cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יון פריבאגו
חייו
פריביאגו היה קצר קומה והרכיב משקפיים עם מסגרת עבה. הוא נהג להציג את עצמו כ-"Mic şi al dracului" (קטן אך שד משחת). בשנת 2005, שנים רבות אחר מותו של פריביאגו, הוציא לאור טשו סולומוביץ' ברומניה אנטולוגיה של כתביו תחת השם "Mic şi al dracului". בתקופת הרדיפות של המשטר אנטונסקו היה פריביאגו אחד מבני הערובה היהודים של השלטונות.
הוא כתב את הטקסטים ההומוריסטים עבור המופעים של קונסטנטין טנאסה בשנים 1939 - 1944. שידורי רדיו, בהם פריביאגו הקריא את שיריו הסטיריים, זכו לפופולריות רבה.
בנובמבר 1942 נכלל ברשימת הסופרים היהודים שנאסרו לפרסום ברומניה תחת משטר אנטונסקו.
בשנת 1962, בגיל 75, עלה לישראל, והצטרף לבנו ולשלוש בנותיו. בישראל פרסם משיריו בכתב העת הישראלי בשפה הרומנית ויאצה נואסטרה (Viaţa Noastră) וכתב את הטקסטים עבור שני מופעים ברומנית, שהועלו בארץ על ידי חתנו האמרגן טאופיל רולר, בעלה של בתו פויקה (שנפטרה ב-8 בספטמבר 2013), והשתתפו בו שחקנים שבאו מהתיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט, ביניהם חתנו פטר לייסט (אחד המופעים הוא Tablete din Ţara Sfântă רשימות מארץ הקודש). פריביאגו התגורר אצל בתו ביאנקה עד פטירתו בשנת 1971.
סייזאר ואן אברדינגן
סייזאר בואטיוס ואן אברדינגן (בהולנדית: Cesar Boetius van Everdingen או Caesar van Everdingen; 1616 או 1617 – נקבר ב-13 באוקטובר 1678) היה צייר דיוקנאות הולנדי.
קורות חיים
בשנת 1640 לערך פגש ואן אברדינגן את הצייר יאקוב ואן קאמפן ממנו הושפע, והשנים שיתפו פעולה במספר ציורים.
בשנת 1648 עבר להארלם והתקבל כחבר בגילדת לוקס הקדוש של הארלם.
בין השנים 1648–1650 ואן אברדינגן צייר את "החדר הכתום" (Oranje Zaal) בהויז טן בוש.
בשנת 1658 שב לאלקמר, פתח בה סדנה, והחל ללמד תלמידים.
ואן אברדינגן נפטר באלקמאר ונקבר ב-13 באוקטובר 1678 בכנסיית לורנס הקדוש (St. Laurenskerk) (ה-Grote Kerk).
משפחתו
ואן אברדינגן נשא לאישה את אחותו החורגת הלנה ואן אוסטתהורן (Helena van Oosthoorn) בראשית דצמבר 1646. לזוג לא היו ילדים.
רכבת לדארג'ילינג
רכבת לדארג'ילינג (באנגלית: The Darjeeling Limited) הוא סרט דרמה-קומי אמריקאי משנת 2007 בבימויו של וס אנדרסון אותו הפיק יחד עם סקוט רודין, רומן קופולה ולידיה דין פילצ'ר ונכתב יחד עם קופולה וג'ייסון שוורצמן. בסרט מככבים שוורצמן, אוון וילסון, ואדריאן ברודי כשלושה אחים מנוכרים המסכימים להיפגש בהודו שנה לאחר הלווית אביהם ל"מסע רוחני" ברכבת. צוות השחקנים כולל גם את וריס אהלווליה, אמארה קארן, ברבט שרדר ואנג'ליקה יוסטון והופעות קמע של נטלי פורטמן, קמילה רתרפורד, אירפאן קאן וביל מארי.
הסרט יצא לאקרנים ב-26 באוקטובר 2007 על ידי Fox Searchlight Pictures. רוב הביקורות היו חיוביות והוא הרוויח 35 מיליון דולר כשהופק בתקציב של 17.5 מיליון דולר. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-64 של ונציה והתחרה בפרס אריה הזהב. ב-2007 הסרט נבחר להיכלל בין הסרטים המובילים של השנה בטקס פרסי NYFCO.
סרטו הקצר של אנדרסון, מלון שבלייה, בכיכובם של שוורצמן ונטלי פורטמן, משמש כפרולוג לסרט.
עלילה
בפתיחה נראה איש עסקים אלמוני (ביל מארי) שלא מצליח לתפוס את הרכבת שלו, "The Darjeeling Limited", כשהיא עוזבת את הרציף, והאיש נחבט על ידי גבר צעיר יותר, פיטר ויטמן (ברודי) שמצליח לעלות לקרון ברגע האחרון. פיטר מתאחד עם שני אחריו פרנסיס וג'ק. השלושה לא התראו מאז הלוויית של אביהם שנה קודם לכן.
פרנסיס, המבוגר ביותר, שרד לאחרונה תאונת אופנוע כמעט קטלנית (שהשאירה את פניו וראשו מכוסים בתחבושות) ומבקש להתפייס עם אחיו במסע של גילוי עצמי רוחני. הוא גם מחפש בחשאי אחר אמם, אותה לא ראו האחים שנים רבות. בעזרת עוזרו ברנדן, פרנסיס מתווה מסלול קפדני לטיול ומחרים את הדרכונים של אחיו כדי למנוע מהם לרדת מהרכבת מוקדם מדי. השלושה ממשיכים להתאבל על מות אביהם, כל אחד בדרכו. שלושתם נושאים חפצים רבים במזוודות המסומנים בראשי התיבות של אביהם, לצד חפצים אישיים נוספים שהיו שייכים לו.
הרכבת לוקחת את האחים דרך האזור הכפרי ואל מקדשים הינדים שונים. המתח גדל כאשר ג'ק, הצעיר ופיטר כועסים על התנהגותו השטלתנית של פרנסיס. פרנסיס חושף בסופו של דבר את תוכניתו להיפגש עם אמם, שהפכה לנזירה המתגוררת במנזר נוצרי בהרי ההימלאיה. פיטר וג'ק כועסים, וטוענים שלא היו מגיעים למסע אם היו יודעים זאת מראש. המתח מגיע לשיאו, ולשלושה יש מריבה פיזית ברכבת, שמטרידה את מנוחתם של הנוסעים האחרים והם מושלכים החוצה עם כל המטען שלהם. ברנדן מוסר לבנים מכתב מאמם, שתוכנו מרמז שהיא לא רוצה לראות אותם. האחים מחליטים לעזוב את הודו, ללכת כל אחד לדרכו ולא לחזור לעולם.
לאחר טיול במדבר, האחים רואים שלושה נערים צעירים נופלים לתוך נהר. ג'ק ופרנסיס מצילים שניים מהנערים, אך פיטר לא מצליח להציל את השלישי, שמת. הם נושאים את הגופה בחזרה לכפרם של הנערים, שם הם מבלים את הלילה ומקבלים יחס אדיב. הם משתתפים בהלוויה למחרת וחווים פלשבק מודחק: שלושת האחים (בליווי אליס, אשתו של פיטר) נראים בדרך להלוויה של אביהם בניו יורק, ואז עוצרים לאסוף את הפורשה שלו מהמוסך, אף על פי שהמכונית טרם תוקנה. מתברר כי מותו של אביהם נבע מדריסת מונית, וכי אמם לא השתתפה בהלוויה.
בחזרה להווה, האחים מגיעים לשדה התעופה, אך הם מחליטים לפתע לקרוע את הכרטיסי הטיסה וללכת לבקר את אמם בניגוד לרצונה. הם מגיעים למנזר, שם אמם מופתעת אך שמחה לראות אותם. פרנסיס מודה שהתאונה שלו הייתה למעשה ניסיון התאבדות. באותו לילה, לאחר שהאחים מתעמתים עם אמם על כך שנטשה אותם, המשפחה מתאספת בדממה ומתחברת מחדש באהבה. האחים מתעוררים למחרת בבוקר ומגלים שאמם נעלמה, והשאירה להם ארוחת הבוקר. הם מחליטים לא לחכות שהיא תחזור.
בתחנת הרכבת, שלושת האחים רצים לרכבת אחרת בשם "Bengal Lancer" ומשליכים בשמחה את כל המזוודות והתיקים של אביהם כדי לתפוס אותה. על הקרון, פרנסיס מציע להחזיר לפיטר וג'ק את הדרכונים שלהם, אך הם מורים לו להמשיך לשמור אותם.
לוקיישנים
חלק גדול מהסרט, כולל סצנת הפתיחה, צולם בג'ודפור, ראג'סטאן. סצנות ההימלאיה צולמו באודאיפור. שדה התעופה הבינלאומי המוצג לקראת סוף הסרט הוא בניין הטרמינל הישן של נמל התעופה אודייפור. סצנת הפילים צולמה בנרליי. הסצנות המתרחשות בניו יורק צולמו בלונג איילנד.
ביקורות
הסרט קיבל ביקורות חיוביות מרוב המבקרים. על פי האתר Rotten Tomatoes, 69% מהמבקרים נתנו לסרט ביקורות חיוביות, על סמך 193 ביקורות, עם ממוצע משוקלל של 6.70/10. לפי הקונצנזוס באתר: "עם השילוב המתבקש של הומור, צער ווויזואליות יוצאת דופן, "רכבת לדארג'לינג" תספק את מעריצי וס אנדרסון". ב-Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 67 מתוך 100, על סמך 35 ביקורות. לסרט יש דירוג של 7.2 מתוך 10 ב-IMDb.
רוג'ר איברט מ"שיקגו סאן-טיימס" נתן לסרט ציון של 3.5/4, וכינה את הקונטקסט ההודי של הסרט כאחת מנקודות השיא שלו. אברט התייחס בפרט לתסריט של אנדרסון, שלדבריו "משתמש בהודו לא בצורה תיירותית, אלא כרקע שמאוד מאוד נמצא שם". כריס קאבין מ-Filmcritic.com העניק לסרט 4 כוכבים מתוך 5 ותיאר את סרטו של אנדרסון כ"יצירתו הטובה ביותר של האוטר עד כה".
מנסור שאה, סולטאן מלאקה
התרחבות מלאקה
בתקופת שלטונו הוביל מנסור שאה תהליך של התרחבות האימפריה, וכאמור מדינות רבות באזור הפכו למדינות חסות של הסולטנות בראשותו, ובהן סלנגור, ברנאם, קמפאר, סיאק, מנג'ונג, סינגפור, רופאט ובינטאן. מנסור שאה דחף גם להתקפה על ממלכת פהאנג העתיקה בהובלת טון פראק, הבנדהארה של מלאקה במטרה להגן על חופה המזרחי של מלאקה.
בריתות נישואים
מנסור שאה השתמש גם בבריתות נישואים במטרה לקדם את מטרותיו האסטרטגיות ולחזק את שליטת הסולטנות שלו על הממלכות אותן כבש. כך למשל בתו התחתנה עם מלך סיאק. בריתות אלו סייעו גם בהפצת האסלאם ברחבי דרום מזרח-אסיה.
לפי ההיסטוריון הפורטוגזי טומה פירס, הנסיכה האנג לי פו, בתו של הקיסר הסיני הזה משושלת מינג התחתנה בשם משפחתה עם מנסור שאה. עם זאת, מדובר בתעלומה עד ימינו, מאחר שלא ידוע על הנסיכה דבר ולא קיים תיעוד שלה בדברי ימי שושלת מינג. כמו כן לא סביר שמנסור שאה התחתן עם בתו של הקיסר הסיני הזה, שעה שהקיסר כבר נפטר והקיסר צאנג טונג (明英宗) שלט בסין.
כלכלה
מנסור שאה הפחית בתקופתו את המיסים על המסחר, דבר שהעלה את כמות הסוחרים שהיו מעוניינים לעבוד בסולטנות. מערכת המס עודדה גם סוחרים מחצי האי ערב ותת-היבשת ההודית על ידי שיעור מס של 6% ומס של 3% על סחורות מדרום-מזרח אסיה. לעומתם, סוחרים מסין, יפן וג'אווה לא התבקשו לשלם מיסים כלל.
פארק החופש
פארק החופש (באנגלית: Freedom Park) הוא מתחם לאומי הכולל אנדרטאות זיכרון, מוזיאון וגן ציבורי בפרטוריה, אחת משלוש ערי הבירה של דרום אפריקה. פארק החופש מנציח את "אלו שהקריבו את חייהם כדי לזכות בחופש" בדרום אפריקה, את גיבוריה הלאומיים של האומה, ואת הנופלים במלחמותיה לרבות אלו אשר מצאו את מותם במלחמת הזולו והקוסה, מלחמת הבורים הראשונה והשנייה, מלחמת העולם הראשונה והשנייה ואף מלחמות הגבול והמאבק באפרטהייד. כל זאת, תוך תשומת לב ל"סיפורה המורכב של דרום אפריקה". בנוסף, פארק החופש שם עבורו למטרה לעסוק בתחומי חינוך, לשאוף להוות "סמל לאומי ובינלאומי מוביל של אנושיות וחופש" וכן להוות כר פורה להרהור ביקורתי בעברה של דרום אפריקה.
היסטוריה
הפארק הוקם כחלק מיישום מסקנותיה של ועדת האמת והפיוס אשר פעלה בדרום אפריקה בשלהי שנות ה-90 על מנת ליישב את המתחים במדינה עם נפילת משטר האפרטהייד. בשנת 1999 נתן נלסון מנדלה ביטוי מפורש ליוזמה, כאשר קבע כי "לא רחוק היום בו יהיה מקדש עממי, פארק חופש, בו נוכל לחלוק כבוד לכל אלו שמגיע להם, אלו אשר סבלו וחוו כאב".
אבן הפינה הונחה באופן רשמי ב-1 ביוני 2000 ושנה לאחר מכן הוקמה קרן פארק החופש (Freedom Park Trust), אשר הייתה אמונה על ריכוז וניהול עבודות ההקמה. הפארק נחנך רשמית ב-8 במרץ 2004 בטקס רב רושם בהשתתפות נשיא דרום אפריקה תאבו מבקי, אשר קבע כי הוא מצפה שהפארק לא יהיה "מקום של אבל", אלא מקום של שמחה בו תינשא על נס הרוח האנושית. שנת חניכת הפארק הייתה שנת העשור לראשית הדמוקרטיה הרב-גזעית בדרום אפריקה לאחר נפילת האפרטהייד בשנת 1994, עשר שנים קודם לכן. באפריל 2009, קרן פארק החופש פורקה, ותחתיה הוקם מוסד התרבות פארק החופש (Freedom Park Cultural Institution), אשר אחראי החל מאותה העת על תחזוק האתר וניהולו.
אתרי הפארק
פארק החופש משתרע על פני 52 דונם בגבעה הצופה אל מרכז פרטוריה. למרגלות הגבעה מתחיל רחוב פול קרוגר, הרחוב הראשי של העיר, אשר נמתח ממנה הרחק צפונה. מהגבעה אפשר לצפות אל אתרים השוכנים בגבעות פרטוריה האחרות, לרבות ביצורי פרטוריה, אנדרטת החלוצים ובנייני האיחוד. הפארק כולל מוזיאון גדול לתולדות יבשת אפריקה בכלל ודרום אפריקה בפרט לצד מתחמי זיכרון שונים. כל אתר ואתר בפארק החופש נושא שם באחת מלשונותיה הרשמיות של דרום אפריקה. בין מתחמי הזיכרון השונים ומסביבם הוקם גן זיכרון רחב ידיים אשר רווי בסמליות השמה על נס את אחדותה של דרום אפריקה. כך למשל הגן מתהדר בעצים, שיחים ואדמה מכל רחבי הפרובינציות של דרום אפריקה. בנוסף, ברחבי הגן אפשר גם למצוא אנדרטאות שונות, פסלים רבים, מדשאות ובריכות נוי.
מתחמי הזיכרון
מתחם הזיכרון העיקרי של פארק החופש מכונה "סקהומבאטו" (S'khumbuto, משפת הסוואזי), והוא ממוקם על ראש הגבעה. מתחם סקהומבאטו אמון על הנצחת העימותים הצבאיים שעיצבו את דרום אפריקה המודרנית. המתחם כולל את "קיר השמות", אחד המונומנטים החשובים ביותר בפארק החופש כולו. על קיר זה, אשר אורכו 697 מטר, חרוטים שמותיהם של 150,000 איש אשר נפלו בעימותים אלימים בדרום אפריקה לאורך תולדותיה. סקהומבאטו כולל גם גלריית תמונות של מנהיגים מקומיים ובינלאומיים אשר נתנו לרבים השראה, אמפיתיאטרון לטקסי זיכרון עם כ-2,000 מקומות ישיבה, היכל לתפילה ומדיטציה, ונר אש תמיד מוקפת מים לזכרם של גיבורי האומה.
בשוליו המזרחיים של פארק החופש משתרע מתחם זיכרון נוסף העונה לשם "איסיביבאנה" (Isivivane, משפת הזולו). מתחם זה מסמל את מקום מנוחתם הרוחני של אלו אשר קיפחו את חייהם בעת מאבקם לחופש בדרום אפריקה. המתחם בנוי בצורה המזכירה קיום פרקטיקות דתיות של בני הזולו והקוסה, והוא כולל שני אתרים סמוכים: "לסאקה" (Lesaka, משפת הקוסה) – מעגל אבן הכולל סלע מכל אחת מהפרובינציות של דרום אפריקה, ו"לקגוטלה" (Lekgotla, משפת הקוסה גם כן) – מבנה בצורת חצי עיגול הכולל עץ מכל אחת מהפרובינציות של דרום אפריקה.
את מתחם סקהומבאטו ומתחם איסיביבאנה מקשרת דרך אויטספאנפלק (Uitspanplek, משפת האפריקאנס) – מסלול הליכה מרוצף בין כמה מאות מטרים עם נוף לאנדרטת החלוצים השוכנת בגבעה ממול. דרך נוספת המקשרת בין שני מתחמי זיכרון אלו היא דרך מבלדזו (Mveledzo, משפת הונדה), הקצרה יותר.
המוזיאון
בשוליו הצפוניים של פארק החופש עומד מוזיאון גדול בשם "האפו" (//hapo, משפת הקוסה). המוזיאון מגולל את סיפורה ההיסטורי של אפריקה בכלל ודרום אפריקה בפרט, תוך שימת דגש על המאבק לחירות ועל המחירים ששילמו אישים שונים במסגרת מאבק זה. במוזיאון תצוגות אינטראקטיביות ומוצגים שונים הנפרסים על פני שבעה אגפים, כל אחד מוקדש לתקופת היסטורית אחרת:
ארגון התעשיות האוויריות של איראן
ארגון התעשיות האוויריות של איראן (בפרסית: سازمان صنایع هوایی ایران, מכונה: IAIO שהם ראשי תיבות של The Iran Aviation Industries Organization) נוסד בשנת 1966 כדי להוביל את התכנון הניהול והשליטה על תחום התעשיות האוויריות של איראן.
הארגון כפוף למשרד ההגנה האיראני וכולל חמישה ארגונים מרכזיים: SAHA, HESA, PANHA, GHODS ותעשיית שאהיד באשיר. חמשת הארגונים בעלי תחומים שונים ומשלימים זה את זה בתעשייה האווירית הצבאית והאזרחית של איראן, והתפתחו (להוציא את GHODS) ממתקני תיקון ותחזוקה למפעלים גדולים עם אלפי עובדים בכל אחד.
SAHA
SAHA (בפרסית: صها; ראשי תיבות של: صنایع هواپیمایی ایران) או IACI (ראשי תיבות של: Iran Aircraft Industries) נוסדה בשנת 1961 כמפעל מרכזי לתיקון מטוסים צבאיים ואזרחיים מסוגים שונים. עם השנים הפכה SAHA לאחת מחמש התעשיות האוויריות החזקות במדינה תחת IAIO.
ב-1998 החלו לייצר באיראן חלקים מורכבים. SAHA מתוכננת לייצר מנועי TV-3 למטוסי Iran-140.
SAHA ייצרה ייצור המוני של מטוסי Toloue-4 ומסוגלת לבצע תיקונים במטוסי בואינג 747.
HESA
HESA (בפרסית: هسا; קיצור של شرکت صنایع هواپیماسازی ایران) הוא מפעל לייצור כלי טיס שנוסד בשנת 1976 באספהאן.
המפעל הראשוני, שנבנה על ידי טקסטרון היה מיועד לייצור מסוקי בל 214s מתצורות שונות באיראן בעסקה שכללה כמה מאות מסוקים והעברת מידע טכנולוגי. החוזה היה כה גדול עד שחטיבה שלמה של טקסטרון הוקמה כדי לטפל בדרישות איראן עם הגנרל דלק אודן כנשיאה. העסקה הגיעה לסיומה עם המהפכה האיראנית והעיצומים שהוחלו על איראן.
PANHA
PANHA (בפרסית: پنها קיצור של پشتیبانی و نوسازی هلیکوپترهای ایران) הוא מפעל איראני לייצור מסוקים.
אחרי המהפכה באיראן בשנת 1979, אמברגו הנשק על איראן ומלחמת איראן–עיראק, החלה פעילות PANHA עם מטרה לתמוך ולתחזק מסוקים במלחמה. לאחר כמה שנים, כבר היו מסוגלים לבצע תיקונים ואחזקה שוטפת עבור כל מסוקי איראן. בשנת 1986, לאחר הצלחתה, התרחבה פעילותה לתחומים אחרים כגון תקשורת, נפט, אנרגיה ועוד.
המפעל גם מייצר בעצמו מספר מסוקים, מרביתם על בסיס מסוקי בל האמריקאים.
GHODS
GHODS או Qods (בפרסית: صنایع هوایی قدس) הוא מפעל אוויוניקה שנוסד ב-1985 ומבין המוצרים המפותחים בו:
תעשיית שאהיד באשיר
תעשיית שאהיד באשיר היא חברה המתמחה בייצור מוצרי אוויוניקה שנוסדה בשנת 1987. כיום היא מייצרת מעל 5,000 חלקים שונים לציוד צבאי ואזרחי. היא פועלת בשיתוף עם אוניברסיטאות, מוסדות מחקר וחברות פרטיות ברחבי העולם כדי לשפר את יעילות החלקים המיוצרים.
מורטן מולר
ביוגרפיה
מורטן מולר היה בנו של סוהר במשטרה באותו שם, שאיפשר לו להתאמן על פי כישרונו. הוא התחיל לימודים ראשונים אצל לארס הנסן בטרונדהיים.
בשנת 1847 נסע לדיסלדורף ללמוד אמנות, תחילה היה תלמידו הפרטי של אדולף טידמן והנס גודה, לימים סטודנט של האקדמיה המקומית לאמנות בהנהלת יוהאן וילהלם שירמר ורודולף ויגמן. הוא הושפע מאוד מאוגוסט קפלן והאחים אטנבאך.
בשנת 1848, עקב המהפכה, חזרו כל הנורווגים מדיסלדורף לנורווגיה.
בין השנים 1850 עד 1851 התגורר זמנית בסטוקהולם. ושם פגש את מרקוס לארסון, איתו צייר יחד תמונות. בשנים 1850 עד 1866 התגורר שוב בדיסלדורף, שם הרגישו הציירים הנורווגים קרובים יותר לאמנות העכשווית מאשר במולדתם. רק בקיץ נסע חזרה לביתו.
כתוצאה ממלחמת גרמניה עבר מולר חזרה לכריסטיאניה בשנת 1866.
לאחר מותו של יוהאן פרדריק אקרסברג, הוא השתלט על בית הספר לציור בכריסטיאניה, שנוסד בשנת 1859, אך נאלץ לעזוב לאחר סכסוך עם הצייר קנוד ברגסליאן, שהיה פעיל גם שם בשנת 1873.
לאחר מכן עבר בפעם השלישית לדיסלדורף, שם שהה. משנת 1894 ועד מותו בשנת 1911 והיה חבר בעמותת האמנים דיסלדורף מלקסטן. ציירי הנוף לודביג מונטה ופרדיק בורגן (1852–1907) היו תלמידיו.
יצירתו
מולר צייר את הנוף הנורווגי על כל גווניו, פיורדים, אגמים, מפלים, יערות וחופים. סגנונו התאים למסגרת בית הספר בדיסלדורף, במיוחד לקו שיואהן שירמר העביר את שיעור ציור נוף בשנת 1850.
מוטיב נפוץ נוסף של מולר היה תצפית מוגבהת, בדומה למודל ציור הנוף ההולנדי של המאה ה-17. אולם מולר העביר זאת לנוף הנורדי ההררי שאת מאפייניו ביקש לשמר. הוא גם הבדיל את עצמו ממוריו על ידי עבודות המכחול הגסות שלו. הנופים המורכבים מראים תמיד אנשים או עקבות של אנשים. בנוסף, מילר צייר גם בחוץ באוויר הפתוח בפורמט קטן, עליו חתם.
לאחר 1880 אופנת הנוף האידיאלי נעשתה מיושנת ומולר נאלץ לקבל ביקורת מצד הצעירים, כגון כריסטיאן קרוהג. נופי האורן כבר לא היו מבוקשים, וכמו רוב הציירים הנורווגים של אותה תקופה, הוא החל לצייר נופי פיורדים לתיירים. תמונותיו נעשו קלילות ואווריריות יותר.
בשנת 1874 הוא הפך לחבר באקדמיה של סטוקהולם, צייר החצר 1875.
ציוריו הוצגו על ידי אגודות האמנות כריסטיאניה, ברגן וטרונדהיים, ונקנו על ידי המלך השוודי ועל ידי פרידריך וילהלם הרביעי.
אנג'לה באדלי
אנג'לה באדלי, CBE (באנגלית: Angela Baddeley; 4 ביולי 1904 – 22 בפברואר 1976) הייתה שחקנית תיאטרון וטלוויזיה אנגלייה. היא זכורה בעיקר הופעתה בתפקיד גברת ברידג'ס הטבחית בסדרת הדרמה התקופתית "על אדונים ומשרתים". על במות התיאטרון הופיעה באדלי במשך יותר משישה עשורים.
ביוגרפיה
באדלי נולדה בשם מדלן אנג'לה קלינטון-באדלי בווסטהאם שבלונדון למשפחה אמידה. בהמשך ביססה את דמותה של גברת ברידג'ס על הטבחית שעבדה בביתם. אחותה הצעירה הייתה השחקנית הרמיוני באדלי (1906–1986) שמוכרת לצופים בארצות הברית מהופעותיה בסדרת הדרמה "בית קטן בערבה" של רשת NBC.
הופעת הבכורה של באדלי בתיאטרון הייתה בשנת 1912 כשהייתה בת 8 במחזה בשם "The Dawn of Happiness" שהוצג ב-Dalston Palace of Varieties בדלסטון. כשהייתה בת 9 נבחנה לתיאטרון אולד ויק. בנובמבר 1915 שיחקה לראשונה באולד ויק במחזה "ריצ'רד השלישי", ובהמשך הופיעה במחזות שייקספיריים רבים.
בשנות העשרה שלה כיכבה באדלי בהצגות מוזיקליות ובקומדיות פנטומיים (Pantomime) רבות. בגיל 18 פרשה ממשחק לזמן מה.
אחרי שהות באוסטרליה בסיבוב הופעות חזרה באדלי וביססה את הקריירה שלה כשחקנית תיאטרון פופולרית. בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים הופיעה בשני סרט קולנוע, האחד "The Speckled Band" מסיפורי שרלוק הולמס מ-1931, בו כיכב ריימונד מאסי בדמות הבלש של ארתור קונאן דויל; והסרט השני "The Ghost Train" שוב ב-1931, היה עיבוד קולנועי של מחזה מצליח. בהמשך אותו עשור, ב-1938, שיחקה באדלי בסרט "The Citadel", עיבוד לרומן מאת ארצ'יבלד ג'וזף קרונין בבימויו של קינג וידור. בשנות הארבעים של המאה העשרים גילמה דמויות של נשים חזקות במחזות שונים בתיאטרון בהן מיס פרו במחזה "Love for Love" ונורה ב-"The Winslow Boy".
ב-1958 שיחקה באדלי במחזה "פריקלס" בהפקת טוני ריצ'רדסון בתיאטרון שייקספיר ממוריאל. היא גילמה את מיסטרס קוויקלי בפרקים אחדים בסדרה "An Age of Kings" על פי המחזות ההיסטוריים של שייקספיר. אחותה הרמיוני שיחקה בסדרה בתפקיד דול טרשיט. בשנים 1971 עד 1975 גילמה באדלי את דמותה של גברת ברידג'ס בסדרת הדרמה התקופתית "על אדונים ומשרתים". גברת ברידג'ס הייתה הטבחית בבית משפחת בלאמי באיטון פלייס מס' 165. בסיום הסדרה הטבחית התחתנה עם רב המשרתים אנגוס הדסון. ספין אוף של הסדרה תוכנן שבו מתוארים חיי הנישואים של גברת ברידג'ס ומר הדסון ואיתם חיה משרתת המטבח רובי פינץ', אבל באדלי נפטרה לפני שהתוכנית יצאה אל הפועל. באדלי החליפה את הרמיוני גינגולד בהפקה המקורית בלונדון של המחזמר "מוזיקת לילה זעירה" מאת סטיבן סונדהיים.
חיים אישיים
בעלה הראשון היה סטיבן תומאס איתו היה לה בת אחת. ב-8 ביולי 1929 התחתנה עם השחקן ובמאי תיאטרון גלן ביאם שו. לבני הזוג נולדו שני ילדים, בן ובת.
ב-1975 הוענק לבאדלי תואר מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (CBE). באדלי נפטרה בגריישוט הול בשנת 1976 מדלקת ריאות. היא נקברה לצדו של בעלה גלן ביאם שו בכנסיית סנט מרי בוורגרייב שבברקשייר.
באדלי הייתה סבתו של צ'ארלס הארט, שכתב של המילים למחזמר "פנטום האופרה" של אנדרו לויד ובר.
מיכאל הרשקוביץ
הרב מיכאל הרשקוביץ (נולד בו' בניסן ה'תש"ג, 11 באפריל 1943) הוא מתלמידיו המובהקים של הרב צבי יהודה הכהן קוק, ר"מ בישיבת מרכז הרב, רב היישוב נריה שבבנימין ודיין בבית הדין לממונות במערב בנימין. מעורכי הספר מדבר שור וחבר בארגון רבני תורת הארץ הטובה.
תולדות חייו
נולד לשרגא צבי, צאצא של רבי אהרן דוד דייטש בעל שו״ת גורן דוד ומתלמידי החתם סופר, ולטובה, שניהם ילידי צ'כוסלובקיה שהתגוררו בפרשבורג. למד בישיבת נתיב מאיר. ולאחר מכן בישיבת מרכז הרב. מתלמידיו של הרב צבי יהודה הכהן קוק. בשלהי שנת תשל"א נישא לבת-שבע, בתו של משה קטן. תקופה מסוימת לימד בישיבת ניר קריית ארבע, ולאחר מכן נקרא על ידי הרצי"ה, בשנת תשל"ח, לשמש כר"מ בישיבת מרכז הרב, בה הוא מלמד מאז, מעל ארבעה עשורים, גמרא ואמונה. הוסמך לרבנות "יורה יורה" על ידי הרב אברהם שפירא בכ"א בשבט תשמ"ה.
לחם במספר מלחמות ושירת בפלס"ר של החטיבה הירושלמית. בשנת ה'תשנ"ג עמד בראש הגרעין המייסד של היישוב נריה שבבנימין, ולאחר מספר שנים התמנה לרב היישוב, תפקיד בו הוא מכהן גם כיום. בנוסף משמש כאב"ד לענייני ממונות שפועל במערב בנימין, יחד איתו יושבים בהרכב הרב רמי ברכיהו, הרב יעקב שרעבי, הרב יחזקאל קופלד רב היישוב דולב והרב חיים צפרי. לימד תקופה קצרה במכון מרחבים.
בתקופת תוכנית ההתנתקות הצטרף לקוראים לסרב פקודה.
חבר באיחוד הרבנים למען ארץ ישראל.
הרב הרשקוביץ חבר בארגון רבני תורת הארץ הטובה.
כתיבה ועריכה ספרותית
בתקופה שקדמה למלחמת ששת הימים, הגיע מדי יום לרצי"ה קוק ועזר לו להוציא מחדש את ספרי הראי"ה קוק 'עקבי הצאן', 'אדר היקר', 'מוסר אביך' ו'מידות הראי"ה'. מספר שנים לאחר מכן היה מהמגיהים והמוציאים לאור של הספר אורח משפט שחיבר הראי"ה קוק.
לאחר נישואיו השתתף בכתיבת בירורי הלכה במסגרת מכון הלכה ברורה ובירור הלכה ושימש כר"מ בישיבת ניר קריית ארבע. בשנת ה'תשל"א ערך והוציא את הקובץ "השבת, ישראל והזמנים" ובו מאמרים מאת הראי"ה קוק על השבת והמועדים. הקובץ נדפס בתוך הספר "זכור זאת ליעקב" אותו ערך הרב הרשקוביץ לזכרו של חברו הרב יעקב פנחס כהן, ר"מ בישיבת ירושלים לצעירים, וכן בחוברת נפרדת (לימים נכללה החוברת במאמרי הראי"ה).
ערך יחד עם הרב דוד לנדאו את הספר "מדבר שור".
בשנת ה'תשע"א הוציא לאור תלמידו הרב מנחם נוביק את החוברת לך לך אל ארץ המוריה, בה שיעורים שמסר בישיבת מרכז הרב על פרשת עקידת יצחק, על פי דרכו של הראי"ה קוק בספרו עולת ראיה, החוברת יצאה מחדש על ידי מכון מים חיים.
בשנת ה'תשפ"ג הוציאו תלמידיו לכבוד הגיעו לגבורות את הספר "הרשום בכתב אמת" ובו אוסף מאמרים ושיעורים בעיון ובאמונה שכתב ומסר במהלך השנים.
שיטתו
יסוד בולט במשנתו של הרב הרשקוביץ הוא שהציווי האלוקי איננו עומד בסתירה למוסר ולמצפון האנושיים. למשל, מתנגד הרב הרשקוביץ לפרשנויות אקזיסטנציאליסטיות (בייחוד זו של קירקגור) הרואות בעקידת יצחק ניגוד בין המוסר הטבעי של אברהם לבין הציווי האלוקי וטוענות שבכך שאברהם אבינו עקד את יצחק הוא למעשה כבש את האנושיות שלו בפני הצו האלוקי הגדול ממנו. לפי תפיסתו, הרצון והמוסר אינם יכולים לעמוד בסתירה ליראת השמים, הואיל והיא אלוקית והם אנושיים, ולכן אינם יכולים לעמוד בהנגדה זה מול זה.
בנושא המאבק על ארץ ישראל דוגל הרב הרשקוביץ במאבק אקטיבי ובקו תקיף ולא מתפשר, וסובר כי חובה על חייל לסרב לפקודה לפנות יישובים. עם זאת, אין הוא רואה זאת כקונפליקט בין פקודת הצבא לבין ציווי התורה, אלא אדרבה, דווקא קיום פקודה הנוגדת את התורה פוגעת לשיטתו במהותה של המדינה, ש"יסוד הווייתה, חייה ופעליה הוא ברוח תורת ישראל", ולכן "לא יעלה על הדעת שהכלי יקום על יוצרו ויהיו ערכיה של תורה כפופים למרותו של המלך". לדבריו, ציות עיוור להוראות השלטון מבלי להתייחס למוסריותן "שוללת את החותם המוסרי ממעשיו והוראותיו, וסופן שלא יתקיימו". הוא מותח ביקורת חריפה כלפי רבנים שהורו לתלמידיהם שלא לסרב לפקודה כזו. להגדרתו, נתינת ערך עליון לפקודות המדינה מצד עצמן, גם כשהן לא הולכות בד בבד עם ציווי התורה, היא "פאשיזם".
משפחתו
נשוי לד"ר בת שבע (ילידת תשי"א), רופאת משפחה, בתו של ד"ר משה קטן (מחבר הספר אוצר לעזי רש"י), ולהם עשרה ילדים. אחד מבניו הוא הרב יוסף אליצור, ר"מ בישיבת עוד יוסף חי וממחברי הספר "תורת המלך". בן נוסף, הרב אבנר הרשקוביץ, שימש כרב קהילה באנטוורפן, וכיום משמש כר"מ בישיבת בני עקיבא גבעת שמואל. בנו שרגא נהרג בתאונת דרכים בצעירותו. חתנו יניב מזומן משמש כראש מכינה קדם צבאית דתית-חילונית. בין גיסיו: הרב יואל קטן, ד"ר חנה קטן, הרב יצחק בן שחר (כיהן כראש ישיבת קדומים) ופרופ' רפאל קטן. אחיו היה הרב שמואל הרשקוביץ שכיהן כר"מ בישיבת נתיב מאיר.
הרב הרשקוביץ הוא אחיינו של חוקר ופרשן המקרא יהודה אליצור, אחיינה של הרופאה ויולה טורק ובן דודו של פרופסור מיכה קליין.
גסטון (היפה והחיה)
גסטון (באנגלית: Gaston) הוא דמות בדיונית המופיעה בסרט ההנפשה השלושים של חברת וולט דיסני "היפה והחיה" שיצא לאקרנים לראשונה בשנת 1991. הדמות דובבה על ידי השחקן והזמר האמריקאי ריצ'רד וייט. גסטון הוא צייד יהיר ונרקסיסט, שרגשותיו הנכזבים כלפי בל היפהפייה והאינטלקטואלית מושכים אותו בסופו של דבר לנסות ולרצוח את מתחרהו על ליבה של בל, החיה, ברגע שהוא מבין שבל מאוהבת בחיה ודואגת לשלומו. גסטון משמש כנמסיס עבור דמותו של החיה, אך בעוד שבסיס האישיות של החיה וגסטון זהים בשורשם (בתחילה, שניהם נרקיסיסטיים, אנוכיים ויהירים), גסטון משתנה לרעה אף יותר ומשתנה לכדי נבל מפלצתי ושטני ואילו החיה, בעזרתה של בל, משתנה לטובה ולומד לרחם ולחמול על הבריות. הבדל זה בין גסטון לחיה הופך את גסטון לאנטגוניסט האולטימטיבי והמושלם לדמויותיהם של בל והחיה.
גסטון הוא דמות מקורית שאינה מופיעה באגדה המקורית של "היפה והחיה" מאת ז'אן-מארי לפרינס דה בומונט, שעליה מבוסס הסרט. לעומת זאת, גסטון נוצר בהשראתו של אבננט, דמות שהבמאי ז'אן קוקטו יצר במיוחד עבור העיבוד שלו לאגדה משנת 1946. השראה נוספת לדמותו של גסטון נלקחה אף מבני זוגה לשעבר של התסריטאית לינדה וולברטון. גסטון נוצר במיוחד עבור עיבודם של אולפני דיסני עבור האגדה "היפה והחיה", משום שהאולפנים חשו שהסרט יוכל להפיק יותר תועלת מנבל לגיטימי וכן מהקניית תחושה אמיתית של סכנה לגורל התאהבותם של היפה והחיה, שני אלמנטים אשר היו חסרים באגדה המקורית. כשהדמות שוכתבה מחדש ושונתה מאריסטוקרט צרפתי ולא מאיים לצייד יהיר, שמחפש ללא הרף את ידה של בל, גסטון החליף בסופו של דבר את מקומה של מרגריט, דודתה של בל, אשר יוצרי הסרט יצרו במקור על מנת שתשמש בתפקיד האנטגוניסטית הראשית של הסרט.
גם אולפני דיסני, וגם האנימטור הממונה על דמותו של גסטון, אנדראס דג'ה, התמודדו בתחילה עם הנפשת גבר נאה ויפה תואר בתפקיד הנבל של העלילה, וזאת בעיקר מפני שדבר זה לא היה קיים אז בסרטיו של דיסני. בסופו של דבר, דז'ה ביסס את הופעתו של גסטון בהשראתם של הופעות של שחקני אופרות סבון נאים, על מנת ליצור גרסה גרוטסקית של דמותו של האביר על הסוס הלבן, בעוד שחלק מהגינונים האופראטיים של וייט עצמו שולבו בדמות. גסטון, הן פיזית והן רגשית, מגלם כל כולו בהופעתו אישיות היפר גברית. בניגוד ישיר לנמסיס שלו, החיה, גסטון מתואר כגבר נאה ויפה תואר, אך עם אישיות לא מושכת. גסטון זכה לרוב לביקורות חיוביות מצד הקונצנזוס של מבקרי הקולנוע, אם כי חלק מהם נתנו לדמות ביקורת שלילית והחשיבו את הדמות כנבל נחות ובלתי זכירה שנוצר כתוצאה ממאמציה הקודמים של אולפני דיסני.
כאחד שנחשב לאחד מהנבלים המפורסמים ביותר של אולפני דיסני וכן לחבר עיקרי ומשפיע בזיכיון "נבלי דיסני", גסטון מדורג לעיתים קרובות בתוך עשרת הגדולים ברשימת "נבלי דיסני" שמתפרסמים פעם אחר פעם על ידי גופים שונים בתקשורת האמריקאית.
התפתחות הדמות וכתיבתה
בתסריט המקורי של הסרט "היפה והחיה", שנכתב עבור אולפני דיסני בשנת 1988, אף על פי שגסטון עצמו לא היה קיים, הוא נכתב בדמותם של שלושה מחזרים שהתחרו על ידה של בל, ולבסוף הפכו לנבלים של הסרט, יחד עם האחיות המרושעות של בל והפכו יחד איתן לבעלי חיים כעונש על מעשיהם המושחתים (כולל פציעת החיה).
בשנת 1989, התסריט שוכתב מחדש, ודמויותיהם של שלושת המחזרים רוכזו לתוך דמותו של מחזר אחד, שנקרא גסטון. בתסריט המשוכתב, דמותו המקורית של גסטון נשאה תואר אצולה כמרקיז צרפתי, ושיחק בתפקיד הנבל יחד עם דודתה של בל, מרגריט, שבחרה בו כמחזר פוטנציאלי עבור בל כנקמה במוריס, אחיה הסוחר שאיבד את כל עושרו בים. בנקודת השיא של התסריט, גסטון נוסע אל טירת החיה, במטרה להילחם באופן אישי מול החיה על ליבה של בל והוא פוגש במותו לאחר שנאכל על ידי זאבים.
כמרקיז צרפתי, מראהו החיצוני של גסטון היה שונה לחלוטין: הוא היה גבוה ורזה עם שומה בצד השמאלי של פניו ואף עקום. לבושו האצילי כלל מעיל בצבע כחול-שמים ופאה אבקתית ותקופתית הקשורה בסרט אדום. מראהו החיצוני של גסטון כמרקיז הקנו לו מראה דומה במידה מסוימת לאצילים צרפתים, כגון ז'אן-ז'אק רוסו או נפוליאון בונפרטה.
אחרי שג'פרי קצנברג עמד על כך שפיתוח והפקת הסרט יתארכו יותר מהרגיל, האולפנים החליטו בסופו של דבר לשלב בסרט אלמנטים מתוך הסרט של ז'אן קוקטו משנת 1946. לגסטון, דמות שלא הייתה קיימת באגדה המקורית, הושאלו אלמנטים מדמות שקוקטו עצמו יצר במיוחד עבור סרטו - אבננט, שגולם בתפקיד כפול על ידי השחקן הצרפתי ז'אן מארה, ששיחק גם את החיה. בדומה ליצירת דמותו של אבננט בידי קוקטו עבור סרטו, גסטון נוצר עבור סרט האנימציה, מפני שאולפני דיסני חשו כי הסיפור יוכל להפיק תועלת מנבל לגיטימי וכן מהקניית תחושה אמיתית של סכנה לגורל התאהבותם של היפה והחיה, שני אלמנטים אשר היו חסרים באגדה המקורית. כשדמותה של מרגריט נמחקה לחלוטין, גסטון החליף אותה בדמות האנטגוניסט הראשי של הסרט. הסופר תומאס ס. היצ'אק ציין כי גסטון עצמו פותח כ"סוג חדש של נבל דיסני", וזאת משום שהוא מוצג כאדם בלתי מזיק, ואף קומי, אך עם התקדמות הסרט, הוא משתנה ומתפתח לדמות הרבה יותר מרושעת. יחד עם נבל נאה ויפה תואר וגיבורה ליברלית, שמתפתחים שניהם במהלך הסרט ליותר מדמויות חד־ממדיות, הפקת הסרט "היפה והחיה" סוף סוף החל להתגבש. עם זאת, כמה יוצרי סרטים המשיכו להתווכח אם גסטון הוא למעשה נבל חזק מספיק.
בנוסף להוצאת דמויותיהן של אחיותיה של בל אל מחוץ לתסריט, התסריטאית לינדה וולברטון הציגה את גסטון כ"מחזר אטום וחסר רגישות" עבור בל, וציינה כי דמותו מתבססת על בני זוגה לשעבר. בנוסף, מספר אלמנטים אפלים יותר שנועדו להדגיש את רשעותו של גסטון ושנכתבו במקור עבור הסרט, ביניהם הרעיון של גסטון לבקר במוסד לחולי הנפש, נחתכו לבסוף בגרסה הסופית של הסרט. לאחר שוולברטון כתבה מחדש את בל כגיבורה ליברלית יותר ולא טיפוסית יחסית עבור נסיכות דיסני, האנימטורים התאמצו להגשים את חזונה ותיארו בקצרה את הדמות כאחד שדוחה את גסטון בנבזיות לאחר שהוא מציע לה נישואין, אך וולברטון התנגדה לכך והתווכחה ממושכות עם האנימטורים במטרה לחתוך מן התסריט את הפן הזה באישיותה של בל, מפני שרצתה שבל תיפטר מגסטון בדרכים ושיטות אחרות, ולא בהכרח על ידי התנהגות נבזית. במהלך הקרב הסופי בין החיה לגסטון, השורה שדמותו של גסטון הייתה צריכה לצעוק במקור אל עבר החיה, הייתה "זמן למות!", אבל בסופו של דבר, התסריטאים, יחד עם וולברטון, החליפו את השורה הזו בשורה "בל שלי!" על מנת להחזיר חלק מהמוקד של הסצנה אל גיבורת הסיפור, שעליה השניים נלחמים. נוסף על כך, לאחר ששורד את הנפילה מהטירה של החיה וסובל מרגל שבורה, גסטון נועד לפגוש במותו לאחר שנאכל בידי להקת זאבים (כמו בתסריט המקורי עבור הסרט); אך רעיון זה נחתך בסופו של דבר, מפני שהתסריטאים חשו כי אופן המוות הזה יותר מדי גרפי ואלים עבור סרט של דיסני (למרות שלבסוף הרעיון שימש עבור אופן מותו של סקאר במלך האריות). התסריטאים דנו אף גם בהתאבדותו של גסטון לאחר שהוא מבין כי בל לעולם לא תאהב אותו, אך רעיון זה גם הוא גם ירד מהפרק במהירות. במקום זאת, גולגולות קטנות צוירו כהשתקפויות בעיניו של גסטון בזמן נפילתו מהטירה של החיה על מנת לרמז עבור הצופים כי הוא אכן מת מנפילתו.
במהדורות הפלטינום והיהלום של הסרט הסופי, נחשף כי שם משפחתו המקורי של גסטון נועד להיות לה-גום. שם משפחתו נועד להיות משחק מילים על דעותיו ואישיותו הקטנוניות (לה-גום; בתרגום חופשי מצרפתית, "ירקות", משל למשהו זניח ועלוב). הרעיון כנראה ירד בגרסת הסרט הסופי, מפני שגם הבימבטס (שלישיית אחיות) וגם בל מוסיפות את שמו אל התואר "מסייה" או "מאדאם": בשיר "Belle", הבימבטס מתייחסות אליו כ"מסייה גסטון", ובשיר "(reprise) Belle", בל מתייחסת לעצמה (גם אם כי באופן סרקסטי) כ"מאדאם גסטון" ובכך ישנו סאבטקסט כי השם "גסטון" משמש גם עבור שמו הפרטי וגם עבור שם משפחתו.
קול ואנימציה
אנדראס דג'ה שימש בתפקיד האנימטור הראשי של גסטון. דמותו של גסטון הייתה הדמות הראשונה שהוקצתה לדז'ה על ידי אולפני דיסני. מכיר בכך שגסטון היה דמות יחידה במינו של אולפני דיסני, וזאת מכיוון שהוא לא נועד להפחיד הן את גיבור הסרט והן את קהל הצופים, כפי שעשו נבלים קודמים של דיסני, במקרה של גסטון, דז'ה הצהיר כי הצופים אינם מסוגלים לפענח מיד אם הדמות היא למעשה אנטגוניסט המבוסס על הופעתו החיצונית בלבד. וייט הסכים בכך שגסטון "מלא בעצמו, כמובן, אך הוא לא מרושע," עד שדעותיה וציפיותיה של בל נחקרו עוד יותר. דז'ה נאבק בתחילה עם התפיסה של עיצוב נבל נאה ויפה תואר, הוראה ספציפית ונקודתית שניתנה לו על ידי קצנברג, אך בסופו של דבר, דז'ה הבין את התפיסה יותר טוב כאשר בחן את הנושא הבסיסי של הסרט - לא להסתכל בקנקן, אלא במה שבתוכו. דז'ה הסביר כי הוא הבין את נושא הסרט מבחינה רעיונית וסיפורית, אך בהבנת הנושא מבחינה חזותית הוא התקשה, ולעיתים הוא אף התווכח עם קצנברג על השאלה אם הדמות נאה מספיק. כמה ממנהלי אולפני דיסני גם הם היססו בראשונה לגבי מראהו של הדמות. לבסוף, דז'ה התגבר על קשייו בהנפשת הדמות על ידי הדמייתו לשחקני אופרות סבון נאים, החלטה יצירתית שקצנברג אישר לבצע, ונימק זאת בכך כי
ליהוקו של וייט לתפקיד, השפיע על עיצובו של גסטון; האנימטורים התאימו את מראה הדמות לאחר ששמעו את קולו האופראי של וייט בפעם הראשונה, מה שהפך את גסטון לדמות יותר אופראית בתנועותיו, במחוותיו ובגינוניו. לדברי וייט, העיצובים המוקדמים של גסטון נראו בתחילה "הרבה יותר ברוטאליים" לפני שהאנימטורים החליטו ללכת לכיוון שונה יותר, ולבסס את הדמות על "גרסה גרוטסקית" יותר של דמות האביר על הסוס הלבן. וייט תיאר את תהליך העיצוב של הדמות כשיתוף פעולה בין שחקן לאנימטור, וייט רשם את השורות של הדמות בעוד האנימטור צייר את דמותו, וכך לסירוגין הלוך וחזור במשך כמה חודשים. תהליך זה איפשר לאנימטורים לשלב את ביצועי המשחק של וייט בדמותו של גסטון. כיוון שוייט המשיך להופיע בברודוויי באותו הזמן שבו עבד על דיבוב דמותו של גסטון עבור הסרט, אולפני דיסני התאימו את עצמם אליו על ידי שכירת סטודיו במקום בו הוא שיחק על הבמות. בספרו "Tradigital Animate CC: 12 Principles of Animation in Adobe Animate", המחבר סטיבן ברוקס ציין כי האתגר של דז'ה היה לתת לקהל לדעת שגסטון אינו אמיץ כמו שכולם אומרים שהוא... אך גם לשמור על דמותו כאיום ממשי ואמין, שכן הוא עדיין נחשב נבל.
גם אישיותו וגם מראהו הגופני של גסטון התפתחו באופן דרמטי במהלך ההפקה שנמשכה שנתיים וחצי. במקור, גסטון צויר על ידי דז'ה כדמות ברוטאלית. וייט חשף כי גרסאות קודמות של גסטון השתנו מ"שמן ומרושל" לדמות המבוססת על השחקן ארול פלין עם שפם. דז'ה שילב תכונות פיזיות של כמה מהנבלים ה"קלאסיים" ביותר של אולפני דיסני על מנת לעצב את דמותו של גסטון, במיוחד החזה הרחב והלסת המרובעת שהושאלו מדמותו של קפטן הוק מפיטר פן. אתגר מסוים שהתגלה במהלך הנפשת אופי ריאליסטי למראהו של גסטון היה הקושי לבטא דרכו רגשות מסוימים באופן שלא יגרמו לו להיראות כקריקטורה, אך באותו הזמן יגרמו לו להיראות "חי". תגובותיו של גסטון היו מוגזמות עד כדי כך שהן חרגו מהנורמה. דז'ה הצהיר כי הוא כל הזמן הלך על קו דק בהנפשתו של גסטון באופן מתוחכם, אך גם ככזה המסוגל לבטא רגשות כמו יהירות, כעס ורע. על מנת להפוך את גסטון לאופי רבגוני ורב ממדי, דז'ה עמל קשות על מנת לשלב "ביטויים שונים, בעיקר סרקזם והתבטאות, שזכר האלפא הנאה מגיע אליהם לעיתים רחוקות". לדבריו של סיימון ברו מ"הוצאת דניס", דז'ה הגזים גם בפרופורציות של גסטון על מנת לעזור לקהל להאמין כי הדמות מסוגלת למעשה להתמודד עם החיה בקרב אחד על אחד. בזמן שעשה מחקר, דז'ה חיפש השראה מתושבי לוס אנג'לס, אשר תמיד מעריצים את עצמם, מתבוננים בעצמם כשהם מסדרים את שערם ומתפעלים מול המראות, והסביר כי
יופי חיצוני ואישיות שטחית
בכל העיבודים של "היפה והחיה", גסטון מתואר כאדם מאוד נרקיסיסטי, אגואיסטי ושטחי, המונע על ידי קנאה קיצונית לאהבתה של בל אל החיה ולא אליו, וכן הוא מונע מאהבה אובססיבית כלפיה. במהלך השיר "The Mob Song", גסטון משתמש בכריזמה שלו על מנת לשכנע את תושבי הכפר להסתער על הטירה של החיה ולהרוג אותו, אם כי נבלותו ורשעותו נרמזים לראשונה במהלך ניסיון הצעת הנישואין שלו לבל. סיימון ברו מ"הוצאת דניס" ייחס את נבלותו ההולכת וגוברת של גסטון ל"קנאתו הבלתי מעורערת וחוסר הביטחון שלו כלפי בל, מה שבסופו של דבר הופך אותו לאנטגוניסט של הסיפור, לאחר שהוא נכנע לבסוף ל'נסיבות חייו'". שיא הנבלות והנבזיות של גסטון משתקפת בסצנה בה הוא מנסה להכניס את מוריס למוסד לחולי הנפש, אם כי הטרנספורמציה שלו עדיין רחוקה מלהיות שלמה. ההבחנה בין גסטון לבין הנבלים ב"שלגיה ושבעת הגמדים","היפהפייה הנרדמת " ו"בת הים הקטנה", מתבטאת בכך כי גסטון, בניגוד למלכה הרעה, מליפיסנט ואורסולה, אינו עובר טרנספורמציה פיזית לפני מותו, אלא נפשית. הכתב רוברט ווקס מהאתר "Mania.com", ציין כי גסטון הוא "קטנטן" בהשוואה לנבלים אחרים של דיסני, וזאת משום שרעיונותיו ושאיפותיו נוטים להיות דומים לשל בריון בית-ספרי ממוצע, במיוחד אחד כזה שהאגו שלו מנופח על ידי האנשים סביבו; לגסטון אין רצון ידוע לכבוש את העולם, והוא חסר שאיפות מלבד רק להתחתן עם האישה שהוא נמשך אליה. לגסטון גם אין כוחות קסם או השפעה פוליטית בולטת (בניגוד לשאר הנבלים).
אהוב כמעט על כל דמות בסרט, מבוקש על ידי כל הנשים הרווקות ונחשב לכליל השלמות על ידי אוכלוסיית הגברים של העיר, מבקר הסרטים הבכיר סטיבן ד. גרידנוס הסכים כי גסטון בתחילה דומה ל"מטומטם האולטימטיבי"; מבנה הגוף של גסטון משמש כהגזמה מכוונת ל"דימוי הסטריאוטיפי של היופי הגברי"; הסופר ג'רי גריזוולד השווה את מראהו למראיהם של שחקנים כדוגמת סילבסטר סטאלון וארנולד שוורצנגר, בעוד שג'ין סיסקל מ"שיקגו טריביון" תיארה אותו כ"רוברט גולט על סטרואידים". הסופר סטיבן ברוקס השווה את הבעות הפנים המוגזמות של גסטון לאופן שבו אנשים "מביעים את השקרים שלהם כשהם מנסים להגזים". על פי הסופרת אליזבת בל, גסטון מתפקד כאנטיתזה לחיה, בכך שאישיותו מסייעת להפוך את החיה לגיבור מושך יותר, למרות שלחיה ישנם עדיין פגמי אופי. בעוד החיה לומד להשתנות ושומר על "לב הזהב" שלו למרות היותו מחריד חיצונית, גסטון מתגאה במראהו החיצוני, אך נשאר "רקוב מבפנים"; החיה מסתכנת בהידמותו לגסטון מבפנים באם הוא לא ישנה את דרכיו האנוכיות. גסטון מייצג "את ההבדל בין יופי החיצוני ליופי הפנימי", שזהו אחד מהנושאים המרכזיים של הסרט. העובדה שאופיו האכזר של גסטון אינו משתקף בחיצוניותו הנאה, רק מדגישה עוד יותר את המסר של הסרט על היופי הפנימי. המסר של הסרט מודגש אף יותר בסוף הסרט, כשעל אף שגסטון פוצע בקרב את החיה, הוא עדיין אינו מסוגל להרוג את האדם המתחיל לשגשג בתוך החיה. בסופו של דבר, גסטון הוא זה שהופך למפלצת שאותה ייצג החיה במקור, וכישלונו "להפוך לאדם אחר" מוביל בסופו של דבר למותו שלו. בה בעת, פחדנותו של גסטון מתבטאת בהחלטתו לדקור את החיה בגב מיד לאחר שהחיה מציע לו לעזוב ללא פגע.
מוקדם מאוד במהלך הסרט, קהל הצופים מבין כי האובססיה של גסטון לבל היא זו המניעה אותו להילחם בחיה, שבעקבות אהבתו לבל, הופך למגינה. על אף ההבדלים הברורים ביניהם, לגסטון ולחיה ישנם מספר קווי דמיון, כלומר האינטרס המשותף שלהם בבל - המאבק האקלימי של גסטון בחיה מונע על ידי העובדה ששתי הדמויות מאוהבות באותה האישה, אם כי כל אחד מאוהב בה אחרת. בנוסף, שתי הדמויות משתמשות בנאמנות של בל אל אביה כדי לתמרן או לנצל אותה. הסצנה שבה יושב גסטון בכיסא הגדול שלו במסבאה הכפרית היא התייחסות אליו ולדמיונו אל החיה. כיסאו של גסטון, המעוטר בפרוות וקרניים, מזכיר את החיה במבט אחורי. הסופר ג'רי גריסוולד מציין כי "בהינתן הניגוד הדרמטי בין גסטון לבין החיה ... כותרת הסרט עשויה למעשה להתייחס דווקא אליהם [גסטון והחיה]". הסופר פיליס פרוס ציין כי הטרנספורמציה המתוחכמת והבלתי-פיזית של הנבל לגרסה דמונית יותר של עצמו, מאלצת את הדמות לסבול "אובדן אנושיותה", דבר הכביכול מצדיק את מותו הסופי.
גבריות ושנאת נשים
בין הנושאים שהסרט "היפה והחיה" בוחן, נמצאת סוגיית הרעיון של גבריות מופרזת, תכונה המשותפת לגסטון ולחיה. גסטון חולק דעות הקשורות ל"זכר ההיפר-גברי", מתגאה בתכונותיו ובאיכויותיו הרבות ובכך מייצג את "כל מה שיכול להשתבש בזכר הטרוסקסואלי". ג'רי גריסוולד כתב כי גסטון הוא בעצם קריקטורה של היפראקולריות; הוא צד ציד בגאווה, שותה, נלחם, רוקע, שקרן, נוהג בבריונות כלפי הסובבים אותו, ונוסף על כך גם רדוד ובור, תכונות הנחשבות לכמה מהתכונות הגבריות הגרועות ביותר; גסטון מאיים על כל מי שמתנגד לרעיונותיו, ומשתתף באופן פעיל במפגשים חברתיים זכריים שבאמצעותם הוא יכול לממש את מעמדו כ"זכר האלפא" של הכפר.
גסטון הוא הנבל השובניסטי ביותר של אולפני דיסני עד כה, אם כי תכונה זו מיוחסת לו בצורה הומוריסטית, מה שהופך אותו לפעמים בשלבים מוקדמים של הסרט לאתנחתא קומית, שלא כמו הנבלים הקודמים של דיסני. באתר "Yahoo! Movies", ויל פרקינס כתב כי גסטון מאמין כי הוא "המתנה של אלוהים לנשים ולעולם". גסטון רגיל לרכוש כל מה שלבו חפץ בו, והוא מאמין שמגיע לו להתחתן עם בל רק משום שהיא נחשבת לנערה היפה ביותר בכפר, ולכן היא "הטובה ביותר". הסופרת קנדה כריסי דין ציינה כי גסטון מבין את האהבה רק כהגשמה עצמית, מה שמאפשר לו לנהוג בשלטתנות, אכזריות ואלימות במרדף אחר האהבה. הסופר גרג גארט, קבע כי גסטון משמש תזכורת לכך שמה שהעולם אוהב אינו ראוי לחיקוי. נחוש בדעתו לזכות בבל כרעייה לראווה, גסטון לא מצליח להשיג אותה והאגו שלו נחבל קשות כאשר חזונו על חיים שקטים ומשעממים לצידה של בל מאוימים על ידי דחייתה של בל לנישואים עמו, אך דחייתה רק מגבירה את נחישותו להתחתן איתה בכל מחיר. כאחד כזה, גסטון נכשל בניסיונותיו להבין את תשוקתה של בל לקריאה. גסטון משתמש ביעילות בכריזמה בה ניחן, במראהו הנאה ובדימוי מפוברק של החיה כמפלצת קניבלית על מנת לאחד את כל הכפר נגד אויבו, ובכך מדגים את יכולתו לשכנע אחרים שהוא ג'נטלמן, על אף שמעולם לא גילה דאגה לאדם אחר מאשר לעצמו; בל היא היחידה אשר איננה מתרשמת מחזותו של גסטון וחושפת את טבעו האמיתי, ועל ידי כך היא מדגישה עוד יותר את כוחה של הגבורה והעצמאות. מתנגד לרעיון הקריאה של נשים, גסטון סבור כי הוא יוכל "לרפא" את בל צמאת הידע לאחר שתינשא לו, אם כי באותו הזמן נראה כי אותן תשוקות של בל מגבירות את התעניינותו שֶׁל גסטון בה. הסרט מראה כי דעותיו של גסטון על נשים נתפסות כ"קטנוניות ומיושנות"; וולברטון רצתה לוודא שגסטון "ילמד ילדים צעירים איך לא להתייחס לנשים".
כמנהיג חזק, גסטון מסוגל לשכנע קהל שלם לנהוג כפי רצונותיו, לחולל קונפורמיות ולהכניס רגשות ודעות באנשים אחרים, למרות שהוא עדיין לא מסוגל ליישם אותם בכוחות עצמו. ריצ'רד קורליס מהמגזין "טיים" ציין כי "הקנאות של הדמות, משום רצונו להינשא לבל בשל יופייה הרב ביותר בעיר, מעוותת אל תוך רשעות כשהוא שולח את אביה התמהוני של בל למוסד לחולי נפש ומוביל את תושבי הכפר עם לפידים וקלשונים למסע צלב". סצנה זו, כדרך אגב, הושוותה לסצנות מסרט האימה "פרנקנשטיין". הכתב ברט זיגמילר, מהאתר "מדיום" השווה בין מיומנויות המנהיגות של גסטון לעומת אלו של הדיקטטור הנאצי אדולף היטלר, משום שגסטון משלב נקיטת פעולה יחד עם ציווי ישיר אליו, לאחר שעורר את תאבון האנשים לפעול. בנוסף, ג'רי גריסוולד ציין כי הגבריות של גסטון עשויה להוות פוטנציאל לנטייתו ההומוסקסואלית (מכיוון שאחרי הכל, הוא מאוהב בעצמו) והשווה אותו לשכן ההומופובי של לסטר ברנהאם בסרט "אמריקן ביוטי". הגבריות של גסטון מתוארת כמגוחכת ונלעגת, בעוד בל מתפתה ונמשכת ל"פגיעות העדינה" של החיה. הסצנה בה החיה מעניק לבל את הספרייה הפרטית שלו כמתנה, מדגישה עוד יותר את ההבדלים בין שתי הדמויות הגבריות, מכיוון שגסטון מתנגד לקריאה ומאשים פעולה זו במתן רעיונות לנשים ואיפשור עבורן לחשוב בכוחות עצמן, בניגוד למציאות של דאז. גסטון והחיה מגלמים גבריות רעה וטובה, בהתאמה; הדמויות משמשות בקרב של תפיסת הרעיון "הרגיש נגד המאצ'ו", בייצוג הגבריות.
היפה והחיה (סרט, 1991)
גסטון נראה לראשונה באמצע בשיר פתיחת בסרט "Belle", כשנרמז על כך כי זה עתה הוא חוזר ממסע ציד. בשיר, גסטון מצהיר בפני לה-פו, עוזרו הנאמן ועושה דברו, על כוונתו לשאת את בל לאישה. לאחר מכן, גסטון נפגש עם בל, אבל דיבוריו ודעותיו על קריאת ספרים ועצמאיותן של נשים גורמים לבל להיגעל ולהסתייג ממנו, והיא חוזרת הביתה בעודה משאירה אותו מאוכזב נוכח כישלונותיו לחזר אחריה. למחרת, עם זאת, גסטון מארגן חתונה מחוץ לביתה של בל בניסיון לכפות עליה להינשא לו, אך בעודו מעיר שוב הערות סקסיסטיות על נשים, בל משפילה אותו כשגורמת לו למעוד אל תוך שלולית בוץ גדולה. זועם ומושפל, גסטון נשבע ללה-פו לשאת את בל לאישה בכל מחיר.
מאוחר יותר, במהלך סופת שלג, מוריס מתפרץ בפתאומיות אל הטברנה המקומית ומזהיר את תושבי הכפר מפני חיה מפלצתית אשר כלא את בל כאסיר בטירתו. במחשבה שהוא מדבר שטויות, תושבי הכפר זורקים אותו מן הטברנה, אך גסטון מבין כי הוא יכול להשתמש בטענות השערורייתיות של מוריס לטובתו. הוא משחד את בעל בית המשוגעים המקומי, מסייה ד'ארקו, על מנת שיאיים לזרוק את מוריס לבית המשוגעים על מנת ללחוץ על בל להינשא לו. עם זאת, הם מגלים כי מוריס שוב נעלם. כאשר בל חוזרת עם מוריס מהטירה, היא מגלה כי גסטון מחכה לה שם. גסטון מצווה לקחת את אביה אל בית המשוגעים, אך מציע לבל כי מוריס ישוחרר לחופשי בתנאי שהיא תינשא לו. מזועזעת ונגעלת, בל מסרבת, אך לעומת זאת מצליחה להוכיח את טענותיו המטורפות של אביה, לכאורה, על חיה המתגורר בטירה ענקית ביער באמצעות המראה הקסומה שהחיה נתן לה. גסטון מבין כי בל מאוהבת בחיה, ובזעמו על כך שבל התאהבה בחיה "מפלצתית" לכאורה על פניו, הוא מצווה לכלוא את בל יחד עם מוריס. לאחר מכן, גסטון מעודד את שאר תושבי הכפר לצאת ולבצע לינץ' בחיה.
במהלך הקרב בטירתו של החיה, גסטון עוקף את הקרב שנוצר בין תושבי הכפר לבין משרתי הטירה ומתעמת עם החיה לבדו באגף המערבי. כאשר החיה אינו מגיב להתגרותיו של גסטון בו, לאחר שאיבד את רצונו לחיות מאז עזיבתה של בל (על מנת להציל את אביה האבוד, שחיפש אותה), גסטון משתמש בחתיכה מן אחד מהפסלים שעל צריחי הטירה כפגיון מאולתר על מנת לנסות להרוג את החיה. החיה, לעומת זאת, חוזר לכוחו כשהוא רואה את בל חוזרת לאחר שברחה מהמרתף בו נכלאה, ומכריע את המאבק בינו לבין גסטון למאבק שקול.
גסטון מבין כי הוא אינו יכול להסתמך רק על כוחו בלבד כדי להרוג את החיה, ובמקום זה מתחיל להתגרות בו כדי בטענה כי בל לעולם לא תאהב מפלצת. בתגובה, החיה מכריע את גסטון וכמעט שהורג אותו, אך לבסוף חס על חייו ומצווה עליו לעזוב ולא לשוב לעולם. עם זאת, כאשר גסטון רואה את החיה חובק את בל, הוא נחוש שוב להרוג את יריבו אחת ולתמיד, ודוקר את החיה מאחור עם פגיון. החיה מניף את זרועו לאחור בכאב, מה שגורם לגסטון לאבד את שיווי משקלו וליפול אל מותו.
היפה והחיה (סרט, 2017)
ברימייק המחודש של הסרט המונפש, גסטון מגולם על ידי השחקן לוק אוונס. בריאיון למגזין "אמפייר", אוונס ציין כי הגרסה המחודשת של גסטון תשמר את רקע הצייד שלו מגרסת הסרט המונפש, אך בנוסף, דמותו של גסטון תהיה גם חייל לשעבר שלחם בצבא הצרפתי. בריאיון, אוונס אף רמז כי גרסתו המחודשת של גסטון תהיה אפלה ושטנית הרבה יותר ממה שהייתה בסרט המונפש. דמותו המחודשת של גסטון ואף פעולותיו זהות לגרסתו של גסטון מהסרט המקורי, אם כי ישנם כמה הבדלים משמעותיים: משועמם מחייו השלווים לאחר שחזר מהמלחמה, גסטון מחזר באובססיביות אחרי בל, אם כי בעדינות ובנימוס רב יותר. גסטון נחוש בדעתו להינשא לבל, וזאת מפני שהוא מחשיב את שונותה ועצמאיותה כאתגר מרתק. בנוסף, גסטון מראה בבירור דחייה וגועל מניסיונותיהן של "הבימבטס", שלישיית אחיות האובססיביות אליו והמחזרות אחריו רק בשל הופעתו המרשימה. בביתה של בל, גסטון מציע לה נישואים, אך בצורה עדינה, לאחר שמוריס ימות, אך זאת האחרונה דוחה אותו. זועף בטברנה המקומית, גסטון מתוסכל מניסיונותיו הכושלים לחזר אחר בל, עד שלה-פו מעודד אותו בשיר. מוריס מופיע, בטענה כי בל כלואה בטירה מרוחקת על ידי חיה מפלצתית. מסוקרן, גסטון מציע לעזור למוריס לשחרר אותה, אך במהלך המסע, גסטון מפקפק בטענותיו של מוריס, ובסופו של דבר, נוטש אותו בזעם להיאכל על ידי זאבים כאשר הוא מסרב לאפשר לו להינשא לבל. מאוחר יותר, מוריס חוזר ומאשים את גסטון בניסיון לרצוח אותו, אך גסטון משטה בתושבי הכפר, גורם להם להאמין כי מוריס הוא זקן משוגע, ומזמן את מסייה ד'ארקו שייקח אותו אל בית המשוגעים המקומי. גסטון מציע למוריס כי הוא ישחרר אותו בתנאי שייתן לו את ידה של בל לאישה, אך מוריס עדיין עומד בסירובו. כאשר בל מופיעה ומוכיחה את קיומו של החיה עם המראה הקסומה, קנאתו של גסטון דוחפת אותו לצוות לכלוא את בל יחד עם אביה וכן לשכנע את התושבים להסתער על הטירה ולהרוג את החיה. הוא מתעמת עם החיה לבדו ויורה בו מספר פעמים, אך בל, שהשתחררה בינתיים בעזרתו של אביה, מופיעה ומשרה בחיה כוח להילחם בחזרה, עד שהוא מכריע את גסטון ומחזיק אותו מעל התהום. גסטון מתחנן לרחמים, והחיה חס על חייו, אך במקום לעזוב את הטירה, גסטון, המנסה להציב את עצמו שוב בעמדה עדיפה יותר, נעמד על גשר סמוך ויורה שוב בגבו של החיה, מותיר אותו פצוע באופן אנוש. בתגובה לגסיסתו של החיה, הטירה מתחילה להתפורר והגשר עליו גסטון נעמד נשבר ושולח אותו אל מותו. שלא כמו בסרט המונפש, מותו של גסטון מוצג על המסך.
בית העכבר
למרות מותו בסרט, גסטון מופיע שוב בהופעות אורח בסדרה "בית העכבר" וכן ובסרט מיוחד שנקרא "בית הנבלים" שיצא ישירות ל-DVD ומהווה חלק מיקום הסדרה "בית העכבר". כמו בסרט המקורי, גם בסדרה זו גסטון דובב על ידי ריצ'רד וייט.
הופעתו הזכורה ביותר של גסטון בסדרה, הייתה בפרק "Daisy's Debut", בו גסטון מופיע שוב ושוב לאחר שדמויות משבחות פעולות או מיומנויות של דמויות אחרות, ומעיד על עצמו בנרקיסיזם בולט כי "No one [some verb] like Gaston", עד שטימון מתעצבן ומעיר בכעס כי "Actually, no one asked the opinion of Gaston". בפרק אחר, "Halloween with Hades", גסטון אוכל אחד מהתפוחים המורעלים של המלכה הרעה, באומרו כי "!No one eats candied apples like Gaston", ולאחר מכן הוא נופל לתרדמה דמוית מוות (בדומה לשלגיה). או אז, דייזי מעירה בסרקזם כי "and now no one needs a wake-up kiss like Gaston".
שני פרקים אלו מהווים דוגמאות בולטות למחווה לשירו המפורסם של גסטון מסרט האנימציה, "Gaston".
עד עצם היום הזה
בסדרה "עד עצם היום הזה", גסטון מופיע בהופעות אורח פעמיים, פעם אחת בעונתה הראשונה של הסדרה, ופעם שנייה בעונתה החמישית. בסדרה, בניגוד לסרט המקורי, גסטון מתארס לבל בנישואי תועלת עבור הממלכה של בל, ובנוסף, לגסטון יש תואר אצולה ושם משפחתו הוא "לה-גום", שני מאפיינים שאמורים היו להיכלל בסרט, אך נחתכו, וכמו בסרט, בל נגעלת מגסטון מפני שהיא מוצאת אותו "רדוד ושטחי".
בעונה הראשונה, גסטון מגולם על ידי השחקן סייג' ברוקלבנק, והוא ניסה להשיב את בל לאחר שנלקחה על ידי עוץ לי גוץ לי כחלק מעסקה שחתמה על מנת להציל את הממלכה שלה, אך עוץ לי גוץ לי הורג אותו בכך שהוא מכשף אותו לצורת ורד ונותן את הורד במתנה לבל.
בעונה החמישית, גסטון, המגולם כעת על ידי השחקן וס בראון, מופיע בפרק השבע עשרה של העונה, "Her Handsome Hero". בפרק זה, נחשף יותר על הרקע של גסטון: לורד לה-גום עושה עסקה עם סר מוריס שיוכל לקבל את כל העזרה הנדרשת ממלכתו על מנת להילחם באוגרים, באם בתו של מוריס, בל, תינשא לבנו, גסטון. בתחילה, גסטון מתואר כאצילי ומנומס יותר מאשר בסרט המקורי, אך מאוחר יותר הוא מתגלה כנבל אכזרי, לאחר שהוא ובל מוצאים אוגר צעיר שנפל בשבי, וגסטון מענה אותו על מנת לקבל מידע, מעשה שבל החשיבה כבלתי נסלח. מודעת לכך שתוקפנותו של גסטון עלולה לעורר את האוגרים למלחמה, ועל מנת להגן על הממלכות, בל מסכימה בחוסר רצון להינשא לגסטון. כאמור לעיל, גסטון נהרג מאוחר יותר על ידי עוץ לי גוץ לי כאשר ניסה להציל את בל ממנו.