cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיכלאנג'לו צ'רקואוצי
שיתופי פעולה
צ'רקואוצי שיתף פעולה לעיתים תכופות עם ציירי נוף ואדריכלות שונים. אלה כללו שיתופי פעולה עם הציירים האדריכליים ויוויאנו קודאצי (החל משנות ה-1630) וצייר הנוף אנג'לוצ'יו. צ'רקואוצי וקודצי הפכו למשתפי פעולה תכופים. מכיוון שהקומפוזיציות של קודאצי תיארו בדרך כלל חורבות ומונומנטים עתיקים, שיתוף הפעולה גרם כנראה לצ'רקואוצי להתרחק מייצוג אנקדוטות של החיים הכפריים לנושאים מפוארים ואקזוטיים יותר. בשנת 1657 שיתפו שני האמנים פעולה עבור הקרדינל פלביו צ'יג'י, אחד מפטרוני האמנות החשובים בתקופתו. חלק מהבדים שיצרו לקרדינל קיג'י טיפלו בתוכן המקורי. למשל, קומפוזיציה שכונתה "אמבטיית נשים" מייצגת ציורי פנים של מבנה רנסאנסי נאה, בו מוצגות נשים רבות עירומות בבריכות שקועות, אולי נושא מפתיע עבור הקרדינל.
צ'רקואוצי שיתף פעולה עם ויויאנו קודאצי בשנת 1648 בציור המתאר את מרד מסניאלו. עבודה זו עוסקת במרד האנטי ספרדי שהתרחש ב־7 ביולי 1647 בפיאצה דל מרסאטו בנאפולי בתמיכת צרפת. צ'רקואוצי עיצב בתפיסתו את האירוע בפרספקטיבה נופית ומאתגרת. הוא השתמש בצורה מבריקה בסגנון הבמבוציאטני הטבעי כדי לייצר תיאור קומי-הרואי של המרד. הוא תיאר פרסקו היסטורי מלא חיים בזעיר אנפין של כיכר העיר, תושבים זועמים, וחיות מוקפים כולם על ידי הנוף הרחב של העיר הנפתחת אל הווזוב. האירועים השונים שהתרחשו במהלך המרד מתוארים בפנורמה יחידה זו. מנהיג המרד מופיע על סוס בחלק הקדמי של הציור.
צ'רקואוצי התייחס למרד האנטי ספרדי שהיה אירוע חשוב מאוד במאזן הכוחות של אירופה, באופן די אובייקטיבי אף על פי שבדרך כלל התייחס אליו כפרו ספרדי. היצירה הוזמנה למעשה על ידי ברנרדינו ספאדה, קרדינל פרו-צרפתי. צ'רקואוצי, שצייר ז'אנר וסצנות קרב, היה בחירה הגיונית עבור הקרדינל.
המרד ההיסטורי נחשב עדיין ל'חדשות" בזמן שהקרדינל הזמין את הציור. מסניאלו מיוצג לא כל כך כגיבור, ואפילו לא כגיבור קומיקס, אלא כסוג של ילד פלא, שהשיג השגים מדהימים. מסניאלו, הדייג שהפך למלך, היה באופן דומה סטייה במהלך הרגיל של האירועים האנושיים, ולכן היה ראוי לייצוג כזה.
מרגרתה מצנאואר
מרגרתה מצנאואר (גרמנית: Margarete או Margarethe Matzenauer; 1 ביוני 1881- 19 במאי 1963) הייתה זמרת קונטראלטו וסופרן דרמטי אמריקאית, ילידת באנאט, אז באוסטרו-הונגריה, ממוצא הונגרי-גרמני.
חייה
מצנאואר נולדה בטימישוארה למשפחת מוזיקאים. אביה לודוויג היה מנצח, ואמה זמרת אופרה. מרגרתה מצנאואר למדה בגראץ, בברלין ובמינכן. את הקריירה שלה כזמרת התחילה בשטרסבורג בשנת 1901 בתפקידים של פאק ופטימה באופרה "אוברון" של ובר. קנתה לעצמה שם קודם על במות אירופה - אחרי שטרסבורג בשנים 1901–1904, באופרה של מינכן בשנים (1904–1911) קודם כאלטו דרמטי ומצו סופרן. אחר כך עברה בהצלחה רבה לתפקידי סופרן דרמטי. מרגרתה מצנאואר הצטיינה במנעד ואיכויות קול רחבים במיוחד - מקונטראלטו ועד סופרן דרמטי גבוה. זכתה בהערכה רבה בביצוע תפקידיהן של אזוצ'נה, כרמן, מיניון, ואלטראוטה, ארדה ואורטרוד.
בשנת 1913 היא שרה על במת המטרופוליטן ב"נשף המסכות" לצד אנריקה קרוזו ופסקואלה אמטו. על במת אופרת מטרופוליטן ביצעה מגוון רחב של תפקידים, ביניהם אבולי בהפקה הראשונה במטרופוליטן של דון קרלו של ורדי בשנת 1920, סנטוצה באבירות כפרית של מסקאני, מרינה בבוריס גודונוב של מוסורגסקי, לאונורה ב"פידליו" של בטהובן וברונהילדה בוולקירות של וגנר. בשנת 1924 שרה בתפקיד קוסטליצ'קה באופרה ינופה של ינאצ'ק בבכורה האמריקאית שלה.
מרגרתה מצנאואר הופיעה לעיתים נדירות על במות אחרות: בשנת 1911 בפסטיבל ביירוית בתפקידים ואלטראוט, הנורנה הראשונה. פלוסהילדה בתיאטרון קולון בבואנוס איירס, בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ובתיאטרון של שאנז אליזה בפריז.
הופעתה האחרונה במטרופוליטן הייתה בתפקיד שבו התחילה שם: אמנריס מ"אאידה" ב-13 בפברואר 1930. אולם היא המשיכה לשיר בקונצרטים וללמד בכיתות אומן. בשנת 1938 פרשה סופית מהמוזיקה האופראית. הופעתה האחרונה על במה הייתה בקומדיה "ויקי" בברודוויי בשנת 1942.
מצנאואר נישאה בשנת 1912 לטנור אדוארדו פרארי-פונטנה (1878–1936), ועקב כך היא בעלת אזרחות איטלקית.
מצנאואר מתה ב-1963 בון-נויס, קליפורניה.
בין תלמידותיה הצטיינה המצו-סופרן בלאנש תיבום.
אליפות העולם בשחייה 1986
אליפות העולם החמישית בשחייה נערכה במדריד, ספרד ב-13 באוגוסט - 23 באוגוסט 1986. האליפות כללה את ארבעת המקצועות האולימפיים: שחייה, קפיצה למים, שחייה צורנית וכדורמים, בהשתתפות 1119 ספורטאים, מ-34 מדינות.
לראשונה מזרח גרמניה ניצחה בתחרות עם 14 מדליות זהב, בזכות השליטה המוחלטת בשחיית נשים (13 מדליות זהב מתוך 16 מדליות), לפני ארצות הברית  עם 9 מדליות זהב בלבד. ארצות הברית צוברת את מספר המדליות הרב ביותר בתחרות עם 32 מדליות, לעומת מזרח גרמניה עם 29 מדליות.
שחיינים
לא ניקבע אף שיא עולם.
כדורמים
{| cellpadding="2"
שחייה
2 שחיינים ייצגו את ישראל באליפות. אייל שטיגמן קבע שני שיאים ישראלים.
ששי גז
שׂשׂי גֵז (נולד ב-18 ביוני 1954) הוא עורך דין ישראלי. המייסד והבעלים של משרד עורכי הדין "ששי גז - משרד עורכי דין". נמנה עם עורכי הדין הבולטים בישראל בתחום הפלילי.
ביוגרפיה
גז נולד וגדל בפרדס כץ למשפחה קשת יום, מסורתית, יוצאת לוב, כילד השלישי מתוך שבעה ילדים. בילדותו למד בבית ספר דתי ובהמשך למד בתיכון הגבעה. גז מייחס את בחירתו בקריירה של עורך דין להימנעותו כילד מקטטות פיזיות בשכונתו האלימה, ופיתוח כישורי שכנוע מילוליים כדרך לכך. סיים את לימודיו בתיכון בליך, מחזור י' (1972).
בשירותו הצבאי שירת כמש"ק משמעת בקריה. בגיל 22 בשנת 1976 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת תל אביב. לאחר שסיים את התמחותו פתח ב-1981 את משרד עורכי הדין "ששי גז". אחרי שזכה ב-12 זיכויים ברצף זכה לכינוי, "ששי זיכויים".
עם המקרים הבולטים שבהם טיפל נמנים ייצוג שי אביטל, חנן גולדבלט, ריקי גל, גדי סבן, יצחק אברג'יל, אלי פלח (פסיכולוג שהורשע בביצוע עבירות מין ובעבודה כפסיכולוג ללא רישיון), שוקי בסו (שהורשע בירי באביו), משה בן-איבגי (רוצחו של נהג המונית דרק רוט) ומרגלית צנעני בתיק שבו היא הואשמה בסחיטה באיומים. ב-1995 סירב לייצג את יגאל עמיר במשפט רצח רבין.
גז מתמחה בייצוג בתיקי רצח, גרימת מוות ברשלנות, עבירות סמים, עבירות מין, עבירות מרמה, עבירות רכוש ועבירות צווארון לבן.
גז טבע את המשפט "המצפון שלי נקי כי אני לא משתמש בו". חיבר יחד עם משה רונן את הספר "המשפט הפלילי: מדריך לדיני העונשין בישראל", שיצא בהוצאת בורסי ב-1990 במהדורה ראשונה וב-2001 במהדורה שנייה בהוצאת ידיעות אחרונות וספרי חמד. בשנת 1983 הגיש יחד עם ציון אמיר תלונה נגד פרופ' ישעיהו ליבוביץ בטענה של הסתה למרי אזרחי.
ב-2010 הופיע בתור עורך דין בסרטו של חיים בוזגלו "כבוד".
ב-1984 התחתן עם דניאלה, לשעבר היועצת המשפטית של עיריית גבעתיים וכיום עו"ד ומגשרת, ולזוג שתי בנות, אף הן עורכות דין. מתגורר כיום ברמת אביב.
אפר מקלה
אֵפֶר מִקְלֶה הוא החומר הנותר לאחר בעירה בתנורים, כירות, מדורות וכדומה.
במסורת היהודית, מקובל השימוש באפר מקלה, לסמל אבלות על חורבן ירושלים, במהלכן של שמחות חתונה. או כדי לעורר תשובה, במהלך תענית שנגזרה על הציבור בעקבות בצורת. בניגוד לאפר פרה אדומה, אין באפר מקלה כל קדושה.
המקור למנהג
הגמרא, במסכת בבא בתרא, פרק חזקת הבתים, מביאה ברייתא המספרת לנו על הנהגות אבל, שגזרו על עצמם אנשים שונים לאחר חורבן בית המקדש השני. על פי הסיפור, אותם אנשים החמירו, ולקחו על עצמם הנהגות נוספות כגון הימנעות מאכילת בשר ושתיית יין, הנהגות אשר דעת חכמים לא הייתה נוחה מהם. רבי יהושע בן חנניה התפלמס עם אותם אנשים, והוכיח להם כי אם ימשיכו בדרך זאת, יגיעו למצב שלא יוכלו לאכול או לשתות דבר. לאחר שקיבלו את דבריו, מסר להם רבי יהושע רשימת מנהגי אבל, שיש לנהוג כזכר לחורבן, ובתוכם המנהג לשים 'אפר מקלה' בראש חתנים.
הגמרא נותנת הסבר למנהג. שואלת הגמרא: מה הכוונה על ראש שמחתי? משיב רב יצחק, זהו אפר מקלה שבראש חתנים. אביי מן הפסוק:, לומד שאת האפר מניחים במקום התפילין.
תענית גשמים
שנות בצורת הן אירוע די תדיר בשטחה של ארץ ישראל, ובעבר, בזמן שרוב האוכלוסייה התפרנס מחקלאות, הביאו אירועים אלה בעקבותם, תקופות של רעב קיצוני, וסבל אנושי רב.
במסורת היהודית, ראו בבצורת, גזרה שגזר הקב"ה על עמו בגין עוונותיהם. חז"ל קבעו ארבע תקנות, אשר על הציבור לבצע במהלך שנת בצורת, כדי לרצות את הקב"ה ולגרום לו לבטל את הגזרה. התקנות מתבצעות בהתאם לתקופת השנה, ולמשך האיחור בירידת הגשמים.
הגמרא במסכת תענית מתארת את המעמד המרגש, וכיצד כולם החל בנשיא הסנהדרין, וכלה באחרון הקהל, מניחים על ראשם אפר מקלה. כן שמים אפר מקלה על ארון הקודש שהוצא החוצה. . התלמודים מסבירים כי הוצאת ארון הקודש החוצה, ושימת אפר מקלה בראשו, באה לסמל את בזיונו של ארון הקודש בגין עוונותיהם של ישראל.
רבי זירא מתאר את תחושותיו למראה ארון הקודש כשעליו אפר מקלה. כלומר: "כאשר הייתי רואה את החכמים שהם מניחים, אפר מקלה על התיבה כל גופי היה מזדעזע".
ההסבר לשם
נשאלת השאלה לשם מה היה צריך לתת שם מיוחד - "מקלה" לאפר שניתן בראש חתנים, וליחד אותו מאפר אחר. מסביר רבנו עובדיה מברטנורא שבהלכה המילה אפר לא מתייחסת לתוצר בעירה בדווקא. כפי שאנחנו רואים במצוות כיסוי הדם ומה שנאמר בתורה:. והנה המצווה יכולה להתקיים גם באפר, או בנסורת וכדומה. מה שאין כך בשימת אפר על ראש חתן, ששם ההלכה מתעקשת על אפר שרפה בדווקא, ועל כן נוסף הכינוי מקלה, לציין שמדובר באפר קלוי.
ולמה צריך שיהיה אפר קלוי ממש?
האמוראים לוי בר חמא, ורבי חנינא בר חמא נחלקו בנושא. אחד אמר: ואחד אמר:.
אפר עצמות
התוספות במסכת תענית ד"ה ונותנין אפר על גבי וכו', מביא דעה תמוהה, אשר קולמוסים רבים נשברו בעקבותיה. . לדעת התוספות, אפר מקלה הוא מעצמות אדם שנשרפו.
בשירה העברית
גדולי המשוררים העבריים במאה ה-19 כחיים נחמן ביאליק ויהודה לייב גורדון, אשר בצעירותם למדו בישיבות, והיו מחוברים בשורש נשמתם למקורות יהדותם, הכניסו לתוך שיריהם מושגים מבית המדרש היהודי. כך מצא גם אפר מקלה את מקומו בשיריהם של השניים.
שנים רבות לאחר שנפטר אביו של ביאליק ואימו נותרה אלמנה, בשנת 1934, תיאר המשורר בשירו, את קדרותה של אימו ואת מצבה העגום בצבעים שחורים.
יל"ג אשר התמחה ביצירותיו בתנאי החיים בתחום המושב, כתב בפואמה הטראגית-קומית המפורסמת שלו "שני יוסף בן שמעון", בה הגיבור הופך לקורבן על מזבח שלטונם המושחת של פרנסי הקהילה:
אצטדיון קרסנודאר
אצטדיון קרסנודאר או אצטדיון קבוצת הכדורגל קרסנודאר (ברוסית: Стадион ФК Краснодар) הוא שמו של אצטדיון בקרסנודאר, המשמש כמגרש הבית של מועדון הכדורגל קרסנודאר. האצטדיון זוכה לדירוג 4 בדירוג האצטדיונים של אופ"א.
לפי נתוני הפורטל stadiumdb.com האצטדיון היה מועמד לפרס האצטדיון הטוב של השנה ולבסוף סיים במקום השני ברשימת האצטדיונים של הפורטל, לפי בחירת הגולשים ולמקום השלישי בבחירת השופטים.
בניית האצטדיון
ההכנות לבניית אצטדיון חדש לקבוצת הכדורגל של קרסנודאר החלו בשנת 2011 על ידי משרד האדריכלים Speech בשיתוף פעולה עם משרד האדריכלים הגרמני gmp Architekten von Gerkan, Marg und Partner. עיצוב פנים האצטדיון תוכנן על ידי מקסים רימר. הבנייה בפועל החלה במאי 2013 על ידי חברת הבנייה הטורקית Esta Construction.
כל מושבי האצטדיון נבנו תחת לגג והאצטדיון עצמו משמש למשחקי כדורגל בלבד. סביבו מגרש חנייה ל-3,000 רכבים.. ייחודיות האצטדיון היא בהיעדר לוח תוצאות ובמקומו ישנו צג תלת־ממדי הנמצא מעל למושבים העליונים ושטחו 4,700 מטרים רבועים.
לדברי סרגיי גליצקי, הבעלים של קבוצת הכדורגל קרסנודאר, לאצטדיון יכולת הרחבה עד לכדי 42,700 מושבים.
היסטוריה
האצטדיון נחנך ב-9 באוקטובר 2016 כשנבחרת רוסיה אירחה באצטדיון את נבחרת קוסטה ריקה. באותו משחק נכחו 34,200 צופים.
המשחק הראשון שקרסנודאר אירחה באצטדיון נערך ב-20 באוקטובר 2016, במשחק במסגרת המחסור השלישי בשלב הבתים של הליגה האירופית כשהקבוצה אירחה את שאלקה 04. במשחק נכחו 33,550 צופים.
המשחק הראשון של קרסנודאר באצטדיון במסגרת ליגת העל הרוסית נערך ב-23 באוקטובר 2016, במחזור ה-11 כשהקבוצה אירחה את אמקאר פרם.
באוגוסט 2018 נוספו 48 מושבים ובינואר 2019 נוספו 709 מושבים שהעלו את תכולת האצטדיון ל-35,059 מושבים.
ליוטניצה
ליוטניצה (בבולגרית: лютеница) הוא ממרח בולגרי אדום מתוק או חריף הנפוץ במדינות חבל הבלקן.
הממרח מורכב מעגבניות, פלפלים, חצילים, גזר, שום, מלח, סוכר ושמן, שאותם מערבבים יחדיו ומבשלים.
מכניקה
מֵכָנִיקָה (מיוונית: μηχανική) היא ענף מדעי העוסק בהתנהגות גוף פיזי כאשר מופעל עליו כוח או העתק, וההשלכות מכך על סביבת הגוף. תחילתו של הענף ביוון העתיקה בכתבי אריסטו וארכימדס. בתקופה זו הייתה מקובלת הפיזיקה של אריסטו כאמת מדעית.
בתחילת העת החדשה, מדענים כמו גלילאו גליליי, יוהאנס קפלר ובמיוחד אייזק ניוטון הניחו את היסודות למה שכיום מוכר כמכניקה קלאסית - ענף של הפיזיקה העוסק בגופים העומדים או נעים במהירות הנמוכה בהרבה ממהירות האור. כמאה שנים לאחר מכן, נוסחו תורת היחסות הכללית והפרטית בידי אלברט איינשטיין העוסקות בגופים הנעים במהירות האור או במהירויות קרובות אליה, ובמקביל התגבשה תורה מדעית נוספת בתחום - מכניקת הקוונטים, זו העוסקת בדינמיקה של חלקיקים בסקאלות קטנות (מסדר גודל אטומי).
ניתן להגדיר את המכניקה כתורה העוסקת בתנועה ובכוחות המופעלים על גופים.
בעוד שהמכניקה הקלאסית היא מערכת שלמה ומסודרת, שהמחקר בה - בהכללה כמובן - הגיע לתומו, הרי שמכניקת הקוונטים עדיין סובלת מסתירות בסיסיות וחוסר הבנה שלמה של חוקיה. לשם השלמתה של מכניקת הקוונטים, חסרה התאוריה של הכול שהמדע מתקשה להגדירה.
מתקן המעצר בגואנטנמו
מתקן המעצר בגואנטנמו הוא מתקן כליאה בבסיס הצי האמריקאי במפרץ גואנטנמו שבקובה. המתקן הוקם בשנת 2002 בעקבות פיגועי 11 בספטמבר ומשמש את הפנטגון ואת ה-CIA לכליאתם של עצירים ביטחוניים ממדינות שונות, חלקם פעילי אל-קאעידה, לפני משפטם וחריצת דינם במשפט צבאי.
מתקן זה עורר פולמוס בינלאומי עקב הימצאותו בשטח שאינו שייך לארצות הברית אלא רק חכור על ידה, וכתוצאה מכך הוא אינו כפוף לחוקה ולבתי המשפט האזרחיים שלה. סיבה נוספת להיות המתקן שנוי במחלוקת היא ההגדרה המשפטית של לוחם בלתי חוקי הניתנת לעצירים שם, שכן הגדרה זו שוללת מעציר את זכויותיו של שבוי מלחמה על פי אמנת ז'נבה השלישית. לטענת ארגון זכויות האדם אמנסטי וארגונים אחרים, ממשלת ארצות הברית מנצלת את הפרצות הללו בחוק על מנת לעצור חשודים ללא משפט ולחקור באמצעים שאינם חוקיים לפי האמנה.
היסטוריה
עם קבלתו של תיקון פלאט בקונגרס האמריקאי בשנת 1901, שקבע כי ממשלת ארצות הברית רשאית להתערב בהחלטותיה של ממשלת קובה, החליטה ממשלת ארצות הברית להחזיק בשליטתה את מפרץ גואנטנמו תמורת תשלום שנתי של 4,000$ לממשלת קובה, ובכך התאפשרה הקמתו של בסיס הצי האמריקאי בגואנטנמו. מתקן המעצר הוקם שם בשנת 2002, והוא הפך חשוב לאינטרסים האמריקאיים. על פי הערכות שונות ממשלת ארצות הברית משקיעה בהחזקתו כשישים מיליון דולר מדי שנה. מתקן המעצר פותח מאוד מאז הקמתו, ואוכלוסיית האמריקנים השוהים בו שילשה את עצמה.
ב-22 בינואר 2009 הוציא נשיא ארצות הברית ברק אובמה צו המורה על סגירת מתקן המעצר בגואנטנמו בתוך שנה ומסירת ההליכים המשפטיים של העצירים בידי התובע הכללי, אולם המתקן לא נסגר במהלך כהונתו והמשיך לפעול גם לאחר סיום כהונתו.
מבנה המתקן
מתקן המעצר מחולק לכמה מחנות המאכלסים עצירים שונים, בהתאם לחשיבותם, התנהגותם ותנאי הכליאה שלהם.
במחנה 4 משוכנים העצירים הממושמעים ביותר; המחנה פחות מאובטח מאשר שאר המחנות, כמה מהעצירים גרים יחד באותו התא, וניתנים להם תנאים טובים יותר, לדוגמה: צפייה בסרטים, אפשרות ללימודים וקריאה, עבודות אמנות וזמן רב יחסית של שהייה בחצר המחנה.
מחנה 7 הוא מחנה סודי, וככל הנראה מוחזקים בו עצירי אל-קאעידה המיוחדים - מתכנני פיגועי 11 בספטמבר.
שיטות חקירה ועינויים
טענות רבות הועלו כלפי הממשל האמריקאי על הפעלת אמצעי חקירה לא חוקיים כלפי העצירים שם. טענות אלו אוששו במידה מסוימת בשנת 2004, עת נחשפה רשימה של כ-20 טכניקות חקירה בהן משתמשים במתקן המעצר בגואנטנמו - רשימה שאושרה בשנת 2003 על ידי הפנטגון ומשרד המשפטים האמריקאי. בין העינויים השונים נמנו מניעת שינה, הפשטה מלאה, חשיפה לחום, קור, אור חזק ובהיר והשמעת מוזיקה רועשת.
מקרים נוספים נחשפו בהדרגה. בשנת 2006 דיווח אזרח סעודי ששוחרר מהמתקן על התעללויות נוספות כגון התזת מים קרים, הצמדת סיגריות בוערות לגופם, כבילה בתנוחה עוברית, צפייה ביחסי מין ושימוש בדגל ישראל על מנת להשפיל את העצורים ולשבור אותם בחקירה. באמצע שנת 2007 התפרסם דו"ח של ארגון רופאים לזכויות אדם שהתבסס על בדיקת 11 עצירים לשעבר ששהו במתקני מעצר שונים של ממשלת ארצות הברית, בהם מתקן המעצר בגואנטנמו. על פי הדו"ח עברו העצירים עינויים כדוגמת מניעת שינה, מכות, שוק חשמלי והתעללויות מיניות. לטענת מחברי הדו"ח נגרמו לעצירים נזקים לטווח ארוך כתוצאה מהעינויים שכללו בעיות פסיכולוגיות, הפרעות שינה וסיוטים. עדויות נוספות נסובו אודות הזרקות של חומרים לא מזוהים, שיסוי של כלבים בעצירים, בידוד למשך חודשים, חשיפה לטמפרטורות חמות וקרות באופן קיצוני ודברים נוספים.
דו"ח שהתפרסם באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי שנכתב על בסיס ריאיונות עם 69 עצורים, קבע כי גם פסיכיאטרים צבאיים שעבדו במתקן, נטלו חלק בפיתוח טכניקות החקירה המדוברות.
היבטים משפטיים
כאמור, במתקן מוחזקים שני סוגים של עצירים; עצירים של הפנטגון ועצירים של ה-CIA. בעצירים המוחזקים על ידי הפנטגון נוהגים בגלוי - בהתאם לחוק הבינלאומי והם זכאים לביקורים של הצלב האדום. לעומתם עצירי ה-CIA מוחזקים תחת מעטה סודיות כבד הן באשר לזהותם והן באשר לתנאי שביים, והם מוגדרים משפטית כלוחמים בלתי חוקיים. לפי אותו מקור, בין עצירי ה-CIA החשובים ששהו או שוהים במתקן המעצר גואנטנמו, נמנים: הוגה פיגועי 11 בספטמבר חאליד שייח' מוחמד, רמזי בינאלשיב, אבו זוביידה ונורז'אמן רידואן איסמודין.
כתוצאה מכך שהמתקן ממוקם בשטח שאינו חלק מארצות הברית, הוא הפך ללאקונה משפטית בכך שלא ברור איזו סמכות משפטית ניתן להחיל על העצירים, ובסמכות איזה בית משפט לשפוט אותם. ממשלת ארצות הברית אינה מעוניינת שישפטו בפני בתי המשפט הפדרליים, שכן אלה לא יוכלו לקבל הודאות שנמסרו בעינויים - דבר האסור על-פי חוק. צורת התמודדות אחת עם בעיה זו נעשתה באמצעות הקמת "וועדה צבאית מיוחדת" שתפקידה הוא לשפוט את העצירים; אלא שכוחה של וועדה זו מוגבל לבסיס ולא להעברת העצירים למקומות אחרים.
אפשרות נוספת שהועלתה היא הקמת בתי משפט מיוחדים בארצות הברית, אלא שרעיון זה נדחה בעקבות מחאה ציבורית שטענה כי מדובר בדרך לעקיפת החוק.
לאחר שתי פסיקות שהוכשלו על ידי הקונגרס, בתביעה של המרכז לזכויות חוקתיות פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית ביוני 2008 כי עצירים בגואנטנמו יוכלו לערער לבתי משפט אזרחיים בארצות הברית.
בפברואר 2022 הוגשה המלצה לשחרר לערב הסעודית את העציר מוחמד אל-קחתאני, פעיל באל-קאעדה שעבר עינויים במעצר וסובל מבעיות נפשיות קשות.
מחאה ציבורית
ב-2003 הלורד סטיין - חבר בית הלורדים האנגלי, גינה את הנעשה במתקן המעצר בגואנטנמו וכינה זאת "עיוות מפלצתי של הצדק".
באותה שנה התאחדות הרופאים והתאחדות הפסיכיאטרים האמריקאיות החמירו את הכללים של השתתפות רופאים בחקירת עצירים, והתאחדות הפסיכולוגים הצביעה בעד איסור השתתפות כל חבריה בחקירות המתנהלות במתקן המעצר בגואנטנמו. בתחילת 2008 התקיימה הפגנה מול בית המשפט העליון בוושינגטון בה מחו המשתתפים על הפעלתו של מתקן המעצר בגואנטנמו, בהפגנה זו נעצרו 80 מפגינים. בראשית 2009 פורסם כי בית משפט בספרד פתח בהליכים לקראת חקירה פלילית נגד שישה אנשי ממשל בכירים שנאשמים, לכאורה, בהפרת החוק הבינלאומי בכך שסיפקו מסגרת משפטית לנעשה במתקן הכליאה.
בפברואר 2011 ביקש אמנסטי אינטרנשיונל משווייץ לפתוח בחקירה פלילית נגד נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג' ווקר בוש ולעצור אותו. ב-12 באוקטובר 2011 הגיש הארגון בקשה דומה לקנדה. אמנסטי נימקה את הבקשה בכך שתחת שלטונו, ביצעו הכוחות המזוינים של ארצות הברית וה-CIA עינויים כלפי אסירים, בפרט במתקן המעצר בגואנטנמו.
המפלגה העממית-מהפכנית האתיופית
המפלגה העממית-מהפכנית האתיופית (אמהרית: የኢትዮጵያ ሕዝባዊ አብዮታዊ ፓርቲ מילולית: יאיתיופיה הזבאווי אביוטאווי פארטי או בקיצור יחאפה). הייתה ארגון מרקסיסט בולט באתיופיה במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 ארגון זה וארגון המאיסון היו תומכים נלהבים של המהפכה הקומוניסטית שהפילה את שלטונו של הקיסר היילה סלאסי ושמה קץ למונרכיה האתיופית. למרות שתמך במהפכה שהפילה את הקיסר ארגון זה פיתח סכסוך עם הדרג בגלל סכסוך על האידאולוגיה של המשטר החדש.
היסטוריה
היחאפה הוקם ב-1972 על ידי סטודנטים ואנשי צבא שדגלו באידאולוגיה מרקסיסטית-לניניסטית. אחרי הדחתו של הקיסר היילה סלאסי ב-1974 פרץ סכסוך אידאולוגי-פוליטי בין היחאפה לבין יריבו המרקסיסטי העיקרי המאיסון. המאיסון תמך בדרג ובמנגיסטו, ואילו היחאפה התנגד לו וטען שהדרג רחוק מיצירת "רפובליקה עממית", שהוא גוף פשיסטי ולמעשה חטף את המהפכה לידיו. הסכסוך הפוליטי-אידאולוגי הגיע לסכסוך אלים, היחאפה הקים זרוע צבאית בשם "הצבא העממי-מהפכני האתיופי", שיא האלימות בין שתי הקבוצות התרחש ב-1976 כאשר היחאפה החל לבצע התקפות כנגד מבני ציבור ופקידי דרג בכירים. בתגובה לכך הדרג האשים את היחאפה בטרור לבן נגדו והחל טרור האדום כנגד היחאפה וארגוני גרילה אחרים, הטרור האדום היה פעולה אכזרית להשמדת כל התומכים של המפלגה, בתחילה עם עזרה מהמאיסון ופקידי ממשלה מקומיים. לאחר הטרור האדום המפלגה לא יכלה להתאושש למרות שהמפלגה הצליחה לשגר התקפות קטנות ולא משמעותיות, חלק מן הזרוע הצבאית של היחאפה פרש ממנה והקים את התנועה העממית-דמוקרטית האתיופית בשנת 1980 ופעל יחד עם הוויאנה ושאר המפלגה פעלה יחד עם היריבה המאיסון שהפנתה עורף לדרג.
היחאפה הוא חלק ממפלגת כוחות האיחוד הדמוקרטי-אתיופי.
חלפנות כספים
חלפנות כספים היא מסחר במטבעות של מדינות שונות. העוסק במקצוע זה נקרא חלפן כספים. מקום החלפנות נקרא "חַלְפָנִיָּה".
כאשר שער החליפין שבו קונה חלפן כספים מטבע מסוים נמוך מהשער שבו הוא מוכר מטבע זה, נעשה ההפרש בין השערים להכנסתו של חלפן הכספים מעסקת החליפין. מעבר לכך, חלפן הכספים מרוויח גם מעמלה שהוא גובה על פעולת החלפנות עצמה.
היסטוריה
מאז המצאת הכסף בעת העתיקה, עסקו סוחרים בחלפנות כספים. מאז ימי הביניים, עסקו בחלפנות כספים גם בנקאים, כחלק מפעילותם העסקית, שעיקרה הלוואת כספים. הבנקים המודרניים כוללים גם החלפת כספים כאחד משירותיהם וממכלול פעילותם הכספית.
בישראל
בעשרות השנים הראשונות לקיום המדינה, עקב המצב הכלכלי הקשה הטיל בנק ישראל הגבלות חמורות על החזקת מטבע זר, במטרה לחזק את הלירה הישראלית, ולכן חלפנות כספים נעשתה רק בבנקים, לאחר הצגת מטרה נאותה. במקביל פעלו חלפנים לא חוקיים, שבדרך כלל המשטרה לא פעלה נגדם. בסוף שנת 1997 הותרה רכישת מטבע זר מעסקים פרטיים ("צ'יינג'ים") בסכום מוגבל והחלו קמים עסקים פרטיים המספקים שירות זה בכל רחבי המדינה.
חוק איסור הלבנת הון משנת 2002 מחייב חלפן כספים לדווח לרשות המיסים על כל המרת מטבע בשווי של 50,000 ש"ח ומעלה, כולל פרטי הזהות של הלקוח שביצע עסקה זו.
בנוסף לעיסוק בהמרת מטבעות, עוסקים חלפני כספים גם במתן הלוואות בריבית בשוק האפור ובנכיון שיקים (תשלום במזומן עבור המחאה עתידית תמורת עמלה, העולה בהתאם לאורך הזמן עד התאריך הנקוב בהמחאה).
שימוש נוסף בחלפנות הכספים נעשה לצורכי הלבנת הון או העלמת מס בסכומים נמוכים (בסכומים גבוהים ישנה חובת רישום לחלפן), לדוגמה פרעון שיק למזומן לאדם המעוניין למנוע רישום של ההכנסה אותה קיבל באמצעות שיק.
גמל שלמה ירוק
גמל שלמה ירוק (שם מדעי: Sphodromantis viridis) הוא חרק השייך לסדרה גמלי שלמה והוא מצוי בטבע במערב אפריקה אך הופץ כמין פולש באזורים נוספים, בין השאר בספרד ובישראל. הוא נפוץ לאורך ישראל, מהגולן ועד צפון הנגב.
מאפיינים
גמל השלמה הירוק שוכן לרוב בחורשות או אזורי שיחים, בהם הוא יכול לטפס בינות הענף ולצוד חרקים ואף לטאות קטנות. אורכו בבגרות כ-8 ס"מ, צבעו ירוק דשא או חום הנוטה לצהוב. בראשו זוג עיניים גדולות ושלוש עיניים קטנות. למין זה כמה מאפיינים: שולי החזה משוננים עדינות, קיים שינון גם על גב הגפיים הקדמיות, לבוגרים נקודה לבנה על הכנפיים בצידי הגוף וצורת הגוף יחסית למינים אחרים.
קיימים כמה הבדלים בין הזכר לנקבה: לזכר 8 לוחות גחון לעומת 6-7 אצל הנקבה. כמו כן הזכרים קטנים יותר, בעלי בטן דקה ולרוב קצרה מכנפי החיפוי בניגוד לנקבה שהיא בעלת בטן נפוחה יותר המגיעה עד לכנפיים או עוברת אותם במקצת. המחושים של הזכר ארוכים יותר.
התנהגות
גמל השלמה הירוק, כמו כל גמלי השלמה, הוא בעל גלגול חסר ולכן משיל עצמו כמה פעמים במצב הנימפה עד שמגיע לצורת הבוגר עם הכנפיים. בזמן היותו נימפה נוהג לפעמים לקפל את בטנו מעלה, מנהג שנעלם בגלגולו האחרון עם צמיחת הכנפיים. כמו שאר המינים במשפחתו נוהג להידמות לענף בזמן ציד ומתנועע קלות בזמן התקדמותו על העץ כאילו הרוח נושבת בו, מכאן השם גמל שלמה מתפלל. כאשר הוא מרגיש מאוים ומחליט שאין טעם לברוח נוהג לפרוס את כנפיו ולהצמיד את גפיו הקדמיות לצידי גופו בניסיון להשוות לגופו מראה רחב ומאיים יותר.
עצמות שורש הרגל
עצמות שורש הרגל (TA: Ossa tarsi; Ossa tarsalia), הן שבע עצמות כף הרגל המקובצות יחדיו בין השוקה והשוקית לבין עצמות המסרק. הן אינן משויכת לאצבעות הרגל, בשונה מעצמות המסרק שכל אחת מהן משויכת לאחת האצבעות. המפרק בין השוקה והשוקית לעצמות שורש הרגל הוא הקרסול.
העצמות המרכיבות את שורש הרגל הן:
אגם ואפטה
אגם ואפטה (באנגלית: Wapta Lake) הוא אגם מי קרחונים הממוקם בפארק הלאומי יוהו, בהרי הרוקי הקנדיים במזרח קולומביה הבריטית, בקנדה. אורכו המרבי של האגם 740 מטרים, ורוחבו המרבי 340 מטרים. שטחו של האגם 0.2 קמ"ר. האגם מצוי בגובה של 1,600 מטרים מעל פני הים.
האגם ניזון ממימי נחל קאטארקט (Cataract Brook) ומימי בלו קריר (Blue Creek) והוא נשפך אל נהר קיקינג הורס.
הכביש הטראנס קנדי עובר לחופו הצפוני של האגם, והרכבת הקנדית פסיפית עוברת לחופו הדרומי.
יורם המזרחי
יורם המזרחי (2 בפברואר 1942 – 13 באוקטובר 2010) היה עיתונאי, סופר, צייר וקצין בצה"ל.
ביוגרפיה
יורם המזרחי נולד בירושלים בשנת 1942. אביו היה מיוצאי עדות המזרח, ואמו מגרמניה. בגיל 16 וחצי התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים, שם שובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה, וכן עבר קורס מ"כים חי"ר. לאחר שסיים קורס קציני חי"ר, מונה למפקד מחלקה בצנחנים ובהמשך שירת בסיירת בפיקוד דרום, לימים סיירת שקד. לאחר שחרורו לחם בקרב על ירושלים במסגרת חטיבת המילואים של הצנחנים 55. למן שהשתחרר מן הצבא היה איש תקשורת, כתב רשת טלוויזיה גרמנית ורשות השידור ונשלח בין השאר לסיקור באיראן ובמדינות נוספות. ב-1978 התגייס מחדש לצה"ל.
המזרחי נפצע ברגלו והשתחרר מצה"ל, למד ציור חצי שנה בבצלאל, ובבית הספר לאומנות בויסבאדן שבגרמניה. לאחר מכן שב לישראל, שם פגש באשתו ביאטה – גרמניה נוצרייה, בתו של סגן ראש עיריית מיינץ לשעבר – שבאה לביקור בישראל. הם נישאו בשנת 1962 בקפריסין, בינואר 1964, לאחר שהתגיירה, הם נישאו שוב בישראל. ביאטה גם החליפה את שמה לבת-עמי ויצרה יחד עם בעלה את הקשרים עם האוכלוסייה הנוצרית בדרום לבנון.. באותן שנים היה חבר הליגה למניעת כפייה דתית.
לאחר נישואיו עבד בעבודות מגוונות, בייעור, רכז ביטחון במשמר הגבול, עיתונאי בסניף המזרח התיכון בטלוויזיה הגרמנית, ומזכיר החטיבה הצעירה של מפ"ם בירושלים.
המזרחי לחם בקרב על ירושלים, בדרך שכם ובמוזיאון רוקפלר. במלחמת יום הכיפורים היה עיתונאי שהסתובב בחזיתות. לאחר המלחמה עזב את עבודתו בטלוויזיה הגרמנית, ועבר לגור במשגב עם. המזרחי לא אהב את חיי הקיבוץ, ועבר לגור במטולה, שם החל לעבוד ככתב בגלי צה"ל, לאחר מכן בטלוויזיה הישראלית ובג'רוזלם פוסט. גם אשתו בת-עמי עבדה כעיתונאית.
פעילותו בלבנון
המזרחי ואשתו כיסו את האירועים בדרום לבנון בעקבות פריצת מלחמת האזרחים והחלו ליצור קשרים עם הכוחות הנוצריים. הם גם החלו לסייע לטיפול הרפואי ללבנונים במרפאה שהוקמה בשער פאטמה, לאחר יישום מדיניות הגדר הטובה. בשנת 1977, התיידדו עם רס"ן סעד חדאד, שקיבל את הפיקוד על צבא לבנון החופשית. חדאד התארח בביתם במטולה בעת ביקוריו בישראל ובת-עמי המזרחי הפכה לדוברת לא רשמית שלו. בהמשך אותה שנה גויס רב-סרן המזרחי לשמונה חודשים ובתחילה היה קת"מ - קצין תפקידים מיוחדים - במפקדה הזמנית של אל"ם בנימין בן אליעזר ולאחר מכן היה למפקד "גזרה מזרחית עצמאית" שכללה שטח שבין הר־דב, מרג' עיון והכפר עדייסא. בסוף השנה חזר לעבוד בטלוויזיה. מאוחר יותר החליט לחתום קבע, והגיע לדרגת סגן-אלוף. בדרגת סא"ל פיקד על אד"ל - אזור דרום לבנון שהיה בתחילה שלוש מובלעות נוצריות מבודדות לאורך הגבול בין ישראל ולבנון - בגזרה המזרחית, בגזרה המרכזית ובגזרה המערבית, ושיתף פעולה עם רב-סרן סעד חדאד ורב-סרן סאמי שידיאק. המזרחי גם הקים את "רצועת הביטחון" שהתפתחה מתוך המובלעות שאוחדו במבצע ליטני.
לאחר מבצע ליטני
בתחילה פעלה בשטח מסגרת הגנה כפרית במובלעות אלה, אך לאחר מבצע ליטני היה צורך להקים ישות שתוכל לפעול מול האו"ם ולתת גיבוי לסיוע הישראלי. משום כך, במקביל להקמת רצועת הביטחון, הקים המזרחי את צד"ל, בעצה אחת עם סגן הרמטכ"ל, אלוף יקותיאל אדם ואלוף פיקוד הצפון אביגדור בן-גל. לאחר ההקמה הוחל בגיוס שיעים לצד"ל, ובהקמת מפקדות אזוריות גם בכפרים שיעים גדולים כמיס א-ג'בייל, בינת ג'בייל ועוד.
כמפקד אד"ל קיבל בשם כל היחידה "צל"ש מיוחד מצבא לבנון, כהוקרה על תפקיד מפקדת אד"ל בהקמת צד"ל, ובהגנת המובלעות הנוצריות במשך השנים 1977–1978". בתקופת המזרחי נערכו מבצעים שונים, למשל מבצע קואופרטיב - התקפת טנקים ונגמ"שים, בסיוע גדוד 51 של חטיבת גולני לכיבוש תל שריפה ומרון א-ראס. בעקבות זאת, קיבל המזרחי גם צל"ש ומכתב הערכה אישי מהרמטכ"ל רפאל איתן על השתתפותו בפעולות שונות, בדרום לבנון על גבול המובלעות ומחוץ להן.
המזרחי הדגיש לכל אורך שירותו בפיקוד צפון ולאחר מכן בפיקודו על אד"ל את תפיסתו כי הלבנונים הדרומיים הם אדונים לגורלם ומשום כך ביקש להצניע כל קשר פיקודי ישיר בינם לבין צה"ל. בשנת 1980 החליט להתפטר מתפקידו בצבא ולעזוב את הארץ עקב מה שראה כשחיקת עצמאותם המבצעית של מפקדי צד"ל והפיכת דרום לבנון לאזור שצה"ל עושה בו כבתוך שלו. את הפיקוד על אד"ל קיבל אחריו מאיר דגן, שהוחלף מאוחר יותר על ידי אפרים סנה. לאחר שחרורו של המזרחי קיבל "מכתב ציון לשבח מיוחד" ממפקד הכוחות הלבנונים בשיר ג'ומייל "על תרומתך ותרומת פיקודיך להגנת זכויות הלבנונים בדרום המדינה והשתתפותכם האמיצה בקרבות לצד אנשינו".
פעילותו כעיתונאי
בעבודתו כעיתונאי הועסק בתקשורת הישראלית וכן בחו"ל. היה סופר/תושב מטעם "הארץ" במצרים ובאפריקה. היה כתב הטלוויזיה הישראלית בצפון (בעברית ובערבית). היה כתב "קול ישראל" (בעברית ובאנגלית) וכתב גלי צה"ל. עבד בעיתונים: "הארץ", "מעריב", "ידיעות אחרונות", מקומונים, "ג'רוסלם פוסט" וכתב כתבות רבות בעברית, אנגלית וגרמנית. כסופר פרילאנס כתב עבור עיתון מקוון בארצות הברית והתמחה ביחסים בינלאומיים, טרור וביטחון. הוא סייר במדינות רבות כמרצה אורח בתחום הצבאי - לוחמה זעירה ומלחמה בטרור.
החל משנת 1982 התגורר המזרחי בעיר ויניפג שבקנדה, שם נפטר ב-2010 מסיבוכים של מחלת הסוכרת ולאחר שנה אפרו פוזר באזור מטולה. בעת שהותו בקנדה הוא נודע גם בשם יורם איסט (Yoram East).
הוא פרסם שני ספרים בארצות הברית באנגלית וכן סיפורים קצרים באתר קולמוסנט.
הציג תערוכות מציוריו. צייר ואייר עטיפות ספרים ופלקטים.
הנס המלכותי של הממלכה המאוחדת
הנס המלכותי של הממלכה המאוחדת הוא הדגל המשמש את המלך צ'ארלס השלישי בתפקידו כריבון הממלכה המאוחדת. נס בעיצוב מעט שונה משמש את המלך בסקוטלנד. נסים שונים משמשים את המלך בשאר ממלכות חבר העמים הבריטי.
הנריק וייניאבסקי
הֶנריק ויֶיניַאבסקי (בפולנית: Henryk Wieniawski; 10 ביולי 1835 – 31 במרץ 1880) היה מלחין וכנר פולני ממוצא יהודי.
הנס המלכותי של הממלכה המאוחדת
למרות שבכל העולם הדגל מכונה "נס" ("Standard") למעשה זוהי "כרזת אצולה" ("Banners of arms") כיוון שהדגל מציג את המגן של שלט האצולה המלכותי של הממלכה המאוחדת.
עיצובו של הנס באנגליה, בוויילס, בצפון אירלנד ומעבר לים
באנגליה, בווילס, בצפון אירלנד ובשאר הטריטוריות הבריטיות, הנס המלכותי נחלק לארבעה רביעים. הרביע הראשון והרביעי מייצגים את ממלכת אנגליה ומכילים שלושה אריות זהובים בתנוחת פסיעה ושמירה (Passant) על רקע אדום; הרביע השני מייצג את ממלכת סקוטלנד ומכיל אריה אדום זקוף (בתנוחת Rampant) על רקע זהוב; הרביע השלישי מייצג את ממלכת אירלנד ומורכב מהנבל האירי הזהוב על רקע כחול.
הנריק וייניאבסקי
קורות חיים
וייניאבסקי נולד בעיר לובלין שבפולין הקונגרסאית להורים יהודים שהתנצרו. אמו הייתה פסנתרנית (ואחותו של הפסנתרן והמלחין אדוארד וולף ), ועודדה אותו בנגינה בכינור. כבר בגיל צעיר נתגלה כישרונו ככנר. בגיל 8 נבחן והתקבל לקונסרבטואר של פריז. בגיל 13 סיים את לימודיו בקונסרבטואר והחל לתת קונצרטים בליווי אחיו הפסנתרן, יוזף.
בשנת 1860 נענה להזמנתו של אנטון רובינשטיין ועבר להתגורר בסנקט פטרבורג, בירת רוסיה, במשך 12 שנים. הוא שימש כמורה מבוקש בקונסרבטוריון שנוסד על ידי רובינשטיין, והיה הכנר האישי של הצאר הרוסי (תוארו: "הסולן של הוד מלכותו הצאר"), עד 1872.
הנס המלכותי של הממלכה המאוחדת
הנס בסקוטלנד
נס מלכותי בעיצוב מעט שונה נמצא בשימוש הריבון בסקוטלנד. בדגל זה האריה האדום של ממלכת סקוטלנד מופיע מחליף את מקומם של שלושת האריות של ממלכת אנגליה ברביע הראשון והרביעי, ואילו הם מופיעים במקומו ברביע השני.
הנריק וייניאבסקי
קורות חיים
בשנת 1872 ערך יחד עם אנטון רובינשטיין מסע קונצרטים בעולם, שכלל גם את צפון אמריקה. ב-1875 חזר לבריסל למשרת פרופסור לכינור בקונסרבטוריון, כממשיכו של הכנר המפורסם אנרי וייטאן. כעבור שנתיים המשיך את מסעות הקונצרטים שלו ברחבי אירופה למרות בריאותו הרופפת. באחד הקונצרטים שלו בברלין נתקף בכאבים ונאלץ להפסיק את הקונצרט. הכנר יוזף יואכים שהיה באולם קפץ לבמה, לקח מוייניאבסקי את הכינור והמשיך את הקונצרט לקול מחיאות הכפיים הנלהבות של הקהל על המחווה הספונטנית הזאת של ידידות אמיתית.
הנס המלכותי של הממלכה המאוחדת
הנס בסקוטלנד
החברים האחרים של המשפחה המלכותית עושים גם הם שימוש בגרסה הסקוטית של הנס המלכותי, למעט דוכס רות'סיי שלו נס משלו. בעבר, גם לדוכס אדינבורו היה נס משלו.
הנריק וייניאבסקי
קורות חיים
בפברואר 1880 חלה וייניאבסקי כאשר שהה באודסה במהלך מסע קונצרטים ברוסיה. פטרונית האמנים נדז'דה פון מק לקחה אותו אל ביתה ודאגה לו לטיפול רפואי, אך כעבור שבועות אחדים, ב-31 במרץ, נפטר וייניאבסקי מהתקף לב במוסקבה ונקבר בוורשה.
הנס המלכותי של הממלכה המאוחדת
הנס בסקוטלנד
הנס המלכותי של הממלכה המאוחדת בגרסתו לשימוש בסקוטלנד שונה מהגרסה ההיסטורית של הנס המלכותי של סקוטלנד, בה האריה האדום מצויר על כל הנס. מתוקף היותו כרזה של שלט האצולה המלכותי של סקוטלנד, נותר הנס המלכותי הסקוטי דגלו האישי של המונרך, והשימוש בו הוגבל על ידי חקיקה של הפרלמנט הסקוטי בשנת 1672. למרות זאת השימוש הנפוץ בו הוא כדגלה השני, הלא רשמי, של סקוטלנד.
הנריק וייניאבסקי
קורות חיים
בשנת 1935, במלאת מאה שנה להולדתו, נערכה בוורשה תחרות הכינור הבינלאומית ע"ש הנריק וייניאבסקי לכנרים צעירים (עד גיל 30). התחרות השנייה נערכה ב-1952 בפוזנן, ומאז היא מתקיימת שם מדי כחמש שנים. לכבוד התחרויות השנייה והשלישית הונפקו בפולין בולים לכבודו, במסגרת הנושא "יהודים ויהדות".
הנס המלכותי של הממלכה המאוחדת
כללי ההנפה
הנס יונף על הארמונות המלכותיים כאשר המלך שוהה בהם, על הרכב המלכותי (בנסיעות רשמיות) או על המטוס המלכותי (כאשר הוא על הקרקע). ניתן להניפו גם מעל בניין ציבורי או פרטי, במהלך ביקור מלכותי. הנס הונף גם על היאכטה המלכותית כאשר זו הייתה בשירות והמלכה נכחה על הסיפון. הכנסייה היחידה אשר רשאית להניף את הנס המלכותי, גם ללא נוכחותו של המלך, היא מנזר וסטמינסטר, כנסיות אחרות אינן מורשות להניף את הנס המלכותי.
הנס מונף על הארמונות המלכותיים רק כאשר הריבון נוכח בבניין. אם דגל הממלכה המאוחדת מונף על ארמון בקינגהאם או על טירת וינדזור במקומו של הנס המלכותי, זהו סימן לכך שהמלך אינו נמצא בבניין. כמו כן אם מעל ארמון הולירוד או מעל טירת בלמורל יתנוסס הנס המלכותי של מלך הסקוטים ולא הנס המלכותי של הממלכה המאוחדת, גם דבר זה מעיד כי המלך אינו נוכח בבניין.
כאשר המלך נוכח בדיוני הפרלמנט הבריטי בארמון וסטמינסטר, הנס המלכותי יונף מעל מגדל ויקטוריה.
בשונה מדגל הממלכה המאוחדת, הנס המלכותי לעולם לא יונף בחצי התורן, אפילו לא לאחר מותו של המונרך, כיוון שתמיד ישנו ריבון על כס המלוכה. כאשר התעורר ויכוח ציבורי על הנפתו של דגל בחצי התורן על ארמון בקינגהאם לאחר מותה של הנסיכה דיאנה, נסיכת ויילס, ב-1997, פשרה הושגה ודגל הממלכה המאוחדת הונף בחצי התורן (המלכה הייתה באותה השעה בסקוטלנד; קודם לכן, כאשר המלכה לא הייתה בארמון, לא הונף עליו כל דגל, ומאז דגל הממלכה המאוחדת מונף על הארמון במקומו של הנס המלכותי, כאשר המלכה נעדרת ממנו).
לעומת זאת, ניתן להניף את היוניון ג'ק בחצי התורן מעל ארמון בקינגהאם בימי אבל לאומיים (לדוגמה לאחר מותה של אליזבת, המלכה האם, פיגועי 11 בספטמבר וסדרת פיגועי הטרור בלונדון ב-7 ביולי 2005).
נסיך ויילס
ליורש העצר של הממלכה המאוחדת ישנם ארבעה נסים מלכותיים לשימוש בממלכה המאוחדת, האחד לשימוש באנגליה וצפון אירלנד, אחד לסקוטלנד, אחד לוויילס, ואחד לקורנוול.
חברים אחרים במשפחת המלוכה הבריטית
בני משפחת המלוכה רשאים להשתמש בנס המלכותי של הממלכה המאוחדת בתוך מסגרת סמור (מסגרת לבנה עם סימונים שחורים המייצגים את פרוות הסמור). נס זה משמש בדרך כלל את נשותיהם של הנסיכים הבריטיים או בני משפחה אשר לא הוענק להם נס משל עצמם. בהלווייתה של הנסיכה דיאנה ובהלווייתה של הנסיכה אליס, דוכסית גלאוצ'סטר נפרש נס מלכותי זה על ארונותיהן.
אמריקה מוביל
אמריקה מוביל (América Móvil, נסחרת בבורסה: BMV: AMX, NYSE: AMX, NASDAQ: AMOV, BMAD: AMXL) הוא תאגיד טלקומוניקציה מקסיקני אשר משרדיו הראשיים במקסיקו סיטי, מקסיקו. הוא תאגיד התקשורת האלחוטית הרביעי בעולם במונחי משתמשים ואחד התאגידים הגדולים בעולם בכלל.
התאגיד, בבעלותו של קרלוס סלים, מספק שירותי תקשורת אלחוטית לכ-289 מיליון משתמשים ומעל 34 מיליון קווי תקשורת חוטית.
התאגיד מעסיק מעל 150,000 עובדים, ולו חברות בת רבות כגון Page Plus Cellular, Telmex, Claro, Telcel, TracFone Wireless.
בית הכנסת בביאלה
בית הכנסת בביאלה היה בית הכנסת של ביאלה (כיום חלק מהאיחוד ביילסקו-ביאלה) שבווייוודת שלזיה הפולנית. בית הכנסת שהיה ממוקם ברחוב קרקובסקה בעיר, על הדרך המוליכה לעיר קרקוב, חרב בשואה.
היסטוריה
מבנה בית הכנסת הוקם ב-1889 לפי תוכניותיו של האדריכל קרל קורן מביילסקו, שבנה גם את בית הכנסת הגדול של ביילסקו.
ב-14 בספטמבר 1939 נהרס בית הכנסת בידי כוחות גרמניה הנאצית שפלשו לפולין.
יחסי גרמניה–הונג קונג
יחסי גרמניה–הונג קונג הם היחסים הבינלאומיים בין גרמניה לבין הונג קונג.
היסטוריה
היחסים דו-צדדיים בין המדינות החלו בתקופת איחוד גרמניה, כאשר הונג-קונג עדיין הייתה מושבה של האימפריה הבריטית, ולרוב עקבה אחר מדיניות החוץ של לונדון. הקונסוליה הגרמנית בהונג קונג מרכזי, הונג קונג ייצגה את גרמניה בהונג קונג. הקשר בין המדינות נמשך גם כאשר בריטניה נסוגה מהונג קונג ב-1997. מאז, סעיפים 151, 153 ו-155 של חוק יסוד הונג קונג מתירים להונג קונג לחתום על הסכמים דו צדדיים לא צבאיים עם מדינות זרות, ואילו סעיף 152 מתיר להונג קונג להצטרף לארגונים בינלאומיים. משרד הכלכלה והסחר של הונג קונג בברלין נפתח בשנת 2011.
יחסי סחר
גרמניה היא שותפת הסחר של הונג קונג החשובה ביותר באירופה והיא מדורגת כ-10 מבין שותפות הסחר של הונג קונג בעולם. מצד שני, הונג קונג, היא שותפת הסחר התשיעית בגודלה של גרמניה באסיה.
ב-2014, הערך של היצוא מהונג קונג לגרמניה היה שווה 15 מיליארד דולר הונג קונגי, ואילו יבוא הסחורות מגרמניה להונג קונג היה שווה 58.9 מיליארד דולר הונג קונגי. עיקר היצוא מהונג קונג לגרמניה הם מנועים חשמליים (9.7%), שעוני מתכת (4.4%). עיקר היצוא מגרמניה להונג קונג הן מכוניות (12%), ומכשירי מדידה (>3.2%). החל מ-1 ביוני 2015, היו 87 חברות גרמניות עם מטה אזורי בהונג קונג, בעוד 121 היו משרדים אזוריים.
יחסים חברתיים ותרבותיים
בהשתקפות פעילותה המגוונת של גרמניה בהונג קונג, התגוררו כ-1,050 אזרחים גרמנים בהונג קונג בסוף 2014. הונג קונג אירחה בשנת 2015 213,802 תיירים גרמנים. לשכת המסחר הגרמנית בהונג קונג היא אחד הלשכות האירופיות הגדולות בהונג קונג המספקת רשת הזדמנויות בהונג קונג, אסיה הפסיפית וגרמניה.
שתי המדינות הציעו תוכניות אשרת עבודה וחופשה. התוכנית מאפשרת ל-300 צעירים נופש בגרמניה או הונג קונג, לקחת עבודה זמנית לפי צורך כדי לכסות את הוצאות הביקור שלהם לתקופה מרבית של 12 חודשים. בנוסף, האוניברסיטאות של גרמניה והונג קונג הקימו כמות בולטת של שותפויות למטרות מחקר וחינוך.
תנועת המטריה 2014
ב-2014, הונג קונג ראתה בקנה מידה גדול מחאה של תנועת המטרייה, תוך חתירה לדמוקרטיה מלאה בהונג קונג. קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל, הגיבה לתקרית ולחצה על ממשלת הונג קונג והדגישה כי חופש הביטוי צריך להישאר מובטח על ידי החוק בהונג-קונג. במהלך אירוע לחגיגות יום השנה ה-24 של איחוד גרמניה מחדש בהשתתפות המזכירה הראשית למינהל בהונג קונג, קארי לאם, הקונסול הכללי של גרמניה בהונג קונג, ניקולאוס גראף לאבסדורף, הגיב לתקרית והדגיש, "במיוחד לאור ההיסטוריה הגרמנית האחרונה שלנו, אני מאמין שהונג קונג יכולה להיות גאה בצעיריה. אני בטוח שהמאמצים להפוך את הונג קונג לדמוקרטית יותר יהיו טובים להונג קונג מבחינה פוליטית, אך גם כלכלית". במסיבת איחוד מחדש בלייפציג, השווה נשיא גרמניה יואכים Gauck את רוחם של מפגיני הפרו-דמוקרטיה של הונג קונג למפגינים גרמנים בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90. לדבריו, המפגינים "התגברו על הפחד שלהם מפני מדכאיהם, מכיוון שהגעגועים שלהם לחופש היו גדולים יותר". ההצהרה נמסרה יום לפני פגישת גאוק עם ראש ממשלת סין לי קצ ' יאנג.
במהלך הפגנות תנועת המטריה, שבעה שוטרים נתבעו בגין המקרים של הכאת קן טנג. השוטרים נידונו לכלא בפברואר 2017. התארגנה אספה המונית של קציני משטרת הונג קונג ותומכים לתמוך בשוטרים. במהלך ההתקהלות ההמונית תיאר נואם את שוטרי המשטרה כיהודים הנרדפים במלחמת העולם השנייה. בתגובה, הקונסוליה הגרמנית הביעה באמצעות פייסבוק כי ההשוואה בין הקורבנות היהודים שנרצחו ונרדפו על ידי הרשות הממלכתית הנאצית לבין קציני משטרת הונג קונג שנשפטו בגין ניצול לרעה של כוח לא הייתה ראויה לחלוטין.
טביעת אדמירל נחימוב
אדמירל נחימוב (ברוסית: Адмирал Нахимов) הייתה אוניית נוסעים סובייטית, אשר נטרפה בים השחור ב-31 באוגוסט 1986, בעקבות התנגשות בספינה אחרת; באסון נספו 423 איש. נקראת לעיתים "טיטניק הסובייטי".
תולדות הספינה
הספינה נבנתה בשם "ברלין" בשנת 1925 בגרמניה, עבור חברת נורד-דויטשר-לויד ושימשה בקו הנוסעים ברמן-סאות'המפטון-שרבור-ניו יורק. בשנת 1939 נחכרה על ידי המשטר הנאצי ובמשך מלחמת העולם השנייה שימשה כספינת תובלה וכספינת בית-חולים, עד אשר טובעה בפברואר 1945 על ידי מוקש בנמל סווינמונדה, פומרניה (כיום חלק מפולין).
בשנת 1957, לאחר השיפוץ, החלה הספינה לשמש כספינת נוסעים של רשות חברת הספנות האודסאית בים השחור. היא שימשה לטיולי קיט שבועיים לאורך חופי הים במסלול אודסה-יאלטה-נובורוסיסק-סוצ'י-סוחומי-בתומי ובמשך תקופה מסוימת הייתה לספינת הדגל בין ספינות הנוסעים בים השחור.
נתוני הספינה
אורך ה"נחימוב" היה 174 מ' ורוחבה המרבי - 21 מ'; גובהה היה 11.8 מ', מתוכם היו בתוך המים 9 מ'; לספינה היו שישה סיפונים. הנפח הכולל ברוטו היה 17,000 טון. מכונותיה של הספינה פיתחו הספק של 12 אלף כוחות סוס ומהירותה המרבית הייתה 16 קשר. הספינה יכלה לקחת כ-1000 נוסעים והיו עליה 346 אנשי צוות. היא הייתה מאובזרת בברים, דיסקו, בית קולנוע ובתזמורת משלה.
בזמן טביעתה, הייתה ה"נחימוב" שייכת לחברת הספנות של הים השחור ונמל הבית שלה היה אודסה. לספינה היה "תקן של אי-טביעה של תא אחד" (одноотсечный стандарт непотопляемости), כלומר היא יכלה להישאר מעל פני המים אם אחד מתאיה היה נפרץ. כמו כן, היא הייתה מאובזרת בדי סירות הצלה להכלת כל הנוסעים ואנשי הצוות ובנוסף עליהן היו עליה גם רפסודות מתנפחות.
ההתנגשות
בשעה 23:00 רב-החובל מרקוב העביר את הפיקוד על הספינה לסגנו השני וירד לתאו - וזאת על אף שה"פיוטר ואסיוב" כבר היה במרחק של כ-10 ק"מ מה"נחימוב" ואסור היה על רב-החובל לעזוב את משמרתו במצב כזה. בינתיים, רב-החובל טקצ'נקו, אשר השתמש במערכת САРП (מערכת אוטומטית לניווט בעזרת רדיו, שהנתונים אליה הוזנו באופן ידני), ראה שבהינתן המהירויות והכיוונים הנתונים, שתי הספינות תחלופנה זו לצד זו כשקילומטר אחד מפריד ביניהן בנקודת ההתקרבות המקסימלית ולכן לא שינה את כיוון ומהירות הפלגתו.
מערכת האטימה לא הופעלה והמים התפשטו ברחבי הספינה במהירות. כעבור שתי דקות בלבד הספינה כבר נטתה באופן חד לצד ימין, מה שמנע את הורדת סירות ההצלה. הנטייה הוחמרה על ידי כך שחלונות התאים בסיפונים התחתונים לא היו סגורים, בניגוד לתקנות ימיות; הסיבה לכך הייתה האוורור הלוקה של האונייה. תחת סירות ההצלה, כמה מימאי הספינה תחת פיקודו של רב-המלחים (boatswain) לוֹבּוֹדָה הורידו למים רפסודות מתנפחות; אולם ברפסודות אלו לא היה מקום לכל הנוסעים ואנשי הצוות. בינתיים, ה"נחימוב" נטתה ושקעה יותר ויותר. נוסעים רבים, אשר הצליחו להגיע לסיפון העליון, נאבקו על כל נקודת אחיזה בדופן שמאל הרחוק מהמים, של הספינה וגלשו ממנו אל הים ואל הרפסודות. כעבור שבע דקות מרגע ההתנגשות ה"אדמירל נחימוב" טבעה.
החילוץ
בסירת-הכיוון אשר יצאה מנמל נובורוסיסק לקראת ה"פיוטר ואסיוב" ראו את שהתרחש ודיווחו למפקד הנמל, שה"נחימוב" נפגעה (הודעה דומה מה"פיוטר ואסיוב" התקבלה רק לקראת חצות). מפקד הנמל, ג. ל. פופוב, הורה מיד עם קבלו את ההודעה על שליחת כל אמצעי השיוט הזמינים לאזור התאונה: סירות-כיוון, גוררות, סירות של משמר החופים וסירות מנוע לשיט נוסעים - סך הכול 64 כלי שיט. באותו הזמן, סירת-הכיוון שדיווחה על התאונה לקחה 118 איש והפליגה במלוא המהירות בחזרה לנמל. גם מלחי ה"פיוטר ואסיוב" ניסו לסייע בחילוץ הנפגעים, אולם הסולם הראשי לא ירד, על ספינת המשא הייתה רק סירת-הצלה אחת ואילו המצופים שנזרקו מהספינה לעיתם פגעו בחלק מהאנשים במים והטביעו אותם. בסך הכול ה"פיוטר ואסיוב" חילץ מהמים 37 איש וגופה אחת.
אנשים רבים, שלא נמצא להם מקום ברפסודות החילוץ, צפו בחגורות-הצלה על פני המים, שהיו מעורבבים עם מזוט וצבע שנשפכו מה"נחימוב" הטובעת. היו בהם שניסו לעזור לאחרים, היו שניסו להיחלץ על חשבונם של אחרים. רוח של כ-6 קמ"ש שהחלה לנשוב באזור התאונה רק הקשתה על מאמצי החילוץ. בסופו של דבר ניצלו 836 איש. 423 נספו ובהם ילדים שהוריהם השאירו אותם לישון בתאים, אנשים שנתקעו במעברים הצרים של הספינה ולא הספיקו לצאת לסיפון ואנשי צוות אשר ניסו לסייע לנוסעים. בין הנספים היה גם הסגן השני של מפקד ה"נחימוב": מיד לאחר ההתנגשות, שארעה בזמן משמרתו, הוא ירד לתאו ונעל את עצמו בפנים.
לאחר האסון
מיד לאחר האסון, עוד באותו לילה, הוקמה ועדת חקירה מטעם פרקליטות המדינה של ברית המועצות בראשות נשיא אזרבייג'ן לעתיד, ג. א. אלייב. לאחר חצי שנה של חקירה וגביית עדויות שני רבי-החובלים, מרקוב וטק'צנקו הועמדו לדין באשמת טריפת ספינה וגרימת מוות ונידונו ל-15 שנות מאסר כל אחד. הם זכו לחנינה בשנת 1992 על ידי נשיאי רוסיה ואוקראינה. ויקטור טקצ'נקו עלה לארץ ישראל ושינה את שם משפחתו ל"טלאור". הוא נספה בשנת 2003 כאשר סירתו נטרפה מול ניופאונדלנד, ונקבר בתל אביב. ואדים מרקוב נשאר באודסה ושימש רב-חובל - מנחה בספינות נוסעים עד לפרישתו לגמלאות. הספינה "פיוטר ואסיוב" נמכרה לחברת ספנות יוונית ונקראת כיום "Myoressa".
מפקד נמל נובורוסיסק, סגנו, סגן מנהל חברת הספנות של נובורוסיסק ומספר אנשי צוות של כלי השיט שהשתתפו החילוץ קיבלו עיטורים משליט ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב ב-1990. כן זמן קצר לאחר התאונה פוטרו שר הימייה, ראש חברת הספנות של הים השחור וראש מחלקת הבטיחות שלה.
ה"אדמירל נחימוב" נשארה שוכבת על קרקעית הים השחור. כעבור שנה מיום האסון הוקמה על חוף הים מול מקום מנוחתה של הספינה אנדרטה לזכרה. מדי שנה, ב-31 באוגוסט, יום השנה לאסון, למקום טביעת ה"נחימוב" מגיעות סירות עם קרובי משפחה של הנספים ונערך שם טקס אזכרה.
מפרץ אוסקה
מפרץ אוסקה (ביפנית: 大阪湾) הוא מפרץ בחופו הדרומי של האי הונשו ביפן. המפרץ מהווה את חלקו המזרחי של הים הפנימי סטו, וסביבו שוכן אזור מטרופולין חבל קנסאי, הכולל את הערים אוסקה וקובה.
המפרץ תחום על ידי חבל קנסאי מצדדיו הצפוני והמזרחי, וממערב לו שוכן האי אוואג'י. תעלת קיי מפרידה בין המפרץ לבין האוקיינוס השקט, ומצר אקשי מפריד בינו לבין חלקו המערבי של הים הפנימי. לחופי המפרץ מצויים נמלים מרכזיים של יפן ובהם אוסקה, קובה, נישינומיה, סאקאי, אמגסקי והנן.
חלקים מהמפרץ יובשו, והוקמו בו איים מלאכותיים שעל אחד מהם נבנה נמל התעופה הבינלאומי של קנסאי. אי מלאכותי נוסף הוא האי רוקו.
האיים בדרום המפרץ מהווים חלק מהפארק הלאומי הים הפנימי סטו.
רנה גוטמן
הרב רנה (אליקים גרשון) גוטמן (בצרפתית: René Gutman; נולד ב-6 בדצמבר 1950) הוא רב צרפתי, כיהן כרבה הראשי של שטרסבורג ומחוז הריין התחתון במשך השנים 1987–2017.
ביוגרפיה
נולד ברואן שבה כיהן אביו אלכסנדר גוטמן (1914–1972) כרב. הוא למד בתיכון מקומי ואחר כך נסע ללמוד בישראל בישיבת תושיה במושב תפרח ולאחר מכן בישיבת חברון כנסת ישראל בירושלים. עם תום לימודיו התורניים בישראל, שב לצרפת ולמד באקול פראטיק דה אוטז אטיד ובאוניברסיטת סורבון שם קיבל את הדוקטורט שלו במדע הדתות. במקביל נכנס ללמוד בבית המדרש הרבני של צרפת ונסמך לרבנות כשהשלים את לימודיו בשנת 1977. בתקופה זו הצטרף לתנועת הנוער הדתית "ישורון" בהנהגתם של אנרי  וליליאן אקרמן  שאליה הצטרפו רבים מאלו שעתידים לכהן כרבנים בערי צרפת.
הוא התמנה כרב בריימס, בזאנסון, כרבה הראשי של בריסל, ואז נקרא להחליף את הרב מקס ורשבסקי כרבה הראשי של שטרסבורג ומחוז הריין התחתון. הוא כיהן בתפקיד זה במשך 30 שנה רצופות, ובאוגוסט 2017 עלה לישראל עם אשתו שרה והתיישב בירושלים. החליף אותו בתפקידו, הרב הרולד אברהם וייל.
יהודה צבי ברנדויין (מקובל)
הרב יהודה צבי הרש ברנדויין (מכונה רב ההסתדרות, י"א באדר תרס"ג, מרץ 1903 – י"ח בניסן תשכ"ט, אפריל 1969) היה ראש המחלקה הדתית בהסתדרות ומקובל. גיסו ואחד מממשיכי דרכו של הרב יהודה לייב הלוי אשלג, "בעל הסולם".
ביוגרפיה
נולד בצפת למקובל הרב אברהם ברנדויין ולחנה לבית וייסבלום. היה דור שישי בארץ, מצד אביו נצר לשושלת אדמור"י אליק-סטרטין, ומצד אמו צאצא לרבי אלימלך מליז'נסק ולרבי לוי יצחק מברדיצ'ב.
בזמן מלחמת העולם הראשונה נסע להונגריה, שם למד תורה מפי רבי יואל טייטלבוים - האדמו"ר מסאטמר. כשחזר לירושלים למד בישיבות חיי עולם ושער השמיים. התקרב ל"בעל הסולם" והחל ללמוד אצלו קבלה. אשתו של הרב אשלג, בתו של הרב מאיר יוסף אברמוביץ, חסיד גור, שידכה לו את אחותה הצעירה, לאה. הוסמך לרבנות על ידי הרב אברהם יצחק קוק והרב יוסף חיים זוננפלד.
נחשב אחד מממשיכי דרכו של הרב יהודה אשלג. חיבר ספרים בקבלה, בהם הוצאה מחדש של כתבי האר"י עם הערות.
בשנת 1957 נבחר לשמש ראש המחלקה הדתית בהסתדרות הכללית. ב-1967 עבר להתגורר ברובע היהודי, החל בהקמת ישיבה והיה האדמו"ר של חסידות סטרטין בירושלים. כיום פועלת שם, ברובע היהודי, ישיבת "קול יהודה" הקרויה על שמו. בית הכנסת המשרת את הישיבה נמצא בסמוך לכניסה המערבית (הראשית) אל בית כנסת החורבה.
בנו, הרב אברהם ברנדווין, מילא את מקומו כמנהיגה של חסידות סטרטין. בתו נשואה לרב מרדכי שיינברגר, רבהּ של קהילת אור הגנוז. בת נוספת הייתה נשואה לרבי אריה לייביש מז'מיגראד. בן דודו היה הרב יוסף שמואל ברנדויין-מוריה. שרגא ברג הוא מתלמידיו.
מיראז' 5
בזכות תנאי מזג האוויר הבהירים בדרך כלל במזרח התיכון, הביע חיל האוויר הישראלי עניין בגרסת מיראז' 3 נטולת מכ"ם ואוויוניקה, כך שמחיר המטוס יוזל, מבנהו יפושט והוא יתאים יותר למשימות תקיפה. בחודש ספטמבר 1966 הזמין חיל האוויר 50 מטוסים מהדגם שזכה לסימון מיראז' 5.
היסטוריה
מטוס המיראז' 5 הראשון טס ב-19 במאי 1967. מראהו החיצוני דומה לדגם הקודם, מלבד חרטום ארוך וצר יותר בשל ביטול המכ"ם, וצינור הפיטו שהועבר מקצה החרטום אל מתחתיו. מיראז' 5 נשא שני תותחים כקודמו, אך נוספו לו עוד שתי נקודות לנשיאת חימוש חיצוני (סה"כ 7 נקודות) וכן בוטלה האפשרות להתקנת רקטת האצה. משקל החימוש הכולל היה 4,000 ק"ג.
עם זאת, הצליחה מדינת ישראל להשיג מודיעין טכנולוגי אודות תוכניות המיראז' 5 והחלה לייצר בתעשייה האווירית העתק שלו שזכה לשם "נשר" והיה מטוס הקרב הראשון שיוצר בישראל. הנשר היה העתק מושלם של המיראז' 5, פרט לכמה התקנים אלקטרוניים מתוצרת ישראל, מושב מפלט "0-0" מתוצרת מרטין בייקר והתקנים לנשיאת חימוש מגוון יותר, כמו טיל האוויר-אוויר הישראלי שפריר. מטוס הנשר שירת בחיל האוויר החל משנת 1972 וזכה להצלחה רבה במלחמת יום הכיפורים. בסה"כ נבנו 61 מטוסי נשר, מתוכם 10 דו-מושביים. 39 מאלו שופצו ונמכרו לארגנטינה בשנים 1978-1982, שם כונו "Dagger" (פגיון) ונטלו חלק במלחמת פוקלנד, תוך שהם סופגים אבדות כבדות.
בשנת 1972 רכשה לוב מטוסי מיראז' 5 שחלקם הועברו למצרים והשתתפו במלחמת יום הכיפורים לצד חיל האוויר המצרי.