cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מורידין ולא מעלין
מקרים בהיסטוריה ובספרות
בספרות חז"ל הוזכרו גם מעשי הרג בכותים ובמתיוונים. שמעון הצדיק גרר כותים בזנבות סוסים להר גריזים ובעקבות המעשה נקבע איסור תענית לתאריך כ"א כסלו במגילת תענית. אירוע נוסף שצוין הוא טבח במתיוונים, שנקבע בגינו חג בכ"ב אלול. בתלמוד מובאת אגדה על חזקיהו המלך, שהרג את בנו רבשקה בשל הבעת רצון להקריב קורבן לעבודה זרה.
בעת החדשה ככל הידוע התמעטו המקרים. אך במאה ה-16 בבודון, מוסר הומת בחנק; במאה ה-19 בעיירה נובו-אושיץ שבפודוליה, נהרגו שני מוסרים בשנת 1836, בהוראת ר' ישראל מרוז'ין, שנאסר בעקבות כך לכמעט שנתיים ואז ברח לאוסטריה.
הפסיקה בימינו
על פי הפסיקה המקובלת אין הלכות אלה נוהגות בימינו.
בספרו "חזון איש" מסביר הרב אברהם ישעיהו קרליץ כי הלכה זו כנגד הכופרים נאמרה רק בעבר בזמן שהמתה הייתה כלי לתיקון העולם ובזמן שהשראת השכינה הייתה גלויה וההשגחה הפרטית הייתה ניכרת לעין כול, אבל בזמן הזה המתה כזו נחשבת כמעשה השחתה ואלימות ומחטיאה את המטרה:
.
בין פוסקי הדורות האחרונים היו שעשו שימוש בפסיקתם בהחרגות של הרמב"ם כלפי בני הקראים ושל המאירי כלפי האומות המתוקנות.
יאנגצה
יַאנְגְּצֶה (במנדרינית תקנית:, צָ'אנְג גְ'יָאנְג, מילולית: "הנהר הארוך") הוא הנהר הארוך ביותר באסיה והשלישי באורכו בעולם אחרי הנילוס באפריקה והאמזונאס בדרום אמריקה. מבחינת ספיקת המים שלו הוא מספר ארבע בעולם, אחרי הנהרות אמזונס, קונגו ואורינוקו כשאחריו פרנה.
שם הנהר
שמו הסיני של הנהר הוא צ'אנג ג'יאנג, שפירושו "נהר ארוך"; שם זה נפוץ גם במפות לועזיות. השם "יאנגצה" התייחס אצל הסינים רק לחלק מן הנהר, אולם מאחר שהיה זה השם הראשון אשר שמעו המיסיונרים והסוחרים האירופאיים שהגיעו לאזור, הוא הוחל באנגלית על הנהר כולו. השם מופיע בצורות רבות, ביניהן נהר יאנגצה, ינגטסי קיאנג ויאנגצי. במקומות בהם היאנגצה זורם בערוצים עמוקים, הוא ידוע לסינים בשם "נהר ג'ינשה" (נהר חולות הזהב).
מאפיינים
מקורו של נהר היאנגצה בקרחון בהרי טיבט המזרחיים. הוא זורם דרך מזרח מחוז צ'ינגהאי, וממשיך דרומה עד מחוז יונאן אשר בתחומו הוא זורם בערוצים עמוקים במקביל לנהרות המקונג והסלווין, המהווים יחד את אתר המורשת העולמית "האזורים המוגנים בשלושת הנהרות המקבילים ביונאן". בהמשך זורם היאנגצה צפון מזרחה דרך מישוריה של סצ'ואן, שם נשפכים אליו מימיהם של יובלים רבים וספיקתו גדלה משמעותית. היאנגצה ממשיך מזרחה עד שהוא נשפך אל תוך הים הסיני המזרחי. אורך הנהר הוא כ-6,380 ק"מ. הנהר נחשב לאחד החוצצים בין דרום סין וצפונה (הנהר הצהוב נחשב לחוצץ השני).
הנהר הוא בית הגידול הבלעדי של דג החרב הסיני והיה בית הגידול הבלעדי של דולפין הנהרות הסיני שבשנת 2006 הוכרז כי כנראה נכחד.
היסטוריה
מבחינה היסטורית, היאנגצה הפך לגבול המדיני בין צפון ודרום סין מספר פעמים (ראו היסטוריה של סין) עקב הקושי לחצות את הנהר. הדבר אירע בעיקר בתקופת השושלות הדרומיות והצפוניות, וכן בשושלת סונג הדרומית. קרבות רבים התקיימו לאורך הנהר, המפורסם שבהם הוא קרב הצוקים האדומים שהתרחש בשנת 208 לספירה במהלך תקופת שלוש הממלכות.
לאורך הנהר הוקמו ערים רבות אשר נהנו מקרבה לעורק התחבורה, אך סבלו מהצפות כאשר הנהר עלה על גדותיו. הצפות משמעותיות אירעו בשנים 1911 בה נספו בהצפות כ-100,000 בני אדם, ב-1931 (145,000 נספו וכ-40 מיליון נשארו ללא קורת גג) ו-1935 (142,000 נספו), ב-1954 (כ-30,000 נספו) וב-1998.
ב-20 במאי 2006, הסתיימה בנייתו של סכר שלושת הערוצים, המסדיר את הזרימה בנהר למניעת הצפות ומייצר חשמל. סכר שלושת הערוצים הוא הסכר ההידרואלקטרי הגדול בעולם, ובנייתו הייתה כרוכה בהצפת כפרים רבים והעיר פֶנְגְגְ'יֵה (奉节) ושינוי בקנה מידה גדול של האקולוגיה המקומית.
ב-2011 נפתח על הדלתה של נהר יאנגצה הגשר הארוך ביותר בעולם, הגשר הגדול דאן-יאנג–קונשאן, באורך 164.8 קילומטר. גשר הרכבת דניאנג-קונשאן ממוקם בין שאנגחאי לבין נאנג'ינג במחוז ג'יאנגסו.
פטרול היאנגצה
בין השנים 1854 ל-1945 קיים הצי האמריקני סיורים אל תוך הנהר, עד לצ'ונגצ'ינג.
וסילי הפוזל
וסילי יורייביץ' קוסוי הידוע גם כוסילי הפוזל (1421–1448; ברוסית: Василий Юрьевич Косой) היה נסיך מוסקבה במשך תקופה קצרה.
הוא הוזכר בפעם הראשונה בכרוניקה הרוסית ב-1433. במהלך חתונת וסילי השני, הואשם וסילי הפוזל על ידי אמו של וסילי השני שהוא ענד תכשיט שהיה שייך לדמיטרי דונסקוי ונגנב. המהומה שקמה בעקבות האירוע הייתה בין הגורמים למלחמה הפנימית בתוך נסיכות מוסקבה.
וסילי השתתף בכל הקרבות שניהל אביו יורי דמיטרייביץ' ואחיו דמיטרי שמיאקה נגד הנסיך וסילי השני. ב-1434 הוכתר יורי דמיטרייביץ' לנסיך מוסקבה, אך נפטר זמן קצר לאחר מכך.
לאחר מות אביו הכריז על עצמו וסילי הפוזל כיורש העצר, אך מסיבות שאינן ידועות התנגדו אחיו ומרבית מתומכיו להכתרתו לנסיך מוסקבה וחברו לווסילי השני. בעקבות המהלך החליט וסילי הפוזל לברוח לנובגורוד, לאחר כחודשיים עבר לקוסטרומה, ובינתיים הוכתר וסילי השני לנסיך מוסקבה. לאחר מספר קרבות, הובס וסילי הפוזל ונעצר ב-1436. כאקט עונשין החליט וסילי השני לעקור את עיניו.
קריבי ריה
קריוויי ריג (באוקראינית: Кривий Ріг) או קריבוי רוג (ברוסית: Кривой Рог) היא עיר במחוז דנפרופטרובסק באוקראינה. בעיר חיים כ-603,000 אלף תושבים (נכון לשנת 2022) והיא המרכז הגדול ביותר של תעשיית הפלדה במזרח אירופה.
גאוגרפיה
העיר נמצאת במרכז החלק הדרומי של רמת הדנייפר במפגש הנהרות סקסהאן (Саксагань) ואינהולץ (Ингулец) והינה העיר השנייה בגודלה במחוז דניפרופטרובסק .כיום העיר ארוכה בצורה יוצאת דופן: כ-44 ק"מ לאורך ו-14 ק"מ לרוחב.
היסטוריה
העיר נוסדה במאה ה-17 על ידי הקוזאקים של זפוריז'יה.
כבר מתחילה מתיישביה גילו בה מחצבים חשובים, ביניהם שיסט. בשנת 1781 נמצאו באזור מחצבים נוספים: כסף, שיש ובעיקר ברזל. הדבר דווח פעמים רבות לשלטונות האימפריה הרוסית, אך רק בשנת 1881 החלה חציבה תעשייתית. בשנים שאחרי זה הוקמו בעיר מחצבות ומפעלי פלדה רבים, חלקם בהשקעה של תעשיינים מצרפת והעיר צמחה מאד.
למרות זאת, בשנת 1890 ההתלהבות מהפיתוח פחתה. הדבר אף כונה "הבהלה לברזל" על משקל הבהלה לזהב של קליפורניה. רק מעט מהמחצבות שהוקמו באמת נתנו תפוקה תעשייתית משתלמת. למרות זאת באזור נחנכת מסילת ברזל מקומית, שמחוברת לאחר מכן לרשת מסילות הברזל של רוסיה.
בעקבות כך בוצע ארגון מחדש של כל תעשיית הפלדה, וכל החברות הפרטיות והזרות הולאמו, ושמותיהן שונו לשמות ברוח הקומוניזם הסובייטי.
משנת 1991 קריבי ריה היא עיר באוקראינה העצמאית.
ב-14 בספטמבר 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, הצבא הרוסי פתח ב-8 התקפות טילים על העיר, חלק מהטילים פגעו בסכר במאגר המים קרצ'ונובסקי ובתחנת השאיבה במקום. בעקבות הפגיעה, מפלס המים בנהר האינגולט עלה, מה שגרם להצפות של אזורים סמוכים.
תחבורה
בדומה לערים אחרות בברית המועצות לשעבר בעיר פועלים אוטובוסים, אוטובוסים חשמליים (троллейбус) ומוניות שירות. בנוסף אליהם פועלת בעיר מערכת תחבורה ייחודית - רכבת קלה (טראמוואי) משולבת ברכבת תחתית (מטרו); המערכת המשולבת נקראת מטרו-טראם. הקרונות של מטרו-טראם הם קרונות חשמלית, אך 7 מתוך 18 הקילומטרים של המסילה נסללו מתחת לאדמה ונבנו 4 תחנות בסגנון של רכבות תחתיות.
יהודי העיר
בשנת 1860, כאשר היישוב קיבל מעמד של עיירה, רוב תושביה היו יהודים. לפי המשוער לפני מלחמת העולם השנייה כ-10% מתושבי העיר היו יהודים. עם הכיבוש הנאצי נספו רובם ובעיר הוקמה מצבה לזכרם. כיום יש בעיר 12,000 יהודים. קיים בית חב"ד. בשנת 2010 נחנך בית הכנסת החדש של העיר. רבה של העיר ומנהל בית חב"ד בה הוא הרב לירון אדרי. אחד היהודים המפורסמים שנולדו בעיר הוא וולודימיר זלנסקי, מיסד ה"הרובע 95", קומיקאי ונשיא אוקראינה.
דברה אליס
דבורה אליס CM OOnt (באנגלית: Deborah Ellis; נולדה ב-7 באוגוסט 1960) היא סופרת קנדית, פמיניסטית, ופעילה חברתית.
קורות חייה
אליס נולדה בקוקרן, אונטריו, שבקנדה, ומשפחתה עברה מקומות מגורים מספר פעמים במהלך ילדותה עקב עבודתם של הוריה. אליס החליטה שהיא רוצה להיות סופרת בגיל 11.בגיל 17 כבר התחילה להיות פעילה חברתית, ועברה לגור בטורונטו כדי לעבוד בתנועת השלום ובתנועת הנשים. היא עבדה גם כיועצת בבית קבוצתי.
קריירה
חלק ניכר מעבודתה כסופרת היה בהשראת מסעותיה ושיחות עם אנשים מכל העולם, ומסיפוריהם. היא החזיקה במספר משרות בארגונים בתנועה נגד מלחמה.
היא נסעה לפקיסטן ב-1997 לראיין פליטים במחנה פליטים אפגני. מתוך הראיונות הללו, היא כתבה את סדרת פרוונה, הכוללת את "פרוונה" (2001), ספר על ילדה בשם פרוונה הנאלצת להתחפש לבן ולפרנס את משפחתה תחת משטר הטליבאן, "המסע של פרוונה" (2002) (שני הספרים הראשונים פורסמו בעברית בכרך אחד), וסיפור ההמשך שלו, Mud City (2003), על חברתה של פרוונה, שאוזיה. והספר האחרון בסדרה, My Name is Parvana (2011). הספר הראשון נכתב בהשראת סיפור אמיתי של אם ובת ממחנה הפליטים, בעוד ספרי ההמשך היו פרי דמיונה של המחברת לגבי איך יכולים להיראות חיי ילדים שצריכים לשרוד בתנאי מלחמה.
ספרה הראשון של אליס יצא ב-1999. Looking for X הוא רומן שעוקב אחרי חייה של נערה בשכונת עוני בטורונטו. הספר זכה בפרס המושל הכללי לספרות בשנת 2000.
ב-2007 כתבה אליס יחד עם אריק וולטרס את Bifocal, רומן על גזענות וטרוריסטים בקנדה.
בשנת 2008 פרסמה אליס את Lunch with Lenin and Other Stories, אוסף של סיפורים קצרים הבוחנים את חייהם של ילדים שנפגעו ישירות, או בעקיפין, על ידי סמים. הסיפורים מתרחשים בסביבות מגוונות, החל מצפון קנדה ועד הכיכר האדומה במוסקבה וחוות אופיום באפגניסטן.
בשנת 2014 יצא רומן הנוער פרי עטה, Moon at Nine, המבוסס על סיפור אמיתי של שתי נערות שנעצרו והושלכו לכלא באיראן, מדינה שבה הומוסקסואליות היא עבירה שעונשה מוות.
פרסים וכיבודים
ב-2006, אליס מונתה כחברה במסדר אונטריו.
אליס הוא הזוכה בפרס המושל הכללי לספרות, פרס ג'יין אדמס לספרי ילדים, פרס ויקי מטקלף פרס לגוף עבודות, ציון לשבח של האגודה האמריקאית לספרות, פרס הספר של המזרח התיכון, ופרס ספר הילדים אפריקנה לקוראים בוגרים.
בדצמבר 2016, אליס מונתה כחברה במסדר קנדה.
חיים אישיים
אליס הוא פילנתרופית התורמת את מרבית תמלוגיה מהספרים שהיא כותבת לארגונים כמו "נשים קנדיות למען נשים באפגניסטן" ו-UNICEF. בשל כך, היא קיבלה איומים מצד הטליבאן.
ביבליוגרפיה נבחרת
עבודותיה של דבורה אליס כוללות:
אריאל בראלי
הרב אריאל בראלי (נולד בשנת 1970) הוא הרב של בית אל וראש מכון "משפט לעם". מכהן גם כאב"ד בבית הדין לממונות של מועצה אזורית מטה בנימין.
ביוגרפיה
הרב אריאל בראלי הוא בנם הבכור של צילה והרב מרדכי אליהו בראלי. אביו היה רב ומחנך בישיבת חורב ובישיבה לצעירים בירושלים, וכמו כן שימש כראש כולל הלכה באילת ודיין בבית הדין לגיור. אמו, בתם של הרב משה צבי נריה והרבנית רחל נריה, עסקה בחינוך וכיום עוסקת בכתיבה ובעריכה.
בצעירותו התגורר עם משפחתו ברובע היהודי בירושלים ולאחר מכן בהתנחלות פסגות. למד בישיבת ירושלים לצעירים, ולאחר מכן בישיבת מרכז הרב.
סיים הסמכה לדיינות בכולל "יד ברודמן" של הרב משה חיים דימנטמן ברחובות ובשנת 1999 הצטרף לגרעין התורני בשדרות. במשך שנים כיהן כר"מ בישיבת שדרות. כמו כן ייסד מטעם הישיבה את בית הדין לממונות בשדרות, ועמד בראשו. כיהן כרב בית הכנסת "דורש טוב" בעיר.
בשנת 2015 המליץ עליו הרב דב ליאור כמחליפו בתפקיד רב היישוב קריית ארבע.
בשנת 2019 התמנה לרבו של היישוב בית אל, כמחליפם של הרב שלמה אבינר והרב זלמן ברוך מלמד שהגיעו לגיל פרישה. במסגרת תפקידו זה מכהן גם כאב בית הדין לממונות של המועצה האזורית מטה בנימין.
עמדותיו
תקף את מי שכתבו כי רק לכתחילה ראוי להעדיף פניה לדין תורה, ולדעתו אין כלל היתר לפנייה לבתי משפט אזרחיים בישראל, אלא בהיעדר ברירה, כמו במקרה שהנתבע אינו משתף פעולה ומסרב להגיע לדין תורה.
נמנה עם הרבנים הפועלים נגד שירות נשים בצה"ל. כמו כן הוא פעיל בנושא של שמירת ערכי המשפחה ומבנה המשפחה. מתנגד לזכויות להט"ב וסבור כי על החברה הדתית להוקיע נישואי להט"ב.
משפחתו
אחיו הוא הרב עמיטל בראלי, סמנכ"ל מכון התורה והארץ ומייסד ארגון חותם שגם כן משמש כמנכ"ל של הארגון. אח נוסף הוא הרב מאיר בראלי, רב היישוב עשהאל. גיסו הוא ד"ר אסף מלאך, יושב ראש ועדת המקצוע בלימודי האזרחות במשרד החינוך, ראש המכללה למדינאות בירושלים, ומרצה כמרכז האקדמי שלם.
נשוי לאסתר גנץ, בתו של הרב משה גנץ, מראשי ישיבת שעלבים לשעבר, אחייניתו של הרב חיים גנץ.
בשנת 2016 נבחרה בתו, הלל, להדליק משואה ביום העצמאות.
ההמנון המלכותי הרומני
רעיון ההמנון המלכותי הרומני (ברומנית: Imnul Regal) הועלה בנסיכויות הרומניות החל משנת 1840. ב-1862 נערכה תחרות לבחירת ההמנון של הנסיכויות הרומניות המאוחדות וזכה בה השיר שיר לכת וקבלת הדגל והוד מעלתו הנסיך השליט, שחיבר סגן משנה הכנר אדוארד היבש.
ההמנון הוחלף ב-1881, לרגל הכתרתו של קרול הראשון, מלך רומניה, בשיר "ההמנון המלכותי", הידוע גם בשם "יחי המלך!", על פי מילים של וסילה אלכסנדרי. ב-1898 ג'ורג'ה אנסקו עיבד את ההמנון והכליל אותו ביצירתו "פואמה רומנית אופוס 1".
תרגום לעברית של ההמנון
שיהיה אדון אפוף תהילה שיהיה עלינו שיהיה לנצח בר מזל במלחמה, מלחמה.
תחיה המולדת כל עוד השמש שמיימית גן עדן עליז ארצי עם שם נשגב עצום
לנצח שיהיה מוגן ממצוקות לנצח ידורו בו גיבורים, גיבורים.
או, אדון קדוש, אבינו שבשמים! הושט ידך על ארץ רומניה!
דגל סרי לנקה
דגל סרי לנקה המכונה גם "דגל האריה" אומץ בשנת 1950, ומאז עבר מספר שינויים קטנים. הדגל מורכב מאריה מוזהב האוחז בחרב על רקע ארגמן. מסביב לאריה משורטטים ארבעה עלי "בו" ("תאנה קדושה"). בנוסף מכיל הדגל שני קווים אנכיים בצבעי ירוק וכתום, והמכלול כולו מוקף במסגרת מוזהבת. האריה מסמל את הרוב הסינהלי במדינה והחרב היא סמל לריבונות. עלי התאנה והמסגרת המוזהבת מסמלים את הבודהיזם, הפס הירוק את האסלאם, הכתום את המיעוט הטמילי, והרקע בצבע הארגמן את יתר המיעוטים הדתיים במדינה.
אטלס לאומי
אטלס לאומי הוא אטלס שמשמש כאחד הסמלים של אחדות וגאווה לאומיים. ניתן להעריך את הופעת האטלסים הלאומיים מסוף המאה ה-19, כחלק מעליית הלאומיות, התפתחות המדע וחשיבותו הציבורית. עשרות מדינות בעולם, הפיקו במשך השנים ״אטלס לאומי״, כולל אטלס ישראל של מדינת ישראל.
הרקע להופעת האטלסים
אנדרסון (1983) שיצר את המונח "קהילות מדומיינות", טען כי חברה מודרנית, בנויה על קשרים אופקיים וזקוקה למנגנון מאחד. דרך מנגנון כזה אנשים הרחוקים "אופקית", זה מזה, יוכלו לחלק ביניהם זכרונות ואידיאות משותפות. אלה מועברים בעזרת המסורת, התקשורת, ספרות שמאחדים את האנשים בזמן, במקום ובאירוע. למשל טקסים, מצעדים וחגיגות לאומיות, משמשים כלים, בעלי מחזור שנתי, לגיבוש הקהילות. אף פעולות יומיות כקריאת עיתון או צפייה במהדורות חדשות, אינן רק ענייני העברת מידע, אלא גם יצירת "קהילתיות מדומיינת", של המדינה והחברה בה אנו חיים ופועלים. מכאן מסקנתו כי מדינת הלאום, מעורבת בייסודם ובהחזקתם של מוסדות וארגונים שתורמים להשרדות אותה "קהילה מדומיינת": מערכת החינוך, התרבות, תקשורת ועוד. היינו, לצורכי חבור ההווה והעבר, "המרחב המסורתי" ו"המרחב החילוני", יש צורך במפעלים שביניהם מונה אנדרסון גם את "מפקד האוכלוסין", "המפה" ו“המוזיאון“.
אחת הדרכים המקובלות, להעברת המסרים האידאולוגיים, ולתעמולה של השלטון, כלפי פנים וכלפי חוץ, נעשית בעזרת אטלסים, כך טען בלק (1997). מלחמת העולם הראשונה, הביאה לגידול התעניינות במיפוי פוליטי. קוראי העיתונים נעשו מודעים בעזרת המפות לקרבות, למהלכי מלחמה ולהסכמים הפוליטיים שיצרו גבולות חדשים ומדינות שלא היו קיימות קודם. ההתעניינות הייתה לא רק כלפי העבר, אלא בעזרת המפות ניסו להבין גם את העתיד. ההסכמים הבינ"ל היו קשורים לבעיות טריטוריאליות, ואלה נשענו על דרישות היסטוריות, ומכאן עולה חשיבות המיפוי ההיסטורי. כך לדוגמה, טוען בלייק, האטלס ההיסטורי של בלגיה שפורסם בשנת 1919, תפקידו היה להציג לקובעי המדיניות בחוזה ורסאי את גבולותיה ההיסטוריים של בלגיה, לפני שאלה נקבעו מחדש. האטלס הבלגי, עקף את בעיית האתניות של המדינה, והציג אותה כרצף של המשכיות היסטורית. בכך בלגיה יצאה דופן מאטלסים אחרים של מרכז אירופה ובמזרחה שהדגישו מאוד את המימד האתני במפותיהם. דוגמה טובה לכך היא המיפוי הפולני והגרמני של אזור שלזיה, בשנות העשרים - כאשר כל עם (הגרמני או הפולני) מטשטש את המיעוט השני, כדי להדגיש את נוכחות הרוב האתני שלהם באותו חבל ארץ.
הגדרת האטלסים הלאומיים
עד מלחמת העולם השנייה, האטלסים הלאומיים שנעשו במערב אירופה וצפון אמריקה, ביטאו יותר את השגי המדע, ואת השימושיות של האטלס כמכשיר עזר. אבל בשני הדורות שלאחר מלחמת העולם השנייה, מספר האטלסים הלאומיים גדל בשיעור ניכר, מפחות מ 20, ליותר מ 80. האטלסים החדשים האלה מציינים לא רק את התהוות הזהות הלאומית הפוסט קולוניאלית, אלא גם השגי הכלכלה והחברה של אותן יחידות פוליטיות. עוד הוא טוען כי האטלסים הלאומיים עשויים לתת גושפנקא ולגיטימציה לכיבושים טריטוריאליים, אימפריאליזם תרבותי ולתמורות כלכליות וחברתיות. כך לדוגמה הם עשויים לשייך לתחומם חבלי גבול שיש עליהם סכסוך עם מדינות שכנות, כמו במקרה של אזור קשמיר.
לא כל אטלס שבכותרתו המונח "אטלס לאומי", הוא אמנם כזה. הקריטריונים המצוטטים ביותר הם אלה של הוועדה לאטלסים לאומיים של "האיגוד הגאוגרפי הבין לאומי" (IGU), משנת 1960, בראשותו של הרוסי Salichtchev. על פי ועדה זו אטלס לאומי חייב לעמוד בשלושה קריטריונים:
א) יכסה מדינה אחת או אומה אחת.
ב) יספק מגוון תמטי המבוסס על מחקר מדעי ויכסה את הנושאים: הפיסי, כלכלי, דמוגרפי, תרבותי-היסטורי.
ג) יקבל את החסות של מוסדותיה המדעיים של המדינה וממשלתה. הקריטריונים לכאורה פשוטים, אך אינם מוחלטים. כך למשל אינם נותנים תשובה לגבי אטלסים שהופקו על ידי חבלים/לאומיים שאין להם עצמאות מדינית כמו בויילס ב־1980. האם אטלס חבלי כזה יחשב לאטלס לאומי? או במקרה אחר, האטלס הלאומי של אירלנד (1979), שכלל את שני חלקי האי, אף על פי שהן שתי יחידות פוליטיות נפרדות. הקריטריונים אינם מטפלים בטיפוסי המפות המינימליות שצריכות להיות באטלס לאומי. ארצות גדולות כמו קנדה וברית המועצות אינן יכולות לספק מפות מפורטות לכל הנושאים בשטחן. כמו כן לא ברור עד כמה מעורבות צריכה להיות לגופי המדע במדינה, כדי שהמוצר יקבל את השם "אטלס לאומי". יש לפיכך אפשרויות פרשנות די רחבות וסובייקטיביות לקריטריונים של הוועדה הנ"ל. אבל עם זאת, ועדה זאת היא שקבעה, כי האטלס הראשון שענה על קריטריונים אלה הוא "אטלס פינלנד", 1899, וקבעו כי הוא יחשב האטלס הלאומי הראשון.
בדומה לאטלסים לאומיים מודרניים, האטלס של ווקר, היה מבוסס על נתוני מפקד 1870, בעיקר נתונים דמוגרפיים וכלכליים, הניתנים לרמה של נפות. בתקופה שבה החל להתמסד המדע הבינלאומי, אטלס לאומי כזה יכול להחשב כהישג מדעי עצום של המדינה שהוציאה אותו. עם זאת ביצירתו לא היו מעורבות אגודות מדעיות לאומיות, ולכן הוא לא נכלל בקריטריונים שהוזכרו למעלה.
לעומת האטלס האמריקאי, אגודות מדעיות היו הגורם המניע מאחורי הופעתו של האטלס של פינלנד 1899. שהפך לאב טיפוס של אטלסים לאומיים. כל העבודות: הסקר והמדידה, המחקר, המיפוי והכרטוגרפיה נעשו בפינלנד, ולא היו מביישות אף את הכרטוגרפיה הגרמנית או הבריטית, של אותם ימים.
היו ניסיונות נוספים להגדרת "אטלס לאומי", כך לדוגמה לאוניטייב 1974 הציע להוסיף את אמות המידה של: מורכבות - נתונים מורכבים וכוללים של הטריטוריה הממופה, בתחומים הפיסי, כלכלי, פוליטי. תכונה שנייה גבולות הטריטוריה - האטלס יציג רק טריטוריה שלמה של מדינה אחת. היינו, אטלסים של חלקי מדינה, או של יותר ממדינה אחת, לא יכללו בקטגוריה של אטלסים לאומיים. תכונה שלישית - היקף המפעל - מדעיותו, איכותו הכרטוגרפית, מקורות המפוי ומטרותיו. הוא טען כי האטלס הלאומי צריך:
(1) לשקף את מצבה העכשווי של המדינה, במשתנים הפיזיים, כלכליים ואנושיים, וכן את מאבקה לעצמאות לאומית.
(2) ליצר אטלס כמקור מדעי לשימוש לפתרון בעיות של פיתוח כלכלי, תרבותי וחברתי של המדינה.
(3) אטלס ישמש כבסיס להמשך המחקר המדעי.
הוא חזר והדגיש כי תפקידו העיקרי של האטלס, ככלי שימושי ליישום תוכניות פיתוח ותכנון ממשלתיות. לדעתו מטרות לא פחות חשובות הן תרבותיות פוליטיות של האטלס: "אינדוקטרינציה של רגשות פטריוטיות וגאווה לאומית"..
הופעת האטלסים הלאומיים
בין השנים 1920–1940, שתים עשרה מדינות הוציאו או חידשו את האטלסים הלאומיים שלהן, והיה נראה כי הגיע גל עולמי של תופעה זו, אך מלחמת העולם השנייה העבירה את הכרטוגרפיה לפסים צבאיים, ולכן הגל הגדול של אטלסים לאומיים נדחה לשנות הששים והשבעים. הנתונים לקביעה זו מבוססים על מספר רשימות שהאחרונה שבהם היא זו של ספרית הקונגרס משנת 1980. על פי הרשימות האלה, עד שנת 1940 פורסמו סה"כ כ 12 אטלסים לאומיים. בשנת 1960 היו סה"כ 15 אטלסים לאומיים, ובשנת 1970 היו 52 אטלסים לאומיים, ובראשית שנות השמונים למעלה מ 80. מכאן הגיע מונמונייר (1994) למסקנה, כי "עידן האטלסים הלאומיים" הוא ללא ספק, התקופה של שנות הששים והשבעים, שמדינות רבות זכו לעצמאות. האטלסים האלה יכולים להחשב יותר לצורכי גאווה לאומיים, מאשר לתוצרי מחקר מדעי מתמשך ויכולות טכניות כמו שהציגו האטלסים של המערב והגוש המזרחי. התפרקות ברית המועצות בשנות התשעים למדינות עצמאיות, יצר גל חדש של אטלסים לאומיים, חלקם מנצל את המדיה הדיגיטלית האינטרנטית.
גם בארץ נוצר ״אטלס לאומי״. הוא אחת היצירות המדעיות החשובות שנוצרו לאחר כינון המדינה, זהו "אטלס ישראל" שהופיע בשלוש מהדורות (1956, 1970, 1985) אוסף המפות הנ"ל בא לייצג ולסייע בבניית הזהות הלאומית של מדינת ישראל, שאך זה הוקמה. רעיונות האטלס וראשית ביצועו, קדמו למעשה להקמת מדינת ישראל, והושפעו מרעיונות שהובאו מאירופה על ידי מדענים עולי גרמניה במהלך שנות השלושים.
נראה כי עתידם של "האטלסים הלאומיים" כפרויקטים ממלכתיים מודפסים, הולך ונגמר, מכמה סיבות: התיישנות מהירה של ייצוגים המביאים נתונים כלכליים ודמוגרפיים, היינו "חיי מדף" של אטלס כזה עד עשר שנים. שנית, הכרטוגרפיה הממוחשבת, והייצוגים הממוחשבים מייצרים אפשרויות חדשות לביטויים הכרטוגרפים. בסיסי נתונים שיחודשו אוטומטית יותאמו לייצוגים ברשתות המידע הבינלאומי. ייתכן ואליהם אולי יתווספו אף ספרים עם מפות.
אקסל הארוול
אקסל הארוול (בצרפתית: Axel Hervelle; נולד ב-12 במאי 1983 בלייז' שבבלגיה) הוא כדורסלן בלגי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בספירו שרלרואה ובנבחרת בלגיה.
הארוול החל את הקריירה המקצועית שלו בגיל 17 במועדון ורווייה-פפינסטר בו שיחק במשך ארבע עונות, בעונתו האחרונה התמנה לקפטן הקבוצה וסייע לקבוצה להגיע עד לגמר אליפות הליגה הבלגית.
בקיץ 2005 נבחר בדראפט ה-NBA על ידי הדנוור נאגטס בסיבוב השני, והפך לשחקן הבלגי הראשון שנבחר בדראפט ה-NBA. הארוול לא הוחתם על חוזה על ידי הנאגטס, והצטרף למועדון הכדורסל הספרדי ריאל מדריד. יחד עם מדריד זכה בגביע יול"ב ב-2007.
בצק סוכר
בצק סוכר (פונדן; באנגלית: Fondant) הוא בצק שנועד לרידוד ולציפוי עוגות. בצק סוכר ביתי מורכב מאבקת סוכר, אבקת ג'לטין, מים, שומן מוקשה, חומרי טעם וריח, חומרים מקשים, גלוקוזה נוזלית, ולעיתים גם חלבון ביצה - בהתאם למתכון.
צבעו המקורי של בצק הסוכר הוא לבן. יש המוסיפים צבע מאכל לבצק לפני רידודו. לרוב נוהגים להשתמש בצבעי מאכל ג'ל בריכוז גבוה, כדי לא לפגוע במרקם הבצק. ניתן לצייר על הבצק בעזרת מכחולים וצבע מאכל מדולל במעט אלכוהול בריכוז גבוה, בטכניקות ציור שונות.
הבצק נלוש (תוך שימוש מבוקר במעט אבקת סוכר או קורנפלור) עד שהוא גמיש מספיק לרידוד. הבצק מרודד על משטח, עד להגעה לגודל הרצוי ולעובי של עד חצי סנטימטר, ולאחר מכן נפרש על גבי עוגה יציבה כגון עוגה בחושה, עוגת פירות וכדומה.
ציפוי בבצק סוכר מתאים רק לעוגות שאינן מצריכות קירור, מכיוון שהבצק רגיש ללחות שבמקרר. בין העוגה לבצק הסוכר צריכה להיות שכבת "דבק" דקה כגון ממרח שוקולד, ריבה או כל קרם יציב שאינו מצריך קירור. יש הנוהגים לצפות את העוגה ביריעת מרציפן לפני הציפוי בבצק הסוכר, כדי לקבל מראה חלק יותר.
הבצק נוטה להתייבש במהירות ולכן עבודת הציפוי מתבצעת במהירות רבה, כדי שלא ייווצרו סדקים ביריעת הבצק. שארית בצק הסוכר נשמרת בתוך ניילון אטום הרמטית. אורך חיי בצק הסוכר הוא מספר חודשים.
זיגוג
לאחר ציפוי העוגה בבצק הסוכר, היא מעוטרת לעיתים בזיגוג ("רויאל אייסינג"), המורכב מאבקת סוכר שאליה מוסף מעט מאוד חלבון ביצה בהדרגה, תוך ערבוב מתמיד, או בקרם חמאה המורכב מחמאה, גלוקוז, חלב ואבקת סוכר. הציפוי מוזלף בעזרת שק זילוף בעל פייה ("צנתר") באחת ממגוון צורות, או בעזרת משולש נייר קטן המגולגל למעין חרוט בעל פיה. ניתן ליצור עיטורים שונים באופן זה, ולאחר שהתייבשו להדביקם לציפוי בצק הסוכר בעזרת קרם זיגוג טרי. ניתן גם לכתוב על העוגה בעזרת הציפוי. יש הנוהגים ליצור עיטורים בצורת פרחים ממלבני בצק סוכר מגולגלים ולהדביקם על העוגה, או באמצעות חותכנים ייעודיים.
פיסול בסוכר
לאחר הציפוי ניתן לפסל על העוגה דמויות, חיות, ואביזרים שונים מבצק סוכר. כדי לפסל מומלץ להוסיף לבצק סוכר אבקת CMC, שבעזרתה הבצק הופך לגמיש יותר ונשאר יציב לאחר הייבוש. בצק סוכר נוטה להידבק לידיים בזמן העבודה. אחת הסיבות לכך יכולה להיות שהוא חם מדי. כשהוא מתחמם יתר על המידה הוא חוזר לצורתו הנוזלית יותר, ולכן נהיה דביק. ניתן להתמודד עם בעיה זו במספר דרכים:
בישראל
בצק הסוכר בעולם כבר קיים שנים רבות בגרסאות שונות והתגלה למעשה בטעות בעת הכנת זיגוג. בישראל לא השתמשו בו עד סוף שנות השמונים כיוון שהכיל שומן חזיר. בשיתוף פעולה בין חברת המרשלג לבין הקונדיטור רוני פרדי מרדכי, פותח בארץ בצק סוכר כשר בשם RFM ועד תחילת שנות האלפיים הוא היה מהיחידים בארץ. בתחילת המאה הנוכחית החל ייבוא של בצק Ballina שכלל בצק סוכר "רגיל" וגם בצקים ייעודיים כמו פסטילג', בצק חזק מאוד לפיסול, בצק פרחים הניתן לרידוד דק מאוד ובצק מקסיקני שמיועד לתבניות. חברת המרשלג בתגובה הוציאה בצקים צבועים באריזות של 1 ק"ג ובצק "פיסולי" (בצק סוכר המעובד עם חומר מקשה הנקרא CMC).
אנוטציית DNA
אנוטציית DNA (או אנוטציית גנום) הוא תהליך של זיהוי אזורים מקודדים בגנום וקביעת התפקידים של כל גן.
אנוטציה היא צורת הערה שנועדה לתת הסבר. כאשר גנום מרוצף, הוא צריך לעבור אנוטציה כדי לתת משמעות לרצף הנוקלאוטידים.
אנוטציה של מקטע DNA נעשית באמצעות השוואת למידע ידוע, ובתהליך מזוהים העשרות ומרכיבים שונים כגון, גבולות אינטרונים ואקסונים, רצפי בקרה, חזרות, שמות גנים ותוצרי חלבונים. האנוטציות מאוחסנות במאגרי מידע גנומיים כמו Mouse Genome Informatics, FlyBase, ו-WormBase.
ככל שגנומים נחקרים יותר, נאסף מידע רב על גנומים שונים, דבר המאפשר לעוסקים באנוטציה לתת אנוטציות מדויקות יותר לגנים שונים שקיבלו בעבר אנוטציה זהה.
המרכז הלאומי לאנוטציה ביורפואית (The National Center for Biomedical Ontology), מפתח כלים לאנוטציה אוטומטית של רשומות ממאגרי מידע המבוססים על תיאור מילולי שלהן. חומר לימודי על היבטים של אנוטצית DNA נמצא באתר של Gene Ontology. כשיטה כללית, ל-dcGO יש תהליך אוטומטי שנועד להסיק באופן סטטיסטי קשרים בין מושגים אונטולוגיים לבין דומיינים של חלבונים או לבין קומבינציות של דומיינים מהאנוטציה הקיימת ברמת הגן או ברמת החלבון.
תהליך האנוטציה
אנוטציה גנומית מכילה שלושה שלבים עיקריים:
אנוטציה ידנית משלבת בין שלושת השלבים ודורשת מיומנויות, אך ישנם כלים אוטומטיים לאנוטציה אשר משתמשים באמצעים חישוביים ומזרזים מאוד את התהליך. באופן אידיאלי, שתי השיטות הולכות יד ביד ומשלימות זו את זו כחלק מאותו צינור עיבוד נתונים.
הדרך הפשוטה ביותר לבצע אנוטציה של גנים היא לחפש דמיון רצפי (הומולוגיה) באמצעות כלים שמבוססים על הומולוגיה רצפית כמו BLAST. הרצף מושווה לרצפים שכבר עברו אנוטציה, ומידע זה משמש לביצוע אנוטציה על הרצף הנבדק. ישנם כלים שמשתמשים במידע על ההקשר הגנומי, ציוני דמיון, מידע ניסויי ושילובים בין משאבים אחרים. מאגרי מידע אחרים (כמו Ensembl) מסתמכים על מקורות מידע שנאספו בין בצורה ידנית והן באמצעות מגוון כלים חישוביים בצינור האנוטציה הגנומית שלהם.
ניתן לחלק את האנוטציות לשני סוגים:
תהליך האנוטציה יכול לכלול ניסויים ביולוגיים ואנליזות אין סיליקו. לדוגמה, גישות המתבססות על פרוטאוגנומיקה מנצלות מידע על חלבונים מבוטאים, לרוב באמצעות תוצאות של ספקטרומטר מסה על מנת לשפר את האנוטציות הקיימות.
מגוון כלי תכנות פותחו כדי לאפשר למדענים לצפות ולשתף אנוטציות גנומיות.
בוויקיפדיה, הגהה גנומית החלה להיות אוטומטית בחסות Gene Wiki portal המפעיל בוט שאוסף מידע גנטי ממאגרי מידע מחקריים ויוצר אנוטציות לגנים על הבסיס הזה.
קהילה מדעית
אנוטציה גנומית היא תחום פעיל שכוללת מספר ארגונים שונים בקהילת מדעי החיים. פירות המאמץ המחקרי מפורסמות במאגרי מידע ביולוגיים ציבוריים שניתן לגשת אליהם דרך האינטרנט או אמצעיים טכנולוגיים אחרים. להלן רשימת מיזמים מתמשכים הרלוונטיים לאנוטציה גנומית (לפי סדר הא'-ב'):
Candy
Candy (בעברית: סוכרייה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפרית האמריקאית דוג'ה קאט, מתוך אלבום הבכורה שלה Amala. השיר יצא לאור ב-23 במרץ 2018, על ידי חברות התקליטים קימוסבי רקורדס ותקליטי RCA, כסינגל השלישי מתוך האלבום.
כמה שבועות לאחר צאתו, הגיע השיר למקום ה-86 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי דוג'ה קאט, באדו, קמרון ברטוליני ויטי ביט והופק על ידי באדו, קאמבו ויטי ביטס. מילותיו של השיר מדברות על בחורה אותה דוג'ה קאט מתארת כ-"אחת שמזכירה מאוד סוכרייה. מצד אחד היא מתוקה, מצד שני היא לא אמיתית".
עם יציאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בדומה לשאר שירי האלבום.
הצלחה
כאשר יצא, לא זכה השיר להצלחה כלשהי בדומה לשירים נוספים של דוג'ה קאט. בהמשך, זכה השיר לחשיפה ברשת החברתית טיקטוק ונעשה בו שימוש בלמעלה מ-6 מיליון סרטונים שונים. השיר נכנס אל המצעדים השונים כמו מצעד הבילבורד הוט 100, מצעד שירי ה-R&B\היפ הופ, ומצעד המוזיקה האוסטרלי.
בנוסף לכך, הצליח השיר לצבור למעלה מ-130 מיליון השמעות ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי ובכך הפך לשירה השני של דוג'ה קאט שעשה זאת, ביחד עם "Say So".
וידאו קליפ
קליפ המילים של השיר אשר הועלה ליוטיוב ב-6 בנובמבר 2019, הצליח לצבור למעלה מ-13 מיליון צפיות. קליפ המילים הנוסף של השיר אשר הועלה ליוטיוב ב-22 בנובמבר 2019, הצליח לצבור למעלה מ-10 מיליון צפיות. האודיו הרשמי של השיר הועלה ליוטיוב כבר ב-23 במרץ 2018, ביום צאתו של השיר כסינגל.
נכון למאי 2020, מונה הצפיות של האודיו עומד על למעלה מ-50 מיליון צפיות.
בני גורן
בני גורן הוא מחבר ספרי לימוד במתמטיקה לתלמידי בתי הספר התיכוניים ולחטיבות הביניים בישראל. הספרים נכתבים בהתאם לתוכנית הלימודים של משרד החינוך להוראת המתמטיקה בישראל.
גורן נולד בקיבוץ גלאון וגר כיום בתל אביב. הוא בעל תואר שני במתמטיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים החל מ-1976, היה מורה למתמטיקה במשך 22 שנה וכן הועסק כבודק בחינות וכעת עובד באופן עצמאי.
גורן כתב ספרי לימוד במבחר ענפי המתמטיקה התיכונית ושל חטיבות הביניים, ביניהם ספרי אלגברה, גאומטריה וטריגונומטריה. ספריו הרבים והמקיפים (כל אחד מהם מכיל אלפי שאלות) הפכו לספרי הלימוד המרכזיים במתמטיקה, והפכו אותו למזוהה עם אופן לימוד המתמטיקה בבתי הספר.
ספריו
ספרים לחטיבת הביניים
ספרי בגרות במתמטיקה תוכנית הצבירה
'''ספרים לבגרות תוכנית הלימודים החדשה (2011 ואילך) ספרי מתמטיקה לבגרויות ישנות ולמכינות
דריכת ענבים
דריכת ענבים היא אחת הדרכים להכנת יינות מענבים. הדריכה על הענבים נעשית ברגליים יחפות על מנת שמצד אחד ישוחררו המיצים שלהם ביתר יעילות, אך מצד שני לא יתרסקו גרעיני הענבים, וכתוצאה מכך ייצרו טעם מר ביין - דבר שהיה עלול לקרות באם היו דורכים על הענבים עם נעליים קשות. דריכת הענבים נעשית על גבי משטח דריכה מיוחד המכונה "גת".
דריכת ענבים הייתה נפוצה מאוד בהיסטוריה של היין, אך עם התפתחותן של שיטות תעשייתיות ומכניות לייצור יין, נזנחה פעולת דריכת הענבים בשוק התעשייתי והפכה לפעילות פנאי, תיירות או כחלק מתחרויות בפסטיבלים וסדנאות תרבותיות.
בארץ ישראל
בארץ ישראל תעשיית הגתות ודריכת הענבים הייתה מפותחת מאוד החל מימי קדם ועד המאה ה-7. בתקופה הביזנטית פרחה תעשיית היין בשל השימוש הפולחני הרב שעושים הנוצרים ביין. מתקופה זו שרדו אלפי גִּתּוֹת בכל רחבי הארץ, המתאפיינות במשטחי דריכה ענקיים המרוצפים בפסיפסים, מערכות ניקוז משוכללות, תאי אחסון ובורות איגום גדולים. דוגמאות לגתות ביזנטיות כאלה ניתן למצוא, למשל, בחורבת חכלילי בכניסה לבת עין שבגוש עציון, בכנסיית יוחנן בהרים שבעין כרם בירושלים, בחורבת דיר סמען שבשומרון ובכפר יעבץ שבשרון.
החל מהמאה ה-7, עת הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל, נפסקה תעשיית הגתות ודריכת הענבים בארץ ישראל, עקב האיסור האסלאמי על שתיית משקאות אלכוהוליים. בעת החדשה התפתחה שוב תעשיית היין בארץ ישראל, אולם עם תעשייה זו התפתחו גם שיטות ייצור יין מכניות ואפקטיביות יותר, שהזניחו את תעשיית הגתות ודריכת הענבים. יחד עם זאת, עדיין ניתן למצוא מעט מקומות שמפעילים גתות מסורתיות בכפרים ערבים-נוצריים, וכן באתרי תיירות עתיקים.
רדקה רוסיצקה
רדקה רוסיצקה (בצ'כית: Radka Rosická; נולדה ב-20 באפריל 1981) היא מנחת טלוויזיה ודוגמנית צ'כית.
ביוגרפיה
ב-2002 השתתפה בתחרות יופי הנקראת "מיס רנטה" שם נבחרה לסגנית ראשונה, באותה שנה השתתפה בתחרות מיס צ'כיה, שם נבחרה לסגנית שנייה, מה שהוביל להשתתפותה בתחרות מיס אירופה כנציגת המדינה.
היא דיגמה רבות וב-2011 פרשה מקריירת הדוגמנות.
בשנת 2005 התארחה בפרק של הסדרה הקומית "Redakce".
ב-2013 החלה לעבוד בערוץ הטלוויזיה "TV Nova" כמגישת מזג האוויר.
בשנת 2017 הנחתה מספר פרקים של "Sama doma" תוכנית חדשות בידור לנשים, באירוויזיון 2017 ואירוויזיון 2018 הציגה את תוצאות ניקוד חבר השופטים של צ'כיה.
בנוסף לשפת אמה היא דוברת גם פולנית.
באשת
באשת פה, הנקראת גם האליטוסיס (Halitosis) או בשפת העם "ריח פה", היא תופעה בה ניכרים ריחות בלתי נעימים בעת נשימה, בין אם מקורם בפה ובין אם ממקור אחר.
באשת הפה היא בעלת השפעה ניכרת – אישית וחברתית – על אנשים הסובלים ממנה או מאמינים כי הם סובלים ממנה (הליטופוביה), ומוערכת כסיבה השלישית בשכיחותה לפניה לרופא שיניים, לאחר עששת ודלקת חניכיים.
כללי
במרבית המקרים (85-90%), מקורה של באשת הפה הוא מהפה עצמו. עצמת ריח הפה משתנה במשך היום, כפונקציה של יובש פה (שעשוי להגרם מסיבות כמו לחץ או לאחר צום), אכילת מאכלים מסוימים (כגון שום, בצל, בשר, דגים וגבינה), השמנה, עישון וצריכת אלכוהול. מאחר שהפה יבש ובלתי פעיל במהלך הלילה, באשת הפה לרוב גרועה יותר עם ההשכמה בבוקר ("נשימת בוקר").
באשת הפה יכולה להיות חולפת, שלרוב נעלמת לאחר אכילה, צחצוח שיניים, שימוש בחוט דנטלי או שימוש בשטיפת פה. עם זאת, תופעה זו יכולה גם להיות מתמדת ("ריח פה כרוני"), מצב חמור יותר מאשר באשת חולפת, המשפיע על כ-25% מהאוכלוסייה בדרגות חומרה משתנות. תופעה זו עלולה להשפיע באופן שלילי על חייו האישיים של אדם, על קשריו החברתיים והתעסוקתיים, ולהוביל להערכה עצמית ירודה ולהגברה של לחץ פסיכולוגי. באשת הפה נגרמת לרוב על ידי פעילותם המטבולית של סוגים מסוימים של חיידקים בפה.
הפה
כאמור, 85-90% ממקרי באשת הפה נובעים מחלל הפה עצמו. למרות שלא כל הסיבות לבאשת הפה ידועות לעומק, ידוע כי מרבית ריחות הפה נובעים מחלבונים הנמצאים בפה ועוברים עיבוד על ידי חיידקי הפה. קיימים מעל 600 סוגים שונים של חיידקים בפה ממוצע, כאשר כמה עשרות מהם נמצאו כגורמים לריחות רעים כאשר הם מודגרים במעבדה.
אזורים אחרים בפה עשויים גם הם לתרום לבאשת הפה, אך במידה שכיחה פחות מאשר החלק האחורי של גב הלשון. אזורים אלה הם, לפי סדר שכיחות יורד: גומחות בין-שיניות ותת-חניכיות, שחזורים דנטליים לקויים (כגון כתרים פגומים), אזורים של דחיסת מזון בין שיניים, כיבים ושיניים תותבות שאינן נקיות.
מחלת חניכיים
קיימת מחלוקת מסוימת באשר לתרומתן הכוללת של דלקות חניכיים כגורם לריח פה. בעוד שחיידקים הגדלים באזורים תת-חניכיים (רובד חיידקים) הם בעלי ריח רע כאשר מסירים אותם, מספר מחקרים הציגו העדר קשר סטטיסטי בין באשת הפה לבין משתנים המראים על קיום דלקת חניכיים או מחלת חניכיים.
חלל האף
המקור השני בשכיחותו לבאשת, לאחר הפה עצמו, הוא האף. במקרים אלו, הריח הנובע מהנחיריים הוא עז ונבדל מהריח שמקורו בפה. באשת שמקורה בחלל האף עשויה לנבוע מדלקת בסינוסי האף ("סינוסיטיס"), דלקת אף אטרופית (ozena) או מזיהום הנובע מגוף זר בחלל האף.
שקדים
ריקבון מהחגורה הלימפטית על שם ולדייר נחשב לרוב כגורם שולי לבאשת הפה, המקיף כ-3-5% מהמקרים. חלק מהאנשים (כ-5% מהאוכלוסייה) סובלים מאבנים קטנות ומסוידות בשקערוריות שעל החגורה, הזוכות לכינוי "אבני שקדים" (טונסילוליטים). משקעים מסוידים אלה מפיצים ריח צחנה חזק בשעת שחרורם (עקב עיטוש, למשל), אך מחקרים הראו כי תופעה זו לא בהכרח מעידה על קיומה של באשת הפה.
מחלות מערכתיות
קיימות מספר מחלות מערכתיות (סיסטמיות), שמקורן אינו בפה, העשויות לגרום לבאשת, אך הן נדירות ואינן נפוצות באוכלוסייה הכללית. מצבים אלו הם לדוגמה: יש להדגיש כי יש להימנע מהסקה מוקדמת כי מקור באשת הפה הוא במצבים או מחלות אלו, משום שמצבים אלו הם נדירים, עשויים שלא לגרום כלל לריח פה ובסבירות גבוהה יציגו תסמינים (סימפטומים) נוספים, מוגדרים וברורים יותר, המצביעים על המחלה באופן מוחשי יותר מאשר באשת הפה בלבד.
מערכת העיכול
מרבית החוקרים מחשיבים את מערכת העיכול ככלל והקיבה בפרט כגורם נדיר ביותר לריח פה (מלבד במקרים של גיהוקים), האחראי לשבריר אחוז בלבד מבין מקרי באשת הפה. הוושט הוא צינור סגור ומכווץ, כך שזרימה המשכית של גזים (להבדיל מגיהוק פשוט) או של תכולת קיבה מסריחה תצביע על בעיה רפואית – כגון רפלוקס או בקע סרעפתי בין הקיבה לוושט – שיציגו תסמינים חמורים ומשמעותיים יותר מאשר ריח רע בלבד.
הערכה עצמית ואבחון ביתי
מזה שנים רבות חוקרים סבורים כי הרחה עצמית של ריח הפה היא בעייתית עקב הרגלה ("הביטואציה"), זאת למרות שאנשים רבים הסובלים מבאשת הפה יכולים לזהותה אצל אחרים. כמה מהמחקרים מראים כי הערכה עצמית של ריח הפה אינה קלה בשל דעה קדומה באשר לריח שאנו סבורים כי יש לנו. חלק מהאנשים סבורים כי הם סובלים מבאשת הפה עקב טעם רע בפה (טעם מתכתי, חמוץ, צואתי וכדומה), אך מחקרים שנערכו בהקשר זה מצאו כי טעם רע הוא סמן גרוע לבאשת הפה, ואינו מעיד על קיום ריח פה – ייתכן טעם רע ללא באשת פה ותתכן באשת פה ללא טעם רע בפה.
בשל הקשיים באבחנה עצמית של ריח הפה, הדרך הטובה והפשוטה ביותר לאדם לדעת האם הוא סובל מבאשת הפה היא לפנות לחבר קרוב או בן-משפחה מבוגר ("איש אמון") בבקשת עזרה באבחון. אם אותו "איש אמון" מאשר כי האדם סובל מבאשת הפה, הוא יכול לסייע גם בקביעת מקור ריח הפה (מהפה או מהאף) ולעזור באבחון מידת יעילותו של טיפול כזה או אחר.
שיטה פופולרית לאבחון ביתי של קיום באשת היא ליקוק של אמת כף היד, והרחת האמה מספר שניות לאחר התייבשות הרוק. עם זאת, מבחן זה הוצג במחקרים כסובל מהטיה ומהערכת-יתר, לכן יכולתו לנבא קיום באשת היא נמוכה ומומלץ להימנע ממנו. דרך טובה יותר היא לגרד קלות את החלק האחורי של הלשון באמצעות כפית פלסטיק חד-פעמית והרחת שאריות הריר לאחר התייבשותן, כאשר גם במקרה זה הריח הנדגם לרוב עז יותר מאשר ריח הנשימה האמיתי, אך נמצא מתאם חיובי בין בדיקה זו לבין קיום באשת פה.
יש לזכור כי בשל השינויים בעצמת ריח הפה לאורך היום והשפעת גורמים שונים על עוצמתו, ייתכן צורך בביצוע של מספר בדיקות לאורך היום, וכי בדיקה אחת בלבד (ודאי כשמדובר בבוקר, כאשר ריח הפה עז ביותר) אינה יכולה להצביע בוודאות על קיום באשת פה כרונית.
אבחנה מקצועית
אם באשת הפה היא עקבית, ונפסלו אפשרויות רפואיות ודנטאליות אחרות למקורה, ייתכן צורך בשימוש באמצעי אבחון וטיפול מקצועיים וייעודיים. ישנן מרפאות שיניים ו"מרפאות ריח פה" מסחריות המתיימרות לאבחן את באשת הפה ולטפל בה, לעיתים תוך שימוש באחת מכמה שיטות אבחון מעבדתיות:
על אף השימוש הנפוץ במכשור ובמבחנים שפורטו, במרפאות השיניים המתמחות בטיפול בבאשת הפה הבדיקה המשמעותית ביותר של ריח הפה (המהווה את בסיס ההתייחסות לקביעת קיום באשת הפה) היא עדיין הרחת האוויר הננשף ודירוג רמתו על ידי מומחים בתחום, שעברו הכשרה מתאימה ומבצעים בדיקות אורגנולפטיות, בהן הריח המאובחן מדורג לרוב על סרגל של 6 דרגות חומרה.
טיפול ומניעה
באשת פה כרונית, גם כיום, אינה תמיד מובנת לעומק ואינה פשוטה לאבחון על ידי מרבית הרופאים ורופאי השיניים, ולכן לא תמיד קל למצוא טיפול יעיל לתופעה.
קיימות שש שיטות מומלצות המסייעות לטיפול ומניעה של באשת הפה:
שטיפות פה
גישה חדשה יחסית לטיפול הביתי בבאשת הפה הוא באמצעות שטיפות פה המכילות שמן. השימוש בשמנים אתריים נחקר, נמצא יעיל ומצוי בשימוש במספר סוגים של שטיפות פה מסחריות. כמו כן, השימוש בשטיפת פה דו-שכבתית (מים ושמן) נמצא גם הוא יעיל בהפחתת באשת הפה.
הליטופוביה ("באשת פה הזייתית")
מחקרים הראו כי כרבע מהמתרפאים המחפשים עזרה לבאשת הפה סובלים מדאגה מוגברת לריח פיהם, הידועה גם כ"הליטופוביה", "באשת פה הזייתית" או גילוי כלשהו של Olfactory Reference Syndrome. מתרפאים אלו בטוחים כי הם סובלים מבאשת פה, למרות שרבים מהם כלל לא ביקשו מאחרים חוות דעת אובייקטיבית על מצבם.
הליטופוביה עלולה להשפיע באופן חמור על חייהם של 0.5-1% מהאוכלוסייה הבוגרת. רק מעט פסיכולוגים ובעלי מקצוע רפואי ניסו להתמודד עם מצב מתיש וקשה לטיפול זה.
מחקר מדעי
תחום חקר באשת הפה, שהתפתח בעיקר ב-20 השנים האחרונות, מעסיק מומחים מתחומי המיקרוביולוגיה, רפואת השיניים, רפואה (בעיקר מומחי אא"ג) ועוד. בשנת 1996 נוסד ארגון מדעי בינלאומי ("האגודה הבינלאומית לחקר ריח פה" - ISBOR), כדי לעודד מחקר בין-תחומי בכל היבטי ריח הפה ובאשת הפה.
שי ברוש
שי (שייקה) ברוש (נולד ב-1952) הוא קצין בדרגת תת-אלוף (במילואים) בצה"ל, היה מפקד שייטת 13 וראש מספן המודיעין. בעל עיטור המופת במבצע ליידי במלחמת יום הכיפורים.
ילדות ומשפחה
ברוש נולד וגדל בקיבוץ הגושרים בשם שי ברמן.
שירות בחיל הים
בנובמבר 1974 השתחרר ברוש מצה"ל, אך חזר לשירות הקבע לאחר מבצע יונתן. הוא יצא לקורס קצינים ומונה למפקד צוות בשייטת. לאור הצלחותיו בפעולות נועזות שביצע, מונה ב-1979 למפקד פלגת הלוחמים, זאת על אף שהיה בדרגת סרן בעוד התפקיד נשא תקן של סגן-אלוף. כמפקד פלגת הלוחמים השתתף בין היתר ב"מבצע מתח גבוה", בו פשטו לוחמי הקומנדו הימי, תחת פיקוד עמי אילון, באפריל 1980 על בסיס מחבלים בלבנון ובו מחבלים שעמדו לצאת לפיגוע מיקוח בישראל, והרגו כעשרים מהם.
ברוש יצא לקורס חובלים ושירת כמפקד ספינת טילים, "אח"י רשף", בתקופת מלחמת לבנון הראשונה. ב-1984 חזר לשייטת 13, מונה שוב למפקד פלגת הלוחמים ולאחר מכן למפקד בית הספר ללוחמים של השייטת.
באוגוסט 1987, לאחר מותו הפתאומי של מפקד השייטת אורי גיל, מונה ברוש למפקד השייטת. תפקיד בו כיהן עד 1991. בתקופתו פוצצה היחידה את הספינה "סול פרין" של אש"ף בקפריסין, באפריל 1988 חוסל אבו ג'יהאד ובדצמבר אותה שנה השתתפו כוחות היחידה ב"מבצע כחול וחום".
בשנים 1992 עד 1994 שירת כמפקד בסיס אשדוד.
בינואר 1996 מונה לראש מספן המודיעין בחיל הים - "רמדן" וקודם לדרגת תת-אלוף. בתפקיד זה שימש קרוב ל-4 שנים. הוא התנגד לביצוע מבצע שירת הצפצפה בספטמבר 1997, שבו נהרגו 12 מלוחמי צה"ל. בהקשר לדברי חסן נסראללה על המבצע, התבטא ברוש בתקשורת.
בנובמבר 1999 סיים את תפקידו כרמד"ן ויצא ללימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן לאחר סיכום עם הרמטכ"ל אמנון ליפקין-שחק שאת עתידו בצבא יקבע הרמטכ"ל הבא, שאול מופז. בקיץ 2001 סיים ברוש את הלימודים ומאחר שלא הוצע לו  תפקיד, פרש באוקטובר 2001 מצה"ל.
תפקידים אזרחיים
לאחר שחרורו מצה"ל עוסק ברוש בייעוץ בתחום הביטחוני.
ב-2010 הוצע ברוש כמועמד המוסכם על משרד האוצר ומשרד הביטחון לכהן כיו"ר התעשייה הצבאית, אך הצעה זו לא התקבלה במועצת המנהלים של החברה.
בינואר 2012 הופיע ברוש בפני ועדת צמח מטעם איש העסקים היהודי-גרמני מייקל הרצוג, והמליץ להקים את מתקני קליטת הגז הטבעי בים ולא ביבשה.
חקירה בפרשת הצוללות
בספטמבר 2017 נעצר בידי משטרת ישראל בחשד של לקיחת שוחד והפרת אמונים בפרשת הצוללות. בנובמבר 2018 הודיעה המשטרה כי נתגבשה תשתית ראייתית נגד ברוש לביצוע עבירות שוחד, מרמה והפרת אמונים, קשירת קשר לביצוע פשע והלבנת הון, ובפברואר 2020 הודיעה פרקליטות מיסוי וכלכלה על כוונתה להעמידו לדין, בכפוף לשימוע. באפריל 2021 הוגש נגדו כתב אישום.
השכלה
לברוש תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן.
עדינה טל
עדינה טל (נולדה ב-22 בפברואר 1953) היא שחקנית, מחזאית ובמאית תיאטרון ישראלית, שהקימה את תיאטרון נא לגעת ששחקניו הם חירשים-עיוורים.
ביוגרפיה
נולדה וגדלה בציריך, שווייץ לחנה, ילידת העיר אוראדיה (בגרמנית: גרוסוורדיין) בטרנסילבניה, ולבנימין שפץ, יליד שווייץ, שעסק במסחר. למדה בבית ספר כללי, ובנוסף הלכה אחרי הצהרים ל"חדר" (מוסד ללימודי קודש בקהילה היהודית). אחות אמצעית בין שתי אחיות נוספות.
בגיל 20 עלתה לישראל. לאחר עלייתה למדה תיאטרון באוניברסיטת תל אביב ואחר כך באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1985 הקימה טל עם רינה פדווה את תיאטרון אירוע, ושיתוף הפעולה ביניהן נמשך כ-17 שנה.
בשנים 2002–2014, אחרי קריירה ארוכה כבמאית, שחקנית וכותבת, הקדישה טל את מירב מאמציה לפרויקט "נא לגעת" שבמסגרתו היא הקימה, יחד עם ערן גור, את קבוצת התיאטרון הראשונה בעולם, שכל שחקניה הם חירשים-עיוורים. היא הקימה את מרכז "נא לגעת" בנמל יפו, שבו פועלים לצד התיאטרון, גם מסעדת החושך "בלקאאוט" ובית הקפה "קפיש". הפרויקט זכה להצלחה.
טל כיהנה במשך כ-15 שנים כנשיאה, מנהלת אומנותית ובמאית, ולסירוגין גם כמנכ"לית, של מרכז "נא לגעת".
בדצמבר 2014 החליטה טל להמשיך הלאה מתוך רצון לחלוק ולשתף בידע הרב שלה אנשים בארץ ובעולם, והיא גם מפתחת מאז מודל חדש לעסק תרבותי חברתי.
משפחתה
נשואה לחיים טל, במאי סרטים, מפיק ועיתונאי המתמחה בסרטים העוסקים במתח בין צבא לחברה. ביים, בין היתר, בשנת 2007 את הסרט התיעודי "עוברים כל גבול", העוסק במסעה של קבוצת התיאטרון "נא לגעת" לצפון אמריקה.
אם לבן ולשתי בנות.
מתגוררת בשכונת עין כרם בירושלים.
וידאו
וידאו (מלטינית: Video – אני רואה; בעברית גם חוֹזִי) הוא טכנולוגיה המשתמשת באותות אלקטרוניים לשם צילום, הקלטה, אחסון, ולאחר מכן שידור וצפייה ברצפים של תמונות וצלילים.
היסטוריה
טכנולוגיית הווידאו פותחה לראשונה עבור טלוויזיה המבוססת על שפופרת קרן קתודית, אולם טכנולוגיות נוספות למכשירי תצוגה התפתחו במהירות. ב-1951 לראשונה הוקלט מידע המגיע ממצלמת וידאו על גבי קלטת, בהפיכת המידע וקידודו לרצף על גבי סרט מגנטי. השימוש הראשון של וידאו בערוצי הטלוויזיה היה ב-14 באפריל 1956, כאשר מהדורת החדשות של רשת CBS שודרה שוב באמצעות הטכנולוגיה החדשה. מחיר מצלמת וידאו באותה עת היה 50,000$ ומחיר קלטת וידאו המספיקה לשעת צילום עמד על 300$. מחיר הטכנולוגיה ירד במהירות, וב-1971 החלה סוני למכור וידאו טייפ בצורה מסחרית.
שימושים
טכנולוגיית הווידאו פותחה לראשונה למערכות טלוויזיה מקצועיות ומאוחר יותר התפתחה בפורמטים שונים כדי לאפשר הקלטת וידאו גם לצרכן הביתי. אפשר לצפות בווידאו במגוון של מכשירים, טלוויזיות, צגי מחשב, מקרנים ונגנים שונים. השימוש בווידאו נפוץ גם בהנדסה, מדעים ריגול ומעקב. בעברית מדוברת משמש המונח "וידאו" גם לתיאור מכשיר הוידאו טייפ, המקליט ומנגן אותות חוזי ושמע, לרוב על גבי קלטות וידאו בפורמט VHS.
היבטים טכניים
טכנולוגיות הווידאו מתבססות על העובדה שרצף של תמונות סטטיות המוקרנות בזו אחר זו יוצרות אשליה של תנועה בעין האדם. אשליה זו מקושרת לתופעת ההתמשכות של הזיכרון החושי. שידורי טלוויזיה עושים שימוש במספרים שונים של תמונות (המכונות פריימים - Frames) לשנייה. בשיטת השידור PAL, 25 פריימים לשנייה, ו29.97- פריימים לשנייה בשיטת השידור NTSC. בקולנוע מוצגים 24 פריימים בשנייה. בפורמטים דיגיטליים פורמט התמונה הסטטית יכול להיות בסוגים שונים, החל מרצף של תמונות bitmap, דרך הצגת רצף של תמונות דחוסות בפורמט כמו JPEG וכלה בהצגת פריים מלא אחת לכמה פריימים, וביניהם הצגת השינויים בתמונה מפריים למשנהו (בפורמט MPEG-2, למשל, נרשמת תמונה מלאה בכל 16 פריימים). ישנן שיטות נוספות של קידוד ודחיסת וידאו.
כל פריים מחולק לשני שדות (Fields) וכל שדה מכיל חצי מהמידע הוויזואלי כך ששדה אחד מציג את הקווים האופקיים הזוגיים והשדה שלאחריו יראה את הקווים האופקיים האי־זוגיים וכן הלאה. במכשירי הטלוויזיה בטכנולוגיית CRT כל שדה מוצג בנפרד כך שלמעשה קצב ריצוד המסך הוא 50 הרץ (בפורמט PAL).
בפורמט הדיגיטלי מצורפת לכל פריים שורת מידע ובה נתונים לגבי הפריים. נתונים אלו יכולים להכיל מידע מגוון כגון צורת הקידוד של התמונה, שם הסצנה ואף מידע טכני אודות הצילום כגון דגם המצלמה, שעת הצילום ואפילו הגדרות צמצם, מהירות התריס וכיוצא בזאת.
מאז המצאת הווידאו, הציבור הגדול היה בעיקר צרכן של טכנולוגיה זו בסרטים ובטלוויזיה, אך בתחילת המאה העשרים ואחת השימוש בצילום ויצירת וידאו בידי הציבור נעשה לדבר נפוץ, עקב פיתוח מצלמות וידאו ביתיות (Handy Video Camera) שנועדו לשימוש פרטי, ומצלמות WEB פשוטות וזולות לשימוש בוועידות וידאו דרך האינטרנט.
לצורך העברת וידאו דיגיטלי ברשתות מחשבים (ובאינטרנט בכלל) בזמן אמת, קיים פרוטוקול ייעודי בשם RTP. פרוטוקול זה מצטיין בזמני העברה מהירים, ובסלחנות לשגיאות ואיבוד חבילות נתונים (על חשבון הדיוק), מכיוון ששינויים מזעריים בתמונה ובצליל לא תמיד משפעים על החוויה הכוללת.
פורמטים
שיטות שידור והעברת וידאו אנלוגיים:
תצורות אות וידאו אנלוגי חשמלי ומחברים:
תצורות אות וידאו דיגיטלי ומחברים: תצורות וידאו אנלוגיות על סרט וידאו: תצורות וידאו אנלוגיות על קלטות וידאו:
פורמטי אחסון וידאו דיגיטליים:
תצורות אחסון אופטיות:
תקני וידאו דיגיטלי נבחרים:
הפסקת ייצור מכשירי וידאו
ביולי 2016 הודיעה חברת Funai Electric היפנית, שהיא סוגרת את קו הייצור שלה למכשירי הווידאו (VHS). מאחר שהחברה הייתה החברה האחרונה שמייצרת את המכשיר (לאחר שגם החברות סוני ופנסוניק הפסיקו לייצרם), בכך הופסק לחלוטין ייצור מכשיר הווידאו בעולם.
לשכת קנצלר הרייך
לשכת קנצלר הרייך (בגרמנית: Reichskanzlei) היה שמה המסורתי של לשכת קנצלר גרמניה (שנקרא אז רייכסקנצלר) ברוב תקופת הרייך הגרמני, מ-1878 ועד לכניעת גרמניה הנאצית ב-1945. הלשכה הוקמה בסמוך לארמון הנסיך אנטוני רדזיוויל שברחוב וילהלמשטראסה בברלין. הן הארמון והן הלשכה נפגעו קשה במהלך מלחמת העולם השנייה ונהרסו לאחר מכן.
היסטוריה
כאשר הברית הצבאית של הקונפדרציה הצפון-גרמנית התארגנה מחדש כמדינה פדרלית החל מיולי 1857, מוקם משרדו של הקנצלר הפדרלי (בונדסקנצלר) בברלין, ואויש על ידי ראש ממשלת פרוסיה דאז, אוטו פון ביסמרק. לאחר איחוד גרמניה בינואר 1871, ועם הצטרפותן של מדינות דרום גרמניה, הפך ביסמרק לקנצלר הרייך של הקיסרות הגרמנית ("האימפריה הגרמנית") שזה עתה הוקמה.
ב-1869 רכשה ממשלת המדינה הפרוסית את ארמונו של הנסיך אנטוני רדזיוויל ברחוב וילהלמשטראסה 77. המבנה שופץ, ומאז 1875 שימש כלשכתו הרשמית של הקנצלר. הוא נחנך במהלך הקונגרס בברלין שנערך ביולי 1878.
בימי רפובליקת ויימאר המבנה הורחב באופן משמעותי, ובחלקו הדרומי הוקם מתחם חדש שנחנך ב-1930. ב-1932/1933 ובזמן ששופץ משרדו הסמוך של נשיא הרייך, פאול פון הינדנבורג, שימש המבנה כבית מגוריו של הינדנבורג, שמינה את אדולף היטלר להיות הקנצלר בינואר 1933. הקבינט של היטלר כמעט לא ערך במקום ישיבות. ב-1935 החלו האדריכלים הנאצים פאול טרוסט ולאונהרד גל לעצב מחדש את בית מגוריו של היטלר. הם הוסיפו למתחם לשכת קנצלר הרייך אולם אירועים גדול וקונסרבטוריון. המתחם האחרון שהם בנו היה המרתף הגדול ששימש כמקלט, למקרה שברלין תופצץ אווירית, ושמו היה ה"וורבונקר" או בשמו הרשמי "מקלט ההפצות האוויריות של הרייך". ב-1943 גם נחנך בסמוך ללשכת קנצלר הרייך הפיהררבונקר.
בסוף ינואר 1938 הורה אדולף היטלר לאדריכלו האישי, אלברט שפר לבנות את לשכת קנצלר הרייך מחדש, וביקש ממנו שהעבודות על הבניין יסתיימו תוך פחות משנה, ונקבע יעד סיום ל-9 בינואר 1939. היטלר טען כי המבנה הנוכחי ששימש כלשכת קנצלר הרייך "מתאים לחברת סבונים". עם זאת, המבנה נותר כבית המגורים הרשמי שלו, וכלל את החדרים ששופצו בקומת הקרקע ובקומה העליוניה, בה היטלר התגורר, ובשל כך קיבל המקום את הכינוי "דירת הפיהרר". הקנצלריית הישנה והחדשה חלקו שטח של גינה גדולה שמתחיה הוקם הפיהרר בונקר, בו התאבד היטלר בסוף אפריל 1945.
למעלה מ-4,000 עובדים עמלו במשמרות, כך שניתן היה לבצע את העבודה מסביב לשעון. הבנייה העצומה הסתיימה 48 שעות לפני המתוכנן - 7 בינואר 1939, והפרויקט הקנה לשפר מוניטין של אדם שמאורגן היטב, דבר שבשילוב העובדה שהיטלר חיבב את שפר עוד לפני כן, הוביל את היטלר להחלטה למנות את שפר לשר החימוש ולאחראי על עבודת הכפייה בימי מלחמת העולם השנייה. בסופו של דבר העלויות של הקמת המבנה הוערכו בכ-90 מיליון רייכסמארקים ואירח את משרדי הרייך השונים. במהלך העבודות נהרסו בתים בצד רחוב פוס, שישבו על השטח המתכונן של המבנה. הכניסה הראשית ללשכה הייתה מכיכר ווילהלם, שם הבאים ללשכה היו נכנסים אל החצר הפנימית.
ללשכת קנצלר הרייך החדשה נגרם נזק כבד במהלך הקרב על ברלין בין אפריל למאי 1945.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, נהרסו השרידים של המתחם שהיו בשטחי ברלין המזרחית (שהייתה אז תחת כיבוש סובייטי), על פי צו של הממשל במוסקבה. בעוד המחצית המערבית של השטח הייתה חלק מ"רצועת המוות", שהייתה בצמוד לחומת ברלין, במחצית המזרחית של המבנה הוקם גן ילדים ובניין מגורים.
לקיאנובה
מקור השם
מקור השם הוא מהמילה "לֶקי", השם בו כינו הגאורגים את הדאגסטנים, בתוספת מילת ייחוס, "אנוֹבָּה".