cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איבי-סין
חייו
על פי הכרונולוגיה התיכונה, איבי-סין נולד בשנת 2028 לפני הספירה והיה הדור החמישי לשושלת השלישית של אור, השושלת שהקימה את האימפריה המפוארת בשומר של סוף האלף השלישי, ושבמסגרתה פרחה ושגשגה הספרות והתרבות השומרית.
בשנתיים הראשונות לשלטונו התנהלו ענייני הממלכה על מי מנוחות, אולם החל משנתו השלישית החל כרסום חמור בשלטונו. האמורים, שבטי נוודים שהגיעו ממזרח, החלו לפלוש אל תוך האימפריה. הם חדרו את החומה העצומה שהקים שו-סין, אביו של איבי-סין, כחיץ בפניהם, והחלו במסעות רצח וביזה ברחבי האימפריה.
התוצאות ההרסניות של פלישותיהם לא היו רק פוליטיות וצבאיות אלא גם כלכליות: החקלאות חדלה מלפעול כסדרה והדרכים נחסמו, עובדה שהפריעה לייבוא תבואה מחוץ לאור. באופן זה נוצר מצב של מחסור, שהגיע במהרה לאינפלציה קשה. מחירי התבואה נסקו פי שישים ובזו אחר זו חדלו הערים בפריפריה, אשר היו משועבדות לאור הבירה, להכיר בשלטונו של איבי-סין, ובכך פוררו את האימפריה עד שנשארה רק הבירה אור לבדה. עדות חשובה להתפוררות האימפריה הם המסמכים הכלכליים שנמצאו בערי שדה אלו, אשר מציינים פחות ופחות את תאריך כתיבת המסמך על פי שמות השנים שקבע איבי-סין. כמו כן, ישנן עדויות על הפסקת תשלומי מס הקרבן למקדש הראשי באור.
בחולשתו, שלח איבי-סין את הפקיד הבכיר אישבי-ארה כדי לקנות תבואה בצפון, וזה השיב לו במכתב בו הוא מפרט את קשיי העברת התבואה לאור בגלל שליטתם של האמורים על המצודות והדרכים. בסופו של המכתב, מציע אישבי-ארה למנותו לשליט של שתי ערים חשובות: איסין וניפור. איבי-סין הסכים להצעה זו, שייתכן ונאמרה אף בנימה של איום, ובכך סלל את הדרך לאישבי-ארה להיות המלך החשוב הבא במסופוטמיה שיבוא תחתיו. לאחר זמן לא רב, פלשו אף העילמים לאימפריה המפוררת, החריבו את הבירה אור ואת מקדשה, הרגו את תושביה והגלו את המלך איבי-סין לעילם, שם מצא את מותו. אירוע זה התרחש בשנת 2004 לפני הספירה, ועם נסיגת הפולשים מילא אישבי-ארה את הוואקום השלטוני שנוצר והקים שושלת מלוכה חדשה וחזקה, שושלת איסין.
נפילתו של איבי-סין היא גם נפילתה של ממלכת אור III, אשר תחת שלטונה זכתה התרבות השומרית לפריחה חסרת תקדים שהניבה את רוב היצירות השומריות הקלאסיות המוכרות לנו כיום. אמנם, בתקופות שבאו אחר כך המשיכו לכתוב בשומרית, אך השפה הלכה והתנוונה ואת מקומה דחקה השפה האכדית, שהפכה במהרה לשפה העיקרית של המסופוטמים ושל המרחב כולו. חורבנה של העיר אור ועימה הממלכה כולה מתועד בחמש קינות שומריות פיוטיות, שכל אחת מהן מוקדשת לחורבנה של עיר אחרת: הקינה על חורבן אור, הקינה על חורבן שומר ואור, הקינה על חורבן ניפור, הקינה על חורבן ארידו והקינה על חורבן ארך.
טא' שביאש
טא' שביאש (במלטית: Ta' Xbiex) היא עיר זעירה לחופו המערבי של נמל מרסמשט בצפון-מזרחו של האי מלטה במלטה. היא שוכנת בחצי אי גבעי הבולט אל מימי הנמל, בין ערוץ מסידה מדרום וערוץ לצרטו מצפון, ושטחה 0.3 קמ"ר בלבד. בשנת 2005 מנתה אוכלוסיית העיר 1,846 תושבים.
היסטוריה
מקור שמה של העיר אינו ברור. ייתכן כי מקורו במין של פטל המכונה במלטזית "שאובס" (Xawbas), במילה "טבשביש" (Tbexbix) שפירושה זריחה, או בצירוף המילים "טא' שביאק" (Tax-Xbiek) שמשמעותו "של הרשתות". תחילתה של העיר ככפר דייגים, וב-1948 החלה בה הקמתו של המנזר הכרמליטי. ב-1954 הונחה אבן הפינה לכנסייה היחידה בטא' שביאש הניצבת במרכזה הגאוגרפי. הכנסייה נחנכה ב-28 בנובמבר 1958 והוקדשה ליוחנן הקדוש של הצלב. ב-1969 הוענק לכנסייה מעמד של כנסיית רובע, ויום חגו של הקדוש החל ב-16 בנובמבר, נחוג בפסטה כמקובל במלטה.
העיר כיום
העיר נחשבת לאזור מגורים יוקרתי, ובה מספר וילות מהמאה ה-19. בערוץ לצרטו שמדרום לטא' שביאש שוכנת המרינה הגדולה ביותר במלטה, ובסמלה של העיר אשר אומץ באופן רשמי בשנת 1993, נראה הגה של ספינה. העיר מוקפת בטיילת (Ix-Xatt) הנמשכת בצורת פרסה לאורך חופה, ושוכנות בה מספר שגרירויות זרות, וכן משרדיהן של כמה חברות ספנות וטכנולוגיית מידע.
תנועת הפאלקון
תנועת הפאלקון הבינלאומית - חינוך סוציאליסטי בינלאומי (IFM-SEI) - היא תנועת גג לתנועות חינוכיות סוציאל-דמוקרטיות בכל העולם, אשר הוקמה בבלגיה ב-1922. הארגון הוא חלק מן האינטרנציונל הסוציאליסטי, ועובד בשיתוף פעולה עם "ארגון הנוער הסוציאליסטי הבינלאומי" (IUSY) ועם "סוציאליסטים אירופיים צעירים" (ECOSY). התנועה היא חברה מלאה בפורום הנוער של האיחוד האירופי (YFJ), באמריקה הלטינית היא חברה ב-FLAJ וכן חלק מ"מפגש התיאום של ארגוני הנוער" (ICMYO) של האו"ם.
בתנועת הפאלקון חברות תנועות מקומיות רבות, בייחוד באירופה ובאמריקה הלטינית, העוסקות בפעילות חינוכית עם נוער וצעירים, בייחוד בתחום החינוך הבילתי פורמלי, סמינרים, מחנאות, טיולים ופעילויות חינוכיות אחרות. הארגונים השונים החברים בתנועה עוסקים במאבק לזכויות נוער ונגד ניצול נוער בעבודה, מאבק בפורנוגרפיית ילדים וחינוך לדמוקרטיה ולסוציאליזם.
במסגרת אזור המזרח התיכון בתנועת הפאלקון, מתקיימים שיתופי פעולה ומפגשים בין התנועות הישראליות והפלסטיניות, חברות הארגון באזור.
תנועת הפאלקון מארגנת סמינרים משותפים לארגונים השונים, לעידוד של שיתוף פעולה והפריה רעיונית. וכן מקיימת התנועה סמינר העוסק בזכויות להט"ב ותאוריה קווירית, תחת הכותרת "קוויראיסטיר" (פסחא קווירית).
תנועות הנוער החברות בתנועת הפאלקון בישראל הן הנוער העובד והלומד השומר הצעיר ואג'יאל המהווה את החטיבה הערבית שלה. ברשות הפלסטינית פועלים "פורום הנוער העצמאי", "ברית נוער העצמאות" שחברות בתנועת הפאלקון, ו"הסהר האדום הפלסטיני" שהיא במעמד של תנועה משקיפה בארגון. יחד עם "האגודה למען זכותם של ילדי איראן" המצויה בגלות בצרפת, הם מהווים את "אזור המזרח התיכון" בתנועת הפאלקון.
נושאי תפקידים
לתנועה נשיא, מזכיר כללי ו-10 חברי נשיאות. הנשיאה הנוכחית היא אנה מריה אלמריו (Ana Maria Almario) מתנועת אקסיה (Acacia) הקולומביאנית. המזכירה הכללית הנוכחית היא קריסטין סודברוק (Christine Sudbrock) מתנועת "ידידי הטבע", גרמניה.
חברי הנשיאות הנוכחיים הם:
אלפרד אדוארד האוסמן
אלפרד אדוארד האוסמן (באנגלית: Alfred Edward Housman; 26 במרץ 1859 – 30 באפריל 1936), הידוע יותר בראשי תיבות שמו: אֵי אִי האוסמן, היה משורר אנגלי ומחוקרי השפה הלטינית.
תולדות חייו
ילדותו של א"א האוסמן, יליד פוקברי, בסמוך לברמינגהאם, חבל ווסטרשייר, עברה עליו באווירה ויקטוריאנית של עיר-שדה קטנה. הוריו ברוכי הילדים, והמולת-החיים של ילדותו עומדת בניגוד חריף לחיי הבדידות שלו במרבית שנות חייו. את הקשר הראשון לתרבות הקלאסית קיבל כבר בביתו שם היו בנמצא "המילון הקלאסי" של לפרייר וספר אסטרונומיה קטן. בהמשך מצא עניין בלימודי הדקדוק היווני והלטיני ובאהבת הקריאה שלו, בעיקר לאחר שזכה במלגה ללמוד בבית הספר הציבורי בברומסגרוב. היה קשור מאוד לאמו. מותה של האם בדיוק ביום הולדתו השנים-עשר, הייתה מכה קשה. האירוע הזה הביאו להשתחרר מכל אמונה דתית ולהכריז שהפך דאיסט.
בשנת 1877 זכה למלגת לימודים בקולג' סיינט ג'ון שבאוקספורד, ללמוד לימודים קלאסיים, אך כעבור ארבע שנים נכשל בבחינות הסיום וחזר לביתו ללא תואר אקדמי. בשנת 1882 קבל משרה של פקיד במשרד הפטנטים בלונדון, והמשיך באופן עצמאי ללמוד את השפות הקלאסיות. באותה שנה התפרסם גם מאמר אקדמי ראשון שלו ב-Journal of Philosophy. בשנת 1892 מונה לפרופסור ללטינית בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
בשנת 1896 התפרסם ספר השירים הראשון שלו "נער משרופשייר" (A Shropshire Lad) לאחר שנדחה פעמים אחדות על ידי אחרים. הספר הפך במהרה לפופולרי ביותר. נאמר באותם ימים כי כל צעיר אנגלי נושא בצקלונו את תרגומו של אדוורד פיצג'ראלד ל"רובעיאת" של עומר ח'יאם, ואת ה"נער משרופשיר" של האוסמן.
בשנת 1903 התפרסם הכרך הראשון של החיבור "אסטרונומיקה" מאת המחבר הרומי מרקוס מניליוס בתרגומו של האוסמן. בשנים 1912, 1916, 1920 ו-1930 ראו אור ארבעת הכרכים הבאים. זה היה מפעל חייו בחקר התרבות הקלאסית. בשנת 1911 מונה לפרופסור ללטינית באוניברסיטת קיימברידג', והיה חבר בטריניטי קולג'. האוסמן חי ועבד בקיימברידג' עד למותו.
בשנת 1922 התפרסם ספרו השני "שירים אחרונים" (Last Poems), אך הוא לא זכה להצלחה של "נער משרופשיר". לאחר מותו פרסם אחיו לורנס את יתרת עיזבונו הפואטי בספרים "עוד שירים" (More Poems) ו"שירים נוספים" (Additional Poems).
האוסמן הלך לעולמו בשנת 1936 בקיימברידג'.
נער משרופשייר
הספר מכיל 63 שירים. משמו של הספר ניתן, אולי, לקבל רושם כי חבל שרופשייר שבאנגליה הוא מקום הולדתו ונערותו של המשורר, אך אין הדבר כך. האוסמן נולד וגדל הרחק למדי מן האזור שעליו נקרא ספר שיריו. דומה כאילו בחר לעצמו המשורר מולדת אידיאלית כמקום שממנו בא, ואין ידוע במפורש מדוע.
למרות שאחד השירים הידועים יותר מן הקובץ: "עץ הדובדבן", דומה כי ב"נער משרופשייר" המוות הוא אולי המוטיב העיקרי. הוא מופיע כמעט בכל שירי הקובץ. אף על פי שהתוצאה היא אחת - חידלון מוחלט - האוסמן דן בנושא בדרכים שונות ואף משונות. אחדות מפורשות, אחרות רק נרמזות.
שיר 1
בשיר הראשון בקובץ המוות גלום בכוח ובפועל במוטיב החייל. זוהי מעין הקדשה למלכה ויקטוריה, שציינה בשנת 1887 מלאת חמישים שנה לשלטונה, אך יש בו ביקורת נוקבת, לפיה לא די בכך שהאל ינצור את המלכה, ויש צורך במסירת הנפש של החיילים שקברותיהם פזורים ברחבי העולם. האוסמן לא היה חייל, אך שירים לא מעטים עוסקים בחיילים ובגורלם. ה'נער משרופשייר' התפרסם בשנת 1896, כלומר עוד לפני מלחמת הבורים ולפני מלחמת העולם הראשונה, היא המלחמה "הגדולה", שגבתה מן החברה האנגלית מחיר כבד ביותר, אך כבר אז שבה החייל הבריטי את תשומת לבו של המשורר.
אף על-פי שבכל אדם גלום המוות בכוח, בחיילים – הוא מוחשי ומידי יותר. בשיר 35 (למרבית השירים אין כותרת והם ידועים לפי מספרם הסודר) מוגדר גורלם של החיילים במפורש, להיות טרף לאבק השריפה - בשר תותחים המכלה את רוח האדם ומותיר את עצמותיו להלבין על פני השדות.
שיר 56
שיר 56 עשוי לתת את הרושם שהמשורר היה עריק מן הצבא. אך הוא שקל היטב את החלופות: לערוק ולמות ביום אחר ולזכות בהלוויה בזויה של עריקים, לעומת העמידה בגבורה במלחמה, שהיא העשייה הראויה, אך היא זו המזכה בכדור בראש. דעתו של המשורר הייתה בוודאי אנטי-צבאית ואנטי-מלחמתית, אך השיר הזה עשוי לתעתע מעט בקוראים שעשויים לקבל דעה הפוכה, פטריוטית. כך מתברר מתוך מכתביו של האוסמן (מכתבים, 140), שבימי מלחמת העולם הראשונה פנו אליו בבקשה לפרסם אחדים משיריו בדפדפת לחיילים בחזית, שכן היה מי שהחליף, בטעות, את הביקורת האנטי-מלחמתית שלו, ברגשות פטריוטיים כביכול.
שיר 53
גם השיר "המאהב הנאמן" (שיר מס' 53) מספר על איבוד עצמי לדעת, אך בדרך מפתיעה ביותר. מעשה השחיטה העצמית של הגבר הצעיר, בשעת האהבים עם נערתו, איננו מובן. זאת אינה אהבה נואשת, שכן הנערה מחזירה לצעיר את אהבתה, והוא גומל לה במעשה מחריד. האם אין כאן כוונה נסתרת, ואולי מסווה לאהבה מסוג אחר, אסורה, שדינה מוות?
שיר 47
בן הנגר בשיר מס' 47 הוא כמובן ישו. בעיקר חשובה ההבחנה של הנידון המעיד על עצמו כי נתלה משום שפשעו היה שהביע אהבה. הסיבה הרשמית לגזר הדין איננה נמסרת. מהי אותה אהבה? בנקודה זו הציעו חוקרים כי השיר רומז להומוסקסואליות של המשורר, שבזמנו נחשבה עדיין לחטא שיש לתת עליו את הדין. המקרה המפורסם באנגליה היה משפטו ומאסרו של אוסקר ויילד, בן זמנו של האוסמן. דומה שהמקרה הזה השאיר על האוסמן רושם עמוק.
שיר 9
הוצאה להורג היא פיתוח של המין האנושי. שיר מס' 9 מספר על הציפייה הנוראה של הנידון למוות בתליה, כאשר כל רחש או תזוזה בסביבתו מגבירים את האימה.
שיר 8
רצח אח מתואר בשיר מס' 8. הרוצח מספר על המעשה רגע לפני מנוסתו ממקום המעשה. הפרידה המוחלטת גם היא סוג של מוות, בעיקר כאשר אדם נאלץ לעזוב את מולדתו.
שירים: 27, 43, 63
סוף דרכו של אדם הוא בקבר, מוטיב שחוזר אצל האוסמן פעמים אחדות (שירים 27, 43, 63). מפתיע למדי למצוא אצל משורר ומלומד איש-רוח את הדעה שהחלק הנצחי הנותר מן האדם הוא דווקא שלד עצמותיו, ולא הישגיו הרוחניים הנשארים בכתובים.
אגודת חובבי המוזיקה
אגודת חובבי המוזיקה היא אגודה ישראלית שנוסדה בשנת 1938, במטרה לאפשר לחובבי המוזיקה הקלאסית להאזין למוזיקה קאמרית ברמה גבוהה.
היסטוריה
האגודה קמה ברחובות בשנת 1938, על ידי זאב אייזנר. באותן שנים לא היו מכשירי רדיו ברוב הבתים ורוב האנשים לא יכלו להרשות לעצמם רכישת גרמופון ותקליטים. לפיכך, מטרת האגודה הייתה דאגה לחינוך מוזיקלי לילדים והבאת אמנים מבצעים למושבה. אייזנר עסק גם בחלוקת תוכניות קונצרטים לבתי התושבים, יצר קשר עם הנגנים, קבע את תוכניות הקונצרטים ועוד.
בין תושבי רחובות היו רבים שנמלטו מגרמניה הנאצית במסגרת העלייה החמישית, זו שהביאה את נגני התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית מייסודו של ברוניסלב הוברמן. תושבים חדשים אלה ראו במוזיקה הקלאסית חלק בלתי נפרד מתרבותם ומחייהם. ביניהם הייתה משפחת הבר-שיים, שבביתם היו שני פסנתרים. בנם למד נגינה בפסנתר אצל מיכאל טאובה, מנהל התזמורת הארץ-ישראלית בתל אביב.
ב-30 במרץ 1963 נערך קונצרט של ילדי רחובות לרגל יובל לייסוד האגודה. בפרס השני זכה החלילן אבנר בירון, בן ה-14. שופטי התחרות היו אלכסנדר אוריה בוסקוביץ', אליס פניבש-רוזנברג, אורי שוהם ומטעם האגודה, ד"ר לווינסון ויחיאל פלדי.
ב-1953 הופיע ברחובות הכנר יאשה חפץ, שוויתר על שכרו ותרם אותו לקידום המוזיקה ברחובות.
חוק שירותי הדת היהודיים
חוק שירותי הדת היהודיים [נוסח משולב], תשל"א-1971 הוא חוק המסדיר את הקמתן והפעלתן של מועצות דתיות, ואת רכישתן של חלקות קבר בישראל.
רקע - הקמת המועצות הדתיות
רעיון המועצה הדתית נוסד כשני עשורים לפני הקמת המדינה במסגרת כנסת ישראל, שמה הרשמי של העדה היהודית המוכרת בארץ ישראל. בינואר 1927 אישר הנציב העליון את "תקנות כנסת ישראל", שקבעו את הקמתם של כמה מוסדות במסגרתה של העדה היהודית: במישור הארצי – אספת הנבחרים, הוועד הלאומי ומועצת הרבנות הראשית, ובמישור המקומי – ועדי הקהילות, לשכות הרבנות המקומית ומועצות השחיטה. מועצות שחיטה אלו הן למעשה הגלגול הראשון של המועצות הדתיות. בשנת 1935, לאחר מאבקים פוליטיים ממושכים של הרבנות הראשית לטובת אוטונומיה לשירותי הדת, הוחלט להקים מועצות דתיות במסגרת ועדי הקהילות של כנסת ישראל. סמכויות הטיפול והפיקוח על כל העניינים הדתיים של הקהילה נמסרו להן, ובשנת 1937 אף נקבע תקנון כולל למועצות הדתיות. למרות זאת בפועל היו הבדלים גדולים בין הקהילות באופן הפעלתם של שירותי הדת הן לפני קבלת התקנות הן עם תחולתן. ברוב היישובים הקטנים – ואף באחדים מהגדולים – לא הוקמה מועצה דתית, והרשויות המקומיות או ועדי הקהילה הם אלה שסיפקו את שירותי הדת. מצב זה השתנה לאחר קום המדינה, עת יוסדו ברוב היישובים היהודיים מועצות דתיות לאספקת שירותי דת.
היסטוריה חקיקתית
חוק תקציבי השירותים הדתיים היהודיים, התש"ט-1949 אושר בכנסת הראשונה באוגוסט 1949, וניתן לו תוקף למפרע מ-1 באפריל 1949 (מועד תחילתה של שנת הכספים). החוק בא להבטיח את המשך תקצובן של המועצות הדתיות, מתקציב המדינה ומתקציבן של הרשויות המקומיות. במהלך השנים תוקן החוק 15 פעמים, ונוספו בו כללים להקמתן של מועצות דתיות ולחידוש הרכבן.
בשנת 1971 קבעה ועדת החוקה, חוק ומשפט נוסח משולב לחוק, תוך החלפת שמו לשם הנוכחי, חוק שירותי הדת היהודיים [נוסח משולב], תשל"א-1971. מאז ועד תחילת שנת 2020 תוקן החוק 23 פעמים, ונוספו בו סעיפים המסדירים את הפיקוח על תקציב המועצה הדתית וכללים לקביעת התשלום בעד אחדים משירותיה של המועצה הדתית.
הוראות החוק
החוק מסדיר את הקמתן והפעלתן של מועצות דתיות ברשויות המקומיות. המועצה מוקמת על ידי השר לשירותי דת. השר קובע את מספר חברי המועצה, ובלבד שלא יעלה על מספר חברי הרשות המקומית. המועצה מורכבת מנציגיהם של שלוש רשויות: הרשות המקומית, השר לשירותי דת והרבנות המקומית. כל רשות מציעה את מועמדיה וביחד הן מקיימות הערכה של כל מועמדים המוצעים. כל מקרה שבו נתגלו חילוקי דעות בין שלוש הרשויות, יובא להכרעת ועדת השרים, ועל החלטתה רשאי שר לערער לפני הממשלה. חידוש הרכב המועצה וההודעה על כך מוטלים על השר, כמפורט ב. עד לשנת 1988 מונו רק גברים למועצות הדתיות, אך בעקבות בג"ץ שקדיאל נגד שר הדתות, שבו קבע בג"ץ שגם נשים יכולות לכהן כחברות במועצות הדתיות, מונתה לאה שקדיאל כחברה ראשונה במועצה דתית. גם לאחר פסק דין זה, נשים הן מיעוט במועצות הדתיות. בשנת 2004 נבחרה אישה לראשונה לעמוד בראש מועצה דתית בכפר סבא, עורכת הדין סמדר גרוס, בתמיכתו של ראש העיר יהודה בן חמו, אך בעקבות לחצים שהופעלו עליה נאלצה לפרוש כעבור תשעה חודשים.
המועצה הדתית מוסמכת לספק שירותי דת ליהודים ולשם כך היא נדרשת לטפל בחוזים, להחזיק רכוש ולרכוש ציוד. השירותים המסופקים על ידי המועצה הדתית הם בעלי אופי דתי מנהלי, המועצה הדתית אחראית על מתן שירותים אלו ולא על הכרעה הלכתית דתית בקשר אליהם - על המועצה וחבריה לפעול לפי פסיקת הרבנות המקומית והרבנות הראשית לישראל, בכל עניין שבתחום תפקידיה וסמכויותיה של המועצה הדתית.
החוק קובע כי רב עיר יהיה נתון לשיפוטו של בית דין משמעתי, שימונה על ידי מועצת הרבנות הראשית לישראל. רב עיר לא יקבל כל תמורה או טובת הנאה אחרת לבד ממשכורתו בעד טקסי נישואין שערך.
החוק קובע כללים לרכישת חלקת קבר בחיים בבית עלמין שבו רשות מקומית, מועצה דתית או חברה קדישא מטפלת בקבורת נפטרים במסגרת מתן שירותי דת יהודיים. החוק מסמיך את השר לשירותי דת לקבוע כללים למתן שירותים הקשורים להלוויה, לקבורה ולמשפחות אבלות וכן תעריפים לשירותים כאמור ולהקמת מצבות.
תקנות
מכוח החוק הותקנו התקנות הבאות:
פטדה
פִּטְדָה היא האבן השנייה בטור הראשון בחושן הכהן הגדול, והיא מיוחסת לשבט שמעון.
הפטדה במקורות
אבן ה'פטדה' נזכרת בתנך במספר מקומות, ובכולם היא נזכרת כאבן יקרה:
זיהוי
מאחר שאין במקורות פרטים מזהים לאבני החושן, הרי שאין לדעת לאיזו אבן חן התכוונו ואפילו מה היה צבעה.
פרופ' חיים רבין העיר במאמרו כי המילה "פטדה" לקוחה מסנסקריט ולא מלשון שמית משום שבשפות השמיות אין מלה קרובה קרבה אטימולוגית לפטדה, צימוד ט'+ד' נדיר בשפות השמיות ומכאן שאין "פטדה" מלה עברית במקורה. בסנסקריט "פִּטַה" משמעותה - "צהוב", אך יש הסבורים שגם בסנסקריט המלה "pita" היא שאולה. ייתכן אפוא שהן העברית והן הסנסקריט קיבלו אותה ממקור משותף.
ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן
השייח' ח'ליפה בִּן זָאיִד אָאל נַהְיָאן (בערבית: خليفة بن زايد آل نهيان; ) היה נשיא איחוד האמירויות הערביות והאמיר של אבו דאבי. הוא נחשב לאחד המנהיגים הערבים הבולטים ביותר, ובשנת 2013 דורג על ידי המגזין "פורבס" במקום ה-33 ברשימת 100 האנשים המשפיעים בעולם. הונה של משפחת אאל נהיאן מוערך בלמעלה מ-150 מיליארד דולר.
לפני העלייה לשלטון
ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן נולד בקאסר אל-מוואג'י, בעיר אל-עין שבאמירות אבו דאבי, שהייתה אז תחת מנדט בריטי. אביו זאיד בן סולטאן אאל נהיאן מונה בשנת 1966 לשליט האמירות, וח'ליפה, שהיה בנו הבכור מתוך 30 צאצאים משבע נשותיו, מונה ליורשו ב-1 בפברואר 1969. אמו, שייח'ה הסה, בת השייח' מוחמד בן ח'ליפה אאל נהיאן, מתה ב-28 בינואר 2018.
תאריו
ב־1971, מיד לאחר קבלת מדינות המפרץ את עצמאותן מידי הבריטים, אאל נהיאן מונה לראש ממשלת אבו דאבי וגם לתפקידי שר ההגנה ושר האוצר, כל זאת תחת שלטון אביו. בעקבות הקמת הממשלה המשותפת של איחוד האמירויות מונה אאל נהיאן לסגן שני לראש ממשלת הפדרציה. במאי 1976 הפך לממלא מקום מפקד הכוחות של צבא האמירויות, תחת אביו ששימש כנשיא.
מלכותו
אאל נהיאן ירש את תפקיד הנשיא ב־3 בנובמבר 2004 לאחר שאביו, זאיד בן סולטאן אאל נהיאן מת. ב-2010, בעקבות המשבר הכלכלי בעולם, שפקד גם את דובאי וגרם לה לחובות של מילארדי דולרים, הזרים אאל נהיאן כסף רב אל קופת האמירות. כדי להודות לו קראה דובאי על שמו את הבניין הגבוה בעולם: שמו של בורג' דובאי שונה לבורג' ח'ליפה.
חיים אישיים
לאאל נהיאן שמונה ילדים מאשתו שמסה בינת סוהאיל אל מרזורואי.
היה ידוע בתחביביו כמו ספורט, רכיבת סוסים ומרוצי גמלים.
לאאל נהיאן כ-270 דונם במאהה, האי המרכזי של איי סיישל, בו בנה בראש הר אחוזה בת שבע קומות. תושבי המקום טוענים כנגדו שהבנייה גרמה נזק חסר תקנה להיצע המים, ודורשים פיצוי בכ-10 מיליון דולר.
עם פטירתו ב-13 במאי 2022, הורדו הדגלים לחצי התורן, התקבלו דברי הספד ממנהיגים בכל רחבי העולם, הוכרזה תקופת אבל של 40 יום והפסקת העבודה בכל משרדי הממשלה והמגזר הפרטי למשך שלושה ימים.
שארלוט אגלאה ד'אורליאן
שארלוט אגלאה ד'אורליאן (בצרפתית: Charlotte Aglaé d'Orléans; 20 באוקטובר 1700 - 19 בינואר 1761), הייתה בתו של פיליפ השני, דוכס אורליאן ואשתו של פרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה.
ביוגרפיה
לבסוף, ב-11 בפברואר 1720 התחתנה שרלוט אגלאה עם פרנצ'סקו ד'אסטה, נסיך מודנה בנישואים באמצעות שליח, וב-21 ביוני נערך טקס הנישואים הרשמי במודנה, ונדונייתה עמדה על 1.8 מיליון ליברות. זמן קצר לאחר החתונה חלתה שרלוט אגליאה באבעבועות שחורות ונטתה למות, ואף הוזמן אליה כומר שיתן לה את הסקרמנטים האחרונים, אולם במפתיע היא התאוששה ושבה לאיתנה. מצבם הכלכלי של שרלוט אגלאה ובעלה לא שפר עליהם, ובשנת 1727 הם נסעו לתקופה קצרה לצרפת, שם היא הרגישה לא רצויה, ובשנת 1728 הם עברו להתגורר בגונובה.
במהלך מלחמת הירושה הפולנית נכבשה דוכסות מודנה על ידי הצבא הצרפתי, ובשל כך הם נאלצו לעבור לבולוניה. בשנת 1734 הם נסעו שוב לפריז, אולם אמה ואחיה לא התייחסו אליה כלל. במהלך שהותה בצרפת התגלע ויכוח בינה לבין אחותה לואיז אליזבת ד'אורליאן, אולם משפחתה צידדה באחותה והתייצבו נגדה. אף על פי כן שרלוט אגליי העדיפה את החיים בצרפת, וניסתה להישאר שם כמה שיותר זמן. בשנת 1737 מת חמיה רינלדו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה, ובעלה עלה לשלטון במקומו, אולם למרות זאת היחס אליה ממשפחתה לא השתנה. בקיץ 1739 חזרה שרלוט אגלאה למודנה, ופתחה בטיפוח חצרה וחיי התרבות בה. במהלך מלחמת הירושה האוסטרית ברחה שוב שרלוט אגליי לצרפת, ושהתה שם תקופה ארוכה, שבמהלכה היא חיתנה שתיים מבנותיה עם נסיכים צרפתיים, ותפסה עמדה פוליטית בחצר המלוכה.
לאחר תום מלחמת הירושה האוסטרית ביקש פרנצ'סקו שוב ושוב מאשתו לחזור אליו למודנה, אך שרלוט אגלאה הערימה שוב ושוב מכשולים על כך, משום שלא רצתה לוותר על החיים הזוהרים והנוחים בוורסאי. כשחזרה לבסוף למודנה בשנת 1759, בעלה, שלא האמין שיראה אותה שוב, ניהל מערכת יחסים עם האלמנה מארזה סימונטי, תרזה די קסטלברקו. הדוכסית נשארה רק חודשיים במודנה וחזרה לצרפת, שם היא בילתה את שנותיה האחרונות לפני שמתה כשהיא חולה וסובלת מדיכאון ב-19 בינואר 1761.
איסור דבוק
איסור דבוק הוא מושג הלכתי בהלכות איסור והיתר, שפירושו הוא, שאמנם כל איסור שנופל בקדירה מתבטל בששים, אך חתיכת היתר הדבוקה לחתיכת האיסור, נאסרת למרות שיש בשאר התבשיל ששים. (אם אין בה לבדה שישים), דין זה יוצר חומרא משמעותית בדיני ביטול ברוב וביטול בששים. ולא מספיק לשער בפשטות ששים, אלא מפרידים בין מה שדבוק לשאר התבשיל.
לפעמים זה משליך לדין חנ"נ ואז אף נהפכת חתיכת ההיתר לאיסור בפני עצמו. וכדי להתירה צריך כמות של פי שישים כנגד כל חתיכת ההיתר שנאסרה.
איסור זה אינו מוסכם ושנוי במחלוקת הפוסקים.
מקור הדין
מקור דין דבוק הוא בדברי רש"י (חולין קט א) שמשווה דין חתיכה נעשית נבלה במקרה שטיפת חלב נפלה על החתיכה למקרה של דבוק.
לעומתם רבים מהפוסקים חולקים על דין זה וסוברים שאין צריך לשער כנגד כל חתיכת ההיתר אלא רק כנגד חתיכת האיסור. בין פוסקים אלו הרשב"א, הטור והשולחן ערוך (סימן עב סעיף ג').
טעם האיסור
באחרונים נמצאו ב' הסברים לדין זה שחתיכת ההיתר נעשית נבלה.
א. שמכיוון שהאיסור דבוק בה, ממילא חתיכת ההיתר ממהרת לבלוע מהאיסור לפני התפשטות האיסור בכל החתיכות, ולכך אין להתייחס לריבוי החתיכות אלא יש להתייחס אליה בנפרד  (שם ב-ב"ח, פרישה, לבוש, ש"ך).
ב. איסור זה נובע מחשש שמא יוציאו לרגע את חתיכת ההיתר שהאיסור דבוק בה ואז כבר לא יהיה לחתיכת ההיתר מגע עם שאר ההיתר, ובגלל שאין בה שישים כנגד האיסור הדבוק בה, תעשה כל חתיכת ההיתר נבלה וכאשר יחזירו את החתיכה בחזרה לקדירה לא ידעו שעכשיו יש כאן איסור בשיעור גדול יותר מלפני שהוציאו את החתיכה (שם ב-סמ"ק, או"ה הארוך, ד"מ, ט"ז, ביאור הגר"א)
ההבדל בין הטעמים
האחרונים כתבו שהבנת טעם דין זה, משליך למקרים מסוימים לדוגמה:
במקרה והאיסור הדבוק איסורו מדרבנן, הכלל אומר ספק דרבנן לקולא ולכן לטעם השני לא נחיל עליו דין דבוק. אולם לטעם הראשון כן.
סוגי הדבוק
בפוסקים מובא דין זה לגבי כמה דינים כגון לב וכבד שלא הוכשרו ונשארו דבוקים בעוף, תולעת בפרי ובשלו את הפרי ביחד עם התולעת, בצק העוטף בשר אסור ועוד. מדבריהם עולה שיש כמה סוגי דבוק
אדלגונדה, נסיכת בוואריה (1870–1958)
אדלגונדה, נסיכת בוואריה (בגרמנית: Adelgunde von Bayern, 17 באוקטובר 1870 - 4 בינואר 1958), הייתה בתו של לודוויג השלישי, מלך בוואריה ואשתו של וילהלם, נסיך הוהנצולרן.
ביוגרפיה
אדלגונדה נולדה ב-17 באוקטובר 1870 במינכן, ללודוויג, נסיך בוואריה ולמריה תרזה מאוסטריה-אסטה, בתם של פרדיננד קרל ויקטור, ארכידוכס אוסטריה-אסטה ואליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה. בשנת 1913 עלה אביה לשלטון, לאחר הדחת בן דודו אוטו, מלך בוואריה, והוכתר כלודוויג השלישי, מלך בוואריה.
ב-20 בינואר 1915 התחתנה אדלגונדה עם וילהלם, נסיך הוהנצולרן, שהיה אלמן מאשתו הראשונה מריה תרזה, נסיכת שתי הסיציליות. לבני הזוג לא נולדו ילדים, ובשנת 1927 מת וילהלם. לאחר מותו השקיעה אדלגונדה את זמנה בבוטניקה, בספרות ובמוזיקה, וב-4 בינואר 1958 מתה אדלגונדה בביתה בזיגמרינגן.
אגם קטיף
אגף קטיף היה אגם ששכן בסמוך לחופי גוש קטיף והיה ממקומם בצמוד למדרשת הדרום ומלון חוף הדקלים.
בסמוך לאגם שכנו מספר מקומות פנאי נוספים בהם חוות סוסים, מסעדת "המרפסת הכחולה" שהוקמה על ידי שלמה אזולאי, מזכיר היישוב דוגית.
היסטוריה
בעקבות היותו של האגם מקום מרכזי בתרבות יישובי גוש קטיף, התקיימו במקום בכל שנה אירועי יום העצמאות שכללו מופעים, הפנינג ושירות. בין היתר במקום החלה לראשונה מסורת "חגיגות הזמר בקטיף", מסורת זו התחילה להתקיים בשנת 1986, המסורת צוינה מדי ט"ו באב והייתה אירוע מוזיקלי מרכזי בגוש קטיף. גם לאחר פינוי הגוש צוין האירוע מספר פעמים בבאר גנים ובניצן וזאת לאחר פנייה של המרכז להנצחת מורשת גוש קטיף וצפון השומרון שביקש מהמועצה האזורית חוף אשקלון לחדש את המסורת שהתקיימה בגוש מדי שנה ובעקבות כך אף שונה שם האירוע ל"חגיגות הזמר קטיף – חוף אשקלון".
במהלך המחאה נגד ביצועה של תוכנית ההתנתקות עלה לכותרת האגם מספר פעמים, כך למשל כאשר התקיימה עצרת נגד הפינוי המתכונן של הגוש שהתקיים במדשאה שבסמוך לאגם פורסם כי עשרות השתתפו במחאה בהם אף פעיל הימין ואחיו של רוצח ראש הממשלה, חגי עמיר, נוכחתו של עמיר הובלטה והוזכרה רבות בכלי התקשורת.
באוקטובר 2004 היו במדשאות האגם כאלפי בני נוער ב"ליל הלימוד" שהיה בלילה של הושענא רבה באגם קטיף ונכח שם הרב מוטי אלון, ליל הלימוד היה רעיון שיזמו והפיקו נוער גוש קטיף שהחליט להרים אירוע שיוכל להביא תומכים נוספים שימחו על כוונת הממשלה לפנות את הגוש ואת תושביו. כמה חודשים לאחר מכן התקיימה במקום הפגנה נוספת בה השתתפו מפגינים רבים בהם הפוליטיקאים אפי איתם, בנצי ליברמן ואף הזמר אריאל זילבר שהופיע בעת ההפגנה.
מחאה מתקשורת נוספת שהתקיימה ביום העצמאות של 2005 והיו בה כ-80 אלף איש אשר מחו על פינוי גוש קטיף במסגרת "תוכנית ההתנתקות", העצרת החלה כצעדת מחאה שהתחילה מנווה דקלים, עבר ביישוב שירת הים והסתיימה באגם קטיף. מלבד המחאה היה באגם גם אירוע יום עצמאות שכלל הפנינג והופעות של תזמורות וזמרים. במחאה נכחו מספר אישים במערכת הפוליטית בהם השר לענייני ירושלים, נתן שרנסקי, שר הבינוי והשיכון, אפי איתם, שר התיירות בני אלון, סגן השר במשרד ראש הממשלה יצחק לוי וכן סגן שר החינוך, התרבות והספורט, צבי הנדל (שהיה בעצמו תושב גוש קטיף) וכן פוליטיקאים בכירים נוספים.
בסופו של דבר האגם ננטש עם ביצוע תוכנית ההתנתקות בקיץ 2005.
נרסיס מרטי פילוסיה
נרסיס מרטי אי פילוסיה (בקטלאנית: Narcís Martí i Filosia, לעיתים נקרא בשם הספרדי "נרסיסו" (Narciso); נולד ב-15 בספטמבר 1945 בפלפרוז'ל שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי-קטלאני ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי ונודע בשם מרטי פילוסיה (חיבור שמות המשפחה האבהי והאמהי). מרטי פילוסיה שיחק במשך רוב הקריירה שלו בברצלונה והוא היה חלק מהסגל שלה בין 1966 ל-1975, אך במשך רוב תקופתו שם מילא תפקיד משני.
קריירה
מרטי פילוסיה החל את הקריירה שלו בקונדל, קבוצה מהעיר ברצלונה שבעברה שימשה קבוצת מילואים של ברצלונה ובאותן שנים שיחקה בליגה השלישית. בעונת 1964/1965 עזר לקונדל להעפיל לליגה השנייה מהמקום הראשון בביתה. בעונת 1965/1966 שותף ב-28 משחקים בהם הבקיע 16 שערים, כולל צמדים לרשתן של הקבוצות ספורטינג חיחון וריאל סוסיאדד. בגביע הספרדי הבקיע בסיבוב הראשון צמד במשחק מול טנריפה ועזר לקבוצתו להעפיל לסיבוב השני, גם שם הבקיע שער, לרשתה של אתלטיק בילבאו, שהדיחה את קונדל בתוצאה המצטברת 6-2.
בקיץ 1966 עבר לברצלונה, מהבכירות שבכדורגל בספרד, אותה אימן רוקה אולסן הארגנטינאי. בספטמבר זכתה הקבוצה בגביע ערי הירידים, אך מרטי פילוסיה לא לקח חלק במשחקי הגמר נגד ריאל סרגוסה. את הבכורה ערך ב-16 באוקטובר, בהפסד 2-0 בדרבי מול אספניול. אולסן שיתף את מרטי פילוסיה במשחק אחד נוסף, בסיבוב הראשון של גביע ערי הירידים לעונת 1966/1967. גם מחליפו של אולסן, סלבדור ארטיגס, מיעט לשתף את מרטי פילוסיה. הוא אף הושאל חזרה לקונדל לתקופה קצרה בתחילת 1968, ולאחר ששב הוא פתח בשני משחקי הסיבוב הראשון של הגביע הספרדי נגד ספורטינג חיחון. מרטי פילוסיה כבש שער במשחק הראשון ועזר לברצלונה להעפיל לסיבוב הבא עם ניצחון בתוצאה המצטברת 5-2. מעבר למשחקים אלה, מרטי פילוסיה לא שיחק בשלבים הבאים של הגביע, וברצלונה זכתה בתואר הודות לניצחון 1-0 בגמר על ריאל מדריד.
לקראת סוף עונת 1968/1969, עדיין עם ארטיגס כמאמן, החל מרטי פילוסיה לשחק בעקביות במשחקי הקבוצה. הוא פתח ב-8 משחקי ליגה, וב-23 במרץ 1969 הבקיע את שער הליגה הראשון בקריירה שלו, בניצחון 4-1 על דפורטיבו לה קורוניה. בנוסף, פתח בשני משחקי חצי גמר גביע מחזיקות הגביע נגד פ.צ. קלן. לאחר שהמשחק הראשון הסתיים בתיקו 2-2, הבקיע מרטי פילוסיה בגומלין, ברצלונה ניצחה 4-1 ועלתה לגמר, בו לא לקח חלק וברצלונה הפסידה לסלובן ברטיסלאבה. בסיבוב הראשון של גביע ערי הירידים לעונת 1969/1970 כבש צמד לרשתה של בולדקלובן 1913, אך ארטיגס וכן מחליפו הזמני ז'וזפ סגר לא העניקו למרטי פילוסיה הזדמנויות נוספות לשחק. רק לאחר הגעתו של ויק בקינגהאם האנגלי בדצמבר 1969 הפך מרטי פילוסיה לשחקן משמעותי יותר בקבוצה. הוא פתח בשני משחקי גביע ערי הירידים נגד אינטר מילאנו, שהדיחה את ברצלונה, וכן ב-11 מ-14 משחקי הליגה בהם היה בקינגהאם אחראי על הקבוצה. בתקופה זו כבש 4 שערים, בהם שער ניצחון במשחק מול סלטה ויגו וצמד בניצחון 5-1 על ריאל מיורקה ב-22 במרץ 1970.
עם בקינגהאם כמאמן פרח מרטי פילוסיה במדי ברצלונה. הוא נתן למרטי פילוסיה לשחק קרוב יותר לשער, כמעין חלוץ שני לצדו של קרלס רשאק. מרטי פילוסיה השתמש ביכולותיו הפיזיות - הגובה והקפיצה שלו - כדי לבשל או להבקיע שערים בנגיחות. עונת 1970/1971 הייתה הפורייה ביותר בקריירה שלו כשחקן ברצלונה. הוא השתתף ב-29 מ-30 משחקי הליגה, בהם הבקיע 6 שערים, כולל צמד בדרבי בו ניצחה ברצלונה את אספניול 3-0 ב-17 באוקטובר 1970. הוא עזר לברצלונה לסיים כסגנית האלופה וכן לזכות בגביע הספרדי, אם כי הוא לא שותף במשחק הגמר בו גברה ברצלונה על ולנסיה. לאחר סיום העונה הוחלף בקינגהאם ברינוס מיכלס ההולנדי, שאמר למרטי פילוסיה שלא ישתף אותו באותה רמה כמו בקינגהאם. מרטי פילוסיה ביקש להשתחרר מהמועדון אך נענה על ידי הנהלתו בסירוב. אכן, חלקו של מרטי פילוסיה בעונת 1971/1972 היה קטן - הוא פתח ב-4 משחקי ליגה ונכנס כמחליף ב-6 נוספים מבלי להבקיע.
בעונת 1972/1973 השתפר מעמדו פעם נוספת. ב-22 באוקטובר 1972, במשחק הליגה נגד אתלטיק בילבאו, כבש את השער הראשון במשחק בדקה ה-83, אך מספר דקות מאוחר יותר הורחק בכרטיס אדום, בפעם השנייה והאחרונה בקריירה שלו. ברצלונה ניצחה בכל זאת 1-0. במחזור האחרון של העונה, נגד ריאל סרגוסה ב-20 במאי 1973, הבקיע מרטי פילוסיה את השער הראשון במשחק בדקה ה-59, אך 4 דקות מאוחר יותר כבש שער עצמי לרשת קבוצתו, והמשחק הסתיים בתיקו 1-1. בסך הכול הבקיע בעונה זו 5 שערי ליגה ב-25 משחקים בהם שותף, והוא עזר לברצלונה לסיים במקום השני. בסוף העונה התירה התאחדות הכדורגל הספרדית החתמת שחקנים זרים, ולכן ברצלונה החתימה את הוגו סוטיל ויוהאן קרויף במהלך הקיץ, מה שהביא לכך שמרטי פילוסיה נדחק החוצה מהרכב הקבוצה. אף על פי כן, הוא נשאר בקבוצה שנתיים נוספות בהן ערך הופעות בודדות, רובן כמחליף. ברצלונה זכתה באליפות בעונת 1973/1974 אך כאמור חלקו של מרטי פילוסיה בכך היה מזערי.
סינפסין
סינפסין (Synapsin) היא משפחת חלבונים ייעודית לסינפסות של תאי עצב, המתבטאת בכל מערכות העצבים של בעלי החוליות. חלבוני סינפסין מעורבים בוויסות ובבקרה של נדידת שלפוחיות סינפטיות לעבר האזור הקדם-סינפטי בזמן פעילות עצבית חזקה או מתמשכת אשר דורשת ניצול של כל מאגרי השלפוחיות שבתא העצב.
עובדים זרים בישראל
מרבית המדינות במערב מספקות רישיונות שהייה זמניים למספר מוגבל של מהגרי עבודה בהתאם לצורכיהן, על מנת למלא מחסור בכוח עבודה במגזרי תעסוקה אשר אינם אטרקטיביים עבור אזרחיה המקומיים, בעיקר בשל השכר הנמוך אך גם בשל רתיעה תרבותית מעבודות מסוימות. בנוסף לכך, אחוז ניכר מכלל מהגרי העבודה במרבית ערי המערב שוהים ועובדים בהן ללא רישיון. מדינות שונות נוקטות בגישות שונות כלפי מהגרי העבודה חסרי רישיונות (המתועדים והבלתי-מתועדים) אשר חיים במרחב הריבוני שלהן: החל ממדיניות – מוצהרת בלבד או מעשית - של הרחקה מהמדינה (למשל בספרד ובישראל), וכלה בשיתוף פעולה עם מהגרי העבודה, ארגוניהם ומנהיגיהם על מנת לשפר את תנאי חייהם כפי שנעשה בהולנד ובשוודיה. נכון לשנת 2016 שהו בישראל 84,485 עובדים זרים חוקיים, ובנוסף 15,660 עובדים זרים שפג תוקף רישיונם ולא עזבו את ישראל, ו-75,000 תיירים שנכנסו לישראל ולא יצאו ממנה וכעת מוגדרים שוהים בלתי חוקיים בה.
רישיונות לעובדים זרים
תכלית אמצעי הסדרה היא לפקח על המשק הישראלי ולמנוע תחרות בלתי רצויה של עובדים זרים מול אזרחי המדינה על מקומות העבודה, והוצאת כסף מהמדינה למדינות זרות היות שמרבית העובדים הזרים נוהגים לשלוח שכרם למשפחותיהם בארצות המוצא.
עובד זר מוגדר בחוק עובדים זרים כ"עובד שאינו אזרח ישראל, או תושב בה". הגדרה זו מורכבת משני יסודות: היותו של האדם "זר", והיותו "עובד" – כלומר אדם המבצע עבודה כלשהי בישראל, להבדיל מאדם המבקר בארץ שלא למטרת עבודה. עובד זר זקוק ל-3 דברים:
מדובר בשלושה סוגי אישורים, שההליכים להסדרתם מורכבים משמעותית מהליך הסדרת רישיון שהייה מסוג תייר. מעסיק המקבל עבודה מעובד זר שלא כדין, צפוי בנסיבות מסוימות לענישה פלילית, לקנסות מנהליים, ואף לסגירה מנהלית של עסקו למשך שבועיים. תייר המבקר לצורך פגישות עסקים צפוי להרחקה מישראל אם ביצע עבודה כלשהי בישראל עבור מעסיק ישראלי בלא שניתן היתר להעסקתו ובלא שהוא מחזיק ברישיון עבודה מסוג ב-1, אף אם נכנס לישראל באשרת תייר תקפה.
מדינת ישראל החלה להעניק רישיונות שהייה ועבודה לעובדים זרים החל משנות ה-70 של המאה ה-20, בתחילה היו אילו אישורים לעובדים במסעדות אתניות בעיקר מסין, הונג קונג ותאילנד וכן לעובדי משק בית ומטפלים בעיקר מהפיליפינים, מספרם של עובדים אילו לא היה גבוה.
מאמצע שנות ה-80 החלו להגיע גם עובדים חקלאיים בתחילה מגאנה ואחר כך מתאילנד בשנים אלה לא הוצאו אישורים עבורם מאחר שהם הגיעו ארצה כמתנדבים. מתחילת שנות ה-90 החל שירות התעסוקה להמליץ בפני משרד הפנים על מתן אישורי עבודה גם לפועלי בנין ועובדי חקלאות לאחר שהוברר כי ה"מתנדבים" בחקלאות אינם אלא עובדים לכל דבר ועניין.כל זאת על מנת שישמשו כוח עבודה משני שיחליף את העובדים הפלסטינים, שעבודתם בישראל נפסקה עקב הסגרים שהוטלו באופן תכוף בעקבות האינתיפאדה. לאור מדיניות חדשה של הממשלה, בעקבות הסכמי אוסלו, הוחרפו ההגבלות על כניסתם של פלסטינים לתחומי הקו הירוק, ובמקומם החלו להגיע מהגרי עבודה מארצות שונות, בעיקר: רומניה, תאילנד, סין, מערב אפריקה, דרום אמריקה והפיליפינים. מהגרי עבודה אלו החלו להוות כוח עבודה משמעותי בבינוי, וחקלאות, גם מספרם של עובדי משק הבית והסיעוד מחוץ לישראל הלך וגדל משנה לשנה.
מספר רישיונות שהייה ועבודה, הניתנים למהגרי עבודה באופן רשמי על ידי המדינה, משתנה משנה לשנה, בהתאם לצורכי המדינה. רישיונות אלה תקפים לתקופה מוגבלת, והם ניתנו בהתאם לחוק הכניסה לישראל, התשי"ב-1952 וסעיף 35א לחוק שירות התעסוקה. על פי חוק הכניסה לישראל, שר הפנים הוא בעל הסמכות למתן אשרות כניסה ורישיונות שהייה לעובדים. על פי חוק שירות התעסוקה, עובדים זרים מחויבים גם בהמלצה מטעם שירות התעסוקה. על כן, ההמלצות ניתנו, עד להקמת רשות ההגירה, על ידי שירות התעסוקה ובמקרים מיוחדים, לאחר קבלת חוות דעתם של גורמים רלוונטיים תוקף ההיתרים היה כפוף לאישור של מינהל האוכלוסין במשרד הפנים והם ניתנו למעסיק ולא לעובד עצמו.
פילוח רישיונות עובדים זרים בישראל לפי ענף
משקף עובדים זרים שהחזיקו רישיון עבודה בתוקף. הפילוח אינו כולל עובדים לא חוקיים, מסתננים ונתינים זרים נוספים שלא יצאו במועד מישראל. הנתונים נלקחו מהדו"ח השנתי של רשות ההגירה והאוכלוסין.
הסדר הכבילה
הרישיון לעבוד ולהתגורר בישראל היה מותנה בכך שהעובד יועסק אך ורק אצל המעסיק שהזמין אותו. בשל כך מוטבע שמו של המעסיק בדרכון של העובד, והוא אינו יכול לשמור על מעמדו החוקי מבלי לעבוד אצל אותו המעביד, וכן אינו רשאי לעבוד בעבודה נוספת. אם יחדל לעבוד אצל אותו המעביד, או שיימצא כי עבד בעבודה נוספת, יישלל מעמדו החוקי, והעובד יידרש לצאת את הארץ. אם לא יעשה כן, היה מורחק על ידי יחידת אכיפה לזרים ומשטרת ההגירה - הגופים שהיו פעילים ומאז פורקו והועברו לרשות ההגירה. לפיכך הסדר זה כבל את העובד למעביד שהזמין אותו.
בבג"ץ קו לעובד נגד ממשלת ישראל שניתן ב-30 במרץ 2006, נפסק כי ההסדר אינו חוקי, וכי אין לקשור בין חוקיות שהיית העובד בישראל, לבין עבודתו אצל המעסיק שהזמינו. נקבע שההסדר פוגע בזכויות יסוד של העובד - בחופש הבחירה עם מי להתקשר בחוזה עבודה, בפגיעה באפשרותו לשאת ולתת על תנאי עבודתו, משכורתו, וזכויותיו. ביקורתו של השופט אדמונד לוי על ההסדר הייתה חריפה, ובין היתר כינה הסדר זה "מעין עבדות בגרסה מודרנית" בחסות המדינה. למדינה ניתנה ארכה בת שישה חודשים לגיבוש הסדר חדש.
באוגוסט 2008, כשנתיים וחצי לאחר שניתן פסק-הדין בעניין הסדר הכבילה, פנו ארגוני זכויות אדם לבית-המשפט העליון בנושא, בבקשה שיקבע שהמדינה מבזה את בית-המשפט בכך שהיא מפרה את הוראות פסק-הדין. בנובמבר אותה השנה, כתב השופט לוי כי המדינה בזתה את פסק הדין של בג"ץ בכך שלא טרחה לבטל את הכבילה. "חרף חלוף השנים טרם מילאו המשיבים אחר פסק דינו של בית משפט זה, ונדמה כי מיותר להדגיש את חומרתו של עניין זה, ובעיקר את המסר שהוא משגר לבעלי דין ש"ייחוסם" פחות מזה של המשיבים", כתב השופט לוי, והוסיף כי "אנו רואים בחומרה מחדל זה עמו לא נוכל להשלים, במיוחד נוכח טענתם של העותרים כי הסדרי הכבילה מוסיפים להתקיים, ועובדים זרים מוכרזים כשוהים בלתי חוקיים ונכלאים רק משום שהחליטו לעזוב את מעסיקם".
בעקבות בג"ץ הכבילה המדינה הפסיקה לרשום את שמו של המעסיק בדרכונו של העובד הזר, והתאפשר ניוד חופשי של העובדים בין מעסיקים המחזיקים בהיתר העסקה פנוי, אולם ניוד עובדים בין הענפים השונים עדיין אסור (לדוגמה מחקלאות לבניין וכדומה).
הסדרת העסקתם של עובדים זרים בישראל בהסכמים בילטרליים
עד שנת 2010 לערך, הליך הגיוס והמיון של העובדים הזרים במדינת מוצאם בוצע על ידי גופים פרטיים. גופים פרטיים אלו פעלו לפי דרישות מעסיקים וחברות תיווך ישראליות שהעבירו להם דרישות לכישורי עובדים שהם חפצים בהם. בתוך תהליך זה נולדה תופעה המוכרת ברוב המדינות המייצאות עובדים זרים של גביית דמי עמלה או דמי תיווך אסורים של עשרות אלפי דולרים מהעובדים הזרים בתמורה לגיוסם לעבודה מעבר לים שמהם נהנו במשותף גופי תיווך בישראל ומחוצה לה. העובד הזר היה מגיע לישראל בנקודת פתיחה כאשר הוא חייב במדינת מוצאו סכומים גבוהים במיוחד ובשל כך מוכן לקבל על עצמו תנאי עבודה והעסקה ירודים. עובדה זו לא נעלמה מעין המעסיקים שרבים מהם לא הקפידו על מתן שכר מינימום וזכויות סוציאליות בסיסיות לעיתים גם תוך תנאי עבודה קשים במיוחד וניצול. כבילת עובד למעביד ספציפי על ידי המדינה מנעה אפשרות החלפת מעסיק או בחירתו למפרע. כיום בענפי הסיעוד והמומחים אין הסכמים דו-צדדיים ושיטת גביית דמי התיווך מהעובדים עדיין נהוגה.
כחלק מאימוצה של מדינת ישראל את אמנת המודל של ה-OECD, ביולי 2005 הממשלה הכירה לראשונה בתופעת עמלות התיווך האסורות ובחובה למגר אותה ונקבע כי יש לבחון שיטה חדשה לגיוס ומיון עובדים, בין היתר באמצעות הארגון הבינלאומי להגירה של האו"ם או באמצעים אחרים. בשנת 2011 התקבלו החלטות ממשלה כי הליך הגיוס והמיון של עובדים זרים יבוצע רק במסגרת הסכמים דו-צדדיים בין-מדינתיים (הסכמים בילטראליים). תכלית הסכמים אלו היא:
הסדרת העסקתם של עובדים זרים בענף החקלאות
מרבית העובדים הזרים העובדים בענף החקלאות בישראל הם עובדים מתאילנד. חברות פרטיות לתיווך מישראל ומתאילנד פעלו במשותף לגיוס עובדים והשמתם לעבודה אצל חקלאים בישראל, בתהליך זה ניצלו את חוסר התיאום בין המדינות לצורך גביית דמי תיווך גבוהים במיוחד מהעובדים הזרים שביקשו לעבוד בישראל. חוסר יכולתה של מדינת ישראל לאכוף את האיסור על גביית דמי תיווך אלו נגרמה בעיקר בשל העובדה שתשלומים אלו בוצעו בשלבים המוקדמים עוד במדינת המוצא של העובד הזר. בעקבות החלטת ממשלה הקובעת כי יש לגייס עובדים במסגרת הסכם בילטרלי, נחתם הסכם הבילטראלי בין תאילנד לישראל בשנת 2011 הנקרא בשיתוף הארגון הבינלאומי להגירה של האו"ם  הליך גיוס העובדים עבר רפורמה יסודית. נאסר על ידי חברות התיווך לבוא במגע עם עובדים זרים בתאילנד, והליך זה מתבצע באמצעות הארגון הבינלאומי להגירה של האו"ם. כאשר חברות התיווך הישראליות להם יש היתר תיווך מיוחד מרשות האוכלוסין וההגירה מקבלות את העובדים לראשונה בישראל, ומקשרות אותם למעסיקים המחזיקים בהיתר העסקה באמצעות מאגרי מידע פומביים. בשל העובדה כי גיוס העובדים נעשה בדרך מפוקחת, כיום כמעט ואין עובדים זרים המשלמים סכומים גבוהים בגין תיווך בענף החקלאות.
במקביל הקימו המדינות ערוץ פתוח לתיאום פעולות, בשיתוף ארגון ה-IOM, והוקם קו הטלפוני עבור עובדים זרים במסגרת הסכמים בילטראליים לעובדים זרים בישראל שדרכו העובדים יכולים להגיש תלונות למדינה כנגד מעסיקים באופן טלפוני ובשפתם. לעובדים יש גם קשר ישיר עם ארגון IOM.
אי הסדרת העסקתם של עובדים זרים בענף הסיעוד
בדומה לשני הענפים הקודמים, תופעת דמי התיווך נפוצה ביותר גם בענף הסיעוד. ב-2011 נקבע בהחלטת ממשלה כי יש לבצע תוכניות ניסיוניות לגיוס עובדים במסגרת הסכמים בילטרליים. נכון לשנת 2015 החלטת ממשלה זו לא יושמה, ונקבע על ידי מבקר המדינה בנושא כי קיים חשש ממשי לקיומה של תשתית להעסקה בתנאי עבדות בענף הסיעוד בישראל בשל התלות של משלם דמי התיווך במעסיקו.
בשנת 2017 כדי להסדיר הבאת עובדים זרים במסגרת הסכמים בילטרליים, קידמה ממשלת ישראל פיילוט להבאתם ללא תיווך של גורמים פרטיים. במסגרת הפיילוט תוכנן שיגיעו לארץ 100 עובדי סיעוד בהסדר בילטראלי עם נפאל וסרי לנקה. הפיילוט כלל הכשרה של העובדים מחוץ לישראל והעלאת הרמה המקצועית שלהם, תוך מניעת תופעות פסולות כגון גביית דמי תיווך שלא כחוק.
אי הסדרת העסקתם של עובדים זרים בענף המומחים
שמו של ענף המומחים הוא כללי ואינו משקף בדיוק את סוג העובדים המגיע לישראל, והוא מכיל מגוון רחב מאוד של מקצועות בהם מרצים, אמנים רופאים ומהנדסים אנשי תוכנה וגם טבחים למסעדות אתניות ושלל עבודות כפיים בהם אין את הידע והניסיון בישראל (כדוגמת כורי מנהרות, רתכים וחרשי אבן וכדומה). גיוס עובדים אלו לעבודות בישראל מתבצע באופן ישיר על ידי מזמין העבודות או המעסיק בישראל ובמקרים לא מעטים מתבצע באמצעות חברות כוח אדם ותיווך בארץ המוצא שם גובים סכומי כסף גבוהים מהעובדים (במיוחד מעובדי הכפיים) העשויים להגיע למאה אלף ש"ח. בתחום זה גם נעדרים הסכמים דו-צדדיים בין מדינות על מנת למנוע גביית דמי תיווך.
הפקדת דמי פיקדון לקרן
מלבד ביטול שיטת הכבילה של עובדי הבניין, ויצירת שיטת ההעסקה באמצעות תאגידי כוח אדם והסכמים בילטרליים, אימצה הממשלה גם המלצות נוספות של הצוות הבינמשרדי ובכלל זה ההמלצה לחייב את מעסיקי העובדים הזרים להפריש חלק משכרם לקרן או לבנק במקביל להפרשה יחסית של המעסיק לקרן זו, ולאפשר לעובדים לקבל את הכספים שהופרשו רק לאחר יציאתם מהארץ (בנמל התעופה) עם תום תקופת העסקתם. עובדים שלא עזבו את הארץ עם תום תקופת העסקתם מאבדים את הכספים שהופרשו עבורם, והכספים מחולטים לאוצר המדינה. בכך נוצר לעובדים הזרים תמריץ כלכלי משמעותי שלא להישאר בארץ עם תום תקופת העסקתם ובמקביל מובטח להם תשלום בגין זכויות פנסיוניות כגון דמי פיצויים. שיטה זו חוסכת משאבים רבים באיתור והרחקת הלא חוקיים מהארץ ומייתרת את הליך הרחקה בכפייה שהוא קשה לעובד הזר. כיום שיטה זו מיושמת בענף הסיעוד והבניין ובענף החקלאות והמומחים השיטה לא מיושמת.
מאז מאי 2017 חלה חובת פיקדון למסתננים מאפריקה. הפיקדון מורכב מ-20% משכרו של המסתנן המנוכים ממנו ועוד 16% מגובה שכר הם על חשבון המעסיק. הפיקדון ניתן לעובד עם עזיבתו את ישראל. באפריל 2020 ביטל בג"ץ את החובה להפקיד 20% משכרם של המסתננים בפיקדון זה, והורה להשיב למסתננים את הסכומים שכבר הופקדו. בג"ץ דחה את העתירה לבטל גם את חלקו של המעסיק בפיקדון.
מיסוי עובדים זרים
על מעסיקו של עובד זר מוטל היטל על העסקת עובדים זרים, באחוז מסוים מהכנסתו החייבת של העובד הזר. היטל זה, ששיעורו מגיע עד ל-20%, מייקר את העסקת העובד הזר.
אי בהירות לגבי נתוני הזרים בישראל לפני שנת 2010
עד שנת 2010 לא ניתן היה לאמוד במדויק את מספר מהגרי העבודה והשוהים הבלתי חוקיים בישראל, בעיקר בשל היסטוריה של תיעוד בלתי משוכלל והיעדר מערכות מתקדמות במעברי הגבול של ישראל. תהליך שככל הנראה עבר רפורמה מאז הקמת רשות האוכלוסין, ההגירה ומעברי הגבול שקמה ב-2009.
נתונים עדכניים של שוהים בלתי חוקיים בישראל
מעבר ל-84,485 אלף עובדים זרים ששהו בישראל כחוק נכון לסוף שנת 2016, על פי דוחות רשות האוכלוסין וההגירה נמצאים בישראל תיירים שנכנסו אליה ולא יצאו ממנה במועד ורובם עובדים בה שלא כחוק, מסתננים מאפריקה, סטודנטים זרים שלא יצאו מישראל כאשר פג תוקף רישיון השהייה שלהם, מבקשי מקלט ממגוון מדינות שבקשתם נדחתה ועוד. כל אלה מוגדרים כשוהים בלתי חוקיים בישראל. להלן פילוח נכון לסוף שנת 2017 מדו"ח רשות האוכלוסין וההגירה:
עובדים זרים שתוקף רישיון העבודה שלהם פג
כ-17% מכלל העובדים הזרים בישראל (החזיקו בעבר ברישיון עבודה כדין) אינם חוקיים.
נתונים אלו אינם מכסים את כלל האוכלוסייה הזרה הנמצאת בישראל. לדוגמה, בשנת 2016 לבדה הגישו 14,837 תיירים בקשות למקלט בישראל, בעיקר מאוקראינה וגאורגיה. על פי רשות האוכלוסין וההגירה מדובר ב"תיירות מקלט" אשר מנצלת את העובדה שבחינת הבקשה שלהם למקלט אורכת שנים ועד אז הם מקבלים אישורי עבודה בישראל. נתונים אלו אינם מכסים גם את ילדי הזרים שנולדו או נכנסו לישראל ומספרם מוערך בכמה אלפים.
חוק חינוך חובה לילדי מהגרים
בשנת 1949 נחקק חוק לימוד חובה החל על כל קטין המתגורר בישראל. משרד החינוך פרסם חוזר מנכ"ל בנושא והוראות לאופן רישום תלמידים למוסדות חינוך. ההוראות מבהירות כי נדרש לרשום כל קטין למוסד חינוך ללא קשר למעמד הפורמלי של הוריו, ומסדירות את אופן ההרשמה של ילדים אלו ואת הפיקוח עליהם.
במערכת החינוך הישראלית לומדים 1,701 ילדי מהגרי עבודה ומבקשי מקלט מגיל שלוש עד 18, כ-1,500 מהם בתל-אביב וכ-200 באזור הדרום.
ההסדרים הממשלתיים משנת 2001
כבר בשנת 2001 הודיע משרד הפנים על סמך הנחייתו של שר הפנים, חיים רמון, כי יוענק מעמד לילדי עובדים זרים שגדלו והתחנכו בישראל אך לא יוענק מעמד להוריהם ולמשפחתם. לאחר שמונה אלי ישי לשר הפנים נגנז אישור זה ואז החלה פעילות משפטית וציבורית שבעקבותיה נקבעו כללים למתן מעמד כללים שהיו מקלים הרבה יותר מהתוכנית שנגנזה.
ילדים שקיבלו מעמד בהסדר ממשלתי משנת 2006 השתלבו היטב בחברה הישראלית, חלקם משרתים כיום בצה"ל וחלקם סיימו את שירותם. במחצית הראשונה של שנת 2010 מונתה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו ועדה בין משרדית לבחינת מעמד לילדי העובדים הזרים. הוועדה שסיימה את עבודתה במחצית 2010 המליצה להעניק מעמד לילדים שעומדים בכל הקריטריונים הבאים:
בחודש אוגוסט 2010 אימצה הממשלה את המלצות הוועדה (החלטת ממשלה 2183). על פי הערכות שפורסמו בתקשורת, משמעות ההחלטה היא הענקת מעמד תושב ל-800 ילדים והרחקתם של 400 ילדים שלא עומדים בקריטריונים לארצות המוצא של משפחותיהם. נכון לתחילת שנת הלימודים תשע"ב (2011), משרד הפנים לא השיב לילדים שהגישו בקשות לקבלת מעמד מכוח החלטת הממשלה שהתקבלה בשנת 2010, כלומר הילדים הזכאים למעמד מכוח החלטת הממשלה לא קיבלו מעמד זה.
על פי נתוני מנהל החינוך וטיפות החלב נכון ל-2008 נולדו וחיים בישראל פחות מ-2000 ילדי עובדים זרים, מהם כ-1,200 משולבים במערכת החינוך הישראלית בשכבות הגיל השונות.
הניסיונות לגירוש ילדים חסרי מעמד בשנים 2017–2021
לאחר החלטת הממשלה משנת 2010 שהסדירה את מעמדם של הילדים שעמדו בקריטריונים באותה עת, כמעט לא נעשו ניסיונות גירוש של ילדים חסרי מעמד ומשפחותיהם, שלא קיבלו את המעמד או שהיו צעירים מדי באותה עת. עם זאת, ביולי 2017 ובינואר 2018 גורשו כמה ילדים. ואילו באוקטובר 2018 יזמו ברשות ההגירה גל של מעצרים וניסיונות גירוש של אימהות חסרות מעמד וילדיהן, רובן מהפיליפינים. עשרות אימהות נעצרו, ושוחררו לאחר שנאלצו לחתום על מסמך לפיו יעזבו עם ילדיהן בקיץ 2019, עם תום שנת הלימודים.
ביולי 2019 החלה רשות ההגירה והאוכלוסין במבצע נרחב לגירוש משפחות של עובדים זרים חסרי מעמד על ילדיהן, שנולדו בארץ ולמדו במערכת החינוך הישראלית. באמצע החודש בוצעו שני המעצרים הראשונים לקראת גירוש, והמשפחות הועברו כל אחת בתורה ישירות למתקן המעצר בנתב"ג לקראת גירושן . בעקבות המעצרים נפתחה עצומה ציבורית שאספה מעל 10,000 חתימות תוך זמן קצר, חבריהם של הילדים ערכו הפגנות ליד מתקן המעצר , ובסופו של דבר המשפחות לא גורשו. בשבועות שאחרי כן בוצעו עוד מעצרים דומים לצורך גירוש מהיר, ומולם פעולות מחאה דומות. כל ניסיונות הגירוש נבלמו בבתי המשפט, למעט מקרה אחד בו משפחה גורשה בחטף ללא אפשרות לעבור בביתם ולאסוף את חפציהם; בראשית 2022 רשות ההגירה חויבה לשלם למשפחה זו פיצויים בסך 80,000 ₪ בשל ההליך הבלתי ראוי שננקט נגדם.
בנובמבר 2019, לאחר מעצרים נוספים של ילדים שלמדו בבתי ספר בתל אביב לרבות הגימנסיה העברית הרצליה, התחזקה המחאה. ועדת האתיקה של ההסתדרות הרפואית התכנסה כדי לדון אם ראוי שרופא יעבוד כמנכ"ל רשות ההגירה, ויפעל לכאורה בניגוד לשבועת הרופא העברי : " לאור הנזק הרפואי הכרוך בתהליך המעצר והגירוש של ילדי מהגרים, עולה השאלה האם רופא יכול להיות מעורב בתהליך זה, גם אם נעשה כדין" . הושמעה קריאה להשבתת כל מערכת החינוך במקומות שבהם ייעצרו וייכלאו ילדים, בעצומה עליה חתמו אישים מרכזיים בעולם התרבות והחינוך בישראל ובהם הסופר דויד גרוסמן . בסופו של דבר כל הילדים שנעצרו בחודשים יולי-נובמבר 2019 ומשפחותיהם שוחררו בערבויות גבוהות (מעל חצי מיליון שקל במצטבר), אשר נאספו מתרומות אזרחים. עם הכרזת הבחירות לכנסת ה-23 ולאחר מכן פרוץ הקורונה, פסק למעשה הליך הגירוש למשך כשנה, ולא נותרו ילדים בכלא.
בנובמבר 2020 נעשה שוב ניסיון לגרש משפחות חסרות מעמד על ילדיהן. עצומה נגד המהלך צברה 18,000 חתימות תוך זמן קצר, ובסופו של דבר בית הדין נתן ב-15.11.2020 צווי הגנה שמנעו את הגירוש.
בדצמבר 2021 הוצא צו גירוש נגד אלמנתו התאילנדית של אזרח ישראלי שפטירתו הפתאומית קטעה את תהליך התאזרחותה; בכך למעשה נגזר גירוש גם על בתה בת ה-8, שאמנם החזיקה באזרחות ישראלית אך לא יכלה להישאר בישראל לבדה, ללא האם. מקרה הומניטרי קיצוני זה עורר סערה ציבורית, עצומה רבת חותמים והפגנה של מאות ילדים והוריהם מבית ספרה של הילדה , בהשתתפות אמנים ידועים. לנוכח דעת הקהל הנסערת נקטה שרת הפנים, איילת שקד, בצעד תקדימי והבטיחה מתן מעמד לאם, ואף התחייבה לכך פומבית מעל בימת הכנסת.
מעורבות עיריית ת"א-יפו וארגונים לא ממשלתיים
למדיניות הלאומית כלפי מהגרי העבודה חסרי הרישיונות השלכות נוספות, מלבד מבצע הרחקה. קיימת טענה כי נושאים הקשורים במהגרי העבודה, הן כאלו המחזיקים ברישיונות והן מהגרים לא חוקיים, החל מתנאי המחיה והרווחה, וכלה בצרכים משפטיים ומנהליים, לא זוכים לטיפול מצד גופים לאומיים.
התוצאה היא שעיקר נטל הטיפול במהגרי העבודה נותר בידי העיריות, ארגונים לא ממשלתיים וכן התארגנויות שונות של מהגרי העבודה עצמם.
הביקורת שעולה מצד ארגוני זכויות האדם וארגוני הסיוע למהגרי העבודה, וכן מקרב חוקרים באקדמיה הישראלית, מתמקדת לרוב בשני היבטים של התופעה:
בראש ובראשונה הפגיעה בזכויות האדם של המהגרים, בעיקר בהתייחסות לתנאי המעצר של מהגרים עצורים המועמדים להרחקה. זכויות מהגרי העבודה – גם אלה בעלי רישיונות השהייה - אינן מעוגנות בחוק, והזכויות אשר כן מעוגנות בחירויות הפרט הבסיסיות מופרות. בישראל, בניגוד למדינות מערביות אחרות, אין אפשרות להתאזרחות של מהגרי עבודה, ואף לא להתאזרחות של ילדיהם אשר נולדו בארץ.