cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שטח הפסולת הצפון אטלנטי
שטח הפסולת הצפון אטלנטי הוא מקבץ של פסולת ימית, שנוצרה על ידי האדם ונישאת על גבי מערבולות של זרמי ים (Gyre) בצפון האוקיינוס האטלנטי. נכון לשנת 2011, שטחו מוערך בכ-3,625,753 קילומטרים רבועים, צפיפותו היא 25,000 חלקיקים לקמ"ר ומשקלו הכולל הוא כ-9,064 טון. מרבית הפסולת מורכבת ממיקרו-פלסטיק וחלקיקי פלסטיק קטנים שריכוזם עומד על כ-4,000 חלקיקים לקמ"ר, אך במקומות מסוימים הריכוז מגיע עד ל-200,000 חלקיקים לקמ"ר.
הפסולת מגיעה לאוקיינוס באמצעות נהרות הזורמים אליו, והיא מהווה סיכון אקולוגי לבעלי החיים המימיים ופוגעת גם בבני אדם, מכיוון ששלל הדיג מכיל חלקיקי פלסטיק שנבלעו על ידי הדגים ואינם מתפרקים בגופם.
מאפיינים
קיימת השערה כי חלקיקים נוספים שוקעים אל מתחת לפני המים וכוללים את הפולימר פוליאתילן טרפתאלט המשמש בין היתר את תעשיית המשקאות הקלים ובקבוקי מים, אך השערה זו לא הוכחה מכיוון שהמחקרים שנעשו על שטח הפלסטיק באמצעות רשתות דגמו רק את הפסולת הצפה.
מחקר והעלאת מודעות
קיומו של מקבץ הפסולת תועד לראשונה בשנת 1972, ובין השנים 1986–2008 התקיים מחקר ארוך טווח על ידי איגוד החינוך הימי של מסצ'וסטס, המכון האוקיינוגרפי בוודס הול ואוניברסיטת הוואי במנואה. במחקר השתתפו כ-7,000 סטודנטים שביצעו 6,136 דיגומים של שטח הפסולת באמצעות רשתות צפופות המשמשות לדיג פלנקטון ואספו כ-64,000 חלקיקי פלסטיק. במחקר נעשה שימוש גם בכ-1,600 תצלומי לוויין על מנת למפות את שטח הפסולת ולחזות כיצד הוא יתפתח בעתיד. במהלך השנים שבהן התבצע המחקר התברר כי ריכוז הפלסטיק הנדגם אינו גדל, והסיבה המשוערת לכך היא שהחלקיקים שוקעים לאורך זמן ומתפרקים לחלקיקים קטנים יותר ויותר, דבר המקשה על תפיסתם ברשתות. פעולות שונות להעלאת מודעות לקיומו של שטח הפלסטיק ולבעיות הנובעות ממנו, בין היתר על ידי ארגון הארגון The Ocean Cleanup שמקדם פתרונות טכנולוגיים במטרה להפחית 90% משטחי הפלסטיק באוקיינוסים. עם זאת, הארגון מתמקד בשלב הראשון בניסיונות לטפל בשטח הפסולת באוקיינוס השקט ולא בזה של צפון האוקיינוס האטלנטי.
תעשיות אלקטרוכימיות
תעשיות אלקטרוכימיות (1952) בע"מ היה מפעל לייצור PVC, כלור וחומרים כימיים נוספים שפעל באזור התעשייה הדרומי של עכו בין השנים 1956 ל־2004.
במהלך שנות פעילותו גרם המפעל לנזקים סביבתיים קשים באזור מפרץ חיפה, ולנזקים בריאותיים קשים לעובדיו.
מיקום
המפעל הוקם על שטח של 430 דונם בחלקו הצפוני של מפרץ חיפה, באזור התעשייה הדרומי של עכו, במרחק של כמה עשרות מטרים מחוף הים התיכון וממערב למסילת הברזל חיפה - עכו, כ־3 ק"מ מדרום לעכו, וכ־1 ק"מ ממערב לעין המפרץ וכפר מסריק. מדרום לשטח המפעל שוכנים שמורת חולות המפרץ ומכון דוד של רפא"ל.
היסטוריה
בשנת 1952 חיפשו בפרוטרום משקיעים לצורך הקמת המפעלים. במרץ 1954 נסתיימה הכשרת השטח של המפעל והוחל בבנייתו, כאשר ההון הראשוני לצורך הקמת המפעל התקבל ממענק אמריקאי, הלוואות, ומשקיעי חוץ מארצות הברית. בראש מועצת המנהלים של המפעל עמד עורך הדין יעקב סלומון. החברה החדשה הייתה גם בעלת השליטה במפעל פרוטרום הוותיק לייצור תמציות טעם וריח. במרבית תקופת פעילות המפעל הוא כונה גם בשם 'פרוטרום', על שם חברת הבת. המפעל נחנך והחל בייצור באפריל 1956. המפעל ייצר כלור בתהליך אלקטרוליזה שנעשה ממלח בישול בעזרת תאי כספית. במהלך תהליך הייצור נוצרו תוצרי לוואי של סודה קאוסטית, חומצת מלח ומימן, ששימשו לצורכי המפעל או נמכרו כתוצרי המפעל. מוצר נוסף שיוצר במפעל היה חומר הדברה בשם לינדיין (בנזן הקסאכלוריד). חלקו של הייצור במפעל שימש לצריכה מקומית, וחלקו יוצא למדינות זרות.
כושר הייצור ההתחלתי השנתי של המפעל היה כ־3,000 טון כלור וסודה קאוסטית בשנה. בסוף שנות ה־50 החלה הרחבת המפעל לצורך הכפלת יכולת הייצור.
בראשית שנות ה־60 החלה הקמת מתקן לייצור פוליוויניל כלוריד (PVC) בכושר ייצור שנתי של 6,000 טונות. הידע לייצור נרכש מחברות זרות, וכחומר גלם שימש האתילן, שייצורו בארץ החל באותה תקופה על ידי תעשיות פטרוכימיות במפרץ חיפה (מאוחר יותר הפך היצרן לחברת כרמל אולפינים). המתקן נחנך בינואר 1964.
בשנת 1974 רכשה חברת ICC Industries (בבעלות ג'ון פרבר, ישראלי לשעבר) 54% ממניות החברה. מאז ועד לסגירת המפעל, הייתה ICC בעלת השליטה במפעל.
במהלך השנים הורחבו מתקני הייצור של ה־PVC, בשל הביקוש הגובר. בסוף שנות ה־70 החלה הקמת מתקן ייצור ויניל כלוריד (VCM) (חומר גלם לייצור PVC), והורחבה פעילות מתקן ייצור הכלור. לצורך גיוס ההון להרחבת מתקני הייצור, בוצעה הנפקת מניות לציבור בבורסה לניירות ערך. במהלך שנות ה־80 נקלע המפעל לקשיים כלכלים, עקב תחרות בינלאומית רחבה וירידה בביקוש, שהובילה לירידה במחיר ה־PVC. בתחילת 1981 קיבלה על עצמה ממשלת ישראל לסבסד את החשמל המסופק למפעל. לאחר מספר חודשים הודיע משרד האנרגיה שהוא מפסיק את סבסוד החשמל ובעקבות זאת איים הבעלים שיסגור את המפעל. המפעל המשיך לפעול, ובתחילת 1986 הודיעו בתי הזיקוק שיפסיקו לספק לה אתילן בגלל חוב קבוע. בסיוע בעלי המניות וממשלת ישראל נחלץ המפעל מהקשיים, ואף בוצעה בו השקעה לחידוש ושכלול מערכי הייצור. באמצע שנות ה־90 פוצלה פעילות המפעל מחברת פרוטרום, שהפכה מחברת בת לחברה עצמאית. בסוף שנות ה־90 נקלע המפעל שוב לקשיים, על רקע ירידת מחיר ה־PVC בעולם, תחרות גוברת ועלייה בתשומות הייצור (אנרגיה ואתילן), וצבר הפסדים כבדים. ב-2003 עבר המפעל לניהול כונס נכסים, בעקבות ההפסדים הכבדים וחובות שעמדו על כ-900 מיליון ש"ח. תחזוקת המפעל הייתה ירודה ביותר (על התחזוקה היקשה גם מיקומו של המפעל על שפת הים), דבר שהוביל לשרשרת תקלות בראשית שנות ה-2000. באוקטובר 2003 אירעה שרפה במתקן ייצור שהובילה לפיצוצו ולזיהום אוויר נרחב באזור. בעקבות האירוע הושבת המפעל בהוראת המשרד להגנת הסביבה. ב־2004 הוצא צו סגירה למפעל בידי המשרד להגנת הסביבה, שמימן מתקציבו את פינוי החומרים המסוכנים שאוחסנו בשטח המפעל, תוך עימות עם עובדי המפעל שניסו למנוע את פינוי החומרים מהמפעל, כאמצעי לחץ להבטחת זכויותיהם בתהליך הפירוק. כיום עומד המפעל נטוש, והחברה מנוהלת בידי כונס הנכסים הרשמי. ניקוי הקרקעות מחומרים רעילים עוכב שנים רבות, בשל העלויות הגבוהות לביצוע הפעולה (עשרות מיליוני שקלים). בשנת 2011 רכשה את שטח המתחם חברה אלמונית, לצורך אפשרות להקמת מתקן לקליטת גז טבעי מבארות הקידוח בים התיכון. עקב התנגדות משרד הביטחון (תחתיו פועלת חברת רפא"ל שאחד ממתקניה סמוך לשטח המפעל), נחסמה האפשרות להקמת המתקן בשטח המפעל. בינואר 2023 החלו פעולות לשיקום הקרקעות המזוהמות בשטח המפעל.
עד ראשית שנות ה־80 נחשב המפעל למקום עבודה מבוקש, והחברה נחשבה לחברה מצליחה. המשכורות ששילמה החברה לעובדיה נחשבו לגבוהות יחסית. בראשית שנות ה־2000 העסיק המפעל כ־300 עובדים מעכו, הקריות וחיפה.
עם השנים הפך ה־PVC למוצר העיקרי של החברה. צינור מיוחד הוביל מהמפעל אל תוך הים, ושימש ליבוא EDC, חומר גלם לייצור ה-PVC, באמצעות אונייה. במהלך מרבית שנות פעילות המפעל, הוא היה מונופול בתחום ייצור ה-PVC בישראל. מנגד, היה המפעל תלוי באספקת אתילן מכרמל אולפינים, שהיה מונופול ארצי בייצור אתילן. לצורך הייצור נדרשה הפעלת מתקני הייצור באופן רציף במהלך כל שעות היממה כל ימות השנה (למעט הדממות לצרכים תפעוליים), והמפעל צרך כמות גדולה של חשמל. עקב צריכת החשמל הגבוהה, הוקם במפעל מתקן ייצור חשמל בהספק מגה-וואט בודדים שהופעל באמצעות מזוט.
מנכ"ל
מנכ"ל המפעל בין השנים 1960–1982 היה ישראל קוזלוב, ובמהלך שנות ה־80 אריה מרקמן. באמצע שנות ה־90 שימש בתפקיד צביקה גרינגולד, ובין 1998 ל־2003 אמיר אנדוולט.
זיהום סביבתי בתקופת פעולת המפעל
תחקיר של העיתון ידיעות אחרונות גילה כי המפעל יצר זיהום סביבתי כבד במהלך שנות פעילותו, ופעל באופן בלתי חוקי בנושא. פעילות המפעל גרמה גם לנזקים בריאותיים קשים לעובדיו.
במהלך תהליך הייצור שבוצע במפעל נוצרו תוצרי לוואי מזהמים כדוגמת כספית, דוכלורואתאן (EDC) ו־ויניל כלוריד מונומר (VCM), כאשר כספית ידועה כחומר המזיק למערכת העצבים, ושני החומרים הנוספים ידועים כחומרים מסרטנים. על פי נתוני המשרד לאיכות הסביבה, במהלך תהליך הייצור הרגיל של המפעל נפלטו מדי שנה כ־100 טונות של VCM וכ־1,200 טונות של EDC. פליטת המזהמים הייתה בשיעורים הגבוהים פי אלפים מהתקנים של המשרד לאיכות הסביבה. כ־7 טון של כספית נפלטו מדי שנה בתהליך הייצור, כאשר רובם הוזרמו לים, ומיעוטם חלחל למי התהום ונפלט לאוויר. פליטת חומרים אלו נמנית בין הסיבות העיקריות לעודף התחלואה בסרטן באזור חיפה והקריות בהשוואה לממוצע הארצי. המפעל הזרים לים התיכון שפכים שהכילו מתכות כבדות.
למרות שהזיהום הכבד שיצר המפעל היה ידוע למשרד לאיכות הסביבה כבר מראשית שנות ה־2000, נמנע המשרד מפעולות לסגירת המפעל, עד ל־2003, שבה הושבתה פעילות המפעל עקב הפיצוץ במתקן הייצור. שטח המפעל נותר מזוהם גם לאחר סגירת המפעל, בקיץ 2015 זוהתה דליפה של כספית משטח המפעל לחוף עכו.
יחסי מרוקו–ערב הסעודית
יחסי מרוקו–ערב הסעודית הם יחסי החוץ בין מרוקו וערב הסעודית.
איראן
מרוקו וערב הסעודית נקטו יחד צעדים לריסון ההשפעה האיראנית ב, אם כי מרוקו מחזיקה בגישה מתונה כלפי איראן, ואילו ערב הסעודית עוינת יותר את איראן.
בשנת 2019 מרוקו וערב הסעודית שלחו משלחות להשתתף בוועידת ורשה בפברואר 2019. בוועידה שתי המדינות שוב ייצבו את היחסים ביניהן למצב נורמלי, כששתיהן הוקיעו את איראן יחד.
מעמד סהרה המערבית
ערב הסעודית תמכה בדרך כלל במרוקו במחלוקת על סהרה המערבית ואינה מכירה בלגיטימיות של רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית באמצעות הליגה הערבית. סעודיה מסייעת גם במימון מספר פרויקטים באזור בתמיכת רשויות מרוקו.
בפברואר 2019 סיימה מרוקו את מעורבותה בהתערבות בהנהגת סעודיה בתימן, כאשר שר החוץ נאסר בוריטה ציין את "ההתפתחויות בשטח" בתימן, "במיוחד בכל הנוגע למצב ההומניטרי". מאוחר יותר שידרה רשת הטלוויזיה הממלכתית הסעודית אל ערבייה סרט תיעודי המאתגר את התביעה המרוקאית כלפי סהרה המערבית. מרוקו הגיבה בהחזרת שגרירה מערב הסעודית.
מלחמת האזרחים בתימן
במהלך מלחמת האזרחים בתימן, מרוקו השתתפה כחלק מהקואליציה האנטי-חות'ית בהנהגת סעודיה, עם 6 מטוסים ו-1,500 חיילים, אולם היא סיימה את השתתפותה בפברואר 2019.
המשבר הדיפלומטי הקטרי
מרוקו נקטה עמדה נייטרלית ב, בתקווה לפתרון טוב יותר שיועיל לקטר ולערב הסעודית, שהשתתפה יחד עם מרוקו במערכה נגד החות'ים. מרוקו אף הציעה לפעול כמתווכת להרגעת המתיחות בין שתי המדינות במפרץ. גם למרוקו היו מתיחויות עם ערב הסעודית במהלך הצעות מונדיאל 2026 כאשר סעודיה הצביעה בעד הצעת קנדה–מקסיקו–ארצות הברית על חשבון הצעתה של מרוקו.
מישל סטרבצ'ינסקי
מישל סטרבצ'ינסקי (Michel Strawczynski; נולד ב-1961 במונטווידאו, אורוגוואי) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור חבר בחוג לכלכלה ובביה"ס למדיניות ציבורית ע"ש פדרמן באוניברסיטה העברית בירושלים, ומשמש כעורך משותף של ה-Israel Economic Review מאז היווסדו בשנת 2003. לשעבר מנהל חטיבת המחקר של בנק ישראל.
במסגרת תפקידיו בבנק ישראל הוא ניהל נושאים רבים הקשורים לייעוץ הכלכלי לממשלה, שכללו את ניהול הקבוצה הכלכלית במסגרת תהליך הכניסה של ישראל לארגון ה-OECD. הוא ניהל את קבוצת המחקר הבין-משרדית של התוכנית "מענקי ההכנסה" ("מס הכנסה שלילי") שהוקמה ביולי 2008 בסמוך להתחלת יישום התוכנית. הוא השתתף בוועדות שונות ובהן ועדת הרפורמה במיסוי של שנות התשעים (ועדת גבי), רישום חברות הזנק בחשבונאות הלאומית, רישום ערבויות המדינה בתקציב הממשלה וייצוג בנק ישראל בתקציב הלאומי אשר כלל את חישוב אומדן עלות האינתיפאדה למשק הישראלי. במסגרת עיסוקיו האקדמיים הוא בצע יישום אמפירי (בשיתוף עם פרופ' צבי הרקוביץ) של תאוריית "בריכת משאבים משותפת" (common pool problem), תוך אפיון התנהגות ממשלות במסגרת מחזורי העסקים: ממשלות נוטות להעלות את ההוצאה בתקופות גאות מבלי לקצץ אותה בתקופות שפל.
שוויינפורט
העיר שוויינפורט מהווה מרכז לתעשייה, תרבות והשכלה גבוהה. בעיר אוכלוסייה של 53,319 תושבים (נכון ל-31 בדצמבר 2020).
מישל סטרבצ'ינסקי
ביוגרפיה
סטרבצ'ינסקי הוא בעל תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה של הרפובליקה באורוגוואי, תואר מוסמך (בהצטיינות) ותואר שלישי מהאוניברסיטה העברית בירושלים ופוסט-דוקטורט באוניברסיטת M.I.T. בארצות הברית. לאחר עלייתו בשנת 1985, הוא עבד במשרד האנרגיה והתשתית בתקופה בה עוצבה הרפורמה במשק הנפט. בין השנים 1993 עד 2012 הוא עבד בחטיבת המחקר של בנק ישראל. הוא כיהן ככלכלן בכיר, ראש תחום הסקטור הריאלי והסקטור הציבורי, והחל משנת 2000 היה בהנהלת החטיבה ונטל חלק פעיל ורצוף בעיקר בנושאים הקשורים לייעוץ הכלכלי לממשלה. בין שנים אלה הוא כיהן בתקופתם של שלושה נגידים – יעקב פרנקל, דוד קליין וסטנלי פישר. במשך ארבעה חודשים, בין יולי 2011 עד אוקטובר 2011 שימש כממלא מקום מנהל חטיבת המחקר. ב-2012 הוא פרש מהבנק לאחר שלא מונה למנהל החטיבה ולתפקיד מונה פרופסור נתן זוסמן. במקביל לעבודתו בבנק ישראל, בחלק מהשנים, לימד באקדמיה: באוניברסיטה העברית או באוניברסיטת תל אביב, והוא פרסם מאמרים בכתבי עת מובילים בעולם. עבודותיו מתמקדות בכלכלת ישראל ועוסקות במדיניות פיסקלית, מיסוי אופטימלי, תוכנית מענקי ההכנסה, ותהליך הצמיחה במשק הישראלי.
שוויינפורט
בעיר שוכן קמפוס של האוניברסיטה למדעים יישומים וירצבורג-שוויינפורט.
היסטוריה
עקבות ההתיישבות הראשונים בסביבת העיר מתוארכים למאה ה-55 לפנה"ס (-5500).
מישל סטרבצ'ינסקי
ביוגרפיה
בין אוקטובר 2012 עד אוקטובר 2017 הוא כיהן כמנהל האקדמי של תוכנית הצוערים לשירות המדינה, וכראש התוכנית לכלכלה וחברה במכון ון ליר בירושלים, המכינה חומר שוטף על נושאים כלכליים אקטואליים ובתוכם תקציב הממשלה. כמו כן הוא הוביל ב-2013 את הצוות שהכין את נייר המקרו לקראת הכנס של פורום קיסריה שעסקה בבניית תוכנית חדשה לממשלה כדי להתמודד עם האתגרים הדמוגרפיים של המשק הישראלי עד שנת 2059.
שוויינפורט
היסטוריה
שוויינפורט תועדה לראשונה בשנת 791 והיא אחת הערים העתיקות ביותר בבוואריה. במאות ה-10 וה-11 שלטה מרקיזות שוויינפורט בחלקים גדולים של צפון בוואריה.
במאה ה-12 הקיסר פרידריך ברברוסה עשה את שוויינפורט לעיר קיסרית חופשית באימפריה הרומית הקדושה, מעמד שעליו שמרה עד 1802.
מישל סטרבצ'ינסקי
ביוגרפיה
באוקטובר 2017 הוא מונה על ידי נגידת ישראל, ד"ר קרנית פלוג, למנהל חטיבת המחקר בבנק ישראל. בתפקיד זה שימש עד לינואר 2023.
שוויינפורט
היסטוריה
בשנות ה-40 של המאה ה-13 העיר נחרבה במלחמה מול וירצבורג ונוסדה מחדש ב-1254.
בשנת 1652 נוסדה בשוויינפורט האקדמיה הלאומית הגרמנית תחת השם הראשוני "האקדמיה של מסוקרני הטבע".
בשנת 1770 החלה ההיסטוריה התעשייתית של העיר, עם הקמתו של מפעל עופרת ראשון בעיר, מאז ועד היום העיר היא מרכז לתעשייה.
במאה ה-21
לאחר האיחוד הגרמני בשנת 1990, שווינפורט הפכה למרכז חשוב בגרמניה. העיר היא בעלת צפיפות התעסוקה הגבוהה ביותר (2015) והתוצר המקומי הגולמי השלישי בגובהו בין כל ערי גרמניה (2014). שלל חברות כגון SKF ו Schaeffler Group, מיקמו את המשרדים המרכזיים בשוויינפורט.
ראש העיר הוא סבסטיאן רמלה מהמפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה (בראשי תיבות: CSU)
גאוגרפיה
העיר ממוקמת במרכז גרמניה, במרחק של כ-40 קילומטרים ממדינת באדן-וירטמברג, ממדינת הסן וממדינת תורינגיה. העיר שוכנת על נהר המיין, המחבר בין הים הצפוני לבין הים השחור דרך תעלת מיין–דנובה.
העיר ממוקמת בין הערים פרנקפורט (110 ק"מ מערבית) ונירנברג (90 ק"מ דרום מזרח).
כלכלה
העיר ידועה בתעשיית המתכת שלה.
עם תוצר לנפש של 78,382 אירו, שווינפורט ממוקמת במקום השלישי בגרמניה, לאחר וולפסבורג ופרנקפורט.
על פי מחקר שנערך על ידי המכון השווייצרי למחקר כלכלי, שויינפורט היא אחת הערים הצומחות ביותר בגרמניה.
מחקר משנת 2010, דירג את שוינפורט כאחת הערים הדינמיות ביותר באירופה מבחינת אפשרויות פיתוח. ממקום 63 בשנת 2007, העיר השתפרה משמעותית למקום 16 בשנת 2010.
המצאות בתחום האופניים
בשוויינפורט הומצאו כמה המצאות חשובות בתחום האופניים: אופני הדוושה של פיליפ מוריץ פישר (1853) כמו גם מנגנון הגלגל החופשי (1889) ובלם ההרכבה (1903) של ארנסט זקס.
תרבות ואדריכלות
בשנת 2009, נבנה בעיר מרכז קניות, שאורכו 300 מטרים.
עתיקות
בעיר ממוקמת כנסיית סנט יוהנס, כנסייה שנחנכה בשנת 1297 וכנסיית סנט סלבדור, שנפתחה ב-1412.
כמו כן, בעיר ממוקמת כנסיית רוח הקודש. כנסיית רוח הקודש המקורית נבנתה באמצע המאה ה-15 ונהרסה כמעט לחלוטין בשנת 1554. בסוף המאה ה-16, הוקמה על חורבות הכנסייה, כנסייה חדשה בסגנון גותי. לאחר הריסת כנסיית רוח הקודש הישנה, הכנסייה של היום נבנתה בסגנון רומנסקי בשני 1897 עד 1902.
בשנת 1927, נחנכה בעיר כנסיית סנט קיליאן, שמלבד חלקים מהחומה ומהמגדל הראשי שלה, היא נהרסה כליל בעת ההפצצות במלחמת העולם השנייה. בשנת 1953, שוחזרה הכנסייה. בכנסייה יש את אחד חלונות הכנסייה הגדולים ביותר בגרמניה, בגודל של 250 מטרים רבועים.
בניין העירייה הישן של העיר נבנה בשנים 1570–1572. זהו אחד מבנייני העירייה מתקופת הרנסאנס המפורסמים ביותר. בית הספר לדקדוק הישן, כיום מקום מושבו של המוזיאון המקומי, נבנה בין השנים 1582–1583.
מוזיאון גיאורג שפר שבעיר מציג ציורים גרמניים מהמאה ה-19, המוזיאון קיבל את שמו על שם המהנדס ואספן האמנות הגרמני גיאורג שפר, תושב העיר שהמוזיאון מבוסס על אוספו הפרטי. במוזיאון זה נמצא אוסף העבודות המקיף ביותר בעולם של יצירות קרל שפיצווג.
קהילת יהודי שוויינפורט
יהודים התיישבו בעיר שוויינפורט מאז שנוסדה מחדש ב-1254.
במקורות היהודיים העיר נקראה בשמות שונים: אשויין פורט, שויינבורט, שויינפורט, שווינוורט, שויינורדא ושוינוורטא.
ב-1298, הקהילה נפגעה קשה בפרעות רינדפלייש, 50 שנים לאחר מכן במגפה השחורה, היהודים הואשמו בהפצת המחלה ונערך טבח ביהודי שוויינפורט שחיסל את הקהילה, בתחילת המאה ה-15 יהודים הורשו לחזור לעיר ואף נהנו מזכויות בסיסיות חשובות, כמו חופש תנועה ומשפט בפני מועצת היהודים, היודנראט, ולא בפני שופטים נוצרים, אך הוטלו עליהם מיסים וקנסות שונים שהיו ייחודיים ליהודים. לקהילה היהודית היה בית כנסת ובית עלמין אשר הוחרמו בראשית המאה ה-16 והוכרזו כרכוש העירייה. ב-1555 גורשו היהודים מהעיר ויהודים התיישבו בעיר מחדש רק במאה ה-19. מ-1863 ישבה בשווינפורט רבנות המחוז. בעיר נפתח בית כנסת קטן בשנת 1866 ובשנת 1888 הוקם בית כנסת חדש אשר שופץ ב-1928.
ב-1874, הוקם בית קברות יהודי בעיר.
מסוף המאה ה-19, פעלו בשווינפורט חברי קדישא. חברת גמילות חסדים, חברה לתמיכה במהגרים וקפת צדקה שהייתה שייכת לקהילה. בתחילת המאה ה-20 פעלו בעיר סניפים מקומיים של "צה - פאו" (.C.V) - "האגודה המרכזית של יהודי גרמניה", ההסתדרות הציונית, הקרנות הלאומיות, "ברית חיילי החזית היהודיים" (.R.J.F), חברת "כל ישראל חברים", "אגודת הנוער היהודי" (תנועות הנוער היהודיות הציוניות) ואגודת הצופים (Wanderverein). במסגרת ההכשרה להגירה, ארגנה הקהילה ב-1933 קורסים ללימודי השפה העברית.
ב-1933 היו בשוויינפורט 368 יהודים שהיוו 0.9% מכלל האוכלוסייה.
בליל 9 בנובמבר 1938 שהיה ליל הבדולח, הוצאו יהודי שווינפורט מבתיהם והובלו ברחובות העיר, כאשר בריונים מיידים בהם אבנים. נשים ונערות נכלאו במכלאות בקר. כ-30 גברים נשלחו למחנה הריכוז דכאו. בבית הכנסת השחיתו את ספרי התורה, החרימו תשמישי קדושה יקרי ערך, הרסו את מקווה הטהרה ואת כיתות בית הספר. במרץ 1939 נאלצה הקהילה למכור למועצת העיר, במחיר סמלי, את בניין בית הכנסת ואת בניין בית הקהילה.
בשנים 1933–1942 רבים מן יהודי שוויינפורט היגרו מהעיר, ומהם 31 עלו לארץ ישראל. ב-1942 קהילת יהודי שוויינפורט נרצחה לחלוטין בשואה.
הקהילה המוסלמית בשוויינפורט
משנות השישים ואילך, האסלאם קיבל חשיבות בשוויינפורט בעקבות הגירת עובדים טורקים למרכז התעשייה הגדול. בראשית המאה ה-21 הגיעו לעיר מהגרים מוסלמים מכל רחבי העולם, כיום ישנם ארבעה מסגדים בעיר.
עודד קובו
עודד ברוך קובו (נולד ב-30 באוגוסט 1974) הוא יזם ואיש עסקים ישראלי. הונו האישי של קובו מוערך בכ-200 מיליון דולר.
ביוגרפיה
נולד בהונג קונג, בנו של בבו (אליעזר) קובו. גדל בעיר עד גיל 16, אז עבר ללונדון. הוא החל בלימודי מנהל עסקים אך פרש כעבור שנה.
קריירה עסקית
קובו התחיל את הקריירה שלו בגיל 21 על ידי מסחור פטנט טכנולוגי בתעשיית הלוטו באינטרנט באמצעות חברתו e-Lottery (שהחזיקה את הדומיין lottery.com).
משנת 2002–2009, הוביל קובו הוביל מספר חברות בסין; KGIM, SinoSheen וקבוצת Koolanoo. SinoSheen נמכרה בתחילת 2007 עבור סכום שלא פורסם בתקשורת ו-KGIM נמכרה לקבוצת השקעות פרטית בשם East River Capital בראשות אליוט ברנרד בשנת 2009 עבור 120 מיליון דולר.
חברת Pheed
ב-2012, קובו יסד את Pheed, שירות שאפשר תשלום על כל צפייה. Pheed נרכשה 18 חודשים לאחר ההשקה במרץ 2014 על ידי Mobli Media Group חברה בת בבעלות קרלוס סלים, חברת אמריקה מוביל ומשה חוגג עבור 40 מיליון דולר ונסגרה באפריל 2016.
קבוצת שלנו
קובו שותף בקבוצת "שלנו", חברת טכנולוגיה המתמחה בפיתוח אפליקציות, שירותי אינטרנט ואינטליגנציה מלאכותית. קובו מחזיק ב-37% מהחברה ואיש העסקים רומן אברמוביץ' מחזיק ב-16% ממנה. החברה גייסה כ–25 מיליון דולר בשני סבבים ולא הצליחה לייצר הכנסות כלשהן מהאפליקציות שלה. לקראת הנפקתה בבורסה בתל אביב באוקטובר 2016 היא פרסמה תשקיף ובו הערכת שווי של 600 מיליון ש"ח על ידי משרד רואי חשבון BDO וכמו כן הערת עסק חי על ידי רואה החשבון של החברה. העובדה כי מדובר בחברה ללא הכנסות וללא מודל עסקי ברור, עם נתונים שגויים בהערכת השווי, בצירוף השכר הגבוה של קובו הובילה לביקורת רבה בעיתונות הכלכלית על ניסיון ההנפקה והיא בוטלה לבסוף.
Market Tech Holdings Ltd
עודד קובו היה יו"ר הדירקטוריון של Market Tech Holdings Ltd, תאגיד הנדל"ן הנמצא בלונדון והבעלים של קמדן מרקט, Stables Market ו-Camden Lock Developments שהייתה בבעלות אביו. החברה "Market Tech Holdings Ltd" נמכרה במרץ 2014 עבור 664 מיליון דולר למיליארדר הישראלי טדי שגיא הבעלים של פלייטק.
PIR Equities
ב-2007, קובו הקים את PIR Equities חברת השקעות פרטית, החברה מנהלת לדבריה נכסים בשווי של 980 מיליון דולר. אולם מבדיקה של עיתונות כלכלית בישראל עולה כי מידע זה מפוקפק, ושהצהרות על שיתוף פעולה עם ממשלת ישראל שגויות.
חיים אישיים
קובו נשוי לאתי (עובדיה) קובו מאז 2015 ואב לשלושה ילדים- שני בנים ובת.
מנחם מנדל אייכנשטיין
רבי מְנַחֵם מֶנְדֶּל אַיְּיכְנְשְׁטֵיין (ה'ת"ר - י"א באדר ה'תרס"א), היה רב במיקולייב ואדמו"ר בדור השלישי בשושלת זידיטשוב.
ביוגרפיה
נולד בשנת ה'ת"ר בגליציה לרבי יצחק אייזיק אייכנשטיין המהרי"א מזידיטשוב. (מקובל כי לאחר לידתו הופיע רבי מנחם מנדל מרימנוב בחלומו של אביו ואמר לו כי יעניק לילדו את השם 'מנחם מנדל' על שמו וכי ייתן לו זכר טוב בעולם הזה וכך היה). כבר בצעירותו נחשב לגאון ועילוי ובעל זיכרון פנומנלי. כך מסופר כי אביו היה דורש בתורה במשך זמן רב ובנו רבי מנחם מנדל היה מסכם את כל דברי תורתו.
לאחר נישואיו לפריע בתו של רבי חיים אברהם רדליך (נכד רבי מאיר מפרמישלאן) העביר לו חמיו את משרת הרבנות במיקולייב. לאחר פטירת אביו סירב ליטול עליו את האדמו"רות כשאר אחיו ורק לאחר פטירת אחיו רבי אלכסנדר סנדר יום-טוב ליפא אייכנשטיין בי"א בתשרי ה'תרמ"ד נאות למלא את מקומו יחד עם אחיינו רבי יששכר בעריש (בעל המלבוש לשבת ויום טוב). מדברי תורתו נדפסו עשרות ספרים.
חיים שאול עבוד
הרב חיים שאול עבוד (1890–1977 כ"א בסיון ה'תשל"ז) היה פייטן, משורר, איש חינוך ונדבן, מחבר ספר ״שירי זמרה השלם" המאגד בתוכו את שירת הבקשות של יהדות ארם צובא ופיוטים שכתב. הקים וניהל את תלמוד תורה ״נזר אהרון״ בירושלים.
קורות חיים
נולד בעיר חאלב שבסוריה לחכם אברהם ולגרציה עבוד. למד את שירת הקודש של יהדות ארם צובא אצל חכמי חאלב ביניהם, חכם רפאל ענתבי טבוש, חכם משה אשקר הכהן ועוד.
בשנת 1907 נסע לארגנטינה בואנוס איירס, לשמש כחזן וכמורה בתלמוד תורה בקהילה החלבית בעיר. בשנת 1929 עלה לירושלים והשתקע בשכונת בית ישראל. ייסד וניהל את תלמוד תורה "נזר אהרון" בשכונת הבוכרים הסמוכה, תלמוד תורה בו למדו בין היתר הרב בן ציון מוצפי, הרב משה צדקה ועוד. היה מעמודי התווך של קהילת עדות המזרח בירושלים עוד טרם קום המדינה, הקים וניהל קרן הלוואת גמ"ח לתושבי ירושלים ותמך כלכלית בישיבת פורת יוסף בעיר.
שירת הבקשות
הושפע רבות מיצירות מקאם מוזיקליות ערביות ואף כתב מילים ללחנים ערביים מפורסמים, לחנים אלו נכנסו למנגינות התפילה בקרב קהילות הספרדים. היה ממייסדי שירת הבקשות בירושלים ומנכבדי בית הכנסת עדס. הפיוט שכתב "חי ונעלם", היה לפיוט האחרון שנכנס לסדר הבקשות.
לימד שירה ופיוט בהתנדבות עד ערוב ימיו. בין תלמידיו הפייטנים: משה נר גאון, הרב רפאל יאיר אלנדב ויוסף מוצרי. כמו כן לימד פיוט בישיבת פורת יוסף כאשר המוכרים שבתלמידיו שם הם הרב עובדיה יוסף והרב דוד שלוש.
שירי זמרה השלם
הספר מאגד בתוכו את שירת הקודש של קהילת ארם צובא-שירת הבקשות ואת שיריו של חכם עבוד עצמו. הפיוטים נערכו לפי המקאמים השונים והוא אף מסדר את סדר מנגינות המקאם לתפילה בשבתות ובחגים.
חיים אישיים
היה נשוי ללאה, בתם של ניסים ורינה פרנקו, ולו 12 ילדים. נפטר בירושלים בכ"א סיון ה'תשל"ז ולאחר מותו החליטה עיריית ירושלים להנציח את מורשתו ולקרוא את הרחוב בו גר בשכונת בית ישראל על שמו.
מיה דימשיץ'
מיה דימשיץ' (נולדה ב-7 בנובמבר 1992), הידועה גם תחת שמה הפרטי בלבד, מיה, היא זמרת קרואטית. ב-19 בפברואר 2022 זכתה בקדם הקרואטי לאירוויזיון, "Dora", והוכרזה כנציגת קרואטיה לאירוויזיון 2022 עם שירה "Guilty Pleasure".
חייה המוקדמים
מיה דימשיץ' נולדה באוסייק שבקרואטיה ב-7 בנובמבר 1992, לה תואר ראשון בתרגום מהפקולטה לאומנויות של אוניברסיטת אוסייק.
קריירה
דימשיץ' המשיכה בשנים שלאחר מכן להוציא אלבומים לאור ולזכות בהצלחה בקרואטיה.
ב-17 בדצמבר 2021 הוכרז כי דימשיץ' תתמודד עם השיר "Guilty Pleasure" בקדם הקרואטי לתחרות האירוויזיון, "Dora 2022". ב-19 בפברואר 2022 זכתה דימשיץ' עם השיר בקדם הקרואטי, Dora 2022, והשיר הוכרז כשיר הקרואטי לאירוויזיון 2022. ב-10 במאי 2022 ביצעה דימשיץ' את "Guilty Pleasure" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2022. היא נכשלה בניסיון להעפיל לגמר התחרות, שהתקיים ב-14 במאי. לאחר התחרות התברר כי מיקומה בחצי הגמר היה 11 עם 75 נקודות.
המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה
המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה (באנגלית: Scottish National Antarctic Expedition (SNAE), 1902 - 1904), הייתה פרי ארגונו והנהגתו של ויליאם ספירס ברוס, איש מדעי הטבע ולשעבר סטודנט לרפואה באוניברסיטת אדינבורו. אף כי במונחי יוקרה העיבה עליה משלחת דיסקברי של רוברט פלקון סקוט, שיצאה לאנטארקטיקה במקביל אליה, הרי המשלחת הסקוטית השלימה תוכנית מלאה של חקר ארצות ועבודה מדעית. הישגיה כללו הקמת תחנה מטאורולוגית מאוישת, הראשונה בשטחי אנטארקטיקה, וגילוי ארץ חדשה ממזרח לים ודל. אוסף הדגימות הגדול של המשלחת, שכלל דגימות ביולוגיות וגאולוגיות, יחד עם הממצאים ממסעותיו הקודמים של ברוס, הוביל להקמת המעבדה האוקיינוגרפית הסקוטית בשנת 1906.
את רוב שנות ה-90 של המאה ה-19 ניצל ברוס לטובת השתתפות במשלחות לאנטארקטיקה ולחוג הארקטי, ובשנת 1899 היה מדען הקטבים המנוסה ביותר של הממלכה המאוחדת. במרץ של אותה שנה הגיש בקשה להצטרף למשלחת דיסקברי, אך הצעתו להרחיב את תחום עבודתה של משלחת זו למעוין ים ודל, תוך שימוש בספינה שנייה, נדחתה בביטול כ"יריבות זדונית" על ידי נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית, סר קלמנטס מרקהם. ברוס הגיב בגיוס מימון עצמאי וזכה לתמיכה וקידום מצד החברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד.
המשלחת מתוארת כמי שהייתה, הרבה מעבר לאחרות, "המשלחת המדעית היעילה ביותר בהישגים לעומת עלות והזהירה ביותר בתכנונה בעידן ההרואי". אף על פי כן, ברוס לא זכה לשום אות כבוד או הוקרה רשמי ממשלחת בריטניה, ומחברי המשלחת נשללה מדליית הקוטב היוקרתית, על אף שתדלנות נמרצת. אחרי המשלחת הסקוטית הלאומית, לא יצא ברוס לעוד משלחות לאנטארקטיקה, אף כי הרבה במסעות לחוג הארקטי. התמקדותו במחקר מדעי רציני לא הייתה באופנה בתקופתו, והישגיו, בניגוד לאלה של הרפתקני הקוטב סקוט, שקלטון ואמונדסן, נמחו תוך זמן קצר מן הזיכרון הקיבוצי. יד הזיכרון המתמדת למשלחת הסקוטית היא תחנת החיזוי אורקדאס, שהוקמה בשנת 1903 בשם "בית אומונד" על האי לורי , מקבוצת איי אורקני הדרומיים, ופועלת דרך קבע מאז.
הרקע למשלחת
בתקופת לימודיו באוניברסיטה רכש ברוס ידע רב במדעי הטבע ובאוקיינוגרפיה, בקורסי קיץ אצל מורים ידועי-שם כמו פטריק גדס וג'ון ארתור תומסון. כמו כן עבד בהתנדבות אצל האוקיינוגרף ג'ון מאריי, בעזרה במיון דגימות שנאספו במהלך משלחת צ'אלנג'ר. בשנת 1892 ויתר ברוס מכל וכל על לימודי הרפואה ויצא למסע לאנטארקטיקה בספינת ציידי הלווייתנים "באלנה", כחלק ממשלחת דנדי לציד לווייתנים. עם שובו, החל לארגן משלחת משלו לג'ורג'יה הדרומית, באמרו "טעמתי ועכשיו אני רעב לעוד", אבל לא הצליח לגייס מימון. הוא עבד בתחנה מטאורולוגית על פסגת ההר בן נוויס בסקוטלנד ואחר הצטרף למשלחת ג'קסון-הרמסוורת' אל ארץ פרנץ יוזף בחוג הארקטי, כעוזר מדעי. בין 1897 ל-1899 יצא לעוד מסעות ארקטיים, אל שפיצברגן ונוביה זמליה, תחילה במסע פרטי שארגן מייג'ור אנדרו קואטס, ואחר כמדען בספינת הסקר הארקטי "הנסיכה אליס". ספינה זו הייתה שייכת לנסיך אלברט הראשון ממונקו, אוקיינוגרף נודע, שהיה לידיד ותומך של ברוס.
אחרי שובו מן החוג הארקטי ב-1899, שלח ברוס מכתב ארוך לחברה הגאוגרפית המלכותית בלונדון, ובו הגיש מועמדות למשרה מדעית במשלחת חשובה לאנטארקטיקה (שנודעה בהמשך בשם משלחת דיסקברי), שהחברה הגאוגרפית ארגנה אותה עת. הודות לניסיון הרב שצבר סמוך לאותו מועד "לא היה זה סביר, שלאיזה שהוא אדם אחר באיים הבריטיים בזמן ההוא יש כישורים טובים יותר לכך". מכתבו של ברוס, שפירט את כל כישוריו הנוגעים לעניין, אושר אך לא נענה כראוי עד שעברה למעלה משנה. במועד זה, רחקו רעיונותיו של ברוס מן הציפייה המקורית למשרה זוטרה בסגל המדעי. עכשיו הציע ספינה שנייה למשלחת, במימון נפרד ממקורות סקוטיים, שתעשה את עבודתה במעוין ים ודל בעוד שהספינה הראשית תתבסס בים רוס. את ההצעה הזאת הוקיע נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית, סר קלמנטס מרקהם, כ"זדונית" וברוס גמר אומר, לאחר חילופי מכתבים נזעמים, להתקדם באופן עצמאי. כך נולד רעיון גיבושה של משלחת סקוטית לאומית נפרדת לאנטארקטיקה. ברוס נהנה מתמיכתה של משפחת קואטס, התעשיינים העשירים, שהיו מוכנים לממן בלב שלם וביד רחבה משלחת סקוטית בהנהגתו. יוזמה זו הקימה עליו את מרקהם כאויב עד יומו האחרון.
ה"סקוטיה"
בסתיו 1901 רכש ברוס ספינת ציידי לווייתנים נורווגית בשם "הקלה", תמורת 2,620 ליש"ט. במהלך החודשים הבאים, נבנתה הספינה כולה מחדש כספינת מחקר אנטארקטית, עם שתי מעבדות, חדר חושך וציוד ייחודי יקר-ערך. שני גלילי ענק מסתובבים, שכל אחד מהם נושא כבל באורך 11,000 מ', חוברו אל הסיפון כדי לאפשר איסוף דגימות ימיות באמצעות מכמורת. עוד פריטי ציוד הותקנו בספינה לעריכת מדידות עומק, לאיסוף מי-ים ודגימות מקרקעית הים, ולתצפיות מטאורולוגיות ומגנטיות. השדרית חוזקה בקורות איתנות לעמידה בלחץ קרח הים האנטארקטי, והותקנו מנועי עזר. עבודה זו העלתה את מחיר הספינה ל-16,700 ליש"ט, הפרש שכיסתה משפחת קואוטס (Coats), שתרומתה הסתכמה בסך 30,000 ליש"ט מתוך העלות הכוללת של המשלחת בסך 36,000. הספינה, בשמה החדש "סקוטיה", הייתה מוכנה לצאת לניסויים ימיים באוגוסט 1902.
הסגל
בסגל המדעי של המשלחת היו שישה אנשים, כולל ברוס. הזואולוג היה דייוויד וילטון, שהשתתף, כמו ברוס, במשלחת ג'קסון-הרמסוורת'. הוא רכש כישורי סקי שטח ונהיגת כלבי מזחלות שעשה במשך שנים אחדות בצפון רוסיה. רוברט רודמוז-בראון, מאוניברסיטת דנדי, ובעברו עוזר במחלקת הבוטניקה במוזיאון הבריטי, היה הבוטינקאי של המשלחת. ד"ר הארווי פירי, שעבד במשרד של משלחת צ'אלנג'ר אצל ג'ון מאריי, היה הגאולוג, הבקטריולוג וקצין הרפואה של המשלחת. רוברט מוסמן ניהל את העבודה המטאורולוגית והמגנטית, ואלאסטר רוס, סטודנט לרפואה, היה אחראי על יצירת פוחלצים.
ברוס מינה את תומאס רוברטסון לרב החובל של ה"סקוטיה". רוברטסון היה ימאי מנוסה במימי אנטארקטיקה והחוג הארקטי, שפיקד על ספינת ציידי הלווייתנים "אקטיב" במשלחת דנדי. יתר 25 הקצינים והמלחים, שחתמו על חוזי עבודה לשלוש שנים, היו כולם סקוטים, ורבים מהם היו רגילים לשייט במי קרח במסעות ללכידת לווייתנים.
מטרות
מטרות המשלחת התפרסמו ב"מגזין הגאוגרפי הסקוטי" וב"כתב העת הגאוגרפי" (RGS) באוקטובר 1902. הן כללו הקדמת תחנת חורף "קרוב אל הקוטב הדרומי ככל שיימצא מעשי", חקר מצולות והיבטים אחרים של האוקיינוס הדרומי, ותצפיות שיטתיות ומחקר במטאורולוגיה, גאולוגיה, ביולוגיה, טופוגרפיה ופיזיקה יבשתית. האופי הסקוטי במהותו של המשלחת בא לביטוי ב"סקוטסמן" זמן קצר לפני ההפלגה: "המנהיג וכל אנשי הסגל המדעי והימי של המשלחת הם סקוטים; המימון גויס ברובו הגדול מצד זה של הגבול; זהו תוצר של מאמץ התנדבותי, ושלא כמו המשלחת שתעסוק במקביל בחקר אנטארקטיקה, אין היא חייבת דבר לעזרת הממשלה".
כיוון שרוב עבודת המשלחת נועדה להתבצע בים, או בתחומי תחנת החורף, נלקחו רק כלבים מעטים, לסייע במסע מזחלות מזדמן. רודמוס בראון מציין, שמתוך שמונת הכלבים המקוריים, שרדו ארבעה את המשלחת; הם "משכו היטב ברתמה, ונקודת התורפה היחידה שלהם הייתה בכפותיהם ... שנטו להיחתך על קרח טרשי".
המסע הראשון 1902–1903
"סקוטיה" יצאה מטרון, סקוטלנד ב-2 בנובמבר 1902. בדרכה דרומה עצרה בנמל קינגסטון האירי (עכשיו Dún Laoghaire), בפונשל במדיירה ואחר באיי קייפ ורדה לפני שעשתה ניסיון כושל לרדת אל חופי הארכיפלג המשווני הנידח הידוע בשם ארכיפלג פטרוס הקדוש ופאולוס הקדוש. הניסיון הזה כמעט עלה בחייו של הגאולוג וקצין הרפואה של המשלחת, ג'יימס הרווי פירי, שהצליח להימלט בעור שיניו מים שורץ כרישים, לתוכו נפל כשלא אמד נכונה את המרחק כשקפץ לחוף. "סקוטיה" הגיעה אל פורט סטנלי באיי פוקלנד ב-6 בינואר 1903, שם הצטיידה מחדש לקראת המסע לאנטארקטיקה.
ב-26 בינואר הפליגה "סקוטיה" אל מימי האנטארקטיקה. בדרכה נתקלה ב-3 בפברואר בקרח דחוס כבד, 40 ק"מ צפונית לאיי אורקני הדרומיים, ונאלצה לתמרן סביבו. למחרת, הצליחה "סקוטיה" להתקדם שוב דרומה ולהנחית קבוצה קטנה על אי האוכף בקבוצת איי אורקני הדרומיים, שם נאספו דגימות בוטניות וגאולוגיות רבות. תנאי הקרח מנעו כל אפשרות להתקדמות נוספת עד 10 בפברואר, אז המשיכה "סקוטיה" דרומה, "במהירות של שבעה קשרים תחת מפרש". ב-17 בפברואר היה מיקומה '18 64° דרום, וכעבור חמישה ימים עברה את 70° דרום, עמוק בים ודל. זמן קצר אחר כך, כשקרח חדש נוצר ואיים על הספינה, פנה רוברטסון צפונה, לאחר שהגיעו אל '25 70° דרום.
כיוון שלא הצליחו למצוא יבשה, הייתה המשלחת צריכה להחליט היכן לחרוף. העניין היה דחוף, הואיל ותוך זמן קצר היה הים מועד לקפוא כולו והספינה הייתה עלולה להיכלא בקרח. ברוס החליט לחזור לאיי אורקני הדרומיים ולמצוא שם מעגן. בניגוד לתוכניתו המקורית, לחרוף הרחק דרומה ככל האפשר, איי אורקני הדרומיים היו מרוחקים יותר מ-3,200 ק"מ מן הקוטב הדרומי, אבל למיקום הצפוני היו מעלות משלו. התקופה הקצרה יחסית שבה תהיה הספינה כלואה בקרח תאפשר יותר זמן למסע ולסריקות מכמורת להעלאת דגימות ביולוגיות מן הים בראשית האביב. זאת ועוד, מיקום האיים התאים להצבת תחנה מטאורולוגית - קרבתם היחסית ליבשת דרום אמריקה נתנה סיכוי לביסוס תחנה קבועה.
חודש תמים של הפלגה בתנאים קשים עבר עד ש"סקוטיה" הגיעה אל האיים. לאחר כמה ניסיונות כושלים לאתר מעגן מתאים, ובמשוט-היגוי שניזוק קשות מן הקרח, מצאה סוף סוף "סקוטיה" מפרץ מוגן בחופו הדרומי של האי לורי, המזרחי ביותר בשרשרת איי אורקני הדרומיים. ב-25 במרץ השליכה הספינה עוגן מאובטח והתחברה אל הקרח מן החוף. אז הוסבה במהירות למגורי חורף, מנועיה פורקו, דוודיה רוקנו, וחופת קנווס נפרשה על הסיפון. ברוס קבע תוכנית עבודה מקיפה, שכללה קריאות מטאורולוגיות, סריקות מכמורת להעלאת דגימות בוטניות, ואיסוף ממצאים ביולוגיים וגאולוגיים. המשימה העיקרית שהושלמה במשך הזמן הזה הייתה הקמת מבנה אבן, שנקרא "בית אומונד", על שם רוברט אומונד, מנהל מצפה הכוכבים המלכותי באדינבורו, מתומכי המשלחת. הבניין הזה סיפק מקום מגורים לקבוצות שיישארו באי לורי לתפעול המעבדה המטאורולוגית המתוכננת. הוא נבנה מחומרים מקומיים, בשיטה שאינה צורכת מלט לחיבור בין האבנים, ועם גג מאולתר מעץ ויריעות קנווס. שטח הבית הפנימי היה 6X6 מ', עם שני חלונות, מותאם למגורי שישה אנשים. רודמוז בראון כתב: "בהתחשב בכך, שלא היו לנו לא מלט ולא כלי בנאים, זהו בית משובח להפליא ועמיד ביותר. נראה לי, שהוא יעמוד על כנו גם בעוד מאה שנים; ... " בדרך כלל, הייתה הקבוצה במצב בריאות מצוין. היוצא מן הכלל היה מכונאי הספינה, אלאן רמזיי, שלקה בלבו באיי פוקלנד במסע הלוך. הוא בחר להישאר עם המשלחת, אבל נחלש והלך במשך החורף. הוא מת ב-6 באוגוסט ונקבר על האי.
עם בוא האביב, עלתה רמת הפעילות ויצאו מסעות מזחלת רבים מספור, מהם אל איים שכנים. סמוך לבית אומונד הוקם צריף עץ לתצפיות מגנטיות ונבנה גל אבנים בגובה 3 מטרים, שעליו הונפו דגל בריטניה ודגל המשלחת. "סקוטיה" הוכשרה שוב להפלגה, אבל נשארה כלואה בקרח במשך ספטמבר ואוקטובר; רק ב-23 בנובמבר הבקיעו רוחות חזקות את קרח המפרץ ואיפשרו לה להשתחרר ולצוף. כעבור ארבעה ימים יצאה בדרכה אל פורט סטנלי. קבוצה של שישה אנשים נשארה בבית אומונד בפיקודו של רוברט מוסמן.
בואנוס איירס - 1903–1904
ב-2 בדצמבר 1903 הגיעה המשלחת אל פורט סטנלי, שם קיבלו את החדשות הראשונות מן העולם החיצון מאז יציאתם מאיי כף ורדה. לאחר שבוע מנוחה, הפליגה "סקוטיה" אל בואנוס איירס, לתיקונים והצטיידות לעוד עונה של עבודה. לברוס היו עוד עניינים לסדר בעיר; הוא התכוון לשכנע את ממשלת ארגנטינה לקבל אחריות על התחנה המטאורולוגית באי לורי אחרי יציאת המשלחת. במהלך המסע אל בואנוס איירס, עלתה ה"סקוטיה" על שרטון בשפך ריו דה לה פלאטה, והייתה תקועה שם ימים אחדים לפני שצפה והשתחררה והובלה אל תוך הנמל בעזרת גוררת, ביום 24 בדצמבר.
במהלך ארבעת השבועות הבאים, כשהאונייה הייתה במבדוק, ניהל ברוס משא ומתן עם ממשלת ארגנטינה על עתידה של תחנת החיזוי. עזרו לו בכך הכומר הבריטי המקומי, הקונסול הבריטי וד"ר ו. ג'. דייוויס, שהיה מנהל המשרד למטאורולוגיה של ארגנטינה. משרד החוץ הבריטי, שאליו פנה במברק, לא התנגד לתוכנית. ב-20 בינואר 1904 אישר ברוס הסכם, לפיו ייצאו שלושה עוזרים מדעיים של ממשלת ארגנטינה לאי לורי לעבוד שם במשך שנה אחת, בפיקוחו של רוברט מוסמן, כצעד הראשון להסדר שנתי קבוע. אז העביר באופן רשמי את מבנה "בית אומונד", על רהיטיו וציודו וכל המכשירים המגנטיים והמטאורולוגיים שבו, לממשלת ארגנטינה.
אחדים מאנשי הצוות המקורי עזבו את המשלחת בזמן שהותה בארגנטינה, חלקם עקב מחלה ואחד שפוטר בגלל התנהגות בלתי נאותה. מחליפים גויסו מקרב תושבי המקום. "סקוטיה" יצאה אל האי לורי ב-21 בינואר והגיעה לשם ב-14 בפברואר. כעבור שבוע, לאחר תום החפיפה עם הקבוצה המטאורולוגית, שנועדה להיאסף משם כעבור שנה בספינת התותחים הארגנטינאית "אורוגוואיי", "יצאה "סקוטיה" למסעה השני אל ים ודל.
המסע השני, 1904
"סקוטיה" עשתה את דרכה לדרום-מזרח, לעבר שטחו המזרחי של ים ודל, במזג אוויר נוח. אנשי המשלחת לא נתקלו בקרח דחוס עד שנמצאו דרומית לחוג האנטארקטי, ויכלו להתקדם על מי מנוחות עד 3 במרץ, אז עצר קרח דחוס כבד את הספינה ב-'18, 72° דרום, '59, 17° מערב. קריאת מעמקים גילתה עומק-ים של 2,068 מ', בהשוואה ל-4,600 מ' שהייתה המדידה הכללית עד אז. מכאן הסיקו, שהם מתקרבים ליבשה. שעות ספורות אחר כך, הגיעו אל חומת קרח, שחסמה את דרכם לכיוון דרום-מזרח. במהלך הימים הבאים, הפליגו דרומה לאורך שפת החומה הזו למשך כ-240 ק"מ. קריאת מעמקים במרחק 4 ק"מ משפת החומה נתנה עומק של 291 מ' בלבד, סימן מובהק לנוכחות יבשה מעבר לחומת הקרח. תוך זמן קצר התגלה מתווה מטושטש של יבשה זו, וברוס כינה אותה ארץ קואטס על שם המממנים העיקריים שלו. היה זה הסמן החיובי הראשון לגבולותיו המזרחיים של ים ודל בקו רוחב גבוה, שממנו עלתה האפשרות, שהים קטן במידה ניכרת מכפי ששיערו קודם. ברוס ויתר על תוכנית לביקור בארץ קואטס בקבוצת מזחלות בגלל מצב קרח הים.
ב-9 במרץ 1904 הגיעה "סקוטיה" אל קו הרוחב הדרומי ביותר שלה, '01, 74° דרום. בנקודה זו, הייתה הספינה כלואה ללא תזוזה בקרח הדחוס, ואיים עליה הסיכוי להישאר לכודה למשך החורף. במהלך תקופה זו של חוסר פעילות צולם נגן חמת החלילים גילברט קר כשהוא מנגן סרנדה לפינגווין. ב-13 במרץ השתחררה הספינה והחלה לשוט לאיטה לצפון-מזרח בכוח הקיטור. במשך כל החלק הזה של המסע התנהלה תוכנית סדירה של בדיקות מעמקים, סריקות והעלאת דגימות מקרקעית הים, שסיפקה תיעוד מקיף של האוקיינוגרפיה והחיים הימיים של ים ודל.
"סקוטיה" נעה לעבר קייפטאון בנתיב שהביא אותה אל האי גוף, בליטה וולקנית, שמעולם לא זכתה לביקור משלחת מדעית. ב-21 באפריל עשו ברוס ועוד חמישה אנשים יום תמים על החוף, באיסוף דגימות. אז התקדמה הספינה אל קייפטאון והגיעה ליעדה ב-6 במאי. אחרי עבודת מחקר נוספת באזור מפרץ סלדאנהא, הפליגה "סקוטיה" הביתה ב-21 במאי.
במסע הביתה עצרה המשלחת באי סנט הלנה וביקרה בביתו של נפוליאון הגולה, שאותו מצאו נטוש ומוזנח. ב-7 ביוני הגיעה הספינה לאי אסנסיון, שם התפעלו מצבי הענק, שאחדים מהם הגיעו לאורך של 1.2 מ'. הנמל האחרון שבו ביקרו היה הורטה, באיים האזוריים, שם עצרו לחנייה קצרה ב-5 ביולי לפני שהמשיכו בדרכם הביתה.
השיבה הביתה והשנים הבאות
בעקבות המשלחת נרשמו וקטלגו יותר מ-1,000 דגימות מן החי, ש-212 מהן לא נודעו קודם למדע. עם זאת, שום הכרה רשמית לא הגיעה מלונדון, שם הפעיל מרקהם את השפעתו להתעלמות מעבודת המשלחת הסקוטית או לזלזול בממצאיה. חבריה לא זכו למדליות הקוטב היוקרתיות של החברה הגאוגרפית המלכותית, שהוענקו לחברי משלחת דיסקברי כששבה לאנגליה חודשיים אחרי "סקוטיה". מדליות הקוטב הוענקו גם לחברי כל אחת ממשלחותיו המאוחרות של סר ארנסט שקלטון ולחברי משלחת אוסטרלאסיה של דאגלס מוסון. ברוס נאבק ללא הצלחה במשך שנים לתיקון מה שראה כעוול חמור, עלבון לארצו ולמשלחתו. אפשר, שסלידת הממסד הגאוגרפי בלונדון נבעה בחלקה מן הלאומנות הסקוטית המופגנת של ברוס, שהשתקפה בהערה המקדימה שלו עצמו לתולדות המשלחת מאת רודמוז בראון, שבה נאמר: "אף כי "מדע" הייתה מילת המפתח של המשלחת, "סקוטלנד" היא שנחרתה על דגלה; וייתכן שבחתירה לשרת את האנושות בהוספת עוד חוליה לשרשרת הזהב של המדע, הוכחנו גם שהלאומיות של סקוטלנד היא כוח שאין להתעלם ממנו."
כתולדה חשובה של המשלחת, הקים ברוס מעבדה אוקיינוגרפית באדינבורו, שאלבר השני, נסיך מונקו פתח רשמית בשנת 1906. המעבדה שימשה לאחסון האוסף הגדול של ממצאים ביולוגיים, זואולוגיים וגאולוגיים שהצטברו במשך מסעות ה"סקוטיה", וכן במסעותיו הארקטיים והאנטארקטיים הקודמים של ברוס. כמו כן היה זה בסיס להכנת הדיווחים המדעיים של המשלחת הסקוטית, ומטה כללי למפגשים של חוקרי קוטב - ננסן, אמונדסן ושקלטון פקדו את המקום - ולתכנון וארגון של עוד מיזמי קטבים סקוטיים.
אף כי ברוס המשיך לנסוע לאזור הארקטי למטרות מדע ומסחר, הוא לא עמד שוב בראש משלחת לאנטארקטיקה, מאחר שתוכניותיו לחצייה טראנס-אנטארקטית עלו בתוהו עקב מחסור במימון. הדוח"ות המדעיים של המשלחת הסקוטית המלכותית הושלמו רק לאחר שנים רבות; רובם התפרסמו רק בין 1907 ל-1920, אבל כרך אחד התעכב עד 1992. הצעה להסב את המעבדה למכון קבע אוקיינוגרפי לאומי של סקוטלנד לא יצאה לפועל, ועקב קשיי מימון, נאלץ ברוס לסגור אותה בשנת 1919. הוא מת שנתיים לאחר מכן, בגיל 54.
בזמן זה, כמעט לא זכר עוד איש את משלחת "סקוטיה", אפילו בסקוטלנד, ובתולדות חקר הקטבים העיבו עליה הרפתקאותיהם המזהירות יותר של סקוט ושקלטון. כותבי הרשומות ההיסטוריות הללו הסתפקו בדרך כלל באזכור קצר או בהערת שוליים, כשהיו הדברים אמורים במשלחת הסקוטית המלכותית, וכמעט לא התייחסו להישגיה. ברוס חסר כריזמה וכישרון ליחסי ציבור (" ... דוקרני ממש כמו דרדר סקוטי", לדברי חבר ותיק), והייתה לו נטייה לרכוש אויבים רבי-השפעה. עם זאת, במילים של הפרופסור לאוקיינוגרפיה טוני רייס, משלחתו הוציאה לפועל "תוכנית מקיפה יותר מזו של כל משלחת קודמת או בת-ימינו לאנטארקטיקה".
ספינת המשלחת "סקוטיה" הוחרמה בתקופת מלחמת העולם הראשונה, ושירתה כאוניית משא. ב-18 בינואר 1916 עלתה באש ונשרפה כליל על גבי שרטון בתעלה הבריטית. מאה שנה אחרי ברוס, ב-2003, יצאה משלחת בגרסה מודרנית של ה"סקוטיה" ועשתה שימוש במידע שאספה המשלחת הסקוטית המלכותית כבסיס לחקר שינויי אקלים בג'ורג'יה הדרומית במהלך המאה ה-20. משלחת זו קבעה, שתרומתה למחלוקת הבינלאומית בסוגיית ההתחממות הגלובלית מהווה מחווה נאותה למחקר החלוצי של המשלחת הסקוטית המלכותית.
LPS (להקה)
LPS (ראשי תיבות של: Last Pizza Slice) היא להקה סלובנית, שייצגה את סלובניה באירוויזיון 2022, עם השיר "Disko".
קריירה
הלהקה נוצרה במרכז הגימנסיה צליה בדצמבר 2018.
ב-26 בנובמבר 2021, נודע כי הלהקה נבחרה כאחת מ-24 המשתתפים שייצגו את סלובניה באירוויזיון 2022.
הלהקה ניצחה בקדם האירוויזיון הסלובני, עם 103 נקודות בגמר, ונבחרה לייצג את סלובניה באירוויזיון 2022, עם השיר "Disko". ב-10 במאי 2022 ביצעה LPS את "Disko" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2022. היא נכשלה בניסיון להעפיל לגמר התחרות, שהתקיים ב-14 במאי. לאחר התחרות התברר כי מיקומה בחצי הגמר היה 17 עם 15 נקודות.
S/2003 J 10
S/2003 J 10 הוא ירחו של כוכב הלכת צדק.
S/2003 J 10 התגלה בשנת 2003 על ידי קבוצה של אסטרונומים מאוניברסיטת הוואי שהודרכה על ידי סקוט שפרד.
לאחר גילוי קוטלג בשם S/2003 J 10.
קוטרו של S/2003 J 10 הוא 2 קילומטרים ומהירותו בעת הקפתו את צדק היא 2.3 ק"מ לשנייה.
רדיוס מסלולו של S/2003 J 10 סביב צדק הוא 22,731,000 ק"מ ומשך זמן הקפתו את צדק הוא 700.129 ימים.
S/2003 J 10 בעל אלבדו של 0.05 ואקסצנטריות של 0.3438.
אורן ארמן
צורה
אורן ארמן הוא עץ מחטני ירוק-עד המגיע לגובה 30 עד 35 מטרים וקוטר בגובה חזה ממוצע של עד מטר. גון קליפת הגזע הוא אפור או אפור-סגול. הקליפה חלקה בעצים צעירים, נסדקת בעצים מבוגרים ומתקלפת בצורת לוחות מלבניים פחות או יותר גדולים. עובי הקליפה החיצונית כ-8 מילימטרים, ועובי הקליפה הפנימית הוא בין 8 ל-15 מילימטרים, גונה לבן אדמדם בהיר, ומרקמה סיבי. בעצים צעירים הענפים יוצרים נוף חרוטי. בעצים מבוגרים הצמרת מתרחבת לצורת כיפה או שהיא חסרת צורה. קליפת הענפים המצמיחים מחטים חלקה. לנצרים הצעירים יש פלומה, גונם ירוק בתחילה והופך לירוק-אפרפר או חום-אפרפר, ולעיתים ירוק-כחול. מאוחר יותר הם מקבלים גוון חום.
מחטים וניצנים
הניצנים של החורף הם גליליים ומכילים מעט שרף. ניצני קצה הם באורך 10 עד 15 מילימטרים, בעוד שניצנים צדדים קטנים יותר וסגלגלים. הניצן עטוף קשקשים שגונם חום-אדמדם באורך סנטימטר והם מכילים שרף. העלים הם מחטים הגדלות בדור של חמש, לעיתים נדירות שבע, מחטים, כשכל מחט צומחת מתוך נדן נשיר בעל קשקשים עדינים באורך 2 עד 7 מילימטרים. גונן ירוק כהה, אורכן בין 8 ל-14 סנטימטרים, ורוחבן 1 עד 1.5 מילימטרים, כשחתך הרוחב הוא משולש. המחטים דקות, גמישות, מזדקרות או תלויות, צדדיהן משוננים בעדינות, כשבסיסן מעובה ולעיתים קרובות הן מעוגלות בסמוך לבסיסן. בכל מחט יש שלוש, לעיתים נדירות שתים, או עד שבע תעלות שרף. בחלק העליון של המחט בלבד יש שתי שורות דקות של פיוניות. אורך החיים של המחטים הוא בין שנתיים לשלוש שנים.
אצטרובלים וזרעים
אורן ארמן הוא עץ חד ביתי. האצטרובלים הזכריים (המכילים את האבקה) מסודרים בקבוצות ארוכות בבסיס נצרים צעירים. גונו של האצטרובל הזכרי הוא לבן-ירקרק עם קצה אדמדם. צורתו גלילית עד סגלגלה-אליפסואידית. אורכו בין 1.5 ל-2.5 סנטימטרים, לעיתים רחוקות 3 סנטימטרים הוא עבה או דק.
האצטרובל הנקבי גדל לבד או בזוגות. גונו בתחילה ירוק והוא מזדקר ואחר כך הופך תלוי על עוקץ חזק מעוגל באורך 2 עד 3 סנטימטרים. כשהוא מבשיל גונו הופך לחום, אורכו בין 8 ל-14 סנטימטרים, וצורתו חרוטית-גלילית. כשהוא פתוח קוטרו בין 5 ל-8 סנטימטרים. האצטרובלים נושרים זמן קצר לאחר שהזרעים מתפזרים. בכל אצטרובל יש בין 70 ל-100 קשקשי זרעים מעוצים, נוקשים, באורך 3 עד 4 סנטימטרים וברוחב 2.5 עד 3 סנטימטרים ולמעט בסיס האצטרובל הם בדרך כלל מעוגלים מעט פנימה.
הזרעים סגלגלים, אורכם 10 עד 15 מילימטרים ורוחבם 6 עד 10 מילימטרים וגונם חום בהיר עד כהה עד שחור. הזרעים נטולי כנף יש להם התעבות בצד התחתון. לעיתים נדירות נוצרת כנף באורך מילימטר עד 4 מילימטרים. ההאבקה מבוצעת באמצעות הרוח באפריל מאי, והזרעים מבשילים בספטמבר אוקטובר שנה אחרי ההפריה.
תפוצה ובית גידול
תחום התפוצה הטבעי של אורן ארמן הוא: במחוזות סין העממית אנחווי, צ'ונגצ'ינג, גאנסו, במרכז ובצפון-מערב גוויג'ואו, גואנגשי והאינאן, דרום-מערב חנאן, מערב חוביי, דרום שאאנשי ושאנשי, סצ'ואן, יונאן והקצה הדרום-מזרחי של המחוז האוטונומי הטיבטי, בטאיוואן וצפון מיאנמר. אורן ארמן גדל על מדרונות ההרים מגובה 900 עד 3,500 מטרים מעל פני הים. תחום התפוצה של העץ הוא באזור עמידות 7, כשהטמפרטורות המינימום הממוצעות השנתיות הן בין 17.7°C- ל-12.3°C-. לעיתים רחוקות הוא גדל בחורשות שבהן הוא המין היחיד, ובדרך כלל הוא גדל יחד עם מחטניים אחרים כדוגמת מיני אשוח (Abies), אשוחית (Picea) וצוגנית (Pseudotsuga). בדרום-מערב סין יחד עם מינים של ארזית (Larix). עם זאת, אורן ארמן נפוץ יותר ממינים אלו בקרקעות סלעיות ורדודות, שבהן מינים אחרים, כדוגמת עצים נשירים מהווים תחרות מועטה.
אף שברשימה האדומה של ארגון IUCN מוגדרים שני תת-מינים של העץ "בסיכון", המין בכללותו מוערך שאינו בסכנה ("ללא חשש"). תחום התפוצה של המינים בסיכון הוא קטן. לא ידוע האם האוכלוסייה קבועה, קטנה או גדלה. האיום העיקרי הוא כריתה של עצים לשימוש מקומי. עם זאת, לעץ יש ערך כלכלי נמוך, כך שהאיום נראה קטן. חלק מהעצים גדלים באזורים מוגנים.
טקסונומיה ומחקר
קיימים שלושה תת-מינים: הבוטנאי הקנדי ג'יימס אקנוולדר (James E. Eckenwalder) צירף עוד שני תת-מינים, Pinus armandii var. Amamiana ו-Pinus armandii var. Fenzeliana לעצים שאליוס פריון מסווג כמינים נפרדים Pinus amamiana ו-Pinus fenzeliana. אקנוולדר הסביר זאת בדמיון של האתרים שבהם הם גדלים ובדמיון במורפולוגיה, למשל המבנה הדומה של אצטרובלי הזרעים והזרעים נטולי הכנף או בעלי הכנף החלשה.
שמות נרדפים למין זה הם Pinus excelsa var. Chinensis, Pinus levis ו-Pinus scipioniformis.
שימושים
לאורן ארמן יש ערך כלכלי מועט כמקור לעץ בסין, עם זאת העץ הוא צמח נוי פופולרי במדינה זו, ונוהגים לנטוע אותו גם בחידוש יערות. העץ יובא לצרפת ב-1895 על ידי ארמן דוד, אבל כמעט שלא נוטעים אותו בפארקים ובגינות נוי מלבד בסין, למעט בארבוטומים. נוהגים לאסוף את הזרעים של העץ ולמכור אותם כצנוברים. עם זאת, מחקר הראה כי הצנוברים ממין זה גורמים ל"תופעות לוואי באכילה" המתבטאות בהופעת טעם מר בפה המתפתחת בין 1–3 ימים לאחר צריכת הצנוברים, ונמשכת בין מספר ימים עד שבועיים ללא טיפול.
בתרבות הסינית
בגלל העלווה ירוקת-העד שלו נחשב העץ על ידי הסינים כסמל של אריכות-חיים ואלמוות. השרף שלו נחשב לחומר של נפש העץ, המקביל לדם אצל גברים ובעלי חיים. השואפים לחיי נצח דאואיסטים בסין העתיקה צרכו חלק ניכר משרף העץ, בתקווה בכך להאריך את חייהם. האגדה מספרת כי צ'יו שנג (仇 生), שחי בזמנו של המלך צ'נגטנג (商 成汤 王) (שלט 1675–1646 לפנה"ס), מייסד שושלת שאנג, האריך ימים הודות לשרף האורן. האל שׁוֹאוּשִׂינְג (寿星), אל אריכות החיים במיתולוגיה הסינית, מיוצג בדרך כלל כשהוא עומד למרגלות אורן, ואילו עגור הפיות יושב על ענף העץ. בתמונות מסורתיות של "אושר, כבוד ואריכות חיים" (福禄寿 三星), עץ האורן מייצג אריכות חיים, באותה צורה שבה העטלף מסמל מזל טוב בגלל הקשר ההומונימי שלו עם האות בסינית למזל טוב (福). הפטרייה Wolfiporia extensa, שהסינים מכנים פו לינג, צומחת על שורשי עץ האורן, והסינים מאמינים שאכילתה מדכאת את כל תחושות הרעב, מרפאת מחלות שונות ומאריכה חיים.
פוליטיקה של דרום סודאן
הפוליטיקה של דרום סודאן מתייחסת למערכת הממשל בדרום סודאן, מדינה במזרח אפריקה, העם, הארגונים והאירועים הכרוכים בכך.
היסטוריה
ב-9 בינואר 2005, הוקמה ממשלת דרום סודאן בראשות הנשיא ג'ון גראנג, שהיה מפקד המורדים בצבא השחרור העממי הסודאני עד לאותה עת.
ביולי 2005, נהרג ג'ון גראנג בהתרסקות מסוק באוגנדה וסגנו, סאלווה קיר מאיארדיט, מונה לממלא מקומו.
ב-12 באפריל 2013 ערך לראשונה שליט סודאן, עומר אל-בשיר, את ביקורו הרשמי הראשון בג'ובה, בירת דרום סודאן.
משאל עם לעצמאות
משאל העם על עצמאות אזור דרום סודאן התקיים בין 9 ל-15 בינואר 2011, ונשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ימי קרטר, היה נוכח בין מספר מכובדים זרים שהוזמנו לשמש כמשקיפים.
שלטון
בתקופת קבלת העצמאות, אושרה חוקה חדשה וזמנית. החוקה קובעת משטר נשיאותי, שבה הנשיא הוא ראש המדינה, ראש הממשלה ומפקד הכוחות המזוינים. לפי החוקה, הפרלמנט מורכב משני בתים: בית תחתון שנבחר ישירות על ידי העם, ובית עליון של נציגי המחוזות. בבית התחתון חברים כ-170 חברים. 160 מתוכם חברים במפלגתו של הנשיא סאלווה קיר מאיארדיט, שישה עצמאיים ועוד כארבעה חברים ממפלגה קטנה.
מנחם מנדל פנט
רבי מנחם מנדל פנט (ה'תקע"ח, 1818 - י"ג בתשרי ה'תרמ"ה, 2 באוקטובר 1884) בנו של רבי יחזקאל פנט (המראה יחזקאל) היה האדמו"ר השני מדעעש.
ביוגרפיה
נולד בשנת ה'תקע"ח בטרצל שבהונגריה לרבי יחזקאל פנט (רבה של העיר קרלסבורג ולימים מייסד חסידות דעעש) ולחיה רחל בתו של רבי משה הניג מלינסק שבגליציה. בצעירותו למד אצל רבו החת"ם סופר. ובשנת ה'תקצ"ז עבר לעיר שאטוראליאויהיי (אויהל) ללמוד את תורת החסידות מרבי משה טייטלבוים (ה"ישמח משה").