cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דאגלס A-4 סקייהוק
מלחמת וייטנאם
362 מטוסי סקייהוק אבדו במהלך מלחמת וייטנאם, מכל הסיבות. צי ארצות הברית איבד 271 מטוסים, וחיל הנחתים איבד 81 מטוסים ו-10 מטוסים דו-מושביים. 32 מטוסים הופלו על ידי טילי נ"מ, ומטוס אחד הופל על ידי מטוס מיג 17 ב-25 באפריל 1967.
אימון וביום אויב
מטוס הסקייהוק בגרסתו הדו-מושבית, T4-4J, שימש כמטוס האימונים של הצי. הסקייהוק החליף את מטוס האימונים הקודם, גראמן TF-9J קוגר, ושימש במטוס האימונים הסילוני במשך כמה עשורים, עד שהוחלף על ידי המקדונל דאגלס T-45 גאסהאוק. המטוסים הדו-מושביים שימשו לאימון טייסים חדשים והסבת טייסים ותיקים לטיסה על הסקייהוק, במיוחד טייסים שהטיסו מטוסי מדחף לפני כן. מטוסי האימון נועדו גם לאמן טייסים בטיסת מכשירים, והותקנו בהם כיסויים לתא הטייס, שנועדו לדמות לטייס המתאמן מצב של חוסר ראות, בו עליו להסתמך על המכשירים בלבד.
חלק מלקחי מלחמה וייטנאם היה הצורך לשפר את רמתם של הטייסים בקרבות אוויר. כדי ליישם לקח זה הוקם ב-1969 "בית הספר לטיסה קרבית", הידוע בכינויו "טופ גאן". זמינותם של מטוסי סקייהוק חד- ודו-מושביים ותכונות הטיסה הזריזות שלהם הביאו לבחירתם כמדמי מטוסי אויב, ובמיוחד כמדמי מטוסי הקרב מיג 17. מטוסי פנטום היו באותה תקופה בראשית שירותם והפוטנציאל המלא שלהם עדיין לא מומש. בשל כך היו ביצועיהם ירודים מול מטוסי קרב צפון וייטנאמיים, בעיקר מיג 17 ומיג 21, הקטנים מהפנטום במידותיהם. מדריכי "טופגאן" הטמיעו סדרת אימונים שנקראו DACT, "אימון לוחמה אווירית שונה" (dissimilar air combat training). טייס סקייהוק מיומן יכול היה לנצל את מידותיו הקטנות של המטוס ואת תכונות הטיסה המצוינות שלו בגובה נמוך כדי לסייע בהכשרת הטייסים באימוני DACT. מטוסי הסקייהוק שהשתתפו באימון נצבעו בצבעי מטוסי האויב וכונו "מנגוס" (Mongoose, נמיה); המטוסים היו מדגמי A-4E ו-F, ומאוחר יותר דגם שנקרא "סופר פוקס", שצויד במנוע משודרג מדגם J-52-P-408. מטוס זה שירת גם בצוות הבלו אנג'לס. מטוסי הסקייהוק המשיכו לשמש לדימוי אויב גם כשהוכנסו מטוסים נוספים לבית הספר לטיסה קרבית, ובהם נורת'רופ F-5E, F-21 (כפיר), ג'נרל דיינמיקס F-16 פייטינג פלקון ומקדונל דאגלס F/A-18 הורנט. ב-1993 יצא הסקייהוק משירות כמדמה אויב. מטוסי הסקייהוק האחרונים יצאו משירות בטייסות הצי ב-2003. מטוס הסקייהוק הופעל כמדמה מטוסי אויב גם עבור טייסי המילואים של הצי.
מכירת המטוס לישראל
עד שנת 1961 סירבה ארצות הברית לבקשות ישראל למכור לה נשק. בשנת 1961 שינה ממשלו של הנשיא קנדי מעט את המדיניות, והסכים למכור לישראל נשק הגנתי, כמו טילים נגד מטוסים MIM-23 הוק. בשנת 1965 חל שינוי נוסף, כאשר הנשיא לינדון ג'ונסון הסכים למכור לישראל גם מטוסי קרב. ישראל ביקשה לרכוש מטוסי גראמן A-6 אינטרודר או מטוסי מקדונל דאגלס F-4 פנטום, אך הממשל סירב. לבסוף, לאחר לחצים רבים, הסכימה ארצות הברית למכור לישראל מטוסי סקייהוק, שהיה המטוס הראשון מתוצרת ארצות הברית בשירות חיל האוויר הישראלי.
חיל האוויר הישראלי כינה את המטוס עיט. העסקה הראשונה כללה, כאמור, 48 מטוסים מדגם A-4H, ובשנה שלאחריה נמכרו לישראל עוד 42 מטוסים מאותו דגם, וכן 10 מטוסי אימון מדגם TA-4H. צוותי קרקע וטייסים יצאו לארצות הברית בתחילת 1967 ללמוד את המטוס, אך הוחזרו לישראל לקראת מלחמת ששת הימים. הטיסות הראשונות התקיימו ביולי 1967, והמטוסים הראשונים הגיעו לארץ ב-29 בדצמבר באותה שנה. המטוסים הראשונים יועדו לטייסת 109 ("העמק") שהטיסה קודם לכן מטוסי דאסו מיסטר IV ולטייסת 102 ("הנמר המעופף") שהייתה טייסת חדשה. ב-9 במרץ 1969 הוקמה מחדש טייסת 115 ("הדרקון המעופף") כטייסת סקייהוק שלישית. בתחילת 1971 הוקמה טייסת רביעית, טייסת 116 ("הכנף המעופפת", שמאוחר יותר נקראה "מגיני הדרום").
מלחמת ההתשה
מטוסי הסקייהוק השתתפו במלחמת ההתשה, בכל חזיתות המלחמה, בהפצצת מטרות בירדן, בסוריה ובמצרים. כמה מטוסים אבדו במשימות אלה, בהם מטוסו של מפקד טייסת 102, רס"ן ניסים אשכנזי, שהופל ב-19 באוגוסט 1969 במהלך הפצצת מטרות מצריות בתעלת סואץ. אשכנזי צנח ונפל בשבי המצרי. מטוס סקייהוק אחר הופל במהלך מבצע רביב, ב-9 בספטמבר 1969. המטוס נפגע מאש נ"מ ליד ראס זעפרנה, ונפל למפרץ סואץ. טייסו,, לא נמצא והוכרז נעדר.
מאידך, מטוסי הסקייהוק הצליחו לרשום הישגים ייחודיים: ב-12 במאי 1970, במהלך גיחת הפצצה באזור הר דב, הצליח סגן-אלוף (לימים אלוף-משנה) עזרא דותן להפיל שני מטוסי מיג 17 סוריים מעל לבנון, אחד מהם באמצעות רקטות נגד טנקים והשני באש תותחים. ב-6 בפברואר 1970 תקפו 18 מטוסי סקייהוק את הנמל המצרי בע'רדקה, במסגרת מבצע זיקוקית ב, והטביעו מקשת מצרית, כתגובה על מבצע של הקומנדו הימי המצרי בנמל אילת יום לפני כן.
ב-1971 סופקו לישראל 60 מטוסים מדגם A-4E, שהיו לפני כן בשירות צי ארצות הברית, ובמקביל הוחלט בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 על הקמת טייסת סקייהוק חמישית. טייסת 110 ("אבירי הצפון") הוציאה משירות את מטוסי הסוד אוויאסיון ווטור שהפעילה וקלטה במקומם מטוסי סקייהוק מדגם E. בשנת 1972 קלט חיל האוויר 117 מטוסים מדגם משופר, N, שפותח על פי דרישות חיל האוויר. במהלך 1973 הוחלט כי טייסי הקרב החדשים יעשו את קורס האימון המבצעי (קא"מ) על מטוסי סקייהוק. לצורך זה הוקמה מחדש טייסת 140 ("נשר הזהב"). הטייסת לא הייתה מבצעית במלחמת יום הכיפורים, ומטוסיה פוזרו בין טייסות הסקייהוק האחרות שעמן נכנס חיל האוויר למלחמה.
מלחמת יום הכיפורים
מטוסי הסקייהוק, בצד מטוסי הפנטום, היו מטוסי ההפצצה העיקריים של חיל האוויר במלחמה זו. החלל הראשון של חיל האוויר במלחמה היה רס"ן, מטייסת 109, שנהרג כאשר מטוסו הופל ברמת הגולן. מטוסי הסקייהוק השתתפו בתקיפת סוללות טילי קרקע-אוויר ובמסגרת זאת השתתפו במבצעי תקיפת מערכי הטילים, מבצע תגר ב-7 באוקטובר בחזית המצרית, בו הופלו שני מטוסי סקייהוק, ומבצע דוגמן 5 בחזית הסורית. מטוסי הסקייהוק עסקו בסיוע אווירי קרוב לכוחות היבשה ובכלל זה בתקיפת גשרי הצליחה המצריים בגזרת תעלת סואץ, גיחות לוחמה אלקטרונית וגיחות תצפית. לסקייהוק היו חסרונות בולטים: למטוסים לא היה מבער אחורי ומהירותם הייתה איטית יחסית, ובנוסף לא היה בהם ציוד ללוחמה אלקטרונית. מול מערך הטילים הנרחב של מצרים וסוריה ספג מערך הסקייהוק אבדות כבדות, ואיבד 53 מטוסים. בין השאר איבדה טייסת 109 שבעה טייסים ו-16 מטוסים מתוך 26 המטוסים שהיו לה בתחילת הקרבות ואילו טייסת 102 איבדה 17 מטוסים ו-12 טייסים - שבעה נהרגו וחמישה נפלו בשבי. טייסת 115 איבדה שבעה מטוסים ושבעה טייסים, חמישה מתוכם נהרגו (מתוכם אחד נעדר) ושניים נשבו.
בעקבות האבדות הכבדות סיפקה ארצות הברית לישראל 46 מטוסי סקייהוק, מדגמי E ו-F, כחלק ממבצע ניקל גראס, הרכבת האווירית לישראל במהלך ולאחר המלחמה. ב-1974 נקלטו גם 28 מטוסים דו-מושביים, מדגמי TA-4H ו-TA-4J.
לאחר מלחמת יום הכיפורים
לאחר המלחמה נפתחו שתי טייסות סקייהוק נוספות: טייסת 149 ("התוכי המנפץ"), שהוקמה ב-1976, וטייסת 147 ("האיל הנוגח") שהוקמה מחדש ב-1978 לאחר שנסגרה ב-1967. מטוסי הסקייהוק ביצעו משימות הפצצה גם במלחמת לבנון הראשונה ב-1982, במבצע דין וחשבון ב-1993 ובמבצע ענבי זעם ב-1996. עם הגעתם של מטוסי F-16 פייטינג פלקון לחיל האוויר בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, החלו משימות ההפצצה והסיוע הקרוב לעבור למטוסים אלה. טייסות הסקייהוק הוסבו עם השנים למטוסים אחרים: טייסת 109 קלטה ב-1977 מטוסי כפיר וטייסת 149 קלטה מטוסים אלה ב-1981. חלק מהטייסות קלטו מטוסי F-16 במקום מטוסי הסקייהוק: טייסת 110 ב-1980, טייסת 140 נסגרה ב-1985 ונפתחה מחדש ב-1986 כטייסת F-16, וטייסת 116 המשיכה להפעיל מטוסי סקייהוק עד שנת 2002, ואז הפכה גם היא לטייסת F-16. טייסת 147 נסגרה ב-1985 וטייסת 115 נסגרה בשנות ה-90 של המאה ה-20 ונפתחה מחדש ב-2005 כטייסת ביום אויב.
מטוסי הסקייהוק הוצאו משירות עם השנים. חלקם נמכרו למדינות אחרות: בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 נמכרו 31 מטוסים מדגם A-4E ועוד שני מטוסים מדגם TA-4H לאינדונזיה, באמצעות צד שלישי (סינגפור). 3 מטוסים מדגם A-4N נמכרו לחברת BAE סיסטמס בשנת 2000, ושלושה מטוסים דו מושביים - 2 מדגם TA-4F ואחד מדגם TA-4J, יחד עם 10 מטוסים מדגם A-4N, נמכרו לחברת ATSI 10. מטוסים שהוצאו משירות הועברו לשמש כמטרות במטווחי חיל האוויר, ואחרים הועברו למוזיאון חיל האוויר. כמה מטוסים בודדים נקלטו בחיל האוויר בשנות ה-90. בנוסף, חיל האוויר של ארצות הברית אחסן מספר מטוסי סקייהוק מדגמי E, H ו-N בבסיס עובדה.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 נותרו מטוסי הסקייהוק בעיקר במשימות אימון והטלת כרוזי תעמולה. המטוסים ביצעו משימות אלה במלחמת לבנון השנייה ב(2006), במבצע עופרת יצוקה, סוף 2008 ותחילת 2009, ובמבצע עמוד ענן ב-2012. טייסת 102 הייתה הטייסת האחרונה שהפעילה מטוסי סקייהוק, מדגם "T" (דו מושבי) ו-"N" (חד מושבי) להדרכה ולאימון במגמת קרב בקורס טיס. ביוני 2005 אוזרחה האחזקה בטייסת 102, ומרבית פעולות האחזקה עברה לקבלנים אזרחיים. חברת "ראדא תעשיות אלקטרוניות" התקינה במטוס מערכות חדשות, שנועדו לצמצם את הפער בינו לבין מטוסי הקרב החדשים של החיל. בשנת 2008 גילתה ביקורת פתע של חיל האוויר שורת ליקויים בתחזוקת המטוסים, ומפקד החיל, עידו נחושתן, הורה על השבתת מערך הסקייהוק עד לתיקונם.
הסקייהוק יצא משירות במהלך שנת 2015. מטוס האימון שהחליף את מטוס הסקייהוק הוא הM-346 מאסטר, לביא, מתוצרת איטליה.
ארגנטינה
ארגנטינה הייתה המדינה הזרה הראשונה שהפעילה את הסקייהוק. חיל האוויר הארגנטינאי רכש קרוב ל-130 מטוסי A-4 החל מ-1965. 25 מטוסי A-4B סופקו ב-1966 ו-25 נוספים מדגם זה ב-1970. כל המטוסים שסופקו לארגנטינה שודרגו בארצות הברית, לפני אספקתם, לדגם A-4P, אם כי כונו A-4B בארגנטינה. למטוסים היו 3 עמדות חימוש והם שירתו בחטיבה האווירית החמישית (ספרדית: V Brigada Aérea). ב-1976 הוזמנו 25 מטוסים מדגם A-4C כדי להחליף את מטוסי נורת' אמריקן F-86 סייבר המתיישנים, שעדיין שירתו בחטיבה האווירית הרביעית (IV Brigada Aérea). לדגם C היו חמש נקודות לתליית חימוש, ויכולת לשגר טילי אוויר-אוויר AIM-9 סיידוויינדר.
הזרוע האווירית של הצי הארגנטינאי רכשה גם היא 16 מטוסי סקייהוק, מדגם A4-Q. אלו היו מטוסי A-4B דו מושביים, ששודרגו כך שיהיו להם חמש תחנות לנשיאת חימוש ויכולת נשיאת טילי אוויר-אוויר סיידוויינדר. בנוסף ל-16 המטוסים הללו נרכשו שני מטוסים נוספים שנועדו להוות מקור לחלקי חילוף. מטוסי הסקייהוק התקבלו ב-1971 והחליפו את מטוסי הקרב המתיישנים של הצי, גראמן F9F פאנתר וגראמן F9F קוגר, ששירתו על נושאת המטוסים ונטיסינקו די מאז'ו (Veinticinco de Mayo) בטייסת קרב/הפצצה 3.
ב-1977 הטילה ארצות הברית אמברגו על העברת חלקי חילוף לארגנטינה, וזאת בשל המלחמה המלוכלכת שהתנהלה בה באותה עת. האמברגו הוסר רק בשנות ה-90 של המאה ה-20, בתקופת נשיאותו של קרלוס מנם, כאשר הפכה ארגנטינה לבעלת ברית חשובה של ארצות הברית. במהלך האמברגו סבלו המטוסים מבעיות טכניות רבות, אך למרות זאת הצליחו מטוסי הסקייהוק להשתתף במלחמת פוקלנד ב-1982 ולהגיע להישגים מול הצי המלכותי הבריטי.
מלחמת פוקלנד
ארגנטינה הפעילה במלחמת פוקלנד 48 מטוסי סקייהוק: 26 מדגם A-4P, 12 מדגם A-4C ו-10 מדגם A-4Q. המטוסים היו חמושים בפצצות פשוטות, "טיפשות", ללא אמצעי הנחיה, ולא היו מצוידים באמצעי לוחמה אלקטרונית להגנה עצמית, וגם לא בטילי אוויר אוויר. בשלבים הראשונים של המלחמה הטביעה הצוללת הגרעינית הבריטית אה"מ קונקרור (Conqueror) את הסיירת הארגנטינאית גנרל בלגרנו. הצי הארגנטינאי חשש לסכן אוניות נוספות, ונסוג לבסיסיו. בשל כך הופעלו המטוסים הארגנטינאיים, ובתוכם מטוסי הסקייהוק, מבסיסים בארגנטינה עצמה, במרחק כ-450 ק"מ. הטווח הגדול לא איפשר שהות של יותר מכמה דקות מעל אזור המטרה, והקשה על מטוסי הקרב המלווים הארגנטינאיים להיכנס לקרב אוויר עם מטוסי הקרב הבריטיים. מעבר לכך, הארגנטינאים הכירו את מערכות הנ"מ הבריטיות וידעו שהדרך הנכונה ביותר לתקוף את כלי השיט הבריטיים המוגנים על ידיהן היא בטיסה בגובה נמוך. בהטלת פצצה מגובה כזה יש להשתמש בפצצות המצוידות במנגנון המשהה את התפוצצותן, אחרת הפיצוץ יפגע במטוס עצמו. המרעומים של פצצות אלה תוכננו להידרך לאחר שיוטלו מגובה מסוים, ואולם הטייסים הארגנטינאיים נאלצו להטיל אותם בגובה נמוך יותר ובשל כך הפצצות שהוטלו לא התפוצצו לעיתים קרובות.
למרות תנאי הפתיחה הגרועים הצליחו המטוסים הארגנטינאיים להסב לבריטים אבדות כבדות. לבריטים לא היה מטוסי שליטה ובקרה, שהיו מאפשרים התראה מוקדמת על הגעתם של מטוסי הקרב הארגנטינאיים, ואלו התגלו רק שניות ספורות לפני תחילת התקיפה. מטוסי סקייהוק הטביעו את המשחתת קובנטרי ואת הפריגטות אנטילופ וארדנט, וגרמו נזק כבד לאוניות הלוחמה האמפיבית סיר גאלאהאד וסיר טריסטראם למשחתת גלאזגו, ולפריגטות ארגונאוט וברודסורד.
מאידך, אבדות הארגנטינאים במלחמה היו גם הן כבדות. 22 מטוסי סקייהוק (10 מדגם A-4P, 9 מדגם A-4C ו-3 מדגם A-4Q) אבדו במלחמה. שמונה הופלו על ידי מטוסי הרייר, שבעה הופלו בטילי נ"מ שנורו מאוניות בריטיות, שלושה בטילי נ"מ שנורו על ידי הכוחות הבריטיים היבשתיים, אחד בתקרית אש כוחותינו, ושלושה התרסקו כתוצאה מתקלות.
אחרי המלחמה
לאחר המלחמה שידרג חיל האוויר הארגנטינאי את מטוסי הסקייהוק שברשותו על ידי החלפת תותחי ה-20 מ"מ לתותחי DEFA 30 מ"מ, הוספת יכולת לנשיאת טילי אוויר אוויר, ועוד. כל המטוסים הועברו לחטיבה האווירית החמישית. ב-1983 ביקשה ארגנטינה לקנות מישראל 24 מטוסי סקייהוק מדגם A-4H כתחליף לדגמי A4-Q המיושנים שברשותה, אך ארצות הברית הטילה וטו על העסקה. הדגמים המיושנים הוצאו משירות ב-1988. כל המטוסים מדגמי A-4P ו-A-4C הוצאו משירות ב-1999 והוחלפו בדגם המתקדם יותר, OA/A-4AR פייטינג הוק. בנוסף קיבלה ארגנטינה מדגמי TA-4J ו-A4-E, בעיקר כדי לשמש כמקור.
כווית
חיל האוויר של כווית קיבל 36 מטוסי סקייהוק A-4KU בשנות ה-70 של המאה ה-20. 29 מתוכם היו כשירים כאשר פרצה מלחמת המפרץ ב-1991, ורובם (למעט 5 מטוסים) הצליחו לחמוק מהכיבוש העיראקי לערב הסעודית. המטוסים הכוויתיים הופעלו כחיל האוויר של כווית החופשית, יחד עם מטוסי מיראז' F1 שחמקו גם הם מכויית הכבושה. המטוסים ביצעו 1,361 גיחות במהלך מבצע סופה במדבר. מטוס סקייהוק אחד הופל באש נ"מ של תותח ZSU-23-4 וטייסו נשבה. המטוסים הנותרים נמכרו לברזיל, לשירות על נושאת המטוסים סאו פאולו.
ניו זילנד
חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד קיבל 14 מטוסי סקייהוק מדגם A-4K ב-1970. כאמור, ב-1984 נרכשו מהצי המלכותי האוסטרלי 10 מטוסים נוספים, מדגם A-4G. כל המטוסים שודרגו לדגם A-4K קאהו. מטוסי הסקייהוק הניו זילנדיים הוצאו משירות ב-2001, והועברו לאחסון. שמונה מהמטוסים נרכשו ב-2012 על ידי חברת דראקן אינטרנשיונל, כדי שישמשו למטרות ביום אויב, ואלו הועברו לארצות הברית, למתקני החברה בפלורידה. שאר המטוסים נמסרו למוזיאונים בניו זילנד ובאוסטרליה.
סינגפור
סינגפור רכשה ב-1972 40 מטוסי סקייהוק מדגם A-4B ו-7 מדגם A-4A (שנועדו להסבה לדגם דו-מושבי). המטוסים סומלו A-4S, והמטוסים הדו-מושביים סומלו TA-4S, והיו ייחודיים בתצורת תא הטייס: במקום תא טייס דו-מושבי שהיה בכל שאר הדגמים לאימונים, במטוס הסינגפורי היו שני תאי טייס נפרדים, זה מאחורי זה.
ב-1984 החל חיל האוויר של סינגפור בתוכנית שיפורים, שנועדה להאריך את חיי המטוס. המנוע המקורי, מנוע טורבו סילון מדגם רייט J65 שייצר דחף של 8,400 ליברות הוחלף במנוע חדש, מנוע טורבו מניפה מדגם ג'נרל אלקטריק F404-GE-100D, שייצר 11,000 ליברות. גוף המטוס הותאם למנוע החדש, וכן הותאמו כונסי האוויר. בנוסף הותקנו מערכות קירור אוויר ושמן ומערכות הידראוליות חדשות, חיישנים חדשים, מכשור חדש לתא הטייס, ומערכות אוויוניקה מודרניות. מערכות החשמל של המטוס שופרו, ונוספו למטוס יכולות אוויר-אוויר ואוויר-קרקע טובות יותר. הסימול הרשמי בסינגפור למטוס החדש היה A4S-1/F404, אך המטוס מכונה לעיתים גם A-4U. טיסתו הראשונה של המטוס המחודש הייתה ב-19 בספטמבר 1986, וב-1988 הפך המטוס, שכונה "סופר סקייהוק", למבצעי.
בסוף 1997 הועברה טייסת 143 לצרפת, שם הוקמה מחדש כטייסת 150, לאימון מתקדם של הטייסים הסינגפוריים. האימונים מתקיימים בצרפת מכיוון שבסינגפור אין מרחב מספק למטווחי הפצצה ולתרגול לוחמה אלקטרונית. ב-31 במרץ 2005 הוציא חיל האוויר הסינגפורי את מטוסי הסקייהוק מטייסות הקו הראשון. טייסת האימונים בצרפת נסגרה ב-2007. בסך הכל הפעיל חיל האוויר של סינגפור כ-150 מטוסי סקייהוק.
אינדונזיה
חיל האוויר של אינדונזיה נזקק למטוסי תקיפה חדשים לאחר שהיחסים עם ברית המועצות הידרדרו בשנות ה-60 של המאה ה-20. מבחינת חיל האוויר, משמעותה של ההרעה הייתה בירידה בתמיכה הטכנית ובאספקת חלקי חילוף למטוסים מתוצרת סובייטית שהיו ברשותן. היה צורך בהחלפת מטוסי האיליושין Il-28 ביגל וטופולב Tu-16 שברשותה, ובשל כך רכשה אינדונזיה מטוסי סקייהוק מישראל, לאחר שהאחרונה החלה בהוצאה משירות של חלק ממטוסים אלה. מכיוון שבין שתי המדינות אין יחסים דיפלומטיים, הועברו המטוסים דרך צד שלישי, סינגפור. המטוסים שירתו בחיל האוויר האינדונזי מ-1982 עד 2003.
מלזיה
מלזיה רכשה ב-1982 80 מטוסי סקייהוק מדגמי A-4C ו-A-4L משודרגים. ב-40 מהמטוסים הותקנה מערכת חדשה לכינון חימוש מתוצרת יוז ומערכת לתדלוק אווירי, ויכולת נשיאת החימוש הוגדלה. שאר המטוסים הושארו בארצות הברית, כעתודה וכמקור לחלפים. הדגם המשודרג נקרא A-4PTD (ראשי תיבות של peculiar to Malaysia, ייחודי למלזיה). המטוסים סופקו לחיל האוויר המלכותי המלזי בדצמבר 1984, שם שירתו בטייסות 6 ו-9. למטוסי הסקייהוק בשירות מלזיה היו בעיות טכניות רבות ואחוז אבדות גבוה. ב-1995 הוצא המטוס משירות והוחלף במטוסי BAE מערכות הוק.
ברזיל
ברזיל היא המדינה האחרונה, נכון ל-2015, שרכשה מטוסי סקייהוק. ב-1997 רכשה ברזיל מכווית 20 מטוסי סקייהוק מדגם A-4KU ושלושה מדגם TA-4KU, בעלות של 70 מיליון דולר. המטוסים שהועברו היו מן האחרונים שיוצרו על ידי חברת דאגלס. המטוסים שנרכשו מכווית בשל מצבם הפיזי הטוב, שעות הטיסה הנמוכה שבוצעו, ומחירם הנוח יחסית. בברזיל סומלו המטוסים AF-1 (חד מושבי) ו-AF-1A (דו מושבי), ונקראו "פלקונס" (פורטוגזית: Falcões, נץ). המטוסים הגיעו לברזיל ב-5 בספטמבר 1998.
ב-14 באפריל 2009 חתם הצי חוזה עם חברת אמבראר לשדרוג 12 מהמטוסים: תשעה מדגם AF-1 ושלושה מדגם AF-1A. השדרוג כולל שיקום של המטוסים ומערכותיהם והוספת מערכות אוויוניקה חדשות, שדרוג המכ"ם, המנוע ומערכות החמצן. המטוס המשודרג הראשון סופק ב-27 במאי 2015. השדרוג יחדש את יכולתה המבצעית של טייסת היירוט והתקיפה 1, ולדברי חברת אמבראר יאפשר למטוסים להישאר בשירות מבצעי עד שנת 2025.
דגמים ראשונים
דגמים אלה סומלו בשיטת הסימול שהייתה נהוגה בצי ארצות הברית לפני 1961
ויולה
וִיּוֹלָה (באנגלית: Viola; בעברית: כּוֹנֶרֶת) היא כלי נגינה ממשפחת כלי הקשת.
הויולה דומה בצורתה לכינור, גדולה ממנו במקצת והיא בעלת צליל מעט נמוך ועמוק יותר. היא מכוונת בקווינטה אחת מתחת לכינור ומכאן שמיתריה, מן הגבוה לנמוך, הם לה, רה, סול ודו – בדומה לכיוון הצ'לו, הנמוך ממנה באוקטבה.
התווים לוויולה נכתבים במפתח דו – אלט, שלא כמו רוב כלי הנגינה, שנכתבים במפתח סול כמו הכינור או בפה, כמו הצ'לו. עם זאת, כשהנגינה מגיעה לרגיסטר גבוה נהוג לעבור לכתיבה במפתח סול, כדי להימנע מריבוי קווי עזר. הוויולה היא מרכיב הכרחי ובלתי־נפרד ברביעיית כלי הקשת הקלאסית (שני כינורות, ויולה וצ'לו), בתזמורת כלי קשת ובתזמורת סימפונית, והיא עשויה להימצא בהרכבים קאמריים או תזמורתיים אחרים, כגון חמישיית כלי קשת, רביעיית פסנתר וכדומה.
בעבר, היה מספר סוגי ויולות שונות בגודלן ובסגנון בנייתן. מקור המילה Viola הוא מאיטלקית, ובין סוגי הויולה הקדומים ניתן לכלול את הויולה דה בראצ'ו – "ויולת זרוע", שנתמכה על ידי הזרוע (מסוג זה של הויולה הגיע שמה בגרמנית: Bratsche – "בראצ'ה"). בשפות לטיניות אחרות כמו צרפתית, שמה הנפוץ של הויולה הוא Alto מאחר שטווח הרגיסטר שלה מקביל לזה של קול האלט במקהלה.
על פי רוב, תפקיד הויולה בתזמורת ובהרכבים קאמריים הוא בעיקר מילוי הרמוני לסוגיו (כלומר נגינה של "הקולות הפנימיים" – הטנור והאלט) אם כי נפוצים לא מעט קטעים בהם הויולה מנגנת את הקו המלודי.
קונצ'רטי, סונטות ויצירות רבות אחרות נכתבו במקור לויולה לאורך השנים. בנוסף, מקומה לא נפקד גם מסוגות שאינן מוזיקה קלאסית, כמו מוזיקת עם, ג'אז ומוזיקה קלה.
בניית ויולות וצורתן
הויולה דומה לכינור מבחינת חומרי הבנייה ואופן בנייתה. ויולה בגודל מלא ארוכה בכ־2.5 עד 10 ס"מ מכינור בגודל מלא (כלומר, בין 38 ל־46 ס"מ), כאשר הארוך הממוצע נע בסביבות 41 ס"מ. לא קיים גודל מלא סטנדרטי, כמו בכינור ובצ'לו.
ויולות קטנות אשר מתאימות לילדים, אורכן הוא בסביבות ה־30 ס"מ, אורך דומה לזה של כינור הקטן פי שניים מכינור רגיל. עם זאת, נפוצים גם מקרים שבהם מנגנים על כינור שבו מיתרי הכינור הוחלפו למיתרי ויולה.
הנגינה בויולה כוללת אתגר אקוסטי: גוף הויולה צריך להיות באורך של 51 ס"מ לפחות על מנת כדי להפיק עוצמת צליל אידיאלית (בדומה לגודל שלם – 4/4 בכינור וצ'לו). מאחר שבגודל כזה (51 ס"מ) הנגינה על הכתף פשוט איננה אפשרית מפאת המסורבלות והכבדות של הכלי, הויולות של היום בנויות בגודל קטן יותר ובהתאמה מסוגלות להפיק צליל חלש יותר ביחס לכינור או לצ'לו.
לאורך ההיסטוריה מאז בנייתה של הויולה דה בראצ'ו הראשונה ניסו בונים שונים ליצור "ניסויים" בהם הם שינו את הגודל והצורה והפרופורציות של הויולה על מנת ליצור כלי קל יותר וקצר יותר, שיצליח, עם זאת, להפיק סאונד מספיק מתיבת התהודה.
לפני המאה ה־18, לא היה גודל סטנדרטי לויולה. הויולות הגדולות, או הטנור (בדומה לקול הטנור במקהלה) ניגנו את התפקיד הנמוך מבין הקולות הפנימיים, או את התפקיד שנמצא מעל קו הבס (בדרך כלל בהרמוניה של חמש קולות). ויולה קטנה יותר, ויולת אלט ניגנה תפקידים ברגיסטר האמצעי, בדיוק בין הצ'לו לכינור ויכלה "לתפוס" רגיסטר גדול יותר.
דוגמה נוספת לויולה לא סטנדרטית, היא זו שבנה הרמן ריטר – ה"ויולה אלטה" (viola alta) אשר אורכה 48 ס"מ ויועדה לביצוע באופרות של ריכרד וגנר. גם הויולה עליה ניגן ליונל טרטיס הייתה בנויה כך שהדפנות היו רחבות יותר ועמוקות יותר מן הרגיל. לאורך ההיסטוריה לא היו בוני ויולות בלבד, אלא בוני כינורות שבנו גם צ'לי, ובמידה נדירה יותר גם ויולות.
אופן נגינה
ויולן הוא כינוי הרווח למוזיקאי המנגן על ויולה. הדרישות הטכניות שונות מנגינה בכינור בעיקר עקב כך שהויולה גדולה מן הכינור וכן הבעיות האקוסטיות.
נדרשת מתיחת אצבעות גדולה יותר ואצבועים שונים. המיתרים מהדהדים פחות והקשת גם כבדה יותר וקשה יותר ל"תמרון". גם המשקל שמופעל על הקשת גדול יותר.
ההחזקה של הויולה דומה לכינור, ומושענת על חלקו השמאלי של הסנטר. לעיתים קרובות נעשות התאמות של גודל הכלי ביחס לנוחות של הנגנ\ית.
כמו כן, הוויברטו לרוב יותר רחב ואינטנסיבי ממה שנהוג בנגינה על כינור. שאר התנועות במהלך הנגינה גדולות יותר או שונות במקצת מאלו בנגינה על כינור.
הנגינה בחצאי פוזיציות נפוצה גם היא הרבה יותר מבכינור. קשתות הויולה נוטות להיות כבדות יותר מאלו של הכינור (70–74 ג' לעומת 58–61 ג') ועם יותר שיער.
כאשר כתובים ביצירה תווים אשר נמצאים מעל דו שני - C2 (דו שנמצא כאוקטבה אחת מעל דו האמצעי), הכתיבה תתבצע במפתח סול לשם נוחות (ומיעוט כתיבה של קווי עזר).
כוונון מושווה
הכוונון הסטנדרטי של הויולה הוא בקווינטה אחת מתחת לכינור, ומכאן שמיתריה, מן הגבוה לנמוך, הם לה (A), רה (D), סול (G) ודו (C) – בדומה לכיוון של הצ'לו, הנמוך ממנה באוקטבה.
כל מיתר בויולה מלופף על ידי מפתחות הכוונון (בדומה לכינור). מיתר לה, שמכוונן לרוב ראשון, אמור להמצא בגובה (או פיטצ') שנע בין 442 ל-440 הרץ (אם כי קיים גם כוונון פחות סטנדרטי).
לעיתים, נהוג לבצע שינויים קטנים בכוונון על ידי לחיצה על המיתר שמכווננת אותו קצת כלפי מטה, או בלחיצה על המיתר באזור מפתחות הכוונון שם המיתר עולה קצת כלפי מעלה.
במספר יצירות בתולדות המוזיקה הקלאסית נדרשת סקורדטורה, כלומר, כוונון המיתרים של הויולה שלא בכוונון הרגיל. מוצרט כתב את תפקיד הויולה הסולנית ב"סימפוניה קונצ'רטנטה" שלו כך שקיימת סקורדטורה לרה מז'ור במקום במי במול מז'ור:
הסיבה לכך היא שבכוונון מיוחד זה הויולה מצליחה להדהד יותר בשל הימצאותם של המיתרים פתוחים.
ליונל טרטיס, בעיבוד שלו לקונצ'רטו לצ'לו במי מינור מאת אלגר, הנמיך את כוונון מיתר דו לסי במול וכתוצאה מכך היה ניתן לנגן מספר פסאז'ים באוקטבה הנמוכה ביותר של הויולה.
ארגונים ומחקר
עד המאה ה־20 לא זכתה הוויולה למעמד מרכזי, וכמעט תמיד היא עמדה בצל אחיה – הכינור והצ'לו. מספר היצירות שנכתב לוויולה מועט ביחס אליהם, וגם מספר הוויולנים היה קטן יחסית.
עם זאת, בראשית המאה ה־20 נעשו ניסיונות להעלות את רמת העניין בויולה בזכות מבצעים וכן מלחינים שכתבו יצירות המיועדות במקור לויולה. כמו כן חלה עלייה במספר המחקרים אשר מתמקדים בויולה.
פאול הינדמית ו־ודים בוריסובסקי ביצעו את הניסיון הראשון להקמת גוף לויולנים בשנת 1927 (Violists' World Union). ב-1968 הוקמה "אגודת הויולה הבינלאומית".
האגודה כוללת 12 תתי-אגודות ברחבי העולם, שהגדולה שבהן היא "אגודת הויולה האמריקאית" שמוציאה ז'ורנלים אקדמיים
בנוסף לז'ורנל, האגודה תומכת בשתי תחרויות לויולה - התחרות ע"ש המחקר של דייוויד דלטון (David Dalton Research Competition) ותחרות הויולה הבינלאומית ע"ש פרימרוז.
הויולה ברפרטואר המוזיקה הקלאסית המערבית (עד המאה ה-20)
בתקופה זו, הויולה המודרנית של ימינו (שהיא גלגול של הויולה דה בראצ'ו) הייתה עדיין בשלבים גולמיים יחסית.
הקונצ'רטו הברנדנבורגי מספר 6 מאת באך, והקונצ'רטי של מלחיני הבארוק המאוחר ואסכולת מנהיים: גאורג פיליפ טלמן, פראנץ אנטון הופמייסטר, קרל שטאמיץ, קרל פרידריך צלטר ואלסנדרו רולה.
מוצרט תרם רבות לכתיבה לויולה, ובנוסף לרביעיות מיתרים הוא כתב גם כ-6 חמישיות מיתרים עם שתי ויולות, טריו לקלרינט, ויולה ופסנתר "קגלשטאט" וכן את ה"סימפוניה קונצ'רטנטה" לכינור, ויולה ותזמורת. .
כמו כן, נכתבו יצירות לויולה ופסנתר. בין הבולטות שבהן - שתי הסונטות לקלרינט Op.120 מאת ברהמס, שעובדו בידי המלחין לויולה ופסנתר. תמונות אגדה Op.113 מאת שומאן והסונטה Op.36 מאת אנרי וייטאן.
בין הקונצ'רטי\ קטעי הסולו לויולה ולתזמורת במאה ה-19, ניתן לכלול את "הרולד באיטליה" שכתב ברליוז והוקדש לפגניני, והפואמה הסימפונית של ריכרד שטראוס - דון קישוט, בה הויולה מתארת את דמותו של סנצ'ו פנסה.
הויולה במאה ה־20
בראשית המאה ה-20, חלה התעוררות בעניין של מלחינים לכתוב לויולה, ונכתבו יצירות רבות, במיוחד על ידי מלחינים בריטים.
עוד מלחינים בריטים בולטים שכתבו לויולה והקדישו את יצירותיהם לויולן הבריטי הנודע ליונל טרטיס היו ארתור בליס, יורק בואואן, בנג'מין דייל , רלף ווהן ויליאמס, פרנק ברידג' ובנג'מין בריטן.
בלה ברטוק כתב בשנת חייו האחרונה (1945) קונצ'רטו לויולה שהוקדש לויליאם פרימרוז. זהו ככל הנראה הקונצ'רטו המבוצע ביותר לויולה. המלחין הצ'כי בוהוסלב מרטינו כתב סונטה וקונצ'רטו לויולה.
המלחין פאול הינדמית, שהיה ידוע כויולן, כתב יצירות רבות לכלי: לא פחות מ-3 קונצ'רטי (המפורסם שבהם הוא Der Schwanendreher ), סויטה לויולה ותזמורת, שלוש סונטות עם ליווי פסנתר וארבע לויולה סולו.
יצירתו האחרונה של דימיטרי שוסטקוביץ' - סונטה לויולה ופסנתר Op.147 נכתבה שבועות ספורים לפני מותו. המלחין והויולן זוכה פרס ישראל עדן פרטוש כתב שני קונצ'רטי לויולה וכן את "יזכור" לויולה ותזמורת מיתרים.
במחצית השנייה של המאה ה-20 נכתבו יצירות שניסו להביע סוגי הסאונד שונים שהויולה יכולה להפיק, תוך כדי שימוש בטכניקות לא שגרתיות. מספר דוגמאות: הסונטה לויולה סולו של ג'רג' ליגטי והסקוונצה מספר 6  מאת לוצ'יאנו בריו.
הויולה בז'אנרים שונים
אף על פי שנהוג לנגן בכינור במוזיקה עממית, במקרים שונים נגני כינור יחליפו לנגינה על ויולה. ד"ר בשם לינדזי איטקנהד (Dr. Lindsay Aitkenhead) קיים מחקר אודות הנושא.
הויולה כלי נגינה עממי נפוצה בטרנסילבניה, שם המיתרים מכוונים כ G3–D4–A3, כלומר שמיתר לה מכוון אוקטבה מתחת למה שהוא בדרך כלל.
ויולה חשמלית
ויולה חשמלית לרוב מצוידת בפיק אפ וכן כלי הגברה אלקטרוני כלשהו.
ישנם שני סוגים של ויולות חשמליות: עם אקוסטיקה טבעית מוגברת, או כאלו שבנויות מחומרים מתכתיים ואף צבועות בצבעים בהירים כמו אדום, כחול או ירוק.
וסטרן יוניון
וסטרן יוניון (באנגלית: Western Union) היא חברה למתן שירותים פיננסיים ושירותי תקשורת אשר בסיסה בארצות הברית. לאורך למעלה ממאה שנים הייתה אחת החברות המובילות בעולם בשירותי תקשורת: מברקים, טלקס ופקס. מטה החברה בצפון אמריקה הוא בעיר אנגלווד שבקולורדו, ואילו מטה השיווק והשירותים המסחריים הבינלאומי הוא בעיר מונטווייל שבניו ג'רזי. וסטרן יוניון הייתה החברה המובילה בארצות הברית לשירותי טלגרפיה, עד לעת שבה החליטה להפסיק את השירות.
החברה מחולקת למספר חטיבות ומעניקה שירותים כגון: משלוח כסף מאדם לאדם, שיקים בנקאיים, ושירותים מסחריים. נכון ל-9 בספטמבר 2008, לחברה 350,000 סוכנים ברחבי תבל, ביותר מ-240 מדינות וטריטוריות. פדיון החברה,בשנת 2007 היה מעל 5 מיליארד דולר.
היסטוריה
וסטרן יוניון נוסדה בעיר רוצ'סטר במדינת ניו יורק בשנת 1851, ושמה המקורי היה "חברת הדפסת טלגרפיה של ניו יורק ועמק המיסיסיפי" (אנגלית: The New York and Mississippi Valley Printing Telegraph Company). לאחר סדרת רכישות של חברות מתחרות החברה שינתה את שמה, בשנת 1856, ל"חברת וסטרן יוניון טלגרפיה" (Western Union Telegraph Company), זאת כדי להדגיש את פריסת קווי הטלגרף מן החוף המזרחי של ארצות הברית ועד למערבי.
בשנת 1861 השלימה חברת וסטרן יוניון את פריסת קו הטלגרף הבין-יבשתי הראשון. בשנת 1865 הקימה את החברה האמריקאית-רוסית לטלגרף בניסיון לקשור בין ארצות הברית לאירופה דרך אלסקה וסיביר, עד מוסקבה. בארצות הברית היוותה חברת וסטרן יוניון מונופול בתחום קווי הטלגרפיה והייתה לענק התקשורת הראשון בהיסטוריה.
בשנת 1866 הייתה וסטרן יוניון הראשונה להכניס לשימוש את הפסנוע (stock ticker machine) אשר הציגה טקסט מקודד על גבי סרט נייר. מכשיר טלגרף שתוכנן במיוחד לשם כך שימש לשליחת מידע מן הבורסה לניירות ערך על גבי חוטי טלגרף אל מכונת הפסנוע. שירות זה הפך לתקני בשנת 1870. בשנת 1871 החלה החברה לספק שירותי העברת כסף, אשר היו מבוססים על רשת הטלגרף שפרסה ברחבי ארצות הברית. בשנת 1879 הפסיקה החברה לספק שירותי טלפון לאחר שהפסידה בתביעת פטנט נגד חברת הטלפון בל. ככל ששירותי הטלפון הפכו לכלי התקשורת המוביל ודחקו את שירותי הטלגרף, הפכו שירותי משלוח כסף לעסק העיקרי שבין עסקי החברה.
בשנת 1894, כאשר החל מתפרסם מדד מניות התחבורה של דאו ג'ונס בבורסה לניירות ערך בניו יורק, וסטרן יוניון הייתה אחת מ-11 החברות המקוריות שמניותיהן שמשו לחישוב המדד.
וסטרן יוניון הייתה חברת התקשורת האמריקאית הראשונה שהחזיקה ברשת לווייני תקשורת משלה, במסלול גאוסינכרוני, החל משנת 1974. הלוויינים שנקראו בשם וסטאר שימשו לתקשורת בין סניפי החברה ברחבי העולם. החברה אף סיפקה באמצעות לווייניה שירותי וידאו ושידורי קול, מידע ופקס.
בשנות ה-80, לאחר ירידה ברווחיות מתן שירותי תקשורת ועלייה בחובות החברה, החלה וסטרן יוניון להפחית את השקעותיה בתחום התקשורת. שינויים בתקנות בארצות הברית איפשרו לחברה לשוב ולהתבסס בתחום משלוח הכסף, את מסע הפרסום המצליח של החברה הובילה הסיסמה: "הדרך המהירה ביותר לשלוח כסף ברחבי תבל" (באנגלית: The fastest way to send money worldwide). בשנות ה-80 החברה ארגנה מחדש את שירותי הכבלים והטלגרף שברשותה תחת חברה בת הנקראת "וסטרן יוניון אינטרנשיונל" (Western Union International)
בשנת 1990 נמכרה חברת הבת לחברת התקשורת האמריקאית MCI. בשנת 1986 הפכו וסטרן יוניון וחברת GTW לבעלי חברת Airfone אשר הציעה שירותי טלפון לנוסעי טיסות מסחריות. בשנת 1987 רכש את החברה המשקיע בנט ס. להבו. בשנת 1991 שונה שמה הרשמי של החברה ל-New Valley Corporation, זמן קצר לפני שפנתה לבית המשפט בבקשה להגנה מפני נושיה בהליכי פשיטת רגל. שינוי השם נעשה במטרה להגן על שמה המקורי של החברה מפני פגיעה במוניטין. בעקבות המשבר עברה החברה ארגון מחדש אשר הביא לשגשוגה ולעליית ערך מנייתה ממחיר של דולר בודד למניה למחיר של 240 דולר למניה בתוך שלוש שנים.
בשנת 1994 נרכשה החברה על ידי חברת First Financial Management Corporation, חברה אשר התמזגה בשנת 1995 עם First Data Corporation. ב-26 בינואר 2006 הכריזה First Data על תוכניתה להפוך את וסטרן יוניון לחברה ציבורית עצמאית הנסחרת בבורסה. למחרת הודיעה וסטרן יוניון כי תפסיק להציע שירותי מברקה, שירות שבזכותו רכשה החברה את שמה ומעמדה לאורך 154 שנים, ותתמקד בעסקי העברות כספים. בחודש ספטמבר 2006 הפכה וסטרן יוניון לחברה ציבורית עצמאית, אשר מניותיה נסחרות בבורסה.
מטה החברה שכן בבניין וסטרן יוניון טלגרף, ברחוב ברודוויי 195 בניו יורק, בין השנים 1875–1914. משנות ה-30 עד 1973 שכן מטה החברה ברחוב הדסון 60 בניו יורק.
ירחמיאל ויס
הרב ירחמיאל ויס (נולד ב-כ"ב באייר ה'תש"ה, 5 במאי 1945) כיהן כראש ישיבת ירושלים לצעירים. כיום מלמד בישיבה קטנה מורשה, ומעביר שיעורים לתלמידים מישיבת מרכז הרב ובוגרי הישיבה לצעירים.
ביוגרפיה
נולד בנתניה לצבי ויס ושם גדל. בצעירותו למד בבית הספר "תחכמוני" ואחר כך בישיבת כפר הרואה עד כיתה י"א. משנת תשכ"ב למד בישיבת מרכז הרב, אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק והרב דוד כהן (הרב הנזיר). את בחינות הבגרות השלים בעקבות שיחה בין אמו והרצי"ה. למד קבלה מפי הרב שלמה בנימין הלוי אשלג. שירת במלחמת ששת הימים בצה"ל (במסגרת הסדר מרכז) בחטיבת ירושלים והיה ממשחררי העיר העתיקה של ירושלים, לחם גם במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת שלום הגליל. הוסמך לרבנות על ידי הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
הרב ויס החל ללמד כר"מ בישיבת ירושלים לצעירים. בשנת ה'תש"ם, לאחר שראש הישיבה, הרב יעקב פילבר, עבר לקיבוץ חפץ חיים, נתמנה לתפקיד זה. בסוף כהונתו, בשנת תשע"ז, מונה במקומו הרב יאיר גזבר.
הרב ויס התפרסם בציבור בעקבות הפיגוע בישיבת מרכז הרב, שבו נרצחו חמישה מתלמידי ישיבתו ובוגר הישיבה. איש התקשורת קובי אריאלי כתב לאחר הלוויה והראיונות התקשורתיים שנתן הרב ויס:
הרב ויס משמש כחזן בימים נוראים בישיבתו. בשנת תשס"ט (2008) יצא דיסק ובו ניגוני תפילות ופיוטים לימים נוראים בליווי מקהלה מתלמידיו ובשנת 2014 יצא דיסק שני עם שירים נוספים.
באוגוסט 2009 זכה הרב ויס בפרס "המחנך למופת" ע"ש הרב שלום משאש מטעם מכללת ליפשיץ ועיריית ירושלים.
משפחתו
נשוי לאהובה (לבית קסטנר), אב לחמישה ומתגורר בשכונת גבעת שאול בירושלים. אחד מחתניו הוא הרב אברהם יעקב שרייבר - ראש כולל ורב היישוב שבי דרום ולשעבר ראש ישיבת בית אברהם. חתן נוסף הוא הרב יאיר שרעבי (בנו של הרב סעדיה שרעבי), ר"מ בישיבת ירושלים לצעירים.
בראץ
בראץ (באנגלית: Bratz) היא סדרה פופולרית של בובות בצורת נערות מתבגרות, שלהן קו ביגוד ואביזרים נלווים רבים, שיוצר על ידי חברת MGA מדרום קליפורניה. ארבע הבובות המקוריות, שגודלן כ-25 סנטימטרים, ושמן "קלואי", "ג'ייד", "סאשה" ו"יסמין" ייצגו נערות מתבגרות בעלות ראשים גדולים בצורה לא פרופורציונלית לגופן, עיניים בצורת שקד, איפור בולט, ושפתיים עבות וחושניות. לבובות אלו נוספו לאחר מכן בובות רבות נוספות, ואביזרים רבים. יש גם בנים בסדרה בראץ.
מאפיינים
בובות הבראץ מאופיינות בראש גדול יחסית לגוף, עם עיניים גדולות ושפתיים, גוף קטן, ונעליים שניתן להסיר ולנעול. ארבע הבובות הראשונות היו יסמין, שהתבססה על בתו של נשיא החברה, אייזיק לריאן, ששמה יסמין, סשה, קלואי וג'ייד. במהלך הזמן נוספו מייגן, דנה, פיאנה, נברה, טיאנה, קומי, פליסיה, קטיה וקיאנה. רובן נמכרו בצורה של סטים שכללו אביזרים למשחק, או כ"מהדורת אספנים". שלושה סטים של "תאומות" נמכרו אף הם - רוקסי ופיבי, טס ונונה, אוריאנה וולנטינה. לאחר מכן הצטרפו אוריאנה וולנטינה ל"שלישייה" שאליה הצטרפה אחותן סירנה ב"סט שלישייה" מיוחד. הדמות מיי לין הופצה פעם אחת, במהדורת אספנים מיוחדת, כשהיא לובשת קימונו. בשנת 2006 הופצו בשוק לילי ולאה, והתאומות המרושעות קיארה ודיאונה, כמו גם התאומות קריסטה וללה האחיות קיאני ולילאני.
בכל שנה אוסף הבראץ המופץ כולל קו "בסיסי" של בובות הניתנות לרכישה בתקציב מצומצם יחסית, ולפחות שניים או שלושה אוספים מורחבים ויקרים יותר. בכל אוסף חדש יש סגנון חדש של לבוש, נעליים ואביזרים, כגון ריסים "אמיתיים" או אוזניים מנוקבות שניתן להשחיל בהן עגילים. מוצרי בראץ נוספים כוללים תיק, מחזיקי מפתחות, חוברות עבודה, מדבקות כרטיסים לאיסוף ומוצרי קוסמטיקה לילדות, כמו גם חיות מחמד (PETZ) הכוללות חתולים (CATZ), כלבים (DOGZ), שועלים (FOXZ) ואף חזיר מחמד. בובות "בראץ בייביז" באות עם חיית מחמד.
"חבורת בראץ מלאכיות הרוק" שהתפרסמה בסתיו 2005 כוללת את הבובות הבסיסיות קלואי- בלונדינית טובת לב אך רכושנית מכונה אנג'ל, יסמין- אוהבת טבע ונחמדה עדינה ורגישה המכונה פריטי פרינסס, ג'ייד-אוהבת חתולים ובעלת אחד מכונה קול קאט, סאשה - קולית, רגועה בעלת כושר פרסומי טוב המכונה באני בו. ורוקסי חברתן. הנושא שלהן הוא מוזיקה משנות ה-70 ומוזיקת רוק. התקליטור של "מלאכיות הרוק" הגיע למקום ה-79 במצעד הפזמונים האמריקני בשנת 2005, וזכה אף להישגים במצעד הבריטי והאוסטרלי. בעקבות ההצלחה יצאו אף DVD וסדרת טלוויזיה.
ערכים מוסריים שנויים במחלוקת, דגש על התדמית
הורים רבים ביקרו את בובות הבראץ על כך שהן מקדמות חומרנות ותרבות צריכה. בתשדירים שפורסמו בארצות הברית נראו ילדות בנות 11 הלובשות בגדים חושפניים ועוטות איפור מוגזם. נטען כי הבראץ אחראיות לפחות באופן חלקי להידרדרות המוסרית, החומרנות והשטחיות של הנוער. ססמאות כ"זכרי, היי יפה" המצויות באתר האינטרנט של הבראץ זכו לביקורת. כן טענו המבקרים כי ההבדלים בין הבובות השונות אינן ב"אישיות" השטחית המיוחסת להן כי אם בצבע השיער ובבגדים.
הורים בארצות הברית נזעמו על הופעת סט בשם "פגישת המסתורין". בסט זה נמכרה בובת בראץ נקבה, כשלצידה, במקום מוסתר, בראץ זכר שניתן לראות רק את רגליו. המטרה הייתה כפי הנראה, להביא לחיפוש אחר בובת בראץ הזכר "ברייס" הנדירה, שנמצאה רק באחת מתוך 24 קופסאות. ההורים טענו כי הסט שולח מסר שלילי, המכריח את הבנות להתבגר מהר מכפי הצורך, ומקדם את הרעיון של התחמקות מהבית לצורך פגישה רומנטית, עם אדם שאינו מוכר דיו.
מצד שני, בשל העובדה כי לבראץ אורך רגלים טבעי, ירכיים גדולות וגודל חזה צנוע, בניגוד לבובות כברבי, יש הורים השמחים לראות את בנותיהם משחקות בבובות המקדמות דימוי גוף טבעי וריאלי. אחרים משבחים את הבראץ על שבירת התפקיד הסטריאוטיפי של האישה, אותו מקדמות בובות אחרות. כמו כן רבים שיבחו את המגוון האתני שבהן מופיעות בובות הבראץ, כאשר לכל בובה אינדיבידואלית צבע עור משלה, בניגוד למנהגם של יצרנים אחרים ליצור את אותן הבובות עצמן בצבע עור שונה. אחרים פשוט שמחים לראות ילדה משחקת בבובות, בזמנים בהם המדיה הדיגיטלית על כל צורותיה הסיטה הצידה את המשחקים המסורתיים.
בתגובה לביקורת שחררה חברת MGA סט שנקרא "בראץ קידז", קטנות ונמוכות יותר, בעלות מראה ילדותי יותר ומלתחה שמרנית יותר. בניגוד לחצאיות החושפניות של בובות הבראץ, האמורות להיות בגילאי 16 עד 19, בראץ קידז לבושות בחצאיות ארוכות ובג'ינס. הבובות אמורות לדמות לגיל של רוב צרכניות הבראץ - שמונה או תשע שנים. מן ההורים הזועמים התקבלו ביקורות נוספות על כך שגם אחרי הסט החדש בעל הלבוש הצנוע, MGA עדיין לא הצניעה את בגדי הבראציות האורגינליות, עד שלבסוף MGA נכנעו והפסיקו להלביש את הבראציות בלבוש שאינו צנוע כגון: חצאיות ושמלות מיני וכדומה.
במדיה
על מנת לקדם את הפופולריות של הבובות, נוצרו להן מספר סדרות וסרטים.
מעבר מון סני
מעבר מוֹן סֵנִי (מצרפתית: Mont Cenis; באיטלקית: Moncenisio, "מוֹנצֶ'ניזיו") הוא מסיב ומעבר הרים בין צרפת לאיטליה, על הדרך הנמשכת מהעיר שאמברי (Chambery), בירת מחוז סבואה (Savoie), אל העיר סוסה (Susa) שבאיטליה. גובהו של המעבר 2081 מטרים. במעבר אגם גדול, המאופיין בגדות מפורצות.
מי מפחד ממדינה יהודית?
'''מי מפחד ממדינה יהודית? – היבט חוקתי ואידאולוגי''' הוא ספר עיון משפטי של החוקר יהודה כהן. הספר, בעריכתו של משה פלבר, יצא לאור ב-2001 על ידי ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין. אורכו של הספר 355 עמודים, והוא מחולק למבוא, שבעה פרקים ושלושה ונספחים. נושא הספר הוא המהפכה החוקתית הישראלית שהחלה ב-1995, כשכהן סוקר את התהליכים שהובילו למהפכה, את המהפכה עצמה ואת השלכותיה, תוך כדי הבעת ביקורת עליה והצעת פתרון שיתקן אותה. את הספר, כהן כתב בזמן לימודי הדוקטורט שלו.
הספר, שנוקט בגישה שמרנית ביחס למשפט הציבורי, מקובל בקרב הימין הפוליטי בישראל, והצעת החוק המובאת בסופו הוכנה לבקשת חבר הכנסת מטעם מפלגת מפד"ל חיים דרוקמן. ב-2003, כהן הציג בועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת את מסקנות הספר, כחלק ממיזם "חוקה בהסכמה רחבה".
סקירה
הספר נפתח במבוא, בו כהן סוקר בקצרה את תוכן הספר. עוד במבוא, כהן מכווין את הקורא בחלוקת הספר על מנת שיוכל להתמצא בעמודיו ולבחור מה לקרוא ומה לא, היות שחלק מן הנספחים הם ניתוח משפטי-אקדמי שמיועד בעיקרו למשפטנים מקצועיים. הפרקים הראשונים עוסקים בהגדרת המשפט החוקתי בכללו ובישראל בפרט כראייתו של כהן, ולאחר מכן הם סוקרים את ההתומדדות בפועל של בית המשפט העליון עם המשפט החוקתי לעומת ההתמודדות הרצויה – תוך כדי הצעת פתרונות. כהן מביא בכתביו דוגמאות רבות לביסוס טענותיו, בהן למשל מחקר השוואתי להתנהלות בריטניה וניו זילנד בשיפוט חוקתי, היות שלשתיהן אין חוקה, בדומה לישראל. בנוסף, כהן מעלה על נס את מגילת העצמאות בקביעה כי היא נעלית מעל כל חוקי הכנסת, מביע ביקורת חריפה נגד נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק (בעיקר על החלטתו להפר ביודעין ובמכוון את חוק יסודות המשפט) ותובע כי התנהלות בית המשפט העליון פוגעת בזהות היהודית של ישראל ומכרסמת בה.
בנספח הראשון, כהן מבצע ניתוח לעומק של פסק דין בנק המזרחי, בו הוא מציג את פסק הדין של ברק ומפריך אותו, תוך כדי הענקת דגש לעמדת המיעוט של מישאל חשין, וכן מתייחס למאמרו התאורטי של קלוד קליין בנושא ומפריך גם אותו. עוד בנספח זה, כהן סוקר את מאמריהם של נפתלי הורנשטיין, אמנון רובינשטיין, יזהר טל, דוד קרצמר, רות גביזון, יעקב צמח ויצחק זמיר בנושא. בנספח השני, כהן מביא מחקר השוואתי פרי עטו של מצב המשפט החוקתי בישראל לעומת דמוקרטיות אחרות בעולם, ובהן קוריאה הדרומית, דרום אפריקה, סרי לנקה, ניו זילנד ובריטניה. בנספח השלישי, והאחרון, כהן מביא כפתרון לפלונטר המשפטי את הצעת החוק שלו, "חוק יסוד: חוקה".
עות'מאן בן עפאן
עות'מאן בן עַפַאן (בערבית: عثمان بن عَفَّان; 574–656) היה הח'ליפה השלישי במניין "ארבעת הח'ליפים הצדיקים" ששלטו באימפריה המוסלמית לאחר מוחמד. כיהן כח'ליפה משנת 644 ועד 656.
ביוגרפיה
עות'מאן הוכתר כח'ליפה לאחר מותו של הח'ליפה השני, עומר בן אל-ח'טאב, אשר נרצח בידי עבד פרסי. בעודו גוסס, מינה עומר מועצה שתחליט על הח'ליפה הבא - "מועצת השורא". לאחר התייעצות ותוך מחלוקות החליטה המועצה למנות את עות'מאן, שהיה שייך לאומיים (לעומת שני הח'ליפים הראשונים, שהיו האשמים) לח'ליפה, דבר שעורר זעם בקרב הענפים השונים במשפחת הנביא. אחד הפלגים האלו, צאצאי עלי בן אבי טאלב, הפך ברבות הימים לשיעי.
עות'מאן היה מהאצולה המכאית, מתוך הקבוצה של חשובי מכה והנביא התייחס אליו באופן מיוחד. ישנם חוקרים הסוברים שבחירתו לח'ליפה נעשתה על ידי שבט קורייש כאיש בעל הסיכויים הכי גבוהים, בתקופתו האצולה הג'אהלית חזרה לשלוט. עות'מאן היה ח'ליפה במשך 12 שנה. המוסלמים מחלקים את תקופתו לשתיים: שש השנים הראשונות הטובות ושש השנים הנותרות הרעות, כאשר קו פרשת המים הוא איבוד הטבעת – אירוע מאגי, שגרם למזל רע שפקד את עות'מאן למרות היותו צדיק.
עות'מאן הבין שאם ברצונו להתקבל על העם, עליו להמשיך במסעות הכיבושים של קודמיו אבו בכר ועומר, להמשיך במיסוי ולהמשיך להגן על האימפריה המוסלמית המתפתחת. עם זאת, בניגוד לקודמיו אשר קיבלו את הנוהג לפיו הכספים הנגבים בכל מחוז נכבש יושקעו חזרה באותו מחוז, עות'מאן ביקש להבטיח כי המיסים שנגבו על ידי האמירים (נסיכים) השונים יועברו לקופת המדינה במכה, ומשם יועברו בחלוקה צודקת על ידי הח'ליף לכל מחוז. בכך ביקש עות'מאן לחזק לא רק את מעמדו של מוסד הח'ליפות, כי אם גם את מעמדו האישי כמנהיג בפועל של האומה האסלאמית המתפתחת. עם עלייתו לח'ליפות, הפרסים ניסו להשיב אליהם את האזור בו נמצאת כיום עיראק, אך נבלמו על ידי חיילי עות'מאן שאף כבשו חלקים נרחבים מהאימפריה הפרסית – כיבושים שלא נעשו למטרות התיישבות, אלא למטרות גביית מיסים. עד שנת 651 נכבשה כל האימפריה הפרסית על ידי המוסלמים.
כהונתו של עות'מאן גררה התנגדות, בעיקר מבני משפחת הנביא מוחמד שהאשימו אותו בנפוטיזם ומינוי מקורבים רבים למשרות החשובות באימפריה האסלאמית הצעירה, חיי הוללות ופאר בניגוד לחוקי הדת ובזבוז כספים רבים. אחת ההאשמות נגד עות'מאן הייתה שהוא קידם קרובים לעמדות מפתח והשאיר את הרושם שהוא מעוניין יותר בהעשרת משפחתו מאשר בטובת הציבור המוסלמי. כל המשרות של מושלי המחוזות היו בידי משפחתו בתום תקופה של חמש שנים. הוא העניק את כל החלק הממשלתי של השלל מכיבוש צפון אפריקה לבן דודו וכאשר הוכיחו אותו על כך, הוא ניסה להתגונן על ידי ציטוט פסוקים מהקוראן, אותו הוא ערך בעצמו.
ההתנגדות לעות'מאן הייתה בשלושה מוקדים: בכופה (עיראק), מצרים ואלמדינה:
מצרים – גם במצרים היה חוסר שביעות רצון ודרישה מעות'מאן לתקן את דרכו. בתחילה המצרים הגישו עצומה לעות'מאן כדי לתקן את מעשיו והוא הבטיח להם שהוא יתקן את מעשיו, אך עם זאת שלח שליח למושל כדי להרוג את האנשים המתנגדים לו. כאשר התגלה להם העניין הם האשימו את עות'מאן בבגידה באסלאם והתחילו בצעדה לכיוון מדינה כדי לדרוש את התפטרותו.
מדינה – בעקבות קידום אנשי משפחתו של עות'מאן על חשבון מכובדים אחרים, קידום שליטתה של העילית האסלאמית הקוריישית גם במחיר דריסת זכויות היתר של ותיקי האסלאם ותלונות רבות בנושאים כלכליים, אי עשיית צדק ושחיתות, אמרו אנשי מדינה כי לא ייתכן שמישהו המייצג את הדת ומסמל את נציג האל ינהג כך. אנשים אלו הציגו את המרד כג'יהאד וכאשר אנשי מצרים חזרו למדינה, הם הטילו מצור על ביתו של עות'מאן, במשך 40 יום. עות'מאן סירב להתפטר וב-656 פרצו המורדים לתוך ביתו. הוא נותר לבד במערכה רק עם אחת מנשיו, שאבדה 4 מאצבעות ידה כתוצאה ממכת חרב שהנחית עליה אחד מרוצחיו עות'מאן, בעת שזו ניסתה לגונן על בעלה. לאחר רציחתו של עות'מאן הוכרז עלי בן אבי טאלב כח'ליפה.
רציחתו של עות'מאן הביאה לקרע המשמעותי הראשון באסלאם, שהביא למלחמת האחים הראשונה באסלאם (הפִתנה הגדולה) על רקע נקמת דם של מועאויה קרובו של עות'מאן בעלי, ולעליית שושלת בני אומיה. ככל הנראה עלי בן אבי טאלב, לא היה מעורב ברצח של עות'מאן, אבל לאחר שעלה לשלטון שיתף פעולה עם יוזם הרצח מאלכ אל-אשתר.
בשנת 650 החליט עות'מאן על העלאת הקוראן על הכתב, צעד שגרר ביקורת קשה, כאשר השיעים, אליהם הצטרפו גם ההאשמים, טענו כי הושמטו קטעים רבים הטוענים לכתרו של עלי בן אבי טאלב כח'ליפה. למרות ההתנגדות, הצליח עות'מאן להציג נוסח אחיד לקוראן (בין השאר על ידי השמדת נוסחים שאינם זהים לגרסה שהציג), ותרם בכך תרומה רבה בגיבוש האסלאם.
משפחתו
עות'מאן כונה "ד'וּ נוּרַיְן" (ذو النورين - "בעל שני האורות"), מאחר שהתחתן עם שתי בנותיו (=אורות) של הנביא, אום כולת'ום ורוקיה. נוסף על כך, עות'מאן היה נכדהּ של אום חכּים בנת עבד אל-מטלב, שהייתה דודתו של הנביא מוחמד מצד אביו.
הנצחתו
על שמו נקרא עות'מאן הראשון, מייסד האימפריה העות'מאנית שהעניק לאימפריה את שמה. במוזיאון איה סופיה ישנו שלט המזכיר את שמו בצד שלטים המזכירים את 3 הח'ליפים המכונים "ישרי הדרך" הנוספים.
בתקופתו התגבש הכתיב העות'מאני.
דיק הצלף
דיק הצלף (באנגלית: Deadeye Dick) הוא רומן מאת קורט וונגוט שפורסם לראשונה בשנת 1982. בספר ישנה חפיפה חלקית עם מספר דמויות מספר אחר של וונגוט - ארוחת בוקר של אלופים.
קליאו (פירושונים)
{{פירושונים|
דיק הצלף
עלילה
הדמות הראשית בסיפור היא רודי וולץ, המכונה "דיק הצלף". דיק קיבל את כינויו לאחר שבילדותו ירה בטעות למוות באישה בהריון. אביו לקח אחריות על המקרה והמשפחה התרוששה כתוצאה מהמשפט. הטראומה שלו מהאירוע כה עזה, שהוא חי את חייו כאדם חסר מיניות וחסר חיי חברה.
הוא מספר את סיפור חייו כאדם בגיל העמידה החי בהאיטי. העיר מידלנד סיטי, אוהיו (שגם הופיעה בספרו של וונגוט "ארוחת בוקר של אלופים"), בה רודי גדל, מושמדת על ידי פצצת נייטרון.
קליאו (פירושונים)
ראו גם
}}
דיק הצלף
עלילה
אביו של רודי, קנה בצעירותו ציור מאמן בשם אדולף היטלר ולפי הסיפור, בכך הציל אותו מרעב וכך הוביל בעקיפין למלחמת העולם השנייה ולשואה, מעשה זה של אביו ואירוע הירי גורמים לרודי לחשוב ש"הבטלנות או ליתר דיוק, ההתנגדות הפאסיבית, היא אולי הדרך היחידה לקיום בעולם העכשווי, שבו פצצת ניטרון עשויה בתאונה מקרית להכחיד אוכלוסיית עיר ולזכות בכיסוי עיתונאי של 10 ימים ותו לא."
בסוף הספר מוצא וונגוט את ההזדמנות העיקרית לביקורת חברתית, למרות שמספר עקיצות מופיעות לאורך העלילה. תימה עיקרית נוספת היא מערכת היחסים בין רודי להוריו. וונגוט מתמקד בניסיון להסביר את פעולותיו וגישתו לחיים של הצאצא (רודי) על ידי אלה של הוריו.
מרבית הסיפור מסופר בגוף ראשון, מנקודת המבט של דיק הצלף. במחצית השנייה של הספר, מספר סצנות מוצגות כמחזה.
9 שעות ושיר
9 שעות ושיר הייתה תוכנית טלוויזיה מוזיקלית ששודרה בערוץ 24 בשנת 2004. התוכנית שודרה ארבעה חודשים אחרי שערוץ 24 החל בשידוריו, כחלק מהמחויבות של הערוץ לתמוך במוזיקה ישראלית.
בתוכנית השתתפו אמנים שנדרשו להלחין ולהקליט שיר חדש, לפי מילים כתובות מראש, בתוך תשע שעות. בסיום כל פרק הוקרן קליפ לשיר החדש. התוכנית מפגשיר, שעלתה בערוץ 24 בשנת 2005, הייתה המשך לסדרה זו. התוכנית קוריינה על ידי במאי התוכנית, יואב רודה וזהר וגנר, והשתתפו בה יוצרים כאלון אולארצ'יק, מוקי, פילוני ושב"ק מיוזיק, חמי רודנר, ירמי קפלן, נימרוד לב ולהקת RBS, צביקה פיק, חיים צינוביץ', יוסי בנאי, אפרים שמיר ואחרים.
השיר האחרון לפני מותו שהקליט יוסי בנאי עם מיכה שטרית היה השיר "תרנגול כפרות". שירים נוספים שהתפרסמו בעקבות התוכנית: "כל כך טוב להיות לבד" של ירמי קפלן, "אש בנשמה" של פילוני ושב"ק מיוזיק, "שוב לא יהיה לי רגע" של חמי רודנר ו"בואי נתחבק" של אלון אולארצ'יק.
הדירוג העולמי של IIHF
הדירוג העולמי של IIHF היא מערכת לדירוג נבחרות הוקי קרח של המדינות החברות בפדרציית ההוקי קרח הבינלאומית (IIHF). מובילת הדירוג הנוכחי היא קנדה בהוקי גברים וארצות הברית בהוקי נשים.
כל נבחרת צוברת נקודות על פי תוצאות משחקיה וחשיבותם. ככל שמספר הנקודות גדול יותר, כך מקומה של הנבחרת בדירוג גבוה יותר, בדומה לשיטת הדירוג המונהגת על ידי פיפ"א בכדורגל.
תיאור
שיטת הדירוג אושרה בקונגרס פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית בספטמבר 2003. לדברי נשיא הפדרציה, רנה פאזל (René Fasel) השיטה עוצבה כדי להיות פשוטה ומובנת "ומשקפת את האיכות ארוכת הטווח של כל תוכניות נבחרות ההוקי קרח הלאומיות ומסירותן להוקי הבינלאומי."
הדירוג משמש לצורך קביעת הנבחרות המשתתפות באליפות העולם בהוקי קרח ובטורניר ההוקי של אולימפיאדת החורף מבלי לעבור במשחקי מוקדמות. כך למשל באולימפיאדת סוצ'י (2014) תשע הנבחרות הראשונות בדירוג העולמי משתתפות ושש הנבחרות מהדירוג הנשי הורשו להשתתף בטורניר המוקדמות והורכב מהדירוג העולמי לשנת 2012. כך תשע הנבחרות הטובות ביותר באליפות העולם בהוקי קרח 2012 קיבלו העפלה אוטומטית לטורניר ההוקי קרח האולימפי.
נוסחת הדירוג
הדירגו העולמי מתבסס על המיקום הסופי של ארבע הנבחרות הטובות ביותר באליפות העולם בהוקי קרח ובטורניר ההוקי קרח באולימפיאדה. הניקוד מוענק על פי המיקום הסופי באליפות העולם או בטורניר האולימפי. אלופת העולם מקבלת 1,200 נקודות ולאחר מכן נשמר פער של 20 נקודות בין הנבחרות, כאשר פער של 40 נקודות נשמר בין אלופת העולם לסגניתה ובין המקום השלישי לרביעי ובין המקום הרביעי לחמישי ובין המקום השמיני והתשיעי.
נקודות מוענקות בשנה הנוכחית בסכום הכולל. נקודות מהשנים הקודמות יורדות ב-25% עד השנה החמישית כאשר הן יורדות בספירה. כך למשל, אם לאחר אולימפיאדת 2018 הנבחרת זכתה במדליית זהב בארבע האליפויות האחרונות ובטורניר האולימפי האחרון הניקוד שלה יהיה 4,200 נקודות:
דירוג הגברים
דירוג הגברים לשנת 2018 מבוסס על תוצאות טורנירי אליפות העולם בהוקי קרח 2017, אליפות העולם בהוקי קרח 2016, אליפות העולם בהוקי קרח 2015, אליפות העולם בהוקי קרח 2014 וטורניר ההוקי של אולימפיאדת 2018.
לקראת אולימפיאדת 2018, הוועד האולימפי ברוסיה ורבים מספורטאיה נאסרו להשתתפות בשל פרשיית אמרוץ. פדרציית ההוקי הבינלאומית חששה כי איסור הספורטאים הרוסיים יביא לכך שהנהלת ליגת ההוקי הקונטיננטלית תאסור על שחקניה להשתתף במשחקים האולימפיים, כפי שעשתה הנהלת ה-NHL, אך לבסוף הספורטאים נשלחו תחת משלחת "ספורטאים אולימפיים מרוסיה".
דירוג הנשים
בדומה לדירוג הגברים, דירוג הנשים לשנת 2018 מבוסס על תוצאות טורנירי אליפות העולם בהוקי קרח 2017, 2016, 2015, 2014 וטורניר ההוקי של אולימפיאדת 2018.
מעוט
מָעוֹט (מוכר גם בשם קַטַפּוּלְטָה) הוא מתקן שמזניק מטוסים בנושאת מטוסים.
הסבר
בהמראה ממסלול רגיל, מטוסי קרב זקוקים למרחקים גדולים הנעים בין 300 ל-1,000 מטר על מנת להאיץ עד מהירות גבוהה ממהירות הזדקרות ולהמריא, אך סיפונה של נושאת מטוסים קצר מדי ואין הוא מאפשר למטוס להמריא באופן עצמאי. לשם כך מותקן על הסיפון מתקן אשר מאיץ את המטוס למהירות הדרושה. מתקן זה נרתם לגלגל הקדמי של המטוס, נדחף בעוצמה רבה על ידי בוכנת-קיטור המופעלת על ידי קיטור בלחץ גבוה, וכך מעניק למטוס את המהירות הגבוהה הנחוצה להמראתו.