cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דייוויד כורש
האשמות בהתעללות בילדים ובאונס
חקירה של שישה חודשים בנוגע להתעללות מינית נפתחה ב-1992 על ידי שירות הגנת הילדים של טקסס, אך זו לא הצליחה להעלות ראיות. באחת מהתקריות, כורש התעצבן מהבכי של בנו סיירוס והכה אותו קשות במשך מספר דקות בחדרו. תקרית נוספת דווחה על ידי גבר שראה את כורש מכה נער צעיר במקל.
דו"ח של מחלקת המשפטים של ארצות הברית מ-1993 מציין שורה של מקרי התעללות מינית בילדים. תיבודו, תלמידו של כורש ואחד הבודדים שנמלטו מהשריפה שהרסה את המתחם, הצהיר ב-2018 שאמנם הוא החשיב את כורש כחבר, אבל הוא "בוודאי היה אשם במשהו. או שהוא היה פוליגמיסט או שהוא היה אשם באונס. כנראה שניהם".
בספרו מציין ג'יימס תבור כי בקלטת וידאו שנשלחה מחוץ למתחם במהלך המצור, הודה כורש כי הוא אב ליותר מ-12 ילדים מכמה נשים.
המצור על מתחם הכת ומותו של כורש
המצור בוייקו החל ב-28 בפברואר 1993, כאשר הרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ פשטה על מתחם הר הכרמל. כורש ומאמיניו החלו מתחמשים ומתמקמים בעמדות הגנה, כאשר הנשים והילדים נשלחו לתפוס מחסה בחדריהם. אף על פי שנודע לצוותי הפשיטה כי אנשי הכת מודעים להגעתם של סוכני הרשות, מפקד הרשות הורה להמשיך בפשיטה. הסוכנים הגיעו למתחם בשיירת רכבים והחלו להתקרב למבנה המגורים הראשי כששני מסוקים מחפים עליהם.
לאחר מכן החל להתפתח קרב יריות עז בין הסוכנים שהקיפו את הבית ובין אנשי הכת המבוצרים בו. מספר סוכנים הצליחו להגיע לגג הבניין ולחדור פנימה, אך נאלצו לסגת אחרי שספגו אש כבדה. במהלך חילופי האש, שנמשכו כשעתיים, נהרגו ארבעה סוכנים ושישה מחברי הכת. בסופו של דבר, הוכרזה הפסקת אש והמתבצרים איפשרו לפנות את ההרוגים והפצועים ונצרו את האש עד לנסיגת אנשי הרשות. מאוחר יותר, שלושה מאנשי הכת ששהו מחוץ למתחם ניסו לפרוץ פנימה ביריות ואחד מהם נהרג.
לאחר שהפשיטה הראשונה נכשלה, תפס ה-FBI את הפיקוד על המקרה. הוחלט לשים את המתחם תחת מצור ולהביא למקום כוחות רבים, בהם יחידת חילוץ בני הערובה של ה-FBI, שהחלו לנהל משא ומתן עם כורש ואנשיו. לאחר מספר ימים, 10 ילדים עזבו את המתחם בהסכמת כורש, אך הוא עצמו טען בשיחות עם ה-FBI כי אלוהים ציווה עליו להישאר במתחם. לאחר שעברו שבועות רבים ולא הייתה התקדמות במשא ומתן, החלו חלק מהסוכנים לטעון שלא ניתן לנהל משא ומתן עם קנאי דת כמו כורש ושהדרך היחידה לסיים את המשבר הוא באמצעות הפעלת כוח ופשיטה נוספת. ה-FBI החליט לנתק את אספקת המים והחשמל למתחם בהר ואנשי הכת נאלצו להתקיים ממי גשמים וממנות קרב.
50 ימים לאחר תחילת המצור ולאחר שסוכני ה-FBI חששו שהתנאים הקשים יובלו את כורש ואנשיו לבצע התאבדות המונית, בדומה להתאבדותם של אנשי מקדש העם בג'ונסטאון אישרה התובעת הכללית את בקשת ה-FBI לפשוט על המקום בשנית.
בבוקר ה-19 באפריל יצאה לדרך תוכנית ה-FBI להשתלטות על הר כרמל. האירוע הועבר בשידור ישיר בטלוויזיה בזמן שמאות סוכנים חמושים הקיפו את המתחם וכלי רכב משוריינים החלו לשבור חורים בקירות הבניינים. דרך החורים שנוצרו נורתה כמות גדולה של גז מדמיע אל תוך המבנים. המטרה הייתה לגרום ליציאתם ללא פגע של אנשי הכת המתבצרים. במקום הוצבו רמקולים גדולים דרכם הודיעו סוכני ה-FBI לאנשי הכת כי לא מתוכננת מתקפה עליהם, והם יכולים לצאת בבטחה ולהיכנע. ירי הגז נמשך כשש שעות, במהלכן אף אחד מאנשי הכת לא עזב את המתחם. סוכני ה-FBI העריכו שחברי הכת מסתתרים בבונקר כלשהו ומצוידים במסכות גז.
בצהריים החלו לפרוץ שרפות בשלושה מוקדים שונים. האש התפשטה במהירות רבה ופיצוצים החלו להשמע ברחבי המתחם, כשחלקים מהמתחם התמוטטו ואנשי הכת נלכדו בלהבות. כעבור שעה האש החלה לדעוך ורוב המבנים במתחם נחרבו. בשעה 15:45 הודיעו רשויות החוק שדייוויד כורש מת. מלבד כהן, כ-76 מחברי כת הדוידים (51 מבוגרים ו-25 ילדים) מצאו את מותם ביום האחרון של המצור, תשעה בלבד שרדו. בסך הכל, נהרגו מאז תחילת המצור כ-82 אנשים נהרגו בעימות ובשריפה, כולל 25 ילדים, שתי נשים הרות וכורש עצמו.
אחרית דבר
כורש נקבר בבית קברות בטיילר, טקסס. שברולט קמארו של כורש מ-1968, שנזיקוה במהלך המצור, נמכרה במכירה פומבית תמורת 37,500 דולרים.
טימותי מקווי וטרי ניקולס ציינו את המצור בווייקו כאחד מהמניעים שלהם לביצוע פיגוע באוקלהומה סיטי ב-19 באפריל 1995 שהיה יום השנה ה-2 לסיום המצור.
ב-2016 הוצגה דמותו של כורש באימה אמריקאית: הכת, לצד ראשי כת אחרים בהם צ'ארלס מנסון וג'ים ג'ונס. את דמותו של כורש גילם השחקן אוון פיטרס. ב-2018 יצאה המיני-סדרה "וייקו", בה גילם טיילור קיטש את דמותו של כורש.
כרוון מצוי
כרוון מצוי (שם מדעי: Burhinus oedicnemus) הוא מין עוף מסדרת החופמאים ובמשפחת הכרווניים, החי באזורי חולות וערבות. הוא מצוי מעט יותר צפונית לקרובי משפחתו. הכרוון הוא עוף בינוני: אורכו 38–46 ס"מ, מוטת כנפיו 76–88 ס"מ ומשקלו 290–536 גרם. מקורו צהוב וקצהו שחור; עיניו צהובות עם ארובות שחורות. מצידי עיניו יש פסים לבנים. שאר הגוף חום חיוור. גם רגליו הארוכות צהובות.
רחוב האוסטון
רחוב האוסטון (באנגלית: Houston Street) הוא רחוב ראשי במנהטן תחתית, ניו יורק שעובר לכל רוחב האי בציר מזרח-מערב. הרחוב מהווה את הגבול בין שכונות איסט וילג', נוהו, גריניץ' וילג' ווסט וילג' מצפון, ושכונות לואר איסט סייד, נוליטה וסוהו מדרום. כך העניק הרחוב את שמו לשכונות על פי מיקומן ביחס אליו: נוהו, היא ראשי תיבות של "North of Houston Street" וסוהו היא "South of Houston".
מספור הרחובות של מנהטן שפותח בתוכנית חברי הוועדה (1811) מתחיל צפונית לרחוב זה, כלומר, רחוב מס' 1 הוא הרחוב הצפוני הראשון אחרי האוסטון. דרומית לו, נקראים הרחובות בשמות ולא במספרים.
אף על פי ששם הרחוב נכתב באנגלית באותה צורה כשמה של העיר יוסטון שבטקסס, שני השמות מבוטאים בצורה שונה. דבר זה נובע ממקורות שונים לשמות: בעוד הרחוב נקרא על שמו של ויליאם האוסטון (Houstoun), העיר נקראת על שמו של סם יוסטון (Houston). בזמן כלשהו באמצע המאה ה-19, השתבש השם המקורי ונרשם בצורה זהה לזו של העיר, אם כי ההגייה נשארה.
כרוון מצוי
בישראל הוא נפוץ והוא עוף יציב בכל רחבי הארץ, בעיקר באזורים חוליים או שדות וגם ליד הים.
רחוב האוסטון
היסטוריה
כשהוקם הרחוב בתחילת המאה ה-19, הוא היה הרחוב הצפוני ביותר במנהטן שנע בציר מזרח-מערב ונבנה ברוחב התקני של 50 רגל. בשנות ה-20 של המאה ה-19, כשנבנו כנסיית תומאס וכנסיית הרפורמציה הגרמנית צפונית לו, גברה חשיבותו והוא היה ליעד אטרקטיבי בסמיכות להן ומחוץ לצפיפות של מנהטן תחתית. ב-1832, עם התפתחות הבנייה צפונה לכיוון רחוב 14, היה הרחוב לגבולו הדרומי של האזור החדש. בהמשך נבנו בתים אלגנטיים ומרווחים לאורך הרחוב וכן הכנסייה הפרסביטריאנית השלישית בפינת רחוב תומפסון. בשנות ה-30 של המאה ה-20, עם העבודות לבניית קו השדרה השישית, הורחב קטע הרחוב שבין השדרה השישית ורחוב אסקס. העבודות כללו הריסה של בתים משני צידי הרחוב ופינוי של 5,000 תושבים. חלק מהמגרשים נבנו מחדש או עברו לשימוש מסחרי, בעוד אחרים נשארו ריקים והפכו למגרשי משחקים וגינות עירוניות.
תיאור
בקצהו המזרחי מתחבר הרחוב לכביש המהיר דרך פרנקלין רוזוולט סמוך לפארק איסט ריבר ובהמשך לכיוון מערב מצטלב הרחוב עם תחילתן של שדרה D והשדרה הראשונה, וחוצה את הרחובות באורי, לאפייט וברודוויי. ההצטלבות עם ברודוויי היא הגבול בין האוסטון-מזרח להאוסטון-מערב. הרחוב הוא רחב ודו-כיווני ומופרד באמצעות אי-תנועה עד למפגשו מערבה יותר, עם השדרה השישית, שם הוא הופך לחד כיווני כשהתנועה בו היא לכיוון מערב בלבד. הרחוב מסתיים בכביש המהיר "רחוב המערב" סמוך לרציף 40 של נהר ההדסון.
אלכסנדר בוגומזוב
ביוגרפיה
אלכסנדר בוגומזוב נולד בימפיל, מחוז חרקוב, כילד שני לקונסטנטין בוגומזוב. אמו אניסיה נטשה את המשפחה זמן קצר לאחר טבילתו. הרקע האתני שלו היה רוסי, אך אלכסנדר בילה כמעט כל חייו בקייב.
מ-1896 עד 1902 למד אלכסנדר בוגומזוב במכון לחקלאות בחרסון. מ-1902 עד 1905, הוא למד בבית הספר לאמנות בקייב, במקביל היה לו קשר הדוק עם אלכסנדר ארכיפנקו ואלכסנדרה אקסטר.
ב-1905 השתתף בהפגנות פוליטיות ובשביתות. באותה שנה גורש מבית הספר לאמנות בקייב. בוגומזוב הציג תערוכה בקייב, יחד עם ארכיפנקו. באותה שנה עבר למוסקבה והפך לתלמידם של פיודור רברג וקונסטנטין יואן.
ב-1907 חזר לקייב והציג בקייב קבוע בתערוכות, כולל באגודת האמנים הרוסים ואגודת האמנים העצמאיים של מוסקבה. ב-1908 השתתף בתערוכה עם קבוצת האמנים זבנו (הקישור) בקייב יחד עם דייוויד בורליוק, ולדימיר בורליוק, אלכסנדרה אקסטר ואחרים.
ב-1919 לימד בסטודיו הממלכתי הראשון לציורים ואמנות דקורטיבית בקייב. בשנים 1919 עד 1920 היה ראש המחלקה לחינוך לאמנות בקומיסריון האוקראיני לאמנות חזותית. במקביל היה מייסד שותף של תנועת Agitprop האוקראינית, ויצר עיצובים עבורה.
מ-1922 עד 1930 לימד באקדמיה לאמנות בקייב יחד עם ואדים מלר, ולדימיר טאטלין, ויקטור פלמוב. ב-1927 היה חבר מייסד של אגודת המאסטרים המהפכניים של אוקראינה יחד עם דייוויד בורליוק, וסילי ירמילוב ואחרים. באותה שנה השתתף בתערוכה הכל-אוקראינית עשר שנים באוקטובר (חרקוב, קייב, אודסה), יחד עם טאטלין, מלר, פלמוב, אפשטיין בין היתר.
אלכסנדר בוגומזוב נפטר ב-3 ביוני 1930 בקייב.
קרטר מקינטייר
קרטר מקינטייר (באנגלית: Carter MacIntyre; נולד ב-1979) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, הידוע בעיקר בתפקידי הטלוויזיה בסדרות "סמויים" ו"יורשת אמריקאית".
ביוגרפיה
קרטר הוא יליד אטלנטה, ג'ורג'יה, ובוגר אוניברסיטת וויק פורסט. הוא סיים את בית הספר "לובט" בשנת 1997, חבר לכיתה של כריסטין לאקין.
קריירה
מקינטייר שיחק בתפקידי הופעות אורח בסדרות הטלוויזיה "סמית'" וב-ER. הוא החל לשחק בתפקיד מפעיל ה-CIA, ליאו נאש, בסדרת הטלוויזיה "סמויים" בשנת 2010. מקינטייר לוהק לתפקיד המלאך השומר החדש בסדרת הטלוויזיה גדולה המחיים בעונה הרביעית.
נצח מסובי
נצח מסובי (נולד ב-9 ביוני 1967) הוא כדורגלן עבר ישראלי. ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
נצח מסובי גדל במושבה קריית עקרון. התייתם מאמו בגיל 6, ולמד בכפר הנוער בן שמן. הוא שיחק בקבוצת הנוער והבוגרים של הפועל חבל-מודיעין מליגה ג'. בעונת 1985–1986 הצטרף להפועל ראשון לציון מליגה א' דרום, איתה סיים במקום השני, והפסיד את העלייה לליגה הארצית במשחקי המבחן מול בית"ר נהריה מהמחוז הצפוני.
בעונת 1988–1989 העפיל מסובי עם ראשון לציון לליגה הארצית מהמקום הראשון, כשהוא מבקיע 8 שערים. בעונה שלאחר מכן ירד ביחד עם ראשון לציון בחזרה לליגה א' מהמקום ה-15.
בתחילת עונת 1990–1991 התאמן מסובי עם קבוצת הפועל מרמורק מליגה א', שקיימה משחק אימון מול הפועל ירושלים. המאמן שייע פייגנבוים התרשם ממסובי, וצירף אותו לקבוצת הפועל ירושלים בליגה הלאומית, למורת רוחם של הנהלת מרמורק. כבר בהופעת הבכורה במשחק גביע הטוטו מול מכבי תל אביב הבקיע מסובי שער במספרת. מסובי שיחק בהפועל ירושלים שתי עונות. בעונה הראשונה סיימה קבוצתו במקום ה-10, לאחר שמסובי הבקיע את שער הניצחון (1-0) בדרבי הירושמי, שהיה האחרון באצטדיון ימק"א. בית"ר ירושלים ירדה לליגה הארצית בתום העונה, והפועל נשארה בליגה הלאומית. בעונה השנייה בה שיחק בהפועל ירושלים עונת (1991–1992), ירדה הקבוצה לליגה הארצית מהמקום האחרון.
בעונת 1992–1993 הצטרף מסובי לאלופה מכבי תל אביב למשך עונה אחת, בה סיימה במקום השני, זכתה הקבוצה בגביע הטוטו, והפסידה בגמר בגיע המדינה.
בעונת 1993–1994 חתם באלופה בית"ר ירושלים, ובחודש נובמבר הושאל להפועל חיפה עד לסיום העונה. בה סיים עם 10 שערים והקבוצה שרדה בליגה הבכירה ברגע האחרון בזכות ניצחונות בשני משחקי מבחן מול שמשון תל אביב, מסובי הבקיע צמד במשחק ההישארות.
בעונת 1994–1995 הצטרף מסובי לבני יהודה תל אביב, וסיים את העונה במקום העשירי עם 10 שערים (13 בכל המסגרות). בעונה שלאחר מכן השתתף מסובי ב-6 משחקים בליגה (3 שערים בגביע הטוטו) ועבר למכבי עירוני אשדוד מהליגה הארצית עד לסוף העונה. מסובי פתח את עונת 1996–1997 עם סקציה נס ציונה עם שער אחד. במחזור ה-9 חזר לעירוני אשדוד שהתמודדה בצמרת על העלייה, אך נפצע במשחק העונה במחזור ה-14 מול הפועל אשקלון, שבר את רגלו ונעדר מהמגרשים למשך זמן רב.
כשחזר מהפציעה המשיך מסובי בליגות הנמוכות. בין היתר בקבוצות הפועל מבשרת ציון, בית"ר מעלה אדומים ועירוני בית שמש. בכל הקריירה שלו היה מבצע מסובי באופן קבוע סלטה מיד לאחר שהיה מבקיע שער.
טומי מקינן
טומי אנטרו מקינן (בפינית: Tommi Antero Mäkinen, נולד ב-26 ביוני 1964) הוא נהג מרוצי ראלי פיני, שזכה 4 פעמים רצופות באליפות העולם בראלי (1996-1999). כל ארבע האליפויות הושגו בקבוצת מיצובישי. במהלך השנים ניצח 24 מרוצים, מקום חמישי בכל הזמנים.
בשנת 2015 מונה למנהל קבוצת המרוצים של טויוטה המתחרה באליפות העולם בראלי. בסיום עונת 2020 פרש מהתפקיד.
קריירת מרוצים
מקינן השתתף לראשונה בראלי פינלנד, שהיה חלק מאליפות העולם בראלי, בשנת 1987 אך לא הצליח לסיים את המרוץ. עד לשנת 1994 לקח חלק באליפות באופן חלקי. באותה שנה ניצח לראשונה את הראלי הפיני, כשהוא נוהג בפורד אסקורט. עונת 1995 הייתה הראשונה בה התחרה באופן מלא בקבוצת מיצובישי ראליארט. את עונתו השנייה בקבוצה פתח עם צמד ניצחונות בשוודיה ובראלי הספארי שנערך בקניה. שלושה ניצחונות נוספים במהלך העונה הקנו לו את תואר האליפות הראשון, כשנותרו עוד שני מרוצים לסיום העונה. בשלוש העונות הבאות הצליח לשמור על התואר ובשנת 1998 זכה עם מיצובישי גם באליפות היצרנים. באותה שנה יצא משחק הווידאו "ראלי טוני מקינן". עונת 2000 נפתחה בניצחון במונטה קרלו. היה זה הניצחון היחיד שהשיג באותה עונה. בסיומה איבד את תואר האליפות לנהג פיני אחר, מרקוס גרונהולם. באותה שנה הוציאה מיצובישי גרסה מיוחדת לדגם הלאנסר איוו, שנשאה את שמו של מקינן. בדגם זה עיצוב החזית הקדמית של הרכב היה שונה. חלק מהרכבים נצבעו בצבעי אדום ולבן, בדומה למכוניתו של מקינן.
מקינן המשיך להתחרות עבור מיצובישי עד לסיום עונת 2001, אז עבר להתחרות עבור סובארו. גרנד פרי מונטה קרלו בשנת 2002, מרוץ הבכורה בקבוצה החדשה, היה הניצחון הראשון של מקינן עבור סובארו. בדיעבד התברר שזהו גם הניצחון האחרון בקריירה. במהלך העונה נאלץ לפרוש משבעה מרוצים מתוך הארבעה עשר. את העונה סיים במקום השמיני. את עונתו השנייה בקבוצה סיים באותו המקום. לאחר סיום העונה הודיע על פרישה.
במהלך השנים השתתף מקינן מספר פעמים במרוץ האלופים. בשנת 1990 סיים במקום השני, כסגנו של סטיג בלומקוויסט. בשנת 1999 זכה בתחרות גביע האומות כחלק מהנבחרת הפינית וסיים במקום השני במרוץ אלוף האלופים. שנה לאחר מכן זכה בתואר לאחר שניצח את מרקוס גרונהולם בגמר.
מנהל קבוצה
טויוטה הייתה פעילה באליפות העולם בראלי במהלך שנות השמונים והתשעים, אך פרשה מהתחרויות בסיום עונת 1999. בינואר 2015 הודיעה החברה על כוונתה לשוב לאליפות בשנת 2017. חצי שנה לאחר מכן החתימה החברה את מקינן כמנהל הקבוצה החדשה. בעונת 2018 זכתה הקבוצה באליפות היצרנים לראשונה מאז 1999. בהמשך זכתה הקבוצה פעמיים באליפות הנהגים (2019, 2020). בסיום עונת 2020 פרש מהתפקיד והוחלף על ידי יארי-מאטי לאטוולה.
תנור האפייה בעת העתיקה
תנור האפייה היה מתקן האפייה העיקרי בארץ ישראל, מתקופת הברונזה עד המאה העשרים. צורתו של תנור אפייה השתנתה מעט לאורך השנים ושימרה את טכנולוגיית השליטה באש במשך תקופות אלו למרות ריבוי טכנולוגיות אפייה חדשות שהובאו מחוץ. המתקן ושמו נשתמרו בארץ ישראל כמו גם מחוץ לה במשך כ-4,000 שנה. מידע על אודות תנור האפייה באזור ניתן להפיק מן הממצא הארכאולוגי (למשל שרידי תנורים וציורי קברים מצריים) ומאוחר יותר מן הממצא הכתוב (למשל המשנה והתלמוד), אך מעטים המחקרים שנעשו בתחום זה. המידע החסר חולש על תחומים רבים מתחום האפייה בתקופות הקדומות, מהטיפולוגיה עד בדיקות שרידנות מפנים התנורים.
ראשית האפייה
הממצא הארכאולוגי הקדום ביותר של קמח, ששימש, בסבירות גבוהה, להכנת לחם משוטח, מתוארך לפלאולית העליון, כ-30,000 שנים טרם זמננו. בתקופה הזו התבססה תזונתו של האדם הנווד-צייד-לקט בעיקר על בשר ציד ושומן, לדגנים היו חשיבות משנית בדיאטה זו שליוותה את האנושות מראשיתה. תזונתו של האדם השתנתה באופן קיצוני כ-20,000 שנים מאוחר יותר.
שעורה ושני מיני חיטה (שעורת בר, חיטת אמר וחיטת אינקורן) היו מבין מיני הדגן הראשונים שתורבתו בצפון הסהר הפורה כחלק מיריית הפתיחה של תופעה שלימים תיקרא המהפכה החקלאית. תיארוך ה"מהפכה" החקלאית הוא מ-10,000 עד 7,000 שנים טרם זמננו, תקופה הנקראת "הנאולית הקדם קראמי", ובמסגרתה, עברה החברה האנושית ממערך של קבוצות קטנות ונוודיות של ציידים-לקטים למערך של שבטים יושבי קבע או נוודיים למחצה העוסקים החקלאות. ביות בעלי חיים שחיו, קודם לכן, חיי בר בטבע וכן תירבות מני צומח למאכל, איפשרו את התיישבותן של חברות התיישבות קבע מאחר שהצורך ללנדוד בחיפוש אחר מזון נעלם. באותה העת, למד האדם לשלוט שליטה מלאה בתנועת העדרים והבשלת הייבולים וטיבם. המשפחה הגרעינית איפשרה עצמה להתרחב לכדי שבט, עדרים נכלאו, שדות עובדו ומבני קבע נבנו. אף על פי שכלי כתישה עם שרידי עמילן נתגלו באתרים שקדמו למהפכה, מתקני אפייה ראשונים התגלו במבני קבע. ייתכן שהאפייה התקיימה עוד קודם לכן, אך נעשתה בתוך אש המוקד כאשר הבצק הפשוט נעטף בעלים. מתקן כזה לא מותיר אחריו מבנה או כלי ואינו מאפשר להתחקות אחר תרבות אפייה זו דרך הממצא הארכאולוגי. התנור מהווה את החוליה הסופית בתהליך עיבוד הדגן למאכל. חוליות אחרות, המתבטאות בממצא חומרי, מן התקופות הסמוכות למהפכה החקלאית, כמו אבני שחיקה ועליים נמצאו עוד קודם לממצא המעיד על מתקן אפייה.
נוכחות מיני הצומח שתורבתו במקביל, נתגלתה באזור צפוני של הסהר הפורה, שם, ככל הנראה, תורבתו לראשונה מיני הדגן ומשם יצאה המהפכה לדרכה. הדגן המתורבת נבדל מדגן הבר במספר תכונות שטופחו על ידי האדם כדי ליצור יבול רב במאמץ מועט. הדגן לא נצרך בצורתו הטבעית והיה חייב לעבור עיבוד כלשהו טרם צריכתו. לא מן הנמנע כי האדם טיפח תכונות נוספות שהקלו על עיבודו של הדגן והפיכתו לראוי למאכל, כגון אחוזי עמילן שהשפיעו על מידת דביקותו של הבצק. ייתכן, שברירה זו היא שאחראית לתופעת האפייה במזרח התיכון שדוגלת, לאורך תקופות ארוכות, בשימוש בתנור, כאשר הבצק נדבק לקירות אנכיים כמעט של תנור ונרדה מהם לאחר זמן קצר.
מורפולוגיה
התנור הוא מתקן דמוי צילינדר עשוי טיט גס ועבה, שבסיסו עגול והוא הולך ונעשה צר כלפי חלקו העליון. לעיתים, התנור דופן בחרסים. את הלחם המשוטח היו מדביקים על דפנותיו הפנימיות דרך פתח בחלקו העליון. הלחם נאפה מחום הגחלים שבערו בתוך המתקן. חומר הבעירה הוכנס דרך פתח בבסיס המתקן ומאותו הפתח הוצא גם האפר מן הבעירה שקדמה. גודל הפתח התחתון מלמד כי חומר הבעירה של התנור לא כלל ענפי עץ גדולים אלא בעיקר זרדים. התנור, לעיתים, נבנה בתוך גומחה ולעיתים על פני הקרקע. עם הזמן האפר שהוצא מתוך התנור נערם מסביבו. מרבית מתקנים אלו הם מקובעים, אם כי נתגלו גם מתקנים ניידים, למשל בתל נגילה. בדרך כלל, מידת ההשתמרות של השרידים הארכאולוגים של מתקנים מסוג תנור וטאבון היא ירודה ודומה ובאתר מוצאים בעיקר עיגול חומר ברצפת החדר. ההבדל העיקרי הוא במיקומו של מוקד הבעירה. בתנור אמור להימצא אפר בצדו הפנימי, ואילו בטאבון אמור להיוותר אפר רק מחוץ למתקן. נראה שמרבית המתקנים שנמצאו בחפירות היו תנורים, אך בדרך כלל לא ציינו החופרים היכן נמצא האפר, ולכן אין לשלול את האפשרות שמקצתם היו מתקנים מסוג "טאבון".
הממצא הארכאולוגי
התנור לא שינה את צורתו למן תקופת הברונזה הקדומה על פי עדויות מן הלבנט. הממצאים הקדומים של מתקן אפייה מסוג "תנור" שנתגלו בארץ מרחיקים עד תקופת הברונזה התיכונה ב' בלבד. מתוך דו"ח החפירה של תל חצור מתועדים תנורים מתקופת הברונזה ומתקופת הברזל ונמצא שמתקני אפייה מסוג "תנור" ממשיכים עד התקופה הקלאסית. מרביתם נבנו בחומר וצופו בחרס מבחוץ.
שיטת אפייה זו הייתה המסורתית והאופיינית לאזור זה של העולם, ונותרה דומיננטית גם לאחר כניסת טכנולוגיות אפייה חדשות. לדוגמה, תנור אפייה דו-קומתי, מתקן קדם–תעשייתי הנקרא ב עַרְצַה או וגַֿדִיה ולפעמים גם פורן. זהו מתקן בעל שני תאים זה על גבי זה, בתחתון בוערת אש והעליון הוא תא האפייה. מתקן מסוג זוהה בשכבה מתקופת הברזל בתל דיר עלא שבעבר הירדן, האתר שזוהה עם סכות המקראית.
האפייה במצרים העתיקה
ביחס לאפשרויות המחקר בתחום האפייה, למצרים היתרון. זאת מכיוון שלא רק שנתגלו בתחומה שרידי תנורים וכן ייצוג אמנותי רחב, אלא אף נתגלו בה כיכרות לחם שהובאו כמנחות למת, כצידה לדרכו, ונשתמרו באקלים היבש של מצרים במשך כ-5,000 שנה.
העדויות הארכאולוגיות שקיימות מלפני הממלכה החדשה (1550–1070 לפנה"ס) אמנם מצומצמות ביותר, אך עם זאת, ניתן ללמוד מתוך ציורי קברים כי בממלכה הקדומה (3100–2250 לפנה"ס) אפו לחם בתבניות רחבות וגסות לעומת הממלכה התיכונה (2000–1750 לפנה"ס), שבתקופתה אפו לחם בתבניות ארוכות וגליליות.
עוד ניתן ללמוד כי בממלכה התיכונה, כיכרות לחם שצורתם ניתנה להם ביד נאפו במוקדים פתוחים או במחבת לוהטת. דוגמה לאפייה כזו ניתן לראות בקברים השייכים לאמנמחת ואמנחותפ השלישי בבני חסן, אתר קבורה מפואר על גדת הנילוס המרוחק כ-23 ק"מ דרומית לאל מינייה. לעומת זאת, בממלכה החדשה, ציורי קיר (קבר קן אמון) מתארים תנור בעל צורה צילינדרית, שהולך ונהיה צר כלפי חלקו העליון, ובו פעור פתח, דרכו האופה מדביק את הלחם השטוח לדפנות התנור. בתחתית התנור פתח, בסמוך לרצפתו, דרכו היו מפנים את האפר של המדורה הדועכת ומכניסים חומר בעירה חדש.
בציור הקיר מקברו של רעמסס השלישי (מן המאה ה-12 לפנה"ס) ניתן לראות את פעילותה של המאפייה המלכותית הכוללת אפיית לחמים ומאפים מסוגים שונים שלא נבדלים זה מזה רק בצורתם אלא גם בצורת אפייתם. בפינה העליונה הימנית וכן בפינה התחתונה השמאלית של ציור הקיר ניתן לראות את האופה הממונה על התנור. הציור מעביר לנו לא רק את צורתו החיצונית של התנור אלא אף את גודלו ביחס לממדי אדם ואת צורת פעולתו. האופה בחלקו העליון של הציור מדביק את הבצק העגול הערוך לצידו שורות שורות לדפנותיו הפנימיות של המתקן, ואילו האופה בחלקו התחתון של הציור רודה את הפת האפויה ומעביר אותה למגש הנישא על כתפו של אדם. בשני התיאורים האופים נאלצים לרכון פנימה אל עבר התנור כדי להדביק או לרדות את המאפה. דבר נוסף שמיוצג בציור זה הוא הפתח התחתון של המתקן, דרכו פינו את האפר והזינו אותו בחומר בעירה חדש.
תנורים בתקופה המקראית
שרידי תנורים מן התקופה המקראית נמצאו בתלים ברחבי ארץ ישראל, לדוגמה תנור מתקופת הברונזה התיכונה ב' בחמדיה ותנורים מתקופת הברונזה המאוחרת ומתקופת הברזל בחצור. דוגמה טובה לתנור מתקופת הברונזה המאוחרת עד המאה ה-8 לפנה"ס נמצאה בתל רחוב, שבו השתמר התנור בשלמות בזכות האופן שבו הקירות קרסו מסביבו. מתקן זה איפשר לאמת את השערות החוקרים בנוגע לצורתו ומידותיו של התנור וכן לערוך בדיקות שרידנות מחלקיו הפנימיים. בסיסו של התנור היה בקוטר 56 ס"מ, ושפתו בקוטר 30 ס"מ, וגובהו מן הבסיס עד השפה מנה 56 ס"מ גם כן. עובי הדופן 4 ס"מ וצורתו קונית ההולכת ונהיית צרה מהבסיס אל השפה. חלקו העליון פתוח וישנו פתח נוסף בבסיסו. פתח זה קטן מכדי שניתן יהיה להכניס דרכו ענפי עץ כחומר הסקה, ואכן בבדיקה שנעשתה באפר שנמצא בחלקו הפנימי של התנור נמצאו שרידי זרדים בעיקר. חלקו החיצוני של התנור צופה בשברי חרסים, שחלקם ניתנים לרפאות. מתחתם, בדופן החיצונית העשויה טין, ניתן להבחין בסימני "סירוק" שהותירו ידי האמן. מסביב לתנור השתמרה שכבה עבה של אפר, המחזקת את הסברה שהפתח התחתון שימש לגריפת החומר השרוף טרם הכנסת חומר בעירה חדש. חומר שרוף זה הצטבר מסביב לתנור.
בתקופה מאוחרת יותר ישנם יישובים שבהם התנורים רוכזו בנקודה אחת מסוימת ושימשו את כל תושבי העיר, כך שהעשן יינשא על ידי הרוח הרחק מן היישוב. כך היה בירושלים בתחילת תקופת בית שני, כאשר התנורים היו מרוכזים סמוך לאחד ממגדלי העיר, מגדל התנורים. "מִדָּה שֵׁנִית הֶחֱזִיק מַלְכִּיָּה בֶן-חָרִם וְחַשּׁוּב בֶּן-פַּחַת מוֹאָב וְאֵת מִגְדַּל הַתַּנּוּרִים".
התנור במקרא
המושג "תנור" מופיע במקרא מספר פעמים, כאשר כמה מהן בהקשר ברור של אפייה:
התקופה ההלניסטית והתקופה הרומית
בעת הנוכחות הרומית בארץ ישראל יש המשכיות למסורת האפייה המקומית, למשל במצדה. התנורים במצדה שמוקמו בתוך חומת הסוגרים, היו תוסף של המורדים. תנור אחד השתמר כמעט במלואו וניתן לראות את פתחו העליון והצידי וכן להעריך את מידותיו: קוטר תחתון חיצוני - כ-85 ס"מ, קוטר תחתון פנימי - 60 ס"מ, קוטר עליון פנימי - כ-35 ס"מ, גובה כ-65 ס"מ. ככל הנראה, תנור כזה התקיים בבית כל משפחה.
דוגמה נוספת היא העיר הרומית פומפיי, שנחרבה בהתפרצות הר הגעש וזוב בשנת 79 לספירה. בפומפיי נמצאו מאובנים של כיכרות לחם ואף מתקני האפייה עצמם. השוני בין שתי הערים בתחום האפייה ניכר, על אף היותן חלק מן האימפריה והתרבות הרומית. עיקר האפייה בפומפיי שבדרום איטליה נעשה במתקן אפייה הנקרא "פורני" או "פורנוס", מתקן שבו הלחם נאפה על גבי קרש שהונח מעל לגחלים ואותו ניתן למצוא ברבבותיו בעיר שקפאה בזמן. לעומת זאת, במצדה, ניתן למצוא מתקן מסוג "תנור" כמעט בכל תא בחומת הסוגרים שהוסב לחדר מחיה בידי המורדים.
חלק מן החופרים מסבירים את ריבוי מתקני האפייה והבישול במצדה בכך שלבעל הבית היו נשים רבות, ובמקרה אחר נחשפו שלושה תנורים צמודים והוצע שאולי הייתה במקום מאפייה מסחרית.
בח'רבת בית–זניתה נחשפו שלושה תנורים, אחד מהתקופה הרומית ושניים מהתקופה הצלבנית. בתנור הרומי באתר זה נמצא סיר בישול כמעט שלם, וממצא זה מעלה את השאלה אם תנורים שימשו גם לבישול ולא רק לאפייה. ייתכן שסיר הבישול בתנור בח'רבת בית–זניתה מצא עצמו בבטן התופת לאחר שהתנור התפרק ולאחר מכן שימש כאח פתוח.
בסוסיתא נחשפה קבוצה של תנורים, ארבעה מהם בתוך בניין אחד, והחמישי לידו. הם גדולים במיוחד: הקוטר החיצוני של הגדול מביניהם הוא 1.80 מטרים, אך נראה שאף על פי כן הם אכן תנורים, ושפעלה במקום מאפייה מסחרית. לא נקבע זמן בניית המתקנים אך הם עדיין שימשו בתקופה האֻמַיית.
תקופת המשנה ותקופת התלמוד
בספרות המשנאית ותלמודית מופיעים ארבעה סוגי מתקני אפייה: תנור, כופח, רעפים ויורות ערביות. ישנו מונח חמישי המופיע בתלמוד בלבד והוא פורני/פורנא.
הבצק והאש יחד
עד העידן התעשייתי עיקר האפייה התבסס על תא משותף שבו היו הבצק והאש. היתרון בשיטה זו הוא שהאפייה נעשית גם על ידי חימום קירות התא וגם על ידי קרינת האש הישירה. שני המתקנים השכיחים ביותר, התנור במזרח והפורני במערב, פעלו על פי עיקרון זה.
אפייה ישירה בתוך האש ולידה
הלחם נאפה על רצפת המדורה ולעיתים הבצק נעטף בעלים. שיטה זו מוכרת בארץ ישראל, מתועדת במקורות יווניים ולטיניים, והייתה נהוגה בעידן קדם-תעשייתי. עם זאת, קשה להתייחס לפן הארכאולוגי של שיטה זו מאחר שהיא לא הותירה עדות ארכאולוגית ברורה דוגמת כלים או מתקנים בנויים.
מקבילות מאזור הים התיכון
בארצות רבות באגן הים התיכון נמצאו שרידי תנורים:
בתל חמה שבסוריה נמצאו תנורים מתקופת הברונזה הקדומה והמאוחרת. מתקופת הברונזה המאוחרת נמצאו בראס–אבן–חני שבלבנון, והובאו השוואות למתקנים קדם–תעשייתיים מכפרים בסביבה. תנורים נמצאו גם בסרפנד שבחוף לבנון. בתל דֵיר–עלה שבבקעת הירדן נחשפו תנורים מתקופת הברזל. בתִלֶה–הוֹיוּק שבטורקיה נמצאו תנורים וכונו בדו"ח החפירה תנדיר (Tandir, שם המתקן בטורקית). גם באֶנקוֹמי שבקפריסין נחשפו תנורים.
ארצות מערב הים התיכון: תנורים נחשפו למשל בקרתגו שבצפון אפריקה ובכוררס, אתר פיניקי מהמאה השמינית לפני הספירה. תנורים נמצאו באי טסוס שביוון שגם בו יש עדות לנוכחות פיניקית. בחפירות בשכבות מהתקופה הקלאסית באגורה של אתונה ובקורינת נמצאו תנורים ניידים. תנורים מופיעים באיורים ובדגמים מסביב לאגן בים התיכון.
אתנוגרפיה
עוד במאה ה-19 ניתן היה למצוא בארץ ישראל שרידים של תעשייה של חברות קדומות קדם-תעשייתיות. התקיימו מספר מתקני אפייה ובהם התנור והטאבון, שהיו נפרדים. התנור לרוב היה מורכב מבור בקרקע (אף על פי שהיו תנורים בנויים מעל הקרקע). הדלק של התנור עץ או גפת ולכן השתמר עד התקופה המודרנית בעיקר באזורים המיוערים של הגליל העליון. הבצק הודבק לקירותיו הפנימיים של התנור. לרוב, התנור, שימש מספר משפחות.
הטאבון, לעומת קודמו, היה מתקן האפייה השכיח ביותר במרכז ובדרום הארץ, ולמעשה בכל מקום שבו העץ, כחומר בערה, היה במחסור. הטאבון מופיע באזור בתקופה מאוחרת יחסית, לאחר שהצמחייה באזור הידלדלה. כמעט כל דלק הוא דלק ראוי לטאבון, מקש עד זבל. הטאבון העשוי חומר נבנה בצורת כיפה ללא קרקעית, בקוטר של 75–80 ס"מ. על הקרקעית שורפים את הדלק הנבחר, לאחר שהוא ניצת מן הרמץ של הקודם לו. על גבי הדלק הונחו אבנים או חרסים ועליהם הבצק. בחלקה העליון של הכיפה חור בקוטר 25–30 ס"מ, שמכוסה במכסה חומר המחובר לידית ארוכה. בבסיס הטאבון פתח דרכו הסיקו אותו והכניסו והוציאו את הפיתות. הטאבון היה משותף, לרוב, למספר משפחות, כך שהיה בשימוש במשך כל היום.
תבליט פסילאר
התבליט
הפסל מתוארך לתקופת המלך החתי תודחליאש הרביעי, שמלך בין השנים 1237–1209 לפנה"ס בתקופת האימפריה החתית. הפסל מתאר כנראה את האל תשוב שהיה אל הסער ומזג האוויר בתרבויות החורית והחתית. אל הסער מתואר עם כובע שעליו ארבע קרניים המזהות אותו כאל. ידו הימנית מורמת ואילו ידו השמאלית מופיעה רק כגדם לא גמור. הוא ניצב מעל ראשו של אל ההר. משני צידיו של אל ההר תבליט של אריה, כשרגל אחת של אל הסער ניצבת על ראשו של אל ההר, והשנייה על תבליט האריה השמאלי. חלק מהתבליט מגולף עם פרטים, וחלק אחר נעשה בגילוף גס.
החוקרים חלוקים בשאלה למה נמצא במקום זה תבליט זה. הארכאולוג ג'יימס מלארט הציע שתבליט זה, שפיסולו לא הסתיים ונמצא לא באתרו הסופי, היה מיועד במקורו להיות חלק מהאתר של אפלטון פינאר שנמצא 37 ק"מ משם, וכי מספר שברים שנמצאו באפלטון פינאר, יש להם דמיון לפסלי האריות בפסילאר, וכי פסל זה היה מיועד במקורו לעמוד מעל דיסק השמש הגדול המכונף בקיר ששרד שם.
רעיון אחר בקשר לתבליט, מתייחס למיקום הספציפי בו הוא נמצא על הדרך המובילה מהאזור בשליטת החתים, דרומה לכיוון האזור שנקרא בטקסטים החתיים אדמות לוקה, החלק הדרום-מערבי של אנטוליה. אזור זה לא נשלט על ידי החתים והוא מזוהה עם החוקרים עם השטח של ליקיה. ייתכן והתבליט ציין פרשת דרכים, או אזור מקודש שבו נערכו טקסים דתיים.
במוזיאון לתרבויות אנטוליה השוכן באנקרה, נמצא העתק זקוף של התבליט.
הקבר הרומי
על המצוק שמעל המדרון שמול התבליט החתי, מופרד על ידי הגיא, נמצא קבר סלע מתקופת האימפריה הרומית. מימין לפתח הקבר החצוב, תבליט חצוב בסלע של סוס רתום ברתמה, הרוקע ברגלו הימנית. הקבר בנוי כקשת שאולי הכילה בעבר את פסלו של האדם שנקבר שם. משני צידי הפתח מחוברות לקשת שני עמודים קורינתיים. מתחת לפתח כתובת יוונית המציינת שהקבר מוקדש לגיבור הרווק לוקיאנוס. כתובת נוספת במקום עוסקת בכללי תחרות.
דיונונים מעוגלים
דיונונים מעוגלים (שם מדעי: Sepiolida) היא סדרה של רכיכות ימיות ממחלקת הסילוניות.
דיונונים קטנים אלה, אשר אורכם 1-8 ס"מ בממוצע, הם הקטנים ביותר בקבוצת הדיונונאים. הם בעלי ראש מגודל ובטן ואיברים וכן זרועות קצרים מאוד. הם חיים בעיקר החופים הרדודים של האוקיינוס השקט והאוקיינוס האטלנטי וגם בכמה ימים באוקיינוס ההודי.
מצעד הגאווה בלפלנד
מצעד הגאווה בלפלנד (הידוע גם כ-"מצעד הגאווה בסאפמי", "Sápmi Pride") הוא מצעד ופסטיבל גאווה ברחבי חבל הארץ של לפלנד הנערך מדי שנה בין המדינות הסקנדינביות נורווגיה, שוודיה ופינלנד מאז 2014.
הר לונגהרסט
הר לונגהרסט (באנגלית: Mount Longhurst) הוא הר בולט בהרי קוק שבאנטארקטיקה.
מצעד הגאווה בלפלנד
הפסטיבל, שאורגן על ידי "Queering Sápmi", התקיים לראשונה בשנת 2014 בקירונה, שוודיה בה נמשך כארבעה ימים, וכלל הופעה של הזמרת סופיה ג'אנוק ומצעד של כ-300 משתתפים ברחבי העיר המרכזית. בשנה שלאחר מכן התקיים בקראז'וק שבצפון נורווגיה וכלל הופעה של הזמרת השוודית מקסידה מראק וסדנאות עם אסטה בלטו וארלנד אליאס. מהדורתו הרביעית התקיימה באינארי בפינלנד בשנת 2017, בפעם הראשונה שהאירוע נערך בשטחי סאפמי הפינית. נושא הפסטיבל היה דורות וסולידריות, וכלל דיונים עם העיתונאית מרטה אלאיארווי, ומפיקת ז'אנר הדרמה, פאוליינה פיאודורוף. בשנת 2018, התקיים בפעם השנייה ברחבי שוודיה באסטרסונד.
הר לונגהרסט
גובהו של ההר 2,845 מטרים מעל פני הים.
גילוי ההר
ההר התגלה על ידי משלחת דיסקברי (1904–1901).
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי המשלחת.
ההר נקרא על שם סיריל לונגהרסט (Cyril Longhurst), מזכיר המשלחת.
לקריאה נוספת
• Damien Gildea, Transantarctic Mountains - Mountaineering in Antarctica: Travel Guide
דיונונים מעוגלים
הם צפים בעזרת מערכת הנעה סילונית וכן בעזרת הסנפירים שלהם. חלקם פיתחו מערכת יחסים עם חיידקים אשר מאפשרת להם להאיר ולהחליף צבעים במהירות.
דגל גאווה
דגל גאווה מתייחס בדרך כלל לכל דגל המייצג פלח או חלק מקהילת הלהט"ב. גאווה במקרה זה מתייחס למושג גאווה הומוסקסואלית. דגל הגאווה הוא דגל הלהט"ב הנפוץ ביותר וסמל הלהט"ב באופן כללי. ישנן נגזרות של דגל הקשת המשמשות למיקוד תשומת הלב בקבוצות ספציפיות של אינטרסים דומים בקהילה (למשל, תת תרבות העור). ישנם גם כמה דגלי גאווה שאינם קשורים באופן בלעדי לענייני להט"ב, כמו דגל הפוליאמוריה.
דגלי גאווה להט"בים
דגלי הלהט"ב הללו מייצגים את תנועת הלהט"ב כמכלול או כחלקים שונים של המיניות, זהויות מגדריות, אוריינטציות רומנטיות ו/או מיניות.
צרעה
הצרעות הן חרקים מסדרת הדבוראים המהווים קבוצה פאראפילטית. הצרעות הן האב הקדמון של הדבורים והנמלים, וכל הדבוראים שאינם דבורים או נמלים מכונים צרעות. הצרעות המוכרות ביותר משתייכות לתת-המשפחות Vespinae ו-Polistinae. צרעות אלה הן חרקים חברתיים, ולנקבות יש עוקץ המכיל ארס. מינים מוכרים בישראל הם הצרעה הגרמנית, הצרעה המזרחית ("דבור"), הצרעה האירופאית וצרעת הפלך (פלכית).
הצרעות היא קבוצה גדולה ומגוונת שהתמיינה למספר התאמות אבולוציוניות שונות, כפי שניכר במגוון דרכי ההזנה של המינים השונים:
שתי הקבוצות הראשונות כוללות מינים רבים בעלי תועלת לאדם בתור אויבים טבעיים של מזיקים (חלקם משמשים בהדברה ביולוגית), ואילו הקבוצה השלישית כוללת מינים רבים שהם עצמם מזיקים קשים לגידולים חקלאיים. במינים רבים דרכי ההזנה משתנות בין שלבי החיים השונים. למשל, הזחלים ניזונים מטרף, ואילו הבוגרים ניזונים מצוף פרחים. הרבייה של הצרעות היא הפלודיפלואידית.
הצרעה מוזכרת בחומש דברים כלוחמת לכיבוש הארץ מהכנענים.
מיון
טווח הטקסונים אליהם מתייחס השם העממי "צרעה" משתנה מעט בין שפות שונות. באנגלית, המילה wasp מתייחסת אך ורק לדבוראים מקבוצת הדבוראים השנציים (Apocrita) שאינם דבורים או נמלים, ולא לקבוצת הדבוראים האל-שנציים (Symphyta). בעברית, לעומת זאת, הדבוראים האל-שנציים נקראים אף הם צרעות.
לרוב קבוצות הצרעות שייכות לעל-משפחות הבאות:
גלריית תמונות
<!--
הצרעה במקרא
הצרעה מוזכרת בתנ"ך בשלושה מקומות:
הפירוש המקובל יכול להתייחס לצרעה כאל הדַּבּוּר המזרחי, הגדול שבצרעות ארץ ישראל, שכן עקיצתה קשה מאוד ואף עלולה להביא למוות. אם אכן הצרעות מופיעות בצורה מרוכזת, כפי שעלול לקרות בסוף הקיץ באזורים לא מיושבים, הרי כל מי שנקלע לסביבתן מצוי בסכנה.
לפרשני מקרא יש גישה משלהם לגבי הצרעה: רש"י - מין שרץ העוף", רב סעדיה גאון - "מחלה, חולי בגוף", אברהם אבן עזרא - "מכה בגוף מגזרת צרעת שתחלש כוח הגוף", ולדעת רמב"ן הצרעה "הוא מין ידוע כגון הדבורה".
המפרשים מציגים גם את השיטה בה הצרעה תסייע לשבטי ישראל בבואם לרשת את ארץ כנען. רש"י והרמב"ן מסבירים :
ההיסטוריון חיים גניזי מביא פירוש מקורי, של גארסטאנג, חוקר בריטי שהיה מנהל חברת העתיקות בארץ ישראל בימי המנדט הבריטי. לדבריו:
וההיסטוריון מסכם:
"נמצאנו למדים שה' שלח את מצרים המסומלת על ידי הצרעה להכביד את ידה על החיים בארץ כנען, ועל ידי זה נחלש השלטון של מלכי כנען. חולשה מדינית זו הקלה על בני ישראל את כיבוש הארץ. כך ראינו את יד ה' המכוונת את ההיסטוריה. הצרעה אכן סייעה לגירוש עמי כנען, כהבטחת הקב"ה." -->
ארגאי
ארגאי (בצרפתית: Argaï, la prophétie, "ארגאי, הנבואה") היא סדרת טלוויזיה מונפשת צרפתית, מסוגת הרפתקאות ופנטזיה, שבוימה על ידי ז'אן-סזאר סוצ'ורסקי ונכתבה על ידי סבסטיאן דורסי. הסדרה עוקבת אחר הנסיך ארגאי שיוצא להרפתקה בעתיד כדי להציל את ארוסתו אנג'ל.
הסדרה הופצה ברחבי העולם על ידי .Carrere Group D.A, כאשר הבכורה הייתה בערוץ הצרפתי TF1, החל מ-2 בספטמבר 2000 עד 4 במרץ 2001. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בשנת 2001 בדיבוב עברי בערוץ Fox Kids. לסדרה הופקה עונה אחת הכוללת 26 פרקים באורך 26 דקות.
תקציר העלילה
בשנת 1250 ארוסתו של הנסיך ארגאי, אנג'ל, נמצאת בקסמה של המלכה השחורה, אשר גונבת את הנעורים של נשים צעירות ובכך היא נשארת צעירה וזוכה לחיי נצח. כדי להציל את ארוסתו, ארגאי יוצא להרפתקה בעתיד ומגיע לשנת 2075, שם הוא פוגש את הבלש אוסקר לייטבולב, את עוזרו ברנאבי ואת מזכירתו מוני מון, שמחליטים לעזור לו במאבק נגד המלכה והצלת אהובתו. כדי להביס את המלכה, עליהם להעיר את אנג'ל עם תרופת נגד המכילה 13 מרכיבים ייחודיים, אותם הם משיגים במהלך פרקי הסדרה.
דמויות
כל דמויות הסדרה הן חיות ויצורים מואנשים.
מדבבים
הדיבוב העברי בוים והופק על ידי קובי אשל, אשר דיבב דמויות שונות בסדרה, באולפני קובי אשל בע"מ.
מוצאפר שאה השני, סולטאן ג'והור
מוצאפר שאה השני (נקרא גם רג'א מודא פרדנה; 1546–1570) היה סולטן ג'והור השני. הוא הוכתר לסולטן ב-1564 בידי בני אצ'ה אחרי מותו של אביו, הסולטן אלאודין ריאט שאה השני, שנהרג זמן קצר אחרי שנלקח בשבי על ידי סולטנות אצ'ה.
בלינקי ביל (סדרת אנימציה)
בלינקי ביל (באנגלית: The Adventures of Blinky Bill, בתרגום חופשי: הרפתקאותיו של בלינקי ביל) היא סדרת טלוויזיה אוסטרלית מונפשת המבוססת על ספריה של דורותי וול על בלינקי ביל, והיא סדרת המשך לסרט "בלינקי ביל: דב הקואלה השובב" משנת 1992. הסדרה מופקת על ידי חברות יורם גרוס : אולפני יורם גרוס (מ-1993 עד 1995) ויורם גרוס-אם. טלוויזיה (מ-2004 עד 2005), עם ההפקה המרכזית של EM. טלוויזיה ו-WDR. כל שלוש העונות של הסדרה וסרט הטלוויזיה הונפשו בחו"ל על ידי Colorland Animation Productions Co., Ltd בהונג קונג. הסדרה מתרחשת בגרינפץ', עיירת שיחים בדיונית באוסטרליה, ומציגה סיפורים דרך הפעילויות וההרפתקאות של בלינקי ביל, כמו גם בני משפחתו וחבריו.
מוצאפר שאה השני, סולטאן ג'והור
ביוגרפיה
בשנת 1564 פלש סולטאן אצ'ה לארו, אותה הביס. לאחר מכן הוא יצא להתקפה נגד ג'והור, והצליח לקחת בשבי את הסולטאן אלאודין ריאט שאה השני, שמת באצ'ה זמן קצר אחר כך.
בלינקי ביל (סדרת אנימציה)
עונה 1 (הרפתקאותיו של בלינקי ביל, 1993)
בעונה הראשונה של "הרפתקאות בלינקי ביל" ששודרה ב-1993 וארכה 26 פרקים, בלינקי ביל וחבריו בונים מחדש את הבניינים והקהילה בגרינפץ', בעקבות הרס שלה על ידי בני אדם. הם גם משלימים עם שכניהם החדשים, משפחת דינגו המפורסמת. העונה שודרה לראשונה באוסטרליה בטלוויזיה ABC ב-1993. יורם גרוס (עם האולפנים הראשונים שלו יורם גרוס אולפני קולנוע ) הפיק את הסדרה הראשונה עם: EM. בידור (גרמניה), WDR / ARD (גרמניה), ABC (אוסטרליה) ו-BBC (בריטניה). בישראל הסדרה שודרה לראשונה בשנת 1995 בערוץ הילדים ולאחר מכן בשנת 2004 בערוץ הופ!
מוצאפר שאה השני, סולטאן ג'והור
ביוגרפיה
באחת מהחלטותיו כסולטאן קצר ימים, בחר מוצאפר השני ב-1565 להעביר את הבירה לסלויוט, בצעד שסימל עצמאות מסולטנות אצ'ה.
בלינקי ביל (סדרת אנימציה)
עונה 2 (הטיול יוצא הדופן של בלינקי ביל, 1995)
בעונה השנייה של הסדרה ששודרה ב-1995 וארכה 26 פרקים, בלינקי וחבריו אבדו בזמן טיול בית ספר בשיחים. כאשר הם מנסים לחזור הביתה הם מבקרים בכל מיני מקומות באוסטרליה, בהרפתקאות שלהם הם עוזרים לכל מיני חיות בצרה, ביניהם: תנינים, פינגווינים וחיות חווה וקרקס.
מוצאפר שאה השני, סולטאן ג'והור
ביוגרפיה
מוצאפר השני נרצח באמצעות הרעלה ב-1570. לאחר מכן בנו, עבדול ג'ליל הראשון, הפך לסולטאן.
בלינקי ביל (סדרת אנימציה)
עונה 2 (הטיול יוצא הדופן של בלינקי ביל, 1995)
העונה השנייה הייתה הפקה משותפת של אולפני הסרטים יורם גרוס עם EM. בידור, WDR / ARD ו-VIDEAL של גרמניה, כמו גם תאגיד השידור האוסטרלי. הוא שודר בטלוויזיה ABC באוסטרליה. גם עונה זו דובבה ושודרה בערוץ הילדים ולאחר מכן בערוץ הופ!.
מוצאפר שאה השני, סולטאן ג'והור
ביוגרפיה
למוצאפר השני היו שלוש נשים. אשתו הראשונה הייתה בתו של טון אסן, מצביא בג'והור. אשתו השנייה ילדה לו שני בנים: עבדול ג'ליל הראשון ורג'א ראדין. אשתו השלישית הייתה בתו של סולטאן אצ'ה.
בלינקי ביל (סדרת אנימציה)
עונה 3 (בלינקי ביל, 2004)
בעונה 3 (הידועה לחלופין בתור "הרפתקאות בכדור הפורח יוצאות הדופן של בלינקי ביל" וההרפתקאות "מסביב לעולם של בלינקי ביל" בשיווק), בלינקי ביל, נוטסי ופפל מסתובבים ברחבי העולם בכדור פורח שלוקח אותם להרפתקאות מרגשות ששני בני אדם רודפים אחריהם בשם בזיל וסיריל שהם האחים קרקס. החיות שהוא הציל היו: סליפרי כלב הים, ליאו האריה, לינג-לינג דובת הפנדה, טיקו הטוקאן, יויו הקופיף ופנלופה כלבת הפודל (שעובדים במקור עבור האחים קרקס). הם נסעו לאנטארקטיקה, מישורי אפריקה, סין, יער הגשם של האמזונס, הודו ופריז.
העונה שודרה ב-10 ביוני 2004 בערוץ Seven Network. הסדרה השלישית הייתה הפקה משותפת של יורם גרוס-EM. עם EM. טלוויזיה (גרמניה), WDR (גרמניה), ABC (אוסטרליה) ו-Wavery (הולנד). בניגוד לשתי העונות הקודמות, עונה זו לא דובבה לעברית ולא שודרה בישראל.
ספין אוף
שני פרקי פיילוט ספין-אוף, "משפחתו של פלאפ" ו"האי של פלאפ", שניהם בעקבות סיפורה של דמות המשנה פלאפ, פותחו על ידי יורם גרוס בסיוע ועדת הקולנוע האוסטרלית ומשרד הקולנוע והטלוויזיה של ניו סאות' ויילס ב-1996, אך שתי הסדרות לא אושרו.
סרט טלוויזיה ("חג המולד הלבן של בלינקי ביל", 2005)
בשנת 2005 הופק סרט טלוויזיה בשם "חג המולד הלבן של בלינקי ביל" על ידי יורם גרוס-אם. טלוויזיה, עם ההפקה המשותפת של WDR (גרמניה). הסרט שודר לראשונה ברשת Seven ב-24 בדצמבר 2005. שיר הנושא שלו, "Christmas in Australia", בוצע על ידי כריסטין אנו. סרט זה לא שודר בישראל.
בפיליפינים, הספיישל שודר בשני חלקים ברשת GMA ב-1 וב-2 בדצמבר 2020.
מדבבים בעברית
בישראל, שתי העונות של הסדרה דובבו לעברית פעמיים: בשנת 1995, גרסת הדיבוב הראשונה דובבה בערוץ הילדים בבימויו והפקתו של קובי אשל.
בשנת 2004, גרסת הדיבוב השנייה שודרה בערוץ הופ! בבימויו של חיים אדן והפקתה של קרן עוז. רוב המדבבים חזרו לדבב גם בגרסה השנייה:
סופי מנטר
סופי מנטר (בגרמנית: Sophie Menter; 29 ביולי 1846 – 23 בפברואר 1918) הייתה פסנתרנית ומלחינה גרמנייה, והסטודנטית החביבה על פרנץ ליסט. היא נקראה l'incarnation de Liszt בפריז בגלל סגנון הנגינה החזק והמחשמל שלה ונחשבה לאחת הפסנתרניות הגדולות של זמנה. מתה בסטוקדורף, ליד מינכן.
ביוגרפיה
הקונצרטים הראשונים שלה לקחו אותה לשטוטגרט, פרנקפורט ושווייץ, ובשנת 1867 זכתה לשבחים על פרשנותה למוזיקת הפסנתר של ליסט בגוונדהאוז שבלייפציג. בברלין, הכירה מנטר את הפסנתרן המפורסם קרל טאוזיג ובשנת 1869 הייתה לתלמידה של ליסט, לאחר שלמדה עם טאוזיג והנס פון בילוב. בין השנים 1872 ו-1886 הייתה סופי נשואה לצ'לן דויד פופר, ונולדה להם בת בשם סלסט. בשנת 1881 הופיעה לראשונה באנגליה ושנתיים לאחר זאת התקבלה כחברת כבוד בחברה הפילהרמונית המלכותית. בשנת 1883 התמנתה לפרופסור לפסנתר בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג אבל עזבה בשנת 1886 על מנת להמשיך להופיע.
הודות לפופולריות שלה, הצליחה מנטר ביצירות, שאף פסנתרן אחר לא העז לגעת בהן, בכלל זה הקונצ'רטו הראשון לפסנתר של ליסט, שמנטר ניגנה בווינה ב-1869, 12 שנה לאחר הופעת הבכורה ההרסנית שלו באותו המקום. אחת מתוכניות הרסיטלים שהתמחתה בהן הייתה יצירה בשם רפסודיות. יצירה זו הייתה מורכבת משלוש מהרפוסודיות ההונגריות של ליסט - מספר 2, 6 ו 12 - יחד עם חלקים מכמה אחרות. היא גם הלחינה יצירות שונות לפסנתר, בעיקר בסגנון מבריק, אך התייחסה לכישרון ההלחנה שלה כ"אומלל".
תיאור
ליסט תיאר את מנטר כ"בת הפסנתר היחידה שלי". הוא הכריז כי "אף אישה לא יכולה לגעת בה" ובעיקר העריץ את "היד השרה" שלה. וולטר ניימן תיאר את סגנונה כ"שילוב של וירטואוזיות ואלגנטיות, נימה ליסטיאנית נהדרת, עגולה ומלאה, טמפרמנט לוהט, משקל חזק ואגרסיבי על הפסנתר, גמישות, יצירה מכובדת של צורה ועיצוב, שבו הנשמה, הרוח והטכניקה מתמזגים בהרמוניה ובאיחוד".
ג'ורג 'ברנרד שו, ששמע את מנטר ב-1890, כתב כי "היא מייצרת אפקט של תפארת שמשאירה את פדרובסקי הרחק מאחור... נראה שמאדאם מנטר מנגנת בזריזות מופלאה, אבל היא אף פעם לא מנגנת מהר יותר מיכולתה של האוזן לעקוב, כמו שנגנים רבים יכולים לעשות ואף עושים, והייחודיות של כל תקיפה ותשומת לב שניתנה לכל צליל שגורמת לביצוע כה מלהיב."
צ'ייקובסקי הכיר גם הוא היטב את מנטר. הוא הקדיש לה את התזמור המלא של הפנטזיה הקונצרטית שלו (אף על פי שהעיבודים המוקדמים יותר לפסנתר מוקדשים לאנה יסיפובה). בעת ששהה איתה באוסטריה בספטמבר 1892, הוא כתב בשבילה את גברת צוענית הונגרית (קונצ'רטו בסגנון ההונגרי) לפסנתר ולתזמורת. נוסף על כך הוא גם ניצח על היצירה בבכורה באודסה ארבעה חודשים מאוחר יותר. עם זאת, נטען כי פרנץ ליסט הוא שכתב את התפקיד לפסנתר או לפחות עזר בכך, אבל רצה שתרומתו ליצירה תהיה מוסתרת מצ'ייקובסקי. .
שירת האלף
שירת האֵלְף (אנגלית: Elfen Lied, יפנית: エルフェンリート, Erufen Rīto, מכונה אלף לייד.) הוא שמה של סדרת אנימה יפנית אשר במקור נכתבה על ידי הסופר היפני לין אוקמוטו. במרכזה עומד זן דמוי אנוש של יצורים מסתוריים וקטלניים המכונים "דיקלוניוסים" המאופיינים בחזות אנושית מלבד מאפיינים הייחודיים רק להם. לכל הדיקלוניוסים יש זוג קרניים לבנות וקשיחות על ראשם, ובאנימה שערות ועיניים ורודות. בנוסף למאפיינים אלו לדיקלוניסים ממין נקבה יש גם מעין זרועות שקופות המכונות בסדרה 'וקטורים' היוצאות מגבן. לכל אחת מן הדיקלוניסים הנקבות בסדרה יש מספר זרועות שאותן היא יכולה למתוח עד לטווח מסוים. הם יכולים להיות קטלניים בטווח זה, אך גם מחוץ לו, בכך שתזרוק חפצים קרובים לטווח גדול ורחוק. שירת האלף התחילה למעשה כסדרת מאנגה שבועית המצויה בתוך מגזין.
השם "אלפן לייד" (מבוטא כ"אלפן ליט") לקוח מגרמנית; אלפן- אלף, לייד- שיר.
נובואזובסק
נובואזובסק (באוקראינית: Новоазо́вськ, ברוסית: Новоазовск) היא עיירת גבול אוקראינית על חוף ים אזוב בגבולה הדרום-מזרחי של אוקראינה עם רוסיה, המשתייכת למחוז דונצק. לפי מפקד האוכלוסין משנת 2022, אוכלוסיית העיירה מנתה 11,051 תושבים.
נובואזובסק והאזורים הסמוכים לה הם האזור היחיד באוקראינה בו חי שחף עיטי.
היסטוריה
במהלך חודש אפריל 2014, זמן קצר לאחר פרוץ ההתקוממות הפרו-רוסית באוקראינה, כבשו כוחות צבא בדלנים פרו-רוסים כמה ערים במחוז דונייצק; כולל נובואזובסק שעברה אף היא לשליטת הבדלנים. חודשיים לאחר מכן, ביוני 2014, נטען כי השלטונות האוקראינים חזרו והשיגו שליטה בעיר.
ב-25 באוגוסט 2014, שלטונות אוקראינה טענו כי חיילים רוסים המוסווים לבדלנים פתחו חזית חדשה במלחמה בדונבאס כנגד מריופול אשר נבלמה ליד נובואזובסק, טענה שהוכחשה בתוקף מצד השלטונות הרוסים. הלחימה באזור נמשכה גם בימים שלאחר מכן.
לדברי מפקד גדוד דניפרו האוקראיני, נובואזובסק נכבשה לבסוף על ידי כוח שריון רוסי, ועברה לשליטה ישירה של רוסיה ב-27 באוגוסט, טענה שאושרה על ידי הרשויות באוקראינה למחרת. מנגד, מנהיגי הבדלנים באזור טענו כי העיירה נכבשה על ידי כוחות הבדלנים עצמם, במסגרת המתקפה כנגד מריופול.
לאחר פרוץ מלחמת אוקראינה-רוסיה בפברואר 2022, העיר עברה לשליטה רוסית מלאה.
נמיית כיס צפונית
נמיית כיס צפונית (שם מדעי: Dasyurus hallucatus; מוכרת גם בשמה הרשמי האוסטרלי: קוואל צפוני) היא מין של טורפת כיס בסוג נמיית כיס האנדמית לצפון יבשת אוסטרליה. נמיית הכיס הצפונית היא הקטנה מבין מיני נמיות הכיס, ויש המכירים בה כטקסון מונוטיפי בסוג satanellus.
טקסונומיה
נמיית הכיס הצפונית מסווגת בסוג נמיית הכיס שבתת-משפחת הדסיורים, לצד 5 מינים נוספים והיא נחשבת לבעלת מאפיינים אנטומיים ייחודיים. היא תוארה מדעית לראשונה בשנת 1842 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון גולד, וקיבלה את השם המדעי Dasyurus hallucatus, שמשמעותו בלטינית: "שעירת הזנב, ארוכת הבוהן". לעיתים, מסווגת כטקסון מונוטיפי בשם המדעי Satanellus.
מלבד שמה הרשמי האוסטרלי – קוואל צפוני, היא מוכרת גם בשמות שועל אוסטרלי צפוני, חתול אוסטרלי צפוני, ובכינויים האבוריג'ינים: דיגול, סאטנלוס, וימינג'י או נינג'מק.
אנטומיה ומראה
ביחס למרבית הדסיורים, נמיית הכיס הצפונית נחשבת לבינונית בגודלה, אולם היא הקטנה מבין ארבע נמיות הכיס האוסטרליות (לא כולל את נמיות הכיס הגינאיות). הדו צורתיות הזוויגית ניכרת אצל מין זה במידות הגוף, כאשר הזכרים גדולים וארוכים במעט מהנקבות: אורך הראש והגוף של הזכר: 27–37 ס"מ, ואורך ראשה וגופה של הנקבה: 24–31 ס"מ; משקלם של הזכרים בין חצי קילוגרם לקילוגרם ורבע (540–1,120 גרם), בעוד שמשקל הנקבות נע בין שליש לחצי קילו (300–500 גרם). הזנב של שני הזוגיים ארוך למדי, כאשר אצל הזכרים אורכו עד 30.8 ס"מ, ואצל הנקבות 20–30 ס"מ. מבנה גופה של נמיית הכיס עגלגל, מקושת וגוצי, והיא מזכירה במעט את האופוסום. יש לה ראש גדול ומחודד, צוואר ורגליים קצרים ואוזניים רחבות ומחודדות. העיניים גדולות ושחורות, והאף ורדרד ובגודל בינוני; סביב האף, יש לה זיפים ארוכים כשל חתול. כפות רגליה רחבות, ובעלות חמש אצבעות עם טפרים חדים. הבוהן האחורית גדולה ועבה במיוחד. זנבה הארוך של נמיית הכיס שעיר במיוחד ודמוי מברשת.
הפרווה של נמיית הכיס קצרה, גסה וצפופה. צבעה של הפרווה, משתנה בין חום אפרפר כהה עד שחרחר בפלג הגוף האחורי, בצלעות, בשדרה, ובמרבית הזנב, לחום זהוב דהוי במותניים, ברגליים ובשורש הזנב. הגחון, הסנטר, ופנים הרגליים בצבע לבן קרם. בדומה לקרובותיה, גם פרוותה של נמיית הכיס הצפונית בעלת נקודות וכתמים לבנים גדולים, אשר בולטים וניכרים בעיקר באזורים הכהים. ראשה של הנמייה בצבע חום זהוב בהיר, עם משטח שחרחר על המצח המשתרע לעיתים עד לחוטם. קצות האצבעות והאוזניים – ורודים, בעוד שהאף עשוי להיות אדמדם, ורדרד או שחור. חרף היותה הקטנה מביניהן, נמיית הכיס הצפונית נחשבת לתוקפנית והאגרסיבית מבין נמיות הכיס.
סביבת מחיה
נמיית הכיס הצפונית מאכלסת מגוון בתי גידול, אך היא נמצאת בעיקר על מדרונות סלעיים החופפים ליערות אקליפטוס דלילים; בתי הגידול שלה כוללים יערות גשם, יערות הרריים, מדרונות אבן חול ותילי טרמיטים, שטחי סוואנה מישורית (דוגמת שפלת עשב-מיטשל), בתה, פסיפס של סבך נמוך ודליל עם דיונות חוליות בחופים ואפילו מדבריות צחיחים. כאמור, טווח התפוצה שלה הצטמצם משמעותית, אולם הירידה הדרסטית ביותר התרחשה בשטחי הסוואנה הצפוניים ובמדבריות בהם היא כמעט ואינה מצויה כיום.
התנהגות ותקשורת
הנקבות טריטוריאליות בעיקר כלפי נקבות אחרות, ויש הימנעות הדדית מחפיפה בשטחים – במטרה לא להתחרות על מקורות מזון; גודל שטחה של הנקבה כ-35 דונם. באזורים עם צפיפות נמוכה אין כלל חפיפה בשטחי הנקבות, ובאזורים עם צפיפות גבוהה יותר, תיתכן חפיפה בגבולות. הזכרים אינם טריטוריאליים, אך פעילים בתוך סביבת מחיה קבועה שלתוכה זכרים אחרים נמנעים מלהיכנס; סביבת המחיה של הזכר גדולה משמעותית משל הנקבה, במיוחד בעונת הרבייה שאז היא עשויה להגיע ל-99 דונם. נמיות כיס צעירות תופסות בתחילה שטח מחיה באיכות נמוכה ליד השטחים הסלעיים המבוקשים, והן יתפסו שטח סלעי מייד לאחר שבעליו ימות; הצאצא האחרון שנותר לצד האם עשוי לרשת את שטחה לאחר מותה.
נמיות הכיס הצפוניות מתקשרות ביניהן באמצעות שריקות וריח. הגורים מסוגלים להשמיע קולות החל מגיל 35 יום שנועדו להפנות את תשומת לב האם, אולם הם מסוגלים לשמוע רק לאחר חודשיים. התקשורת בין הגורים לאם עוסקת בעיקר במיקום שלהם. חוש הריח משמש תפקיד חשוב אצל נמיית הכיס הצפונית, במיוחד על מנת למנוע כניסה לטריטוריה או לאתר את בן הזוג בעונת הרבייה. הן הזכרים והן הנקבות נוהגים לשפשף את גחונם על אובייקטים בסביבתם, ובאמצעות כך ליצור חותמי ריח באזור; כן נעשה שימוש גם בשתן וצואה. כאשר נמיית כיס מאתרת חותם ריח או צואה של נמייה אחרת, היא מרחרחת אותם ארוכות.
תזונה
הנמייה הצפונית מבלה את רוב זמנה על האדמה, אך היא בעלת יכולת טיפוס מעולה תודות לטפריה ולרפידות הדביקיות בכף הרגל. אף שבפועל היא ניזונת בעיקר מחרקים בכל הגדלים, נמיית הכיס הצפונית נחשבת לטורפת: היא לעיתים קרובות טורפת יונקים קטנים (חולדות, עכברים ובנדיקוטיים למשל), עופות קטנים, זוחלים וצפרדעים; היא נוהגת להשלים את תזונתה בביצים ובצומח, בעיקר פירות בשרניים ואף צוף. בנוסף, היא נצפתה גם אוכלת נבלות או מחטטת בפחים.
קרפדת הקנים הרעילה נחשבת לאיום חמור במיוחד על נמיית הכיס, שכן כל ניסיון לטרוף אותה מוביל למותה של הנמייה. בהתאם לתזונתה, נמיית הכיס משחקת תפקיד אקולוגי חשוב, והיא נחשבת למועילה לחקלאות; עם זאת, היא עשויה להוות איום על לולים. טורפיה של הנמייה כוללים את הדינגו, חתול הבית, נחש מולגה, פיתון זית, וככל הנראה גם דורסי לילה.
רבייה ומחזור חיים
מערכת הרבייה של נמיית הכיס היא פוליגמית. עונת הרבייה מקבילה לעונה היבשה האוסטרלית המתרחשת בחודשי מאי ויוני. שימוש בצואה לסימון הטריטוריה נפוץ במיוחד בעונת הרבייה, ומטרתה של הנקבה לאותת לנקבות להתרחק מאזור זה ומאידך לגרום לזכרים להיכנס לתוכו. כל נקבה באה במגע עם זכרים רבים במהלך עונת הרבייה, וההזדווגות הקצרה נעשית במאורה שלה. בהתחשב בכך, זה נדיר במיוחד שנקבה לא תתרבה כל שנה. הזכרים אינם טריטוריאליים זה כלפי זה, והם מנסים להתרבות עם נקבות רבות ככל האפשר במהלך העונה; הם עשויים לגמוע מרחקים ארוכים בתקווה למצוא סימוני ריח של נקבות. תהליך ההזדווגות של המין טרם נצפה, אולם נראה כי הוא אגרסיבי למדי ובמהלכו הזכרים מותירים על הנקבות צלקות ניכרות על הצוואר והצלעות. כשבועיים לאחר תום עונת הרבייה, זכרי נמיית הכיס מתים ברובם, כתוצאה משינויים פיזיולוגים (אובדן משקל ואנרגיה, נשירת שיער, וריבוי טפילים). תופעה זאת נפוצה בעיקר אצל טורפי הכיס הזעירים, ונמיית הכיס הצפונית היא היונק הגדול ביותר מביניהם שמתרחשת אצלו תופעה זאת. התופעה פחות נפוצה בבתי גידול מתאימים.