cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלכסנדר פורד
קורות חייו
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט פורד לברית המועצות והקים יחידת הסרטה עבור אוגדת חיל הרגלים הראשונה של תדאוש קושצ'יושקו, (שהפכה מאוחר יותר לצבא הפולני, Ludowe Wojsko Polskie) שפעל שם. לאחר המלחמה עמד פורד בראש החברה הממשלתית "פילם פולסקי", והחזיק בעמדת מפתח בתעשיית הסרטים הפולנית. פורד בנה מחדש את התשתית הקולנועית שנהרסה בשנות המלחמה, וזאת בצוותא עם חבורה מסורה של אנשי קולנוע קומוניסטים. בזכרונותיו, כתב רומן פולנסקי על חבורה זו: "היא כללה כמה אנשים מוכשרים באופן יוצא מן הכלל, במיוחד אלכסנדר פורד, חבר מפלגה ותיק, וסטליניסט אורתודוקסי. בעל העוצמה האמיתית בתקופה שלאחר המלחמה היה פורד עצמו, אשר יצר אימפריית קולנוע קטנה משל עצמו".
פורד השתמש בסרטיו על מנת להביע אי שביעות רצון מהמשטר בפולין ולחשוף את ההשפעה של המשטר על היהודים והעניים, כבסרטו התיעודי משנת 1958 "היום השמיני בשבוע", אשר נאסר להקרנה בפולין. הסרט הידוע ביותר שלו בפולין הוא סרטו העלילתי "האבירים הטבטונים" משנת 1960 המבוסס על ספרו של הנריק סנקביץ'. פורד המשיך בעשיית סרטים בפולין עד אשר עליית האנטישמיות לקראת סוף שנות ה-60, כאשר נאסרה עליו כל פעילות קולנועית. עקב כך עזב את פולין ב-1968. לאחר שנת 1969 נמחק שמו מכל הפרסומים הפולנים העוסקים ביצירה הקולנועית ובהיסטוריה של הקולנוע הפולני. הזכרת שמו נאסרה. בתחילה חי פורד שנתיים בישראל, ניסה לשווא להשתלב בעשייה המקומית, ולאחר מכן עזב לדנמרק ולבסוף השתקע בארצות הברית. ב-1973 יצר את סרט העוסק בגולאגים הסובייטים ומבוסס על הספר "המעגל הראשון" של אלכסנדר סולז'ניצין. הסרט היה הפקה משותפת דנית-שוודית ונכשל גם כלכלית וגם בעיני המבקרים. סרטו האחרון "קורצ'ק והילדים" (1975) על חיי יאנוש קורצ'ק הוא הפקה גרמנית-ישראלית דוברת אנגלית בשיתוף שחקנים ישראלים כאורנה פורת ואפרת לביא. בתפקיד הראשי הופיע השחקן הבריטי ליאו גאן.
פורד שם קץ לחייו בבית מלון בפלורידה בשנת 1980.
שמו מונצח ב"שדרת הכוכבים" בלודז'.
חייו הפרטיים
פורד היה נשוי פעמיים. לו ולאשתו הראשונה, אולגה מינסק, נולד הבן אלכסנדר. נישא בארצות הברית לאלאנור גריזוולד, שהייתה צעירה ממנו ב-30 שנה. עם אשתו השנייה היו לו שתי בנות - קונסטנס וג'סטין, ובן - רומן. בנו אלכסנדר נולד בסתיו 1944 היה שחקן במקצועו, נפטר ב-2012 ונטמן בלודז'.
יהודה פינקלקראוט
יהודה פינקלקראוט (1916 - 22 בפברואר 2011) היה טניסאי ישראלי, מחלוצי הטניס הישראלי. אלוף ישראל בטניס פעמיים (1941 ו-1943) וחבר נבחרת גביע דייוויס של ישראל.
בשנת 1986 זכה פינקלקראוט בעיטור, חבר כבוד של איגוד הטניס בישראל.
ביוגרפיה
פינקלקראוט נולד ברוסיה. בשנת 1933 עלה לארץ ישראל ובשנת 1941 זכה לראשונה בקריירה שלו באליפות ארץ ישראל בטניס ליחידים. הוא זכה שוב בשנת 1943. בשנת 1947 הוא השתתף באליפות וימבלדון.
לאבוצ'קין La-7
לאבוצ'קין La-7 (ברוסית: Лавочкин Ла-7) היה מטוס קרב סובייטי ששימש את חיל האוויר הסובייטי במלחמת העולם השנייה. המטוס פותח על ידי המשרד לתכנון ניסויי של סמיון לאבוצ'קין.
ה-La-7 היה מטוס חד מנועי, הבנוי כולו מעץ והונע על ידי מנוע מקורר אוויר, בעל הספק של 1850 כ"ס. מנוע זה אפשר ל-La-7 להגיע למהירות טיסה הגבוהה בכ-50 קמ"ש לעומת קודמו, La-5. כמו כן גם קצב הנסיקה שלו היה גדול בהרבה מקודמו.
החימוש העיקרי של La-7 היה זהה לקודמו - 2 תותחים בקוטר של 20 מ"מ. בנוסף לתותחים הותקנו על כנפי המטוס מתלי נשיאה לפצצות (2 פצצות של 50 או 100 ק"ג).
ייצור ה-La-7 הופסק בשנת 1946 והוא הוחלף במטוס מתקדם יותר – La-9. בסך הכל נבנו 5,753 מטוסי La-7 בשנים 1944 – 1946.
Serious Moonlight
Serious Moonlight הוא DVD המתעד הופעה של הזמר דייוויד בואי שנערכה ב - 12 בספטמבר 1983. ההופעה התקיימה במסגרת סיבוב ההופעות "Serious Moonlight Tour" שקיים בואי לקידום האלבום Let's Dance.
Serious Moonlight יצא לראשונה בשנת 1984 על גבי קלטת וידאו, ובשנת 2006 עבר הסרט עריכה דיגיטלית והופץ במהדורת DVD, מהדורת זו כוללת שלושה סרטים קצרים המתעדים את ביקורו של בואי בהונג קונג, סינגפור ובנגקוק בהופעות האחרונות של הטור.
Serious Moonlight Tour
מסע ההופעות החל בחודש מאי 1983 ונמשך עד חודש דצמבר אותה השנה. הוא נחשב למסע ההופעות הארוך ביותר והמוצלח ביותר שערך בואי עד כה. 96 הופעות התקיימו ב-16 מדינות, בהן ארצות הברית, יפן, תאילנד, סינגפור, קנדה והונג קונג. נמכרו 2,601,196 כרטיסים להופעות השונות.
רמות גלעד
בתנ"ך
בימי שלמה המלך, הייתה רמות גלעד מרכז הנציבות השישית ובראשה עמד בן גבר, שהיה מופקד גם על חוות יאיר בגלעד ועל חבל ארגוב בבשן. לרמות גלעד הייתה חשיבות גדולה מבחינה ביטחונית בהיותה יישוב סְפר סמוך לגבול בין ישראל לבין ארם. לאחר התפלגות הממלכה לממלכת יהודה וממלכת ישראל, בימי רחבעם בן שלמה, כבשו מלכי ארם את רמות גלעד שבעבר הירדן המזרחי, בדרכם אל כיבוש או שליטה חלקית בממלכת ישראל בעבר הירדן המערבי.
יהושפט מלך יהודה הצטרף אל מלך ישראל אחאב במלחמה על רמות גלעד. על פי מסופר בספר מלכים:
.
אולם שתי הממלכות הובסו על ידי ארם במלחמה ואחאב נהרג בה, והמקרא מספר שהיה זה עונש אלוהי על רצח נבות היזרעאלי. כעבור עשר שנים, לחמו יורם מלך ישראל ואחזיה מלך יהודה, נגד חזאל מלך ארם על רמות גלעד. גם במלחמה זו ניצחו הארמים את ישראל, ויורם עצמו נפצע.
ברמות גלעד משח שליחו של אלישע הנביא את השר יהוא בן נמשי למלך על ישראל, ומרמות גלעד יצא יהוא להכרית את זרעו של אחאב ולתפוס את המלוכה על ישראל.
אדואר זקנדורף
קורות חיים
זקנדורף נולד בלייז'. הוריו היו הולנדים. אביו, אברהם זקנדורף, היה רופא שיניים יהודי. בזמן מלחמת העולם הראשונה למד בתיכון בלייז' שהייתה תחת כיבוש גרמני. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ב-1918 ולמד רפואה באוניברסיטת לייז', שם סיים ב-1925 עם התמחות בכירורגיה והחל לעבוד כקצין בחיל הרפואה של צבא בלגיה. בשנים 1927-1931 התמחה בניתוחי שיניים.
בשנת 1929 נישא לאליס שוורס, אחות שחלקה את חיבתו לציור. ב-1930 הופקד על ניהול בית חולים צבאי בלייז'.
ב-1940 נכבשה ליז' על ידי גרמניה הנאצית וזקנדורף הוחזק כשבוי מלחמה עד תום מלחמת העולם השנייה ב-1945. את שנות השבי העביר זקנדורף כרופא לשבויים האחרים. בזמן המלחמה נפטרה אשתו אליס באופן מפתיע. על שירותו במהלך המלחמה קיבל זקנדורף כמה פרסים ועיטורים כולל חברות בשלושה מסדרי אבירות שונים. לאחר המלחמה המשיך זקנדורף בקריירה הצבאית שלו. בשנים 1949–1950 הופקד כאחראי מטעם האו"ם על קו הפסקת אש שנקבע לאחר מלחמת הודו-פקיסטן בתקופת חלוקת הודו. הוא פרש מהצבא בשנת 1957 בדרגת קולונל.
זקנדורף נישא בשנית בשנת 1959 למרי זא'ן לאמפרר. מרי ז'אן נפטרה ב-1977. זקנדורף נפטר ממחלת הסרטן ב-16 במאי 1983.
עבודה מתמטית
זקנדורף היה אמן ומתמטיקאי חובב. לאורך השנים פרסם מאמרים רבים בתורת המספרים האלמנטרית. את הרעיון של קיום הצגת זקנדורף לכל מספר הגה בשנת 1939, אולם עקב מלחמת העולם השנייה הוא התפנה לפרסום התוצאה רק ב-1949, בזמן שהותו בהודו. הצגת זקנדורף של מספר היא הצגתו כסכום של מספרי פיבונאצ'י שונים שאין מביניהם שניים עוקבים. משפט זקנדורף קובע שלכל מספר טבעי יש הצגת זקנדורף יחידה.
רדוקסיון
כבר בראשית הקולוניזציה הספרדית של אמריקה, ראה הכתר הספרדי חשיבות בהטמעת התרבות הספרדית ובהפצת הנצרות בקרב הילידים ובדחיקתם של תרבויותיהם הם. חוקי בורגוס מ-1512 קבעו כי על הילידים לגור בסמוך לערים הספרדיות המוקמות ביבשת, כדי להבטיח הליך מתמשך של המרת דת, באמצעות הגעתם של הילידים לכנסיות והתבוננות באורח החיים הספרדי. עיקרון זה נבע הן מאופייה האוונגליסטי של הכנסייה הקתולית, והן ממורשת תהליך הרקונקיסטה בספרד. לעיקרון הייתה גם חשיבות דמוגרפית, כלכלית ופוליטית, שכן הדבר אפשר שליטה אפקטיבית יותר בילידים, וכן גביית מסים יעילה יותר.
ב-1531 הוציאה מלכות המשנה של ספרד החדשה הנחיות להקמת הרדוקסיונים. לפי ההנחיות, בכל רדוקסיון יש להקים כנסייה ובה כומר אחראי. כן נקבע בהן כי הרדוקסיונים ינוהלו באופן קומונלי, וכי משאביהם, לרבות האדמות עליהם יוקמו, יהיו שייכים להם.
מרבית הרדוקסיונים הוקמו בידי הכתר הספרדי, אך כמה מהם הועברו לאחריותם של אנשים פרטיים, שהפעילו אותם בהתאם לעקרונות האנקומיינדה. כל קבוצת רדוקסיונים נקראה קורחימיינטו (Corregimiento), שעליה היה אחראי הקורחידור. הקורחידורים לא קיבלו שכר, והשררה בה נשאו ללא תמורה גרמה למעשי שחיתות רבים.
המסדר הפרנציסקני והמסדר הישועי הקימו אף הם רדוקסיונים, בעיקר במלכות המשנה של פרו. רדוקסיונים אלה היו למפותחים ולמשגשגים ביותר, במיוחד אלה שבאזור פרגוואי של ימינו ובסביבתה, כדוגמת המיסיונים הישועיים בצ'יקיטוס, במזרח בוליביה של ימינו, או המיסיונים הישועיים של הגוארני באזור מדינת פראנה שבברזיל של ימינו ופרובינציית מיסיונס הארגנטינאית, שאף קרויה על שמם.
קישורים חיצוניים
Indian Reductions Réduction (catholicisme et politique) Reductie (missie) Redukcje misyjne Missões
סימנים (טלנובלה)
סימנים של סוף עולם (בספרדית: señales del fin del mundo) היא טלנובלה לצעירים שהופקה על ידי יאיר דורי, בכיכובם של מיקה ריירה וסנטיאגו רמונדו.
הסדרה עוסקת בקטלינה, נערה שעוברת עם אביה לבית סבה. החלום של קטלינה הוא להפוך לזמרת. היא מתחילה ללמוד בבית ספר לאומנויות ריקוד, אותו מנהלת פילר, חברת ילדות של אביה. קטלינה מגלה כדור מסתורי שסבה בנה. כשהיא פותחת אותו היא פוגשת את ליאו ואדריאן, יצורים מממד אחר.
תקציר הסדרה
הסדרה עוסקת בעיקר במוזיקה, אהבות, שאיפות, שירים, ריקודים ויריבות בין תלמידים בבית הספר לאומנויות. בפרק הראשון, קטלינה פרטיצ'לי (מיקה ריירה) עוברת לגור בביתו של סבה, יחד עם אביה והעוזרת טרסה. היא מתחילה ללמוד בבית הספר לאומנויות, שאותו מנהלת פילר (מריה רוחי), מכרה ישנה של אביה. קטלינה פוגשת את דמיאן (סנטיאגו רמנודו) ומתאהבת בו, אך לדמיאן יש חברה בשם אמה (מקרנה פאס). כאשר היא מגיעה לבית סבה היא יורדת למרתף ומגלה כדור מסתורי, היא פותחת את הכדור בטעות ומגלה שהוא שער לממד אחר. קטלינה פוגשת את השיבוטים ליאו ואדריאן שהגיעו מתוך הכדור.
בבית הספר נוצרות חבורות בין התלמידים, ששואפות להצלחה וקשרן מוליד, בין היתר, רגשות של קינאה, אהבה ואיבה. קטלינה ודמיאן מתאהבים זה בזה, אך אמה עושה הכל כדי להפריד ביניהם ולהחזיר את דמיאן אליה. קטלינה מתחברת עם סופיה, חולייטה ותמרה, שהופכות לחברות הטובות ביותר שלה.
קוסטה הוא המדען שיצר את הכדור יחד עם סבא של קטלינה, הוא נותן לניקולס הוראות כיצד להגן על השיבוטים ולהפוך אותם לאנשים רגילים, כמו כן הוא גם מנחה אותו כיצד לשמור על הכדור כך שלא יגיע לידיים הלא נכונות.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ הילדים.
דמויות משניות
ניקולס פרטיצ'לי- (פדריקו ד'אליה) אביהן של קטלינה ותמרה .,הוא מכיר את פילר מילדות הוא מתאהב באלדנה ומתחתן איתה.
טרסה - (חוליה קאלבו) עוזרת הבית של משפחת פרטיצ'לי
אלדנה- (נטליה קוקיופפו) מורה בבית הספר בהמשך מתאהבת בניקולס ומתחתנת איתו
פילאר ויזלובוס- (מריה רוחי) מנהלת בית הספר ,מאוהבת בניקולס היא אמה הביולוגית של תמרה.
מאוריסיו פיניירו - (פבלו נוואק) אביהם של אמה ואקסל.
מאיטה פיניירו -(קרולינה וספה) אמם של אקסל ואמה,מנהלת רומן עם לוקאס.
ראש העיר -(ארנסטו קלאודיו) ראש העיר של העיירה,אביה של ויקי
חואן- (דניאל כאמפומנוסי) הוא בעלים של הבר, חברו הטוב של ניקולס.
רודולפו - רוברטו אניטר אביו של דמיאן.
כרמן (לרנה אלמוס) אמם של קמילו ופפה ,ואמה המאמצת של תמרה.
בלן - ורה כארנבאלה
חביאר- פבלו אריאס
רפאלה - לוסיה קוליני בתם של חברים של המשפחה של אקסל,היא מאוהבת באקסל אך לבסוף היא מבינה שהוא מתאים לתמרה,בהמשך היאו תמרה מתחברות.
דניאל - דניאל בליברג חברתה הטובה של קטלינה ,גרה בארצות הברית.
דייגו- לאונרדו כנטנו
לולי - (נטליה מלקון) אחותו של אנחל.
בולדסקה -יאן גוינזבורג הוא אחיו של חוסמה, יד ימניה של פילר הוא מאוהב בה.
חסמין- ליביה נאקאמאטסו מגיע מהמיד האחר כמו ליאו ואדריאן ,לבסוף מתאהבת בחוסמה ונהיית בת זוגו.
נומה -חוליה נאקאמאטסו מגיע מהמימד האחר כמו ליאו ואדריאן.
חוסמה- (חואן וארו) אחיו של בולדסקה, תלמיד בבית הספר ,הוא מתאהב בנומה ונהייה בן זוגה.
טניה -גיסללה מוטטה היא האקסית של קמילו בהמשך היא מתאהבת באקסל אך בסוף היא מבינה שהוא מאוהב בתמרה.
פיטר -מאתיאס אפוסטולו בן זוגה לשעבר של אלדנה.
אדריכלות גותית - מונחים
רשימת מונחים בנושא אדריכלות גותית. הרשימה כוללת גם מושגים הקשורים באדריכלות הכנסיות של ימי הביניים, ואדריכלות התחייה הגותית. בסוגריים מופיעה צורת הכתיב של המושג באנגלית. לכל מושג קיים גם תעתיק מקורי באנגלית או בשפת המקור (לרוב יוונית או לטינית, צרפתית וגרמנית).
מילון מונחים מאויר
להלן מונחונים מאוירים של חלקי הקתדרלה הגותית. לחצו על הכתוביות בתמונה כדי לעבור לערכים הרלוונטיים.
דייוויד פראגות'
דֵּיְיווִיד גְּלָאזְגוֹ פַרָאגוּת' (באנגלית: David Glasgow Farragut; 5 ביולי 1801 – 14 באוגוסט 1870) היה איש צבא אמריקאי בדרגת אדמירל, ממפקדיו הראשיים של הצי האמריקאי (הזרוע הימית של צבא האיחוד) במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. פראגות' החל בקריירה צבאית במהלך מלחמת 1812 על אף גילו הצעיר ובהמשך היה מעורב בזירה הימית של מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. פראגות' זכור בתור אחד האישים החשובים במלחמה בין תושבי הדרום שתמכו באיחוד והתנגדו לקונפדרציית המדינות של אמריקה. פראגות' פיקד על חלק נרחב מהמצור הימי שהוטל על הקונפדרציה באוקיינוס האטלנטי והוא כמו כן גם יזם ופיקד על מספר קרבות ימיים נגד ערי נמל של הקונפדרציה. החשוב במבצעים אלו הייתה ההתקפה והכיבוש של העיר ניו אורלינס במדינת לואיזיאנה, שישבה על הדלתא של נהר המיסיסיפי.
קריירה מוקדמת
ג'יימס גלאזגו פראגות' (כפי שנודע בשמו בשנות צעירותו) נולד בשנת 1801 בקמפבל (כיום קרויה על שמו) במדינת טנסי, ארצות הברית. אביו של פראגות', חורחה גלאזגו פראגות' (אנ'), היה מפקד ספינת סוחר ספרדי, יליד מנורקה, ששירת בצבא האמריקאי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית ומלחמת 1812. בהיותו צעיר, נשלח פראגות' ממקום הולדתו במדינת טנסי לגור אצל קפטן דייוויד פורטר בוירג'יניה כדי ללמוד מסחר ימי. בשנת 1812 הוא שינה את שמו הפרטי המקורי, "ג'יימס", ל"דייוויד" לכבוד אביו המאמץ. "אימוץ" זה הפך את דייוויד פראגות' לאחיו החורג של אדמירל מפורסם אחר ממלחמת האזרחים, דייוויד דיקסון פורטר, בנו של דייוויד פורטר. פראגות' החל את הקריירה המקצועית שלו בגיל 9 בלבד כאשר הוא הצטרף לחיל הים האמריקאי בדצמבר 1810. הוא התגייס כמלח בספינת סוחרים; הוא היה מעורב בניהולה של אונייה קלה במהלך מלחמת 1812 כשהיה בן 12 בלבד.
בהיותו נער הועלה לדרגת קצונה והיה למפקד של מספר ספינות שהיוו שלל ימי של הצי האמריקאי (רוב ספינות השלל הימי של הצי האמריקאי הגיעו במלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת, המלחמה הברברית הראשונה ומלחמת 1812 עם בריטניה), חקר את איי גלאפגוס ושרד מאבק ממושך עם הצי המלכותי הבריטי בו אבדה ספינתו והוא נלקח בשבי הבריטי במלחמת 1812. הקרב והשהייה בשבי הקשיחו את פראגות' והוא שוחרר על תנאי לקראת סוף המלחמה חזרה לארצות הברית. הוא סבל מצרות גדולות בהרפתקאותיו המוקדמות, אך שב לארצות הברית עם יכולת ומיומנות רבה. בחזרתו לחיל הים של ארצות הברית, פראגות' המשיך להילחם בשודדי ים, בעיקר בתוך הים הקריבי והמשיך בפעילותו הצבאית. כמו כן היה מעורב פראגות' במלחמות הברבריות ובשנת 1818 למד תשעה חודשים במוסד חינוך מערבי בתוניס, באותם הימים תחת שלטון האימפריה העות'מאנית.
בגיל 20 הוא כבר היה קצין ומפקד אונייה מוכשר. בשנת 1823 שירת תחת אחיו החורג פורטר בשיירת אוניות מלחמה שדיכאו שודדי ים באיים הקריביים. הוא קיבל את הפיקוד העצמאי הראשון שלו על אוניית מלחמה בשנת 1824. במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו היה אחראי על בניית בסיס ימי על האי מארה לחופי קליפורניה בתוך מפרץ סן פרנסיסקו שדרכו נשלחו רוב כוחות הצי דרך האוקיינוס השקט אל מקסיקו אשר החלו בכיבוש באחה קליפורניה הדרומית. הודות לפועלו לאורכה של המלחמה, הועלה פראגות' לדרגת קפטן.
התייחסות לפרישת הדרום
עם פרוץ מלחמת האזרחים התגורר פראגות' בנורפוק, עיר במדינת וירג'יניה. רבים ממקורביו ומתומכי הקונפדרציה ציפו ממנו שיצדד עם פרישת הדרום עקב מקום מגוריו ויתמוך בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקנית. פראגות' נולד במדינת טנסי (אשר פרשה מהאיחוד והצטרפה לקונפדרציה רק לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בקרב פורט סאמטר). פראגות' היה תושב וירג'יניה לפי בחירה והתחתן עם גברת ממדינות הדרום אשר נותרה נאמנה לוירג'יניה ולקונפדרציה. ובכל זאת זמן שירותו הממושך הביא את פראגות' לנאמנות מלאה לאיחוד. כשווירג'יניה פרשה גם כן מהאיחוד, פראגות' שב הביתה לאשתו לויאל פראגות'. הוא אמר לה שהוא חייב, "להישאר עם הדגל [האיחוד]". הוא הציע לה את האפשרות לחזור למשפחתה שתמכה בקונפדרציה או לצאת איתו צפונה. הזוג החליטו, ביחד עם בנם הצעיר לעבור צפונה ושטו בספינה לבולטימור. בהמשך התיישבה המשפחה מחדש בניו יורק.
המערכה במפרץ מקסיקו
פראגות' הוכיח את עצמו במהירות כמנהיג פעיל אשר בראש מעייניו אסטרטגיית המתקפה על האויב. הוא הוביל את טייסתו על פני מבצרי הקונפדרציה וסירות התותחים לכבוש את ניו אורלינס באפריל 1862. העיר, בירת לואיזיאנה, ישבה על לוע נהר המיסיסיפי שהיווה את כלי התחבורה החשוב ביותר של סחורות בתוך הקונפדרציה. כיבוש ניו אורלינס היה אחד הניצחונות הגדולים הראשונים של האיחוד במלחמת האזרחים. לאחר הניצחון וכיבוש העיר המשיך פראגות' באסטרטגיית המתקפה וקידם את כוחותיו לתוך הנהר. כוחות הצי תחת פיקודו היו אחראיים ללכידת מבצר באטון רוז' והפצצת ויקסבורג במסגרת המערך הימי של המצור על ויקסבורג. פראגות' התייחס בכבוד לאזרחים בערים שכבשו כוחותיו וראה אותם כמורדים אך עדיין אזרחים אמריקאים. לכבוד ניצחונותיו קידם הנשיא אברהם לינקולן את פראגות' לדרגת תת-אדמירל. פראגות' היה בכך התת-אדמירל הראשון בתולדות הצי האמריקאי. לאחר סופה של המלחמה הועלה פראגות' שוב והיה לאדמירל הראשון בתולדות הצי האמריקאי. קודם למינויו נחשבה הדרגה למקושרת אל האריסטוקרטיה האירופאית, תדמית שהשתנתה עם מינויו.
הפעילות החשובה ביותר של פראגות' במלחמת האזרחים באה ב-5 באוגוסט 1864. באותו יום הוביל תת-אדמירל פראגות' את הצי האמריקאי למובייל ביי כדי לסגור את הנמל הגדול האחרון של הקונפדרציה במפרץ מקסיקו, על חופיה של טקסס. בהובלת ספינת הדגל שלו ארצות הברית הרטפורד, הוביל פראגות' צי המונה שמונה עשרה אוניות למובייל ביי. הצי האמריקני נאלץ להפיל סדרת מצודות של הקונפדרציה, להימנע ממוקשים (אשר כונו טורפדויים באותה העת) וספינות מלחמה של הקונפדרציה, כולל איל הברזל העוצמתי, "CSS טנסי". כשאחת הספינות המובילות, "USS טקומסה", פגעה בטורפדו ושקעה עם מרבית צוותה, צי האיחוד נתקע באמצע דרכו. דרכם נחסמה על ידי שדה מוקשים, אך להישאר מתחת לירי הממושך מהמצודות היה לפעולת התאבדות. האפשרויות היחידות היו לסגת או להפליג בתוך שדה המוקשים. כדי להניע את הצי שבפיקודו ולצאת ממטווח האש של מבצרי הקונפדרציה, פראגות' הוציא את פקודה מפורסמת: "לעזאזל המוקשים, במלוא המהירות!" ("Damn the torpedoes, full speed ahead") הוא סיכן את חייו ואת חייהם של כל החיילים תחתיו, אך הוא ידע כי אלא אם כן יביא את ציו למפרץ האיחוד יאבד את הסיכוי לניצחון היום. על מנת לגייס את המורל באנשיו, פראגות' יצא מחדר הפיקוד ועמד בראש הטורן של "USS הרטפורד", לעיניהם של אנשיו וגם אנשי האויב. לאחר שעבר את אזור המוקשים ללא פגע, פראגות' הביא את "USS הרטפורד" לקרב הדוק עם "טנסי CSS". האחרונה נפגמה קשות על ידי אש הצי האמריקאי במשך שלוש שעות, ונכנעה. נמל הקונפדרציה הגדול האחרון במפרץ מקסיקו נסגר בסוף הקרב.
קריירה מאוחרת ומורשת
פראגות' ואשתו יצאו לטיול מסביב לעולם לאחר המלחמה שהיוו מעין משלחת דיפלומטית. אשתו של פראגות', לויאל, קיבלה אישור מיוחד מהנשיא אנדרו ג'ונסון להצטרף לבעלה במסעו על ה-"USS בפרנקלין", כיוון שפראגות' השתתף באירועים חברתיים עם ראשי מדינות ברחבי אירופה. בני הזוג ביקרו במנורקה הספרדית בה נולד אביו של פראגות', וכן בממלכת פורטוגל, גיברלטר, ממלכת איטליה, מלטה הבריטית, הולנד, בלגיה, ממלכת יוון, האימפריה העות'מאנית, הקיסרות הצרפתית השנייה, שווייצריה, האיחוד השוודי-נורווגי, הממלכה המאוחדת והאימפריה הרוסית. בנסיעה חזרה פראגות' חלה ואף על פי שהוא החלים, הוא נשאר במצב תשוש מספר שנים עד לפטירתו. תת-אדמירל פראגות' המשיך לכהן כקצין הבכיר ביותר בחיל הים האמריקאי לאחר סופה של מלחמת האזרחים בניצחון האיחוד. פראגות' היה למפקד חיל הים האמריקאי וביולי 1866 הועלה לדרגת אדמירל. הוא מת בעודו בתפקיד מפקד חיל הים האמריקני ב-14 באוגוסט 1870. עשרת אלפים אבלים כולל הנשיא המכהן יוליסס ס. גרנט (אשר לחם לצידו מצד כוחות הרגלים במהלך המצור על ויקסבורג) השתתפו בהלווייתו של פראגות' בעיר ניו יורק. 11 שנה לאחר מותו של פראגות', נבנה לזכרו פסל בוושינגטון די. סי.. הפסל נעשה מברונזה שנלקחה מציפוי ספינת הדגל של פראגות' עצמו במהלך מלחמת האזרחים, ה"USS הרטפורד". אחיו החורג, דייוויד דיקסון פורטר, היה האמריקאי השני אי פעם להיות לאדמירל.
יהודה מרגוזה
הרב רפאל יהודה מנחם לוי המכונה יהודה מרַגוּזָה (1783 - י"ז באב תרל"ט, 6 באוגוסט 1879) היה רב אשר ייסד בשנת 1825 בשליחות רבני ירושלים את הקהילה היהודית ביפו אשר ממנה צמחה העיר תל אביב. היה רבם ופטרונם של יהודי יפו עד שהלך לעולמו בשנת 1879. היה מראשוני החקלאים היהודיים ביישוב העברי בארץ ישראל של המאה ה-19. על שמו נקרא אחד הרחובות הראשיים ביפו, רחוב יהודה מרגוזה, העובר בקרבת בית העלמין היהודי שהקים.
ביוגרפיה
רפאל יהודה בן מנחם הלוי נולד בעיר סרייבו שבבוסניה והרצגובינה ובה למד בישיבה ועסק בהוראה. בהמשך לקראת עלייתו עבר לעיר רגוזה (Ragusa, כיום דוברובניק) שבקרואטיה (מכאן כינויו), וממנה בשנת 1801, בגיל 18, עלה לארץ ישראל. לאחר עלייתו המשיך ללמוד בישיבה בירושלים במשך 18 שנים והחל לשמש בתפקיד ברבנות בירושלים. בשנת 1819 יצא לשליחות בתור שד"ר בקושטא (איסטנבול) בה שהה שש שנים.
רבה של יפו
לאחר חזרתו לארץ משליחותו בקושטא, בשנת 1825 נתמנה מטעם רבני ירושלים כנציג ביפו לקבל את פני עולים יהודים. בימים ההם לא היה ישוב יהודי ביפו והיהודים שעלו דרך נמל יפו לא פעם סבלו בגלל חוסר עזרה יהודית. ישיבתו של הרב בבדידות, בעיר שאין בה יהודי אחר לא הייתה נוחה ונעימה כל עיקר, ואפילו אם עלה מפעם לפעם לשבת קצת בירושלים. בשנת 1829 השפיע הרב על 12 הניצולים של אוניית עולים יהודים ממרוקו שטבעה ליד עכו להיות היהודים הראשונים להצטרף אליו ולהתיישב ביפו. במשך הזמן התלקטו עוד יהודים ליפו והקהילה כללה הן אשכנזים והן ספרדים.
בשנת 1842 רכש הרב, יחד עם חכם אברהם פנסו וחכם יחיאל בכר, חלקת אדמה בגודל של 103 דונם על גדות נחל איילון (ואדי מוסררה), צפונית-מזרחית ליפו, כיום שכונת מונטיפיורי. הרב נטע על השטח פרדס ובו 5,310 עצים. הרב תיאר את הפרדס במכתב ששלח בשנת 1853 למשה מונטיפיורי והוסיף: "בחסדי האל, הריני מצהיר בזה, שאני הוא באמת הישראלי הראשון שבא הנה ליפו... אעשה ככל שביכולתי לעודד עבודת אדמה בין אנשי קהילתי המונה שבעים משפחות".
ב-1840 מונה על ידי הראשון לציון, (הרב הראשי הספרדי) של ירושלים (שאז נקרא "החכם באשי"), הרב חיים אברהם גאגין, לשמש כרבם של יהודי יפו. מינויו ציין את חידוש ושיקום הקהילה היהודית ביפו במאה התשע עשרה, לאחר מגפה שתקפה את הקהילה.
בשנת 1834 יזם יהודה הלוי את הקמת בית העלמין היהודי ביפו. עד לאותה העת נהגו יהודי יפו להביא את מתיהם לקבורה בירושלים (מסיבות הלכתיות ואחרות), הקמת בית העלמין באה עם תחילת התפתחות הקהילה היהודית ביפו בתחילת שנות ה-30, ומצד שני, תחילת הקבורה בעיר איפשרה ותרמה להמשך ההתיישבות היהודית והרחבת הקהילה ביפו החל מאותן השנים.
יהודה הלוי היה איש חכם, מורה נערץ ונעים הליכות, הוא שלט בשש שפות: עברית, ערבית, סרבית, צרפתית, טורקית, ולאדינו. הוא רכש מעמד וכבוד ביפו גם בקרב המוסלמים והנוצרים אשר נהגו לברכו ולנשק את ידיו.
עם גידולה והתפתחותה של הקהילה היהודית ביפו, יזם יהודה הלוי בשנת 1863 את "ועד העיר יפו", שהיה הוועד הציבורי הראשון בארץ שלא על בסיס עדתי-קהילתי, ובו היו שותפים ספרדים ואשכנזים יחד. פעולתו הראשונה של הוועד הייתה הקמת סניף של חברת "כל ישראל חברים" (כי"ח) ביפו, וחיים אמזלאג היה נשיאו. פניית הוועד אל חברת "כל ישראל חברים" בפאריס הביאה לפתיחת בית-ספר לבנים ביפו, אשר נוסד ב-12 במרץ 1868.
פעילות קדם ציונית
יהודה מרגוזה היה, יחד עם יהודה אלקלעי ותלמידיו של הרב ד"ר יהודה ביבאס, ממבשרי הציונות וממייסדי הציונות המדינית אשר דגלה בהתיישבות המתפרנסת בכוחות עצמה והתנגדה לכספי החלוקה. יהודה הלוי, שנטע במו ידיו את פרדסו, אותו מכר לאחר מכן למשה מונטיפיורי, הציע למשה מונטיפיורי להקים ישוב יהודי חקלאי בארץ ישראל, ופעל לקבלת סיוע ליהודים ביפו להתפרנס מחקלאות. הוא היה זה שעודד את קרל נטר לייסד את בית הספר החקלאי "מקוה ישראל" על אף התנגדותם של הרבנים האשכנזים שבירושלים, וסייע לו ברכישת האדמה כאשר קישר בינו לבין הרב הראשי בקושטא.
בערוב ימיו, קיבל יהודה הלוי מכתב בו הוזמן להשתתף בטקס העלייה לפתח תקווה. יהודה הלוי, שהיה חולה, כתב מכתב ברכה אותו שלח לטקס היסוד בו בירך את ראשי היישוב החקלאי החדש והראשון בארץ ישראל.
פטירתו
הלך לעולמו ב-6 באוגוסט 1879, י"ז באב התרל"ט, ונטמן בבית העלמין היהודי ביפו, אותו הקים.
על מצבתו נכתב :
יְ הוּדָה עָלָה הַשָּׁמַיִם
הַ לילוּ וסִפְדוּ בְּכִפְלַיִם
דָ וֶה לִבֵּנוּ כִּי נוּטַל כָּבוֹד
ה וּרַם הַעֲטָרָה מוֹרֵה צֶדֶק וּמֵאִיר עֵינַיִם
ה וּסַר הַנֵזֶר שַׂר וְיוֹעֵץ זָקֵן וַחֲכַם חֲרָשִׁים
לִ וְיַת חֵן נְשׂוּא פָּנִים וּנְבוֹן לְחָשִׁים
וַ תֵּרֶב בְּבֵית יודה תַאֲנִיָּה וַאֲנִיָּה
יִ תְלוֹנֵן בְּצֵל שַׁדַּי עֲדֵי יָקוּם לִתְחִיָּה
הרב הכולל מוהר"ר יהודה הלוי
בן תשעים וששה שנים במותו
וד"ן שנים שפט יפת"ו והמ"ך טו"ב ל"ח מנחם
שנת התרל"ט לב"ע תנצב"ה
יהודה הלוי כונה על ידי בני דורו בשם "מירקאדו", "חכם יהודה הלוי", או רק "ר' יהודה הלוי". הכינוי "מרַגוּזָה" ניתן לו מאוחר יותר על ידי המשורר היהודי אוסטרי ד"ר (אברהם אלעזר) לודוויג אוגוסט פרנקל, בעת ביקורו בארץ בשנת תרט"ו (1855).
משפחתו
ידוע ששמו של אביו הוא מנחם הלוי, כפי שיהודה מעיד על כך בחתימתו (יהודה בכמוהר"ר מנחם הלוי). לפי השערה אחת, אביו נפטר בירושלים כשנה לאחר עלייתו לארץ ישראל. לפי השערה אחרת, אביו הוא אותו מנחם הלוי שעסק ברבנות בירושלים, אשר שמו וחתימתו נמצאו על מסמכים מאותה התקופה, והוא גם אותו מנחם הלוי "תושב בוזנה" (מבוסניה) אשר נפטר ב-5 בדצמבר 1838, ונקבר בהר הזיתים בירושלים (על סמך השערה זו, מתברר גם שמה של אשתו – רבקה הלוי מבוסניה, שנפטרה מספר ימים אחריו, ב-19 בדצמבר 1838 וטמונה לצדו בבית העלמין בהר הזיתים בירושלים).
בעת לימודיו בירושלים נשא יהודה הלוי לאשה את רוזה, ונולדו להם 4 ילדים.
הפוליגלוטה הקומפלוטנסית
הפוליגלוטה הקומפלוטנסית היא מהדורה רב לשונית של הביבליה, כתבי הקודש הנוצריים, הכוללת את נוסח התנ"ך בעברית ותרגומו ליוונית, לטינית וארמית ואת הברית החדשה עם המקור היווני ותרגום ללטינית. את פרסומו של הספר יזם ומימן פרנסיסקו חימנז דה סיסנרוס (1436–1517), הוא הודפס על ידי אוניברסיטת קומפלוטנסה. הספר כולל את הגרסה המודפסת הראשונה של הברית החדשה ביוונית, תרגום השבעים המלא ותרגום אונקלוס. מתוך 600 סטי שישה כרכים מודפסים, רק 123 ידועים שרדו עד כה.
היסטוריה
עם עלייתו של הדפוס ב-1450, הביבליה הנוצרית יכלה להיות מופצת ביעילות רבה יותר. על חשבונו האישי, רכש דה סיסנרוס כתבי יד רבים והזמין את מיטב המלומדים, ביניהם הרנאן נונייס, "כדי להחיות את המחקר של כתבי הקודש". החוקרים נפגשו בעיר אלקלה דה אנארס (בלטינית: Complutum), באוניברסיטת קומפלוטנסה. העבודה על הפרויקט החלה בשנת 1502 בניהולו של דייגו לופס דה סונייגה, והמשיכה שם במשך חמש עשרה שנים. צוות העורכים של סונייגה כלל את היווני דמטריוס דוכס, ותלמידיו הרנאן נונייס, חואן דה ורגרה, אלפונסו דה סמורה ופבלו דה קורונל.
הברית החדשה הושלמה והודפסה ב-1514, אך פרסומה התעכב כאשר העבודה על הברית הישנה המשיכה, כדי שיוכלו להתפרסם ביחד כיצירה שלמה. הביבליה הקומפולניסטית הושלם ב-1517.
סטלה ארטואה
סטלה ארטואה (Stella Artois) היא מותג בירה שמקורו בבלגיה. הבירה היא בירת לאגר כהה מעט מסוג פילסנר המבושלת בתסיסה תחתית, הבירה מכילה 5.0% אלכוהול, והחל משנת 2008 נמכרת גם בגרסה של 4% בבריטניה, אירלנד וקנדה.
סטלה ארטואה נמצאת כיום בבעלות Interbrew International. שהיא חברת בת של המבשלה הגדולה בעולם, Anheuser-Busch InBev.
היסטוריה
בשנת 1708 הפכה Sébastien Artois (מבשלה שהוקמה בשנת 1366) להיות למבשלה הראשית ב Den Hoorn אשר בלוון. ובשנת 1717 רכש ארטואה את המבשלה – ושמה שונה ל Brouwerij Artois.
בשנת 1926, השיקה Brouwerij Artois את בירת 'סטלה' כבירה לחג המולד, על שם כוכב חג המולד, ('סטלה' בלטינית - כוכב). הוא נמכר לראשונה בעונת החורף, ובסופו של דבר היא נמכרה כל השנה, כאשר היצוא לשוק האירופי הרחב החל משנת 1930. הייצור הופסק לתקופה בה הפסיקה Brouwerij Artois את פעילותה במהלך מלחמת העולם השנייה.
עד 1960 הופקו כמאה מיליון ליטרים של סטלה ארטואה בשנה.
בשנת 1988 Brouwerij Artois התמזגה לחברת Interbrew. באותה שנה, הסטלה התחדשה בעיצוב הבקבוקים והלוגו. תווית הבקבוק המקורית משנת 1926 היוותה השראה לעיצוב, שהחליף את העיצוב הישן. העיצוב משלב את סמל הקרן ותאריך 1366 של מבשלת הבירה המקורית Den Hoorn. התווית מציגה גם מדליות הצטיינות שהוענקו ל Brouwerij Artois במספר תערוכות בבלגיה במאות ה-19 וה-20. השם סטלה ארטואה מוחזק בתוך כרטוש שהושפע מסגנון האדריכלות הבלגית בלוון.
בשנת 1993, העבירה Interbrew את הייצור של סטלה ארטואה למבשלת בירה אוטומטית חדישה בלוון. בשנת 2004 Interbrew הייתה חלק מהמיזוג שיצר את InBev, ובשנת 2006 נפח הייצור השנתי הכולל של סטלה ארטואה עלה על מיליארד ליטר.
בשנת 2008 InBev הייתה חברה במיזוג שיצר את חברת המבשלות הגדולה בעולם (Anheuser-Busch InBev (AB InBev. באותה שנה הוצגה בבריטניה גרסת אלכוהול נמוכה יותר, סטלה ארטואה 4%. בשנת 2011 הושק סיידר, סטלה ארטואה.
ייצור
סטלה ארטואה מתבשלת בבלגיה (בערים לוון, ויופיל) ובבריטניה, כמו כן גם במדינות אחרות. חלק ניכר מהבירה המיוצאת מאירופה מיוצרת במבשלת InBev בבלגיה, ונארזת במבשלת בק בברמן, גרמניה. בארצות הברית מיובאת ומופצת סטלה ארטואה על ידי 'אנהאוזר-בוש' אינבוו. עבור השוק ההונגרי, סטלה ארטואה מתבשלת גם בבץ', הונגריה, על ידי Borsod Brewery, ברישיון של InBev.
בישראל מיובאת הבירה על ידי חברת תימקו בירה בע"מ
Daw Da Hiya
Daw Da Hiya הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית עפרה חזה בשיתוף עם הזמר האמריקאי איגי פופ. השיר יצא לאור ב-25 בפברואר 1992, כסינגל הראשון מתוך אלבומה החמישה עשר, Kirya.
השיר יצא על ידי חברות התקליטים וורנר מיוזיק גרופ ואיסט וסט.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי עפרה חזה, בצלאל אלוני ומוריס, הופק על ידי חזה, אלוני ודן וואז והולחן על ידי חזה ואלוני. השיר יצא כסינגל בסמוך לצאת האלבום Kirya, שזכה להצלחה חסרת תקדים כאשר הועמד לפרס גראמי.
בתחילתו של השיר, ניתן לשמוע את איגי פופ מדבר, ולאחר מכן את חזה שרה.
ביקורות
אתר המוזיקה Christian Jongeneel, פרסם ביקורת על השיר ב-1 במאי 2008. כמו כן, גם בביקורת שפרסם הגרדיאן, סוקר השיר.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא של השיר הועלה ליוטיוב ב-24 ביולי 2006. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את איגי פופ מנגן בגיטרה, ולאחר מכן את חזה. הקליפ והשיר עוסקים בגורלה של האישה בעולם השוביניסטי-שמרני.
מבחן t
מבחן t בסטטיסטיקה הוא שם כולל למספר מבחנים סטטיסטיים העוסקים בהשערות על התוחלת של נתונים המגיעים מהתפלגות נורמלית, כאשר השונות אינה ידועה.
מבחני t מכונים גם מבחני סטודנט על פי שם העט של החוקר ויליאם גוסט שפיתח אותם. ניתן לנצל אותם רק במידה והנתונים מקיימים התפלגות נורמלית. במקרים אחרים ניתן לנצל מבחנים שפותחו על ידי פרנק וילקוקסון.
סוגי מבחן t
ישנם שלושה סוגים של מבחן t:
דוגמה: בדיקת השערות על תוחלת של אוכלוסייה
מעוניינים לבדוק את השערת האפס, לפיה אוכלוסייה המגיעה מההתפלגות הנורמלית, מתפלגת עם תוחלת :, כאשר השונות \sigma^2 אינה ידועה. בהינתן מדגם מתוך האוכלוסייה, (של תצפיות שהן בלתי תלויות ושוות התפלגות), רוצים לדחות או לקבל את ההשערה ש-\mu = \mu_0 עבור \mu_0  נתון כלשהו.
לשם ההמשך, נסמן:
עם זאת, ניתן להשתמש בסטטיסטי העושה שימוש באמד חסר הטיה לשונות המחושב מתוך המדגם:. מכיוון שהמכנה אינו קבוע, סטטיסטי זה אינו מתפלג נורמלית; ההתפלגות שלו היא התפלגות t, עם n-1 דרגות חופש.
נותר רק לקבוע את ערך הסף, T, של הסטטיסטי לדחיית H_0 עבור שגיאת \alpha (לשגיאה מהסוג הראשון), כלשהי:
כלומר,
לפי המבחן שחושב, בהתקבל מדגם, תידחה H_0 אם.
הערה
התפלגות t מתכנסת להתפלגות נורמלית ככל שמספר דרגות החופש גדל. לכן עבור מדגם גדול (מקובל להסתפק ב-30 < n) הסטטיסטי המתואר מתפלג בקירוב על פי התפלגות נורמלית סטנדרטית.
סומפולנו
סומפולנו (בפולנית: Sompolno; ביידיש: סאמפאלנע) היא עיירה במחוז קונין שבפרובינציית פולין גדול בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1242, ובשנת 1477 הוענקו לו זכויות עיר. בחלוקת פולין בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בשטח פולין הקונגרסאית.
בשנת 1870 נטלו הרוסים את מעמדו העירוני של היישוב, וזה הושב לו בשנת 1973.
יהודי סומפולנו
יהודים ישבו בעיירה מהמאה ה-18. בין השנים 1823 ו-1862 הגבילו הרוסים את התיישבות היהודים בעיירה.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-1,200 יהודים, כשליש מתושביו, והתקיימה בו פעילות של המפלגות הציוניות, של אגודת ישראל ושל הבונד.
בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה, החרמת רכוש, חובת ענידת טלאי צהוב וגיוס לעבודות כפייה.
נטואי
נטואי (בצרפתית: Ntui) היא עיירה בקמרון שנמצאת באזור המרכז.
גאוגרפיה
נטואי ממוקמת כ-69 ק"מ מבירת המדינה ומבירת האזור יאונדה. בנוסף היא נמצאת על גדות הנהר סאנגה.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 21 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא מרץ (22 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא אוגוסט (20 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,847 מילימטרים בשנה. חודש אפריל הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (354 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (7 מ"מ גשם).
תנועה ותחבורה
היא ממוקמת ליד הכביש הלאומי N15 ונמצאת כ-13 ק"מ מהכביש הלאומי N1.
וולטר פלאודן
וולטר צ'יצ'ל פלאודן (Walter Chichele Plowden, 3 באוגוסט 1820 -1860 ) היה הקונסול הבריטי במאסאווה (כיום באריתראה), משנת 1848 ועד מותו. פלאודן זכה להערכה על כך שעודד ופיתח יחסים טובים עם ראס עלי השני ועם הקיסר תוודרוס השני לאחריו. הוא עסק גם בכתיבת ספרים אודות מסעותיו באתיופיה. הוא נרצח בשנת 1860, בעת מסע בין ים סוף והעיר גונדר בפקודת בן דודו (ולפי גרסה אחרת - אחיינו) של הקיסר, ליג' גרד כינפו שהנהיג מרד כושל והוצא להורג בפקודת הקיסר באותה השנה. פלאדון נקבר בחצר כנסיית גימג'ה-בית מריים בפאסיל גמב שבגונדר.
ספרו "מסעות בחבש ובמחוז הגאלה, עם תיאור שליחות אל ראס עלי ב-1848" ("Travels in Abyssinia and the Galla Country, with an account of a mission to Ras Ali in 1848") יצא לאור בלונדון בשנת 1868.
אפרודיטה
אפרודיטֶה או אפרודיטי (ביוונית: Αφροδίτη) היא אלת האהבה והיופי במיתולוגיה היוונית. היא אחת משתים עשרה האלוהויות העליונות והמרכזיות של יוון העתיקה. מקבילתה ברומא היא ונוס, בפיניקיה (כנראה מקור פולחנה) עשתרת, ובארמניה אנאהיט.
רוב המיתוסים אודות אפרודיטה הם משלים על אהבה, רומנטיקה ומיניות. אפרודיטה מייצגת מיניות ואהבה חסרת גבולות, שאינה מתחשבת במוסכמות. היא מסייעת לכל מי שחש אהבת אמת או תשוקת אמת, ומענישה את המזלזלים באהבתם של אחרים. לאפרודיטה פמליה מלכותית, הכוללת את ילדיה המכונפים ארוס, פותוס והימרוס, בתה פייתו  אלת השכנועים, נימפות ההרים והיערות ושלוש החאריטות.
מקור השם
מקובל ששמה הוא ממקור שמי, כנראה משם האלוהות הפיניקית עשתרת.
היוונים העתיקים קישרו את שמה למילה היוונית αφρος (אפרוס) שמשמעותה קצף, בשל העובדה שנולדה מקצף הגלים.
סיפור לידת אפרודיטה
קיימות מספר גרסאות לגבי הולדתה של אפרודיטה, ככל הנראה מפני שהיא אינה יוונית, אלא מזרח-תיכונית במקורה. במהלך יצירות שונות מוזכרת עובדה זו,. פולחן אפרודיטה ככל הנראה הגיע ליוון דרך פאפוס שבקפריסין שם נקראה בשם קיפריס, ומכאן גם המיתוסים אודות לידה מקצף הגלים ליד האי. רוב החוקרים מאמינים כי האלה קיפריס קדומה אף יותר וקשורה לעשתר המסופוטומית (ודרכה לאיננה) ולעשתרת הפיניקית. לפי התלמוד (מסכת עבודה זרה פרק שלישי) היו מעמידים פסלים שלה בבתי מרחצאות, גם בארץ ישראל.
בת תטיס
על פי מקור אחד היא בתה של תלסה או טתיס, אלת הים.
בת זאוס
על פי הומרוס, היא בתם של זאוס מלך האלים ודיונה.
הולדת אפרודיטה מקצף
על פי תאוגוניה של הסיודוס היא נולדה מקצף שנוצר על הגלים לאחר שסירס הטיטן קרונוס את אביו אורנוס והשליך את איברי המין שלו לים ליד האי קפריסין או בסביבות קיתריה ומכאן כינויה (epithet) "קופרוס".
מאהביה של אפרודיטה
זאוס, אביה של אפרודיטה, השיא אותה לאל הנפחים המכוער הפייסטוס בתמורה לכך שישחרר את הרה ממלכודת שטמן לה. אפרודיטה לא הייתה אשה נאמנה להפייסטוס, והמיתולוגיה היוונית שופעת בסיפורים על מאהביה האלים ובני התמותה. מאהבה המפורסם ביותר של אפרודיטה הוא אל המלחמה ארס. באמנות היוונית אפשר לראות ציורים רבים של הזוג. מאהב מפורסם נוסף של האלה הוא אדוניס.
משפט פאריס
אפרודיטה זכתה ב"משפט פאריס" בו הוטלה על הנסיך הצעיר פאריס לבחור למי להעניק תפוח מוזהב: לאפרודיטה, להרה או לאתנה. כל אחת מהן הבטיחה לו דבר-מה אם יבחר בה. אפרודיטה הבטיחה לו את האישה היפה בעולם, הלנה, והיא זו שקיבלה את התפוח המוזהב.
סטנלי דרוקר
סטנלי דרוקר (באנגלית: Stanley Drucker; 4 בפברואר 1929 – 19 בדצמבר 2022) היה קלרניתן אמריקאי. במשך כמעט חמישה עשורים, הוא היה הקלרניתן הראשי של הפילהרמונית של ניו יורק. על פי שיאי גינס, הוא השיג את הקריירה הארוכה ביותר כנגן קלרינט. דרוקר הופיע בבכורה את הקונצ'רטו לקלרינט מאת ג'ון קוריליאנו.
ביוגרפיה
בשנת 1948, דרוקר התקבל לפילהרמונית של ניו יורק. ב-1960 הפך לנגן הקלרינט הראשי של התזמורת, שם ניגן במשך כל הקריירה שלו. תקופתו עם הפילהרמונית של ניו יורק כללה כמעט 150 הופעות סולו עם התזמורת. הוא ניגן את הביצועים הראשונים לקונצ'רטו לקלרינט מאת ג'ון קוריליאנו וויליאם בולקום, שתי ההזמנות הללו היו עבור הפילהרמונית של ניו יורק. דרוקר הופיע בשתי הקלטות של הקונצ'רטו לקלרינט קוריגליאנו, הקלטת אולפן בניצוחו של זובין מהטה והקלטה חיה של ביצוע הבכורה ב-1977 בניצוחו של ליאונרד ברנשטיין.
בינואר 2008, הפילהרמונית של ניו יורק הודיעה על פרישה של דרוקר מהתזמורת בתום עונת 2008–2009, בסך הכל 61 שנים בתזמורת ו-49 שנים כקלרינט הראשי שלה. הופעת הסולו האחרונה שלו עם התזמורת נערכה ביוני 2009, בביצועים של הקונצ'רטו לקלרינט של אהרן קופלנד.
פרסים
דרוקר היה מועמד לשני פרסי גראמי (1981, 1991).
ב-4 ביוני 2009, זכה דרוקר בשיא גינס בקריירה הארוכה ביותר כקלרנית לאחר ביצועו לקונצ'רטו לקלרינט של אהרון קופלנד עם התזמורת. השיא רשום כקריירה הפילהרמונית שלו ב-"62 שנים, 7 חודשים ויום אחד נכון ל-4 ביוני 2009".
הוא זכה בתואר חבר כבוד של הפילהרמונית של ניו יורק, כמוזיקאי התזמורת הראשון שזכה לכבוד זה.
בשנת 2010, דרוקר קיבל תואר דוקטור לשם כבוד במוזיקה מאוניברסיטת פלורידה.
דרוקר מופיע במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים.
חיים אישיים
דרוקר היה נשוי לנעמי דרוקר, נגנית קלרינט ראשית של הסימפוניה של צפון קרוליינה, פרופסור למוזיקה באוניברסיטת הופסטרה, ומייסדת ומנהלת שותפה של האנסמבל הקאמרי האמריקאי. יש להם שני ילדים, ליאון, שהוא נגן הקונטרבס של סטריי קאטס תחת שם הבמה של "לי רוקר", ורוזאן, זמרת-יוצרת מוזיקת קאנטרי-אלטרנטיבית.
דרוקר מת בויסטה, קליפורניה, ב-19 בדצמבר 2022, בגיל 93.
מיזנתרופיה
מיזנתרופיה (במקור ביוונית: μισανθρωπία) היא השנאה הכללית, חוסר אמון או בוז כלפי המין האנושי, וכן נטייה שלא לבטוח בבני אדם אחרים. מיזנתרופ או מיזנתרופיסט הוא אדם שמחזיק בעמדות, דעות או רגשות כאלה. מיזנתרופיה כרוכה בגישה של הערכה שלילית כלפי האנושות המבוססת על שיפוט שלילי בנוגע לפגמים של האנושות. פגמים אלו נתפסים כנמצאים בכל מקום, כלומר מחזיקים כמעט כולם במידה רצינית ומשמעותית ולא רק על ידי כמה מקרים קיצוניים. מיזנתרופיה עשויה לנבוע או להיות מונעת גם מבידוד חברתי, דחייה חברתית, תחושת ניכור, בגידה או חוויות רעות עם אנשים אחרים.
מקורו של המונח במילים היווניות שנאה (μίσος) ואדם (άνθρωπος).
הגדרה
מיזנתרופיה (מילה ממקור מהמאה ה-17, מהיוונית misanthrōpos ) מוגדרת באופן מסורתי כשנאה או חוסר אמון במין האנושי. עם זאת, נטען בפילוסופיה בת זמננו שאפיון זה אינו מתאים לכל אלה שתויגו כמיזנתרופים. לפי תפיסה זו, הגדרה מקיפה יותר רואה במיזנתרופיה הערכה שלילית של האנושות כולה המבוססת על פגמים וחסרונות של המין האנושי. הערכה שלילית זו יכולה להתבטא בצורות שונות, כאשר שנאה היא רק אחת מהן. במובן זה, למיזנתרופיה יש מרכיב קוגניטיבי: היחס השלילי שלה כלפי האנושות מבוסס על שיפוט שלילי לגבי האנושות, היא לא רק סלידה עיוורת.
היבט חשוב אחד בכל צורות המיזנתרופיה הוא שהמטרה שלהם אינה מקומית אלא נמצאת בכל מקום. אז הגישה השלילית לא מופנית רק כלפי כמה אנשים בודדים או קבוצות של אנשים אלא כלפי האנושות כולה. זה מבדיל בין מיזנתרופים מקבוצות כמו גזענים, מיזוגיניסטים ומיזנדריסטים, המחזיקים בגישה שלילית כלפי גזעים או מגדרים מסוימים, בהתאמה. אז צורות אלו של אפליה וחוסר סובלנות אינן מאפיינים כלליים של מיזנתרופים. גם המיזנתרופים וגם מבקריהם מסכימים שתכונות שליליות וכישלונות אינם מופצים באופן שווה, כלומר שהמגבלות והתכונות הרעות מודגמות בהרבה יותר חזק אצל חלק מאשר אצל אחרים. עם זאת, ההערכה השלילית של המיזנתרופ כלפי האנושות אינה מבוססת על כמה מקרים קיצוניים ובולטים: היא שלילה של האנושות כולה, כולל המקרים היותר רגילים.
צורות של פגמים אנושיים
מיזנתרופיה כרוכה בגישה של הערכה שלילית כלפי האנושות המבוססת על שיפוט שלילי בנוגע לפגמים של האנושות. פגמים אלו נתפסים כנמצאים בכל מקום, כלומר מחזיקים כמעט כולם במידה רצינית ומשמעותית ולא רק על ידי כמה מקרים קיצוניים. הפגמים העיקריים עליהם מצביעים המיזנתרופים כוללים פגמים אינטלקטואליים, פגמים מוסריים ופגמים אסתטיים.
פגמים אינטלקטואליים
פגמים אינטלקטואליים נוגעים ליכולות הקוגניטיביות שלנו. פגמים אינטלקטואליים, כמו חשיבה מייחלת, דוגמטיות, טיפשות והטיות קוגניטיביות, הם מה שמוביל לאמונות שווא, מה שחוסם ידע, או מה שמפר את הדרישות הרציונליות. פגמים אינטלקטואליים יכולים לעבוד יחד עם כל מיני פגמים: אדם אכזר, למשל, עשוי לשכנע את עצמו באופן המונע על ידי חשיבה מייחלת שהוא לא אכזרי אלא תקיף. שיקולים דומים גרמו לכמה מסורות לראות בכשלים אינטלקטואליים, כמו בורות, את שורש כל הרוע.
פגמים מוסריים
הגישה הנפוצה ביותר בספרות המיזנתרופית היא לאתר את הפגמים החמורים ביותר של האנושות ברמה המוסרית. פגמים מוסריים מזוהים לעיתים קרובות עם נטיות לקדם את מה שרע או עם עמדות לא הולמות כלפי ערכים. מיזנתרופים טוענים שעבור תחומים חשובים רבים, כמו היחס של האדם לבעלי חיים, הכף נוטה בבירור נגד האדם. פגמים מוסריים כוללים אכזריות, אדישות לסבל של אחרים, אנוכיות ופחדנות. את הנזק שנגרם בגלל החטאים הללו ניתן לחלק לשלוש קטגוריות: פגיעה ישירה בבני אדם אחרים, פגיעה ישירה בבעלי חיים ופגיעה בעקיפין לבני אדם ולבעלי חיים על ידי פגיעה בסביבה. דוגמאות לקטגוריות אלו כוללות את השואה, חקלאות במפעל של בעלי חיים וזיהום הגורם לשינויי אקלים, בהתאמה.
פגמים אסתטיים
לפגמים אסתטיים לרוב אין חשיבות זהה לפגמים מוסריים ואינטלקטואליים, אך לעיתים גם להם יש משקל מסוים בשיקולים מיזנתרופיים. פגמים אלו מתייחסים ליופי ולכיעור. הם נוגעים להיבטים מכוערים של חיי האדם עצמם, כמו עשיית צרכים והזדקנות, כיעור הנגרם על ידי פעילויות אנושיות, כמו זיהום ופסולת, ויחס לא הולם כלפי היבטים אסתטיים, כמו חוסר רגישות ליופי.
טיעונים בעד ונגד
הוצגו טיעונים שונים בעד ונגד אימוץ נקודת מבט מיזנתרופית. התומכים מתמקדים בדרך כלל בצורות שונות של פגמים אנושיים, כמו אלה שנדונו בסעיף האחרון, יחד עם דוגמאות מתי הם מפעילים את ההשפעות השליליות שלהם. מתנגדים מגיבים לעיתים קרובות לדוגמאות כאלה בהצבעה שהם ביטויים אינדיבידואליים קיצוניים של פגמים אנושיים, בין אם על ידי מבצעים חולי נפש או על ידי אנשים רגילים בנסיבות קיצוניות, שאינם משקפים את האנושות בכללותה ולכן אינם מסוגלים להצדיק את הגישה המיזנתרופית. אז בעוד שיש מקרים של אכזריות אנושית קיצונית, כמו הרציחות ההמוניות שביצעו דיקטטורים, רישום מקרים כאלה אינו מספיק כדי לגנות את האנושות בכללותה. מיזנתרופים הגיבו לסוג זה של טיעונים בדרכים שונות. יש הגורסים שהפגמים הבסיסיים נמצאים אצל כולם, גם אם הם מגיעים לצורת הביטוי הקיצונית ביותר שלהם רק בכמה בודדים. אחרים מציינים שאנשים רגילים רבים שותפים לביטוי שלהם, למשל, על ידי תמיכה במנהיגים הפוליטיים המחייבים אותם, גם אם הם לא ביצעו אותם ישירות. גישה נוספת היא להתמקד לא במקרים הקיצוניים הגדולים אלא בגילויים רגילים בקנה מידה קטן של פגמים אנושיים, כמו בשקר, רמאות, הפרת הבטחות או חוסר תודה.
בעיה שונה לטיעונים המבוססים על פגמים אנושיים היא שהם מציגים רק צד אחד של האנושות בעוד שעמדות הערכה צריכות לקחת בחשבון את כל הצדדים. אז יכול להיות שלמרות שיש להם פגמים חמורים מאוד, בני אדם עשויים להיות גם בעלי סגולות חשובות לא פחות שמפצות על החסרונות שלהם. למרות שקשה לערוך השוואות כאלה בקנה מידה גדול, מיזנתרופים טוענים שלפחות עבור תתי תחומים חשובים, כמו היחס של האדם לבעלי חיים, הכף נוטה בבירור נגד האדם.
טיעונים אחרים נגד מיזנתרופיה מבוססים לא על האם גישה זו משקפת כראוי את הערך השלילי של האנושות, אלא על העלויות של קבלת עמדה הקשורה בשנאה, עבור הפרט והחברה בכללותה. זה רלוונטי במיוחד מכיוון שמיזנתרופיה, הקשורה לשנאת המין האנושי, עלולה להפוך בקלות לאלימות נגד מוסדות חברתיים ובני אדם אחרים ועלולה לגרום לנזק רב. הדוגלים במיזנתרופיה הגיבו על כך בכך שהראו כיצד פרספקטיבה מיזנתרופית יכולה להוביל לצורות חיים שונות. בעוד שחלקן מבוססות על שנאה ועשויות להוביל לאלימות, אחרות מתמקדות יותר בפחד ובהסתגרות מההשפעה השלילית. חלופה נוספת כוללת אקטיביזם הניזון מהתקווה לחולל שינוי קיצוני. לגבי דמותו של האדם המיזנתרופי, נטען כי המיזנתרופיה עושה אדם אומלל וחסר ידידים ובכך מונעת מהאדם המיזנתרופ את רוב הנאות החיים. המיזנתרופים ציינו כי מיזנתרופיה אינה קשורה בהכרח לשנאה, אלימות וחוסר ידידות, כלומר קיימות צורות חיים מיזנתרופיות שונות הנמנעות מוויכוחים אלו.
בפילוסופיה
הפילוסוף היווני קדם-סוקרטי הרקליטוס היה לפי דיווחים שונים מיזנתרופ ומתבודד שהיה לו מעט סבלנות לחברה האנושית. בקטע, הפילוסוף התלונן ש"אנשים [היו] לנצח ללא הבנה" של מה שהיה, לדעתו, טבעה של המציאות.
בפילוסופיה המערבית, מיזנתרופיה קשורה לבידוד מהחברה האנושית. ב"פאידו" של אפלטון, סוקרטס מתאר מיזנתרופ ביחס לזולתו, ומתאר את המיזנתרופיה כתוצאה פוטנציאלית של ציפיות מסוכלות או אפילו אופטימיות נאיבית יתר על המידה, שכן אפלטון טוען ש"אומנות" הייתה מאפשרת למיזנתרופ הפוטנציאלי להכיר בכך שרוב האנשים נמצאים בין טוב לרע. אריסטו הולך בדרך אונטולוגית יותר: המיזנתרופ, כאדם בודד במהותו, אינו אדם בכלל: הוא חייב להיות מפלצת או אל, השקפה המשתקפת בתפיסת הרנסאנס של מיזנתרופיה כ"מצב דמוי חיה".
יש הבדל בין פסימיות פילוסופית למיזנתרופיה. עמנואל קאנט אמר כי "מהעץ העקום של האנושות, שום דבר ישר לא יכול להיווצר לעולם", ובכל זאת זה לא היה ביטוי לחוסר התועלת של האנושות עצמה.
פסימיות פילוסופית
פסימיות פילוסופית היא הרעיון הקשור שמסתכל על העולם בצורה אנטי-אופטימית לחלוטין. צורה זו של פסימיות אינה נטייה רגשית כפי שהמונח מציין בדרך כלל. במקום זאת, זוהי פילוסופיה או השקפת עולם המייחסת ערך שלילי לחיים ולקיום. פסימיסטים פילוסופיים טוענים בדרך כלל לשכיחות אמפירית של כאבים על פני תענוגות, שהחיים פוגעים מבחינה אונטולוגית או מהותית ליצורים חיים, ושהקיום הוא חסר משמעות ביסודו או חסר תכלית. התגובות שלהם למצב זה מגוונות מאוד ויכולות להיות מאשרות חיים.
פסימיות פילוסופית מלווה לעיתים קרובות במיזנתרופיה בטענה שהאנושות היא גם רעה ואולי אחראית חלקית לרוע העולם. אבל שתי ההשקפות אינן כרוכות זו בזו וניתן לקיים אותן בנפרד. אדם הדוגל בפסימיות פילוסופית אך לא במיזנתרופיה עשוי לטעון, למשל, שבני אדם הם רק קורבנות של עולם נורא אבל לא אשמים בו.
אנטי-נטליזם והכחדת האנושות
אנטי-נטליזם היא ההשקפה שלפיה הקיום הוא רע וכי לבני אדם, לפיכך, חובה להימנע מהולדה. טיעון חשוב לאנטי-נטליזם הוא הטיעון המיזנתרופי. הוא רואה בפגמים העמוקים של בני האדם ובנטייתם לגרום נזק הן לבני אדם אחרים והן לבעלי חיים כסיבה להימנעות מליצור עוד בני אדם. הנזקים הללו כוללים מלחמות, רצח עם, חקלאות מפעלים ונזקים שנגרמו לסביבה. התנועה להיכחדות מרצון של האנושות היא תנועה מוכרת הדוגלת באנטי-נטליזם.
אנטי-נטליזם זוכה בדרך כלל לתגובות חיוביות מצד מיזנתרופים. עם זאת, ישנן עוד דרכים רבות אחרות שעלולות להוביל להכחדה של המין האנושי. בעוד שהכחדת האנושות נתפסת בדרך כלל כנוראית ומאיימת, מיזנתרופים עשויים במקום זאת לפרש אותה כסיבה לתקווה, שהעידן המתועב של האנושות עשוי להגיע בקרוב לקיצו.
קרול ינקו
קרול ינקו (ברומנית: Carol Iancu; נולד ב-1946) הוא היסטוריון יהודי צרפתי יליד רומניה. התפרסם במיוחד תודות לתרומותיו בתחום תולדות היהודים והיחסים הבינלאומיים.
קורות חיים
בשנת 1963 המשפחה עזבה את רומניה. קרול ינקו סיים בהצטיינות תואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים. המשיך לאחר מכן לימודי דוקטורט בספרות ובמדעי הרוח באוניברסיטת אקס-אן-פרובאנס בצרפת. הוא מכהן כעת כפרופסור להיסטוריה בת זמננו באוניברסיטה ע"ש פול ואלרי בעיר מונפלייה. כמו כן, הוא מנהל את המרכז ללימודים ומחקר יהודים במונפלייה. קרול ינקו הוא יושב ראש אגודת הידידים של "ז'יל איזאק" ויושב ראש שותף של הברית להבנה יהודית - נוצרית - (Entente judéo-chrétienne).
אשתו, דניאל ינקו-אגוּ, מנהלת מחקרים ב-CNRS (המרכז הלאומי למחקר מדעי) היא מומחית בתולדות דרום צרפת. בנם, מיכאל ינקו מנהל את המרכז היהודי "משה בן מימון" (Maïmonide) במונפלייה, ומרצה באוניברסיטת קלוז'. בתו שרה היא צ'לנית בצרפת.
עבודותיו
חלק גדול ממחקריו וספריו של קרול ינקו מתמקדים בתולדות יהודי רומניה במחצית השנייה של המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20, תקופת רומניה המודרנית. הם מתייחסים לתקופת המאבק לאמנציפציה, לשנות התאזרחות היהודים, ואחר כך לתקופה שבין מלחמות העולם (שנות "רומניה הגדולה"), כמו כן הוא עוקב אחרי התפתחות האנטישמיות בחוגים הפוליטיים והאינטלקטואליים הרומנים  עד לשיאה עם חוקי הדיקטטורה  המלכותית והאמצעים האלימים ושל השמדה פיזית מימי משטר אנטונסקו. קרול ינקו כתב גם מסה על תולדות האנטישמיות מימי קדם ועד ימינו, שכותרתה "המיתוסים המכוננים של האנטישמיות" היא כנראה מעין הד לכותרת הספר ה"אנטי-ציוני" של ההוגה האקס-קומוניסט הצרפתי רוז'ה גארודי.
ספרים שפרסם:
קישורים חיצוניים
הרצאה קצרה של קרול ינקו בסימפוזיון "ספרדים ויהודים ממקומות אחרים" Espace Rachi מרחב רש"י  - נובמבר 2006
אח גדול
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אלטנקונשטאדט
אלטנקונשטאדט היא עיר ורשות מקומית במחוז ליכטנפלס, במדינת בוואריה שבגרמניה.
העיר שוכנת על גדתו הדרומית של נהר המיין, כשמעברו השני של הנהר יושבת העיר בורגקונשטאדט.
Delirium
Delirium (בעברית: הזיות) הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת והפזמונאית האנגלייה אלי גולדינג. האלבום יצא לאור ב-6 בנובמבר 2015, על ידי חברת התקליטים פולידור רקורדס.
אנצאר א-שריעה (תוניסיה)
אנצאר א-שריעה בתוניסיה הוא ארגון אסלאמי-סוני הפועל בתוניסיה. בארגון חברים כ-100,000 איש. הארגון הוגדר כארגון טרור על ידי ממשלות תוניסיה, ארצות הברית, והממלכה המאוחדת.
רקע
בעקבות ההפיכה בתוניסיה (2011), שוחררו הרבה אסירים פוליטיים אסלאמיסטים שנכלאו על ידי משטרו של זין אל-עאבדין בן עלי, ביניהם גם אבו איידה אל-תוניסי שהקים את הארגון "קבוצת הלחימה התוניסאית" (TCG) יחד עם טארק מערופי ביוני 2000.
אבו איידה הקים את אנצאר א-שריעה בתוניסיה בסוף אפריל 2011. הארגון הקים במהירות סניף תקשורת, אל-קירואן, ופיתח מגוון אמצעי תקשורת, כולל בלוג, דף פייסבוק, וכתב עת.
ארגון אנצאר א-שריעה בתוניסיה ניהל מסע תעמולה לשחרור אסירים אסלאמיסטים, ביניהם השייח' עומר עבדל-רחמן, אבו קתאדה, ותוניסאים נוספים שלחמו לצד אל-קאעידה בעיראק והיו כלואים בבתי כלא בעיראק.
ארגון אנצאר א-שריעה בתוניסיה קיים כנס ארצי בעיר קירואן ב-2012. בכנס קרא אבו איידה לאסלאמיזציה של התקשורת, החינוך, התיירות וענפי המסחר בתוניסיה, כמו כן קרא להקים איגוד מקצועי אסלאמי שיתחרה באיגוד המקצועי הכללי של תוניסיה שנחשב חילוני.