cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צ'סטר ארתור
ההתנקשות בגרפילד
הסנאטור פלאט תיאר את ארתור כ"מלא בצער", במיוחד לאחר שעיתונים ציטטו את המתנקש על כך שתמך במינויו של ארתור לנשיא. גרפילד היה על סף המוות, אולם לא ידעו מי, אם בכלל, ינהל בינתיים את המדינה. בנוסף, הסנאט התכנס ללא נשיא זמני, שיהיה הבא בתור אחרי ארתור בסדר הירושה. ארתור לא רצה להיות הנשיא בפועל כל עוד גרפילד חי, וכך לא היה נשיא במהלך החודשיים הבאים. רבים דאגו ממינויו של ארתור לנשיאות, והניו יורק טיימס, שתמך בארתור במהלך כהונתו כגובה המכס, טען שהוא האיש האחרון שמתאים לתפקיד. בקיץ, סירב ארתור לנסוע לוושינגטון והיה בביתו, כשבליל 19 בספטמבר גילה על מותו של גרפילד. השופט ג'ון בריידי מבית המשפט העליון של ניו יורק השביע את ארתור לנשיאות ב-20 בספטמבר בביתו, ב-2:15 בלילה. מאוחר יותר נסע ברכבת כדי לראות את גופתו של גרפילד ולכתוב מכתב ניחומים לאשתו, ואז חזר לניו יורק סיטי. ב-21 בספטמבר, נסע ללווייתו של גרפילד ואז נסע לוושינגטון. לפני שעזב את ניו יורק, הכין ושלח לבית הלבן בקשה לכינוס מושב מיוחד של הסנאט. הצעד אפשר לסנאט להתכנס מיד ולבחור נשיא זמני לסנאט, שיוכל לכהן כנשיא אם ארתור ימות. כשהגיע לוושינגטון השמיד את ההצהרה בכתב וקרא באופן רשמי למושב מיוחד.
ארתור הגיע לוושינגטון ב-21 בספטמבר. ב-22 בספטמבר הושבע מחדש, בידי נשיא בית המשפט העליון מוריסון ווייט. ארתור הושבע ממניעים פורמליים, שכן לא היה ידוע אם שופט מחוזי יכול להשביע אדם לתפקיד ממשלתי (אף על פי שרוברט ליווינגסטון, שופט מדינת ניו יורק, השביע את ג'ורג' וושינגטון לנשיאות ב-1789, בהיעדר שופטים פדרליים. הנשיא האחר שהושבע בידי אדם שאינו שופט ממשלתי או שופט, היה קלווין קולידג', שהושבע ב-1923 בידי אביו, נוטריון הכפר, בבית המשפחה). אחותו, מרי מקאלרוי, הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית. ארתור היה אלמן, וחייו החברתיים היו נושא לשמועות. עקב שיפוצים בבית הלבן, עבר ארתור לבית רק בדצמבר. למרות המהומה עקב ההתנקשות והמאבק על נושא הרפורמה בשירות הציבורי, הפך ארתור למנהיג של מדינה גדלה (מ-30 מיליון תושבים ב-1860 ל-50 מיליון ב-1880), בעלת עודף תקציבי ושלום עם המעצמות של אז.
כניסתו לתפקיד
ארתור מיהר להתעמת עם הקבינט של גרפילד, שייצג את המתנגדים אליו במפלגה. הוא ביקש מחברי הקבינט להישאר בתפקידם עד דצמבר, כשהסנאט יתכנס שוב, אולם מזכיר האוצר התפטר כבר באוקטובר כדי לנסות להתמודד לסנאט. ארתור מינה אחד ממקורביו במקומו. אחרים, שייצגו את תומכי הרפורמה, התפטרו במחאה גם הם. בליין נשאר מזכיר המדינה עד שהקונגרס התכנס שוב והתפטר לאחר מכן. קונקלינג ציפה להחליף את בליין, אולם ארתור מינה לתפקיד את פרדריק פרלינגהויסן מניו ג'רזי, נאמן של הנשיא לשעבר גרנט. פרלינגהויסן ייעץ לארתור לא למנות עוד איתנים, אולם ארתור כן מינה איתן לתפקיד מזכיר הדואר. באפריל 1882, לאחר התפטרות מזכיר הצי, מינה ארתור מועמד של בליין. לאחר מכן מינה עוד איתן לתפקיד מזכיר הפנים. מבין חברי הקבינט שהיו בתקופת גרפילד, רק מזכיר המלחמה של ארצות הברית, רוברט טוד לינקולן (בנו של אברהם לינקולן), נשאר בתפקידו.
ב-14 בנובמבר החל משפטו הפלילי של צ'ארלס גיטו לאחר שהתנקש בחייו של גרפילד. ב-25 בינואר הואשם ברצח הנשיא וב-30 ביוני 1882 הוצא להורג בתלייה.
מינויים לבית המשפט
ארתור מינה שני שופטים לבית המשפט העליון של ארצות הברית. ביולי 1881, מת השופט נתן קליפורד, דמוקרט שהיה שופט בבית המשפט עוד מלפני מלחמת האזרחים (מונה בידי הנשיא ה-15, ג'יימס ביוקנן). ארתור בחר במקומו בהוראס גריי, חבר בבית המשפט העליון של מסצ'וסטס, שנשאר בבית המשפט העליון עד ל-1902. כשהשופט וורד האנט פרש בינואר 1882, בחר ארתור בקונקלינג להחליף אותו. הוא היה בספק שקונקלינג יסכים לכך, אולם רצה להציע לפטרון שלו תפקיד רם בהנהגת המדינה. הסנאט אישר זאת אולם, כצפוי, קונקלינג סירב. לאחר שהסנאטור ג'ורג' אדמונדס סירב למינוי, מינה ארתור את סמואל בלאצ'פורד, שהיה שופט בבית המשפט לערעורים במשך ארבע שנים. בלאצ'פורד שירת בבית המשפט עד למותו ב-1893. בנוסף לכך, מינה ארתור ארבעה שופטי שלום ועוד ארבעה עשר שופטים מחוזיים.
רפורמה בשירות הציבורי
בתחילת שנות השמונים, פעלה הפוליטיקה האמריקנית באמצעות מינויים פוליטיים. המועמדים מינו את תומכיהם, משפחתם וחבריהם לתפקידים בשירות הציבורי. בעקבות השחיתות בממשל גרנט, התעוררו תנועות לביצוע רפורמה בשירות הציבורי. ב-1880, תמך הסנאטור הדמוקרטי ג'ורג' פנדלטון מאוהיו בחקיקה שתחייב בחינה בכתב לשירות הציבורי, חוק שלא עבר. התנקשותו של גרפילד בידי רודף תפקידים מטורף חיזקה את הקריאה לרפורמה. בסוף 1881, בהודעתו השנתית הראשונה לקונגרס, ביקש ארתור חקיקה לרפורמה ציבורית, אולם החוק של פנדלטון לא עבר שוב.
בבחירות לקונגרס ב-1882, חוו הרפובליקנים תבוסה מוחצת. הם איבדו את הרוב בבית הנבחרים, ואילו הדמוקרטים, שתמכו ברפורמה, ניצחו ארבעים מועמדים רפובליקניים מכהנים והשיגו שבעים מושבים. התבוסה גרמה לרפובליקנים רבים לתמוך בחוק, שאושר ברוב מוחץ בקונגרס. ארתור חתם על החוק ב-16 בינואר 1883. החוק (שבאופן אירוני, אימץ את ההמלצות שגובשו עקב החקירה כנגד ארתור כגובה המכס), הקים וועדה לשירות הציבורי לצורך הגשת מבחנים, ואסר על לקיחת כסף ממשכורותיהם של העובדים לקופת המפלגות. בתוך שנתיים, הפך חבר סיעת האיתנים לנשיא שהנהיג את הרפורמה בשירות הציבורי.
ב-16 בינואר 1883 עברה החקיקה בנוגע לשירות הציבורי. החקיקה הוגשה לדיון בקונגרס על ידי הרפורמטור הוותיק ג'ורג' האנט פנדלטון מאוהיו. החקיקה נחתמה בהמשך על ידי הנשיא ארתור, שהפך לרפורמר נלהב לאחר רצח גרפילד. חוק פנדלטון קבע כי משרות ממשלתיות פדרליות יוענקו על בסיס הכשרון וכי עובדי הממשלה ייבחרו באמצעות בחינות תחרותיות. המעשה גרם גם לכך שלא היה חוקי לפטר או להוריד מסיבות פוליטיות עובדים שהיו מכוסים על פי החוק. החוק אסר עוד לחייב את העובדים לתת שירות פוליטי או תרומות לאישים פוליטיים שונים בתוך הממשל. נציבות שירות המדינה הוקמה כדי לאכוף את החקיקה.
החוק היה תקף רק ל-10% מהמשרות הפדרליות, ולא היה מצליח ללא אכיפה מצד הנשיא. מבקריו של ארתור טענו שלא היה מחויב לרפורמה, אפילו לאחר החתימה על החוק, אולם להפתעתם, הנשיא פעל במהירות למינוי הוועדה, ואייש אותה במועמדים רבים שתמכו ברפורמה, כולל יריביו מבית המכס. הוועדה הגישה את המלצותיה במאי 1883. ב-1884, חצי מהתפקידים בשירות הדואר ושלושה רבעים מהמשרות בשירות המכס הוענקו לאנשים שעברו מבחנים. ארתור הביע סיפוק מהמערכת ושיבח את יכולתה להביא עובדי ציבור נאמנים. אף על פי שמינויים פוליטיים מקומיים וכמה משרות ממשלתיות לא הושפעו מהחוק, טענו חוקרים שהחוק היה מרכזי ביצירת שירות ציבורי מקצועי והוביל לעליית המדינה הבירוקרטית המודרנית.
עודף תקציבי ומכסי המגן
ההכנסה הגבוהה נשארה מהמסים מתקופת המלחמה, ומאז 1866 היה עודף תקציבי. ב-1882 העודף הגיע ל-145 מיליון דולרים. רבים התווכחו בנוגע לאיזון התקציבי: הדמוקרטים ביקשו להוריד את המכסים, את ההכנסות הממשלתיות ואת מחירי הייבוא, והרפובליקנים האמינו שהמכסים הגבוהים שמרו על שכר גבוה בתעשייה ובמכרות. הם העדיפו שהממשלה תשקיע יותר בשיפורים פנימיים ותפחית מיסים עקיפים. נושא המכס היה הנושא החשוב בפוליטיקה בראותה התקופה, כשהיצרנים ובעלי בריתם תמכו בהגדלת המכסים לצורך פיתוח התעשייה מול התחרות האירופאיות, וקבוצות אחרות תמכו בהורדת המכסים לצורך הורדת המחירים. העימות היה מסובך יותר, כיוון שכל מגזר תמך במכסים גבוהים עבורו: הדרום, למשל, תמך במכסים נמוכים, אולם תמך בהגדלת המכס על כותנה, הגידול המרכזי בדרום. האינטרסים המנוגדים הללו הובילו למערכת מכסים מסובכת שהטילה שיעורי מכס שונים על מוצרים מיובאים שונים.
ארתור תמך במפלגתו, וב-1882 ניסה להוריד מיסים עקיפים על כל דבר מלבד אלכוהול, ולפשט את גביית המכס. במאי באותה השנה, הוגש חוק להקמת וועדה בנושא המכס. החוק עבר בתמיכת ארתור, שמינה פרוטקציוניסטים רבים לוועדה. הרפובליקנים תמכו בכך, אולם הופתעו כשהוועדה המליצה בדצמבר 1882 על הפחתת המכסים בשיעור של 10%. לאחר שהסנאט עסק בחוק, המכסים הופחתו בכאחוז וחצי בלבד. החוק עבר ברוב זעום בקונגרס ב-3 במרץ 1883, יומו האחרון של הקונגרס. ארתור חתם על החוק, שלא השפיע על העודף התקציבי.
הקונגרס ניסה לאזן את התקציב מהצד השני, ולהעלות את ההוצאות הממשלתיות. הקונגרס ביקש הקצבה של 19 מיליון דולר למען שיפור התעבורה הימית. ארתור לא התנגד לשיפורים פנימיים, אולם חשש מעלותו הגבוהה של החוק. הוא הטיל וטו על החוק וטען שהחוק נועד לסייע לבעלי אינטרסים מקומיים ולא לפרויקטים שיסייעו לרוב המדינה. ב-1 באוגוסט 1882, הטיל ארתור וטו על החוק וזכה לתמיכה ציבורית גבוהה, בטענה שהחוק לא הגן על הרווחה הכללית, ולא קידם מסחר בין המדינות. הקונגרס ביטל את הוטו למחרת, והעודף התקציבי ירד ב-19 מיליון. בזמנו החוק נחשב להצלחה בקרב הרפובליקנים, אולם מהר מאוד הובן שהחוק פגע בהם בבחירות אמצע הקדנציה של 1882.
בשנת 1883 הוצא תעריף המזרנים שהחל דרכו כהצעת חוק שקראה להפחתה כוללת של 1.5 אחוזים מכלל התעריפים הפדרליים. השינוי נבע מהמלצות ועדה שמונתה על ידי הנשיא ארתור. הוועדה המליצה על לקצץ בחדות את החובות לנוכח אפשרות של התערבות אינטרסים מיוחדים. כתוצאה מכך הצעת החוק הסופית רק הורידה את התעריפים באחוז קטן. העברת הצעת החוק סימנה את תחילתו של מאבק מתמשך בנושא התעריפים בתוך הממשל. ב-5 במאי 1789 הועברה בסנאט הצעת החוק הראשונה - חוק השבועה. השבועה הראשונה ההיא, לחברי הקונגרס ולעובדי מדינה בכללם, הייתה פשוטה מאוד: "אני נשבע בחגיגיות שאתמוך בחוקה של ארצות הברית."
שבעים ושתיים שנה לאחר מכן, פרוץ מלחמת האזרחים הפך במהירות את המעשה השגרתי של השבועה לבעל משמעות נרחבת. בתקופה של נאמנויות משתנות ולא ברורות, כאשר חברי הקונגרס האמינו שהמדינה צריכה לחשוש יותר מבוגדים בצפון מאשר חיילים דרומיים, הגיב הקונגרס בכמה שבועות חדשות. הראשון, נחקק בסוף מושב החירום ביולי 1861. ביולי 1862, בשעות החשוכות ביותר של המלחמה, העביר הקונגרס "שבועת מבחן ברזל" אשר היווה לא רק התחייבות לנאמנות עתידית, אלא גם אישור לנאמנות העבר. בשנת 1864, הסנאט הנשלט על ידי הרפובליקנים, על רקע התנגדותם הקשה של הדמוקרטים המעטים בתוכו, אימץ כלל המחייב את החברים להישבע לשבועת המבחן בשנת 1862 ולראשונה לחתום על עותק מודפס. הנוהג המודרני של סנאטורים ללכת לשולחן המנכ"ל בקבוצות של ארבעה לקחת את השבועה ולחתום עליה החל בשנת 1864.
במשך מספר שנים לאחר מלחמת האזרחים, הרפובליקנים הרדיקלים השתמשו בשבועת המבחן בשנת 1862 כדי למנוע מהדמוקרטים הדרומיים לחזור לקונגרס. בשנת 1868, כשכוחם של הרדיקלים בראשות אישים כגון צ'ארלס סאמנר החל לדעוך, העביר הקונגרס שבועה נפרדת לחברי הדרום הנבחרים, אך באופן אירוני דרש מצפוניים להמשיך להישבע שהם "מעולם לא נשאו מרצונם נשק נגד ארצות הברית." לבסוף, בשנת 1884, ביטל הקונגרס בתמיכתו של ארתור את שבועת המבחן והשאיר את שבועת הדרומיים המוחזרים כזו המוכרת לנו כיום.
בנייה ופיתוח של תשתיות
ב-24 במאי 1883 השתתפו הנשיא צ'סטר ארתור ומושל ניו יורק גרובר קליבלנד בפתיחה החגיגית של גשר ברוקלין. גשר ברוקלין היה הגשר הראשון שנבנה על פני נהר איסט המקשר בין רובעי מנהטן לברוקלין. הגשר היה פלא הנדסי, תוך שימוש בטכניקות בנייה רבות שמעולם לא נוסו בקנה מידה כה מסיבי. האדריכל המקורי, ג'ון רובלינג, נפטר מזיהום שנגרם כתוצאה מפציעה שקיבל ימים ספורים לאחר שקיבל אישור להתחיל בפרויקט. בנו וושינגטון השתלט עליו, ופיקח על פרויקט הבנייה שנמשך שלוש עשרה שנה ויותר מ-15 מיליון דולר נדרש לביצועו (סכום גדול פי שלושה מהציפיות המוקדמות). בסוף הפרויקט, מצבו הבריאותי של וושינגטון רובלינג הידרדר במידה ניכרת. הוא, יחד עם רבים מהמעורבים בפרויקט, חלה במחלת לחץ דם בגלל עבודתם במעברים ששימשו להיווסדות יסודות מגדלי הגשר. ההערכה היא כי יותר מעשרים פועלים נהרגו במהלך בניית הגשר, אם כי ניתן לחלוק על המספר המדויק.
לפני חגיגת פתיחת גשר ברוקלין, בריאותו של הנשיא ארתור התדרדרה. (הוא סבל ממחלת ברייט, אשר נודעה בתור מחלת כליה קטלנית באותה התקופה) ובכל זאת, קהל האנשים שהתייצב לאירוע לא היה מודע לכך, והנשיא קיבל קבלת פנים מרהיבה בהגעתו. ארתור והמושל קליבלנד חצו את הגשר יחד עם הרגימנט השביעי במסגרת החגיגה. מאוחר יותר באותו יום, שניהם בירכו באופן אישי את וושינגטון רובלינג. כשנפתח גשר ברוקלין, זה היה הגשר התלוי הארוך בעולם ואחד המבנים המהפכניים ביותר של התקופה. הוא נשאר לסמל של תעוזה הנדסית. בתקופת נשיאותו של ארתור הוצאו לפועל סדרת תשתיות. לאחר דרישה נרחבת, ארתור אישר ביוני 1884 את הקמתה של לשכת העבודה בתוך הממשל האמריקאי שנועדה לפקח את תקינות עבודה של פועלים. ב-4 ביולי 1884 חזקו מבחינה סמלית יחסי ארצות הברית–צרפת עם חקיקה לתחילת בנייתו של פסל החירות בליברטי איילנד, לחופי ניו יורק וניו ג'רזי. דוגמית של פסל החירות הוצגה לנשיא ארתור ופמלייתו בפריז, הרפובליקה הצרפתית השלישית.
רפורמה בצי
לאחר מלחמת האזרחים, כוחו של הצי של ארצות הברית ירד, מ-700 ספינות ל-52 בלבד, שגם הן היו מיושנות. האומה התמקדה במלחמות מול האינדיאנים במערב במשך חמש עשרה שנים, ולא בים, אולם לאחר סיום המלחמות במערב רבים הודאגו ממצב הצי. גרפילד דרש מודרניזציה שהובלה בידי מזכירי הצי שלו ושל ארתור. בהתבסס על ועדה, הקציב הקונגרס כספים לשיפור הצי, שבנה עוד שלוש ספינות מוגנות מפלדה ואונייה חמושה, שכונו "פלוגת ההתפתחות". הדמוקרטים התנגדו לכך, ולאחר ניצחונותיהם בבחירות לקונגרס, סירבו להקציב כספים לספינות חדשות. גם ללא תוספת ספינות, הצליח הצי לבנות עד 1889 את הספינות שהוקצבו לו.
בשנת 1881 מינה מזכיר הצי ויליאם ה. האנט מועצה מייעצת שנועדה לקבוע את הדרישות של צי חדש. היא המליצה על בנייתם של 21 אוניות מלחמה משוריינות ובנוסף להן גם 70 אוניות מלחמה לא משוריינות. גורם מרכזי בהמלצה היה שכל האוניות החדשות שייבנו יהיו על בסיס של בניית פלדה חיצונית. הייתה זאת ההחלטה שהביאה להקמתו של צי הברזל - אם כי למעשה, ברזל מעולם לא החליף את העץ במלואו. בינתיים לא היה מפעל בארצות הברית המסוגל לייצר תותחים לאקדחים בקוטר של יותר משישה אינץ' - ואף לא היה מסוגל לייצר לוח שריון לאוניית מלחמה או טורפדו או מוקשים כפי שהיו בציים האירופאים. רק בשנת 1883, כאשר ויליאם א. צ'נדלר מניו המפשייר היה מזכיר הצי בקבינט של הנשיא ארתור, ניתן היה לגרום לקונגרס לנקוט בצעדים הראשונים בבניית צי מודרני. ההתחלה של בניית הצי המחודש הייתה צנועה. רשויות הצי האמריקניות צפו בהתקדמות בניית ספינות המלחמה בבריטניה ובצרפת. הם בחנו את הבעיות כפי שעובדו על ידי מעצבים בריטים וצרפתים. את רבים מהרעיונות הזרים בבנייה הימית הם דחו, אחרים קיבלו ושיפרו לפיהם. כתוצאה מכך, ספינות המלחמה המודרניות הראשונות שנבנו עבור חיל הים ייצגו טיפוס אמריקאי מתקדם שנוצר על בסיס אוניות מלחמה של המעצמות האירופאיות למעשה.
המודרניזציה החלה בראשית שנות השמונים של המאה ה-19 בתקופת ממשלתו של הנשיא ארתור, אשר היה מהתומכים הגדולים ביותר של פיתוח הצי בתוך הממשל. צמיחה מהירה בשווקים בחו"ל ומדיניות חוץ שמטרתה שליטה של ​​ארצות הברית בתקשורת ברחבי האזור הסובב את מרכז אמריקה הניעה את המדינה לעבר התרחבות במעמד הימי תחת ממשל ארתור. שנתיים של ויכוח על אופי הרחבה זו הגיע לשיאו עם חוק הצי של 1883, שאישר את הקמתם של סיירות הפלדה מדגמי "אטלנטה", "בוסטון" ו"שיקגו" וספינת המשלוח דולפין. הצי האמריקני שהחל תפקוד מחודש עם כלי שיט אלו זכה לכינוי "הצי החדש". הקונגרס הארבעים ושבע בהצעת חוק שאושרה על ידי הנשיא ארתור ב-3 במרץ 1883, קבע את בנייתם ​​של שלוש סיירות מוגנות וסיירת משלוחים. תחת אישור זה, הקימה מחלקת חיל הים את דגמי אטלנטה, בוסטון, שיקגו ואת סיירת המשלוח דולפין. סיירות אלו היוו את כלי השיט הראשונים של הצי החדש, ואלו בישרו על דור חדש בפיתוח הימי של ארצות הברית.
זכויות האזרח
כמו קודמיו הרפובליקנים, התעסק ארתור בנושא התמיכה ברפובליקנים בדרום ארצות הברית, ניצחון על הדמוקרטים, והגנה על זכויות האזרח של השחורים שם. מאז סוף תקופת השיקום, הדמוקרטים הלבנים השמרנים ("דמוקרטי הבורבון") חזרו לשלוט בדרום והמפלגות הרפובליקניות המקומיות נפלו כשתומכיהן השחורים איבדו את זכויותיהם. הפופוליסטים הצליחו לפגוע בתמיכה הדרומית בדמוקרטים. כיוון שהמצע שלהם דרש הקצבה גבוהה יותר לחינוך (לשחורים וללבנים), ביטול מס הגולגולת על זכות ההצבעה וביטול עמוד הקלון, ראו בהם הרפובליקנים הצפוניים כבעלי ברית על חשבון המפלגה המקומית הגוססת. ארתור הסכים והחליט למנות אותם לתפקידים בדרום, כדי ליצור קואליציות איתם ועם אנשי מפלגת השטרות. השחורים בדרום הרגישו נבגדים, אולם אחרים (כפרדריק דאגלס) תמכו בכך, כיוון שהעצמאיים בדרום היו יותר ליברלים מהדמוקרטים. מדיניותו של ארתור הצליחה להשיג תמיכה רק בווירג'יניה, ולאחר היבחרו של גרובר קליבלנד הנושא נפל.
פעולות ממשלתיות נוספות לטובת השחורים גם לא שיפרו את מצבם: כשבית המשפט ביטל את חוק זכויות האזרח של 1875, הביע ארתור את חוסר שביעות רצונו בפני הקונגרס, שלא העביר חוק חדש. ארתור כן התערב ומנע פסיקה נגד צוער שחור מווסט פוינט בטענה שהפסיקה גזענית. אתגר אחר היה במערב, כשהופעל לחץ ממשלתי על המורמונים לביטול הפוליגמיה בטריטוריית יוטה. גרפילד האמין שפוליגמיה היא פשע שפוגע בערכי המשפחה, וארתור תמך, באופן חד פעמי כמעט, בעמדתו. הפוליגמיה שאושרה לפי הכנסייה המורמונית ביוטה יצרה מאבקים בין התנועה המשיחית ביוטה להנהגה הכוללת שלה בארצות הברית. התנועות הדתיות שהתנגדו למורמונים דחקו בקונגרס להעביר מעשה חקיקה שתהפוך פוליגמיה ללא חוקית. בשנת 1882 העביר הקונגרס את חוק אדמונד, הידוע גם בשם חוק נגד פוליגמיה של אדמונד, אשר מנע מאנשי הכנסייה המורמונית מלעסוק בפוליגמיה ויצר עונשים על פי החוק לאלה שנמצאו אשמים בכך.
השאלה אם הקונגרס צריך להתפרץ לתוך נוהגים של הכנסייה ולהעניש פוליגמיה על פי חוק, נדונה בעיתונים. ב-1 בינואר 1882 ציטט עיתון חדשות המדבר מאמר שהתפרסם במגזין 'המאה"' וציין כי "בעיית המורמונים הייתה הפרעה ומטרד מקומי ולא קושי לאומי." בהתייחסו לחוק אדמונד שעמד לעבור באותה העת, טען המחבר כי עונשי ההרשעה אינם הוגנים. לדבריו, זה לא הוגן למנוע מכל האנשים שהאמינו בפוליגמיה או נהגו בה לשמש כשופטים במשפטי פוליגמיה. המחבר טען שמדובר ב"ענישה קולקטיבית", כלומר מדובר בבחירה לא הוגנת ולא נתן שום סיכוי לאדם העומד לדין. אף על פי שחלקם ראו את העברת המעשה כבלתי הוגן, מרבית הלא מורמונים בטריטוריה ביוטה תמכו בחקיקה. בימיו בנשיאות, גרפילד חשש כי אי-הסדר של חוקי המדינה על הקהילה המורמונית עלול ליצור מעין אוטונומיה לא רשמית שעלולה בם בימים לאיים על מעמד הממשל האמריקאי. על פי כתבים ועיתונאים, ב-4 בינואר 1882, נוהג הפוליגמיה בטריטוריה של יוטה כבר חילק את פלחי האוכלוסין המורמונים והלא מורמונים ויצר מתח רב. הממשל הפדרלי וארתור בראשו האמינו שאם התרגול יופסק, ישוב השקט והסדר החברתי בטריטוריה.
ב-17 במאי 1884 העביר ארתור חקיקה שהתירה ממשל מקומי ואזרחי עצמאי לטריטוריה של אלסקה (לימים מדינה בתוך ארצות הברית). אלסקה נרכשה בידי ארצות הברית מהאימפריה הרוסית בשנת 1867 והיה שה רק תחת ממשלו של ארתור שהוקם לבסוף ממשל אזורי אזרחי. קודם לכן הונהגה אלסקה תחת הממשל הפדרלי בתור מחוז פדרלי במעמד שלטוני הדומה למחוז קולומביה המכיל בתוכו את וושינגטון הבירה.
מדיניות כלפי האינדיאנים
לאחר סיום המלחמות עם האינדיאנים, נאלץ ממשלו של ארתור להסדיר את היחסים איתם. הציבור רצה להקל עם האינדיאנים. ארתור לחץ על הקונגרס להעלות את המימון לחינוך האינדיאנים, דרישה שאושרה ב-1884, אף על פי שלא בהיקף שרצה. הוא גם דרש מהאינדיאנים לעבור למערכת בה רק יחידים, ולא שבטים, יהיו בעלי אדמות. ארתור לא הצליח לשכנע את הקונגרס, שאישר את החוק רק ב-1887. החוק גרם לכך שרוב האדמות של האינדיאנים נמכרו במחיר נמוך לספקולנטים לבנים. במהלך נשיאותו של ארתור, המשיכו מגדלי בקר להסיג גבול אל השטחים של האינדיאנים. ארתור התנגד בתחילה לדרישותיהם, אולם לאחר שמזכיר הפנים הבטיח לו שהאדמות לא מוגנות, אישר למתיישבים להתיישב בשמורה אינדיאנית בדקוטה בעזרת צו נשיאותי ב-1885. יורשו גרובר קליבלנד ביטל את הצו בטענה שהאדמה שייכת לאינדיאנים. בשנת 1884 יצא ארתור בהצהרה רשמית נגד התיישבות של אזרחים אמריקאים בשטחים באוקלהומה, שהייתה ישובה בעיקר בידי אינדיאנים :
מעורבות באמריקה הלטינית
במהלך כהונתו הקצרה בממשלי גרפילד וארתור, ניסה מזכיר המדינה ג'יימס בליין להגביר את המאמצים הדיפלומטיים באמריקה הלטינית, ניסה לכרות הסכמי סחר וליישב סכסוכים בין המדינות. בליין קיווה שהעלאת המעורבות האמריקנית באזור תחסום את ההשפעה האירופאית (בעיקר הבריטית) בחצי הכדור המערבי, וכשבליין עזב את תפקידו בדצמבר 1881, המשיך פרלינגהויסן להתמקד באמריקה הלטינית. בליין הציע לכנס ועידה כלל אמריקנית ב-1882 בענייני סחר ולפתור את מלחמת האוקיינוס השקט בין בוליביה, צ'ילה ופרו. לאחר כניסתו של פרלינגהויסן לתפקיד, הרעיון נפל, מחשש שארצות הברית תישאב למלחמות באמריקה הלטינית. מצד שני, המשיכו ארתור ופרלינגהויסן במאמציו של בליין לנסות ולעודד סחר בין המדינות המערביות, וחתמו על הסכם עם מקסיקו שהוריד את המכס ועבר בסנאט, אולם בית הנבחרים סירב לאשר את החוק. שליט מקסיקו באותה התקופה, הרודן פורפיריו דיאס, הבטיח כי יפתח את הדלתות של מקסיקו בפני משקיעים אמריקאים אשר תמכו בו בעלייתו לכוח. בנוסף, הסכמים עם סנטו דומינגו וקולוניות ספרדיות לא עברו גם כן בפברואר 1885, והסכם סחר הדדי עם ממלכת הוואי פקע גם הוא. פרלינגהויסן הגיע להסכם עם נשיא ניקרגואה, שהיה אמור לאפשר לארצות הברית לבנות תעלה בין האוקיינוס האטלנטי והשקט באזור, שגם הוא נפל בסנאט.
המחלוקת סביב ההגירה
הקונגרס עסק בנושאי הגירה יחד עם ארתור. ביולי 1882 עבר חוק שפיקח על ספינות שהובילו מהגרים לארצות הברית. להפתעת הקונגרס, הטיל ארתור וטו על החוק וביקש שינויים בחוק, שבוצעו. הוא גם חתם על חוק ההגירה של אוגוסט 1882, שהטיל מס של 50 סנטים על המהגרים לארצות הברית, ואסר על הגירת חולי נפש, נכים, פושעים ועניים לארצות הברית.
עניין חשוב יותר היה ההגירה הסינית. הסכם עם סין מ-1868 הוביל לזרם הגירה בלתי מוגבל למדינה, שהגיע לכ-250,000 בתקופתו של ארתור. רוב המהגרים גרו בקליפורניה ועבדו כחקלאים וכפועלים. לאחר המשבר הפיננסי של 1873, הואשמו הסינים בהורדת המשכורות. בתגובה, ניסה הקונגרס ב-1879 לבטל את ההסכם. כך נוסח חוק הדרת הסינים, עליו הטיל הנשיא הייז וטו. כעבור שלוש שנים, הסכימה סין לשינויים בהסכם, והחוק עבר והשעה את ההגירה לעשרים שנה. ארתור הטיל וטו על החוק בטענה שההסכם יפר את החוזה עם סין מ-1880. ההסכם הרשה רק השעיה "הגיונית" של ההגירה. מזרח המדינה שיבח את הוטו, והמערב התנגד לכך. הקונגרס לא הצליח לעקוף את הוטו, אז העביר חוק חדש שהשעה את ההגירה לעשר שנים. ארתור התנגד למניעת האזרחות מהמהגרים הסינים, אבל הסכים להתפשר וחתם על החוק (לבסוף הוכרע בבית המשפט ב-1898 שאיסור מתן האזרחות לסינים אינו חוקתי, אולם ההגירה הסינית המשיכה להיאסר עד ל-1942).
מדיניות בינלאומית
ב-16 במרץ 1882 הסנאט אישר מחדש את אמנת ז'נבה הראשונה משנות השישים שקבעה חוקי מלחמה מוסכמים בין המעצמות שחתמו על האמנה. ב-22 במאי 1882 חתם ארתור על הכרה של ארצות הברית בריבונותה של ממלכת קוריאה (באותם הימים תחת שלטון שושלת ג'וסון) ובכך החל ביחסי ארצות הברית - קוריאה. ארצות הברית נמנעה מהכרה רשמית קודם לכן עקב תקרית ימית מרה במהלכה תקפו קוריאנים אוניית מלחמה אמריקאית שנעה בעבר החוף. קוריאה באותה העת הייתה יותר ויותר נתונה להשפעה חיצונית לנוכח היחלשותה של האימפריה הסינית של שושלת צ'ינג. בשנת 1883 אומצה מערכת זמן סטנדרטי בידי חברות ייצור מסילות ברזל מרכזיות בארצות הברית ובקנדה. המערכת חילקה את צפון אמריקה לחמישה אזורי זמן (מאוחר יותר שונו והורדו לארבעה). הדבר נעשה כדי לתאם נסיעות של רכבות ולמנוע תאונות שתי רכבות היו נוסעות לעבר אותו הכיוון. הממשל האמריקאי לא עורב בהסדר חלוקת אזורי הזמן אך הנשיא ארתור קרא לישיבת מעצמות שנועדה להסדיר אזורי זמן מוסכמים בין גבולות בינלאומיים. בוועידה נקבע כי גריניץ' הממוקמת בתוך בריטניה, שכבר אימצה רשמית מערכת חלוקת אזורי זמן לאומית, תהיה לסטנדרט של זמן אפס לשעון. ב-29 באוקטובר 1883 קודמו יחסי ארצות הברית–לוקסמבורג כאשר הנשיא ארתור חתם על הסכם הסגרה עם הנהגת לוקסמבורג.
יורשו של בליין, פרלינגהויסן, ניהל משא ומתן על אמנה עם ניקרגואה שהעביר קרקעות נרחבות מניקרגואה לארצות הברית להקמת נתיב מים שיקשר בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט. עם זאת, הקונגרס סירב לאשרר חוזה זה עם ניקרגואה מכיוון שההסכם הפר אמנה קיימת עם האימפריה הבריטית, במסגרתה כל מדינה התחייבה שלא להשיג שליטה בלעדית בכל תעלה שנבנתה דרך האזור של אמריקה המרכזית. הנשיא גרובר קליבלנד, יורשו של ארתור, חזר בו מאוחר יותר מהאמנה. כל ניסיון להעביר חקיקה שתאשרר את האמנה נתקל בהתנגדות משמעותית מצד אינטרסים של גורמים מיוחדים כמו מזקקי סוכר ויצרני צמר ולכן הם חסרו תמיכה מכריעה בסנאט. חוזים אלה העמידו את ארתור בסתירה לאינטרסים המגן במפלגה הרפובליקנית והיו בין הסיבות לכך שלא הצליח להשיג את תמיכתם של מנהיגי המפלגה לבחירות לקדנציה שנייה.
בריאותו, מסעותיו ועזיבתו את התפקיד
קצת לאחר שנכנס לתפקיד, התגלתה אצל ארתור מחלת כליות. הוא שמר על המחלה בסוד, אולם השמועות נפוצו ב-1883. הוא הרזה והזדקן, ולא הצליח לעמוד בעומס תפקידו. כדי להבריא, נסעו ארתור וחבריו הפוליטיים לפלורידה באפריל 1883. החופשה רק החמירה את מצבו, והוא סבל מכאבים לפני שחזר אל וושינגטון. מעט לאחר שחזר מפלורידה, ביקר בביתו בניו יורק סיטי, ופתח לתנועה את גשר ברוקלין. ביולי, ביקר בפארק הלאומי ילוסטון. הכתבים ליוו את הפמליה הנשיאותית וקיוו לפרסם את מערכת הפארקים הלאומיים החדשה. הטיול שיפר את מצבו של ארתור, והוא חזר לוושינגטון רענן לאחר טיול בן חודשיים.
באותה התקופה הבין ארתור, שכמו הייז ב-1880, כנראה לא יזכה במועמדות ב-1884. לקראת הוועידה הרפובליקנית הלאומית ב-1884, התברר שג'יימס בליין היה המועמד המוביל, אף על פי שארתור לא ויתר על כהונה שנייה. התברר לא במהירות שאף אגף במפלגה לא היה מוכן לתמוך בו לחלוטין: בני התערובת תמכו בבליין, ואילו האיתנים היו מפולגים- חלקם תמכו בארתור, ואחרים בסנאטור ג'ון לוגן מאילינוי. הרפובליקנים תומכי הרפורמה, שהיו ידידותיים יותר כלפי ארתור לאחר הרפורמה שהנהיג, עדיין לא היו בטוחים בו מספיק כדי לתמוך בו במקום בסנאטור ג'ורג' אדמונדס מורמונט, תומך ותיק ברפורמה. הקהילה העסקית תמכה בו, וכך גם רפובליקנים דרומיים שהיו חייבים לו את מינויים, אולם כשהחלו להתאסף מסביבו, כבר הבין ארתור שלא יצליח להתמודד על התפקיד בהצלחה.
הוא ניהל מסע בחירות מוגבל, באמונה שאם לא יתמודד יעורר ספקות בנוגע לתפקודו כנשיא ובנוגע לבריאותו, אולם בזמן הוועידה ביוני, היה ברור שיובס. בליין הוביל בסיבוב הראשון והשיג רוב כבר בסיבוב הרביעי. ארתור בירך את בליין במברק והודה בתבוסתו. הוא לא שיחק תפקיד במערכת הבחירות, ובליין האשים בכך את הפסדו בנובמבר למועמד הדמוקרטי, לגרובר קליבלנד. בליין גם נפגע מכך שכמה רפובליקנים שהאמינו ברפורמה רחבה בשירות הציבורי ("Mugwumps") נטשו אותו ותמכו בקליבלנד. קליבלנד הפך לנשיא הדמוקרטי הראשון מאז מלחמת האזרחים, ואילו ארתור הפך לנשיא האחרון מתוך חמישה ששירת כהונה אחת מלאה או פחות ולא נבחר להיות מועמד לכהונה שנייה.
מאפיינים אישיים
ארתור היה בגובה של 1.87 מטרים בתקופת נשיאותו, בעל שיער חום שהאפיר עד להגעתו לנשיאות, עיניים שחורות, מצח גבוה ופנים עגולות. בצעירותו הוא היה אדם חטוב, במשקל שנע בין 79.38 ל-83.91 קילו, אך נטייתו לסעודות בשעות הלילה המאוחרות העלתה אותו עד 102.06 קילו בעת שמונה לנשיא. עקב מחלת הכליות שלו ירד מספר קילוגרמים לאורך תקופת נשיאותו. המאפיין המובהק ביותר שלו היה השפם האיקוני שהתרחב עד לצידי השיער שלו, אשר סימל את דמותו לאורך רוב הקריירה שלו. ארתור נהג להופיע באירועים מיוחדים בלבושים ולשים מסורתיים כדי להדגיש את קשרו התרבותי עם מוצאו.
מעט מאוד ידוע על חייו הדתיים של ארתור מלבד העובדה שאביו, ויליאם ארתור, היה איש דת מטעם הכנסייה הבפטיסטית. למרות משנת אביו, ארתור התנגד לאמונה הדתית, בעיקר בצעירותו. רוב חייו לא היה ארתור אדם דתי במיוחד אף על פי שמדי יום ראשון התארח בכנסייה האפיסקופלית של ג'ון הקדוש בוושינגטון הבירה. אף על פי שאמונתו האישית אינה ברורה, ידוע שארתור התנגד לכנסייה המורמונית והוא התנגד להתיישבות המורמונית באזורי מדינות המערב. התנגדותו של ארתור לכנסייה המורמונית נבעה בעיקרה מהפוליגמיה, אותה החשיב להיות אבן פינה של המוסד הדתי המורמוני.
הנצחה ומורשת
ב-1898, נחנך פסלו של ארתור, פסל ארד בגובה ארבעה וחצי מטרים, בכיכר מדיסון בניו יורק סיטי. מזכיר המלחמה אליהוא רוט תיאר את ארתור כ"חכם בפוליטיקה ומשפיע בממשלו", והכיר בכך שארתור היה מבודד במהלך כהונתו כנשיא. מבחינה היסטורית הייתה תקופת נשיאותו של ארתור, אשר לא הייתה צפויה בעליל, בעלת חשיבות רבה על התפתחותה הפוליטית של ארצות הברית. ארתור הצליח היטב בתפקידו, למרות מצבו הבריאותי הלקוי, הוא ניסה למשול במיומנות, והוא הצליח אף על פי שמעולם לא הוכרה על ידי חבריו הפוליטיקאים, העיתונות או האוכלוסייה הכללית בתרבות הפופולרית. אף על פי שארתור העדיף שירות ממשלתי מפלגתי יעיל על פני ממשלה שנבחרת בתחרותיות, הוא בכל זאת גילה גמישות ונכונות לאמץ רפורמה נרחבת בתוך הממשל. בכך שהוא נאבק בסוגיית המכס (במיוחד כשהוא מוכן להטיל ספק בדוקטרינות הביורוקרטיות המייסדות של המפלגה הרפובליקנית) ותמך במודרניזציה של הצי האמריקני, ארתור עומד כדמות מעבר חשובה באיחוד העם לאחר העת המרה שהגיעה בסופה של מלחמת האזרחים והשיקום. בעוד הוא לא הביא לפריצת דרך במנגנון הנהגתה של המפלגה, ארתור הדגים מודל ששימש אחריו לדמותו של נשיא יציב במדיניותו וביכולותיו לפתח את האומה האמריקאית.
חזרה (אמצעי ספרותי)
החזרה כאמצעי ספרותי היא קדומה, וליוותה את שלב הספרות שבעל פה, עד המצאת הדפוס. לאחר המצאת הדפוס צורת החזרות השתנתה, והיא היום מותאמת לטקסטים נדפסים, בכל צורה של דפוס. יחד עם זאת, בתחום ספרי הילדים למשל, ובתחומים נוספים, יש עדיין חשיבות רבה לחזרה בצורתה הקדומה, הדיבורית, כיוון שהיא פועלת גם על אוזנו של המאזין, ולא רק על עיני הקורא.
החזרה מעצימה ומדגישה את כוונת המחבר, המשורר, הפזמונאי, המספר והפרסומאי. ויש בה כדי לפעול על הקורא והמאזין בדרך הרצויה למחבר הטקסט. אם לגרום לו התרגשות והזדהות בשיר, אם לצרפו אל הקהל המזמר בפזמון, ואם לגרום לו לרוץ לחנות ולרכוש את המוצר בפרסום. החזרה כאמצעי לשוני סגנוני מצויה בכל ספרויות העולם. דוגמאות ראשונות של חזרה בספרות העברית אפשר למצוא בתנ"ך למשל "על שלושה פשעי..ועל ארבעה לא אשיבנו" (עמוס פרק א'), ואחר כך בפיוט, בתפילה, בשירת ספרד ובשירה העברית המודרנית.
בספרות המודרנית, המבוססת על דפוס ולא על מסירה בעל פה, חל צמצום משמעותי בשימוש בחזרה כאמצעי סגנוני לשוני, כדי שלא להכביד על הקורא וכדי שלא לשעממו. לעומת זאת בתחום הפרסום והפרסומת, חלה התפתחות מהירה ורבה בשימוש בחזרה כאמצעי ללכידת תשומת לבו של המאזין והקורא. עקרון החזרה קיים גם באמנויות אחרות, במוזיקה, באמנות הפלסטית, ובאמנויות הבמה.
קורבן פסח
קורבן פֶּסַח ביהדות הוא קורבן של טלה או גדי שהוקרב לראשונה שעות ספורות לפני מכת בכורות – המכה האחרונה מעשר המכות, ערב יציאת בני ישראל ממצרים, ובעקבות זאת נקבע כקורבן המוקרב בכל שנה, מעת הכניסה לארץ ישראל, בי"ד בניסן (חג הפסח במשמעותו המקורית – שהשתמרה בלוח השנה במגילות קומראן) אחר הצהריים, ונאכל בליל ט"ו בניסן – חג המצות, או חג הפסח במשמעותו כיום. הפסח נקרא על שם ה"פסיחה" של אלוהים על בתי ישראל בזמן מכת בכורות.
למצווה זו משמעות היסטורית ודתית רבה, והמקרא מדגיש את קיומה של המצווה מספר פעמים באירועים היסטוריים מיוחדים.
"פסח מצרים"
מקורה של המצווה הוא בספר שמות, כאשר משה מצטווה להודיע לבני ישראל בעודם במצרים, לקחת שה (של כבש או עז) בי' בניסן, ולשחוט אותו בי"ד בניסן, בין הערביים:
למצוות האכילה נוספו איסורים וציוויים מיוחדים: יש לאוכלו עם מצה ומרור, יש לצלות אותו באש דווקא ולא לבשלו, אין לשבור בו עצם, אין להותיר ממנו עד הבוקר (את הנותר עד הבוקר יש לשרוף), וכן יש לאוכלו בחיפזון: כמו כן הצטוו למרוח מדם הקורבן על המשקוף ועל שתי המזוזות, משום שאותו לילה היה ליל מכת בכורות, ומריחת הדם מהווה מעין "אות" למלאך המשחית ש"יפסח" על בתי בני ישראל ולא יכה את הבכורים שבהם, ככתוב:
"פסח דורות"
בפרשה נפרדת ציוותה התורה גם על הקרבת הפסח כקורבן קבוע מדי שנה בתאריך בו הקריבו את קורבן הפסח במצרים. המצווה לדורות היא זכר למצווה בה נצטוו ישראל בזמן יציאת מצרים – "פסח מצרים", ואשר סימלה את הברית בין עם ישראל לאלוהיו ואת התנתקותו של עם ישראל מהעבודה הזרה של המצרים. כחלק מהציוויים של פסח זה (שחלו גם על הפסח במצרים) נאסר על טמא, על ערל (אדם שלא נימול) ועל גויים לאכול את הפסח, וכן נצטוו לאכלו רק בבית אחד ולא להוציא מן הבשר החוצה.
באשר למצוות שהוזכרו בפרשה שלפני כן, הבינו חז"ל שחלק מהן, כגון האכילה בחיפזון ומריחת הדם על הבתים, היו רק לאותו זמן, שאותו כינו "פסח מצרים", ואילו אחרות – כגון השחיטה בין הערביים, האיסור לשבור עצם ולהותיר עד הבוקר והחובה לאוכלו עם מצה ומרור – נשארו גם לדורות. קורבן זה כינו בשם "פסח דורות". במקראות נוספים נוספו מצוות נוספות הקשורות לקורבן הפסח – האיסור לשחטו כאשר יש ברשות המקריב חמץ (כך לפי פרשנות חז"ל), וכן שאין לזבוח את הפסח אלא "במקום אשר יבחר ה'", דהיינו בירושלים (לאחר שזו נבחרה).
טעמי המצווה
נראה שהמצווה בזמן יציאת מצרים סימלה את ההתנתקות מאלוהי המצרים על ידי שחיטתו בפועל. חז"ל הסבירו שהשה היה אלוהיהם של המצרים, ושחיטתו מהווה ניתוק מן העבודה הזרה (אחד הגלגולים של רע היה איל שמחזיק את השמש. לדעת המפרשים השמש בזמן מזל טלה הגבירה את הנילוס בגלל הפשרת שלגים). יש אף הסוברים כי היותו של הקורבן צלוי ולא מבושל, הוא כדי להמחיש למצרים את הזלזול באלוהיהם, שכן ריח הבשר הצלוי והעשן מורגש למרחוק. מריחת דם הקורבן היוותה, לפי זה, מעין סימן שבית זה מנותק מן התרבות האלילית המצרית, ואף מסכן עצמו בשחיטת אלוהי המצרים לעיניהם כדי לקיים את מצוות ה', ובכך ראוי הוא להצלה. במצווה זו הייתה מעין כריתת ברית בין עם ישראל לאלוהיו (זוהי אחת המצוות הראשונות שבהן נצטווה עם ישראל, אם לא הראשונה).
למצוות השונות שנלוו אל הקורבן ניתנו פירושים שונים; העיקרי שבהם הוא שמדובר באלמנטים של חיפזון (צלייה באש היא מהירה, יש לאכול עד סוף הלילה, אין להתעכב לשבור את העצמות ולמצוץ את לשדן), כמו האלמנטים הבולטים של "מתניכם חגורים, נעליכם ברגליכם ומקלכם בידכם". וכן אכילת המצות עם קורבן הפסח מבטאת זריזות, שכן הכנת ואפיית המצה נעשית בזריזות. כל אלו מסמלים נכונות לצאת ממצרים עד עלות השחר. פירוש נוסף שהוצע הוא שהאלמנטים הללו הם דרך מלכות ושחרור – צלי אש הוא מאכל מלכים; דרכם לאכול את הבשר עם ירק (המרור); שבירת עצמות היא דרכם של עניים, וכן על דרך זו.
המצווה לדורות נועדה, ככל הנראה, להוות זכר ליציאת מצרים, יחד עם חידוש הברית מדי שנה; כך ניתן להבין גם מההדגשות בתנ"ך על אירועים שונים שבהם נעשה הפסח ברוב עם.
החייבים בקורבן
כל יהודי המחויב במצוות מחויב אף באכילה מקורבן הפסח. חיוב זה כולל נשים, עבדים כנענים, וקטנים היכולים לאכול לפחות כזית מבשר הקורבן.
המצווה מוטלת על גברים ונשים כאחד. אדם שיכול היה להקריב את הקורבן במועדו אך לא עשה זאת – "ונכרתה הנפש ההיא מעמיה". זהו עונש בידי שמים, כרת, אשר מהותו היא ניתוק מגורל עם ישראל, וחז"ל פירשוהו שעניינו על היכרתות מן העולם הבא או על קיצור חיים בעולם זה. עונש זה הוא כמעט ייחודי למצוות קורבן הפסח, שכן מצווה זו ומצוות המילה, הן שתי מצוות העשה היחידות שאי-קיומן מהווה עילה לעונש זה.
חבורת המנויים
ניתן להצטרף ולעזוב את החבורה כל עוד לא נשחט הקורבן, אך בעת השחיטה, כל אדם רשאי להשתייך לחבורה אחת בלבד.
בהמת הקורבן
בקורבן הפסח מוקרב שה תמים (בלא מום) עד גיל שנה.
לקראת יציאת מצרים, אלוהים ציווה את בני ישראל:.
זמן ההקרבה
הציווי לשחוט את הפסח "בין הערביים" נתפרש על ידי חז"ל כמכוון לזמן אחר הצהריים (מעת נטיית השמש מערבה משיא גובהה). אולם רבי אברהם אבן עזרא טוען שהביטוי, לפי פשוטו, מתייחס לשעת הערב, בין שקיעת החמה לצאת הכוכבים. אולם הוא מביא את דברי רב סעדיה גאון, שזמן קצר זה אינו מספיק לשחיטת קורבנות הפסח של כל עם ישראל, ולכן מן ההכרח לפרש שמדובר על זמן ממושך יותר.
שלוש כיתות
כשהגיעה שעת ההקרבה, באו המקריבים לבית המקדש עם קורבנותיהם. אין צורך שכל המנויים על קורבנות הפסח יבואו לעזרה, אלא די בנציג אחד מכל חבורה. המקריבים היו נכנסים לעזרת ישראל בשלש קבוצות (בלשון המשנה: כיתות). נכנסו המקריבים הראשונים וכאשר נתמלאה העזרה נעלו את דלתותיה והתחילו את תהליך ההקרבה. כשהתהליך הסתיים פתחו את הדלתות, ויצאה הכת הראשונה. לאחר מכן נכנסה הכת השנייה, ואחריה הכת השלישית. גם אם יש מעט מקריבים יש לחלקם לשלש כיתות. לפי המשנה, הכת השלישית הייתה הקטנה ביותר, כיוון שהכל השתדלו להזדרז בהקרבת הפסח, ובתוספתא כת זו אף נקראת "כת עצלנים".
שירת הלל
במקביל לתהליך ההקרבה, כחלק ממצוות שירת הלווים, קראו הלויים את ההלל (פרקים קי"ג-קי"ח בספר תהילים). נחלקו המפרשים אם רק הלויים קראו את ההלל או שגם המקריבים שהיו בעזרה הצטרפו אליהם. אם סיימו את קריאת ההלל – התחילו לקרוא אותו פעם שנייה. לפי המשנה, מעולם לא אירע שנזקקו לקרוא את ההלל פעם שלישית, שכן ההקרבה נעשתה במהירות רבה.
שחיטה, הולכה וזריקת הדם
ההקרבה החלה בשחיטת הקורבן. שחיטת הפסח, כמו שחיטת שאר הקורבנות, יכולה להיעשות גם על ידי זר (מי שאינו כהן).
לאחר השחיטה, קיבל כהן את דם הפסח במזרק (כלי המיועד לקבלת דם הקורבנות וזריקתם אל המזבח). הולכת הדם אל המזבח נעשתה בתהליך מיוחד, המתואר במשנה: הכהנים היו עומדים בשורות, והעבירו את מזרקי הדם מיד ליד, עד שהגיעו אל הכהן הקרוב למזבח, וזה שפך את הדם על המזבח, במקום שהיה למזבח יסוד (בליטה מוגבהת שהייתה מסביב למזבח, בצד הצפוני ובצד המערבי שלו). במקביל להולכת הדם, החזירו הכהנים את מזרקי הדם הריקים לתחילת השורה. בחלק מהשורות השתמשו במזרקי זהב, ובחלקן במזרקי כסף, תוך הקפדה על אחידות בסוג המזרקים שבכל שורה.
הפשט, ניתוח והקטרה
לאחר זריקת הדם, תלו את הקורבן על ווים שהיו בקירות העזרה, ועל גבי עמודים שהיו בעזרה, והפשיטו את עורו. כשהווים לא הספיקו, היו מקלות מיוחדים שהיו מניחים על כתפיהם של הנוכחים, כדי לתלות עליהם את הקורבן ולהפשיט אותו. לאחר הפשטת עור הקורבן, חתכו את בשרו והוציאו ממנו את החלבים (חלקים שומניים, אותם היו מקריבים על גבי המזבח) ואת הפרש (פסולת המזון שבקרבי הבהמה). ההפשט והניתוח יכולים גם הם להיעשות על ידי זרים. רבי מנחם המאירי כותב שיש להניח כי כל מה שניתן לעשותו על ידי זרים אכן נעשה על ידיהם, מפני שהכהנים היו טרודים בעבודות המיוחדות להם. לאחר מכן הקטירו הכהנים את החלבים על גבי המזבח.
עם סיום ההקרבה של הכת נפתחו דלתות העזרה, והמקריבים יצאו עם קורבנם למקום המיועד לאכילתו. עם סיום ההקרבה כולה, הדיחו הכהנים את העזרה במים, כדי לנקותה מהדם שנשפך בה.
שינויים כאשר חל בשבת
הקרבת קורבן פסח דוחה את השבת, ולכן מקריבים אותו בזמנו גם בערב פסח שחל בשבת. עם זאת, פעולות שניתן לעשותן לפני שבת או לאחריה אינן דוחות את השבת. לפיכך יש כמה שינויים בתהליך ההקרבה בשבת.
צליית הפסח
נאמר בתורה: מכאן שאסור לאכול את הפסח כשהוא נא (כלומר: נצלה מעט ועדיין אינו ראוי למאכל אדם) או מבושל, אלא רק כשהוא צלוי כראוי – ללא נוזלים. אם בטעות הבשר נחרך, הגמרא אומרת שלא נפסל בכך.
כאשר ערב פסח חל בשבת נדחית צליית הפסח למוצאי שבת. כשפסח חל בשבת, הכנסת השה לתנור הייתה עם כניסת החג/שבת ונצלה ללא מגע יד אדם.
חגיגה הבאה עם הפסח
יחד עם קורבן הפסח, אפשר גם להקריב קורבן חגיגה, שהוא קורבן שלמים, ואותו אוכלים לפני אכילת הפסח, כדי שאכילת האחרון תהיה "על השובע". יש הסוברים שקורבן זה אינו חובה כלל בעוד שלדעת אחרים, בתנאים מסוימים (ראו להלן) הקורבן הוא חובה, אך לא מן התורה אלא מדברי חכמים. הקורבן נלמד מן הפסוק. פסוק זה מוקשה, שכן אם מדובר בקורבן הפסח עצמו, הרי אותו מותר להקריב (לפי הפרשות האחרות בתורה) רק מן הצאן, ולא מן הבקר. על כן הבינו חז"ל, שמדובר בקורבן שבא יחד עם הפסח, שאותו מותר להביא גם מן הבקר. לקורבן זה קראו "חגיגת ארבעה עשר".
המשנה קובעת שקורבן חגיגה זה בא בחול ובטהרה, כלומר דווקא כאשר קורבן פסח קרב ביום חול וכאשר הציבור והכהנים טהורים, ולא כאשר הוא קרב בשבת או כאשר הציבור או הכוהנים טמאים (ראו לעיל: הבאת הקורבן בטומאה). טעם הדבר הוא שקורבן חגיגת ארבעה עשר הוא קורבן רשות, אין הוא דוחה לא את השבת ולא את הטומאה. עוד אומרת המשנה שהקורבן קרב דווקא "במועט", דהיינו כשיש מעט בשר לאכילת בני החבורה, ויש צורך באכילה נוספת כדי שהפסח ייאכל על השובע, ולא "במרובה" – כאשר בשר קורבן הפסח הוא רב, וניתן לשבוע ממנו ללא תוספות.
בשר קורבן החגיגה נאכל, שלא כבשר הפסח, במשך שני ימים ולילה (כלומר: ביום ההקרבה, בלילה שלאחריו וביום המחרת), אולם אם העלו את בשר החגיגה על השולחן ביחד עם בשר הפסח יש לבערו ביחד עם הפסח, כאשר תם זמן אכילת הפסח, שמא נתערבו זה בזה.
פסח בטומאה
קורבן הפסח, כשאר הקורבנות שיש להם זמן קבוע, דוחה את הטומאה, בהתאם לכלל טומאה הותרה בציבור. כאשר רוב קהל מקריבי הפסח טמאים בטומאת מת בשעת הקרבת הפסח הם רשאים וחייבים להקריב את הפסח למרות טומאתם. במצב זה, הטמאים נכנסים לעזרה בטומאה, ועושים את כל הפעולות הדרושות להקרבת הפסח. דין זה נוהג בטומאת מת (ולפי חלק מהדעות גם בטומאת שרץ), אך לא בטומאות היוצאות מגוף האדם – טומאת זב, זבה, נידה, יולדת ומצורע, אם כי הם ייפטרו מכרת אם אכלו פסח שבא בטומאה.
כשם שהפסח קרב בטומאה כאשר רוב קהל מקריבי הפסח טמאים, כך הפסח קרב בטומאה כאשר רוב הכהנים טמאים, אף שרוב מקריבי הפסח טהורים. גם אם המקריבים והכהנים טהורים, אך כלי השרת (הכלים המשמשים להקרבה) טמאים, הפסח קרב בטומאה.
כאשר הפסח קרב בטומאה הוא גם נאכל בטומאה על ידי המקריבים. זאת בניגוד לשאר הקורבנות, שגם כשהם קרבים בטומאה אין הם נאכלים בטומאה. הסיבה לכך היא שקורבן הפסח שונה במהותו משאר הקורבנות, בכך שהוא "לא בא מתחילתו אלא לאכילה" (בניגוד לשאר קורבנות שבהם העיקר הוא תהליך ההקרבה, והאכילה, אם ישנה, היא בעלת ערך משני).
פסח שני
בספר במדבר מתואר מאורע שבו בשנה השנית לצאת בני ישראל ממצרים, עת נצטוו לעשות את הפסח במועדו, באו קבוצת אנשים שהיו טמאים באותו זמן, והתלוננו לפני משה שברצונם לעשות את הפסח גם הם. בעקבות זאת ניתן ציווי לפיו מי שהיה טמא או שהיה בדרך רחוקה בזמן שחיטת הפסח יכול להקריב פסח בי"ד באייר. הלכה זו נקבעה לדורות, ויום זה כונה על ידי חז"ל "פסח שני". פסח שני שונה מפסח ראשון בכמה דינים.
קורבן פסח במקרא
בתנ"ך מוזכרים כמה וכמה מאורעות של הקרבת קורבן פסח – אולי יותר מקיום כל מצווה אחרת בתורה. בדרך כלל נזכר הקורבן אצל מלכים שחידשו את הברית עם אלוהים, ונראה כי קורבן פסח מסמל זאת בצורה מובהקת.
הפעם הבאה בה לפי המקרא הקריבו עם ישראל את קורבן הפסח הייתה בסיום הנדודים במדבר, בעת ביאת בני ישראל לארץ ישראל בראשות יהושע בן נון לאחר שכל הנולדים במדבר מלו את עצמם, דבר שנבצר מהם לעשות במדבר, וזאת כדי שיוכלו לאכול מקורבן הפסח, שערל אסור בו.
תיאור נרחב של עשיית פסח מוזכר ב (בספר מלכים לא מוזכר מעשה זה), בעת החזרתו של המלך חזקיהו את ממלכת יהודה לשמירת מצוות התורה הפסח נעשה "בחודש השני", חז"ל סבורים שאף חזקיהו הקריב בחודש ניסן על ידי כך שהוא הוסיף אדר נוסף לשנה כשכבר הגיע חודש ניסן.
לעומת זאת בספר מלכים בקטע המתאר את הפסח שהוקרב בזמן המלך יאשיהו, מצויין כי לא נעשה קרבן פסח מאז ימי השופטים וזה בניגוד למה שנכתב בספר דברי הימים על קורבן הפסח של חזקיהו.:
הקרבת הפסח מוזכרת תוך תיאור מסע ביעור עבודת האלילים הנרחב שערך יאשיהו, ונראה שהוא מסמל גם כאן את כריתת הברית המחודשת עם אלוהי ישראל.
גם בזמן שיבת ציון בימי עזרא הסופר מוזכרת עשיית הפסח, בהקבלה בולטת לעשיית הפסח בעת הכניסה הראשונה לארץ, בימי יהושע, ולפסחים האחרים:
לאחר חורבן המקדש
מאז שחרב בית המקדש, אין מקריבים את קורבן הפסח, כשם שאין מקריבים את שאר הקורבנות, מסיבות של אי-היתכנות פוליטית-מדינית, ובעיות הלכתיות שונות. עם זאת, חז"ל הנהיגו כמה הלכות ומנהגים זכר לקורבן הפסח:
קורבן הפסח אומנם אינו נהוג ביהדות הרבנית, בשל האיסור להקריב קורבנות מחוץ לבית המקדש, אך היה קיים אצל קהילת ביתא ישראל משום שבני קהילה זו נהגו להקריב קורבנות גם מחוץ לבית המקדש. הקרבת הקורבנות בקהילה נמשכה עד העלייה מאתיופיה למדינת ישראל במהלך שנות ה-80 וה-90. כיום הקהילה היחידה המקריבה את קורבן הפסח היא קהילת השומרונים, המקריבה את הפסח בהר גריזים.
חידוש קורבן הפסח בימינו
בימינו יש מספר קבוצות (תנועת נאמני הר הבית וקבוצות דומות) המבקשות לחדש את קורבן הפסח או לכל הפחות להיות מוכנים ומזומנים לקיימו שמא תשתנה המציאות בכל יום. מכיוון שאין צורך בבית מקדש בנוי, על פי ההלכה ש"מקריבין אף על פי שאין בית", הרי שהמניעות ההלכתיות להקריב את הקורבן אינן כה גדולות. בכל שנה מבקשות הקבוצות הללו אישור ממשטרת ישראל להקריב את קורבן הפסח, ונענות בשלילה.
פעולות אלה זכו בהתחלה לתמיכה של חלק קטן מהממסד הרבני ושל מיעוט בציבור הדתי בלבד, אם משום הבעיות ההלכתיות הכרוכות בהקרבת קורבן פסח בימינו, ואם משום השקפת עולם האומרת שאין לחדש את הקורבנות כל זמן שאין נכונות לכך מצד הציבור הישראלי. במרוצת השנים התרבתה התמיכה לאחר שרבנים נוספים הביעו את הסכמתם לחידוש קורבן פסח בהם הרב אריה שטרן, רבה של ירושלים, ורבנים נוספים.
בנוסף, משטרת ישראל יוזמת מעצרים נגד יהודים מחשש שהם עלולים להקריב קרבן פסח, בטענה שקיום המצווה עלול להפר את הסדר הציבורי
גרעין (תורת הקטגוריות)
באופן לא לגמרי פורמלי, גרעין של מורפיזם עבור X,Y אובייקטים כלשהם, הוא האובייקט K "הכללי ביותר" עם מורפיזם מתאים מהצורה, כך ש-.
הגדרה
הגרעין של f הוא אובייקט \ker(f) שעבורו קיים מורפיזם שהוא המשווה של f ושל מורפיזם האפס, וכן \ker (f) אוניברסלי ביחס לתכונה זו של קיום k.
באופן מפורש, גרעין הוא אובייקט המקיים את שתי התכונות הבאות: תמונה:KerCat01.png תמונה:KerCat02.png
במקרים רבים, במיוחד באלגברה, מתייחסים לגרעין כאל הגרעין האלגברי, וההמורפיזם k הוא העתקת ההכלה הטבעית.
ניתן להראות כי k הוא תמיד מונומורפיזם.
נקודתיים
נקודתיים או ":" (בלשון הדיבור גם "נקודוֹתיים") הוא סימן פיסוק, המורכב משתי נקודות זו מעל זו.
באנגלית
בשפה האנגלית ניתן להשתמש בנקודתיים על מנת להפריד בין משפטים קשורים. לדוגמה: שימוש נוסף בשפה האנגלית בנקודתיים הוא לציון ההבדל בין פרק בתנ"ך לבין הפסוק, לדוגמה:
במתמטיקה
במתמטיקה משתמשים בנקודתיים על מנת לסמן חלוקה או יחס. לדוגמה:
בזמן
משתמשים בנקודתיים להבדיל בין השעות לדקות בסימון זמן. לדוגמה:
בבלשנות
באלפבית הפונטי הבינלאומי משתמשים בנקודתיים מיוחדות (ː) לציון תנועה או עיצור ארוכים. אם הם ארוכים במיוחד משתמשים בשלוש נקודות ואף יותר לפי הצורך. למשל, המילה "سَلَام" בערבית תסומן [salaːm].
אוניברסיאדת סופיה (1961)
באוניברסיאדה זו נערכו תחרויות בתשעה ענפי ספורט: אתלטיקה, התעמלות מכשירים, חתירה, טניס, כדורמים, כדורסל, כדורעף, קפיצה למים ושחייה.
סך הכול הוענקו 204 מדליות, מתוכן 51 לברית המועצות שזכתה ב-21 מדליות זהב, 23 כסף ו-7 ארד.
סימור קרמינסקי
ביוגרפיה
נולד בבריטניה למנהל בנק יליד גרמניה. התחנך בראגבי סקול ובקולג' כרייסט צ'רץ' באוניברסיטת אוקספורד. סיים תואר ראשון בהיסטוריה ב-1923 ו"נקרא ללשכה" ב-1925. ב-1945 הצטרף לאכסניית המשפט "אינר טמפל".
ב-1951 התמנה לבית המשפט הגבוה לצדק בבית המשפט העליון וקיבל את תואר האבירות הבסיסי "Knight Bachelor", בתקופה זו הוא היה אחד משני שופטים יהודיים בבית המשפט העליון הבריטי לצד ליונל כהן.
ב-1967 הושבע ל.
הקפצה
הקפצה (מסינית: 炒, פין-יין: chǎo) היא שיטת בישול מהמטבח הסיני בה מרכיבים שונים מטוגנים בחום מאוד גבוה עם כמות קטנה של שמן, תוך כדי ערבוב והקפצה בווק גדול העשוי פלדה דקה המצטיינת בהולכת חום.
שיטה זו דומה לשיטה הצרפתית המכונה סוֹטֵה (מצרפתית: Sauté, מילולית: הקפצה), בה מטגנים במחבת גדול ועבה עם מעט שמן. לעיתים גם סגנון הבישול הצרפתי מכונה בעברית הקפצה.
ההקפצה התפשטה ברחבי אסיה וכיום נהוגה בכל מטבחי מזרח אסיה ודרום-מזרח אסיה, ובפרט במטבח התאילנדי, במטבח הווייטנאמי ובמטבח האינדונזי.
היסטוריה
עדויות לשימוש בווק למגוון צרכים קולינריים (בעיקר לקליית דגנים ותה) קיימות מתקופת שושלת האן, בסביבות שנת 200 לפני הספירה. באותה תקופה החל המנהג לחתוך בשר לפרוסות דקות.
המתכון המוקדם ביותר שהשתמר שמשתמש במילה צ'אוּ, המילה הסינית להקפצה, הוא מתכון לביצה מקושקשת הנמצא בספר שיטות חשובות להסדרת העם המתוארך ל ומתאר תהליך בישול של ביצים בווק. ההקפצה לא הפכה לנפוצה ובעלת חשיבות במטבח הסיני עד לתקופת שושלת מינג (1368–1644), ככל הנראה מפני שעלות השמן ירדה באופן חד באותה התקופה, דבר שהוזיל את שיטות בישול הנשענות עליו, לדוגמה הקפצה וטיגון בשמן עמוק. מכיוון שההקפצה חסכונית יותר באנרגיה, שיטה זו הפכה לשיטת בישול מרכזית במטבח הסיני והתפשטה למטבחים נוספים במזרח אסיה ולבסוף נפוצה בכל העולם.
במטבח האסייתי
במטבח האסייתי נהוג להקפיץ בווקים העשויים פלדה עשירה בפחמן ודקה על כיריים ייעודיות המפיקות חום גבוה בהרבה מכיריים ביתיות ומרכזות אותו במרכז הכלי. כיום נהוג גם להכין מנות מוקפצות בבתים פרטיים על כירה רגילה. עובי הווק והחומר ממנו הוא עשוי מאפשר קצב מוליכות חום גבוה במיוחד למרכיבים שבתוכו וגם, בשל גודלו וצורתו, מאפשר להקפיץ את המרכיבים באוויר באופן שמאפשר להם להתקרר. באמצעות ההקפצה והערבוב שולט הטבח על טמפרטורת הבישול. מטרת ההקפצה לצרוב מבחוץ ירקות וחלבונים אך לשמור על טעמם ועל מרקם פנימי שאינו מבושל יתר על המידה, לכן נדרש לחתוך בשר או עוף לפרוסות דקות, על מנת לצמצם את הזמן הדרוש לבישולם.
היסטורית, התבצעה ההקפצה בווק גדול שהונח על אש המוזנת בפחם או עץ. בגלל הטמפרטורה הגבוהה בה מקפיצים יש צורך להשתמש בשמן שאינו נשרף בטמפרטורות גבוהות, למשל שמן חמניות מזוכך, שמן בוטנים מזוכך או גהי. שמנים בכבישה קרה, לדוגמה שמן זית ושמן קנולה או שומנים מן החי כמו חמאה ישרפו בטמפרטורה הרצויה להקפצה. מאותה סיבה לא ניתן להשתמש בכלי עץ בזמן ההקפצה והיא נעשית בשימוש במרית מתכת או מצקת המשמשת גם להוספת נוזלים ושמן לווק.
ווֹק-הֵיי
הביטוי הקנטונזי ווֹק-הֵיי (מסינית: 镬气, ליטון: wok-hei, מילולית: "נשימת הווק") מתאר את הטעם, הריח ותחושת הפה האופיינית למנות שבושלו בווק בטמפרטורות גבוהות. הווק-היי קשור ישירות לתגובת מייאר (הנגרמת כאשר חומצות אמינו נחשפות לחום גבוה) ולבערה חלקית של שמן הטיגון, ומזכיר את הניחוח והטעם המתקבל בצלייה על פחם בטמפרטורה גבוהה.
הווק-היי משחק תפקיד חשוב במטבח הקנטונזי, בו קיימות מספר מנות המאופיינות בטעם וארומה זו, ביניהן גונגבאו ג'ידינג.
במטבח הצרפתי
גם במטבח הצרפתי נהוגה שיטת בישול הנקראת הקפצה ועושה שימוש במעט שמן ובחום גבוה, בצרפתית שיטה זו נקראת סוטה (מצרפתית: Sauté). שיטת הסוטה במטבח הצרפתי נבדלת מהשיטה האסייתית בשני אופנים - היא עושה שימוש בכירת מטבח רגילה ולא במבער המגיע לטמפרטורות גבוהות במיוחד, והכלי בו עושים שימוש הוא לרוב מחבת רחבה ועבה שיכולות הולכת החום שלה נמוכות באופן משמעותי מווק מפלדה פחמנית. השימוש בשיטה זו שכיח במיוחד עם חתיכות בשר רכות, כגון סינטה ופילה.
במטבח הצרפתי משתמשים בדרך כלל בשמן זית או בחמאה מזוקקת, עם העדפה לחמאה מזוקקת שנקודת העשן שלה גבוהה משל השמן, אף על פי שרוב השומנים יתאימו, מכיוון שהטמפרטורות אינן אמורות להגיע לנקודת העשן של השמן. חמאה רגילה תוסיף טעם נוסף אבל תישרף בטמפרטורה נמוכה יותר ומהר יותר משמנים אחרים מכיוון שהיא מכילה מוצקי חלב.
שיטה זו התפשטה גם למטבחים נוספים, בהם היא קיבלה שמות נוספים, לדוגמה באינדונזיה היא נקראת "סנגריי".
מורפיזם אפס
במתמטיקה, ובמיוחד בתורת הקטגוריות, מורפיזם אפס הוא סוג מיוחד של מורפיזם "טריוויאלי".
הגדרה
תהי C קטגוריה. אומרים כי C מכילה את מורפיזם אפס, אם לכל זוג אובייקטים X,Y יש מורפיזם כך שמתקיימת התכונה הבאה:
לכל זוג מורפיזמים ו- מתקבלת דיאגרמה קומוטטיבית: תמונה:ZeroMorphism-01.png
אם נציב בדיאגרמה הקומוטטיבית לעיל R=S,f=id_R או לחלופין U=V,g=id_U, נקבל כי ההרכבה של מורפיזם אפס עם מורפיזם כלשהו (מימין או משמאל) נותנת מורפיזם אפס.
יתרה מכך, אם קיימת לקטגוריה משפחת מורפיזמי אפס, אז משפחה זו היא יחידה.
אם לקטגוריה קיימים מורפיזמי אפס אז ניתן להגדיר בה גרעין ו-קו-גרעין.
מורפיזם הוא מורפיזם אפס אם ורק אם הוא קבוע וקו-קבוע.
קונסטנטין פרנבאך
קונסטנטין פהרנבאך (בגרמנית: Constantin Fehrenbach; 11 בינואר 1852 – 26 במרץ 1926) היה מדינאי גרמני ששימש כקנצלר גרמניה מטעם מפלגת המרכז הגרמנית בין השנים 1920–1921.
חייו
פהרנבאך נולד בכפר וולנדינגן באזור היער השחור, בו שימש אביו כמורה הכפר. הוריו, שהיו שייכים לאמונה הקתולית הכשירו אותו לכמורה, והוא למד תאולוגיה באוניברסיטת אלברט-לודוויג בפרייבורג. משהגיע למסקנה כי חיי הכמורה אינם מתאימים לו, החל ללמוד משפטים. בשנת 1882 החל לעסוק בעריכת דין בפרייבורג, וכן החל לעסוק בפוליטיקה, ואף נבחר לרייכסטאג. בשנת 1918 שימש כנשיא הרייכסטאג, ולאחר מכן כנשיא האספה הלאומית עד שנת 1920. עם פרישתם של אנשי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית מהקואליציה, לאחר כישלונם בבחירות ביוני 1920, נבחר פהרנבאך לתפקיד קנצלר גרמניה, תוך כדי שהוא יוצר קואליציה עם המפלגה הגרמנית הדמוקרטית ומפלגת העם הגרמנית. הקואליציה החזיקה מעמד פחות משנה, והממשלה התפטרה באפריל 1921 במחאה כנגד הערכת שווי הפיצויים שהושתו על גרמניה עליה הכריזו בעלות הברית באותו החודש. פהרנבאך המשיך לעמוד בראש מפלגתו, מפלגת המרכז הגרמנית בין 1923 למותו בשנת 1926.
גיל דור
גיל דור (נולד ב-12 בדצמבר 1952) הוא נגן גיטרה ישראלי הידוע בעיקר בשיתוף הפעולה ארוך הטווח כמלווה, מעבד, מפיק ומלחין שותף עם אחינועם ניני.
ביוגרפיה
דור גדל בחולון. ההורים שלו היו פסנתרנים חובבים, וטיפחו את הגישה שלו ושל אחיו יובל דור למוזיקה בגיל צעיר. לאחר שלמד פסנתר אצל אחיו יובל (שניגן בלהקת הכל עובר חביבי), הוא התחיל ללמוד גיטרה בבית בן עשר, תחילה כאוטודידקט, ומאוחר יותר אצל נגן הגיטרה מנשה בקיש, אצלו למד במשך שמונה שנים. שירת בלהקת פיקוד מרכז ובשנת 1972 השתתף בתוכניתה "שר מי ששר אחרון". מהתכנית הצליח השיר "האיש מן הבקעה", שצליל הבדולח של הגיטרה שדור מנגן בולט בו. כשסיים את שירותו הצבאי ב-1974, הוא נסע לבוסטון עם אשתו נטע ולמד במכללת ברקלי למוזיקה. בשנת 1975, דור עבר לניו יורק, שם למד בקווינס קולג' ועבד עד 1981.
קריירה מוזיקלית
הוא סייע לאחינועם ניני ולמירה עווד בהפקת השיר "עינייך" שייצג את ישראל באירוויזיון 2009.