cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היום בו עמדה האדמה (סרט, 1951)
תקציר העלילה
קלאאטו אומר למזכירו של הנשיא, מר הארלי (פרנק קונרוי), כי יש לו מסר שעליו להעביר לכל מנהיגי העולם בו-זמנית. הארלי אומר לו שמפגש כזה, באקלים הפוליטי הנוכחי, הוא בלתי אפשרי. קלאאטו מבקש ממנו שיאפשר לו לצאת מבית החולים, על מנת להיפגש עם בני אדם שונים ולהכיר טוב יותר אותם ואת "החשדות הגישות הבלתי סבירים שלהם". הארלי דוחה את הבקשה, וקלאטו נשאר בבית החולים תחת שמירה.
קלאאטו בורח מבית החולים ומתאכסן באכסניה בשם "מר קרפנטר" (השם שהופיע על התגית של החליפה שרכש). בין שאר הדיירים במקום: אלמנה צעירה בשם הלן בנסון (פטרישה ניל) ובנה בובי (בילי גריי). למחרת בבוקר, קלאאטו מאזין לשאר הדיירים שמשוחיים ביניהם ומעלים השערות בנוגע למניעיו של החייזר, עליו שמעו בחדשות.
בעוד הלן ובן-זוגה טום סטיבנס (יו מארלו) יוצאים מביתם, קלאאטו נשאר לשמש כבייביסיטר עבור בובי. הילד לוקח את קלאאטו לסיור בעיר, כולל ביקור בקבר אביו בבית הקברות הלאומי ארלינגטון; קלאאטו מגלה שרוב המתים בבית הקברות הם אנשי צבא לשעבר שנהרגו במלחמות. הם מבקרים באנדרטת לינקולן, וכן במתחם בו נמצאת החללית של קלאאטו, שנמצאת תחת שמירה כבדה. קלאאטו שואל את בובי מיהו האדם החי הגדול ביותר ובובי משיב: פרופ' ברנהרדט (סם יפה). בובי לוקח את קלאאטו לביתו של ברנהרט, אך הפרופסור לא בבית. קלאאטו נכנס לחדר העבודה הנעול של הפרופסור ומוסיף בכתב ידו משוואה מתמטית על הלוח כדי לסייע לברנהרט בפתרון בעיית במכניקה; הוא משאיר את פרטי הקשר שלו עם עוזרת הבית.
בערב, סוכן ממשלתי מלווה את קלאאטו לברנהרט. קלאאטו מסביר שתושביהם של כוכבי לכת אחרים מודאגים מכך שהאנושות טילים ונשק גרעיני. קלאאטו מצהיר כי אם יתעלמו מאזהרתו, "כדור הארץ יושמד". ברנהרדט שואל את קלאאטו אם כוח כזה באמת קיים. קלאאטו מבטיח לו שכן. ברנהרד מסכים לכנס מדענים מרחבי העולם בסמוך למקום הנחיתה של הצלחת המעופפת; לאחר מכן הוא מציע לקלאאטו להציג הפגנה לא מזיקה של כוחו. קלאאטו חוזר לחללית שלו באותו לילה, לא מודע לכך שבובי עקב אחריו. בובי רואה את גורט גורם לשני חיילים לאבד את הכרתם ואת קלאטו נכנס אל תוך הצלחת המעופפת.
בובי מספר להלן ותום את מה שראה, אבל הם לא מאמינים לו עד אשר טום מוצא בחדרו של קלאאטו דבר מה שנראה לו כמו יהלום, והוא לוקח אותו לתכשיטן שאומר לו שאבן זו "לא דומה לשום דבר אחר בכדור הארץ". קלאאטו נפגש עם הלן במקום עבודתה, והם נכנסים יחד למעלית. בדיוק בשעה 12:00 המעלית נעצרת, וקלאאטו מסביר כי הוא הפסיק למשך 30 דקות את כל החשמל, על פני כל כדור הארץ (למעט שירותים חיוניים כמו בתי חולים ומטוסים באוויר). קלאאטו חושף בפני הלן את זהותו האמיתית, מבקש את עזרתה ומסביר לה את מטרת הגעתו לכדור הארץ.
לאחר שטום מתריע בפני הרשויות אודות חשדותיו, הלן נפרדת ממנו. היא וקלאטו מחליטים לבקר בביתו של ברנהרדט. בדרך לשם הוא אומר לה שאם יקרה לו משהו, עליה לומר לגורט, "Klaatu barada nikto". המונית שלהם מאותרת על ידי הרשויות, וקלאטטו מנסה לברוח אך הוא נורה ונהרג. הלן ממהרת להגיע אל הצלחת המעופפת. לאחר שהרג שני חיילים, גורט מתקדם לעברה של הלן, והיא משמיע באוזניו את המילים שאמר לה קלאאטו. גורט מכניס אותה אל החללית, ולאחר מכן יוצא על מנת לאסוף את גופתו של קלאאטו. לאחר חזרתו לחללית, גורט מחייה את קלאאטו, שמסביר להלן שתחייתו מן המתים היא זמנית בלבד.
קלאאטו פונה אל המדענים שהתאספו מסביב לצלחת המעופפת, לבקשתו של ברנהרט, ומודיע להם שהוא מייצג ארגון בין-כוכבי שיצר כוח שיטור רובוטים בלתי-מנוצחים כמו גורט. "בענייני תוקפנות, נתנו להם כוח מוחלט". קלאאטו מסכם, "הבחירה שלכם היא פשוטה: הצטרף אלינו ותחיו בשלום, או המשיכו בדרככם הנוכחית שתוביל לסופכם. אנחנו נמתין לתשובתכם". קלאאטו וגורט חוזרים אל החללית, ועוזבים את כדור הארץ.
אנלוגיות בין קלאאטו לבין ישו
בריאיון משנת 1995 הסביר המפיק ג'וליאן בלאושטיין כי ג'וזף בריין, צנזור הסרטים שמונה על ידי Motion Picture Association (MPAA) לאולפני פוקס המאה ה-20, התנגד להצגת תחייתו מן המתים של קלאאטו ולהצגתו כבעל כוחות בלתי מוגבלים. לבקשת MPAA, נוספה שורה לתסריט; כאשר הלן שואלת את קלאאטו האם לגורט יש כוח בלתי מוגבל על חיים ועל מוות, קלאאטו מסביר שגורט רק החיה אותו באופן זמני וכי "הכוח הזה שמור לרוח הכל יכולה". בנוגע לאלמנטים שהוסיף לדמותו של קלאאטו, התסריטאי אדמונד נורת' אמר, "זו הייתה הבדיחה הקטנה והפרטית שלי. מעולם לא דיברתי על זווית זו עם בלאושטיין או עם וייז כי לא רציתי שזה יבוא לידי ביטוי. במקור, קיוויתי שההשוואה לתחיית ישו תהיה תת-הכרתית". העובדה כי השאלה הנ"ל צצה בריאיון היא כשלעצמה הוכחה לכך שההשוואה לא נותרה תת-הכרתית, אך בכל זאת הייתה עדינה מספיק על מנת שלא תהיה ברורה לעיני כל, שאלמנטים אלו נועדו לצורך ביסוס אנלוגיה בין קלאאטו לבין ישו. כאשר קלאאטו נמלט מבית החולים, הוא עוטה על עצמו זהות בדוייה - מר קרפנטר - כאשר "קרפנטר" באנגלית הוא נגר, בעוד נגרות היה המקצוע שישו למד מאביו יוסף, על פי הברית החדשה. את שמו הפרטי שאל קלאאטו מיוחנן בן זבדי - אחד משנים-עשר השליחים של ישו. מהלכיו של קלאאטו אינם מובנים לכל, ובסופו של דבר הוא מוצא את מותו בידי דמות צבאית סמכותית. בסוף הסרט, קלאאטו, לאחר תחייתו מן המתים, עולה לשמיים. אנלוגיות אחרות כוללות: הגעתו לכדור הארץ עם מסר לכל המין האנושי; התיידדותו עם ילד; בעל חוכמה והתמחות בידע מדעי מעבר לזה של כל בן אנוש; אנשים מקבלים עדות לכוחותיו העל-טבעיים. כבר בתחילת הסרט נשמע אחד מטכנאי המכ"מים הבריטיים, כשהוא מתבונן במהירות של החללית של קלאאטו, ומגיב בקריאה: "".
קדם-הפקה
את סט הצילומים עיצבו תומאס ליטל וקלוד קרפנטר. הם שיתפו פעולה עם האדריכל פרנק לויד רייט לתכנון ספינת החלל. פול לפולי הציע כי הפנים העתידני יעוצב בהשראת בניין מטה ג'ונתן ווקס, אשר עוצב על ידי רייט ונבנה בשנת 1936. לפולי מצטט את רייט ואת כוונותיו בעיצוב החיצוני: "... לחקות חומר ניסיוני ששמעתי עליו שמתנהג כמו רקמה חיה ... אם נחתך, נראה כי השבר מתרפא כמו פצע ומשאיר משטח רציף ללא צלקת".
צילומים
צילומי החוץ העיקריים של הסרט צולמו באולפני פוקס המאה ה-20 (כיום בסנטורי סיטי, קליפורניה), עם צילומי רקע וסצנות אחרות שצולמו בוושינגטון די. סי. ובפורט ג'ורג' ג'י. מייד שבמרילנד. לוח הזמנים לצילומים היה מ-9 באפריל עד 23 במאי 1951, כאשר השחקנים הראשיים מעולם לא נסעו לוושינגטון כדי ליצור את הסרט. הבמאי רוברט וייז ציין בפרשנות ה-DVD של הסרט כי משרד ההגנה של ארצות הברית סירב להשתתף בסרט על סמך קריאת התסריט. הציוד הצבאי שהוצג, לעומת זאת, הגיע מגדוד הפרשים השלישי המשוריין שהוצב אז בפורט מייד, שסיפק את כלי הרכב, הציוד והחיילים עבור הקטעים המתארים את פעולות הצבא. אחד הטנקים שבסרט נושא את סמל "הרובים האמיצים" של גדוד חיל הפרשים השלישי.
את הרובוט גורט שיחק לוק מרטין, שעבד כסדרן בתיאטרון הסיני (הסמוך לשדרת הכוכבים של הוליווד), והתנשא לגובה של 2.1 מ'. הוא לא היה רגיל להיות בתלבושת כה חמה ומגבילה, שכללה שתי חליפות עשויות ניאופרן מוקצף, שיצרו על המסך את האסלילה שהוא עשוי כולו ממתכת חלקה. וייז החליט שמשך הצילומים של מרטין יוגבל למרווחים של חצי שעה, על מנת שמרטין יכול להתמודד עם אי-הנוחות. מאוחר יותר, קטעים אלו נערכו יחד לגרסה הסופית של הסרט.
בערוץ הפרשנות של מהדורת ה-DVD של הסרט, מוסבר כי וייז שאף לכך שהסרט ייראה מציאותי ואמין ככל האפשר, כדי להעביר לצופים את המסר האנטי-מלחמתי המרכזי של הסרט. בראיון שב-DVD זה מוזכר ששמו המקורי של הסרט היה "The Day the World Stops". המפיק ג'וליאן בלאושטיין אמר כי מטרת הסרט, מבחינתו, הייתה לקדם "אומות מאוחדות חזקות".
לחן
את הלחן המוזיקלי המלווה את הסרט חיבר המלחין ברנרד הרמן באוגוסט 1951, והיה הלחן הראשון עבור סרט קולנוע שהלחין לאחר שעבר מניו יורק להוליווד. הרמן בחר הרכב יוצא דופן של כלי נגינה לסרט: כינור, צ'לו ובס (שלושתם חשמליים), שני כלי נגינה אלקטרוניים (עליהם ניגנו ד"ר סמואל הופמן ופול שור), שני אורגני האמונד, אורגן מתוצרת וורליצר, שלושה ויברפונים, שני גלוקנשפיל, מרימבה, טם-טם, שני תופי בס, שלושה סטים של טימפני, שני פסנתרים, סלסטה, שני נבלים, קרן אחת, שלוש חצוצרות, שלושה טרומבונים, וארבע טובות. הלחנת סרטי קולנוע התקדמה הודות להרמן, ששילב אורגנים של יוניסון, טובאיות, פסנתר ותוף בס, תנועת טריטון מזועזעת וגליסנדו במערכות, כמו גם ניצול הדיסוננס בין D ו-E-flat והתנסות בטכניקות של חיפוי יתר והיפוך קלטת. בשימוש בטרמין, הרמן התפשט למוזיקה אלקטרונית, שנה לפני שקרלהיינץ שטוקהאוזן עשה זאת, ושלוש שנים לפני אדגר וארז.
מוזיקה ופסקול
פוקס המאה ה-20 עשו שימוש בנעימת הנושא שהלחין ברנרד הרמן לסרט, עבור פיילוט המקורי לסדרת טלוויזיה "אבודים בחלל" משנת 1965. בלחן נעשה שימוש גם בסדרת הטלוויזיה "מסע אל מעמקי הים", בפרקים שונים. המלחין דני אלפמן הצהיר כי הלחן של הסרט היום בו עמדה האדמה הוא שגרם לו להתעניין בהלחנת סרטים, והפך אותו למעריץ של הרמן.
תגובות וביקורות
הסרט זכה לשבחים מצד מבקרים ועיתונאים זרים. איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד העניק ליוצרי הסרט פרס גלובוס הזהב מיוחד, על "קידום הבנה בינלאומית". המלחין ברנרד הרמן היה מועמד לקבלת פרס גלובוס הזהב. המגזין הצרפתי מחברות הקולנוע התרשם, ונכתב בו כי הסרט "כמעט מהמם ממש" ושיבח את "יחסיותו המוסרית".
מורשת
הסרט זכה להוכרה מצד מכון הסרטים האמריקאי (AFI) ונבחר לשימור במרשם הקולנוע הלאומי של ספריית הקונגרס של ארצות הברית. בשנת 2001 הסרט דורג במקום ה-82 ברשימת מאה שנים... מאה מותחנים, רשימת סרטי המתח הטובים ביותר באמריקה. הסרט הוצב במקום ה-62 ברשימת מאה שנים... מאה השראות, רשימת הסרים מעוררי ההשראה הטובים ביותר באמריקה. ביוני 2008 חשף AFI את רשימת מאה שנים... עשרת הגדולים - עשרת הסרטים הטובים ביותר בעשרה ז'אנרים קולנועיים אמריקאיים קלאסיים - שדורגה על ידי יותר מ-1,500 אנשים מתעשיית הקולנוע. הסרט דורג במקום החמישי ברשימת סרטי המדע בדיוני הטובים ביותר. הסרט היה מועמד להיכנס גם לרשימות אחרות של AFI, בהן מאה שנים... מאה סרטים, רשימת מאה שנים... מאה סרטים (מהדורת השנה העשירית), מאה שנים... מאה גיבורים ונבלים (קלאטו היה מועמד בקטגוריית הגיבורים),  מאה שנים... מאה ציטוטים (עבור השורה המפורסמת "")   ומאה שנים... מאה פסקולים. בשנת 2004 נבחר הסרט על ידי הניו יורק טיימס לרשימת 1000 הסרטים הטובים ביותר שנוצרו אי פעם.
הסרט עדיין נחשב לאחד הסרטים הטובים ביותר שיצאו בשנת 1951. הוא עדיין מדורג במקום השביעי ברשימת סרטי המדע הבדיוני הטובים בכל הזמנים של ארתור סי. קלארק, מקום אחד מעל סרטו של סטנלי קובריק "2001: אודיסיאה בחלל", שקלארק היה שותף בכתיבתו. באתר האינטרנט Rotten Tomatoes לסרט דירוג של 94% המבוסס על 54 ביקורות, עם ציון ממוצע של 8.1 מתוך 10. פרופ' טוני מגיסטראל מאוניברסיטת ורמונט מתאר את הסרט כאחת הדוגמאות הטובות ביותר לסרטי הטכנו-אימה המוקדמים.
עיבודים
הסרט עובד לתסכית רדיו ששודר ב-4 בינואר 1954 כחלק מהתוכנית "Lux Radio Theatre"; מייקל רני שב לגלם את התפקיד הראשי, קלאאטו, לצד השחקנית ז'אן פיטרס בתפקיד הלן בנסון. הפקה זו שודרה מאוחר יותר גם ב-"Hollywood Radio Theater", שמה החדש של התוכנית "Lux Radio Theatre", ששודרה ברשת הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
בשנת 2008 שוחרר רימייק לסרט המקורי, "כשהעולם עמד מלכת", בבימויו של סקוט דריקסון ובכיכובו של קיאנו ריבס בתפקיד קלאאטו.
איזידור שטרק
איזידור שְטֶרק (בהונגרית: Sterk Izidor; פשט, 29 באוקטובר 1860 – בודפשט, 8 בספטמבר 1935) היה אדריכל יהודי-הונגרי, מאסטר בסגנון אר נובו.
ביוגרפיה
אחד מבנייני מלונות האר נובו האחרונים בבודפשט בצד המערבי של הדנובה הוא מלון גלרט בבודה עם ספא גלרט, שנבנה בשיתוף פעולה בין ארמין הגדוש - ארתור שבשטין - איזידור שטרק. השילוב של שתי הפונקציות (מלון ומרחצאות ספא) אינו יוצא דופן בשום אופן לתקופה, אבל פרויקט זה הוא המשולב ביותר והמייצג ביותר שם. הקומפלקס נבנה משנת 1909 אך נמסר רק בשנת 1918 בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הריזאליט של המבנה בעל הבלוק הגדול (הריזאליט - באנגלית - Avant-corps - הוא חלק בולט ממישור חזית הבניין, כלומר במישור הבניין, הנמשך בדרך כלל בגובה המבנה כולו. הוא משמש לחלוקת שורת הפנים הארוכה בצורה אנכית, ובכך מחייה את האפקט האופטי של הבניין) מסמן את הכניסות המעוטרות למלון ולספא. פנים הספא מעוטר בשפע ויטראז'ים וקישוטי קרמיקה של מפעל ז'ולנאי ההונגרי. אגף הנשים נהרס על ידי פגז שנורה לתוכה במלחמת העולם השנייה, אך האריח התרמי הכחול וחיפוי הפסיפס של חלק אגף לגברים עדיין מציגים את התמונה המקורית מהבנייה.
איזידור שטרק הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
תמי מוניוז
תמר "תמי" מוניוז מעוז (נולדה בשנת 1967) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה, שהתמחתה בסגנון החזה. בעלת 3 מדליות כסף מהמכביה האחת עשרה (1981).
ביוגרפיה
תמי מוניוז גדלה בקיבוץ פלמ"ח צובה. היא התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל מטה יהודה, תחת הדרכתו של המאמן אילן קוגוס. עופרה, אחותה הבכורה של תמי, גם היא אלופה ושיאנית ישראל בשחייה.
שיאנית ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט 1980 זכתה מוניוז בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 2:50.15 דקות, לפני רבקה פרידלנד שקבעה שיא ישראלי חדש לגילאי 12 של 2:50.90 דקות. כבר בשלב המוקדמות היא שיפרה את השיא הישראלי בתוצאה של 2:51.49 דקות, שיפור לשיא בן ה-8 שנים של שלומית ניר (2:51.89 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:22.13 דקות, אחרי רבקה פרידלנד (1:20.32 דקות) ומירב הדר (1:21.51 דקות).
המכביה ה-11
בתחרויות השחייה של המכביה ה-11 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי 1981 זכתה מוניוז בשלוש מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:19.57 דקות, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:53.40 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב יחד עם ליאור בירקאן, הדר רובינשטיין ואחותה עופרה בשיא ישראלי חדש של 4:39.86 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה זכתה מוניוז בשתי מדליות. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:49.40 דקות, לפני השיאנית הטריה במשחה זה (2:48.81 דקות) רבקה פרידלנדר שקבעה תוצאה של 2:51.46 דקות ונוגה ויזל (2:54.60 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:20.40 דקות, אחרי פרידלנדר (1:19.31 דקות) ולפני ויזל (1:22.24 דקות).
1982
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט 1982 זכתה מוניוז במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה ביחד עם ענת עדות תוצאה של 1:21.53 דקות, אחרי פרידלנדר שקבעה שיא ישראלי חדש של 1:18.85 דקות ונוגה ויזל (1:18.88 דקות).
כאן (קבוצת תקשורת)
על החברה
בשנת 2005 התקיים מכרז לקבלת זיכיון לשידור בערוץ 2 בעשר השנים הבאות. לצורך המכרז, נדרשו המתמודדים להגיש לרשות השנייה מצע שידורים עתידי וכן, סכומי כסף משוערים שישולמו כדמי הזיכיון. למכרז ניגשו שלוש זכייניות ערוץ 2 (קשת, רשת וטלעד) ובנוסף אליהן, קבוצת "כאן" שהוקמה לצורך מכרז זה, ואשר לא שידרה בעבר. מבין הארבע נבחרו ב-13 באפריל 2005 "קשת" ו"רשת" להוביל את שידורי הערוץ לעשור העוקב.
לאחר המכרז
בשנת 2007 פנתה "כאן", יחד עם קשת לרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו בבקשה לקיום מכרז חוזר. בעקבות דחיית הפנייה והחלטת ראשי החברה שלא להרחיב את תחומי פעילות החברה, החברה פורקה בסוף שנת 2007.
Yalla Bye
Yalla Bye (בעברית: יאללה ביי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי קובי מרימי. השיר יצא לאור ב-12 בספטמבר 2019 כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברת התקליטים הישראלית יוניסל.
עם יציאתו נכנס השיר היישר אל המקום הראשון במצעד העברי של מדיה פורסט.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי מרימי עצמו, גל כהן ואיל ישי, והופק על ידי כהן וישי גם כן.
וידאו קליפ
טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר. האודיו המלא של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של מרימי ב-12 בספטמבר 2019. האודיו מציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל.
הכוחות המזוינים של שוודיה
הכוחות המזוינים של שוודיה (בשוודית: Försvarsmakten) הם הכוחות הצבאיים של שוודיה, אשר אחראיים על הגנת המדינה, וכן דואגים לשמירה על האינטרסים של שוודיה, מסייעים במאמצים בינלאומיים לשמירה על השלום ומספקים סיוע הומניטרי.
הכוחות מורכבים מ: צבא שוודיה, חיל האוויר השוודי וחיל הים השוודי, בתוספת כוחות מילואים הנקראים משמר הבית. מאז 1994, כל הכוחות המזוינים מאורגנים תחת סוכנות ממשלתית אחת, ובראשם עומד המפקד העליון. קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה מחזיק באופן טקסי בדרגה הגבוהה ביותר בכל שלוש הזרועות של הכוחות המזוינים של שוודיה, המלך לא משמש עוד כמפקד העליון והוא מחזיק בדרגות באופן טקסי בלבד. סמכות הפיקוד היחידה שלו היא על הסגל הצבאי שבחצר מלכותו.
יחידות שוודיות מוצבות במספר פעילויות בינלאומיים כיחידות פעילות או כנספחים צבאיים, כולל באפגניסטן כחלק מכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי ובקוסובו.
ייעוד
לכוחות המזוינים של שוודיה יש 4 משימות עיקריות: שוודיה מעוניינת לשמור את האפשרות של מדינה נייטרלית במקרה של מלחמה באזור. יחד עם זאת, לשוודיה שיתוף פעולה צבאי עם מספר מדינות. כחלק מחברותה באיחוד האירופי, שוודיה היא מדינה מובילה בגדודי האיחוד האירופי, וכן יש לה שיתוף פעולה קרוב, כולל תרגילים משותפים עם נאט"ו והיא חברה בשותפות לשלום. בשנת 2009 הצהירה שוודיה כי תנקוט בצעדים אקטיביים אם אחת מהמדינות הנורדיות או מדינות האיחוד האירופי תותקף.
ארגון
המפקד העליון הוא גנרל 4 כוכבים אשר עומד בראש הכוחות המזוינים, והוא הקצין המקצועי בשירות פעיל בעל הדרגה הגבוהה ביותר. המפקד העליון מדווח, בדרך כלל באמצעות שר הביטחון לממשלת שוודיה, אשר מדווחת לריקסדאג.
מלך שוודיה היה מפקד הכוחות עד שינוי החוק ב-1974, וכיום יש לו תפקיד טקסי בלבד.
משימות בינלאומיות
עד נסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן ב-2021 היו לשוודיה כוחות במדינה זו בהובלת נאט"ו. בנוסף, כיום מהווים הכוחות השוודים חלק מכוח קוסובו. משגיחים צבאיים שוודים נשלחו למספר מדינות כולל גאורגיה, לבנון, ישראל וסרי לנקה. כמו כן כוחות שוודים מפקחים באזור המפורז הקוריאני. בעבר נפרש כוח הייצוב בהובלת נאט"ו ובהשתתפות כוחות שוודים.
משירות חובה לגיוס התנדבותי
ב-1995 מערכת השירות הלאומית התבססה על אימון צבאי כללי, הצבא השוודי היה מורכב מ-15 חטיבות, ובנוסף 100 גדודים שונים (הנדסה, הגנה אווירית, אבטחה, מעקב ועוד), עם זמן התארגנות של בין יום ליומיים. כאשר הגיוס הלאומי הוחלף בגיוס סלקטיבי, פחות ופחות גברים גויסו בשל הקטנת היקף הכוחות. עד שנת 2010 היו לצבא השוודי 2 גדודים שהיו יכולים להיות מוכנים תוך 90 ימים. כאשר גיוס המתנדבים ייושם במלואו עד שנת 2019, הצבא יכלול 7 גדודים הניתנים לניוד ועוד 14 גדודים מסוגים שונים המוכנים לפעולה תוך שבוע אחד. משמר הבית יקטין את כוחו ל-22,000 חיילים.
דויל
{{פירושונים|
ראו גם
}}
RTL 7 (הולנד)
RTL 7 הוא הערוץ השלישי של קבוצת RTL בהולנד, והושק ב-1 בספטמבר 1995. RTL 7 מוגדר כערוץ לגברים ומשודרים בו סרטי פעולה, ריאליטי, כדורגל, ספורט מוטורי ותוכניות אירוח בנושא ספורט. בעבר בשעות היום שידר ערוץ RTL Z שהוא ערוץ עסקי ופיננסי, עד ש-RTL Z קיבל רישיון שידור ב-7 בספטמבר 2015.
הערוץ משודר באופן רשמי תחת רישיון של לוקסמבורג, וכך הוא נמנע מהפיקוח הנוקשה של הרשויות ההולנדיות בעוד בלוקסמבורג הפיקוח פחות קפדני.
ורוניקה (1995–2001)
בשנה הראשונה הערוץ שידר הרבה סדרות טלוויזיה אמריקאיות, ובהן בוורלי הילס 90210, מלרוז פלייס, משמר המפרץ ואחרות. בסוף השנה הראשונה הוריד הערוץ את כל התוכניות הקשורות לחדשות ומיצב את עצמו כערוץ בוגר-צעיר עם תוכניות בעלות אופי פרובוקטיבי. בשנים שלאחר מכן היה הערוץ חלוץ בתחום הטלוויזיה על ידי הצגת מגוון רחב של תוכניות, והיה הערוץ שהשיק בשנת 1999 את תוכנית הריאליטי המצליחה האח הגדול.
בשנת 2000 הודיע ארגון ורוניקה כי יפרוש מהמיזם המשותף כיוון ורצה להקים ערוץ טלוויזיה עצמאי. לבסוף בשנת 2003 חתם הארגון על עסקה עם SBS.
יורין (2001–2005)
RTL נאלצו לשנות את שם הערוץ. בתחילה הוצע השם ME אך חברת אופנה בהולנד התלוננה על הדמיון בין שם הערוץ לשמה. לבסוף מותג הערוץ מחדש תחת השם יורין ב-2 באפריל 2001.
RTL 7 (מאז 2005)
כאשר איל המדיה ההולנדי וממציא "האח הגדול" ג'ון דה מול ייסד את חברת ההפקה טלפה, והחל ליצור קשרים עם מנחי טלוויזיה הולנדיים פופולריים רבים, בקבוצת RTL התעורר הצורך לארגן מחדש את ערוצי הטלוויזיה שלה, ומלבד התחדשות פיזית, השתנו ערוצים RTL 4, RTL 5 ו-Yorin. כדי להדגיש את הקשר בין שלושת הערוצים, הוחלף השם Yorin על ידי RTL 7 ב-12 באוגוסט 2005. מבחינת תוכן, כל התוכניות של Yorin הועברו ל-RTL 5 ובוצעו מעברים שונים בין תוכניות טלוויזיה של הקבוצה.
המספר 7 נבחר (במקום 6, שיותר הגיוני כיוון שיוצר רצף בין ערוצים 4,5,6) כיוון שבאותה תקופה בה הערוץ המקורי, ורוניקה נוסד, הערוצים המסחריים SBS 6 ו-TMF עלו לאוויר.
ב-15 באוקטובר 2009 החלו ערוצים RTL 7 ו-RTL 8 לשדר בהפרדה גבוהה.
תוכניות
RTL 7 משדר תוכניות רבות בנושא ספורט, כגון כדורגל, ספורט מוטורי ועוד, אם כי סיקור ספורט מוטורי מהווה עיקר שידורי הספורט של הערוץ, כשזה כולל שידור חי של טורניר פורמולה 1 ואת מוטו GP.
טלטקסט
הערוץ הציע בעבר שירות טלטקסט, עד שהופסקה פעילותו ב-1 באפריל 2017.
לודוויג כוריס
לודוויג כוריס (בגרמנית: Ludwig Choris ; 1795–1828) היה צייר וחוקר גרמני-רוסי. הוא היה אחד מאמני הסקיצות הראשונים במשלחות מחקר רוסיות.
ביוגרפיה
לודוויג כוריס נולד ביקטרינוסלב בשנת 1795 כבן להורים גרמנים. הוא למד בתיכון בחרקוב, שם לימד אביו באוניברסיטה.
לאחר מותם המוקדם של הוריו, חבר המועצה שלימד רישום באוניברסיטה, לקח אותו לביתו כילד אומנה. בהמשך הגיע כוריס לסנט פטרסבורג, שם הרחיב את השכלתו, כולל בתחום מדעי הטבע. רישומיו ודיוקנאותיו משכו תשומת לב בשלב מוקדם. בשנת 1813 הוא ערך את מסע המחקר הראשון שלו. הוא ליווה את הבוטנאי פרידריך אוגוסט מרשל פון ביברשטיין כשרטט צמחים בסיור לקווקז. לאחר מכן חזר לסנט פטרסבורג כדי ללמוד באקדמיה הקיסרית לאמנות.
ב-1815 הוא נבחר מבין כמה מתחרים לקחת חלק כצייר ושרטט בהקפת העולם של אוטו פון קוצבו בספינה “רוריק”. על הסיפון היו גם מדעני הטבע אדלברט פון שאמיסו ויוהאן פרידריך אששולץ. המסע הוביל מסנט פטרסבורג דרך האוקיינוס ​​האטלנטי וסביב כף הורן אל האוקיינוס ​​השקט. לאחר ביקור בקמצ'טקה, עברו דרך מצר ברינג בחיפוש אחר המעבר הצפון-מערבי. הם עברו באיים האלאוטיים, הוואי, איי מרשל וסן ​​פרנסיסקו. לאחר ביקור שני במצר ברינג, הרוריק חזרה לרוסיה ב-1818 דרך מצר סונדה וכף התקווה הטובה.
עבודתו
עבודתו של כוריס זכתה להערכה רבה על ידי בני דורו. הוא היה שונה מהציירים במסעות מחקר קודמים בכך שהוא הציג את בני העמים הלא-אירופיים לא כ"פראים" אימתניים ולא כ"פראים אצילים", אלא - כמו בציורי הצמחים שלו - היה מחויב אך ורק למה שראה.
מנקודת מבט מדעית, עבודתו חשובה לאין ערוך לאתנולוגים. הוא מייצג מורשת חשובה, במיוחד עבור הוואי. אף אמן אחר לא תיאר את הוואי באותנטיות כזו. שני הדיוקנאות שלו של המלך הם בעלי חשיבות היסטורית רבה והם עדיין פופולריים בחגיגות הוואי כיום.
יצירותיו כוריס מוחזקות כעת באוספים ציבוריים של מוזיאונים כמו מוזיאון אנקורג' להיסטוריה ואמנות, מוזיאון הונולולו לאמנות ומוזיאון אוקלנד של קליפורניה.
פטיש פעמון
פטיש פעמון, או שימל (סוס לבן) הוא משחק קוביות. המשחק הוא כנראה המצאה גרמנית ישנה טענה שממציא של המשחק הוא סוחר האמנות היינריך פרידריך מילר (1779–1848).
המשחק היה נפוץ באירופה משנת 1850, בעיקר בקרב האוכלוסייה היהודית, זה היה פופולרי לשחקו במהלך חג החנוכה. אחרי שנת 1945 המשחק נעלם כמעט לגמרי.
חוקי המשחק
פטיש פעמון הוא משחק לשני אנשים או יותר, מתאים בעיקר לשלושה עד חמישה שחקנים.
כלי המשחק
למשחק שמונה קוביות משחק, חמישה קלפים, כסף משחק או מטבעות בכמות מספקת, פטיש לכרוז, וקופה.
הקוביות
המשחק מכיל שמונה קוביות כאשר כל הפאות חלקות, למעט פאה אחת של הקוביה המכילה את המספרים מ1 עד 6 ועוד שתי קוביות: קובייה אחת שמצויר על פאה אחת שלה פטיש, וקוביה שנייה שמצויר עליה פעמון.
הקלפים
המשחק מכיל חמישה קלפים:
שלב ב: לפני פתיחת הפונדק
השחקן שרכש את קלף השימל מתחיל את המשחק ולאחריו בכיוון השעון, כל שחקן בתורו זורק את כל שמונה הקוביות:
1. אם יצא ריק בכל הקוביות, השחקן מעביר מטבע לשחקן שמחזיק בקלף השימל. 2. אם יוצא ריק לשחקן שמחזיק את קלף ה"שימל" - כל שחקן מעביר לו מטבע אחד. 3. אם יצא מספר (ללא פטיש או פעמון) השחקן מקבל מהקופה מטבעות במספר שיצא. 4. אם יצא פטיש אזי השחקן שמחזיק את הקלף פטיש מקבל את הערך או נותן את המטבע לשימל, וכן אם יצא פעמון. 5. אם יצא גם הפטיש וגם הפעמון - השחקן שמחזיק את הקלף פטיש ופעמון מקבל את הערך.
שלב ג: פתיחת הפונדק
לאחר מספר סיבובים הקופה מתחילה להתרוקן. כאשר סכום הקוביות שהוטלו גבוה יותר מהסכום שקיים בקופה, המשחק עובר לשלב השלישי (מכריזים: "הפונדק/בית המסחר נפתח"). מאותו רגע מי שמקבל מטבעות במקרה שריק הוא הפונדק (או בית המסחר) ולא השימל. כמו כן, מתוך כל סכום שיוצא בקוביות יש להפחית את הסכום של הקופה והשחקן צריך לשלם את ההפרש לבעל הפונדק. לדוגמה אם נשאר בקופה שלוש מטבעות  והקוביות מראות על חמש יש לשלם לבעל הפונדק שתי מטבעות (5-3=2)
ברגע שיוצא הסכום המדויק שיש בקופה המשחק מסתיים (מכריזים: "הפונדק/בית המסחר נשרף").
המנצח הוא מי שיש לו הכי הרבה מטבעות בסיום המשחק.
בוני בלייר
בוני קתלין בלייר (באנגלית: Bonnie Kathleen Blair; נולדה ב-18 במרץ 1964) היא מתחרה בהחלקה מהירה על קרח אמריקאית בעבר. היא נחשבת לאחת המחליקות המהירות הטובות בזמנה, ולאחת מהספורטאיות האולימפיות המעוטרות ביותר. בלייר ייצגה את ארצות הברית בארבע אולימפיאדות, וקטפה בהן חמש מדליות זהב ומדליית ארד אחת. בהיותה נמוכה יחסית להחלקה מהירה, היא שלטה בטכניקה והפיקה את המירב בזכות סיגנונה.
ביוגרפיה
בלייר נולדה במרץ 1964 בעיירה קורנוול שבמדינת ניו יורק, אחת מני רבים במשפחה מרובת ילדים. בני משפחתה אהבו להחליק ובייחוד להתחרות בתחרויות מקומיות. בגיל שנתיים, עברה המשפחה לשמפיין, אילינוי - המרכז של ספורט ההחלקה המהירה בארצות הברית. בגיל שש כבר זכתה במרוצים מול ילדות בנות תשע ועשר. בגיל שבע כבר התחרתה באליפות המדינה. ב-1979 היא חברה לבעלת המדליה האולימפית והמאמנת בהחלקה מהירה, קאתי פאמינו, שעודדה אותה לעבוד על ההחלקה שלה במשך כל השנה.
המשחקים האולימפיים 1984-1992
בעזרת מגבית של משטרת שמפיין, יצאה בלייר להתחרות באירופה והמשיכה משם למשחקים האולימפיים הראשונים שלה ב-1984. היא חזרה נפעמת אך ללא מדליות וגמרה אומר ללמוד ולהתאמן עוד ועוד. ארבע שנים לאחר מכן, ב-1988, כבר זכתה בלייר במדליית הזהב הראשונה שלה (500 מטרים). במקצה זה, שברה בלייר את שיא העולם והעמידה אותו על 39.10 שניות. בנוסף, זכתה בלייר גם במדליית ארד במקצה ל-1,000 מטרים. באולימפיאדת 1992 שנערכה באלברוויל, בלייר זכתה בשתי מדליות הזהב - גם ב-500 מטרים וגם במרחק הכפול.
אולימפיאדת לילהאמר 1994
האולימפיאדה התקיימה שנתיים בלבד לאחר אולימפיאדת החורף הקודמת שנערכה באלברוויל. זאת מאחר שב-1986 החליט הוועד האולימפי הבינלאומי לשנות את מועד משחקי החורף כך שלא יתקיימו באותה שנה עם משחקי הקיץ. בלייר ניצלה את הזמן הקצר בין האולימפיאדות וקטפה שוב פעם את שתי מדליות הזהב ב-500 וב-1,000, תוך שליטה מוחלטת במקצים. בעקבות שתי הזכיות במדליית הזהב, הפכה בלייר לאישה האמריקאית הראשונה שזוכה בחמש מדליות זהב אולימפיות. נוסף לכך, היא הפכה לאמריקאית היחידה שזכתה בשש מדליות באולימפיאדת החורף - הישג שנשמר עד 2010, אז זכה אפולו אונו במדליית כסף ושתי מדליות ארד והעמידה את מאזן זכיותיו על שמונה מדליות אולימפיות.
מחוץ למשחקים האולימפיים
אחרי אולימפיאדת 1994, המשיכה בלייר להתחרות. במרץ 1994, שברה פעם נוספת את שיא העולם במקצה ל-500 מטרים (38.99 שניות), והפכה לאישה הראשונה אי פעם שיורדת מ-39 שניות במקצה זה. שנה לאחר מכן, ב-18 במרץ 1995, פרשה בלייר מהחלקה מקצוענית.
בלייר השתתפה גם בתחרויות אופני מסלול, ואומנה על ידי אלופת העולם לשעבר, קוני פרסקווין.
תארים והישגים
במהלך קריירת ההחלקה שלה זכתה בלייר במספר נכבד של תארים ופרסים, ביניהם: פרס ג'יימס סאליבן (הספורטאי החובבן המצטיין) ובפרס אוסקר מתיסן (הישג השנה בהחלקה מהירה) ב-1992 וספורטאית השנה של Associated Press וספורטאית השנה של ספורטס אילוסטרייטד ב-1994. בלייר חברה בהיכלי התהילה הספורטיביים גם של שיקגו וגם של ויסקונסין. ב-2004, היא נבחרה להיכל התהילה האולימפי של ארצות הברית.
חיים פרטיים
בלייר נשואה לעמיתה בנבחרת ההחלקה האולימפית, דייו קרוייקשנק. לזוג בן (גרנט) ובת (בלייר).
עונת 1990/1991 בליגת העל ההולנדית
מבנה
על ניצחון הוענקו 2 נקודות ועל תיקו נקודה בודדת. הליגה כללה 18 קבוצות, (16 ששיחקו בעונה שעברה, אליהן הצטרפו הירנפיין וסחיידאם שעלו מליגת המשנה) ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 17 משחקים כל אחד - 34 מחזורים בסה"כ. בסיומם הראשונה זכתה באליפות והקבוצות במקומות 17 ו-18 ירדו לליגת המשנה. הקבוצה במקום ה-16 התמודדה לצמד משחקים בשיטת בית-חוץ כנגד המנצחת בפלייאוף ליגת המשנה.
נמל התעופה הבין-לאומי בצרה
נמל התעופה הבינלאומי בצרה (באנגלית: Basrah International Airport; בערבית: المطار الدولي في البصرة) הוא נמל התעופה השני בגודלו בעיראק והוא ממוקם כ-20 ק"מ ממערב לעיר בצרה.
הנמל משמש כבסיס משני של חברת התעופה העיראקית עיראקי איירווייז.
היסטוריה
הנמל נבנה בשנת 1980 ומתופעל מאז על ידי ממשלת עיראק.
בשנת 1991 הופסק פרויקט שיפוץ הנמל שכללה בניית טרמינל חדש, וזאת עקב מלחמת המפרץ. המשך פיתוח הנמל בוצע בפועל בשנת 2003 לאחר הפלישה האמריקנית לעיראק, מספר מבנים שופצו על ידי הסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי ובנמל נבנה מגדל בקרה אווירית והותקנו בו אמצעי ניווט, כמו כן הוקמו בו מבני תחבורה ותקשורת.
נמל התעופה נפתח בסופו של דבר ביוני 2004, פתיחת הנמל צוינה על ידי הקרבת כבשים כמו גם עם נחיתתו של מטוס סילון מסוג בואינג 727 של חברת עיראקי איירווייז מבגדאד. בכך ציינה גם החברה את פתיחת השירות הפנימיים, בחנוכת הקו מבגדד לבצרה.
נמל התעופה נמצא בתהליכי בנייה מחדש.
בין השנים 2003 ו 2009 הייתה בנמל נוכחות גדולה של חיל האוויר המלכותי הבריטי.
איגן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פרידריך זילכר
פרידריך זילכר (בגרמנית: Philipp Friedrich Silcher, 27 ביוני 1789 – 26 באוגוסט 1860, טובינגן) היה מנצח ומלחין גרמני.
ביוגרפיה
פרידריך זילכר נולד בעיירה ליד שטוטגרט. הוא היה מעוניין להיות מורה אך לאחר שבלודוויגסבורג פגש את קרל מריה פון ובר החליט על קריירה מוזיקלית. הוא למד הלחנה ונגינת פסנתר אצל קונרדין קרויצר ויוהאן נפומוק הומל.
בשנת 1817 זילכר מונה למנהל המוזיקלי של אוניברסיטת טובינגן.
זילכר היה בין התומכים הבולטים של שירת מקהלה. הוא אסף שירי עם גרמנים רבים. הם נקלטו בחיי יום יום של הגרמנים ונשמעים עד היום.
בין השירים של זילכר נמנים Muss i denn, Ich hatt' einen Kameraden, Alle Jahre wieder ועוד.
אסטרואיד 10055 נקרא על שמו.
פולרטון
פולרטון (באנגלית: Fullerton) היא עיר בצפון מחוז אורנג', קליפורניה, ארצות הברית. בעבר העיר היוותה מרכז חקלאי ותעשייתי שייצרה בעיקר פירות הדר, גיטרות חשמליות (בעיקר בזכות חברת ליאו פנדר) ונפט.
דמוגרפיה
ההרכב הגזעי הוא:
קונסטנטין הראשון
{{פירושונים|
ראו גם
}}
היסטוריה של אמריקה הלטינית
ההיסטוריה של אמריקה הלטינית מתייחסת לאזורים ביבשת אמריקה בהם דוברים שפות לטיניות (בעיקר ספרדית, פורטוגזית וצרפתית), ומשתרעים על פני רוב השטח שמדרום לארצות הברית. עד גילוי אמריקה ב-1492 הם אוכלסו באינדיאנים-ילידים, ואימפריות מקומיות כגון המאיה, האינקה והאצטקים שלטו בחלקים ניכרים מהם. בשלהי המאה ה-15 ובמהלך המאות ה-16 וה-17, כבשו מעצמות אירופיות, בעיקר האימפריה הספרדית והאימפריה הפורטוגזית חלקים ניכרים מיבשת אמריקה. המעצמות הכובשות דיכאו את התרבויות והדתות המקומיות, והנחילו במקומן את תרבויותיהן הן ואת הנצרות הקתולית. לחלק מהמקומות, במיוחד בברזיל ובאיים הקריביים, הובאו עבדים מאפריקה, שאף להם הייתה השפעה על התרבות המקומית. בראשית המאה ה-19 החלו מרבית מדינות אמריקה הלטינית להכריז על עצמאותן, ומקביל החלה השפעה פוליטית וכלכלית גוברת והולכת של ארצות הברית. רבות מהן ידעו שנים ארוכות של אי-יציבות פוליטית והפיכות ובחלקן כוננו מדי פעם משטרים דיקטטוריים שפגעו בזכויות האזרח. נכון ל-2019, במרבית מדינות אמריקה הלטינית מונהגים משטרים דמוקרטיים.
היסטוריה פרה-קולומביאנית
התקופה שלפני גילוי אמריקה בידי כריסטופר קולומבוס ב-1492 מכונה התקופה הפרה-קולומביאנית.
מחקרים גנטיים מצביעים על כך שתושביה הראשונים של יבשת אמריקה היו עמים נוודים שהגיעו אליה מאסיה, כנראה דרך גשר היבשה שחיבר בין שתי היבשות עד לפני כ-11,000 שנים במקום בו נמצא היום מצר ברינג. לא ידוע בדיוק מתי התרחשה נדידה זו. יש הסבורים שהחלה לפני כ-17 אלף שנים, ויש הסבורים שהחלה אף לפני כ-50 אלף שנים. העדויות המוקדמות ביותר לנוכחות אנושית ביבשת מתוארכות ללפני כ-12,500 שנה, נמצאו באתר מונטה ורדה שבצ'ילה, והן משויכות לתרבות קלוביס.
מאז אמצע האלף ה-2 לפנה"ס, התפתחו במרכז אמריקה מספר תרבויות, ובהן האולמקים, טאוטיווקאן, מאיה, הזפוטקים, המישטקים, הוואסטקים, טרסקאן, הטולטקים והאצטקים. תרבויות אלה רכשו ידע רב במתמטיקה, אסטרונומיה ורפואה, היו להן לוחות שנה מתקדמים, הם ידעו לבנות מבנים מרשימים ובהם פירמידות, וכן עשו שימוש (מועט) בגלגלים. ממצאים בצפון מקסיקו גילו שימוש בשיטת ספירה על בסיס ויגסימלי. כמה מהערים שהקימו, ובהן טאוטיווקאן, טנוצ'טיטלאן וצ'ולולה היו מהערים הגדולות ביותר בעולם באותה העת, והתגוררות בהן עשרות ומאות אלפי בני אדם.
באמריקה הדרומית התפתחו מאז האלף ה-3 לפנה"ס תרבויות כגון תרבות ולדיביה (באקוודור של ימינו), נורטה צ'יקו (בצפון פרו של ימינו), הקניארים (אקוודור), צ'אווין (פרו), מואיסקה (קולומביה), תרבות מוצ'ה (פרו), קצ'ואה (ממנו צמחה אימפריית האינקה), איימרה (בוליביה) וקמבבה (אמאזוניה). לעמים אלה היו הישגים רבים בחקלאות, ובין היתר בייתו את התירס, השעועית, המניהוט והכותנה, ואף הם רכשו ידע בתחומי הרפואה וההנדסה.
התקופה הקולוניאלית
ישנן סברות כי נוסעים אחרים קדמו לקולומבוס, והוא עצמו סבר שהגיע להודו, אך מסעו ב-1492, בשליחות הכתר הספרדי שינה את פני ההיסטוריה ביבשת, ובעקבותיו יצאו מגלי ארצות וקונקיסטאדורים לאזורים החדשים שהתגלו. ב-1494 חתמו ספרד ופורטוגל על חוזה טורדסיאס שחילק את תחומי ההשפעה שלהן בעולם החדש, וזאת עוד בטרם ידעו מה טיבו ובאילו אזורים הוא משתרע. קולומבוס עצמו הגיע בתחילה רק לאיים הקריביים, ורק במסעו השלישי, ב-1498 התקרב לחופי ונצואלה שבאמריקה הדרומית. במסעו הרביעי, ב-1502 דרך על אדמת מרכז אמריקה, באזור פנמה וקוסטה ריקה של ימינו. גם הפורטוגלים לא טמנו ידם בצלחת, וב-1500 הגיע פדרו קברל לברזיל של ימינו, שבהתאם לחוזה טורדסיאס, נכללה בתחום ההשפעה של פורטוגל, אף שזו לא ידעה על קיומה.
במהלך 300 השנים הבאות שלטו ספרד ופורטוגל במרבית שטחי דרום ומרכז אמריקה, וכן בחלק מהאיים הקריביים, בעוד שאנגליה, צרפת, ובמידה מצומצמת יותר גם הולנד, השתלטו על אזורים בצפון אמריקה ובאיים הקריביים.
המושבות הספרדיות
אוצרות הטבע שנתגלו בעולם החדש דרבנו את הספרדים לשלוח משלחות נוספות, ולכבוש בהדרגה נתחים נרחבים מיבשת אמריקה. ב-1493 ייסד קולומבוס את העיר הספרדית הראשונה, איסבלה, באי היספניולה, וב-1496 נוסדה העיר סנטו דומינגו. בתוך שנים ספורות, התאכזבו הספרדים לגלות כי מרצבי הזהב באיים דלים. אוכלוסיית התושבים המקומיים, ששועבדה לעבוד במכרות הזהב, הידלדלה במהירות, כתוצאה מדיכוי, עבדות, רעב, מחלות והרג המוני.
בעקבות זאת, המשיכו הספרדים במסעות הכיבוש שלהם ביבשת גופא. ב-1510 הוקם יישוב הקבע הספרדי הראשון ביבשת - סנטה מריה לה אנטיגואה דל דריין, בשטח קולומביה של ימינו. ב-1519 החל הרנאן קורטס במסע לכיבוש מקסיקו מידי האצטקים, תוך שהוא מסתייע ביריביהם המרים, בני הטלקסקלה. בתוך שנתיים השתלט קורטס על האימפריה האצטקית, שיותר משנכנעו לצבאו של קורטס, נכנעו למחלות שהביאו עמם חייליו מאירופה. האצטקים לא היו מחוסנים מפני מחלות אלו, ובהן אבעבועות שחורות, דבר וחצבת, והן הפילו מיליוני חללים. כיבוש חצי האי יוקטן מידי המאיה נמשך זמן רב יותר. רק ב-1547 השיגו הספרדים שליטה אפקטיבית באזור, ורק ב-1697 נפל המעוז האחרון של המאיה, טייאסאל. ב-1528 הגיעו הספרדים לגבול אימפריית האינקה. ב-16 בנובמבר 1532 נערך קרב קחאמרקה, בו ניצחו הספרדים, בפיקודו של פרנסיסקו פיסארו, ושבו את מנהיג האינקה, אטוואלפה. אחרונת ערי האינקה, וילקבמבה, נפלה ב-1572.
את המושבות החדשות שהקימה, ניהלה ספרד באמצעות מלכויות משנה. ב-1525 כוננה הראשונה שבהן, מלכות המשנה של ספרד החדשה, בשטחים שתפסה ספרד בצפון ובמרכז אמריקה, באיים הקריביים וכן במושבותיה באוקיינוס השקט. בירתה נקבעה במקסיקו סיטי. ב-1544 כוננה מלכות המשנה של פרו, שהשתרעה על פני השטחים שכבשה ספרד בדרום אמריקה, ובירתה נקבעה בלימה. תחת כל מלכות משנה פעלה אודיינסיה. במהלך המאה ה-18 נערכו באימפריה הספרדית סדרה של רפורמות, הרפורמות הבורבוניות, שנועדו לחזק את המלך, להגביר את הביטחון ולהגדיל את הרווחים הכלכליים מהמושבות. במסגרת הרפורמות, פוצלה מלכות המשנה של פרו. ב-1717 הוקמה מלכות המשנה של גרנדה החדשה, בשטחיהן של ונצואלה, קולומביה, פנמה ואקוודור של ימינו, ובירתה נקבעה בבוגוטה. ב-1776 הוקמה מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, בשטחיהן של ארגנטינה, אורוגוואי, פרגוואי ובוליביה, ובירתה נקבעה בבואנוס איירס.
המושבות הפורטוגליות
במשך הרבע הראשון של המאה ה-16, עשו הפורטוגזים מעט מאוד כדי ליישב את ברזיל. לקראת שנת 1530 הגיעה משלחת פורטוגזית גדולה לברזיל, סיירה לאורך החוף, גירשה את הצרפתים ויסדה את ערי החוף הראשונות של ברזיל: סאו ויסנטה וסאו פאולו. בשנת 1534 חולקה ברזיל לחמש עשרה נחלות רחבות ידיים, שנקראו קפיטניות, אשר נמסרו לאצילים פורטוגזים לניהול כזכות העוברת בירושה. ב-1535 הוחל להביא עבדים מאפריקה לעבוד בגידול קנה הסוכר, שכן הילידים הברזילאים, אשר גם מהם נלקחו עבדים רבים, העדיפו במקרים רבים למות מאשר לעבוד בפרך. בשנת 1549 נשלח המושל הפורטוגלי הראשון לברזיל. הוא קבע את מושבו בבאהיה בעיר חדשה שהקים שנקראה "סלבדור".
רוב המתיישבים הפורטוגזים שכנו לאורך החופים ועסקו בחקלאות. אולם היו קבוצות של ישועים אשר חדרו יותר פנימה לתוך היבשת כדי לנצר את הילידים. קבוצות נוספות אשר נכנסו לתוך היבשת היו הבנדיראנטס אשר חדרו בקבוצות לתוך היבשת בחיפוש אחר זהב, עבדים, יהלומים ושאר מקורות הכנסה. הבנדיראנטס יסדו בדרכם יישובים באזורי מכרות, אשר חלקם קיימים עד היום. בשנת 1698 נמצאו כמויות גדולות של זהב באזור מינאס ז'ראיס שהביאו לגידול האוכלוסייה בפנים הארץ. למרות ההגבלות שחלו על הפורטוגזים על פי תנאי חוזה טורדסיאס, חדרו הפורטוגזים לעומק היבשת הדרום אמריקאית, ממערב לקו התיחום בין הספרדים לפורטוגזים. רכסי האנדים ונהר פאראנה אשר הפרידו בין המושבות הספרדיות לשטחי ברזיל, מנעו מהספרדים לאכוף את תנאי ההסכם בחלקים הפנימיים של היבשת הדרום אמריקאית.
הכתר הפורטוגזי דאג להפעיל את שליטתו הישירה על תושבי ברזיל בגביית מיסים גבוהים ובקביעת הגבלות סחר המחייבות מסחר ישירות עם פורטוגל ולא עם מדינות אחרות. כמו כן נאסר השימוש בדפוס ונמנע פיתוח של תעשייה. בשנת 1808 פלש נפוליאון לפורטוגל והחצר המלכותית נאלצה לצאת לגלות. המלך בחר בנחלתו הברזילאית כמקום מושבו הארעי. המשפחה המלכותית חזרה לאירופה בשנת 1821, אך החלשות פורטוגלית שבאה בעקבות הפלישה הצרפתית סימנה את תחילת הקץ של השלטון הפורטוגלי בברזיל. שנה לאחר יציאת המשפחה המלכותית, הכריז פדרו הראשון על עצמאות ברזיל.
המושבות הצרפתיות
במהלך המאה ה-16 נערכו מספר ניסיונות של הצרפתים להתיישב בצפון אמריקה, ובמהלך המאה ה-17 החלו ניסיונות אלה לשאת פרי. עד אמצע המאה ה-18 כבר חלשה צרפת על חלקים נרחבים מקנדה והמערב התיכון של ארצות הברית של ימינו, בשטח שכונה צרפת החדשה. בעקבות הפסדה של צרפת במלחמת שבע השנים, נחתם ב-1763 חוזה פריז, במסגרתו עברו שטחים אלה לשליטת בריטניה. במאה ה-17 שלטה צרפת גם בחלקים ניכרים של האיים הקריביים, אך היא הפסידה את חלקם לבריטניה ולהולנד. המושבות העיקריות שנותרו בידיה במאה ה-18 היו סן דומנג, בחלקו המערבי של האי היספניולה (לימים האיטי), מרטיניק וגוואדלופ. בדרום אמריקה ניסתה צרפת להקים מושבות בריו דה ז'ניירו ("צרפת האנטארקטית") ובסאו לואיס, אך הן לא האריכו ימים. ב-1604 הקימה התיישבות מוצלחת יותר, בגיאנה הצרפתית, בה הצליחה לשמור על השליטה, למעט תקופות מסוימות בהן נכבשה על ידי האנגלים, ההולנדים או הפורטוגלים.
המאה ה-19: ממושבות אירופאיות למדינות עצמאיות
בהשפעת המהפכה הצרפתית והכרזת העצמאות של ארצות הברית, הכריזו גם מרבית המושבות באמריקה הלטינית על עצמאותן במהלך הרבע הראשון של המאה ה-19. עד 1825, איבדה האימפריה הפורטוגזית את המושבה החשובה ביותר שלה, ברזיל, ואילו ספרד איבדה למעלה מ-99% מהטריטוריות בהן החזיקה ביבשת אמריקה, ונותרה רק עם קובה ופוארטו ריקו. צרפת איבדה רק את סן דומנג, שהייתה הראשונה להכריז על עצמאותה כהאיטי ב-1804, ולמעשה יתר מושבותיה מצויות בידיה גם כיום.
המדינות שהוקמו באמריקה הספרדית נקלעו בעשורים הראשונים לקיומן לסכסוכים ולמאבקים פנימיים. רבים מהמאבקים היו בין מי שדגלו בהקמת מדינות פדרליות לבין מי שדגלו בשלטון ריכוזי. חלק מהמאבקים הביאו לפירוקן של המדינות שהוקמו בתחילה למספר מדינות. רפובליקת קולומביה הגדולה שהוקמה ב-1819 בשטח מלכות המשנה של גרנדה החדשה, התפרקה ב-1830 לוונצואלה, קולומביה ואקוודור; הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה שהכריזו על עצמאותן ב-1823 התפרקו ב-1840 לגואטמלה, אל סלוודור, הונדורס, ניקרגואה וקוסטה ריקה; חלקים מהפרובינציות המאוחדות של דרום אמריקה שהכריזו על עצמאותן ב-1810 בשטח מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה הפכו לאורוגוואי ולבוליביה, וביתר השטח הוקמה אמנם ארגנטינה, אך גם היא סבלה מחוסר יציבות ומבעיות משילות עד כינונה של חוקה חדשה ב-1852. ברזיל, לעומת זאת, שמרה על אחדותה, והממלכה שכוננה בה ב-1822 הייתה יציבה עד סוף המאה.
במחצית הראשונה של המאה התאפיינו המדינות הצעירות בחוסר יציבות פוליטי ניכר. בהדרגה החליפו את נציגי השלטון הספרדים קבוצות אליטה מקומיות שהתגבשו בהכללה לשני מחנות, ליברליים ושמרנים. מאבקים מזוינים בין מוקדי הכוח השונים היו נפוצים בשנים אלו, ובכמה מהמדינות אף הובילו למספר עשורים בהם התקשתה המדינה לתפקד.
לקראת סוף המאה, התמורות הפוליטיות והמדיניות גררו איתן השפעות כלכליות וחברתיות מרחיקות לכת, ואלו השפיעה בחזרה על הפוליטיקה המקומית. שנות ה־1870 עמדו בסימן נקודת מפנה בו מתייצבות כלכלותיהן של מדינות אמריקה הלטינית, לאחר מספר עשורים של זעזועים, ומתבססות סביב ייצוא משאבי טבע לשווקים ברחבי העולם. התבססות זו במקביל למהפכה התעשייתית במעצמות המערב מובילה להשקעות הון זר בהיקפים חסרי תקדים, ולתופעה, בחלק מהמדינות, של הגעתם לשלטון של מנהיגים הפועלים בשיתוף פעולה עם סוחרי הייצוא, שהפכו למוקד כוח פוליטי ויצרו במקרים מסוימים אוליגרכיה.
מגמת הייצוא מובילה להגברת העיור והקמתם של מרכזי מטרופולין מודרניים. הגירה המונית מאירופה – בעיקר מאיטליה מספרד – הביאה איתה שינויים דמוגרפיים מחד, והשפעות חברתיות מאידך, וכך למשל תחום ארגוני העובדים מגיע לקראת סוף המאה ליבשת, ויוצר מעורבות פוליטית של מנהיגי עובדים, ומודלים של חקלאות מודרנית מתפתחים בתקופה זו בהשראת מודלים אירופאים. התפתחותם של שדות חקלאות מתקדמים וגדולים דחקה לשוליים את השדות שהוקדשו קודם לכן לגידולים מסורתיים בהיקף קטן, שבוצעו בתקופה זו על ידי הילידים האמריקאים, שהאוטונומיה שלהם הלכה ונפגעה.
המאה ה-20: בין דיקטטורה לדמוקרטיה
לאורך המאה ה-20 ידעו מרבית מדינות אמריקה הלטינית הפיכות צבאיות, ונעו בין משטר דמוקרטי לבין משטר דיקטטורי הפוגע בזכויות אדם. עד סוף המאה הושב השלטון הדמוקרטי במרבית המדינות. מאפיין נוסף של אמריקה הלטינית במהלך המאה ה-20 הוא התגברות המעורבות האמריקנית בענייניהן, שהגיעו לעיתים עד לכדי הפעלת כוח צבאי, האחרונה שבהן בפלישה האמריקאית לפנמה ב-1989.
כהמשך ל'דוקטרינת מונרו', הנהיג נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט את "מדיניות המקל הגדול", המבוססת על הביטוי "דבר ברכות, אך שא עמך מקל גדול", ומשמעותה שמירה על האינטרסים של ארצות הברית באמצעות דיפלומטיה, תוך שמירת האפשרות להפעיל כוח צבאי. מדיניות זו קיבלה ביטוי במספר אירועים בראשית המאה. ב-1901 כפתה ארצות הברית על קובה את תיקון פלאט, שבין היתר קבע כי כתנאי לעצמאותה תישמר לארצות הברית הזכות להתערב בה באופן צבאי, והותיר שטח קטן במפרץ גואנטנמו בריבונות אמריקנית. ב-1903 תמכה ארצות הברית בעצמאות פנמה מקולומביה, ואף שלחה כוח צבאי להגנתה, בתמורה להבטחת השליטה האמריקנית בתעלת פנמה שבכרייתה הוחל ב-1904. בהמשך, שלחה ארצות הברית כוחות צבא למדינות נוספות, בהן ניקרגואה, האיטי, הרפובליקה הדומיניקנית והונדורס, ואף שלטה בהן בפועל במשך מספר שנים. פעילויותיה הצבאיות של ארצות הברית במדינות אמריקה הלטינית באותה העת מכונות "מלחמות הבננות".
המאבקים הבין-גושיים לא פסחו על אמריקה הלטינית בתקופת המלחמה הקרה, והם הגיעו לשיאם במשבר הטילים בקובה ב-1962. במהפכה הקובנית ב-1959 הודח שליט קובה הפרו-אמריקני פולחנסיו בטיסטה, ואת מקומו תפס פידל קסטרו, שביצע שורה של רפורמות אגרריות והלאמות. מדיניות זו הביאה לניתוק היחסים בין המדינות ולהטלת אמברגו אמריקני. את הוואקום שנוצר מילאה ברית המועצות, שהייתה לבת בריתה של קובה, וב-1961 הודיע קסטרו על אימוץ הקומוניזם. ההידרדרות ביחסים הייתה מהירה, ולאחר כישלון הפלישה למפרץ החזירים הוצבו בקובה טילים סובייטים שהיו עלולים להצית מלחמה גרעינית. החשש האמריקני מפני עליית משטרים קומוניסטיים נוספים שינה את אופי מעורבותה ביבשת, והיא עסקה לא פעם בהפלת משטרי שמאל או בסיכול עלייתם. כך, למשל, סייעה בלכידתו של צ'ה גווארה בבוליביה ב-1967, תמכה בהפיכה הצבאית בצ'ילה נגד הנשיא המרקסיסטי סלוודור איינדה ב-1973, והעניקה סיוע כספי וצבאי למחתרת הקונטראס שפעלה נגד המשטר הסנדיניסטי בניקרגואה בשנות ה-80.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 אירעו מספר הפיכות צבאיות במדינות אמריקה הלטינית. בברזיל הופל הנשיא ז'ואו גולאר ב-1964 והונהגה דיקטטורה צבאית. המשטר הצבאי הפעיל נגד מתנגדיו שיטות של טרור ועינויים, והשתמש לשם כך בשירות המידע הלאומי. בעקבות משבר כלכלי חריף ומחאות עממיות המוניות, הושב השלטון הדמוקרטי ב-1985. בצ'ילה הנהיג אוגוסטו פינושה הפיכה צבאית ב-1973. הוא הנהיג כלכלה נאו-ליברלית שהעמיקה את העוני ואי השוויון במדינה ובנוסף לכך גבה מחיר כבד של פגיעה בזכויות אדם - למעלה מ-3,000 אזרחים צ'יליאנים נרצחו בידי השירותים החשאיים בתקופת שלטונו של פינושה. ב-1989 הפסיד פינושה במפתיע במשאל עם על המשך כהונתו, והדמוקרטיה הושבה על כנה. ב-1976 הודחה איסבל פרון מכס הנשיאות בארגנטינה, והחל משטר צבאי בהנהגתו של חורחה רפאל וידלה. תקופה זו, שכונתה "המלחמה המלוכלכת", לוותה אף היא בהפרות קשות של זכויות אדם. עשרות אלפי אזרחים ארגנטינאים נרצחו, ורבים מהם, המכונים "הנעלמים", הועלמו בדרכים שונות, וגם כיום אין מידע על גורלם. ב-1983 נערכו בחירות דמוקרטיות, והמשטר הצבאי הסתיים. כמה מהמשטרים הדיקטטוריים שיתפו פעולה זה עם זה ברדיפת מתנגדיהם, ביוזמה המכונה "מבצע קונדור".
עד שנות ה-90 חזרה הדמוקרטיה למרבית מדינות אמריקה הלטינית. נכון לשנת 2010, המדינה היחידה בה מונהג משטר שאינו דמוקרטי היא קובה, אם כי גם במדינות אחרות הדמוקרטיה אינה יציבה. הוגו צ'אווס נבחר אמנם לנשיא ונצואלה בבחירות דמוקרטיות, אך ב-2010 החליט הקונגרס להעניק לו לתקופה של 18 חודשים סמכויות חקיקה נרחבות, שאינן מקובלות במשטרים דמוקרטיים. ב-2009 נערכו בחירות דמוקרטיות בהונדורס, אך הדבר אירע לאחר שהנשיא הנבחר מנואל סלאיה הודח בהפיכה צבאית.
מאז סוף שנות ה-90 וביתר שאת בעשור הראשון של המאה ה-21 החלה עלייה בכוחם של מנהיגים ממפלגות השמאל, ובהם הוגו צ'אווס בוונצואלה (1999), לואיז אינסיו דה סילבה ודילמה רוסף בברזיל (2003 ו-2011), נסטור וכריסטינה קירשנר בארגנטינה (2003 ו-2007), טאבארה ואסקס וחוסה מוחיקה באורוגוואי (2005 ו-2010), אוו מוראלס בבוליביה (2006), דניאל אורטגה בניקרגואה (2007), רפאל קוראה באקוודור (2007) ופרננדו לוגו בפרגוואי (2008) בוונצואלה, אקוודור, ניקרגואה ובולביה מונהג שמאל סוציאלסטי-מרקסיסטי נוקשה בעוד שבשאר המדינות ישנו שמאל-סוציאל-דמוקרטי מתון. בצ'ילה, לעומת זאת, נבחר בשנת 2010 סבסטיאן פיניירה, הנשיא הנבחר הראשון מטעם הימין מאז השבת הדמוקרטיה.
Linac 2
Linac 2 הוא מאיץ חלקיקים ליניארי הנמצא במרכז לחקר פיזיקת חלקיקים CERN, ומהווה את המאיץ הראשון בשרשרת המאיצים של CERN עבור חלקיקים תת-אטומיים טעונים או של יונים (פרוטונים או גרעיני עופרת) המשמשים בניסויים המתבצעים במקום זה.
אופן הפעולה
מקור הפרוטונים הוא בקבוק של גז מימן בהתחלה של Linac 2. המימן עובר דרך שדה חשמלי כדי ליינן אותו (להוציא ממנו את האלקטרונים) ולהשאיר רק פרוטונים שייכנסו למאיץ. עד שהפרוטונים מגיעים לקצה השני, הם מגיעים לאנרגיה של 50 MeV (חמישים מגה אלקטרון וולט).
מערכת קטנה של שני זוגות קטבים מגנטיים או חשמליים שווים ומנוגדים מוודאת שהפרוטונים מרוכזים יחדיו ולא מתפזרים זה מזה.
במאיץ הליניארי יש שרשרת של תאים גליליים אשר נטענים על ידי תא תדר-רדיו, ושם החלקיקים מואצים. החלקיקים עוברים דרך התאים, שטעונים במטען חיובי או שלילי לחלופין. התאים שמאחורי החלקיקים טעונים במטען זהה למטען החלקיקים המואצים וכך דוחים אותם ודוחפים אותם, והמכלים שאחרי החלקיקים טעונים במטען שונה מהם וכך מושכים אותם- באופן זה הם מואצים. כאשר האלקטרונים מגיעים לפער הבא בשלב הנכון של מתח תדירות הרדיו, הם מואצים שוב ומקבלים אנרגיה כפולה מאשר זו שהיו מקבלים אם היו מואצים בבת אחת.
לדוגמה, מסת האלקטרון קטנה ממסת הפרוטון ועל כן לאלקטרון יש פחות אנרגיה קינטית מאשר לפרוטון, אף שמהירותם זהה. חוץ מלהתאים את אורך התאים כך שכל אחד ארוך יותר מקודמו בגלל המהירות המתגברת של החלקיק, יש להתאים את השדה האלקטרומגנטי ואת מהירות החלקיק המואץ בכל שלב.
לאחר מכן הם מגיעים לבוסטר הסינכוטרון ("התחנה הבאה" של החלקיקים ב-CERN), שם הם מגיעים לרמה גבוהה יותר של אנרגיה.
לגודל המתח החשמלי שבתא קיים גבול מסוים שאם עוברים אותו יש הפרעה חשמלית שגורמת ליציאת אלקטרון מהמשטח הטעון. כדי להאיץ את האלקטרון למהירות הרצויה (הקרובה למהירות האור) דרוש מתח רב, אך לא ניתן לתת אותו בבת אחת, אלא צריך לתת אותו בחלקים כאשר בכל חלק ניתן לחלקיקים את המתח המרבי שנוכל לתת בלי שתתרחש הפרעה חשמלית.
היסטוריה
עקרונות המאיץ הוצעו על ידי גוסטב איסינג בשנת 1924. המאיץ הראשון נבנה על ידי רולף ווידרו בשנת 1928, שהוכיח שהאלקטרונים יכולים להיות מואצים דרך שפופרת בעזרת מתח המשתנה על ידי תדירות רדיו. ווידרו מצא שיש להפריד אזורים של השפופרת, כך שהאלקטרונים יהיו מואצים על ידי שדה חשמלי כאשר הם עוברים את הפער בין האזורים. הרעיון שלו היה מערך ליניארי ארוך של האצה ב"תאים" על ידי תדירויות רדיו בתחום של ג'יגה הרץ. מאיץ החלקיקים הליניארי הוא הרחבה של רעיון זה.
Linac 2 החליף את המאיץ LINAC הראשון בשנת 1978. הוא נבנה במקור כדי לאפשר לאלומות החלקיקים המואצות בו להיות בעלות אנרגיה  גבוהה יותר בשביל המאיצים הנמצאים בשרשרת ההאצה אחר Linac 2 ב-CERN. מאיץ זה יוחלף בשנת 2020 על ידי המאיץ LINAC4.
חומאי
חומאי (בטובאנית: Хөөмей) הוא סוג של שירת גרון שנמצא בשימוש במוזיקה העממית שמגיעה מרפובליקת טובה.
המילה משמשת הן לתיאור אחד מהסגנונות האופייניים של שירת הגרון במוזיקה העממית של טובה (סגנון שנשמע דומה לזמזום ומלווה בטרמין - סוג של כלי נגינה אלקטרוני) והן כדי לתאר את כל סגנונות שירת הגרון של בני טובה (המשתנים מקול נמוך רועם דמוי רעידת אדמה, לצליל בינוני בלווית מקצב ועד סגנונות שונים של קול גבוה). בכל סגנונות שירת הגרון של בני טובה נעשה שימוש במבנה חלל הפה על מנת ליצור צליל הרמוני מהצליל הבסיסי שנוצר על ידי מיתרי הקול, והתוצאה - שירה בו זמנית של כמה גובהי צליל.
את ההשראה למוזיקה קיבלו מחברי השירים מהנופים ומבעלי החיים של הערבה, והשירים הם לרוב על סוסים, כך שמבחינת הנושאים דומה השירה העממית של טובה למוזיקת קאנטרי, אך הטכניקה של החומאי והשפה האוריינטלית גורמים לכך שהמוזיקה נשמעת זרה לחלוטין לאוזניים מערביות.
סגנונות השירה של טובה השפיעו על המוזיקה של תרבויות שונות. בזמנים הקדומים אמצו נזירים טיבטיים את סגנון זימרת התפילות לצלילים הנמוכים של הסגנון הקרוי "קרגירה" (kargyraa), בעוד שבזמנים המודרניים מוזיקאים אמריקאים של העידן החדש הושפעו מהצלילים שלא מהעולם הזה של החומאי וה"סיגיט" (sygyt), צליל בלתי אנושי גבוה שאינו זהה לפַלסֶטוֹ.
שון גילדר
שון בריאן גילדר (באנגלית: Sean Brian Gilder; נולד ב-1 במרץ 1964) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
ביוגרפיה
גילדר נולד בברמפטון שבקאמבריה. הוא למד בקולג' קווין מרי של אוניברסיטת לונדון, וקיבל תואר BA בהצטיינות בהיסטוריה של העת החדשה ולימודי העולם השלישי. אחר כך למד באקדמיית ובר דאגלס לאמנות הדרמה.