cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נילאם סנג'יווה רדי
שנותיו הראשונות
ביקורו של מוהנדס קרמצ'נד גנדי באננטפור ביולי 1929 היווה נקודת מפנה בשביל נילאם. צעירים הודים רבים הושפעו מתנועת העצמאות שקראה להקמת מדינה ריבונית מאוחדת בתת-היבשת ההודית ועל כן הוא החליט בסופו של דבר לעזור את המכללה ולהצטרף לארגוני נוער מטעם תנועת העצמאות ההודית.
נילאם השתתף באופן פעיל בפעילויות שונות בחוגי הנוער מטעם הקונגרס הלאומי ההודי ובשנת 1937, בגיל צעיר, הוא הפך למזכיר ועדת הקונגרס המחוזית של אנדרה. בתפקיד זה החל נילאם להתבדל בקפדנות ובשיטתיות. זו הייתה עדות לאיכויות ההתארגנות והניהול שלו ובסופו של דבר נשאר בתפקיד זה ברציפות לאורך עשר שנים. במהלך 1940–1945 נעצר והובא למאסר מספר פעמים בידי הרשויות הבריטיות עקב השתתפותו ותמיכתו בתנועת העצמאות ההודית.
פוליטיקה אזורית
הקריירה המשפטית של נילאם החלה בשנת 1946 כאשר נבחר לאספה המחוקקת של מאדרס והפך למזכיר מפלגת המחוקקים מטעם הקונגרס הלאומי ההודי במאדרס. בשנה שלאחר מכן הוא נבחר לתפקיד חבר באספה המכוננת של הודו והשתתף באופן פעיל בהליכי האספה המכוננת שפעלה לעצב את חוקת הודו העתידית למען המדינה הריבונית המתוכננת. בשנת 1949, לאחר חלוקת הודו ועצמאות המדינה שב לפוליטיקה הממלכתית ומאפריל 1949 עד אפריל 1951 כיהן בתפקיד שר השיכון ואיסור השתייה בפרלמנט המדיני של מדינת מאדרס.
בשנת 1951 נבחר נילאם לנשיא המועצה המדינית מטעם מפלגת הקונגרס הלאומי במאדרס. שם כיהן במשך שנה לפני שהפך לחבר מטעם אנדרה ברג'יה סבהה, הבית העליון של הפרלמנט ההודי בשנת 1952 (לבית העליון של הפרלמנט ההודי; הרג'יה סבהה, הסמכות לשמור על איחוד המדינות של הודו ועקב זאת חבריו מייצגים את המדינות והטריטוריות של הודו). עם זאת, הוא נשאר חבר בבית העליון רק לזמן קצר. עוד בשנת 1952, בוצע ארגון מחדש של מדינת מאדרס (שהייתה מדינת הלאום של נילאם) והוקמה מדינת אנדרה, אשר הביאה את נילאם לרדת מהפוליטיקה הלאומית ולשוב לפוליטיקה האזורית במדינה החדשה. בשנת 1956 בוצע ארגון מחדש והוקמה מדינת אנדרה פרדש. עם הקמתה נבחר נילאם להיות השר הראשי הראשון של המדינה החדשה (תפקיד המקביל לראש ממשלה אך בעל סמכויות התקפות רק בתוך טריטוריית האיחוד).
כשר הראשי, נילאם הבין שדמוקרטיה בהודו יכולה לתפקד ביעילות רק כאשר האנשים ברמת השורש היו משכילים, מאומנים ומצוידים בהבנה פוליטית בסיסית לפחות. קודם לעצמאות לא הייתה בהודו תרבות של דמוקרטיה ופעילים קיצוניים רבים ערערו את יציבות השלטונית במדינה. בשנת 1962, מלחמת הודו–סין הביאה לתחילת מאבק בין הודו לרפובליקה העממית של סין. סין העממית תחת הנהגתו של מאו צה דונג העבירה כספית ונשק לחיזוק קבוצות בדלנים פרו-קומוניסטים במטרה לערער את הממשל ההודי.
העוני הרב באזור מזרח הודו הביא להתפשטות רבה יותר של הקבוצות הבדלנים באזור, עקב ההבטחה שהמדיניות הקומוניסטית תביא לשוויון בין העניים לעשירים. בתגובה פעל נילאם להעלות את תקציב החינוך ולהגיע עד אל היישובים והכפרים הנידחים ביותר באנדרה פרדש. היה לנילאם חזון פוליטי לחלוקת כוח שווה בין המדינות לממשל הפדרלי והוא תמיד (גם לאחר סיום השירות הפוליטי האזורי באנדרה פרדש) השתדל לחזק את רעיונות הדמוקרטיה ברמת השורש, בעיקר אצל צעירים בבתי ספר יסודיים ותיכונים.
פוליטיקה לאומית
מנהיגותו היצירתית ותפישתו המתקדמת, יחד עם גישתו הפרגמטית לבעיותיה השונות של המדינה שהוקמה לאחרונה, זכו להערכה רבה מצד מדינאים ואזרחים כאחד. עד מהרה החל נילאם להתגלות כמנהיג פוליטי בעל רמה בפוליטיקה הלאומית ולא רק האזורית. בשנת 1959 התפטר מתפקידו בתור השר הראשי של אנדרה פרדש כדי לתפוס את תפקיד נשיא מפלגת הקונגרס ההודי הלאומי (מקביל לתפקיד של יושב ראש מפלגה). בעיני ההשקפה הפוליטית של נילאם, השגת כוח בידי פוליטיקאים מעולם לא היה מטרה בפני עצמה אלא רק אמצעי למטרה, להיות זמין לתמיכה ברווחת העם.
לאחר שכיהן במשך שתי קדנציות כנשיא מפלגת הקונגרס, חזר נילאם לאנדרה פרדש לקדנציה שנייה כשר הראשי בשנת 1962. בפברואר 1964, כאשר בית המשפט העליון ערך הערות מסוימות בפרשת הלאמת נתיבי האוטובוסים נגד ממשלת אנדרה פרדש בגין אי הגשת תצהיר בנושא, נילאם הגיש מרצונו את התפטרותו מלשכת השר הראשי, ובכך הביא דוגמה לסטנדרטים גבוהים של פעילים בחיים ציבוריים. ב-9 ביוני 1964 הצטרף נילאם לממשלתו של ראש ממשלת הודו, לאל בהדור שסטרי כשר המכרות והפלדה. באותה שנה הוא נבחר לרג'יה סבהה בפעם השנייה מטעם מדינת אנדרה פרדש. הוא כיהן תקופה קצרה מאוד גם כשר התחבורה, התעופה, הספנות והתיירות בממשלת אינדירה גנדי בשנת 1967.
דובר הלוק סבהה
ב-17 במרץ 1967 נבחר נילאם לתפקיד דובר הלוק סבהה הרביעי מאז עצמאות הודו, על רקע שבחים והערצה מרחבי הודו. בתפקיד זה התפרסם בכך ששמר על סמכותיות ורשמיות וסירב להביע תמיכה באחת מהמפלגות או להתערב בהחלטות פוליטיות בעודו בתפקיד מכיוון שעל הדובר להיות נייטרלי מבחינה מפלגתית ולפעול על פי שיקול דעת מקצועי ולא דעה פוליטית, מכיוון שהוא ראה את מדיניות זאת כחיונית לעבודה המוצלחת של הדמוקרטיה הפרלמנטרית. מיד לאחר בחירתו ליו"ר, הוא התפטר מחברותו בת 34 השנים במפלגת הקונגרס הלאומי ההודי, ובכך הפך ליו"ר הראשון מאז העצמאות שניתק רשמית את שייכותו למפלגה. הוא האמין שהיושב-ראש שייך לכל המפלגות, במסגרת תפקידו עליו לייצג את מכלול החברים בלוק סבהה וככזה הוא לא צריך להיות שייך לשום מפלגה או יותר נכון הוא צריך להיות שייך לכל המפלגות ללא הבדלה ביניהן.
אף על פי שנילאם נותר בתפקיד דובר הלוק סבהה רק קצת יותר משנתיים, הוא העניק למשרד יוקרה וסמכות בדרך המופתית בה ניהל את דיוני הבית התחתון. הוא היה בעל מידה רבה של סמכות אישית, נכונות להעריך את נקודת מבטם של האחרים והבנה מעמיקה של תחושת הבית שאפשרה לו לנהל את העסק הפרלמנטרי בצורה מסודרת ויעילה. עם ניסיונו הרב בטיפול בעניים ואוכלוסיות קשות יום, נילאם טיפל במצבים עדינים רבים בבית התחתון על ידי סבלנותו וההיגיון שהפגין. הוא ניהל את הליכי הבית בזריזות כזו, שלא היה אפילו אירוע אחד בו האופוזיציה נקטה במערך של עזיבה בעת נאום של חבר הקואליציה. כמו כן, אף חבר לא התפרץ כאשר נילאם נאם.
הקמת הוועדה לרווחת הקאסטות והשבטים הנמוכים הייתה חידוש משמעותי נוסף במהלך כהונתו של נילאם. כשחנך את הישיבה הראשונה של הוועדה ב-18 בדצמבר 1968, קיווה שהוועדה תבטיח כי הצעדים שננקטה על ידי ממשלת האחדות לקידום הקסטות והשבטים העניים וה"נחותים" יושמו בפועל. ב-19 ביולי 1969 התפטר נילאם מתפקיד דוברות הלוק סבהה כדי להתמודד על הבחירות לנשיאות הודו בהן הפסיד בפער מצומצם לנשיא הנבחר, ורהגירי ונקטה גירי. לאחר תקופת עזיבה מרצון מהפוליטיקה הלאומית, שב נילאם ללוק סבהה בממשלה החדשה של מורארג'י דסאי. ב-26 במרץ 1977 הוא נבחר פה אחד לדובר הלוק סבהא השישי. עם זאת, גם הפעם לא השלים את כהונה מלאה בתפקיד הדובר ולאחר שכיהן במשך רק ארבעה חודשים, התפטר שוב מהתפקיד כדי להגיש מועמדות לנשיאות הודו אשר בבחירות המתקרבות אשר התקיימו עקב מותו בטרם עת של הנשיא פקרודין עלי אחמד בעודו ממלא תפקידו.
נשיא הודו
נילאם השיג את שיא התהילה הציבורית והפוליטית שלו כשנבחר לתפקיד נשיא הודו ב-25 ביולי 1977. בתקופת כהונתו כנשיא קיבל החלטות היסטוריות שונות בנושאים מכריעים בפוליטיקה ההודית והנהיג מדיניות של התערבות ממושכת בתוך הפוליטיקה הלאומית אף על פי שתפקיד הנשיא היה רשמי ברובו. בשנותיו הארוכות בחיים הציבוריים ובזכות הקשר ההדוק שלו עם מנהיגי כל שכבות האידיאלים במדינה, יכול היה הנשיא נילאם להשפיע רבות במהלך תקופה מכרעת בהיסטוריה של הודו. תחת הממשלה החדשה של מורארג'י דסאי לא הונהגה שום חקיקה גדולה, שבשנה של חוסר מעש נראתה כבלתי מסוגלת לפתור בעיות פנימיות ברחבי הודו כמו המאבק נגד טרור הנקסליטים ואל מול פיצוץ האוכלוסין ועליית העוני. דבר זה הביא לאיבוד אמונם של רוב האוכלוסייה. באמצע יולי 1979 התפטר דסאי במקום להתמודד עם הצעת אי-אמון שהוגשה בלוק סבהה נגד ממשלתו. צ'ראן סינג נבחר אז לראשות הממשלה, אך כעבור מספר שבועות גם הוא התפטר מתפקידו. נילאם, שכאמור היה מעורב בפוליטיקה גם בעודו נשיא, קרא לבחירות חדשות ופיזר את הפרלמנט בחורף 1979.
מנהיגותו הסמכותית, חביבותו ונגישותו חיבבו אותו לאנשים השייכים לכל שכבות האוכלוסייה והביאו להערצה רבה שלו בקרב כל שכבות האוכלוסייה, בעיקר העניים, מכיוון שפעל לחזק את מעמדם של השודרה והדלית. הוא גם העניק הבחנה נדירה למשרד הגבוה ביותר בארץ בזכות הפרגמטיזם, האידיאליזם והפטריוטיות שלו. כמדינאי ברמה עולמית, נילאם ביטא את השקפות האומה בפורומים הבינלאומיים אך נהג להשתתף בהם מעט ביחד לקודמיו וממשיכי דרכו. במהלך כהונתו בתפקיד נשיא הודו ביצע נילאם ביקורים רשמיים באינדונזיה, סרי לנקה, נפאל, קניה, זמביה, ברית המועצות, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, הרפובליקה העממית של בולגריה, הממלכה המאוחדת ואירלנד.
שנים אחרונות
לאחר סיום כהונתו פרש נילאם לגמלאות ושב להתגורר בעיר הולדתו אננטפור, שם עסק בחקלאות. נילאם סנג'יווה רדי נפטר בעיר הולדתו בשנת 1996 בגיל 83.
פוטר סטיוארט
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל ב-1941, שירת סטיוארט במלחמת העולם השנייה בכוחות המילואים של צי ארצות הברית. לאחר המלחמה הוא עסק בעריכת דין ושימש כיועץ המשפטי של עיריית סינסינטי. ב-1954 מינה הנשיא דווייט אייזנהאואר את סטיוארט כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים בסבב השישי. ב-1958 מינה אותו אייזנהאואר כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של השופט הרולד בארטון, ובשנה שלאחר מכן אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית. בתקופה בה כיהן כנשיא בית המשפט העליון ארל וורן, מצא סטיוארט את עצמו לעיתים תכופות במיעוט, אך בתקופת נשיאותו של וורן ברגר הוא היה ללשון המאזניים. סטיוארט פרש מכהונתו ב-1981 ובמקומו מונתה סנדרה דיי או'קונור.
סטיוארט כתב את חוות דעת הרוב בפסקי דין שהיו ציון דרך, כמו פסק הדין "ג'ונס נגד חברת אלפרד ה. מאייר", פסק הדין "כץ נגד ארצות הברית" , פסק הדין "צ'ימל נגד קליפורניה" ופסק הדין "סיירה קלאב נגד מורטון". הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסקי דין כמו פסק הדין "אנגל נגד ויטאל", פסק הדין "בעניין גאולט" , ופסק הדין "גריזוולד נגד קונטיקט". חוות הדעת המשלימה שלו בפסק הדין "ג'קובליס נגד אוהיו" טבעה את המשפט "אני מזהה את זה כאשר אני נתקל בזה".
ראשית חייו
פוטר סטיוארט נולד בג'קסון, מישיגן, כאשר שהתה שם משפחתו בחופשה. הוא היה בנם של הארייט (לבית פוטר) וג'יימס גרפילד סטיוארט. אביו, איש המפלגה הרפובליקנית מאוהיו, כיהן כראש עיריית סינסינטי במשך תשע שנים, ובהמשך כשופט בבית המשפט העליון של אוהיו.
סטיוארט קיבל מלגת לימודים שבזכותה הוא למד בבית הספר הוטצ'קינס היוקרתי, שאת לימודיו בו הוא סיים ב-1933. לאחר מכן הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת ייל, שם הוא היה חבר באחוות דלתא-קאפא-אפסילון ובאחוות הגולגולת והעצמות. ב-1937 הוא סיים את לימודי התואר הראשון בהצטיינות. הוא שימש כיושב ראש עיתון הסטודנטים Yale Daily News. לאחר שלמד משפט בינלאומי באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה במשך שנה, הוא החל ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל, וב-1941 סיים את לימודיו בהצטיינות. בעת לימודיו בבית הספר למשפטים, הוא היה עורך עיתון הסטודנטים Yale Law Journal וחבר אחוות פי-דלתא-פי. בין חבריו לספסל הלימודים באותה תקופה נמנו ג'רלד פורד, פיטר דומיניק, וולטר לורד, , סרג'נט שרייבר, סיירוס ואנס וביירון וייט. זה האחרון יהיה לימיו עמיתו של סטיוארט על כס השיפוט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
במלחמת העולם השנייה שירת סטיוארד בכוחות המילואים של צי ארצות הברית על סיפונן של מכליות נפט. ב-1943 הוא נשא לאישה את מרי אן ברטלס. לזוג נולדו בת ושני בנים. לאחר המלחמה הוא עסק בעריכת דין במגזר הפרטי במשרד עורכי הדין "דינסמור ושוהל" בסינסינטי. בראשית שנות ה-50 הוא שימש כיועץ המשפטי של עיריית סינסינטי.
שופט פדרלי
ב-6 באפריל 1954 מונה סטיוארט על ידי הנשיא דווייט אייזנהאואר כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים בסבב השישי במקומו של השופט קסנופון היקס שנפטר. ב-23 באפריל אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית. בתפקיד זה הוא כיהן עד 13 באוקטובר 1958, עת מונה לבית המשפט העליון.
מינויו
ב-14 באוקטובר 1958 מינה הנשיא אייזנהאואר את סטיוארט כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במינוי פגרה במקומו של השופט הרולד בארטון שפרש מכהונתו. ב-17 בינואר 1959 הוגשה מועמדותו לאישור הסנאט, וב-5 במאי היא אושרה ברוב של 70 תומכים מול 17 מתנגדים. כל המתנגדים היו סנאטורים דמוקרטים מהדרום. במשך כל תקופת כהונתו בבית המשפט העליון, כיהן סטיוארט במקביל כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים בסבב השישי ומאוקטובר 1972 ועד ינואר 1972 כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים בסבב החמישי. הוא כיהן בבית המשפט העליון עד לפרישתו ב-3 ביולי 1981.
פסיקותיו
מבחינת מזגו נטה סטיוארט להיות בעל עמדות מתונות ופרגמטיות, אך לעיתים קרובות הוא ניצב בעמדת מיעוט בתקופה בה כיהן ארל וורן כנשיא בית המשפט העליון. סטיוארט האמין שהרוב בבית המשפט אימץ מעבר לכוונתם של מנסחי החוקה את הפירוש לסעיף ההתאגדות שבתיקון הראשון (בפסק הדין "אנגל נגד ויטאל" מ-1962 ובפסק הדין "בית הספר המחוזי של אבינגטון נגד שמפ"  מ-1963), את החיסיון מפני הפללה עצמית של התיקון החמישי (בפסק דין מירנדה נגד אריזונה מ-1966), וסעיף ההגנה השווה של התיקון ה-14 (בפסק הדין "ריינולדס נגד סימס"  מ-1964). בפסק הדין אנגל נגד ויטאל לא מצא סטיוארט שום תקדים לבטל את האפשרות לתפילות במסגרת הלימודים בבתי הספר, ובפסק הדין אבינגטון נגד שמפ הוא סירב לפסול את הנוהג של בתי הספר הציבוריים לקריאת התנ"ך. סטיוארט היה השופט היחידי שכתב חוות דעת מיעוט בשני פסקי דין אלו. בפסק הדין "גריזוולד נגד קונטיקט" מ-1965 כתב סטיוארט חוות דעת מיעוט על בסיס הטענה שבעוד שהחוק של מדינת קונטיקט שאסר על השימוש באמצעי מניעה נראה לו "חוק מטופש באופן בלתי רגיל", לא עלה בידו למצוא לכך זכות לפרטיות כללית בסעיף ההליך הראוי של התיקון ה-14.
לפני מינויו של וורן ברגר כנשיא בית המשפט העליון, שיערו רבים שהנשיא ריצ'רד ניקסון יקדם את סטיוארט לתפקיד. סטיוארט, על אף שראה את ההצעה להתמנות לתפקיד כמחמאה, לא היה מעוניין לעבור שוב את תהליך אישור המינוי בסנאט, ותוך כדי כך לחשוף את משפחתו. הוא גם לא היה מעוניין לקבל את תחומי האחריות המנהליים שהיו כרוכים בתפקיד נשיא בית המשפט העליון. לפיכך, הוא נועד בשיחה בארבע עיניים עם הנשיא וביקש ממנו ששמו לא יילקח בחשבון כמועמד לתפקיד.
התיקון הרביעי
עד 1967, ההגנות של התיקון הרביעי היו מוגבלות לסוגיות בעלות על רכוש. חוות הדעת של סטיוארט בפסק הדין "כץ נגד ארצות הברית" נקבע שהתיקון הרביעי "מגן על אנשים, לא על מקומות". סטיוארט כתב שמתקני ציתות של הממשלה בטלפונים ציבוריים מפרים את הציפייה ההגיונית לפרטיות, ושהממשלה ביצעה "תפיסה" של מילותיהם של המתקשרים. לפיכך, פסק דין כץ נגד ארצות הברית הרחיב את חלותו של התיקון הרביעי מעבר לחדירה הפיזית לפרטיות, הוא אמור להגן כנגד "תפיסתן" של מילים לא מוחשיות. בנוסף, חלותו של התיקון הגיעה כעת עד לציפיות ההגיוניות של האדם לפרטיות, ולא הוגדרה עוד אך ורק על ידי גבולות הרכוש הפיזי. פסק הדין כץ נגד ארצות הברית הפך את האזנות הסתר, הן על ידי הממשל הפדרלי והן על ידי המדינות, לכפופות לדרישות של התיקון הרביעי לקבלת צו לצורך ביצוען.
בפסק הדין "אלמידה סנצ'ז נגד ארצות הברית" כתב סטיוארט שלסיורים ניידים של משמר הגבול של ארצות הברית חייבת להיות סיבה מוצדקת לעצור רכב לביקורת. הם לא יכולים לערוך חיפוש בכל רכב ללא סיבה סבירה רק בגלל שהוא נמצא במרחק של 190 ק"מ מהגבול הבינלאומי.
בפסק הדין "ואהלן נגד רו" התנגד סטיוארט בחוות הדעת המשלימה שלו לכל ביסוס רחב של הזכות לפרטיות. הוא אמר שהחלטות קודמות של בית המשפט לא "הכירו באינטרס הכללי של ההגנה מפני חשיפת מידע אישי".
הנגישות לבתי המשפט
סטיוארט הוביל את הניסיון לאפשר נגישות לבתי המשפט הפדרליים בתיקי זכויות האזרח. הוא היה אחד מהמתנגדים התקיפים ביותר לנטייה למנוע מעותרים את הגישה לבתי המשפט הפדרליים. ב-1972 הוא כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "סיירה קלאב נגד מורטון" וב-1973 את פסק הדין "ארצות הברית נגד SCRAP", שקבע באופן רחב את הדרישות לזכות העמידה בבתי המשפט הפדרליים.
זכויות האזרח
בפסק הדין "שאטלסוורת' נגד עיריית ברמינגהאם" מ-1965 פסק סטיוארט שכוחות המשטרה לא יכולים לעשות שימוש בחוק למניעת שוטטות כדי למנוע מפעילי זכויות האזרח מלעמוד או להפגין בצידי הדרכים.
בחוות דעת המיעוט שכתב בפסק הדין "גינזבורג נגד ארצות הברית" מ-1966, אמר סטיוארט, "צנזורה משקפת את חוסר הביטחון של החברה בעצמה. היא סימן ההיכר של משטר סמכותני".
שנותיו האחרונות
ב-18 ביוני 1981 הודיע סטיוארט על פרישתו מכס השיפוט בראשית חודש יולי הקרוב, בגיל 66. במקומו מונתה על ידי הנשיא רונלד רייגן סנדרה דיי או'קונור, שהייתה האישה הראשונה שכיהנה בבית המשפט העליון. בעת פרישתו ציין סטיוארט שהוא מעוניין להקדיש יותר זמן לנכדיו ושברצונו לפרוש מבית המשפט כל עוד הוא בבריאות טובה.
פוטר סטיוארט נפטר ב-7 בדצמבר 1985 בבית הקיץ שלו בשוגר היל שבניו המפשייר כתוצאה משבץ מוחי. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
INSAT
INSAT,  Indian National Satellite System (בעברית: מערכת לוויינים לאומית של הודו) - הינה מערכת לוויינים במסלול גאוסטציונרי למטרות תקשורת, שידורי טלוויזיה, מעקב אחרי מזג אוויר ותמיכה בפעולות הצלה. הלוויינים מופעלים על ידי הארגון ההודי לחקר החלל וזה מיזם משותף של מספר גופים ממשלתיים. המערכת פועלת החל משנת 1983. חלק מהלוויינים מצוידים במצלמת CCD.
הלוויין הראשון INSAT-1A שוגר באפריל 1982, אך לא הצליח להפעיל את מערכותיו. המערכת החלה לפעול אחרי שיגור לוויין INSAT-1B באוגוסט 1983. עם הפעלתה מערכת גרמה למהפך במספר תחומים בכלכלת הודו.
לתפקוד המערכת הופעלו 2 תחנות בקרה בקרנאטקה ובבופאל.
עד לשנת 2023 שוגרו 24 לוויינים. הלוויינים הראשונים נבנו בארצות הברית. בשנת 1992 החל שיגור לוויינים שנבנו בISRO
מתקן התפלת מי-ים מינג'ור
מפעל ההתפלה מינג'ור (בבוג'פורי: मिंजुर खारा पानी सफाई प्लांट) הוא מתקן להתפלת מי ים בשיטת אוסמוזה הפוכה, בכפר קטופאלי, פרבר צפוני לצ'נאי, הודו, על חוף מפרץ בנגל, המספק מים לעיר צ'נאי. המתקן נבנה באתר בגודל 60 דונם, והוא מתקן ההתפלה הגדול ביותר בהודו. עבודות בנייה בוצעו על ידי חברת IVRCL ההודית וחברת אבנגואה הספרדית, בהנחיית מנהל הפרויקט פרננדו פורטילו ואלס ומנהל הבנייה חואן איגנסיו ג'ימנס-וולסקו, שחזרו לאירופה לאחר חנוכת המפעל לעבודה על פרויקטים של אנרגיה מתחדשת. במקור אמור היה להתחיל מבצעיות עד ינואר 2009, העבודות במפעל עוכבו עקב הציקלון נישה באוקטובר 2008, מה שפגע בחלק מהעבודות הימיות שהושלמו והרס את קופת המים שנועדה להתקנת צינורות מעבר. ריצות הניסיון הסתיימו ביוני 2010 והמפעל נפתח ביולי 2010. מים מהמפעל משמשים בעיקר למטרות תעשייתיות כמו נמל אנור ותחנת הכוח התרמית של צ'נאי. עם זאת, במהלך הבצורת, המים מהמפעל יסופקו לצריכה ציבורית, ומשרתים אוכלוסייה מוערכת של 1,000,000.
Speak Now (שיר)
Speak Now (בעברית: דַּבֵּר עַכשָׁיו) הוא סינגל שיווקי שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך אלבומה השלישי, Speak Now. השיר יצא לאור ב-5 באוקטובר 2010, כמה ימים לפני יציאת האלבום, על ידי חברת התקליטים ביג משין רקורדס.
מתקן התפלת מי-ים מינג'ור
הספק המתקן הוא 100 מיליון ליטרים ליום.
Speak Now (שיר)
אף על פי שלא יצא כסינגל אלא כסינגל שיווקי, הצליח השיר להגיע למקום השמיני במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי טיילור סוויפט לבדה והופק על ידה ועל ידי נייתן צ'פמן. השיר הוא שיר בסגנון הקאנטרי-פופ. סיימון ווז'יק-לוינסון מאנטרטיינמנט ויקלי, סקר את השיר בחיוב רב ואף טען כי זה אחד משיריה הטובים ביותר של סוויפט. השיר קיבל את מעמד הזהב בארצות הברית.
עם השיר הופיעה סוויפט במהלך סיבוב ההופעות השני שלה, "Speak Now World Tour".
ביקורת
כלפי השיר הופנו ביקורות חיוביות, תוך שברולינג סטון הוא דורג במקום ה-118 ברשימת "כל 206 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג".
(בעברית: דַּבֵּר עַכשָׁיו (גרסתה של טיילור)) היא הקלטה חוזרת של "Speak Now". היא יצאה לאור על ידי סוויפט ב-7 ביולי 2023, באמצעות חברת התקליטים ריפבליק רקורדס, ביחד עם שאר שירי , ההוצאה החוזרת של אלבומה משנת 2010.
וירג'ין (נהר)
נהר וירג'ין (באנגלית: Virgin River) הוא יובל של נהר הקולורדו הזורם במדינות יוטה, אריזונה ונבדה שבארצות הברית. אורכו 261 ק"מ, שטח אגן הניקוז שלו 31,727 קמ"ר, וספיקתו הממוצעת 5 מ"ק לשנייה. זהו הנהר הראשון ביוטה שהוכרז כנהר פראי ונופי של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית (wild and scenic river) בשנת 2009, בחגיגות המאה להקמת הפארק הלאומי ציון שהנהר זורם בשטחו.
היסטוריה
הנהר קרוי על שמו של תומאס וירג'ין (Thomas Virgin), חבר בקבוצה הראשונה של אמריקנים ממוצא אירופאי שראתה את הנהר ב-1827. מנהיג הקבוצה ג'דדיה סמית קרא לנהר בשם "נהר אדמס", על שם נשיא ארצות הברית באותה עת, ג'ון קווינסי אדמס, אבל מאוחר יותר קרא חוקר הארצות והקרטוגרף האמריקני ג'ון פרימונט לנהר בשמו הנוכחי. לאחר שהחבורה של סמית ירדה דרך הנהר בהצלחה בדרכם לקליפורניה, נפצע תומאס וירג'ין קשה בהתקפה של בני שבט המוהאבי במהלך חציית נהר הקולורדו. וירג'ין החלים מפצעיו, אבל נרצח מאוחר יותר בהתקפה של בני שבט האומפקווה על מחנה החבורה באזור אורגון של ימינו.
חלק מהדרך המכונה השביל הספרדי הישן (Old Spanish Trail) עבר לאורך הנהר וירג'ין מסמוך לסנט. ג'ורג' ועד לנקודה שבה הוא טיפס על רמת מורמון (Mormon Plateau) על מנת לחצות את הנהר מאדי (Muddy River) בנבדה של ימינו.
מסלול
מקורו של הנהר הוא בדרום-מערב יוטה, במאגר נאוואחו ביער הלאומי דיקסי (Dixie National Forest), צפונית לפארק הלאומי ציון, ונוצר מהתמזגות של שני פלגים המכונים המזלג המזרחי של וירג'ין (East Fork Virgin), הזורם דרך צומת הר כרמל (Mount Carmel Junction) בצד המזרחי של הפארק הלאומי ציון וקניון פארונוופ (Parunaweap Canyon) והמזלג הצפוני של וירג'ין (North Fork Virgin River), הזורם מאגם נאוואחו דרך קניון ציון בפארק הלאומי ציון. הנהר זורם בכיוון דרום-מערב, כשהוא עובר דרומית למיקום הישן של העיר סנט ג'ורג', במקום שבו נפגשים הנהרות וירג'ין וסנטה קלרה שבני הפאיוט כינו טונאקווינט (Tonaquint). הנהר אז זורם דרך הפינה הצפון-מערבית של אריזונה דרך קניון הנהר וירג'ין (Virgin River Gorge), וחולף על פני העיירות ביוור דאם (Beaver Dam) וליטלפילד (Littlefield). הוא נכנס לדרום נבדה בסמוך לעיר מסקיט (Mesquite) ונשפך לקולורדו במאגר אגם מיד, כ-60 קילומטרים מזרחית ללאס וגאס. 45 הקילומטרים האחרונים של הנהר יוצרים את הזרוע הצפונית של אגם מיד.
אקולוגיה
אף על פי שהנהר זורם באזור צחיח הוא בית גידול למגוון מפתיע של צמחים ובעלי חיים. דרום-מערב יוטה ממוקמת במפגש של שלושה אזורים פיזיוגרפיים: רמת קולורדו, האגן הגדול ומדבר מוהאבי. הנופים ובתי הגידול יוצאי הדופן של אזור זה משמשים משכן לחברות בעלי חיים וצמחייה ייחודיות, הכוללים מינים שאינם מצויים בשום מקום אחר בעולם. בלי מימיו של נהר הווירג'ין מינים אלו לא היו קיימים. הנהר תומך ישירות במינים רבים של בעלי חיים כולל מיני הדגים: Plagopterus argentissimus, Gila seminuda, Lepidomeda mollispinus, Catostomus latipinnis, Catostomus clarki, ו-Rhinichthys osculus, וציפור השיר טירן ערבות מתת-המין של דרום-מערב ארצות הברית (Empidonax traillii extimus, באנגלית Southwestern willow flycatcher) ממשפחת הטירניים. רבים ממינים אלו מצויים בסיכון הוא מוגדרים כמינים בחשש במדינת יוטה. תוכנית הנהר וירג'ין נקבעה במטרה לשמר מערכת אקולוגית ייחודית זו.
מים בחלקו התחתון של הנהר מספקים מי השקיה לגידול כותנה, רימון מצוי ותאנים.
קניון הנהר וירג'ין
קניון הנהר וירג'ין (Virgin River Gorge) שוכן בפינה הצפון-מערבית של אריזונה, מרחק קצר דרומית לגבול עם יוטה. זהו אזור פופולרי לטיפוס מצוקים בחורף, המצטיין בקירות סלע של אבן גיר תלולים ותלויים. כביש בין-מדינתי 15 עוקב אחר מסלולו של הנהר וירג'ין לאורך כמה קילומטרים דרך קניון הנהר וירג'ין.
אברם דה סוואן
אברם דה סוואן (בהולנדית: Abram de Swaan; 8 בינואר 1942, אמסטרדם) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת אמסטרדם, סוציולוג, סופר ואיש הגות הולנדי ממוצא יהודי. דה סוואן הוא גם איש תקשורת; הוא עורך של כתבי עת מקצועיים, היה עורך של ביטאון סטודנטים, הוא פובליציסט והוא מרבה להתראיין בטלוויזיה. מאמריו הפובליציסטים קובצו לספר רב המכר Amerika in Termijnen בשנת 1968.
מספריו
אנגלית:
הולנדית:
סטיב מק'קורי
סטיב מק'קורי (באנגלית: Steve McCurry; נולד ב-23 באפריל 1950 בפנסילבניה, ארצות הברית) הוא צלם עיתונות אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בשל הצילום "הילדה האפגנית", אשר הופיע לראשונה בנשיונל ג'יאוגרפיק ובו מצולמת הילדה האפגנית שרבט גולה.
עבודתו
מק'קורי, למד במקור קולנוע באוניברסיטה לאחר מכן הסב את לימודיו לתיאטרון. הוא החל את קריירת הצילום שלו במלחמת אפגניסטן. מק'קורי התחפש למקומי והסתיר את המצלמה שלו בבגדיו. הצילומים שלו היו בין הצילומים הראשונים מן המלחמה והתפרסמו בהרחבה. כיסוי המלחמה זיכה אותו במדליית רוברט קאפה לדיווח מצולם מחו"ל. מק'קורי המשיך לסקר אזורי קרבות בכל העולם, כולל מלחמת איראן–עיראק, מלחמת האזרחים בלבנון, מלחמת המפרץ, קמבודיה, הפיליפינים ואפגניסטן. עבודותיו התפרסמו במגזינים בכל העולם ובמיוחד ב"נשיונל ג'יאוגרפיק". מק'קורי חבר בסוכנות הצילום מגנום מאז 1986
הכרה
צילומו המפורסם ביותר של מק'קורי הוא "הילדה האפגנית". תמונה זו הופיעה בשער המגזין נשיונל ג'יאוגרפיק ביוני 1985 ונבחרה מאוחר יותר על ידי המגזין בתור הצילום המפורסם ביותר בהיסטוריה של העיתון. הצילום שימש באופן נרחב גם בפוסטרים, לוחות שנה ובחוברות מידע המחולקות על ידי ארגוני זכויות אדם. זהותה של הילדה האפגנית נותרה לא ידועה יותר מ-15 שנה עד שב-2002, אחרי הכניסה האמריקאית לאפגניסטן, מצאו את האישה, שרבט גולה ואף צילמו אותה שנית.
בשנת 2011 הוא הציג תערוכת יחיד במוזיאון לאמנות עכשווית ברומא. התערוכה עוצבה על ידי פביו נובמברה.
אבוביים
אבוביים (שם מדעי: Syngnathinae) היא תת-משפחה של אבובוניים מסדרת האבובנאים וקרוביהם למשפחה של סוסוני הים החיים בימים הטרופיים וחלקם גם באזורים ממוזגים. כמה מהמינים חיים במים מליחים, או אף במים מתוקים.
האבוביים בעלי גוף נחשי שיכולים להגיע לאורך 63 סנטימטר אצל המין Leptoichthys fistularius. הם בעלי חוטם מוארך שמסתיים בפה זעיר היכול לינוק טרף במהירות. קשקשים נוקשים ובעל צבעי הסוואה, אף שחלקם בולטים במים. כמו לסוסוני הים הם בעלי זנב לופתני אך הם מונעים בעזרת סנפירי החזה שלהם. אלו דגים די איטיים שחיים בין צמחייה ימית, שוניות אלמוגים או על קרקעית הים החולית או הבוצית, מה שעוזר להסוואתם.
בדומה לסוסוני הים גם אצל האבוביים הזכרים מגדלים את הצעירים בכיס בטנם או על גופם עד לבקיעתם. הם ניזונים מיצורי ים קטנים מהם לרבות סרטנים, רכיכות צפות, זואופלנקטון ודגיגים.
לאורה רטי
לאורה ריטי (במקור לורי שוורץ, בהונגרית: Réthy Laura נג'קרש, 13 במרץ 1864 – מישקולץ, 31 ביולי 1938) הייתה שחקנית וזמרת יהודייה-הונגרייה. אחיה הוא פאל רטי, סוכן תיאטרון.
ביוגרפיה
לאורה ריטי נולדה במשפחה יהודית כבתם של דוד שוורץ (1827–1896) ושל רוזה רוטבאום. מגיל צעיר הופיעה בקונצרטים באזורים של ערי שדה וכפרים בהופעות חובבים של אמנות וערבי צדקה שונים, שם הצטיינה בקולה היפה. לראשונה עלתה לבמה בגיל חמש עשרה. היא למדה במוסד בשם "מוזיקה לאומית" (כיום זו גימנסיה מקצועית למוזיקה על שם בלה ברטוק) ואחר כך למדה פיתוח קול אצל פרנץ פּוקס, מנצח "תיאטרון העם" (Népszínház). באוקטובר 1881, בהמלצת המורה שלה, החתים אותו ינה ראקושי בתיאטרון העם. בשנה שלאחר מכן עברה לסגד לגרה ארדי ולאחר מכן לקושיצה, לקלוז'-נאפוקה, ולבית שיתופי תאליה בסובוטיצה. בין 1884 לבין 1886 שיפרה את כישורי השירה שלוה בווינה אצל Gänsbacher. בשנת 1887, החתים אותה מור דיטרואי לקלוז'-נאפוקה בשכר שנתי של 7,000 HUF, שהיווה שכר גבוה במונחים של מחוץ לבודפשט. ב-19 בדצמבר 1889 היא שרה את סאפי באופרטה ברון הצוענים בתיאטרון העם. בשנת 1892, אנדראשס לסקאי החתים אותה בדברצן, שם התחתנה עם הסופר דיולה רודניאנסקי. היא הייתה אחד ממארגני העלייה לרגל לבקר את לאיוש קושוט בביתו בטורינו. ביופייה ובקול הסופרן שלה היא עשתה רושם גדול על צופיה. היא זכתה להצלחה גם בבית האופרה של בודפשט, שם שר את התפקיד הראשי של כרמן של ביזה. בתחילת המאה הופיעה בתפקידים דרמטיים בתיאטרון הקומדיה של בודפשט. בשנת 1905 היא עברה לארצות הברית עם בעלה, שם נתנה קונצרטים והייתה "פרימה דונה" של חברת האופרה של בוסטון (Boston Opera Company). הם חזרו להונגריה בשנת 1913. ב-1 בדצמבר 1912 חגגה 30 שנה לכניסתה לבמה ולאחר מכן פרשה.
בעלה, דיולה רודניאנסקי (1858–1913), היה משורר ועיתונאי.
ילדיה:
סמל סנקט פטרבורג
סמל סנקט פטרבורג הוא סמל העיר סנקט פטרבורג מאז אפריל 2003, במלאת 300 שנה לייסוד העיר.
בתקופת ברית המועצות, לא נעשה שימוש בסמל העיר ולמעשה לא היה סמל לעיר לנינגרד מאחר שהוא הציג סממנים צאריים, שהיו מנוגדים לרעיון הסובייטי. כמו כן, הערים הסובייטיות לא נהגו להציג סמל רשמי. כסמל העיר לנינגרד, כשנדרש, השתמשו בצורת האונייה שבצריח האדמירלות.
ב-1989 שלטונות העיר לנינגרד הכריזו על פתיחת תחרות לעיצוב סמל העיר. התחרות שאמורה הייתה לעצב מחדש את סמל העיר לא הגיעה להכרעה ממשית מאחר שהמחאה הציבורית דרשה להחזיר ולשקם את הסמל ההיסטורי האבוד ולבסוף, בספטמבר 1991 הושב הסמל ההיסטורי של העיר.
פרטים
סמל העיר מורכב ממגן ושני עוגנים - האחד עוגן ימי (משמאל) והשני עוגן של ספינת נהר, המוצלבים מעל מטה זהוב ובראשו עיט דו-ראשי. שני העוגנים מסמלים שאיפה של מייסדי העיר לפרוץ מערבה, אל צפון מערב אירופה, מרכז העניינים המתפתח.
הנקוק (מיין)
הנקוק (באנגלית: Hancock) הוא מחוז במדינת מיין שבארצות הברית. נכון לשנת 2010 אוכלוסיית הנקוק מנתה 54,418 איש. עיר המחוז שלו היא אלסוורת. המחוז נוסד ב-25 ביוני 1789, ונקרא על שמו של מושל מסצ'וסטס הראשון - ג'ון הנקוק.
גאוגרפיה
לפי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית לשנת 2010, שטחו הכללי של מחוז הנקוק הוא 6,089 קמ"ר, כאשר 4,112 קמ"ר (67.53%) הם אדמה והשאר (1,977.0 קמ"ר; 32.47%) הם מים.
מחוזות סמוכים:
העולם על פי קליפורניה מן
העולם על פי קליפורניה מן (באנגלית: Encino Man) הוא סרט קומדיה אמריקאית משנת 1992 בבימויו של לס מייפילד ובכיכובם של שון אסטין, ברנדן פרייזר, מרייט הארטלי, ריצ'רד מסור, ופאולי שור.
עלילת הסרט מתמקדת בשני נערים חנונים מהשכונה אנסינו שבלוס אנג'לס אשר במדינת קליפורניה, אשר מגלים איש מערות בחצר האחורית אשר קפוא בגוש קרח ואשר אותו הם מחליטים ללמד להסתגל לחיים במאה ה-20 תוך שהוא לומד גם על חייהם ותרבותם של מתבגרים בארצות הברית.
הסרט יצא לאקרנים ב-22 במאי 1992. הסרט שהופק בתקציב של 7 מיליון דולרים גרף 40.7 מיליון דולרים ברחבי העולם. בשנת 1996 יצא סרט הספין-אוף לסרט הזה בשם "Encino Woman".
מטריקס מטאלו-פרוטאינאז
מטריקס מטאלו-פרוטאינאז (אנגלית: Matrix Metallo-Proteinases, MMPs) הם משפחת אנזימים הממלאת תפקיד חיוני בתהליכים ביולוגיים חיוניים שונים, כמו, בין השאר, ניידות והתרבות תאים וריפוי פצעים. כאשר שחברים מסוימים מהמשפחה, ובעיקר MMP9, יוצאים משליטה, הם עלולים לסייע להתפרצות מחלות אוטואימוניות וליצירת גרורות סרטניות.
מחקרים
בעבר, ניסו מדענים לחסום את חלבוני ה-MMP באמצעות תרופות המבוססות על מולקולות סינתטיות קטנות, שתוקפות ישירות את האנזימים. התברר כי התרופות האלה אינן יעילות, ולעיתים אף גורמות השפעות לוואי לא רצויות. לעומת זאת, כמו במקרים רבים אחרים, הטבע כבר מצא דרך יעילה לבקרת הפעילות של חלבוני MMP. תפקיד זה מוטל על חלבון מעכב, הקרוי TIMP, אשר פועל בהתאמה מבנית מדויקת: הוא שולח "זרוע" החודרת במדויק לבקיע באנזים. פרופ' אירית שגיא מ"המחלקה לבקרה ביולוגית" במכון ויצמן למדע, וחברי קבוצת המחקר שלה, חיפשו בשנים האחרונות דרכים לחסום באופן בררני את האנזימים האלה, בתקווה שיכולת זו תפתח את הדרך לפיתוח טיפולים יעילים למחלות אוטו-אימוניות. בניסוי המשך גרמו המדענים לתסמונת דלקתית בעכברים המדמה את מחלת קרוהן. כפי שקיוו, הצליח הטיפול באמצעות נוגדנים למנוע את הופעת תסמיני המחלה.
חברת "ידע", המקדמת יישומים מסחריים על בסיס המצאות של מדעני מכון ויצמן למדע, הגישה בקשה לרישום פטנט על תרכיב החיסון הסינתטי, וכן על הנוגדנים הנוצרים בעקבות החדרתו לגוף.
יחסי אקוודור–ונצואלה
יחסי אקוודור-ונצואלה הם היחסים הדיפלומטיים בין אקוודור לבין ונצואלה. היחסים בין התרבויות החלו עוד כשהיו תחת השלטון הקולוניאלי של האימפריה הספרדית. לפני עצמאותן, היו שתי המדינות מאוחדות תחת מלכות המשנה של גרנדה החדשה ורפובליקת קולומביה הגדולה.
היסטוריה
במהלך המאה ה-20 אקוודור וונצואלה חיזקו את הקשרים בפוליטיקה, בדיפלומטיה ובצבא. אקוודור הצטרפה רשמית לברית הבוליברית (יוזמה אזורית של וונצואלה) ביוני 2009. במרץ 2010 הודיעו ונצואלה ואקוודור על הקמת מספר פרויקטים וחברות משותפות. בנוסף על כך, החלו שיתופי פעולה בתחום האנרגיה. ונצואלה תמכה בהקמת הטלוויזיה של אקוודור בשנת 2007.
משבר וניתוק היחסים
ביולי 2018, נשיא אקוודור לנין מורנו החליט להתנתק מהברית הבוליברית. היחסים בין אקוודור לוונצואלה החלו להידרדר לאחר שממשלת אקוודור קראה לעצור את נשיא אקוודור לשעבר, רפאל קוראה. קוראה, שהיה בן ברית של בוונצואלה ותמך בסוציאליזם, קיבל תמיכה מנשיא ונצואלה ניקולאס מדורו. משבר זה גרם לאקוודור לנתק את היחסים הדיפלומטיים עם ונצואלה והמדינה לא הכירה יותר במשטרו הסוציאליסטי של מדורו. כאלטרנטיבה, אקוודור החליטה להכיר ולתמוך בחואן גואידו כנשיא זמני של ונצואלה.
משה מרכוס
משה מרכוס (נולד ב-22 ביולי 1961) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי, ששיחק בעמדת השוער במכבי תל אביב ובנבחרת ישראל.
קריירה ככדורגלן
מרכוס גדל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב והשתייך לנבחרת הנוער. בגיל 16 הצטרף לקבוצת הבוגרים (עונת 1977–1978) ושיחק ב-7 המשחקים האחרונים של העונה. בעונת 1978–1979 שיחק רק בקבוצת הנוער ולא היה שותף לעונת האליפות של הבוגרים. בעונות 1979–1984 שיחק כשוער ראשון במכבי תל אביב. בעונת 1982–1983 הופיע מרכוס בנבחרת העונה.
בעונת 1984–1985 הושאל לקבוצת מכבי פתח תקווה, איתה שיחק שתי עונות בליגה הלאומית. את עונת 1986–1987 התחיל ללא קבוצה ונסע לנסות מזלו בארצות הברית, משם חזר לאחר כחודש ימים. מרכוס היה מעוניין בהעברה ולא בהשאלה ולזה קבוצת האם שלו מכבי תל אביב סרבה.
בינואר 1987 הצטרף להפועל ירושלים בליגה הארצית וסיים איתה במקום השני.
בעונת 1986–1987 חזר למכבי תל אביב ולאחר עונה מוצלחת שבסיומה זכה עם קבוצתו בגביע המדינה, חתם לשלוש עונות נוספות. בנובמבר 1988 הגיע גם הזימון של המאמנים שניאור וגרונדמן לנבחרת ישראל.
בעונת 1988–1989 שבר את ידו ונעדר מספר שבועות מהמשחקים. בעונת 1989–1990 שוב שבר את ידו בחודש מרץ וגמר את העונה. מרכוס חזר לשחק רק במחזור הרביעי של עונת 1990–1991.
בעונת 1991–1992 הצטרף לסקציה נס ציונה מהליגה הארצית. בעונת 1993–1994 עבר למכבי יבנה. בהמשך שיחק בבית"ר לוד ומ.ס. גבעת שמואל בליגות הנמוכות. מרכוס פרש ממשחק בסוף עונת 1998–1999 בגיל 38.
חיים אישיים
מרכוס מתגורר ביבנה ונשוי לרותי. אחיו הצעיר הוא שוער העבר עדלי מרכוס, שהיה בעבר מנכ"ל מנהלת ליגת העל בכדורסל וכיום מנכ"ל מכבי תל אביב בכדורסל.
פזאי בולטימור
פזאי בולטימור (שם מדעי: Icterus galbula) הוא מין של עוף ממשפחת הפזאיים ומהסוג פזאי החי באמריקה הצפונית והמרכזית.
ציפור זו תוארה בידי קארולוס לינאוס ב-1758 והיא הציפור הלאומית של מרילנד. על שמו גם נקראת קבוצת הביסבול בולטימור אוריולס.
הפזאי הוא עוף בינוני במשפחתו, באורך 17 עד 22 ס"מ עם מוטת כנפיים של 23 עד 32 ס"מ ומשקלו הממוצע 22.3 עד 42 גרם בקירוב. הזכר גדול מעט מהנקבה, אך לא בהרבה. צבעו צהוב-שחור והוא בעל גוף מוארך בעל רגליים ארוכות, זנב ארוך ומקור חרוטי ארוך ומחודד.
פזאי זה דומה למינים קרובים כמו: Icterus bullockii, Icterus parisorum או Icterus graduacauda והוא לעיתים מכליא עם הראשון, כאשר זה נחשב גם לתת-מין שלו.
הפזאי מצוי לאורך היערות של אמריקה הצפונית צפונה עד לערבות של דרום אונטריו, קוויבק וניו ברנזוויק בקנדה וצפון-מערבה עד מונטנה ודרומה למזרח ארצות הברית עד למרכז מיסיסיפי, אלבמה וצפון ג'ורג'יה. בחורף הפזאים נודדים דרומה לאמריקה המרכזית וגם לצפון אמריקה הדרומית.
תריאק
תריאק הוא תרכיב אנטיטוקסיני (antitoxin; נוגדן באורגניזם הפועל כנגד רעלן), שהופק מארס נחשים ועקרבים בצירוף מרכיבים שונים מעולם החי, הצומח והמחצב. הוא שימש כתרופה לטיפול בהרעלות, בהכשות ובעקיצות, וכן לריפוי מחלות שונות. השימוש בתריאק הפך לנפוץ בעקבות מרשמים שכתב קלאודיוס גלנוס, רופא מפורסם בן המאה השנייה לסה"נ. בתחילה שימש החומר כנוגד רעלים, ועם חלוף הזמן התרחבו שימושיו לטיפול במגוון מצבים רפואיים.
היסטוריה
ירושלים וסביבתה היו גם מקור לאספקת המרכיבים הנפרדים של התריאק. חלק ניכר ממרכיבי התרופה (צמחים, בעלי חיים ומחצבים) הובאו מאזור ירושלים, ובעיקר מאגן ים המלח, שהיה קשור לירושלים מבחינה מנהלית, כלכלית ותרבותית. בין המרכיבים החשובים של התריאק היו האספלט ונחשי האפעה, שניצודו למטרה זו באזור ים המלח. נחש האפעה נקרא "טיר", וייתכן כי ממנו נגזר שם התרופה (טיריאק או תריאק). פליקס פברי מספר בספריו, כי לאור הביקוש הרב של הארס אסר הסולטאן המצרי על ציד הנחשים באזור, שמא יכחדו.
הפקת התריאק והשימוש בו בירושלים נזכרים גם בתקופות מאוחרות יותר. המלך הצלבני אמלריך (ששלט בין השנים 1162-1174) קרא לרופא על מנת שיטפל בבנו חולה הצרעת (בלדווין הרביעי) באמצעות "תריאק אלפארוק". במאה ה-18, נזכרת התרופה בתעודה המפרטת את נכסי יהודי שנפטר. באמצע המאה ה-19 העיד טיטוס טובלר כי בבית מרקחת של יהודים בירושלים ניתן למצוא Theriak. ייתכן כי צאצאי משפחת אלתריאקי, שעסקה בהפקת ארס הנחשים מאזור יריחו, מתגוררים כיום במזרח ירושלים.
לקריאה נוספת
זהר עמר, "ייצוא התריאק מארץ ישראל ושימושיו בימי הביניים", קורות, יב, (תשנ"ו- תשנ"ז), עמ' טז- כח.
מטצ'ירומיס
מטצ'ירומיס (שם מדעי: Metacheiromys) הוא סוג יונק נכחד דמוי-פנגולין, שהיה קרובו של האירוטמנדואה והאאומאניס, אך השתייך לקבוצה קדומה יותר - פלאנודונטה. הוא חי ביערות אמריקה הצפונית בתקופת האאוקן, והיה אחד מדמויי-הפנגולינים המעטים שחיו באמריקה הצפונית. המטצ'ירומיס נכחד בסוף האאוקן כתוצאה מהתייבשות היערות שבהם חי.
טקסונומיה ופילוגנטיקה
הסוג מטצ'ירומיס הוא בין הנציגים הבולטים של הפלאנודונטה, קבוצת יונקים מהפליאוקן והאאוקן שקרובה לפנגולינאים. הסוג תואר לראשונה בשנת 1903 על ידי ג'ייקוב וורטמן, בהתבסס על שרידי מאובנים שנמצאו בוויומינג. על בסיס עצמות הידיים, וורטמן סבר בתחילה שמדובר ביונק מסדרת הפרימטים שקרוב לסוג איי-איי ממדגסקר; טעות זאת אף הונצחה בשמו של הסוג שמשמעותו "קרובו של האיי-איי".
בהמשך, הוקמה עבורו משפחת נפרדת - מטצ'ירומיסים, שסווגה לקבוצת הדלשינאים. עם זאת, העדר מפרקים בחוליות ומציאת מאובנים של סוגים דומים גרמו לפליאונטולוגים לפקפק מאוחר יותר בסיווג זה. בסופו של דבר, המטצ'ירומיס וקרוביו שויכו לפלאנודונטה בתוך קבוצת הפריה שכוללת גם סדרות טורפים מודרניות ופרה-היסטוריות.
לסוג מטצ'ירומיס הוצעו מספר מינים, שניים מתוכם נחשבים לתקפים:
אנטומיה ומידע כללי
המטצ'ירומיס היה יונק קטן למדי. גופו היה ארוך וגלילי בדומה לגוף הנמייה, עם רגליים קצרות ומוצקות שהיו מצוידות בטפרים מעוקלים וחזקים שדמו לטפרי העצלנאים. הגולגולת שלו הייתה ארוכה, צרה ומחודדת כשל הארמדיל או דוב הנמלים, עיניו היו קטנות יחסית ולשונו הייתה דקיקה וארוכה. אורך ראשו וגופו של המטצ'ירומיס הגיע ל-45 ס"מ, ומשקלו המשוער היה בסביבות 7 ק"ג. זנבו תואר כארוך מאוד, והתאפיין במספר רב של חוליות גדולות ומוארכות.
אף על פי שמרבית השיניים שלו היו קטנות וחלשות, המטצ'ירומיס נבדל מהפנגולינים בכך שהיו לו ניבים גדולים וחזקים בדומה לניבי הטורפים. המורפולוגיה של הלסת והשיניים מלמדות על כך שהוא ניזון מחסרי חוליות קטנים במקום טרמיטים ונמלים, והשתמש בטפריו החזקים כדי לחפור באדמה.
תה קר
תה קר נחשב למשקה ארוז פופולרי.
היסטוריה
המתכונים המודפסים העתיקים ביותר לתה הקר הם משנות ה-70 של המאה ה-19. שני ספרי הבישול המוקדמים ביותר עם מתכונים להכנת תה קר הם מהשנים 1876 ו-1877.
תה קר החל להופיע בארצות הברית במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19. בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19 הוא הפך לחידוש. מתכונים הופיעו בהדפסה, תה קר היה מוצע בתפריטי בתי מלון, והוא היה נמכר בתחנות הרכבת. הפופולריות שלו גדלה במהירות לאחר שריצ'רד בלצ'ינדן הציג אותו ביריד העולמי של 1904 בסנט לואיס.
הפופולריות של תה קר בארצות הברית הובילה תוספת ערכות סכו"ם לסטנדרט: כפית תה קר, שהיא כפית עם ידית ארוכה, ומתאימה לערבוב הסוכר בכוסות התה הקר הגבוהות.
התה הקר צבר פופולריות בעונת הקיץ.
כיום התה נפוץ ברוב המדינות בעולם, והוא מוגש בצורות ובטעמים שונים, המשתנים בין המדינות. בישראל קיימים מספר משקאות של תה קר, במותגים שונים ובטעמים שונים, המשווקים על ידי חברות למשקאות קלים; מהם מוכרים המשקאות FUZE tea ונסטי.
צבא ההגנה לישראל במלחמת לבנון הראשונה
מלחמת לבנון הראשונה התקיימה מ-6 ביוני 1982 ועד 29 באוגוסט של אותה השנה בין ישראל לכוחות אש"ף, סוריה, אמל וחזבאללה בשטחה של לבנון. במלחמה זו נהרגו כ-654 חיילי צה"ל, 4 הוגדרו כנעדרים ו-8 חיילים נפלו בשבי. לפי ההערכות נהרגו כ-18,000 איש מן הצד השני.
כוחות ערביים בגזרה
הצבא הסורי נערך בכוחות מן הדיוויזיה הראשונה. במהלך המלחמה נשלח תגבור מן הדיוויזיה השלישית וחטיבת שריון נוספת
מהלך המלחמה
המלחמה החלה ב-6 ביוני עם הפגזות של חיל האוויר וחיל הים על מטרות בדרום לבנון ובמערבה.
הזירה הימית
מול חיל הים הישראלי, התייצב חיל הים הסורי שכלל: שתי מקשות ת-43 מתוצרת ברית המועצות; 14 ספינות טילים מדגם אוסה ו-קומאר; שלוש ספינות ללוחמה נגד צוללות; ומספר ספינות עזר קטנות. הצי הלבנוני לא היה מעורב בלחימה כנגד ישראל. גם הכוחות הסובייטים והמערביים שהיו באזור לבנון לא היו מעורבים בלחימה.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה הוענקו שני עיטורי העוז, כארבעה עיטורי המופת וכחמישה צל"שי הרמטכ"ל. בנוסף על כך, הוענק לכלל אנשי שירות הביטחון את אות מערכת שלום הגליל.
יחסי מין מחוץ לנישואים
יחסי מין מחוץ לנישואים היא מערכת יחסים מינית בין שני אנשים שאינם נשואים זה לזה. כאשר יחסי מין מחוץ לנישואים מתקיימים בין אנשים שלפחות אחד מהם נשוי לאחר, המעשה קרוי "ניאוף" או "בגידה".
מבחינה היסטורית, קיום יחסי מין מחוץ לנישואים נחשב לנעשה לא מוסרי, ולטאבו בתרבויות רבות, ואף נחשב לחטא על פי היהדות, הנצרות והאסלאם. קיום יחסי מין מחוץ לנישואים נחשב בעבר לעבירה פלילית בכמה ממדינות ארצות הברית. בהווה קיום יחסי מין מחוץ לנישואים עדיין נחשב לעבירה פלילית בחלק מהמדינות המוסלמיות, בהן אינדונזיה. אף על פי כן, החל משנות ה-60 של המאה ה-20 יחסי מין מחוץ לנישואים הפכו למקובלים בהרבה יותר ברחבי העולם, ובמיוחד במדינות המערב - כל עוד המעשה מבוצע בהסכמה, ושני האנשים הם מעל לגיל ההסכמה. היחס לאנשים המקיימים יחסי מין מחוץ לנישואים נותר שנוי במחלוקת בתרבויות וחברות מסוימות ברחבי העולם.
בישראל
החוק הישראלי אינו עוסק ביחסי מין מחוץ לנישואים, כלומר אין איסור בחוק על קיומם. גם כאשר אחד מהשותפים (או שניהם) ליחסי מין מחוץ לנישואים נשוי לאחר, החוק האזרחי אינו עוסק בכך. לפקודת הנזיקין קובע כי לעניין עוולת גרם הפרת חוזה, "היחסים הנוצרים על ידי נישואין לא ייחשבו כחוזה". בהתאם לכך, כאשר אשתו של שמעון בגדה בו עם ראובן, לא יוכל שמעון לתבוע פיצוי מראובן על הנזק שגרם לו מעשה הבגידה שראובן היה שותף לו. תביעה למתן פיצוי כזה מכוח מרכיב אחר בדיני הנזיקין, עוולת הרשלנות, נדחתה על ידי בית המשפט העליון, תוך שהשופט יצחק עמית ציין:
דיון בהתרת קשר הנישואים בין בני זוג יהודים מתקיים בבית דין רבני, שבו לבגידת האישה, המתבטאת בקיום יחסי מין עם גבר שאינו בעלה, מיוחס משקל רב - האישה הבוגדת אסורה לבעלה ולבועלה, כלומר הניאוף מחייב את גירושיה של האישה ללא קבלת תשלום כתובה ומזונות, והיא אינה רשאית להינשא בישראל לאיש שאתו נאפה. במשפטי גירושים מיוחס משקל לבגידה, העלולה להשפיע על חלקו של הבוגד ברכוש המשותף (ראו הרחבה בערך בגידה (זוגיות)).
לחוק העונשין מטיל עונש על "הבועל קטינה שמלאו לה ארבע עשרה שנים וטרם מלאו לה שש עשרה שנים, והיא אינה נשואה לו", כלומר יש ענישה על קיום יחסי מין מחוץ לנישואים עם קטינה בגיל האמור, אף שאין ענישה כאשר הקטינה נשואה לבועלה.
לפי היהדות
היהדות אוסרת על קיום יחסי מין מחוץ לנישואים.
לפי הנצרות
הנצרות, המבוססת על התנ"ך, אוסרת על קיום יחסי מין מחוץ לנישואים ואף מעודדת התנזרות ממין לפני הנישואים.
לפי האסלאם
לפי חוקי האסלאם נאסר לקיים יחסי מין מחוץ לנישואים וחוקי השריעה אף קבעו שיש לתת על כך עונש של מאה מלקות.
דליה כהן (מוזיקולוגית)
דליה כהן (א' בסיוון תרפ"ו, 14 במאי 1926 – כ"ז באייר תשע"ג, 6 במאי 2013) הייתה מוזיקולוגית ומורה ישראלית, פרופסור אמריטה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאקדמיה למוזיקה בירושלים. כלת פרס ישראל למחקר מוזיקלי לשנת 2012.
ביוגרפיה
דליה כהן נולדה בקיבוץ עין חרוד, השנייה מחמשת ילדיהם של עבריה ומשה כרמי (ינובסקי), שהיו אנשי חינוך. אביה, משה כרמי, היה בנם של אברהם ינובסקי, חקלאי נודע, ממתנחלי פתח תקווה, ושל פייגה בתו של חיים יהושע גולדברג ("חיים בֶּקֶר"), ה"מוכתר" הראשון של העדה היהודית ביפו. אמה, עבריה, הייתה בִּתם של אנשי חינוך: ליבה וילקומיץ-סגל ושמחה וילקומיץ, מראשוני המורים העבריים במושבות הגליל ומייסד בית הספר הראשון בראש פינה (על שמו נקרא בית הספר בראש פינה עד היום).
מאז ילדותה ולאורך עשרות שנים הייתה כהן המוזיקאית הקבועה של עין חרוד, שליוותה את חגי הקיבוץ כפסנתרנית, מלחינה ומדריכת מקהלות, זמרים ורקדנים.
בשנת 1953 השלימה תואר שני במתמטיקה ובפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, שלאחריו פנתה להרחבת השכלתה המוזיקלית. בשנת 1954 קיבלה תעודת הוראה בפסנתר ובתאוריה מהאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. בשנת 1969 השלימה לימודי דוקטורט במוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית.
קריירה
בשנת 1967 הצטרפה כהן לסגל החוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ואף כיהנה כראש החוג בשנים 1984–1987. בשנת 1980 הועלתה לדרגת פרופסור מן המניין. במקביל שימשה כחברת סגל באקדמיה למוזיקה בירושלים. כהן הייתה חוקרת מוזיקה ראשונה במעלה בישראל ובעלת שם בינלאומי. כתבה ספרים רבים בנושאי מוזיקה שונים, בהם מאקאמאת ערביים, חינוך מוזיקלי, אקוסטיקה, מוזיקה בתרבויות מזרח ומערב וספרי תאוריה ופרקטיקה, שבחלקם עבדה בשיתוף חוקרים נוספים, בעיקר פרופ' רות כ"ץ. כן כתבה יותר מ-70 מאמרים בכתבי עת מדעיים בינלאומיים, בספרים ובאנציקלופדיות בנושאים שונים, בהם אתנומוזיקולוגיה, קוגניציה מוזיקלית ואסתטיקה, מוזיקת עמים וסיווג כלי הנגינה, חקר שירת הציפורים וטעמי המקרא, חקר המוח, מוזיקה הודית עתיקה ויצירות יוהאן סבסטיאן באך. נוסף על תואר הדוקטור למוזיקולוגיה, החזיקה דליה כהן בתואר שני בפיזיקה ובמתמטיקה.
כהן הייתה מהיוזמות להקמת המחלקה למוזיקה מזרחית של האקדמיה. מחלקה זו טבעה את חותמה בתחומי הביצוע, המחקר וההוראה באוכלוסייה הערבית-פלסטינית בישראל.
על המוזיקה אמרה פרופ' כהן:
אחותה של כהן, סמדר כרמי-גיברמן, היא מנצחת מקהלות, פסנתרנית, נגנית עוגב ומרצה.
פרופ' דליה כהן ופרופ' רות כ"ץ היו כלות פרס ישראל למחקר מוזיקלי לשנת 2012.
נפטרה ב-6 במאי 2013.
פרארי SP38
פרארי SP38 (באיטלקית: Ferrari SP38) היא מכונית ספורט במרכב קופה בעלת שני מקומות ישיבה, שיוצרה על ידי פרארי בשנת 2018. היא נחשפה ב-23 במאי 2018 והוצגה בתערוכת היוקרה קונקורסו דה אלגנזה באגם קומו שבאיטליה ב-26 במאי 2018. היא נבנתה עקב בקשה מיוחדת של לקוח. היא מבוססת על פרארי 488.
עיצוב
היא מעוצבת על פי בקשת הלקוח ומשלבת אלמנטים מפרארי 458 איטליה, פרארי F40 ופרארי 308. גם תא הנוסעים מעוצב כבקשת הלקוח, וכולל שילוב אלמנטים של כמה מכוניות של פרארי קודמות.
מפרט טכני
היא כוללת מנוע בנזין V8 צילינדרים בנפח 3.9 ליטר טווין טורבו המספק 670 כ"ס ב-8,000 סל"ד ומומנט מרבי של 77.5 קג"מ. תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שבעה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 3.0 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 330 קמ"ש. צריכת הדלק המשולבת עומדת על 11.4 ליטר לכל 100 ק"מ.
הרץ ריבקין
הרץ ריבקין (ביידיש: הערץ ריװקין; 1908/1909, קפרשטי - 14 בספטמבר 1951, ברית המועצות) היה משורר יידי.
ביוגרפיה
הוא נולד בשם הרץ הייסינר בבסרביה, היה הבן הצעיר במשפחתם של אליעזר ורבקה הייסינר. בין השנים 1928–1931 הוא למד בבית ספר לבניין בקישינב, בין 1931 - 1932 הוא שירת בצבא הרומני. בין 1935–1940 הוא למד בבוקרשט הנדסת דרכים.
את שירו הראשון הוא פרסם ב-1931 בעיתון דאס קאאפעראטיווע ווארט, באותה שנה פרסם יחד עם הרש-ליב קז'בר ויעקב יקיר בקובץ אָנזאָג שתוכנן לצאת לאור באופן קבוע ולשמש בתור הבמה הספרותית של המשוררים הצעירים בבסרביה. כשהוא התגורר בקישינב הוא פרסם בעיתונים אונדזערע צייט (קישינב, בעריכתו של זלמן רוזנטל) וטשערנאוויצער בלעטער, תחילה תחת שם משפחתו האמיתי, הייסינר. באמצע שנות השלושים היה חבר באגודת הסופרים היהודים מבסרביה בבוקרשט יונג רומעניע. ריבקיו תמך ברעיונות הקומוניזם.
לאחר סיפוח בסרביה לברית המועצות ריבקין חזר לקישינב, הוא פרסם בכתב העת היידי שיצא לאור בקייב סאוועטישע ליטעראטור. בתקופת מלחמת העולם השנייה הוא התפנה לאוזבקיסטן, שיתף פעולה עם שופרו של הוועד היהודי האנטי-פשיסטי אייניקייט. לאחר המלחמה הוא חזר לקישינב והמשיך לפרסם בעיתונים וכתבי עת יידיים.
ריבקין נעצר יחד עם שאר סופרים יהודים של קישינב ב-9 במרץ 1949, הוא הואשם בשיתוף פעולה עם הוועד היהודי האנטי-פאשיסטי וטרוצקיזם. לאחר שמונה חודשים שהוא העביר בקישינב הוא נשפט לעשר שנים עבודות כפייה, כשהוא היה בסמרה, הוא הופרד משאר הסופרים היהודים (יעקב יקיר, משה אלטמן, מוטל סקציאר) והוא נשלח לקזחסטן, זמן קצר לאחר מכן הוא חלה ונפטר, בגיל 42.
קרב גרבלוט
קרב גרבלוט (בגרמנית: Schlacht bei Gravelotte בצרפתית: bataille de Gravelotte) הידוע גם כקרב סנט פריבט או קרב גרבלוט-סנט פריבט, היה קרב שנערך במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה. הקרב נערך ב-18 באוגוסט 1870 בין כוח צרפתי בפיקודו של פרנסואה אשיל בזן לכוח פרוסי בפיקודו של הלמוט פון מולטקה הזקן. הקרב הסתיים בניצחון טקטי לצרפתים, ובניצחון אסטרטגי לפרוסים.
רקע
ב-19 ביולי 1870, בעקבות פרשיית מברק אמס, הכריז נפוליאון השלישי קיסר צרפת על מלחמה כנגד פרוסיה והקונפדרציה הצפון-גרמנית. ב-2 באוגוסט חדרה הארמייה הצרפתית הראשונה - "ארמיית הריין", אשר הייתה בפיקודו של נפוליאון עצמו, לפרוסיה, ואף כבשה את זארבריקן. באותו זמן השלים הרמטכ"ל הפרוסי הלמוט פון מולטקה הזקן את גיוס הצבא הפרוסי, ואל מול הכוח הצרפתי עמדו כעת שלוש ארמיות. הצרפתים פתחו בנסיגה אטית אל מעבר לגבול, בעוד הפרוסים מצדם עברו אותו. ב-12 באוגוסט העביר נפוליאון את הפיקוד על הארמייה הראשונה לגנרל פרנסואה אשיל בזן, אולם בפועל המשיך לפקד עליה עד ה-16 באוגוסט. באותו היום עצרו הצרפתים את הנסיגה באזור מארס-לה-טור כדי להצטייד, והארמייה הפרוסית השנייה בפיקוד הנסיך פרידריך קרל פתחה עליה במתקפה. קרב מארס לה טור הסתיים בניצחון פרוסי, חרף נחיתות מספרית של הפרוסים. תוכנית הקרב הפרוסית הייתה לאגף את הארמייה הראשונה הצרפתית באזור הגבול הצרפתי-פרוסי, ורק אז להתקדם לעומק צרפת.
סדר כוחות
הארמייה הצרפתית הראשונה בפיקודו של בזן, חנתה כ-10 ק"מ מהעיר מץ. בעת הקרב היא כללה את הכוחות הבאים:
הכוח הפרוסי בזירה כלל שתי ארמיות. הארמייה הראשנה הייתה בפיקוד קרל פרידריך פון שטיינמץ. הארמייה הייתה אמורה לתקוף מדרום. בערב הקרב היא כללה את הכוחות הבאים:
הארמייה השנייה הייתה בפיקוד פרידריך קרל, נסיך פרוסיה. הארמייה הייתה אמורה לתקוף מצפון. בערב הקרב היא כללה את הכוחות הבאים:
הקרב
ב-18 באוגוסט בשעה 08:00 בבוקר הורה מולטקה לארמיות הראשונה והשנייה לתקוף את הכוחות הצרפתיים. בשעה 12:00 בצהריים פתח מפקד הקורפוס ה-9 גנרל מנשטיין בהפגזה כבדה על אמוילר. הצרפתים בילו את הלילה האחרון ותחילת הבוקר בחפירת שוחות ובורות, והציבו את הארטילריה שלהם בעמדות נסתרות. כך שבתחילת הקרב ספגו התוקפים אבדות כבדות. הצרפתים השתמשו ברובים מצוינים מדגם שספו, אשר קצב האש שלהם היה גבוה בהרבה מאשר זה של רובי הפרוסים. עם זאת, לפרוסים הייתה עדיפות בארטילריה. הפרוסים צוידו בתותחים הכבדים אשר יוצרו במפעל של משפחת קרופ, והצליחו לרכך את העמדות הצרפתיות. (אלה היו אותם תותחים שהוצגו מספר שנים קודם לכן בתערוכה העולמית בפריז, 1867). הקורפוס ה-9 לכד את אמוילר, ובמקביל לכד הקורפוס ה-8 של הגנרל גייבן את הכפר גרבלוט. בשעה 14:30 הורה שטיינמץ לקורפוס ה-8 לתקוף את העמדות הצרפתים במזרח במטרה לאגף את הכפר סנט פריבט אשר בו החזיק הקורפוס הצרפתי ה-6 בפיקודו של גנרל קנרובר. ב-16:50 הצטרף למתקפה קורפוס המשמר הפרוסי. המתקפה של המשמר הייתה בתחילה בסדר גודל של שלוש חטיבות, אולם לנוכח התנגדותם העיקשת של הצרפתים, שלחו הפרוסים בריגדה נוספת למתקפה. בשעה 18:30 נאלץ שטיינמץ להורות לעתודה האחרונה שלו - הקורפוס ה-7, להצטרף גם כן למתקפה בגזרת סנט פריבט. הן הקורפוס ה-7 והן קורפוס המשמר ספגו אבדות כבדות, ומתקפותיהם נבלמו לנוכח ההתנגדות הצרפתית.
לנוכח הכישלונות בגזרת הארמייה הראשונה, בשעה 19:00 הורה הנסיך פרידריך קרל לתותחי הארמייה השנייה להפציץ את סנט פריבט. לאחר מכן שיגר את הקורפוסים ה-12 וה-2 לסייע לקורפוס המשמר בסילוק הכוחות הצרפתיים מהריסות הכפר. קנרובר ביקש מבזן עזרה, אולם בזן חשש להפנות את כוחותיו כנגד הארמייה השנייה. הקורפוס ה-6 נאלץ לפתוח בנסיגה, ובעקבותיו גם הקורפוס ה-4. עם זאת, הכוחות הפרוסיים היו מותשים מאוד. בזן פקד על קורפוס המשמר הצרפתי בפיקוד הגנרל בורבאקי לצאת למתקפה ולהדוף את הפרוסים. עם זאת, בורבאקי החליט על דעת עצמו שהקרב אבוד ולא הצטרף למתקפה. בזן מצדו לא התעקש, והורה על נסיגה.