cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הסתכנות מרצון
סקירת הדין הישראלי
אף על פי שמקובל להניח כי הידיעה צריכה להתקיים בשעת גרימת הנזק, יש הטוענים כי אין די בכך. האדם צריך לדעת על הסיכון לפני התממשותו כדי שיוכל לגבש את רצונו האם להסתכן או להימנע מהסיכון. הגיון הרחבת זמן הידיעה נובע מכך כי הידיעה היא התנאי הראשון המכונן את שני התנאים הבאים. ללא ידיעת העובדות הרלוונטיות על העובדות המקימות את הסיכון, ספק אם יתקיימו שני התנאים הבאים.
התנאי השני להגנת ההסתכנות מרצון הוא החשיפה העצמית לסיכון. כאן, נדרשת הסכמת הנפגע לחשוף לסיכון של פגיעה ללא פיצויים, ולשאת במלוא האחריות לנזק אפשרי שייגרם לו. הנתבע נדרש, כבעל הנטל להוכיח את הגנתו, להוכיח שהתובע ידע לא רק על אפשרות התרחשות הנזק והרשה לנתבע להעמידו תחת סיכון מסוים, אלא גם הסכים להיחשף לתוצאותיו המשפטיות של הנזק. משמע, האדם הסכים לכך שאם ייגרם לו נזק כתוצאה ממעשי המזיק ייפול ההפסד עליו, ולא על המזיק, וכי המזיק משוחרר מאחריות משפטית לגבי הנזק שהוא עשוי לגרום לתובע מאותו סיכון. בפסיקה הישראלית אומצה ההבחנה הבריטית בין ההסתכנות הפיזית להסתכנות המשפטית, שהיא ההסכמה המודעת של הנתבע לפטור את המזיק מפיצוי. בפרשת ווסטצ'סטר קבע בית-המשפט כי תנאי להגנת ההסתכנות מרצון הוא כי הניזוק חשף עצמו לסיכון, אך הבהיר כי אין מדובר בחשיפה רק לנזק הפיזי או ידיעה על דבר התרחשות הנזק אלא מדובר גם בידיעה אודות נטילת הסיכון המשפטי של החשיפה לנזק. כלומר, הנתבע עצמו הבין וידע כי הוא מקבל על עצמו את הסיכון של פגיעה ללא פיצוי בנוסף לנזק הפיזי.
נוסף לכך, נפסק כי הגנת ההסתכנות מרצון תישלל בכל מקרה בו ניתן להראות כי במועד בו אירע הנזק פעל הניזוק מתוך מצב נפשי ששיבש את כושרו לקבל החלטות, כגון דיכאון, היעדר צלילות או אי שפיות הדעת. אז, ניתן לומר כי נשלל היסוד של חשיפה לנזק מרצון. באופן דומה, דחה בית המשפט טענת הסתכנות מרצון במקרי התאבדות. אדם המנסה לשים קץ לחייו נמצא במצב שבו לחצו הנפשי הוא כה כבד עד שדי בהם כדי לשלול את רצונו החופשי של המתאבד: "אדם הפועל מתוך דיכאון אינו בבחינת volens", קרי, אין לייחס למתאבד הסכמה הדרושה להסתכנות מרצון.
קיימת מחלוקת בנוגע לשאלה איזה מבחן לאמץ כדי ללמוד על הסכמתו ורצונו של הניזוק להסתכן: האם די להוכיח חזות חיצונית המצביעה אובייקטיבית על הרצון החופשי של התובע, או, שמא, יש להוכיח רצון חופשי אישי-סובייקטיבי. בתי המשפט בישראל לא הכריעו בשאלה זו. לדעת הפרופ' ברק, המבחן האם הייתה הסכמה לקבלת הסיכון המשפטי והאם התקיים רצון חופשי הוא מבחן אובייקטיבי. כלומר, נדרש כי אדם סביר, כשהוא ניצב במצבו של הניזוק היה מקבל את הסיכון הפיזי ועל גבו גם את הסיכון המשפטי, או לחלופין, דוחה את הסיכון. עם זאת, בשל אופי הסעיף המדבר על הניזוק הספציפי ולא על האדם הסביר, יש להחיל גם מבחן סובייקטיבי, הבוחן את רצון והסכמה האישיים של הניזוק. דוגמה להחלת שני המבחנים היא פרשת צברי:
"אם ההסכמה היא ברורה ומפורשת- מה טוב, הריהי ניתנת להוכחה וסוף דבר. בהיעדר הסכמה מפורשת [...] יש להסיקה כשאלה של עובדה מכל נסיבות המקרה....."
"...בטוחני שאילו בא מישהו מן הצד בזמן [שהניזוק] נכנס לפעולה לפי בקשת [פלוני] והיה אומר להם שצד זה או אחר קיבל על עצמו את מלוא האחריות למה שעלול לקרות [לניזוק] תוך כדי עשותו בכיבוי הדליקה, היו שניהם קופצים ועונים: 'לא, כי'.."
"החוק אינו מפלה בין המציל המתעלם מסכנה לבין המציל העושה את חשבון המחיר. די בכך שהמעשה, בין אם הוא אימפולסיבי או מכוון, הוא יליד המקרה".
כפי שנאמר לעיל, על התנאים להתקיים במצטבר: ראשית, על הנתבע, המזיק, להוכיח את ידיעת הניזוק ולאחר מכן את הסכמתו להיחשף פיזית ומשפטית לנזק מתוך רצון חופשי. ההגנה נדחתה להסתכנות מרצון ברוב המשפטים בהן נטענה משום שלרוב אין ויתור על הזכות המשפטית. דוגמה לכך היא פרשת דויטש. שם, קבע השופט ש.ז. חשין כי ביחס לעובדים, בית-המשפט יפסוק רק במקרים מועטים כי העובד קיבל על עצמו את הסיכון מרצונו החופשי. באותה נשימה נפסק כי אמירה זו אינה גורפת כלפי כל המקרים, וכל מקרה יידון בהתאם לנסיבות האופפות אותו. כלומר, יכולים להיות מקרים בהם בית-המשפט יקבע כי העובד הסתכן מרצונו. אמירת הדבר והיפכו נובעת מאופיים המורכב של יחסי העבודה. ביחסי העבודה, המעביד חב חובת זהירות כלפי העובד. על כך נוספת עמדת הנחיתות של העובד אל מול המעביד. עמדה זו הופכת את הידיעה אודות ההסתכנות לחסרת רלוונטיות, משום שרבים המקרים בהם העובד אנוס להמשיך בעבודתו על-אף הסיכון בו הוא נתון, הנובע ממהות העבודה עצמה. כאשר העבודה במהותה אינה מסוכנת, והסכנה צומחת רק בשל השיטה הגרועה שבה העבודה מבוצעת, יש להוכיח "בראיות החזקות ביותר" כי העובד קיבל על עצמו את הסיכון. אין די בהצבעה על כך שהעובד ידע את מצב הדברים ואף-על-פי-כן המשיך בעבודתו. במקרה זה, יש להניח כי ראיה חזקה תהיה פירוט הסיכון בחוזה העבודה. עם זאת, יש להזכיר כי תנייה מסוימת הפוגעת בזכויות יסוד או בזכויותיו לפי חוק של העובד, אינה חוקית והופכת את החלק המסוים של החוזה לבלתי-חוקי ולפיכך בטל. כמו כן, גם אם יפורט הסיכון בחוזה עבודה, ספק אם בית-המשפט יוכל להסתכל על רצון העובד כרצון חופשי. אם העובד הסתכן בשל לחץ שהפעיל עליו המעביד או כפייה רצונו אינו חופשי. רשימת המקרים בהם בית-המשפט יקבע כי לא מתקיים רצון חופשי הם לחץ כלכלי, וצורך בעבודה יכול להעלות בקנה אחד עם לחץ כזה. משפט המפתח המראה כי לחץ כלכלי שולל רצון חופשי נפסק בבריטניה בפרשת תרוסל (Thrussel): "His poverty and not his will consented to incur the danger".
ואכן, הפסיקה הישראלית אימצה עמדה זו. בפרשת הרשות לפיתוח החולה נפסק כי להתייחס בזהירות מרובה לכל פעם שהמעביד טוען כי העובד הסתכן מרצון, משום שבדרך כלל לעובד אין ברירה חופשית ועליו לעשות את המוטל עליו על ידי מעבידו או על ידי הממונה עליו.
פציעות במהלך עיסוק בספורט העלו אף הן שאלות בפסיקה האם חלה הגנת ההסתכנות מרצון. פעילות ספורטיבית כרוכה בסיכונים מסוימים, ולכן נחשבים משתתפים בה כמסתכנים מרצון, ואין כלפיהם אחריות בנזיקין. הלכה זו חלה רק על סיכונים שהם חלק בלתי נפרד מסוג הספורט, ולא לסיכונים שנובעים מתנאים חיצוניים שאותם אפשר לשנות בלי לפגוע בפעילות עצמה, כלומר, על רשלנות. כך, למשל, נדחתה תביעתו של ניזוק ששיחק כדורגל במסגרת הליגה למקומות עבודה. המשחק נערך על מגרש אספלט, ובמהלכו נפל התובע ונפצע ברגלו שנתקלה בבקע במשטח. במקרה, התובע, וככל הנראה גם שחקנים אחרים, סברו כי תנאי המגרש מאפשרים את קיום המשחק. כאן, קבע בית המשפט כי משחק כדורגל הוא משחק היוצר, מעצם טיבו, סיכון לנפילה ולפגיעה ברגליים, ומי שבוחר לשחק במשחק זה ער לסיכון הטבעי המהווה חלק בלתי נפרד מהמשחק. בהמשך לכך, נקבע כי מגרש אספלט יוצר גם הוא סיכון בהיותו משטח קשה ומחוספס יותר מדשא, עובדה אשר ידועה לכל שחקן ובוודאי שהייתה ידועה לתובע. בנוסף, לתובע ישנם נתונים אישיים-פיזיים המגבילים את כושרו לשחק וידועים לו. לכן, הוחלט כי בנסיבות המקרה יש לראות בעצם השתתפותו של התובע במשחק בו נפצע הסתכנות מרצון, והתביעה נדחתה.
כפי שנאמר לעיל, הלכה זו אינה חלה על רשלנות בעת פעילות ספורטיבית. במקרים אלו הפסיקה נוטה לחלק את האחריות בין המזיק לניזוק, בנימוק כי צד אחד הסכים להסתכן וצד אחר התנהג באופן פגום ולכן על שניהם מוטל אשם מסוים. ובמילות השופט ויתקון: "אין לך מתקן שאיזה 'שלומיאל' אינו עלול להיפגע בו, ולהלכה, אין לך פגיעה שאין למנעה על ידי נקיטת אמצעים כלשהם". כך, למשל, אם אדם הסכים לצנוח צניחה חופשית ומודע לסיכונים הטמונים בפעילות זו, אין זה הגיוני לפרש את הסכמתו כהסכמה גם לכך שטייס המטוס לא יהיה מוסמך או שהמצנח לא יהיה מתאים לסוג זה של פעילות. מנגד, לעיתים הנתבע עומד בחובת הזהירות הקונקרטית שהוא חב לנפגע, צפה את הנזק ועשה כל שביכולתו למונעו. מקרה כזה הוא פרשת קרגר, בה לא התקיימה כלל רשלנות מצד המזיק, ובכל זאת התרחש נזק משום שהתובע לא נהג כראוי עת שהתעלם מההוראות והנהלים המנחים את התנהגותו בעת העיסוק בסקי מים. לפיכך, פגיעתו של התובע נגרמה באשמתו שלו, וניתן לומר כי הוא הסתכן מרצונו.
סייגים לתחולת הגנת ההסתכנות מרצון
להגנת ההסתכנות מרצון שני סייגים, המופיעים בסעיפים 5(ב) ו-(ג) לפקודת הנזיקין [נוסח חדש]:
"(ב)	הוראות סעיף זה לא יחולו על תובענה שהוגשה על עוולה הנובעת מאי-מילוי חובה שהייתה מוטלת על הנתבע מכוח חיקוק.
(ג)	ילד למטה מגיל שתים עשרה לא ייחשב כמסוגל לדעת או להעריך את מצב הדברים שגרמו לנזק או כמסוגל מרצונו לחשוף עצמו או רכושו למצב זה."
סעיף 5(ב) קובע כי הגנת ההסתכנות מרצון אינה עומדת למזיק כאשר העוולה שביצע נובעת מאי-מילוי חובה המוטלת עליו מכוח חוק. הראציונאל ביסוד ההוראה הוא שאדם אינו יכול להרשות לזולתו להפר חוק. אם המזיק היפר חוק ופגע בנפגע, אי אפשר לומר שהנפגע הסכים לכך. משום שהניזוק הוא צד מוגן על-פי חוק, תביעתו לפיצויים בדיני נזיקין לא תיפגם עקב מתן ההרשאה הפסולה. לדוגמה, עובד אינו יכול להרשות למעבידו לפעול בניגוד לחוק. מעביד שפועל בניגוד לחוק, למשל, אינו ממלא הוראות בטיחות או אחר חובות הזהירות הכלליות והספציפיות הקבועות בחוק לגבי סוג העבודה, אינו יכול להתגונן מפני תביעתו של עובד שנפגע בטענה כי העובד הסכים לעבודה בתנאים שהם בניגוד לחוק ונטל על עצמו סיכון ביודעין ומרצונו החופשי. פרשת אתירם ממחישה סוגיה זו. במקרה, העובד הועסק לצורך ביצוע מדידות עומק תעלות ביוב. הוא נפגע מגוש עפר שהתגלגל ונפל עליו כאשר שהה בתעלת ביוב פתוחה לצורך ביצוע מדידה. המעסיקים, קבלן ומועצה אזורית גזר, טענו כי העובד הסתכן מרצונו, משום שירד לתעלה לביצוע המדידה, אף על פי שהיה ניתן למדוד את עומקה מבחוץ. כאן, דחה בית-המשפט את טענת ההסתכנות מרצון וקבע כי המעסיקים לא עמדו בחובות הזהירות הכלליות והספציפיות כאחד, שנקבעו מכח תקנות הבטיחות בעבודה וכן חובות העשיה והזהירות המוטלות על המועצה מכח חוק הרשויות המקומיות (ביוב) תשכ"ב-1962. אם המעסיקים היו ממלאים אחר חובות אלו יש להניח כי העובד לא היה נפגע. לכן, המעסיקים אינם יכולים להתגונן בטענה כי העובד הסתכן מרצונו, משום שהגנת ההסתכנות מרצון לא חלה על תובענה שהוגשה על עוולה הנובעת מאי-מילוי חובה שהייתה מוטלת על הנתבע מכוח חיקוק.
הפרופ' ברק מעלה קושי ניסוחו של הסייג בפקודת הנזיקין, הקשור למונח 'חיקוק'. שהרי, ההגנה אינו חלה כאשר הנזק נובע מאי-מילוי חובה המוטלת מכוח חיקוק. כלומר, המונח 'חיקוק' כולל גם את פקודת הנזיקין עצמה, שגם היא חיקוק. כדי להימנע מהמצב הפרדוקלסאלי, בו אין כלל תחולה להגנת ההסתכנות מרצון לגבי עוולות הנובעות מהפקודה, מציג פרופ' ברק את ההשקפה המקובלת, שהיא לקרוא בסייג כאילו כתוב בו "חובה המוטלת מכוח חיקוק, למעט פקודה זו".
בהתאם לכך, נקבע בפרשת סידר כי אם הכרה בהגנה תסתור הוראת חוק או את תכלית החוק, ההגנה לא תופעל. כך, למשל, לעיתים החוק קובע אחריות קוגנטית, שממנה המזיק לא יכול להשתחרר על אף שהניזוק הפוטנציאלי הסכים לכך. מכאן, שיש לבחון כל אחריות הקבועה בחוק, ולבחון האם קבלת טענת ההגנה של הסתכנות מרצון עולה בקנה אחד עם המדיניות המונחת ביסוד החוק. כן נקבע כלל האצבע, כשנבחנת השאלה האם חלה ההגנה יש לבחון קודם את הכלל להגנה, הקבוע בסעיף 5(א) לפקודת הנזיקין, ורק אחר כך להידרש לחריגים לו.
הסייג המופיע בסעיף 5(ג) קובע כי למי שהזיק לילד למטה מגיל 12 לא תעמוד הגנת ההסתכנות מרצון. הסעיף נסמך על חזקה משפטית לפיה ילד למטה מגיל 12 אינו מסוגל לעמוד בתנאי ההגנה, הדורשת, כאמור, מודעות לנסיבות המזיקות וחשיפה לסיכון משפטי מתוך רצון חופשי. הסעיף משלים את סעיף 9 לפקודת הנזיקין [נוסח חדש] המעמידה את גיל האחריות בנזיקין על 12 שנים. סייג זה מבדיל את פקודת הנזיקין הישראלית מן המשפט הבריטי, שאינו מכיר בעקרון משפטי זה, אלא בוחן בכל מקרה ומקרה האם הקטין היה מסוגל וכשיר להסתכן מרצון. בנוסף לכך, בשנים האחרונות ניכרת מגמת צמצום האחריות העצמית של קטינים ביחס להסתכנות מרצון, ובית המשפט נמנע מלהחילה על קטינים אשר גילם עולה על 12, למשל, קטינים בני 14 ו-15. בהתאם לכך, השופט כהן קבע כי אין לפרש את הסכמתו של התובע, ילד בן 14 להשתתף בפעילות במתקן ה'קרטינג' כהסכמה ליטול על עצמו את כל הסיכונים הנובעים ממעשיו וממחדליו של הנתבע. התובע השתתף מתוך הסכמה משתמעת לסיכונים הרגילים הנובעים מפעילות 'קרטינג', ולא ניתן לומר כי הוא ידע והסכים לכל תנאי המסלול והסיכונים הכרוכים בהם. וממשיך השופט: "בל נשכח, כי התובע היה בן 14 שנים בלבד בעת האירוע". כלומר, ילד בן 14 יכול, בפוטנציאל, לדעת את פרטי הסיכון ולהסכים לקחת חלק בפעילות מסוכנת, אך ספק אם הוא מבין מהי הסתכנות משפטית ומה תוצאותיה. בפרשה אחרת השופט אוקון הרחיב את הסייג הקבוע בסעיף 5(ג) ופסק כי ספק אם ניתן לייחס לקטין בן 15 חשיפה רצונית לסיכון ולתוצאותיו, קרי, הסתכנות מרצון, כאשר התוצאה היא פגיעה באינטרס פיזי או בערך קדושת החיים, וזאת גם אם החוק קובע כי דוקטרינה זו חלה על קטינים מעל גיל 12.
הבחנה בין הגנת ההסתכנות מרצון לבין הגנת האשם התורם
יש להבחין בין הגנת ההסתכנות מרצון לבין הגנת 'האשם התורם'. הגנת האשם התורם קבועה בסעיף 68 לפקודת הנזיקין [נוסח חדש]:
" (א)	סבל אדם נזק, מקצתו עקב אשמו שלו ומקצתו עקב אשמו של אחר, לא תיכשל תביעת פיצויים בעד הנזק מחמת אשמו של הניזוק, אלא שהפיצויים שייפרעו יופחתו בשיעור שבית המשפט ימצא לנכון ולצודק תוך התחשבות במידת אחריותו של התובע לנזק;..."
'אשם תורם' מתרחש כאשר הנזק שהתובע סובל ממנו נגרם בחלקו על ידי אשמת התובע ובחלקו על ידי הנתבע. אשמו של הנתבע, המזיק, היה יכול להיות הסיבה הראשונית והישירה להתרחשות הנזק. אבל, אם 'מקצת' הנזק ניתן לייחס גם לניזוק התובע, יפחיתו לו מן הפיצויים בהתאם. מכאן, ש'אשם תורם' אינו שולל את האחריות בנזיקין, אלא מטיל סנקציה על התובע הנושא באשם ומפחית מסכום הפיצויים המגיע לו בהתאם לאשמתו המוסרית.
היסודות הנדרשים להוכחת כל אחת מההגנות הם יסודות שונים. בהסתכנות מרצון תבחן השאלה האם הניזוק עצמו ידע והעריך את מצב הדברים שגרם לנזק. אם הניזוק לא ידע והעריך את מצב הדברים המסוכן, אזי לא חלה הגנת ההסתכנות מרצון. את הגנת ההסתכנות מרצון נבחון באמצעות מבחן שהוא בעיקרו סובייקטיבי אודות הידיעה והרצון האישיים של הניזוק. לעומת זאת, בהגנת האשם התורם די בכך שהניזוק היה צריך לדעת שייגרם לו נזק, אפילו אם בפועל לא ידע על כך. כלומר, הניזוק ייבחן לפי מבחן אובייקטיבי, ושם תבחן הפסיקה את השאלה האם היה על הניזוק לדעת שייגרם נזק: אם האדם הסביר, המשמש ככלי למבחן האובייקטיבי, היה יודע כי ייגרם נזק, אזי יוטל 'אשם תורם' על הניזוק ותוחל ההגנה. אם האדם הסביר לא היה יכול לצפות את גרימת הנזק, אזי הניזוק אינו אשם ולו במקצת בנזק שאירע לו. בהתאם לכך, ההסתכנות מרצון, בהתקיימות כל יסודותיה, תתקיים גם אם הניזוק נקט בכל אמצעי הזהירות הסבירים בנסיבות המקרה. לעומתה, 'אשם תורם' יתקיים רק אם הניזוק לא נקט באמצעי הזהירות שאדם סביר היה נוקט בנסיבות המקרה.
גם מבחינת התוצאה ישנו הבדל בין שתי ההגנות. כאשר מתמלאים יסודות ההסתכנות מרצון אין אחריות בנזיקין, כלומר, המזיק אינו חייב בפיצויים כלפי הניזוק. לעומת זאת, כשמתמלאים יסודות ה'אשם התורם' קיימת אמנם אחריות בנזיקין, אך תוצאת האחריות היא הפחתת שיעור הפיצויים שבהם המזיק מתחייב כלפי הניזוק. כאשר האשם התורם מגיע לכדי 100 אחוזים תהיה תוצאת שני המקרים שווה מבחינה מעשית, אך ההבחנה התאורטית תיוותר בעינה: במקרה ההסתכנות מרצון נשללת האחריות הנזיקית כולה, ואילו במקרה האשם התורם קיימת אחריות אך אין מקום לתשלום פיצויים.
צפיית פני עתיד
הגנת ההסתכנות מרצון מופיעה גם בהצעת חוק דיני ממונות. הצעה זו מאחדת לקודקס, דבר חקיקה אחיד, שלם, רחב יריעה, שיטתי ומופשט, סדרת חוקים אזרחיים ישראלים שנועדו להחליף את החקיקה העות'מאנית ואת המשפט האנגלי ששררו בארץ בתחום הדין האזרחי. בתחום דין זה נמנים, למשל, דיני החוזים, דיני הקניין וגם דיני הנזיקין. כמו כן, נועדה ההצעה לתקן בחוקים בתחום דין זה את הטעון תיקון, להרחיב ולקבוע הוראות נוספות בתחומי חקיקה חסרים. ארבעה חוקים אחרים יפוצלו וחוקים אחרים יתוקנו לפי הצורך, כדי להתאימם להוראות הצעת החוק. לפיכך, הצעת חוק דיני ממונות, לכשתתקבל, תביא לשינויים מבניים ומהותיים בחקיקה הישראלית, כמו גם בשיטת המשפט הישראלית.
הצעת חוק דיני ממונות לא ביטלה את הגנת ההסתכנות מרצון, למרות נדירות יישומה בדין הישראלי. ההגנה קבועה בסעיף 376, סימן ג', תחת חלק משנה רביעי: חיובים בלתי רצוניים, פרק ראשון: נזיקין, ולשונה:
"לא יישא אדם באחריות בנזיקין אם הנפגע ידע והעריך את הסיכון הצפוי לו והוא חשף את עצמו או את רכושו לסיכון מרצונו החופשי תוך נכונות לשאת בעצמו בתוצאות הסיכון"
במקום סעיף 5(א) בפקודת הנזיקין, שלשונו:
"בתובענה שהוגשה על עוולה תהא הגנה שהתובע ידע והעריך, או יש להניח שידע והעריך, את מצב הדברים שגרמו לנזק וכי חשף עצמו או רכושו למצב זה מרצונו."
לעומת זאת, נותרת בעיניה המחלוקת איזה מבחן, אובייקטיבי או סובייקטיבי, לאמץ על מנת ללמוד על הסכמתו ורצונו של הניזוק להסתכן. יש לשער כי לסוגיה זו יידרש השופט הישראלי בעתיד. מחד, מכיוון שלשון הסעיף מתמקדת באדם הספציפי, בניזוק, ניתן להניח כי גם כאן בית-המשפט ייטה להחיל מבחן סובייקטיבי, ולבחון האם האדם עצמו חשף עצמו מרצון חופשי לסיכון הצפוי. מאידך, ישנו קושי ללמוד על הסכמה בדיעבד, רק מתוך מבחן סובייקטיבי, כאשר מי שצריך להשיב לשאלה האם הייתה הסכמה או לא הוא התובע עצמו, שהוא בעל אינטרס לזכות בפיצויים. לפיכך, שימוש במבחן הסובייקטיבי לבדו יכול להוביל לאי-ודאות ולקושי מבחינת המזיק הפוטנציאלי: גם אדם שהסכים להסתכן מרצון יוכל למשוך לאחר המקרה את הסכמתו, בטענה כי לא ידע בוודאות שיינזק. במקרה כזה, נטל ההוכחה המוטל על הנתבע, להראות כי התובע אכן הסכים להסתכנות מרצון, הוא כמעט בגדר הבלתי-אפשרי, והגנת ההסתכנות מרצון מופיעה בנוסח מצומצם עוד יותר בהצעת הקודקס האזרחי.
מנגד, משום שההגנה רק שונתה ולא בוטלה בהצעת הקודקס, יש לשער כי לא הייתה כוונה לצמצמה עוד יותר אלא דווקא להבהירה למקרי צורך עתידיים. מכאן, ניתן לשער כי על מנת לחמוק מקושי זה יחפש בית-המשפט גם חזות חיצונית אובייקטיבית וגם רצון חופשי אישי-סובייקטיבי המעידים על הסתכנות מרצון. לימוד ממקרים דומים במשפט הזר יכול לרמז כי לכך כיוונו מנסחי הקודקס.
במשפט האמריקני מוגדרת הגנת ההסתכנות מרצון בפסק-דין מרפי (Murphy), כלקיחת סיכון על ידי אדם, כאשר הוא מובן לו ומרצונו. מכאן, ניתן ללמוד כי ניסוח ההגנה דומה מאוד לניסוחה בפקודת הנזיקין הישראלית. לעומת זאת, יישומה שונה. בארצות הברית היו שלושה מאמצי הוצאה לאור וניתוח של ההסדרים המשפטיים בכל מדינה בארצות הברית. אלו נקראים ריסטיטמנטס (restatement). לאחר הוצאתם, יכולה כל מדינה ללמוד על ההסדרים הנהוגים בחקיקת ובפסיקת מדינות אחרות, ולבחור האם לכללם בחוקיה. הריסטיטמנט השלישי מבחין בין הסתכנות מרצון מפורשת ושאינה-מפורשת. הסתכנות מפורשת משמעה התחייבות ברורה, למשל, באמצעות חתימה על חוזה, כי האדם המסתכן לא ייתבע פיצויים בעבור נזק שייגרם לו כתוצאה מפעולה. הסתכנות מפורשת זו מתקבלת על ידי החקיקה והפסיקה במדינות השונות ומוחלת כהגנה מפני אחריות בנזיקין. לעומתה, הסתכנות משתמעת, או לא-מפורשת, דומה באופיה להגנה הקבועה בפקודת הנזיקין, וכשהיא מועלה על ידי הנתבע עליו להוכיח כי התובע ידע ונחשף מרצונו לנזק. הסתכנות מסוג זה נכנסת תחת הקטגוריה הנקראת הגנה יחסית (comparative negligence), המקבילה להגנת האשם התורם החקוקה בישראל. במסגרת זו, הוכחת הסתכנות מרצון היא נדבך נוסף בדרך להוכחת אשם תורם. אם הטענה תתקבל יופחתו סך הפיצויים המגיעים לתובע בעבור הנזק שנגרם לו. לפיכך, במדינת ניו יורק נקבע כי מאחר שהרשלנות היחסית כוללת גם הסתכנות מרצון, אין צורך בהגנה והיא בוטלה למעט שני חריגים: הסתכנות מרצון מפורשת והסתכנות מרצון בספורט. בשני המקרים האלו ההגנה חלה ואין פיצויים. לעומת זאת, במדינות אוהיו ובאילינוי חלה הסתכנות מרצון רק על רשלנות, להבדיל מעוולה מכוונת או פזיזות מצד הנתבע, ובמדינת טקסס הוכרה רק הסתכנות מרצון מפורשת. הניסיון האמריקני מלמד כי פיצול הגנת ההסתכנות מרצון למפורשת ושאינה מפורשת יוצרת תחום משפטי חדש, שמרכזו חוזי הסתכנות מרצון, הבוחן האם חוזים אלו חוקיים. הפיצול עלול להסתבר כסיבוך משפטי שעלול להקשות הן על התובעים והן על הנתבעים. מאידך, התפזרות התוצאה, כך שאובדן הפיצויים אינו מוחלט עבור הניזוק אם מוכחת ההסתכנות מרצון, מיטיבה עם התובע. כמו כן, הפיצול מוצדק באשר לספורט מקצועי, משום שהשחקנים מבוטחים, מודעים לסיכונים ומשתתפים מרצונם החופשי. המשכורות הגבוהות משקפות את הסיכון והנזק שעלול להיגרם להם במהלך המשחק. בנוסף, שומר הפיצול על אופיים של ענפים, כהוקי קרח, פוטבול וכדורסל כתחרותיים, ואף כמסוכנים ואלימים.
חקיקה ופסיקה
פסיקה בריטית:
הקמפוס החרדי - הקריה האקדמית אונו
הקמפוס החרדי – הקריה האקדמית אונו הוא ענף של הקריה האקדמית אונו המיועד ללימודים אקדמיים עבור חרדים.
הקמפוס הוקם באור יהודה בשנת ה'תשס"א (2001), על ידי רנן הרטמן. בה'תשס"ג (2003) מונה הרב יחזקאל פוגל ליו"ר הקמפוס. בשנת ה'תשס"ט (2009) נפתחה שלוחה של הקמפוס החרדי בירושלים, וב-2012 מונה עו"ד משה שמעוני למנהל השלוחה.
הלימודים
מסלולי הלימוד כוללים תואר ראשון במקצועות הבאים: משפטים (.LL.B), מנהל עסקים (.B.A) (בהתמחויות: חשבונאות, ניתוח מערכות מידע, מימון ושוק ההון ושיווק וניהול), ריפוי בעיסוק (B.O.T), הפרעות תקשורת (.B.A), חינוך וחברה (B.A), פרסום ותקשורת שיווקית.
בקמפוס לומדים כ-3,000 סטודנטים לתארים ראשונים, ובמכינות הקדם־אקדמיות. 56% מהסטודנטים הם גברים, מתוכם 67% נשואים. הנשים מהוות 44% מהסטודנטים, מתוכן 35% נשואות. כ-86% מהסטודנטים הם בין הגילים 18–30.
פעילות נוספת
בתחילת 2014, הוקם בתמיכת הנהלת הקמפוס אתר "שידוכיישן", שמטרתו לשדך תלמידים ותלמידות
כד קבורה (לידיה זבצקי)
"כד קבורה" הוא פסל מאת האמנית הישראלית לידיה זבצקי.
תיאור
"כד קבורה" הוא חלק מסדרת פסלי כדים גדולי ממדים שיצרה לידיה זבצקי בין השנים 1994-1992. הכד, בנוסף לארבעה כדים נוספים, הוצב בשנת 1994 בתצוגת קבע בבניין עיריית ירושלים. הכד מורכב ממבנה מדורג בן שלושה גופים המתכנסים זה על גבו של זה. מעל למבנה ניצב מכסה גדול שבו ידית, החושפת את ממד העשייה הקרמי בעזרת סימני העבודה באובניים. מבנה הכד מחופה בטרה סיגילטה שבה פיגמנט שחור. סביב הכד הוסיפה האמנית פסים של פח עופרת חשוף, בעוביים שונים, הנראים כאילו הם מאחים את הכד. פסים אלו אינם נמצאים כיום במצבם המקורי והם נצבעו בשלב מסוים בצבע שחור.
ג'ימי מקגרורי
ג'ימי (ג'יימס אדוארד) מקגרורי (26 באפריל 1904, גארנגאד, גלאזגו - 20 באוקטובר 1982) היה כדורגלן סקוטי אשר שיחק בגלאזגו סלטיק, ונודע כאחד "השחקנים הטובים ביותר בכל הזמנים" של סלטיק.
קריירה
מקגרורי עבר לסלטיק בשנת 1922 מהמועדון הקטן, סט. רוצ'ס, לפני שהושאל למועדון קליידבנק לעונת 1923/1924. בין השנים 1922-1937, הוא כבש 397 שערי ליגה למען סלטיק (בנוסף ל-13 שערים שכבש במדי קליידבנק בתקופת ההשאלה).
מקגרורי שיחק 7 פעמים במדי הנבחרת הסקוטית, בהן כבש 7 שערים.
מורט מנדל
מורט (מורטון) מנדל (באנגלית: Morton Mandel; 19 בספטמבר 1921 – 16 באוקטובר 2019) היה איש עסקים, יזם, פילנתרופ ומיליארדר יהודי-אמריקאי. בשנת 1940, הקים מנדל יחד עם אחיו, ג'ק וג'ו, את חברת פרמייר אינדסטריאל קורפוריישן, שהפכה במרוצת השנים לאחת החברות הגדולות בעולם לייצור והפצה של חלקים לשימוש בתעשייה כבדה ואלקטרוניקה. מנדל נודע בשל פעילותו הפילנתרופית הנרחבת בקליבלנד, בקהילה היהודית ובמוסדות ישראליים שונים.
פרימייר אינדסטריאל קורפוריישן
בשנת 1938 החל מנדל ללמוד באוניברסיטה, את לימודיו בשנה הראשונה מימן בעזרת מלגה, ואת השנה השנייה מימן בכוחות עצמו על ידי מכירת חלקי חילוף למכוניות. הוא עבד אצל דודו, שהיה בעל עסק קטן של מכירת חלקי חילוף למכוניות. בעסק זה עבד גם אחיו ג'ק ששימש כאיש מכירות. בשלב מסוים, החליט הדוד לחזור לניו יורק ולא היה מעוניין לקחת עמו את המלאי שצבר בחנות. שלושת האחים מורט, ג'ק וג'ו אספו את כל חסכונותיהם שהיו סכום כולל של כ-900$ וקנו את העסק של דודם. מכיוון שעל כל הקופסאות של חלקי החילוף היה כתוב "פרמייר אוטומוטיב סופליי קומפני" הם החליטו לקרוא לחברה בשם זה שפירושו "פרימייר חלקי רכב". בשנת 1943 גויס מנדל לצבא, הפסיק את לימודיו, והאוניברסיטה הפכה לחלום רחוק. מנדל חזר בתום המלחמה בשנת 1945 והשתלב בעסק שפרנס את המשפחה בכבוד. לאחר שמנדל הבין כי העסק אינו מתפתח ונוסק, החליט לשאול את לקוחות העסק אילו חלקים הם צריכים. במשך שלושה חודשים הם לא עסקו במכירת החלקים שבחנות, אלא רק הסתובבו בין הלקוחות במטרה להבין מה הם החלקים שאינם בהישג ידם של הלקוחות. הם הכינו רשימה של חלקים קשים להשגה, השיגו אותם ומכרו אותם. בנקודה זו חלה תפנית והעסק הפך מעסק קטן, לחברה מצליחה.
פילנתרופיה
בשנת 2003 במטרה להשקיע ולתרום לתעשייה הישראלית הקים מנדל את קבוצת ההחזקות IEL, שמחזיקה בחברת פניציה מפעלי זכוכית, ביקורופא, ותדביק מערכות. בשנת 1992 הקים את "קרן מנדל-ישראל" מתוך תחושת אחריות חברתית ורצון לתרום למדינה. המכונים עוסקים בפיתוח מנהיגות מקומית והכשרה, לקרן מנדל חמש יחידות:
בנוסף, חיבר מנדל את הספר "הסוד טמון באנשים". הספר עוסק בניהול, במנהיגות, ובקורות חייו של מנדל.
מנדל נפטר ב-16 באוקטובר 2019 בביתו שבפלורידה. כחודש לאחר מכן, נפטרה רעייתו, ברברה, שכיהנה בשנים 1983–1987 כנשיאת המועצה הלאומית של נשים יהודיות.
קואופווגיר
קואופווגיר (באיסלנדית: Kópavogur) היא העיר השנייה בגודלה באיסלנד ואוכלוסייתה מנתה בשנת 2018 כ-36,990 תושבים. העיר שוכנת מדרום לבירה רייקיאוויק ונכללת בשטח המטרופולין שלה, אליו היא מקושרת באמצעות כביש הטבעת של המטרופולין.
שטחה של העיר עומד על 83.72 קמ"ר, רובו המכריע של השטח כולל רבעי מגורים, אך קיימת בקואופווגיר גם אזורים מסחריים ותעשייתיים. פירוש שמה של העיר הוא "מפרץ גורי כלבי ים". בעיר מרכז תרבותי ובו מוזיאון טבע, ספרייה ואולם קונצרטים העשוי על טהרת חומרי בנייה איסלנדים, וכן בריכת שחיה תרמית.
בשנת 1662 התקיימה בעיר ועידת קואופווגיר, בה אישרו נציגי איסלנד כי ריבונותה של המונרכיה האבסולוטית של ממלכת דנמרק-נורווגיה תחול גם עליה.
בעיר נבנה מגדל סמארטורג, הבניין הגבוה במדינה.
פול לה גן
פול לה גן (צרפתית: Paul Le Guen; נולד ב-1 במרץ 1964) הוא כדורגלן עבר צרפתי, וכיום מאמן כדורגל. כשחקן שיחק במדי פריז סן ז'רמן ונאנט, וכן הופיע 17 פעמים במדי נבחרת צרפת. בקריירת האימון חווה לה גן הצלחה מקצועית רבה כאשר אימן בצרפת, בעיקר בשורות אולימפיק ליון עימה זכה בשלוש אליפויות רצופות, דבר נדיר בליגה הצרפתית.
קריירת משחק
במהלך הקריירה שלו ככדורגלן מקצועני, שיחק לה גן במשך 6 עונות במדי AS ברסט, אחר כך עבר למועדון הגדול של העיר סטאד ברסט, משם המשיך לשנתיים במדי נאנט, לפני שעזב את מחוז בריטאני על מנת לשחק במדי פריז סן ז'רמן, שם שיחק 7 שנים (בהן צבר 478 הופעות וזכייה בגביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1996).
לה גן שיחק רק 17 פעמים במדי הנבחרת הלאומית עקב פציעות חוזרות ונשנות, ולמרות זאת נטל חלק בקמפיין מוקדמות מונדיאל 1994 הלא מוצלח של צרפת, יחד עם אריק קנטונה ודוד ג'ינולה.
קריירת אימון
במהלך כהונתו בסטאד רן בין השנים 1998 ל-2001, לה גן התפרסם כאשר החתים שחקנים אלמוניים יחסית, דוגמת שבאני נונדה ואל חאדג'י דיוף, שתחת הדרכתו התפתחו להיות כדורגלנים טובים ומובילים. לה גן התפטר מן המועדון ב-2001, אחרי עימותים עם הנהלת המועדון. ההתפטרות הובילה אותו לקחת הפסקה של שנה מכדורגל.
לה גן החליף בליון את ז'אק סנטיני בשנת 2002, לאחר שליון זכתה באליפות. ללה גן ציפתה התחלה רעועה וקשה במועדון אחרי שניצח רק שלושה משחקים מבין התשעה הראשונים שלו כמאמן הקבוצה. עם זאת, לה גן התעשת על עצמו, והוביל את ליון לשלוש אליפויות נוספת ברצף, וכן עד לשלב לרבע גמר ליגת האלופות. הוא התפטר מתפקידו ב-9 במאי 2005, יום אחד אחרי שהמועדון זכה באליפות הרביעית ברציפות שלו. מי שהחליף אותו במועדון הצרפתי היה ז'ראר הוייה.
אחרי כהונתו בליון לקח לעצמו לה גן עוד הפסקה של שנה מאימון. במהלך שנת ההפסקה שלו דחה לה גן מספר הצעות אימון מחלק מן המועדונים הבכירים באירופה, כגון בנפיקה ליסבון ולאציו, וכן חזר והצהיר שלא ישוב לאמן את המועדון בו שיחק, פריז סן ז'רמן, אך הכרזה זו התבדתה לימים.
ב-11 במרץ 2006 אושר באמצעי התקשורת שפול לה גן החליף את אלכס מקליש במועדון הסקוטי גלאזגו ריינג'רס ושהוא חתם על חוזה לשלוש עונות במועדון, עם אופציה להארכת החוזה. לא עבר זמן רב עד שביצע את רכישותיו הראשונות בסקוטלנד - דין פורמן מהאלופה האנגלית צ'לסי, ויליאם סטאנגר ואנטואן פונרואה מראן הצרפתית, קארל סבנסון מגטבורג השוודית, ליבור סיונקו, פיליפ סבו וסשה פאפאץ' מאוסטריה וינה, ליונל לטיזי מפריז סן ז'רמן והמושאלים ממנצ'סטר יונייטד, פיל בארדסלי ולי מרטין. התחלתו של לה גן באייברוקס לא הייתה מזהירה, כאשר בעשרת המחזורים הראשונים של העונה צבר את הרקורד הגרוע מזה 28 שנים במועדון.
ב-8 בנובמבר הודחה ריינג'רס ברבע גמר הגביע הסקוטי על ידי סט. ג'ונסטון, הפסד שעורר מחאות זועמות על הנהלת הקבוצה בקרב האוהדים.
ב-1 בינואר 2007 הוכרז בתקשורת שלה גן לקח את סרט הקפטן מכוכב הקבוצה, בארי פרגוסון, וכן הדיח אותו מההרכב הפותח של הקבוצה למחרת היום. פרגוסון בתגובה דיווח לתקשורת שהוא לא מוכן לשחק יותר תחת הדרכתו של לה גן. ב-4 בינואר פוטר לה גן מאימון ריינג'רס בידי המנכ"ל דייוויד מוריי, בעקבות העימות המתוקשר עם בארי פרגוסון. מעט לאחר מכן לה גן חתם כמאמן בקבוצת נעוריו, פריז סן ז'רמן, עת זו הייתה בסכנת הדחה מליגת העל הצרפתית, על אף דבריו הנחרצים בעבר.
אדווין אבוט אבוט
אדווין אבוט אבוט (באנגלית: Edwin Abbott Abbott; 20 בדצמבר 1838 – 12 באוקטובר 1926) היה מנהל בית הספר של הסיטי של לונדון, מורה לאנגלית, סופר ותאולוג בריטי. הוא פרסם ספרים רבים, בהם שטוחלנדיה - יצירתו המפורסמת ביותר.
ביוגרפיה
אבוט נולד ב-20 בדצמבר 1838, במרילבון שבלונדון, בריטניה, והיה לבנם בכורם של אדווין אבוט וג'יין אבוט שהיו בני דודים מדרגה ראשונה, מה שמסביר את הכפילות הנדירה בשמותיו האחרונים (השם האמצעי ושם המשפחה).
אבוט התחנך בבית הספר של הסיטי של לונדון ובמכללת סנט ג'ון של אוניברסיטת קיימברידג', שם סיים בהצטיינות לימודים קלאסיים, מתמטיקה ותאולוגיה. לאחר שב-1861 הוסמך למורה, כיהן כמורה במכללה, וב-1863 התמנה לכומר. בשל ההגבלה על נישואין שהייתה נהוגה אז במכללה, נאלץ להתפטר מתפקידיו שם כדי להינשא למרי אליבת'. לזוג נולדו בן ובת.
אבוט נפטר משפעת בביתו שבהמפסטד, לונדון, ב-12 באוקטובר 1926, ונקבר בבית הקברות של המפסטד שבמערב המפסטד בלונדון.
חיבוריו
אבוט פרסם יצירות רבות בתאולוגיה, וגישתו הליברלית בתאולוגיה, משתקפת בספריו. כתאולוג הוא מתואר כ, וכמי ש.
עוד בעת כהונתו כמורה וכמרצה כבר התחיל לכתוב ולפרסם ספרים רבים. את ספרו הנודע ביותר, הנובלה שטוחלנדיה, פנטזיה מתמטית המבקרת בצורה סאטירית את החברה הוויקטוריאנית, פרסם ב-1884. ב-1889 פרש מתפקידיו כמורה וכמרצה, והתמסר לעיסוקיו בספרות ובתאלוגיה.
אבוט עסק גם בבלשנות, ואף פרסם ספרים שונים בנושא דוגמת "דקדוק שייקספיר", "שיעורי אנגלית עבור אנגלים" ו"כיצד לכתוב בבהירות". בנוסף לכך, כתב אבוט יצירות על מגוון רחב של נושאים.
טסאבונג
טסאבונג (Tsabong או Tshabong) היא עיירה במחוז קלגדי שבדרום בוטסואנה המשמשת כבירת המחוז. העיירה ממוקמת במדבר קלהארי. נכון לשנת 2012, מונה אוכלוסיית העיירה 8,049 איש.
בית החולים הראשי בטסאבונג משרת שטח נרחב מסביב לעיירה ומטפל בין השאר בחולי שחפת. החולים ובני משפחתם יכולים להישאר ולהתגורר במקום עד לסיום הטיפול.
בעיירה פועל שדה תעופה.
במקום קיים בית סוהר המופעל על ידי שירות בתי הסוהר של העיירה.
ממשלת בוצואנה אמורה להתחיל בבניית אצטדיון מיני ספורט קהילתי בטסאבונג. הפרויקט הוא חלק מעשרה האצטדיונים המיועדים לכפרים שונים בפריסה ארצית.
האצטדיון יוקם על מגרש בן 6 דונם באצטדיון Tsabong הנוכחי, בעלות של 466,000 דולר ארצות הברית שהוקצו בתקציב שנת הכספים 2019.
האצטדיון יכלול 200 דוכני פיגומים למגרשים, מגרש כדורגל עם דשא מלאכותי, מסלולי אתלטיקה, מגרש כדורעף, מגרש כדורסל, מלתחות וקיוסקים. הפרויקט נועד לשפר את הגישה למתקני הספורט ביישובים, להגדיל את ההשתתפות בספורט ובילוי בקרב בני הנוער וכן לשפר את הבריאות הכללית והבריאות של תושבי טסאבונג והסביבה.
קישורים חיצוניים
פייסבוק, דברים לעשות ב‏טסאבונג‏‬
גרייס לי בוגס
גרייס לי בוגס (27 ביוני 1915 - 5 באוקטובר 2015) הייתה פעילה חברתית, פילוסופית, פמיניסטית וסופרת סינו-אמריקאית. היא ידועה בעיקר עבור שנות פעילותה עם המהפכנים ס.ל.ר. ג'יימס וראיה דונייבסקיה בשנות ה-40 וה-50 אך בכמעט 80 שנים של אקטיביזם הייתה חלק מתנועות רבות, כולל התנועה השחורה לזכויות האזרח, תנועת הכוח השחור, זכויות ואיגוד עובדים, זכויות נשים, וכן צדק סביבתי.
ביוגרפיה
לי היא בת לשני מהגרים מסין. אביה הגיע לארצות הברית בעקבות השפל הכלכלי הכבד בסין שנוצר כתוצאה ממלחמת האופיום הראשונה באמצע המאה ה-19. כשממשלת סין חויבה בפיצויים אסטרונומיים אחרי המלחמה, היא העבירה את הנטל הכלכלי לאכרים העניים, וכשאלה לא יכלו לעמוד בחובות, נוצרה תנועת הגירה המונית שבה נאלצו רבים לעזוב את ביתם. במסגרת זו, אביה של לי, צ'ין לי, עקר ממולדתו יחד עם אשתו השנייה, יין לאן לי.
לי למדה במכללת ברנרד על מלגה, וקבלה משם תואר ראשון בפילוסופיה ב-1935. היא המשיכה ללימודי דוקטורט במכללת ברין מאר, אותם סיימה ב-1940.
קריירה
כאישה לא-לבנה, עמדו בפני לי מכשולים גדולים בעולם האקדמי של שנות ה-40, והיא נאלצה לעבוד במשרה זוטרה בשכר מינימום בספריית הפילוסופיה של אוניברסיטת שיקגו. בתקופה זו היא גילתה את הפעילות של מפלגת העובדים השמאלנית בגין עבודתם למען זכויות שוכרי דירות. המפלגה הייתה ידועה בשל עמדתה הקומוניסטית האנטי-סטליניסטית.
היא פגשה את האקטיביסט ס.ל.ר. ג'יימס - סוציאליסט והיסטוריון ממוצא אפרו-טרינידדי - ובכך החלה הפעילות לזכויות אפרו-אמריקאיות שעסקה בה במהלך כל חייה. היא עברה לניו יורק, שם הכירה דמויות תרבותיות ואקטיביסטיות כמו ריצ'רד רייט וקתרין מארי דאנהם. היא החלה לתרגם לאנגלית, לראשונה, מאסות מ"כתבים פילוסופיים-כלכליים (1844)" של קרל מרקס. לי, ג'יימס וראיה דונייבסקיה, המייסדת של הפילוסופיה המרקסיסטית-הומניסטית בארצות הברית, הקימו את תנועת "נטיית ג'ונסון פורסט" או "הג'ונסוניטים" - התארגנות שמאל רדיקלית שהתפצלה ממפלגת העובדים ותנועתו של טרוצקי. הקבוצה התמקדה יותר בקבוצות שוליים ואוכלוסיות מודרות, כמו נשים, אנשים של צבע, ונוער. הג'ונסוניטים האמינו שברית המועצות היא ישות מדינית-קפיטליסטית. כלומר, שלמרות התארגנות המדינה כסוציאליסטית לכאורה, מטרותיה של הישות המדינית הן מטרות רווח. היא כתבה מאמרים ומאסות עבור הארגון בשם העט ריה סטון.
הג'ונסוניטים התפרקו על רקע אידאולוגי באמצע שנות ה-50, ולי ובוגס המשיכו לתמוך בעשייתו של ג'יימס במסגרת ארגונו החדש - Correspondence Publishing Committee. אחד ההשגים העיקריים של הארגון היה פרסום ספר על מהפכת העובדים בהונגריה ב-1956 בשם "Facing Reality". ב-1962 נפרדו דרכיהם של ג'יימס והזוג בוגס, והאחרונים המשיכו לנהל את הארגון יחד עם פעילי שמאל אחרים, בעוד ג'יימס הקים ארגון חדש, שלא ארך ימים, בשם Facing Reality, כמו הספר. ג'יימס כתב מאוחר יותר, בספרו "The American Revolution: Pages from a Black Worker's Notebook" על הבסיס לסכסוך, שהיה כנראה הנטיות המאואיסטיות של חבריו, והקשיים שלו להנהיג את הארגון בארצות הברית בעודו חי באנגליה, לשם גורש על ידי הרשויות האמריקאיות.
החל בשנות השמונים, לי התמקדה באקטיביזם מקומי בעיר מגוריה, דטרויט, יחד עם בן זוגה ג'ייס בוגס. פעילותה כללה אקטיביזם סביבתני, ארגון קהילתי, העלאת תודעה פוליטית, פמיניזם, ועוד. בין מיזמיה בדטרויט היא התוכנית "קיץ דטרויט" (Detroit Summer), תוכנית רב-דורית ורב-תרבותית לנוער, אשר זכתה בפרסים מרובים. ביתם של הזוג בוגס הפך למטה של "מרכז בוגס לטיפוח מנהיגות קהילתית" אותו יסדו בשנות ה-90 המוקדמות חבריהם לאקטיביזם, ומשם התנהלו מיזמים קהילתיים רבים וכן קמפיינים חברתיים מקומיים וארציים. במשך שנים רבות כתבה לי טור בעיתון Michigan Citizen. לי נפטרה בגיל 100 ב-5 באוקטובר 2015.
מרקם (מוזיקה)
מרקם במוזיקה, הוא האיכות הכוללת של הצליל ביצירה ולרוב מצביע על מספר הקולות במוזיקה והיחסים ביניהם. המרקם של היצירה יכול להיות מתואר במושגים חזותיים או מתחום המישוש כמו עבה, מואר, קשה או חלק. המרקם של היצירה מושפע ממספר הקולות ביצירה ברגע נתון ואיכותם, וכן ההרמוניה הנוצרת, המקצב והמפעם.
מרקמים מוזיקליים
על אף שיש צורות או סגנונות מוזיקליים המתאפיינים במרקם מסוים, כמו מזמורים גרגוריאניים (מונופוניה) או פוגה (פוליפוניה), לרוב משתמשים מלחינים ביותר ממרקם אחד ביצירה מוזיקלית.
מריה, מלכת הונגריה
מריה הראשונה מאנז'ו (הונגרית : Anjou-házi Mária; קרואטית: Marija Anžuvinska, נולדה בשנת 1371 לערך - מתה בבודה ב-17 במאי 1395) הייתה מלכת הונגריה בין השנים 1385-1382 ו-1395-1387. כמו כן היא מלכה בשותפות עם בעלה זיגיסמונד מלוקסמבורג בין השנים 1395-1387.
רבאט אל-מנצורי
שמאל|ממוזער|250px|הרבאט מבפנים - מועדון חברתי לנוער מהקהילה האפריקאית רבאט אל-מנצורי הוא מבנה גדול ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים.
המבנה ממוקם ממערב להר הבית, בסמוך לשער המשגיח, ברחוב עלאא' א-דין (מצידו הדרומי). עלאא' א-דין, שהיה "המשגיח על ההקדשים" בראשית התקופה הממלוכית (בין השנים 1260 ל-1284), הקים את המבנה כאכסניה לעולי רגל מוסלמים עניים שהחלו להגיע לירושלים באותה תקופה. האכסניה נחנכה ב-1281, הוקדשה לסולטאן אל-מאלכ אל-מנצור סייף א-דין קלאון ולכן נקראה "אל מנצורי". עלאא א-דין עצמו קבור מצידו הצפוני של הרחוב, באכסניית אל-בציר שהוקמה ב-1267.
המבנה, ככל אכסניה ממלוכית, היה בנוי בתבנית ריבוע של חדרים בגודל קבוע שנפתחו אל חצר פנימית קטורה (כלומר ללא גג). הכניסה למבנה הייתה דרך מקשת (מבנה בצורת קשת) מעוטר, שבשני צדדיו ספסלי ישיבה מאבן ("מצטבא"), כנהוג באדריכלות הממלוכית. מימין ומשמאל לכניסה היו מחסנים ואורוות. יוסף דרורי מציין שהמיקום היה סמוך לביתו הרשמי של המפקח, דבר שהקנה לו חשיבות ויוקרה בד-בבד עם אפשרות נוחה עבור השלטונות לפקוח עין על הנוכחים וגם לשמור על ביטחונם.
באזור החלה להתגבש קהילה של צאצאי עבדים, חיילים ושומרי וקף שהובאו ממדינות אפריקה כסודאן, צ'אד וניז'ר שהתגוררו במבנה האכסניה ובמבנים שנבנו בסמוך אליו, על גגו ובתוך חצרו ועל ידי כך שינו את תבניתו המקורית.
בראשית התקופה העות'מאנית שימש המבנה כקסרקטין לחיילים (שחלקם הביאו את משפחותיהם, כאמור, והתגוררו במקום) ולאחר מכן, ובייחוד במאה ה-19 שימש כבית סוהר מרכזי לרוצחים ונאשמים בפשעים פליליים חמורים, בית הסוהר לנידונים למוות שכן מצידו השני של הרחוב ונקרא חבס א-דם.
בשלב מסוים לאחר תום השלטון העותמאני ננטש המבנה והתדרדר במהלך השנים עד כדי סכנת התמוטטות. עם זאת שימש למגורי משפחות דלות ממוצא אפריקאי. רק בשנות ה-90 גייס הווקף כספים לשם שיפוץ המבנים ההיסטוריים סביב הר הבית ושיפץ את המבנה. בשנת 1993 נפתח בחלק מהמבנה ששוקם (האורוות העתיקות) מועדון קהילתי חברתי עבור בני הקהילה האפריקאית ברובע המוסלמי. במועדון מתקיימת פעילויות עבור ילדים ונוער שנשרו ממסגרות חינוכיות ופעילויות הכשרה מקצועית לנשים. הפעילות נעשית ברובה בהתנדבות על ידי עובדים סוציאליים ופעילים בתחום הטיפול באמנויות. בין החוגים המוצעים חינם חוגי ספורט ומחשבים במטרה שהצעירים לא יסתובבו ברחובות הרובע ולא יתדרדרו לפשיעה. המועדון נתמך על ידי ארגונים הומניטריים שונים וכספי תרומות.
הרצליה
הֶרְצְלִיָּה (הרצלייה בכתיב ללא ניקוד) היא עיר חוף בשרון הדרומי, כ-10 קילומטר צפונית לתל אביב-יפו, על מישור החוף. גובהה נע בין 0 ל-66 מטר מעל פני הים. היא נוסדה כמושבה ב-23 בנובמבר 1924 ונקראת על שם בנימין זאב הרצל, חוזה מדינת ישראל. העיר משתרעת מחוף הים מזרחה, גובלת בתל אביב, ברמת השרון, ברעננה, בכפר שמריהו וביישובי המועצות האזוריות דרום השרון וחוף השרון, ומכילה פני שטח מגוונים. כבר בשלב תכנונה המוקדם הוקצו בה אזורים מיוחדים לקיט, לחקלאות ולאזור עירוני. הרצליה הוכרזה כעיר בשנת 1960, והיא שייכת למחוז תל אביב. כמו כן, העיר חברה בארגון פורום ה-15.
היסטוריה
חלק ממייסדיה של המושבה הרצליה נמנו עם אנשי "קהילת ציון", קבוצה ציונית מארצות הברית שרכשה אדמות עבור יהודים אמריקניים שתכננו לעלות לארץ. את האדמות רכש יהושע חנקין מהאפנדים של הכפרים אג'ליל (ג'ליל) ואל-חרם (סידנא עלי). בשנת 1924 עלתה למקום על גבעה שוממה, קבוצה של שבעה אנשים ובנתה את הצריף הראשון. כעבור 40 שנה הוקם באותו מקום (ברחוב ויצמן), גלעד לשבעת המייסדים של הרצליה. אל מייסדיה הצטרפה ב-1925 קבוצה נוספת, קבוצת חקלאים בני מושבות ותיקות, שנקראה "בני בנימין". הם בחרו להיבדל מאנשי המושבה ודרשו להקים שכונה נפרדת מהרצליה, היה להם ניסיון בחקלאות והמשקים שלהם שגשגו לעומת משקי המתיישבים האחרים. בקבוצה האמריקאית היה גם ש"ז לוין, לימים ראש המועצה המקומית הרצליה ואביו של יוסף נבו ראש העירייה הראשון.
בשנת 1926 תוארה הרצליה:
תוכנית המתאר הראשונה של העיר, תוכננה על ידי האדריכל ריכרד קאופמן. תוכניתו כללה ארבעה אזורים: אזור חוף הים, שיועד לבתי מלון; אזור ב', הרצליה פיתוח של ימינו, שיועד למגורים במתכונת של עיר גנים; רכס הכורכר, שיועד להיות אזור מסחרי עירוני; ואזור ד' החקלאי.
שכניה הערבים של הרצליה בין השנים 1924–1948
בכל שטחי הרצליה חיו בעשורים שלפני קום המדינה כ-4,100 כפריים ועוד כ-1,100 בדואים. היחסים בין השכנים הערביים לבין תושבי המושבה היהודיים היו ידידותיים מאוד. בארכיון "בית ראשונים" ניתן למצוא מסמכים המצביעים על היחסים החמים בין הנהגת המושבה לבין ההנהגה הערבית; ביניהם ניתן למצוא מכתב מהוועד המקומי של המושבה שנשלח למוכתר של ג'ליל המערבית חג' חסיין אלעסי, שבו הם מברכים אותו לרגל נישואי בנו ומביעים תקווה כי הידידות בין היישובים תימשך ותתחזק. קשרי החברות התבטאו גם בהזמנות חמות לאירועים ולשמחות. כך לדוגמה הזמין השייח' מחמד שקר אבו כישכ את תושבי הרצליה להשתתף בחתונת אחיו.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 נקנה חלק ניכר מאדמות הכפרים הערביים על ידי קהילת ציון אמריקאית. על אדמות אלה הוקמו היישובים הרצליה, רשפון וכפר שמריהו. ואלה שמות עיקר הכפרים שהיו שכניה של הרצליה בשנים 1924–1948:
עם הכרזת העצמאות ופרוץ מלחמת העצמאות, חששו תושבי הכפרים לחייהם על אף קשרי הידידות שהוזכרו בראש הפרק. לכן, לאחר כיבוש יפו נמלטו התושבים מהאזור, חלקם בהוראת ההנהגה הערבית (שעודדה את פינוי הנשים והילדים והישארות הגברים בגיל הלחימה), וחלקם בגלל התקפות ארגוני הפורשים (האצ"ל והלח"י). מי שנסו עברו בעיקר לטייבה ולכפר מוקיבלה, בכוונה לשוב לביתם עם תום המלחמה. חלקם הועברו למחנות פליטים מחוץ לקו הירוק. על פי עדויות של כמה מן המתיישבים הראשונים בהרצליה, התושבים היהודיים הגיעו לכפרים ושוחחו עם תושביהם לפני פרוץ המלחמה, הללו הודיעו כי היהודים מתחייבים לשמור על שלום של הכפרים וכי לא נשקפת סכנה לתושבים. מאמצי המתיישבים היהודיים להשאיר את תושבי הכפרים בבתיהם עלו בתוהו.
מהקמת המדינה ועד היום
בשנת 1948 מנתה הרצליה 5,300 תושבים. תוך שנתיים, עם גלי העלייה ההמונית, הוכפלה האוכלוסייה והגיעה לכ-12,000 תושבים. דרומית מערבית למושבה, מול אזור התעשייה של ימינו, שכן הכפר הערבי אג'ליל שננטש במלחמת העצמאות. שטח השיפוט של העיר הורחב עד חוף הים. במקום הכפר הוקמה "מעברת ג'ליל" שנקראה "גלילות", בה שוכנו עולים חדשים, בשנת 1954 צורפה גלילות לתחום הרצליה. סמוך לנוף-ים ליד מסגד סידנא עלי והכפר הערבי אל-חרם הוקמה מעברה נוספת, "מעברת סידנא עלי" שנקראה "רשף". בשנת 1952 צורפה רשף לתחום הרצליה. לאחר בנייתם של שיכונים חדשים בשכונות שונות פונו המעברות והעולים פוזרו בשכונות. בעיקר בנווה עמל ויד התשעה במזרח העיר. ב-1960 הוכרזה כעיר.
עקב גירעון כספי גדול פיזר שר הפנים בדצמבר 1967 את מועצת העיר ואת ראש העיר ומינה ועדה קרואה, לתקופה של שנתיים, תחתיה. בראש הוועדה עמד יעקב שרייבום, מבקר העירייה הראשון של ירושלים, ששימש גם יושב ראש הוועדה הקרואה בנתניה בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20. באותה תקופה החלה התפתחותה של הרצליה פיתוח כשכונת מגורים לעשירי ישראל ודיפלומטים.
סמל העיר
סמלה של העיר הוא מגן בצבע כחול תכלת כצבע דגל ישראל ובראשו שם העיר. על המגן מופיעים שבעה כוכבים בצבע דמוי-זהב כסמל לחזון שבע שעות העבודה של הרצל. הכוכבים הופיעו לראשונה בשרטוט של הרצל לדגל המדינה הציונית העתידי, הם מופיעים גם בסמלה של העיר תל אביב ועל שמם נקראים בעיר גם שדרה ראשית, מחלף, דיור מוגן וקניון. בתחתית המגן מופיע גלגל תעשייתי - סמל לענפי החרושת והמלאכה ומצדיו ענפי שיבולת ופרי הדר כסמל לענפי החקלאות. במרכז המגן מופיעה ספינה המציינת את קרבתה של העיר לים התיכון.
בקיץ 2011, לאחר שנתיים וחצי של עבודת הכנה, השיקה עיריית הרצליה מיתוג מחדש תחת הסיסמה "אם נרצה", פרפרזה על הציטטה המפורסמת של הרצל. הלוגו החדש שבשימוש העירייה כולל כוכב תלת-ממדי בחמישה צבעים (המסמלים את ערכי העיר) אך שומר גם, בשינויים קלים, על סמל העיר המקורי בעל שבעת הכוכבים, מגמה שהחלה עם סמל העיר תל אביב-יפו. את המהלך ביצעה חברת המיתוג OPEN.
חלוקה גאוגרפית
הרצליה שוכנת לחוף הים התיכון, ולה רצועת חוף ים ארוכה ורחבה.
בנתיבי איילון עוברת גם המסילת החוף של רכבת ישראל, ומצפון למחלף שבעת הכוכבים, נמצאת תחנת הרכבת הרצליה.
מדרום-מזרח לרצועה זו נמצא אזור המגורים העיקרי של העיר, שבו מתגוררים מרבית תושביה. הרחובות הראשיים באזור זה הם רחוב בן-גוריון, העובר מצפון לדרום ומוביל מהרצליה לרמת השרון, ורחוב סוקולוב, העובר ממזרח למערב ובו מתרכזות מרבית החנויות. באזור זה הייתה תחילת דרכה של המושבה הרצליה והוא נקרא בעבר "המושבה".
מרכז העיר
מרכז העיר הוא השטח שבין הרחובות הרב קוק מדרום, הבריגדה היהודית מצפון, דרך ירושלים ממזרח ורחוב ז'בוטינסקי ממערב, שבו נמצאים המרכז המסחרי של העיר סביב רחובות סוקולוב ובן-גוריון, משרדי העירייה, בית הכנסת הגדול ועוד.
קיוסק "טוקר", הקיוסק הראשון לגזוז בהרצליה, נבנה בשנת 1935 בפינת הרחובות בן-גוריון וסוקולוב, על ידי המועצה המקומית הרצליה. הקיוסק הופעל על ידי גדליהו טוקר, אשתו טובה ובניהם משה ויחיאל, שהיו בין המתיישבים הראשונים בהרצליה כשנוסדה. במשך שנים היה הקיוסק מרכז הבילוי והמפגשים של המושבה.
עד לשנת 1983 שכן בפינת הרחובות בן-גוריון וסוקולוב עד רחוב בר-אילן השוק העירוני, שכלל גם בתי מלאכה קטנים, קיוסקים ודוכני ירקות לאורך רחוב בן-גוריון. שטח השוק היה שייך לאגודת "מפעל המים" של הרצליה, שבין חבריה היו פרדסנים וחקלאים שרכשו מניה. ברשות האגודה היו גם רוב הבארות ובריכות המים של הרצליה; ברבות השנים נפטרו רבים מחברי האגודה, הנהלת מפעל המים הגיעה להסדר עם העירייה וכל רכוש האגודה הועבר לידי העירייה ללא תשלום, למעט מתחם בית האזרח שלפי סיכום יעבור גם הוא לידי העירייה כעבור מספר שנים. עם פינוי השוק הוקם במקומו מגדל "לב העיר" ומרכז מסחרי (פסג').
בין השנים 2005 ל־2008 הוקם במרכז רחוב סוקולוב, ביוזמתה של ראש העירייה יעל גרמן, "המרכז החדש של הרצליה", שכלל בין היתר את הרחבת מדרכות הרחוב, הקמת כיכר גדולה במפגש הרחובות סוקולוב ובן-גוריון, הרחבת השטחים הירוקים והקמת ספסלים. המהלך נועד להפחית את נפח התנועה העוברת ברחוב ולהאט את מהירות הנסיעה לכלל התנועה, כך שתתאפשר תנועת הולכי רגל ורוכבי אופניים בטוחה, הן לאורך המדרכות והן במעברי החצייה. ננטעה ברחוב שדרת עצי דולב קליפורני. מתקני הרחוב מאפשרים לציבור שימוש נוח ובטוח בספסלים, מתקני קשירת האופניים ומתקני המשחקים. בצומת המרכזי (בין שדרות ח"ן, בית הכנסת הגדול ובניין לב העיר) נבנתה כיכר.
המרכז החדש הפך את רחוב סוקולוב מעורק תחבורה ראשי בעיר לרחוב שחלקו המרכזי חד־סטרי בעל נתיב בודד, כאשר על חשבון המסלולים שבוטלו הורחבו המדרכות ונסללו שבילי אופניים. צמצום העבירות התחבורתית פגע בנגישות לבתי העסק ברחוב. ברוב שעות היום קיים עומס תנועה לאורך המרכז החדש. בשנת 2015 יזם ראש העירייה החדש, משה פדלון, צמצום של המדרכות וביטול הכיכר בצומת סוקולוב-בן-גוריון-שד' ח"ן, לשם הרחבת הכביש מחדש.
במרכז העיר שכנה התחנה המרכזית של הרצליה בה יצאו קווי אגד ובשנותיה האחרונות של מטרופולין לרחבי השרון וגוש דן. התחנה נסגרה בשנת 2017 ומתוכננת עליה שכונת מגורים. כיום (2022) יש על שטח התחנה הישנה חניון.
הרצליה פיתוח
באזור המערבי של העיר הרצליה נמצאת הרצליה פיתוח, הגובלת בים התיכון ממערב, בכביש החוף ממזרח, בשכונת נוף ים מצפון, ובתל מיכל, שטחים ריקים ומרינה הרצליה, בדרום. בעבר רוב שטחי הרצליה פיתוח היו מכוסים בדיונות חול, בין הדיונות היו מפוזרים בוסתנים של תאנים וענבי דבוקי.
בהרצליה פיתוח נמצאות שכונת ריבלין, שיכון אכדיה (שיכון חיילים ועולים) ושיכון הפרוגרסיבים. כמו כן, נמצא באזור בית הכנסת "אוהל משה" המשרת את בני כל העדות, בית הכנסת המרכזי הספרדי וחטיבת הביניים "סמדר". רחובות ראשיים של האזור: הנשיא (יצחק בן-צבי), וינגייט, רמת-ים, קרן היסוד ומדינת היהודים.
האזור נחשב לאחד מאזורי המגורים היוקרתיים בישראל, ומרבית בתי המגורים שבו הם וילות. רחוב גלי-תכלת, שצדו המערבי נמצא על המצוק הצמוד לחוף הים ומשקיף על הים, מאכלס את הבתים היקרים ביותר בישראל, ובו שכן, עד לשנת 2021, גם ביתו של שגריר ארצות הברית בישראל. שגרירים נוספים מתגוררים בהרצליה פיתוח. דיירים נודעים בשכונה היו נשיא המדינה חיים הרצוג ושר החוץ אבא אבן (אחד הרחובות הראשיים באזור, המוביל ממזרח למערב, נקרא על שמו לאחר מותו).
אזור התעשייה
עם הזמן נסגרו מרבית בתי החרושת ובמקום התפתחה תעשיית היי-טק בהיקף רחב. חברת "סאיטקס", מחלוצות ההיי-טק בישראל, הקימה בו את מפעליה במתחם של "תעשיות עתירות מדע" שהקימה חברת "גב-ים" בשנת 1971, ובעקבותיה הגיעו חברות היי-טק נוספות, בהן ורינט מערכות, מטריקס וקבוצת אן. אס. או. טכנולוגיות, נובוטון טכנולוגיות ונציגויות של חברות היי-טק רב-לאומיות, בהן מיקרוסופט ואפל, להן נבנו בנייני משרדים חדשים, אשר רבים מהם בסגנון אטריום. מאז סוף המאה ה-20 נחשב האזור לאחד מאזורי התעשייה המתקדמים בישראל. יש באזור מסעדות רבות ושטחי מסחר נרחבים, המושכים גם לקוחות רבים שמחוץ להרצליה פיתוח. ב-2017 וב-2018 נפתחו באזור התעשייה שני מלונות בסגנון בוטיק, מרשת ישרוטל ("פאבליקה ישרוטל הרצליה") ומרשת מלונות פתאל ("מלון NYX הרצליה").
חוף הים
לעיר הרצליה חוף ים שאורכו כ-7 ק"מ. החופים מתוחזקים היטב ונהנים מקרקע חולית וזהובה. מלבד תושבי העיר, משרתים חופי הים של הרצליה את תושבי ערי השרון הסמוכות המשוללות חוף ים, כדוגמת רעננה, כפר סבא, רמת השרון, הוד השרון ועוד, וכן מבקרים ותיירים הנופשים בעיר.
לעיר מספר חופים (מצפון לדרום): החוף שליד מלון אכדיה היה חוף הרחצה של הרצליה עד בניית מלון השרון שלאחר סיום בניתו הכשירו ירידה לים עבור מתרחצים, עד אז חוף הרחצה של הרצליה היה ליד היכן שנבנה יותר מאוחר מלון אכדיה, זה היה החוף היחידי שהייתה לו ירידה אל החוף, הירידה שימשה לבני אדם וכן לעגלות רתומות לסוסים שתושבי הרצליה וגם רעננה ורמת השרון היו מגיעים בשבתות לים עם העגלות שלהם או עם עגלות שכורות, את הסוסים היו רוחצים באותה הזדמנות בים.על החוף היה קיוסק וכן מבנה שנבנה למלתחה. בדרך חזרה היו עוזרים לסוסים לעלות עם העגלות על ידי דחיפה מאחור. הייתה עוד ירידה לחוף היכן שהיה הוואדי שניקז את מי הגשמים מהבאסה, אולם הדרך הייתה משובשת והחול היה עמוק. הדרך עברה ליד המבנה הנטוש של בית החרושת לספירט שננטש על ידי משפחת פלוטקין בעלי "ויטה".
מרינה
מרינה הרצליה היא המרינה הגדולה בישראל, והיא שוכנת בחופה של העיר הרצליה, מדרום למלון "אכדיה", ובעורפו של תל מיכל. התוכניות להקמת המרינה נוסחו על ידי מינהל מקרקעי ישראל, עיריית הרצליה והחברה העירונית לפיתוח תיירות בהרצליה בע"מ, הנמצאת בשליטת העירייה. המרינה הוקמה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, והיזמים זכו במחצית משטח המתחם לצורכי מסחר, נופש ותיירות, בתמורה להקמת המרינה על כל מתקניה. המרינה נפתחה בשנת 1995 כאשר הוכרזה בנמל בינלאומי. היא משתרעת על שטח של כ-500 דונם ובה מקומות עגינה ל-680 כלי שיט. מאז 2012 שוקדת עיריית הרצליה על תוכנית "חזית הים" שבמסגרתה הוזמנה סדרת עבודות מחקר מהמכון הישראלי לחקר הנדסה ימית בטכניון.
שטחים ירוקים
ב-17 ביולי 2008 נחנך השלב הראשון של פארק הרצליה שמשתרע על שטח של 700 דונם, בין הרחובות יוסף נבו במזרח, נתיבי איילון במערב, שדרות מנחם בגין בצפון ושדרות בן ציון מיכאלי מדרום. בפארק יש מרחבי דשא גדולים, שבילים להולכי רגל ולרוכבי אופניים, מתקני שעשועים, אתרים לפיקניקים ובית קפה. לצד הפארק נשמר חלק משלולית החורף - "הבאסה".
בינואר 2020 נחנך החלק הצפוני של פארק גליל ים, הנמצא בשכונת גליל ים החדשה. בפארק נבנו מתקני משחק, גשר לשכונת קריית השחקים העתידית הסמוכה, מגרשי ספורט ושבילי אופניים. עלות הקמתו של הפארק היא כ-100 מיליון ש"ח. בהמשך נבנו בפארק גם גינות כלבים ומתחמי משחק לילדים בעלי מוגבלויות.
אוכלוסייה
להלן גרף המציג את התפתחות האוכלוסייה בעיר:
כמחצית מתושבים הם ילידי הארץ, והיתר עלו מכל גלויות ישראל, כשמתוכם כ-40 משפחות מאתיופיה. עם גל העלייה מברית המועצות בתחילת שנות ה-90, הגיעו גם להרצליה מתוכם כ-7,000 עולים.
חינוך
מערכת החינוך בהרצליה היא במקום השני מבחינת השקעה כספית. היא מדורגת במקומות הראשונים בבחינות הבגרות והמיצ"ב. בעיר ישנו גם ייצוג לתוכנית היל"ה אשר פועלת להשלמת השכלה לבני נוער שנשרו ממערכת החינוך הפורמלית.
בהרצליה פועלת אחת מתוכניות המחוננים הוותיקות בארץ בחטיבת הביניים "הנגיד" ובתיכון "הראשונים".
מקוואות
בעיר מספר מקוואות, מתוכם:
קהילת חב"ד
לחסידות חב"ד יש בעיר קהילה המונה כמאה משפחות ולהן מוסדות חינוך ורווחה, הכוללים בתי חב"ד, גני ילדים, תלמוד תורה, ישיבה, כולל, בית תמחוי, ובית כנסת באזור התחנה המרכזית. בראשות הקהילה עומד הרב תמיר קסטיאל.
בתי עלמין
בהרצליה שני בתי עלמין:
תיירות
במהלך המחצית הראשונה של שנת 2006 ערכה חברת "ארנסט אנד יאנג" מחקר בנושא שוק התיירות הנכנסת של מדינת ישראל מטעם משרד התיירות. הדו"ח המליץ על ירושלים, תל אביב והרצליה כאזורים להשקעה בתיירות ולבניית מלונות חדשים. לפי התחזית באותו דו"ח, השווקים המסוגלים לחולל את ההכנסה הגבוהה ביותר מתיירים בינלאומיים לחדר אירוח זמין הם באופן עקבי ומתמשך (בסדר יורד) הרצליה, תל אביב וירושלים.