cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ד"ר דרה
השנים המאוחרות
האלבום כלל משתפי פעולה רבים, כולל Devin the Dude, סנופ דוג, Kurupt, Xzibit, נייט דוג, אמינם, Knoc-turn'al, King T, Defari, Kokane, מרי ג'יי בלייג' ובן החסות החדש Hittman, כמו גם שותפים הפקה בין דרה למפיק Aftermath החדש מל-מן. סטיבן תומאס ארלוויין מהאתר AllMusic תיאר את צליל האלבום כ"הוספת כלי מיתר מבשרי רעות, שירה מלאת נשמה ורגאיי" לסגנונו של ד"ר דרה. האלבום זכה להצלחה רבה, הגיע למקום השני במצעד בילבורד 200 מה שמאשר נושא חוזר באלבום: ד"ר דרה עדיין היה כוח שצריך להתחשב בו, למרות היעדר מהדורות גדולות בשנים הקודמות. האלבום כלל סינגלים פופולריים "Still D.R.E". ו"Forgot About Dre", ששניהם הופיע ד"ר דרה בסאטרדיי נייט לייב של NBC ב-23 באוקטובר 1999. ד"ר דרה זכה בפרס הגראמי למפיק השנה בשנת 2000. והצטרף לסיבוב ההופעות Up in Smoke עם הראפרים אמינם, סנופ דוג ואייס קיוב גם באותה שנה.
במהלך הפופולריות של 2001, ד"ר דרה היה מעורב בכמה תביעות משפטיות. לוקאס פילם, חברת הסרטים שמאחורי זיכיון הסרטים של מלחמת הכוכבים, תבעה אותו על השימוש בשם THX "Deep Note" הרשום על שמם ומגיע מעולם הסרטים של מלחמת הכוכבים. להקת Fatback תבעה גם את ד"ר דרה על הפרה לכאורה בנוגע לשיר שלה "Backstrokin'" בשירו "Let's Get High" מהאלבום מ-2001; ד"ר דרה חויב לשלם 1.5 מיליון דולר ללהקה ב-2003.מוזיקאי הג'אז הצרפתי ז'אק לוסייר תבע את Aftermath בסכום של 10 מיליון דולר במרץ 2002, בטענה שרצועת אמינם "Kill You" שהופקה על ידי ד"ר דרה עשתה גניבה להרכב שלו "Pulsion". גם חברת שיתוף קובצי המוזיקה המקוונת נאפסטר קבעה תביעה עמו ועם להקת המטאל מטאליקה בקיץ 2001, והסכימה לחסום את הגישה לקבצים מסוימים שאמנים לא רוצים שיחלקו ברשת.
אלבום מצליח נוסף בלייבל Aftermath היה Get Rich or Die Tryin', אלבום הבכורה של הלייבל הגדול מ-2003 של 50 סנט. ד"ר דרה הפיק או שותף להפקה של ארבע רצועות באלבום, כולל הסינגל הלהיט "In da Club", הפקה משותפת בין Aftermath, לייבל הבוטיק של אמינם Shady Records ו-Interscope אלבומו הרביעי של אמינם מאז שהצטרף ל- Aftermath, Encore, ראה שוב את דרה מקבל על עצמו את תפקיד המפיק בפועל, והפעם הוא היה מעורב יותר במוזיקה, הפיק או שותף להפקה בסך הכל שמונה רצועות, כולל שלושה סינגלים.
בנובמבר 2004, בתערוכת הפרסים של מגזין Vibe בלוס אנג'לס, ד"ר דרה הותקף על ידי מעריץ בשם ג'ימי ג'יימס ג'ונסון, שביקש כביכול חתימה. בקטטה שנוצרה, הראפר של ה-G-Unit דאז יאנג באק דקר את האיש. ג'ונסון טען ששוג נייט, נשיא Death Row Records, שילם לו 5,000 דולר כדי לתקוף את דרה על מנת להשפיל אותו לפני שקיבל את פרס מפעל החיים שלו. נייט ניגש מיד לתוכנית The Late Late Show של CBS כדי להכחיש את מעורבותו והתעקש שהוא תומך בד"ר דרה ורוצה שג'ונסון יואשם. בספטמבר 2005, ג'ונסון נידון לשנת מאסר ונצטווה להתרחק מד"ר דרה עד 2008.
ד"ר דרה גם הפיק את "How We Do", סינגל להיט משנת 2005 של הראפר דה גיים מתוך אלבומו The Documentary, וכן שירים באלבומו השני המצליח של 50 סנט, The Massacre. עבור גיליון של מגזין רולינג סטון באפריל 2005, ד"ר דרה דורג במקום ה-54 מתוך 100 אמנים ברשימת המגזין "האלמותיים: האמנים הגדולים בכל הזמנים".
לאחר עיכוב נוסף המבוסס על הפקת יצירות של אמנים אחרים, אלבומו האחרון של דר דרה Detox נקבע אז לצאת בשנת 2010, לאחר האלבום Before I Self Destruct של 50 Cent ו-Relapse של אמינם. כמה מוזיקאים הקשורים בקשר הדוק לד"ר דרה, כולל סנופ דוג, הראפרים 50 סנט, המשחק והמפיק DJ Quik, העלו השערות בראיונות שהאלבום לעולם לא ישוחרר, בשל היוזמות העסקיות והיזמיות של ד"ר דרה שהפריעו להקלטה עבודה, כמו גם גורם לו לאבד את המוטיבציה להקליט חומרים חדשים.
שני סינגלים אמיתיים - "Kush", שיתוף פעולה עם סנופ דוג ועם הראפר עמית אקון, ו"I Need a Doctor" עם אמינם והזמרת Skylar Grey - שוחררו בארצות הברית במהלך נובמבר 2010 ופברואר 2011 בהתאמה: האחרון השיג הצלחה בינלאומית במצעדים, הגיע למקום הרביעי ב-Billboard Hot 100 ולאחר מכן זכה לאישור פלטינה כפולה על ידי RIAA ואיגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלי (ARIA). ב-25 ביוני 2010, האגודה האמריקנית של מלחינים, מחברים ומוציאים לאור כיבדה את ד"ר דרה בפרס המייסדים שלה על השראה למוזיקאים אחרים.
בראיון באוגוסט 2010, ד"ר דרה הצהיר שאלבום אינסטרומנטלי בשם The Planets נמצא בשלבי ההפקה הראשונים שלו; כל שיר נקרא על שם כוכב לכת במערכת השמש. ב-3 בספטמבר, ד"ר דרה הראה תמיכה בבן החסות הוותיק אמינם, והופיע בסיבוב ההופעות הבית והבית שלו ושל ג'יי זי, וביצע שירים כמו "Still DRE", "Nuthin' but a 'G' Thang", ו" Crack a Bottle", לצד אמינם ו-50 סנט. עם חולצת "R.I.P. Proof", דרה זכה לכבוד על ידי אמינם שאמר לקומריקה פארק בדטרויט לעשות את אותו הדבר.
בשנת 2011 הכריז דרה על הקמת ליין מוצרי שמע הנקרא Beats By Dre בשיתוף עם חברת MONSTER. כיום המותג Beats By Dre נחשב לאחד המותגים המצליחים בעולם.
בשנת 2014 נקנתה חברת Beats By Dre על ידי אפל בסכום של 3 מיליארד דולר.
בתוכנית הרדיו שלו Beats 1 "The Pharmacy" ב-1 באוגוסט 2015, דרה הכריז שהוא יוציא את האלבום האחרון שלו, בשם Compton. הוא שואב השראה מהסרט Straight Outta Compton המספר את סיפורה של להקתו של Dre, N.W.A. האלבום הוא אלבום אוסף, הכולל מספר משתפי פעולה תכופים, כולל אמינם, סנופ דוג, קנדריק לאמאר, Xzibit ודה גיים, בין היתר. הוא שוחרר בלעדית עבור iTunes ו-Apple Music ב-7 באוגוסט. גרסה פיזית פורסמה ב-21 באוגוסט. בראיון לרולינג סטון, הוא חשף שיש לו בערך 20 עד 40 רצועות ל-Detox אבל הוא לא הוציא את זה כי זה לא עמד בסטנדרטים שלו והוא חשב שסיים להיות אמן. הוא גם גילה כי הוא סובל מחרדה חברתית ובשל כך הוא נותר מבודד וחסר תשומת לב.
ב-12 בפברואר 2016, נחשף כי אפל תיצור את סדרת הטלוויזיה המקורית הראשונה שלה עם תסריט ובה יככב ד"ר דרה. הוא נקרא "סימנים חיוניים", והוא אמור לשקף את חייו של ד"ר דרה. ד"ר דרה היה מפיק בפועל בתוכנית לפני ביטול התוכנית מתישהו ב-2017. באוקטובר 2016, שון קומבס הוציא את ד"ר דרה, סנופ דוג ואחרים לסיבוב ההופעות שלו ב-Bad Boy Reunion.
בשנת 2017 הודיעה חברת HBO על הפקת סדרה על השותפות בין דרה וג'ימי אייובין, בשם The Defiant Ones.
ב-30 בספטמבר 2021, נחשף שדרה יופיע במופע המחצית של הסופרבול LVI לצד אמינם, סנופ דוג, מרי ג'יי בלייג' וקנדריק למאר.
חיים אישיים
ב-15 בדצמבר 1981, כשדרה היה בן 16 וחברתו דאז קסנדרה ג'וי גרין הייתה בת 15, לשניים נולד בן בשם קרטיס, שגדל על ידי גרין ופגש לראשונה את דרה 20 שנה לאחר מכן. קרטיס הופיע כראפר תחת השם Hood Surgeon.
בשנת 1983, לדרה וליסה ג'ונסון נולדה בת בשם לה טניה דניאלה יאנג. לדרה וג'ונסון יש שלוש בנות יחד.
בשנת 1988, לדרה ולג'ניטה פורטר נולד בן בשם אנדרה יאנג ג'וניור. בשנת 1990, פורטר תבעה את דרה, וביקשה מזונות בסך 5,000 דולר לחודש. ב-23 באוגוסט 2008, אנדרה מת בגיל 20 ממנת יתר של הרואין ומורפיום בביתה של אמו בוודלנד הילס.
מ-1987 עד 1996, דרה יצא עם הזמרת מישל, שתרמה תדיר שירה לאלבומי Ruthless Records ו-Death Row Records. בשנת 1991 נולד להם בן בשם מרסל.
בשנת 1996, דרה התחתן עם ניקול (לבית פלוצקר) ת'ראט, שהייתה נשואה בעבר לשחקן הכדורסל Sedale Threatt. יש להם שני ילדים משותפים: בן בשם Truice (נולד ב-1997) ובת בשם Truly (נולדה ב-2001).
בשנת 2001, דרה הרוויח סך של כ-52 מיליון דולר ממכירת חלק מהחלק שלו ב-Aftermath Entertainment ל-Interscope Records והפקתו של שירי להיטים באותה שנה כמו "Family Affair" מאת מרי ג'יי בלייג'. המגזין "רולינג סטון" הכתיר אותו אפוא לאמן השני עם השכר של השנה. ד"ר דרה דורג במקום ה-44 ב-2004 מרווחים של 11.4 מיליון דולר, בעיקר מתמלוגים על הפקה מפרויקטים כמו אלבומים מ-G-Unit ו-D12 והסינגל "Rich Girl" של הזמרת גוון סטפני והראפרית איב. פורבס העריך את הונו ב-270 מיליון דולר ב-2012. אותו פרסום דיווח מאוחר יותר כי הוא רכש 110 מיליון דולר באמצעות מאמציו השונים בשנת 2012, מה שהפך אותו לאמן עם השכר הגבוה ביותר של השנה. הכנסה ממכירת ביטס לאפל ב-2014, שתרמו למה שפורבס כינה "יום המשכורת החד-שנתי הגדול ביותר של כל מוזיקאי בהיסטוריה", הפכו את ד"ר דרה למבצע המוזיקלי העשיר בעולם ב-2015.
בשנת 2014, דרה רכש בית של 40 מיליון דולר בשכונת ברנטווד בלוס אנג'לס מבעליו הקודמים, שחקן ה-NFL טום בריידי ודוגמנית העל ג'יזל בונדשן.
דווח כי דרה סבל ממפרצת מוחית ב-5 בינואר 2021, וכי הוא אושפז בטיפול נמרץ של המרכז הרפואי סידרס-סיני בלוס אנג'לס, קליפורניה. שעות לאחר קבלתו לבית החולים, ביתו של דרה היה יעד לניסיון פריצה. בסופו של דבר הוא קיבל תמיכה מלברון ג'יימס, אמינם, מרטין לורנס, LL Cool J, Missy Elliott, Snoop Dogg, Ice Cube, 50 Cent, Ellen DeGeneres, Ciara, בעלה ראסל ווילסון, T.I., Quincy Jones ואחרים. בפברואר הוא שוחרר עם ההודעה הבאה באינסטגרם: "תודה למשפחתי, לחברים ולמעריצים שלי על ההתעניינות ואיחולי הטוב. אני מסתדר מצוין ומקבל טיפול מצוין מהצוות הרפואי שלי. אצא מבית החולים ובקרוב הביתה. תצעקו לכל אנשי הרפואה הנהדרים בCedars. אהבה אחת!!"
דיסקוגרפיה
{{טורים
אלבומי אולפן
}}
קו 6 (הרכבת התחתית של מדריד)
קו 6 של הרכבת התחתית של מדריד (בספרדית: línea 6) הוא קו רכבת תחתית במערכת הרכבת התחתית של מדריד. הקו, שנפתח בשנת 1974 ממלא תפקיד חשוב בשירות המערכת ומקשר בין מספר קווים אחרים. הקו נוסע לאורך כל מסלולו מתחת לאדמה. סמל המסלול של הקו הוא בצבע אפור ופועלות בו 28 תחנות על 23.5 קילומטר מקצה לקצה.
מסלול הקו
הקו, הנוסע במסלול מעגלי סביב מרכז העיר מקשר בין תחנות וקווים רבים במערכת. במסלולו חוצה הקו עשרות יעדים נבחרים בעיר, עובר דרך תחנות הרכבת הראשיות ומקשר בין מספר קווים של הרכבת התחתית של מדריד וקווים של הרכבת הפרברית של מדריד.
מפצחת בונקרים
מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה מתכנן הפצצה הקופצת בארנס וואליס תכנן שתי פצצות אשר מכונות כיום "מפצחות בונקרים": פצצת טולבוי שמשקלה היה חמישה טון ופצצת גרנד סלאם אשר משקלה היה כעשרה טון. לפצצה זנב אשר גרם לפצצות להסתחרר ובאמצעות כך להיות מיוצבות. הפצצות עברו את מהירות הקול בעודן נופלות מגובה של 22,000 רגל (כ-6,700 מטר). הפצצות היו מצופות בפלדה מאיכות גבוהה, ציפוי חזק בהרבה מהמקובל בפצצות באותה תקופה. מטרת הציפוי המיוחד הייתה להבטיח את שרידות הפצצה בעת פגיעה במשטח בטון מזוין או בעת חדירה למעמקי האדמה.
לאחר המלחמה הוסיפה ארצות הברית הנחיה מרחוק לפצצות הטולבוי. כך נוצרה פצצת "טארזון" ששקלה 12,000 פאונד (כ-5,500 ק"ג). שימוש ראשון בפצצה נעשה במלחמת קוריאה כנגד מרכז שליטה תת-קרקעי ליד קנגייה.
פצצת "דיסני" מונחית הרקטה הייתה עוד התקן מתקופת מלחמת העולם השנייה אשר שימש נגד מסתורי צוללות ומטרות מזוינות אחרות. הפצצה שתוכננה על ידי מפקד מהצי המלכותי צופתה בציפוי קשיח אשר שקל כ-2 טון. הפצצה הופלה מגובה 20,000 רגל (בערך 6000 מטרים). בגובה של בערך 1500 מטרים ירה מרעום ברומטרי את הרקטה שבזנב על מנת להעניק לפצצה מהירות של 730 מטרים לשנייה בעת הפגיעה. הפצצה הוטלה לראשונה ב-10 בפברואר 1945 על מסתורי צוללות איימאודן בהולנד. כ-18 פצצות הוטלו ממפציצי B-17. פצצה אחת פגעה ישירות.
שימוש מודרני
במהלך מלחמת המפרץ (1991) היה צורך בפצצה בעלת יכולת חדירה עמוקה בדומה לפצצות של מלחמת העולם השנייה. לא היה לאף חיל אוויר של נאט"ו פצצות שכאלה. חיל האוויר המלכותי של בריטניה החזיק מספר פצצות מתקופת מלחמת העולם השנייה במוזיאונים. פצצות חדשות פותחו במהירות בפרק זמן של כ-28 ימים. הציפוי של הפצצות נלקח מתרמילי פגזי תותחים ישנים בקוטר 203 מילימטר. הפצצות שקלו מעל שני טון אך הכילו רק 294 קילוגרם חומר נפץ. הפצצות היו מונחות לייזר וכונו GBU-28.
בפברואר 2021 במסגרת תוכנית הפיתוח של חיל האוויר הישראלי אישרה ועדת השרים להצטיידות כי מדינת ישראל תרכוש פצצות חודרות בונקרים. ביולי 2023 חיל האוויר הישראלי ביצע ניסוי מוצלח בו פצצות חודרות בונקר מסוג Jdam84 הוטלו ממטוס F-35. ישראל הינה המדינה השנייה בעולם אחרי ארה״ב שמבצעת ניסוי שכזה.
מרעומים
המרעום הקלאסי של פצצה חודרת שריון שימש גם כאן: שילוב של קוצב זמן ומדחף מהיר בחלק האחורי של הפצצה. המרעום מחומש כאשר הפצצה משוחררת ומתפוצץ כאשר המדחף מפסיק להסתובב וקוצב הזמן חדל אף הוא.
פצצות חודרות בונקרים מודרניות משתמשות בחלקן במרעום מסורתי. חלקן משתמשות במיקרופון ובמיקרו בקר. המיקרופון מאזין, והמיקרו בקר סופר קומות עד אשר הפצצה חודרת את מספר הקומות הרצוי.
טילים
המהירות הנוספת המוענקת על ידי מנוע רקטי מאפשרת חדירה עמוקה יותר של ראש הנפץ של מפצח הבונקרים.
עמנואל מרקס
עמנואל מרקס (8 במאי 1927 – 13 בפברואר 2022) היה פרופסור בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב, חתן פרס ישראל לחקר הסוציולוגיה לשנת תשנ"ח (1998), וחבר של כבוד במכון האנתרופולוגי המלכותי הבריטי.
ביוגרפיה
עמנואל מרקס נולד וגדל במינכן שבגרמניה. סבו מצד אביו הגיע לארץ ישראל ביחד עם ארבעה אחים ואחיות ב-1882, והתיישב בירושלים. כעבור שנים אחדות חזרו הסב ואח נוסף לגרמניה. המשפחה המורחבת הייתה דתית, אך משפחת הסב כבר הייתה חילונית. סבו מצד אימו הגיע לגרמניה מפולין, הקים בית חרושת לקרטונים והצליח בעסקיו. אביו, יצחק, היה יליד גרמניה ופקיד בחברת ביטוח ואילו אימו, רבקה, ילידת פולין, גדלה בגרמניה וניהלה חנות לדברי עור. נולדו להם שני בנים, עמנואל ושמעון. עמנואל מרקס ביקר בבית ספר יהודי בעיר מינכן. ב-1938, בליל הבדולח, הושלך אביו לדכאו ושוחרר כעבור חודשיים. בתחילת 1939 שלחו ההורים את שני הבנים לקרובים במנצ'סטר שבאנגליה; הם חששו שלא יצליחו לצאת את גרמניה. כעבור חדשים אחדים הושלך האב שנית למחנה ריכוז, ושוחרר בספטמבר 1939 כאשר זכה ל"סרטיפיקט" לעלות לארץ. מרקס ואחיו הצטרפו אל הוריהם בארץ בינואר 1940. המשפחה התיישבה בירושלים, והאב הגשים את חלומו ונעשה מוכר ספרים. מרקס למד בבית הספר התיכון הדתי "מעלה". ב-1946 החל שנת שירות כנוטר בעמק בית שאן, כשלמעשה עבר קורסים במסגרת ההגנה. למחרת כ"ט בנובמבר 1947 גויס לשירות פעיל בהגנה, ושירת שם ואחר כך בצה"ל עד תום המלחמה ב-1949. היה בגדוד "מוריה" שהשתתף בקרבות בירושלים. בסוף המלחמה עבר קורס קצינים.
בסיום המלחמה החל ללמוד באוניברסיטה העברית סוציולוגיה, כלכלה, והמזרח התיכון בעת החדשה, וסיים את תואר המוסמך בשנת 1958. מוריו הבולטים היו מרטין בובר, שמואל נח אייזנשטדט והמורה החביב עליו היה דוד איילון. הוא כתב עבודת-מוסמך על הבדווים, בהדרכתו של אייזנשטדט. בעבודה ניסה לחבר בין המזרחנות לסוציולוגיה. לצורך העבודה שהה במשך שלושה חודשים בין בדווי עזזמה בנגב. הבדווים הפכו לאורך שנים רבות למרכז התעניינותו. במהלך הלימודים עבד שנה בצבא הקבע, אחר כך חמש שנים כספרן בספרייה הלאומית, ובשנים 1955–1959 שימש כעוזרו של שמואל (זיאמה) דיבון, היועץ לענייני ערבים במשרד ראש הממשלה. בד בבד עבד עם מאיר יעקב קיסטר על הקמת מגמה מזרחנית בבתי הספר התיכוניים בישראל. בזמן שחקר את בדווי הנגב מצא מרקס שהסוציולוגיה מבית מדרשו של טלקוט פרסונס שהכיר עד אז לא סייעה בהסברת המציאות שנתקל בה והוא גילה את האנתרופולוגיה כדיסציפלינה מדעית. הוא גמר אומר להשתלם בתחום, שבאותם ימים לא נלמד בארץ. ב-1959 זכה במלגה של המועצה הבריטית ויצא ללמוד לדוקטורט במחלקה לאנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטת מנצ'סטר שבאנגליה, את הדוקטורט סיים ב-1963. מנחהו לדוקטורט היה פרופסור אמריס פיטרס ומוריו האחרים היו הפרופסורים מקס גלקמן, ויקטור טרנר וביל אפשטיין. הוא עשה עבודת שדה במשך שנה וחצי בשבט אבו ג'וועיד שבנגב. נושא הדוקטורט היה "ניתוח סוציולוגי של שארות וקבוצות קורפורטיביות בין הבדווים בנגב". הדוקטורט נבדל מעבודות אחרות שנכתבו באותה תקופה בכך ששילב את הקונטקסט החברתי בניתוח הסוציולוגי. כתוצאה מזה הבין ש"אורח החיים הבדוי הטיפוסי" של שבטים אלה אינו אלא תוצאה מכך שהממשל הצבאי הישראלי הטיל עליהם סגר ומנע מהם להשתתף בכלכלת השוק הרחבה.
באותה תקופה הוקמה הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב, הייתה זו האוניברסיטה היחידה שלא הייתה תלויה באוניברסיטה העברית, ומרקס הוזמן לייסד בה מחלקה לאנתרופולוגיה. הוא היה האנתרופולוג הראשון שזכה למינוי אקדמי רגיל בארץ. לימד באוניברסיטת תל אביב החל מ-1964, אז מונה כמרצה, וב-1979 מונה לפרופסור מן המניין. ב-1995 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס. בשנת 1976 ייסד מרקס מחלקת מחקר אנתרופולוגית במכון לחקר המדבר של אוניברסיטת בן-גוריון בשדה בוקר ועמד בראשה עד 1989. היחידה הזאת שימשה מוקד משיכה לחוקרים שעסקו בחברות נוודים. הוא היה פרופסור אורח באוניברסיטאות מנצ'סטר, ברקלי, ברנדייס, קייפטאון, אוקספורד, האיים האגאיים, וקופנהגן. בשנת 1997 נבחר כחבר של כבוד במכון האנתרופולוגי המלכותי הבריטי.
בשנת 1989–1990 שימש יועץ אקדמי למרכז למחקרי פליטים של אוניברסיטת אוקספורד. בשנים 1992–1995 כיהן כמנהל המרכז האקדמי הישראלי בקהיר, גוף שנועד לפתח את קשרי המדע בין האוניברסיטאות המצריות והישראליות. באותן שנים הושגו כמה הישגים, כגון פתיחת ספריות ומכוני מחקר מצריים, ובכללם האוניברסיטה האמריקאית בקהיר, לחוקרים ותלמידים מישראל; נעשו מחקרים משותפים של חוקרים משתי הארצות; אנשי מדע מצריים ביקרו והרצו בארץ; פרופסורים מצריים תרגמו לערבית יצירות מופת מהספרות העברית החדשה, והיצירות פורסמו לראשונה בהוצאה מצרית; ונפתחו ספריות חדשות בהן נשמרו האוצרות של הקהילה היהודית והקראית במצרים.
עמנואל מרקס היה נשוי לדליה, מורה ויועצת חינוכית, ולהם שלושה ילדים. הוא נפטר בפברואר 2022.
החברה הבדוית בנגב
ספרו זה של מרקס הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו ראה אור בעברית ב-1974 והוא גרסה מעודכנת של ספרו האנגלי (Bedouin of the Negev) שראה אור בהוצאת אוניברסיטת מנצ'סטר בשנת 1967. עבור ספר זה זכה בפרס בן צבי לשנת 1973. מרקס טען בספר כי "הסגר" שהטיל הממשל הצבאי על הבדווים לא שירת צרכים ביטחוניים, אלא נועד למנוע מהם להיכנס לשוק העבודה, על מנת להקל על עולים יהודים חדשים למצוא תעסוקה. ההשתלטות ההדרגתית של המדינה על אדמות הנגב, יצרה חלוקה מעמדית בין בדואים בעלי אדמות שנחשבו לבדווים "אמיתיים" וחסרי אדמה שנחשבו ל"פלחים", וכל מעמד פיתח דפוסי מגורים ונדידה ודרכי נישואים משלו. השבט נעשה ליחידת מנהל של המדינה, ועיקר תפקידן של קבוצות המוצא הקורפורטיביות היה להגן על אדמות, והנישואים של צעירים שועבדו לאינטרסים הפוליטיים והכלכליים של קבוצות המוצא.
מחנה פליטים בגב ההר
מונוגרפיה זו כתב מרקס ביחד עם הכלכלן פרופסור יורם בן פורת והמזרחן פרופסור שמעון שמיר. הספר יצא לאור ב-1971 באנגלית תחת הכותר Some Sociological and Economic Aspects of Refugee Camps on the West Bank שיצא לאור בהוצאת ראנד בארצות הברית. נוסח מלא של המחקר יצא לאור בעברית ב-1974 בהוצאת מרכז דיין באוניברסיטת תל אביב. הוא עוסק במחנות הפליטים הפלסטינים בשטחים, לצורך כתיבתו הם עשו עבודת-שדה במחנה הפליטים ג'לזון בקרבת רמאללה בשנת 1968 ולאחר מכן במחנות נוספים בעזה וביהודה ושומרון. החוקרים מצאו כי הפליטים מעורים היטב בחיי הכלכלה, שרוב המחנות הפכו לפרוורים של ערים סמוכות, ושהבתים במחנות עברו בהדרגה לבעלות דייריהם ונמכרו בשוק החופשי. מכאן החוקרים מצאו שחלק ניכר מאוכלוסיית המחנות לא היו פליטים כלל ועיקר. מסקנתם הראשית הייתה שמחנות הפליטים הפכו לשכונות פועלים עירוניות, ושמוטב לשפר את תנאי החיים במחנות הפליטים מלחתור לחיסולם. לדעתם פתרון שאלת הפליטים ימצא בהסדר בעלויות על מקרקעין שלהם ובתשלום פיצויים הוגנים עבור הרכוש שאבד להם, ולאו דווקא על ידי יישובם מחדש.
מאמרים נוספים בנושא הפליטים
במהלך כל הקריירה האקדמית שלו כתב מרקס מאמרים על הפליטים הפלסטיניים. משנות האלפיים עסק בעיקר בשאלה של תשלום פיצויים לפליטים הפלסטיניים כתנאי להסדר שלום בר קיימא באזור, ובשאלה של ביטול סוכנות הסעד והתעסוקה לפליטים פלסטיניים של האו"ם. לדעתו של מרקס עשה הארגון בשנותיו הראשונות רבות כדי ליישב את הפליטים, להקנות להם חינוך יסודי, ולשלבם בשוק העבודה. במשך שנות קיומו, גדל מספר הפקידים ונתמעטו השירותים שהארגון הגיש לפליטים, ועבודתו התמקדה בשירותי החינוך. אונר"א שבויה היום בידי 24,000 פקידיה, רובם מורים, המונעים את העברת השירותים שלה לידי הרשות הפלסטינית.
ההקשר החברתי של התנהגות אלימה: מחקר אנתרופולוגי-חברתי על עיירת עולים בישראל
ספרו זה של מרקס ראה אור בלונדון בהוצאת ראוטלדג' בשנת 1976 ושוב בשנת 2004 (The Social Context of Violent Behaviour: A Social Anthropological Study in an Israeli Immigrant Town). ב-2015 ראה הספר אור בעברית בהוצאת רסלינג. הספר עוסק בסוג מסוים של אלימות שמרקס מכנה אלימות חברתית, והוא מבוסס על שנתיים של עבודת שדה (1966-1964) בעיר הפיתוח מעלות, הנקראת בספר "גלילה". מרקס עסק בהקשר הבירוקרטי של האלימות, בכך שהבירוקרטיה הייתה סיבתה של האלימות. במעלות הייתה אוכלוסייה של עולים חדשים, בעיקר ממרוקו, שהשלטונות הושיבו אותם במקום שלא הייתה בו תעסוקה. השלטון סיפק להם דירות של עמידר, עבודות דחק של הקרן הקיימת וקִצבות סעד. בצורה זו נוצרה תלות של האוכלוסייה במיעוט פקידים שסיפקו את צורכיהם הבסיסיים. כדי להשיג משאבים כגון דירה או סיוע גדול יותר היו צריכים התושבים להפעיל לחצים, ומי שהיה לו כוח היה מסוגל להפעיל אלימות. מקרים של אלימות ממשית היו נדירים. היו בעיקר איומים באלימות, ואלה הביאו במקרים רבים לתוצאות.
מרקס מנסה בספרו לחרוג מהפרדיגמה התאורטית המקובלת הגורסת שתסכול גורם אגרסיה. הוא סוקר בספרו סוגים שונים של אלימות, כאשר הנפוץ ביותר מביניהם הוא "אלימות חברתית" או אלימות כופה. אלימות זו היא סוג של כוח, ואנשים משתמשים בו בצורה מחושבת ומבוקרת, יחד עם סוגי כוח אחרים, כדי להשיג מטרה מקובלת בחברה שלהם. עיקר כוונתה של הפעולה האלימה היא להעביר מסר מורכב, ואילו האיום של פגיעה פיזית ואפילו פגיעה פיזית של ממש הם בעלי חשיבות משנית, ונועדו בעיקר ליצור מתח דרמטי וקשב. האנשים האלימים במעלות מעולם לא פגעו בפקידים, אך לעיתים קרובות סייעו מעשיהם בהשגת מבוקשם, למשל משרה, שיפור התנאים הסוציאליים או דירה חדשה. הסוג השני של אלימות שמצא במעלות הוא "אלימות מתחננת" של אנשים שהיו במצוקה, אבל לא ידעו כיצד לפתור את בעיותיהם. זו לא הייתה אלימות כלפי האנשים שהיה הפתרון בידם, אלא כלפי מישהו קרוב, הרבה פעמים בן המשפחה. לפעמים גם מהאלימות הזו צמחה הישועה. למשל, אדם עלול לפגוע באשתו כאשר היא מוכיחה אותו על שכרו הנמוך, מכיוון שהוא חושש לבקש העלאה מהממונה עליו.
החיים בתרבות הפרהיסטורית
בשנת 2002 השתתף מרקס בצוות מחקר של האוניברסיטה העברית בראשות חוקרת הפרהיסטוריה נעמה גורן-ענבר, שעסק באתר הפלאוליתי גשר בנות יעקב, שהיה מיושב במשך כ-100,000 שנה בין 850 ו- 750 אלף שנה לפנה"ס. במסגרת המחקר פרסם מרקס מאמר אחד ובו ניסה לשחזר איך יכלה להיראות החברה האנושית המוקדמת בתקופה ההיא. מסקנותיו הן שאנשים עסקו לפרנסתם בציד ובלקט. לעבודה זו נדרשו כארבע שעות ביום, דבר שהותיר בידיהם זמן פנוי רב לעסוק בטיפוח קשרי חברה. הם היו מאורגנים בלהקים של כמה עשרות חברים שחבריהם גידלו ביחד את הילדים ותמכו זה בזה. המעבר מלהק ללהק היה קל ותכוף. חברי הלהק יכלו להביא בני זוג מלהקים אחרים ולהוליד איתם ילדים, אך מכיוון שלא נצרכו לשירותי הילדים לא נצרכו לבני-זוג קבועים. כל הנשים יכלו לחנך ולהניק את הילדים וכל הגברים יכלו לטפל בהם. מכיוון שעמד לרשות האוכלוסייה הדלילה שטח רב, היה המזון מצוי בשפע. לכן לא תבעו בעלות על טריטוריה קבועה ויכלו לחיות בשלום עם השכנים.
הבדווים בהר סיני: מחקר אנתרופולוגי של הכלכלה הפוליטית
ספר זה של עמנואל מרקס ראה אור בעברית ב-2019 (ובאנגלית בהוצאת ברגהאן בשנת 2013), והוא מבוסס על מחקר שדה שעשה מרקס בזמן ששהה בדרום סיני לפרקי זמן משתנים בעשור של הכיבוש הישראלי בסיני ואחריו - בין השנים 1972 ו-1982. הספר עוסק בכלכלה המדינית של הבדווים באזור הר סיני ומציג את הכוחות הפוליטיים והכלכליים האזוריים והגלובליים הפועלים על האוכלוסייה הבדואית.
עיקר פרנסתם של הבדווים בתקופה שישראל שלטה בסיני הייתה מעבודת הגברים, ששהו במשך חודשים שלמים במקומות עבודה רחוקים מהבית. העבודה הייתה מכניסה יותר מהבוסתנים ומגידול בהמות, אך בגלל התנאים הפוליטיים והכלכליים הלא יציבים באזור הייתה נתונה לתנודות ולאי-ודאות. מרקס היה עד לתהפוכות בשוקי העבודה שחלו בעקבות מלחמת יום הכיפורים ובעקבות המשא-ומתן לשלום בין מצרים וישראל. הוא ראה שהבדווים משקיעים מאמצים בלתי-נלאים בבניית מסגרות להבטחת קיומם, שכללו שמירה קפדנית על קשרי השארות, שמירה על מקורות מים, אדמה חקלאית ודרכי מעבר באמצעות חיזוק השבט, שמירה על הבוסתנים והעדרים כאלטרנטיבה כלכלית, וכן על ידי אגירת מלאי מזון.
פרק אחד בספר עוסק בסוחרים מאל עריש שמביאים את כל הסחורות שדרושות לקיום הבדווים והם הופכים לחלק אינטגרלי מהחברה. בלי הסוחרים האלה הבדווים לא היו יכולים להתקיים, כי קשה לגדל תבואה בתנאים השוררים בדרום סיני.
מעורבות חברתית בקרב הבדווים
מעורבותו של מרקס בענייני הבדווים בנגב הגיעה לשיא בשנת 1980, כאשר החליטו השלטונות לפנות מאות משפחות בדואיות מאדמתן כדי להקים שדה תעופה צבאי במזרח בקעת באר שבע. הוא יצא לשנת חופשה מהאוניברסיטה כדי לתווך, יחד עם צוות של מתכננים, בין הבדווים לשלטונות. ההסכם שהושג בין הצדדים אושרר בחוק; הוא איפשר את הקמת שדה התעופה והביא להקמתן של שתי עיירות חדשות, כסייפה וערערה. אך עיקר חשיבותו לדעת מרקס בכך שסלל את הדרך להכרה בזכויותיהם של הבדווים על האדמות החקלאיות שעיבדו במשך דורות. מרקס סיכם את ניסיונו בתחום זה במאמר
בו הסביר שהאנתרופולוג יכול, ואולי חייב, לסייע ולייעץ הן לנחקרים והן לצוותי תכנון וביצוע, אך אינו יכול להצליח בפעילות פוליטית ישירה למען הנחקרים. מרקס ליווה את ההתפתחויות בערי הבדווים מאז ועד היום. הוא שימש יועץ לתוכנית אב של העיר הבדווית רהט.
Reflection (תכנות)
במדעי המחשב, reflection (ריפלקשן; מילולית מאנגלית: השתקפות או התבוננות) היא היכולת של תוכנת מחשב לבחון אובייקטים או לשנות את התנהגותם בזמן ריצה. בחינת האובייקטים מבוצעת באמצעות תהליך הנקרא type introspection - "הסתכלות פנימה על טיפוסים", ושינוי ההתנהגות של אובייקטים כוללת את היכולת לשנות ערכים, metadata, תכונות (properties) ופונקציות.
השימוש הנפוץ ביותר ב-reflection הוא בשפות עילית הרצות על גבי מכונה וירטואלית, כדוגמת Smalltalk. כמו כן השימוש ב-reflection נפוץ בשפות תסריט ובשפות בעלות טיפוסיות סטטית כגון: ML, Java, ו-Haskell.
לשפות תכנות התומכות ב-reflection קוראים "שפות רפלקטיביות" (reflective languages). לתכנות הכולל שימוש ב-reflection קוראים "תכנות מונחה-reflection-oriented programming) "reflection).
רקע היסטורי
התכנות של מחשבים מוקדמים בוצע בשפת הסף הטבעית שלהם. שפות סף כאלה הן רפלקטיביות מטבען, מכיוון שהן פועלות על ידי הגדרת ההוראות בצורה של נתונים. פונקציונליות רפלקטיבית כגון שינוי ההוראות או ניתוח שלהן הייתה דבר שבשגרה. כאשר התכנות התקדם לשפות תכנות עיליות יותר כדוגמת שפת C, השימוש ב-reflection נעלם, עד שהופיעו שפות תכנות שמערכת הטיפוסים שלהן כוללת תמיכה ב-reflection.
שימושים
ניתן להשתמש ב-reflection כדי לבחון את ביצוע התוכנית ולהשפיע עליה בזמן ריצה. רכיב בתוכנה מונחית-reflection יכול לפקח אחר הביצוע של יחידת קוד, ולשנות את עצמו בהתאם למטרה שרוצים להשיג בהקשר ליחידת קוד זו. בדרך כלל זה נעשה על ידי הקצאת קוד בזמן ריצה.
בשפות תכנות מונחות-עצמים כמו Java, שימוש ב-reflection מאפשר בדיקה בזמן ריצה של מחלקות, ממשקים, שדות ומתודות, מבלי לדעת את השמות שלהם בזמן הידור. כמו כן זה מאפשר יצירת מופעים חדשים של אובייקטים וקריאה למתודות.
בנוסף לכך, ניתן להשתמש ב-reflection על מנת לסגל תוכניות למצבים שונים בצורה דינאמית. לדוגמה, נחשוב על יישום המשתמש לסירוגין בשתי מחלקות שונות,  ו-, לצורך ביצוע של משימות דומות. בלי תכנות מונחה-reflection, יכול להיות שהיישום יהיה מתוכנת בצורה קשיחה (hard-coded) לקרוא לשמות של מתודות של מחלקה  ומחלקה. לעומת זאת, על ידי שימוש בפרדיגמת התכנות מונחה-reflection, ניתן לממש את היישום כך שישתמש ב-reflection כדי לקרוא למתודות במחלקות  ו-, מבלי לקודד מראש בצורה קשיחה את שמות המתודות.
על מנת לנצל את היתרונות שבכתיבת קוד גנרי יותר באמצעות תכנות מונחה-reflection, כמעט תמיד נדרשות מומחיות ותשתיות תוכנה נוספות. מידת השימוש ב-reflection קובעת עד כמה ניתן יהיה להימנע משימוש ב-hard coding (קידוד קשיח).
לעיתים קרובות משתמשים ב-reflection בבדיקות תוכנה, כאשר רוצים ליצור מופעים של "אובייקטי דמה" (mock objects) בזמן ריצה.
כמו כן, reflection היא האסטרטגיה הראשית ב-metaprogramming – כתיבת תוכנות מחשב שכותבות או משנות תוכנות אחרות.
מימוש
שפת תכנות הכוללת תמיכה ב-reflection, מספקת מספר שירותים ייעודיים הזמינים בזמן ריצה, שאחרת היו קשים מאוד למימוש בשפה שהיא low-level יותר. בין היתר, שירותים אלו מאפשרים:
שירותים אלה ניתנים למימוש בדרכים שונות. שפות העוברות הידור מסתמכות על מערכת סביבת ההרצה (runtime) שלהן כדי לקבל מידע אודות קוד המקור. לדוגמה, קובץ הרצה מהודר בשפת Objective-C, שומר את שמות כל המתודות בבלוק בתוך הקובץ, ובכך מספק טבלה להתאמה בין שמות המתודות למתודות עצמן בתוכנית המהודרת.
בשפה מהודרת התומכת ביצירת פונקציות בזמן ריצה, כדוגמת Common Lisp, סביבת ההרצה חייבת לכלול מהדר או מפרש. כמו כן, ניתן לממש reflection גם בשפות שאינן כוללות מנגנונים מובנים לתמיכה ב-reflection, על ידי שימוש במערכת ל-program transformation, כדי להגדיר שינויים אוטומטיים בקוד המקור.
דוגמאות
קטעי הקוד הבאים יוצרים מופע  של המחלקה , ואז קוראים למתודה. עבור כל שפת תכנות, מוצגות הקריאות הרגילות וגם הקריאות שעושות שימוש ב-reflection.
אנדריי סמיונוב
אנדריי סרגייביץ' סמיונוב (ברוסית: Андрей Серге́евич Семёнов; נולד ב-24 במרץ 1989) הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת הבלם באחמט גרוזני.
קריירת מועדונים
סמיונוב התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ספרטק מוסקבה, אליה הגיע מזו של טורפדו-ZIL מוסקבה. בשנת חתם בסוקול סראטוב, בהמשך שיחק באיסטרה, נוסטה נובוטרויטסק וסק"א חברובסק.
ב-6 בספטמבר 2012, סמיונוב חתם באמקאר פרם מליגת העל הרוסית. ב-26 בנובמבר 2012, סמיונוב ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 1–2 לאנז'י מחצ'קלה, בו גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
ב-4 בפברואר 2014, סמיונוב חתם באחמט גרוזני תמורת 400 אלף אירו.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, סמיונוב רשם הופעה אחת בנבחרת הנוער של רוסיה. ב-31 במאי 2014, סמיונוב ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רוסיה במשחק ידידות נגד.
תהילים כ'
תהילים כ (מכונה גם לַמְנַצֵּחַ מִזְמוֹר לְדָוִד, או לַמְנַצֵּחַ, על שם מילות הפתיחה של הפרק) הוא הפרק העשרים בספר תהילים. המזמור מיוחס לדוד על פי הכותרת, והוא תפילה להצלחת המלך ולישועה בשדה הקרב. המזמור נאמר בתפילת שחרית בין אשרי לקדושה דסידרא. מקבילה ארמית פוליתאיסטית לקטע מהמזמור נמצאה בכתב דמוטי.
תוכן המזמור
פסוקים ב-ז: הבטחה או תפילה שה' יענה את דוד בזמן צרותיו, בזכות צדקתו וקורבנותיו. הישועה משויכת לציון, ומובטחת למשיח ה' - ביטויים הרומזים לדוד.
פסוק י: חתימה - תפילה שה' יושיע את המשורר.
מקבילה ארמית
החל משנות השמונים של המאה העשרים זוכה המזמור לתשומת לב מחקרית רבה, בעקבות גילויה של מקבילה חוץ מקראית קדומה, בקטע מתוך פפירוס הכתוב כולו ארמית בכתב דמוטי (, טור 12, שורות 11–19). הפפירוס, לקט של טקסטים דתיים, התגלה בלוקסור (תבאי העתיקה) שבמצרים כבר בסוף המאה ה-19, אך במשך עשרות שנים לא הצליחו החוקרים לפענחו בשל שיטת הכתב החריגה. ההערכות לגבי זמנו של הטופס נעות בין המאה הרביעית למאה השנייה לפני הספירה, אך הטקסטים עצמם כנראה קדומים יותר.
הקטע הארמי מכיל קטעים מקבילים, בתוכן ואף במילים עצמן, לפסוקים ב', ג', ה', וּו', וכמה פסוקים נוספים שלא מופיעים בגרסה המקראית, ומתייחס לאל חור ולא ליהוה. ישנן הצעות שונות לגלגולי המזמור עד לשתי צורותיו הסופיות (המקראית והארמית), אך לפי רובן, אף אחת מהצורות שבידינו איננה המקורית, ושתיהן מהוות גלגול של מזמור קדום יותר, כנעני או ארמי.
מלוא כל הארץ כבודו
הביטוי, וכן הקביעה בספר הזוהר כי "לית אתר פנוי מיניה" (ארמית: "אין מקום הריק ממנו [מאלוהים]"), מבטאים רעיון פילוסופי, מטאפיזי ותאולוגי, שלפיו אלוהים ממלא את העולם כולו.
ברני מרטין
ברני מרטין (באנגלית: Barney Martin; 3 במרץ 1923 – 21 במרץ 2005) היה שחקן אמריקאי, שנודע בעיקר בשל גילום דמותו של מורטי סיינפלד, אביו של ג'רי, בקומדיית המצבים המצליחה "סיינפלד".
מרטין נולד ברובע קווינס שבניו יורק. הוא שירת כנווט בחיל האוויר האמריקני במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן הצטרף למשטרת העיר ניו יורק, קריירה שארכה 20 שנה. מרטין, ששימש כבלש במשטרה נהג להופיע לעיתים כקומיקאי בעת מצגות שנערכו לפני ועדות של המשטרה. בשנות ה-50 החל לשמש גם כתסריטאי, בין היתר עבור תוכנית הבידור "המופע של סטיב אלן". מרטין החל את קריירת המשחק שלו כאשר לוהק על ידי מל ברוקס לתפקיד בסרט הקולנוע "המפיקים" (1967). תפקיד זה הביא למרטין תפקידים במחזות זמר, בהם: "South Pacific" ו-"How Now, Dow Jones". כן הופיע בסדרות טלוויזיה וסרטים רבים. מרטין גילם את דמותו של אביה המובטל של לינדה (לייזה מינלי) בסרט הקולנוע "ארתור" (1981). הוא היה החלוץ בגילום דמותו של איימוס הארט במחזמר "שיקגו". ב-1968 הוא שיחק בסרט צ'ארלי לצידו של קליף רוברטסון.
סוניה סוטומיור
ביוגרפיה
סוטומיור, שמוצא משפחתה מפוארטו ריקו, נולדה ברובע הברונקס שבניו יורק. היא למדה משפטים באוניברסיטת פרינסטון ובייל, ובהמשך עבדה כעורכת דין בשני המוסדות. ב-1984 פתחה משרד עורכי דין משלה. הייתה פעילה במוסדות כגון הקרן לחינוך והגנה משפטית של פוארטו ריקו, חבר הנאמנים הפיננסי של העיר ניו יורק, ועוד. היא מונתה לבית המשפט לערעורים על ידי הנשיא ג'ורג' בוש האב ב-1991. כיהנה כשופטת בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז השני בארצות הברית.
ברני מרטין
בשנות ה-90 החל מרטין לגלם את דמותו של מורטי סיינפלד, אביו של ג'רי סיינפלד, דמות משנה בקומדיית המצבים "סיינפלד". מרטין החליף את השחקן פיל ברנס, שגילם את מורטי במהלך פרק אחד בעונה הראשונה של הסדרה. ברנס הוחלף לאחר שהמפיק לארי דייוויד החליט כי יש צורך בשחקן יותר אנרגטי. מרטין גילם את דמותו של מורטי הפנסיונר במהלך 21 פרקים של הסדרה, כולל השניים שחתמו אותה, לצדה של ליז שרידן שגילמה את אשתו, הלן.
מרטין, שהתגורר רוב חייו בניו יורק, נפטר מסרטן הריאה בגיל 82 בסטודיו סיטי שבלוס אנג'לס. הוא הותיר אחריו אישה, קתרין, לה נישא ב-1942 ובן. למרטין ולאשתו הייתה בת נוספת שנפטרה גם היא מסרטן (ב-2002).
סוניה סוטומיור
ביוגרפיה
ב-6 באוגוסט 2009 אושר מינויה לבית המשפט העליון על ידי הסנאט של ארצות הברית. ב-8 באוגוסט 2009 הושבעה סוטומיור לבית המשפט העליון האמריקני, ובכך הפכה להיספנית הראשונה בתפקיד זה. סוטומיור היא השופטת ה-111 בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ברוך הגבר (ספר)
תוכן הספר
הספר הוא בעל מבנה דומה לספרי זיכרון המוצאים לאור על ידי אנשים מהציבור הדתי והוא מכיל ארבעה חלקים:
הוצאתו לאור
את הספר ערך מיכאל בן חורין וסייעו לו נתנאל עוזרי, יואל לרנר ויוסף דיין (שהוגדרו בכריכת הספר "עורך משנה", "יועץ לשוני" ו"יועץ", בהתאמה). בית משפט השלום, שהרשיע את הארבעה בפרסום הסתה לגזענות ובעידוד לאלימות, קבע כי בן חורין "הינו הרוח החיה מאחרי הספר, הוא טרח הרבה מעבר לשלושה אחרים באיסוף החומר, ריכוזו ועריכתו, הנאשמים האחרים סייעו בידו פה ושם וחלקם קטן בהרבה". לטענת בן חורין הוא בכוונה פרסם את שמו כעורך הספר כדי להראות שהוא אינו מפחד לכתוב ספר זיכרון לידידו. הספר יצא לאור בפורים ה'תשנ"ה, ביום השנה לטבח מערת המכפלה ולמותו של גולדשטיין.
שם הספר נלקח משמה של חוברת בשם זהה ובה שיעור של הרב יצחק גינזבורג. השם הוא משחק מילים, המקובל במתן שמות לספרות תורנית: הוא מתבסס על הפסוק "ברוך הגבר אשר יבטח בה' והיה ה' מבטחו", הכולל את שמו הפרטי של גולדשטיין.
עם הוצאת הספר הושמעו גינויים כלפיו מרחבי הקשת הפוליטית בישראל, בטענה שהוא מסית כנגד ערבים.
אחת ממטרותיו המוצהרות של הספר הייתה לגרום לציבור החרדי והדתי לעסוק בפן ההלכתי של דיני "הבא להורגך השכם להורגו", מצוות נקמה בגויים, מצוות גאולת ארץ ישראל וכו'.
משפטם של עורכי הספר
בית המשפט המחוזי, בפניו בא הערעור, דחה את הערעור, תוך שהוא מצטט דברים שכתב בית משפט השלום על אודות הספר:
בעסקת טיעון שנערכה בערעורם של חלק מהמורשעים לבית המשפט העליון, זוכו לרנר, דיין ועוזרי מההרשעה בעידוד לאלימות, אך ההרשעה בהסתה לגזענות נותרה על כנה.
המשטרה חקרה גם חלק מכותבי המאמרים לספר, אולם איש מהם לא הועמד לדין (הרב עידו אלבה אמנם הורשע ונדון למאסר בשל מאמרו הנכלל בספר, "בירור הלכות הריגת גוי", אך זאת בשל גרסה של המאמר שפורסמה עוד קודם לפרסום הספר).
מיס שוודיה 2000
מיס שוודיה 2000 היא תחרות מיס שוודיה ה-51 במספר.
אודות התחרות
התחרות נערכה ב-25 במרץ 2000 במרכז הקונגרסים "Svenska Mässan" שבגטבורג, הונחתה על ידי מנחת הטלוויזיה סופיה וויסטאם (Sofia Wistam) ושודרה בערוץ TV4.
28 המתמודדות בתחרות הוצגו לפני כן בטלוויזיה בתוכנית הנקראה "לפני מיס שוודיה 2000" (Inför Fröken Sverige 2000), בהכנות לתחרות לקח חלק גם השחקן ג'ספר סאלן.
זאת הייתה הפעם שהקהל הצביע בתחרות והייתה לו השפעה על בחירת הזוכה מעבר לשופטים.
אורי בן-ארי (קצין)
אורי בן ארי (1 בפברואר 1925 - 15 בינואר 2009) היה תת-אלוף, מפקד גייסות השריון, דיפלומט וסופר ישראלי.
ילדות בגרמניה ועלייה לארץ
אורי בן-ארי נולד בשם היינץ בנר ברובע שנברג בברלין, גרמניה, במשפחה יהודית. בהיותו בן שש התגרשו הוריו, וכעבור שנתיים נפטרה אמו. בבחירות ב-12 בנובמבר 1933 החליט אביו להצביע נגד היטלר. הבחירות לא היו חשאיות וכל מצביע שהכניס לקלפי פתק "כן" לאדולף היטלר, קיבל במקום סיכה עם המילה "כן". כשיצא אביו ללא הסיכה הותקף על ידי אנשי פלוגות הסער. כשניסה היינץ לעזור לאביו הוכה אף הוא מכות נמרצות. בליל הבדולח התבונן ביחד עם אביו וראה כיצד בית הכנסת בו עלה לתורה, בית הכנסת בפאזאנן שטראסה, עולה באש וכיצד הנאצים שורפים את ספרי התורה. זמן קצר לאחר מכן גורש מבית הספר בטקס פומבי משפיל. בטקס עמדו כל התלמידים במסדר והמנהל ציווה עליו להתקדם ואז הכריז באוזני כל התלמידים: "היינץ בנר! אתה בן הגזע היהודי אשר ביצע פשעים מחרידים כלפי האנושות וכלפי העם הגרמני! בית הספר מקיא אותך משורותיו ואתה מגורש בזה מבית הספר! צא משערנו והעלם מעיינינו לעד. קדימה צעד! הייל היטלר!".
במרץ 1939 עלה לארץ ישראל בגפו במסגרת עליית הנוער והתחנך בקיבוץ עין גב. אביו, יחד עם מרבית בני משפחתו, נספה בשואה.
מלחמת העצמאות
אורי בן-ארי התגייס לפלמ"ח בשנת 1946. במהלך המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות היה מפקד פלוגה א' בגדוד הרביעי של חטיבת הראל, הוא גדוד הפורצים. במסגרת זו השתתף בשיירת חולדה, בקרב נבי סמואל, בכיבוש קאלוניה, בקרב מנזר סן סימון, בכיבוש "המסרק" ובית מחסיר במבצע מכבי ובכיבוש הר ציון. על לחימתו בקרבות על ירושלים זכה לכינוי "מלך המסתערים". לאחר מכן מונה לסגן מפקד הגדוד השביעי של הפלמ"ח בחטיבת הנגב. במסגרת זו השתתף בהתקפה הכושלת של הגדוד בתחילת מבצע יואב על מצודת עיראק אל-מנשייה. בהתקפה השתתפו גם טנקים מסוג הוצ'קיס וקרומוול, בפיקודו של יצחק שדה. זו הייתה הפעם הראשונה בה ראה טנקים בשדה הקרב, והוא התרשם מעוצמת האש ומן המהירות של כוח השריון, בהשוואה לחיל הרגלים. בן-ארי השתתף גם במבצע חורב ובמבצע עובדה ואף מונה למפקד הגדוד השביעי.
מבצע קדש
ביולי 1956 הייתה התפתחות דרמטית. צרפת, שהסתכסכה עם גמאל עבד אל נאצר בגלל תמיכתו במורדים באלג'יריה, החליטה לספק לישראל עשרות טנקים מטיפוס סופר שרמן ו-AMX-13. בן-ארי התמנה למפקד מבצע פריקת הטנקים והתחמושת בנמל הקישון. המבצע, שכונה "מבצע יונה", התנהל בסודיות ועבר בהצלחה. כעת הייתה החטיבה מצוידת כהלכה. באותו זמן התמנה חיים לסקוב כמפקד גייסות השריון. לסקוב צידד בדעתו של בן ארי בקשר להפעלת השריון, אך למרות זאת הרמטכ"ל עדיין התנגד לכך.
ההזדמנות להוכיח את תפיסתו הגיעה במבצע קדש בקרב סכר הרואיפה. למרות התנגדות הרמטכ"ל, אישר אלוף פיקוד הדרום, אסף שמחוני, להכניס את חטיבה 7 לקרב כבר בתחילת המערכה. החטיבה כבשה את מתחמי הצבא המצרי באום כתף ובאבו עגילה, תוך ביצוע מעקף דרך סכר הרואיפה ומעבר הדייקה, אל עורף האויב. מבצע קדש הוכיח את תורת השריון כי הטנק הוא חוד החנית של ההתקפה בגלל מהירותו וכוח האש שלו, וכי יש לרכז את כוח השריון להתקפה ולא לפצל אותו ככוח סיוע לחי"ר.
ההצלחה במבצע קדש הביאה את בן-ארי למרומי התהילה. זמן קצר לאחר המלחמה, ב-23 בדצמבר 1956, התמנה בן ארי למפקד גייסות שריון ונראה היה שדרכו תוביל אותו לתפקיד הרמטכ"ל. ואולם, תוך זמן קצר נאלץ בן-ארי לפרוש מצה"ל. אחד מפקודיו שנשפט על גנבת שני שקי סוכר, טען שבן-ארי ידע על כך והעלים עין. ראש הממשלה ושר הביטחון, דוד בן-גוריון, העמיד בפני בן-ארי את הברירה: לעמוד לדין או לפרוש מצה"ל. בן-ארי בחר לפרוש.
לאחר פרישתו מצה"ל נמנה עם כוחות המילואים. הוא שימש מנכ"ל בקונצרן כור ומנכ"ל הוצאת א. לוין אפשטיין.
מלחמת ששת הימים ויום הכיפורים
בתקופת ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים ב-1967, מונה למפקד חטיבת הראל, שהייתה באותה עת חטיבה ממוכנת במילואים. בן-ארי הוביל את החטיבה במהלך הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים; החטיבה הבקיעה ממבשרת ציון צפונה, ולאחר לילה של לחימה הצליחה לנתק את ירושלים המזרחית מצפון, ובכך להכריע את הקרב. מאוחר יותר במלחמה כבשה החטיבה את רמאללה ואת יריחו. ביומיים האחרונים של המלחמה עלתה החטיבה לרמת הגולן. כל מהלך הלחימה של החטיבה התאפיין בתנופה רבה, ברוחו של בן-ארי.
במלחמת יום הכיפורים שירת כסגנו של אלוף פיקוד הדרום, שמואל גונן (גורודיש). במהלך המלחמה הוענקה לו דרגת תת-אלוף. דברים שאמר על תפקודו, המחזאי מוטי לרנר בריאיון עיתונאי: "לא ראיתי בימי חיי חיית מלחמה קרת רוח כזאת, שמתפקדת בלי להניד עפעף במצב קריטי. לולא הוא הפיקוד לא היה מתפקד".
לאחר מלחמת יום הכיפורים
לאחר המלחמה כיהן כמנהל חטיבת הכבישים ועבודות עפר בסולל בונה, כקונסול ישראל בניו יורק, כמנכ"ל חברה בתחום אנרגיה חלופית ויחד עם אשתו היה בעלים של חברה להוצאה לאור בשם מילכה הוצאה לאור.
היה נשוי למִלְכָּה ואב לשבעה ילדים, נפטר ממחלה בתל אביב ב־15 בינואר 2009. נקבר בבית הקברות בקיבוץ שפיים.
ביוני 2015 נחנך רחוב על שמו בשכונת פסגת זאב בירושלים, אזור בו לחמו כוחות החטיבה בפיקודו במלחמת ששת הימים.
יצחק רגר
יצחק (איז'ו) רגר (1932 – 1997) היה עיתונאי בכיר, דיפלומט, יזם ומקים הקניון הראשון של באר שבע וראש עיריית באר שבע מ-1989 ועד מותו.
ביוגרפיה
הוריו של רגר הכירו בירושלים. אמו, מינה, שעלתה לארץ מרוסיה בשנת 1908, הייתה בתו של הרב ישראל קרפצ'בסקי, שהיה חסיד חב"ד וראש ישיבה ב. אחותו הגדולה של רגר, סוניה, נולדה בירושלים. יצחק רגר נולד בשנת 1932 בקהיר שבמצרים, וארבעה חודשים אחרי לידתו שבה משפחתו לארץ. המשפחה התגוררה בארץ בערים אחדות. כשהיה רגר בן שש, שבה המשפחה לירושלים. בירושלים, למד רגר בבית הספר העממי תחכמוני. לאחר הקמת מדינת ישראל, אביו של יצחק רגר, דוד (תדאוש) רגר, שימש כמהנדס העיר הראשון של באר שבע.
רגר סיים את לימודי הסמינר למורים, בהמכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין, בגיל 19, בשנת 1952. הוא התגייס לצה"ל, לחטיבת גבעתי, ונורה ברגלו בעת פעולת תגמול כושלת, ביישוב פלאמה, שב. יצחק רגר השתחרר מהשירות הסדיר בדרגת סגן-משנה, ובשירות המילואים הגיע לדרגת סגן-אלוף. במבצע קדש הוא היה במובלעת הר הצופים. במלחמת ששת הימים שירת כמפקד גדוד שהשתתף בכיבוש אזור חברון. זאת לאחר שהגן על רמת רחל, הוביל את כיבוש מנזר מאר אליאס, היה בכוח לו נכנעו בית לחם ופרווריה והיה ממשחררי גוש עציון. מיד לאחר המלחמה הצטרף גדודו לחיל המצב ברצועת עזה. אף על פי שהיה לוחם במרבית שירותו הצבאי, הוא התנסה גם בעיתונות צבאית, וערך מספר גיליונות של הבטאון במחנה-גדנ"ע.
לאחר שחרורו עסק בתקשורת: בין השאר היה הכתב של קול ישראל באירופה, בפריז ובז'נבה, ולשם כך למד צרפתית. בתפקיד זה השתתף בפמלייה של גולדה מאיר בביקורה בדנמרק, בפמלייה של היילה סילסי בביקורו ביוגוסלביה ובפמלייה של שרל דה גול בביקורו בברית המועצות. זאת בעת שלישראלים היה קשה מאוד לבקר ביוגוסלביה ובברית המועצות. לאחר מכן היה מזכ"ל רשות השידור.
בשנת 1968 עזב את רשות השידור ועבד עם מאיר עמית ב, בתפקיד שיש לו קשר לעיתונות. בספטמבר 1968 נתמנה לעורך עיתון "היום" בסוף 1969 פורסם על סכסוך בין רגר לבין יוסף קרמרמן מראשי גח"ל, על רקע רצון של רגר ומערכת העיתון לשוות לעיתון קו של עיתון חופשי לא מפלגתי, בעוד ראשי גח"ל בקשו שהעיתון יוכפף יותר למפלגה. באותה תקופה רגר היה מזוהה עם מפלגת הציונים הכלליים ובמיוחד עם ישראל רוקח.
רגר ערך את עיתון הארץ במשך ארבעה ימים בלבד. אחריהם נשכר בידי משולם ריקליס והלל קוק להקים עיתון בשם "חדשות הערב". אולם כעבור חודשיים מתחילת עבודת ההקמה, ריקליס וקוק איבדו כסף רב בשל הלאמת עסקיהם בלוב, בידי מועמר קדאפי, ובסופו של דבר, העיתון לא יצא לאור.
כאיש שירות החוץ שימש רגר תחילה כשליח בלונדון של ארגון "בר ונתיב" - הגוף הממשלתי, המעורר את דעת הקהל העולמית למען סיוע ליהודי ברית המועצות. בתפקיד זה עודד את הקהילה היהודית המקומית להפגנות תדירות למען יהודי ברית המועצות והעלה את הנושא למודעות הציבורית הבריטית. בהמשך שימש כנציג אותו ארגון בניו יורק וכקונסול שם. גם כקונסול הוא התמקד במאבק הבינלאומי לפתיחת השערים ליהודי ברית המועצות. בתפקידו בארצות הברית, לבד מארגון הפגנות וגיוס דעת הקהל העולמית למטרתו, רגר גם גייס כספים לסנגור בערעור משפטי על יהודים בברית המועצות, שמשפטם היה שערורייתי. במהלך תפקידים אלו הפך רגר למקורב ליושב ראש הסוכנות היהודית, אריה דולצ'ין. בעת שהותו בלונדון התגרש רגר מאם שני ילדיו, תקווה, והתחתן עם ברכה רגר - זיסמן.
בשנת 1979 התמנה רגר לנשיא העולמי של הבונדס. לצורך העניין למד והוסמך, כמקובל, להיות סוכן בורסה אמריקני. בעת מילוי תפקידו, בזמן מבצע שלום הגליל, מכירות איגרות החוב של הבונדס עלו באופן משמעותי. בתקופה זו גם עבר תאונת דרכים ואושפז.
פעילותו בנגב
בשנת 1983 השתקעה המשפחה בפרוור של באר שבע, עומר, ופרופסור ברכה רגר החלה לעבוד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בפקולטה לרפואה. יצחק רגר יצר קשר עם איש העסקים דוד עזריאלי, לצורך מיזם הקמת קניון הנגב בבאר שבע. הקניון נפתח לקהל בשנת 1989 וזיכה את רגר בתואר "איש השנה" של המקומון הבאר-שבעי "כל-בי". במהלך הקמת הקניון שימש רגר גם כראש הרשות לפיתוח חוף אילת, מטעם משרד התיירות. הוא הביא לאילת את המשקיע, שהקים בה מספר מלונות - דייוויד לואיס.
מ-1989 כיהן רגר כראש עיריית באר שבע מטעם הליכוד והחליף בתפקיד זה את משה זילברמן. נבחר בשנית מטעם רשימת צ"ח - רשימה מקומית עצמאית, וכיהן בתפקיד זה עד יום מותו בשנת 1997. רגר קיבל עירייה בחובות כספיים גדולים, בעיר שהאוכלוסייה העשירה הולכת ועוזבת אותה, ואוכלוסייה ענייה מהגרת אליה. רגר לחץ על חברת שיכון ופיתוח לבנות בעיר מאות דירות חדשות, אף על פי שעמדו בעיר מאות דירות ריקות. זאת בשביל שבעלי המלאכה יעבדו בבנייה, ולא יעזבו את העיר. בשנת 1992 הגיע לארץ גל עלייה גדול ממזרח אירופה, ומשרד השיכון, בראשות אריאל שרון, נאלץ לבנות בה דירות נוספות, ואתר קרוואנים גדול, בו גרו העולים, עד שהשלמת הדירות. בזמנו הואץ קצב פיתוחה של העיר, נבנו בה שכונות חדשות כמו: נחל עשן (נווה מנחם), נווה זאב, נחל בקע, שכונת רמות המורחבת ונקלטו בהן עשרות אלפי עולים; תוכננו פרויקטים כמו: המבואה הצפונית לעיר, הרחבת דרך הנשיאים ופיתוח המרכז האזרחי. בזכות ריכוז העולים הגדול צלח מאבקו הציבורי של רגר, ובשנת 1992 באר שבע זכתה לקבל מעמד של אזור פיתוח א'.
בזכות היותה של באר שבע אזור פיתוח א', הצליח רגר לשכנע משקיעים רבים להשקיע בעיר - משקיעים שהכיר מתקופת היותו נשיא הבונדס. בזכות אלו גדלו אזורי התעשייה בעיר, והעיר יצאה ממצוקתה הכלכלית. האבטלה בה ירדה אל מתחת לממוצע הארצי. לצורך הקמת ושיפוץ מבני הציבור של העיר, גייס רגר תקציבי פיתוח מהג'וינט וממפעל הפיס, ושכנע תורמים לתרום לקרן לפיתוח באר שבע, שייסד אחד מקודמיו בתפקיד ראש העיר, אליהו נאווי. רגר גם שכנע את משרדי הממשלה לבנות מבנים מודרניים ומרווחים עבור שלוחות משרדיהם בעיר. רגר שכנע חברות ציבוריות, כמו כימיקלים לישראל, שעיקר פעילותן ב, להעביר את משרדיהן מגוש דן לבאר שבע. רגר הצליח לשנות את מעמדה של באר שבע בתוכנית המתאר הארצית למעמד של מטרופולין.
כאיש "קול ישראל" לשעבר הנציח את שמותיהם של רבים מוותיקי הרדיו בשכונה הדרומית בעיר סמוך לנחל בקע, בהם: משה חובב, צבי זינדר, חנוך גבתון, לאה פורת, אפרים די-זהב.
בשנת 1997 נפטר ממחלת הסרטן והוחלף על ידי סגנו, דוד בונפלד. נקבר בחלקת ראשי עיריית באר שבע בבית העלמין הישן בעיר. עם מותו שונה השם של שדרות הנשיאים בבאר שבע, ל"שדרות רגר". אחד הגשרים הסמוכים לשדרות רגר קרוי "גשר רגר". וגם בית ספר על שמו "יצחק רגר" אשר נמצא בשכונת "נווה זאב".
מעגל גדול
למעגל הגדול אותו רדיוס ואותו מרכז כמו לספירה שאותה המעגל הגדול חוצה. בהתאם לכך, לכל המעגלים הגדולים שעל פני ספירה נתונה יש אותו מרכז ואותו היקף. המעגל הגדול הוא אכן המעגל הגדול ביותר שניתן לשרטט על פני ספירה נתונה. כל מעגל במרחב אוקלידי תלת-ממדי הוא מעגל גדול בספירה אחת ויחידה. דרך כל שתי נקודות על פני ספירה נתונה עובר מעגל גדול אחד ויחיד. יוצאות דופן לכלל זה הן זוג נקודות אנטיפודיות (נקודות הנמצאות בשני קצותיו של קוטר של הספירה), שדרכן עוברים אינסוף מעגלים גדולים.
בכדור הארץ קו המשווה וקווי האורך הם מעגלים גדולים בקירוב (עד כדי סטיית כדור הארץ מכדור מושלם), אולם קווי הרוחב השונים אינם מעגלים גדולים. בהתאם לכך, הדרך הקצרה ביותר בין שתי נקודות על פני כדור הארץ היא (בקירוב) קטע ממעגל גדול. בהיעדר שיקולים נוספים, מטוסים טסים לאורך קווים כאלו. כאשר מציגים את פני כדור הארץ על מפה שטוחה, נדמה שהמעגל הגדול הוא עקום וארוך, אולם זהו רושם מוטעה הנוצר בשל העובדה שמפות שטוחות של פני הכדור מעוותות מרחקים (ראו הטלה קרטוגרפית).
יחסי לאוס–תאילנד
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות נוסדו ב-1950, ושיתופי פעולה בין המדינות נוצרו לאחר תום המלחמה הקרה.
שנות ה-80
בשנת 1980, אירוע בו התרחש ירי חי בין סירות סיור הביא את תאילנד לסגור את גבולה עם לאוס. סכסוכי גבול משמעותיים יותר ועימותים צבאיים בין המדינות התרחשו בשנת 1984 ו-1987 בפרובינציית סיינבולי. סכסוכים אלו מקורם בתביעות על משאבי היערות על בסיס מפות מימי ראשית הפרוטקטורט הצרפתי.
בשנת 1988 פתח ראש ממשלת תאילנד, צ'אטיצ'אי צ'ונבהאן, את שוק אינדו-סין, בצעד שהוביל לגל של מחוות רצון טוב ומיזמים עסקיים בין לאוס לתאילנד.
שתי סוגיות פוליטיות בין לאוס לתאילנד עיכבו את ההתקרבות ביניהן במהלך שנות השמונים. אחד מהם היה זרם של מהגרים ופליטים מלאוס, שתאילנד ראתה כקבוצות מיעוט בלתי רצויות וסירבו לקבל אותם כמהגרים. סוגיה קשורה נבעה מהימצאותן של קבוצות התנגדות שהשתמשו במחנות מהגרים כבסיסים. אחת מהן היוותה כמחצית מאלו המתגוררים במחנות והסיכוי שיגרשו אותם היה קטן יותר, בין השאר בגלל חשש לפיגועים ותקווה לאוטונומיה לאומית. תאילנד הודיעה רשמית על עמדתה ביולי 1992.
האיום בשיבת הכוחות הווייטנאמים יצר הרתעה בפני הצבא התאילנדי, שהעדיף לשמור על לאוס כמדינת חיץ ולא להתמודד עם גבול ישיר עם וייטנאם.
בדצמבר 2009 פינו חיילים תאילנדים יותר מ-4,000 מבקשי מקלט וגירשו אותם ללאוס. פעולה זו ספגה ביקורת מצד ארגון Human Rights Watch ומחלקת המדינה האמריקאית.
סיוע חיצוני
באוקטובר 2011 ממשלת לאוס העבירה לתאילנד 1.5 מיליון באט כמחוות הזדהות עם קורבנות ההצפות בתאילנד.
בשנת 2012 ממשלת תאילנד הסכימה להעניק הלוואות ללאוס לפרויקטים בתחום התשתיות.
לזדיי
לזדיי (בליטאית: ; בפולנית: Łoździeje, לוז'דז'ייה; ביידיש: לאַזדיי) היא בירת מחוז המשנה לזדיי במחוז אליטא בדרום ליטא, בסמוך לגבול פולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
ללזדיי הוענקו זכויות עיר בסוף המאה ה-16. בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיר בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.
יהודי לזדיי
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-1,200 יהודים, קרוב למחצית תושביה, ופעלו בה ישיבה ובית ספר עברי מרשת יבנה. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בשנת 1940.
ב-22 ביוני 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה משפילות, החרמת רכוש, והוצאות להורג של נערים יהודים שהואשמו בקומוניזם.
כמעט מהיום הראשון מהכיבוש של הגרמנים, התושבים היהודים היו מוקד עינויים ושוד. גם הגרמנים וגם הליטאים דרשו שעונים, תכשיטים, כסף, זהב וחפצי ערך אחרים באיומים על פגיעה גופנית. שוטרים ובריונים ליטאים היו מרבים להכות אנשים ללא רחמים. בכל יום ראשון לאחר שהליטאים עזבו את הכנסייה, הם היו מוציאים את הגברים היהודים מהבקתות, מביאים אותם לכיכר המרכזי ומענים אותם ב"התעמלות גופנית ". הם היו מכריחים אותם להתגלגל בעפר, להכות אחד את השני ולבצע פעלולים אחרים לשעשוע ולהנאתם של הצופים. בריונים היו תוקפים את היהודים ופוגעים בהם ללא רחם. השומרים הליטאים היו דורשים מהיהודים שיעבירו להם את כספם, זהבם וחפצי הערך שלהם. הם היו מכריחים אותם להתפשט והיו מחפשים את בגדיהם. כמות נכסים גדולה נגנבה מהיהודים באותם ימים.
שמועות על רצח והשמדת היהודים בסביבה מסביב הגיעו לאזדיי. באמצע ספטמבר נשמעה השמועה כי יהודי לייפון הסמוכים נרצחו.
היהודים בראשות הרב של לזדיי יעקב אריה הכהן גרשטיין ניגשו אל הכומר המקומי כדי לבקש את עזרתו מכיוון שהרב גרשטיין כיהן כרב המקומי במשך למעלה מעשרים שנה ובעל מוניטין מצוין בקרב יהודים והליטאים, הכומר התנצל באומרו כי הוא אינו מסוגל לסייע לרב כלל. מפקד המשטרה גם לא היה מוכן לעזור.
ב-15 בספטמבר 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם במספר צריפים באחוזה סמוכה, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה, כמו רודמין, וישי וקופצ'ווה. גטו זה גודר בגדר תיל, ונשמר בידי שומרים ליטאים, והתקיים בו רעב כבד.