cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דיסקוגרפיה של דה ויקנד
הזמר והפזמונאי הקנדי אייבל טספיי, הידוע בשם הבמה דה ויקנד, הוציא חמישה אלבומי אולפן, שלושה מיקסטייפים, מיני-אלבום אחד ושלושה אלבומי אוסף, Trilogy, שיצא בשנת 2012 וכולל את שלושת המיקסטייפים שלו (House of Balloons, Thursday ו-Echoes of Silence), The Weeknd in Japan, שיצא בשנת 2018, אוסף סינגלים שיצא באופן בלעדי ביפן, ו-The Highlights, שיצא בשנת 2021 והוא כולל מספר להיטים של הזמר. הוא הוציא את אלבומי האולפן Kiss Land (2013), Beauty Behind the Madness (2015), Starboy (2016), After Hours (2020) ו-Dawn FM (2022), וגם את המיני-אלבום My Dear Melancholy בשנת 2018. הוא הוציא 67 סינגלים, כולל 20 כאמן אורח.
אלי מגן
אלי מגן (נולד ב-21 בפברואר 1948) הוא זמר ובסיסט ישראלי, נגן קונטרבס וגיטרה בס.
ביוגרפיה
מגן נולד בתל אביב, שירת בצה"ל במסגרת להקת הנח"ל ומיד לאחר שחרורו התפרסם כנגן בס וקונטרבס וניגן עם רבים מאמני ישראל בהופעות חיות ובהקלטות, בהם השלושרים, הגשש החיוור, יפה ירקוני, שושנה דמארי, יהורם גאון, אילנית, צביקה פיק, אריק איינשטיין, שלום חנוך, בועז שרעבי, חוה אלברשטיין, אריק לביא, אהוד בנאי ועוד רבים.
כמו כן השתתף כנגן וכזמר בתוכניות טלוויזיה רבות בערוץ הראשון, בהן "ראש כרוב", "מועדון הצועני השורק", "זמרת הארץ" ועוד.
מגן התפרסם כזמר סולן והיה ממייסדי הלהקות כיף התקווה הטובה ואחרית הימים. להקות אלה היו לאבני דרך ברוק הישראלי והתפרסמו בשירים כמו "בלדה לעוזב קיבוץ", "דוקטור יארינג", "העץ הוא גבוה", "פתחי לי את הדלת" ועוד. מגן אף החליף את אריק איינשטיין בחידוש של להקת החלונות הגבוהים בשנות ה-70. בנוסף, הקליט כסולן את השירים "יליד הארץ" (פסטיבל הזמר 1973), "שתי דפיקות לב", "לאט עולים סוסי" (פסטיבל שירי משוררים - גלי צה"ל) ועוד. באמצע שנות ה-70 עבר לארצות הברית, שם למד ב-“Mannes College of Music" בניו יורק, וכן למד קונטרבס אצל הומר מנץ' ואדי גומז. מגן שב לישראל בשנת 1983.
בשנת 1980 ביצע את נעימת הסרט "מלך ליום אחד" בבימויו של אסי דיין, ובכיכובו של  גבי עמרני.
ב-1987 חידש ביחד עם נורית גלרון את "העץ הוא גבוה" (עיבוד: אלונה טוראל).
מאז שובו לישראל ועד ראשית 2015 שימש מגן כנגן קונטרבס מן המניין בתזמורת הפילהרמונית הישראלית. השתתף פעמים רבות בהרכבי מוזיקה קאמרית במסגרת פסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון, ניגן מספר רסיטלים כסולן קונטרבס (עם אילן רכטמן ב"צוותא" ועוד) וביסס את מעמדו כנגן הקונטרבס המוביל בישראל בתחום הג'אז. מגן השתתף בכל אירועי הג'אז המרכזיים בישראל. בקונצרטים ובפסטיבלים בישראל ומחוצה לה ניגן, בין היתר, עם אמני ג'אז בינלאומיים כמו: Red Rodney, Steve Grossman, Eddie Gomez, Dave Liebman, Dee Dee Bridgewater, Sheila Jordan, Stan Getz, McCoy Tyner, Billy Hart, Jessye Norman, Randy Brecker ועוד רבים אחרים.
במהלך הקריירה ארוכת השנים, ניגן מגן באלבומיהם של זמרים מובילים ובהם אריק איינשטיין, יהודית רביץ, יהודה פוליקר, ענבל פרלמוטר ואסף אמדורסקי. שיר הסולו המוכר ביותר של מגן הוא "עד סוף הקיץ", אותו ביצע בסרט "שתי דפיקות לב" בשנת 1972. בשנת 2004 ביצע את השיר "לזכור" שנכלל באלבום "סימנים", אלבום משירי מירון ח. איזקסון המולחנים. בשנת 2006 הוציא את אלבום הסולו "אדם", ובו 14 שירים מאת איזקסון. בשנת 2015 יצא אלבום אוסף שלו בשם "איש העולם הבא". ב-2021 השתתף באלבומו של שלום חנוך, הרצל לילנבלום, בנגינה, שירה, הפקה מוזיקלית ועיבודים.
אמנון נויבך
אמנון נויבך (נולד ב-14 באפריל 1944) הוא מנהל ישראלי בתחום הכלכלה, שכיהן במשך 7 שנים בראש דירקטוריון הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
ביוגרפיה
נולד לאם ילידת בולגריה ולאב יליד גרמניה. הוריו עלו לארץ ישראל לפני מלחמת העולם השנייה והתיישבו בכפר הדר. בעל תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים ומוסמך אוניברסיטה בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן. בשנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80 היה נויבך הרפרנט לענייני משרד הביטחון של אגף התקציבים במשרד האוצר, היה יועץ כלכלי ליצחק רבין בהיותו ראש ממשלת ישראל, ושל שמעון פרס כאשר היה ראש הממשלה. בתפקידו זה היה שותף בכיר בתכנון ויישום תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985.
היה דירקטור בבזק, הציר הכלכלי של ישראל בוושינגטון ואחר כך יו"ר חברת פלאפון.
משמש כיועץ כלכלי ובעל עסקים פרטיים בתחום העיתונות ועיבוד מתכות, וכן משמש כיו"ר הדירקטוריון של מגו אפק ושל לארוטק, משמש כדירקטור בחברות איי.די. איי. חברה לביטוח, ישיר ניהול קופות גמל, מיינד, אראל נט, דלתא גליל בע"מ, לאומי קארד, אספן בניה ופיתוח וטרנסכלל סחר, והעיתון החרדי "משפחה".
ב-20 במרץ 2014 פורסם דבר מינויו לתפקיד יו"ר דירקטוריון הבורסה לניירות ערך בתל אביב. ב-29 ביולי 2021 הודיע על פרישתו מהתפקיד . מאז שנת 2018 לומד לקראת תואר שני בהיסטוריה של הפילוסופיה של המדע במכון כהן באוניברסיטת תל אביב.
ג'ון מילר
ג'ון מילר (7 או 28 בינואר 1902 – 1 בפברואר 1979) הייתה אשתו השנייה של הנרי מילר, שכתב אודותיה באופן פורה ביותר.
ראשית חייו
נולדה בבוקובינה, אוסטריה-הונגריה (ממוצא רומני כמוזכר בסקסוס) כג'ולייט אדית' שמרדט (או שמרת') (לימים ג'וליטה), בתם של וילהלם ופרנסס בודה שמרת, משפחה יהודית ענייה. היא היגרה עם הוריה וארבעה אחים לארצות הברית בשנת 1907. בגיל 15 נשרה מהתיכון כדי להיות רקדנית באקדמיה לריקודים של וילסון (ששמה שונה לארמון המחול של אורפיאום בשנת 1931) בכיכר טיימס והחלה להיקרא בשם ג'ון מנספילד, ולעיתים ג'ון סמית'. בסקסוס, הנרי מילר כותב שג'ון טענה שהיא סיימה את לימודיה במכללת וולסלי, אך ב"נקסוס" הוא כותב שהיא מעולם לא סיימה את בית הספר התיכון. קנת' דיק, לאחר שראיין את ג'ון, מצטט אותה באומרה, "השכלתי הרשמית הסתכמה בכשלוש וחצי שנות תיכון. עבדתי על מלגה למכללת האנטר."
היא תתגורר בעיר ניו יורק במשך חלק גדול משארית חייה, למעט טיול ארוך שתערוך באירופה וגיחות נוספות קצרות לפריז ולאריזונה.
החיים עם הנרי מילר
בשנת 1923, כשהייתה בת 21 ולמדה בווילסון, פגשה בהנרי מילר כשהוא בן 31. מילר היה עתיד לעזוב בעבורה את אשתו וילדתו הראשונה ברברה כדי להינשא לג'ון בהובוקן, ניו ג'רזי ב -1 ביוני 1924. היחסים ביניהם יהוו את הנושא המרכזי בטרילוגיה החצי-אוטוביוגרפית של מילר "הצליבה הוורודה". ג'ון מככבת גם ביצירותיו הידועות ביותר, חוג הסרטן וחוג הגדי.
באוקטובר 1926, ז'אן קרונסקי, אמנית ומשוררת עברה להתגורר עם הזוג על פי דרישתה של ג'ון. ג'ון שהייתה ככל הנראה דו-מינית, טיפחה איתה מערכת יחסים קרובה מאוד והעדיפה את חיבתה של ז'אן על פני זאת של הנרי. הסדר המחיה הזה התפרק במהרה וזוג הנשים עזב יחד לפריז באפריל 1927. חודשיים אחר כך שתי הנשים החלו לריב, וג'ון שבה להנרי ביולי של אותה שנה. בשנה שלאחר מכן יצאו ג'ון והנרי לטיול ממושך באירופה והתיישבו בפריז למשך כמה חודשים לפני שהם חזרו לניו יורק. מערכת היחסים של ג'ון עם ז'אן היא היצירה המרכזית ברומנים האוטוביוגרפיים של הנרי "זין מטורף" (1930, שלא פורסמה עד 12 שנים לאחר מותו של מילר) ו"נקסוס" (1959), הכרך השלישי של הצליבה הוורודה. בסביבות 1930 התאבדה קרונסקי בבית חולים לחולי רוח בניו יורק.
בשנת 1930 עבר הנרי לפריז בגפו וב-1931, בזמן שהיא מבקרת את הנרי, ג'ון פגשה את הסופרת אנאיס נין, שפיתחה במהירות לאובססיבית כלפיה, ובדיוק כפי שעשה הנרי, השתמשה בה כארכיטיפ ביוגרפי ברבים מכתביה. ג'ון ונין החלו במערכת יחסים פלרטטנית אף על פי שנין הכחישה שהיחסים היו מיניים. עם זאת, ג'ון תהיה כאמור דמות בולטת ביומניה שפורסמו ואלה שלא פורסמו, עליהם יתבסס מאוחר יותר באופן רופף הסרט "הנרי וג'ון". בסרט, ג'ון גולמה על ידי אומה תורמן. ג'ון לא הייתה מרוצה מפרסום היומנים של נין, שהשמיטו את הרומן של נין עם מילר ובכך השמיט את התפקיד שגילמה נין בפירוק נישואיהם של המילרים.
ג'ון והנרי התגרשו על ידי מיופה כוח במקסיקו סיטי בשנת 1934.
חיים מאוחרים
לאחר שהתגרשה ממילר, התחתנה עם סוכן הביטוח סטרטפורד קורבט בסביבות 1935. קורבט חיזר אחריה כשמילר עזב לפריז בשנת 1930, מה שהעציב מאוד את מילר כשגילה שג'ון וקורבט ביחד. סטרטפורד עזב אותה בשנת 1947 עבור השחקנית ריטה לה רוי קורבט. חייה של ג'ון התדרדרו בשלב זה והיא התגוררה בסדרה של מלונות זולים סביב העיר ניו יורק, למשל במלון קונטיננטל ברחוב 95. היא הייתה בקשר עם מילר בתקופה זו דרך הדואר והוא היה שולח לה כסף דרך חברים וחנויות ספרים כגון "מכולת הספרים של גות'אם". המחברות שמילר כתב על נסיעתו ב-1940 ברחבי ארצות הברית שיהפכו ל"סיוט הממוזג" כללו רק קומץ אזכורים אגביים לג'ון. אחד קורא "שב כאן וחלום על ג'ון. היכן כעת, ג'ון הקטנה? האם את מאושר?"
במהלך שנות החמישים אושפזה ג'ון במחלקות פסיכיאטריות בהן קיבלה טיפולי חשמל, במהלכן היא שברה כמה עצמות לאחר שנפלה משולחן הטיפול. מעולם לא התאוששה מהחוויות הללו לחלוטין. בשנת 1954 החלה להתנדב כעובדת סוציאלית. בשנת 1957 עברה להיות פקידת קבלה מתמחה במחלקת הרווחה בעיר, ועבדה במחלקה במשרה מלאה עד 1960. בשנת 1961 היא פגשה שוב את מילר; הוא היה המום מההידרדרות שלה, והשניים מעולם לא חידשו את מערכת היחסים שלהם. בסוף שנות השישים עברה ג'ון לאריזונה עם אחד מאחיה. קברה של "ג'ון א. קורבט, אחות אהובה" בבית העלמין בעמק ויו בקוטונווד, אריזונה, הוא ככל הנראה שלה.
אף על פי שהביעה רצון לכתוב אוטוביוגרפיה, היא מעולם לא כתבה דבר שנותר אחריה מלבד מכתבים. עם זאת, הייתה לה השפעה ספרותית עצומה על יצירותיהם של בעלה לשעבר ועל זאת של אנאיס נין. היא נפטרה באריזונה בשנת 1979.
וילקובישק
ממוקמת 25 ק"מ צפונית-מערבית לעיר מריאמפול (Marijampolė), על גדת נהר סיימנה (Šeimena). העיר נמצאת גם כ-18 ק"מ מהגבול עם פרוסיה (כיום רוסיה) ו-3.5 ק"מ מדרום לקו הרכבת מסנט פטרבורג-ברלין.
היסטוריה
מקור שמה של העיר ביובל וילקובה (Vilkauja) של נהר Sesupe, הסמוך לעיר. וילקובישק קיבלה זכויות מגדבורג בשנת 1660 ובכך היא אחת הערים העתיקות ביותר בליטא. סמלה של העיר הושאל ככל הנראה מן המשפחה פאק (Pac). בעלי הכפר באותה תקופה, קשישטוף זיגמונט פאק, היה גם שליט ליטא.
עם חלוקת פולין עברה וילקובישק ביחד עם שאר מערב ליטא לשליטת פרוסיה. השלטון הפרוסי עודד את התושבים לבנות בתי אבן או לבנים במקום בתי עץ, בכך שסבסד שליש מהעלויות. באותן שנים חשיבותה של וילקובישק גדלה בגלל מיקומה על הדרך מקובנה לקניגסברג.
בשנת 1807, בעקבות תבוסת פרוסיה לצבאו של נפוליאון וחתימת חוזה טילזיט, הייתה לחלק מדוכסות ורשה והוכללה במחוז ביאליסטוק. פרידריך אוגוסט הראשון, מלך סקסוניה, מונה לדוכס, והחוקה הנפוליאונית הפכה עתה לחוקת הדוכסות, לפיה כולם שווים בפני החוק, פרט ליהודים שלא זכו לזכויות אזרח.
במהלך מלחמת רוסיה-צרפת שהה נפוליאון עם צבא של 250,000 חיילים בעיר וגרם לה נזק עצום. בין השאר, סוסים שוכנו בתוך בית הכנסת של העיירה. בשנת 1815 בעקבות ההפסד של נפוליאון עברה וילקובישק לשליטה רוסית והייתה לחלק ממחוז אוגוסטובה, ובשנת 1866 הפכה לחלק ממחוז סובאלק. הרוסים הקימו על יד העיר מספר מפעלים גדולים. וילקובישק בשנים אלה הייתה מרכז חשוב לעיבוד זיפי חזירים, ובשנת 1900 הועסקו בענף כ-1,000 עובדים.
ידוע הסיפור על נפוליאון בווילקאוישק שהתבקש להוציא את סוסיו מאחד מבתי הכנסת שהוכנסו לשם בתשעה באב .. כי עם שזוכר את עברו, נכון לו עתיד מזהיר! וכי אם יכבוש את ארץ ישראל, יעזור לעם היהודי להקים את מלכות ישראל. מסתבר כי יכול להיות שבעקבות הגעתו לבית הכנסת בווילקאוישק נוצרה לאחר מכן על ידו ' הצהרת נפוליאון'.
במהלך השנים 1882, 1886 ו-1895 העיר סבלה משריפות רחבות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיירה על ידי כוחות גרמניים והוחזקה עד 1918, כאשר המקום הפך לחלק מליטא העצמאית.
בתקופת ליטא העצמאית (1918–1940) חזרה העיירה להיותה מרכז מחוז כפי שהיה בעבר, והוקמו בה מוסדות מתאימים, כגון משרדי המחוז ובית המשפט האזורי. לאחר תקופה, הוקמה מסילת ברזל שהובילה מווילקובישק למריאמפול (Marijampolė). המסילה גרמה לכך שמריאמפול הפכה למרכז האזורי, והחליפה את וילקובישק בתפקידה המסורתי.
זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לאזור הסובייטים, והם שלטו באזור בין 1940 ל-1941, על בסיס הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. ב-1941 תקפה גרמניה הנאצית את ברית המועצות, פלשה לליטא וכבשה את העיר. פלישת הצבא הגרמני גרמה להרס של רוב (כ-90%) הבתים בווילקובישק. בחודשים הראשונים לכיבוש הגרמני (יוני-ספטמבר 1941) הם רצחו 3,056 אנשים, רובם יהודים. וילקובישק שוחררה על ידי הצבא האדום ב-9 באוגוסט 1944.
לאחר המלחמה, היא הייתה חלק מברית המועצות הליטאית בברית המועצות. כאשר ליטא חזרה לעצמאותה ב-1991, הפכה העיר לעיר הבירה של מחוז וילקביסקיס.
ראשיתה של וילקאווישק היהודית
באמצע המאה השמונה עשרה פרצה מגפת כולרה בעיירה ויז'אן (ויז'ני - כיום פולין), כ -35 ק"מ מדרום לוילקאווישק. פליטים יהודים שלא הורשו תחילה להיכנס לוילקאווישק, התיישבו ביער הסמוך, וקהילת וילקאווישק סיפקה להם מזון. רבים מהם מתו ונקברו ליד היער. לאחר מכן התיישבו צאצאי היהודים בווילקאבישק וחיו שם עד השואה.
משפחת חרל"פ, חיה ויצחק חרל"פ, היו מראשוני העולים מוילקאווישק לארץ ישראל והתיישבו בשנת 1850 בירושלים. על פי הקדמת הרב יעקב משה חרל"פ לספרו בית זבול, בעת עזיבתם לארץ ישראל, עמדו כל תושבי העיירה בתחנת הרכבת מצפון לעיירה ותהו : "מיהם המשוגעים העולים לארץ ישראל ".
בווילקובישק הייתה קהילה יהודית עתיקה. בבית הקברות היהודי היו מצבות משנת 1575 אולם לפי המסורת המקומית ראשוני היהודים התיישבו במקום כבר במאה ה-14. בעיר היה בית כנסת מעץ שהוקם בשנת 1545 והיה שמור בו ספר תורה מגירוש ספרד. היה בו ארון קודש, שלוש קומות גובהו (11 מטרים), מעוטר בקישוטים מעץ חרותים באמנות. בשנת 1857 מנתה הקהילה היהודית 4,559 נפש (83% מהאוכלוסייה).
בשנות השמונים והתשעים של המאה התשע-עשרה הגיעו יהודים מרוסיה לווילקובישק כדי לחצות את הגבול לגרמניה ללא דרכון, ומשם להפליג לאמריקה. זה היה ניסיון בעיקר מסיבות כלכליות או פוליטיות, אבל לפעמים המבריחים נתפסו על ידי משמר הגבול הרוסי, אז הקהילה בווילקובישק הייתה חייבת לשחרר את היהודים מהכלא. ב-1898 התפרסם בעיתון העברי "הצפירה" (שנדפס בוורשה) נגד ניסיון לחצות את הגבול ללא דרכון, חתום בשם קהילת וילקובישק על ידי רבי צבי מה-יפית, רבינער (רבי רש"י) אליהו שרשבסקי; נאמנים: סנדר טורברג, אפרים-מנדל פוסטפדסקי; גבאים (קציני כבוד): יחזקאל יפה ויהושע ליפמן יופה.
במהלך השנים התרכזו היהודים במסחר בדגנים, בעצים ובמוצרים חקלאיים המיועדים לייצוא לגרמניה. היו בעיר יהודים, שהיו בעלי שדות גדולים (לפי חוק נפוליאון יכלו היהודים לרכוש קרקעות באזור זה), שבהם גידלו ירקות ופירות. השריפה שהתרחשה בעיר בשנת 1882 פגעה ב-180 משפחות יהודיות, ובשנת 1886 נשרפו 300 בתים יהודיים. השריפה ב-1905 הרסה בתים יהודיים רבים, וליהודי העיר ניתן סיוע מאגודת "הברית" הצרפתית ומהברונים רוטשילד והירש.
בעיר התגוררו חנוונים יהודים רבים, בעלי מלאכה שונים ובעלי מכוניות ומרכבות שהעבירו סחורות ונוסעים לתחנת הרכבת ולערים השכנות. מספר גדול של יהודים עבד בתעשיית עיבוד זיפי חזיר לייצור מברשות בווילקובישק. היו שם ארבעה מפעלים גדולים מסוג זה - השייכים לסובולביץ, לרוזין, לווילקוביסקי ולווינדסברג - שהעסיקו יותר מ-400 עובדים יהודים בנוסף למספר סדנאות קטנות יותר. עובדים אלה היו הראשונים שארגנו שביתות כדי לשפר את תנאי העסקתם.
במאה התשע-עשרה היו היהודים רוב אוכלוסיית ווילקאווישק. בשנת 1857, מתוך 5,503 אנשים בעיר, 4,559 היו יהודים (83%), ובשנת 1897 זה עלה ל -5,788 אנשים, אך כלל רק 3,480 יהודים (60%).
בשנים 1869/70 החלה ההגירה היהודית מוילקאווישק לאמריקה. ברשימת העולים מווילקובישק מופיעים השמות הבאים: ל 'אהרונברג, ח' וולקוביץ, א 'ורשבסקי, מ' לונדון, ש 'לוי, מבליכטנשטיין, ס' ניומן, ט 'ממלונסקי, ס' קריגרסקי.
ב-1896 התקיימה שביתה במפעל של וינדסברג, שאורגנה על ידי חברי מפלגת ה"בונד" מווילנה (אברהם אלכסנדרוביץ ואורצ'יק), בדרישה לצמצם את שעות העבודה היומיות ל-10, והם השיגו את מטרתם. באותה עת נוסד "איגוד פועלי המברשת", ובשנת 1898 הוצא צו "לעובדי המברשת היהודית בליטא ובפולין" בדבר המאבק על זכויות העובדים. ה"בונד" ארגן גם הפגנות לא חוקיות, שגרמו להתנגשויות עם המשטרה וחלק מהמפגינים נעצרו (החייט וולך, שמואל יופה, אליהו סליטובסקי, ישראל קניגסברג). בשנת 1911 כ-1,000 עובדים, רובם יהודים, הפגינו במטרה להשיג יום עבודה בן שמונה שעות ותוספת של 75 קופיקי (100 קופיקי = 1 רובל) בשבוע, ובכך הפכו את העובדים הראשונים בליטא ליהנות משמונה שעות ביום. ארגון ה"בונד" נלחם לא רק על זכויות העובדים, אלא גם על תפוצת מידע ותרבות יידיש בקרב מעמד הפועלים.
היו שם בתי כנסת רבים: בית הכנסת הישן, "בית המדרש", ארבעה "קלויזים": הגרמני, הצרפתי - שבו התפללו חיילי נפוליאון - "חברה קדישא" ושל ר' יעקב ישעיהו, ו"שטיבלך". לעובדי המברשות היה בית כנסת משלהם.
החינוך של הילדים היהודים היה בעיקר בידי "מלמדים", ובסוף המאה התשע עשרה התפרסם כ"מלמד" משה סודרסקי, שהיה אהוב מאוד על תלמידיו וזכה להוקרה על ידי כלל הציבור, בווילקובישק. תלמידים רבים מ"חדרים" ו"תלמוד תורה" המשיכו את לימודיהם בישיבות בווילקובישק או בערים השכנות. בשנת 1867 הוקם בעיר בית ספר יהודי-רוסי, ואחד ממוריו היה נחום-טוביה לונדון, שהיגר לאמריקה ב-1895, פרסם מאמרים בעיתונות העברית שם ואף השתתף בכתיבת האנציקלופדיה היהודית באנגליה. בשנת 1879 הוקם בית ספר של רבינר א. שרשבסקי, וב-1903 הוקם בית ספר עם שלוש כיתות, שבהן לימדו מקצועות דתיים וכלליים.
בין הרבנים ששירתו בווילקובישק בתקופה זו היו: אליעזר לנדא (תקנ"ב-תקל"ו); יעקב דוד וילבסקי (1845-1914); צבי הירש מה-יפית (1840–1919).
מוסדות רווחה רבים פעלו בווילקאווישק: "גמילות חסידים" (ניהל "פנקס" מ-1800); "משכל אל דל" ("פנקס" שלהם קיים החל מ-1880) נתן הלוואות לנזקקים ללא ריבית ותשלומים קטנים להחזרת הכסף; "מתן בסתר", שעזר לאנשים שהמצב הכלכלי שלהם הידרדר, והתביישו לבקש עזרה; "מעות חיטים" סיפק לנזקקים את צורכי פסח. בשנת 1910 התאחדו כל ארבעת המוסדות למוסד אחד גדול השם "צדקה גדולה". "הכנסת כלה" עזר לכלות עניות; "לינת הצדק" סיפק לעניים עוברים ושבים אוכל ואוכל. "ביקור חולים" עזר לחולים נזקקים ושלח להם רופאים ותרופות.
הפעילות הציונית החלה בשנת השמונים של המאה ה-19. אגודת הציונים בעיר, בראשותו של הרוקח פיינברג, מנתה ב-1899 כ-400 חברים. בוועידה המחוזית של אגודות הציונות, שהתקיימה בווילנה ב-1899, השתתף הרב צבי מה-יפית כנציג וילקובישק. בחול המועד סוכות תרס"ג (1903) התכנס "מרכז האגודות הציוניות של סובלק גוברניה" בווילקובישק וקבע תקנות לפעילותן של החברות, שאומצו. באותן שנים פעלו בעיר מפלגות "צעירי ציון" ו"פועלי ציון" והיוו משקל נגד ל"בונד" האנטי-ציוני.
בשואה נרצחו 3,056 מיהודי וילקובישק. ההשמדה החלה עם כיבוש העיירה על ידי הגרמנים ביולי 1941 ונמשכה עד ספטמבר אותה שנה. לפי אחד המקורות הושמדה כל הקהילה ביום אחד, בצום גדליהו תש"ב. הרצח בוצע על ידי יחידת הגסטאפו של טילזיט שנעזרה בכוחות עזר ליטאיים.
בשנת 1990 הוקמה בעיר אנדרטת זיכרון לשואה.
דני אלפמן
דניאל רוברט "דני" אלפמן (באנגלית: Daniel Robert Elfman; נולד ב-29 במאי 1953, לוס אנג'לס, קליפורניה) הוא מלחין אמריקאי-יהודי, הידוע במוזיקה שהוא כותב לסרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה. אלפמן ידוע במיוחד במוזיקה הגותית שהלחין לסרטיו של טים ברטון, עמו שיתף פעולה במספר רב של סרטים, במיוחד בשל נעימת הפתיחה אותה הלחין לסרט "באטמן" ונעימת הבאטמוביל Descending Into Mystery.
קורות חיים
נולד למילטון ובלוסום לבית ברנשטיין, במשפחה בת שני בנים. אחיו הבכור ריצ'רד הוא שחקן, מוזיקאי, עיתונאי ומו"ל. דני אלפמן התחיל את הקריירה שלו בשנות ה-70 כנגן בקבוצת תיאטרון בפריז בשם Le Grande Magic Circus ולאחר מכן בקבוצת תיאטרון שהקים אחיו בלוס אנג'לס - The Mystic Knights of the Oingo Boingo (האבירים המיסטיים של האוינגו בוינגו). אחרי שמונה שנים בקבוצת The Mystic Knights of the Oingo Boingo בהן היה אלפמן זמר, מלחין, גיטריסט ונגן טרומבון, אחיו עזב את הקבוצה כדי להפיק את סרט הפנטזיה "האזור האסור" והעביר את בעלותה לאלפמן אשר הפך אותה ללהקת רוק וקיצר את שמה ל-Oingo Boingo (אוינגו בוינגו). אלפמן השתתף בסרט "האזור האסור" של אחיו הן כמלחין וכותב הפסקול והן כשחקן המגלם את השטן.
ב-1985 קיבל את ההזדמנות הראשונה הגדולה שלו לקפיצה מקצועית כמלחין כאשר טים ברטון ביקש ממנו להלחין את הפסקול של Pee-wee's Big Adventure. ברטון ופול רובנס, השחקן הראשי בסרט, בחרו את אלפמן בשל עבודתו ב-Oingo Boingo ובתור מלחין "האזור האסור". הסרט הזניק את הקריירה שלו והיה הראשון בשיתוף הפעולה בין הבמאי למלחין ובסרטים רבים הלחין אלפמן פסקול גותי לסרטיו האפלים של ברטון. ביניהם: "ביטלג'וס", "באטמן", "באטמן חוזר", "המספריים של אדוארד", "סליפי הולו" (עיבוד על אגדת הפרש ללא ראש), "הפלישה ממאדים", "סיפורי דגים", "צ'ארלי בממלכת השוקולד", "חתונת הרפאים" ו"הסיוט שלפני חג המולד" (שבו אלפמן שר עבור גיבור הסרט). סימן ההיכר המוזיקלי של אלפמן בסרטים הוא המוזיקה הגותית, המלווית במקהלות ילדים ועוגב, שמסייעת ליצור בסרטיו של ברטון אווירה של פנטזיה אפלה, פנטסטית וחלומית/סיוטית.
אלפמן הושפע כמלחין מנינו רוטה, ברנרד הרמן וקרל סטולינג.
אלפמן הלחין פסקולים לסרטים רבים נוספים, סרטי פעולה, דרמה, קומדיה ופרודיה.
אלפמן הלחין גם נעימות פתיחה לסדרות טלוויזיה, כאשר המפורסמת שבהן היא הפתיחה לסדרה משפחת סימפסון.
ב-2004, זכה אלפמן בפרס אמי על הלחנת נעימת הפתיחה של עקרות בית נואשות.
לאלפמן שתי בנות מנישואי הראשונים, לולה אלפמן, והבמאית מאלי אלפמן.
ב-29 בנובמבר 2003 התחתן אלפמן עם השחקנית ברידג'ט פונדה. לזוג בן, אוליבר, שנולד בינואר 2005.
קורפבול
קורפבול (בפ"א רפויה, אנגלית: Korfball) הוא משחק כדור קבוצתי. הוא נחשב (ביחד עם משחק הנט-בול) כהסתעפות של משחק הכדורסל. המשחק פותח בתחילת המאה ה-20 בהולנד, וזוכה עד היום לפופולריות רבה במדינות בנלוקס. בשנים האחרונות המשחק זוכה לפופולריות הולכת וגדלה גם בשאר העולם.
המשחק נבדל משאר ענפי הספורט הקבוצתיים היות שהוא ענף ספורט מעורב לגברים ונשים.
מהלך המשחק
משחק קורפבול יכול להיערך גם במגרש פתוח או סגור. מגרש הקורפבול מחולק לשני חצאים הנקראים "אזורים", שבכל אחד מהם יש עמוד בגובה 3.5 מטר עם סל, הנקרא קורף (סל בהולנדית, מכאן שם המשחק) בקצהו. הסל ממוקם בשליש האזור היותר קרוב לקצה המגרש. כדור המשחק דומה בצורתו ובמשקלו לכדורגל.
במהלך המשחק שתי קבוצות, אשר מורכבות מ-4 גברים ו-4 נשים כל אחת, מנסות לקלוע לסל היריבה, וזאת רק על ידי מסירות באוויר. אסורה ההקפצה של הכדור, ריצה עם הכדור, ומגע בין שחקנים/ות. כל קבוצה מתחלקת ל 2 תת-קבוצות, אחת לכל אזור - התקפה והגנה, כשקבוצת הגנה אחת משחקת באותו אזור מול קבוצת ההתקפה של היריבה, ולהפך. כל תת-קבוצה כוללת 2 שחקנים ושתי שחקניות. אחרי 2 סלים, תת-הקבוצות מתחלפות בתפקידים, ובמחצית שתי הקבוצות מחליפות צדדים במגרש.
היסטוריה
על פי מרבית העדויות, מורה ההתעמלות ההולנדי ניקו ברקהויסן נחשב לממציא המשחק. מסופר שבשנת 1902, במהלך ביקור בשוודיה, הוא נחשף למשחק הרינגבול, ובשובו להולנד הגה את עקרונות המשחק, כשהעקרון המנחה אותו הוא שילובם של בנים ובנות באותו המגרש.
קורפבול בעולם
בראשיתו משחק הקורפבול שוחק בהולנד ובלגיה, ונערכו משחקי הדגמה במסגרת אולימפיאדת אנטוורפן (1920) ואמסטרדם (1928).
התאחדות הקורפבול הבינ"ל נוסדה בשנת 1933, וחברות בה (נכון לפברואר 2018) 67 התאחדויות קורפבול לאומיות.<BR> אליפות העולם נערכת משנת 1978, כשנבחרת הולנד זוכה במרבית התארים, כולל האחרון שנערך בבלגיה בשנת 2015.<BR> אליפות אירופה האחרונה נערכה בשנת 2015 בהולנד בזכייתה של הולנד.<BR> הקורפבול מוכר על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי, אך עוד לא נכלל במסגרת המשחקים האולימפיים. עם זאת, נכלל הקורפבול במסגרת המשחקים העולמיים (World Games) תחרות המתקיימת בחסות הוועד האולימפי הבינ"ל כל 4 שנים וכוללת ענפי ספורט לא-אולימפיים.
הקורפבול בישראל
בישראל נכון להיום הענף מתקיים בעיקר במסגרות שיעורי ספורט בבתי ספר יסודיים ואין לענף גוף ארגוני.
קפריסין
קפריסין (ביוונית: Κύπρος, בטורקית: Kıbrıs) היא מדינת אי הממוקמת בים התיכון, מדרום לצפון קפריסין ולטורקיה וממערב לסוריה וללבנון. שמה הרשמי כיום הוא רפובליקת קפריסין (ביוונית: Κυπριακή Δημοκρατία, בטורקית: Kıbrıs Cumhuriyeti). לפני 1974 מדינת קפריסין הייתה אחת, אך משנה זו חלקה הצפוני הפך להיות אזור בשליטת הטורקים.
היא ממוקמת על אי באותו שם. למרות שמבחינה גאוגרפית האי הוא חלק מאסיה, נחשבת קפריסין לחלק מאירופה מבחינות היסטוריות ותרבותיות. קפריסין היא אף חברה באיחוד האירופי מאז 2004, אולם צפון קפריסין הטורקית אינה חלק מהאיחוד. כמו כן, ישנם דוחות רשמיים בהן היא נחשבת כחלק מהמזרח התיכון.
מקור השם
האטימולוגיה של השם קפריסין אינה ודאית. השערה אחת היא שמקור השם מהמילה היוונית לעץ הברוש ("κυπάρισσος - ("Cupressus sempervirens (קיפאריסוס) או אפילו מהשם היווני κύπρος ("קיפרוס") לצמח החינה ("Lawsonia alba"). אסכולה אחרת גורסת כי מקור השם מהמילה בשפה ה (כינוי לשפה בה דיברו בקפריסין בתקופת הברזל) לנחושת, מתכת שמרבצים עשירים שלה מצויים באי. דוסן, לדוגמה, העלה השערה כי שורשי השם במילה השומרית לנחושת ("זוּבָּר") או אפילו מהמילה לברונזה ("קוּבָּר"). האי העניק את שמו לשם הלטיני של הנחושת, תוצאה של ייצוא הנחושת מהאי למדינות השכנות: תחילה כביטוי "Aes cyprium" – "המתכת של קפריסין" ואחר־כך כקיצור של הביטוי למילה "Cuprum".
היסטוריה
בני האדם הראשונים הגיעו לקפריסין בשלהי התקופה האפיפלאוליתית, לפני כ-11,500 שנים.
העת העתיקה
תרבות יוון המיקנית הגיעה לאי בסביבות 1600 לפנה"ס. מושבות מתקופה זו עדיין פזורות ברחבי קפריסין. גם הפיניקים השאירו את חותמם באי, בהתיישבויות גדולות ומשמעותיות כמו גם מושבות סחר פזורות רבות באי. בתקופה הזאת נוצרו גם כלי קרמיקה המצוירים על לבן. כלים אלה היו נפוצים עד סוף התקופה הקלאסית.
בעת העתיקה נודעה קפריסין בשם אלשיה, וכך הופיעה בתעודות היסטוריות. בתקופת הברונזה התקיימה באי ממלכה בשם זה.
בתחילת תקופת הברזל התחלקה קפריסין לערי ממלכה יווניות ופיניקיות. בהמשך נכבשה קפריסין על ידי האשורים, המצרים והפרסים. לבסוף היא נכבשה מידי הפרסים על ידי שושלת בית תלמי, יורשת האימפריה של אלכסנדר הגדול במצרים. בשנת 68 לספירה היא הסתפחה לאימפריה הרומית. ב-395, האימפריה חולקה לשתיים וקפריסין שויכה לאימפריה הביזנטית.
בשנים 115–117 מרדו יהודי האי בשלטון הרומי כחלק ממרד התפוצות בהנהגתו של ארטמיון. כתוצאה ממרד זה נחרבה העיר סלמיס ונהרגו כ-240,000 מתושבי האי. לאחר מיגור המרד, מספר קסיוס דיו כי נאסר על היהודים לדרוך על אדמת האי, כאשר כל יהודי העובר על הוראה זו – דינו מוות. האי קפריסין מוזכר בתלמוד הירושלמי מסכת סוכה כ"ג עמוד א' בהקשר למרד ברומאים - כתוב שדם הרוגי אלכסנדריה הגיע "בים עד קיפרוס".
ימי הביניים
עם פיצול האימפריה הרומית ב-395 עברה קפריסין לשליטת האימפריה הביזנטית, ועיר הבירה הפכה לסלמיס. עם התפשטות האסלאם מחצי האי ערב תקפו הערבים את האי כמה פעמים. לבסוף, בהנהגת הח'ליף עבד אל-מלכ, הגיעו הערבים והביזנטים להסכם שלטון משותף באי בשנת 688. ההסדר החזיק מעמד כמעט 300 שנה, אז שבו הביזנטים והשתלטו על קפריסין. ב-1191 כבש אותה ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה במסע הצלב השלישי. הוא השתמש בקפריסין, הבטוחה יחסית, כבסיס אספקה למלחמותיו במוסלמים. שנה לאחר מכן מכר אותה ריצ'רד לטמפלרים (אבירי היכל שלמה). שלטונם הנוקשה של הטמפלרים הביא את תושבי האי לידי מרד, המסדר הטמפלרי רצה לחזור בו מהרכישה והיה מוכן להחזיר את האי בתמורה לדמי הקדימה ששולמו למלך האנגלי. גי דה ליזיניאן, מלך ירושלים המובס (שמפלתו בקרב קרני חיטין הייתה אחת הסיבות למסע הצלב השלישי), הסכים לוותר על כתר ירושלים, שילם את דמי הקדימה הללו למסדר הטמפלרים, ובכך קנה את זכותם על האי והתחייב לשלם את שאר המחיר על האי לריצ'רד לב ארי. ליזיניאן ייסד באי שושלת צלבנית (ראו ממלכת קפריסין), ששלטה בו עד 1489 וקבעה את פמגוסטה כעיר הבירה של האי.
העת החדשה
בשנת 1489 השתלטה הרפובליקה של ונציה על האי. ונציה השתמשה באי כנקודת מסחר חשובה. בתקופה זו נבנתה החומה הוונציאנית של ניקוסיה. לאורך תקופה זו נחלקה האוכלוסייה בין עילית שלטת קתולית, ורוב העם שהיה יווני-אורתודוקסי. במשך כל התקופה הוונציאנית הייתה קפריסין נתונה להתקפות בלתי פוסקות מצד האימפריה העות'מאנית הצעירה, עד שלבסוף נכבשה בשנת 1571. 20,000 מתושבי ניקוסיה הוצאו להורג, וכל הכנסיות ומבני הציבור נבזזו. בכך בא הקץ לשליטת הקתולים באי.
קפריסין הבריטית
ב-1878 הועברה קפריסין לידי בריטניה. העות'מאנים, שהובסו במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), ביקשו את תמיכתה של בריטניה בקונגרס ברלין. בתמורה הם חתמו איתה על הסכם סודי, שנודע לאחר מכן כ"חוזה קפריסין", שבו העבירה טורקיה את קפריסין לשליטה אדמיניסטרטיבית בריטית, אף על פי שהריבונות על האי עדיין הייתה בידי האימפריה. ב-1915, השלטון הבריטי הציע את קפריסין ליוון, בתנאי שיוון תצטרף למלחמת העולם הראשונה ותלחם לצד הבריטים. ההצעה נדחתה. באותה תקופה, לאחר שבריטניה הכריזה מלחמה כנגד האימפריה העות'מאנית, סופח האי חד צדדית בידי בריטניה. בריטניה השתמשה בקפריסין בתור בסיס אסטרטגי להגנה על תעלת סואץ – הנתיב החשוב ביותר לקולוניה החשובה ביותר שלה, הודו. רק לאחר מלחמת העולם הראשונה סיפחה בריטניה את האי לחלוטין.
ב-1923, בכפוף להסכם לוזאן, ויתרה טורקיה על דרישותיה לגבי קפריסין. ב-1925, קפריסין הוכרזה כקולוניה בריטית. החל מאוגוסט 1946 ועד נובמבר 1949 היו בקפריסין מחנות מעצר, שהוקמו על ידי ממשלת בריטניה לצורך כליאת המעפילים המגיעים לארץ ישראל.
כיבוש צפון קפריסין על ידי טורקיה
ב-1974, בעקבות הפיכה שביצעו אנשי צבא בתמיכה יוונית אשר רצו לספח את האי ליוון, פלשה טורקיה לאי והשתלטה על צפונו, בטענה שטורקיה היא אחת משלוש הערֵבות הבינלאומיות לעצמאות קפריסין. מאז מצוי השליש הצפוני של האי תחת כיבוש צבאי של טורקיה.
יוון הייתה מוגבלת בתמיכתה בקפריסין היוונית כי היא חתומה על הסכמים בינלאומיים המגבילים אותה בשאיפותיה האימפריאליסטיות והגשמת רעיון יוון הגדולה.
ב-1983 הכריז המיעוט הטורקי הקפריסאי, בתמיכת טורקיה, על הקמתה של הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין. מדינה זו אינה מוכרת על ידי האו"ם או מדינה כלשהי מלבד טורקיה, ותושביה נחשבים כתושבי קפריסין המאוחדת (בבחירות לאירוויזיון לדוגמה משנת 1988). על פי המשפט הבין-לאומי, "רפובליקת קפריסין" זכאית לריבונות מלאה באי, כפי שהיה עד 1974.
במשך שנים רבות התנהל משא ומתן לאיחוד האי, אולם ללא הצלחה. בעקבות שיחות שהתקיימו בשווייץ יזם האו"ם תוכנית, שפורסמה ב-31 במרץ 2004, ואשר הועמדה למשאלי עם בשני חלקי האי ב-24 באפריל אותה שנה. רוב התושבים בחלק הטורקי של קפריסין הצביעו בעד התוכנית, אולם הקפריסאים היוונים דחו אותה ברוב גדול. כתוצאה מכך, נשמרת חלוקת האי דה פקטו, בעוד שקפריסין היוונית צורפה לאיחוד האירופי ב-1 במאי 2004. חוקי האיחוד האירופי אינם תקפים באזור שנשלט בידי הטורקים.
מדינות האיחוד האירופי והאו"ם הביעו אכזבה מכך שהקפריסאים היוונים דחו את התוכנית לאיחוד האי. האיחוד האירופי הבטיח סיוע ותמיכה בהסרת הסנקציות שהטיל בית המשפט האירופי לזכויות אדם. עם זאת, הגופים הבינלאומיים אינם מוכנים להכיר בריבונותה של צפון קפריסין.
ממשל ופוליטיקה
בחלק היווני - בראש החלק היווני עומד נשיא עם שלל סמכויות. נשיא קפריסין נבחר אחת לחמש שנים בבחירות כלליות. הנשיא הנוכחי, משנת 2023, הוא ניקוס כריסטודולידיס. בבית הנבחרים חברים 56 נציגים הנבחרים בבחירות יחסיות, ושלושה מושבים נוספים שמורים למשקיפים נציגי המיעוטים הארמני, המרוני והקתולי. 24 מושבים שמורים לטורקים, אך הם לא מאוישים מאז 1964. כל מדינות העולם, למעט טורקיה, מכירות בחלק היווני כשלטון החוקי והרשמי בקפריסין. לקפריסין מספר נציגויות דיפלומטיות.
בחלק הטורקי – בראש החלק הטורקי עומד נשיא בעל שלל סמכויות. בבית הנבחרים של החלק הטורקי ישנם 50 פוליטיקאים. ממשלת החלק הטורקי אינה מוכרת על ידי אף מדינה, פרט לטורקיה, וכמו כן אינה מוכרת על ידי האו"ם. בחלק הטורקי תקף חוק שירות חובה בצבא למשך שנתיים וחודשיים.
צבא
המשמר הלאומי של קפריסין הוא הצבא הקפריסאי-יווני, הוא כולל כוחות יבשה, אוויר, ים וגם כוחות מיוחדים. הגיוס הוא חובה לגברים המגיעים לגיל 18 למשך כ-14 חודשים, ומשרתים בו כ-20,000 בשירות חובה.
הצבא של קפריסין מקיים שיתוף פעולה הדוק עם הכוחות המזוינים של יוון וצה"ל, כשיוון מחזיקה בדרך קבע כוחות על האי.
כלכלה
כלכלת קפריסין התבססה בעבר על גידולים חקלאיים כגון שעורה, חיטה, הדרים, גפנים, זיתים, תפוחי אדמה, ירקות ופירות וצאן. החקלאות היא עדיין ענף משמעותי בכלכלת הכפרים, אבל היא סובלת ממחסור במים, מתחרות עולמית מצד מדינות העולם השלישי, ומנטישת הצעירים את הכפר לטובת העיר. מלבד חקלאות ניתן למצוא בכפרים גם תיירות כפרית ותעשייה זעירה.
כיום נסמכת כלכלת קפריסין באופן משמעותי על תיירות מאירופה. מיליוני תיירים זורמים בכל שנה לאי כדי ליהנות מחופי הים שלו בתקופות האביב, הקיץ והסתיו, ומאתרי הסקי בטרואודוס בחורף. באי יש גם שרידים ארכאולוגיים מהתקופה היוונית, ובתי נופש והבראה שנבנו בתקופה שבה היה האי תחת שלטון בריטי. באי יש גם תיירות המקושרת ל"תעשיית חתונות" היות שזוגות רבים הנתקלים בקשיים להתחתן בארצם מתחתנים באי, ביניהם יהודים שאינם מעוניינים או יכולים להנשא ברבנות בישראל מסיבות כלשהן.
הייצוא מהחלק הטורקי כולל בעיקר ירקות ופירות, בעוד שהיצוא מהחלק היווני כולל גם תפוחי אדמה, הדרים, חרובים, יין, פירות וירקות, ביגוד, מוצרי עור ותרופות.
בשנת 2003 התקבלה קפריסין לאיחוד האירופי. ב-1 בינואר 2008 הפכה קפריסין למדינה מן המניין בגוש האירו. שער החליפין הרשמי שנקבע להמרה לאירו הוא 1.71 אירו ללירה קפריסאית אחת.
במרץ 2013 פרץ משבר כלכלי עמוק, בהשפעת משבר החוב האירופי, ובמסגרתו התמוטט בנק לייקי (Laiki Bank), הבנק השני בגודלו בקפריסין, במה שהוביל משבר בנקים חמור ולאובדן מזומנים רב.
גאוגרפיה
שטח החלק היווני של האי הוא 5,916 קמ"ר, ושטח החלק הטורקי של האי הוא 3,335 קמ"ר. רוב שטח קפריסין הוא הררי. לחופי האי משתרעת רצועת חוף צרה שמתרחבת לכיוון מזרח האי.
16% משטחי האי מנוצלים לצורכי חקלאות, 1% מהשטחים למרעה ו-14% מהשטחים הם יערות וחורש.
האקלים בקפריסין הוא נוח, וכולל קיץ חם ויבש וגשמים קלים בחורף. ישנם כ-300 ימי שמש בשנה. הטמפרטורה מגיעה בחודשים יולי ואוגוסט ל-30 מעלות צלזיוס בחוף ול-38 מעלות בפנים הארץ. עונת הגשמים מתחילה בחודש נובמבר ומסתיימת באפריל. גשמים כבדים יותר יורדים בין דצמבר לפברואר. החודש הקר ביותר הוא ינואר. הטמפרטורה הממוצעת בניקוסיה בינואר היא 15 מעלות צלזיוס. כמות המשקעים בעמק המרכזי של האי היא 250–400 מ"מ, וכמות המשקעים באזורי החוף וההרים מגיעה לכ-600–1000 מ"מ בשנה.
שני רכסי הרים חוצים את האי מכיוון מזרח למערב: רכס הרי הטרואודוס ורכס הרי קירניה. בין רכסי ההרים שוכן מישור מסאוריה, המשמש אזור חקלאות עיקרי. הרי הטרואודוס ממוקמים בדרום-מערב, ובהם הפסגה הגבוהה באי, הר אולימפוס, המגיע בפסגתו ל-1,952 מטר. רכס הרי קירניה משתרע לאורך החוף הצפוני; אחד מהריו ידוע בשם פנטאדקטילוס. בצד צפון-מזרח מזדקר מהאי חצי-האי קרפאז, הידוע בשמו העממי "ידית המחבת". החופים סביב האי בחלקם סלעיים ובחלקם חוליים.
מבחינה אדמיניסטרטיבית, קפריסין מחולקת ל-6 מחוזות ועיר. כל מחוז מחולק למספר נפות.
תחבורה
מבחינה תחבורתית, קפריסין נשענת על המורשת הבריטית: הנהיגה היא בצד שמאל של הכביש. כבישים מהירים מחברים את הערים המרכזיות באי (ניקוסיה, איה נאפה, לרנקה, לימסול, פאפוס). הנסיעה בכבישים אינה כרוכה בתשלום.
מערכת התחבורה הציבורית אינה מפותחת. קיימים מספר קווי שירות בין הערים המרכזיות; מלבדם, התחבורה הציבורית נשענת בעיקר על מוניות. לקפריסין אין מערכת רכבות.
ברפובליקה שני נמלי תעופה בינלאומיים. שדה התעופה הראשי, נמל התעופה הבינלאומי בלרנקה נמצא ליד העיר לרנקה, ואליו מגיעות רוב הטיסות לאי. שדה התעופה השני, נמל התעופה הבינלאומי פאפוס נמצא ליד העיר פאפוס, ואליו מגיעות בעיקר טיסות שכר.
תיירות
חלק נכבד מהתוצר הלאומי בקפריסין נשען על ענף התיירות. מדי שנה מגיעים לאי כ-2.4 מיליון תיירים, התורמים כחמישה מיליארד דולר לתל"ג ותעסוקה לכ-115,000 עובדים. התיירות היא בעיקר תיירות נופש, הנשענת על החופים הארוכים והנקיים של האי. עונת התיירות היא בעיקר העונה החמה (אביב, קיץ ותחילת הסתיו), ובחורף מתרוקן האי ומלונות רבים נסגרים לחלוטין. רוב התיירים הם תיירים בריטיים. אך גם תיירים ממדינות אחרות מרבים להגיע, ובכללם ישראלים רבים.
אזורי הנופש העיקריים הם אזור איה נאפה, המאופיין בעיקר במלונות פשוטים וקהל צעיר, אזור לימסול המאופיין בבתי מלון יוקרתיים ואזור פאפוס אשר מתאים למשפחות ולקהל הנופשים הכללי. באזור לאצ'י ניתן למצוא כפרים שלוים עם מלונות ביתיים, ולצידם את מלון Anassa המפורסם והאהוב על ידוענים בריטיים רבים כגון פול מקרטני, אלטון ג'ון ורבים אחרים.
החלק הטורקי מפותח פחות מבחינה תיירותית, אך מכיל בתי הימורים, הנעדרים מהצד היווני, והמהווים אבן שואבת כשלעצמם.
בשנים האחרונות, חלה ירידה במספר התיירים המגיעים לקפריסין, כתוצאה מתחרות ממדינות אחרות באזור. כתוצאה מכך פתח משרד התיירות הקפריסאי בקמפיינים במדינות שונות, לצורך עידוד התיירות. בשנת 2008 הוקצבו לצורך כך כ-20 מיליון אירו. מדינות היעד העיקריות הן בריטניה, גרמניה ורוסיה. מדינות נוספות הנכללות בקמפיין הן מדינות נוספות באירופה, במזרח אירופה, מדינות ערב וכן ישראל.
שפה
עם הקמת הרפובליקה של קפריסין ב-1960 נקבעו בחוקה השפות הטורקית והיוונית כשפות רשמיות בכל קפריסין. רוב הטורקים הבינו יוונית או דיברו יוונית ברמה בסיסית לפחות, אך רוב היוונים לא דיברו ולא הבינו טורקית. השפה האנגלית, אף שלא הוגדרה שפה רשמית, שימשה שפת-עבודה ברבות מהרשויות, כדי להתגבר על המחסום הלשוני בין הקהילות וכדי לא לתת עדיפות לשפתה של קהילה מסוימת. כמו כן השפה האנגלית המשיכה לשמש באזורים האקס-טריטוריאליים שנותרו בשליטת צבא בריטניה לפי ההסכם שהביא לעצמאות. עם פיצול האי לקפריסין הטורקית ולקפריסין היוונית, השתנתה המדיניות הלשונית: ברפובליקת קפריסין (החלק היווני) נשמר הסעיף בחוקה שמגדיר שתי שפות רשמיות, אולם השימוש בטורקית פחת וכמעט נעלם. כיום הטורקית משמשת בחלק היווני באופן סמלי, בעיקר כדי לבטא את תביעתה של רפובליקת קפריסין לריבונות גם על החלק הטורקי של האי. ברפובליקה הטורקית של צפון קפריסין הוגדרה רק הטורקית כשפה רשמית. בצד הטורקי אין כמעט צעירים המבינים יוונית, כיוון שמאז הפילוג לא היה כמעט מגע בין חלקי האי, וגם לימודי היוונית בבתי הספר נפסקו. השפה האנגלית עדיין נפוצה ומובנת בכל האי, אולם מאז פיצול האי נעשית עבודת הרשויות ביוונית בחלק היווני ובטורקית בחלק הטורקי, בעוד האנגלית משמשת לתקשורת בינלאומית, באזורים הנשלטים על ידי האו"ם או הצבא הבריטי, או במגעים בין שני חלקי האי אם וכאשר הם מתקיימים (מגעים כאלה היו נדירים, אולם הם מתרבים מאז הניסיון לאיחוד האי ב-2003). בצד היווני מותר להשתמש באנגלית לשם ביצוע פעולות משפטיות שונות כגון ניסוח חוזים, והיא משמשת גם בבנקאות, בטלקומוניקציה ועוד.
הן הניב היווני והן הניב הטורקי המדוברים בקפריסין שונים במידה ניכרת מהיוונית והטורקית המדוברות ביוון ובטורקיה. הקהילות הקפריסאיות שומרות על זיקה לארצות-האם, כך שהשפות המשמשות במערכות החינוך ובתקשורת הפורמלית הן השפות בצורתן המקובלת ביוון ובטורקיה, אך בחיי היומיום משמשים הניבים המקומיים. מצב זה דומה למצב של דיגלוסיה. ליוונים ולטורקים הקפריסאים אין בעיה להבין את הניבים המדוברים בארצות-האם, אולם דוברי השפות מארצות-האם מדווחים לעיתים קרובות על קשיים בהבנת הניבים המדוברים בקפריסין. בחלק הטורקי של קפריסין התיישבו כמה עשרות אלפי טורקים מטורקיה, והם דוברים טורקית בניבים הנפוצים בטורקיה עצמה.
מאכלים
המאכל הלאומי בקפריסין היוונית הוא גבינת החלומי. גבינה זו, אשר מופקת מערבוב חלב כבשים ועזים, מוגשת במסעדות קפריסאיות רבות. הגבינה מוגשת קלויה על הגריל, כמנה ראשונה בצמוד לסלט יווני (ירקות חתוכים גס בשמן זית עם תבלינים וגבינת פטה). שאר המטבח הוא יווני בעיקרו, ומורכב מסופלאקי (או סובלאקי), מוסאקה, ותבשילי קדרה. הקינוח המסורתי הוא פירות מסוכרים. כמו כן, מקובל לסיים את הארוחה בשתיית קפה טורקי.
דמוגרפיה
אוכלוסיית קפריסין מונה 1,207,489 תושבים. תושבי קפריסין היוונים מהווים את הקהילה האתנית הגדולה ביותר, המהווה 77% מהאוכלוסייה. עיר הבירה היא לפקוסיה, הידועה בשמה האנגלי ניקוסיה, והיא מונה כ-313,000 תושבים. השפות הרשמיות הן יוונית וטורקית. צפון קפריסין היא רפובליקה עצמאית דה פקטו, שאוכלוסייתה מונה 18% מאוכלוסיית האי, ובה הטורקית היא השפה הרשמית.
תוחלת החיים היא 81 שנים, וממוצע הילודה הוא 1.3 צאצאים לאישה.
אנדרה מאלרו
אנדרה מַאלְרוֹ (בצרפתית: André Malraux; 3 בנובמבר 1901 - 23 בנובמבר 1976) היה הרפתקן, סופר ומדינאי צרפתי.
ביוגרפיה
מאלרו נולד בפריז לפרנאן ז'ורז' מאלרו ולברט לאמי. הוריו נפרדו ב-1905 ולבסוף התגרשו. אנדרה גדל אצל סבתו מצד אמו שהייתה בעלת חנות מכולת בעיירה בונדי, כ-11 ק"מ ממרכז פריז. אנדרה הצעיר לא השלים את חינוכו הפורמלי, אבל גילה התעניינות רבה בספרים ובילה את זמנו בספריות ובמוזיאונים של פריז. הוא החל לכתוב בעבור העיתון "אקסיון" (Action) ושימש כעורך בהוצאת ספרים שהוציאה לאור, בין היתר, חלק מספריו של המרקיז דה סאד.
ב-1922 נשא לאישה את קלרה גולדשמידט, והם יצאו יחד לקמבודיה. הוא השתתף במשלחת שיצאה אל הג'ונגל וכאשר שב נעצר באשמת גנבת תבליט ממקדש בבאנטֶאי סריי (Banteay Srei). התנסויותיו במושבותיה של צרפת במזרח אסיה גרמו לו לכתוב דברי ביקורת חריפים נגד המדיניות הקולוניאלית של צרפת, וב-1925 ייסד את העיתון "הודו-סין".
ב-1926, אחרי שובו לצרפת, פרסם את הספר "פיתוייו של המערב" שבו ערך השוואה בין ההיבטים התרבותיים של ציוויליזציות שונות. ב-1928 פרסם את הנובלה הראשונה שלו בשם "הכובשים", וב-1930 - את ספרו "דרך המלך" שבו עשה שימוש בהתנסויותיו בקמבודיה. באותה שנה התאבד אביו, שהיה סוכן מניות, אחרי שנודע על קריסת שוק המניות בניו יורק בתקופת השפל הגדול.
ב-1933 פרסם את הספר "דרך אנוש" שבו התייחס למרד הקומוניסטי שהתרחש בשאנגחאי ב-1927, וגילה אהדה לקומוניסטים. ספרו זה זיכה אותו בפרס גונקור. בשנות השלושים של המאה העשרים היה פעיל בחזית העממית האנטי פאשיסטית. עם תחילת מלחמת האזרחים בספרד התגייס לכוחות הרפובליקנים ושירת כטייס בחיל האוויר הקטן שלהם. ב-1938 הופיע ספרו "התקווה" שבו תיאר את מאורעותיה של מלחמה זו.
הנובלות של אנדרה מאלרו, שנכתבו בסגנון חי וערני, מלאות בתיאורים של שדות קרב עשנים, בדמויות של לוחמים ובמצבים של אלימות ושל אכזריות. גיבוריו מסרבים להיכנע לפתרונות נוחים, או להתנהג באכזריות באמתלה כי מדובר במצב מלחמה.
במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הצרפתי. ב-1940 נפל בשבי הגרמני במרוצת המערכה על צרפת, אך הצליח להימלט והצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית. ב-1944 נתפס בידי הגסטפו, אך נמלט שוב ופיקד על יחידת טנקים בהגנה על שטראסבורג ובהתקפה על שטוטגרט. הוא שיתף פעולה עם קצינים בריטים שפעלו בדרום צרפת במחוזות דורדון, קורז, ולוט. אחרי שחרור מחוז דורדון, פיקד על חטיבת לוחמים במערכה על אלזאס לורן שבצפון מזרח צרפת.
אחרי המלחמה הגנרל שארל דה גול העניק לו את "עיטור ההתנגדות" והוא קשר את עתידו הפוליטי בזה של דה גול, שמינה אותו לשר האינפורמציה במסגרת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית בין דצמבר 1945 לינואר 1946.
הוא החל לעבוד על ספרו "הפסיכולוגיה של האמנות" שיצא לאור בשלושה כרכים (1947–1949). ב-1948 הופיע ספרו "אילן האגוז של אלטנברג" שבו כתב: "המסתורין הגדול איננו שאנו נמצאים בדרך מקרה בחלל בין הכוכבים, אלא שיש בכוחנו לצאת ממצב זה חזקים יותר ולהתכחש לאפסיותנו." ב-1953 יצא לאור ספרו "קולות הדממה" שבו נכתב: "מוזיאון הוא מקום המציג את רעיונותיו העילאיים של המין האנושי."
אנדרה מאלרו שימש כשר התרבות בממשלת דה גול מ-1959 עד 1969. בתפקידו זה ייסד, בין היתר, מרכזי תרבות בערי הפרובינציה כדי לשמר את מורשתה הלאומית של צרפת. ב-1960 שימש כעורך של סדרת ספרים על מצב האמנות בעולם בשם "האמנות האנושית". הוא פרסם גם ספרים שנשאו אופי אוטוביוגרפי למחצה, ובהם כרך זיכרונות בשם "אנטי זיכרונות" (1967) ו "לאזארוס" (1974) - הרהורים על המוות בעקבות מחלה אנושה שתקפה אותו. באותה שנה הופיע ספרו על אודות אמנות הציור בשם "מסכתו של פיקאסו".
אנדרה מאלרו מת בקרטיי (פרבר של פריז). ב-23 בנובמבר 1996 הועברו עצמותיו אל הפנתאון של פריז לרגל עשרים שנה למותו.
מאלרו מעוטר בצלב המלחמה ובאות השירות המצוין (Distinguished Service Order; מטעם ממשלת בריטניה).
יחסי הונגריה–ונצואלה
יחסי הונגריה–ונצואלה הם היחסים הדיפלומטיים בין הונגריה לוונצואלה.
רג'ווה אל-חוסיין, נסיכת ירדן
הנסיכה רג'ווה אל-חוסיין (בערבית: رجوة الحسين; נולדה בשם רג'ווה אאל סייף (رجوة آل سيف) ב-28 באפריל 1994) היא אדריכלית ילידת ערב הסעודית ובת משפחת המלוכה הירדנית. היא נשואה לחוסיין בן עבדאללה, נסיך ירדן, יורש העצר של הממלכה.
התואר נסיכת הכתר אינו משמש בדרך כלל בירדן, ובמקום זאת נקראת רג'ווה "הוד מלכותה הנסיכה רג'ווה אל-חוסיין".
ראשית חיים וחינוך
אביה, ח'אלד בן מוסאעד בן סייף בן עבד אל-עזיז אאל סייף, סיים תואר בהנדסה אזרחית ב והקים את אאל סייף קבלני הנדסה, אחת מחברות הבנייה המובילות בסעודיה יחד עם מספר חברות הפועלות במגזרים נוספים.
אאל סייף השלימה את לימודיה התיכוניים בערב הסעודית והשלימה את השכלתה הגבוהה בבית הספר לאדריכלות של אוניברסיטת סירקיוז. היא למדה ועבדה בלוס אנג'לס, קיבלה תואר ממכון האופנה לעיצוב ומרצ'נדייזינג ועבדה במשרד אדריכלות בקרבת מקום.
אירוסים וחתונה
טקס האירוסים בין א-סייף לנסיך חוסיין התקיים בבית אביה של בריאד. בטקס השתתפו מלך ומלכת ירדן ובנים נוספים ממשפחת המלוכה
א-סייף ערכה את הופעתה הפומבית הרשמית הראשונה ב-18 באוקטובר 2022, כשביקרה באמנה המלכותית עם יורש העצר חוסיין ודודו של אביו, חסן בן טלאל.
ב-1 ביוני 2023 התקיימה חתונת הנסיך חוסיין ורג'ווה אאל סייף בארמון זהראן שבעמאן. בין האורחים היו גם ויליאם, נסיך ויילס ורעייתו קתרין, נסיכת ויילס, וג'יל ביידן, הגברת הראשונה של ארצות הברית.
נסיכת ירדן
עם נישואיה הפכה רג'ווה לנסיכת ירדן וזכתה לתואר הוד מלכותה הנסיכה רג'ווה אל-חוסיין.
תפקידים שצפויים לרג'ווה יהיו ייצוג יורש העצר באירועים, לרבות כאלה המתקיימים מחוץ למדינה, כגון חתונות של חברי בתי המלוכה. בהתאם, היא תשתתף בפעילויות הקשורות לפרויקטים חברתיים ולצדקה.
סרגיי קריקאליוב
סרגיי קריקאליוב (נולד ב-27 באוגוסט 1958 בלנינגראד) הוא קוסמונאוט ומהנדס מכונות רוסי. קריקאליוב היה בשש טיסות לחלל, והוא החזיק בעבר בשיא העולם בזמן שהייה מצטבר בחלל – 803 ימים עד שהכתר עבר לגנאדי פדלקה עם 879 הימים ביולי 2015.
ביוגרפיה
בשנת 1985 נבחר על ידי סוכנות החלל הסובייטית לנבחרת קוסמונאוטים. באותו הזמן ברית המועצות התחילה את עבודתה על פרויקטים מסובכים כמו תחנת החלל מיר ופרויקטים הנדסיים גדולים אחרים, לכן נדרש לשלוח לחלל אנשי מקצוע ומהנדסים. בהיותו מהנדס מצטיין עם הרבה מאוד ניסיון בתחום, החליטה הסוכנות להכשיר אותו כאסטרונאוט ולשלוח אותו לחלק מהמשימות. לאחר שנבחר להיות אסטרונאוט, התחיל את הכשרתו וסיים אותה בשנת 1986.
בשלהי 1988 התחיל בסדרת אימונים קשים לקראת שהות ארוכה בחלל, תוכנית האימונים כללה 6 הליכות חלל, התקנת חומרה על גבי תחנת החלל, ומשימה משותפת עם סוכנות החלל האירופאית. בסוף 1988 לאחר שסיים את אימוניו נשלח למשימת החלל הראשונה שלו עם סויוז TM-7 ובאפריל 1989 נחת בשלום.
לאחר כשנה החל להתאמן למשימת חלל נוספת אשר כללה שהות ממושכת בחלל. המשימה כללה כחמש הליכות חלל ומשימת מחקר משותפת עם סוכנות החלל היפנית. עם סיום האימונים וההכנות למשימה, שוגר קריקאליוב במאי 1991 לתחנת החלל "מיר" במשימת סויוז TM-12 יחד עם מפקד הצוות אנטולי ארצברסקי והאסטרונאוטית הבריטית הלן שרמן. הלן שרמן חזרה לכדור הארץ לאחר שבוע בחלל, והשאר נשארו בתחנת החלל לסיום המשימות. במהלך המשימה יושמו כ-6 הליכות חלל, התקנת חומרה על תחנת החלל ומחקרים. בסוף המשימה, ביולי 1991, כאשר הצוות החדש הגיע להחליף את הצוות של קריקאליוב, הוא נשאר למשימה נוספת מפני שהאסטרונאוט שהיה מיועד להחליפו לא היה מאומן למשימות עם שהות ארוכה בתחנת החלל ולהליכות חלל מרובות. לאחר סיום משימה זו, חזר במרץ 1992 לכדור הארץ.
זמן קצר לאחר שחזר ממשימת החלל האחרונה שלו, נבחר על ידי סוכנות החלל הרוסית להיות הנציג של רוסיה בנאס"א במשימת STS-60, וב-1993 התחיל את הכשרתו. ב-1994 הוא שוגר למשימה כמהנדס ראשי במשימה המשותפת הראשונה של סוכנות החלל הרוסית עם נאס"א. לאחר שחזר ממשימת החלל עם נאס"א, חזר לעבוד כמהנדס בתעשיות החלל של רוסיה ועבד גם כמתכנן הנדסי של המשימות בנאס"א עד שנבחר למשימת חלל נוספת STS-88 ב-1998.
בדצמבר 1998, נשלח יחד עם רוברט קבנה למשימת החלל STS-88, והשניים היו הראשונים שנכנסו לתחנת החלל הבינלאומית. בנוסף לכך במסגרת משימה זו הכינו האסטרונאוטים את תחנת החלל לשהות ארוכה.
בשנת 2000, סרגיי קריקאליוב פיקד על צוות expedition 1, בטיסה השנייה שלו לתחנת החלל הבינלאומית. במסגרת המשימה שארכה כ-4 חודשים התקין הצוות קולטים חדשים על תחנת החלל לצורך המחקרים של נאס"א. וב-2005 שוגר למשימת החלל השישית והאחרונה שלו בחללית סויוז TMA-6 כמפקד משלחת קבועה מס' 11 לתחנת החלל הבין-לאומית. במסגרת משימה זו הוא שהה כ-6 חודשים בחלל וערך את שתי הליכות החלל האחרונות שלו. בסיום המשימה, היה קריקאליוב האדם ששהה את הזמן הרב ביותר בחלל. סך כל הזמן ששהה בחלל מגיע ל-803 ימים 9 שעות ו-39 דקות.
משנת 2009 ועד 2014 שימש כמנהל "מרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים". בהמשך הוא מונה לתפקיד ניהולי ברוסקוסמוס. הוא פותר מעבודתו ב-21 ביוני 2021 בעקבות ביקורת בשימוש תקציבי רוסקוסמוס לצילומי סרט "האטגר". לאחר מפסר ימים הוא הוחזר לעבודתו.
פעילות משלחת קבועה מס' 11 בתחנת החלל הבין לאומית
סרגיי קריקאליוב עם ג'ון פיליפס הגיעו תחנת החלל ב-12 באפריל 2005 בחללית סויוז TMA-6. בתחנת החלל שהתה משלחת מס' 10 בפיקוד לירוי צ'יאו. בחללית "סויוז TMA-6" הגיע גם רוברטו ויטוריו מאיטליה שהחל בביצוע ניסויים בהתאם לתוכנית ENEIDE של סוכנות החלל האירופית. לאחר העברת אחריות על תחנת החלל לצוות החדש, צוות מס' 10 ביחד עם רוברטו ויטוריו עזבו אותה בחללית סויוז TMA-5.
משלחת מס' 11 החלה את עבודתה המתוכננת.
ב-19 ביוני לתחנת החלל הגיע חללית אספקה פרוגרס M-53 עם ציוד ומצרכים.
ב-28 ביוני לתחנת החלל הגיע מעבורת החלל דיסקברי במסגרת משימה STS-114. הם הביאו אספקה חדשה ומרכיבים להרחבת תחנת החלל. מודול לוגיסטי Raffaello הוצא ממעבורת החלל והוצמד לתחנת החלל. החל תהליך העברת טונות של ציוד לתחנת החלל. ב-30 ביולי, 1 באוגוסט ו-2 באוגוסט צוות המעבורת ביצע פעילות חוץ רכבית. במהלך פעילויות אלו הותקנו חלקים נוספים לתחנת החלל, בוצע תחזוקה מתוכננת והוחלף חלק מהמכשור בחלק החיצוני של תחנת החלל. לקראת עזיבת המעבורת מודול לוגיסטי Raffaello הוחזר לתא המעטן שלה. כל הפעילויות בהרכבת חלקי תחנת החלל ומודול לוגיסטי בוצעו בעזרת זרוע רובוטי של תחנת החלל קנדארם. ב-6 באוגוסט המעבורת התנתקה מתחנת החלל וחזרה לכדור הארץ.
ב-7 בספטמבר לתחנת החלל הגיע חללית אספקה פרוגרס M-54 עם ציוד ומצרכים.
בנוסף לכך בוצעו ניסויים בתחומים שונים.
ב-3 באוקטובר לתחנת החלל הגיע חללית סויוז TMA-7 עם משלחת קבועה מס' 12 בפיקוד ויליאם מקארתור. לאחר העברת אחריות על תחנת החלל לצוות החדש, קריקאליוב ופיליפס עזבו את תחנת החלל בחללית סויוז TMA-6 וחזור לכדור הארץ לאחר פעילות של כ-6 חודשים.
גארי לארסון
גארי לארסון (אנגלית: Gary Larson; נולד ב-14 באוגוסט 1950) הוא קריקטוריסט אמריקאי יוצר טור הקומיקס "הצד הרחוק" (The far side).
תולדות חייו
לארסון נולד וגדל במדינת וושינגטון, ארצות הברית. אביו, ורנר, היה סוחר מכוניות ולאמו דוריס, מזכירה. בשנת 1972 סיים לימודי תקשורת באוניברסיטת וושינגטון. ב-1987 נשא לאשה את טוני קרמישאל, אנתרופולגית. את חוש ההומור שלו חב לארסון לאחיו דן, שבילדותו פחד ממפלצות. שני האחים התעניינו במדעים, אספו חרקים וגידלו אותם בקופסה. אלמנטים אלו חוזרים הרבה בקריקטורות של לארסון. אחיו דן נפטר מסרטן ב-1991.
על פי מה שכתב לארסון בזכרונותיו, ה"צד הרחוק" החל כאשר עבד בחנות מוזיקה, כאשר הוא יצא לחופשה של כמה ימים, הוא נוכח לדעת עד כמה הוא שונא את מקום עבודתו. באותו זמן הוא פנה לציור קריקטורות, ושלח שש מהן למגזין בעיר סיאטל, הקריקטורות התקבלו יפה ולאחר זמן מה, ב-1979 קיבל קביעות כקריקטוריסט בעיתון המרכזי של העיר סיאטל 'סיאטל טיימס'. יצירותיו פורסמו על בסיס שבועי תחת הכותרת "הדרך הטבעית". לשם השלמת הכנסתו, עבד לארסון למען הקהילה, אך בסופו של דבר הוא החליט לנסות להציע את עבודתו לעיתונים אחרים. במהלך חופשה בסן פרנסיסקו, הציע לארסון את שירותיו עבור ה'סן פרנסיסקו כרוניקל'. לתדהמתו העיתון שכר מיד את שירותיו והפיץ אותן בכל עיתוני הרשת שלו תחת השם "הצד הרחוק". כל זה קרה שבוע אחד לפני שה'סיאטל טיימס' החליט לוותר על טורו בעיתון. טורו ה'צד הרחוק' התפרסם עד לפרישתו ב-1 בינואר 1995. מאז פרישתו, לארסון ביצע כמה עבודות קריקטורה, כמו גם איורים לחוברת הפרסום של חברת 'הצד הרחוק'.
בשנת 1998 פרסם לארסון את החלק הראשון בסדרת ספרי הקריקטורה "הצד הרחוק".