cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צרטופסים
התפתחות
הצרטופסיים היו הצרטופסים הגדולים והמתקדמים ביותר. הם התאפיינו בעטרות וקרניים מפותחות, ובסוללות שיניים גדולות וצפופות. ראשונים להופיע היו בני תת-המשפחה צנטרוזאורים שהתאפיינו בעטרות קצרות אך בעלות זיזים, גולגולת קצרה אך עמוקה וקרן אף מפותחת יותר מקרני הגבה. אחריהם הופיעה תת-המשפחה כסמוזאורים שהתאפיינו בעטרות ארוכות, גולגולת ארוכה וקרני גבה מפותחות לעומת קרן אף קצרה. אחרונים להופיע היו בני השבט טריצרטופסיני שכלל את הטריצרטופס המפורסם. הם היו הצרטופסים הגדולים ביותר (אורך של 7–9 מטר ומשקל של פיל אפריקני בוגר) וחיו עד לסוף עידן הדינוזאורים, כ-66 מיליון שנה לפני זמננו.
ציר זמן
להלן תרשים ציר זמן המתאר את התפתחות הצרטופסים בזמן, מיינלונג ביורה עליון ועד לטריצרטופס בסוף הקרטיקון:
גדלים
הצרטופסים הגדולים ביותר היו ממשפחת הצרטופסיים (Ceratopsidae) של צפון אמריקה: האאוטריצרטופס (Eotriceratops), הטריצרטופס (Triceratops), הטורוזאורוס (Torosaurus) והטיטאנוצרטופס (Titanoceratops) - כולם באורך של כ-7 עד 9 מטרים ומשקל של פיל סוואנה אפריקני, אך האאוטריצרטופס היה גבוה יותר, וכנראה גם כבד יותר, מכולם.
הצרטופסים הקטנים ביותר היו מיקרוצרטוס (Microceratus), צ'אויאנגוזאורוס (Chaoyangsaurus), גרסיליצרטופס (Graciliceratops) ו-Xuanhuaceratops, כולם דינוזאורים שנתגלו בעשור האחרון באסיה, ואורכם הוא כ-60 ס"מ.
אמנות בין-לאומיות בנושאי זכויות אדם
אמנות בין־לאומיות בנושאי זכויות אדם הן אמנות והסכמים משפטיים בין מספר רב של מדינות העוסקים בהגנה על זכויות האדם. באמנות מפורטות הן זכויות של הפרט והן זכויות קולקטיביות, כמו הזכות להגדרה עצמית. כמו אמנות חרות, אמנות זכויות אדם מחייבות את המדינות אשר חתמו עליהן וכן אשררו אותן (או הצטרפו אליהן לאחר שהתקופה לחתימה ואשרור הסתיימה). חלק מהאמנות רלוונטיות לכלל מדינות העולם, וחלקן מוגבלות למדינות באזור מסוים של העולם.
אמנות אוניברסליות (כלל-עולמיות)
ישנן אמנות שעוסקות בנושאים המשיקים לדיני זכויות האדם הבין־לאומיים:
גריעה מזכויות נוכח מצב חירום
קיימים מצבים לא שיגרתיים, מצבי חירום, אשר בגינם תתאפשר גריעה מזכויות האדם. חשוב להדגיש, שהגריעה תהיה באופן מידתי ועל-פי מערך עדיפויות תועלתי, אשר יצדיק את הפגיעה בזכות, לטובת קיומה של זכות עדיפה אחרת או קיומו של אינטרס חברתי. יחד עם זאת, קיימות זכויות אדם שלא ניתן להפרן, גם לטובת זכות או אינטרס חברתי אחרים.
מצבי חירום בהגדרה בין־לאומית
על פי ס' 4 לאמנה הבין־לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות: ״רשאיות המדינות שהן צד לאמנה, בשעת חירום מוכרזת רשמית, אשר מאיימת על חיי האומה, לנקוט אמצעים הגורעים מהתחייבויותיהם שעל-פי האמנה, במידה הנדרשת מפאת חומרת המצב, ובלבד שהאמצעים אינם נוגדים התחייבויות אחרות״.דהיינו, כל מדינה שהיא צד לאמנה, במצבי חירום, רשאית לגרוע מהתחייבותה, בתנאי שהפגיעה תהיה מידתית ומינימלית. בנוסף, כל מדינה שהיא צד לאמנה ונוקטת בזכות הגריעה, מחויבת לדווח לשאר המדינות, אשר גם הן צד לאמנה, על ההוראות שמהן גרעה, ועל הטעמים שהביאו אותה למעשה הגריעה. כדי לפעול כנגד ניצול כוחה של הממשלה כנגד האזרחים, האמנות הבין־לאומיות בדבר זכויות האדם, קובעות רסנים על סמכויות החירום, שיצמצמו את החשש לפגיעה שלא כדין בזכויות. כך, ניתן להצר זכות מוגנת רק כאשר האמצעי הפוגע הוא ״במידה הנדרשת, במדוקדק ומפאת חומרת המצב״. הסעיף למעשה עומד על חשיבות עיקרון המידתיות, שיבטיח שלא יעשה שימוש באמצעי החירום הפוגעניים.
זכויות שאינן ניתנות לגריעה (במישור הבין־לאומי)
מקורות הזכויות אשר לא ניתנות לגריעה גם בעתות חירום, מצויות באמנה הבין־לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות:ס' 6 לאמנה קובע, כי לכל בן אנוש זכות טבעית לחיים. ס' 7 לאמנה קובע, כי אין להעמיד אדם בעינויים או בעונשים אכזריים (כולל ניסוי רפואי או מדעי).ס' 8 לאמנה קובע, כי לא יוחזק אדם במצב של עבדות וסחר. ס' 11 לאמנה קובע, כי אסור לאסור אדם על אי-קיום התחייבות חוזית. ס' 15 לאמנה קובע, איסור על הרשעתו של אדם בשל, מעשים ומחדלים אשר לא מהווים עבירה פלילית, עפ״י המשפט הלאומי או הבין־לאומי בשעת עשייתם. ס' 16 לאמנה קובע, כי קיימת לאדם הזכות להוקרה כאישיות בפני החוק. ס' 18 לאמנה קובע, כי לכל אדם הזכות לחופש המחשבה, המצפון והדת.
האם ניתן לגרוע מכל זכות שהיא?
סעיפים אשר מעגנים את חוקיותו של מצב החירום והשלכותיו מעוגנים בחוק יסוד: הממשלה. מחד גיסא, קיימים סעיפים אשר קובעים כי יש בכוחן של תקנות שעת חירום, לגרוע מזכויות אדם. מאידך גיסא, קיימים סעיפים שלא ניתן לגרוע מהן, גם לא במצב חירום.
ס' 39(ג) לחוק יסוד הממשלה קובע, יש בכוחן של תקנות שעת חירום לשנות כל חוק, זולת אם אין הוראה אחרת בחוק אחר. ס' 39(ד) לחוק יסוד הממשלה קובע, שאין בכוחן של תקנות שעת חירום להתיר פגיעה בכבוד האדם. דהיינו, מחד גיסא, בס' 39(ג) לחוק יסוד הממשלה, ניתן לראות שתקנות שעת חירום קובעות מצבי חירום, שבהם ניתן אישור לגריעה מזכויות אדם. מאידך גיסא, ע״פ ס' 39(ד) לחוק יסוד הממשלה, נראה שתקנות שעת חירום, לא יכולות להתיר פגיעה בכבוד האדם. לפיכך, המחוקק קבע, שקיימות זכויות אשר ניתנות לפגיעה על ידי תקנות שעת חירום, אולם לא כל הזכויות ניתנות להפרה בשל עצם היותן זכויות קוגנטיות. לשם הבהרת הסוגיה, ראה ס'41 לחוק יסוד הממשלה, אשר חוזר וקובע באופן מפורש, שתקנות שעת חירום, לא יפגעו בחוקי יסוד.
הסתייגות מאמנות זכויות אדם בין־לאומיות
למעשה, הסתייגות מאפשרת למדינה להיות חלק מהאמנה, תוך ביטול הוראה ספציפית באמנה אליה היא מתנגדת. מדינות אינן יכולות לבצע הסתייגויות לאחר שקיבלו על עצמן אמנה. ועידת אמנת וינה אינה זו שיצרה את המושג הסתייגות אלא אימצה לתוכה את הדין הבין־לאומי המנהגי הקיים ולכן גם מדינות שאינן צד לאמנת וינה נוהגות כפי שנהגו כאילו היו חלק ממנה. פרשנות של אמנות נעשית על ידי מדינות לפי איך שהן רואות לנכון והנושא אינו מוסדר באמנת וינה לכן נוצר קושי לפרשנות אחידה ומדינות נוטות לפעמים לנצל זאת לטובתן על מנת להתאים את החובות הנובעות מאמנות לטובתן.
הליך ההסתייגות
ההליכים להסתייגות מפורטים בסעיפים 19–23 לאמנת וינה. הסתייגות חייבת להיות כתובה, ויש לשלוח אותה לנפקד (דפוזיטר) האמנה, במידה והאמנה בין־לאומית (רב-צדדית), או ישירות לשאר המדינות שהן צד לאמנה. כך גם במקרה של ביטול הסתייגות. מדינה אינה רשאית להסתייג אם ההסתייגות אסורה באמנה (לדוגמה: האמנה בדבר ביטול העבדות), אם האמנה קובעת כי ניתן לקיים רק הסתייגויות מוגדרות (בדרך כלל כאשר יש פער במהלך המשא ומתן ורוצים לצרף עוד מדינות), או אם ההסתייגות אינה עולה בקנה אחד עם מטרתה של האמנה.
התנגדות להסתייגות
ישנן שלוש תוצאות אפשריות כאשר מדינות מתנגדות להסתייגות בטענה שזו אינה חוקית: המדינה המסתייגת איננה עוד חלק מן האמנה, המדינה המסתייגת מחויבת לאמנה כולל החלקים מהם הסתייגה או שהמדינה המסתייגת מחויבת לאמנה למעט החלקים מהם הסתייגה (המצב המקובל ביותר). בדומה לאמנות בין־לאומיות רבות אחרות, מאפשרות למדינות החברות בהן להסתייג מהוראותיהן. עם זאת, הסתייגויות מאמנות זכויות האדם עלולות להקטין באופן משמעותי את היקף ההתחייבויות שנטלו על עצמן המדינות המסייגות ולפגוע, בתוך כך, בהגשמת מטרותיהן של האמנות.
כאשר מדובר באמנות זכויות אדם ההסתייגויות אינן מתקבלות בעין יפה בקהילה העולמית. בעבר נעשו הרבה הסתייגויות לאמנות מסוג זה ועם זאת לא קמו מדינות רבות להביע את התנגדותן להסתייגויות. כאשר הן כן התנגדו, מעט מאוד מהן נקטו עמדה תקיפה בה האמנה איננה תקפה בינם לבין המדינה המסתייגת, בתקווה שיוכלו להשפיע על המדינות המסתייגות בסופו של דבר לקבל את כל סעיפי האמנה.
מנגנוני פיקוח ואכיפה
לאמנות זכויות אדם רבות יש גופי פיקוח, שהוקמו במיוחד לטובת פיקוח על פעילות המדינות בעזרת דו"חות, המוגשים על ידי המדינות ועל ידי ארגוני זכויות אדם עצמאיים. בנוסף, קיימים בתי-דין המוסמכים לדון בהפרות האמנות על ידי מדינות ושיכולים לייצר החלטות מחייבות. לדוגמה בית-הדין האירופי לזכויות אדם בפרשת Belilos v. Switzerland . בתיק זה החליט בית-הדין שהסתייגותה של שווייץ לא להעניק זכות שימוע לפי האמנה האירופית לזכויות אדם אינה חוקית, ושווייץ יכולה לבחור להתעלם מההחלטה של בית הדין אך היא נותרת מחויבת על ידי האמנה. לאחר ההחלטה שווייץ בחרה לא לפרוש מהאמנה למרות שהייתה לה אפשרות לכך.
בשונה מגופי אכיפה מחייבים כמו בתי דין בין־לאומיים, ישנם גופי פיקוח שאינם רשאים לקבל החלטות מחייבות כמו ועדת זכויות האדם שתפקידה לנתר מידע על ידי דיווחים עצמאיים של מדינות ושל ארגונים לא ממשלתיים בנוגע לביצוע התחייבות במסגרת האמנה הבין־לאומית בדבר זכויות אדם אזרחיות ומדיניות. אולם במזכר שנתנה הוועדה נוצר הרושם שיש ביכולתה לעשות כן מאחר שאם לא התוצאות של הסתייגויות יהיו בדרך כלל שהאמנה לא תהיה תקפה כלל.
בפרשת Belilos, קבעה הוועדה שהיא מוסמכת לקבל החלטות בקביעת האם הסתייגות מסוימת תואמת את מטרת האמנה. זאת בין השאר היות שלא ראוי שמדינות שהן צדדים להסתייגות יכריעו בעצמן בדבר זכויות אדם. בשל אופייה המיוחד של אמנה לזכויות אדם, יש צורך לקבוע באופן אובייקטיבי האם הסתייגויות תואמות את מטרתה ותכליתה של האמנה, בהתייחסות לעקרונות משפטיים, ותפקיד הוועדה מתאים במיוחד לביצוע משימה זו. החלטת הוועדה זכתה לביקורות מהמדינות החברות של האמנה.
הסתייגויות ישראל מאמנות בדבר זכויות אדם
במהלך השנים הגישה ישראל הסתייגויות, כאשר אחת מהן הייתה כאשר ישראל חתמה על האמנה הבין־לאומית בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית, 1966 והצהירה על הסתייגותה מסעיף 22 הקובע כי כל מחלוקת בדבר פרשנות ויישום האמנה, ההחלטה והפרשנות תועבר לסמכותו של בית הדין הבין־לאומי לצדק בהאג. הסתייגות דומה שהגישה ישראל הייתה גם ב האמנה הבין־לאומית נגד עינויים ונגד יחס ועונשים אכזריים, בלתי אנושיים או משפילים שגם שם ישראל לא קיבלה את הסעיף הקובע כי כל שאלה תדון בבית המשפט הבין־לאומי. בנוסף לכך ישנם שני נושאים מהותיים בהם ישראל פעלה באופן עקבי להסתייגות מאמנות שונות 2. כפיפות לדין הדתי: בשתי אמנות שונות הגישה ישראל הסתייגות ממניע של הכפיפות לדין הדתי בישראל. אמנה אחת היא האמנה לזכויות אזרחיות ומדיניות שבה הכריזה ישראל כי ענייני מעמד אישי כפופים בישראל לדין הדתי וכי בכל התנגשות בין הדין הדתי להתחייבויות על-פי האמנה, החוק יגבר. האמנה השנייה היא האמנה לביעור כל סוגי ההפליה נגד נשים. עניינו של הסעיף שממנו ישראל הסתייגה הוא זכותן של נשים לשוויון והזכות למלא כל תפקיד ציבורי. הבעייתיות של ישראל עם הסעיף היא בנוגע לכהונת נשים בתפקיד שיפוטי בבתי-הדין הדתיים ולפי חוקים רלוונטיים כמו חוק בתי-דין רבניים (נישואין וגירושין), תשי"ג-1953. לבסוף ישראל הסתייגה גם מסעיף 23(1)(a) של האמנה בגלל כפיפות לחוק הדתי של מדינת ישראל ומחשש להתנגשות בנוגע לנושאי אישות. יש להזכיר את אמנת ז'נבה הרביעית משנת 1949 מאחר שהיא מאוד מרכזית בתחום זכויות האדם. ישראל מכירה בדינים המנהגיים של המשפט הבין־לאומי ומכירה באמנה כמקור משפטי מחייב ובעיקר לחלק ההומניטרי של האמנה, ויחד עם זאת ישראל אינה מכירה בתחולתה הטריטוריאלית של האמנה על אזורי יהודה ושומרון ועזה . יש להדגיש שאין זאת הסתייגות רגילה מאמנה כפי שהוצג בערך זה, מאחר שההסתייגות אינה באמצעות הודעה רשמית ולא ניתן לסייג חלקים מהאמנה הזאת ובו זמנית להיות חלק מהאמנה ולכן זאת לא נחשבת להסתייגות אלא לאי הטמעת האמנה במערכת המשפטית והחוקית של מדינת ישראל.
הצהרות בנושאי זכויות אדם
בנוסף לאמנות מחייבות, ישנן גם הצהרות אשר אינן מחייבות כשלעצמן, אם כי ייתכן שהתכנים שלהם מחייבים בהיותם משפט בין־לאומי מנהגי, מעבר להיותם מעוגנים במסמכים הפורמליים.
דב הכהן
הרב ד"ר דב הכהן (נולד בשם Luís Fernando Cohen בי"א בטבת תשכ"ד, 27 בדצמבר 1963) הוא מרצה בכיר במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן, חוקר ספרות לאדינו (ספרדית־יהודית), ביבליוגרף ומומחה בתולדות הספר והעיתונות בלאדינו. הוא חבר הוועד המנהל של הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית ללאדינו, ויועץ בתחום ספרות לאדינו לאקדמיה המלכותית הספרדית במדריד. למן שנת הלימודים תשפ"ג מכהן כראש מכון סלטי לחקר הלאדינו באוניברסיטת בר־אילן.
ביוגרפיה
דב הכהן נולד בריו דה ז'ניירו שבברזיל לדוד הכהן, נכדו של הרב ישמעאל הכהן, ולמרים (לבית ציון). הוא עלה לארץ בשנת תשמ"ב (פברואר 1982) עם קבוצת הכשרה מטעם תנועת בני-עקיבא. למד בישיבת בית־אל, עד סוף שנת 1987 ולאחר מכן ב"מכון מרחבים" להכשרת מורים, בניהולו של הרב פרופ' יגאל שפרן. בשנת 1989 החל בלימודי התואר הראשון באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוג להיסטוריה של עם ישראל, והמשיך לתואר השני. נושא עבודת התזה שלו לתואר השני: "מעמדם החברתי של תלמידי החכמים באיזמיר, במאות ה־18 וה־19". העבודה נכתבה בהנחייתו של פרופ' יוסף הקר. הוא השתתף כחוקר בפרויקטים היסטוריים ותרבותיים שונים, כגון פרויקט "תקנות ספרד" במכון בן־צבי, בניהולו של פרופ' יוסף הקר, ו"מקורות מוזיקה עות'מאנית" באוניברסיטה העברית, בניהולו של פרופ' אדווין סרוסי.
בינואר 1991 לקח חלק בתהליך החזרתם ליהדות של קבוצת יהודים מבני האנוסים בעיר בלמונטה שבפורטוגל, יחד עם הרב אליהו אביחיל, בהוראת הראשון לציון, הרב מרדכי אליהו. למד בכולל "קרן בן שמן", בניהולו של הרב משה גרסון, והוסמך לרבנות על ידי הרב אליהו אברז'ל. בין השנים 1993–1995 שימש בתפקיד רב הקהילה היהודית בליסבון שבפורטוגל. בשנת 1997 עבד בארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי, שבספרייה הלאומית בירושלים, בארגון ארכיון הקהילה היהודית של איזמיר, השמור באותו מוסד. בשנת 1998 הצטרף לצוות החוקרים במפעל הביבליוגרפיה העברית, והיה אחראי לרישום הביבליוגרפי של ספרות הלאדינו. בשנים 2000–2013 שימש סגן-מנהל והאחראי על האוספים הנדירים בספרייה של מכון בן־צבי.
משנת 2006 החל ללמד כמרצה אורח במרכז לחקר הלאדינו ע"ש נעימה ויהושע סלטי (כיום: מכון סלטי לחקר הלאדינו) באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 2011 סיים את לימודי התואר השלישי, ואת הדיסרטציה, בנושא "ארון הספרים בלאדינו: מחקר ומיפוי", כתב בהנחייתו של פרופ' שמואל רפאל. בשנת 2013 הצטרף לסגל הבכיר במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר־אילן. משנת 2019 הוא מרצה בכיר. משנת 2014 הוא חבר מועצה ברשות הלאומית לתרבות הלאדינו. משנת 2019, חבר באקדמיה הלאומית הישראלית ללאדינו ויועץ באקדמיה המלכותית בספרד. מספטמבר 2022, חבר בוועד המנהל של הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו. מאוקטובר 2022, ראש מכון סלטי לחקר הלאדינו.
חיים אישיים
נשוי לקרן יהודית (לבית דיזנדרוק), מורה לחינוך מיוחד, ואב לחמישה. גר בנוף איילון.
מחקר
מחקריו מתרכזים ביהודים-הספרדים (דוברי הלאדינו), בחקר יצירתם הספרותית ויבול הדפוס שלהם, בחקר תולדותיהם, תרבותם ולשונם. מחקריו מתפלגים לשלושה ענפים מרכזיים: עולם הספר בלאדינו, תולדות הקהילות והאישים בפזורות הספרדיות-היהודיות ופליאוגרפיה ספרדית-יהודית. עבודתו נשענת בראש ובראשונה על חומרים ארכיוניים רבים, תוך שימת לב להקשרם ההיסטורי, החברתי והתרבותי. הוא איתר בספריות ובאוספים בארץ ובעולם, דפוסים רבים בלאדינו בלתי ידועים עד כה, לרבות דפוסי לאדינו קדומים אותם חשף, מבין הכתבים שעלו מגניזת קהיר, עליהם נשענו מחקרי המשך בשדה המחקר של הספרות בלאדינו. מבין המחקרים העדכניים הנשענים על תגליות אלה, לדוגמה: Aldina Quintana Rodríguez, “Aragonés en Judeoespañol: Un caso de divergencia y convergencia dialectal”, Alazet: Revista de Filología 29 (2017), pp. 101-134 [113-114]; Joseph R. Hacker, “The Rise of Ottoman Jewry (1400-1580),” in Jonathan Karp and Adam Sutcliffe, eds., The Cambridge History of Judaism, vol. 7: The Early Modern Period, c.1500-c.1815 (Cambridge: Cambridge University Press, 2017), pp. 77-112 [107, n. 38]; Julia G. Krivoruchko, “A Sixteenth-Century Trilingual Dictionary of Hebrew”, Fragment of the Month (University of Cambridge): January 2021; Juan Gabriel López Guix, “Biblias políglotas y traducciones bíblicas al castellano en el siglo xvi”, ''TRANS. Revista de Traductología'' 25 (2021), pp. 17-60 [p. 37]; Nick Posegay, “Searching for the Last Genizah Fragment in Late OttomanCairo: A Material Survey of Egyptian Jewish Literary Culture”, International Journal of Middle East Studies (2022), pp. 1-19 [13, n. 64; 68]; אנאבלה אספרנסה, "ניתוח לשוני־תרבותי של חיבורים ראשונים שכתבו נשים בספרדית־יהודית", פעמים 166 (תשפ"א), עמ' 49-9 [11, הע' 4]; Tamir Karkason, “The Iberian Diasporas in the Eighteenth and Nineteenth Centuries,” in: Jewish Literatures in Spanish and Portuguese: A Comprehensive Handbook, eds. Ruth Fine and Susanne Zepp (Berlin: De Gruyter, 2022), pp. 319-351 [326; 335, n. 17; 339]
ספרו "אוצר הספר בלאדינו 1490–1960: ביבליוגרפיה מחקרית מוערת", המונה כמעט ארבעת אלפים פריטים, הוא הביבליוגרפיה המקיפה ביותר בתחום ספרות הלאדינו ו"מהווה הקטלוג הטוב ביותר של פרסומים בספרדית־יהודית מאז תקופת האיקונבולה ועד אמצע המאה ה-20". מלבד ספרו, הוא כתב סדרה של מאמרים העוסקים ב"ארון הספרים" בלאדינו. מחקריו על אודות עולם הספר בלאדינו עוסקים במגוון רחב של סוגות ספרותיות שנכתבו בשפה זו, כגון תרגומי מקרא, ספרות חז"ל, ספרות רבנית, ספרות הלכה, ספרות מוסר, דרשות, ושירה מחד גיסא, ותיאטרון, עיתונות, פרסומים קצרי מועד (Ephemera) ואף ספרות אֶגוֹדוֹקוּמֶנְטָרית (כגון ספרי זיכרונות), מאידך גיסא.
מחקריו בתחום תולדות הקהילות והאישים בפזורות הספרדיות-היהודיות עוסקים בהיסטוריה של הקהילות דוברות הספרדית-היהודית עם דגש על תולדות המשפחות והאישים שפעלו בהן, לתופעות ולתהליכים חברתיים, תרבותיים והיסטוריים. אחד המאפיינים הבולטים במאמריו בתחומים אלה הוא בחשיפתם של חיבורים, של יצירות ושל טקסטים בלתי ידועים בשפה הספרדית-היהודית ובחשיפת זהותם של מחברים ושל יצירות בלאדינו.
פרסומים מדעיים
ד"ר דב הכהן פרסם עשרות מאמרים מדעיים. להלן מבחר מהם:
הכפפה הזהובה
הכפפה הזהובה (בגרמנית: Der Goldene Handschuh, באנגלית: The Golden Glove) הוא סרט קולנוע גרמני מסוגת דרמה-אימה בבימויו של פאטי אקין ובכיכובו של אשר יצא לאקרנים ב-2019. עלילתו מבוססת על ספר בעל שם זהה מאת המתעד את חייו של פריץ הונקה, רוצח סדרתי שנטל את חייהן של מספר נשים בין השנים 1970–1975 בהמבורג. הסרט עוקב אחר אורח חייו של הונקה, ניסיונותיו להשתלב בחברה תוך מציאת עבודה מסודרת וגמילה משתייה לשכרה, ומציג תכנים גרפים מפורטים אודות רציחותיהם של קורבנותיו הרבים.
עלילה
הסרט נפתח בשעת לילה מאוחרת ב-1970, מחוז, המבורג, בדירת עליית-הגג הקטנה והמלוכלכת של פריץ הונקה, אלכוהוליסט המתפרנס למחייתו בעבודות מזדמנות. על מיטתו שוכבת גופתה של גרטראוד ברואר, זונה מקומית שהביא לביתו ורצח לאחר ששתו לשכרה יחדיו. הונקה מחליט להיפטר ממנה ועוטף את גופתה בשקיות אשפה, אך ברדתו במדרגות הוא נתקל בילדה קטנה הנועצת בו את מבטה, ומשנה את דעתו. בשובו מעלה הוא שותה לשכרה ומעשן סיגריה כדי להתמודד עם העתיד לבוא, וכעבור כמה רגעים פותח במלאכת ביתור הגופה בעזרת מסור לצלילי השיר "הדמעה יוצאת למסע" מאת סלבטורה אדמו.
כעבור ארבע שנים נראה פריץ בפאב מקומי בעודו נתקל בפטרה שולץ, נערה חיוורת ובלונדינית הלומדת בכיתה י"א. הוא מדליק עבורה סיגריה, אך מפגשם נקטע במהרה עם הופעתו של וילי, נער חסר ביטחון המחזר אחריה. למרות היתקלותם הקצרה הופכת פטרה למושא הפנטזיות המיניות שלו, והוא נוטה לשקוע לעיתים קרובות בחלומות ארוכים אודותיה.
הונקה מעביר את ימיו כעובד ניקיון במפעל רתכות ומבקר מדי לילה בפאב הכפפה הזהובה שברובע החלונות האדומים, בחיפוש אחר זונות שיסכימו להתלוות עמו לביתו. לילה אחד הוא פוגש בגרדה ווס, דרת רחוב מוזנחת המסכימה לשכב עמו בתמורה לאלכוהול ולקורת גג. עם הגעתם לביתו הם שותים לשכרה אך הונקה אינו מצליח להגיע לזקפה, ובמקום זאת תוחב כף עץ ארוכה לאיבר מינה.
בימים הבאים ממשיך הונקה בשגרת חייו תוך כדי התעללות מינית קבועה בגרטה, המגיעה לשיאה כאשר הוא תוחב נקניקייה לאיבר מינה ואוכל אותה. כמו כן מגיע אחיו זיגי לבקר אותם, ומעת לעת שוקע הונקה בריבים עם שכניו היוונים, המתלוננים על צחנה מעופשת המגיעה מכיוון דירתו.
לילה אחד יושבים הוא וגרטה בפאב ומשוחחים על רוזי. מתוך שכרותה מודה גרטה כי בדתה את דבריה, ומספרת לו שרוזי כלל אינה רוצה כל קשר עמה. הונקה מתעצבן ומרוב כעס מנפץ את כוס השתייה שבידו. בעודו חובש את פצעיו בשירותים מתלווה גרטה לאשת צבא הישע המבקרת במקום, ומצילה בכך את חייה מזעמו חסר המעצורים של הונקה.
מאוכזב, מחליט הלה לרכוש בקבוק שנאפס, ומשכנע שלוש זונות היושבות במקום להתלוות עמו לביתו. אחת מהן מתעלפת במהלך הדרך והשנייה עוזבת עם הגעתם, לאחר שהוא דורש מהן לשכב זו עם זו ומרביץ לה כאשר היא מסרבת. מתוך זעמו הוא מכה את השלישית למוות באמצעות הטחת ראשה בשולחן עד זוב דם. בהמשך הוא נראה פותח דלת סתרים הנמצאת בתחתית אחד מקירות דירתו, וחושף חלל קטן המכיל חלקי גופות. הוא מקיא על הרצפה ותוחב פנימה את גופתה המבותרת של הזונה.
באחד הימים חוגגת הלגה את יום הולדתה יחד עם בעלה, המגיע לבקרה במקום העבודה. פריץ מצטרף אליהם, והשלושה עושים לעצמם מנהג לשבת יחדיו מדי ערב. הלגה מתוודה בפניו כי בעלה פוטר מעבודתו בראשית השנה ומאז החל לבזבז את כל כספה על שתייה. הוא נכנע לתחנוניה וחולק עמה כוס משקה קטנה, אשר משיבה אותו במהרה להתמכרותו הישנה. כעבור מספר ימים מנסה הונקה לאנוס אותה מתוך שכרותו במקום העבודה, אך הלה חומקת ממנו, והוא שב אל הפאב הסמוך לביתו.
מחוסר עבודה ואינו בטוח מה לעשות, שב הונקה לדרכיו הישנות. הוא מזמין את כל חבריו בפאב לסיבוב על חשבונו ומפתה את אחת הזונות היושבות במקום לבוא עמו. עם הגעתם לביתו שוב אינו מצליח להגיע לעוררות מינית ומכה אותה בחוזקה בפניה מתוך התקף עצבים. היא מתעוררת במהלך הלילה ומורחת את איבר מינו בחרדל, ובעודו צורח מכאבים תופס הלה סמרטוט מטבח וחונק אותה למוות במריבה אלימה הנמשכת דקות אחדות. כעבור מספר ימים הוא מפתה זונה נוספת לבוא לביתו, ולאחר שאינה מסכימה לשכב עמו הוא גוזר את לשונה עם זוג מספריים ורוצח אותה.
שגרה זו הייתה עשויה להימשך לעד, אולם שכניו היוונים של הונקה מבחינים באחד הימים בעשרות תולעים הנופלות אל תוך צלחותיהם מתוך התקרה במהלך ארוחה משפחתית. בה בעת מבלה הונקה בפאב, כאשר לפתע נתקלות עיניו בלא אחרת מאשר פטרה, הנערה הצעירה אשר אינה יוצאת מראשו מזה מספר חודשים. הונקה עוקב אחריה לאורך מספר רחובות כאשר לבסוף הם מגיעים לבניין העולה בלהבות, ולתדהמתו הוא מגלה כי זה הוא מקום מגוריו. שכניו המבוהלים השאירו את תנורם דולק, וכאשר הכבאים משתלטים על האש ועולים מעלה הם מגלים את הגופות שהחביא בקירות ביתו. הוא מסתובב על עקביו ומנסה להימלט, אך נתפס בידי קבוצת שוטרים ונעצר.
מימון
הסרט הופק על ידי חברת בומברו אינטרנשיונל בשיתוף פעולה עם אולפני האחים וורנר ו, לאחר שקיבל כ-750 אלף אירו מ, כ-520 אלף אירו מ , וכ-300 אלף אירו נוספים מידי משרד התרבות והתקשורת הגרמני שבראשותו עמדה , השרה לענייניו דאז. תקציב הסרט, אם כן, עמד על כ-1.57 מיליון אירו.
פיתוח
הסרט מבוסס על ספרו של, המתאר את סיפורו האמיתי של הרוצח הסדרתי פריץ הונקה, אשר צד אחר קורבנותיו בסביבת רובע החלונות האדומים שברחוב , מחוז , המבורג, בטרם הובילם לדירתו בה רצח אותם וביתר את גופותיהם. בחלק מהם נתקל בפאב המכונה, ומכאן מגיע שמו של הסרט. התסריט, אפוא, נכתב בידי אקין על בסיס ספרו של שטרונק, אך גם מתוך ידיעות שאסף אודות חייו ופשעיו של הונקה, ומהווה את צעדיו הראשונים בעולם סרטי האימה.
לדבריו של אקין הוא בחר להפוך את הסיפור לסרט בשל הקשר הקרוב הקיים ביניהם, גם אם הוא נראה קלוש, דבר לו הוא נזקק בכל אחד מסרטיו. .
אחד משכניו היוונים של פריץ הונקה היה סנדקו של השחקן אדם פוסדוקוס, המגלם בסרט את שכנו היווני והשנוא, כך שהזדמן לאקין לשוחח עם כמה מבני המשפחה, וביניהם בת דודתו של פוסדוקוס שהתגוררה באותו הבניין. הלה סיפרה לו שהייתה ילדה באותה העת, וחזתה בתולעים שכרסמו בגופות שהחביא הונקה בתוך קירות ורצפת דירתו כאשר החלו ליפול עליהם מתוך התקרה. שיחה זו, אפוא, היוותה מקור השראה עבור הסצנה הזהה המופיעה לקראת סוף הסרט.
כאשר נשאל לגבי האלימות הגרפית המוצגת בסרט הסביר אקין כי לא רצה לביים אותו בצורה מוגזמת כך שייראה כאילו נועד לחקות את סגנונו של קוונטין טרנטינו, אך מנגד גם לא ביקש להיפטר מהתכנים האלימים לחלוטין. התשובה הופיעה בדמות מציאת דרכים ויזואליות להציג את האלימות מבלי להראות אותה בפירוט רב כך שהצופים ישלימו את החוסרים בראשם. דוגמה בולטת היא ביתור גופת הזונה בראשית הסרט, כאשר נראה רק גופה העירום בזמן שראשה, אותו מנסר הונקה, נותר מחוץ למסך כך שאינו בטווח הראייה. רעשי הניסור ותנועות ידיו של הונקה מלמדים על מה שקורה על אף שהדבר אינו נראה באופן ברור.
צילום
צילומי הסרט החלו ב-2 ביולי 2018 ונמשכו מעט יותר מחודש ימים עד ה-4 באוגוסט אותה שנה. פאב הכפפה הזהובה, כאמור, הוא מקום אמיתי, והסצנות הראשונות צולמו ברחוב בו הוא נמצא. בעת סיורו הראשון בפנים הבין אקין כי במידה ויחליט לצלם את הסרט בתוכו ייאלץ להתמודד עם הסחות דעת רבות, דבר שגרם לו לאבד את תחושת הדומיננטיות הנחוצה, לדבריו, לצורך עבודת הבימוי, בעיה עמה לא חש בנוח.
הפאב, אפוא, נבנה מחדש במיוחד עבור הצילומים, וגם דירתו של הונקה. תחילה לא חש אקין שביעות רצון מהצורה בה בנו את הדירה ועמד להרוס את הכל ולהתחיל את הצילומים מחדש, אבל התחרט משהבין כי אין בידיו את הסבלנות או את הכסף הדרושים לשם כך. לבקשתו, קירב צוות ההפקה את הקירות לכיוון פנים הדירה לאחר כל רצח, כך שהצפייה תיצור מעין תחושה קלאוסטרופובית המתגברת ככל שמצבו של הונקה מחמיר.
ליהוק
הוא השחקן הראשי המגלם את דמותו של פריץ הונקה בסרט. דאסלר ואקין נפגשו לראשונה ב-2017 במהלך, כאשר אשתו של אקין העירה,. שיניו הרקובות, אפו השבור ועורו המגורד של הונקה נוספו באמצעות שימוש במסכה, והפזילה בעיניו בעזרת עדשות שיוצרו בהזמנה מיוחדת בלונדון.
הפצה
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-9 בפברואר 2019 כחלק מהטקס ה-69 של פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין. הפצתו לבתי הקולנוע בגרמניה התרחשה כעבור מספר ימים, ב-21 בפברואר. הסרט הופץ בהמשך באוסטריה, ב-1 במרץ, וכן בארץ הולדתו של הבמאי, טורקיה, ב-12 באפריל, ולאחר מכן בשאר מדינות אירופה. הפצתו בארצות הברית נערכה רק לקראת סוף אותה שנה, ב-27 בספטמבר.
הגבלת גיל
בגרמניה, האחראי על דירוגי גילאים לסרטים, לא העניק לסרט אישור המאפשר צפייה חופשית לילדים ובני נוער והגדירו כ-FSK-18, כלומר ניתן לצפייה מגיל שמונה עשרה ומעלה בלבד, בהסבר.
מסכמי ביקורות
אתר האינטרנט עגבניות רקובות העניק לסרט ציון מבקרים שלילי של כ-54 אחוזים מתוך סיכום של שלושים וחמש ביקורות, ציון קהל חיובי של כ-74 אחוזים מתוך סיכום של יותר מחמישים דירוגי משתמשים, וניקוד ממוצע סופי של כ-5.60 מתוך 10 נקודות. הקונצנזוס הכללי שהביע צוות המבקרים של האתר הוא:. דבר הקהל, עם זאת, לא נכתב.
אתר האינטרנט מטקריטיק העניק לסרט ציון שלילי של כ-38 מתוך 100 נקודות על פי סיכום של כ-15 ביקורות, כאשר ציון המשתמשים עמד על כ-6.9 מתוך 10 נקודות על בסיס 20 דירוגי משתמשים.
עיתונים
קרלוס אגילר מהלוס אנג'לס טיימס טען כי הסרט בוחן את גבולותיהם של הצופים לחוש סלידה וגועל, ותיאר את חוויית הצפייה במילים. אקין, לדבריו, ניסה לגייס לידיו את כל העגמומיות המצויה בסיפור על מנת לדחוף את הצופים לקצה הסיבולת שלהם. הסרט, במילותיו המדויקות, הוא.
בן קניגסברג מהניו יורק טיימס פתח את ביקורתו בטענה כי במאי קולנוע מתקשים לעיתים ליצור סרטים מיוחדים או בולטים בסוגת הרוצחים הסדרתיים. אקין, כך נראה, מצא פתרון לבעיה המתוארת באמצעות הפקת סרט מבחיל ככל האפשר. קניגסברג זיהה צד הומוריסטי בדמותו של הרוצח הסדרתי הונקה, אשר לדבריו נעלם רק כאשר נתקף הלה בהתפרצות כעס ורוצח את קורבנותיו. הוא מסכם את דעתו בטענה כי יש להעריך את אקין על כך שלכל אורך הסרט לא סטה אף לרגע מדרכו הגרוטסקית, כאשר מנגד סרטים כגון שתיקת הכבשים או זודיאק מתרכזים יותר בפן הקרימינולוגי של הפשעים, על אף שגרוטסקיות לבדה אינה מלמדת את הצופים דבר.
מהגרדיאן כתב ביקורת מעורבת במקצת אודות הסרט, בה הדגיש את חשיבותו של צבעו החום, אשר לטענתו מופיע לכל אורכו, ומשרה מעין אווירה של דיכאון עמוק. בראדשו תהה האם הונקה מוכר בגרמניה כרוצח סדרתי בדומה לדניס נילסן בממלכה המאוחדת או לג'פרי דאהמר בארצות הברית, ומשבח את הסרט על כך שלא האליל אותו כפי שחברת נטפליקס עשתה בסדרתה דאהמר - מפלצת. , כתב, וציין כי האלימות והמיזוגניה מעוררות החרדה המוצגות בסרט מעוררות תחושה אמיתית של אותנטיות. הוא סיכם את ביקורתו בדברי שבח ליונאס דאסלר, אשר לטענתו עשה עבודה מוצלחת בתור הונקה, וכתב כי על אף שמבחינה טכנית הסרט הושלם, עדיין נותר בו דבר-מה דל ועקר.
כתבי עת ומגזינים
סטפני זכרק מטיים שיבחה את הסרט על כישורי הבימוי שהושקעו בבנייתו המוצלחת, אך טענה שהוא וכי ייתכן שבסופו יחוש הקהל חרטה על כך שצפה בו. מבין כל הסרטים המועמדים שהשתתפו בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין, לדבריה, היה זה הסרט בעל הפוטנציאל הגדול ביותר,. שיפוטו של אקין, לדעתה, נטש אותו ללא כל הודעה מוקדמת.
הוברטוס פון פילגרים
הוברטוס פון פילגרים (בגרמנית: Hubertus von Pilgrim; נולד ב-24 באוגוסט 1931) הוא אמן גרמני.
קורות חייו
פון פילגרים, יליד ברלין, למד היסטוריה, ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת היידלברג בין השנים 1951-1954. באותה תקופה למד פיסול אצל אריך הקל. בין השנים 1954-1960 למד פיסול אצל ברנהרד הייליגר באוניברסיטה לאמנויות בברלין. כמו כן למד דפוס שקע בפריז אצל סטנלי הייטר. בין השנים 1963-1977 לימד באוניברסיטה לאמנות בבראונשווייג. משנת 1977 עד 1995 היה פרופסור באקדמיה לאמנויות במינכן.
תחומי פעילות
פון פילגרים הוא פסל, דפס וטובע מדליות.
פון פילגרים היה סגן נשיא פור לה מריט בין השנים 2009-2013.
יצירתו
עבודתו של פון פילגרים שמורה ומוצגת במוזיאון ברוקלין לאמנות ובמכון האמנות של שיקגו.
התושב (סדרת טלוויזיה)
עלילה
הבסיס הספרותי לעלילת הסדרה היא הרומן מאת זכר פרילפין "התושב". העלילה מתרחשת בסוף שנות העשרים של המאה העשרים במחנה למטרה המיוחדת סולובקי. אחד האסירים, רוצח אביו, ארטיום גוריאינוב, מתאהב בקצינת הביטחון גלינה, אשתו של ראש המחנה והיא מגיבה בהדדיות.
הפקה
במאי סדרת הטלוויזיה הוא אלכסנדר ולדינסקי. ההפקה הוכרזה באוגוסט 2016 והצילומים החלו באוגוסט 2018.
מיץ' דניאלס
לאחר סיום תפקידיו בממשל בוש, התמודד דניאלס בבחירות למשרת מושל אינדיאנה. הוא ניצח בבחירות המקדימות של הרפובליקנים לאחר שגרף 67 אחוזים מהקולות, ובבחירות הכלליות ניצח את המושל הדמוקרטי המכהן, ג'ו קירנן. ב-2008 נבחר דניאלס לתקופת כהונתו השנייה כמושל, לאחר שהביס את ג'יל לונג תומפסון. במהלך תקופת כהונתו כמושל, קיצץ דניאלס 18 אחוזים מכוח האדם של ממשלת המדינה, קיצץ והגביל את מיסי הרכוש המדינתיים, איזן את תקציב המדינה באמצעות צעדי צנע, והגדיל את ההוצאה לשיעור נמוך משיעור האינפלציה. במהלך תקופת כהונתו השנייה, ספג דניאלס מחאות מצד האיגודים המקצועיים והדמוקרטים בבית המחוקקים של אינדיאנה בשל תוכנית שיטת השוברים בחינוך, הפרטת הכבישים הציבוריים, והניסיון להעביר את חקיקת הזכות לעבודה, שהובילו לעזיבת המחאה של בית המחוקקים של אינדיאנה ב-2011. במהלך מושב בית המחוקקים האחרון בתקופת כהונתו של דניאלס כמושל, הוא חתם על חוק הזכות לעבודה, כשאינדיאנה הייתה המדינה ה-23 בארצות הברית שהעבירה את החקיקה הזאת.
נפוצה השערה שדניאלס היה אמור להיות מועמד בבחירות לנשיאות של 2012, אך הוא בחר שלא להתמודד. דניאלס נבחר על ידי חברי מועצת הנאמנים של אוניברסיטת פרדו, שאת כולם הוא מינה או חידש את מינויים כאשר כיהן כמושל, כנשיא האוניברסיטה לאחר תום כהונתו כמושל ב-14 בינואר 2013. ב-1 בינואר 2023 הוא סיים את כהונתו בתפקיד, תוך שהוא מעורר השערות על התמודדותו פעם נוספת למשרת מושל אינדיאנה או נציגה בסנאט של ארצות הברית.
ראשית חייו
מיץ' דניאלס נולד במונונגהלה, פנסילבניה, כבנם של דורותי מיי (לבית וילקס) ומיטשל אליאס דניאלס. הורי אביו היו מהגרים ממוצא יווני אורתודוקסי מסוריה. ב-2011 הוענק לדניאלס פרס נג'יב חלבי מטעם המכון הערבי אמריקאי על שירותו הציבורי. מוצאה של אימו היה ברובו מאנגליה, שם נולדו שלושה מבין ארבעת סביה וסבתותיה. דניאלס בילה את רוב ילדותו בפנסילבניה, בטנסי ובג'ורג'יה.
ב-1959 עברה משפחת דניאלס מפנסילבניה לאינדיאנה, כאשר אביו של דניאלס קיבל משרה במטה של חברת התרופות פיטמן-מור באינדיאנפוליס. דניאלס בן ה-10 היה מורגל עד אז לנוף הררי, ובתחילה הוא לא חיבב את אזורי המישור של מרכז אינדיאנה. בעת מעבר המשפחה לאינדיאנה הוא היה עדיין תלמיד בבית הספר היסודי ובתחילה למד בבית הספר היסודי דלאוור טרייל, לאחר מכן בחטיבת הביניים וסטליין, ולבסוף בבית הספר התיכון המרכזי של אינדיאנפוליס. בבית הספר התיכון הוא היה נשיא מועצת התלמידים. לאחר סיום לימודיו ב-1967, קיבל דניאלס את מלגת הנשיא מידי נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון.
לימודים
כאשר למד באוניברסיטת פרינסטון, היו דניאלס ושלושה מחבריו לחדר במעונות חלק מחקירה שנמשכה כמה חודשים, שהחלה ב-7 במרץ 1970, כאשר אחד מחבריו לחדר של דניאלס נעצר על אחזקת כמויות גדולות של מריחואנה וסמים אחרים. חודשיים לאחר מכן פשטה המשטרה על אותו מבנה מעונות, ומצאה מריחואנה בכמות שמילאה 12 קופסאות נעליים ועצרה חמישה סטודנטים נוספים, כולל את דניאלס. דניאלס ואחד מחבריו לחדר הואשמו בהחזקה של מריחואנה, LSD וסמים נוספים, וכן בהקמת מטרד על ידי שימוש בחדר כמקום לשימוש ומכירה של סמים. במסגרת הסדר טיעון עם דניאלס נמחקו סעיפי האישום נגדו תמורת הסכמתו לשלם קנס של 350 דולר על שימוש במריחואנה.
34 שנים לאחר המעצר, סיפר אותו סטודנט שנעצר כמה חודשים לפני דניאלס לעיתון אינדיאנפוליס סטאר שהוא היה דמוקרט ש"ישמח לספק מידע בלתי מחמיא על רפובליקני - אם היה ברשותו כזה", אבל לדניאלס "לא היה שום קשר" למכירת סמים. חבר נוסף לחדר אמר שלמשטרה היה צו לחיפוש בחדר בהתבסס על פעילותו של הסטודנט הראשון שנעצר. "ללא ידיעתם [של דניאלס ושאר החברים בחדר]... [הוא] שב לשם ועשה שימוש בחדר כאשר לא היינו שם, והיה מעורב בסמים יותר גרועים ממריחואנה... ראינו בעצמנו כקורבנות תמימים". דניאלס הפריך את הרעיון שהוא היה חף מפשע באומרו שהוא "השתמש במריחואנה" ו"נקנס על כך, וזה היה ראוי". דניאלס חשף את דבר המעצר בטפסי קבלה לעבודה בממשלה לבדיקת רקע ודיבר על המקרה בטורי עמדה.
במאמר שפרסם ב-1989 בוושינגטון פוסט, כינה דניאלס את הפרשה "אירוע מצער" ואמר "בקמפוס של הקולג' שלי, בדיוק כמו בקמפוסים אחרים, היה קל להשיג מריחואנה בדיוק כמו בירת באדוויזר, והיחס אל שניהם היה שאנן באותה מידה. בתקופה מסוימת צרכתי את שניהם". דניאלס אמר "שהזנב המערב תיכוני הצעיר שלי התקפל" בעקבות המעצר.
ב-1971 סיים דניאלס תואר בוגר אוניברסיטה בבית הספר ליחסי ציבור ויחסים בינלאומיים על שם וודרו וילסון של אוניברסיטת פרינסטון לאחר שהשלים עבודת גמר שכותרתה הייתה "הפוליטיקה של המטרופוליטיזציה: האחידות של עיר ומחוז באינדאנפוליס, אינדיאנה". בעת לימודיו בפרינסטון הוא היה חבר ב"אגודה הקליאוסופית הוויגית האמריקאית". בתחילה הוא למד בבית הספר למשפטים על שם מקינלי של אוניברסיטת אינדיאנה באינדיאנפוליס. לאחר שהחל לעבוד עם הסנאטור הנבחר ריצ'רד לוגאר, הוא עבר ללמוד במרכז למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון, שם הוא סיים את לימודיו.
ראשית הקריירה הפוליטית
דניאלס התנסה לראשונה בפוליטיקה כבר בתור נער, כאשר ב-1968 הוא עבד במסע הבחירות הבלתי מוצלח של בן אינדיאנה ובוגר פרינסטון ויליאם ראקלסהאוס, שהתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית מול הסנאטור המכהן, הדמוקרט בירץ' ביי. לאחר מסע הבחירות הוא החל לעבוד כמתמחה במשרדו של ראש עיריית אינדיאנפוליס, בעל בריתו של ראקלסהאוס, ריצ'רד לוגאר. הוא עבד במסע הבחירות לבחירתו מחדש של לוגאר ב-1971, ולאחר מכן, ב-1974 הוא עבד במסע הבחירות הראשון של לוגאר לסנאט דרך חברת הייעוץ של ל. קית' בולן, שם הוא שימש כסגן נשיא החברה. בדצמבר 1974 הצטרף דניאלס לסגל לשכת ראש העיר של לוגאר. תוך שלוש שנים הוא היה לעוזרו הראשי של לוגאר. לאחר שב-1976 נבחר לוגאר לסנאט של ארצות הברית, עבר איתו דניאלס לוושינגטון כראש הסגל שלו.
בתפקיד זה שימש דניאלס במהלך תקופת הכהונה הראשונה של לוגאר בסנאט בשנים 1977–1982, ובאותה תקופה הוא הכיר את צ'רי הרמן, שעבדה בשירות הפארקים הלאומיים. השניים נישאו ב-1978 ונולדו להם ארבע בנות. ב-1993 הם התגרשו, צ'רי נישאה בשנית, ומאוחר יותר התגרשה מבין זוגה השני ונישאה בשנית לדניאלס ב-1997.
ב-1983, כאשר נבחר לוגאר כיושב ראש הוועדה הסנאטוריאלית הרפובליקנית הלאומית, מונה דניאלס כמנהל הוועדה. בתפקיד זה הוא שימש עד 1984 והיה בעל תפקיד מרכזי בשמירה על שליטת הרפובליקנים בסנאט. הוא גם ניהל בהצלחה שלושה מסעות בחירות מוצלחים של לוגאר לבחירה מחדש לסנאט.
באוגוסט 1985 היה דניאלס ליועץ הפוליטי הראשי ואיש הקשר לממשלות המדינות ולממשל המקומי של הנשיא רונלד רייגן.
ב-1987 שב דניאלס לאינדיאנה כדי לשמש כנשיא וכמנהל הכללי של מכון הדסון, צוות חשיבה שמרני. ב-1988 נבחר דן קווייל כסגן נשיא ארצות הברית, ומושל אינדיאנה רוברט אור הציע למנות את דניאלס למושב של קווייל בסנאט שהתפנה. דניאלס דחה את ההצעה, באומרו שהתפקיד יאלץ אותו לבלות זמן רב הרחק ממשפחתו.
דניאלס הוביל את תגובת ממשל רייגן לפסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית לחוק תקני העבודה ההוגנים, וקידם את הגבלת הסמכות של הממשלה הפדרלית בהגדרת חוקי שעות נוספות עבור המדינות והממשלות המקומיות, בסכמו את עמדתו באומרו, "מהו עניינה של הממשלה הפדרלית לומר לרשויות המקומיות כיצד לבנות את שיטות העבודה שלהן?". בעת ששימש כמנהל וועדת הבחירות לסנאט של הרפובליקנים, הביע דניאלס דאגה בנוגע לטוהר הבחירות באילינוי ב-1984, "טוהר הבחירות יהיה הגורם היחיד המכריע במרוץ לסנאט באילינוי", נושא בו הוא עסק במשך כל הקריירה שלו.
אלי לילי
ב-1990 עזב דניאלס את מכון הדסון כדי לקבל משרה בחברת אלי לילי, התאגיד הגדול ביותר שמטהו ישב אז באינדיאנה. בתחילה הוא קודם לתפקיד נשיא הפעילויות של החברה בצפון אמריקה, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1993–1997, ולאחר מכן ועד 2001 לתפקיד סגן נשיא בכיר לאסטרטגיה ומדיניות תאגידיים. במהלך תקופת עבודתו, הודתה החברה באשמה בשני תיקים פליליים, שילמה יותר מ-2.7 מיליארד דולר בקנסות ובפיצויי נזיקין, הסדירה יותר מ-32,000 תביעות נזיקין, ונקלעה לאחד מתיקי הגנת הצרכן הגדולים ביותר שבה הייתה חברת תרופות מעורבת בהיסטוריה של ארצות הברית.
דניאלס ניהל אסטרטגיה של הסחת הדעת מהמתקפות מייצור הפרוזק באמצעות ניהול מסע יחסי ציבור נגד התרופה שנוהל על ידי כנסית הסיינטולוגיה. בראיון שהעניק ב-1992 אמר דניאלס על הארגון ש"הוא לא כנסייה", ושהאנשים שצרכו את הפרוזק היו ככל הנראה קורבנות שלו. כנסיית הסיינטולוגיה הגיבה בתביעת דיבה נגד דניאלס בסכום של 20 מיליון דולר, שנדחתה על ידי בית המשפט.
חברת אלי לילי חוותה צמיחה דרמטית במהלך תקופת עבודתו של דניאלס בה. מכירות תרופת הפרוזק היו כ-30 עד 40 אחוזים מהכנסות החברה במחצית השנייה של שנות ה-90, היא הכפילה את נכסיה ל-12.8 מיליארד דולר והכפילה את הכנסותיה ל-10 מיליארד דולר במהלך אותה תקופה. כאשר מאוחר יותר כיהן דניאלס כמושל אינדיאנה, הוא משך את עמיתיו לעבודה בחברה לשמש כיועציו וכמנהלי סוכנויות הממשל של אינדיאנה.
באותה תקופה שימש דניאלס גם כחבר מועצת המנהלים של חברת החשמל של אינדיאנפוליס. ב-2001 הוא התפטר מתפקידו זה כדי להצטרף לממשלה הפדרלית ומכר את מניותיו בחברה יחד עם אחזקות אחרות כדי לענות על דרישות האתיקה של הממשל הפדרלי. באוחר יותר באותה שנה ירד ערך החברה כאשר תאגיד AES רכש את חברת החשמל של אינדיאנפוליס.
משרד הניהול והתקציב
ב-22 בדצמבר 2000 הודיע הנשיא הנבחר ג'ורג' ווקר בוש על מינוי דניאלס כמנהל משרד הניהול והתקציב. המינוי אושר ב-23 בינואר 2001 על ידי הסנאט של ארצות הברית ברוב של 100 תומכים וללא מתנגדים. בתוקף תפקידו זה היה דניאלס גם חבר במועצה לביטחון לאומי ובמועצה לביטחון המולדת.
במהלך כהונתו כמנהל משרד הניהול והתקציב, שאף דניאלס להגביל את חקיקת הקונגרס לאישור הוצאות, באומרו שלכאורה המוטו של הקונגרס הוא "אל תעמוד שם סתם, תוציא משהו". הוא מתח ביקורת על הרפובליקנים ועל הדמוקרטים כאחד. לאחר שנה מכניסתו לתפקיד, הציע הסנאטור טד סטיבנס, אז ראש סיעת המיעוט בוועדת ההקצבות של הסנאט, "שהדבר הטוב ביותר שדניאלס יכול לעשות כדי לשקם את היחסים עם הקונגרס, הוא לשוב לאינדיאנה". חבר בית הנבחרים ביל יאנג, אז יושב ראש, הלין על מנהיגותו של דניאלס באומרו, "אני מושכנע שמנהל משרד הניהול והתקציב חושב רק על מספרים ...ואין לו שום מחשבה למה משמשים או לא משמשים מספרים אלו עבור הארץ, עבור הצבא שלו, עבור הביטחון". מזכיר הבריאות ושירותי האנוש טומי תומפסון הלין על כך שמשרדו של דניאלס יידחה "כל תשע מתוך עשר הצעות, רק כדי להראות מי הבוס". התקציב בהיקף של 2.13 טריליון דולר, שהגיש דניאלס לקונגרס ב-2001 היה אמור לכלול קיצוצים נרחבים בתקציביהן של סוכנויות רבות כדי להכיל את הקיצוצים שנעשו במיסים, אך מעט מאוד מהקצוצים בהוצאות אושרו למעשה על ידי הקונגרס. זמן קצר לאחר פלישת ארצות הברית לאפגניסטן, נשא דניאלס נאום בפני מועדון העיתונות הלאומי, בו הוא קרא תיגר על דעתם של אלו שרצו להמשיך בדפוס ההוצאות הרגיל כאשר האומה נמצאת במלחמה. "הרעיון של הקצאה מחדש של נכסים מדברים חשובים פחות לחשובים יותר, במיוחד בזמן חירום של ממש, הוא רעיון שיש בו היגיון בריא הוא מיושם בכל תחום אחר בחיים", הוא אמר. על אף מאמצים אלו, במהלך 29 החודשים של כהונתו של דניאלס בתפקיד, העודף התקציבי החזוי של 236 מיליארד דולר, הפך לגירעון של 400 מיליארד דולר, זאת בשל המיתון של 2001, הקיצוצים במיסים, המלחמה באפגניסטן ומלחמת עיראק.
חתן פרס נובל לכלכלה פול קרוגמן, ציין שדניאלס "מוחזק כסמל של אחריות פיסקלית" מבלי שאפילו שזכה בו. בהעירו על מנהיגותו של דניאלס, הוא כתב, "הדבר שאין אני יכול לשכוח הוא תפקיד המפתח שלו בבזבוז העודף התקציבי שבוש ירש. זה לא היה רק שהוא תמך בקיצוצים במיסים של בוש. התירוצים שהוא נתן לחוסר אחריות זה היו הונאתיים להפליא. כך שאני לא יכול להתייחס ברצינות לעמדה הנוכחית שלו בנוגע לניציות הגירעון".
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, העביר הקונגרס חקיקה להקמת המחלקה לביטחון המולדת. זמן קצר לפני שהחוק נחתם על ידי הנשיא בוש, הכניסו מחוקקים רפובליקנים להצעת החוק נוסח שאפשר הגנה מפני אחריות של תאגידים שייצרו תוימרסל, תרכיב לחיסון שנוי במחלוקת שהיה נתון לתביעות משפטיות רבות. חברת אלי לילי הייתה בעבר היצרנית הגדולה ביותר של החיסון ומטרה מרכזית לתביעות. דניאלס היה מנהל משרד הניהול והתקציב כאשר הצעת החוק עברה, והועלו השערות בנוגע לניגוד עניינים לכאורה. בעקבות אי שביעות הרצון הציבורי, הסיר הקונגרס את סעיף התיומרסל.
בעל הטור השמרן רוס דאות'ט ציין בטור שכתב על תקופת כהונתו של דניאלס כמנהל משרד הניהול והתקציב שדניאלס "עשה את העבודה כמנהל משרד הניהול והתקציב עבור כמה מהתקציבים הבולטים יותר של ממשל בוש". אך בעת שכינה את דניאלס "המושל הטוב ביותר של אמריקה", הגן דאות'ט על דניאלס מפני ההאשמות שהוא העריך לא נכונה את העלויות של מלחמת עיראק.
ב-2002 סייע דניאלס לפגוע באמינות הדיווח של עוזר הנשיא למדיניות כלכלית, לארי לינדזי, שהעריך שעלות מלחמת עיראק תנוע בין 100 ל-200 מיליארד דולר. דניאלס כינה את ההערכה הזאת "גבוהה מאוד, מאוד" וציין שהעלות צריכה לנוע בין 50 ל-60 מיליארד דולר. באותה עת לא סיפק דניאלס עלות מדויקת למערכה ארוכה או קצרה נגד סדאם חוסיין, באומרו שהממשל תיקצב את שתי האפשרויות. הכשל במתן הערכות עלות ארוכות טווח הוביל את יריביו של דניאלס לטעון שהוא והממשל טענו שהעלות הכוללת של המלחמה לא תעלה על 60 מיליארד דולר. משרד התקציב של הקונגרס העריך שהעלות הכוללת של המלחמה בעיראק עבור משלמי המיסים האמריקאים תגיע לכ-2.4 טריליון דולר בערך בהנחה שהיא תתנהל עד 2017.
שלושה חודשים לאחר מכן, ב-25 במרץ 2003, חמישה ימים לאחר תחילת הפלישה, ביקש הנשיא בוש 53 מיליארד דולר באמצעות הקצבת חירום משלימה כדי לכסות את ההוצאות המבצעיות בעיראק עד 30 בספטמבר אותה שנה. על פי משרד התקציב של הקונגרס, עלות הפעולות בעיראק ב-2003 הגיעה ל-46 מיליארד דולר, פחות מהתחזית שלהם ושל דניאלס. דאות'ט ואחרים שהגנו על דניאלס, האשימו את מבקריו של דניאלס באפיון שגוי של ההקצבות המשלימות של ששת החודשים כבקשה למימון המלחמה כולה.
סך כל עלויות המלחמה בעיראק הגיעו בסך הכל ל-800 מיליארד דולר. מספטמבר 2001 ועד אוקטובר 2002 תקצבו המחוקקים של ארצות הברית כ-1.4 טריליון דולר לפעולות הן בעיראק והן באפגניסטן.
ב-7 במאי 2003 הודיע דניאלס שהוא יתפטר מראשות משרד הניהול והתקציב תוך 30 יום. הכרזתו זו תוארה על ידי פקידי ממשל כהכנה להתמודדות על משרת מושל אינדיאנה.
מסע הבחירות
החלטתו של דניאלס להתמודד על משרת מושל אינדיאנה הובילה את רוב המועמדים האפשריים במפלגה הרפובליקנית לפרוש מהמרוץ. היחידי שהתמודד מולו ולא פרש היה הפעיל והלוביסט השמרן אריק מילר. מילר עבד בקבוצת פיניקס, קבוצה נוצרית להגנה על זכויות. מצע הבחירות של דניאלס התמקד בקיצוץ תקציב המדינה של אינדיאנה ובהפרטת סוכנויות ממשלתיות. בבחירות המקדימות הוא ניצח לאחר שגרף 67 אחוזים מקולות הבוחרים.
כאשר ניהל את הקמפיין שלו במערכת הבחירות הכלליות, ביקר דניאלס שלוש פעמים לכל הפחות בכל אחד מ-92 מחוזות אינדיאנה. הוא נסע ב-RV שנתרם וכונה "RV-1", ושכוסה בחתימות של תומכים ועוטר בסיסמת הבחירות של דניאלס "האיש שלי מיץ'" (My Man Mitch). סיסמה זו התבססה על סימוכין למשפט שפעם היה בשימושו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש בהתייחסו לדניאלס. בוש ניהל יחד עם דניאלס מערכות בחירות בשתי הזדמנויות, כאשר דניאלס קיווה שהפופולריות של בוש תסייע לו לנצח. בעצירותיו הרבות במסע, הוא השתמש לעיתים קרובות במשפט "בכל גינה יש צורך בניכוש עשבים אחת לשש עשרה שנים בערך". באותה עת חלפו 16 שנים מאז כיהן באינדיאנה מושל רפובליקני. יריבו במערכת הבחירות הכלליות היה המושל המכהן ג'ו קירנן, שירש את המשרה עם פטירתו של פרנק אובאנון. מודעות הבחירות של קירנן ושל המפלגה הדמוקרטית ניסד לקשור את דניאלס למספר סוגיות - מעצרו על שימוש במריחואנה, מכירת המניות שהובילה להשערות על מכירה פנימית, ובשל תפקידו בחברת אלי לילי, לעלות הגבוהה של תרופות מרשם. הבחירות של 2004 היו היקרות ביותר בתולדות אינדיאנה עד לאותה עת, כשהמועמדים הוציאו יחדיו סכום של 23 מיליון דולר. דניאלס ניצח בבחירות לאחר שגרף כ-53 אחוזים מקולות הבוחרים מול 46 הקולות שקיבל קירנן. קירנן היה המושל המכהן הראשון באינדיאנה שנוצח בבחירות מאז 1892.
תקופת כהונתו הראשונה
ביומו הראשון בתפקיד הקים דניאלס את משרד התכנון והתקציב הראשון של אינדיאנה כדי למצוא מצבים של חוסר יעילות ואפשרויות לחיסכון בההוצאות בכל שדרות הממשל. באותו יום הוא ביטל את קיומם של האיגודים המקצועיים של עובדי הממשל באמצעות צו מושל, ביטל את הצורך שעובדי הממשל ישלמו ממשכורותיהם לאיגודים המקצועיים כאשר הפך על פיו את האישור לכך שניתן על ידי המושל אוון ביי בצו מושל שנתן ב-1989. בסופו של דבר ירד שיעור חברי האיגודים המקצועיים משלמי דמי חבר בקרב עובדי המדינה ב-90 אחוזים.
תקציב
בנאום מצב המדינה הראשון שלו שנשא ב-18 בינואר 2005, הציב דניאלס בראש סדר היום שלו את שיפור מצבה הפיסקלי של אינדיאנה. למדינה היה תקציב דו-שנתי, ובשנתיים הבאות היו תחזיות לגירעון של 800 מיליון דולר. דניאלס קרא להציב מגבלות על הגידול בהוצאות בכל התחומים ובהורדת שיעור העלייה השנתי של התקציב. הוא גם הציע להעלות את המיסים באחוז אחד בשנה לכל היחידים והישויות שהרווח השנתי שלהם עלה על 100,000 דולר. הצעת המיסוי הייתה שנויה במחלוקת ויושב הראש הרפובליקני של בית הנבחרים של אינדיאנה, בריאן בוסמה, מתח על דניאלס ביקורת וסירב לאפשר דיון בהצעה.
האספה הכללית של אינדיאנה אישרה 250 מיליון דולר בקיצוצים בהוצאות ודניאלס ניהל משא ומתן ב-30 חוזים שונים של המדינה כדי לחסוך 190 מיליון דולר, כך שכתוצאה מכך הגיע סך התקציב ל-23 מיליארד דולר. שיעור העלייה השנתית בסעיף ההוצאות בתקציב קוצץ מ-5.9 ל-2.8 אחוזים, נתון שהפך קבוע פחות או יותר במשך שנים לאחר מכן. העלייה בהכנסות, לצד צמצום ההוצאות, הובילו לעודף תקציבי של 300 מיליון דולר. על פי עדכון בחוקת אינדיאנה, שהתקבל בעקבות פשיטת רגל שהיא נקלעה אליה ב-1837, נאסר על המדינה לקחת הלוואות. לפיכך, מימנה המדינה את הגירעונות התקציביים שלה באמצעות הקצאה מחדש של 760 מיליון דולר בהכנסות שהשתייכו לממשלות המקומיות ולמחוזות החינוך במשך שנים רבות. בהדרגה הושבו כספים אלו לממשל המקומי באמצעות שימוש בכספי העודפים התקציביים, וקרן הרזרבה של המדינה גדלה ל-1.3 מיליארד דולר.
ב-2006 המשיך דניאלס את מאמציו לצמצם את ההוצאות התפעוליות של המדינה באמצעות חתימה על הצעת חוק להפרטת שירותי הרישום לתוכניות הרווחה של המדינה. מרכזי הרווחה של אינדיאנה הוחלפו במוקדים טלפוניים שהופעלו על ידי IBM. באמצע 2009, לאחר תלונות על השירות למעוטי יכולת, ביטל דניאלס את החוזה והשיב את שירות הרישום לשירותי הרווחה לידיים ציבוריות.
שעון הקיץ
אחד הצעדים השנויים ביותר במחלוקת שאותם קידם דניאלס בהצלחה, היה אימוץ שעון הקיץ באינדיאנה, שלטענתו של דניאלס, בכלכלה מורכבת, היה נחוץ כדי לשים קץ לבלבול המתמיד ולצרף את אינדיאנה למתאם לאורך השנה עם שאר האומה. טרם השינוי, המחוזות של חלקה המערבי של אינדיאנה לא הנהיגו שעון קיץ, בעוד שהמחוזות בחלקה הדרום-מזרחי של המדינה, הקרובים לסינסינטי, אוהיו, כן הנהיגו שעון קיץ בתחומיהם באופן בלתי רשמי בשל היותם חלק מהאזור המטרופוליני של העיר. אינטרסים של שני אזורי הזמן מנעו אימוץ רשמי של שעון הקיץ מאז שנות ה-60, והובילו לעשורים של ויכוחים. דניאלס לחץ להעברתה של כלל המדינה לאזור זמן מזרח, אך האספה הכללית של אינדיאנה לא הגיעה להסכמות על כך. בסופו של דבר, לאחר דיון ארוך, אימצה האספה הכללית את שעון הקיץ של אזור זמן מזרח באפריל 2005. ההצבעה על החוק עברה על חודו של קול אחד והכניסה את רוב המדינה לאזור זמן מזרח, למעט המחוזות שבפינות הצפון-מערבית והדרום-מערבית של המדינה שנשארו באזור זמן מרכז.
כבישים
ב-2006 התקבלה באינדיאנה תוכנית שנויה במחלוקת שנקראה "תוכנית התנועות המרכזית" (Major Moves plan). כביש האגרה של אינדיאנה הוחכר ל-75 שנים ל"שותפות התנועה הבין-מדינתית" (Statewide Mobility Partners), חברת יזמות משותפת בבעלות חברת "סינטרה" הספרדית ו"קבוצת מקווארי תשתיות"  האוסטרלית עבור תשלום של 3.85 מיליארד דולר והבטחה לביצוע שדרוגים בכביש בעלות של 4.4 מיליארד דולר.
מבקרי העסקה כינו אותה "ההלוואה היקרה ביותר בתולדות אינדיאנה... ששינתה מן היסוד את מערכת היחסים בין התשתיות לבין משלמי המיסים", באומרם ש"הכביש שמיועד לשרת את תושבי אינדיאנה משרת כעת את צורכי הפקת הרווחים של חברות רב-לאומיות". בין ההצדקות לעסקת ההחכרה היה החוסר ההיסטורי ברצון פוליטי להעלות את תעריף האגרה על הנסיעה בכביש, הכביש לא הרוויח את כספי המדינה. דניאלס אמר לוועדה של הקונגרס, "...במקום לעשות כסף עבור המדינה, הכביש פעל בהפסד במשך 5 מתוך 7 השנים האחרונות... הססנות פוליטית השאירה את תעריפי האגרה באותו גובה מאז 1985... גם אם היינו מעלים את האגרה, הייתה סיבה מועטה להאמין שהמושלים שיכהנו אחרי ירצו לעשות זאת, או שיעמוד לרשותם הכוח הפוליטי לכך. פעם שאלתי כמה עולה לגבות אגרה בשיעור של 15 סנטים, והתשובה הייתה 34 סנטים. התבדחתי על כך שעדיף היה לנו עם מערכת כיבודים וקערת זכוכית לאיסוף תרומות מדי פעם".
באוקטובר 2014 דיווחה חברת כביש האגרה של אינדיאנה למועצת הפיקוח שלה על מספר רב של ליקויים לאורך הכביש, כולל: ליקויים בריבוד הכביש ובשילוט ברחבות הכניסה לכביש, פעילויות במתקני תחזוקת כלי רכב שעלולות לגרום למוצרי נפט או לכימיקלים אחרים לחדור למי ניקוז הגשמים, ומתקני ביוב שמהווים סכנה עקב אי השגחה עליהם. בתגובה לדוח השקיעו החוכרים החדשים 260 מיליון דולר בשיפורים מרכזיים בתשתיות הכביש. ביוני 2015 הודיע קן דיילי, המנהל הכללי החדש של חברת הזיכיון של הכביש, שכל רחבות הכניסה המקוריות של הכביש מ-1955 יהרסו ויוחלפו במשך חמש השנים הבאות.
בריאות
ב-2007 חתם דניאלס על תוכנית הבריאות של אינדיאנה, שסיפקה כיסוי ביטוחי ל-132,000 עובדי המדינה שלא היו מבוטחים. התוכנית פועלת באמצעות סיוע למוטבייה לרכוש פוליסת ביטוח בריאות פרטי בסבסוד המדינה. התוכנית מקדמת סריקות רפואיות, שירותי מניעה מוקדמת, וגמילה מעישון. היא גם מספקת זיכוי ממס לעסקים קטנים שפועלים על פי סעיף 125 לחוק מס הכנסה. התוכנית מומנה באמצעות העלה של המס המדינתי על סיגריות והקצאה מחדש של כספי מדיקאייד הפדרליים באמצעות מענק מיוחד של הממשלה הפדרלית. בטור שפרסם ב-15 בספטמבר 2007, בוול סטריט ג'ורנל, צוטט דניאלס באומרו על "תוכנית אינדיאנה הבריאה" ועל הגידול במס הסיגריות באומרו, "מס צריכה על מוצר שבקרוב יהיה לך פחות ממנו אינו מפר את הכללים שלמדתי מרונלד רייגן".
התוכנית מאפשרת למשקי בית עם הכנסה נמוכה עד בינונית שאין להם גישה לשירותי בריאות הניתנים על ידי המעסיק, להגיש בקשה להחזר. בראשית ימי היישום שלה, התשלום על התוכנית חושב באמצעות נוסחה שכתוצאה ממנה החיוב נע בין 2 עד 5 אחוזים מהכנסת המבוטחים. סכום שנתי של 1,100 דולר בהשתתפות עצמית היה סטנדרט בכל הפוליסת ואפשר למבוטחים לפתוח חשבון חיסכון לבריאות. התוכנית שילמה סכום מרבי שנתי של 300,000 דולר.
רפורמה במס הרכוש
ב-2008 הציע דניאלס הגדרת תקרה על של אחוז אחד על מס רכוש לנכסים למגורים, שני אחוזים על נכסים להשכרה ושלושה אחוזים על מבנים המשמשים לעסקים. התוכנית אושרה ב-14 במרץ 2008 על ידי האספה הכללית של אינדיאנה, ונחתמה כחוק על ידי דניאלס ב-19 במרץ. באותה שנה, זכו בעלי הנכסים באינדיאנה לקיצוץ ממוצע של יותר מ-30 אחוזים על מס רכוש, סך של 870 מיליון דולר. רוב הכספים שנגבו על מס רכוש מימנו בתי ספר מקומיים ואת גופי הממשל במחוזות. כדי לפצות את גופי הממשל המקומי על אובדן ההכנסות, העלתה המדינה את שיעור מס המכירות מ-6 ל-7 אחוזים החל מ-1 באפריל אותה שנה.
מתוך חשש שממשלים עתידיים יהפכו את החוק על פניו, לחצו דניאלס ומנהיגים רפובליקנים אחרים על תיקון שיוכנס לחוקת אינדיאנה בו נקבעו מגבלות המס. התיקון המוצע הוכנס לפתקי ההצבעה בבחירות הכלליות של 2010 וזכה להתמקדות במסע הבחירות של דניאלס לתקופת כהונתו השנייה כמושל. בנובמבר 2010 אישר קהל הבוחרים את התיקון האמור בחוקת אינדיאנה.
הצלחותיו של דניאלס באיזון תקציב המדינה של אינדיאנה החלו לזכות להכרה לאומית לקראת תום תקופת כהונתו הראשונה. ב-2008 הוא הוכנס לרשימת "פקידי הממשל של השנה" על ידי המגזין Governing. באותה שנה הוא קיבל את פרס החדשנות העירונית ממכון מנהטן על רעיונותיו לטיפול בבעיות הפיסקליות והעירוניות של המדינה.