cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוברט נוזיק
פילוסופיה פוליטית
עבור ספרו "אנרכיה, מדינה ואוטופיה" קיבל נוזיק את "פרס הספר הלאומי" בקטגוריית פילוסופיה ודת. נוזיק טוען שרק ממשל מוגבל שמתעסק בפונקציות כמו הגנה נגד אלימות, הונאה, גנבה ואכיפת חוזים יוכל להיות מוצדק מבלי להפר את הזכויות הטבעיות של האזרחים במדינה. לטענתו, חלוקת העושר יכולה להיחשב כהוגנת וצודקת רק אם נעשתה במסגרת סחר מוסכם של אנשים בוגרים, אפילו במקרה בו חלוקת העושר הביאה לגידול באי-שוויון כתוצאה מהסחר הזה. בהקשר הזה נוזיק פנה אל הרעיון הקאנטיאני בו ראוי להתייחס לאנשים כאל מטרה בפני עצמה ולא כאמצעי לשם השגת שום מטרה אחרת.
בהמשך הספר, נוזיק מקשה על המסקנה של "עקרון הצדק השני" של רולס; הטיעון המרכזי בספרו הוא שאי-שוויון נחשב מוצדק וראוי כל עוד התהליכים שהובילו אליו החלו מנקודת פתיחה ראויה והוגנת, ובמהלכם נעשו חליפין הוגנים על ידי בני אדם בוגרים בהסכמה. נוזיק חוזר שוב אל המוסר הקאנטיאני על פיו אין להתייחס לבני האדם כאל אמצעים אלא כאל מטרות בלבד, לדוגמה: היחס לאנשים מסוימים, על פי תאוריות חלוקה אחרות, כאל מקור לכסף, הופך אותם לאמצעים למטרת העל של שוויון. נוזיק קורא תיגר על התאוריה של רולס, הגורסת כי מצב מוסרי יותר הוא רק מצב בו האדם שהיה במצב הגרוע ביותר קודם – משפר את מצבו.
במסקנתו המעוררת מחלוקת ביותר, נוזיק טען שהליכה עקבית עם עקרון אי-התוקפנות תרשה לחברה להתייחס לחוזי השתעבדות מבחירה בין בוגרים שנכנסו אליו בצורה וולונטרית כחוזה חוקי ובעל קונצנזוס, ולכן דחה את הרעיון של זכויות חיוביות ושליליות, בניגוד מוחלט לג'ון לוק ולרוב האקדמאים הליברטריאנים-קפיטליסטיים בזמנו.
עבודתו
ספרו "אנרכיה, מדינה ואוטופיה" מיזג את התאוריה הליברטריאנית אל תוך הזרם המרכזי של המחשבה המדינית.
נוזיק היה ידוע בסגנונו הסקרני והחקרני. לעיתים קרובות פיתח רעיונות בצורה "רציונלית" והשאיר את ההכרעה בעניינם לקוראיו. הוא נודע גם בזכות גישתו החדשנית והבינתחומית (שאב רעיונות מתחומי הכלכלה, הפיזיקה והביולוגיה), שהפכה את משנתו למרעננת ורלוונטית.
ספריו
נוזיק נמנה עם מובילי ההגות הפילוסופית האנגלו-אמריקאית של המאה העשרים, ותרם כמעט לכל תחומי הדיון הפילוסופי.
מגדלור פטי מינו
למגדלור יש גם אור אדום שמציין את ה־plateau des Fillettes, אחד השרטונים שמאכלסים את מיצר ברסט (goulet de Brest), ומאפשר לספנים להימנע ממפגש איתו.
המגדלור ממוקם מול נמל פטי מינו בעיר פלוזאנה (Plouzané).
המגדלור החל לפעול ב-1848 ועבר להפעלה אוטומטית ב-1989. מקור שמו הוא מהמילה men (אבן) בלשון רבים.
הפליינג בייבי
גבע ורשף נולדו וגדלו בקיבוץ מעברות וגדי גדל בקיבוץ מגל. הלהקה הושפעה רבות מהמוזיקה ששמעו חבריה בקיבוץ, להקות כמו לד זפלין, ניל יאנג, וכמו כן זמרים ישראלים כגון מאיר אריאל וכו' היו בין המשפיעים העיקריים על סגנונם.
לאחר נסיעות חברי הלהקה לארצות הברית והחיפוש אחר ההצלחה הגדולה חזרו החברים לנגן יחד בארץ, ללא שחם אוחנה שבינתיים פרש מן הלהקה, הלהקה הוציאה אלבום שנגנז, ואחריו עוד שני אלבומים: שניהם זכו להערכה רבה בקרב הקהל והמבקרים .
רשף שחר, המתופף הראשון, פרש גם הוא מהלהקה, את מקומו תפס גיא שכטר שלאחר מכן פרש גם הוא, המתופף הנוכחי הוא איסר טננבאום (מתופף להקת רוקפור).
גבע אלון, סולן וגיטריסט הלהקה אחראי גם על המילים והלחנים. גדי אלטמן על הבס וקולות הליווי ואיסר טננבאום אחראי על התופים.
סנטינל 5
סנטינל 5 (Sentinel 5) הוא מטע"ד לחישה מרחוק של כדור הארץ, המפותח כחלק ממיזם GMES האירופי. המטעד יחובר ללוויין למחקר מטאורולוגי, שיוצב בחלל במסלול גיאוסטציונרי, בשונה מלווייני סנטינל 1, 2 ו - 3, המתוכננים לפעול בגובה נמוך מעל כדור הארץ. יעודו העיקרי של הלוויין - מעקב אחר אטמוספירת כדור הארץ, באמצעות חיישן מולטי ספקטראלי. נכון לספטמבר 2009, תצורת המטע"ד טרם הוגדרה סופית.
טאו טאו
טאו טאו (ביפנית: タオタオ絵本館) היא סדרת אנימציה יפנית בת 52 פרקים שהופקה לטלוויזיה ב-1983. בישראל הסדרה שודרה בטלוויזיה החינוכית ב-1986 ובתחילת שנות התשעים, כמו כן היא שודרה בשידורים חוזרים בערוץ ג'וניור.
תקציר העלילה
הסדרה מתמקדת בדב פנדה צעיר בשם טאו טאו המתגורר בעמק קסום בסין יחד עם אימו אמא פנדה. חברו הטוב של טאו טאו הוא קיקי הקוף. כל פרק הציג בתחילה בעיה מסוימת בה נתקל טאו טאו עם חבריו - הסדרה התמקדה בבעיות של הגיל הרך כמו קנאה לאחר, דימוי עצמי נמוך, הרצון להיות מישהו אחר, ריבים שלא זוכרים איך התחילו ועוד. בתגובה לכל בעיה או ריב אמא פנדה מספרת סיפור לילדים בעל מוסר השכל. רק בפרק האחרון לא מסופר סיפור אלא חצי חלום חצי הרפתקאה של טאו טאו וחבריו. כל הסיפורים המוצגים בסדרה הם סיפורי עם מכל העולם אשר הבולטים בהם היו החתול במגפיים (של האחים גרים) ושלושת הסנאים והנסיכה (עיבוד של הסיפור פרי באנו מאלף לילה ולילה).
הונדה S360
הונדה S360 (באנגלית: Honda S360) היא מכונית קונספט בתצורה מכונית ספורט רודסטר מתוצרת יצרנית כלי הרכב "הונדה", אשר הוצגה בשנת 1962 ביפן.
איוואן זמורנו
איוואן לואיס זמורנו זמורה (בספרדית: Iván Luis Zamorano Zamora, תעתיק מדויק - סמורנו; נולד ב-18 בינואר 1967) הוא כדורגלן עבר צ'ילאני הנחשב לאחד מגדולי השחקנים הצ'יליאנים בכל הזמנים.
יליד הבירה סנטיאגו, זמורנו שיחק במספר מועדונים, העיקריים הם סביליה וריאל מדריד בספרד, אינטר מילאנו באיטליה, אמריקה במקסיקו ובקולו-קולו ממדינת מולדתו. הוא זכה בלה ליגה הספרדית ובאותה העונה בתואר מלך השערים עם ריאל מדריד, וכמו כן זכה גם בגביע אופ"א במדי אינטר.
בשנת 2004, זמורנו נבחר להיות ברשימת הפיפ"א 100, רשימה של 100 הכדורגלנים החיים הטובים ביותר שהורכבה בידי הכדורגלן הנודע פלה. זמורנו משמש כשגריר הרצון הטוב של יוניצ"ף בצ'ילה.
כינויו של זמורנו היה "באם-באם" (על שם הדמות מן הסדרה משפחת פלינטסטון), וגם כ"איוואן האיום" ("Iván el Terrible").
קריירת מועדונים
זמורנו התחיל את הקריירה במועדון המקומי קוברסל בשנת 1985, עמו זכה בגביע הצ'ילאני בשנת 1987. בשנת 1988, הוא כבר עבר לאירופה, על מנת לשחק במועדון השווייצרי סנט גאלן, שם כבש 34 שערים ב-56 משחקים בהם שותף במהלך שלוש עונות. בשנת 1991, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית במדי סביליה, בה שותף בסך הכול במהלך 59 משחקים בהם כבש 21 שערים, לפני שעבר לשחק במדי ריאל מדריד אליה נמכר תמורת 5 מיליון דולר.
במדי ריאל מדריד, בין השנים 1992-1996, זכה זמורנו באליפות הליגה, בגביע המלך הספרדי, בסופר קאפ הספרדי ובסופר קאפ האירופי. בשנת 1995, תחת הדרכתו של חורחה ולדאנו, זמורנו סייע לריאל מדריד לזכות באליפות ספרד, כאשר כבש 27 שערים - כולל שלושער מול היריבה הענקית ברצלונה. הוא זכה בתחרות הפיצ'יצ'י (מלכות השערים של הליגה הספרדית). באותה השנה, הוא השלים לריאל את חודה ההתקפי הקטלני כאשר חבר לעושה המשחק מיכאל לאודרופ. בסך הכל, הוא ייצג את ריאל ב-137 משחקים, בהם כבש 76 שערים. בעונות ו- הוא זכה בתואר מטעם העיתונות הספרדית, אשר מוענק בכל שנה לשחקן האיברי-אמריקני הטוב ביותר.
לאחר חמש עונות בליגה הספרדית, זמורנו שיחק 4 עונות בסרייה א' האיטלקית במדי אינטר, בין השנים 1996 ל-2000, שם שיחק לצד יורי דז'ורקף, דייגו סימאונה, חבייר זאנטי, רונאלדו ואחרים. זמורנו כבש את שער הניצחון במשחק הגומלין של גמר גביע אופ"א 1997, כשקבע 1-0 לאינטר. עם זאת, בדו-קרב הפנדלים החמיץ את הפנדל הראשון של אינטר בדרך להפסד 4-1 בדו-קרב. במאי 1998, זכתה אינטר בגביע אופ"א אחרי שניצחה בגמר כל-איטלקי את לאציו 3-0, כאשר זמורנו כבש את השער הראשון במשחק.
זמורנו עבר לשחק במקסיקו במדי קלוב אמריקה בשנת 2001, שם שיחק שנתיים, שבהן זכה באליפות בשנתו הראשונה בקבוצה. הוא סיים את הקריירה במועדון הצמרת הצ'ילאני, קולו קולו, אותו אהד מאז ילדותו. הוא פרש מכדורגל בסוף שנת 2003, אחרי ששיחק כדורגל מקצועני יותר מ-16 שנים.
קריירה בנבחרת
ב-29 באפריל 1997, זמורנו כבש לא פחות מחמישה שערים במשחק אחד, משחק מוקדמות גביע העולם נגד נבחרת ונצואלה. צ'ילה ניצחה 6-0. הוא שיחק במהלך כל ארבעת המשחקים של צ'ילה במונדיאל 1998, בהם בישל שער אחד לעמיתו מרסלו סאלאס נגד נבחרת אוסטריה.
באולימפיאדת 2000, הוא ונבחרתו זכו במדליית הארד וזמורנו אף זכה בתואר מלכות השערים.
משחקו הבינלאומי האחרון, היה משחק התרמה ידידותי מיוחד של נבחרתו מול נבחרת צרפת בספטמבר 2001.
כיום
זמורנו נשוי לדוגמנית הארגנטינאית מאריה אלברו. בתם, מיה פאסקלה, נולדה ב-28 בינואר 2006.
זמורנו עובד כיום כעוזר מאמן נבחרת צ'ילה עד גיל 18.
ביצות האקני
ביצות האקני (באנגלית: Hackney Marshes) הן אזור פתוח של משטחי עשב על גדת הנהר לי ברובע האקני של העיר לונדון.
אזור זה היה אזור ביצות לא מיושב. לאחר מלחמת העולם השנייה יובשו הביצות תוך שימוש בהריסות מבני לונדון בעקבות הבליץ. האזור הפך להיות פארק ציבורי והוא משמש את ליגת הכדורגל של ימי ראשון. בפארק 88 מגרשי כדורגל ונערכים בו מדי יום ראשון מעל 100 משחקי כדורגל של קבוצות הכדורגל המקומיות של לונדון. זהו הריכוז הגדול בעולם של מגרשי כדורגל המצויים במקום אחד.
מבחן החלב
התסריט מבוסס על הרומן "מבחן החלב" של עוזיאל חזן משנת 1996 המבוסס על מקרה אמיתי שהיה במרוקו בשנות ה-30 ותחילת שנות ה-40.
הסרט צולם בהרי האטלס ובקזבלנקה בשנת 2000 בשם "זאיה" אך לא הופץ בגלל קשיי תקציב. הוא קוצר ונערך שוב בשנת 2016 והופץ בשם "מבחן החלב".
הסרט דובר אנגלית וברברית והעלילה מסופרת בפלשבק על ידי שרי צוריאל שמשחקת תפקיד כפול של מנהלת בית בושת ומספרת.
תקציר העלילה
זאיה (מעיין קרת), היא נערה יהודית משוחררת וחופשייה שנולדה אילמת, גדלה בכפר ברברי שבמרומי הרי האטלס במרוקו. את כל עיתותיה היא מעבירה בנהר ובשיטוט עם פרתה.
תושבי הכפר הברברי הפרימיטיבי והוריה - המשפחה היהודית היחידה בכפר, מאמינים ששדי הנהר חדרו לגופה ולנפשה כאשר נשמטה מידי אמה בעת הלידה לתוך הנהר. אביה (דן תורג'מן) מנסה בכל כוחו לגרש בכל דרך את "הדיבוק", אך ללא הועיל.
עבדו (תומר רוסו) הוא הילד החזק בכפר. הוא מנסה לתנות אהבים עם זאיה אך היא גוברת עליו והוא חדור נקמה.
זאיה מתאהבת במנהיג כנופיית רוכבים טוארגים (סמי הורי) המגיעים מעבר למדבר סהרה ובלילה קסום הם מתנים אהבה ליד הנהר והיא נכנסת להיריון. היא בורחת אל הנזיר (שלמה פלסנר) היושב בתוך מצודה חרבה על ההר ומשמש לה כמנטור. שם יולדת בחשאי את תינוקה בעזרת הנזיר ובתו.
למקום מגיעים שלושה שוטרים ובראשם עבדו. זאיה ממהרת להחביא את התינוק על הגג בתוך סל. הנזיר נאסר וזאיה נתפסת ומובלת למרכז הכפר כדי לעבור את "מבחן החלב". האהוב הטוארגי מגיע למקום כדי לשחרר אותה אך עבדו הורג אותו.
"מבחן החלב" הוא מנהג מסורתי שהשתמר מזה דורות האומר - אישה לא נשואה הנחשדת כי ילדה תינוק פרי אהבה אסורה, תיגרר למרכז הכפר שם ייסחטו שדיה קבל עם ועדה, ואם אכן יפרוץ חלב והוכחה "אשמתה", יילקח ממנה תינוקה, רכושה יוחרם, והיא תגורש מהכפר לנצח.
זאיה נמצאת "חיובית" למבחן החלב, "זוכה" לקללות ופרתה האהובה נשחטת לנגד עינייה. לאחר הטקס המשפיל היא רצה להציל את תינוקה אבל להפתעתה היא מגלה כי עופות דורסים הרגו אותו. בייאושה היא נוטלת את גופת התינוק, זורקת אותו למי הנהר ומנסה להתאבד בטביעה אך ניצלת על ידי עובר אורח שמגיע במקרה עם רכבו למקום ולוקח אותה לקזבלנקה.
זאיה מתגלגלת ל"בית התענוגות" המפורסם של מאדם מנו (שרי צוריאל), בו מבלים לקוחות של העיר הקוסמופוליטית הזאת כולל גרמניים, צרפתיים, אנגלים ואמריקאים בעיר הקוסמופוליטית הזאת בתקופת מלחמת העולם השנייה. בולט בהם הוא הגרמני סטולבך (אלון דהן).
מאדם מנו היא בתו של הנזיר והיא מכירה את זאיה. זאיה היפהפייה הופכת למבוקשת ביותר במקום.
יום אחד מגיע לשם עבדו במדי שוטר, נותן למאדאם מנו כסף ומבקש את שירותיה של זאיה. הם עולים לחדרה וכעת הוא רוצה לנקום בה ולבצע בגופה מה שלא נתנה לו בכפר.
באמצע קיום היחסים שולפת זאיה סכין, הורגת את עבדו וממהרת לים כדי לסיים שם את חייה.
יוסף זינגר
יוסף זינגֶר (24 באוגוסט 1923 – 12 בנובמבר 2009) היה פרופסור לאווירונאוטיקה ונשיא הטכניון. חתן פרס ישראל בתחום ההנדסה והטכנולוגיה לשנת 2000.
ביוגרפיה
זינגר נולד בווינה בירת אוסטריה למשפחה ציונית ממוצא פולני. בשנת 1933 עלו לארץ ישראל והוא החל, עם אחיו מיכאל, בלימודים בבית הספר הריאלי. בנעוריו היה פעיל בגדנ"ע ובארגון "ההגנה", תחת פיקודו של חיים לסקוב. בשנת 1941 היה בין הראשונים בארץ בעלי רישיון טיס, אותו קיבל לצד לימודי הנדסה אווירונאוטית שערך בהתכתבות עם האגודה המלכותית הבריטית לתעופה. בשלהי מלחמת העולם השנייה גויס לשורות הצבא הבריטי והועסק כמכונאי מטוסים במצרים. לאחר שחרורו, בשנת 1946, החל בלימודי הנדסת מטוסים באוניברסיטת לונדון וסיימם בהצטיינות. בשנת 1949 שב למדינת ישראל והצטרף לחיל האוויר.
בחיל האוויר עסק בהסבת כלי התעופה של החיל למטוסי קרב והיה ממקימי מחלקת ההנדסה של החיל, מטעמו נשלח ללימודי תואר שני בהנדסה אווירונאוטית במכון הפוליטכני בניו יורק (1952–1953). בתום שש שנות שירות שוחרר בדרגת רב-סרן, אך לאורך השנים נותר יועץ לחיל האוויר, חיל הים ורפא"ל. בשנת 1957 השלים דוקטורט בהנדסה אווירונאוטית במכון הפוליטכני, בהנחיית פרופ' ניקולס הוף. משנת 1955 היה חבר סגל במחלקה להנדסה אווירונאוטית של הטכניון ובשנת 1961 הוענקה לו דרגת פרופסור חבר. שימש פעמיים בתפקיד דקאן הפקולטה (1958–1960, 1965–1967).
בשנים 1982–1986 שימש נשיא הטכניון. לאחר מכן מונה ליו"ר דירקטוריון התעשייה האווירית (1986–1987). בין תפקידיו הציבוריים האחרים לאורך השנים היה חבר הוועדה המייעצת של המדען הראשי במשרד הביטחון (1968–1976), חבר המועצה להשכלה גבוהה (1975–1981) וחבר הוועדה לבדיקת תשתיות החלל במשרד המדע. בשנים 1970, 1971 ו-1979 היה חבר ועדת פרס ביטחון ישראל. בשנים 1982 ו-1986 שימש נשיא המועצה הבינלאומית של מדעי התעופה ובשנת 1951 היה ממייסדי האגודה הישראלית לתעופה.
אצ'ה בר
אצ'ה בר (נולד ב-1964) הוא מנהל המרכז הרב-תחומי למוזיקה בירושלים - הצוללת הצהובה.
יוסף זינגר
ביוגרפיה
זינגר הוזמן כפרופסור אורח ועמית מחקר לאוניברסיטת סטנפורד, המכון הטכנולוגי של קליפורניה, אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת לונדון. כן הוא הוכר כחבר האקדמיה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה (1978), חבר האקדמיה הלאומית של ארצות הברית להנדסה (1981) וחבר זר באקדמיה הלאומית של צרפת לתעופה ולחלל (1984). בשנת 2000 הוענק לזינגר פרס ישראל בתחום ההנדסה והטכנולוגיה.
אצ'ה בר
ביוגרפיה
בר נולד בשנת 1964 בירושלים. הוא החל את דרכו המוזיקלית כנגן גיטרה, והמשיך כמפיק מוזיקלי ומנהל אמנותי של אמנים. בר ניגן בתיכון בלהקת רוק (עם הסופר גדי טאוב) והוא בוגר ה- musicians institute California בלוס אנג'לס. הוא עבר לג'אז לאחר שפגש במהלך הצבא את הפסנתרן אבי אדריאן, איתו הקים את להקת קשת עם המתופף אורן פריד והבסיסט יוראי אורון (שהוחלף מאוחר יותר עם בסיסט להקת אטרף, ויקטור אזוס). לאחר שנסע ללמוד בלוס אנג'לס, חזר בר לישראל וב-1991 הפיק מופע ליענקל'ה רוטבליט לרגל צאת אלבומו מכתבים מבית רביעי. ניגן עם מיקי גבריאלוב בחמישה אלבומים, ובמשך חמש שנים ניהל מוזיקלית את הזמרת גלי עטרי. במקביל, הקים בר עם המוזיקאי איתי רוזנבאום את אולפני טררם שם הלחינו ג'ינגלים, הקליטו פסקולים לסרטים ולטלוויזיה (בין השאר גם לסדרת הטלוויזיה "בת ים ניו יורק") והפיקו את הזמרת אילנה אליה. את הצוללת מנהל אצ'ה משנת 1997 ובמסגרתה הפיק את ערב המחווה ליעקב רוטבליט בפסטיבל ישראל 1999. הוא הקים את "אנסמבל הצוללת הצהובה", הקים את מגמת המוזיקה של הצוללת בשיתוף עם איתי רוזנבאום, הקרן לירושלים ומנח"י, בית הספר לסאונד של הצוללת עם יואב שדמה והפיק אמנים רבים במסגרות פרויקטים שונים: מרב סמן טוב, אמיר קלוגמן, שירה כרמל ועוד רבים. החל מאוקטובר 2014 מנהל בר את תחום התרבות והאמנות בקרן לירושלים.
יוסף זינגר
ביוגרפיה
זינגר היה דודנו של איש התיאטרון והקולנוע והצייר הנאיבי יהושע ברנדשטטר. על שמו כיכר בכרמל מרכזי בחיפה.
אצ'ה בר
חיים אישיים
בר נשוי לשחקנית שרון הכהן בר ואביהם של תומר בר וניצן בר.
קישורים חיצוניים
• אתר הצוללת הצהובה
בילדונג
בילדונג (בגרמנית: Bildung) הוא מונח בשפה ותרבות הגרמנית שמשמעו עיצוב עצמי בעזרת חינוך ותרבות גבוהה. מושג הבילדונג היה מרכזי בקרב הבורגנות והאינטליגנציה הגרמניות במשך שנים רבות והוא בעל חשיבות בקרבן עד היום. תפיסת הבילדונג רואה בחינוך לא רק שינון ולמידה אלא עיצוב האישיות של האדם בעזרת המטען התרבותי והספרותי שמונחל לו על ידי הדורות הקודמים. בבילדונג יש חשיבות רבה לניסיון ולהרהור עליו, שאמורים להוביל למציאת דרכי הפעילות המתאימות ליחיד, או ליצירת דרכי פעילות חדשות. סטיבן אשהיים מגדיר אותו כ"תהליך רציף של התגבשות עצמית והתפתחות הדרגתית של אישיות הרמונית ואוטונומית דרך טיפוח רציונליות, טעם אסתטי וציווי מוסרי". בראשיתו, הכיל הבילדונג שתי גישות מתחרות: גישת גתה, לפיה על החניך ללמוד לגמרי בעצמו, ללא הנחיה, וגישת וילהלם פון הומבולדט, לפיה החניך זקוק לחינוך פורמלי שיתן לו יסוד ללמידה עצמאית.
הבילדונג והיהודים
רבים מהיהודים בגרמניה ראו עצמם מחויבים לאידיאל הבילדונג אשר אפשר לאלו, אשר זה מכבר נכנסו לבורגנות, להשתלב, להתערות ולהתקדם בחברה הגרמנית בזכות מאמציהם. הנרי וסרמן כותב כי. לבילדונג הייתה גם השפעה מסוימת על הציונות, דרך הוגים כמרטין בובר, גרשם שלום ושמואל הוגו ברגמן. עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון, העם הגרמני הפנה עורף לרעיון הבילדונג, אך יהודים גרמנים שמרו עליו, כהוכחה לשייכותם לתרבות המערבית המודרנית. כתוצאה מכך, הבילדונג נעשה מזוהה עם יהודים. עם זאת, לערכים הבורגניים של הבילדונג הייתה תרומה לנאציזם. הקונפורמיזם והשאיפה לנורמליות הקצינו לכדי נידוי החריגים והשמדתם.
הבילדונג בספרות
רומני הבילדונג הפכו לסוגה ספרותית כבר בסוף המאה ה-19 ביצירות שנכתבו בגרמניה ובצרפת. במרכזם של רומנים אלו ניצב הגיבור הבונה את אישיותו לאורכה של העלילה הנפרסת על פני שנות חייו או התבגרותו. הפילוסוף הצרפתי ז'אן פול סארטר כתב את יצירתו, ילדותו של מנהיג, בה הוא שם ללעג את רומני הבילדונג. ברומן הקצר פרי עטו, הוא לועג לסוגת הבילדונג בכך שגיבור הספר, לוסיין, הבונה את אישיותו הבורגנית לאורכה של העלילה, מתגלה כחדל אישים.
הבילדונג כיום
בקרב מחנכים בני זמננו, יש השואפים להחיות את הבילדונג על מנת להרחיב את מחשבתם של תלמידים מעבר לקטגוריות נוקשות וקבועות מראש. הם מציעים לימודים ללא יעדים או הגבלה לתחום ידע מסוים, אותם יובילו העניין והסקרנות של התלמידים. בחזון זה יש לפחות שתי גישות מתחרות. על פי הראשונה, היחיד מפתח את עצמו באופן חופשי לגמרי, ועל פי השנייה הוא מחויב לפתח את עצמו כמתבונן ספקן החורג מקטגוריות החשיבה המוכרות. בנוגע לרפורמות מעשיות בתוכנית הלימודים, הם מציעים הכשרה של מורים על פי אותו דגם שהם מציעים לתלמידים, הקדשת זמן רב יותר למקצועות ההומאניים על חשבון מדעי הטבע והקניית ידע מסודר של נכסי התרבות הקיימים כהכנה להתפתחות העצמאית. עוד הם ממליצים על לימוד טקסטים קנוניים יחד עם ההקשר בו נוצרו, ועל כלילת ההיסטוריה של מקצוע הלימוד והרקע הפילוסופי שלו בהכשרת המורה המקצועי. הקיצוניים שבהם טוענים שיש לנטוש לגמרי את המסגרת הבית-ספרית וליצור מסלולי חינוך חלופיים בהם ישתתפו החניכים מרצון.
ביקורת על הבילדונג
בביקורתו על הבילדונג, טען ניטשה כי החשיפה שהוא מעודד אצל חניכיו למקורות ידע מגוונים יוצרת אצלם אישיות אקלקטית שאינה מחויבת לשום אמונה או גישה. אדם כזה, לדבריו, הוא דל ברוחו, שטחי, לא עקבי, ציני ואינו מסוגל ליצור.
דריאנובו
דריאנובו (בבולגרית: Дряново) היא עיר במחוז גברובו שבמרכז בולגריה, על המורדות הצפוניים של הרי הבלקן.
נישואים באמצעות שליח
נישואים באמצעות שליח הוא טקס נישואים שבו לפחות אחד מבני הזוג אינו נוכח, ואת מקומו או מקומה ממלאים שליחים. נישואים כאלה מתרחשים כאשר אחד מבני הזוג נעדר מסיבות שאינן תלויות בו כגון שירות צבאי, מאסר או גלות או כאשר נישואין בין שני בני זוג אלה אסורים מבחינה חוקית בטריטוריה בה אחד מהם או שניהם נמצאים.
היסטוריה
נישואים באמצעות שליח היו נפוצים בקרב האצולה הגבוהה ובתי המלוכה של אירופה החל מימי הביניים, כאשר אצילים נישאו בנישואים פוליטיים עם בעלי ברית מארצות מרוחקות, וביקשו לממש את חוזה הנישואים בהקדם אפשרי מבלי להגיע פיזית אל ארצה של הכלה. אמצעי התחבורה לא היו נוחים ובטוחים מספיק עבור תנועה בלתי הכרחית של מלך או אציל בכיר, ולעיתים הייתה אף סכנה בהיעדרותו מנחלתו בשל מרד העלול לפרוץ בהיעדרו. המנהג הפך לסמל סטטוס של אצולה גבוהה גם כאשר לא היה נחוץ למעשה, וכאשר בני הזוג נפגשו זמן קצר יחסית לאחר קיום הטקס. נישואים באמצעות שליח היו נוהג מקובל שגווע רק במחצית השנייה של המאה ה-19. נפוליאון בונפרטה נישא ב-1811 באמצעות שליח למארי לואיז, דוכסית פארמה (הטקס נערך ב-11 במרץ והשניים נפגשו ב-27 במרץ).
ב-10 באוגוסט 2003 נשא הקוסמונאוט יורי מלנצ'נקו, ששהה אותה עת בתחנת החלל הבינלאומית, את יקטרינה דמיטרובה באמצעות שליח.
ביהדות
הנישואים ביהדות מורכבים משני שלבים: קידושין ונישואין, שההפרש ביניהם כיום במסגרת טקס חופה וקידושין הוא דקות ספורות.
ניתן לבצע קידושי כסף ושטר באמצעות שליח. האיש יכול למנות שליח לקדש, והאישה יכולה למנות שליח לקבל את הקידושין. . כך שתאורטית שליחו של הבעל יכול לקדש את האישה באמצעות שלוחה, ללא נוכחות שני הצדדים.
קידושין כאלו נדירים ביותר בימינו, שכן נהוג כיום להצמיד את הקידושין לנישואין, שבהם יש צורך בנוכחות החתן והכלה. מקרה מפורסם שבו נערכו קידושין בצורה זו היה בין יגאל עמיר ולריסה טרימבובלר, שאושרו כתקפים על ידי בית הדין הרבני בירושלים.
לפי פסק דין של בג"ץ יש להכיר בנישואים של אזרחים ישראלים שנערכו כנישואים אזרחיים בחו"ל באמצעות מיופי כוח, ללא נוכחות בני הזוג, בתנאי שנישואים כאלה הם חוקיים ומוכרים במדינה בה בוצעו (למשל אל סלוודור).
בארצות הברית
המדינות טקסס, קולורדו, קליפורניה ומונטנה הן המדינות היחידות בארצות הברית המתירות לקיים נישואים באמצעות שליח, כאשר רק מונטנה מאפשרת ששני בני הזוג לא יהיו נוכחים בטקס (ובלבד שאחד מהם הוא תושב המדינה או משרת בכוחות המזוינים של ארצות הברית). לרוב מדובר בנישואים כאשר אחד מבני הזוג משרת בצבא, או חתונות של מהגרים.
בראשית המאה ה-20 התקיים מנהג במסגרתו שלחו גברים מקליפורניה והוואי תמונות שלהם ליפן, על מנת להתחתן באמצעות שליח עם כלות מיועדות, ששלחו אף הן את תמונותיהן לארצות הברית. הדבר אפשר לאשת האיש ("Picture Bride") להגר לארצות הברית כאשה הנשואה לאזרח אמריקאי.
גאורג לינדמן
גנרל-אוברסט גאורג לינדמן (בגרמנית: Georg Lindemann; 8 במרץ 1884 – 25 בספטמבר 1963) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
לינדמן נולד ב-8 במרץ 1884 באושטרבורג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1903 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-6 (המגדבורגי). בשנת 1913 הועבר לינדמן לרגימנט ההוסרים ה-13 (נסיכות הבוחר מהסן ה-1 - אומברטו הראשון, מלך איטליה), ובאביב 1914 עבר לשרת במטה הכללי. במלחמת העולם הראשונה מילא תפקידי מטה במטה הכללי, במפקדת הארמייה הראשונה, ובדיוויזיה ה-200, וב-28 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת ריטמייסטר. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף לינדמן לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1923 מונה למפקד פלוגה 2 ברגימנט הפרשים ה-7, בשנת 1925 הועבר לתפקיד מטה במשרד המלחמה, וב-1 באפריל 1926 הועלה לדרגת מיור. בשנת 1928 מונה למפקד בית הספר לפרשים בהנובר, וב-1 בפברואר 1931 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 באוקטובר 1931 מונה לינדמן למפקד רגימנט הפרשים ה-13 (הפרוסי), וב-1 ביוני 1933 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באוקטובר 1934 מונה שוב למפקד בית הספר לפרשים בהנובר, וב-20 באפריל 1936 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-6 באוקטובר 1936 מונה לינדמן למפקד הדיוויזיה ה-36, וב-1 באפריל 1938 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה לינדמן מפקד הדיוויזיה ה-36, ופיקד עליה בחזית המערבית, כחלק מהקורפוס ה-24 במסגרת הארמייה הראשונה. במהלך המערכה על צרפת לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-7 במסגרת הארמייה ה-16, ובשלב השני כחלק מהקורפוס ה-38 במסגרת הארמייה השנייה. על חלקו בכיבוש ורדן ובפריצת קו מאז'ינו, קיבל לינדמן ב-5 באוגוסט 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-8 באוקטובר 1940 מונה לינדמן למפקד הקורפוס ה-50, וב-1 בנובמבר הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים. לינדמן פיקד על הקורפוס שבפיקודו במהלך המערכה בבלקן כעתודת הארמייה ה-12, ובמהלך מבצע ברברוסה פיקד על הקורפוס שבפיקודו בתחילה כעתודת קבוצת ארמיות צפון, ולאחר מכן כחלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון. באוגוסט לחם עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, והשתתף בקרב סמולנסק. בספטמבר לחם עם הקורפוס כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות צפון, והשתתף בקרב לנינגרד, ובאוקטובר הועבר תחת פיקוד הארמייה ה-18, והשתתף בקיום המצור על העיר לנינגרד. ב-16 בינואר 1942 מונה למפקד הארמייה ה-18, ופיקד עליה בקיום המצור על לנינגרד. ביוני 1942 הצליח להדוף את המתקפה הרוסית בניסיון לשחרר את לנינגרד, ולכד את גנרל אנדריי ולאסוב. ב-5 ביולי 1942 הועלה לינדמן לדרגת גנרל-אוברסט, וב-21 באוגוסט 1943 קיבל תוספת עלי אלון לצלב האבירים של צלב הברזל, בנוסף הוא גם קיבל את הצלב הגדול הספרדי של המלחמה ואת צלב החופש הפיני עם חרבות וצלב חזה. ב-31 במרץ 1944 מונה לינדמן למפקד קבוצת ארמיות צפון, ופיקד עליה עד ה-3 ביולי 1944. לאחר מכן הוצב בעתודת המילואים, וב-27 בינואר 1945 מונה למפקד הכוחות בדנמרק.
לאחר המלחמה
לאחר סיום המלחמה פיקד לינדמן על פירוק הכוחות הגרמניים בדנמרק, וב-6 ביוני 1945 נעצר על ידי בעלות הברית. לינדמן שהה בשבי הבריטי עד ל-26 בספטמבר 1947, ואז הועבר לידי הדנים, אך ב-15 במאי 1948 שוחרר ללא שהוגשה תביעה נגדו. לאחר שחרורו התגורר לינדמן בפרוידנשטאדט עד למותו ב-25 בספטמבר 1963.
הגליות לברגאן
הגליות לברגאן בוצעו ברומניה בתקופת השלטון הקומוניסטי בשנות החמישים של המאה ה-20, בימי מנהיגותו של גאורגה גאורגיו-דז'.
"שר הפנים יוכל, לפי החלטתו, להורות על העברתם מהמרכזים הצפופים של אותם אנשים שאינם יכולים להצדיק את שהייתם באותם מרכזים והעברתם מכל יישוב של אותם שהתנהגותם כלפי העם העמל מזיק לבניית הסוציאליזם ברפובליקה העממית הרומנית. לאותם אנשים ניתן יהיה לקבוע מגורי חובה בכל יישוב אחר".
הצו הזה הכין את הרקע הדרוש להגלייה שהייתה השנייה בגודלה לאחר הגליות ינואר 1945, כאשר 70,000 בני אדם, בעיקר גרמנים אתניים, הוגלו לברית המועצות. הפניית המוגלים לברגאן תאמה גם את הכוונה לפתח את חבל הארץ המפגר של מישור הברגאן תוך ניצול המוני הגולים. לפי מסמך המתוארך לשנת 1956 תוכנן "טיהור" הבאנאט מהמיעוטים, בעיקר מהגרמנים, הסרבים, הבולגרים והארומנים. כשלב שני של הטיהור הוצבו אותם שנחשבו ליסודות עוינים לקומוניזם, בעלי הקרקעות הגדולים, התעשיינים, פונדקאים, מסעדנים, פליטים מבסרביה וממקדוניה, חיילים לשעבר בצבא של גרמניה הנאצית, אזרחים זרים, אוהדים של טיטו, משתפי פעולה עם האויב בתקופת מלחמת העולם השנייה, אנשי צבא ואישי שלטון (השלטון הקודם) בדימוס, קרובי משפחה ואוהדים של מי שהוגדרו אנטי מהפכנים, פעילים למען זכויות האזרח ואנשי עסקים שהיו להם קשרים במערב.
בפעולה שהתחילה בליל 18 ביוני 1951 הוגלו 45,000 בני אדם שנלקחו מבתיהם והועברו לברגאן. ההעברה הצריכה 2,656 קרונות רכבת ו-6,211 משאיות. בהשגחת שומרים המגורשים נדרשו להקים לעצמם בתים מלבנים ומבוץ בכ 18 כפרים. למגורשים הותר לבסוף על ידי משטרו של גאורגיו -דז' לשוב ליישוביהם הקודמים כעבור 5 -6 שנים, בשנת 1956, בהשפעת השינויים לכיוון הדסטליניזציה בברית המועצות והפיוס עם טיטו באותה השנה. רובם ניצלו את ההיתר וחזרו לבנאט.
המנהיג הקומוניסטי הרומני לשעבר יון גאורגה מאורר הצהיר בשנת 1989: "לי לא נאמר אף פעם שהאיכרים הבאנאטים הוגלו לברגאן בגלל טיטו! לי נאמר שהוגלו איכרים שהתנגדו לקולקטיביזציה. נראה לי שזה היה עדיף על שליחתם לבית הכלא".
וול סטריט 14
הבניין הוא בעל מעמד מבנה היסטורי עירוני מה-14 בינואר 1997.
היסטוריה
הרעיון התכנוני העומד מאחורי תכנונו של וול סטריט 14 היה למקם את ראש המאוזוליאום בהליקרנסוס על הקמפנילה של סן מרקו שבוונציה. בעוד גורדי שחקים רבים באותה תקופה השתמשו בהשראת מגדלי הפעמונים הוונציאנים כמודל עיצוב מגדלים מודרניים, היה וול סטריט 14 הראשון ששם "מקדש" בראשו. בפירמידה זו לבדה ישנן שבע קומות והיא הופיעה בסלוגן של ה-Bankers Trust ("A Tower of Strength").
שלב הבנייה הראשון החל עם רכישת בניין גילנדר בן 20 הקומות, שניצב במגרש, והריסתו. עם הריסתו נחשב בניין גילנדר לגורד השחקים הראשון שמפנה את מקומו לגורד שחקים אחר. כשהושלם היה לבניין הבנקאי הגבוה בעולם.
בשנת 2012, רכש אלכסנדר רווט (Alexander Rovt), מיליארדר שעשה את הונו בעסקי הדשנים, את הבניין תמורת 303 מיליון דולר אמריקאי.
כריסטוף הונה
כריסטוף הונה (בגרמנית: Christoph Höhne; 12 בפברואר 1941) הוא אתלט עבר מזרח גרמני ואלוף אולימפי (מקסיקו סיטי 1968 בהליכה ל-50 ק"מ. כמו כן זכה במקצוע זה במדליות זהב באליפות אירופה באתלטיקה (אתונה 1969 ורומא 1974) ובגביע העולם בהליכה (פסקארה 1965, באד סרו 1967, אשבורן 1970)
ביוגרפיה
כריסטוף הונה נולד ב-1941 בעיר בורדסדורף לייד לייפציג שבסקסוניה, מזרח גרמניה וגדל בעיירה מאצ'רן. הצטרף למועדון הספורט דינמו ברלין שם התאמן בהדרכתו של מקס ובר. הקריירה שלו החלה ב-1962 ונמשכה עד 1974 כשבמהלכה השתתף ב-3 אולימפיאדות.
לאחר סיום הקריירה הספורטיבית למד הונה צילום והפך לצלם ספורט במזרח גרמניה. ב-1978 זכה במדליית זהב בתערוכה בינלאומית לצילומי ספורט שנערכה בעיר ראוס, ספרד. לאחר איחוד גרמניה שימש כצלם של העיתונים היומיים Junge Welt ו-Sportecho.
הונה גר בעיירה פורסטנוואלד וממשיך לעסוק בספורט חובבים. ב-2016 זכה במדליות זהב בהליכה באליפות העולם לגילאי 75+ שנערכה בפרת', אוסטרליה.
1962
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבלגרד, יוגוסלביה הגיע הונה למקום הרביעי בתוצאה של 4:29:37.8 שעות.
1964
באולימפיאדת טוקיו הגיע הונה למקום השישי בהליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 4:17:41.6 שעות. בתחרות זו התחרו ספורטאי מזרח גרמניה כחלק מהמשלחת הכלל-גרמנית.
1967
בגביע העולם בהליכה שנערך בבאד סרו, מזרח גרמניה זכה הונה במדליית זהב בהליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 4:09:09 שעות לפני פטר זלצר  ממזרח גרמניה (4:11:40 שעות) ואלכסנדר שרביינה  ברית המועצות (4:13:07 שעות).
אלוף אולימפי
באולימפיאדת מקסיקו סיטי זכה הונה במדליית זהב בהליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 4:20:13.6 שעות לפני אנטל קיס מהונגריה (4:30:17.0 שעות) ולארי יאנג  מארצות הברית (4:31:55.4 שעות).
1969
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון זכה הונה במדליית זהב בהליכה ל-50 ק"מ בשיא תחרויות של 4:12:32.8 שעות לפני פטר זלצר ממזרח גרמניה (4:16:09.6 שעות) ווניאמין סולדטנקו  מברית המועצות (4:23:04.8 שעות).
1970
בגביע העולם בהליכה שנערך באשבורן, מערב גרמניה זכה הונה במדליית זהב בהליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 4:04:36 שעות לפני וניאמין סולדטנקו  מברית המועצות (4:09:52 שעות) ובורקהארד לוישקה  ממזרח גרמניה (4:11:10 שעות).
1971
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד זכה הונה במדליית כסף בהליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 4:04:45.2 שעות אחרי וניאמין סולדטנקו מברית המועצות (4:02:22.0 שעות) ולפני פטר זלצר  ממזרח גרמניה (4:06:11.0 שעות).
1972
באולימפיאדת מינכן הגיע הונה למקום ה-14 בהליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 4:20:43.8 שעות. התוצאה הושפעה ממצב רוחו של הונה כשבעקבות הלשנה אנונימית הואשם בכווונה לערוק מהנבחרת המזרח גרמנית.
1973
בגביע העולם בהליכה שנערך בלוגאנו, שווייץ זכה הונה במדליית ארד בהליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 3:57:26 שעות אחרי ברנד קננברג  ממערב גרמניה (3:56:51 שעות) ואוטו בארץ'  מברית המועצות (3:57:11 שעות).
1974
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה זכה הונה במדליית זהב בהליכה ל-50 ק"מ בשיא תחרויות של 3:59:05.6 שעות לפני אוטו בארץ' מברית המועצות (4:02:38.8 שעות) ופטר זלצר  ממזרח גרמניה (4:04:28.4 שעות).
יצחק בנטוב
יצחק בנטוב (באנגלית: Itzhak Bentov; 9 באוגוסט 1923 – 25 במאי 1979) היה מדען, ממציא, מיסטיקאי וסופר. במלחמת העצמאות, במסגרת שרותו בחיל המדע, תכנן את הטיל הראשון של מדינת ישראל. הוא היה מחלוצי מפתחי הצנתרים ואחר כך מראשוני תנועת הניו-אייג' בארצות הברית.
ביוגרפיה
נולד בצ'כוסלובקיה ועלה במהלך מלחמת העולם השנייה לישראל. בארץ שירת בחיל המדע ואחר כך ברפא"ל. בשנת 1954 עבר לארצות הברית שם התמסר לעבודה על המצאותיו. בהכשרתו היה מהנדס מכונות והתמחה בהנדסה ביו-רפואית. הוא התמקד בפיתוח צנתרים ללב, ובשנת 1967 פיתח את הצנתר הגמיש הראשון ובשנת 1971 רשם פטנט על צנתר המופעל מרחוק. הוא נכנס כשותף לחברת Medi-Tech Corporation שהייתה אחר כך לבוסטון סיינטיפיק, אחת מחברות הציוד הרפואי הגדולות בעולם.
בשנת 1977 יצא לאור ספרו Stalking the Wild Pendulum: On the Mechanics of Consciousness אשר עסק בהתפתחות התודעה מימי המפץ הגדול, תוך כדי שהוא מערב מטה-פיזיקה ורעיונות ממכניקת הקוונטים. אחר כך יצא ספרו "A brief tour of higher consciousness: a cosmic book on the mechanics of creation". הוא עסק במדיטציה מסוג קונדליני וטען כי הוא מסוגל לבצע מסעות חוץ גופניים.
הוא נהרג בתאונת מטוס בטיסה 191 של אמריקן איירליינס שיצאה מנמל התעופה שיקגו או'הייר בשנת 1979.
גזאמטקונסטוורק
גזאמטקונסטוורק (בגרמנית: Gesamtkunstwerk, בתרגום מילולי: יצירת אמנות כוללת) הוא מונח גרמני המיוחס למלחין האופרה הגרמני ריכרד וגנר ומשמעו הצגה אופראית הכוללת מוזיקה, תיאטרון ואמנויות חזותיות. וגנר גרס, שבטרגדיה היוונית העתיקה היו כל האמנויות האלה שלובות וממוזגות, אך לאחר זמן נפרדו והתרחקו. וגנר התייחס בביקורתיות אל האופרה של תקופתו, ששמה דגש רב מדי על המוזיקה ולא כללה דרמה איכותית.
המונח, שאפשר לתרגמו גם כ"סינתזה של האמנויות", מקובל בשימוש (בעיקר בפי דוברי גרמנית) לתיאור כל מיזוג או שילוב של צורות אמנויות אחדות.
המונח נמצא בשימוש גם באדריכלות לתיאור בניין, שכל חלק בו מעוצב כחלק ממכלול שלם.
וגנר ייחס חשיבות רבה ליסודות של "קביעת הלך נפש", כמו החשכת האולם, אפקטים קוליים וסידורי ישיבה, הממקדים את תשומת לב הקהל בבמה כדי שישקע לחלוטין בעולם הדמיון של הדרמה המוזיקלית. תפיסות אלה היו מהפכניות לשעתן, בעיקר בהשוואה לאווירה המקובלת בבתי אופרה של המאות הקודמות, כאשר הקהל התעניין לא פחות, ואולי אף יותר, במתרחש בתאי האצולה מאשר על הבמה ורוב ההצגה, פרט לאריות החשובות של הפרימדונה ושל הטנור המוביל, שימשה רק רקע לסצנה החברתית. כיום, בסביבה האופראית המודרנית, רעיונותיו של וגנר נתפסים כמובנים מאליהם.
ארתור סטיבן מאברוגורדאטו
ארתור סטיבן מָאברוגורדאטו (באנגלית: Arthur Stephen Mavrogordato) (22 בנובמבר 1886 - 1 בינואר 1964) היה מפקד משטרת המנדט בארץ ישראל בין השנים 1923 ל-1931.
שוטר בארץ ישראל
בשליש הראשון של 1923 הוצב מאברוגורדאטו בארץ ישראל לשרת כמחליפו של סגן מפקד משטרת המנדט, ומנהלו בפועל, פרסי בראמלי, שהיה עוין ליישוב היהודי ולתנועה הציונית. מאברוגורדאטו שקיבל דרגת קולונל הושפע מעמדתו זו של בראמלי. מ-1922 היה מפקד משטרת המנדט כפוף לגנרל הנרי טיודור, שתוארו היה "האחראי על ביטחון הציבור" (Director of Public Safety), ופרט למשטרת המנדט פיקד על יחידות צבא שונות, וכן על הז'נדרמריה הבריטית והמשטרה המעולה. ב-1924 עזב טיודור את ארץ ישראל, ומאברוגורדאטו קיבל את הפיקוד העליון על הז'נדרמריות, והחזיק בו עד פירוקן בשנת 1926.
על יחסו לאנשי היישוב ניתן ללמוד מכך שבשנת 1926 החליט למנות סמלים בריטים כמפקדיהם של פקידים בכירים יהודים במשטרת המנדט, חלקם בעלי דרגות קצונה, אף אם היו בעלי נתינות בריטית. דוד תדהר, אז בלש פרטי ולשעבר קצין במשטרת המנדט, מספר בזיכרונותיו כי כאשר נודע לו הדבר פרסם רשימה בשבועון "היישוב", ובה שאל: "האם הממשלה מבדילה בנתיניה הבריטים בין דם לדם, בין נוצרי לבין שאינו נוצרי, בין בריטי לשאינו בריטי, מדוע איפוא לא תמנה סמל בריטי טהור גם על המפקד מברוגורדטו, שאביו יווני ואמו אנגליה?". בגין פרסום זה עמדה ממשלת המנדט להגיש נגד תדהר תביעה משפטית, והוא נאלץ לעזוב את הארץ ולצאת לפריז; אך לדבריו רשימתו השפיעה – הגזירה בוטלה וסמלים בריטים לא נתמנו יותר לפקד על פקידים בכירים יהודים במשטרת המנדט.
מאברוגורדאטו היה אדם נוח, שנהג להבליט את "בריטיותו", כמחפה על מוצאו היווני למחצה. הוא התקשה להנהיג את המשטרה בארץ ישראל הסוערת, והביא לירידה בתפקודה. בעת המבחן החמור ביותר, כשפרצו מאורעות תרפ"ט בשנת 1929, נמצאו מאברוגורדאטו וכשליש מקציני המשטרה הבריטיים בחופשה, ואת מקומו מילא סגנו אלן סונדרס. כישלונו החמור ביותר היה בחוסר יכולתו להביא לרמה ראויה את מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט (CID במינוח הבריטי), עד אשר ממשלת המנדט נאלצה להביא מומחה מה"סקוטלנד יארד" על מנת לשפר את ביצועיה של מחלקה זו.
עם תחילת מאורעות תרפ"ט היה כוח המשטרה ערבי ברובו, ביחס של 1,063 ערבים לעומת 196 יהודים. על כוח זה פיקדו כמאתיים בריטים, ברמות שונות של הכשרה לפעילות משטרתית. יכולתה של המשטרה להתמודד עם מצב של פרעות הייתה לקויה. לא ניתן היה לסמוך על השוטרים הערבים כי יעצרו פורעים ערבים, או אף כי לא יצטרפו אליהם. ה-CID היה מנוון וחסר תועלת. לרשות הפיקוד הבריטי לא עמד שירות מודיעין יעיל שייתן להם קריאה נכונה של המצב, והתראה על העתיד להתרחש.
אזלת ידה של המשטרה הביאה לכך שלארץ ישראל הגיעה חטיבת חיל רגלים מקהיר בפיקודו של הגנרל ויליאם דובי. דובי ומאברוגורדאטו ניסו לסייר ביישובים, ולבחון את הדרכים לארגן מחדש את השמירה על הסדר הציבורי. מטרתו בכך הייתה לטהר ככל האפשר את התנהגותם של אנשי המשטרה בימי המאורעות, כדי להציל את מעמדו, שהתערער עקב המאורעות. הם הביאו להצבת שני גדודי חי"ר באופן קבוע בארץ ישראל, להגברת גיוס השוטרים הבריטים עד שלסוף השנה עלה מספרם מ-171 ל-365, ולפעולות נוספות, אך בכך לא היה די.
ממשלת בריטניה הטילה ספק ביעילותה של משטרת המנדט בפיקודו של מאברוגורדאטו, עד כי בראשית שנת 1930 הזעיקה לארץ את מפקד משטרת ציילון הרברט דאוביגין על מנת לארגן מחדש את משטרת ארץ ישראל. לאחר שבדק באופן יסודי את מצב המשטרה, הביע עליה דאוביגין חוות דעת שלילית ואת האשם הטיל בעיקר על מאברוגורדאטו, שלדעתו היה קצין משטרה טוב, אך בלתי מתאים לפעול בסכסוך הסוער בארץ ישראל.
פאקו דה לוסיה
פרנסיסקו סנצ'ס גומס (בספרדית: Francisco Sánchez Gomes; 21 בדצמבר 1947, אלחסירס, ספרד – 25 בפברואר 2014, קנקון, מקסיקו), שנודע בשם הבמה פאקו דה לוסיה (Paco de Lucía) או פאקו, היה יוצר וגיטריסט ספרדי, הוכר ברחבי העולם כאמן פלמנקו מוערך. דה לוסיה הוביל קו של סגנון פלמנקו מודרני, והיה לאחד מנגני הפלמנקו הבודדים שהצליחו גם בסגנונות אחרים, כמו ג'אז, מוזיקה קלאסית ומוזיקת עולם.
ארתור סטיבן מאברוגורדאטו
בטרינידד
בשנת 1931 סיים מאברוגורדאטו את תפקידו כמפקד משטרת המנדט בארץ ישראל, והוצב במושבה טרינידד (כיום טרינידד וטובגו). עם עזיבתו את הארץ התראיין מאברוגורדאטו לעיתון בשפה הערבית "אל-חיאת". העיתון "דבר" הביא תרגום של פיסקה מן הראיון, שבה ביטא האיש את עמדתו כלפי היישוב:
פאקו דה לוסיה
בתחום הקלאסי - פרשנותו ל"קונסיירטו דה ארנחואס", יצירתו הידועה של חואקין רודריגו, זכתה לשבחים רבים.
ארתור סטיבן מאברוגורדאטו
בטרינידד
תקופת שירותו בטרינידד לא הטביעה חותם מיוחד. יש סברה כי סמל המגן דוד המצויר על כלי הרכב של משטרת טרינידד וטובגו הונהג על ידי מאברוגורדאטו, שהכיר סמל זה מתקופת שירותו בארץ ישראל.
במהלך שירותו כמפקד משטרת טרינידד פרסם מאמר על חשיבות השימוש בראיות נסיבתיות מחד, במיוחד לאור ההתקדמות הטכנולוגית, ועל חשיבות הזהירות בהסקת מסקנות מראיות נסיבתיות מצד שני. בתגובה לכנס שקרא לזכויות נשים הוא הביע ספקות לגבי יעילות שירות נשים במשטרה, אך אמר שתוכלנה לתרום בתפקידים הנושקים לשירותי הרווחה, כמו ליווי בנות שסטו מדרך הישר.
פאקו דה לוסיה
לקהל הרחב, דה לוסיה נודע בעקבות הופעתו בקליפ של בריאן אדמס לשיר "?Have You Ever Really Loved a Woman". זכה בפרס נסיך אסטוריאס לשנת 2004 בקטגוריית אמנויות.
ארתור סטיבן מאברוגורדאטו
בטרינידד
בשנת 1938 מונה למפקד משטרת ניגריה.
במלחמת העולם השנייה
בימי מלחמת העולם השנייה, משנת 1939, הוצב מאברוגורדאטו בארמייה התשיעית של הצבא הבריטי בדרגת בריגדיר, כאחראי על ביטחון שדה במפקדת הכוחות הבריטיים בסוריה, בעת ההכנות למבצע לכיבוש סוריה ולבנון מידי צבא וישי על ידי הצבא הבריטי וצבא צרפת החופשית ביולי 1941 (Operation Exporter). מלבדו נטלו חלק במבצע ובהכנות לו רבים מאנשי משטרת המנדט, על רקע היכרותם את האזור ותושביו. לאחר שהושלם כיבוש סוריה ולבנון על ידי הבריטים, פעל מאברוגורדאטו, ביחד עם הגנרל הבריטי אדוארד ספירס, בהפעלתם מחדש (והפעם כבעלי ברית) של הפקידים ואנשי הצבא של וישי, במסגרת השלטון בשתי ארצות אלה שהשליטה בהן עברה ליד צרפת החופשית, וכן לשיתוף פעולה של אנשי צרפת החופשית באותן ארצות עם הבריטים.
פאקו דה לוסיה
מת מדום לב כששהה במקסיקו, בגיל 66.
ארתור סטיבן מאברוגורדאטו
חזרה לטרינידד
בשנת 1942 השתחרר מאברוגורדאטו מן השירות הקולוניאלי ושב לטרינידד, ובה קיבל משרה ניהולית בכירה בחברה מסחרית גדולה בשם "ג'יי. אנ. הרימן ושות'", העוסקת בין היתר בצילום, רוקחות והנדסה.
משפחתו ומותו
מאברוגורדאטו היה נשוי פעמיים. בראשונה למרגרט מרי מקאליסטר, ובפעם השנייה נישא בשנת 1948 לילידת טרינידד בשם אולגה בוס. משני קשרי נישואין אלו לא נולדו לו ילדים. בשנת 1964 מת בברבדוס לאחר מחלה קצרה, בגיל 77.
צעצוע של סיפור: ההסתבכות
צעצוע של סיפור: ההסתבכות (באנגלית: !Toy Story of Terror, בתרגום חופשי: "צעצוע של סיפור האימה") הוא סרט טלוויזיה קצר שהופק על ידי פיקסאר והופץ על ידי חברת וולט דיסני. הסרט מתרחש לאחר אירועי צעצוע של סיפור 3.
תקציר העלילה
עלילת הסרט מתרחשת בליל כל הקדושים. בסרט, נוסעים חבורת הצעצועים במכונית ורואים סרט אימה. לפתע, המכונית מתקלקלת ובוני ואמה נאלצות לשכון במלון דרכים קטן באריזונה יחד עם הצעצועים, ובמלון הצעצועים נחטפו על ידי האיגואנה של מנהל המלון ורק ג'סי יכלה להציל אותם, בעזרתו של קומבט קארל היא הצליחה להציל את וודי ממכירה ולגרום לאמה של בוני לגלות את התוכנית האמיתית של מנהל המלון ולהחזיר את הצעצועים לבוני.
הפצה
הספיישל קיבל ביקורות גבוהות, עם ציון של 93% מתוך Rotten Tomatoes המבוססות על 15 ביקורות, וציון של 79% מתוך Metacritic המבוססות על 8 ביקורות.
ויז'ה לה אנגוסטורה
ויז'ה לה אנגוסטורה (בספרדית: Villa La Angostura) היא עיירת נופש ארגנטינאית לחוף אגם נאוול ואפי שבפרובינציית נאוקן, כ-110 ק"מ דרומית לסן מרטין דה לוס אנדס וכ-90 ק"מ צפונית-מערבית לבארילוצ'ה. בשנת 2001 התגוררו בה כ-7,300 תושבים.
למילה הספרדית Angostura אין מקבילה בעברית, ופירושה הוא למעשה שם העצם של המילה "צר", ההפך מ"רוחב". פירוש השם "ויז'ה לה אנגוסטורה" הוא "עיר הרוחב הצר", והוא נגזר ממצר היבשה שהיא שוכנת עליו בחלקה.
גאוגרפיה
מעל העיירה מתנשאים שלושה הרים: בָּאז'וֹ (שגובהו 1,792 מ', ושבו יש גם אתר סקי פופולרי), אינְקָזָ'ל (1,849 מ') ובֶּלְוֶודֶרֶה (1,992 מ').
היסטוריה
באזור בו מצויה ויז'ה לה אנגוסטורה חיו בעבר אנשי האואיליצ'ה, המשתייכים לתרבות המפוצ'ה. ארגנטינה השתלטה על האזור רק בשנות ה-80 של המאה ה-19. ראשוני המתיישבים היו מהגרים גרמנים, שנופי המקום הזכירו להם את מולדתם, וההשפעה הגרמנית על האדריכלות בעיר ניכרת גם כיום. עד סוף המאה הגיעו מתיישבים נוספים מרחבי ארגנטינה, לצד מהגרים מסוריה ולבנון.
ב-15 בספטמבר 1932 הוכרזה ויז'ה לה אנגוסטורה כעיר. עוד קודם לכן הוקמה בה תחנת טלגרף, ובהמשך הוקמו בה גם כנסייה (1938) ותחנת משטרה (1943).
כלכלה ותיירות
בעבר התבססה ויז'ה לה אנגוסטורה על תעשיית העץ, אך לאחר הקמת הפארקים הלאומיים בסביבתה דעכה תעשייה זו. בד בבד, התחזקו ענפי הנדל"ן והתיירות כענפי הכלכלה העיקריים של העיירה.
התיירות בוויז'ה לה אנגוסטורה עונתית. בחורף פוקדים אותה תיירים העוסקים בספורט חורף באתרי הסקי הסמוכים אליה. בקיץ פוקדים אותה מטיילים המסיירים באתרים הסמוכים לה - שבעת האגמים, הפארק הלאומי נאוול ואפי והפארק הלאומי בוסקה דה לוס אראז'נס, שהוא המקום היחיד בעולם שבו יש יער של עצי מירטל צ'יליאני. באגם נאוול ואפי פועלות חברות המציעות פעילויות של ספורט ימי כגון שיט קיאקים, סקי מים וגלישת רוח. נחל קורנטוסו, שאורכו 200 מטרים בלבד, מחבר בין אגם נאוול ואפי לאגם קורנטוסו, והוא אתר פופולרי לדייג של דגי סלמון וטרוטה.
ברונו קסדורף
ברונו קסדורף (בגרמנית: Bruno Kasdorf; נולד ב-25 באוקטובר 1952) הוא איש צבא גרמני בדרגת גנרל בבונדסוור. בתפקידו האחרון שימש המפקד הכללי של צבא היבשה הגרמני.
חייו
התחיל את דרכו כצוער בשירות הכוחות המזוינים, ועד 1975 כבר היה קצין מומחה. עד 1978 למד כלכלה באוניברסיטה של הכוחות המזוינים. עד 1985 שימש כמפקד מחלקה, ומאוחר יותר כמפקד פלוגה בגדודי חיל הרגלים. נשלח לאולם, ושימש שם עד 1989 כקצין מטה באגף המבצעים.
מ-1992 עד 1994 שימש כסגן-אלוף בגדוד 323 של חיל הרגלים. מ-1997 שרת בבון בצוות תכנון המדיניות של הממשלה הפדרלית. וכיהן שם עד 1999 תחת פיקוד הנס פטר פון קירשבאך.
ב-2001 קיבל פיקוד על חטיבת השריון 12 שלקחה חלק במלחמת בוסניה. הוצב בבוסניה עוד זמן מה ואז חזר לבון. לאחר מכן נשלח לאפגניסטן יחד עם ריינהרד קמרר. פיקד על הכוחות הגרמניים שם עד שהוחלף על ידי ורנר פרירס. בשנים 2001–2003 הוא שירת בכוח רב-לאומי בבוסניה והרצגובינה. עם חזרתו לגרמניה וכיהן במספר תפקידי מטה בצבא הגרמני.
בשנת 2007 הוא חזר לאפגניסטן לתקופת שרות נוספת שנמשכה שנה. לאחר שפולקר ויקר מונה לרמטכ"ל צבא גרמניה, הועלה קסדורף לדרגת לוטננט גנרל ונשלח להחליף את ויקר בקאבול בתור ראש המטה במפקדת כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי באפגניסטן. הוא שירת החל מפברואר 2010 תחת סטנלי מק'קריסטל ולאחר מכן תחת דייוויד פטראוס. ביוני 2010 החל לשמש סגן מפקד פיקוד כוחות הצבא (Heeresführungskommando), אחת משלוש זרועות צבא גרמניה. בהמשך השנה החליף את גינטר ויילר בתור סגן המפקד הכללי של צבא היבשה הגרמני. ב-2012 מונה למפקד צבא היבשה, וכשפרש ב-2015 החליפו יורד פולמר.
נשוי ואב לארבעה ילדים, מדבר אנגלית וספרדית.
אליפות העולם בכדורסל 1950
אליפות העולם בכדורסל 1950 היא אליפות העולם הראשונה בכדורסל שאורגנה על ידי פיב"א ונערכה בבואנוס איירס, ארגנטינה בין ה-22 באוקטובר ל-3 בנובמבר 1950.
בעקבות הצלחתו של הטורניר האולימפי בכדורסל שנערך בלונדון בשנת 1948, יזם ויליאם ג'ונס, מזכ"ל פיב"א, את מפעל אליפות העולם בכדורסל, כאשר ארגנטינה נבחרה לארח את הטורניר הראשון. בתאריך 22 באוקטובר 1950 נערך המשחק הראשון בהיסטוריה של אליפות העולם בין ל. עשר נבחרות השתתפו בטורניר ו המארחת הייתה לזוכה הראשונה.
הסיבות בגללן נבחרה ארגנטינה לארח את האליפות היו חוסר היכולת של המדינות האירופאיות לארח את הטורניר עקב השלכותיה הקשות של מלחמת העולם השנייה, חוסר העניין שגילתה ארצות הברית במשחקים והיותה של ארגנטינה אחת ממייסדות פיב"א, כמו גם העמדת נבחרת כדורסל איכותית והיותה נייטרלית במהלך מלחמת העולם, דבר שסייע לה פוליטית והעמיד את כלכלתה במצב טוב יחסית לזה של המדינות שהשתתפו במלחמה. כמו כן, נשיא ארגנטינה חואן פרון השתוקק לארח טורניר בקנה מידה עולמי מסיבות פוליטיות במטרה לעורר את תשומת לב העולם כלפי מדינתו ולהאפיל במקצת על אליפות העולם בכדורגל 1950 שאירחה באותה השנה ברזיל, שכנתה ויריבתה של ארגנטינה.
המהדורות הראשונות של אליפות העולם התאפיינו בארגון לקוי ובעירוב של פוליטיקה במשחקים. כך, באליפות העולם הראשונה סירבה נבחרת לשחק נגד  במחאה על שלטונו של פרנסיסקו פרנקו.
הנבחרות המשתתפות
מועמדותה של ארגנטינה לאירוח המשחקים התקבלה בקונגרס שנערך בלונדון ובו הוחלט שעשר מדינות ישתתפו במשחקים: המארחת, שלוש הראשונות בטורניר הכדורסל באולימפיאדת לונדון (1948): , ו, אלופת אירופה , שתי הראשונות בטורניר מוקדמות אירופאי שנערך בניס, צרפת בינואר 1950:  ו, שתי הראשונות באליפות דרום אמריקה בכדורסל:  ו, ונבחרת נוספת שהוזמנה למשחקים:.
אולם, רשימת המשתתפות שונתה בהמשך: איטליה פרשה עקב קשיים תקציביים והוחלפה בידי, שסיימה שלישית בטורניר המוקדמות האירופאי, ואורוגוואי פרשה עקב סירובה של ארגנטינה להעניק אשרות כניסה לכתבי הרדיו שלה (בתואנה שגולים ארגנטינאים תקפו את משטרו של פרון ממונטווידאו) והוחלפה ב.
שיטת המשחקים
שיטת התחרות הייתה סבוכה למדי: ארבע נבחרות החלו את הטורניר בסיבוב הראשון של השלב המוקדם: מצרים, פרו, יוגוסלביה ואקוודור. פרו התמודדה מול יוגוסלביה במשחק הפתיחה של האליפות ומצרים התמודדה מול אקוודור במשחק השני. שתי המנצחות העפילו לסיבוב המוקדמות השני והצטרפו בכך לשש המשתתפות הנוספות שהעפילו אוטומטית לסיבוב השני - ברזיל, ספרד, ארגנטינה, צ'ילה, צרפת וארצות הברית.
המפסידות בשני משחקי הפתיחה קיבלו הזדמנות נוספת להישאר באליפות ועברו לסיבוב הראשון בשלב ההזדמנות השנייה בו התמודדו נגד המפסידות במשחקי הסיבוב המוקדם השני בין ארצות הברית לצ'ילה ובין ארגנטינה לצרפת. שתי המנצחות במשחקים העפילו לסיבוב השני בשלב ההזדמנות השנייה ובו התמודדו נגד שתי המפסידות הנוספות מהסיבוב השני של השלב המוקדם.
ארבע המנצחות של הסיבוב השני בשלב המוקדם יחד עם שתי המנצחות של הסיבוב השני בשלב ההזדמנות השנייה העפילו לבית הגמר שנערך בשיטת ליגה בת סיבוב אחד בין שש הקבוצות. ארבע המפסידות בשלב ההזדמנות השנייה (שתי המפסידות בסיבוב הראשון ושתי המפסידות בסיבוב השני) התמודדו ביניהן בשיטת ליגה בת סיבוב אחד על מקומות 7-10.
משחקי הדירוג 7–10
סירבה לשחק נגד במחאה על שלטונו של פרנסיסקו פרנקו.
אייריש מיסט
אייריש מיסט (באנגלית: Irish Mist) הוא ליקר אירי העשוי מדבש ומעשבי תיבול כגון אברש ותלתן, על בסיס ויסקי אירי. בספטמבר 2010 המותג נרכש בידי קבוצת קמפרי. הליקר מיוצר מוויסקי אירי מיושן, ונטען כי המתכון הוא בן 1000 שנים. אייריש מיסט נמכר ביותר מ-40 מדינות.
תולדות האייריש מיסט המקורי
אייריש מיסט הוא הליקר הראשון שיוצר בצורה מסחרית באירלנד. הייצור החל במזקקות טולמור דיו בשנת 1947 בטולמור, שם גרה משפחת ויליאמס, שהייתה הבעלים הראשונים של האייריש מיסט. המזקקה המקורית הוקמה בשנת 1829, אז זיקקו בה ויסקי אירי. באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20 החל דזמונד א. ויליאמס לחפש משקה חלופי הקרוב לוויסקי. הוא גילה את המתכון העתיק וייצור האייריש מיסט החל.
וסילי ריאביקוב
וסילי מיכאילוביץ ריאביקוב (ברוסית: Василий Михайлович Рябиков; 14 בינואר 1907 - 19 ביולי 1974), פקיד ממשל סובייטי בכיר, שמילא תפקיד מרכזי בתיעוש הסובייטי בעת מלחמת העולם השנייה, ולאחריה מילא תפקיד מפתח בפיתוח הלוויין הראשון, ספוטניק 1.
ריאביקוב היה נציג המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות שמונה על ידי נשיאות הוועד המרכזי של המפלגה לעמוד בראש הוועדה המפקחת על מיזם הלוויין הסובייטי הראשון. הוועדה בראשותו קמה בשנת 1955.
פעילות בעת מלחמת העולם השנייה
ריאביקוב היה אחראי על חלק ממפעלי ייצור הנשק והתחמושת בברית המועצות, וסייע בשיפור הביצועים והיקפי הייצור של מפעלים אלה. ריאביקוב סייע בהכנסה לייצור המוני של רובים נגד טנקים. על פיתוח רובים אלה והובלת הייצור, קיבל את עיטור מסדר לנין.
ריאביקוב שיפר את ניהול מפעלי הנשק של דגטיארב, והיה לו תפקיד מרכזי בהכנסה לייצור המוני של תת המקלע מדגם PPSH, שהיה בין כלי הנשק המזוהים ביותר עם חיילי הצבא האדום בעת מלחמת העולם השנייה.
ריאביקוב היה אחראי על פינויים של מספר מפעלים גדולים, שהפך חיוני לאור התקדמות הצבא הגרמני אל תוך שטחי ברית המועצות.
פעילות לאחר מלחמת העולם השנייה
ריאביקוב מונה לתת שר החימוש של ברית המועצות. בנוסף פעל כראש הוועדה של מועצת השרים לענייני ניהל, סגן נשיא מועצת השרים של הפדרציה הרוסית, יושב ראש המועצה המייעצת לתוכניות הכלכליות של הפדרציה הרוסית, וחבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. רוב תפקידיו אלה מולאו בו זמנית.
ראש הוועדה המפקחת על מיזם הלוויין הסובייטי
ריאביקוב היה היושב ראש של הוועדה למעקב אחר פיתוח הטיל בליסטי בין-יבשתי הראשון של ברית המועצות, R-7 סמיורקה. לתפקיד זה התווסף פיקוח על מיזם הלוויין הסובייטי, שנודע לימים כספוטניק 1. ריאביקוב ניצל את כישרונו המינהלי ואת קשריו בצמרת הממסד התעשייתי והפוליטי של ברית המועצות על מנת לסייע לסרגיי קורוליוב ושותפיו במיזם החלל, להשיג את המשאבים הכלכליים והחומריים שהיו נחוצים לפיתוח.
ריאביקוב היה חתום על מספר פניות לנשיאות הסובייט העליון והוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, יחד עם קורוליוב, קלדיש וחרוניצ'ב, בבקשת רשות לגשת ולעסוק במיזם הלוויין. פנייתו השנייה אל מוסדות המפלגה, בשנת 1955, הייתה המכרעת ולאחריה מונה כמפקח מטעם המפלגה על מיזם הלוויין.
עיטורים
וסילי ריאביקוב היה אחד מהאנשים המעוטרים ביותר בברית המועצות, על הישגיו בתחום התעשייה והעבודה. בין עיטוריו:
פנדר טלקסטר
פנדר טלקסטר (Fender Telecaster), ידועה גם כ-Tele, היא גיטרה חשמלית 2 פיקאפים (Pickup) טיפוסית בעלת גוף מוצק (שאינו חלול) שתוכננה ומיוצרת על ידי פנדר. עיצובה פשוט אך יעיל, בעלת צליל מהפכני שקבע את הטרנד בתחום הגיטרות החשמליות והמוזיקה הפופולרית. הושקה לתפוצה ארצית בשם Broadcaster בסתיו 1950 והייתה הגיטרה הראשונה מסוגה שיוצרה בכמות גדולה. יצור הטלקסטר ממשיך עד היום בשלל תתי דגמים שונים, מה שהפך אותה לאחת הגיטרות החשמליות המוכרות, והנמכרות ביותר בעולם.
צליל
הטלקסטר ידועה בצליל ה"בהיר" וה"חותך" שלה. סודו של הצליל הזה טמון בעיקר בפיקאפ הגשר שלה שמלופף ביותר חוטי נחושת ולכן בעל תפוקה גבוהה יותר, לפעמים אף פי 2 מפיקאפ הצוואר. הגוף המוצק של הגיטרה מאפשר לה להעביר צליל מוגבר ונקי של המיתרים. עובדה זו היוותה שיפור לעומת עיצובים אחרים לגיטרות. הצליל הייחודי של הטלקסטר הופך אותה למזוהה מאוד עם מוזיקת קאנטרי, אולם היא נפוצה במגוון סגנונות אחרים ומשמשת גיטריסטים המתמחים במגוון ז'אנרים. אמן ידוע במטאל שמשתמש בטלקסטר הוא גיטריסט הלהקה מרילין מנסון.