cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דלקת דרכי המרה
טיפול
כולנגיטיס היא מצב רפואי המחייב אשפוז בבית החולים. יש לתת נוזלים תוך ורידית, ואנטיביוטיקה רחבת טווח, למשך 7–10 ימים. הטיפול הדפניטיבי לכולנגיטיס הוא הקלה בחסימת דרכי המרה- תוך 24 עד 48 שעות ממועד אשפוז החולה בבית החולים, אם החולה יציב והראה שיפור תחת אנטיביוטיקה. אם מצב החולה מתדרדר יש צורך בפעולה דחופה לצורך הניקוז. בדיקת ERCP היא הבדיקה התרפויטית העיקרית אשר נעשית לצורך ניקוז דרכי המרה. פעולה זו מערבת אנדוסקופיה והכנסת צינורית דרך דרכי המרה. לרוב מבוצע חתך בספינקטר (ספינקטרטומי) על מנת להקל על זרימת המרה והכנסת נקזים או אמצעים אחרים לצורך ניקוז דרכי המרה או סילוק הגורם החוסם. אבנים מוסרות על ידי שאיבה ישירה או על ידי סוגים שונים של טיפולים כגון שימוש בבלונים, שאיבת האבן על ידי basket ועוד. אבנים גדולות יחסית מטופלות על ידי ליטותריפטור (ריסוק אבנים) או שימוש בגלי קול לריסוק.
במצבים נדירם לא ניתן לפתוח את החסימה, ויש לעשות אקספלורציה של דרכי המרה עצמן על ידי ניתוח בטן פתוח. אזורים מוצרים יכולים להיות מורחבים על ידי סטנט. לעיתים קיים קושי לחסימה הממוקמת גבוה יותר במערכת הביליארית, או כחסימה הנובעת מהיצרות של דרכי המרה כתוצאה מהשקתן עם המעי לאחר ניתוח. במצבים כאלו, יש לערוך PTC- percutaneous transhepatic cholangiography כדי להקל על הלחץ: בדיקה זו כוללת אבחון של דרכי המרה על ידי אולטרסאונד והעברת צינורית דרך העור לניקוז דרכי המרה.
ביצוע ניתוח להסרת כיס המרה (כולציסטקוטומי) לרוב מבוצע אצל אנשים שסבלו מכולנגיטיס על רקע של אבני כיס המרה. לרוב ניתוח כאמור נדחה עד לרזולוציה של התהליך הדלקתי ואבחון ב- ERCP או MRCP שדרכי המרה נקיות מאבנים.
קישורים חיצוניים
Colangite ascendente
משומר נסים
הרב משומר בן הרב שמואל נסים (נפטר ב-1948) היה ראש ישיבה וראש המקובלים בעדן, ורבו של הרב מרדכי שרעבי.
ביוגרפיה
נסים נולד במחצית המאה ה-19 בעיר הנמל עדן שבתימן, כאשר הייתה פרובינציה של הראג' הבריטי. אביו הרב שמואל היה אב בית דין העיר עדן, שנפטר בשנת 1888. הרב משומר כמו אביו היה מגדולי רבני קהילת יהודי עדן. הוא נזכר לראשונה בתמיכה שנתן להוצאת ספר "ילקוט משה" (מונקאטש התרנ"ד) יחד עם אחיו הרב יוחאי נסים. הרב משומר פתח בביתו בית כנסת מפואר בקומה ב'. בית כנסת זה שימש כישיבה למקובלים ותלמוד תורה לילדים. ישיבתו נקראה בפי יהודי העיר עדן "מעלאמת מארי משומר". את כל ההוצאות על הישיבה ועל התלמוד תורה שילם הרב משומר מכיסו. הילדים למדו תנ"ך עם פירוש רש"י מהבוקר עד השעה 16:00, אחר כך למדו ש"ס משניות ואחר כך תלמוד. אחר כך התפללו מנחה וערבית לפי נוסח האר"י. לאחר תפילת ערבית הצטרפו צעירים לחברת המבוגרים שלמדו בלילה. בחצות לילה למדו תיקון חצות לפי נוסח האר"י. אחר כך למדו מספר הזוהר, שמונה שערים ועץ חיים. הרב משומר היה ידוע בתמיכתו הנלהבת ביישוב ארץ ישראל, ובמשך שנים רבות היה הממונה לגביית כספים למען יהודי תימן שישבו בירושלים. הוא ואחיו אהרוני תמכו רבות בקרן היסוד שבירושלים. הוא תמך כספית בישיבות שבארץ ישראל. את חיבתו העזה לירושלים הביע בקריאת שם בנו "ציון". הוא גם נהג לומר כי שמו "משומר" עולה בגימטריה "ירושלים". הרב משומר היה חבר הוועד הציוני הראשון בעיר עדן והיה הדמות התורנית הדומיננטית בקהילה בתמיכתה בפעילות הציונית. הוא היה ידוע ביחסו הנדיב והחומל כלפי הפליטים, שבאו משאר מחוזות תימן אל העיר עדן, בדרכם אל ארץ ישראל. הרב משומר שימש כאיש קשר בין ההנהגה היהודית בצנעא, בירת תימן, לבין ועד הקהילה התימנית בירושלים. הוא היה בא כח הראשון של מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית בעיר עדן. נודע כאישיות אמינה ביותר, ואצלו היו מפקידים פליטים רבים את כספם ללא חשש.
גדולתו בתורה
יותר מכל התפרסם הרב משומר כתלמיד חכם מופלג בתלמוד ובפוסקים, ומלבד השיעור היומיומי בתלמוד שהיה בישיבתו, הוא נהג לתת באופן קבוע שיעור בגמרא בכל ליל שבת בישיבה הגדולה בעיר עדן "התורה והמצוה". ישיבה גדולה זו הייתה בראשותו של הרב שלום יצחק, ובה למדו 24 שעות ביממה בכל יום ש"ס ופוסקים וקבלה. הרב משומר היה מפורסם בגדולתו בקבלה והוא היה מבין הבודדים בעיר עדן, שהניחו גם תפילין של רבנו תם. הוא מימן הוצאת ספרי קבלה שיצאו בירושלים. הרב אברהם ערוסי, שעלה מתימן לארץ ישראל דרך העיר עדן, כתב באחד מספריו על הרב משומר את המילים "אם יהיו כל חכמי ישראל בכף מאזניים אחת, ומארי משומר בכף שנייה, מכריע את כולם!" עוד תיאר אותו במילים "עניו, שפל רוח, אוהב את הצדקות, אוהב את האלמנות ואת היתומים לפרנסם". בין תלמידיו בישיבה נמנה הרב מרדכי שרעבי שלימים עלה לארץ ישראל והיה לראש המקובלים.
עלייתו לארץ ישראל
בתחילת שנות הארבעים עלה הרב משומר לארץ ישראל וחי בירושלים. הוא עמד בראש הקהילה העדנית בירושלים, בית הכנסת שלו היה ברחוב עמוס בשכונת כרם אברהם. שם הנהיג את לימודיו בכל יום ובית מדרש זה נקרא "מדרש שלמה" על שם אחי חתנו. לבית הכנסת שלו באו רבים מעדות אחרות אשכנזים וספרדים, ונוסח התפילה והנעימות היו מגוונות ע"פ שליח הציבור שירד לפני התיבה. לצד תלמידו הרב מרדכי שרעבי, פקדו אותו חכמים רבים כמו הרב עובדיה הדאיה ראש ישיבת המקובלים בית אל, ששימש כבעל קורא בבית הכנסת של הרב משומר. רק בימים הנוראים הקפידו להתפלל בנוסח תימן, בנעימה העדנית. הרב משומר נפטר בשנת 1948 לאחר קום המדינה.
סקיתים
סקיתים (מיוונית עתיקה: ביחיד: Σκύθης, ברבים: Σκύθαι) הם קבוצת עמים ממוצא הודו-אירופי שהתיישבו בין המאה ה-8 לפנה"ס למאה הראשונה לפנה"ס בערבות אוקראינה הדרומית לחופיו של הים השחור. אזור ההשפעה הסקיתי השתנה לאורך השנים, ובשיא התפשטותם הגיעו הסקיתים עד אזור אלטאי, הגובל בקצה הצפון מערבי של סין. הסקיתים היו הכוח הדומיננטי באזור הים השחור בתקופה המקבילה, פחות או יותר, לימיה של יוון הקלאסית, ששגשגה באירופה המערבית. הסקיתים היו בין הראשונים שהשתמשו במלחמותיהם בקשתים רכובים. לשון הסקיתים משתייכת למשפחת השפות האיראניות המזרחיות.
רוב השבטים הסקיתיים המוזכרים בטקסטים יוונים עתיקים שכנו בערבות הנרחבות שבין נהרות הדון והדנייפר. שבטים סקיתיים נוספים שישבו בשולי הערבות דיברו בשפות אחרות שאינם ממוצא פרסי, כך שייתכן שמקורם של שבטים אלה שונה. הסקיתים לא השאירו אחריהם עדויות כתובות, וכל המידע אודותם הגיע באמצעות ממצאי חפירות ארכאולוגיות או מכתבים יווניים.
האשורים קראו לסקיתים אישגוזה (Ishguza) ובמקרא אשכנז. על פי יוסף בן מתתיהו הסקיתים היו נקראים גם מגוגים ובאו מזרע מגוג.
החברה הסקיתית
הסקיתים נשלטו על ידי שכבה אריסטוקרטית והיו בעיקרם שבטים נודדים של פרשים, המטילים את חיתתם על פני הערבות. יצא להם מוניטין של קשתים רכובים מעולים, ורבים מהם מצאו את פרנסתם בתור שכירי חרב בצבאות העולם העתיק. האריסטוקרטים נקברו ב"קורגאנים" - מעין תלים קטנים, יחד עם מנחות לאלים וחפצים שהיו אמורים לשמש אותם לאחר המוות. ייתכן שהלוחמות הסקיתיות שימשו השראה לסיפורי האמזונות במיתולוגיה היוונית. הסקיתים, שהיו עם הודו-אירופי, היו בין ראשוני עמי אירופה שהשתמשו בקאנביס לצורכי פולחן (לפי הרודוטוס, ספר ד, פרקים 75-73) ופנאי, וכמו כן היו ידועים בשימושם הנרחב בכתובות קעקע. כמו כן, הסקיתים, בדומה לעמי הערבה האירו-אסיאתית (Eurasian Steppe) האחרים, היו ידועים באכילת בשר סוס (כמו ההונים, ההונגרים והמונגולים) ובשתיית משקה אלכוהולי העשוי מחלב סוסה (קומיס). לדברי הרודוטוס, הם לא הקריבו קרבן חזיר וגם לא גידלו חזירים בארצם (הרודוטוס, ספר ד', פרק 63).
היסטוריה
אין עדויות חד משמעיות למקורם של הסקיתים, אך רוב החוקרים סבורים שהם היגרו לאזור מחייתם מאסיה המרכזית בין 800 ל־600 לפנה"ס. לפי הרודוטוס, אכלסו הקימרים את חבל הארץ שהפך עם הזמן לסקיתיה, והפלישה הסקיתית דחפה את הקימרים החוצה. הקימרים אחראיים לפשיטות שעשו שמות בפריגיה, באסיה הקטנה ובמקומות אחרים. הסקיתים הגיעו עד לנהר הדנובה ואף מעבר לו, והשפיעו על תראקיה ודאקיה.
הסקיתים מוזכרים בשירתו של הומרוס בתור "חולבי הסוסות", בשל המשקה שלהם הידוע בשם "קומיס" שעדיין נמצא כיום בשימוש נפוץ באזור זה. הרודוטוס תיאר אותם בפירוט רב יותר - לדבריו הם לבשו מכנסי עור מרופדים וטוניקות פתוחות.
בספרו, טען הרודוטוס, כי דריווש הראשון מלך פרס ניסה לנצח את הסקיתים בארצם אך לא הצליח. הסקיתים לא התעמתו חזיתית עם צבאו הגדול של דריווש אלא נקטו בשיטה של נסיגה קדימה מהלך יום אחד לפני הצבא הפרסי, במשך כל הזמן שהצבא התקדם לקראתם, תוך כדי השמדת כל המזון ושטחי המרעה בשטח שנטשו וסתימת מקורות המים. הסקיתים גם ביצעו גיחות התקפה קטנות על מחנה הצבא הפרסי. הסקיתים הובילו כך את הצבא הפרסי על פני כל ארצם וארצות שכניהם בצורה כזאת שהפרסים לא הצליחו להגיע אתם לעימות ישיר. בסופו של דבר דריווש התייאש והורה לצבאו המותש להימלט מפני הסקיתים חזרה לאסיה דרך הגשר שהקימו האיונים על נהר האיסטרוס (הדנובה) (ספר ד' פרקים 120-142).
בפלישה למסופוטמיה התוודעו הסקיתים לשריון הגוף ופיתחו מערכת מיגון מורכבת, אשר נועדה לגונן על הפרש מבלי לפגוע ביכולתו ההתקפית או שליטתו בסוס. משימה זאת הייתה קשה לביצוע בימים שבהם עדיין לא הומצאו האוכף והארכופים.
הסקיתים שגשגו בין המאה החמישית לשלישית לפנה"ס. כשהרודוטוס כתב את ספרו "היסטוריה" במהלך המאה ה־5 לפנה"ס, הבחינו היוונים בין "סקיתיה הגדולה" אשר השתרעה בין הדון והדנייפר ל"סקיתיה הקטנה" ששכנה דרומית לאגן נהר הדון. באותה תקופה הדון היה עורק תחבורה ומסחר חשוב וככל הנראה הסקיתים השיגו את עושרם מסחר והובלה בנהר, במיוחד מסחר העבדים עם היוונים.
אף על פי שהסקיתים נעלמו במאה הראשונה לפנה"ס, המשיכו הביזנטים להשתמש בשם זה לתיאור שבטי הברברים הנודדים.
הצבא הסקיתי
בתחילת דרכו, היה הצבא הסקיתי מורכב בעיקר מפרשים, עם דגש על הקשתים הרכובים, אך בהמשך, על פי דיודורוס, פרסו הסקיתים גם מספר ניכר של חיילי רגלים. הדבר איננו מפתיע משום שהחברה הסקיתית החלה לעבור שינויים מחברת נוודים לחברת יושבי קבע עם צבירת ההון מהמסחר ומהפשיטות הרבות. רוב הפרשים הסקיתים היו קשתים קלים, המוגנים רק בשריון עור. כוח המחץ הסקיתי הורכב מפרשים כבדים שגם סוסיהם היו מוגנים בשריון. הטקטיקה הסקיתית כללה הטרדת האויב במטר חצים בעזרת הפרשים הרכובים והתשתו. כשהתערערו שורותיו, דהרו לתוכן הפרשים הכבדים במטרה לעשות שמות במערכו של האויב. אחרי שבירת האויב והברחתו, נהגו הסקיתים לנהל מרדף בעזרת הפרשים הקלים על מנת למוטטו סופית. החברה הסקיתית הייתה מיליטריסטית מאוד. כמעט כל הגברים וחלק ניכר מהנשים השתתפו בפשיטות ובקרבות. קשה להעריך את כוחו של הצבא הסקיתי, אך משערים שהוא עמד על כמה עשרות אלפי חיילים.
שריון
אחרי הפלישה למסופוטמיה, העתיקו הסקיתים את שריון הקשקשים שהיה בשימוש האשורים. שריון הקשקשים הסקיתי התאפיין בכיסוי כל חלקי גופו של הלוחם, כולל הקסדה, בלוחיות מתכת קטנות, בשונה מהשריון האשורי שכלל רק מעיל המכסה את גוף הלוחם. הקשקשים נתפרו כך שכל קשקש כיסה בדרך כלל שליש או חצי מהקשקש הסמוך, וכן כיסה את זה שמתחתיו, כך שחץ היה צריך לעבור 3 או אף 4 קשקשים על מנת לפגוע בלוחם. במאה ה-6 לפנה"ס החלו מגני רגליים העשויים מיציקה שלמה של ארד להחליף את המכנסיים המרופדים בקשקשי מתכת.
גם הסוסים הסקיתים היו מוגנים בשריון, שהיה בדרך כלל אריג בד עבה עם חתיכות מתכת המורכבות עליו, אם כי בצפיפות קטנה בהרבה מהשריון שלבש החייל.
כלי נשק התקפיים
נשקם העיקרי של הסקיתים הייתה הקשת. הייתה זאת קשת מורכבת הדומה בצורתה לאות סיגמה גדולה. הקשת הייתה בעלת משמעות כמעט מיתית לסקיתים ולוחמים רבים נקברו יחד עם קשתותיהם. הקשת הסקיתית הייתה מדויקת יחסית לשאר קשתות התקופה, ובשל גודלה הקטן התאימה מאוד לקשתים רכובים. למרות גודלה הקטן, היה כוח החדירה שלה גדול, ובקברים נמצאו שלדים עם ראשי חצים התקועים בעומק העצמות. גם בציורים עתיקים אפשר לראות לוחמים פצועים שחצי הסקיתים הצליחו לחדור דרך שריונם. מקורות עתיקים רבים מציינים שהחצים הסקיתים היו מורעלים. אשפת החצים הסקיתית הייתה גדולה למדי ואורכה היה בערך כשני שלישים מאורך הקשת. באשפה, פרט לקשת, היה מקום לכ-70-75 חצים.
חניתות וכידונים היו גם כן בשימוש נרחב וכל לוחם צויד בדרך כלל בשניים ואף שלושה כידונים. הסקיתים השתמשו בדרך כלל בחניתות קצרות באורך של 1.7 - 1.8 מטר, אם כי נמצאו גם כמה רמחים ארוכים שהיו בשימוש הפרשים הכבדים. החנית הייתה קטלנית בטווח של עד 30 מטרים, אם כי השתמשו בהן גם בקרבות פנים מול פנים. הכידונים נועדו להטלה בלבד וחודיהם היו בעלי קצוות משוננים על מנת להקשות את הוצאתם מהפצע.
האלים הסקיתים
האלה הראשית של הסקיתים היתה טאביטי, בת-דמותה של היסטיה, אלת הבית והאח היוונית. אל ראשי נוסף הוא אל-החרב, המזוהה עם אל המלחמה היווני ארס. לאל זה בלבד הם מקימים מזבחות ומקדשים (הרודוטוס, ספר ד', פרק 59).
אזור העמקים של צ'יאפס
עד שנות ה-70 של המאה ה-20
עד לשנות השלושים של המאה העשרים יושב חלק מדינה זה, המכוסה בצפיפות בצמחייה טרופית, בדלילות על ידי קבוצות אינדיאנים ממוצא מאיה, שאחדות מהן, בעיקר במחוזות אוקוסינגו ואלטמירנו קיבלו שטחים במסגרת הרפורמה האגררית המהפכנית. נכחו באזור גם מספר חברות פרטיות שניצלו את העץ היקר ששפע בו. חלקם הגדול של השטחים הסוב-טרופיים היה תפוס על ידי רנצ'וס גדולים שגידלו בקר וגידולי חקלאות. החל מאותן שנים דאגו החוואים, שחששו מהפקעת חוותיהם במסגרת הרפורמה האגררית, לפצל את החוות בין בני משפחה ולמסור לעובדיהם שטחים שוליים באריסות, תמורת מספר ימי עבודה שבועיים בשטחי החוות. הצע שטחים אלה לכל דורש הביא לכך שהאזור המרכזי והמזרחי של צ'יאפס, שבין אוקוסינגו לנהר אוסומסינטה, אזור הפעילות של הזפטיסטים היום, החל מתמלא במתיישבים.
בשנות החמישים והשישים הגיעו לאזור הכנדס מתנחלים חדשים משבטי הצוצילס, הצלטאלס, הטוחולבלס והצ'ולוס, שחיפשו אדמות פנויות להתנחלות. אולם, משגילו שאדמות הכנדס כבר תפוסות, פנו המתנחלים החדשים מזרחה, אל האזור הנידח יותר של המדינה. ההתיישבות באזור זה אפשרה להם להתנתק מקהילות האם שלהם.
שנות השבעים
בשנות השבעים הגיע למקום גל מתיישבים חדש, הפעם בעידוד ממשלתי. מקורו לא היה בצ'יאפס בלבד וגם לא מן ההר או הכנדס. הממשל, שביקש להנמיך את רמת האלימות ואי-הנחת במדינה כולה לאחר מרד הסטודנטים של 1968 והטבח שנעשה בסטודנטים בראשית אוקטובר, בכיכר טלטלולקו, החליט לנקוט מדיניות נאו-אגרריסטית התיישבותית. מתיישבים מכל חלקי צ'יאפס והרפובליקה, שביקשו לשפר מצבם, הוזמנו להתיישב במזרח המדינה. תהליך זה היה אסוני מבחינה אקולוגית: הוא לווה בפתיחה מסיבית של שטחי יער גשם טרופי למזרע ומרעה, שגרמה עד מהרה לארוזיה ודלדול הקרקע, הבלתי פורייה ממילא. הירידה ההדרגתית בטיב הקרקע והארוזיה הגוברת שלה, גרמו לצמצום משמעותי בהיקפי שטחי המזרע והמרעה. התחרות על הקרקע גברה איפוא. מציאות זו הולידה סדרה של מתחים חברתיים בין המתיישבים, שהתחרו על כל פיסת אדמה, תוך שהם הולכים ומתרוששים כלכלית. המדינה, שניסתה להופיע כלפי האינדיאנים והאיכרים בכלל כמיטיבתם, לא זכתה עוד באמון. ואכן, כאשר ניסה הממשל הפדרלי לתקן את המצב על ידי מפעל פיתוח תשתיתי חדש, שחייב להעתיק קהילות אינדיאניות שונות ממקומן תמורת קרקע חלופית (אחד ממרכיכי התוכנית היה הקמת סכר אנגוסטורה הענק), הרימו האינדיאנים קול זעקה, והתארגנו ביוזמה עצמית להגנה על זכויותיהם (הקמת OCEZ - Organización Campesina Emiliano Zapata).
הנשיא החדש, לופס פורטיו, שחזה בהרס הסלבה הטרופית, וניסה להציל לפחות את חלקה, חתם ב-1978 על צו שהפך את רכסי מונטס אזולס, שבלב הנחלה הטוחולבלית בסלבה (סה"כ 2,494,330 דונם), לשמורת טבע האסורה לכל סוג של עיבוד. אלא שהנשיא פורטיו לא לקח בחשבון את האוכלוסייה שהתגוררה בשטח המופקע, ועיבדה אותו למחייתה.
שנות ה-80 ושנות ה-90
ב-1980 הקימו האינדיאנים ארגון הקרוי "איחוד האיחודים האחידליים והקבוצות האיכריות הסולידריות של צ'יאפס" (Unión de Uniones Ejidales y Grupos Campesinos Solidarios de Chiapas) או בשפת המאיה "קיפטיק טא לקובטסל" (Lekubtesel Quiptik ta). הארגון הפך למייצג של 12,000 משפחות בכ-180 קהילות חקלאיות במחוז. מטרת הארגון הייתה למנוע את יישובם של האיכרים והאיכרים-אינדיאנים מחדש ולהגן על אינטרסים אחרים שלהם. עם הקמת ה"קיפטיק" ניסתה הממשלה לשנות טקטיקה: לפתות בכסף את מנהיגי התנועה, להבטיח טיפול בצרכים הדחופים של הקהילות לאחר שתתפננה, ואף להציע להן להצטרף למסגרת "הקונפדרציה האיכרית הלאומית", המהווה חלק אורגני ממפלגת השלטון, ולהנות מפירותיה של קרבה ברוכה זו.
גידול משמעותי באוכלוסייה במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים והשתלטות של מספר משפחות חוואים על רוב הקרקעות המשובחות גרמו לתסיסה. גורם בעייתי נוסף היה הופעת הכסף כאמצעי תשלום בקהילות. הדבר זעזע את מבנה הכוח והמנהיגות המסורתי, שהתבסס על שילוב גיל, עושר וסמכות, ועל מערכת איזונים כלכליים פנימיים, שמנעו התעשרות מכאן והתרוששות מפליגה מכאן. צעירים שלא עברו את מסלולי הסמכות המקובלים (נטילת אחריות לחגיגות הדתיות-ציבוריות בקהילה, וטיפוס הדרגתי בסולם התפקידים האזרחי המקביל אליהם), צברו עושר יחסי והשקיעו אותו בעצמם ולא בקהילה.
השבר הפנימי בקהילות הוחרף עוד עם המשבר הכלכלי של תקופת שלטונו של מיגל דה לה מדריד (1988-1982) והמיתון שבא בעקבותיו. ואם לא די בכך הרי פלישת פליטים אינדיאנים גואטמלמטקים, שברחו מארצם לנוכח מלחמת האזרחים וחיסול האינדיאנים שם, וחדירת פליטים אינדיאנים ממוצא סוקס (zoques), בשל התפרצות הר הגעש צ'יקונל (Chichonal), ב-1982, החריפו עוד יותר את הלחץ הקיומי באזור. בראותו את המתח האגררי הגובר באזור שיגר הנשיא, לה מדריד, ועדת חקירה שתבחן את מקורותיו ודרכי ביטויו. אך לה מדריד לא הסתפק בכך, או במאמצים לישם את מסקנות הוועדה. הוא ליווה את עבודתה בהידוק טבעת השליטה הצבאית, על מנת למנוע התפרצות אלימה או מרדנית.
בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 נתן המושל גונסלס גארידו פרטוסיניו יד חופשית לחוואים להפעיל את "משמרות הלבנים", דבר שגרם לעלייה ניכרת ברמת האלימות במחוז, ולרצח פעילים עממיים עצמאיים רבים. כנגד זה הקימו האינדיאנים את "הברית הלאומית האיכרית הבלתי-תלויה אמיליאנו זפטה" (ANCIEZ), כגוף הגנה עצמית חשאי, שיארגן מרד חמוש לביעור אי הצדק החמור שהתחולל לדעתם של האינדיאנים והאיכרים במדינה. המצב במדינה היה נפיץ בשלב זה.
בפברואר 1992 תוקן סעיף 27 החוקתי, המחייב חלוקת אדמה חינם לכל איכר, באופן שהפסיק את הרפורמה האגררית. הרפורמה, גם אם לא בוצעה כמעט מאז תום תקופת כהונתו של הנשיא אצ'ווריה (1976), או שבוצעה באטיות מייגעת, נתנה בכל זאת תקווה למיליוני איכרים, שיום אחד תזכה אותם תביעתם החוקית לאדמה בחלקה כלשהי. תקווה זו שמרה אותם, מכל מקום, שקטים יחסית. ביטול הרפורמה טרף כליל את הקלפים, והיווה על כן, לדעת משקיפים רבים, הצעד שהכריע את ההליכה למאבק צבאי. הנשיא סלינס לא הסתפק בזאת. מדיניותו הנאו-ליברלית הסירה הגנות חשובות על מחירי התוצרת החקלאית. יתרה מזו, הליכתו של סלינס להסכם NAFTA עם קנדה וארצות הברית, שהסיר הגנות מכס על יבוא סחורות ממדינות אלה לתוך מקסיקו ולהפך, לרבות מוצרי חקלאות בסיסית, הציבה סימני שאלה נוקבים לגבי הסיכוי להתקיים מחקלאות בצ'יאפס, שהיא מדינה חקלאית במהותה.
האינדיאנים באזור זה החלו לארגן את מחאתם על בסיס דמוקרטי והפכו אותו ליסוד הפוליטי של הצבא הזפטיסטי לשחרור לאומי (EZLN). הבסיס הדמוקרטי של הארגון, שמועד הקמתו לא ידוע, היה גם קריאת תִּגָּר כנגד המנהיגות האוטוריטרית האינדיאנית של קהילות ההר וכנגד האופי האוטוריטרי והמניפולטיבי של גורמי השלטון במקסיקו.
נתן פרידלנד
הרב נתן פרידלנד (תקס"ח - י"ח באדר ב' תרמ"ג ; 1808–1883) היה רב, דרשן, סופר ופעיל למען רעיון יישוב ארץ ישראל בתקופת מבשרי הציונות.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1808 בערך בעיר טאורגה בליטא, ושימש בה כדרשן. היה תלמידו של ר' יוסף זונדל מסלנט. הוא הגיע בדרך עצמאית לעיסוק ביישוב ארץ ישראל ובדרכי הגאולה, וסבר כי הגאולה תבוא בדרך הטבע, כאשר השלב הראשון יהיה 'קיבוץ ראשון' של לומדי תורה שיעלו לארץ כדי לשבת וללמוד, ו'קיבוץ שני' יהיה כאשר מלכי הגויים יתעוררו לשלוח את היהודים לארצם. היה מסתובב בערים ובעיירות, ובדרשותיו עורר את שומעיו לעודד עלייה לארץ ישראל ולרכוש שם קרקעות. במסגרת מסעותיו כדי להשיג הסכמות לספרו הראשון "כוס ישועה ונחמה" ביקר ב-1858 בעיר טורון ופגש את ר' צבי הירש קלישר. הרב קלישר מצא בו שותף לדעה ולדרך. גם המקורות בדברי חז"ל עליהם התבססו השניים היו דומים. הרב קלישר נתן לו הסכמה נלהבת לספרו, ומאז הפך פרידלנד לשותפו ולשליחו של הרב קלישר בפעולות השונות למען יישוב ארץ ישראל.
ב-1866 הוציא את המהדורה השנייה של "דרישת ציון". הוא הרבה להסתובב בקהילות ישראל, דרש בענייני הגאולה, קרא לעלייה וגייס כספים ליושבי ארץ ישראל. לאחר מות הרב קלישר ב-1874 ניסה לגייס כספים לפיתוח החלקה שרכש הרב קלישר מול קבר רחל, "נחלת צבי" אולם הדבר לא עלה בידו והחלקה נשארה שוממה. הוא עלה ארצה בסוף ימיו ונפטר בי"ח באדר ב' תרמ"ג (1883) ונטמן בהר הזיתים.
משנתו
הרב פרידלנד אמר על עצמו: "מחצית שנות חיי הקדשתי לטיפוחה של ארץ ישראל".
בספרו "יוסף חן" הביא את דברי רבו רבי זונדל מסלנט שבעצמו עלה לארץ ישראל, וטען כי אין הגאולה תלויה בתשובה, אלא בפעולת עם ישראל לעלות לארץ וליישב אותה.
ספריו
כתבי הרב פרידלנד בתוספת מבוא הערות וביאורים מאת ד"ר ישראל קלוזנר, ראו אור בהוצאת מוסד הרב קוק בשנת תש"מ.
סנטה קרוצ'ה (רובע)
סנטה קרוצ'ה (באיטלקית: Santa Croce) הוא אחד מששת רובעי העיר ונציה שבאיטליה.
גאוגרפיה
הרובע ממוקם בחלקה המערבי של ונציה, וכולל שני חלקים. חלקו המזרחי של הרובע נבנה בימי הביניים, מדרום לתעלה הגדולה. חלקו המערבי של הרובע כולל בעיקר אזורים שיובשו מהים במהלך ראשית המאה ה-20, ובו ממוקם הנמל של ונציה, וכן את האי טרונקטו אשר קושר לאיטליה בגשר החירות בשנת 1933, ובו ממוקמים מגרשי החנייה של העיר.
אתרים עיקריים
מרבית האתרים החשובים נמצאים במערב הרובע, ובהם הכנסיות סן ניקולו דה טולנטינו וסן ג'אקומו דל'אוריו וכן הפונדקו דיי טורקי.
אנדרטת איפר
אנדרטת איפר (באנגלית: Ypres Memorial) הידועה גם בשמה העממי שער מנן (Menin Gate), היא אנדרטה בעיר איפר שבמערב בלגיה, המנציחה את זכרם של חיילי צבאות האימפריה הבריטית, שנפלו בקרבת העיר במלחמת העולם הראשונה ומקום קבורתם לא נודע. זוהי אחת מהאנדרטאות הגדולות ביותר לחללי מלחמת העולם הראשונה ומן הידועות ביותר מהן. היא נחנכה בשנת 1927, וכיום מונצחים על גביה שמותיהם של 54,394 איש.
רקע
חבל הארץ שליד איפר שבפלנדריה היה לזירת קרבות בין גרמניה לבין מעצמות ההסכמה כבר מראשית מלחמת העולם הראשונה. הכינוי שניתן לו היה מבלט איפר (Ypres Salient), שהשתרעה מצפון, ממזרח ומדרום לעיר. הקרב הראשון על איפר ניטש בספטמבר ואוקטובר 1914, כאשר תפס הצבא הבריטי את העיר במסגרת המירוץ אל הים. באפריל 1915 נפתח הקרב השני על איפר בהתקפת גז גרמנית על קווי מדינות ההסכמה מצפון לעיר. התקפה גרמנית זו אילצה אותן לקצר את קוויהן מסביב לה. מיוני ועד נובמבר 1917 ניטש הקרב השלישי על איפר, שבו ניסו צבאות האימפריה הבריטית לדחוק את הגרמנים צפונה ומזרחה, גם בניסיון לסייע לצבא הצרפתי דרומה משם. התקפה זו זכתה בתחילה להצלחה אך הפכה לאחר מכן לקרב התשה כנגד התנגדות גרמנית חזקה ומזג אוויר שהחמיר והלך. לבסוף, במרץ 1918 פתחו הגרמנים במתקפה בחזית זו וזכו להצלחה מסוימת, אך עד הסתיו נעצרו ונהדפו על ידי כוחות מדינות ההסכמה.
בקרבות סביב איפר נפלו מאות אלפים מחיילי צבאות האימפריה הבריטית. בסביבתה מצויים עשרות בתי קברות צבאיים.
מבנה האנדרטה
האנדרטה שוכנת במבוא המזרחי של מרכז העיר איפר, מעל הדרך המובילה אל העיירה מנן שמדרום-מזרח לעיר. אתר זה נבחר להקמתה משום שבו ניצב בימי הביניים שער אחר לעיר, ומשום שדרך מבוא זה צעדו מאות אלפים מחיילי האימפריה הבריטית בדרכם לשדות הקרב בקרבת העיר.
האנדרטה היא מבנה מלבני המעוצב כשער ניצחון, שדרכו חולפת הדרך מאיפר למנן. הוא שוכן על גדת התעלה המקיפה את מרכז העיר איפר ממזרח ומדרום ומגשר בין שני אגפי סוללת מגן של העיר (חלק מביצוריה המקוריים), הניצבים משני צידי הדרך שעליה הוקם.
אורך השער הוא כ-45 מטר ורוחבו כ-35 מטר. בחזיתותיו המערבית והמזרחית פעורים פתחים קשתיים המתנשאים מעל הדרך העוברת תחת השער. משני צידי הפתחים ניצבים זוגות עמודים שביניהם פעורים פתחים מלבניים נמוכים, המובילים אל המדרכות שמשני צידי הדרך. תקרת החלל הפנימי של השער היא קמרון, שגובהו המקסימלי הוא 14.5 מטר. חזיתות השער לצפון ולדרום הן מוגבהות בשל מיקומו בין שני אגפי סוללת המגן. ניתן לגשת אליהן דרך חלקו הפנימי של השער, באמצעות טורי מדרגות.
דמות אריה הזוקף ראשו, העשויה אבן גיר, הוצבה בראש החזית המזרחית של השער, הצופה כלפי צידה החיצוני של העיר. בראש החזית הנגדית, הפונה אל העיר, הוצב פסל של סרקופג העטוף דגל וזר מונח עליו. הוא מיועד לשמש כסמל ותזכורת לתושבי איפר לקורבן שהקריבה האימפריה הבריטית למענם.
לוחות הזיכרון ועליהם שמות הנעדרים קבועים על גבי קירות אנכיים משני צידיו של "חלל הזיכרון" - חלקו הפנימי של השער. לוחות נוספים נקבעו על גבי קירות שהוקמו באכסדרות בחזית הצפונית והחזית הדרומית שלו, מאחורי טורי עמודים. בסך הכל קבועים על גבי השער 60 לוחות.
הכיתובים על האנדרטה
מעל הקשתות בחזית המזרחית והמערבית של האנדרטה נחרתה כתובת זו:
ולמען אלו ממתיהם שמקום קבורתם לא נודע
משני צידי כל אחת מהקשתות נחרתו המלים למען המולדת (Pro Patria) ולמען המלך (Pro Rege).
בתוך חלל הזיכרון, מצדה האחד של הדרך העוברת בו, נחרתה באנגלית הכתובת הבאה:
לתהילת האלוהים
כאן נרשמו שמותיהם של קצינים וחיילים אשר נפלו במבלט איפר
וגורלות המלחמה מנעו מהם קבר ידוע ומכובד, שבו זכו חבריהם הנופלים
מן העבר השני של הדרך נחרתה כתובת זו:
יינתן להם כתר תהילה אשר לא ייעלם
כמו כן נחרתה על גבי השער כתובת זו, בצרפתית:
אנדרטה זו, שהוקמה על ידי אומות האימפריה הבריטית לכבוד מתיהן
ניתנת לאזרחי איפר כעיטור לעירם
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל הבריטי רג'ינלד בלומפילד (Reginald Bloomfield) והפסלים עליה פוסלו על ידי ויליאם ריד דיק (William Reid Dick). הכיתובים עליה (למעט הכיתוב בצרפתית) חוברו על ידי רודיארד קיפלינג. היא נבנתה על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה ומתוחזקת על ידה.
במהלך קרבות מלחמת העולם השנייה ניזוקה האנדרטה; בין השאר ניזוקו לוחות השמות מקליעי רובים. נזקים אלו תוקנו לאחר המלחמה.
הנעדרים המונצחים על גבי האנדרטה
על גבי האנדרטה מונצחים שמותיהם של חיילי צבאות אלו: ניו זילנד וניו פאונדלנד בחרו להנציח את חייליהן הנעדרים על גבי אנדרטאות אחרות. כמו כן, במהלך תכנון השער התברר כי ממדיו יספיקו להנצחת שמותיהם של 60,000 נעדרים בלבד. לכן נחרתו עליו שמות הנעדרים שנפלו במבלט איפר עד ל-15 באוגוסט 1917 (תאריך שנבחר באופן שרירותי). שמות הנעדרים שנפלו לאחר מועד זה הונצחו על גבי אנדרטת טיין קוט, שהוקמה בקרבת העיר.
תכנון לוחות השמות נעשה באופן שהבטיח, ששמות של נעדרים מכל הצבאות שחייליהם מונצחים על השער - ולא רק נעדרי הצבא הבריטי - ייחקקו על הלוחות בחלל המרכזי של האנדרטה.
עד היום נמשך גילוים של שרידי חללים ממלחמת העולם הראשונה באתרי שדות הקרב בבלגיה. במידה ומתגלה גופת חייל הניתנת לזיהוי מקרב הנעדרים המונצחים על גבי האנדרטה, הוא מובא לקבורה בטקס צבאי באחד מבתי הקברות הצבאיים הבריטיים בבלגיה, ושמו מוסר מעל גבי האנדרטה.
הטקס היומי באנדרטה
מדי ערב, בשעה שמונה, מופסקת התנועה תחת השער לשם קיום טקס זיכרון, המסמל את תודת תושבי איפר לחיילים שנפלו למענה. בטקס מנגנים חצוצרנים מתזמורת מכבי האש המקומית את מנגינת האבל Last Post, נאמרת אודת הזיכרון ונשמרת דקת דומייה. הטקס היומי הוא ידוע וקהל רב נוכח בו – תושבי העיר, תיירים ועולי רגל לאתרי הקרבות וההנצחה בפלנדריה. על פי המנהג אין נשמעות בו מחיאות כפיים.
הטקס מתקיים באתר האנדרטה משנת 1928 ועד היום. בימי הכיבוש הגרמני בבלגיה (1940-1944) במלחמת העולם השנייה לא קוים הטקס, ובמקום זאת נוגנה הנעימה מדי יום בבריטניה, בבית הקברות הצבאי ברוקווד שבקרבת לונדון. הטקס חודש באתר האנדרטה עם שחרור העיר איפר על ידי כוחות פולנים מצבאות בעלות הברית, ואף לפני שנסתיימה הלחימה בעיר.
באיפר שוכנת גם כנסיית הזיכרון ג'ורג' הקדוש האנגליקנית, שהוקמה לזכר הנופלים בקרבות סביב העיר.
סטארק סנדס
סטארק באנקר סנדס (באנגלית: Stark Bunker Sands; נולד ב-30 בספטמבר 1978) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי. הוא מוכר בעיקר מתפקידו בתור הקצין נתנאל פיק במיני-סדרה של HBO, "דור מזוין" (2008) ובשל הופעתו בתור דאש פארקר בסדרה "דו"ח מיוחד" (2015). הוא שיחק גם בין היתר בסרטים "חופשייה לאהבה" (2004), "הנרקוד?" (2004), "כל מה שבחורה רוצה" (2005), בסרט הדרמה של קלינט איסטווד "גיבורי הדגל" (2006), בסרטם של האחים כהן "בתוך לואין דיוויס" (2013) ובסרטו של סטיבן ספילברג "העיתון" (2017) בדמותו של איש העסקים דונלד גרהאם (אנ').
עבור עבודתו בתיאטרון הוא היה מועמד פעמיים לפרס טוני; הוא שיחק בשלל הפקות של ברודוויי ואוף ברודוויי, בין היתר "קינקי בוטס", "בוני וקלייד", "הסערה", "הלילה השנים עשר", "נתן החכם", "אל תיגע בזמיר" ו"& ג'ולייט".
ביוגרפיה
סנדס נולד בדאלאס, טקסס. סטארק הוא שם הנעורים של אמו, ובאנקר היה שמו האמצעי של אביו המנוח, כמו גם שם הנעורים של סבתא רבא שלו מצד אמו. יש לו אח תאום, ג'ייקוב, ואחות גדולה.
סנדס למד בבית הספר התיכון היילנד פארק, ומיד לאחר מכן המשיך ללימודי תואר ראשון במשחק מאוניברסיטת דרום קליפורניה, שם סיים את לימודיו ב-2001.
קריירה
ב-2004 שיחק את בנו של ריצ'רד גיר בסרט "הנרקוד?", ובאותה שנה גילם בחור בריטי המשמש כמושא האהבה עבור בתו של נשיא ארצות הברית בסרט "חופשייה לאהבה", ושיחק גם בשלושה פרקים של קומדיית המצבים "הופ ופיית'". ב-2005 שיחק בסרטו של קלינט איסטווד "גיבורי הדגל". ב-2006 שיחק את בנו של ד"ר שון מקנמרה בסדרת הדרמה "ניפ/טאק".
ב-2007 היה מועמד לפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזה על משחקו במחזה "סיום מסע" בברודוויי. ב-2008 גילם את נתנאל פיק בסדרה הצבאית של HBO "דור מזוין". ב-2009 שיחק במחזה "הלילה השנים עשר" שהועלה תיאטרון דלקורטה שבסנטרל פארק. מ-2010 ועד 2011 שיחק במחזמר המבוסס על האלבום "American Idiot" של להקת גרין דיי.
ב-2012 הופיע בתפקיד הראשי במחזמר "קינקי בוטס", על הופעה זו היה מועמד בשנית לפרס טוני וזכה בפרס גראמי.
בשנת 2017 חזר סנדס להופיע, יחד עם הצוות המקורי של ההפקה, בהרצה מוגבלת של "קינקי בוטס" בברודוויי. כמו כן הופיע באותה שנה בסרט של סטיבן ספילברג, "העיתון".
שאה-רוח' ח'אן
שאה-רוח' ח'אן (Shah Rukh Khan, באורדו: شاہ رخ خان, ידוע גם כ-SRK; נולד ב-2 בנובמבר 1965 בניו דלהי, הודו) הוא שחקן ומפיק קולנוע הודי, זוכה 15 פרסי פילמפייר (האוסקר ההודי). נחשב לאחד השחקנים הגדולים בקולנוע ההודי בכל הזמנים.
הוא נחשב לאחד משלושת כוכבי הקולנוע הגדולים של בוליווד מאז שנות ה-90 שנקראו " שלושת החאנים ": אמיר ח'אן, שאה רוח' ח'אן וסלמאן ח'אן. יחד, הם כיכבו בעשרות סרטי בוליווד הרווחיים ביותר, ושלטו בקופות ההודיות מאז שנות ה-90. שאה רוח ח'אן היה המצליח ביותר במשך רוב שנות ה-90 וה-2000. לפי פורבס, שאה רוח' חאן הוא "ללא ספק כוכב הקולנוע הגדול בעולם" נכון ל-2017, בשל הפופולריות העצומה שלו בהודו ובסין
תחילת הקריירה
בתפקידו הראשון שיחק בסרט "ראג'ו ג'נטלמן" (1992) ומאז שיחק במספר רב של סרטים כמו "עונת האהבה", "קאראן וארג'ון" ועוד. ח'אן שיחק לעיתים קרובות לצד השחקניות פריטי זינטה, מדהורי דיקסיט, ג'והי צ'אולה וקאג'ול.
כבר בתחילת דרכו הוא הוכיח לכל מבקרי הקולנוע והטלוויזיה את כישרונו בתחום המשחק, יותר מכל בסרטים "גחמה" לצד מדהורי דיקסיט ו"הקוסם" לצדן של קאג'ול ושילפה שטי. בסרטים אלה הוא גילם תפקידים שליליים. בסרט "גחמה" הוא שיחק בתפקיד פסיכופת מטורף שיעשה הכול למען השגתה של בחורה, ובסרט "הקוסם", שצולם שנה לפני כן, הוא שיחק בתפקיד דומה של פסיכופת רוצח שעושה הכול כדי לנקום את מות משפחתו.
סרטים והפקה
בין סרטיו המוכרים: "הלב האמיץ יזכה בכלה" (1995) וגם "פחם בוער" (1997) ו"משהו זז בלב" (1998); שלושתם לצדה של קאג'ול, "הלב משתגע" (1997), לצדם של קאריסמה קאפור ואקשאיי קומאר, "אשוקה" (2001) - סרט היסטורי תקופתי לצד קארינה קאפור, ו"דבדס" (2002) לצד אישווריה ראי, הסרט "בת הגנרל" (2004), והסרט "אום שאנטי אום" (2007).
"אולי לא יהיה מחר" (2003), "ויר זארה" (2004) ו"לעולם אל תגידי שלום" (2006) לצדה של פריטי זינטה.
"אהובתי אני שלך" לצדם של סלמאן ח'אן ומדהורי דיקסיט, "אהבה בהמשכים", "קדימה הודו!".
"נס" (1992), "מאיה ממסאב" (1993), "לפעמים כן, לפעמים לא" (1994), "הו דרלינג, זוהי הודו!" (1995, לצד אנופם קר), "אדון אנגלי, גברת הודית" (1996), "תשוקה" (1996), "אחד כפול 2 שווה 4" (2001), "דון" (2006) לצד קארינה קאפור ופריאנקה צ'ופרה, "שנה חדשה" (2014), "לב גדול" (2015), "זינדאגי" (2016), "כשהארי פגש את סג'ל" (2017), "ראיס" (2017).
מלבד היותו שחקן ח'אן גם הפיק מספר סרטים. מבין הסרטים שהפיק, "אשוקה", שאותו הפיק יחד עם השחקנית ג'והי צ'אולה, איתה שיחק במספר רב של סרטים, בין היתר: "פחד: סיפור אהבה אלים" (1993), "יס בוס" (1997), "הכפיל" (1998), "פעימות לב של הודי" (2000), "רוח רפאים" (2008), "אלוהים יודע" (1995) שידוע גם בשם ראם ג'אנה.
פרסים והוקרה
שאהרוח ח'אן קבע שיא בטקס "פרסי הפילמפייר" (האוסקר ההודי), שם הוא קיבל פרסים ומועמדויות יותר מכל שחקן אחר במשך שנות הקריירה שלו. מלבד זאת הוא קיבל פרסים רבים בטקסים שונים: כמו כן, בשנת 2005 הוא קיבל את פרס השחקן הטוב ביותר שהוענק לו על ידי רקהה בטקס ה"zee awards".
בשנת 2023 הופיע ברשימה השנתית טיים 100 של מגזין טיים.
גביע טקסקו
גביע טקסקו (אנגלית: Texaco Cup) היה תחרות כדורגל בין מועדונים מהממלכה המאוחדת ואירלנד אשר לא העפילו לתחרויות האירופאיות. המועדונים האירים פרשו מן התחרות בעונת 1973–74 והתחרו בגביע טקסקו נפרד בשנים 1974 ו-1975. התחרות מומנה על ידי ענקית הנפט האמריקאית טקסקו, אשר הפעילה באותו זמן תחנות שרות ברחבי הממלכה המאוחדת. לאחר הפסקת המימון מצדה של טקסקו הפך המפעל לגביע האנגלו סקוטי.
דון בארקסדייל
דונלד ארג'י "דון" בארקסדייל (באנגלית: Donald Argee "Don" Barksdale; 31 במרץ 1923 – 8 במרץ 1993) היה כדורסלן אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1951–1955. בשנת 1948 הפך לשחקן האפרו-אמריקאי הראשון אי פעם בנבחרת ארצות הברית בכדורסל, ובשנת 1953 היה לאפרו-אמריקאי הראשון שמשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA. בשנת 2012 הוצג בהיכל התהילה של הכדורסל, כ"תורם לכדורסל".
ביוגרפיה וקריירת מכללות
בארקסדייל נולד בעיר אוקלנד שבקליפורניה. בין השנים 1943–1946 למד ושיחק במכללת מרין ג'וניור אשר באזור מפרץ סן פרנסיסקו, ובשנת 1946 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA). בעונתו היחידה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה נבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות ("Helms Foundation First-team All-American"), ובכך היה לשחקן האפרו-אמריקאי הראשון שזוכה בכבוד זה.
אולימפיאדת לונדון 1948
בקיץ 1948 היה בארקסדייל השחקן האפרו-אמריקאי הראשון בתולדות נבחרת ארצות הברית, כאשר נבחר לסגל הקבוצה באולימפיאדת לונדון (1948). נבחרת ארצות הברית הורכבה אז משחקנים חצי-מקצוענים ושחקני מכללות, ביניהם אלכס גרוזה, וינס בורילה וראלף בירד. בשמונת משחקי נבחרתו קלע בארקסדייל 7.7 נקודות בממוצע למשחק (שלישי בקבוצה), ועזר לה לנצח את כל משחקיה בפער ממוצע של כ-34 נקודות. עם זכייתה של ארצות הברית באליפות הטורניר, הפך בארקסדייל לשחקן האפרו-אמריקאי הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית בכדורסל.
קריירה מקצועית
בעונת 1948/1949 החל לשחק בקבוצת "אוקלנד ביטנרס" מליגת הכדורסל החובבנית, בתקופה בה לא הורשו אפרו-אמריקאים לשחק בליגת ה-NBA. במקביל לקריירת המשחק היה בארקסדייל שדרן רדיו בתחנת מוזיקה, מגיש תוכנית טלוויזיה, ובעל עסק להפצת משקאות בירה. במסגרת עיסוקו ברדיו התיידד עם מוזיקאים רבים, ביניהם דיוק אלינגטון, שרה ווהן, פליפ וילסון ולו רולס.
בקיץ 1953 הועבר בארקסדייל בטרייד לבוסטון סלטיקס, בה שיתף פעולה עם חברי היכל התהילה לעתיד בוב קוזי, ביל שרמן, אד מקאולי ופרנק רמזי. בכל אחת משתי עונותיו בקבוצה העפיל עמה לשלב גמר האזור המזרחי, וקלע במהלכן כ-9.0 נקודות למשחק. בסיום עונת פרש ממשחק לאחר 4 עונות בלבד ב-NBA, בשל פציעה בקרסולו.
לאחר הפרישה מכדורסל
לאחר פרישתו ממשחק חזר בארקסדייל לשדר ברדיו, ובמקביל הקים חברת תקליטים ושני מועדוני לילה באוקלנד. ב-8 במרץ 1993, כשלושה שבועות לפני יום הולדתו ה-70, נפטר בארקסדייל בביתו שבאוקלנד, לאחר מאבק במחלת הסרטן.
בספטמבר 2012 הוצג כחבר בהיכל התהילה של הכדורסל, כ"תורם לכדורסל".
הממשלה (סדרת טלוויזיה)
הממשלה (בדנית: Borgen, מילולית: "הטירה") היא סדרת טלוויזיה דנית מסוגת דרמה פוליטית. היא מגוללת את סיפורה של הפוליטיקאית הכריזמטית בירגיטה ניבורג, שנבחרת במפתיע כראשת ממשלת דנמרק. בתפקיד הראשי של בירגיטה ניבורג-כריסטיאנסן משחקת סידסה באבט קנודסן. שחקנים מרכזיים נוספים בסדרה הם פילו אסבאק, המגלם את היועץ הפוליטי קספר יול; בירגיטה יורט סורנסן מגלמת את הכתבת השאפתנית קתרינה פונסמרק, וסורן מאלינג משחק את בתפקיד טורבן פריס, העורך הראשי של חדשות הערוץ TV1.
יוצר הסדרה הוא מפיק הטלוויזיה אדם פרייס. הוא שימש גם בתפקיד הכותב הראשי שלה, לצד כותבים נוספים כמו יֵפֵּה גרוויג גראם וטוביאס לינדהולם ("ניצוד"). היא הופקה על ידי רשת השידור הממלכתית הדנית DR. ל"הממשלה" הופקו 30 פרקים, הפרושים על פני שלוש עונות בנות עשרה פרקים כל אחת. שתי עונותיה הראשונות שודרו בדנמרק בחודשי הסתיו של 2010 ו-2011. עונתה השלישית נפתחה ב-1 בינואר 2013.
בישראל שודרה "הממשלה" בערוץ yes Oh. באופן סמלי, החל שידורה בערוץ ב-19 בינואר 2013, שלושה ימים לפני הבחירות לכנסת התשע עשרה. בסדרה, נפתח פרק הבכורה כאשר מועד הבחירות בדנמרק צפוי כעבור שלושה ימים. בשנת 2017, ביום עלייתו לאוויר, החל לשדר אותה גם ערוץ כאן 11.
בספטמבר 2020 עלתה הסדרה גם ל"נטפליקס". בשנה זו אף נודע כי נטפליקס וחברת ההפקות DR מתכננות להפיק עונה רביעית לסדרה. ביוני 2022 יצאה לנטפליקס העונה הרביעית תחת הכותרת "הממשלה: תהילה וכוח", כסדרה נפרדת.
מפלגות וכלי תקשורת בסדרה
בעוד המפלגות הפוליטיות המוצגות ב"הממשלה" הן בדיוניות, יש בהן "מאפיינים זהים לחיים האמיתיים" והן למעשה מבוססות על מפלגות המהוות חלק מהמפה הפוליטית בדנמרק: בעקבות הבחירות לפרלמנט הדני שנערכו ב-2011, הוקמה קואליציה משותפת של הסוציאל-ליברלים והסוציאל-דמוקרטים תוך התבססות על תמיכה פרלמנטרית של ה-Red-Green Alliance מהאופוזיציה. עם הקמת הקואליציה, הפכה נציגת הסוציאל-דמוקרטים הלה ת'ורנינג שמידט לאישה הראשונה בתפקיד ראש הממשלה (בסדרה, בניגוד למציאות, מפלגת השלטון היא דווקא המפלגה הסוציאל-ליברלית).
גם לכלי התקשורת הבדיוניים בסדרה זיקה ברורה למציאות: ערוץ השידור הציבורי TV1 מבוסס על DR1, הצהובון "אקספרס" מבוסס על העיתון הדני Ekstra Bladet והערוץ המסחרי TV2 הוא בעל מאפיינים דומים מאוד ל-TV 2 האמיתי.
שם הסדרה
"בורגן" (Borgen) הוא כינויו של ארמון כריסטיאנסבורג הניצב בבירת דנמרק, קופנהגן, וממנו פועלות שלוש הרשויות השלטוניות במדינה: הפרלמנט, הממשלה ובית המשפט העליון. זהו הבניין היחיד בעולם שמשמש לאירוח שלוש זרועות השלטון. בעולם, נהוג לתרגם את שם הסדרה בפשטות ל"ממשלה". פירוש המילה Borgen הוא "הטירה".
בעולם
הסדרה נחלה הצלחה הן בקרב המבקרים והן מצד הקהל. בנוסף לדנמרק, הפכה "הממשלה" ללהיט בבריטניה והייתה לאחת ממספר סדרות דניות שעשו זאת. מגי בראון מ"הגארדיאן" הבריטי ציינה את הדמויות הנשיות החזקות בסדרה, כמו גם כסיבות להצלחתה. ג'יין מריק מה"אינדפנדנט" פרסמה רשימה של נקודות דמיון בין קווי העלילה בעונה השנייה לבין אירועים אמיתיים מחיי היומיום של הפוליטיקה הבריטית, על רקע סיום שידור הסדרה בבריטניה.
עם זאת, התגובות בתקשורת הדנית לעונה השלישית של הסדרה היו פחות חיוביות באופן בולט בהשוואה לשתי העונות שקדמו לה, ושם קיבלה ציונים בינוניים של 3/6 כוכבים על ידי מספר מבקרים. היומון הדני Politiken גרס שהעונה השלישית. יומון אחר, Berlingske, טען כי בעוד העונה השלישית. הטבלואיד הדני BT, לעומת זאת, קבע שהסדרה ועם שידור העונה השלישית. הביקורת הגיעה לאחר מספר חודשים שבהם קווי עלילה מתוך העונה השלישית – באופן חסר תקדים לסדרת דרמה דנית – הציתו כותרות בתקשורת המקומית וגררו ויכוחים עזים בפוליטיקה הדנית על נושאים כמו זנות וחוות חזירים. הדבר בא לידי ביטוי בהאשמות שהוטחו מצד קולגות ועיתונאים נגד הפוליטיקאית הדנית מאי הנריקסן, חברת פרלמנט ממפלגת השמרנים, בטענה שקידמה הצעת חוק לעיגון זכויותיהן של זונות בהשראת הסדרה.
בישראל
יחימוביץ' עצמה, בעת כהונתה כראשת האופוזיציה וכיו"ר מפלגת העבודה, המליצה לקוראים בדף הפייסבוק ובאתר האישי שלה על צפייה בסדרה:
פרסים
רשימת הפרסים בהם זכתה הסדרה כוללת את פרס הפריקס האיטלקי (Prix Italia) לסדרת הדרמה הטובה ביותר ב-2010; בפסטיבל הטלוויזיה של מונטה-קרלו, זכתה סידסה באבט קנודסן בקטגוריית השחקנית בסדרת דרמה ב-2011, וב-2013 זכתה "הממשלה" בקטגוריית סדרת הטלוויזיה האירופאית הטובה ביותר; בפסטיבל FIPA הצרפתי זכתה ב-2011 בקטגוריות הסדרה הטובה ביותר והפסקול הטוב ביותר; מטעם האקדמיה הבריטית לטלוויזיה, זכתה הסדרה בקטגוריית הסדרה הבינלאומית הטובה ביותר ב-2012; בנוסף, הייתה הסדרה מועמדת ב-2012 לפרס אמי הבינלאומי בקטגוריית השחקנית לקנודסן, אולם בסופו של דבר לא זכתה.
עיבוד אמריקאי
בספטמבר 2011 הוכרז שרשת NBC תפיק רימייק אמריקאי של "הממשלה", כאשר את פרק הפיילוט יפתחו שני כותבי "אורות ליל שישי", דייוויד הודגינס וג'ייסון קייטימס. גרסת הרימייק מעולם לא יצאה לפועל, אולם בנובמבר 2013, אישר יוצר הסדרה אדם פרייס ש-HBO ו-BBC Worldwide צפויות להתחיל בהפקת עיבוד אמריקאי של הסדרה.
קמר סן רפאל
קמר סן רפאל (באנגלית: San Rafael Swell) הוא מבנה גאולוגי השוכן בדרום מרכז מדינת יוטה כ-50 קילומטרים מערבית לעיירה גרין ריבר. המבנה הוא קמר עצום דמוי כיפה שאורכו 121 קילומטרים ורוחבו 64 קילומטרים, והוא בנוי מאבן חול, פצלים ואבן גיר שנדחפו כלפי מעלה במהלך האורוגנזה הלרמידית מתקופת הפלאוקן לפני בין 60 ל-40 מיליון שנים. מאז גרמו שיטפונות בזק נדירים אבל רבי עוצמה לסחיפה בסלעי משקע ויצרו עמקים, קניונים, נקיקים, הרי שולחן והרי כפתור (Butte). קמר סן רפאל הוא חלק מהאזור הפיזיוגרפי של רמת קולורדו.
גאוגרפיה
כביש בין-מדינתי 70 מחלק את קמר סן רפאל לאזור צפוני ואזור דרומי, והוא כביש הגישה היחיד לאזור. קמר סן רפאל שוכן כולו בתחומי מחוז אמרי.
האזור הצפוני מנוקז בעיקר על ידי נהר סן רפאל, בעוד שהאזור הדרומי של הקמר מנוקז בעיקר על ידי מאדי קריק (Muddy Creek) שמתמזג בסופו של דבר עם הנהר פרימונט (Fremont) על מנת להפוך לנהר דירטי דוויל (Dirty Devil) צפונית מזרחית לעיירה הקטנה הנקסוויל (Hanksville) ביוטה. הדירטי דוויל זורם דרומה ונשפך לנהר קולורדו, בעוד שהנהר סן רפאל נשפך לנהר גרין שנשפך בסופו של דבר גם הוא לקולורדו. המאדי קריק חתר את דרכו בשוליים המערביים של הקמר, הוא יוצא מהקמר בנקיק מאדי קריק, ואז זורם דרך בתרונות בלו הילס (Blue Hills) סמוך לקיינוויל (Caineville) עד לנקודת ההתמזגות שלו עם הנהר פרימונט.
בחלקים בקמר יש מאפיינים גאוגרפיים הדומים למאדים. אגודת מאדים החליטה למקם את תחנת המחקר מדבר מאדים (Mars Desert Research Station) באזור משום שמצאה שתנאי השטח שבו דומים לתנאים במאדים.
גאולוגיה
קמר סן רפאל נוצר כשסלעים של נחיל דייקים מעידן העל של הפרקמבריון שהיו קבורים עמוק מתחת לפני הקרקע עברו תהליך של העתק או שבירה במהלך האורוגנזה הלרמידית, לפני כ-60 מיליון שנים. סלעי תשתית אלו שמתחת לקמר של ימינו נעו כלפי מעלה יחסית לאזורים הסמוכים וגרמו לסלעי המשקע מעליהם להתקמט לצורה דמוית כיפה המכונה קמר. המבנה שנוצר כתוצאה מהליך זה דומה לערימה של שמיכות המונחות אחת על גבי השנייה כשהן מכסות קופסה.
מאז גרם כוח השחיקה התמידי של המים הזורמים לסחיפה של השכבות, ועקב כך נחשפו סלעים עתיקים יותר במרכז הקמר, והסלעים הצעירים יותר נחשפו סביב שולי הקמר. מרבית צורות הנוף המרשימות ביותר בנויות מסלעים עמידים יותר לסחיפה, אבן חול נאוואחו מתור היורה, אבן חול וינגייט מתור הטריאס ואבן חול קוקונינו מתור הפרם. הקימוט תלול הרבה יותר בשוליים המזרחיים של הקמר מאשר במערב, ושוליים מזרחיים אלו מכונים שונית סן רפאל.
הן הנהר סן רפאל והן הנהר מאדי קריק מתנקזים מרמת ווסאץ' (Wasatch Plateau) הגבוהה וחותרים ישירות דרך הקמר עובדה המגדירה אותם כ"נהרות מאוחרים למבנה", נהרות שנתיבם הותווה בעת שהמבנה היה קבור ולפני שהתרומם אל פני השטח.
צומח
קמר סן-רפאל הוא בית גידול ייחודי למיני צמחים נדירים או אנדמיים לאזור וצמחים רבים אינם גדלים בשום מקום אחר בעולם. כ-50% ממיני הצמחים הנדירים או האנדמיים ביוטה (כ-120 מינים) גדלים באזור זה. דוגמה לכך הוא מין הקקטוס המצוי בסיכון Pediocactus despainii המכונה באנגלית "קקטוס סן רפאל" (San Rafael cactus).
היסטוריה
עדויות לתרבויות של הילידים כולל פרימונט, פאיוט ויוט נפוצות בכל רחבי קמר סן רפאל בדמות סלעים המכוסים בפיקטוגרפים ובפטרוגליפים. דוגמה למשל הוא ב-Buckhorn Draw Pictograph Panel, מקום שבו השאירו הילידים מתרבות פרמונט ומתרבות קניון ברייר (Barrier Canyon Culture) עקבות לקיומם בדמות אומנות הסלע. מבערך 1776 ועד אמצע שנות ה-50 של המאה ה-19 עברה דרך המסחר המכונה השביל הספרדי הישן דרך קמר סן רפאל ((או כשהיא צמודה לצידו הצפוני). במהלך 150 השנים האחרונות השתמשו בשטחים בתוך הקמר לרעיית כבשים ובקר כמו גם לכריית אורניום. רבות מדרכי החצץ בתוך הקמר נסללו במקור על מנת לשרת את הפעילויות הקשורות בכריית האורניום. אף על פי שסביב הקמר קיימות כמה עיירות דוגמת פרייס (Price), גרין ריוור (Green River) הנקסוויל (Hanksville), פרון (Ferron), קאסל דייל (Castle Dale) והנטינגטון (Huntington), בקמר עצמו אין יישובי קבע.
מנהל
האזור מנוהל על ידי לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית (Bureau of Land Management). אף שלקמר סן רפאל בשלמותו אין מעמד של שטח מוגן, חלקים ממנו מוגנים כאזורי מחקרי של טבע בראשיתי (wilderness study area). רעיית בקר מותרת רק בחלקים של הקמר שאינם מוגנים באופן זה. בנוסף, מנוהלים שטחים בקמר סן רפאל על ידי "קרן מנהל הקרקעות של יוטה" (Utah School and Institutional Trust Lands Administration), המנהל שטחים רבים נוספים במדינת יוטה. הפארק המדינתי עמק גובלין (Goblin Valley State Park) שוכן בשוליים הדרום מזרחיים של קמר סן רפאל.
ב-2002 הציע מושל יוטה דאז, מייק לוויט (Mike Leavitt) להקים מונומנט לאומי בשטח קמר סן רפאל (San Rafael Swell National Monument). הנשיא ג'ורג' בוש, שהיה בסמכותו להורות על הקמת מונומנט כזה על בסיס חוק העתיקות (Antiquities Act), לא הגיב על ההצעה של לוויט, ונכון ל-2013 גם הנשיא ברק אובמה לא פעל בנושא.
הרעיון לתת לקמר סן רפאל מעמד של מונומנט לאומי צף מחדש ב-2010 במסמך של מחלקת הפנים של ארצות הברית.
נופש
קמר סן רפאל מושך אליו מטיילים, חובבי טרקים, רוכבים על סוסים ונהגי טרקטורונים. בשונית סן רפאל מצויים קניוני חריץ תלולים וצרים רבים והם פופולריים בין גולשי מצוקים השימוש בטרקטורונים בקמר סן רפאל נתון במחלוקת מכיוון שסביבתנים טוענים שרכבי שטח אלו פוגעים בקרום הקרקע הביולוגי השברירי.
אנדרו ויילס
סר אנדרו ויילס (באנגלית: Andrew Wiles; נולד ב-11 באפריל 1953) הוא מתמטיקאי בריטי המתגורר בארצות הברית, התפרסם לאחר שהוכיח את השערת טניאמה-שימורה אשר גררה את נכונות המשפט האחרון של פרמה.
קורות חיים
ויילס למד בבית הספר לייס שבקיימברידג', וב-1974 קיבל תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת אוקספורד. ב-1979 השלים עבודת דוקטורט בקולג' קלייר שבאוניברסיטת קיימברידג', תחת הנחייתו של ג'ון קוטס. כעת הוא פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת פרינסטון.
ויילס נודע ברבים לאחר שהוכיח את השערת טניאמה-שימורה, אבל היו לו מוניטין של חוקר מבריק בתורת המספרים כבר בזמן שעבד עם קוטס על עקומים אליפטיים, שעה שהשניים עשו את הצעדים הראשונים להוכחתה של השערת בירץ' וסווינרטון-דייר (אחת מבעיות המילניום של מכון קליי). יחד עם בארי מזור הוא עשה עבודה חשובה לגבי ההשערה המרכזית של תורת איווסווה.
גם לאחר שפתר בעיה שנחשבה לאתגר הגדול של תורת המספרים, המשיך ויילס לחקור בתחום, והוא נחשב למומחה מוביל בעקומים אליפטיים בכלל ובהשערת בירץ' וסווינרטון-דייר בפרט. בשנת 1999 חנך את "מרכז ויילס לטכנולוגיה" בבית הספר היוקרתי קינגס קולג' שבאנגליה.
עניין במתמטיקה מגיל צעיר
ויילס גדל בעיר קיימברידג' שבאנגליה. מילדותו אהב לפתור את הבעיות המתמטיות שפגש בבית הספר, וחיבר כמה בעיות משלו. המשפט האחרון של פרמה לכד את תשומת לבו, מפני שזוהי בעיה שקל להציג ולהבין, ובכל זאת היא עמדה בפני ניסיונות ההוכחה של המתמטיקאים במשך מאות שנים. כאשר ויילס היה בן 10, הוא מצא בספרייה העירונית את הספר "הבעיה האחרונה" שכתב אריק טמפל בל על המשפט, וניסה לפתור את הבעיה בעצמו, בחושבו שאולי יצליח לגלות משהו שנעלם מעיני אחרים. הוא למד שיטות שונות שפותחו כדי להתמודד עם הבעיה, אבל החליט שהן אינן מספיקות. כשסיים את לימודי התואר הראשון עזב את הבעיה, ועבר לעבוד תחת הנחייתו של קוטס.
עקומים אליפטיים, תבניות מודולריות והמשפט האחרון של פרמה
בשנות ה-50 וה-60 הגו המתמטיקאים היפנים יוטקה טניאמה וגורו שימורה השערה שקישרה עקומים אליפטיים לתבניות מודולריות. ההשערה נודעה במערב לאחר שאנדרה וייל הקדיש לה מאמר שבו הציג ראיות התומכות בה. כבר לפני שנמצאה הוכחה להשערת טניאמה-שימורה, נכתבו מאמרים על התוצאות שאפשר יהיה להסיק ממנה, כאשר תוכח.
חוקרים רבים סברו שאין כל דרך לתקוף את השערת טניאמה-שימורה, הקובעת כאמור שכל עקום אליפטי רציונלי הוא מודולרי, מפני שאפילו לא היה ידוע אם לשני המבנים יש אותו מספר של פונקציות L. ריבט סובר שאפשר לייחס את הצלחתו של ויילס בפתרון השערת טניאמה-שימורה לכך שהייתה לו התעוזה לתקוף את ההשערה למרות קשיים אלה. אף על פי שוויילס הסתפק, בתחילה, בפתרון המקרה היציב למחצה, התברר שמקרה זה אינו קל בהרבה מן ההשערה המלאה.
בתחילת עבודתו של ויילס על השערת טניאמה-שימורה, הוא נהג להזכיר את הבעיה של פרמה בפני עמיתיו, אבל העניין שאזכורים כאלה עוררו הרתיע אותו. הוא רצה להתרכז בבעיה, וביקש לעבוד לבדו (סיימון סינג משער שרצונו של ויילס לסיים את ההוכחה בכוחות עצמו, תרם לבידוד מרצון). במשך אותן שנים, ויילס המשיך לעבוד בפרינסטון. הוא כתב מאמרים על נושאים רחוקים מהשערת טניאמה-שימורה, המשיך להיות נוכח בסמינרים, להרצות ולהנחות סטודנטים.
הצהרה על ההוכחה
ביוני 1993 העביר ויילס סדרה בת שלוש הרצאות תחת הכותרת "תבניות מודולריות, עקומים אליפטיים והצגות גלואה" במכון אייזק ניוטון בקיימברידג', במסגרת כנס על פונקציות L ואריתמטיקה. המארגנים הקצו לו בתחילה רק יומיים, אבל ג'ון קוטס ויתר על זמן ההרצאה שלו כדי לאפשר לו לסיים את הנושא.
לאחר ההרצאות אמר בארי מזור שלמרות הרעיונות המבריקים הרבים בסדרה, המתח נשמר עד לסוף ההרצאה האחרונה.
המאמר של ויילס
את המאמר שכתב על ההוכחה של המקרה היציב-למחצה של השערת טניאמה-שימורה (שממנו, כאמור, נובע המשפט האחרון של פרמה), הגיש ויילס לכתב העת החשוב Inventiones Mathematicae, ובארי מזור, אחד העורכים, הרכיב צוות של שישה אנשים לצורך ביקורת עמיתים למאמר. בצוות כלל מזור את קן ריבט, ניק כץ וריצ'רד טיילור. בגרסה הראשונה, ההוכחה נצרכה לבניה של "מערכת אוילר", שהצוות מצא בה פגם מהותי. בעבודתו ווילס החליט, שהוא ישתמש בשיטת הוכחה בה מוכיחים מקרה אחד. לאחר מכן מוכיחים שמפני שמקרה א' נכון, גם מקרה ב' מוכרח להיות נכון, וכן הלאה. בדיוק כמו דומינו עד אינסוף. כדי להוכיח שמקרה א' משליך על מקרה ב' הסתמך ויילס על שיטה ששמה: "שיטת קליווגין-פלאך". הפגם היה, שלא הייתה ערובה לכך ששיטה זו אכן תעבוד כמו שוויילס תכנן ותיצור את אפקט הדומינו הרצוי. במקור שיטה זו עבדה רק בנסיבות מסוימות. ויילס האמין, שהוא חיזק אותה מספיק כדי שהיא תעבוד במקום שהוא נזקק לה. אך בפועל המצב לא היה כזה והתוצאות היו הרסניות. אף על פי שמאמריו של ווילס סיפקו חידושים ותגליות רבות, ללא החלק הזה בהוכחה כל ההוכחה להשערת טניאמה- שימורה נפלה ואיתה ההוכחה למשפט האחרון של פרמה. במשך שנה חשב ויילס שלמרות העבודה הרבה והתוצאות החשובות שהשיג, לא ניתן לגשר על הפער ולהגיע אל המטרה הנכספת. לפני שנכנע, הוא החליט לנסות ניסיון אחרון, בעזרת ריצ'רד טיילור, שכתב את עבודת הדוקטורט שלו בהנחיית ויילס ב-1988. זמן מועט לפני המועד בו ווילס החליט לנטוש את עבודתו התחוור לו ששיטת קליווגין-פלאך יכולה לגרום ל"תאוריית איווסווה" אותה ניסה שלוש שנים קודם לכן, לעבוד. השילוב בין שתי השיטות היה כל מה שוויילס נזקק לו כדי למצוא את התשובה האמיתית. הגרסה הסופית של ההוכחה של ויילס, השונה מן הגרסה המקורית, פורסמה בגיליון 141 של ה-Annals of Mathematics בשנת 1995, יחד עם מאמר תומך שכתבו ויילס וטיילור במשותף, ונקראה "תכונות בתורת החוגים של אלגברות הקה מסוימות".
ההוכחה המלאה של השערת טניאמה-שימורה
לאחר שההתפעלות מן ההישג שבהוכחת משפט פרמה שככה, העבודה הוצגה בתור צעד חשוב לקראת מטרה חשובה אף יותר - השערת טניאמה-שימורה המלאה, העומדת במרכז התורה האריתמטית של עקומים אליפטיים. למרבה ההפתעה, מטרה זו הושגה בתוך זמן קצר יחסית, בשנת 1999, כאשר טיילור נעזר ברעיונות של ויילס כדי לפתור את השערת ארטין עבור הצגות גלואה שבהן המסלול של הנקודה 1/2 תחת פעולת חבורת המטריצות מתאים לחבורת התמורות הזוגיות \ A_5 .
פרסים
זוכה מדליית קופלי לשנת 2017.
תלמידים
ויילס הנחה כ-14 תלמידים בעבודת הדוקטורט שלהם. ביניהם ריצ'רד טיילור ואהוד דה-שליט, שהיה מראשוני תלמידיו, ומכהן כיום כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
Foreign Policy
Foreign Policy (תרגום מילולי: מדיניות חוץ) הוא מגזין דו-שבועי אמריקאי העוסק בפוליטיקה, ביחסים בינלאומיים, במדיניות הפנים ובמדיניות החוץ של ארצות הברית ובעסקים. המגזין נמצא כיום בבעלות דייוויד רות'קופף.