cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חופש התנועה
אמנות זכויות אדם
האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות (ICCPR) קבעה בסעיף 12 כי לכל אדם הנמצא באופן חוקי במדינה, הזכות לחופש התנועה ולבחירת מקום מגוריו, כאשר כל אדם יהיה חופשי לעזוב כל ארץ, כולל ארצו. בנוסף הסעיף קובע כי הזכויות לעיל אינן כפופות למגבלות, מלבד אלו הקבועות בחוק אשר נחוצות להגנה על הביטחון הלאומי, הסדר הציבורי, בריאות הציבור, המוסר הציבורי, או זכויות וחירויות של הזולת. יש להפעיל מגבלות אלה באופן שלא ישלול מאף אדם את הזכות להיכנס למדינתו באופן שרירותי. ב-1999 פרסמה ועדת זכויות האדם של האו"ם, את הנחיותיה לסעיף 12 של ה-ICCPR "בהערה כללית מס' 27: חופש התנועה". בכך אימצה במדויק את סעיף 2(2) לפרוטוקול הרביעי מ-1963 לאמנה האירופאית בדבר זכויות-האדם הדן בזכות היציאה ממדינה. האמנה האמריקנית בדבר זכויות-האדם מ-1969 קבעה בסעיף 22(2): "כל אדם זכאי לעזוב כל ארץ בחופשיות, כולל את ארצו".
אפריקה
סעיף 12(2) לצ'רטר האפריקני בדבר זכויות-אדם ועמים מ-1981 קובע כי לכל אדם תהיה הזכות לעזוב כל ארץ, לרבות שלו. הצ'רטר קובע שלכל אדם תהיה הזכות לחופש תנועה בתוך גבולות מדינתו, כל עוד הם עומדים בחוקי המדינה. הצ'רטר מכיר בזכות לצאת ולחזור למדינה בהתאם לרצון הפרט, ללא חשש לביטחון לאומי, לבריאות הציבור או לאיום על כלל האוכלוסייה, ומונע גירוש המוני. הצ'רטר אימץ במדויק את נוסח סעיף (II)(d)5 לאמנה הבינלאומית בדבר מניעתה של אפליה גזעית מ-1966. עם זאת, חוקים אלה אינם בהכרח נאכפים, כפי שניתן לראות בהתייחס לגירוש ההמוני שנעשה בסודאן. נעשו ניסיונות להכרה של אינטלקטואלים כבעלי זכויות מיוחדות לחופש תנועה, כדי להגן על האידיאלים האינטלקטואלים שלהם, כשהם חוצים גבולות לאומיים.
האיחוד האירופי
בתוך האיחוד האירופי, מובטחת לתושבים הזכות לנוע בחופשיות בתוך הגבולות הפנימיים של האיחוד, על ידי האמנה בדבר תפקוד האיחוד האירופי (הסכם רומא), הפרלמנט האירופי והחלטת המועצה האירופית EC/38/2004. לתושבי האיחוד ניתנת הזכות להיכנס לכל מדינה חברה עד לשלושה חודשים עם דרכון או תעודת-זהות תקפים. אם לאזרח אין מסמך נסיעה, המדינה חייבת לספק לו כל אמצעי כדי שיקבל את המסמך, כאשר אין צורך באשרת כניסה או יציאה. ישנן מגבלות אבטחה והגבלות מדיניות על שהייה ממושכת של תושבי האיחוד. לדוגמה, מדינה חברה רשאית לדרוש שאנשים ירשמו את נוכחותם במדינה "בפרק זמן סביר ולא מפלה". אולם, נטל היידוע וההצדקה מוטל על המדינה. אזרחי האיחוד זכאים למגורי קבע במדינות חברות אחרות, ככל ששמרו על שהייה חוקית של חמש שנים רצופות. תושבות זו לא כפופה לכל תנאי, אלא אם אותו אדם לא גר שנתיים ברציפות במדינה המארחת. בני-משפחה של תושבי האיחוד, יכולים לרכוש את זכויות חופש הנסיעה שמוקנות לבן-משפחתם, אם כי הם עשויים להיות כפופים לאשרת שהייה קצרה יותר.
זכות הכניסה למדינה
הוועדה לזכויות-האדם שהוקמה מכוח האמנה בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות, אימצה את מבחן הזיקה האפקטיבית שבין האדם למדינה כדי לקבוע אם זוהי אכן מדינתו, שאליה כניסתו בזכות. מבחן זה נקבע בפסק-הדין המנחה בעניין Nootebohm של ה-I.C.J. על-פיו הזיקה האמיתית שבין אדם למדינה נקבעת לפי מידת הקשר שלו אליה במובן של מגורים, עבודה, הימצאות משפחתו בה ונטילת חלק בחיים הציבוריים שלה. בהנחה שקיימת זכות כניסה למדינה, הדעה הרווחת היא שזוהי זכות המוקנית לאדם על בסיס אינדיבידואלי ולא על בסיס קולקטיבי. כלומר, האמנות לזכויות האדם אינן מקנות זכות כניסה לקבוצות אוכלוסייה שלמות שנעקרו ממקומן. הן דנות בזכות הפרט לכניסה למדינתו על בסיס בחינה אישית בהתאם לכל מקרה. זכות הכניסה למדינה מנוסחת באופן שיוצר טווח צר ביותר של מגבלות עליה. האמנה האירופית כמו גם האמנה האמריקאית מדברות על זכות הכניסה במושגים מוחלטים ללא אפשרות להגבלתה. האמנה בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות מקנה טווח צר ביותר להגבלת זכות הכניסה. בהפרידה את זכות הכניסה משאר ההיבטים של חופש התנועה, אותם ניתן להגביל משיקולי ביטחון המדינה, סדר ציבורי, מוסר, בריאות הציבור וזכויות של אחרים, קובעת האמנה בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות שאין למנוע מאדם כניסה למדינה באופן שרירותי. ממשלות יכולות בדרך-כלל להגביל בחריפות את חופש התנועה של אנשים שהורשעו בפשעים.
זכות היציאה מהמדינה
זכות היציאה ממדינה מעוגנת, בשורה של אמנות בינלאומיות. זכות זו אף מחייבת מכוח המשפט הבינלאומי המנהגי. בסעיף 13(2) להכרזה האוניברסלית בדבר זכויות-האדם נקבע "שלכל אחד ישנה הזכות לעזוב כל מדינה, כולל את מדינתו שלו". בסעיף 12(2) לאמנה בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות נקבע ש"לכל אדם ישנה הזכות לעזוב כל מדינה בחופשיות, כולל את מדינתו שלו". נוסח זה מהווה חזרה מדויקת על הנוסח של האמנה האירופית והוא אומץ מאוחר יותר בסעיף 22(2) לאמנה האמריקאית ובסעיף 12(2) לצ'רטר האפריקני. גם בסעיף 5(d)(II) לאמנה הבינלאומית בדבר ביעורן של כל הצורות של אפליה גזעית מקנה לכל אדם את זכות היציאה מהמדינה ללא כל אפליה. רוב המדינות מחייבות את אזרחיהן לעזוב את המדינה באמצעות דרכון בתוקף, מסמך נסיעה שהונפק על ידי ארגון בינלאומי או מסמך הזיהוי. סמכויות הממשלה והתנאים לצורך הנפקת ושלילת דרכון, עשויות להשתנות ממדינה למדינה. בנסיבות מסוימות, מדינות יכולות להנפיק מסמכי נסיעה גם לזרים. אחזקת דרכון אינה מבטיחה את הזכות לצאת מהמדינה. מותר לאסור על אדם, לצאת מהארץ ממספר סיבות, כגון: מקרי חקירה, ריצוי עונש פלילי, אי-תשלום חובות או איום על הביטחון הלאומי.
חופש התנועה בישראל
חופש התנועה מעוגן בעיקר באמצעות הפסיקה הישראלית. יש הטועים לחשוב שהזכות מעוגנת בסעיף 6 בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, אולם סעיף זה עוסק רק בזכות כניסה לישראל ויציאה מישראל (או חופש התנועה הבין-מדינתי), ולא בחופש התנועה בתוך מדינת ישראל. דוגמה לחשיבותו של חופש התנועה ניתן למצוא בפרשת חורב, בה הוגשה עתירה נגד החלטת שר התחבורה לסגור את רחוב בר-אילן בירושלים לתנועת כלי רכב בזמני התפילה בשבתות ובחגים. העותרים היו תושבים חילונים המתגוררים באזור וכן נציגים של הציבור החילוני בעיר, שטענו כי החלטה זו פוגעת בחופש התנועה שלהם וביכולתם לעשות שימוש ברחוב בשבתות ובחגים. בפסק הדין הוצעה פשרה לפיה הכביש ייסגר לתנועה בימי שבת בלבד, ונעשה בו איזון בין האינטרסים של פגיעה ברגשות הציבור הדתי למעבר כלי רכב בשבת בשכונת מגוריהם, לבין האינטרסים של הציבור החילוני שביקש להשתמש בכביש ראשי שנמצא בקרבת מגוריהם. כלומר, איזון בין חופש התנועה לרגשות דתיים.
בפסק הדין הדגיש השופט אהרן ברק את חשיבותו של חופש התנועה:
חופש התנועה הבין-מדינתי
סעיף 6 לחוק היסוד קובע כי (א) כל אדם חופשי לצאת מישראל, (ב) כל אזרח ישראלי הנמצא מחוץ לארץ זכאי להיכנס אליה. מהשוואת נוסח הסעיפים עולה כי הזכות לצאת מהארץ מוענקת לכל אדם ללא הגבלה, ואילו הזכות להיכנס לארץ מוענקת כזכות יסוד רק לאזרח ישראלי. לצד זאת, יצוין כי תפיסה זו של המשפט הישראלי מיושרת עם הנורמות הבינלאומיות בדבר זכות יציאה ממדינה.
כניסה לישראל
ההיבט הראשון של חופש התנועה בהיבט החיצוני הוא האפשרות שניתנת לאזרח ישראלי להיכנס לארץ. בכל הנוגע לכניסה לארץ, חוק הכניסה לישראל תשי"ב-1952 מסדיר את הכניסה לישראל ואת ישיבתם במדינה של מי שאינם אזרחי המדינה. עם זאת, נראה כי מרבית הפרמטרים להחלטה בנוגע לכניסה לישראל אינם קבועים בחוק ואף לא בתקנות, אלא לשר הפנים נתון שיקול דעת רחב באשר למתן רישיונות או סירוב לתתם, ואין הוא מחויב לנמק החלטתו. לצד זאת, הזכות להיכנס לישראל עבור יהודים ובני משפחותיהם המתגוררים בחו"ל, מעוגנת בחוק השבות התש"י-1950. חוק השבות הוא מחוקיה היסודיים של מדינת ישראל, ובהיותו כך הוא מקנה את זכות הכניסה לישראל, עבור יהודים וקרובים מסוג מסוים של יהודים. בפסיקה נקבע כי הזכות לעלות ישראל, היא מיסודות קיומה של מדינת ישראל, והיא באה לידי ביטוי בסעיף 1 לחוק השבות. עוד נקבע כי הזכות העומדת בבסיס החוק, זכותם של יהודים וקרובי משפחתם להיכנס לארץ ישראל, היא זכות חשובה ביותר, ולכן על מנת לפגוע בחוק ולשלול את הזכות הזו, יש להביא ראיות ברורות, חד משמעיות ומשכנעות. כך למשל, לא ניתן לגרש אזרח ישראלי מהמדינה. הסדר זה נוצר לאחר שחוק סמכויות שעת-חירום (מעצרים) תשל"ט-1979, הסדיר הסדר מודרני את נושא המעצרים המנהליים. ואולם, באותה הזדמנות של יצירת הסדר, ביטלה הכנסת גם את תקנה 112 לתקנות ההגנה (שעת חירום) 1945, שעסקה בגירוש מישראל, כולל גירוש של אזרח ישראלי, בלי שהחליפה את התקנה המבוטלת בהסדר מקביל. בכך, בוטלה סמכות הגירוש של אזרחי ישראל מהמדינה.
יציאה מישראל
ההיבט הנוסף של חופש התנועה במישור החיצוני, הוא הזכות המוענקת לכל אדם לצאת מגבולות המדינה, ובכך לממש את חופש התנועה שלו. אולם, קיימים לפחות ארבעה-עשר חיקוקים המקנים סמכות לגורם מנהלי או לערכאה שיפוטית לעכב או להגביל יציאתו של אדם מהארץ מטעמים שונים. כך למשל, פקודת הארכת תוקף של תקנות שעת חירום (יציאה לחוץ- לארץ) התש"ט-1948, מעניקה לכאורה לשר הפנים סמכויות מרחיקות לכת לאסור על יציאתו מהמדינה של כל אדם, אם קיים יסוד לחשש שיציאתו עלולה לפגוע בביטחון המדינה. בפסק הדין וענונו, קבע בית המשפט העליון כי תקנות אלו הן בבחינת "דין שמור" והפגיעה בחופש התנועה מתאפשרת באמצעותן. זאת ועוד, במישור האזרחי, תקנות סדר הדין האזרחי מאפשרות לתובע לקבל סעד של עיכוב יציאה מן הארץ בהתקיים תנאים מסוימים. הגבלות נוספות על זכות היציאה מן הארץ קיימות גם במסגרת חוק סדר הדין הפלילי, סמכויות לבתי הדין הרבניים, חוק ההוצאה לפועל, וכן בסמכותן של ערכאות שיפוטיות.
חופש התנועה הפנים-מדינתי.
המישור הפנימי של עקרון חופש התנועה כולל בתוכו את הזכות לנוע בחופשיות בתוך גבולות המדינה בדרכים שונות. באשר לעיגונה של זכות זו במשפט הישראלי, ניתן לומר כי חוק יסוד כבוד האדם וחירותו אינו מתייחס במפורש לחופש התנועה הפנים מדינתי, וזאת על אף שבהצעת חוק היסוד הייתה התייחסות מפורשת למישור זה. עם זאת, היעדר עיגונה של הזכות באופן מפורש בחוק היסוד, אינו מבטל את קיומה במשפט הישראלי, והיא מעוגנת בפסיקת בית המשפט העליון והספרות המשפטית. עיגון זה מתבסס על ההנחה כי חופש התנועה ובכללו חופש התנועה הפנים-מדינתי הוא נגזרת של חוק יסוד כבוד האדם, ומכאן יש להגן על הזכות ברמה החוקתית על-חוקית. מנגד, קיימת עמדה בפסיקה לפיה כל עוד חופש התנועה הפנימי אינו נזכר במפורש בחוק יסוד כבוד האדם, הוא אינו חלק מהזכות החוקתית לכבוד האדם, ולכן אין לו מעמד ברמה החוקתית על-חוקית.
חקיקה בדבר חופש התנועה הפנים מדינתי
פקודת התעבורה היא אחד הביטויים המובהקים להסדרת חופש התנועה הפנים- מדינתי במשפט הישראלי. פקודת התעבורה, שמקורה בחקיקה מנדטורית, מעניקה לשר התחבורה את הסמכות להסדיר את התעבורה ולקבוע כללים באשר לשימוש בדרכים בשביל כלי רכב. כך למשל, רשאי שר התחבורה לקבוע בתקנות להתיר בתנאי או ללא תנאי, להעניק רישיון נהיגה בסוגים מסוימים של כלי רכב למי שמלאו לו שש עשרה שנה. כמו כן, תקנות התעבורה מעניקות סמכויות רחבות גם למפקח הארצי על התעבורה לקבוע הגבלות או לתת היתרים בנוגע לדרכי הגישה הפנים- מדינתיים.
הגבלות על חופש התנועה הפנים מדינתי
על אף מעמדו של עקרון חופש התנועה הפנים- מדינתי בפסיקת בית המשפט העליון, ניתן לראות כי במשפט הישראלי קיימות אף הגבלות על חופש התנועה בתנאים מסוימים, על מנת להבטיח קיומם של צרכים וערכים כגון שלום הציבור, ביטחון המדינה ועוד. כך לדוגמה, פרק י"ג של תקנות ההגנה לשעת חירום מעניק לרשויות הצבא סמכויות נרחבות להגבלת חופש התנועה, בין היתר לצורך הבטחת שלום הציבור, הגנתה של ישראל וקיומו של הסדר הציבורי. מכוח תקנות אלו, רשאי מפקד צבאי לדרוש בצו מכל אדם כי יישאר בתוך ביתו במשך זמן שיקבע בצו, ואם ייראה מחוץ לבית ללא תעודה או היתר, יואשם בעבירה על התקנות הנ"ל. זאת ועוד, לפי תקנות אלו רשאי מפקד צבאי או אדם הפועל בהרשאתו, לאסור לצמצם או להסדיר את השימוש בדרכים, או לחלופין להכריז על שטח כסגור.
הזכות לבחור את מקום המגורים
הזכות לבחור את מקום המגורים מעוגנת במדינות רבות כחלק מחופש התנועה הפנים- מדינתי. לעומת זאת, בישראל לא נמצא ביטוי מפורש בחקיקה ראשית לזכות לבחור את מקום המגורים. כל שכן, ניתן למצוא בחקיקה הישראלית הכרה באופן עקיף בזכותו של אדם לבחור את מקום מגוריו. ביטוי לכך ניתן למצוא בחוק הביטוח הלאומי, אשר מגדיר הצעת עבודה אשר רחוקה מביתו של מובטל, כהצעת עבודה שאינה מתאימה. ניתן לומר שבכך מכירה מדינת ישראל בזכותו של אדם לבחור את מקום מגוריו כרצונו ולהשתכר בקרבת מקום, בלי שיאלצו אותו להעתיק מגורים. בהיבט פסיקת בית המשפט העליון בעניין זה, ניתן לראות כי בבג"ץ בעניין קעדאן הוכרה הזכות לבחור מקום מגורים כחלק מחופש התנועה הפנים מדינתי, והגבלתו בנסיבות שאינן מוצדקות מהווה פגיעה אסורה בזכות זו.
תייר מזדמן (סרט)
תייר מזדמן (אנגלית: The Accidental Tourist) הוא סרט דרמה אמריקאי מ-1988 המבוסס על ספר בעל שם זהה מאת הסופרת האמריקאית אן טיילר ובבימיו של לורנס קסדן. קסדן עיבד את הספר לקולנוע יחד עם פרנק גלטי. בסרט כיכבו ויליאם הרט, ג'ינה דייוויס וקת'לין טרנר. הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר וג'ינה דייוויס זכתה בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר. פסקול הסרט הולחן על ידי ג'ון ויליאמס.
הספר עליו מבוסס הסרט
הספר מאת אן טיילר יצא לאור ב-1985 והיה מועמד לפרס פוליצר וזכה ב- National Book Critics Circle Award וב- Ambassador Book Award. הספר יצא לאור בעברית ב-1987 בהוצאת לדורי בתרגומה של שלומית קדם עם הכותרת תייר בעל כורחו. בהדפסות מאוחרות יותר ניתן לספר השם שניתן לסרט כאשר הופץ בישראל, תייר מזדמן.
תקציר העלילה
מייקון לירי (ויליאם הרט) הוא כותב מדריכי תיירים מבולטימור. נישואיו לשרה (קת'לין טרנר) מתפוררים לאחר מות בנם ומייקון נותר לגור בגפו. לאחר שהוא שובר את רגלו בתאונה בביתו עובר מייקון לגור עם שני אחיו ואחותו. במקביל שוכר מייקון עבור כלבו את שירותיה של מיוריאל (ג'ינה דייוויס), מאלפת כלבים אקסצנטרית ואם חד הורית. מייקון מפתח מערכת יחסים רומנטית עם מיוריאל אך לאחר זמן מה משוכנע על ידי שרה לנסות לשקם את נישואיהם.
מייקון מגיע לפריס לצורך עבודתו, שם מפתיעה אותו מיוריאל. היא מציעה להתלוות אליו, אך מייקון דוחה אותה מעליו. מייקון מתחיל לסבול מכאבי גב ומרותק למיטתו. שרה מגיעה לסייע לו ומציעה לו לנצל את שהותם לירח דבש שני. מייקון נעתר אך למחרת מודיע לשרה כי הוא החליט לשוב למיוריאל באומרו לשרה: "לא די עד כמה אתה אוהב מישהו, אלא יותר חשוב מה שאתה, כשאתה נמצא בחברתו". לאחר מכן מצליח לאתר מייקון לאתר את מיוריאל בדרכה לשדה התעופה.
ביקורת
באתר Rotten Tomatoes שמונים אחוז מהביקורות על הסרט חיוביות ובאתר Metacritic קיבל הסרט ציון 53 מתוך 100. מבקר הסרטים רוג'ר איברט העניק לסרט ארבעה כוכבים מתוך ארבעה ושיבח את הופעתו של הרט.
רגינה יערי כתבה על הסרט כי דווקא מיוריאל, המוזרה והבלתי צפויה שהיא "התגלמות הדמיון, הפתיחות והחמלה" היא זו בסופו של דבר סייעה למייקון להתאושש ולשוב לחיים נורמליים. "התייר המזדמן אינו מספר סיפור אהבה אלא סיפור של אדם אבוד המוצא לבסוף את עצמו. זהו סרט הנוגע ממש בעיצוב ה'אני'."
לונג איילנד נטס
לונג איילנד נטס (באנגלית: Long Island Nets) היא קבוצת כדורסל מלונג איילנד שבניו יורק, המשחקת בליגת הפיתוח של ה-NBA. הקבוצה הוקמה בשנת 2016 ומסונפת לקבוצת ברוקלין נטס מליגת ה-NBA.
היסטוריה
ב-15 באפריל 2016 מונה רונלד נורד למאמן הראשי של הקבוצה. בעונתה הראשונה רשמה הקבוצה מאזן ניצחונות 17–33 (34%), וסיימה במקום העשירי באזור המזרחי. בעונה הבאה שיפרו הנטס את מאזנם ל-27–23, אך שוב נשארו מחוץ לפלייאוף. בעונת 2018/2019 הפסידו הנטס מול ריו גראנדה ואלי וייפרס בסדרת גמר הליגה, בתוצאה 1–2.
סהלה סלאסי
סָהַלֶה סְלָאסֶי (1795 - 22 באוקטובר 1847) היה מרדאזמאץ' (ומאוחר יותר נגוס-מלך) שוואה (1813-1847) אציל חשוב באתיופיה. היה בנו הצעיר של ווסן סגד.
חייו
כאשר ווסן סגד נרצח על ידי הכנסייה האורתודוקסית האתיופית המקומית ברצח בגלל סובלנותו הדתית של וואסן סגד כלפי המוסלמים, מורדי האורומו מנעו מאחיו הבכור באקורה להגיע במהירות לבירה קונדי ולרשת את אביו. למרות גילו הצעיר סלאסי ניצל את ההיזדמנות "וקרוב לוודאי בסיוע קרובי זנבוורק (אימו) שבמינז הוכרז כראס ומירדאזמאץ' של שוואה". באקורה הגיע באיחור רב, וסלאסי כלא אותו יחד עם אחיו האחרים ואחדים מתומכיו.
סלאסי החל לטפל במורדים האמהרים ובמורדי האורומו לאחר שביסס את שלטונו.
גאיה גל וגילי
גאיה גל וגילי (באנגלית: Tots TV) הייתה תוכנית טלוויזיה בריטית חינוכית לילדים בגילאי הגן ובית הספר היסודי בת 276 פרקים. הסדרה שודרה בישראל משנת 1996 עד 1997 בדיבוב לעברית בטלוויזיה החינוכית. הסדרה זכתה בשני פרסי באפט"א לטלוויזיה.
שיר הפתיחה של התוכנית בגרסה העברית בוצע על ידי שלושת מדבבי הסדרה אור אזולאי, עירית ענבי ומירב גרובר.
תקציר העלילה
עלילת התוכנית מתמקדת בשלושה ילדים :גאיה גל וגילי שגרים בבית כפרי מוקף ירק. השלושה יוצאים לחקור את העולם ולגלות דברים חדשים בעזרת תיק קסמים מיוחד.
וניה הימן
וניה הימן (נולד ב-27 במרץ 1986) הוא במאי ויוצר ישראלי.
ביוגרפיה
נולד וגדל בירושלים להורים שעלו מצרפת. הימן הגדיר את החינוך שקיבל מהוריו כדתי-לאומי, אורתודוקסי וליברלי. הוא למד בתיכון הרטמן התורני בירושלים. לאחר מכן עשה שנת שירות לאומי בצופים הדתיים בטבריה והתגייס לגדוד 50 של חטיבת הנח"ל. בזמן שירותו הצבאי חזר בשאלה.
בשנת 2010 החל את לימודיו באקדמיה לאמנות בצלאל. באותה שנה יצר סרטון העוסק בהחלפת סמלים דתיים בקנקן איקאה; הסרטון זכה למאות אלפי צפיות ביוטיוב ובוימיאו. הוגים אתאיסטים שונים שיתפו את הסרטון ברשת, ביניהם גם הביולוג ריצ'רד דוקינס והסופר סם האריס. בשנת הלימודים השנייה בבצלאל יצר הימן שלושה סרטונים שזכו להצלחה ויראלית. הראשון בהשראת הסדרה הצרפתית BREF, שמספר את סיפורו של בליינד דייט כושל. לאחר מכן יצר את "דער מענטש", סרטון שהוא פתיחה למערבון חרדי מדומיין. בסרטון השלישי שיצר, "חיי מדף", הנפיש הימן דמויות על אריזות מזון בתוך מקרר. באותה שנה הימן גם יצר את הקמפיין של "בירה שפירא", בירת בוטיק ירושלמית, קמפיין שהחל למשוך את תשומת הלב של תעשיית הבידור הישראלית להימן.
במאי 2012 יצא קליפ שיצר הימן לסינגל של אסף אבידן, "Different Pulses", הקליפ זכה לשבחים ולפרסים כ"קליפ השנה" במספר תחרויות קליפים. באותו חודש ביים הימן מערכון חוץ (מערכון המצולם מחוץ לאולפן התוכנית) לתוכנית "ארץ נהדרת" במקביל החל הימן ליצור עבודות מסחריות. הראשונה הייתה שיתוף פעולה בינו לבין הקומיקאי והיוצר רועי כפרי – השניים יצרו יחד פרסומת למשקה "פפסי מקס". בהמשך יצר הימן קמפיין פרסום לפפסי מקס שעסק באפליקציית מציאות רבודה שפיתח עבור החברה. השניים שיתפו פעולה גם בקליפ לשירו של כפרי "כן ניגשתי לעידו".
בשנת 2013 שודרה במסגרת התוכנית "ארץ נהדרת" בערוץ 2 סדרה בשם "בקיצור", שהיא אדפטציה של הסדרה צרפתית, "Bref". בישראל מככב בסדרה רועי כפרי, הימן ביים את הסדרה והשתתף בכתיבת הגרסה העברית. באפריל 2013 יצר הימן פרסומת לבירה מכבי בכיכובו של אייזאה מוסטפא – כוכב סדרת סרטוני old spice.
בנובמבר 2013 שוחרר קליפ רשמי לשיר הקלאסי של בוב דילן "Like a rolling stone" בבימויו של הימן. בתחילת דצמבר 2013 זכה הקליפ במקום הראשון בדירוג הקליפים הטובים ביותר של השנה על ידי מגזין Time. הקליפ גרף פרסים רבים ביניהם פרס Webby על העריכה הטובה ביותר, וארבעה אריות זהב בפסטיבל קאן לפרסום, בין השאר בקטגוריות של בימוי ותסריט.
במהלך שנת 2015 המשיך הימן להוציא עבודות וידאו מסורתיות לצד פרויקטים אינטראקטיביים. ביוני 2015 להקת Keys N' Krates הקנדית הוציאה לאור סינגל בשם ״Save me", לצד הקליפ הוצא לאור קליפ לצפייה בטלפונים סלולריים. הקליפ היה מעין ניסוי בחוויית וידאו שמשיקה לרשת חברתית, הווידאו הורכב מאלפי תמונות שנשלחו למאגר על ידי מעריצי הלהקה – התמונות הפכו לגיפים שבתוכם הושתלה הלהקה. חודש לאחר מכן, ביולי 2015, הוציא לאור הזמר האמריקני סילו גרין סינגל בשם ״Robin Wiliiams" שגם אליו התלווה וידאו אינטראטיבי שיצר הימן, ובו מתנגנות מילות השיר בשדה חיפוש של גוגל בזמן שהתוצאות מתעדכנות בקצב ההקלדה/שירה, והצופה יכול לעבור בין מנועי החיפוש השונים של גוגל (אינטרנט, תמונות, קניות, סרטונים).
ב-29 באוגוסט 2016 זכה בפרס האפקטים המיוחדים הטובים של השנה בטקס פרסי הווידאו-קליפים של MTV, עבור הקליפ שביים לשיר "UP&UP" של להקת קולדפליי. בפברואר 2016 הקליפ היה מועמד בקטגוריית הקליפ הטוב ביותר בטקס פרסי גראמי.
ביוני 2017 שודרה בבתי הקולנוע בארצות הברית סדרת פרסומות שנעשתה לחברת טויוטה על ידי צוות יוצרים ישראלי – בהם הימן, גל מוג'ה גון בן ארי ואחרים. שיתוף הפעולה עם מוג'ה נמשך לאורך השנים. באפריל 2018 שוחרר קליפ של האמן די ג'יי סנייק לשיר Magenta Riddim שביים הצמד. בשנת 2019, ביימו הנלווה לשיר "Glad He's Gone" של הזמרת השוודית טובה לו, עליו היה מועמד לפרס גראמי לווידאו קליפ הטוב ביותר. ביולי 2020 ביימו את הקליפ לגרסת הרמיקס של השיר "Past Life" של הזמרים טרבור דניאל וסלינה גומז. בשנת 2021 ביימו את הקליפ לשיר "We're Good" של הזמרת דואה ליפה.
כבוד
כבוד של אדם הוא הערך שאותו מעריך האדם את עצמו או את סובביו, ופועל על פיו.
כבוד הוא חלק ממערכת חליפין חברתית. כלומר, כבודו של אדם נובע ממעורבות חברתית, מיכולתו לקרוא תיגר על אנשים אחרים, ממתנות שהוא מעניק ומקבל ומהעובדה שאחרים פונים אליו בבקשת עצות, הגנה, כסף או טובין אחרים כמו גם קבלת גמול על עשיית דבר מה.
שימוש בשפת גוף
בתרבויות המזרח הרחוק כמו יפן, נהוג להפגין כבוד על ידי קידת קידה (מתרבות זאת נלקח המנהג לקוד קידה בעת סיום הצגה\מופע בימינו).
בנוסף, אצל האינואיטים (אסקימואים) נהוגה נשיקה אסקימואית. כמו כן, יש השפעה של מין (זכר או נקבה) על אופן ומידת נתינת הכבוד. לדוגמה, בתרבויות רבות במדינות המערב נהוג לנשק את ידן של עלמות צעירות שעדיין לא התחתנו.
הצדעה
הצדעה היא מחווה גופנית המתבצעת עם היד, המשמשת להבעת כבוד וכסימן ברכה. ההצדעה מקובלת בדרך כלל בצבא ובארגונים נוספים, אך היא גם בשימוש אזרחי. ההצדעה היא מחווה של כבוד, שאותה מביעים חיילים בדרגות נמוכות יותר (או זוטרים) כלפי מפקדים וחיילים בעלי דרגות גבוהות מהם. כמו כן, נהוג להצדיע חזרה לאותו חייל שהצדיע (אי החזרת הצדעה נחשב כפגיעה אישית בחייל שהצדיע).
קימת כבוד
קימת כבוד היא המנהג לקום לכבודו של אדם חשוב כדי לאות כבוד, עם הופעתו, כפי שמקובל לעשות בבית משפט. בעבר נהגו לקום לכבוד כניסת המורה לכיתת הלימוד בבתי הספר ויש מקומות בהם מנהג זה נמשך גם כיום. ביהדות נלמד מנהג זה מהפסוק 'מפני שיבה תקום והדרת פני זקן' (פרשת קדושים).
מעמדו של הכבוד במשפט
במשפט החל בארצות הברית, אין כיום מעמד משפטי למניע של "כבוד" ולא ניתן לקבל פיצוי בגין "עלבון" (במובחן מפיצוי בגין "נזק נפשי", בגינו ניתן לקבל פיצוי).
לעומת זאת בחלק ממדינות דרום אמריקה עדיין קיים מעמד משפטי למניע של "כבוד" וניתן לקבל פיצוי בגין "עלבון".
הבחנה בין "כבוד" לבין "כבוד האדם"
בעת החדשה נשחק מעמדו של "הכבוד", ובמקביל צמח מעמדו של "כבוד האדם".
הסוציולוג פיטר ברגר הגדיר הבחנה בין "כבוד" לבין "כבוד האדם"; "כבוד" במובן הקלאסי מבוסס על הקשרים חברתיים, ובמקרים רבים מבוסס על הקשרים מוסדיים או תרבותיים ואף על הקשרים מעמדיים. בהנגדה לכך "כבוד האדם" מבוסס חשיבותו של האדם מעצם היותו "אדם" במנותק מכל הקשר חברתי, מוסדיי, תרבותי ומעמדי.
ביטוי לגישה זו כלפי מושג "כבוד האדם" ניתן לראות גם בההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם בה נקבע "כבוד האדם" (אנגלית dignity) כערך היסוד הבסיסי אשר מכוננת את כבוד האדם כערך מוחלט ואוניברסלי, כלומר – ערך המחייב תמיד, בכל מקום, ללא יוצא מן הכלל וללא תלות באף נסיבה.
הבנה זו מסבירה את שחיקת מעמדו של "הכבוד" המסורתי ואת צמיחת מעמדו של "כבוד האדם", שכן התפיסה העת החדשה בכלל והמאה ה-21 בפרט מפחיתה מערך הגופים המוסדיים ומערכם של נוהגים חברתיים-תרבותיים-מעמדיים. עם זאת, לפי ברגר "מותו של הכבוד הוא מחיר גבוה מאוד שהאדם המודרני", וברגר מעריך ש"גילוי מחודָש של הכבוד [הקלאסי], במסגרת התפתחותה העתידית של החברה המודרנית, אפשרי מבחינה אמפירית ורצוי מבחינה מוסרית".
י"ד בשבט
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצוה של ילד שנולד בי"ד שבט הוא במרבית השנים פרשת יתרו. אבל אם בר המצוה חל בשנה המתחילה בשבת או בשנה חסרה המתחילה ביום שני (שנה מקביעות בחג או בחה) פרשת בר המצוה היא פרשת בשלח.
טרנובקה
טרנובקה (באוקראינית: Тернівка, טרניבקה; בפולנית: Ternówka; ביידיש: טערנעווקע) היא עיירה במחוז ויניצה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
הצבא הביזנטי
הצבא הביזנטי היה יורשו של צבא הקיסרות הרומית המאוחרת. לאחר חלוקתה של האימפריה הרומית לשני חלקים בערוב ימיו של תאודוסיוס הראשון בשנת 395. החלק המערבי הלך ודעך אך החלק המזרחי, שקיבל במחקר המודרני את השם "האימפריה הביזנטית", שרד את נדידות העמים ואת פלישות הברברים ונותר איתן על כנו.
טרנובקה
היסטוריה
שם העיר טריאנובקה נקראה על ידי חסידי קרלין בשם זה (ברוסית:טרויאן אבקע) על שם שלושת האבות רבי אהרן מקרלין, ורבי אשר מסטולין, ורבי ישראל מסטולין, שהיו המנהיגים הרוחנים של העירה. (רוב יהודי העירה היו חסידי קרלין וסטולין) בית הכנסת בעיירה היה של חסידי סטולין. במשך כל השנים חיו בשלווה יהודי העיר בשל העובדה שלא היו שם מתנגדים וחילוקי דעות בין הקהילות. פשוטי עם ויהודים מאמינים היו יהודי טרנובקה.
אנקת גבהים (סרט, 1954)
אנקת גבהים (באנגלית: Wuthering Heights; המקור בספרדית: Abismos de pasión - תהום של תשוקה) הוא סרט מקסיקני משנת 1954 בבימויו של לואיס בוניואל.
ב-1931 כתבו בוניואל ופייר אוניק תסריט המבוסס על הרומן "אנקת גבהים" אבל לא הצליחו להשיג מימון לסרט. ב-1954 הופק הסרט על ידי אוסקר דנסיגרס ואבלרדו רודריגס. מככבים בסרט אירסמה דילאן וחורחה מיסטרל בתפקידים הראשיים של קאתי והתקליף.
טרנובקה
הקהילה היהודית
בשנות העשרים של המאה ה-20 נמנו בעיירה כ-3,000 יהודים, רוב תושביה. בתקופה הסובייטית פעלו בעיירה מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי, ובאמצע שנות השלושים של המאה ה-20 נסגרו בתי הכנסת ביישוב.
שוחט העיר היה רב יעקב שמשון מלמד לאחר פטירתו נתמנה בנו רבי יצחק מלמד, כרב העיר אשר כיהן כרב העיירה עד שנת 1935. לאחר מכן ירש את מקומו בנו יהושע מלמד שגם היה חזן נחשב בכל החגים. רוב יהודי העירה היו חסידי לוצק. ובכל שנה היה מגיע הרבי מלוצק רבי יוחנן פרלוב (בנו של רבי ישראל פרלוב מסטולין) בתאריך ל"ג בעומר לעיירה שם התקבל בסבר פנים יפות למשך כמה ימים. הוא היה מתארח אצל רב העירה רבי יצחק, אשר כונה דער טרעיניבקער רבי, רבי יצחק מלמד היה רב מאוד נחשב אצל חסידי לוצק בשל העובדה שקיבל סמיכה לרבנות מרבי אהרן מקרלין כשהיה צעיר בגיל 18 בלבד.
בשנת 1920 הייתה מלחמה בין הרוסים הקומוניסטים והפולנים, הרמטכ"ל אז היה פלסודוסקי. באחד מן הקרבות שנמשכו על ידי טרנובקה נסוגו הרוסים, וכוח צבאי פולני נכנס לעירה, והכריז תיכף שיבדקו את הגגות והמרתפות אולי נמצאים שמה רוסים שיתנפלו על הצבא הפולני שצריך תכף להיכנס, היהודים ענו שאין רוסים מבלי שבדקו, וכשנכנסו הפולנים ירו עליהם מכמה גגות. אז צווה הסגן אלוף ברבצקי שנכנס עם הצבא הפולני להוציא בגלל זה את הרב יצחק לתליה פומבית במרכז העיר. בני משפחתו של הרב יצאו בבכי ברחוב, שם פגשם קצין יהודי ששאלם על סיבת בכים, והוא יעץ להם ללכת לרמטכ"ל לבקש רחמים, וכך עשו, הרמטכ"ל נאתר לבקשת משפחתו של הרב ושלח פרש על סוס מצויד עם פקודה לדחות את התלייה עד שהוא ידבר אישית עם הרב, וכשהגיע השליח כבר כרכו את החבל סביב צווארו של הרב. ברגע האחרון הצילו ממוות, לאחר מכן התאחסן הרמטכ"ל פלסודסקי בבית הרב, ואחר כמה שיחות הם נתיידדו מאוד, והרמטכ"ל אף היה מתייעץ עמו בניהול המלחמה במשך תקופה עד גמר המלחמה. הרמטכ"ל פלסודסקי מת ב־13 במאי 1935 כפי התאריך היהודי י"ג שבט תרצ"ה שנפטר הרב. לאחר מות הרמטכ"ל פלסודסקי מונה האלוף ריגז שמיגלי למלא מקומו של פלסודסקי.
בסוף יולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו ריכזו את יהודייה תוך זמן קצר בגטו שהוקם בה, וחייבו את יושביו בענידת סרט זרוע. בהמשך, הגיעו לגטו שבעיירה יהודים שניצלו ממעשי הטבח באומן וביישובי הסביבה. בסוף שנת 1941 רצחו הגרמנים והאוקראינים חלק מיושבי הגטו שבעיירה, והעבידו את הגברים במקום בעבודות כפייה, תוך שליחת חלקם למחנות עבודה, בהם נספו.
מעט היהודים שהושארו בגטו, ויהודים נוספים שנתפסו, רוכזו בשני בתים בעיירה, ואליהם צורפו יהודים נוספים מהסביבה. כולם נרצחו ב-2 באפריל 1943, לרבות רבה של העיירה יהושע מלמד ומשפחתו.
הצבא הביזנטי
בשלהי העת העתיקה ובראשית ימי הביניים, הצליח הצבא הביזנטי לבלום את ההתפשטות האימפריה הסאסאנית, אך הובס על ידי הפולשים הערבים והצליח לבלום אותם רק בשערי קונסטנטינופול.
הצבא הביזנטי במאות ה-4 עד ה-9
בראשית דרכו המשיך הצבא הביזנטי את המסורת הרומית - חיל רגלים חזק וחיל פרשים קטן יחסית. עם זאת, בניגוד לצבא הרומי, הפרשים הביזנטים, אף שהיו מעטים במספרם היו בעלי חשיבות גדולה. גם חיל הרגלים הביזנטי התבסס יותר על המודל ההלניסטי דמוי פלנקס ולא על שיטת הלגיון הרומית. השורות הראשונות במערך הרגלי היו חמושות ברומחים ארוכים ואילו השורות האחרונות היו חמושים בקשתות וכלי הטלה אחרים. חיל הרגלים שימש כבסיס מוצק ממנו יצאו הפרשים להתקפה.
הצבא הביזנטי ירש את הבעיות שסבלה מהן האימפריה הרומית ערוב ימיה. השחיתות, המשבר הכלכלי ויתר הצרות פגעו באימפריה הביזנטית המוקדמת, אך במידה קטנה בהרבה מהפגיעה שהייתה בחלק המערבי. האימפריה הביזנטית הצליחה להשתקם ובימי שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון באמצע המאה ה-6 יצאה למתקפת נגד גדולה להשבת הפרובינציות האבודות. בתקופה זו הצליח יוסטיניאנוס לבסס צבא קטן, אך מאומן היטב, המבוסס בעיקר על שכירי חרב וגם מגויסים מקרב עמי האימפריה, שהיו מעטים יותר.
הצבא חולק באופן גס לשני חלקים עיקריים: גיסות פנים שהוצבו ליד הבירה קונסטנטינופול ונקראו קומינטאטנסים (comitatenses) וגייסות שהוצבו לאורך הגבול ונקראו לימיטנים (limitanei). הלימיטנים היו אחראים על הביטחון בגבולות, שיטור, דיכוי מהומות וכיוצא באלה. אף שהלימיטנים הוצבו סביב הגבול, ניתן היה בעת הצורך להשתמש בהם גם למסעי מלחמה מחוץ לאזור שבו הוצבו. הקומינטאטנסים היו העתודה העיקרית של האימפריה. אם הלימיטנים לא הצליחו להתגבר על האויב, נשלחו כוחות אלה כדי לתגבר אותם. כמו כן, הקומינטאטנסים היו אחד המרכיבים החשובים בצבא בעת פלישת האימפריה הביזנטית לאזורים אחרים.
הצבא התמתי
בצבא התמתי גדל מאוד מספרם ומשקלם של הפרשים. הפרשים התחלקו לשני סוגים עיקריים פרשים כבדים הקטפרקטים ופרשים קלים ביניהם קשתים רכובים מעולים. חיל הרגלים נותר חשוב, אך מספרו היחסי פחת.
הצבא הקומנני
המבנה התמתי החזיק מעמד כמה מאות שנים עד הפלישה הסלג'וקית. הסלג'וקים הצליחו לכבוש את מרבית אסיה הקטנה וכך אבדו לביזנטים התמות האלה. הקיסר אלכסיוס הראשון קומננוס העביר רפורמות בצבא וביסס אותו על הצבא הטגמתי הוותיק שגדל מאוד. צבא זה התבסס ברובו על שכירי חרב ולא על חיילים שגויסו מקרב אזרחי האימפריה. הצבא הזה היה יעיל, אך כשל בהגנת האימפריה בעת מסע הצלב הרביעי בשנת 1204, שבמהלכה נכבשה בירת האימפריה - קונסטנטינופול.
בתקופה זו עלתה חשיבותו של המשמר הוורנגי. המשמר הוורנגי הובס על ידי הצלבנים בעת מסע הצלב הרביעי ולא חזר לימי הזוהר שלו אם כי נמצאו אזכורים בודדים להמשך קיומו גם בתעודות מאוחרות יותר.
צבא האימפריה המאוחרת
המכה שספגה האימפריה הביזנטית מידי נושאי הצלב והרפובליקה הוונציאנית, והקמת האימפריה הלטינית פגעו בה קשות. הביזנטים הצליחו אמנם להחזיר לידיהם את השליטה בקונסטנטינופול, ובחלק משרידי האימפריה שלהם, אך לא הצליחו לחזור לימי הזוהר שלהם. הצבא הביזנטי היה חלש ומספר חייליו קטן. הצי חדל מלהתקיים. הטורקים העות'מאנים, הכח העולה החדש באסיה הקטנה ובמזרח התיכון, השתלטו בהדרגה על השטחים שנותרו בשליטת האימפריה הביזנטית, ולבסוף כבשו גם את קונסטנטינופול בשנת 1453, ובכך שמו קץ לקיומה של האימפריה הביזנטית.
חולדה מצויה
חולדה מצויה או גם חולדת עֲלִיּוֹת או חולדת הבתים (שם מדעי: Rattus rattus) היא מין נפוץ בסוג חולדה. זאת החולדה השנייה בתפוצתה לאחר חולדת החוף. מוצאה באסיה הטרופית, משם היא התפשטה למזרח הקרוב בתקופה הרומאית, ולאחר מכן לאירופה במאה הראשונה ומשם התפשטה עם האירופאים סביב העולם.
מאפיינים
החולדה המצויה היא פעילת לילה, חברותית, וחיה בלהקות גדולות וטריטוריאליות המכילות זכר שליט, זכרים נוספים ונקבות. החולדות מסמנות את הטריטוריה באמצעות חומר המופרש מבלוטות הנמצאות בבטן ובלחיי החולדה. ניתן לזהות סימונים אלו לפי צבעם, אשר כהה יותר מהסביבה.
החולדה המצויה אינטליגנטית ביותר ולומדת מניסיונה ומניסיון חולדות אחרות. היא מרבה לקפוץ ולטפס. החולדה המצויה בונה בדרך כלל קינים במקומות גבוהים. בבנינים החולדה המצויה חיה בדרך כלל בקומות הגבוהות.
החולדה המצויה מתנהגת בתוקפנות כאשר היא נלקחת מהטבע בידי בני אדם, אך כאשר בני אדם מטפלים בה כגורה ללא אימה, החולדה לא מתנהגת בתוקפנות כלפי בני האדם ואף יכולה להיות חיית מחמד רגועה ושלווה.
חולדות מצויות נחשבות אוכלות כל, וניזונות ממגוון מזונות בהם זרעים, פירות, עלים, גבעולים, פטריות, חסרי חוליות ובעלי חוליות. הן ניזונות גם מציפורים וחרקים. ביום ממוצע הן ניזונות מכ-15 גרם ושותות כ-15 מיליליטרים מים.
החולדה המצויה היא סתגלנית ומשגשגת בערים ובמשכנות האדם. מאחר שהיא נושאת מחלות רבות, בהן מחלות מידבקות, היא נחשבת למזיק לאדם שפגיעתו גדולה ורעה.
האלאסאן
ההר נמצא בתוך הפארק הלאומי האלאסאן, שהוכר על ידי אונסק"ו כשמורה ביוספרית ב-2002 וכאתר מורשת עולמית ב-2007. בפולקלור הדרום קוריאני ההר נחשב כאחד מ"שלושת ההרים הקדושים".
רקע ופעילות געשית
האי צ'ג'ו כולו נוצר מהתפרצויות געשיות תת-ימיות חוזרות ונשנות לפני 0.5-2 מיליון שנה. לפני כ-37,000 שנה התרחשה התפרצות לבה גדולה שיצרה את החלק המערבי של הלוע בפסגת ההר. לאחר מכן, לפני כ-20,000 שנה התרחשה התפרצות מאגמה בחלק המזרחי של הלוע וכשהמאגמה התקררה, התקבלה צורתו הנוכחית. למרות היותו בעל צורת מגן, הוא מסווג כהר געש מרוכב ולא כחרוט מגן. על פי מחקר שנערך על ידי המכון הקוריאני למדעי כדור הארץ (KIGAM), ההתפרצות הוודאית האחרונה מתוארכת ללפני כ-5,000 שנה, מה שמסווג את הר הגעש כפעיל. עם זאת, אין לדעת האם ומתי תהיה התפרצות נוספת. במקרה שאכן יתפרץ, צופים כי ההתפרצות תהיה מסיבית המסוגלת לכסות את כל האי. בהיסטוריה של גוריו, המתאר את שושלת גוריו, מופיעות עדויות להתפרצויות באי בשנים 1002 ו-1007, אך לא נכתב שם איפה בדיוק התרחשו ההתפרצויות ולא נמצאו ראיות התומכות בכך לבינתיים.
טיפוס
האלאסאן נחשב הר קל יחסית לטיפוס. קיימים כמה מסלולים מסודרים, כאשר אורכם אינו עולה על 10 ק"מ (הלוך חזור) וניתן לעלות ולרדת באותו יום. מסלול סונגפאנאק (Seongpanak/성판악) - מתחיל בסונגפאנאק שממזרח להר ומסתיים בפסגה, שם ניתן לראות את הלוע. אורכו 9.6 ק"מ וזהו המסלול הארוך ביותר, אך לא הקשה ביותר. כל כיוון לוקח בערך 4.5 שעות. כמחצית הדרך השיפוע מאוד מתון. לאחר מכן נהיה תלול וב20 דקות האחרונות מאוד תלול.
מסלול גוואנומסה (Gwaneumsa/관음사) - מתחיל בגוואנומסה שמצפון להר ומסתיים בפסגה, שם ניתן לראות את הלוע. אורכו 8.7 ק"מ וזהו המסלול הקשה ביותר. כל כיוון לוקח בערך 5 שעות. כשליש הדרך, עד עמק תאמנה השיפוע מתון. לאחר מכן נהיה תלול.
מסלול אורימוק (Eorimok/어리목) - מתחיל באורימוק שמצפון מערב להר ומסתיים במחסה וויטסה אוראום (witsea oreum shelter). בשנת 1994 נאסר להמשיך לעלות לפסגה כחלק מהמאמצים לשימור הטבע. אורכו 6.8 ק"מ, הוא נחשב לקל והוא השני הכי קצר מבין המסלולים. כל כיוון לוקח בערך 3 שעות.
מיתולוגיות ואמונות עממיות
שם הלוע בפסגת ההר הוא בנגנוקדאם (백록담) ומשמעותו היא "אגם האיילים הלבנים". מקור השם מאגדה בה 100 רוחות אלמותיות נהנו לרכב על איילים עד לאגם. על פי מיתולוגיה ג'גואית, אלת הבריאה יצרה את ההר בעזרת שבעה אתים ענקיים מלאים באדמה. יום אחד היא הכינה מרק בקדרה ענקית ל-500 ילדיה ובטעות נפלה וטבעה בו. בזמן שילדיה אכלו את המרק, סיפר הקטן מביניהם מה קרה ומרוב צער הילדים בכו ובכו עד שנהפכו לאבן. כיום פסלוני הילדים האלה פזורים בכל האי. בלוע הר הגעש קיים אגם, אשר רבים מאמינים כי רוחות חיות בו. במורד ההר יש מערה בודהיסטית בעלת כוחות ריפוי. ברחבי המדרונות המיוערים של ההר גדלה בעבר פטריה מקודשת. רבים מאמינים כי הפטריה הזו למעשה הייתה אמניטה מוסכריה. על פי זאת ייתכן כי אנשים אכלו את הפטריה, ראו הזיות ושייכו אותן לכוח רוחני מיסטי של ההר.
קישורים חיצוניים
אתר לתיירות בקוריאה
50 (מספר)
50 (במילים: חמישים) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 49 ולפני 51. בספרות יווניות היא מיוצגת על ידי האות נו.
טרשקון
טרשקון (בליטאית:, טרושקונאי; בפולנית: Traszkuny, טרשקוני; ביידיש: טראשקון) היא עיירה במחוז אוטנה שבליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
העיירה נוסדה בסוף המאה ה-17 בידי ולדיסלאב סוקולובסקי, אשר ייסד במקום כנסייה ומנזר.
יהודי טרשקון
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-90 משפחות יהודיות, ופעלו בה מפלגות ציוניות, וכן בית ספר עברי מרשת תרבות. עם סיפוח ליטא לברית המועצות בשנת 1940 הופסקה פעילות זו.
עם כיבוש ליטא בידי הגרמנים, רצחו הליטאים מספר צעירים יהודים בעיירה. ביולי 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בחלק עני ביישוב. ב-23 באוגוסט 1941 נרצחו כל יהודי היישוב ליד הכפר פיוסט.
ארז קו-אל
ארז קו-אל (נולד ב-9 בנובמבר 1977) הוא תסריטאי ויוצר טלוויזיה וקולנוע, בוגר בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב.
קו-אל משמש כחבר הנהלת איגוד התסריטאים.
יצירה קולנועית
ב-2009 כתב לצד לאון פרודובסקי את התסריט לסרטו של פרודובסקי "חמש שעות מפריז", שזכה בפרס הסרט ובפרס התגלית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה באותה שנה. הסרט זכה להצלחה מתונה בקופות ולביקורות חיוביות. ב-2011 כתב את התסריט לסרטו של יוסי מדמוני "בוקר טוב אדון פידלמן", שזכה בפרס התסריט בתחרות הבינלאומית של פסטיבל הסרטים סאנדנס באותה שנה.
יצירה טלוויזיונית
כתיבתו של קו-אל מתאפיינת בטון מינורי, לעיתים לירי ומהורהר, ובגישה נטורליסטית לדמויות ולעולם אותם הוא מתאר.
קו-אל מלמד תסריטאות בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב ובבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
חייו האישיים
נשוי ל יונית נפתלי קו-אל, משנה למנכ"ל עמותת אליפלט. לזוג ילדים משותפים.
צבי בקר
צבי בקר (1887 – 16 באפריל 1918) היה חבר תנועת פועלי ציון וממייסדי ארגוני השמירה בר גיורא והשומר. עסק בשמירה במושבות הגליל. הגיע לארץ ישראל במסגרת העלייה השנייה.
שר אמי
"'שר אמי"' (מצרפתית: "חבר יקר") היה יונת דואר זכר שנתרם מחובבי יונים בבריטניה לשימוש חיל האותות של צבא ארצות הברית בצרפת, במהלך מלחמת העולם הראשונה, ואומן על ידי מומחים אמריקאים. שר אמי מפורסם בזכות העברת הודעה מגדוד מוקף, אף על פי שנפצע קשה, במהלך מתקפת מז-ארגון באוקטובר 1918.
צבי בקר
ביוגרפיה
צבי בקר נולד בעיר טמיר-חאן-שורה בחבל דאגסטן שבקווקז. בצעירותו הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקראטית בעיר באקו אך לאחר זמן נתפס לרעיון הציוני והצטרף לתנועת פועלי ציון. על מנת לחסוך כסף למסע לארץ נסע, ב-1904, עם חברו מעיר הולדתו, יחזקאל ניסנוב (שאף עלה איתו לארץ והצטרף איתו לארגון "השומר"), לעבוד בסבסטופול אך מחשש לפרעות עברו לעבוד בלבוב שבגליציה.
שר אמי
שירותו במלחמת העולם הראשונה
ב-3 באוקטובר 1918, מייג'ור צ'ארלס וייט ויטלסי, ויותר מ-550 לוחמים מצבא ארצות הברית, נלכדו בשקע קטן בצד הגבעה, מאחורי קווי האויב, ללא מזון או תחמושת. בנוסף ירו בהם מתוך כוחותיהם שלהם שזיהו אותם כאויב ועוד לא ידעו את מיקומם. כשהם מוקפים בגרמנים נהרגו ונפצעו רבים מחיילי הכוח, ורק 194 חיילים שרדו ולא נתפסו/נפצעו עד תום הקרב. מכיוון ששליחי הכוח שלו יורטו או נהרגו בעקביות על ידי הגרמנים, וויטלסי החל לשלוח הודעות באמצעות יונת דואר. היונה שנשאה את ההודעה הראשונה, "הרבה פצועים. אנחנו לא יכולים להתפנות", הופל על-די האויב. יונה שנייה נשלחה עם ההודעה, "החיילים סובלים. האם ניתן לשלוח תמיכה?" גם יונה זו הופלה. סוללות הארטילריה שתמכו באנשיו של ויטלסי ניסו לספק "מטח הגנה", במדרון הצפוני של עמק שרלו, אך האמינו שוויטלסי נמצא במדרון הדרומי של הגיא, וכתוצאה מכך כוון מטח לכיוון הגדוד. "שר אמי", היון הנותר, נשלח עם פתק, שהיה עשוי מנייר בצל, בטוטף על רגלו הימנית, שהכיל את ההודעה הבאה:
מו (יבשת דמיונית)
מוּ (Mu) היא יבשת דמיונית, שהתקיימה כביכול באחד האוקיינוסים של כדור הארץ ונעלמה בשחר ההיסטוריה האנושית.
צבי בקר
ביוגרפיה
ב-1905 עלה לארץ במסגרת העלייה השנייה והחל לעבוד בזכרון יעקב. ב-1906 זימן ישראל שוחט, שעבד בכפר הנוער מאיר שפיה, את צבי, יחזקאל ניסנוב וישראל גלעדי ודיבר איתם על הקמת קבוצת שמירה עברית ועל הקמת סניף "פועלי ציון" בזכרון יעקב. בהמשך הצטרפו לקבוצה גם מנדל פורטוגלי, יחזקאל חנקין ואלכסנדר זייד ויחד היוו את הגרעין המייסד של ארגון "בר גיורא".
שר אמי
שירותו במלחמת העולם הראשונה
כששר אמי ניסה לטוס חזרה למחנה, הגרמנים ראו אותו באוויר ופתחו באש. לאחר מספר שניות, הוא הופל על-ידי הגרמנים אך הצליח לטוס שוב. הוא חזר לעליית הגג שלו במטה הדיוויזיה שלו, במרחק 40 ק"מ, תוך 25 דקות בלבד, והציל את חייהם של 194 הניצולים בקרב. הוא נורה דרך החזה, ואיבד העין אחת, ורגלו הייתה תלויה על גיד יחיד.
צבי בקר
ביוגרפיה
ב-29 בספטמבר 1907 השתתף צבי בישיבה בחדרו של יצחק בן-צבי בבתי ורשה ביפו שם הוחלט על יסוד הארגון המחתרתי "בר גיורא". המקום הראשון בו פעל הארגון היה בחוות סג'רה שם שכנעה מניה שוחט את מנהל החווה אליהו קראוזה להחליף את השומרים הצ'רקסים מכפר קמא בשומרי הארגון והראשון שהחל בשמירה היה צבי. ב-1908 קיבל הארגון את אחריות השמירה גם בסג'רה ובאותה שנה נמסרה לארגון גם השמירה במסחה וצבי עבר לשמור גם שם.
שר אמי
שירותו במלחמת העולם הראשונה
שר אמי הפך לגיבור של הדיוויזיה ה-77. חובשי הצבא פעלו כדי להציל את חייו. כשהתאושש מספיק כדי לחזור, הועלה על סירה בחזרה לארצות הברית, כשהגנרל ג'ון ג'יי פרשינג נפרד ממנו.
מו (יבשת דמיונית)
הרעיון והשם הוצעו במאה ה-19 על ידי המטייל והכותב אוגוסטוס לה פלנז'ון (Augustus Le Plongeon), שטען שחלק מהציווילזציות הקדומות והמתקדמות ביותר לזמנן, לדוגמה מצרים העתיקה או מסו-אמריקה, נוצרו על ידי פליטים מיבשת מו. לדבריו של לה פלנז'ון, שכנה יבשת מו באוקיינוס האטלנטי. הרעיון פורסם והורחב על ידי ג'יימס צ'רצ'וורד (James Churchward), שהתעקש שמקומה היה באוקיינוס השקט.
צבי בקר
ביוגרפיה
ב-1909 נוסד בכפר תבור ארגון "השומר" ואנשי "בר גיורא" (וצבי ביניהם) הצטרפו לארגון החדש. עם הקמת "השומר" התרחבו אזורי הפעילות של הארגון גם למושבות במרכז כמו ראשון לציון, חדרה, פתח תקווה, זכרון יעקב ועוד.
שר אמי
פרסים
היון זכה במדליית Croix de Guerre על שירותו ההירואי כשהעביר 12 מסרים חשובים בורדן. הוא מת בפורט מונמות', ניו ג'רזי, ב-13 ביוני 1919, מהפצעיו, וב-1931 נכנס להיכל התהילה של יוני הדואר. הוא גם קיבל מדליית זהב מארגון של חובבי יונים אמריקאים, כהוקרה על שירותו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
צבי בקר
ביוגרפיה
ב-11 בנובמבר 1910 היה צבי שותף לעליית חברי "השומר" להתיישבות חקלאית בקואופרציה במרחביה. ב-1911, בעקבות סכסוך עם תושבי הכפר השכן סולם נכלאו צבי ועוד 13 מתיישבים בבתי הכלא בנצרת ובעכו למשך כשנה.
שר אמי
פרסים
בנובמבר 2019 הוא הפך לאחד הזוכים הראשונים במדליית האומץ של בעלי חיים במלחמה ובשלום, שהוענקה לו בטקס בגבעת הקפיטול
מו (יבשת דמיונית)
אוגוסטוס לה פלז'ון
הרעיון הוצג לראשונה בעבודותיו של אוגוסטוס לה פלז'ון (1825 - 1908), לאחר חקירותיו בהריסות המאיה בחצי האי יוקטן. הוא טען כי תרגם את כתבי המאיה העתיקים, שכביכול הצביעו על כך שציוויליזציית המאיה ביוקטן עתיקה מהציוויליזציה ביוון או במצרים, ובנוסף היה מסופר בהם על יבשת עוד יותר עתיקה.
שר אמי
מורשתו
עבור ילדי בית ספר אמריקאים של שנות ה-20 וה-30, שר אמי היה מוכר כמו כל גיבור אנושי במלחמת העולם הראשונה. גופתו של שר אמי פוחלצה על ידי נלסון ר. ווד במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע. מאז 1921, שר אמי מוצג במכון הסמית'סוניאן; והוא מוצג יחד עם סמל סטאבי, בוסטון טרייר של חיל הרגלים ה-102 של צבא ארצות הברית, בתערוכת "מחיר החופש" של המוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקאית.
צבי בקר
ביוגרפיה
במהלך מלחמת העולם הראשונה גויס לעבודות עבור הצבא העות'מאני בבאר שבע אך לאחר תקופה ערק וחזר למשפחתו בחולדה.
מו (יבשת דמיונית)
אוגוסטוס לה פלז'ון
לה פלז'ון קיבל דווקא את השם "מו" משארל אטיין בראסר דה בורבורג (Charles Étienne Brasseur de Bourbourg), שבשנת 1864 תרגם לא נכון את קודקס טרואנו (Troano Codex) כשהשתמש באלפבית דה לאנדה. בראסר האמין כי המילה שתרגם כ"מו" היא יבשת ששקעה בעקבות קטסטרופה. לה פלז'ון זיהה את היבשת האבודה הזו עם אטלנטיס, והפך אותה ליבשת שכביכול שקעה אל תוך האוקיינוס האטלנטי:
צבי בקר
ביוגרפיה
ב-1916 היה צבי שותף, עם אנשי הארגון, ביסוד קיבוץ כפר גלעדי.
לאחר זמן מה, ובגלל הקשיים, חזרה המשפחה לבית-גן שם שימש בקר שומר. ב-1918, בלילה גשום, נגנב עדר פרות מהישוב ובקר רדף אחרי העדר. לאחר שארב כל הלילה, בגשם, במעבר הירדן חלה בדלקת ריאות ולאחר שבוע, ועל אף מאמצי הרופאים נפטר ב-16 באפריל. תחילה נקבר בבית הקברות של המושבה יבנאל ולאחר זמן מה הועברו עצמותיו לבית הקברות של ארגון "השומר" בכפר גלעדי.
מו (יבשת דמיונית)
ג'יימס צ'רצ'וורד
היבשת האבודה של לה פלז'ון התפרסמה על ידי ג'יימס צ'רצ'וורד (1851-1936) בסדרת ספרים, שהתחילה ב"היבשת האבודה של מו, מקורו של האדם" (1926) ומאוחר יותר נערכה כ"היבשת האבודה מו" (1931). ספרים מפורסמים אחרים בסדרה היו: "ילדי מו" (1931) ו"הסמלים הקדושים של מו" (1933).
צבי בקר
ביוגרפיה
צבי התחתן עם אסתר שטורמן, אחותו של חיים שטורמן ולזוג נולדו ארבע בנות (הבת הבכורה נולדה כשצבי היה אסור בכלא עכו ונקראה דרורה כסמל לשחרורו. הבת הרביעית נולדה לאחר מותו ונקראה צביה על שמו).
מו (יבשת דמיונית)
ג'יימס צ'רצ'וורד
צ'רצ'וורד טען כי, "לפני יותר מחמישים שנים", בזמן ששירת כחייל בהודו, הוא התחבר עם נזיר מקדשי בדרגה גבוהה, שהראה לו לוחות חימר כתובים בשפה, שכביכול הייתה שפת "האגה-מאיה" האבודה ושרק שני אנשים בהודו ידעו לקרוא אותה. על ידי שליטתו בשפה בעצמו, גילה צ'רצ'וורד שמקורם הוא ב"מקום שבו [האדם] הופיע לראשונה - מו". גרסת הספר של 1931 טענה ש"כל העניין המדעי בעבודה זאת מבוסס על תרגום של שני לוחות חימר", לוחות החימר שקרא בהודו, ואוסף של 2,500 לוחות אבן שנחשפו על ידי ויליאם ניבן (William Niven) במקסיקו (עמ' 7).
צ'רצ'וורד נתן תיאור חי של מו, מקום בעל ציוויליזציה מפותחת, הנאאקל (Naacal), אשר פרחו בין לפני 50,000 ל-12,000 שנים, נשלטו על ידי "גזע לבן" (עמ' 48) והיה "נעלה עלינו במאפיינים שלנו" (עמ' 17). בזמן קיומה, לפני 12,000 שנה, חיו במו כ-64,000,000 תושבים בהרבה ערים גדולות, ובנוסף היו להם קולוניות גם ביבשות אחרות.
צ'רצ'וורד טען כי מו הייתה ממוקמת באזור האוקיינוס השקט, ונמתח ממזרח למערב מאיי מריאנה עד לאי הפסחא. ומצפון לדרום מהוואי עד למאנגאיה. הוא טען כי לפי "מיתוס הבריאה" שקרא בהודו, מו הועלתה השמיימה על ידי כוחות געשיים תת-ימיים וגייזרים. לבסוף, מו "נשמדה לגמרי בכמעט לילה אחד" (עמ' 44). אחרי סדרות של רעידות אדמה והתפרצויות געשיות, "הארץ השבורה נפלה לתוך אמבט האש הגדול" והייתה מכוסה לגמרי "על ידי 50 מיליון מיילים רבועים של מים".(עמ' 50)
צ'רצ'וורד טען כי מו הייתה המקור המשותף לכל הציוויליזציות הגדולות כמו מצרים, יוון, מרכז אמריקה, הודו, בורמה ואפילו אי הפסחא, ובמיוחד לבניית המגלית העתיקה. כראיות לטענה זו, הוא הצביע על סמלים מכל העולם, שבהם ראה תמות משותפות של ציפורים, של יחסי האדמה והשמיים, ובמיוחד של השמש.
צ'רצ'וורד טען כי המלך של מו היה רע, שאותו קישר למצרים, רע (אל), ורפאנוי המילה הפוליזיאנית לשמש, רה (ra'a), שהוא תרגם לא נכון ל"רע"-raa (עמ' 48). הוא טען כי מצא את הסמלים לשמש "במצרים, בבל, פרו וכל המדינות והארצות העתיקות - הייתה השמש לסמל אוניברסלי". (עמ' 138)
צ'רצ'וורד מיחס את כל האומנות המגלית בפולינזיה לאנשים ממו. הוא טען כי הסמלים של השמש "מוצגים על אבנים בהריסות פולינזיות", כמו כובעי אבן (פוקאו) על המואי הענקיים באי הפסחא. בציטוט של וו.ג'יי. ג'ונסון (W.J. Johnson), צ'רצ'וורד מתאר את הכובעים "כדורים" ש"נראים ממרחק כאדומים" ומכריזים על "ייצוג השמש כרע" (עמ' 138). הוא גם טען בטעות שכמה מהם עשויים מ"אבני חול אדומות" (עמ' 89), שלא קיימים על אותו האי. הפלטפורמות שעליהם הפסלים נחים (אהו-ahu) מתוארים על ידי צ'רצ'וורד כ"דמוי רציפים שם נשמרת האבן שנחתכה ופוסלה", שהושארו שם באותה תנוחה "מחכים לשליחתם לחלקים אחרים ביבשת כדי לבנות מקדשים וארמונות" (עמ' 89). הוא גם כביכול מציין את העמודים ש"הועמדו על ידי המאורים של ניו זילנד" כדוגמה ליכולת עבודת היד של הציוויליזציה הזו (עמ' 158). לפי ראייתו של צ'רצ'וורד, הפולינזים המודרניים הם לא צאצאים של אנשי מו, היוצרים של העבודות המורכבות הללו, אלא ניצולים של השואה שהביאה "את הקניבליזם והפרעות" בעולם (עמ' 54).
טענות מודרניות
הקונספט של צ'רצ'וורד הורחב על ידי סופרים אחרים. גראם הנקוק (Graham Hancock) טוען כי הריסתה של מו אירעה באזור 10,000 לפנה"ס, למרות שבספרם של ג'יימס ברמוול (James Bramwell) וויליאם סקוט-אליוט (William Scott-Elliott) "אטלנטיס האבודה" (Lost Atlantis) טענו השניים כי סדרת האירועים הטראומתית שחיסלה את מו התחילה עוד לפני 800,000 שנים (עמ' 194), והמשיכה עד הקטסטרופה האחרונה, שקרתה בדיוק בשנת 9564 לפנה"ס (עמ' 195).
בשנות ה-30 של המאה ה-20, מוסטפא כמאל אטאטורק, מייסדה של הרפובליקה של טורקיה, התעניין בעבודתו של צ'רצ'וורד וסבר כי מו יכולה להיות ארץ האם של הטורקים.
ספרו של מייקל דסמקט (Michel Desmarquet) משנת 1933, הנבואה של ת'איובה (Thiaoouba Prophecy) מכיל תיאור מפורט של היבשת מו. הסופר לכאורה נכח ביבשת הזו ובמבנים שבתוכה כשחיפש אחר חוצנים.
מאסאקי קימורה הציע שמאפיינים תת-ימיים מסוימים שמצוים ליד חופי האי יונגוני, ביפן (ידוע יותר כ"אנדרטת יונגוני") הם הריסות של מו (או "הריסות של העולם האבוד מויין" ע"פ CNN).
טענות גאולוגיות
מדע הגאולוגיה המודרני שולל לגמרי "יבשות אבודות" מכל גודל משמעותי. לפי תאוריית טקטוניקת הלוחות, שאושרה בצורה מקיפה לאורך 40 שנים, קרום כדור הארץ מורכב מסלעי "סיאל" קלים יותר (עשירים באלומיניום סיליקט) שצפים על אבני "סימה" כבדים יותר (עשירים במגנזיום סיליקט). הסיאל לרוב נעדר או שעוביו רק כמה קילומטרים בתחתית האוקיינוסים, לעומת יבשות שהם גושים גדולים בעובי עשרות קילומטרים. מכיוון שיבשות שמורכבות מהסיאל צפות על הסימה בדומה לקרחון ימי שצף על המים, יבשת לא יכולה פשוט לטבוע מתחת לאוקיינוס. אמנם ייתכן שנדידת היבשות והתפשטות קרקעית הים ישנו את צורת ומיקום היבשות, ולעיתים לחלק יבשת לשני חלקים או יותר (כמו שקרה בפנגיאה), אך תהליכים אלו מאוד איטיים וקורים במשך זמנים גאולוגיים (מאות מיליוני שנים). לאורך קנה המידה ההיסטורי (עשרות אלפי שנים), הסימה מתחת לקרומי היבשות נחשבת מוצקה, והיבשות עוגנות בבסיסן עליה. מוסכם על הכל שהיבשות וקרקעיות האוקיינוסים שמרו על מיקומם הנוכחי לאורך כל זמן קיומו של האדם.
בנוסף, אין תרחיש מתקבל על הדעת לאירוע שיכול "להרוס" יבשת, מכיוון שמסה אדירה של אבני סיאל צריכה להגיע למקום כלשהו ואין כל זכר לכך בתחתית האוקיינוסים. האיים באוקיאניה הם לא חלקים מיבשת שקועה, אלא קציהם של הרי געש מבודדים.
זה המקרה, לדוגמה, של אי הפסחא, שהוא קצה געשי שהתהווה לאחרונה יחסית, ומוקף על ידי אוקיינוס עמוק (3,000 מטרים עומק במרחק 30 קילומטרים מהאי). בשנות ה-30 של המאה ה-20, הבחין אלפרד מאטרו (Alfred Métraux) בביקורו באי, שפלטפורמות המואי נבנו ליד החוף העכשווי, עובדה שמראה שחופי האי לא השתנו מאז שבנו את הפסלים. יתרה מזאת, "דרך המלך" שפיאר לוטי (Pierre Loti) דיווח עליו שעוברת מהאי לארץ השקועה מתחת, היא למעשה זרימת לבה תת-ימית טבעית. מלבד זאת, טענתו של צ'רצ'וורד שעל האי אין סלעי חול או סלעי יסוד, שנויה במחלוקת מכיוון שכל הפסלים, עשויים סלע געשי מקומי הנקרא סקוריה.
קטסטרופה מקומית
הטענות הגאולוגיות השוללות את תאוריות "היבשות האבודות" לא שוללות קטסטרופות מקומיות שיכולות לשנות את מסלול ההיסטוריה האנושית, כמו עליית גובה פני הים ב-80 מטרים לאורך 12,000 השנים האחרונות, הצפת הים השחור לפני 7,600 שנים, והתפרצות הר הגעש תירה באי היווני סנטוריני לפני 3,600 שנים.
ראיות ארכאולוגיות וגנטיות
הפרטים וההשפעה ההיסטורית של תאוריית מו, שכבר עם פרסומם היו יותר שנויים במחלוקת מהראיות הפיזיות, עורערו ביסודיות על ידי ארכאולוגים וחוקרי גנטיקה.
באשר לאי הפסחא, אין כל ראיה לנוכחות של בני אדם על האי לפני שנת 300 לספירה; והפוקאו על ראש המואי אובחנה בצורה טיפוסית כלבוש ראש טקסי.
פיטר פן 2
פיטר פן 2 (באנגלית: Return to Never Land, "בחזרה לארץ לעולם לא") הוא סרט ההמשך משנת 2002 של הסרט "פיטר פן". הסרט השני מציג את סיפורה של ג'יין, בתה של וונדי, אשר אינה מאמינה בפיטר פן (בניגוד לסרט הקודם שבו הוריה של וונדי אינם מאמינים בפיטר פן והיא כן, בסרט זה וונדי מאמינה בפיטר פן אך ג'יין בתה לא). כשג'יין מגיעה לארץ לעולם לא היא מתחילה להאמין אט אט בפיטר פן.
עלילה
הסרט מתרחש בזמן מלחמת העולם השנייה, ג'יין (בתה של ונדי) ילדה אשר חושבת את עצמה למבוגרת ואינה מאמינה בפיטר פן ובאגדות מחליטה לקנות לאחיה הקטן דניאל (אשר מאמין בפיטר פן) גרביים, המתנה משקפת את אופייה המעשי של ג'יין. המתנה אינה משמחת את דניאל אך ג'יין בכל זאת מרגישה גאה במתנה השימושית. וונדי, מחליטה לשעשע את דניאל בכך שמספרת לו סיפור על פיטר פן דרך הגרביים ומצליחה בכל זאת להפוך את מתנתה של ג'יין למהנה (הסיפור משעשע את הילד בדיוק כמו ששיעשע את אחיה של ונדי בסרט הראשון). בגלל מלחמת העולם השנייה ג'יין ואחיה נאלצים לעבור לכפרים לשם ביטחונם, ונדי מבקשת מג'יין להמשיך לספר לאחיה סיפורים על פיטר פן מפני שהם עוזרים לו להפיג את המתח, אך ג'יין אינה מוכנה לעשות זאת. בלילה שלפני המעבר ג'יין נחטפת על ידי קפטן הוק שחושב שחטף את ונדי (הוא אינו יודע שוונדי התבגרה כי בארץ לעולם לא אף אחד לא גדל), קפטן הוק זורק את ג'יין לים ופיטר, שחושב שהיא ונדי, נחלץ להצילה. בהמשך הזמן ג'יין צריכה לבחור האם להאמין בפיטר פן ולסמוך עליו או לעזור לקפטן הוק להשיג את האוצר שלו והוא בתמורה יחזיר אותה ללונדון, היא בוחרת להאמין לפיטר, והוא אף הופך אותה להיות "הילדה האבודה" הראשונה.