cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התאבדויות בני נוער להט"בים
אסטרטגיות התערבות מוצעות
התערבויות טיפוליות עם בני נוער טרנסג'נדרים ועם הוריהם, כאחד, צריכות לכלול התייחסות פסיכו-חינוכית למספר היבטים. יש להתייחס להשלכות השליליות של התעללות (פסיכולוגיות, מילולית ופיזית), לאופן שבו גופם של בני נוער משתנה במהלך תהליך שינוי המין במטרה להעלות את הדימוי הגופני שלהם וכן לדרכי ההתמודדות עם הדחק המתעורר לנוכח חיים עם אדם טרנסג'נדר. כמו כן, על בעלי מקצוע מתחום בריאות הנפש לעבור הכשרה מתאימה לעבודה עם בני נוער טרנסג'נדרים על מנת לסייע להפחתת המצוקה הפסיכולוגית שלהם ולצמצום את הסבירות שיציגו התנהגות אובדנית.
מחקרים נוספים אף מראים כי ישנו מתאם שלילי בין שימוש בשם הנבחר על ידי הנער/ה הטרנסג'נדר/ית בכמה שיותר הקשרים הוא לבין סימפטומים דיכאוניים ומחשבות והתנהגויות אובדניות בקרב בני נוער טרנסג'נדרים. כלומר, ככל שנעשה יותר שימוש בשם הנבחר, כך מופיעים פחות סימפטומים דיכאוניים ומחשבות והתנהגויות אובדניות. לא זו בלבד, אלא שהוצע שמערכות חינוכיות יעבדו באופן ישיר עם בני נוער טרנסג'נדרים, משפחותיהם, חבריהם ורשתות תמיכה נוספות בחייהם, כמו גם עם בעלי מקצוע וראשי קהילה, על מנת לפתח מדיניות ותוכניות יעילות, שיסייעו ליצירת סביבה בית ספרית תומכת.
פרויקט טרוור
פרויקט טרוור הפועל למען תמיכה בקרב בני נוער להט"בים אובדנים, הוקם על ידי הבמאית/מפיקה פגי רג'קי, המפיק רנדי סטון והתסריטאי ג'יימס לססנה, יוצרי הסרט הקצר "טרבור", זוכה פרס אוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר לשנת 1994, קומדיה/דרמה על ילד הומוסקסואל בן 13, שנדחה על ידי חבריו בגלל הזהות המינית שלו, ומנסה לשנות את חייו.
It Gets Better
"It Gets Better" הוא מיזם אינטרנטי אמריקאי ללא מטרות רווח, שנוסד על ידי איש התקשורת דן סאבאג' ובן-זוגו טרי מילר ב-21 בספטמבר 2010, כתגובה למספר מקרי התאבדות של בני נוער שהיו קורבנות של מעשי בריונות על רקע היותם הומוסקסואלים, או משום שחבריהם ללימודים חשדו בהיותם בעלי נטייה חד מינית. מטרתו של המיזם היא למנוע התאבדות בקרב בני נוער להט"בים באמצעות העברת מסרים חיוביים ומעודדים מצד להט"בים מבוגרים, כי חייהם של בני נוער אלו ישתפרו. הפרויקט גדל בקצב מהיר: מעל 200 סרטונים הועלו לרשת במהלך השבוע הראשון, וערוץ היוטיוב של הפרויקט הגיע למספר המרבי של 650 סרטוני וידאו בשבוע שלאחר מכן.
כיום, לפרויקט יש אתר אינטרנט משלו בשם, "It Gets Better Project", אשר כולל למעלה מ-50,000 ערכים מאנשים מכלל הנטיות המיניות, לרבות ידוענים רבים. בקטעי הווידאו שבאתר צפו למעלה מ-50 מיליון גולשים. ספר של מאמרים מהפרויקט יצא לאור במרץ 2011. בשנת 2012, האקדמיה לטלוויזיה, אומנויות ומדעים העניקה לפרויקט את "פרס המושל" בטקס פרסי האמי ה-64, בגין "שימוש אסטרטגי, יצירתי ועוצמתי של התקשורת על מנת לחנך ולהעניק השראה" על פי יו"ר ומנכ"ל האקדמיה ברוס רוזנבלום.
תגובות מדיניות
מקבלי החלטות מדיניים דנו שוב ושוב במספר אפשרויות לגיבוש מדיניות לטיפול בתופעה. בהם היו שדגלו בהתערבות בשלב שבו בני-הנוער כבר נמצאים במצב של אובדנות (למשל, באמצעות שירותי עזרה נפשית בטלפון לאנשים שבמצוקה), בעוד שאחרים תמכו בתוכניות שמטרתן הגברת הנגישות של בני נוער להט"בים לשירותים מקצועיים המסייעים במניעת התאבדויות (למשל, באמצעות קבוצות תמיכה).
אחת מהאפשרויות המוצעות היא העברת מורים ויועצים בבתי הספר ותיכונים הכשרה עבור רגישות כלפי נוער להט"בים וירכשו כלים להתמודד עם ביריונות בקרבם. במחקר שנערך על ידי פסיכולוגית בית ספר אנסטסיה הנן נמצא כי קיימת התאמה ברורה בין מורים המשמיעים הערות הומופוביות, או שאינם מגיבים כאשר תלמידים משמיעים הערות מסוג זה, לבין רגשות שליליים שיש לבני נוער להטב"ים בנוגע לזהותם המינית. כמו כן, מספר חוקרים מצאו כי נוכחותו של איש סגל בבית הספר המציג תמיכה בקהילת הלהט"ב היא בעלת "תוצאות חיוביות עבור בני הנוער הלהט"בי". בדו"ח בנושא פסיכולוגיה בבתי ספר משנת 2006, המצוטט על ידי פרויקט טרוור, נכתב כי "קיימת סבירות שרק שליש מהצעירים הלהטב"קים, הסבורים כי יש להם רק איש סגל אחד שעימו הם יכולים לדבר על בעיותיהם, ידווח על ניסיונות התאבדות (לעומת אלו שיש להם תמיכה שכזו)".
אפשרות נוספת המוצעת לעיתים קרובות היא הענקת תמריצים כספיים לבתי ספר המקימים או תומכים בפעילויות Gay–straight alliances (בראשי תיבות: GSA) המשותפות לסטודנטים סטרייטים ולהט"בים הנועדו להעניק רשת תמיכה חברתית לתלמידים להט"בים. ג'וזף קוצ'יו ואליזבת דיאז, חוקרים עבור The Gay, Lesbian and Straight Education Network, מצאו בסקר ארצי כי "תלמידים בבתי ספר בהם ישנם פעילויות "GSA" נוטים פחות להרגיש לא בטוחים, להבריז מהלימודים, וסביר יותר שירגישו שייכים בבית הספר שלהם, לעומת תלמידים בבתי ספר ללא פעילויות כאלה". מחקרים הראו כי שוליות והדרה חברתית בבית הספר פוגעת מבחינה פסיכולוגית בתלמידים להט"בים, וכי פעילויות "GSA" וקבוצות דומות של תמיכת עמיתים יכולות לשמש בצורה יעילה כמקור לתמיכה פסיכוסוציאלית.
התערבויות מוקדמות
אנשי חינוך יכולים להיות כיעילים בסיוע למתבגרים בעלי התמודדות עם נטייתם המינית או זהותם המגדרית ולשאלות הנלוות אליהם לעיתים. מחקרים מצאו כי הכללת חינוך בנושא מיניות ומגדר יכולה לסייע במניעת מתבגרים להתאבדות, שימוש בסמים, לחסרי בית ובעיות פסיכולוגיות רבות. המאמר "Van Wormer & McKinney" משנת 2003, קובע כי הבנת סטודנטים להט"בים היא הצעד הראשון למניעת התאבדות. במהלכו, ציין גישה להפחתת נזקים, אשר פוגשת את התלמידים היכן שהם רוצים לצמצם כל נזק מתמשך הקשור להתנהגויותיהם, ומצהיר כי יצירת סביבה תומכת ומגוונת מבחינה תרבותית היא קריטית לקבלה חברתית במסגרת חינוכית.
מודלים לחיקוי
העסקת מורים להט"בים לשמש מודלים לחיקוי נמצאה כתמיכה ישירה בקרב תלמידי להט"ב. חוקרים מציעים להכליל פאנלים המשוחחים על אנשי להט"ב ברחבי מכללות או אוניברסיטאות לניהול דיונים בכיתה. לדברי החוקר רוב קאבר, מודלים לחיקוי ומשאבים יעילים לבני נוער להט"בים רק אם הם "נמנעים משכפול סטריאוטיפים ומספקים ייצוגים חזותיים ונרטיביים כדי לאפשר הזדהות רחבה". בני נוער בעלי "PFLAG" (הורים, משפחות וחברים של לסביות והומואים) הוא משאב אפשרי לקידום דיונים ותפקידי מנהיגות לתלמידים להט"בים.
נקו (כדורגלן)
מנואל נונס (בפורטוגזית: Manoel Nunes; 7 במרץ 1895 – 31 במאי 1977), ידוע גם כנקו, היה כדורגלן ומאמן ברזילאי, ששיחק בעמדת הקשר התקפי או החלוץ.
ביוגרפיה
נקו התחיל את הקריירה בקבוצה השלישית של קורינתיאנס בגיל 16 והצטרף לראשונה ב-1913, שנת ההשתתפות הראשונה של קורינתיאנס בתחרויות רשמיות. הקבוצה לא שיחקה משחקים רשמיים ב-1915 עקב סוגיות פוליטיות וכמעט פשטו את הרגל; בזמן שנקו שיחק בשנה זו כמה משחקי ידידות עבורה ואילו את המשחקים הרשמיים עבור A.A. מקנזי קולג'. במהלך תקופה זו, פרץ נקו לבניין קורינתיאנס כדי לשלוף ספרים שבעל הבית נעל בתוכו עקב אי תשלום בדמי השכירות.
הוא היה ידוע כבעל מזג חם והסתבך לעיתים קרובות בקרבות; הקדנציה השנייה שלו כמאמן התרחשה מכיוון שהושעה בזמנו כשחקן ל-18 משחקים כשהכה שופט.
נקו זכה עם קורינתיאנס בליגת סאו פאולו שבע פעמים, וסיים פעמיים כמלך השערים בשנים 1914 ו-1920 בהן כבש 12 ו-24 שערים בהתאמה. עם טכניקת משחק גבוהה, הוא היה האליל הראשון של קורינתיאנס, והפך לשחקן הראשון שלה שעבורו נבנה פסל בדמותו בשטח המועדון (ב-1929). נכון לשנת 2006, נקו הוא השחקן ששיחק לאורך הזמן הרב ביותר בקורינתיאנס: 17 שנה. בקדנציה השלישית של נקו כמאמן קורינתיאנס הוא זכה עמה באליפות ב-1937.
הוא נקרא לעיתים קרובות לשחק במדי נבחרת ברזיל עמה זכה פעמיים בקופה אמריקה. נקו כבש בקופה אמריקה 1919 ארבעה שערים, כולל צמד בתיקו 2–2 נגד אורוגוואי. נקו סיים כמלך שערי הטורניר בצוותא לחברו לנבחרת ארתור פרידנרייך, ועזר להם לזכות בטורניר. גם בקופה אמריקה 1922 לקח חלק בזכייה בה כבש במשחק נגד ארגנטינה ובניצחון משחק הגמר 0–3 על פרגוואי.
באוגוסט 1925 נישא לאדלגיסה גוגניס, להם נולדו בת ובן. נקו נכנס לפנסיה בשנת 1965 בגיל 70 לאחר שעבד במזכירות לביטחון הציבור של מדינת סאו פאולו. לאורך כל חייו נשאר מחובר למועדון קורינתיאנס, ונפטר ב-31 במאי 1977 בגיל 82. נקו לא זכה לראות את קורינתיאנס זוכה בתואר האליפות המדינית ב-1977 לאחר שזו זכתה לראשונה מזה 13 שנה.
גירוש שד מאילם
ישו מגרש שד מאילם הוא האחרון מתוך סדרת ניסים של ישו שתועדו בפרק ט' ב. נס גירוש שדים זה זה מופיע בבשורת מתי ט' 32–34, מיד לאחר סיפור ריפוי שני העיוורים מן הגליל (בשורת מתי ט' 27–31).
סיפור הנס
על פי בשורת מתי, מיד לאחר ריפויים של שני העיוורים על ידי ישו, אדם אילם שהיה אחוז שדים הובא אל ישו על מנת שיגרש ממנו את השד. ולאחר שישו גירש ממנו את השד, החל האילם לדבר. המון האנשים שנכח באירוע נדהם ואמר: "מעולם לא נראה דבר כזה בישראל ". תגובה דומה לזו נאמרה על ידי המון האנשים שנכחו בעת ריפוי המשותק מכפר נחום (בשורת מרקוס ב' 12).
ספקנותם של הפרושים
בניגוד לפליאה של המון העם, הפרושים אמרו בספקנות, מתוך חוסר רצון להאמין, "על ידי שר השדים הוא מגרש את שדים". טענה דומה מופיעה גם בבשורת מתי י"ב 24, כאשר ישו גירש שד מתוך איש עיור ואילם וגם ריפא אותו מעיוורונו ואילמותו, שם אמרו אמרו הפרושים "אֵין זֶה מְגָרֵשׁ אֶת־הַשֵׁדִים כִּי אִם־עַל־יְדֵי בַעַל זְבוּל שַׂר הַשֵׁדִים".
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-29
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-29 שמעניקה האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, נערך בשנת 1976, בו הוענקו פרסים לסרטים הטובים ביותר של שנת 1975.
זוכים ומועמדים
עמית באפט"א: צ'ארלי צ'פלין ולורנס אוליבייה
מחוזות מדעי הטבע הפינים
מחוזות מדעי הטבע הפיניים (בפינית: Suomen luonnontieteelliset maakunnat, בשוודית: Finska naturvetenskap) הם 21 אזורים טבעיים, גאוגרפיים, וביוגאוגרפיים המהווים חלוקה משנית בהם מחולקת פינלנד חוץ מהחלוקה המנהלית לאזורים או לחלוקה למחוזות שנהגה קודם לכן; חלוקת מחוזות מדעי הטבע הפינים נערכה על פי הבדלים במאפייני הביוטה והאקלים שלהם, ובתכונות הטופוגרפיה שלהם כגון גאומורפולוגיה של רכסים ואגמים המצויים לרוב במדינה. החלוקה נקבעה על-פי מחקרים בפאונת החי והצמחייה המשתנה מאזור למשנהו, ואפילו על-פי מיקולוגיה.
חלוקה וסימון
בעבר לעיתים גבולות מחוזות הטבע היו חופפים לגבולות האזור/מחוז שבו הם נמצאים, אך כיום גבולות מחוזות הטבע אינם חופפים לגבולות האזורים שבהם הם נמצאים, מפות היסטוריות של מחוזות-הטבע לאורך השנים מוצגות במוזיאון המרכזי לתולדות הטבע של פינלנד בבירה הלסינקי. המחוזות מסומנים באותיות התחיליות של שמם בלטינית או בפינית, והם יכולים לכלול חלקים מכמה אזורים מנהליים שונים, לדוגמה: אזור מרכז-פינלנד מורכב ממחוזות הטבע Sa,Sb,Ta,Tb שהם גם חלק מהאזורים השכנים. וכן אף אזור מנהלי אחד יכול להיות מורכב מכמה מחוזות טבעיים לדוגמה: אזור לפלנד מורכב ממחוזות הטבע Le,Li,Lkoc,Lkor ומחוז Lk שחציו נמצא באוסטרובוטניה-הצפונית.
שרה פייגה פונר
שרה פייגה פֿוֹנֶר (1854 – 3 במרץ 1937) הייתה, ככל הידוע במחקר, הסופרת הראשונה שכתבה ופרסמה סיפורת בעברית.
ביוגרפיה
פונר נולדה בעיירה זאגר (בליטא) שהייתה בשליטת האימפריה הרוסית, ליוסף ושיינה מיינקין, והייתה הבכורה מבין ארבעה ילדים. כשהייתה בת שבע משפחתה עברה להתגורר בדווינסק (בלטביה), ובשנת 1871 השתקעו בריגה.
פונר למדה עברית מאביה, שהיה מתלמידיו של ר' איצלה מוולוז'ין, ומאמה ששלטה בשפה העברית, תופעה ייחודית בקרב נשים יהודיות בשנים אלו. כשהייתה בת חמש וחצי החלה ללמוד תנ"ך ותלמוד ב"חדר" לבנים. לאחר מספר שנים עזבה את ה"חדר" והמשיכה ללמוד בעצמה. אפשר להניח, כי המשיכה את לימודיה באחד משני בתי הספר הפרטיים לבנות יהודיות שנפתחו בדווינסק בשנים 1861 ו-1863, וכן בעזרתם של מורים פרטיים.
היא פרסמה כתבות ב"היום", העיתון היומי הראשון בעברית, אשר הודפס בסנט פטרבורג, וכן בעיתונים "המליץ" ו"הצפירה". מלבד כתיבתה, התפרנסה מהוראת השפות עברית וגרמנית בריגה, ביאליסטוק, גראדנו ודיאנבורג.
פונר נישאה בראשונה בשנת 1883 למשכיל יהושע מזח, שהתכחש לנישואים עמה ועזב אותה כשהייתה בהריון. בשנים 1885 או 1886 נישאה בשנית, לסופר מאיר פונר, עימו גידלה את בנה. השלושה התגוררו תחילה בבילסק שבפולין הקונגרסאית ולאחר מכן בלודז', שם ייסדה פונר את בית הספר לבנות "בת ציון" ללימודי עברית, ספרות עברית והיסטוריה יהודית. בשנת 1909 היגרה לארצות הברית. את ימיה האחרונים העבירה פונר בפיטסבורג בביתו של בנה, כנשיאת הסניף המקומי של ארגון הנשים היהודיות "בנות יעקב". ב-1918 נשאה דברים בעברית בכנס של "ההסתדרות העברית" בניו יורק, ובעקבות הופעתה, רואיינה לעיתון היידי "דיא ווארהייט".
נפטרה בשנת 1937. מותה לא הובא לפרסום בעיתונות העברית או היהודית במזרח אירופה או בארצות הברית.
כתביה
פונר הרבתה לעסוק בעברו של העם היהודי ובקורותיו מימי בית שני ועד שנות חייה, נושא המשתקף בכל סיפוריה. לדוגמה, בשנת 1886 פרסמה פונר את "דרך ילדים או סיפור מירושלים", שהוא ככל הנראה סיפור הילדים הראשון שנכתב בעברית על ידי אישה.
מלבד מספר יצירות נוספות שכתבה בעברית, עסקה פונר גם בתרגום שניים מספריה ליידיש: "אהבת ישרים" שתורגם ל"איינע טרויעריגע ליבע" (לודז', 1889), ו"בגד בוגדים סיפור מימי שמעון כהן גדול" שתורגם ל"דיא קלייד פון א פאררעטער" (ורשה, 1892). כמו כן, ב-1902 פרסמה את חלקה הראשון של נובלה ביידיש בשם "א ווייבער בונט" ("מרד הנשים") בכתב-עת לנשים ובעת שהייתה בלונדון הוציאה אותה לאור בגרסה שונה בשם "דער פרויען בונט" ("מרד הנשים").
פונר החלה לכתוב זיכרונות מילדותה עוד לפני שהגיעה לגיל חמישים, ובהם המחלוקות בין חסידי חב"ד לבין המתנגדים לחסידות ומלחמת ההשכלה "בת השמיים" בחסידים. פרסומה האחרון היה סיפור ילדים שנקרא "מזיכרונות ימי נעוריי", שיצא לאור ב-1919 בכתב העת האמריקני "שחרות", ותיאר את הצלחתה בלימוד השפה העברית על אף המחסום התרבותי-מסורתי.
הרקע החברתי לכתיבתה
עד שנות השמונים של המאה התשע-עשרה מעטות היו הנשים אשר קראו עברית. דוגמה לכך היא החינוך השונה שקיבלו שרה פייגה ואחיה יהושע בר, כפי שעולה מזיכרונותיהם. אי-לכך, במשך שנים נעדרו נשים מקריאת ומכתיבת ספרים, והשליטה בתחום זה הייתה נתונה בידי אליטה גברית למדנית בלבד. כאשר ביקשו נשים יהודיות כדוגמת רחל מורפורגו שכתבה שירה עברית באיטליה ושרה שפירא שכתבה שירה עברית ברוסיה, ליטול חלק במפעל הספרות של ההשכלה העברית נתקלו בסירובם של הגברים. סירוב זה היה מעוגן בהלכה היהודית שנשענה על דבריו של ר' אליעזר בן הורקנוס כי "כל המלמד את ביתו תורה, כאילו מלמדה תִפלות". על אף הצהרותיהם של המשכילים שרצונם הוא שהנשים תהיינה שוות ערך בתנועת ההשכלה העברית, גם נשים משכילות שרכשו את השפה העברית, לרוב לא התקבלו בהערכה בחוגי הגברים המשכילים. דוגמה לכך היא ביקורתו הקשה של הסופר דוד פרישמן, מגדולי המבקרים של שנים אלו:.
השפעת כתביה
כשהייתה נערה שמה של פונר הלך לפניה בקרב חוגי המשכילים, וי.ל. גורדון פרסם ביקורת חיובית ברובה על הרומן הראשון שלה "אהבת ישרים", אולם כתביה האחרים לא עוררו הדים בקרב המשכילים בני זמנה או בקרב חוקרי ספרות לאחר מותה. חלק מכתביה הגיעו לבתי המערכת באמריקה, אך לא משכו את תשומת לבם של העורכים. ייתכן כי אחת הסיבות לכך הייתה המרחק שבין עיר מגוריה פיטסבורג לבין מרכז הספרות והעיתונות העברית. אחד הביטויים להתעלמות של אנשי תקופתה מכתביה של פונר הוא העובדה שלא הוזכרה במאמר "אחיותינו העבריות המצוינות בעמנו" שהופיע בעיתון 'החבצלת' בשנת 1890, על אף שאז פורסמו כבר חלק מיצירותיה. ביקורת על סיפורה "דרך ילדים או סיפור מירושלים" הופיעה לראשונה בשנות ה-70 של המאה העשרים בספרו של אוריאל אופק "ספרות הילדים העברית: ההתחלה". בעשור זה פורסמה גם סקירה על חייה וכתיבתה של פונר על ידי עקיבא בן-עזרא בספרו "דמויות: אישים ידועים ובלתי ידועים". ניתוח מעמיק של אחת מיצירותיה של פונר, הרומן "אהבת ישרים", נעשה לראשונה רק ב-שנות השישים של המאה העשרים על ידי דוד פאטרסון מאוניברסיטת אוקספורד. עשרים שנה לאחר מכן הופיע בארצות-הברית מאמר על סיפורה "דרך ילדים". אזכור ראשון של פונר בהקשרה של כתיבת נשים בעברית נעשה בידי זיוה שמיר ב-1993.
בראשית המאה העשרים ואחת חלה תפנית יחסית, וכתביה הפכו למושא מחקר בקרב חוקרים רבים יותר מבעבר. אחת הדוגמאות לכך הם ספריהן של חוקרות הספרות היהודיות-אמריקניות ונדי זירלר וקרול ביילין, שהביעו הערכה לכתיבתה כסופרת העברית הראשונה. בשנים אלו תורגמו לראשונה לאנגלית כתביה של פונר על ידי אחד מניניה.
סיפורה של פונר "תולדות השל"ה הקדוש" אותר ב-2021. עם כל זאת, חלקו השני של "אהבת ישרים או המשפחות המֻרדפות", והתרגומים ליידיש של "אהבת ישרים או המשפחות המֻרדפות" ו"בגד בוגדים" עדיין לא נמצאו.
אוריינות מקצוע מדעי החברה
אוריינות מקצוע מדעי החברה היא היכולת לפתח אצל תלמידים מיומנויות של חשיבה ביקורתית כדי לנתח דיווחים ולהעריך את אמונתם, כוונתם והשפעתם, והיכולת להפוך את החלק העיוני התאורטי למעשי. החלק התאורטי כולל את התאוריות והגישות הפסיכולוגיות והסוציולוגיות והחלק המעשי כולל את התופעות שאנחנו רואים בחברה.
אוריינות במדעי החברה
אוריינות של מדעי החברה עברה שינויים והתקדמות, הפכה לדבר יותר רלוונטי בענפי מקצוע מדעי החברה. מספקים לתלמידים כלים מדעיים בעזרתם ניתן לבחון תופעות חברתיות ותפיסות אשר מעצבות את חיי היומיום בעולמנו. אוריינות מדעי החברה היא שם כולל ללימודים אשר מנסים להגדיר את החברה האנושית במושגים אחידים. מעבר לרצון להבין ולנתח את הקיים, השאיפה האמיתית היא שבסוף לימודי החברה יצליח התלמיד לנבא כיצד יפעל אדם בסיטואציה מסוימת וכיצד יהפוך את התאוריות למשהו שנמצא במציאות וחיי היום יום שלנו. מושג האוריינות התפתח והשתנה בהתאם לטכנולוגיה המשמשת את החברה.
אוריינות טכנולוגית במדעי החברה
עם השימוש הרב בטכנולוגיה במשקי הבית הפרטיים, אוריינות טכנולוגית ודיגיטלית מתייחסת לרכישת מיומנויות שונות לשם תפקוד בחיים. במהלך השנים, ובמקביל להתפתחויות בטכנולוגיה, הורחבה ההתייחסות למושג טכנולוגיה וכיום היא מוגדרך כיכולתו של אדם לגשת למגוון רחב של פעילויות ומקורות ולפעול בהם באמצעות כלים דיגיטליים. אוריינות טכנולוגית של אדם מבוססת על הרמה האוריינות הכללית שלו ובעיקר נשענת על יכולות קוגניטיביות ומיומנויות לניהול למידה.
לכן מתוך כך, הטכנולוגיה מהווה מקום מרכזי ביותר בחייהם של תלמידים. הטכנולוגיה הפכה לזירה מרכזית של פעילות עבור תלמידים לצורכי מידע, לתקשורת בין אישית, לצרכים בידוריים ולצרכים חברתיים. באמצעות הטכנולוגיה הם משחקים, מחפשים מידע, מדברים עם חבריהם, כותבים על עצמם, מציגים את תמונותיהם, מכירים אנשים חדשים, מגיבים לדברים שנאמרו ועוד. במילים אחרות, העולם הווירטואלי הפך להיות חלק בלתי נפרד מהעולם הפיסי של תלמידים ומורים.
אחד הכלים המשמשים להקניית אוריינות טכנולוגית הוא המחשב. מחשב נחשב ככלי טכנולוגי הנפוץ ביותר בחיי היום יום של התלמידים והשימושים במחשב שונים להוראת מקצועות מדעי החברה. למשל, אתר המפמ"ר למדעי החברה מאפשר למורים היוועצות בעמיתים על שאלות דידקטיות, ובעולם פותחו אתרים שונים הכוללים פורומים להיוועצות של מורים במקצוע מדעי החברה כגון, סוציולוגיה, פסיכולוגיה, מדעי המדינה ועוד. האתרים הבולטים הם אתר הארגון האמריקאי ללימודי חברה (NCSS). במהלך הלימודים התלמידים מקבלים הדרכה על מאגרי מידע ועל השימוש בתקליטור לאיתור מידע, שימוש במחשב ומאגרי מידע דורש מתלמידים מיומנויות ספיציפיות בעולם הכתיבה והקריאה, דרכו התלמידים רוכשים כלים נוספים מהאוריינות ומספקים לעצמם מיומנויות מתאימות לחשיבתם, חוזקתם וכו'.
דרכי הוראה המקדמות את אוריינות מקצוע מדעי החברה
גיוון בדרכי ההוראה והלמידה מייצר אווירת של למידה פעילה וחווייתית. להלן מספר דרכים שבהן יוכלו המורים לחולל למידה חווייתית ופעילה שעוזרת לתלמידים לרכוש מיומנויות למידה וחשיבה שמספקת להם ועוזר להם באוריינות שלהם בצורה מאוד אפקטיבית:
סוגות וג'אנרים נדרשים על מנת להבין טקסטים במדעי החברה
הטקסט נחשב כחלק בלתי נפרד ומרכזי מתוכנית הלימודים במדעי החברה, לכן נדרש להיות נגיש לתלמידים וזה יבוא על ידי ביטוי חלוקת הטקסט לחלקים מרכזיים: כותרת ראשית, פתיח, גוף הידיעה, חלוקה לפסקאות. הטקסט במדעי החברה מטרתו למסור מידע כלשהו, תיאור והסבר לחומר התאורטי במדעי החברה. יש לנו שני סוגים של טקסטים במדעי חברה:
1. טקסט מדעי- יוצא מתוך גישה מדעית, הוא כתוב בשיטה ובסגנון של עיון ומחקר בלשון ייצוגית, אובייקטיבית ללא נוכחות הכותב. מטרתו- הצגת עובדות, חדשות, סקירה, הנחות יסוד, נתונים וממצאים, ללא מעורבות אישית, הטקסט מדויק ומהימן. פרטי המידע מלווים בהסברים, הגדרות, הדגמות וכו'.
2. טקסטים מערך אנציקלופדי- שמאופיין באמצעים חזותיים נלווים. כמו כן, בטקסט הזה מושגים שנוגעים להיבטים סוציולוגיים וכלכליים (קריאת נתונים, תרשימים וטבלאות), מאפיינים אלו נחשבים בסוג של דרך התמודדות להנגשת טקסט וזה בתפקידו מקל על התלמידים..
קשקאיש
קשקאיש (פורטוגזית: Cascais) היא רשות מקומית (município) במרכז פורטוגל, ומהווה פרבר יוקרה של הבירה ליסבון וגם אתר חוף ים מבוקש.
גאוגרפיה
קשקאיש שוכנת במערב שפך נהר טאגוש (Tagus), בין רכס סינטרה (Sintra) לאוקיינוס האטלנטי, כ-30 קילומטר מערבית לבירה ליסבון.
היסטוריה
קשקאיש הייתה כפר דייגים עד שנת 1364 בה ניתן לה מעמד של עיר. נראה שבתקופה זו גם נבנתה הטירה של קשקאיש.
הפיכתה של קשקאיש לאתר תיירות ואזור מגורים יוקרתי החלה ב-1879 כאשר לואיש מלך פורטוגל בנה בה את ארמון הקיץ שלו.
ג'ים ברידג'ר
ג'יימס "ג'ים" ברידג'ר (באנגלית: James "Jim" Bridger; 17 במרץ 1804, ריצ'מונד, וירג'יניה - 17 ביולי 1881, קנזס סיטי, מיזורי), הוא ככל הנראה המפורסם והגדול שבין אנשי ההרים, מגלי הארצות, הסיירים, ומורי הדרך במערב ארצות הברית בתקופה שבין 1820 ל-1850, שהיא גם התקופה בה פרח רעיון "הייעוד הגלוי".
ברידג'ר ניחן בכושר גופני גבוה, אשר סייע לו בהתמודדות עם שינוי תנאים סביבתיים קיצוניים בעת מסעותיו. הוא היה בעל שליטה טובה בשפות צרפתית, ספרדית, ואף במספר שפות של שבטים ילידים אשר סייעה לו ביצירת תקשורת חיובית ושיתוף פעולה עם תושבים מקומיים ברחבי היבשת.
חייו
ברידג'ר היה ממוצא אנגלי, אך בעל שורשים באמריקה עוד מתחילת התקופה הקולוניאלית. הוא החל את הקריירה שלו כסייר וחוקר בשנת 1822 כשהוא בן 18 בלבד, כחלק ממשלחת מחקר לצפון מיזורי. כשנתיים לאחר מכן, בחורף שבין שנת 1824 ל-1825, ניהל לבדו מסע מחקר, וגילה את ימת המלח הגדולה. בתחילה חשב שהימה מקושרת לאוקיינוס השקט בשל כמות המלחים העצומה בה. במהלך מסע שערך בשנת 1856 באזור שעתיד להיות הפארק הלאומי ילוסטון, ברידג'ר תיאר את שראה כמעיינות חמים, מים שבוקעים מן הקרקע, בהר זכוכית ובסלע זהב. על אף שסיפוריו היו נכונים, רבים לא האמינו לו.
בשנת 1830 פתח ברידג'ר בקריירה עסקית כעובד של חברת סחר בבדים ועורות. בהמשך, בשנת 1843, הקים יחד עם חבר נקודת מסחר שעתידה להיקרא פורט ברידג'ר על שמו, הממוקמת בדרום מערב מדינת ויומינג, על גדת "הנהר הירוק" שזורם אל יוטה, וזאת במטרה לשרת חלוצים שהיגרו דרך שביל אורגון.
בשנת 1835 התחתן עם אישה משבט ילידים מקומי ממנה נולדו לו 3 ילדים. לאחר מותה ב-1846, התחתן עם בתו של צ'יף אחד השבטים, שנפטרה בלידת בנה. בשנת 1850, התחתן שוב עם בתו של צ'יף משבט אחר, ממנה נולדו לו שני ילדים. חלק מהילדים נשלחו אל חופה המזרחי של ארצות הברית על-מנת לזכות בחינוך טוב.
בשנת 1850, מצא ברידג'ר מעבר חילופי ל"מעבר הדרומי" (מעבר בדרום הרי הרוקי שהיווה חלק משביל אורגון) ובכך הצליח לקצר את שביל אורגון בכ-90 קילומטרים. המעבר החדש היה בעל חשיבות מפתח בהגירה מערבה, וכאות הוקרה לפועלו נקרא "מעבר ברידג'ר". מעבר זה עתיד לשמש את הרכבת המהירה של ארצות הברית שחוצה אותה לרוחבה. ב-1864 מצא ברידג'ר נתיב מוויומינג לשדות הזהב במונטנה, נתיב שהחליף את "שביל בוזמן" שנחשב למסוכן בשל הימצאות שבטים ילידים תוקפניים בסביבתו, וגם הנתיב החדש נקרא על שמו.
בשנים שלאחר מכן, שימש ברידג'ר כמדריך של הצבא האמריקני במלחמתו נגד השבטים הילידים שחסמו את שביל בוזמן. לאחר שחרורו מהצבא בשנת 1868, עבר ברידג'ר לקנזס סיטי. כשהוא סובל ממחלות שונות דוגמת דלקת מפרקים וזפקת. הוא ניסה ללא הצלחה להתפרנס מהשכרת פורט ברידג'ר לממשלה. ב-17 ביולי 1881 נפטר ג'ים ברידג'ר בחוותו שבקנזס סיטי. במשך כ-23 שנים היה ברידג'ר קבור בבית קברות במרחק של כמה מאות מטרים מחוותו, עד שהוחלט להעביר את קברו אל אינדפנדנס שבמיזורי. בקרבת קברו, שני בתי ספר קרויים על שמו.
האחראי על מניעת הטרדה מינית בעבודה
האחראי על מניעת הטרדה מינית בעבודה הוא תפקיד שנוצר מכוח החוק למניעת הטרדה מינית, התשנ"ח-1998 והתקנות למניעת הטרדה מינית (חובות מעסיק), תשנ"ח-1998. מכוחו מחויבים המעסיקים למנות אחראי למניעת הטרדה מינית.
החוק מחייב מעביד כל מעסיק למנות אחראי לריכוז, תחקור וטיפול בתלונות על הטרדה. כמו כן, החוק מטיל על כל מעסיק המעסיק יותר מ-25 עובדים לקבוע תקנון שבו יובאו עיקרי הוראות החוק בדבר הטרדה מינית והתנכלות במסגרת יחסי עבודה ויפורטו בו דרכי הגשת התלונות שעניינן הטרדה מינית או התנכלות והטיפול בה. מינוי האחראי הוא האפיק המשמעתי שנועד לטפל בהטרדות, להבדיל מאפיקים פליליים ואזרחיים. מעביד שלא מינה אחראי ישא באחריות בגין ההטרדה בעצמו.
תפקידיו של האחראי:
החוק מסדיר את אופן קבלת התלונות על הטרדה מינית על ידי האחראי כשהדגש הוא על דיסקרטיות ויעילות, תוך בחינת הדברים בתוך הקשרם הספציפי ובהתחשב בסוגיות הייחודיות שעולות תוך כדי התהליך.
האחראי צריך להתאים באופן כללי לתפקיד זה, מבחינת הכישורים, המעמד החברתי והתפקיד בארגון, ולרוב ממנים את הממונה על משאבי האנוש בארגון. עדיף למנות לתפקיד אשה. ניתן למנות אחראי חיצוני, וכן כאשר המעסיק מעסיק פחות מ-10 עובדים הוא יכול למנות את עצמו כאחראי. ישנם ארגונים שמכשירים את האחראי לתפקידו זה.
איתמר גרבוז
קורות חייו
נולד בירושלים לרב אברהם נח גרבוז, ראש כולל בית יוסף-נובהרדוק בירושלים. אמו שרה היא בתו של הרב בן ציון ברוק, ראש ישיבת בית יוסף-נובהרדוק שבירושלים.
למד בישיבת קמניץ בירושלים ובישיבת פוניבז', שם למד אצל הרב אלעזר מנחם מן שך. לאחר שש שנות לימוד שם נישא לשושנה, בתו של ראש הישיבה הרב גרשון אדלשטיין, והחל ללמוד בכולל של הישיבה. בגיל 28 החל למסור שיעורים בכולל. בשנת ה'תשנ"ח, כשיזם הרב אהרן לייב שטיינמן את הקמת ישיבת ארחות תורה, מינה את הרב גרבוז לעמוד בראשה, לצד הרב ברוך דב דיסקין (בן דודה של אשתו). בהמשך מונו לראשי ישיבה נוספים גם גיסו הרב צבי יהודה אדלשטיין (בן הרב גרשון) והרב יחיאל קלרמן. הוא מוסר שיעור יומי, וכנהוג בישיבה בכל שנה הוא מפסיק במשך 3 חודשים למסור שיעור יומי. בתקופה זו הוא מוסר את ה"שיעור הכללי".
בשנת ה'תשנ"ח יזם הרב מיכל יהודה ליפקוביץ הקמת כולל לשעות הערב ללימוד סדר טהרות, ובראשו העמיד את הרב גרבוז. המוסד הפך לרשת של 15 כוללים. הרב גרבוז מוסר מדי שבוע שיעור בסדר טהרות במודיעין עילית בהשתתפות מאות אברכים. הוא מוסר שיעורים בטהרות גם בישיבתו. מדי יום הוא מוסר שיעור בכולל פוניבז' על המסכת שנלמדה בזמן הקודם, וכן שיעור באחד מהכוללים שעל יד ישיבת ארחות תורה שבראשותו.
מחיבוריו
חלק משיעורי אביו על סדר קדשים, שנדפסו בספר "מנחת אברהם", נכתבו על ידו משיעורים שנמסרו בכולל פוניבז'.
נורת'רופ-גראמן B-21 ריידר
היסטוריה ופיתוח
ביולי 2014 הוגשה הצעה לפיתוח המפציץ ובאוקטובר 2015 נחתם חוזה לפיתוח המטוס עם חברת נורת'רופ גראמן. בתקשורת האמריקאית יוחסו למטוס יכולות נוספות מלבד הפצצה ובהן יכולות איסוף מודיעין, ניהול קרבות ואפילו יירוט. המטוס הוא המפציץ הראשון של המאה ה-21 והצפי הוא שיוזמנו לפחות 100 מטוסים כאלו על ידי חיל האוויר של ארצות הברית והוא ישמש כמפציץ העיקרי של ארצות הברית.
במרץ 2022 פורסם שמטוס ראשון מדגם זה ירד מפס הייצור לקראת טיסת בכורה בהמשך השנה.
מזל שלום
מזל שלום - בן נעים (נולדה בשנת 1959), היא אתלטית ישראלית בעבר, אלופת ישראל בריצות למרחקים בינוניים וארוכים. אלופת המכביה השלוש עשרה (1989) בריצת 3000 מטר.
ביוגרפיה
שלום נולדה ברחובות וגדלה במושב בית עזרא, בת להורים יוצאי עיראק. אחותה המבוגרת ממנה ב-4 שנים, זהבה שמואלי, אף היא אתלטית מצטיינת, אלופה ושיאנית ישראל. בתחילת דרכה היא התאמנה ביחד עם אחותה בקבוצת "איילות" בהדרכתו של איליה בר זאב. עם השנים היא נישאה לבן נעים ועברה לאשקלון ואחר כך להפועל באר שבע.
1977
במירוץ הקפת התבור (2000 מטר) שנערך במרץ 1977 זכתה שלום במדליית כסף בתוצאה של 7:40.0 דקות, אחרי אחותה זהבה שמואלי (7:27.6 דקות) ולפני מרסל מרסיי (7:55.9 דקות).
באליפות ישראל במירוץ כביש, למרחק של 7 ק"מ שנערכה במושב ערוגות באפריל 1977 זכתה שלום במדליית כסף בתוצאה של 29:33.5 דקות, אחרי שמואלי (28:04.3 דקות).
ב-31 בדצמבר 1977 זכתה שלום במדליית כסף במרתון טבריה, המרתון הראשון שנערך בישראל, בתוצאה של 3:48.18 שעות, שמואלי סיימה ראשונה בתוצאה של 3:02.58 שעות, (50 התוצאות הטובות בעולם לנשים), מקום 20 כללי ומקום תשיעי מבין הישראלים, ובכך הפכו שתיהן לישראליות הראשונות שמסיימות מרתון.
1978
ב-30 בדצמבר 1978 זכתה שלום במדליית זהב בריצת מרתון טבריה בתוצאה של 3:24:48 שעות. היא סיימה שלישית מבין האתלטיות.
1980
באליפות ישראל בריצת 3000 מטר שנערכה במאי 1980 זכתה שלום במדליית כסף בתוצאה של 10:37.7 דקות, אחרי שמואלי (9:45.5 דקות). באליפות ישראל שנערכה בסוף יוני אותה שנה היא זכתה במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:42.4 דקות, אחרי שמואלי (4:29.5 דקות) ושולה אבישיד (4:41.2 דקות).
1981
במרוץ "אצבע הגליל" למרחק חצי מרתון (21.1 ק"מ) שנערכה באוקטובר אותה שנה זכתה שלום במדליית זהב בתוצאה של 1:33.01 שעות, לפני זהבה אליאס (1:36.10 שעות).
1983
בתחרות האתלטיקה של כינוס הפועל ה-12 שנערכה באצטדיון שבהדר יוסף במאי 1983 זכתה שלום במדליית ארד בריצת 3000 מטר בתוצאה של 10:18.52 דקות, אחרי בת פארמר מארצות הברית (9:25.21 דקות) ושמואלי (9:53.54 דקות).
1985
באליפות ישראל באתלטיקה בריצת 3000 מטר שנערכה בהדר יוסף בתחילת יוני 1985 זכתה שלום במדליית זהב בתוצאה של 10:28.9 דקות, לפני עמאל עבדאללה מסולם צור (11:37.4 דקות). בתחרות האתלטיקה של המכביה השתים עשרה שנערכה בהדר יוסף ב-23 ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית ארד בריצת 3000 מטר בתוצאה של 10:14.62 דקות, אחרי התאומות מארצות הברית נורה קולאס (9:44.92 דקות) ושרה קולאס (10:13.45 דקות).
1987
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1987 זכתה שלום במדליית זהב בריצת 3000 מטר בתוצאה של 10:04.61 דקות.
1988
במרתון לונדון שנערך באפריל 1988 סיימה שלום במקום 23 בשיא אישי חדש של 2:45:50 שעות, התוצאה השנייה בטיבה של אתלטית ישראלית אחרי השיא הישראלי של שמואלי (2:40:29 דקות).
1989
בתחרות שנערכה בתל אביב באפריל 1989 זכתה שלום במדליית ארד בריצת 10000 מטר בשיא אישי חדש של 36:13.68 דקות. התוצאה השנייה בטיבה של אתלטית ישראלית באותה העת. שמואלי שזכתה במדליית כסף קבעה שיא ישראלי חדש של 34:44.87 דקות. באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה באותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 3000 מטר בתוצאה של 9:42.84 דקות.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-13 שנערכו ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 3000 מטר בתוצאה של 9:49.79 דקות, לפני נורה קולאס מארצות הברית (9:52.46 דקות) וג'ני ליין מקנדה (10:10.13 דקות).
1992
בתחרות שנערכה בקסל לו ב-3 ביולי 1992 זכתה שלום במדליית כסף בריצת 5000 מטר בשיא אישי חדש של 17:11.2 דקות. התוצאה השנייה בטיבה באותה העת של אתלטית ישראלית. חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבריסל שבבלגיה ב-11 באוגוסט היא סיימה במקום חמישי בריצת 3000 מטר בשיא אישי חדש של 9:34.46 דקות, התוצאה הרביעית בטיבה באותה העת של אתלטית ישראלית.
לואיס ליברמן
לואיס ליברמן גינסבורג (Luis Liberman Ginsburg; נולד ב-1 באוגוסט 1946) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים יהודי קוסטריקני.
ליברמן היה הסגן השני לנשיאת קוסטה ריקה, לאורה צ'ינצ'ייה.
ליברמן נולד בסן חוסה אשר בקוסטה ריקה, בנם של מהגרים יהודים מפולין, שהגיעו לקוסטה ריקה לפני מלחמת העולם השנייה. סבו של ליברמן היה המוהל הראשון בקוסטה ריקה.
מ-2010 עד 2014 כיהן כסגן השני לנשיאה, מטעם מפלגת השחרור הלאומית של קוסטה ריקה.
מנורת לילה
מנורת לילה היא גוף תאורה קטן המיועדת לשימוש ביתי. מנורת הלילה לרוב מאירה בצורה עמומה יותר ממנורה רגילה, והיא מצויה בדרך כלל בצד המיטה בחדר השינה.
שימוש
מנורת לילה משמשת בדרך כלל לקריאה, כאשר הקורא לא רוצה להפריע לשאר האנשים הישנים בבית עם אור חזק. מנורת הלילה מספקת גם תחושת ביטחון בלילה, ופעמים רבות הורים משאירים מנורת לילה בחדר הילדים למשך הלילה על מנת שהילדים לא יפחדו מהחושך ויכולו לקום לשירותים בצורה נוחה וקלה. מנורת הלילה משמשת גם כתאורת חירום, ומונעת מעידות על מדרגות או שאר מכשולים. המנורה יכולה להיות תלויה על הקיר או עומדת על שידה ומופיעה בווריאציות שונות המותאמות לכל הגילאים.
גמז'ה
גמז'ה (בהונגרית: Gemzse) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי גמז'ה
יהודים החלו להתיישב בגמז'ה במחצית המאה ה-18. הם היו עניים והיישוב לא התפתח בזמנם. משנת 1867 הקהילה היהודית הייתה כפופה לקהילת מאנדוק.
בשנת 1941 גויסו כל הגברים היהודים לעבודות כפייה יחד עם אזרחים הונגריים נוספים. ובשנת 1944, לאחר הכיבוש הגרמני, הובלו כל תושבי המקום היהודים, בלוויית חיילי הז'אנדרמריה ההונגרית, לגטו קישווארדה, לאחר שבועות מספר בתנאי רעב שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו לכפר רק כמה ניצולים וחיי הקהילה לא נתחדשו.
שלומי אברהמי
שלמה (שלומי) אברהמי (נולד ב-1944 בירושלים) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן והקשר הקיצוני, ולאורך כל הקריירה שלו בשנות ה-60 וה-70 היה שחקן בית"ר ירושלים.
ביוגרפיה
אברהמי גדל והתחנך בירושלים, ושיחק במחלקת הנוער של בית"ר ירושלים מגיל צעיר. עלה לבוגרים בעונת 1960/1961 ואת הופעת הבכורה שלו ערך ב-7 בנובמבר 1961 במשחק נגד הפועל טבריה. אברהמי השתלב כשחקן הרכב תחת המאמן סימון אלפסי שנתן לו הזדמנויות רבות בהרכב, ושיחק במגוון תפקידים: בתחילה תפקד כבלם לאחר מכן כמגן וקשר הקיצוני ולקראת סוף הקריירה גם כחלוץ. אברהמי סומן כ"יורש" של שחקן העבר אהרון חסון בתחום בעיטות העונשין, מאחר שכבש את רוב שעריו בבעיטות עונשין, כשעונת השיא הייתה בעונה הכפולה 1966/1968 בה כבש 13 שערים (מתוך 20 השערים שלו בקבוצה) שבסופה עלתה בית"ר ירושלים לראשונה מזה 13 שנים לליגה הבכירה.
אברהמי היה חלק משמעותי מחוליית ההגנה והקישור של בית"ר ירושלים בעונת העלייה ובשנים העוקבות, עד לעונת 1972/1973, בסופה פרש מכדורגל, לאחר 13 עונות רצופות במדי הקבוצה בהן צבר 260 הופעות. אברהמי מדורג במקום ה-15 בטבלת שיאני ההופעות של בית"ר ירושלים בכל הזמנים.
סטיוארט ויטמן
קולנוע
החל את דרכו בקולנוע בשנות ה-50 במערבונים "שבעה אנשים מעכשיו", "סליבר לוד" ובדרמות "רפסודיה", "פשע התשוקה", "הפרדריק הצפוני", "הריינג'רים של דרבי" ו"הקול והזעם". בשנת 1960 שיחק ויטמן בסרט הפשע "רצח בע"מ בתפקיד הזמר ג'ואיי קולינס וכמו כן בתפקיד בעז גיבור מגילת רות, לצידה של השחקנית הישראלית אילנה עדן בעיבוד הקולנועי למגילה "סיפורה של רות".
בשנת 1961 הועמד ויטמן לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על הופעתו בתפקיד הפדופיל ג'ים פולר בדרמה " המטרה". את הפרס האוסקר הפסיד לשחקן האוסטרי מקסימיליאן של, אחיה של שותפתו הראשית לסרט מריה של. את התפקיד קיבל ויטמן לאחר שכוכב הקולנוע ריצ'רד ברטון וויתר עליו. בנוסף שיחק ויטמן לצידו של ג'ון ויין במערבון "הקומנצ'רוס" בתפקיד המהמר פול ריגרט והופיע בסרטו של מייקל קורטיז על איש הדת האיטלקי פרנציסקוס מאסיזי.
בשנת 1962 השתתף בדרמת המלחמה המפורסמת "היום הארוך ביותר". ב-1964 שיחק במערבון "ריו רוצ'וס" בתור מפקד בצבא ארצות הברית קפטן הייבן. ב-1965 שיחק בתפקיד הראשי בקומדיה המצליחה "אנשים מופלאים במכונות מעופפות" בתור הקאובוי ארוויל ניוטון. ב-1966 הופיע בדרמה "חלום אמריקאי" בתפקיד מנחה תוכנית הטוק שואו סטיבן רוז'אק. ב-1982 שיחק בדרמת הפשע העצמאית "פרפר".
טלוויזיה
בשנת 1967 התפרסם בארצות הברית בסדרת המערבון "סימרון סטריפ" בתור מארשל ג'ים קראון. לקראת סוף שנות ה-80 הופיע בשבעה פרקים בסדרת הפנטזיה "אי הפנטזיה". ב-1988 הצטרף ויטמן לעונה השנייה של סדרת גיבורי העל "סופר בוי" בתפקיד ג'ונתן קנט אביו של קלארק קנט.
חיים אישיים
לוויטמן ארבעה ילדים מאשתו הראשונה פטרישיה לאלונד, ממנה התגרש לאחר 14 שנה. אשתו השנייה של ויטמן הייתה הצרפתייה קלודין בוביס, לזוג ילד אחד משותף מ-8 שנות נישואיהם. ויטמן זכה לכבוד רב בשנת 1998 כאשר בגיל 70 קיבל כוכב על שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
נפטר ב-16 במרץ 2020.
גריט
גריט (באנגלית: Gerrit) היא מערכת לסקר קוד של שינויים שמועמדים להיכנס לתוך מאגר גיט.
מערכת גריט מסתמכת על היותה של גיט מערכת מבוזרת: כל עותק מקומי יכול לשמש כמאגר עצמאי. שינוי שמועמד להיכנס למאגר הגיט הראשי נדחף על ידי המפתח למאגר שבשרת גריט ושם הוא מוצב כענף נפרד. מפתחים שונים יכולים להעיר הערות עליהם. השינוי יתקבל רק אם הוא קיבל מספיק ביקורות חיוביות.
היסטוריה
הכלי נקרא על שמו של האדריכל והמעצב חריט ריטפלד: חברת גוגל השתמשה במקור בכלי שנקרא מונדריאן לאותה המטרה. הכלי הזה נועד לשימוש עם מערכת בקרת הגרסאות הקניינית פרפורס שבה השתמשו בגוגל באותה תקופה. גווידו ואן רוסום החל לעבוד בגוגל והיה צריך כלי דומה שיעבוד עם מערכת Subversion. במאי 2008 הוא פרסם כלי בשם "ריטפלד" שהיה מבוסס על מונדריאן. התוכנה ריטפלד נכתבה, כצפוי מוואן רוסום, בשפת פייתון ונועדה לרוץ בסביבת Google App Engine.
עם חשיפת הקוד של אנדרואיד לציבור נדרשה שם מערכת דומה לסקר קוד שתעבוד עם גיט. ריטפלד שוכתבה כדי להתאים לכך ומכיוון שהשינוי היה גדול, שונה שם התוכנה לגריט. בהמשך (גרסה 2) שוכתבה המערכת בג'אווה כדי להיפטר מהתלות ב־App Engine.
אסוואטיני במשחקים האולימפיים
אסוואטיני השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מינכן (1972). היא נעדרה משתי האולימפיאדות הבאות, עקב השתתפותה בחרם שהובילו מדינות אפריקה על אולימפיאדת מונטריאול (1976), במחאה על סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד בעקבות משחק שקיימה נבחרת הרוגבי שלה עם נבחרת דרום אפריקה, וכשהשתתפה בחרם שהובילה על ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980) בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן. מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) משתתפת אסוואטיני במשחקים ברציפות. עד שנת 2018 השתתפה ממלכת אסוואטיני במשחקים בשמה הקודם של המדינה – סווזילנד.
הישגיהם של הספורטאים ממלכת אסוואטיני במשחקים היו נמוכים למדי, והשתתפותם במשחקים הייתה סמלית בעיקרה.
אסוואטיני השתתפה גם באולימפיאדת חורף אחת תחת השם סווזילנד, אולימפיאדת אלברוויל (1992), בה ייצג אותה גולש סקי אלפיני סקוטי שקיבל לשם כך אזרחות סווזית. אף הוא לא רשם הישגים גבוהים.
ניקולאוס הראשון
ניקולאוס הראשון (לטינית: Nicolaus I) שכונה "הגדול", כיהן כאפיפיור בין 24 באפריל 858 ועד למותו ב-13 בנובמבר 867.
סימולציות מרוצים
סימולציות מרוצים או בפשטות משחקי מרוצים, היא סוגה של משחקי וידאו בה השחקן משתתף בתחרויות מרוצים שונות.
ניקולאוס הראשון
ניקולאוס נולד ברומא ובגיל צעיר השתלב בתפקידים שונים בוותיקן. האפיפיור לאו הרביעי (847 – 855) מינה אותו לדיאקון. לאחר מותו של קודמו בנדיקטוס השלישי נבחר ניקולאוס לכהונה בלחצו של לואי השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. ניקולאוס נודע כאקטיביסט שמרן ופעל לחיזוק מעמדה של הכנסייה הקתולית והגברת המשמעת הדתית ברחבי אירופה. הוא התערב במהלכיה של הכנסייה האורתודוקסית והעניין הוביל לעימות מול מיכאל השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית.
סימולציות מרוצים
בתוך סוגה זו יכולים להכלל משחקים ריאליסטיים המדמים סדרות של תחרויות מרוצים נודעות כדוגמת פורמולה 1, אליפות העולם בראלי ואליפות המוטו GP.
ניקולאוס הראשון
אחד העימותים נסב סביב סוגיית התנצרותה של ממלכת בולגריה הראשונה. למורת רוחם של הביזנטים פעל ניקולאוס לצירוף הבולגרים לכנסייה הקתולית. תחת חסותו של הקיסר לודוויג הגרמני אשר שלח כמרים לבולגריה, התכוון בוריס הראשון, קניאז בולגריה להיעתר לניקולאוס, אך לחץ פוליטי וצבאי ביזנטי הוביל אותו להטבל לנצרות כדרך האורתודוקסים. עם זאת, בתקווה לקבל הכרה דתית מהאפיפיור, הפנו שליחיו של בוריס הראשון 106 שאלות הלכתיות לניקולאוס הראשון. השאלות אבדו, אך מתשובותיו של האפיפיור שהשתמרו בארכיוני הוותיקן עולה כי הייתה השפעה יהודית ניכרת בממלכת בולגריה, שמקור רובה היה ככל הנראה בממלכת הכוזרים. מבין התשובות: ביטול הצורך להמשיך ולשמור את יום השבת, התרת כל בעלי החיים למאכל, התייחסות לתפילת הגשם, קבורה "מחוץ לגדר" והבאת ביכורים.
סימולציות מרוצים
לעומתם יהיו משחקים ארקדיים בעלי עולמות מומצאים כגון ניד פור ספיד ומריו קארט 8, אשר כוללים רמות קושי נמוכות יותר.
פעמים רבות משחקי מרוצים יכללו בתוך הקטגוריה הרחבה יותר של משחקי וידאו מבוססי ספורט.
ניקולאוס הראשון
ניקולאס הראשון הלך לעולמו ב-867 ברומא ותחתיו התמנה אדריאנוס השני.
סימולציות מרוצים
תת ז'אנרים
רוב רובם של ארבעת משחקי המרוצים משתייכים לאחד מארבעת תת-הז'אנרים הבאים:
משחקי ארקייד: משחקי מרוצים מסוג ארקייד יתאפיינו כקלים לקליטה וככאלו ששמים במרכז את תחושת הכיף. במשחקים אלו המאפיינים הפיזיקליים התנהגות המכונית על הכביש תהיה הרבה יותר גמישה מאשר במציאות ובמשחקי סימולציה - לדוגמה, בעוד שמציאות יש להאט את המהירות ברוב הפניות, במשחקי ארקייד הפנייה תתבצע לרוב כסוג של דריפט ותהיה סלחנות על התנגשות בחפצים או בנהגים אחרים.
כל נושא הנהיגה המדויקת הרבה פחות נוכח במשחקי ארקייד. המכוניות במשחקים אלו יהיו לרוב אמיתיות ומבוססות על חברות ודגמים אמיתיים, אבל לפעמים ישנם גם דגמים מומצאים אשר מתבוססים באופן חלקי על דגמים אמיתיים. המרוצים מתרחשים בסביבות שונות - לרוב בסביבה עירונית או בין עירונית. שדרוגי הרכבים לרוב יתבטאו יותר בצד הקוסמטי של הרכב ופחות במכניקה הפנימית.
סוגי המסלולים בחלקם היו במסלול מעגלי סגור, אחרים מנקודת התחלה לנקודת סיום, עם מספר דרכים שונות, מחסומים ועוד. דוגמאות לסדרות משחקים בז'אנר זה ניתן לכלול את:
משחקים אלו הופיעו פעמים רבות במשחקיית וידאו והשתמשו בסימולטור הכולל בוכנות הידראוליות אשר חיקו את תנועת הרכב או האופנוע, והיו מסונכרנים עם השינוי במסך. זה היה בעיקר נפוץ אצל חברה SEGA אשר הוציאה במהלך שנות השמונים ותשעים את משחקי המרוצים היודעים שלה - Out Run וSega Rally.
משחקי סימולציה: משחקי סימולציה ינסו לתאר באופן כמה שיותר מציאותי את הנהיגה ברכב, במיוחד נושאים הקשורים לפיזיקה של התנהגות הרכב על הכביש, למשל ביצוע פניות ובלימה לפני פנייה. עוד יתואר באופן מציאותי מצב בצמיגים והדלק. כמעט תמיד יופיעו במשחקים אלו דגמים אמיתיים, וכן ליגות של תחרויות אונליין (מולטיפלייר). גם כלי רכב לא אמיתיים יופיעו עם התנהגויות אמיתיות יחסית, כמו רכבי הקונספט "Vision" מסדרת Gran Turismo. עוד ניתן להחליט במשחקים אלו, האם לנהוג עם עזרים תומכי השליטה ביציבות הרכב או לא - מערכת בקרת משיכה, ABS, ועזרה לגבי פניות, נזקים, שימוש במצמד ובתיבת הילוכים ידנית או אוטומטית. משחקים מסוג סימולציות מאפשרים לבצע שינויים יותר מורחבים במכניקת הרכב, כמו אופן התנהגות הצמיגים, המתלים, הדיפרנציאל ועוד ככה שהתגובה בכביש תהיה טובה יותר. בין היתר ניתן לכלול במשחקי הסימולציה את סדרת Gran Turismo, Forza Motorsport, סדרת פורמולה 1, Assetto Corsa , Automobilista 2 וrFactor 2.
משחקי סימקייד: משחקי סימקייד, כשמם כן הם - שילוב יחסית מאוזן בין משחקי הארקייד ובין משחקי הסימולציה. בין המשחקים הללו ניתן לכלול את סדרת Forza Horizon, Dirt (סדרת משחקים), Test Drive, וGrid (סדרת משחקים).
משחקי קארט: משחקי הקארט (מלשון קארטינג) לרוב יכללו מכניקת נהיגה פשוטה וארקיידית, הכוללת מכשולים, מסלולים לא שגרתיים ואלמנטים של אקשן שנקראים Power-Up. הPower-Up הוא למעשה חפץ קסום אותו ניתן "לזרוק" על נהגים יריבים ואשר גורם להאטה שלהם במהלך הנסיעה. משחקים אלו גם כוללים קאסט של דמויות מתוך סדרות משחקי וידאו או אנימציה. המקור של משחקי הקארט הם במשחקי קרבות מכוניות כמו Taito's Crashing Race משנת 1976. המשחק שלמעשה ביסס את הז'אנר הוא Super Mario Kart משנת 1992, אשר פותח בידי חברת נינטנדו לקונסולת הSuper Nintendo Entertainment System. מאז 1992 יצאו לפחות כחמישים משחקי מרוצים מבוססי קארט, שמתבססים על סדרות שונות, כגון מריו, הדמויות של ערוץ ניקלודאון , גארפילד , סוניק הקיפוד - Sonic & Sega All-Stars Racing וקראש בנדיקוט.
המשחקים העתדיניים מתועדים החל משנות -1980, עם משחקים הכוללים אנימציה כמו Star Rider, Splendor Blast וSTUN Runner. הסדרה הבולטת כיום מהז'אנר היא סדרת Wipeout.
ראמנסקויה
ראמנסקויה (ברוסית: Ра́менское) היא עיר בפרברי מוסקבה, המהווה למרכז המינהלי שלמחוז המשנה ראמנסקויה, השוכן במרחק 46 קילומטרים מדרום-מזרח למוסקבה.
אוכלוסייה: 119,903  (על פי מפקד 2019).
אטימולוגיה
שמה של העיר נובע מהמילה הסלאבית העתיקה "раменье" (ראמניה), כלומר "בקצה היער".
היסטוריה
האזור בו נמצאת העיר כיום הוזכר לראשונה בשנת 1328. כנסיית אבן הוקמה כאן על ידי הרוזן פלאטון מוסין-פושקין בשנים 1725–1730. בשנות השבעים של המאה העשרים, כפר נובו-טרויצקוי (Ново-Троицкое) הוקם כאן; לאחר מכן שמו שונה לראמנסקויה.
בשנת 1831, מפעל טקסטיל נוסד כאן ועד המחצית השנייה של המאה ה-19, גדל להיות לאחד המפעלים הגדולים באימפריה הרוסית. במרץ 1926, קיבלה ראמנסקויה מעמד של עיר.
במסגרת החלוקה המינהלית של המחוז משמשת ראמנסקויה כמרכז המינהלי של מחוז המשנה ראמנסקויה. יחד עם הכפר דרגאייבו, הוא שולב בתוך מחוז ראמנסקויה. העיר מהווה לחלק מהיישוב העירוני ראמנסקויה.
כלכלה
בעיר פועלים מספר מפעלי תעשייה וחברות לרבות חברת "טכנוקומפלקס" המאגדת מספר חברות רוסיות ובהן גם "לשכת ראמנסקויה לבניית רכיבים". בנוסף פועל בעיר תאגיד "אוויאוניקה" שמספק רכיבים לתעשייה האווירית של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית ולחברות שונות בתעשייה הצבאית הרוסית והיא מהווה לאחת החברות האסטרגיות בכלכלה הרוסית.
ספורט
סאטורן ראמנסקויה הוא מועדון כדורגל מקומי המתמודד בליגה המקצוענית. בעבר התמודד בליגת העל הרוסית במשך 12 עונות רצופות כשהישג השיא הוא מקום 7.
תאטר דה לה ויל
תאטר דה לה ויל (בצרפתית: Théâtre de la Ville, "התיאטרון העירוני"), הוא אחד משני תיאטראות, שנבנו במאה ה-19 על ידי ברון האוסמן בפלאס דה שאטלה בפריז. התיאטרון השני הוא תאטר די שאטלה. הוא נמצא בכיכר די שאטלה 2 ברובע הרביעי של פריז.
התיאטרון נקרא בעבר בשמות שונים, בהם "התיאטרון הלירי", "תיאטרון האומות" ו"תיאטרון שרה ברנאר".
התיאטרון הלירי
את התיאטרון, שעד נפילת נפוליאון השלישי בשנת 1870 נודע באופן רשמי כתיאטרון הלירי הקיסרי (Théâtre Lyrique Impérial), תכנון האדריכל גבריאל דווייו בהזמנת ברון האוסמן בין 1860 ל-1862, בשביל להקת האופרה שהייתה מוכרת יותר כתיאטר ליריק. התיאטרון הקודם של להקה זו, "תאטר היסטוריק" בבולוואר די טמפל, שם הופיעה מאז 1851, יועד להריסה כחלק מתוכנית ההתחדשות של האוסמן לפריז. בתקופה הראשונה של הלהקה בכיכר די שאטלה, ניהל אותה לאון קארוואלו והיא העלתה את הבכורות של "דולי הפנינים" ו"הנערה מארל" של ביזה, "הטרויאנים" של ברליוז ב-1863, את "מיריי" של גונו ב-1864, את "הנערה היפה מפרת" של ביזה ואת "רומיאו ויוליה" של גונו ב-1867. קארוואלו הציג גם את הביצוע הראשון של הגרסה המתוקנת והמורחבת של מקבת' מאת ורדי בצרפתית בשנת 1865. ז'יל פאדלופ החל לכהן כמנהל בשנת 1868 והעלה את ההצגות הראשונות בפריז של ריאנצי מאת וגנר בשנת 1869. התיאטרון הלירי בפלאס די שאטלה נהרס כמעט לגמרי בשריפה ב-21 במאי 1871 במהלך כיבושה מחדש של פריז על ידי צבאות אדולף טייר מכוחות הקומונה הפריזאית, ולהקת האופרה של התיאטרון הלירי פשטה את הרגל זמן לא רב אחר כך.
התיאטרון ההיסטורי ותיאטרון האומות
התיאטרון נבנה מחדש ב-1874 לפי אותו תוכניות ותחילה נקרא התיאטרון הלירי-דרמטי (Théâtre Lyrique-Dramatique) אבל עד מהרה שונה שמו לתיאטרון ההיסטורי (Théâtre Historique), שעליו שמר עד 1879, אז שונה לתיאטרון האומות (Théâtre des Nations).
ויקטור מורל הפיק עונה של אופרה איטלקית בתיאטרון האומות ב-1884. היא כללה ב-1 בפברואר 1884 את הביצוע הראשון בפריז של "הרודיאדה" מאת ז'יל מאסנה, בגרסה האיטלקית שנקראה "ארודיאדה". בצוות היו פידה דווריאה כסלומה, גוּלְיֶילְמינָה טְרֶמֶלי כארודיאדה, יאן דה רשקה כיוחנן, מורל כהורדוס, אדואר דה רשקה כפנואל, וג'וזפה וילאני כויטליוס. בהצגה העשירית והאחרונה של "ארודיאדה" ב-13 במרץ, השתתפו שלושה בני דה רשקה, כיון שז'וזפין דה רשקה שרה את סלומה.
אופרה-קומיק
בשנת 1887 העתיקה האופרה-קומיק את משכנה אל תאטר דה לה ויל, אחרי שמשכנה הקודם, הסאל פאוואר השני, נהרס בשריפה. השם "תאטר ליריק" הושב על כנו, והאופרה-קומיק המשיכה להופיע בתיאטרון עד 1898, אז שבה למשכנה המחודש, הסאל פאוואר השלישי. בתקופת פעילותה בפלאס די שאטלה, העלתה הלהקה אופרות אחדות מאת מאסנה, בהן הבכורות של "Esclarmonde" (1889) ן"סאפפו" (1897), וכן את ההצגות הראשונות בפריז של "ורתר" (6 בינואר 1893) ו"La Navarraise" (3 באוקטובר 1895).
תאטר שרה ברנאר
בשנת 1899 שונה שמו של התיאטרון לתאטר שרה-ברנאר, שם הפיקה השחקנית ידועת-השם שרה ברנאר הצגות מ-1899 למשך קרוב לשני עשורים. היא פתחה בהצגה מחודשת של אחד מתפקידיה הגדולים, "לה טוסקה" של ויקטורין סארדו. עוד עלתה הפקה מחודשת של המחזה של אדמון רוסטאן, "השומרונית", והצגת בכורה של "הנשר הקטן", גם הוא של רוסטאן, שבו שיחקה ברנאר בתפקיד נפוליאון השני, בנו של נפוליאון (הדוכס מרייכשטאדט). עוד תפקיד מכנסיים נודע שלה היה המלט בעיבוד של מרצל שווב. לאחר מותה בשנת 1923 המשיך התיאטרון לפעול שנים אחדות בהנהלת בנה מוריס. לאחר מותו ב-1928 שמר התיאטרון על השם שרה ברנאר עד לכיבוש צרפת במלחמת העולם השנייה, אז שונה השם לתיאטרון העירוני ( Théâtre de la Cité) מחמת מוצאה היהודי של ברנאר.
בלט רוס של סרגיי דיאגילב הציג כמה בכורות בתיאטרון שרה ברנרד, בהן אפולו מוליך המוזות של סטרווינסקי (12 ביוני 1928) ו"השועל" של סטרווינסקי בגרסה מחודשת (21 במאי 1929, עם כוריאוגרפיה מאת סרז' ליפר, ושני בלטים מאת סרגיי פרוקופייב, (Le pas d'acier (27 במאי 1927) ו"הבן האובד" (21 במאי 1929).
תאטר דה לה ויל
את השם "תאטר דה לה ויל" (התיאטרון העירוני) קיבל התיאטרון בשנת 1968. מאז שנות ה-70' המאוחרות, נהנה התיאטרון, תחילה בניהולו של ז'אן מרקור (1985-1968) ואחר ז'ראר ויולט, מהכרה בינלאומית בזכות הפקות מחול מודרני וכוריאוגרפים מן השורה הראשונה הציגו בו את יצירותיהם, בהם פינה באוש, אן תרזה דה-קירסמאקר, יאן פאבר, סאנקאי ג'וקו, סידי לארבי שרקואי, מרס קנינגהם וקרולין קרלסון.
סרגיי סטפאשין
גנרל פולקובניק בדימוס סרגיי ואדימוביץ' סטפאשין (ברוסית: Серге́й Вади́мович Степа́шин; נולד ב-5 במרץ 1952, בפורט ארתור, סין) הוא פוליטיקאי רוסי, לשעבר יו"ר לשכת מבקר המדינה הרוסי (Счётная палата Российской Федерации).
הוא כיהן כראש ממשלת רוסיה מספר חודשים בשנת 1999 לפני שהוחלף בולדימיר פוטין. ב-1994 הוא היה שר הביטחון ועמד בראש המשרד הממשלתי לענייני ביטחון פנים וכיהן כשר הפנים של רוסיה. מאפריל 2000 ועד ספטמבר 2013 כיהן כמבקר המדינה הרוסי ועמד בראש לשכת החשבון הרוסית.
ביוגרפיה
סרגיי סטפשין נולד במשפחת קצין הצי הסובייטי במהלך שרותו בסין. בהיותו בן 3 המשפחה חזרה לברית המועצות. במסגרת השרות הצבאי, בשנת 1973 הוא סיים את מכון הפוליטי הגבוה של משרד הפנים בלנינגרד והמשיך את השרות. בשנות ה-80 החל ללמד במכון בו למד. עם תחילת הפרסטרויקה נכנס לפוליטיקה. התנגד לפוטש של אוגוסט והתמנה ליו"ר וועדה לחקר האירועים. תוצאה של פעילות הוועדה לא פורסמה מעולם. בשנת 1991 מונה לסגן שר הפנים האחראי על מרחב סנקט פטרבורג. בשנת 1992 עזב את משרד הפנים וחזר לפוליטיקה. באירועים של שנת 1993 תמך בנשיא בוריס ילצין. ב-24 בספטמבר 1993 מונה לסגן הראשון של שר הפנים. ב-3 במרץ 1994 מונה למנהל מודיעין נגדי. בשנת 1995 מונה למנהל שרות הביטחון הפדרלי. בשנת 1995, במהלך אירועים סביב מתקפת הטרור על בית החולים בעיר בודנובסק היה ראש המטה. מייד לאחר הפרשה פוטר מתפקיד.
ב-12 במאי 1999 מונה לממלא מקום ראש הממשלה, עד 9 באוגוסט 1999 היה לראש ממשלת רוסיה. ממשלת סטפאשין לא התאפיינה בשינויים רבים, פיטוריו ב-9 באוגוסט 1999 באו כהחלטה אסטרטגית מצד מקורביו של בוריס ילצין שרצו להבטיח את קידומו של ולדימיר פוטין כיורש לילצין.
ב-19 בדצמבר 1999 - נבחר לדומה הממלכתית מטעם סנקט פטרבורג, הוא נתמך על ידי המפלגה הליברלית יאבלוקו.
מאז ה-19 באפריל 2000 היה יו"ר המשרד לביקורת המדינה. בעקבות המינוי התפטר מדומה. בשנת 2010 חודש המינוי לכהונה שלישית ובספטמבר 2013 הוחלף על ידי טטיאנה גוליקובה, שרת הבריאות לשעבר.
מאז 2007 הוא יו"ר החברה הארץ-ישראלית הקיסרית הפרבוסלבית, מהארגונים ההומניטריים והמדעיים הוותיקים ביותר ברוסיה. הוקם ב-21 במאי 1883 לעידוד שיתוף הפעולה בין עמי המזרח התיכון בתחומים הומניטריים ומדעיים.
במהלך שירותו בארגוני ביטחון המדינה הוענקו לו מספר עיטורים של רוסיה ומדינות אחרות כדוגמת מסדר כוכב הקוטב (שוודיה) ומסדר שיתוף הפעולה. בשנת 1994 סיים את עבודת הדוקטורט שלו.
דב וייס
הרב דב (בערל) וייס (נולד בשנת ה'תשי"א, 1951) הוא ראש ישיבת תורת חיים ורב שכונת קריית צאנז בירושלים (מכונה גאב"ד קריית צאנז).
ביוגרפיה
נולד בארצות הברית למשה וייס, סוחר נדל"ן ונצר למשפחת רבנים, שניצל מן השואה. למד במוסדות צאנז בארצות הברית. בשנת תשכ"ו עלה אביו עם משפחתו לישראל והתגוררו בקריית צאנז בנתניה. בשנת תשכ"ט נשא לאישה את חיה מינדל, בת רבו יקותיאל יהודה הלברשטאם האדמו"ר מצאנז קלויזנבורג.
רבו הדגיש שלקחו לחתן בזכות מעלותיו האישיות על אף שאינו בעל ייחוס. לאחר נישואיו התגורר בקריית צאנז בנתניה ושימש ר"מ בישיבת צאנז. אשתו ניהלה מוסד ליתומים בקריית צאנז.
בשנת תשל"ב (1972) עבר חמיו האדמו"ר לארצות הברית והתגורר בעיר יוניון סיטי, ניו ג'רזי, ופתח שם ישיבה ומוסדות. בסוף שנת תשל"ג היגר הרב וייס בעקבות חמיו ליוניון סיטי וכיהן בתפקידים שונים בישיבה ולאחר מכן כראש כולל של חסידי צאנז. חמיו העריכו והיה מבקש ממנו חוות דעת על פסיקותיו ושאלותיו לגדולי הדור.