cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסף ברודסקי
קורות חיים
ב-1972 גורש מברית המועצות, התיישב באן ארבור שבמישיגן, שם לימד בחוג ללימודים סלאביים באוניברסיטה המקומית. המשיך לכתוב שירים ברוסית, וכן פרסם פרוזה ודברי ביקורת באנגלית, ועסק גם בתרגומים ספרותיים. ב-1980 קיבל אזרחות אמריקנית, ב-1981 התיישב בניו יורק. היה מעורב בחיים הספרותיים בארצות הברית ובאירופה. בשנים אלו הוציא לאור שלושה ספרי שירה, וכמו כן התפרסמו שני אוספים של שיריו.
בודפשט
פני העיר
בודה ההררית מצויה בגדה המערבית של נהר הדנובה, ואילו פשט המישורית בגדתו המזרחית. על הנהר מצוי האי מרגיט, שנוצר מהתפצלות הדנובה וחיבורה מחדש במורד הזרם. גשרים רבים מחברים את שני חלקי העיר. העיר השלישית שאוחדה לאגד הערים "בודפשט" היא אובודה, השוכנת מצפון לעיר.
יוסף ברודסקי
קורות חיים
ב-1987, בגיל 47, זכה ברודסקי בפרס נובל לספרות (הוא מן הצעירים שבין חתני הפרס) על "כתיבה חובקת-כול, המלאה בהירות מחשבה ועומק פואטי".
בודפשט
פני העיר
בבודה ההררית תשע גבעות, מהן שתי גבעות עיקריות, שעליהן מונומנטים היסטוריים ותרבותיים, גבעת הטירה וגבעת גלרט. על גבעת גלרט מצויה "אנדרטת השחרור" הענקית, שהוקמה על ידי הרוסים בשנת 1947 לציון שחרור העיר מידי הנאצים. אף על פי שב-1990 הוסרו כל הפסלים הקומוניסטיים שהיו פזורים ברחבי העיר, אנדרטת השחרור, שהפכה לאהודה על בני העיר ושאינה מציגה סממנים קומוניסטיים בולטים נותרה על כנה.
יוסף ברודסקי
קורות חיים
ב-1991–1992 קיבל את התואר משורר הקונגרס, המוענק מדי שנה על ידי ספריית הקונגרס.
בודפשט
פני העיר
פשט המישורית מורכבת מרצועות-טבעת בתבנית חצי-עיגול התחומות בין שדרות רחבות. באופן מסורתי פשט היא מרכזה התיירותי, המסחרי והפיננסי של בודפשט, אולם גם בבודה החלו מתפתחים החל מ-1990 מרכזים פיננסיים ומסחריים מודרניים. מחוץ לעיר מצויים פרוורים, שאוחדו עם העיר בתקופת השלטון הקומוניסטי. כביש הטבעת של בודפשט M0 מקיף את רוב שטחה של העיר.
יוסף ברודסקי
קורות חיים
נפטר מהתקף לב בניו יורק, נקבר בבית הקברות סן מיקלה שבוונציה.
בודפשט
מעיינות תרמיים
בודפשט מצויה לאורכו של קו שבר גאולוגי שיצר נביעה טבעית של מעיינות חמים. כמאה ועשרים מעיינות כאלו מצויים בתחומי העיר, ורבים מהם בעלי ערך רפואי.
התרבות ההונגרית, אשר ידעה מאה וחמישים שנים של כיבוש טורקי, אימצה את הרחצה במרחצאות. בבודפשט המודרנית פעילים מרחצאות רבים בעיר, המהווים מוקד משיכה לתושביה, וצורת בילוי עממי ייחודית. המרחצאות (חלקם מעורבים לגברים ולנשים) מצויים לעיתים במקומות פתוחים, וחלקם פעילים עוד מימי הטורקים. הגדול שבמרחצאות העיר, סצ'נ'י (Széchenyi), הנמצא בפארק העירוני (Városliget), יושב על נביעה טבעית של מים בטמפרטורה של בין 73 ל-75 מעלות צלזיוס, המוזרמים אל בריכה מרכזית בלתי מקורה בטמפרטורה של 27 מעלות, כמו גם לבריכות מקורות בטמפרטורות הנעות בין 30 ל-36 מעלות.
היסטוריה
עדויות ליישוב אנושי באזור קיימות מאז התקופה הפלאוליתית. הקטע הצר של הדנובה הפך את החצייה של הנהר לקלה יחסית במקום זה. נמצאו שרידי מבנים מהמאה הרביעית לפני הספירה של תושביה המקוריים של בודפשט, עם קלטי קדום, אשר הפך לחלק מן האימפריה הרומית במאה הראשונה לספירה. העיר הרומית אקווינקום, אשר נוסדה במקום אשר נקרא לאחר מכן "אובודה", הייתה משנת 106 עד לכיבוש האזור בתחילת המאה ה-5 על ידי אטילה ההוני עיר הבירה של הפרובינקיה הרומית פאנוניה התחתית. עיר זו שימשה כנקודת מזרחית בין האימפריה ובין שבטים ברבריים במזרח. שרידי אמפיתיאטרון גדול שאכלס 14,000 איש ניתן לראות בצומת הרחובות Becsi ut ו-Pacsirtamezo ut. שרידי העיר הרומית אקווינקום נחפרו בסוף המאה ה-19 וניתן לראות את קווי המתאר של המקדשים, החנויות, בתי המרחץ והרחובות על שפת הדנובה, ברחוב Szentendrei 139.
עם נפילת האימפריה הרומית היה האזור נתון לשליטת השבטים הפולשים ממזרח - הונים, ולאחר מכן גותים, לונגוברדים, אווארים וסלבים. בתקופה זו כבר התפתחו שני יישובים על גדות הדנובה - פשט, על הגדה המזרחית ובודה על הגדה המערבית.
בסוף המאה ה-9, בשנת 896, שבטים מדיארים, אבותיהם של ההונגרים המודרניים בהנהגת ארפאד, פלשו לאזור מהרי אורל והקימו את ממלכת הונגריה. שושלתו של הנסיך ארפאד משלה עד המאה ה-13. בתחילת האלף קיבל אישטוון הראשון, מלך הונגריה את הנצרות לעם ההונגרי. אישטוון גם הניח את היסודות למדינה ההונגרית. למרות ההרס שנגרם בפלישת המונגולים בשנת 1241, פשט הצליחה להתאושש, אך המלך בלה הרביעי הורה להקים חומות מסביב לבודה, ובנה את ארמונו בראש אחת הגבעות בשנת 1247. בשנת 1361 הפכה בודה לעיר הבירה של הונגריה. בודה הגיעה לשיא בתקופתו של המלך מתיאש הוניאדי, במחצית השנייה של המאה ה-15.
כיבושה של הונגריה בידי הטורקים העות'מאנים במאה ה-16, פגע בגדילת העיר. פשט נפלה בידי הטורקים ב-1526 ואילו בודה כחמש עשרה שנים לאחר מכן. תקופת הכיבוש הטורקי הייתה תקופה של הזנחה, רעב ומחלות. בודה שימשה כמקום מושבו של הנציב הטורקי, ופשט הייתה נטושה בזמן הכיבוש האוסטרי בשנת 1686. המצור נמשך 78 ימים ובסופו של דבר המבצר נכבש ומפקדו עבדורחמן עבדי פאשה ארנבוט נהרג.
בתחילת המאה ה-18 היו שלוש הערים - בודה, פשט ואובודה, נטושות למעשה, וזאת כתוצאה מן המרידות כנגד שלטון בית הבסבורג, בהנהגת פרנץ ראקוצי וכתוצאה ממגפת הדבר. אך לאחר שהתגברו תושבי העיר על מכשולים אלו החל גידול באוכלוסייה. החל משנת 1723 פשט החליפה את בודה כמקום מושבו של הנציב ונהנתה מגידול מואץ במאות ה-18 וה-19, בעיקר בזכות תרומותיה של הקיסרית מריה תרזה למודרניזציה של שתי הערים. בשנת 1800 הייתה אוכלוסיית העיר כחמישים וארבעה אלף איש. בשנת 1838 הרס שיטפון את מרבית הבתים באזור פשט.
בשנת 1848 הייתה בודפשט למרכז מהפכני, ולמרכז לתנועה הלאומית ההונגרית, אשר מרדה בשנים אלו כנגד שליטי הבסבורג. תבוסתם של המורדים גרמה לקיפאון בהתפתחות העיר, אך הפשרה בשנת 1867 לפיה ימלוך השליט ההבסבורגי על שני עמים אוטונומיים, הביאה להתפתחות כלכלית ותרבותית מואצת.
האיחוד תחת עירייה אחת הונהג לראשונה על ידי הממשלה ההונגרית המהפכנית בשנת 1849, אך המצב הוחזר לקדמותו עם דיכוי המרד. ב-17 בנובמבר 1873 הוכרז על איחודה הסופי של העיר, על מנת לשמש בירה מודרנית לעם ההונגרי. בין 1840 ל-1900 גדלה אוכלוסיית העיר המאוחדת פי שבעה, והגיעה ל-730,000 איש. בשנים אלה עברה פשט פיתוח מואץ והוקמו בה פרויקטים שאפתניים בקנה מידה עולמי. החומות מימי הביניים שציינו את גבולות פשט נחצו כאשר כל האזור נבנה בהדרגה. כל המבנים העתיקים בפשט נהרסו ובמקומם נסללו רחובות רחבים וכיכרות לפי תוכנית בניין עיר ששאבה את השראתה מתוכנית אוסמן להתחדשות פריז. גולת הכותרת של תכנון העיר החדשה היו השדרות הרחבות: השדרה הקטנה והשדרה הגדולה, הבנויות כשני חצי מעגלים זו בתוך זו ושדרת אנדראשי, המחברת בין כיכר דיאק פרנץ שבלב פשט הישנה לכיכר הגיבורים והפארק העירוני שנבנו גם הם באותו הזמן. בשדרות וביניהן הוקמו בתי מידות, משרדי ממשל וציבור, בתי מסחר ובתי דירות, רבים מהם בסגנון אר נובו (שנקרא באוסטרו-הונגריה זצסיון). בדרום השדרה הגדולה הוקם השוק המקורה של פשט. הפרויקט השאפתני ביותר בשנים אלה היה בניית הרכבת התחתית שנחנכה בשנת 1896, במעמד פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה במסגרת חגיגות שנת ה-1000 לכיבוש המדיארי. בתקופה זו נבנו גם מספר מבנים מהחשובים בהונגריה, כגון בזיליקת אישטוון הקדוש, הבנויה בסגנון נאו-רנסאנס, בניין הפרלמנט ההונגרי, הבנוי בסגנון נאו-גותי והאקדמיה ההונגרית למדעים. במקביל להתפתחות האורבנית חלה גם התפתחות תרבותית, בניין האופרה נפתח לקהל ומיד תפס מקום של כבוד בחיי העיר, כן נפתחו תיאטראות כגון התיאטרון הקומי ואולם הקונצרטים המפואר ויגדו.
במאה ה-20 היה הגידול העיקרי באוכלוסייה בפרוורים וברובעי קישפשט, צ'פל וזוגלו, ורוב תעשיית הונגריה רוכזה בעיר הבירה החדשה. האבדות הכבדות בחיי אדם ואיבוד כמחצית משטח המדינה אחרי מלחמת העולם הראשונה הסבו רק מכה זמנית, והעיר המשיכה לגדול. ב-1930 מנתה אוכלוסיית העיר כמיליון אנשים, וכארבע מאות אלף אנשים בפרוורים הסמוכים לה.
מלחמת העולם השנייה הביאה על בודפשט חורבן והרס כאשר חלקים גדולים ממנה שוטחו.
הכיבוש הנאצי של העיר, ושחרורה לאחר מכן בידי הרוסים, ב-13 בפברואר 1945 לאחר מצור ממושך, הביאו להרג של כשנים-עשר אלף איש מן האוכלוסייה האזרחית, אך עיקר ההרג היה בהשמדתם של היהודים. יהודי בודפשט רוכזו בגטו בתוך תחומי העיר עצמה, במה שנקרא בעבר "הרובע היהודי". רבים מתו מרעב ומחלות בתוך תחומי הגטו, אך רבים אחרים נרצחו בבודפשט עצמה, על ידי הנאצים ומשתפי הפעולה ההונגרים ממפלגת "צלב החץ". הרצח בוצע על ידי כבילת קבוצות של יהודים (כ-5,000 בסך הכל), העמדתם על שפת הדנובה וירי אל תוך מימי הנהר. רבים נוספים הושמדו באושוויץ. מתוך אוכלוסייה של כ-280,000 יהודים בעיר בודפשט לפני המלחמה, הושמדו כמאה אלף.
בשנת 1948 השתלטו הקומוניסטים על הונגריה. ב-1949 אוחדו כפרים ועיירות מסביב לבודפשט עם העיר עצמה, וכך גדלה אוכלוסייתה ממיליון ל-1.6 מיליון נפש.
בשנת 1956 הייתה בודפשט לזירתו של המרד ההונגרי כנגד השלטון הקומוניסטי. המרד דוכא ביד ברזל על ידי ברית המועצות, אך לאחריו רצו השלטונות ההונגרים הקומוניסטים, בראשותו של יאנוש קאדאר, להראות את הפרגמטיות שבמדיניותם, והשתמשו בבודפשט כחלון ראווה. עם זאת, היה השלטון הקומוניסטי בתקופת קאדאר שלטון כושל מבחינה כלכלית, והעיר לא שגשגה בתקופה זו.
נפילת השלטון הקומוניסטי ועלייתה של הדמוקרטיה בהונגריה, כמו גם צירופה של הונגריה לאיחוד האירופי, הביאו למהפכים ולקשיים כלכליים וחברתיים, אשר הביאו לכך שאוכלוסייתה של בודפשט קטנה בכחמישה-עשר אחוז בשני העשורים שלאחר 1990.
יהודים
התיישבות היהודים בבודפשט תחילתה אף בימי ההתיישבות הרומאית. במאה ה-12 הזמין המלך בלה הרביעי יהודים להונגריה, וזו תחילת הקהילה היהודית המאורגנת בעיר. עם כיבוש פשט בידי העות'מאנים ב-1526, הקהילה היהודית הוגלתה בכפייה לאיסטנבול, במסגרת הגליות כפויות של קהילות יהודיות רבות שנפלו לידי העות'מאנים (מדיניות "הסורגון").
בשנת 1744, גורשו יהודי בודה על ידי הקיסרית מריה תרזה ששימשה אף כמלכת הונגריה, הם שבו אליה כעבור כשלוש שנים, לאחר התערבות דיפלומטית של הסולטאן הטורקי ותשלום כופר רב.
עם השנים הייתה בודפשט למרכז יהודי משגשג ופורח, ויהודיה, כיהודי הונגריה, קיבלו זכויות אזרח מלאות, תחת שלטון האימפריה האוסטרו הונגרית. היהודים השתלבו בחיי האקדמיה, בעולם המשפטים והכלכלה. הקהילה המקומית הייתה המשתלבת ביותר בארץ והייתה סמל לאימוץ התרבות והלאומיות ההונגרית ולמוקד היסודות הפרוגרסיביים בין היהודים, שנודעו בהונגריה כנאולוגים; מבחינה דתית, הם היו מזוהים עם מבשרי היהדות הקונסרבטיבית בגרמניה. מספרם של האורתודוקסים היה קטן ובשנות ה-60, עקב הקרע ביהדות הונגריה שפילג בין שני הציבורים, נהגו הדתיים השמרנים לכנות את הבירה 'עיר הנידחת'. הקהילה הסתפחה מיד אל המחנה הנאולוגי, שראשיו היו גם פרנסיה: ב-1880 מנתה עדת פשט (הגדולה מבין חמש הנאולוגיות ברבעים השונים של בודפשט) 64,000 איש, לעומת אלפים בודדים של אורתודוקסים שפרשו ממנה במהלך הקרע והקימו מוסדות נפרדים.
בודפשט היא מקום לידתו של בנימין זאב הרצל. שלט המצוי במוזיאון היהודי הסמוך לבית הכנסת ברח' דוהאן מציין את בית הולדתו. המאה התשע עשרה הייתה זמן של פריחה כלכלית וחברתית. בתקופה זו נבנה בית הכנסת הגדול בעיר, ברחוב דוהאני. בית כנסת זה נבנה כעשור לפני הקרע הרשמי והשתייך לקהילה הנאולוגית. והוא מעוצב בעיצוב יוצא דופן הכולל אלמנטים גותיים, מוריים וביזנטיים. בזמן הכיבוש הגרמני שימש בית הכנסת כמרכז משרדים לצבא הכובש, וצריחיו שימשו להצבת אנטנות. כך ניצל בית הכנסת מהשמדה, ובשנות התשעים שופץ והוחזר לתפארתו המקורית. ב-1903 נוסדה בבודפשט אגודת הסטודנטים הציונית "מכביה", וקבוצה ראשונה מחבריה עלתה לארץ ישראל סמוך לתום מלחמת העולם הראשונה.
האדמירל מיקלוש הורטי אשר הוכרז כעוצר הונגריה מאז שנת 1920, היה בעל ברית נאמן לנאצים, והחל בפעולות אנטישמיות, שכללו את חובת ענידת הטלאי הצהוב משנת 1941. ניסיונות הסיוע של היישוב בארץ ושל הצבא הבריטי ליהודי הונגריה, במשלוחם של צנחנים, לא עלו יפה. בת העיר חנה סנש אשר הייתה בין הצנחנים, נתפסה והוצאה להורג. אסונם של יהודי העיר, ויהודי הונגריה, הגיע לשיאו עם כיבושה של העיר על ידי הנאצים, בחודש מרץ 1944. מחודש זה ועד לשחרור העיר בפברואר 1945 נספו כמאה אלף יהודים מתוך 280,000 יהודים שישבו בעיר לפני המלחמה. היהודים רוכזו בגטאות, עם הכיבוש הגרמני במרץ 1944. חלקם נספה בגטו מרעב וממחלות. רבים נרצחו ברחובות על ידי הגרמנים ומשתפי הפעולה ההונגרים שלהם ממפלגת צלב החץ, ורבים נשלחו להשמדה באושוויץ. בשנים 1944–1945 ירו אנשי 'צלב החץ' ברבים מיהודי בודפשט על גדות הדנובה, והשליכו את גופותיהם למים, מבלי שהובאו לקבורה. ב-2005, במלאת 60 שנה לסיום מלחמת העולם השנייה, הוקמה אנדרטת הנצחה על גדות הדנובה בבודפשט, בשם 'נעליים על הדנובה', המנציחה את המתים.
בבודפשט מספר אתרי זיכרון לשואה, כאשר הבולט שבהם הוא אנדרטה בצורת ערבה בוכיה, כאשר על כל אחד מאלפי עליה שם של יהודי שנרצח. במקום מצויה גם אנדרטה לזכרו של חסיד אומות העולם, השוודי ראול ולנברג אשר הציל חייהם של יהודים רבים, אך נעלם עם הכיבוש הסובייטי. אנדרטאות אלו מצויות בחצר המוזיאון היהודי, סמוך לבית הכנסת ברחוב דוהאני, באתר שבו טמונים אלפים מיהודי בודפשט שנספו בשואה והובאו לקבורה בקבר אחים. משפחותיהם של כמה מהטמונים בקבר האחים הציבו במקום לוחיות זיכרון משיש. ליד הכניסה לגטו היהודי שבמרכז העיר הוקמה אנדרטה לזכרו של חסיד אומות העולם קרל לוץ, דיפלומט שווייצרי שהציל עשרות אלפי יהודים הונגרים בתקופת השואה. הקהילה היהודית בבודפשט גדולה ומאורגנת, ומונה כ-80,000 נפש. בית הכנסת הגדול האורתודוקסי הוא בית הכנסת ברחוב קזניצי, ששרד את השואה מאחר ששימש במהלך מלחמת העולם השנייה כאורווה עבור סוסי הצבא הכובש, ולקהילתו בית קברות פעיל. הקהילה האורתודוקסית מפעילה את בית-התבשיל והמסעדה הוותיקה 'חנה' ("האנה" בעגה היהודית המקומית), ומתחזקת גם מקוה טהרה שנבנה על ידי חסידי סאטמר בארצות הברית, בית עלמין, ושחיטה כשרה. בעיר קיים גם בית-דין-צדק דקהילות החרדים חב"ד, ומסעדות בהכשר קהילת חב"ד. קהילת חב"ד מפעילה ארבעה בתי כנסת, קהילה ישראלית, מוסדות חינוך, שחיטה כשרה, ורשת בתי אבות לקשישים. קהילת חב"ד המקומית בנשיאותו של הרב שמואל רסקין גם מקיימת פעילות יהודית ענפה בעיר ובקמפוס של האוניברסיטה המקומית, שבה לומדים כ-1,500 סטודנטים ישראלים (בעיקר רפואה, רפואת שיניים, רוקחות ווטרינריה). מבית הכנסת שברחוב דוהאני פועלת גם קהילה יהודית נאולוגית המפעילה את המוזיאון היהודי, בית העלמין הנאולוגי ועוד.
חיי תרבות
חיי הלילה בעיר הם עשירים ומגוונים. מתחילת העשור השני של המאה ה-21 גברה תפוצתם של מקומות בילוי באזורים מרכזיים בעיר אשר זכו לכינוי "פאבים הרוסים" (באנגלית: Ruinpubs ). ייחודם של בתי עסק אלה, ברובם מסעדות ופאבים תיירותיים, הוא העובדה שנפתחו בבתי דירות ובניינים שנידונו להריסה. רוב העסקים מעוצבים באווירת רטרו, ולשם כך רוהטו ביצירתיות בציוד ישן או בפסלים סביבתיים. רובם ממוקמים ברובע השביעי של העיר (שידוע גם כרובע היהודי). הפאבים ההרוסים יצרו תופעה תיירותית ייחודית עבור בודפשט.
תחבורה אווירית
נמל התעופה פרנץ ליסט (לשעבר פריהג') הנמצא כ-24 קילומטר דרום מזרחית לעיר, הוא נמל התעופה העיקרי של הונגריה. לנמל התעופה שלושה מסופי נוסעים: טרמינל 1, טרמינל 2A וטרמינל 2B.
רכבת
בודפשט היא צומת רכבות חשוב, והרכבת מקשרת את העיר עם ערים חשובות אחרות באירופה. בבודפשט שלוש תחנות רכבת גדולות - תחנת הרכבת המזרחית (קלטי), תחנת הרכבת הדרומית (דלי) ותחנת הרכבת המערבית (ניוגטי).
תחבורה פנימית
הרכבת התחתית בבודפשט היא בין הוותיקות בעולם, ורק הרכבת התחתית של לונדון קדמה לה. הקו ההיסטורי M1 הוא הקו "הצהוב", פועל עדיין, ושוחזר למלוא תפארתו המקורית. שני הקווים האחרים M2 (הקו האדום) ו-M3 (הקו הכחול) נבנו לאחריו, ומשמשים חלקים אחרים של העיר. שלושת הקווים נפגשים בנקודה אחת בעיר - כיכר "פרנץ דאק" בפשט.
בנוסף לרכבת התחתית פועלים בבודפשט הרבה קווי אוטובוסים, חשמליות ואוטובוסים חשמליים (טרוליבוסים). כלל רשת התחבורה בבודפשט מופעלת על ידי ה-BKK והיא מעניקה כיסוי תחבורתי טוב לכלל חלקי העיר. כמות כלי הרכב הפרטיים קטנה יחסית ורוב הרחובות צרים (הכביש הראשי בדרך כלל בעל שני נתיבים לכל כיוון).
הגשרים בבודפשט
בין צדה המערבי והמזרחי של הדנובה מחברים גשרים רבים. במרכזה של בודפשט ארבעה גשרים היסטוריים, המהווים עורק תחבורה מרכזי בעיר ואף שכיות חמדה תיירותיות.
הגשרים מופיעים לפי סדר מצפון לדרום.
גשר מרגיט
הגשר, שנבנה בשנת 1876, מחבר את האי מרגיט עם בודה ופשט. בתחילה נבנה הגשר ללא גישה לאי, אך זו נוספה בשנת 1900.
גשר השלשלאות
גשר השלשלאות (Lánchíd) גשר הקבע הראשון על פני הדנובה נבנה בין 1839 ל-1849. הגשר תוכנן בידי האנגלי ויליאם טירני קלארק, ונבנה בידי המהנדס האנגלי אדם קלארק. בשני קצות הגשר פסלי אריות מעוטרים. במהלך מלחמת העולם השנייה פוצץ הגשר, אך נבנה מחדש בשנת 1949. הגשר מוביל אל מנהרה החצובה בהר מתחת לגבעת המצודה, ואורכה 350 מטר. המנהרה נפתחה בשנת 1856. בכיכר אדם קלארק שליד הגשר, נמצא מונומנט בגובה שלושה מטרים העשוי אבן גיר בצורת הספרה 0 - זהו קילומטר אפס של בודפשט ושל הונגריה כולה.
גשר ארז'בט (אליזבת)
גשר ארז'בט (Erzsébet híd) קרוי על שמה של מלכת הונגריה אליזבת (סיסי) שנרצחה בשנת 1898. פסלה של סיסי ניצב בצדו המערבי של הגשר. הגשר נבנה בשנת 1903 ובעת בנייתו היה הגשר הארוך בעולם שאינו נסמך על עמודי תמיכה במרכזו. במלחמת העולם השנייה פוצץ הגשר ונהרס, אך תוכנן מחדש ונבנה שוב בשנת 1964.
גשר החירות
גשר החירות (Szabadság híd) נבנה בשנת 1896 לרגל חגיגות אלף השנים לכיבושה של הונגריה בידי המדיארים. במקור נקרא הגשר על שמו של הקיסר פרנץ יוזף, שגם חנך אותו. מצדו האחד השוק המקורה של בודפשט, ומצדו השני גבעת גלרט. גם גשר זה נהרס בזמן מלחמת העולם השנייה ונבנה מחדש.
שמיכת מילוט
שמיכת מילוט היא יריעה דקה וקלה מאוד המיועדת להפחית את אובדן החום אצל אדם במקרי חירום. השמיכה קלת משקל (47 גרם) וקומפקטית. עשויה מפוליאתילן טרפתאלט. צבעי היריעה הם זהב וכסף.
היסטוריה
שמיכת המילוט הראשונה פותחה על ידי מרכז החלל מרשל של נאס"א בשנת 1964 עבור תוכנית החלל האמריקאית.
שימוש
שמיכת המילוט אטומה למים ומגינה בפני רוח ובכך משמשת כגורם המפחית אובדן חום. בנוסף, השמיכה בנויה כמוליך חום חד כיווני - מהצד הזהוב אל הצד הכסוף, כך שעטיפת אדם עם הצד הזהוב כלפי חוץ תגביר את חימומו בחשיפה לקרינת השמש, ואילו עטיפתו עם הצד הכסוף כלפי חוץ תגן עליו מפני התחממות (למשל בתנאי מדבר ללא צל). באופן זה, ניתן להיעזר בשמיכת מילוט לעזרה ראשונה הן למקרים של היפותרמיה, והן למקרים של מכת חום.
ריאל בטיס (כדורסל)
ריאל בטיס כדורסל (בספרדית: Real Betis Baloncesto), שעד שנת 2018 נקראה בשם מועדון הכדורסל סביליה (בספרדית: Club Deportivo de Baloncesto de Sevilla, ומטעמי חסות הוצגה כקחאסול סביליה), וכיום מטעמי חסות מוצגת בשם קוסור ריאל בטיס (בספרדית: Coosur Real Betis), היא קבוצת כדורסל ספרדית מהעיר סביליה, השוכנת בחבל אנדלוסיה שבדרום ספרד. הקבוצה מתמודדת בליגה הספרדית השנייה.
היסטוריה
מועדון הכדורסל סביליה הוקם בשנת 1987 כאשר הקבוצה רכשה רישיונה של דריבלינג מדריד בליגה השנייה, שבאותה תקופה נקראה "Primera División B" (הליגה הראשונה ב'). המועדון עלה לראשונה בתולדותיו לליגה ACB בשנת 1989.
בשנים 1996 ו-1999 המועדון הגיע לגמר הפלייאוף ובשתי הפעמים הוא הפסיד 0–3 בסדרה לברצלונה. כמו כן בשנת 1999 הגיעה הקבוצה גם לגמר גביע המלך בו הפסידה לטאו קרמיקה 70-61.
בעונת, סביליה הגיעה עד לגמר היורוקאפ, שהתקיים בעיר טרוויזו שבאיטליה, ובו הפסידה לאוניקס קאזאן 92-77.
ב-21 ביולי 2016 סיכמו מועדון הכדורסל סביליה וריאל בטיס על הסכם שיתוף פעולה שבמסגרתו קבוצת הכדורגל תעזור לפתור את הבעיות הכלכליות של קבוצת הכדורסל. כתוצאה מהסכם חסות חדש, הקבוצה נקראה "ריאל בטיס אנרחיה פלוס" (Real Betis Energía Plus). ב-31 בדצמבר 2016, ריאל בטיס הסכימה לרכוש 99.99% ממניות המועדון, ויישמה את הרכישה ב-12 בינואר 2017.
בשנת 2017 המועדון ירד מליגה ACB בפעם הראשונה בתולדותיו, אך לבסוף נותר בליגה, בתוקף אמצעי הזהירות שהוצעו על ידי הדרישה המשפטית של המועדון, לאחר שינוי הדרישות להצטרף ל"ליגה ACB" במהלך העונה שקדמה. עם זאת, המועדון ירד שוב בעונה הבאה לאחר עונה גרועה מאוד עם שבעה ניצחונות בלבד ב-34 משחקים, וסיים במקום האחרון בטבלת הליגה.
ב-6 בספטמבר 2018, אישר המועדון פה אחד לנקוט בצעדים הדרושים כדי לקבל את האישור הרלוונטי מבית המלוכה הספרדי שיאפשר למועדון לשנות את שמו לריאל בטיס כדורסל (בספרדית: .Real Betis Baloncesto S.A.D). שינוי זה אושר סופית ב-15 בדצמבר 2018.
במהלך עונת 2018/2019, בליגת המשנה, ריאל בטיס קבעה שיא חדש של מספר ניצחונות רצופים עם 17 כאלה, כלומר היא ניצחה את כל יריבותיה בליגה ברציפות. המועדון העפיל בחזרה לליגה הראשונה לאחר שזכה באליפות הליגה השנייה כשעוד נותרו ארבעה מחזורים לסיום העונה.
בתום עונת 2022/2023 ירדה הקבוצה לליגה השנייה.
לציטין
לציטין (מיוונית - lekithos חלמון הביצה. קרוי גם פוספטידיל כולין) הוא פוספוליפיד המהווה חומר חיוני לחיים. זוהי קבוצת מולקולות שומנית, המגינה על ממברנות התאים ואף מהווה חלק מהם.
תכונתו כמסיס במים בצידו האחד ומסיס בשומן בצידו האחר וכך מסיס גם במים וגם בשומן גם יחד, מאפשרת לו לפעול כמתחלב המאפשר מיזוג שומן ומים באותו חומר. בתעשיית המזון נהוג לעשות שימוש בלציטין במיני מזונות רבים כגון: שוקולד, מיני מאפה, גלידות, מיונז, גבינה צהובה, ממתקים ועוד. בחומרים מוספים למזון הוא שייך לקבוצת חומרים מתחלבים.
לציטין מהווה מקור טוב לחומר המזין כולין.
הלציטין מצוי בחי ובצומח וניתן למיצוי ממקורות כמו חלמון ביצים, סויה, לפתית ועוד.
הלציטין עשוי לגרום לכאבי ראש אצל רגישים.
סמית (נהר, קליפורניה)
הנהר סמית (באנגלית: Smith River) זורם מהרי קלאמת לאוקיינוס השקט במחוז דל נורטה בצפון-מערב קליפורניה, בחוף המערבי של ארצות הברית. הנהר, באורך 40.4 קילומטרים, כולו בתוך מחוז דל נורטה, מנקז כ-1,860 קילומטרים רבועים וזורם דרך היער הלאומי הנהר רוג – סיסקיו, היער הלאומי שישה נהרות, ו.
מסלול
הנהר סמית נוצר על ידי מפגש בין היובל האמצעי של הנהר סמית (Middle Fork Smith River) והיובל הצפוני של הנהר סמית (North Fork Smith River), ליד היישוב. המוצא של היובל האמצעי של הנהר סמית, באורך 44.7 קילומטרים, הוא במחוז דל נורטה, כ-100 קילומטרים צפונית-מזרחית לקרסנט סיטי, וזורם מערבה. המוצא של היובל הצפוני של הנהר סמית, באורך 45.2 קילומטרים באורגון במדרון הצפון-מזרחי של. היובל הדרומי של הנהר סמית (South Fork Smith River) נשפך לנהר סמית ליד היישוב. מוצאו של היובל הדרומי, באורך 69.7 קילומטרים בקצה המזרחי של, כ-48 קילומטרים מזרח-צפון-מזרח לקרסנט סיטי, והוא זורם לדרום-מערב ולאחר מכן לצפון-מערב.
מהמפגש עם היובל הדרומי, הנהר סמית זורם בדרך כלל לצפון-מערב, ונשפך לאוקיינוס השקט סמוך ליישוב, כ-16 קילומטרים צפונית לקרסנט סיטי. שפך נהר סמית מוכר להגנה על ידי מדיניות המפרץ ושפכי הנהרות של קליפורניה.
אגן הניקוז
שטחו של אגן הניקוז של הנהר הוא 1,860 קילומטרים רבועים. הוא מנקז אזור טרשי של מערב הרי קלאמת וצפון רכסי החוף של קליפורניה, ממערב להרי סיסקיו, ממש דרומית לגבול אורגון, ומצפון לקו פרשת המים של הנהר קלאמת.
ננו-חומרים
סוגי ננו-חלקיקים
שלושת הסוגים של הננו-חלקיקים, נקבעים על-פי מספר הממדים בהם החלקיק הוא ננומטרי, כלומר מספר הממדים של התיחום הקוונטי:
סמית (נהר, קליפורניה)
אגן הניקוז
לפי ספיקה ממוצעת, הסמית הוא מערכת הנהרות הגדולה ביותר בקליפורניה שזורמת בחופשיות לאורך כל מסלולה. הספיקה השנתית המשתנה ביותר היא כ-106.1 מטרים מעוקבים בשנייה, עם שיא חודשי ממוצע של 238.8 מטרים מעוקבים בשנייה בינואר, ושפל ממוצע של 9.5 מטרים מעוקבים בשנייה בספטמבר. הספיקה הגבוהה ביותר בכל הזמנים הייתה 6,500 מטרים מעוקבים בשנייה ב-22 בדצמבר 1964 במהלך שיטפון חג המולד של 1964.
שימור
העובדה שאין אף סכר על הנהר לכל אורכו הופך אותו ליוקרתי במיוחד בקרב תומכי שימור הסביבה והוא נחשב לאחד מגולות הכותרת של תוכנית המערכת הלאומית של נהרות פראיים ונופיים.
גשר הנהר סמית
גשר הנהר סמית משנת 1929, הידוע גם בשם גשר היוצ'י (Hiouchi Bridge), היה דוגמה נדירה של גשר שלוחות ומסבכים של כביש מהיר בתוך קליפורניה, עד שנהרס ב-1989. של ארצות הברית חצה את הנהר סמית על גבי גשר כביש זה שהיה דו-נתיבי. רכיבי הפלדה המבניים יוצרו על ידי חברת Virginia Bridge & Iron Co ברואנוק, ונשלחו דרך תעלת פנמה לסן פרנסיסקו, ולאחר מכן הוטענו מחדש על ספינת חוף קטנה יותר ונשלחו לקרסנט סיטי. החלק המרכזי התלוי היה מסוג מסבך פרקר (Parker truss).
זה היה גשר שלוחות מסבכים הראשון שתוכנן על ידי מהנדסי חטיבת הכבישים המהירים של מחלקת הגשרים בקליפורניה בשנת 1928. סוג הגשר היה פופולרי לזמן קצר במהלך שנות ה-20 המאוחרות עד סוף שנות ה-30 של המאה ה-20 בארצות הברית, אך מכיוון שהוא התאים ביותר ליישומים מיוחדים רק מספר מוגבל של גשרים כאלו נבנו במדינה. עיצובו הושפע מ (בקצה של מפרץ סן פרנסיסקו) הראשון, שתוכנן על ידי דייוויד ב. סטיינמן והושלם ב-1927 (נהרס ב-2007).
מחקרים להחלפת גשר נהר סמית החלו בשנת 1987. כביש מדינתי 199 מספק קישור בין כביש 101 בקרסנט סיטי בצפון חוף קליפורניה, לבין הכביש הבין-מדינתי 5 בפנים הארץ בגרנטס פאס (Grants Pass) באורגון. ההצעה להחליף את הגשר התבססה על מצבו המבני המיושן מבחינה תפקודית. בגלל האחוז הגבוה של תנועת משאיות כבדות בנתיב, לגשר נגרם נזק מעומסים גבוהים לאורך השנים, מה שגרם לחשש שהגשר עלול להתמוטט.
מאחר שנקבע כמותאם להכללה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, הוא נדרש להיות מתועד לפי התקנים של תיעוד הנדסי היסטורי אמריקאי (Historic American Engineering Record−HAER) לפני פירוקו ב-1989.
קהילת יהודי מרקש
הקהילה היהודית במרקש היא קהילה אשר נכון ל-2019 מונה כ-200 תושבים. עד שנות ה-40 של המאה ה-20 מנתה הקהילה כמה אלפי תושבים. ראש הקהילה הוא ג'קי (יעקוב) מרקש. העיר נוסדה בשנת 1062 בידי יוסף בן תאשפין, מנהיג המראבטון, (תנועה דתית-חברתית-צבאית שביקשה לטהר את חיי הדת של הברברים) ונעשתה לבירתם. מיד כשנוסדה באו יהודים להתיישב בעיר לרגל עסקיהם.
היסטוריה
ב-1136 אסר עלי, בנו של יוסף בן תאשפין, על היהודים להתיישב במרקש, אך הזמין את הרופאים היהודים אברהם אבן קמניאל ושלמה בן אל-מועלם לשרת בחצרו, ובכך יצר גרעין של עדה יהודית. בשנות החמישים והשישים של המאה ה-12 ערכו שליטי שושלת אל-מוואחידון מסעות כיבוש, ותוך כך פגעו בקהילה היהודית ורבים נהרגו. בראשית המאה ה-13 הייתה במרקש קהילה יהודית לצד קהילה נוצרית. ב-1231 נכבשה מרקש ושוב נהרגו יהודים, אך הקהילה לא התחסלה, עדות לכך אנו מוצאים בהתכתבות הרשב"א עם חכמי המקום. בני מרין כבשו את מרקש מידי המומינים (משושלת אל-מוואחידון) ב-1269.
מגורשים יהודים מקשטיליה, אראגון וקטלוניה בשנת קנ"א (1389) הגיעו גם למרקש, ביניהם היה ר' אפרים אנקווה ושלמה בן תאמצות.
ב-1523 כבשו השריפים מבני סעד את מרקש. בימי השריפים עלה מעמדה של מרקש, שנהייתה לראשונה לבירת הארץ במקום פס (1557). היהודים נטלו חלק פעיל במסחר שהחל להתפתח עם ארצות אירופה.
החל מסוף המאה ה-15 הגיעו לעיר מרקש פליטים יהודים ספרדים רבים מספרד ומפורטוגל, אולם יהודי האטלאס הוותיקים עדיין היוו את עיקר הקהילה. רבים ממגורשי ספרד ופורטוגל עסקו בייצור נשק וסייעו למוסלמים נגד הכובשים הפורטוגלים. סוחרים יהודים יוצאי פורטוגל במרקש סייעו לפורטוגלים בענייני מודיעין. יהודים ניהלו משא ומתן עם שליט מרקש כדי שיקבל חסות פורטוגלית על האזור.
יהודים מילאו תפקידים חשובים בחצר השריפים. השייח' יעקב רותי היה בעל השפעה רבה. היו מתורגמנים, סוכנים, דיפלומטים ומתווכים, כמו בני משפחת פליאג'י, שניהלו בראשית המאה ה-17 את הקשרים עם הולנד, עם ספרד ועם אנגליה מטעם הסולטן. עם שקיעת שושלת הסעדים הסתיים תפקידה של המשפחה ואין זכר לפעילותה במחצית השנייה של המאה ה-17.
מולאי איסמאעיל (1727-1672) העביר את הבירה למקנס. בתחילת המאה ה-18 נחשבה הקהילה במרקש לשנייה בגודלה ובחשיבותה במרוקו. בתחילת המאה ה-19 סבלה הקהילה מפגיעות בשל התמרדויות נגד הסולטאן סלימאן החסיד. ב-1864 ביקר מונטיפיורי בעיר כדי להיפגש עם הסולטן ולשכנעו להיטיב עם יהודי מרוקו. נתלוו אליו נכבדי העדה של מרקש, של קורקוס ושל נהון, אולם הפגישה לא העלתה דבר. באותה התקופה היו בקהילת מרקש כ-10,000 יהודים.
מעמדה של מרקש שב לעלות כבר לקראת סוף המאה ה-19 בעת שנעשתה למרכז מדיני של הברברים התומכים בשלטון הצרפתי. אך במהומה שהשתררה עם הכיבוש הצרפתי (1912) לא שפר חלקה של קהילת מרקש והיהודים סבלו ונפגעו. בקהילה היו אז 15,000 יהודים. בעקבות התעוררות הלאומנות הערבית בשנות ה-30 החלה תעמולה אנטי-יהודית. ב-1931 היו בעיר 21,607 יהודים. ב-1937 ניסה הפאשה של מרקש להטיל הגבלות על היהודים. בשנים 1936–1937 עלה מספר היהודים ל-25,646. במפקד 1946–1947 נמנו 18,311 וב-1951 ירד מספרם ל-16,832. בשנת 1955, ערב העלייה לישראל היו במרקש כ-18,000 יהודים. במפקד 1960 נמנו 10,007 יהודים. ב-1970 נותרו כמה מאות יהודים בלבד. רובם עזבו את המלאח' והתגוררו בעיר עצמה.
פעילות ציונית החלה כבר ב-1901 עם הקמת תא ציוני. ב-1920 הוקמה אגודה ציונית מאורגנת ראשונה. יהודים החלו לעלות לישראל כבר ב-1919 ובעיקר במהלך מלחמת העצמאות. ב-1947 יצאו בספינות מעפילים כמה עשרות יהודים. גל נוסף של עולים היה בשנים 1955–1956 בעקבות התגברות המגמות הלאומניות במרוקו. באותן השנים התקבצו במרקש יהודים רבים מהרי האטלס, שהתגוררו בכפרים ומכרו את רכושם כדי לעלות לישראל, אך נידחו מפאת מדיניות שהייתה נהוגה לגבי עלייה זאת. ב-1961–1962, היה גל עלייה נוסף לאחר שהוסר האיסור על העלייה. לאחר מלחמת ששת הימים יצאו יהודים רבים נוספים ובמרקש נותרה קהילה קטנה בלבד.
ההשכלה העברית במרקש
במלאח' היו כמה בתי כנסת ובהם פעלו תלמודי תורה במתכונת של צלא (חדר). בנוסף פעלו תלמודי תורה של רשת החינוך "אוצר התורה" ורשת "אהלי יוסף יצחק" שהייתה נתמכת על ידי חסידי לובביץ'. בית ספר רגיל נפתח ב-1901 וכן נפתח בית ספר חקלאי מקצועי.
תנאי החיים
מרקש היא עיר ערבית בה חיו יהודים ומוסלמים תחת כיבוש הצרפתים, כאשר המלך מוחמד החמישי היה בשלטון. היהודים חיו באזור המלאח, ובשמו השני - גטו. זהו אזור בו שכנו יהודים בלבד.
המלאח הורכב מקבוצות קטנות – מלאחים קטנים שהתרחבו לאזור אחד גדול של יהודים. תנאי החיים במלאח היו מגוונים: הרחובות היו צרים וארוכים, וההליכה בהם הייתה קשה בגלל צרותם והיותם עשויים אדמת כורכר. הבתים היו סבירים בתנאים יחסית נמוכים. יש לציין כי גם בקרב היהודים היו קיימים הבדלי מעמדות. בני המעמד הגבוה חיו בתנאים טובים יותר ועסקו במקצועות חשובים בעלי הכנסה גבוהה; הם היו סוחרים גדולים ועסקו במקצועות מכובדים כגון רפואת שיניים. היו להם ברזים בבתים, והם לא נאלצו להביא מים מן הבארות. ואילו היהודים מהמעמד הסוציו-אקונומי הנמוך שעסקו במכירת תבלינים, נעליים ומקצועות פשוטים חיו ברמה נמוכה מאוד. הם נאלצו להביא מים מן הבארות. המים הובאו דרך בארות משותפות של כמה בתים, והם לא תמיד היו נקיים, מפאת הסביבה הלא היגיינית. המלאח היה אזור מושבי קטן עם בעיות של עוני, היגיינה ומחלות. הבאת המים מבארות הגדילה את הסיכון להתפתחות מחלות, כיוון שהמים עומדים.
מלחמת העולם השנייה
בשנת 1941 הגרמנים שלטו באירופה ובאותה העת החלו השמועות שיש אנטישמיות נגד היהודים שם. מאוחר יותר הגיעה השמועה שהגרמנים מתכננים לפלוש למדינות צפון אפריקה, כאשר הם כבר נכנסו לתוניס ובנו בה תנורי ההשמדה. במרקש הפחד היה נראה על פניהם של היהודים מהחשש כי תוכניתם של הגרמנים להגיע למרוקו תמומש. הצרפתים החלו בעזיבת העיר לכיוון צרפת.
יחסם של היהודים היה אוהד כלפי המלך מוחמד החמישי. עם זאת, היחסים בין היהודים למוסלמים שהיו טובים בתחילה, השתנו כאשר נודע כי הגרמנים מגיעים לתוניס והערבים החלו להתנכל ליהודים. כל בתי היהודים במרקש סומנו בצלב והיהודים חשו בפחד וחיפשו מקום מקלט. הם חפרו תעלות מתחת לאדמה על מנת שכשיגיעו הגרמנים יהיה להם מקום מקלט; בין היתר הם היו חופרים תעלות בדרך לבית הספר. במלאח לא התגוררו ערבים ובימי שישי הוצב במקום שומר (אל קעיד) מטעם המלך. היהודים סגרו את דלתותיהם על מנת שלא ייכנסו לבתיהם ערבים ויהרסו להם את השבת. היהודים הפכו למקור לזעם ולשעיר לעזאזל, והחלו פרעות והריגת יהודים.
בתי הכנסת והקהילה היהודית
בין בתי הכנסת הרבים באזור המלאח ובמרקש היה בית כנסת אחד בתוך המלאח הידוע ביותר בשם "סלט לעז'מה", פירושו: בית הבחורים מגורשי ספרד. בית כנסת זה שימש ללימודי תורה ודרשות ושיעורים מפיהם של תלמידים חכמים ורבנים ידועים. כאשר הייתה הודעה חשובה לכל שוכני המלאח כולם היו מתקבצים בבית הכנסת זה על מנת לשמוע הודעות חשובות אלו. הקהילה הייתה מאוד מאוחדת, ובין לימודי בית הכנסת היו גם לימודי שירה ופיוטים, והיו מכינים את בני בר המצווה ללימוד הדרשה שלהם.
בזמן המהומות שהתרחשו עם הודעת כוונתם של הגרמנים להגיע למרוקו, היו סוגרים את דלתות המלאח בשבתות עם שומר מטעם המלך וכך השקט היה נשמר בזמן התפילה.
השלטונות הקימו מחוץ לחומות המלאח שיכונים עממיים ליהודים. ב-1947 הוחלט שנציג אחד מהקהילה יהיה חבר במחלקה המרוקנית של מועצת הממשל הצרפתי של מרוקו. השינוי באופן התארגנות הקהילה ובהנהגתה בא בעקבות הפרדת הדת מהמדינה בצרפת. לאחר הכיבוש הצרפתי של מרוקו החל לכהן ועד נבחר לקהילה ובראשו נשיא לתפקידים חילוניים; לצידו כיהנו רב ראשי ושייח'.
שוק הג'מאלפנה
בין השווקים הרבים שקיימים במרקש ישנו שוק מרכזי ששמו הג'מאלפנה (בעברית: שמחת ההתקהלות). בשוק זה במהלך המאה ה-19 היו סוחרים גם יהודים וגם מוסלמים. זה השוק הגדול והידוע ביותר בעיר מרקש. בין החנויות השונות נמצאות חנויות תבלינים; נעליים מרוקאיות (סירביל- נעליים רקומות) בבוצ'ה. נעלי רחוב ובית, שמלות בית, רחוב הקפטנים, סוחרים שמאלפים חיות כגון נחשים; כלי בית, דברי מזון וכיוצא בזה. שוק זה קיים עד היום ומרהיב ביופיו, ומאות תיירים מדי שנה מבקרים בו.
הפרנה
פרנה זהו התנור המקומי של המלאח. בתנור זה היו אופים את הלחמים של כל יהודי המלאח, במשך כל ימי השבוע. בסופי השבוע כל תושבי המלאח היהודים היו מביאים את חמין השבת לפרנה על מנת שיהיה אפוי וחם לשבת. כל יהודי שהביא את הסיר שלו סימן את הסיר שלו לפי סימניו האישיים, ובכך לא היה בלבול לגבי איזה סיר שייך למי. חשוב לציין שבמאה ה-19 לא היו בבתים פלטות חימום של שבת ולכן למקום זה הייתה חשיבות רבה בקרב היהודים שומרי המסורת.
בית הקברות היהודי
בית קברות זה נקרא "בית מועד לכל חי" או "מעארה" ועל שמו שם רחוב הכניסה לבית העלמין. זהו בית הקברות העתיק של יהדות מרקש ובו קבורים כל צדיקי הדור לדורותיהם. בין הרבנים חכמי הדור שקבורים שם נמנים רבי פנחס הכהן, ורבי חנניה הכהן. יש לציין כי יש פינה המוקצה לכוהנים שנמצאת בכניסה לבית הקברות, שם קבורים הכוהנים המקובלים. בצד שמאל של בית הקברות קבורים כל הילדים שחלו במחלות הטיפוס במאה ה-19. לימים בית קברות זה הפך לאתר תיירות שאליו באים אלפי יהודים מכל רחבי העולם.
העלייה לארץ ישראל
בשנת 1947 החלה במרקש התארגנות חשאית לקראת יציאה לארץ ישראל דרך הסוכנות היהודית. מאבקם של היהודים לצאת ממרקש היה מונע מרעיונותיה של תנועת הציונות. עלייתם של יהודי מרוקו עברה לפסים מחתרתיים ורק אלפים בודדים הצליחו לצאת מדי שנה. בשנת 1954 מרוקו קיבלה עצמאות וממשלתה הטילה אסור יציאה מהארץ. לחלק מן היהודים לקחו את הדרכונים מה שהקשה יותר על היציאה ממרוקו.
בימינו מונה קהילת יהודי מרקש כ-200 איש, רובם הגדול מפוזר בין השכונות החדשות ברחבי העיר; כמה משפחות בודדות גרות עדיין בקרב המלאח העתיק של מרקש.
יעקב פייטלסון
יעקב פייטלסון (נולד ב-28 ביולי 1946) כיהן כראש המועצה של אריאל בין השנים 1981-1985 ובתור ראש נציגות הסוכנות היהודית באוקראינה. כיום הוא יועץ עצמאי, חוקר דמוגרפיה וכותב פוליטי.
קורות חיים
פייטלסון נולד ב-28 ביולי 1946 בווילנה, ליטא, בנם של אלכס פייטלסון, חבר המחתרת הקומוניסטית בגטו קובנה וגיבור הבריחה מהפורט התשיעי, ושל המשוררת סימה יאשונסקי פייטלסון. לאחר סיום לימודיו בשנת 1964, התחיל את פעילותו הציונית המחתרתית בעיר קובנה. בדצמבר 1969 הקים יחד עם מספר חברים תא מחתרתי של הארגון הציוני שמרכזו היה בלנינגרד. בגלל השתתפותו בתא המחתרתי, הוא נתפס ונחקר על ידי הק.ג.ב ב-1970. הוא הובא לקישינב, עמד בחקירה, לא מסר את כל המידע על פעילותם והביא לשחרורו של חבר נוסף בארגון.
פייטלסון עלה לארץ ב-7 בינואר 1972.
פייטלסון כיהן כראש הנציגות של הסוכנות היהודית באוקראינה מ-9 באוגוסט 2012 עד לסוף 2013.
מאז הוא עוסק בעיקר במחקר דמוגרפי של ארץ ישראל, בכתיבת מאמרים ובמתן הרצאות בנושא זה ובנושאים הקשורים להתפתחות מדינת ישראל, למדיניות ולהיסטוריה של מזרח התיכון.
פייטלסון הוא בעל תואר ראשון ושני במתמטיקה ומדעי המחשב, מהפוליטכניון בקובנה, ליטא.
פעילותו כראש מועצת אריאל
פייטלסון נבחר ב-3 בפברואר 1981 בבחירות כלליות של תושבי היישוב וזכה ביותר מ-70% מקולות הבוחרים בהצבעה החשאית לתפקיד ראשות המועצה.
רשימה של חברי המועצה שנבחרו ופרוטוקול של תוצאות הבחירות של ועדת הבחירות נמסרה למשרד הפנים ואושרה רשמית על ידי המנהל האזרחי של יו"ש ומפקדו תת-אלוף פואד בן אליעזר.
הסיבה המרכזית לתמיכתם של הבוחרים במועמדותו נבעה מהצלחת העמותה לבנייה העצמית אותה ייסד בשנת 1979 ואשר זכתה באישור משרד השיכון להקצאת 100 מגרשים לבנייה עצמית לתושבי אריאל. בכך נפרצה הדרך ליציאה ממצב של הקפאת הבנייה למצב של בניה מאסיבית של העיר בעזרת חברות הבנייה הפרטיות והציבוריות. וזאת החל מחברת הבנייה הראשונה שהשתכנעה לבנות באריאל למרות הספקות בעתידה הפוליטי דרך חברות אחרות. הישגו היה שתוך 4 שנים הגיעו לאריאל 14 חברות הבנייה אשר בנו את רבעים א' ו-ב' באריאל.
ב-7 במאי 1985 הסתיימה כהונתו של פייטלסון כראש המועצה המקומית אריאל.
בבחירות לכנסת השלוש עשרה שובץ במקום השישי ברשימת מפלגת התחיה.
תנועה להתחדשות ציונית חברתית
התנועה להתחדשות ציונית חברתית היא מפלגה שהוקמה על ידי חבר הכנסת מרדכי בן-פורת לקראת הבחירות לכנסת ה-9.
תולדות המפלגה
המפלגה הוקמה על ידי בן פורת כדי להתמודד בבחירות לכנסת ה-9, אך המפלגה קיבלה רק 14,516 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-10 הצטרפה התנועה למפלגת התנועה להתחדשות ממלכתית בראשות משה דיין, ובן פורת שובץ במקום השני ברשימת המפלגה לכנסת, ואף נבחר לכנסת.
לאחר פילוג בסיעה הקים יגאל הורוביץ סיעת יחיד ובן פורת הקים סיעה שתייצג את מפלגתו. הסיעה הצטרפה לממשלת מנחם בגין ובן-פורת כיהן כשר בלי תיק. בממשלת יצחק שמיר, לאחר ששמיר החליף את בגין כממשלת מעבר, נשאר בן-פורת שר בלי תיק בממשלה, אך פרש ממנה לקראת תום כהונתה.
התנועה התמודדה בבחירות לכנסת ה-11, כאשר בן פורת מוצב במקום הראשון, אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה, פעם נוספת.
לוחמה רומית
רומא נוסדה באמצע המאה ה-8 לפנה"ס והחזיקה מעמד עד אמצע המאה ה-5 לספירה. נהוג לחלק את תולדות רומא לכמה פרקי משנה: רומא המלוכנית, רומא הרפובליקנית ורומא הקיסרית. לעיתים יש חלוקת משנה כמו הרפובליקה המוקדמת והמאוחרת והקיסרות המוקדמת והמאוחרת.
(הערה:הערך מתאר את האירועים רק עד המאה ה-2 לספירה)
טקטיקה
בהתחלה הצבא הרומי לא היה שונה בהרבה מצבאות האטרוסקים והיוונים. המערך הרומי האופייני לתקופה היה פלנקס. החיילים סודרו בגוש גדול בעומק כמה שורות ונלחמו כנגד הגוש השני. הצבא לא היה גדול במיוחד ולא עלה על כמה אלפי לוחמים.
עם הזמן הפיתוחים הטכנולוגיים שיכללו את תורות הלוחמה הרומיות ונוצר הלגיון. הלגיון סודר ב־3 שורות בזיגזג, כלומר היו פערים בשורה הראשונה ובפערים אלו עמדה השורה השנייה ובפערי השורה השנייה עמדה השלישית. הפרשים סודרו בדרך כלל באגפים. הטקטיקה העיקרית הייתה להמתין להסתערות האויב, להטיל את הכידונים המכונים פילום ואז להסתער עליו. לפרשים נועדו תפקידי משנה בלבד. הלגיון שהיה גמיש מאוד היה מסוגל להילחם בהצלחה גם בשטח משובש כמו יערות או הרים, דבר שאיננו אופייני לחי"ר כבד.
מבנה
הצבא הרומאי התחלק ללגיונות. הלגיון הבסיסי הורכב משלושה קווים:
הקו הראשון של הלגיון נקרא הסטאטי. הוא הורכב מהחיילים הצעירים ביותר, והם צוידו בחניתות ארוכות במיוחד, ומכאן שמם.
הקו השני נקרא פרינקיפי. הוא הורכב מחיילים מבוגרים יותר, שצוידו בחניתות רגילות.
הקו השלישי והאחרון נקרא טריארי, והורכב מהחיילים הוותיקים והמנוסים ביותר של הלגיון.
הקרב
הקרב התחיל על ידי הולטיס, שהתגרו באויב והטילו עליו קליעים וכידונים קלים, יחידות ההסטאטי ופרינקיפה זקופים, והטריארי כרעו ברך והתכסו במגיניהם. הראשונים שתקפו את האויב היו ההסטאטי. אם האויב גבר עליהם הם נסוגו דרך שורות הקו השני, הפרינקיפה, שהפך לקו הראשון. אם גם הפרינקיפה נכשלו, או הותשו מהלחימה, הם נסוגו דרך שורות הטריארי, והאחרונים התקדמו לחזית. בינתיים שני הקווים האחרים של הלגיון נערכו מחדש ובאו לעזרת הקו הראשון. אחרי הניצחון הולטיס והפרשים רדפו אחרי האויב המובס.
אסטרטגיה
לאחר הקרב הרומאים ערכו בדרך כלל מרדף, שסייע להגדיל את אבדות הצד השני. הרומאים לא הססו לטבוח עמים שלמים - כך לאחר המרד הגדול מחצית מתושבי יהודה נספו בפעולות הענישה הרומיות. רוב החלק האחר הוגלה לרומא. גם מדינות אחרות שמרדו זכו לגורל דומה - במלחמה הפונית השלישית קרתגו נשרפה כליל ומעטים מתוך כ-800,000 איש שרדו את הטבח שערכו בהם הרומאים.
במהלך המלחמה הרומים בדרך כלל ניסו להתיש את האויב. הם שלחו צבאות חזקים המונים בדרך כלל כמה עשרות אלפי לוחמים. אם הגיס הראשון הובס, בדרך כלל נשלח גיס שני גדול אף יותר וכך עד שלא יהיה די. רומא הייתה יכולה לגייס מאות אלפי חיילים למלחמה אחת. לדוגמה במלחמה הפונית השנייה הם גייסו כ- 700,000 חיילים. לוחמת המצור הייתה מפותחת מאוד ולא היה מקרה שמבצר כלשהו הצליח לשרוד את המצור הרומי.
עם התגבשות האימפריה הרומית החלה להתגבש, בכוונה או לא בכוונה, מערכת אסטרטגית רחבה שהקיפה את כל שטחי רומא ומדינות החסות שלה. מאפייניה של מערכת זו השתנו לאורך הזמן ומקובל לחלק אותה לתקופות שונות.
המערך האסטרטגי בתקופת הרפובליקה הרומית והשושלת היוליו-קלאודית היה בעל מאפיינים בולטים. במערך זה הכוחות הרומים היו מפוזרים במעגל רחב סביב איטליה, בריכוזים של מספר לגיונות בכל כוח. כל כוח רומי כזה לא היה מרותק להגנה אזורית או לגבול מסוים והיה בעל יכולות תנועה ופריסה מחדש במהירות ויעילות. הגמישות הזו אפשרה לכמעט חצי מהצבא הרומי להישלח לדכא מרד בפרובינקיה בודדת, או לחלופין לכבוש שטחים חדשים, ובו בזמן לשמור על כוחות בעורף. הגבולות של האימפריה נשארו פתוחים יחסית, ולא היו קיימים קווים מבוצרים.
ההגנה על שטחי רומא מפני פשיטות, מסתננים ואיום צבאי מדרגה שנייה הוטלה על מדינות החסות של רומא. שטחי האימפריה שהיו שייכים ישירות לרומא היו מוקפים בשטחי עמים או ארצות שחבו נאמנות לרומא ובכך ששמרו על גבולות ארצם, שמרו על גבול האימפריה עצמה. נאמנות מדינות החסות הייתה תלויה במאמץ דיפלומטי מתמיד של הרומים ובראש ובראשונה באיום הנסתר והגלוי של עוצמת הצבא הרומי. כל שליט עצמאי למחצה הכיר את סדרי הכוח הרומים וידע שבמקרה של מרידה יכול להתרכז אל שטחו חצי מצבא זה, במהירות ויעילות רבה.
שיטה זו נשענה בחלקה על תדמיתה של רומא ותפיסת כוחה בעיני כוחות חיצוניים. תפיסה אסטרטגית זו גם שמה דגש על שמירה על מידת השליטה של רומא במדינות החסות שלה ולא על ההגנה על תושבי האימפריה.
משנת 69 לספירה ועד אמצע המאה ה-3 לספירה החלה להתבסס מערכת אסטרטגית חדשה. הכוחות הצבאיים היו ממוקמים בגבולות, והגמישות הקודמות שלהם נעלמה. בנייתם של חומות וביצורים נוסח חומת אדריאנוס באנגליה וגרמניה וביצורים נוספים בזמנו של קונסטנטינוס.
הרומאים הפסיקו עם מסעי הכיבושים הגדולים והתמקדו בשמירה על הקיים. למעשה עם תהליכי הרומניזציה הרחבים שהתרחשו ברחבי האימפריה הדגש היה על שמירת השלווה וביטחון האזרחים, שלווה שעלתה במחיר גמישות של הצבא הרומי ופיצולו ליחידות קטנות המסופחות להגנה על אזור מסוים.
הומניזם דתי
הומניזם דתי הוא השקפה בפילוסופיה של המוסר המשלבת בין מנהגי דת להומניזם. ניתן להבין את ההומניזם הדתי גם כהומניזם ששילב לתוכו מנהגים דתיים, וגם כמסורת דתית שרק הושפעה מההומניזם.
ההומניזם בתחילת המאה ה-20 דחה את הרעיון של ידע שניתן מאלוהים, מוסר המבוסס על דת, ואת קיומם של כוחות על-טבעיים. עקב זאת, רבים מההוגים של ההומניזם ראו בו דת, וציפו שיכיל את התפקוד הכללי, את הטקסים, ואת ההנחיה הדתית שהדתות המסורתיות שואפות לספק. בחלקה השני של המאה ה-20 תנועת ההומניזם הדתי סבלה מהתנגשויות רבות גם עם קבוצות נוצריות קונסרבטיביות, וגם עם ההומניזם החילוני שנעשה לזרם המוביל בתנועה ההומניסטית.
היסטוריה
תחילת ההומניזם הדתי בשנות החמישים של המאה ה-18, כאשר אוגוסט קונט, אבי הסוציולוגיה, ייסד את הפוזיטיביזם וכינה אותה "דת של הומאניות".
בשנת 1853 נוסד בלונדון אחד מהניצנים הראשונים של הפעילות ההומניסטית הממוסדת, ארגון ושמו "התאחדות הדת ההומאניסטית". הארגון היה דמוקרטי וכלל נשים וגברים בבחירות להנהגתו, וראה לנכון את קידום את הידע במדעים, פילוסופיה ואומנויות.
תנועת "התרבות המוסרית" נוסדה ב-1876. אביה המייסד, פליקס אדלר, חשב עליה כעל דת חדשה שתשיל מעליה את הדוגמות הלא מדעיות בעליל של הדתות המסורתיות תוך שמירה וטיפוח של המוקד הדתי והמוסרי שעומד במוקדן. אדלר האמין שהדת המסורתית לא תיטמע בראיית העולם המדעית, ושבכך תצא האנושות נפסדת מאובדן חלקים משמעותיים בדת שיישמטו יחד איתה. הדת היוותה מאז ומעולם השראה למעשים טובים, וסיפקה אמיתות חשובות לגבי העולם, גם אם אלו מוצגות באופן שאינו תואם עוד את הבנת עולמו של האדם המודרני. דוגמה לכך הן המטפורות של הדת שהושתתו על שלטון מונרכי כאידיאל, בעוד שכעת הדמוקרטיה מקבלת תואר זה. בהתחלה לא כללה תנועת "התרבות המוסרית" טקסים ומנהגים דתיים, אלא הייתה דתית במובן של ניסיון להוות חלק מכריע בחיי האנשים ופנייה לנושאים שהעסיקו אותם. חלק מהקהילות של "התרבות המוסרית" הכניסו מאוחר יותר מידה של טקסיות ככלי לסימון מועדי חג ודרך להציג באופן מוחשי את הערכים ההומניסטים המופשטים.
ב-1915 קרא הכומר היוניטארי ג'ון דיטריך במגזין הגדרה להומניזם ואימץ אותה עבור הדת שלו. יש המגדירים אותו כאב המייסד של ההומניזם הדתי. ב-1929 ייסד צ'ארלס פראנסיס פוטר, גם הוא כומר יוניטרי, את "החברה ההומאניסטית הראשונה של ניו-יורק", שכללה אישים כג'וליאן האקסלי, ג'ון דיואי, אלברט איינשטיין ותומאס מאן. ב-1930 פרסם פוטר יחד עם אשתו ספר בשם "הומאניזם: דת חדשה", ונודע כתומך נלהב בזכויות הנשים, לגליזציה של הפלות, גירושים אזרחים ושימת קץ למתן גזר דין מוות.
מניפסט הומניסטי, הידוע גם כמניפסט ההומניסטי הראשון, נכתב ב-1933 ובלט בשונותו בהשוואה למניפסטים מאוחרים יותר. כתב זה הציג דת חדשה, ודיבר על ההומניזם כתנועה דתית שנועדה להחליף ולהתעלות על דתות קודמות, מבוססות אלוהוּת. חרף דברים אלו נזהר המניפסט מלהציג תורה או דוֹגמות כלשהן שיעמדו בבסיסו. המסמך מציג ראיית עולם חילונית כחלופה לחברה החומרנית. חלופה זו כוללת חברה שוויונית שתתבסס על שיתוף פעולה פרי בחירה בין בני האדם.
מקורות השראה
ההומניזם הבודהיסטי היווה חלק שורשי בדת זו מראשית דרכה ועד ימינו. מטרת המאמין בהומניזם הבודהיסטי היא להפוך דרכו לאדם נמרץ, אמיץ ונאור, השואף לעזור לכל הישויות התבוניות לשחרר עצמן. ההומניזם הבודהיסטי מתמקד בבעיות ארציות ולא בהכנות לחיי העולם הבא, ושם דגש על עזרה לזולת ועל גאולה אוניברסלית במקום גאולה פרטית.
הומניזם רוחני הוא ניסיון לחזור למקורות דרכו של ההומניזם כחלופה הממלאת את כל הצרכים אותן מילאו הדתות מבוססות האלוהות, ועל כן ניתן לראות אותו כחלק מההומניזם הדתי, אך גם כזרם בפני עצמו. ההומניזם הרוחני בא כמענה לכישלונם של הארגונים ההומניסטים לגייס חברים נוספים ולענות על צורכי הרוח של האדם. המאמינים בהומניזם הרוחני מנסים לענות על צרכים אלו באמצעות טקסים דתיים ואורחות חיים המונחים על ידי הדת הקהילתית ולמעשה לצקת תכנים דתיים מסורתיים אל תוך החקר ההומניסטי.
כיום
בעבר נוצרו גרסאות הומניסטיות לדתות הגדולות, כאוניברסליזם יוניטריאני, הומניזם נוצרי והומניזם יהודי. דתות פעילות כהינדואיזם, בודהיזם, ודתות אסיאתיות אחרות המתמקדות בטבע האדם, כמו גם קונפוציאניזם, כוללות קו מנחה של אהבת-האדם בתורתן. נכון להיום רוב המאמינים בהומניזם נמנים עם הזרם החילוני, וכיום ישנן גרסאות חדשות להומניזם הדתי הקרובות בגישתן הפילוסופית להומניזם החילוני, אך שונות ממנו בהגדרתן את הדת, המנהגים הדתיים שאימצו להן ויחסן לכוחות על-טבעיים.
מרואן הראשון
מרואן בן אל-חכם (בערבית: مروان بن الحكم, מוכר גם בשם מרואן הראשון; 28 במרץ 623 - 7 במאי 685) היה הח'ליף הרביעי לבית אומיה, עלה לשלטון לאחר מותו של מועאויה השני. אף על פי שמרואן כיהן רק מספר חודשים בין 684 ועד מותו ב-685, תקופת שלטונו היא בעלת משמעות רבה כיוון שעלייתו של מרואן מבשרת את ראשיתו של המאבק ההרסני בין שבטי קייס וימן, מאבק שעתיד להיות סיבת מפתח לחיסול שלטון בית אומיה פחות משישים שנה מאוחר יותר. בנוסף מסמלת עלייתו לגדולה של מרואן את עליית ענף בני חכם במשפחת אומיה והחלפת בני אבו סופיאן (גם סופיאן וגם חכים הם נכדים לאומית, אשר על שמו קרוי בית אומיה).
בניגוד לח'ליף הקודם מועאויה השני, מרואן היה מדינאי מנוסה מאוד בתחום המדיני, עוד בתקופת שלטונו של הח'ליף עות'מאן היה מרואן יד ימינו ומושל העיר אל-מדינה. מרואן הודח על ידי הח'ליף הבא עלי בן אבי טאלב ומונה מחדש למושל מדינה על ידי קרוב משפחתו, הח'ליף מועאויה הראשון. מרד בהנהגתו של עבדאללה אבן א-זובייר שפרץ בערים הקדושות מכה ומדינה אילץ את מרואן לברוח לבני משפחתו המרוחקים - הח'ליפים לבית אומיה היושבים בדמשק.
דרכו של מרואן לשלטון
מרואן עזב את מדינה בעקבות מרד עבדאללה אבן א-זובייר ועבר לדמשק, בירת המדינה האומיית כאשר הוא אדם בא בימים. כאשר הגיע מרואן לדמשק מצא שם את שלטון בני אומיה שרוי באנדרלמוסיה, הח'ליף מועואיה השני, מנהיג חלש וצעיר נפטר ללא יורש, אחיו של מועויה השני, בניו של הח'ליף יזיד הראשון היו צעירים מדי מכדי ליטול את השלטון לידיהם וכל אותה העת מרד אבן אל זובייר התפשט ברחבי חג'אז ואף גלש לעיראק ומצרים ואיים על דמשק.
אבן בחדל, ראש שבט כלב ועבדאללה אבן זיאד (מושל עיראק לשעבר שהיה אחראי שנים אחדות קודם לכן להריגתו של חוסיין אבן עלי בכרבלא) שאפו להותיר את בני אומיה בשלטון. בכינוס מועצת השורא של ראשי השבטים הסורים שנערך בג'אביה הוחלט למנות את מרואן לח'ליף, תמכו במינוי נציגי השבטים הימנים בעוד השבטים הקיס החרימו את המועצה.
תקופת ח'ליפותו של מרואן
עם עלייתו לשלטון מינה מרואן את בנו מוחמד למפקד הצבא בחזית הפרת שם מצאו שבטי הקיס מקלט. עבדאללה אבן זאיד מונה למפקד הצבא בחזית דרום עיראק ומרואן עצמו בלווית בנו עבד אל-עזיז ואבו בחדל יצאו לכבוש מחדש את מצרים משלטון נציגיו של אבן זובייר. למרות שמרואן לא הצליח לדכא את מרד אבן אל זובייר השושלת האומיית שבה לאיתנה. מרואן שקד על הכשרת בניו לתפקידים פיקודיים כדי שלא ייווצר מצב של ואקום שלטוני בעקבות שליט חסר יכולת כמו מועואיה השני. מראשית ימיו כח'ליף מינה מרואן את בנו הבכור עבד אל-מלכ ליורש, בזכות הבהירות בירושה לא הייתה לעבד אל-מליכ בעיה לעלות לשלטון עם מות אביו בשיבה טובה באפריל 685.
אחד מצאצאיו, עדי אבן מסאפר היה דרוויש סופי ומייסד הדת היזידית.
הנצחתו
מסגד על שם מרואן נחנך בשנת 1996 באורוות שלמה.
סמל אדמונטון
סמל אדמונטון הוענק לעיר אדמונטון שבפרובינציית אלברטה שבקנדה ב-28 באוקטובר 1994.
במרכז הסמל מופיע שלט אצולה המתאר את מאפייני העיר. בחלקו העליון של שלט האצולה מופיעה שמש המסמלת את המספר הרב יחסית של ימים שמשיים ביחס לשאר חלקי קנדה. במרכז שלט האצולה מופיע גלגל שיניים בעל כנפיים המסמל את התעשייה ואת תחום התעופה המהווים תחומי כלכלה חשובים באדמונטון כיום. מתחת לפס הכחול הגלי המסמל את נהר צפון ססקצ'ואן מופיעה אלומת שיבולי חיטה המסמלים את החקלאות - ענף שהיווה את החשוב בענפי הכלכלה של העיר בעבר.
משני צידי שלט האצולה עומדים התומכים - מימין אתנה, אלת החוכמה, המסמלת את תחום החינוך המפותח של העיר ואת אוניברסיטת אלברטה ומשמאל חוקר ארצות המהווה תזכורת לסחורי הפרוות שהקימו את היישוב הראשון באזור.
מעל מגן האבירים מופיעה אלה המסמלת את היותה של העיר בירת הפרובינציה. מעלה האלה רשום שם העיר באנגלית: "Edmonton".
ישיבת בית יעקב (וויגה)
ישיבת בית יעקב (נקראת גם: מדרש בית יעקב; 1658–1690 [בערך]), הייתה הישיבה הגדולה והחשובה ביותר בירושלים במאה ה-17. היא נוסדה על ידי רבי ישראל יעקב חאגיז, במימון האחים הגבירים ממשפחת וויגה בליבורנו. בישיבה למדו תלמידים כמעט בכל הרמות והגילאים והיא הוציאה חכמים בעלי שם, ומהם: רבי חזקיה די סילוה מחבר הספר "פרי חדש", רבי משה בן חביב, ורבי חיים אבולעפיה, מייסד היישוב היהודי בטבריה.
היסטוריה
במחצית הראשונה של המאה ה-17 יצא רבי ישראל יעקב חאגיז, בן לשושלת רבנים מקהילת המגורשים בפאס, ממרוקו, כשבכוונתו לעלות לארץ ישראל. בדרכו לארץ הוא עבר בסלוניקי שהייתה מרכז תורני חשוב ביותר ליהודי המזרח באותה התקופה, הוא התרשם מקרוב מישיבותיה ומהסדרים ששררו בהן למופת. בהשראת ההתרשמות מישיבות סלוניקי הוא הגה תוכנית לייסד ישיבה דומה בירושלים, ופרסם את תוכניתו בערים שונות באימפריה העות'מאנית. לאחר שהסתובב בערי האימפריה העות'מאנית הוא הגיע לאיטליה והדפיס שם כמה מספריו. בספריו הוא מעלה על נס את משאלת לבו להקים את הישיבה בירושלים. בליבורנו הוא פגש שלושה אחים עשירים: אברהם ישראל, יעקב ורפאל ממשפחת וויגה. אחים אלו הקדישו סכומי עתק בבנקים של ליבורנו ואמסטרדם למען הקמת בית מדרש בירושלים אשר יסייע לענייה וחכמיה. רבי יעקב הותיר עליהם רושם עז והם נרתמו להוות גב כלכלי לישיבה שבדרך.
בישיבה למדו תלמידי ירושלים מגיל הילדות ועד זקנה. יצאו ממנה תלמידים מפורסמים שהיו מנהיגי קהילות בארץ ישראל ובתפוצות, וכן מחברי ספרים על התלמוד ופסיקה הלכתית (ראו להלן).
על אף שמתלמידי הישיבה יצא נביאו של שבתאי צבי, נתן העזתי, ראשי הישיבה וכמה מתלמידיה הובילו התנגדות תקיפה לשבתאי צבי וכת מאמיניו, ומהם ידועים ראשי הישיבה: הרב חאגיז והרב גאלנטי, רבי משה חאגיז, בנו של רבי ישראל יעקב ונכדו של רבי משה גאלנטי, ורבי שלמה אלגאזי.