cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוזיקת רוק
נו מטאל
נו מטאל (Nu Metal) הוא תת-ז'אנר שנוי במחלוקת של ההבי מטאל. הנו-מטאל נוסד באמצע שנות ה-90 והתאפיין בעבודת גיטרות לא דומיננטית, סגנון שירה המושפע מההיפ הופ ומהפאנק, ומבני שירים שנשאלו מן הרוק האלטרנטיבי יותר מאשר מן המטאל המסורתי. הנו-מטאל מאופיין בשילוב של מטאל או הבי מטאל עם סגנונות אחרים כדוגמת היפ הופ או מוזיקה אלקטרונית. להקות בולטות בזרם זה הן: לינקין פארק, קורן, סליפנוט, לימפ ביזקיט, וסיסטם אוף אה דאון.
לויס ליין
קולנוע
בסרט הקולנוע "סופרמן" ובהמשכיו, לויס ליין גולמה על ידי השחקנית מרגו קידר. בסרט השני התאהבה בסופרמן והוא אף לקח אותה לערב רומנטי במבצר הבדידות שלו באזור הארקטי.
מוזיקת רוק
רוק בישראל
בראשית הדרך, היה הרוק תרבות מוקצה בישראל, שבשנות ה-60 הייתה עדיין חברה מגויסת וסגורה יחסית להשפעות תרבותיות מערביות. חלוץ הרוק הישראלי והראשון שהקליט רוק בעברית היה בצלאל יונגרייז, שבשנת 1962 הקליט את השיר "ילדונת".
לויס ליין
קולנוע
בסרטי הקולנוע "איש הפלדה", "באטמן נגד סופרמן: שחר הצדק" ו"ליגת הצדק" (+"ליגת הצדק: גרסת סניידר"), השחקנית איימי אדמס מגלמת את דמותה של לויס ליין. בגרסה זו של מיתולוגיית סופרמן, ליין היא זוכת פרס פוליצר אשר עוקבת אחר קלארק קנט אל מקום הימצאה של ספינת סיור קריפטונית ומגלה את כוחותיו המיוחדים. היא רוצה לכתוב עליו תחקיר עיתונאי, אך לומדת לכבד את רצונותיו להישאר אנונימי ואף עוזרת לו להביס את גנרל זוד כאשר הוא וחייליו תוקפים את כדור הארץ.
מוזיקת רוק
רוק בישראל
להקות הרוק הראשונות בישראל היו "להקות הקצב", שהחלו לפעול באמצע העשור במועדוני לילה ודיסקוטקים. לקראת סוף העשור השתכללה סצנת להקות הקצב ואף זכתה למעט לגיטימציה, בעיקר לאחר מלחמת ששת הימים כשמוזיקאים מערביים החלו להגיע לישראל והשפעות מהפכת הפופ החלו לחלחל לתרבות המקומית. בגל השני של להקות הקצב התבלטו שלוש להקות עיקריות כמובילות סצנת הרוק המקומית: הצ'רצ'ילים, האריות והסופרגרופ עוזי והסגנונות.
לויס ליין
אנימציה
ב"סופרמן: סדרת האנימציה", "ליגת הצדק: סדרת האנימציה" וסרטי האנימציה המבוססים עליהם, לויס ליין דובבה בידי דיינה דלייני, ובישראל על ידי ענת ניב.
מוזיקת רוק
רוק בישראל
אמן בולט ברוק הישראלי בארץ הוא שם טוב לוי שניגן בהרכב צליל מכוון שפעל בשנת 1979 ביחד עם יצחק קלפטר ושלמה יידוב. כמו כן, שם טוב לוי המשיך בקריירת סולו.
לויס ליין
לייב אקשן
בסדרת הטלוויזיה "סמולוויל", דמותה של לויס ליין הופיעה החל מעונתה הרביעית של הסדרה, בגילומה של השחקנית אריקה דוראנס.
מוזיקת רוק
רוק בישראל
בתפר שבין שנות ה-60 וה-70 החלה התעניינות ברוק מצד האמנים המצליחים של הממסד המוזיקלי ורבים מהם השתעשעו בהקלטת שירים בסגנון הרוק ובעבודה משותפת עם להקות הקצב. מי שעשה את הצעד המשמעותי ביותר לקראת אימוץ הרוק כאסתטיקה דומיננטית במוזיקה הישראלית היה אריק איינשטיין, שבשנת 1969 הפך את הצ'רצ'ילים ללהקת הליווי הקבועה שלו בהופעות ובתקליטים.
לויס ליין
לייב אקשן
באירועי הקרוסאובר "עולמות אחרים" ו"המשבר בעולמות האינסופיים" של יקום החץ גילמה את דמותה השחקנית ביטסי טולוק, שהמשיכה לגלם את הדמות בסדרה "סופרמן ולויס".
מוזיקת רוק
רוק בישראל
להקת הרוק המצליחה הראשונה ששרה בעברית, הייתה כוורת, שהחלה את דרכה בשנות ה-70. כוורת נחשבת כפורצת דרך במוזיקה הישראלית כשהצליחה לשלב בין מוזיקת פופ להומור והעלתה את הפופ והרוק ללב הקונצנזוס.
להקות רוק בולטות שבאו אחריה בשנות ה-80 היו תיסלם, בנזין, משינה והחברים של נטאשה, שם בלט היוצר ארקדי דוכין.
שנת 1991 הייתה שנת הפריצה של להקות וזמרי הרוק האלטרנטיבי, בראשותם של רמי פורטיס, ברי סחרוף ואביב גפן, ולהקות צעירות כמו איפה הילד?, זקני צפת, אבטיפוס, רוקפור ומופע הארנבות של ד"ר קספר זכו לפופולריות רבה.
בתחום הרוק הכבד בולטת סטלה מאריס מחיפה, שהחלה את דרכה בתחילת שנות ה-90 ופרסמה, בין היתר, את הבלדה "נר על החלון", שהפך ללהיט ואת השיר "אישתר" שאף הופיע ב-MTV.
בין הלהקות הבולטות של העשור הראשון של המאה ה-21 נמנות בית הבובות, המנגנת רוק מלודי עם דגש על גיטרה אקוסטית, מוניקה סקס ואת סינרגיה, הנוטה לכיוון של ניו מטאל מלודי.
בסוף שנות ה-80 התפתח בישראל ז'אנר מקומי בשם אוריינטל מטאל, ז'אנר זה שילב הבי מטאל עם השפעה ממסורות יהודיות ומהתרבות המזרחית, במילים ובמנגינה. הלהקות סיילם ואורפנד לנד אף משלבות שירים בעברית ביצירתן, דוגמה בולטת היא השיר העיירה בוערת של סיילם.
אליפות וימבלדון 1955
אליפות וימבלדון 1955 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-20 ביוני והסתיימה ב-1 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 96 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. מנצחת תחרות הנשים בשנים 1952-54 מורין קונולי נפצעה ופרשה מתחרויות. 8 טניסאיות זכו לדירוג:
במשחק הגמר לואיז ברוף (ארצות הברית) ניצחה את בברלי פלייץ, גם היא מארצות הברית, בשתי מערכות. בכך היא זכתה בתחרות זו בפעם הרביעית.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. מזוג מנצחי תחרות 1954 בשנה זו השתתף רק רקס הארטוויג והוא ניצח בתחרות עם פרטנר חדש. 4 זוגות דורגו:
במשחק הגמר רקס הארטוויג ולו הוד מאוסטרליה שיחקו נגד נייל פרייזר וקן רוזוול, גם הם מאוסטרליה, וניצחו אותם ב-3 מערכות.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 48 זוגות. מנצחות תחרות 1954 לואיז ברוף ומרגרט אוסבורן דופונט מארצות הברית לא השתתפו. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר אנג'לה מורטימר ואן שילקוק מבריטניה ניצחו את שירלי ברומר ופאט וורד גם הן מבריטניה בשתי מערכות. לראשונה מאז שנת 1937 טניסאיות אמריקיות לא זכו בתחרות זוגות נשים.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 80 זוגות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר ויק סייסס ודוריס הארט (ארצות הברית) ניצחו ב-3 מערכות את אנריקה מוראה (ארגנטינה) ולואיז ברוף (ארצות הברית). לדוריס הארט זה היה הניצחון החמישי ברציפות בתחרות זוגות מעורבים. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
תריזינוזאוריים
תריזינוזאוריים (שם מדעי: Therizinosauridae) היא משפחה של דינוזאורים גבוהים מקבוצת התרופודה. הם חיו בתקופת קרטיקון עליון לפני 94-66 מיליון שנה.
הם דמו במראם לעצלני קרקע מנוצים עם זרועות ארוכות שבקצוותיהם טפרים ענקיים. היו להם רגליים ארוכות, זנב קצר ושעיר וצוואר ארוך אך ראש קטן עם מעט מאוד שיניים. הגדול שבהם היה התריזינוזאורוס שהגיע לגובה 3.5 מ'.
ככל הנראה הם אכלו עלים מצמרות העצים והשתמשו בכפותיהם כדי להוריד אליהם את הענפים. טפריהם הגדולים ודמויי-החרמש עזרו להם להדוף את הטורפים הרבים שהיו בתקופת הקרטיקון.
הבחירות הכלליות ברשות הפלסטינית (1996)
ב-20 בינואר 1996 נערכו בחירות כלליות ברשות הפלסטינית לתפקיד נשיא הרשות הפלסטינית ולמועצה המחוקקת הפלסטינית. בבחירות אלו נבחר יאסר ערפאת ליושב ראש הרשות, תפקיד אותו מילא עד למותו בנובמבר 2004. הפת"ח זכה ברוב המושבים במועצה המחוקקת. על פי הסכמי אוסלו היו אמורות להיערך בחירות נוספות כעבור 5 שנים, אך למעשה הן התקיימו רק ב-2005 (הבחירות ליושב ראש הרשות הפלסטינית) וב-2006 (הבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית).
במרשם האוכלוסין נכללו 1,028,280 בעלי זכות בחירה. אחוז ההצבעה הכללי עמד על 79.9%. כ-500 משקיפים בינלאומיים בהנהגת האיחוד האירופי פיקחו על התנהלות הבחירות. לצידם פעלו משקיפים פלסטיניים וועדת בחירות מרכזית.
על תפקיד נשיא הרשות התמודדו יאסר ערפאת שזכה ב-87.1% וסמירה ח'ליל, מועמדת עצמאית, שזכתה ב-12.9% מכלל הקולות.
על 88 מושבים במועצה המחוקקת התמודדו 672 מועמדים, חלקם מטעם 16 מפלגות וחלקם מועמדים עצמאים. תנועת הפת"ח זכתה ב-50 מושבים, מועמדים עצמאים זכו ב-35 מושבים ו-3 תנועות נוספות זכו במושב אחד כל אחת.
שחף שחור
שחף שחור (שם מדעי: Larus fuscus) הוא מין עוף ימי ממשפחת השחפיים הנבדל משאר השחפים בהיותו בעל גב וכנפיים בגוון שחור או אפור כהה מאוד.
תיאור המין
השחף השחור הוא שחף דק גיזרה, שנודד למרחקים ארוכים. בוגרי השחף השחור הם בעלי גב וכנפיים בגוון שחור או אפור כהה מאוד, ללא ניגודיות בין קצה הכנף שלהם (צבע-שחור) לבין שאר הכנף והגב. צעירי השחף השחור הם בממוצע כהים יותר משאר השחפים בישראל, במיוחד בגב ובתת הכנף. בכל הגילאים השחפים במבנם ארוכי גוף - כנפיים ארוכות הבולטות הרחק מעבר לקצה הזנב. השחף השחור מהווה למעשה רצף של קבוצות המתערבבות ביניהן באזורי המפגש.
מידותיו של השחף השחור
אורך גוף: 48 - 56 ס"מ. מוטת כנף: 117 - 134 ס"מ.
תפוצה
תפוצתם של השחפים השחורים היא בצפון נורווגיה, פינלנד, שוודיה, במערב רוסיה, דנמרק, מזרח אפריקה, בריטניה, מערב אירופה וישראל.
השחף השחור מקנן בעיקר בפינלנד אך גם מעט בנורווגיה, שוודיה, מערב רוסיה, דנמרק ובריטניה.
בתקופת הנדידה, חלקם נודדים דרומה למזרח אפריקה, וחלקם נשארים להעביר את החורף בישראל, בחופי הים התיכון. נדידת הסתיו מתחילה בספטמבר, ונדידת האביב מגיעה לשיאה באמצע מרץ.
אוכלוסיית השחפים הדוגרת בבריטניה, Graellsii, היא בעלת הגוון הבהיר ביותר בחלקים העליונים. הקבוצה הדוגרת במערב אירופה, Intermedius, היא בעלת גוון כהה למדי, כמעט שחור, בחלקים העליונים. חלק ניכר מהאוכלוסייה הדוגרת בפינלנד מטובעת בטבעות צבעוניות בשטחי הקינון, ומדי שנה נצפים בישראל בחודשים פברואר-מאי מאות פרטים בעלי טבעות צבעוניות, שבאים בעיקר מפינלנד.
בישראל
תת המין שחף בלטי (Larus fuscus fuscus) הוא חולף וחורף מצוי אך פחות שכיח מבעבר.
תת המין שחף סיבירי (Larus fuscus heuglini) הוא חולף וחורף מצוי.
תת המין Larus fuscus intermedius (אין שם בעברית) הוא נדיר יחסית בישראל אבל נראה שהוא פחות נדיר משחשבו בעבר, בעיקר בגלל בלבול וזיהוי לא מדויק של שחפים שחורים intermedius בתור שחפים סיביריים.
הפעם הראשונה שתת-המין "המערבי" (Larus fuscus graellsii) נצפה בישראל, הייתה בסתיו 2014, כאשר קבוצת צפרים ישראליים זיהתה בטלסקופים שחף לא רגיל עם טבעת צבע על רגל אחת ומעין משדר על רגלו השנייה. הצפרים תיעדו את השחף וקראו את פרטי הטבעת - JE0H - הנחשבים לתעודת הזהות של הציפור. לאחר שהתמונות נשלחו למומחה השחפים אמיר בן דב התברר כי השחף שנצפה הוא שחף שחור (מערבי) מתת המין Graellsii, ושזו הפעם הראשונה בה נצפה תת-המין הזה בישראל. השחפים השחורים נוהגים לחנות באתר שנמצא סביב תחנת המעבר של אשדוד, אגני ההחדרה, יבנה, וחוף הים מצפון לנמל אשדוד. אך במעופם, השחפים השחורים נצפים לכל אורך חוף הים התיכון ובבריכות דגים בכל הארץ, מראה שהוא מיוחד לעין. במהלך האביב נצפות להקות גדולות באילת לפני חציית המדבר במעופם צפונה בגובה רב.
תת-מינים
הערה: שחף ערבות נחשב לעיתים תת-מין של שחף סיבירי שלפעמים מוגדר כמין נפרד משחף שחור, כמו כן כל תתי המינים של שחף שחור מוגדרים על ידי חלק כמינים נפרדים.
יו סקינר
יו סקינר (באנגלית: Hugh Skinner; נולד ב-6 בינואר 1985) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי.
ביוגרפיה
סקינר גדל בלונדון ובטנברידג' ולס. בין השנים 1998 ל-2003 למד באיסטבורן קולג'. ב-2006 סיים את לימודיו באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA).
קריירה
ההופעה המקצועית הראשונה של סקינר בתיאטרון הייתה בהפקה של המחזה "French Without Tears" בתיאטרון אינגליש טורינג. בנוסף למשחקו בתיאטרון הופיע סקינר בתפקידי משנה בסדרות טלוויזיה. הוא גילם את פליקס, אחיו של אנג'ל קלייר, במיני-סדרה "טס לבית דרברוויל" משנת 2008, ושיחק בתפקיד ליונל, הבן המנוכר של לוגן מאונטסטיוארט בהפקה "Any Human Heart" מ-2010. ב-2012 גילם סקינר את ג'ולי, אחד מהסטודנטים המהפכנים, בסרט "עלובי החיים".
ב-7 באוקטובר 2013 פורסם שסקינר יופיע בתפקיד לואיס קרותרס במחזמר "אמריקן פסיכו" בתיאטרון אלמיידה. הוא השתתף עם הקאסט הלונדוני גם באלבום שיצא ב-2016.
במקביל להופעותיו ב"אמריקן פסיכו" שיחק סקינר גם בסדרה הקומית "W1A", בה גילם את דמותו של ויל האמפריז, צעיר חסר כישרון אבל חביב שמתקבל כמתמחה ל-BBC. העונה הראשונה של הסדרה יצאה ב-2014 והעונות הבאות שודרו בערוץ BBC2 ב-2015 וב-2017.
ב-2014 המשיך סקינר להופיע הן בתיאטרון והן בטלוויזיה. הוא גילם את ד"ר ברנבי פורד בסדרה "גן החיות שלנו", שיחק בתפקיד קאמיל בעיבוד של הלן אדמונדסון למחזה "תרז ראקן" שהועלה בתיאטרון המלכותי בבאת', והופיע בתפקיד יפידחוב בתרגום של סיימון סטיבנס למחזה "גן הדובדבנים" בתיאטרון יאנג ויק. בקיץ 2015 חזר להופיע ביאנג ויק בתפקיד כפול במחזה "המשפט" בעיבודו של ניק גיל.
ב-10 בספטמבר 2015 לוהק סקינר לתפקיד אנווין טרווננס, חבר פרלמנט בעל שאיפות, בעונה השנייה של הסדרה "פולדארק" של ה-BBC. עוד באותה שנה השתתף סקינר בשתי סדרות קומיות. האחת "The Windsors", פרודיה על משפחת המלוכה, ששודרה בערוץ 4, בה גילם את הנסיך ויליאם. התוכנית השנייה הייתה "פליבג" בהפקת BBC3 ואמזון, בה שיחק בתפקיד החבר המסכן של הדמות הראשית.
ב-2017 כיכב סקינר בתפקיד סר ג'ורג' הווארד בעונה הראשונה של הסדרה "פרוצות" ששודרה לראשונה במרץ בערוצי ITV Encore והולו. עוד שיחק בתפקיד משנה בסרט "המפסטד שלי" לצדם של דיאן קיטון וברנדן גליסון.
לואי-סבסטיאן מרסייה
לואי-סבסטיאן מרסייה (בצרפתית: Louis-Sébastien Mercier; 6 ביוני 1740 – 25 באפריל 1814) היה מחזאי וסופר צרפתי.
הקריירה הספרותית
הוא כתב מחזות, מנשרים, רומנים ופרסם חיבורים רבים. מרסייה נהג למחזר פסקאות שלמות מעבודה אחת שלו למשנה ולהרחיבן. אבחנותיו החדות על הנעשה בחברה וחושיו העיתונאיים המושחזים הפכו את כתיבתו למרתקת. "אין סופר טוב יותר להתרשם ממנו", כתב רוברט דארנטון (Robert Darnton), "אם אתה רוצה לקבל מושג על איך פריז נראית, נשמעת, מריחה ערב המהפכה."
החשובות ביותר מבין עבודותיו השונות הן: L'An 2440, rêve s'il en fut jamais (1771); L'Essai sur l'art dramatique (1773); Néologie ou Vocabulaire (1801); Le Tableau de Paris (1781–1788); Le nouveau Paris (1799); Histoire de France (1802); ו-Satire contre Racine et Boileau (1808).
הוא זלזל בטרגדיה הצרפתית וראה בה קריקטורה של מנהגים עתיקים וזרים המוצגים בצורה נפוחה, ודיבר בזכותה של הדרמה כפי שראה אותה דני דידרו. הוא עיין את הפילוסופים. הוא סבר שהמדע המודרני לא התקדם בצורה ניכרת; הוא אפילו לקח את השמרנות שלו צעד אחד קדימה וטען שהארץ היא אדמה שטוחה ועגולה שסביבה מסתובבת השמש.
מרסייה כתב כשישים מחזות, ביניהם ראוי להזכיר את Jean Hennuyer (1772); La Destruction de la ligue (1782); Jennval (1769); Le Juge (1774) Natalie (1775) ו-La Brouette du vinaigrier (1775).
L'An 2440 (השנה 2440)
ספרו של מרסייה L'An 2440, rêve s'il en fut jamais (מילולית: "שנת 2440: חלום אם אי פעם היה כזה"; תורגם לאנגלית כ"זכרונות השנה אלפיים וחמש מאות (Memoirs of the Year Two Thousand Five Hundred)) הוא רומן אוטופי שמתרחש בשנת 2440. הספר הצליח מאוד (ראה אור בעשרים וחמש מהדורות אחרי הופעתו הראשונה ב-1771), העבודה מתארת את הרפתקאותיו של אדם חסר שם, שאחרי שהוא מעורב בוויכוח סוער עם חבר פילוסוף על חוסר הצדק בפריז, נרדם ומוצא עצמו בפריז של העתיד. דרנטון כתב ש"למרות שהגיבור הוא פרי הדמיון... צריך לקרוא את L'An 2440 כספר הדרכה רציני לעתיד. הוא מגיש השקפה חדשה ומדהימה: העתיד כעובדה מוגמרת וההווה כעבר מרוחק. מי יכול לעמוד בפני הפיתוי להשתתף בניסוי מחשבתי שכזה ? וברגע שאתה שוקע בתוכו, מי יכול שלא להבחין בכך שהוא חושף בפניו את ריקבון החברה, של פריז במאה ה-18.
עתידו של מרסייה אינו כולו אוטופי. העושר והעוני הקיצוניים נמחו; אף-על-פי-כן, הדלות עדיין קיימת. יש התפתחות כלכלית מועטה ואוכלוסיית צרפת גדלה רק ב-50%.
השקפתו הפוליטית
בפוליטיקה הוא היה מתון, וכחבר בוועידה הלאומית, הוא הצביע נגד עונש המוות ללואי השישה עשר, מלך צרפת. במהלך שלטון הטרור הוא נכלא, אולם הוא שוחרר אחרי נפילתו של רובספייר, וטבע עליו את המונח "Sanguinocrat" (דמוקרט ארור, פחות או יותר).
ג'וזף ג'נקינס רוברטס
ג'וזף ג'נקינס רוברטס (15 במרץ 1809 - 24 בפברואר 1876) היה נשיא ליבריה הראשון (1848), ואף כיהן כנשיא השביעי (1872). רוברטס נולד בנורפוק, וירג'יניה, והיגר לליבריה בשנת 1829. הוא פתח חנות מסחר במונרוביה, ומאוחר יותר נכנס לפוליטיקה. כאשר ליבריה קיבלה עצמאות בשנת 1847 הוא נבחר לנשיא הראשון של ליבריה וכיהן בתפקיד עד לשנת 1856. בשנת 1872 נבחר לנשיא שוב והיה בכך לנשיא השביעי של ליבריה.
שנותיו הראשונות
רוברטס נולד בנורפוק, וירג'יניה, כבן הבכור מבין 7 ילדים לזוג הורים עם ייחוס מעורב. ג'יימס ואמיליה רוברטס. אמו אמיליה הייתה שפחה אשר נהייתה חופשייה רק בשנת 1804 בעודה בת 23. ואביו היה ג'יימס רוברטס, אפרו-אמריקאי חופשי (Free Nagro) לג'יימס רוברטס היה בעל עסק לסירות בנהר ג'יימס, אשר בווירג'יניה. לרוברטס היה רק סבא אפריקאי אחד, והוא היה בלמעלה מ-50% בעל שורשים אירופאים, כפי שכתב בשנת 1926 ההיסטוריון הליברי אביומי קרנגה (Abayomi Karnga) "הוא לא היה באמת שחור, הוא היה אוקטורון והיה יכול להיחשב בקלות כאדם לבן". כילד הוא החל לעבוד בעסק המשפחתי על סירה שטוחה אשר העבירה מטען מפטרסבורג, וירג'יניה לנורפוק שבנהר ג'יימס. לאחר מותו של אביו בשנת 1823 משפחתו עברה לפטרסבורג, וירג'יניה. הוא המשיך לעבוד בעסק המשפחתי, אך גם שימש כשוליית ספר במספרה. בעל המספרה ויליאם קולסון (William Colson) היה גם כומר והיה אחד מהאזרחים האפרו-אמריקאים המלומדים ביותר שהיו בווירג'יניה. והוא נתן לרוברטס את הגישה לספרייה הפרטית שלו, אשר היוותה מקור לרוב ההשכלה המוקדמת של רוברטס.
ההגירה לליבריה
לאחר ששמע את התוכניות של חברת ההתיישבות האמריקנית להתיישב בחופי אפריקה ב-Cape Mesurado היכן שנמצאת כיום מונרוביה. משפחתו של רוברטס החליטה להצטרף למשלחת. הסיבות להחלטה זו אינם ידועות, אולם ללא ספק ההגבלה שהביאו חוקי השחורים (Black Code) בווירג'יניה שיחקו חלק חשוב בהחלטה. עוד סיבה סבירה למדי שהביאה להחלטת משפחת רוברטס להגר היו האמונות הדתיות שלהם והרצון להפיץ את הנצרות והציוויליזציה בקרב הילידים באפריקה. ב-9 בפברואר 1829 יצאו לדרך ב"הריאט" (Harriet). באותה ספינה היה גם ג'יימס ספריגס פיינה (James Spriggs Payne), שלימים ייבחר לנשיא ליבריה. הספינה יצאה לדרך מנהר אליזבת לכיוון מערב אפריקה, והגיעה למונרוביה ב-24 במרץ מספר ימים לאחר שרוברטס חגג את יום הולדתו ה-20.
אמו בהגיעה לאפריקה כתבה לידיד שהיא "מרוצה מהמדינה", ו"שאין בה את התשוקה הקטנה ביותר לחזור לוירג'יניה".
במונרוביה המשפחה הקימו עסק בעזרתו של ויליאם קולסון בפטרסבורג. החברה שהקימו ייצאה לארצות הברית מוצרים מעץ הדקל, שנהב, וייבאה סחורה אמריקאית לחנות החברה במונרוביה. בשנת 1835 היגר גם קולסון לליבריה, אבל מת זמן קצר לאחר שהגיע לליבריה. העסקים התרחבו במהירות, ומשפחת רוברטס הפכה לחברה מצליחה בממסד המקומי. בזמן הזה אחיו של ג'וזף, ג'ון ורייט רוברטס (John Wright Roberts) נכנס למשרד של הכנסייה המתודיסטית הליברית ובהמשך נעשה לבישוף. האח הצעיר ביותר במשפחה הנרי רוברטס (Henry Roberts) למד רפואה ב"בית-ספר לרפואה ברקשייר" אשר במסצ'וסטס וחזר לליבריה כדי לעבוד שם בתור רופא.
בשנת 1833 כשהוא בן 24 בלבד, מונה רוברטס לשריף הראשי (high sheriff) של המושבה. חלק מהאחריות שהייתה עליו הייתה ארגון מיליציה של מתיישבים כדי לאסוף מיסים מהילידים שבאפריקה ולדכא מרידות. ב-1838 הוא מונה לסגן המושל על ידי "חברת ההתיישבות האמריקאית". שנתיים לאחר מכן, לאחר מות המושל "תומאס בוצ'אנן" (Thomas Buchanan) הוא מונה כמושל ליבריה ובכך היה מושל ליבריה הראשון שלא היה "לבן". בשנת 1846 רוברטס ביקש מבית המחוקקים להכריז על עצמאות ליבריה, אבל גם להמשיך ולשמור על שיתוף הפעולה עם "חברת ההתיישבות האמריקאית". משאל עם נעשה והיה בעד עצמאות. ב-26 ביולי 1847 הוא הכריז על עצמאות ליבריה. הוא זכה בבחירות הראשונות ב-5 באוקטובר 1847. והושבע לתפקיד כנשיא הליברי הראשון ב-3 בינואר 1848.
כהונתו הראשונה
במהלך התקופה הראשונה שלו בתפקיד ניסה רוברטס להשיג הכרה דיפלומטית של ארצות הברית ומדינות אירופה בליבריה. ב-1848 הוא נסע לאירופה כדי לפגוש את המלכה ויקטוריה וראשי מדינות אחרים. בריטניה הייתה המדינה הראשונה אשר הכירה בליבריה, כאשר צרפת הכירה בליבריה לאחר מכן. בשנים שלאחר מכן הכירו בליבריה גם הערים הגרמניות: המבורג, ברמן, ולובק, כמו כן, הכירו בליבריה גם פורטוגל, ברזיל, סרדיניה, והאימפריה האוסטרית. הוא לא הצליח להשיג הכרה מארצות הברית במהלך כהונתו, חוסר ההכרה בליבריה מצד ארצות הברית נמשך עד לשנת 1862. במהלך כהונתו כנשיא הוא הרחיב את גבולותיה של ליבריה לכיוון החוף ואף ניסה לשלב את הילידים שבמונרוביה לתוך הרפובליקה. רוברטס נבחר שלוש פעמים ברציפות ושירת כנשיא במשך שמונה שנים עד שהפסיד בבחירות ב-1856 לסגנו סטפן אלן בנסון (Stephen Allen Benson). רוברטס תואר כמנהיג מוכשר בעל כישורים דיפלומטיים. המנהיגות שלו שימשה כאמצעי אשר הביא לליבריה את עצמאותה וריבונותה.
כהונתו השנייה
לאחר תקופת הנשיאות רוברטס שימש כאלוף בצבא ליבריה בנוסף לייצוגו הדיפלומטי בצרפת, ובריטניה. בנוסף הוא גם היה מעורב בייסוד אוניברסיטת ליבריה, שהיה לה לנשיא הראשון בשנת 1862. הוא נסע בתדירות רבה לארצות הברית כדי לגייס כספים לאוניברסיטה. עד למותו היה לו פרופסורה בתורת המשפט ובחוק הבינלאומי. בשנת 1871 הנשיא אדוארד ג'יימס רוי (Edward James Roye) הודח על ידי גורמים הנאמנים למפלגה הרפובליקנית על בסיס זה שהוא תכנן לבטל את הבחירות שהיו בפתח. רוברטס שהיה אחד המנהיגים של המפלגה הרפובליקנית, זכה בבחירות שבאו בעקבות כך וחזר לכהן כנשיא בשנת 1872 16 שנה לאחר שהפסיד בבחירות. הוא כיהן בתפקיד עד לשנת 1876. רוברטס מת ב-24 בפברואר 1876, פחות מחודשיים לאחר שכהונתו השנייה כנשיא הסתיימה. בצוואתו הוריש 10,000$ ואת שאר רכושו לטובת מערכת החינוך בליבריה.
מורשת
נמל התעופה הראשי של ליבריה, נמל התעופה הבינלאומי רוברטס, העיירה רוברטספורט, ורחוב רוברטס שבמונרוביה נקראים על שמו ולכבודו של "ג'וזף ג'נקינס רוברטס". פניו גם עיטרו את שטר העשר דולר הליברי שהונפק בשנת 1997 ואת השטר הישן של החמש דולר שהופץ בין השנים 1989 ל-1991. <BR> יום הולדתו, 15 במרץ, היה יום חג לאומי בליבריה עד לשנת 1980.
האיטלקים באים
האיטלקים באים הוא סרט קולנוע, קופרודוקציה ישראלית - איטלקית מסוגת דרמה רומנטית וסרט ספורט משנת 1996 בבימויו של אייל חלפון שכתב גם את התסריט.
עלילת הסרט היא משולש אהבה רומנטי על רקע מפגש בין נבחרת כדורמים כושלת של קיבוץ גבעת השלושה לבין קבוצה אלופה מאיטליה, בתקופה בה נמצא הקיבוץ במשבר כלכלי וחברתי קשה על רקע משבר הקיבוצים.
בסרט משתתפים שחקני קולנוע איטלקיים כשחקני כדורמים בקבוצה האיטלקית, ובהתאם לכך, הדיאלוגים בסרט מתנהלים בעברית, איטלקית ואנגלית.
תקציר העלילה
עמוס יזרעאלי (אשר צרפתי) הוא שחקן כדור מים ותיק ומאמן את קבוצת כדור המים של גבעת השלושה שצוברת הפסדים ועומדת לרדת ליגה. הוא נשוי למרים (מירי פביאן), אשה פסיבית שסלחה לו על קיום יחסים עם דריה טננבאום (יונה אליאן) מהם נולד נדב (גור יערי) המשמש כשוער של הקבוצה.
דריה עזבה את הקיבוץ ולמדה מנהל עסקים. כאשר הקיבוץ נקלע לקשיים בעקבות משבר הקיבוצים היא נקראה לחזור לקיבוץ להוציא אותו מהמשבר ולייעל אותו. בעבודתה היא נתקלת בהתנגדות מחברי הקיבוץ ובעיקר מלוצקי (אברהם סלקטר) המסרב ומתקשה לקבל את הוראות ההפרטה. עליה לתמרן בין הקיבוץ ונציג הבנק (דורון צפריר) כדי שהמשק ומפעל הנעליים ימשיכו לפעול.
לקיבוץ מגיעה אלופת הליגה האיטלקית בכדור מים בראשות המאמן לואיג'י ונטורה (פרנקו נרו) כדי לעבור שם אימונים לקראת משחק מכריע באיטליה. לואיג'י הוא מכר ותיק של עמוס מתחרויות קודמות. כמו כן הוא בעל דעות קומוניסטיות ונמשך לאידיאל השיתופי של הקיבוץ. הוא רווק ועיניו נמשכות לדריה למורת רוחו של עמוס.
קנאתו של עמוס לדריה הולכת ומתעצמת ובחגיגת חג השבועות הוא מחליף איתו מהלומות שמתפתחות לתגרה המונית בקיבוץ.
לואיג'י וקבוצתו עוזבים את הקיבוץ בכעס וחברי הקיבוץ מתכנסים בחדר האוכל לישיבה כדי להחליט אם להפסיק את התמיכה בקבוצה ולפרק אותה.
משה ורדי (רב-טפסר)
משה ורדי היה נציב כבאות והצלה ומפקח כבאות ראשי.
ביוגרפיה
ורדי שירת כארבעה עשורים בשירותי הכבאות וההצלה והשתלם בנושאים שונים, בין היתר בתקופות השתלמות באקדמיה הלאומית לכבאות בארצות הברית. בשירותו בחיל האוויר הופקד על שירותי הכיבוי, ההצלה והאב"כ בחיל. במהלך שנות שירותו בשירותי הכבאות וההצלה לקח חלק בהקמת המערך לטיפול בתקריות חומרים מסוכנים והיה מפקד קורס קציני כבאות של בית הספר הארצי לכבאות ולהצלה. במסגרת מכון התקנים הישראלי היה חבר בוועדות מקצועיות ויו"ר ועדת המומחים לתקן הישראלי 1596 - מערכות מתזי מים אוטומטיים (ספרינקלרים).
בשנים 1975–1998 שימש מפקד שירותי הכבאות באיגוד חיפה. עם כניסתו לתפקיד הביא לאישור תוכנית חומש מקיפה בנושאי רכש וכוח אדם ובשנת 1977 עבר מרכז הפעילות של כבאות מרחב חיפה לתחנה חדשה במערב העיר. בעקבות השרפה בכרמל בשנת 1989, הוקמה בשנת 1990 תחנת כיבוי חדשה באזור יערות הכרמל, ובשנת 1997 הורחב מערך הכיבוי באזור ונחנכו תחנות חדשות בטירת כרמל, קריית ביאליק וקריית טבעון.
בשנת 1998 קודם ורדי לדרגת רב-טפסר ומונה על ידי שר הפנים אליהו סויסה לנציב כבאות והצלה ולמפקח כבאות ראשי, תפקיד בו כיהן עד פרישתו לגמלאות בשנת 2001. ורדי הוא חבר כבוד בארגון הבינלאומי למפקדי כיבוי אש וזכה באות הוקרה מהאקדמיה הלאומית לכבאות בארצות הברית.
לאחר סיום שירותו הקים את "מכון ורדי לכבאות ובטיחות".
דניאל בלוך
דניאל בלוך (18 ביולי 1941 - 4 בספטמבר 2009) היה עיתונאי ועורך ישראלי.
קורות חייו
בלוך נולד בירושלים, לאהרון ודורה בלוך. בתו של יוסף פיינברג ממייסדי ראשון לציון. למד בבית הספר תיכון עירוני ה' בתל אביב. שירת בצבא בגלי צה"ל וביחידת דובר צה"ל. בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בכלכלה והיסטוריה.
בלוך עבד בקול ישראל בתוכניות לנוער, ובהמשך היה עורך חדשות וכתב פרלמנטרי. עבד בעיתון "דבר" בשנים 1965–1982 ו-1989–1995 ככתב פרלמנטרי, מפלגות ומדיני. בעל טור – במטבחים הפוליטיים ו"נ.ב.". בשנים 1991 - 1995 היה העורך האחראי.
בשנים 1972–1975 היה בלוך חבר מליאת רשות השידור, ובשנים 1978 – 1982 היה חבר הוועד המנהל. בשנים 1991 – 1999 היה חבר מועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
בשנים 1995 - 2004 היה בלוך מנהל היחידה לתקשורת בינלאומית ועורך הירחון "ליצואן" במכון היצוא.
בשנות חייו האחרונות היה בלוך עורך מגזין "הזמן השלישי" לגמלאים. כותב, עורך ומתרגם עצמאי. שידר בקול ישראל ברשת א', שם ערך והנחה את התוכנית "הידברות" ותוכניות בסדרה "מבוקר עד ערב", ובענייני מוזיקה קלאסית ברשת ב'.
אמו דורה בלוך ואחיו אילן הרטוב נמנו עם נוסעי מטוס אייר פראנס שנחטף לאנטבה. אחיו שימש כמתורגמן של אידי אמין מול החטופים הישראלים. אמו אושפזה בבית חולים בקמפלה, ונרצחה על ידי אנשיו של אידי אמין.
בלוך נפטר ב-4 בספטמבר 2009 מהתקף לב בחצר קול ישראל בתל אביב, בעת שהיה בדרכו להקלטת תוכנית רדיו.
היה נשוי ולו שני בנים.
אברהם טל (זמר)
ביוגרפיה
טל נולד בשם אברהם פואנקינוס בניר משה וגדל במושב נווה אטי"ב שברמת הגולן. הוריו, ריין, ילידת אלג'יר, ומוריס, יליד מרוקו, הגיעו שניהם למרסיי שבצרפת כילדים, ועלו לארץ בתחילת שנות השבעים. נולדו להם ארבעה ילדים: סנדרה, אברהם, סטפני וברונו.
את דרכו המוזיקלית החל כשהיה בן 9, לאחר שנפצע בעינו בתאונה ואושפז בבית חולים. במיטה הסמוכה אליו אושפז ילד שניגן באורגנית, וגם טל ניגן בה בשעות הפנאי שלו. בהמשך למד לנגן בכלים נוספים – תופים, גיטרה בס וחליל צד. בילדותו חילק עיתונים במושב שבו גדל, ובכסף שהרוויח קנה כלי נגינה. טל לא למד מוזיקה באופן פורמלי והוא אוטודידקט. כיום הוא מפיק את אלבומיו, כותב ומלחין את שיריו, ללא ידע תאורטי במוזיקה ובכתיבת תווים.
קריירה מוזיקלית
בתום שירותו הצבאי בתור טבח הצטרף טל ללהקת "שוטי הנבואה", שבה זכה לפרסומו הראשון. טל היה זמר וכותב בלהקה משנת 1998 ועד לפירוקה בשנת 2007. בין השירים המוכרים שכתב או הלחין ללהקה נמנים "מי" ו"קול גלגל".
עם פירוק שוטי הנבואה יצא טל לקריירה עצמאית. שיר הסולו הראשון שלו היה "אדם צובר זיכרונות", גרסת כיסוי לשירה של דורית ראובני שהקליט עבור הפרויקט "עבודה עברית". השיר דורג במקום השני במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ לשנת ה'תשס"ח.
בספטמבר 2008 הוציא טל את אלבומו הראשון, "אברהם טל". באלבום מלווה את טל להקה המונה את אייל הלר (גיטרות), עדי גולדשטיין (קלידים, תכנותים ועיבודים), עופר אשד (בס), אייל ניסנבוים (תופים), איתמר דוארי (כלי הקשה), אורן צור (כינור) וגלי שדה (שירה וקולות). את רוב השירים באלבום כתב טל, מלבד השיר "אם בלשונות" שמילותיו הם פרק י"ג של האיגרת הראשונה אל הקורינתים מתוך הברית החדשה. בשיר "פסטיבל" שכתב טל עם רני אייזנברג נכלל בית מתוך השיר "מלכות החרמון" של יובב כץ. את השיר "הזמן עושה את שלו" הלחין טל יחד עם כל נגני האלבום, ובשיר "מתרחקים מתקרבים" השתתף בכתיבה ישראל כסיף. האלבום כלל גם את ביצועו של טל ל"אדם צובר זיכרונות". הסינגל היחיד שקדם לאלבום היה "הזמן עושה את שלו", ואחריו יצאו גם הסינגלים "פסטיבל" ו"שדות האש".
עוד ב-2008 השתתף טל באלבומה של דין דין אביב "חופשייה בין עולמות", שבו שר בדואט עם אביב את השיר "מסע", שהיה שותף לכתיבתו.
ביוני 2010 הוציא טל את אלבומו השני, "אורות". האלבום מכר למעלה מ-40,000 עותקים והגיע למעמד אלבום פלטינה. לפני צאת האלבום יצאו לרדיו הסינגלים "אורות" ו"מחוזקים לעולם" שכתב והלחין טל. השיר "מחוזקים לעולם" הגיע לראש מצעדי הפזמונים של גלגלצ ושל רשת ג'. גם באלבום זה כתב והלחין טל את רוב השירים, ועיבד אותם יחד עם יונתן דגן. באלבום נכלל השיר "תן לי להיות", שאת מילותיו כתב, שנהרג במלחמת ששת הימים. טל הלחין והקליט את השיר במסגרת הפרויקט "עוד מעט נהפוך לשיר". אחרי צאת האלבום יצא גם הסינגל "אם את הולכת", שאותו הלחין טל יחד עם בוריס מוזיצ'וק. בעקבות האלבום זכה טל בתואר "זמר השנה" במצעד הפזמונים השנתי תש"ע של גלגלצ, ושירו "אורות" זכה בתואר שיר השנה. השיר זכה גם בפרס אקו"ם ל"שיר השנה".
באלבומו של שלמה ארצי "אושר אקספרס", שיצא בשנת 2012, השתתף טל בדואט "אלוהיי". השיר יצא כסינגל.
במרץ 2013 יצא אלבומו השלישי של טל, "שושנה". שני הסינגלים שקדמו ליציאת האלבום הם "אני איתך" ו"אני לא מבין איך היום עולה עליי".
בינואר 2014 הוציא אברהם טל את השיר "את במרחבים", שהוקלט בהופעתו בפסטיבל הפסנתר. השיר נכתב לזכרה של שי זורע, נערה חולת סרטן.
בנובמבר 2015 הוציא אברהם טל את השיר "הימים עוברים". השיר יצא לרגל יציאת אלבומו החדש הרביעי במספר שיקרא "עכשיו החיים". בינואר 2016 הוציא טל סינגל שני מתוך אלבומו החדש שבדרך הנקרא "בוקר פרדס חנה". בפברואר 2016 הוציא טל סינגל שלישי ואחרון לפני השקת אלבומו החדש שנקרא "ציפיות". את אלבומו השיק טל רשמית ב-1 במרץ 2016.
בדצמבר 2016 הצטרף לצוות השיפוט של תוכנית הטלוויזיה "The Voice ישראל". בשנת 2018, הקליט מחדש את השיר "לאורך הים" של עפרה חזה, עבור אלבום המחווה קול הנשמה - שרים עפרה חזה.
במאי 2017 הופיע לראשונה באמפי תיאטרון קיסריה.
באפריל 2018, במסגרת פרויקט "יצירת חיי" של ynet וידיעות אחרונות, יצא השיר "אור אלון" שכתב אברהם בהשראת סיפורו של אלון בקל, שנרצח בפיגוע בפאב "הסימטא" בת"א ב-2016.
במאי 2018 הופיע באמפיתיאטרון בקיסריה בפעם השנייה בקריירה ואירח על הבמה את הזמרת נרקיס.
באוקטובר של אותה השנה הופיע אברהם לראשונה בהיכל התרבות בתל אביב ואירח את בניה ברבי וחנן בן ארי.
בינואר 2019 הוציא את "לי זה לא מספיק". הקליפ שנוצר בעקבות השיר הוא שיתוף פעולה ייחודי של אברהם עם הפסלת חן זיו, שלווה בתערוכה המציגה את יצירותיהם.
באפריל של אותה השנה הוציא את "שיר חדש", שיר זה הוא שיתוף הפעולה הראשון של טל עם המוזיקאים אבי אוחיון ומתן דרור.
באפריל 2020 הוציא את "שבוע טוב", שיר זה הוא שיתוף הפעולה השני של טל עם אוחיון ושיתוף הפעולה הראשון שלו עם ברבי.
ביוני הוציא קליפ לשיר בו הוא מופיע, וכן השתתף בבימוי ובעריכה.
בשנת 2021 הוציא דואט יחד עם בניה ברבי, שנקרא "מי לא יבוא". את השיר כתבו טל וברבי יחד עם אבי אוחיון. את השיר עיבד והפיק מתן דרור.
ב-2021 השתתף בתוכנית קארפול קריוקי יחד עם אודי כגן בהוצאת כאן 11.
חיים אישיים
טל היה נשוי לשושנה, ששימשה מפיקת השירה שלו באלבומיו האחרונים, בפברואר 2018 השניים נפרדו. לזוג שני ילדים.
להיטים מצוירים משלנו
להיטים מצוירים משלנו הוא סרט הנפשה ישראלי לילדים משנת 1992, אשר כולל בתוכו שלושה סרטים קצרים שכל אחד מהם מבוסס על סיפור ילדים, כאשר הסיפורים הם "מיץ פטל" מאת חיה שנהב, "דירה להשכיר" מאת לאה גולדברג ו"הכינה נחמה" מאת מאיר שלו. הפקת הסרט נעשתה על ידי אולפני אנימה, כאשר הוא בוים על ידי יוסי אבולעפיה, הופק על ידי דודו שליטא, חיים עמית ולנה ינובסקי והולחן על ידי מיכאל ויינמן ובני נגרי.
הסרט הופץ לראשונה להקרנה ביתית בשנת 1992 על ידי חברת ההפצה "קלסיקלטת", תחילה ב-VHS ומאוחר יותר ב-DVD. כמו כן, הסרטים הקצרים שנכללים בתוכו נמכרו בנפרד ובמארזים שונים. אורך הסרט הוא כ-43 דקות.
עלילה
הסרט מחולק לשלושה סרטים קצרים, כאשר כל סרט מציג סיפור ילדים אחר. הסרט הראשון מציג את הסיפור "מיץ פטל" אשר נכתב על ידי חיה שנהב, כאשר לפני תחילת הסרט הושמע השיר "מיץ פטל" שבוצע על ידי לימור שפירא ונכתב על ידי שפרירה זכאי. הסרט השני מציג את הסיפור "דירה להשכיר" אשר נכתב על ידי לאה גולדברג, כאשר הסיפור סופר על ידי זאב מתווך דירות. הסרט השלישי מציג את הסיפור "הכינה נחמה" אשר נכתב על ידי מאיר שלו, כאשר בסיום הסרט הוסבר שלבי הפקתו.
מדבבים
הדיבוב בוים והופק על ידי שפרירה זכאי באולפני קולינור.
ביקורות
עטרה אופק כתבה על הסרט בעיתון "חדשות" שההנפשה שלו היא "תאווה לעיניים". היא הסבירה ש"הרקעים מרהיבים כמו אגדה, הדמויות חינניות ומלאות אופי, והלב מלא גאווה" מפני שמדובר בסרט ישראלי. כשהיא דירגה את שלושת הסרטים הקצרים, היא אמרה שבעינה הסרט הכי טוב הוא "הכינה נחמה", אחריו "דירה להשכיר" ולבסוף "מיץ פטל", בטענה שהתקשה להתחרות בקריינות המצוינת של קלטת הטייפ שנעשתה בהשראתו.
פס הולכה
במוליכים למחצה ובמבודדים, פס ההולכה הוא תחום אנרגיה הנמוך ביותר שאינו מאוכלס במלואו בטמפרטורת האפס המוחלט. פס זה נמצא מעל פס הערכיות. אלקטרונים יכולים להגיע לפס זה עקב עירורים תרמיים בטמפרטורות גבוהות יותר ולהשאיר מאחוריהם חורים בפס הערכיות. האלקטרון והחור יכולים לנוע בחופשיות (האלקטרון - בפס ההולכה, והחור - בפס הערכיות) כיוון שלאחר העירור הם נמצאים בסביבה ריקה מאלקטרונים או מחורים ולכן לא בא לידי ביטוי עקרון האיסור של פאולי, וכך להוליך חשמל.
במבודדים, האלקטרונים שבפס הערכיות מופרדים על ידי פער אסור רחב יחסית, כאשר במתכות הפסים חופפים ובמוליכים למחצה הפער האסור קטן יחסית.
מבנה פסים במוליך למחצה
חוק השופטים
חוק השופטים, תשי"ג-1953 היה בתוקף בין 1953 לבין כניסת חוק בתי המשפט [נוסח משולב] לתוקף ב-1984. החוק קבע לראשונה מאז עצמאות מדינת ישראל הוראות לגבי כשירות למינוי שופטים; אופן מינוי השופטים (בידי נשיא מדינת ישראל ועל פי הצעת ועדת מינויים); הוראה בדבר אי תלותם של השופטים. כמו כן קבע החוק הוראות לדין משמעתי של שופטים.
מטרת החוק הייתה מתן גושפנקה משפטית-חוקית לאי תלותה של הזרוע השיפוטית במדינה. כבר ב-1951 היה ניסיון להעביר חקיקה בנושא, אך בשל חילופי גברי תכופים בכנסת ובממשלה, הדבר לא התאפשר. ההיסטוריונית של המשפט פנינה להב טוענת כי העובדה שעברו חמש שנים עד לחקיקת החוק מעידה על חוסר יציבות מערכתית ובעייתיות בהפרדת רשויות. יצחק אולשן מעיד בספרו "דין ודברים", כי גם במהלך עיצוב החוק היו חילוקי דעות, שחלקם נבעו מן העובדה כי חלק מן המחוקקים ראו לנגד עיניהם את דמותו של פנחס רוזן (שלא נטה להתערב בשיקולי השופטים והחלטותיהם) ולפיכך התקשו להבין את חשיבות ההפרדה בין הרשות המבצעת (משרד המשפטים) ומינוי השופטים. להב עוד טוענת, כי העברת החוק איפשרה שיקול דעת נרחב יותר לשופטים ומביאה לראיה את פסק דין "קול העם".
החוק מגדיר כי הוועדה לא יכולה למנות כל אדם לשופט, אלא לפי חוק הכשרות. עם זאת, כפיש עולה מדיוני הכנסת ישנה ביקורת על כך שהחלק המתעסק בכשרות הוא פורמלי מידי. לעומת זאת, ישנה סכנה כי סעיף דקדקני מידי יהפוך את הליך בחירת השופטים לטעון פוליטית. הדוברים השונים הביאו מקורות מן המשפט העברי לחיזוק עמדותיהם לכאן ולכאן.
You're Mine
You're Mine (בעברית: אתה שלי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הרכב הפופ-אינדי הישראלי לולה מארש. השיר יצא לאור ב-28 במאי 2015 כסינגל השני מתוך המיני-אלבום You're Mine והאלבום Remember Roses, דרך חברת התקליטים אנובה מיוזיק.
חוק השופטים
בין המקדמים העיקריים של החוק היה שר המשפטים פנחס רוזן. שופטי בית המשפט העליון (משה זמורה, יצחק אולשן, שמעון אגרנט ומשה זילברג) היו בין היועצים. אחרים היו יואל זוסמן ומשה לנדוי, שמונו מיד לאחר אישור החוק לשופטי בית המשפט העליון. בשל מצבו הבריאותי של השופט זמורה, הופנתה תשומת הלב גם לצורך בממלא מקום נשיא בית המשפט העליון, והתואר הוכנס לחוק (ממלא המקום הראשון היה אולשן).
You're Mine
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי יעל שושנה כהן וגיל לנדאו והופק על ידי לנדאו. השיר הוא בסגנון הפופ, המאפיין שירים נוספים מהאלבום.
חוק השופטים
בעקבות החוק הוקמה הוועדה לבחירת שופטים.
You're Mine
רקע וכתיבה
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, וצבר מעל ל-11 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה לשיר, בוים על ידי קולין סולל קארדו והועלה לערוץ ה-Vevo של לולה מארש ב-22 בינואר 2016.
נכון לפברואר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-3 מיליון.
ז'אן-בטיסט דה לאמארק
ז'אן-בטיסט פייר אנטואן דה מונֶה, האביר דה לאמארק (בצרפתית: Jean-Baptiste Pierre Antoine de Monet, Chevalier de Lamarck; 1 באוגוסט 1744 – 18 בדצמבר 1829) היה חוקר טבע צרפתי בולט במאה ה-19. ידוע כמפתח הלאמארקיזם – תורת התפתחות (במובן שונה מהמושג "אבולוציה" המוכר כיום). מהראשונים שהשתמשו במושג "ביולוגיה" במובן המודרני.
ביוגרפיה
ז'אן-בטיסט דה לאמארק נולד ב-1 באוגוסט 1744 בכפר בזנטן לה-פטי (Bezantin le-Petit) שבצפון צרפת. הוא היה הצעיר מבין 11 אחים ונצר למשפחה בעלת מסורת צבאית ארוכת שנים; אחיו הבכור נהרג בקרב ב, ושני אחים נוספים היו עדיין במהלך שירותם הצבאי כשהיה לאמארק בשנות העשרה לחייו. בשנת 1756, בגיל 12, החל ללמוד בבית ספר תאולוגי ישועי באמיין (Amiens). ב-1761, לאחר מות אביו, הצטרף לצבא הצרפתי אשר לחם בגרמניה (מלחמת שבע השנים); בקרב הראשון שבו השתתף זכה לאות גבורה וקודם לדרגת קצין. לאחר הכרזת השלום בין צרפת למדינות גרמניה ב-1763, שירת לאמארק במוצבים בדרום צרפת, עד שנפצע בתאונה ונאלץ לעזוב את הצבא.
עם שחרורו מהצבא החל לעבוד כפקיד בנק בפריז, ולאחר שצבר את הממון הדרוש החל בלימודי רפואה, שבהם התמיד במשך ארבע שנים. בזמן לימודי הרפואה פיתח עניין רב במוזיקה. אולם התחום שאליו נמשך יותר מכול היה הבוטניקה, שאותה למד בגני המלך בפריז, ששימשו כמרכז ללימודי רפואה ולחקר הטבע. לאמארק בלט מאוד בלימודיו, ואף זכה לתמיכה רבה מז'ורז'-לואי לקלרק דה בופון (מדען צרפתי מהמובילים בתקופתו, מחבר היצירה המקיפה "ההיסטוריה של הטבע"), שסייע לו בין היתר להתקבל לאקדמיה הצרפתית למדעים.
בשנת 1801 פרסם את ספרו "מערכת בעלי החיים חסרי החוליות" (Système des Animaux sans Vertèbres) ובשנת 1809 פרסם את ספרו "פילוסופיה זואולוגיה" (Philosophie Zoologique) ובו טבע לראשונה את המושג "ביולוגיה" כחקר היווצרות החיים והחוקים שעל פיהם הם פועלים, בספר זה אף הציג לראשונה את רעיונותיו האבולוציונים, אשר נקראו בפיו "תורת ההתפתחות" וכיום מכונים "לאמארקיסיזם". בין השנים 1815 ל 1822 פרסם את כרכי ספרו, "ההיסטוריה הטבעית של בעלי החיים חסרי החוליות" (Histoire Naturelle des Animaux sans Vertèbres) בו הציג את סיווגו של חסרי החוליות, סיווג מתקדם הרבה יותר מזה שהיה קיים בתקופה. הוא הפריד את קבוצות הסרטנים (Crustaceans), העכבישניים (Arachnids) והתולעים (Annelids) מהמשפחה הגדולה שהיו שייכים אליה קודם - החרקיים (Insecta).
למרות עבודתו המדעית החשובה לא זכה לאמארק במהלך חייו לכבוד לו זכו עמיתיו כדוגמת בופון וקיוויה (Georges Cuvier). האחרון אף התנגד לתאוריה האבולוציונית שהועלתה על ידי לאמארק והשתמש בכוחו הפוליטי כדי לטעון נגדה. חייו של לאמארק לוו תמיד במאבק בעוני. זאת ועוד, ב-1818, איבד לאמארק את ראייתו ובילה את שנותיו האחרונות כעיוור אשר נתמך על ידי בנותיו. ב-18 בדצמבר 1829, נפטר לאמארק ונקבר בהלוויה צנועה בקבר מושכר. לאחר חמש שנות קבורה הועברה גופתו ממקום קבורתה המקורי וכיום, מקום קבורתו לא נודע.
חקר חסרי החוליות
ב-1793, לאחר הוצאתם להורג של לואי ה-16 ומארי אנטואנט, כונן בצרפת 'המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע' (Muséum National d'Histoire Naturelle). לאמארק מונה לפרופסור האחראי על בעלי החיים אותם יכנה בהמשך "לחקר החרקים והתולעים". הוא היה הראשון שזיהה והצביע על ההבדל בין בעלי-חוליות לחסרי-חוליות (עמוד השדרה). יצורים אותם כינה בהמשך 'חסרי חוליות' (Invertebrates). בתחילה ידע לאמארק, כשאר בני תקופתו, מעט מאוד בנוגע ליצורים אלו. ברשות המוזיאון היו דגימות רבות של יצורים חסרי חוליות, אך הם לא היו מסודרים או מסווגים. לאמארק החל לחקור את אותן דגימות, והרחיב את שיטת המיון המדעית שנטבעה על ידי ליניאוס, שסיווגה אותן לחרקים ולתולעים. לאמארק זיהה עשרה סוגים שונים, וסידר את עשר הקבוצות בסדר עולה, מהיצורים הפשוטים ביותר ועד ליצורים המורכבים ביותר. לטענתו, בעלי חיים אלו התפתחו בסדר שהציג. סיווג זה של חסרי החוליות הביא אותו להרחיב את מחקרו, וב-1801, בספרו 'מערכת בעלי החיים חסרי החוליות' (Système des Animaux sans Vertèbres), סיווג את כל האורגניזמים אשר היו ידועים בתקופתו, מהפשוטים ביותר (פוליפים) ועד למורכבים ביותר (יונקים). לאמארק האמין כי על ידי חקר המורכבות של יצורים שונים ניתן להבין את הסדר הטבעי של היצירה בטבע. דוגמה לכך ניתן לראות בדברים שנשא בהרצאה ב-3 במאי 1799:
לאחר פרסום "פילוסופיה זואולוגית", שכלל בתוכו סיווג בעלי חיים שלא היה כדוגמתו לפני פרסומו, המשיך לאמארק לחקור חסרי חוליות קיימים כמו גם מאובנים של חסרי חוליות. הוא פרסם את מחקריו בין 1815 ל-1822, בספרו בן ששת הכרכים 'ההיסטוריה הטבעית של בעלי החיים חסרי החוליות' (Histoire Naturelle des Animaux sans Vertèbres). סיווגו את חסרי החוליות הפך לסיווג הנפוץ והשימושי ביותר, והוא נפוץ עד ימינו.
בעקבות מחקרו המקיף החל לאמארק להרהר על טיב הקשר בין בעלי חיים שונים, ועל הקשר בין המינים השונים בטבע. למעשה, מחקרו של לאמארק אודות חסרי החוליות הוביל אותו להגיית תורת ההתפתחות, הלאמארקיזם.
תורת ההתפתחות של לאמארק: "לאמארקיזם"
מחקרו של לאמארק אודות חסרי החוליות היה המקיף ביותר בזמנו. היה זה חקר חסרי החוליות והמאובנים אשר הביאו בשנת 1801 לזניחת אמונתו בקיומם הנצחי של המינים ולפיתוח תאוריה של שינוי אבולוציוני בעולם החי כולו. בעוד באותה תקופה מדענים מובילים כגון בופון הציעו תאוריות של שינויים הדרגתיים מסוימים בטבע, אך בניגוד אליהם לאמארק פיתח תאוריה אשר לפיה מגוון המינים בטבע הוא תוצאה של שינוי אבולוציוני והתפצלות ממינים קיימים. הוא פרסם אותה בספרו "פילוסופיה זואולוגית" אשר פורסם בשנת 1809. ב-1801 כתב:
התפתחות רצופה לאורך זמן
סיווג האורגניזמים, בו עסק לאמארק במסגרת תפקידו במוזיאון הלאומי, הביאו להגיית רעיון ההתפתחות הרצופה, לפיו איבריהם וגופם של בעלי החיים הופכים מתקדמים יותר מדור לדור. כתוצאה מסיווג את האורגניזמים הסיק לאמארק שש מסקנות:
בתחילה ראה לאמארק את הטרנסמוטציה (ההתפתחות האבולוציונית) כתהליך ליניארי, תהליך שבו ההתפתחות מתרחשת מהצורות הפשוטות ביותר לצורות המורכבות ביותר בסדר רציף. אולם כאשר המשיך במחקרו ובתצפיותיו נתקל בנתונים אשר סתרו זאת. תחילה אבחן לאמארק את מה שראה כשני מסלולים שונים של טרנסמוטציה. האחד כלל אורגניזמים בעלי סימטריה רדיאלית, והאחר כלל אורגניזמים בעלי סימטריה בילטרלית (דו-צדדית) אותם המשיך לסווג לתת-מינים שונים גם לאחר פרסום מחקרו. לאחר מכן הצליח לאבחן תהליך אבולוציוני בו רכיכות התפתחו לדגים, דגים לזוחלים, זוחלים לדו-חיים ודו-חיים ליונקים. תגליות אלו הביאו את לאמארק לזנוח את רעיון ההתפחות הליניארית ולראות את תהליך הטרנסמוטציה כתהליך שניתן לדמותו לעץ: גזע מרכזי אשר ממנו מסתעפים ענפים שונים הנפרדים אחד מהשני. למרות זניחת רעיון ההתפתחות הליניארית לאמארק המשיך להחזיק בדעתו שכל בעלי החיים המפותחים היו חייבים לעבור תהליך התפתחותי הדרגתי כדי להגיע לרמת מורכבותם בהווה. משמעות הדבר היא שכל האורגניזמים, גם המורכבים ביותר, היו בתחילה אורגניזם פשוט חד-תאי, והתפתחו לצורתם בהווה לאורך זמן רב מאוד.
עוד האמין לאמארק כי שינויים בסביבת המחיה של אורגניזם מסוים גורמים לשינויים בצרכים של אותו אורגניזם, השינוי בצרכים של אותו אורגניזם מביא לשינוי בהתנהגותו אשר גורר שימוש מוגבר באיברים מסוימים, ומופחת באחרים. לאמארק גרס כי איבר שתדירות השימוש בו עולה סופו לגדול לאורך זמן, בעוד כי איבר שתדירות השימוש בו יורדת יקטן לאורך זמן ולבסוף אף יעלם לחלוטין. על כך כתב לאמארק:
בריאה ספונטנית
על מנת שההתפתחות הספונטנית שהגה לאמארק תעמוד במבחן המציאות חייבת להימצא לה נקודת התחלה, את נקודת ההתחלה הסביר לאמארק בעזרת עקרון הבריאה הספונטנית. לראייתו, החי שונה באופן מהותי מהדומם, לא בגלל קיומה של מהות מיסטית, אלא בשל הארגון המיוחד של החומר החי, ארגון אשר יוצר פער איכותי בין החי לדומם. לאמארק סבר כי כאשר סוגים מסוימים של חומר אורגני קרישי מצויים בתנאים מסוימים של לחות וחום, נוצר בהם, באופן ספונטני, שטף של זרמי חום (Caloric Fluids) (זאת בהתאם לתאוריה המקובלת אז שראתה בחום סוג של נוזל המכונה קלוריק). שטף של "זרמי חום", יחד עם שטף של "נוזלים חשמליים" מביא לארגון מחדש של המסה הקרישית. ארגון זה גורם לכך שהמסה תתחיל לפעול כמכלול אחד המארגן את עצמו. שטף הזרמים בתוך המסה מחלק ומפריד בין חלקים שונים שלה, כך המסה הראשונית הופכת לבעלת חלקים שונים, שהולכים ומסתבכים אף הם. משמעות הדבר היא שהחיים (שטף הנוזלים) גורמים מטבעם לסיבוך עצמי הולך וגובר של המסה הראשונית. תכונה אופיינית של מסה מורכבת שכזאת היא היכולת לעשות את התהליך שבפינו היום מכונה מטבוליזם - ניצול משאבי הסביבה לצורכי שימור עצמי וגדילה תוך שמירת הלכידות של המכלול. תכונה זו היא האדפטיביויות המהותית למסה החיה, בשל תכונה זו יתאים עצמו החי לסביבתו. יכולת ההתאמה היא אפוא, לפי לאמארק, תכונה מהותית של החי אשר עומדת בבסיס הגדרתו כיצור חי.
תכונות נרכשות בקרב בעלי החיים
תכונות נרכשות הן תכונות המוקנות לפרט או שנרכשות על ידי הפרט כתוצאה מהשפעתם של תנאי סביבה מסוימים.
מקוריותו של לאמארק לא הייתה בפיתוח הרעיון של תכונות נרכשות, אלא בשימוש שעשה בתאוריה זו כמנגנון לשינוי אבולוציוני. התאוריה של לאמארק גרסה כי תכונות שסיגל לעצמו אורגניזם מסוים במהלך תקופת חייו כמו גם שינויים פיזיולוגיים שעבר, יועברו בתורשה לצאצאיו. שינויים אלה נובעים מתוך צורך הישרדותי הנובע משינוי בסביבת המחיה של האורגניזם. תהליך זה מתרחש בקרב כל האורגניזמים בכל סביבות המחיה.
הדוגמה המפורסמת בה השתמש לאמארק כדי להדגים את רעיון התכונות הנרכשות היא הג'ירף, הוא טען כי בעקבות שינויים סביבתיים, הג'ירף נאלץ למתוח צווארו כדי להגיע לעלים אשר נמצאים בצמרות העצים, מתיחת הצוואר גרמה לכך שהוא הוארך, הצוואר הארוך עבר בתורשה מדור לדור, כך שבעל החיים הסתגל לסביבתו.
חוקי תורת ההתפתחות של לאמארק
ניתן לציין שלושה תהליכים יסודיים עליהם מתבססת תאוריית ההתפתחות (אבולוציה) של לאמארק:
בפרק השביעי בספרו "פילוסופיה זואולוגית" (1809) מסכם לאמארק את שני התהליכים האחרונים, ומגדירם כחוקים בתאוריית ההתפתחות שלו:
ביקורות על עבודתו של לאמארק
אחד ממבקריו הבולטים של לאמארק היה עמיתו במוזיאון הטבע, ז'ורז' קיוויה (Georges Cuvier). קיוויה היה אמון על חקר בעלי החיים ה"עליוניים" - זוחלים, ובעיקר יונקים. הוא היה קטסטרופיסט והחזיק בתפיסה מדעית מכניסטית. קיוויה דגל בעקרון קיבעון המינים, לפיו המינים לא משתנים, וההיסטוריה רצופה באסונות טבעיים אשר הביאו להכחדותם של מינים שלמים והגירת מינים חדשים במקומם. הוא עסק גם בטקסונומיה (סיווג המינים), הוא סיווג את המינים על פי המבנה האנטומי שלהם והאמין כי מבנה אנטומי זה נוצר על ידי הבורא וכי האנטומיה של אורגניזם מותאמת לצרכיו.
מבקר בולט נוסף של לאמרק היה צ'ארלס לייל (Charles Lyell), מחבר הספר "עקרונות הגאולוגיה", ומי שנחשב בעיני רבים לאבי תורת הגאולוגיה. גם לייל, בדומה לקיוויה, גרס בכך שלאמארק לא סיפק מספיק הוכחות אמפיריות אשר תומכות בתאוריה שלו וביקר את העובדה שחקר המאובנים בו עסק לאמארק לא הוכיח התפתחות רציפה של מינים לאורך זמן. גם לייל היה שותף לדעה לפיה לאמארק חצה את הגבול שבין עולם הטבע לבין עולם התרבות (בין הטבע לאדם) שכן גם הוא האמין כי האדם נפרד מעולם הטבע והחי. שנים לאחר מותו של לאמארק, שינה לייל את עמדותיו והשתכנע בקיומה של אבולוציה, אולם הוא מעולם לא הודה כי נקט באי-צדק כלפי לאמארק. כתוצאה מביקורות אלו כלפי לאמארק, רוב הקהילה המדעית בראשית המאה ה-19 לא קיבלה את התאוריה שלו.
הבחירות לרשויות המקומיות ברשות הפלסטינית (2004–2005)
בין דצמבר 2004 לדצמבר 2005 נערכו ברשות הפלסטינית בחירות לרשויות המקומיות. בחירות אלו שהיו הראשונות מאז הקמת הרשות התקיימו במשך שנה באופן הדרגתי. בבחירות התמודדו רשימות מטעם תנועות פת"ח, חמאס, הג'יהאד האיסלאמי, החזית העממית לשחרור פלסטין ורשימות עצמאיות. הצלחתו היחסית של החמאס וזכייתו בכמה ערים מרכזיות, היו סימן ראשון לניצחונה של התנועה בבחירות למועצה המחוקקת שנערכו בינואר 2006.
ב-2010 הדיח מחמוד עבאס את מרבית ראשי הערים ביהודה שומרון המשתייכים לתנועת החמאס, ומינה במקומם ועדות קרואות בראשות אנשי פת"ח. הבחירות הבאות לרשויות המקומיות ברשות הפלסטינית התקיימו ב-2012.
מהלך הבחירות ותוצאותיהן
הבחירות אושרו על ידי יושב ראש הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, לפני מותו ב-11 בנובמבר 2004 ונוהלו על ידי הוועדה העליונה של הבחירות המקומיות (Higher Committee for Local Elections) במשרד לשלטון מקומי ברשות הפלסטינית. על הבחירות פיקחו משקיפים בינלאומיים.
הסיבוב הראשון של הבחירות התקיים בשני חלקים: החלק הראשון נערך ב-23 בדצמבר 2004 ב-26 יישובים ביהודה ושומרון והשני ב-27 בינואר 2005 ב-10 יישובים ברצועת עזה. בסיבוב זה נחל החמאס הישגים רבים, בעיקר ברצועת עזה, אך גם ביישובים ביהודה ושומרון שהיו נחשבים כמעוזים מסורתיים של הפת"ח.
הסיבוב השני של הבחירות למועצות המקומיות נערך ב-5 במאי 2005 ב-76 מחוזות ביהודה ושומרון וב-8 מחוזות ברצועת עזה. בסיבוב זה זכה הפת"ח ב-52 יישובים והחמאס ב-24 יישובים.
בסיבוב השלישי שנערך ב-29 בספטמבר ב-104 רשויות מקומיות זכה הפת"ח ב-54% מהקולות לעומת 26% לחמאס. תנועת הפת"ח ניצחה ב-65 יישובים, החמאס ב-22 יישובים ומועמדים עצמאיים ב-17 יישובים.
הסיבוב הרביעי נערך ב-15 בדצמבר 2005 ב-44 יישובים. הסיבוב החמישי לא יצא לפועל בעקבות עליית החמאס לשלטון לאחר הבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית בראשית 2006. במחוזות שבהן לא נערכו בחירות מתגוררים כרבע מאזרחי הרשות הפלסטינית.
דלפיניום
דורבנית או דלפיניום (שם מדעי: Delphinium) היא סוג פרח ממשפחת הנוריתיים. הפרח מורכב מפרחים רבים, שצומחים על גבעול אחד.
תיאור
פרחי דלפיניום הם פרחים בעלי מראה פשוט, הם מורכבים משורה אחת של עלי כותרת וממרכז של אבקנים. הפרחים עצמם גדולים וצבעוניים במטרה למשוך חרקים אליהם. דלפיניום ג'יאנט הגדל בחממה, צומח כל השנה ולפעמים הוא יכול להגיע עד לגובה של 2 מטרים (בעונות חורף קרות, בקיץ לעומת זאת גודלו יהיה כ-70 סנטימטרים בלבד). את פרחי הדלפיניום קוטפים אך ורק כאשר הפרחים התחתונים כבר נפתחו, אך הפרחים העליונים טרם נפתחו, כך מקבלים פרח מרהיב בצורה המרשימה שמאופיינת אצלו. ישנם מעצבי אירועים רבים אשר משתמשים בפרחי דלפיניום באהדה רבה כקישוט לאירועים, או כפרחים עיקריים בזרי פרחים ובסידורי פרחים. הפרח נקרא בשם דולפיניום מפני שהצורה שלו מזכירה את צורתם של הדולפינים.
קיימים שני סוגים עיקריים של פרחי דלפיניום בארץ, האחד דלפיניום שדה – אשר גדל בשדות הארץ (ומכאן שמו), ודלפיניום ג'יאנט - גדל בחממות ונחשב יוקרתי יותר. את שני המינים, מספקים בחנויות הפרחים לתקופה קצרה של כמה חודשים בלבד. צבעיהם של פרחי הדלפיניום משתנים בהתאם לסוגם. דלפיניום שדה צומח במגוון צבעים הכוללים גוונים של כחול, סגול, לבן וורוד. דלפיניום ג'יאנט מצד שני, פורח בצבעים של לילך, לבן, סגול ותכלת. נוסף על שני סוגים אלה, ישנו גם דלפיניום מזן בלה דונה, שמגיע בצבעי כחול ולבן בלבד.
דלפיניום בפולקלור
מומחים מאמינים כי לכל פרח יש את החודש שלו, או יותר נכון, לכל חודש יש את הפרחים המאפיינים אותו. לפי אמונה זו, הפרח שנולד בחודש יולי, שהוא החודש השביעי למניין החודשים הלועזי, הוא דלפיניום אשר מסמל רגישות ולב פתוח.