cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'אק-אנרי לרטיג
חיים אישיים
לרטיג היה איש של ניגודים: איש בעל אמונה חזקה וזיקה לדת אך גם אוהב נשים מושבע בעל קסם משגע, איש אמיד ביותר ממשפחה מכובדת אך חסר רכוש בפועל, ארצי ופשוט אך חברם ומקורבם של בני המעמד העליון, אינטלקטואלים, אמנים, ואישים חשובים. לרטיג לא היה פשוט להגדרה. הוא היה צייר מחונן שהתפרנס מציור, צלם חובב מושבע, וגם כותב. באותו אופן של ניגוד, למרות שאימץ באופן נלהב פילוסופיה של אושר ואופטימיזם (ועל כך הרבה לכתוב ביומניו) והביא אותם לכדי ביטוי, הוא הצליח להימנע מתחושה של רוגע ושיכוך או שיטתיות בעבודותיו. הוא כתב באחד הדפים ביומניו: ''"Happiness is an element, which like air is everywhere..." [1]Jacques Henri Lartigue: Diary of a Century. Penguin Books, 1970
הכרה
לרטיג מעולם לא החשיב את עצמו כצלם אבל הוא צילם כמעט כל יום מימי חייו מתוך אהבה גדולה לצילום עצמו. הוא מעולם לא הוטרד על ידי אמביציות שאפתניות בצילום או על ידי הצורך להיות פרסונה מכובדת בתחום ולזכות בהכרה.
ואף על פי כן לרטיג זכה להכרה על ידי המדיה בגיל מבוגר – 69. הוא התגלה על ידי צ'ארלס ראדו וראדו הציג אותו לג'ון זרקובסקי האוצר המחלקה לצילום של המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. עבודותיו הוצגו ב-MoMA ב-1963. באותה שנה התפרסמה עבודתו ב'לייף מגזין', בגיליון לזכרו של ג'ון קנדי. החשיפה לצילומים שלו הייתה אדירה, מיד לאחר מכן הוציא את סיפרו הראשון בשיתוף עם ריצ'רד אוודון, DIARY OF A CENTURY. לאחר מכן החל להשתתף בתערוכות רבות ולפרסם ספרים. צילומיו זכו להצלחה מסחרית.
Cher (רצף הופעות)
Cher  הוא רצף ההופעות השני של זמרת הפופ האמריקנית, שר, אשר התקיים בלאס וגאס, נבדה, הקולוסיאום בארמון קיסר. סיבוב ההופעות כלל בתוכו כ-192 הופעות בסך הכול, והוא החל ב-6 במאי 2008, והסתיים, ב-5 בפברואר 2011.
רשימת שירים
להלן רשימת השירים של סיבוב ההופעות. ייתכן שבמהלך סיבוב ההופעות התרחשו שינויים אחדים:
Bring the Boys Back Home
Bring The Boys Back Home (הבא את הנערים בחזרה הביתה) הוא שיר מהאלבום The Wall של להקת פינק פלויד. השיר מתחבר לרצועה הקודמת שלו, הנקראת, באופן אירוני למדי, Vera, על שמה של ורה לין, "זמרת המלחמה" של אנגליה במלחמת העולם השנייה. ורה לין ביצעה את השיר גם ב-8 מאי 1995, בחגיגות חמישים שנה ל-יום הניצחון באירופה. יש הנוהגים לכלול את Vera, Bring The Boys Back Home ו- Nobody Home כרצועה אחת, אך כאשר יצא לאור האלבום בגרסת התקליטור התברר שהרצועות נפרדות.
בסיקור של השיר הוא הוגדר כ״רק פזמון״, שהיה צריך להיות חלק מהרצועה הקודמת לו באלבום
Journal d'Analyse Mathématique
Journal d'Analyse Mathématique (מצרפתית: כתב העת לאנליזה מתמטית) הוא כתב עת מדעי מתמטי בהוצאת האוניברסיטה העברית העוסק בתחומי האנליזה מתמטית. זהו כתב העת המתמטי הוותיק בישראל, והוא הוקם על ידי פרופסור בנימין אמירה בשנת 1951. נכון לשנת 2010 יצאו כ-110 גליונות של כתב העת.
עורך כתב העת הוא פרופסור יונתן ברויאר. מרבית המאמרים בכתב העת נכתבים באנגלית אולם חלקם כתובים בשפה הצרפתית.
תל אביב - ברלין
תל אביב - ברלין הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1987 בבימויה של ציפי טרופה, עם שמואל וילוז'ני ורבקה נוימן בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ציפי טרופה והוא עוסק בניצול שואה מברלין שמתקשה להתאקלם בארץ ישראל. הוא אומנם מקים משפחה, אך עברו ממשיך לרדוף אחריו.
הסרט זכה בחמישה פרסי "מנורת הכסף" (שהקדימו את פרסי אופיר) - סרט - גילה עזריאלי, תסריט - ציפי טרופה, שחקנית - רבקה נוימן, שחקן משנה - יוסף כרמון, עיצוב אמנותי - אלי לנדאו. הסרט הוקרן במספר פסטיבלים:
פסטיבל ברלין 1987 (מסגרת פנורמה) פסטיבל סרטים אטלנטיים 1987, ספרד (זוכה פרס השחקן - שמואל וילוז'ני) פסטיבל מונטריאול 1987, קנדה. פסטיבל המבורג 1987, גרמניה. פסטיבל לונדון 1987, אנגליה. פסטיבל ולנסיה 1987, ספרד.
תקציר העלילה
תל אביב 1943 - בנימין אוקשטיין (שמואל וילוז'ני) הוא ניצול שואה שברח ממחנה ריכוז בו נספתה משפחתו. הוא מאושפז כעת לטיפול בשחפת בבית חולים בו מאושפזים ניצולי שואה בהם שרה (דיתה אראל) שאבדה את שני ילדיה ומתפרצת בדרישה לאחות לאה (רבקה נוימן) שתחזיר לה אותם. לאה היא ילידת פולין שהצליחה לעלות לארץ ישראל לפני המלחמה. היא מתאהבת בבנימין והם נישאים למרות הבדלי המוצא האישיות ביניהם.
בנימין מבלה זמן רב במשחק שחמט במועדון עם חבריו אברהם (קונסטנטין אנטול) ויוסף (יורם לוינשטיין). הוא מתווכח עם אברהם על יופי התרבות הגרמנית ואברהם כועס עליו ומראה לו את המספר שחקוק על זרועו מ"התרבות הגרמנית".
בנימין פוגש במועדון ריקודים את גוסטי (ענת הרפזי) וחברותיה טרודי (גודרון וייכנהן) ורות (דניאלה מילר) שלושתן ניצולות שואה ששרדו לאחר שנתנו את גופן לגרמנים. בנימין מתאהב בגוסטי שמזכירה לו את עברו בברלין ועוזב את הבית.
הוא מזהה את יעקב מילר (יוסף כרמון) שהיה קאפו במחנה הריכוז בו היה. מילר עובד כעת בנפחיה ובנימין עוקב אחריו כל הזמן. הוא קונה אקדח וכדורים ומתכונן לחסל אותו. הוא מפתיע את יוסף בנפחיה, מכוון עליו אקדח ואומר לו כי בכוונתו להרוג אותו משום שהיה קאפו. יוסף פורץ בבכי ומבקש מבנימין שיהרוג אותו אבל בנימין לא מסוגל והוא מוריד את ידו ומסתלק מהמקום.
ישראל רוקח
ישראל רוקח (31 בדצמבר 1896 – 13 בספטמבר 1959) היה מהנדס חשמל, עיתונאי ופוליטיקאי ישראלי. כיהן בתפקידי ראש עיריית תל אביב בין השנים 1936–1952 (החל משנת 1949 כראש העירייה המאוחדת תל אביב-יפו), חבר הכנסת ושר הפנים. השתייך לתנועת הציונים הכלליים.
ביוגרפיה
נולד ב-31 בדצמבר 1896 בשכונת נווה צדק, אז ביפו, בן לרחל ולשמעון רוקח, ממייסדי השכונה. בתחילה למד בחדר ולאחר מכן בבית הספר אליאנס. נסע לשווייץ כדי להשלים את לימודיו ושם למד בבית הספר התיכוני בלוזאן ולאחר מכן הנדסת חשמל במכון הטכנולוגי הפדרלי של שווייץ בציריך. בשנת 1920 היגר לבריטניה, שם עבד כמהנדס חשמל. ב-1922 חזר ליפו והקים בית מסחר למוצרי חשמל. בשנת 1933 נשא לאישה את אסתר אפשטיין ולזוג נולדו שתי בנות. לבת הצעירה ניתן השם עירי – העיר שלי, כביטוי לאהבת רוקח את עירו תל אביב. עירי נישאה לפרופ' דייוויד ריצ'י, חבר סגל המחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
פעילות ציבורית
פעילותו הציבורית החלה עם מינויו לחבר ב"ועד השכונות המאוחד" שאיגד את תושביהן של השכונות נווה צדק, נווה שלום ואוהל משה. ב-1922 הפך לחבר מועצת עיריית תל אביב מטעם "רשימת המרכז המאוחד". ב-1929 נתמנה לסגנו של ראש עיריית תל אביב, מאיר דיזנגוף. עם פטירתו של דיזנגוף בשנת 1936 היה מועמד סיעות הימין לראשות העירייה. הוא הפסיד בהצבעה במועצת העירייה למועמד מפלגות הפועלים משה שלוש, אולם, לאחר לחצים שהפעיל רוקח על הנציב העליון הסכים הנציב למנותו לתפקיד במקום משה שלוש הנבחר. מינויו הלא דמוקרטי של רוקח כראש העיר עורר כעס ציבורי על התערבות מוסדות המנדט בענייני היישוב היהודי ובהליכים הדמוקרטיים שלו. רוקח שימש בתפקיד עד 1952.
תקופת כהונתו התאפיינה בגידול מואץ בשטחה הבנוי של תל אביב וגידול פי שלושה במספר תושביה. בהתאם לכך גם התפתחו שירותי העירייה, במיוחד בתחומי החינוך, הבריאות, התחבורה והגינון. גם הנושא הביטחוני זכה לתשומת לב רבה בתקופתו, שבמהלכה התקיימו מאורעות 1936–1939, מלחמת העולם השנייה, מאבק המחתרות העבריות בבריטים, ומלחמת העצמאות. תל אביב עמדה בחזית מול יפו, והופצצה בשתי המלחמות. מאמץ רב הופנה להגנה, ולאחר הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב ב-1940 הוקם מערך התגוננות שכלל בניית מקלטים, מערכת צופרי אזעקה, משמר אזרחי והרחבת שירותי מגן דוד אדום. מערך זה הוכיח עצמו כשהופצצה העיר במלחמת העצמאות.
בשנת 1946 מונה למפקד כבוד במסדר האימפריה הבריטית, שש שנים לאחר מינויו לקצין במסדר.
ב-5 באוגוסט 1947 נכלא במחנה המעצר בלטרון, יחד עם ראשי ערים אחרים, בעוון סיוע למחתרת. הוא שוחרר מהמעצר בספטמבר של אותה שנה.
רוקח התנגד להחלטה לאחד את תל אביב עם יפו ב-1950, מטעמי תקציב. רק לאחר שדוד בן-גוריון הבטיח לו סיוע כלכלי בשיקום יפו הסיר את התנגדותו לאיחוד. רוקח שימש כיושב ראש מועצת בנק אשראי. נמנה עם המקימים של העיתון "הבוקר" של מפלגת הציונים הכלליים. שימש כיושב ראש תנועת "מכבי" העולמית.
פעילות בכנסת ובממשלה
כיהן כחבר הכנסת החל מהכנסת הראשונה ועד הכנסת השלישית. במהלך הכנסת הראשונה והשנייה כיהן כחבר בוועדת הכספים. בכנסת השלישית שימש כסגן יושב ראש הכנסת.
בשנים 1952–1955, במהלך חלק מכהונת הכנסת השנייה, כיהן כשר הפנים בממשלות בן-גוריון ומשה שרת (הממשלות הרביעית והחמישית). החלטתו לסגור לימים אחדים את העיתונים "קול העם" ו"אל-איתיחאד", ביטאוניה של המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י), בעקבות מאמר ביקורת על הממשלה שפרסמו, בוטלה בבג"ץ קול העם.
מותו והנצחתו
ישראל רוקח נפטר כתוצאה מהתקף לב ב-13 בספטמבר 1959, והובא לקבורה בבית הקברות טרומפלדור.
על שמו קרויות שדרות רוקח, המהוות את אחד מעורקי התנועה הראשיים בצפון תל אביב, בית ספר רוקח בתל אביב ושכונת רמת ישראל בתל אביב.
עוד בחייו נקרא על שמו פרס רוקח לאדריכלות מבנים ע"ש ישראל רוקח.
טיאנה
טיאנה (ביוונית: Τύανα, בלטינית: Tyana) הייתה עיר עתיקה באסיה הקטנה, בדרום מרכז טורקיה המודרנית של היום. זו הייתה בירת הממלכה לוויאן הניאו החתי באלף ה-1 לפנה"ס.
היסטוריה
טיאנה מיוחסת בהיסטוריה של הממלכות החתיות החדשות כעיר טואנואה (Tuwanuwa). באגדה היוונית נקראה העיר לראשונה טואנה (Thoana), עקב מייסדה המלך התראקי תואס (Thoas).
טיאנה מוקמה בעמדה אסטרטגית על הדרך לסוריה דרך שערי קיליקיה, והייתה ידועה כמקום הולדתו של הפילוסוף הידוע אפולוניוס איש טיאנה.
תחת שלטונו של הקיסר הרומי קרקלה העיר נקראה "אנטוניאנה קולוניה טיאנה" (Antoniana colonia Tyana), ובשנת 371 הקיסר הרומי ואלנס הפכה טיאנה למטרופוליס.
בשנת 708 נכבשה טיאנה על ידי שושלת בית אומיה, ונשארה נטושה עד תקופתו של החליף הארון א-רשיד אשר כבשה מחדש, והפכה למרכז שלטונו.
טיאנה כיום
העיר נפלה מגדולתה אחרי שנת 933, כשאיום הכיבוש הערבי נסוג. כיום הריסות העיר טיאנה העתיקה נמצאות בעיר הטורקית המודרנית קמרהיסאר (Kemerhisar), מרחק כארבעה וחצי קילומטרים דרומית לעיר ניעדה (Niğde), שם ניתן לראות בין היתר את אמת המים הרומית הישנה, ומערות קבורה עתיקות.
כיסא מקסימיאנוס
"כיסא מקסימיאנוס" הוא כס הבישופות של מקסימיאנוס (Maximianus), בישוף העיר רוונה במאה ה-6. הכיסא, אשר הוצב בבזיליקה של סן ויטאלה, מוצג כיום במוזיאון הארכיבישופי (Museo Arcivescovile) ברוונה.
בחזית הכיסא מוקמו חמישה תבליטים מוארכים הממוסגרים בעזרת תבליטים אופקיים. התבליטים מציגים את דמותו של יוחנן המטביל ואת ארבעת האוונגליסטים, כותבי הבשורות ואילו נושאי התבליטים שבשוליים הוא דגם המכיל בעלי חיים כגון טווסים הממוקמים בתוך דגם מופשט של שריגי גפן. בין השריגים, בחלק אשר מופיע במרכז החזית העליונה של הכיסא מופיעה מונוגרמה של מקסימיאנוס. תיאורים נוספים המופיעים על הכיסא הם תיאור בריחתה של מריה, אם ישו למצרים, לצד תיאורים של סיפורי יוסף. השילוב בין שני סיפורים אלו הוא שילוב במסורת פרשנות פרה פיגורטיבית נוצרית של התנ"ך והברית החדשה.
מדינתיות
במדע המדינה, מדינתיות היא התפיסה לפיה המדינה צריכה לשלוט במדיניות החברתית, הכלכלית, או בשתיהן. כלומר, האמונה שהמדינה צריכה להתערב באופן משמעותי בחיי הפרט, או לקיים מידה רבה של תכנון כלכלי ריכוזי. המונח מתייחס למספר אידאולוגיות שונות, שהמשותף להן הוא ההעדפה לתכנון ריכוזי המבוצע על ידי המדינה. בכלכלה, הגישה המנוגדת למדינתיות היא מערכת של כלכלת שוק שבה המדינה נמנעת מהתערבות ומאפשרת ביזור של התכנון הכלכלי על ידי גורמים פרטיים או בלתי-ממשלתיים.
רוב זרמיו השונים של הסוציאליזם (סוציאליזם דמוקרטי, קומוניזם) והפשיזם הם אידאולוגיות התומכות במדינתיות, אם כי יש זרמים בסוציאליזם כמו אנרכו-קומוניזם, טרוצקיזם וכן תורות אוטופיסטיות וקומונליות אחרות שאינן דוגלות בגישה זו (ולמעשה, אינן רואות תפקיד כלשהו למדינה). תפיסה מדינתית קיימת במשטרים אוטוריטריים וכן במשטרים דמוקרטיים שבהם המדינה מתערבת במערכות חברתיות וכלכליות במידה רבה יחסית. יש המבחינים בין פשיזם וקומוניזם כמערכות שבהן יש התערבות רבה מאוד של המדינה בחיי הפרט לבין גישה מדינתית מידתית, שבה ההתערבות היא רבה אך מוגבלת, וכך ניתנת ליישום גם במשטרים דמוקרטיים.
שמות נוספים
המונח "מדינתיות" נכנס לשימוש במאה ה-21. לפני כן, גישה זו כונתה אטטיזם (מצרפתית, Étatisme, מדינה בצרפתית נקראת état) או סטייטיזם (מאנגלית, Statism, מדינה באנגלית נקראת state).
לזר לגין
קורות חיים
לגין נולד בעיר ויטבסק שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). הוא למד בעיר אך בבית ספר רוסי. מגיל צעיר הצטרף אל הנוער הקומוניסטי, השתתף במהפכת אוקטובר, והעדיף את הרוסית על פני היידיש. כשהיה כבן 18 החל לפרסם מיצירותיו: שירה, סיפורת, פיליטונים ומאמרים, בעיתונות הקומוניסטית. דבריו עוררו עניין בצמרת התרבותית והוא הוזמן למוסקבה.
בשנת 1928 הגיע לגין למוסקבה והצטרף למערכת היומון החשוב "פראבדה", וכן למערכת העיתון הסאטירי הידוע "קרוקודיל". הוא פרסם אגדות לילדים, סיפורי קסם וכשפים, סאטירות חריפות, והכל ברוח השלטון הסובייטי האדוק. לגין הפך לסופר מוכר ידוע ופופולרי ברחבי ברית המועצות, והתכחש ליהדותו.
ספרו המפורסם ביותר – "חוטביץ' הזקן" (Старик Хоттабыч) פורסם בשנת 1937 (קיימת טענה, שרוב העבודה בוצע על ידי סופר אלכסנדר קרון - שם בדוי של אלכסנדר קריין). על בסיס ספרו בשנת 1956 צולם סרט שזכה לפופולריות רבה.
פוט-או-פה
פּוֹט-אוֹ-פֶה (בצרפתית: pot-au-feu, נהגה: potofø - "תבשיל קדרה על האש") הוא נזיד בשר בקר מהמטבח הצרפתי.
לזר לגין
קורות חיים
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה פרסם לגין ספרי מדע בדיוני רבים, שנפוצו במהדורות רבות. הרפובליקה העצמאית של בלארוס הוציאה בול דואר מהודר לזכרו. מכל יבולו הספרותי עובד לעברית רק ספר אחד משלו, בידי דוידה קרול.
פוט-או-פה
המאכל מוגש לצד חרדל (לרוב חרדל מדיז'ון) ומלפפונים חמוצים.
סמיכות המאכל משתנה ממתכון למתכון. לעיתים המאכל דליל ומוגש כמרק, לעיתים הוא סמיך ומוגש כנזיד ולעיתים הנוזלים מועטים והמאכל מוגש כמנה עיקרית בשרית.
Mamma Mia! Here We Go Again: The Movie Soundtrack Featuring The Songs Of ABBA
"Mamma Mia! Here We Go Again: The Movie Soundtrack Featuring The Songs Of ABBA הוא אלבום הפסקול של הסרט "מאמה מיה! Here We Go Again", האלבום יצא לאור יצא ב-13 ביולי 2018, על ידי חברת התקליטים קפיטול רקורדס ופולידור רקורדס.
דבי מאייר
דברה "דבי" אליזבת' מאייר (באנגלית: Deborah "Debbie" Elizabeth Meyer; נולדה ב-14 באוגוסט 1952) היא שחיינית עבר אמריקאית שזכתה בשלוש מדליות זהב באולימפיאדת מקסיקו ב-1968 ב-200, 400 ו-800 מטר בסגנון חופשי. הישגה זה הפך אותה לשחיינית הראשונה שזכתה בשלוש מדליות זהב אישיות באולימפיאדה אחת. מאייר נאלצה לפרוש משחייה תחרותית בגיל צעיר עקב פציעה.
ביוגרפיה
נולדה באנאפוליס שבמרילנד וסבלה בילדותה ממחלת האסתמה. היא החלה להתאמן בשחייה ובהיותה בת 13 עברה עם משפחתה לקליפורניה. היא התאמנה במועדון השחייה של סנטה קלרה תחת הדרכתו של המאמן הראשי ג'ורג' היינס שבה שחו מספר אלופים אולימפיים כמו דיק רות', קלאודיה קולב, דון שולנדר, דונה דה וארונה, מארק ספיץ וקארן מו. תוך שנתיים היא הפכה לאחת מהשחייניות הבכירות בעולם. ב-1967 זכתה בשתי מדליות זהב במשחים ל-400 ו-800 מטר חופשי במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בוויניפג. היא שברה את שיאי העולם בשלושת המשחים בהם נטלה חלק במבחנים האמריקאים לקראת אולימפיאדת מקסיקו. באולימפיאדה עצמה סבלה מקלקול קיבה דבר שפגע בהישגיה. למרות זאת ניצחה בשניים מהמשחים את יריבותיה בהפרשים גדולים (3.7 שניות ב-400 מ' חופשי ו-11.7 שניות ב-800 מ' חופשי) וקבעה שלושה שיאים אולימפיים ב-200 מטר חופשי (2:10.5 דקות), ב-400 מטר חופשי (4:31.8 דקות) וב-800 מטר חופשי (9:24.0 דקות).
בשבע השנים שקדמו לאולימפיאדת 1968 עברה באימוניה מרחק של 48,000 קילומטרים והציבה סטנדרטים חדשים באימוני שחייה של נשים.
ב-1972 פרשה משחייה תחרותית לאחר שסבלה מאמתחת מודלקת (בורסיטיס) חוזרת בכתף.
שיאים עולמיים ותארים
בין יולי 1967 ואוגוסט 1970 שברה מאייר 15 שיאי עולם בארבעה משחים.
לאחר הפרישה
היא נישאה לביל ובר ומ-1993 מנהלת בית ספר לשחייה בקרמייקל שבקליפורניה. כמו כן, היא מאמנת את קבוצת השחייה שבעיר מגוריה, טרקי שבקליפורניה.
לי גרנט
לי גרנט (באנגלית: Lee Grant; נולדה ב-31 באוקטובר 1927) היא שחקנית קולנוע ובמאית יהודייה-אמריקאית, זוכת שני פרסי אמי ופרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1975 על תפקידה בסרט "שמפו". הייתה מועמדת לשלושה פרסי אוסקר נוספים ולחמישה פרסי אמי נוספים.
ביוגרפיה
לי גרנט נולדה בשם ליובה האסקל רוזנטל (Lyova Haskell Rosenthal) בניו יורק סיטי. היא בתם של מהגרים יהודים ממזרח אירופה - וויטה שהיא מורה במקצועה ואברהם וו. רוזנטל. שמה, לי גרנט, מורכב משני שמות של גנרלים ממלחמת האזרחים האמריקאית. בגיל 4 הופיעה כבלרינה במטרופוליטן אופרה שבניו יורק. בילדותה הרבתה ללמוד ריקוד ומשחק.
גרנט ביססה את מעמדה בברודוויי כשחקנית דרמטית, וזכתה לביקורות חיוביות עבור תפקידה כגנבת חנויות במחזה "סיפור בלשי". על תפקידה הראשון בקולנוע, בגרסה הקולנועית של ויליאם ויילר משנת 1951, קיבלה את פרס השחקנית הטובה ביותר במסגרת פסטיבל קאן וכן מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
באמצע שנות ה-60 זכתה גרנט בפרס אמי לשחקנית משנה על תפקידה בסדרת הדרמה "פייטון פלייס". הייתה שותפה לסרט "נטישה" אשר תיאר את משימת החלל "אפולו 11", בה הצוות האמריקאי הראשון דרך על אדמת הירח.
ב-1970 זכתה גרנט להערכה עבור תפקידה בדרמה הקומית "בעל הבית" בתור ג'וייס אנדרס, אמו של אלגר, בן עשירים (בו ברידג'ס) אשר מחליט לרכוש בניין מגורים ברובע עני בברוקלין בו גרים בעיקר שחורים. בעקבות התפקיד הייתה גרנט מועמדת בפעם שלישית לגלובוס זהב ומועמדת פעם שנייה לפרס האוסקר בקטגוריית שחקנית המשנה. שנה לאחר מכן זכתה בפרס אמי השני שלה בזכות הופעתה בסרט "The Neon Ceiling".
ב-1975 זכתה גרנט בפרס האוסקר לשחקנית המשנה, על תפקידה בתור פלישיה קארפ בקומדיה "שמפו". על תפקידה בסרט הייתה גרנט גם מועמדת בשלישית לגלובוס הזהב.
בשנה שלאחר מכן הייתה מועמדת ברביעית לפרס האוסקר וכן ברביעית לפרס גלובוס הזהב עבור הופעתה בדרמה הספרותית הטראגית "מסע הארורים", סיפורם של 973 פליטים יהודים שהועלו על ידי הנאצים על אניית פאר ונשלחו לאמריקה, בניסיון להציג את הנאצים כסובלניים והומניים. בסרט גילמה גרנט פליטה יהודייה בשם לילי רוזן.
ב-1977 הופיעה בסרט האסונות "שדה תעופה 77" ובסרט "אות משמיים 2", סרט ההמשך למותחן האימה הקלאסי.
ב-2001 הופיעה בסרטו של דייוויד לינץ' "מלהולנד דרייב". ב-2005 שיחקה בקומדיה "הולכים לקניות" לצד רוב מורו.
חיים אישיים
גרנט הייתה נשואה לתסריטאי האמריקאי-יהודי ארנולד מאנוף ונולדה להם בת אחת, השחקנית דינה מאנוף. מאנוף היה בין מוחרמי הרשימה השחורה של הוליווד, בתקופת מקארתי וגם הקריירה של גרנט - שלא הייתה קומוניסטית - נפגעה כתוצאה מכך.
זולה ממברס
זולה ממברס היה הרכב היפ הופ ישראלי, שהורכב מדי ג'יי ושלושה ראפרים שביצעו טקסטים בעברית. הטקסטים עוסקים לעיתים נדירות במחאה, כנהוג בז'אנר, ולעיתים תכופות יותר בנושאים קיומיים כגון אהבה, דת, פילוסופיה ודברים נוספים.
היסטוריה
ההרכב החל את דרכו בשנת 2003. הלהקה מנתה חמישה חברים, גיא אפיק (שיבה) אוריאל אהרוני, נמרוד בר (קלידים וקולות), שחר פולאק (ליל וניל), ודן קוברסקי (קובה). באותה השנה, הוציאו את הסינגל הראשון שלהם, "תשובה לאהבה" יחד עם הזמרת קרן לוי. הסינגל הביא להרכב את פריצתו וזכה להצלחה רבה בין היתר בהופעות בתוכניות הנוער אקזיט בערוץ 10, בערוץ ניקלודיאון ובערוץ 2. בנוסף, נכלל השיר באלבום האוסף "שניים סוכר 2".
בשנת 2004 יצא לאור אלבום הבכורה "גיבורים", וזכה להצלחה רבה. בזמן הוצאת האלבום, היו חברי הלהקה בני 18 ובשנת 2005 התגייסו לצה"ל והכריזו על הפסקה בפעילותם. חברי הלהקה תרמו להגברת המודעות נגד תופעת ההשתמטות ופעלו נגדה במסגרת שירותם הצבאי.
בסתיו 2008 חברו חברי ההרכב לצמד היוצרים "יוד קיי" והקליטו את אלבומם השני המשותף, "חצי קילו". קולו של גיא אפיק אינו נשמע, אך הוא נכח בהקלטת אלבום זה ובחר שלא לבצע את השירים.
בשנת 2015 הודיעה עיריית נהריה כי היא אוסרת את השמעת שירה של הלהקה "אתי את ילדה רעה" באירועי הקיץ בעיר בעקבות תוכנו הבוטה.
פדריקה מוגריני
פדריקה מוגֶריני (באיטלקית: Federica Mogherini; נולדה ב-16 ביוני 1973) היא פוליטיקאית איטלקייה שכיהנה כנציגה העליונה לענייני חוץ וביטחון של האיחוד האירופי. בשנת 2014 הייתה שרת החוץ של איטליה. היא חברה במפלגה הדמוקרטית האיטלקית ובמפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
ראשית חייה וקריירה פוליטית
פדריקה מוגריני נולדה ברומא לפלביו מוגריני, מעצב תפאורות עבור במאי קולנוע ידועים. היא סיימה בהצטיינות לימודים לתואר ראשון במדע המדינה בספיאנצה - אוניברסיטת רומא, בהתמחות בפילוסופיה פוליטית. עבודת המחקר שלה עסקה בקשר בין דת לפוליטיקה באסלאם.
החל מ-1988 הייתה חברה בפדרציית הנוער הקומוניסטי האיטלקי. ב-1996 הצטרפה ל"שמאל הצעיר" לאחר התפרקות המפלגה הקומוניסטית האיטלקית והפיכתה למפלגה הדמוקרטית של השמאל - מפלגה סוציאל-דמוקרטית. בשנת 2001 היא הפכה לחברה במועצה הלאומית של מפלגת הדמוקרטים של השמאל (DS), ומאוחר יותר כיהנה במועצת המנהלים הלאומית ובוועדה הפוליטית שלה. ב-2003 החלה לעבוד באגף החוץ של המפלגה. לאחר הקמתה של המפלגה הדמוקרטית האיטלקית (PD) ב-4 בנובמבר 2007, מונתה מוגריני לחברה בצוותו של היושב-ראש המייסד של המפלגה, ולטר ולטרוני.
ב-2008 נבחרה לראשונה לבית הנבחרים של איטליה מטעם מפלגה זו, כנציגת מחוז ונטו. בכהונתה בבית המחוקקים ה-16, היא הפכה למזכירת ועדת ההגנה שלו, לחברה במשלחת הפרלמנטרית האיטלקית למועצת אירופה, ולחברה במשלחת הפרלמנטרית של איטליה לאיחוד המערב-אירופי. ב-24 בפברואר 2009 היא מונתה לצוותו של היושב-ראש הנכנס של המפלגה הדמוקרטית, דאריו פרנצ'סקיני, כאחראית על שוויון הזדמנויות. לאחר מכן היא בלטה כחברה בסיעתו של פרנצ'סקיני ("Area Democratica"). היא כיהנה גם כסגנית נשיא קרן איטליה-ארצות הברית.
בפברואר 2013 חזרה מוגריני לפרלמנט כנציגת מחוז אמיליה-רומאניה. במהלך כהונתה בבית המחוקקים ה-17, היא שוב שירתה בוועדת ההגנה, בוועדה לענייני חוץ, ובמשלחת הנציגים האיטלקית לאספה הפרלמנטרית של נאט"ו. החל מאפריל 2013 הייתה נשיאת בית הנבחרים. ב-1 באוגוסט 2013 נבחרה לראשות המשלחת האיטלקית לאספה הפרלמנטרית של נאט"ו.
ב-9 בדצמבר 2013 מינה אותה לצוותו היושב-ראש החדש של מפלגתה, מתאו רנצי, כאחראית על היחסים עם אירופה. ב-22 בפברואר 2014 מונתה לשרה ליחסי חוץ ושיתוף פעולה בינלאומי בממשלת המרכז-שמאל של רנצי, ובכך הפכה לאישה השלישית שכיהנה בתפקיד זה. היא כיהנה בתפקיד עד 31 באוקטובר 2014.
הנציגה העליונה של האיחוד האירופי
ביולי 2014, בשל מספרם הגדול של חברי הפרלמנט האירופי האיטלקים שהיו שייכים לקבוצת הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים לאחר הבחירות לפרלמנט האירופי 2014, שקלה המועצה האירופית את מועמדותה של מוגריני לתפקיד הנציגה העליונה של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון בנציבות האירופית החדשה בנשיאותו של ז'אן-קלוד יונקר. אולם ב-13 ביולי דווח בעיתונות שלהצעת מועמדותה הייתה התנגדות מצד המדינות הבלטיות ומספר מדינות במרכז אירופה, בכללן לטביה, אסטוניה, ליטא ופולין, שבהן עמדתה כלפי רוסיה בנוגע למשבר באוקראינה נחשבה רכה. למרות זאת, ב-2 באוגוסט ראש ממשלת איטליה, מתאו רנצי הציע את מועמדותה באופן רשמי במכתב לנשיא הנבחר של הנציבות האירופית, יונקר, כמועמדת הרשמית של איטליה לחברת נציבות האיחוד האירופי.
ב-30 באוגוסט נפגשו ראשי הממשלות הסוציאליסטים של אירופה, ומוגריני קיבלה את תמיכת מפלגת הסוציאליסטים האירופאים במועצה האירופית. באותו יום הודיע נשיא המועצה הרמן ואן רומפיי שהמועצה החליטה למנות את השרה האיטלקייה כנציגה העליונה החדשה שלה, החל מ-1 בנובמבר 2014. קבוצת חברי הנציבות העוסקים ביחסי חוץ - הגדלת האיחוד, מסחר, פיתוח, סיוע חירום וסיוע הומניטרי, הגירה, אנרגיה ותחבורה - התכנסה מדי חודש בראשות מוגריני.
במסיבת העיתונאים הראשונה שלה הצהירה מוגריני שמאמציה יוקדשו לקיום שיחות בין רוסיה לאוקראינה, כדי לפתור את המשבר בין שתי המדינות.
מוגריני ביקרה בישראל בשנת 2014, במהלך מבצע צוק איתן, ואף סיירה באשדוד. היא הביעה דאגה לנוכח הפגיעה בתושבים פלסטינים בעזה, אך לא דרשה מישראל לעצור את המבצע באופן מיידי. בינואר 2015 הצהירה כי החלטת ממשלת ישראל להקפיא את כספי המיסים הפלסטיניים, בעקבות בקשתם להתקבל למוסדות בינלאומיים, היא הפרה ישראלית של הסכמי אוסלו.
מוגריני ייצגה את האיחוד האירופי במשא ומתן לקראת קבלת הסכמות לוזאן על תוכנית הגרעין האיראנית בשנת 2015. באותה שנה זכתה לשבחים על תפקידה במשא ומתן על הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית והיא זו שהכריזה עליו לעולם, יחד עם שר החוץ האיראני, מוחמד ג'וואד זריף.
בצהרי 22 במרץ 2016, במהלך מסיבת עיתונאים בירדן עם שר החוץ הירדני, מיד לאחר שהגיבה על הפיגועים בבריסל שהתרחשו באותו בוקר, פרצה מוגריני בבכי והפסיקה את מסיבת העיתונאים.
ב-30 בנובמבר 2019 סיימה את תפקידה.
מוגריני נשואה למתאו רבזאני, והיא אם לשתי בנות.
שביתת השידורים בישראל (1987)
שביתת השידורים הייתה שביתה שארגנה אגודת העיתונאים ירושלים בשידור הציבורי בישראל. השביתה, שהייתה הארוכה מסוגה, נמשכה 52 ימים בין 7 באוקטובר ל-27 בנובמבר 1987. במסגרת השביתה לא פעלו תחנות הרדיו. בטלוויזיה הוצגה בשעות אחר הצהריים והערב רק שקופית "עיצומים. עמכם הסליחה" ולא שודרו תוכניות עיתונאיות.
הרקע לשביתה
השביתה פרצה עקב סכסוך על תביעות כספיות וארגוניות של העובדים ברשות השידור (שכלל את ערוץ הטלוויזיה הישראלית היחיד באותה תקופה ואת תחנות הרדיו של קול ישראל), בהנהגת סניף ירושלים של אגודת העיתונאים, שמרבית חבריו היו עובדי הרשות. אגודת העיתונאים בתל אביב, התבקשה לצרף לשביתה את עובדי העיתונות הכתובה כאות הזדהות, אך היא סירבה להענות לדרישה. הפעיל המרכזי מאחורי השביתה היה איש הרדיו אמנון נדב (שאחר כך היה מנהל "קול ישראל"). נדב היה באותה עת יו"ר "איגוד הארצי של עיתונאי ישראל" והוביל דיונים על השוואת תנאי עיתונאי רשות השידור לתנאים של עיתונאי העיתונות כתובה, שקיבלו שכר גבוהה ב-20%. באותן השנים הייתה העיתונות הכתובה בישראל מבוססת כלכלית (בעיקר העיתונים הגדולים "ידיעות" ו"מעריב") ושילמה משכורת טובות בהרבה מרשות השידור. במקביל מנכ"ל רשות השידור אורי פורת ביקש לבצע שינוי מבני מקיף ברשות, להכניס לפעולה ציוד מודרני שדרש פחות כוח-אדם, ולפעול נגד אבטלה סמויה. גורם נוסף לשביתה הייתה התערבות פוליטית בעבודה העיתונאית ברשות, שהחלה להיות נפוצה בשנות ה-80, עם מינוי וועד מנהל על בסיס פוליטי מפלגתי.
שבועיים לאחר פרוץ השביתה הגיש אורי פורת תוכנית "הצלה" לרשות השידור. על פי התוכנית העובדים ברשות השידור יקבלו תוספת שכר בגובה של כ־25 אחוז; תיחתם אמנה לשקט תעשייתי למשך שנתיים; יצומצמו 20 אחוזים מכוח האדם על־ידי פיטורי 320 עובדים, כדי לאפשר את תשלום תוספת השכר לעובדים החיוניים; יופעל מיידית ציוד חדיש, שבשל התנגדות הוועדים ברשות לא היה ניתן להפעילו במשך עשר שנים, וכן יופעל ציוד תוצרת חברת "סוני" בכל מחלקות הרדיו ללא עזרת טכנאי; בנוסף דרש שתוקם ברשות השידור נציגות עובדים אחת, דירוג אחד וסולם שכר אחד. מצב שיחליף את 14 ועדים סקטוריאליים ברשות, המשתייכים לשלושה איגודים, שהיו במעגל מתמיד של סכסוכי עבודה. שר החינוך יצחק נבון שהיה ממונה על רשות השידור, איים לסגור אותה. העובדים דחו את ההצעה (בעיקר עקב פיטורי מספר רב של עובדים) והשביתה נמשכה כמעט עוד חודשיים.
תוצאות השביתה
במשך ימי השביתה, הציבור בישראל מילא את החסך בעיקר בשידורי חדשות ברדיו על ידי האזנה לתחנות רדיו זרות, לתחנת "קול השלום" ובפרט לגלי צה"ל. בטלוויזיה מילאו את החלל תחנות הטלוויזיה של ירדן ולבנון ושידורי ערוץ 2 הניסיוני. משהתארכה השביתה קיבל הערוץ הניסיוני אישור לשדר בתדרים של רשות השידור, דבר שנתפס בעיני השובתים כניסיון מצד הממשלה לשבור את השביתה. הערוץ הניסיוני מיהר להשיג חומרי שידור ולגייס עובדים ובכך תרמה השביתה להתפתחותו. במהלך השביתה הגיעה לישראל אסירת ציון אידה נודל, אירוע חדשותי בולט, שבשל השביתה לא סוקר בערוץ הטלוויזיה הישראלית. בערוץ 2 הניסיוני עטו על ההזדמנות, קיבלו אישור ממשרד ראש הממשלה ויזמו את השידור החי הראשון בערוץ. בשיא השביתה ניסו עיתונאי ישראל לרתום גם עיתונות זרה בעולם לבל תסקר ביקורים של ראש הממשלה יצחק שמיר ושל שר החוץ שמעון פרס, אך נענו בשלילה.
ויקטור בוט
ויקטור אנאטולייביץ' בּוּט (ברוסית: Виктор Анатольевич Бут; נולד ב-13 בינואר 1967, דושנבה, טג'יקיסטן) הוא איש עסקים רוסי, המכונה על ידי שירותי אכיפת החוק בארצות הברית, סוחר הנשק הגדול ביותר בעולם.
משרד החוץ הבריטי ביקש להטיל עליו סנקציות בשל פעילות חברתו "נתיבי האספקה האווירית", שהוציאה טיסות, לטענת המערב נושאות נשק, ממזרח אירופה, בעיקר מבולגריה, מולדובה ואוקראינה, אל ליבריה ואנגולה. בשיתוף פעולה עם הרשויות האמריקאיות, עצרה המשטרה המלכותית של תאילנד את בוט בעת ביקורו בבנגקוק בשנת 2008. ארצות הברית דרשה את הסגרתו, וזו אושרה באוגוסט 2010 על ידי בית המשפט העליון של תאילנד.
בוט היה כלוא במרכז הכליאה העירוני בניו יורק מאז אפריל 2012, עת נידון ל-25 שנות מאסר ועד דצמבר 2022 עת שוחרר תמורת שחרורה של בריטני גריינר.
הוא נשוי לאלה בוט החל משנת 1992. הם הכירו באנגולה בשרתו במסגרת משלחת צבא ברית המועצות. יש לו בת שמתגוררת באיחוד האמירויות הערביות.
קורות חיים
בוט נולד בדושנבה, ברית המועצות (כיום בירת טג'יקיסטן) ב-13 בינואר 1967.
עוד בבית הספר למד אספרנטו וגרמנית. לאחר שלא הצליח להתקבל ללימודים במכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים ב-מוסקבה גויס לצבא ב-1985.
שירותו בצבא הסובייטי
לאחר לימודיו במכון הצבאי לשפות זרות רכש מיומנות וידע בשש שפות (אנגלית, צרפתית, ספרדית, פורטוגזית, פרסית וזולו). באתר האינטרנט של בוט נכתב כי הוא שירת בצבא הסובייטי כמתרגם, בדרגת סגן בגר"ו - שירות המודיעין הצבאי של הכוחות המזוינים של ברית המועצות.
בשנת 1987, במהלך שרות בצבא קבע, למד במכון הצבאי של משרד ההגנה הסובייטי במוסקבה ובשנים 1989–1991 שירת כמתרגם צבאי בעיקר במדינות אפריקה.
בשנת 1991 סיים את שירותו בדרגת סגן-אלוף. אבל על פי מקורות אחרים הוא הועלה לדרגת סרן בגר"ו, היה קצין בחיל האוויר הסובייטי והוא בוגר תוכנית אימונים של המודיעין הצבאי הסובייטי, אף שאחרים טוענים כי היה סוכן קג"ב, טענה שהוא עצמו הכחיש.
שנות ה-90
בוט נהג להפר אמברגו נשק של האו"ם על אנגולה, ליבריה, סיירה לאון והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו במהלך שנות ה-90. אחד מהלקוחות השנויים במחלוקת היה צ'ארלס טיילור, שחברות ההובלה האווירית של בוט סיפקו לו שירות לצד ממשלת צרפת, האו"ם וארצות הברית. בתחילת שנות ה-90 בוט סיפק מצרכים שונים לכוח השלום של האו"ם, לחיילים צרפתים ולראשי מדינות אפריקה.
בוט טען שהיה פעמים רבות באפגניסטן באמצע שנות ה-90, אך הוא מכחיש כל מגע עם אל-קאעידה או הטליבאן. ייתכן שהוא מכר מטוסים לטליבאן. עם זאת, יש אומרים שהוא גם מסר להם נשק.
החל משנת 1994, ביצע בוט שירותים ומשלוחים עבור ממשלת אפגניסטן - תחילה לטליבאן ואחר כך לברית הצפונית (שזכתה לתמיכה גם מרוסיה וממדינות המערב). במהלך העסקאות עם הברית הצפונית הוא הכיר את אחמד שאה מסעוד, מפקד הברית הצפונית באפגניסטן. ה-CIA תיאר את בוט כמי שבאותה עת החזיק בבעלותו כמה מטוסים להובלת נשק קל ותחמושת לתוך אפגניסטן. בשנת 1995 הוא היה מעורב במשא ומתן על שחרור הטייסים הרוסיים שנחטפו באותה שנה.
בדו"ח של האו"ם משנת 2000 נכתב כי "... חברות נשק ותעשייה בולגריות ייצאו כמויות גדולות של סוגים שונים של נשק בין השנים 1996 ו-1998 על בסיס קבוע" וכי "... חברת התובלה האווירית Cess, בבעלות ויקטור בוט, הייתה המובילה העיקרית של כלי נשק אלה משדה התעופה של בורגס בבולגריה". הייתה זו הפעם הראשונה שיוחסה לבוט באופן רשמי אשמת סחר בנשק. הדו"ח האשים אותו גם בחימוש החזית העממית לעצמאות מוחלטת של אנגולה, (União Nacional para a Independencia Total de Angola), שפעלה במלחמת האזרחים באנגולה בשנים 1975–2002, זאת חרף העובדה כי משנת 1993, ה-UNITA הייתה תחת אמברגו של מועצת הביטחון של האו"ם, שאסרה על ייבוא נשק, בהחלטה 864 של מועצת הביטחון של האו"ם.
בשנת 1993 החל שיתוף הפעולה של בוט עם ריצ'רד צ'יצ'אקלי, יליד סוריה, שהפך למנהל הפיננסי של בוט ובשנת 1995 נחת בנמל התעופה הבינלאומי שארג'ה של איחוד האמירויות הערביות והפך לשותף מלא בעסקאות של בוט עם ממשלת איחוד האמירויות.
שנות ה-2000
בשנת 2000 הורשע בוט שלא בפניו ברפובליקה המרכז-אפריקאית באשמת זיוף מסמכים, אלא שההאשמות בוטלו מאוחר יותר.
לאחר הפלישה לאפגניסטן ב-2001, בוט הופיע במוסקבה והצהיר כי בעוד שהמטוסים שלו ביצעו טיסות סדירות לאפגניסטן הוא מעולם לא יצר קשר עם אל-קאעידה או הטליבאן, במקום זאת הוא נהג לספק נשק לברית הצפונית. זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה, אל-קאעידה העביר זהב מהמדינה ונטען שביצע זאת באמצעות מטוסיו של בוט.
בוט חשוד באספקת נשק למספר קבוצות מזוינות בתחילת שנות ה-2000 במלחמת קונגו השנייה, בתקופה זו הוא העסיק כ-300 איש והפעיל בין 40 ל-60 כלי טיס. הרשת של בוט סיפקה גם טילי נ"מ שנעשה בהן שימוש בהתקפה על מטוס ארקיע בקניה ב-2002.
בריאיון לעיתון הניו יורק טיימס, ביולי 2003, בוט אמר כי, "התעוררתי אחר ה-11 בספטמבר ומצאתי שהפכתי לאיש השני אחרי אוסמה... לקוחותיי, הממשלות... עדיף שאשמור על פה חתום". הוא הצביע על מצחו ואמר לעיתונאי שראיין אותו "אם אני אספר לך הכול אני אחטוף חור אדום ממש כאן". כאשר העיתונאי שאל אותו על שירותי הביון הרוסיים, הוא השיב: "עד עכשיו חפרת באגם גדול עם כפיות קטנות. יש כוחות אדירים..." והשתתק.
בנוסף לכך, דווח גם כי בוט נפגש עם בכירי חזבאללה בלבנון, לפני פרוץ מלחמת לבנון השנייה בקיץ 2006, אף שעדי ראייה טענו כי באותה תקופה הוא היה למעשה ברוסיה. ישראל מצאה מאוחר יותר כי החזבאללה התחמש בטילים נגד טנקים מדגם RPG-29 Vampir וקורנט 9K129 מתוצרת רוסיה. באותה תקופה עבד בוט עם סוחר הנשק עימאד כאביר.
לוויקטור בוט לא היה מקום מגורים קבוע וידוע כי החזיק בכמה בתים ברוסיה באיחוד האמירויות הערביות ונהג להשתכן גם בסוריה, לבנון, דרום אפריקה, רואנדה ובלגיה.
כבר בשנת 2001 החלו שלטונות החוק במספר מדינות להתעניין בפעילותו. מחשש לביטחונו, הוא העתיק את מקום מגוריו לרוסיה ומשם היה מרכז את פעילות העסקית. כבר בשנת 2002 בלגיה בקשה את הסגרתו והחל משנת 2004 החלה חקירה של שלטונות ארצות הברית.
פרשת המעצר והמשפט
האסטרטגיה של בוט הייתה כל הזמן להיות בתנועה, הוא החזיק בבעלותו חברות רבות, ולעיתים קרובות חידש רישום של כלי טיס דבר שהקשה על הרשויות להכין תיק נגדו. הוא מעולם לא חויב עבור עסקאות נשק באפריקה.
הבלגים ביקשו להנפיק באמצעות האינטרפול צו מעצר נגד בוט באשמת הלבנת הון, ובשנת 2002 האינטרפול הכריז עליו כמבוקש (הודעת המבוקש של ויקטור בוט). בסופו של דבר בוטל צו המעצר נגדו בשל חוסר במקום מגורים קבוע ולכן לא ניתן היה להעמידו לדין.
ביום מעצרו בבנגקוק, התברר כי היה מבוקש על ידי אינטרפול גם על ידי ארצות הברית, הפשע לכאורה היה אספקת תמיכה חומרית ומשאבים לארגון טרור כלשהו. ארצות הברית החליטה על הקפאת נכסיו ביולי 2004 והדגישה את היותו איש עסקים וסוחר נשק, כמו כן צוינה קרבתו לצ'ארלס טיילור.
המשטרה המלכותית של תאילנד עצרה את בוט בבנגקוק ב-6 במרץ 2008 בשיאו של מבצע עוקץ מתוחכם של סוכני המינהל לאכיפת הסמים של ארצות הברית. בוט הציע לכאורה לספק נשק לאנשים שחשב שהיו נציגי הכוחות המזוינים המהפכניים של קולומביה ובפגישה עמם התברר כי הם סוכני ה-DEA והוא נעצר.
אחרי חודשים של עיכוב, החל בית הדין הפלילי בבנגקוק בדיון ההסגרה של בוט ב-22 בספטמבר 2008. בפברואר 2009, חתמו חברי הקונגרס של ארצות הברית על מכתב למזכירת המדינה האמריקאית הילרי קלינטון, והביעו את רצונם כי סוגיית ההסגרה של בוט צריכה "להישאר בראש סדר העדיפויות".
ב-11 באוגוסט 2009, פסק בית הדין הפלילי לטובתו של בוט, תוך דחיית הבקשה של ארצות הברית להסגרתו. התקשורת תיארה את הצעד כנושא אופי פוליטי, לא פלילי. ארצות הברית החליטה לערער על פסק הדין, וב-20 באוגוסט 2010 קבע בית המשפט העליון של תאילנד כי בוט יכול, למעשה, להיות מוסגר לארצות הברית.
ב-16 בנובמבר 2010, הוסגר בוט לארצות הברית; הממשלה הרוסית מחתה וטענה כי הליך ההסגרה היה לא חוקי. רוסיה לא רצתה שבוט יעמוד למשפט וקראה להחלטת בית המשפט התאילנדי ב-2010 כצעד שנעשה ממניעים פוליטיים. משרד החוץ טען כי בוט חף מפשע.
ב-18 בנובמבר 2010, זמן קצר לאחר הסגרתו של בוט לארצות הברית, טען סרגיי פריחודקו, עוזרו של נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב, כי לרוסיה "אין מה להסתיר" במקרה הפלילי של בוט, הוא אמר כי "זה האינטרס שלנו שהחקירה תגיע לסיומה, ו[בוט] צריך לענות על כל השאלות שיש למערכת המשפט באמריקה".
בוט היה כלוא במרכז הכליאה העירוני בניו יורק לאחר שנידון ל-25 שנות מאסר, ב-5 באפריל 2012.
בספרות ובקולנוע
ויקטור בוט היה מוקד להתעניינות תקשורתית, ומלבד כתבות בעיתונות פורסם ב-2007 ספר שגולל את סיפורו בשם "סוחר המוות: כסף, רובים, מטוסים והאיש שהפך את המלחמה לאפשרית" (Merchant of Death: Money, Guns, Planes, and the Man Who Makes War Possible), ספר שנכתב על ידי שני עיתונאים אמריקאים, סטיבן בראון ודאגלס פאראה. בוט שימש גם השראה לסרט "קאנדהר" הרוסי כמתאם המשא ומתן לשחרור הטייסים החטופים מאפגניסטן ב-1995 והיווה השראה לכמה ספרים רוסיים שיצאו באחרונה.
נוסף לכך שימש בוט גם השראה לסרט המצליח "שר המלחמה" (2005), בכיכובו של ניקולס קייג', המגלם את סוחר הנשק האוקראיני יורי אורלוב.
נטע בר רפאל
נטע בר-רפאל היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלית.
קורות חייה
בר-רפאל נולדה וגדלה באשדוד. בהיותה בת 15, התקבלה למגמת התיאטרון בבית הספר לאמנויות ע"ש תלמה ילין בגבעתיים, ולאחר שנה של לימודים עברה להתגורר בעיר וסיימה את לימודיה בהצטיינות. בצבא שירתה כמאבחנת פסיכוטכנית, ובתום שירותה למדה הדרכת פילאטיס, עיצוב ואירובי והחלה ללמד בחדרי כושר שונים בעיר.
בר רפאל למדה תיאטרון ומשחק במשך ארבע שנים בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת ת"א. במקביל למדה משחק מול מצלמה בשיעורים משולבים לתלמידי הקולנוע והתיאטרון עם רם לוי, דובר קוסשווילי ומשה מזרחי, והשתתפה בסרטי סטודנטים. במהלך לימודיה זכתה במלגות הצטיינות במשחק על שם דוד דוידוב ושוש כרמל.
בהיותה בשנה השלישית ללימודיה, התקבלה לשחק בסרט "אליס" בבימויה של דנה גולדברג. בסרט מגלמת בר רפאל את דמותה של ורד, נערה דומיננטית ופרועה הנמצאת במוסד לנערות עם הפרעות רגשיות שסוחפת את האחות הממונה עליה ונערה נוספת למשולש כוחות היוצא מכלל שליטה. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל ירושלים 2013 וזכה בציון לשבח לסרט עלילתי, בפרס התסריט הטוב ביותר ובפרס השחקנית המצטיינת לאילנית בן יעקב.
רפאל שיחקה בשתי העונות (2013-2014) של סדרת הדרמה "30 ש"ח לשעה". הסדרה זכתה בקטגוריית הדרמה הטובה ביותר בפרסי האקדמיה לשנת 2013. עלילתה מתמקדת בשלוש עובדות ניקיון בבניין רב-קומות, המחליטות להקים בעצמן חברת כוח אדם לעובדות ניקיון. בסדרה מגלמת נטע את דמותה של מורן, בתה של אחת המנקות, המורשעת ברצח ויושבת בכלא, שם היא עוברת תהליך של חזרה בתשובה ובמקביל מוגש ערעור על הרשעתה. מורן ניצבת בפני קונפליקט האם להיכנס למאבק המשפטי המחייב אותה לסלף חלק מהאמת בניגוד לעקרונותיה, או לוותר על החופש המוצע לה ולהמשיך בתהליך החזרה בתשובה מאחורי הסורגים.
שיחקה בהצגה "חפות" (2012) בהאנגר של תיאטרון גשר.
ב-2014 בר רפאל שיחקה בהצגה "אפשר לעשות עם זה משהו" בתיאטרון תמונע. בהצגה "התשמע קולי" היא גילמה את התפקיד הראשי של אנה, נערה חירשת שכל חייה למדה במסגרות מותאמות, המחליטה לרדוף אחרי חלומה ללמוד בתיכון לאמנויות ולהשתלב בחברת השומעים. לצורך התפקיד למדה נטע את שפת הסימנים. ההצגה זכתה בפסטיבל חיפה להצגות ילדים.
במאי 2014 החלה בר רפאל לעבוד על ההצגה "מנותקים", המיועדת לפסטיבל עכו 2014.
בין השנים 2016 ל-2019, פעלה בר רפאל בתיאטרון דימונה.
פרו קמרון
סין פרו מקפרסון קמרון (באנגלית: Sean Pero MacPherson Cameron; נולד ב-5 ביוני 1974 בטוקורוה) הוא כדורסלן ניו זילנדי המשחק בעמדת הפורוורד ומשמש כקפטן קבוצת גולד קואסט בלייז מליגת ה-NBL ונבחרת ניו זילנד. גובהו 2.02 מטרים. קמרון נחשב לאחד מהכדורסלנים הניו זילנדים הטובים בהיסטוריה. הוא זכה ב-8 אליפויות NBL וזכה 5 פעמים בתואר ה-MVP של הליגה. את נבחרת ניו זילנד הוביל קמרון למקום הרביעי באליפות העולם 2002 ונבחר לחמישיית הטורניר.
קריירה ב-NBL
בשנת 1992, החל קמרון לשחק בליגת ה-NBL. ב-NBL הוא זכה ב-8 אליפויות ובחמישה תוארי MVP של הליגה.
נבחרת לאומית
קמרון ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניו זילנד ב-1994. החל מאולימפיאדת סידני הוא משמש כקפטן הנבחרת.
באליפות העולם 2002, קמרון הגיע לשיאו והוביל את ניו זילנד למקום הרביעי בטורניר ולניצחונות על סין, רוסיה, ונצואלה ופארטו ריקו. בנוסף על כך הוא נבחר יחד עם דירק נוביצקי, מאנו ג'ינובילי, יאו מינג ופרדראג סטויאקוביץ' להעפלה לשלב חמישית הטורניר.
לוטוס איוויה
לוטוס איוויה (באנגלית: Lotus Evija) היא מכונית-על חשמלית במרכב קופה, שמיוצרת על ידי לוטוס בייצור מוגבל (130 יחידות) משנת 2020. היא הוצגה בתערוכת הרכב של גואנגג'ואו ביולי 2019.
האיוויה היא המכונית הראשונה בעולם שמצוידת בפנסי לייזר, והיא גם נחשבת למכונית החזקה ביותר בעולם.
עיצוב
העיצוב של האיוויה מציג עיצוב עתידי בסגנון של מכונית מרוץ עם כפתורי מגע במקום כפתורים מכניים, פנסי הרכב מלייזר.
מפרט טכני
האיוויה כוללת ארבעה מנועים חשמליים המספקים כ-2,000 כוחות סוס ומומנט מרבי של 173.2 קילוגרמים. סוללת ליתיום-יון בקיבולת 70 קילוואט שעה המספקת טווח נסיעה חשמלי של 400 קילומטרים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 2.9 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 320 קילומטרים לשעה.
ג'ובאני מריה נאנינו
ג'ובאני מריה נאנינו (באיטלקית Giovanni Maria Nanino; 1543/4 - 11 במרץ 1607) היה מלחין ומורה איטלקי משלהי תקופת הרנסאנס. נאנינו היה שותף לקבוצת המלחינים של האסכולה הרומאית ונודע בהשפעתו הרבה כמורה למוזיקה ברומא של סוף המאה ה-16. ג'ובאני מריה היה אחיו הבכור של המלחין ג'ובאני ברנרדינו נאנינו.
חייו
נאנינו נולד בטיבולי ושר כנער בקול סופרן בקתדרלה של ויטרבו. בשנות ה-60' של המאה ה-16 למד ככל הנראה אצל ג'ובאני פלסטרינה בסן לואיג'י דה פרנקזי ברומא; בכל אופן, הוא החליף שם את פלסטרינה כמאסטרו די קאפלה, אחרי פרישתו של זה. ב-1577 הצטרף למקהלת האפיפיור כטנור ונשאר במקהלה כל ימי חייו. במשך תקופה זו הגיע אליו מדי פעם, בדרך הרוטציה, תפקיד המאסטרו די קאפלה.
במהלך שנות ה-90' של המאה ה-16 יצא שמו לתהילה כמורה ורבים ממלחיני העתיד למדו עמו ושרו במקהלותיו, ביניהם פליצ'ה אנריו, אנטוניו צ'יפרה וגרגוריו אלגרי (מחבר המיזררה המפורסם).
יצירותיו
מכלול יצירתו של נאנינו לא היה גדול, אבל הצטיין בטיבו והמוזיקה שלו - בייחוד המדריגלים - נהנתה מפופולריות עצומה בשעתה. נדיר היה, שקובץ מדריגלים היוצא לאור ברומא לא יכיל לפחות מדריגל אחד של נאנינו, במקרים רבים במיקום הבולט ביותר בספר - אפילו לפני פלסטרינה. המדריגלים של נאנינו מצטיינים בגיוונם. אף כי אינם מקיפים כאלה של מארנציו, שכתב, אחרי הכל, למעלה מ-500 מדריגלים. הדוגמאות של נאנינו לסוגה זו נעות מרציני עד מאוד, זוויתי וקונטרפונקטי עד לקנצונטה קלילה שבקלילות; את עוצמת המבע שלו משווים לעיתים לזו של מארנציו.
נוסף למדריגלים המפורסמים שלו, כתב נאנינו מוטטים, מוזיקה לקינות, קאנונים ושירי קודש. נכון ל-1980 לא יצאה לאור שום מהדורה מלאה של יצירותיו, והרבה מן המוזיקה שלו עודנו בכתב יד.
אמיר גלבע
אמיר גלבע (גלבוע), (25 בספטמבר 1917, ט' בתשרי תרע"ח ראדזיבילוב, ווהלין – 2 בספטמבר 1984, ה' באלול תשמ"ד, פתח תקווה) היה משורר ומתרגם עברי ישראלי, זוכה פרס ישראל.
חייו
גלבוע נולד בשנת 1917 בשם ברל פלדמן, במשפחה יהודית בעיירה ראדזיבילוב, (כיום ראדיביליב) באזור ווהלין באוקראינה, אז תחת השלטון הרוסי. הוא למד עברית מילדותו, תחילה בבית ספר עברי ואחר כך בגימנסיה "תרבות". גלבוע עלה לארץ ישראל בשנת 1937, ועסק במגוון עבודות שהיו מקובלות על החלוצים באותה תקופה, ביניהן חציבה, חקלאות, בניין ועוד. בשנותיו הראשונות בארץ שהה בקסטינה, גבעת השלושה, פתח תקווה ומקומות נוספים. את סימן החיים האחרון מבני משפחתו שנשארו באוקראינה קיבל בשנת 1941.
גלבוע התנדב לשירות בצבא הבריטי, במסגרת פלוגות ההובלה העבריות. במסגרת זו שירת במצרים, צפון אפריקה ואיטליה. בסוף יוני 1945 הגיע יחד עם הבריגדה היהודית וחיילי יחידתו להולנד לעיר סכבנינגן שנחרבה כולה במלחמה, שם התחילו גלבע וחברו זליג פוסק לאסוף חומרים על חללי הבריגדה היהודית ברחבי אירופה. עם תום הלחימה שהה עם היחידות העבריות באירופה והשתתף בהעלאת עקורי השואה לארץ ישראל, דרך נמלי איטליה.
בתום שירותו בצבא הבריטי היה בין מייסדי החבורה הספרותית "חבורת הרעים", והשתתף ב"ילקוט הרעים", קובץ ספרותי שהוציאה החבורה. שותפיו לחבורה היו מי שלימים ייקראו סופרי דור הפלמ"ח. החל משנת 1941 פרסם משיריו בבמות ספרותיות שונות בארץ, וכן בעיתונות הבריגדה בעת מלחמת העולם.
אמיר גלבוע השתתף בקרבות מלחמת העצמאות, ומשנת 1955 עבד כעורך בהוצאת הספרים "מסדה", שם ערך ספרי שירה, ספרי ילדים ועוד. בעבודתו זו המשיך עד צאתו לגמלאות בשנת 1980.
היה נשוי לגבריאלה (גבי) גלבע ולהם שתי בנות.
אמיר גלבוע נפטר ב-2 בספטמבר 1984, ונקבר בבית עלמין הדרום בחולון.
יצירתו
את שירו הראשון בעברית, "כי אז אצעק", פרסם ב-1941 בעמוד השער של "דפים לספרות" בעריכתו של אברהם שלונסקי. גלבוע פרסם כתריסר ספרי שירה. בין ספריו היותר ידועים: "כחולים ואדומים", "שירים בבוקר בבוקר", "שבע רשויות". כמו כן פרסם ספר ילדים שזכה לתפוצה נרחבת, "איש המים של גילי". אחדים משיריו גם הולחנו וזכו לפופולריות כשירים מולחנים. המפורסם מביניהם הוא השיר "שיר בבוקר בבוקר" המוכר יותר בשם "פתאום קם אדם" שהלחינו גידי קורן ושלמה ארצי וביצע שלמה ארצי. השיר הפך לאחד מסמלי תנועת המחאה למען צדק חברתי ב-2011.
גלבוע זכה בפרס ישראל לשירה בשנת 1982 בזכות "שירתו האישית, המקורית, המאחדת סגנון אישי מובהק עם לשון התרבות של העם" ועל ש"פילס דרכים באמנות הפיוט".
גלבוע עסק גם בתרגום שירה מפולנית ומרוסית.
אופיר מינץ-מנור מצא כי שירתו של גלבע הושפעה באופן מכריע מספרות הפיוט, כפי שהוא מוכרת במחזור האשכנזי שהכיר גלבע בילדותו. בנוסף על שירים ספציפיים שהושפעו מפיוטים כמראה כהן, אהלי אשר תאבת ואז רוב נסים הפלאת בלילה, הוא סבור כי סגנונו הכללי של גלבע הושפע מהסגנון הפיוטי ועל כן יש לפיוט מעמד מרכזי בפרשנות שירת גלבע והבנתה בכלל.
לקריאה נוספת
הוא בא בדמיוני - מלים אחדות על אמיר גלבוע, מאת חנוך ברטוב, לגדול ולכתוב בארץ ישראל,כנרת זמורה ביתן דביר, 2007.
לוח אחיאסף
לוח אֲחיאסף היה אלמנך (חיבור היוצא לאור פעם בשנה) בעברית שראה אור בהוצאת אחיאסף בשנים 1893 עד 1904 בוורשה (ופעם נוספת ב-1923). האלמנך איגד בתוכו לוח שנה עברי וכללי ודברי ספרות בעברית, שירים, תמונות, מאמרים, רשימת הספרים החדשים שראו אור בעברית במהלך השנה והספדים ("אזכרת נשמות") וכן "לוחות שימושיים" כגון המרת מידות ומשקלות, רשימות ערים ואוכלוסייתן, חוקי הדואר, הרכבת, הטלגרף והבנק וכיוצא בזה.
יעדיו ותכניו
המטרה הייתה ליצור לוח שנה שימושי לבית העברי-המשכילי, שיהווה תשתית תרבותית לא אליטיסטית, למטרת "שעשועים ותועלת לבני העם, לענג את נפשם במקרא עיניני ספרות יפים וטובים ולהורותם את הידיעות הנחוצות לדעת לכל איש בעולם המעשה", כפי שהוצהר באיגרת אל הקוראים בפתח הלוח הראשון. הלוח יצר תרבות עברית, ברוח דבריו של חיים נחמן ביאליק ש"כל עם מחויב ליצור תרבות... ליצור ממש בידי עצמו, בכלים ובחומר משלו ובחותמת משלו".
יוזמי ועורכי הלוח היו סופרים ומשוררים עבריים שמרכזם היה באודסה ובוורשה, שהיו קשורים בהוצאת "אחיאסף", בראשם בן אביגדור (אברהם ליב שלקוביץ) ובהם משה לייב ליליינבלום, דוד פרישמן, אחד העם, יוסף הלוי, שמואל לייב גורדון, אברהם לודויפול, דוד ניימרק, מאיר-סיקו סמילנסקי, דוד שמעוני, ש. בן-ציון ואחרים, יחד עם אנשי אגודת "בני משה". הקו הבולט מבחינה אידאולוגית, לפחות בשלושת הלוחות הראשונים, היה ציוני; לאחר מכן הייתה נימת פלורליזם רעיוני בקשר לפתרון השאלה היהודית, אולם בכל לוח יוחד פרק לסקירה ("השקפה") על "מצב היישוב היהודי בארץ ישראל" בשנה החולפת. משנת 1897 ואילך צורף ללוח מדור מיוחד הסוקר את "שנת הקונגרס", כלומר האירועים בזירה הציונית שהתרחשו בין קונגרס לקונגרס.
לא בכל שנה פורסם שמו של עורכו הראשי של הלוח. את "לוח אחיאסף" לארבע השנים הראשונות ערך בן אביגדור, את לוח אחיאסף החמישי ערך לילינבלום, את השישי ערך אברהם שלום פרידברג, כן עסקו בעריכת הלוח גם ראובן בריינין ויוסף קלוזנר.
אלן ריצ'סון
ביוגרפיה
ריצ'סון נולד בגרנד פורקס, דקוטה הצפונית כאמצעי מבין שלושה בנים לויקי, מורה בתיכון ודייוויד ריצ'סון, שהיה סמל ראשי בחיל האוויר האמריקאי. במהלך ילדותו, משפחתו עברה להתגורר במחוז שמפיין, אילינוי. בגיל 10 משפחתו של ריצ'סון התיישבה לבסוף בעיר ניסוויל, פלורידה.
הוא למד בבית הספר התיכון בניסוויל וסיים את לימודיו בשנת 2003. מ-1999 עד 2003, הוא למד במכללה הקהילתית "Northwest Florida State College" עם תואר באמנויות כחלק מלימודי תעודה.
קריירה
הוא החל לדגמן לקטלוג של אברקרומבי אנד פיץ' ובנוסף הוא דגמן הלבשה תחתונה לחנות לבגדי גברים אלקטרונית.
הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה ב-2004 כשנבחן לעונה השלישית של תוכנית המציאות "אמריקן איידול" כמועמד מוביל לנבחרת. הוא ביצע מופע חשפנות באחד הפרקים והודח בשלב המעבר להוליווד.
קריירת משחק
בשנת 2004 שיחק את הדמות החוזרת אקוומן בסדרה סמולוויל, והפך לשחקן הראשון שמשחק את הדמות בלייב אקשן. שותפו לסט, ג׳סטין הארטלי, גם שיחק את הדמות בפיילוט לסדרת סולו שמעולם לא שודרה. ב-2006 שיחק תפקיד קטן של קצין בצבא בסרט טלוויזיה של ערוץ הולמרק "Though None Go with Me" לצד שריל לאד. באותה שנה שיחק בסרט האימה "הקצב" העוסק בחמישה סטודנטים המגיעים בטעות לעיירה נידחת בדרך ללאס וגאס.
ב-2009 שיחק בסרט הטלוויזיה "Midnight Bayou" לצד ג'רי אוקונל המבוסס על רומן מאת נורה רוברטס. באותה שנה שיחק בסרט הקומדיה "מעודדים צמודים".
מ-2010 ועד 2011 שיחק בתפקיד ראשי את ת'אד קאסל, קפטן קבוצת הפוטבול בסדרת הנעורים "בלו מאונטיין סטייט". ב-2016 שיחק בסרט "עירוני בלו מאונטיין: עלייתו של תאדלנד", המבוסס על הסדרה.
ב-2018 גילם את בוב בקומדיה "מרד במשרד" לצד ברנטון ת'ווייטס, ובאותה שנה החל לככב בסדרת הטלוויזיה "טיטאנים". ב-2019 שיחק בסרט הפנטזיה "Above the Shadows". ב-2020 שיחק בסרט "רוחות מלחמה" גם הוא לצד ת'ווייטס.
בשנת 2022 החל לגלם את ג'ק ריצ'ר בסדרת הטלוויזיה מבית פריים וידאו "ריצ'ר" המבוססת על רב המכר הבינלאומי, "כסף קטלני" מאת לי צ'יילד.
חיים אישיים
ב-13 במאי 2006 נישא לתסריטאית והמפיקה קת'רין קמפבל. לבני הזוג יש שלושה בנים, קאלם (יליד 2012), עידן (יליד 2014) ובנם השלישי, אמורי טריסטן נולד ב-6 בדצמבר 2015.
לריצ'סון ואשתו יש בבעלותם חברת הפקות "AllyCat Entertainment".
צרפת החופשית
צרפת החופשית (בצרפתית: France libre) הוא כינוי לכוחות הצרפתיים שלחמו נגד גרמניה הנאצית ומדינות הציר במלחמת העולם השנייה, כצבא מאורגן בראשות הגנרל שארל דה גול בין 1940 ו-1945. עד שנת 1944 הם פעלו מחוץ לגבולות צרפת, והחל מקיץ 1944 גם בצרפת עצמה. כוחות צרפת החופשית פעלו גם נגד משטר צרפת של וישי ששיתף פעולה עם מדינות הציר והוכר על ידן כשלטון הצרפתי הלגיטימי בצרפת ובמושבותיה, ובשלבים מסוימים אף הוכר כך גם על ידי מדינות כארצות הברית.
אנשי "צרפת החופשית" פעלו בגלות מיולי 1940, לאחר תבוסת צרפת במערכה על צרפת, ובניגוד למרבית מדינות העולם, ובכללן מדינות מבעלות הברית, טענו כי משטר "צרפת של וישי" אינו לגיטימי, ואינו מהווה המשכיות ראויה של המדינה הצרפתית. "צרפת החופשית" היוותה מסגרת מדינית, בראשותו של דה גול, ולרשותה עמד צבא שכלל יחידות יבשה, אוויר וים. ההנהגה שעמדה בראש אנשי צרפת החופשית כינתה את עצמה "הוועד הלאומי הצרפתי" (Comité National Français), ומ-13 ביולי 1942 קראה לעצמה בשם "צרפת הלוחמת" (France combattante). סמלה של צרפת החופשית היה צלב לוריין.
צבא צרפת החופשית, שהחל לפעול ב-1940 ומנה רק אלפים בודדים של חיילים, גדל והתעצם ככל שנמשכה המלחמה, וביוני 1944, בעת הפלישה לנורמנדי, מנה כ-300,000 חיילים. לצבא זה נוספו לאחר שחרור צרפת עוד כ-300,000 חיילים מאנשי "כוחות הפנים" של הרזיסטאנס, ועד סוף המלחמה גויסו מאות אלפי צעירים נוספים שהגיעו לגיל הגיוס. צבא זה לחם במערכה באיטליה, ועל אדמת צרפת וגרמניה, והיה אחד הגדולים שבצבאות בעלות הברית לקראת סוף המלחמה, אך חימושו היה דל, והוא הסתמך בעיקר על אספקה אמריקאית.
הפלישה הגרמנית
ב-10 במאי 1940 פתחו הגרמנים במערכה על צרפת דרך ארצות השפלה, ותוך שבועיים הצליחו למוטט את הצבא הצרפתי. לאחר עצירה של הצבא הגרמני, שאפשרה בריחה לחופי בריטניה של צבא בריטניה וחלק מהצבא הצרפתי במבצע דינמו, חזר הצבא הגרמני להתקדם לכיוון פריז.
בעת התבוסה שימש בתפקיד ראש ממשלת צרפת פול ריינו, שממשלתו הייתה מחולקת בין גורמים "לוחמניים" (כריינו עצמו, ז'ורז' מנדל והגנרל שארל דה גול אשר נלקח משדה הקרב שבו פיקד על דיוויזיה משוריינת ומונה על ידי ריינו לסגן שר ההגנה) ובין גורמים "תבוסתניים", בראשם עמדו המרשל אנרי פיליפ פטן, גיבור מלחמת העולם הראשונה ששימש כשגריר בספרד ונקרא על ידי ריינו לשמש בממשלתו לאחר תחילת המתקפה, פול בודואן, ומפקד הצבא הצרפתי, הגנרל מקסים וייגאן.