cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כוכב נולד
כוכב נולד 7
החידוש בעונה זו היה תוכנית הספין אוף "הצילו! אני כוכב נולד", אשר שימשה כתוכנית "גלגל הצלה" למתמודדים שהודחו. התוכנית שודרה בערוץ 24 בהנחייתה של מארינה מקסימיליאן בלומין. בתוכנית החדשה, התחרו ביניהם מודחי "כוכב נולד" של אותו שבוע ולאחר חשיפת הצבעת הקהל, המתמודד שקיבל את מרב הקולות עבר להתמודד על הזכות להישאר בתוכנית גם בשבוע שלאחר מכן. רק הזוכה היה אמור לחזור לתוכנית, אולם לבסוף, חזרו שני מתמודדים להתחרות בשלב בו נותרו חמישה מתמודדים מלבדם. נוסף על כך, ערוץ 24 שידר בשידור ישיר מחדר החזרות של "כוכב נולד".
על אף היות התוכנית תחרות זמר עברי, בעונה זו הורשו המתמודדים לשיר חלק מהשירים בלועזית, לצד שירים בעברית.
בעונה זו נאלץ המתמודד עומר אדם לפרוש, לאחר שכבר העפיל לשביעייה הסופית ונחשב לבעל סיכוי גבוה להגיע לגמר. פרישתו מהתוכנית נעשתה לאחר שהתברר ששיקר להפקה באשר לגילו. אדם הציג את עצמו כבן 16.5 אף על פי שלמעשה היה צעיר בשנה. אלמלא היה משקר, לא יכול היה להשתתף ב"כוכב נולד 7", עקב הגבלת הגיל המצויה בתקנון התוכנית. גילו של אדם נחשף על ידי עומרי חיון, בלוגר אשר מצא את גילו האמיתי במרשם התושבים שדלף לאינטרנט.
ב"ספיישל שנות השמונים" שנערך לקראת סוף יולי, התארחו בתוכנית חברי להקת ה-"Pet Shop Boys". במהלך התוכנית הם ביצעו את שירם "Love Etc".
שידור העונה החל ב-24 במאי ומופע הגמר של העונה התקיים ב-30 באוגוסט בחוף הדקל שבאילת. שלושת הפיינליסטים שהתחרו בגמר הם רוני דלומי, ולדי בלייברג ומיי פיינגולד. להבדיל ממופעי הגמר הקודמים, בשנה זו המקום השלישי הוכרז אחרי סבב סולואים ראשון, שלאחריו שני המתמודדים שנותרו התחרו ב"ראש בראש". הם ביצעו סולו נוסף שלאחריו נפתחת ההצבעה מחדש. לשלב השני של הגמר עלו דלומי ובלייברג והזוכה הייתה רוני דלומי. היא זכתה בכ-61% מקולות הצופים ובכך הפכה לזוכה הצעירה ביותר בתולדות התוכנית, בת 17 בזכייתה וגם לאישה הראשונה שזכתה מאז זוכת העונה הראשונה נינט טייב. בגמר נשלחו למעלה מ-900,000 מסרונים, מספר שיא ביחס לשנים עברו.
כוכב נולד 8
בסוף אוגוסט 2009, עוד במהלך שידורי העונה השביעית, נפתחה ההרשמה לאודישנים של העונה השמינית של "כוכב נולד". האודישנים לעונה זו התקיימו מוקדם מהרגיל, בחורף 2009–2010. שיר האודישנים ה"מסורתי" שליווה את העונה השמינית הוא "עכשיו תורי", שנכתב על ידי מוש בן ארי ומבוצע על ידי זוכת העונה השביעית, רוני דלומי.
בדומה לשנים קודמות, הפקת התוכנית יצאה לערוך אודישנים לישראלים גם בתפוצות, והפעם נערכו האודישנים בערי ברזיל. בעונה זו הצטרף אל צוות השיפוט הזמר והמוזיקאי פבלו רוזנברג, שהחליף את צביקה פיק, אשר פרש מן התוכנית.
העונה עלתה לשידור ב-5 במאי 2010 ומופע הגמר שלה התקיים ב-4 בספטמבר 2010 בבריכת הסולטאן שבירושלים. בעונה זו, בדומה לעונה הקודמת, החזרות להופעות החיות שודרו בשידור חי בערוץ 24. כמו כן, בחזרות נעזרו המתמודדים בשופטי התוכנית ובמפיק המוזיקלי לואי להב. שלושת המועמדים שהעפילו לגמר הם עידן עמדי, אוהד שרגאי ודיאנה גולבי. במופע הגמר, לאחר סבב הצבעה ראשון, הודח אוהד שרגאי. לאחר ששני הנותרים הופיעו כל אחד בשיר נוסף, נערך סבב הצבעה נוסף בקרב הצופים, ללא שקלול של הצבעות השופטים. בתום ההצבעה הוכרזה גולבי כמנצחת, לאחר שגרפה 53% מקולות הצופים.
כוכב נולד 9
בסוף אוגוסט 2010 הוכרזה תחילת ההרשמה לאודישנים של "כוכב נולד 9", ואלו החלו ב-20 בינואר 2011. שידורי העונה החלו ב-2 באפריל 2011. מופע הגמר של העונה התקיים ב"חוף הסטודנטים" בחיפה ב-23 ביולי 2011.
בעונה זו הצטרפו לחבר השופטים הזמרת מירי מסיקה והמוזיקאי יאיר ניצני. זאת במקום דנה אינטרנשיונל, שפרשה בשל רצונה להשתתף בשנית בתחרות האירוויזיון, ופבלו רוזנברג וגל אוחובסקי, אשר השתתפותם בתוכנית הופסקה.
"שיר האודישנים", אשר מלווה את כל העונה, הוא "הדרך שלך", שנכתב על ידי עידן עמדי, שהגיע למקום השני בגמר העונה השמינית. השיר מבוצע בשתי גרסאות: "גרסת הבנות" אותה מבצעת זוכת העונה השמינית, דיאנה גולבי, ו"גרסת הבנים", המבוצעת על ידי עידן עמדי.
לקראת תוכנית חצי הגמר של העונה, חשפה הפקת התוכנית כי בשתי תוכניות קודמות, הוטו התוצאות באמצעות משלוח של מסרונים רבים ממספרים סלולריים מאותן קבוצות מספרים, לטובת המתמודדת תמר יהלומי. הפקת כוכב נולד החליטה בשל כך לאפשר לשלושת המודחים האחרונים להתמודד יחד עם יהלומי על כרטיס אחד נוסף לחצי הגמר, יהלומי עצמה העדיפה לפרוש מהתוכנית, לאחר שאביה הודה שעמד מאחורי הטית התוצאות.
מופע הגמר של העונה נערך ב"חוף הסטודנטים" בחיפה. שלושת המתמודדים שהעפילו אליו היו לירון רמתי, דוד לביא וחגית יאסו. לאחר סבב סולואים והצבעה ראשונה, הודח לירון רמתי. לאחר מכן הופיעו דוד לביא וחגית יאסו כל אחד בשיר נוסף ונערך סבב הצבעה נוסף בקרב הצופים, ללא שקלול הצבעות השופטים. בתום ההצבעה הוכרזה יאסו כמנצחת, לאחר שגרפה כ-60% מקולות הצופים. בעקבות זכייה זו היא קיבלה, בין היתר, מלגת מחיה בסך 240 אלף ש"ח והפקת אלבום בכורה על ידי הזמר עברי לידר. תוכנית הגמר בעונה זו, זכתה לשיעור צפייה שיא בתולדות התוכנית, של 41% ממשקי הבית היהודיים, כשברגע השיא שיעור הצפייה עמד על 47%, אחד השיעורים הגבוהים בתולדות הטלוויזיה הישראלית.
ב-16 באוגוסט 2011, שבועות לאחר סיום העונה התשיעית, נעצרה מרגלית צנעני, אחת מהשופטות בתוכנית, בחשד לסחיטה באיומים. בין היתר, חשדה המשטרה כי צנעני הייתה מעורבת בקידום מועמדים בתוכנית "כוכב נולד". בעקבות חשדות אלה, דרשה הרשות השנייה מ"שידורי קשת" לבדוק את הנושא. לבסוף בשל פרשה זו הודחה צנעני מחבר השופטים של התוכנית.
כוכב נולד 10 - עונת העשור
לראשונה בתולדות התוכנית, הוכרזה ההרשמה לעונה הבאה של "כוכב נולד" כבר בתוכנית האולפן הראשונה של העונה הקודמת לה ולא בגמר, כנהוג בשנים עברו. האודישנים לעונה העשירית החלו בפברואר 2012 והעונה עצמה עלתה לשידור ב-22 במאי 2012.
שיר הנושא של העונה היה חידוש לשירו של שלמה ארצי, "כבר עבר די זמן" (במקור "מה רצינו להגיד"), המדבר על הכמיהה לעסוק במוזיקה. לכבוד עונת העשור ובשל ריבוי המבצעים, כתב ארצי בית נוסף לשיר. את השיר ביצעו כלל זוכי התוכנית לדורותיה ופיינליסטים נוספים. בלט בהיעדרו זוכה העונה השישית של התוכנית, ישראל בר און, שסירב להשתתף בשיר ובקליפ. בנוסף הוקלט גם שיר האודישנים בביצוע לירון רמתי, דוד לביא וחגית יאסו, בשם "זה הזמן" שאת מילותיו כתב לביא והלחין יגאל בשן.
בעונה העשירית הצטרפו לחבר השופטים הזמר והשחקן גידי גוב והזמר משה פרץ. זאת במקום יאיר ניצני, שבחר לפרוש מהתוכנית, ומרגלית צנעני, שהודחה בשל מעורבות בפרשה פלילית. עונה זו התאפיינה בממוצע גילאים נמוך במיוחד, והמבוגר מבין המתמודדים היה בן 23.
בעונה זאת עברה התוכנית מתיחת פנים מסיבית: הנבחנים חויבו ללמוד שיר מתוך רשימת "100 קלאסיקות ישראליות" שהוכנה מראש; השופטים קיבלו טאבלטים על מנת שיוכלו לחוות דעה על המתמודד בזמן אמת; בשונה מעונות קודמות ששודרו מאולפן קבוע בהרצליה, התוכנית שודרה מאולמות שונים ברחבי הארץ כחלק מ"מסע העשור". כמו כן בשלב הנבחרת שולבה ועדה מקצועית (שהורכבה ממוזיקאים וזמרים) כגורם מדרג נוסף של המתמודדים, ואילו ההצבעה במסרונים והשידורים החיים נדחו לשלב מאוחר יותר.
בעונה זו זכתה התוכנית לנתוני מדרוג נמוכים מהרגיל ששיקפו את מידת העניין שגילה הציבור בתוכנית.
ביטול התוכנית ומיתוגה מחדש
בתום תוכנית הגמר של העונה העשירית ל"כוכב נולד", הודיע צביקה הדר שהאודישנים לעונה הבאה, ה-11 במספר, נפתחו. צילומי העונה נדחו מספר פעמים, וב-20 במאי 2013 פורסם כי משה פרץ עוזב את כס השיפוט בתוכנית לטובת עונתה הראשונה של התוכנית "אקס פקטור" בזכיינית המתחרה רשת, וכי צדי צרפתי, מירי מסיקה וגידי גוב יעזבו אף הם את התוכנית. נוסף על החלפת צוות השיפוט (מלבד צביקה הדר שנשאר - אולם הפך ממנחה לשופט), מותגה התוכנית בפורמט החדש בשם "הכוכב הבא".
ב-25 באוגוסט 2013, הושק הפורמט החדש על ידי "קשת" בערוץ 2, ופורסם ששיטת ה-SMS תוחלף בהצבעה באמצעות אפליקציית makoTV. לאחר סינון מוקדם של השופטים יגיעו המתמודדים לשלב המבחן החי. התוכנית תשודר בשידור חי, וכל מתמודד יתחיל לשיר מאחורי מסך סגור, בליווי פסנתר בלבד, כשהוא אינו רואה לנגד עיניו את השופטים או את הקהל. עם תחילת השיר הצופים בבית יתחברו לאפליקציה ויהיה עליהם להחליט, בזמן אמת, אם המתמודד עובר או לא עובר. ברגע שהמתמודד יגיע ל־70 אחוזים ויותר של הצבעות "עובר" (קולות הצופים והשופטים יחד) - המסך ייפתח והוא יעבור לשלב הבא. התוכנית החלה את שידורה ב-17 בספטמבר 2013. החל מהעונה השנייה, למשך 6 שנים, הזוכה בתוכנית היה נציגה של ישראל לתחרות האירוויזיון, ולפיכך, התוכנית נקראה מאז "הכוכב הבא לאירוויזיון" עד עונתה השביעית. מתמודד העונה השביעית של כוכב נולד, חובי סטאר, זכה בעונה השלישית של תוכנית זו, ולפיכך, נבחר לייצג את ישראל באירוויזיון 2016. זוכת העונה החמישית של התוכנית, נטע ברזילי, זכתה באירוויזיון 2018.
מתמודדי התוכנית וסוגיות בחברה הישראלית
במהלך העונות התעורר עניין רב באופן בו משתקפת החברה הישראלית בתוכנית. בעיקר בלטו בשיח הציבורי סוגיות הפריפריה לעומת המרכז, דתיים לעומת חילוניים, מזרחים לעומת אשכנזים ואף יהודים לעומת ערבים.
זוכת העונה הראשונה, נינט טייב, בלטה בכך שהיא שומרת מסורת ושהיא הגיעה מקריית גת. לאחר ניצחונה קיבלה טייב את התפקיד הראשי בסדרה "השיר שלנו", דמות של צעירה מקריית גת שמגיעה למרכז ומצליחה להגיע למעמד של כוכבת גדולה.גם זוכה העונה השנייה, הראל מויאל וגם הזוכה העונה השלישית, יהודה סעדו, הם שומרי מסורת. כשנודע שהעונה הרביעית תשודר בערב שבת, נטען שמתמודדים כמו טייב, מויאל, סעדו ושי גבסו לא היו יכולים להתגלות אם התוכנית הייתה משודרת בערב שבת כבר בתחילת דרכה.
זכייתו של ג'קו אייזנברג בעונה הרביעית (2006) העלתה את שאלת הגיוס לצה"ל בחברה הישראלית. בעוד נינט טייב, זוכת העונה הראשונה, שירתה בצה"ל והראל מויאל, זוכה העונה השנייה, היה לוחם במג"ב ומאוחר יותר עידן עמדי היה מפקד בחיל ההנדסה הקרבית (גם עמדי וגם מויאל אף הלחינו וכתבו שירים על שירותם הצבאי הקרבי), אייזנברג לא שירת בצבא וראיון בו התגאה על כך עורר סערה ציבורית וקריאות להחרימו. בעונה התשיעית ערכה ההפקה "ספיישל" אודישנים בבסיסי צה"ל במסגרתם נבחרו לתחרות מספר חיילים מהיחידות השונות בהן ביקרו.
בעונה החמישית השתתפה בתוכנית בפעם הראשונה זמרת ערבייה שהגיעה לשלב "הנבחרת" - מרים טוקאן הנוצרייה מהכפר אעבלין. במהלך העונה, התבלטה טוקאן בשירתה ששילבה מוטיבים סגנוניים מהמוזיקה הערבית. השתתפותה של טוקאן בכוכב נולד לוותה בתשומת לב ייחודית מצד התקשורת, מעבר לזאת אשר לה זוכים מתמודדים רגילים, בין השאר בשל החיכוך שיצר מוצאה האתני בקרב קהל התוכנית, שרובו יהודי. כך למשל, שאל אהוד אשרי בעיתון הארץ "האם תוכנית הדגל של ערוץ 2, סמל הקונצנזוס הישראלי הרחב, יכולה להרשות לעצמה מנצחת ערבייה?". במקביל, זכתה השתתפותה של טוקאן לסיקור תקשורתי בשפה הערבית באמצעי תקשורת שונים בישראל ומחוצה לה. למרות היחס החיובי שהשתדלה ההפקה להעניק לטוקאן, נרשמו מספר אירועים שקוממו רבים הקשורים בהשתתפותה בתוכנית. דוגמה לכך הייתה הערתו של שופט התחרות צדי צרפתי בדבר המבטא שיש לטוקאן, והחיקוי הפרודי של אורנה בנאי לביצועה של טוקאן ל"הכניסיני תחת כנפך" של ביאליק בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה.
בעונה התשיעית זכתה המתמודדת חגית יאסו, בת לעדה האתיופית. בקרב הקהילה האתיופית נתפס ניצחונה כמשמעותי לקהילה כולה.
תגובות לתוכנית
למרות הפופולריות הרבה של התוכנית, כלפי "כוכב נולד" הועלתה לא פעם ביקורת על יצירת זילות של המוזיקה ועבודתם של זמרים. בין מבקריה ניתן למנות את הזמרת חוה אלברשטיין שצוטטה בראיון עמה במוסף מעריב:. גם יהורם גאון תקף את התוכנית בכנס "תמוז" למוזיקה ישראלית בו זכה בפרס למפעל חיים כשבנאום התודה שלו אמר:
עוד נטען, כי רבים מזוכי התוכנית מתפוגגים ואין בזכייתם כדי לתרום למוזיקה הישראלית או להעיד על כישרונם המוזיקלי. מנגד, הצביעו רבים על כך כי התוכנית שימשה מקפצה משמעותית לזמרים צעירים שלא מעט מהם אף הפכו להצלחה.
ביקורת נוספת שהועלתה התייחסה ל"מסחטת הרגש" של התוכנית, שהעדיפה את ההצלחה הטלוויזיונית על פני הכישרון המוזיקלי.
במהלך העונות הושמעה ביקורת כנגד התוכנית גם על הפרסום הסמוי לטובת חברות כמו סלקום והחברה המרכזית לייצור משקאות קלים, נותנות החסות הרשמיות של התוכנית בעבר. הביקורת מגיעה על רקע היותה של סלקום זו שהכתיבה, למשל, את המיתוג של התכנית עם הצבע הסגול המזוהה עם החברה.
לקראת עליית העונה ה-11 ("הכוכב הבא") נמתחה ביקורת על ליהוק השופטים המחודש ובפרט על צירופו של איש יחסי הציבור רני רהב לשולחן השופטים, בטענה שבכך גובר הממד הבידורי של התוכנית על זה האומנותי ודוחק את העיסוק במוזיקה לשוליים.
קישורים חיצוניים
ביקורות:
קלנג'ין
בני הקלנג'ין (Kalenjin) הם קבוצה אתנית שמקורה באזור נהר הנילוס, המאכלסת את רוב אזור עמק השבר הסורי-אפריקאי (באנגלית: Rift Valley province) שבקניה. לפי מפקד האוכלוסין שנערך בקניה בשנת 2009, אנשי הקלנג'ין מונים מעט יותר מ-4.9 מיליון נפשות. זוהי הקבוצה האתנית השלישית בגודלה בקניה, אחרי ה-קיקויו (באנגלית: Kikuyu) וה-לוהיה (באנגלית: Luhya). קבוצה אתנית זו נודעה בריבוי הרצים למרחקים ארוכים שיצאו ממנה וזכו במדליות באולימפיאדות ואליפויות העולם באתלטיקה.
קבוצה אתנית זו מורכבת מתשעה שבטים שונים, הכוללים את:
מוצאם של אנשי הקלנג'ין
ישנן ראיות המצביעות על כך שמקורם של אנשי הקלנג'ין במזרח אגן הנילוס התיכון, הנמצא דרומית לנהר עבאי (מאמהרית: ዓባይ, באנגלית: Abbai) שמקורו בנהר הנילוס הכחול - דרום סודאן כיום. בימי קדם הקלנג'ין לא הוכרו כקבוצה אתנית בפני עצמה אלא היוו חלק מקבוצה רחבה יותר של אנשים שמקורם באזור הנילוס - אנשי הנילוס (Nilotic people).
בתחילת המאה השביעית לפני הספירה, קבוצות אתניות שמקורן בנהר הנילוס ובכללן אנשי הקלנג'ין של ימינו, החלו לנוע דרומה לכיוון עמק השבר שבקניה. הגעת קבוצות אלה לקניה התרחשה מעט לפני הגעתו של הברזל למזרח אפריקה. מחקרים בני ימינו אשר נתמכים על ידי נרטיביים היסטוריים ממגוון תתי השבטים של הקלנג'ין, מעידים על כך שאזור טולוטאב/טולופ קוני (Tulwetab/Tuluop Kony) הוא נקודת ההתיישבות המקורית של אנשי הקלנג'ין בקניה. הם התיישבו לצד קבוצות אתניות שונות והושפעו מקבוצות אלה רבות, בייחוד בכל הנוגע לשפתם ואימוץ מנהג המילה לנשים ולגברים.
דרך חיים מסורתית
מאז שהגיעו לקניה ועד שנת 1500 לערך, אנשי הקלנג'ין היו רועים ונוודים. הם גידלו בקר, כבשים ועזים ועיבדו חיטה ודוחן. הם כבשו חלקים מאזור קניה המערבית ועמק השבר, ועדיין מהווים רוב אתני במקומות אלה. טריטוריית הקלנג'ין בשלמותה לא הוכרה כיישוב גאוגרפי, אך היישובים של מגוון תתי השבטים של הקלנג'ין היו מוכרים לסביבתם.
קבוצות הגילים של הקלנג'ין - איפינדה (Ipinda)
המערכת החברתית חילקה את זכרי אנשי הקלנג'ין לילדים, לוחמים וזקנים, בעוד שהנשים התחלקו לילדות ולנשים נשואות. השלב הראשון מתחיל בלידה ונמשך עד לטקס הקבלה. כל הבנים שנימולו באותו הזמן משתייכים לאותה קבוצת גיל - איבינדה. לקבוצות גילים אלה היה חלק מרכזי בחברת הקלנג'ין המסורתית כיוון שהן שימשו לתיעוד הזמן. כאשר הילדים של איבינדה מסוימת מגיעים לבגרות, הם מקבלים משימות הגנה על השטחים השבטיים והחברה.
במקביל לחלוקה הגברית לקבוצות האיבינדה, קיימת חלוקה דומה באוכלוסייה הנשית. הבנות עוברות את טקס ברית המילה במקביל לבנים. בהגיען לבגרות, גם הן לוקחות חלק במטלות השבט אך אופי המטלות הוא בהחלט שונה. בניגוד לקבוצות הגילים הגבריות, אצל הנשים החלוקה לשמות היא בהתאם לאירועים המתרחשים בשבט באותם הימים.
היסטוריה
בעשורים המאוחרים של המאה ה-19, בימים בהם חוקרים אירופאים החלו לגלות את קניה, הם הגיעו לראשונה לשטחים הנמצאים בשליטת אנשי הלמבוס (Lembus People) שם הם נתקלו בהתנגדות עזה מצידם, כאשר אנשי הלמבוס לחמו בבריטים במטרה להגן על הקרקעות בכלל ועל יערות הלמבוס בפרט. התנגדות העזה הובילה בסופו של דבר לחתימה על הסכם שלום בין הבריטים לאנשי הלמבוס בטקס שהתרחש ב-קרקווני, אלדמה רבין (Kerkwony, Eldama Ravine).
במקביל לאנשי הלמבוס גם תת-השבט של הקלנג'ין "נאנדי" התנגד לבריטים באותם הימים, ובהנהגת קויטלאל אראפ סאמי (Koitalel Arap Samoei), הם נערכו למלחמה קשה ועיקשת. מאבקים אלה התרחשו לאורך למעלה מעשור.
ממשל
בקרב אנשי הקלנג'ין לא היו ראשי שבטים משום צורה. בדרך כלל, לכל כפר נבחר ראש כפר הידוע בחכמתו או עושרו. מרגע בחירת ראש הכפר הוא התפרסם בשם "קי רואוק אין" ("Ki-ruwok-in").
בתחילת המאה ה-19, הנאנדים אימצו את מערכת הממשל של שבט המסאי, שבט נוסף המשתייך למשפחת השבטים שמקורם בנהר הנילוס. מערכת זו הביאה לבחירת אורקויוט (Orkoiyot), אדם בעל עמדה זהה לעמדת הלייבון בשבט המסאי, כלומר הצ'יף העליון של כל שבט הנאנדי. שבט הקיפסיגים אימצו את מערכת ממשל זו מהנאנדים בסוף המאה ה-19 ודוגלים בה עד ימים אלה.
סיפור הבריאה
סיפור הבריאה משתנה מעט בין תתי השבטים של הקלנג'ין, הסיפור שמובא כאן הוא סיפור הבריאה לפי שבט הנאנדי (Nandi).
הפילוסופיה המקורית של הקלנג'ין טוענת כי כל הדברים נבראו על ידי איחוד של השמיים והארץ. בימי קדם, השמש, שנישאה לירח התקדמה לעבר כדור הארץ על מנת לטפל בסדר הדברים הנוכחי.
האיש, שראה את אילט בורח, שמח בליבו וחשב: "אילט, שחששתי ממנו ברח. הפיל לא מפחיד אותי". האיש קם והלך ליער, שם הכין רעל ובתוכו טבל חץ. אחרי שהכין קשת, האיש חזר לעבר הפיל וירה בו. הפיל ייבב ועלה לגן העדן, זועק לאילט שייקח אותו למעלה.
אילט סירב לפיל ואמר, "לא אקח אותך למעלה, כיוון שכאשר הזהרתי אותך מאיש זה לעגת לי ואמרת שהוא קטן". הפיל זעק שנית והתחנן בפני אילט שייקח אותו לגן עדן, בזמן שהיה קרוב למוות. אך אילט המשיך לסרב וענה לפיל שימות לבדו. כך, הפיל מת והאדם הפך לשליט על הארץ.
תתי קבוצות
הקלנג'ין מחולקים לתשעה שבטים שונים:
תרבות
אנשי הקלנג'ין הושפעו רבות מהאינטראקציה עם תושבי אזור דרום סודאן. השפעה זו ניכרה בלבוש, בשפה המדוברת, ובאימוץ מנהגים שונים, כמו ברית מילה.
שפה
בני הקלנג'ין מדברים שפות קלנג'יניות כשפת אם. השפות הקלנג'יניות כוללות 12 שפות המדוברות באזור קניה, מזרח אוגנדה וצפון טנזניה. שפות אלו מחולקות לארבעה ענפים, אשר החלוקה וההבדלים ביניהם אינם וודאיים: אלגון (Elgon), נאנדי-מארקווטה (Nandi–Markweta), אוקייק - מוסירו (Okiek–Mosiro) ופוקוט (Pökoot).
פולקלור
כמו כל חברה המקיימת קשרים מילוליים, בני הקלנג'ין פיתחו תרבות פולקלור עשירה. מסופר על העברת הודעות ומספרים בצירוף כמוסיט (Chemosit) - דב-נאנדי, המפלצת אשר בלעה את מוחם של ילדים בעלי בעיות התנהגות. למפלצות בסיפורי הקלנג'ין שמות שונים, בהתאם לחלוקה ה-תת אתנית. לדוגמה, בקרב בני המאראקווט, המפלצת מכונה צ'בוקרי (chebokeri). מעשייה מפורסמת נוספת בקרב הקלנג'ין היא סיפור נפילתו של לונגול קלאן היא אשר מקורה בשבט הפוקוט, ומטרתה היא להזהיר מפני חטא הגאווה. במעשיה מסופר על לוחמים בני שבט פוקוט, אשר ממעיטים בערך יריבם, בני המסאי (Maasai). לפי הסיפור, בני שבט פוקוט ראו בעצמם כלוחמים הדגולים ביותר באזור, אך יהירותם הובילה למפלתם ברגע שבני המסאי החליטו לתקוף אותם.
ספרות מודרנית
באופן מסורתי, ספרות אנשי הקלנג'ין התבטאה בעיקרה בפולקלור. בבוא התקופה הקולוניאלית החלו בני הקבוצה לאמץ את השפה הלטינית לשם העלאת היסטוריית ותורת הקלנג'ין על הכתב. מספר כותבים בולטים התמקדו בתיעוד היסטוריית ותרבות אנשי הקבוצה, בייחוד בי.אי קיפקורי (B. E. Kipkorir), פול קיפצ'ומבה (Paul Kipchumba) וסיארונג'י צ'סאינה (Ciarunji Chesaina). קיפצ'ומבה מוכר כגדול כותבי הקלנג'ין החיים כיום.
מטבח ואוכל
בין המאכלים המסורתיים הבולטים ניתן למצוא את מנת הקימייט או אוגאלי (Kimyet, Ugali). מנה זו מורכבת מקמח תירס וקמח דוחן, אשר מבושלים בנוזל (מים או חלב) רותח עד קבלת צורת בצק, ומוגשת לצד סלט. מנות בולטות נוספות במטבח הקלנג'ין הן תבשילי ירקות למיניהם וצלי בשר (בדרך כלל פרה או עז) וחלב, אשר מעורבבים לפעמים עם דם פרה.
גם דגים היו מנת חלקם של אנשי הקלנג'ין, בעיקר בשבטים הקרובים יותר לנהר הנילוס.
הקבוע הסולארי
הקבוע הסולארי הוא עוצמת הקרינה האלקטרומגנטית (הספק ליחידת שטח) שמגיעה מהשמש, במרחק של יחידה אסטרונומית אחת ממנה. מספר זה מייצג את העוצמה הממוצעת של קרינת השמש מחוץ לאטמוספירת כדור הארץ.
קלנג'ין
מטבח ואוכל
בנוסף לכך, שבטים מסוימים מבני הקלנג'ין היוו חלק משמעותי בביסוסה של קניה כמובילה עולמית בתחום ייצוא התה. בשטחי שבטים אלו, כמו הנאנדי, מטעי תה היו פרוסים על אזורים נרחבים, וכך הפך התה גם למרכיב משמעותי במטבח הקלנג'ין. בדרך כלל, היו שותים תה בארוחת הבוקר, וכן בשעה ארבע אחר הצהריים. זאת ועוד, בעת הכנסת אורחים, נהוג להציע תה בנוסף לחטיף מסורתי.
בני הקלנג'ין כרצים בולטים בקנה מידה עולמי
בני הקלנג'ין הם מהרצים הטובים בעולם. לשם השוואה, לאורך ההיסטוריה רק 13 אמריקאים השיגו תוצאה טובה מ־2:10 שעות בריצת מרתון, כאשר יותר מ־32 בני קלנג'ין עשו זאת רק בחודש אוקטובר 2011. קניה נחשבת למעצמה בתחום הריצות הארוכות, ורוב הרצים הגדולים בהיסטוריה של קניה משתייכים לבני הקלנג'ין.
הקבוע הסולארי
הקבוע הסולארי מציין את סך הקרינה מן השמש בכל אורכי הגל, ולא רק את האור הנראה לעין אדם. על פי מדידות שבוצעו בעזרת לוויינים, נמדד ערך הקבוע הסולארי כ-1,367 ואט למטר רבוע.
קלנג'ין
בני הקלנג'ין כרצים בולטים בקנה מידה עולמי
חוקרי ריצה רבים עסקו במציאת הסבר לכך שאזור קטן בקניה שרוב תושביו משויך לקבוצה אתנית המהווה חלק קטן מאוכלוסיית קניה – מייצר כמות כה גדולה של רצים הישגיים למרחקים בינוניים וארוכים. אחת הסברות הייתה כי הסיבה מושתתת בתבשיל ה-ugali, תבשיל התירס הדייסתי המהווה מרכיב מרכזי בתפריט בני הקלנג'ין. כמו כן מחקרים רבים עסקו במבנה הגנטי של רצי הקלנג'ין.
הקבוע הסולארי
בכל רגע נתון, כמות האנרגיה הסולארית המתקבלת מהשמש במיקום כלשהו בשטח כדור הארץ תלויה בתאריך, במצב האטמוספירה במיקום הנמדד, ובקו הרוחב שלו על פני כדור הארץ. הערך הנמדד הממוצע בפני השטח של כדור הארץ נע בין 800 ל-1,000 ואט למ"ר. בגרמניה לדוגמה, נמדדו ערכים שנתיים ממוצעים של 950 ל-1,100 ואט למטר רבוע באזורים גאוגרפיים שונים.
קלנג'ין
בני הקלנג'ין כרצים בולטים בקנה מידה עולמי
בשונה מחוקרים אלה, ד״ר מייק בויט סבור כי מקור הצלחת בני הקלנג'ין הוא בהרגליהם ובתרבות הריצה, ומייחס את עיקר ההבדל בינם לבין רצים אחרים לפן המנטלי, שכן רצים אלה גדלו אל תוך מסורת ארוכת שנים של ריצה וסביבה התומכת בכך.
ואמנם, הסברה הרווחת מצביעה כי לא נכון לדבר על משתנה מסוים המוביל לעליונות זו, אלא על מכלול של גורמים (גנטיים וסביבתיים) המצטברים ליתרון יחסי על פני המתחרים.
החיים בתנאי הגובה
בני שבט הקלנג'ין חיו בהרים, ועל כן הם ניחנים ביכולות של ניצול החמצן, ואף מורגלים למאמץ קשה. ואולם, מדינות כמו בוליביה ופרו (אשר מצויות בגובה רב ואינן נמנות עם מדינות הצמרת של הריצות הארוכות) מצביעות על כך שלסביבה ההררית יש חלק קטן בדומיננטיות של בני שבט הקלנג'ין בריצות הארוכות.
הרגלי החיים מגיל צעיר
הרצים הקנייתים, בעודם ילדים צעירים, נחשפים לריצה מתוך הסביבה ואורח חיים, הרבה לפני שהם מתחילים באימונים מסודרים מכל סוג שהוא. בני הקלנג'ין נהגו לרוץ לבית הספר מדי יום מפני שזו הייתה דרך ההגעה המקובלת. על פי פרופסור בנגדט סאלטין, רצי הצמרת אף נהגו לרוץ בהרים ולכן ניחנים ביכולת ניצול חמצן טובה מאשר זו של רצים אחרים.
מבנה גוף
לבני שבט הקלנג'ין מבנה גוף אידיאלי לריצות ארוכות. גובהם הממוצע הוא 1.70 מטר, ומשקלם הממוצע הוא 56 ק"ג. בנוסף, לבני השבט שוקיים דקות במיוחד (על פי מחקרים, משקל רגליהם נמוך ב-3.6 ק"ג מהכלל). השוקיים הדקות מעניקות להם יתרון גדול ואולי מפתיע בריצות ארוכות. על פי מחקרים של חברת מוצרי הספורט "אדידס", כל תוספת של 4 גרם למשקל מעלה את המאמץ בריצה באחוז אחד. על כן ניתן לומר כי בני השבט אכן נהנים מיתרון בתחום הזה. שבטים אחרים באפריקה, אשר מצטיינים גם הם בתחום הריצות הארוכות, כדוגמת שבט האורומו מאתיופיה ושבט הסבאיי מאוגנדה, מאופיינים במבנה גוף דומה. מחקרים מצביעים כי לאחד מכל ארבעים אנשים מבין שבטים אלו מבנה גוף אידיאלי לריצה.
הסביבה התומכת והנגישות לאלופים המקומיים
בני הקלנג'ין נולדו לתוך עולם הריצה והספורט. בתוך כך, הסביבה תומכת מגיל צעיר בספורטאי השבט ויוצרת רצון ומוטיבציה מצידם להצטיין, שכן האלופים המקומיים זוכים לכבוד רב.
ציפיות הסביבה
מעצם הצטיינותם, הצפייה מבני הקלנג'ין גדולה ובכך גורמת למוטיבציה גבוהה לשיפור תמידי ולשבירת שיאים.
השפעתו של האח קולם או'קונל על רצי הקלנג'ין
בשנת 1976 הגיע האח קולם או'קונל מאירלנד לעיירה איטן שבקניה. העיירה שוכנת ברום של 2,400 מטר מעל פני הים באזור רמתי בקניה, בשטחי הקלנג'ין. או'קונל הגיע ככומר צעיר בן 28 ומורה לגאוגרפיה שחיפש שינוי בחייו. הוא הגיע בשליחות זמנית, שתוכננה במקור לשלושה חודשים, אל בית הספר "סנט פטריקס" (St. Patrick's). או'קונל הגיע מאירלנד ללא ידע על ריצה למרחקים ארוכים ומעולם לא היה אתלט או מאמן, אך קיבל את שרביט האימון מהאח פיטר פוסטר, אחיו של הרץ האנגלי ברנדן פוסטר, שאימן שם לפניו.
כיום, מאות רצים מגיעים מרחבי העולם בניסיון להבין את סוד ההצלחה ולספוג מהשפעתו של או'קונל, שאימן ועיצב בין היתר את שני רצי 800 המטרים הגדולים בעשרים השנים האחרונות, וילסון קיפקטר ודייוויד רודישה, המשתייכים לקבוצת הקלנג'ין.
גישתו של או'קונל דוגלת בטיפוח הרגלים, ושמה דגש מרכזי על תנועת הגוף, ריכוז ובניית העצמה פנימית. גישה זו עיצבה את שלטונם הבלתי מעורער של בני הקלנג'ין בריצות הארוכות ושינתה את פני הענף כולו. כמו כן, קידם או'קונל את שילובן של נשים בספורט באופן שווה לגברים, והיווה פורץ דרך גם בתחום זה. פעילותו בתחום באה לידי ביטוי בהקמת מחנות אימונים לנשים בלבד בבית הספר "סנט פטריקס" (St. Patrick's) וטיפוחן של רצות בולטות. כיום אחראי או'קונל לפעילותם של כמאה ועשרים מחנות ריצה ברחבי קניה.
דגלון חרטום
דגלון החרטום (באנגלית: Jack) הוא דגל ימי אשר מונף על חרטומה של הספינה. לרוב הדגלון הוא גרסה של דגל הלאום, או אלמנטים מתוכו, אשר מונפת על ידי ספינות מלחמה. דגלון החרטום מונף בדרך כלל, כאשר הספינה אינה מפליגה, עוגנת, מרותקת לרציף או כאשר הספינה מקושטת לאירוע טקסי. הדגלון מונף על תורן המיועד לכך.
בונות אלטרנטיבה
בונות אלטרנטיבה היא עמותה וקבוצת לחץ אקטיביסטית פוליטית א-מפלגתית. התנועה פועלת למען קידום שוויון חברתי, העצמת נשים והעלאת המודעות לאלימות נגד נשים. הקבוצה נוסדה בשנת 2020 על ידי מורן זר קצנשטיין, שאיגדה לקבוצה נשות עסקים, יזמות, מנכ"ליות, נשות תקשורת, פעילות חברתיות וראשות ארגוני נשים.
פעילות אקטיבית בארגון מאות נשים בקבוצות פעולה שונות, ברשתות החברתיות יש תפוצה של אלפי נשים וגברים שמזוהים עם המאבק ולוקחים בו חלק, בין השאר בפעילות שטח ובמוסדות חינוכיים.
הקמת הארגון
המהלך הראשון של הארגון היה הובלת שביתת הנשים בשנת 2020, בעקבות אונס הנערה באילת. המהלך כלל מעל שלושים הפגנות ברחבי הארץ ועצרת מרכזית בכיכר רבין בהשתתפות למעלה מ-5000 נשים. לשביתת הנשים הצטרפו עשרות ארגונים וחברות ובשעה אחת בצהריים, חברות מסחריות בהן ערוץ 13 ומקדונלד'ס שבתו מכל מעשה וסגרו את סניפיהן לאות הזדהות. לארגון הצטרפה הדס רגולסקי ומשמשת כדוברת הארגון בהתנדבות.
פעילות הארגון
בשנת 2021 הובילה התנועה את הקמפיין הויראלי "#שוות_משוות", שמטרתו העלאת המודעות בקרב הסקטור העסקי לקידום נשים לתפקידי ניהול וצמצום פערי שכר. בקמפיין לקחו חלק נשים וגברים, הוא הוביל לשיח מתמשך בכלי התקשורת ולשינוי מעשי בשטח בארגונים.
בינואר 2022 השיקה התנועה את קמפיין "חוק_חינוך_(מיני)_חובה", שעסק בחשיבות של חינוך מיני בבתי ספר, בשיתוף עם ארגוני נשים נוספים. בעקבות המהלך המשותף הוביל משרד החינוך שולחן עגול שעסק בנושא, ממנו יצאה הנחיה לחינוך מגדרי. החל משנת תשפ"ג הנושא חלק מתוכנית הלימודים באופן קבוע.
ביוני 2022 ליוו נשות התנועה את המתלוננות ט' ונ' הנפגעות בפרשת משחקי חברה. נשות התנועה הפגינו מול האולם בו נערכה הופעתו של איל גולן שסוקרה בהרחבה בכלי התקשורת. ההפגנה יצרה את האימפקט לקבלת הערר של ט' ונ'. יחד עם איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית, הגיעו נשות התנועה כדי לתמוך בנ' שהגיעה לעימות הראשון מאז נתקבל הערר. החקירה לראשונה הייתה על סעיף אונס. העימות היה הראשון מתוך שנים עשר, שאחד מהם היה מול גולן עצמו.
באותה שנה השיקו חברות התנועה את הקמפיין "לא משחקות משחקים" יחד עם שחקניות נבחרת ישראל בכדורגל, אותו יזמו לאחר שנחשפו תנאים ירודים וחילוקי דעות עם מאמן הנבחרת הבוגרת ותחקיר על מאמן האקדמיה לנערות שהתעלל בשחקניות הכדורגל. מטרת המאבק הייתה להביא להשוואת תנאי שכר ומתן מעטפת מקצועית לשחקניות בנבחרת ישראל. ההסכם שנחתם בעקבות הקמפיין קידם תוכנית אסטרטגית ארוכת טווח לכדורגל הנשים בישראל. ההסכם שנחתם היה פורץ דרך, ובו היו לראשונה התנאים של השחקנים זהים לשל השחקניות.
קבוצת הנשים הפעילה לחץ תקשורתי לאחר פרסום כתב האישום נגד המעורבים באונס הקבוצתי באילת. בעקבות לחץ זה שונה כתב האישום.
התנועה פעלה עם ארגוני נשים אחרים להחלת חוק הצימוד האלקטרוני. נשות התנועה הפגינו מול ביתו של ראש הממשלה לשעבר יאיר לפיד כשהן מביעות תמיכה בהעברת חוק הצמיד האלקטרוני ודרישה לחתימה על אמנת איסטנבול.
החל מחודש אפריל 2023, "בונות אלטרנטיבה" היא עמותה רשומה בישראל.
ב-29 ביוני 2023 עוכבה זר קצנשטיין לחקירה על ידי המשטרה במהלך הפגנה ליד ביתה של השרה לקידום מעמד האשה מאי גולן. לטענת זר קצנשטיין, "השרה פוגעת במו ידה במאבק למען זכויות נשים במדינת ישראל". זר קצנשטיין שוחררה זמן קצר מאוחר יותר.
מחאת השפחות
ב-2023 במסגרת המחאה נגד הרפורמה המשפטית יזמו נשות התנועה בראשות מורן זר קצנשטיין את "מחאת השפחות", אשר שאבה השראה מספרה של הסופרת הקנדית מרגרט אטווד, "מעשה השפחה" ומהסדרה סיפורה של שפחה המבוססת על הספר. המיצג כלל מאות נשים ברחבי הארץ הצועדות בדממה בגלימות אדומות. השפחות הפכו לסמל של המחאה נגד המהפכה המשפטית. הסופרת מרגרט אטווד, אשר כתבה את הספר שעליו מבוססת הסדרה המצליחה "סיפורה של שפחה", שיתפה בטוויטר סרטון שבו נראות מלמעלה עשרות נשים הלבושות כמו השפחות ב"סיפורה של שפחה" הצועדות לאורך רחוב קפלן בתל אביב בשורות, וכתבה: "מדהים!" (Astonishing). עוד הוסיפה הסופרת "הדרך שבה ארגנו את מחאת הנשים בישראל - זה יכול היה להיות שוט בסדרה"
אושרי לוגסי
אושרי לוגסי (נולד ב-17 בפברואר 1972) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, שכיהן כקצין הנדסה ראשי.
שירות צבאי
לוגסי עשה את מרבית שירותו בחיל ההנדסה הקרבית. שירת כסגן מפקד גדוד 605 וב-2004 מונה למפקדו. בפרוץ מלחמת לבנון השנייה הוקפץ הגדוד בפיקודו ללחימה בלבנון לאחר שהיה בתעסוקה מבצעית באזור רמאללה, הגדוד עסק בפריצת צירים, חילוץ כוחות והשתתף בקרב על הסלוקי, בו פרץ ציר מחרבת כסיף לנחל סלוקי תחת אש. במהלך הקרב פיקד לוגסי על הכוחות מהחזית, כאשר הוא ניצב בקו הראשון של האש עם דחפורי ה-D9 המשוריינים שהובילו את הכוחות ופרצו את הציר. בסופו של דבר פרצו לוחמי ההנדסה הקרבית ציר באורך 14 ק"מ תוך ארבע וחצי שעות, תחת אש כבדה של חזבאללה. במהלך המלחמה נהרגו שניים מלוחמי הגדוד מפגיעת טיל נ"ט בדחפור שלהם.
לאחר המלחמה שירת כקצין הנדסה של פיקוד הצפון, כסגן מפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון וכראש מחלקת תכנון וארגון בזרוע היבשה.
ב-30 בספטמבר 2014 מונה לקצין הנדסה ראשי והחליף את תא"ל יוסי מורלי בתפקיד. בתקופתו החיל התמודד בעיקר עם טרור פלסטיני בירושלים, יהודה ושומרון ועסק בביצור ומיגון הגזרה לצד הריסת בתי מחבלים. לוגסי הגדיל באופן ניכר את גודלה של יהל"ם (דרגת מפקד היחידה הועלתה לאלוף-משנה) וחיזק את תחום לוחמת המנהרות (לת"ק, לוחמה תת-קרקעית) בכלל יחידות ההנדסה. הוא סיים את תפקידו באוגוסט 2017.
יחסי מקדוניה הצפונית–קוסובו
יחסי מקדוניה הצפונית–קוסובו הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של קוסובו לבין הרפובליקה של מקדוניה הצפונית.
יחסים דיפלומטיים
היחסים הלא רשמיים בין המדינות החלו ב-9 באוקטובר 2008, כאשר מקדוניה (שמה הקודם של מקדוניה הצפונית) הכירה בקוסובו לאחר הכרזת העצמאות מסרביה ב-17 בפברואר של אותה שנה. באוקטובר 2009, קוסובו חתמה על הסכם לתיקון הגבול עם הרפובליקה של מקדוניה על ידי החלפת מספר שטחים.
ב-17 באוקטובר 2009, סקופיה ופרישטינה כוננו באופן רשמי את היחסים הדיפלומטיים. ב-12 בנובמבר 2009, מקדוניה שדרגה את משלחתה הדיפלומטית בפרישטינה למעמד שגרירות. שגרירות קוסובו באלבניה מוסמכת גם עבור מקדוניה הצפונית.
תיירות
מקדוניה הכירה בדרכונים של קוסובו ב-12 ביולי 2008 לקראת הכרה דיפלומטית מלאה של הרפובליקה של קוסובו. אזרחי הרפובליקה של קוסובו יכולים להישאר 90 ימים ללא ויזה בצפון מקדוניה. אזרחי מקדוניה הצפונית יכולים גם הם להישאר ברפובליקה של קוסובו 90 ימים ללא ויזה.
היסטוריה
לפני ההכרה, הנשיא המקדוני ברנקו צרבנקובסקי אמר "הרפובליקה של מקדוניה תחליט על עמדתה כשנראה שהיא המתאימה ביותר לאינטרסים שלנו. מקדוניה תעקוב אחר עמדת נאט"ו והאיחוד האירופי ביחס לקוסובו, אולם מדינות בשני הארגונים צריכות עדיין לנקוט עמדה משותפת." המפלגה הדמוקרטית של האלבנים, אחת המפלגות המייצגות את המיעוט האלבני במקדוניה, עזבה את ממשלת הקואליציה במקדוניה ב-13 במרץ 2008 לאחר ששש דרישותיה, וביניהן הכרה בעצמאות קוסובו, לא נענו. עם זאת, היא חזרה לממשלה ב-24 במרץ 2008, לאחר שתבעה שיש להכיר בקוסובו. ב-27 במרץ 2008, פרסם שר החוץ המקדוני אנטוניו מילושוסקי את ההצהרה הבאה: "בברכה על עמדתה הבונה של הרפובליקה של מקדוניה ביחס לקוסובו, הנציבות לענייני חוץ של הפרלמנט האירופי הביעה דאגה בגלל עיכוב התיחום הטכני של גבול הרפובליקה של מקדוניה-קוסובו וביקשה לפתור סוגיה זו בהתאם להצעת אהטיסארי." בכך הוא חזר על תמיכת צפון מקדוניה בתוכנית האטיסארי לקוסובו, שאושרה על ידי משרד החוץ שנה לפני כן, ב-30 במרץ 2007. ב-10 ביולי הודיע דובר משרד החוץ, פטר קולב, כי מקדוניה תקבל את הדרכונים החדשים של קוסובו. עלי אחמטי, מנהיג מפלגת האיחוד הדמוקרטי למען אינטגרציה האלבנית-אתנית, אמר כי מקדוניה תכיר בקוסובו לאחר שנפתרו הבעיות בתיחום הגבול. (מפלגת האיחוד הדמוקרטי לאינטגרציה הייתה חברה בקואליציה; עם זאת, לאחמטי לא היה תפקיד שר בממשלה).
מקדוניה הצפונית חולקת גבול משותף לאורך 158.7 ק"מ עם קוסובו. ב-12 במאי 2009 גיורגה איוואנוב הפך לנשיא החדש של מקדוניה. מיד לאחר ההשבעה שלו איוואנוב הזמין את נשיא קוסובו פאטמיר סיידיו להיות המדינאי הראשון לבקר במקדוניה בעת כהונתו, אבל סיידיו ביטל את ביקורו במקדוניה, מכיוון שהביקור תוכנן להיות מפגש לא רשמי, ואילו קוסובו ציפתה לפגישה רשמית מלאה בין שני מדינאים. בשבועות שלאחר מכן התרחש משבר ביחסי שתי המדינות. היו אפילו השערות לפיהן מקדוניה עשויה לבטל את החלטתה להכיר בקוסובו כמדינה עצמאית. עם זאת, סקופיה הכחישה רשמית כי היא רוצה להחזיר את ההכרה בקוסובו, ועד מהרה שבו היחסים לקדמותם.
חכם בלילה
חכם בלילה הייתה תוכנית אירוח לילית (לייט נייט) בהגשת רון לוינטל ששודרה בערוץ 2 הניסיוני בשנים 1992–1993.
התוכנית שודרה בישראל בסוף ימי ערוץ 2 הניסיוני, טרום בחירת הזכייניות, כשתוכניות מקור רבות הופקו בערוץ מתוך תקווה להשתלב בערוץ המסחרי כשתחל פעולתו. בערוץ 2 המסחרי שודרו כמה וכמה תוכניות לייט נייט, אך "חכם בלילה" הקדימה את כולן והייתה למעשה חלוצת הסוגה בישראל. התוכנית שודרה פעם בשבוע מאולפני גבע בגבעתיים והאולפן עוצב כאולפן רדיו עם מיקרופון שדרים שהיה מונח לפני רון לוינטל. היא כללה ריאיונות, מערכונים סאטיריים ופארודיות. נגן הבית של התוכנית היה המוזיקאי צליל בירן.
האמיני יום יבוא
האמיני יום יבוא הוא פזמון עברי שחובר במקור על ידי יצחק סמוטריץ' בשם: "לאהובה ביום מלחמה", ונערך על ידי רפאל קלצ'קין ב-1948, בזמן מלחמת העצמאות.
הפזמון הפך אחד מסמלי המלחמה והתקופה, כיוון שביטא תקווה ואופטימיות לימים שיבואו אחרי שוך הקרבות במדינת ישראל החדשה. הפזמון הולחן על ידי מנשה בהרב (לפי גרסה אחרת הלחן לשיר הוא עממי), ובוצע על ידי "זמרת המלחמות" יפה ירקוני. במקביל, ביצעה את הפזמון גם מקבילתה המפורסמת בעת ההיא, שושנה דמארי. הפזמון נבחר לפתוח את האלבום המשולש לרגל שנת החמישים לישראל, "גדלנו יחד" בעריכת יואב קוטנר, בגלל היותו "השיר הישראלי הראשון" שהתפרסם מיד לאחר קום המדינה. לחן הפזמון משמש לעיתים כלחן אלטרנטיבי לירושלים של זהב, שחיברה נעמי שמר. השיר מופיע כ"סימפול" גם בשיר מה לעשות? שמבצעת דנה אינטרנשיונל.
בפברואר 2016 הושק אלבום דיגיטלי ברשת ג' בשם "לשיר איתה" - אוסף מחווה לשושנה דמארי במלאת עשור למותה, בו השתתף אלי גורנשטיין בביצוע השיר.
מצעד הפזמונים העברי השנתי (ה'תש"ל–ה'תשל"ט)
ערך זה עוסק במצעדי הפזמונים העבריים השנתיים שנערכו בין שנת ה'תש"ל ל-ה'תשל"ט.
ה'תש"ל-1970
להקת חיל הים ידעה הרבה נחת במצעד של קול ישראל לשנה זו. אמנם השיר היחידי בביצועה שנכלל ברשימת השירים דורג במקום האחרון, אך היא נבחרה ללהקת השנה. כוכב הלהקה שלמה ארצי כבש את בימת פסטיבל הזמר והפזמון וזכה במקום הראשון עם השיר "פתאום עכשיו, פתאום היום (אהבתיה)" כשהוא לבוש במדי החיל. השיר כבש גם את פסגת המצעד השנתי של קול ישראל וארצי נבחר לזמר השנה. רבקה זהר, בוגרת הלהקה, זכתה בתואר זמרת השנה בפעם השנייה ברציפות, לאחר צאת אלבום הבכורה שלה. שנה רבת פעלים לנורית הירש, שהלחינה שמונה מתוך עשרים שירי המצעד.
במצעד של גל"צ שיר השנה היה "למה לי לקחת ללב" של אריק איינשטיין ושלום חנוך, וזמר השנה היה אריק איינשטיין.
הדירוג של "קול ישראל לשנה זו:
ה'תשל"א-1971
השיר "מתוק מתוק" של להקת פיקוד צפון והסולן יגאל בשן זכה בתואר "שיר השנה" בשני המצעדים. המצעד של קול ישראל גדוש בשירים של להקות צבאיות ובשירים של בוגריהן, והלהקה שקטפה את תואר להקת השנה היא להקת פיקוד הדרום. ששי קשת נבחר לזמר השנה של קול ישראל, ולזמרת השנה נבחרת אילנית שעתידה להחזיק בתואר עוד זמן רב. בתואר "זמר השנה" במצעד של גלי צה"ל זכה אריק איינשטיין, בתואר "זמרת השנה" חוה אלברשטיין ובתואר "להקת השנה" להקת פיקוד הדרום. כמו כן נבחרו אילן ואילנית כ"צמד השנה", אהוד מנור כ"פזמונאי השנה" ושלום חנוך כ"מלחין השנה".
דירוג "קול ישראל" לשנה זו:
דירוג גלי צה"ל:
ה'תשל"ב-1972
לזמר השנה של גלי צה"ל נבחר שלמה ארצי, ולזמרת השנה אילנית. שיר השנה בגל"צ היה "מה נשתנה" של יגאל בשן. היוצרים הנבחרים היו אהוד מנור וצביקה פיק, שכתבו את "עכשיו אני יודע" ששרו אילנית וארצי במסגרת "שיר הנבחרים".
במצעד הפזמונים של קול ישראל הוחלט להפריד בין הלהקות הצבאיות והלהקות האזרחיות בתואר להקת השנה, זאת עקב מספרם הרב של הלהקות הצבאיות וצוותי ההווי בצה"ל שהגיעו באותה השנה לשיא. הלהקה הצבאית שנבחרה כלהקת השנה היא להקת חיל הים, והאזרחית היא אחרית הימים. לזמרי השנה נבחרו אילנית ושלמה ארצי. דירוג השירים לשנה זו:
ה'תשל"ג-1973
כוורת הוציאה את אלבומה הראשון, "סיפורי פוגי", פרצה בסערה וכבשה את מצעדי הפזמונים וגם את תואר להקת השנה בקול ישראל ובגלי צה"ל. "המגפיים של ברוך" זכה בשיר השנה בשני מצעדי הפזמונים העבריים. ישראל השתתפה בפעם הראשונה בתחרות האירוויזיון, עם השיר "אי שם" בביצוע אילנית. אילנית הגיעה למקום הרביעי בתחרות, וזכתה בתואר זמרת השנה של קול ישראל. לעומת זאת, בגל"צ היא ושלמה צח הם צמד השנה (אילן ואילנית). שלמה ארצי הוא זמר השנה. מצעד הפזמונים של קול ישראל:
מצעד הפזמונים של גלי צה"ל:
ה'תשל"ד-1974
למצעד השנתי של קול ישראל נכנסו שירים רבים שנכתבו בהשפעת מלחמת יום הכיפורים, כמו "ללכת שבי אחרייך", "מודה אני לפניך", "מה חשוב היום", "היה לי חבר היה לי אח", "אין לך מה לדאוג" וכמובן "לו יהי", שהגיע למקום השני. את המקום הראשון קטף השיר שייצג את ישראל באירוויזיון, ונשא אף הוא מסר פוליטי, "נתתי לה חיי" בביצוע כוורת. הלהקה הוציאה בשנה זו את אלבומה השני, "פוגי בפיתה", ונבחרה ללהקת השנה. אילנית ויגאל בשן היו זמרי השנה של קול ישראל. דירוג השירים:
ה'תשל"ה-1975
להקת כוורת הוציאה את אלבומה השלישי, "צפוף באוזן", וזכתה בתואר להקת השנה של קול ישראל. שירה של הלהקה "גליית" נבחר כ"שיר השנה", ובכך הייתה כוורת ללהקה היחידה שזכתה עד אז בתואר שלוש פעמים ברציפות. שלמה ארצי, אשר ייצג את ישראל באירוויזיון, זכה בתואר זמר השנה. חוה אלברשטיין הוציאה את האלבום המצליח "כמו צמח בר", אך את תואר זמרת השנה קטפה אילנית. דירוג המצעד של קול ישראל:
ה'תשל"ו-1976
למרות התפרקותה בשנה זו, כוורת זכתה שוב בתואר "להקת השנה", בפעם הרביעית ברציפות. אריאל זילבר ואילנית היו זמרי השנה של קול ישראל. בשנה זו נחנכו שידוריה של רשת ג', והמצעד של קול ישראל החל לשדר את המצעד השנתי ברשת זו. 26 שירים דורגו במצעד זה כיוון שלמקום ה-25 הגיעו בתיקו שני שירים.
ה'תשל"ז-1977
"קפטן ג'ק" של גרי אקשטיין זכה בתואר "שיר השנה" בגלי צה"ל. ברשת ג' זכתה במקום הראשון זמרת אלמונית בשם יהודית רביץ, עם השיר "סליחות" אותו ביצעה בפסטיבל הזמר והפזמון שהתקיים באותה שנה. זמרות נוספות שקיבלו חשיפה בפסטיבל זה היו אילנה אביטל ("אותך") ודפנה ארמוני ("בתוך"), אך על כולן האפילה אילנית אשר ייצגה את ישראל באירוויזיון, וקטפה שוב את התואר זמרת השנה. צביקה פיק נבחר לראשונה כזמר השנה בעיקר בזכות להיטו המצליח "אהבה בסוף הקיץ", ובכך חיזק את מעמדו בתור אליל נוער. לרגל שידור המצעד השנתי של רשת ג' הקליט פיק את "נאסף תשרי" של נתן יונתן בלחנו. ללהקת השנה נבחרה רביעיית האחים והאחיות. רשת ג' הגדילה את מספר השירים הצועדים לשלושים:
ה'תשל"ח-1978
לאחר שבע שנים רצופות בהן זכתה אילנית בתואר זמרת השנה של קול ישראל, הצליחה חוה אלברשטיין לקטוף את התואר לשנה זו בעקבות צאת אלבומה "התבהרות". אל שלושת המקומות הראשונים במצעד הגיעו להיטי ענק – "עטור מצחך" של אריק איינשטיין, "אבניבי" של יזהר כהן שזכה במקום הראשון באירוויזיון ו"נאסף תשרי" בביצוע צביקה פיק שנבחר לזמר השנה. עקב מיעוט ההרכבים שפעלו בישראל בשנה זו ומיעוט החומרים שהנפיקו הוחלט לוותר על קטגוריית להקת השנה, דווקא בשנה בה נערכו חגיגות השלושים למדינה. דירוג רשת ג' של קול ישראל לשנה זו:
המצעד השנתי של גלי צה"ל:
ה'תשל"ט-1979
השנה בה ניצח השיר "הללויה" בתחרות האירוויזיון שנערכה בירושלים. השיר בביצוע להקת חלב ודבש עם גלי עטרי קטף גם את המקום הראשון במצעדים של רשת ג' ושל גלי צה"ל, והעניק לעטרי את התואר זמרת השנה. עם זאת את תואר להקת השנה קטפה גזוז. זמר השנה היה צביקה פיק. דירוג השירים על פי רשת ג':
המצעד השנתי של גלי צה"ל:
תח'ת-י סולימאן
תח'ת-י סולימאן (פרסית تخت سلیمان - "תח'ת-י סולימאן" או "כס שלמה") או מקדש האש של אזרגושנאספ (בפרסית: آتشکده آذرگُشنَسب) סמוך לעיר תכאב (تکاب; כורדית Tikab) בפרובינציית מערב אזרבייג'ן בצפון-מערב איראן, הוא אתר ארכאולוגי ששימש כמרכז זורואסטרי בתקופת הסאסאנים במאה ה-6 ובמאה ה-7, ונבנה באופן חלקי בתקופת האימפריה המונגולית במאה ה-13. בשנת 2003 הוכרז המקום כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
האימפריה הסאסאנית שהתקיימה בין המאה ה-3 למאה ה-7 השיבה את הדומיננטיות הפרסית לרמות איראן, לאחר שאלה נשלטו משך 600 שנים על ידי התרבות ההלניסטית ועל ידי הפרתים. הסאסאנים ביססו סגנון אדריכלי אשר שאב הן מהמקורות האחמנים והן מההשפעות ההלניסטיות והפרתיות, וסגנון זה השפיע מאוחר יותר על האדריכלות האסלאמית. בשל חשיבותם של האש והמים בתרבות הפרסית והזראוסטרית, נמשכו הפרסים לאזורים של פעילות געשית, בפרט כאשר הייתה בהם גם נוכחות של גופי מים. הסאסאנים החיו את הזורואסטריזם, העניקו לו מעמד של דת רשמית ובנו מקדשים לעבודת האש. עוד סגדו הסאסאנים לאלה אנאהייתה (آناهیتا); Anahîta), שהייתה אלה המים והאדמה.
המקדש שבנו הסאסאנים באתר הגעשי בתח'ת-י סולימאן נקרא תחילה "אזרגושנאסב" (آتشکده آذرگشسب - "מקדש האש של האבירים"), וקיבל את שמו הנוכחי - כס שלמה - רק לאחר הכיבוש התימורי את האזור. המכתש הסמוך הניצב בראשו של הר געש מכונה זנדאן-י סולימאן (زندان سلیمان - "כלא שלמה"), והוא היה מוקד לפולחן כבר במהלך האלף ה-1 לפנה"ס. המכתש מוקף בשרידי מקדשים מתקופה זו, ובעבר היה מלא מים אך לאחר מכן יבש.
עם קום האימפריה הסאסאנית איבד כלא שלמה את חשיבותו, והסאסאנים התמקדו בבנייה באזור כס שלמה. הבנייה במקום החלה באמצע המאה ה-5 בתקופתו של המלך פירוז הראשון, והאתר היה לאחד משלושת המקדשים המלכותיים בממלכה כמאה שנה לאחר מכן, החל בתקופתו של כוסרו הראשון (שני האחרים לא אותרו). חשיבותו של האתר גדלה עם אימוץ פולחן האלה אנאהיתה, ומקדש לכבודה הוקם במקום. סביב המתחם התפתח יישוב, אך האתר חרב בשנת 627 בידי הצבא הביזנטי.
האתר שב ונבנה באופן חלקי בתקופת המונגולים במאה ה-13. במקום הוקם ארמון מלכותי, ומקדש האש וחלק מהמבנים סביב כס שלמה חודשו. החל באמצע המאה ה-14 החל האתר לשקוע וננטש בהדרגה. הוא התגלה ב-1819 ונערכו בו מספר מחקרים, אך רק בשנות השבעים של המאה ה-20 בוצע במקום סקר מקיף.
בשל ייחודו של המקום ותופעות הטבע שבו, נקשרו בו מספר אגדות שייחסו לו קשר אל שלמה, ישו והגביע הקדוש, אל גן עדן ועוד. לפי האגדה הידועה ביותר, שלמה המלך כלא במכתש שדים ומפלצות, ומכאן שמו.
האתרים החשובים
כס שלמה (תח'ת-י סולימאן - מפה: 1) - האתר ממוקם על משטח מורם בצורת אליפסה שאורכו כ-550 מטר ורוחבו כ-300 מטר, והוא נישא לגובה של כ-60 מטר מעל המישור. במרכזו אגם קטן שמקורו במעיין ארטזי ועומקו כ-120 מטר. המקדש הסאסאני במקום הוקף בחומת אבן בגובה של 13 מטר שבה קובעו שני שערים (בצידה הדרומי ובצידה הצפוני) ולאורכה הוקמו 38 מגדלים. המבנים העיקריים הם בצידו הצפוני של האגם והם ערוכים בצורת מרובע שבמרכזו מקדש האש. ממזרח למתחם זה מקדש נוסף שיוחד לאש התמיד ומזרחית לאחרון מקדש לאלה אנאהיתה. ממערב למקדשים שוכן הארמון המלכותי.
כלא שלמה (זנדאן-י סולימאן - מפה: 2) הוא מכתש בראשו של הר געש, כ-3 ק"מ צפונית-מערבית לכס שלמה. ההר נישא לגובה של 100 מטר מעל סביבתו והמכתש במרכזו הוא בעומק של 80 מטר ובקוטר של 65 מטר.
מצודת בלקיס (מפה: 4) על שמה של בלקיס מלכת שבא, שוכנת על הר בגובה של 3,200 מטר, כ-7.5 ק"מ צפונית-מזרחית לכס שלמה. המצודה שבראש ההר משתרעת על שטח של כ-3,000 מ"ר ונבנתה מאבן חול צהובה בתקופת הסאסאנית. נראה כי במצודה זו שכן מקדש אש נוסף.
הנרי ריינדרס
הנרי ריינדרס (בהולנדית: Henri Reynders, 24 באוקטובר 1903 – 26 באוקטובר 1981) היה נזיר בנדיקטיני בלגי וחסיד אומות העולם.
שחרות
ריינדרס היה החמישי מבין שמונה ילדיהם של בני זוג שהשתייכו למעמד הבינוני גבוה והיו קתולים אדוקים. הוא למד יוונית קלאסית ולטינית בבית ספר קתולי והתקבל בתור נזיר למנזר קייזרסברג בלוון שבבלגיה. לאחר שסיים את לימודיו בהצלחה קיבל ריינדרס את השם "האב ברונו" (Dom Bruno).
בשנת 1922 החל ריינדרס ללמוד תאולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטה הקתולית של לוון ובאתנאום של סנט אנסלם ברומא. בשנת 1925 הצטרף ריינדרס למנזר מונט-סזאר (Mont-César) ושם חקר את אירנאוס, מאבות הכנסייה. הוא הוסמך לכמורה ב-1928 בלוון, ובשנת 1931 קיבל תואר דוקטור בתאולוגיה.
ריינדרס שב למנזר מונט-סזאר והיה שם מורה לא קונבנציונלי, למורת רוחו של אב המנזר השמרן. הוא השתמש בהוראתו בתכנים של מרטין לותר. בתגובה קוצצו שעות ההוראה שלו והוטל עליו להיות חונך לבן משפחת אצולה צרפתי שהתגורר בבלגיה. בהתייחסו לאפיזודה הזו העיר לימים ריינדרס בבדיחות הדעת: "אני, אנרכיסט, מלמד נסיך!"
עם הזמן שב ריינדרס למשרת ההוראה שלו ופרסם מספר פרסומים בכתבי עת תאולוגיים שהוקדשו לתאולוגיה של העת העתיקה וימי הביניים.
באישור אב המנזר שלו ביקר ריינדרס ברחבי בלגיה ומחוצה לה והרצה במוסדות קתוליים. בין היתר ביקר בגרמניה הנאצית ונחשף למחזות אנטישמיים שאותם הגדיר "מבחילים".
מעורבותו בפעילות הצלה בתקופת השואה
בשנת 1942 הוצב ריינדרס בבית עיוורים שליד טירת הודבומו (Hodbomont), כ-30 ק"מ מדרום למסטריכט שבבלגיה. התגלה לו שמנהל הבית ורבים מתושביו היו יהודים במסתור. הוא יצר קשר עם מנהליהם של ארגוני עזרה נוצריים שבית העיוורים השתייך להם, וסייע בארגון העברתם של הילדים מבין החוסים אל מקומות מסתור אחרים. בינואר 1943 שב ריינדרס לפעול להסתרת יהודים, בשיתוף עם אלברט ון דן ברג (Van den Berg) ותוך קבלת עזרה פיננסית ממנו ומהבנקאי והכלכלן הבלגי ז'יל דובואה-פלרה (Jules Dubois-Pelerin). ריינדרס נסע על אופניו באזור הכפרי וסייע ביצירת קשרים בין יהודים לבין מסתירים פוטנציאליים. להסתרת יהודים הסתייע ריינדרס בבתיהם של בני משפחתו, בהם אמו ואחיו, וכן במוסדות קתוליים.
ככל הידוע הציל ריינדרס מאות ילדים יהודיים. במחברתו תיעד ריינדרס את מעשי ההצלה, את הכספים שחילק, את אישורי הזהות הקתוליים המזויפים ואת שמותיהם של כל המקומות בהם הסתיר יהודים. בין היתר מופיעות במחברת מספר עדויות כתובות מפיהם של הניצולים. הוא הכניס את חלקם למוסדות קתוליים אך קבע את סידורי ההסתרה כך שהיהודים לא ייאלצו ללמוד ריטואלים קתוליים.
עם שחרור האזור בספטמבר 1944 הצטרף ריינדרס לכוחות בלגיה החופשית ששירתו עם כוחות בעלות הברית, ככומר צבאי.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה פעל ריינדרס לאיחוד בין הילדים המוסתרים לבין אלה מבין הוריהם ששרדו את השואה. הוא שמר על קשר עם חלק מהניצולים. לגבי אלה מביניהם שביקשו לעבור הטבלה לנצרות, הוא דן בכל מקרה לגופו תוך בדיקת הנסיבות שהביאו לבקשה ובירור אם הבקשה אותנטית ונובעת מתחושה פנימית, או שהיא נובעת מתחושות אהדה למצילים הקתוליים. כמו כן פרסם ריינדרס את המחברת, שבה היו כ-300 אזכורים של מעשי הצלה.
הוא המשיך לעבוד בכמורה בבלגיה, צרפת ורומא. בשנת 1954 פרסם ריינדרס מחקר מקיף ולקסיקון בנושא אירנאוס. בשנת 1968 עבר למנזר בעיר אוטינייה (Ottignies) בבלגיה ושם שרת ככומר. בשנת 1975 חלה במחלת פרקינסון וכעבור שש שנים מת.
ב-1964 העניק יד ושם לריינדרס את אות חסידי אומות העולם.
לקריאה נוספת
Blum, Johannes. Résistance: Pere Bruno Reynders juste des nations. Brussels: Les Carrefours de La Cite, 1993
גויאס (עיר)
גויאס (בפורטוגזית: Goiás; ידועה גם כגויאס וליו (Goiás Velho), "גויאס הישנה") היא עיר במרכז מדינת גויאס שבברזיל. גויאס העיר נוסדה ב-1727 עם גילויו של זהב באזור, והייתה לבירתה של גויאס במשך כמאתיים שנה, עד שב-1937 הועברה הבירה לגויאניה. רבית מהבתים הקולוניאליים שנבנו בעיר בתקופת הזוהר שלה נותרו על תלם, ובשל כך הכריז אונסק"ו ב-2001 על המרכז ההיסטורי שלה כעל אתר מורשת עולמית. כיום גויאס היא עיירה קטנה ובה כ-25 אלף תושבים.
היסטוריה
גויאס נוסדה ב-25 ביולי 1727 בידי הבנדיראנטה ברטולומיאו בואנו דה סילבה, בעקבות גילוי זהב באזור. הוא הקים כפר כורים קטן בשם אריאל דה סנט'אנה (Arraial de Sant'Anna), באזור של גבעות בסמוך לנהר ורמליו (Vermelho). ב-1736 הוכרה אריאל דה סנט'אנה כעיר, ושמה שונה לווילה בואה גויאז (Vila Boa Goyaz; "העיר היפה גויאז"). באותה העת הייתה עדיין חלק מהקפיטניה של סאו פאולו.
לקראת סוף המאה ה-18 החלו מרבצי הזהב להידלדל, והעיר החלה לאבד מחשיבותה. אוכלוסייתה החלה לרדת, ואת מקומה של כריית הזהב כענף הכלכלי המרכזי תפסה החקלאות. שיאו של תהליך הירידה במעמד העיר הגיע ב-1937, כאשר הוחלט להעביר את הבירה לגויאניה, עיר מודרנית שהוקמה רק ארבע שנים קודם לכן.
גויאס איבדה אמנם מחשיבותה, אך מעבר הבירה לגויאניה אפשר לה להמשיך לשמור על צביונה ועל אופייה הקולוניאלי. בראשית שנות ה-50 הכריז המוסד הברזילאי למורשת היסטורית ואומנותית לאומית על כמה מהמבנים בעיר כמבנים שראויים לשימור, וב-1978 הכריז המוסד על המרכז ההיסטורי כולו כאזור לשימור. ב-2001 הכיר גם אונסק"ו בחשיבות התרבותית והארכיטקטונית של המרכז ההיסטורי של גויאס, והכריז עליו כאתר מורשת עולמית.
כלכלתה של גויאס מבוססת כיום בעיקר על תיירות ועל חקלאות. ענפי החקלאות הבולטים הם גידול בקר (כ-240 אלף ראשים), בננות, תפוזים, לבבות דקל, אורז, שעועית, תירס, פולי סויה וחיטה.
תרבות
בגויאס פועלים מספר מוזיאונים. מוסאו דאס בנדייראס (Museu das Bandeiras), הממוקם בקאסה דה קאמרה אה קאדייה, בית הסוהר לשעבר, עוסק בקורותיה של העיר בשיא תפארתה, במאה ה-18. מוזיאון נוסף העוסק בתקופה זו ומכיל חפצי אמנות וריהוט, נמצא בפלאסיו קונדה דוס ארקוס (Palácio Conde dos Arcos), לשעבר מעונו הרשמי של מושל גויאס. בכנסיית בואה מורטה שנבנתה ב-1779 מוזיאון לאמנות נוצרית ומוזיאון נוסף נמצא בביתה של הסופרת המנוחה קורה קורלינה ומוקדש לה.
מאז 1999 נערך בעיר מדי חודש יוני פסטיבל הקולנוע FICA (Festival Internacional de Cinema e Vídeo Ambiental), בו משתתפים סרטי קולנוע מרחבי העולם העוסקים באיכות הסביבה.
האירועים לציון השבוע הקדוש בגויאס הם מהמרכזיים בברזיל. שיאם של האירועים ביום רביעי שלפני חג הפסחא, אז כובים כל האורות בעיר, ונערכת תהלוכה המשחזרת את מאסרו של ישו, בה משתתפים אלפי אנשים הנושאים לפידים.
רון דלמס
רון דלמס (באנגלית: Ronald Vernie Dellums; 24 בנובמבר 1935 – 30 ביולי 2018) היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית. כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז 9 של קליפורניה בשנים 1971–1998.
ביוגרפיה
רון דלמס נולד למשפחת פעיל באיגוד מקצועי. הוא שירת בחיל הנחתים של ארצות הברית. לאחר סיום השרות הצבאי הוא למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וסיים אותה עם תואר בעבודה סוציאלית. עוד בהיותו סטודנט הוא התחיל בפעילות למען זכויות האדם. בשנת 1967 הוא נבחר למועצת העיר.