cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוזנות הולנד
פרנסיה ולותרינגיה
הסכם ריבמון משנת 880 הוסיף את ממלכת לותרינגיה (שכללה את ארצות השפלה ) לפרנקיה המזרחית, שניסתה לשלב אותה. עם זאת, לא היו קשרים כמו אלה בין ארבע דוכסויות הגזע הגרמניים של פרנקיה המזרחית: פרנקוניה, סקסוניה, בוואריה ושוואביה. לותרינגיה החזיקה הגדרה עצמית ניכרת; זה התברר כאשר לודוויג הילד, הקרולינגי האחרון בפרנקיה המזרחית, מת ב-911. למרות שדוכסויות הגזע נהרו אל הדוכס קונרד הראשון מפרנקוניה, לותרינגיה בחרה במלך הקרולינגי של פרנקיה המערבית שארל התם. בפריזיה המצב היה מורכב. השלטון היה בידי יורשו של רוריק, גודפריד, שהסתבך בפוליטיקה של האימפריה הפרנקית והיה בעל ברית עם ילדיו של לותאר השני. השלטון הדני הסתיים בשנת 885 עם רצח גודפריד בהריספייק, וכל הדנים ממזרח לאזורי החוף של מערב פריזיה נהרגו או גורשו בקונספירציה מורכבת ומוצלחת בראשות היינריך מפרנקוניה שבה קואליציה של פרנקים מבאבנברג, הסקסונים של המלנד וטייסטרבנט (בשיתוף עם הבישוף של קלן והקיסר) גברו על גודפריד והדנים. הקונספירטור הראשי ברצח היה אוורארד סאקסו, רוזן המלנד. אחד מאלו שהרוויחו הכי הרבה מהוואקום הכוחני היה ג'רולף הפריזי, רוזן פריזיה, מווסטרגו במחוז פריסלנד של ימינו. ג'רולף, שליחו לשעבר של גודפריד לקיסר, דרש מהקיסר אדמות בעמק המוזל כדי לעורר מלחמה. לאחר חיסול חלק גדול מהאוכלוסייה הדנית, שלט ג'רולף בחלק פריזי גדול של רוזנות הולנד המאוחרת יותר. עובדה מוגמרת זו הוכרה כאשר ג'רולף קיבל אדמות בבעלות מלאה ב-4 באוגוסט 889 על ידי המלך המזרח פרנקי ארנולף מקרינתיה, שהיה זקוק למנהיגי לוחמים חזקים באזור הדלתא כדי להרחיק את הדנים וויקינגים אחרים. האדמות המדוברות כללו שטח מחוץ למחוז של ג'רולף, בטייסטרבאנט, שכלל את טיאל, אלבורג ואש. הוא כלל גם יער ושדה בין פתח הריין הישן (וכנראה Bennebroek), סויטהרדשגה, הגבול בין המחוזות הפרנקיים לשעבר רינלנד וקנמרלנד.
המלך שארל התם נתן את הכנסייה באגמונד ואת רכושה לרוזן דירק הראשון מהולנד בשנת 922 כהכרת תודה על תמיכתו של דירק בקרב סואסון כדי לדכא מרד של הווסלים המערב פרנקיים שלו. המלך הפרנקי המערבי היה מסוגל לעשות זאת מכיוון שהאדמות והכנסיות שהעניק לדירק היו מחוץ לתחום השיפוט שלו; אגמונד הייתה ממש מצפון לנכסים שדירק קיבל מג'רולף, והייתה התאמה טובה. לאחר מכן הקים את מנזר אגמונד, המנזר העתיק ביותר בהולנד. כאשר שארל התם הודח בשנת 923, המלך היינריך הצייד ממזרח פרנקיה התחבר עם הרוזן גילברט מאנו (בנו של הדוכס רגינאר מלורן) וכבש מחדש את לותרינגיה. עד שנת 925 קיבלו האצילים הלותרינגים את שלטונו ולותרינגיה (עם אדמות פריזיה) הפכה לדוכסות גזע גרמנית חמישית. כוחו של היינריך הוגבל על ידי הווסאל שלו, גילברט (דוכס לותרינגיה), שכוחו הוגבל למחוזותיו שלו.
מדינה קיסרית
מעמדו העולה של בית הולנד הוצג כאשר בשנת 938 הרוזן דירק השני, כנראה נכדו של הרוזן דירק הראשון, התחתן בגיל 8 עם הילדגרד מפלנדריה, בתו של ארנולף הראשון, רוזן פלנדריה.
לרוזנות הולנד ולשטחים סמוכים אחרים הייתה מידה ניכרת של עצמאות מהנהגת האימפריה הרומית הקדושה במאות ה-10 וה-11. לפחות עד המחצית השנייה של המאה ה-10, הנהגתה של הולנד העריכה עקרונות חילוניים, בניגוד לבישופות אוטרכט הסמוכה.
הרוזן של הולנד היה בתקופה זו יותר מפקד צבאי שנאלץ להתנגד לפשיטות ויקינגיות, ונתון לסמכות הבישוף של אוטרכט. בשנת 985, המלך אוטו השלישי, לבקשת אמו תיאופנו, העניק את הבעלות על מספר אדמות לרוזן דירק השני. קרקעות אלו כבר ניתנו כפייף (בנפיקיום). זה היה האזור שבין הנהרות לוארה או לייר והיסלה (גאו שנקרא מסלנד), "וילה סונימרי" (באי שוון הזיילנדי), האזור שבין הנהרות "מדמלקה" "וצ'ינלוסארה גמרצ'י" (קינהיים) והגאו טסל.
בשנת 993 נהרג הרוזן ארנולף מגנט בקרב נגד טועני קרקעות מפריזיה שלא רצו לשלם את התמורה לרוזן. לא ידוע היכן התרחש הקרב הזה, אבל זה היה כנראה בריינלנד או בשפך המז. בנו של ארנולף, דירק השלישי, רוזן הולנד היה צעיר מכדי לשלוט, ולכן אמו לוטגרדיס מלוקסמבורג פעלה כעוצרת. בשנת 1005 דירק היה מבוגר מספיק כדי לשלוט בעצמו, אבל הוא עדיין עשה שימוש בקשרים הטובים שיצרה אמו. לפי ת'יטמר ממרסבורג, הוסדר פיוס עם הפריזים בעזרת דודו חמו, המלך היינריך השני, שנסע עם צבא וצי מאוטרכט לשפך המאס (כנראה ולארדינגן) כדי לאלץ את התושבים להכיר ברוזן שלהם. נראה כי משלחת זו הצליחה שכן לאחר 1005 לא ידוע על מרידות נגד הרוזן בחלק הדרומי הזה של רוזנות הולנד המאוחר יותר. כתוצאה מהבטחה שנתן במהלך המרד הפריזאי, עלה דירק השלישי לרגל לירושלים. כשחזר, הצד הצפוני של הרוזנות שלו הפך לא בטוח, אז הוא נסע דרומה והחל להעניק זכויות ליישב אדמות בתוליות בסביבות ולארדינגן של ימינו כדי לעבד את האדמות הללו. הוא גם בנה טירה ב-Silva Meriwido, ולארדינגן העתידית. מטירה זו הוא הכריח סוחרים שהפליגו מטייל לאנגליה לשלם אגרה. הבישוף של אוטרכט, אדלבולד וסוחרי טייל התלוננו נגד פיראטיות זו ברייכסטאג של ניימכן בשנת 1018, סוחרי טייל הצביעו למעשה על כך שהקיסר מפסיד הכנסות ממסים כאשר איפשר לשדוד את סוחרי טייל על ידי דירק השלישי. הוחלט לפעול נגד דירק השלישי. צבא בראשות גודפרי השני דוכס לורן התחתית, המורכב מצי עם חיילים מהבישופים של אוטרכט, קלן, קמברה ולייז', הופתע במארב בביצה וכמעט הושמד על ידי נתינים פריזים של דירק השלישי במה שכונה הקרב על ולארדינגן. דירק השלישי בעצמו ממלא תפקיד מתאם, רק כדי להופיע מטירתו לקחת בשבי רשמית את הדוכס מלורן התחתונה, כאשר גודפרי כמעט ונהרג.
כדי לא להחליש את ההגנה שהציעה רוזנות הולנד מפני הפשיטות הוויקינגיות, החליט המלך היינריך השני לתת לעניין לשקוע, אם כי הוא חיזק את מעמדו של הבישוף של אוטרכט, האדון הפיאודלי הרשמי של רוזנות הולנד. אף על פי כן הצליח דירק להרחיב את שטחו מזרחה על חשבון הבישוף של אוטרכט. לאחר מותו של היינריך השני ב-1024, תמך דירק השלישי במועמדותו של קונרד השני בניסיון להתפייס עם השלטונות הקיסריים, כדי לשמור על האדמות שרכש, או להרחיב אותן עוד יותר.
הקיסר קונרד השני מת במהלך שהות באוטרכט בשנת 1039 בתקופת שלטונו של הבישוף ברנולד, ולאחר מכן נקברו איבריו בקתדרלת אוטרכט. בנו ויורשו, היינריך השלישי, העניק טובות הנאה רבות לבישוף אוטרכט. בדרך זו, אוברייסל הוקצתה לבישוף בשנת 1040. למרות שרוזן הולנד התפייס עם הקיסר, היינריך השלישי עדיין החליט להעניש את הרוזן. בשנת 1046 הכריח הקיסר את דירק הרביעי לוותר על האדמות שכבש. עם זאת, הקיסר לא הצליח לשמור על עצמו באזור ונאלץ לסגת, ולאחר מכן החל דירק הרביעי לפשוט ולשדוד את הבישופים של אוטרכט ולייז'. יתר על כן, דירק חתם על הסכמים עם גודפרי המזוקן, הדוכס מלורן התחתונה, כמו גם עם רוזני פלנדריה ואנו. הקיסר הגיב במשלחת ענישה שנייה שבה נכבשו ולארדינגן והטירה בריינסבורג מדירק הרביעי. הטירה נהרסה כליל. עם זאת, הקיסר ספג אבדות כבדות במהלך נסיגתו, שעליה התקוממו בעלי בריתו של דירק בגלוי נגד הקיסר. בשנת 1049 פותה דירק הרביעי למלכודת ונהרג על ידי מתנקשים שנשכרו על ידי הבישופים של מץ, לייז' ואוטרכט. דירק נפטר צעיר, לא נשוי וללא ילדים. ירש אותו אחיו פלוריס הראשון.
פלוריס הראשון הצליח להרחיב את הטריטוריה שלו עם שטח קטן בתוך Rijnland Gouw, אזור שנקרא הולטלנד ("Woodland"), או "הולנד". סביר להניח ששם זה הפך במהרה לשם נרדף לכל הטריטוריה של פלוריס. בשנת 1061 פרצה מלחמה, שבה לא ברור אם היא הייתה נגד בראבנט, אוטרכט או לייז'. במהלך המלחמה הזו פלוריס נפל למארב בעודו רגוע יותר מדי ובחברה קטנה מדי כאשר פשט על מחוז טייסטרבנט לשעבר, כיום שטח אוטרכט. הוא נהרג על ידי חיילים אוטרכטיאנים או גלדריים. בנו דירק החמישי עדיין היה קטין, אז אמו גרטרוד מסקסוניה הפכה לעוצרת. גרטרוד נישאה בשנית ב-1063 עם רובר הפריזי, אחיו הצעיר של רוזן פלנדריה, בולדווין השישי ונכד של מלך צרפת, רובר השני, שגם שימש כעוצר עבור דירק החמישי.
השפעתה של הולנד המשיכה לגדול בהדרגה במהלך שתי המאות הבאות. הרוזנים של הולנד הצליחו לכבוש את רוב זיילנד, להפחית את כוחם של הבישופים של אוטרכט ומתחילת המאה ה-12 ועד המאה ה-13 להילחם במלחמה של 150 שנה נגד תושבי האזור המתגוררים בצד המזרחי של צפון הולנד, הידועה באופן מבלבל גם כ"מערב-פריזיה". רק בשנת 1289 הצליח הרוזן פלוריס החמישי להביא לסיומה את המלחמה הארוכה הזו ולהכניע את המערב-פריזים הללו, זאת רק לאחר שהמבול של סנט לוסיה בשנת 1287 הרס כליל כמעט את כל אדמותיהם של המערב-פריזים. לאחר מכן הרוזנות נודעה רשמית עד 1795 כרוזנות הולנד ומערב פריזלנד.
בורגונדים והבסבורגים
מלחמות הקרס והבקלה היו סדרה של מלחמות וקרבות בהולנד בין השנים 1350 ל-1490. רוב המלחמות הללו נלחמו על תואר הרוזן, אך היו שטענו שהסיבה הבסיסית הייתה בגלל מאבק הכוח של הבורגנים בערים נגד האצולה השלטת. סיעת בקלה התרכזה בדרך כלל הערים המתקדמות יותר של הולנד. סיעת הקרס כללה חלק גדול מהאצילים השמרנים. כמה מהדמויות המרכזיות בסכסוך הרב-דורי הזה היו וילם הרביעי, מרגרט, וילם החמישי, וילם השישי, יוהאן ופיליפ הטוב. עם זאת, אולי הידועה ביותר היא ז'קלין, רוזנת אנו. עד סוף מלחמות הקרס והבקלה, פיליפ הטוב, דוכס בורגונדי, השתלט על הולנד. אצילים מובילים בהולנד הזמינו את הדוכס לכבוש את הולנד, למרות שלא הייתה לו כל טענה היסטורית לכך. כמה היסטוריונים אומרים שהמעמד השליט בהולנד רצה שהולנד תשתלב עם המערכת הכלכלית הפלמית ותאמץ מוסדות משפטיים פלמיים.
תחת הבורגונדים התפתח המסחר של הולנד במהירות, במיוחד בתחומי הספנות והתחבורה. השליטים החדשים הגנו על אינטרסים סחר הולנדים. ציי הולנד הביסו את ציי הליגה ההנזה מספר פעמים. אמסטרדם גדלה והפכה במאה ה-15 לנמל המסחר העיקרי באירופה לתבואה מהאזור הבלטי. אמסטרדם חילקה תבואה לערים הגדולות של בלגיה, צפון צרפת ואנגליה. סחר זה היה חיוני לתושבי הולנד, מכיוון שהולנד לא יכלה עוד לייצר מספיק תבואה כדי להאכיל את עצמה. ניקוז הקרקע גרם להפחתת הכבול של אזורי הביצות לשעבר לרמה נמוכה מדי כדי לשמור על הניקוז.
קרל החמישי (1500–1558) הפך לאדון הרוזנות בשנת 1506, אך בשנת 1515 הוא עזב כדי להיות מלך ספרד ולאחר מכן הפך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. קרל העביר את השליטה לידי העוצרים (קרוביו הקרובים), ובפועל השלטון הוחזק על ידי בורגונדים דוברי צרפתית בעיקר שבהם שלט. הולנד שמרה על ממשלה משלה וחצר משלה, בשליטת האצולה המקומית, ועל מסורותיה וזכויותיה ("חירויות") משלה מאות שנים. כמו כן, לערים הרבות היו זכויות משפטיות משלהן וממשלות מקומיות, בדרך כלל בשליטת הסוחרים, אולם נוסף על כך, הבורגונדים הטילו ממשלה כוללת, האצולה הכללית של הולנד, עם פקידים ובתי משפט משלה.
מרד והרפובליקה ההולנדית
במהלך המאה ה-16, הרפורמציה הפרוטסטנטית התבססה במהירות בצפון אירופה, במיוחד בצורותיה הלותרניות והקלוויניסטית. הפרוטסטנטים בהולנד, לאחר הדיכוי הראשוני, נסבלו על ידי הרשויות המקומיות. בשנות ה-60 של המאה ה-16, הקהילה הפרוטסטנטית הפכה להשפעה משמעותית ברוזנות, אם כי ברור שהייתה אז מיעוט. בחברה התלויה במסחר, חופש וסובלנות נחשבו חיוניים. אף על פי כן, השליטים הקתולים קרל החמישי ויורשו פליפה השני חשו שחובתם להביס את הפרוטסטנטיות, שנחשבה לכפירה על ידי הכנסייה הקתולית ולאיום על יציבות המערכת הפוליטית ההיררכית כולה. הספרדים הקתוליים הגיבו ברדיפות קשות והציגו את האינקוויזיציה הספרדית. הקלוויניסטים מרדו. תחילה היה האיקונוקלאם ב-1566, שהיה הרס שיטתי של פסלי קדושים ושאר תיאורי דבקות קתוליים בכנסיות. לאחר 1566 הפך וילם השתקן, פחות או יותר במקרה, למנהיג של מרד שבניהול כושל חמור של פליפה השני והמושל שלו הדוכס מאלווה הפך למלחמת שמונים השנים. כתוצאה מכך הולנד וששת המחוזות האחרים של הברית הפכו לאומה עצמאית בשם הרפובליקה של שבע המחוזות המאוחדים. על וילם מאורנז' אומר בלום: "סבלנותו, סובלנותו, נחישותו, הדאגה לעמו ואמונתו בממשלה בהסכמה החזיקו את ההולנדים יחדיו והחזיקו בחיים את רוח המרד שלהם". פריצת הדרך העיקרית הגיעה כאשר הולנד, יחד עם זיילנד, נכבשו בשנת 1572 ובשנים לאחר מכן על ידי הוואטרגאוזן, כוח ימי יעיל איכשהו של בעיקר קלוויניסטים שהפכו לשודדי ים ושודדי ים שהפכו לקלוויניסטים. הפרלמנט של הולנד חתם על שבועת ההתכחשות, הדחת פליפה כרוזן הולנד ויצרה קונפדרציה בין שבעת המחוזות המשוחררים. מכאן ואילך, הכוח הביצועי והמחוקק ישוב להיות בידי מדינות הולנד ומערב פריזלנד, אשר הונהגו על ידי דמות פוליטית שהחזיקה בתפקיד של פנסיונר גדול. הרוזנות, כעת מדינה ריבונית בתוך הקונפדרציה הגדולה יותר, הפכה למרכז התרבותי, הפוליטי והכלכלי של הרפובליקה ההולנדית, במאה ה-17, תור הזהב ההולנדי, האומה העשירה ביותר בעולם. הערים הגדולות ברפובליקה היו ממוקמות במחוז הולנד, כגון אמסטרדם, רוטרדם, ליידן, אלקמאר, דלפט, דורדרכט, הארלם ובירת המדינה, האג. מהנמלים הגדולים של הולנד הפליגו סוחרים הולנדים ליעדים בכל רחבי אירופה וממנה, וסוחרים מכל רחבי אירופה התאספו לסחור במחסני אמסטרדם וערי מסחר אחרות של הולנד. אירופאים רבים חשבו על המחוזות המאוחדים תחילה כ"הולנד" ולא כעל "הרפובליקה של שבע המחוזות המאוחדים של הולנד". רושם חזק של "הולנד" נטמע במוחם של אירופאים אחרים, אשר אז הוקרן בחזרה על הרפובליקה כולה. בתוך המחוזות עצמם התרחש תהליך איטי הדרגתי של התרחבות תרבותית, שהוביל ל"הולנדיפיקציה" של המחוזות האחרים ולתרבות אחידה יותר לכל הרפובליקה. בעשורים הראשונים של המרד התיישבו בערים הגדולות של הולנד מספר רב של פליטים מפלנדריה ובראבנט. הייתה להם השפעה פרנקית על הניב החדש של הולנד העירונית (שקודם לכן היו לה יותר השפעות פריזיות) שבמאות מאוחרות יותר הפכה לשפה התקנית של הולנד ובלגיה דוברת ההולנדית.
באופן נומינלי, רוזנות הולנד הגיעה לסיומה באופן רשמי בשנת 1795, כאשר המהפכה הבטאווית סיימה את הרפובליקה והפכה אותה לרפובליקה הבטאווית. שטח הרוזנות הקודמת חולק בין מחוזות האמסטל, דלף, טסל ושלד-אן-מאס. לאחר 1813, הולנד הוקמה מחדש כמחוז של הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה. הולנד חולקה למחוזות הנוכחיים צפון הולנד ודרום הולנד בשנת 1840.
גאוגרפיה
הרוזנות כיסתה שטח המקביל בערך למחוזות ההולנדים הנוכחיים של צפון הולנד ודרום הולנד, כמו גם את החלק הצפון מערבי של המחוז הנוכחי של צפון בראבנט (בערך בין הערים ווילמסטאד, גרטרוידנברג וורקנדאם), והאיים טרשלינג, פלילנד, אורק וסכוקלנד, אם כי זה לא כלל את האי חוריי אוברפלאקיי.
בימי הביניים המוקדמים, חלקים נרחבים מהשטח שכוסה על ידי הולנד של ימינו היו מכוסים בביצות כבול. ביצות אלו הגבילו את גודל הקרקע הניתנת לעיבוד בהולנד, אך גם התבררו כמקור טוב לדלק. בסביבות שנת 950, הוחל בטיוב בקנה מידה קטן בביצות העצומות בהולנד ובאוטרכט, כנראה שהופעל על ידי האצולה הקטנה. במאה ה-11 החל 'הטיוב הגדול', תחת שליטתם של רוזני הולנד והבישופים של אוטרכט. עד המאה ה-13 נכבשו כמויות גדולות של אדמה בין מפרץ IJ בצפון, הדיונות במערב, נהרות לק וואל בדרום והריין הישן במזרח.
לפני הטיוב הגדול, הגבולות בין רוזנות הולנד לבישופות אוטרכט לא היו ברורים, והיה קיים שטח הפקר תרתי משמע. עם זאת, במהלך הטיוב הצליחו רוזני הולנד להרחיב את השפעתם על חשבון של אוטרכט.
מכסחי השדים (זיכיון)
מכסחי השדים (באנגלית: Ghostbusters) הוא זיכיון קולנועי המבוסס על דמויות מבית היוצר של דן אקרויד. זוהי סדרת סרטי קומדיה שנוצרו עם צאת הסרט הראשון בשנת 1984 בכיכובם של ביל מארי, דן אקרויד והרולד ראמיס. מאז זכה הזיכיון לפופולריות רבה במהלך שנות השמונים ושנות התשעים ובהשראתו נוצרו שתי סדרות מצוירות מצליחות: "מכסחי השדים - האמיתיים" ו"מכסחי השדים אקסטרים". בשנת 1989 הופק גם סרט המשך בשם "מכסחי השדים 2". בשנת 2016 יצא לאקרנים הסרט "מכסחות השדים" כגרסת אתחול נשית, בכיכובן של מליסה מקארתי, קריסטן ויג, לזלי ג'ונס וקייט מקינון.
סרט שלישי בסדרה המקורית (רביעי בזיכיון) עתיד לצאת ב-2021.
שני הסרטים הראשונים גוללו את סיפורם של ד"ר פיטר ונקמן, ד"ר ריימונד "ריי" סטנץ וד"ר אגון ספנגלר שהם שלושה מדענים החוקרים תופעות פאראפסיכולוגיות באוניברסיטה בניו יורק. לאחר שהם מאבדים את עבודתם, השלושה מחליטים לפתוח חברה שמתמחה בגירוש שדים ורוחות רפאים באמצעות כלים טכנולוגים מדעיים כגון רובי יונים. עד מהרה הם הופכים לתקווה היחידה של האנושות במאבקה נגד יצורים על טבעיים.
בהשראת הסרטים נוצרו גם חוברות קומיקס, ספרים, משחקי וידאו ופארק שעשועים.
מכסחי השדים
הסרט הראשון בסדרה, שיצא בשנת 1984, היה קומדיה מדע בדיונית על שלושה מדענים אקסצנטריים שמנהלים עסק ללכידת רוחות לאחר שפוטרו מעבודתם. הסרט בכיכובם של ביל מארי, דן אקרויד והרולד ראמיס הכניס מעל 240 מיליון דולר והיה לאחד הסרטים הרווחיים ביותר בארצות הברית באותה שנה. הסרט תואר כאחת הקומדיות המוצלחות ביותר של שנות ה-80 ומכון הסרטים האמריקאי דירג אותו במקום ה-28 ברשימת מאה הסרטים המצחיקים ביותר בכל הזמנים. האתר IGN הצביע על הסרט בשנת 2005 בתור הקומדיה הגדולה ביותר מעולם וערוץ הטלוויזיה בראבו דירג את הסרט ב-2006 במקום ה-76 ברשימת הסרטים המצחיקים ביותר.
מכסחות השדים
באוגוסט 2014 דווח כי פול פיג מנהל מגעים לבימוי סרט אתחול לזיכיון, עם נשים בתפקידים הראשיים. בספטמבר אותה שנה דן אקרויד הביע רצונו לייצר יקום משותף לסרטי מכסחי השדים, בסגנון היקום הקולנועי של מארוול ובאוקטובר דווח כי קייטי דיפולד נשכרה לכתוב את התסריט.
בדצמבר 2014 דווח שרבל וילסון וג'ניפר לורנס צפויות לגלם תפקיד ראשי, לבסוף דווח בינואר 2015 כי בסרט תככבנה קריסטן ויג, מליסה מקארתי, לזלי ג'ונס קייט מקינון. בסרט מופיעים גם כריס המסוורת' כאיש הקבלה של צוות המכסחות, אנדי גרסיה כראש עיריית ניו יורק ובנוסף סיגורני ויבר, ארני הדסון, דן אקרויד וביל מארי מופיעים בהופעת קמע (אקרויד מופיע כנהג מונית). צילומי הסרט החלו בבוסטון ביוני והושלמו בספטמבר 2015. הסרט יצא לאקרנים ב-15 ביולי 2016.
מכסחי השדים: החיים שאחרי
בינואר 2019 נודע כי הבמאי ג'ייסון רייטמן יביים סרט המשך ל"מכסחי השדים". בסרט צפויים לככב ביל מארי ודן אקרויד והסרט עתיד לצאת לאקרנים ב-2020.
דייוויד הנדרסון
דייוויד מקינלי הנדרסון (באנגלית: David McKinley Henderson; נולד ב-21 ביולי 1964) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ומאמן. גובהו 1.96 מטר.
ביוגרפיה
דייוויד הנדרסון נולד בעיר הנדרסון שבצפון קרוליינה, ארצות הברית. לאחר סיום לימודיו התיכוניים החל לשחק במכללת דיוק, בשנים 1983 - 1986. היה קלע מוביל בשנתו הראשונה בקבוצה, לאחר מכן עלה במשך שתי עונות מן הספסל כשחקן השישי, ובעונתו הרביעית השיג בממוצע 14.2 נקודות למשחק ו-4.8 ריבאונדים למשחק, היה קפטן הקבוצה במשותף עם שחקן נוסף בקבוצה, והוביל את הקבוצה לגמר הפיינל פור של אליפות המכללות ה-NCAA. בגמר הפסידה הקבוצה למכללת לואיסוול.
לאחר סיום לימודיו נבחר בסיבוב השלישי בדראפט ה-NBA על ידי הוושינגטון בולטס, במקום ה-58 הכללי, אך לא השיג חוזה בקבוצת NBA. בשנת 1986 עבר לשחק בליגת ה-CBA, למשך עונה אחת ולאחריה חתם בפילדלפיה 76', מה-NBA. הוא שיחק 22 משחקים בלבד בקבוצה, והגיע לממוצע של 5.7 נקודות למשחק. במהלך העונה עבר לשחק בליגת הכדורסל של קנדה. ב-1990 חתם בהפועל תל אביב, ואת העונה הסדירה סיים בממוצע נקודות של 25.7 ו-27.3 בפלייאוף.
ב-1991 שב לליגת ה-CBA, ובעונה שלאחר מכן חזר לשחק בישראל בקבוצת מכבי ראשון לציון, אך שוחרר לאחר שבעה משחקים. לאחר מכן חתם בהפועל חולון למשך שתי עונות. את עונת 1992/93 סיים בממוצע נקודות של 22.6 ובעונת 1993/93 סיים בממוצע של 22.1. בעונת 1995/96 שיחק בגלאטסראיי הטורקית. בעונה הבאה עבר לעונה אחת בעירוני רמת גן. בשנת 1988 שיחק בליגה השווייצרית.
בשנים 1996 - 2000 היה לעוזר המאמן במכללת דיוק, ומשנת 2000 היה למאמן ראשי באוניברסיטת דלאוור. לאחר עונתו השישית בקבוצה הוא פוטר בשל יכולת חלשה שהציגה הקבוצה. משסיים את עבודתו בדלאוור מונה כסקאוט של קבוצת ה-NBA קליבלנד קבאלירס.
חיים פרטיים
נשוי לקרלה ואב לשניים. מתגורר במידלטאון, דלאוור.
ז'אן פראנסה
ז'אן פראנסה (בצרפתית: Jean René Désiré Françaix 23 במאי 1912 בלה מאן – 25 בספטמבר 1997 בפריז) היה מלחין נאו-קלאסי, פסנתרן ומתזמר צרפתי, שנודע בתפוקתו הפורה ובסגנונו הנמרץ.
קורות חייו
כשרונותיו הטבעיים של פראנסה זכו לעידוד בגיל צעיר מצד משפחתו: אביו, מנהל הקונסרבטוריון בלה מאן, היה מוזיקולוג, מלחין ופסנתרן ואמו הייתה מורה לשירה. כבר בגיל שש החל לחבר מוזיקה ופרסומו הראשון, בשנת 1922, משך את תשומת לבו של מלחין, שעבד בבית ההוצאה וניווט את הילד המוכשר אל מורה מחוננת, נדיה בולאנז'ה. בולאנז'ה סייעה להתפתחות הקריירה של פראנסה בראותה במלחין הצעיר את אחד הטובים, אם לא המצטיין, בתלמידיה. גם איזידור פיליפ, פסנתרן ופדגוג ידוע-שם, לימד את פראנסה. ז'אן פראנסה עצמו ניגן לעיתים קרובות את יצירותיו הוא וזכה לשבחי הקהל; יש לציין כי ביצוע הבכורה של הקונצ'רטינו שלו לפסנתר ותזמורת בפסטיבל באדן-באדן בשנת 1932.
ז'אן פראנסה היה פסנתרן עתיר-כישרון מגיל צעיר. הוא זכה בפרס ראשון לפסנתר בקונסרבטואר של פריז (ההכשרה המוזיקלית הרשמית היחידה שלו) והיה מבוקש להופעות הן כמלווה והן כסולן. הופעות נודעות שלו היו בדואט עם הצ'לן הצרפתי מוריס ז'נדרון ונגינת הקונצ'רטו לשני פסנתרים של פרנסיס פולנק יחד עם המלחין בכמה הזדמנויות, כאשר ז'אק פברייה לא היה זמין. הקונצ'רטו לשני פסנתרים של פראנסה עצמו נכתב בשביל בנותיו, ששתיהן היו פסנתרניות צעירות ומלבלבות בתקופת חיבורו.
תעסוקתו העיקרית של ז'אן פראנסה הייתה קריירת ההלחנה שלו, הפעילה במידה שאינה מצויה. פוריות כתיבתו עמדה בעינה לכל אורך חייו; ב-1981 תיאר את עצמו כ"מלחין בקביעות", אך זה מסיים יצירה אחת וכבר מתחיל חדשה, וכך המשיך עד מותו ב-1997.
יצירתו
מוריס ראוול אמר על פרנסה הצעיר, בשיחה עם הורי הנער, "בין סגולותיו של הילד אני מבחין מעל לכל בזו, שהיא החשובה והמועילה ביותר לאמן - הסקרנות: הישמרו שלא לדכא בו סגולות אלה, עכשיו או בעתיד, אחרת תסתכנו בכך שהרגישות הצעירה הזו תיבש ותקמול." ההורים קיבלו את העצה וז'אן הצעיר עלה כפורח: פרנסה היה מלחין פורה, שכתב יותר מ-200 יצירות במגוון סגנונות גדול.
בהיותו פסנתרן וירטואוז, רבות מיצירותיו נכתבו לפסנתר, בייחוד היצירות הקאמריות הרבות, שחיבר לכמעט כל כלי תזמורתי והרכב מקובל. הוא היה מתזמר מיומן, תכונה שבאה לביטוי בשימוש שעשה בגוני צליל. פראנסה כתב יצירות ברבות מן הצורות המוזיקליות הגדולות העיקריות, בהן קונצ'רטי, סימפוניות, אופרה, מוזיקה לתיאטרון ולבלט ויצירות שנשענו על מסורות, שחנן סר במאה ה-20, כגון הקנטטה. על אף נטייתו לשוות אופי מודרני לאופני הביטוי הנושנים, היה פראנסה נאו-קלאסיציסט מושבע, שדחה אטונליות ושיטוטים חסרי-צורה, והסתמך על ספרות העבר הגדולה ליצירותיו הווקאליות. פראנסה חיבר גם מוזיקה לעשרה סרטים, בשביל הבמאי סשה גיטרי.
סגנונו של פראנסה מצטיין בקלילות ושנינות (מטרתו המוצהרת הייתה "לגרום הנאה"), ויש בו גם מאופי השיחה, המתבטא ביחסי גומלין בין הקווים המוזיקליים. במהלך הקריירה שלו כמעט לא חל שינוי בסגנונו; על אף השפעתם של מלחינים שהעריץ (כמו עמנואל שברייה, איגור סטרווינסקי, מוריס ראוול ופרנסיס פולנק) על כתיבתו, מיזג פראנסה את מה שליקט מהשראתם אל תוך האסתטיקה המובהקת שלו עצמו, שבאה לביטוי כבר ביצירות המוקדמות.
אריה ים שטלר
אריה ים שטלר (שם מדעי: Eumetopias jubatus) הוא מין של אריה ים גדול והיחיד בסוג Eumetopias. זהו המין הגדול ביותר במשפחת האוטריים, כשמקור שמו בחוקר גאורג שטלר. המין חי בטבע בצפון האוקיינוס השקט ובחופיו.
מאפיינים
פרוות אריה הים בצבע צהוב-חיוור עד צהוב-חום, אפם אדמדם והגורים שחורים.
אורכם של הזכרים של אריות הים 2.82–3.25 מ' ומשקלם 450–1,120 ק"ג בממוצע. הנקבות קטנות מהם בהרבה ואורכן 2.3–2.9 מ' ומשקלן 240–350 ק"ג. לזכרים יש גם חזה ומצח רחבים יותר מהנקבות ורעמה גדולה ובולטת.
תפוצתם משתרעת מהאיים הקוריליים וים אוחוצק למפרץ אלסקה ועד לאי אנו נואבו שבקליפורניה בדרום, ובעבר היו גם באיי התעלה של קליפורניה. בקיץ הם נודדים יותר דרומה עד ליפן, וחלקם נצפו גם דרומית לשם בים הצהוב ולאורך חופי קוריאה וסין.
אקולוגיה
אריות הים הם טורפים מיומנים ואופורטוניסטים שאוכלים בעיקר דגים, כמו ההרינג, שיבוט אלסקה (Theragra chalcogramma), Gadus macrocephalus, Pleurogrammus monopterygius, דגים מהסוג לשונון, טרוטנית, וורדונים וכן רכיכות ודיונונים, והם יכולים לצלול למים עמוקים לשם כך. הם יכולים גם לעלות בשפכי נהרות כדי לאכול מינים מקומיים כמו החידקן. לעיתים רחוקות יותר יאכלו חיות גדולות יותר כמו גורי כלבי ים או לוטרות.
הקורפוס ה-55 (האימפריה הגרמנית)
הקורפוס ה-55 (בגרמנית: Generalkommando zbV 55 היה קורפוס של צבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה. הוא הוקם כקורפוס ברנהרדי זמני (על שם מפקדו) ב-6 ביוני 1916 ופורק בסוף המלחמה.
היסטוריה
הקורפוס ה-55 הוקם כקורפוס ברנהרדי זמני ב-6 ביוני 1916, על שם מפקדו גנרל חיל הפרשים פרידריך פון ברנהרדי. ב-1 באוקטובר 1916, שונה שם הקורפוס לקורפוס ה-55.
עם תחילת מלחמת החפירות, זיהה הצבא הגרמני כי לא ניתן עוד לקיים את יחידת הקורפוס המסורתית, כלומר אחת המורכבת משתי דיוויזיות. בעוד שבמקרים מסוימים (ובמקומות מסוימים) היה די בקורפוס של שתי דיוויזיות, במקרים אחרים היה צורך ב-5 או 6 דיוויזיות. לכן, תחת פיקודו של הינדנבורג (מקיץ 1916), נוצרו מפקדות קורפוס חדשות ללא דיוויזיות אורגניות. הקורפוס החדש הזה נקבע כמפקדה כללית לשימוש מיוחד (בגרמנית: Generalkommandos zur besonderen Verwendung).
קורפוס ברנהרדי הוקם בחיפזון בקיץ 1916 בחזית האוסטרו-הונגרית באזור ווהלין ככוח רב-לאומי להגנה מפני מתקפת ברוסילוב. כוחות גרמנים ואוסטרים הצליחו להדוף את הרוסים באזור הנהרות סטיר וסטוכיד. לאחר שנתיים בחזית המזרחית, הקורפוס הועבר לחזית המערבית בפברואר 1918, שם פעל באזור ארמנטייר.
עד סוף המלחמה, הקורפוס לחם בחזית המערבית כחלק מהארמייה השישית, בקבוצת הארמיות רופרכט בהרכב הבא:
מפקדים
על הקורפוס ה-55 פיקד גנרל חיל הפרשים פרידריך פון ברנהרדי לאורך כל קיומו.
פטימה מסקוי
פטימה מסקוי פאהנבולה (באנגלית: Fatima Massaquoi; 1904–1978) הייתה בת למשפחת מלוכה אפריקאית, ומחנכת חלוצה מליבריה. פעלה לשימור השפות המקומית, פיתוח ההשכלה הגבוהה ושימור התרבות המקומית בליבריה.
בהיותה מחויבת לשימור והרחבת התרבות הלאומית, שימשה מסקוי ממקימי אוניברסיטת ליבריה. היא מלאה מגוון תפקידים באקדמיה: המנהלת, ובהמשך כדיקאנית מכללת מדעי הרוח וכן הייתה מייסדת המכון ללימודי אפריקה. הייתה ממייסדות אגודת הסופרים הליבריים ועזרה לבטל את נוהג החלפת השמות האפריקניים בגרסאות מערביות. עמלה ליצירת סטנדרטיזציה של כתב ואי (Vai). בשנות ה-60 המאוחרות של המאה ה-20 הצליחה בתה ויויאן סיטון (Vivian Seton) הצליחה לקבל לידיה את כתב היד של האוטוביוגרפיה של אימה ולהעבירו למיקרופילם לשימור. לאחר מותה של פטימה מסקוי, התגלו כתביה ורשימותיה מחדש, נערכו ופורסמו ב-2013, בספר שנקרא "האוטוביוגרפיה של נסיכה אפריקנית" (The Autobiography of an African Princess).
ראשית חייה ולימודים
מסקוי גדלה עד גיל שבע אצל אחות אביה, ממה ג'סה, בנג'בקה בדרום ליבריה. בזמן שהותה שם, פצעה אחת משש הנשים של אביה את פטימה בידיה באופן חמור כעונש. פציעה זו גרמה לה לכאבים מתמשכים בילדותה ופגעה ביכולתה לנגן בכינור. מאוחר יותר הפכה לנגנית מיומנת בסיום לימודיהם בבית הספר היסודי, נשלחה לפנימייה במנזר במחוז מונטסראדו (Montserrado). מומולו מסקוי, שהיה קונסול בהמבורג, ביקש להעניק לבתו היחידה את החינוך הטוב ביותר, ולקח אותה איתו, בשנת 1922, להמבורג. מסקוי למדה בבית ספר פרטי קתולי והשתלטה במהירות על השפה הגרמנית. בהמלצת סוכנת הבית של הקונסוליה, גרטרוד פון בוברס, אליה נקשרה מאוד, נסעה בשנת 1932 לז'נבה שבשווייץ, שם למדה צרפתית. באותה שנה חזרה להמבורג, להמשך לימודי תיכון אותם סיימה בשנת 1935. אז פנתה ללמוד רפואה באוניברסיטת המבורג וסיימה בשנת 1937.
הנס ג'יי מסקוי, אחיין שלה, ששהה בהמבורג באותה תקופה, סיפר כי "דודה פטימה" נהגה ללבוש בגדים אפריקאיים מרהיבים, שמרה על מנהגים אפריקאיים והמשיכה לדבר בשפת אמה, ואי. אחד מחבריה הקרובים בהמבורג היה ריצ'רד הייבורן, פסנתרן, איתו הופיעה ברסיטלים רבים. עם עליית הנאצים לשלטון, אביה החל לחשוש לביטחונה ובסיוע חברים, עזר לה לעבור לארצות הברית.
השנים בארצות הברית
בשנת 1946, בזמן שהותה באוניברסיטת בוסטון, השלימה מסקוי את עריכת האוטוביוגרפיה (The Autobiography of a Vai Noblewoman). הודות לנסיעותיה הרבות וחינוכה המקיף, היא דיברה אז לפחות שמונה שפות וארבעה ניבים שבטיים.
החזרה לליבריה
על פי הזמנתו של הנשיא ויליאם טאבמן, מסקוי חזרה לליבריה ב-13 באוקטובר 1946 כדי לעזור לו להקים אוניברסיטה במונרוביה. היא לימדה צרפתית ומדע בליבריה קולג', אחר כך באוניברסיטה של ליבריה (UL). ב-1956, הפכה למנהלת, ואז דיקנית (1960), של מכללת מדעי הרוח והייתה שותפה להקמתה של אגודת הסופרים הליברית. ב-1962 ייסדה וניהלה תוכנית ללימודי אפריקה, אשר התפתחה להיות המכון של לימודי אפריקה ב-UL.
במהלך כהונתה באוניברסיטה, הצליחה מסקוי לבטל את הדרישה כי התלמידים יאמצו שמות זרים במקום לשמור על שמות המשפחה השבטיים שלהם. בהקשר זה, כאשר נישאה לארנסט פרימן ב-26 ביולי 1948, אימצה את שמו השבטי "Fahnbulleh", וקראה לעצמה פטימה מסקוי פהנבולה. בעלה גם הוא שינה את שמו בחזרה לשם פהנבולה. כתרומה נוספת להתפתחות התרבותית-חברתית של ליבריה, ארגנה סמינר, דרך התוכנית ללימודי אפריקה, לקידום סטנדרטיזציה של כתב שפת ואי.
במטרה לקדם את החינוך האקדמי בליבריה, שהתה מסקוי במשך שישה חודשים בארצות הברית. במימון מלגת חינוך ערכה סיור לימודי במכללות לאמנות, מחלקות אוניברסיטאיות לאנתרופולוגיה וסוציולוגיה.
ב-1968 לקתה בשבץ. אירוע זה דחק את ביתה לבקש סיוע מעמיתים באוניברסיטת ליבריה בהמרת כתב היד של האוטוביוגרפיה, שלא יצאה לאור, למיקרופילם.. מסקוי פרשה מהאוניברסיטה בקיץ 1972, וקיבלה תואר של דוקטור של כבוד במדעי הרוח ועיטור כבוד מנשיא ליבריה.
פטימה מסקוי פהנבולה נפטרה במונרוביה ב-26 בנובמבר 1978. ביתה ויויאן סיטון והיסטוריונים (קונרד טוקשרר וארתור אברהם) ערכו את רשימותיה מהחוויות שלה בגרמניה ובארצות הברית. הספר, "האוטוביוגרפיה של נסיכה אפריקנית", פורסם ב-2013.
עיטורים
ב-1962מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה הנשיא היינריך לובקה.
ב-1972 הוענק לה תואר של דוקטור של כבוד למדעי הרוח מאוניברסיטת ליבריה ועיטור כבוד מטעם נשיא ליבריה ויליאם ר. טולברט ג'וניור
שמיכת פוך
שמיכת פּוּך (מרוסית: Пух, נוצת פלומה. בעברית: שמיכת מוֹך) היא שמיכה רכה מלאה בנוצות פלומה (מוך) של אווזים, ברווזים או של עופות אחרים, או תחליף סינתטי לנוצות, ומשמשת להתכסות בזמן השינה, בעיקר בחורף. מקורה של שמיכת הפוך באירופה הכפרית, שם היו השמיכות ממולאות בנוצות של אדרית שחורת-כיפה הידועות בתועלתן כמבודד תרמי.
המודעות לצער בעלי חיים הנגרם בתהליך תלישת הנוצות עלתה, ולכן משתמשים יותר בתחליפים סינתטיים, שגם אינם אלרגניים כמו שמיכת פוך או נוצות.
היסטוריה
באמצע המאה השמונה עשרה, תומאס נוג'נט, אנגלי שהיה בטיול גדול ועבר אז בוסטפאליה, ציין בפליאה:
הנוצות לייצור שמיכות הפוך הביא להתנגדות מצד ארגוני זכויות בעלי חיים לשימוש בשמיכות אלו. התנגדות זו, נמצאו תחליפים הניתנים ליצור בעלות נמוכה וכן בעלי אורך חיי מדף ארוכים יותר מפוך, כמו מיקרופייבר, ובשילוב העובדה שההמצאה הוזילה את השמיכות העשויות מהם, הביא לירידה בפופולריות ובמכירות של שמיכות הפוך.
בתרבות הפופולרית
המונח "יום שמיכת הפוך" משמש במדינות מסוימות כדי לתאר את הקצבה של יום אחד או יותר בשנה, כאשר העובדים יכולים פשוט לטלפן ולומר שהם לא באים לעבודה, למרות שהם לא הודיעו על כך מראש והם לא חולים. מתן הטבה זו הפכה לאופנתית בסוף 1990 בחברות גדולות רבות בבריטניה.
גיהנום בכלוב (2010)
גיהנום בכלוב (2010) היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE, ששודר בערוץ של ה-WWE Network. האירוע כלל את שני המותגים (Raw וסמאקדאון) ונערך ב-3 באוקטובר 2010, באולם אמריקן איירליינס סנטר שבדאלאס, טקסס. האירוע היה האירוע השני בסדרת אירועי גיהנום בכלוב.
שבעה קרבות התנהלו באירוע, כולל אחד ששימש כקרב חושך (קרב שלא שודר בטלוויזיה). בקרב המרכזי, קיין ניצח את אנדרטייקר בקרב גיהנום בכלוב ושמר על אליפות העולם במשקל כבד. עוד ברשימת הקרבות, רנדי אורטון ניצח את שיימוס בקרב גיהנום בכלוב ושמר על אליפות ה-WWE, דניאל בריאן ניצח את ג'ון מוריסון והמיז בקרב הכנעות בכל מקום משולש ושמר על אליפות ארצות הברית, וייד בארט ניצח את ג'ון סינה; מאחר שבארט ניצח, סינה היה חייב להצטרף לקבוצת הנקסוס.
רקע
בשנת 2009, ארגון ה-WWE הציג את גיהנום בכלוב כסדרת אירועים. הרעיון לאירוע הגיע מהקרב "גיהנום בכלוב", שהתקיים לראשונה בשנת 1997 בקרב בין שון מייקלס לבין אנדרטייקר, ובו המתאבקים כלואים בתוך כלוב המקיף את הזירה. הקרב המרכזי של האירוע התקיים תחת חוקי גיהנום בכלוב. האירוע גיהנום בכלוב של שנת 2010 ביסס את עצמו כאירוע שנתי במתכונת האירועים של חודש אוקטובר.
עלילות
האירוע כלל קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות גם מ-Raw וגם מסמאקדאון.
הפיוד המרכזי מהמותג Raw היה בין האלוף החדש, רנדי אורטון לאלוף הקודם, שיימוס בקרב גיהנום בכלוב על אליפות ה-WWE. באירוע לילה של אלופים, אורטון זכה באליפות ה-WWE בקרב הדחות משושה נגד כריס ג'ריקו, אדג', ג'ון סינה, וייד בארט ושיימוס. לילה לאחר מכן בתוכנית Raw, שיימוס דרש את הקרב החוזה שמגיע לו. הג'נרל מנג'ר של Raw הודיע שהקרב החוזר בין השניים ייערך באירוע גיהנום בכלוב תחת חוקי קרב גיהנום בכלוב.
הפיוד המרכזי מהמותג סמאקדאון היה בין קיין לאנדרטייקר על אליפות העולם במשקל כבד. העלילה סיפרה שקיין תקף את אנדרטייקר כדי "לגנוב" את כוחותיו של אנדרטייקר ולשלוט ביד רמה עליו. באירוע לילה של אלופים, קיין התמודד מול אנדרטייקר בקרב ללא חוקים על התואר, שבו הוא ניצח. בניסיון להפיטר מאנדרטייקר אחת ולתמיד, קיין איתגר אותו לקרב גיהנום בכלוב, אותו קרב שאנדרטייקר נאבק בפעם הראשונה בהיסטוריה 13 שנים קודם לכן באירוע Badd Blood: In Your House ובו קיין ערך את הבכורה שלו, כשתקף את אנדרטייקר. ב-24 בספטמבר בתוכנית סמאקדאון, המנג'ר, פול ברר, ביצע את חזרתו לארגון, כשעמד לצד אנדרטייקר וכביכול השיב לאחרון את כוחותיו.
יריבות נוספת מהמותג Raw הייתה בין ג'ון סינה לוייד בארט, ששימש כמנהיג קבוצת הנקסוס, קבוצה של מתאבקים טירונים מהתוכנית NXT. מאז הקמת הקבוצה, היא שמה לעצמה למטרה לתקוף מתאבקים מ-Raw, אך המטרה המרכזית שלה הייתה ג'ון סינה, כשגרמה לו להפסיד במספר קרבות אליפות. בלילה של אלופים, הנקסוס תקפו את סינה, כך שעזרו לבארט להדיח אותו מקרב ההדחות המשושה. לילה לאחר מכן בתוכנית Raw, סינה ובארט הסכימו לקיום קרב ביניהם כשההתניה לקרב הייתה שבמידה שבארט ינצח - סינה יהיה חייב להצטרף לנקסוס, לעומת זאת, במידה שסינה ינצח - הנקסוס תהיה חייבת להתפרק.
אירוע
לפני שהאירוע שודר בשיטת ה"שלם וצפה", התקיים קרב חושך (קרב שאינו שודר בטלוויזיה), שבו גולדאסט, קופי קינגסטון ו-R-טרות' ניצחו את קודי רודס, דרו מקינטייר ודולף זיגלר בקרב שלושה נגד שלושה.
קרבות מקדימים
אלברטו דל ריו הסביר לקהל על התרומה שהביא, כשפצע את ריי מיסטריו וכריסטיאן, עד שאדג' קטע אותו. מנגד, ג'ק סוואגר התערב, כשקטע את אדג' ואף ביקש שהוא יתנצל על כך שתקף את קמע העיט של סוואגר. דל ריו הכה את אדג' בעזרת מיקרופון וסוואגר תקף את אדג' גם הוא. הג'נרל מנג'ר של Raw קבע קרב בין אדג' לסוואגר. במהלך הקרב ביניהם, אדג' ניסה לבצע על סוואגר את מהלך הסיום שלו, הספיר, אך האחרון התחמק מכך וביצע במקום את מהלך הגטוורנץ' פאוורבומב. בסיום, סוואגר ביצע על אדג' את מהלך האנקל לוק, כשאדג' הצליח להגיע לחבל ולשבור את מהלך ההכנעה. לאחר מכן, הוא ביצע על סוואגר את מהלך הספיר כדי לנצח בקרב.
בקרב הרביעי, ג'ון סינה התמודד מול וייד בארט. במהלך הקרב, מספר מתאבקי WWE תקפו את קבוצת הנקסוס. כשסינה ניסה לבצע על בארט את מהלך הסיום שלו, האטיטיוד אדג'סטמנט, בארט חמק מכך ובמקום ביצע את מהלך הסיום שלו, הוייסטלנד, שלא הספיק לו כדי לנצח. לבסוף, סינה הצליח לבצע את האטיטיוד אדג'סטמנט, אך גם הוא לא הצליח להשיג את הניצחון. סיום הקרב התנהל כך שסינה ביצע על בארט את מהלך ההכנעה שלו, ה-STF, אך מייקל מקגיליקטי הסיח את דעתו של השופט. בזמן שדעת השופט הוסחה, האסקי האריס תקף את סינה עם חפץ ממתכת. בארט ניצל זאת והצמיד את סינה לניצחון. בעקבות הפסדו של סינה, הוא חויב להצטרף לקבוצת הנקסוס.
בקרב הלפני האחרון, מישל מק'קול (שלוותה לקרב על ידי ליילה) הגנה על אליפות הדיוות נגד נטליה. בסיום, נטליה ביצעה על מקול את מהלך ההכנעה שלה, השארפשוטר, אך ליילה זרקה נעל אל תוך הזירה, מה שגרם לכך שנטליה ניצחה כתוצאה מפסילה.
הקרב המרכזי
בקרב המרכזי, קיין הגן על אליפות העולם במשקל כבד נגד אנדרטייקר (שלווה לקרב על ידי פול ברר) בקרב גיהנום בכלוב. במהלך הקרב, אנדרטייקר ביצע על קיין את מהלך ההכנעה שלו, ה-Hell's Gate, אך קיין הצליח אט אט להתחמק מחוץ לזירה, כששבר את הכנעה זו. אנדרטייקר המשיך וביצע עליו את מהלך הצ'וקסלאם, אך ניסיון ההצמדה שבא לאחר מכן לא היה מוצלח. הוא ניסה לבצע עליו את מהלך הלאסט רייד, אך קיין ביצע עליו את מהלך הצו'קסלאם משלו. לבסוף, אנדרטייקר הצליח לבצע את הלאסט רייד, אך עדיין לא הצליח לנצח. אנדרטייקר המשיך בשליטתו, כשניסה לבצע עליו את מהלך הטומבסטון פיילדרייבר. מנגד, קיין חמק וביצע את אותו המהלך על אנדרטייקר, שלא הספיק לו כדי לגבור על אנדרטייקר. כתוצאה מכך, קיין הזועם תקף את השופט. בזמן שהצוות הרפואי עשה את דרכו כדי לטפל בשופט, המנג'ר פול ברר נכנס לכלוב, כשגרם לקיין להתעמת איתו, מה שאיפשר לאנדרטייקר לבצע פעם נוספת את מהלך הצ'וקסלאם. אנדרטייקר ניסה לבצע את מהלך הטומבסטון פיילדרייבר, לעומת זאת, ברר בגד בו כשהשתמש בכד האפר שלו כדי לסנוור זמנית את אנדרטייקר ולאחר מכן העביר לקיין את הכד. קיין הכה את אנדרטייקר בעזרת כד זה ולאחר מכן ביצע עליו את מהלך הצ'וקסלאם, שהספיק לו כדי לנצח בקרב ולשמור על חגורת האליפות.
ביקורות
7,500 צופים נכחו באירוע גיהנום בכלוב, כששיעור הקנייה לאירוע עמד על 210,000, שהיא ירידה מהאירוע של השנה הקודמת עם 283,000.
תוצאה לאורך זמן
פול ברר איתגר את אנדרטייקר להתמודד מול קיין בקרב להיקבר בחיים. אנדרטייקר נענה לאתגר זה בחיוב. באירוע בראגינג רייטס, קיין ניצח את אנדרטייקר לאחר עזרה מצד קבוצת הנקסוס, במה שלמעשה סיים את הפיוד בין השניים.
כחבר החדש בנקסוס, ג'ון סינה ניסה להרוס את הקבוצה מבפנים, עד שהג'נרל מנג'ר של Raw אמר לסינה להישמע להוראות של בארט או שהוא יאבד את מקום עבודתו. בקרב באטל רויאל אשר קבע את הטוען לכתר לאליפות ה-WWE, בארט וסינה היו השניים האחרונים. בארט הורה לסינה להדיח את עצמו כדי שהוא יוכל להפוך לטוען לכתר. כדי להבטיח את הצלחתו, בארט גרם לסינה לעמוד לצידו בפינת הזירה בקרב שלו נגד האלוף, רנדי אורטון, באירוע בראגינג רייטס. הוא הודיע לסינה שאם הוא לא ינצח הוא יפטר אותו. באירוע עצמו, וייד בארט ניצח בפסילה לאחר שסינה תקף אותו. מצב זה גרם לכך שסינה שמר על מקום עבודתו בנוסף לכך שבארט לא זכה באליפות ה-WWE. עוד באירוע זה, סינה זכה באליפות הזוגות ביחד עם דייוויד אוטונגה.
הלבנה (קריפטוגרפיה)
בקריפטוגרפיה, הלבנה (whitening) או הלבנת מפתח (key whitening), היא טכניקה לחיזוק ביטחון צופן בלוקים איטרטיבי על ידי חיבור חלק מהמפתח הסודי עם הקלט לפני הסבב הראשון של הצופן וחלק אחר של המפתח עם הפלט לאחר סיום כל הסבבים.
טכניקה זו יושמה לראשונה בגרסה משופרת של DES שפותחה על ידי רון ריבסט מחברת RSA שנקראת DES-X וכן בצופן FEAL. ריבסט הוא זה שכינה אותה "הלבנה". בהלבנה של DES-X משתמשים בשלושה מפתחות שונים K_1,K_2,K_3 וההצפנה/פענוח נראים כדלהלן:
כלומר בהצפנה תחילה מחברים ב-XOR את הקלט עם המפתח K_1, את התוצאה מצפינים כרגיל עם K_2 ולאחר מכן מחברים את התוצאה האחרונה ב-XOR עם המפתח K_3. בפענוח מבצעים את הפעולות המתוארות בסדר הפוך.
הרעיון מאחורי פעולה זו הוא למנוע התקפת כוח גס בכך שמקשים על מנתח הצופן להשיג זוגות של טקסטים גלויים/טקסטים מוצפנים ומאלצים אותו לנתח כמות רבה יותר של מידע, בגלל שעליו לנחש גם את מפתחות ההלבנה בנוסף למפתחות ליבת האלגוריתם. התוספת מספקת חזוק משמעותי בעיקר נגד התקפת כוח גס גנרית שנקראת תקיפת היפגשות באמצע. במקרה שמשתמשים בשלושה מפתחות שונים, סיבוכיות התקפת נפגש באמצע עולה ל-2^{n+m+1} פעולות עם שלושה טקסטים-גלויים ידועים, כאשר n הוא אורך המפתח ו-m הוא אורך הבלוק לעומת סיבוכיות ההתקפה נגד מפתח אחד שהיא 2^{n} וסיבוכיות ההתקפה נגד שני מפתחות שהיא 2^{n+1}. אילו נעשה שימוש בשני מפתחות שונים כאשר K_3=K_1 אז סיבוכיות ההתקפה תהיה 2^{n+m/p} כאשר p הוא מספר הטקסטים הגלויים שבידי המתקיף. בכל אופן מסתבר שנגד קריפטואנליזה דיפרנציאלית או ליניארית פעולה זו מספקת עליה קטנה בסיבוכיות ההתקפה, כלומר במספר סיביות בלבד. זוהי תוספת קטנה ולא משמעותית בביטחון האלגוריתם.
היות שתוספת זו לא עולה הרבה במונחי מחשוב אין סיבה שלא לעשות בה שימוש. לכן צפנים מודרניים רבים אימצו את טכניקת ההלבנה, ביניהם אפשר למנות את AES, Twofish, קמליה ו-MARS.
גלעד קינן
גלעד קינן (נולד בשנת 1976) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף וטייס קרב בחיל האוויר הישראלי המכהן כראש להק מבצעי אוויר.
ביוגרפיה
קינן התגייס בשנת 1994 וסיים קורס טיס מס' 134 בהצטיינות בשנת 1996 במגמת קרב. עבר קורס אימון מבצעי בטייסת 116. שירת כטייס F-16 נץ בטייסת 140 ובטייסת 253. בשנים 2001-2002 שימש סמ"ט ב' בטייסת 144, יצא ללימודים ובשנים 2006-2008 שירת כסמ"ט א' בטייסת 106. ב-2008 מונה לראש מדור תשתיות בלהק האוויר. ב-2010 מונה למפקד טייסת 133 וב-2012 מונה לראש ענף עומק במחלקת מבצעים של חיל האוויר, כראש הענף עסק בתכנון המערכה בין המלחמות. ב-2014 מונה למפקד טייסת 253. ביוני 2016 מונה לראש מחלקת התקפה אווירית בלהק מבצעי אוויר. כראש המחלקה פיקד על תא השליטה במהלך העימות האווירי בין ישראל לסוריה ואיראן (פברואר 2018), תקיפת שדה התעופה T-4 (אפריל 2018), תקיפת מחסני התחמושת האיראניים בסוריה (אפריל 2018) ומבצע בית הקלפים.
ביולי 2018 מונה למפקד בסיס רמון. באוגוסט 2021 מונה למפקד בסיס נבטים, תפקיד בו כיהן עד יולי 2023. ב-9 באוגוסט 2023 נכנס לתפקיד ראש להק מבצעי אוויר
התפשטות ג'אול
התפשטות ג'אול (נקראת גם התפשטות חופשית) היא תהליך בלתי-הפיך בתרמודינמיקה, שבו נפח של גז נשמר בצדו האחד של מיכל מבודד תרמית (באמצעות מחיצה), כאשר בצדו האחר של המיכל שורר ואקום. לאחר מכן המחיצה בין שני החלקים של המיכל נפתחת במהירות, והגז ממלא את המיכל כולו באופן ספונטני. בתהליך זה האנטרופיה עולה, והאנרגיה החופשית של הלמהולץ (כלומר כמות האנרגיה שניתן להפיק מהגז לצורך ביצוע עבודה מכנית שימושית) פוחתת.
התפשטות ג'אול, שניתן לראות בה ניסוי מחשבה מעניין המערב גזים אידיאליים, היא תרגיל שימושי בתרמודינמיקה קלאסית. היא מספקת דוגמה נוחה לחישוב השינויים בגדלים תרמודינמיים יסודיים, וממחישה את הגידול באנטרופיה של היקום הנגרם על ידי תהליך זה, שבטבעו היסודי אינו הפיך. ניסוי התפשטות ג'אול אמיתי בהכרח מערב גזים ריאליים; במקרה זה, הירידה בטמפרטורה בסיום התהליך מהווה מדד לחוזק כוחות המשיכה הבין-מולקולריים.
סוג זה של התפשטות נקרא על שם ג'יימס ג'אול שעשה שימוש בהתפשטות הזאת ב-1845, במסגרת מחקריו על שווה הערך המכני של החום.
הפקת אנטרופיה
בעבור גז אידיאלי מונואטומי, האנטרופיה כפונקציה של האנרגיה הפנימית U, הנפח V ומספר המולים n ניתנת לחישוב על ידי משוואת סאקר-טטרוד:
דרך שנייה להעריך את שינוי האנטרופיה מערבת בחירת מסלול המורכב משלב ראשון של התפשטות אדיאבטית הפיכה ומשלב שני של חימום בנפח קבוע. תחילה נאפשר למערכת לעבור התפשטות אדיאבטית שבה הנפח מוכפל. במהלך ההתפשטות, המערכת מבצעת עבודה וטמפרטורת הגז צונחת, כך שאנו חייבים לספק לה חום השווה לעבודה שביצעה על מנת להחזיר אותה לאותו מצב סופי כמו במקרה של התפשטות ג'אול.
במהלך ההתפשטות האדיאבטית ההפיכה, חום לא יוצא ולא נכנס, כך ש-dS = 0. מהביטויים הקלאסיים לתלות הטמפרטורה בנפח בתהליך אדיאבטי ניתן למצוא שהטמפרטורה המתקבלת לאחר הכפלת הנפח היא:
בזיליקת סנטה קרוצ'ה
בזיליקת סָנטָה קרוֹצֶ'ה (איטלקית Basilica di Santa Croce - "בזיליקת הצלב הקדוש") היא כנסייה פרנציסקנית בתבנית של בזיליקה בעיר פירנצה, אחת הכנסיות הגדולות בעיר והבזיליקה הפרנציסקנית הגדולה בעולם. בין כותלי הבזיליקה קבורים איטלקים דגולים והיא משמשת כעין פנתיאון או, כפי שהיא קרויה לעיתים "מקדש התהילה האיטלקית" (באיטלקית: Tempio dell'Itale Glorie). בין הקבורים בבזיליקה: גלילאו גליליי, מיכלאנג'לו, המלחין ג'ואקינו רוסיני, ההוגה והמחזאי ניקולו מקיאוולי ורבים אחרים. הבזיליקה גם עשירה במיוחד ביצירות אמנות, מן החשובות באיטליה. מיקומה של הבזיליקה בנקודה הנמוכה בעיר וסמוך לגדות הארנו, גרם לכך שהיא הוצפה מים ובוץ בעת עליית נהר הארנו על גדותיו ב-1966 עד לגובה של כ-7 מטרים. לבזיליקה וליצירות שבה נגרמו נזקים קשים, חלקם ללא תקנה.
המבנה
הבזיליקה בנויה בתבנית צלב בצורת T, אורכה 115 מטרים והיא כוללת אולם תווך (ספינה) ושתי סיטראות המופרדות מן האולם על ידי שתי שורות עמודים בחתך מתומן. מדרום לבזיליקה שכן מנזר שכבר אינו קיים, אך הקלויסטר שלו נשאר. מגדל פעמונים לצידה של הבזיליקה הוקם ב-1842 והחליף מגדל קודם שנפגע על ידי ברק.
החזית הנאו-גותית הוקמה בין השנים 1857–1863 על ידי האדריכל היהודי ניקולו מטס (Nicolò Matas) מאנקונה, ששילב בגמלון מגן דוד גדול ובולט. מטס אף קבור במתחם הבזיליקה, כאחד מהאיטלקים הדגולים, אך כיוון שהיה יהודי נקבר מתחת למרפסת ולא בין כותלי הבזיליקה עצמה.
בניית הבזיליקה החלה ב-3 במאי 1294, על פי האגדה יוזם הקמתה ומי שבחר את מקומה היה פרנציסקוס מאסיזי, מייסד מסדר הפרנציסקנים עצמו. הבנייה, שתוכננה על ידי ארנולפו די קמביו, מומנה בכספי המשפחות האצילות והעשירות בעיר. הבזיליקה מוקפת ב-16 קפלות לכבודן של המשפחות הפלורנטיניות שמימנו את הקמתה. הבזיליקה קודשה לבסוף עם גמר בנייתה על ידי האפיפיור אאוגניוס הרביעי ב-1442.
קפלת פאצי הנמצאת בקלויסטר, שתוכננה על ידי פיליפו ברונלסקי ומהווה דוגמה מובהקת לאדריכלות הרנסאנס עוטרה על ידי לוקה דלה רוביה ובפרט בולטת בה יצירתו בטרה קוטה עם זיגוג "שנים עשר השליחים". קפלה זו גם מצטיינת בחלון אוקולוס ("עין") בראש הכיפה. בקלויסטר ניצב פסלה של פלורנס נייטינגייל, מייסדת מקצוע הסיעוד המודרני, ילידת העיר שגם קרויה על שמה.
ב-1560, כחלק מהשינויים שעברו על האדריכלות הכנסייתית, הוסר הסורג שלפני בית המקהלה. הדבר גרם להרס המזבח המקורי ששולב בסורג זה. עיצוב הפנים המחודש לאחר הסרת הסורג נעשה על ידי ג'ורג'ו וזארי.
יצירות אמנות בולטות בבזיליקה
יצירת האמנות החשובה ביותר בבזיליקה היא "הצליבה" מאת צ'ימבואה, מאבות הרנסאנס האיטלקי, יצירה שנפגעה קשות בשיטפון ב-1966 ולא שוקמה. כמו כן ניתן למנות מספר יצירות מאת דונטלו בקפלת בארדי (Bardi), פסל מאת ברתולומאו באנדינלי, פרסקו מאת אניולו גאדי בקפלת קסטלני (Castellani) ופרסקו מאת טדאו גאדי בקפלת ברונסלי (Baroncelli) עוד משלו צליבה וציור "הסעודה האחרונה" ברפקטוריום. חלק מהקפלות המקיפות את הבזיליקה מעוטרות בפרסקו מעשה ידי ג'וטו בהן קפלות פרוצי (Peruzzi) ובארדי ומיוחסת לו גם "הכתרת הבתולה" בקפלת ברונסלי. את קבר מיכלאנג'לו עיצב ופיסל ג'ורג'ו וארי. את קבר קרלו מרסופיני פיסל דזידריו דה סטיניאנו.
מאמנים שלאחר הרנסאנס ניתן למנות את מצבת המשורר ויטוריו אלפיירי (Vittorio Alfieri) מעשה ידי אנטוניו קנובה ופסל לוחם מאת הפסל האנגלי המודרני, הנרי מור.
מרכז וואהל
מרכז וואהל הוא מרכז כנסים בקמפוס הראשי של אוניברסיטת בר-אילן ברמת-גן, ישראל.
היסטוריה
מרכז וואהל נבנה בין השנים 2001–2005 ומשתרע על כ-4,900 מטרים רבועים. המבנה תוכנן על ידי האדריכל דניאל ליבסקינד וחברת האדריכלות המקומית, החדר. בשנת 2006 זכה מרכז וואהל בפרס המכון המלכותי לאדריכלים בריטים (RIBA) על אדריכלותו. המבנה הוגדר בשנת 2019 כאתר לשימור.
עיצוב
המבנה, שהיה הראשון שתוכנן על ידי דניאל ליבסקינד בישראל, נבנה בתקציב קטן יחסית. התקציב שעלה להקמת המרכז, 43 מיליון שקל, הגיע בחלקו מהפילנתרופ הבריטי מוריס וואהל.
שלושה סורגים מלבניים ארוכים מהווים את בסיס הבניין, שמעליו עומד אולם של 1,000 מושבים. לדברי ליבסקינד, צורתו הזוויתית של המרכז ממחישה "את הקשר ההדדי בין הדינמיקה של הידע לתפקיד המאחד של האמונה". אותיות עבריות היוו השראה לצורות החלונות, שנחתכו על פני אלומיניום בצבע זהב.
יאן קולאר
ביוגרפיה
יאן קולאר נולד בשנת 1793 גדל והתחנך בכפר מושובצה שבסלובקיה. עבד זמנית בתור מורה כדי לקבל מלגה ללימודים. בשנת 1849 קיבל תואר פרופסור בארכאולוגיה באוניברסיטת וינה. במהלך שנות חייו כתב קולאר 26 יצירות ספרותיות וחיבר 86 שירים. ב-16 באוגוסט 1863 נשרף ביתו בשריפה והדבר היחיד שנשאר היה אסם.
ינגוואר קרלסון
גוסטה ינגוואר קרלסון (בשוודית: Gösta Ingvar Carlsson; נולד ב-9 בנובמבר 1934) הוא פוליטיקאי שוודי אשר כיהן פעמיים כראש ממשלת שוודיה, בפעם הראשונה ב-1986 עד 1991 ובפעם השנייה מ-1994 עד 1996. הוא היה המנהיג של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה. מזוהה כאדם שהוביל את שוודיה לאיחוד האירופי.
קלרסון היה חבר בריקסדאג מ-1965 עד 1996 המייצגת את מחוז הבחירה של מחוז סטוקהולם. הוא היה שר החינוך השוודי מ-1969 עד 1973, שר הבריאות ב-1973 ובשנים 1974–1976, ובין 1985–1986 היה שר להגנת הסביבה. הוא היה סגן ראש ממשלת שוודיה בין 1982 עד 1986. ב-1986 נהיה ראש ממשלת שוודיה עקב ההתנקשות באולוף פלמה.
ראשית חייו
קרלסון נולד בבורוס שבמחוז וסטרה ייטלנד (אז במחוז אלבסבורג) שבשוודיה. אביו, אולוף קרלסון, היה מחסנאי ושם אמו היה אידה לבית יוהנסון. הוא בעל דיפלומה במנהל עסקים ותואר במדע המדינה מאוניברסיטת לונד. בלונד הוא הכיר את טאגה ארלנדר, שהיה גם הוא ראש הממשלה ואת יורשו לימים, אולוף פלמה.
קריירה פוליטית
קרלסון ואולוף פלמה היו ידועים בכינוי "נערי ארלנדר".
ראש הממשלה
בעקבות רציחתו של אולוף פלמה, נבחר קרלסון להיות ראש ממשלת שוודיה ומנהיג המפלגה. יחד עם שר האוצר, קייל-אולוף פלדט, הוא הוביל את הכלכלה השוודית מגרעון תקציבי של 90 מיליארד קרונות שוודיות לעודף תקציבי של כמה מאות מיליארד קרונות, שינוי שהוביל להשקעות נרחבות ולשיא שלילי של אבטלה. כראש הממשלה הוא גם הוביל רפורמה כוללת במערכת המיסוי. אף על פי כן, בראשית שנות התשעים של המאה ה-20 החלה כלכלת שוודיה להתדרדר. ב-1990 התפטרה ממשלת קרלסון לאחר שלא עלה בידה לגייס רוב למדיניותה הכלכלית, אך היא הורכבה מחדש לאחר שבוצעו שינויים קלים בתוכנית הכלכלית.
בבחירות של 1991 נחלו הסוציאל-דמוקרטים הפסד, אך קרלסון שב לתפקיד ראש הממשלה ב-1994. לאחר שלוש שנים באופוזיציה ולאחר ניצחון בבחירות של 1994, הקים קרלסון ממשלה חדשה. ממשלה זו התמקדה מחדש על שינוי במערכת הפיננסים והמשימה הוטלה על שר האוצר החדש, יירן פרסון. כהונתה של ממשלת קרלסון בתקופה שבאה אז הייתה קשה ונמתחה עליה ביקורת קשה מצד האיגודים המקצועיים ומצד חברי המפלגה בשל קיצוצים שהממשלה הטילה על שירותים ממשלתיים ובשל העלאת מיסים.
באוגוסט 1995 הודיע קרלסון שהוא יתפטר מתפקידו כמנהיג המפלגה וכראש הממשלה. במשך זמן רב נחשבה מי שהייתה אז השרה לשיווין מגדרי, מונה סהלין, כיורשתו המיועדת. אף על פי כן, במסגרת מה שנודע בכינוי "פרשת טובלרון", התברר שסהלין ניצלה כרטיס אשראי שניתן לה לצורכי עבודה בלבד, לצרכים אישיים, כולל מצרכי מכולת לביתה ותשלומים למעונות לילדיה. הפרשה נקראה כך בשל תשלום על שוקולד טובלרון שנכלל בהוצאות שמומנו באמצעות כרטיס האשראי. סהלין הסירה את מועמדותה ומאוחר יותר התפטרה מן הממשלה. ב-5 בדצמבר 1995, הציעה וועדת המינויים של המפלגה את שר האוצר, יירן פרסון כמועמד המפלגה החדש לתפקיד ראש הממשלה. ב-15 במרץ 1996 בחר קונגרס המפלגה בפרסון לתפקיד מנהיג המפלגה וב-22 במרץ הוא נבחר כיורשו של קרלסון בתפקיד ראש הממשלה.
לאחר הפרישה
ינגוואר קרלסון כיהן כיושב ראש ועדת החקירה לעניין המהומות בגטבורג ב-2001. דוח הוועדה הוגש לממשלת שוודיה ב-14 בינואר 2003.
קרלסון היה גם יושב ראש וועדת החקירה העצמאית מטעם האו"ם לעניין רצח העם ברואנדה ב-1994. הוא גם משמש כיושב ראש מוסד ברגמן באי פרו.
יחד עם שירדת' רמפל הוא שימש ב-1995 כיושב ראש משותף של הוועדה לממשל עולמי, שהגישה דוח בנושאי פיתוח בינלאומי, ביטחון בינלאומי, גלובליזציה וממשל עולמי.
הקריירה של קרלסון עוצבה לאור מורשתו של אולוף פלמה, שאתו הוא עבד באופן צמוד, אך מדיניותו הייתה יותר המשכיות של המורשת שעוצבה על ידי טאגה ארלנדר.
ריבי פלדמסר-ירון
ריבי פלדמסר-ירון היא היוזמת, המקימה והמנהלת האמנותית של מרכז סדנאות הבמה ובמאית תיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בשם רבקה פלדמסר, גדלה ברמת אביב. כשהייתה בת שתים עשרה שיחקה בהצגה "אמיל והבלשים", שהציגה בבית ציוני אמריקה, בבימויו של ניקו ניתאי.
פלדמסר סיימה בהצטיינות תואר ראשון במגמה לתיאטרון קהילתי, הפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב (1984-1980). במקביל למדה במשך שלוש שנים לתואר ראשון בפסיכולוגיה, אך לא סיימה אותו. בתום לימודיה נסעה ללונדון וביימה שם את המחזה "האספן", מאת ג'ון פאולס, בו שיחקו שני שחקנים בריטים מגי נוריס וגיא פיקוק.
בשנת 1987 פלדמסר הקימה, יחד עם נעם מאירי ווולטר אניכהופר מאוסטריה, את קבוצת התיאטרון "פובורג תיאטרון". ההצגה "נשים בפארק", מאת ובביצוע הקבוצה עלתה ב"צוותא" תל אביב, פסטיבל עכו ובפסטיבל תיאטרון קומי בזלצבורג, אוסטריה. ההצגה עסקה בשתי נשים: ישראלית ואוסטרית שנפגשות בפארק ובמערכות היחסים שלהן עם הבנים שלהן. ההצגה הייתה בשפות עברית וגרמנית, השחקנים גילמו כל אחד את האמא שלו האוסטרי- את אימו האוסטרית והישראלי את אימו הישראלית וכל אחד שיחק את הבן של האמא.
כתבה וביימה יחד עם נעם מאירי וגל פרידמן את "המופע של רפונזל" (1990-1988), קברט שוביניסטי-פמיניסטי. המופע מבוסס על טקסט של גיל הראבן, זכה להצלחה והופיע כשבעים פעמים בכל הארץ ובפסטיבלים שונים לתיאטרון.
ב-1992 ביימה את הקברט הסאטירי "היי רימונה", שנכתב על ידי אילן חצור ואילן שיינפלד. על הניהול המוזיקלי הופקד גיא מרוז. שיחקו בו אורנה רוטברג, אריק זילברמן, נורית בנאי, אשר עזריה וצביקה הדר. ההפקה עלתה במסגרת מרתף "תיאטרון הקאמרי", בניהולו האומנותי של שמואל הספרי. באותה שנה ביימה בקאמרי את המחזה "תיק דפוק", פרי עטו של ג'ון מורטימר, בביצועם של אלברט כהן ואבי טרמין.