cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קארוי קצ'קמטי (סופר)
קארוי קצ'קמטי (בהונגרית: Kecskeméti Károly; קצ'קמט, 14 בינואר 1910 – לונדון, 24 ביולי 1985) היה סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי-בריטי.
ביוגרפיה
קארוי קצ'קמטי נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה קצ'קמטי (1865–1944), סיטונאי יין, ושל רחל בטלהיים (1880–1944) הוא השלים את לימודיו התיכוניים בעיר הולדתו ובפרנקפורט, ואחר כך למד בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת וינה. לאחר מכן חזר לקצ'קמט, שם התפרסמו כתבותיו הצבעוניים בימי ראשון משנת 1937 ב"מפקח קצ'קמט" (Kecskeméti Ellenőr) חתומים בשם קיתי (Kéthy). לימים היה מתמחה בעיתונות ביומון בשפה הגרמנית שהופיע בבודפשט, בפסטר לויד. במהלך מלחמת העולם השנייה הוריו וכמה קרובי משפחתו הקרובים נרצחו בשואה. קצ'קמטי ניצל ואחרי 1945 עסק בחקלאות. הוא ניצל את ימי המרד ההונגרי ונמלט (היגר) בסוף שנת 1956 והתיישב באדג'וואר, פרבר של לונדון. הוא טופל בסנטוריום לחולי שחפת במשך תקופה ארוכה, שם כתב את הרומן שלו שלא פורסם, "פנסיון לואיזה" (Lujza panzió).
אשתו הייתה ולריה צ'יסאר, בתם של הוגו צ'יסאר ושל אמה פְרַנְקְל, אותה נשא לאישה ב-9 בדצמבר 1936 בבודפשט.
תבחין קונדורסה
פונקציית בחירה חברתית מקיימת את תבחין קונדורסה (על-שם המרקיז דה קונדורסה) אם השיטה בוחרת את "מנצח קונדורסה" בכל הזדמנות שבה קיים מועמד כזה. מנצח קונדורסה הוא מועמד המנצח כל מועמד אחר בהתמודדות ראש בראש. כלומר, אם A הוא מנצח קונדורסה, אזי לכל מועמד אחר, B, רוב הקבוצה מעדיפה את A על B. במצב כזה, שיטת קונדורסה היא שיטה המבטיחה כי A יבחר.
תבחין קונדורסה נחשב לקריטריון רצוי ביותר בשיפוט ההשוואתי של שיטות בחירות. עם זאת, הוספת רכיבי קונדורסה עשויה לשנות את המנצח לפי קונדורסה, דבר המחליש את עוצמתו האינטואיטיבית של הצורך לבחור דווקא במנצח כזה.
לפעמים שקלול של קולות המצביעים מוביל למעגל העדפות פרדוקסלי, ואז לא קיים מנצח קונדורסה. שיטות שונות המקיימות את תבחין קונדורסה נבדלות זו מזו באופן בהן הן מכריעות במצבים בהם אין מנצח קונדורסה.
בין שיטות ההצבעה הידועות, שיטת שולצה מקיימת את תבחין קונדורסה, בעוד ששיטת בורדה אינה מקיימת אותו.
דוגמאות
נניח שקבוצת המצביעים מונה שלושה אנשים, המדרגים שלושה מועמדים באופן הבא: אז מצביעים 1 ו-3 מעדיפים את A על B, ומצביעים 1 ו-2 מעדיפים את A על C, ולכן A הוא מנצח קונדורסה.
לא תמיד קיים מנצח קונדורסה, למשל במקרה הבא:
סירקולטור
סירקולטור (באנגלית: Circulator) הוא רכיב ליניארי המשמש במערכות RF ובתקשורת אופטית, ונפוץ במערכות שבהן מנצלים אנטנה אחת ("הדק" אחד) הן לשידור והן לקליטה.
לסירקולטור יש בדרך כלל שלושה הדקים המסומנים "1", "2", "3". הסירקולטור הוא מהוד לגלים אלקטרומגנטיים, המתוכנן כך שאות המגיע למבוא הדק "1" יעבור אל מוצא הדק "2". אות המגיע ממבוא "2" יעבור אל מוצא "3" ואות מהדק "3" יעבור אל "1", אך לא יעברו חזרה.
ביישומי RF, ויסות המהוד שבתוך הסירקולטור מתקיים בעזרת מגנט, בטכניקה של התאבכות בונה של גלים.
בסירקולטור משתמשים לעיתים גם בתור מבודד (Isolator) כאשר אחד מההדקים שלו מחובר עם נגד עומס לאדמה. כך, אות המגיע לכניסה "1" אכן עובר למוצא "2", אך אות הנכנס למוצא "2" אינו יכול (תאורטית) לעבור למוצא "1". בפועל, כמו כל רכיב RF, גם רכיב זה סובל מזליגות, לכן יכולת הבידוד המעשית היא מוגבלת. השימוש בסירקולטור כמבודד נועד להגן על הרכיבים שלפניו בשרשרת מהספק חוזר הנובע מאי-תאום עכבות בקו.
אלכסנדר בליאבסקי
אלכסנדר בליאבסקי (ברוסית: Алекса́ндр Беля́вский ; נולד ב-17 בדצמבר 1953, לבוב ברית המועצות) הוא שחמטאי סובייטי, יהודי-אוקראיני, סלובני ממוצא יהודי בדרגת רב-אמן. היה אלוף ברית המועצות בשחמט, התחרה באליפות העולם בשחמט. לאחר התפרקות ברית המועצות התגורר באוקראינה ובמחצית שנות ה-90 עבר לסלובניה.
נכון לינואר 2019, מדורג במקום ה-6 בסלובניה לפי מד כושר.
ביוגרפיה
בליאבסקי נולד למשפחה יהודית ועם לידתו קיבל את השם "דוד". בשנת 1969 הוא השתתף בתחרות בינלאומית לנוער וזכה במקום השלישי. בשנת 1973 הוא זכה באליפות העולם לנוער. בשנת 1974 הוא ניצח באליפות ברית המועצות בשחמט.
באליפות העולם בשחמט לנבחרות בשנת 1985 וב-1989 בליאבסקי היה שותף לזכייה באליפות.
לאחר התפרקות ברית המועצות אלכסנדר בליאבסקי היה חבר נבחרת אוקראינה והחל משנת 1994 הוא מתגורר בסלובניה.
יחד עם ויקטור קורצ'נוי ופאול קרס, בליאבסקי מחזיק בשיא ניצחונות כנגד שחמטאים שהיו אלופי עולם בשחמט. יש לו ניצחון אחד לפחות נגד כל אחד מתשעה אלופי העולם הבאים: וסילי סמיסלוב, מיכאל טל, טיגראן פטרוסיאן, בוריס ספאסקי, אנטולי קרפוב, גארי קספרוב, ולדימיר קראמניק, וישוואנתן אנאנד ומגנוס קרלסן
בשנת 2015 הוא אימן את מריה מוזיצ'וק, שזכתה באליפות העולם.
אלכסנדר בליאבסקי באולימפיאדת השחמט
בין השנים 1982 ל-2016 השתתף אלכסנדר בליאבסקי ב-16 אולימפיאדות שחמט:
פול סטלטרי
פול סטלטרי (אנגלית: Paul Stalteri; נולד ב-18 באוקטובר 1977) הוא כדורגלן עבר קנדי ששיחק בעמדת המגן והקשר. את רוב הקריירה שלו העביר בורדר ברמן שם שיחק 7 עונות. כמו כן, לזכותו 84 הופעת במדי נבחרת קנדה.
קריירת מועדונים
פול החל את קריירת הכדורגל שלו כאשר שיחק שנה אחת בקבוצת אוניברסיטת קלמסון בשנת 1996, אותה האוניברסיטה בה שיחק הכדורגלן האמריקאי אוגוצ'י אוניאו. אחרי שנתו הראשונה באוניברסיטה הוא נהפך לשחקן מקצועי, וחתם על חוזה בקבוצת הכדורגל הקנדית טורונטו לינקס בזמן שלמד באוניברסיטת יורק. אחרי ששיחק עונה אחת בטורונטו, יחד עם עמיתו לנבחרת הקנדית דוויין דה רוסריו, בה הוביל את הקבוצה עם 8 שערים ושני בישולים, סטלטרי הובחן על ידי מגלה כישרונות של מועדון הכדורגל הגרמני ורדר ברמן, ואחרי תקופת מבחן הוא נקנה על ידי המועדון הגרמני. אחרי שלוש שנים בקבוצת המילואים של ברמן, פול ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבכירה באוגוסט 2001, וכבש גם את שערו הראשון ושל העונה נגד אנרג'י קוטבוס.
ב-31 בינואר 2008, סטלטרי עבר לפולהאם בהשאלה עד סיום עונת 2007-2008. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בפולהאם במשחק חוץ נגד מידלסברו, ב-9 בפברואר 2008, בו הפסיד עם קבוצתו 1-0.
בחלון ההעברות של עונת 2008-2009, חתם סטלטרי בבורוסיה מנשנגלדבך, וחזר לשחק בליגה הגרמנית. בשנת 2011 פרש ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
סטלטרי היה שחקן הרכב קבוע במדי נבחרת קנדה, מאז שערך את הופעת הבכורה שלו ב-17 באוגוסט 1997 נגד נבחרת איראן. ב-1 ביוני 2007, סטלטרי קיבל את סרט הקפטן של הנבחרת במשחק ידידות נגד ונצואלה, ומאז נשאר הקפטן בשבעת המשחקים הבאים של קנדה, כולל המשחקים בגביע הזהב של CONCACAF בשנת 2007. בסך הכל צבר 84 הופעות במדי נבחרת קנדה בהן כבש 7 שערים.
מלכי מרסיה
מלכי מרסיה שלטו בממלכת מרסיה מהקמתה בראשית המאה ה-6 ועד לפירוקה הסופי ארבע מאות שנים מאוחר יותר, בשנת 918. ממלכת מרסיה הייתה אחת משבע מממלכות ההפטרכיה אשר הוקמו באנגליה בעקבות הפלישה האנגלו-סקסונית אליה במאה ה-5.
מסילת הרכבת קהיר-קייפטאון
מסילת הרכבת קהיר-קייפטאון היא פרויקט שיזמה האימפריה הבריטית לסלילת מסילת רכבת מקהיר, בצפון, לקייפטאון, בדרום, דרך הטריטוריות שבשליטת הבריטים וזאת כדי לחזק את אחיזתה באותן קולוניות. הפרויקט החל במאה ה-19 ועד עצירתו, לאחר מלחמת העולם השנייה, נסללו כ-5,600 ק"מ מתוך כ-10,500 ק"מ מתוכננים. נכון למאה ה-21 רובן של המסילות שהושלמה בנייתן נמצאות בשימוש על ידי המדינות השונות.
רקע
פיזור זה של הקולוניות העמיד בפני שלטונות בריטניה אתגר שליטה אמיתי. בין הפתרונות שהוצעו לשפר את הקשר בין המדינות שתחת שלטון בריטניה היו הקמת כבישים, סלילת מסילות רכבת במרכזה ומזרחה של אפריקה והנחת קווי תקשורת טלגרף.
תכנון המסילה
הרעיון לבניית מסילה באפריקה הועלה, לראשונה, ב-1875 על ידי כתב הדיילי טלגרף אדווין ארנולד שהשתתף במשלחת המחקר של הנרי מורטון סטנלי לגילוי מקורותיו של נהר הקונגו. ארנולד הציע לבנות מסילת רכבת בין קונגו הבלגית לסודאן.
במקביל התווה מנהיג דרום אפריקה, ססיל רודס, תוכנית לסלילת מסילה שתעבור בין מדינות החסות של בריטניה בדרום היבשת. רודס, שהיה תומך נלהב של האימפריה הבריטית, ראה בעיני רוחו מסילה שתאפשר, מצד אחד, הובלה מהירה של הצבא הבריטי בין נקודות התלקחות ברחבי היבשת ומצד שני תשפר את המסחר בתוך ומחוץ לאפריקה.
עימותים עם המעצמות האחרות
הגבולות של הקולוניות הבריטיות באפריקה עם הקולוניות של המעצמות האירופאיות האחרות היוו מקור לעימותים בין המעצמות לאחר שלאותן מעצמות היו גם תוכניות לבניית מסילות רכבת חוצות מדינות:
הסביבה
בנוסף להתמודדות עם המעצמות האירופאיות האחרות נאלצו מתכנני המסילה הבריטים להתמודד עם פני השטח בנתיב המסילה. אתגרים אלו כללו אזורים מדבריים במצרים וסודאן, נהרות רחבים שחצו את מסלול הרכבת (הנילוס והנחלים באגן הניקוז שלו וכן נהר זמבזי) והרים וג'ונגלים במרכז היבשת.
בניית המסילה
העבודות לסלילת המסילה החלו במספר אתרים לאורך המסלול המתוכנן של 10,500 הקילומטרים.
החלק הצפוני
בחלקה הצפוני של אפריקה (מצרים וסודאן) התבססה המסילה על תשתית שהייתה קיימת כבר במצרים וחיברה את פורט סעיד-אלכסנדריה-קהיר וכעת הוארכה עד אסואן. מסילה זו נבנתה ברוחב הסטנדרטי הבריטי של 1.44 מטר. המשך המסילה בסודאן נבנה ברוחב של 1.07 מטר כשהמעבר בין שתי המסילות היה על גבי מעבורת שחצתה את הנילוס. מטרתו העיקרית של המקטע הסודאני נועד לשרת את הכוחות הבריטים, בפיקודו של הורשיו קיצ'נר, במהלך המלחמה המהדית.
החלק המרכזי
בחלקה המרכזי של אפריקה נתקלו הבריטים בתנאי שטח מאתגרים של הרים וג'ונגלים מצד אחד והטריטוריה של מזרח אפריקה הגרמנית שחסמה את דרכה של המסילה. רק לאחר מלחמת העולם הראשונה, במסגרת הסכם ורסאי, השיגו הבריטים רצף טריטוריאלי במרכז אפריקה שאיפשר להם לחדש את עבודות המסילה.
האטת הפיתוח
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הואטו עבודות הפיתוח של הקו בעקבות המשבר הכלכלי העולמי שהביא לשפל הגדול ולעצירת ההשקעות. גם במהלך מלחמת העולם השנייה לא חלה התקדמות רבה בסלילה וזאת לאחר שמשאביה של בריטניה הופנו לטובת המאמץ המלחמתי על חשבון המשך ההשקעה במסילה.
הפסקת העבודות
לאחר מלחמת העולם השנייה החל תהליך הדה-קולוניזציה של אפריקה שהביא להקמת מדינות עצמאיות ויציאתה הדרגתית של בריטניה מאפריקה דבר שביטל כמעט לחלוטין את הסיבה המרכזית בגלל נבנתה המסילה. בסך הכל נסללו כ-5,600 ק"מ מסילה מתוך 10,500 הקילומטרים המתוכננים.
סכסוכי גבול בין חלק מהמדינות שהוקמו גרמו, במקרים מסוימים, לסגירת הגבול ולמניעת מעבר רכבות בין אותן מדינות. כמו כן שינו חלק מאותן מדינות את מדיניות ההשקעות שלהן שהביאו להקטנת התקציב לתחזוקת המסילות וציוד הנסע דבר שפגע בהיקף הנסיעה
מצב המסילה במאה ה-21
נכון למאה ה-21 להלן מצב המקטעים השונים של המסילה:
שלוחות
מסילת קהיר-קייפטאון, שכיוונה העיקר היה צפון-דרום, שימשה כציר תחבורה מרכזי אליו התחברו שלוחות ממערב וממזרח:
Classics
Classics (בעברית: קלאסיקות) הוא אלבום האוסף השני של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. אלבום האוסף יצא לאור ב-20 בנובמבר 2001, על ידי חברת התקליטים אנג'ל רקורדס. כמו כן, באלבום האוסף נכללים שירים שונים, אותם ביצעה ברייטמן במהלך הקריירה שלה.
אלבום האוסף הגיע למקום השני במצעד האלבומים הקלאסיים.
רקע והוצאה
חלק מהשירים ב-Classics, הופקו על ידי פרנק פיטרסון שהפיק לברייטמן בעברה אלבומים כדוגמת: The Very Best of 1990–2000 (2001), La Luna (2000), Timeless / Time to Say Goodbye (1997) ו-Eden (1998). עטיפת אלבום הלהיטים, Classics: The Best of Sarah Brightman, שואבת השראה מעטיפתו של Classics.
במהדורה הבינלאומית של Classics, ישנו ביצוע בלייב של ברייטמן לשיר "Regnava nel silenzio".
אלבום וידאו
Classics: The Best of Sarah Brightman VHS הוא אלבום הווידאו החמישי של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. אלבום הווידאו יצא לאור ב-1 באפריל 2002, על ידי חברת התקליטים נמו רקורדס. אלבום הווידאו הופק על ידי פרנק פיטרסון וכולל אוסף של קליפים שהופצו עבור השירים שנכללו בו.
בנוסף לכך, יצא האלבום באופן מצומצם ועל כן, לא הצליח להיכנס למצעדי האלבומים.
סטרונג
סטרונג הוא שם משפחה.
יהודית כפרי
יהודית כפרי מאירי (נולדה ב-6 בפברואר 1935) היא משוררת, סופרת, מתרגמת, ביוגרפית ועורכת ישראלית.
ביוגרפיה
יהודית כפרי נולדה בקיבוץ עין החורש, שהוריה היו במייסדיו, והשתייכה לקבוצת הילדים הבכורים של הקיבוץ. כתבה דברי שיר מגיל צעיר. עם נישואיה עברה לקיבוץ סאסא שבגליל העליון, שם כתבה את ספר שיריה הראשון "הזמן ירחם" שראה אור בהוצאת "מחברות לספרות" ב-1962 שנה אחרי שעברה עם משפחתה לקיבוץ שובל.
בקיבוץ שובל הוציאה כמה ספרי שירה, ספרי ילדים ועשתה את נסיונותיה הראשונים בכתיבת פרוזה.
יהודית כפרי היא אם לשלושה ילדים ומ-1989 היא מתגוררת עם גד מאירי, בעלה, במזכרת בתיה, שם המשיכה לכתוב ולפרסם ספרי שירה, ולערוך ביוגרפיות. ספר זכרונותיה מילדותה בקיבוץ "כל הקיץ הלכנו יחפים", זכה להצלחה ונמכר בכמה מהדורות. (ראה אור בשנת 1997). פרסמה 18 ספרים, חציים שירה וחציים בעיקר פרוזה ביוגרפית ושני ספרי ילדים.
ב-2003 פרסמה רומן ביוגרפי היסטורי גדול "זושה - מעמק יזרעאל לתזמורת האדומה", על חייה רבי התהפוכות של חברת התזמורת האדומה שנרצחה בידי הגסטפו. הביוגרפיה של זושה פוזננסקה עוררה עניין רב, זכתה בפרס אקו"ם להישג הספרותי של השנה, ראתה אור באנגלית, והופיעה בפולין בפולנית בשנת 2013. בשנים 2016–2015 זכה תרגום הספר לאנגלית ב-3 מקומות ראשונים ב"אמזון" בקטגריות: "נשים בהיסטוריה", "היסטוריה של השואה", ו"ביוגרפיות היסטוריות אירופיות".
שירים של יהודית כפרי ראו אור בעברית, ערבית, אנגלית, צרפתית, ספרדית, קרואטית, ורוסית.
נימוקי השופטים של "הפרס להישג השנה ליצירה הספרותית" שהוענק לספר "זושה"
בלשון מדויקת ומאופקת מתעדת יהודית כפרי את מערכת היחסים הזאת תוך שמירה על פרופורציות רגשיות ואינטלקטואליות נכונות, אל מול המאורעות ההיסטוריים המחרידים שעליהם היא כותבת. "זושה" הוא רומן היסטורי שבו מתקיים בהצלחה שילוב בין האישי והרגשי של הדמויות לבין הסיפור הגדול של התקופה.
עמירה הניג הגני
עמירה הניג הגני (נולדה 3 ביולי 1934) היא סופרת ומשוררת עברית, עורכת ספרי שירה ומנהלת בית מורשת לזיכרון השואה של התנועה הקיבוצית.
ביוגרפיה
הגני הייתה מהמשוררות הראשונות שכתבו שירה על מצבה של האשה כאהובה ובת רעיה ואם. שיריה כונסו ויצאו בכמה ספרי שירה, וכן נדפסו שירים משלה באנתולוגיות שונות. ספר שיריה הראשון "חלונות פתוחים" יצא לאור בשנת 1963. בשנת 1996 הלחינה חוה אלברשטיין את שירה של הגני "אם בלילה" לאלבומה "יונת האהבה". בשנת 2018 הקליטה אלברשטיין את השיר "ערב אחר" - לפי מילים של הגני ולחן של ערן ויץ.
גביע הפדרציה 1984
גביע הפדרציה 1984 הייתה התחרות ה-22 לנבחרות טניס נשים. היא אורגנה על ידי פדרציית הטניס הבינלאומית.
התחרות נערכה במגרשי מועדון הספורט בסאו פאולו. התחרות נערכה בחסות של NEC.
התחרות החלה ב-15 ביולי בהשתתפות 36 נבחרות והסתיימה ב-22 ביולי 1984.
נבחרת צ'כוסלובקיה ניצחה במשחק הגמר את נבחרת גרמניה המערבית וזכתה בגביע בפעם השלישית בתולדות הנבחרת.
וירט
וירט (בגרמנית: Wirth) הוא שם משפחה גרמני.
פונדמנטליזם
פונדמנטליזם (יְסוֹדָנוּת על פי החלטת האקדמיה ללשון העברית. באנגלית: Fundamentalism, מהמילה fundamentality, שׁוֹרשִׁיוּת. בערבית: اصولية) הוא מונח, לרוב נאמר בהקשר של דת, המתאר אמונה דתית שמאופיינת בקבלת כתבי קודש כפי שנכתבו, שאיפה לחזור ליסודות הדתיים המקוריים ושאיבת פרשנות מכתבי קודש עתיקים לסוגיות מודרניות שונות, לרבות פוליטיות ואידאולוגיות. הפונדמנטליסטים מעוניינים ליצור מצב בו ההתקדמות האנושית לא תפגע בערכי הדת העליונים. הם קוראים לשמור בקנאה על ציוויי כתבי הקודש ולחזור למקורות הדת ואף החלת חוקי הדת על החברה. בתוך כך, ספציפית, עולה ניגוד חריף בין הפונדמנטליזם מהסוג הדתי לבין המודרניות, בהיותה של המודרניות דוגלת במוטיבים של חילון, שוויון זכויות וככלל מתנגדת לחשיבה דוגמתית המאפיינת את הפונדמנטליזם מהסוג הדתי.
אטימולוגיה
מקור השם הוא בפועל הלטיני foundo שפירושו לייסד, ומכאן שם העצם foundum (יסודות), הבא לציין שעל המאמין לדבוק ביסודות הראשוניים של הדת כפשוטם. המונח הופיע בתחילת המאה ה-20, ותיאר את האגף השמרני הקיצוני בכנסיות הפרוטסטנטיות בארצות הברית, שהתגבש מתוך התנגדות לפרשנויות ליברליות של הדת ושדגל בין היתר בקבלת כתבי הקודש באופן מילולי. מי שטבע את המונח היה הכומר הבפטיסטי קרטיס לי לווס, שתיאר בטור מ-1 ביולי 1920 את 3,000 הצירים הבפטיסטים שהשתתפו בוועידה אודות יסודות האמונה כ"פונדמנטליסטים."
תכנים מרכזיים
מאפיין נוסף של הפונדמנטליזם הוא ראיית כתבי הקודש כמקור הבלעדי לערכים מוסריים, ללא צורך בשיפוט אנושי בלתי תלוי. בשל כך הפונדמנטליסטים אינם מקדשים ערכים ונורמות מודרניות, כדוגמת ליברליזם, שוויון, פמיניזם ודמוקרטיה, ורואים אותם כאופנות מתחלפות. במקרים מסוימים הם יאמצו נורמות מודרניות, אבל רק כפשרה המיועדת להקל על חיי השגרה. עם זאת, פונדמנטליסטים עשויים לאמץ נורמות חברתיות מחודשות מתוך ראייתן כמושרשות בדתם מקדמת דנא.
לדעת עמנואל סיוון וסקוט אפלבי, בתנועות פונדמנטליסטיות בעת החדשה יש נטייה ברורה לייחס אלטעות למנהיגים דתיים, בניסוחים גורפים או מסויגים.
פונדמנטליזם נוצרי
הפונדמנטליזם הנוצרי נהנה מתמיכה חזקה בקרב חוגים פרוטסטנטים בכמה אזורים בארצות הברית.
פונדמנטליזם יהודי
השימוש במושג פונדמנטליזם בהקשר היהודי שנוי במחלוקת. ישנם המשתמשים במושג בהתייחס לחלק או כל החרדים, ישנם המשתמשים בו בהתייחס לגוש אמונים ואחרים, כמו ישעיהו ליבמן, מתייחסים לשתי התבטאויות של פונדמנטליזם יהודי, חרדית ולאומית. לעומת זאת, ההיסטוריון ג'יי האריס טוען שהשימוש במושג פונדמנטליזם בהקשר היהודי אינו מועיל ומבוסס על השוואות שטחיות בין קבוצות יהודיות ונוצריות פונדמנטליסטיות, תוך התעלמות מהבדלים מהותיים.
פונדמנטליזם מוסלמי
הפונדמנטליזם האסלמי, שהתחזק משלהי שנות ה-70 ואילך, דבק בקוראן ותובע מהמדינה לאמץ את חוק השריעה. דוגמה להשפעת הפונדמטליזם המוסלמי היא תנועת חמאס אשר מציגה זרם קיצוני שאינו סוטה מכתבי הקודש ואלים כלפי אלו שכן
פונדמנטליזם פוליטי
קיימות תנועות פוליטיות אשר נהוג לקרותן פונדמנטליסטיות, השואפות ליצור סדר חברתי מודרני המבוסס על מקורות הדת מבלי לשלול את מדינת הלאום.
יחסי יפן–סומליה
יחסי יפן–סומליה הם היחסים הבילטרליים שבין יפן לבין הרפובליקה הפדרלית של סומליה.
היסטוריה
הקשרים הדיפלומטיים בין יפן לסומליה נוסדו ביולי 1960, כשיפן הכירה בעצמאות סומליה. בשנת 1982 פתחה סומליה שגרירות בטוקיו, שנסגרה בשנת 1990. יפן מעולם לא הקימה שגרירות בסומליה; שגרירות יפן בקניה הייתה אמונה על יחסיה עם סומליה.
ב-1991, לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בסומליה, התחייבו רשויות יפן להעביר למדינה כספי פיתוח באמצעות ארגונים בינלאומיים שונים. הקמת הממשלה הפדרלית בסומליה באוגוסט 2012 התקבלה בברכה על ידי רשויות יפן, אשר אישרו את תמיכתן בממשלת סומליה, שלמותה הטריטוריאלית וריבונותה.
בשנת 2013 הודיע ראש ממשלת יפן שינזו אבה כי יפן תחזור לסייע לסומליה, בייחוד בתחומי הביטחון, הפיתוח והסחר.
שליחויות דיפלומטיות
יפן מנהלת שליחות דיפלומטית בסומליה באמצעות שגרירותה בקניה.
סומליה החזיקה בעבר בשגרירות בטוקיו בין השנים 1982–1990.
המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה
המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה (בצ'כית וסלובקית: Komunistická strana Československa, KSČ, מק"צ' ) הייתה מפלגה קומוניסטית ומרקסיסטית-לניניסטית בצ'כוסלובקיה שהתקיימה מ-1921 עד 1992. המפלגה הייתה חברה בקומינטרן. בין 1929 ו-1953 המפלגה הונהגה על ידי קלמנט גוטוולד. המק"צ' הייתה מפלגת השלטון היחידה ברפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית אך עם זאת היא הנהיגה את המדינה יחד עם הסניף הסלובקי של המפלגה שהוקם מתוך המפלגה הקומוניסטית של סלובקיה ומפלגות לא-קומוניסטיות אחריות שהורשו תחת קואליציה בראשות המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה. לאחר ניצחונה בבחירות ב-1947 היא עלתה לשלטון ב-1948 לאחר הפיכה השליטה משטר חד מפלגתי בברית עם ברית המועצות. ולאחר מכן הלאימה את כמעט כל המוסדות הפרטיים במדינה.
המק"צ' הייתה מפלגה קומוניסטית שהתבססה על עקרונות הצנטרליזם הדמוקרטי, עיקרון שיזם המרקסיסט הרוסי ולדימיר לנין, העיקרון מתיר דיונים פתוחים ודמוקרטים על ענייני מדינייות בתוך המפלגה ואחר מכן דורש את האחדות הכוללת של כל חברי המפלגה כלפי המדיניות המתקבלת. כלי המפלגה הגבוה ביותר בתוך המק"צ' היה קונגרס המפלגה, אשר התאסף פעם בחמש שנים. כאשר הקונגרס לא התאסף, הוועדה המרכזית של המפלגה היוותה גוף המפלגה העליון. מכיוון שהוועדה המרכזית התאספקה פעמיים בשנה, רוב הפעולות היום-יומיות היו באחרויות הפוליטביורו של המפלגה. מנהיג המפלגה היה ראש הממשלה והחזיק במשרת המזכיר הכללי בדרך כלל.
המפלגה הייתה מחויבת לקומוניזם והחזיקה בדעות מרקסיסטיות-לניניסטיות, שילוב של הרעיונות של הפילוסוף הגרמני והכלכלן קרל מרקס, ולנין. האידאולוגיה נהייתה האידאולוגיה הרשמית של המפלגה והאידאולוגיה המדריכה שלה והמשיכה בכך למשך כל קיומה. המפלגה שאפה למדיניות הסוציאליזם המדיני, שתחתיו כל התעשיות יהיו מולאמות, וכדי ליישם את הכלכלה המתוכננת. ב-1968, הציע מנהיג המפלגה אלכסנדר דובצ'ק רפורמות אשר כללו בתוכן תהליכים דמוקרטיים וגרמו לאביב של פראג, מה שהוביל לפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה על ידי ברית המועצות. תחת לחץ עצום מהקרמלין, כל הרפורמות נגנזו, מנהיגות המפלגה נלקחה מדובצ'ק ועברה למחנה הסמכותני של המפלגה, והחל תהליך של טיהור המפלגה.
ב-1989, מנהיגות המפלגה נכנעה ללחץ הציבורי הרחב בזמן מהפכת הקטיפה והסכימה לקיום בחירות חופשיות פעם ראשונה מאז 1946. ב-1990 ניצח הפורום האזרחי בבחירות והמפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה פינתה את מקומה. בנובמבר 1990, הפכה המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה לפדרציה של המפלגה הקומוניסטית של בוהמיה ומוראביה ושל המפלגה הקומוניסטית של סלובקיה.
המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה הוכרזה כארגון לא חוקי ב-1993.
1921-45
המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה נוסדה בקונגרס של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של צ'כוסלובקיה אשר התקיים בפראג ב-14–16 במאי 1921. העיתון "רודה פראבו", אשר שימיש ככלי של הסוציאל-דמוקרטיים השמאליים, נהיה האיבר המרכזי של המפלגה החדשה. כיושב ראש המפלגה הראשון, נבחר להיות בוהומיר שמראל, וסגן יושב ראש היה וצלאב בולן. המפלגה הייתה אחת מעשרים המפלגות שהתחרו בתוך המסגרת הדמוקרטית ברפובליקה הצ'כוסלובקית הראשונה, אך היא אף פעם לא משלה. בבחירות הפרלמנטריות של 1925 המפלגה השיגה 934,224 קולות (13.2%, מקום שני) ו-41 מושבים בפרלמנט.
בשנת 1930 נוסד עיתון המפלגה "רודה פראבו".
המפלגה נאסרה באוקטובר 1938, אך המשיכה להתקיים כארגון מחתרתי. לאחר חתימת הסכם ריבנטרופ-מולוטוב הפגנות אנטי-גרמניות פרצו באוקטובר 1939 בפראג. כתגובה, הקומינטרן הורא למפלגה להתנגד להפגנות אשר האשים ב"אלמנטים שוביניסטים".
בזמן מלחמת העולם השנייה, הרבה ממנהיגי המק"צ' ברחו ונהיו פליטים בברית המועצות, שם הם התכוננו להרחיב את כח המפלגה והבסיס שלה כאשר המלחמה תסתיים. בשנים הראשונות לאחר המלחמה הקומוניסטים הצ'כוסלובקים ב-1948 עלו לשלטון והחלו לפתח מבנה ארגוני מפלגתי שנצמד למבנה הארגוני של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
1945-69
המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה הייתה בממשלת קואליציה בין 1945 עד 1948. לאחר סוף המלחמה המפלגה החלה לגדול באופן מהיר, למפלגה היו עד בחירות 1946 מיליון חברים. בבחירות האלו המפלגה נהייתה המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט ויושב ראש המפלגה, קלמנט גוטוולד נהיה ראש ממשלת צ'כוסלוקיה בבחירות חופשיות.
לאחר ההפיכה הקומוניסטית של 1948, כאשר הבחירות החופשיות וחירויות פוליטיות אחרות ננטשו, הכח הפוליטי באופן רשמי היה ברשות החזית הלאומית, קואליציה שבה המק"צ' החזיקה בשני שלישים מהמושבים והשליש הנותר נחלק על ידי חמש מפלגות אחרות. עם זאת, המק"צ' החזיקה דה פקטו במונופול כח פוליטי אבסולוטי. אפילו המבנה הממשלתי של צ'כוסלובקיה היווה חותמת גומי להחלטות שהוחלטו בתוך המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה.
מחלוקת התפרצה בין גוטוולד והאדם השני החזק ביותר במדינה, המזכיר הכללי של המפלגה, רודולף סלנסקי, על האם צ'כוסלובקיה צריכה לאמץ את המודל הסובייטי או לא. ב-1951 סלנסקי וותיקי מפלגה אחרים נעצרו והואשמו בהשתתפות ב"קונספירציה טרוצקיסטית-טיטואיסטית-ציונית". הם נשפטו למשפט ראווה ב-1952 (משפטי פראג) וסלאנסקי ו-10 ממגיניו הוצאו להורג.
בשנות השישים המוקדמות, צ'כוסלובקיה עברה דעיכה כלכלית, וב-1968, המק"צ' נשלטה על ידי המחנה הרפורמיסטי של המפלגה שהונהג על ידי אלכסנדר דובצ'ק. הוא החל שורה של תהליכי ליברליזציה הידועים כאביב של פראג אשר בו ניסה ליישם מדיניות כלשונו, "סוציאליזם עם פנים אנושיות".
ברית המועצות האמינה שתהליך הליברליזציה יסיים את הסוציאליזם במדינה וב-21 באוגוסט 1968, כוחות ברית ורשה פלשו למדינה. כתוצאה מכך, ההצדקה הסובייטית לפלישה תיוודע בשם "דוקטרינת ברז'נייב".
1969-92
באפריל 1969, דובצ'ק פוטר מתפקידו כמזכיר הכללי של המפלגה (והוחלף על ידי גוסטב הוסאק) וגורש ממנה ב-1970. בזמן תקופת הנורמליזציה שבאה אחרי המפלגה התחלקה לשני מחנות: המתונים והנוקשים.
המתונים והפרגמטים
המחנה המתון והפרגמטי יוצג על ידי גוסטב הוסאק שהוביל את המחנה הנאו-סטליניסטי של מנהיגות המק"צ'. כמתון או פרגמטי הוא לחץ על הנוקשים, הידוע מהם ואסיל בילאק. פקיד חשוב מהמפלגה הקומוניסטית הסלובקית מ-1943 עד 1950, הוסאק נעצר ב-1951 ונשפט לשלוש שנים בכלא, לאחר מכן תקופתו בכלא הורחבה, העילה לכך הייתה "לאומנות בורגנית" במשך הטיהורים הסטלניסטים של התקופה. הוסאק שוחרר ב-1960 ושוקם ב-1963, הוסאק התנגד לכל משרה פוליטית במשטרו של אנטונין נובוטיני אף לאחר שנובוטיני התפטר הוא נהיה ראש הממשלה בזמן האביב של פראג. לאחר התפטרותו של דובצ'ק הוסאק הפך ל"המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה" באפריל 1969 ונשיא הרפובליקה ביולי 1975. מעל הכל, הוסאק היה שורד אשר למד להכיל את הכוחות הפוליטיים החזקים שסבבו סביבו וגינה את דובצ'ק לאחר 1969.
הנוקשים
הגמוניית המפלגה הסתיימה עם מהפכת הקטיפה ב-1989. בנובמבר, יאקש והפרזידיום התפטרו. את יאקש המשיך קארל אורבנק, אשר היה בשלטון רק חודש אחד לפני שהמפלגה נטשה את השלטון באופן רשמי בדצמבר. מאוחר מכן באותו חודש, הוסאק שנשאר בנשיאות לאחר שפרש מתפקיד המזכיר הכללי, הוכרח להישבע בממשלה הלא-קומוניסטית הראשונה ב-41 שנים.
המפלגה הפדרלית והפירוק
לאחר הקונגרס ה-18 של המפלגה שנערך ב-3 וב-4 בנובמבר 1990, המפלגה נוצרה מחדש כפדרציה של שתי מפלגות: המפלגה הקומוניסטית של בוהמיה ומוראביה והמפלגה הקומוניסטית של סלובקיה.
במישור הלאומי
ארגון המק"צ' היה מבוסס על העיקרון הלניניסטי של צנטרליזם דמוקרטי, אשר סיפק את כך שכל מנהיגי המפלגה בכל המישורים נבחרו אך דרש שכל דרג של המפלגה יהיה נתון באופן מלא לשליטתו של הדרג מעליו. בהתאם, תוכניות מפלגתיות ומדיניות הועברו מלמעלה, והחלטות של הדרגים הגבוהים הועברו לדרגים הנמוכים יותר של המפלגה והחברים האינדיבידואלים. בתיאוריה, על ענייני מדיניות היו דיונים חופשיים בקונגרסים, כנסים, אסיפות חברים ובתקשורת המפלגה. למעשה, עם זאת, הדיונים האלה ייצגו רק כמות קטנה של החלטות שהוחלטו על ידי אסופה קטנה של פקידים בדרג הגבוה ביותר של המפלגה.
איבר המפלגה הגבוה ביותר של המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה היה הקונגרס, אשר התאסף פעם בחמש שנים למושב שארך פחות משובע. יוצא מן הכלל הזה היה הקונגרס ה-14 של המפלגה שהתקיים באוגוסט 1968 תחת הנהגתו של דובצ'ק באופן סודי-למחצה במפעל טרקטורים בימים שלאחר הכיבוש הסובייטי, הקונגרס הזה גינה את הפלישה, ולאחר מכן הוכרז כלא-חוקי. קונגרס ה-14 "החוקי" של המפלגה התקיים במאי 1971. קונגרס המפלגה היה אחראי עבור החלטת מדיניות בסיסית אך למעשה, עם זאת, היה זה הפרזידיום של הוועדה המרכזית שהחזיק ברוב הסמכויות הגבוהות.
חברות במפלגה
מאז שהמפלגה עלתה לשלטון ב-1948, למפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה היה את אחד מאחוזי החברים פר אדם הגבוהים בעולם הקומוניסטי. (11% אחוזים מהאוכלוסייה הכללית.
הכשרת החברים
אינדוקטרינציה והכשרת חברי המפלגה הייתה אחד מהתפקידים החשובים ביותר של ארגוני המפלגה האזוריים והמחוזיים, והכשרות המפלגה נעשה לרוב בדרגים האלה. היחידות האזוריות והמחוזיות עבדו יחד עם ארגוני מפלגה מקומיים בקביעת תוכניות הכשרה והחלטת מי מהחברים ישתתף באיזה קורס של למידה. לארגון מחוזי או עירוני של המפלגה סופקו שיעורים שבועיים של העקרונות הבסיסיים של המרקסיזם-לניניזם, היסטוריית הקומוניזם, כלכלה סוציאליסטית, ומדיניות המפלגה בנושאים שונים.
חברי המפלגה שהתמודדו למשרות מפלגתיות נכחו בסמינרים בבתי ספר למרקסיזם-לניניזם שנערכו במישורים המקומיים בכל מיני מוסדות, בפראג, ברנו, וברטיסלבה. הרמה הגבוהה ביותר של הכשרה מפלגתית הוצעה לתלמידים המתקדמים של בית הספר לפוליטיקה בפראג. תוכנית ההכשרה עוצבה להכשיר את האחוזון העליון של הנהגת המפלגה, לתוכנית הלימודים שנמשכה שלוש שנים היה את הסטטוס הרשמי של תוכנית אוניברסיטאית ונחשבה לתוכנית הלימודים למדע המדינה במזרח אירופה. המוסדות הללו היו תחת פיקודה של הוועדה המרכזית של המק"צ'.
גביע העולם בכדורגל נשים
גביע העולם בכדורגל נשים (באנגלית: FIFA Women's World Cup) הוא טורניר כדורגל הנשים החשוב בעולם. בטורניר מתמודדות 24 מתוך כלל הנבחרות הלאומיות לנשים החברות בפיפ"א. הוא נערך לראשונה ב-1991, ומאז אחת לארבע שנים. הטורניר מתוכנן להתרחב ל-32 נבחרות החל מגביע העולם לנשים ב-2023.
הנבחרות מתחרות במספר אצטדיונים במדינה המארחת במשך כחודש. שלב המוקדמות, הנמשך כשנתיים, משמש לקביעת 23 הנבחרות שיעפילו לטורניר עם נבחרת המדינה המארחת. בטורניר המוקדמות האחרון השתתפו כ-134 נבחרות, המחולקות לשישה אזורים לפי שיוכן היבשתי וקונפדרציית הכדורגל שאליה הן משתייכות.
בטורנירי גביע העולם שנערכו עד כה זכו ארבע נבחרות. נבחרת ארצות הברית זכתה בגביע ארבע פעמים. נבחרת גרמניה זכתה בשני גביעים. האלופות האחרות הן נבחרות נורווגיה ויפן.
במשחק הגמר של 2015, שנערך בקנדה, צפו כ-25 מיליון אנשים.
תוצאות הטורנירים
כל הנבחרות שהשתתפו בשני גמרים ומעלה הפסידו במשחק אחד לכל הפחות.
הישגי הנבחרות המארחות ומחזיקות הגביע
בטבלה שלהלן מופיעים הישגי הנבחרות שאירחו את גביע העולם באותה השנה, ואת אלו שזכו בו בטורניר שקדם לו:
פרסים
בסוף כל טורניר גמר של גביע העולם, מחולקים מספר פרסים לשחקניות ולנבחרות שבלטו מהשאר, בהיבטים שונים של המשחק.
נעל הזהב
פרס נעל הזהב מוענק למלכת השערים של כל טורניר גביע העולם. בנוסך, מוענקים פרסי נעל הכסף ונעל הארד לשחקניות שסיימו במקום השני והשלישי בטבלת המבקיעים. הפרס הוענק לראשונה בגביע העולם הראשון ב-1991. מאז 2003 מופעל כלל ולפיו במקרה שיש שוויון בין שחקניות במספר השערים הבכירה יותר היא זו שלזכותה מספר גבוה יותר של בישולים. קבוצת המחקר הטכני של פיפ"א היא זו הקובעת האם מסירה כלשהי נחשבת כאסיסט או לא. אם גם במצב זה יש שוויון יוענק הפרס לשחקנית שהשתתפה בפחות דקות משחק.
כדור הזהב
כדור הזהב הוא פרס המוענק לכדורגלנית הטובה ביותר בכל גביע עולם, שנבחרת מתוך רשימה המחוברת על ידי הוועדה הטכנית של פיפ"א. המנצחת נבחרת על ידי נציגי התקשורת. השחקניות שסיימו במקום השני והשלישי בהצבעת אנשי התקשורת מקבלות את פרסי כדור הכסף וכדור הארד של אדידס בהתאמה.
כפפת הזהב
כפפת הזהב הוא פרס שמוענק לשוערת הטובה ביותר בכל גביע עולם. קבוצת המחקר הטכני של פיפ"א (FIFA Technical Study Group) מכריזה על השוערת הטובה ביותר בטורניר לפי ביצועיה במהלך התחרות. אף על פי שלשוערות יש פרס ייחודי לעמדה שלהן, הן עדיין זכאיות להיבחר כמצטיינות הטורניר, כגון המקרה של הופ סולו שזכתה בפרס כדור הארד ב-2011. הפרס הוענק לראשונה בגביע העולם 2011, ולפני כן הוענק לשוערות שנכללו בנבחרת הטורניר.
פרס השחקנית הצעירה
פרס השחקנית הצעירה הוא פרס שהוענק לראשונה בגביע העולם 2011 לקייטלין פורד מאוסטרליה. הפרס ניתן לשחקנית הטובה ביותר בטורניר שגילה לכל היותר 21 שנים. בגביע העולם 2015 השחקניות שהיו כשירות לכך הן אלה שנולדו לאחר 1 בינואר 1994. הבחירה נעשית על ידי קבוצת המחקר הטכני של פיפ"א.
פרס פיפ"א למשחק הוגן
פרס פיפ"א למשחק הוגן מוענק לנבחרת עם הרקורד הטוב ביותר של משחק הגון במהלך הטורניר, כלומר הכי מעט כרטיסים ועברות. רק נבחרות שהעפילו משלב הבתים רשאיות להתחרות על הפרס. הנבחרת הזוכה מקבלת גביע, תעודה, מדליה לכל שחקנית ואיש צוות רשמי, ומענק בסך 50,000 דולרים עבור ציוד כדורגל לשחקניות צעירות.
פרס הקבוצה המבדרת ביותר
פרס פיפ"א לקבוצה המבדרת ביותר היה בעבר אחד הפרסים בגביע העולם. פרס זה הוענק באופן סובייקטיבי לנבחרת שעשתה את המירב על מנת לשמח את הציבור בגישה חיובית למשחק. הפרס הוענק לאחר השתתפות הציבור במשאל מיוחד. לאחר גביע העולם 2007, הופסקה חלוקת הפרס.
שיאים
פורמיגה הברזילאית (7 טורנירים) והומארה סאווה היפנית (6 טורנירים) הן השחקניות שהשתתפו ושיחקו בהכי הרבה גביעי עולם. קריסטין לילי היא השחקנית עם הכי הרבה הופעות, ולזכותה 30 משחקים. פורמיגה היא גם השחקנית המבוגרת ביותר ששיחקה במסגרת גביע העולם, בטורניר של 2019 כשהיא בת 41. לעומת זאת, השחקנית הצעירה ביותר שעשתה זאת הייתה איפניי צ'יג'ינה הניגרית אשר הופיעה במדי נבחרתה בגביע העולם 1999 בגיל 16 וחודש.
הטבלה שלהלן מציגה את השחקניות עם מספר השערים הגבוה ביותר בתולדות גביע העולם (שחקניות ששיחקו בגביע העולם 2019 מודגשות):
בריאנה סקארי (1995 - 2007) האמריקאית קבעה שיא כששמרה על שער נקי ב-10 משחקים. שירלי ברוז האקוודורית קבעה שיא שלילי לטורניר יחיד, לאחר שספגה 17 שערים בגביע העולם ב-2015. סוקאניה צ'ור צ'רואניינג מתאילנד קבעה שיא שלילי למשחק יחיד לאחר שספגה 13 שערים בהפסד לארצות הברית במשחק במסגרת גביע העולם 2019. נדין אנגרר מגרמניה היא היחידה שלא ספגה ולו שער אחד בגביע העולם, כאשר זכתה עם נבחרתה בגביע העולם של 2007.
נכון לסיום גביע העולם 2019 ארצות הברית היא הנבחרת שהשתתפה בהכי הרבה משחקים (50), וכן הנבחרת שכבשה הכי הרבה שערים (138) וניצחה הכי הרבה (40). נבחרת ניגריה היא הנבחרת בעלת מספר ההפסדים הגבוה ביותר בטורניר (19), וכן הנבחרת שספגה הכי הרבה שערים (63). הנבחרת שהבקיעה הכי הרבה שערים בטורניר אחד היא ארצות הברית של 2019, שכבשה 26 שערים.
בכחנליה
הבכחנליה ברומא בראשיתה
הבכחנליה, שהייתה מבוססת על הדיוניסיה היוונית, הגיעה לרומא דרך מושבות יווניות בדרום חצי האי האפניני, בפרט אטרוריה, סביב שנת 200 לפנה"ס. בראשית הגעתה לרומה הייתה הבכחנליה נחלתה של כת סודית ונחגגה בפרטיות ובסודיות, בניצוחם של כוהני וכוהנות-בכחוס (בתחילה היו אלה נשים בלבד). המידע העיקרי על הבכחנליות הגיע לידיעתנו מכתביו של טיטוס ליוויוס. לדבריו התקיימו חגיגות הבכחנליה בעיר רומא בשיפולי גבעת האוונטין אל נהר הטיבר. פטרונה הקדום של הגבעה היה האל Liber ("החופשי"), אל הגפנים והיין, הפוריות, החופש וזכויות פשוטי-העם (הפלבאים), זה היה גם שמו של בכחוס בפי הפלבאים.
לפי טיטוס ליוויוס התקיימו הבכחנליות הראשונות במשך שלושה ימים בשנה, בהשתתפות נשים בלבד ובאור יום. לאחר מכן הפכה הכת הבכחנלית לפופולרית. הבכחנליות עברו ללילה, התקיימו חמש פעמים בחודש והיו פתוחות לגברים ולנשים כאחד, מכל מעמדות החברה. לדבריו, ההתאספויות היו רוויות באלימות ומעשי אונס מכל סוג, בהשתתפות מספר רב של גברים ונשים. על מנת להשתיק את הזעקות נוגנה מוזיקה רמה של תופים ופעמונים. המעשים, שנגדו כל חוק אזרחי, התקיימו במרחב ובזמן מוגדרים ותחת האצטלה המגוננת של פולחן דתי. טיטוס ליוויוס הדגיש שבבכחנליות היו מעורבים אדונים וגבירות מעילית החברה, יחד עם נשים וגברים פלבאים, נערים ו"גברים נשיים", כמו גם בני המעמד הבינוני. קיומן של הבכחנליות הובא בשנת 186 לידיעת הסנאט הרומי, שנדרש לתקן אותו בחוקים ותקנות לפני שיפרוק כל עול ולהסדיר בו רפורמה.
תיאורו של ליוויוס מתמקד בהוללות, בעירוב הבלתי-נסבל של גברים ונשים מהמעמדות העליונים עם פשוטי-עם וב"נשיות" של גברים המתפתים ליצר ונוהים אחרי תרבות מיובאת מיוון ואיננו מפרט בנוגע לתכנים אחרים, הקשורים להיבטים הדתיים שעמדו בבסיס הפולחן.
הרפורמה
בשנת 186 לפנה"ס פרסם הסנאט את החוק Senatus consultum de Bacchanalibus ("החלטת הסנאט על פריקת העול/הבכחנליה"). הכתות המקומיות הקיימות פורקו והבכחנליה הועברה לשליטת הפונטיפקס (קולגיום כהני הדת). הותרו כינוסים מעורבים של גברים ונשים, אך בהשתתפות שני גברים ושלוש נשים לכל היותר. קיום כל התכנסות חייב אישור מאת הסנאט ועל גברים נאסר לכהן ככוהני-בכחוס.
באמנות ובתרבות
הייצוגים האמנותיים של הבכחנליה מתארים קבוצות גברים ונשים בטבע, באווירה עליזה של פורקן מיני, לרוב בהשתתפות דמויות בתחפושת של בכחוס ושל סאטירים. נושא הבכחנליה כמוטיב חיובי של נעורים וחופש היה נפוץ באמנות הרנסאנס.
בסרט "פנטזיה" של וולט דיסני מתאר סרט האנימציה המלווה את הסימפוניה השישית של בטהובן בכחנליה תמימה.
מרי דאגלס
דיים מרי דאגלס (באנגלית: Mary Douglas; 25 במרץ 1921 – 16 במאי 2007) הייתה אנתרופולוגית וסוציולוגית בריטית, מבכירי האנתרופולוגים בדורה. בשנותיה האחרונות עסקה רבות בביקורת המקרא. ספרה "טוהר וסכנה" נבחר על ידי ה-The Times Literary Supplement כאחד החיבורים המשפיעים ביותר על החשיבה והשיח המערביים במאה ה-20.
ביוגרפיה
היא השלימה את לימודי הדוקטורט בשנות החמישים ולימדה ביוניברסיטי קולג' לונדון.
דאגלס ביקרה פעמים רבות בישראל, בהן פעם אחת ממושכת ב-1966, בה הרצתה במכון ון ליר בירושלים ונפגשה עם חוקרי מקרא. בין החוקרים המזוהים עם עבודתה, ניתן למנות את פרופ' חיים חזן.
תרומתה לאנתרופולוגיה
בשהותה בקרב אנשי שבט הלֶלֶה בקונגו הבלגית, מצאה קווי דמיון בין מערכות המיון והסימול שלהם לבין חוקי הטהרה של ספר ויקרא ובמיוחד לגבי היחס אל היוצאים-מן-הכלל כאל טמאים. בעקבות עבודת הדוקטורט שלה כתבה את ספרה הידוע ביותר - טוהר וסכנה, שפורסם באנגלית לראשונה ב-1966. ב-1999 ערכה חקירות נוספות שלה בספר ויקרא והוציאה את Leviticus as Literature ("ויקרא כספרות") שהוא פרשנות אישית שלה לספר ויקרא.
כך לדוגמה היא מנתחת את חוקי הכשרות היהודיים. לטענתה, חוקי הכשרות אינם צורה פרימיטיבית לתקנות בריאות אלא הם חלק ממערכת האבחנות והסמלים שהחברה היהודית יצרה כדי להבחין בין הקטגוריות שעומדות בבסיסה, כמו טהרה–טומאה, טוב–רע. היוצאים מן הכלל הם הטמאים, ובייחוד החזיר, שמקיים פרמטרים המשייכים אותו לקבוצת מפריסי הפרסה אך אינו מעלה גירה ובכך "שובר" את קריטריון המיון.
עוד טוענת דאגלס שחוקי טהרה שמתמקדים במיניות, כמו חוקים המגדירים יחסי מין בין בני זוג נועדו להגדיר את גבולות הגוף האנושי שבאמצעותו מוגדרים גבולות החברה.
דאגלס מקשרת בין הסובייקט לגוף ולחברה, ויוצרת שרשרת של פסיכולוגיה, ביולוגיה ואנתרופולוגיה. מנקודה זאת יצאו חוקרים רבים אחריה, ביניהם ז'וליה קריסטבה.
דאגלס טבעה את המונח מובלעת בפתחה את התאוריה של התרבות (Cultural Theory). התאוריה טוענת שבכל הקשר חברתי, הרעיונות התרבותיים המשותפים צריכים להיות בנויים כך שכל פרט יוכל לפלס לו דרך בין האילוצים הנקרים על דרכו מדי יום ולראות את העולם בו הוא חי כהגיוני ובעל משמעות. הטיפולוגיה שבנתה מורכבת משני צירים: ציר שוויון–היררכיה וציר הפתיחות–סגירות של הקבוצה (קבוצה פתוחה היא קבוצה חלשה יותר וקבוצה סגורה היא קבוצה חזקה יותר). מתוך צירים אלו נוצרות 4 סוגי חברות: מדינה (היררכיה וסגירות), שוק (שוויון ופתיחות), מובלעת (שוויון וסגירות), מבודדים (היררכיה ופתיחות).
מובלעת היא לרוב התגובה לבעיה של קהילה באשר לגבולה. כאשר נדמה שעתידה תלוי בחסדי חבריה העלולים לחמוק ממנה. ברוב המקרים, בשל כוח המשיכה של קהילה מרכזית שכנה. החברה אינה יכולה למנוע את העזיבה או להעניש את העוזבים, אין לה לרוב מספיק משאבים לתגמל את הנשארים והאמצעי העיקרי בו היא יכולה להשתמש כדי לחזק את הגבול הוא שכנוע מוסרי. משמעה של קהילה מסוג זה הוא לפיכך התנגדות לחברה חיצונית. ערכו של כל חבר במובלעת מובלט ואילו קווי ההפרדה ביניהם נדחקים לקרן זווית. המובלעת חייבת להדגיש את אופייה הבלתי מוסרי של החברה החיצונית בניגוד למידות הטובות של חברי הקהילה הפנימית. כך נבנית מה שמכנה עמנואל סיון חומת המידות הטובות המפרידה בין העליונות המוסרית של חברי המובלעת לבין הקהילה המרכזית שעד כה הייתה ישות מפתה. המסר הברור הוא: רק מושחתים יעזו לחצות חומה זו ולהצטרף לרשעים שבחוץ.
החוץ מטיל צל כבד על הפנים של המובלעת כי הוא נראה מפתה יותר ומשום כך חייבת המובלעת להיאבק בו באמצעות הקיטוב אור לעומת חושך, נאמני השם לעומת שליחי השטן המדיח, שלמים לעומת פגומים, מגיני המובלעת לעומת הקמים עליה להורסה.
ביקורתה העצמית המאוחרת
בספרה "ויקרא כספרות" המאוחר יותר, וכן בהקדמה לתרגום העברי של "טוהר וסכנה", חזרה בה דגלס הן מהעמדה התאורטית הכללית בנוגע לתקפות חוקי הטוהר, ובפרט מפרשנותה לספר ויקרא. לטענתה, לא ניתן להפריד בין חוקי הטהרה והטומאה ובין מערכות תרבותיות המפרשות את העולם, ובכללן מוסר ותפיסות עולם מטאפיזיות. על כן, לטענתה המאוחרת, קריאה אוניברסליסטית של ספר ויקרא, המתעלמת מהקוד המוסרי היהודי (שגם הוא בעל פנים רבות, כמו חוקי הכשרות), ומהמערכת המטאפיזית הייחודית ליהדות (תחת אותן הערות), היא שגויה.
ספריה
בעברית
מוישרנגה
מוישרנגה (מוולנסית: Muixeranga) הוא הכינוי שניתן לאסופה של מחולות עתיקים ולמגדלים אנושיים שמקורם בחבל ולנסיה ושמבוצעים כיום בעיקר בעיירה אלז'מזי (Algemesí).
המוישרנגה היא יותר מריקוד אקרובטי אמנותי. היא גם אוסף של מבנים הבנויים מהרקדנים המפגינים גמישות מרהיבה והמוסעים בתהלוכת "גבירתנו אשר על הבריאות" החג העיקרי של אלז'מזי (7 בספטמבר עד 8 בספטמבר).
בשנת 2011 הכיר ארגון אונסק"ו בפסטיבל באלז'מזי שבו מבצעים מוישרנגה כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
מאפיינים
המשתתפים הבונים את המגדלים הם בדרך כלל קבוצת גברים, מכל מקצוע, עדיף כזה המחייב כושר ויכולת גופנית. כיום קרוב ל-200 איש משתתפים בתהלוכת המבנים האנושיים, אך בעבר היו לא יותר משלושים. אומן או מנצח מתאם את המחול ואת המגדלים האנושיים, ומבנים אחרים, ואף אחראי לבחינה וקבלה של אנשים חדשים לקבוצת המבצעים.
התלבושות הן ייחודיות במובנים רבים. הן מורכבות מחולצות, מכנסיים, נעלי איכרים ולעיתים כובע מיוחד. האריג צבוע בלבן ועליו פסים באדום וכחול כמו של ליצן. זקנים עוד זוכרים כי בעבר נהגו לתפור את התלבושות מבד מזרנים ישן.
מקור והתפתחות
קיימות כמה תאוריות למקור מנהג המוישרנגה, ובמיוחד למקור השם. תאוריה אחת טוענת כי מקור המילה בערבית "מושן" שפירושו מסכה. תאוריה שנייה קושרת את המנהג עם תהלוכות קדומות שנערכו ברחובות לציון מאורע מיוחד.
אף שהמסורת בחצי האי האיברי מתוארכת למאה ה-13, הרישומים הראשונים שבידינו על המוישרנגה הם מהשליש הראשון של המאה ה-18.
מוזיקה וסמל
המחול מלווה במוזיקה המנוגנת על ה"טאבאלט" (tabalet סוג של תוף) ו"דולסאינה" (dolçaina סוג של חליל רעשני). המנגינה היא של מלחין בלתי ידוע והיא עתיקת יומין.
כמה מהאנשים הנאבקים למען התאוששות התרבות הולנסינית ושפתה מתייחסים למוזיקה של המוישרנגה כסוג של המנון של חבל ולנסיה ואף של כל האזורים דוברי הקטלאנית.
העיר השחורה (ספר)
"העיר השחורה" (ברוסית: Чёрный город) הוא רומן מאת בוריס אקונין מתוך סדרת תיבת פנדורין. הספר נכתב ברוסית, יצא לאור על ידי בית ההוצאה לאור "זכרוב" ב-21 בנובמבר 2012 והכיל 352 עמודים בכריכה קשה.
הספר מתורגם לעברית על ידי יגאל ליברנט ויציאתו לאור מתוכננת לסוף 2023 או תחילת 2024.
חוות חפציבה
חוות חפציבה הייתה חווה חקלאית שפעלה משנת 1906 ועד לפירוקה בשנת 1929 בסמוך לשכונת חפציבה שבחדרה, על הגדה הדרומית של נחל חדרה. ממערב לה עובר כביש 2 ומעברו שוכנים תחנת הכוח אורות רבין ופארק נחל חדרה. כיום השטח הוא בבעלותה של חברת החשמל לישראל, ששחזרה את החווה. המקום מכיל את מרכז ההדרכה הארצי של החברה, על שם יורם אוברקוביץ, מוזיאון לתולדות שאיבת המים בארץ ישראל ופארק פתוח.
העיר השחורה (ספר)
כתיבת הרומן
ב-2008 העיתון הצרפתי "לה פיגארו" השיק את פרויקט ה"אודיסיאה" של הומרוס, והזמין סופרים זרים בולטים (בוריס אקונין, לודמילה אוליצקאיה, מילן קונדרה, ארתורו פרז-רוורטה, דאגלס קנדי ואחרים) לכתוב סיפור המתחיל עם הביטוי מהומרוס: "אודיסאוס הלך מן המפרץ דרך שביל היער אל המקום אשר ציינה אתנה..." בקיץ 2008 "לה פיגארו" פרסם מדי יום סיפורים אלה.
במיוחד עבור הפרויקט אקונין כתב את הפרק הראשון של הרומן על אראסט פנדורין "ציד האודיסיאה", אז הוא הבטיח להציגו בבית ההוצאה לאור הרוסי "אקסמו" לפרסום באוסף, שההכנסות ממנו ילכו לסיוע למטופלים בהוספיס.
חוות חפציבה
הקמת החווה
שטח החווה, 500 דונם, נכלל בשטח שרכש יהושע חנקין בשנת 1891 שעליו הוקמה העיר חדרה. בשנת 1906 קנה אהרון אייזנברג (1863 – 1931), ממייסדי רחובות, את שטח החווה עבור "אגודת נטעים". האגודה שהייתה בבעלותו שמה לה למטרה להשקיע בהקמת יישובים חקלאיים בארץ ישראל מכספי הון פרטי. שמה של החווה, שנקראה בתחילה "אחוזת קיסריה שבחפציבה", הוענק לה על ידי אולגה חנקין על פי הפסוק: בין השנים 1906 עד 1914 ניטעו בחווה פרדסים, מטעי שקדים, כרמי זיתים ואקליפטוסים. במקום הוקמה מערכת השקיה באמצעות אמת מים נמוכה ומערכת תעלות. מי נחל חדרה הועלו לבריכת אגירה באמצעות משאבה שהופעלה על ידי מנוע קיטור. מנוע הקיטור בן 105 כוחות סוס הובא ממפעל הזכוכית הכושל של מאיר דיזנגוף שפעל בטנטורה ונסגר כעשר שנים לפני כן. המנוע הוסק בעצים שהיו בשפע במקום. המנוע והמשאבה הותקנו בבית משאבות שהוקם לצורך כך על שפת הנחל. במשך הזמן נדרשה הגברת תפוקת השאיבה ובשנת 1910 הותקן מנוע דיזל ומשאבה נוספת. מאוחר יותר, כאשר מי הנחל ירדו וזוהמו בוצע קידוח והותקנה משאבה לשאיבת מי תהום שחוברה אף היא למנוע הדיזל. מערכת השאיבה פעלה גם לאחר סגירת החווה והמשאבה הופעלה באמצעות מנוע חשמלי.
בשנים 1908–1912 נבנו במקום על גבעה גבוהה שמונה בתים לקליטת משפחות. בשנה הראשונה נבנו בתי משק: מחסן, אורווה, דיר ורפת וכן בית פועלים בן ארבעה חדרים. מספר הפועלים הלך וגדל והגיע לשיא של 60 איש בשנת 1912. חלקם ערבים וחלקם יהודים עולי עליה שנייה.
העיר השחורה (ספר)
כתיבת הרומן
בשנת 2009 יצא לאור ברוסיה "הספר אשר חיבר סופרים שלא ניתן היה לחבר ביניהם אחרת", שבו הפרק הראשון של הרומן פורסם לראשונה ברוסיה.
ב-2012, בבלוג שלו בוריס אקונין אמר שהפרק שפורסם מוקדם יותר, "ציד האודיסיאה" יהיה הפרק הראשון בספר החדש "העיר השחורה". במקור הספר היה אמור לצאת באמצע 2012, עם זאת, בשל המחאה הציבורית במוסקבה, שבהם גם אקונין השתתף ותיאם, כתיבת הרומן התעכבה.
לבסוף, ב-21 נובמבר 2012 אקונין הציג את ספרו החדש בבלוג שלו, כשהוא מדווח כי הספר יצא לאור בארבעה פורמטים — גרסת נייר קונבנציונלית (למכירה בחנויות ספרים), בגרסה אלקטרונית טקסט בלבד וגרסה אלקטרונית עם איורים ושמע.
עלילה
אירועי הרומן החדש על אראסט פנדורין מתרחש ערב מלחמת העולם הראשונה בעיר באקו, עיר הנפט, שבה צצים המתעשרים החדשים והיא מתמלאת במבקרים מהמזרח בטרוריסטים אנרכיסטיים וגנבים. הפעם הבלש הדגול נאלץ להיאבק באויב, אשר נראה כמי שלא ניתן להביס...
חוות חפציבה
הקמת החווה
בשנת 1913 הועלתה הצעה על ידי ישראל בלקינד, אחיה של אולגה חנקין, ליישב במקום את יתומי פרעות קישינייב, אך היא לא יצאה אל הפועל. בשנת 1914 התגוררו בבתים פועלים מחדרה.
דעיכת החווה
דעיכתה של החווה שהביאה לפירוקה הסופי החלה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. חברו לכך מספר גורמים: על קשיי המלחמה נוספה מכת ארבה שתקפה את המטעים בשנת 1915 ופגעה ביבולים.
אהרון אייזנברג לווה כספים והזרימם לחווה, אך זו לא התאוששה. בין השאר שימשה "בית יוצר" לקבוצות חקלאיות עולי עליה שלישית שעלו להתיישב במקומות אחרים. ביניהם חברי קיבוץ חפציבה שהתיישבו בשנת 1922 בעמק יזרעאל לאחר כשנה וחצי של עבודה שכירה בפרדסי החווה. חברי הקבוצה שהגיעו למקום בנובמבר 1920 מצאו את המקום מוזנח וסבלו ממחסור במזון ומקדחת. חיים ארלוזורוב שביקר אותם אמר להם: "היודעים אתם, כי אתם חיי גבורה?".
בשנת 1923, הועברו השטחים של אגודת נטעים, אלו ששכנו ליד בריכת יער ובחוות חפצי בה, לניהול בנק אפ"ק. בתחילה העסיק הבנק פועלים ערבים ומשא ומתן עם פועלי חדרה על עבודה מאורגנת בחווה נמשכה שנים ללא תוצאות. בחווה היו חלק מהעובדים יהודים וחלקם ערבים. בתחילת שנות ה-30 העבודה בחווה הייתה לגמרי עבודה עברית.
החווה ננטשה לגמרי, מטעי הפרי המשיכו לפעול עד שנות השישים של המאה העשרים מושקים על ידי מערכת השאיבה המקורית. בשנים שלפני קום מדינת ישראל שימש המקום לאימוני ההגנה.
בשנת 1947 הוקמה בחווה מכוורת במסגרת חוות ניסיונות ממשלתית. בה למדו את מקצוע הדבוראות. הלימודים המעשיים נערכו בחפציבה ואילו הלימודים העיוניים נערכו במדרשת רופין. חוות הניסיונות לגידול דבורים פעלה, לפחות, עד שנת 1953.
שימור החווה
החווה עמדה בשיממונה עד שנרכשה על ידי חברת החשמל לישראל בשנת 1992. בשנת 1998 הוחל בשיקום הצלה של המבנים ובשנת 2004 הוחל בשיפוץ נרחב בעזרת פועלים יוצאי צד"ל ובניהולו של יוסי ג'ינו. מבניה השונים שופצו וחלקם משמשים כבית ספר להוראת מקצועות החשמל של החברה. מבני המשק ובראשם תחנת השאיבה שוחזרו אף הם. מנועי הקיטור והדיזל שוחזרו על ידי עובדי סדנת עין שמר העוסקים בשיפוץ מיכון עתיק. דרך העשויה אבנים משתלבות נסללה לאורך הגדר המערבית. הנחל עצמו שוקם ומהווה אתר קינון חורפי ללהקות קורמורנים המגיעים מאוקראינה, המתמקמים גם בחווה. על גדת הנחל בצמוד לחווה נקבעה נקודת תצפית בקורמורנים. במקום נפתחו דרכי סיור, נוקו אמת המים והתעלות וניטעו עצי תפוז לזכר הפרדסים. החווה הוכרזה כאתר לשימור של המועצה לשימור אתרים.
בבית החווה הוקם מרכז מבקרים ובו תמונות של החווה מעת הקמתה ומוקרן סרט על תולדות החווה. משאבות הקיטור והדיזל מופעלות להדגמה על ידי חשמל.
ארון (להט"ב)
ארון הוא מושג מתחום הלהט"ב, המשמש כמטפורה לתיאור לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) שלא חשפו את הנטייה המינית או הזהות מגדרית שלהם. ביטוי זה נבע למעשה מהביטוי המוקדם יותר "יציאה מהארון" (במקור מאנגלית: Coming out of the closet ובקיצור Coming out).
רקע
בשלהי המאה ה-20 בארצות הברית, הפך "הארון" למטפורה מרכזית בחיי הלהט"בים, רעיון שבא לביטוי גם במושג יציאה מהארון. דימוי הארון מרמז על ההבדל שבין להיות "בתוך" הארון ו"מחוץ" לו, כאשר "בתוך הארון" יוצר לעיתים קרובות סטיגמה של חיים בשקר, לא מאושרים.
נטייה מינית אינה גלויה אצל תינוקות וילדים רכים, אלא מתגלה לאדם בשלבי המעבר שלו מילדות לבגרות. בחברה ההטרונורמטיבית, המניחה שהאדם הוא הטרוסקסואל עד שיוכח אחרת, נמצאים רוב הלהט"בים בארון, עד ליציאה אקטיבית שלהם מהארון והזדהות כלהט"בים. כפועל יוצא מכך, רוב הלהט"בים בחברה נמצאים בתחילת דרכם במצב של מעבר - passing - שלרוב נכפה עליהם ללא כוונה מראש, המחייב אותם להתנהגות שאינו תואמת את פנימיותם ואת זהותם. במקרים בהם לא ייחשפו ללגיטימציה תרבותית וחברתית, הם עלולים להישאר בארון אף זמן ממושך, דבר העלול לגרום למצוקה רגשית וסבל.
עד תום המחצית הראשונה של המאה העשרים, הייתה הומוסקסואליות אסורה ברוב מדינות המערב. הדבר התבטא, לדוגמה, בהנהגת קוד הייז המחמיר בארצות הברית בשנות השלושים, והמשיך בבהלת הלבנדר - רדיפת הומואים במוסדות הציבור האמריקאיים בשנות החמישים והשישים, במקביל למקארתיזם. להט"בים שרצו לעבוד למחייתם, להופיע בציבור באופן נורמטיבי, לשמור על קשר עם משפחתם, להיות עם חיי חברה בסיסיים ולחיות את חייהם, נדרשו לעבור כהטרוסקסואלים, להסתיר לחלוטין את זהותם, ולחיות בארון כל ימי חייהם. במקרים שונים נמשך הצורך להסתיר ולעבור כהטרוסקסואליים גם במחצית השנייה של המאה העשרים. מדיניות "אל תשאל, אל תספר" של הצבא האמריקאי, הייתה דוגמה למדיניות שעוגנה בחקיקה, בה נדרשו להט"בים לעבור כהטרוסקסואלים בתוך הצבא או כוחות הביטחון האמריקאים, ולהסתיר לחלוטין את זהותם כלהט"בים, על מנת שלא יפוטרו ולא ישוחררו בקלון מהשירות. מדיניות זו נהגה עד שנת 2011.
להט"בים מפורסמים שנאלצו לעבור כהטרוסקסואלים ולהעלים לחלוטין רמזים למשיכה חד מינית, היו, לדוגמה, ג'יימס דין ורוק הדסון. בשני המקרים היה המעבר מוצלח ביותר, וזהותם כלהט"בים התגלתה רק לאחר מותם.
מקור לשוני
השימוש בדימוי הארון במובן זה החל בארצות הברית בשנות ה-50 לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר האכיפה ההטרוסקסיסטית גברה. .
מחקרים
כ-1% מהגברים הנשואים ו-0.2% מהנשים הנשואות קיימו מערכת יחסים חד-מינית במהלך השנה האחרונה. בנוסף, ע"פ המחקר, 26% מהנשים ו-28% מהגברים שציינו כי קיימו פעילות מינית חד-מינית, ציינו כי יש להם מערכת יחסים חד-מינית, אך לא מחשיבים את עצמם כלסביות, הומואים או ביסקסואלים. מחקר אחר מצא שהומואים נוטים יותר להיות בארון בקרב עמיתיהם לעבודה, הורים וקרובים-רחוקים יותר מאשר חברים ואחיות. זוגות חד-מיניים אשר בארון לא שבעי רצון כמו זוגות חד-מיניים אשר מחוץ לארון. מחקר נוסף מראה כי עבור לסביות, ככל שפחות אנשים יודעים על הנטייה המינית, כך גדלה החרדה, קטנה ההרגשה החיובית והביטחון העצמי שלה יהיה נמוך יותר. האתר Gay.com קובע, ע"פ דיווחים, כי לארוניסטים יש סיכוי גדול יותר להיות בקבוצת סיכון להתאבדות.
משמעות מורחבת
המטפורה של הארון התרחבה לשימוש זהות או השתייכות לקבוצה השנויים במחלוקת (כגון דת, השתייכות פוליטית והתנהגות מינית לא-נורמטיבית או "קינקית" כ-BDSM ופטישים) שאדם שומר בסוד מחשש לרדיפות, הרחקה או מבוכה. יתר על-כן, נאו-פגנים וויקים אשר בוחרים שלא לחשוף את האמונות והמנהגים הדתיים שלהם אמורים להיות "בארון המטאטאים".