cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ראשונים
ישראל והעמים בתקופת הראשונים
במאה ה-14 החל המצב להידרדר, תחילה באשכנז ובצרפת ואחר כך בספרד. בצרפת היו בזה אחר זה סדרה של גירושי יהודים מן המדינה, עד שבסוף המאה כבר לא נותרו בה יהודים. חלקם ברחו מזרחה לאשכנז, וסבלו גם שם רדיפות ופרעות, אך לא גירוש כללי (משום שבצרפת היה שלטון מרכזי ובגרמניה שלטון מפוצל בין נסיכויות וערים קטנות). אחרים עקרו לספרד והביאו למיזוג של מנהגי אשכנז ויצירתם בעולמם של יהודי ספרד. מפורסם בהקשר זה מעברו של הרא"ש לטולדו ב-1305, וספרו פסקי הרא"ש הדן במנהגי ופסיקות יהודי אשכנז וצרפת ובמיוחד בית המדרש של בעלי התוספות, באמצעות דיון על ספר ההלכות של הרי"ף - הספרדי. באמצע המאה הורע עוד מצבם של היהודים באשכנז בעקבות מגפת המוות השחור. לקראת סוף המאה התעצמה גם רדיפת היהודים בספרד, בעת גזירות קנ"א (1391), ובמהלך המאה ה-15 גבר כוחה של האינקוויזיציה עד שבא לשיאו בגירוש ספרד.
על היצירה היהודית בתקופת הראשונים הייתה במידה מסוימת השפעה מן הפעילות המדעית וההשכלתית בעמים שבתוכם ישבו היהודים. בערי אירופה נוסדו האוניברסיטאות הראשונות, והחל עיון נרחב בכתבים היסטוריים, בעיקר בחיבורים של המשפט הרומי. פעילות זו השפיעה גם על היהודים, שאימצו את שיטות העיון המשפטי ודרכי המחקר לארון הספרים היהודי, בפרט לעיון בתלמוד. היהודים גם אולצו להשתתף בוויכוחים עם אנשי דת נוצרים, דבר שדחף אותם לחדד ולנסח את עיקרי האמונה היהודית. ייתכן שגם העיסוק הנוצרי בכתבי הקודש השפיע על התגברות העיסוק היהודי בפרשנות המקרא.
סיום תקופת הראשונים
סיום תקופת הראשונים איננו מוגדר בנקודת זמן ברורה. עם גירוש יהודי ספרד ופיזורם ביתר ארצות האסלאם באה נקודת מפנה בחיי היהודים בעולם. חיבור השולחן ערוך היווה נקודת מפנה בספרות ההלכתית, בעיקר משום שהתקבל בכל קהילות ישראל. שני אירועים אלו, שמשותפת להם דמותו של רבי יוסף קארו, מחבר השולחן ערוך, וכן מהפכת הדפוס, מסמלים את המעבר מתקופת הראשונים לתקופת האחרונים.
סיום תקופת הראשונים היה כרוך גם במפנה תודעתי שחל במאות המאוחרות של התקופה, הקשור במושג של ירידת הדורות. בני הדורות המאוחרים ראו עצמם כפחותים בדרגה לעומת גדולי הדורות שקדמו להם, וממילא תפסו את עצמם כ"אחרונים" לעומת ה"ראשונים" שקדמו להם. לתפיסה זו היו גם השלכות מעשיות, מאחר שרוב האחרונים ראו את עצמם כמי שאינם ראויים לחלוק על הראשונים ולפסוק בניגוד לדעתם.
פרשנות המקרא
לאחר ששקעה מעט המחלוקת העזה עם הקראים שהייתה בתקופת הגאונים, ועל רקע תהליכים מקבילים בעולם הנוצרי, חזרו חכמי היהדות לעסוק בפרשנות המקרא, ובפרט בפרשנות לתורה. רש"י כתב את הפירוש היסודי, המשלב פשט עם מדרשים ומעט דקדוק. נכדו של רש"י, הרשב"ם, הדגיש עוד יותר את חשיבותו של העיסוק בפשט לאור "הפשטות המתחדשים בכל יום". בספרד כתב רבי אברהם אבן עזרא פירוש לפי דרכו, והרמב"ן היה הראשון מבין פרשני המקרא היהודיים שהביא בביאורו לתורה את ארבעת הרבדים של פירוש התורה על דרך הפרד"ס. פירושים נוספים הם פירושיהם של רבי יוסף קרא, רבי יוסף בכור שור, רבי עובדיה ספורנו, החזקוני (הנושא אופי אקלקטי), רבי יעקב בן אשר בעל הטורים, רבנו בחיי בן אשר, רבי יצחק אברבנאל, רד"ק, רלב"ג ועוד.
פרשנות התלמוד
במקביל לספרות ההלכתית נכתבה בתקופת הראשונים ספרות ענפה של פרשנות לתלמוד הבבלי. כבר אחרוני הגאונים החלו בכתיבת פירושים, ובמעבר מתקופת הגאונים לתקופת הראשונים נכתבו פירושיהם של רבנו נסים ורבנו חננאל. גם פירושו של הרי"ף, שהוזכר לעיל, נכתב באותה תקופה. באשכנז נכתבו בראשית תקופת הראשונים אוסף של פירושים לתלמוד המתאפיינים בתמציתיות ובבהירות, שמטרתם לסייע ללומד בהבנת הסוגיה. פירושים אלו מכונים "פירושי מגנצא", ולהם משתייך למשל פירושו של רבנו גרשום מאור הגולה. סוגת פירושים זו הגיעה לשיא בפירוש רש"י לתלמוד, שהפך עד מהרה לחלק בלתי נפרד של לימוד הגמרא.
נכדיו של רש"י, רשב"ם ורבנו תם, יחד עם נינו ר"י הזקן, ר"ש משאנץ, הריצב"א, ריב"ם (ר' יצחק בר מרדכי), ריב"ן כבר היו מראשי המדברים בסוגת הפרשנות החדשה שהתפתחה בצרפת: התוספות. בעלי התוספות כבר לא עסקו רק בפרשנות הטקסט אלא החלו להקשות מסוגיה אחת על חברתה. הם לא חששו לכלול בדיון אחד סוגיות ממסכתות שונות ולתרץ את הסתירות ביניהן בדרכים שונות. חלק מבעלי התוספות, למשל הרא"ש, (שכתב גם חיבור תוספות הרא"ש, על אותו רעיון כמו התוספות) וגם שילבו בחיבוריהם בין הפרשנות ופסיקת ההלכה. ספרות התוספות המשיכה להיכתב בצרפת עוד כמאתיים שנה (לערך מאמצע המאה ה-12 ועד המאה ה-14).
גם תוספות רי"ד, תוספות רבינו פרץ על אותו רעיון.
במקביל נכתבה פרשנות עשירה בספרד. פרשני ספרד המוקדמים, הר"י מיגאש, רבי יצחק אבן גיאת ואחרים, והרי"ף, פעלו כבר מתחילת תקופת הראשונים. במאה ה-13 כתב הרמב"ן את פירושו לתלמוד, ששילב את חריפותם של בעלי התוספות עם הפרשנות הספרדית. אחרי הרמב"ן נכתבו עוד פירושים וחידושים רבים בספרד, החשובים שבהם פירושי הרא"ה והרשב"א תלמידי הרמב"ן, הריטב"א תלמידם והר"ן.
קו נוסף של פרשנות התלמוד נמשך בקהילות פרובאנס, החל מרבי אברהם בן דוד מפושקירה (הראב"ד) ומרבי זרחיה הלוי בעל "המאור" שחיבר השגות על הרי"ף ועד פירושו המקיף של רבי מנחם המאירי, שאסף וסיכם את כל פרשנות התלמוד שקדמה לו.
פסיקת הלכה
גם בשטח הספרות ההלכתית ניכר הבדל בין יהדות ספרד ליהדות אשכנז. בעוד אצל יהדות ספרד התאפיינה ההלכה בצמידות לתלמוד הבבלי ולכללי פסיקה שנקבעו מתקופת הגאונים ואילך, הרי אצל יהדות אשכנז הושפעה פסיקת ההלכה במידה רבה מן המנהגים שרווחו בציבור וממסורת אבות. פרופ' תא-שמע הראה בספרו "מנהג אשכנז הקדמון" כי מסורת הפסיקה האשכנזית הזו מקורה במנהג הארץ-ישראלי, שעבר דרך יהדות איטליה לאשכנז, עוד לפני שהגיע התלמוד הבבלי לשם. זאת לעומת הפסיקה בספרד, שהמשיכה את אופני פסיקת ההלכה שקבעו הגאונים בבבל ועיקרם הסתמכות על התלמוד הבבלי כיסוד פסיקת ההלכה.
כבר בתחילת תקופת הראשונים חיבר הרי"ף את ספר ההלכות שלו, שעיקרו ציטוט הטקסט התלמודי בהשמטת כל החומר הלא-הלכתי. במהרה קיבל ספר הרי"ף מעמד בכורה, ובהרבה מקומות החליף את התלמוד כספר העיון העיקרי. כמאה שנה אחריו כתב הרמב"ם את ספר משנה תורה, ובכך הציג לראשונה ספר פסקים המחולק לפי נושאים ומקיף את כל עולם ההלכה, החל מדיני היום-יום ועד "הלכות יסודי התורה" ו"הלכות מלכים ומלחמותיהם". חידוש נוסף ב"משנה תורה" היה בכך שמובאים בו רק פסקי ההלכה הסופיים, ללא כל משא ומתן או ציון מקורות. הראב"ד, בן דורו של הרמב"ם, חיבר "השגות" על משנה תורה, והיה הראשון בספרות עמוסה של "נושאי כלים" שפירשו והרחיבו את משנה תורה.
בספרד המשיכה להיכתב ספרות הלכתית. את החיבורים החשובים כתבו הרמב"ן, הרא"ש והרשב"א. בנוסף, החלו להיכתב בצורה יותר רחבה גם מונוגרפיות הלכתיות המקיפות נושא הלכתי אחד, כגון "תורת האדם" של הרמב"ן ו"תורת הבית" של הרשב"א. גם באשכנז נכתבה ספרות הלכתית, כגון כתביו של המהר"ם מרוטנבורג, "ספר יראים" של רבי אליעזר ממיץ, "אור זרוע" של רבי יצחק מוינה ואחרים. בראשית המאה ה-14 חיבר רבי יעקב בן הרא"ש את הספר "ארבעה טורים", שכלל גם את מנהגי האשכנזים וגם את מנהגי הספרדים, וקבע את חלוקת עולם ההלכה המעשי לארבעה תחומים:
לאחריו הייתה דומיננטית באשכנז ספרות השו"ת והמנהגים, שבה החלו מנהגי אשכנז להיקבץ. כדוגמת מהר"ם מינץ, מהרי"ל ומהרי"ק וממנה קיבץ הרמ"א את מנהגי אשכנז במפה שכתב על השולחן ערוך.
ספרות ההלכה של תקופת הראשונים נחתמה בכתביו של רבי יוסף קארו, שחיבר את "בית יוסף" כפירוש ל"ארבעה טורים" ואת שולחן ערוך כספר פסקים המתמצת את "בית יוסף", ומחולק אף הוא לארבעת חלקי ההלכה. הרמ"א הוסיף הגהות לשולחן ערוך ובהן הפסקים והמנהגים שנהגו באשכנז, על פי הספרות שנכתבה מאז הטור, כגון כתבי מהרי"ל ורבי ישראל איסרלין בעל "תרומת הדשן".
כללי הפסיקה המקובלים קובעים אחרון אינו יכול לחלוק על אחד מן הראשונים; ומכאן שחלוקת התקופות בין הגאונים, הראשונים והאחרונים אינה רק חלוקה היסטורית אלא יש לה גם משמעות הלכתית. עם זאת גם לכללים אלו היו יוצאים מן הכלל - הגר"א, למשל, חלק לעיתים על הראשונים.
מניין המצוות
חיבורי מניין המצוות הם סוגה ייחודית לתקופת הראשונים, של חיבורים המשלבים פרשנות המקרא, הלכה ותלמוד. המחברים ניסו לעגן את המסורת החז"לית לפיה יש בתורה בדיוק תרי"ג (613) מצוות, ברשימה ברורה ומסודרת של מצוות. החיבורים המפורסמים בסוגה זו הם ספר המצוות לרמב"ם (עם השגות של הרמב"ן), ספר מצוות גדול של רבי משה מקוצי, ספר מצוות קטן לרבי יצחק מקורביל וספר החינוך.
פילוסופיה, הגות ומיסטיקה
את החיבור הראשון העוסק באופן מסודר בהגות היהודית - "ספר האמונות והדעות" - כתב כבר בתקופת הגאונים רב סעדיה גאון, אולם התחום התבסס והתעשר בעיקר בתקופת הראשונים. החיבורים הידועים בתחום זה הם הכוזרי של רבי יהודה הלוי, מורה נבוכים ושאר ספרי הרמב"ם, וכן חיבורי הרמב"ן, רבי חסדאי קרשקש, רבי יוסף אלבו ועוד. חלק מחיבורי הפילוסופיה נוצרו על רקע מגע עם ההגות הנוצרית באשכנז ובצרפת ועם ההגות האסלאמית בספרד.
פיוט ושירה, דקדוק ומילונאות, ותרגום
פיוטים נכתבו בעם ישראל עוד מימי התלמוד, אך עולם הפיוט והשירה התפתח במאות אלו, בעיקר בספרד. פייטני ספרד ומשורריה לא חששו לחבר לצד שירת הקודש גם שירי חול, לרבות שירי יין ותענוגות, ואף אימצו אל עולם השירה כלים ורעיונות מן השירה הערבית של אותה תקופה. מן המשוררים הגדולים של יהודי ספרד ידועים שמותיהם של רבי שמואל הנגיד, רבי יהודה הלוי, רבי משה אבן עזרא, רבי שלמה אבן גבירול ואחרים. בתקופה זו השתכללה לשון השירה ונקבעו לה חוקים ומשקלים קפדניים, והמשוררים גם ביקרו את שירי עמיתיהם ואף את שירי הקדמונים; מפורסמת בהקשר זה ביקורתו הנוקבת של רבי אברהם אבן עזרא על שירי הפייטן אלעזר הקליר בן המאה השישית.
גם באשכנז נכתבו פיוטים בתקופת הראשונים. חלק מן הפיוטים, בעיקר סליחות וקינות, משקפים את תנאי החיים הקשים של יהודי אשכנז, ועוסקים בתיאור הצרות והרדיפות שחוו.
מפעל נוסף שפעל בתקופה זו היה מפעל התרגום. חיבורי חכמי ספרד הלא-הלכתיים נכתבו ערבית יהודית, ותורגמו עוד בתקופת הראשונים לעברית. את מפעל התרגום הובילה משפחת המתרגמים הידועה אבן תיבון.
קרב אנקרה
קרב אנקרה (טורקית Ankara Savaşı) התרחש ב-20 ביולי 1402 בשדה צ'ובוק (Çubuk) שליד אנקרה, בין צבאות הסולטאן העות'מאני באיזיט הראשון לצבאותיו של טימור לנג, שליט האימפריה הטימורית.
הקרב
הצבא העות'מאני היה מבוסס בעיקר על חיל רגלים אך היו ברשותו גם פרשים שמספרם אינו ידוע, בעוד שהמונגולים היו רכובים ולוו במספר פילים. העות'מאנים התקיפו ראשונים, ואלפים מהם נהרגו או נכנעו כאשר הותקפו בחצים על ידי קשתים רכובים. טימור היטה את נחל צ'ובוק למאגר, ונישל את העות'מאנים ממקור מי השתייה שלהם. קיימת הסכמה כי אסטרטגיה זו היוותה את הגורם העיקרי להפסדם של העות'מאנים בקרב שנערך ביום חם בחודש יולי ברמת אנטוליה הצחיחה. העות'מאנים העייפים והצמאים ניגפו בקרב, אף שבאיזיט הראשון עצמו הצליח להימלט אל ההרים בלווית אלף מפרשיו. כוחותיו העדיפים של טימור הקיפו את ההרים ולכדו את הסולטאן.
תוצאות
התבוסה למונגולים עצרה את התקדמותם הצבאית והמדינית של העות'מאנים הן באסיה הקטנה שנכבשה ברובה על ידי הראשונים והן בבלקן, שכן העות'מאנים נאלצו לנייד את כוחותיהם משם על מנת לפגוש את האיום ממזרח. לאימפריה הביזנטית ניתנו 50 שנות חסד נוספות עד שמהמט השני "הכובש" הכריע וכבש את קונסטנטינופול ב-1453.
באיזיט הראשון עצמו נשבה והושפל על ידי טימור עד עפר, כאשר האחרון הציגו כשהוא כבול בשלשלאות בתוך כלוב כשלל מלחמה, ולפי גרסאות מסוימות אף עשה בו שימוש כהדום לרגליו. באיזיט הראשון מת שנה לאחר מכן, וייתכן כי שלח יד בנפשו. האימפריה העות'מאנית התדרדרה לתקופה בת 11 שנים הידועה כ"תקופת בין המלכים" (Fetret Devri), אשר אופיינה בחוסר יציבות ובמאבקי ירושה, ונחלצה ממנה רק בשנת 1413 כאשר מהמט הראשון תפס את השלטון והצליח לחדש את צמיחתה בכל התחומים.
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-3
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-3 שמעניקה האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, נערך ב-29 במאי 1950, בו הוענקו פרסים לסרטים הטובים ביותר של 1948 ו-1949. פרסי הסרט הבריטי הטוב ביותר הסרט הטוב ביותר מכל מקור הוענקו לסרטים "האדם השלישי" ו"גונבי האופניים" בהתאמה.
זוכים ומועמדים
הסרטים "האדם השלישי" ו"גונבי האופניים" זכו בפרס בקטגוריות הסרט הבריטי הטוב ביותר הסרט הטוב ביותר מכל מקור בהתאמה. הסרט "האדם השלישי היה מועמד בשתי הקטגוריות. סרט התעודה "Daybreak in Udi" זכה בפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר. הסרט הצרפתי "La Famille Martin" זכה בפרס מיוחד. הסרט "החיפוש" זכה בפרס האומות המאוחדות.
רוד האנדלי
רודני קלארק "הוט רוד" האנדלי (באנגלית: Rodney Clark "Hot Rod" Hundley; 26 באוקטובר 1934 – 27 במרץ 2015) היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בקבוצת מיניאפוליס/לוס אנג'לס לייקרס מליגת ה-NBA בין השנים 1957–1963. בעונות ו- נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA, וממוצעיו הכוללים לאורך 6 עונותיו בליגה הם 8.4 נקודות, 3.3 ריבאונדים ו-3.4 אסיסטים למשחק.
בין השנים 1974–2009 שימש כשדרן של משחקי ניו אורלינס/יוטה ג'אז. כמחוות כבוד, בינואר 2010 העלתה הקבוצה לתקרת אולמה הביתי "גופייה" עם שמו של האנדלי והמספר '3051', המסמל את מספר משחקי הקבוצה אותם שידר.
קריירת מכללות
האנדלי נולד וגדל בעיר צ'ארלסטון אשר בווירג'יניה המערבית, ובין השנים 1954–1957 למד באוניברסיטת וירג'יניה המערבית. ב-3 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה הוביל אותה ל-3 העפלותיה הראשונות לטורניר אליפות המכללות, עם ממוצעים של 24.5 נקודות ו-10.6 ריבאונדים למשחק. בסיום עונתו האחרונה, 1956/1957, נבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות ("First-team All-American"). בשנת 2016 הוצב פסל בדמותו מחוץ לאולם הכדורסל של הקבוצה, לצד פסלו של ג'רי וסט – כוכב הקבוצה בשנים 1957–1960.
קריירת משחק
בדראפט ה-NBA 1957 נבחר האנדלי בבחירה הראשונה על ידי סינסינטי רויאלס, אשר מיד שלחה אותו בטרייד למיניאפוליס לייקרס, יחד עם ארבעה שחקנים נוספים, בתמורה לקלייד לאבלט. בעונתו השלישית במיניאפוליס רשם שיאי קריירה של 12.8 נקודות, 5.3 ריבאונדים ו-4.6 אסיסטים למשחק, ונבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA לצד חבריו לקבוצה אלג'ין ביילור ודיק גרמייקר. בעונה העוקבת עברה הקבוצה לשחק בלוס אנג'לס, ומינתה כמאמן את פרד שאוס, אשר אימן את האנדלי בליגת המכללות. במהלך עונת סבל האנדלי מפציעה קשה בברכו אשר אילצה אותו לפרוש בסיום העונה, בגיל 28 בלבד.
בעונות, ו- העפיל עם הלייקרס לגמר ה-NBA, אך בכל שלוש הסדרות הפסידה קבוצתו מול בוסטון סלטיקס.
קריירת שידור
לאחר פרישתו ממשחק שימש האנדלי כשדרן של משחקי פיניקס סאנס במשך 4 שנים, ולאחר מכן כשדרן של משחקי הלייקרס במשך 4 שנים נוספות. באותה תקופה החל לשדר את משחקי אולסטאר ה-NBA ברשת הטלוויזיה CBS.
בשנת 1974 מונה לשדר הקבוע של משחקי ניו אורלינס ג'אז, לקראת עונת הבכורה של המועדון, ונשאר בתפקיד זה במשך 35 שנים. בשנת 1979 עברה הקבוצה לשחק בסולט לייק סיטי, ושינתה את שמה ל"יוטה ג'אז". ב-31 השנים הראשונות שידר את המשחקים בטלוויזיה וברדיו במקביל, עד שנת 2005 בה עבר לשדר ברדיו בלבד. ב-14 באפריל 2009 הודיע האנדלי כי יפרוש מתפקידו בסיום עונת.
ב-27 במרץ 2015 נפטר האנדלי בביתו שבפיניקס, אריזונה, בגיל 80.
ארון
ארון הוא רהיט אחסון דמוי תיבה גדולה, העשוי לרוב מעץ או פלסטיק ומשמש בבתים לאחסון בגדים, מזון או כלי חרס, כך שיישמרו מאבק, מפגיעה ומלכלוך.
"ארון אוויר" הוא ארון גדול בעל פתחי אוורור, לעיתים בצורת חדר ממש. בעבר הותקנו ארונות מעל לאמצעי חימום הבית וסיפקו חלל אחסון לבגדים. חלל זה היה חף מהצטברות של לחות וסייע לייבש את הבגדים הרטובים. ארון מסוג זה נקרא בפשטות "ארון בוילר".
בגלל שארון הוא רהיט שבתוכו מסתירים בגדים וחפצים אחרים. צמחו בהשאלה ביטויים כמו "שלדים בארון" שמשמעותו סודות נסתרים, או "הומוסקסואל בארון" שמשמעותו הומוסקסואל שמסתיר את זהותו המינית.
דוכס סאסקס
דוכס סאסקס (באנגלית: Duke of Sussex) הוא תואר אצולה המוענק לבני בית המלוכה. כיום נושא בתואר זה הנסיך הארי.
היסטוריה
התואר הוענק לראשונה לנסיך אוגוסטוס פרדריק, בנו השישי של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, ב-27 בנובמבר 1801. באותה עת הוענקו לו גם התארים "רוזן אינוורנס" ו"ברון ארקלו".
אוגוסטוס פרדריק נפטר בלא יורשים זכרים בשנת 1843, והתואר בוטל.
בשנת 1999, לאחר נישואיו של הנסיך אדוארד, בנה הצעיר של המלכה אליזבת השנייה, נפוצו שמועות כי התואר יוענק לו, אולם לבסוף הוענק לו התואר רוזן וסקס.
במאי 2018, המלכה אליזבת השנייה החליטה להעניק לנסיך הארי מוויילס את התואר דוכס סאסקס לכבוד נישואיו למייגן מרקל (שקיבלה את התואר דוכסית סאסקס).
רבי יוסי בר יהודה איש כפר הבבלי
רבי יוסי בר יהודה איש כפר הבבלי הוא חכם שחי בדור החמישי לתנאים, המוזכר פעם אחת במשנה, במסכת אבות.
זיהויו
שמו של חכם זה אינו מופיע בשום מקור חז"ל אחר פרט למשנה הזאת. אך יש מספר הצעות לזיהויו, שמובאות בספר היוחסין שכתב אברהם זכות :
יש המפרשים שהוא תנא אחר, ולא אחד מהשניים האלה, ובמשנה הוסיפו לו את הכינוי "איש כפר הבבלי" כדי להבחין בינו לבין רבי יוסי ברבי יהודה.
חסידות סאמבור
חסידות סאמבור היא חסידות קטנה שנוסדה בשנת 1878 בעיר סאמבור (Sambir) בגליציה.
מייסד החסידות
האדמו"ר הראשון של החסידות היה רבי אורי הכהן יאלעס (ה'תקצ"ג 1833 - ה'תר"ע 1910). נולד בעיר קומארנו (נקראה קאמארנא) לרב אפרים צבי שהיה תלמיד השרף מסטרליסק, ונקרא על שמו. למד אצל בעל "השואל ומשיב" הרב יוסף שאול נתנזון חברו ללימודים היה הרב יצחק יהודה שמלקיש בעל הבית יצחק. בשנת 1850 נישא, באותה תקופה התקרב לחסידות בעלז ולרבם הרב שלום רוקח מייסד שושלת בעלז, שאמר עליו "אתמול היה לו גילוי אליהו אבל הוא עצמו אינו מודע לכך". נתמנה לרב העיר קומארנו. חתנו היה רבי גדליה מלודמיר.
לאחר פטירת רבו מסטרעטין דבק ברבי אברהם יעקב פרידמן (הראשון) מסדיגורה ובהוראתו החל להנהיג עדת חסידים.
בשנת ה'תרכ"ד (סביבות 1864) עשרים שנה לאחר פטירת רבי יהודה צבי מסטרטין שהיה ממשיך דרכו של השרף מסטרליסק, נטל על עצמו את עול ההנהגה של החצר החסידית שנותרה בסטרטין. הוא החל בהנהגת החצר החסידית בעיר סאמבור שבגליציה החל משנת ה'תרל"ח (סביבות 1878). אל חצרו שהלכה וגדלה הגיעו גם חסידים שלא השתייכו לחצר זו.
נודע בתרומותיו הרבות לצדקה ופעולות חסד שונות שארגן. כמו כן בחצרו שהו חסידים רבים דרך קבע, כשהוא נוטל על עצמו את פרנסתם.
רבי אורי נפטר בראש חודש אדר שני ה'תר"ע.
מעט מתורתו נדפסה בספר אמרות טהורות (למברג 1910) על ידי אחד מחסידיו.
הדור השני
בניו היו רבי יהודה צבי מסמבור ורבי שלום מסטרי. רבי שלום נקרא על שם רבו הרב שלום רוקח מבעלז.
לאחר פטירת אביו לא רצה בנו, הרב שלום הכהן יאלעס, ליטול את הנהגת החסידות, אך לאחר הפצרות רבות מאת תלמידיו, ולאחר שרבי מנחם-נחום פרידמן מבויאן הורה לו ליטול על עצמו את הנהגת החסידות, נטל על עצמו את עול ההנהגה, וקבע את מרכז החסידות בעיר סטרי שבמחוז סאמבור, שם שימש ברבנות בחיי אביו.
בשנת ה'תרפ"ה (1925), הודיע לעדת החסידים על כוונתו לעלות לארץ ישראל, במענה לשאלת החסידים, מי ינהיג את הקהילה, ענה ששני בניו ינהלו את ענייני הקהילה. הבכור הרב ישעיה אשר הכהן יטול את תפקיד האדמו"ר וינהיג את הקהילה רוחנית, ואחיו הצעיר הרב אפרים אליעזר יאלעס, יעמוד בראשות הישיבה, ויכהן כרב העיר. לאחר חג הפסח אותה השנה, עלה הרב שלום לארץ ישראל, והגיע לנמל יפו בתחילת חודש אייר, לאחר הגעתו לירושלים, נסע להשתטח על קברו של רבי שמעון בר יוחאי במירון, ולאחר חודשים ספורים חלה ונפטר בירושלים. חתניו היו רבי ישראל אלימלך מזברוב ואחיינו רבי אורי אהרן מלודמיר.
הדור השלישי
רבי ישעיהו אשר (תרנ"ג-ב' בטבת תש"ד) היה חתנו של רבי משה אייכינשטיין מריישא ובזיווג שני של רבי ישראל רוקח מבוריסלב. היה מראשי אגודת ישראל. חיבר ספר בשם "שמן הראש". נרצח בשואה.
בשנת 1921 היגר האח הצעיר הרב אפרים אליעזר יאלעס לארצות הברית וכיהן כראב"ד פילדלפיה. תורתו נדפסה בספר שמן הראש (סטרי 1921) ובספר שו"ת דברי אפרים אליעזר.
רבי אלעזר בנו של רבי יהודה צבי כיהן בבוקרשט ומשנת תש"ח במונטריאול. היה חתנו של רבי יעקב שמשון מטשכויב. אחריו כיהן בנו רבי יהודה צבי. חתנו היה רבי מנחם מנדל רוקח.
שני נכדים נוספים של רבי אורי כיהנו באדמו"רות, בני בנו הרב נחום. רבי אליהו כיהן בפשמישל, היה חתנו של דודו רבי שלום ורבי אברהם יעקב כיהן בסמבור ובטורקא. שניהם נרצחו בשואה.
החסידות כיום
בהלווית הרב אפרים אליעזר יאלעס בשנת 1988, הכתירו על פי צוואתו את נכדו הרב אורי גלדצהיילר (בן חתנו הרב יוסף גלדצהיילר) חתן רבי אברהם חיים ראטה משומרי אמונים לאדמו"ר מסאמבור, כהיום הוא מחלק את זמנו בין מונסי לירושלים.
כמו כן מכהן כאדמו"ר מסמבור רבי מרדכי ישראל סמט, צאצא דרך רבי גדליהו מלודמיר חתן רבי אורי.
ועדת שנהר
ועדת שנהר מונתה על ידי שר החינוך והתרבות, זבולון המר, לבחינת לימודי היהדות במערכת החינוך הממלכתית בישראל והגישה את המלצותיה לאמנון רובינשטיין באוגוסט 1994. בראש הוועדה עמדה עליזה שנהר.
חברי הוועדה
בראש הוועדה עמדה עליזה שנהר, רקטור אוניברסיטת חיפה. בוועדה השתתפו אנשי אקדמיה, בהם חוה לצרוס-יפה, מיכאל אביטבול, אביעזר רביצקי ואליעזר שבייד, אנשי משרד החינוך זבולון אורלב ואליעזר מרכוס, מחנכים, ואישי ציבור בהם רות קלדרון, הסופר אהרן מגד ומוקי צור, איש התק"ם.
תפקיד והמלצות הוועדה
על-פי כתב המינוי של הוועדה, היה עליה לבחון את מצב לימודי היהדות בחינוך הממלכתי, ולגבש הצעות "בדבר המטרות והתפיסה, תוכניות הלימודים וכל יוזמה אחרת העשויה לקדם את החינוך היהודי בישראל".
הועדה קבעה שיש ירידה מתמשכת במעמדם של לימודי היהדות במערכת החינוך, הנובעת מתמורות חברתיות ופוליטיות שחלו במדינת ישראל, ובתהליכים שונים, ביניהם הגברת הקיטוב בין הציבור הדתי והחילוני. בהמשך לכך, הדו"ח כלל המלצות בדבר עקרונות להוראת מקצועות היהדות, וביניהם חתירה ללימוד מקצועות היהדות באופן המדגיש את אופיים ההומניסטי, וכן בניה של תהליך חינוכי המבוסס על לימוד, ביקורת ודו-שיח, אשר יחתור להפנמה של ערכים אוניברסליים ויהודיים "מתוך גישה פלורליסטית". הוועדה גם המליצה "לעודד קשת רחבה ככל האפשר של מסגרות חינוכיות לא-פורמליות, המקבלות חינוך יהודי פלורליסטי וביקורתי כלגיטימי והמציעות למוסדות החינוך השונים תוכניות חוץ-קוריקולריות בנושאים הקשורים בהוראת מקצועות היהדות, ובייחוד סמינרים ומפגשים שבהם ייפרשו לפני התלמיד, על בסיס של הדדיות, האופציות השונות של הקיום היהודי בימינו".
השפעה
דו"ח ועדת שנהר אומץ על ידי משרד החינוך בשנת 1995, ובהמשך לכך הוקם במשרד "מטה שנהר" שהופקד על יישום המלצות הוועדה, ונסגר לפני שנת 2021. בשנת 1997 הוקם על ידי שר החינוך זבולון המר המנהל לחינוך ערכי כדי ליישם את דו"ח ועדת שנהר ודו"ח קרמניצר.
חוזרי מנכ"ל שפורסמו על ידי משרד החינוך במהלך השנים עיגנו את עקרונותיו של דו"ח ועדת שנהר. כך, ביום 2.11.2008 פורסם חוזר מנכ"ל משרד החינוך 3.1 תשס"ו/3(א) שבו נקבעו אמות המידה המחייבות שלפיהן יבחנו גורמי המקצוע במשרד הצעות לתוכניות חינוכיות ביהדות למוסדות החינוך במגזר הממלכתי בהתאם למסקנות דו"ח שנהר. חוזר מנכ"ל זה הוחלף בשנת 2019, אך החוזר החדש משמר את אמות המידה לבחינת תוכניות חינוכיות בתחום היהדות בחינוך הממלכתי כפי שעוצבו בחוזר המנכ"ל הקודם, בשינויים מסוימים.
יהדות ינה
קהילת יהודי ינה שבגרמניה התקיימה החל מימי הביניים ועד להשמדתה בשואה. בעוד שמבחינה מספרית, הקהילה מעולם לא הייתה קהילה גדולה (כ-170 אנשים בשנת 1924), מספר לא מבוטל מיהודי העיר היו לדמויות מפתח באוניברסיטה ובתעשייה המקומית, במיוחד במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
ראשית הקהילה
יהודים מוזכרים בהיסטוריה של העיר כבר בתקופת המגפה השחורה (1353 – 1347) והתייחסות ראשונה ליהודים כדיירי קבע מצוינת ב-1379. באותן שנים התגוררה בעיר קהילה יהודית קטנה שכללה כ-20 יהודים נכון לשנת 1418. יהודי הקהילה עסקו בין היתר בהלוואות בריבית וקיימו חיי קהילה שכללו בית כנסת ובית ספר מקומיים. בית הכנסת של העיר עמד בפינת רחוב Leutragasse אך לא נותר ממנו זכר.
היהודים גורשו מהעיר בין 1431 ל-1452 והורשו לשוב רק ב-1785.
ניתן למצוא בארכיוני העיר שני רחובות יהודיים:
שחרור היהודים והקמת הקהילה מחדש במאה ב-19
בשנת 1785 הדוכס מסקסוניה, שהיה גם פטרון האוניברסיטה, אישר ליהודים להירשם ללימודים ואלו החלו לחזור אל העיר.
במהלך המאה ה-19 התהוותה מחדש קהילה יהודית בעיר, אך לא הוקם בה מחדש בית כנסת מעולם והטקסים הדתיים הועברו בבתים פרטיים. בהדרגה, יהודי ינה זכו לזכויות נוספות ובמסגרת האמנציפציה התאפשר ליהודים לעבוד במקצועות חופשיים. בשנת 1896 יוסדה בעיר קהילה רשמית („Israelitische Religionsgemeinschaft“) שאיגדה אנשי עסקים וסוחרים יהודים מינה וסביבתה. קהילה זאת קיימה פעילויות חינוכיות לילדים שהועברו על ידי הרב ד"ר יוזף ויזן מאייזנאך  . מרכז הקהילה נקבע בביתו של הרמן פרידמן ברחוב Scheidlerstraße 3 ושימש גם כחדר לתפילות בחגים באותן שנים.
בשנת 1880 מנתה הקהילה 30 איש ובשיאה, בשנת 1924, מנתה 168 תושבי קבע ועוד מספר עשרות תושבים ארעיים. בתחילת המאה ה-20 רבים מיהודי העיר עבדו כסוחרים (במיוחד בתחום הטקסטיל), מהנדסים בתעשייה המקומית (צייס, שוט (אנ')), וכמרצים באוניברסיטת ינה. בנוסף, סטודנטים יהודים מרחבי גרמניה הגיעו ללמוד בינה ואף הקימו אגודה של סטודנטים יהודים.
סטודנטים יהודים
אוניברסיטת ינה אפשרה לסטודנטים יהודים ללמוד וללמד החל מ-1785, ובסוף המאה ה-19 למדו בינה סטודנטים יהודים רבים. בנוסף, האוניברסיטה משכה אקדמאיים מרחבי גרמניה שהשתקעו בינה כדי ללמד ולחקור בה.
כתגובת נגד לשחרור היהודים, בסוף המאה ה-19 שררה אווירה אנטישמית בקרב אקדמאים וסטודנטים בגרמניה, וחוקרים יהודים התקשו לקבל משרות קבועות באוניברסיטאות בגרמניה בכלל ובינה בפרט. בנובמבר 1880 עצומה הקוראת לנידוי היהודים מהאוניברסיטאות בגרמניה הופצה בכל האוניברסיטאות. מתוך עשרות אגודות הסטודנטים שהוזמנו לחתום על העצומה, רק שתיים סירבו וביניהן אוניברסיטת ינה. העצומה לא קיבלה תוקף היות שהיא עמדה בניגוד לחוק הגרמני, אך היא מסמלת את מצבם העגום של הסטודנטים היהודים בגרמניה כולה.
באוניברסיטת ינה הוקמה אחוות Urburschenschaft, אחת מאחוות הסטודנטים העתיקות ביותר בגרמניה. למרות שבאחוות רבות ברחבי גרמניה יהודים לא הורשו להצטרף, ישנן עדויות לחלקם של יהודים באחווה, ביניהן עדותו של גוסטאב פטר קרנר שלמד בינה:
בפברואר 1927 קמה אחוות סטודנטים יהודית בינה. אחוות יהודיות היו נפוצות באותה התקופה, והאחווה בינה הייתה חלק מרשת VJS (Verbindung Jüdischer Studenten). האחווה בינה נשאה את השם "החשמונאים", השתמשה בצבעים כחול-לבן-צהוב ונהגה לפי חוקים פנימיים וסודיים. כך לדוגמה, הוכתבו נוהלי שתיית בירה על בסיס קבוע בחוקי היסוד של האחווה. למרות שלא נסגרה באופן רשמי מעולם, התיעוד האחרון של פעילות אחוות החשמונאים הוא בסיום שנת הלימודים של 1927.
אדווארד רוזנטל - "אבי החוקה של תורינגיה" [1853-1926]
רוזנטל שימש כרקטור אוניברסיטת ינה פעמיים (1899 וב-1913). רוזנטל גם לקח חלק בהקמת אגודת קרל צייס (שאיגדה את העובדים בחברה הגדולה והעשירה בעיר) ושימש במשך שנים כיועץ משפטי לבעלים של צייס, הפיזיקאי ארנסט אבה. רוזנטל ואבה המשיכו לשתף פעולה שנים רבות ונחשבו לחברים קרובים ובזכותו של רוזנטל קידמה חברת צייס יחסים פרוגרסיביים עם עובדיה.
רוזנטל התחתן עם קלרה אלשטטר שנחשבה לאישה "היפה ביותר בינה" ב-1885. מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1891, בנו הזוג רוזנטל וילה גדולה המכונה עד היום "וילה רוזנטל" ומשמשת כמוזאון לפועלו וכמרכז כנסים קטן. ביתם של בני הזוג היה מרכז מפגש לאינטלקטואלים, תעשיינים ואומני העיר.
אף על פי שבני הזוג היו יהודים במוצאם, בנם קורט ארנולד אוטו הוטבל כנוצרי. קורט למד משפטים כאביו, השתתף במלה"ע הראשונה בגדוד של מתנדבים ונהרג בחזית המערבית בגיל 27.
לאחר מותו של קורט, כתב רוזנטל:
בנוסף להיותו משפטן, רוזנטל היה גם פוליטיקאי. הוא השתייך למפלגה הליברית הלאומית וייצג את אוניברסיטת ינה בפרלמנט של דוכסות סקסונה-ויימאר. לאחר המהפכה הגרמנית, עם הקמתה של מדינת תורינגיה החופשית, רוזנטל שימש כחבר פרלמנט במשך מספר שנים והיה לכותב הראשי של החוקה. הישג זה נחשב לשיא הקריירה המשפטית והפוליטית של רוזנטל והוא זכה לתואר "אבי החוקה של תורינגיה" (Vater der Thüringer Verfassung).
ב-1925 פרש פרופ' אדווארד רוזנטל לגמלאות עקב מצבו הרפואי המדרדר. רוזנטל נפטר ב-25 ביוני 1926 ממחלה קשה, והותיר אחריו את אלמנתו קלרה רוזנטל. קלרה רוזנטל התאבדה ב-1939 לאחר התנכלויות רבות מצד הממשל הנאצי.
פליקס אוירבאך [1856-1933]
פרופ' פליקס אוירבאך (Felix Auerbach) היה פרופסור לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת ינה. על אף הישגיו המדעיים, הופלה אוירבאך בשל היותו יהודי, והוענקה לו דרגת פרופסור מלא רק בשנת 1924 לאחר מספר דחיות. אוירבאך היה ידוע בקשריו עם קהילת האמנים המקומית, ונודע בתור "המתווך בין איינשטיין ותנועת הבאוהאוס", זאת בזכות כתיבתו המדעית הפופולרית על תורת היחסות ועל הפיזיקה של האמנות.
אוירבאך נישא לאנה סילברגלייט, שהפכה בהמשך למובילת המאבק לשחרור נשים בגרמניה. לזוג לא נולדו ילדים. שניהם בחרו להתאבד עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933.
כיום נמצא בעיר רחוב על שם אוירבאך בשכונת Lobeda West.
קלרה גריפאן [1897-1945]
ד"ר קלרה גריפאן (Klara Griefahn) הייתה רופאה יהודייה-הונגרייה, שהוכשרה והתגוררה בינה והתמחתה בטיפול בנשים לאחר לידה. גריפאן שנולדה בהונגריה, נמנעה מלציין את מוצאה האתני ולא נרשמה כיהודיה כשהחלה את לימודיה בגרמניה. היא נישאה לזיגפריד גריפאן, רופא גרמני נוצרי, וגידלה את ילדיה כנוצרים מבלי לשתפם במוצאם היהודי.
בעוד שגריפאן המשיכה להסתיר את מוצאה היהודי, בקיץ 1943 הסגירה אחת מחברותיה את מוצאה לידי הגסטאפו. עם גילוי מוצאה, רישיון הרפואה של גריפאן נשלל, בתה סולקה מבית-הספר ובנה הודח משירותו בחיל האוויר. אירועים אלו הובילו להידרדרות מהירה במצבה הנפשי ולניסיון התאבדות זמן קצר לאחר מכן. בעוד בעלה עמד בפני לחצים חברתיים וחוקיים להתגרש ממנה, הוא נותר נאמן לה וסירב לעשות זאת - דבר שמנע מן הגסטאפו לגרשה באופן מידי למחנה ריכוז.
ב-29 בינואר 1945 קיבלה גריפאן צו גירוש למחנה הריכוז טרזין. היא התאבדה למחרת בנטילת מנת יתר של מורפין. במכתב ההתאבדות כתבה גריפאן כי "עדיף מוות על שעבוד" (lieber Tot als Sklav). התאבדותה זעזעה את השכונה שבה גרה ודווח שבעת ההלוויה היה בית הקברות מלא בתושבים למרות הסכנה שבדבר.
לאחר המלחמה, שמו של הרחוב שבו גרה שונה לרחוב קלרה גריפאן (Klara-Griefahn-Straße) וקברה קיבל מעמד כבוד מטעם העירייה.
גורל יהודי הקהילה בשואה
כ-100 יהודים מיהדות ינה נרצחו בשואה.
עליית הנאצים לראשות העיר
החל משנת 1933 החל מצבם של היהודים בעיר להדרדר. המפלגה הנאצית נבחרה להנהיג את מועצת העיר ומינתה את חבר המפלגה ארמין שמידט כראש עיר מטעמה. המועצה החדשה החלה את החרם הארצי על עסקים ומרפאות בבעלות יהודים. כחלק מפעילותן, עיריית ינה והמפלגה הנאצית הארצית גרמו לפיטוריהם של מרצים יהודים באוניברסיטה, בהתאם לחוק לשיקום שירות המדינה המקצועי. באפריל באותה השנה פוטרו 6 מרצים בכירים באוניברסיטת ינה.
הפוגרום הגדול ביותר בעיר התרחש בליל הבדולח (9-10 בנובמבר 1938). בבמהלכו, הושחתו העסקים הבודדים שעוד נותרו ליהודים, מה שגרם לסגירתם הסופית. במהלך הפוגרום נעצרו 59 יהודים, 18 מהם נשלחו למחנה הריכוז בוכנוולד.
ילדי היהודים בבית הספר האוניברסיטאי
ילדים יהודים לא הורשו להגיע יותר לבתי הספר החל מ-10 בנובמבר 1938. למרות זאת, חלקם המשיכו ללמוד בבית הספר האוניברסיטאי של ינה. בית ספר זה היה ידוע בכך שריכז את ילדיהם של פעילים פוליטיים מהשמאל הדמוקרטי, גם לפני עליית הנאצים לשלטון. רבים מילדי יהודי ינה למדו בבית הספר של האוניברסיטה בעיר. לאחר המלחמה, ב-2 בדצמבר 1948, כתב מנהל בית הספר פטר פטרסון לרקטור האוניברסיטה:
עדויות נוספות מספרות על כך שפטרסון אפשר לילדים רבים שהשלטון הנאצי החרים ללמוד בבית ספרו, ביניהם יהודים, נכים ומתנגדי הממשל. אף על פי שבית הספר נחשב לבית ספר למעמדות הגבוהים של העיר, במהלך המלחמה הזמין פטרסון גם בעלי מעמד סוציו-אקונומי נמוך יותר ללמוד בו. באופן מעניין, ואף על פי שלמדו בבית הספר יהודים, הלימודים נמשכו לפי החוק הנאצי וכללו הצדעה לדגל ולימוד על תורת הגזע. הצדעה במועל יד, לעומת זאת, לא הייתה חלק מסדר היום כמקובל.
"בתי היהודים" ומחנה הריכוז הזמני ביינה
המשפחות היהודיות הבודדות בעיר ינה הועברו ב-1938 לבתים מיוחדים ליהודים והורשו לקנות רק בחנויות מסוימות ובשעות מסוימות. בין הבתים מוזכר ביתם של משפחת פרידמן ברחוב Scheidlerstraße.
בתחילת שנות ה-40, הועברו היהודים למגורים זמניים בקרונות רכבת שהוסבו למגורים, עד לגירושם בטרנספר למחנה הריכוז בוכנוולד או למחנה טרזין. במהלך תקופה זו הוסבו הקרונות, יחד עם מספר מבנים של מוסך הרכבות, למחנה עבודה זמני ליהודים ואסירים אחרים שלא ניתן היה לשכן בבוכנוולד. חשוב לציין שלמרות שעיקר האסירים במחנה היו פולנים, מפקדי המחנה הפרידו בין מגורי הפולנים ליהודים. בעוד הפולנים שוכנו במבנה מגורים קטן, היהודים המשיכו לחיות בקרונות המוסבים.המחנה הזמני היה אחד ממספר מחנות לוויין שהוקמו בתורינגיה עקב העומס במחנה בוכנוולד. מעט מאוד ידוע על גורלם של מפעילי מחנה העבודה, אך אחד ממנהלי העבודה במוסך הרכבות, מרטין שפרייץ, נידון לשנה וחצי מאסר עקב התעללות באסירים
רימייק
רימייק (מאנגלית: Remake) הוא תיאור של יצירת אמנות מצורה מסוימת, אשר מבוססת בעיקר על עבודה מוקדמת יותר, באותו המדיום (ראו גם: ריבוט). זאת לעומת יצירה המבוססת על עבודה מוקדמת, אך במדיום אחר ונקראת אדפטציה.
בתעשיית הקולנוע, רימייק הוא יצירה חדשה של סרט קולנוע, לרוב בהתבסס על התסריט המקורי עם שינויים, תוך שימוש באותו עולם ואותן דמויות ראשיות. האלמנטים החדשים בסרטי רימייק הם לרוב הבמאי ובימוי, צוות השחקנים והאפקטים המיוחדים. למעשה, שיפור ביכולות הטכניות של אפקטים מיוחדים ושילוב גרפיקה ממוחשבת, שלרוב לא היו זמינים בעת צילום הסרט המקורי, הם סיבה נפוצה לצילום רימייק. לעיתים יש גם שינויים בתסריט, ואם השינויים גדולים (ומהווים התחלה לסרטת סרטים חדשה) הסרט נקרא "ריבוט/אתחול". תהליך נפוץ פחות הוא עיבוד סרט או סדרה לחוברת קומיקס צילום או קומיקס קולנועי.
לפי קביעת האקדמיה ללשון העברית משנת תשע"ב, 2012, המונח העברי ל"רימייק" הוא "מֶחְדָש".
יהדות ינה
הטרנספורטים וסוף המלחמה
עד סוף שנת 1939 נותרו בעיר ינה 50 יהודים. בשנת 1942 מאות מיהודי מרכז גרמניה נשלחו לגטאות ומחנות השמדה. מינה נשלחו 9 לגטו בלז'יצה שבפולין ועוד 8 למחנה טרזין. שנתיים לאחר מכן נשלחו גם יהודים מעורבים (מישלינג) למחנות עבודה, ביניהם 40 מינה. הטרנספורט האחרון של יהדות ינה נשלח למחנה טרזין ב-1945. כל היהודים שנשלחו בטרנספורט האחרון שרדו את המחנה.
לאחר השואה
לאחר השואה, הורשו היהודים המגורשים לחזור אל העיר. 11 יהודים ששרדו את מחנה טרזין חזרו והקימו מחדש את הקהילה היהודית יחד עם מספר פליטים ממזרח אירופה. בראש הקהילה שהוקמה באופן רשמי ב-1945, עמד מקס בלאו. ינה, שנמצאת במדינת תורינגיה, הפכה לחלק מגרמניה המזרחית הקומוניסטית והקהילה היהודית בה נעלמה כמעט לחלוטין, הן בגלל עליית הקומוניזם שהתנגד לפעילות דתית, והן מסיבות כלכליות. בשנת 1989 יהדות כל מחוז תורינגיה כללה 26 חברים, רובם מהעיר ארפורט.
עם כניסתם של פליטים מברית המועצות לאחר איחוד גרמניה, גדלה מעט הקהילה, אך עד היום לא הוקם מחדש בעיר בית כנסת ולא מתקיימים בה אירועי דת. מרכז הקהילה היהודית הקרוב ביותר נמצא בעיר ארפורט ויהדות תורינגיה היא ברובה מיוצאי ברית המועצות. ברחוב Salvador-Allende-Platz קיים משרד שמשמש כנקודת קשר לקהילת תורינגיה והרב הראשי של ארפורט (הרב אלכסנדר נחמה) אחראי על העיר. המקווה הפעיל הקרוב ביותר נמצא בעיר לייפציג, כ-100 ק"מ צפונית מינה.
נכון לשנת 2021, הקהילה היהודית בינה מוערכת בכ-200 יהודים, רובם ממשפחות של יוצאי ברית המועצות. מעטים מהם רשומים כחברי הקהילה היהודית של תורינגיה ומקיימים אורח חיים דתי.
דמוגרפיה
קהילת יהדות ינה מעולם לא הייתה קהילה גדולה, ומנתה בשיאה כ-150 תושבי קבע בעיר ועוד מספר עשרות תושבים ארעיים (ביניהם סטודנטים שבאו לעיר לתקופת לימודיהם).
זיכרון השואה בינה
נכון לאפריל 2020, בעיר ינה ישנן 41 אבני נגף. סיפורו של כל אחד מהנספים קיים באתר האינטרנט של ארכיון העיר.
לציון יום השואה הבינלאומי בשנת 2019, יזמה מחלקת התרבות של העירייה את הפרויקט "קולות אבני הנגף" (Klang der Stolpersteine), פרויקט מוזיקלי שבו לצד כל אחת מהאבנים בוצע קונצרט קטן לזכר הנספים. היוזמה זכתה להדים בתקשורת המקומית ונהפכה ליוזמה שנתית בה הקונצרט מבוצע על ידי תזמורות ונגנים מקומיים, בשיתוף פעולה עם שחקני תיאטרון ואמנים נוספים.
מספר רחובות בעיר נקראים על שמם של יהודים חשובים בקהילה:
מיכאל טל
שנותיו הראשונות
רבים מבני משפחתו של טל היו רופאים. אביו היה ד"ר נחמיה טל, סבו היה רוקח, אחיו הגדול היה רופא ובנו הראשון רופא. בספרו של מיכאל טל שפורסם ב-1975, "החיים והמשחקים של מיכאל טל", מתלוצץ טל על כך שמאחר שכל בני משפחתו עסקו ברפואה, החיים התנקמו בו בכך שבריאותו הייתה רופפת כל חייו.
במקום זאת בחר טל בפקולטה לספרות, וסיים את התואר בגיל 19. הוא הוסמך כמורה לספרות וגם עסק בכך במהלך קריירת השחמט שלו, כמו רבים משחקני השחמט בזמנו בברית המועצות - לצד קריירת השחמט שלו הייתה לו השכלה ועבודה נוספת. טל היה ידוע בקרב הקולגות שלו כאדם נעים מזג, חברותי ומצחיק.
חייו הבוגרים
ב-1960, בגיל 24, הביס טל את מיכאל בוטביניק בתוצאה 12.5-8.5 בדו-קרב הראשון שלו על אליפות העולם בשחמט, ובכך הפך לאלוף הצעיר ביותר עד זמנו (שיא שנשבר רק כעבור כחצי יובל על ידי גארי קספרוב). בוטביניק ניצח את טל כשנה לאחר מכן באליפות העולם ב-1961. נטען שזוהי תוצאה של הצלחת בוטביניק ללמוד את סגנונו, דרכי חשיבתו, ופעולתו של טל על הלוח. יתר על כן, טל סבל מבעיות בריאותיות במהלך הדו-קרב החוזר מול בוטביניק, כולל פעם אחת בה הובהל לבית החולים ואושפז למשך יומיים (על חשבון ימי המנוחה). על פי הנהלים, טל היה יכול לבקש דחייה בין המשחקים בשל בריאותו הרופפת, אך זאת בתנאי שבוטביניק יבחר את הרופא שיקבע אם טל כשיר להמשיך לשחק (על ידי שליחת מכתב לאגודת השחמט העולמית). טל טען בספרו ("החיים והמשחקים של מיכאל טל") כי לא רצה להתעסק עם כל הניירת ורק רצה לשחק. למרות מצבו הרפואי, טל לא השתמש בכך כסיבה להפסדו לבוטביניק במשחק החוזר באליפות העולם. בקריירה המאוחרת שלו זכה טל להישגים רבים בשל ניתוח להסרת כליה שעבר (אליו חיכה שנים) ששיפר את מצבו הבריאותי. טל זכה בהישג בולט כשהגיע למקום הראשון, בצוותא עם אנטולי קרפוב, ב"תחרות הכוכבים", שנערכה במונטריאול. במהלך התחרות, הפגין טל רמת משחק גבוהה מאוד נגד רבים מטובי רבי האמנים של אותה תקופה. בשל השפעתו על השחמטאי הלטבי-ספרדי, אלכסיי שירוב ועל שחקנים לטבים אחרים, היו שהחשיבו אותו ליוצר האסכולה הלטבית בשחמט.
טל זכה שש פעמים באליפות ברית המועצות בשחמט.
טל סבל כל חייו ממחלת כליות חמורה. לזה נוספו מנהגיו המזיקים לעשן בתדירות תכופה, ולשתות משקאות חריפים לעיתים קרובות. בתקופה מסוימת אף היה מכור למורפיום. אלו הובילו, באופן כמעט בלתי נמנע, לתנודות חדות ברמת המשחק שלו. הוא נפטר בבית חולים במוסקבה כתוצאה מאי ספיקת כליות.
לטל בן מנישואיו הראשונים ובת מנישואיו השלישיים. בנו מתגורר עם משפחתו בישראל בעיר באר שבע.
משחקי מופת
לבן: מיכאל טל   שחור:      לנינגרד 1956
לכל אלה שמודאגים במהלך המשחק מעד כמה המלך מוגן ושמור, המשחק הזה מהווה חוויה אמיתית. טל מדגים כיצד כוחו של המלך הולך וגדל ככל שהמשחק מתקדם והכלים נעלמים מהלוח. כאשר המשחק מגיע לסיום, המלך מהווה כלי התקפה של ממש. המלך של טל מתקדם בשלווה ללב המחנה היריב ומתכונן ללוות את אחד הרגלים שלו עד לנקודת ההכתרה. שיעור של ממש בתורת הסיום.
העמדה המוצגת לאחר המסע ה-24 של השחור היא תחילתו של המסע של המלך. המלך מתעתד להגיע לאגף המלכה שם הוא יעשה שמות ברגלים של השחור. לאחר המסע ה-33 ללבן שני רגלים פחות, אך פעילותו של המלך יותר ממפצה על הגרעון החומרי.
מרטין סילבה
מרטין אנדרס סילבה לייטס (בספרדית: Martín Andrés Silva Leites; נולד ב-25 במרץ 1983) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת השוער בליברטד ובנבחרת אורוגוואי.
מועדונים
סילבה התחיל את הקריירה שלו ככדורגלן מקצועי בקבוצת דפנסור ספורטינג האורוגוואית, קבוצת הנוער בה גדל. הוא שיחק בקבוצה הבוגרת של דפנסור בין השנים 2002 עד 2011. במדי דפנסור רשם 176 הופעות ליגה.
באוגוסט 2011 חתם סילבה באולימפיה הפרגוואית. בדצמבר 2013 עזב את אולימפיה וחתם בואסקו דה גאמה מברזיל.
נבחרת אורוגוואי
סילבה הופיע בנבחרות אורוגוואי הצעירות, נבחרת אורוגוואי עד גיל 17 ונבחרת אורוגוואי עד גיל 20 בין השנים 2000 ו-2002.
סילבה הופיע לראשונה במדי נבחרת אורוגוואי הבוגרת ב-12 באוגוסט 2009, במשחק ידידות נגד. בנוסף, הוא נכלל בסגל של אורוגוואי למונדיאל 2010, קופה אמריקה 2011, גביע הקונפדרציות 2013 ומונדיאל 2014. הוא הופיע בניצחון נבחרתו 0-8 את בגביע הקונפדרציות 2013, ובצמד המשחקים מול  בפלייאוף בין-יבשתי של מוקדמות מונדיאל 2014.
כיכר פטרוס הקדוש
כיכר פטרוס הקדוש (באיטלקית: Piazza San Pietro) ממוקמת מול בזיליקת פטרוס הקדוש, בכניסה לקריית הוותיקן. הכיכר עוצבה על ידי ג'ובאני לורנצו ברניני בשנים 1656–1667 תחת פיקוחו של האפיפיור אלכסנדר השביעי. במרכזה ניצב אובליסק בגובה 25 מטרים שהובא ממצרים בשנת 37 לספירה בפקודת הקיסר קליגולה והוצב בכיכר בשנת 1585. הכיכר, שיכולה להכיל עד 400,000 איש, מוקפת משני עבריה באכסדרות עמודים מעוגלות. כל אכסדרה כוללת 4 שורות של עמודים דוריים ותקרה כדי להגן מפני הגשם והשמש.
התכנון שביצע האדריכל ברניני יצר כיכר אליפטית בעלת מבנה של זרועות החובקות את המאמינים עם האכסדרות. תכנון הכיכר נעשה מתוך הבנה של נקודת המבט של מי שעומד מול הכנסייה, על מנת ליצור תחושה שהכיכר הרבה יותר גדולה מכפי שהיא באמת.
קידה (מאחז)
היסטוריה
ועדת השרים להתיישבות החליטה ב-1984 על הקמת יישוב בשם "קציף", כשם מחנה צבאי סמוך, בשטח שצופה על כביש אלון ממזרח לשילה. המיקום נבחר כדי ליצור רצף טריטוריאלי בין הרי בנימין לבקעה. החלטה זו לא יצאה לפועל. ב-2001 פינה צה"ל את בסיס "קידה" של חיל המודיעין. בקיץ 2002 הוקם בבסיס הנטוש מאחז בשם "קידה צפון", אך הוא פונה על ידי המנהל האזרחי לאחר מספר שבועות.
בערב יום העצמאות בשנת 2003 נרצח גדעון ליכטרמן בדרך משבות רחל לכיוון בקעת הירדן, ובתגובה, ב-11 ביוני באותה שנה עלה המאחז על הקרקע כקילומטר דרומית למחנה קידה. תוך זמן קצר נעשה ניסיון לפנות את המקום, ותנועת אמנה עתרה לבג"ץ שהוציא צו ביניים הדוחה את הפינוי. המאחז נבנה בחלקו על קרקעות שהוכרזו כאדמות מדינה ובחלקו על אדמה פרטית של פלסטינים תושבי הסביבה. ב"מפת הדרכים", תוכנית ההסדר המדיני שנרקמה ב-2003, בתקופת הנשיא האמריקני ג'ורג' בוש, הייתה התחייבות של ראש הממשלה, אריאל שרון, לפנות 26 מאחזים, בהם קידה. ראש הממשלה בנימין נתניהו, חזר על התחייבות זו, במאי 2009 במסגרת דיונים עם הממשל האמריקאי על חידוש תהליך השלום. בתגובה הודיעו קצינים, תושבי המאחז, על הפסקת שירותם בצה"ל במקרה של עקירת היישוב.
בספטמבר 2015, בתשובה לעתירה שהוגשה לבג"ץ על ידי ארגון "יש דין", בשם פלסטינים בעלי קרקעות באזור, הודיעה מדינת ישראל שהיא מתכוונת להכשיר את כל גוש המאחזים המשתרע ממזרח לשילה, כולל קידה. את המשך פיתוח היישוב מממנת המועצה אזורית מטה בנימין מתקציב המדינה.
שם היישוב
המאחז נקרא על שם הצמח קידה שעירה הנפוץ באזור.
מאפיינים
המאחז מוגדר כיישוב קהילתי דתי. ביישוב ישנם מעון וגני ילדים, בית כנסת, ומקווה טהרה. סביב המאחז מעבדים חלק מתושביו כרמים לגידול ענבי יין ומטעי זיתים. תושבי קידה עוסקים בעיקר במקצועות חופשיים, כמו גם, כאמור, בחקלאות. במאחז קיים סניף של תנועת הנוער בני עקיבא.
קרלוס בוזר
קרלוס אוסטין בוזר הבן (באנגלית: .Carlos Austin Boozer, Jr; נולד ב-20 בנובמבר 1981 באשאפנבורג שבגרמניה) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הפאוור פורוורד. בוזר שיחק בליגת ה-NBA במשך 13 עונות נבחר פעמיים להשתתף במשחק האולסטאר והיה חבר בנבחרת ארצות הברית עמה זכה במדליית זהב באולימפיאדת בייג'ינג.
ביוגרפיה
בוזר, שנולד בבסיס צבאי באשאפנבורג שבגרמניה, גדל בעיר ג'ונו שבאלסקה. כילד, נהג להתאמן עם אביו בכדורסל בבית הספר המקומי, למרות תנאי הקור הקשים, להם הוא מייחס את קשיחותו הפיזית והמנטאלית. בתיכון הוא למד בבית הספר דגלאס בעירו. כבר בבית הספר הצטיין בוזר בשורות תיכון דגלאס-ג'ונו, וסייע להם להתמודד על תואר האליפות של אלסקה. בוזר, שהוזמן לכמה מהמכללות המובילות בארצות הברית (כמו אוניברסיטת סנט ג'ון ו-UCLA), בחר לשחק בדיוק, ועזר לקבוצה לזכות באליפות ה-NCAA ב-2001.
קליבלנד קאבלירס
בוזר נבחר בדראפט 2002 במקום ה-34 על ידי קליבלנד קאבלירס, ושיחק בה שתי עונות. את העונה הראשונה סיים עם 10.0 נקודות ו-7.5 ריבאונדים למשחק ובעונה השנייה רשם 15.5 נקודות ו-11.4 ריבאונדים למשחק, כשהוא משחק לצד מי שבחרה קליבלנד במקום הראשון בדראפט 2003, לברון ג'יימס.
עם תום חוזהו של בוזר בקליבלנד, טענו בקבוצה כי השיגו סיכום עם בוזר וסוכנו על חוזה חדש ל-6 שנים תמורת כ-39 מיליון דולר. לעומתם, בקבוצת יוטה ג'אז היו נחושים לגייס את בוזר (לאחר כמה ניסיונות כושלים באותן שנים להחתים שחקנים בעלי שם), והעבירו לו את ההצעה הגבוהה ביותר שיכלו להציע. קליבלנד, שכבר הגיעה לתקרת השכר, לא יכלה להשוות את ההצעה, ובוזר הצטרף ליוטה ל-6 שנים תמורת 70 מיליון דולר. לאחר המקרה בוזר הכחיש כי הושג סיכום כלשהו עם קליבלנד, והתקופה של בוזר בקליבלנד הסתיימה בטונים צורמים.
יוטה ג'אז
בעונתו הראשונה ביוטה, עונת, הראה בוזר את כישוריו והפך לשחקן מוביל בקבוצה, עם 17 נקודות ו-9 ריבאונדים למשחק, אלא שפציעה מנעה את המשך העונה, מה שהוביל בסופו של דבר לכך שיוטה לא הצליחה להעפיל לפלייאוף, פעם שנייה בלבד ב-22 שנים. את עונת החל בוזר כשהוא עדיין מחלים מהפציעה, וחזר לשחק רק בחודש פברואר. עד מהרה תפס בוזר את מקומו בחמישייה הפותחת של יוטה, וסיים את העונה עם 16.3 נקודות ו-8.6 ריבאונדים למשחק.
את עונת פתחה יוטה מצוין, וניצחה 11 מתוך 12 המשחקים הראשונים. בוזר נבחר להשתתף במשחק האולסטאר, אך החמיץ את האירוע בגלל פציעה בשוקית. פעמיים לקראת סיום העונה קלע בוזר 41 נקודות (שיא קריירה), פעם נגד וושינגטון ופעם נגד יוסטון, ובסיבוב הראשון של הפלייאוף (הראשון בקריירה שלו) הוביל בוזר את יוטה לניצחון על יוסטון 3-4 בסדרה, כשבמשחק השביעי והמכריע הוא קולע 35 נקודות (2 מהן בזריקות עונשין בשניות הסיום) ומוריד 14 כדורים חוזרים. יוטה ניצחה בהמשך 1-4 את גולדן סטייט, והפסידה רק בגמר המערב לסן אנטוניו. בוזר סיים את העונה הסדירה עם ממוצעים של 20.9 נקודות ו-11.7 ריבאונדים למשחק, כשבפלייאוף עמד בוזר על 23.5 נקודות ו-12.2 ריבאונדים למשחק.
בנובמבר 2007 (עונת ) קיבל בוזר את תואר שחקן החודש של המערב, ונבחר שוב להשתתף במשחק האולסטאר, בו קלע 14 נקודות ולקח 10 כדורים חוזרים ב-19 דקות. בפברואר 2008, במשחק נגד סיאטל, השיג בוזר טריפל דאבל כשקלע 22 נקודות, לקח 11 כדורים חוזרים ומסר 10 אסיסטים. בפלייאוף פגשה יוטה את יוסטון בסיבוב הראשון פעם נוספת. אף על פי שיוסטון התרכזה בלעצור את בוזר, יוטה השכילה שוב לנצח (הפעם 2-4). בחצי גמר המערב הפסידה יוטה ללוס אנג'לס לייקרס.
בעונת פספס בוזר 44 משחקים בעקבות פציעה בברכו השמאלית שאילצה אותו לעבור ניתוח ארתרוסקופיה. אחרי חצי עונה בינונית, חזר בוזר לתפוקתו הממוצעת בעונת, בה העמיד ממוצעים של 19.5 נקודות ו-11.2 ריבאונדים למשחק ב-78 משחקים. הג'אז העפילו לפלייאוף מהמקום החמישי במערב, והודחו ממנו בסיבוב השני, לאחר שהפסידו ללייקרס בתוצאה 4-0.
לוס אנג'לס לייקרס
ב-17 ביולי 2014 קבוצת לוס אנג'לס לייקרס זכתה ב"מכרז" על שירותיו של בוזר, כשהציעה לשלם 3.25 מיליון דולר מתוך סך המשכורת העונתית של בוזר, שעמדה על 16.8 מיליון דולר (שיקגו שילמה את 13.55 מיליון הדולר הנותרים). בתום חוזהו עם הלייקרס בסיום עונת נשאר שחקן חופשי לאחר שלא חתם באף קבוצה לעונת.
חיים אישיים
בוזר נשוי לסיסי ולזוג 3 ילדים.
ונסן דה פול
ונסן דה פול (Vincent de Paul; 24 באפריל 1581 - 27 בספטמבר 1660) היה כומר צרפתי הנחשב לקדוש נוצרי. נחשב למייסדו של ארגון הרווחה והצדקה הקתולי קאריטאס. ב-1737 הוכרז על ידי הכנסייה הקתולית כקדוש.
דה פול נולד למשפחת איכרים במחוז לאנד שבגסקוניה בצרפת, בכפר הנקרא כיום על שמו ("סן ונסן דה פול"). דה פול סיים לימודי תאולוגיה בטולוז והיה בעל מעמד בקהילה. ב-1605 בהיותו בהפלגה בחזרה ממרסיי לטולוז, עטו על ספינתם שלוש ספינות טורקיות. במהלך המתקפה נפצע מחץ. שודדי הים כבלו את הנוסעים בשלשלאות, הובילו אותם לתוניס ומכרום כעבדים. בהתחלה נקנה על ידי דייג אך הוא לא היה שבע רצון מדה-פול כדייג ומכר אותו לאיכר, צרפתי לשעבר, שהיה בעבר נזיר פרנציסקני וכשנפל בשבי התאסלם על מנת לזכות בחרותו. כאשר חרש את אדמת אדונו שר פסוקים ג-ד ממזמור קל"ז בתהילים "כִּי שָׁם שְׁאֵלוּנוּ שׁוֹבֵינוּ, דִּבְרֵי-שִׁיר-וְתוֹלָלֵינוּ שִׂמְחָה: שִׁירוּ לָנוּ, מִשִּׁיר צִיּוֹן. אֵיךְ-נָשִׁיר אֶת-שִׁיר-ה': עַל, אַדְמַת נֵכָר". השירה גרמה התרגשות לאשת האיכר שאמרה לבעלה כי שגה כאשר המיר דתו. זה תכנן תוכנית מנוסה וכעשרה חודשים מאוחר יותר, אחרי שהטביל את אדונו חזרה לנצרות, נמלטו דה-פול ואדונו בסירה לצרפת.
בכהונתו ככומר הדגיש את נושא הצדקה. לאחר שובו לצרפת נשלח למשימה סודית מטעם האפיפיור אל הנרי ה-7, היה הכומר האישי של הנסיכה מרגריט, רעייתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת, וכומר הקהילה בקלישי שליד פריז. מ-1612 היה כומר של משפחת גונדי. במהלך כל אותה תקופה הקדיש מזמנו ומרצו לטובת השייטים הכבולים בספינות העבדים, לטובת האסירים ולטובת החולים. ב-1622 מונה ככומר של ספינות העבדים הצרפתיות (ספינות שהושטו בכוח שריריהם של שייטים עבדים) ובתוקף תפקידו זה פעל לשיפור מצבם ועשה פעולות מיסיונריות בשייטים.
דה פול גייס נשים לעבודה בבתי חולים. הן לא היו חייבות להיות נזירות ולקבל עליהן שבועת נזירות וגם לא להתחייב מראש לתקופת שרות קצובה אולם היה עליהן להתלבש בפשטות ובצניעות ולהקדיש עצמן לטיפול בחולים. ארגון זה קיים עד היום כ"בנות החסד" או כ-"האחיות הרחמניות של סן ונסן דה פול", (Sœurs de Saint Vincent de Paul). הארגון מונה כיום כ-21 אלף נזירות.
דה פול נפטר בפריז ב-1660. על שמו נקראים מוסדות רווחה וצדקה רבים: בין היתר, מעון סנט וינסנט ובית הספר לחינוך מיוחד "המעיין" בעין כרם (ירושלים), בבעלות מסדר "האחיות הרחמניות של סן ונסן דה פול" המשמש מעון לטיפול בילדים, מתבגרים ומבוגרים צעירים הסובלים מפיגור שכלי ונכויות פיזיות, מנזר סן ונסן דה פול, המבנה הראשון שהוקם בשכונת ממילא ההיסטורית בירושלים ובית החולים סן ונסן דה פול בנצרת.
יעקב גנס
יעקב גֶנְס (בכתיב לטיני: Jacob Gens או Jakub Gens; 1903\1905 – 14 בספטמבר 1943) היה קצין יהודי-ליטאי, מפקד המשטרה היהודית ויושב ראש היודנראט בגטו וילנה במהלך השואה.
גנס עמד בראש הגטו, והאמין בהפיכת הגטו לפרודוקטיבי, תחת הסיסמה "העבודה למען החיים", על מנת למנוע את קץ הגטו, ובכך להציל כמה שיותר יהודים. הוא עסק גם בטיפוח התרבות והחינוך בגטו. יחסו למחתרת שפעלה בגטו וילנה היה דו-ערכי. מחד גיסא, הוא טען שביום שבו יחוסל הגטו הוא יצטרף למורדים, ומאידך גיסא, הוא נאבק במחתרת פן זו תמיט חורבן על הגטו ויושביו. נאמן לעמדתו טען כי פעולות המחתרת הן לגיטימיות אך ורק כאשר חיסול הגטו ידוע וברור לכל. גנס לא זכה לממש את דבריו בדבר הצטרפות למחתרת ביום חיסול הגטו, כיוון שהואשם בסיוע למחתרת והוצא להורג בידי הגסטפו תשעה ימים קודם לכן.
שנותיו הראשונות
גנס נולד ב-1905 בכפר אילגויאציא (Illovieciai) במחוז שאולאי שבליטא למשפחה יהודית ממעמד הביניים, הבכור מבין ארבעה אחים. הוא התחתן עם ליטאית לא-יהודייה ב-1922 והפך לאב לבת. ב-1924 החל ללמוד באוניברסיטת קובנה. את מחייתו מצא בהוראת השפה הליטאית, ספרות וחינוך גופני בבתי ספר יהודיים באוקמרגה ובביורברקס. הוא החל לעבוד במשרד המשפטים הליטאי בקובנה ב-1927 בתפקיד של מנהל חשבונות. לאחר שסיים את לימודיו במשפטים ובכלכלה ב-1935, עזב את תפקידו בממשלה לטובת תפקיד בחברת נפט. שנתיים מאוחר יותר החליף את עבודתו בשנית והצטרף לחברת "לייטוקיס", הקונצרן הקואופרטיבי הגדול ביותר בליטא.
גנס התנדב לצבא הליטאי ב-1919, בעת שליטא נלחמה על עצמאותה. הוא נשלח לקורס קצינים וסיים אותו בדרגת סגן משנה. לאחר שכבר נישא, ביקש להצטרף לחיל האוויר הליטאי הצעיר, אך חיל זה קיבל לשורותיו רווקים בלבד. במקום זאת נשלח לחזית והצטרף לגדוד של חיל רגלים במלחמה נגד פולין. הוא קודם לדרגת סגן וזכה לאות כבוד על לחימתו. גנס נשאר בצבא עד 1924, עת התחיל בלימודים אקדמאיים בקובנה. הוא נשאר קצין מילואים, נשלח לקורס לקציני מטה וקיבל דרגת סרן.
דרכו להנהגת גטו וילנה
ליטא הפכה לרפובליקה סובייטית ביולי 1940 וגנס פוטר מתפקידו ב"לייטוקיס". הוא חשש שייעצר ולכן עבר לוילנה, שבה לא היה ידוע ובה גם התגוררו אמו ואחיו שלמה. כאן, בעזרת חבר ליטאי התמנה למנהל חשבונות במחלקת הבריאות העירונית. הגרמנים כבשו את וילנה ב-26 ביוני 1941, ואז מינה אותו חבר ליטאי למנהל בית החולים היהודי. כחודש מאוחר יותר הוקם בעיר יודנראט, שהונהג בידי שאול טרוצקי, אשר חוסל כעבור חודש נוסף על ידי הנאצים.
בספטמבר 1941 פוצלה הקהילה היהודית בווילנה וסביבותיה לשני גטאות - גטו 1 וגטו 2. לאחר העברת יהודי וילנה והסביבה לגטאות אלו, הם מוינו לפי כושר העבודה שלהם: גטו 1 יועד לאלו שיכלו לעבוד והיו להם אישורי עבודה, וגטו 2 יועד לכל השאר. כך, היתומים, הזקנים והחולים הועברו לגטו 2, בעוד שבעלי רישיונות העבודה ומשפחותיהם הועברו לגטו 1. ב-7 בספטמבר הוקם יודנראט שני לגטו בראשות אנטול פריד. פריד עבד גם הוא בבית החולים היהודי, ולפיכך הכיר את גנס והחליט למנותו למפקד המשטרה היהודית בגטו. המשורר אברהם סוצקבר תיאר את הקמת המשטרה היהודית כך: