cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איליה אייזנשטוק
רביעי באליפות אירופה לנוער
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בפלמה דה מיורקה, ספרד ביולי 2006 סיים אייזנשטוק במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 57.47 שניות, במקום שישי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.00 שניות, בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אישי חדש של 26.96 שניות ובמקום תשיעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:05.22 דקות.
2007
באליפות ארצות הברית (בריכה אולימפית) שנערכה באטלנטה בדצמבר 2007 סיים אייזנשטוק במקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.47 שניות. באליפות ישראל בשחייה שנערכה בתחילת אוגוסט 2007 הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר גב בשיא אישי חדש של 26.44 שניות, אחרי גיא ברנע שקבע שיא ישראלי בינלאומי חדש של 25.95 שניות ולפני אהוד סגל (26.61 שניות). מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 56.83 שניות, אחרי גיא ברנע שקבע שיא ישראלי חדש של 55.11 שניות ואהוד סגל (56.64 שניות).
2008
באליפות אירופה שנערכה באיינדהובן הולנד בסוף מרץ 2008 סיים אייזנשטוק במקום 23 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.61 שניות, במקום 27 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:11.99 דקות ובמקום 30 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.44 שניות.
באליפות ישראל שנערכה בסוף יולי 2008 זכה אייזנשטוק ב-3 מדליות, כסף ו-2 ארד. מדליית כסף במשחה ל-50 מטרגב בתוצאה של 26.49 שניות, אחרי גיא ברנע (25.73 שניות) ונדב כוכבי (26.58 שניות). מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 56.79 שניות, אחרי ברנע (55.63 שניות) וסגל (56.68 שניות) ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:03.90 דקות, אחרי איתי צ'מה (2:02.01 דקות) וסגל (2:02.59 דקות).
סמיון בורמן
סמיון מאירוביץ' בּוּרמן (ברוסית: Семён Меерович Бурман; 23 באוקטובר 1908 - 1 בפברואר 1976) היה יהודי יליד האימפריה הרוסית. עוטר בשלוש הדרגות של עיטור התהילה על פעולותיו במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
בורמן נולד בפאסטוב שבאוקראינה למשפחת פועלים. ב-1909 עבר יחד עם הוריו לרוז'ין שליד ז'יטומיר, שם גם סיים את בית הספר. בהמשך עבד כתבניתן במפעל "הנפחיה של לנין" בעיר קייב. בין השנים 1926 - 1929 שירת בצבא האדום בסדיר. ב-1941 גויס שוב ונמצא במערכה כבר מתחילתה. הצטרף למפלגה הקומוניסטית ב-1942.
במהלך הקרבות בין ה-10 בספטמבר ל- 15 בספטמבר 1944 בצידו המזרחי של נהר ויסלה בפרברים הדרום-מזרחיים של ורשה השתלט יחד עם חיילים אחרים על עמדה מבוצרת במהלך לחימה שכללה קרב ידני ועל כך קיבל עיטור התהילה מדרגה שלישית.
ב-5 בפברואר 1945 במהלך קרב שנערך דרום-מערבית מדויץ' קרונה (כעת עיר ואלץ' שבפולין) שיתק בורמן בעזרת מקלע 3 מקורות ירי וב-19 בפברואר במהלך מתקפת נגד של הגרמנים חיסל עד 10 חיילים נאצים. על כך קיבל עיטור התהילה מדרגה שנייה.
לפני צליחת אודר עבר סמוך לצידו הגרמני של הנהר, גילה עמדות גרמנים, ויחד עם חיל נוסף זרק רימונים על הכוח שניסה להתקרב אליהם ולכד בשבי חייל גרמני. לאחר הצליחה במהלך התקפות נגד של הגרמנים חיסל במקלע מקסים כ-50 חיילים וקצינים.
ב-27 במרץ 1945 בהשתלטות על גבעה גבוהה במרחק 12 קילומטרים צפונית לעיר וריצן עם יחידת מקלענים חדר בין הראשונים לעמדה הגרמנית, החליף את מפקד המחלקה שיצא מן המערכה והמשיך בעקבות הכוחות הנסוגים, חיסל 2 עמדות מקלעים מספר רב של חיילים וקציני ורמאכט. נפצע אך סירב להתפנות. בפאתי ברלין נפצע באופן קשה. על פועלו זה עוטר בכל שלוש הדרגות של עיטור התהילה.
טבעת פין
טבעת פין או קוק רינג (מאנגלית: Cock ring) היא טבעת המיועדת לענידה על הפין. הטבעת מעכבת את זרימת הדם אל הפין וממנו, ובכך מאפשרת שמירה על זקפה ממושכת. יש טבעות המיועדות לענידה סביב הפין עצמו, ואחרות מקיפות גם את שק האשכים. בדרך כלל עשויות טבעות הפין עור, גומי, סיליקון, ניילון או מתכת.
השימוש בטבעות הפין נועד להגביר את ההנאה מיחסי המין באמצעות הזקפה הממושכת. בנוסף, עשויה הטבעת להעצים את תחושת האורגזמה. שימוש נוסף בטבעות פין הוא לצרכים רפואיים, שכן הן עשויות לסייע לגברים הסובלים ממידה מסוימת של אין-אונות לשמר את זקפתם.
בנוסף לטבעות הפין הסטטיות, יש גם טבעות פין רוטטות. טבעות אלה נועדו אף הן לשפר את ההנאה מיחסי המין, הן של העונד אותן והן של בן או בת זוגו. טבעות פין אחרות מעוצבות כך שיגבירו את תחושת הגירוי של הדגדגן או של פי הטבעת שהן באות עמם במגע במהלך יחסי המין.
ענידה הדוקה מדי של טבעת הפין או לתקופה ממושכת מדי עלולה לסכן את המשתמש בה ולגרום לנמק באיבר המין. בדרך כלל ממליצים יצרני הטבעות לא לענוד אותן למשך למעלה מ-30 דקות. סכנה נוספת עלולה להיגרם למי שנרדם בעודו עונד את הטבעת, ועלול לסבול מנזק עצבי.
לייטננט קיז'ה
רקע
היצירה נכתבה על ידי פרוקופייב בשנת 1933, זמן קצר לפני חזרתו לברית המועצות הסובייטית, לאחר שנים ארוכות של שהיה במערב (בייחוד צרפת). כמו כן הקדימה היצירה במעט את הביקורת החריפה שמתח משטרו של סטלין על "האומנות הדקדנטית והקפיטליסטית", שלוותה ברדיפה למעשה של אומנים שחרגו מהקו הנוקשה של מוזיקה הרמונית, טונאלית, מלודית ובייחוד "רוסית" (פרוקופייב עצמו הותקף בחריפות ב-1948).
במקור הולחנה המוזיקה כפסקול לסרט על פי סיפור של יורי טיניאנוב ולפי הזמנה של אולפני לנפילם. במרכז הסיפור, לגלוג על השלטון והבירוקרטיה בתקופת השלטון הצארי. הסרט כשלעצמו מעולם לא זכה להקרנות לציבור הרחב, עקב המסרים החתרניים שמצאה בו הצנזורה. אף על פי כן, עיבד פרוקופייב את המוזיקה לסוויטה בת חמישה פרקים בעלת אותו שם. הסוויטה, בניגוד לסרט, זכתה להצלחה רבה.
סיפור המעשה
הסיפור מתרחש ברוסיה הצארית של תחילת המאה ה-19. בטקס חלוקת דרגות, גורמת שגיאת הגהה לצאר פאבל הראשון להעלות לדרגת לייטננט חייל שאינו קיים בשם קיז'ה. בשל חשש מזעמו של הצאר, פקידיו אינם מעיזים להעמידו על טעותו, אך הצאר מחליט להתעניין דווקא באותו קיז'ה אלמוני שהמציא. כך נאלצים הפקידים לברוא דמות פיקטיבית יש מאין, ולהמציא לה סיפור חיים. מכאן מתגלגל השקר הלאה. הצאר אינו שוכח את קיז'ה, ומתעניין בקורותיו. הפקידים מצדם, מתארים בפניו עלילות גבורה דמיוניות של הסגן הנועז, וכן את קורות חייו (הוא מתאהב, ואף מתחתן). לבסוף מתעקש הצאר לפגוש את הגיבור שנלחם עבורו, ואז בא קצו של קיז'ה: הפקידים ממציאים את מותו של קיז'ה בקרב, ועורכים לו טקס אשכבה מפואר.
היצירה
הסוויטה מורכבת מ-5 פרקים, להם נתן פרוקופייב את השמות הבאים:
לתזמור היצירה שתי גרסאות. באחת מנוגן הנושא הראשי בסקסופון טנור ובשנייה הוא מושר בקול בריטון. בשתי הגרסאות נעשה שימוש נרחב בכלים עם אופי צבאי (כלי נשיפה ממתכת, פיקולו וכלי הקשה).
הזמר סטינג פרסם ב-1985 שיר הנקרא Russians שמנגינתו מבוססת על היצירה.
יחסי ישראל–קפריסין
בין מדינת ישראל והרפובליקה של קפריסין מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים וחמים במיוחד, וזאת יחד עם קשרים פוליטיים, צבאיים, כלכליים ותרבותיים ענפים בין שתי המדינות. לישראל יש שגרירות רשמית בניקוסיה ולקפריסין יש שגרירות רשמית בתל אביב. בנוסף לכך, בין המדינות יש קו גבול ימי שנקבע ב-2010.
היחסים בין שתי המדינות, המבוססים על כבוד הדדי לערכי תרבות המערב והדמוקרטיה, הושפעו עמוקות מיחסי טורקיה–ישראל לאורך השנים, כאשר החשש הקפריסאי מהקרבה שבין טורקיה וישראל הקשה במהלך שנים רבות על התחממות היחסים בין שתי המדינות, וגרם לתמיכתה של קפריסין בפלסטינים (כיום עמדתה השתנתה). עם זאת, החל משנת 2000, ולאורך העשור הראשון והשני של המאה ה-21, החלו היחסים בין שתי המדינות להתחמם בצורה משמעותית, וזאת בין היתר בעקבות גילויים של שדות נפט וגז באזור הימי שבין שתי המדינות, אשר הוביל לשיתוף פעולה עתידי של השתיים בניצולם הכלכלי, כפי שהוצהר על ידי בכירים בשתי המדינות. התקרבות זו נובעת גם מהתרחקות טורקיה מישראל. כיום, היחסים בין ישראל לקפריסין נחשבים ליחסים מיוחדים.
שגרירת קפריסין בישראל מנובמבר 2020 היא טיודורה קונסטנטינידו.
רקע
עוד במהלכה של מלחמת העולם השנייה, וכן בין השנים 1946–1949, קפריסין שימשה כנקודת מעבר עיקרית עבור ניצולי השואה שביקשו להגיע לארץ ישראל תחת שלטון המנדט הבריטי. קפריסין הייתה בתקופה זו אף היא תחת שלטון בריטי, וזאת כמושבת כתר. מסיבה זו, רבים מאותם העולים, בשעה שנתפסו על ידי הבריטים, הושמו במחנות מעצר זמניים על אדמת קפריסין. בסופו של דבר, בין השנים 1946–1949, מספרם של העולים היהודים לארץ ישראל אשר נעצרו והושמו במחנות מעצר בקפריסין, נאמד על כ-53,000. עם הקמתה של מדינת ישראל במאי 1948, ובמסגרת הפינוי הבריטי מארץ ישראל, שוחררו בהדרגה המעפילים, ורובם המוחלט המשיך בדרכו לארץ ישראל.
ישראל הקימה קונסוליה בקפריסין הבריטית ב-1950.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין שתי המדינות החלו במהלך שנת 1960, שנת עצמאותה של הרפובליקה הקפריסאית, כאשר זמן קצר לאחר קבלת העצמאות מבריטניה, קפריסין כוננה קשרים דיפלומטיים עם ישראל. בשנת 1960 העלתה ישראל את דרג הקונסוליה לדרג שגרירות (השגרירות הקפריסאית בתל אביב נפתחה רק בשנת 1994). עם זאת, היחסים בין שתי המדינות הושפעו עוד מראשיתם מהמאמץ הניכר של ישראל לאורך השנים לכונן יחסים דיפלומטיים קרובים עם טורקיה, יריבתה הגדולה של קפריסין, אשר ניהלה כנגדה מלחמה עקובה מדם בשנת 1974, ובמהלכה כבשה את חלקו הצפוני של האי, כיבוש אשר ממשיך ומתקיים נכון לשנת 2022. לאורך השנים, קפריסין הביעה מספר פעמים את חששה מהיחסים הקרובים בין טורקיה וישראל, ובעיקר במהלך שנות ה-80 וה-90, בהן היחסים בין טורקיה וישראל הגיעו לשיא פריחתם. במהלך אותם השנים, קפריסין הכירה בפועל בפלסטין כמדינה, וכמו כן תמכה באופן גלוי בפלסטינים במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בעקבות פלישת ישראל ללבנון במלחמת לבנון הראשונה, קיבל הפרלמנט של קפריסין החלטה הקוראת לניתוק היחסים עם ישראל.
באפריל 1991 נעצר רם בן ברק בקפריסין יחד עם שלושה סוכנים נוספים של המוסד כשהתחזו לתיירים במהלך מבצע השתלת מכשירי האזנה בשגרירות איראן בניקוסיה. נגד חברי החוליה הוגש כתב אישום בעבירות של ריגול, פריצה, הסגת גבול ועוד, הם הורשעו בסעיף הסגת הגבול, נגזר עליהם קנס והם שבו לישראל. בנובמבר 1998 נעצרו שני סוכני מוסד בקפריסין, והורשעו בהמשך בעסקת טיעון באחזקה לא חוקית של ציוד תקשורת.
היחסים בין שתי המדינות החלו להתחמם בשנת 1993, על רקע ההתחממות ביחסי ישראל-העולם הערבי, ובעקבות חתימתם של הסכמי אוסלו באותה השנה. במהלך התקופה, נחתמו מספר הסכמים כלכליים בין ישראל וקפריסין, וכן התקיים בפעם הראשונה מאז כינון היחסים ביקור ממלכתי של נשיא מדינת ישראל בקפריסין, ובעקבותיו ביקור גומלין בישראל של נשיא קפריסין.
בעקבות התדרדרות היחסים בין טורקיה וישראל ב-2010, בעקבות אירועי המשט לעזה ודו"ח פאלמר, התחממו היחסים בין ישראל לקפריסין ויוון. בין היתר, קפריסין הרוויחה מהירידה התלולה במספר התיירים הישראלים אשר נסעו לטורקיה, כאשר רבים מהם בחרו לנסוע לקפריסין.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, חברי הסניף הקפריסאי של הכנסייה היוונית-אורתודוקסית, הואשמו על ידי פעילים פלסטינים במכירת קרקעות בבעלות הכנסייה לישראלים.
במהלך השרפה בכרמל בשנת 2010, קפריסין הייתה אחת מהמדינות אשר שלחו סיוע לישראל. סיוע זה כלל מטוס ומסוק כיבוי, אשר היוו חלק ניכר מכוח כיבוי האש הלאומי של קפריסין.
החל משנת 2010, ובעקבות המגעים למול ישראל בסוגיית ניצול מחצבי הנפט והגז הטבעי שהתגלו בשטח הימי המשותף לשתי המדינות, קפריסין הציעה לשמש כמתווכת רשמית בין לבנון וישראל, בניסיון ליישב את סכסוך הגבולות הימי בין שתי המדינות, אשר מעכב את איתורם וניצולם של מרבצי גז טבעי ונפט בשטח שבין שתי המדינות. המנהל הכללי של משרד אנרגיה הקפריסאי, סולונה קסיני, הודיע באותה השנה על מאמציו לחזק את שיתוף הפעולה הכלכלי בין שלוש המדינות, לא רק בנושא החלוקה של מרבצי המחצבים לחופי המדינות, אלא גם בנושאים צבאיים ואסטרטגיים. שיאם של המאמצים להגיע להסכם בנוגע לחלוקת הגבול הימי הגיעו בשיחות בין ישראל ללבנון ב-2020.
No Mienten
No Mienten (בעברית: הם לא משקרים) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית בקי ג'י. הוא יצא לאור ב-20 באפריל 2022, בהוצאת חברות התקליטים קימוסבי רקורדס, RCA רקורדס וסוני מיוזיק לטין, כסינגל הרביעי מתוך אלבום האולפן הספרדי השני שלה, Esquemas (2022).
יחסי ישראל–קפריסין
היסטוריה
במהלך פברואר 2011, קיים ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ביקור רשמי ראשון של ראש ממשלה ישראלי בניקוסיה, וזאת יחד עם קבוצה של 20 בכירים בממשל הישראלי, לרבות שר התשתיות הלאומיות עוזי לנדאו. במסגרת הביקור, חתמו ישראל וקפריסין על הסכם המחייב שיתוף פעולה בין שתי המדינות במסגרת המאמצים לאיתורם של מרבצים נוספים של נפט וגז טבעי בשטח הימי המשותף. ההסכם נחתם על ידי ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ונשיא קפריסין, דימיטריס כריסטופיאס. ההסכם גם מאפשר לישראל להשתמש בשטח המרחב האווירי והמים הטריטוריאליים של קפריסין לשם קיום תרגילי הצלה של חיל הים הישראלי.
No Mienten
הרכב והצלחה
"No Mienten" הוא שיר דאנס עם אלמנטים של פופ לטיני. הוא כתוב בסולם לה מז'ור, עם קצב מהיר-בינוני של 128 פעימות בדקה.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-8 מיליון השמעות.
יחסי ישראל–קפריסין
היסטוריה
במהלך מאי 2013, ובמסגרת ביקור נוסף של הנשיא פרס בקפריסין, הציע נשיא קפריסין כי עתודות הגז של ישראל יועברו דרך קפריסין, במסגרת שיתוף הפעולה הכלכלי ההדוק שבין שתי המדינות. עוד הדגיש נשיא קפריסין, כי "קפריסין זקוקה לישראל. אנו רואים בכם לא רק שכנים קרובים אלא אחים ושותפים - ישראל יכולה לסמוך על קפריסין".
ביוני 2020 ביקר שר החוץ של קפריסין בישראל ונפגש עם שר החוץ גבי אשכנזי.
במרץ 2022 ביקר הנשיא יצחק הרצוג בקפריסין, שם נפגש עם נשיא קפריסין ניקוס אנסטסיאדיס
יחסים ביטחוניים
בעקבות התחממות היחסים בין שתי המדינות במהלך העשור הראשון של המאה ה-21, ועל רקע המשבר ביחסים הביטחוניים בין ישראל וטורקיה, שתי המדינות החלו להדק את התיאום הביטחוני ביניהן, בתחומים שונים. בין היתר, העיתון הטורקי "מילייט" דיווח במהלך חודש נובמבר 2011, כי הסכם שיתוף פעולה חשאי נחתם בין המוסד הישראלי לשירות המודיעין הקפריסאי, וזאת במהלך ביקור נשיא מדינת ישראל שמעון פרס בקפריסין במהלך החודש. עוד דיווח העיתון, כי שתי המדינות חתמו בנוסף על הסכם לשיתוף פעולה צבאי, המסדיר את קיומם של תמרונים צבאיים משותפים לשתי המדינות.
במהלך חודש פברואר 2012, ובמסגרת ביקור רשמי של ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, בקפריסין, דווח כי ישראל הגישה בקשה רשמית לממשלת קפריסין להקים תחנה צבאית עבור מטוסי הקרב של חיל האוויר הישראלי, בשטחו של בסיס צבאי על אדמת קפריסין. הדבר נועד לשם הגברת תדירות הסיורים האוויריים של חיל האוויר הישראלי במזרח התיכון, במטרה לשמור על אסדות הגז וכלי השיט של ישראל. כמו כן, שתי המדינות חתמו על הסכם משותף בתחום החילוץ וההצלה במקרה של אסון. על פי ההסכם, במקרה של אסון תתאפשר כניסה של כוחות אוויר וים מישראל לקפריסין, ולהפך.
במסגרת שיתוף הפעולה הצבאי בין המדינות מקיים צה"ל תרגילים צבאיים בשטח קפריסין ובמשותף עם צבא קפריסין. בתרגילים אלו משתתפים, בין השאר, חיילי חטיבת עוז, יחידת עוקץ, הנדסה קרבית, חיל האוויר, וכן חיילי הכוחות המיוחדים של צבא קפריסין.
במרץ 2022 ביקר בישראל רמטכ"ל המשמר הלאומי של קפריסין, דימוקריטוס זרווקיס. במהלכו, ביקר בגבול לבנון ובסוללת כיפת ברזל.
ביוני 2023 פורסם כי ישראל ניהלה מגעים עם קפריסין למכירת טנקי מרכבה.
יחסים כלכליים
נכון לשנת 2013, ישראל וקפריסין מקיימות קשרים כלכליים הדוקים, במגוון תחומים, כאשר ישראל מהווה את היצואנית החמישית בגודלה לקפריסין. במהלך שנת 2011, היקף היצוא מישראל לקפריסין נאמד על סך של כ-845 מיליון דולר, בעוד שהיקף היבוא מקפריסין לישראל נאמד על סך של כ-252 מיליון דולר.
אנרגיה וגז טבעי
ב-17 בדצמבר 2010, בעקבות גילויים בדבר מחצבים בכמות מסחרית של גז טבעי ונפט בשטח האזור הכלכלי הבלעדי המשותף לשתי המדינות, חתמו ישראל וקפריסין על הסכם תיחום המים הכלכליים בין שתי המדינות, אשר במסגרתו הובטחו זכויותיה של ישראל במחצבים. ההסכם נחתם בניקוסיה על ידי שר תשתיות הישראלי, עוזי לנדאו, ושר החוץ הקפריסאי, מרקוס קיפריאנו. שתי המדינות הסכימו לשתף פעולה בפיתוחם של כל המשאבים אשר התגלו בשטח המשותף לשתי המדינות, ולנהל משא ומתן להסכם על חלוקת המשאבים המשותפים.
במהלך אוקטובר 2013, ועל רקע המשבר הכלכלי לו נקלעה קפריסין, הודיע שר האנרגיה של קפריסין כי ממשלת קפריסין שוקלת לקנות מישראל גז טבעי כדי להוזיל עלויות אנרגיה, וזאת עד שהמדינה תצליח לצאת מהמשבר הכלכלי שאליו נקלעה.
על פי נתונים שפרסמה לשכת המסחר של קפריסין, עובר הסחר בין המדינות את רף החצי מיליארד דולר. ב-2014 ייצאה ישראל לקפריסין סחורות ב-487 מיליון דולר. ענף הייצוא העיקרי היה תזקיקי נפט שקפריסין רכשה מבזן.
בינואר 2020 נחתם במעמד ראשי המדינות של ישראל, קפריסין ויוון הסכם האיסטמד להקמת צינור גז שיאפשר להעביר גז מישראל דרך קפריסין ליוון.
בדצמבר 2021 במעמד ראשי המדינות ישראל וקפריסין חתמו על הסכם לשיתוף פעולה מדעי-טכנולוגי בין ישראל, קפריסין ויוון.
ביוני 2023 שרי האנרגיה של ישראל וקפריסין נפגשו לדיונים כדי לחזק את שיתוף הפעולה האנרגטי בין המדינות, בנוסף השרים החליטו לקדם שתי קבוצות עבודה שיקדמו חיבור בין המדינות בתחום חשמל, הגז הטבעי ומימן.
נישואים אזרחיים
מערכת הנישואים הקיימת כיום בישראל מבוססת על בתי דין של קהילות דתיות מוכרות - שריד מתקופת האימפריה העות'מאנית בארץ ישראל שלא השתנה במהלך תקופת המנדט הבריטי וגם לא לאחר הקמת מדינת ישראל. הדבר מונע בפועל מקבוצות בחברה הישראלית, אשר אינן יכולות, או אינן מעוניינות להינשא במסגרתו של בית דין דתי, להיכנס בברית הנישואין. כתוצאה מכך, ובשל קרבתה של קפריסין לישראל, ושיטת הנישואין האזרחית המונהגת בה, קפריסין הפכה עבור ישראלים רבים ליעד מועדף לנישואין, אשר מוכרים על ידי הממסד בישראל. לפי נתוני לשכת התיירות של קפריסין בישראל, בשנת 2006 נישאו באי 1,500 זוגות ישראלים - כשני שלישים מהנישאים בנישואים אזרחיים בשנה זו.
פצצת מילס
פצצת מילס הוא שם פופולרי לסדרת רימוני יד שהיו בשימוש הצבא הבריטי. הרימונים בסדרה זו היו רימוני הרסס המודרניים הראשונים בשירות הצבא הבריטי.
מבנה ופיתוח
ויליאם מילס מפתח רימוני יד מסנדרלנד, פיתח וייצר את "פצצת מילס" ב"מפעלי מתכת מילס" בירמינגהם, אנגליה, בשנת 1915. פיתוח הרימון היה בהשראת המעצב הבלגי קפטן ליאון רולנד. רולנד ומילס היו מעורבים לאחר זמן בתביעת פטנט לגבי ההמצאה. פצצת מילס אומצה על ידי הצבא הבריטי כרימון הסטנדרטי בשנת 1915, וקיבלה את מספר הזיהוי 5.
פצצת מילס עברה שדרוגים רבים בשירות הצבא הבריטי. השדרוג הראשון החל עם השקתו של מודל 23 שהיווה וריאציה של מודל 5 עם תוספת של מוט שחובר לבסיס הרימון, שאיפשר את שיגורו באמצעות רובה. תפיסה זו התפתחה עוד יותר עם השקתו של מודל 36 אשר הוסיפה דיסקית לבסיס, על מנת לאפשר את השימוש ברימון עם רומה רימונים גלילי. הגרסה הסופית, 36M, תוכננה ועוצבה במיוחד להתאמה לתנאי האקלים של מסופוטמיה, וצופתה בציפוי שלאק מיוחד להגנה מפני נזקי לחות. עד 1918 הוצאו משירות גרסאות 5 ו-32 וגרסה 36 הוצאה משירות ב-1932. הגרסה הסופית, 36M, יוצרה במשך שנים רבות עד ראשית שנות השבעים.
העיצוב של הפצצה היה עיצוב רימון קלאסי. תרמיל ברזל יצוק "אננס" מחורץ עם מנוף יד מרכזי, מאובטח באמצעות נצרת פין. לדברי מילס, חריצי התרמיל נועדו לצורך נוחות האחיזה ולא להגברת פיזור הרסיסים, כפי שאכן הוכח בפועל כי התרמיל אינו נפיץ לאורך מקטעי השורות. הגוף הכבד של "האננס" ומבנה החריצים הוליד דפוס פיזור בלתי צפוי של הרסיסים, מה שפגע ביעילות הרימון. לאחר מלחמת העולם השנייה, אימצה בריטניה עיצוב רימונים חלק, מה ששיפר את פיזור הרסיסים והנזק של הרימון.
הרימון היה רימון הגנתי, ולאחר הטלתו היה המטיל צריך לתפוס מחסה באופן מיידי. מטיל מוסמך יכל להשתמש ברימון בטווח של 15 מטר, אך רסיסים קטלניים יכלו לפגוע במרחק גדול הרבה יותר. בשל כך, הוראות משמר המולדת הבריטי היו, כי ניתן להטיל את הרימון לטווח של 30 יארד (כ-27 מטר) עם אזור סכנה של 100 יארד (כ-91 מטר).
בראשיתו היה הרימון מצויד בפתיל השהיה של 7 שניות, אך במהלך הקרב על צרפת ב-1940, עיכוב זה התברר כרב מידי, המאפשר לאויב להסתלק מאזור הפיצוץ או אף להשליך את הרימון בחזרה ולפיכך צומצם זמן ההשהיה ל-4 שניות.
דגם ה-M36 נשאר הרימון הסטנדרטי של הכוחות המזוינים הבריטיים והוא יוצר בבריטניה עד 1972, כאשר הוחלף על ידי סדרה L2.
=== גרסאות ===
ירי מרובה
פצצת מילס הותאמה לשימוש עם רובה על ידי תוספת של מוט לבסיס הרימון. טווח הרימון בשימוש בתצורה זו היה 150 יארד (כ-137 מטר). אופן השימוש היה על ידי הכנסת המוט עם הרימון לתוך קנה הרובה, טעינה של מחסנית מלאה בתחמישים, ייצוב הרובה בקרקע, משיכת פין הנצרה שחרור המנוף וירי מיידי. אם החייל לא ירה את הרימון במהירות, הרימון היה מתפוצץ ופוגע בחייל היורה. בשל כך פיתחו הבריטים לאחר זמן קצר שיטה להחזקת המנוף עד לירי, על מנת למנוע תאונות ירי כאלו. למרות יעילות השיטה ושיפור הטווח, נמצא כי המוט גורם נזק לקנה הרובה בשימוש תכוף.
על מנת להימנע מבעיות אלו, פיתחו לבסוף הבריטים מטול רימונים גלילי. בעיצוב זה, חובר גליל מתכת אל פתח קנה הרובה ודיסקית אטומה לגז לתחתית הרימון. בצורה זו ניתן היה להסיר את הנצרה ללא חשש מפיצוץ עקב החזקתו של המנוף על ידי דפנות הגליל. לאחר מכן היה המפעיל טוען מחסנית תחמי"שים לרובה, מייצב את הרובה בקרקע ויורה את התחמיש. הלחץ הנוצר על ידי הגזים בקנה, היה דוחף את הדסקית בגליל וכתוצאה מכך משגר את הרימון. מטול גלילי זה היה מסוגל לשגר את הרימון לטווח של 200 יארד (כ-180 מטר). רובי לי אנפילד שצוידו ברומה זה, צופו בנחושת סביב הקנה על מנת למנוע סדיקת העץ כתוצאה מהלחץ המוגבר.
בשתי הגרסאות יכלו בשעת הצורך להשתמש כרימון יד רגיל.
שימוש
פצצת מילס הייתה בשימוש נפוץ על ידי הכנופיות במהלך המרד הערבי הגדול. באותה תקופה הוא שימש גם למלכוד מכוניות. בשנות ה-40 היה המילס בשימוש המחתרות העבריות. בשנות ה-50 שימשו רימוני מילס מסתננים לישראל מירדן.
הרימון נשאר בשירות בחלקים מסוימים של העולם, כגון הודו ופקיסטן, שם הוא יוצר עד 1980. הרימון עדיין בשימוש קרבי, דוגמה לכך ניתן לראות ב-2004, במהלך מלחמת עיראק, באירוע בו נהרגו נחת ג'יסון דאנהם ונפצעו עוד שניים מחבריו.
זלמן שחטר-שלומי
הרב משולם זלמן חייא הכהן שֶׁחְטֶר-שַׁלוֹמִי (מכונה "רַבּ זלמֶן"; באנגלית: Zalman Schachter-Shalomi, "Reb Zalman"; 28 באוגוסט 1924, ז'ולקבה, פולין - 3 ביולי 2014, בולדר, קולורדו) היה ממייסדיה ומנהיגיה הבולטים של התנועה להתחדשות יהודית ביהדות ארצות הברית.
קורות חייו
זלמן שחטר-שלומי (לעיתים נכתב: שכטר-שלומי) נולד בפולין וגדל בווינה. בשנת 1938 עברה משפחתו לבלגיה, שם החל ללמוד עם חסידי חב"ד. בשנת 1941 הגיע לארצות הברית, הפך לחסיד חב"ד והוסמך לרב אורתודוקסי ב-1947, במסגרת קהילת חסידי חב"ד-ליובאוויטש, תחת הנהגתו של האדמו"ר השישי רבי יוסף יצחק שניאורסון. לאחר מכן שימש כרב בקהילות חב"ד במסצ'וסטס ובקונטיקט.
בראשית דרכו הציבורית, נשלח "ר' זלמן" בצוותא עם שלמה קרליבך על ידי רבי מנחם מנדל שניאורסון שהחל אז לכהן כאדמו"ר מחב"ד, לעסוק בהפצת יהדות והחזרה בתשובה בקמפוסים של אוניברסיטאות בארצות הברית. עם עליית כוחה של תנועת ילדי הפרחים, נמשך אחרי רעיונותיה והתרחק מאורח החיים של חסידות חב"ד. בשנות ה-80 הוסיף שכטר את השם "שלומי" (על פי המלה "שלום") לשמו, כהצהרה על שאיפתו לשלום בישראל ובעולם.
שחטר-שלומי נפטר ב-3 ביולי 2014.
במהלך חייו נישא שלומי ארבע פעמים, בפעם האחרונה עם חוה אילסן מבולדר. הוא הותיר אחריו אחד עשר ילדים.
הגותו וחידושיו
שחטר-שלומי גיבש בצוותא עם תלמידו ארתור וסקו את התנועה להתחדשות יהודית בארצות הברית. היא צמחה מתוך מגמת "החבורות" (מלשון החבורה החסידית), קבוצות תפילה ולימוד קטנות שדמו לקומונות ההיפים שנפוצו בשעתו. החבורה הסדורה הראשונה הייתה "סמינר קהילת שלום" שקמה ב-1968 בסמרוויל, מסצ'וסטס בהנהגת ארתור גרין. שחטר-שלומי סולק כבר שנים קודם מתנועת חב"ד כשהתברר שעמדותיו במגוון נושאים, כמו התנסות בסמי הזיה, אינן עולות בקנה אחד עם הקו המקובל על חצר הרבי מלובביץ'. שלומי הקים את אגודת "בני אור" (שם שלקח מאחת ממגילות מדבר יהודה) ב-1962, אליה נאספו אנשי חבורות וממנה צמחה לבסוף תנועת ההתחדשות. תחת שם זה הוביל את התנועה לתוך המאה ה-21. בשנות השבעים עיצב שלומי טלית תפילה מקושטת על פי עקרונות קבליים. הטלית, הידועה עד היום כ"טלית בני אור", צבועה במגוון צבעים, המבטאים יחד את צבעי בריאת העולם על פי ספר הזוהר.
יש הרואים בתנועה זו תחת הנהגתו של "רבי זלמן", מעין זרם חמישי ביהדות ארצות הברית לצד ארבעת הזרמים המוכרים: האורתודוקסי, הקונסרבטיבי, הרפורמי והרקונסטרוקציוניסטי. בזרם רמה גבוהה ויוצאת דופן של הסתמכות על מיסטיקה, שניתן היה למצוא ביטוי שלה בתיאור ססגוני שלו בעיתונות. אך שחטר עצמו הדגיש בספרו כי תנועתו "התחדשות יהודית" אינה "זרם" אלא תהליך העובר על נפשות היהודים.
שחטר-שלומי ראה את תנועתו ככזו שמבוססת על "הקבלה, החסידות וצורות נוספות של מיסטיקה יהודית". רוחה זו של התנועה באה בהנחייתו לידי ביטוי בטקסי תפילה סוערים הכוללים ריקודים עד אובדן חושים.
הגותו של שחטר-שלומי נוגעת לעיתים בנושאים רגישים, בצורות שאינן מקובלות בקהל הרחב, כמו למשל אמירתו כי אנשים המגלים חיבה ליהדות הם לפעמים נשמות ממוחזרות מהשואה, כהגדרתו, שהחליטו בגלגול זה להיוולד כלא-יהודים.
לדעתו, היהדות צריכה לשנות את גישתה, להתאים את עצמה למציאות החדשה, ביחס לנושאים שחיי הדת המסורתיים לא נותנים להם לפי תפיסתו מענה רוחני מספיק, כמו ההתחממות הגלובלית, ההתחמשות הגרעינית וההתבוללות.
דעות חדשניות בענייני הלכה
כחלק מ"ההתחדשות הרוחנית", ביקש שחטר-שלומי לטעת בתלמידיו ושומעי לקחו סוג חשיבה המכיל גם היבטים מוסריים ולא רק הלכתיים-מסורתיים מקובלים גם ביחס לשאלות הלכתיות מובהקות כמו למשל סוגיית הכשרות. תלמידו מצוטט כאומר "אנו אוהבים לומר שהשאלה בדבר כשרותה של תרנגולת איננה שאלה הנוגעת לתרנגולת עצמה, אלא לשואל", לדעתם יש לכלול בתנאי הכשרות לא רק את עובדת היות האוכל "כשר" במובן המסורתי, אלא גם אם הוא כשר מבחינה מוסרית סוציאלית: האם תנאי העסקתם של עובדי המשחטות הוגנים, האם תנאי גידולם של העופות הולמים, האם הזבל של התעשייה ממוחזר כיאות. בהתאם לתפיסה זו יש להרחיב לטעמם את תחום הכשרות גם לנושאים שלא היו כלולים בו בתפיסת הכשרות המסורתית, כמו: האם מותר להשתמש בחשמל המיוצר בכור גרעיני? האם מותר לקרוא בעיתון יהודי שמודפס על נייר המיוצר מעצים שנכרתו בלא התחשבות אקולוגית ראויה? כך מיוחסת אופנת הכשרות הסביבתית ("אקו-כשרות") לתפיסת הכשרות של רב זלמן ו"התחדשות יהודית".
תפיסה זו נחשבת כמי ש"מחמירה" יותר על קהל מאמיניה של התנועה. אולם בצידה, מצוטט שחטר-שלומי כמי שמיישם את גישתו המהפכנית גם באופנים החורגים מן ההלכה היהודית המסורתית ומקלים יותר ממנה. לדעתו האדם המודרני צריך לקבוע בעצמו את גבולות ואופי האיסורים וההיתרים שלו, כך "אם אתה לא אוהב את העבודה בגינה, ומבכר שתיעשה על ידי גנן שכיר, אזי הגינון נחשב כ"מלאכה" ואסור. אך אם אתה אוהב לגנן וזמן הפנאי היחיד שלך הוא בשבת, תן לגינון להיות חלק מעונג השבת שלך". מעריציו האורתודוקסים מסבירים אמירות מעין אלו כדרך לגשת אל לבבות ההמון האמריקני-יהודי, בבחינת "מתוך שלא לשמה בא לשמה", כלומר גישה התולה תקוות שלאחר שבאמצעותה יתקרבו יותר ויותר צעירים אל הדת, שתחדל לאיים עליהם, יבינו מעצמם את ערכי קדושת השבת, וישאירו את הגינון לימות החול גם כאשר הוא נעשה בתחביב בלבד.
מגדר
סיפור שכתב מתאר פגישה דמיונית בינו ובין 'הבתולה מלודמיר', מעין "אדמו"רית" בת המאה התשע-עשרה:
יצחק סלקינסון
יצחק אדוארד סַלְקִינְסוֹן (זלקינסון; בכתיב היידי, שנהג בזמנו: יצחק עדוארד זאַלקינסאָן; בראשי תיבות: יע"ס; 1820 – 5 ביוני 1883) היה מתרגם עברי בן תקופת ההשכלה, יהודי מומר. תרגומו התפרסם כבעל נאמנות לטקסט המקורי, אך ככזה השומר במקביל על רוחה של השפה העברית, שהתאפיינה אצלו כשפה מקראית פיוטית. בין תרגומיו הידועים היו הברית החדשה וכמה ממחזותיו של שייקספיר.
ביוגרפיה
סלקינסון נולד בשנת 1820 בכפר שליד העיירה שקלוב הסמוכה לווילנה, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית, בשנת 1820 במשפחה יהודית. אביו היה בעל ידע תורני.
בהיותו ילד רך לימים, מתה אמו ואביו נישא בשנית. סלקינסון, שהיה הצעיר מבני אשתו הראשונה של אביו, סבל רבות תחת אמו החורגת והיה קרוב מאוד לאביו. בלימודים התבלט כעילוי, ובשל מיעוט אמצעים לימד אותו אביו בעצמו. בגיל שבע-עשרה התייתם מאביו, וכפועל יוצא נאלץ לעזוב את ביתו לעיר מוהילב. בעקבות שמועות על גל גיוס לצבא התחמק סלקינסון ועבר לגור בכפר הסמוך, בביתו של מוזג. בכפר התיידד עם החזן ודן עִמו בענייני דת רבים, וברבות הזמן אף הצית בו את הסקרנות ללימודי חול והשכלה כללית. כל אותה עת, תכנן המוזג להשיא את נכדתו לסלקינסון, שלא היה מודע לכך כלל. משהבין סלקינסון את כוונת המוזג, גילה את הדבר בפני אותו חזן, שעזר לו להתחמק ולהגיע לווילנה.
בווילנה הכיר את משפחת אליאשביץ, ובהשפעת אבי המשפחה למד דקדוק עברי, כמו גם גרמני, והגיע לידענות מופלגת. בעודו יושב בווילנה, מצאה חן בעיניו בתו של אליאשביץ, ועבורה ככל הנראה הכין את תרגומו הראשון. כבר בתרגומו זה – קטעים ממחזהו של שילר "נכלים ואהבים" – ניכרו סימני כישרונו בתרגום שהרשים את כל קוראיו. אולם, משלא נענתה הנערה לחיזוריו, עזב את ביתה והחל בנדודים חסר כל. הוא התעתד להגיע לגרמניה להמשך לימודים, אך מסיבה שאינה ברורה שינה את יעדו והחליט לנסוע ללונדון.
בלונדון, כשהוא רעב ומחוסר כל, פגש בסוכני המיסיון הנוצרי והתנצר בשנת 1849. עשר שנים לאחר מכן נתמנה למשרת כהונה (1859), וכיהן בה כשלוש שנים. בשנת 1864 החל בעבודתו כמיסיונר ועמד בקשרים ספרותיים עם יהודי האזור. בשנת 1876 הגיע לווינה, כיהן כמטיף בכנסייה האנגליקנית, עסק בתרגומיו והשתלב בסלון התרבותי שפרח שם. שם גם נפגש עם ידידו ומוקירו, המשכיל הידוע ועורך "השחר", פרץ סמולנסקין. סמולנסקין, לאחר שהבחין בכישרונו הגדול של סלקינסון, היה האיש שעודדו לנסות את כוחו לתרגם מספרות העולם לעברית.
יחס של "כבדהו וחשדהו" היה יחסם של משכילי התקופה לסלקינסון, כפי שכתב ישראל כהן, הביוגרף שלו (עמ' 33). מצד אחד רבים מהם התמוגגו מתרגומיו, ומצד שני חששו מפני העובדה שהמיר את דתו ושהוא ינסה לשכנעם לעשות כדרכו. לא זאת בלבד שהיו כאלה שהיו מזהירים ומוציאים דיבתו רעה, רבים (כמו עורכי "הלבנון" ו"אוצר הספרות") אף הסיתו והדיחו כנגד ידידו, פרץ סמולנסקין. לרבים מיהודי התקופה, אף שהתפעלו מתרגומיו, לא היה קל לשבח יהודי שהמיר את דתו ותרגם לא רק יצירות ספרותיות אלא גם ספרים נוצריים מובהקים.
תרגומיו עבריים של סלקינסון זכו להערכה גם בשלהי תקופת התחייה ואף במחצית השנייה של המאה ה-20. לדעת הסופר אליעזר שטיינמן, סלקינסון "היה מחונן בחוש לשוני חד להפליא". והביו-ביבליוגרף גצל קרסל קבע, במלאת שמונים שנה למותו, כי "מותר לומר עליו, ללא כל הגזמה, שעד תקופתנו החדשה שגם בה מעטים בני-תחרות לו – לא קם מתרגם משיעור קומתו".
יצחק סלקינסון נפטר ב-5 ביוני 1883, שש שנים לאחר שהגיע לווינה, בגיל 63.
מתרגומיו
בנוסף, סלקינסון תרגם לעברית את הברית החדשה; התרגום ראה אור רק שלוש שנים לאחר מותו.
מעבר (אסטרונומיה)
באסטרונומיה, מעבר או מעבר אסטרונומי הוא אירוע בו גרם שמים נצפה כאשר הוא חולף על פני גרם שמים אחר ומסתיר חלק ממנו. על מנת שיתרחש מעבר, על הגרם הקרוב להיות בעל גודל זוויתי קטן מאשר הגרם הרחוק. כאשר הגרם הקרוב הוא בעל גודל זוויתי דומה לגודלו הזוויתי של הגרם הרחוק או גדול ממנו, כך שחלק ניכר מהגרם הרחוק או כולו מוסתר, האירוע נקרא הסתרה.
מעבר של כוכב לכת על פני השמש
על מנת שכוכב לכת יעבור על פני השמש, הוא חייב להיות במסלול פנימי יותר מאשר נקודת התצפית. מסיבה זו מכדור הארץ ניתן לצפות אך ורק במעברים של נוגה או של כוכב חמה על פני השמש, בזמן שממאדים ניתן לצפות גם במעברים של כדור הארץ על פני השמש וכך הלאה. מעבר מיוחד ונדיר התרחש בשנת 1586 ובו עברו בו זמנית נוגה וכוכב חמה על פני השמש עבור צופה משבתאי.
המעברים של כוכב חמה על פני השמש נצפים מכדור הארץ בהפרשים שנעים בין 3 שנים ל-13 שנים זה מזה כאשר האחרון היה ב-2006 והבא יהיה ב-2016. המעברים של נוגה על פני השמש נצפים מכדור הארץ בהפרשי זמנים של 105.5, 8, 121.5 ו-8 שנים כך שבכל 243 שנים מתרחשים 4 מעברים.
באמצעות טלסקופ החלל קפלר ניתן לצפות במעברים של כוכבי לכת על פני כוכבים רחוקים ובכך לזהות את קיומם.
מעבר של ירח על פני כוכב לכת
מכדור הארץ ניתן לצפות במעברים של ירחים על פני כוכבי הלכת צדק, שבתאי, אורנוס ונפטון כאשר המעברים הקלים ביותר לצפייה הם של הירחים הגליליאניים על פני צדק.
מעבר של כוכב לכת על פני כוכב לכת
מעבר של כוכב לכת על פני כוכב לכת במערכת השמש הוא אירוע נדיר שיכול לקרות רק אם כוכב הלכת המוסתר גדול בהרבה מכוכב הלכת המסתיר וכאשר הכוכב המסתיר הוא פנימי יותר. מעברים אפשריים הם של נוגה, של כוכב חמה ושל מאדים על פני צדק ושבתאי. מעברים אחרים יהיו למעשה הסתרה. אירועי מעבר מסוג זה קרו לאחרונה בשנים 1818 (נוגה על פני צדק), 1808 (כוכב חמה על פני שבתאי), 1771 (נוגה על פני שבתאי), 1708, 1705 (כוכב חמה על פני צדק) וכן היה מעבר של מאדים על פני צדק ב-1170. המעבר הבא של נוגה על פני צדק יתרחש ב-2065 והמעברים הבאים של כוכב חמה על פני צדק יתרחשו ב-2088 וב-2094.
מעברים נוספים
מעברים אפשריים נוספים הם של אסטרואידים או של כוכבי לכת ננסיים על פני השמש או על פני כוכבי לכת אחרים. מעברים של אסטרואידים על פני השמש הם נדירים ביותר בכדור הארץ, שכן מרבית האסטרואידים נמצאים בחגורת האסטרואידים בין מאדים ובין צדק ואלו שמסוגלים לעבור על פני השמש הם קטנים יחסית (קוטר של קילומטרים ספורים) כך שהצפייה באירוע מעבר כזה היא קשה. לעומת זאת אירועים כאלה הם פחות נדירים כאשר הם נצפים מצדק. באותו אופן ניתן גם לצפות במעברים של אסטרואידים על פני צדק מכדור הארץ. כמו כן ייתכן מעבר של גוף קרוב ארץ על פני השמש או על פני הירח כך שהמעבר יהיה קל לצפייה, אך כיום לא ידוע על שום מעבר צפוי מסוג זה.
גם שביטים עשויים לבצע מעבר על פני השמש כאשר הם נצפים מכדור הארץ או מכוכב לכת אחר. כך למשל שביט היילי עבר על פני השמש ב-19 במאי 1910.
הספרייה הלאומית של איראן
הספרייה הלאומית של איראן (בפרסית: سازمان اسناد و کتابخانه ملی ایران) היא ספרייה לאומית הממוקמת בטהראן, בירת איראן. הספרייה הוקמה ב-1937 ואגפים שלה פזורים ברחבי העיר טהראן. בשנת 1979 צורף לה "המרכז לפיתוח הספר" ובשנת 1999 נכנס גם "ארגון התיעוד התרבותי" תחת חסות הספרייה. בשנת 2002 התווסף גם "הארכיון הלאומי של איראן".
לפני פתיחתה היו קיימות ספריות אחרות שמלאו תפקיד דומה אך באופן בלתי רשמי. כך למשל פעלה ספריית "מכללת דאר אל-פונון" החל משנת 1851. בשנת 1899 הוקמה ספרייה נוספת שנקראת בשם "הספרייה של האומה" בטהראן.
משנת 2004 מקיימת הספרייה הלאומית של איראן קשרי חליפין עם ספריית הקונגרס בארצות הברית: הספריות מעניקות זו לזו ספרים שראו אור באיראן ובארצות הברית כדי להגדיל ולשפר את אוספיהן.
בראש הספרייה עומד, החל משנת 2021, עלי רזא מוח'תארפור קהרודי.
בית הקברות ברחוב קומינג (צ'ארלסטון)
בית הקברות של רחוב קומינג (אנגלית: Coming Street Cemetery) הוא בית קברות יהודי הנמצא ברחוב קומינג 189, בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית. בית הקברות הוא מבתי הקברות היהודיים העתיקים בארצות הברית, והראשון באזור הדרום. בית הקברות נוסד בשנת 1762 על ידי יהודים ספרדים. כיום הוא בבעלות פרטית של בית הכנסת קהל קדוש בית אלוהים.
הקבורה כיום בבית העלמין מוגבלת למקומות הפנויים המעטים שנותרו בחלקות המשפחתיות. בית הקברות נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים של ארצות הברית בשנת 1996.
בין הקבורים בבית הקברות נמצאים קבריהם של:
Bailé Con Mi Ex
Bailé Con Mi Ex (בעברית: רקדתי עם האקס שלי) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית בקי ג'י. הוא יצא לאור ב-10 במאי 2022, בהוצאת חברות התקליטים קימוסבי רקורדס, RCA רקורדס וסוני מיוזיק לטין, כסינגל החמישי מתוך אלבום האולפן הספרדי השני שלה, Esquemas (2022).
השיר הגיע בשיאו למקום השביעי במצעד שירי הפופ הלטיניים.
הרכב והצלחה
"Bailé Con Mi Ex" נכתב על ידי בקי ג'י, בלייק סלאטקין, קיגן באך, מנואל לורנטה פריירה, גרגורי היין, אנדרו ג'קסון, מריו קאסרס והקטור אנדרה מצארי ראמוס והופק על ידי בלייק סלאטקין, מצארי ו-KBeaZy. ב-15 במאי 2022, בקי ג'י ביצעה את "Bailé Con Mi Ex" בטקס פרסי הבילבורד לשנת 2022, יחד עם "Mamiii".
מרכז מסחרי
מרכז מסחרי הוא מרכז קניות אשר כולל חנויות ושירותים שונים. על פי רוב, חנויות אלו ממוקמות כך שפתחיהן פונים לרחוב, ומעליהן בנויים בתי דירות. המרכז המסחרי ממוקם במרכז העיר, והגישה אליו בתחבורה ציבורית נוחה.
Bailé Con Mi Ex
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של "Bailé Con Mi Ex" פורסם ב-13 במאי 2022. הוא בוים על ידי פדרו ארטולה.
מרכז מסחרי
המרכז המסחרי תפס את מקומו של השוק, הפרוץ לכל נזקי מזג האוויר (אף כי בימינו שוקי הירקות והפירות מכוסים במספיק סככות הנושקות זו לזו, עד כי רוב שטחם מכוסה). במרכז המסחרי נותרו עדיין אלמנטים בלתי סדורים כמו בשוק, המתבטאים בעיקר בצפיפות בכבישים הסמוכים למרכז המסחרי, בחניות כפולות ובעיכובי תנועה בגלל כניסה ויציאה מחניה.
המרכז המסחרי מאופיין בהזנחה ברוב הערים בהם נבנו קניונים חדשים. ההזנחה מתבטאת בחנויות סגורות, לכלוך וכדומה. בנוסף, המרכז המסחרי מאופיין במכירה קמעונאית ובחנויות עצמאיות, שאינן חלק מרשת. שלטי החנויות עשויים להיות חלק מעסקת פרסום בין בעל החנות לבין החברה הממנת את השלט: השלט האחיד מפרסם מוצר שהחנות מוכרת, ובתחתיתו שם החנות. שלטים כאלה מונפקים על ידי חברות חומרי בניין, משקאות קלים וסיגריות בדרך כלל. תחלופת החנויות, בעליהן ומרכולתן נמוכה בדרך כלל יותר מאשר בקניון. החנויות מתגאות לעיתים בזמן שחלף מאז נפתחו, למשל במילים "נוסד 1938", המציינות כי החנות החלה לפעול בשנה זו. גם הגופן העתיק מאפיין חנויות אלה.
המרכז המסחרי ירד מגדולתו עם עלייתם של שתי צורות מסחר חדשות:
טריצרטופסיני
טריצרטופסיני (שם מדעי: Triceratopsini) הוא שבט (קבוצה טקסונומית הניצבת מתחת לתת-משפחה) של דינוזאורים ממשפחת הצרטופסיים ותת-משפחת הכסמוזאורים, אשר התקיימו במהלך הקרטיקון העליון של הקמפן והמאסטריכט שלפני 74.73 עד 66 מיליון שנה לפני זמננו. הם נכחדו סופית עם הכחדת הקרטיקון הגדולה. הם התגלו בקנדה ובמערב ארצות הברית.
הקבוצה הוגדרה בשנת 2011 על ידי ניקולס לונגריץ' במאמר בו תיאר את הטיטאנוצרטופס, עם התקבצות של מאובני צרטופסים הקרובים לטריצרטופס. ההגדרה הפילוגנטית של ענף זה היא. ככל הנראה לכל חברי השבט יש מוצא משותף.
חברים רבים בשבט זה נחשבים למינים שמעמדם הטקסונומי נתון בספק ביניהם האגתאומס, הנדוצרטופס, הטטנקצרטופס והאוחוצרטופס. כמה מדענים כמו ג'ק הורנר סוברים שגם הטורוזאורוס הוא טקסון בטל שלמעשה שייך לטריצרטופס, אך הדבר טרם התקבל בקהילה המדעית.
טרק-סגפרדו
טרק-סגפרדו (באנגלית: Trek-Segafredo) היא קבוצת רכיבה מקצוענית, שרשומה בארצות הברית ושייכת לדרג הוורלד טור. לקבוצה ניצחון בגרנד טור אחד, עם כריס הורנר בוואלטה אספנייה 2013.
2011–2013
הקבוצה נוסדה ב-2011 בשם "לאופרד–טרק", וכללה רוכבים בכירים כמו האחים אנדי ופרנק שלק, פביאן קנצ'לרה, ינס וויגט ועוד. הקבוצה רשמה עונת בכורה מוצלחת, עם ניצחונות בקטעים בטירנו - אדריאטיקו, בטור דה פראנס, בטור דה סוויס וגם במונומנט ג'ירו די לומברדיה בסוף העונה, בנוסף לכך היא סיימה שנייה בטור דה פראנס לאחר שאנדי שלק היה שני לקאדל אוונס. אך על ההישגים האלו העיב המוות של רוכב הקבוצה ווטר וויטלנד בקטע השלישי בג'ירו ד'איטליה, שמת לאחר התרסקות במהירות גבוהה. כתוצאה מהמוות שלו כל הקבוצה עזבה את התחרות ביום למחרת.
ב-2012 הקבוצה המשיכה להתחזק וצירפה לשורותיה רוכבים בכירים כמו יאקוב פוגלסן, אנדראס קלודן וירוסלב פופוביץ'. קנצ'לרה, פוגלסן וג'אקומו ניצולו הם הרוכבים הכי הישגיים של הקבוצה בעונה הזו, שלושתם עם ארבעה ניצחונות שלושתם עם ארבעה ניצחונות. בין ניצחונותיו של קנצ'לרה יש גם קטע בטור דה פראנס. השם של הקבוצה שונה ל"רדיושק–ניסן" והם הפכו לגלגול ההמשך של קבוצת רדיושק.
ב-2013 העונה רשמה את אחת העונות המוצלחות בתולדותיה, עם ניצחון ברונדה ון פלנדרן ובפריז - רובה, בשני המרוצים ניצח פביאן קנצ'לרה. בנוסף לכך הקבוצה ניצחה בחמש אליפויות לאומיות, אך רגע השיא הגיע כאשר כריס הורנר ניצח בוואלטה אספנייה ובשלושה קטעים במרוץ, מקדים את וינצ'נצו ניבאלי. בנוסף לכך, קנצ'לרה ניצח גם קטע בודד במרוץ.
2014-2015
ב-2014 הקבוצה עברה להיקרא "טרק פאקטורי-רייסינג", ועברה להיות רשומה בארצות הברית לאחר שעד 2013 הייתה רשומה בלוקסמבורג. רוכב הקבוצה, פביאן קנצ'לרה, ניצח שנית ברונדה ון פלנדרן. ב-2015 הקבוצה רשמה עונה בינונית, שהתוצאות הבולטות בה היו ניצחונות בשני קטעים בוואלטה אספנייה.
2016-היום
ב-2016 חברת הקפה האיטלקית סגפרדו הפכה לספונסר הראשי של הקבוצה, והשם שונה ל"טרק-סגפרדו". ניצחונותיה הבולטים של הקבוצה היו בסטראדה ביאנקה עם פביאן קנצ'לרה, ובקלאסיקה סן סבסטיאן עם באוקה מולמה בתום העונה, קנצ'לרה שהיה אחד הרוכבים הבולטים בקבוצה ורכב בה מאז הקמתה של הקבוצה, פרש.
ב-2017 אלברטו קונטדור הצטרף לקבוצה לעונה אחת בלבד לאחר שקבוצת טינקוף בה רכב התפרקה. הוא הספיק לסיים חמישי בוואלטה אספנייה ולנצח את הקטע ה-20 במרוץ.
ב-2018 הקבוצה ניצחה בגראן פרמיו ברונו בגלי עם באוקה מולמה, קטע ב עם תומאס סקוויינס הלטבי, וקטע בוולטה אה קטלוניה עם יארלינסון פאנטאנו.
ב-2019 הקבוצה ניצחה את קטגוריית מלך ההר בג'ירו ד'איטליה, שגם ניצח את הקטע ה-16 במרוץ. בסוף העונה הקבוצה רשמה שני הישגים גדולים, הראשון מביניהם היה הניצחון של באוקה מולמה בג'ירו די לומברדיה, והשני היה הניצחון של מאדס פדרסן באליפות העולם באופני כביש.
קבוצת הנשים
לקבוצה גם קבוצת נשים פעילה, שהרוכבות הבולטות בה הן אלן ואן דייק, לטיזייה פטרנוסטר, אליסה לונגו - בורגיני, וליזי דייגנן.
פרשיות סמים
ביוני 2017, ה־UCI הודיעו שאנדרה קרדוסו, אחד מרוכבי הקבוצה נמצא חיובי בשימוש של EPO והושעה מהקבוצה עקב כך. עוד רוכב של הקבוצה שנמצא חיובי בשימוש של EPO הוא יארלינסון פאנטאנו באפריל 2019, וגם הוא הושעה ולאחר מכן פרש מרכיבה תחרותית.
עוזי
עוזי הוא תת-מקלע קומפקטי פופולרי מתוצרת התעשייה הצבאית הישראלית.
מאז שנת 1955 ייצרה התעשייה הצבאית למעלה מ-10 מיליון יחידות של העוזי שיוצאו למדינות רבות. בשנת 2005 נמכרה פעילותו של מפעל הנשק הקל של התעשייה הצבאית, "מגן", לחברת "תעשיות נשק לישראל" (IWI), בה נמשך, בהיקף מצומצם, ייצור דגמים מיוחדים של העוזי.
היסטוריה
פיתוחו של העוזי החל בסוף שנות ה-40, והושלם ב-1955. כלי הנשק תוכנן על ידי עוזי גל, בהתבסס על תת-המקלע M23/25 הצ'כי.
בחודש יוני 1949 הקים הרמטכ"ל יעקב דורי ועדה לבחירת תת-מקלע חדש לצה"ל, אשר יחליף את הסטן, שני דגמי תתי-מקלעים עמדו בפני הוועדה: העוזי, ותת-מקלע ק-12 "קארה" אשר פותח על ידי המהנדס חיים קארה, ראש המדור לפיתוח נשק במסגרת חיל המדע.
עוזי גל, שעבר מהמדור לפיתוח נשק לתעשייה הצבאית, המשיך בה את פיתוח ה"עוזי". ב-26 באוקטובר 1950 נערכה בדיקה השוואתית לשני כלי הנשק המתחרים, ולצורך ההשוואה צורפו לבדיקה שלושה תתי-מקלעים נוספים: הסטן, ה-MP40 ("שמייסר") הגרמני והברטה האיטלקי.
בבדיקות מבצעיות שנערכו לצורך השוואה בין העוזי לבין ה-ק-12 לא נמצאה עדיפות ברורה לאחד מכלי הנשק על האחר. בסיום הבדיקה נבחר העוזי לתת המקלע הצה"לי החדש מן הסיבות הבאות: היותו קל וזול יותר לייצור, היותו מורכב ממספר חלקים קטן יותר, נוח יותר לפרוק והרכבה ועלויות אחזקתו זולות יותר. לצורך המשך בדיקות העוזי הוזמנה סדרה ניסיונית של 100 כלי נשק. הניסויים בסדרה זו נמשכו עד למחצית שנת 1953. עם תום הניסויים ושיפור כלי הנשק בהתאם לממצאי הבדיקות, הוזמנה סדרה ראשונה בת 5,000 כלים לצה"ל.
גל לא רצה שכלי הנשק יהיה על שמו, אך התעלמו ממנו. על תכנון ה"עוזי" זכה גל בצל"ש הרמטכ"ל, מהרמטכ"ל משה דיין ובפרס ביטחון ישראל.
ה"עוזי" הוצג לציבור לראשונה בעת מצעד יום העצמאות ב-27 באפריל 1955. הוא הוכנס לראשונה לשירות בחטיבת הצנחנים שנזקקה לנשק קטן וקומפקטי לפעילותה הדינמית שכללה סיור, מארבים, פשיטות ומבצעים מיוחדים. למעשה, אבות-טיפוס של העוזי נכנסו לשירות מוקדם יותר, ושימשו את יחידת הקומנדו 101 בפעולותיה. העוזי קנה את תהילתו בשירות הצנחנים ומאוחר יותר במבצע קדש (1956) ומלחמת ששת הימים (1967). בשנת 1968 בחרו לוחמי סיירת צנחנים, בפיקוד מתן וילנאי, בתת-מקלעים מסוג עוזי ועליהם מורכבים משתיקי קול, כנשקם האישי במבצע הלם.
העוזי קנה לעצמו מוניטין של נשק מצוין ונדיר באיכותו. העוזי היה אמין מאוד, קל לתפעול וקל לתחזוקה. הוא אפשר ירי אוטומטי מלא בכלי קומפקטי וקטן מידות, הן דרך כוונת והן בירי מהמותן, ובכך היה אידיאלי לפעולות קומנדו. בגלל קצב האש המהיר שלו (קצב אש תאורטי של כ-600 כדורים לדקה) הוא היה בעל כוח אש גדול ויכול להוריד את המטרה בצרור של פחות משנייה.
חסרונו העיקרי של העוזי היה הקנה הקצר שלו, שכתוצאה מכך העוזי היה מדויק רק בטווחים קצרים (זוהי בעיה מסורתית של תת-מקלעים (תמ"ק), שנפתרה רק עם המצאת רובי הסער שהחליפו כמעט לחלוטין את התמ"קים בצבאות העולם ובכוחות המיוחדים). כדי לפצות על בעיית הטווח רכש צה"ל את הרומ"ט רובה FN FAL שהיה רובה כבד (קליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו) וחצי-אוטומטי שירה לטווחים של כ-700 מטרים.
עד שנת 1973 העוזי היה פופולרי בצה"ל, ושימש כנשק האישי של חיל הרגלים לצד הרומ"ט FN FAL וכנשקם של צוותי טנקים. בעקבות נחיתותם של הרומ"ט והעוזי בקרבות מלחמת יום הכיפורים למול המצרים והסורים שהיו חמושים ברובה סער מודרני - הקלצ'ניקוב - הוחלט להוציאם מהשירות ולהחליפם ברובה הסער (M16 שהוחלף על ידי הגליל ומאוחר יותר הוחלף שוב ברובה M16). העוזי איבד את מקומו כנשק החי"ר הסטנדרטי בצה"ל אך המשיך לשמש כנשק עבור כוחות מיוחדים, ייעוד המתאים יותר לתת-מקלע מאשר קרבות בשטח פתוח של מאות מטרים.
העוזי המשיך לשמש כנשק ייצוגי לחיילות, אך לבסוף הוצא מהשירות לחלוטין עקב פליטות כדורים, וזאת למרות ניסיונות לשפר את בטיחותו באמצעים שונים.
נגזרות של העוזי ממשיכות לשרת במערך המבצעי, ומשמשות בעיקר יחידות מיוחדות ללוחמה בטרור, בשל מהירות הלוע הנמוכה, וקוטר הקליע הגדול שלו, שמאפשרים פגיעה בעלת הבחנה גבוהה ובעלת כושר עצירה גבוה.
ב-2011 נכנס לשירות דגם חדש של ה"עוזי" - "מיקרו-עוזי-פולימר" - שנרכש על ידי פיקוד המרכז עבור היחידות המיוחדות של הפיקוד. הדגם כולל מתפסים מחומרים פולימרים להפחתת המשקל ל-2.3 ק"ג, קת חדשה ומספר שיפורים ארגונומיים. הדגם החדש נועד להיות קומפקטי וניתן להסלקה, אורכו הוא כ-50 ס"מ עם קת פתוחה ו- עם קת מקופלת.
בזכות הילת הגבורה שרכש לעצמו בשירות צה"ל והמוניטין שלו כנשק אמין ועמיד, שווק העוזי לעשרות יחידות צבא ומשטרה ברחבי העולם, בלמעלה מ-90 מדינות (החל משנות ה-60 של המאה ה-20 נמכר יותר מכל תת-מקלע אחר). לפיכך, מלבד מלחמות ישראל, העוזי לקח חלק במספר מלחמות ברחבי העולם כדוגמת: מלחמת וייטנאם, מלחמת האזרחים בסרי לנקה, מלחמת פוקלנד, מלחמת האזרחים בסומליה, המלחמה בסחר בסמים במקסיקו ועוד. בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 מכרה ישראל תת-מקלעים מדגם "עוזי" לגרמניה המערבית, הדבר עורר פולמוס ציבורי. העוזי התחבב על ארגוני טרור ופושעים בשל מידותיו הקטנות, והוא מופיע בהרבה סרטים, שלא בטובתו. עם חלוף השניים נטשו הללו את העוזי לטובת תת-מקלעים קטנים יותר, דוגמת ה-MAC-10.
עם הפרטת מפעל "מגן" של התעשייה הצבאית עברו פיתוח וייצור העוזי לחברת "תעשיות נשק לישראל" (IWI). נכון ל-2017 מוכרת IWI רק את הדגם "עוזי-פרו" המהווה גרסה מודרנית ומשופרת (וכן מוגדלת במקצת) של המיקרו-עוזי-פולימר. לדגם זה קנה באורך, אורכו 54 ס"מ עם קת פתוחה ו-32 ס"מ עם קת סגורה. דגם זה נמצא בשירות הימ"מ ויחידות מובחרות בצה"ל.
מבנה
העוזי מכיל מספר מאפיינים תכנוניים מיוחדים, שנחשבו ליוצאי דופן בזמנם והשפיעו רבות על עיצוב תת-מקלעים אחרים:
מנגנון הפעולה הפשוט של העוזי הוא אחת הסיבות לעמידות ולאמינות שלו בתנאי ירי קשים, כגון חול ובוץ; אך מנגד, מיעוט המעצורים היה גם גורם לבעיות בטיחות, בכך שירי התרחש לפעמים באופן לא רצוני.
בדגמים המאוחרים יותר הוצעה אפשרות גם של ירי ב"מכנס סגור". בדגם האקדח הירי מתבצע רק במכנס סגור.
תקלות
בתכנונו המקורי סבל העוזי ממספר בעיות בטיחות. בדגמים מתקדמים יותר בוצעו שינויים במבנה הנשק, כדוגמת הוספת משבת בידית האחיזה והוספת מנגנון מניעת החזרת מכלול במקרה של דריכה לא מלאה, על מנת למנוע את התקלות ולשפר את הבטיחות. טרם הכנסת מנגנוני הבטיחות, התקלות הנפוצות היו:
תקלות אלו אופייניות לכלי נשק הפועלים בשיטת "מכלול פתוח" והן תורמות לעובדה ששיטה זו נפוצה פחות בכלי נשק חצי-אוטומטיים אישיים, בהשוואה לכלי נשק הפועלים בשיטת "מכלול סגור".
אזורנות (אמנות)
ראשית האזורנות
לפני מלחמת העולם השנייה, מושג המודרניזם באמנות לא הוגדר בבירור בהקשר של האמנות האמריקאית. בנוסף, היה מאבק לאפיון סוג אמריקאי ייחודי של אמנות. בדרך לקביעה מה תהיה אמנות אמריקאית, כמה אמנים אמריקאים דחו את המגמות המודרניות שנבעו מתערוכת הארמורי ואת ההשפעות האירופאיות, במיוחד מאסכולת פריז. על ידי דחיית סגנונות מופשטים אירופאים, אמנים אמריקאים בחרו לאמץ ריאליזם, שתיאר סצנות עירוניות וכפריות אמריקאיות. חלקית בגלל השפל הגדול, האזוריות הפכה לאחת מתנועות האמנות הדומיננטיות באמריקה בשנות ה־30, כשהשנייה הייתה ריאליזם סוציאלי. באותה תקופה, ארצות הברית הייתה עדיין מדינה חקלאית, כאשר חלק קטן מאוד מאוכלוסייתה חי בערים תעשייתיות כמו ניו יורק ושיקגו.
דעיכה
כאשר מלחמת העולם השנייה הסתיימה, האזורנות והריאליזם הסוציאלי איבדו את מעמדן בעולם האמנות האמריקאית. סוף מלחמת העולם השנייה והמלחמה הקרה הביאה לשינוי בתפיסה הפוליטית של האמריקאים ואפשרה למבקרים מודרניסטים לצבור כוח. אזורנות וריאליזם סוציאלי איבדו גם פופולריות בקרב הקהל האמריקאי בגלל חוסר התפתחות בתוך התנועה בגלל המגבלות ההדוקות של האמנות לנושאים חקלאיים. אותם החליף האקספרסיוניזם המופשט, שנשא בתואר המודרניזם האמריקאי, והפך לתנועה האמנותית הבולטת והפופולרית לאחריהן.
חשיבות
אזורנות הגבילה את התפשטות האמנות המופשטת לחוף המזרחי, דבר שאפשר לאמנות האמריקאית לצבור ביטחון ולא להסתמך על סגנונות אירופיים. כשהאמנות האמריקאית התבססה במלואה, האזורנות הצליחה אז לגשר על הפער בין אמנות מופשטת לריאליזם אקדמי בדומה לאופן שבו האימפרסיוניסטים גישרו על פער עבור הפוסט־אימפרסיוניסטים, כדוגמת פול סזאן, וינסנט ואן גוך ופול גוגן בדור קודם בצרפת. למרות העובדה שאזורנות התפתחה מתוך כוונה להחליף את ההפשטה האירופאית בריאליזם אמריקאי אותנטי, היא הפכה לגשר לאקספרסיוניזם מופשט אמריקאי, בראשות תלמידו של בנטון, ג'קסון פולוק. כוחו של פולוק כאמן נבע בעיקר בשל עידודו והשפעתו של תומאס הארט בנטון.
השפעה
נורמן רוקוול ואנדרו וייאת׳ היו שני ממשיכי דרכו העיקריים של הריאליזם של האזורנות. רוקוול הפך פופולרי במיוחד בזכות ציוריו במגזינים, שכללו איורים של משפחות אמריקאיות. וייאת׳ צייר את, אחד הציורים האהובים ביותר של אמריקה, בשורה אחת עם אמריקן גותיק.
לאזוריות הייתה השפעה חזקה ומתמשכת על התרבות הפופולרית. כמה מיצירות האמנות האייקוניות והבולטות ביותר של אמריקה נוצרו בהשפעתה. דימויים אזורנים השפיעו על רבים ממאיירי ספרי הילדים, כמו, והשפעתם על פרסומות, סרטים ורומנים עודנה נמשכת, וכך גם פרודיות ליצירות מוכרות כמו ”אמריקן גותיק“. ציור הקיר של ג'ון סטיוארט קארי שבקפיטול מדינת קנזס, ”הקדמה טראגית“, הופיע על עטיפת אלבום הבכורה של להקת הרוק המתקדם להקת קנזס, Kansas.
טטיאנה פטיץ
טטיאנה פטיץ (בגרמנית: Tatjana Patitz; 25 במרץ 1966 – 11 בינואר 2023) הייתה דוגמנית גרמנייה.
ביוגרפיה
טטיאנה פטיץ נולדה בהמבורג שבגרמניה וגדלה בשוודיה.
קריירה
ב-1983 עלתה לגמר בתחרות מראה השנה של עלית, וזכתה במקום השלישי, ובחוזה למשך שישה חודשים עם הסוכנות כפרס. היא עברה לגור בפריז. באותה שנה היא החלה לעבוד עם הצלם פטר לינדברג, בראיון עמו אמר לינדברג שהוא מעריץ את פטיץ, ושתמיד נהנה לעבוד איתה.
ב-1986 הופיעה בשני גיליונות של מגזין ווג האיטלקי, הובילה את הקמפיין של קלווין קליין וב-1987 דיגמנה עבור רבלון.
בינואר 1990, הייתה אחת מחמש דוגמניות העל שהיו הפנים של שנות ה-90. היא הופיעה יחד עם הדוגמניות נעמי קמפבל, לינדה אוונג'ליסטה, סינדי קרופורד וכריסטי טרלינגטון בתצלום שחור לבן על שער מגזין ווג בריטניה שצילם צלם האופנה פיטר לינדברג. בעקבות תצלום זה החלו הדוגמניות לייצג את בית האופנה ורסצ'ה, והשתתפו בקליפ Freedom של ג'ורג' מייקל.
בשנים אלה הופיעה פטיץ גם בפרסומות בטלוויזיה עבור לוריאל וראלף לורן.
פטיץ הופיעה בווידאו קליפ של להקת דוראן דוראן לשיר "Skin Trade".
ב-1994 הופיעה בעירום בצילום עבור ארגון אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים לצד דוגמניות כמו פביאן טרווינג.
ב-2003 פרשה מדוגמנות.
ב-2011 זכתה בפרס בטקס פרסי האופנה של וינה.
פנינה מואיז
פנינה מואיז (צרפתית: Penina Moïse ;23 באפריל 1797 - 13 בספטמבר 1880) הייתה משוררת יהודיה-אמריקאית.