cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נחמן קטופא
נחמן קטופא: אמת או בדיה
בספרייה הלאומית נמצא כתב יד של הרב מיכאל בלבו, שקדם למחבר הפירוש, ובו הנבואה החמישית.
מקום קבורתו
קברו נזכר לראשונה בפי עולי הרגל מהמאה ה-13 (למעלה מ-1000 שנה אחרי) ביישוב ברעם. במשך הדורות צוין קברו סמוך ליישוב ברעם וזאת על פי מסורת יהודי צפת. ב-2007 צוין מקום קבורתו המדויק במקום אחר, על ידי ועד אהלי צדיקים. לאור המחקר כי על פי עדויות עולי הרגל קברו נמצא עם אביו ומר זוטרא עובדיה הנביא ואסתר המלכה, מול הכניסה לאתר העתיקות באזור.
סמור יפני
סמור יפני (שם מדעי: Mustela itatsi) הוא מין של סמור החי בכמה אזורים ביפן בהונשו, קיושו ושיקוקו. הוא הופץ להוקאידו, איי ריוקיו וייתכן שגם לאי סחלין שברוסיה.
זהו סמור קטן שייתכן שהוא תת-מין של החמוס הסיבירי והוא אכן דומה לו במראו, צבעו והתנהגותו. אורכו הממוצע 35 ס"מ והזנב ארוך ומגיע לאורך 17 ס"מ ומשמש לאיזון. הפרווה חומה-כתומה אך הפנים שחורות עם אזורים לבנים.
מין זה חי ליד הנהרות של אזורים הרריים ביפן והוא ניזון מחיות מים כמו צפרדעים, סרטני נהרות, דגים, זוחלים ויונקי מים קטנים.
פעולה אונארית
במתמטיקה, פעולה אונארית (או אופרטור אונארי) היא פעולה המתבצעת על איבר בקבוצה, ותוצאתה היא איבר בקבוצה. בניסוח פורמלי יותר: פעולה אונארית היא פונקציה מהקבוצה אל עצמה. פעולה אונארית על קבוצה \ S היא הפונקציה.
דוגמאות לפעולות אונאריות:
הנס דלבריק
כתביו של דלבריק עוסקים בעיקר בהתפתחות אמנות המלחמה, ועבודתו המקיפה ביותר היא "תולדות אמנות המלחמה במסגרת ההיסטוריה הפוליטית" (Geschichte der Kriegskunst im Rahmen der politischen Geschichte) שפורסמה בשנת 1920.
פרט לעבודתו המדעית היה דלבריק גם איש ציבור. הוא היה מחנכם של נסיכי משפחת המלוכה הגרמנית, חבר ברייכסטאג וחבר המשלחת הגרמנית לוועידת השלום בפריז שסיימה את מלחמת העולם הראשונה. הוא אביו של הביופיזיקאי הנודע, חתן פרס נובל, מקס דלבריק.
פטריקוב (מחוז משנה)
מחוז משנה פטריקוב (בבלארוסית: Петрыкаўскі раён) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הומל בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר פטריקוב.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה פטריקוב 33,960 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 94.29% בלארוסים, 3.55% רוסים, ו-1.26 אוקראינים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (83.53%) ורוסית (14.09%).
מרי בולין
מרי בולין (באנגלית: Mary Boleyn; 1499 - 19 ביולי 1543) הייתה בת למשפחת בולין, שהייתה לה השפעה ניכרת בימיו של המלך הנרי השמיני. היא הייתה אחותה של מלכת אנגליה אן בולין ודודתה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, מצד אמה. בעבר טענו היסטוריונים כי מרי היא אחותה הצעירה של אן, אבל ילדיה חשבו שהיא הייתה מבוגרת ממנה, וכך חושבים גם רוב ההיסטוריונים היום.
מרי הייתה אחת מפילגשיו של המלך הנרי השמיני. נטען כי המלך היה אביהם של שניים מילדיה, אבל הוא לא הכיר בהם כפי שהכיר בהנרי פיצרוי, בנה של פילגשו בסי בלאונט, והם לא נשאו כמוהו את שם המשפחה "פיצרוי" - בן לא חוקי של מלך - המעיד על ייחוסם. נאמר גם שהיא הייתה פילגשו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת, יריבו של הנרי השמיני.
מרי בולין נישאה פעמיים, ב-1520 וב-1534: בפעם הראשונה היא נישאה לסר ויליאם קארי, ובפעם השנייה, היא נישאה לחייל, סר ויליאם סטפורד. הנישואים השניים לאדם הנחות ממנה במעמדו הכעיסו את אחותה, המלכה אן, והביאו לגירושה מהארמון. מאז היא חיה באלמוניות יחסית עם משפחתה.
השנים הראשונות
מרי נולדה, כפי הנראה, באחוזת המשפחה 'בליקלינג הול' בנורפוק, וגדלה בטירת היבר בקנט.
אביה היה הדיפלומט העשיר סר תומאס בולין, ואמה - ליידי אליזבת בולין. אין כל עדות על המועד המדויק, אבל היא נולדה בין 1499 ובין 1508. רוב ההיסטוריונים מאמינים שהיא הייתה הבכורה מבין שלושת ילדי משפחת בולין ששרדו ובגרו. נראה שבני המשפחה עצמם האמינו שמרי היא הבכורה, שכן בשנת 1597, כשנכדה של מרי, ג'ורג קארי, תבע את התואר רוזן אורמונד, הוא טען שהוא היורש החוקי של משפחת בולין. לג'ורג', אחיהן של אן ומרי, לא היו ילדים, ובהיעדר שושלת של יורש זכר, עובר התואר לשושלת של היורשת הבכורה. אילו הייתה אן בת בולין הבכורה, אזי חוקי ירושת האריסטוקרטיה היו קובעים שהתואר שייך לבתה, אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה. מצד שני, אליזבת הציעה להנרי, בנה של מרי, את התואר לפני מותו, והוא סירב לקבלו. אילו הייתה מרי בת בולין הבכורה, היה הנרי יורש את התואר עם מות סבו, ולא היה צריך להציע לו אותו. יש עוד ראיות להיותה של מרי מבוגרת מאן, ובנוסף להן, היא נישאה ראשונה, ב-4 בפברואר 1520, ולפי המסורת, הבת הבוגרת נישאת לפני הצעירה. ב-1532, כאשר אן קיבלה את התואר המרקיזה מפמברוק, התייחסו אליה כאל "אחת מבנותיו של תומאס בולין". אילו הייתה הבכורה, סביר שהיו מזכירים עובדה זו. כך או כך, רוב ההיסטוריונים מסכימים שמרי היא הבכורה, ומעריכים שנולדה בסביבות 1499.
פעם חשבו שמרי היא זו שהתחנכה בחוץ לארץ ובילתה במחיצת מרגרטה לבית הבסבורג, אבל עכשיו ידוע שזו הייתה אחותה, אן. את רוב ילדותה בילתה מרי באנגליה. כשהייתה בת חמש עשרה, הבטיח עבורה אביה תפקיד של בת לוויה לאחות המלך, הנסיכה מרי טיודור, שנסעה לפריז כדי להינשא שם ללואי השנים עשר, מלך צרפת. כעבור מספר שבועות, רבות מהמלוות האנגליות של המלכה נשלחו בחזרה הביתה, אבל מרי בולין הורשתה להישאר, כנראה משום שאביה היה השגריר החדש של אנגליה בצרפת. גם כשהמלכה מרי טיודור התאלמנה ב-1515 ועזבה את צרפת, נשארה מרי בולין מאחור והצטרפה לחצרו של היורש של לואי, פרנסואה הראשון, מלך צרפת, ואשתו, קלוד.
רומן מלכותי בצרפת
אל מרי בפריז הצטרפו אביה, סר תומאס, ואחותה אן, אחרי שנת לימודים אחת בהולנד. מרי ניהלה מספר רומנים, וביניהם רומן עם המלך פרנסואה עצמו. היסטוריונים מעריכים כי הידיעות על מעלליה המיניים של מרי מוגזמות, אך המלך הצרפתי קרא לה "סוסתי האנגלייה" וגם "זונה גדולה, הידועה מכולן לשמצה".
כשחזרה ב-1519 לאנגליה, מונתה להיות בת לוויה לקתרין מאראגון, אשתו של הנרי השמיני.
פילגש מלכותית
בסמוך לחזרתה נישאה מרי לוויליאם קארי שהיה עשיר ובעל השפעה בחצר המלך, והמלך היה אורח בחתונתם. בשלב כלשהו, אם כי לא ידוע מתי בדיוק, התחילו הנרי ומרי לנהל רומן. יש אומרים שזה היה ב-1521. הקשר הזה לא פורסם ברבים, ומרי לא זכתה לתהילה, לעושר ולכוח שזכו לו לעיתים הפילגשים בצרפת ובמדינות נוספות. הקשר נמשך חמש שנים, כפי הנראה, והסתיים לפני לידת ילדה השני של מרי, הנרי קארי, במרס 1526. הבת, קתרין קארי, נולדה ב-1524.
כבר במהלך הקשר, או קרוב לסיומו, נפוצו שמועות על כך שהמלך הוא אביו של אחד מילדיה של מרי, או של שניהם. היה מי שהעיד שבנה של מרי, הנרי קארי, דומה למלך הנרי השמיני. כעשר שנים אחרי שהנרי נולד, ציין ג'ון הייל, הכומר מאיילוורת', כי פגש 'אדון קארי צעיר' שמתיימר להיות בנו הממזר של המלך. לא נמצאו עדויות חדשות התומכות בטענה שהנרי הוא בנו הביולוגי של המלך.
אשתו של הנרי השמיני, קתרין מאראגון, הייתה נשואה לאחיו הגדול ארתור, נסיך ויילס, אבל הוא נפטר כמה חודשים אחרי החתונה, כשהיה בן חמש עשרה בלבד. מאוחר יותר ניצל הנרי עובדה זו כדי לבטל את נישואיו לקתרין, בטענה שנישואים ראשונים אלה יצרו קשר של קרבה בינו ובין קתרין. אפשר לפרש את חוקי הכנסייה ולהגיע למסקנה שכאשר מרי הייתה לפילגשו של הנרי, נוצר קשר דומה של קרבה בינו ובין אחותה אן. בשנת 1527, כשהנרי פנה לבקש ביטול לנישואיו מטעם האפיפיור, הוא ביקש גם היתר לשאת את אחות פילגשו.
האחות שעלתה לגדולה
אף על פי שמרי הייתה יפה ממנה, אן הייתה, כפי הנראה, שאפתנית וחכמה יותר. כשהמלך גילה בה עניין, היא סירבה להיות לפילגשו. בפיקחות רבה, היא חיכתה לשעת כושר ולא נכנעה מיד לתביעותיו המיניות. באמצע שנת 1527 הנרי כבר גמר אומר לשאת אותה לאישה, וגם משום כך המשיך ופעל למען ביטול נישואיו לקתרין מאראגון. כעבור שנה, כאשר בעלה של מרי מת מהתפרצות של מחלת ההזעה, נתן הנרי לאן אפוטרופסות על אחיינה, הנרי קארי. בעלה של מרי השאיר לה חובות כבדים ואן דאגה שהנרי יתחנך במנזר ציסטרסיאני מכובד. אן השתדלה למען מרי גם כדי שתקבל קצבה שנתית קטנה בגובה 100£.
הנישואים השניים
בשנת 1532 הייתה מרי אחת מבנות הלוויה של אן כשזו נסעה עם הנרי לביקור רשמי בקאלה. אן הוכתרה באחד ביוני 1533, ובשבעה בספטמבר ילדה את בתה (שתהיה, לימים, המלכה אליזבת הראשונה). ב-1534 נישאה מרי בסתר לוויליאם סטפורד. סטפורד היה איש פשוט ולא עשיר, ורוב ההיסטוריונים מאמינים שאלה היו נישואי אהבה. כשהתגלה דבר הנישואים, אן רתחה, ומשפחת בולין התכחשה למרי, כנראה משום שלא ביקשה את רשותם ומשום שמעמדו של בעלה היה נמוך משלה. הזוג סולק מחצר המלך.
מצבה הכספי של מרי היה נואש כל כך עד שהיא נאלצה לבקש מיועץ המלך, תומאס קרומוול, להשתדל למענה אצל הנרי ואן. היא הודתה שבעלה איננו רם מעלה אבל הוסיפה שלא יכלה למצוא אדם שיאהב אותה יותר או שיהיה הגון ממנו, והמשיכה: "מוטב לי להיות אתו ולקבץ נדבות מלהיות המלכה הגדולה בעולם. ואני בטוחה ... הוא לא יעזוב אותי אפילו בעבור מלכות." אבל הנרי נותר אדיש, כנראה, ומרי ביקשה מקרומוול לדבר עם אביה, עם דודה ועם אחיה, אך לשווא. רק אן התרככה ושלחה למרי גביע זהב מפואר וסכום כסף, אבל לא הסכימה לפגוש אותה בארמון. ההתקרבות בין האחיות הסתכמה במחוות הפיוס החלקית הזו, ונהוג לחשוב שהן לא נפגשו שוב אחרי שמרי גורשה מהחצר.
קשה לדעת מה קרה בחייה של מרי בין 1534 ובין יום ההוצאה להורג של אחותה בתשעה עשר במאי 1536. אין כל רישום על ביקורים שמרי ערכה אצל הוריה, אצל אחותה אן, ואף לא אצל אחיה ג'ורג' כשהיה אסור במצודת לונדון. אין גם כל עדות שהיא שלחה להם מכתבים.
מרי ובעלה חיו בבידוד חברתי ופרשו לגור באחוזת רוצ'פורד הול באסקס, שהייתה שייכת למשפחת בולין. אחרי שאן הוצאה להורג, עזבה אמה את הארמון, ומתה בבדידות כעבור שנתיים. אביה תומאס נפטר שנה אחר כך. אחרי מותם של הוריה ירשה מרי אדמות באסקס, וחיה את שארית חייה באלמוניות ובנוחות יחסית עם בעלה השני. היא מתה בשנות הארבעים לחייה, ב-19 ביולי 1543.
צאצאים
שני ילדים נולדו למרי במסגרת הנישואים לסר ויליאם קארי, אך נפוצו אז שמועות כי המלך הנרי השמיני הוא אביהם הביולוגי:
שני ילדים נולדו למרי במסגרת הנישואים לסר ויליאם סטפורד:
עם צאצאיה הרחוקים של מרי בולין נמנים אנשי שם רבים, וביניהם וינסטון צ'רצ'יל, ג'ון ד. רוקפלר, פ. ג. וודהאוס, אליזבת, המלכה האם, דיאנה, הנסיכה מוויילס, שרה פרגסון וצ'ארלס דרווין.
התקפת האצ"ל על יפו
ב-25 באפריל 1948 פתח אצ"ל בהתקפה על יפו כחלק מן המערכה על תל אביב במלחמת העצמאות. לאחר שלושה ימי לחימה הצליחו לוחמי האצ"ל לנתק את רובע מנשייה ולכובשו. אל מול מתקפת נגד של הצבא הבריטי ולחץ מדיני של הבריטים על מוסדות היישוב נסוג האצ"ל מעמדותיו ברובע ולוחמי ההגנה תפסו את מקומו. בהתקפה נהרגו 41 לוחמי אצ"ל, רובם מאש הצבא הבריטי. ההשתלטות על יפו ועורפה הכפרי התבצעה על ידי חטיבות "ההגנה" במבצע חמץ שהחל ביום השלישי של המבצע. בעקבות התקפת אצ"ל ומבצע חמץ הואצה מגמת הבריחה של ערביי יפו שהביאה בסופו של דבר לכניעת העיר הערבית.
רקע היסטורי
לפני מלחמת העצמאות חיו ביפו כ-95,000 תושבים, מעל 70 אחוז מהם היו ערבים. על פי החלטת החלוקה ב-29 בנובמבר 1947 הייתה יפו אמורה להיות מובלעת של המדינה הערבית המוקפת בשטחי המדינה היהודית.
מיד לאחר החלטת החלוקה החלו מעשי איבה לאורך קו הגבול העירוני בין יפו לתל אביב. תושבי תל אביב סבלו במשך כל המערכה מיריות וצליפות בלתי פוסקות מיפו. בייחוד התפרסם מסגד חסן בק אשר מצריחו הגבוה צלפו כוחות ערבים על העוברים ושבים בתל אביב (1100 נפגעים בחמישה חודשים על פי יוסק'ה נחמיאס). ההפגזות והצליפות גרמו לפינוי חלק מתושבי השכונות הדרומיות של תל אביב, ויצרו בעיית פליטים מעיקה בעיר.
המצב הכלכלי בעיר יפו היה קשה והמורל ירוד. עוד לפני מתקפת האצ"ל רבים מתושבי שכונות הספר של יפו מנשייה ואבו כביר נטשו ועברו למרכז העיר ורבים מעשירי יפו ובני המעמד הבינוני נטשו את העיר וחלקם אף עברו למדינות שכנות.
מפקדת ההגנה העדיפה להשתלט על הכפרים מסביב ליפו במקום להסתער עליה ישירות, פעולה שהייתה כרוכה בהיתקלות עם הצבא הבריטי אשר שהה באזור.
ההכנות להתקפה
התקפת האצ"ל על יפו התאפשרה לאחר שתי פעולות מוצלחות של החרמת כלי נשק ואמצעי לחימה מהצבא הבריטי. ב-6 באפריל 1948 חדרו לוחמי אצ"ל לבושים במדים בריטים ובסיוע שני משוריינים בריטים שנתפסו על ידי אצ"ל, למחנה 80 ליד פרדס חנה. הם פרצו למחסן הנשק והחלו להעמיס 62 רובים, 39 תת מקלעים, 21 מקלעי ברן, פגזי פיאט ותחמושת לרוב. כמו כן הוחרם זחל בריטי אחד. הבריטים תקפו את הכוח, והתפתח קרב קשה בו נהרגו מפקד המחנה בדרגת קולונל ושבעה מחייליו. חייל אצ"ל אחד נהרג בפעולה.
ב-17 באפריל 1948 תקפו לוחמי אצ"ל בפיקודו של עמיחי פאגלין (גידי), רכבת נשק בריטית ליד חדרה. 120 לוחמים ושבעים מכוניות רוכזו בשוני. בק"מ ה-41 מחיפה נתקלה הרכבת במוקש קל, ונאלצה לעצור. מיד עם עצירתה פתחו עליה אנשי האצ"ל באש. הבריטים השיבו אש, ובחילופי היריות נהרגו שלושה בריטים ושלושה אנשי אצ"ל. אך רק לאחר שפאגלין איים כי הרכבת תפוצץ על נשקה, יצאו ממנה הבריטים כשידיהם מורמות לאות כניעה. ברכבת היו כ-6,000 פגזים למרגמות 3 אינץ'. בעזרת הבריטים הועמסו הפגזים למכוניות האצ"ל, והועברו בחשאי למרתפי היקב בזכרון יעקב. לפגזים אלה הייתה חשיבות מכרעת בהתקפה על יפו.
האצ"ל גייס כ-600 איש מאנשיו, וריכז אותם ב"מחנה דב" (על שם דב גרונר) ברמת גן (כיום שכונת קריית בורוכוב). הוקם בית חולים צבאי בבית החולים ליולדות פרויד (רחוב יהודה הלוי 9 בתל אביב), שנעזב עקב ההפגזות והצליפות מיפו.
לוחמי האצ"ל צוידו בכ-180 רובים, כ-400 סטנים, 35 מקלעים, כ-2000 רימונים, ארבעה משוריינים, שתי מרגמות, שני מטולי פיא"ט ואלפי פגזי מרגמה.
ב-24 באפריל 1948 כונסו הלוחמים למסדר יציאה במחנה דב. במרכז עמדו עמיחי פאגלין (גידי) ומפקד האצ"ל מנחם בגין שנשא דבריו ליוצאים לקרב:
הלוחמים עלו על המכוניות ויצאו בשיירה ארוכה לתל אביב. בשעה מאוחרת בלילה הגיעו לבית הספר אליאנס בשכונת נוה צדק (כיום מרכז סוזן דלל) שם מוקמה המפקדה. בגלל הצורך בארגון הלוחמים, פריסת קווי טלפון והצבת המרגמות, נדחתה ההתקפה לשעה תשע בבוקר.
יום ההתקפה הראשון
ב-25 באפריל 1948 בשעה 9:00 החלו שתי מרגמות של 3 אינץ' להפגיז את יפו ולא פסקו במשך כל ימי ההתקפה. מפקד כוח המרגמות היה צבי אלטשולר (כינוי מחתרתי "יוחנן"), שהיה גם סגן מפקד מחלקת "דלק" (מודיעין האצ"ל), ולאחר מכן מפקד מחלקת "המס" (היחידה שהייתה אחראית על גיוס משאבים כלכליים). יש הטוענים שההפגזה על מסגד חסן בק הייתה החלטה עצמאית של אלטשולר, והיא זו שהביאה למעשה לתחילת המנוסה ההמונית של תושבי יפו. באותו הזמן החלו חיילי האצ"ל לתקוף את "צוואר הבקבוק" - האזור בין מנשיה לבין יפו מכיוון הים. שתי פלוגות יצאו מבית ספר אליאנס. הפלוגה בפיקודו של אליהו כץ "גונדר עלי" נעה לאורך רחוב זרח ברנט, והפלוגה בפיקודו של אליהו טמלר-סנד "גונדר יהושע" נעה תחילה דרומה, ואחר כך לאורך רחוב ישיבת וולוז'ין בנווה צדק לכיוון תחנת הרכבת. כל פלוגה כללה שלוש מחלקות ובכל מחלקה 3 כיתות, אשר מנו כול אחת כ-6 לוחמים.
הפלוגות נעו במערך המוכר כיום בעגה הצבאית כ"אחד לפנים". הם נתקלו באש עזה מכלי נשק שונים בעיקר ממקלעי "שפנדאו". התברר שהכוחות הערבים, היו ערוכים כהלכה, והעמדות שלהם היו מאוישות ומצוידות היטב. גם ארגון העמדות שלהם הבטיח כי כל עמדה תקבל חיפוי מהאגפים ומהעורף. כתוצאה מכך כיתת החוד בפלוגתו של אליהו כץ נתקלה באש עזה ונעצרה. מהפלוגה של אליהו טמלר סנד נשלחה כיתה לכבוש עמדה מבוצרת, ולחפות ממנה על הכוח של אליהו כץ.
הפורצים נתקלו באש יעילה שנורתה לאורך הרחוב ממשוריין בריטי, נותקו מהכוח העיקרי והתבצרו בחנות עזובה. שני הכוחות ניסו לחבור על ידי השלכת רימונים. ואכן מספר לוחמים הצליחו בחסותם לחצות את הכביש. אולם המשוריין הבריטי התקרב אל אזור החציה. בתגובה לרימון שנזרק אליו, ירה המשוריין פגז אל חצר הבית. בשלב זה החלה גם עמדה ערבית סמוכה לרכז את אִשָׁהּ אל עבר החצר. המשוריין הבריטי ניסה להמשיך ולהתקרב אולם עצר לאחר שרימון נוסף הושלך לעברו. גם ניסיון לקרב את אחד ממשוריני האצ"ל אל אזור הקרב לא עלה יפה. ומאחר שהכוח שתפס את המבנה היה קטן ותחמושתו מצומצמת, נאלצו אנשי הכוח לסגת עם הרוגים ופצועים.
כיתת החוד בפלוגתו של אליהו טמלר סנד נותקה אף היא במהלך קרב עם עמדה אשר אוישה בחיילים עיראקיים. הלוחמים קעקעו את הקיר האחורי של המבנה, בו מצאו מחסה, וזחלו לחדר סמוך ממנו נמלטו לחצר מוקפת חומה. רימון שהושלך אל החצר הוטל בחזרה על ידי מפקד הכוח, שעזב אחרון את החצר. גם כאן, אל מול עדיפות הכוח הערבי, ביקשו הלוחמים סיוע של משוריין. המשוריין התקרב לעמדה הערבית עד כ-20 מטר ממנה, ופתח עליה בירי אש ממקלע "ברן". לאחר חצי שעה של חילופי אש, אזלה התחמושת במשוריין והוא נסוג. אחר כך, הגיע משוריין שני עם שלוש פצצות פיא"ט (מטול חי"ר אנטי טנקים). הפצצה השנייה פגעה במטרה והכוח פרץ לעמדה וכבש אותה. אולם עוד לפני שהספיק הכוח להתבסס בעמדה, הופיע באזור משוריין בריטי מצויד אף הוא בפיא"ט, ואילץ אותם לסגת. בשעות הצהריים חזרו שתי הפלוגות אל שטח ההפקר שבין יפו לבין תל אביב, והתארגנו למגננה מחשש להתקפת נגד ערבית בתגובה לניסיון לכיבוש יפו.
במהלך קרבות יום זה נהרגו זאב צוויג, אברהם מזרחי, מיכאל לסקה, ושמואל ווכטפוגל.
יום ההתקפה השני
ב-26 באפריל 1948 חודשה ההתקפה. הקרב נמשך כל היום אך הכוחות לא הצליחו לכבוש כול עמדה טקטית חשובה, ונאלצו לסגת שוב. ברוב העיתונים הופיעו מאמרים של ביקורת ולגלוג על פעולת האצ"ל, עיתון "הארץ" פרסם כי "האצ"ל יצא להתקפה בכוחות שאינם מספיקים למבצע מסוג זה וההתקפה עצמה לא באה אלא רק להתחרות עם ההגנה על אהדת הציבור שהיא זכתה לו תודות לכיבוש חיפה". העיתון "דבר" של מפלגת מפא"י, כינה את ההתקפה "הצ'יזבאט הצבאי הלאומי". עיתון על המשמר של מפ"ם, כתב כי "זה היה יום של פרובוקציה גדולה וקלון גדול ועם קוביוסטוסים [מהמרים] צבאיים וציבוריים אין מגע, אין שיתוף ואין הסכם". מפקדת ההגנה פרסמה הודעה לעיתונות כי "האצ"ל ריכז כוחות מכל הארץ ולפי התכונה של אצ"ל ברחובות תל אביב נתקבל הרושם שיותר מאשר התכוון לרחוב בוסטרוס ביפו, התכוון לרחוב אלנבי בתל אביב".
גם הלח"י שלא שותף בהתקפה הודיע כי "אצ"ל עשה שגיאה צבאית בפתחו בקרב על דעת עצמו מתוך חישוב שיוכל לכבוש בעצמו את יפו המבוצרת".
המשבר
עם כישלון ההתקפה השנייה כינס מפקד אצ"ל מנחם בגין את מפקדי הארגון, ומסר להם כי נפגש באתו יום עם ראשי ההגנה, אשר נתנו הסכמתם להמשכת הקרב. וזאת, אם יש סיכוי לפרוץ במשך עשרים וארבע השעות הקרובות את קווי האויב. אולם, הוסיף בגין: . לאחר התייעצות של המפקדים בראשותו של עמיחי פאגלין (גידי), נתקבלה דעתו של בגין, והוחל במתן פקודות להסיג את כוחות האצ"ל מקו החזית, ולהשאיר ב"בית הספר אליאנס" כוחות מצומצמים. אבל הלוחמים סירבו לבצע את פקודת הנסיגה, ומדי פעם הופיעו משלחות לוחמים בחדר המפות שבו ישבה מפקדת המבצע, ובקשו לתת להם עוד ניסיון אחד. לבסוף חזר "גידי" מסיור בקו החזית, והציג תוכנית חדשה לפריצה. התוכנית התבססה על התקדמות לעבר יפו, על ידי פריצת קירות הבתים המחוברים זה לזה. במעברים בין הבתים יוקמו קירות משקי חול שיהוו מחסומים בפני ירי, וכך יתאפשר מעבר הכוחות ללא צורך להילחם על כל עמדה ערבית. לאחר דיון נתקבלה החלטה לבטל את הנסיגה ולפתוח למחרת בהתקפה נוספת לפי התוכנית החדשה.
יום ההתקפה השלישי
ב-27 באפריל 1948 בשעה 15:00 החלה ההתקפה השלישית והמכרעת. הקרב התנהל כל הלילה ורק לפנות בוקר, ב-28 באפריל 1948 בשעה 7:00 הצליחו הכוחות להגיע לים, ולנתק את שכונת מנשיה מיפו. מיד הוחל בסריקת השכונה. נלקחו כחמישים שבויים, רובם נושאי נשק. השבויים הוכנסו לאחד מבתי "כרם התימנים", שהותקנו בו סורגים ושמירה. עם הקמת מחנה השבויים הכללי של צה"ל הם הועברו לרשותו.
לאחר קרב קצר נכבש מסגד חסן בק ודגל עברי הונף על צריחו לרווחתם של תושבי תל אביב. כל אותו זמן נמשכה הפגזת המרגמות על יפו. מנוסת תושבי יפו נמשכה, והם נמלטו באוניות דרך הים למצרים ולבנון.
ב-27 באפריל 1948 נכנס לתוקף ההסכם בין האצ"ל להגנה, ובו נקבע כי "בכל מקום בו מוצבות עמדות של האצ"ל - הן עומדות לפקודת מפקדת החזית של ההגנה באמצעות המפקד של עמדות האצ"ל".
ב-28 באפריל 1948 החלו כוחות ההגנה במבצע חמץ, בו נכבשו כל הכפרים הערביים באזור יפו: סלמה, יאזור, סקיה, כפר עאנה, חיריה ועוד. הדרך אל יפו נותקה למעשה, והתאפשרה רק בחסות הבריטים.
תגובת הבריטים
לפי תוכנית החלוקה, אמורה הייתה יפו להישאר על כנה כמובלעת ערבית המוקפת במדינה היהודית (אם כי שכונת מנשיה נועדה להיות חלק מהמדינה היהודית), מעבר לכך, הדרך מירושלים ליפו נועדה להיות ציר ההתפנות של כוחות המנדט מירושלים (דרך נמל יפו) בסיום המנדט. לכן הצבא הבריטי קיבל הוראה למנוע מהיהודים לכבוש את העיר.
ב-27 באפריל 1948 הודיעו הבריטים לישראל רוקח, ראש עיריית תל אביב כי הצבא הבריטי ימנע בכוח את כיבושה של יפו. מפקד הכוחות הבריטים בעיר אמר כי: "קיבלתי פקודה להציל את העיר (יפו) בשביל הערבים בכל מחיר, בייחוד לאור העובדה שהיהודים כבשו את חיפה".
כניעת יפו
אוכלוסייה החלה לברוח מיפו עוד בחודשים הקודמים. עד ראשית אפריל ברחו כמעט 30,000 תושבים. בחודש אפריל גבר קצב הבריחה ועוד 15,000 ברחו במהלך החודש לפני פרוץ הקרבות. הקרבות בסוף אפריל האיצו אף יותר את קצב הבריחה: לאחר כיבוש מנשיה ומבצע חמץ נותרו ביפו כ־14,000 תושבים ובזמן כניעתה נותרו בה רק כ־3,000 תושבים (לעומת כ־73,000 בתחילת דצמבר 1947). רוב האוכלוסייה, ובכלל זאת, ראש העיר וחברי "הוועדה הלאומית" ברחו. בעיר לא היה חשמל ואספקת המים נפגעה קשה. כל המוסדות הציבוריים היו משותקים, ובעיר השתוללו כנופיות שוד ורצח. נציגי הערבים הנשארים, פנו בתזכירים למוסדות בינלאומיים שונים, לשלטונות הבריטיים, לנציגויות וקונסוליות, וכללו בפניותיהם בקשות לפירוז העיר ופיקוח בינלאומי, אבל כל זה לא הועיל.
ב-12 במאי 1948 הודיעו נציגי הערבים למפקדת ההגנה של אזור תל אביב על נכונותם למשא ומתן על כניעת העיר. לאחר משא ומתן מייגע נחתם הסכם הכניעה ב-13 במאי 1948.
ב-14 במאי 1948, בשעה שדוד בן-גוריון הכריז על הקמת מדינת ישראל, נכנסה שיירה של כוחות האצ"ל וההגנה ליפו. לאחר כניעת יפו עזבו את העיר המשטרה והצבא הבריטיים ובעיר הוכרז משטר צבאי. מרכז העיר הופקד בידי האצ"ל, שהקים את מטהו בבניין בית המשפט, ושאר חלקיה - לידי ההגנה, שהמטה שלה התמקם בבית הדואר הראשי. השלטון הצבאי נמשך כשנה.
בהתקפת האצ"ל על מנשיה נהרגו 33 מלוחמיו (15 בכיבוש, 17 בקרבות עם הבריטים על השכונה ולוחמת אחת בעת שהרכיבה רימון בבית מלאכה של הארגון) ונפצעו 75. אחד הנופלים, נחמיה יעקובי, מקום קבורתו לא נודע. בין הנופלים היו מפקד האצ"ל במחוז תל אביב,, והכדורגלן נתן פנץ, שנהרגו מאש הבריטים. יפו עצמה לא נכבשה למעשה, אלא נכנעה. לאחר ההתקפה על העיר עדיין נותרו בה כוחות לוחמים שהצליחו להדוף התקפות (בפרט התקפת הנגד על א-ריש במבצע חמץ), אולם העיר כולה הייתה על סף התמוטטות. התקפת האצ"ל, על אף הטעויות הקשות שליוו אותה, תרמה תרומה ניכרת לכניעת העיר, משום שלאחריה לא נותר בה כוח לוחם, בשל הבריחה ההמונית.
הנצחת הנופלים
ב-1 במאי 1948 הובאו לקבורה בבית הקברות נחלת יצחק חמישה מההרוגים, נוח גריזק, אפרים הירש, ציונה יפת, אברהם מטרסו ויעקב גולדשטיין, בגלוי ובטקס צבאי מלא שכלל מטח כבוד.
Muscular
Muscular (DS-200B) הוא שמה של תוכנת מעקב וריגול, אשר חוברה במשולב על ידי ה-GCHQ הבריטי והסוכנות לביטחון לאומי של ארצות הברית (NSA). תוכנה נחשפה על ידי מסמך שהודלף על ידי המדליף ואיש ה-NSA בעברו אדוארד סנודן, וכן בראיונות עם מקורות רשמיים העוסקים בנושא. התוכנה שוכנת בממלכה המאוחדת וה-GCHQ היה יוזם התוכנה הראשוני. התוכנה מייצרת גישה באמצעות פרצה, אל מרכזי המידע של גוגל ויאהו!. התוכנה נחשפה בסוף אוקטובר 2013.
מבט כולל
Muscular היא אחת מארבע תוכנות דומות לפחות, המסתמכות על צד שני מאובטח, אשר נקראות ביחד WINDSTOP. בפרק זמן בן 30 יום, מדצמבר לינואר 2013, אספה התוכנה 181 מיליון הקלטות מידע. סכום זה נחשב לקטן ביחס לתוכנות אחרות מסדרת ה-WINDSTOP אשר אחת מהם הידועה רק על ידי שמות הקוד DS-300 ו-INCENSER אשר אספה למעל מ-14 מיליארד הקלטות מידע באותו פרק זמן.
מאפייני פעילות
על פי המסמך שהדליף סנודן יחידה ב-NSA שולחת מיליוני הקלטות כל יום, מרשתות פנימיות של גוגל ויאהו!, אל התקני אחסון השוכנים בבסיס הצבא פורט מיד במדינת מרילנד שבמזרח ארצות הברית. התוכנה הבסיסית פועלת באמצעות נקודת גישה הידועה כ-DS-200B השוכנת מחוץ לארצות הברית, ונסמכת על חברת תקשורת שאין ידוע שמה לציבור בהקשר זה, המאפשרת גישה סודית ל-NSA ול-GCHQ.
על פי מידע שהתפרסם בוושינגטון פוסט שלא כמו התוכנית PRISM ה- Muscular לא דורשת הרשאות שימוש. בשל כמות המידע הגדולה המעורבת בתוכנה, ה- Muscular הציבה אתגרים רבים למחלקת "מבצעי מקורות מיוחדים" ב-NSA. לדוגמה כאשר יאהו! החליטה להעביר חשבונות דואר אלקטרוני בין מרכזי מידע שלה, בסיס המידע PINWALE של ה-NSA נמחץ מידית מכמות המידע שהגיע מה- Muscular.
תוכנות נוספות הקשורות באופן הדוק ל- Muscular הם ה-INCENSER וה-TURMOIL. ה-TURMOIL השייכת ל-NSA, היא מערכת האחראית על עיבוד המידע המתקבל מה- Muscular.
על פי ה-post-it הפרצה ששימשה את התוכנה התבססה על כך שמידע בין הענן הפרטי של גוגל עם שרתי גוגל הקדמיים, היה לא מוצפן, והוסר בו לסירוגין פרוטוקול ה-SSL בעת התחברויות למקורות חיצוניים.
רהצ'וב (מחוז משנה)
מחוז משנה רהצ'וב (בבלארוסית: Рагачоўскі раён) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הומל בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר רהצ'וב.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה רהצ'וב 60,933 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 91.88% בלארוסים ו-4.91% רוסים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (70.19%) ורוסית (24.96%).
פדרציית השחייה הבין-לאומית
פדרציית השחייה הבין־לאומית (בצרפתית: Fédération Internationale de Natation, בראשי תיבות: FINA) היא פדרציית ספורט בין-לאומית שמוכרת על ידי הוועד האולימפי הבין-לאומי לפיקוח על תחרויות ספורט המים הבין־לאומיות. זוהי אחת מבין הפדרציות הבין־לאומיות שניתנה להם הזכות לפקח על ענף ספורט מהוועד האולימפי או מהקהילה הבין־לאומית. המשרד הראשי של הפדרציה נמצא בלוזאן, שווייץ.
כיום הפדרציה מפקחת על חמישה ענפי ספורט מים: שחייה, קפיצה למים, כדורמים, שחייה אמנותית ושחייה במים פתוחים.
היסטוריה
הפדרציה נוסדה ב-19 ביולי 1908 במלון מנצ'סטר בלונדון, בריטניה בסוף אולימפיאדת לונדון על ידי פדרציות השחייה הבלגית, הבריטית, הדנית, הצרפתית, הגרמנית, ההונגרית, הפינית והשוודית.
מספר פדרציות שחייה לאומיות לפי שנה:
דוד ויהונתן
סיפורם של דָּוִד וִיהוֹנָתָן מופיע בתנ"ך, בספר שמואל א.
פגישתם של דוד, לימים מלך ישראל, ויהונתן, בנו של שאול המלך, מתוארת מיד לאחר תיאור הקרב בין דוד וגוליית:
סיפור אהבתם זה לזה, כפי שהוא מתואר בתנ"ך, מופלא בעוצמות הרגשיות המופיעות בו. הפרשנים לא הניחו קיומה של אהבה גופנית או מינית בין דוד ויהונתן, והביאו אותה כדוגמה לאהבה שאינה תלויה בדבר.
בשלהי המאה העשרים הועלתה פרשנות בדבר אפשרות למערכת יחסים רומנטית בין דוד ויהונתן. עמדה זו יוצגה על ידי אנשים התומכים בנראוּת ושוויון זכויות חברתי ללהט"ב. עד היום מתנהל ויכוח על אופי היחסים בין דוד ויהונתן.
בתנ"ך
בקשר בין דוד ויהונתן ניכר אופיו העצמאי של יהונתן. בניגוד לאביו שמפגין עוינות רבה כלפי דוד, יהונתן רואה בו את המלך העתידי ומוכן להתבטל לפניו ולהיות לו למשנה, מה שמעורר את תרעומתו של אביו כלפיו. יהונתן דבק בעמדתו ומוכן להתעמת עם אביו, שמפגין יחס דיכוטומי אל דוד, מצד אחד מבקש להורגו ומצד שני לקרבו.
לעיתים יהונתן מצליח לשכנע את אביו בתומתו של דוד, כאשר הוא מסנגר על דוד לפניו. תגובתו של שאול בפעם אחת היא שבועתו בשם ה' שלא יפגע בדוד. "וַיִּשְׁמַע שָׁאוּל בְּקוֹל יְהוֹנָתָן וַיִּשָּׁבַע שָׁאוּל חַי ה' אִם יוּמָת." ולעיתים הוא נכשל במאמציו, כאשר הוא מזכיר את דוד בסעודת ראש החודש המלכותית, מתבררת שנאתו הגדולה של שאול לידידו: יהונתן מתעמת עם אביו ואומר: "למה יומת מה עשה". שאלה הגוררת התפרצות זעם של שאול, המנסה להכותו בחניתו. בעקבות כך ועל פי ההסכמה המוקדמת ביניהם, מדווח יהונתן לדוד כי לאור יחסו של אביו אליו, חייו בסכנה.
אצילות נפשו וותרנותו של יהונתן יורש העצר של המלכות, מומחשת בכך, שהוא מוכן לוותר על יעודו להיות מלך ישראל, כאשר הוא נוכח בכישוריו של דוד העולים על שלו. "...וְאַתָּה תִּמְלֹךְ עַל יִשְׂרָאֵל וְאָנֹכִי אֶהְיֶה לְּךָ לְמִשְׁנֶה וְגַם שָׁאוּל אָבִי יֹדֵעַ כֵּן." . דבר שלא היה נהוג ונפוץ באותם ימים, שבהם היה נהוג להתנקש לעיתים אף בחיי אחים על מנת לזכות במלכות. דבר זה הוא יוצא דופן וחסר תקדים, בפרט לאור גבורתו הרבה וכישוריו הצבאיים והמנהיגותיים של יהונתן.
אהבת דוד ויהונתן
אהבת דוד ויהונתן מתוארת בפסוקים אחדים, כגון:
שאול המלך הורה להמית את דוד, אך יהונתן המרה את פי אביו והסתיר את דוד:<BR> "וַיְדַבֵּר שָׁאוּל אֶל-יוֹנָתָן בְּנוֹ וְאֶל-כָּל-עֲבָדָיו, לְהָמִית אֶת-דָּוִד; וִיהוֹנָתָן בֶּן-שָׁאוּל חָפֵץ בְּדָוִד מְאוד. וַיַּגֵּד יְהוֹנָתָן לְדָוִד לֵאמֹר, מְבַקֵּשׁ שָׁאוּל אָבִי לַהֲמִיתֶךָ; וְעַתָּה הִשָּׁמֶר-נָא בַבֹּקֶר, וְיָשַׁבְתָּ בַסֵּתֶר וְנַחְבֵּאתָ"
"וַיִּכְרות יְהוֹנָתָן עִם-בֵּית דָּוִד; וּבִקֵּשׁ ה' מִיַּד אויְבֵי דָוִד. וַיּוֹסֶף יְהוֹנָתָן לְהַשְׁבִּיעַ אֶת דָּוִד בְּאַהֲבָתוֹ אותוֹ כִּי אַהֲבַת נַפְשׁוֹ אֲהֵבוֹ"
"וַיִּשְׁתַּחוּ שָׁלשׁ פְּעָמִים וַיִּשְּׁקוּ אִישׁ אֶת רֵעֵהוּ וַיִּבְכּוּ אִישׁ אֶת רֵעֵהוּ עַד דָּוִד הִגְדִּיל. וַיּאמֶר יְהוֹנָתָן לְדָוִד, לֵךְ לְשָׁלוֹם: אֲשֶׁר נִשְׁבַּעְנוּ שְׁנֵינוּ אֲנַחְנוּ, בְּשֵׁם ה' לֵאמר, ה' יִהְיֶה בֵּינִי וּבֵינֶךָ וּבֵין זַרְעִי וּבֵין זַרְעֲךָ, עַד-עוֹלָם."
יש המפרשים את אהבתם כאהבה פיזית.
אהבה אפלטונית
אף על פי שבספר שמואל מוצגת אהבתם של דוד ויהונתן ככוללת חיבוקים ונשיקות, חז"ל פירשו את אהבתם כאהבה אפלטונית ולא יצרית, וציינו אותה כמופת לאהבה שאינה תלויה בדבר.	אהבת דוד ויהונתן מוזכרת במסכת אבות, ה', ט"ז:
ניר מנוסי מציין כי ייתכן שדווקא הקשר שאין בו כל תשוקות מיניות כלל, קשר רוחני לגמרי של רעות בין שני בני אותו מין, הוא הקשר שיכול להגיע למעלה הגבוהה הזו, של רעות וחיבור רגשי אמיתי, אף מעבר לקשר בין איש ואישה, בו קיימים בהכרח גם מתחים בין המינים.
אהבה רומנטית
בעת החדשה החלה להתבסס הפרשנות שלפיה הסיפור המקראי מתאר מערכת יחסים הומוארוטית בין דוד ליהונתן, או לפחות מכיל רמזים מעודנים לאפשרות זו. משנות השבעים של המאה העשרים החלה גישה זו לזכות בתמיכה מפורשת גם מצד חוקרי מקרא. בשנת 1978 תיאר טום הורנר, לראשונה בפירוט ובצורה מפורשת, את יחסי דוד ויהונתן כמערכת יחסים הומוסקסואלית, בספרו Jonathan Loved David שעוסק בהומוסקסואליות במקרא. הורנר מצא תימוכין לפרשנות זו במספר פרטים המוצגים בכתוב המקראי ביחס להתנהגותם של דוד ויהונתן, ובהקשר התרבותי של חברה הנתונה להשפעת התרבות הפלשתית, שלטענתו הייתה סובלנית כלפי הומוסקסואליות. חוקרים מאוחרים מתחו ביקורת על המתודולוגיה של הורנר בניתוח הכתובים. סילביה שרר ותומאס שטאובלי נסמכים בעיקר על עדויות לשוניות לאישוש הפרשנות של יחסים הומוסקסואליים. כנגד זאת נטען כי השימושים הלשוניים שציינו שרר ושטאובלי אינם מחייבים הקשר ארוטי.
משנות התשעים ואילך החלו להתפתח גישות פרשניות בחקר המקרא המבוססות על תאוריה קווירית. חוקרים המחזיקים בגישות אלה אינם מתיימרים לגלות את המשמעות ה"אמיתית" של הטקסט אלא מציעים קריאה חתרנית משלהם. חוקרים אלה מקבלים בדרך כלל את הפרשנות ההומוארוטית של יחסי דוד ויהונתן.
הגישה האורתודוקסית ביהדות ובנצרות מתנגדת לפרשנות זו ורואה בה חילול הקודש. שוללי פרשנות זו מצביעים על העובדה כי התנ"ך, שלא נמנע מלפרט את חטאיו וכשלונותיו של דוד בפרשת בת שבע ובמקרים נוספים, אינו מציג קשר מיני ביחסי דוד ויהונתן האסור באיסור חמור על פי המקרא, וממקרא הפסוקים משתמע תיאור חיובי של אהבה זו, ומשכך אין מקום לפרש כי מדובר באהבה מינית אלא מושג האהבה המדובר הוא רגשי, כמו לאחוות גברים והקרבה עצמית עד מסירות נפש הנפוצה לא אחת בין לוחמים. למשל כפי שמתבטא ב"שיר של רעי" שכתב דן בירן לזכרו של רעו-חברו סא"ל משה (סטמפל) פלס המוכר מאוד בביצוע הגבעטרון.
המפרשים את אהבתם של דוד ויהונתן כאהבה רומנטית סוברים כי מערכת היחסים הקרובה בין דוד ויהונתן, כפי שהיא מפורשת כתנ"ך כפשוטו, חשובה בכך שהיא מציגה מודל אפשרי של אהבה בין גברים. גם גישה זו מסתמכת על היעדר אזכור מפורש ליחסים מיניים. טענת המצדדים בגישה זו, היא כי כותבי התנ"ך בחרו - בעת עריכתם - להשאיר את הנושא מספיק מעורפל. אילו רצו - היו יכולים להבהיר שאין מדובר ב"משכב זכר", שהרי המונחים המדויקים והאיסורים היו מוכרים להם. אלא שתיאורה העז של אהבת יהונתן ודוד, באופן שאינו שולל אהבה גופנית אלא משאיר את התחום מעורפל דיו ולא חד משמעי, הוא תיאור שנעשה באופן חכם ואוהב אדם.
הדיון הציבורי בישראל, בתחום זה, הגיע לשיא בדברים שנשאה חברת הכנסת יעל דיין בכנסת, במסגרת נאום על הצורך בשוויון ללהט"ב, ובו ציטטה את הפסוקים המוכרים מקינת דוד.
ארז לוסטיג
ארז לוסטיג (30 באפריל 1933 – 4 בפברואר 2021) היה כדורסלן ישראלי בגובה 1.79 מטרים, ששיחק בעמדת הרכז, בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל. היה שותף לשתי אליפויות וגביע אחד של הפועל תל אביב, ונחשב לאחד מגדולי שחקניה בכל הזמנים.
ילדותו
בגיל 14 עבר ללמוד בתיכון חדש, שם בספסל הלימודים ישב ליד יצחק פרלשטיין, לימים כדורסלן בהפועל תל אביב, אשר הפציר בו להצטרף לקבוצת הנוער של הקבוצה.
לוסטיג החל לשחק בקבוצה, ובתוך מספר חודשים בלט בקליעת הניתור שלו והפך לשחק חמישייה. לימים, הגדיר אותו אריק איינשטיין כמייקל ג'ורדן של אותה תקופה. בהמשך התגייס לצה"ל, ותוך כדי שירותו הצבאי הגיע סיים במקום השני באליפות צה"ל בריצת 5,000 מטר. לאורך הקריירה שלו עבד בקבלנות בניין, היות שהכדורסל היה אז חובבני.
כדורסלן
בתחילת שנות ה-50, טרם נוסדה הליגה הראשונה בכדורסל, והפועל באותן שנים שיחקה במשחקי ידידות במסגרת "אליפות הפועל" ובמשחקים בינלאומיים בעיקר מול קבוצות צבאיות שונות.
בעונה הבאה, עונת 1954/1955, הפועל תל אביב שסבלה מעזיבתו של דני ארז לאשדות יעקב, סיימה במקום הרביעי, לאחר הפסד ביתי 68:53 למכבי תל אביב שזכתה באליפות שנייה ברציפות. לוסטיג השתתף ב-20 משחקים, וקלע בממוצע 14.7 נקודות למשחק. בשנת 1954 קלע סל ניצחון נגד נבחרת בלגיה באליפות הסטודנטים.
בעונה הבאה 1955/1956 לא התקיימו משחקי ליגה עקב סכסוכים באיגוד הכדורסל בישראל, ונערכו משחקי גביע המדינה בלבד. הפועל תל אביב העפילה לגמר הגביע נגד היריבה העירונית מכבי. במשחק הדרבי הראשון שאותו אירחה מכבי, הצטיין לוסטיג עם 14 נקודות, והפועל הפסידה בהפרש קטן 49:52. גם בגומלין הפסידה הפועל 56:60, ובכך הפסידה למכבי את הגביע.
בעונת 1956/1957 המשיך סטטוס הקוו בצמרת הכדורסל בישראל, כאשר מכבי זכתה שוב באליפות ובגביע. אולם נרשמה היסטוריה כאשר לראשונה בתולדותיה הצליחה הפועל לנצח את מכבי במשחק הדרבי 51–56 בסיבוב הראשון של העונה. לוסטיג שיחק ב-11 משחקים וקלע בממוצע 7.4 נקודות למשחק.
את עונת 1957/1958 סיים לוסטיג כמלך הסלים של הקבוצה. באותה עונה, זכתה מכבי תל אביב שוב באליפות, לאחר ששתי הקבוצות מתל אביב סיימו בשיווין בטבלת הליגה, אולם מכבי ניצחה בשובר שוויון: ניצחה את הפועל בדרבי בסיבוב הראשון 41 - 36, והפסידה בסיבוב השני רק 36 - 37. גם בעונה הבאה, 1958/1959, סיימה הפועל סיימה כסגנית של מכבי. לוסטיג שמר על ממוצע שלו עם 11.8 נקודות למשחק, וסיים שוב כמלך הסלים של הקבוצה. בשנת 1959 השתתף לוסטיג במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל 1959 שנערכה באיסטנבול. עונת 1959/1960 הייתה עונת האליפות ההיסטורית של הפועל תל אביב, ששברה את ההגמוניה של מכבי תל אביב, עת סיימה ביתרון של שתי נקודות עליה. לוסטיג, שהיה קפטן הקבוצה, קלע בממוצע של 12.5 נקודות למשחק, והיה חלק מחמישיית הקבוצה (בתמונה) יחד עם חיים חזן, אורי גוטהלף, עזרי לובושיץ וצבי לובצקי. בסיום העונה נבחר לוסטיג לחמישיית העונה. בשנת 1960 השתתף לוסטיג במדי הנבחרת בטורניר הקדם אולימפי לקראת אולימפיאדת רומא (1960). לוסטיג כיכב באותו טורניר בניצחון הגדול על יוון, בו הוא כונה בתקשורת כ"אדריכל הניצחון". מצד שני, הוא זכור במיוחד במשחק נבחרת יוגוסלביה, שנחשבה לנבחרת הטובה באירופה, כאשר בשורותיה שיחק השחקן הטוב באירופה רדיבוי קוראץ', שעל שמו נקרא גביע קוראץ. מאמן הנבחרת היה יהושע רוזין. מספר שניות לסיום הובילה יוגסלביה בנקודה והכדור היה של ישראל. רוזין הורה למסור את הכדור לאברהם הופמן, שעד אז קלע 28 נקודות, אבל לוסטיג היה זריז יותר, וקמינסקי הרכז מסר אליו. לוסטיג זרק לסל, הכדור הסתובב על הטבעת ויצא, ונבחרת ישראל הפסידה. לימים הגדיר לוסטיג את ההחטאה הזו, כאכזבה הכי גדולה שהייתה לו בקריירה.
בשתי העונות הבאות, 1962/1963 ו-1963/1964, לא זכתה הפועל תל אביב בתארים, וכמויות המשחקים של לוסטיג ירדו משמעותית, 8 ו-6 משחקים בכל עונה בהתאמה.
לקראת עונת 1964/1965 צירפה הפועל תל אביב לשורותיה שני שחקנים חדשים - דוד קמינסקי ועמי שלף, ולוסטיג לא רשם דקות משחק באותה עונה.
בעונת 1965/1966 הצטרף לאס"א תל אביב ששיחקה בליגה א', היא הליגה השנייה באותם ימים. בעונת 1966/1967 עלתה הקבוצה לליגה הבכירה, אולם סיימה במקום האחרון ונשרה חזרה לליגה השנייה. בסיום העונה, בגיל 34, פרש לוסטיג מכדורסל מקצועני.
הישגיו
לוסטיג שיחק במשך 11 עונות בליגה הבכירה (10 מתוכן בהפועל תל אביב), בהן קלע 1,780 נקודות, ממוצע של 11 נקודות למשחק, שמדרגות אותו במקום ה-13 בין קלעי כל הזמנים של הפועל תל אביב. היה שותף לזכייה ב-2 אליפויות וגביע המדינה אחד. במדי נבחרת ישראל קלע לוסטיג 117 נקודות ב-25 משחקים והשתתף בשתי אליפויות אירופה. חיים חזן ששיחק לצד לוסטיג בהפועל, קרא לבנו ארז חזן (כדורסלן עבר גם הוא) על שמו של לוסטיג. כן לדבריו של לוסטיג, גם ארז אדלשטיין נקרא על שמו. בעונת 2007/2008 הפועל אוסישקין המחודשת קיימה לכבודו של לוסטיג טקס הוקרה לפני המשחק האחרון של העונה.
לאחר הפרישה
לאחר פרישתו, שיחק לוסטיג מספר שנים בקבוצת "קאונטרי קלוב" בליגה השלישית. בשנת 1970 הורחק לאחר שזרק כדור על ראשו של שופט. בשנים הבאות הפך בעלים של חברה לאיטום.
בשנת 2002 היה מעורב לוסטיג במשפט שהוגדר בתקשורת כ"משפט הארוך בהיסטוריה", במהלכו הוציא כ-2 מיליון דולר על ניהול משפט שנמשך 28 שנה נגד הטניסאי לשעבר גבי דוביצקי.
חיים אישיים
בשנת 1986 נפטרה ממנת יתר בתו מנישואיו הראשונים, נדין לוסטיג. בתו השנייה היא דנה לוסטיג, מפיקת סרטים. מנישואיו השניים נולדו לו שני ילדים. בן דודו הוא שמחה לוסטיג, שהיה איש עסקים וספורטאי ישראלי.
לוסטיג נפטר ב-4 בפברואר 2021.
חמוס ערבות
חמוס ערבות (שם מדעי: Mustela eversmanii) הוא מין של סמור החי בטבע בערבות עשב במרכז ומזרח אירופה וכן בצפון אסיה ומזרחה עד לסין ודרומה עד לקזחסטן. מין זה בעל תפוצה רחבה והוא מתרבה מהר ומסתגל לתנאי מחיה רבים והוא איננו בסכנה.
הוא נראה כמו חמוס מבאיש אך גדול יותר ובעל לסתות חזקות וקצרות יותר ממנו. אורכו 320-562 מ"מ ומשקלו 2,050 גרם. הוא בעל פרווה מרשימה בצבע חום וגפיים וזנב שחורים עם מסיכה כהה מעט על הפנים. הוא בעל אוזניים קטנות אבל עיניים גדולות והוא פעיל יום בעיקרו. הסמור נוטה לנדוד מאזורים שונים בערבות וכן באזורים הרריים ופחות ביערות, אם כי גם שם הוא מצוי.
הוא צייד רזה וזריז ויכול לרדוף חיות גדולות יותר מהחמוס המבאיש כמו פיקות ומרמיטה, אך מתבסס בעיקר על סנאיי קרקע אותם הוא צד הן על פני האדמה בעיקר באבי והן על ידי כניסה למאורתם דבר שנעשה בעיקר באזור החורף. הם אוכלים גם מכרסמים נוספים כמו אוגרים, נברנים וארנבונים וגם דגים, צפרדעים ודוחיים וזוחלים וגם עופות כמו שכווים או תרנגולים. אם הם לא מוצאים טרף חי הם לא יהססו לאכול נבלות. הם יצורים בודדים וכשאינם צדים נמצאים במחליתם הנמצאת בדרך כלל במאורה של סנאים שנטרפו.
אלכסנדרוס פנגוליס
אלקסנדרוס פנגוליס (ביוונית: Αλέξανδρος Παναγούλης; 2 ביולי 1939, גליפאדה ליד אתונה – 1 במאי 1976, אתונה) היה פעיל חברתי, משורר ופוליטקאי יווני.
חייו
אביו של פנגוליס היה קצין בצבא יוון. אחד משני אחיו נפל קורבן לדיקטטורה הצבאית. האחר, אפסטסיוס, היה פוליטיקאי. פנגוליס למד הנדסת חשמל באוניברסיטה הטכנית הלאומית של אתונה. בצעירותו התחנך פנגוליס בתנועת הנוער "הנוער הדמוקרטי היווני". בזמן שירותו הצבאי שקעה יוון בדיקטטורה המכונה גם "שלטון הקולונלים". הוא ערק משורות הצבא והקים את הארגון "התנגדות לאומית". ב-13 באוגוסט 1968 הוא ניסה להתנקש בחייו של גאורגיוס פאפאדופולוס, נתפס והתפרסם בגלל עמידתו האיתנה בעינויים שהופעלו עליו כשנחקר לאחר מכן. בתגובה לעינויים כתב שירים בכלא. על פנגוליס הוטל גזר דין מוות, אך ההוצאה להורג לא בוצעה בגלל לחץ בינלאומי, ודינו הומתק למאסר עולם.
הוא המשיך לעבור עינויים גופניים ונפשיים קשים. ב-5 ביוני 1969 הוא הצליח לברוח מהכלא הצבאי, אך נתפס שוב. הוא לא הפסיק לנסות לברוח, עד ששוחרר אחרי הפלת הדיקטטורה. אוריאנה פלאצ'י ביקרה אותו בגליפאדה זמן קצר אחרי שחרורו לריאיון עיתונאי, והשניים פיתחו קשר זוגי, עליו מבוסס הרומן "איש" של פלאצ'י.
מורשת
מיקיס תאודורקיס הלחין כמה משיריו. אוריאנה פלאצ'י כתבה רומן עליו. עבור יוונים רבים פנגוליס הוא סמל למאבק לחירות. בשנת 1996 יצא כרטיס טלפון לזכרו ובשנת 1997 בול דואר. רחובות, תחנות של תחבורה ציבורית ורחובות נקראו על שמו, כמו תחנת המטרו אלקסנדרוס פנגוליס באתונה.
רסקו
רסקו, חברה להתיישבות חקלאית ועירונית בע"מ (שמה העברי של החברה הוא תעתיק של ראשי התיבות של שמה האנגלי - Rural And Suburban Settlement Company), היא חברת מקרקעין ובנייה ישראלית שנוסדה בשנת 1934.
עד הקמת המדינה
חברת רסקו נוסדה בשנת 1934 על ידי הסוכנות היהודית, במטרה להקים שכונות מגורים עירוניות ומשקים חקלאיים עבור עולים מן המעמד הבינוני, בעיקר מעולי גרמניה. החברה הוקמה בפועל על ידי שלושה מראשי המחלקה הגרמנית: ד"ר ארתור רופין, דוד ורנר סנטור וגאורג לנדואר, ועל ידי ד"ר אברהם לנדסברג וישעיהו פורדר. הקרן הקיימת לישראל סיפקה קרקע למשקים אלו. כל יחידת משק כללה 12–15 דונם של אדמת שלחין. במשקים אלו, גידול העופות היה לענף ראשי, אך גם הרפת וגידול צמחי מספוא, ירקות ועצי פרי היו לענפים משמעותיים. עד לסוף שנת 1939 הקימה רסקו 4 יישובים חקלאיים: שדה ורבורג, כפר שמריהו, שבי ציון ובית יצחק. עוד שני יישובים, נירה ושדה חפר, הכלולים היום בבית יצחק-שער חפר נוסדו ב-1940. החברה הקימה גם שכונות של משקי עזר בקרבת הערים, בהם בתים על 1–2 דונם. אלו כללו עד 1943 שכונות בקריית ביאליק, בחיפה בהדר הכרמל, את כפר אונו, ואת קריית שטנד בקריית בנימין.
לאחר מלחמת העולם השנייה המשיכה רסקו בהקמת שיכונים ויישובים. באמצע שנת 1946 הוקמה בצרה וב-1947 הוקם בני ציון. בשנים 1946–1947 הוקמו שיכונים והרחבות במקומות רבים ברחבי ארץ ישראל, בין השאר בתל אביב, בחולון, בנהריה, ביקנעם, ברמת השרון, בחבצלת השרון ובחיפה.
לאחר הקמת המדינה
לאחר הקמת המדינה המשיכה רסקו בבניית שכונות למעמד הבינוני בקרבת הערים, והקימה עשרות שכונות מגורים עירוניות עממיות בכל רחבי ישראל, כולל גם דירות להשכרה שנוהלו בידי חברת הבת "דירות עם". בירושלים בנתה החברה את שכונת גבעת הוורדים, שעד היום ידועה בשם שכונת רסקו, שהוקמה במטרה לאכלס את פקידי הממשלה ומשפחותיהם שעברו מהמרכז לירושלים לאחר העברת משרדי הממשלה לעיר.
רסקו גם עסקה בבנייה ציבורית, ובנתה את אוניברסיטת בר-אילן, אכסניית נוער בירושלים ואת כפר סילבר. בההתיישבות החקלאית סייעה החברה בהקמת אודים ומשגב דב.
בשנות השבעים בנתה רסקו שכונות בדימונה, בבאר שבע ובירוחם.
במהלך שנות ה־50 וה־60, הקימה רסקו כמה מהמבנים החשובים בתולדות הארכיטקטורה הישראלית, כגון מגדל המגורים הראשון ברחוב בן יהודה 79 בתכנון נחום זולוטוב ומגדל שלום בתל אביב ובהמשך שכונת רמת הדר בחיפה בתכנון מוניו גיתאי-ויינראוב ואל מנספלד
רסקו גם ניהלה רשת מלונות שכללה את המלון בשורש, את מלון אוויה, את מלון יערות הכרמל, את מלון אביב ואת מלון מגדל ירושלים. בסוף שנת 1970 הוחלט ברסקו למכור את המלונות ולהתרכז בייזום הקמת פרויקטים חדשים.
כחברת בת של ישרס ממשיכה רסקו בבניית בתי מגורים למכירה בכל חלקי המדינה. בסוף שנות ה-90 היא הקימה שכונות מגורים בקריית מוצקין, בנהריה, בשכונת בית הכרם בירושלים, בעכו, בחיפה, באשדוד ובמערב ראשון לציון וזוג בניינים בגבעת שמואל. החברה גם הקימה פרויקטים מסחריים בבאר שבע ובעומר.
חברות בת
כבר בשנותיה הראשונות הקימה רסקו חברת הספקה עבור משקיה החקלאיים, ו"חברת נאמנות למזרח הקרוב בע"מ" לאספקת מזון בסיטונאות.
בשנות ה-50 רסקו הקימה את "מטעי רסקו" שעסקה בפרדסנות, נכנסה לשותפות עם טנא נגה במחלבה בכפר שמריהו והקימה חברה לסחר חוץ. החברה גם החזיקה אחזקות במחלבות המאוחדות ברמת גן.
בתחום הדיור הקימה רסקו את חברת הבת ישרס ואת "דירות עם, מייסודה של רסקו בע"מ", שניהלה והשכירה דירות ומבני מסחר.
בשנת 1955 החברה הקימה שותפות עם אייזק וולפסון בשם גאס רסקו, אשר דרכה היא ביצעה חלק מהשקעותיה בתעשייה. החברה נמכרה בשנת 1968 לקונצרן "כלל" ושמה הוסב ל"גאס תעשיות". בשנת 1971 הוסב שמה לכלל תעשיות.
בשנת 1960 הקימה רסקו עם ממשלת ישראל את החברה להתיישבות תעשייתית להקמת מפעלים באזורי פיתוח. החברה הקימה מפעל אריגה בקריית גת, את גלוביס בע"מ - מפעל לעיבוד עורות במגדל העמק ואת יהלומי עשרת במושב עשרת
בשנת 1963 הקימה רסקו את חברת הבת "ערד - מחצבות ודרכים" שריכזה את פעילות רסקו בתעשיות היסוד של ענף הבניין. אלו כללו מחצבות, אחזקות (50%) בחברת החופר, מפעל רסטרום להקמת בתים טרומיים ושליש מהבעלות בבית החרושת למלט שמשון. בסוף שנת 1965 חנכה החברה את מחצבת הר טוב.
מנהלים
מנהלי החברה הראשונים היו ד"ר אברהם לנדסברג וישעיהו פורדר. בוועד החברה נכללו חיים ויצמן, ארתור רופין, אליעזר קפלן, ואחרים. בתחילת שנות ה-50 נכנס אברהם גרנות לתפקיד מנהל בחברה במקום ד"ר לנדסברג. בשנת 1945 הצטרף מרדכי-חיים שטרן כסמנכ"ל, ובשנת 1957 הוא מונה למנכ"ל במקום ישעיהו פורדר. באפריל 1965 מונה חיים שטריקס, שהיה היועץ המשפטי של החברה לסגן מנהל החברה. בדירקטוריון החברה כיהנו נציגים של הסוכנות היהודית, כמו לואי אריה פינקוס, אריה דולצ'ין ושלמה זלמן שרגאי. תחת ניהולו של שטרן התרחבה החברה לתחומים רבים ונקלעה לקשיים. בעקבות זאת מונו לה מנהלים בפועל: עו"ד חיים שטריקס ויעקב המבורג, שעבד בחברה מאז 1942 והחזיק בה בתפקידים בכירים, ומונה דירקטוריון חדש שרוב חבריו הוחלפו. בקיץ 1967 מונה ישראל קרוא למנכ"ל החברה והמבורג היה לסגנו. בשנת 1968 נתגלה עימות בין המנכ"ל קרוא לבין יו"ר הדירקטוריון, נחום שמיר. קרוא נפטר בפתאומיות בפברואר 1973 ובמקומו מונה למנכ"ל יגאל ויינשטיין. לאחר מספר שנים וצבירת חובות הוחלף ויינשטיין בחיים בריסקמן. לאחר זמן קצר, בדצמבר 1979 התפטר בריסקמן ובמקומו מונה נסים ברוך. בשנת 1984 החליף אותו ברוך אלשיך, שהמשיך לכהן בתפקיד עד אוגוסט 2004. משנת 2010 מכהן כמנכ"ל החברה שי טאובר.
בעלות
החברה נוסדה על ידי הסוכנות היהודית, אשר החזיקה ברוב מניותיה במשך שנות דור. בשנת 1967 כאשר נתברר מצבה הקשה דובר על מכירת החברה, אולם ראשי הסוכנות החליטו שלא לפרקה ולא מצאו קונה לחברה כיחידה אחת.
בתחילת 1980, כאשר החברה שוב צברה חובות גבוהים, נוהלו מגעים למכירת רסקו לקבוצת שאול אייזנברג. לקראת סוף 1980 הושג הסכם למכירת החברה לקבוצת רובינשטיין ואלפרד אקירוב, בתיווכו של המנכ"ל הקודם ויינשטיין, אולם בעקבות מחאות העובדים קבע אריה דולצ'ין שמימוש ההסכם יותנה בהסכמת העובדים, אשר העלו רשימת תביעות שהעמידו בספק את כדאיות רכישת החברה והמכירה לא יצאה אל הפועל. באפריל 1981 רכשה חברת מב"ע 54.2% ממניות החברה. מניות החברה עלו בצורה תלולה בבורסה וחברת מב"ע ניצלה את ההתפתחות למכירת רוב מניותיה בחברה, אולם רק כשליש מהצעת המכר של החברה נענתה.
בתחילת 1985 רכש נתן קירש מדרום אפריקה שהיה אחד השותפים במב"ע, חבילה גדולה של מניות החברה והשיג בה שליטה. בתחילת 1986 הוסכם על ידי השותפים על הפרדת ישרס מרסקו, כאשר ישרס יוחזק על ידי קירש ורסקו תוחזק בידי תג'ר נאמן.
בשנת 1990 נרכשה רסקו על ידי "ישרס, חברה להשקעות בע"מ", שהייתה בשליטתו של שלמה אייזנברג ועל ידי מרלז, של מרדכי יונה. בשנת 1994 רכש אייזנברג את חלקה של מרלז. מאז, רסקו היא חברה בת של ישרס.
פעילות עסקית
בשנת 1964 ציינה רסקו 30 שנה להיווסדה, כשהיא מעסיקה כ-5000 עובדים. בשנת 1965 נקלעה רסקו לקשיים כספיים וקיבלה סיוע מהממשלה. אורגן לה הלוואה לסיוע למפעלי התעשייה הכושלים שלה, משרד השיכון רכש דירות עממיות ריקות רבות בבאר שבע ואשדוד שהחברה לא הצליחה למכור והותר לחברה למכור את הדירות היוקרתיות שלה עם משכנתאות לא צמודות. החברה ביצעה ארגון מחדש ופעלה לפטר כ-100 עובדים ממטה החברה.
בתחילת 1967 התברר שמצבה של רסקו חמור משחשבו. החברה לא שילמה לספקים ולפועלים ודרשה סיוע של הממשלה כדי לשלם את חובותיה. באוגוסט 1967 הוסכם על הזרמת 60 מיליון ל"י לחברה בידי הממשלה והסוכנות היהודית. המנכ"ל החדש הוביל יוזמה של ביטול האוטרקיה והוצאה למיקור חוץ במקרים בהם הדבר זול יותר. נסגרו רוב הסניפים בחוץ לארץ, החברה חולקה ליחידות משנה וסניפים שהיו צריכים להוכיח רווחיות באופן עצמאי, והוחלט על כך שכל יחידה תצטרך לקנות מיחידות אחרות רק כאשר הדבר זול יותר מאפשרויות חיצוניות. החברה המשיכה להפסיד בשנת 1967-8, אך הצליחה לצמצם את הפסדיה. עם זאת, עומס הריבית על חובותיה הקשה על החברה. בתחילת 1969 הסביר קרוא את הסיבות לכישלון רסקו במילים: לקראת שנת 1970 כבר צפה המנכ"ל מעבר מהפסד לרווח. בסוף שנת 1971 הוסכם עם הסוכנות על הפיכת הלוואה שנתנה הסוכנות לחברה בסך 50 מיליון לירות למענק ובכך ירד מצבת החובות של החברה בכמחצית. באמצע שנת 1972 הוחל בגישושים לגבי אפשרות למכירת החברה, אולם הדבר לא יצא אל הפועל.
באמצע שנות ה-70 שבה רסקו לצבור הפסדים ועלויות הפנסיה של בכיריה לשעבר העיקו על החברה.
החברה שוב נקלעה לקשיים בראשית שנות ה-80, שהחמירו באמצע 1985. החברה, כמו חברות בנייה אחרות, ביקשה מהממשלה לקנות ממנה דירות והגיעה להסכם הבראה עם הממשלה.
בשנים 1988-1987 ספגה רסקו הפסדים קשים. ב-1990 הורשעה רסקו באשמה שהגישה באיחור את הדוחות התקופתיים לרשות ניירות ערך.
בידי אייזנברג החברה שבה לרווחיות. בנובמבר 2018 רכשה רסקו את מתחם נווה אילן תמורת 250 מיליון שקל מקרן ריאלטי.
נשיא קזחסטן
התפקיד נוצר ב-29 באפריל 1990, מתוך תפקיד המזכיר הראשון של מפלגה הקומוניסטית הקזחי. באותה עת כיהן נורסולטן נזרבייב, שהמשיך לכהן כנשיא ב-28 בשנים הבאות.
היסטוריה
ב-20 באפריל 1990 המועצה העליונה של קזחסטן חוקקה חוק על הקמת תפקיד נשיא הרפובליקה הקזחית, לתפקיד הנשיא נבחר נורסולטאן נזרבייב, שכבר כיהן כמזכיר ראשון של המפלגה הקומוניסטית בקזחסטן והנהיג את המדינה מה-22 ביוני 1989. ב-14 בדצמבר 1991 הוא מונה לנשיא לאחר שנבחר שבועיים קודם ברוב של 98.7% כשהוא המועמד היחיד בבחירות הנשיאותיות הראשונות בתולדות קזחסטן.
ב-28 בינואר 1993 אישר הפרלמנט הקזחי חוקה חדשה למדינה, כשעל פיה נקבע כי הנשיא נבחר בהצבעה של כלל האזרחים לכהונה בת 5 שנים. לא ניתן למלא את התפקיד למעלה משתי קדנציות רצופות. ב-25 באפריל 1995 נערך משאל עם להארכת כהונתו של נזרבאייב עד ה-1 בדצמבר 2000, בעד ההחלטה הצביעו 95.46%. ב-30 באוגוסט 1995 משאל עם אישר חוקה חדשה למדינה, במקום זו הקודמת. בחוקה החדשה נקבע שהנשיא הנבחר לכהונה בת 5 שנים, צריך להיות אזרח המדינה מגיל 35 ולא יותר מגיל 65, הוא חייב לשלוט בשפה הקזחית ולהיות תושב המדינה לא פחות מ-15 שנה. הבחירות נחשבות לחוקיות אם הצביעו לפחות 50% מבעלי זכות ההצבעה. ב-7 באוקטובר 1998 הוכנסו שינויים לחוקה שקבעו שהנשיא ייבחר ל-7 שנים במקום 5 וגיל הנשיא המינימלי עלה ל-40. החיוב ל-50% מבעלי זכות ההצבעה בוטל כתנאי לחוקיות קיומן של בחירות נשיאותיות.
ב-10 בינואר 1999 נערכו בפעם השנייה בתולדות המדינה בחירות נשיאותיות. הפעם בנוסף לנשיא המכהן, על התפקיד הנשיאותי התמודד גם מנהיג האופוזיציה, סריקבולסין עבדילדין, יו"ר מפלגת הקומוניסטים הקזחית שהשיג רק 11.7% מקולות הבוחרים כשהנשיא המכהן ניצח בניצחון מוחץ וזכה להמשיך בכהונתו עוד 7 שנים. הבחירות ב-1999 גרמו לשערורייה רבתי כאשר לא הוסכם לאקֵג'ן קאג'גלדין, ראש ממשלת קזחסטן לשעבר להשתתף בבחירות. הוא הואשם בסעיפי שחיתות שנים וגלה לבסוף מהמדינה. הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה סירב לשלוח משקיפים מטעמו לבחירות, וטענה לזיופים בבחירות. כאשר נבחר נזרבייב לבחירות. המועמד האופוזיציוני מטעם הקומוניסטים, סריקבולסין עבדילדין, טען שוועדת הבחירות המרכזית היטתה את תוצאות הבחירות לטובת הנשיא נזרבייב.
ב-20 ביוני 2000, המועצה החוקתית של קזחסטן הוסיפה שינויים לחוקה והבהירה כי הנשיא לא יוכל להיבחר לכהונה שלישית רצופה. ב-5 בדצמבר 2005 נערכו בפעם השלישית בחירות נשיאותיות. הנשיא מכהן ניצח שוב ברוב של 91.15%. מועמד האופוזיציה לתפקיד, התובע הכללי הקזחי לשעבר ויו"ר הפרלמנט הראשון, ג'רמחאן טויאקביי השיג 6.61% בלבד מקולות הבוחרים. לראשונה בתולדות המדינה נערכו אז עימותים טלוויזיוניים, אך הנשיא המכהן לא נטל בהן חלק. ב-21 במאי 2007, הוכנסו שוב שינויים בחוקה, שהפעם קיצרו את תקופת כהונתו של הנשיא מ-7 לחמש שנות כהונה.
במרץ 2019, נזרבאייב התפטר מתפקידו והוחלף ביושב ראש הסנאט הקזחי, קאסים-ג'ומארט טוקאייב.
האדמיניסטרציה הנשיאותית של נשיא הרפובליקה הקזחית
לשכת הנשיא (Қазақстан Республикасы Президентінің Әкімшілігі) היא הגוף הניהולי שבאמצעותו מנהל הנשיא את המדינה והוא המקבילה הקזחית לסגל הבית הלבן האמריקני. הלשכה אחראית על המועצה לביטחון לאומי של קזחסטן ומטפלת בכל הצדדים הביורוקרטיים שקשורים להנהגת המדינה.
שליטי היקום
שליטי היקום (באנגלית: Masters of the Universe) הוא סרט פנטזיית פעולה אמריקני משנת 1987 בכיכובו של דולף לונדגרן. הסרט מתאר את קורותיה של נערה אמריקנית החוברת להי-מן - האיש החזק ביותר ביקום ובנו של שליט היקום במלחמתו נגד המכשף המרושע סקלטור.
בעת יציאתו לאקרנים בארץ, הסרט הוכר בעברית תחת השם מלחמות השחקים.