cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הערב החדש
"הערב החדש" (הייתה ידועה כ"ערב חדש", בין יוני 1982 למאי 2017) הייתה אחת התוכניות הוותיקות והמצליחות של הטלוויזיה החינוכית הישראלית. התוכנית, בפורמט ותחת השם "הערב החדש", שודרה בין 4 ביוני ל-3 באוגוסט 2017, מדי יום חול בשעות 16:59-16:29 בערוץ כאן 11, במסגרת שידורי החינוכית בערוץ, ומ-8 באוגוסט עד ירידתה מהאוויר בערוץ הבית של החינוכית.
התוכנית האחרונה של "ערב חדש" שודרה בחודש מאי 2017. זמן קצר לאחר מכן שודרה במתכונת ובשמה המעודכן "הערב החדש".
התוכנית סיימה את שידוריה לאחר 36 שנות שידור, לקראת סגירת הטלוויזיה החינוכית. המהדורה האחרונה, אותה הגיש דן מרגלית, שודרה ב-5 באוגוסט 2018.
היסטוריה
התוכנית עלתה למרקע ב-7 ביוני 1982 ביומה השני של מלחמת לבנון הראשונה, בהחלטה יוסי רונן, איש הטלוויזיה הלימודית, ואילון שליו, סגן מפקד גלי צה"ל, לשדר תוכנית משותפת בשעות אחר הצהריים. התכנית החלה כתוכנית דרישות שלום של חיילים מן החזית ומבזקים של גלי צה"ל (בהגשת עדי טלמור) בשם "שלום הגליל". מנהל הטלוויזיה החינוכית, יעקב לורברבוים, גייס לתפקיד המגיש את דן מרגלית. התכנון המקורי היה שהתוכנית תתקיים כמה ימים בלבד, עד שיגיע צה"ל אל קו 40 הקילומטרים מהגבול. כעבור 10 ימים, משלא הושג יעד זה, נועצה מנהלת התוכניות בטלוויזיה החינוכית, יוהנה פרנר, עם מרגלית, והחליטה להותיר את התוכנית על המרקע. עורכה הראשון של התוכנית היה יוסי רונן.
אות הפתיחה הראשון של התוכנית הולחן על ידי נורית הירש ואות הפתיחה השני והמפורסם של התוכנית הולחן בידי אלדד שרים.
לטענת עוז אלמוג התוכנית שינתה את הרגלי הצפייה בטלוויזיה של הקהל הבוגר לשעה 17:00 מאשר המצב שהיה עד אז כאשר השידורים לקהל הבוגר בערוץ הראשון שהחלו בשעה 20:00.
בראשית דרכה סבלה התוכנית, שהוגדרה בידי קברניטי התחנה כ"חצי השעה של החדשות הרכות", מתחרות קשה עם "מבט", ולא פעם נטען ששידורה בפועל חורג מהמנדט של הטלוויזיה הלימודית. כך למשל משהשיגה התוכנית ריאיון בלעדי עם עיזאת נאפסו, הוא הוחרם במבט. התוכנית אף סבלה מניסיונות התערבות של שרי החינוך הממונים עליה, לרבות ניסיון כושל של יצחק נבון למנוע את העברת גדעון רייכר מתפקיד מגיש. כן נוצר חיכוך בין התוכנית לבין השר הממונה סביב פרשת הפרוות של רעיית נבון, אופירה.
לטענת מרגלית, אחד מיתרונותיה של התוכנית הוא איטיות השיחות שמתנהלות בה והחזרה על דברי המשתתפים באופן שהופך אותה למובנת יותר על ידי הצופים בהשוואה לתוכניות אקטואליה אחרות.
מסוף שנות ה-80 ובמהלך שנות ה-90 שודרה בימי שישי בצהריים התוכנית "מוסף המוספים" שהיוותה תוכנית בת של "ערב חדש", וסוכמו בה אירועי השבוע החולף.
במרץ 1989 השתמש חיל האוויר בשם התוכנית כשם קוד לטיסה בה עלו לישראל 303 מיהודי אתיופיה, במסגרת מבצע אחים ג'.
בשנת 1990 חודשה תפאורת האולפן והוחלף אות הפתיחה. אולפן זה שימש את התכנית עד לשנת 2006.
בשנת 1997, רמז בטלוויזיה אהוד ברק כי הפרשן המשפטי משה נגבי לא פעל כשורה בעת ששירת כתובע צבאי. בעקבות זאת הוחלט ב"ערב חדש" לערוך בנושא ריאיון עם הפרקליט דניאל פרידמן, שהיה מפקדו של נגבי, אך ברגע האחרון כשכבר היה באולפן, ובעקבות לחץ שהפעיל נגבי על עורכי התוכנית, הוא בוטל. מרגלית כתב כי "זה היה יום רע ל'ערב חדש'".
ב-22 ביוני 2008 התחדשה המהדורה וצורפה העיתונאית מיה בנגל כמגישה קבועה לצד רונן ברגמן ודן מרגלית, ומאוחר יותר צורפה גם העיתונאית טלי ליפקין שחק. בנוסף, התארכה המהדורה ב-15 דקות תחילה ובהמשך ב-26 ושודרה לראשונה גם בערוץ 23 (ששודר אז רק למנויי הכבלים והלווין). כתוצאה מכך רק חלקה הראשון שודר בערוץ 1, וזאת מפני ששעות השידור של הטלוויזיה החינוכית בערוץ מסתיימות ב-17:34 בערב (כמחצית השעה לפני סיום התוכנית, פרט למקרים יוצאי דופן). לכן רק בערוץ 23 ובאתר האינטרנט של הטלוויזיה החינוכית, ניתן היה לצפות בתוכנית במלואה. במהלך אולימפיאדת לונדון בשנת 2012 שידר הערוץ הראשון את המשחקים האולימפיים במשבצת השידור של התוכנית, ולראשונה בתולדותיה היא הועברה רק בערוץ 23 ולא בערוץ 1.
ביולי 2011 זכו שרה ב"ק, עידן קוולר ואראל סג"ל במכרז להנחיית התוכנית, והצטרפו לדן מרגלית.
בשנים 2014–2018 שודרה בטלוויזיה החינוכית גרסה שבועית של התוכנית שהייתה מותאמת לילדים ונקראה "ערב חדש לילדים".
בדצמבר 2016 נערך מכרז חדש לצוות המנחים של התוכנית שבסופו נבחרו מחדש העיתונאים דן מרגלית, אראל סג"ל ושרה ב"ק, ואליהם הצטרפה העיתונאית ליטל שמש.
ב-14 במאי 2017 שודרה בפעם האחרונה בערוץ הראשון. התוכנית הייתה אמורה לחזור לשידור בערוץ כאן 11 החל מ-15 במאי במתכונת מגזינית יותר, אך שידורי החינוכית בתאגיד לא עלו עקב עיצומי עובדים. ב-4 ביוני באותה שנה חזרה המהדורה במתכונת מחודשת ובשם "הערב החדש", לאחר שנחתם הסכם שידורי החינוכית בתאגיד השידור הישראלי. במתכונתה החדשה התוכנית הועברה לשעה 16:30, והמשיכו להגיש אותה לסירוגין דן מרגלית, אראל סג"ל, שרה ב"ק וליטל שמש. במתכונת החדשה מבזק חדשות לא שולב בתוכנית. בנוסף, חצי שעה אחר כך, שודרה התוכנית רק בערוץ 23.
התוכנית ירדה משידור ב"כאן 11" עם החלטת התאגיד להפסיק את שידורי החינוכית בערוץ ב-3 באוגוסט 2017. ב-8 באוגוסט פורסם בטוויטר של החינוכית כי התוכנית תעבור להיות משודרת בערוץ 23 מדי ערב ב-19:30. בעקבות סגירת הטלוויזיה החינוכית סיימה את שידוריה ב-5 באוגוסט 2018.
ראש ממשלת קרים
ראש ממשלת קרים, רשמית יו"ר מועצת השרים של הרפובליקה של קרים הוא ראש הממשלה של הרפובליקה של קרים, (בעבר הרפובליקה האוטונומית של קרים באזור דרום אוקראינה) ובכך עומד בראש הרשות המבצעת של חצי האי והוא כפוף לראש הרפובליקה ולמועצת המדינה של קרים.
דרכי מינוי
מאז 2014 ממונה ראש הממשלה על ידי ראש רפובליקת קרים, לאחר אישור מועצת המדינה של קרים (הפרלמנט המקומי). ראש הרפובליקה של קרים יכול לנהל בעצמו את ממשלת קרים, כפי שעשה זאת אקסיונוב בשנים 2014–2019, אך עליו לזכות באישור מועצת המדינה.
קול פאלמר
קול ג'רמיין פאלמר (באנגלית: Cole Jermaine Palmer; נולד ב-6 במאי 2002 במנצ'סטר שבאנגליה) הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת מנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג.
קריירת מועדונים
פאלמר גדל במחלקת הנוער של מנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג. ב-30 בספטמבר 2020 ערך פאלמר את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 0–3 על ברנלי במסגרת הסיבוב הרביעי של גביע הפוטבול ליג. ב-27 באוקטובר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כשהחליף את קווין דה בראונה בדקה ה-82 בניצחון 0–3 על אולימפיק מרסיי במסגרת שלב הבתים לעונת 2020/2021.
ב-21 באוגוסט 2021 הוא ערך את הופעתה הבכורה שלו בפרמייר ליג, כשהחליף את אילקאיי גונדואן בדקה ה-69 בניצחון 0–5 על נוריץ' סיטי במסגרת המחזור השני לעונת 2021/2022. ב-21 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–6 על וויקומב וונדררס במסגרת הסיבוב השלישי של גביע הפוטבול ליג. ב-19 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון על קלאב ברוז' במסגרת שלב הבתים לעונת 2021/2022.
ב-15 באוגוסט 2023 הבקיע פאלמר את שער השווין נגד סביליה בסופרקאפ האירופי שהוביל לפנדלים שבהם מנצ'סטר סיטי זכתה בתואר הסופרקאפ הראשון שלה.
ג'ק ויינסטין
ג'ק ויינסטין (באנגלית: Jack Weinstein) הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית. בתפקידו האחרון שירת כסגן ראש מטה חיל האוויר האחראי על ההרתעה האסטרטגית והנשק הגרעיני של ארצות הברית.
ביוגרפיה
ב-1982 סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת מסצ'וסטס-לואל והתגייס לחיל האוויר. שירת כקצין הפעלה ושיגור של טילים בליסטיים בין יבשתיים.
בשנים 1999–2001 פיקד על טייסת לווייני ההתראה השנייה, המפעילה את מערכת SBIRS. בשנים 2003–2005 פיקד על להק המבצעים של כנף הטילים 90. ביוני 2005 מונה למפקד כנף החלל ה-30 בבסיס חיל האוויר ונדנברג. במרץ 2007 מונה לראש מחלקת תוכניות בפיקוד החלל של חיל האוויר ובמהלך ביצוע תפקיד זה קודם לדרגת בריגדיר גנרל. באוגוסט 2009 מונה לסגן ראש מחלקת תוכניות באגף התכנון האסטרטגי של חיל האוויר, ביולי 2011 מונה לראש המחלקה, וחודשים ספורים אחר כך קודם לדרגת מייג'ור גנרל. באפריל 2012 מונה לראש אגף מבצעי אוויר, חלל וסייברספייס בפיקוד החלל. ביוני 2013 מונה לסגן מפקד פיקוד התקיפה הגלובלית של חיל האוויר של ארצות הברית.
באוקטובר 2013 מונה למפקד חיל האוויר העשרים של ארצות הברית, המהווה את כוח הטילים בליסטיים בין-יבשתיים של ארצות הברית, ולמפקד כוח המשימה 214 בפיקוד האסטרטגי.
בנובמבר 2015 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה לראש אגף הרתעה אסטרטגית ונשק גרעיני במטה חיל האוויר. הוא פרש משירות הקבע בדצמבר 2018.
לאחר פרישתו מונה לפרופסור שלא מן המניין לביטחון בינלאומי באוניברסיטת בוסטון.
לויינסטין תואר ראשון במשפט פלילי מאוניברסיטת מסצ'וסטס לואל ותואר שני בניהול מאוניברסיטת האווירונאוטיקה אמברי-רידל. הוא בוגר המכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר, בעל תואר שני באסטרטגיית משאבים לאומיים מהאוניברסיטה לביטחון לאומי ובוגר התוכנית לבכירים של בית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד.
חסידות קרלין
חסידות קרלין היא חצר חסידית שנוסדה בעיירה קרלין (היום פרוור של העיר פינסק בבלארוס) על ידי רבי אהרן ("הגדול") מקרלין, תלמידו של המגיד ממזריטש. היא אחת החצרות הוותיקות בתנועת החסידות. בשנות ה-50 של המאה ה-20 נחלקה החסידות לשתי חצרות. הגדולה יותר נקראת קרלין-סטולין, בראשות רבי ברוך שוחט, ומונה כ-2,400 משפחות. השנייה נקראת כיום פינסק-קרלין ובראשה עומד רבי אריה רוזנפלד, ומונה כ-500 משפחות.
אחד המאפיינים הבולטים של חסידות קרלין הוא התפילה המלווה בצעקות.
היסטוריה
חסידות קרלין הייתה מהחצרות החסידיות הראשונות, ומהראשונות שהעמידו שושלת אדמו"רים. בתחומי המרחב הליטאי היא הייתה החסידות הבולטת והמשפיעה ביותר. גם במרחב הווהליני היא הייתה בין הבולטות (לצד חצרות צ'רנוביל). לפני השואה השפעתה הגיעה עד לפולין, והייתה קיימת אף קהילה של חסידי קרלין בוורשה. במהלך השנים החלה החצר לפעול גם בארץ ישראל ובארצות הברית, וכך לאחר השואה והקומוניזם שהכחידו את החסידות באירופה, הייתה לה תקומה.
האדמו"ר הראשון בחסידות היה רבי אהרן הגדול מקרלין (תצ"ו (1736 - י"ט בניסן תקל"ב (1772) מתלמידיו החשובים של המגיד ממזריטש. בהשפעת דודו ר' מנל'ה התקרב למגיד ממזריטש. בשליחות רבו (שפעל בווהלין), הוא נשלח יחד עם רבי מנחם מנדל מוויטבסק להפיץ את החסידות בליטא. הוא הקים את המרכז החסידי ב בעיר קרלין (פרבר של פינסק). רבי אהרן הגדול הצליח בפועלו, והוא קירב רבים לחצר המגיד, בהם מפורסם רבי חייקל מאמדור.
לאחר פטירתו בגיל צעיר במיוחד (36), כשהוא משאיר אחריו את בנו הילד אשר, מונה תלמידו רבי שלמה מקרלין לממלא מקומו כמנהיג חסידי ליטא (כשבמקביל רבי מנחם מנדל מוויטבסק כיהן כמנהיג חסידי רייסין ואחריו רבי שניאור זלמן מליאדי). בתקופתו התעצמה המחלוקת על החסידות וחסידי קרלין היו הראשונים להיפגע ממנה בשל קרבתם לוילנה משם יצאו החרמות נגד החסידות, ובכתבי המתנגדים וכתבי ההלשנות מכונים כל החסידים בשם "קרלינים". בשנת תקמ"א (1781) נאלץ רבי שלמה לברוח ללודמיר שבווהלין. בי"ז בתמוז ה'תקנ"ב (1792) נורה רבי שלמה מקרלין על ידי קוזקים, וכעבור שישה ימים, בכ"ב בתמוז, נפטר מפצעיו.
לאחר הרצחו מונה כממלא מקומו רבי אשר מסטולין, בנו של רבי אהרן מקרלין שגדל והתחנך בבית רבי שלמה מקרלין. רבי אשר נסע ל-110 צדיקים בדורו, והיה גם תלמידם של רבי ברוך ממז'יבוז' והמגיד מקוז'ניץ. לאחר פטירת רבי שלמה מקרלין הוא החל לכהן כאדמו"ר בז'לחוב שבפולין, בה נישא בשנית לפייגא אלמנת רבי אהרן שותק מז'לחוב. בז'לחוב הוא קיבץ סביבו עדת חסידים, חלקם תלמידי רבי לוי יצחק מברדיצ'ב שכיהן שם לפני כן כרב. בשנת תקס"א חזר לליטא, לעיירה סטולין הסמוכה לקרלין שעל שמה הוא נקרא, רבי אשר מסטולין. בשנת ה'תק"ע (1810) שב לקרלין. בתקופת הנהגתו גדל מספר החסידים של קרלין. רבי אשר פעל לגיוס כספים עבור החסידים שגרו בארץ ישראל, ועמד בקשר עם רבי אברהם מקאליסק, מראשי עליית החסידים לארץ ישראל. רבי אשר נפטר בכ"ו בתשרי ה'תקפ"ז (1826) ונטמן ליד קבר אביו בקרלין.
אחריו כיהן בנו רבי אהרן מקרלין (תקס"ב 1802 - י"ז בסיוון ה'תרל"ב (1872). הוא התמנה לאדמו"ר בגיל 25 שנה. בשנת תרכ"ד עבר מקרלין לסטולין. בתקופתו גדל מאוד מספר החסידים והוא היה נחשב לגדול האדמו"רים באזור ליטא-ווהלין. ספרו "בית אהרן" הוא ספר יסוד לחסידות קרלין. רבי אהרן ביסס את דרך חסידות קרלין וכן את מנהגי החסידות, והיה בעל הנהגות ייחודיות ומקוריות. כאביו, פעל למען היישוב בארץ ישראל, ושלח חסידים ארצה. הוא קנה את בית הכנסת של רבי מנחם מנדל מוויטבסק בטבריה, ובתקופתו הוקם בית כנסת של חסידי קרלין בירושלים, למרות התנגדות מקומית למהלך. בתקופתו כבר החלו נסיעות חסידים מארץ ישראל לקרלין. הוא מכונה בחסידות האדמו"ר הזקן כיוון שהאריך ימים וכיהן שנים רבות באדמו"רות.
לאחר פטירתו מונה בנו רבי אשר מסטולין (השני - מכונה אדמו"ר הצעיר) שכבר בחיי אביו התנהג בגינוני אדמו"רות לצד אביו. הוא לא האריך ימים ונפטר כעבור שנה אחת, בט"ו באב ה'תרל"ג (1873), בעיר דרוהוביטש במגפה שהשתוללה אז בעיר. אשתו הראשונה חיה הייתה בתו של רבי מנחם נחום טברסקי ממקארוב, ולאחר שנפטרה בלידתה - נשא לאשה את אחותה שיינה צביה. אחרי כ-14 שנות נישואין שבהן לא ילדה, התגרש ממנה ונשא לאשה את אשתו השלישית, שרה דבורה, בתו של רבי אלימלך שפירא מגרודז'יסק ואלמנתו של רבי יחיאל יעקב מקוז'ניץ.
רבי ישראל הותיר אחריו שישה בנים, שחלקם שימשו כאדמו"רים:
בשואה נספו ארבעה מהאחים: רבי אשר ורבי משה נספו בטבח שנערך ביהודי סטולין בערב ראש השנה. רבי אברהם אלימלך מקרלין נרצח, לפי המסורת המקובלת בין החסידים, בי"ד בחשוון תש"ג (1942). רבי אהרן נרצח בורשה, ככל הנראה בחודש אב. כמעט כל החסידים האירופאים נרצחו גם הם בשואה, ותקומתה של החסידות הייתה מהחסידים אשר עלו לפני השואה לארץ ישראל ואלה שהיגרו לארצות הברית.
השפעה
בדור השלישי לחסידות, כיהן בליטא רבי חייקל מאמדור, שהנהיג עדה חסידית בדרך רבו רבי אהרן הגדול.
בדור הרביעי לחסידות, מספר תלמידים של רבי שלמה מקרלין, אדמו"רה השני של החסידות, הקימו חצרות משלהם. מהם היה רבי מרדכי מלעכוויטש, אבי חסידות לעכוויטש, ממנה הסתעפו גם חצרות קוברין, קוידנוב (ממנה יצאה גם חסידות נובומינסק) וסלונים. חסידות לעכוויטש הייתה בהמשך חסידות בת של חסידות קרלין, כשאדמו"רה, רבי מרדכי השני, היה אחיינו של רבי אהרן השני מקרלין, והיה נוסע אליו יחד עם חסידיו. חסידות נוספת של תלמידו של רבי שלמה מקרלין, הייתה חסידות סטרליסק מיסודו של רבי אורי מסטרליסק, ממנה יצאה גם חסידות סטרטין. בחצרות אלו ונוספות, בדומה לחסידות קרלין, היה נהוג לצעוק בתפילה.
בהמשך הדורות הושפעו חצרות חסידיות נוספות מחסידות קרלין. רבי דוד צבי שלמה בידרמן, בנו של רבי אלעזר מנדל בידרמן האדמו"ר מלעלוב, היה לחסידו של רבי אהרן השני מקרלין. הוא נסע אליו מארץ ישראל והקים את בתי הכנסת של חסידי קרלין בירושלים ובצפת. לאחר שמונה לאדמו"ר מלעלוב, בלחצה של אמו, עירב את מנהגי ודרך קרלין במנהגי לעלוב.
רבי אשר השני מסטולין, נישא לאלמנתו של רבי יחיאל יעקב מקוז'ניץ. בנה, רבי ירחמיאל משה הופשטיין, גדל בסטולין, אצלו ואצל אביו רבי אהרן. לימים, כשמונה לאדמו"ר מקוז'ניץ, הוא נהג במנהגי קרלין ובדרכיה. הוא השפיע ברוח זו גם על דודו וחתנו, רבי קלונימוס קלמיש מפיאסצנא, שהתייתם וגדל אצלו.
בדור הנוכחי ניכרת השפעה של חסידות קרלין על "חבורת אמונת ישראל" של הרב משה וולפסון.
חסידות קרלין בארץ ישראל
חסידות קרלין הייתה פעילה מראשיתה ביישוב הישן בארץ ישראל. רבי יעקב (נפטר ב-ה'תקמ"ז 1787), בנו של רבי אהרן הגדול, עלה לארץ ישראל בסביבות שנת ה'תק"ל (1770) והקים את הגרעין החסידי הראשון בארץ, שבע שנים לפני עליית תלמידי הבעל שם טוב. כל אדמו"רי קרלין עודדו עלייה לארץ. מקומה המרכזי של חסידות קרלין בקהילת החסידים בטבריה ובירושלים הביא חסידים רבים להצטרף לחסידות זו בארץ ללא שביקרו אצל האדמו"ר. בדור האחרון לפני השואה ביקרו שלושת האדמו"רים בארץ, בפרט רבי אברהם אלימלך שביקר בה ארבע פעמים. כתוצאה מכך הייתה חסידות קרלין בין החצרות החסידיות הגדולות בארץ ישראל.
הגרעין הראשון של חסידי קרלין התיישב בטבריה, כשמרכזו בבית הכנסת של רבי מנחם מנדל מוויטבסק על שפת ים כנרת. בית הכנסת שופץ בסיוע האדמו"ר בעל הבית אהרן מקארלין. חלק מן החסידים עברו לירושלים ובשנות השבעים של המאה ה-19 הקימו בעיר העתיקה בית כנסת.
בתקופת רבי ישראל מסטולין הוקמו בתי כנסת בשכונת בית ישראל בירושלים, בצפת ובחיפה.
בתקופת בניו של רבי ישראל נוסדו עוד קהילות ובתי כנסת של חסידי קרלין ובנותיה ובתל אביב היו שלושה בתי כנסת (של חסידי שלושת האדמו"רים). חסידי קרלין שבירושלים היו כפופים בעיקר למרותו של רבי אברהם אלימלך מקרלין, ואלו שבתל אביב סרו ברובם למרותו של רבי משה מסטולין. שניהם הקימו ישיבות בישראל. בישיבת "בית אהרן" בירושלים כיהן הרב יהושע השיל הלטובסקי כראש ישיבה. בשנת ה'ת"ש (1940) הוקמה ישיבה נוספת בירושלים בשם "פאר ישראל" שבה כיהן הרב משה הולצברג כראש ישיבה. בתל אביב הוקמה ישיבת "בית ישראל" בנשיאותו של רבי משה מסטולין.
לאחר מלחמת השחרור, שבה נכבשה העיר העתיקה על ידי הירדנים, הקימו פליטי העיר העתיקה בית כנסת בשכונת קטמון. בית כנסת זה היה פעיל עד אמצע שנות ה-80, אז נפטרו או עזבו החסידים שהתגוררו שם. בשנות ה-40 הוקם בית כנסת של חסידי קרלין בגבעתיים. בית כנסת זה פעיל עד היום, אך אין בו חסידי קרלין.
חסידות קרלין בארצות הברית
חסידות קרלין החלה להתבסס בארצות הברית החל משנת ה'תר"ם (1880) לאחר שיהודים רבים נמלטו מהפוגרומים והרדיפות ברוסיה. בהמשך, עודד רבי ישראל מסטולין את חסידיו לנסוע לארצות הברית באומרו שעתיד היהדות נמצא באמריקה. בתי כנסת של החסידות הוקמו בלואר איסט סייד ובבראונזוויל שבניו יורק. בשנת ה'תרפ"ד (1924) היגר לארצות הברית בנו של רבי ישראל, רבי יעקב חיים פרלוב. הוא הקים בית כנסת נוסף בניו יורק, בוויליאמסבורג. בתי כנסת הוקמו גם בשיקגו (בשיתוף עם חסידות קוברין) ובדטרויט. בתקופה זו מנו חסידי קרלין בארצות הברית מאות חסידים. עקב הקשיים בשמירת הדת בתקופה זו רוב הדור הצעיר עזב את הדת.
רבי יעקב חיים נפטר בשנת ה'תש"ו ללא ילדים. שנתיים לאחר פטירתו הגיע לארצות הברית אחיו רבי יוחנן, שהתיישב בוויליאמסבורג ופתח ישיבה ומוסדות חינוך. בסוף ימיו הוא העביר את מרכז החסידות לבורו פארק. הוא נפטר בשנת ה'תשט"ז (1955).
נכדו, האדמו"ר הנוכחי מקרלין-סטולין, התגורר בבורו פארק, עד עלייתו לישראל בתחילת שנות ה-90.
חסידות קרלין לאחר השואה
רבי יוחנן פרלוב מלוצק (ז' באב ה'תר"ס, 1900 – כ"א בכסלו ה'תשט"ז, 1955), בנו השישי של רבי ישראל מסטולין, התגורר לפני השואה בלוצק והנהיג את חסידי קרלין באזור וואהלין. לאחר המלחמה נשאר רבי יוחנן יחידי מבין אחיו והפך לאדמו"ר המרכזי של חסידות קרלין. בשנת ה'תש"ו (1946) עלה לארץ ישראל וכעבור שנתיים עבר לארצות הברית. רבי יוחנן פיתח את החצר והקים מרכזים חדשים וגדולים בארצות הברית ובארץ ישראל. נפטר בארצות הברית בכ"א בכסלו ה'תשט"ז (1955) ונקבר שם. כעבור שנה הועלתה גופתו והובאה לקבורה בבית הקברות בטבריה.
בתו פייגא (נפטרה ט' בכסלו ה'תש"ע) נישאה לעזרא שוחט ולהם נולדו שני בנים ובת: האדמו"רים רבי ברוך מאיר יעקב שוחט ורבי יוחנן שוחט, ובתם רבקה הנשואה לרב יעקב ברוך לעדרייך, רב בית הכנסת של חסידי קרלין בארצות הברית.
הפילוג בחסידות
לאחר פטירתו של רבי יוחנן מלוצק קיבלו עליהם רוב חסידי קרלין, ובפרט הצעירים שבהם, לאדמו"ר את רבי ברוך, שהיה אז ילד צעיר. רוב זקני העדה העדיפו לקבל את הנהגת רבי משה מרדכי בידרמן מלעלוב. לאחר האיחוד נקראה חסידות זו 'קרלין לעלוב'. לאחר פטירתו של רבי משה מרדכי הנהיג במשך תקופה קצרה בנו, רבי שמעון, גם את חסידי קרלין, אך בעקבות רצונו שלא ליטול חלק במחלוקת - הוא החליט לפרוש מתפקיד זה והחסידות בראשותו שבה להיקרא לעלוב בלבד. בעקבות זאת קיימו 'זקני קרלין' בחירות פנימיות שבסופן נבחר רבי אהרן רוזנפלד לכהן כאדמו"ר.
בהסכם בוררות בין שני הפלגים הוחלט כי החסידות בראשות רבי ברוך שוחט תיקרא קרלין-סטולין ואילו זו של 'זקני קרלין' בראשות רבי אהרן רוזנפלד תיקרא פינסק-קרלין. במסגרת ההסכם נדחתה התביעה של קרלין-סטולין על בית המדרש של קרלין שבשכונת 'בית ישראל' בירושלים, משום שרוב המתפללים בבית הכנסת נמנו על חסידי 'פינסק קרלין'.
בהמשך פרשה מחסידות קרלין-סטולין קבוצה נוספת בראשות הרב יוסף צינווירט, ונקראה בשם קהל חסידי ירושלים. מרכז קהילה זו בשכונת הבוכרים. פלג זה בתחילה לא מינה לעצמו אדמו"ר. בשנת ה'תשס"א מינה חלק מן הקהילה את הרב אברהם חנון כמנהיג, על אף התנגדותו של הרב צינווירט, ובחודש אדר ה'תשס"ז הוא נבחר לאדמו"ר. חלק קטן מהקהילה פרש וקיבל על עצמו את האדמו"ר מלוצק, רבי יוחנן שוחט, אחיו של האדמו"ר מקרלין-סטולין.
החסידות כיום
בחסידות קרלין כאלפיים בתי אב, רובם בישראל. בית המדרש המרכזי של החסידות, "היכל רבנו יוחנן", שוכן בשכונת הבוכרים בירושלים. מרכז נוסף של החסידות הוא בגבעת זאב ליד ירושלים, שם גר האדמו"ר מאז 1996. במרכז זה קרסה בשנת 2021 טריבונה וגרמה למותם של שלושה אנשים ולפציעת כ־220. מרכזים נוספים של החסידים בישראל ישנם בבני ברק, ביתר עלית, מודיעין עילית וטבריה.
לחסידות ישיבות בירושלים, בני ברק, ביתר עילית, מודיעין עילית ובטבריה. בארצות הברית לחסידות יש קהילות בבורו פארק (כולל ישיבה קטנה וגדולה), מונסי ולייקווד. לחסידות יש גם בית כנסת בשכונת סטמפורד היל בלונדון.
קובץ בית אהרן וישראל
"קובץ בית אהרן וישראל" הוא כתב עת תורני היוצא לאור על ידי מכון בית אהרן וישראל. הגיליון הראשון של כתב העת יצא בחודש ניסן ה'תשמ"ו (1986) ומאז הוא יוצא לאור 6 פעמים בשנה. בתחילת כל גיליון מופיע מדור "גנוזות" ובו כתבי יד שמפורסמים לראשונה, בדרך כלל מספרייתו של האדמו"ר מקרלין. בחלק המרכזי מובאים מאמרים למדניים ובירורי הלכה שנכתבו על ידי רבנים מחסידות קרלין ורבנים אחרים. כמו כן, מובאים בכתב העת מכתבי הקוראים ובהם הערות תורניות קצרות על נושאים שונים וכן קיים מדור היסטורי, בעיקר אודות חסידות קרלין ומנהגיה. הגיליונות זמינים להורדה באתר HebrewBooks.
דרך החסידות
החסידות מפורסמת בשל המנהג לצעוק בתפילה. מנהג זה היה נפוץ בין חלק מתלמידי המגיד ממזריטש כמו רבי לוי יצחק מברדיצ'ב ואף נתמך על ידי רבי שניאור זלמן מלאדי באיגרתו בנושא תפילה.
החסידות מדגישה גם את לימוד התורה ואת מידת האמת. אדמו"רי החסידות התנגדו לניסיונות לטפס לדרגות רוחניות גבוהות מדי וללימוד מרובה של ספרי חסידות. בחסידות הייתה התנגדות לדרכה השכלתנית של חסידות חב"ד, והיא חינכה לאמונה פשוטה. החסידות דוגלת בצניעות והימנעות מפרסום של שם החסידות או מהתערבות בענייני ציבור, וזאת על פי צוואתו של רבי ישראל מסטולין. נושא נוסף המודגש בחסידות הוא עניין השמחה. החסידות מפורסמת בשל ניגוני הריקוד העליזים שלה ובכך שבטישים ובאירועים אחרים מוקדש זמן רב לריקודים.
אדמור"י קרלין התנגדו לציונות ולתנועת המזרחי, ואף באגודת ישראל לא תמכו באופן חיובי. כיום באופן רשמי החסידות אינה מעורבת בפוליטיקה הישראלית, וזאת בהוראת האדמו"ר הקודם, רבי יוחנן. בכמה מקרים התיר האדמו"ר התמודדות של חסידים למועצות של עיריות, לפרק זמן מוגבל.
עם זאת, בניגוד לרוב רבני יהדות התורה לא היסס האדמו"ר הנוכחי למחות בפומבי נגד תוכנית ההתנתקות ואף ביקר במהלך ביצועה בגוש קטיף. עד לתקופתו נחשבו חסידי קרלין בישראל (ובעיקר בירושלים) כמשתייכים לעדה החרדית. כיום מוסדות החסידות נהנים מתקציבים ממשלתיים. האדמו"ר אינו מורה באופן רשמי אם להצביע, אולם רוב החסידים משתתפים בבחירות לכנסת.
האדמו"ר הנוכחי מתיר לחסידיו להחזיק סמארטפונים מוגנים, עם הגבלות בנוגע לרשתות החברתיות.
חסידות לוצק
בשנת ה'תשנ"ו הכתירה קבוצת חסידים כאדמו"ר מלוצק את רבי יוחנן שוחט, אחיו של האדמו"ר הנוכחי מקרלין-סטולין, בהסכמת האח. מרכז החסידות היה בשכונת הבוכרים בירושלים. בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 נבנה מבנה קבע לחסידות בשכונת שמואל הנביא-נווה צבי. בתי כנסת נוספים קיימים בביתר עילית ובבית שמש.
אל החסידות הצטרפו חסידים מקרלין סטולין וקהל חסידי ירושלים, וכן חסידים נוספים. לחסידות לוצק כמה עשרות משפחות של חסידים ואוהדים בישראל ובחוץ לארץ.
רבי יוחנן הוא חתנו של רבי ישראל צבי יאיר דנציגר, האדמו"ר מאלכסנדר.
ספרי החסידות
כמו כן מופיעים דברי תורה וסיפורים מאדמו"רי השושלת בספרים:
שדה המספרים הניתנים לבנייה
שדה המספרים הניתנים לבנייה הוא השדה הכולל את כל המספרים שאפשר לבנות בסרגל ובמחוגה.
אפשר לבנות את השדה הזה כך: בתחילה נתונות רק שתי נקודות במישור ריק (אלו הנקודות שיתאימו לאיבר האפס ואיבר היחידה של השדה). הסרגל מאפשר להעביר קו ישר בין שתי נקודות נתונות; המחוגה מאפשרת להקצות מעגל שמרכזו הוא נקודה נתונה, והרדיוס שלו הוא המרחק בין שתי נקודות נתונות; לבסוף, אפשר לחתוך כל שני קווים (או מעגלים) ולהוסיף את הנקודות המתקבלות לאוסף הנקודות שלנו.
לדוגמה, בשלב הראשון אפשר להעביר רק את הקו הישר דרך 0 ו-1, ואת שני המעגלים שרדיוסם 1, ומרכזיהם 0 ו-1. חיתוך הקווים האלו מעשיר את האוסף שלנו בנקודות. כעת אפשר להעביר עוד שמונה ישרים ועוד 22 מעגלים, לחתוך את אלו זה עם זה, וכן הלאה.
לאחר שזיהינו את המישור עם שדה המספרים המרוכבים, האוסף S של כל הנקודות שאפשר לקבל באמצעות תהליך סופי של העברת ישרים ומעגלים וחיתוכם מהווה תת-קבוצה של שדה המספרים המרוכבים. הדרך הקלה להוכיח שאוסף זה הוא שדה, כוללת שני שלבים: בראשון בודקים שאוסף המרחקים האפשריים בין נקודות ב-S סגור לחיבור וחיסור, לכפל ולפעולת ההיפוך. מזה נובע ש-S (כאוסף של מספרים מרוכבים) סגור לחיבור וחיסור. בשלב השני מראים שבמחוגה וסרגל אפשר לחבר זוויות, וכך (על-פי נוסחאות דה-מואבר) מוכח ש-S סגור גם לכפל וחילוק.
תכונה חשובה של השדה S היא העובדה שהוא סגור גם להוצאת שורש (שוב, כדי לראות זאת מספיק להוכיח שאפשר להוציא ב-S שורש ממספרים ממשיים, ושורשים מרוכבים מתקבלים על ידי חציית זוויות). למעשה, S הוא תת-השדה הקטן ביותר של \mathbb{C} הסגור להוצאת שורש, כלומר הסגור הריבועי של המספרים הרציונליים. מכאן נובע שהוא מכיל כל הרחבת גלואה של שדה המספרים הרציונליים מממד חזקת-2, ולהפך: הממד של סגור גלואה של כל תת-שדה מממד סופי של S הוא חזקת-2. ממילא, כל מספר מרוכב שהפולינום המינימלי שלו ממעלה שאיננה חזקת-2 (או שאינו מספר אלגברי), אינו שייך ל-S, ולכן אינו ניתן לבנייה.
הבעיות של ימי קדם
כדי להראות שהבעיות הגאומטריות של ימי קדם אינן ניתנות לפתרון, נשאר לבדוק מהם הפולינומים המינימליים של המספרים שהן מבקשות מאיתנו לבנות: אי אפשר להכפיל את הקובייה, משום שהצלע המבוקשת, \sqrt[3]{2}, יוצרת שדה מממד 3. אי אפשר לבנות זווית של 20 מעלות, משום ש- הוא שורש של הפולינום האי-פריק 8x^3-6x-1 (את הזווית של 60 מעלות אפשר לבנות, ומכאן שלא ניתן לחלק זווית נתונה לשלושה חלקים שווים). אי אפשר לרבע את המעגל משום ש- מספר טרנסצנדנטי ולכן אינו ניתן לבנייה. אי אפשר לבנות משובע משוכלל משום שהשורש השביעי של היחידה הוא בעל פולינום מינימלי, ו-6 אינו חזקה של 2.
יס מן (סדרת טלוויזיה)
יס מן היא סדרת דוקו-ריאליטי ישראלית המשודרת בערוץ yes, בהנחיית הקומיקאי חנוך דאום. עונתה הראשונה של הסדרה עלתה ב-28 באוקטובר 2019, ועונתה השנייה עלתה ב-17 באוקטובר 2021. הסדרה הייתה מועמדת לפרס האקדמיה לטלוויזיה לסדרת הדוקו-ריאליטי הטובה ביותר לשנת 2019.
עלילה
בכל עונה משתתפים חמישה אנשים, המתחייבים בפני חנוך דאום לומר "כן" לכל הוראה שייתן להם, במטרה לצאת מאזור הנוחות שלהם ולהתמודד עם דברים מהם חששו במהלך חייהם. התוכנית מלווה את המשתתפים והתמודדויותיהם במשך שישה חודשים.
שמקוביצה
שמקוביצה (בפולנית: Siemkowice) הוא כפר שמהווה מרכז גמינה, במחוז פאיינצ'נו, בפרובינציית לודז' שבמרכז פולין.
נכון ל-2011 מונה אוכלוסיית הכפר כ-1040 נפש, מקור הפרנסה העיקרי הוא מגידול חזרת הגינה.
במאה ה-11 עזר נסיך צ'כי לפולנים במהלך מצור על ורוצלב, וכפר שמקוביצה הועבר לשליטתו. בהמשך הוקמו בכפר טירה וכנסייה.
הכפר מהווה מרכז גמינה שכולל עוד 15 כפרים. בין הכפרים הגדולים בגמינה נמנים רדוסביצה (943 תושבים) וליפניק (700 תושבים)
פשוש (סדרת טלוויזיה)
פשוש (בצרפתית: Polochon) היא סדרת הנפשה צרפתית בת 26 פרקים שהופקה לטלוויזיה ב-1989. הסדרה שודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית בין השנים 1991 -1992.
יחסי הממלכה המאוחדת–פולין
יחסי הממלכה המאוחדת–פולין הם יחסי החוץ בין בריטניה לבין פולין.
המאה ה-15
על פי ההיסטוריון הפולני אוסקר האלקי, הנרי החמישי, מלך אנגליה ביקש סיוע מולדיסלב השני יגיילו, מלך פולין והדוכס הגדול של ליטא, נגד ממלכת צרפת במהלך מלחמת מאה השנים. היחסים הבריטים–פולנים נמשכו בשנים הבאות בעיקר בתחום המסחר והדיפלומטיה. במאה ה-16 הגיעו היחסים הדיפלומטיים בין פולין ואנגליה לשיאם בתקופת ראשית העת החדשה, כאשר מרי הראשונה, מלכת אנגליה ופליפה השני, מלך ספרד נישאו בשנת 1554, קשישטוף וארשביצקי שימש כעד החתונה שלהם, ומאוחר יותר מונה לדיפלומט באנגליה.
לאחר מותה של המלכה מרי, עלתה אחותה אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה על כס המלכות הבריטי. בניגוד למרי הקתולית, אחותה, המלכה אליזבת הייתה פרוטסטנטית, ואף נתנה את תמיכתה להולנדים נגד ספרד ההבסבורגית במהלך מלחמת שמונים השנים. הסכסוך השפיע לרעה על הסחר הספרדי עם עיר הנמל הפולנית גדנסק, כאשר הצי הבריטי והצי ההולנדי היו תופסים ספינות ספרדית, כולל אלה המפליגות לפולין. בתגובה שלחה פולין את פאול דז'יאלינסקי להולנד ולאנגליה, לשכנע אותם להפסיק את התקפותיהם על ספינות ספרדיות שנסעו לגדנסק. עם זאת, כפי שכותב נורמן דייוויס, דז'יאלינסקי היה ישיר מדי ובוטה, ואיים על ההולנדים והאנגלים באמברגו על סוחריהם וסחורותיהם, ובעקבות כך נכשלה משימתו בסופו של דבר.
במהלך המאה ה-17, עשרים סוחרים סקוטים הקימו מושבה סקוטית מוצלחת בפולין. סקוטים אלו הוזכרו על ידי נורמן דייוויס כ"סוכני המסחר הבריטי".
המאה ה-18
לקראת סוף המאה ה-18, החלה שקיעתו של האיחוד הפולני-ליטאי. מלכי פולין-ליטא הסקסונים הזניחו במידה רבה את היחסים הדיפלומטיים של פולין במהלך תקופה זו, והעדיפו לנהל את הקשרים הדיפלומטיים מסקסוניה. עם זאת, הם לא מנעו את קיום היחסים הדיפלומטיים עם שאר מדינות אירופה. בשנים 1744–1746 נחתם הסכם רב צדדי בין בריטניה, הולנד, הונגריה, פולין, הסכם אשר נחתם במהלך מלחמת הירושה האוסטרית, שבה בריטניה לחמה בצד מריה תרזה מאוסטריה, מלכת הונגריה, ופולין למרות היותה נייטרלית במלחמה, הייתה כפופה למלכים הסקסוניים שלחמו אף הם לצד אוסטריה. האמנה נחתמה ואשררה את שמה של "הרפובליקה הפולנית".
בשנת 1762 מת אוגוסט השלישי, מלך פולין, וסטניסלאב פוניאטובסקי נבחר למלך במקומו בשנת 1764. למרות התמיכה הבריטית בבחירתו של פוניאטובסקי למלך פולין, בריטניה לא מחתה על חלוקת פולין בשנים 1772, 1793 ו-1795, והייתה די אדישה למצב.
אולם, למרות שבריטניה נראתה במידה רבה אדישה כלפי חלוקת פולין, רבים מהאליטות של בריטניה, כולל ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת ואדמונד ברק, הביעו את דאגתם מהחלוקה ומהשפעתה על מאזן הכוחות באירופה.
המאה ה-19
במהלך קונגרס וינה, לורד קאסלריי, שר החוץ הבריטי בין השנים 1812–1822, החזיק בדעה של שיקום עצמאות פולין, אם כי מאוחר יותר הוא זנח את נקודה זו, כדי להשיג יתרונות באזורים בהם לבריטניה היה עניין רב יותר.
במהלך המאה ה-19 יחסי הממלכה המאוחדת-רוסיה הצוננים, גרמו לחיזוק עניין פולין העצמאית מבבריטניה. בקרב האוכלוסייה הבריטית התקיימה אהדה רבה לפולין ושאר העמים המדוכאים באירופה.
המאה ה-20
במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית תמכה ממשלת בריטניה בפולין, אם כי שלום הייתה האפשרות המועדפת, וכתוצאה מכך לורד קרזון הציע את קו קרזון בניסיון להביא שלום בין הצדדים. הסכם זה לא התקבל על הצדדים, ועד מהרה פולין, שידה הייתה על העליונה במלחמה, דחפה את הגבול עוד יותר מזרחה.
במהלך שנות ה-20 וה-30 המוקדמות הדעה הבריטית על פולין הייתה בדרך כלל שלילית, בשל ההתפשטות הפולנית ויחסה אל המיעוטים האתניים. אולם, בשנים שלאחר מכן הימין בבריטניה החל להסתכל על פולין באור חיובי, בשל היותה חוצצת בעד התפשטות הקומוניזם.
מאידך, המבט של פולין על בריטניה בשלב זה היה בדרך כלל אמביוולנטי; צרפת ואפילו גרמניה היוו את המוקד העיקרי של הניסיונות לקבלת הגנה וליצירת קשרי ידידות, והשגרירות הראשונה בלונדון הוקמה רק בשנת 1929.
מלחמת העולם השנייה
בספטמבר 1939, בעקבות פלישת גרמניה הנאצית לפולין, בריטניה (וגם צרפת) הכריז מלחמה נגד גרמניה, ובכך פרצה מלחמת העולם השנייה, אם כי הם לא הגישו לה סיוע צבאי ישיר, ובכך נכשלו במניעת כיבוש פולין בידי הגרמנים (במה שנקרא המלחמה המדומה).
במהלך המלחמה 250,000 פולנים לחמו לצד הכוחות הבריטיים, ו-1/12 מטייסי הקרב על בריטניה היו פולנים.
במהלך ועידת יאלטה ובעקבות שינוי גבולות פולין לאחר המלחמה; נפגעו היחסים הבריטים-פולנים, בשל התפשרותה של בריטניה על גורל פולין גורל כל כך בקלות. פולין ראתה זאת באור שלילי במיוחד, בשל תרומתם הגדולה למאמץ המלחמה.
אחרי המלחמה חיילים פולנים רבים נותרו בבריטניה, ועוד פליטים רבים הגיעו לבריטניה.
המלחמה הקרה
בהתחלה יחסי בריטניה עם פולין הקומוניסטית היו במידה רבה נייטרלים, ואפילו היה נטייה מסוימת בבריטניה לתמוך במשטר הפולני, ואילו הממשלה הפולנית הגולה בלונדון, איבדה את התמיכה הבריטית.
במהלך המלחמה הקרה פולין שמרה במידה רבה על השקפה שלילית כלפי בריטניה, שהייתה חלק מהגוש המערבי. הבריטים מצידם ניסו למשוך את פולין מברית ורשה ולעודד רפורמות במדינה.
לאחר המלחמה הקרה
בשנות ה-90 וה-2000 פולין הדמוקרטית שמרה על קשרים הדוקים עם בריטניה; הן בעניינים ביטחוניים, והן בענייני הפנים בתוך האיחוד האירופי; בריטניה היא אחת מכמה מדינות המאפשרות שוויון זכויות לעובדים פולנים מההצטרפות של פולין לאיחוד האירופי בשנת 2004. 375,000 פולנים נרשמו לעבודה בבריטניה לאחר ההצטרפות לאיחוד האירופי.
סקר האוכלוסין הלאומי של 2011 בבריטניה, הראה כי פולנית נהייתה לשפה הראשונה הכי מדוברת בצפון אירלנד אחרי אנגלית, סקוטית ואירית.
סרגל הפרצופים לדירוג הכאב של וונג-בייקר
סרגל הפרצופים של וונג-בייקר לדירוג כאב, (באנגלית: Wong–Baker Faces Pain Rating Scale) הוא סרגל כאב שפיתחו דונה וונג וקוני בייקר. הסקאלה מציגה סדרת פרצופים שנעים בין פרצוף שמח ב-0, או "אין כאב", לפרצוף בוכה ב-10, המייצג את "הכאב הגרוע ביותר שניתן להעלות על הדעת". בהתבסס על הפנים והתיאורים הכתובים, המטופל בוחר את הפנים המתארות בצורה הטובה ביותר את רמת הכאב שלו.
סרגל זה הוא המומלץ ביותר לשימוש ברפואת ילדים על ידי האיגוד הישראלי לרפואת ילדים.
היסטוריה
סרגל הכאב פותח בשנת 1983, על ידי דונה וונג, שסייעה לילדים בהסתגלות לאשפוז, וקוני בייקר, אחות שעברה התמחות לרפואת ילדים. השתיים שהכירו במהלך עבודתן בבית חולים לילדים באוקלהומה, מצאו שילדים שחשו כאב רב, לא הצליחו להתרכז בדבר מלבד הכאב. בסקירת מחקרים שערכו, מצאו שאף אחד מסרגלי הכאב הקיימים לא התאימו לילדים, כי הכילו מילים לא מוכרות או דרשו מהילדים הבנת מספרים. כחלק מיצירת הסרגל, ביקשו וונג ובייקר מעשרות ילדים צעירים לאייר 6 פרצופים אשר יתאמו את הבעת פניהם בעת שהם חשים כאב בדרגות משתנות. הסרגל מבוסס על הבעות הפנים שחזרו הכי הרבה מבין האיורים.
אופן השימוש
בסרגל ישנם 6 פרצופים הפנים הראשונות מייצגות ציון כאב של 0, ומעידות על "לא כואב". הפנים הבאות מייצגות ציון כאב של 2 ומעידות על "קצת כואב". הפנים השלישיות מייצגות ציון כאב של 4, ומעידות על "כואב קצת יותר". הפנים הרביעיות מייצגות ציון כאב של 6, ומעידות על "כואב עוד יותר". הפנים החמישיות מייצגות ציון כאב של 8, ומעידות על "כואב מאוד"; הפנים השישיות מייצגות ציון כאב של 10 ומעיד על "הכאב הכי גרוע". הפנים האמצעיות לא מחייכות ומביעות הבעה נייטרלית, עם התגברות הכאב, הגבות מתכווצות והפנים האחרונות דומעות.
למרות שהסרגל מיועד לילדים צעירים, ניתן להשתמש בו מגיל 3 ומעלה, שיוכלו להבין את פרצופי הקריקטורה ואת הרגשות שהם מייצגים, ולהצביע על זה ש"הכי תואם את רמת הכאב שלהם". סרגל הכאב הזה מתאים גם לחולים שאינם יודעים לספור, ובעלי פגיעה מוחית. הסרגל מתאים לתרבויות שונות "בקרב ילדי האדם הלבן, אפרו-אמריקאים, היספניים, תאילנדים, סינים ויפניים".
הסרגל עודכן במהלך השנים למראה אחיד וסימטרי יותר, אך מספר מחקרי השוואה, מצאו שהוא אינו מדויק משום שהפרצוף הכאוב ביותר דומע וילדים בוגרים, שהעידו מראש כי אינם בוכים בשעת כאב, נוטים שלא לבחור בו.. סרגל הכאב "Faces Pain Scale-Revised" מציג פרצופים בעלי הבעות פנים נייטרליות יותר במטרה להימנע מבעיה זו.
עונת 2017/2018 בסרייה א'
עונת 2017/2018 בסרייה א' הייתה העונה ה-116 של התחרות שאורגנה על ידי הסרייה א'.
מהלך העונה
בליגה השתתפו 20 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שלוש נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. בעונה זו הומשך השימוש בטכנולוגיית ה-VAR (הווידאו) ככלי עזר לשופט, לאחר שהוכנס לראשונה בעונה החולפת. אחוז טעויות השיפוט עמד בעונה זו על 0.89 בלבד, לעומת 5.78 אם ה-VAR אינו היה בשימוש.
ספאל, הלאס ורונה ובנוונטו היו הקבוצות שעלו מהליגה השנייה.
יובנטוס זכתה באליפות הליגה בפעם השביעית ברציפות ובפעם ה-34 בתולדות המועדון.
בסיום העונה, בין התאריכים ה-12 בינואר ל-19 בינואר 2019 מתוכנן משחק של הסופר קאפ האיטלקי בין יובנטוס לבין מילאן.
שחקנה הארגנטינאי של אינטר, מאורו איקרדי ושחקנה האיטלקי של לאציו, צ'ירו אימובילה חלקו את תואר מלך השערים, כך שלכל אחד מהם היו 29 שערים.
גנאיוס מאליוס מאקסימוס
גנאיוס מאליוס מאקסימוס (Gnaeus Mallius Maximus), קונסול רומאי בן המאה ה-2 לפנה"ס.
מאקסימוס היה "איש חדש", כלומר הראשון מקרב משפחתו שנבחר למשרת הקונסול. ההיסטוריון תאודור מומזן מתאר אותו כ"אדם פשוט וחסר כישרון". מאקסימוס נבחר למשרת הקונסול בשנת 105 לפנה"ס, בעיצומה של מלחמת הקימברים והטווטונים. הוא נשלח, בראשותו של צבא חזק, לאזור דרום גאליה שהיה נתון לאיומם של הקימברים.
צבאו של מאקסימוס התמקם בצדו השמאלי של נהר הרון ולצדו התמקם כוח בראשותו של הלאגט שלו, מרקוס אואליוס סוקרוס. בצדו השני של הנהר התמקם הפרוקונסול קווינטוס סרוויליוס קאיפיו, שנשלח לאזור עוד בשנה הקודמת. שני המצביאים קיבלו הוראות לשתף פעולה זה עם זה ולאחד את שני צבאותיהם מול האיום הגרמאני.
כבר בשלב הראשון של משימתו נחל מאקסימוס מפלה. הקימברים התקיפו את סוקורוס, שבו אותו, הוציאו אותו להורג והשמידו את צבאו. בעקבות אובדן זה הורה מאקסימוס לקאיפיו לחצות את הנהר ושני הצבאות חברו ליד ארואסיו (אוראנג' המודרנית). אף על פי שקאיפיו נשמע להוראתו הראשונה של מאקסימוס, הוא סירב להתייחס אל פקודותיו האחרות ונמנע לחלוטין משיתוף פעולה איתו. מפגש שנערך בין שני המצביאים רק החמיר את המצב, ושני הצבאות סבלו מחוסר פיקוד אחיד וניתוק טקטי. התנהגות זו נבעה ככל הנראה מהבוז שרחש קאיפיו, שהיה בן למשפחה מיוחסת, למאקסימוס, "האיש החדש".
הקרע בין שני המצביאים הוביל בסופו של דבר לתבוסתם. בעוד מאקסימוס נשא ונתן עם נציגי הקימברים, החליט קאיפיו, על דעת עצמו, לתקוף את מחנם. המתקפה כשלה לחלוטין וצבאו הושמד. ללא צבאו של קאיפיו סבל מאקסימוס מנחיתות מספרית, והקימברים, שניצלו את יתרונם המספרי והטקטי, תקפו אותו והשמידו את צבאו. לפי המקורות כ-80 אלף חיילים רומאיים ועוד כ-40 אלף חיילים מחיילות העזר, שגויסו מקרב בעלות הברית של רומא באיטליה, נפלו בקרב.
אף על פי שהיסטוריונים כגון ישראל שצמן ומ. קארי משערים שמספר האבדות מוגזם, הם מודים שזו הייתה אחת התבוסות הצבאיות הגדולות ביותר בהיסטוריה של הרפובליקה הרומית. הדים לתחושת האיום שרחשה ברומא בעקבות תבוסה זו ניתן למצוא במילותיו של ההיסטוריון בן התקופה, סאלוסטיוס: "באותו הזמן היה יד הגאלים על העליונה במלחמה עם מצביאינו קווינטוס קפיו וגניאוס מאנליוס וכל איטליה התחלחלה מפחד זה".
אחד הגורמים הבולטים לכישלון הצבאי היה חוסר תפקודו של מאקסימוס כמצביא: קארי מציין שהלה היה חסר ביטחון עצמי, הוא לא הצליח לאכוף משמעת בקרב חייליו ולא הצליח לאכוף את סמכותו על קאיפיו. בנוסף לכך החלטתו השגויה להציב את צבאו בין מחנה הקימברים לבין נהר הרון יצרה בעיה טקטית קשה שהקימברים ניצלו לטובתם.
מאקסימוס עצמו הצליח להימלט מגורל צבאו וחזר לרומא. בשנת 103 לפנה"ס החל הטריבון לוקיוס אפוליוס סטורנינוס, כחלק ממאבקו במנהיגי הסנאט והאצולה, לרדוף משפטית את המצביאים הכושלים של מלחמת הקימברים. סטורנינוס תבע לדין את מאליוס, יחד עם מספר מצביאים אחרים, באשמת "פגיעה בגדולת העם הרומי" (maiestas populi romani imminuta). בסיומו של המשפט, שלווה במעשי אלימות, הורשע מאקסימוס ונידון לצאת לגלות.
בברלי ברקת
בברלי ברקת (נולדה ב-1966) היא אמנית ישראלית.
קורות חיים
בברלי ברקת נולדה בשנת 1966 ביוהנסבורג, דרום אפריקה. היא בתם של האמנים לואי ולורנה סקלובסקי ולה אחות אחת גדולה.
בשנת 1976, עלתה משפחת סקלובסקי לישראל, השתקעה בתחילה בשכונת גבעת המבתר בירושלים ולאחר מכן ברובע היהודי. אביה של ברקת היה מרצה בכיר בבצלאל, במחלקה לקרמיקה וזכוכית. אמה הקימה את חברת 'סקלובסקי קרמיקה בע"מ', שעסקה בייצור ובייצוא של בובות קרמיקה.
ב-1984 התגייסה ברקת לצה"ל ושירתה כמש"קית ת"ש. בין 1986 ל-1990 השלימה תואר ראשון במחלקה לצורפות בבצלאל.
לאחר השלמת התואר עסקה בעיצוב וייצור תכשיטים שהוצגו ונמכרו בגלריות בירושלים. ב-1995, החלה ליצור פסלים בטכניקה של ניפוח זכוכית, ובשיתוף פעולה עם מפעל בצ'כיה ייצרה סדרת פסלים שהוצגו ונמכרו ברפובליקה הצ'כית, בהולנד ובארצות הברית.
ברקת התנסתה בחומרים שונים וגילתה את המרחב האדריכלי. היא לקחה חלק פעיל בתכנון ובעיצוב חללים באזורים ציבוריים ובבתים פרטיים ועיצבה מספר מרחבים קהילתיים וספריות בבתי ספר יסודיים מתוך רצון לשפר בהם את האקלים החינוכי.
בין השנים 2006–2009 למדה בכיתת אמן של הצייר ישראל הרשברג, במסגרת הסדנה לציור ורישום בירושלים (ה-JSS). במסגרת הסדנה לקחה ברקת חלק בלימודי קיץ והשתלמויות באיטליה עם האמנים לנרט אנדרסון, סטיוארט שילס וראול מידלמן.
בשנת 2009 פתחה סטודיו פרטי במרכז ירושלים. מאז הוצגו עבודותיה ברחבי העולם בתערוכות קבוצתיות רבות ובמספר תערוכות יחיד.
יצירה אמנותית
ברקת עוסקת בציור וברישום. ציוריה המוקדמים היו בעיקר בסגנון פיגורטיבי בהתאם למסורת המערבית.
סביב שנת 2009 היא עברה לצייר בסגנון מופשט יותר, עם השפעות ניכרות מסגנונות הקוביזם והאקספרסיוניזם האבסטרקטי אותם ספגה בשנות עבודתה המוקדמות. על אף שהמשיכה לצייר דמויות מעולם החי, היא החלה להתמקד בפירוק הדמויות המצוירות וניסתה "ללכוד את התנועה בקווים דינמיים על משטח דו-ממדי". בשנת 2014 היא יצרה סדרת ציורים בהשראת אמנות הקליגרפיה היפנית. על עבודה זו זכתה בפרס האוצרים בתערוכה הבינלאומית ה-28 לאמנות ועיצוב בקיוטו, יפן.
ברקת החלה להתנסות בטכניקות, שיטות יישום וחומרים חדשים. הבולטת בהם היא שיטה המשתמשת בלוחות PVC שקופים כמשטחי עבודה, עליהם מציירת ברקת בסגנון המזכיר ציור פעולה.
במרכז תערוכתה 'Evocative Surfaces' – תערוכת יחיד תלוית-מקום שהוצגה בשנת 2017 במוזיאון פאלאצו גרימאני בוונציה, בתמיכת Outset Contemporary Art Fund ואגף המוזיאונים של ונציה – עמדו שנים עשר משטחי PVC שנתלו מן התקרה. המשטחים הצבעוניים המצוירים בסגנון מופשט התכתבו עם האור ועם החלל האדריכלי של הארמון הוונציאני המפואר. אוצרת התערוכה בוונציה, סאלי הפטל נוה, כתבה על השימוש החדשני של ברקת ב-PVC בקטלוג התערוכה:"'לוחות הפי-וי-סי שברקת בוחרת לצייר עליהם נבדלים ממשטחים שמרניים יותר, בראש ובראשונה בשקיפות שלהם. בעוד שכל צד נושא מוטיב ציורי משלו, הוא מהדהד בו זמנית את המוטיב הציורי של בן זוגו מן העבר האחר. תהליך העבודה מתקדם בשני הצדדים בו זמנית בסימביוזה מתמדת, חופשי מהיררכיה ומציוויים המוכתבים מראש'."בשנת 2018 הציגה ברקת את התערוכה המוסדית השנייה שלה באיטליה, 'בעקבות השבטים', שנערכה במוזיאון בונקומפאני לודוביסי ברומא. אוצרת התערוכה ד"ר ג'ורג'ה קאלו הסבירה בקטלוג:"'יצירתה של ברקת אינה רק מה שנראה לעין אלא מה שמשתמע ממנה, במעין 'trompe l’œil' אבסטרקטי ותלת־ממדי החודר מעבר לציור הפיגורטיבי... הצבעים, יחד עם אבני החושן, מעניקים השראה למבנה המיצב ולוקחים אותנו לממד אחר שבו המרחב מתבטל והמקום מקבל נופך דמיוני, ובכך, ניתן לומר, מחיים בנו סיפור המתקיים זה אלפי שנים'."התערוכה 'בעקבות השבטים' נתמכה על ידי אגף המוזיאונים של לאציו, שגרירות ישראל באיטליה וקרן נומאס.
בשנת 2022 יצרה את המיצב ׳Earth Poetica׳ (׳ארץ פואטיקה׳) שעשוי כולו מפסולת פלסטיק שאספה במשך שלוש ברחבי העולם, בסיוע חברים, בני משפחה ואזרחי מדינות אקראיים. המיצב, גלובוס בקוטר של 4 מטרים, עשוי מבקבוקי פלסטיק, רשתות דיג, שקיות ניילון, מארזי אוכל מפלסטיק ושאר הפסולת הפלסטית המזהמת. היצירה מוצבת ב'אקווריום ישראל' ע"ש משפחת גוטסמן בירושלים, ובהמשך תוצג במבואה של בניין מרכז הסחר העולמי החדש, המשקיף על אתר 'גראונד זירו' בדרום מנהטן, ניו יורק.
תערוכות נבחרות
2013 – תערוכת יחיד בגלריה נ&נ אמן. אוצרת: נעמי אביב.
2013 – תערוכת יחיד בבית האמנים תל אביב. אוצרת: סמדר שפי.
2015 – "ONE ישראל / אחת – אמנים עכשוויים מישראל", סדרת Imago Mundi, הוצאת אוסף לוצ'יאנו בנטון. אוצרים: נעמי אביב ודניאל ש. מילוא.
2017 –'Evocative Surfaces', תערוכת יחיד במוזיאון פאלאצו גרימאני, ונציה, איטליה. אוצרת: סאלי הפטל-נוה.
2018 – 'בעקבות השבטים', תערוכת יחיד במוזיאון בונקומפאני לודוביסי, רומא, איטליה. אוצרת: ד"ר ג'ורג'ה קאלו.
2022 — ׳ארץ פואטיקה׳, מיצב באקווריום ישראל, ירושלים, ישראל
חיים אישיים
ברקת נשואה לניר ברקת, חבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד, לשעבר ראש עיריית ירושלים. לזוג שלוש בנות. הם מתגוררים בירושלים בשכונת בית הכרם.
תרומה לקהילה
בשנת 2000, הקים הזוג ברקת פנימיות יום להארכת ימי הלימודים בבתי ספר יסודיים בשכונות שונות בירושלים, וכן את "הפרויקט ההוליסטי", שנועד לחזק מנהיגות מקומית. בנוסף, תמכו בני הזוג בפרויקטים חינוכיים. בין היתר, היו ממייסדי עמותת "סנונית" לקידום החינוך המתוקשב.
בזיקה להכשרתה כאמנית וכחלק מפעילותה החברתית, יזמה ברקת פרויקטים אדריכליים לשיפור האקלים הבית ספרי, במסגרתם תכננה את בנייתן ושיפוצן של משחקיות וספריות בבתי ספר שונים ברחבי ירושלים.
חטיפת הסטודנטים באיגואלה
ב-26 בספטמבר 2014 נחטפו 43 סטודנטים בעיר איגואלה שבמדינת גֶרֶרוֹ במקסיקו. הסטודנטים למדו הוראה במכללה כפרית למורים במדינת גררו, ונסעו באותו יום לעיר איגואלה כדי להשתתף בהפגנה נגד המדיניות הכלכלית של ממשלת מקסיקו. במהלך הנסיעה הם נעצרו על ידי המשטרה המקומית והתפתח עימות. הפרטים על האירועים בזמן המעצר ואחריו עדיין אינם ברורים, אך על פי החקירה הרשמית הסטודנטים העצורים הועברו לידי ארגון הפשע "הלוחמים המאוחדים" ולאחר מכן כנראה נרצחו.
על פי חקירת הרשויות במקסיקו, החטיפה כנראה תוכננה על ידי ראש עיריית איגואלה, חוסה לואיס אברקה ולאסקס, ואשתו מריה דה לוס אנחלס פינדה וייה. שניהם נמלטו לאחר האירוע, יחד עם מפקד המשטרה של העיר, פליפה פלורס ולאסקס. בני הזוג נעצרו כעבור כחודש במקסיקו סיטי. גורמים בינלאומיים גינו את החטיפה, והיא גררה גל הפגנות ברחבי מקסיקו נגד הנשיא אנריקה פניה נייטו.
בפגישה עם עיתונאים ב-7 בנובמבר 2014 הודיע היועץ המשפטי לממשלת מקסיקו כי מספר שקיות שהכילו שרידי אדם נמצאו ליד נהר בגררו, ונפתחה חקירה על מנת לבדוק אם מדובר בגופותיהם של הסטודנטים הנעדרים. כמו כן מסר כי 74 חשודים נעצרו, ובהם חברי "Guerreros Unidos" שהודו כי הרגו את הסטודנטים והשליכו את גופותיהם.
מחאת הסטודנטים
ב-26 בספטמבר 2014 בשעות הבוקר נסעו כ-100 סטודנטים מהמכללה הכפרית למורים במדינת גררו לעיר איגואלה, אף היא בגררו. הסטודנטים התכוונו להפגין בעיר צ'ילפנסינגו, בירת המדינה, אך הרשויות מנעו זאת מהם ולכן הם עשו דרכם לאיגואלה. המטרה העיקרית של ההפגנה הייתה מחאה נגד המדיניות הכלכלית של הממשלה, שלדעתם מפלה סטודנטים מהמגזר הכפרי על פני סטודנטים ממכללות עירוניות, וכמו כן מפלה מורים מאזורי הכפר. כמו כן מחו הסטודנטים נגד מחירי התחבורה הציבורית למקסיקו סיטי. התאריך נבחר בסמוך ליום השנה לטבח טלטלולקו (אשר התרחש ב-2 באוקטובר 1968 ובו נהרגו כ-300 סטודנטים בהפגנה במקסיקו סיטי). באותו זמן התקיימה באיגואלה אספת בחירות עם ראש העירייה, חוסה לואיס אברקה ולאסקס, ואשתו מריה דה לוס אנחלס פינדה וייה.
הסטודנטים נעצרו על ידי המשטרה העירונית של איגואלה, כנראה בהוראת ראש העירייה.
הפרטים על המעצר אינם ברורים. לטענת המשטרה, הסטודנטים חטפו שלושה אוטובוסים והמשטרה ניסתה לעצור אותם. לטענת הסטודנטים, הם הגיעו להפגנה ברכבים פרטיים ובטרמפים. במהלך המרדף המשטרה פתחה באש על האוטובוסים. שני סטודנטים נהרגו באחד האוטובוסים, וחלקם נמלטו לגבעות שמסביב. כשלוש שעות מאוחר יותר, חלק מהסטודנטים שנמלטו חזרו לזירה עם עיתונאים. בתקרית נוספת באותו זמן, חמושים בלתי מזוהים פתחו באש לעבר אוטובוס שהסיע שחקנים מקבוצת כדורגל מקומית, שכנראה נחשד בטעות כאחד האוטובוסים שנחטפו על ידי הסטודנטים המפגינים. הירי פגע באוטובוס ובשתי מוניות. מהירי נהרגו נהג האוטובוס, שחקן כדורגל ואישה שנסעה באחת המוניות. למחרת בבוקר התגלתה גופתו של סטודנט שניסה לברוח במהלך הירי. עיניו נעקרו, עור פניו קולף וגולגולתו נחשפה. בסך הכל נהרגו בתקרית 6 בני אדם ונפצעו 25.
החטיפה
על פי עדי ראייה, לאחר תקרית הירי עצרה המשטרה את הסטודנטים והכניסה אותם לרכבי משטרה. הסטודנטים נלקחו לתחנת המשטרה באיגואלה, משם הם הועברו לתחנת המשטרה בעיירה קוקולה, ומשם לכפר בשם פואבלו וייחו (Pueblo Viejo), שם נמסרו על ידי המשטרה לאנשי ארגון הפשע "הלוחמים המאוחדים".
על פי אחת ההשערות, חלק מהסטודנטים השתייכו לארגון פשע יריב, ולכן נרצחו.
לדברי החוקרים, הסטודנטים נלקחו באותו יום למזבלה בפאתי קוקולה. כ-15 סטודנטים מתו מחנק בדרך לאתר. שאר הסטודנטים נרצחו לאחר מכן במזבלה. חברי הכנופיה השליכו את הגופות לבור והציתו בו אש. השרידים הועברו לשמונה שקיות פלסטיק שנזרקו לנהר בקוקולה. לאחר המעשה אחד מאנשי הכנופיה שלח הודעת טקסט למנהיג הארגון ובה נכתב: "הפכנו אותם לאבק וזרקנו את שרידיהם למים. הם אף פעם לא ימצאו אותם."
מניין הסטודנטים הנעדרים עמד על 57 אך 14 מתוכם נמצאו בחיים לאחר האירוע וחזרו למשפחותיהם או למכללה.
43 הסטודנטים הנעדרים גרמו לגל של הפגנות נגד הממשלה, ובעיקר נגד נשיא מקסיקו, אנריקה פניה נייטו. החטיפה גונתה גם על ידי גורמים בינלאומיים רבים.
התפתחויות מאוחרות
תומאס סרון דה לוסיו, ששימש כראש סוכנות החקירות הפליליות (AIC) בתקופה בה נעלמו הסטודנטים, היה אחראי על חקירת החטיפה ופרסם דו"ח רשמי ובו טיוח של מעורבות הממשלה בפרשה. ועדת חקירה בינלאומית דחתה את מסקנות הדו"ח, וכך גם ממשלתו של אנדרס מנואל לופס אוברדור. הוא חשוד בביצוע עינויים, סילוף ראיות ומעילה בעשרות מיליוני דולרים. בנוסף, הוא נדרש לחקירה בארצו בקשר לרכישת מערכות פגסוס מחברת NSO Group, בה השתמשו גופי הממשל לריגול אחר עיתונאים ואנשי ציבור.
סרון ברח לקנדה ב-2019, ובספטמבר אותה שנה טס לישראל, וצולם בדירת מסתור בתל אביב. ממשלת מקסיקו ביקשה את הסגרתו.
בשנת 2022 טען תת-שר הפנים המקסיקני, אלחנדרו אנסינאס, שעמד בראש "ועדת האמת" לחקירת האירוע, כי שישה סטודנטים מבין ה־43 הוחזקו בחיים ארבעה ימים לאחר האירוע, ונהרגו בהוראתו של חוסה רודריגס פרס, קולונל בצבא מקסיקו.
תוכנית החלל הסינית
תוכנית החלל הסינית כוללת תוכניות מאוישות ולא-מאוישות לחקר החלל ומערכת השמש של הרפובליקה העממית של סין.
היסטוריה
תוכנית החלל של סין החלה את דרכה בשנת 1968 במטרה ליצור מערכת גרעינית מרתיעה בעקבות הפיצול הסיני-סובייטי בשנת 1960. היא התבססה על עבודתו של צ'יין שואה-סן, שנחשב לאבי התוכנית, לאחר שגורש מארצות הברית. הלוויין הראשון של הרפובליקה העממית של סין, דונגפאנג הונג 1, שוגר לראשונה בשנת 1970, ובשלושים השנים הבאות שוגרו מעל 50 לווייני דונגפאנג הונג.
תוכנית החלל המאוישת של סין נוצרה בשנת 1968. מטרת פרויקט 714 של התוכנית הייתה להציב טייקונאוט סיני בחלל על גבי שוגואנג 1 עד 1973. לשם כך נבחרו 19 טייסים במרץ 1971, כאשר על גבי השוגואנג 1 יש מקום לשני אנשים. התוכנית בוטלה רשמית ב-13 במאי 1972 מסיבות כלכליות. בשנת 1974 שוגר לוויין FSW שהיה לווין ריגול עם יחידת נחיתה.