cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפורום הכלכלי העולמי
המאבק במשבר האקלים
אחת מהחברות המסחריות שהינן שותפות בולטות של הפורום , חברת Arup , עוסקת בקיימות על דרך פיתוחי הנדסה ואדריכלות. חברה זו הביעה תמיכה פומבית ברעיון 'המהפיכה התעשייתית הרביעית' של קלאוס שוואב, ראשיה משתתפים תכופות בכנסים של הפורום וחבריה לוקחים חלק פעיל בוועדות הארגון ומפרסמים מאמרים באתר הפורום. מספר חודשים טרם פרסום ספרו של קלאוס שוואב, קוביד-19: האיפוס הגדול, פרסמה חברת Arup דו"ח המכונה 'העתיד של תכנון עירוני בעולם של 1.5 מעלות (יותר)' . בדו"ח זה, שנכתב בשיתוף איגוד 40 ערים, מהדהדת חברת Arup כמה רעיונות בולטים, שהופיעו מאוחר יותר בספריו של קלאוס. בין השאר, ממליץ הדו"ח על צמצום הרכוש הפרטי (במיוחד ביגוד וכלי רכב), קידום כלכלה מעגלית בה אנשים שוכרים חפצים יום-יומיים במקום לרכוש אותם, צמצום טיסות מסחריות, וצמצום כמות המזון שאוכלים בני אדם ("עד לכמות מרבית של 2500 קלוריות ביום בלבד ועם שאיפה להפסקה מוחלטת של צריכת בשר ומוצרי חלב"). בדומה לכתוב בספרו של קלאוס, הדו"ח הצדיק דרישות אלה בהתבסס על החשיבות של "המאבק בשינוי האקלים". פרשנים ואתרי אינטרנט מסוימים טענו, בתגובה, כי הדו"ח מקדם רעיונות לפיהם "עד 2030 כל בני האדם ילבשו מדים", ו-"טבעונות כפויה", וכי המסרים הללו מקורם בקלאוס שוואב עצמו . מנגד, אתר בדיקת העובדות Snopes, וסוכנות AP, פרסמו מאמרים המכחישים קשר בין דו"ח זה של חברת Arup לפורום הכלכלי העולמי, וטוענים כי הכתוב בדו"ח סולף והוצא מהקשרו.
הפורום הכלכלי העולמי מעודד ודוחף לשילובם של חרקים בדיאטת בני האדם. רעיון זה מוצג על-ידי הפורום כחשוב למאבק בשינוי האקלים. זאת משום שלטענת הפורום, חיות המשק המסורתיות (פרות, חזירים, כבשים וכדומה) פוגעות באקלים על-דרך גידולן בידי האדם, והחרקים יהוו לכאורה תחליף נאות עבורן כחלבון מן החי. כן סבור הפורום שאכילת חרקים הינה תשובה נאותה למצבי מחסור במזון. בתגובה למאמצי הפורום, בשנת 2022, כ-1000 בתי ספר באוסטרליה שילבו חרקים בארוחות שהציעו לתלמידים, או איפשרו רכישת מזונות וחטיפים המכילים חרקים.
ביקורת על מעורבות בינלאומית
נטען על-ידי רבים כי אחת ממטרות הפורום הינה "לבסס שליטה תאגידית באמצעות הצעת פתרונות טכנולוגיים". ההיסטוריון הישראלי אורי מילשטיין, טוען כי מטרת הפורום הכלכלי העולמי היא "לשעבד את האנושות", והקליט ופרסם בנושא שני דיונים עם מספר מומחים.
אחת ממבקרותיו הבולטות של הפורום היא הפעילה הסביבתית והסופרת ההודית, ד"ר ואנדנה שיווה . חלק ניכר מספרה רב-המכר, 'אחדות כנגד האחוז האחד' (Oneness vs. The 1%), מוקדש לביקורת כלפי חברים בולטים בפורום הכלכלי העולמי. את גישת הפורום וחבריו היא מכנה 'קפיטליזם של נדבנות', אשר לדבריה מטרתו היא "לעקוף מוסדות דמוקרטיים, להפריע לגיוון חברתי, ולבסס רעיונות טוטאליטאריים..." (Philantrocapitalism).
מבקר בולט נוסף של הפורום הוא הפסיכולוג וההוגה הקנדי ג'ורדן פיטרסון. בינואר 2023, התראיין פיטרסון לתוכנית ההסכת של ג'ו רוגן. בראיון זה תקף פיטרסון בחריפות את הפורום הכלכלי העולמי. הוא כינה את הפורום "בעל חזון אפוקליפטי". באותו ראיון, הכריז פטרסון כי יקים ארגון בשם "הברית לאזרחות אחראית" (Alliance for Responsible Citizienship), אשר יהווה אלטרנטיבה לפורום הכלכלי העולמי, ויתנגד לו בזירה הבינלאומית "במטרה להביסו". במסגרת כנס שנערך כחודש לאחר מכן, נשאל פיטרסון: "האם עלינו להיות מודאגים מהפורום הכלכלי העולמי?". על כך ענה, בתמצות הדברים: "אינני מעריץ של הפורום. אינני מעריץ של אנשי אוטופיה גלובליסטית. אני סבור שהם יומרניים ובורים מעבר לכל הכרה... אני לא אוהב את הפורום הכלכלי העולמי... אני לא שמח במיוחד בנוגע לאנשים שמוכנים להקריב אנשים אחרים בעבור מחשבות השווא האוטופיות שלהם. ראינו הרבה מזה במאה השנים האחרונות. אני חושב שטיפוסי הפורום הכלכלי העולמי מתאימים היטב לקטגוריה זו... אני לא חושב שהם לטובת הציבור".
ביקורת על יחסי הפורום עם גורמים ישראליים
על שיתופי הפעולה של הפורום עם מדינת ישראל הועברה ביקורת מגורמים שונים. יש המאמינים כי מטרתו האמיתית של הפורום היא לספח לעצמו סמכויות על-מדינתיות, אשר יאפשרו לו להתוות למדינת ישראל כיווני פעולה ועשייה אשר אינם בהכרח כרצון בוחריה.
ביקורת בנושאי חקלאות, תזונה והמאבק בשינוי האקלים
יש המאמינים כי הפורום הכלכלי העולמי מעורב לרעה במשברי מזון וחקלאות ברחבי העולם. רבים מן המוחים במחאות החקלאים באירופה בשנים 2022-2023, קשרו את הפורום הכלכלי העולמי במצוקתם. בהקשר זה, הצביעו חקלאים-מפגינים בהולנד על העובדה, כי ראש ממשלת מדינתם, מארק רוטה, הינו חבר בפורום.
הפעיל הסביבתי המועמד לרשות המפלגה הדמוקרטית האמריקנית, רוברט קנדי ג'וניור, טוען כי: ""סוגיות הנוגעות לשינוי האקלים מנוצלות על ידי, אתם יודעים, הפורום הכלכלי העולמי ו-ביל גייטס... לשם שימוש בכך כתירוץ לתנועת מלקחיים מלמעלה למטה של שליטה טוטאליטארית על החברה".
ביקורת-נגד כלפי מבקרי הפורום
ביקורת הנגד מביאה גם לרוב את הטיעון, כי שיוכן של כוונות זדון למעשי או תוכניות הפורום, הינה עיוות העובדות או אי-הבנה של טיב המצב. בהקשר זה, היו עובדות וטענות רבות מאוד הנוגעות לפורום, מושא למאמרים באתרי בדיקת עובדות, אשר הוקיעו לרוב את טענות מבקריו.
שי אייזן
קריירה
אייזן התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של סקציה נס ציונה, עיר הולדתו, ובגיל עשר הצטרף לקבוצת הילדים של הפועל תל אביב. ב-4 בנובמבר 2019 ערך אייזן את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 1–2 למכבי חיפה, במסגרת המחזור השמיני של ליגת העל. ב-24 בפברואר 2020 הורחק אייזן בהפסד 0–3 למכבי תל אביב.
ב-2 ביוני 2021 הבקיע את שער השוויון בדקה ה-116 במסגרת גמר גביע המדינה, אך לאחר בדיקה במערכת ה-VAR השער נפסל לאחר שהתגלה כי אייזן ביצע עבירה במהלך שהוביל להבקעת השער. בגין העברה שביצע אף הורחק בכרטיס אדום ישיר.
בראשית חודש יולי 2022 נמכר אייזן למ.ס אשדוד תמורת כ-670 אלף שקל. הוא חתם על הסכם לארבע שנים, אך הסכם זה בוטל כעבור מספר ימים באופן חד צדדי על ידי אשדוד.
ב-9 באוקטובר 2022 חתם בבית"ר ירושלים. ב-8 בינואר 2023 שוחרר מבית"ר ירושלים וחתם בבני יהודה.
ארבעה בתים וגעגוע
ארבעה בתים וגעגוע הוא ספרו השלישי של הסופר אשכול נבו, לאחר "צימר בגבעתיים" ו"נפרדנו טראח". הספר יצא לאור בשנת 2004, בהוצאת זמורה-ביתן, ומתאר את ההווי ישראלי באמצע שנות ה-90, סביב רצח רבין ותקופת הפיגועים. עלילת הספר נשענת באופן חלקי על דמויות אמיתיות מהתקופה בה התגורר אשכול נבו במבשרת ציון.
עלילה
הרומן מתאר את חייהם של ארבעה זוגות המתגוררים בסמיכות זה לזה במעוז ציון הסמוכה לירושלים. כבר מתחילת הספר חייהם של הזוגות מתערבבים ונשזרים האחד בשני, תוך התערערות מערכות היחסים שהיו קיימות בעבר.
הספר מחולק ל-5 חלקים. ארבעת הראשונים נקראים "בית ראשון", "בית שני" וכן הלאה, ואחרי כל בית מופיע "פזמון" (בדומה לשיר). החלק האחרון נקרא "גלות". שמו של הספר באנגלית הוא "Homesick" (געגוע לבית) ולא בכדי - לאורך כל הספר מתקיים מעבר של מידע, רגשות ומקרים מהפן האישי אל הפן הלאומי ולהפך (לדוגמה: מות החייל גידי ואז רצח רבין, כך שבזמן השכול המשפחתי על גידי, מצטרף כל העם לשכול לאומי על רבין).
בית ראשון
הסיפור מתחיל עם מעברם של נועה ועמיר, זוג סטודנטים, למעוז ציון. הם שוכרים דירה אצל סימה ומשה, אשר מתגוררים בסמיכות להוריו של משה, ג'ינה ואברהם, שעלו מכורדיסטן. משה פורץ פרצה קטנה בין שני הבתים, על מנת שנועה ועמיר יוכלו להפעיל את הדוד בדירתם של משה וסימה. בסמוך אליהם, מתגוררת משפחה שבנה הבכור נהרג בלבנון מיד עם מעברם של עמיר ונועה לשכונה. עמיר מתנדב במועדון העוזר לאנשים עם בעיות שכליות ונפשיות כחלק מהתואר הראשון שלו, מועדון בו הוא מגלה דברים גם על עצמו מתוך השיחות עם החברים בו. בדירה העוברת שיפוצים בשכונה עובד פועל פלסטיני כבן 50 בשם צאדק. ביתם של אברם וג'ינה היה פעם שייך למשפחתו של צאדק, עד שהם נאלצו להימלט ממנו במלחמת העצמאות. דרך נקודת מבטו של צאדק מתוארת חוויית הנכבה
בית שני
ידידות חזקה נרקמת בין עמיר ליותם, עמיר מוצא ביותם חבר ומפלט מלחציו היום-יומיים, ויותם מוצא בו חבר יחיד וסוג של תחליף לאחיו הגדול שנהרג. ידידות חזקה נוספת נרקמת דרך הפתח בין דירתם של משה וסימה ובין דירתם של עמיר ונועה, ידידות בין סימה לנועה. כשמשה מציע להעביר את לירון לגן דתי הנפתח באזור, סימה מתנגדת בחריפות, עקב טראומה שעברה בילדות, כשאביה החרדי נטש אותה. צאדק הפועל מקבל מאימו מפתח שהיה שייך לבית הישן שלהם, וזו שולחת אותו למצוא משהו המוסתר בין אבני הבית, בניסיון למצוא את הסוד, צאדק מנסה להיכנס לביתם של אברם וג'ינה, אך נתקל בסימה ומתחרט.
בית שלישי
היחסים בין נועה לעמיר מתחילים להיעשות עכורים. היחסים בין משה לסימה מסתדרים כשמשה מוותר בינתיים על רעיון הגן הדתי. מצבו של אברהם, החולה במחלת לב, מידרדר ובשלב מסוים הוא מאמין שצאדק הוא בנו ניסן שמת בינקותו. אברהם מעודד את צאדק, שנכנס לביתו, להוציא לבנה מהקיר ולחפש את האוצר הבלום של משפחתו. אך במהרה המשטרה מגיעה וצאדק נשלח לכלא.
בית רביעי
מצבו הנפשי של עמיר מתערער והוא מרגיש שהפער בינו לבין החברים-מטופלים במועדון הולך וקטן, עד שבסופו של דבר הוא מתפרק מול כל חברי המועדון ומרגיש שעליו לעזוב. היחסים בין עמיר לנועה נעשים יותר ויותר עכורים והם אף מגיעים למריבה במהלכה עמיר שובר צלחות מתוך כעס, אך בסיומה הם מתפייסים. הקשר בין יותם לעמיר מתחזק.
גלות
הגלות מתחילה בעזיבה פתאומית של נועה את הדירה. היא מודיעה לעמיר שהיא לוקחת הפסקה של שלושה שבועות ונוסעת לתל אביב. בוקר שבת אחד יותם רוצה לצאת לטיול עם הוריו, כפי שנהגו לעשות לפני שגידי נהרג, אך אלה לא מסכימים ועדיין שקועים באבל. יותם הולך לדירתו של עמיר (שאליה היה הולך בכל פעם שהייתה אי הסכמה בינו לבין הוריו), אך עמיר לא פותח לו את הדלת ויותם יוצא לטייל לבדו. בשעות הערב, לאחר שהוקמו משלחות חיפוש של כל תושבי השכונה, נמצא יותם בבית נטוש. במהלך החיפושים מתהדק הקשר בין עמיר לסימה. לילה אחרי ההיעלמות של יותם, אביו פורץ בבכי לראשונה מאז נהרג גידי, ומחליט שעליו ועל משפחתו לעזוב את הארץ שתמיד תזכיר למשפחה את בנה שנהרג.
בסופו של דבר נועה חוזרת לעמיר בעיקר מתוך געגוע והם חוזרים לעבוד על היחסים ביניהם, בדיוק כשיותם עומד לעזוב לאוסטרליה. הם מכינים לו מתנות פרידה סנטימנטליות: כדור חתום על ידי כל שחקני בית"ר ירושלים אותה יותם אוהד, ותמונה של עמיר ויותם משחקים שחמט וכיתוב "לחבר הכי טוב שלנו בקסטל, מעמיר ונועה". הספר מסתיים בהשלמה של כל מה שהעסיק את עמיר לאורך כל הספר: יותם עוזב, מודי חוזר, הלימודים באוניברסיטה נפסקים והוא ונועה עובדים על היחסים ביניהם. את הספר חותם מכתב של מודי, שאומר שהוא רוצה יציבות, ובעיקר מתגעגע הביתה.
מכתבים ממודי
לאורך כל היצירה מופיעים באקראי מכתבים ממודי, חברו הטוב של עמיר המטייל בדרום אמריקה. המכתבים סנטימנטליים מאוד והם נכתבים כאשר מודי מחפש פורקן וייעוץ בעברית עם חברו הטוב. כשם שהמכתבים הם סוג מפלט למודי, הם גם סוג של מפלט לעמיר, שהרי למודי המכתבים מייצגים הפסקה קצרה מהחופש ליציבות, ולעמיר הם הפסקה מהמציאות לחופש.
פזמונים
לעמיר חבר טוב בשם דוד בצרי. בצרי הוא מוזיקאי בדיוני שהקים להקה בשם "ליקריץ" ו-4 משיריה שכתב בצרי מופיעים בספר, לאחר הבתים. השירים הם מתוך האלבום הבדיוני "האהבה כפי שהסברתי לאשתי". הספר הוא מעין שיר: בית-פזמון-בית-פזמון-בית-פזמון-בית-פזמון. לאורך הספר חלק מהפרקונים מסופרים בחרוזים.
מסַפְרים
בכל פרקון הסיפור מסופר על ידי מספר אחר. המספרים הם: עמיר, נועה, סימה, משה, צאדק, יותם ומספר כל-יודע. הסיפור מסופר בעיקר דרך עיניו של עמיר, מה שמעיד על כך שהוא הדמות הראשית בסיפור. בספר "טריינספוטינג" צורת הסיפור היא דומה, אך שם בכל פרקון הסיפור מסופר כמו שהדמות מספרת אותו. ב"ארבעה בתים וגעגוע" הכתיבה דומה ברוב הפרקונים, חוץ מאשר בפרקונים של יותם, שמסופרים בלשון מעט ילדותית, ושל צאדק, שכוללים ביטויים בערבית. הפרקים שמסופרים על ידי המספר הכל-יודע כתובים בחרוזים.
מוטיב הבית
ברומן מופיע הבית במשמעות של מבנה פיזי. בתוכו נמצאות ומתקיימות ארבע משפחות כאשר הבית מהווה מרכז החיים שלהן.
הבית הפיזי שהוא סמל למרחב קבוע, יציב ומבוצר, מוצג בצורה הפוכה ביצירה. הבית מוצג כמרחב המשתנה בקביעות ובעל ייצוגים שונים, עקב חילופי דיירים ומריבות בין בעלויות שונות.
מטפורית, היצירה כתובה בתבנית של "בתים" ובסיום הבית הראשון ביצירה חל פיצוץ מדוד הגורם למהומה גדולה בין תושבי הבתים. פיצוץ זה הוא הקדמה ומטפורה לבעיות גדולות יותר שהן פיצוצים בהקשרים המשפחתיים והזוגיים בין יושבי הבתים, ובפיצוץ הסופי שהוא רצח רבין.
הצלחת הספר
עם פרסומו הפך הספר לרב מכר, ורבו הביקורות ששיבחוהו. בעקבות הספר קיבל אשכול נבו מועמדות לפרס ספיר היוקרתי בשנת 2005. בנוסף, בשל הצלחתו בישראל, תורגם הספר לשפות נוספות, בהן אנגלית, צרפתית, איטלקית, ועוד. הספר היה מועמד לפרס הספרות המתורגמת לשנת 2009 מטעם המועצה האנגלית לאמנויות ועיתון "אינדיפנדנט" הבריטי.
יום פטריק הקדוש
יום פטריק הקדוש (באנגלית: Saint Patrick's Day, באירית: Lá Fhéile Pádraig) הוא חג נוצרי-אירי הנחוג מדי שנה ב-17 במרץ לזכרו של הקדוש הנוצרי פטריק הנחשב לקדוש המגן של האי האירי. החג מסמל את הבאת הנצרות לאירלנד, המקור לשימוש בתלתן בעל שלושה עלים ביום זה הוא מפני שפטריק השתמש בתלתן על מנת להסביר את השילוש הנוצרי לתושבים הילידים של אירלנד.
החג נחוג על ידי צאצאים של אירים גם במדינות רבות אחרות מחוץ לאיים הבריטיים, ובעיקר בארצות הברית, בקנדה, באוסטרליה ובניו זילנד. החג נחוג בתהלוכות גדולות ולחגיגות מצטרפים גם אזרחים לא ממוצא אירי. התהלוכות הגדולות בעולם נערכות בדבלין, ניו יורק, מנצ'סטר וסוואנה.
החג הוא חג נוצרי קתולי, הנחוג גם על ידי מאמיני כנסיית אירלנד, ועל כן אם הוא חל ביום ראשון הוא נדחה ליום למחרת, וכן אם החג נופל במהלך תקופת התענית מותר באותו יום לאכול בשר. אם החג נופל במהלך השבוע הקדוש, החג נדחה ליום שני הראשון לאחר חג הפסחא.
חגיגת החג באירלנד
חגו של פטריק הקדוש נחגג בצורה כלשהי באירלנד גם במאה התשיעית והעשירית, ובתקופות מאוחרות, הפך ליום חג לאומי של מדינה זאת. חגיגות יום פטריק הקדוש בצורתן הנוכחית - של תהלוכות רחוב גדולות החלו בסוף המאה ה-19, בעקבות עליית תחושת הלאומיות ברחבי אירופה וארצות הברית באותה עת.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החליטה ממשלת אירלנד להפוך את החג לפסטיבל לאומי, והפסטיבל הראשון נערך ב-1996 ונחוג רק יום אחד. במהלך השנים התארך הפסטיבל ומאז שנת 2000 מדובר בפסטיבל שנמשך ארבעה ימים.
החגיגות הגדולות באירלנד נערכות בעיר דאונפטריק בה נקבר הקדוש.
חגיגות מחוץ לאירלנד
חגיגות יום פטריק הקדוש בארצות הברית עולות בהיקפן על החגיגות באירלנד עצמה. החגיגה הראשונה של יום פטריק הקדוש ביבשת אמריקה אירעה בבוסטון ב-1737. החגיגה הראשונה של היום בניו יורק אירעה ב-1756 בפאב בשם "הכתר והאטד" (The Crown and Thistle Tavern). כיום התהלוכה הנערכת בעיר ניו יורק היא הגדולה בעולם. התהלוכה הראשונה בעיר התרחשה בשנת 1762, וכיום בתהלוכה צועדים למעלה מ-150,000 משתתפים. התהלוכה צועדת לאורך חמישית מאורכו של האי מנהטן וצופים בה למעלה משני מיליון צופים, העומדים משני צידי השדרה החמישית. בעשרים השנים האחרונות עוררה התהלוכה ויכוח פוליטי מאחר שהמארגנים אסרו על השתתפותם של הומואים ולסביות בתהלוכה. פעילים הומוסקסואלים נהגו לשכב על הכביש על מנת לחסום את מהלך התהלוכה לאות מחאה. בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 נעצרו בכל תהלוכה מאות מפגינים, אולם מספר המפגינים ירד בשנים האחרונות, מאחר שבתהלוכה מקבילה הנערכת ברובע קווינס של העיר מותרת השתתפותם של ארגונים הומוסקסואליים.
עד לשנות ה-90 של המאה ה-20 התהלוכה העיקרית נוהלה על ידי. מאז שנות ה-90 ישנן במקביל תהלוכות שונות ואירועים שונים המאורגנים על ידי קבוצות של יוצאי אירלנד בארצות הברית. בשנים שבהן החג חל ביום ראשון, מוקדמת התהלוכה הנערכת בעיר ניו יורק ליום שבת ה-16 במרץ הקודם ליום פטריק הקדוש. כמו כן, במקרים בהם נופל החג בתענית נדחית התהלוכה בשבוע (אירוע זה אירע לאחרונה בשנת 1913).
התהלוכות העיקריות הנערכות בארצות הברית:
התהלוכה העיקרית הנערכת בקנדה נערכת בעיר מונטריאול מאז 1824.
תהלוכות נוספות נערכות מדי שנה בלונדון, בואנוס איירס, פריז, רומא, מינכן, מוסקבה, בייג'ינג, הונג קונג, סינגפור, קופנהגן וברוב ערי ארצות הברית וקנדה.
אירועים נוספים
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 נוהגים ראשי ממשלת אירלנד להיפגש יומיים לפני יום פטריק הקדוש עם נשיא ארצות הברית בבית הלבן ולהעניק לו תלתן במתנה. באירוע זה נהוג שמשתתפים ראשי המפלגות האיריות השונות ובהם גם ראשי השין פיין. כמו כן נהוג ששאר השרים בממשלת אירלנד נוסעים לחגוג את החג בערים שונות בעולם.
יוהנס אקארד
יוהנס אקארד (בגרמנית: Johannes Eccard; 1553–1611) היה מלחין ומנצח גרמני, שחיבר מוזיקה כנסייתית.
ביוגרפיה
יוהאן אקארד נולד במילהאוזן, תורינגיה, גרמניה. בגיל שמונה-עשרה נסע למינכן והיה שם לתלמידו של אורלנדו לאסוס. בחברתו, כך סבורים, ביקר בפריז, אבל בשנת 1574 היה שוב במילהאוזן, שם התגורר במשך ארבע שנים וערך, יחד עם יוהאן פון בורגק, מורו הראשון, קובץ של שירי קודש בשם "קרפונדיה סאקרה הלמבולדי" (1577). זמן קצר אחר כך השיג מינוי כמוזיקאי בביתו של יאקוב פוגר, בנקאי מאאוגסבורג.
בשנת 1583 התמנה לעוזר מנצח ובשנת 1599 למנצח בקניגסברג אצל גאורג פרידריך מרגראבה מברנדנבורג-אנסבאך, האדמיניסטרטור של פרוסיה. בשנת 1608 זימן אותו הנסיך-הבוחר יואכים פרידריך לברלין כמנצח ראשי, אבל במשרה זו כיהן רק שלוש שנים, עד מותו בקניגסברג בשנת 1611.
כל יצירותיו של אקארד ווקאליות - שירים, קנטטות וכוראלים לארבעה או חמישה קולות ולעיתים אפילו שבעה, שמונה ועד תשעה קולות. המבנה הפוליפוני שלהם הוא מעשה אמנות מפליא ועדיין מעורר את התפעלות המוזיקאים. עם זאת, יצירותיו חדורות רגש דתי אמיתי. המוזיקה שלו למילים של מרטין לותר, Ein feste Burg ist unser Gott ("מבצר עוז הוא אלוהינו") עודנה מקובלת על הגרמנים כהמנון הלאומי המייצג שלהם.
אקארד והאסכולה שלו קשורים לאין הפרד עם תולדות הרפורמציה. רבים מקבצי השירים של אקארד אבדו.
הערות שוליים
הערך האנגלי לקוח מן הערך "יוהאן אקארד" באנציקלופדיה בריטניקה, מהדורת 1911, שהיא כיום נחלת הציבור.
אריאל (מלאך)
מופעים קדומים
הביטוי "אריאל" (לא במשמעות של מלאך) מופיע לראשונה בספר ישעיהו:
אזכור נוסף מופיע בספר יחזקאל, שם הוא משמש ככינוי למזבח: "ומהאריאל ולמעלה קרנות ארבע". בעקבות כך גם האזכור שבישעיהו פורש כמתייחס לירושלים שנקראה על שם המזבח ישעיהו כ"ט ז "הֲמוֹן כָּל-הַגּוֹיִם, הַצֹּבְאִים עַל-אֲרִיאֵל". בתיאורי הקרבות של מישע נגד שיעבוד ממלכת ישראל מתאר מישע את כיבוש העיר נבו ואת שביית "אראל דודה והבאתו לאל המואבי"… (שורה 12: "ואשב משם את אראל דודה וא(ס)חבה לפני כמוש"). המושג "אראל" נדון ארוכות במחקר.המושג . עוד הוצע  כי אראל / אריאל מייצג דמות של פסל או צלם של חיה מיתית בעלת ראש אדם גוף אריה וכנפי ציפור, אפשרות נוספת מדברת על "האראלים של דוד" שהם כנראה ,פסלים שהוצבו עוד בתקופת דוד, ה"אראלים של מואבים" מוזכרים בשמואל ב,כג כ - "וּבְנָיָהוּ בֶן-יְהוֹיָדָע בֶּן-אִישׁ-חי (חַיִל) רַב-פְּעָלִים, מִקַּבְצְאֵל; הוּא הִכָּה, אֵת שְׁנֵי אֲרִאֵל מוֹאָב". השם אראל נקשר גם לשבט גד, אם כי בשינוי קל – 'בְּנֵי גָד, לְמִשְׁפְּחֹתָם...לְאַרְאֵלִי--מִשְׁפַּחַת, הָאַרְאֵלִי.' (בראשית מו, טז. במדבר כו, טז-יז) משפחת אראלי היא אחת ממשפחות שבט גד. ובאשר ל-"דודה", ישנם חוקרים הקושרים אותו לשם דוד. אבל, בעת ההיא המאה ה-9 לפנה"ס, עדיין לא נעשה שימוש באימות קריאה –א,ה,ו,י בכתב הכנעני, ולכן הימצאות האות "ו" באמצע מילה, אומרת דרשני. במצבת מישע ישנן שתי מילים בלבד שהאות "ו" נמצאת במרכזן – יהווה ו- דודה. ולכן נראה שמדובר בכלי פולחן כלשהו. בספרות חז"ל "אריאל" הפך לכינוי להיכל, שהיה בצורת טרפז - "צר מאחריו ורחב מלפניו ודומה לארי"..
בתרגום התנ"ך ליוונית (ובהמשך לשפות אחרות) לא תורגמה המילה כהלחם "ארי-אל", האריה של אלוהים, אלא הושארה ככתבה, כשֵׁם.
במשמעות של ישות קדושה או מלאך, פרופ' האריס פלטשר טען כי השם "אריאל" מופיע בספר חנוך א' (מהספרים החיצוניים). וכמלאך התקבעה דמותו בנצרות: לפי התאולוג היינריך קורנליוס אגריפה (במאה ה-16),
בתרבות
ייתכן והמונח האכדי ארלו (ḫarālu) מתייחס למשכן האלים בהרים או בשאול, או לדיירי השאול.
אריאל הוא אף כינוי לאל הגנוסטי דמוי האריה, שדמותו תוארה רבות כשהוא בעל ראש אריה - כך מכנה אותו סופיה (החוכמה) במיתוס הבריאה הגנוסטי
אריאל הוא יצור שמימי המנהיג את צבא רוחות האי במחזה "The Tempest" של ויליאם שייקספיר.
המלאך אריאל הוא דמות משנית ב-"Paradise Lost" מאת ג'ון מילטון (1667).
Sunshine Kitty
Sunshine Kitty (בעברית: חתלתול אור-השמש) הוא אלבום האולפן האולפן הרביעי של זמרת ופזמונאית השוודית טובה לו. האלבום יצא לאור ב-20 בספטמבר 2019 על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ. שבעה סינגלים יצאו מתוך האלבום.
מהדורה מחודשת
ב-18 במאי 2020, הופיעה באתר בטאיוואן הזמנה מראש של אלבום האולפן האחרון שלה כמהדורה מחודשת של האלבום הנקראת "Sunshine Kitty - Paw Prints Edition", בו נחשפה עטיפת האלבום ותאריך צאתו של המהדורה ב-22 במאי. המהדורה מכילה ארבעה שירים מתוכם שני סינגלים חדשים שטרם פורסמו באלבום בנוסף לעוד ארבעה שירים בהן רמיקסים וגרסאות לייב. יום לאחר מכן הכריזה לו שתוציא שיר חדש "sadder badder cooler" וחשפה פרטים על האלבום עצמו.
סיבוב הופעות
כדי לקדם את האלבום, לו תצא לסיבוב ההופעות השלישי שלה, "Sunshine Kitty Tour", באירופה ובבריטניה.
נבחרת גביע הפדרציה של ארגנטינה
נבחרת גביע הפדרציה של ארגנטינה היא נבחרת הטניס של ארגנטינה המשחקת בגביע הפדרציה העולמי ומורכבת משחקניות הטניס הבכירות שלה.
הנבחרת משחקת בגביע הפדרציה החל משנת 1964. היא פעמיים הגיע לחצי גמר.
ג'יימס גיי-ריס
ג'יימס גיי-ריס (באנגלית: James Gay-Rees; נולד בשנת 1967) הוא מפיק קולנוע וטלוויזיה בריטי. הוא כמעט נכלל ברשימת זוכי אמי, גראמי, אוסקר וטוני, כאשר רק פרס ה"טוני" חסר לו.
ביוגרפיה
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת סאות'המפטון, גיי-ריס החל לעבוד אצל מירמקס בלונדון. לאחר מכן הוא עבר לניו יורק לשנה אחת ולאחר מכן עבר ללוס אנג'לס, שם עבד כראש אגף פיתוח בסניף לוס אנג'לס של חברת "Orbit Productions".
קריירה
באוקטובר 2010 יצא הסרט השני אותו הפיק, "סנה, המבוסס על חייו ומותו של נהג המרוצים איירטון סנה. הסרט זכה בפרס באפט"א לסרט התיעודי הטוב ביותר.
בשנת 2012 הפיק את הסרט "מקולין", שהיה מועמד למספר פרסים בטקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-66. באותה שנה הפיק גם את סרט הקומדיה "סרט החתונה".
בשנת 2014 הפיק את סרט האימה "הדוממים" ואת הסרט התיעודי "All This Mayhem".
בשנת 2015 הפיק את הסרט התיעודי "איימי, על חייה של הזמרת איימי ויינהאוס, שזכה בכ-30 פרסים, ביניהם פרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-88, פרס באפט"א לסרט התיעודי הטוב ביותר ופרס טריילר הזהב לסרט התיעודי הטוב ביותר.
באותה שנה הפיק גם את הסרט התיעודי "פאליו", על מרוץ הסוסים פאליו וכן את הסרט התיעודי "רונאלדו", על חייו של הכדורגלן כריסטיאנו רונאלדו.
בשנת 2016 הפיק את הסרט התיעודי "Oasis: Supersonic", על הלהקה "אואזיס".
בשנת 2018 הפיק את הסרט התיעודי "דייגו מראדונה", על חייו של הכדורגלן דייגו מראדונה. באותה שנה הפיק גם את הסרט התיעודי "Make Us Dream", על הכדורגלן סטיבן ג'רארד.
משנת 2019 הוא המפיק של סדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית "פורמולה 1: המרוץ לניצחון".
צינורות הלם
צינור הלם הוא כלי המשמש ליצירת ולכיוון גלי הדף אל חיישן או דגם כדי לדמות פיצוצים אמתיים ואת ההשפעות שלהם, בדרך כלל בקנה מידה קטן יותר. צינורות הלם (ומתקנים קשורים כגון מנהרות הלם, צינורות התפשטות ומנהרות התפשטות) יכולים לשמש גם לחקר זרימה אווירודינמית בטווח רחב של טמפרטורות ולחצים שקשה להשיגם במתקנים אחרים. צינורות הלם משמשים גם כדי לחקור תופעות בזרימה דחיסה ותגובות בעירה בפאזה הגזית. לאחרונה, צינורות הלם משמשים במחקר ביו-רפואי כדי להבין השפעת גלי הדף על דגימות ביולוגיות.
גל הלם בתוך צינור הלם יכול להיווצר על ידי פיצוץ קטן (blast driven) או על ידי הבנות לחץ גבוה אשר גורם להתפרצות הדיאפרגמה והתקדמות גל הלם בתוך הצינור - מונעי לחץ (compressed-gas driven).
היסטוריה
מחקר מוקדם של צינורות הלם מונעי לחץ פורסם בשנת 1899 על ידי המדען הצרפתי פול וייל (Paul Vieille), אם כי המנגנון לא נקרא בשמו, צינור הלם, עד 1940. בשנות הארבעים, העניין התחדש, וצינורות ההלם היו יותר ויותר בשימוש לחקר זרימת גזים מהירה סביב עצמים, כימיה והפיזיקה של תגובות בעירה בגז. ב-1966, דאף ובלקוול (Duff and Blackwell)  תיארו סוג של צינור הלם המונע על ידי חומרי נפץ. אלה נעו בין קוטר של 0.6 עד 2 מ' ואורך של 3 עד 15 מ'. הצינורות עצמם נבנו מחומרים בעלות נמוכה, והצליחו לייצר גלי הלם עם לחץ דינמי מרבי של 7 עד 200 MPa ובמשך פרקי זמן של כמה מאות מיקרו-שניות עד מילי-שניות בודדות.
צינורות הלם מונעי לחץ ופיצוץ משמשים כיום עבור יישומים מדעיים וצבאיים. צינורות הלם מונעי גז דחוס קלים יותר לייצור ותחזוקה בתנאי מעבדה; עם זאת, הצורה של גל הלחץ שונה מגל הפיצוץ בכמה היבטים חשובים ואינה מתאימה ליישומים מסוימים. צינורות הלם מונעי פיצוץ מייצרים גלי לחץ המדמים בצורה מציאותית יותר גלים של פיצוץ חופשי. עם זאת, הם דורשים מתקנים ואנשי צוות מומחים לטיפול בחומרי נפץ. כמו כן, בנוסף לגל הלחץ הראשוני, ישנו אפקט סילון הנגרם עקב התפשטות גזים דחוסים (מונעי לחץ) או ייצור של גזים המתפשטים במהירות (מונעי פיצוץ) ועשוי להעביר תנע לדגם הנבחן לאחר שגל ההדף עבר אותו. לאחרונה, פותחו צינורות הלם בקנה מידה מעבדתי המונעים על ידי תערובות דלק ואוויר, המייצרים גלי הדף מציאותיים וניתנים להפעלה במתקני מעבדה רגילים. מכיוון שנפחו המולרי של גז קטן יותר, אפקט הסילון הוא מזערי ביחס לצינורות הלם מונעי גז דחוס. עד כה, גודלם הקטן ולחצי השיא הנמוכים של צינורות אלה הופכים אותם למתאימים ביותר לניסויים ראשוניים, לא הרסניים של חומרים, כיול ציוד מדידה, לחקר ביו-רפואי ויישומים צבאיים.
אופן פעולה
צינור הלם פשוט הוא צינור בעל מלבני או עגול,, בדרך כלל עשוי ממתכת, שבו גז בלחץ נמוך וגז בלחץ גבוה מופרדים באמצעות צורה כלשהי של דיאפרגמה. הדיאפרגמה נפרצת בפתאומיות תחת תנאים קבועים מראש כדי לייצר גל הלם הנע דרך אזור הלחץ הנמוך. גל ההלם שנוצר מגביר את הטמפרטורה ואת הלחץ של הגז ומשרה זרימה בכיוון של גל ההלם. תצפיות יכולות להתבצע מאחורי חזית הגל, לחלופין ניתן לנצל זמני דגימה ארוכים יותר ולחץ וטמפרטורה מוגברים מאחורי הגל המוחזר.
הגז בלחץ הנמוך, המכונה הגז המונע (driven gas), הוא נתון למעבר גל ההלם. הגז בלחץ הגבוה מכונה הגז המניע (driver gas). החלקים של צינור ההלם נקראים החלק המניע והחלק המונע בהתאמה. הגז המניע הוא בדרך כלל עם משקל מולקולרי נמוך (למשל, הליום או מימן) מטעמי בטיחות, עם מהירות הקול גבוהה, אך עשוי להיות מעט מדולל. כדי לקבל אפקטים חזקים, לחץ הגז המונע הוא הרבה מתחת ללחץ אטמוספירי (ואקום חלקי מושרה בחלק המונע לפני הפיצוץ).
הניסוי מתחיל עם פריצת הדיאפרגמה. ישנן מספר שיטות מקובלות לפריצת הדיאפרגמה. פריצת הדיאפרגמה מייצרת סדרה של גלי לחץ, כל אחד מגביר את מהירות הקול מאחוריו, כך שהם נדחסים לגל הלם המתפשט דרך הגז המונע. גל הלם זה מגביר את הטמפרטורה והלחץ של הגז המונע ומשרה זרימה לכיוון גל ההלם, אך במהירות נמוכה יותר מאשר הגל המוביל. בו זמנית, גל התפשטות, המכונה גם גל Prandtl-Meyer, מתקדם בכיוון הגז המניע.
הממשק, שלאורכו מתרחשת מידה מסוימת של ערבוב, מפריד בין הגז המונע למניע ונקרא משטח המגע, והוא עוקב אחרי הגל המוביל במהירות נמוכה יותר.
צינור הלם כימי מיישם הפרדה בין הגז המניע והמונע על ידי זוג דיאפרגמות שנועדו להיכשל עם השהייה של פרק זמן מסוים שנקבע מראש ומיכל עם שטח חתך גדול בקצה. זה מאפשר ירידת טמפרטורה מהירה וקיצונית (quench) של הגזים.
יישומים
בנוסף למדידות של שיעורי קינטיקה כימית צינורות הלם היו בשימוש כדי למדוד את אנרגיות הדיסוציאציה ואת קצבי הרלקסציה המולקולרית. הזרימה בחלק הגז המונע יכולה לשמש בתור מנהרת רוח, המאפשרת טמפרטורות ולחצים גבוהים,  המדמים תנאים בתוך טורבינה של מנועי סילון. עם זאת, זמני הניסוי מוגבלים לכמה מילי-שניות, על ידי הגעת משטח המגע או גל ההלם המשתקף.
בהמשך הם עבור פיתוח נוסף למנהרות הלם, עם הוספת נחיר ו dump tank. כתוצאה מכך, הזרימה העל-קולית בטמפרטורה גבוהה יכולה לדמות כניסה מחדש לאטמוספירה של רכב חלל, או מטוס על קולי, לזמני בדיקה מוגבלים.
צינורות הלם פותחו במגוון רחב של גדלים. הגודל והשיטה בהפקת גל ההלם קובעים את לחץ השיא ואת משך הזמן של גל ההלם שהוא מייצר. לפיכך, צינורות הלם הם כלי המשמש ליצירת ולכיוון גלי הלם אל חיישן או דגם כדי לדמות פיצוצים אמתיים ואת ההשפעות שלהם, בדרך כלל בקנה מידה קטן יותר, ובלבד פיצוצים כאלה אינם כרוכים בטמפרטורות גבוהות ורסיסים. תוצאות מניסויים בצינור הלם יכולות לשמש כדי לפתח ולאמת את המודל הנומרי של התגובה של חומר או אובייקט לגל הפיצוץ בסביבתו ללא רסיסים או פסולת. ניתן להשתמש בצינורות הלם כדי לקבוע באופן ניסיוני אילו חומרים ומבנים יהיו המתאימים ביותר להקטנת ולספיגת גלי פיצוץ בסביבתם. לאחר מכן ניתן לשלב את התוצאות ביישומים להגנה על מבנים ועל אנשים שעשויים להיות חשופים לגל ההדף שנוצר מפיצוץ ללא רסיסים או פסולת. צינורות הלם משמשים גם במחקר ביו-רפואי כדי לגלות כיצד הרקמות הביולוגיות מושפעות מגלי הפיצוץ. יש חלופות לצינור הלם קלאסי; לניסויי מעבדה בלחץ גבוה מאוד, גלי הלם יכולים להיווצר באמצעות לייזר קצר-פולס בעצימות גבוהה.
פרנק מייקלמן
פרנק מייקלמן (באנגלית: Frank Michelman; נולד ב-26 במאי 1936) הוא פרופסור ומופקד הקתדרה על שם רוברט ואלמסלי בבית הספר הרווארד למשפטים.
ביוגרפיה
מייקלמן כתב מאמר ידוע בכתב העת למשפטים של אוניברסיטת הרווארד: 'קניין, תועלת והוגנות' (Property, Utility and Fairness) (80 Harvard Law Review 1165 (1967)) הבודק את הסיבות הכלכליות לפיצוי הוגן שמגיע לפי התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית של ה-Takings clause לפי חוקת ארצות הברית. המאמר צוטט בפסק דין הרוב בחוות הדעת במשפט Penn Central Transportation Co. v. New York City, בבית המשפט העליון של ארצות הברית שעסק בסמכותה של עיריית ניו יורק במשפט שהוא ציון דרך שאוסר על חברת הרכבות להקים גורד שחקים מעל המבנה ההיסטורי של מסוף ה-Grand Central. ניתוחו של מייקלמן מבוסס על ההערכה אם עלויות המפגע ועלותו לחברה מצדיקות זאת.
מייקלמן כיהן כסגן נשיא האגודה האמריקאית לפוליטיקה ולפילוסופיה של המשפט בין השנים 1994-96, וכנשיאה בין השנים 1998-2001.
ספרו "ברנן ודמוקרטיה" (Brennan and Democracy) בוחן את רעיון הדמוקרטיה הקונסטיטוציונית מבעד לפריזמה של עבודת שופט בית המשפט העליון האמריקאי האקטיביסט ויליאם ברנן. מייקלמן בודק את פסקי הדין של ברנן בסוגיות כמו העדפה מתקנת, הזכות להפלות ואת יישומם של התיקונים לחוקה. באמצעותם סקירת הקריירה השיפוטית של ברנן מנסה מייקלמן לבחון יישומם של מונחים סותרים של קהילתיות וליברטריאניזם ובודק כיצד ברנן מפרש את מושג הצדק.
קאניז'ה
קָאנִיזָ'ה וגם סְטָארָה קאניז'ה (בסרבית קירילית: Кањижа, בסרבית בכתב לטיני: Kanjiža, ביידיש: קיניזשא) היא עיירה ורשות מקומית בסרביה השוכנת במחוז באנאט הצפוני אשר בפרובינציית וויבודינה, סמוך לגדות הנהר טיסה.
היסטוריה
היישוב מתועד בגסטה הונגרורום ומצוין כי במהלך המאה ה-9 נשלט על ידי הממלכה הבולגרית הראשונה. לאחר קרב מוהאץ' עבר האזור לשליטת האימפריה העות'מאנית. לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עבר היישוב לחזקת ממלכת הבסבורג. בהמשך שלטה באזור האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה עבר לחזקת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, אשר שמה שונה מאוחר יותר לממלכת יוגוסלביה.
רבי חנינא בר פפא
רבי חנינא בר פפא היה אמורא בבלי בדור השלישי לאמוראי ארץ ישראל.
קאניז'ה
היסטוריה
ב-6 באפריל 1941 תקפה גרמניה הנאצית את ממלכת יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. האזור נמסר לחזקת הונגריה. לאחר המלחמה נכללה קאניז'ה בשטח הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ובאזור התפתחה תעשייה. לאחר פירוק יוגוסלביה עברה העיירה לחזקת סרביה.
הקהילה היהודית
תיעוד לנוכחות יהודים בעיירה קיים משלהי המאה ה-18. לקראת מחצית המאה ה-19 הוקם בית העלמין וב-1861 הוקם בית הכנסת הקהילתי. בית הכנסת הקבוע הוקם ככל הנראה במקום מבנה בית כנסת קדום יותר ששכן במקום. בית הכנסת החדש היה בן שתי קומות, כאשר הקומה השנייה שימשה לעזרת נשים. לאחר הקרע ביהדות הונגריה חל פילוג בקהילה לשני קהלים: נאולוגי ואורתודוקסי. בשלהי המאה הוקם בעיירה סניף של כל ישראל חברים. ב-1880 התגוררו בעיירה 371 יהודים, וב-1900 התגוררו 375 יהודים שהיוו 2.26 אחוזים מכלל תושביה.
רבי חנינא בר פפא
קורות חייו
רבי חנינא היה בקי ביותר באגדה, והוא מוזכר תמיד באגדות הש"ס. גם בתלמוד הירושלמי מובאים אמרותיו, ושם הוא מוזכר בשם "רבי חיננא בר פפא".
קאניז'ה
הקהילה היהודית
לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה פעילות ציונית בקרב הקהל הנאולוגי. לקהל האורתודוקסי השתייכו גם מספר משפחות יהודיות מכפרי הסביבה, כגון מהכפר מָארְטוֹנוֹש. קהילה נוסדה במארטונוש בשלהי המאה ה-18. ב-1800 הוקם בית כנסת לקהילה. ב-19 באפריל 1944 גורשו יהודי הכפר למחנות ההשמדה. הקהילה חרבה בשואה. ב-1949 נהרס שם מבנה בית הכנסת.
ב-1921 נמנו בקאניז'ה 285 יהודים, וב-1931 נמנו 223 יהודים.
רבי חנינא בר פפא
קורות חייו
ייתכן שהוא אותו אמורא רבי חנינא בר פפי, גם הוא תלמידו של רבי יוחנן, שכן רבי חנינא בר פפא מוזכר יחד עם רבי אבהו ורבי יצחק נפחא. וכן גם חבריו של רבי חנינא בר פפי היו רבי אבהו ורבי יצחק נפחא.
קאניז'ה
הקהילה היהודית
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בקאניז'ה 174 יהודים. באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. עד לסוף אותה השנה גורשו יהודי העיירה למחנות ההשמדה. איש מהמגורשים לא ניצל.
ב-1948 נהרס מבנה בית הכנסת על ידי השלטונות המקומיים. ב-1994 הותקנה לוחית זיכרון לקהילה על קיר מבנה במקום בו עמד בית הכנסת. נכון ל-2002 עמד בית העלמין על תילו, הוא היה מוקף חומת אבן ובמצב סביר. בקאניז'ה נולד דן ריזינגר, צייר, מעצב גרפי וחתן פרס ישראל לעיצוב לשנת ה'תשנ"ח.
רבי חנינא בר פפא
פטירתו
בתלמוד מסופר כי לרבי חנינא הייתה ידידות קרובה עם מלאך המוות. כאשר בא זמנו להסתלק מהעולם, ומלאך המוות קיבל הוראה ליטול את נשמתו מהעולם, בא מלאך המוות לרבי חנינא והודיע לו כי הגיע זמנו. רבי חנינא, שהיה חבירו של מלאך המוות, ביקש ממנו שימתין שלושים יום כדי שיוכל לחזור על כל תלמודו, שכן מקובל כי.
לאחר שלושים יום בא לפניו מלאך המות, אמר לו רבי חנינא: הראה לי את מקומי בעולם הבא. הסכים מלאך המוות, אך רבי חנינא בר פפא דרש שמלאך המוות יתן לו את סכינו, כדי שלא יבהיל אותו בדרך. כאשר שמע זאת מלאך המוות, הוא נזכר במעשה שעשה לו חבירו של רבי חנינא, רבי יהושע בן לוי, שגם הוא ביקש את סכינו של מלאך המוות בדרך לראות את חלקו בעולם הבא, אך כאשר הגיע לעולם הבא הוא קפץ פנימה יחד עם הסכין, ולא הסכים להחזירו בשום פנים ואופן עד שיצתה בת קול שביקשה ממנו להחזיר את הסכין. מכיוון שכך, ביקש מלאך המוות להתחמק מהבקשה ואמר לרבי חנינא: האם חושב אתה שאתה בדרגתו של רבי יהושע בן לוי? השיב רבי חנינא בתוקף: הבא ספר תורה והראה לי דבר מה שלא קיימתי! אמר לו מלאך המוות: מנהגו של רבי יהושע בן לוי היה, שכאשר היה לומד תורה הוא היה הולך ללמוד במיוחד ליד אנשים החולים במחלה ששמה "בעלי ראתן" שכל מי שעומד לידם עשוי לחלות במחלה נוראה, כשהוא בטוח בתורה שתגן עליו מהמחלה המסוכנת. האם גם אתה עשית כך? כאן נשאר רבי חנינא ללא תשובה.
למרות זאת, כאשר נפטר רבי חנינא בר פפי, הפסיק עמוד של אש בין מיטתו לקהל, דבר שמקובל בידי חכמי התלמוד, שהוא נעשה רק לבודדים בדור, אחד או שניים אך לא יותר, ומכאן, שאף על פי שרבי חנינא לא עסק בתורה ליד "בעלי ראתן", דרגתו הייתה נעלית מעל כל בני דורו. כאשר רצו חכמי הדור להתעסק בגופתו ולקוברו, הם לא יכלו לגשת אליה, מכיוון שעמוד האש הפסיק בינם לבינה. התקרב אליו רבי אלכסנדרי ואמר לפני מיטתו של רבי חנינא: עשה בשביל כבוד חכמי התורה, שיוכלו להתעסק בכך ולקוברך בכבוד, וסלק מכאן את עמוד האש. אך לא הייתה כל תגובה. רבי אלכסנדרי חזר על הבקשה באופן אחר "עשה בשביל כבוד אביך", אך גם כאן לא הייתה כל תזוזה, עד שאמר לו "עשה בשביל כבוד תורתך" ואז הסתלק משם עמוד האש.
משרד רווחה ראשי לגרמנים אתניים
משרד הרווחה הראשי לגרמנים אתניים (בגרמנית: Hauptamt Volksdeutsche Mittelstelle, בראשי תיבות VoMi) היה סוכנות של המפלגה הנאצית שהוקמה כדי לנהל את האינטרסים של גרמנים אתניים (פולקסדויטשה) שחיו מחוץ לגבולות גרמניה הנאצית.
בשלב מאוחר יותר, תחת הפיקוד המרכזי של האס אס (Allgemeine SS), התווספה למשרד גם המטלה לטפל בניהול האידאולוגיה הנאצית במרחב המחיה במזרח אירופה.
למנהיגי המפלגה הנאצית היה ברור מההתחלה שאם המפלגה רוצה להשפיע על הגרמנים האתניים שנמצאים מחוץ לגבולות גרמניה, על המפלגה לתאם בין הגופים השונים הפועלים בקרב אוכלוסייה זו ולהשתלט עליהם. הגוף הראשון שהוקם לצורך זה היה "המועצה לגרמנים אתניים" ( Volksdeutsche Rat) שהוקמה בסתיו 1933 במטרה להוביל ולתאם את האופי הלאומי אצל הגרמנים שמעבר לגבול. המועצה נקלעה לסכסוכים בין NSDAP/AO לבין ה-VDA (Volksbund für das Deutschtum im Ausland). לפיכך הוקם ב-1937 משרד הרווחה הראשי לגרמנים אתניים, בניהולו של איש האס. אס וורנר לורנץ, כחלק רשמי של המפלגה הנאצית. המשימה העיקרית של VoMi הייתה ארגון וניהול היישוב מחדש של עמים גרמנים מחוץ לגרמניה ובראש ובראשונה חיזוק ההתיישבות הגרמנית במחוזות הרייך, "פולין הגדולה" ופומרניה. בין 1939 ל-1942, VoMi יישבה מחדש חצי מיליון גרמנים אתניים בשטחים שנכבשו זה עתה תחת הסיסמה "Heim ins Reich". לשם השגת מידע על גרמנים מחוץ לגבולות גרמניה והשגת כתובותיהם השתלט VoMi גם על ה-DAI, המכון הגרמני לחו"ל (Deutsches Ausland-Institut).
RKFDV
ב-7 באוקטובר 1939, ימים לאחר הפלישה לפולין, הקים היטלר את ה"רייכסקומיסריאט לחיזוק האומה הגרמנית" או "נציבות הרייך לחיזוק הגרמניות" (בגרמנית: Reichskommissariat für die Festigung deutschen Volkstums הידוע בראשי התיבות שלו: RKFDV) ומינה את רייכספיהרר האס אס היינריך הימלר כרייכסקומיסר. עמדה זו איפשרה לאס אס לתכנן, ליזום ולשלוט בקצב הגירמון (Germanisierung), ההתיישבות ופרויקט העברת האוכלוסייה בפולין הכבושה; לאחר מבצע ברברוסה הורחבו הסמכויות לרוסיה הכבושה.
בשנת 1941 נעשה שינוי ארגוני וה-RKFDV שודרג להיות משרד ה-אס אס הראשי (Hauptamt) עם שליטה על כל אנשי VoMi והמשרדים בשטחים הכבושים. ל-RKFDV, כארגון המפקח הייתה הסמכות לקבוע מי נחשב כגרמני ואיזו אוכלוסייה צריכה להיות מגורשת או מושמדת כדי לפנות מקום למתיישבים הגרמנים. הימלר, כמפקד ה-RKFDV הנחה את האיינזצגרופן ויחידות אס אס אחרות לרכז ולהרוג יהודים, צוענים וסלאבים.
ביוני 1942 הימלר, באישורו של היטלר, הכפיף את כל אנשי VoMi תחת השיפוט של המשטרה ובתי המשפט של האס אס ובכך הפך הימלר לאחראי על כל הנוגע ל-VoMi, המדיניות כלפי הגרמנים האתניים ומרחב המחיה. וה-VoMi עבר לחסותו למרות שרשמית נשאר חלק מהמפלגה.
מעורבות בשואה
אחת מיחידות ה-VoMi, זונדרקומנדו R, מחליפתה של האיינזצגרופה D באזור טרנסניסטריה, בפיקודו של הורסט הופמייר (Horst Hoffmeyer), ביצעה מעשי טבח רבים של יהודים במחצית הראשונה של 1942. הקורבנות היו מגורשים משטח רומניה, המרשל יון אנטונסקו שאף "לנקות" את העם הרומני מיהודים. הטכניקה המועדפת עליו הייתה לגרש אותם לטריטוריה בשליטת גרמניה והשארת האחריות להשמדתם ליחידות האס אס / משטרה. רבים מיהודים אלו הועברו הלוך ושוב במשך שבועות לפני שתמהיל של יחידות זונדרקומנדו R ומיליצית Selbstschutz של גרמנים אתנים רצחו אותם. בין הגרמנים האתניים שעסקו ברצח היו גם מנוניטים שדרך חייהם בדרך כלל דוגלת באי-אלימות
תזכיר של ס"ס אוברגרופנפיהרר אוגוסט פרנק ממחלקת הכלכלה והמינהלה הראשית של האס אס (SS-Wirtschafts-Verwaltungshauptamt) הורה שאת הרכוש שנשדד מהקורבנות יש לשלוח למשרדי VoMi בלודז', עובדה המוכיחה מעורבות נוספת של VoMi בשואה.
הספר של קלס
הספר של קלס (באירית: Leabhar Cheanannais, באנגלית: Book of Kells) הוא כתב יד בשפה הלטינית בו כתובות ארבע הבשורות של הברית החדשה והן מלוות באיורים רבים שהם יצירת מופת קליגרפית. הספר, שנכתב בידי נזירים קלטים, מתוארך לשנת 800, מוצג בתצוגת קבע בטריניטי קולג' בדבלין שבאירלנד. ביחד עם נבל בריאן בורו נחשב הספר לאוצר הלאומי החשוב ביותר של אירלנד. הספר קיבל את שמו ממנזר קלס, ששימש לו בית במשך מאות שנים.
הספר
הספר מכיל את ארבע הבשורות האוונגליוניות - הבשורות על-פי מתי, מרקוס, לוקאס, ויוחנן. מרבית תוכנו דומה לוולגטה אך בספר קיימות הקדמות ותוספות שונות. בספר 680 עמודים (340 דפי פוליו), שאוגדו בשנת 1953 לארבעה כרכים. מעריכים כי כ-30 עמודים אבדו.
הקליגרפיה בולטת בספר, במספר רב של איורים. האיורים מציגים בני אדם, בעלי חיים, יצורים מיתיים ועיטורים קלטים מסורתיים. מעריכים כי לפחות שלושה סופרים שונים כתבו את הספר, והאיורים צוירו במספר סוגים של דיו, בארבעה צבעים, אדום, שחור צהוב וסגול, לעיתים דיו שיובא במיוחד עבור הספר. מרבית הצבעים הופקו ממינרלים הנמצאים באדמות אירלנד. מרבית האיורים מציגים איקונוגרפיה נוצרית מסורתית.
הספר מיוחס לעיתים לקדוש קולומבה, אך מחקרים הוכיחו כי לא ייתכן שהיה מעורב בכתיבתו. מעריכים כי ייתכן שהספר נכתב לקראת יום השנה ה-200 למותו.
קורותיו
הספר קיבל את שמו ממנזר קלס, מנזר השוכן כ-40 קילומטרים צפונית לדבלין, במחוז מית', בו שהה מאות שנים בתקופת ימי הביניים.
ימי הביניים
מנזר קלס נשדד ונבזז פעמים רבות במהלך המאה ה-10, ולא ברור כיצד שרד הספר את הפלישות הרבות של הוויקינגים אל האזור. האזכור הראשון לספר ולהיותו שמור בקלס מופיע בדברי ימי אלסטר, בפרק המתאר את שנת 1007. שם מסופר כי הספר נגנב והוחזר לאחר חודשיים ועשרים יום, ללא הכריכה המוזהבת שלו. סברה רווחת טוענת כי זוהי הסיבה לדפים החסרים בתחילתו ובסופו של הספר. עדויות לנוכחותו של הספר בקלס קיימות במהלך המאה ה-12. בתקופה זו גם הועתקו, בידי נזירים, חלק מהציורים המופיעים בו, תופעה שהייתה נפוצה בימי הביניים. במאה ה-12 חרב המנזר בקלס, והספר הועבר לכנסייה של המנזר.
בעת החדשה
במשך השנים הוספו לספר מספר תוספות. במאה ה-16 הוסיף ג'רלד פלאנקט סדרה של ספרות רומיות הממספרות את הפרקים על פי החלוקה שנוצרה במאה ה-13 על ידי הארכיבישוף מקנטרברי סטיבן לנגטון. בשנת 1621 ג'יימס אשר, שהיה הארכיבישוף בכנסייה של אירלנד ספר ומספר את הדפים, זמן קצר לאחר שמונה לבישוף של מית' על ידי ג'יימס הראשון, מלך אנגליה. בשנת 1849 הוזמנו המלכה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ובעלה, אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה, לחתום על הספר. הם אכן חתמו, אך התברר כי הדף עליו חתמו היה תוספת מאוחרת לספר והדף עליו חתמו הוסר כאשר הספר נכרך מחדש בשנת 1953.
הספר נכרך מחדש מספר פעמים: במאה ה-18 נכרך הספר, חלק מדפיו הושחתו וחלק קטן של האיורים אבד. בשנת 1895 נכרך שוב, אך כריכה זו התפרקה עד מהרה. בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 נתלשו מספר עמודים מהספר ונשמרו בנפרד, עד לכריכתו לארבעה כרכים בשנת 1953.
בשנת 2000, בעת העברתו של הכרך המכיל את הבשורה על-פי מרקוס לקנברה, אוסטרליה, ניזוק הספר. הנזק הוגדר כ"נזק מזערי לפיגמנט", ומעריכים כי ככל הנראה מקורו ברעידות בזמן הטיסה הארוכה.
שימוש
השימוש בספר היה ככל הנראה כאביזר טקסי מרשים ולא למטרות לימוד. בדברי ימי אלסטר מצוין כי הספר נגנב ממקום האחסון של שאר תשמישי הקדושה, ולא מהספרייה. כפי הנראה הספר היה מונח על גבי המזבח, והורד משם רק למטרת הקראה ממנו בעת המיסה. מבנהו של הספר מאשש טענה זו, שכן הוא אינו פרקטי ללימוד משום היותו גדול למדי. סביר כי הספר היה מונח על המזבח, אך מנהל הטקס היה מדקלם מזיכרונו ולא קורא היישר מהספר. הספר מכיל מספר טעויות וערכו האסתטי עולה על ערכו השימושי.
מונדיאל 1958
מונדיאל 1958 נערך בשוודיה בין ה-8 ביוני ל-29 ביוני. הייתה זו הפעם השנייה בהיסטוריה, והאחרונה עד כה (2022), שהמונדיאל התקיים פעמיים ברציפות באותה יבשת (בפעם הראשונה, התקיים המונדיאל באיטליה ב-1934 ולאחר מכן בצרפת ב-1938).
המנצחת הייתה נבחרת ברזיל, שניצחה במשחק הגמר את המארחת, נבחרת שוודיה, בתוצאה 5:2, וזכתה בגביע לראשונה בתולדותיה.
מונדיאל 1958 יזכר בעיקר בזכות הופעת הבכורה הבינלאומית של הנער הברזילאי פלה, שהפך לימים לכוכב על, ונחשב בעיני רבים לכדורגלן הטוב בכל הזמנים.
מונדיאל זה היה הופעת הבכורה של הנבחרת הסובייטית, ברית המועצות, במפעל. כמו כן, לראשונה (ועד כה - 2018 - לאחרונה) בהיסטוריה השתתפו כל נבחרות הכדורגל הבריטיות באותו טורניר (אנגליה, סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד).
מבנה הטורניר שונה מזה שהיה במונדיאל 1954. 16 נבחרות העפילו לטורניר הגמר לאחר טורניר מוקדמות וחולקו לארבעה בתים של 4 נבחרות בכל בית. בניגוד למונדיאל הקודם, כל נבחרת התמודדה לפחות פעם אחת מול שאר הנבחרות מהבית שלה, חוץ ממקרה של שוויון נקודות. במקרה שבסיום שלב הבתים הנבחרות שסיימו במקומות השני והשלישי באותו הבית סיימו עם אותן מספר נקודות, שיחקו שתי הנבחרות משחק פלייאוף שהמנצחת בו עלתה לשלב הבא (באותה תקופה, הפרש שערים לא היה בשימוש).
בית א'
ו סיימו את הבית עם מספר נקודות זהה, וקיימו ביניהן משחק פלייאוף, שבו ניצחה צפון אירלנד 2–1 בהארכה ועלתה לשלב הבא. היא הצטרפה לנבחרת שסיימה במקום הראשון.
בית ב'
מבין הנבחרות הבריטיות, שיחקה סקוטלנד בבית הקשה ביותר, יחד עם צרפת, יוגוסלביה ופרגוואי.
צרפת סיימה את הבית במקום הראשון, כששחקנה ז'יסט פונטיין כבש לזכותה שישה שערים. יוגוסלביה סיימה במקום השני, ועלתה לשלב הבא. נבחרות פרגוואי וסקוטלנד סיימו אחרונות והודחו.
בית ג'
נבחרות ו סיימו עם מספר נקודות זהה, וקיימו ביניהן משחק פלייאוף. ויילס ניצחה בתוצאה 2–1, ועלתה לשלב הבא יחד עם נבחרת שסיימה במקום הראשון בבית.
בית ד'
בבית ד', פלה לא שיחק עד המשחק האחרון של ברזיל בשלב הזה, נגד ברית המועצות. פלה לא כבש באותו משחק, אך ברזיל ניצחה 2–0, וסיימה את הבית במקום הראשון בהפרש של שתי נקודות על סגניתה, ברית המועצות.
ברית המועצות ואנגליה סיימו עם אותן מספר נקודות, ונאלצו לערוך משחק פלייאוף מכריע, שהמנצחת בו עלתה לשלב הבא. אנטולי איילין הבקיע בדקה ה-67 את שער הניצחון לטובת ברית המועצות.
מקומות 3–4
שעריו של ז'יסט פונטיין במשחק הביאו לסך של 13 בטורניר, שיא לשחקן בטורניר אחד שלא נשבר מעולם.
גמר
משחק הגמר התקיים באצטדיון רוסונדה שבסולנה, פרוור של סטוקהולם לעיני 50,000 צופים. שוודיה פתחה את המשחק מצוין, והצליחה לכבוש כבר לאחר 4 דקות, אך ואוה כבש שני שערים והעלה את ברזיל ליתרון 2:1 במחצית. המחצית השנייה הייתה בשליטה ברזילאית מוחלטת, במשחק מצוין של פלה, שהבקיע שני שערים, בנוסף לאחד של מריו זגאלו. שער נוסף של השוודים לא עזר להם מול משחק מבריק של ברזיל, שניצחה לבסוף 5:2 וזכתה בגביע לראשונה בתולדותיה.
מצטיינים
נבחרת הטורניר:
הסימפוניה הראשונה בדו מינור של ברהמס
הסימפוניה הראשונה בדו מינור אופוס 68 של יוהנס ברהמס נכתבה לאורך ארבע-עשרה שנים לפחות - הסקיצות הראשונות שלה נכתבו בשנת 1854. ברהמס עצמו הצהיר, שהלחנת הסימפוניה, מסקיצות ועד לליטושים אחרונים, נמשכה 21 שנים, מ-1855 עד 1876. ביצוע הבכורה של הסימפוניה, בניצוח ידידו של המלחין פליקס אוטו דסוף, התקיים ב-4 בנובמבר 1876 בקרלסרוהה, גרמניה. ביצוע טיפוסי נמשך בין 45 ל-50 דקות.
צורה
הסימפוניה היא בעלת ארבעה פרקים:
השפעת בטהובן
ביצירה זו ניתן למצוא קשר ישיר לסימפוניות של בטהובן, ובעיקר החמישית והתשיעית. אותו קשר בא לידי ביטוי בדמיון בין הנושא הראשי בפרק האחרון בסימפוניה של ברהמס לאודה לשמחה בפרק האחרון בתשיעית של בטהובן, ובעיקר בתוכן הפואטי. המאבק העיקש בין כוחות הנפש השונים והבאתו לכדי העצמה ופתרון באמצעות דחף וכוח יוצר. תחושה של מלחמה בין הטוב לרע, בין דיכוי לשחרור, שראשיתו בפרק הראשון של הסימפוניה וסופו בתחילת הפרק האחרון, כאשר מופיעה קרן היער ומביאה רווחה מן המתח בתרועתה הצלולה. שני הפרקים האמצעיים מהווים ניגוד גמור לשני הפרקים החיצוניים. זוהי אתנחתא קלה מהמאבק ההירואי בגורל.
היסטוריה
ברהמס החל לחבר את הסימפוניה בשנת 1854, אבל הרבה מן היצירה עבר שינויים רדיקליים. את תהליך ההבשלה הארוך של הסימפוניה אפשר לייחס לשני גורמים. ראשית, הביקורת העצמית חסרת הפשרות של ברהמס הניעה אותו להשמיד רבות מיצירותיו המוקדמות. שנית, מקורביו של ברהמס והציבור בכללו ראו את ברהמס כמיועד להמשיך את "מורשת בטהובן" וציפו שיוציא מתחת ידיו סימפוניה, שתשווה בהדרת הכבוד ובמרחב אינטלקטואלי לסימפוניות של בטהובן - ציפייה שברהמס לא הרגיש שיוכל להגשים בקלות, לאור המוניטין המונומנטליים של בטהובן.
ערכם וחשיבותם של הישגי ברהמס זכו להכרתו של המבקר החזק והחשוב ביותר של וינה, אדוארד הנסליק, שמרן אדוק ואיתן בדעתו. המנצח הנס פון בילוב חש צורך לכנות בשנת 1877 את הסימפוניה "העשירית של בטהובן", מחמת נקודות דמיון בין היצירה ליצירות שונות של בטהובן. לעיתים קרובות מצביעים על הדמיון המובהק בין הנושא הראשי של פרק הסיום בסימפוניה הראשונה של ברהמס לנושא הראשי בפרק הסיום של הסימפוניה התשיעית של בטהובן. זאת ועוד, ברהמס עושה שימוש במקצב מוטיב "הגורל" הפותח את הסימפוניה החמישית של בטהובן. בילוב עשה זו מתוך הערכה לברהמס אותו כלל בשלושת ה-B יחד עם בטהובן ובאך, אך השוואות אלה הכעיסו את ברהמס; הוא ראה בהן האשמות בפלגיאט, בעוד שבעיניו היה השימוש בניב של בטהובן בסימפוניה זו מעשה של הוקרה מדעת. ברהמס עצמו אמר, בתשובה להערה על הדמיון לבטהובן, "כל חמור יכול לראות את זה." אף על פי כן, הסימפוניה הראשונה עדיין מכונה לעיתים קרובות "העשירית של בטהובן". במכתב אל קלרה שומאן (מ-1868) מוזכר נושא "הגורל" של ברהמס, שנשמע במקרה בקרן-אלפים.
פריץ זימרוק, ידידו של ברהמס והמו"ל שלו, לא קיבל את הפרטיטורה אלא לאחר ביצוע היצירה בשלוש ערים (וברהמס עדיין רצה ביצועי ניסיון נוספים בעוד שלוש ערים לפחות).
כתב היד של הפרק הראשון אבד ככל הנראה, אבל רפרודוקציה של שאר פרקי הסימפוניה יצאה בפקסימיליה ממוזערת בהוצאת דובר.
יסודות מוזיקליים
הסימפוניה מתחילה במבוא רחב-יריעה, ששלושה יסודות מפתח נשמעים בו בעת ובעונה אחת: התיפוף הנמוך, התבנית העולה בכלי המיתר והתבנית היורדת בכלי הנשיפה מעץ. המבוא הזה נוצר אחרי ששאר היצירה הועלה על הכתב. חלק האלגרו של הפרק הוא סונאטה תזמורתית גדולה, שהרעיונות המוזיקליים שבה מוצגים, מפותחים ומוצגים מחדש ביחסים משתנים ביניהם.
הפרק השני והשלישי קלים יותר בנימה ובמתח מן הפרק הראשון והאחרון. הפרק האיטי, אנדנטה סוסטנוטו, מציג ליריות עדינה בשלושה חלקים, שהשלישי בהם מטפל בצורה חדשה בנושאים שהובאו בראשון. הסולו הארוך לכינור מזכיר כמה מיצירותיו המאוחרות של בטהובן: הרביעיות האחרונות והמיסה סולמניס. הפרק השלישי, דמוי הסקרצו, קל ברוחו ועם זאת מלא מקצבים מורכבים ומרקמים שזורים זה בזה.
הפרק הרביעי מתחיל במבוא איטי, שבו מתחרה מלודיה חדשה ב"רטוריקה דרמטית קודרת". בקטע הפיו אנדנטה מציגים הקרנות והטימפני נעימה, שברהמס שמע מרועה אלפיני במילים "ממרומי הגבעה, ממעמקי הגיא, אלפי ברכות לך אשלח!" הקטע האחרון - אלגרו נון טרופו, מה קון בריו - מכיל מלודיה רבת-רושם בסולם מז'ור, כנושא הראשי החדש, הבטהובני באופיו, של הפינאלה הכביר.
אמירספסלר
אמירספסלר היה המפקד העליון של הצבא המלכותי בתקופת מלחמה ונושא דגל הממלכה. בתקופת שלטונה של תמר, מלכת גאורגיה היה התואר השלישי בחשיבותו לאחר התואר אטבג. תקנות חצר המלכות, קודקס החוקים הגאורגי מתקופת שלטונו של גאורגי החמישי המזהיר (1314-1346), הגדיר את התואר "הווזיר (وزير) המכובד וראש הצבא".
התואר אמירספסלר נזכר לראשונה בתקופת שלטונו של גיאורגי השלישי (1156-1184), אולם הוכנס לראשונה לשימוש על ידי סבו דוד הבנאי (1089-1125), שהנהיג רפורמות מרחיקות לכת בצבא הגאורגי ובמנהל האזרחי של הממלכה הגאורגית המאוחדת. בתחילת המאה ה-12, נבחר האמירספסלר מבית אורבליאני; אולם בשנת 1155, מרד דוד, בנו של דמטרה הראשון באביו, וניסה לרסן את השפעת האורבליאנים על ידי הדחתם והעברת תפקידם לטירקש אבולטיסדזה. לאחר שדמטרה חזר לשלטון חזרו האורבליאנים להחזיק בתפקיד עד למרידתם כנגד גיאורגי השלישי בשנת 7/1176, והתפקיד הועבר לקובאסאר שהיה ממוצא קיפצ'קי. בשנת 1184 העבירה תמר, מלכת גאורגיה את קובאסאר מתפקידו ומינתה במקומו נציג ממשפחת גמרקלי. מאז עבר התפקיד בירושה במשפחת זקרידיס שאותה ירשה משפחת ג'קלי.
התפקיד למעשה בוטל עם התפוררותה של הממלכה הגאורגית בסוף המאה ה-15.
קוסו אלול
קוֹסוֹ אלול (באנגלית: Kosso Eloul; 22 בינואר 1920 – 8 בנובמבר 1995) היה פסל ישראלי-קנדי יליד רוסיה. יצירותיו מציגות שילוב בין השפעת האמנות "הכנענית" להפשטה של קבוצת "אופקים חדשים". חתן פרס דיזנגוף לפיסול לשנת תשי"א (1951).
קורות חיים
אלול נולד בשנת 1920 בעיר מוּרוֹם שבאימפריה הרוסית, ובשנת 1924 עלתה משפחתו לארץ ישראל. את חינוכו האמנותי החל בגימנסיה הרצליה בתל אביב, והמשיך בבית הספר הריאלי בחיפה אצל יצחק סירקין. בשנת 1938 למד פיסול בסטודיו של יצחק דנציגר בתל אביב. בשנת 1939, כשהיה בן 19, נסע ללמוד בארצות הברית במכון האמנות של שיקגו, שם למד עד שנת 1943. אחר-כך למד בניו יורק ובפילדלפיה. במלחמת העולם השנייה התנדב לשירות בצי האמריקני, ושירת בו שנתיים. בפברואר 1946 שב לארץ והשתקע בשפיה. במלחמת העצמאות ישב בקיבוץ עין חרוד והשתתף כחובש בקרבות על הגלבוע. במשך שנים שימש כמורה לאמנות בעין חרוד. אחר-כך עבר לרמת גן, והוסיף ללמד שם, עד 1955. בין תלמידיו: פנחס עשת, מתניה אברמסון ורפי לביא.
בשנת 1948 הצטרף אלול לקבוצת "אופקים חדשים" והציג בתערוכותיה. בשנת תשי"א (1951) זכה בפרס דיזנגוף לפיסול, על פסלו "עציר".