cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמינה גולבהר הטון
אמינה גולבהר הטון (בטורקית I. Gülbahar Hatun), הייתה אשתו של הסולטאן מהמט השני ואימו של יורשו, הסולטאן באיזיט השני. בעת ההיא טרם הוחל בשימוש במינוח ולידה סולטאן ועל כן נוסף רק התואר "הטון" לשמה, המעיד על מכובדותה. מוצאה ממשפחה יוונית מיוחסת מכפר באזור העיר טרבזון לחופי הים השחור וכפי הנראה המשפחה אוסלמה אחרי נפילת האימפריה של טרפזונטס ויושבה מחדש באזור אלבניה, או שילדיה נחטפו במסגרת הדוושירמה והועברו לאלבניה. מקורות נוספים, מייחסים לה מוצא סרבי, או צרפתי.
מוראט השני שחזר לשלטון ב-1446 הגלה את בנו מהמט למגנסיה. הביי של וידין העניק למהמט כמתנה את אמינה גולבהר שהייתה שפחה בעת ההיא, נודעה ביופייה והוא התאהב בה. למורת רוחו של אביו, נישא מהמט לאמינה וב-3 בדצמבר 1447 נולד בנם הראשון באיזיט. מוראט איים על בנו בביטול הנישואים, התואר יורש העצר ואף בעונש מוות, אך לבסוף נמלך בדעתו, שכן מהמט היה בנו היחיד שנותר בחיים וממשיך שושלתו.
ב-1453 עברה להתגורר בארמון הסולטאן באיסטנבול. במאבק בין בנה באיזיט לבין אחיו למחצה ג'ם סולטאן, הייתה לה השפעה מסוימת על התנהלות ההרמון ועל הענקת הירושה לראשון. היא הלכה לעולמה ב-1492 ונקברה באיסטנבול. בנה, באיזיט השני, הקים לזכרה מסגד ובית ספר.
ואראס
ואראס (בספרדית: Huaraz, נהגה לעיתים בטעות על ידי ישראלים כהוואראז) היא עיר בפרו. אוכלוסייתה מונה כ-100,000 נפש, והיא בירתם של פרובינציית ואראס ושל מחוז אנקאש. העיר, אשר ממוקמת בהרי האנדים, למרגלות רכס הקורדיירה בלאנקה, מושכת מטיילים רבים שיוצאים ממנה ל"טרקים" בהרים.
העיר ממוקמת במרכז פרו, כ-420 קילומטרים מצפון לעיר הבירה לימה (7–8 שעות נסיעה). גובהה של העיר הוא 3052 מטרים מעל פני הים. העיר ממוקמת בעמק Callejón de Huaylas, הידוע כעמק מפותח מבחינה חקלאית, למרגלות "הרכס הלבן" (Cordillera Blanca).
היסטוריה של העיר
בשנת 1538, העניק פרנסיסקו פיסארו את הזכות הרשמית לגבות את המיסים בעיר לקונקיסטאדור סבסטיאן דה טורס.
בשנת 1574 ייסד אלונסו דה סנטויו את הכפר – שבמרוצת השנים הפך לעיר.
ב-31 במאי 1970 התחוללה בעיר רעידת אדמה, בעקבותיה נהרגו כ-10,000 איש ונהרס חלק גדול מהעיר. העיר יונגאי הסמוכה נקברה כולה, ובה נהרגו יותר מ-30,000 איש.
תיירות וטיולים
העיר מהווה מרכז יציאה לטרקים ולפעילויות שונות בסביבותיה, ולכן מגיעים אליה מטיילים רבים. הפארק הלאומי וסקראן (Huascarán), אשר נמצא בסמוך לעיר, הוא יעד מועדף לתיירים ולטיילים. בין הטרקים הידועים ליד העיר ניתן למנות את טרק הוואיוואש (Huayhuash) הפופולרי, אשר אורך כ-7–10 ימים ברכס הוואיוואש, טרק הסנטה קרוז, האורך כ-4 ימים. קיימים גם מסלולי טיול קצרים יותר סביב העיר, כגון הטרק ללגונה 69. מהעיר ניתן לצאת גם לפעילויות אתגריות כגון סנפלינג, טיפוס קרח ועוד. מסלולי הטיול מאופיינים בהרים גבוהים ומושלגים (לעיתים מעל 5000 מטרים מעל פני הים), בנחלים ונהרות, בלגונות ובצמחייה מגוונת.
דת'-דום
היסטוריה
הסימנים הראשונים לז'אנר הדת'/דום מקורם באמצע שנות ה-80 כאשר אבות ראשונים כמו Dream Death ו-Celtic Frost החלו לערבב דום מטאל מסורתי עם ת'ראש מטאל וסצנת הדת' מטאל המתהווה. תקליטים מוקדמים בשנות ה-90 של להקות כמו Autopsy, Paradise Lost, Sempiternal Deathreign, Winter, Goatlord, My Dying Bride ו-Anathema שילבו את צליל הדום מטאל של אמצע שנות ה-80 של להקות כמו Candlemass ו-Saint Vitus עם שימוש בגראולינג, לעיתים שירה נשית או קלידים, ובמקרה של My Dying Bride, אף כינורות. השפעתן של להקות אלו זכתה להולדה ולהכרה של להקות מטאל גותי כמו Within Temptation, Lacuna Coil ו-The Gathering. נראה שסגנון הדת'-דום הפך פחות פופולרי לקראת סוף העשור, שכן רבים מאבות הסצנה נטשו את הסאונד המוקדם שלהם כדי לאמץ כיוון פופולרי, נגיש ומובן יותר.
עם זאת, הסגנון נמשך בצורה של פיונרל דום (Funeral Doom, "דום לוויות"). פיונרל דום הוא סגנון של דום מטאל שניתן לתאר כמעין סגנון מלנכולי של דת'-דום, בעל קצב נגינה איטי במיוחד, בהשראת שירי לוויה ואבל (dirge). פיונרל דום שם דגש על יצירת תחושה של ריקנות, ייאוש ומצב רוח דיכאוני. נעשה שימוש רב בדיסטורשן של הגיטרות החשמליות, ואלמנטים של דארק אמביינט, כגון שימוש בקלידים, משמשים לעיתים כדי ליצור אווירה דמוית-חלום. השירה נעשית בדרך כלל במזמורים מלאי-אבל וגראולינג. הלהקות החלוצות של הפיונרל דום הן Mournful Congregation (אוסטרליה), Esoteric (בריטניה), Evoken (ארצות הברית), Funeral (נורווגיה), Thergothon ו-Skepticism (פינלנד). להקות ידועות אחרות בסגנון זה הן Shape of Despair, Frowning ו-Remembrance.
רשימת להקות
{{שני טורים
להקות פיונרל דום מטאל
}}
משה לייב הלפרן
משה לייב הלפֶּרן (האלפרן; בכתיב יידי: האלפערן; באנגלית: Moyshe-Leyb Halpern; 2 בינואר 1886, זלוטשוב, גליציה – 31 באוגוסט 1932, ניו יורק) היה משורר יידיש מודרניסטי, עורך ומסאי.
ביוגרפיה
הלפרן נולד בשנת 1886 למשפחה דתית בזלוטשוב שבגליציה, בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית. בשנת 1898 עבר לבירת האימפריה, וינה, כדי להתמחות בציור שלטים. בתקופת שהייתו שם כתב שירה בגרמנית. כשהיה כבן עשרים שב לעיירת הולדתו. בזלוטשוב החל בכתיבה ביידיש וכדי להימנע מגיוס לצבא היגר לארצות הברית בשנת 1908, שם הקים משפחה. בניו יורק נמנה עם קבוצת המשוררים "די יונגע" ("הצעירים"). נפטר בשנת 1932, בגיל 46.
שירתו בתרגום לעברית
משה לייב הלפרן פרסם כעשרה כרכי שירה ביידיש. שירתו תורגמה לעברית ולאנגלית, על ידי חוקרת היידיש והמתרגמת קתרין הלרשטיין.
לקריאה נוספת
ביבליוגרפיה של פרסומיו:
טארק עלי
טארק עלי (Tariq Ali, נולד ב-21 באוקטובר 1943 בלאהור בפקיסטן) הוא סופר בריטי, יליד פנג'אב, כותב בהגארדיאן, תסריטאי והיסטוריון.
חייו
סבו, מצד אמו, היה מנהיג בליגה המוסלמית האוניוניסטית ובשנים 1942-1937 ראש ממשלת פנג'אב. שני הוריו ממשפחות אצולה, אך אביו היה קומוניסט ואתאיסט. בזמן לימודיו באוניברסיטת פנג'אב בעיר הולדתו לאהור ארגן הפגנות נגד הדיקטטורה הצבאית ששלטה בפקיסטן. כדי לברוח ממעצר, היגר לאוקספורד, שם למד מדעי המדינה ופילוסופיה. היה הפקיסטני הראשון שהתמנה ליושב ראש ארגון הסטודנטים של אוקספורד. הוא היה מעורב בהתנגדות נגד מלחמת ווייטנאם, ושימש כעורך כתב עת פוליטי. בשנת 1968 הצטרף ל"קבוצה הבינלאומית המרקסיסטית", בעלת הנטייה הטרוצקיסטית ובהמשך הנהיג אותה. בשנות השבעים היה מקורב לג'ון לנון וערך איתו טקסטים לשירים שלו. אחרי הפיגועים של ספטמבר 2001 הוא כתב את The Clash of Fundamentalisms ובו הוא טען, ששתי צורות של פונדמנטליזם עומדות זו מול זו: האסלאמי והאימפריאליסטי. ביולי 2012 קרא עלי לתמוך בתוכניתו של קופי ענאן לשביתת נשק בסוריה. הסופר הבריטי הביע עמדה בעד פירוק האיחוד בין סקוטלנד לממלכה המאוחדת.
רומנים
את הרומן הראשון הוציא עלי בשנת 1991 ובו תיאור סאטירי של השמאל הרדיקלי באירופה. לאחר מכן הוציא את ה"קווינטט המוסלמי", חמישה רומנים, שעלילתם מתרחשת בימי הביניים. מתוך ה"קווינטט המוסלמי" תורגם לעברית:
חיימה הראשון, מלך אראגון
חיימה הראשון (בספרדית: Jaime I de Aragón; 2 בפברואר 1208 - 27 ביולי 1276), ה"כובש", היה מלך אראגון בין השנים 1213–1276. חיימה לחם יחד עם מלכי קסטיליה במוסלמים, וכבש את האיים הבלאריים ואת ולנסיה.
בצעירותו
חיימה נולד ב-2 בפברואר 1208 לפרו השני, מלך אראגון, ומארי דה מונפלייה. ב-12 בספטמבר 1213, נהרג אביו במהלך קרב מירה, ואילו חיימה נשבה בידי סימון דה מונפור והוא בן שש שנים בלבד. אולם, האפיפיור אסר על דה מונפור לנצל עובדה זו והוא נאלץ לשלוח את הילד, עם ליווי מתאים, לממלכתו.
כיבושיו
בשנת 1227 תפס חיימה את השלטון, לאחר שדיכא את מרידות האצולה נגדו. שנים רבות לחם חיימה במוסלמים, ועקב מסעות הכיבוש הרבים שעשה, כונה חיימה ה"כובש". בשנת 1229 כבש חיימה את מיורקה, ובשנת 1235 כבש את איביזה ופורמנטרה. בין 1238 ל-1232 כבש חיימה את כל אזור ולנסיה, והפך אותה לממלכה נפרדת החברה באיחוד של אראגון וקטלוניה. בשנת 1264 כבש חיימה את אלש, ובשנת 1266 כבש את מורסיה, ומסר אותה לאלפונסו העשירי, מלך קסטיליה.
בשנת 1258 חתם חיימה על הסכם שלום עם לואי התשיעי, מלך צרפת, שבו ויתר לואי על העיר מונפלייה שבדרום צרפת ועל אזור הגבול עם קטלוניה, בתמורה לפרובאנס וחבל לנגדוק. בשנת 1273 בנה חיימה את קתדרלת וסקה על חורבות מסגד מוסלמי, ובשנת 1274 הקים את ויאריאל (מספרדית-עיירת המלך).
היחס ליהודים
בתחילת תקופתו יכלו היהודים להסיר את הטלאי הצהוב אשר חייבה אותם הכנסייה לשים בעקבות גזירתו של אינוקנטיוס השלישי בוועידה הלטרנית הרביעית. חיימה אף הבטיח ליהודים זכויות אזרחיות. אך לאחר שהפצירו בו הכמרים, החזיר את הגזירה לתוקפה. בשנת 1263 נערך בפניו ויכוח ברצלונה המפורסם, שבו השתתף הרמב"ן, שאותו חיבב המלך ואף כיבדו. אך בשבת שאחר הוויכוח ירד המלך בעצמו לבית הכנסת כדי לבקש מהיהודים שימירו את דתם.
משפחתו
בשנת 1221 התחתן חיימה עם לאונור מקסטיליה, בתם של אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה ואלינור מאנגליה, מלכת קסטיליה, ממנה נולד לו בן אחד:
בשנת 1235 התחתן חיימה עם תרסה גיל דה וידאורה, ממנה נולדו לו 2 ילדים:
בנוסף, היו לחיימה כמה ילדים לא חוקיים.
ברכת הגומל
בִּרְכַּת הַגּוֹמֵל היא ברכת שבח לה' על טובה שגמל למברך, שאותה מברך אדם שהיה בסכנת חיים או בסכנה משמעותית אחרת וניצל ממנה.
מקור הברכה
הרא"ש מביא שברכת הגומל היא במקום קורבן תודה, והרבה למדו ודקדקו בדבריו ובהשלכותיהם למעשה.
מתי מברכים
בתלמוד מובאות דוגמאות למקרים, שבזמן עבר היה בהם סכנה, ומי שיצא מהם בשלום צריך לברך את ברכת הגומל:
הגדרת הולכי מדבריות
מלבד המחלוקת שהביא השולחן ערוך לעניין תוספת מקרים בהם מברכים ברכת הגומל מביא השו"ע מחלוקת לעניין הגדרת הולכי מדבריות, ושם מובא מחלוקת לשיטת חכמי אשכנז, הולכי מדבריות דווקא מפני סכנת חיות, אבל ההולך מעיר לעיר אינו חייב לברך, ולדעת חכמי ספרד 'כל הדרכים בחזקת סכנה' ולכך ברכת הגומל בעניין הולכי דרכים שווה לעניין תפלת הדרך, ובכל מקום שבו מתחייב הנוסע בתפלת הדרך יתחייב בברכת הגומל לעניין תפלת הדרך נחלקו האחרונים בסיבת החיוב,
טיסה
לגבי טיסה יש מפוסקי זמנינו שהורו לברך הגומל מפני שזה בכלל יורדי ים או מפני שזאת שעת סכנה, ויש שלא נהגו לברך מפני שטיסה היום לא נחשב שעת סכנה וזה לא בכלל יורדי הים.
נשים
היו שכתבו שאין לנשים לברך אלא בפני עשרה גברים. במשנה ברורה כתוב "ויש שכתבו שמכל מקום נכון הוא שתברך בפני עשרה על כל פנים בפני נשים ואיש אחד". הרב יהודה הרצל הנקין כתב שאישה יכולה גם לברך לפני נשים בלבד.
זמן הברכה
לכתחילה יש לברך ברכת 'הגומל' תוך שלשה ימים מזמן החיוב. אפילו אם מחמת כן יברך שלא בזמן קריאת התורה ובפני ספר תורה, אך למרות זאת, מותר להמתין עד שלשים יום כדי לברכה במניין. בדיעבד אם לא בירכה לאחר זמן רב, יכול לברכה תמיד. דעת הבן איש חי. שמעיקר הדין לא לברך ברכת הגומל בלילה, משום שהברכה היא כנגד קרבן תמיד ואינו קרב בלילה, ויש חולקים וסוברים, שברכת הגומל אינה דומה ממש לקרבן תודה, תדע שהרי מברכים בשבת ויום טוב על אף שלא מקריבים בהם קרבן תודה.
כיום נוהגים לברך ברכת הגומל לאחר עלייה לתורה.
בפני מי מברכים
יש לברך את ברכת הגומל בפני מניין של עשרה גברים, כאשר לפחות שניים מהם הם חכמי-תורה שעוסקים בהלכות (על-פי קיצור שולחן ערוך), שנאמר, "וִירוֹמְמוּהוּ בִּקְהַל עָם וּבְמוֹשַׁב זְקֵנִים יְהַלְלוּהוּ". אולם גם אם לא נמצאו שני תלמידי חכמים, לא יעכב אדם את אמירת הברכה.
יש מחלוקת האם הצורך במניין מעכב או שהוא רק נדרש לכתחילה.
אייץ' (ראפר)
האריסון ג'יימס ארמסטרונג (באנגלית: Harrison James Armstrong; נולד ב-9 בדצמבר 1999), הידוע בשם הבמה אייץ' (Aitch), הוא ראפר בריטי ממנצ'סטר.
ביוגרפיה
האריסון ג'יימס ארמסטרונג נולד ב-9 בדצמבר 1999 במנצ'סטר. לאחר שעזב את בית הספר, למד במכללה ועסק בספורט, אך בסופו של דבר נשר מהמכללה ועבד בבנייה עם סבו. המוזיקה של אייץ' משכה תשומת לב לראשונה ב-2015, כאשר סרטון יוטיוב שלו מראפרפ לחברים זכה לפופולריות מקומית. הוא במקור לא רצה שהסרטון יתפרסם, אך שינה את דעתו כשהסרטון זכה ל-10,000 צפיות. חברו המשיך להעלות את הפריסטיילים שלו כדי לראות אם יזכו לצפיות נוספות.
אייץ' הופיע פעמים רבות בערוץ היוטיוב P110, החל מספטמבר 2016 בקטע פריסטייל ראפ שלו שפורסם בערוץ. לאחר מכן, הציג בבכורה את שירו "Back to Basics" בערוץ ביוני 2017. ב-9 בדצמבר 2017 הוציא את המיני-אלבום On Your Marks. במאי 2018 הוציא את "Straight Rhymez" שהיה לשיר הפריצה שלו וזיכה אותו לראשונה בתשומת לב ארצית.
באוגוסט 2019 הוציא את שירו "Taste (Make It Shake)" שהפך לשירו הגדול ביותר באותה התקופה והגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי. לאחר מכן, בספטמבר, הוציא את המיני-אלבום השני שלו, AitcH20. במרץ 2020 שיתף פעולה עם איי ג'יי טרייסי וטיי קית' ברצועה "Rain" שזכתה למעל ל-50 מיליון צפיות ביוטיוב. במאי, יצא המיני-אלבום השלישי שלו, Polaris.
ב-3 בפברואר 2022 השתתף בסינגל "War" של ArrDee. הסינגל הגיע למקום השישי במצעד הסינגלים הבריטי. ב-11 בפברואר 2022 הוציא את הסינגל "Baby" בהשתתפות הזמרת האמריקאית אשנטי, אשר דוגם את שירה של אשנטי מ-2013, "Rock wit U (Awww Baby)". לאחר פחות מ-24 שעות מצאתו, הסינגל נכנס למקום ה-65 במצעד מכירות הסינגלים הבריטי. במצעד הסינגלים הבריטי הראשי, נכנס השיר למקום השני. אלבום הבכורה שלו, Close to Home, יצא לאור באוגוסט 2022 והגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי.
אן לה-ברון
אן לה-ברון (אנגלית: Anne LeBaron; נולדה ב-30 במאי 1953 בבאטון רוז', לואיזיאנה, ארצות הברית) היא מלחינה ונבלאית אמריקאית.
חייה
לה ברון החלה בהוראה במכון לאמנויות של קליפורניה בשנת 2001. קודם לימדה באוניברסיטת פיטסבורג. היא מלחינה למען חמישיית אן לה ברון, הרכב הכולל חצוצרה, טובה, גיטרה חשמלית וכלי הקשה.
המוזיקולוגית מקקלארי מציינת, בדבריה על "טלוריס תאוריה סאקרה" של לה ברון, כי היצירה "...מצביעה על העניין, העובר כחוט השני ביצירתה של לה ברון, ביכולתה של המוזיקה לעצב זמניות, באופן המשרה על המאזין עולם צלילים שהזמן מתכופף בו, עומד דומם, מחולל או מציית למדד המכני של השעון."
ליצן
ליצן הוא בדרן שמבדר באמצעות הומור, על ידי התחפשות לדמות מצחיקה וביצוע תרגילי סלפסטיק וסוגים נוספים של בדיחות. ליצנים לבושים לרוב בתלבושת אופיינית, צבעונית ובולטת בשונותה מהמקובל, למשל בגדים שדוגמת מחציתם האחת שונה משל המחצית השנייה, עם צווארון גדול ומסולסל, כובע גבוה ומחודד, ונעלי ליצן - נעליים ענקיות, שעשויות להיות מעוטרות בפונפון. איפור אופייני לליצן כולל פנים מולבנות, פה גדול הצבוע באדום הרבה מעבר לגבולות הפה הטבעי ומעוצב כחיוך, אף בצורת כדור אדום.
ליצנים מופיעים בקרקס, בירידים, בפארקי שעשועים, בבלט, בסרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה, בבתי חולים ובמסיבות פרטיות.
היסטוריה
מקצוע הליצן המודרני צמח מדמותו של ליצן החצר.
ליצנים בקרקס
ליצנים החלו לתפוס מקום מרכזי יותר בהופעות הקרקס עם התחזקותן של עמדות הרואות בהופעת בעלי חיים בקרקס ואילופם לשם כך התעללות. מגמה זו התחזקה עם חקיקתם של חוקים האוסרים הופעת בעלי חיים בקרקס במדינות או ישויות מוניציפליות.
פרדוקס "הליצן העצוב"
מתאר את הקשר, שהוא לכאורה בעל סתירה פנימית, בין קומדיה לבין הפרעות נפשיות כמו דיכאון וחרדה. חלק מהליצנים הם ביסודם אנשים עצובים שנלחמים באמצעות ההומור והבדיחות במרה השחורה שלהם עצמם, לאחר שחוו בילדותם ובנעוריהם תחושות של חסך רגשי ובדידות. מספר מחקרים פסיכולוגיים הצביעו על תכונות התנהגותיות ייחודיות אצל קומיקאים שאינן נמצאות אצל שחקנים רגילים, והראו כיצד הם משתמשים בהומור כמנגנון התמודדות להסתרת טראומה נפשית ולהתגברות על חרדה חברתית.
בשל תפיסה זו הפכה דמות הליצן באורח אירוני לסמל העצב והבדידות. לתפיסה זו ניתן למצוא עוגנים רבים בתרבויות השונות לדוגמה בציוריו של האמן פבלו פיקאסו בתקופה הוורודה או ב"שיר הליצן" של מרדכי לבנון בו מתוארת דמות של ליצן שנאלץ להיות שמח כל עת שעוברות עליו חוויות חיים קשות וטראגיות.
פחד מליצנים
יש המשתמשים, החל משנות השמונים של המאה העשרים, במונח "קולרופוביה" לתיאור פחד חריג מליצנים. חרף השימוש בסיומת "פוביה", אין זה מונח מקובל בפסיכולוגיה. פחד מליצנים הוצג בסיטקומים אחדים ובסדרות טלוויזיה מצוירות, עקב הסיטואציה הקומית הגלומה בו. פחד מליצנים גרם ליצירת סרטים וסדרות רבות בהם ליצנים מגולמים כמפחידים וכרשעים.
ליצנות רפואית
ליצנות רפואית הוא תחום ברפואה בבתי החולים ובמרכזים הרפואיים שנעשה על ידי ליצנים מיוחדים הנקראים "ליצנים רפואיים", ובו נעשה שימוש בכוחו המרפא של ההומור לצורך שיפור באיכות חייהם, בתפקודם ובמצבם של חולים.
ליצנים רפואיים מקצועיים החלו לעבוד בבתי חולים בעיר ניו יורק בשנת 1986 במסגרת תוכנית שנקראה "יחידת הליצנות הרפואית של קרקס התפוח הגדול", שהוקמה על ידי מייקל כריסטנסן. כריסטנסן טבע את המשפט: "אם החולים לא יגיעו לקרקס, הקרקס יגיע אליהם". אחד ממיסדי הענף הוא פאץ' אדמס, שב-1972 הקים עם עמיתיו מוסד לטיפול בשיטה הליצנות בווירג'יניה המערבית.
הקשרים שליליים של המילה
בעברית, בנסיבות ובהקשרים מסוימים, נעשה שימוש במילה "ליצן" דווקא בלשון צינית וסרקסטית. בעוד שמשמעותה המקורית של המילה מתארת אדם מצחיק ומבדר, הרי ששימוש בהקשרה הציני של המילה מתאר מאידך אדם השם עצמו ללעג, מתנהג בצורה מגוחכת, שאינו מודע למשמעות התנהגותו, מעשיו או דבריו, והגורם לסובביו ללעוג לו. לעיתים, מתבטא הדבר גם בצחוק סרקסטי, או הנובע ממבוכה - שמקורו אינו הומוריסטי. גם המונח "ליצן החצר" משמש למשמעות זו.
פיליפ ג'ונסון
פיליפ קורטליו ג'ונסון (באנגלית: Philip Cortelyou Johnson; 8 ביולי 1906 - 25 בינואר 2005), הוא אחד האדריכלים האמריקאים החשובים ביותר במאה ה-20.
ג'ונסון היה בוגר אוניברסיטת הרווארד לתואר בהיסטוריה של האדריכלות, ואת תואר האדריכל קיבל בגיל 35. הוא מונה לראשה הראשון של המחלקה לאדריכלות במוזיאון המומה בניו יורק, בשנת 1946, ולאחר מכן המשיך כנאמן. בין שלל פרסיו הרבים, זכה במדליית הזהב של ארגון AIA (המכון האמריקאי לארכיטקטים), לשנת 1978 והיה הראשון שזכה בפרס האדריכלות הנחשב ביותר, פרס פריצקר, בשנת 1979. הוא נפטר בגיל 98 והותיר אחריו בן זוג איתו חי במשך 45 שנים.
השפעה
לאורך שנות פעילותיו הארוכות, נודע ג'ונסון בעיקר בהשפעתו בביקורתו והדרכתו האינטלקטואלית של המקצוע, מאשר בהשפעת בנייניו. (חרף העובדה שאין להפחית בחשיבות רבים מהם). לאחר ירושת אביו, ייסד ומימן את המחלקה לאדריכלות במוזיאון לאמנות מודרנית (מומה), ניו יורק. כאחד מן הכותבים (לצד הנרי-ראסל היצ'קוק הבן), של קטלוג מומה לתערוכה משנת 1932, "הסגנון הבינלאומי: אדריכלות מאז 1922", מזוהה ג'ונסון כאחד מן האחראים הראשיים (לצד מיס ון דר רוהה), להבאת הסגנון הבינלאומי ורוח המודרניזם באדריכלות מאירופה לארצות הברית, שם תזכה לאהדה רבה במרוצת השנים.
כאב הרוחני של החמישייה הניו יורקית, ברוקר רב עצמה, ידוען בן "חוג הסילון", ונאמן של מוזיאון המומה, ג'ונסון מיקם עצמו במקום האידיאלי כדי לקדם את עמדתו לפיה אדריכלות היא שאיפה אסתטית השווה בערכה לכל אמנות יפה אחרת. נטען כי יכולות הרישום והציור שלו היו בסיסיות ביותר, אולם אין עוררין על מיומנותו הגרפית וחוש העיצוב שלו. בתור הדמות המזוהה ביותר עם האדריכלות האמריקאית למשך עשורים רבים, אייקון אנושי בחלקו, חוזה סגנונות במידה, ובעל יכולת קומית, ג'ונסון הפך למקור מהימן עם קורטוב שנינות ופרובוקציה.
המעורבות בפאשיזם ובנאציזם
חלק שנוי בחלוקת בעברו של ג'ונסון נעוץ במעורבותו ותמיכתו האקטיבית בת 8 השנים בפאשיזם האירופאי, למן שנת 1932, ובין היתר בגילויי תמיכה בתנועה הנאצית בגרמניה ובאדולף היטלר. במהלך אשר נתפס על ידי עיתוני התקופה כ"סוריאליסטי", פנה ג'ונסון ממעורבותו המשגשגת במוזיאון המומה וניסה להצטרף למחנה המושל של לואיזיאנה דאז, יואי לונג. לאחר ההתנקשות בלונג ב-1935, כתב ג'ונסון מספר מאמרים אנטישמיים במובהק, ניסה לרוץ למשרה ציבורית באוהיו, ואף ניסה להקים מפלגה פשיסטית אמריקאית, כאשר הוא העומד בראשה. בשנת 1938 נסע לגרמניה כדי ליטול חלק במצעדי נירנברג של אותה השנה, ולאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1 בספטמבר 1939, כתב:
לאחר חקירת FBI ממושכת וכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, זנח ג'ונסון את תמיכתו בנאצים באמצע 1940, וחזר לאוניברסיטת הרווארד. שנים לאחר מכן כפר בגישות הפאשיסטיות ותכנן בית כנסת ללא עמלה כמעיין התנצלות על עברו.
בנייניו
את רב בנייניו עיצב ג'ונסון בשיתוף פעולה, לרוב עם המהנדס ג'ון בורג'י, אשר יחד היו בעליהם של פירמה אדריכלית משגשגת. כפי שמראים הבניינים המוקדמים באחוזתו בניו-כנען, בעבודתו העצמאית לא ניכרת עקביות עיצובית או פרקטיות מרובה. היו אלה שנות שיתוף הפעולה, בין 1967 ל-1991 אשר היוו את שנותיו הפוריות ביותר של ג'ונסון כארכיטקט בונה.
בבניין AT&T הפוסט-מודרניסטי במנהטן (בימנו, בניין סוני) משנת 1984, יצר ג'ונסון מחלוקת ציבורית רבה כאשר ציפה את המבנה התמיר בגרניט כתומה-ורודה בולטת לעין והוסיף לראשו גמלון בסגנון ריהוט הצ'יפנדייל. הייתה זו פרובוקציה רבתי לתקופה, אשר היה בה בלתי מקובל בעליל לשבור את קו הגגות השטוח של גורדי השחקים המודרניסטים, על אחת כמה וכמה בעזרת גמלון הנראה כלקוח מגב של רהיט מן המאה ה-18. עיטוריות המבנה גם היא נראתה כסטיה וקריאת תגר על המוכר והשכיח בעיר.
ברטרוספקטיבה, נאמר כי המבנה הוא מהחשובים שנבנו בניו יורק בשנות ה-80 של המאה ה-20 והיה סנונית ראשונה לפריצת הסגנון הפוסט-מודרניסטי באופן שכיח בכל רחבי היבשת.
פיליפ ג'ונסון בישראל
ג'ונסון נבחר לעבוד בישראל על פרויקט הכור הגרעיני בנחל שורק על ידי הארכיטקט גדעון זיו, שנשלח מטעם משרד הביטחון לבחור במתכנן לפרויקט.
הבניין תוכנן והוקם בין השנים 1956–1959 ואף התנוסס על אחד משטרות הכסף הישראלים, והפך לאחד מהפרויקטים הבולטים והאהובים על ג'ונסון עצמו. בפרויקט זה שימש גדעון זיו כאדריכל עמית.
בריאן לי או'מאלי
בריאן לי או'מאלי (באנגלית: Bryan Lee O'Malley; נולד ב-21 בפברואר 1979) הוא כותב ומאייר קומיקס קנדי. מוכר בעיקר בזכות סדרת הרומנים הגרפיים "סקוט פילגרם".
ביוגרפיה
בריאן לי או'מאלי נולד בלונדון אונטריו קנדה להורים ממוצא קוריאני וקנדי-צרפתי.
החל בלימודי קולנוע באוניברסיטת מערב אונטריו, אך נשר לפני השלמתם.
או'מאלי עבד כמכתב בהוצאת הקומיקס אוני פרס, וגם אייר את המיני-סדרה "Hopeless Savages: Ground Zero", מאת ג'ן ואן מטר.
הרומן הגרפי המקורי הראשון שלו, "אבודים בים" (באנגלית: Lost at Sea), יצא לאור בהוצאת אוני פרס בשנת 2003. "אבודים בים" הוא סיפור התבגרות על ילדה ביישנית בת 18 בשם ראלי, שמאמינה שנשמתה נגנבה על ידי חתול, ועל המסע שלה ברחבי ארצות הברית.
ביולי 2014 יצא לאור הרומן הגרפי שלו שניות (באנגלית: Seconds) בהוצאת ספרי בלנטיין. ב-2016 או'מאלי הודיע שהרומן הגרפי הבא שלו ייקרא "העולם הגרוע" (באנגלית: Worst World). או'מאלי הוא גם היוצר, ביחד עם לסלי האנג, של סדרת הקומיקס "Snotgirl".
ריצ'רד מאייר
ריצ'רד מאייר (באנגלית: Richard Meier; נולד ב-12 באוקטובר 1934 בניוארק, ניו ג'רזי) הוא אדריכל יהודי-אמריקאי בולט, פעיל מחלקה השני של המאה ה-20, אשר נודע לרוב בחיבתו והגותו בזכות הצבע הלבן, בו צבועים רוב המבנים שתכנן.
קורות חיים
בעל תואר ראשון בארכיטקטורה מאוניברסיטת קורנל מ-1957, מאייר עבד זמן קצר בפירמה SOM (פירמת האדריכלים הגדולה בעולם דאז) בשנת 1959, ולאחר מכן כשלוש שנים אצל המעצב והאדריכל היהודי מרסל ברויאר, טרם הקמת משרד עצמאי בשנת 1963. מאייר היה חבר בקבוצת האדריכלים החמישייה הניו-יורקית מ-1972, יחד עם פיטר אייזנמן, ג'ון היידוק, מייקל גרייבס וצ'ארלס גווטמיי.
בשנת 1973 הוא תכנן את "בית דאגלס" המוגדר כיצירת מופת של אדריכלות מודרנית.
עבודתו על מוזיאון הגטי מ-1984 הזניקה את מעמדו עוד יותר למעמד אדריכל-על, לצד הפיכתו לזוכה השישי במספר של פרס פריצקר, המכונה "פרס נובל" לאדריכלות.
בשנת 2018 נאלץ לפרוש מהחברה שבבעלותו לאחר שניו יורק טיימס פרסם שורת עדויות של נשים, מרביתן עובדות לשעבר בחברה, על הטרדות מיניות והתנהגות מינית שאינה הולמת מצידו כלפיהן. ביולי 2021, בגיל 86, החליט לפרוש.
מוזיאון הדגמים של ריצ'רד מאייר ושות' חבר בארגון הקונפדרציה הבין-לאומית למוזיאונים אדריכליים.
ישראל שוחט
ישראל שוחט (30 בינואר 1886, ליסקובו, חבל גרודנה, כיום בבלארוס – 7 ביולי 1961) היה מחלוצי העלייה השנייה, ממקימי ארגון בר גיורא והמנהיג המקובל על חברי אגודת השומר עד לפירוקה, חבר בגדוד העבודה, ממנהיגי הארגון החשאי "הקיבוץ" ופעיל בתנועת העבודה הישראלית.
ביוגרפיה
ישראל שוחט נולד בליסקובו שבפלך גרודנו באימפריה הרוסית, למשפחה עשירה, בעלת אדמות, בה קיבל חינוך מסורתי. אימו נפטרה כשהיה כבן 9–10 ולאחר שאביו, דב שוחט, נישא בשנית, עברה המשפחה להתגורר בגרודנו. כשגדל נסע ללמוד בבית הספר הגבוה ללימודי מסחר בוורשה. לאחר מכן למד אגרונומיה בגרמניה במשך מספר חודשים, אך הפסיק את לימודיו כיוון שהשתוקק לעלות לארץ ישראל.
פועלו בארץ והקמת ארגון בר גיורא והשומר
כבר בגרודנה היה ישראל שוחט חבר באגודת פועלי ציון ובארגון ההגנה העצמית בעיר. ב-1904 עלה לארץ ישראל ביחד עם אחיו, אליעזר שוחט. ישראל שוחט טען כי על היהודים להגן על עצמם ולא למסור את השמירה על יישוביהם בידי הערבים, כפי שהיה נהוג אז. כשהגיע ארצה, עבד בפתח תקווה כחקלאי וביקבי ראשון לציון. בשנים 1904–1906 עבד כמזכיר בבית הספר בשפיה שהוקם למען יתומי פרעות קישינוב, שם למד על הקשר בין עבודה עברית לבין הגנה על המתיישבים היהודים. ב-1905 היה שוחט לאחד ממקימי מפלגת "פועלי ציון" בארץ ישראל, והשתלב בהנהגתה. יחד עם דוד בן-גוריון חיבר את מצעה הראשון של המפלגה, מצע רמלה.
ב-1907 נבחר כציר מפלגתו לקונגרס הציוני השמיני בהאג יחד עם יצחק בן-צבי. ב-1904–1905 הקים שוחט גרעין בשפיה, אך רק לאחר שחזר מהקונגרס בהאג, הקים ביחד עם יצחק בן-צבי את ארגון "בר גיורא" במהלך ועידה של "פועלי ציון". שוחט פעל בתחום הביטחוני של הארגון ונבחר להיות מפקדו. חברי הארגון התרכזו בחוות סג'רה. רובם היו חברי הקולקטיב שייסדה מניה שוחט. ב-1908 נישאו ישראל ומניה שוחט, ובסג'רה הכניס ישראל את מניה בסוד קיומו של "בר גיורא". לאחר הצלחתו של ארגון "בר גיורא" הורחבה הפעילות וחבריו הקימו ב-1909 את ארגון "השומר" ובחרו את שוחט להיות מנהיגו. בנוסף, הוא יזם את הקמתו של "לגיון העבודה", אך זה פורק לאחר כשנה.
היציאה לגלות והמשך עשייה פוליטית
ב-1912 נסע ללמוד משפטים בקושטא יחד עם יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון, שם המשיך במקביל ללימודיו בפעילות ציבורית בקרב צעירים על מנת לקרבם לציונות. בעת שהותו שם יצר קשר עם שר המלחמה הטורקי והציע להקים יחידה צבאית יהודית שתגן על ארץ ישראל, אך הצעה זו לא יצאה לפועל. ב-1914 חזר ישראל שוחט ארצה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. הוא פעל למען הטורקים מכיוון שראה בכך הזדמנות לגייס יהודים להתנדב להגן על הארץ, אך הטורקים שחשדו בכוונותיו הגלו אותו לטורקיה.
עם שובו מהגלות ב-1919 הצטרף, כמו רוב חבריו מ"פועלי ציון" ו"השומר", ל"אחדות העבודה". הוא השתתף בפעילות המפלגתית אולם מעמדו לא היה כפי שהיה בימי הקמת "בר גיורא" ו"השומר", והוא לא השתלב בצמרת המפלגה, בה עמדו דוד בן-גוריון, ברל כצנלסון ויצחק טבנקין.
ב-1920 היה בין מייסדי גדוד העבודה, ולאחר פירוק "השומר" ב-1921 היה ממייסדי הארגון החשאי "הקיבוץ", בעקבות חוסר שביעות רצון מהתנהלות ארגון ההגנה שזה עתה נוסד. במאורעות מאי 1921 הוא היה בין הראשונים שארגנו את אנשי "השומר" לשעבר להגן על פתח תקווה המותקפת. שוחט היה מהבודדים באחדות העבודה שהחזיקו בעמדה אנטי-בריטית. ב-1926 הוא נסע יחד עם כמה מפעילי הארגון, בהם מנחם אלקינד, לברית המועצות, על מנת לגייס תמיכה למפעל הציוני, מבלי שקיבל לכך אישור מהמפלגה. הדבר הביא להוקעתם על ידי המפלגה, ולפירוק ארגון "הקיבוץ" ב-1927.
בשנות ה-30, על פי הצעת הסוכנות היהודית, מונה ישראל שוחט ליושב ראש אגודת "הקלוב הארצישראלי לתעופה", אשר כונתה באותו זמן "מועדון הגמל המעופף" (כינוי שהוצע על ידי שוחט). הוא היה ממקימי "האגודה לידידות יהודית-ערבית", אירח חיילים בריטים ששהו בארץ וקירבם לנושא היהודי והציוני, וסייע לשוטרים העבריים ובני משפחתם. בנוסף עזר לאמנים ולתיאטרון "הבימה".
עם הקמת מדינת ישראל מונה ישראל שוחט להיות היועץ המשפטי של השר בכור-שלום שטרית, שניהל את המשרד לענייני מיעוטים והיה עמו בקשרי ידידות. ב-1949, כאשר שטרית מונה לתפקיד שר המשטרה, הוא מינה שוב את ישראל שוחט ליועץ המשפטי למשרד. ב-1952 קודם שוחט לממונה על משרד המשטרה וכיהן בתפקיד עד מותו.
ב-7 ביולי 1961 נפטר ישראל שוחט בתל אביב, מספר חודשים לאחר מותה של אשתו מניה. הוא נקבר לידה בחלקת "השומר" בבית הקברות בכפר גלעדי.
משפחתו
לישראל ומניה נולדו בן בשם גדעון שוחט (גדע), אשר שירת כטייס בחיל האוויר, ובת בשם ענה. נכדתו אלונה, בתו של גדעון, נישאה לאריק איינשטיין.
גרם שמיים
גֶּרֶם שָמַיִים (ברבים: גַּרְמֵי־שָמַיִים) הוא עצם טבעי משמעותי אשר מצוי בחלל. גרמי השמים מחולקים על ידי הקהילה האסטרונומית למספר קטגוריות משנה.
בעת העתיקה הוענקו שמות רק לשמש, לירח, לכמה מאות כוכבים ולכוכבי הלכת שנראו בקלות לעין אנושית. אך מספר העצמים שנצפו בחלל זינק במאות השנים האחרונות מכמה מאות ללמעלה ממיליארד, והוא ממשיך לגדול מדי שנה. מצב זה יצר את הצורך במערכת שיום סיסטמטית, שתאפשר לזהות עצמים אלה באופן חד משמעי. לעצמים שההתעניינות בהם גדולה יותר, מייחדים שמות ספציפיים.
כיום, האיגוד האסטרונומי הבינלאומי מוכר על ידי האסטרונומים והמדענים ברחבי העולם כגוף בעל הסמכות הרשמית לשיום בפועל של גופים שמימיים. האיגוד יצר מספר מערכות נומנקלטורה סיסטמטיות עבור הגופים השמימיים השונים.
המימון של חזבאללה
[[קובץ:Hizballah areas of operation and finance map.svg|ממוזער|מפת מדינות בהן הארגון פועל או נמצא בקשרים עסקיים עם גורמים שבמדינות אלו.
מקרא צבעים:]]
המימון של חזבאללה מגיע בעיקר מחברות עסקים לבנוניות, מדינות אסלאמיות בהן איראן, קטר ומדינות נוספות בעולם ואף בעזרת לבנונים שעובדים בעסקי יהלומי הדמים באפריקה ופעילי הארגון שעוסקים בהלבנת הון וסחר בסמים.
לטענת חזבאללה, מקור ההכנסה העיקרי שלהם הוא מתיקי השקעות ותרומות כספיות שהם מקבלים ממוסלמים מרחבי העולם. מנגד, מרבית מדינות המערב טוענות כי חזבאללה מקבל את מרבית המימון הכספי, את ההכשרה הצבאית, הנשק והסיוע הדיפולמטי מאיראן וסוריה. על פי אותם גורמים, איראן העבירה לחזבאללה כ-400 מיליון דולרים בין השנים 1983 ל-1989, אך המצב השתנה בעקבות בעיות כלכליות אם כי איראן עדיין מממנת את הארגון, הן כסיוע הומניטרי והן ליעדים אחים. דוגמה לשינוי בכמות הכספים שמעבירה איראן לחזבאללה ניתן לראות על פי דיווחים שפורסמו ב-2011 לפיהן איראן עדיין תרמה לחבאללה כ-7 מיליון דולרים עבור פעילות הארגון באמריקה הלטינית, לאורך השנים השתנה כמות התרומות והסיוע האיראני לחזבאללה אך גורמים אמריקאים מעריכים כי על אף בעיות כלכליות איראן מעבירה לחזבאללה כ-700 מיליון דולרים מדי שנה.
בנובמבר 2014 פרסם המגזין פורבס-ישראל מחקר מקיף על פיו מייצר ארגון חזבאללה כחצי מיליארד דולר בממוצע מדי שנה מפעילותו הכלכלית ומדורג במקום ה-4 מבין ארגוני הטרור בעולם מבחינת הכנסות שנתיות. על פי התחקיר מעבירה איראן לחזבאללה כ-250 מיליון דולר, כ-50% מסך הכנסות הארגון. הפעילות הקרימינלית של הארגון הכוללת בין השאר הלבנות הון, זיוף כסף, סחר בנשק וייצור וסחר בסמים, מזרימה לחזבאללה עוד מאות מיליוני דולרים מדי שנה.
בינואר 2022 עדכן פורבס-ישראל את רשימת ארגוני הטרור העשירים בעולם. מהתחקיר המעודכן עולה כי נכון לסוף שנת 2021 ארגון חזבאללה היינו ארגון הטרור השלישי בעושרו בעולם, עם היקף הכנסות שנתי של כ-1.2 מיליארד דולר. על פי התחקיר המקיף איראן מימנה קרוב ל-85% ממקורות ההכנסה של חזבאללה (שעמדו אז על כ-700 מיליון דולר בשנה). עוד מאות מיליוני דולרים נוספים זורמים לקופת הארגון מפעילות פלילית - בעיקר סחר בסמים.
הלבנת כספים וסחר בסמים
חזבאללה הואשם לאורך השנים בכך שהוא עוסק בפעילויות בלתי חוקיות לצורך העברת הכספים שמסייעים לפעילות הארגון. מתיו לויט הצהיר בדיון שנערך בוועדה לביטחון המולדת בסנאט האמריקאי שחזבאללה עוסק במגוון רחב של פעילויות פליליות ברחבי העולם במטרה לגייס כספים לשורות הארגון. לדברי מחלקת האוצר האמריקאית חזבאללה גייס כספים באמצעות זיוף מטבעות אמריקאיות, בשל חששות אלו ב-2008 השיק המנהל לאכיפת הסמים פרויקט שעוקב אחרי גיוס תמורות באמצעות סמים אסורים, שעוקב בין היתר גם אחר תרומות שמקבל חזבאללה בצורה זו.
בתגובה לטענות אלו, הכחישו בחזבאללה את כל ההאשמות בעניין סחר בסמים והלבנת הון. בהצהרה של המפלגה מ-2011 מסרה המפלגה כי "טענות ארצות הברית לפיהן חזבאללה מממן את פעילותו באופן בלתי חוקי היא בסך הכל ניסיון נוסף להכתים את דימוי ההתנגדות בלבנון וזאת לאחר כישלון וחשיפת פעולות המודיעין האמריקניות במדינתנו". בנאום נוסף של המפלגה, הפעם של המזכ"ל, חסן נסראללה התייחס האחרון להערכות במדינות המערב על עיסוקי חזבאללה בסחר בסמים באמריקה הלטינית ואירופה ואמר כי "פעם אחר פעם הם מדברים על רשתות הסחר בסמים באמריקה הלטינית ובאירופה וכי מעשים כאלו מנוגדים לעקרונות המפלגה".
אסיה
באזור משולש הזהב בדרום-מזרח אסיה, במשולש הגבולות שבין המדינות מיאנמר, לאוס ותאילנד חזבאללה עוסק בסחר בהרואין והברחת פריטים נדירים ויקרי ערך.
לבנון
בנוסף לכך, הארגן משתמש במפעלים אלו כדי לממן את הסיורים הצבאיים בלבנון וכדי לממן ארגוני טרור אחרים כדוגמת הטליבאן. עם זאת, חלק מהכספים מועברים לסיוע בריאותי לעניים.
אירופה
בנובמבר 2018, לאחר חקירה של המנהל האמריקאי לאכיפת הסמים שזכתה לכינוי "מבצע ארז" הואשמו אזרחי לבנונים אשר קיימו קשרים עם חזבאללה בהלבנת מיליוני אירו בכספים שהרוויחו מסחר בסמים דרום אמריקאים לאירופה וללבנון.
קולומביה
באוקטובר 2008 דווח בלוס אנג'לס טיימס כי רשת הברחות קוקאין שביצעה הלבנת הון ונמצא קשורה לחזבאללה נחשפה בקולומביה, בכתבה נטען כי כ-12% מרווחי הקבוצה מימנו את חזבאללה על אף שלא צוין בכתבה כמה דולרים הועברו. דו"ח אחר טען כי שיתוף הפעולה בין ארצות הברית לקלומביה הביא לכך שייעצרו כ-130 חשודים שהיו חברים בארגוני סמים קולומביאניים ולבנונים.
ונצואלה
ארצות הברית האשימה את חברי ממשלת ונצואלה במתן סיוע כספי לחזבאללה. לדברי עוזר מזכיר המדינה האמריקאי לענייני חצי הכדור המערבי לשעבר, רוג'ר נורייגה ממשלתו של הוגו צ'אווס נתנה "תמיכה חיונית" לאיראן ולחזבאלה במגרש של חצי כדור הארץ המערבי. במאמר שכתב מטעם AEI הסביר רייגה ש שני עדים הסבירו כיצד דיפלומט ונצואלי שפועל בסוריה השתמש בגופים ונצואלים כדי להלבין כספים עבור חזבאללה וזאת לאחר שקיבל אישור אישי מהנשיא, ניקולאס מדורו.
מימון צבאי
על פי הערכות שונות נמצאים בידי חזבאללה 130 אלף רקטות וטילים, מתוצרת רוסיה, סוריה ואיראן, ובעת מלחמה יוכל לירות לעבר ישראל 1,200 טילים ורקטות בממוצע מדי יום. רובם הם מדגמים קטנים יחסית (107 מילימטר ו-122 מילימטר) שאינם מדויקים והם בעלי טווח מוגבל. בארסנל זה כלולים גם טילים בקטרים גדולים יותר ובעלי טווחים גדולים יותר, 100 ו-200 קילומטר ואף 300 קילומטריום.
איראן
הרפובליקה האסלאמית של איראן מספקת לחזבאללה כלי נשק רבים, בהם כ-11,500 טילים, הכשרה לכ-3,000 פעילי הארגון שעברו את מסלולי ההכשרה באיראן וכללו לימוד לוחמת גרילה, לוחמה ימית, ירי טילים והפעלת מל"טים.
באוגוסט 2006 נתפס על ידי צבא הגנה לישראל חוסיין עלי סולימאן, פעיל הארגון שהיה מערוב בחטיפתם של שני חיילי צה"ל ביולי של אותה שנה, בחקירתו הודה סולימאן כי קיבל הכשרה דתית וצבאית מאיראן. חזבאללה גם מקבל תמיכה ניכרת מאיראן על מנת לממן ולהוציא לפועל את פרויקט דיוק הטילים.
סוריה
גם סוריה הואשמה בסיפוק נשק לחזבאללה. לצד ההאשמות בסיפוק הנשק עצמו, קיימים גורמים המאשימים את המדינה הובלת הנשק מאיראן לכיוון הגבול עם לבנון (ישראל אף נלחמת באיראן, סוריה וחזבאללה בשל משלוחי הנשק האלו כחלק מהמערכה שבין המלחמות שמתרחשת במקביל למלחמת האזרחים בסוריה). חסן חליל, יועצו הפוליטי הבכיר של נסראללה הצהיר כי הארגון "מתנגד בתוקף לפיקוח על גבול סוריה-לבנון" ואף טען כי "לחזבאללה יש מספיק אמצעי לחימה כדי להגן על לבנון מפגני תוקפנות ישראלית, גם אם הגבולות עם סוריה יסגרו לחלוטין".
רוסיה
מספר ממפקדי שטח של חזבאללה הצהירו כי הארגון מקבל כלי נשק ישירות מרוסיה, בין כלי הנשק שהרוסים מספקים לחזבאללה ניתן למנות אתם טילים מונחי לייזר, אמצעי לחימה נגד טנקים וטילים טקטיים ארוכי-טווח.
בדצמבר 2015 התראיין לאתר הסעודי "אילאף" מנכ"ל משרד החוץ, דורי גולד. בראיון טען דורי כי ישראל סיכלה העברת טילי SA-22 רוסיים לחזבאללה.
חודש לאחר מכן, טען ראש המטה לביטחון לאומי לשעבר, יעקב עמידרור כי רוסיה העבירה לחזבאללה טילי קורנט, נ"מ ואף טילי יאחונט.
ואמרתם כה לחי
"וַאֲמַרְתֶּם כֹּה לֶחָי" הוא פיוט אשר נכתב ככל הנראה על ידי הרב יוסף חיים מבגדאד, הפיוט עוסק בדמותו של רבי שמעון בר יוחאי שנחשב לאבי תורת הנסתר ושעל פי המסורת מייחסת לו את ספר הזוהר. מקובל על פי המסורת רבי יוסף חיים כי שר אותו בקבר רשב"י במירון בל"ג בעומר תרכ"ט.
תוכן הפיוט
הרב יוסף חיים סידר לפי סדר האל"ף בי"ת את תיאור חייו של רבי שמעון בר יוחאי. הוא מתאר את ההערצה הרבה שלה זכה מבני דורו והדורות שלאחריו ואת כוחו הגדול בתורת הנגלה ובתורת הנסתר. הוא עוסק גם בסיפור חייו, המחבוא במערה, לימוד תורת הנסתר, טיהור העיר טבריה, פטירתו והמקום שאותו בחר לו בגן עדן. כל בית בפיוט נחתם במילים "אֲדוֹנֵנוּ בַּר יוֹחַאי".
זמני אמירתו
ביום ל"ג בעומר, אשר בו על פי המסורת נפטר רשב"י, נהוג לשיר את השיר בכל קהילות ישראל.
גרסאות
יש גורסים בפיוט ואמרתם כה לחי רבי שמעון בר יוחאי / ואמרתם כה לחי רבי שמעון צדיקאי לגרסה זו אין כל מקור.
נוירולוג
נוירולוג הוא רופא המתמחה בענף הנוירולוגיה. הנוירולוגים אחראים לחקר, אבחנה, טיפול ומעקב של כל התופעות הנוירולוגיות. במדינות מסוימות, אחריות חוקית נוספת לנוירולוגים היא קביעת מוות מוחי כדי להוכיח את מותו של מטופל.
הנוירולוג לעומת הנוירוכירורג
כאשר יש צורך בהתערבות כירורגית, הנוירולוג עשוי להפנות לנוירוכירורג או לנוירורדיולוג פולשני. נוירוכירורג הוא נוירולוג אשר עבר הכשרה מיוחדת לביצוע ניתוחים במערכת העצבים.
ישראל
כדי לקבל את המינוי כמומחה בנוירולוגיה בישראל, צריך לסיים לימודי רפואה ואחר כך להתמחות בתקן מתמחה במחלקה נוירולוגית מוכרת באחד מבתי החולים בישראל. אורך ההתמחות היא כחמש שנים. על המתמחה לעבור בחינות התמחות באמצע ההתמחות ובסופה. אם הצליח בבחינות אלו יהפך לנוירולוג מומחה.
תתי-התמחויות בנוירולוגיה
התמחויות מיוחדות הן בנוירופדיאטריה (נוירולוג ילדים) ונוירוגריאטריה (נוירולוג העוסק במחלות נוירולוגיות בקשיש). במכוני מחקר מיוחדים, כמו מכון ויצמן, אפשר להתמחות בתחומי נוירולוגיה שונים כגון נוירופיזיולוגיה, ביוכימיה של מערכת העצבים, נוירוגנטיקה, נוירוקרדיולוגיה ועוד.
כלבם של בני בסקרוויל (מיני-סדרה)
כלבם של בני בסקרוויל (באנגלית: The Hound of the Baskervilles) היא מיני-סדרה בריטית של ה-BBC, בהפקת בארי לטס, בבימויו של פיטר דאגוויד ובכיכובום של טום בייקר בתפקיד שרלוק הולמס וטרנס ריגבי בתפקיד דוקטור ווטסון. המיני-סדרה מבוססת על הרומן "כלבם של בני בסקרוויל" מאת ארתור קונאן דויל. קרל דייוויס הלחין את המוזיקה וניצח על הביצוע.
הפקה
בסדרה התאחדו השחקן טום בייקר והמפיק בארי לטס שעבדו קודם לכן יחד בסדרה "דוקטור הו". המיני-סדרה שודרה ב-4 חלקים ב-1982. ב-1977 כאשר בייקר גילם את הדוקטור הרביעי הוא הופיע במיני-סדרה בשם "The Talons of Weng-Chiang" שבה הדוקטור היה לבוש בבגדיו של שרלוק הולמס כולל הכובע האופייני שלו.
טרנס ריגבי שגילם בגרסה זו את דמותו של ד"ר ווטסון, שיחק ב-1983 בתפקיד המפקח לייטון בסרט הטלוויזיה "חותם הארבעה" בכיכובו של איאן ריצ'רדסון בדמות שרלוק הולמס.
המיני-סדרה צולמה באולפני ה-BBC בברמינגהאם וצילומי החוץ נערכו בדארטמור.
קבלה
תגובות הצופים היו חלוקות, ולא השתפרו בחלוף זמן. בייקר עצמו העריך את הופעתו ככישלון. הדיילי טלגרף תיאר את העיבוד כ"הסתכלות מסורתית על ההרפתקה הידועה ביותר של הולמס", ועל בייקר נכתב ש"אולי עדיף שהוא היה נשאר בטארדיס". עיתון האינדפנדנט כתב ביקורת אוהדת יותר ותיאר את בייקר כ"הולמס גדול מהחיים".
DVD
המיני-סדרה יצאה לאור באוסטרליה ב-20 באוגוסט 2014 על ידי Madman Entertainment. התוספות ב-DVD כוללות הערות מאת טום בייקר.
ויליאם סטרוט
ויליאם סטרוט (באנגלית: William Strutt; 3 ביולי 1825 – 3 בינואר 1915) היה אמן אנגלי.
ביוגרפיה
סטרוט נולד בטייגנמות', דבון, אנגליה, והגיע ממשפחת אמנים, סבו, ג'וזף סטרוט, היה סופר ואמן ידוע, אביו, ויליאם תומאס סטרוט, היה צייר מיניאטורות. ויליאם סטרוט נהנה מחיי סטודנטים בפריז, צרפת ואנגליה, ולמד ציור פיגורטיבי והיסטורי. בתגובה לבעיות בעיניו, החליט סטרוט לבקר באוסטרליה, והגיע ב -5 ביולי 1850 לקולודן, שם גם התחתן.
במלבורן מצא סטרוט תעסוקה כמאייר במגזין אוסטרלי שפורסם על ידי תומאס האם, מכיוון שלא היה ביקוש לציורים הפיגורטיבים וההיסטוריים שבהם הוכשר. עם זאת, חלק מעיצוביו הובילו לעבודות, כולל עיצוב חותמת דואר חדשה.
למרות חוסר העניין בציורי ההיסטוריה הגדולים במלבורן, המשיך סטרוט לשרטט נושאים מתאימים, כולל ציור השריפות 'יום חמישי השחור', שפרצו במושבה ב -6 בפברואר 1851. משרטוטים אלה חיבר סטרוט את אחד מהציורים הבולטים שלו "יום חמישי השחור, 6 בפברואר". 1851 שתיאר בעלי חיים ואנשים בורחים מהאש.
בפברואר 1852 הצטרף סטרוט לזרם הגובר של גברים שנסעו לחפש זהב מסביב לבלאראט, ויקטוריה. אף שעבד בשדות הזהב במשך שמונה עשרה חודשים הוא לא מצא כלום. הוא חזר למלבורן באמצע 1853 והיה מעורב באופן פעיל בזירת התרבות בעיר, ביצע מספר עבודות פורטרטים והצטרף למייסדי האגודה הוויקטוריאנית לאמנויות יפות - שהפכה בשנת 1856 לחברת האמנים הוויקטוריאנית.
התעניינותו של סטרוט בתיאור האירועים הבולטים של המושבה התעוררה על ידי האירועים סביב משלחת החקר הוויקטוריאנית שהובילו רוברט בורק וויליאם וילס בשנים 1860–1861. הוא ערך כמה רישומים על ההכנות שלהם ברויאל פארק, מלבורן, ועקב אחר המסע במחנה הראשון באסנדון, ויקטוריה. שטרוט אסף גם רישומים ממקור ראשון ממשלחת ההצלה ומהשורד היחידי מהמשלחת מג'ון קינג עם שובו.
סטרוט עזב את ויקטוריה בשנת 1862.
הוא היה אדם דתי מאוד, וחשש לגדל את ילדיו במה שהוא ראה כחברה חסרת אמונה. הוא חזר לאנגליה שם השלים שתי עבודות עיקריות המבוססות על רישומים אוסטרליים. הוא המשיך לצייר את הציורים האוסטרלים שלו כדי לייצר ציורי שמן גדולים, כולל קבורת בורק.
בשנת 1861 הוא צייר סצינות מדומיינות ממלחמת טרנאנקי הראשונה על פי סקיצות שצייר בתקופתו בניו זילנד בשנים 1855–1856.
ויליאם סטרוט נפטר בוואדהרסט, סאסקס, אנגליה ב־3 בינואר 1915.
פרס אוסקר לאיפור ולעיצוב השיער הטובים ביותר
פרס האוסקר לאיפור הטוב ביותר ועיצוב השיער (באנגלית: Academy Award for Best Makeup and Hairstyling) הוא פרס אוסקר שניתן על ידי האקדמיה האמריקאית לקולנוע לסרט מצטיין בתחומי האיפור ועיצוב השיער.
המועמדות הסופית לפרס נקבעת על ידי חברי סניף האיפור של האקדמיה, והסרט הזוכה נבחר על ידי האקדמיה כולה. בדרך כלל, לפרס מועמדים רק שלושה מועמדים ולא חמישה כמו ברוב הקטגוריות בפרס האוסקר. מקרים יוצאים מן הכלל קרו בתחילת שנות השמונים, כאשר היו רק שני מועמדים, ובשנת 1999, אז היו ארבעה מועמדים.
לפני התחלת חלוקת הפרס, שני סרטים זכו בפרס על הישג מיוחד בתחום האיפור:
הקטגוריה נוצרה בשנת 1981 בשם "פרס האוסקר לאיפור הטוב ביותר", לאחר שהועלו תלונות שעבודת האיפור בסרט איש הפיל (אשר מקבלת בסרט מקום רב) לא תזכה להערכה. לבסוף, תחום האיפור בסרט לא היה מועמד לפרס כלשהו, אך היה בכך עידוד ליצירת הקטגוריה לתחום זה עבור הטקסים הבאים. בשנת 2013 הורחבה הקטגוריה לתחום עיצוב השיער ושמה שונה ל"פרס אוסקר לאיפור ולעיצוב השיער הטובים ביותר".
המאפר ריק בייקר מחזיק בשיא הזכיות בפרס (7 פרסים), וכן בשיא המועמדויות לפרס (11).
צחיח אבן חבאן
צחיח אבן חִבּאן (בערבית: صحيح ابن حبان) הוא אוסף של חדית' שאוגד על ידי האימאם אבו חאתם מחמד אבן פיסל אלתמימי אלדארמי אלבסתי (ערבית: امام ابو حاتم محمد ابن فیصل التمیمی الدارمی البستی), המכונה "אימאם אבן חִבּאן", אשר נפטר בשנת 965. הוא נחשב לספר קטן בגודלו, יחסית לאוספים אחרים של חדית', ונועד להכיל רק את המסורות האותנטיות ביותר. אימאם אבן חבאן היה מומחה בתחום החדית', ופוסק הלכה מהאסכולה השאפעית.
תיאור
הספר מכיל כ-7,500 חדית'ים. בתחום החדית', ישנם רק ארבעה ספרים אשר מתחילים בכינוי צחיח (או סחיח), שמשמעותו "אותנטי" או "מאומת", וצחיח אבן חבאן הוא אחד מהם, וזאת מפני שרוב המסורות המובאות בו הן אותנטיות ומאומתות. שלושת הספרים האחרים שקיבלו את התואר "צחיח" הם צחיח אל-בוח'ארי, צחיח מוסלִם, וצחיח אבן חֻזימה.
אותנטיות
חכמי הדת האסלאמיים נחלקו בנוגע לרמת האותנטיות של המסורות המובאות בספר. לדעת חלקם, צחיח אבן חבאן הוא הספר השלישי בדרגת האותנטיות שלו מבין ארבעת ה"צחיחים", בעוד שאחרים טענו שהוא הרביעי.
גביע גלאזגו
גביע גלאזגו היה תחרות כדורגל בה השתתפו מועדונים כדורגל מהעיר גלאזגו, סקוטלנד. התחרות נערכה מדי שנה בין השנים 1887 ו-1988, למרות שהתחרות האחרונה לא הושלמה.
עם הקבוצות שהשתתפו בתחרות נמנות גלאזגו ריינג'רס, סלטיק, קלייד, פרטיק ת'יסל, קווינס פארק, ת'רד לאנארק וקאמבוסלנג.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, ההתחזקות במעמדם של הגביעים האירופיים כמו גביע האלופות וגביע אופ"א הובילה לירידה בערכו של גביע גלאזגו, ובכמה משנותיו האחרונות, התחרות לא הושלמה או כלל לא התקיימה.
החמישייה הניו-יורקית
החמישייה הניו-יורקית (באנגלית: The New York Five) הוא השם שניתן לקבוצה בת חמישה אדריכלים (ריצ'רד מאייר, פיטר אייזנמן, מייקל גרייבס, צ'ארלס גוואת'מי וג'ון היידוק) בני העיר ניו יורק, אשר היוו מושא לתערוכה במומה משנת 1969 באצירת ארתור דרקסלר, ולספר עוקב אודותם, משנת 1972, בשם "חמישה אדריכלים". (Five Architects)
החמישה בעלי רקע משותף כאדריכלים האמונים על טוהר הצורה והחומר, כחלק מרוח המודרניזם באדריכלות, ובכך מרפררים ביצירתם אל עבודתו של לה קורבוזיה משנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, זאת חרף העובדה כי בחינה מדוקדקת של עבודותיהם מאופיינות באינדיבידואליזם רב. ייתכן כי השפעה ניכרת יותר על יצירתם ותפיסות החמישה, תמצא בעבודתו המוקדמת של פיליפ ג'ונסון, אשר הוגדר לא פעם כאב הרוחני של הקבוצה.
החמישייה היוותה מטרה לביקורת עוקצנית שפורסמה בירחון Architectural Forum במאי 1973, בקבוצת מאמרים שנקראה "חמישה על חמישה", בהם האדריכלים ה"אפורים" רונלדו גיורגולה, אלן גרינברג, ז'קלין רוברטסון, צ'ארלס מור ורוברט מ. א. שטרן, תקפו את חמשת ה"לבנים" על בסיס הטענה כי הרדיפה אחר אסתטיקה מודרניסטית טהורה יצרה במישרין בניינים לא מתפקדים, שאינם קשורים לאתר, אינם קשורים למשתמש ובעלי ניכור רב לחיי היום-יום. חמשת ה"אפורים" זכו לרוח גב מרוברט ונטורי הפוסט-מודרניסט (זוכה פרס פריצקר לשנת 1991) ומן העניין הגובר באדריכלות הורנקולרית "נטולת האדריכלים" בזרם הפוסט-מודרניזם האדריכלי.
בהמשך הדרך ניתן לראות התפצלות סגנונית בין החמישה ואף זניחה של עקרונות העבר אצל רובם. ג'ון היידוק פנה בעיקר להוראה, ומת בשנת 2000. מבין שאר הארבעה, נותר רק מאייר נאמן לרעיונותיו הישנים וממשיך לדבוק באדריכלות הלבנה, בעלת הטוהר המודרניסטי, הנכון לגישתו של לה קורבוזיה. גרייבס אימץ את הפוסט-מודרניזם ואף הפך לאחד מן האדריכלים הבולטים מן התקופה. יש הטוענים גם כי הגזים כאשר עסק אף באדריכלות פופוליסטית. אייזנמן פנה לדה-קונסטרוקטיביזם והיה לאחד הבולטים בסגנון זה, בעוד שגוואת'מי עידן את גישתו הראשונית והתאים אותה לרוח התקופה.
צו אלוף
צו אלוף הוא אחד מאלה:
על-פי תקנות ההגנה רשאי להורות על הצו שר הביטחון, הרמטכ"ל, מפקד צבאי או ממונה על המחוז (סעיף 6). בדרך כלל הצו ניתן על ידי אלוף פיקוד. מטרת הצו, לפי לשון התקנות, היא הבטחת שלומו של הציבור, הגנתה של ישראל, קיומו של הסדר הציבורי או דיכוי של התקוממות, מרד או מהומה. הצו יינתן לתכליות הבאות:
לעומת זאת, "צו אלוף" הניתן באזור הנתון תחת תפיסה לוחמתית (על ידי מפקד פיקוד מרכז ביחס לאזור יהודה ושומרון, וכן, בתקופת השליטה של צה"ל ברצועת עזה, על ידי מפקד פיקוד דרום ביחס לרצועת עזה) אינו מוגבל לנושאים הללו. צו כזה ניתן מכוח סמכות הנתונה למפקד כוחות צה"ל באזור כרשות המחוקקת העליונה של האזור, ומעמדו כלפי האזור דומה למעמד של חוקי הכנסת ביחס לשטח מדינת ישראל. עם זאת, סמכות החקיקה של המפקד כפופה לכללי המשפט הבינלאומי, וכן, לאור מעמדו של המפקד כקצין בצה"ל, "צווי האלוף" חייבים לעלות בקנה אחד עם נורמות המשפט המנהלי הישראלי. "צווי האלוף" באזור יהודה ושומרון, לצד דברי "תחיקת ביטחון" נוספים, מתפרסמים בקובץ המנשרים, הצווים והמינויים (קמצ"ם).
צילה דראפקין
צילה דראַפקין (באנגלית: Celia Dropkin; 5 בדצמבר 1887 – 18 באוגוסט 1956; ידועה גם כ"ציליה" או כ"סיליה ") הייתה משוררת יידיש, שכתבה גם ברוסית.
ביוגרפיה
צילה דראַפקין נולדה בשנת 1887, בעיר בוברויסק, שבבלארוס. דראַפקין קיבלה בילדותה חינוך דתי מסורתי, אך בנעוריה למדה גם השכלה כללית ועזבה את הדת (הצטרפה לחוגי חיים רחבים יותר מבלי להגביל את עצמה לראיה דתית-אורתודוקסית). בתום לימודיה עבדה כמורה, בוורשה, לעת קצרה. בשנת 1907 נקלעה לעיר קייב שבאוקראינה, שם נספחה אל חוג מעריצותיו של הסופר אורי ניסן גנסין. בהשפעתו של גנסין החלה דראַפקין לכתוב שירה ברוסית. השיר "והיה כי ישוב מנודו ובא אל ארצי" נכתב רוסית באותה תקופה על ידה, תורגם לעברית ועוּבּד בידי גנסין, הוכנס לסיפורו הגדול "אצל" ללא ידיעתה, והפך לנכס צאן ברזל של הספרות העברית.
צילה דראַפקין הצטרפה לתנועת הבונד, ובעיר הומל נישאה לחבר הבונד שמעיה דראפקין. בשנת 1912 הוכרחה המשפחה הצעירה להגר לאמריקה, בשל רדיפות המשטרה הצארית.
בהגיעה לניו יורק הצטרפה צילה דראַפקין לחוג משוררי היידיש, ופיתחה קריירה ענפה של עיתונאות, סיפורת וסיפורים בהמשכים, שנדפסו בעיתונות היידיש באמריקה ובתפוצות. אולם את עיקר כוחה נתנה לשירתה. שיריה נגעו בנושאים רבים, מבעד לנקודת התצפית הנשית. כך למשל, היא הייתה אם לשישה ילדים, ושיריה בנושא היו גלויים ואמיצים.
שירתה מצטיינת בהבעה נשית ארוטית, גלויה וחריפה, שהקדימה את עידן השירה הנשית המודרנית. שיריה תורגמו לאנגלית, בין השאר, גם בידי המשוררת והחוקרת קתרין הלרשטיין. אחדים משיריה גם הולחנו והושרו. שירה המפורסם ביותר באנגלית נקרא "גבירת הקרקס", שנכתב במקורו ביידיש, ותורגם לאנגלית בכמה גרסאות על ידי כמה משוררים. בשירה זה ממשילה דראַפקין את חייה ואת חיי האשה, לחייה של גבירת הקרקס, הנישאת מעל קהלה ומתנסה בפחדי מוות ותקווה לחיים.
צילה דראַפקין לא פרסמה שירים רבים בחייה, ומהדורה כוללת של שיריה ביידיש נדפסה לאחר מותה. המהדורה כונסה ונערכה בידי בני משפחתה. שיריה תורגמו למספר שפות, ביניהן אנגלית, פולנית וגרמנית, וכן מבחר נרחב משיריה וסיפור פרי עטה בתרגומו לעברית של בנימין הרשב הופיעו ב"סימן קריאה" בחוברת 12/13 (1981). חומרים אלה, יחד עם שירים רבים נוספים בתרגומו של מנחם פרי ומאמרים שלו על חייה ועל שירתה, הופיעו ב-2019 בספר 'ונשיקתי תהיה רוצחת' (הספריה החדשה).
על שירתה של צילה דראַפקין, ועל חייה, נכתבו מאמרים רבים, ביידיש, באנגלית ובעברית. דראַפקין עסקה גם בציור. היא למדה ציור במנהטן וציירה בצבעי שמן. בשנת 1959 הוציא בנה את ציוריה שנכללו בספר שיריה בכרך נפרד בשם: בילדער פון "אין הייסן ווינט".
בוררות בין-לאומית
בוררות בין-לאומית היא שיטה ליישוב סכסוכים בין צדדים להסכמים מסחריים בין-לאומיים, באמצעות בוררות. בדומה לבוררות באופן כללי, בוררות בין-לאומית אף היא תולדה של חוזה, לפיו הצדדים מסכימים להביא סכסוך ביניהם להכרעת בורר או מספר בוררים, כשמינוי הגוף הבורר יתבצע בהתאם לכללים שעליהם הסכימו הצדדים. הסכם הבוררות מנוסח בדרך כלל כפיסקה בהסכם המסחרי העיקרי שבין הצדדים. תחום הבוררות הבין-לאומית התפתח באופן המאפשר לצדדים להסכם, הבאים מתרבויות שונות וממערכות משפט שונות, ליישב סכסוכים ביניהם, בדרך כלל ללא צורך בפנייה למערכות החוקים שאליהם כפוף כל אחד מן הצדדים במדינתו.
מאפיינים עיקריים של בוררות בין-לאומית
הסיבה העיקרית בעטייה בוחרים צדדים לחוזים מסחריים בין-לאומיים בכלי הבוררות לצורך ישוב סכסוכים היא כדי להימנע מניהול הליכים בבתי משפט של מדינות המוצא של הצדדים ולצורך לאכוף פסקי דין בבתי משפט זרים. הליך הבוררות הבין-לאומית אינו כבול לסדרי הדין של מדינה מסוימת, אלא אם כן הצדדים בחרו באופן מפורש לכבול אותו באופן זה ובחירה זו איננה מנוגדת לעקרונות ההליך ההוגן או לתקנת הציבור. בוררות בין-לאומית מתוארת לעיתים כבן-כלאיים של שיטות שונות ליישוב סכסוכים, אשר אינה מאמצת במלואה אף לא שיטה מסוימת אחת, אלא עירוב של כללים הלקוחים משיטות משפט שונות.
קיימים הבדלים משמעותיים בין בוררות בין-לאומית לבין שיטות בוררות במדינות שונות בעולם. לא רק אופיו הבין-לאומי של הסכסוך מכתיב את שיטת הבוררות, אלא ששיטות הבוררות עצמן שונות והעוסקים בבוררות בין-לאומית מתמחים בדרך כלל אך ורק בתחום זה. אף שכללי סדרי הדין במדינות שונות בעולם מאפשרים קיומה של בוררות "בין-לאומית", בוררות בין-לאומית במובנה המלא, מתקיימת מחוץ לגדרם של כללי סדרי דין לאומיים, כאלה או אחרים, "לבוררות בין-לאומית לא יהיה בדרך כלל קשר למדינה שבה הבוררות מתקיימת, להוציא את העובדה שהיא מתקיימת בטריטוריה של אותה מדינה".