cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טיטיזה
שטח האגם הוא 1.07 קמ"ר ועומקו הממוצע הוא 20 מטר. אורכו המקסימלי הוא 1.87 ק"מ ורוחבו 750 מטר. האגם נמצא בגובה 840 מטר מעל פני הים. אגן הניקוז שלו הוא 22.4 קמ"ר. הנהר הראשי הזורם אליו הוא הזבאך (Seebach) והנהר הזורם ממנו הוא הווטאך (Wutach) שיוצר בדרכו לריין את מפלי טריברג. לידו העיירות טיטיזה ונוישטט המהוות רשות מוניציפלית אחת - טיטיזה-נוישטאט (Titisee-Neustadt).
בתקופת החורף קופא האגם ומשמש כמשטח לתחרויות החלקה. בקיץ הוא מרכז תיירות וספורט. באגם משייטות סירות מסוגים שונים. בגלל תקנות איכות הסביבה אסור לנוע באגם במנועי דלק אלא במנועים חשמליים בלבד.
יחסי בחריין–ערב הסעודית
יחסי בחריין–ערב הסעודית הם היחסים הדיפלומטיים בין ממלכת בחריין ובין הממלכה הערבית הסעודית.
היסטוריה
סעודיה ובחריין שתיהן מדינות מוסלמיות בעלות משטר מונרכי. המדינות מקיימות יחסים דיפלומטיים מלאים, ושתיהן אף חברות בליגה הערבית, בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי ובמועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ. היחסים ביניהן התחזקו במהלך האביב הערבי, כאשר שתיהן היו מדינות מרכזיות במזרח התיכון שלא עברו הפיכה, ועל רקע המתיחות בין שתיהן לבין איראן.
עם זאת על אף יחסי האיבה בין האיראנים לבחריין, האופוזיציה לממשל בבחריין (בבחריין הרוב שיעי נשלט על ידי המיעוט הסוני, דבר אשר נקרא לעיתים "שלטון המיעוט") בעלת אופי שיעי מובהק שמקבל תמיכה מצד האיראנים. על מנת לסייע לממשל בבחריין, גורמים ביטחוניים סעודיים מסייעים לממשל בבחריין למנוע הפיכה או התמקמויות במדינה,כך נעצרו ההפגנות בבחריין בימי האביב הערבי) כאשר סעודיה שלח סיוע צבאי להרגיע את הרוחות באי השכן.
בחריין לאורך השנים נחשבה בחריים ל"שער הכניסה המזרחי" לסעודיה בגלל התלות של הכלכלה הבחריינית בכלכלה הסעודית וגם בגלל היותה מושפעת כלכלית מהמצב הכלכלי של חברתה.
לאחר הוצאתו להורג של איש הדת השיעי, נימר א-נימר על ידי הממשל הסעודי וניתוק היחסים בין איראן לסעודיה החליטה ממלכת בחריין ללכת בעקיבותה וניתק גם היא את יחסיה עם איראן, מקרה זה לא היה היחיד בו ניתקו שתי המדינות את יחסיהן עם מדינות אחרות, כך למשל קרה כאשר גם סעודיה, מצרים ואיחוד האמירויות ובהמשך גם בחריין ועומאן החליטו לנתק את יחסיהן עם קטאר בעקבות המשבר הדיפלומטי הקטרי, מלבד הסיוע העצמאי של הצבא הסעודי, שלחה סעודיה כוחות מטעמה שהיו חלק ממועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ.
עוד אירוע אשר מציין את הזיקה בין המדינות היה כאשר ח'אליד בן חמאד אל ח'ליפה, בנו החמישי של חמד בן עיסא אָאל ח'ליפה, מלך בחריין התחתן עם סאהאב בינט עבדאללה אל סעוד, בתו של עבדאללה בן עבד אל-עזיז אאל סעוד שהיה עד מותו מלך ערב הסעודית. עם זאת הנישואים לא החזיקו מעמד והשתיים התגרשו כמה שנים לאחר מכן.
בספטמבר 2019 מספר גורמים בכירים בממשל הסעודי וכן בממשל הבחרייני תמכו בממשלת ישראל וצה"ל על רקע מתיחות בגבול ישראל-לבנון ואף הודיעו כי הם מתנגדים לפעולות הטרור שחזבאללה מבצעים.
בספטמבר 2020 נעשה צעד נוסף של שתי המדינות כאשר הותר לטיסות ישראליות שטסות למזרח הרחוק וכן לאיחוד האמירויות הערביות לעבור בשטחן ולקצר את זמני הטיסה מישראל למספר יעדים בעולם.
בין המדינות מחבר גשר המלך פהד שבעזרתו ניתן להגיע ממדינה למדינה בתוך פחות מחצי שעה.
נאוסטיגמין
נאוסטיגמין (באנגלית: Neostigmine) היא תרכובת פרסימפטומימטית הפועלת כמעכב אצטילכולין אסטרז הפיך. כיוון שמדובר באמין רבעוני (בשונה מפיזוסטיגמין שהוא אמין שלישוני), היא אינה עוברת בקלות את מחסום דם־מוח ובהתאמה כמעט ואינה גורמת לתופעות לוואי באזור זה.
התרופה מופיעה ברשימת התרופות החיוניות של ארגון WHO.
תופעות לוואי
התרופה יכולה לגרום לתופעות לוואי שונות הקשורות להפעלת המערכת הפרא-סימפטטית. הנפוצות הן כאבי ראש, ראייה מטושטשת, נמנום, שלשולים, קשיי דיבור, השתנה מרובה, הזעה מוגברת, כאב במפרקים, עוויתות שרירים וחולשה. התרופה יכולה לגרום לתגובות אלרגיות שונות. כמו כן, התרופה עלולה לגרום להאטת קצב הלב (ברדיקרדיה). מסיבה זאת בדרך כלל היא ניתנת יחד עם תרופה פרסימפטוליטית כמו אטרופין או גליקופירולט.
שמואל בן חנניה
רבי שמואל בן חנניה הנגיד (במקורות הערביים: אבו מנצור; נפטר ב-1160) היה רב ורופא, ראש ישיבה ומנהיג הקהילה היהודית במצרים במאה ה-12.
קורות חיים
נולד במצרים למשפחה מיוחסת למלכות בית דוד, סבו היה רבי נתנאל "גדול הישיבה" ואביו חנניה תואר "שר גדול, חמדת השרים והדרת הרופאים". אחיו, ר' אברהם, תואר כחסיד במעשיו והיה אף הוא רופא.
רבי יוסף סמברי בן המאה ה-17, כותב כי החיבור "מבוא התלמוד" המקוצר אשר נדפס בתלמוד הבבלי כנספח למסכת ברכות ויוחס בטעות לרבי שמואל הנגיד, נתחבר על ידי רבי שמואל בן חנניה, וכך סבורים חוקרים כמו אהרן קמינקא ומרדכי מרגליות. גם לדעת שרגא אברמסון החיבור אינו של רבי שמואל הנגיד מספרד, אולם הוא סבור כי אין זה לכבודו של נגיד מצרים לחבר קיצור זה.
בסיס עתלית
בסיס עתלית הוא בסיס ימי מסווג של חיל הים ליד היישוב עתלית, המהווה את בסיס האם של יחידת הקומנדו שייטת 13. בתחומי הבסיס נמצאים שרידי המבצר הצלבני המוכר בכינוי "מבצר עתלית", אשר סגור באופן קבע לכניסת מבקרים.
בשנת 2010 ביקר ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בבסיס כדי להצדיע ללוחמי הקומנדו שלקחו חלק במשט לעזה.
מרוץ קאדל אוונס דרך האוקיינוס הגדולה
מרוץ קאדל אוונס דרך האוקיינוס הגדולה (באנגלית: Cadel Evans Great Ocean Road Race) הוא מרוץ אופניים חד-יומי לנשים ולגברים על שמו של רוכב האופניים האוסטרלי קאדל אוונס שמתקיים באוסטרליה בג'ילונג (ויקטוריה). המרוץ הוא מסבב מרוצי הוורלד טור, הדרג הבכיר ביותר של מרוצי אופני כביש, ואחד מהמרוצים הבכירים שפותחים את עונת האופניים שהוא מתקיים לקראת סוף ינואר.
מסלול
מרוץ הגברים הוא באורך של 164 קילומטרים, מרוץ הנשים הוא באורך של 113 קילומטרים. בנוסף למרוצים המקצועיים, למרוץ גם גרסה עממית באורכים שונים.
המרוץ מתחיל ומסתיים בג'ילונג', עובר בעיר ילדותו של קאדל אוונס, בארוון הידס, דרך הים ומשם חזרה לג'ילונג.
אדולף פרידריך הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין
אדולף פרידריך הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין (15 בדצמבר 1588 – 27 בפברואר 1658) היה דוכס מקלנבורג-שוורין בין השנים 1592–1628, ושוב בין השנים 1631–1658.
ביוגרפיה
אדולף פרידריך נולד ב-15 בדצמבר 1588 בשוורין שהשתייכה לדוכסות מקלנבורג-שוורין, ליוהאן השביעי, דוכס מקלנבורג ולסופיה משלזוויג-הולשטיין-גוטורפ, בתם של אדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ וכריסטינה מהסן.
בשנת 1628 במהלך מלחמת שלושים השנים הדיח אלברכט פון ולנשטיין את האחים מנחלותיהם, בעקבות תמיכתם בכריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק נגד פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1631 החזיר גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה את האחים לשלטונם, ובשנת 1634 צירף אדולף פרידריך את בישופות שוורין לנחלתו, לאחר מותו של הבישוף אולריך מדנמרק.
ב-27 בפברואר 1658 מת אדולף פרידריך, ובנו כריסטיאן לודוויג הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
בשנת 1622 התחתן אדולף פרידריך עם אנה מריה מפריזיה המזרחית, בתם של אנו השלישי, רוזן פריזיה המזרחית ואנה מהולשטיין-גוטורפ, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
בשנת 1635 התחתן אדולף פרידריך עם מריה קתרינה מבראונשווייג-דאננברג, בתם של יוליוס ארנסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ממנה נולדו לו 11 ילדים:
אח"י עכו
אח"י עכו הייתה ספינת טילים מדגם סער 2, ששירתה בחיל הים הישראלי משנת 1969 עד 1997.
הספינה בשירות חיל הים
הספינה מדגם סער 2 נבנתה במספנות שרבור יחד עם הספינות האחרות בסדרה סער 2, אח"י חיפה ואח"י אילת. הספינה בפיקוד יעקב ניצן ועליה גם מפקד השייטת הדר קמחי יצאה משרבור בצורה מסודרת ב-31 בדצמבר 1968.
פעילות
ב־24 במאי 1971 עצרה אח"י עכו בפיקוד מאיר נוי, יחד עם אח"י מזנק בפיקוד אברהם אשור, ממערב לאשדוד סירה ובה 7 מחבלים, אמצעי לחימה וכרוזים ובכך נמנע פיגוע בחופי ישראל.
ב-9 באפריל 1973 השתתפה אח"י עכו במבצע אביב נעורים ועסקה בתקיפת מטרות של מחבלים מצפון לביירות.
ב-3 בספטמבר 1973 הוריד רס"ן יצחק שמיר מפקד הספינה את נס השירות הפעיל והיא נמסרה למספנה לשיפוץ חמש שנתי. מערכותיה פורקו והיא לא השתתפה בקרבות מלחמת יום הכיפורים.
היערכות בים האדום
בשנת 1975 יצאו אח"י עכו ואח"י חיפה מבסיס חיפה בפיקוד אברהם בן שושן להפלגת יופי הקיפו את אפריקה בחניית ביניים בדרום אפריקה ותדלוק בלב ים הגיעו לבסיס חיל הים בשארם א-שייח'. הספינה ערכה סיורים ואימונים בים האדום בהתבססה בבסיס אילת.
חזרה לים התיכון
במסגרת הסכם השלום עם מצרים ופינוי סיני עברו אח"י עכו ואח"י חיפה בשנת 1980 דרך תעלת סואץ ונקלטו בפלגת ספינות ה בבסיס אשדוד.
ב-10–12 בדצמבר 1983, תפסה אח"י עכו יחד עם אח"י עליה את האנייה "ארקאן" 38 מיל מערבית לטריפולי (לבנון) בין אנשי הצוות נמצאו 3 חשודים כמחבלי פתח.
חימוש
בשנות ה-70 צוידה הספינה במערכת בקרת אש גבריאל, 8 טילי גבריאל, תותח 40 מ"מ L70 תוצרת ברדה, שני מקלעי 0.5, רקטות מוץ, סונאר קוער ופצצות עומק נגד צוללות, בשנות השמונים שופצה הספינה ונוספו לה מערכת טילי הרפון 4, תותח 40 מ"מ ברדה, סונאר עומק משתנה וטורפדו נגד צוללות דגם 44 / 46 תוצרת ארצות הברית.
הוצאה משירות
בשנת 1997 הוחלט להוציא את הספינה מהמערך. אל"ם מיל יעקב ניצן שהיה מפקדה הראשון הוזמן לבצע הפלגת סיום. בחזרתה לנמל נערך טקס הורדת נס השירות הפעיל. מאוחר יותר באותה שנה טובעה אח"י עכו במימי הים התיכון באמצעות טיל בניסוי אמל"ח.
פליקס שטיינר
פליקס שטיינר (בגרמנית: Felix Steiner; 23 במאי 1896 – 12 במאי 1966) היה אובר-גרופנפיהרר (גנרל) בוואפן אס אס. התפרסם בעיקר בגלל התנהלותו בקרב על ברלין שהייתה לה השפעה ניכרת על התנהגותו של אדולף היטלר בסיום מלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
שטיינר נולד ב-23 במאי 1896 בשטלופנן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1914 התגייס שטיינר לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-41 (פרוסיה המזרחית ה-5), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה. במהלך המלחמה נפצע קשה, עוטר בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וסיים אותה בדרגת אובר לויטננט.
ב-1919 הצטרף לפרייקורפס וב-1921 עבר לרייכסווהר. הוא שימש בתפקידי מטה והגיע לדרגת האופטמן.
עם עליית הנאצים לשלטון הצטרף כחבר למפלגה הנאצית. ב-1935 החל לשמש בתפקידי פיקוד על יחידות אס אס צבאיות שהיו הגרעין לוואפן אס אס. הוא מונה למפקד רגימנט אס אס-דויטשלנד והשתתף באנשלוס של אוסטריה.
מלחמת העולם השנייה
שטיינר השתתף כמפקד רגימנט אס אס-דויטשלנד בכיבוש פולין ובמערכה על צרפת. ב-15 באוגוסט 1940 עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל והועלה לדרגת בריגדפיהרר.
לאחר זאת הטיל עליו היינריך הימלר להקים ולפקד על דיוויזיית פאנצר אס אס החמישית - ויקינג. דיוויזיה זו הייתה מורכבת ממתנדבים מבלגיה, הולנד ושוודיה שהתגייסו כדי ללחום בבולשביקים. שטיינר נלחם עם דיוויזיה זו בחזית המזרחית עד אפריל 1943. ב-23 בדצמבר 1942 עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון.
ב-אפריל 1943 מונה כמפקד של קורפוס הפאנצר אס אס ה-3 ועמד בהצלחה בהתקפות הצבא הסובייטי בחזית לנינגרד. לבסוף נאלץ לסגת לחצי האי קורלנד. על חלקו בקרבות אלה עוטר באוגוסט 1944 בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות והועלה לדרגת אובר-גרופנפיהרר. בינואר 1945 פונו שטיינר ויחידתו מ"כיס קורלנד" דרך הים, כדי לעזור בהגנת ברלין.
הקרב על ברלין
קורפוס הפאנצר אס אס השלישי של שטיינר היה חלק מקבוצת ארמיות ויסלה בפיקודו של גנרל גוטהרד היינריצי. הקורפוס של שטיינר הוצב בין ארמיית הפאנצר השלישית בפיקודו של האסו פון מנטויפל ובין הארמייה התשיעית בפיקודו של תאודור בוסה.
המתקפה הרוסית החלה ב-16 באפריל 1945. לאחר כישלון ראשון ברמות זלו הצליח ז'וקוב לפרוץ את קווי ההגנה הגרמנים באותה גזרה. היינריצי העביר מהקורפוס של שטיינר את דיוויזיות האס אס נורדלנד ונדרלנד לטובת הארמייה התשיעית. שטיינר נשאר עם שלושה בטליונים ומספר טנקים. תוך זמן קצר יצר ז'וקוב מבלט גדול שבסיסו נהר אודר וקדקדו מכוון לברלין.
היטלר התבונן בפיהררבונקר במפה וראה שמצפון למבלט יש דגלון ועליו כתוב "שטיינר". הוא וגבלס העריכו מאוד את שטיינר כלוחם ובעיקר כאיש אס אס שיודע לבצע פקודות ללא ערעור. היטלר התקשר לשטיינר והורה לו לצאת להתקפה הוא התעלם ממחאותיו של שטיינר שחייליו אינם מנוסים ואין לו נשק כבד. היטלר הורה להעמיד את כל אנשי הלופטוואפה באזור הצפוני ולהעמידם לפקודת שטיינר. הוא קרא לכוח של שטיינר בשם "פְּלַגָת הארמייה שטיינר" (Armeeabteilung Steiner). למקורביו אמר היטלר: "הרוסים ינחלו את המפלה עקובת הדמים ביותר בהיסטוריה שלהם, בשערי העיר ברלין".
הוא שלח לשטיינר פקודת התקפה שהסתיימה במילים: "גורל בירת הרייך תלוי בהצלחת שליחותך - אדולף היטלר". שטיינר ידע שאין לו אפשרות לצאת להתקפה וכי זאת משימת התאבדות. הוא סירב גם לבקשותיהם של היינריצי, הנס קרבס, וילהלם קייטל ואלפרד יודל.
לאחר המלחמה
שטיינר הסגיר את עצמו לכוחות הבריטיים בלינבורג ב-3 במאי 1945. הוא הועמד לדין בנירנברג, אך ההאשמות נגדו בוטלו. הוא היה בכלא עד 1948. שטיינר היה פעיל בארגון לשמירת הזכויות של יוצאי הוואפן אס אס, וכתב מספר ספרים על המלחמה.
מת ונקבר במינכן ב-1966 בגיל 69.
נדא חפאז
נדא חפאז (בערבית: ندى حفاظ; בתעתיק מדויק: נדא חפאט') הייתה שרת הבריאות של בחריין בין השנים 2004–2007 והייתה לאישה הראשונה שכיהנה כשרה בממשלת בחריין.
ביוגרפיה
חפאז למדה רפואה באוניברסיטת קהיר, באוניברסיטה האמריקנית בביירות, באוניברסיטת אדינבורו ובקולג' המלכותי למנתחים באירלנד לפני שחזרה לבחריין להתמחות. לאחר מכן החלה לעבוד במשרד הבריאות, הן כרופאה והן בתפקידים ניהוליים. באפריל 2004 מונתה על ידי מלך בחריין, חמד בן עיסא אאל ח'ליפה, לשרת הבריאות. בספטמבר 2007 הוחלפה כמענה של הממשלה למחאה של קבוצה דומיננטית של פרלמנטרים אסלאמיסטים שהתנגדו למינוי אישה לתפקיד בכיר שכזה. עוד לפני כן, באפריל 2007 הגישה חפאז מכתב פיטורין בעקבות הקמה של ועדה ממלכתית לבחינת פעילות משרד הבריאות. הוועדה הוקמה בעקבות ביקורת שנערכה על ידי המועצה הקנדית לבריאות למערכת הבריאות הבחריינית בה נמצא שכמה מאנשי משרד הבריאות עברו על הוראות בטיחות בסיסיות. האגודה הרפואית של בחריין התנגדה להקמת הוועדה והודיעה על תמיכה בחפאז, היא האשימה כי הוועדה לא הוקמה כדי לבדוק את מצבה של מערכת הבריאות אלא היא ממוקדת בבחינת פעילותה של חפאז וניסיון להכשילה.
מחנה ראובן
מחנה ראובן הוא מתחם ובו בניין בן שתי קומות בפינת הרחובות רוטשילד ובלפור בבת ים. המבנה נקרא על שמו של ראובן פנחס שהיה החלל השני של בת ים במלחמת העצמאות.
היסטוריה
בתקופת המנדט הבריטי שימש המתחם כבית חולים לחולי נפש בשם "גפן", ולאחר מכן, בתקופת מלחמת העצמאות שימש המבנה המרכזי כמטה פיקוד של ארגון ההגנה והיווה עמדה קידמית בין בת ים ואזור הקרבות ביפו. בתקופה זו שימש כמקום התכנסות ללוחמים בטרם יציאתם לקרבות באזור יפו ובדרך לירושלים.
שייכות מוניציפלית
למרות מיקומו הפיזי של המבנה במרכז העיר בת ים הרי שכתוצאה מטעות היסטורית בחלוקה הטופוגרפית בין הערים, השטח עליו נבנה היה שייך מבחינה מוניציפלית לעיריית תל אביב כמעין מובלעת, וזו סירבה לוותר עליו ללא תמורה. כתוצאה ממצב עניינים זה עומד המבנה מזה עשרות שנים כשהוא נטוש ומהווה מטרד אסתטי ותברואתי במרכז העיר.
תוכניות עתידיות
בשנת 2013 מכרה עיריית תל אביב במכרז פומבי את המתחם לחברת השקעות אשר ביקשה להקים בשטחו מבנה למגורים, מסחר וצורכי ציבור. לעומת זאת, ובתגובה להליך המכירה הודיעה עיריית בת ים כי השטח ועליו המבנה, מיועד לשימור ואף חייבה את החברה הרוכשת בתשלומי ארנונה.
חברי עמותת "ותיקי בת ים" דורשים כי המבנה ישופץ, ישומר וישמש כמוזיאון לתולדות העיר בת ים. העירייה עצמה הודיעה כי בכוונתה לפתח את המתחם לצורכי מגורים ומסחר בשילוב שימור המבנים ההיסטוריים.
קישורים חיצוניים
הבניין נמכר ב-53 מיליון ואז הוכנס לרשימת שימור
קארל זוננפלד
משפחתו
קארל זוננפלד נולד בשנת 1883 בעיירה אוהרסקי ברוד במוראביה, והיה אחד מתשעה צאצאים לשמואל ושרלוט (לבית: קצלר) זוננפלד. ב- 1923 נשא לאשה את אירמה (לבית לוונטל) וב-1924 נולדה בתם הבכורה. בסוף 1925 נולדו להם שתי בנות תאומות, מרגלית ורות.
מלחמת העולם השנייה
ב- 15 במרץ 1939 לאחר כיבוש הרפובליקה הצ'כית על ידי גרמניה הנאצית, נעצר ד"ר זוננפלד ושהה כשבועיים במעצר, שם נתן הרצאות ליהודים שהיו איתו במעצר בנושאי יהדות, מכיוון שרבים מהם כלל לא ידעו על יהדותם. באותה תקופה הוא שימש אחד מראשי קהילת היהודים בברנו. בקיץ 1939 הוא השתתף בקונגרס הציוני העולמי בז'נבה, הקונגרס האחרון לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. עם פרוץ המלחמה הוא חזר לברנו (הוא חתם לגרמנים בברנו על הסכם, שאם לא יחזור יעצרו את אשתו ושלוש בנותיו). ב-1939 הוא הצליח להשיג שני סרטיפיקטים למשלוח שתי בנותיו התאומות לארץ ישראל. רות נסעה בספטמבר לפלסטינה ומרגלית (שהסרטיפיקט שלה עוכב חצי שנה בברלין) נסעה לבדה ברכבת, במרץ 1940, לטריאסטה ומשם באניה לחיפה. ד"ר זוננפלד המשיך לנהל את קהילת היהודים בברנו עד תחילת 1942. ב-28 בינואר 1942 נשלח, עם אשתו ובתו הבכורה למחנה הריכוז טרזין, שם הוא שימש ביודנראט והצליח לשמור על קשר התכתבויות מוגבל עם קרובים בארץ ישראל. בשלב מסוים יכול היה לקבל סרטיפיקט לעצמו אך סירב ל"נטוש את הספינה הטובעת". ב-16 באוקטובר 1944 הוא נשלח, בטרנספורט, האחד לפני אחרון, מטרזין לאושוויץ, ושם, לאחר שלושה ימים, נרצח.
אהרון דאגלס
אהרון דאגלס (באנגלית: Aaron Douglas; נולד ב-23 באוגוסט 1971) הוא שחקן קולנוע קנדי. ידוע בעיקר בשל משחקו בסדרת המדע בדיוני "באטלסטאר גלקטיקה" בתפקיד צ'יף גיילן טירול.
עיצור חיכי, סותם, אטום
עיצור חיכי סותם אטום הוא צליל עיצורי המצוי בחלק מהשפות המדוברות. סימן ה-IPA לעיצור הוא C לטינית /c/, ובמערכת X-SAMPA הוא נכתב כ-<tt>c</tt>.
אהרון דאגלס
ביוגרפיה
דאגלס דיבב במשחק של Ubisoft, "Watch_Dogs" את קולו של ג'ורדי.
בשנת 2016 שיחק בתפקיד ראשי לצד זואי קאזאן בסרט האימה "המפלצת", המספר על אם ובת שנתקעות בכביש נטוש ונאלצות להתעמת עם מפלצת אימתנית.
אצטקים
אצטקים הוא כינוי לאנשי האימפריה האצטקית (הברית המשולשת), אשר שלטה במאה ה-15 וראשית המאה ה-16 בעמק מקסיקו. הקבוצה האתנית הדומיננטית מבין השלוש היו בני המשיקה, תושבי העיר טנוצ'טיטלאן.
חברה וכלכלה
החברה האצטקית הייתה מחולקת לשני מעמדות עיקריים. במעמד הנמוך היו ה-macehualli (העם), הם אלה שעסקו בחקלאות ובמלאכה, שרתו בצבא ושילמו מיסים. רוב האצטקים עסקו בחקלאות מפותחת שעשתה שימוש במערכות השקיה נרחבות.
המעמד הנמוך ביותר היה מעמד העבדים שנקרא tlacotin. מעמד זה היה מורכב משבויי מלחמה והם גם אלו שהוקרבו לאלים.
תרבות
האצטקים השתמשו בכתב פיקטוגרפי, בו סימני הכתב מורכבים מציורים, אך זמן קצר לפני שנכבשו בידי הספרדים החלו לפתח צורת כתיבה פונטית. רשימותיהם, בייחוד קודקס החוקים, תועדו בקודקסים עשויים עור ועל קירות מקדשיהם. הם גם תיארכו את התיעוד באלמנך מדויק למדי.
לאצטקים היה משחק כדור פולחני בשם טלאצ'טלי, הדומה במידת מה למשחק הכדורסל. להבדיל מכדורסל, טלאצ'טלי שוחק לרוב נגד שבויים, לפני העלאתם כקורבן אדם.
לשימורן של המיתולוגיה האצטקית והמסורות האצטקיות סייעה פעילותו של הכומר הספרדי ברנרדינו דה סהגון, שעמל על תיעודן בדור שאחרי הכיבוש והרבה לשוחח עם זקניהם וחכמיהם של האצטקים. כתביו נגנזו בידי הכנסייה הקתולית, והתפרסמו מחדש רק במאה ה-18.
לפני החורבן
על פי המיתולוגיה האצטקית, קורותיהם של האצטקים מתחילים בנדודיהם בהנהגתו של אדם בשם הויצ'ילפושלי אשר החליט כי הוא אל. נדודים אלה הסתיימו במאה העשירית כאשר התיישבו בארץ קולהואקאן, ארצם של הטולטקים שם היה מעמדם נחות, אולי מעמד עבדים. עם השנים עלתה קרנם והם התערו בתרבות המקומית.
זעזוע בלתי צפוי התרחש כאשר קיבלו לידם את בתו של מלך קולהואקאן, לכאורה על מנת להופכה למלכתם. האצטקים פשטו את עורה והקריבו אותה כקרבן. המעשה האכזרי הוביל לגירושם אל אי באגם טשקוקו, אשר השתייך לקיסרות גדולה היריבה לקולהואקן, אסקופוסאלקו שמה. באי זה הם בנו את עירם טנוצ'טיטלאן (כיום מקסיקו סיטי), אולם נותרו כפופים לקיסרות. כעבור כמה דורות חמדה אסקופוסאלקו את עצמאותם ההולכת ומתפתחת של האצטקים, והגיעה עת העימות החזיתי.
ראשית, הוא השמיד את הכתבים הישנים והפיץ סיפור ראשית חדש, על ארץ מוצא אגדית בשם אסטלאן, שם חיה אמו של האל הויצ'ילפושלי. משלחת זקנים שנשלחה לשם חזרה ודיווחה על נסים ונפלאות. הפרט החשוב ביותר שעליו דיווחה היה כי הויצ'ילפושלי יוכל להתאחד עם אימו רק אחרי כיבושה המלא של הארץ.
שנית, הוא ביסס פולחן הקרבת שבויים המוני, שהתבסס על רעיון דתי חדש ולפיו השמש מאבדת דם בכל זריחה במאבקיה להיחלץ מדרקון התהומות (זהו פשר הצבע האדמדם בשמים). כדי שלא תיעלם, יש צורך להחזיר לה דם זה, שיבוא מעורקיהם של הנזבחים. הקרבת אדם הייתה מסורת עתיקה וכבר בעבר הרחוק התקיימו משחקי כדור שהמנוצחים בהם הוקרבו, אך הממדים שאליהם הביא טלאקאלל את קורבן האדם היו חסרי תקדים. בפולחן החדש נזבחו לעיתים 10,000 שבויים ביום אחד. מקדש מפואר מיוחד הוקם לצורכו, והמורא נפל על כל עמי מקסיקו. מלחמות מיוחדות, "מלחמות הפרחים", נוהלו אך ורק במטרה להשיג שבויים לצורכי הקרבה. ההקרבה הייתה כרוכה בקניבליזם, שכן הלב הוצא מהקורבנות ונאכל על ידי הכהן. לפי אחד ההסברים, שכנראה אינו נתמך בראיות חזקות, פיצה בשר האדם על המחסור בחלבונים בדיאטה האצטקית.
מדי שנה היה נבחר אדם לגלם את דמות האל, והכוהנים היו משרתים אותו בנאמנות. בסוף השנה גם הוא היה מופשט ומוקרב בפירמידות ואל חדש היה נבחר.
על אף הנהגת הפולחן האכזרי, שגשגה הממלכה האצטקית. מערכות של חינוך, גביית מיסים, מסחר ומשפט התנהלו היטב. נקבעה מועצת זקנים שבחרה מלך חדש מקרב האצולה, כל אימת שהדבר נדרש. המלוכה לא תמיד הועברה בירושה.
בוא הספרדים
העידן האצטקי לא ארך זמן רב. הוא בא לקיצו בדרך פתאומית, פחות ממאה שנה אחרי התגבשות שלטונם. ב-1520 שלט בממלכה מוקטסומה, שמיעט לעסוק במלחמה ביחס לקודמיו.
באותן שנים, כך סיפרו המסורות האצטקיות, הופיעו אותות מאותות שונים מבשרי פורענות. בשמים נראו מראות מוזרים, וקול יללה מסתורי נשמע בלילות. לא ברור כמה מאירועים אלו אכן נחוו בידי בני התקופה, וכמה דווחו רק בדיעבד, אך על פי המקורות האצטקיים, מחזות אלו הביאו את המלך אל סיפה של התמוטטות עצבים, הוא שקע במלנכוליה, וטבח בקוסמים שלא ידעו לפתור חלומותיו.
כשהחלו להופיע דיווחים ראשונים על זרים, שבאו מהים, מוקטסומה, שהיה איש דתי מאוד, סבר שהאל קצלקואטל חוזר ובא לרשת אותו על כיסא מלכותו. קצלקואטל (קוּאֶטְסַלְקוֹאַטְל) היה שמו של אחד מהאלים הבוראים, שהנהיג את העיר הקדומה טולה בימים עברו. המיתוס על חזרתו של קצלקואטל היה נפוץ מאז ומעולם, והמלך האמין בו לחלוטין. הוא הורה לקדם את פני הזרים במתנות, במחשבה שהם פמליית האל.
הספרדים, שהונהגו בידי הרנאן קורטס, לא היו רבים, ולא מנו יותר מכמה מאות הרפתקנים תאבי בצע. קורטס הורה להרשים את הילידים באמצעות ירי תותחים, ופעולה זו אכן נחלה הצלחה. המחווה הנגדית שניסו להושיט האצטקים, הקרבת קורבנות אדם למען הזרים, רק עוררה בספרדים סלידה ושאט נפש. הכמרים שליוו את קורטס ראו בפולחן הוכחה להיותה של הממלכה האינדיאנית מעוז השטן.
באותו זמן היו שבטים האינדיאניים שסברו שנוצרה הזדמנות נאותה להיפרע מאדוני הארץ האכזריים. גם בעלות ברית מסורתיות של הממלכה האצטקית הפנו לה עורף. קורטס הצליח להביא להטבלתן לנצרות של משפחות מלוכה אינדיאניות שלמות. קבוצה זו, מונהגת בידי הספרדים, עלתה על טנוצ'טיטלאן.
החלטת מוקטסומה לפתוח את השערים לקורטס, לערוך טקס חגיגי לכבוד חזרתו של קצ'לקואטל כביכול, ולתת בידו את מוסרות השלטון, נחשבת בעיני ההיסטוריונית ברברה טוכמן בספרה "מצעד האיוולת" לאחד ממעשי האיוולת הגדולים בהיסטוריה. לא הכול בחצר המלכותית היו תמימי דעים עם החלטת מוקטסומה. אחיו של המלך ואחרים התנגדו בחריפות להחלטה.
קורטס אסר את המלך ובזז את אוצרות הממלכה. הוא עזב את העיר, והפקיד את השלטון בידי פדרו דה אלווראדו, סגנו האכזר ממנו. פדרו הוזמן בידי מוקטסומה לטקס חגיגי לכבוד האל הויצ'ילופושלי. על אף מחאות אנשיו הוסיף המלך לתת אמון עיוור בספרדים: "וכי במלחמה אנו איתם?" אמר לאנשיו. אלא שפדרו ואנשיו ראו באירוע הזדמנות לבער את האלילות בדרך האלימה ביותר והפכו אותו לטבח המוני.
על אף שמנהיגם עדיין קרא להם להימנע ממלחמה, מרדו בו האצטקים, התנקשו בחייו ופתחו במערכה כנגד הפולשים הזרים. חזרתו של קורטס אל העיר לא הועילה, והצבא הספרדי נסוג, תוך שהוא סופג אבדות רבות. לרגע נדמה היה שהתרבות האצטקית עדיין יכולה לשרוד ובראשה הועמד מלך צעיר ואמיץ, קואוטמוק.
קורטס המובס אסף כוחות ויצא שוב למערכה, כשהוא עומד בראשם של קומץ ספרדים ועל פי התיאורים (שייתכן והם מוגזמים) גם עם למעלה ממאה אלף לוחמים אינדיאנים בעלי בריתו. מחלת האבעבועות שהביאו האירופאים הפילה חללים רבים, והאצטקים נחלשו עוד יותר. אף על פי כן, הצליחו לנצח שנית במלחמה מבית לבית שניהלו עם צבאו של קורטס.
הספרדים נקטו בטקטיקה חדשה: הם צרו על טנוצ'טיטלאן, וחזו באנשיה הגוועים ברעב לאיטם. באין ברירה, ואחרי שגם כלי הנשק הפולחניים הסודיים ביותר לא הועילו, נכנעו האצטקים. קואוטמוק עונה בסיר שמן רותח, כדי שיגלה היכן מוחבאים אוצרות הממלכה. בסופו של דבר הספרדים תלו את קואוטמוק, אנסו את הנשים ושעבדו את הגברים.
אחרי הכיבוש
על חורבות טנוצ'טיטלאן הוקמה מקסיקו סיטי. צעירים אינדיאנים שועבדו במכרות ובמטעי הסוכר, ומתו בהמוניהם מעבודה קשה וממחלות כשרק חלקם של אלה ששיתפו פעולה עם הספרדים מלכתחילה שפר. קרקעות ענק נגזלו וחולקו בין הכובשים. בקרב הספרדים היו מעט מאוד נשים, ולכן רבים מהם לקחו נשים מבנות המקום, וכך נוצרה קבוצה חברתית-תרבותית חדשה, המסטיסים, שהפכה לימים למרכיב אתני מרכזי ברבות ממדינות אמריקה הלטינית.
רבאט
רַבַּאט (בערבית: الرباط, בתעתיק לעברית: אלרבאט; בברברית: ⵕⵕⴱⴰⵟ (ṛṛbaṭ)) היא בירת מרוקו. אוכלוסייתה של רבאט מונה כ־577,000 תושבים (2014). היא העיר השביעית בגודלה במדינה. העיר שוכנת לחוף האוקיינוס האטלנטי, על גדתו המערבית של הנהר בו רגרג (Bou Regreg).
תולדותיה של רבאט מתחילות לפני 2,500 שנים, כאשר הפיניקים שלחו לאזור משלחת מחקר. רק שרידים מעטים נותרו מהם או מהרומים, שבאו אחריהם והקימו יישוב בשם סאלה. עתיקות העיר הרומית נמצאות מדרום למרכז העיר. רבאט שימשה כבירת התרבות הערבית לשנת 2003, ובשנת 2012 הוכרזה כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
רבאט היא עיר צעירה יחסית לערים אחרות במרוקו. היא צמחה משכנתה העתיקה יותר סלא. בעת העתיקה התקיימה בה עיר פיניקית בשם סלעת  או שעלת, שלאחר מכן הפכה למושבה הרומאית Sala Colonia  בה עדיין כתבו בפיניקית. מילולית, רִבַּאט היא עיר ספר צבאית. ישנם מקורות שמציינים שהעיר הוקמה תחילה כמחנה צבאי תחת שליטתו של הח'ליף השני עומאר (שלט 634-644). בימי אל־מֻוַחִּדוּן באמצע המאה ה־12 הוקמה ברבאט מצודה ששימשה כבסיס צבאי עבור השליט עבד אל־מֻאְמִן. היא כונתה בתקופה זאת "רבאט אלפַתְח" (מצודת הניצחון) ומזה נגזר שמה הנוכחי "א־רבאט" שמשמעותו מצודה שנמצאת בעיר ספר צבאית. עם השנים השתנתה ההגייה מרִבַּאט לרַבַּאט, ככל הנראה בהשפעת הכיבוש הצרפתי.
בסוף המאה ה־12 פותחה רבאט והורחבה על ידי השליט יעקוב אל-מנצור שהפך אותה לזמן קצר לעיר הבירה של שושלת אל־מוואחידון. הוא בנה את חומות העיר, הרחיב אותה, והתחיל לבנות בה את מה שהיה אמור להיות המסגד הגדול בעולם, אך העבודות הופסקו לאחר פטירתו. מה שנותר ממפעל הבניה שלו הוא מגדל חסן הגדול שמזוהה עם רבאט עד היום.
לאחר ימיו של אל־מנצור איבדה רבאט מהחשיבות קצרת־הימים שלה, והייתה לעיר קטנה. רק במאה ה־17 עם בואם של מוריסקוס רבים (אנוסים מוסלמים שנשארו בספרד לאחר 1492 והתנצרו למראית עין), העיר התחדשה, התחזקה, ויצרה ביחד עם העיר סלא את רפובליקת סלא. בתקופה זאת התפתח ברבאט נמל חשוב שממנו יצאו ספינות למאבקים הימיים של אותן שנים בין המגרב לאירופה, אך גם שימש כמרכז לפעילות סחר בינלאומי. השליט מולאי סלימאן (1792–1822) העלאווי בנה בעיר מלאח (רובע יהודי מסוגר) שבו יהודי רבאט חויבו לגור. בשנת 1829 הופגזה העיר מהים על ידי אוסטריה, אך היא המשיכה להיות עיר נמל חשובה גם במהלך המאה ה־19.
בשנת 1912 רבאט כמו רוב מרוקו נהפכה למדינת חסות של צרפת. היה זה הנציב הצרפתי במרוקו הוברט ליוטאי שהחליט להעביר את בירת מרוקו מפאס לרבאט. ההחלטה נבעה משיקולים פוליטיים, מתוך האמונה שרבאט תהיה כס יציב לשלטון לעומת פאס אשר בעלת צביון יותר אסלאמי־דתי ונמצאת בפנים הארץ. האדריכל הצרפתי הנרי פרוסט הובא כדי לתכנן את "העיר החדשה" (Ville Nouvelle), הרובע המודרני של רבאט, ששימש כרובע שבו ישבו הפקידים והממשל לאורך שנות השלטון הצרפתי. בשנת 1956 מרוקו זכתה לעצמאותה מצרפת, והמלך מוחמד החמישי החליט שרבאט תישאר עיר הבירה של הממלכה. העיר מהווה מרכז עסקי וכלכלי של מרוקו ומקום מושב הממשלה.
קהילה יהודית
הקהילה היהודית בעיר ידעה גם רדיפות – בשנת 1792 מולאי יזיד הורה לטבוח ביהודי העיר, אך הסתפק לבסוף בהפקעת רכוש והטלת מס קולקטיבי גדול שפגע בקהילה קשות. בשנת 1807 הוקם המלאח של רבאט והיהודים גורשו אליו משאר חלקי העיר. תחת שלטון צרפתי מעמדה של רבאט כעיר הבירה של מרוקו משך אליה יהודים מערים אחרות, והקהילה בעיר צמחה מ־2,024 נפשות בשנת 1912 ל־12 אלף בשנת 1948. ברבאט הוקם בית הדין הרבני הראשי של מרוקו, שהראשון לעמוד בראשו היה הרב הידוע רפאל אנקווה. בנוסף פעלו בעיר מספר בתי ספר יהודים מודרניים, בעיקר של חברת כל ישראל חברים. בתקופה זאת החל תהליך של יציאת חלק מצעירי ואמידי הקהילה מהמלאח ומעבר למגורים ברובע האירופאי החדש של רבאט (ville nouvelle).
כמו בקרב שאר קהילות יהודי מרוקו, לאחר הקמת מדינת ישראל החל זרם הדרגתי של עלייה מרבאט לישראל הצעירה. אחרים היגרו בעיקר לצרפת וקנדה. קהילה יהודית בגודל משמעותי התקיימה בה עד לימי מלחמת יום כיפור, שלאחריה נותרו בעיר יהודים מעטים בלבד. בראשית המאה ה־21 חיו ברבאט מספר עשרות יהודים, ופעיל בה בית כנסת אחד ברובע החדש. לאחרונה עבר שיפוץ בית הכנסת רבי שלום זאווי ברובע יהודי עתיק של העיר.
תרבות
רבאט שימשה כבירת התרבות הערבית לשנת 2003, ובשנת 2012 הוכרזה כאתר מורשת עולמית. היא משלבת בנייה עתיקה ומודרנית, תרבות מסורתית ועכשווית. בעיר שוכנת אוניברסיטת רבאט, אחת האוניברסיטאות המרכזיות של מרוקו ביחד עם אוניברסיטת אל־קרוויין בפאס. עוד שוכנים בעיר מוסדות תרבותיים כגון "תיאטרון מוחמד החמישי", מוזיאון ארכאולוגי וגלריות אמנות רבות. כמו כן פעילה בה סצנת צעירים ענפה, עם קבוצות כגון "ל'אפרטמנט 22" קבוצה גדולה של אמנים צעירים היוצרים אמנות חזותית.
אל-חאפז
אל-חאפז (בערבית: الحافظ; תעתיק מדויק: אלחאפט'; ~1076 – 8 באוקטובר 1149) היה הח'ליפה ה-11 של השושלת הפאטִמית במצרים (1130–1149).
ביוגרפיה
בח'ליפות הפאטמית כמו גם בזו העבאסית, איבדו הח'ליפים את כוחם הפוליטי, והפכו לבובות הנשלטות בידי אנשי משמר הארמון שלהם. הח'ליפים שלא הסכינו ולא הסכימו למצב זה, פעלו לשנותו בכל דרך אפשרית, כולל רצח וניסיונות רצח. כך הואשם אל-חאפז בידי מתנגדיו באחריות לרצח הוזיר הגדול אל-אפדל שאהנשאה בעיד אל אדחא של שנת 1121. אל-אפדל היה דמות אהודה במצרים, ורציחתו העיבה על השלטון כבר בשנותיו האחרונות של אל-אמיר. האחריות לרצח הוטלה על החשישיון, אולם רבים סירבו לקבל את ההאשמה וראו בה אמצעי של השלטון להתחמק מאחריות לרצח.
גם לאחר עלותו לשלטון המשיך אל-חאפז בנסיונותיו לשלוט במצרים, את תקופתו סיכם יהושע פראוור במילים אלו:
לאחר מותו, עלה על כיסא הח'ליפות בנו בן השבע עשרה א-זאפר. באפריל 1154 הוא נרצח, ועמו נהרגו גם יתר אחיו.
עיצור חיכי, סותם, קולי
עיצור חיכי סותם קולי הוא צליל עיצורי המצוי בחלק מהשפות המדוברות. סימן ה-IPA לעיצור הוא F לטינית קטנה בהיפוכה /ɟ/, ובמערכת X-SAMPA הוא נכתב כ-<tt>J\</tt>.
מגן חום
מגן חום הוא גוף שנועד להגן על חומר מפני חום גבוה ממקור חיצוני כלשהו. מגן החום מגן באמצעים שונים: הוא מתכלה, משקף או פשוט סופג את החום. מגן החום משמש לפעמים בשביל לבקר את פליטת החום של החומר.
טיסות חלל
חללית הבאה לנחות על כוכב לכת בעל אטמוספירה, כמו כדור הארץ, מאדים או נוגה, ברוב המקרים מתקרבת אליו במהירות גבוהה ומסתמכת על החיכוך עם האטמוספירה שיאט אותה ובכך נחסך הצורך להשתמש בטילים רקטיים. תופעת הלוואי של שיטה זו היא שהחום האדיר הנוצר מהחיכוך יכול להיות הרסני. לשם כך נועד מגן החום האירודינמי. מגן החום האירודינמי מורכב משכבות הגנה מחומרים מיוחדים. ישנם שני סוגים בסיסיים של מגני חום אירודינמיים הנמצאים בשימוש:
בחלק מהחלליות משמש מגן החום כדי להגן על מכלי הדלק ועל ציוד נוסף מהחום הנוצר בבעירת מנוע רקטי גדול. מגני חום כאלו היו בתא השירות בחללית אפולו וברכב הנחיתה הירחי.
כלי רכב
ברוב כלי הרכב נמצאים מגני חום, מבודדים, שתפקידם הוא להגן על רכיבים ברכב מחום המנוע. מלבד הגנה על רכיבים, מגן החום יכולים לתרום להפחתת הטמפרטורה תחת מכסה המנוע.
עיצור חיכי, חוכך, אטום
עיצור חיכי חוכך אטום הוא צליל עיצורי המצוי בחלק מהשפות המדוברות. סימן ה-IPA לעיצור הוא /ç/, ובמערכת X-SAMPA הוא נכתב כ-<tt>C</tt>.
עונת 1991 בגביע ליברטדורס
עונת 1991 בגביע ליברטדורס הייתה העונה ה-32 של התחרות הדרום-אמריקאית לקבוצות כדורגל והיא אורגנה על ידי CONMEBOL. המשחק הראשון התקיים ב-20 בפברואר 1991 ותחרות הסתיימה ב-5 ביוני 1991. בתחרות השתתפו 21 קבוצות מכל מדינות חברי הארגון.
התחרות הסתיימה בניצחון של קולו-קולו בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
מתכונת התחרות
בתחרות השתתפו 21 קבוצות. מנצחת של העונה הקודמת קיבלה זכות להשתתף בתחרות ישירות בשלב השני. בשלב הראשון הקבוצות חולקו ל-5 בתים, שלוש קבוצות בכל בית עלו לשלב השני. החל משלב השני הקבוצות שיחקו בשיטת נוקאאוט.
אם מספר קבוצות בבית זכו באותו מספר נקודות ההכרעה הייתה על ידי חוק שער חוץ, אם דבר זה לא אפשר הכרעה הקבוצות ביצעו סדרת בעיטות עונשין.
בכל השלבים נערכו משחק בית ומשחק חוץ. על הניצחון הוענקו שתי נקודות.
R.
הוא קיצור של המילה הלטינית Rex (רקס, מלך) או Regina (רגינה, מלכה). בסימון זה נעשה שימוש בעיקר בהיסטוריוגרפיה ובמשפט בארצות הכתר הבריטי.
בהיסטוריוגרפיה
בסימן זה נעשה שימוש בהיסטוריוגרפיה לציון שנות מלוכה בניגוד לשנות חיים, לדוגמה: אל-חאפיז ( 1076 – 8 באוקטובר 1149), מציין את שנות חייו של אל-חאפיז, ואילו: אל-חאפיז ( 1130–1149), מציין את שנות שלטונו.
במשפט
במשפט בארצות הכתר הבריטי, נעשה שימוש בקיצור "R נגד פלוני" לייצוג תביעות של המדינה או של בית המלוכה, כאומר: הכתר נגד פלוני. במדינות בהן הריבון הרשמי אינו מונרך, הסמכות התובעת היא של המדינה עצמה ולכן נעשה שימוש בשם המדינה בכתבי התביעה: "מדינת ישראל נגד פלוני" או "ארצות הברית נגד פלמוני".
Infinity Ward
Infinity Ward היא חברה אמריקאית לפיתוח משחקי וידאו. היא מפתחת המשחק Call of Duty, חמישה משחקים נוספים בסדרה.
וינס זמפלה וגראנט קולייר הקימו את Infinity Ward יחד עם ג'ייסון ווסט ב-2002 לאחר שעבדו יחדיו ב-"חברת 2015". כל 22 חברי הצוות המקורי של Infinity Ward הגיעו מצוות שעבד על המשחק Medal of Honor: Allied Assault בחברה זו. חברת Activision עזרה לממן את Infinity Ward בימיה הראשונים, וקנתה כ-30 אחוזים מהחברה. המשחק הראשון של האולפן, Call of Duty, משחק יריות המתרחש בתקופת מלחמת העולם השנייה, ראה אור בשנת 2003. יממה לאחר שחרור המשחק, החתימה Activison את העובדים לחוזים ארוכי-טווח. מאז, הוציאה החברה עוד מספר כותרים: Call of Duty 2, Call of Duty 4: Modern Warfare, Call of Duty: Modern Warfare 2, ו-Call of Duty: Modern Warfare 3. אחד ממיסדי החברה, קולייר, עזב אותה לטובת חברת האם, Activision, בשנת 2009.
ביקורת ומכירות
המשחק הראשון של Infinity Ward, Call of Duty זכה לשבחים רבים, ביניהם עשרות רבות של זכויות בתואר משחק השנה, והמלצת העורכים. Call of Duty 4: Modern Warfare זכה גם הוא לפרסום נרחב והצלחה רבה, ומכר מעל 10 מיליון עותקים מאז יציאתו בנובמבר 2007. החברה דורגה כאחת מחברות המשחקים המצליחות ביותר, בהתבסס על מכירות. משחק ההמשך, Call of Duty: Modern Warfare 2 זכה גם הוא להצלחה רבה במכירות וגרף רווח של 550 מיליון דולר במכירות בחמשת הימים הראשונים ליציאתו, שמתוכם כ-310 מיליון דולר ב-24 השעות הראשונות. המשחק השלישי בסדרה המודרנית, Call of Duty: Modern Warfare 3 מכר כ-6.5 מיליון עותקים בארצות הברית ובבריטניה בלבד וגרף רווח של כ-400 מיליון דולר ב-24 השעות הראשונות ליציאתו לחנויות, מה שהפך את השקתו להשקה הגדולה ביותר בהיסטוריה של עולם הבידור.
פרשיית הפיטורים (2010)
ב-1 במרץ 2010, Activision ביצעה תיקון בדו"ח הוועדה לניירות ערך ולבורסות והוסיפה הודעה כי שני עובדים בכירים בחברה פוטרו בשל "הפרת חוזה וחוסר משמעת". הודעה זו הגיעה יחד עם שינוי הפרופיל של ג'ייסון ווסט (נשיא החברה, ראש החטיבה הטכנולוגית) ווינס זמפלה (מנכ"ל החברה ואחד ממיסדיה) באתר LinkedIn כעובדים לשעבר ב-Infinity Ward. דווחה גם על פגישה, ומאוחר יותר אושרו הדברים והם הוחלפו על ידי סטיב פירס וסטיב אקריץ', בכירים ב-Activision. לאחר הפיטורים של ווסט וזמפלה, קרוב למחצית מעובדי החברה התפטרו.
תביעות משפטיות
ב-27 באפריל 2010 38 עובדים בעבר ובהווה של Infinity Ward הגישו תביעה נגד Activison, בדרישה לפיצויים בסך 75 עד 125 מיליון דולר, בגין הבונוסים שלא שולמו להם על עבודתם על Modern Warfare 2. נטען כי Activision מנעה מהם את התשלומים על מנת שיישארו בחברה ויפתחו את Modern Warfare 3. נוסף על כך, התובעים דרשו גם כמה עשרות מיליוני דולרים בגין פיצויים עונשיים. במאי, 2012 נודע כי Activion החליטה לשלם את הבונוסים שעוכבו לעובדים (מלבד ווסט וזמפלה), בסך 42 מיליון דולר. ביוני, 2012 נודע על סיום המשפט ועל הסדר, שפרטיו נשארו חסויים.
Respawn Entertainment
ב-12 באפריל 2010 דווח כי וסט וזמפלה הקימו אולפן עצמי חדש לפיתוח משחקי מחשב, בשם "Respawn Entertainment". השניים קיבלו מימון מחברת Electronic Arts. כמו כן, רובם המוחלט של עובדי החברה שהתפטרו בעקבות הפרשה חתמו בחברה החדשה. החברה החלה את עבודתה על פרויקט ראשון, שעתיד לצאת במהלך 2013.
בית אמינוף
בית אמינוף הוא בניין מגורים, משרדים וחנויות הנמצא ברחוב יפו, פינת רחוב הסולל (היום רחוב חבצלת) בירושלים.
היסטוריה
הבניין הוקם בשנת 1935 על ידי יוסף אמינוף שעלה עם אביו ממשהד בפרס באמצע שנות העשרים. השנים עסקו במסחר בשטיחים ותכשיטים. הבניין הוא תלת קומתי שתוכנן ובוצע ברמת בינוי גבוהה. האדריכל היה יווני-אורתודוקסי בשם נ' פתסיס.
בפתח הבניין מצוי גמלון ובשאר הפתחים מצויה אבן ראשה מעל הפתח. המרפסות יש מעקות בסגנון זריחת השמש, סגנון הנפוץ באמנות האר דקו של התקופה.
הבניין הוא חלק ממקבץ של ארבעה בניינים הנמצאים בצידו הצפוני של רחוב יפו (כיום במספרים 36–42), הבולטים בנוכחותם האורבנית. בניינים אלו נבנו על ידי יזמים פרטיים ונבנו ברמת בינוי גבוהה ומוקפדת. הם נבנו לצורך השכרת דירות וחנויות. בניין אמינוף שנבנה באמצע שנות השלושים היה האחרון מביניהם שנבנה. לקטע זה של רחוב יפו "חזות אירופית איכותית".
בפינת הבניין שכן מאז תקופת המנדט – "קפה אלסקה" שהיה ידוע בגלידה המשובחת שמכר. כיום ישנם בבניין בעיקר משרדים, ומלון קטן. בקומת הרחוב מצויות חנויות. במקום בו שכן בעבר "קפה אלסקה" נמצא היום סניף של קפה ארומה.
עיצור חיכי, חוכך, קולי
עיצור חיכי, חוכך, קולי הוא צליל עיצורי המצוי בחלק מהשפות המדוברות. סימן ה-IPA לעיצור הוא /ʝ/, ובמערכת X-SAMPA הוא נכתב כ-<tt>\j</tt>.
עאישה עבד אלרחמאן
עאישה עבד אלרחמאן (בערבית: عائشة عبد الرحمن; 18 בנובמבר 1913 - 1 בדצמבר 1998), הידועה גם בשם בנת א-שאטי (بنت الشاطئ, בעברית: "נערת החוף"), הייתה עיתונאית וסופרת מצרית, פרופסור לספרות, השפה הערבית ופרשנות הקוראן. האישה הראשונה שהרצתה באל-אזהר, האקדמיה המוסלמית בקהיר. האמינה בשוויון בין נשים לגברים באסלאם, וניסתה להבין ולממש את זכויות האישה המוסלמית דרך פרשנות הקוראן.
ביוגרפיה
לעאישה היו מאבקים שונים בלימודים, בגלל שרוב הבנות בכפרה למדו רק עד לשלב מסוים, בעוד היא המשיכה ללימודים אקדמיים. היא למדה בפקולטת הספרות באוניברסיטת קהיר וסיימה את התואר הראשון בשפה הערבית וספרות בשנת 1939. בשנת 1941 סיימה את התואר השני בשפה הערבית וספרות. בשנת 1950 סיימה את הדוקטורט בספרות. כמו כן, היא לימדה באוניברסיטת ומכללות שונות במדינות ערב.
באוניברסיטת קהיר פגשה עאישה במרצה אמין אל-ח'ולי (أمين الحولي) ונישאה לו. היא למדה ממנו את שיטת "א-תפסיר אל-ביאני" לקוראן (التفسير البياني, סוג של פרשנות הקוראן). היה שוני בין הרעיונות של אביה ובין אלה של בן זוגה: אביה היה שמרני שהשתייך לסופים, ואילו אמין אל-ח'ולי היה מוג'תאהיד (مجتهد) שניסה להבין את האסלאם דרך השכל והלוגיקה.
האישה הראשונה שהרצתה באל-אזהר
עאישה עבד אלרחמאן תמיד דרשה שיהיה לנשים מקום באל-אזהר, גם כסטודנטיות וגם כמרצות. היא הדריכה סטודנטיות לתואר שני ותלמידות מחקר שלמדו באל-אזהר, והיו לה קשרים טובים עם השיח'ים כל חייה. היא הייתה האישה הראשונה שהרצתה באל-אזהר, והתגובות לכך היו מגוונות: חלק קיבלו אותה בשמחה, וחלק ניסו לשכנע אותה שזה אסור. היא התעלמה מהתנגדות זו והמשיכה ללמד. היא שמרה על יחסים טובים עם אל-אזהר. על ההתנגדות אמרה: "אלה שכעסו עליי בגלל מה שעשיתי, אני אמשיך לכבד אותם", והוסיפה: "ייתכן שהמסר שרציתי להעביר הועבר בצורה לא נכונה, ולכן הם לא הבינו מה שאני רוצה להעביר, וחשבו שאני רוצה להתנגד לסביבה המכובדת הזו, שחס וחלילה אעשה את זה, אני רציתי להעיר שיש לנו – כנשים – מקום בהיסטוריה הערבית ובאסלאם, אולי רבים לא ידעו עליה, והם חושבים שהדת – דרך הרעלה – רוצה להרחיק את האישה מהחיים ומהחברה."
כתביה
עאישה עבד א-רחמאן פרסמה את המאמר הראשון שלה בעיתון אל-אהראם בשנת 1936, בשם הבדוי "בנת א-שאטי" ("נערת החוף"), שבעזרתו רצתה להסתיר את זהותה בגלל משפחתה השמרנית. היא כתבה כמעט 40 ספרים בתחומים שונים: בספרות הערבית, בפרשנות הקוראן, על החיים של הנשים בראשית האסלאם, במיוחד משפחתו של הנביא מוחמד, נשותיו ובנותיו, ונושאים חברתיים עכשוויים כמו יצירת ספרות. בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, החלה אלרחמאן לכתוב ספרים ומאמרים על השפה הערבית בקוראן. היא כתבה ספרים אסלאמיים על לימודי הקוראן, כגון: "הקוראן והפרשנות המודרנית" (القرآن والتفسير العصري), "פרשנות והסברים בקוראן" (التفسير البياني للقرآن الكريم), "הדמות האסלאמית" (الشخصية الإسلامية), ו"נשי בית הנביא" (تراجم سيدات بيت النبوة), שכולל חמישה חלקים: א-רחמאן חקרה טקסטים ספרותיים היסטוריים, כגון: "החיים האנושיים אצל אבו אל-עלאא", 1944 (الحياة الإنسانية عند أبي العلاء), "ערכים חדשים לספרות הערבית העתיקה והחדשה" (قيم جديدة للأدب العربيّ القديم والحديث), "המשוררת הערבייה המודרנית" (الشاعرة العربية المعاصرة), ו"אל-ח'נסאא, המשוררת הערבייה הראשונה אל-סחאבייה" (الخنساء، الشّاعرة العربية الأولى الصحابية). היא כתבה מחקרים, כמו: "האישה המוסלמית בספר: האסלאם, היום ומחר" (المراة المسلمة، كتاب: الاسلام اليوم وغدًا, 1940), "ראביעה אל-עדוייה סופרת ומשוררת" (رابعة العدوية أديبة وشاعرة،, 1962), "הספרות הנשית העכשווית" (الأدب النسوي المعاصر 1963), "הראייה האסלאמית לשחרור האישה האסלאמית" (المفهوم الإسلامي لتحرير المرأة الإسلامية, 1968) ו"דמות האישה בקוראן" (شخصية المرأة في القرآن الكريم, 1975).
כתיבה נשית או פמיניסטית?
לא היה קל להבחין לאיזה זרם עאישה עבד א-רחמאן שייכת. האדוקים התנגדו לדעותיה, אולם אנשים אחרים ראו שהיא עצמה אדוקה: היא לא התנגדה רק למצב האישה המוסלמית בעולם הערבי, אלא גם התנגדה לרעיונות המערביות, ורצתה לחזור לקוראן ולרעיונות האסלאמיים. לטענתה, בתי הספר המערביים במצרים יצרו נשים שמתנגדות לתרבות האסלאמית הערבית שלהן. לכן יש שני דברים שיצאה נגדם: רמת החינוך הנמוכה והאנאלפביתיות הנפוצה בקרב הנשים המוסלמיות, וגם העירום, הזנות, וכל מה שנוגד את האסלאם.
היא כתבה מאמר בשם "האישה הערבית בימינו", והציגה אותו בכווית בנובמבר 1965. לאחר מכן כתבה מחקר בשם "האישה המוסלמית אתמול והיום", ומחקר נוסף: "מבוא לנושאי האישה המוסלמית בחברות מוסלמיות". היא ניסתה להפיץ את דעותיה אודות האישה ומעמדה באסלאם, דרך כתבות עיתונאיות, סיפורים, הרצאות ולימודים. היא דיברה בנושאי העבודה, הלימודים, החופש, השוויון, והרעלה. הדרך להתקדמות האישה הערבייה בעיני עאישה עבד א-רחמאן: א-רחמאן מדגישה את הזכות של האישה לחיות, כזכות טבעית, כמו הגבר, כאשר היא מציינת שזכות זאת אינה ניתנת מהגברים, אלא נולדת איתה. היא מדגישה גם את חשיבות הלימודים, כזכות טבעית אנושית, שלא קשורה לאישור של וַאלי אלאַמְר (ولي أمر – "אפוטרופוס", "אחראי", "הגבר האחראי על האישה") שלה. היא מאמינה בשוויון בין גברים לנשים, בזכויות ובחובות, אך עם זאת מציינת שהאישה נשארת אישה, והגבר נשאר גבר. היא מפרשת את החופש של האישה כהיותה אחראית על מעשיה, ומאמינה שהצניעות והמסורתיות של האישה הן קשורות אליה בלבד, והיא שקובעת אותן.
האישה בקוראן
עאישה עבד א-רחמאן דנה בספריה בדמויות הנשיות שנזכרו בקוראן, בתקופות שונות, בחברות שונות, ובאמונות ודתות רבות, ודרך הנשים הללו ניסתה לצייר את התמונה הגדולה של דמות האישה באסלאם. היא התחילה בחוה ויצאה נגד התפיסה שחוה נוצרה מצלעו של אדם, ושבניגוד אליו, היא אינה ישות מושלמת. לטענתה אלוהים ברא את חוה ואת אדם מרוח אחת ("وبث منهما رجالًا كثيرًا ونساءً") והיא השתמשה בפסוקים מהקוראן כדי להוכיח את טענתה. רעיון אחר שהתנגדה לו הוא שחוה פיתתה את אדם לאכול מהעץ, והחטא הזה רודף את כל הנשים. לטענת א-רחמאן, הקוראן מתנגד לטענה זו ("وعصى آدم ربه فغوى").
היא מדברת גם על אמהות הנביאים, על השפעתן בעיצוב דמותם של הנביאים, והתפקיד שלהן בהפצת המסר האלוהי: האג'ר (הגר), אמו של אסמאעיל (ישמעאל); אמו של מוסא (משה), חנה בת זוגו של עימראן (אימה של מרים הבתולה); מרים אמו של עיסא (ישו) ואמינה בנת והב אמו של הנביא מוחמד. כמו כן היא מדברת על בילקיס, מלכת שבא, והדרך של הקוראן להציג את הדמות המיוחדת הזאת. היא מציגה גם את אשת נוח, אשת לוט, ונשות המלכים, אשת פרעה ואשת אל-עזיז, ואת החופש שלהן לבחור את החיים שלהן ואת האמונה שלהן בלי קשר לאמונה של בני זוגן. א-רחמאן התייחסה גם אל הבנות שנזכרו בקוראן: אחותו של מוסא (מרים הנביאה) ותפקידה בשמירתה על החיים שלו, והבנות של שועייב (יתרו). דרך כל הדמויות הנשיות האלו ניסתה א-רחמאן לבנות דמות נשית מוסלמית, שהיא חופשייה בבחירת האמונה שלה, ובאופן החיים שלה.
הצעותיה של אלרחמאן להתקדמות האישה המוסלמית
עאישה עבד אלרחמאן הציגה הצעות בכנס טריפולי ב-12.12.1970 בתחום הדעווה האסלאמית (الدعوة الاسلامية), לשחרור האישה החדשה:
פרסים והוקרה
עאישה עבד אלרחמאן קיבלה מספר רב של תעודות הוקרה: פרס הממשלה במצרים בלימודי חברה, פרס הסיפור הקצר ופרס המדינה בספרות; תעודת הוקרה ב"יעילות הרוחנית" מהמלך חסן השני, ופרס הספרות ממדינת כווית. היא הייתה חברה במועצת המחקרים האסלאמיים, המועצה הגבוהה לתרבות, והמועצות הלאומיות המתמחות במצרים. על שמה של גברת עאישה עבד אלרחמאן נקראו במצרים ובמדינות ערב אחרות בתי ספר ואולמות לימוד. בנוסף, קיבלה את הפרס הבינלאומי על שם המלך פייסל, לאור הצטיינותה ביצירה, ובמיוחד בפירוש פסוקי הקוראן (אל-תפסיר אל-ביאני).
על אכילת בשר (פלוטרכוס)
על אכילת בשר (ביוונית: Περὶ σαρκοφαγίας; בלטינית: De esu carnium) הוא חיבור של הסופר וההוגה היווני-רומאי בן המאה ה-1 לספירה פלוטרכוס, שנמצא באסופת הכתבים פרי עטו, מוראליה. שלושה חיבורים במוראליה מוקדשים ליחס לבעלי חיים. שני האחרים עוסקים בתבונתם של בעלי החיים, ופלוטרכוס מבקש להראות בהם שבעלי חיים הם מודעים ומרגישים וזכאים ליחס הוגן ושווה מצד בני האדם. ב"על אכילת בשר" הוא מתדיין נגד חוסר ההגיון ואי המוסריות שבהריגת חיות ואכילתן. החיבור מורכב ככל הנראה מקטעים מתוך סדרת נאומים שפלוטרכוס נשא, והוא מעניק תובנות על היחס של היוונים הקדמונים לאכילת בשר ועל הקונפליקטים שכרוכים בה.
אודות החיבור
פלוטרכוס מתאר את האכזריות וההרג ברטוריקה ציורית חזקה, ותוקף את הנימוקים בעד אכילת בשר ששלטו בחברה בת זמנו. הוא שולל את ההצדקות של האסכולה הסטואית לאכילת בשר, שלפיה בעלי החיים הם יצורים חסרי תודעה שערכם הוא רק כחפצים לשימוש האדם.
בנוסף לנימוקי צער בעלי חיים, פלוטרכוס משלב במאמר נימוקים אנתרופוצנטריים של תועלת לאדם, וגורס שאכילת בשר מזיקה לגוף ולנפש. גישה אנתרופוצנטרית נגד אכילת בשר לא הייתה חדשנית בעולם העתיק, כי נימוקים דומים הושמעו מפי הוגים אחרים כגון אפלטון, תאופרסטוס, והאסכולה הפיתגוראית, אבל פלוטרכוס מתבדל מהאחרים בכך שהוא שם דגש בעיקר על סבל בעלי החיים עצמם. בזאת הוא כמעט יחידי מבין הוגי העולם העתיק שהותירו אחריהם כתבים.
הקדמונים אכלו מתוך הכרח
בפרק השני פלוטרכוס עונה לטענה שהקדמונים אכלו בשר, ואומר שהם עשו זאת מתוך חרפת רעב וכורח, ולא מתוך בחירה כמו בני זמנו. הוא שם דברים בפי אדם קדום דמיוני, שמגיע להווה ומתאר את העולם שבו הוא חי בעבר. האיש מקנא בבני זמנו של פלוטרכוס, הוא מספר שבתקופתו השמש זרחה ושקעה בזמנים לא קבועים, עונות השנה לא היו מחזוריות, והאוויר היה דחוס ורווי אדים רעילים שהסתירו את עין השמיים. הרעב היה כה גדול שאנשים אכלו בוץ וקליפת עצים, וכשאי פעם מצאו בלוט הם רקדו מסביב לעץ האלון וקראו לו "מעניק חיים" ו"אמא". הוא אומר לבני זמנו של פלוטרכוס:
אדישות כלפי החיות הנאכלות
איננו הורגים את חיות הטרף, אומר פלוטרכוס, להן אנחנו מניחים: אבל שום דבר לא נוגע בנו:
למרות קהות הרגש הזאת לכאורה כלפי בעלי החיים, פלוטרכוס רומז שהאדישות היא מאולצת, כי מצד אחד אנשים אוכלים חיות, ומצד שני נדחים מפיסות שמזכירות את החיה. הוא כותב שמחריד בעיניו לראות את השולחן עמוס הגופות בארוחות של עשירים, ומחריד אף יותר לראות מה שמוסר מהשולחן, כי בצלחות נשארים יותר שיירים "לא יפים" ממה שנאכל. אז החיות האלה נקטלו סתם. ויש סועדים שהמראה כל כך לא נעים להם שאינם אוכלים כלל, הם חסים על החיה המתה, שלא חסו עליה בעודה בחיים. הוא מדבר גם על האדישות למצוקת החיה, אך מציג אותה באופן שמתפרש כמסווה של אדישות, או כתרוצים שאנשים אומרים לעצמם כדי להשתכנע שהחיה אינה סובלת:
דבקות במוסכמות והרגלים
בפרק 7 פלוטרכוס מזכיר ויכוח שניהל לפני שלושה ימים, לגבי סיפור של קסנוקרטס על האתונאים שהענישו אדם שפשט עור של כבש בעודו חי. הוא אומר שמבחינתו מי שמענה בעל חיים הוא לא יותר גרוע מזה שפשוט שוחט אותו. דעתו עוררה התנגדות, כי הוא עונה: "נראה שאנחנו שופטים מעשים שמנוגדים למוסכמות שלנו, יותר בחומרה ממעשים שמנוגדים לטבע".
את החלק השני הוא פותח בווידוי על הקושי בוויכוחים האלה על הרגלים, ואומר שעליו לתקוף בלהט חדש ונימוקים רעננים את מה שנשאר אתמול תלוי באוויר. ההרגל מקשה להתדיין על אכילת בשר, הוא אומר, ומצטט את קאטו הזקן ואת הומרוס: "קשה לדבר אל קיבות שאין להן אוזניים", כי רובן כבר "שתו את שיקוי ההרגל, כמו זה של קירקה".
גלגול נשמות
פלוטרכוס מעיד שהוא חושש להיכנס "לנושא הגדול והמסתורי הזה", כמו רב חובל שחושש להסיט את הספינה בזמן סערה, או מחזאי שחושש לעשות תפנית בעלילה ולהעלות את דאוס אקס מכינה באמצע ההצגה. הוא מתייחס לרעיונות של אמפדוקלס על גלגול נשמות, אבל נמנע מלבסס את טיעוניו על הרעיונות האלה, ונראה שהוא משתמש בהם יותר כדי להפחיד את השומעים וכך לשכנע אותם לא לאכול בשר. אמפדוקלס היה פילוסוף יווני קדום לפלוטרכוס, בן המאה ה-5 לפנה"ס, שהגה על הטבע ועל בריאת היצורים, ועל פי התזה שלו נשמות בני אדם מתגלגלות בחיות. פלוטרכוס מצטט אותו על הטבע המשתנה ומחליף צורה כל הזמן ו"מלביש כל דבר בכסות בשר שונה". הוא אומר שאינו מרחיק לכת כמו אמפדוקלס, ויש שיאמרו גם שגלגול נשמות איננו נימוק מספיק כדי לשכנע, אבל בכל זאת עצם הספק אמור לזרוע בנו פחד וחלחלה, כי במקרה שאנו טועים התוצאות הן איומות. לפי תרגום הלמבולד הוא אומר בציניות:
לעג לאסכולה הסטואית
בפרק 6 בחלק השני פלוטרכוס לועג לאסכולה הסטואית שמטיפה להימנעות מהנאות, אך כשזה נוגע לבשר "הם פתאום נעשים סנגורים אדוקים של תענוגות". הוא אומר שהם מסתייגים מהתרועעות עם נשים, ואוסרים על שימוש בבשמים ועוגות בארוחות שלהם לכבוד האלים. אם ככה, כדי להיות עקביים הם אמורים להתנגד לדם ובשר, אבל כשזה נוגע לבשר הם מקטינים את הפילוסופיה שלהם לדרגה של ספר חשבונות, חוסכים בארוחות על דברים טריוויאליים כמו בושם ועוגות, ולא חוסכים את החלק הרצחני והלא מרוסן של ההוצאות שלהם:
האמנם בני אדם מטבעם לא חומלים על חיות
הפרק האחרון מתחיל בשאלה האם באמת אין בבני אדם יסוד טבעי של צדק כלפי בעלי חיים, כפי שטוענים הסטואים. פלוטרכוס מבקש לדון בשאלה בלי פלפולים פילוסופיים, אלא לבחון את הרגש הטבעי שנובע מלב בני האדם. היה אפשר ללמוד מהפרק עד כמה בני זמנו חמלו על בעלי חיים, האם היה להם קונפליקט באכילת בשר, והאם הרגשות היו שונים מאשר בימינו. הפרק פותח במשפט:
החיבור בראי הזמן
החיבור מעניק תובנות על היחס של היוונים העתיקים לאכילת בשר. אכילת בשר הייתה שלטת בתרבות היוונית-רומית כפי שהיא שלטת היום. לפי פלוטרכוס גם רגש החמלה כלפי בעלי החיים הנאכלים היה קיים ובני זמנו סלדו מהרג בעלי החיים - "יסוד הצדק" כלפי בעלי חיים שנובע "מהחזה" בניסוח של פלוטרכוס.
פלוטרכוס תוקף את התפיסה הסטואית שלפיה בעלי חיים הם חסרי מודעות ואין להם ערך בפני עצמם אלא ביחס לאדם. תפיסת עולם זו נשמעה בגרסאות שונות גם מפי פילוסופים מאוחרים כדוגמת קאנט, וקיימת גם בזמננו.