cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דום (משחק וידאו, 2016)
פיתוח מחדש
מקורות פנימיים גילו שהפיתוח התחיל מחדש בשנת 2011. באוגוסט 2013 טים ווילץ הכריז כי צוות הפיתוח נמצא בספק גדול אם הכותר הבא בסדרת דום אכן ייקרא בשם "דום 4", מה שהותיר את גורל המשחק הרביעי בתעלומה. אך ב-29 בפברואר 2014 חשפה Bethesda כי כל מי שיעשה הזמנה מוקדמת למשחק Wolfenstein: The New Order יקבל בנוסף למשחק גם קוד גישה בחינם לבטא הסגורה של המשחק - שנודע כעת סתם כ"דום" ולא כ"דום 4". מספר שחקנים קיבלו את הגישה לאלפא הסגורה של המשחק שיצאה בדצמבר 2015. הבטא הסגורה של המשחק יצאה במרץ 2016 ולאחר מכן בטא פתוחה שהופצה בחינם בסטים באפריל 2016. גרסאות אלו כללו רק מצב מרובה משתתפים.
הטריילרים שנחשפו לעיני הציבור בתערוכות E3 של שנת 2014 ומאוחר יותר גם בכנס QuakeCon חשפו מספר אלמנטים חדשים במשחקיות: מערכת קרב פנים אל פנים שאיתה השחקן יוכל להתעלל ולגדוע את איברי האויב בדרכים מזוויעות, מהלכי סיום, אפשרות לגדוע את ידיהם של גופות ולהשתמש בטביעות היד שלהם כדי לפתוח דלתות נעולות, ואפשרות לבצע "קפיצה כפולה" כדי לעבור מכשולים שונים (בדומה לUnreal Tournament 2004 וUnreal Tournament 3). ביולי 2014 נחשף כי דייגו סוסה, המהנדס הגרפי הראשי של חברת קרייטק (החברה שעמדה מאחורי קרייסיס וכל המשכיו) עזב את קרייטק כדי לעבור לצוות הפיתוח של המשחק בחברת איד. טריילר רשמי שהציג לראשונה את המשחקיות במשחק נחשף בתערוכת E3 של 2015, ובו הוצג גיבור המשחק קוטל מפלצות באמצעות רובה ציד דו קני (נשק שחזר מדום 2) ובסופו של דבר נקטל באכזריות בידי מפלצת בשם Revenant באמצעות גדיעת איברי השחקן. הקהל שיבח את המשחק אף על פי שנמתחה עליו ביקורת על היותו "אלים מדיי". בתגובה לכך Bethesda מסרה כי "מטרת המשחק היא לאפשר לשחקנים לכלות את זעמם על שדים במשחק במקום על בני אדם תמימים, ואם משחקי וידאו אלימים הם לא הטעם שלכם, אז Doom הוא כלל וכלל לא בשבילכם".
האתגר הגדול שעמד בפני צוות הפיתוח היה יצירת משחק שיוכל להתחרות ראש בראש אל מול כותרי ענק כCall of Duty וBattlefield, במיוחד לאחר שהתגלה כי בניגוד לשני הכותרים הללו, השם Doom נשמע לא מוכר לגמרי בקרב גיימרים צעירים אלא יותר בקרב שחקני "אולד סקול", במיוחד לאור העובדה שהכותר האחרון יצא בשנת 2004. עוד אתגר שניצב בפניהם הייתה יצירת משחק בעל אופי ייחודי תוך כדי שהם צריכים לשמור על נאמנות לשאר הכותרים בסדרה. כתוצאה מכך צוות הפיתוח שיתף פעולה עם מפתחים מBethesda, שגם נתקלו בקשיים דומים כשעבדו על הפיתוח של Fallout 3.
פסקול
פסקול המשחק הולחן על ידי מיק גורדון וכולל 31 רצועות באורך כולל של שעתיים, 7 דקות ו-10 שניות. הפסקול יצא לאור ב-28 בספטמבר 2016.
ביקורת
הביקורות על המשחק מתחלקות לשני חלקים: קמפיין ומשחק מרובה שחקנים (Multiplayer) הביקורות על הקמפיין כמעט כולן חיוביות ומשבחות את העלילה את מצב ה"מבט מגוף ראשון" (first person shooter) ואת הצורה בה תוכננו המפה וכלי הנשק. אומנם בנוגע למצב המשחק מרובה שחקנים (Multiplayer) הן יחסית שליליות. אמנם ישנם עדיין את הפרטים שנשארו מהקמפיין כגון גיים פליי (gameplay) גרפיקה ועוד אך עדיין ישנם ביקורות רעות על כך שהמשחק אינו מקורי וגם על כך שכלי הנשק משעממים ושלאחר שמשחקים קמפיין ישנו קושי גדול להתרגש ממשהו שם.
משחק המשך
ביוני 2018, כחלק מתערוכת E3, מפתחת המשחק הכריזה על משחק המשך בשם DOOM Eternal.
כמה חודשים אחר כך שוחרר סרטון יותר ארוך שהראה את המשחק, הוא הראה יכולות חדשות כמו וו-תפיסה המחובר לשוטגן ואת המיקום החדש של כדור הארץ.
גבריאלה היינש-הוסק
גבריאלה היינש-הוסק (בגרמנית: Gabriele Heinisch-Hosek; נולדה ב-16 בדצמבר 1961 בעיירה גונטרמסדורף) היא פוליטיקאית אוסטרית, חברה במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אוסטריה (SPÖ). היא כיהנה במספר משרות שרה בממשלת אוסטריה.
ביוגרפיה
גבריאלה היינש-הוסק נולדה בעיירה גונטרמסדורף ליד מדלינג באוסטריה תחתית. היא סיימה לימודי בית ספר בווינה בשנת 1980 וקיבלה הסמכה כמורה בשנת 1983 לאחר סיום מכללה בבאדן. היא עבדה כמורה בווינה ומדלינג עד לשנת 2002.
גבריאלה היינש-הוסק החלה את הקריירה הפוליטית כחברת מועצה בעיירה בה נולדה. בשנת 1999 היא נבחרה למועצה לאומית וכהינה כחברת הפרלמנט עד לשנת 2019. היא עסקה בעיקר בנושאים שקשורים לנשים. בשנים 2004–2008 היא הייתה יושבת ראש ועדת שוויון של הפרלמנט.
בשנת 2009 היינש-הוסק מונתה לשרה לנשים ושרות הציבורי וכיהנה בתפקיד זה עד לשנת 2013. באותה תקופה הועבר חוק למשפחה חד-מינית. בשנים 2013–2016 היא מותנה לשרה לחינוך, תרבות וספורט.
בשנת 2009 הייניש-הוסק מונתה ליושבת ראש ארגון הנשים של המפלגה. היא כהינה בתפקיד זה עד לשנת 2021 כאשר הוחלפה על ידי אווה מריה הולצלייטנר.
בריאן האווי
בריאן ניקול האווי (באנגלית: Brianne Nicole Howey; נולדה ב-24 במאי 1989) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
גבריאלה היינש-הוסק
ביוגרפיה
בשנת 2012 הוענק לה אות "עבור הפעילות למען הרפובליקה".
בריאן האווי
ראשית חייה
בריאן האווי גדלה בפסדינה, קליפורניה והיא הבכורה מבין חמישה אחים. היא למדה בבית ספר תיכון קתולי לבנות בפסדינה, שם הצטרפה לצוות האלתור במגמת הדרמה. לאחר מכן המשיכה את לימודיה למשחק בית הספר לאמנויות טיש באוניברסיטת ניו יורק, למדה תיאטרון. בתקופתה כסטודנטית היא שיחקה בסרטים הקצרים "Party Favors" בשנת 2008, "Appropriate Sex" בשנת 2009 ובשנת 2010 שיחקה ב- "Suckerpunch".
החיילים היהודים בחיל הספר העבר-ירדני
החיילים היהודים בחיל הספר העבר-ירדני היו כמה מאות יהודים ששירתו ביחידת הזַ'נדַרמֶריה של הצבא הבריטי, רובם ככולם בתפקידים תומכי לחימה. בשנות העשרים ובשנות השלושים של המאה ה-20 מנה מספרם של חיילים אלה עשרות בודדות, מתוך מאות חיילים בכל החיל. בתקופת מלחמת העולם השנייה הגיע מספרם לכ-150–200 מתוך כ-3,000 חיילים בכל החיל. היהודים ששירתו בחיל הספר העבר-ירדני היו שותפים לכל פעילויותיו הן בארץ ישראל והן מחוצה לה, עת הגיעו למקומות כמו צפון סוריה ובנדר עבאס שבאיראן. הקצינים היהודים הבודדים ששירתו בחיל שימשו בתפקידי מטה כמו קצין מנהלה ראשי והוטרינר הראשי. אחד המקומות שבהם היה שיעורם של היהודים בקרב אוכלוסיית החיילים הכללית גבוה, היה מפקדת החיל שבזרקא שבעבר הירדן, שם הייתה ממוקמת גם סדנת הרכב המרכזית של החיל ששירתה גם את כלל כוחות בעלות הברית.
בריאן האווי
קריירה
לאחר שסיימה את לימודיה בשנת 2010, האווי נבחנה לתפקיד בסדרת הטלוויזיה "90210". זאת הייתה הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה.
האווי כיכבה בסרט "Twisted Tales" בשנת 2013.
החיילים היהודים בחיל הספר העבר-ירדני
חיל הסְפָר העבר-ירדני
חיל הסְפָר העבר-ירדני היה יחידת ז'נדרמריה (כוח צבאי העוסק בפעילות שיטור), שהיוותה חלק מ"הגדודים הטריטוריאליים" של הצבא הבריטי. היחידה הוקמה על ידי שלטונות המנדט בשנת 1926. סגל הפיקוד הבכיר של היחידה היה בריטי, והלוחמים מן השורה היו ערבים, ומיעוטם (כמה עשרות) יהודים. תפקידה העיקרי של היחידה היה שמירת גבולות עבר הירדן, בתקופת המנדט הבריטי, אך היא פעלה גם בארץ ישראל, ובמיוחד בשמירה על גדר הצפון. היחידה פעלה אף במקומות שונים אחרים במזרח התיכון שבהם פעלו כוחות בריטים. בשנת 1948, לאחר קבלת העצמאות של ממלכת ירדן ולקראת יישום תוכנית החלוקה פורקה היחידה. מרבית חייליה עברו אל הלגיון הערבי, ונלחמו לצדו במלחמת העצמאות.
בריאן האווי
קריירה
בשנת 2014, בריאן שיחקה בסרט הקומדיה "איך להיפטר מהבוס 2" לצד ג'ייסון בייטמן.
החיילים היהודים בחיל הספר העבר-ירדני
הקמת אמירות עבר הירדן והפרדתה משטח ארץ ישראל
במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה הגיע בספטמבר 1918 חיל המשלוח המצרי הבריטי לעמאן, שננטשה עם מנוסת הכוחות העותמאנים. עד מהרה נכבש כל השטח שממזרח לנהר הירדן. ב-1 באוקטובר נפלה דמשק וכחודש לאחר מכן חתמה האימפריה העות'מאנית על הפסקת האש של מודרוס. למעשה כל שטחי ארץ ישראל, עבר הירדן, סוריה ולבנון היו באותה עת תחת שליטה בריטית.
בריאן האווי
קריירה
בשנת 2015, בריאן עברה ללונדון כדי להצטלם לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה הבריטית "I Live with Models".
החיילים היהודים בחיל הספר העבר-ירדני
הקמת אמירות עבר הירדן והפרדתה משטח ארץ ישראל
באוגוסט 1920 הגיעה משלחת של מאה שייח'ים מעבר הירדן לפגישה עם הרברט סמואל שמונה לנציב עליון בארץ ישראל, וביקשה ממנו להכליל את שטח מגוריהם תחת תחום שלטונו. בנובמבר הגיע מחג'אז בראש כ-1,200 בדויים בנו השני של השריף חוסיין, עבדאללה, למעאן.
במרץ 1921 הוזמן עבדאללה לירושלים לפגישה עם וינסטון צ'רצ'יל, הרברט סמואל, ותומאס אדוארד לורנס שנודע גם כ"לורנס איש ערב". בפגישה זו סוכם עם עבדאללה שהוא יעמוד בראש השלטון האזרחי בעבר הירדן, שיהיה תחת פיקוחו של הנציב העליון בירושלים. מאוחר יותר הפך הסכם זה להסכם קבע.
בריאן האווי
קריירה
בשנת 2016, האווי שיחקה בסדרת הטלוויזיה "The Exorcist". היא גילמה את אחותה של הילדה אשר אחז בה הדיבוק שגילמה האנה קסולקה. בשנת 2019, האווי גילמה את שונה באבקוק, בסדרת הטלוויזיה "The Passage" של ג'סטין קרונין. באותה שנה שיחקה האווי בקומדיה הרומנטית "פלוס אחד" לצד ג'ק קווייד.
החיילים היהודים בחיל הספר העבר-ירדני
הקמת אמירות עבר הירדן והפרדתה משטח ארץ ישראל
באפריל 1923 הודיעה ממשלת האימפריה הבריטית כי החליטה, בכפוף לאישורו של חבר הלאומים, להכיר בקיומה של ממשלה בעבר הירדן בראשותו של האמיר עבדאללה. זאת בתנאי שהממשלה תהיה קונסטיטוציונית ושלממשלת בריטניה יתאפשר לקיים את התחייבויותיה הבינלאומיות לגבי שטח זה. ב-23 במאי 1923 הוכרז על הקמתו של ממשל זה. ב-1920 הוקם בעבר הירדן הלגיון הערבי. מפקדו הראשון היה מייג'ור פרדריק ג'רארד פיק, מקציניו של לורנס. הלגיון הצליח להשליט בשלב הראשון לקיומו סדר בשטח האמירות. הלגיון הכניע את השבטים המורדים שהתנגדו לשלטונו של עבדאללה והדף את הפלישות הסעודיות מבחוץ.
בריאן האווי
קריירה
בשנת 2021 שיחקה בתפקיד ראשי בסדרה ג'יני וג'ורג'יה לצד אנטוניה ג'נטרי.
חיים אישיים
ביולי 2021 נישאה לבן זוגה העורך דין מאט זירינג. בשנת 2023 הביאו לעולם את הילד הראשון שלהם.
החיילים היהודים בחיל הספר העבר-ירדני
הקמת אמירות עבר הירדן והפרדתה משטח ארץ ישראל
אמירות עבר הירדן הייתה למעשה עצמאית למחצה. ההסכם שנחתם בין עבדאללה לבין ממשלת בריטניה בפברואר 1928 קבע כי לבריטים תהיה סמכות לפקח על ענייני החוץ, הביטחון והכספים של האמירות. האמירות תנוהל על ידי הנציב העליון לארץ ישראל ולפי תנאי המנדט.
היהודים בכוחות ביטחון הפנים בשטחי המנדט הבריטי
עיקר משימתם של שלטונות המנדט בהגנת ביטחון תושבי ארץ ישראל, בייחוד בשנותיו הראשונות, היה לשמור על חלקו המזרחי של שטח המנדט, דהיינו, על שטח הספר המזרחי שבשטח עבר הירדן. הסכנות שאיימו על ביטחון תושבי האזור מכיוון זה היו בעיקר פלישותיהם של כנופיות שודדים, מרידות שבטים בדואים וחדירתם של מורדים מן הצפון.
שיטת הלחימה של הלגיון במדבר פותחה לראשונה במלחמת העולם הראשונה. יתרונם של הבריטים במלחמתם בשבטי המדבר היה הכוח הממוכן שעמד לרשותם. בעזרת כוחות שיטור ממונעים ניתן היה לגמוע מרחקים ארוכים יותר בזמן קצר יותר ובכך להשיג יתרון על הסוס והגמל. נוסף לכך הופעתו של המטוס בשדה המערכה גרמה חרדה בקרב שבטי הבדואים. למעשה על שטח רחב יחסית לא היה צורך להציב כוח שיטור גדול מדי. כוח קטן מאומן ומצויד כראוי בנשק מודרני וברכב יכול היה להשיג שליטה ראויה לשמה על שטחי הספר במדבר.
היישוב היהודי באותה תקופה ידע מעט מאוד על מאמציו הכבירים של הצבא הבריטי לחצוץ בינו לבין פלישותיהם של שבטי עבר הירדן המזרחי לארץ ישראל. כוחותיו של אבן סעוד (מלכה הראשון של ערב הסעודית) הצליחו כמעט למוטט את שלטון השושלת ההאשמית בעמאן, בקיץ 1924, ונבלמו בידי כוחות חיל האוויר המלכותי.
הקמת המשטרה המעולה
עד לקיץ 1921 הייתה משימת השמירה על ביטחון הפנים בארץ מסורה בידיהם של גדודי צבא שעליהם נמנו חיילים בריטים והודים כמו גם חיילים יהודים מהגדודים העבריים. עד אותו זמן היו עדיין בארץ כ-5,000 חיילים בריטים. אותם חיילים יהודים ראו בגדודים העבריים בהם שרתו בסיס לחיל מצב שאמור היה למלא את משימות הביטחון בארץ עם עזיבתם של מרבית הכוחות הזרים. אולם שאיפות אלו לא תאמו לתוכניותיהם של הבריטים.
לאחר מאורעות 1921 החלו הבריטים להכין תוכניות להקמתו של "חיל ההגנה לפלשתינה" (Palestine Defence Force). כוח זה היה אמור לכלול גדוד ערבי וגדוד יהודי. בהמשך החלה תוכנית זו לצאת לפועל ואת תפקידו של החלק הערבי בצבא זה מילא למעשה הלגיון הערבי, שכוח האדם הלוחם שלו היה, כאמור, על טוהרת האוכלוסייה הערבית. הלגיון מילא את משימות הביטחון בחלקו המזרחי של שטח המנדט, בעבר הירדן. בשטחי ארץ ישראל המערבית הוקם כוח מעורב, "הז'נדרמריה הפלשתינאית" (Palestine Gendarmerie). בעברית היה שמו של כוח זה "המשטרה המעולה".
הוסכם כי כוח האדם של המשטרה המעולה יחולק לשלושה חלקים: שליש יהודים, שליש ערבים, ושליש מיסודות לאומיים אחרים (דרוזים, צ'רקסים, ארמנים ואף קפריסאים). התוכנית הייתה שכל אלה ישרתו ביחידות מעורבות ודבר זה היווה מעצור מסוים לגיוסם של יהודים רבים שלא ראו בעין יפה את האפשרות שישרתו בכפיפה אחת עם לוחמים ערבים. ואכן לפחות בהתחלה היה קצב הגיוס מקרב היהודים איטי מאוד. אלה שבכל זאת התגייסו עשו זאת בעיקר מתוך צורך כלכלי לאחר שלא מצאו עבודה בשום מקום אחר.
אחרים עשו זאת מתוך סיבות אישיות אחרות. רוב אלו שהתגייסו לא עשו זאת מתוך רגשות לאומיים גרידא. אנשים אלה ראו בשירות במשטרה המעולה מעין הזדמנות להרפתקה. לימוד הרכיבה על סוס, השימוש בנשק והשהיה במקומות שונים בארץ לאורכה ולרוחבה משכו צעירים רבים. למרות זאת רובם נעשו חדורים ברוח ההתגייסות הלאומית למען היישוב היהודי לאחר הצטרפותם למשטרה המעולה.
כאמור, גויסו למשטרה המעולה כ-500 איש מכל עמי הארץ. מרכזו של הכוח היה בתחילה בירושלים, אך עד מהרה הועבר לסרפנד. הוא חולק לארבע פלוגות כאשר שלוש מתוכן היו פלוגות רכובות על סוסים והפלוגה הרביעית הייתה פלוגה רכובה על גמלים. שבעה מחנות ששמשו כבסיסים לכוח התפרסו בכל רחבי הארץ: ביריחו, בבאר שבע, בטולכרם, בג'נין, בבית שאן, בצמח ובראש פינה. בשנה הראשונה לקיומה של המשטרה המעולה רוכזו היהודים במחלקות נפרדות. אך לאחר מכן הוצבו היהודים במחלקות מעורבות.
משימתם העיקרית הייתה, כאמור, שמירה על גבולות הארץ. האווירה בגדוד הייתה בריטית-קולוניאלית. התלבושת הייתה מזרחית למחצה: מכנסיים רחבים, מעילים ארוכים וכפיות. המשמעת הייתה קשה ולוותה במכות ובצעקות. היחסים בין היהודים לבין הערבים בגדוד היו טובים רוב הזמן. האימונים שניתנו לשוטרים היו טובים רק במקצת מאלה של המשטרה הרגילה אך היו טובים לאין ערוך מהאימונים שצעירים יהודים היו מקבלים באותה תקופה במסגרת ארגון ה"הגנה".
בהתחלה נעשו ניסיונות להתארגנות מצדם של החיילים היהודים. הוקמו כמה ועדים מקומיים כדי לשמור על זכויותיהם של החיילים היהודים. המפקדים הבריטים הביטו על היהודים בעין לא יפה וראו בהם בעלי נאמנות כפולה המשתייכים ל"הגנה". ואומנם לא טעו הבריטים בהרבה ונמצאו מקרב המשרתים במשטרה המעולה כאלה שעסקו בהברחת נשק ותחמושת ל"הגנה". היו מקרים של הלשנות הדדיות והיו כאלה שנאלצו להתפטר עקב מקרים כאלה. היו גם מקרים של סיוע מקרב היהודים ששרתו במשטרה המעולה לטובתם של חברי הגנה שנתפשו, למשל, עם נשק בלתי חוקי.
אט אט עזבו את המשטרה המעולה רבים מהצעירים היהודים ששרתו בה. הסיבה העיקרית לכך הייתה יחסם הפוגע של אנשי סגל הפיקוד הבריטיים. אלה ראו ביהודים "ילידים" (Natives) והיחס שהורגלו לתת לחיילים מקומיים המשרתים בצבאות קולוניאליים שונים במקומות אחרים בעולם לא התאים לבחורים היהודים ואלה מיהרו להגיש את התפטרותם.
לאחר שבשנתיים הראשונות לקיומה היו במשטרה המעולה שליש יהודים כפי שתוכנן, ירד מספרם בשנים 1923 -1925 לכ-100 מתוך כ-420 כלל השוטרים בגדוד. בשנותיה האחרונות הגיעו אלמנטים לא חיוביים במיוחד, שהיו מפורדים וחסרי כל קשר מסודר עם מוסדות היישוב המאורגן שגם הוא החל לוותר על הניסיונות להשפיע על המתרחש בגדוד. ניתן לייחס זאת לאדישות היחסית ששררה בתקופה זו לענייני הביטחון. גם מצידה של ממשלת המנדט לא הייתה שביעות רצון מתפקודה של המשטרה המעולה וב-1925 הוחלט לפרקה.
הז'נדרמריה הבריטית ("האירלנדים")
המשטרה המעולה הוקמה, כאמור כאחד מלקחי מאורעות 1921. אולם אין לתלות את ההצלחות שהיו במהלך המחצית הראשונה של שנות העשרים, בהרגעת הרוחות בארץ, רק באנשיה. את עיקר המאמץ בשדה זה ואת עיקר הסיוע למשטרת ארץ ישראל ניתן לראות בפעולתם של אנשי גדוד משטרה בריטית שאנשיה היו למעשה אירים אשר הגיע ארצה באפריל 1922.
גדוד זה שכונה הז'נדרמריה הבריטית ובפי בני הארץ כונו "האירלנדים" הגיע מקרב יוצאי "המשטרה האירית המלכותית" (Royal Irish Constabulary). שוטרים אלו הטילו את אימתם על תושבי אירלנד במהלך מלחמתם לעצמאות נגד בריטניה בשנים 1919 - 1921. לאחר שאירלנד קיבלה את עצמאותה פורק כוח זה ומקרב אנשיו גויסו השוטרים לשורות הז'נדרמריה בארץ ישראל. היו אלה לוחמים עזי נפש ששירתו במלחמת העולם הראשונה ואת טבילת האש המשטרתית הרצינית שלהם עברו כאמור בימי מלחמת העצמאות האירית.
שמם יצא לפניהם ועד מהרה נפלה אימתם על רבים מאנשי הכנופיות הערביות. הם חיסלו את שרידי כנופיות השודדים שהיו חלק בלתי נפרד מנוף הארץ עוד מימי השלטון העות'מאני והשקיטו את האווירה בארץ בשלהי תקופת נציבותו של הרברט סמואל. הדבר גרם לצמצום משמעותי במהלך שנים אלו בכוחות הצבא הבריטי שעדיין חנו בארץ. מכמעט 3,000 חייל בשנת 1922 נותרו בארץ לאחר 4 שנים כמה מאות.
הקמת חיל הספר העבר ירדני וראשית המאבק על שירות היהודים
בסוף שנת 1925 סיים הרברט סמואל את כהונתו כנציב העליון הראשון לארץ ישראל. במקומו הגיע הלורד הרברט פלומר, איש צבא ותיק שלחם במלחמת הבורים ובמלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית. פלומר הקפיד על סדרי מנהל תקין ושאף להשליט סדר ושקט בתחום ביטחון הפנים. בתחום זה עמדו לנגד עיניו שתי מטרות: האחת להבטיח את השקט בארץ על ידי ארגון יעיל של כוחות הביטחון והשנייה להמעיט ככל האפשר את מימונם של אלה על ידי כספי משלם המיסים הבריטי. שלא בטובתו נגרר פלומר על ידי נטייתם של אנשי הפקידות הבכירה בממשלת המנדט ושל הקצונה הבכירה שעמדה בראש מערכת ביטחון הפנים, להרחיק את היהודים משורות כוחות הביטחון.
הצעדים העיקריים שנקט פלומר כדי להגשים את מטרותיו אלו היו בראש ובראשונה פירוקן של ה"משטרה המעולה" ושל הז'נדרמריה הבריטית ("האירלנדים"). למיטב האנשים שבכוחות אלו הוצע לעבור למשטרה הרגילה לצורך חיזוקה. חלק לא מועט של השוטרים האירים מצאו עצמם ברבות הימים בתפקידי פיקוד בכירים במשטרת ארץ ישראל. גם ליהודים ששירתו במשטרה המעולה הוצע לעבור למשטרת ארץ ישראל.
במקביל בוצע שינוי בכוחות שנועדו לפעול בעבר הירדן. סמכויותיו של הלגיון הערבי קוצצו והוא הפך למעשה לכוח שיטור גרידא. במקביל הוכרז על הקמתו של כוח חדש – "חיל הספר העבר ירדני לשירות צבאי בפלשתינה (א"י) ובעבר הירדן" (באנגלית: The Trans Jorden Frontier Force For Military Service In Palestine And In Trans Jordan).
חיל הספר היה אמור להיות הכוח הצבאי העיקרי משני עברי הירדן. הוא היה אמור להיות כפוף לחיל האוויר המלכותי שלפקודתו נמסרה האחריות הכללית לביטחון בארץ. על פניו נראה היה כי חיל זה אמור היה להיות פתוח לכל אזרחי ארץ ישראל ועבר הירדן שירצו להתגייס אליו. אולם, עקב רוגזו של האמיר עבדאללה, שלא רצה שיהודים יגנו על גבולות ארצו, שונה שמו של החיל והובטח לעבדאללה כי יהודים לא יוכנסו לשירות בו.
שמו החדש של החיל היה "חיל הספר העבר ירדני" (באנגלית: Trans Jorden Frontier Force [T.J.F.F.]). האמיר עבדאללה מונה לקולונל הכבוד שלו ולמפקדו בפועל מונה הקולונל ביושר, מי שהיה מפקדו של גדוד המשטרה המעולה.
ההתכתבות של הקולונל קיש - ראשית המאבק על שירות יהודים בחיל הספר
בנובמבר 1926 נשלח תזכיר מפורט למזכיר ממשלת המנדט מטעם הנהלת הסוכנות היהודית, החתום על ידי הקולונל פרדריק קיש. בתזכיר זה פירט קיש את מהלך העניינים כפי שהתרחשו מאז הוחל בהכנות להקמת חיל הספר בראשית אותה שנה. קיש ביסס את טענותיו לטובת גיוסם של יהודים לחיל בשלושה סעיפים עיקריים:
בטיעון האחרון ראו בהנהלת הסוכנות למעשה את הנולד וצפו את שעתיד היה להתרחש שלוש שנים מאוחר יותר במאורעות 1929 כאשר חיל הספר הוזעק כדי להשתתף בדיכוי המהומות ובמקום להגן על היהודים מפני תוקפנותם של הפורעים הערבים הפנה את נשקו אל היהודים המותקפים והציב את עצמו למעשה בצד הערבי במקום להיות נייטרלי. דוגמה למקרה כזה התרחשה בצפת וארעה גם במקומות אחרים.
במזכרו זה פירט קיש את החשש הכבד של הנהלת הסוכנות מפני הפיכתו הצפויה של חיל הספר החדש לגרעין מוצק של צבא לאומני ערבי. כמו כן תקף את תשובותיה של הממשלה לטענות שהועלו במשך אותה שנה על ידי הסוכנות. טענות אלה הביעו את חששותיה של הסוכנות מהסכנות שעלולות לארוב לביטחונו של היישוב היהודי בארץ מצדו של חיל הספר ובייחוד במקרה שלא יגויסו אליו יהודים במספרים ראויים.
קיש סיכם את טענותיו כי אם מובטח באופן מוחלט על ידי הממשלה כי חיל הספר לא יועסק בשום משימה ממערב לירדן וישמש רק להגנת עבר הירדן המזרחי, אזי אין להנהלת הסוכנות כל טענה נגד אי שיתופם של יהודים בו, אולם במקרה כזה הוא עומד על הקמתו של כוח מקביל לחיל הספר בארץ ישראל המערבית. הוא גרס כי יש ליצור רוב של יהודים בחיל כזה והוא הציע כי את כוח האדם היהודי הדרוש לחיל כזה ניתן למצוא בקרב החיילים המשוחררים שלחמו בשורות הגדודים העבריים וכן מקרב אלו ששירתו במשטרה המעולה. קיש סיכם את מזכרו בקריאה דחופה לממשלה לעשות לשינוי המצב וטוען כי אי הענות לדרישותיו הם על אחריותה של הממשלה אשר נושאת באחריות לביטחונם של כל תושבי הארץ.
התשובה לדרישות שהועלו במזכרו זה של קיש, הייתה שלילית ובכך, למעשה, נסתם הגולל על שיתופם השוויוני של יהודים בחיל הספר. האשמה למצב עניינים זה אינה רובצת לפתחה של הממשלה בלבד. חוסר החשיבות שייחסו בזמנו הגורמים האחראים לנושא בהנהלת הסוכנות, לדחיפת גיוסם של יהודים למשטרה המעולה, יצר למעשה תקדים שמנע למעשה את האפשרות המעשית של גיוסם של יהודים לחיל הספר החדש.
דיווחו של מפקד החיל - דווקא על היהודים אפשר לסמוך
למרות עמדתם המגמתית של פקידי הממשלה בנוגע לגיוסם של יהודים לחיל הספר, החזיק ביושר, מפקד חיל הספר, בעמדה שונה במקצת. את המכתב המפורט שהוא כתב באפריל 1926 למפקדה הממונה עליו, מפקדת חיל האוויר המלכותי המקומית בביר סאלם, הוא פתח בהשגותיו לגבי צמצום מספרם של הקצינים הבריטים בחיל.
כאמור, הקמתו של חיל הספר הייתה רק צעד אחד במסגרת תוכנית הארגון מחדש של כוחות הביטחון בארץ. אחת ממטרותיו העיקריות של הנציב פלומר בתוכנית זו הייתה לצמצם את מספרם של הקצינים הבריטים המשרתים בארץ ובכך לחסוך מכספי משלם המיסים הבריטי. אחד מצעדי הייעול שהוחלט עליהם לצורך זה היה איחודם של תפקידים שונים בקרב הקצונה של חיל הספר. אחת האפשרויות במסגרת צעד זה היה איחודם של תפקיד קצין האפסנאות (quartermaster) וקצין התשלומים (paymaster).
מניסיונו הרב כמפקד המשטרה המעולה חשף ביושר את הקשיים שעלולים, לדעתו, לנבוע כתוצאה מאיחוד תפקידים זה. בחיל קולוניאלי כמו חיל הספר אשר חייליו הם למעשה שכירי חרב יש חשיבות רבה לתפקידו של קצין התשלומים בייחוד כאשר החיילים נמצאים במשך תקופות ארוכות במיוחד בשטח מחוץ למחנה.
ביושר טען כי ללא ריכוזו של תפקיד ניהול המשכורות לחיילים בידיו של אדם אחד עלולים להיווצר מצבים מסוכנים של עריקה, מרידה ומעשי ביזה בקרב החיילים. כמו כן פירט ביושר את תפקידיו המרובים של קצין האפסנאות אשר חשיבותו לניהול הלוגיסטיקה של החיל גורלית ביותר. בהמשך הבהיר ביושר את חשיבותו של קיום מספר מספיק של קצינים ונגדים בריטים בחיל. הוא טען כי בשלב זה, כאשר החיל עדיין בחיתוליו, אין הוא יכול לסמוך בכל מאת האחוזים על תפקודם של מפקדים מקומיים.
הוא פירט מניסיונו במשטרה המעולה, כאשר מצבים כאלה של הפקדתן של יחידות בידיהם של קצינים מקומיים או של קצינים בריטים חסרי הכשרה מתאימה לפקד על חיילים מהסוג הקיים בחיל כזה, גרמו לו לצרות צרורות ולעימותים רבים בין קבוצות אתניות שונות ששרתו תחת פיקודו.
כאשר הזכיר ביושר את קיומה של בעיה זו הוא הקדיש דיון נפרד להרכב האתני של חייליו. הוא הצליח להבחין כי היחידים שניתן לסמוך עליהם הם היהודים והצ'רקסים. האחרים, לדעתו, לא היו בשלים עדיין כדי לקבל מרות מסגל פיקוד בריטי, ולאור הרגישות הקיימת באפשרות הצבתם של קצינים או מש"קים יהודים כמפקדים על חיילים ערבים הוא גורס כי לעת עתה יש צורך לשמור על מספרם של המפקדים הבריטים.
קצינים יהודים ראשונים בחיל
מכתבו של ביושר נשא פרי לפחות בחלקו. לימים החזיקו בתפקידי הקצונה המקצועית אשר הוזכרו במכתבו של ביושר קצינים יהודים. הנרי לודמר, יליד צפת, היה קצין התשלומים של חיל הספר. הוא היה מראשוני המגויסים למשטרה המעולה, עבר לחיל הספר ושירת בו כמעט עד לפירוקו בשנת 1948. הוא היה למעשה הקצין היהודי הבכיר ביותר בחיל ואיש הקשר הראשי של אנשי המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית עם פיקוד החיל. קצין אחר, אברהם כ"ץ שימש בתפקיד של קצין אפסנאות.
קצין יהודי אחר ששרת בחיל היה ד"ר חיים אפלבאום, וטרינר, יליד זכרון יעקב ובן לאחת המשפחות הוותיקות בה. הוא סיים את חוק לימודיו באוניברסיטת פנסילבניה בארצות הברית. אפלבאום התגייס לחיל הספר בשנת 1928 ושירת במשך שנים רבות כווטרינר של החיל. הוא היה מוצב במחנה מיוחד שהוקם בג'סר אל מג'מע (ליד קיבוץ גשר) בו הקים חוות סוסים מיוחדת. בחווה זו, בנוסף לטיפול הווטרינרי השוטף בסוסי החיל דאג גם לריבוי של סייחים לפי הצבעים הרצויים. שכן, הסוסים שעליהם רכבו לוחמי החיל חולקו לפלוגות השונות לפי צבעים שונים ואפלבאום דאג לעתודה מספקת של סוסים לפי החלוקה הנכונה של צבעים. במסגרת תפקידו זה קשר אפלבאום קשרים אמיצים עם המלך עבדאללה ואף קיבל ממנו סוס ערבי אציל במתנה. לימים רכב אפלבאום על הסוס הזה במצעד יום העצמאות הראשון של מדינת ישראל ומאוחר יותר העניקו למשטרת ישראל.
המשך המאבק על גיוס היהודים
בשנת 1932 מנה החיל 49 יהודים. החששות שהיו מנת חלקם של העוסקים בדבר בהנהלת הסוכנות לא התבדו. יהודים מעטים התקבלו לחיל הספר. רובם ככולם לא בתפקידי לוחמה. כל אותו הזמן לא חדלו גורמים במחלקה המדינית של הסוכנות להמשיך וללחוץ על ממשלת המנדט להכניס עוד ועוד יהודים לחיל הספר. שיקולים מדיניים ברורים עמדו לנגד עיניהם של פקידי ממשלת המנדט בבואם להשיב בשלילה על פניותיהם של נציגי היישוב המאורגן לגייס יהודים נוספים לחיל הספר.
מנגד, מספר שיקולים היו לנגד עיניהם של נציגי היישוב היהודי בבואם לנסות ולהכניס עוד ועוד יהודים לחיל הספר.
על בסיס שיקולים אלה נוהלה במשך שנות השלושים חליפת מכתבים ערה בין הנהלת הסוכנות לבין ממשלת המנדט. בקיץ 1932 ניהל חיים ארלוזורוב, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות, תכתובת חריפה עם הנציב העליון, סר ארתור ווקופ. תכתובות נוספות נוהלו גם על ידי יצחק בן-צבי, שהיה אז יושב ראש הוועד הלאומי. כמו כן, היה מעורב גם פנחס רוטנברג, מייסד ומנהל חברת החשמל לארץ ישראל, שהיה מעורב באינטרסים היהודים בעבר הירדן בעקבות היותה של תחנת הכוח בנהריים בשטח האמירות והיו לו קשרים הדוקים עם האמיר עבדאללה.
אחת הסיבות שגרמו, בשנותיו הראשונות של חיל הספר, לגיוס הדליל של יהודים לשורותיו, היא האפליה על רקע שפה. אחד מתנאי הגיוס לחיל הספר הייתה ידיעת השפה הערבית. הנהגת היישוב התרעמה קשות על דרישה זו והעלתה שני טיעונים בעניין: הטיעון הראשון הוא שלפי תנאי המנדט הבריטי על ארץ ישראל יש מעמד שווה לשפות העברית והערבית. טיעון חזק יותר ומעשי הרבה יותר היה ציון העובדה שבעוד יהודים לא התקבלו לשירות בחיל הספר על רקע אי ידיעת השפה הערבית, התקבלו אליו ערבים רבים שאפילו את שמם לא ידעו לחתום.
באוקטובר 1935 התקיימה בזרקא פגישה של אליהו אפשטיין וראובן זסלני מהמחלקה המדינית של הסוכנות ושל משה ברכמן מהתאחדות עולי גרמניה עם הנרי לודמר, הקצין היהודי הבכיר ביותר בחיל הספר. בפגישה פרס לודמר בפני בני שיחו את מצבם העגום של החיילים היהודים בחיל הספר.
לפי דיווחו מספר החיילים היהודיים בחיל עמד באותה העת על 30 איש. מספרם של כלל החיילים בחיל הספר עמד באותה עת על 850. כמו כן הציג לודמר בעיות נוספות. הוא ציין כי בפברואר 1936 עומדים לגייס לחיל הספר כ-200 אנשים נוספים. גיוס זה אמור להתבצע מתוך רשימת המתנה של אנשים שהגישו כבר בקשות לגיוס וביניהם אין אף יהודי. הוא הציע לנהל משא ומתן מרכזי עם השלטונות ולהכניס יהודים מחוץ לרשימה כדי שיתקבלו כמה שיותר יהודים. כמו כן הוא ציין כי הוא יוכל להפעיל את השפעתו על פיקוד החיל כדי לזרז את הכנסתם של יהודים נוספים אך, כאמור, ללא קיום משא ומתן מרכזי השתדלותו לא תהייה יעילה.
לודמר יידע את בני שיחו כי קיימת מגמת הסבה של חיל הספר למיכון ולפיכך יהיה צורך באנשי מקצוע מתאימים כמו מכונאים ונהגים. כקצין בכיר שמשפחתו גרה בזרקא במגורי המשפחות הוא הציג בעיה הנוגעת לו ולבעלי משפחות נוספים המשרתים בזרקא. לפי דווחו עמד מספר הילדים היהודים הגרים בזרקא עקב שירותם במקום של אבותיהם על שמונה. מספר זה היה גדול יותר בעבר ובעלי משפחות לא מעטים התפטרו מהשרות עקב הקשיים הכרוכים בהחזקת משפחה במקום. הוא הציע כי הנהלת הסוכנות תשקול שליחת מורה או גננת למקום כדי לפתור את בעיית החינוך של הילדים.
בראשית פברואר 1936 כתב יצחק בן-צבי למשה שרתוק כי קיבל מידע מחייל יהודי שסיים את שירותו בחיל הספר על כך שמספר היהודים בחיל ירד כבר ל-17 איש ומתוכם רק 3 קצינים. לצורך הרחבת המאבק על גיוס יהודים נוספים לחיל גויסו בר כוכבא מאירוביץ' ואליהו אפשטיין. הם דנו עם אנשי הקשר שלהם בממשלה והציעו שיסכימו שתתקבל לפחות קבוצה של 10–15 איש. במרץ 1937, שוחח משה ברכמן מהתאחדות עולי גרמניה עם מרטין וורניצקי, יוצא גרמניה, שמשרת כמכונאי בחיל הספר. בשיחה זו נמסר כי מספר היהודים בחיל עומד כבר על 28 איש. כמו כן ציין וורניצקי לטובה את הקבוצה שנשלחה בדצמבר שעבר.
חיל הספר בשנות המרד הערבי הגדול
עם פרוץ המאורעות של 1936 - 1939 שולב חיל הספר בכוחות הביטחון וניתן היה למצוא את יחידותיו בכל רחבי הארץ ובייחוד בשטחי בקעת הירדן. החיל הציב מארבים ומחסומים, בצע פטרולים והשתתף בפעולות יזומות נגד הכנופיות. בגלל הרכבו האתני, שהיה למעשה ערבי טהור מצאו עצמם לוחמי חיל הספר נאבקים בבני עמם. כל עוד היו לוחמים אלה תחת פיקודם של קצינים בריטים הייתה פעילותם יעילה, אולם משעה שהנסיבות חייבו את פיצולם של הכוחות ליחידות קטנות ולפיכך להשאירם תחת פיקודם של קצינים מקומיים, לרוב ערבים, היה קשה לתת בהם אמון.
חוסר אמון זה היה גם מנת חלקם של השוטרים הערבים ששרתו במשטרת ארץ ישראל, לפיכך הואט קצב גיוסם של שוטרים ערבים חדשים למשטרה וכמו כן גם לחיל הספר. גישתו של הנציב העליון ארתור ווקופ לסוגיה זו הייתה, שלאור התעצמות המרד ערבי אין זה יהיה מן ההגיון לתת נשק בידיהם של ערבים נוספים.
בהקשר לטענת הנגד, שהובעה מצדם של גורמי ביטחון בהנהגת יישוב היהודי, ואשר גרסה כי יש להגדיל באופן משמעותי מאוד את מספרם של היהודים בחיל הספר, לאור חוסר נאמנותם של הערבים בחיל, או לחלופין להקים חיל ספר יהודי שישמש משקל נגד, הביע הנציב העליון את דעתו כי אין זה מין הראוי לנקוט לעת זאת בצעד שכזה לאור המתיחות השוררת ממילא בין יהודים לערבים. ואף על פי כן היה צורך לתגבר את כוח האדם של חיל הספר. מטרה זו הושגה על ידי גיוסם של שכירי חרב יוונים וטורקים מקפריסין שהיו ידועים כלוחמים מצוינים.
לאור כל האמור לעיל היה ברור כי דרכם של יהודים לתפקידי לוחמה בחיל הספר חסומה למעשה. יעברו עוד שנים אחדות בהן יישאר מספרם של היהודים בחיל קטן מאוד ואלה יועסקו רובם ככולם בתפקידי שירותים או בתפקידים מקצועיים שונים. במקרים מעטים יחסית הצליחו ארגוני המחתרת להחדיר מאנשיהם לחיל הספר, או לקשור קשר עם אנשים שכבר היו בו ולנצל אותם לצורכי השגת נשק, תחמושת וציוד שהוברחו מהמאגר של חיל הספר על ידי אותם יהודים.
פרשת המרד בחבניה
בחודש מאי 1941, במסגרת מלחמת העולם השנייה, התנהלה המלחמה האנגלו-עיראקית בין בריטניה ובעלות בריתה לבין עיראק ובעלות בריתה ממדינות הציר. המלחמה החלה לאחר הפיכה צבאית בעיראק שהעלתה לשלטון את המנהיג הפרו נאצי רשיד עאלי אל-כילאני. אל-כילאני העלה דרישות לסילוק הצבא הבריטי מאדמת עיראק, על אף שעיראק הייתה מחויבת לנוכחות צבאית בריטית על אדמתה על פי ההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930. הדרישות הסלימו לכלל עימות צבאי, שבסופו פלשו צבאות בריטניה לעיראק, והביאו לנפילת משטרו של אל-כילאני, ולהשבת השלטון לידי השושלת ההאשמית ששלטה בעיראק קודם להפיכה.
במלחמה השתתפה חוליה של האצ"ל, שנשלחה לשליחות חבלה וריגול מעבר לקווי האויב. במסגרת חוליה זו לחם ונהרג מפקד האצ"ל דוד רזיאל. העיראקים זכו לתמיכת מנהיגים פלסטינים. אישים כחאג' אמין אל-חוסייני - המופתי הירושלמי שקיבל לימים דרגות קצונה בכירות באס אס ופאוזי אל קאוקג'י שהו בעיראק בעת המלחמה וסייעו בידי אל-כילאני ואנשיו.
הכוח שהגיע מארץ ישראל להשתתף בהסרת המצור מבסיס חיל האוויר המלכותי בחבניה כלל גם את הרגימנט הממוכן של חיל הספר. הרגימנט צורף ל"כח חב" (Habforce), והושם תחת פיקוד מייג'ור גנרל ג'ורג' קלרק, שהיה מפקד דיוויזיית הפרשים הראשונה, ששימשה כחיל מצב בארץ ישראל. כשהגיע הרגימנט לזירת האירוע הפנו החיילים הערבים של הרגימנט את נשקם נגד מפקדיהם הבריטים וסירבו להשתתף בדיכוי המרד. על פי גרסה אחרת, חיילי אחת הפלוגות ברגימנט פשוט סירבו לעבור את הגבול לעיראק ולהשתתף בדיכוי המרד. הם הוחזרו כלעומת שבאו ובמקומם נשלחה למשימה פלוגה אחרת מרגימנט אחר.
הסיבה להתנגדות זו נעוצה ברקע פוליטי. לחאג' אמין אל-חוסייני, שכאמור שהה בעיראק בעת המרד ולפניו, הייתה השפעה עמוקה בקרב הפלשתינאים שהיוו חלק בלתי מבוטל לחלוטין בכוח האדם של חיל הספר. תהיה זו טעות לתלות את הסיבות להתנגדות זו בסולידריות ערבית גרידא. את אשר סירבו אנשי חיל הספר לבצע ביצע לבסוף כוח של הלגיון הערבי שחלק ניכר מחייליו היו בדויים מנאמניו של המלך עבדאללה, אשר בית המלוכה העיראקי, שהודח על ידי ראשיד עלי, היה מקורב אליו משפחתית.
בכל מקרה הרגימנט הוחזר לזרקא, את הקצינים והסמלים הערבים שבו אשר לקחו חלק במרד הגלו לאיי סיישל ואת כל יחידות חיל הספר כינסו למסדרים מיוחדים כדי לברר את כוונתם ואת נכונותם לשרת בעתיד תחת דגל האימפריה הבריטית. היה ברור לבריטים שבכוח צבאי עם הרכב אתני מיוחד של המשרתים בו כמו חיל הספר הם חייבים לנהוג בעדינות. מנהיגיה של ההתמרדות הוגלו וכל החיילים שהצהירו על רצונם להשתחרר מהחיל, שוחררו באופן מיידי.
גם בנוגע לחלוקה של הנותרים בשירות לאלה המעדיפים לשרת רק בתחומי ארץ ישראל ועבר הירדן ולאלה המוכנים לשרת בכל מקום הם נהגו לקולא. הנציב העליון חתם על צו האוסר על הוצאתם של כוחות חיל הספר מחוץ לתחומי ארץ ישראל ועבר הירדן אלא רק באישורו המפורש. היהודים היו תמיד בין אלה שהסכימו להישאר בחיל וללחום בכל מקום. עם זאת חלק מהיהודים כמו רבים מן הערבים ניצלו הזדמנות זו להתרת חוזה מוקדמת ולשחרור מוקדם עקב התנאים הקשים בשירות בחיל הספר.
פרשת התנגדות זו מצדם של הערבים בחיל הספר גרמה לבריטים לחשוב היטב על ההרכב האנושי של החיל. ממקור בלתי צפוי, פרשת המרד בעיראק, נפתחו סוף סוף לאחר מאבק של שנים שערי לשכות הגיוס של חיל הספר באופן מלא בפני יהודים. אין זו הסיבה היחידה לשינוי במדיניות הגיוס לחיל הספר. מצב החירום הכללי הכריח את הבריטים לשנות את מדיניותם ותוך חודשים מעטים עלה מספר היהודים בחיל הספר בעשרות מונים.
בינואר 1941 דווח על 19 יהודים ששרתו בחיל הספר (כולל 3 קצינים). בראשית ספטמבר ובאמצע אוקטובר 1941 התקבלו דיווחים על כ-100 יהודים ששרתו בחיל. בנובמבר 1942 דווח כבר על כ-120 יהודים. בינואר 1943 דווח על 103 יהודים. באוקטובר 1944 דווח על 70–80 יהודים.
גיוסים מסיבים אלה בוצעו בשתי שיטות עיקריות. הראשונה היא "חבר מביא חבר". שיטת גיוס נוספת בוצעה על ידי שליחתם של קציני החיל, בחלקם יהודים, שנהגו להסתובב במוסכי רכב שונים בתל אביב ובירושלים ולתור אחר מועמדים מתאימים. שיטה זו הייתה טובה כדי לאתר מועמדים לשירות כמכונאים שהיו נחוצים מאוד לאחר שהחל תהליך המיכון של חיל הספר.
ההשתתפות בפלישה לסוריה והמסע לאיראן
חודש לאחר דיכוי המרד בעיראק, ביוני 1941 החלה פלישת בעלות הברית לסוריה וללבנון. חיל הספר לקח חלק בפלישה זו בעיקר כחיל מאסף. לאחר שהסתיים שחרור סוריה ולבנון נשארו יחידות של חיל הספר בסוריה למשך זמן רב. הם הוצבו בערים שונות בסוריה, לאורך הגבול עם טורקיה ואף הגיעו לחלקה הצפון מזרחי של סוריה ליד הגבול עם עיראק.
בגזרה זו הוצב רגימנט הפרשים. תפקידו היה לשמור לאורך הגבול עם טורקיה שהייתה נייטרלית במלחמה ולפיכך שרצה מרגלים. פעילות רבה התרחשה לאורך הגבול הזה. הוברחו דרכו אנשים, מרגלים, נשק וסחורות. מטרתם של הבריטים הייתה למנוע הברחות אלו ועל ידי הצבתו של חיל הספר במקום, סוכלו הרבה ניסיונות מעבר של גבול זה.
ברגימנט הפרשים לא היו הרבה יהודים. המעטים ששירתו בו היו בעיקר בתפקידי אלחוטנים. היו גם כמה מכונאים שטיפלו בכלי רכב של המערך הלוגיסטי שדאג לאספקה לכוח הפרשים. בשלב מסוים עקב מחלת הפה והטלפיים הוכנסו הסוסים להסגר ולתקופה מסוימת הוסב רגימנט הפרשים ליחידת ג'יפים. עקב כך היו ידיהם של המכונאים עמוסות יותר עבודה. רוב המכונאים הוצבו בסדנאות מרכזיות. ביחידות הקטנות יותר כמו פלוגות או מחלקות ניתן היה למצוא לעיתים יהודי אחד או שניים יחד עם קצין בריטי אחד או שניים ועם פלוגה שלמה של חיילים ערבים. במצב כזה היה לפעמים מצב שהחברה המערבית היחידה שעמדה לרשותו של אותו קצין בריטי היה אותו יהודי יחיד ששירת ביחידתו כאלחוטן או כפקיד ראשי.
בנוסף לתפקידי הביטחון השוטף לאורך הגבול נטל על עצמו חיל הספר תפקידים כמו המלחמה במלריה, חיילי חיל הספר מצאו עצמם מפקחים על מאות פועלים מקומיים שהועסקו בחפירת תעלות לצורך ייעול הניקוז של מערכת המים באזור כדי למנוע את היווצרותן של ביצות בשטח. רגימנט הפרשים שהה בסוריה כמעט מתחילת כיבושה על ידי בעלות הברית, חלק מהם אף השתתף בכיבוש עצמו, ונשאר כחיל מצב בסוריה עד כמעט לסיום המלחמה בשנת 1944.
באותה תקופה הועברה כפיפותו של חיל הספר ממשרד המושבות למשרד המלחמה ומבחינה צבאית הוא שויך לארמייה התשיעית. במסגרת זו הוצב הרגימנט הממוכן כחיל מצב באיראן, לסביבות העיר בנדר עבאס, שהייתה נמל חשוב על חוף המפרץ הפרסי וממנה יצא ציר האספקה שעבר משם ועד לברית המועצות. הרגימנט הגיע לבנדר עבאס בנובמבר 1943, לאחר מסע של כשלושה שבועות ולאחר ששהה למעלה משנה בצפון מזרח סוריה. כמו כן השתתפו חיילי הרגימנט הממוכן שם במלחמה בארבה. את משימותיו אלו באיראן סיים הרגימנט הממוכן במרץ 1944.
במקביל המשיך גם הגיוס לחיל הספר. אם מדובר היה על עוד כמה עשרות של יהודים שהתקבלו לחיל בתקופה זו, ניתן לדבר על מאות רבות של ערבים שהתקבלו לחיל. רוב העדויות מציינות מספר כללי של כ-3,000 איש בכל החיל.
לאחר מלחמת העולם השנייה
עד לסוף שנת 1944 חזרו רוב יחידות חיל הספר שנשלחו לאיראן ולסוריה לעבר הירדן או לארץ ישראל. הן היו כפופות למפקד הצבאי העליון של ארץ ישראל ועבר הירדן והוצבו בעיקר בתפקידי שמירה ופטרול על הגבולות. במסגרת זו הם לקחו בין השאר חלק בפעולות נגד היישוב היהודי ובמלחמתם של הבריטים נגד העלייה הבלתי לגאלית בדרך היבשה. חיל הספר נטל חלק בין השאר בפעולות קשות כנגד היישובים היהודיים בגליל העליון כמו הפעולות נגד קיבוץ כפר גלעדי באוקטובר 1945 וביוני 1946 וכן בפעולות שונות מהן סבלו תושבי יישובים יהודיים בגליל העליון ובעמק החולה.
היהודים ששירתו ביחידות חיל הספר שביצעו פעולות אלו מצאו עצמם במצב עדין ביותר. מצד אחד נקף מצפונם שהם משתייכים ליחידה המבצעת פעולות כאלה נגד בני עמם. מצד שני היו כאלה שניצלו את שירותם בחיל הספר כדי להעביר מדי פעם מידע ליישובים ולאנשי ההגנה על הפעולות המתוכננות של חיל הספר ושל הצבא הבריטי. בהיבט אחר של העניין מצאו עצמם היהודים בחיל הספר מתעמתים על רקע זה עם חבריהם לנשק הערבים, לפני ההגעה לגזרת הגליל העליון וגם במהלך השהייה שם.
בנקודת זמן זו ראו יהודים רבים, ששירתו שלוש ואף ארבע שנים בחיל הספר לאורך שנות המלחמה במקומות שונים ברחבי המזרח התיכון, כי מבחינתם תם פרק זה בחייהם והגיעה העת לסיים את השירות. חוזה השירות המקורי של רבים מהם, שהיה במקור לשלוש שנים הוארך בשנה נוספת, בתוקף צו מלכותי, ולעיתים אף ביותר מכך, ויצא שרבים מהם שירתו במשך כמעט כל תקופת המלחמה.
באפריל 1946 מדווח כבר על כ-30 יהודים המשרתים בחיל. למרות זאת באותו דווח מצוין כי ניתן עדיין להתקבל לשירות בחיל. לא ברור אם גורמים כלשהם בהנהגת היישוב פעלו כדי לגרום לגיוס זה להיות מסיבי, אבל ההגיון שעמד מאחרי שאיפה זו היה שחשוב לשמור על גרעין ולו הקטן ביותר של יהודים בחיל הספר, גם כדי למנוע את הפיכתו לצבא ערבי טהור וגם כדי למנוע את שנוי גישתם של הקצינים הבריטים בו כלפי היישוב היהודי.
היבט אחר שדרכו ניתן להבין את החשיבות של גיוס לחיל הספר דווקא בתקופה זו ניתן לראות על ידי גיוסו של מאיר גרשוני, בן טבריה שנשלח על ידי הש"י, שירות הידיעות של "ההגנה", ביוני 1945 כדי להתגייס לחיל הספר ולהיות סוכן שלהם שם. לפי עדותו היו בעת גיוסו כ-13–15 יהודים בחיל הספר, עדויות אחרות ציינו, כאמור כ-30 חיילים יהודים. בכל מקרה גרשוני ציין כי רוב היהודים שהיו בחיל הספר בעת גיוסו, השתחררו תוך חודשים ספורים. הוא שירת כמכונאי במפרק. באותה שבת שבה הצביע האו"ם על החלטת החלוקה היה גרשוני בחופשה. כשחזר לבסיס הודיע לו חייל מצרי-סודני ששירת יחד איתו שהערבים במחנה תכננו להרוג אותו מיד כשיחזור מן החופשה ולדעתו גרשוני עשה שטות כשחזר לבסיס. בהתייעצות עם שולחיו בש"י החליט גרשוני לערוק והסתתר מהשלטונות למעשה עד כמעט להקמת המדינה. באותה תקופה שירת חשמלאי בשם איזיק ויס במחנה ג'ש (גוש חלב). הוא וגרשוני היו כנראה שני החיילים היהודים האחרונים בחיל הספר.
חתך חברתי
כאמור, לא רבים היו היהודים שהתגייסו לחיל הספר. העדויות מדברות על פחות מעשרים איש בתקופות השפל ועל לא יותר מ-150 איש בתקופות השיא. בסך הכול ניתן לדבר על כמה מאות בודדות של יהודים ששירתו בחיל במשך כל 22 שנותיו.
רבים מיוצאי חיל הספר ציינו יחס משפיל של אלה אל החיילים, יחס הכרוך במכות, קללות, צעקות ועונשים. לנוקשותם של אותם אנשי סגל זוטר התווספה גם עוינותם כלפי היהודים. קשיי השפה והבדלי המנטליות ביניהם לא תרמו ליצירת אווירה חיובית. קושי נוסף עבור היהודים, היא העובדה שלעיתים קרובות ביותר מצאו עצמם היהודים בחיל כבודדים בקרב אוכלוסייה גדולה של לא יהודים. לאורך כל התקופות שבהן הצטרפו חיילים יהודיים לחיל הספר היו עבור צעירים אלו אלטרנטיבות יותר אטרקטיביות שבמסגרתם יוכלו לתרום לביטחון הארץ.
בשנות השלושים, ובעיקר בימי המרד הערבי 1936 - 1939, עמדו אפשרויות לא מעטות עבור צעירים אלה. האפשרות העיקרית הייתה, למשל, הצטרפות לכוחות הנוטרות, או למשטרת היישובים היהודיים, מסגרות שקמו באופן חוקי וקיבלו הן גיבוי כלשהו מצד השלטונות הבריטים, והן היו חברים לכל דבר בארגון ההגנה.
במלחמת העולם השנייה עמדו לפני אותם אנשים שבאו להתגייס לחיל הספר אפשרויות רבות הרבה יותר. הפלמ"ח שהוקם במאי 1941, סמוך מאוד למפנה שחל בדפוסי הגיוס של היהודים לחיל הספר, יכול היה להוות עבורם אפשרות הרבה יותר אטרקטיבית. אם כי בשלבים הראשונים, היה דבר הקמתו של הפלמ"ח שמור בסודיות. מה עוד שרוב המתגייסים לפלמ"ח היו מבין חברי ההתיישבות העובדת. אפשרות הרבה יותר מעשית עבור אותם צעירים שהגיעו לחיל הספר באותה תקופה, הייתה גיוס לצבא הבריטי על זרועותיו השונות. בחודשים הראשונים לאחר פרוץ המלחמה הייתה קיימת האפשרות של חיל החפרים. מאוחר יותר נפתחה האפשרות לגיוס ל"באפס". לקראת סוף המלחמה הוקמה הבריגדה היהודית הלוחמת ("החי"ל"), שהייתה בפעם הראשונה כוח צבאי שנלחם במסגרת בעלות הברית תחת דגל יהודי.
עולים חדשים בחיל הספר
במסגרת מאמציהם של מוסדות היישוב להכניס יהודים לחיל הספר, בלטה באמצע שנות השלושים פעילותם המשותפת של המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית ושל התאחדות עולי גרמניה. זו האחרונה שמה בראש מעייניה לדאוג לתעסוקתם של יהודי גרמניה שהחלו להגיע לארץ במספרים גדולים והולכים לאורך כל שנות השלושים מאז עליית הנאציזם לשלטון בגרמניה.
תהליך מציאת העבודה בארץ הן לעולים והן לוותיקים התבססה אז בעיקר על לשכות העבודה של ההסתדרות ושל האיגודים המקצועיים. מקומות העבודה הפנויים שאליהם הופנו מבקשי העבודה היו בעיקר בבניין ובחקלאות. בקרב עולי גרמניה היה אחוז האקדמאים גבוה. רבים מהם היו רופאים, עורכי דין, מורים, מהנדסים, רוקחים ובעלי מקצועות מדעיים שונים.
התאחדות עולי גרמניה, במסגרת פעולתה למציאת מקומות עבודה לעולי גרמניה, מצאה לפיכך ואקום תעסוקתי שאליו לא נכנסה ההסתדרות, ויצרה קשר עם גורמים שיכלו להשיג מקומות עבודה לעולי גרמניה בשירות הממשלתי. אחוז היהודים המועסקים באותה תקופה בשירות הממשלתי על סוגיו היה נמוך. התופעה הייתה קיימת באופן בולט יותר במצבת כוח האדם של משטרת ארץ ישראל ועוד יותר מכך בחיל הספר. לצורך כך נוצר קשר עם גורמים במחלקה המדינית של הסוכנות עם פעילים מרכזיים בהתאחדות עולי גרמניה. מי שהיה המושך העיקרי בחוטים בנושא זה בהתאחדות עולי גרמניה היה משה ברכמן (לימים שילה), מן הפעילים המרכזיים בהתאחדות עולי גרמניה בתחום תעסוקת העולים. הוא ניהל תכתובות מסועפות עם גורמים בסוכנות היהודית ויצר קשרים שבזכותם הצליחו למצוא עבודה בשירות הממשלתי אנשים לא מעטים מקרב עולי גרמניה.
פרוץ המאורעות של 1936 - 1939 הגביר את הצורך בהגדלת כוחה של המשטרה, זו חיפשה מתגייסים חדשים ואיכותיים שיצטרפו לשורותיה. במקביל, המשבר הכלכלי שפרץ באותה שנה גרם למשבר בענף הבניין והמחסור במקומות עבודה שנגרם עקב כך, הביא לראייה חיובית יותר של העבודה בשירות הממשלה בעיניהם של העוסקים בהפניית דורשי עבודה למקומות התעסוקה. התאחדות עולי גרמניה הציעה לגייס מעולי גרמניה למשטרה. היה צורך בהכנה מוקדמת יסודית של האנשים לפני הפנייתם לעבודה זו. מדובר היה באנשים שהעברית עדיין לא הייתה שגורה על פיהם, המנטליות של הארץ הייתה עדיין חדשה להם והאווירה של השירות הציבורי בארץ הייתה, כצפוי, שונה בתכלית השינוי מזו שהייתה נהוגה בארץ מוצאם.
מיומי נריטה
מיומי נריטה (ביפנית: 成田 真由美; נולדה ב-27 באוגוסט 1970 בקווסאקי) היא שחיינית יפנית, זוכת 15 מדליות זהב במשחקים הפאראלימפיים, ו-20 בסך הכל. תוארה כ"אחת מהספורטאים הפאראלימפיים הטובים בעולם" בידי הוועד הפאראלימפי הבינלאומי.
החיילים היהודים בחיל הספר העבר-ירדני
עולים חדשים בחיל הספר
חיל הספר באותן שנים היה בעיצומו של תהליך מיכון, כלומר חלק גדול ממנו הוסב ליחידות ממוכנות שחייליהם נעו בשטח ברכבים. שינוי זה הצריך גם תוספות של כוח אדם מיומן במקצועות טכניים שונים. מאחר שאלה לא נמצאו בכמויות מספקות במגזר שממנו גויסו רוב החיילים בחיל הספר, המגזר הערבי, חיפשו גורמי כוח האדם בחיל מועמדים לתפקידים אלה ביישוב היהודי.
מדובר היה במכונאים, חשמלאים, נהגים ואלחוטנים. אלה נמצאו בשפע בקרב יהדות גרמניה שהחלה לעלות בשנים אלה ארצה ומצבם התעסוקתי של אנשיה פורט מעלה. כבר בשנת 1933 הופנו מהנדסי חשמל על ידי לשכת העבודה של התאחדות עולי גרמניה, לשירות בחיל הספר כחשמלאים אשר היו אחראים על תפעול ותחזוקת הגנרטורים ורשתות החשמל במחנות החיל.
מיומי נריטה
נכות וקריירה
נריטה משתמשת בכיסא גלגלים בעקבות דלקת חוט השדרה, בה לקתה בגיל 13. בנוסף, נריטה משותקת עוד יותר בפלג גופה העליון, בעקבות תאונת דרכים שהתרחשה ב-1994, השנה בה התחילה להתחרות בשחייה.
החיילים היהודים בחיל הספר העבר-ירדני
עולים חדשים בחיל הספר
כאשר החלו גורמים בהסתדרות לראות בעין יפה יותר את העסקתם של יהודים בשירות הממשלתי בכלל וכתוצאה מזה במשטרה ובחיל הספר בפרט, החל שיתוף פעולה בעניין של ההסתדרות עם התאחדות עולי גרמניה. ביוני 1936 שיגר משה ברכמן מכתב ממוען לחברים דוד רמז, אליהו גולומב וראובן זסלני בוועד הפועל של ההסתדרות. במכתבו זה מפרט ברכמן את הפעולות שננקטו עד כה ואת הגורמים שעסקו בגיוס חיילים יהודים לחיל הספר ולמשטרה בכלל וגיוס של עולי גרמניה בפרט. בין האישים שנטלו חלק בעניין היו גם אישים ביטחוניים כמו אליהו גולומב וישראל גלילי.
ברכמן פרט את הצעותיו להמשך הפעולה. בין השאר הציע להקים ליד הוועד הלאומי "ועדת משטרה וחיל הספר", שתהייה מורכבת מנציגים של גורמים ביישוב שיהיו מעוניינים בנושא. כמו כן הציע את הקמתו של משרד מרכזי שינהל את העבודה השוטפת הכרוכה בגיוס יהודים לחיל הספר ולמשטרה ומעקב ומגע שוטף עמם גם לאחר גיוסם.
מיומי נריטה
נכות וקריירה
ב-1996 ייצגה את יפן באולימפיאדת הנכים אטלנטה, בה זכתה בשתי מדליות זהב, שתי מדליות כסף, ומדליית ארד אחת. באולימפיאדת הנכים בשנת 2000 בסידני זכתה בשש מדליות זהב, ושברה חמישה שיאים עולמיים.
החיילים היהודים בחיל הספר העבר-ירדני
עולים חדשים בחיל הספר
בשלב הראשון דיבר ברכמן על הכנתם הפיזית והרעיונית של המועמדים לשירות. תנוהל כרטסת שוטפת שתתבסס על שאלונים שימלאו מועמדים לגיוס וכך ניתן יהיה למיינם בצורה יעילה. במקביל ידאגו המוסדות להכין את המועמדים לבחינות שהם יהיו אמורים לעבור בכניסה למשטרה לפני כניסתם לבית הספר לשוטרים ולחיל הספר לפני כניסתם לשירות. לאחר שהמועמדים יקבלו תשובה חיובית מגורמי הגיוס הממשלתיים, הם יעברו גם הכנה חינוכית ורעיונית מטעם מוסדות היישוב. במסגרת זו הם יוכנו גם הכנה פיזית במסגרת אימונים קדם צבאיים לפיתוח הכושר הגופני. כמו כן הם יקבלו רקע בידיעת הארץ כולל על ההיסטוריה, הגאוגרפיה והרכב האוכלוסייה. חלק חשוב ביותר בהכנה זו היו, כצפוי, שעורי עברית, שכן רבים מהמועמדים האלה, לפחות אלו שהופנו על ידי התאחדות עולי גרמניה לא שלטו כלל בעברית.
מיומי נריטה
חיים פרטיים
נריטה רכשה את השכלתה הגבוהה באוניברסיטת הוסיי שבטוקיו. היא נשואה, ומצהירה כי חוץ מספורט, תחביבה העיקרי הוא בישול. עד שנת 2008, ביקרה בלמעלה מ-50 בתי ספר וחברות כל שנה, על מנת להרצות בנושא ספורט נכים, התנועה הפאראלימפית, וסוגיית מעורבותם הכללית של יפנים בעלי מוגבלות פיזית בחברה היפנית.
החיילים היהודים בחיל הספר העבר-ירדני
עולים חדשים בחיל הספר
גם לאחר הגיוס היו אמורים הגופים המוצעים הללו לשמור על קשר עם המתגייסים. הכוונה הייתה לשמש למשרתים בחיל הספר צינור שדרכו יועברו חומרים ופעילויות תרבותיות. למשל, משלוח ספרים ועיתונים, ארגון קונצרטים, ביקורים של נציגי המוסדות במקומות השירות של החיילים בחיל הספר ועוד פעילויות שונות. דובר על העסקתם של "עובדים תרבותיים" בחיל הספר ועל הקמתו של גן ילדים ובית ספר לילדיהם של בעלי המשפחות שגרו עם משפחותיהם בזרקא.
דרישה אחרונה זו הועלתה גם בפגישתו של לודמר עם ברכמן, אפשטיין וזסלני בינואר 1935. פניות אלו הושבו בסופו של דבר ריקם. בית ספר או גן לא הוקם מעולם בזרקא. אפילו ניסיונות הקמתה של כיתת לימוד עבור ילדי זרקא שנעשה על ידי אשתו של לודמר לא צלחו.
במקביל לכל אלה דובר על קיומו של מסע הסברה בקרב הציבור שממנו יכולים להגיע מועמדים מתאימים לשירות. במסגרת מסע הסברה זה יפרסו בפני הציבור האפשרויות הגלומות בשירות בכוחות הביטחון והרקע הרלוונטי הדרוש למתגייסים בפוטנציה כדי להגיע להחלטה לפנות ולהתגייס.
סיפוק צורכי התרבות של המגויסים לחיל הספר מקרב עולי גרמניה כלל גם ארגון קונצרטים במחנות חיל הספר. בדצמבר 1935 מועלת הצעה לקיים קונצרט בניצוחו של ברוניסלב הוברמן, מיסדה של התזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית, בזרקא. הרעיון, לפחות באותו עיתוי לא יצא אל הפועל עקב האבל שהיה אז בחיל הספר עקב מותו של סגן מפקד החיל.