cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארמי האמר
2005–2015: עשייה מוקדמת ופריצת דרך
בשנה שלאחר מכן שיחק האמר ביחד עם ג'וליה רוברטס ולילי קולינס בסרט מראה מראה: הסיפור האמיתי, בו גילם את הנסיך אנדרו אלקוט. בינואר 2012 הוא דיבב את תאומי וינקלווס בפרק של הסדרה הקומית "משפחת סימפסון", שכלל פרודיה על "הרשת החברתית". בשנת 2013 לוהק האמר לתפקיד הראשי ב"הפרש הבודד" בהפקת חברת דיסני, לצד ג'וני דפ בתפקיד טונטו. הסרט נכשל בקופות בתי הקולנוע ברחבי העולם, בהכניסו כ-260.9 מיליון דולר בלבד, לעומת תקציב הפקה שהוערך ב-215 מיליון דולר. בשנת 2015 שיחק בסרטו של הבמאי גאי ריצ'י, "שם קוד מ.ל.א.ך", עיבוד קולנועי של סדרת הטלוויזיה באותו השם משנות השישים של המאה ה-20. האמר גילם בסרט את דמותו של איליה קוריאקין, לצד הנרי קאביל. בנוסף, ביצע הופעת קמע בקומדיה "הפמליה" המהווה המשך לסדרה הקומית באותו שם, מבית היוצר של רשת HBO.
2016–2020: התמקדות בקולנוע העצמאי
בשנת 2016 גילם האמר את סמואל טרנר בסרט "הולדתה של אומה" שביים נייט פארקר. הבכורה התקיימה במסגרת תחרות סרטי הדרמה האמריקאיים בפסטיבל סאנדנס, שם זכה הסרט בשני פרסים: פרס בחירת הקהל ופרס חבר השופטים הגדול. בינואר באותה שנה נודע שהאמר רכש את הזכויות לצלם את סיפור חייו של ברון הסמים המקסיקני אדגאר ואלדס ויאריאל ("לה בארבי"), לאחר מגעים עם בני משפחה ומקורבים לוואלדס. לאחר מכן מילא תפקיד במותחן הפסיכולוגי "יצורים ליליים" של טום פורד, וגילם את אורד בסרט הפעולה אש חופשית, אותו כתב וביים בן ויטלי, וגילם את המרין האמריקני מייק סטיבנס, בסרט "מוקש". שנה לאחר מכן כיכב בתפקיד אוליבר בסרט הלהט"בי "קרא לי בשמך", בכיכובם של טימותי שאלאמה ומייקל סטולברג. הסרט הוא עיבוד לרומן של אנדרה אקימאן באותו השם, אותו ביים לוקה גואדנינו. ההפקה החלה במאי 2016, והסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל סאנדנס 2017. על הופעתו, האמר זכה לשבחים ולמועמדויות לפרסים רבים בהם פרס בחירת המבקרים, אינדפנדנט ספיריט, וגלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר. מבקר הקולנוע ריצ'רד לוסון מהמגזין Vanity Fair טען כי האמר ניצל את "הפרופורציות המגוחכות שלו ואת נאותו המסותתת לאפקט גדול, שנון ורגיש להפליא. סטנד-אפ הוליוודי חתיך בדרך כלל, מהפנט, הוא עובר בקלות בין הרוממות הציבורית של אוליבר ורגישותו הפרטית, מה שהופך את דמותו להרבה יותר ממושא פשוט של רצון". מייקל פיליפס מהעיתון שיקגו טריביון הכריז כי הופעתו של האמר בסרט הייתה "העבודה הכי קלה לנשימה ורגועה בקריירה שלו". בסקירתו למגזין הרולינג סטון פיטר טרוורס אמר על האמר כי הוא "גילוי, שנותן את תפקיד המסך המורכב ביותר שלו עד היום ואת הריגוש הקשור של הטבילה המלאה". לעיתים קרובות הודגשה "הכימיה המגוחכת" בין האמר לשאלאמה, בה כריסטי למיר מאתר הביקורות RogerEbert.com מצאה שהזיווג המוצלח במשחקו, בין השאר בשל מיומנותו למצוא את "האיזון המסובך בין התנודדות של הדמות לפגיעותו כשהוא מתמסר לרומן המרגש הזה". מאוחר יותר האמר גם הוציא ספר מוקלט לסרט. בראיון בשנת 2020, במאי הסרט לוקה גואדנינו אישר כי יצא לאור סרט המשך נוסף. באותה שנה דיבב את ג'קסון סטורם, האנטגוניסט הראשי, בסרט האנימציה של דיסני פיקסאר "מכוניות 3", וכן כיכב לצד ג'פרי ראש בסרט "הדיוקן האחרון" של סטנלי טוצ'י. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין 2017 וקיבל ביקורות משבחות על ידי חברת הסרטים, "Sony Pictures Classics". אוון גלייברמן ממגזין וראייטי שיבח את יכולתו של האמר "להציע מערבולת מחשבה סוערת מתחת למראה הבלונדיני של קלארק קנט ונימוסים מכינים מראש בתור "גולת הכותרת הקומית". בשנת 2018 השתתף האמר בקומדיה האפלה של בוטס ריילי, "סליחה על ההפרעה" לצד לקית' סטנפילד, סטיבן יאון וטסה תומפסון. טומריס לאפלי ממגזין מבקרי הקולנוע תיאר את דמותו של האמר, סטיב ליפט, כ-"מנוול שאי אפשר לעמוד בפניו". הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל סאנדנס ב-20 בינואר. הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר מתוך עשרת הסרטים העצמאיים המובילים של ארגון המועצה הלאומית לביקורת 2019, וזכה גם בתסריט הטוב ביותר והעריכה הטובה ביותר בטקס פרסי אינדפנדנט ספיריט לשנת 2019.
בשנת 2020 גילם האמר את דמותו של מקסים דה וינטר לצידה של לילי ג'יימס, ב"רבקה", רימייק לסרט של אלפרד היצ'קוק משנת 1940, עיבוד קולנועי של הרומן הגותי באותו השם מאת דפני דה מורייה. בשנת 2021 יצא המותחן "משבר", בו שיחק עם גארי אולדמן ואוונג'לין לילי, ושנה לאחר מכן צפוי לצאת סרט המסתורין "מוות על הנילוס", בבימויו קנת בראנה ובהשתתפות גל גדות ולטישה רייט, לפי ספר בשם זה מאת אגתה כריסטי.
2021 – פגיעה בקריירה בעקבות שערוריית מין
בינואר 2021 פורסמו בחשבון אינסטגרם לא מזוהה צילומי מסך עם מסרונים שיוחסו לו, וכללו תיאורים מיניים שתוארו כמטרידים וכללו האשמות כלפיו בקניבליזם. בעקבות הפרסומים פרש האמר ממספר פרויקטים עתידיים אליהם לוהק, על אף שהכחיש את הטענות נגדו, וכינה אותן "התקפה מקוונת זדונית". ב-13 בינואר הוא הודיע על פרישה מצילומי הסרט "חתונה אש!", בו היה אמור לשחק לצידה של ג'ניפר לופז, וצילומיו התחילו ב-22 בפברואר ברפובליקה הדומיניקנית. במקומו הצטרף ג'וש דוהאמל לצוות שחקי הסרט. לדברי האמר, נוכח ההאשמות אותן תיאר כמגוחכות, מצפונו לא איפשר לו לעזוב את ילדיו לארבעה חודשי צילומים. באותו יום נודע שהאמר פרש מצוות השחקנים של הסדרה "Gaslit" בערוץ Starz, על אודות מעורבותה של מרתה מיטשל בפרשת ווטרגייט, ומשתתפים בו בין היתר ג'וליה רוברטס ושון פן. את האמר החליף השחקן דן סטיבנס. עם זאת, נטען שהוא פרש מההפקה שבועות ספורים קודם לכן, עקב עומס בלוח הזמנים של השחקן, לאור השתתפותו בצילומי סדרת הטלוויזיה "ההצעה"' עבור "פרמאונט+", שירות הזרמת המדיה של "CBS",
בדצמבר 2019 לוהק האמר לקומדיית הספורט "Next Goal wins", בהפקתו ובבימויו של טאיקה ואיטיטי, המבוססת על סרט תיעודי באותו שם משנת 2014, שתיעד את מאמציו של מאמן הכדורגל האמריקאי-הולנדי תומאס רונגן להוביל את נבחרת סמואה במוקדמות מונדיאל 2014. בדצמבר 2021, בעקבות הפרשה, עזב האמר את הפקת הסרט ובמקומו לוהק השחקן ויל ארנט.
חיים אישיים
בראיון בשנת 2008 הצהיר האמר בקשר לאמונותיו הדתיות, "יש לי חיים רוחניים משלי, ואני מעריך אותם מאוד". האמר ידוע בזכות השקפותיו הטעונות הן פוליטית והן חברתית במדיה החברתית. בשנת 2010 נישא האמר לאשת הטלוויזיה אליזבת צ'יימברס בטקס שנערך על ידי חברו טיילר רמזי. מנישואים אלה נולדו הבת הארפר (2015) והבן פורד דאגלס ארמנד (2017). ב-10 ביולי 2020 הודיעו על פרידה באמצעות חשבונם באינסטגרם, לאחר עשר שנות נישואין.
מעצר בגין החזקת קנאביס
ב-20 בנובמבר 2011 נעצר האמר במחסום משמר הגבול של ארצות הברית בסיירה בלאנקה במערב טקסס, מיילים ספורים מגבול מקסיקו, לאחר שבמכוניתו נתגלתה מריחואנה במשקל של 0.02 אונקיה (0.567 גרם), וכן שלוש עוגיות מריחואנה רפואיות וחומית מריחואנה. הוא שילם ערבות בסך 1,000 דולר, אחרי ששהה במעצר יום אחד. התובע המחוזי באל פאסו לא הגיש כתב אישום נגד האמר, משום שלפי חוקי מדינת טקסס, החזקת מריחואנה נחשבת לעבירה רק אם הכמות עולה על 4 אונקיות (113.4 גרם). בראיון במסגרת תוכנית האירוח של קונאן או'בריאן מיולי 2013 אמר האמר שהמעצר נבע מאי-הבנת החוק הפנים-מדינתי לעומת החוק הפדרלי.
טענות להתעללות מינית ושערורייה במדיה החברתית
ב-10 בינואר 2021 פרסם חשבון אינסטגרם בשם "House of Effie" (תרגום מילולי: "הבית של אפי") סדרה של עשרות צילומי מסך של מסרונים, אותם ייחס החשבון האלמוני להאמר, אשר כללו תכנים עם תיאורי פנטזיות מיניות על יחסי שליטה, אלימות, אונס ואף קניבליזם. לפי הטענה, מדובר במסרונים שהאמר שלח לכאורה לנשים באמצעות חשבון האינסטגרם שלו, בין השנים 2016–2020, עת היה נשוי עדיין לצ'יימברס, וככל הנראה, מאחורי חשבון האינסטגרם עומדת אחת הנשים שהאמר התכתב איתן. הטענות לא אומתו, ומשתמשי טוויטר טענו שמדובר בזיוף. האמר עצמו הכחיש את המיוחס לו וטען שמדובר בזיוף, אך מפעיל/ת חשבון האינסטגרם התעקש/ה שמדובר במסרונים אותנטיים שהאמר שלח, ואף הוסיפ/ה שבעקבות הפרסום, פנו מספר נשים ותיארו מעשי התעללות מינית שבעקבותיהם הגיעו חלקן לחדר מיון.
כעבור ימים ספורים מהפרסומים וההכחשה, נחשפה מי שהייתה בת זוגו של האמר בין יוני לאוקטובר 2020, קורטני ווצ'קוביץ', מייסדת אפליקציית שירותי טיפוח היופי "Flashd" מדאלאס, טקסס. ווצ'קוביץ' תיארה את הרומן שלה עם האמר כ"דייטינג עם חניבעל לקטר וואנבי", וסיפרה שהוא הביע משאלה לשבור אחת מצלעותיה, לצלות ולאכול אותה, בנוסף על פנטזיות מיניות איומות אחרות. עוד היא טענה, שהאמר התעלל בה רגשית, וכתוצאה ממערכת היחסים המעוותת שחוותה, היא סבלה מהפרעת דחק פוסט-טראומטית ונזקקה לפסיכותרפיה. ווצ'קוביץ' לא יכלה לאשר את האותנטיות של צילומי המסך, אך ציינה שהיא לא הופתעה מהפרסום.
ב-21 בינואר 2021 נחשפה פייג' לורנזה, סטודנטית ודוגמנית בת 22, אשר לדבריה הכירה את האמר בעקבות התכתבות ביניהם באינסטגרם, בעת ששהתה בלוס אנג'לס, והם היו בקשר בין חודשיים לארבעה במהלך סתיו 2020. לטענת לורנזה, האמר חרת בסכין את האות A באזור מפשעתה כחלק ממשחקי BDSM, והותיר צלקות על גופה. כמו כן, הוא הביע רצון לעקור צלעות ממנה, לעשן ולאכול אותן. היא טענה עוד, שהאמר אמר שהוא יאמן אותה להיות שפחת מין שלו, והוסיפה שהוא משתוקק לפגוע בנשים. עורך דינו של האמר שלל את הדברים בטענה שכל המעשים היו בהסכמה מלאה ובשיתוף פעולה מצד לורנזה, תוך שהשניים משוחחים ומסכמים על הכל באופן מלא.
חקירת חשד לאונס
בעקבות הפרסומים בחשבון האינסטגרם "הבית של אפי", והחשיפות שבעקבותיהם, ב-3 בפברואר 2021 פתחה משטרת לוס אנג'לס בחקירת האשמות באונס שהפנתה נגד האמר אישה בשם 'אפי אנג'לובה', בת 24 בעת החשיפה. המשטרה אישרה את דבר קיום החקירה ב-18 במרץ 2021, שעות ספורות אחרי שאנג'לובה ערכה מסיבת עיתונאים מקוונת, כשהיא מלווה בעורכת הדין גלוריה אולרד, ובה קראה הצהרה מן הכתב. אנג'לובה סיפרה במסיבת העיתונאים פרטים קשים על אירוע שהתרחש ביניהם ב-24 באפריל 2017. לדבריה, במשך ארבע שעות, האמר אנס אותה באלימות, תקף אותה, הטיח את ראשה בקיר שוב שוב, והכה ברגליה עד שהיא התקשתה לצעוד במשך שבוע אחרי האירוע. אנג'לובה הוסיפה שהאמר מנע ממנה לברוח, וחששה שהוא עומד להרוג אותה. עוד סיפרה אנג'לובה, שהיא הכירה את האמר בפייסבוק בשנת 2016, בהיותה בת עשרים, וקיימה קשרים איתו לסירוגין עד שנת 2020. אולרד סרבה לגלות אם אנג'לובה היא האישה העומדת מאחורי חשבון האינסטגרם "הבית של אפי", שפרסם את צילומי המסך. והוסיפה ש"בשלב הזה", האישה לא מתכוונת להגיש תביעה אזרחית נגד האמר. בשמו של האמר, עורך הדין אנדרו ברטלר מסר שהיחסים בין האמר לאנג'לובה היו בהסכמה מלאה, והיא בחרה להסלים את הפרשה, על אף שלהאמר לא הייתה כוונה להביך אותה ולחשוף את תשוקותיה המיניות, אותן כינה ברטלר "קינקיות".
אשפוז מרצון
ב-8 ביוני 2021 נודע שהאמר התאשפז מרצונו במוסד לגמילה מסמים, אלכוהול ומין, ליד אורלנדו, פלורידה, והתחייב לשהות במוסד עד להחלמה מלאה. על פי הפרסום, האמר נכנס למוסד ב-31 במאי 2021, אחרי שיומיים קודם לכן, ב-29 במאי, הוא יצא מגרנד קיימן, שם שהה מאז מסיבת העיתונאים של "אפי" ב-18 במרץ. לדברי עדי ראייה, האמר נראה מגיע לנמל התעופה של גרנד קיימן כשהוא מלווה באשתו בנפרד אליזבת צ'יימברס, ילדיו ובני משפחה.
בולין
משפחת בולין (אנגלית: Boleyn) הייתה משפחת אצילים בתקופת בית טיודור.
My Humps
My Humps הוא סינגל שהוקלט על ידי הלהקה האמריקאית בלאק אייד פיז, מתוך אלבום האולפן הרביעי שלה, Monkey Business. השיר יצא לאור ב-20 בספטמבר 2005, על ידי חברות התקליטים ויל.איי.אם מיוזיק גרופ ואיי אנד אם רקורדס, כסינגל השלישי מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום השלישי במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ויל.איי.אם ודייוויד פייטון והופק על ידי ויל.איי.אם גם כן. הרינגטון של השיר שהופץ בארצות הברית, קיבל על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי את תואר הפלטינה הכפולה, על מכירות של למעלה משני מיליון עותקים במדינה, מה שהופך אותו לאחד מהרינגטונים הנמכרים ביותר במדינה בשנה בה יצא.
פרק זמן לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-175 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הקליפ הרשמי של "My Humps", שבוים על ידי פטימה רובינסון ומאליק חסן סייד, הוקרן לראשונה ב-TRL. הוא מציג את פרגי, כשהיא רוקדת עם רקדנים נוספים, תוך שתמונות של פריטים יקרים כמו ארנקים של לואי ויטון ותכשיטים מופיעות לאורכו. כמו כן, ניתן לראות קטעים בהם מופיעים שאר חברי הלהקה, כשהם מבצעים את הבתים שלהם.
נכון לדצמבר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-555 מיליון צפיות.
מפה פיזית
מפה פיזית היא מפה המציגה מידע על אודות פני השטח של יבשת, מדינה או אזור מסוים. המונח מקובל כדי להבחין בין מפה כזו לבין מפה מדינית, המציגה את חלוקת היבשת למדינות ומבליטה את גבוליהן, או מפות נושאיות שונות, כגון מפות אקלים ומשקעים, מפות מחצבים, מפות צפיפות אוכלוסייה גובהם ועוד.
מפה פיזית כוללת ייצוג של תבליט פני השטח, בדרך כלל באמצעות שימוש במידרג צבעים המייצגים גבהים שונים, וכן סימון מרכיבים עיקריים בנוף וציון שמותיהם, כגון נהרות ונחלים, רכסי הרים ופסגות, עמקים, מישורים וכדומה.
לעיתים כוללת המפה הפיזית גם מרכיבים של תכסית פני השטח, כגון יערות, מדבריות, סוואנה, וכן ציון ערים גדולות, מסילות ברזל וכבישים ראשיים.
סיידי בנינג
סיידי בנינג (באנגלית: Sadie Benning, נולדה ב-11 באפריל 1973) היא אמנית אמריקאית רב תחומית העוסקת בוידאו, אנימציה, ציור, מוזיקה ועוד. בנינג היא זוכת מלגת גוגנהיים לשנת 2005. גבריות לעומת נשיות וכן זהות קווירית הם נושאים חוזרים בעבודותיה של בנינג.
ראשית דרכה
בנינג נולדה וגדלה במילווקי, ויסקונסין. היא עזבה את בית הספר בגיל 16, בעיקר בשל ההומופוביה שחוותה. בתקופה זו היא התחילה לצלם עם מצלמת וידאו בסיסית המיועדת לילדים שקיבלה מאביה ג'יימס בנינג, יוצר סרטים אקספרימנטליים.
עבודות מוקדמות
בנינג החלה ליצור עבודות וידאו בגיל 15. היא השתמשה במצלמת פישר פרייס Pixelvision. המצלמה, פישר פרייס PXL-2000, אשר הייתה מתנת חג מולד מאביה.
מצלמה זו המיועדת לילדים, מצלמת בצורה מפוקסלת בשחור לבן, ואין בה אפשרות להחליף קלטת אלא רק למחוק ולצלם שוב. בהתחלה מצלמה זו גרמה לה לתסכול רב. "חשבתי," היא אומרת, "זאת חתיכת חרא. זה שחור-לבן. זה בשביל הילדים. הוא אמר לי שאני מקבלת את ההפתעה הזאת. ציפיתי למצלמת וידאו." ואף על פי כן היא הצליחה עד כדי כך שסרטה הראשון שצולם במצלמה זו השתתף בפסטיבל סרטים כאשר עדיין הייתה נערה.
נושאים מוקדמים
הרוב המכריע של עבודות הווידאו של בנינג מצולמות בחדר בו חיה כנערה ומשלבות נרטיב נסיוני בו מכבבת האמנית בגופה ובקולה, חפצים שונים, כתיבה בכתב-יד, מוזיקה המושמעת בחדר ומתחלפת תוך כדי צילום, הנושאים קשורים לגיל הנעורים, לאלימות, למגדר ומיניות ועוד. עבודותיה נכללו בביאנלה של ההביאנלה של הוויטני שלוש פעמים.
בעבודותיה המוקדמות -  – A New Year, Living Inside, Me and Rubyfruit, Jollies, and If Every Girl Had a Diary - משתמשת בנינג בתחושת הבדידות שלה - לבדה בחדרה ומנותקת מהעולם, כמוקד העיקרי. בעבודתה המוקדמת "שנה חדשה", בנינג מתחמקת מלהיות מול המצלמה, באמצעות התמקדות בסביבה שלה חפצים ואלמנטים שונים בחדרה – כדי לתאר רגשות של חרדה, בלבול וניכור. "אני לא מדברת, אני לא נוכחת שם פיזית, זה הכל טקסט כתוב בכתב יד, מוזיקה; אני רציתי להחליף חפצים, דברים שהיו סביבי, כדי להמחיש את האירועים. השתמשתי בחפצים מהסביבה הקרובה ביותר – טלוויזיה, צעצועים, הכלב שלי, לא משנה מה."
הזהות המינית והמגדרית והאתגרים של ההתבגרות הם נושאים חוזרים על עצמם לאורך כל עבודותיה של בנינג. בנינג משתמשת בתרבות הפופ, כגון מוזיקה פופולרית, טלוויזיה או עיתונים, על מנת להעצים את המסרים שלה ובו זמנית מבצעת פרודיה על אותה תרבות פופ. בנינג גם שואבת השראה מדימויים נפוצים בטלוויזיה ובסרטים: "הם מזויפים לחלוטין ונבנו כדי לבדר לדכא באותו הזמן – הם חסרי משמעות בפני נשים, ולא רק לנשים לסביות. חלק מהסיבה שבגללה התחלתי היא שהייתי צריכה תמונות מסוג אחר ולא רציתי לחכות שמישהו יעשה את זה בשבילי". מתוך תחושת הבדידות שעוברת בעבודות אלה, השימוש באזכורים של טלוויזיה ותרבות פופולרית למעשה מעצים את הבדידות בכך שמדגיש לצופה את האמצעי העיקרי שדרכו מנהלת בנינג אינטראקציה עם העולם.
ככל שהתקדמה עבודתה כך נוספו דימויים של גופה לתוך הפריים. בעבודות כמו If Every Girl Had a Diary’' היא משתמשת במגבלות של מצלמת הפיקסלוויז’ן לקבלת תקריבים מפוקסלים של פניה, עיניה, אצבעותיה, בזמן שהיא מספרת בקולה על חייה ומחשבותיה.
קריירה מוזיקלית
בנוסף להיות אמנית פיתחה בנינג בראשית דרכה גם קריירה מוזיקלית. ב-1998 ייסדה בנינג את לה טיגרה, להקת פוסט פאנק פמיניסטית שחברותיה כללו את קתלין האנה (לשעבר בקיני קיל), וג’והאנה פטמן. בנינג עזבה את הלהקה בשנת 2000. ג’יידי סמסון הצטרף ללהקה לאחר עזיבתה.
תערוכות
ב-2006 הציגה בנינג את פליי פאוז - מיצב אנימציה בעל שני מסכים. המיצב הוצג במרכז ווקסנר באוהיו וכן בחלל האמנות של קרן דיה בניו יורק. במקביל הוצגו ציוריה של בנינג בגלריה אורצ’רד בניו יורק. ב-2009 הוצגה עבודה זו גם במוזיאון הוויטני. ב-2013 הוזמנה על ידי מוזיאון הקרנגי ליצור עבורם עבודה חדשה - מיצב של ציורים מופשטים. ב-2016 הציגה תערוכת יחיד, “Green God” בגלריה מרי בון בניו יורק. ב-2017 הציגה תערוכת יחיד, “Shared Eye” בKunsthalle Basel.
פרסים והוקרות
בנינג קבלה את מלגת גוגנהיים היוקרתית ב-2005, ובנוסף לה קבלה מלגות מקרן אנדראה פרנק, מקרן רוקפלר, ממרכז ווקסנר, ועוד. בנינג זכתה בפרס מטעם מעגל מבקרי הקולנוע של לוס אנג’לס. עבודות הווידאו שלה מופצות על ידי ארגון הווידאו דאטה בנק.
בג"ץ מטה הרוב נגד משטרת ישראל
בג"ץ מטה הרוב נ' משטרת ישראל הוא פסק דין שניתן בעתירה בבית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ. נושא העתירה הוא סמכותה של המשטרה לאשר הפגנה בתנאי שמארגני ההפגנה ישאו בעלויות של הגנתם, התניית מתן שירות של רשות הכבאות ואגודת מגן דוד אדום בתשלום מצד מארגני ההפגנה. בית המשפט פסק כי על משטרת ישראל להקצות את המשאבים הנדרשים להפגנה מאחר שחופש ההפגנה הוא חלק מחופש הביטוי וחשוב לא לפגוע בו. בנוסף פסק בית המשפט שאין מארגני ההפגנה מחויבים בתשלום עבור השירותים שנתנו רשות הכבאות ומגן דוד אדום.
רקע
חופש הביטוי וחופש ההפגנה הם זכויות אשר מעוגנות בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. על כל אדם להשתמש בחופש הביטוי וההפגנה כרצונו החופשי. ועל כן, על המדינה להתחייב ולתת לאנשים לממש זכויות אלו כרצונם. לצד דברים אלו, יש את משטרת ישראל שבנוסף לעבודה העיקרית שלה, עליה גם כן להבטיח שמירה על הסדר והחוק בזמן הפגנות. המשטרה נקלעת פעמים רבות למתח בין הכח שיש לה לבין העובדה שיש לה עוד עבודות לעשות. מצב זה מוביל את המשטרה פעמים רבות להגביל את חופש ההפגנה או להתנותו במשאבים שעל מארגני ההפגנה לקחת אחריות עליהם ולא היא בעצמה.
לחופש הביטוי יש הגנה "שלילית" והגנה "חיובית" ראשית, מוטלת על המדינה החובה שלא לפגוע בזכותו של אדם לחופש ביטוי ולהפגנה, כגון על ידי הטלת איסור על יכולתו לממש את זכותו. זהו ההיבט ה"שלילי" של הזכות המעוגן בסעיף 2 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ("אין פוגעים בחייו, בגופו וכו' ") שנית, מוטלת על המדינה החובה להגן על הזכות לחופש ביטוי ולהפגנה. זהו ההיבט ה"חיובי" של הזכות המעוגן בסעיף 4 לחוק היסוד כבוד האדם וחירותו ("כל אדם זכאי להגנה על חייו, על גופו ועל כבודו") בכפוף למגבלות של כוחות ותקציב של המשטרה
העובדות
מטה הרוב וש.ע.ל מפעלים חינוכיים ביקשו לקיים צעדה מכיכר רבין לעבר כיכר דיזנגוף בתל אביב ולקיים שם הפגנה. ההפגנה נועדה להביע תמיכה בתוכניתה של הממשלה להתנתק מרצועת עזה. מפקד המשטרה התנה את מתן הרישיון להפגנה בהצבתם של גדרות, מאבטחים וסדרנים מטעם מארגני ההפגנה ועל חשבונם. כן התנה את מתן הרישיון בהצבתם של כבאיות ואמבולנסים. רשות הכבאות ומגן דוד אדום התנו את מתן שירותיהם בתשלום מצד מארגני ההפגנה. הוגשה עתירה כנגד חוקתיותן של דרישות אלה.
טענות משטרת ישראל
טענות אגודת מגן דוד אדום טענות רשות הכבאות טענות עיריית תל אביב-יפו:
יישום בנסיבות המקרה
הנשיא אהרן ברק בעניין מד"א, אין למצוא בסעיף 7א לחוק מגן דוד אדום או בתקנות שהותקנו מכוחו מקור סמכות לדרישת התשלום נשוא עתירה זו, מאחר שמקבלי השירות אינם מארגני ההפגנה אלא הציבור הרחב שמשתתף בהפגנה. בעניין שירותי הכבאות, מלשון החוק עולה כי החיוב חל על בעל הנכס, שבענייננו היא עיריית תל אביב. לכן, היא זו שצריכה לשאת בעלות שירותי הכבאות שסופקו בעניין. בעניין הנהנים מקבלתם, השופט ברק אינו מקבל את עמדת רשות הכבאות ועיריית תל אביב שהחיוב צריך שיחול על הנהנים. המושג "נהנים", לא בהכרח מוביל למארגני ההפגנה. השופט ברק לא הכריע בשאלה זו.
השופטת מ' נאור
השופט א' רובינשטיין
בעקבות פסק הדין
פסק דין זה החליט לקבל את עתירתם של מטה הרוב וש.ע.ל, נעשה צו מוחלט כנגד משטרת ישראל, האגודה הארצית מגן דוד אדום, רשויות הכבאות ועיריית תל אביב יפו. אגודת מגן דוד אדום בישראל עתרה לדנג"ץ552/07 בעקבות החלטת פסק הדין הזה. טענתה הייתה שעל מארגני ההפגנה לשלם עבור שירותי האבטחה ושירותי הצלת חיים במועד ההפגנה, בית המשפט קבע לדחות את העתירה הזו. בבג"ץ עמותת עם כלביא נגד אהרון פרנקו - מפקח מחוז ירושלים משנת 2008, אוזכר הפסק דין מטה הרוב נ' משטרת ישראל בעניין תפקידה וסמכותה של משטרת ישראל בהקצאת משאבים. עמותת עם כלביא הסתמכה בטענותיה על פסק דין זה "מטה הרוב נגד משטרת ישראל. בבג"ץ ארגון הלב היהודי נגד ניצב דוד צור, הסתמך ס' ג'ובראן על פסק דין זה על מימד הזמן ותזמון ההפגנה.
קישורים חיצוניים
חוק מגן דוד אדום, ס"ח 52, 175 (התש"י-1950)
כביש 762
כביש 762 הוא כביש אורך אזורי בדרום-מערב הגליל התחתון. הכביש מתחיל בבסמת טבעון ומסתיים בצומת חסידים במפגש עם כביש 70, ליד כפר חסידים. אורכו של הכביש הוא 6.6 קילומטרים.
בעתיד הכביש יתחבר לכביש 6 באמצעות מחלף רכסים.
רז הימן והלל סגל
ביוגרפיה
הימן וסגל הם צמד (נהג ונווט) מרוצי שטח הפועלים יחדיו משנת 2005.
הימן נשוי ואב ל-4 ילדים, תושב פרדס חנה. הוא השתתף במרוצים רבים בארץ ובעולם, בהם 'ראלי הפרעונים' (6 פעמים), 'ראלי תוניס' (פעמיים), 'ראלי איחוד האמירויות', 'ראלי מרוקו' (פעמיים) 'ראלי פריז-דקר', אליפות העולם למרוצי אנדורו 2000 (ספרד), 2004 (פולין), ראלי דרך המשי (בה זכה פעמיים במקום הראשון), באחה 1000 מקסיקו, וראלי דקר - דרום אמריקה 2012. הימן הוא הבעלים של חברת "תנועה מערכות מחשוב וניווט בע"מ", ומספק תמיכה שוטפת לאנשי ספורט מוטורי דו-גלגלי וארבע-גלגלי בענייני מכשירי ניווט ועוד.
סגל נשוי ואב ל-3 ילדים, תושב כפר תבור.מבעלי חברת ‘ליוגב בע"מ’. השתתף גם הוא במרוצים רבים בעולם, בהם באחה 1000 מקסיקו, 'פריז-איסטנבול', 'פריז-דקר' (3 פעמים), 'ראלי הפרעונים' (4 פעמים), ראלי "דרך המשי" (זכה פעמיים במקום הראשון) וראלי דקר - דרום אמריקה 2012.
הצוות נוהג ברכב אבטיפוס מבנייה עצמית, בעל שלדת צינורות עליה הורכבו מכלולים מכניים של מיצובישי פאג’רו. לרכב מנוע טורבו דיזל מתוצרת ב.מ.וו בנפח 3,000 סמ"ק, המנוהל בידי תוכנת מרוצים מיוחדת.
משרד התרבות והספורט העניק לצמד את פרס שרת התרבות והספורט לספורטאים מצטיינים לשנת 2009 על הישגים מיוחדים בתחום, ומענק של 300 אלף ש"ח.
בשנת 2012 הפכו השניים לישראלים הראשונים שהשתתפו במרוץ הראלי הקשה ביותר בעולם, ראלי דקר, מחופה המזרחי של דרום אמריקה עד לחופה המערבי (מארגנטינה דרך צ'ילה אל פרו). כחלק מההכנות למרוץ, הם שיפרו ורעננו את רכב השטח שלהם, צירפו למנוע גיר חדש, ורעננו את המתלים ושיכוך הזעזועים. הקטגוריה בה התחרה הצוות היא T1.2 (T1 מתייחס לרכבים בבנייה עצמית, ו-2 מתייחס למנועי דיזל). רכב התחרויות בו התחרה הצמד בראלי דקר הוצג בתערוכת "אוטומוטור" 2012
ויליאם פטריק היטלר
ויליאם (וילי) פטריק היטלר (בגרמנית: William Patrick Hitler) והמשך ויליאם סטוארט היוסטון (אנגלית:William Stuart-Houston ; 12 במרץ 1911 – 14 ביולי 1987) היה אחיינו של אדולף היטלר, אשר היגר לארצות הברית, התגייס לצי ארצות הברית ולחם בשורותיו במלחמת העולם השנייה.
הרקע המשפחתי
אלויס היטלר, אביו של אדולף היטלר, נשא לאישה את אנה גלאזל הארר. הנישואין לא עלו יפה. אשתו הייתה מבוגרת ממנו בארבע עשרה שנים, בריאותה הייתה רופפת והיא הייתה עקרה. לאחר שש עשרה שנות נישואין הם נפרדו בשנת 1880 והיא נפטרה בשנת 1883. עוד לפני הפירוד מאשתו קשר אלויס היטלר קשרי אהבה עם טבחית בבית מלון בשם פרנציסקה מאצלברגר. היא ילדה לו בשנת 1882 בן שאף שמו היה אלויס היטלר. חודש לאחר מות אשתו הראשונה נשא אלויס היטלר האב את הטבחית לאשה. היא ילדה לו בת בשם אנגלה שלימים נישאה ונקראה אנגלה ראובל וילדה את בתה גלי ראובל. גם נישואין אלה לא נמשכו זמן רב ואשתו השנייה מתה ממחלת השחפת. זמן קצר לאחר מכן התחתן אלויס היטלר האב בשלישית עם קלרה פלצל שילדה לו בן בשם גוסטאב ובת בשם אידה, ששניהם מתו בילדותם. בשנת 1889 היא ילדה בשלישית והביאה לעולם את אדולף היטלר. אלויס היטלר הבן ואדולף היטלר היו אחים למחצה, בני אותו האב.
ילדותו וצעירותו
בשנת 1914 נטש אלויס היטלר הבן את משפחתו וחזר לגרמניה. אשתו נשאה לבדה בנטל גידול הבן ויליאם פטריק. בגרמניה נשא אלויס היטלר הבן, בעודו נשוי לברידג'ט, אישה נוספת. בשנת 1920 נולד לו בגרמניה בן נוסף, היינץ היטלר.
בשנת 1924 הועמד אלויס הבן לדין באשמת ביגמיה ונדון על ידי בית משפט בהמבורג לשישה חודשי מאסר. בהמשך שנות העשרים כתב אלויס הבן לברידג'ט וביקש ממנה לשלוח את ויליאם פטריק לביקור בגרמניה. היא לא הסכימה לכך, אך לבסוף נעתרה והסכימה שהבן יבקר את אביו בהגיעו לגיל שמונה עשרה, ואכן, בשנת 1929, כאשר מלאו לו שמונה עשרה שנים, הגיע ויליאם פטריק היטלר לגרמניה.
בגרמניה נפגש ויליאם פטריק מחדש עם אביו וטייל ברחבי גרמניה. אביו לקח אותו לעצרת של המפלגה הנאצית בנירנברג, בה ראה לראשונה את דודו אדולף היטלר. בשנת 1930 ביקר ויליאם פטריק שוב בגרמניה והפעם פגש את דודו אדולף היטלר וקיבל ממנו תצלום הנושא את חתימתו. בשובו לאנגליה פורסמו שורת כתבות וראיונות עמו על דודו, שנמצא אז בתהליך מהיר וראוותני של התעצמות תנועתו לקראת עלייתו לשלטון, והפך נושא להתעניינות בדעת הקהל האירופית ובארצות הברית. הוא כונה בהן "האחיין האנגלי של היטלר". כתבות אלה לא נשאו חן בעיני דודו והוא זימן את ויליאם פטריק לברלין, והורה לחדול מפרסום כתבות אודותיו. לדברי בריג'יט, אמו של ויליאם, היטלר רתח על אחיינו ובין היתר אמר לו: "מה סיפרת לעיתון? מי נתן לך רשות לעסוק בעניינים הפרטיים שלי?"... "אף אחד לא צריך לדבר על העניינים הפרטיים עם התקשורת. מעולם לא אמרתי מילה אחת שיוכלו להשתמש בה, ועכשיו יש להם את ה"אחיין" שמספר להם את כל הפרטים הקטנים והאומללים שהם רוצים לדעת".
ויליאם פטריק לא פרסם מאז כל כתבה נוספת על דודו.
לאחר עליית אדולף היטלר לשלטון בשנת 1933 חזר ויליאם פטריק לגרמניה בניסיון להפיק תועלת מעליית דודו לשלטון. הדוד סידר לו משרה באחד הבנקים בברלין. לאחר מכן הוא עבד במפעל אופל לייצור מכוניות ומשם עבר לעסוק במכירת מכוניות. מאוכזב מתפקידים אלה הוא פנה בדרישה להסדיר לו תפקיד ראוי ב־1935. היטלר השיב לו כי אם יוותר על אזרחותו הבריטית הוא ייעתר לבקשתו. ויליאם פטריק חשש כי בהצעה זו טומן לו היטלר מלכודת, זאת מאחר שידע שבפניותיו במרוצת השנים לדודו הייתה מידה של סחטנות. כך למשל הנס פרנק המושל הכללי של הגנרלגוברנמן, שטחי פולין הכבושה, סיפר בזיכרונותיו שהוכתבו בתא הכלא בנירנברג בזמן שהמתין להוצאה להורג בתלייה, כי ב-1930 זימן אותו אדולף היטלר אליו והראה לו מכתב מאת אחיינו המאיים לחשוף את העובדה שבעורקיו של אדולף היטלר זורם דם יהודי. פרנק, לדבריו, בדק את העניין עבור היטלר ולטענתו הפריך את הטענה בדבר המוצא היהודי של הפיהרר.
בשל החשש לגורלו, עזב ויליאם פטריק ב-1939 את גרמניה וחזר לאנגליה. עם הגיעו ללונדון פרסם ב-4 ביולי 1939 מאמר במגזין האמריקאי לוק (Look), שהיה נפוץ באותה עת, תחת הכותרת "מדוע אני שונא את דודי" (המאמר הוצע למכירה פומבית ב-2017):
בין היתר, הוא תיאר ביקור אחד בבית דודו ב-1936:.
סיפר,. על המפגש האחרון עם אדולף, כתב:.
בארצות הברית
בהמשך שנת 1939 יצא ויליאם פטריק, בלוויית אמו, לארצות הברית, לאחר שהוזמן על ידי איל העיתונות ויליאם רנדולף הרסט לשאת סדרת הרצאות על דודו ועל המשטר הנאצי. כשפרצה מלחמת העולם השנייה כאשר גרמניה הנאצית פלשה לפולין ב-1 בספטמבר 1939 ובריטניה הכריזה מלחמה על גרמניה, נתקעו ויליאם פטריק ואמו בארצות הברית, ומאז הוא לא שב יותר לאירופה.
בשנת 1940 התיישב ויליאם פטריק בעיר ניו יורק. הוא הגיש בקשה להתגייס לצבא ארצות הברית, אך בקשתו נדחתה בשל היותו האחיין של אדולף היטלר. הוא לא נרתע וחודשים אחדים לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה שיגר ב-6 במרץ 1942 מכתב לנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט ובו הפציר בנשיא להורות על גיוסו. במכתבו הארוך נאמר בין היתר:
הנשיא העביר את המכתב לידיו של ראש ה-FBI ג'יי אדגר הובר שתיחקר את ויליאם פטריק ובסופו של דבר העניק לו זיכוי ביטחוני לשרת בכוחות המזוינים של ארצות הברית. למרות זאת הגיוס התמהמה ורק לקראת סוף המלחמה, ב-3 במרץ 1944, גויס ויליאם פטריק לצי ארצות הברית והוצב בשירות הרפואי של הצי. במהלך המלחמה הוא נפצע והוענק לו עיטור לב הארגמן, המוענק בשמו של נשיא ארצות הברית לאנשי הכוחות המזוינים אשר נפצעו או נהרגו בשעת קרב. חרף פציעתו המשיך ויליאם פטריק לשרת בצי גם לאחר סיום המלחמה ושוחרר מהשירות בשנת 1947.
בחזרה לאלמוניות
לאחר שחרורו מהצי ולקראת שובו לחיים האזרחיים, החליט ויליאם פטריק היטלר להיפטר משם המשפחה "היטלר", שנשא משמעות כה שלילית ועלול היה למשוך תשומת לב, ומקור לתגובות עוינות בכל אשר יפנה, תחילה החליף אותו לשם "הילר", ובהמשך לשם האנגלו סקסי "סטיוארט-יוסטון", אותו נשא עד סוף חייו, וילדיו נושאים אחריו.
ויליאם פטריק נשא לאשה בחורה ילידת גרמניה, והזוג התיישב בעיירה בלונג איילנד, שם הוא הפעיל מעבדה לבדיקת דם בביתו. לזוג נולדו ארבעה בנים. ויליאם פטריק מת בשנת 1987. בנו האוורד נהרג בתאונת דרכים בשנת 1989, שנתיים לאחר מותו. האוורד נישא אך לא הספיק להביא ילדים. שלושת הבנים האחרים, אלכסנדר אדולף, בראיין, ולואיס, לא הביאו ילדים לעולם. הם מתגוררים באלמוניות בלונג איילנד.
יחסי ספרד–קובה
היחסים בין ממלכת ספרד לבין הרפובליקה של קובה נכונו לפני כ-500 שנים. קובה הייתה קולוניה ספרדית משנת 1492 עד 1898 כשהיא נכבשה בידי ארצות הברית במלחמת ארצות הברית–ספרד וקיבלה עצמאות.
קולוניאליזם ספרדי
המגעים הראשונים בין ספרד לקובה התרחשו באוקטובר 1492 כאשר החוקר ומגלה הארצות כריסטופר קולומבוס הגיע לקובה. היישוב הספרדי בקובה החל בשנת 1511 כאשר הכובש הספרדי דייגו ולאסקס דה קואיאר הקים יישוב באזור ברקואה של היום. כאשר הוקם בברקואה היישוב, קובה הפכה לנקודת מוצא לחקר ספרדי את אמריקה. בשנת 1521 הפכה קובה לחלק מהאימפריה הספרדית ומשנת 1525 נשלטה בידי מלכות המשנה של ספרד החדשה שבירתה הייתה מקסיקו סיטי.
במהלך הקולוניאליזם הספרדי בקובה היא הפכה למפיקה משמעותית של קנה סוכר וכדי לענות על דרישות העולם החלה ספרד לייבא לקובה עבדים ממערב אפריקה לעבודה בשדות. עצם התלותיות בענף אחד (ייצור סוכר) גרם לכלכלת קובה להיות מתנודדת ולא יציבה והיא נחשבה לכלכלה נחשלת יחסית באמריקה בתקופת הקולוניאליזם הספרדי.
עצמאות
במהלך שנת 1868 מדינות רבות באמריקה הלטינית קיבלו עצמאות מספרד. באוקטובר אותה שנה הכריז קרלוס מנואל דה סספדס, בעל מטעי קנה סוכר, על עצמאותה של קובה. הכרזתו זו הובילה למלחמת עשר השנים עם השלטון הספרדי, מלחמה שהסתיימה בתבוסת המצדדים בעצמאות קובה. באוגוסט 1879 התפתח מאבק שני בין שני הצדדים, מאבק שהסתיים בספטמבר 1880 ונמשך עד תבוסת התומכים בעצמאות קובה.
בפברואר 1895 החל מאבק חדש לעצמאות קובה, שידוע בשם "מלחמת העצמאות הקובנית" שבראשו עמד המשורר חוסה מארטי, שנהרג בקרב דוס ריוס במאי 1895. המלחמה נמשכה עד 1898, עת ארצות הברית שלחה כוחות לקובה. באותה שנה, ספינת חיל הים האמריקאית USS מיין (ACR-1) התפוצצה וטבעה בנמל הוואנה, מה שהוביל את האמריקאים לטעון כי ספרד אשמה בתקרית. התקרית היוותה עילה למלחמת ארצות הברית–ספרד, שהחלה באפריל 1898 עד אוגוסט אותה שנה. בסוף המלחמה יצאה ארצות הברית מנצחת וזכתה בקובה וספרד הובסה. התבוסה אף היוותה גורם לקריסתה של האימפריה הספרדית. בשנת 1902 פרשה קובה מהשלטון האמריקאי והפכה לאומה עצמאית.
אחרי העצמאות
ב-10 בדצמבר 1898, חתמו ארצות הברית וספרד על הסכם פריז, שעל פיו ויתרה ספרד על כל זכויותיה בקובה. הקונסול הדיפלומטי הספרדי הראשון, חוסה פליפה סגרריו, הגיע לקובה ביולי 1899 במהלך הכיבוש האמריקאי באי. הקונסול של ספרד חואקין מריה טורויה נתמנה לממונה על היחסים לאחר כינונה הרשמי של הרפובליקה הקובנית במאי 1902. באותה השנה, קובה וספרד ייסדו יחסים בילטרליים. בין 1902 עד 1928, לקובה היגרו יותר מ -1.2 מיליון מהגרים ספרדים.
למרות האנטי-קומוניזם של פרנקו, קובה וספרד קיימו יחסים דיפלומטיים גם לאחר שפידל קסטרו עלה לשלטון ב-1959 ב-1960 גירש הנשיא קסטרו את השגריר הספרדי חואן פאבלו דה לוז'נדו איירור לאחר ויכוח בין השניים בטלוויזיה. תפקיד השגריר הספרדי בקובה יישאר לא מאויש במשך 15 השנים הבאות, אולם היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות המשיכו להתקיים בדרג ממונה על היחסים.
בתקופת כהונתו של פרנסיסקו פרנקו בספרד הנשיא קסטרו קידם בברכה את הרפובליקנים הספרדים, כדגמת דולורס איברורי, אנריקה ליסטר ואלברטו ביו, שלימדו את המהפכנים הקובנים במקסיקו לוחמת גרילה. כאשר ארצות הברית הטילה אמברגו נגד קובה בשנים 1960–1962, בעלות בריתה של קובה באמריקה הלטינית ובאירופה החליטו ללכת בעקבותיה של ארצות הברית, עם זאת, פרנסיסקו פרנקו החליט שלא לקחת בהטלת האמברגו על קובה. הלחץ האמריקאי נגד הפרת האמברגו מצד ספרד הוסט בידי המשאים והמתנים בנוגע לבסיסיים הצבאיים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית בספרד ב-1963.
לאחר מותו של פרנקו, בקובה קבעו על קיום שלושה ימי אבל לאומי. ב-1974 מונו לראשונה מזה כ-15 שנים שגרירים בין שתי המדינות. לאחר מעבר המשטר בספרד לדמוקרטיה, ביקר ראש ממשלת ספרד אדולפו סוארס בקובה ב-1978.
ביולי 1992 ביקר פידל קסטרו בספרד בפעם הראשונה כדי להשתתף בפסגה האיברו-אמריקאית השנייה במדריד. בביקורו בספרד, קסטרו גם ביקר בעיר לאנסרה בגליסיה שבה נולד אביו. קסטרו שב לספרד בשנת 1998 כדי להיפגש עם ראש ממשלת ספרד חוסה מריה אסנאר.
בחודש נובמבר 1999, מלך ספרד חואן קרלוס הראשון ערך ביקור רשמי בקובה והשתתף בפסגה האיברו-אמריקאית התשיעית שנערכה בהוואנה. המלך חזר לקובה בשנת 2016 כדי להשתתף בהלווייתו של קסטרו.
ישנן טיסות ישירות בין קובה וספרד בחברות התעופה הבאות: אייר אירופה, קובאנה דה אוויאסיון, איבריה איירליינס, אוולופ איירליינס ופלוס אולטרה ליינס.
יחסים בילטרליים
במהלך השנים חתמו שתי המדינות על מספר הסכמים, כמו הסכם הסגרה (1905); הסכם סחר (1978), (1982); הסכם לשותפות תרבותי וחינוכי (1982); הסכם לשמירה על השקעות (1994); הסכם למניעת כפל מס (1999); הסכם תובלה אווירית (2005) ועוד.
יחסים כלכליים
בשנת 2015 ייצאה ספרד לקובה סחורה מגוונת בסך של מיליארד דולר אמריקאי. באותה השנה ספרד ייבאה מקובה סחורה בסך 134 מיליון דולר אמריקאי שכללה בעיקר: טבק, משקאות חריפים, סוכר גולמי ופירות ים.
טבח רכניץ
טבח רכניץ (בגרמנית: Massaker von Rechnitz) נערך בלילה שבין 24 ו-25 במרץ 1945 ליד רֶכניץ שבאוסטריה, סמוך לגבול עם הונגריה. בטבח נרצחו ביריות כ-200 עובדי כפייה יהודים הונגרים, על ידי קבוצה של אצילים מקומיים מהחברה הגבוהה וקציני גסטפו שהתאספו למסיבה בטירתה של הרוזנת מרגיט פון בתיאני (Margit von Batthyány ).
באותו ערב חגגו הבאים בריקודים ובשתייה. לקראת חצות, חילקה הרוזנת לבאי המסיבה רובים ואקדחים והציעה להם לבוא ולטבוח ביהודים שהמתינו בשדה הקרוב. אותם יהודים, 200 במספר, אולצו לחפור שעות קודם לכן בור ענק. בתום החפירוות, באיומי רובים אולצו להתפשט ולהמתין בלילה הקפוא על שפת בור המוות. בחצות יצאו חוגגי הטירה והלכו לעבר הבור. שם החלו במסע יריות לקול צחוק ושתייה, מעודדים אחד את השני לקלוע באיברים שונים של היהודים, תחרויות המתה ועוד. 200 יהודים נרצחו באותו הלילה, ולאחר מכן חזרו האורחים לטירה והמשיכו לחגוג.
נכון ל-2011, מרבית גופותיהם של הנרצחים לא נמצאו.
הסיפור נחשף בסרט התיעודי "Totschweigen (A Wall Of Silence)" ("השתקה (קיר השתיקה)") של הבמאים ארן והיינריך, וכן בספרו של דייוויד ליצ'פילד (David R.L. Litchfield) על משפחת תיסן. בנוסף נכתב מחזה בשם "רכניץ - מלאך המוות" (Würgeengel), על ידי אלפרידה ילינק, ובשנת 2011 הוא הועלה בישראל על ידי תיאטרון "קאמרשפיל" ממינכן. הסיפור סופר בהרחבה על ידי העיתונאי סשה בתיאני, אחיין-רבה של הרוזנת מרגיט, בספרו "נשף הדמים של הרוזנת מרגיט" (במקור נקרא הספר  – "ואיך זה קשור אליי?").
בשנת 2018 הוקרן בישראל הסרט ״העדות״ בהשראת הטבח הזה.
טוני נולס
אנתוני קרול נולס (באנגלית: Anthony Carroll Knowles; ) הוא איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מאלסקה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלסקה השביעי בשנים 1994–2002. בשל הגבלת כהונה, הוא היה מנוע מלהתמודד על תקופת כהונה שלישית כמושל ב-2002, ובמקום זאת הוא התמודד ב-2004 ללא הצלחה בבחירות על מושב בסנאט של ארצות הברית, וב-2006 פעם נוספת כמושל. בספטמבר 2008 היה נולס לנשיא המכון הלאומי למדיניות אנרגיה, ארגון ללא רווח שהוקם על ידי משפחתו של המיליארדר ג'ורג' קייזר, ששוכן ב.
ב-2008 עלה שמו של נולס כמועמד אפשרי לתפקיד מזכיר הפנים או מזכיר האנרגיה של ארצות הברית בקבינט של ארצות הברית בממשל ברק אובמה, אך בדצמבר אותה שנה נבחר לתפקיד מזכיר האנרגיה סטיבן צ'ו, ולתפקיד מזכיר הפנים נבחר קן סלזאר. ב-2010 מונה נולס כחבר במועצה המייעצת של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית על ידי מזכיר הפנים סלזאר.
נתי לרנר
נתנאל (נתי) לרנר (נולד ב-2 בספטמבר 1967) הוא ראש המועצה האזורית יואב מאז 7 ביוני 2023. לפני כן כיהן בשורת תפקידי ניהול בשלטון המקומי.
טוני נולס
ראשית חייו
טוני נולס נולד בטלסה, אוקלהומה. ב-1962 הוא התגייס לצבא ארצות הברית, בו הוא שירת בדיוויזיה המוטסת ה-82 ובהמשך שירת בווייטנאם. ב-1968 סיים נולס תואר בכלכלה באוניברסיטת ייל, שם הוא היה חבר באחוות דלתא-קאפא-אפסילון יחד עם ג'ורג' ווקר בוש, לימים נשיא ארצות הברית. לאחר סיום לימודיו, הוא עבר לאלסקה כדי לעבוד באסדות קידוח נפט במדרון הצפוני של אלסקה ובאי קוק. ב-1969 הוא פתח את הראשונה מבין ארבעת המסעדות שלו באנקורג'.
נתי לרנר
ביוגרפיה
נולד לאמנון ויוכבד לרנר. סבו היה איש ההגנה משה לרנר, יליד קמניץ פודולסק מאנשי העלייה השלישית שנרצח ביריות בתל אביב ב-1946.
טוני נולס
חבר מועצת העיר וראש עיריית אנקורג'
בשנים 1975–1979 כיהן נולס כחבר במועצת העיר אנקורג'. בשנים 1982–1987 הוא כיהן שתי תקופות כהונה כראש עיריית אנקורג'.
נתי לרנר
ביוגרפיה
שרת בנח"ל. בוגר תואר ראשון במדע המדינה ותואר שני במדיניות ציבורית באוניברסיטת תל אביב.
טוני נולס
מערכות הבחירות
התמודדותו הראשונה של נולס בבחירות למשרת מושל אלסקה הייתה ב-1990. הוא זכה אז בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, אך בבחירות הכלליות נוצח על ידי מועמד מפלגת העצמאות של אלסקה, המושל לשעבר וולי היקל. ב-1994 הוא ניצח בבחירות המקדימות את סגן המושל לשעבר סטיב מק'אלפין, ולאחר מכן נבחר בבחירות הכלליות. בחירתו הייתה בתוצאה צמודה באופן מפתיע, אך היא גם נבעה מהפיצול בקול השמרני בשל מועמדותו במסגרת מפלגה שלישית של סגן המושל המכהן. בבחירות קיבל נולס 41.1 אחוזים, מועמד המפלגה הרפובליקנית, ג'ים קמפבל קיבל 40.8 אחוזים, וסגן המושל ג'ק קוגהיל, שהתמודד מטעם מפלגת העצמאות של אלסקה, קיבל 13 אחוזים מהקולות.
נתי לרנר
ביוגרפיה
היה מרכז הנהגת דרום ותל אביב של הצופים. מ-1996 ועד 1999 ניהל את מתנ"ס "נאות שושנים" בחולון. בין 1999 ל־2012 שימש מנהל האגף המוניציפלי בעיריית חולון ועוזר ראש העירייה מוטי ששון. ב-2012 התמנה לסמנכ"ל פיתוח וארגון בעיריית בת ים, וב-2016 התמנה לסמנכ"ל משאבי אנוש וארגון בעירייה. ב-2018 התמנה לראש מינהל משאבי אנוש ורכש בעיריית ראשון לציון, וכיהן בתפקיד עד לפרישתו ב-2022 כדי להתמודד על ראשות המועצה האזורית יואב לאחר שראש המועצה, מטי צרפתי הרכבי, נכנסה לכנסת. ב-2 במאי 2023 התקיימו הבחירות המיוחדות לראשות המועצה, והוא התמודד מול שבעה מתמודדים. אף אחד מהמועמדים לא קיבל 40% מהקולות, ולרנר העפיל לסיבוב השני ב-16 במאי מול תא"ל במילואים רונן דגמי מנגבה. בבחירות אלו זכה לרנר בראשות המועצה ברוב של 54.9% מהקולות
טוני נולס
מערכות הבחירות
בבחירות של 1998 זכה נולס בניצחון סוחף לאחר שהביס את המועמד הרפובליקני ג'ון לינדאאור בתוצאות של 51 מול 18 אחוזים. ניצחונו בבחירות אלו נבע בעיקר בשל קריסת מסע הבחירות של לינדאאור, מחלוקות שנגעו ללינדאאור ולתיאור המסולף שלו של עובדות במסמכים הפיננסים של מסע הבחירות שלו, ושאלות בנוגע להיותו של לינדאואר תושב אלסקה. הרפובליקני רובין ל. טיילור, שנוצח בחירות המקדימות של הרפובליקנים על ידי לינדאאור, גרף 20 אחוזים מהקולות לאחר שהצטרף לבחירות הכלליות כמועמד רפובליקני עצמאי שבוע בלבד לפני יום הבחירות. ב-2002 לא התמודד נולס בבחירות בשל הגבלת כהונה.
כהונתו
ב-1997 היה נולס יושב ראש אגודת המושלים המערביים. הוא גם היה חבר בנציבות הנפט והגז הבין-מדינתית במשך שתי תקופות כהונה.
נתי לרנר
חיים אישיים
נשוי לשרית ואב לשלושה. מתגורר בקיבוץ רבדים.
טוני נולס
כהונתו
במהלך תקופת כהונתו הקים נולס את ארגון הבריאות דנליי לילדים, שמספק שירותי בריאות בסיסיים ל-25,000 ילידים ול-5,000 נשים הרות. הליגה הלאומית לרווחת הילד העניקה ב-1998 לנולס את תואר "תומך הילדים של השנה".
במהלך פיגועי 11 בספטמבר היה חשש שטיסה 85 של קוריאן אייר שעשתה את דרכה לנמל התעופה של אנקורג', נחטפה גם היא. מתוך חשש שהטיסה תהיה מטרה לפגיעה במטרה באלסקה, הורה נולס על פינוי בתי מלון גדולים ומבני ממשלה באנקורג'.
נולס יצר את "הסכם המילניום", הסכם בין ממשלתי עם שבטים לטיפוח הקמתם של שירותים כפריים ופיתוח כלכלי. הוא זכה להכרה מיוחדת של "הקונגרס האמריקאי של האמריקאים האינדיאנים" ב-2001, יחד עם מרשל לינד, ובפרס דנלי של "פדרציית הילידים של אלסקה", הפרס המכובד ביותר שניתן על ידי הארגון למי שאינו יליד.
נולס דחף את הממשל הקנדי לאמץ את עקרון "המעבר הבטוח" להגנת דגי האלתית ובית הגידול שלהם, שהוביל למשא ומתן על ההסכם המוצלח בתחום מזה שנים רבות.
במהלך השלבים האחרונים של תקופת כהונתו כמושל, תקפו אותו הרפובליקנים בבית המחוקקים של אלסקה כמנהיג חלש שנמנע מלנקוט בעמדה בכמה סוגיות, כפי שהומחש בקמפיין "איפה טוני?" שלהם.
נולס הוא מתנגד נחרץ לעונש המוות. הוא בעד זכות ההחלטה בנושא ההפלות המלאכותיות ומתנגד להגבלה על הפלות בכל שלב של ההריון. הוא הטיל וטו על כמה הצעות חוק שעברו בבית המחוקקים של אלסקה בנוגע להפלות.
לאחר כהונתו
ב-2004 התמודד נולס על מושב בסנאט של ארצות הברית מול הסנאטורית הרפובליקנית המכהנת ליסה מרקאוסקי, שמונתה למושב זה על ידי אביה, הסנאטור והמושל לשעבר פרנק מרקאוסקי. רבים סברו שנולס ינצח בבחירות אלו, אך הוא נוצח בהפרש קטן.
ב-29 במאי 2006 הכריז נולס על כוונתו לשוב למשרת המושל באותה שנה. ב-22 באוגוסט אותה שנה הוא הביס את אריק קרופט והיה למועמד הדמוקרטים. ב-7 בנובמבר נוצח נולס בבחירות הכלליות על ידי הרפובליקנית שרה פיילין. אף על פי שרבים צפו מרוץ צמוד, כולל סוקרים מטעם שתי המפלגות, הוא נוצח ב-7 אחוזים, פחות מהתוצאה בניסיונו להיבחר לסנאט ב-2004.
בספטמבר 2008 מונה נולס כנשיא המכון הלאומי למדיניות אנרגיה, ארגון ללא כוונת רווח שהוקם על ידי משפחתו של המיליארדר ג'ורג' קייזר, ששוכן ב.
בזכות תמיכתו בברק אובמה, מעמדו כמושל לשעבר של אחת ממדינות המערב, ומעורבותו רבת השנים בתאגידי נפט ואנרגיה, עלה שמו של נולס כמועמד אפשרי לתפקיד מזכיר הפנים או מזכיר האנרגיה של ארצות הברית בקבינט של ארצות הברית בממשל ברק אובמה. בדצמבר 2008 נבחרו סטיבן צ'ו כמזכיר האנרגיה וקן סלזאר כמזכיר הפנים, על פניו של נולס.
ב-28 באפריל 2010, מונה נולס על ידי סלזאר כחבר במועצה המייעצת של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
חיים אישיים
נולס הוא חובב דיג נלהב, חובב סקי, ובעבר השתתף במרוצי מרתון. הוא ורעייתו, סוזן נולס, מתגוררים באנקורג'. לזוג שלושה ילדים.
בטיספילד
בֶּטיסְפילד (באנגלית: Bettisfield; בוולשית: Llys Bedydd) הוא כפר קטן במחוז רקסהאם שבוויילס, סמוך לגבול עם מחוז שרופשייר שבאנגליה.
בכפר 150 בתי מגורים, אך אין בו שירותים ציבוריים, לרבות חנויות, דואר או פאבים. בכל זאת קיימים בכפר כנסייה ושירות להשכרת סירות, היות שהכפר שוכן בקרבת תעלת לנגולן. תעלה זו נחפרה בתחילת המאה התשע עשרה למטרות מסחריות, כגון העברת סחורות ממקום אחד למשנהו. התעלה הוסבה למטרות תיירותיות לאחר שיצאה מכלל שימוש במרוצת השנים. בכפר הייתה אף תחנת רכבת פעילה, שנפתחה ב-1863 אך נסגרה ב-1965 משיקולים כלכליים. מצפון-מזרח לכפר נמצא אזור ביצות, שהוכרז כשמורת טבע בשנת 1996.
אנדרטת המלחמה בבטיספילד מציינת את התושבים המקומיים שנהרגו במלחמת העולם הראשונה. האנדרטה עומדת בשטח כנסיית הקהילה הקדושה של סנט ג'ון, שהיא כנסיית הקהילה של בטיספילד.
ב"ספר יום הדין", מפקד אוכלוסין שנערך באנגליה בשנת 1086, מצוין כי בכפר היו 28 משקי בית; על כן נאלצו תושבי הכפר להעניק ללורד המקומי שבע יחידות מס, מה שנחשב לסכום לא מבוטל במונחי הימים ההם.
ג'ף ג'ארט
ג'ף ג'ארט (באנגלית: Jeff Jarrett; נולד ב-14 ביולי 1967) הוא מתאבק מקצועי אמריקאי, שהתאבק ב-WWF וב-WCW.
ביוגרפיה
ג'ארט החל לעסוק בקריירת ההיאבקות, כשמלאו לו 18 שנים וכאשר אביו, ג'רי, ניהל ארגון היאבקות קטן בטנסי בשם CWA; באפריל 1986 ערך את הופעת הבכורה שלו. כעבור 3 שנים, שם הארגון שונה ל-USWA, וג'ארט זכה באליפות העולם והזוגות של הארגון. לאחר מכן, התאבק ג'ארט בארגוני היאבקות ביפן ובמקסיקו ובשנת 1993 הצטרף ל-WWF (שמו הקודם של ה-WWE).
ג'ארט הופיע בדמות של זמר קאנטרי והיה מופיע לקרבות עם גיטרה. בינואר 1994 הופיע בקרב הרויאל ראמבל המסורתי של האירוע רויאל ראמבל כאשר נכנס כמספר 12 וסיים במקום ה-10 אחרי שהודח על ידי רנדי סאבאג'. ברויאל ראמבל 1995, זכה ג'ארט לראשונה באליפות הבין יבשתית לאחר שגבר על רייזר רמון. סך הכל זכה ג'ארט 6 פעמים בתואר זה.
בשנת 1996 הצטרף ג'ארט ל-WCW, שהיה הארגון המתחרה הגדול של ה-WWF באותה התקופה. לאחר תקופה קבוצה הצטרף לסטייבל "ארבעת הפרשים". בשנת 1997 ניצח את דין מלנקו וזכה באליפות ארצות הברית הראשונה שלו, מתוך שניים.
ב-20 באוקטובר 1997 חזר ג'ארט ל-WWF, ג'ארט החל עימות עם בארי ווינדהאם, ולאחר שניצח אותו זכה באליפות צפון-אמריקה של NWA בראשית 1998. בתחילת מרץ חזר ג'ארט לדמות זמר הקאנטרי, והחל לנתץ גיטרות על מתחריו, פעולה שהפכה למזוהה עימו. לאחר מכן הצטוות יחד עם אואן הארט לצמד והם גברו על קן שמרוק וביג בוס מן כדי לזכות בתואר אליפות הזוגות של ה-WWE.
שמונה ימים לאחר התאונה שהביאה למותו של אואן הארט, באירוע מעבר לקצה 1999, שבו הארט היה אמור לנצח את הגודפאדר ולזכות באליפות הבין יבשתית, תפס ג'ארט את מקומו, ניצח וזכה בתואר בעצמו. באמצע 1999 הפסיד ג'ארט את התואר לאדג'. לאחר מכן, ג'ארט הצליח להשיב אליו את התואר בחזרה. בהמשך הפסיד אותו לדילו בראון וגם בפעם הזאת, צלח בהחזרת התואר. בסאמרסלאם 1999 זכה ג'ארט באליפות אירופה. בהמשך התעמת עם צ'יינה.
באוקטובר 1999 החוזה של ג'ארט נגמר והוא הצטרף ל-WCW. ג'ארט נכנס לעימות עם כריס בנואה, ניצח אותו וזכה באליפות ארצות הברית. בהמשך הצטרף לקבוצת New World Order יחד עם קווין נאש, ברט הארט וסקוט הול. ג'ארט התמודד מול סיד וישס על אליפות ה-WCW, אך הפסיד בקרב עליה. באפריל 2000 זכה לראשונה באליפות ה-WCW לאחר ניצחון על דיאמונד דאלאס פייג', כאשר האחרון גבר על ג'ארט בתוך זמן קצר וזכה בתואר שוב. לאחר מכן, ניצח את דייוויד ארקט וזכה בתואר אליפות העולם בפעם השנייה. במהלך חודש מאי 2000 הפסיד את התואר לריק פלייר ולאחר מכן זכה בו שוב.
במרץ 2001 ה-WWF רכשה את ה-WCW, כשדמותו של ג'ארט לא שרדה את המעבר.
לאחר מכן, התאבק בארגוני היאבקות שונים ובין היתר TNA, AAA ו-NJPW.
חטיפתו ורציחתו של הנס מרטין שלאייר
חטיפתו ורציחתו של הנס מרטין שלאייר התרחשו בחודשים ספטמבר ואוקטובר 1977. שלאייר, ממנהיגי התעשיינים בגרמניה המערבית, נחטף ב-5 בספטמבר 1977 על ידי אנשי סיעת הצבא האדום, תוך הריגת ארבעה אנשים נוספים. חוטפיו דרשו תמורת שחרורו את שחרורם מהכלא של חברים בארגונם. לאחר שממשלת גרמניה המערבית סירבה להיענות לדרישותיהם ושלושה מאנשי סיעת הצבא האדום נמצאו מתים בכלאם נרצח שלאייר על ידי חוטפיו ב-18 באוקטובר. היה זה אחד מסדרת אירועי טרור בגרמניה המערבית בשנת 1977 שכונו לימים "הסתיו הגרמני".
החטיפה
הנס מרטין שלאייר (Hanns Martin Schleyer), בן 62 בעת החטיפה, היה תעשיין גרמני אמיד. בשנות השלושים היה חבר המפלגה הנאצית וקצין זוטר באס אס ולאחר מלחמת העולם השנייה היה כלוא במחנה שבויים של בעלות הברית. בגרמניה המערבית החל לעבוד בחברת דיימלר בנץ עד שהיה לחבר מועצת המנהלים של החברה. בעת חטיפתו היה נשיא הקונפדרציה של ארגוני המעסיקים בגרמניה וכן נשיא פדרציית התעשיות הגרמניות. הוא היה לסמל של קפיטליזם בגרמניה ועקב כך הפך למטרה לאנשי סיעת הצבא האדום והוענקה לו הגנה משטרתית.
ב-5 בספטמבר 1977 אחר הצהריים נסע שלאייר במכונית מרצדס בעיר קלן. עמו במכונית היו נהג ושוטר. מאחוריהם נסעה ניידת משטרה שאיבטחה את שלאייר ובה שני שוטרים. אנשי סיעת הצבא האדום שארבו לשלאייר גרמו למכוניתו לעצור כאשר הסיעו לכביש לפניה בפתאומיות עגלת תינוק. ניידת המשטרה שמאחורי מכוניתו של שלאייר לא הספיקה לבלום והתנגשה בה. אז הסתערו ארבעה או חמישה אנשים על שתי המכוניות כשהם יורים מכלי נשק אוטומטיים. 119 קליעים נורו בתוך דקה וחצי. מהאש נהרגו נהגו של שלאייר והשוטר שישב במכוניתו וכן שני השוטרים שבניידת. שלאייר, שלא נפגע, נגרר ממכוניתו לרכב מילוט של החוטפים והוסע מהמקום.
לאחר החטיפה
החוטפים העבירו את שלאייר לדירת מסתור ששכרו בבניין רב-קומות בעיר ארפטשטדט (Erftstadt) שמדרום-מערב לקלן. הם דרשו מממשלת גרמניה המערבית לשחרר 11 מחבריהם לארגון שהיו כלואים בבתי כלא בגרמניה תמורת שחרור שלאייר. ממשלת גרמניה המערבית בראשות הקאנצלר הלמוט שמידט סירבה להיענות לדרישה.
במהלך החיפושים אחרי שלאייר חשדו אנשי המשטרה המקומית כי הוא מוחזק בבניין בארפטשטדט שבו אכן נמצא, אך משום מה מידע זה לא הועבר למנהלי משבר החטיפה ולא נעשה בו שימוש. בהמשך העבירו החוטפים את שלאייר לעיר האג שבהולנד ומשם לבריסל שבבלגיה.
ב-13 באוקטובר נחטף מטוס של חברת לופטהנזה על ידי מחבלים אנשי החזית העממית לשחרור פלסטין. אלו דרשו כנגד שחרור יושבי המטוס את שחרורם של עשרה כלואים מאנשי סיעת הצבא האדום ושניים מחברי ארגונם שלהם שהיו כלואים בטורקיה וכן סכום של 15 מיליון דולר. ב-18 באוקטובר, בעוד המטוס החטוף חונה במוגדישו שבסומליה, תקפו אותו אנשי GSG-9, יחידה ללוחמה בטרור של גרמניה המערבית, הרגו שלושה מארבעת החוטפים ושחררו את הנוסעים ואנשי הצוות. סמוך לאחר מכן נמצאו שלושה מאנשי סיעת הצבא האדום - אנדראס באדר, גודרון אנסלין ויאן-קארל ראספה - מתים בתאיהם בכלא בגרמניה. אפשר שהם התאבדו בעקבות כישלון פעולת החטיפה, אך נסיבות מותם נותרו מעורפלות.
לאחר מות שלושת חבריהם בכלא החליטו חוטפיו של שלאייר להמית אותו והוא נרצח ביריות ב-18 באוקטובר, לאחר 43 ימי שבי. גופתו נתגלתה למחרת בתוך מכונית בעיר מילוז בחבל אלזס שבמזרח צרפת. היא נתגלתה לאחר שארגון סיעת הצבא האדום פרסם הודעה על רציחתו של שלאייר ועל מיקום המכונית.
בשנת 2007 נקב חבר לשעבר בארגון סיעת הצבא האדום בשמותיהם של שני חברים אחרים בארגון שלפי טענתו הם שרצחו את שלאייר. עם זאת עד היום לא נעצר ונשפט איש בקשר לרצח.
לאחר מותו של שלאייר נשכח עברו בגרמניה הנאצית וזכרו הונצח בגרמניה על ידי פרס, קרן מחקר והיכל ספורט בעיר שטוטגרט, שנקראו כולם על שמו.
ארל קייב
ארל קייב (באנגלית: Earl Cave; נולד ב-23 ביוני 2000) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
ביוגרפיה
קייב נולד בלונדון לזמר האוסטרלי ניק קייב ולשחקנית והמעצבת האנגלייה סוזי ביק. הוא גדל בברייטון שבמזרח סאסקס יחד עם אחיו התאום ארתור. יש לו גם שני אחים למחצה מבוגרים, לוק וג'תרו. הוא למד בבית הספר התיכון בדה, שם השתתף בהצגות תיאטרון. הוא איבד את אחיו התאום בתאונה ליד צוק בשנת 2015.
אנטואן, דוכס מונפנסייה
אנטואן, דוכס מונפנסייה (בצרפתית: Antoine d’Orléans, duc de Montpensier; 31 ביולי 1824 – 4 בפברואר 1890), היה בנו הצעיר של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, וגיסה של איזבלה השנייה, מלכת ספרד.
ביוגרפיה
אנטואן נולד ב-31 ביולי 1824 בשאטו דה ניי, ניי-סיר-סן, ללואי פיליפ השלישי, דוכס אורליאן ולמריה אמליה מנאפולי וסיציליה, בתם של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קרולינה מאוסטריה.
במהלך מהפכת יולי 1830 הודח שארל העשירי, מלך צרפת, וב-9 באוגוסט הוכתר אביו כלואי פיליפ, מלך הצרפתים. בשנת 1842 התגייס אנטואן כלוטננט לרגימנט התותחנים ה-3 בצבא הצרפתי, וב-17 בנובמבר 1843 הועלה לדרגת קפיטן ומונה למפקד סוללה ברגימנט התותחנים ה-7. בשנת 1844 נשלח אנטואן לאלג'יריה שם לחם בביסקרה, ועל כך קיבל מאביו ב-22 ביוני אותה שנה את תואר אביר בלגיון הכבוד. ב-8 באוגוסט אותה שנה הוא מונה למפקד גדוד והועלה לדרגת לוטננט קולונל, ובשנת 1845 הוא נלחם בהצלחה נגד בני שבט הקאבילה. לאחר מכן ערך אנטואן סיור במזרח התיכון, וביקר ביוון, טורקיה ומצרים.
ב-10 באוקטובר 1846 התחתן אנטואן עם האינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה, אחותה של איזבלה השנייה, מלכת ספרד, ולכבוד נישואיו קיבל את התארים "דוכס מונפנסייה" ואינפנטה של ספרד.
בשנת 1848 הודח אביו מהשלטון במהלך מהפכת פברואר, ואנטואן ואשתו ברחו עם שאר המשפחה לבריטניה. לאחר מכן עברו אנטואן ואשתו לספרד והתיישבו בסביליה, ובשנת 1858 מונה אנטואן לקפיטן חנרל של הצבא הספרדי.