cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טים סקולד
סקולד היה סולן בלהקת Shotgun Messiah ולאחר שעבר לנגן בסגנון אלקטרוני יותר, הצטרף ללהקות האינדסטריאל מטאל KMFDM ו-MDFMK. הוא הוציא אלבום סולו בשם Skold ב-1996. הוא הצטרף ללהקת מרילין מנסון ב-2003 כשהחליף את טוויגי רמירז.
אריק גוסטב בוסטרם
אריק גוסטב בוסטרם (בשוודית: Erik Gustaf Boström, נולד ב-11 בפברואר 1842) היה איש עסקים ופוליטיקאי שוודי אשר כיהן כראש ממשלת שוודיה פעמיים, בשנים 1891-1900 ובשנים 1902-1905. כיהן גם כחבר הריקסדאג בשנים 1876-1907. בוסטרם הוא ראש הממשלה השוודי שכיהן הכי הרבה זמן במהלך המאה ה-19.
ביוגרפיה
בוסטרם נולד ב-11 בפברואר 1842 בסטוקהולם. בצעירותו עבד כחקלאי. בשנת 1870 נכנס לפוליטיקה המקומית.
התחתן בשנת 1871. נולדו לו שש בנות ובן אחד.
בשנת 1875 נבחר בוסטרם לפרלמנט.
שנות שלטונו של בוסטרם התאפיינו בפרגמטיזם רב. הוא זכה לפופולריות רבה בזמן כהונתו כראש ממשלה, למרות היותו ראש הממשלה הראשון בתולדות שוודיה ללא השכלה אקדמית. לבוסטרם היו יחסים טובים עם אוסקר השני, מלך שוודיה, אך לבסוף ממשלו של בוסטרם נפל כתוצאה ממחלוקת בנוגע ל.
לאחר שפרש מראשות הממשלה, בוסטרם עסק באקדמיה השוודית. נפטר בשנת 1907 בסטוקהולם.
האינטרנציונל הליברלי
האינטרנציונל הליברלי הוא ארגון בינלאומי של מפלגות ליברליות. הארגון הוקם בשנת 1947 ומשרדיו שוכנים בלונדון.
אודות
הארגון הוקם על בסיס מניפסט אוקספורד, שנוסח בשנת 1947 על ידי נציגים של כ-19 מפלגות ליברליות מרחבי העולם בקולג' וודהאם באוקספורד, אנגליה. המניפסט מנסח את העקרונות הבסיסים שעליהם מסכימות כל המפלגות החברות הארגון. בשנת 1997 אומצה הרחבה למסמך בשם "האג'נדה הליברלית עבור המאה ה-21".
מפלגות חברות בארגון כוללות את המפלגה הדמוקרטית החופשית בגרמניה ומפלגה המפלגה הליברל-דמוקרטית בבריטניה.
נשיא הארגון הוא האנס ואן באלן, חבר הפרלמנט האירופי מטעם המפלגה לחופש לדמוקרטיה בהולנד.
ישראל
בעבר הייתה המפלגה הפרוגרסיבית חברה באינטרנציונל. עם הקמת המפלגה הליברלית הישראלית הייתה היא חברה באינטרנציונל, ועם הקמת הליברלים העצמאיים, היו שתי המפלגות חברות באינטרנציונל. בשנת 1985 הטילו נציגי המפלגה הליברלית וטו על קבלת מפלגת שינוי לאינטרנציונל. בתקופות מסוימות, ייצגה את ישראל בארגון "המדרשה הליברלית", גוף ששימש כסמינר רעיוני של המפלגה הליברלית הישראלית, ועו"ד יצחק ננר, שימש כנציג ישראל, וגם כסגן נשיא האינטרנציונל וחבר האקזקוטיבה. מאז 2021, חברה בארגון מפלגת יש עתיד.
נציגים מישראל, בהם משה קול, יוסף ספיר, אברהם שריר, יצחק מודעי ואמנון רובינשטיין כיהנו כסגני נשיא האינטרנציונל וכנסים וסמינרים של האינטרנציונל התקיימו בישראל בינואר 1963, בדצמבר 1967, בינואר 1973 ובספטמבר 1984.
סקולה
סקולה הוא שם פרטי ושם משפחה.
1984 (תשדיר פרסומת)
"1984" הוא שמו של סרטון פרסומת של חברת אפל, לקראת השקתו של מחשב המקינטוש בשנת 1984. את הפרסומת ביים יוצר הסרטים רידלי סקוט.
עליית הפרסומת לאוויר
הסרטון עלה לאוויר פעמיים: פעם אחת מוקדם מספיק כדי להיכנס לתחרות הפרסומות של אותה שנה, ופעם שנייה במהלך שידורי הסופרבול, שהיה זמן צפיית שיא בטלוויזיה האמריקאית. הפרסומת הייתה כל כך אפקטיבית וזכירה – שצופים רבים זוכרים אותה טוב יותר מאשר את משחק הפוטבול.
עלילת התשדיר
התסריט מנסה לדמות את עלילת הספר "1984" של ג'ורג' אורוול. בתשדיר מוצג בפני הצופים אצטדיון ענק מלא בגלוחי ראש בלבוש אחיד מביטים במסך שעליו נראה "האח הגדול", ראש המפלגה בספר, כשהוא נושא נאום ניצחון על הצלחתם לדכא את מרידות המחשבה, ושכעת כולם חושבים בצורה שאותה תכננה המפלגה. במקביל לתמונות אלו נראית אישה המתפרצת להיכל כשחיילים רודפים אחריה ומנסים למנוע ממנה להיכנס. האישה בולטת בתוך הקהל בלבושה הצבעוני, בשיערה ובעורה השזוף. בשיא הפרסומת מיידה האישה פטיש על המסך ושוברת אותו, דבר הגורם לכל הצופים לפעור את פיהם בתדהמה ובחרדה. בסוף התשדיר הוצגה ההודעה שב-24 בינואר 1984 אפל תשיק את המקינטוש, כדי ששנת 1984 לא תראה כמו "1984".
המסר הפרסומי
מטרת הפרסומת הייתה להציג את אפל כאלטרנטיבה למונופול העצום של יבמ ששרר אז בשוק המחשבים. התשדיר עשה שימוש מוצלח בפחד הלא-רציונלי ששרר אז בקרב חלקים מהציבור, ששנת 1984 תהיה קטסטרופלית כפי שהוצגה בספר של אורוול. הפרסומת הצליחה למצב את המותג אפל בתור חלופה לאחדות החשיבה אותה מייצגת יבמ. המיצוב של המותג כפי שבאה לידי ביטוי בפרסומת, מציע "לגאול" את הצופים ולהציע להם חופש בחירה, גם אם עד אז היה נדמה כי "יבמ" היא האפשרות היחידה בכל הנוגע לשוק המחשבים.
פרסים
הסרטון זכה במקום הראשון בפסטיבל הפרסום בקאן ובפרס קליאו. על מנת להיות זכאית להצגת מועמדות לתחרות הקליאו כבר ב-1984, שודרה הפרסומת בדצמבר 1983 בתחנת טלוויזיה קטנה באיידהו בעלות של 10 דולר.
פאבל אקסלרוד
ילדות
פנחס ברוך (פאבל) אקסלרוד נולד במשפחה יהודית של בעל פונדק דרכים. המשפחה עברה ממקום למקום, ויום ומקום לידתו המדויק נשכחו; באוטוביוגרפיה שלו נכתב שנולד בסביבות שנת 1850 או מוקדם יותר באחד הכפרים בסביבות צ'רניגוב – אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית, בדרום האימפריה (כיום אוקראינה). בשנת 1859 התיישבה המשפחה בשקלוב, בסביבת מוגילוב. בשנת 1863 החל אקסלרוד ללמוד בתיכון של מוגילוב וסיים אותו בהצלחה. בתקופה זו הוא היה בקשר עם יהודים בלבד. אקסלרוד התקרב לתנועת ההשכלה של אותם הימים.
בשנת 1872 התקבל אקסלרוד לאוניברסיטת קייב. במסגרת לימודיו הוא קרא את עבודותיו של פרדיננד לסל. כתוצאה מכך התגבשה אצלו הדעה שסוגיית היהודים יכולה להיפתר רק במסגרת פתרון בעיית הפועלים, וכתוצאה מכך, החל להתקרב לחוגי המהפכנים.
אקסלרוד כנרודניק
בעת לימודיו באוניברסיטה התקרב אקסלרוד לחוג נרודניקים של ניקולאי צ'יקובסקי. בשנת 1873 הוא התעמק בעבודות של פיוטר לברוב ומיכאיל בקונין, והתרשם מאוד מדעותיהם.
בקיץ 1874 השתתף אקסלרוד ב"הליכה אל העם" (хождение в народ): הוא עבר מכפר לכפר בסביבות פולטבה, צ'רניגוב ומוגילוב והפיץ תעמולת דעות מהפכניות. בסוף הקיץ התחילו המעצרים; הוא נעצר, אך הצליח לברוח מחוץ לגבולות רוסיה. שמו הוזכר לא פעם במהלך משפט 193, מה שנתן לו מוניטין בין הנרודניקים.
לאחר שעזב את רוסיה, התגורר אקסלרוד תחילה בברלין, ובשנת 1875 עבר לז'נבה. שם התקרב לקבוצת מהפכנים שהוציאו לאור ביטאון. בתיאום איתם, בסוף 1875 שב אקסלרוד לרוסיה – תחילה לדרום המדינה ואחר כך עבר לסנקט פטרבורג. בעיר זו הכיר את מארק נתנסון, סופיה פרובסקאיה וגאורגי פלכנוב. הקבוצה החליטה להוציא לאור ביטאון חדש, אשר יצא לאור בשנים 1878–1879, ובו פורסמו מאמרים רבים של אקסלרוד.
במקביל, הגיע אקסלרוד למסקנה ש"הליכה אל העם" הייתה ניסיון כושל. בהדרגה השתנו דעותיו, והוא התרחק מדעות הנרודניקים.
בשנת 1879, בעקבות ועידת וורונז', התפלגה "זמליה אי ווליה". לאחר התלבטויות הצטרף אקסלרוד לארגון "החלוקה מחדש השחורה" בהנהגת גאורגי פלכנוב. כאשר פלכנוב עזב את רוסיה, הועמד אקסלרוד בראש הארגון.
בשנת 1880 החל גל מעצרים, ואקסלרוד נמלט לרומניה ואחר כך עבר לז'נבה. בעיר זו הוא שיתף פעולה עם העיתון הרוסי "ווֹלְנוֹיֶה סְלוֹבוֹ" (Вольное слово), ופרסם מספר מאמרים.
בשנת 1881 עבר אקסלרוד לציריך. באותה תקופה היה זה מרכז של סוציאל-דמוקרטים גרמנים שעזבו את גרמניה. אקסלרוד הכיר מקרוב את אדוארד ברנשטיין וקרל קאוטסקי. כתוצאה מכך הסתיים מהפך בדעותיו, והוא ניתק את כל הקשרים עם הנרודניקים.
חבר בקבוצת "שחרור העמל"
בספטמבר 1883, ביחד עם גאורגי פלכנוב ואחרים, היה אקסלרוד בין מייסדי "שחרור העמל" (Освобождение труда) – ארגון מרקסיסטי ראשון של מהפכנים רוסים.
בסתיו 1884 התחילה הקבוצה להוציא לאור סדרת ספרים תחת הכותרת "ספריית הפועלים" ("Рабочая библиотека"). הספר הראשון בסדרה היה פרי עטו של אקסלרוד: "תנועת הפועלים וסוציאל-דמוקרטיה" (Рабочее движение и социальная демократия), ובו הציג את עקרונות המרקסיזם. אקסלרוד היה בדעה שתפיסת השלטון על ידי מעמד הפועלים אינה יכולה להיעשות ללא מאבק מזוין – אך זה יכול להתרחש רק לאחר הכנה ממושכת, כולל עבודה בפרלמנט של מפלגת הפועלים.
באוגוסט 1888 פרסם אקסלרוד ספר נוסף בנושא.
בשנים 1891–1892 הורגשה התעניינות מחודשת של החברה הרוסית בדעות מהפכניות. אקסלרוד רצה לאחד את כל התנועות הליברליות של הרוסים, שכללו קבוצות שישבו בפריז, לונדון, ז'נבה ועוד. הניסיון לא היה מוצלח, אך הצליח להוציא את ארגונו "שחרור העמל" מבדידותו. החל משנת 1899 היה אקסלרוד נציג של הארגון באינטרנציונל השני.
במקביל לפעילות מהפכנית, הצליח אקסלרוד להתפרנס: הוא הקים מפעל לייצור מוצרי חלב, שפעל בשווייץ. המפעל פעל בבעלותו כ-20 שנים ונמכר בשנת 1908.
1902–1917
אקסלרוד היה מראשוני התאורטיקנים של המרקסיזם ברוסיה. הוא היה חבר מערכת העיתון "איסקרה". בשנת 1902 השתתף אקסלרוד בעיבוד המצע של המפלגה החדשה – מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית. כבר בתקופה זו דעותיו לא תאמו את דעותיו של ולדימיר איליץ' לנין, ועם השנים דעותיהם התרחקו עוד יותר.
הוא היה בין מנהיגי המנשביקים. בשנת 1905 הוא התנגד לצורך בדיקטטורה של הפרולטריון ואיכר, והיה נגד חרם של הבחירות לדומה הראשונה. בוועידת סטוקהולם של המפלגה (1905) התנגד אקסלרוד לדעות הבולשביקים, וציין את הנזק שדעות אלה עשויות להביא לקידום המהפכה. הוא גם היה בעד פירוק הארגון המחתרתי והקמת מפלגה לגאלית ברוסיה. בשנת 1912 הוא נבחר לוועד המארגן של המפלגה החדשה שהייתה צפויה לאגד את כל המנשביקים.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה תמך אקסלרוד בעמדות הסוציאל-דמוקרטיה האירופית, שתמכו במדינות ההסכמה. הוא התנגד לפעילותו של לנין בזמן המלחמה, שמטרתה הייתה הפיכת המלחמה הכוללת בין המדינות למלחמת אזרחים ברוסיה.
1917–1928
לאחר מהפכת פברואר שב אקסלרוד לרוסיה. הוא ציין שהמהפכה שהתרחשה היא מהפכה בורגנית, אך שיש לתמוך בממשלה החדשה. הוא היה בעד התרחבות של הפעילות הלגאלית. הוא נבחר לוועד הפועל של סובייט פטרוגרד.
אקסלרוד פעל להקמת מפלגה חדשה של המנשביקים, ונבחר לחבר הוועד המכונן. מסיבות בריאותיות עזב את רוסיה, אך בוועידת המפלגה באוגוסט 1917 נבחר ליו"ר המפלגה וראש הנציגות שלה בחו"ל.
אקסלרוד התנגד נחרצות למהפכת אוקטובר. בקיץ 1918 הוא ציין שתפיסת השלטון על ידי הבולשביקים היה פשע בקנה מידה שלא יתואר. הוא התנגד לכל ניסיון לתת לגיטימציה למשטר החדש ברוסיה; זאת בניגוד לעמדות של מנהיגי המפלגה אחרים והחלטות וועידת המפלגה שהתקיימה בדצמבר 1917. בוועידה זו הוא נבחר כחבר בוועד המרכזי (המוסד העליון של המפלגה); ואולם בוועידת המפלגה שהתקיימה בשנת 1918 הוא הוצא מהוועד.
בשנת 1921 כתב אקסלרוד מכתב להנהגת המפלגה, ובפרט ליוליוס מרטוב. במכתב זה הוא התנגד נחרצות ל"אגדות על השליחות הגדולה של הבולשביקים". מכתב זה התפרסם רק בשנת 1923, וזכה לתהודה גדולה.
גרסיאל
גרסיאל הוא שם משפחה יהודי.
נורוללה ברק
נורוללה ברק (בטורקית: Nurullah Berk; 22 במרץ 1906 – 9 בינואר 1982) היה צייר, מבקר אמנות ומורה טורקי, מושפע באמנותו במיוחד על ידי זרם הקונסטרוקטיביזם, לפעמים גם על ידי קוביזם. יצירותיו קיבלו השראה גם ממוטיבים ותכנים מן האמנות המסורתית הטורקית, כולל המיניאטורות והתבליטים העות'מאניים מימי הביניים ומן הפולקלור האנטולי. במיוחד לקראת סיום דרכו האמנותית שאף לסינתזה בין האמנות המערבית ובין האמנות הטורקית.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1906 באיסטנבול וגדל בעיר הזאת בשם נורוללה ג'מאל (Nurulla Cemal). בילדותו חונך על ידי אומנות צרפתיות.למד בבית ספר יסודי בהייבלי אדה, אחר לימודי ביניים בנישאנטשי והשלים את לימודי התיכון בבית הספר התיכון בגלאטסראיי. לאחר מכן למד בבית הספר לאמנות (Sanayi-i Nefise) באיסטנבול בכיתות (סטודיו) של איברהים צ'איל וחיכּמת אונאט. את שם המשפחה ברק אימץ בעת הנהגת שמות משפחה על ידי השלטון החדש הרפובליקני.
בין השנים 1924–1928 למד בבית הספר לאמנויות היפות בפריז, שבו היה תלמידו של הצייר הנאו-אימפרסיוניסטי ארנסט לוראן. בשובו למולדת, בשנת 1929, הקים יחד עם קבוצת עמיתים, לפי דגם צרפתי, את אגודת הציירים והפסלים העצמאיים בטורקיה. שוב בצרפת, ב-1932, השתלם בסטודיו של אנדרה ל'אוט ופרנאן לז'ה. לאחר מכן ייסד בטורקיה יחד עם הציירים עבידין דינו, אליף נאג'י, זכי פאיק איזר, ג'מאל טולו ועם הפסל זיהטי מירידולו, קבוצת אמנים אוונגארדיסטית בשם "הקבוצה ד" (D Grubu). ששאפה לעידוד האמנות המודרנית הטורקית. ה"קבוצה ד" קראה לעצמה "פוסט-קוביסטית" והייתה פתוחה לכל המגמות האמנותיות המודרניות פרט לאימפרסיוניזם. עם זאת הייתה מושפעת בעיקר על ידי הקוביזם, הקונסטרוקטיביזם והאקספרסיוניזם.
בין השנים 1936–1940 הצייר הצרפתי לאופולד לוי, שנקרא על ידי הממשלה הטורקית לנהל ולבצע רפורמה באקדמיה לאמנויות באיסטנבול, בחר בנורוללה ברק לאחד מעוזריו הראשיים. החל משנת 1939 לימד ברק כפרופסור באקדמיה לאמנויות באיסטנבול. מאוחר יותר, בין השנים 1962–1969, היה למנהל המוזיאון לציור ולפיסול באיסטנבול.
נורוללה ברק חינך דור שלם של אמנים ואינטלקטואלים טורקים, ביהם ארסוי אורחאן, לוונט אקאילי, עבדורחמן אזטופראק, גינגר טאנר, בינצ'ר ארימז, אייטן יטחש דוגו, הציירת הקפריסאית אילין ארק, אינג'י ארטוג, זדאן בזאיש, הפסיכולוגית בגלאן ביראנד טו(ג)רול ואחרים. הוא עזר בארגון תערוכות בינלאומיות לאמנות טורקית, וייסד יחד עם סואוט קמאל יטקין את הסניף הטורקי של איגוד מבקרי האמנות הבינלאומי.
ציוריו הוצגו בתערוכות רבות בטורקיה, כמו כן בבוקרשט, בסופיה, בבודפשט, בפראג, בהלסינקי, בלנינגרד, במוסקבה, בבאקו, בקראצ'י, בטהראן, בתוניס, באלג'יר, בפריז, בבריסל, בשטרסבורג, ובביינאלות בוונציה ובסן פאולו.
נורוללה ברק ידוע בארצו גם כמחבר ספרים על ההיסטוריה והתאוריה של האמנות.
לילית מקרצ'יאן
נכון לאוגוסט 2018, מדורגת במקום השני בארמניה וה-73 בעולם בין הנשים, ובמקום ה-39 בדירוג הכללי בארמניה.
ביוגרפיה
לילית מקרצ'יאן למדה שחמט מסבה. המאמן הראשון שלה היה נורק מווססיאן, ומאוחר יותר היא התאמנה אצל רב האמן ולרי צטוריאן ובאקדמיה הארמנית לשחמט, אשר נוסדה על ידי סמבט לפוטיאן. היא נשואה לשחקן השחמט הגרמני יוהאנס שפר, והיא בעלת תואר ראשון מהמכון הארמני לספורט ותרבות. מאז 1997 היא שחמטאית מקצועית.
נבחרת לאומית
באולימפיאדת השחמט הראשונה שלה, מקרצ'יאן הייתה בת 14. בין 1996 ל-2015, היא השתתפה בכל אולימפיאדות השחמט לנשים עם ניקוד כולל של 78 נקודות ב-117 משחקים (+54, = 48, -15). באולימפיאדת השחמט בדרזדן ב-2008, היא זכתה במדליית ארד אישית לאחר שצברה 8 נקודות מ-11 אפשריות בלוח השני. ב-2007, 2009, 2011 ו-2015 היא השתתפה באליפות העולם בשחמט לנבחרות נשים. ב-2009, בנינגבו, היא דורגה במקום השני הגבוה ביותר לאינדיבידואליות על הלוח השני, ובמקום השלישי מבין כלל המשתתפות. 2015 ב צ'נגדו שבסין, מרקצ'יאן זכתה במדליית הזהב ליחידות בלוח השני. בין השנים 1997 ל-2017 היא השתתפה בעשר אליפויות אירופה בשחמט לנבחרות נשים. היא השתתפה באליפות אירופה בשחמט לנבחרות של 2003 בפלובדיב, בולגריה, ותרמה לזכייתה של נבחרת ארמניה במדליית הזהב, וב-2007 ב הרקליון סיימה במקום השלישי. בדירוג האישי, היא סיימה ב-2009 בנובי סאד במקום השני, וב-2013 בוורשה במקום השלישי.
מדונה ויין גייסי
מדונה ויין גייסי הוא שם הבמה של סטפן גרגורי ביר הבן (נולד ב-6 במרץ 1964 בפורט לודרדייל, פלורידה שבארצות הברית) שהוא הקלידן לשעבר של להקת המטאל אלטרנטיבי מרילין מנסון. כנויו מורכב משמותיהם של הזמרת מדונה והרוצח הסדרתי ג'ון ויין גייסי. כינויו הנוסף הוא "פוגו".
אביו הוא יהודי ואמו היא קתולית.
גייסי לא ניגן בקלידים עד שהצטרף למרילין מנסון. הוא ניגן בכלים רבים בלהקה, כגון סקסופון, אורגן האמונד, תופים אלקטרוניים, פסנתר, מלוטרון ועוד.
גייסי הוא האחראי לרוב הנושאים הקבליים והנומרולוגיים שבאלבומיה של מרילין מנסון.
חי יששכר
חי יששכר (לעיתים נכתב ישכר, 7 באפריל 1903 - 8 בנובמבר 1949) היה מראשוני המהנדסים בחברת החשמל, פעיל בהגנה בתחומי הרכש והתעופה, וסגן שר הביטחון לענייני אוויר מ-1948 ועד פטירתו.
חייו
יששכר נולד בסמרקנד בשם יוסף יששכרוב, בן שמיני להוריו, חזקיה ורחל לבית ששון. שמו שונה לחי אחרי שחלה במחלה קשה. ב-1913, בהיותו בן עשר, אחרי פטירתם של הוריו, עלה עם ארבעה מאחיו לארץ ישראל, ולמד במחזור ט' של גימנסיה הרצליה בתל אביב. במהלך לימודיו ארגן גדוד צופים בגימנסיה, וב-1920 היה חבר בהנהגה הראשית של תנועת הצופים.
יששכר למד הנדסה בברלין והוסמך כמהנדס ב-1926. במהלך לימודיו הדריך בתנועת הנוער בלאו וייס, ואחרי חזרתו ארצה הוביל את הקמת קבוצת החוגים, לימים תנועת המחנות העולים. הוא עבד תקופה קצרה במחלקת העבודות הציבוריות ביפו, ובפברואר 1928 התקבל לעבודה בחברת החשמל.
יששכר היה עוזרו של פנחס רוטנברג בחברת החשמל, ומזכירו כאשר כיהן כיו"ר הוועד הלאומי. הוא פיקח על הקמת תחנות הכוח בנהריים, בחיפה ובתל אביב. בתקופת מלחמת העולם השנייה הושאל לחברת סולל בונה וניהל במשך שנתיים, ממרץ 1942 עד אפריל 1944, את פעולותיה באבאדאן שבאיראן.
אחרי המלחמה נשלח יששכר לארצות הברית ועסק ברכש מטעם ההגנה. בתחילת מלחמת העצמאות עסק בארגון חיל האוויר בחו"ל. עם חזרתו ארצה, ביולי 1948, מונה למנהל מחלקת האוויר במשרד הביטחון, וב-21 בספטמבר מונה לסגן שר הביטחון לענייני אוויר.
יששכר נישא ב-1925 לוויקטוריה לבית קנדינוף, והיה אב לשתי בנות.
הנצחה
ב-1952 נקרא על שמו של יששכר מטוס קל של קלוב התעופה לישראל. ב-1966 נקרא על שמו מרכז אגרו-טכני בקיבוץ שפיים. ב-2008 נקרא על שמו רחוב חי יששכרוב בתל אביב-יפו.
משעני
משעני הוא שם משפחה יהודי. {{פירושונים|
ראו גם
}}
כתבי המארות
כתבי המְאֵרוֹת הם טקסטים מאגיים שנכתבו במצרים העתיקה. הכתבים נועדו לפגוע בקבוצת אנשים ומקורם במסורת מהממלכה הקדומה בשושלת ה-6. מהממלכה התיכונה (2000- 1750 לפנה"ס) ישנן שתי קבוצות של כתבי מארות: קבוצת ברלין שנכתבו על גבי חרסים, וקבוצת בריסל שנכתבו על גבי צלמיות.
כתבי המארות הם עוד עדות לידע המצרי על הגאוגרפיה, הדמוגרפיה והממשל בארץ ישראל. כל השמות שזוהו בקבוצה הראשונה נמצאו בקבוצה השנייה. יכול להיות שהשינויים במספר השליטים ביישובים הנזכרים בין שתי הקבוצות, מעידים על שינויים חברתיים בארץ ישראל, עדות לקיומן של ערי מדינה בארץ ישראל בסוף השושלת ה-12, שנשלטות על ידי שליט אחד. אולי גם האזכור של יותר יישובים בקבוצת בריסל, שהיא הקבוצה המאוחרת, מעיד על הגידול העירוני בארץ ישראל עד סוף השושלת ה-12.
קבוצת שברי החרסים
קבוצת מירגיסה כוללת שברים של קערות חרס שנתגלו בתוך קבר, ועליהן חמישה שמות של מקומות בלבנט, חלק מהם אמוריים. זו הדוגמה הקדומה ביותר של חרסי המארות והיא מתוארכת לתקופת השושלת ה-12 בממלכה התיכונה. החרסים נתגלו בקרבת עיר-המבצר המצרית מירגיסה, בסמוך לאשד השני של הנילוס בגבול מצרים-סודאן (נוביה) שהגן על מצרים העליונה מפני פלישת הנובים.
קבוצת ברלין כוללת שברי חרסים שתוארכו למאה ה-20 לפנה"ס. הם פורסמו לראשונה על ידי האגיפטולוג הגרמני קורט זתה בשנת 1926. על החרסים מופיעים שמות של כ-20 ערים או חבלים בארץ ישראל ובסוריה כמו אשקלון, לכיש, אפק, בית שמש, אשמם (ירושלים), אשאן (בית שאן), עפל (עפולה), שכם, רחוב. בלבנון מוזכרים אנשי גבל, והערים אלסה וערקת, לערים הנזכרות ברשימה משייכים 2–4 שמות שליטים. סה"כ יותר מ-30 שמות של מושלים. החרסים תוארכו לסוף השושלת ה-11, או אמצע השושלת ה-12.
המטרה בנוהג שבירת החרסים לאחר כתיבתם בטקס מאגי, הייתה בבחינת "זה יהיה גורלו של המורד במצרים", מעין קללה נמרצת שתחול על ערי הסביבה אם ימרדו. בחרסים נזכרות הערים ועוד ערים רבות, ועליהם ציורים של שבויים ושלל מלחמה המובאים לפני פרעה המנצח.
קבוצת הצלמיות
קבוצת בריסל כוללת צלמיות שתוארכו לסוף המאה ה-19 לפנה"ס או תחילת המאה ה-18 לפנה"ס. הצלמיות התגלו בסקארה ופורסמו לראשונה על ידי האגיפטולוג הצרפתי ז'ורז' פוזנר ב-1940. הכתבים מיוחסים לתקופתו של סנוסרת השלישי מלך מהשושלת ה-12 מתקופת הממלכה התיכונה שמלך במאה ה-19 לפנה"ס. הרשימה כוללת 64 שמות ערים. בארץ ישראל מוזכרות ערים רבות משניתן לאתר כמו: ירושלים, שכם, רחוב, שמעון (שמרון), גינה (ג'נין), עכו, אכשף, משאל, חצור וליש (תל דן). מוזכרת גם עשתרות בבשן. בחוף הלבנוני נזכרות הערים ערקת, אלסה, גבל, צור, ישנן גם ערים מהבשן ומדרום סוריה. ברוב הערים מופיע שליט אחד ובמקרים בודדים שני שליטים תוך חלוקתם לצפון ודרום. הקבוצה תוארכה לסוף השושלת ה-12, על סמך נימוקים פאליאוגרפיים ואורתוגרפיים.
Reflection
Reflection (בעברית: השתקפות) הוא שיר שנכתב והופק על ידי מתיו וילדר ודייוויד זיפל לסרט האנימציה של דיסני "מולאן" שיצא לאקרנים בשנת 1998. השיר משולב בעלילת הסרט ומושר על ידי הדמות הראשית, פא מולאן, בביצועה של הזמרת ליאה סלונגה. בגרסה המדובבת לעברית, מבצעת השיר היא רינת גבאי.
הביצוע של כריסטינה אגילרה
הזמרת כריסטינה אגילרה נבחרה לבצע את השיר כשיר הנושא של הסרט. לאחר מספר רב של אודישנים שערכו וילדר וזיפל, עדיין לא מצאו זמר שישיר באוקטבה E באופן שרצו. את קלטת האודישן שלה הקליטה אגילרה על רשמקול ישן בחדר מקלחת, ובה היא ביצעה את השיר של ויטני יוסטון "Run to You".
זהו גם סינגל הבכורה של כריסטינה אגילרה והסינגל היחיד שיצא מפסקול הסרט "מולאן". הסינגל יצא ב־1998 ומאוחר יותר נכלל באלבום הבכורה של אגילרה, "Christina Aguilera", ובאלבום "Disneymania". הקליפ לסינגל צולם בביתן סין בפארק וולט דיסני אפקוט שבפלורידה, בהשראת סרט האנימציה.
רש
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ג'ינג'ר פיש
ג'ינג'ר פיש (באנגלית: Ginger Fish, נולד ב-28 בספטמבר 1966) הוא שם הבמה של קנת' רוברט וילסון, המתופף של להקת המטאל האלטרנטיבי מרילין מנסון. כינויו מורכב משמותיהם של השחקנית ג'ינג'ר רוג'רס והרוצח הסדרתי אלברט פיש.
פיש, יליד מסצ'וסטס, ארצות הברית, ניגן בכמה להקות בלאס וגאס וכן ניגן עם פול אנקה ובארי מנילו. הוא הצטרף למרילין מנסון ב-1995 כשהחליף את שרה לי לוקאס. הוא נפגע בראשו במהלך הופעה ב-2004 והוחלף זמנית בידי כריס ורנה. פיש מתופף בהרכב נוסף בשם "Martyr Plot".
מפרץ פורטו קונטה
מפרץ פורטו קונטה (באיטלקית: Baia di Porto Conte) הוא מפרץ בים התיכון, בצפון-מערבה של סרדיניה.
גאוגרפיה
המפרץ שוכן בנפת סאסארי במרחק של 11 ק"מ ממערב למרכזה של העיר אלגרו ובתחום השיפוט שלה, והוא תחום על ידי שני חצאי האיים הקרסטיים של פונטה ג'יליו (Punta Giglio) ממזרח וקאפו קאצ'ה (Capo Caccia) ממערב. אורכו של המפרץ הוא 6 ק"מ ורוחבו כ-2.5 ק"מ.
המפרץ היה ידוע לרומאים כנימפארום פורטוס (Nimpharum Portus), היינו "נמל הנימפות", ושימש כנמל טבעי המוגן על ידי שני חצאי האיים מפני הרוחות המערביות והצפון-מערביות הנושבות באזור. הקטלאנים הקימו מגדל תצפית בפונטה ג'יליו במאה ה-14 הידוע כיום בשם "טורה נואובה" (Torre Nuova - "המגדל החדש"). במאה ה-16 הוקמו 54 מגדלים נוספים לאורך החוף שנועדו להגן עליו מפני שודדי ים. תשעה ממגדלים אלה עדיין קיימים. ב-1943, בזמן מלחמת העולם השנייה, הוקמה בפונטה ג'יליו עמדת נ"מ ומבניה ועמדות התותחים שלה עדיין שוכנים במקום.
המפרץ והאזור הסמוך לו מוגנים במסגרת "הפארק המחוזי של פורטו קונטה" (Parco regionale di Porto Conte) ששטחו 53.5 קמ"ר ו"השמורה הימית קאפו קאצ'ה-איזולה פיאנה" (Area naturale marina protetta Capo Caccia Isola Piana) המשתרעת על שטח של 26.31 קמ"ר. האזור המוגן כולל גם את האיים איזולה פיאנה (Isola Piana) ואיזולה פורדאדה (Isola di Foradada) השוכנים מחוץ למפרץ סמוך לחופיו המערביים של קאפו קאצ'ה.
האזור הוא יעד תיירותי הידוע בעיקר בשל מספר מערות השוכנות בקאפו קאצ'ה, ובהן מערת נפטון (Grotta di Nettuno) ומערת נראוס (Grotta di Nereo) התת-ימית, הקרויה על שם אביהן של הנראידות ונחשבת למערה התת-ימית הגדולה ביותר בים התיכון. מערת נפטון היא מערת נטיפים אליה ניתן להגיע בשייט מאלגרו, או בירידה מראש הצוק בגרם מדרגות בן 656 מדרגות הידוע בשם "אסקאלה דל קבירול" (Escala del Cabirol - "מדרגות העז"). במערה נתיב הליכה באורך של 580 מטר המתפתל בין הבריכות טבעיות, הנטיפים והזקיפים. האזור ידוע גם באלמוגים האדומים (Corallium rubrum) שבו, ששימשו משך מאות שנים באמנות המקומית ושהעניקו את שמם לחוף כולו המוכר כ"ריוויירת האלמוגים" (Riviera del corallo).
ישראל בן זאב (שומר)
ישראל בן זאב (לויפר) (1905–1938) היה שומר יערות של קרן קיימת לישראל שנרצח על ידי ערבים ועצמותיו התגלו רק לאחר עשרות שנים.
חייו
בתחילת חודש אוגוסט 1938 מסר בן זאב את סוסתו ליום אחד לידיד ערבי מהכפר דאמון שגם הוא היה שומר והיה נאמן עליו. משהתמהמה להחזיר לו את סוסתו, יצא לכיוון דאמון ומאז נעלמו עקבותיו.
בנו זאב, בעזרתו של גיורא זייד (בנו של אלכסנדר זייד) עשה מאמצים רבים לגלות מה עלה בגורל אביו. ב-27 במרץ 1990 נמצאו עצמותיו במערה ליד מושב שכניה (מערת שכניה). הסתבר שהבדווים המקומיים ידעו במשך שנים רבות שבמערה קבור יהודי ואף כינו אותה "ביר אל יהוד".
החקירה העלתה שליד שכונת צור שלום של היום, נתפס בן זאב על ידי שלושה בדואים שביקשו להשתמש ברציחתו כ"כרטיס כניסה" לכנופיות. הוא נכבל והועבר למערה במרחק של כ-50 ק"מ שם נרצח וגופתו הוטמנה במערה.
שרידי העצמות הועברו לבדיקה פתולוגית שהוכיחה שהן עצמותיו של בן זאב. הוא הובא לקבורה ב-15 במאי 1990 ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה בסמוך לקבר אשתו.
הקרן הקיימת לישראל הקימה בטיילת שכניה, מצפור לזכר ישראל בן זאב ובו סיפור חייו ורציחתו.
חשופיות
חשופיות הן קבוצה של חלזונות חסרי קונכייה (ליתר דיוק, בעלי קונכייה פנימית קטנה ומנוונת), אך הן אינן קבוצה טקסונומית. לעומת החשופיות הרגילות קיימות גם חשופיות ים, שצורתן מזכירה את חשופיות היבשה מעט אך הן חיות בים ולרוב רעילות.
מבנה החשופית
גוף החשופית רך, מכיל הרבה מים, אינו מוגן על ידי קונכייה, אך החשופית מייצרת ריר רב על גופה. הריר משמש גם כמעין "חבל" המאפשר לה להשתלשל ממקומות גבוהים עבורה, כגון קצוות עלים וענפים, עד הגעתה לקרקע. ישנם מיני חשופיות החיים במקומות לחים על היבשה, ויש חשופיות החיות בים. חשופיות היבשה מגיעות לגודל מקסימלי של כ-15 ס"מ.
אזורי מחיה
החשופית היבשתית הנפוצה היא חשופית צהובה שאותה ניתן למצוא בגינות, חצרות ומרתפים של בתים. זוהי רכיכה יבשתית, השייכת למשפחת החשופיות בסדרת שבלולי היבשה. הקונכייה של החשופית הצהובה חבויה, כך שגופו של החילזון נראה חשוף - מכאן שמו. צורתו תולעתית ובראשו יש שני זוגות משושים: האחורי מתנשא מעל הקדמי, הוא ארוך יותר ובקצהו עיניים. אורך גופה של החשופית הצהובה 8 ס"מ. צבעה ירקרק-צהבהב, מוכתם בכתמים צהובים, והמשושים כחלחלים. החשופיות הצהובות הן דו מיניות - כל אחת מהן גם מעבירה זרע לחברתה וגם מטילה ביצים. החשופיות שוכנות במרתפי בתים, במערכת ביוב ועל קירות בתים. לעיתים הן זוחלות במערכת הביוב ויוצאות אל חדרי אמבטיה ואל מטבחים. הן שכיחות גם בגינות נוי ובמטעים. החשופית ניזונה מפטריות, אצות, עלים, ורקבובית מן הצומח.
צא וראה
צא וראה (ברוסית: Иди и смотри) הוא סרטו של הבמאי הסובייטי אלם קלימוב משנת 1985, העוסק במוראות הכיבוש הנאצי בבלארוס בשנת 1943, בימי מלחמת העולם השנייה.
הפקה
התסריט לסרט נכתב בידי קלימוב בשיתוף פעולה עם אלס אדמוביץ'. הכותרת "צא וראה" נלקחה מפסוק ב' בחזון יוחנן בברית החדשה - "וָאֶשְׁמַע אַחַת מֵאַרְבַּע הַחַיּוֹת מְדַבֶּרֶת וְקוֹלוֹ כְּקוֹל רַעַם לֵאמֹר בֹּא וּרְאֵה". (ברוסית - "...и я услышал одно из четырех животных, говорящее как бы громовым голосом: иди и смотри.")
הפקת הסרט החלה בשנת 1976 ונמשכה תשע שנים. במהלך ההפקה חווה קלימוב אובדן אישי קשה כאשר אשתו, הבמאית לריסה שפיטקוב, נהרגה בתאונת דרכים. עם זאת, נחשב הסרט ליצירתו הגדולה ביותר של הבמאי, וזכה לשבחים הן במולדתו, ברית המועצות, והן במערב, וכן בישראל, שבה הוקרן בשנת 1989. הסרט זכה בפרס פסטיבל הסרטים של מוסקבה לשנת 1985.
בישראל הסרט עודו מוצג לעיתים בסינמטקים, ולעיתים בהקרנות מיוחדות בערוצי הטלוויזיה הישראלים ביום הזיכרון לשואה ולגבורה.
עלילת הסרט מספרת את סיפורו של פלורה (פלוריאן), נער בן 14, הגדל בבלארוס הכבושה בידי הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה. אל מול עיני הצופה מתבגר פלורה, הנראה בתחילת הסרט כצעיר מגילו, ובמהלך כמה ימים ספורים, שבהם נרצחת משפחתו - למרות שטרם הבין זאת, הוא נחשף לזוועות שלא תתוארנה, הופך פלורה לאדם זקן, בעל הבעה עייפה ומותשת, ועיניים המראות על ניסיון חיים קשה ואכזרי. אין זה תעלול מצלמה או איפור, כי אם הישג ראוי לציון של השחקן אלכסיי קרבצ'נקו, אשר תחת הדרכתו של קלימוב מפגין כאן רמה גבוהה ביותר של משחק קולנועי. קרבצ'נקו סיפר בראיונות לעיתונות כי הרובים שבהם השתמש קלימוב בצילומי הסרט היו טעונים בכדורים חיים, וכי אלו נורו לעיתים כעשרה סנטימטרים מעל ראשו, כך שהפחד אותו הפגין בסרט היה אמיתי ככל האפשר.
פלורה מצטרף לפרטיזנים לאחר שמצא רובה בקבר רדוד של חייל רוסי מת. תחילה נראה כי המדובר בסרט חניכה הוליוודי כמעט, על החיים ביערות, החברות הפרטיזנית הצומחת מתוך הקרב, והאהבה הראשונה. אך מהר מאוד הופך הסרט לסיוט. הכפר אליו הוא נמלט הופך למטרה לנאצים, המרכזים את תושביו (ובהם פלורה, הנמלט בשנייה האחרונה) באסם, ושורפים אותו על יושביו והוא נחשף לאמת שמאחורי התדמית ההרואית שסיפרו לו על המלחמה.
פסקול הסרט הוא אחד מן האמצעים החשובים שבהם מעביר קלימוב את המסר הקולנועי בסרט. לאורך כל הסרט רואים הצופים ושומעים את המתרחש מבעד לעיניו ואוזניו של פלורה, ומשזה נפגע מפצצה המתפוצצת בסמוך לו, ומאבד את שמיעתו, הופך הפסקול לסיוט בפני עצמו, המשלים את המראות הקשים שמוצגים על המסך. זמזום הנמשך דקות ארוכות, דקות ארוכות של שקט, המופר בהתפרצויות אלימות של צעקות ויריות, ממחישים את האירועים באופן שהתמונות כשלעצמן אינן יכולות להמחיש. בסרטו של סטיבן ספילברג "להציל את טוראי ראיין" נעשה שימוש דומה מאוד בפסקול, והשפעת סרטו של קלימוב על ספילברג ניכרת במובנים רבים אף מעבר לכך.
בנוסף לאפקט זה מלווה הסרט במוזיקה מקורית שהולחנה על ידי אולג יאנצ'נקו. מוזיקה זו היא קצבית ואמורפית, ולעיתים משולבת בקטעי מוזיקה מוכרים כ"דנובה הכחולה" של יוהאן שטראוס, או נעימת "דהרת הוולקירות" של ריכרד וגנר. בסוף הסרט מושמעת היצירה "לאקרימוזה", קטע מן הרקוויאם של מוצרט.
הסרט מדגיש את הגזענות הנאצית שהייתה מופנית כנגד הסלאבים, שהיו על פי התאוריות הגזעניות בבחינת "תת-אדם" - דמם היה מותר, וכפרים בלארוסים ואוקראינים שלמים נשרפו על יושביהם, באופן שמתואר בסרט מבלי לחסוך מן הצופה את הזוועה. במובן זה הסרט הוא יצירה אוניברסלית, באותו מובן שהסבל האנושי הוא אוניברסלי. קלימוב מטיל את האשמה בזוועות על ראיית העולם הגזענית המבדילה בין הגזעים הנחותים והגזעים העליונים, כפי שמסביר למפקד הפרטיזנים הקצין הגרמני השבוי, בנאום בלתי נשכח, המתמצת את השקפת העולם הגזענית, בטרם לוקח אחד הפרטיזנים, שמשפחתו נשרפה באסם, את החוק לידיו, ויורה בקצין הנאצי, על מנת שלא להוסיף ולשמוע את המלל הגזעני.
כפי שמצוין בסוף הסרט נשרפו בבילורוסיה מעל 600 כפרים על יושביהם, ובסרט מתוארת דוגמה לשריפת אחד הכפרים. הגרמנים עשו זאת בשיא הלוחמה הפרטיזנית באזור, בהאשימם את התושבים בסיוע לפרטיזנים. אכן היה סיוע כזה, אך הוא בדרך כלל נעשה בכפייה ובסרט מובאת דוגמה לעזרה שכזו בכפייה (גזילת פרה מאחד הכפריים). חלק מהביילורוסים העדיפו את שיתוף הפעולה עם הגרמנים וגם דוגמאות למשתפי פעולה כאלה מובאות בסרט.
השואה אינה נוכחת בסרט, והיהודים מוזכרים רק במספר סצנות אגביות. יש לשער שבזמן הלוחמה הפרטיזנית המאורגנת שהחלה מאוחר יחסית לכיבוש, כבר נרצחו כמעט כל יהודי האזור. כשפלורה עולה לעגלה הוא משוחח בביילורוסית עם זקן ששוכב לידו. הזקן עונה לו ביידיש - איך פארשטיי נישט" (איני מבין). המטוס הגרמני מצניח עלונים שבהם כתוב "הכו ביהודים הבולשביקים". ובעת הטבח בכפר - הגרמנים אוחזים באדם מזוקן ואומרים - "תפסנו יהודון" והוא מושלך למבנה העץ, שם יישרף עם שאר רוב תושבי הכפר.
על אף שהסרט כולל למעלה משעתיים של זוועות המלחמה, ואכזריותו של אדם לאדם, המסר של הסרט הוא מסר הומאני. בסצנת הסיום של הסרט יורה פלורה בתמונתו של היטלר, אשר מצא מושלכת בצד הדרך. בדמיונו של פלורה, בכל פעם שנורית ירייה אל התמונה, חוזר הזמן במעט אחורה. היטלר, המוצג בתמונה כאדם בוגר, מצעיר והולך, עד שהתמונה הופכת לתמונתו המפורסמת של היטלר בעודו תינוק. בתמונה זו אין פלורה יכול לירות. לבו אינו מאפשר לו לירות בתינוק, למרות שהוא יודע היטב מיהו התינוק. פלורה עוזב את התמונה בצד הדרך, וממשיך בדרכו עם שיירת הפרטיזנים. למרות כל הזוועות שעבר במהלך הסרט, עדיין נראה כי ישנם קווים אנושיים שאותם פלורה, המייצג את האדם ההומאני, לא יוכל לעולם לחצות.
ברמינגהאם
ברמינגהאם (באנגלית: Birmingham, ) היא העיר השנייה בגודלה בממלכה המאוחדת, אחרי לונדון. היא מהווה את אחד המטרופולינים של בריטניה, והיא נמצאת במרכז מטרופולין וסט מידלנדס, במרכז אנגליה (בעבר הייתה במחוז ווריקשייר). נכון ל-2015, מתגוררים בה כ-1.1 מיליון איש.
העיר זכתה לתהילה כמובילת המהפכה התעשייתית באנגליה ובעקבות זאת קיבלה את הכינוי "סדנת העבודה של העולם" או "עיר אלף המלאכות". גם לאחר שחשיבותה התעשייתית והכלכלית של העיר ירדה, ברמינגהאם עדיין נחשבת לעיר השלישית בחשיבותה בתחום התעשייה והמסחר בבריטניה ובמקום ה-21 בחשיבותה באירופה כולה.
היסטוריה
במאה ה-6 לספירה הייתה ברמינגהאם כפר חקלאי של אחד משבטי האנגלו-סקסים שהתיישבו על גדות נהר הריי (Rea). מקור השם "ברמינגהאם" במילים סקסוניות שפירושן "בית אנשי הביאורמה".
ברמינגהאם מתועדת לראשונה בספרות ב"ספר יום הדין" של 1086, שם היא מתוארת ככפר קטן השווה 20 שילינג בלבד.
במאה ה-12 זכתה העיר ברמינגהאם באישור מלכותי להקים בה שוק. במשך הזמן נודע השוק בשם "מעגל השוורים" (Bull Ring). מהלך זה הפך את ברמינגהאם מכפר לעיירת-שוק משגשגת.
כבר בתחילת המאה ה-16 הפכה ברמינגהאם למרכז תעשיית המתכת בשל קרבתה למכרות ברזל ופחם. במאה ה-17, בזמן מלחמת האזרחים האנגלית, כבר הייתה ברמינגהאם עיר תעשייתית חשובה והתפרסמה בתעשיית הנשק. בימי המהפכה התעשייתית (מאמצע המאה ה-18 ואילך) הפכה ברמינגהאם לאחד ממרכזי התעשייה הגדולים בבריטניה והעיר שגשגה. כדי לשפר את הנגישות אל העיר וממנה, נבנתה בשנת 1820 מערכת של תעלות. כעשור מאוחר יותר נבנו פסי הרכבת הראשונים שהובילו חומרי גלם אל העיר ותוצרת תעשייתית ממנה לשאר המדינה.
בתקופה הוויקטוריאנית עברה אוכלוסיית ברמינגהאם את חצי המיליון והיא הייתה לעיר השנייה בגודלה בבריטניה. בשנת 1889 העניקה המלכה ויקטוריה לברמינהגהאם מעמד של עיר. בשנת 1900 הוקמה בעיר אוניברסיטה.
ברמינגהאם נפגעה קשה בבליץ הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנים שלאחר המלחמה נבנו מחדש חלקים מהעיר. כחלק ממאמץ זה שוקמו ה-Bull Ring, מקום השוק הקדום ותחנת הרכבת הישנה. בשנים האחרונות שינתה ברמינגהאם את פניה. שוקמו רחובות, מבנים ותעלות ישנות ונבנו בה כיכרות נאות. אזור השוק היה לאזור מסחרי מודרני וסואן ובו ארכיטקטורה מרשימה ומיוחדת.
גאוגרפיה
ברמינגהאם נמצאת במרכז אנגליה, על רמה גבוהה יחסית (150 - 300 מטר מעל גובה פני הים) החוצה את קו פרשת המים הצפון-דרומי של אנגליה.
בדרום ובצפון העיר מצויים גבעות הליקי (Lickey), הקנט וגבעת וולטון, המגיעות לגובה של 315 מטר.
רוב שטחה של ברמינגהאם היה מכוסה בעבר ביער הקדום של ארדן, ועד היום אפשר להבחין בעצי אלון רבים בשטחי העיר. מספר שכונות של העיר כגון Moseley, Saltley ו-Hockley משמרים בסיומת שמם –ley את המילה האנגלו-סקסית שפירושה "קרחת יער".
דמוגרפיה
ברמינגהאם היא עיר מגוונת מבחינה תרבותית ואתנית. בשנת 2005 נאמדה אוכלוסייתה הלבנה של העיר בכ-68%, 20.4% אסיאתים, כ-7% שחורים והשאר ממוצאים אתניים אחרים. 57% מתלמידי בתי הספר היסודיים בעיר הם ממשפחות בריטיות לא-לבנות. 16.5% מתושבי העיר נולדו מחוץ לממלכה המאוחדת.
צפיפות האוכלוסייה בברמינגהאם היא 3,649 תושבים לקמ"ר - גבוהה פי עשרה מהממוצע הבריטי הלאומי - 377.2 נפש לקמ"ר.
אקלים
האקלים בברמינגהאם הוא אקלים ממוזג קריר, בדומה לזה שבאזורים רבים אחרים בבריטניה. הטמפרטורה המקסימלית הממוצעת בקיץ (יולי) היא כ-21 מעלות צלזיוס והמינימלית הממוצעת בחורף (ינואר) היא בסביבות 7 מעלות צלזיוס.
אירועים אקלימיים קיצוניים נדירים מאוד בעיר, אבל היו בה מקרים בודדים של טורנדו. האירוע האחרון היה ביולי 2005, אז הייתה עוצמת הרוחות כה עזה עד שמבנים בדרום העיר נפגעו. גם אירועים של גלי חום נצפו בעיר כמו זה שהתרחש ביולי 2006. יחסית לערים גדולות אחרות בבריטניה, יש בברמינגהאם אירועי שלגים לא מעטים כתוצאה מגובהה היחסי וריחוקה מהים.
כלכלה
אף על פי שברמינגהאם גדלה בזכות היותה מרכז תעשייתי, כלכלת העיר מבוססת בימינו על ענף השירותים. בשנת 2003 היה ענף השירותים אחראי ל-78% מהתוצר של העיר ול-97% מהצמיחה הכלכלית שלה.
שניים מארבעת הבנקים הגדולים של בריטניה נוסדו בברמינגהאם – בנק לוידס שהוקם בשנת 1765, ו-Midlands Bank שהוקם בשנת 1836 (נרכש ב-1992 על ידי HSBC). בשנות האלפיים מועסקים בברמינגהאם יותר מ-100,000 עובדים בתחום הבנקאות, המימון והביטוח. ב-2007 פורסם שברמינגהאם מדורגת שלישית ברשימת המקומות שבהם כדאי להקים עסק בבריטניה ובמקום ה-21 באירופה כולה.
ענף התיירות תורם אף הוא לכלכלה המקומית. בעיר ישנם מרכזי כנסים בינלאומיים שבהם מתקיימים 42% מהתערוכות ומהכינוסים העסקיים של בריטניה. אתרי הספורט והתרבות מושכים אף הם מבקרים רבים אל ברמינגהאם. המרכז המסחרי של ברמינגהאם הוא השני בגודלו בבריטניה ובו שוכן מרכז הקניות הגדול במדינה – Bullring (שהחל את דרכו כשוק בימי הביניים).
על אף דעיכת ענף התעשייה בעיר, עדיין קיימים בה מספר מפעלים חשובים כגון מפעל המכוניות יגואר ומפעל השוקולד הבינלאומי קדברי.
תחבורה
הודות למיקומה במרכז בריטניה, ברמינגהאם מהווה נקודה מרכזית במערכות התחבורה הבריטיות. ברמינגהאם ממוקמת במקום מרכזי במערכת הכבישים המהירים בבריטניה. בכניסה לעיר מצוי אחד המחלפים המפורסמים במדינה, "מחלף הספגטי". כינוי זה ניתן בשל מראה המחלף מן האוויר. ברמינגהאם משמשת תחנה מרכזית בתחבורת הרכבת והאוטובוסים של המדינה, ומתחנת הרכבת ברמינגהאם ניו סטריט יוצאות רכבות לערים אחרות בכל בריטניה.
נמל התעופה הבינלאומי של ברמינגהאם משמש את תושבי האזור והוא השישי בגודלו בבריטניה. נמל התעופה של העיר הוא השני ברשימת נמלי התעופה הקולטים נוסעים עסקיים אחרי נמל התעופה היתרו (Heathrow) של לונדון.
בשנים עברו, הייתה ברמינגהאם מוכרת בזכות מערכת התעלות ששימשה את מפעלי התעשייה של העיר בימי המהפכה התעשייתית. בשנים האחרונות הפכו התעלות למוקדי תיירות.
חינוך
מועצת העיר של ברמינגהאם אחראית לאלפי מוסדות חינוך בעיר וביניהם: 328 בתי ספר יסודיים, 77 בתי ספר תיכוניים ו-29 בתי ספר לחינוך מיוחד.
בעיר מערכת של חינוך בלתי פורמלי הכוללת ספריות, מועדונים, מרכזי השכלה למבוגרים ועוד.
בברמינגהאם שלוש אוניברסיטאות ושתי מכללות: אוניברסיטת אסטון, אוניברסיטת ברמינגהאם והאוניברסיטה העירונית של ברמינגהאם. נוסף על אלה יש בעיר גם מכללה למשחק ומכללה למוזיקה. בשנת 2006 נפתחה בעיר פקולטה ללימודי טכנולוגיה.
ספורט
ברמינגהאם היא עיר הולדתן של שתי קבוצות כדורגל ותיקות – אסטון וילה וברמינגהאם סיטי. אסטון וילה הוקמה בשנת 1874 ואילו ברמינגהאם סיטי - שנה מאוחר יותר. אסטון וילה זכתה ב-7 אליפויות, 7 גביעים, ובשנת 1982 זכתה בגביע אירופה. בפרבר העיר וסט ברומיץ' נמצאת קבוצת הכדורגל וסט ברומיץ' אלביון.
ברמינגהאם היא מולדתה של קבוצת הקריקט של מחוז ווריקשייר וגביע העולם הראשון בענף זה התקיים באצטדיון אדג'בסטון בעיר. גם ענפי הטניס והרוגבי פופולריים מאוד בברמינגהאם. טורניר הטניס בברמינגהאם הנערך מדי שנה באמצע יוני, נחשב לטורניר הכנה לאליפות וימבלדון הנערכת מיד אחריו.
מוזיקה ותרבות
ברמינגהאם היא עיר הולדתן של הלהקות בלאק סבאת', ג'ודס פריסט ולד זפלין, ונחשבת לפיכך למולדת ההבי מטאל; נפוצה אף סברה כי מקור המונח "הבי מטאל" ("מתכת כבדה") נעוץ במרכז מפעלי המתכת שהיה בברמינגהאם שעה שהחלו להתפרסם להקות המטאל הראשונות, בשלהי שנות ה-60.
בעיר הוקמו שנות ה-70 להקות של רגאי, והלהקה המפורסמת UB40 הוקמה אף היא בברמינגהאם בתקופה הזאת. בשנת 1978 הוקמה בעיר להקת הפופ "דוראן דוראן".
ג'אז הוא סגנון מוזיקלי פופולרי בעיר ומתקיים בה מדי שנה פסטיבל ג'אז בינלאומי. לברמינגהאם גם תזמורת סימפונית עירונית. נוסף על אולמות הקונצרטים, יש בעיר מוסדות תרבות רבים: מוזיאונים, ספרייה מרכזית ותיאטראות רבים. בעיר מתקיימים פסטיבלים רבים כגון: במרכז הקונגרסים של העיר התקיימה בשנת 1998 תחרות האירוויזיון, ובה זכתה אז הזמרת הישראלית דנה אינטרנשיונל.
מרכזי בילוי
בברמינגהאם אזורי בילוי רבים. מספר אזורים במרכז ברמינגהאם הפכו לפופולריים מאוד בשנים האחרונות:
ארכיטקטורה
בברמינגהאם מבנים מתקופות שונות ובעיקר מאז המאה ה-18, שכן התפתחותה המשמעותית של העיר החלה בתקופה המהפכה התעשייתית. מעט מאוד מבנים שרדו מימי הביניים וביניהם כנסיית מרטין הקדוש St Martin in the Bull Ring. עוד שרדו בעיר מספר בתי מרזח עתיקים ובית ספר ישן. מהתקופה הג'ורג'יאנית שרדו מבנים כגון: הקתדרלה של פיליפ הקדוש, בניין העירייה, בניין מועצת העיר, וכיכר פול הקדוש.
בתקופה הוויקטוריאנית הייתה בעיר בנייה מסיבית, שדוגמאות רבות ממנה בולטות בעיר: בנייני בית המשפט, מוזיאון לאמנות, קתדרלת צ'ד הקדוש הקתולית וכן מבני מגורים שהיוו בהמשך את בתי שכונות העוני.
בעקבות הפצצות נרחבות בברמינגהאם בימי מלחמת העולם השנייה, נבנו במרכז העיר בניינים מודרניים רבים. בין המבנים שהוקמו בשנים האחרונות – בניינים עם מוטיבים עתידניים כגון בניין סלפרידג'ס, מרכז ה-Bullring ואחרים.
מקומות בעלי עניין
בשנים האחרונות הפכה ברמינגהאם מעיר תעשייתית אפורה לעיר בעלת מוסדות תרבות, אמנות, היסטוריה ופנאי המושכים אליה מבקרים מהעיר ומחוצה לה. בעיר מספר רבים של אתרים בעלי עניין:
המאה ה-18 – ראשיתה של הקהילה היהודית
הקהילה היהודית בברמינגהאם היא אחת הקהילות הוותיקות מחוץ ללונדון. התעשייה המתפתחת של ברמינגהאם משכה אליה מתיישבים יהודים כבר בסביבות 1730. ברמינגהאם הייתה למרכז עבור הרוכלים היהודים שמכרו את מרכולתם בעיירות שמסביב לעיר הגדולה. תיעוד עירוני מספר על כך שבשנת 1767 חיו בעיר 6 סוחרים ובעל בית מלאכה לזכוכית בשם מאייר אופנהיים. בתחילת המאה ה-19 התפרסמו היהודים כבעלי מלאכה חשובים בתחום תעשיית המתכת, התכשיטים, השעונים ועוד.
בשנת 1791 הוקם בית תפילה יהודי בבית פרטי בשכונת פרוגרי (Froggery).
המאה ה-19 – הגירת יהודים ממזרח אירופה וגידול הקהילה היהודית
בשנת 1856 נבנה בית כנסת שנקרא Singers Hill Synagogue. בית הכנסת משמש לתפילה עד היום. נוסח התפילה שלו הוא אורתודוקסי אולם משרת בעיקר את הקהילה המסורתית של העיר. מבנה בית הכנסת הוכרז כאתר היסטורי לאומי.
במשך השנים גדלה האוכלוסייה היהודית. בשנת 1851 חיו בעיר 730 יהודים ובשנת 1871 הוערך מספרם ב-2,360. אחד הגורמים לגדילת הקהילה היה הגירת יהודים לאנגליה ממזרח אירופה. המהגרים החדשים לא השתלבו באופי התפילות היהודיות-בריטיות בבית הכנסת בסינגרס היל (Singers Hill) ולכן הקימו שני בתי כנסת אורתודוקסיים חדשים. בשנים האחרונות אוחדו שני בתי הכנסת האלה והם פעילים עד היום.
מרבית המהגרים היהודים ממזרח אירופה התגוררו באזור יהודי שבמרכז העיר. רבים מהם לא השתלבו היטב בחיי העיר ודיברו רק יידיש. מצב זה הביא להתפתחות מוסדות לעזרה הדדית בקהילה היהודית. ה"ארגון הפילנתרופי העברי" - Hebrew Philanthropic Society הוקם בשנת 1828 בשעה שעזרה סוציאלית כללית לא הייתה קיימת עדיין כלל. בשנת 1900 החל ארגון סיוע יהודי נוסף, ה–Birmingham Jewish Board of Guardians, לספק מזון וביגוד לנזקקים בקרב הקהילה היהודית בברמינגהאם. בשנים שלאחר מכן הוקמו מוסדות עזרה נוספים שטיפלו בקשישים ובמחוסרי הדיור בקרב תושביה היהודיים של העיר.
המאה ה-20 – התבססות הקהילה ודעיכתה
בתקופה הזאת ברמינגהאם שגשגה כמרכז יהודי חשוב מחוץ ללונדון. מספר חנויות יהודיים הוקמו – מחנות פיש אנד צ'יפס ועד לעשרות מתפרות בבעלות יהודית. בתקופה זו הוקם בית ספר יהודי בצמוד לבית הכנסת Singers Hill. בתחילת המאה ה-20 החלה עזיבת היהודים את "האזור היהודי" והם התיישבו בשכונות האופנתיות Edgbaston ו-Moseley. באותה התקופה הוקם בית כנסת נוסף ששירת את האוכלוסייה היהודית-רפורמית.
בימי מלחמת העולם השנייה הגיעו אל העיר פליטים יהודיים רבים מאירופה הנאצית. נוסף על המבוגרים שהגיעו אל העיר, באו ילדים ב"משלוח הילדים" ה"קינדר-טרנספורט" (בגרמנית: Kindertransport). הקהילה היהודית בברמינגהאם פעלה רבות כדי לסייע לפליטים בתמיכה כספית, בהקמת מעונות ומועדון לפליטים ובעזרה בקליטתם בחברה הבריטית. אותם פליטים יהודים השתלבו במהירות בקהילה ורבים מהם היו לבכירים בקהילה.
לאחר מלחמת העולם השנייה התפשטה הקהילה היהודית ברחבי העיר, בעקבות מגמות של פִרוור. קהילה יהודית קטנה הוקמה באחד בפרווריה הרחוקים של העיר – Solihull. באותה תקופה הוקם בית ספר יסודי יהודי - King David School שהמשיך בעבודתו החינוכית של ה-Hebrew School. בית ספר זה קיים עד היום והוא אחד מבתי הספר המבוקשים ביותר בעיר.
הקהילה היהודית בברמינגהאם בימינו
0.2% מתושבי העיר ברמינגהאם מגדירים את עצמם כיהודים. זהו שיעור נמוך יחסית לשיעור הממוצע של יהודים בערי אנגליה, ויילס האחרות. בברמינגהאם שתי קהילות אורתודוקסיות וקהילה רפורמית אחת. בעיר ארבעה בתי כנסת ומוסדות יהודיים נוספים כגון בית אבות, תנועות נוער יהודיות, בית הלל (מעונות ומועדון לסטודנטים יהודים), בית חב"ד, מקווה, חנות כשרה, עיתון קהילתי, ספרייה יהודית, תוכניות ללימוד עבור בני מצווה ועוד.
על אף העובדה שמדובר בקהילה קטנה, הקהילה היהודית של ברמינגהאם נחשבת לגדולה ביותר במרכז אנגליה וחמישית בגודלה בבריטניה. גודלה הקטן של הקהילה תורם לגיבושה ולמעורבות הרבה של התושבים היהודים בעבודה הקהילתית, הדתית, החינוכית, התרבותית והחברתית בעיר. שיתוף הפעולה בין הקהילות היהודיות שבברמינגהאם ומינוי בעלי תפקידים צעירים ותוססים הביאו לשגשוג ולליכוד מחודש בקהילה היהודית הקטנה של העיר.
קיטון הקהילה הביא לדיונים על אודות הצורך באיחוד בתי הכנסת בעיר כדי להמשיך ולקיים תפילות קבועות במשך כל ימות השנה. ואכן, אוחדו שני בתי כנסת האורתודוקסיים ובשנים האחרונות אף מתקיים מניין של תפילות השחרית המתקיים לסירוגין בבית הכנסת המרכזי Central Synagogue ובית הכנסת הוותיק – Singers Hill.
אחד מהישגי הקהילה הקטנה הוא הפעלת בית הספר היסודי היהודי King David. בית הספר מספק חינוך יהודי ציוני לכל תלמידיו, הכוללים גם לא מעט תלמידים בני דתות שונים. אחרי התלמידים היהודיים, מספר התלמידים הגדול ביותר הם מוסלמים. תלמידים נוספים הם בני דת ההינדו או תלמידים סיקיים. כל התלמידים בבית הספר לומדים יהדות ועברית.
ערים תאומות
לעיר ברמינגהאם שבע ערים תאומות:
My Favorite Things
My Favorite Things (בתרגום חופשי: "הדברים החביבים עליי ביותר") הוא שיר מהמחזמר "צלילי המוסיקה" מאת ריצ'רד רוג'רס ואוסקר המרשטיין, שנכתב על ידי המרשטיין והולחן על ידי רוג'רס. השיר בוצע והוקלט לראשונה במחזמר הראשון בברודוויי בשנת 1959, בביצוען של מרי מרטין ופטרישה ניוואי. הגרסה הנודעת ביותר הופיעה בסרט "צלילי המוסיקה" משנת 1965 המבוסס על המחזמר, בבימויו של רוברט וייז, ובוצעה על ידי השחקנית הראשית ג'ולי אנדרוז.
במחזה המקורי, השיר מופיע כאשר הנזירה מריה, הדמות הראשית, נמצאת במשרדה של אם המנזר, בטרם היא נשלחת לטפל בילדי משפחת פון טראמפ. אולם בגרסת הסרט מ-1965, מריה שרה את השיר לילדי המשפחה בחדר המיטות בזמן סופת רעמים, במקום השיר The Lonely Goatherd (בתרגום חופשי: "הרועה הבודד") שיועד לקטע זה במקור והועבר לקטע אחר בסרט. השינוי אומץ בעיבודים מאוחרים נוספים. השיר מציג רשימה של דברים מוחשיים בהקשר יומיומי (למשל: טיפות גשם על ורד, שפמפם של חתלתול, כרוכית תפוחים פריכה) האהובים על הדמות השרה את השיר, אשר מחשבה עליהם בזמנים קשים מקלה את הרגשתה הרעה של הדמות השרה, בכך שהם מעוררים נחמה או יוצרים הסחה מפני הפחד הפוקד אותה.
השיר תורגם לעברית מספר פעמים. התרגום הראשון ככל הנראה היה של עפרה אליגון תחת השם "אלו דברים שעלי אהובים", בביצוען של רבקה רז ועדנה גורן. כיום תרגום רווח הוא של אבי קורן, תחת השם "הדברים שאותי משמחים", עבור הגרסה הישראלית של המחזמר מ-1995, בבימויו של מנחם גולן ובכיכובה של חני נחמיאס. השיר בוצע על ידי נחמיאס (בתפקיד מריה) יחד עם דינה גולן (בתפקיד אם המנזר, במסגרת הסצנה המקורית במחזה).
לשיר עשרות גרסאות כיסוי בשפות שונות. אחת הגרסאות החשובות הייתה גרסת ג'אז אינסטרומנטלית מאת ג'ון קולטריין שפורסמה לראשונה בשנת 1961. השיר בעיבודו האינסטרומנטלי היה לחלק מייצג ברפרטואר של קולטריין, ולפחות שמונה עשר מביצועי השיר הוקלטו ונכללו באלבומים. כמו רבים משירי מחזות הזמר, גם My Favorite Things היה לסטנדרט ג'אז, ובוצע על ידי אמני ג'אז רבים, ביניהם שרה ווהן, גראנט גרין, דייב ברובק, ג'ון מקלפלין, קני בורל, בראד מלדאו, אל ג'ארו ורבים נוספים. השיר זכה לעיבודים רבים ובתקופות שונות גם במוזיקה הפופולרית, מחוץ לסוגת הג'אז. מילות השיר, שבחלקן קיים הקשר חורפי ועיבוד המחזה בו השיר מבוצע בזמן סופת רעמים, גרמו לשיר להיות פופולרי בזמן חג המולד ולהיות מזוהה עמו. השיר נכלל בעשרות אלבומים בנושא חג המולד (למשל, בביצועם של ברברה סטרייסנד, טוני בנט, קני רוג'רס, הקרפנטרז, בארי מנילו, קלי קלרקסון, מרי ג'יי בלייג' ורבים נוספים).
השיר "" של הזמרת אריאנה גרנדה (2019) מבוסס על המנגינה של "My Favorite Things" והמילים רומזות אליו.
מרווחין
מרווחין (בערבית: مروحين) הוא כפר סוני בדרום לבנון, אשר שייך לנפת צור. הכפר שוכן בסמוך לגבול עם ישראל, לא רחוק ממושב זרעית.
האירוע בתחילת מלחמת לבנון השנייה
בתחילת מלחמת לבנון השנייה, הגיע הכפר לכותרות, בשל הפצצה של צה"ל בה נהרגו בין 18 ל-28 אזרחים לבנונים, רובם ילדים משתי משפחות. באמצעות רמקולים גדולים שהוצבו בשטח ישראל, אזרחי הכפר נדרשו לפנות אותו עד שעה שמונה בערב. מאה תושבים ניסו למצוא מקלט בבסיס או"ם שאויש על ידי חיילים מפיג'י וגאנה, אך הללו סירבו לסייע ללבנונים.
מיניוואן ושתי מכוניות קטנות ניסו למצוא מפלט בעיר צור, אך הופצצו בדרך על ידי מסוק אפאצ'י של צה"ל. לטענת הלבנונים, צה"ל הפציץ לפני השעה שבה ביקש להתפנות. התושבים האשימו את כוחות יוניפי"ל באי הגשת עזרה והשליכו אבנים על כמה עמדות של יוניפי"ל.
בלבנון הפך מרווחין לסמל של מה שהם ראו כתוקפנות ישראלית והתעלמות העולם מהכאב הלבנוני, והמקרה כונה שם "טבח מרווחין". אמנסטי התייחס בהרחבה למקרה בדו"ח שהגיש בעקבות המלחמה.
תושבי הכפר הסוני נחשבים כתומכי רפיק אל-חרירי ומתנגדים לתנועת חזבאללה ולהשפעה של סוריה. במהלך המלחמה, הכפר נכבש על ידי גדוד חרב הדרוזי. צה"ל טען כי הוסתרו במקום כלי נשק של חזבאללה.
בעלי כרית
בעלי כרית (שם מדעי: Tylopoda) היא תת-סדרה קדומה בסדרת מכפילי פרסה שנכחדה כמעט לגמרי, למעט משפחת הגמליים החיים בדרום אמריקה ובמדבריות אסיה וצפון אפריקה והופצו גם לאוסטרליה, כשבעבר היו מינים גם בצפון אמריקה ואירופה.
לבני תת-סדרה זו פרסות מעובות ודמויות אצבע במקום רקמה קשה ומחודדת. למרות שעל פי המיון המדעי, הם נכללים בסדרת מכפילי הפרסה, אין פרסתם נחשבת כפרסה כלל לפי המקרא, כמו גם בבחינה אנטומית, דבר שניתן לזהותו בקלות, וכדברי רד"צ הופמן בעניין הגמל:
לבעלי הכרית 3 מדורים בקיבתם ולא 4 כמו אצל שאר מעלי הגירה, עם זאת הם כולם צמחוניים ולא אוכלי כל כמו דמויי החזיר שהם אכן מכפילי פרסה, אך אינם מעלים גירה כלל. ההבחנות הקשורות לבעל חיים שמפריס פרסה ומעלה גירה לפי המקרא והפרשנות מקורן בטעמים של כשרות על פי היהדות.
משפחות נוספות שממוקמות בתת-הסדרה
המשפחות הנכחדות Cebochoeridae ופרוטוצרטיים בעבר נחשבו לשייכים לתת-סדרה זו אך בהמשך הועברו לקבוצה מעלי גירה
ניסויי ישראל
ניסויי ישראל הם שמם של שלושה ניסויים, ניסוי ישראל-1, ניסוי ישראל-2 וניסוי ישראל-3, שנערכו משנות ה-60 והלאה, שמטרתם הייתה לבחון את השפעתה של זריעת העננים עם יודיד הכסף על כמות הגשם היורדת במדינת ישראל. יודיד הכסף היינו חומר שיכול לשמש כגרעין קיפאון יעיל שגורם לטיפות לקפוא בטמפרטורות חמות מטמפרטורת הקפיאה ההומוגנית (38°C-). חוקרים במחלקה למדעי האטמוספירה באוניברסיטה העברית בשילוב עם רשות המים, ובאמצעות שח"מ מקורות ביצוע - המחלקה הטכנית של מקורות דאז, חיפשו שיטה להגדיל את כמויות הגשם היורדות בארץ. בניסוי קודם שנערך בישראל בשנות ה-50 נזרעו עננים ביודיד הכסף, נמצאה עלייה מסוימת בכמות המשקעים באזור המטרה, אולם הניסוי תוכנן ללא ביקורת ולכן  אי אפשר היה לקבוע אם אמנם העלייה שנמדדה בכמות המשקעים נגרמה מזריעת העננים, או שמא הייתה זו תוצאה מקרית.
בשנת 1960 הוחלט להפעיל את פרויקט הגברת הגשם בקנה מידה ארצי. הוחלט לבצע את הזריעה ממטוס שטס במסלול טיסה קבוע בסמוך לבסיסי העננים במקביל לקו החוף.
הניסוי הרביעי החל בשנת 2013 והופסק בשנת 2021.
ניסוי ישראל-1
כאשר DR היינו פרמטר היחס הכפול, Rts ו-Rcs מייצגים את גובה הגשם המדוד בזמנים הזרועים באזור המטרה והביקורת בהתאמה. Rtus ו-Rcus מייצגים את גובה הגשם המדוד בזמנים הלא זרועים באזור המטרה והביקורת, בהתאמה.
תוצאות הניסוי הצביעו על כך שבימים הזרועים הושגה הגברת גשם מובהקת בשיעור של 15 אחוזים. הגברה מקסימלית בשיעור של 22 אחוזים התקבלה במרחק בין 20 ל־50 ק"מ במורד הרוח מקו הזריעה.
במקביל החל פרופ' יהודה נוימן בתוכנית מחקר בפיזיקת העננים בשביל פרויקט הגברת הגשם. לצורך זה הוקמה המעבדה לפיזיקת העננים והגשם בראשות אברהם גאגין, לימים פרופ' גאגין, אשר עד לפטירתו ב-1987 היה הכוח המניע העיקרי במחקר ובקידום זריעת העננים בארץ. מתוך מחקרי מעבדה ומדידות בעננים באמצעות מטוס מחקר בא אברהם גאגין למסקנות האלה:
==ניסוי ישראל-2==