cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית הכנסת הגדול (תל אביב)
תולדות המבנה
בשנת 1924 הונחה אבן הפינה לבית הכנסת הגדול ברחוב אלנבי, בתכנונו של האדריכל יהודה מגידוביץ'. בניית בית הכנסת התעכבה מחוסר תקציב, עד לקבלת תרומה מהברון רוטשילד, שהביאה להשלמת הבנייה ב-1925, על ידי הקבלן שמואל נתן וילסון. את כיפת המבנה תכנן המהנדס ארפד גוט. בחדרים הצמודים לבית הכנסת התקיימו הלימודים של ישיבת תל אביב עד לשנת 1941, אז נכנסו תלמידי ישיבת היישוב החדש ללמוד במבנה בית הכנסת.
בשנת 1969, במטרה להחיות את המבנה ולהתאימו לרוח הזמן, נערכו בבניין שיפוצים מרחיקי לכת, בתכנון האדריכל אריה אלחנני, שהוסיף בחזיתות המבנה קשתות ותומכות בטון, ובכך הפך את המבנה לבעל אופי מודרניסטי. כמו כן נעשו שינויים בפנים הבניין והוחלפו הריהוט, ארון הקודש ומערכות התאורה.
אירועים בבית כנסת
בספטמבר 1985 צולמה בתוך בית הכנסת סצנת בר המצווה של אלכס קופרובסקי בסרט ״אלכס חולה אהבה״ ובכניסה לבית הכנסת צולמה סצנת הנשיקות שלאחר הדרשה באותו טקס בר מצווה.
באמצע שנת 2014 ההנהלה הוותיקה בחרה לנשיא בית הכנסת את צעיר חבריה, שלמה פיבקו, אשר שימש כחזן בית הכנסת בית אל בתל אביב וכחזן משטרת ישראל. כמו כן, מינתה לרב בית הכנסת את הרב יצחק בר זאב אשר כיהן כרב בבית הכנסת המרכזי בצפון תל אביב. מאז בית הכנסת חווה התחדשות, נערכים בו קונצרטים, ואירועי תרבות רבים, שבמסגרתם הופיעו בבית הכנסת חזנים מפורסמים לצד זמרים כדוגמת דוד ד'אור, קובי אפללו ועוד. בית הכנסת מארח מדי שבוע, בשיעורים ובאירועים תורניים, רבני שכונות, רבני ערים ומרצים מבוקשים, לצד שרים, אישי ציבור ואורחים מחו"ל. בכל שבת מתפלל לפני התיבה חזן מפורסם, פעמים רבות מלווה במקהלת חזנים.
בסוף אוגוסט 2015 לרגל ציון שנתו ה-90 ולכבוד התחדשותו, התקיים אירוע שבו הכניסו 4 ספרי תורה לבית הכנסת. באירוע השתתפו אלפים מתושבי העיר ובראשם: ראש העיר תל אביב רון חולדאי, רב העיר הרב ישראל מאיר לאו, יו"ר הכנסת יולי אדלשטיין, רבנים, שרים ואישי ציבור רבים, והופיעו הזמרים דוד ד'אור, יונתן רזאל וישי לפידות בליווי הסימפונט רעננה. בהמשך השנה, חודש מנהג בית הכנסת מימי עברו, לקיים טקס הדלקת נרות חנוכה מרכזי. בטקס זה השתתפו, לצד הרב הראשי לתל אביב, שר המדע אופיר אקוניס, ח"כ אבי דיכטר וחברים ממועצת העיר, והופיע הזמר קובי אפללו. החנוכייה, בה הדליקו את הנרות, היא נדירה בגודלה ועשויה כולה מכסף טהור. היא נתרמה לבית הכנסת לפני עשרות שנים ונשכחה בגנזך בית הכנסת, בעקבות ביטול הדלקת נרות החנוכיה המרכזית. לכבוד חידוש הטקס היא שופצה וחזרה לשימושה.
בשנת 2016, במלאת השלושים לפיגוע הירי ברחוב דיזנגוף בעיר, נערך בבית הכנסת ערב זיכרון לשלושת הנרצחים, בו נשאו דברים רב העיר תל אביב, ח"כ בוז'י הרצוג ונציגי המשפחות, והופיעו בו כמה אמנים. בערב נאמרה תפילת אשכבה לנרצחים ובכללם לנרצח השלישי אף על פי שאיננו יהודי, בנוכחותם של בני משפחתו, שכובדו לעמוד על במת בית הכנסת מול הקהל.
הבינוי ההיקפי
בסוף שנות ה-30 תכנן האדריכל זאב רכטר את הבינוי ההיקפי לבית הכנסת הגדול. רכטר תכנן מצד צפון ומצד מערב (שני הצדדים הנותרים הם הרחובות עצמם) כיכר בסגנון איטלקי סביב בית הכנסת. סביב הכיכר אמורה הייתה לקום שורת בתים בעלת חזית מוכתבת, כשבמפלס הקרקע תעבור ארקדה בעלת קשתות אוריינטליות והחללים במפלס יהיו מיועדים למסחר.
תוכנית זו בוצעה רק בחלקה, ומבין הבתים כולם רק "בית מני" הוקם על פי תוכנית זו. "בית מני" נמצא מול הכניסה הראשית לבית הכנסת הגדול.
מחסן נשק
בחיפוש שנעשה בתל אביב לאחר פיצוץ מלון המלך דוד נמצא במרתף בית הכנסת מחסן נשק של לח"י. בעקבות זאת נעצר אליעזר נוימן שמש בית הכנסת ונידון בפני בית דין צבאי לשנת מאסר. לוחית זיכרון לציון האירוע ניצבת ברחוב אלנבי ליד הכניסה לבית הכנסת.
חזנות
בית הכנסת נהג להעסיק חזנים קבועים שהיו עוברים לפני התיבה, בשבתות, במועדים ובימים הנוראים. ביניהם ניתן למנות את משה מנחם הרשטיק,דוד אולמן, חיים אליעזר הרשטיק, שלמה רביץ, יהושע דלין, בנימין אונגר וישראל שטוקהמר, אברהם פרסמן, ובתקופה מאוחרת יותר את חיים אדלר ויצחק נבו. גדולי החזנים ראו לעצמם כבוד גדול להופיע בבית הכנסת וביניהם ניתן למנות את משה קוסוביצקי, יוסלה רוזנבלט, זבולון קוורטין, ריצ'רד טאקר, יהושע לרר, משה שטרן, בן ציון מילר, ויצחק מאיר הלפגוט. בבית הכנסת מופיעה גם מקהלה המלווה את החזן בתפילות, על המקהלה ניצחו בעבר המנצחים אריה גרף ומנשה לב רן. כיום, החזן הראשי הוא חיים אדלר וחזן בית הכנסת הוא צבי גרינהיים.
דגם בית הכנסת החורבה
באמצע שנות ה-80, ביוזמתו של נשיא בית הכנסת אברהם חצרוני, הוצב על הפינה הדרום מזרחית של חומת בית הכנסת, הפונה לרחוב אלנבי דגם חזית בית הכנסת החורבה ועליו שעון.
צ'ארלס הרברט וודברי
צ'ארלס הרברט וודברי (באנגלית: Charles Herbert Woodbury; 14 ביולי 1864 – 21 בינואר 1940) היה צייר ימי שנולד בלין, מסצ'וסטס.
ביוגרפיה
צ'ארלס הרברט וודברי נולד בלין, מסצ'וסטס, שם עבודתו המוקדמת ביותר הייתה חלק מהיצירה של הקבוצה שנודעה לימים בשם ציירי לין ביץ'. כשהיה סטודנט לתואר ראשון ב- MIT הוא הפך למציג קבוע במועדון האמנות של בוסטון ובגיל 19 לחבר הצעיר ביותר בו. לאחר סיום לימודיו במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (בעל תואר בהנדסת מכונות), בשנת 1886 זכה וודברי בהצלחה בציור חוף ניו אינגלנד ועיירות בחופי נובה סקוטיה והציג את יצירתו בתערוכות.
בשנת 1891 הוא היה תלמיד באקדמיה ז'וליאן בפריז, ולאחר מכן נסע להולנד, שם למד את הטכניקות של הציירים ההולנדים המודרניים. עם שובו לניו אינגלנד הוא התיישב בבוסטון ועבד שם בחורף ובילה את הקיץ בכפר הדייגים הקטן אוגונקוויט שבמיין. שם הקים את אחד מבתי הספר לציור בקיץ, ומושבה לאמנים שהמשיכו גם לאחר מותו. בשנת 1928 ייסד וודברי את אגודת האמנות של אוגונקוויט.
וודברי היה אחד המורים המבוקשים ביותר בדורו, שהחל ללמד על בסיס קבוע בעודו סטודנט ב- M.I.T. למרבה האירוניה, הייתה לו הכשרה רשמית מועטה באומנות, פרט לכמה חודשים באקדמיה ז'וליאן בפריז. בדומה לוינסלו הומר, צייר אחר מניו אינגלנד הוא העדיף לפעול לבדו. אף על פי כן, וודברי שמר על ידידות קרובה עם ג'ון סינגר סרג'נט והיכרות עם ציירים נוספים בני דורו, ביניהם ג'יי אלדן וייר וצ'ילד האסאם.
הוא נפטר ב־21 בינואר 1940 בג'מייקה, מסצ'וסטס.
התפוצה היהודית-הספרדית במזרח אירופה
התפוצה היהודית-הספרדית במזרח אירופה מנתה בשיאה אלפים בודדים של יהודים שעוד הזדהו כ"ספרדים" ושמרו על נוסח תפילה ומנהגים שונים מיהדות מזרח אירופה, שמנתה דאז כמה מאות אלפים (שחלקם ממגורשי אשכנז או שהיו לא-אשכנזים שהתערבבו עמם ושאימצו את נוסח יהדות זו).
ראשית התפוצה
אגדה מן המאה ה-16 מספרת כי הגירת יהודים לפולין הותרה בשל בקשתם של 5 רבנים מיהדות גרמניה בשנת 889, שהיו בעצמם נצר ליהודי ספרד (לפי שמות משפחותיהם), מנסיך פולין.
היהודים הספרדים הגיעו למזרח אירופה, אם כי בכמות קטנה, בעיקר בשל מקרי רדיפה כמו בפרעות קנ"א. למשל, הלווים בני משפחת מייחסים את שורשיהם ליהודי בשם רבי זרחיה הלוי שנמלט מג'ירונה לצרפת בשל המהומות ב-1391 ואילו צאצאיו נדדו לעיירה הורוביץ בצ'כיה.
המאה ה-16
בניגוד לטענה לפיה "פולין קלטה יהודים-ספרדים רבים", עולה כי מספרם של הנ"ל היה קטן מאוד יחסית לשאר הקהילות היהודיות במקום, אולם השפעתם של אלה שנחשבו לאליטה, הביאה להם יוקרה שרבים מיהודי פולין רצו קשר אליה. חלק מיהודי גרמניה היו בעלי שם המשפחה הגרמני "שפניאר" שפירושו: "ספרדי". במזרח אירופה קיים גם שם המשפחה היהודי "Sfard" שלכאורה משמר בעיוות קל את המילה העברית "ספרד".
לאחר הגירוש מצאו עצמם מספר מועט של יהודים ספרדים במזרח אירופה; בעיקר לאחר גירושי יהודי אשכנז (גרמניה) למדינות האיחוד הפולני-ליטאי. מספרם בפולין ובליטא היה כמה מאות ואילו בשל רקעם המקצועי (רופאים, בנקאים, מתורגמנים וכו') והמסחרי עם האימפריה העות'מאנית וארצות דוברות ערבית ושליטתם בשפות זרות שונות זכו כמיעוט ליחס מועדף על ידי מלך פולין, ביחס ליהודי מזרח אירופה ומגורשי אשכנז. הם זוהו בשמות ייחודיים או בכינויים כגון "זפרדי" (Szafaradi - עיוות הפולנית למילה העברית "ספרדי"), "האיטלקי" (אף על פי שלא בהכרח שהגיעו לשם מאיטליה).
עם כיבוש הונגריה על ידי האימפריה העותמאנית, חל גל הגירה של יהודים שהזדהו כ"ספרדים" מן האימפריה להונגריה. כ-800 יהודים חיו בהונגריה בשנת 1580 כשמתוכם שליש נחשב ל"ספרדים" והגיע למטרות מסחר. היהודים הספרדים הובילו לקשר בין יהדות הונגריה לבין קהילות ישראל בבלגרד ובשאר הבלקן; הרב אפרים בן יוסף הכהן, מנהיג יהודי הונגריה שישב בבודה ("בודון" בפי הספרדים), אימץ את נוסח הספרדים וחלק ממנהגיהם.
ב-1588, שמונה שנים מאז שנוסדה, התיישבו יהודים ספרדים ופורטוגלים בזמושץ'. אבותיהם גורשו בשלהי המאה ה-15 ומאז חיו באיטליה (בעיקר בוונציה) ובאימפריה העות'מאנית ובניהם התגלגלו לזמושץ'. הללו קיבלו אמנציפציה ופטור ממס למשך 25 שנים עבדו במקצועות נעלים יותר מן היהודים האשכנזים והלא-אשכנזים האחרים, והורשו להחזיק מקרקעין ולבנות לעצמם בית עלמין ואילו הורו לקלוט אך ורק יהודים ממוצא ספרדי ופורטוגזי אל קהילתם בהוראת השלטונות שראו רק בהם "גורם יהודי רווחי". היהודים הספרדים של זמושץ' היו הקהילה הספרדית הצפונית ביותר במזרח אירופה. הם מנו בין 20 ל-30 נפש. חלקם שהו ברוב הזמן מחוץ לעיר, בעודם בנסיעות לצורכי מסחר ברחבי פולין.
בשל יחסיו הטובים והרווחיים של דון יוסף נשיא עם מלך פולין, הותרה הגירתם של כמה סוחרים יהודים ספרדים מטורקיה לפולין.
עד המאה ה-16 היה המושג "פרנקים" כינויים של יהודים מאירופה בפי יהודי ספרד ובספרותם, עם מעברם של יהודים ספרדים דוברי לאדינו ושל רומניוטים ויהודים דוברי פרסית למזרח אירופה החלו יהודי מזרח אירופה להשתמש במושג "פרנקו" כלפי אותם היהודים-הספרדים והיהודים האחרים.
המאה ה-17
בשנות העשרים של המאה ה-17 התפרקה הקהילה היהודית הספרדית בזמושץ' בשל חובות כבדים שנצטברו לרעתם בשל הלוואות שלא החזירו לווים פולנים. שרידי הקהילה הספרדית נטמעו במהגרים האשכנזים הרבים שפקדו את העיר ונעלמו מהנוף הייחודי.
לאחר שחרורה של הונגריה מן העול העותמאני נדדו רוב יהודיה הספרדים והלא-ספרדים שהיגרו מתחומי האימפריה חזרה אל תחומי האימפריה להמשיך שם בסחר אותו ביצעו בהונגריה.
במהלך המאה ה-17 כונו בני הקהילה הספרדית בפולין בשם "הפורטוגלים" בשל היותם מהגרים יהודים-ספרדים ויהודים-פורטוגלים שחיו מאות שנים כאנוסים עד שנמלטו משם והתמקמו בהולנד; ממנה היגרו למזרח אירופה כמתווכים בסחר הבינלאומי.
לקראת סוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 חצו מהגרים יהודים ספרדים את הדנובה צפונה והתיישבו בנסיכות ולאכיה, בעיקר ביישובים שעל שפת הדנובה או בקרבתה - בטורנו סברין, בקורביה, בקאלאפאט, בסיליסטרה, בקראיובה, בפלוישט, בטורנו מגורלה, בג'יורג'יו, בקלראש, בבוקרשט ובקונסטנצה. ביישובים אלה נוצרו קהילות יהודיות עם בתי תפילה, בתי ספר ובתי עלמין נפרדים.
יאן ד'אקוסטה (או "יאן לקוסטה") היה ליצן חצר ממוצא יהודי-ספרדי, ככל הנראה יליד סלא שבמרוקו שנדד ברחבי אירופה לצד אביו ונתן שיעורי נימוסין לאצילים בטרם פעל ברוסיה בשירותם של הצארים פיוטר הגדול, אנה איוואנובנה ושל העוצר ארנסט בירון. בחלוף הזמן, המיר את דתו לנצרות פרוסלאבית.
במאה ה-18
עם השנים בשל היותם דוברי שפות סלאביות אימצו צאצאי המגורשים מספרד שמות משפחה סלאביים המבוססים על שמם המקורי (למשל "עוזיאל" נהפך ל"עוזילביץ'") או שמות משפחה גרמניים כנהוג בקרב יהודים במרכז ובמזרח אירופה (בשל חוק חיוב החלת שמות משפחה בגרמנית על יהודי האימפריה האוסטרו-הונגרית בין 1787 עד 1839) ונטמעו לאחר דורות של יחסים מרים עם הרוב היהודי במזרח אירופה שנהג בנוסח אשכנז, בתוך קהל זה ואיבדו את ייחודם התרבותי.
בשנת 2010 פרסמה העמותה הישראלית לחקר שמות משפחה מאמר בכתב העת שלהם לפיו נאספו ראיות להיות הגאון מווילנה צאצא למשפחת דון יחיא שעזבה את ספרד ושבנדודיה הגיעו חלק ממנה לליטא.
בשל התנגדות יהודי מזרח אירופה לחסידות, ובשל התבדלות מאמיני זרם זה והתייחסות מנהיגיו על יהדות ספרד (כמו משפחת חן בחסידות חב"ד), נקרא נוסח התפילות שלהם בשם: "נוסח ספרד", אולם אין קשר בינו לבין נוהג יהודי ספרד טרם הגירוש.
השדלן, חיים סולומון, יליד פולין היה בעל שורשים ממגורשי ספרד מצד אביו ונדד לארצות הברית בה מימן את הצבא הקונטיננטלי כנגד האימפריה הבריטית עד לניצחונו.
חלק מבכירי הקהילה היהודית בפולין היו נצר לתפוצה הספרדית ובשל יחס השלטונות אליהם רצו יהודי פולין לטעון לקשר משפחתי לתפוצה ובכירים אלה אף עודדו את שאר היהודים בפולין לפנות לתנועת ההשכלה היהודית.
המאה ה-19
משפחת הרצל מהונגריה ייחסה את מוצאה ליוסף טאיטאצאק; סב המשפחה מצד האב נולד בבלגרד. מקס נורדאו טען כי מוצא משפחת אביו ביהודים פורטוגזים. לדברי הביוגרף עמוס אילון, רבים מיהודי מערב אירופה המתבוללים במאה ה-19 התגנדרו במוצא ספרדי, משום שמלבד התפארת האצילית שנקשרה ביהודי ספרד של ימי הביניים, מוצא זה הפריד בין יהודי המערב לאוסטיודן העניים מפולין ורוסיה.
משה אברבנאל היה יהודי רוסי שאבותיו טענו כי הם צאצאי דון יצחק אברבנאל. גאורג קנטור היה מתמטיקאי יהודי-רוסי ששורשיו מצד משפחת אביו התחקו ליהודי פורטוגל.
חלק מיהודי פודוליה טענו כי מוצאם מגירוש ספרד, לפי עדות מנחם נחום ליטינסקי מאודסה בספרו משנת 1895; לאחרים מביניהם היו טענות אחרות למוצא מקהילות יהודיות אחרות ממערב לפודוליה (מחבלי פולין, בוהמיה והונגריה) או ממזרח לה (מממלכת הכוזרים, מחצי האי קרים ומקייב) שמהן הגיעו.
המאה העשרים
ב-1934 התקיימו ברומניה 11 קהילות ספרדיות בעלות ארגון גג.
במהלך שואת העם היהודי, נלקחו יהודים ממוצא יהודי-ספרדי מרחבי דרום אירופה ומקצת מצפון אפריקה אל מחנות הריכוז ומחנות ההשמדה הנאציים במזרח אירופה (בעיקר בפולין). שם היו שחוו גזענות מצד חלק מיהודי מזרח אירופה שפקפקו ביהדותם בשל השוני במראה ובמנהגיהם. בחודשים הראשונים הם סבלו מקשיי תקשורת חמורים שכן לא דיברו גרמנית, יידיש או פולנית, שהיו שפות הדיבור העיקריות במחנות.
המאה העשרים ואחת
ב-2014, תוקנו בספרד ופורטוגל חוקי קבלת אזרחויות לצאצאי מגורשי ספרד ופורטוגל. עם ההכרזות הללו, החלו יהודים ממוצא מזרח אירופי לפקוד את משרדי עורכי הדין לנושאי הגירה ולטעון להיותם זכאים לכך (אלה מצדם פרסמו באתריהם רשימות שמות משפחה שלדבריהם קשורים בשינוי שמותיהם של מגורשי ספרד ופורטוגל), כדי לחזק את טענותיהם מנו כמה עורכי דין לענייני הגירה בכתבה שפורסמה ב"הארץ" אישים כגון י"ל פרץ ורוזה לוקסמבורג כמי ששורשיהם היו ממגורשי ספרד ופורטוגל שהגיעו לפולין; בדיקות גניאולוגיות מצד שלטונות ספרד ופורטוגל שללו את רובן המכריע של הבקשות בהיותן בקשות שווא, וגם כמויות קטנות נורא של גנים ספרדיים או פורטוגזיים לכאורה בנדגמים נדחו כ"רעש רקע אשר מקורו ביהודי ספרד לא-סביר".
בדיקה גניאולוגית של יהדות ליטא ולטביה ב-2016 העלתה כי מספר קטן של יהודים ספרדים אכן הגיע לשם במאה השנים לאחר הגירוש. מחקר אחר העלה כי רק 20 מתוך 70,000 שמות המשפחה של יהודי מזרח אירופה הם ספרדיים מובהקים, אם כי בגרסה רוסית של השמות המקוריים.
שריר המסור הקדמי
שריר המסור הקדמי (TA: Musculus serratus anterior) ממוקם בצד בית החזה, שטחי יותר מהצלעות העליונות. שריר המשור הקדמי זכה לשמו על פי צורת חיבורו לצלעות שמתארה משונן ודומה לשיני משור. השריר מניע את עצם השכם החוצה (protraction) ומשתתף בתנועות של סיבוב עצם השכם. פעולת השריר כמייצב של עצם השכם חיונית לפעולת שרירים אחרים המניעים את הזרוע. חלקו של השריר בתנועת איגרוף הקנה לו את הכינוי "שריר המתאגרף".
תיאור
תחילתו של שריר המשור הקדמי בצידי צלעות 1-8. השריר עובר בין כלוב הצלעות לעצם השכם כך שחלקו נמצא עמוק יותר מעצם השכם ונאחז בצד התיכון של הפן הקדמי של עצם השכם.
עצבוב
שריר המשור הקדמי מעוצבב על ידי שורשי העצב הצוואריים החמישי, השישי והשביעי (C5,C6,C7) דרך עצב החזה הארוך.
ספקטר
ספקטר (באנגלית: Spectre) הוא סרט קולנוע בריטי-אמריקאי שיצא לאקרנים ב-2015 מסוגת פעולה שהפך לשובר קופות, והוא ה-24 בסדרת סרטי ג'יימס בונד. דניאל קרייג שב לגלם בפעם הרביעית את דמותו של ג'יימס בונד, ואיתו מככבים בסרט כריסטוף ואלץ כארנסט סטאברו בלופלד, רייף פיינס, נעמי האריס, מוניקה בלוצ'י, לאה סדו ודייב בטיסטה. הסרט, שמתאר את ארגון הפשע "ספקטר", הוא סרט בונד הראשון שמציג את הארגון לאחר הופעת הארגון לאחרונה בסרט "יהלומים לנצח" (1971). שיר הנושא של הסרט, "כתובת על הקיר" ("Writing's on the Wall"), זכה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
בדומה לקודמו, הסרט בוים על ידי סם מנדס, וברחבי העולם ובישראל הוא הוקרן גם בגרסת IMAX. עם תקציב של כ-300 מיליון דולר, הסרט נחשב לאחד הסרטים היקרים ביותר בהיסטוריה של הקולנוע. הסרט זכה לביקורות מעורבות מהמבקרים, גרף 73 מיליון דולרים בסוף השבוע הראשון להקרנתו בקולנוע והפך לסרט השני המצליח ביותר בסדרת סרטי ג'יימס בונד, משלא הצליח להתעלות על הישגו של קודמו, שגרף 88.4 מיליון דולרים בסוף השבוע הראשון להקרנתו. בסך הכל גרף הסרט 880 מיליון דולר.
רקע
שם הסרט "Spectre" (ראשי תיבות של SPecial Executive for Counter-intelligence, Terrorism, Revenge and Extortion = הנהלה מיוחדת למודיעין נגדי, טרור, נקמה וסחיטה) מתכתב עם ארגון הטרור הבינלאומי הבדיוני שיצר מחבר ג'יימס בונד, איאן פלמינג, בסדרת הספרים (לראשונה בכדור הרעם) ואוזכר בכמה מסרטי הסדרה בשנות ה-60.
על פי המחבר, הארגון, אשר מוגדר כא-פוליטי, החל את דרכו כקבוצה קטנה של טרוריסטים שהלכה וצברה עוצמה בינלאומית, שבשיאה מיקמה את המפקדה שלה על אי בודד. מנהיג הארגון היה הנבל המפורסם ביותר בתולדות הסדרה, ארנסט בלופלד, שהתמודד מול בונד במהלך שישה סרטים שונים החל ב"מרוסיה באהבה" ועד "לעינייך בלבד". על פי פרסומים שונים שהופצו בשלבי ההפקה המוקדמים, דמותו של כריסטוף ואלץ (שנקרא פרנץ אוברהאוזר) היא בעצם דמותו של בלופלד עצמו, אויבו המושבע של בונד.
תקציר העלילה
במהלך משימה במקסיקו סיטי אותה מבצע ג'יימס בונד בהוראתה הלא-רשמית של M הקודמת, הוא הורג שני אנשים ומונע פיצוץ באצטדיון העיר. בעודו עושה כן, הבניין שבו הוא נמצא מתפוצץ וקורס בעוד בונד יוצא למרדף אחר מרקו סקיארה, מתנקש ששרד את הפיצוץ. סקיארה מצליח לעלות על מסוק אך בונד קופץ על המסוק ולאחר מאבק משליך את סקיארה והטייס מהמסוק תוך שהוא מצליח לגנוב טבעת שסקיארה ענד לאצבעו ובה סמל תמנון פרוש זרועות. בשובו ללונדון, בונד מקבל הוראה על ידי M הנוכחי לחדול מפעילות ביון בשטח, בעוד M עצמו מתמודד במאבק פוליטי מול C, ראש שירות הביון המשולב, המנסה להוביל מהלך לאיחוד סוכנות הביון MI6 עם שירות הביטחון MI5, כשבנוסף, C משוכנע כי יש ליצור את 'תשע העיניים', הסכם לשיתוף פעולה מודיעיני בין 9 מדינות ובכך לסגור את אגף "00" בתהליך, אגף של סוכנים בעלי רישיון להרוג, ביניהם משרת ג'יימס בונד.
בונד יוצא לאוסטריה, למצוא את אדון וואייט והוא מוצא אותו בעיירה אלטאוסזה גוסס מהרעלה רדיואקטיבית. וואייט מפנה אותו לבתו הפסיכולוגית, ד"ר מדלן סוואן, שתיקח אותו אל 'האמריקאי' (במטרה להגיע לראש ארגון ספקטר). בונד מוצא אותה בקליניקה ועוזר לה להימלט מאדון הינקס. השניים פוגשים את Q שמגלה כי הטבעת של סקיארה מכילה קבצים דיגיטליים הקושרים לפרנץ אוברהאוזר, מנהיג הארגון ולשלוש משימות קודמות של בונד. סוואן מספרת להם על ספקטר וש'האמריקאי' הוא בעצם שמו של בית מלון במרוקו.
בונד וסוואן יוצאים לטנג'יר, מרוקו ומשתכנים בסוויטה במלון, שבה אביה נהג להשתכן מדי שנה. בונד מגלה שאדון וואייט בנה חדר נסתר שמכיל קלטות וידאו, תצלומים, מפות ונ"צ שמובילות אותם ליעדם הבא. באמצעות רכבת הם נעים לעבר הנקודה, כאשר בדרכם הם מותקפים על ידי הינקס שמחוסל בידי בונד וסוואן. הם מגיעים למתקן מבצעים המצוי במדבר בצפון אפריקה, שם הם פוגשים את פרנץ אוברהאוזר, שמתברר כמנהיג הארגון וכבנו של אדם שאימץ את בונד בילדותו לאחר מות הוריו של בונד. פרנץ מציג בפני בונד כי ספקטר ביימו פיגועי טרור ברחבי העולם כדי ליצור צורך בתוכנית 'תשע העיניים' מה שייתן לספקטר ובלופלד שליטה על מערכות האבטחה בעולם כולו. זאת ועוד, C הוא חבר בארגון ספקטר שדאג לספק מידע מודיעיני איכותי מתוך מאגרי המידע של שירותי הביון הבריטיים לארגון ספקטר. אוברהאוזר גם מתוודה כי שמו האמיתי הוא ארנסט סטאברו בלופלד וכי הוא הרג את אביו הנס אוברהאוזר, זייף את מותו שלו לפני 20 שנים והוא בעצם אחיו החורג של בונד. הוא מתוודה כי הארגון שלו עמד מאחורי פעולותיהם של ראול סילבה, לה שיפרה, וספר לינד וארגון קוונטום - כולם היו סוכנים של ספקטר. בונד וסוואן מצליחים להימלט, כאשר במנוסתם הם הורסים את המתקן ובלופלד כנראה נהרג.
מחוזות מרוקו
החל משנת 2015 במרוקו יש 12 מחוזות המחולקים ל-75 נפות.
ספקטר
תקציר העלילה
בשובם ללונדון, בונד וסוואן פוגשים את ביל טאנר, M, Q ומאניפני; הם יוצאים לעצור את C ולעצור את הרצתה של תוכנית 'תשע העיניים'. בדרכם הם מותקפים ובונד נחטף בידי אנשיו של בלופלד. M והאחרים נמלטים ויוצאים להמתין ל-C במשרדו, על מנת לעצרו ולסגור את מיזם 'תשע העיניים'. במהלך מאבק, C נהרג.
בונד נלקח להריסות מטה ה-MI6, שעומד נטוש לאחר המתקפה שאירעה מאז סקייפול, הוא מצליח להימלט מחוטפיו, אולם הוא פוגש את בלופלד שנמצא בתא זכוכית חסין כדורים ומספר לו כי המבנה עומד להתפוצץ עם סוואן המוסתרת בתוכו. בונד מוצא אותה והשניים מצליחים להימלט על סירה על מימי נהר התמזה. הם רודפים אחר בלופלד, שנמלט על מסוק ומפילים אותו ביריות אקדח לעבר המנוע. המסוק מתרסק אל תוך גשר ווסטמינסטר, בלופלד נותר פצוע אנושות, וזוחל כדי לנסות ולהימלט מהמקום בעוד בונד מגיע ומתעמת עמו באיומי אקדח, בלופלד מנסה לומר לו להורגו אך בונד מחליט לפלוט את הכדור האחרון מאקדחו, לומר בלעג שהכדורים נגמרו ולהותיר את בלופלד להיעצר על ידי M, בעוד בונד עוזב עם סוואן.
מחוזות מרוקו
מחוזות מרוקו (החל 2015)
המחוזות המסומנים בכוכבית נמצאים בחלקם בתחום סהרה המערבית אשר נמצאת במחלוקת עם רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית.
ספקטר
פיתוח וצילומים
צילומי הסרט החלו ב-8 בדצמבר 2014 והתקיימו במקסיקו, אוסטריה, מרוקו, איטליה ולונדון.
כריסטוף ואלץ לוהק לגילום דמותו של "אוברהואזר", הנבל בסרט, שיהיה כנראה גרסה מחודשת של ארנסט סטאברו בלופלד, הסרט יציג שתי נערות בונד: לוצ'יה סקיארה בגילומה של מוניקה בלוצ'י ומדלן סוואן בגילומה של לאה סדו. דייב בטיסטה יגלם גם הוא דמות חדשה בשם מר הינקס. וע"פ שמועות, דווח כי דמותו של בטיסטה גם מהווה ככל הנראה גרסה מחודשת של נבל בונד אחר: מלתעות, שהיה בגילומו של השחקן המנוח ריצ'רד קיל.
מחוזות מרוקו
מחוזות מרוקו (1997–2010)
המחוזות הדרומיים (14, 15 ו-16 במפה) מהווים שטח של הסהרה המערבית שנמצאת כיום בשליטת מרוקו.
המחוזות המסומנים בכוכבית נמצאים בחלקם בתחום סהרה המערבית אשר נמצאת במחלוקת עם רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית.
ספקטר
פיתוח וצילומים
באירוע חשיפה לעיתונאים ב-5 בדצמבר 2014 שנערך באולפני פיינווד, נחשף רכב ה-DB10 של אסטון מרטין כרכבו הרשמי של בונד בסרט. דגם האסטון מרטין DB10, הוא מכונית שעוצבה ופותחה במיוחד עבור הסרט ויוצרה ב-10 יחידות בלבד, כולן לשימוש הצילומים של הסרט.
לצד דגם "האסטון מרטין DB10", מכונית הקונספט ה"יגואר C-X75" הוצגה בסרט
צילומי הסרט הושלמו ב-5 ביולי 2015 לאחר 128 ימי צילום.
הפצה
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בלונדון ב-26 באוקטובר 2015 בבריטניה ובאירלנד. לאחר מכן הוקרן הסרט בבתי הקולנוע ברחבי העולם ב-6 בנובמבר. לאחר ההכרזה על תחילת הצילומים אולפני סרטי פרמאונט הכריזו כי הסרט "משימה בלתי אפשרית: אומת הנוכלים" יעלה לאקרנים קודם לכן כדי להימנע מתחרות על ההכנסות בקופות. במרץ 2015 תאגיד IMAX הכריז כי הסרט יוקרן באיימקס.
שיווק
בדצמבר 2014 הוכרז במסיבת עיתונאים על תחילת הצילומים והוצגה מכונית האסטון מרטין דגם DB10 כרכבו הרשמי של בונד, כאשר אסטון מרטין ייצרה 10 דגמים בלבד לכבוד הצילומים, זאת כצעד לציון 50 שנה לשיתוף הפעולה בין סרטי בונד לאסטון מרטין.
צוות השחקנים הוכרז במרץ 2015 והצילומים החלו כבר באותו החודש. הטיזר טריילר הראשון פורסם אף הוא באותו חודש והקדימון המלא פורסם ביולי 2015.
מוזיקה
את המוזיקה לסרט כתב והלחין תומאס ניומן, שזהו הפסקול השני של סרט בונד שהוא עצמו הלחין (לאחר שגם הלחין את הפסקול לסקייפול), הפסקול של הסרט שוחרר באוקטובר 2015, כשבוע ליציאת הסרט לאקרנים. שיר הנושא של הסרט "Writing's on the Wall" מבוצע בידי סם סמית' והשיר היה לשיר הראשון משירי ג'יימס בונד שהגיע לראש מצעד הסינגלים הבריטי.
סרט המשך
פיתוח סרט ההמשך לספקטר החל באביב 2016. סם מנדס הצהיר כי לא ישוב לכיסא הבימוי. באוקטובר 2016 דניאל קרייג הודיע שייתכן והוא ישוב לגלם את בונד בסרט הבא. ביולי 2017 קרייג אישר את חזרתו כבונד לסרט הבא בסדרה, דבר שהוא חזר ואישר גם חודש לאחר מכן. הפקת הסרט צפויה להתחיל ב-3 בדצמבר 2018 לקראת שחרורו לאקרנים ב-25 באוקטובר 2019 בבריטניה וב-8 בנובמבר בארצות הברית. ביולי 2017 נודע שניל פרביס ורוברט ווייד (שכתבו בעבר את התסריט לסרט העולם אינו מספיק) נשכרו לכתיבת התסריט ובמרץ 2018 הוכרז על דני בויל כבמאי הסרט וכי ג'ון הודג' יחליף את ווייד ופרייס כתסריטאי. במאי 2018, סרטי יוניברסל חתמו על הסכם שיתוף פעולה עם MGM ו-EON להפצת הסרט.
באוגוסט 2018 פורסם שדני בויל פרש מההפקה ולא יביים, בעקבות חילוקי דעות יצירתיים עם חברת ההפקה. בעקבות זאת, תאריך יציאת הסרט לאקרנים נדחה מה-8 בנובמבר 2019 לסוף שנת 2020. בספטמבר 2018 נודע כי ניל פרביס ורוברט ווייד נשכרו על מנת לשכתב את התסריט לסרט. באותו חודש הוכרז על מינויו של קארי פוקונגה לתפקיד הבמאי. הצילומים החלו באולפני פיינווד בבריטניה ב-4 במרץ 2019. ובאפריל 2019 עברו לג'מייקה. בנוסף פורסם כי הסרט ייצא לאקרנים ב-14 בפברואר 2020. בפברואר 2019 נודע שתאריך יציאת הסרט לאקרנים נדחה ל-8 באפריל 2020. בהמשך, בעקבות מגפת הקורונה הסרט נדחה לאוקטובר 2021.
פליין וייט טיז
פליין וייט טיז (Plain White T's) היא להקת פופ פאנק משיקגו, אילינוי, אשר הייתה מועמדת לפרס גראמי. הלהקה הוציאה שישה אלבומים: Come on Over (2000), Stop (2002), All That We Needed (2005), Every Second Counts (2006), Big Bad World (2008), Wonders of the Younger (2010).
הקמת הלהקה (1997 – 2001)
סולן הלהקה, טום היגנסון היה במקורו מתופף בתיכון, והיה חבר במספר להקות. למרות זאת, שקמה להקת פליין וויט טיס ב-1997, לקח היגנסון על עצמו את תפקיד הסולן וכותב השירים בלהקה. לאחר מכן, הצטרפו ללהקה הבסיסט קן פלטשר והמתופף דייב טיריו והלהקה החלה להופיע באזור שיקגו.
בקיץ 1999, עבר היגנסון תאונת דרכים, ונפגעו לו הכליות והריאה. באותה תקופה, חברות תקליטים החלו להתעניין בלהקה, ולבסוף, בשנת 2000, הם הוחתמו בחברת התקליטים "אטלנטיק". באותה שנה, יצא אלבום הבכורה של הלהקה "Come on Over". הם יצאו לסיבוב הופעות כלהקת חימום בכל רחבי ארצות הברית, רק כדי לגבש להם קהל מעריצים.
(Stop (2001 – 2004
בסוף 2001, חברת התקליטים "Fearless" החתימה את הלהקה, והם הוציאו את האלבום "Stop" ב-2002. הם החלו להופיע יותר באזור עיר מגוריהם, וקהל המעריצים שלהם גדל.
בתקופה זו, בין השנים 2002–2003, התחלפו מספר פעמים חברי הלהקה ותפקידם. ההרכב והתפקידים המקוריים היו: טום היגנסון (קולות, לעיתים גיטרה), דייב טיריו (תופים), סטיב מאסט (גיטרה וקולות) וקן פלטשר (בס). לאחר השינויים ההרכב היה ונשאר כך: טום היגנסון (קולות), דייב טיריו (גיטרה), מייק רטונדו (בס וקולות), דה-מאר המילטון (תופים) וטים לופז (גיטרה וקולות).
(All That We Needed (2004 – 2006
הלהקה, למרות כל השינויים בהרכב, הקליטה בקיץ 2004 את האלבום השלישי שלה, " All That We Needed" שיצא ב-25 בינואר 2005. באותה שנה, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות אשר נקרא "Take Action" לצידם של הלהקות שוגרקאלט, Head Automatica ועוד. בסוף השנה, הופיעה הלהקה עם "Spitalfield" ועם "Motion City Soundtrack".
ב-2005, הוציאה הלהקה את סינגל הבכורה שלה " All That We Needed", ולאחר מכן יצא הסינגל " Take Me Away". שני הסינגלים לא הופיעו בכלל במצעדי בילבורד או במצעדים אחרים ברחבי העולם.
ב-9 במאי 2006, יצא הסינגל "Hey There Delilah" אשר עתיד לכבוש את המצעדים. בנוסף לסינגל, יצא מיני אלבום כדי לקדם את הסינגל. הוא נקרא "Hey There Delilah EP", והוא הכיל שירי בי-סייד משנים קודמות. בנוסף, הוא הכיל גרסה חיה של השיר "Hey There Delilah". הלהקה ביצעה סיבוב הופעות כדי לקדם את הסינגל, אך לא יצא דבר מכך. אף סינגל מתוך השלושה שיצאו מהאלבום לא הגיע למצעדים.
פריצת הדרך (2006)
בסוף 2006, הוחתמה הלהקה בחברת התקליטים "הוליווד", והיא הוציאה את אלבומה הרביעי, "Every Second Counts", ב-12 בספטמבר 2006. הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Hate (I Really Don't Like You)", היה הסינגל הראשון של הלהקה שנכנס למצעד בילבורד.
חברת התקליטים הוליווד הוציא מחדש את "Hey There Delilah" כחלק מהאלבום "Second Counts" בתחילת קיץ 2007. הלהקה ביצעה סיבוב הופעות כדי לקדם את הסינגל. ב-28 ביולי 2007, הגיע "Hey There Delilah" למקום הראשון במצעד בילבורד, ונשאר במקום הראשון במשך שבועיים. זמן קצר לאחר הצלחת הסינגל במצעדים בארצות הברית, הלהקה התפרסמה בכל רחבי העולם.
הסינגל יצא בבריטניה ב-27 באוגוסט, זמן קצר לאחר יציאתו הגיע למקום הראשון במצעדים. בנוסף, הלהקה הוציאה את האלבום הראשון שלה בבריטניה, "Every Second Counts", אשר יצא כמהדורה מחודשת וכלל שני שירים נוספים: "Hey There Delilah" ו"Take Me Away".
זמן קצר לאחר הפריצה הבינלאומית שלהם, הוציאה הלהקה ב-6 בנובמבר את הסינגל השלישי מתוך האלבום, "Our Time Now". הלהקה השתתפה בפרק השלישי בעונה הראשונה של הסדרה "Greek", בה היא הופיעה עם השירים: "Our Time Now" ו"Hey There Delilah" ובהמשך בפרקים נוספים. בנוסף היא השתתפה בפרק ה-11 בעונה הראשונה של הסדרה iCarly בה היא הופיעה עם השיר "Our Time Now". באותה תקופה, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות אשר נקרא "'The Young Wild Things, לצדם של פול אאוט בוי, ג'ים קלאס הירוס ו"Cute Is What We Aim For".
ב-10 בדצמבר 2007, הלהקה הוציאה את הסינגל "Hate" בבריטניה. סיבוב ההופעות שלהם בינואר 2008 יקדם את הסינגל. הסינגל זכה להצלחה בבריטניה, והלהקה הפכה ליותר פופולרית בממלכה המאוחדת.
ב-23 בספטמבר 2008, יצא אלבומה החמישי של הלהקה, "Big Bad World".
ב-7 בדצמבר 2010, יצא אלבומה השישי של הלהקה, "Wonders of the Younger".
דיסקוגרפיה
{{טורים
קורטרייק
קורטרייק (בפלמית: Kortrijk, בצרפתית: Courtrai) היא עיר במחוז פלנדריה המערבית באזור פלנדריה שבבלגיה.
פליין וייט טיז
מיני אלבומים
}}
קורטרייק
בעיר מתגוררים 75,219 תושבים (נכון ל-2013). שטח העיר הוא 80.02 קמ"ר.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת על הנהר לייה, 42 ק"מ דרומית מערבית לעיר גנט.
היסטוריה
העיר, שנוסדה על ידי הרומאים בשם קורטוריאקום, שכנה על פרשת דרכים רומיות שהובילו מן העיר קלן בגרמניה אל עיר הנמל בונוניה (כיום בולון-סור-מר בצרפת), ומן העיר טורנה (כיום בבלגיה) אל חוף הים הצפוני. במרוצת המאה התשיעית ביצר בודואן השני דוכס פלנדריה את העיר נגד פלישות הנורמנים. באפריל 1190 העניק פיליפ מאלזס לקורטרייק מעמד של עיר חופשית, ותושביה הפכו לאזרחים חופשיים. פיליפ אוגוסט מלך צרפת רצה למנות את פראנד מפורטוגל לדוכס פלנדריה, אולם הערים החופשיות התנגדו למינוי זה. בנו של פיליפ אוגוסט, לואי השמיני, מלך צרפת, פשט על העיר והחריב אותה כליל, אך דוכסי פלנדריה הבאים הקימו אותה מחדש. ב-11 ביולי 1302 התנהל מחוץ לחומת העיר קרב דורבנות הזהב שבו הביסו הפלמים את חיל האבירים הצרפתי שנשלח על ידי פיליפ הרביעי, מלך צרפת. דורבנות הזהב של האבירים הצרפתים נאספו משדה הקרב ונקבעו על תקרת כנסיית נוטרדאם שבעיר. בכך הפכה קורטרייק לסמל ההתנגדות הפלמית לשלטון צרפת, והשאיפה להקמת בלגיה כמדינה עצמאית, מה שהושג רק ב-1830.
כלכלה
כבר בימי הביניים שגשגה העיר כמרכז חשוב לייצור אריגים ובמאה ה-15 הפכה למרכז הגדול באירופה לייצור בדי פשתן. גם כיום העיר נודעת כמרכז טקסטיל חשוב. קיימות בעיר גם תעשיות ברזל ופלדה, אלקטרוניקה, כימיקלים, שמנים עצים וצורפות כסף וזהב.
ספורט
בעיר נמצאת קבוצת הכדורגל קורטרייק, המשחקת בליגת העל הבלגית.
דיוויזיית הצנחנים התשיעית (ורמאכט)
דיוויזיית הצנחנים התשיעית (בגרמנית: 9. Fallschirm-Jäger-Division) הייתה דיוויזיית פאלשירמייגר של הלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה, שלחמה והושמדה במהלך הקרב על ברלין.
פרנסיסקו דה מירנדה
סבסטיאן פרנסיסקו דה מירנדה אי רודריגס אספינוסה (Sebastián Francisco de Miranda y Rodríguez Espinoza) ובקיצור פרנסיסקו דה מירנדה (קראקס 28 במרץ 1750 - סן פרננדו, פרובינציית קדיס, 14 ביולי 1816) היה פוליטיקאי, איש צבא, דיפלומט, סופר, הומניסט, ואידאולוג ונצואלי, ונחשב כ"מבשר שחרור הקולוניות הספרדיות באמריקה", הוונצואלי הבינלאומי הראשון, ויליד יבשת אמריקה האוניברסלי ביותר.
מירנדה התבלט בפוליטיקה כמגן על זכויות העמים להגדרה עצמית ולעצמאות. נלחם עם הז'ירונדינים במהפכה הצרפתית, היה בין החותמים על הכרזת העצמאות של ונצואלה, בין מקימי קולומביה הגדולה (יחד עם סימון בוליבר). בצבאות ספרד וצרפת הוא הגיע לדרגות קולונל ומרשל בהתאמה. כמו כן קטרינה הגדולה העניקה לו דרגת קולונל בצבא רוסיה, השתתף בשיחרור ונצואלה בתור מנהיג הפטריוטים ומנהיג הרפובליקה הראשונה של ונצואלה. היה המפקד הראשון של צבא ונצואלה בדרגת גנרליסימו, הוא נלחם בצפון אפריקה בשורות צבא צרפת, מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מלחמות המהפכה הצרפתית, ומלחמת העצמאות של ונצואלה.
למרות ניסיונו הרבה בשדה הקרב במקומות רבים בעולם, כשהדברים נגעו למולדתו ונצואלה הוא נכשל. עם זאת, חזונו התגשם בהקמת קולומביה הגדולה, ורעיונותיו השפיעו על סימון בוליבר בוונצואלה וברנרדו או'היגינס בצ'ילה.
שמו חקוק על שער הניצחון בפריז, הדיוקן שלו מופיע בגלריית האישים בארמון ורסאי, והפסל שלו ניצב מול זה של פרנסואה כריסטוף דה קלרמן (François Christophe Kellermann) באתר ההנצחה לקרב ואלמי בצרפת.
ראשית הדרך ומשפחתו
מוצאו של מירנדה לא היה מהשכבות המיוחסות, אביו סבסטיאן דה מירנדה ראוולו (Sebastián de Miranda Ravelo) ואמו פרנסיסקה אנטוניה דה אספינוסה (Francisca Antonia Rodríguez de Espinosa) נולדו באיים הקנריים, ומעמדם בהיררכיה המעמדית בקראקס נחשב לנחות מפני שנחשדו כבעלי שורשים מעורבים - של ילידי הקנריים או של אנוסים. הם התחתנו בקראקס ב-1749, פרנסיסקו נולד ב-1750 והוטבל סמוך ללידתו, והיו לו תשעה אחים ואחיות.
ברבות השנים מצבה של המשפחה השתפר, וסבסטיאן (אביו של מירנדה) עשה חיל בעסקי המסחר ורכש נכסים בקראקס; אולם נסיונותיו לקבל תפקיד פיקודי במשמר המקמי הובילו לעימותים עם ספרדים וקריאולים שלא השלימו עם מעמדו הנחות בעיניהם. בהתערבות נציגי הכתר סבסטיאן ניצח בעימות, אולם האיבה כלפיו נמשכה.
לימודים
בגיל 12 החל ללמוד באוניברסיטה של קראקס: בהתחלה כתלמיד ובהמשך כסטודנט, ולדבריו גמר לימודי רפואה בגיל 17. הוא לא המשיך בלימודיו בשל הקונפליקט שנוצר בין אביו לבין החוגים השמרניים בקראקס שלא היו מרוצים מהקריירה הצבאית שלו (של אביו).
בגיל 20, ינואר 1771, הוא הפליג לספרד, כדי להתגייס לצבא.
מדריד
תקופת שהייתו של מירנדה במדריד הייתה תקופה של שגשוג אינטלקטואלי שבמהלכה הוא למד לימודים צבאיים ואזרחיים מגוונים, חי בעיר אירופאית קלאסית, התרועע עם אינטלקטואלים, רכש ספרים והירבה בקריאה, טייל בחוצות ובסביבות העיר, ובינואר 1773 קיבל דרגת קפטן.
מערכות ראשונות
מירנדה הוצב בגדוד חיל רגלים, הוא שירת במקומות שונים בספרד במהלך השנים 1773–1780, המשיך בחייו האינטלקטואליים במקביל לפעילות הצבאית, והיו לו שתי מאהבות.
בעיות המשמעת ותחומי העניין האיטלקטואלים "הלא כשרים" שלו גרמו לאינקוויזיציה לעקוב אחריו.
הוא השתתף במצור שמוחמד השלישי ממרוקו (יחד עם שכירי חרב ותמיכה בריטית) הטיל על מלייה בצפון אפריקה (1774-5), ושנהדף בידי הספרדים.
הוא לא זכה בשום עיטור על פעילויותיו אלו, ונשלח בהמשך לחיל המצב בקאדיס, שם הסתבך בבעיות משמעת ואף ישב במאסר.
משימות בצפון אמריקה ובאנטיליים
ספרד השתתפה במלחמת העצמאות של ארצות הברית בכוונה להחזיר לעצמה שטחים שנכבשו על ידי הבריטים ולכבוש אחרים: להרחיב את אחיזתה בלואיזיאנה, להחזיר לשליטתה את פלורידה, ואף ללכוד את גיברלטר כתוצאה מפיזור כוחותיה של בריטניה בחזיתות שונות בו זמנית. ב-1779 הם הצליחו לכבוש את שפכו התחתון של נהר המיסיסיפי ולהרחיק את הבריטים מניו אורלינס.
באפריל 1780 הפליג צי מקדיס, ועליו גם היחידה של מירנדה; ובאוגוסט הם הגיעו להוואנה, קובה; ותוכננה מתקפה משולבת של כח זה ושל היחידה שבלואיזיאנה ב-1781.
בקרב פנסקולה (Pensacola, מרץ-מאי 1781) ניצחו הספרדים ומירנדה קודם לדרגת טניינטה קורונל (Teniente coronel) על חלקו בלימוד השטח ותכנון המתקפה.
מירנדה ניצל את שהותו בפנאסקולה לרכישת ספרים לספרייתו ועבדים למשק הבית שלו, אך הוא נשלח לג'מאיקה, לכאורה לניהול משא ומתן לשיחרור שבויים, ולמעשה לאיסוף מודיעין על חיל המצב הבריטי שם.
במקום זאת מירנדה השתתף בכיבוש איי בהאמה מידי הבריטים, ובמשא ומתן עמם על נסיגתם משם שהסתיים בהצלחה בחודש מאי.
בעקבות כך הוא קודם לדרגת קולונל וקבל תחת פיקודו את כל האיים של ספרד וצרפת בים הקריבי.
השלב הבא היה אמור להיות מתקפה בפיקודו נגד הבריטים בג'מאיקה, אולם מתקפת מנע שלהם בצירוף קשיים בצי הצרפתי הובילו להסכם הפסקת אש. מירנדה נשאר זמן מה בגואריקו שבוונצואלה, והתמודד בעיקר עם האשמות האינקוויזיציה נגדו.
בארצות הברית
בשל האשמות האינקוויזיציה מירנדה נשלח להוואנה, ומשם היה אמור להישלח לספרד כדי לעמוד למשפט. חרף זאת הוא הצליח לחמוק ולהפליג לארצות הברית, אליה הגיע ביולי 1783; לאחר שמלחמת העצמאות כבר נגמרה, והוא ערך שם מחקר לגביה.
הוא עבר במקומות רבים בארצות הברית (בחוף המזרחי), ניהל מספר רומנים אותם תיאר כלא חשובים, והגיע לבסוף לניו יורק.
בניו יורק מירנדה התוודע לרוברט ליווינגסטון (Robert R. Livingston), שר החוץ של ארצות הברית ולמשפחתו, וניהל רומן עם ביתו. הקשר ביניהם לא התמסד מכיוון שמירנדה המשיך בנדודיו, הם לא נפגשו שוב, אבל המשיכו לשמור על קשר.
במהלך מסעו בארצות הברית מירנדה פגש את ג'ורג' וושינגטון, מפקדי הצבא, וביקר באוניברסיטאות המובילות.
חילופי ההאשמות בין צרפת וספרד לגבי ביטול הפלישה לג'מאיקה והעובדה שהסתלק באופן לא חוקי מהוואנה, הפכו אותו למטרה להאשמות בבגידה, ובכך פגמו בשהייתו בארצות הברית; וכדי להימנע מכל זה - הוא מפליג לבריטניה.
מבריטניה לרוסיה
מירנדה הגיע ללונדון בפברואר 1785. הדבר גרר מעקב סמוי של הספרדים אחריו, שחשדו בבגידה.
מירנדה המשיך משם במסעותיו באירופה, ומלבד בריטניה, עבר בין היתר במקומות בהם שוכנות כיום הולנד, בלגיה, גרמניה, אוסטריה, הונגריה, פולין, איטליה, יוון, טורקיה, אוקראינה ורוסיה; ונפגש עם ניקולאוס אסטרהאזי, יוזף היידן, גריגורי פוטיומקין, ויקטרינה הגדולה.
המהפכה הצרפתית
בשנת 1791 מירנדה נטל חלק במהפכה הצרפתית. בפריז הוא התיידד עם כמה מראשי הז'ירונדינים, שירת תקופה קצרה כגנרל בצבא המהפכני הצרפתי והשתתף במלחמות המהפכה הצרפתית) ואף הגיע לדרגת מרשל של צרפת. לאחר שהתעוררו חילוקי דעות בינו לבין מפקד הצבא הצפוני לגבי נסיגה של מירנדה במאסטריכט - הוא החליט לפרוש מתפקידו.
ניסיון העצמאות הראשון שנכשל
תרומתו העיקרית של מירנדה הייתה כנראה במלחמות העצמאות של המושבות הספרדיות ביבשת אמריקה, ובחזונו הוא ציפה לאימפריה שתשתרע משפך המיסיסיפי בצפון, ועד לירכתי ארץ האש בדרום; על פני כל אמריקה הלטינית כיום. בראש האימפריה הוא קיווה שיעמוד אחד מצאצאי האינקה, ושמה יהיה קולומביה - על שם כריסטופר קולומבוס - מגלה היבשת. רעיונות דומים קידם במקביל מנואל בלגרנו הארגנטינאי, והם הוכשלו בעודם באיבם על ידי נציגי בואנוס איירס שפחדו שבירת הממלכה לעתיד תהיה קוסקו (ששימשה כבירת האינקה טרם כיבוש אמריקה).
בנובמבר 1804, מירנדה שב לניו יורק מבריטניה. הוא שהה שם מעל שנה והיה בקשר עם הנשיא תומאס ג'פרסון, עם מזכיר המדינה והנשיא לעתיד ג'יימס מדיסון, ועוד. הוא שכר פריגטה בשם לינדר (Leander) שעמה תכנן לנחות בוונצואלה מולדתו, אז עדיין מושבה ספרדית. התמיכה הבריטית והאמריקאית בצעדיו גררו מחאה מצד שגריר ספרד בארצות הברית בשל הפגיעה בעקרון הנייטרליות. בפברואר 1806 מירנדה הפליג להאיטי שם הצטרפו אליו שתי ספינות נוספות, ותוכניתם הייתה לנחות בוונצואלה ובעזרת האוכלוסייה המקומית להתקומם נגד השלטון הספרדי. הוא המשיך משם להיספניולה, וב-27 באפריל 1806 ניסה לנחות באוקומרה דה לה קוסטה (Ocumare de la Costa), כיום במדינת ארגואה. הוא נתקל בכח ספרדי ונאלץ להימלט לטרינידד שבשלייטת הבריטים, אליה רק הקורבטה שלו הגיעה. שתי הספינות האחרות הובלו לפוארטו קבז'ו, ואלו שנתפסו עליהן - חלקם הוצאו להורג באשמת פיראטיות, וחלקם נמקו בכלא במשך כעשר שנים.
מושל טרינידד סייע למירנדה לארגן את כוחותיו, ועם 11 ספינות ומעל 300 איש - הוא נחת בקורו ב-1 באוגוסט 1806, ושם הניף לראשונה את דגל ונצואלה. הוא לא הצליח לגייס שם תמיכה ולכן פנה לארובה. גם שם הוא נכשל בגיוס תמיכה, ולפיכך שב לטרינידד, ומשם לבריטניה.
הרפובליקה הראשונה של ונצואלה ותבוסתה
ב-19 באפריל 1810 ונצואלה החלה בתהליך עצמאותה. סימון בוליבר והמורה שלו אנדרס בז'ו ( Andrés Bello) יצאו בשליחות דיפלומטית לבריטניה ושכנעו את מירנדה לשוב לוונצואלה. הוא התקבל בכבוד רב עם הגיעו ללה גואירה (כיום בירת מדינת ורגאס), בקרקאס קיבל את הפיקוד על צבא ונצואלה ודרגת גנרל, ונבחר לקונגרס של 1811 שהכין את חוקת ונצואלה. הוא היה בין החותמים על הכרזת העצמאות ב-5 ביולי 1811, וב-1812, עם התקרבות הצבא הספרדי בפיקוד דומינגו מונטוורדה (Domingo Monteverde), הוא התמנה לדיקטטור בדרגת גנרליסימו עם סמכויות רחבות.
התקפת הנגד הספרדית הותירה את מירנדה חסר ישע: קראקס נפגעה ברעש האדמה במרץ 1812, המעמדות הבכירים התנגדו לעצמאות וראו את עצמם חלק מספרד, פרץ מרד עבדים, ופוארטו קבז'ו שעליה הגן בוליבר - נפלה בידי הספרדים. מירנדה נאלץ להיכנע ביולי 1812. הוא פנה לנמל לה גואירה עם כמה מנאמניו כדי לצאת מוונצואלה ולהמשיך במאבק, אולם כוח של בוליבר עצר אותם ובוליבר רצה להעמיד את מירנדה למשפט באשמת בגידה ולהוציאו להורג. לבסוף מירנדה הוסגר לידי מונטוורדה, הגנרל הספרדי, ובתמורה התאפשר לבוליבר לצאת בשלום מוונצואלה (אליה יחזור מאוחר יותר כדי להמשיך במאבק לעצמאות).
הכלא ומותו של מירנדה
הוא היה ממייסדי ארגון הבונים החופשיים באמריקה הלטינית, דיבר במספר שפות, והותיר אחריו כתבים ותרגומים רבים. תמך במתן זכויות אזרחיות לנשים.
שמו הונצח במקומות רבים בוונצואלה: שדרות, כבישים, כיכרות, פארקים, ומדינת מירנדה - המדינה השלישית בגודלה.
הוא נקבר בכלא או בסמוך לו ללא כל סימן מזהה, ולכן מקום קבורתו אינו ידוע. בפנתיאון הלאומי של ונצואלה יש פסל שלו המציין את זכרו באופן סמלי בהיעדר קבר.
האיגוד הגרמני אמריקאי
האיגוד הגרמני אמריקאי (בגרמנית: Amerikadeutscher Bund) או הפדרציה הגרמנית אמריקאית הוא ארגון נאצי שהוקם בארצות הברית בשנות ה-30 של המאה ה-20, שקיבל הדרכה ותמיכה כלכלית סמויה מהממשלה הגרמנית, במטרה לקדם עמדה אמריקאית אוהדת כלפי גרמניה הנאצית.
שם הארגון נקבע ב-1936, לאחר איחודן של שתי תנועות דומות ובראש הארגון הציב אדולף היטלר את פריץ יוליוס קון, אזרח ארצות הברית יליד מינכן, גרמניה, כמוהו רוב חברי האיגוד היו תושבים ממוצא גרמני. הארגון הפיץ תעמולה נאצית, האשים את הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט בכך שהוא פועל למען היודאו-קומוניזם ופעל נגד החרם היהודי נגד עסקים בבעלות גרמנים במנהטן. ביום ציון הולדתו של ג'ורג' וושינגטון ב-1939 ערך הארגון עצרת במדיסון סקוור גארדן בניו יורק בו השתתפו כ-20,000 אנשים והתרחשו עימותים אלימים בין חברי הארגון ומתנגדיו.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נכלאו רבים מחברי האיגוד וחלקם הוגלו לגרמניה. אחרי המלחמה האיגוד התפרק, מנהיגו הוגלה לגרמניה, נשפט, נכלא ומת.
השפעות האיגוד
האיגוד ביצע תעמולות אקטיביות למטרתם, שהיא הפצת הנאציזם בארצות הברית למניעתם מלהצטרף אל אויבי גרמניה, שלרוב גרמו לעימותים ולקרבות רחוב עם קבוצות אחרות, בעיקר עם חיילים יהודים ותיקים של מלחמת העולם הראשונה.
כמו כן, להחדרת התורה הנאצית לתוך עתידה של ארצות הברית הוקמו מחנות קיץ שהיו תחת שליטת האיגוד שנתנו אימונים צבאיים לילדים ומבוגרים.
בושידו (קומיקס)
בושידו (באנגלית: Bushido) היה דמות בדיונית של גיבור על שהופיע בחוברות הקומיקס הטיטאנים הצעירים ביקום DC קומיקס.
בושידו הוא האלטר אגו של ריוקו אורסונו, מתבגר יפני שנהפך לבושידו לאחר מות אמו, מעשה שמלווה היסטוריה ארוכה של שושלת משפחתית בה חיו גיבורים מכובדים. הוא פגש לראשונה בקבוצת הטיטאנים הצעירים כאשר אלה הגיעו ליפן כדי לשחרר את חברם לקבוצה ביסט בוי מהשפעתו של השד טנגו. בהמשך, הוא הצטרף לקבוצת "הטיטאנים ל.א." זמן קצר לפני התפרקותם, ובאירועי "יום הדין" נלחם בשדים שיצאו ממעמקי הגיהנום. באירועי המשבר האינסופי של שנים 2005–2006, הוא נלחם יחד עם חברי הקבוצה בסופרבוי פריים נטול הרסן, שהשתמש בראיית החום שלו כדי לקרוע אותו לגזרים.
במהלך אירועי "הלילה האפל ביותר", בושידו קם לתחייה כחבר חיל הפקחים השחורים יחד עם גיבורים אחרים שמתו בידי סופרבוי פריים. הוא עושה את דרכו לעבר כדור הארץ כדי להתעמר בסופרבוי פריים, אך זה האחרון משמיד אותם בעזרת טבעת הכוח השחורה.
בושידו הופיע בעונה החמישית של הסדרה המצוירת הטיטאנים בפרק "קוראים לכל הטיטאנים", שם הוא מתואר כסמוראי צעיר ושקט, כשהוא פוגש את רובין והופך לחבר כבוד בקבוצה. נראה כי הכוח היחידי שלו הוא מיומנות בחרב, לאחר זמן קצר שבו נהפך בושידו לחבר מכובד הוא נקלע למארב על ידי קאטארוהו. למרות מיומנותיו בחרב הוא לא מסוגל להביס את קאטרוהו, ומוקפא יחדיו עם הרבה טיטאנים אחרים. לאחר זמן מה הוא משוחרר עם כל הטיטאנים על ידי מאס ומצטרף לקרב.
גילת בנט
גילת בנט (נולדה ב-12 במאי 1977) היא רעיית ראש ממשלת ישראל ה-13 נפתלי בנט. מגדנאית ומדריכת הורים במקצועה.
ביוגרפיה
בנט נולדה בשם גילת אתל עינב ברמת השרון למשה ולברכה וגדלה במושב כפר אוריה כחילונית. היא למדה בתיכון האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, בו התמקדה בלימודי בלט. שירתה בצה"ל כמש"קית חינוך בעמותה להנחלת מורשת הצנחנים, אז פגשה בנפתלי בנט, אותו הזמינה להרצות בפני חייליה. לאחר שחרורה מצה"ל למדה מגדנאות ועבדה במקצוע.
נישאה לנפתלי בנט ב-1999, בעת שהיה סטודנט למשפטים באוניברסיטה העברית, ולאחר נישואיהם התגוררו בירושלים ובבית אריה. עם התפתחות חברת ההזנק סאיוטה אותה ניהל בנט, עברו בני הזוג לניו יורק ושם התגוררו כחמש שנים. בניו יורק גילת למדה במכון הקולינרי הצרפתי ועבדה כשפית קינוחים במספר מסעדות.
לאחר חזרתם של בני הזוג לישראל, פתחה בכפר סבא מפעל גלידה בשם "Gilati", אולם מכרה אותו עם הולדת בנם הבכור. בהמשך, הוסמכה במכון אדלר כמדריכת הורים וכיועצת שינה, מקצועות בהם היא עוסקת כיום.
אשת ראש הממשלה
בנט הפכה לאשת ראש הממשלה ב-13 ביוני 2021, עם כינון ממשלת ישראל השלושים ושש והשבעת בעלה כראש ממשלת ישראל.
בנובמבר 2021 הופיעה לראשונה כאשת ראש הממשלה באירוע לציון יום המאבק הבינלאומי למניעת אלימות נגד נשים שנערך במשכן הכנסת. בנאומה הדגישה את הצורך במניעה מוקדמת של המקרים.
בדצמבר 2021 עוררה סערה כשיצאה לחופשה בחו"ל עם ילדיה בניגוד להמלצת בעלה לציבור שלא לטוס לחו"ל שלא לצורך עקב חדירת נגיף האומיקרון לישראל.
בפברואר 2022 נאמה בטקס יום האישה בכנסת ודיברה על הגשמתה העצמית כאישה עם קריירה וילדים. כהונתו של נפתלי בנט כראש ממשלה הסתיימה ב-30 ביוני של אותה שנה.
חיים אישיים
בני הזוג בנט מתגוררים ברעננה והם הורים לארבעה ילדים. בנם הבכור נקרא יונתן, על שמו של סא"ל יונתן נתניהו, וצעיר בניהם קרוי דוד עמנואל, על שם סא"ל עמנואל מורנו, ידיד קרוב של בנט ששירת איתו בסיירת מטכ"ל.
על הגבולות שהציבה לאורח החיים הדתי, אמרה: "הגבולות שלי עוברים בזה שאני אמשיך להיות כמו שאני, אני אוכל להמשיך ללבוש מכנסיים אבל אני לא שמה כיסוי ראש. זה דבר שניסיתי כמה פעמים לעשות ועדיין לא הגעתי לנקודה שאני מתחברת לזה מספיק".
איתי פסח
איתי פסח (נולד באוגוסט 1972) הוא פרופסור לרפואת ילדים, טיפול נמרץ בילדים, אלרגיה ואימונולוגיה. משמש מנהל בית החולים ספרא לילדים ומנהל מערך הטיפול הנמרץ בבית החולים שיבא.
ביוגרפיה
סבתו וסבו, חנה וחיים, מפעילי התנועה הציונית בצ'כיה, נמלטו משם עם פלישת הנאצים והגיעו לארץ ישראל כעולים "לא חוקיים". איתי פסח נולד לנירית ורס"ן, שהיה סמג"ד בגדוד שריון ונהרג במלחמת יום הכיפורים ב-7 באוקטובר 1973, כשאיתי היה בן שנה וחודשיים. אחותו של איתי נולדה שישה חודשים לאחר נפילת האב.
בין השנים 1994–2001 למד רפואה בפקולטה למדעי הבריאות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב וסיים את לימודיו בהצטיינות. בין השנים 1996–2002 סיים, גם כן בהצטיינות, באותו מוסד אקדמי, דוקטורט בביוכימיה ואימונולוגיה.
בין השנים 2004–2007 התמחה ברפואת ילדים, בבית החולים אדמונד ולילי ספרא לילדים שבמרכז הרפואי שיבא, תל השומר.
בין השנים 2010–2012 התמחה בטיפול נמרץ ילדים, בבית החולים אדמונד ולילי ספרא לילדים, המרכז הרפואי שיבא, תל השומר.
משנת 2013 הוא משמש רופא בכיר במחלקה לטיפול נמרץ ילדים ע"ש קלאודיו כהן בבית החולים ספרא שבשיבא.
בין השנים 2016–2018 כיהן פסח כסגן-מנהל בית החולים ספרא. מינואר 2019 מנהל פסח את בית החולים ספרא לילדים שבמרכז הרפואי שיבא.
בטקס הדלקת המשואות בשנת 2020, שהיה טקס שהוקלט-מראש בהר הרצל בשל הגבלות משרד הבריאות בצל התפרצות נגיף הקורונה, התכבד פסח להקריא את תפילת יזכור.
בשנת 2023 קיבל מינוי כפרופסור
תפקידים נוספים
לאחר התפרצות נגיף הקורונה בישראל מונה פסח לחבר בצוות "הברומטר הרפואי" בראשותו של פרופ' רוני גמזו. בצוות חברים ראש מטה הקורונה באיכילוב פרופ' עידית מטות, מנהל המחלקה לטיפול נמרץ בבית החולים בילינסון פרופ' פייר זינגר. לצדם נמצאים גם מנכ"ל הדסה פרופ' זאב רוטשטיין, מנכ"ל משרד הבריאות לשעבר גבי ברבש, המשנה למנכ"ל שיבא פרופ' ארנון אפק, מנכ"ל אסותא פרופ' יהושע שמר וסגן מנכ"ל משרד הבריאות בעז לב.
איתי פסח נשוי לליאת ואב לשלושה בנים. מתגורר ברעננה.
רוברטו בלרמינו
תולדות חייו
נולד במונטפולצ'אנו למשפחת אצולה. אמו הייתה אחותו של האפיפיור מרקלוס השני. השכלתו הייתה רחבה וכללה תרבות רומית עתיקה ויוונית קלאסית, בנוסף להשכלה כנסייתית, אותה רכש אצל הישועים ובאוניברסיטת פדובה, שם התמחה בתאולוגיה. ב-1569 נשלח להשלים את השכלתו באוניברסיטת לוון, בה כיהן לאחר מכן כפרופסור ולימד את כתבי תומאס אקווינס. ב-1576 שב לרומא.
לאחר רצח אנרי השלישי, מלך צרפת שלח אותו האפיפיור סיקסטוס החמישי לפריז כתאולוג המשלחת האפיפיורית. ב-1599 מינה אותו אורבנוס השביעי לקרדינל, לרקטור הקולגיום רומאנום (האוניברסיטה הישועית) ולאינקוויזיטור. בתפקידו זה היה אחד מהשופטים ששפטו את ג'ורדנו ברונו לשריפה על המוקד בעוון כפירה.
ב-1616 הורה לו האפיפיור פאולוס החמישי לזמן לחקירה את גלילאו גליליי ולהודיע לו שעליו לחזור בו מלימוד, מחקר והוראה של התאוריה ההליוצנטרית. בלרמינו הראה לגליליאו שעל פי רשימת הספרים האסורים, תורתו של קופרניקוס נאסרה לעיסוק או להוראה ודרש ממנו לחזור בו מתפיסותיו. במעמד זה, שהיה, לאחר שריפתו של ברונו, איום ממשי, הסכים גליליאו לחזור בו.
בלרמינו כתב מספר חיבורים תאולוגיים חשובים בהם "אמנות המוות הנכון" (Ars moriendi), ספר בסוגה של ספרים הדנים בחיי האדם וסיומם ובדרכים והטקסים הדרושים לקראת המוות ואחריו ו"שבע המילים האחרונות של ישוע על הצלב".
כמו כן פיתח בלרמינו את התפיסה התאולוגית לפיה מבחינת החוק האלוהי אין סמכות קנויה לאדם אחד על פני משנהו, ומכיוון שכך - הסמכות החילונית ניתנת לשליט מכח הסכמת העם. מן הבחינה הזאת נחשב בלרמינו למבשר של רעיון האמנה החברתית.
יוקטן (מדינה)
יוקטן (בספרדית: Yucatán; רשמית: המדינה החופשית והריבונית של יוקטן, בספרדית: Estado Libre y Soberano de Yucatán) היא אחת מ-31 המדינות המרכיבות את מקסיקו. יוקטן שוכנת בדרום-מזרח מקסיקו, בחצי האי יוקטן, והיא גובלת בקמפצ'ה במערב, קינטנה רו במזרח ומפרץ מקסיקו בצפון. בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא מרידה.
היסטוריה
במהלך המאות שלאחר מכן היו ניסיונות של התושבים הילידים למרוד בכתר הספרדי, ולאחר מכן במקסיקו, אך ניסיונות אלו כשלו.
תושבי חצי האי יוקטן הושפעו ממלחמת העצמאות של מקסיקו והכריזו על עצמאותם ב-1821. לאחר מכן הם החלו במשא ומתן להצטרפות לאימפריית מקסיקו שהוקמה זה עתה. הם צורפו, אך האימפריה התפרקה תוך זמן קצר וב-1823 הוקמה רפובליקת יוקטן, שכללה גם את שטחי קמפצ'ה וקינטנה רו של ימינו. כעבור מספר חודשים מקסיקו הפכה לפדרציה וחתמה על הסכם פדרלי עם המדינה החדשה שלפיו היא תצטרף למקסיקו, ורפובליקת יוקטן נכנסה לפדרציה.