cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיוליקה
גלגול ראשון
במאה ה-17, קרמיקת מיוליקה הגיעה לאנגליה ועברה פיתוחים נוספים.
גלגול שני
ב-1851,, מגדולי יצרני הקרמיקה של אנגליה, הציג מוצרי מיוליקה בטכניקה המקורית בתערוכה הגדולה בלונדון, וזכה לקבלת פנים נלהבת. בעקבות הצלחה זו, מינטון ואמניו חידשו דוגמאות מתקופת הרנסאנס. אולם, למען היצור ההמוני והוזלת המוצרים, טכניקת היצור של רוב הפריטים השתנתה. היא כללה צביעה בצבעים על בסיס סיליקטים של עופרת על פריטי חימר בטרם שרפה, ושרפה אחת בלבד. בעקבות הביקוש, הרבה יצרני חרסינה באנגליה ובארצות הברית עברו לייצר גם מיוליקה בטכנולוגיה החדשה. באנגליה, תור הזהב של המיוליקה הסתיים ב-1901, בשל מחלת העופרת של העובדים. רעילות העופרת היא הסיבה שהיום יש איסור על עבודה בחומרים המקוריים, ומשתמשים בתחליפים מודרניים.
לקריאה נוספת
Catherine Hess, Maiolica in the Making - The Gentili/Barnabei Archive, The Getty Research Institute for the History of Art and Humanities, 1999
גביע הפדרציה 1988
התחרות נערכה במגרשי מועדון מלבורן פארק במלבורן. התחרות נערכה בחסות של NEC.
התחרות החלה ב-4 בדצמבר בהשתתפות 35 נבחרות והסתיימה ב-11 בדצמבר 1988.
נבחרת צ'כוסלובקיה ניצחה במשחק הגמר את נבחרת ברית המועצות וזכתה בגביע בפעם החמישית בתולדות הנבחרת.
ישראל בתחרות
בנבחרת השתתפו יעל סגל ואילנה ברגר. בסיבוב הראשון הן נפגשו עם והפסידו 0:3.
בסבב תנחומים נפגשה עם  וניצחו 0:3. בהמשך הם נפגשה עם והפסידו 0:3.
אודי מנבר
אודי מנבר (נולד בקריית חיים, חיפה) הוא מדען מחשבים ישראלי.
ביוגרפיה
מנבר סיים תואר ראשון ב-1975 ותואר שני ב-1978, שניהם במתמטיקה מהטכניון בחיפה. הוא קיבל תואר שני נוסף ב-1981, ודוקטורט במדעי המחשב ב-1982 מאוניברסיטת וושינגטון.
מנבר היה פרופסור באוניברסיטת אריזונה וכתב מספר מאמרים כשעבד שם. הוא כתב את "Introduction to Algorithms -- A Creative Approach" (בתרגום חופשי: "מבוא לאלגוריתמים -- גישה יצירתית"), ספר על אלגוריתמים.
ב-2002, הצטרף מנבר לאמזון, שם עבד בתפקיד "מנהל האלגוריתמים" וסגן הנשיא. לאחר מכן מונה למנכ"ל של חברת בת של אמזון, A9.com, ועמד מאחורי פיתוח של מנוע חיפוש. הוא הגיש פטנט בשמה של אמזון.
החל מה-8 בפברואר 2006, הוא מכהן כאחד מסגני הנשיא של גוגל והאחראי על התחום ההנדסי. החל מאוקטובר 2010 הוא גם האחראי על כל מוצרי החיפוש של גוגל.
בדצמבר 2007 היה מנבר זה שהכריז על הפיתוח של "Knol", מאגר המאמרים של גוגל. הפרויקט נסגר ב-2012.
ב-2015 עזב את גוגל לטובת המכונים הלאומיים לבריאות. ב-2018 הצטרף לחברת הביטוח הרפואי אנת'ם.
אנריק סאבוריט
אנריק סאבוריט טשידור (בקטלאנית: Enric Saborit Teixidor; נולד ב-27 באפריל 1992) הוא כדורגלן ספרדי-קטלאני בעמדת הבלם במכבי תל אביב מליגת העל.
קריירת מועדונים
ב-23 באוגוסט 2013 ערך סאבוריט את הופעת הבכורה שלו עם אתלטיק בילבאו בלה ליגה הספרדית, בו גם פתח בהרכב, בניצחון הביתי 2–0 על אוססונה. ב-10 בדצמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו עם אתלטיק במפעל אירופאי, במשחק נגד א.ז. אלקמאר ההולנדית, במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית בו אף בישל שער לקיקה סולה. ב-11 בינואר 2017, כבש את שער הבכורה שלו באתלטיק בילבאו וכן בגביע המלך הספרדי, במשחק שנגמר בהפסד חוץ 1–3 לברצלונה. ב-8 בדצמבר 2016 הבקיע לראשונה שער עם אתלטיק בילבאו במפעל אירופאי, בתיקו 1–1 מול ראפיד וינה האוסטרית, במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
ב-9 ביולי 2014 הושאל למיורקה מליגת המשנה הספרדית, למשך עונה.
ביוני 2018 חתם סאבוריט לשלוש שנים במכבי תל אביב מליגת העל, והיה שותף לזכייתה של הקבוצה בשתי אליפויות. ביוני 2021 לאחר שפתח בהרכב במשחק הגמר בו ניצחה מכבי 1–2 את הפועל תל אביב, וזכה עם הקבוצה בגביע המדינה, האריך את חוזהו בקבוצה לשתי עונות נוספות.
נבחרות ספרד
סאבוריט שיחק בנבחרת הנערים עד גיל 17 של ספרד, ובנבחרות הנוער עד גיל 18 ועד גיל 19 של ספרד.
כריסטינה אפלגייט
כריסטינה אפלגייט (באנגלית: Christina Applegate; נולדה ב-25 בנובמבר 1971) היא שחקנית ורקדנית אמריקאית, מועמדת ארבעה פרסי גלובוס הזהב וזוכת פרס אמי על תפקידה בסדרה "חברים" ומועמדת לפרס טוני על המחזמר "צ'ריטי המתוקה".
ביוגרפיה
אפלגייט נולדה בהוליווד, לוס אנג'לס בקליפורניה. אביה רוברט וויליאם "בוב" אפלגייט, היה מפיק תקליטים ומנהל חברת תקליטים, ואימה ננסי פרידי, היא זמרת ושחקנית אשר נולדה באינדיאנה. הוריה נפרדו זמן קצר לאחר לידתה. יש לה שני אחים למחצה (אליסה וקייל) מנישואיו השניים של אביה. לאחר גירושי הוריה, אמה ניהלה מערכת יחסים עם המוזיקאי סטיבן סטילס.
קריירה
בגיל שלושה חודשים הופיעה אפלגייט לראשונה בטלוויזיה, יחד עם אמה, באופרת הסבון "ימי חיינו". בגיל חמישה חודשים הופיעה בפרסומת של חברת ההלבשה התחתונה "Playtex".
בשנת 1981, כשהייתה בת תשע הופיעה אפלגייט לראשונה בקולנוע, בסרט "Jaws of Satan" לצד אמה בתפקיד של אם ובת. ב-1983 הופיעה בסרט הביוגרפי הטלוויזיוני "גרייס קלי" על חייה של גרייס קלי, בו שיחקה את קלי בילדותה. ב-1986 הופיעה בסדרת הדרמה "Heart of the City".
אפלגייט התפרסמה בגיל 15, כאשר לוהקה לתפקיד קלי באנדי בסדרה "נשואים פלוס" ששודרה בין השנים 1987–1997. בין 1998 ל-2000 שיחקה בתפקיד הראשי בקומדיית מצבים בשם "Jesse", ועל תפקידה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2002 כיכבה עם קמרון דיאז בסרט "הכי מתוק שיש", שם שיחקה את קורטני, חברתה הטובה של דיאז.
אפלגייט הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "חברים" בתור אחותה של רייצ'ל גרין, פעם אחת בעונה התשיעית, ופעם נוספת בעונה העשירית. ב-2003, זכתה בפרס אמי על השתתפותה בפרק בעונה התשיעית וקיבלה מועמדות נוספת על העונה העשירית.
בשנת 2004 שיחקה בקומדיה הרומנטית "לשרוד את חג המולד" לצד בן אפלק. אפלגייט הופיעה במחזמר "צ'ריטי המתוקה" מ-4 במאי 2005 עד לירידתו ב-31 בדצמבר 2005. באותה שנה היא הייתה מועמדת לפרס טוני על השתתפותה במחזמר.
ב-2006 הופיעה בפרסומת של "Hanes", ובווידאו קליפ לשיר של הזמרת ג'סיקה סימפסון, "A Public Affair".
ב-2007 שיחקה אפלגייט בתפקיד הראשי בסדרה הקומית "סמנתה מי?", וב-2008 הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על השתתפותה בסדרה, אך לאחר העונה השנייה הורדה הסדרה מהמסכים בשל אחוזי צפייה נמוכים.
ב-2009, היא נבחרה על ידי המגזין "פיפל" כ"אישה היפה ביותר בעולם".
בשנת 2015 התארחה למספר פרקים בסדרה הקומית "טיפול אונליין" ברשת שואוטיים, בכיכובה של ליסה קודרו. בשנת 2019 עד לסיומו ב-17 בנובמבר 2022 שיחקה אפלגייט בתפקיד הראשי בסדרה הקומית "בשבילי אתם מתים" בשירות הסטרימינג של נטפליקס.
בשנת 2022 קיבלה אפלגייט כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
חיים אישיים
בשנת 2009 היא החלה לצאת עם המוזיקאי ההולנדי מרטין לנובל. הם התארסו בוולנטיין דיי 2010 והתחתנו בפברואר 2013. אלו הנישואים השניים של שניהם. בינואר 2011 נולדה בתם.
ב-2003 הייתה אפלגייט הדוברת של "Lee National Denim Day" (אגודה למען נשים החולות בסרטן השד). האגודה גייסה מיליוני דולרים לחינוך ומחקר של סרטן השד. אמה של אפלגייט חלתה בסרטן השד והחלימה מהמחלה. ביולי 2008 התגלה אצל אפלגייט סרטן השד, בעקבותיו עברה ניתוח כריתת שד לשני שדיה על אף שהגידול התגלה רק באחד מהם. באוגוסט 2008 נמסר כי הגידול הסרטני הוסר בהצלחה ואפלגייט החלימה לחלוטין.
ב-10 באוגוסט 2021 הודיעה אפלגייט שהיא אובחנה כחולת טרשת נפוצה.
ארתחששתא השלישי
אַרְתַּחְשַׁסְתְּא השלישי (בפרסית עתיקה: 𐎠𐎼𐎫𐎧𐏁𐏂, בפרסית אמצעית: ארדשיר, בפרסית חדשה: اردشير سوم), שנקרא אוֹכוֹס (ביוונית: Ὦχος; מלך בשנים 358–338 לפנה"ס), היה המלך הגדול של פרס והמלך האחד עשר באימפריה האחמנית, וכיהן גם כפרעה הראשון של השושלת ה-31 של מצרים העתיקה. הוא היה בנו ויורשו של ארתחשסתא השני והוחלף על ידי בנו, ארסס (הידוע גם ארתחשסתא הרביעי). שלטונו חפף לתקופת שלטונו של פיליפוס השני במוקדון ונכתנבו השני במצרים.
לפני עלייתו לכס היה ארתחשסתא אחשדרפן ומפקד בצבאו של אביו. ארתחשסתא התגלגל לשלטון לאחר שאחד מאחיו הוצא להורג, אח אחר התאבד, האח האחרון נרצח ואביו, ארתחשסתא השני נפטר בגיל 86. מיד לאחר שהוכתר למלך, ארתחשסתא רצח את כל משפחת המלוכה כדי להבטיח את שלטונו כקיסר. הוא התחיל שני מסעות מלחמה גדולים נגד מצרים. המסע הראשון נכשל, ולאחריו פרץ מרד ברחבי האימפריה המערבית. ב-343 לפנה"ס, ארתחששתא הביס את נכתנבו השני, פרעה מצרים, הגלה אותו ממצרים, ועצר מרד בפניקיה בדרך. במסעו אף הגלה יהודים מיריחו.
תיאודור ליכטנהיין
תיאודור ליכטנהיין (באנגלית: Theodor (Theodore) Lichtenhein; ינואר 1829, קניגסברג – 19 במאי 1874, שיקגו) היה שחמטאי אמריקאי.
ביוגרפיה
ליכטנהיין נולד במזרח פרוסיה, ולמד שחמט בגיל 12. שש שנים יותר מאוחר היה נשיא מועדון השחמט של קניגסברג. הוא למד רפואה, ולאחר מכן התגייס לשירות בצבא הפרוסי.
ארתחששתא השלישי
בשנות שלטונו המאוחרות, כוחו של פיליפוס השני ממקדוניה התגבר ביוון, והוא ניסה לשכנע את היוונים למרוד בפרס האחמנית. ארתחשסתא התנגד נחרצות לפעילות זו, ובתמיכתו, העיר פרינתוס הצליחה לעמוד בפני מצור מקדוני. יש ראיות למדיניות בנייה מחודשת בפרספוליס, בה ארתחשסתא הקים ארמון חדש, נבנה בה קברו שלו, והתחילו פרויקטים ארוכי טווח כמו "השער שלא הושלם". לדברי מקור יווני, דיודורוס סיקולוס, בגואס הרעיל את ארתחששתא, אבל לוח בכתב יתדות (המצוי כעת במוזיאון הבריטי) מרמז על כך שהמלך מת מסיבות טבעיות.
תיאודור ליכטנהיין
ביוגרפיה
ליכטנהיין היגר לארצות הברית בשנת 1851, והשקיע את כל זמנו לפרנסתו. בשנת 1856 הצטרף למועדון השחמט של ניו יורק והפך לחבר המועדון החזק ביותר. בקונגרס האמריקאי הראשון לשחמט, שהתקיים בשנת 1857 הגיע למקום השלישי. בסיבוב הראשון ניצח את צ'ארלס סטנלי 3-2, בסיבוב השני ניצח את פרדריק פרין 0–3, בחצי הגמר הפסיד לפול מורפי 3.5-0.5 ובהתמודדות על המקום השלישי ניצח את בנימין רפאל 0–3.
ארתחששתא השלישי
האפוס הפרסי שאהנאמה מספר שאלכסנדר הגדול היה בנו של ארתחשסתא השלישי, שקיבל את בתו של פיליפוס השני לאחר שניצח את האחרון בקרב. בלילה הראשון לנישואים הבחין ארתחשסתא בריח הרע שיצא מפיה של בתו של פיליפוס והחזירה בחזרה למוקדון. רק לאחר החזרתה למוקדון התגלה כי האחרונה בהריון והדבר לא נמסר לארתחשסתא. על-מנת לשמור על כבוד משפחת המלוכה ובתו, הסתיר פיליפוס את דבר הגירושים וההיריון, ולאחר היוולדו של אלכסנדר גידל אותו כבנו שלו. כך שלפי סיפור זה היה אלכסנדר פרסי, וכן אחיו החורג של דריווש השלישי.
תיאודור ליכטנהיין
ביוגרפיה
ליכטנהיין נבחר לנשיא מועדון השחמט של ניו יורק בשנת 1858. הוא סיים בתיקו עם פרדריק פרין 1-1 בדו-קרב בין ניו יורק לבין ברוקלין בשנת 1860, וניצח בדו-קרב נגד הרדמן פיליפס מונטגומרי 7.5-2.5 בפילדלפיה בשנת 1861.
ליכטנהיין שרת בדרגת רב-סרן בגדוד ה-58 של מתנדבי ניו יורק במלחמת האזרחים, ושימש גם ככתב לעיתון Frank Leslie's Weekly.
הצי הפרוסי
הצי הפרוסי (בגרמנית: Preußische Marine) היה הצי המלחמתי של פרוסיה, שראשיתו עוד בימי נסיכות ברנדבורג שקדמה לממלכת פרוסיה. עיקר כוחה של פרוסיה, בכל תולדותיה, היה צבא היבשה, ואף שמעולם לא חתרה להשגת עוצמה דומה בים, החזיקה תמיד גם צי של אוניות מלחמה.
הצי של נסיכות ברנדנבורג
נסיכות ברנדנבורג, שקדמה לממלכת פרוסיה, החזיקה בחיל ים משל עצמה מהמאה ה-16 ואילך. החל משנת 1657 לערך, בתקופת פרידריך וילהלם ("האלקטור הגדול"), התפתח חיל זה לכדי כוח ימי התקפי. האלקטור ראה בספנות ובמסחר הימי מן הנעלות שבמשימותיה של המדינה, והוא חתר במרץ להקמה ולפיתוח קולוניות מעבר לים. ברם, צאצאי פרידריך וילהלם גילו עניין מועט במיזמים ימיים אלה ובצי המלחמתי. בנו, פרידריך הראשון, שהיה מלך פרוסיה מ-1701, שמח למכור את הנחלות הקולוניאליות להולנד. שקיעת הצי המלחמתי הברנדנבורגי החלה עוד קודם שהפכה הנסיכות לממלכת פרוסיה, וקיצו הגיע עם מכירת הקולוניות.
המאה ה-18
מלכי פרוסיה במאה ה-18 לא התעניינו בהחזקת צי מלחמתי. בשל מיקומה הגאוגרפי של המדינה, החסרה גבולות טבעיים, נאלצה פרוסיה להשקיע את משאביה בכוחות היבשה. זאת ועוד, היא יכולה הייתה לסמוך על קשרי הידידות הרבים שלה עם המעצמות הימיות השכנות, דנמרק והולנד.
פרידריך השני ("הגדול") החזיק בדעה, כי אל לה לפרוסיה לחתור לפיתוח צי מלחמתי משל עצמה, שכן לעולם לא ישווה כוחו לציים הגדולים של אנגליה, צרפת, ספרד, דנמרק ורוסיה; הפרוסים, עם אוניותיהם המעטות, תמיד יפגרו אחר המעצמות הימיות הגדולות. הוא האמין כי רק לעיתים נדירות יכולים קרבות ימיים להכריע את גורל המערכה, והעדיף להחזיק בצבא הטוב ביותר באירופה מאשר בגרוע שבציי המעצמות הימיות.
למרות זאת רצה המונרך הפרוסי ליטול חלק במסחר הימי הבינלאומי, ולצורך כך הקים כמה חברות מסחר, מהן שהצליחו ואחרות פחות. אחת מחברות אלה, שנוסדה ב-1772 בשם Societé de Commerce maritime, עדיין קיימת בימינו כקרן ושמה Preußische Seehandlung.
המאה ה-19
לאחר המלחמות הנפוליוניות החלה פרוסיה לבנות אט-אט צי קטן משל עצמה להגנת החופים. גם הפעם יוחסה חשיבות רבה יותר לצי המסחרי מאשר לצי המלחמתי. בהקשר זה נועד תפקיד מיוחד לחברת המסחר הימי הפרוסית שנזכרה לעיל. אוניותיה חומשו בתותחים להגנה מפני פירטים והן הניפו את נס המלחמה הפרוסי. צי מגנני זה התקיים עד 1850 לערך.
לקונפדרציה הגרמנית לא היה למעשה צי מלחמתי, והיא שמה את מבטחה במעצמות ימיות בנות-בריתה: בריטניה, הולנד ודנמרק. במהלך מלחמת שלזוויג הראשונה (1848–1851) הוכח כישלון קו אסטרטגי זה, מאחר שבריטניה והולנד נותרו נייטרליות בעוד דנמרק הפכה לאויבתה של פרוסיה. בתוך ימים ספורים עצר הצי הדני את כל המסחר הימי הגרמני בים הצפוני ובים הבלטי. הצי של אוסטריה, בעלת בריתה של פרוסיה, עגן בנמליו בים התיכון, והיה מסוגל להושיט עזרה רק בשלב מאוחר יותר של המלחמה.
לאחר כישלון מהפכות 1848 יכול היה אדלברט להמשיך בתוכניותיו להקמת צי מלחמתי פרוסי. הוא החל בבניית אוניות מלחמה ובחינוך והכשרה ימיים. מאמצע שנות החמישים של המאה ה-19 ניתן היה לראות קורבטות ופריגטות פרוסיות על פני שבעת הימים.
אישים חשובים נוספים בראשית תולדות הצי, מלבד הנסיך אדלברט, היו הקצינים הימיים קרל רודולף ברומי (Karl Rudolf Brommy) ולודוויג פון הנק (Ludwig von Henk), מי שנעשה לימים אדמירל בצי הגרמני הקיסרי.
באותה עת גם הוקם הבסיס הימי הראשון בים הצפוני. על פי חוזה יאדה (Jade) משנת 1853 נסוגה דוכסות אולדנבורג ממה שמכונה מחוז יאדה של הגבול הפרוסי. במקום זה צמח בשנים הבאות נמל צבאי גדול, אשר ב-1869 קיבל את השם וילהלמסהאפן (Wilhelmshaven).
בשלב זה כבר חדל הצי הפרוסי להתקיים. לאחר מלחמת אוסטריה-פרוסיה ("המלחמה הגרמנית") של 1866 התאחדו המדינות הגרמניות הצפוניות תחת הנהגתה של פרוסיה. צי הקונפדרציה הצפון-גרמנית (Norddeutsche Bundesmarine) צמח מן הצי הפרוסי, ולאחר מלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871) שוב הוחלף שמו והוא נעשה הצי הקיסרי (Kaiserliche Marine) של האימפריה הגרמנית החדשה.
קנת' ארו
קנת' ג'וזף ארו (בשם מלא באנגלית: Kenneth Joseph Arrow; 23 באוגוסט 1921 – 21 בפברואר 2017) היה כלכלן יהודי אמריקאי, פרופסור באוניברסיטת סטנפורד. ארו זכה בפרס נובל לכלכלה ב-1972, בשיתוף עם ג'ון היקס על תרומתם לתאוריית שיווי המשקל הכללי בכלכלה, ולתאוריה של כלכלת רווחה. בן 51 בעת הזכייה, היה צעיר הזוכים בפרס נובל לכלכלה. בשנת 2004 זכה במדליה הלאומית למדעים, העיטור המדעי הנכבד ביותר שמחולק על ידי ארצות הברית, על מחקריו בנושאי קבלת החלטות בתנאי אי ודאות ומחקרו על נטילת סיכונים.
יחד עם פול סמואלסון, הוא נחשב לאחד מהמייסדים של הכלכלה הנאו-קלאסית המודרנית (שלאחר מלחמת העולם השנייה). רבים מתלמידיו לשעבר זכו בפרס נובל בעצמם.
התרומות הבולטות שלו הן מתחום של תאוריית הבחירה הציבורית, בעיקר משפט אי האפשרות של ארו; וכן עבודתו על ניתוח של שיווי משקל כללי. הוא הציב יסודות לכמה ענפים נוספים בכלכלה, ביניהם תאוריית הצמיחה האנדוגנית, כלכלת בריאות וכלכלת מידע.
קורות חיים
קנת' ארו נולד בניו יורק למשפחה יהודית שהיגרה מרומניה. אמו, ליליאן, נולדה ביאשי ואביו, הרי, היה יליד פודו אילואיי. ארו קיבל תואר ראשון מהאוניברסיטה העירונית של ניו יורק ב-1940, ותואר שני ודוקטורט מאוניברסיטת קולומביה ב-1941 ו-1951. משנת 1946 עבד במקביל למחקרו באוניברסיטת קולומביה גם כחוקר באוניברסיטת שיקגו, שם כיהן כפרופסור חבר. ארו הקים יחד עם פרופ' מנחם יערי את בית הספר קיץ לכלכלה תאורטית במכון ללימודים מתקדמים אשר באוניברסיטה העברית בירושלים ועמד בראשו במשך 19 שנה עד שנת 2007.
ארו היה אחיה של הכלכלנית אניטה סאמרס, דודו של הכלכלן לארי סאמרס, וגיסו של הכלכלן פול סמואלסון (אחיו של הכלכלן רוברט סמואלסון).
משפט ארו
משפט ארו הוצג בתיזה שלו לדוקטורט. הוא קובע שכלל הבחירה החברתי היחיד אשר מקיים שני תנאים בסיסיים (יעילות פארטו ובחירה בלתי-תלויה), הוא כלל הדיקטטור, בו פרט יחיד קובע באופן בלעדי את ההעדפות החברתיות (כלומר: לא קיים כלל בחירה כזה שהוא גם דמוקרטי).
תאוריית הצמיחה האנדוגנית
ארו מילא תפקיד חיוני בראשית המחקר בתאוריית הצמיחה האנדוגנית (או: תאוריית הצמיחה החדשה), שניסתה להסביר את מקורם של שינויים טכנולוגיים, שנחשבים לגורם העיקרי שמאפשר צמיחה כלכלית. עד לפיתוחה של תאוריה זאת, ההנחה הייתה כי שינויים טכנולוגיים מתרחשים מסיבות אקסוגניות (חיצוניות למערכת)- כלומר, קורים ללא הסבר לסיבת התרחשותם מתוך המערכת הכלכלית. תאוריית הצמיחה האנדוגנית סיפקה הסבר כלכלי לסיבות לחדשנות של חברות - כך ששינויים טכנולוגיים וחדשנות באים מבפנים - מתוך המודל הכלכלי (אנדוגני - פנימי למערכת - ומכאן השם). בהמשך לעבודתו החלוצית של ארו, התפתחה ספרות מחקרית ענפה בנושא.
כלכלת מידע
במחקר חלוצי נוסף, חקר ארו את הבעיות הנגרמות עקב מידע א-סימטרי בשווקים. בעסקאות רבות, לאחד הצדדים (לרוב המוכר) יש יותר מידע על המוצר הנמכר מאשר לצד האחר. אסימטריה של מידע יוצרת תמריץ לצד שלו מידע רב יותר לרמות את הצד בעל המידע המועט יותר, ודבר זה עלול לגרום מצב של כשל שוק. כתוצאה מכך, התפתחו מספר מנגנוני שוק, ביניהם ערבויות ואימות על ידי צד שלישי, המאפשרים לשווקים עם מידע א-סימטרי לתפקד. ארו ניתח סוגיה זו בתחום הטיפול הרפואי (במחקר מ-1963, שכותרתו "אי-ודאות וכלכלת הרווחה של טיפול רפואי"). מאוחר יותר, נחקרו שווקים נוספים - בעיקר נכסים יד שנייה, מכירות פומביות ברשת וביטוח.
עבדאללה, מלך ערב הסעודית
עבדאללה בן עבד אל-עזיז אאל סעוד (בערבית: عبد الله بن عبد العزيز آل سعود; 1 באוגוסט 1924 – 23 בינואר 2015) היה מלכה השישי של ערב הסעודית. הוא הומלך ב-1 באוגוסט 2005, בעקבות מותו של אחיו למחצה, המלך פהד. עבדאללה שימש החל משנת 1996 כעוצר בפועל ועקב כך שליטה של ערב הסעודית, זאת נוכח חוסר יכולתו של המלך פהד להמשיך ולשלוט בפועל בעקבות שבץ מוחי שעבר באותה שנה. הוא אחד משלושים ושבעה בניו של אבן סעוד, מייסדה של ממלכת ערב הסעודית.
עבדאללה נולד בריאד לאשתו השמינית של אבן סעוד, פהדה, וזכה לחינוך אסלאמי-דתי בחצר המלכותית. בשנת 1963 קיבל את הפיקוד על המשמר הלאומי הסעודי, תפקיד בו החזיק עד 2010.
לעבדאללה היו ארבע נשים, שבעה בנים וחמש-עשרה בנות.
ב-28 במרץ 2002, במהלך פסגת הליגה הערבית בביירות, הציג את יוזמת השלום הערבית, תוכנית מדינית לסיום הסכסוך הישראלי-ערבי. היוזמה אושרה, ובכינוס הליגה ב-2007 אושרה מחדש.
מאז עלייתו לשלטון ב-2005, קידם עבדאללה רפורמות במוסדות הדת, החינוך והמשפט, במטרה לשחרר את הממלכה, ולו במעט, מהממסד הדתי הווהאבי, הנחשב לאחד השמרנים באסלאם. אחת מפעולותיו הראשונות הייתה להפקיד את משרד החינוך בידי אנשים ליברלים וצעירים יותר, כדי שיוכל לשנות את תוכני מערכת הלימוד. בין היתר, בעידוד בתו, הנסיכה עאדלה (הידועה בפעילותה למען נשים), הוכנסו שיעורי חינוך גופני לבתי הספר הציבוריים והפרטיים לבנות. כמו כן, הוקמו מועדוני ספורט ובריאות לנשים והותר לנשים להשתתף בתחרויות ספורט מקומיות ובחו"ל. עבדאללה אף חנך ליד העיר ג'דה אוניברסיטה למדעים ולטכנולוגיה, המאובזרת בציוד עדכני בתחומי המדעים ומיועדת לשני המינים, הלומדים יחדיו. זוהי תופעה חדשה במערכת החינוך הסעודית, הפועלת משכבר הימים על בסיס הפרדה מלאה בין גברים ונשים, אשר אינן מורשות לנהוג או לצאת העירה ללא ליווי קרוב משפחה. בנוסף, דווח כי באוניברסיטה החדשה סטודנטיות תוכלנה לנהוג בעצמן במכוניותיהן ברחבי הקמפוס.בספטמבר 2011 הודיע עבדאללה כי לראשונה נשות המדינה יוכלו להצביע בבחירות למועצות המקומיות ואף להיבחר להן.
בין היתר הוענקו למלך עבדאללה מסדר אומיה (סוריה), אביר הצלב הגדול במסדר האמבט (הממלכה המאוחדת) ואביר במסדר גיזת הזהב (ספרד), וכן קרויה על שמו אוניברסיטה ציבורית למדע ולטכנולוגיה בערב הסעודית.
לאחר מות עבדאללה, פרסם נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין הודעת צער, בה תיאר אותו כגורם ממתן וכמנהיג שקול ואחראי.
טברנה
טברנה (מיוונית: Ταβέρνα) היא מסעדה המגישה מאכלים מהמטבח היווני, וכן משקאות חריפים, ובראשם אוזו.
השימוש במילה טברנה החל בימי הביניים, ומקורה במילה הלטינית שמשמעה "בקתה" או "צריף". הטברנות היו נפוצות בערי יוון, ובעקבות ההגירה היוונית של סוף המאה ה-19 והמאה ה-20, הפכו הטברנות לנפוצות ברחבי העולם ובעיקר בארצות הברית ובאוסטרליה.
בספרות ובאמנות הפכו הטברנות לסמל התרבות היוונית, ולסמלה של יוון. כך לדוגמה במחזה ובסרט "שירלי ולנטיין" משמשת הטברנה אתר מפגש בין גיבורת הסרט הבריטית לבין האופי היווני והתרבות היוונית, ובמהלך המחזה והסרט מתפתחת הגיבורה ומקבלת על עצמה את התרבות היוונית עד שלבסוף היא עובדת בטברנה. הסרט "החתונה היוונית שלי" מציג את הטברנה הפועלת בארצות הברית כסמל לתרבות היוונית בקרב מהגרים יוונים. גם בישראל, משמשת ה"טברנה" כסמל לתרבות ולפולקלור היווני (וכביטוי למקומות המגישים אוכל בסגנון זה, לעיתים עם מופעי מוזיקה חיה), ואף היוותה רקע לתוכנית האירוח המצליחה "בטברנה" של שמעון פרנס.
כרישון מגלופטרוס
כרישון מגלופטרוס (שם מדעי: Triakis megalopterus) הוא מין של כריש ממשפחת הכרישוניים, החי רק באוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס ההודי שלחופי אפריקה הדרומית. הוא מתקיים סמוך למים רדודים באזורים חוליים או סלעיים מכוסי שוניות או ערוצונים בעומק 10 עד 50 מטרים בממוצע.
הכריש מצוי בטבע לחופיה הממוזגים של אפריקה הדרומית בין אנגולה לכף המזרחי בדרום אפריקה ולעיתים נדירות עד קוואזולו-נטאל. הוא כריש פעיל השוחה קרוב לפני המים, כשלעיתים הוא נמצא בערוצונים. הכריש ניזון ממבחר של דגים כמו אריוסיים, לטריים, מסריים וספרוסיים, מתמנוניים ומסרטנים כמו לובסטרים, לובסטרים קוצניים, חסילונים וסרטנים קצרי-בטן. הוא יטרוף גם דגי סחוס קטנים כמו גלדניים וגיטרניים ויאכל גם ביצי דגי סחוס. הוא עצמו נטרף בידי כרישים גדולים כמו שש-זימי רחב-אף. הוא גם נידוג לעיתים, אך לא באופן מסחרי.
ג'ון דה מול
יוהנס "ג'ון" הנדריקוס הוברט דה מול (בהולנדית: Johannes "John" Hendrikus Hubert de Mol; נולד ב-24 באפריל 1955) הוא איש טלוויזיה הולנדי, הידוע במיוחד בשל פיתוח הפורמט לתוכנית "האח הגדול" ולתוכנית The Voice. דה מול ייסד את חברות ההפקה אנדמול וטלפה. בשנת 2005 העריך המגזין פורבס כי דה מול הוא אחד מחמש מאות האנשים העשירים בעולם, והונו מוערך ב-2.5 מיליארד דולר.
ביוגרפיה
דה מול התחיל את הקריירה שלו כטכנאי בתחנת רדיו, ובשנת 1979 ייסד חברת הפקות בשם "John de Mol Productions" שהפיקה תוכן עבור תחנות טלוויזיה מקומיות. ב-1994 חבר למפיק העל ההולנדי יופ ואן דן אנדה להקמת חברת אנדמול. בשנות קיומה הפיקה החברה פורמטים מצליחים לטלוויזיה בכל העולם כאחד נגד מאה וגם דיל או לא דיל, אך עיקר פרסומה ביצירת פורמט הטלוויזיה "האח הגדול", העוקב אחר חבורת אנשים המסוגרים בבית בו מותקנות מצלמות העוקבות אחר מעשיהם עשרים וארבע שעות ביממה.
הצלחת החברה הביאה להנפקתה בבורסה ההולנדית לפי שווי שוק של 109 מיליון יורו בשנת 1996, עוד בטרם הצלחת "האח הגדול" אותה הפיקה בין 1997 ל-1999. בשנת 2000 מכר דה מול את מניותיו באנדמול לחברה הספרדית "טלפוניקה" שרכשה את כל החברה עבור 11 מיליארד מארק גרמני. הוא המשיך לשמש בתפקיד מנהל יצירתי בחברה עד 2004.
בשנת 2005 ייסד דה מול את ערוץ הטלוויזיה טלפה שרכש את זכויות השידור של ליגת העל ההולנדית בכדורגל והפיק גם תוכנית ברוח תוכנית הטלוויזיה השוודית "משלחת רובינסון", פורמט דומה וקודם ל"הישרדות". התחנה שידרה בתחילה רק בערבים, ובשעות הבוקר שודר בה ערוץ ניקלודאון. הערוץ החל לשדר תוכנית בצורה מלאה ב-16 בדצמבר 2006 ושינה את שמו ל"טיין" (Tien). שידורי הערוץ כשלו מבחינה מסחרית, והוא נמכר לחברת RTL בהולנד, שסגרה את הערוץ, והעבירה חלק מתוכניות הטלוויזיה שבו כגון שידורי ליגת העל ההולנדית לתחנות שהיא מפעילה.
בשנת 2007 שב ורכש דה מול את אנדמול כחלק מקבוצה לה שייכים גם החברה האיטלקית מדיה-סט וסילביו ברלוסקוני, ששילמה 4.6 מיליארד על מנת לרכוש את אנדמול.
בדצמבר 2009 הגיע לישראל כדי להשתתף ב"פסטיבל ראש פינה לטלוויזיה". באפריל 2013, רכשה אנדמול יותר מ-50% מחברת ההפקות הישראלית קופרמן, שבבעלות משותפת של אלעד קופרמן וינון קרייז. אנדמול רכשה את כל המניות של קרייז, שהיה יו"ר ומנכ"ל אנדמול, וקיבלה שליטה בחברה. החברה שינתה את שמה ל"אנדמול שיין ישראל", וקופרמן המשיך לנהל אותה.
דה מול הרחיב את עסקיו אל מחוץ לתחום הטלוויזיה. הוא בעל מניות עיקרי בחברת ספייקר יצרנית המכוניות, בית השקעות בשם CYRTE, חברת הטלקומוניקציה ורסטל והחזיק מניות במועדון הכדורגל מנצ'סטר יונייטד.
במרץ 2015, מכר את חברת טלפה מדיה (Talpa Media) לחברת ITV, רשת הטלוויזיה המסחרית הגדולה בבריטניה, תמורת סכום של כ-1.1 מיליארד יורו.
חיים אישיים
דה מול גרוש מהזמרת וילקה אלברטי. בנם הוא השחקן ג'וני דה מול.
לופטוואפה (בונדסוור)
חיל האוויר הגרמני ("לופטוואפה" הוא שם גנרי לכל חילות האוויר הגרמניים) הוא שמו של הזרוע האווירית של הבונדסוור, צבא הרפובליקה הפדרלית של גרמניה. עם כוח אדם של 28,271 חיילים סדירים ו-4,914 אנשי מילואים, זהו חיל האוויר הרביעי בגודלו באיחוד האירופי, אחרי חיל האוויר של בריטניה, חיל האוויר הצרפתי וחיל האוויר האיטלקי. אף על פי שתקציבו הופחת משמעותית מאז סוף המלחמה הקרה, עדיין נחשב חיל האוויר הגרמני לאחד מחילות האוויר המחומשים ביותר בעולם.
מפקד חיל האוויר הגרמני הוא לוטננט גנרל אינגו גרהרץ. נכון לשנת 2015 חיל האוויר משתמש באחד עשר בסיסים, בשניים מהם אין כלי תעופה. יתר על כן, לחיל האוויר נוכחות בשלושה שדות תעופה אזרחיים.
שירות האוויר הגרמני
החיל נוסד בשנת 1910, בעקבות פיתוחם של המטוסים הצבאיים הראשונים. המטוסים הראשונים שימשו בעיקר לסיור, כסיוע לכוחות הקרקע.
במלחמת העולם הראשונה (1914-1918) החיל הפעיל מטוסי קרב, סיור והפצצה וספינות אוויר להפצצה. בחיל שירתו טייסי קרב בולטים שזכו לפרסום רב, כמו מנפרד פון ריכטהופן (כונה "הברון האדום", הפיל 80 מטוסים), ארנסט אודט (הפיל 62 מטוסים), הרמן גרינג (הפיל 22 מטוסים) ומקס אימלמן (הפיל 15 מטוסים).
אחרי תבוסת גרמניה במלחמה, ובהתאם לתנאי חוזה ורסאי שנחתם בשנת 1919, פורק חיל האוויר.
לופטוואפה
בשנת 1924 החלו הגרמנים לאמן טייסי קרב בבסיס אימונים סודי, בסיועה של ברית המועצות אשר נסגר בשנת 1933. בפברואר 1935 החליט קנצלר גרמניה אדולף היטלר להקים מחדש את חיל האוויר. היטלר מינה את הרמן גרינג למפקד החיל, אשר הוקם בניגוד לחוזה ורסאי. הקמת החיל לא עוררה כל תגובה מצד חבר הלאומים, בריטניה או צרפת אשר נהגו במדיניות הפיוס כלפי גרמניה. החיל השתתף במלחמת האזרחים הספרדית (1936-1939), וסייע לכוחותיו של פרנסיסקו פרנקו לתפוס את השלטון בספרד. באפריל 1937, החיל השתתף בהפצצת גרניקה, שזכתה לגינוי בינלאומי.
בתחילת מלחמת העולם השנייה החיל נחשב לחיל-האוויר החזק ביותר בעולם. הוא מילא חלק חשוב בכיבוש המהיר של פולין, נורווגיה, דנמרק, לוקסמבורג, בלגיה, הולנד וצרפת, מספטמבר 1939 עד יוני 1940. עם זאת, החיל נכשל בניסיון להשיג עליונות אווירית בקרב על בריטניה, משום שמיהר לתקוף מטרות תעשייה בערים, ולא התמקד בתקיפת שדות התעופה ותחנות המכ"ם. בחזית המזרחית, נהנה הלופטוואפה מעליונות אווירית מוחלטת מול ברית המועצות, בזכות מטוסים מתקדמים יותר וטייסים איכותיים ומנוסים יותר. למרות זאת, הצבא האדום הדף את הגרמנים מערבה כשניצח בקרב קורסק, בסטלינגרד ובלנינגרד. בצפון אפריקה, סייע החייל לכוחותיו ארווין רומל, וכן בלחימה ביוגוסלביה, ביוון, באיטליה ובהגנה על שדות הנפט ברומניה.
הלופטוואפה היה חיל האוויר הראשון בעולם שהכניס לשירות מבצעי מטוס קרב סילוני (מסרשמיט Me-262), טיל שיוט מונחה (V-1) וטיל בליסטי (V-2). אך המחסור בדלק, בטייסים ובשדות תעופה, לצד לחימתן העיקשת של בעלות הברית, הובילו לתבוסתו. בנוסף, הפעיל החיל בין השנים 1940–1941 יחידת צנחנים, פאלשירמייגר. היחידה צמצמה משמעותית את פעילותה, בעקבות מותם של יותר מ-3,000 צנחנים בכיבוש האי כרתים.
המתקפה האחרונה של החיל נערכה ב-1 בינואר 1945, במטרה להשמיד מטוסי אויב על הקרקע, אך החיל איבד יותר מ-300 מטוסים ונאלץ להתמקד במשימות הגנה. היטלר פיטר את גרינג מפיקוד על החיל זמן קצר לפני כניעת גרמניה, כשגילה שהאחרון ניסה לארגן הסכם כניעה מול בעלות הברית. למפקד הלופטוואפה מונה גנרל-פלדמרשל רוברט גריים, קצין בכיר בחיל. לקראת סוף המלחמה גריים נמלט מברלין ונתפס על ידי הצבא האמריקני ב-8 במאי 1945. הוא התאבד בכלאו באוסטריה ב-24 במאי 1945. גרינג נתפס על ידי הצבא האמריקני באוסטריה, הורשע בביצוע פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות במשפטי נירנברג, נידון למוות והתאבד בכלאו ב-15 באוקטובר 1946.
לאחר ניצחון בעלות הברית וכיבוש גרמניה הוחלט על פירוק החיל.
הקמה
לאחר מלחמת העולם השנייה התנועה האווירית בגרמניה קוצצה באופן משמעותי. הטיסה הצבאית נאסרה לחלוטין לאחר שב-1946 הלופטוואפה, חיל האוויר של הרייך השלישי, פורק על ידי ועדת הפיקוח של בעלות-הברית. המצב השתנה בשנת 1955, כאשר גרמניה המערבית הצטרפה לנאט"ו. בעלות הברית המערביות האמינו כי גרמניה נדרשת להתמודד עם האיום הצבאי הגובר של ברית המועצות ושל בעלות בריתה מברית ורשה. לפיכך, ב-9 בינואר 1956, הוקם חיל אוויר גרמני חדש כחלק מצבא גרמניה, הבונדסוור.
טייסי קרב ידועים רבים מהלופטוואפה הצטרפו לחיל האוויר החדש ועברו הכשרה ורענון בארצות הברית בטרם חזרו לגרמניה המערבית, כדי לשדרג את הציוד העדכני שסופק על ידי האמריקאים. בניהם היו אריך הרטמן, גרהרד ברקהורן, גינטר ראל ויוהנס שטיינהוף. שטיינהוף הפך למפקד העליון של הלופטוואפה וראל היה ליורשו. טייס נוסף שלחם במלחמת העולם השנייה, יוזף קאמהובר, עשה גם קריירה משמעותית בחיל האוויר הגרמני שלאחר המלחמה. הוא פרש ב-1962 כ"אינספקטור דר לופטוואפה" (מילולית: מפקח חיל האוויר), התפקיד הבכיר בחיל.
למרות ההסתמכות החלקית של חיל האוויר החדש על חיילים ששירתו בזרוע האווירית של הוורמאכט, לא הייתה שום המשכיות ארגונית לחיל האוויר החדש. זה עולה בקנה אחד עם המדיניות של הבונדסוור בכללותה, שאינה רואה עצמה כממשיכה של הוורמאכט, ואינה ממשיכה מסורת של כל ארגון צבאי גרמני קודם.
השנים הראשונות
המתנדבים הראשונים של חיל האוויר הגיעו לבסיס חיל האוויר נורבניך בינואר 1956. באותה שנה, סופק לחיל האוויר הגרמני המטוס הראשון שלה, ריפבליק אוויאיישן F-84 ת'אנדרסטרייק, תוצרת ארצות הברית. בתחילה, חולק חיל האוויר הגרמני לשתי מפקדות מבצעיות, אחת בצפון גרמניה, שהשתלבה עם חיל-האוויר הטקטי השני של בעלות-הברית, ושנייה בדרום גרמניה, שהשתלבה עם חיל-האוויר הטקטי הרביעי של בעלות-הברית.
הטייסת הראשונה שהוכרזה כמבצעה הייתה טייסת התובלה האווירית ה-61 בבסיס ארדינג אייר, ולאחר מכן טייסת מפציצי-קרב ה-31 בבסיס חיל האוויר בבוכל. ב-1958 גייס חיל האוויר הגרמני את חייליו הראשונים וב-1959 הכריז הלופטוואפה על יחידת הטילים ה-11 בקאופורן. היחידה חומשה בטילי שיוט קרקע-קרקע מסוג MGM-1 מטאדור, אשר היו לנשק גרעיני טקטי.
באותה שנה, כנף הקרב 71 (בגרמנית: 71 Jagdgeschwader) הפכה מבצעית, בחימוש מטוסי נורת' אמריקן אוויאיישן F-86 סייבר בבסיס הלורנר הייד. כל המטוסים הציגו, וממשיכים להציג, את צלב הברזל על גוף המטוס, בדומה למלחמת העולם הראשונה של 1918, ולא כמו צלב הקרס מתקופת הנאציזם. בזנב המטוס הוצג דגל הלאום של מערב גרמניה.
המלחמה הקרה
ב-1963 ראה הלופטוואפה את ההתארגנות הגדולה הראשונה שלו. שתי המפקדות המבצעיות של חיל האוויר, הפיקוד הצפוני והפיקוד הדרומי, פוצלו לשתי דיוויזיות מעורבות חדשות. הדיוויזיות החדשות הכילו יחידות הגנה הגנה אווירית, יחידות נ"מ וחטיבת תמיכה אחת. נוסף על כך הועלתה חטיבה של חיל האוויר השביעי בשלזוויג-הולשטיין ובה יחידות תעופה, יחידות טילים, יחידות תמיכה ותעופה ימית של חיל הים הגרמני.
איחוד גרמניה
לאחר איחוד גרמניה באוקטובר 1990, נלקחו המטוסים ואנשי חיל האוויר המזרח-גרמני לשעבר. שרידי חיל האוויר המזרח גרמני הושמו תחת פיקודה של דיוויזיית חיל האוויר החמישית בשטראוסברג. ב-1993 שונה שמה של הדיוויזיה ל-"3. Luftwaffendivision" (דיווזית חיל האוויר השלישית), היא הועברה לגאטוב בברלין ובשנת 1995 הוקצתה לנאט"ו. כבר ב-1990 הוחלפו סימני המטוסים של מזרח גרמניה בצלב הברזל אשר הוצג על מטוסי החיל האוויר של מערב גרמניה. זו הייתה הפעם הראשונה בה מטוסים שנבנו בידי הסובייטים שירתו בחיל האוויר של נאט"ו. עם זאת, מאחר שמדינות הגוש המזרחי היו הספקיות הבלעדיות של חיל האוויר של מזרח גרמניה (עם מטוסי סוחוי 17, מיג 21, מיג 23 ומיג 29) רוב הציוד לא תאם לציוד של נאט"ו, שהיה לחיל המערבי. לפיכך, הציוד המזרחי הוצא מהשירות ונמכר או הועבר לחברות מזרח אירופאיות שהצטרפו לנאט"ו לאחר נפילת מסך הברזל וסתיו העמים, ביניהן פולין והמדינות הבלטיות.
יוצאת דופן הייתה הכנף הלוחמת 3 על שם ולדימיר קומארוב (Jagdfliegergeschwader 3) שמוקמה בבסיס פרשן. הכנף עשתה שימוש במטוסי מיג 29. ב-1 ביוני 1993 שונה שם הכנף לכנף הלוחמת 73 (Jagdgeschwader 73) וב-1 באוקטובר 1994 היא השלימה את מעברה לבסיס לאג. הטייסים שלה היו מטייסי המיג 29 המנוסים בעולם. אחד מתפקידיהם העיקריים היה לשמש כטייסי תקיפה ולהכשיר טייסים אחרים בטקטיקות לחימה שונות. ארצות הברית שלחה קבוצה של טייסי קרב לגרמניה במהלך התרגיל "אוקטובר האדום" כדי לתרגל טקטיקות נגד המטוסים מולם היו מתמודדים בקרב אמת. המיגים האלו שולבו במבנה ההגנה האווירית של גרמניה. כמו כן, הם היו המטוסים הראשונים מתוצרת הגוש הסובייטי ששולבו בנאט"ו. עם התקרבות כניסתו של היורופייטר טייפון, הוחלט להפסיק את השימוש במיג 29. כל מטוסי המיג-29 הגרמניים, למעט אחד, נמכרו לפולין במחיר סמלי של יורו אחד ליחידה. ב-9 באוגוסט 2004 נחתו המטוסים האחרונים בפולין, שם הם ממשיכים לשרת בטייסת הטקטית ה-41 של חיל האוויר הפולני.
הבלקן
חיל האוויר הגרמני התנסה בפעולה מלחמתית בפעם הראשונה מאז מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1995 במהלך מבצע כוח מכוון. שישה מטוסי קרב, מפציצים מדגם טורנדו IDS, מגובים בשמונה מטוסי טורנדו ECR (המשמשים לביון ואיסוף מודיעין) תמכו במשימות הארטילריה של נאט"ו על עמדות הסרבים בסרייבו, בירת בוסניה והרצגובינה.
במרץ 1999, חיל האוויר הגרמני היה מעורב בתפקיד לחימה ישיר כחלק ממלחמת קוסובו יחד עם כוחות נאט"ו אחרים. אירוע זה צוין כבעל משמעות בעיתונות הבריטית, כאשר עיתון הסאן כתב בכותרת "הלופטוואפה וחיל האוויר המלכותי נלחמים זה לצד זה". חיל האוויר הגרמני שלח את כנף 32, המצוידת במטוסי טורנדו ECR, והיחידה הזאת השתתפה בדיכוי ההגנה האווירית של האויב בקוסובו ובסביבותיה. מטוסי קרב אלה היו מצוידים במשבשי רדאר אלקטרוניים, טילי אוויר-אוויר AIM-9 סיידוויינדר להגנה עצמית, וטיל אוויר-קרקע AGM-88 הארם.
כנף המפציצים טסה 2,108 שעות, יצאה ל-446 גיחות ושיגרה 236 טילי הארם לעבר מטרות עוינות. לא נפלו מטוסים גרמניים במהלך הקרבות.
שנות האלפיים
בשנת 2006, שלח חיל האוויר הגרמני כמה מטוסי סיור מדגם פאנביה טורנדו מכנף הסיור ה-51 "אימלמן" (Aufklärungsgeschwader 51 "Immelmann"), כדי לתמוך בפעולות צבאיות במזר א-שריף, צפון אפגניסטן. מבסיס חיל האוויר במזר א-שריף יצאו גם מסוקי קרב גרמניים. בנוסף, מטוסי תובלה מסוג טרנסהול C-160 ביצעו משימות תובלה באפגניסטן ובסביבותיה. מסוקי סער ומטוסי תובלה של כוחות חיל האוויר הגרמניים נפרסו במספר בסיסים באפגניסטן וסייעו לכוחות הקרקע. מאז שנות ה-70, חיל האוויר של מערב גרמניה ומאוחר יותר של גרמניה המאוחדת השתתף באופן אקטיבי בבניית מטוסי הקרב האירופאיים הבינלאומיים, כמו הפאנאוויה טורנדו והאיורופייטר טייפון.
ב-13 בינואר 2004 הודיע שר הביטחון, פיטר שטרוק, על שינויים גדולים בעתיד הכוחות המזוינים הגרמניים. חלק גדול מהכרזה זו הייתה תוכנית לקצץ את מספר מטוסי הקרב מ-426 בתחילת 2004 ל-265 ב-2015. בעבר, הכנף הימית של הצי של מערב גרמניה ("Marineflieger) צוידה ב-112 מטוסי טורנדו. עם זאת, בסוף 2004, יחידת מטוסי הטורנדו האחרונה בצי פורקה. כל תפקיד הלחימה הימית הוקצה לחיל האוויר, ויחידה אחת חימשה את מטוסי הטורנדו בטילי קורמורן II וטילי הארם מתוצרת ארצות הברית.
בשנת 2007 אולריקה פיצר הפכה לטייסת קרבית הראשונה בלופטוואפה.
2010 ואילך
נכון לשנת 2014, דווח כי חלק ניכר מהמטוסים הצבאיים של גרמניה הם בלתי כשירים. כמחצית ממסוקי הליינקס קורקעו לאחר שנמצאו סדקים בזנבותיהם. בנוסף, דווח כי מחצית ממטוסי היורופייטר והטורנדו אינם כשירים. כמו כן, צי מטוסי ה-C-160 מזדקן ונשאר בשירות מוגבל למשך זמן ההמתנה, עד בואם של מטוסי האיירבוס A400M, אשר הראשון בהם נמסר בדצמבר 2014. אורסולה פון דר ליין, שרת ההגנה הגרמנית, הודתה כי בשל מצבם הגרוע של הציוד של הבונדסוור, גרמניה לא יכלה עוד למלא את התחייבויותיה לנאט"ו.
חיל האוויר הגרמני היה אחד המייסדים של הפיקוד האירופאי לתחבורה האווירית שבסיסו באיינדהובן, הולנד, ורוב מטוסי התובלה הועברו תחת ניהולו.
תוכניות עתידיות הן החלפת מסוקי סיקורסקי CH-53 סי סטאליון שנרכשו מאז שנות ה-70, ברכישת 40–70 בואינג CH-47 צ'ינוק או סיקורסקי CH-53 קינג סטאליון מ-2022 ואילך. בפברואר 2017 הודיע משרד הביטחון הגרמני על כוונתו להצטרף לפרויקט איירבוס A330 MRTT, דבר המעיד על רכישה פוטנציאלית של המטוס, והחלפת האיירבוס A310 MRTT.
חיל האוויר הגרמני עובד עם איירבוס על מערכת לוחמה אווירית עתידית, כדי להגדיר את הדרישות להחלפת מטוסי הטורנדו עד 2035, תחת תוכנית מערכת הנשק של הדור הבא.
באוגוסט 2022, לראשונה מאז מלחמת העולם השנייה, השתתפו מטוסים גרמנים בפעילות מבצעית במזרח אסיה. במסגרת תרגיל "Rapid Pacific 2022" נחתו בסינגפור 13 מטוסים גרמניים, על רקע המתיחות של סין מול מדינות המערב.
באפריל 2023, הוקם בתוככי פיקוד הלופטוואפה פיקוד החלל (WRKdoBw), המהווה את הענף האחראי לתחום לוחמת חלל.
שיתוף פעולה עם חיל האוויר הישראלי
לחיל אוויר הגרמני שיתוף פעולה מתמשך עם חיל האוויר הישראלי. מפקד חיל האוויר הגרמני הקודם, לוטננט גנרל קרל מילנר ביקר שלוש פעמים בישראל. מדי שנתיים נפגשים נציגי החילות לשיח מקצועי ומבצעי, נערכים אימונים משותפים במסגרת חילופי צוותים בין החילות ומתקיימת למידה הדדית בין החילות באמצעות תרגילים גדולים. למפקד חיל האוויר הישראלי, האלוף אמיר אשל, הוענק בשגרירות גרמניה את אות ההערכה הגרמני "צלב הכבוד של הבונדווסר" בדרגת זהב על שיתוף הפעולה בין שתי המדינות.
ב-18 באוגוסט 2020 קיימו חיל האוויר הישראלי והלופטוואפה, בהובלת מפקדיהם עמיקם נורקין ואינגו גרהרץ בהתאמה, את "מטס זיכרון לעתיד" - מטס של מטוס נחשון מטייסת 122 ושני מטוסי ברק מטייסת 105 בלוויית שני מטוסי יורופייטר טייפון גרמנים אשר עבר מעל מחנה הריכוז דכאו ומעל בסיס חיל האוויר פירסטנפלדברוק, המקום בו נרצחו תשעה ישראלים בטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ב-1972. המטס התקיים במהלך תרגיל Blue Wings 2020 של שני הצבאות, ועל אף מגפת הקורונה.
ג'יימס פארנל ספירס
ג'יימס "ג'יימי" פארנל ספירס (באנגלית: James Parnell Spears; נולד ב-6 ביולי 1952) הוא אביהם של הזמרת בריטני ספירס, השחקנית והזמרת ג'יימי לין ספירס והמפיק בראיין ספירס.
בשנים 2008–2021 היה אפוטרופוס גוף ורכוש של בתו האמצעית, בריטני. פרשת האופוטרופסות ומצבה של הזמרת בעקבותיה היו נושא לדיון מתמשך כחלק מהתנועה לשחרור בריטני.
ראשית חיים ומשפחה
ספירס נולד בקנטווד לואיזיאנה לג'ון אוסטין ואמה ג'ין ספירס.
ביולי 1976 הוא התחתן עם לין ספירס אך השניים התגרשו במאי 2002. בשנת 2010 השניים חזרו להיות שוב יחד אך מבלי להתחתן ובשנת 2020 ככל הנראה סיימו שוב את מערכת היחסים ביניהם. לזוג נולדו בן ושתי בנות: בראיין (1977), בריטני (1981) וג'יימי (1991). בנוסף יש להם גם חמישה נכדים: שניים מבריטני, שתיים מג'יימי ואחת מבראיין.
מצב בריאותי
ספירס נאבק עם התמכרויות לאלכוהול במהלך חייו המאוחרים מה שגרם לו להיכנס למרכז גמילה ב-2004. בשנת 2019 נודע כי הוא סבל מקרע במעי הגס שכמעט גרם למותו.
בקשת אפוטרופסות ומחלוקת
בשנת 2008 בריטני התמוטטה ונלקחה לאשפוז במחלקה פסיכיאטרית. באותה תקופה היא איבדה את המשמורת על ילדיה באופן כמעט מלא ובעקבות מצבה הנפשי הרעוע הוחלט למנות עבורה אפוטרופוס בפן האישי והכלכלי על מנת שתוכל לשוב ולראות את ילדיה. כתוצאה מכך אביה נכנס לתמונה ומונה להיות האפוטרופוס. בסרט דוקומנטרי אודות הפרשה שהופץ ברשת BBC נודע כי למעשה בריטני לא רצתה שג'יימי יהיה האפוטרופוס שלה ואף שכרה עורך דין שידאג לזה אך בשל הקביעה כי לא יכלה לדאוג לאינטרסים האישיים שלה באותה תקופה מונה לה עורך דין מטעם בית המשפט שלא מנע את מינויו של האב לאפוטרופוס הרשמי של ספירס ביחד עם עורך דין אחר לענייני כספים ואנשי מקצוע נוספים אשר היו אחראים על הפן העסקי והכלכלי בחייה ובקריירה שלה בעוד ג'יימי עצמו היה אחראי על הפן האישי והכלכלי כאחד. בסרט "לשחרר את בריטני" אשר שודר על ידי רשת FX טענה המנהלת האישית שלה לשעבר כי ג'יימי לא היה מעורב בחייה של בריטני וכי כל מטרתו הייתה לנצל את כספה. אך במהלך אותם שנים ג'יימי ובריטני ניהלו מערכת יחסים תקינה למראית עין ואף מצבה הנפשי של בריטני היה נראה תקין לעין.
בתחילת 2019 בריטני הודיעה כי היא נאלצת לבטל את סדרת ההופעות שלה שתוכננה בלאס וגאס בעקבות מצבו הבריאותי של ג'יימי שבאותה תקופה אושפז במצב קשה בבית חולים בשל קרע במעי הגס. זמן קצר לאחר מכן היא הודיעה כי היא נאלצת לאשפז את עצמה לאחר שספגה דיכאון קשה בעקבות מצבו הבריאותי של אביה. אך לאחר מכן עורך דין אנונימי שטען כי הוא היה מעורב בהסדר האפוטרופסות אמר למנהלות פודקאסט על בריטני שבריטני אושפזה בכפייה על ידי אביה ולא בגלל מצבו הבריאותי. בעקבות כך נוסדה תנועה אינטרנטית שהייתה קרויה "שחררו את בריטני". התנועה טענה כי ג'יימי כתב במקומה של בריטני בחשבון האינסטגרם שלה ואף האשימה אותו בהתעללות נפשית בזמרת ובכך שהוא גרם לה לקחת תרופות שהיא לא צריכה רק כדי לגרום לה להיראות לא כשירה לטפל בעניינה בעצמה ואף ניצל את הונה לטובתו האישית. בעקבות כך נערך דיון במאי אותה שנה בבית משפט ובו השופטת הורתה לקבל חוות דעת של איש מקצוע על מנת לדון במצבה הבריאותי של הזמרת. בספטמבר אותה שנה ג'יימי המשיך להסתבך כאשר הואשם בתקיפה פיזית של בנה של ספירס וכתוצאה מכך בעלה לשעבר של בריטני הוציא נגדו צו הרחקה. כתוצאה מכך בריטני איבדה 20% מהמשמורת על ילדיה. בנוסף באותו חודש הדיון בבית המשפט הגיע למבוי סתום ונקבע כי "לא התקבלו החלטות בנוגע להסדר האפוטרופסות".
ב-23 ביוני בריטני העידה בשיחת וידאו מול שופטת בבית משפט כי ג'יימי מתעלל בה באופן קבוע. היא טענה כי מנע ממנה להוציא התקן תוך רחמי למניעת היריון, מנע ממנה להתחתן, מנע ממנה להוציא יותר מ-2,000 דולר בחודש, הכריח אותה לקחת תרופות שלא הייתה צריכה, הכריח אותה לעבוד כל יום וכו'. ג'יימי הכחיש את הטענות. ב-1 ביולי בקשתה של של בריטני להשתחרר מההסדר מנובמבר 2020 נדחתה על ידי השופטת בטענה שבריטני אינה יכולה להתנהל כלכלית בכוחות עצמה אך ב-14 ביולי התקיים דיון נוסף אודות שאר הדברים שאמרה בריטני בדיון שהתקיים ב-23 ביוני. נכון לאותה עת תוקף האפוטרופסות היה עד ספטמבר 2021.
ב-12 באוגוסט הודיע ג'יימי כי הוא פורש מתפקיד האפוטרופוס בעקבות הלחץ הציבורי והמתקפות נגדו, אם כי עזיבתו תהיה מותנית בכך שהוא לא ייתבע על ידי עורך דינה של בריטני ושהוא יהיה מעורב בבחירת האפוטרופוס החדש. ב-1 בספטמבר נודע כי הוא גם דורש ממנה 2 מיליון דולר תמורת הפסקת ההסדר. עורך דינה של בריטני סירב לעסקה זו. ב-7 בספטמבר הגיש ג'יימי מסמכים רשמיים לבית המשפט בהם הוא מצהיר כי הוא פורש מהתפקיד. ב-30 בספטמבר נקבע באופן רשמי כי ג'יימי לא יישאר יותר בתפקיד.
אמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים
אמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים (באנגלית: Vienna Convention on Diplomatic Relations) היא אמנה בינלאומית המסדירה יחסים דיפלומטיים בין מדינות ואת זכויות וחסינויות המשלחת הדיפלומטית. האמנה מעגנת במסמך מוסכם אחד נוהגים ומסורות אשר היוו את המסגרת לפעילותם של שליחים דיפלומטיים מאז ימי קדם. האמנה אומצה על ידי האומות המאוחדות ב-18 באפריל 1961 בוועידתה על יחסים דיפלומטיים, אשר התקיימה בעיר וינה באוסטריה ונכנסה לתוקף ביום 24 באפריל 1964. האמנה פורסמה בחמישה תרגומים רשמיים, בשפות: סינית, אנגלית, צרפתית, רוסית וספרדית.
תפקידי המשלחת הדיפלומטית
האמנה מגדירה חמישה תפקידים שממלאת משלחת דיפלומטית:
מינוי שליח דיפלומטי
האמנה קובעת כי המדינה השולחת חייבת לקבל הסכמה מראש (agrément) למינוי ראש משלחת דיפלומטית במדינה המקבלת והמדינה המקבלת יכולה לסרב ליתן הסכמה זו ללא כל נימוק (סעיף 4 לאמנה). האמנה מאפשרת למדינה השולחת למנות ראש משלחת שישרת ביותר ממדינה אחת, בכפוף להסכמת המדינה המקבלת (סעיף 5). שתי מדינות שולחות יכולות למנות את אותו אדם כשגרירן במדינה מקבלת, בכפוף להסכמתה (סעיף 6). חברי המשלחת הדיפלומטית יהיו בעקרון אזרחי המדינה השולחת (סעיף 8). האמנה קובעת את זכותה של המדינה המקבלת להכריז בכל עת וללא צורך בהסבר, על ראש המשלחת הדיפלומטית של מדינה שולחת כאישיות בלתי רצויה, או שכל חבר אחר במשלחת אינו מקובל עליה (סעיף 9). הודעות כאלה יכולות להינתן אף בטרם הגיע חבר המשלחת הדיפלומטית למדינה המקבלת. הודעה כזו מטילה חובה על המדינה השולחת לפעול להחזרת חבר המשלחת לארצו, אחרת יכולה המדינה המקבלת לבטל את מעמדו הדיפלומטי. גודלה של משלחת דיפלומטית חייב להיות סביר בהתאם לנסיבות, או אחרת מוסכם על שתי המדינות (סעיף 11). משלחת דיפלומטית אינה יכולה להקים משרדים נוספים במדינה המקבלת, זולת מקום מושב המשלחת (סעיף 12). חובה על המדינה המקבלת לסייע ברכישת משכן למשלחת הדיפלומטית ולחבריה (סעיף 156).
חסינויות ופטורים
שטח מושבה של המשלחת הדיפלומטית יהיה חסין ואין רשות לשליחי המדינה המקבלת להיכנס לשטח מושב המשלחת, אלא ברשות ראש המשלחת (סעיף 22). המדינה המקבלת חייבת להגן על שטח המשלחת הדיפלומטית מכל ניסיון פלישה, או נזק, ולמנוע כל הפרעה לשלוות המשלחת, או פגיעה בכבודה. שטח המשלחת הדיפלומטית, חפציה ורכושה וכן אמצעי התחבורה שלה, יהיו חסינים מפני חיפוש, או הוצאה לפועל. חסינות זו חלה אף על מסמכי המשלחת וארכיונה (סעיף 24).
המדינה השולחת וראש המשלחת יהיו פטורים ממיסים לאומיים, אזוריים או עירוניים ביחס למעון המשלחת (סעיף 23). פטור זה אינו חל על חוזים שכורתת המשלחת בהתאם לחוקי המדינה המקבלת, אולם הוא חל על כל תשלום שהמשלחת גובה במהלך עבודתה הרשמית (סעיף 28).
האמנה אף קובעת את זכותה של המשלחת הדיפלומטית לקיים תקשורת חופשית עם ממשלתה ועם משלחות דיפלומטיות אחרות של ארצה, כולל באמצעות שליחים דיפלומטיים ומשלוח הודעות מוצפנות (סעיף 27). האמנה אוסרת על עיכוב או פתיחה של שק דיפלומטי וכן מקנה חסינות לשליח הנושא את השק, מפני כל עיכוב או מעצר.
שליחים דיפלומטיים חסינים מכל האשמה פלילית במדינה המקבלת וכן חסינים מתביעה אזרחית ומינהלית (סעיף 31). זאת, להוציא פעולה ביחס לרכוש פרטי שלא נעשתה במסגרת השליחות הרשמית; פעולות ביחס לירושה שבהן השליח הדיפלומטי מעורב כמנהל עזבון וכיוצא בזה; ופעולות מקצועיות או מסחריות של השליח הדיפלומטי במדינה המקבלת שאינן חלק מתפקידו הרשמי. לא ניתן לחייב שליח דיפלומטי להעיד במשפט או למסור ראיות. לא ניתן לפעול באמצעי הוצאה לפועל כנגד שליח דיפלומטי זולת יוצאי הדופן לחסינותו מפני תביעה. חסינות זו מפני תביעה איננה חלה על השליח במדינה השולחת והמדינה השולחת יכולה לוותר על חסינותו של השליח הדיפלומטי מטעמה במדינה המקבלת (סעיף 32). יחד עם זאת האמנה מטילה חובה על שליח דיפלומטי לכבד את חוקי המדינה המקבלת ולא להתערב בענייניה הפנימיים, באופן דומה אין לנצל את שטח המשלחת הדיפלומטית לפעילויות שאינן חלק מתפקידיה של משלחת דיפלומטית (סעיף 41).
מדינות שהן צד לאמנה
סעיף 197 לאמנה קובע שלושה סוגי גופים היכולים להצטרף לאמנה: מדינות שהן חברות בארגון האומות המאוחדות, סוכנויות מיוחדות המוכרות שהן צד ל"חוק בית הדין הבינלאומי לצדק" ומדינות שהוזמנו על ידי האספה הכללית של האומות המאוחדות להצטרף לאמנה. עד לשנת 2007 אשררו את האמנה 179 מדינות בעולם. כדי להצטרף לאמנה אין די בחתימה עליה והיא מחייבת את אשרור האמנה בידי המדינה המצטרפת. אף שישראל חתמה על האמנה כבר ביום הראשון בו נפתחה לחתימה (18 באפריל 1961), האמנה אושררה על ידה רק ב-11 באוגוסט 1970.
דיאנה טרוי
קומנדר דיאנה טרוי (באנגלית: Deanna Troi), בגילומה של השחקנית הבריטית מרינה סירטיס, היא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", המופיעה בעיקר כדמות ראשית בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הדור הבא" וכן בסרטי הקולנוע בהשתתפות צוות שחקני סדרה זו. טרוי היא חצי אנושית וחצי בטאזואידית, בעלת תפישה על-חושית לחוש רגשות של האחר. היא משמשת כיועצת על סיפון ספינת החלל אנטרפרייז-D. לאורך רוב הסדרה, היא מחזיקה בדרגת לוטננט-קומנדר. בעונה השביעית של הסדרה טרוי עוברת מבחני הסמכה עבור קציני גשר הפיקוד, היא מקודמת לדרגת קומנדר, אך ממשיכה לשמש כיועצת הספינה. החל מסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים: נמסיס", הדמות מצוינת בקרדיטים בשם "דיאנה טרוי-רייקר" בשל נישואיה לויליאם רייקר בתחילת סרט זה.
אמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים
מדינות שהן צד לאמנה
מספר מדינות ערב אשר הצטרפו לאמנה הודיעו כי אין בהצטרפותן לאמנה משום הכרה בישראל ואין בדעתן ליתן לשליחיה הדיפלומטיים של ישראל את הזכויות המוקנות להם על פי האמנה. כך נהגו, בין השאר, בחריין, מצרים, תימן, לוב, סוריה וערב הסעודית. ישראל הגיבה להסתייגויות אלה בטענה כי אין מקום להצהרות פוליטיות בעת ההצטרפות לאמנה וכי תשמור על עקרון ההדדיות באשר לזכויות ולחובות על פי האמנה ביחס למדינות אלה.
דיאנה טרוי
רקע
דיאנה טרוי נולדה ב-29 במרץ 2336, ליד אגם אל נאר, בטאזד (כוכב הבית של הבטאזואידים). הוריה הם השגרירה הבטאזואידית לואקסנה טרוי (המגולמת על ידי השחקנית מייג'ל בארט) ולוטננט איאן אנדרו טרוי המנוח (המגולם על ידי אמיק ביראם), קצין בצי הכוכבים. אחותה הגדולה קסטרה טבעה למוות כשדיאנה הייתה תינוקת. למרות שלדיאנה טרוי הייתה חשיפה מועטה לתרבות של כדור הארץ, היא למדה באקדמיה של צי הכוכבים בשנים 2355 - 2359, כמו גם באוניברסיטה על בטאזד, ורכשה תואר מתקדם בפסיכולוגיה.
לגזע הבטאזואידים יש יכולות טלפתיות. בשל המורשת שלה כחצי-אנושית, לדיאנה יש יכולות טלפתיות חלקיות בלבד, והיא בעלת אמפתיה על-חושית עם תודעה ברורה. בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים: נמסיס", טרוי מסוגלת להתחבר לחייזר אחר בעל תפישה על-חושית, ולעקוב אחר הקשר האמפתי הזה עד למקורו. במקרה זה, היכולת שלה מאפשרת לספינת החלל אנטרפרייז-E להתמקד ולפגוע בספינת החלל הרימאנית שימיטאר (Scimitar), על אף היות מוסווית. היא גם יכולה לתקשר באופן טלפתי עם אמה ובטאזואידים טלפתיים אחרים. עם זאת, ישנם מספר זנים שעמידים לטלפתיה ולאמפתיה של הבטאזואידים, כגון פרנגי, הברין והיוליאנים.
הדור הבא
דיאנה משמשת כיועצת הספינה על סיפונה ספינת החלל של צי הכוכבים אנטרפרייז-D, בפיקודו של קפטן ז'אן-לוק פיקארד (פטריק סטיוארט). בתחילת הסדרה, טרוי מוצאת את עצמה עובדת עם מאהבה לשעבר, הקצין הראשון החדש של האנטרפרייז, קומנדר ויליאם רייקר (ג'ונתן פרייקס). בפרקים מאוחרים יותר, לטרוי יש מעורבות רומנטית עם כמה דמויות אחרות, לרבות מערכת יחסים קצרה עם קלינגון צי הכוכבים לוטננט וורף (המגולם על ידי השחקן מייקל דורן).
עמיתיה הקצינים פוניה אליה בדרכים שונות ומגוונות. קפטן פיקארד פונה אליה בדרך כלל בתואר "יועצת", אולם כאשר הוא דואג לה, או במקרי חירום, הוא קורא לה בשמה הפרטי "דיאנה". פיקארד גם פונה אליה בתואר "קומנדר", בפרק הפיילוט "Encounter at Farpoint", דבר העולה בקנה אחד עם הסיכות שהיא עונדת על מדיה. קומנדר ויליאם רייקר פונה אליה בתואר "לוטננט" פעם אחת בלבד - בפרק הפיילוט; לאחר מכן, במשך מספר עונות, אין עוד התייחסות אל דרגת השירות שלה. ד"ר בוורלי קראשר, אחת מחברותיה הקרובות ביותר, בדרך כלל פונה אליה בשם המשפחה שלה "טרוי". דאטה, לעיתים רחוקות מאוד, קורא לה בשמה הפרטי, ובדרך כלל פונה אליה כ-"היועצת טרוי". בהתאם למצב, קומנדר רייקר יקרא לה "דיאנה" או "אימזדי" (מילה בשפה הבטאזואידית, שמשמעותה המילולית: "אהובתי").
טרוי היא מומחית נלהבת של שוקולד, עובדה שהיא משמעותית במספר פרקים, לרבות פרק אחד שבו היא מסבירה לרייקר כיצד ראוי ליהנות מאכילתו (הפרק "The Game", עונה 5 של "מסע בין כוכבים"). בפרק "Remember Me", בוורלי קראשר מתארת את טרוי בקצרה לקפטן פיקארד, עד מנת לרענן את זיכרונו, ומציינת שהיא "אוהבת שוקולד".
לאחר הדור הבא
בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים: נמסיס", טרוי עוזבת את האנטרפרייז עם בעלה הטרי ויליאם רייקר, שזה עתה קודם לדרגת קפטן ומונה לפקד על ספינת החלל "טיטאן".
הופעות אורח
מלבד היותה דמות קבועה ב-"מסע בין כוכבים: הדור הבא" ובסרטי הקולנוע המבוססים על סדרה זו, דמותה של טרוי הופיעה מאוחר יותר בשלושה פרקים של "מסע בין כוכבים: וויאג'ר",
זמן קצר לפני סיומה של הסדרה (ביחד עם דמותו של רג'ינלד ברקלי), ובפרק האחרון של "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז". ביחד עם ויליאם רייקר.
בשנת 2020 הופיעה ב-Nepenthe, הפרק השביעי בסדרה "מסע בין כוכבים: פיקארד" ביחד עם ויליאם רייקר ובתם המשותפת קסטרה, המגולמת על ידי השחקנית לולו וילסון.