולד ב-15 באוקטובר 1966) הוא פסנתרן ג'אז אמריקאי. בשנת 2016 יצא לאור אלבומו The Silver Lining: The Songs of Jerome Kern, אלבום משותף עם טוני בנט. הוא זכה בפרס גראמי לאלבום הפופ הווקאלי העממי הטוב ביותר בטקס פרסי גראמי ה-58.
שנותיו הראשונות
צ'ארלפ נולד בניו יורק, למוס, מלחין מקומי וסנדי, זמרת שהופיעה בקביעות בסדרת הטלוויזיה Kraft Music Hall של פרי קומו. היא הקליטה ב-1962 להיט בשם "My Coloring Book". צ'ארלפ החל לנגן בפסנתר בגיל שלוש. על-אף שלמד בצעירותו מוזיקה קלאסית, הקריירה שלו הייתה בג'אז.
קריירה
בשנים 2004 ו-2012 הקליט יחד עם אימו את "Love Is Here to Stay" ואת "Something to Remember". אלבומו Somewhere, שכולל לחנים משל ליאונרד ברנשטיין, ו-Live at The Village Vanguard קיבלו מועמדות לפרסי גראמי.
צ'רלאפ מופיע לפחות פעמיים בשנה במועדוני ג'אז, עם לחנים מיוחדים שחיבר. להקתו, שמורכבת מפיטר וושינגטון (קונטרבס) וקני וושינגטון (תופים). מאז 2001 הקליט מספר שירים תחת חברת התקליטים היפנית ונוס רקורדס. הוא ואשתו הוציאו יחד אלבום בשם Double Portrait on Blue Note, בהוצאת חברת התקליטים EMI.
בשנת 2008 הפך צ'ארלפ לחלק מ-The Blue Note 7. הקבוצה הקליטה אלבום ב-2008 בשם Mosaic. על מנת לקדמו יצאה לסיבוב הופעות מינואר עד אפריל 2009. ב-25 בספטמבר 2015 הוציא אלבום אולפן חדש עם טוני בנט בשם The Silver Lining: The Songs of Jerome Kern. כל רצועותיו הולחנו על ידי ג'רום קרן ולוו למנגינת פסנתר על ידיו.
ג'ורג' המילטון-גורדון
ג'ורג' המילטון-גורדון, רוזן אברדין הרביעי (באנגלית: George Hamilton-Gordon, 4th Earl of Aberdeen; 28 בינואר 1784 – 14 בדצמבר 1860), היה מדינאי, דיפלומט ובעל קרקעות בריטי שכיהן כראש ממשלת בריטניה. ממשלתו, שנשענה על קואליציה שהייתה מורכבת מחברי המפלגה הוויגית ומחסידיו של רוברט פיל, בתמיכת רדיקלים ואירים, כללה פוליטיקאים מוכשרים ורבי עוצמה שרוב הזמן התקשה אברדין לנהל אותם ולשלוט בהם. אף שהממשלה ניסתה להימנע מכך, היא הובילה את בריטניה למעורבות במלחמת קרים והיא נפלה כאשר ניהול המלחמה לא זכה לתמיכה ציבורית ובעקבות כך פרש אברדין מהחיים הציבוריים. הקריירה של אברדין עסקה בעיקר בנושאי מדיניות החוץ, אך ניסיונו לא מנע את ההתדרדרות שהובילה לפריצתה של מלחמת קרים.
הוריו נפטרו בהיותו בן 11 ואשתו הלכה לעולמה לאחר שבע שנים בלבד של חיי נישואין מאושרים. בנותיו מתו בצעירותן ומערכת היחסים שלו עם בניו הייתה בעייתית. לפני נישואיו הוא טייל ברחבי אירופה, כולל ביוון, והוא גילה עניין רב בתרבויות הקלאסיות ובארכאולוגיה שלהן. בשובו לבריטניה ב-1805 הוא התמסר לפיתוח אחוזותיו שבסקוטלנד.
לאחר מות אשתו ב-1812 הוא החל לעסוק בדיפלומטיה, וזמן קצר לאחר מכן מונה כשגריר בווינה כשהוא עדיין בשנות העשרים שלו. עלייתו בפוליטיקה הייתה מהירה ובת מזל באותה מידה והוא מונה להיות שר החוץ בממשלתו של הדוכס מוולינגטון ב-1828, למרות חוסר ניסיונו בתפקיד שר, שכן הוא כיהן בממשלה פחות משישה חודשים לפני שקיבל את התפקיד. בתפקיד זה הוא שימש במשך שנתיים ולאחר מכן כיהן בתפקיד נוסף בממשלה, כך שב-1841 הוא מונה שוב כשר החוץ בממשלתו של רוברט פיל לתקופת כהונה ארוכה יותר. אברדין היה דמות אהודה בקרב עמיתיו.
ראשית חייו
ג'ורג' המילטון-גורדון נולד באדינבורו כבנו הבכור של ג'ורג' גורדון, וכנכדו של ג'ורג' גורדון, רוזן אברדין השלישי. אמו, שארלוט, הייתה בתו הצעירה של ויליאם ביירד. אביו נפטר ב-1791 ואמו ב-1795 והוא גודל על ידי הנרי דונדס (Dundas), הויקונט הראשון ממלוויל ועל ידי ויליאם פיט הבן. הוא התחנך בבית הספר הארו ולמד בקולג' סנט ג'ון שבקיימברידג', שם סיים את לימודיו לתואר שני ב-1804. לפני כן הוא נעשה הרוזן מאברדין בעקבות מותו של סבו ב-1801, סייר ברחבי אירופה ושב לאנגליה. ב-1805 הוא נישא לליידי קתרין אליזבת', בתו של ג'ון האמילטון, מרקיז אברקורן הראשון.
קריירה פוליטית
הלורד אברדין שימש כנגיד של דוכסות לנקסטר במחצית הראשונה של שנת 1828 ולאחר מכן כשר החוץ בממשלתו של הדוכס מוולינגטון עד 1830. יחד עם וולינגטון הוא התפטר מהממשלה על רקע חוק הרפורמה של 1832.
הוא היה שר המדינה לענייני מלחמה והמושבות בין השנים 1834-1835 ושוב שר החוץ בין השנים 1841-1846 בממשלתו של רוברט פיל. תקופת כהונתו זו כשר חוץ הייתה התקופה הפורייה ביותר בקריירה הפוליטית שלו. במהלכה הוא הסדיר שתי סוגיות שעמדו במחלוקת בין בריטניה לבין ארצות הברית: נחתם ההסכם בדבר הגבול הצפון-מזרחי ב-1842 וההסכם בנוגע לאורגון ב-1846. כמו כן הוא הצליח לשפר את היחסים עם צרפת ופרנסואה גיזו, שהיה אז שר החוץ הצרפתי ובהמשך ראש הממשלה, נעשה לידידו האישי. הוא זכה לאמונה של המלכה ויקטוריה, שבתקופה זו היה עדיין חיוני לתפקודו של שר החוץ. בפעם השנייה הוא הלך בעקבות מנהיגו והתפטר מהממשלה יחד עם רוברט פיל על רקע ביטולם של חוקי הדגן.
לאחר מותו של פיל היה אברדין למנהיגם של חסידיו של פיל. ביולי 1852 נערכו בחירות כלליות שבעקבותם נכנסו לפרלמנט 325 חברי המפלגה הטורית-שמרנית. מספר זה ייצג 42.7% מהמושבים בבית. האופוזיציה העיקרית הייתה המפלגה הוויגית שמטעמה נבחרו 292 חברים. למרות ההפרש הקטן בין שתי המפלגות, הצליחו הוויגים להשיג את תמיכתם של המפלגות הקטנות ושל חברי פרלמנט עצמאיים.
יתר על כן, 63 מחברי הפרלמנט נמנו על "הבריגדה האירית" שהצביעה יחד עם חסידיו של פיל ועם הוויגים על ביטולם של חוקי הדגן עקב רצונם לשים קץ לרעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד על ידי הוזלת מחירי החיטה. בשלב זה האירים ותומכי הסחר החופשי לא הצליחו להגיע להסכמה עם הוויגים לגבי כניסתם לממשלה. עקב כך, התבקש מנהיגם של הטורים-שמרנים, הלורד דרבי להקים ממשלת מיעוט והוא מינה את בנג'מין דיזראלי כשר האוצר שלו.
בדצמבר 1852 הגיש ד'יזראלי את התקציב הראשון שלו לפרלמנט בשם ממשלת המיעוט. הצעת התקציב נתקלה בהתנגדותם של חסידי פיל, של תומכי הסחר החופשי ושל אנשי הבריגדה האירית. ההצבעה על התקציב הסתיימה ב-286 תומכים וב-305 מתנגדים. הצבעה זו נחשבה להצבעת אי אמון בממשלת המיעוט והיא נאלצה להתפטר. עקב כך התבקש הלורד אברדין להרכיב ממשלה חדשה.
ראש ממשלה
בעקבות נפילתה של ממשלת המיעוט הטורית-שמרנית בהנהגתו של הלורד דרבי בדצמבר 1852, הרכיב הלורד אברדין ממשלה חדשה על בסיס קואליציה של תומכי הסחר החופשי, חסידיו של פיל ווויגים שהצביעו אי אמון בממשלת המיעוט. אברדין הצליח לקבץ תמיכה לממשלה מקבוצות שהיוו 53.8% מהמושבים בפרלמנט.
אף שהממשלה הייתה מאוחדת בגישתה לסוגיות סחר בינלאומי ובנושאי רפורמות פנים, היו בין חבריה של הממשלה הלורד פלמרסטון והלורד ראסל שהיו חלוקים ביניהם בשאלות מדיניות החוץ. לרבים מחברי הממשלה היו יומרות להיות בכירים יותר מראש הממשלה ודעותיהם היו לעיתים שונות משלו. היה צורך בכוח מנהיגותי חזק שיוביל את האנשים הללו ואת זה אברדין לא היה מסוגל לעשות. ויכוחים רבים נתגלעו במהלך תקופת כהונתה של הממשלה בין גריי לבין פלמרסטון וזה האחרון הצליח להתייצב במקום עמיתו כמנהיג הוויגים. כמו כן כיהן בממשלה סר ויליאם מולסוורת' (Molesworth) הרדיקאלי.
אחד מנושאי מדיניות החוץ שגריי ופלמרסטון היו חלוקים עליהם היה אופי היחסים שבריטניה צריכה לקיים עם צרפת ובמיוחד עם השליט הצרפתי לואי בונפרטה, אחיינו של נפוליאון בונפרטה. ב-20 בדצמבר 1848 נבחר לואי כנשיאה של הרפובליקה הצרפתית השנייה לתקופת כהונה של שלוש שנים. חוקת הרפובליקה הגבילה את הנשיא לתקופת כהונה אחת. כך שלואי לא היה יכול להיות נשיא לאחר ה-20 בדצמבר 1851. זמן קצר לפני כן, ב-2 בדצמבר יזם לואי בונפרטה הפיכה כנגד הרפובליקה השנייה, פיזר את האספה הלאומית הנבחרת, עצר כמה מהמנהיגים הרפובליקנים והכריז על עצמו כנפוליאון השלישי, קיסר צרפת.
הפיכה זו זעזעה רבים מחסידי הדמוקרטיה בבריטניה ובצרפת. כמה מפקידי ממשלת בריטניה חשו שבונפרטה שואף להיכנס להרפתקה בינלאומית כמו דודו. בסופו של דבר הבינו פקידים אלה שאסוציאציה כזאת תוביל את בריטניה לסדרה נוספת של מלחמות בדומה למלחמות הנפוליאוניות שהתנהלו בין השנים 1793-1815. יחסיהן של בריטניה ושל צרפת השתפרו באופן משמעותי מאז 1815. כראש ממשלה לא היה אברדין בין פקידים אלה, אשר חששו מצרפת תחת הנהגתו של לואי בונפרטה. יחד עם זאת פקידי ממשלה אחרים החלו לדאוג יותר מעליית כוחה של האימפריה הרוסית במזרח אירופה ומשקיעתה במקביל של האימפריה העות'מאנית. לורד פלמרסטון כיהן כשר החוץ בממשלתו של הלורד ראסל בעת ההפיכה שביצע בונפרטה. מבלי ליידע את הקבינט או את המלכה, שלח פלמרסטון שדר אישי לשגריר הצרפתי המאשר את ההפיכה של לואי בונפרטה והמברך אותה. כתוצאה מכך דרשו המלכה וחברי הממשלה מפלמרסטון להתפטר מתפקידו כשר החוץ.
בפברואר 1852 התנקם פלמרסטון בראסל בהצטרפו להצבעת האי אמון של השמרנים כנגד ממשלתו. צעד זה הפיל את ממשלתו של ראסל וביולי נערכו בחירות כלליות שבסופו של דבר העלו את השמרנים לשלטון בממשלת מיעוט בהנהגתו של הלורד דרבי. בעיה נוספת שניצבה בפניו של הלורד אברדין בהרכבת ממשלתו החדשה בדצמבר 1852, היה הלורד ראסל עצמו. ראסל היה מנהיג המפלגה הוויגית, המפלגה הגדולה ביותר בקואליציה. כתוצאה מכך נאלץ אברדין למנות את ראסל כשר החוץ. יחד עם זאת אהב ראסל לנצל לעיתים את ההזדמנות כדי לדבר בשמה של הממשלה כאילו עמד בראשה. בעת הדיונים על חוק הרפורמה של 1832 הצהיר ראסל כי לאחר אישורו של החוק לא יהיו שינויים נוספים בשיטת ההצבעה בבריטניה. יחד עם זאת גרמו לחצים פוליטיים לביצוען של רפורמות נוספות לראסל לשנות את דעתו עשרים שנה מאוחר יותר ובינואר 1852 הוא הכריז על כוונתו להגיש לפרלמנט הצעת חוק שתיצור שוויון בין מחוזות הבחירה.
כנראה בשל הסכסוך ארוך הימים ביניהם, הכריז פלמרסטון שהוא יתנגד לרפורמה. כתוצאה מכך הצטמצם בסיס התמיכה הפרלמנטרית בהצעת החוק וראסל נאלץ לשנות את דעתו שוב ולמשוך את הצעת החוק מעל שולחן הפרלמנט. כדי להרכיב קואליציה ביקש הלורד אברדין למנות הן את ראסל והן את פלמרסטון כחברים בממשלתו. בשל הדחתו השנויה במחלוקת של פלמרסטון מתפקיד שר החוץ, הוא לא יכול היה להתמנות מחדש לאותו תפקיד זמן קצר לאחר ההדחה. לפיכך מינה אברדין את פלמרסטון כשר הפנים ואת ראסל כשר החוץ.
השאלה המזרחית
הלורד אברדין הוביל את בריטניה למעורבות במלחמה חדשה כנגד האימפריה הרוסית לצדם של הצרפתים והעות'מאנים, מלחמה שנקראה בהמשך מלחמת קרים. העיסוק הבינלאומי במצבה של האימפריה העות'מאנית ימשיך עד לסוף המאה ה-19 ויזכה לכינוי השאלה המזרחית. אברדין רחש ביסודו אהדה לרוסיה ככוח היכול לעמוד כנגד השאיפות של צרפת. כך שהוא לא היה בעד כניסתה של בריטניה למלחמת קרים. יחד עם זאת הוא הובל על ידי הלחץ שהופעל עליו מצדם של חברי הקבינט, כולל פלמרסטון, שברגע נדיר זה זכה לתמיכה מצדו של ראסל ושניהם היו בעד מדיניות תקיפה יותר כנגד ההתפשטות הרוסית. אברדין שלא היה מסוגל לשלוט בפלמרסטון, הסכים למהלך. יחד עם זאת השאלה המזרחית ומלחמת קרים היו הגורמים לנפילתה של ממשלתו.
השאלה המזרחית החלה לצוץ בדצמבר 1852 בעת ההפיכה הנפוליאונית בצרפת. כשהרכיב את ממשלתו החדשה, שלח נפוליאון השלישי שגריר לאימפריה העות'מאנית עם הנחיות להכריז על זכותה של צרפת להגן על האתרים הקדושים לנצרות בירושלים ובארץ הקודש. העות'מאנים הסכימו לכך כדי להימנע ממלחמה אפשרית כנגד צרפת. בריטניה החלה להיות בהדרגה מודאגת מהמצב בטורקיה והלורד אברדין שלח את הלורד סטפורד, דיפלומט עם ניסיון בטורקיה, כשליח מיוחד שישמור על האינטרסים הבריטים באימפריה העות'מאנית. רוסיה מחתה על ההסכם הצרפתי-עות'מאני וראתה בו הפרה של הסכם קוצ'וק קאינרג'ה מ-1778, שסיים את המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774). על פי הסכם זה הוענקה לרוסים הזכות הבלעדית להגנה על המקומות הקדושים לנצרות בארץ הקודש. לפיכך, ב-7 במאי 1853, שלחו הרוסים את הנסיך אלכסנדר סרגייביץ' מנשיקוב, אחד מהמדינאים הראשיים שלהם, כדי לנהל משא ומתן על הנושא. הנסיך מנשיקוב הסב את תשומת לבם של העות'מאנים לעובדה שבמהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית, הרוסים כבשו את הפרובינציות של ולאכיה ושל מולדובה על הגדה הצפונית של נהר הדנובה, שהיו אז בשליטה עות'מאנית, אך השטחים הללו הוחזרו לעות'מאנים על פי הסכם קוצ'וק קאינרג'ה בתמורה לזכותם של הרוסים להגן על המקומות הקדושים.
הצרפתים שלחו את אחת מאוניות הקו שלהם, ה"שארלמאן" (Charlemagne) לים השחור כדי לבצע הפגנת כוח. לאור הפגנת כוח צרפתית זו, הודיעו העות'מאנים על זכותם של הצרפתים להגן על המקומות הקדושים. לורד סטפורד היה היועץ של העות'מאנים באותו זמן והוא היה זה שיעץ להם לדחות את הטיעונים הרוסיים.
מלחמת קרים
כתוצאה משינוי הדעה העות'מאנית האחרונה הזו, כבשו הרוסים ב-2 ביולי 1853 את מדינות החסות העות'מאניות של ולאכיה ומולדובה כפי שעשו במלחמה הרוסית-עות'מאנית ב-1768-1774. זמן קצר לאחר מכן כוחות רוסיים התפרסו לאורך הגדה הצפונית של הדנובה, בהצהירם על כוונתם לחצות את הנהר. אברדין הורה לצי המלכותי להגיע לאיסטנבול ומאוחר יותר להיכנס לים השחור. ב-23 באוקטובר הכריזה האימפריה העות'מאנית מלחמה על רוסיה. פלישה ימית רוסית על סינופ ב-30 בנובמבר הובילה להשמדתו של הצי העות'מאני בקרב סינופ. כאשר התעלמה רוסיה מהאולטימטום האנגלו-צרפתי לפנות את הפרובינציות שעל הדנובה, הכריזו בריטניה וצרפת על מלחמה כנגד רוסיה ב-28 במרץ 1854. בספטמבר 1854 נחתו כוחות צרפתים ובריטים בחצי האי קרים ביבפטוריה שמצפון לסבסטופול. הכוחות נעו לאורך נהר אלמה ב-20 בספטמבר והטילו מצור על סבסטופול.
מתקפה רוסית על בסיס האספקה של כוחות הברית בבלקלווה ב-25 באוקטובר נהדפה. קרב זה ידוע בעיקר בשל הסתערות הבריגדה הקלה שאירעה במסגרתו. ב-5 בנובמבר ניסו כוחות רוסים להסיר את המצור על סבסטופול ולהביס את כוחות הברית בקרב אינקרמן. ניסיון זה נכשל והרוסים נסוגו. חוסר שביעות רצון מניהול המלחמה החל להשתרר בדעת הקהל בבריטניה. עם הגיע הדיווחים המפורטים על הניהול הכושל של המלחמה, התעורר הפרלמנט לחקור בעניין. ב-29 בינואר 1855 הוגשה תביעה למינויה של ועדת חקירה. ההצעה אושרה על ידי רוב של 305 תומכים מול 148 מתנגדים. בהתייחסו להצבעה זו כהצבעת אי אמון, התפטר הלורד אברדין מתפקידו ופרש מהחיים הפוליטיים.
בנטוסטן
בנטוסטן (באנגלית: Bantustan; באפריקאנס: Bantoestan) הוא הכינוי הלא-רשמי שניתן לכל אחת מעשר מדינות החסות שיצר ממשל האפרטהייד בדרום אפריקה עבור הילידים השחורים בחלקים משטחה של המדינה. הבנטוסטנים, אשר כונו באופן רשמי ארצות המולדת השחורות (באנגלית: black Homelands), נועדו לכאורה לתת מענה לשאיפות הפוליטיות של בני האוכלוסייה השחורה נטולי הזכויות, תוך הבחנתם כעמים שונים והפרדתם הגאוגרפית והפוליטית זה מזה על בסיס מדינות לאום. בו בזמן שאף השלטון גם להפריד באמצעות הבנטוסטנים את האוכלוסייה השחורה מן המיעוט הלבן, שנותר לשלוט על מרבית שטחי המדינה. רוב השחורים בדרום אפריקה חיו מחוץ לבנטוסטנים, רבים מהם בסמוך לערים הגדולות בדרום אפריקה. למרות זאת הוענקה לכל אחד מהם אזרחות מאחד הבנטוסטנים, כל אחד לפי השתייכותו האתנית. גם לאחר הענקת האזרחות המשיכו רוב השחורים לחיות מחוץ לתחומי הבנטוסטנים אף על פי שהלכה הם היו אזרחיהם, כאשר לרוב הם מוגדרים בדרום אפריקה כעובדים זרים.
לצד עשרה בנטוסטנים שהוקמו ברחבי דרום אפריקה, הוקמו עשרה בנטוסטנים נוספים ברחבי דרום-מערב אפריקה (נמיביה של ימינו), אשר נשלט באותה התקופה על ידי דרום אפריקה.
מנהיגי האפרטהייד ראו בבנטוסטנים את הפתרון האולטימטיבי למצב הדמוגרפי-פוליטי הבעייתי במדינה, ולהגשמת חזונם - שלטון לבן לאורך ימים במדינה שבה הלבנים יהפכו לרוב, כאשר במקביל ובסמוך לה מתקיימות מדינות שחורות אוטונומיות. קיומם של הבנטוסטנים הגיע לקיצו עם סיום שלטון האפרטהייד בדרום אפריקה, ובשנות ה-90 של המאה ה-20 שולבו הבנטוסטנים בתוך המדינה תחת שלטון הרוב השחור.
מקור המונח
המונח נטבע כניסיון ליצור הכלאה מושגית לציון ישות טריטוריאלית מוגדרת על בסיס אתני באפריקה. מונח זה לא שימש רבות בלקסיקון הרשמי של ראשי ממשל האפרטהייד, שהעדיפו את המושג "מולדת שחורה" (Black Homeland), והוא שימש בעיקר את מתנגדי השיטה ומבקריה כאשר הוא מצוין בקונוטציה שלילית.
"אפרטהייד גדול"
במשך העשור הראשון של משטר האפרטהייד, שהחל ב-1948, התמקדו חוקי המשטר באפליה ובהטלת מגבלות בנוגע לתחומי החיים ה"קטנים" של אזרחיה השחורים של המדינה: יחסי מין ונישואים, תעסוקה, אזורי מגורים, שימוש במתקנים ובשירותים, וכדומה. לימים, נקראו חוקים ומגבלות אלה "אפרטהייד קטן".