cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטיבן גארדנר
סגן אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט 2017 הוא זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.41 שניות, אחרי וייד ואן ניקרק מדרום אפריקה (43.98 שניות) ולפני עבדאללה חרון מקטר (44.48 שניות). בתחרויות ליגת היהלום שנערכו בדוחה ובסטוקהולם אותה שנה הוא זכה במדליות זהב בריצת 400 מטר
2018
בתחרות ליגת היהלום שנערכה בדוחה, קטר ב-4 במאי 2018 הוא זכה בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 43.87 שניות ובשאנגחאי. בתחרות שנערכה בקורל גייבלס, פלורידה ב-8 באפריל 2018 קבע גארדנר בריצת 200 מטר שיא אישי חדש של 19.75 שניות.
אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר ב-4 באוקטובר 2019 הוא זכה במדליית זהב בשיא לאומי חדש של 43.48 שניות, לפני אנתוני זמבראנו מקולומביה (44.15 שניות) ופרד קרלי מארצות הברית (44.17 שניות).
אלוף אולימפי
באולימפיאדת טוקיו זכה גארדנר במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 43.85 שניות, לפני אנתוני זמבראנו (44.08 שניות) וקיראני ג'יימס מגרנדה (44.19 שניות).
צביעות
צביעוּת או דו-פרצופיות היא צורת התנהגות המתיימרת להציג כלפי חוץ תכונות אופי או התנהגות מוסרית נעלית, כאשר בפועל אין הדבר תואם את המציאות. משמעות הביטוי היא צביעת המציאות והפיכתה לטובה יותר למראה עיניים. לפיכך, צביעות היא סוג של שקר. הצביעות נחשבת להתנהגות מגונה מבחינה חברתית.
בשימוש יומיומי במונח "צביעות", הכוונה היא לאדם שבמצב מסוים דורש מאחרים לנקוט פעולה כלשהי, אך כשהוא נקלע למצב דומה בעצמו הוא אינו פועל על פי מה שדרש מאחרים, אלא בוחר לפעול בדרך שתקדם את עצמו בלבד. עם זאת, דרך פעולה זאת עשויה להיות מתוארת גם כ"מוסר כפול".
כוונה נוספת של הביטוי "צבוע" ביומיום היא לאדם המנצל אחרים בדרכי תרמית.
מונח קרוב המתאר צורת התנהגות צבועה הוא "התחסדות".
אטימולוגיה
מקור המילה "צביעות" הוא בלשון חז"ל:
על הצביעות ביהדות
היהדות ותורת ישראל רואות בצביעות מידה שלילית ומגונה, וראיות לכך ניתן למצוא בתורה, בתלמוד ובהלכה. להלן מספר דוגמאות:
חוק ההרכב המוגדר
בכימיה, לפי חוק ההרכב המוגדר, הקרוי לעיתים חוק פרוסט, בתרכובת כימית מסוימת יישמר תמיד יחס קבוע בין מסת היסודות השונים. לדוגמה, חמצן מהווה כ-8/9 ממסת כל דגימה של מים טהורים, בעוד מימן מהווה את ה-1/9 הנותרת. יחד עם חוק היחסים המרובים (חוק דלטון), חוק ההרכב המוגדר מהווה את הבסיס לסטויכיומטריה, התחום העוסק בכמויות וריכוזי חומרים המשתתפים בתגובות כימיות.
היסטוריה
הכימאי הצרפתי ז'וזף פרוסט הציע לראשונה את החוק בעקבות ניסויים שערך בין השנים 1798 ו-1804, כפי שניסח ב-1806:
חוק ההרכב המוגדר עשוי להיראות מובן מאליו לכימאי המודרני, כיוון שהוא מהווה את הבסיס להגדרת התרכובת הכימית. בשלהי המאה ה-18, עם זאת, רעיון התרכובת הכימית לא פותח דיו, וחוק זה היווה חידוש של ממש. למעשה, כאשר הוצע לראשונה היה שנוי במחלוקת ורבים התנגדו לו, ביניהם עמיתו הצרפתי של פרוסט, קלוד לואי ברטולייה, שטען כי ניתן לשלב יסודות בכל יחס. קיומו של דיון זה מראה כי באותה עת ההבחנה בין תרכובת לתערובת לא הובנה לגמרי.
חוק ההרכב המוגדר השתלב היטב עם התורה האטומית שג'ון דלטון החל לקדם ב-1803, והסבירה כי החומר מורכב מאטומים בודדים, קיים סוג אטום אחד לכל יסוד, והתרכובות עשויות משילובים של סוגי אטומים שונים ביחסים מוגדרים. רעיון מוקדם אחר, הקשור לנושא, הוא השערת פרוט, של הכימאי האנגלי ויליאם פרוט, לפיה אטום המימן הוא היחידה האטומית הבסיסית. מהשערה זו נגזר כלל המספר השלם, לפיו המסות האטומיות הן מכפלות שלמות של מסת אטום המימן. כלל זה נדחה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19, לאחר מדידות מדויקות יותר של מסה אטומית, בפרט על ידי ינס יאקוב ברצליוס. בין השאר, מצא ברצליוס כי המסה האטומית של כלור היא פי 35.45 ממסת אטום המימן, עובדה הסותרת את כלל המספר השלם. בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוסברה סתירה זו בקיומם של איזוטופים; המסה האטומית של כל איזוטופ נפרד קרובה מאוד למספר שלם, בהתאם לכלל. בטבע, יסודות רבים, בהם כלור, מופיעים כתערובת של מספר איזוטופים (במשקלים 35 ו-37, עבור כלור), ולכן המסה הנמדדת היא למעשה ממוצע של האיזוטופים השונים.
תרכובות לא-סטויכיומטריות
אמנם חוק ההרכב המוגדר היה שימושי מאוד ביסוד הכימיה המודרנית, אך הוא אינו תקף לכל מקרה. קיימות תרכובות לא-סטויכיומטריות בהן הרכב היסודות משתנה מדגימה לדגימה. לדוגמה, בתחמוצת ברזל מסוג wüstite מצויים בין 0.83 ל-0.95 אטומי ברזל לכל אטום חמצן, ועל כן בין 23% ל-25% חמצן לפי מסה. הנוסחה האידיאלית לתרכובת זו היא FeO, אולם אתרים פנויים בגביש מפחיתים את היחס לפחות מ-1 ל-1. באופן כללי, המדידות שביצע פרוסט לא היו מדויקות דיין כדי לגלות סטיות מסוג זה.
כמו כן, ההרכב האיזוטופי של יסוד יכול להשתנות לפי מקורו, וכך תרומת יסוד מסוים למסת תרכובת עשויה להשתנות מדגימה לדגימה. עובדה זו מסייעת, לדוגמה, לזיהוי מקורם של חפצים הנמצאים בחפירות ארכאולוגיות - ההרכב האיזוטופי של מתכת בכלי זכוכית, לדוגמה, יכול להצביע על מקור חומרי הגלם ששימשו לייצורו.
ביפרוסט
על פי אדה פואטית, הגשר מסתיים בגן העדן הימינביורג, מקום מגוריו של האל היימדאל, ששומר עליו מפני גזע של ענקים.
אטימולוגיה
החוקר אנדי אורצ'ארד טוען כי ייתכן והמילה ביפרוסט - משמעותה "דרך מנצנצת". הוא מציין כי החלק הראשון של המילה בילרוסט הוא ביל (כלומר "רגע") - דבר ה"מצביע על האופי החולף של הקשת" - שאותו הוא מקשר לחלק הראשון של המילה ביפרוסט הוא שם הפועל בנורדית עתיקה ביפה (כלומר "לנצנץ" או "לנער"). אורצ'ארד מציין כי בכך יש רמיזה לתכונת "הברק המבריק" של הגשר. רודולף זימק, חוקר שפות גרמאניות אוסטרי, טוען כי פירושה של המילה ביפרוסט הוא "הדרך לגן העדן המתנדנד". הוא גם מציע פירוש חלופי, "קשת בענן הנראית להרף עין", עבור המקרה היותר סביר לטענתו שהמונח בילרוסט הוא המונח המקורי מבין השניים.
עדויות
שני שירים באדה פואטית ושני ספרים באדה פרוזאית מספקים את המידע הבא אודות הגשר:
אדה פואטית
באדה פואטית, הגשר מוזכר בשני שירים - "הבלדה של גרימניר" (Grímnismál) ו-"הבלדה של פאווניר" (Fáfnismál) - שם הוא מכונה בילרוסט (Bilröst). באחד משני הבתים בשיר "הבלדה של גרימניר" שמזכירים את הגשר, גרימניר (האל אודין בתחפושת) מעניק לאגנר הצעיר ידע קוסמולוגי, ובכלל זה הידע שבילרוסט הוא הטוב שבגשרים. בהמשך הבלדה, גרימניר מציין כי הגשר "שורף את כולם בלהבות" בעוד האל ת'ור, מדי יום, נאלץ לחצות ברגל שני נהרות.
ב-"בלדה של פאווניר", הדרקון הגוסס פאווניר מספר לגיבור סיגורד כי במהלך אירועי ראגנארוק, כשהם נושאים חניתות, האלים ייפגשו באוסקופניר (Óskópnir). משם, האלים יחצו את הגשר, אשר יתפרק כאשר הם חוצים אותו, מה שיגרום לסוסיהם לדהור דרך נהר עצום.
אדה פרוזאית
הגשר מוזכר בספרי אדה פרוזאית "ההטעיה של גילבי" (Gylfaginning) ו-"שפת השירה" (Skáldskaparmál), שם הוא מכונה ביפרוסט. בפרק 13 של "ההטעיה של גילבי", גנגלרי (המלך גילבי בתחפושת) שואל את דמותו של המוכתר הגבוה ביותר מהי הדרך הקיימת בין השמים לבין הארץ. המוכתר צוחק ומשיב כי השאלה היא לא נבונה, וממשיך ומסביר כי האלים בנו גשר בין השמים לבין הארץ. בחוסר אמון, הוא שואל את גנגלרי אם הוא לא שמע כבר את הסיפור קודם לכן ואומר לו שבוודאי הבחין בו בעבר, תוך שהוא מציין כי גנגלרי, ככל הנראה, מכיר את הגשר כקשת בענן. המוכתר הגבוה אומר שהגשר מורכב משלושה צבעים, יש לו כוח רב, והוא "בנוי עם כישרון ואמנות במידה רבה יותר מאשר מבנים אחרים".
בפרק 15 של "ההטעיה של גילבי", המוכתר השני אומר כי ביפרוסט נקרא גם אסברו (Asbrú), וכי כל יום האלים רוכבים על סוסיהם על פני גשר זה, למעט ת'ור, שחוצה ברגל דרך המים הרותחים של הנהרות קורמט (Körmt) ואורמט (Örmt) כדי להגיע אל הבאר של אורד. המוכתר מצטט את הבית השני מתוך "הבלדה של גרימניר" (Grímnismál), בו מוזכר הגשר (ראו לעיל). גנגלרי שואל אם האש שורפת מעל ביפרוסט. המוכתר הגבוה משיב כי באדום של הגשר בוערת אש, ובלעדיה, הכפור והר של יותנר (jotnar) היו "עולים השמיימה" אם כל מי שהיה רוצה היה גם יכול לחצות את ביפרוסט. המוכתר הגבוה מוסיף כי בגן העדן, "יש הרבה מקומות יפים" וכי "בכל מקום יש הגנה אלוהית מסביבו."
בפרק 17, המוכתר הגבוה מספר לגנגלרי שהמיקום של הימינביורג "עומד בקצה גן העדן, [במקום] שבו ביפרוסט מגיע לגן עדן". הוא מתאר את היימדאל (פרק 27) ומספר כי הוא מתגורר בהימינביורג, סמוך לביפרוסט, ושומר על הגשר את Heimdallr אלוהים בפרק 27, גבוה אומר כי Heimdallr מתגורר Himinbjörg ידי ביפרוסט, ושומר על הגשר מפני ההר של יותנר בעודו יושב בקצה השמים. בפרק 34, המוכתר הגבוה מצטט את הראשון מבין שני הבתים של "הבלדה של גרימניר", בהם מצוין הגשר. בפרק 51, המוכתר הגבוה מנבא את אירועי ראגנארוק. הוא אומר כי במהלך ראגנארוק, השמים יחצו לשניים, ומתוכם ירכב בנו הרביעי של מוספל. כאשר בניו של מוספל יחצו את ביפרוסט - הוא יישבר "כפי שנאמר לעיל".
בספר אדה פרוזאית "שפת השירה" (Skáldskaparmál), הגשר מקבל אזכור בודד. בפרק 16, ביצירה מהמאה ה-10, ביפרוסט מכונה "דרך המעצמות".
תאוריות
בתרגומו של אדה פואטית, הנרי אדמס בלאוס מעיר כי משמעות הקטע, המזכיר את ת'ור ואת הגשר, עשוי להיות שעל "ת'ור ללכת ברגל במהלך הימים האחרונים של ההרס, כאשר הגשר בוער. פרשנות אחרת, לעומת זאת, היא שכאשר ת'ור עוזבת את השמים, הגשר הופך לחם תחת השמש".
ג'ון לינדאו מצביע על קבלה בין גשר ביפרוסט - "גשר בין הארץ והשמים, או בין האדמה לעולם של האלים" - לבין הגשר שמעל נהר Gjöll - "גשר בין הארץ והעולם התחתון, או בין האדמה לעולם של המתים". כמה חוקרים שיערו כי ביפרוסט עשוי לייצג את שביל החלב.
ג'ייקוב קרדוזו
ג'ייקוב נונז (ניוטון) קרדוזו (באנגלית: Jacob Nunez (Newton) Cardozo; 17 ביוני 1786, סוואנה, ג'ורג'יה – 30 באוגוסט 1873) היה עיתונאי ותאורטיקן כלכלי אמריקאי-יהודי שפעל במאה ה-19.
קרדוזו חי בתקופה שבה התחוללו אירועים מעצבים בהיסטוריה של ארצות הברית, כגון: התפשטות טריטוריאלית מערבה, דחיקת האינדיאנים לשמורות, מאבק על זכויות המדינות מול הממשל המרכזי, מלחמת האזרחים, ביטול העבדות ושחרור האפרו-אמריקאים ששועבדו במסגרתה. כבעליהם וכעורכם של שני מקומונים שהופיעו בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית במשך עשרים וחמש שנים ברציפות, הפך קרדוזו לדמות ציבורית בעירו, במדינתו וברחבי ארצות הברית. הוא ביטא את עצמו בפומבי לא רק באמצעות מאמרי המערכת היומיים בעיתוניו, אלא גם דרך נאומים שנשא, וספרים, מאמרים ופמפלטים שכתב. קריירת הכתיבה הענפה שלו, בעיתוניו ובעיתונים אחרים, מכסה כחמישים שנות פעילות, כמעט עד יום מותו. בנוסף, לקרדוזו הייתה התנסות אישית עם אפרו-אמריקאים. אחיינו (בן אחיו אייזק קרדוזו), פרנסיס קרדוזו, היה המחנך והמדינאי האפרו-אמריקאי הבולט והידוע ביותר בקרוליינה הדרומית בתקופת השיקום שלאחר מלחמת האזרחים.
משפחת קרדוזו מצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית
ג'ייקוב קרדוזו נולד ב-1786 בסוואנה שבג'ורג'יה למשפחה יהודית ממוצא ספרדי שהיגרה מלונדון לניו יורק ומשם עברה למושבה ג'ורג'יה. בסופו של מסעה בעולם החדש השתקעה המשפחה בצ'ארלסטון, עיר הנמל של קרוליינה הדרומית, שהייתה גם הנמל השני בגודלו בארצות הברית של אותה תקופה (אחרי ניו יורק). בעיר זו התפתחה הקהילה היהודית הגדולה במדינה בתחילת המאה ה-19. האב, דייוויד, לחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית במסגרת הצבאית המקומית נגד הבריטים ואף נפצע במערכה והוכר על ידי השלטונות כנכה מלחמה. לו ולשרה נולדו שני בנים ושלוש בנות. המשפחה שמרה על קשריה עם היהדות ומוסדותיה המקומיים, כפי שמופיע ברשומות בית הכנסת המקומי ק"ק "בית אלוהים", שעודו עומד על תִּלו.
ראשית התנועה הרפורמית ביהדות ארצות הברית
ב-1824 התארגן בקהילה היהודית המקומית זרם שדרש להנהיג הקלות במנהגי הפולחן היהודיים ולעשות שימוש רב יותר בשפה האנגלית. עקב התנגדות פרנסי הקהילה השמרניים, הגיע הוויכוח אף לבית המשפט המקומי, אך השופט דחה את התביעה. כתוצאה מכך, קמה בצ'ארלסטון ב-1825 האגודה הרפורמית היהודית הראשונה, שהניחה את הבסיס לתנועה הרפורמית שהתפתחה בכל רחבי ארצות הברית מאז, ומהווה כיום את הזרם הדתי המרכזי בקרב היהודים, לצד הזרם האורתודוקסי והזרם הקונסרבטיבי. שמו של ג'ייקוב הופיע ברשימת המשלמים את חובותיהם לבית הכנסת הרפורמי, ואחיו, אייזק, היה פעיל בקרב הזרם הרפורמי המקומי ושמו אף הופיע כחבר מן המניין בחוקת היסוד שלו.
צ'ארלסטון וקרוליינה הדרומית
קרוליינה הדרומית, כמדינה חשובה במסגרת ארצות הברית, וצ'ארלסטון, כעיר נמל מרכזית, שמשו כתפאורת רקע לפעילותו הציבורית, העיתונאית והספרותית של ג'ייקוב נונז קרדוזו. קרוליינה הדרומית הייתה חלק מאזור נרחב בדרום-מזרח ארצות הברית, אשר כלל בתוכו גם את קרוליינה הצפונית, את ג'ורג'יה וחלקים מפלורידה. ההתיישבות בה החלה במחצית המאה ה-17, עם הגעתם של יוצאי וירג'יניה הסמוכה. אליהם הצטרפו מהגרים מאנגליה ופליטים הוגנוטים מצרפת. צ'ארלסטון הוקמה על חצי אי, בשפך של שני נהרות (אשלי וקופר), ב-1670 ושמשה כמוצא לאוקיינוס האטלנטי.
ב-1735 פיצלו הבריטים את השטח לשלוש מושבות: ג'ורג'יה בדרומו, קרוליינה הצפונית בצפונו וקרוליינה הדרומית במרכזו. פלורידה נותרה בידי הספרדים. שלושתן היוו חלק מגרעין שלוש עשרה המושבות, שמרדו בבריטניה והקימו את ארצות הברית של אמריקה ב-1776. לאחר ניסוח החוקה האמריקנית ב-1787 הצטרפה קרוליינה הדרומית ב-1788 לברית כמדינה השמינית. בהמשך הייתה מעורבת בעימותים קשים עם הממשל המרכזי ואף פרשה מהברית במלחמת האזרחים ב-1861.
הכותנה הייתה אחד מפריטי הייצוא הרווחיים ביותר בכלכלת ארצות הברית במחצית הראשונה של המאה ה-19, וקרוליינה הדרומית הייתה חלק מהאזור שבו גידלו כותנה. גידול הכותנה באותה תקופה היה מבוסס, רובו ככולו, על עבודת הכפיים של עבדים, שהובאו בהמוניהם ובעל כורחם מאפריקה. סחר העבדים האפריקאים היה לאחד הענפים המשגשגים ביותר בסחר העולמי. קרוליינה הדרומית, למרות היותה חלק ממערכת כלכלית שלמה המבוססת על גידול כותנה ועל סחר העבדים הטרנס-אטלנטי, בלטה בקנאותה להגן על האינטרסים הכלכליים שלה ולשימור אורחות חייה ומנהגיה.
מיקומה הגאוגרפי של צ'ארלסטון הכתיב את אופייה הכלכלי והמסחרי. היא הפכה לנמל מרכזי שדרכו נכנסו רבבות עבדים למדינה; ממנה יצאו משלוחי הכותנה למטוויות באירופה; במחסניה אוחסנו קפה וסוכר מאיי הים הקריבי (איי הודו המערבית) לפני שיגורם לאירופה; וכך גם לגבי סחורות ומוצרים מוגמרים מאירופה שהיו מיועדים לקריביים. אולם לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-19 החל תהליך של דעיכה בשגשוג זה. גורם מרכזי לכך היה איסור סחר העבדים ב-1808, כפי שנקבע בחוקה של ארצות הברית עוד ב-1787. במקביל, מרכז הכובד המסחרי החל לעבור לניו יורק, יחד עם הקמת נמלים חדשים במוֹבִּיל שבמיסיסיפי ובניו אורלינס שבלואיזיאנה.
יחד עם זאת, צ'ארלסטון שמרה על מרכזיותה לגבי בעלי המטעים הגדולים, ושימשה עבורם גם מוקד לפעילות חברתית ותרבותית. ככלל, העיר נוהלה בידי הסוחרים הגדולים, שהזדהו לחלוטין עם שכבת בעלי המטעים והעבדים שמהם התפרנסו. רוב אוכלוסייתה הורכבה מלבנים עניים, ששירתו את שני המעמדות העליונים, ומשחורים חופשיים, ששימשו בעיקר כבעלי מלאכה – חלקם גם בעלי עבדים שחורים בעצמם (אלה כונו על ידי וולטר פרייזר (Fraser) בספרו על צ'ארלסטון "האליטה החומה"). הם מנו כמה מאות והיו הצאצאים של קשרים אישיים בין שחורים ללבנים, חלקם אף בקשרי נישואין רשמיים. בתחתית המדרג החברתי נמצאו העבדים השחורים, שתפקדו כמשרתי הבית של העירוניים או ככוח עבודה להשכרה.
ג'ייקוב קרדוזו
רובה הגדול של כתיבתו של קרדוזו נעשה במסגרת עבודתו העיתונאית. הוא החל כעורך היומון הצ'ארלסטוני Southern Patriot בשנות ה-20, והמשיך גם כשותף של בעליו עד 1845. בשנה זו פרש מהשותפות והקים את ה-Evening News, יומון צ'ארלסטוני נוסף, שאותו ערך והיה בעליו עד 1847, עת מכר אותו, אך, המשיך ושימש בו כעורך כלכלי עד סמוך לפרוץ מלחמת האזרחים. ב-1861 עזב את צ'ארלסטון ועבר לסוואנה שבג'ורג'יה. במהלך מלחמת האזרחים היה קרדוזו בקשר עם מספר עיתונים דרומיים הן כעורך משותף והן ככתב לענייני כלכלה ונושאים כלליים הקשורים למדינות הדרום המורדות. אחרי המלחמה שימש, בין השאר, ככתב עבור ה- Daily Morning News של סוואנה. בכל פעילותו העיתונאית הייתה לקרדוזו גישה בלתי מוגבלת לעמודה המרכזית בעיתונים השונים – העמודה של מאמר המערכת. הוא נהנה גם מחופש יחסי בבחירת הנושאים שעליהם כתב, ואורכם היחסי של מאמריו מעיד על הכבוד שרחשו כלפיו מעסיקיו השונים ועל המוניטין העיתונאיים שלו במדינות הדרום. במספר מקרים היה היקף דיונו כה נרחב עד כי לא הספיק לגיליון אחד. במקרה זה השתרעו מאמריו על מספר גיליונות ופורסמו לעיתים ברציפות ולעיתים בהפסקות קצרות. הקוראים הגיבו לדעותיו, שזכו להתעניינות רבה ולתגובות נלהבות. לכן, במקרים מסוימים הייתה הצדקה כלכלית להוציאם לאור כיחידה ספרותית עצמאית בנוסף לפרסומם מעל דפי העיתון.
ג'ייקוב קרדוזו היה גם תאורטיקן כלכלי. יחד עם זאת, קשה להצביע על הגורמים ועל האופן שבו התפתח תחום התעניינות זה אצלו. גם לא ידוע על הכשרה או השכלה פורמלית כלשהי שרכש ואשר סללו בפניו את הדרך בכיוון זה, עד כדי פרסומו ברמה הלאומית. ספרו על כלכלה פוליטית, Notes on Political Economy, פורסם ב-1826 והיה ספרו היחיד שהופיע כיצירה ספרותית מושלמת. שאר כתיבתו בתחום הכלכלי נגזרה מכתיבתו העיתונאית ועסקה בכל נושא כלכלי מתחילת שנות ה-20 ועד תחילת שנות ה-70 של המאה ה-19. ייחודיותו, שגם הפכה אותו לבר-סמכא כלכלי, התבטאה בקריאת התיגר שלו על התאוריות הכלכליות ששלטו בכיפה משני עברי האוקיינוס האטלנטי בתקופה זו. ג'וזף דורפמן, שספרו על החשיבה הכלכלית האמריקנית עד 1865 (The Economic Mind in American Civilization 1606–1865, 1946) שיבח את ג'ייקוב קרדוזו והשווה את רמת הניתוח שלו לזו של התאורטיקן הכלכלי בריטי הידוע דייוויד ריקרדו. מלווין ליימן (Leiman) היה הראשון (וככל הידוע גם היחיד) שהקדיש עבודת מחקר מלאה לחשיבתו הכלכלית של קרדוזו. בעבודת הדוקטור שלו, שפורסמה כספר ב-1966 (Jacob N. Cardozo: Economic Thought in the Antebellum South), מציג ליימן את קרדוזו כמייצג את השקפת העולם הכלכלית של דרום ארצות הברית כולו בתקופה שלפני מלחמת האזרחים. גם ליימן וגם דורפמן, היסטוריונים כלכליים בני המאה ה-20, הגיעו למסקנה כי הטפתו של קרדוזו להתפתחות מדעית וטכנולוגית, כאמצעי להתגבר על בעיית המחסור, מעמידה אותו כחוזה נכונה את עתידה הכלכלי של אמריקה. ספרו של קרדוזו פורסם שוב ב-1960 במסגרת הוצאה חוזרת של סדרת קלסיקות כלכליות של הוצאת Kelley.
קרדוזו היה חסיד הסחר החופשי, ללא הגבלות כלשהן, אך, בתנאי שלא ייפגעו האינטרסים של סקטור או אזור אחר בארצות הברית. לכן, היה מוכן להתפשר בנושא מכסי מגן, אשר מטבעם הגבילו את הסחר החופשי. משמעות הדבר הייתה כי הוא הכיר בקיומם של אינטרסים שונים במציאות הפדרטיבית של ארצות הברית ולכן הטיף תמיד לחיפוש אחר דרך ביניים שתספק את כולם ותשמור על הברית בין המדינות המרכיבות אותה. בדרום ראה את המטעים ואת עיבודם על ידי עבדים כעמוד תווך של הכלכלה המקומית. אולם במקביל הטיף בלהט לפיתוח התעשייה באזור זה כדי לצמצם את התלות בייבוא של מוצרים מוגמרים ובמחירי הסוכר, האורז והכותנה, על תנודותיהם בשוקי העולם. כמו כן, פעל, במסגרת חברותו בלשכת המסחר של צ'ארלסטון, לפיתוח רשת מסילות ברזל מעירו לכל רחבי הדרום. זאת, במטרה להקל על הובלת התוצרת החקלאית לנמל לייצוא, אך, גם כדי להוביל את חומרי הגלם המיובאים ליעדם במדינתו.
אף שרוב ימיו הטיף לנאמנות לברית הפדרלית, גם כאשר התעוררו חילוקי דעות עם הממשל המרכזי בנושא השמירה על האינטרסים הכלכליים של הדרום, ולפעמים בניגוד לדעת הקהל המקומית, הרי שלקראת פרוץ מלחמת האזרחים הביע את תמיכתו בפרישה מהברית. קרדוזו הניח כי הבסיס הכלכלי של הדרום איתן דיו וכי מדינות אירופה יכירו בעצמאותו עקב קשריהן הכלכליים ההדוקים עמו, שהוגבלו רק על ידי האינטרסים של מדינות הצפון. לאחר פרוץ הקרבות התברר כי הנחותיו התבדו: האירופים נותרו מחוץ לתמונה והמצור הימי של מדינות הצפון על נמלי הדרום הקשו מאוד על כלכלתו. הוא נוכח גם בניהול הכושל של כלכלת המלחמה בדרום ואף ביקר אותה במאמריו. לכן, בשלב מסוים של המלחמה קרא לפעול לסיום הסכסוך ולהיעזר לצורך זה בתיווך חיצוני, כדי למנוע מפלה מוחלטת של הדרום, כפי שאכן קרה בהמשך.
עם תום מלחמת האזרחים, והוא בן 80, שב ג'ייקוב קרדוזו לצ'ארלסטון וכתב סדרה בת שבעה-עשר מאמרים שקובצו לספר זיכרונות נודע שפורסם ב-1866 (Reminiscences of Charleston). קרדוזו נפטר ב-30 באוגוסט 1873, בגיל 87, ונקבר בעיר הולדתו סוואנה שבג'ורג'יה.
ג'ייקוב קרדוזו והאפרו-אמריקנים
ג'ייקוב קארדוזו, כדרומי נאמן וגאה, התנגד לביטול העבדות. זו נחשבה בעיניו כחלק אינטגרלי של הכלכלה הדרומית וכל תוכנית כלכלית, אותה הגה לגבי הדרום, לקחה אותה בחשבון. העבדות היוותה לגביו מרכיב חשוב בתשומה הכלכלית של הדרום והוא נמנע מלעסוק בשאלות המוסריות והערכיות, שליוו את קיומו של מוסד זה ואשר עלו במלוא החומרה רק בשנות השלושים של המאה ה-19, עם הקמתה של התנועה לביטול העבדות בארצות הברית. במאמרי המערכת שלו ובדיווחיו העיתונאיים הרבה קרדוזו להתייחס לנושא האפרו-אמריקנים בארצות הברית ובדרום, על כל היבטיו. יחד עם זאת, נקודת המוצא שלו הייתה תמיד תמיכה באינטרסים של מדינות הדרום בתחום זה. עיתוניו של קרדוזו לקחו חלק בתהליך סחר העבדים ובשימור מוסד העבדות. זאת, על ידי פרסום מודעות בדבר קיומן של מכירות פומביות, או פרטיות, של עבדים. כמו כן, פורסמו מודעות על עבדים שנמלטו מאדוניהם והאחרונים הכריזו על פרסים למחזירים את "רכושם". אמנם, האחריות על מודעות מעין אלה היא בדרך כלל על המפרסמים, אך, עצם השתלבותם של עיתוני קרדוזו, ושלו כעורכם, בתהליך השגרתי, בן עשרות השנים, כמו יתר העיתונות הדרומית, מורה על העדר עכבות כלשהן מצידו בנושא. מניתוח מספר מאמרים של קרדוזו, העוסקים הן בהתרחשויות אלימות בדרום והן בביקורת, שנכתבה בצפון נגד היחס לעבדים בדרום, עולה כי קרדוזו אמנם הגן על ההתנהלות בדרום, כפי שתקף את הביקורת בצפון. אך, בניגוד לדעת הקהל המקומית, נמנע מהסתה ומביטויים גזעניים כלפי האפרו-אמריקנים. כתיבתו הייתה עניינית ושקולה מבלי להיסחף להערכות מצב קיצוניות ולליבוי יצרים. לתפישתו, כמו תפישת הדרום כולו, העבד היה רכוש שהאדון קנה במיטב כספו. תפישה זו, שהייתה מעוגנת בעקיפין בחוקה האמריקנית מ-1787, לא ניתנה לערעור, לדעתו, מבלי לזעזע את אושיות הברית כולה. אולם, קרדוזו לא חשש לקבוע נחרצות כי העבד, למרות היותו רכוש, הוא גם אדם. למתינותו היחסית של קרדוזו כלפי האפרו-אמריקנים בדרום היה הסבר אפשרי נוסף: אחיו, אייזק קרדוזו, נשא לאשה אפרו-אמריקנית מקומית ונולדו להם שלושה בנים. אחד מהשלושה היה פרנסיס קרדוזו, המחנך והמדינאי האפרו-אמריקני הידוע מקרולינה הדרומית, שהתפרסם אחרי מלחמת האזרחים. פרנסיס זה זכה להפליג לסקוטלנד בגיל 21 וללמוד באוניברסיטת גלאזגו, שם שהה עד 1861. לאחר מכן למד בסמינר תאולוגי באדינבורו ובסוף לימודיו הוסמך ככומר פרסביטריאני בלונדון ב-1864. תוך כדי מלחמת האזרחים שב פרנסיס לארצות הברית. אין כל דרך להסביר את התפתחויות הללו בחייו של פרנסיס הצעיר מבלי להסיק כי קבל, הן סיוע כלכלי והן הנחיה בקידומו האישי, מדודו - ג'ייקוב קרדוזו, בהיעדרו של אביו, אייזק, שנפטר מספר שנים לפני כן.
פיליפ אנטרמון
פיליפ אנטרמון (בצרפתית: Philippe Entremont, נולד בריימס ב-7 ביוני 1934) הוא פסנתרן ומנצח צרפתי. אנטרמון הרבה בהקלטות במהלך הקריירה שלו, והידועה ביותר ביניהן היא הקלטה משנת 1961 לקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של צ'ייקובסקי, עם הפילהרמונית של ניו יורק בניצוח ליאונרד ברנשטיין.
קורות חייו
אנטרמון נולד להורים מוזיקליים. אמו הייתה פסנתרנית, זוכת ה"גראן פרי" ואביו היה מנצח אופרה. פיליפ החל ללמוד נגינה בפסנתר בגיל שש, אצל אמו. אביו קירב אותו אל עולם המוזיקה הקאמרית והתזמורתית. הוא למד בפריז אצל מרגריט לונג ונכנס לקונסרבטואר הלאומי. בגיל 12 זכה בפרס על קריאה מהדף, בגיל 14 בפרס למוזיקה קאמרית ובגיל 15 בפרס על נגינה בפסנתר. בתחרות הבינלאומית לונג-טיבו, שבה השתתף בגיל 16, זכה בעיטור כבוד מיוחד (Laureat). כעבור שנה זכה בפרס בתחרות בריסל בחסות אליזבת מלכת בלגיה והחל ברצינות בקריירה של הופעות קונצרטיות בפסנתר. אנטרמון הקליט רבות מיצירותיו של פרידריך קולאו.
תוך חמש שנים עשה לו שם כקול חדש וחשוב בעולם הפסנתר האירופאי. מסעות קונצרטים בדרום אמריקה ובארצות הברית הרחיבו את ההכרה שזכה בה. יוג'ין אורמנדי ערך לו מבחן בשנת 1954 והזמין אותו מניה וביה להופעת הבכורה שלו עם תזמורת פילדלפיה, שנערכה בנובמבר 1956. הקלטה שלו לחברת קולומביה עם יוג'ין אורמנדי משנת 1957 או 1958, שהופצה באירופה באמצעות חברת פיליפס רקורדס (למשל, הרפסודיה של רחמנינוב על נושא של פאגאניני) משמרת את הלך הרוח המרומם שאפיין את הופעות הבכורה שלו באירופה. הקלטתו לקונצ'רטו השני של רחמנינוב עם ליאונרד ברנשטיין, עם חברת קולומביה, נחשבה לפרשנות יוצאת מגדר הרגיל בזמנה. ראויים לציון גם הקונצ'רטי מס' 2 ו-3 של קאמי סן-סנס עם אורמנדי. בשנת 1968 הופיע לראשונה כפסנתרן ומנצח גם יחד (בניצוח מן המקלדת) בהקלטה של חברת קולומביה, שבה ניגן את הקונצ'רטי לפסנתר מס' 13 ו-17 של מוצרט וניצח על ה"קולגיום מוזיקום של פריז".
אנטרמון היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של ניו אורלינס משנת 1980 עד 1986. הוא כיהן בתזמורת הסימפונית של דנוור (כיום התזמורת הסימפונית של קולורדו) כמנצח ראשי משנת 1986 עד 1988, וכמנהל מוזיקלי מ-1988 עד 1989. כמו כן היה אנטרמון מנצח ראשי של התזמורת הקאמרית של וינה וכיום הוא מנצח כבוד שלה. הוא מחזיק באותו תואר של התזמורת הקאמרית הישראלית.
אנטרמון ייסד את "פסטיבל המוזיקה הדו-שנתי של דנטו דומינגו" בשנת 1997. מאז 2002 הוא מכהן כמנצח אורח ראשי של תזמורת רדיו שנגחאי בסין. בעונת 06–2005 הנהיג אנטרמון את התזמורת הסימפונית של מינכן הן כמנצח והן כפסנתרן במסע הקונצרטים הראשון של התזמורת בארצות הברית. בספטמבר 2007 חזר אנטרמון לניו אורלינס כסולן, לפתיחת העונה השנייה של התזמורת הפילהרמונית של לואיזיאנה לאחר הוריקן קתרינה, בקונצ'רטו לפסנתר בסול מז'ור של ראוול.
בית ספר ממלכתי קהילתי כרכור
בית הספר הממלכתי-קהילתי בכרכור הוא שמו הנוכחי של בית הספר היסודי הראשון במושבה פרדס חנה-כרכור והוא בית ספר קהילתי. בית הספר נוסד בשנת 1927 כבית הספר של המושבה כרכור. בתחילה יוחדו לבית הספר שני חדרים ב"בית אחוזה". ב-1934 הוקם המבנה הראשון, אשר קיים עד היום, ומשמש כעת כבניין המנהלה ובו מזכירות, חדר המנהלת וחדר המורים. בית הספר זכה בשנת 2013 בפרס חינוך ארצי.
אומנות
העשרת עולם הידע בהכרת אומנים ומוזיקאים שונים: בגלריה "אומנות ועוד" – בביקור בתערוכות מתחלפות מהקלאסיקה של האומנות, האזנה למוזיקאים ויוצרים, הרצאות מותאמות גיל על יצירות אומנות, בכיתות אומן, בביקורים בגלריות בסביבת היישוב ובשחריות בוקר מוזיקליות.
כיתות א'-ד' נחשפים לפרקים שונים במוזיקה: האזנה למגוון סגנונות מוזיקליים, שירה, נגינה - אורגניות, חליליות מלודיקות ותופים. כמו כן, נחשפים לפרקים שונים באומנויות פלסטיות.
כיתות ה'-ו' בוחרים תחום התמחות, בין עולם המוזיקה לעולם אומנויות פלסטיות.
מפעל "סופר-סול"
כחלק מלימוד נושא מעגל הייצור התעשייתי, במסגרת לימודי איכות הסביבה, הוקם בבית הספר בשנת 1996 מפעל סופר-סול. במפעל לומדים התלמידים ומיישמים הלכה ולמעשה פעילויות של יזמות, עיצוב המוצר, ייצור, שיווק, בקרת איכות ועוד. המפעל של בית הספר פועל בחסות מפעל "סופרפייל" שבכרכור.
נכון לשנת 2007 עברו שלושה מוצרים את כל הדרך במפעל מהיזמות ועד למכירה:
בשנת 2002 היה "סופר-סול" למפעל היחיד בתוך בית ספר שקיבל אישור לתו תקן ישראלי ת"י 2000 - ISO 9001 בתחום "ייצור ומכירה של ערכות לימוד ומשחק".
התלמידים פועלים במחלקות המפעל בסבב, כך שכל ילד מתנסה בכל התפקידים שבמפעל.
המפעל נסגר בסוף שנת הלימודים של מחזור פ"ב וכיום הפך המקום לחדר תיאטרון.
המכון ללימודים עירוניים ואזוריים
המכון ללימודים עירוניים ואזוריים הוא מוסד אקדמי ללימודי תכנון ערים ואזורים וגאוגרפיה עירונית. המכון הוקם בתחילת שנות ה-80 בקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית בירושלים על ידי הגאוגרף פרופ' אריה שחר, שגם ניהל אותו בשנותיו הראשונות. המכון פועל במסגרת המחלקה לגאוגרפיה של הפקולטה למדעי החברה של האוניברסיטה העברית בקמפוס הר הצופים. המכון עוסק גם במחקר, פיתוח ותיעוד של תכנון עירוני בארץ ובעולם. בנוסף עורך המכון כנסים והשתלמויות בנושאים עירוניים ואזוריים, מוציא ספרים ומפעיל אתרי אינטרנט.
מסלול הלימוד
אל המכון מתקבלים תלמידי תואר שני באדריכלות, גאוגרפיה, משפטים, חקלאות, מנהל עסקים, עבודה סוציאלית ואנשי חינוך המתמחים בנושאים עירוניים. מסלול הלימודים מתבצע בשני מסלולים: "התמחות בתכנון עירוני ואזורי" ו"התמחות בלימודים עירוניים ואזוריים".
מורי המכון
ראשי המכון הוא פרופ' ערן רזין ופרופ' דניאל פלזנשטיין.
קרב תל א-שריעה ותל הוריירה
קרב תל א-שריעה ותל הוריירה הוא קרב, שהתחולל על תל א-שריעה ותל הוריירה, מ-6 בנובמבר עד 7 בנובמבר 1917 בין כוחות בריטים של חיל המשלוח המצרי לבין כוחות של הצבא העות'מאני במסגרת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. קרב זה היה חלק מרכזי במערכה הבריטית לפריצת קו ההגנה הטורקי בצפון הנגב. הוא ארך יומיים והסתיים בניצחון הצבא הבריטי, ובנסיגת הכוחות העות'מאנים, דבר שאיפשר לבריטים להמשיך בתנועתם צפונה.
רקע
במהלך מרץ ואפריל 1917 נכשלו הבריטים בניסיונותיהם לכבוש את עזה (קרב עזה הראשון ב-26 במרץ וקרב עזה השני ב-19 באפריל). כישלון זה הוביל, מצד אחד, לתגבור הכוחות הבריטים ומצד שני להכנת תוכניות לתקיפת האגף המזרחי של הטורקים על ידי כיבוש באר שבע. תוכנית זו יצאה לפועל ב-31 באוקטובר והצליחה להפתיע את הטורקים (שריכזו כוחות בעזה) ובסופו של יום הקרב נכבשה באר שבע.
הוצאה לפועל של התוכנית לתקיפת כל קו ההגנה הטורקי דרש את עצירת התקפות ב-4 בנובמבר על מנת לצייד את כל הכוחות, המתוכננים לקרב, במים, מזון ותחמושת. פעילות זו התחוללה במהלך 5 בנובמבר בכל האתרים בהם היו מקורות מים (באר שבע, שלאל, כארם, חלסה ועוד).
מטרות הקרב
חוסר היכולת לפרוץ את קו ההגנה בתל חווילפה הביא את הפיקוד של חיל המשלוח המצרי להחלטה לשנות את האסטרטגיה ולתקוף בו זמנית את כל קו החזית (מעזה ועד חברון) ובמרכזו את תל א-שריעה ותל הוריירה. מטרות הקרב היו:
הכוחות הבריטים
כוחות אלו נתמכו על ידי סוללות ארטילריה רבות של הדיוויזיות עצמן ושל הקורפוסים.
הכוחות הטורקים
קו ההגנה של הצבא הטורקי בין עזה ודאהרייה כלל כ-35,000 לוחמים מהארמיות ה-7 וה-8. מרכז קו ההגנה הטורקי התרכז בקדמת תל א-שריעה ותל הוריירה וכלל 3 דיוויזיות מהקורפוס ה-20 (הדיוויזיה ה-16, ה-19 וה-26). כוחות אלו התבצרו בתעלות קשר מוגנות בגדרות תיל לאורך כ-15 ק"מ על הגדה הדרומית של נחל גרר ממזרח למסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה וממערבה (אזור שנקרא "כאוכבה" ו"רושדי") כשהן נתמכות על ידי מקלעים וארטילריה מתל א-שריעה ותל הרור.
תוכנית הקרב
לאור הניסיון הקשה של הבריטים בתקיפה חזיתית של קווי ההגנה הטורקים במהלך קרב עזה הראשון וקרב עזה השני החליטו הבריטים לשנות את האסטרטגיה שלהם וולתקוף את הקווים הטורקים מהאגף המזרחי (ולא מדרום). על פי התוכנית, 3 דיוויזיות רגלים יפרצו במרווח בין תל חווילפה לתל א-שריעה ואז ינועו מערבה לכוון תל א-שריעה ותל הוריירה תוך שהם הודפים את הכוחות הטורקים מעמדותיהם.
קרבות 6 בנובמבר 1917
הקרב החל ב-6 בנובמבר לפנות בוקר ומהלכיו באותו יום היו כדלקמן:
קרבות 7 בנובמבר 1917
הקרבות ב-7 בנובמבר החלו בשעות הבוקר המוקדמות. במהלך הלילה הסיגו הטורקים את רוב כוחותיהם מסביבות תל א-שריעה (למעט כוחות מאסף בהיקף של כ-1000 חיילים שנשארו על התל) וייצבו קו הגנה שני כ-1500 מטר מצפון לתל שכלל תותחים ומקלעים. מקו זה ירו הטורקים דרומה על הכוחות שניסו לכבוש את התל.
קרבות 8 בנובמבר 1917
במהלך היום בוצעו הפעולות הבאות:
מצטייני הקרב
לאחר הקרב זכה לוטננט קולונל ארתור דראמונד בורטון (Arthur Drummond Borton) בצלב ויקטוריה על גבורתו בקרב זה. בורטון היה מפקד הבטליון ה-22/2 של קווינס (הבריגדה ה-181 / הדיוויזיה ה-60 הלונדונית / הקורפוס ה-20). לאחר שהשתתף, עם הגדוד, בקרב באר שבע, ב-30 באוקטובר, הוביל את גדודו בקרב תל שריעה שהחל ב-6 בנובמבר. תחילה כבש הגדוד את מתחמי רושדי וקאוקה ופתח את הדרך לבריגדות ה-170 וה-180. ב-7 בנובמבר הסתער בראש חייליו, על כוח טורקי שנסוג מתל שריעה והתבצר על רכס מצפון לתל. לאחר מספר התקפות כושלות הוביל בורטון את כוחותיו להתקפה אחרונה שצלחה
יחזקאל שטיין
יחזקאל שטיין (15 במאי 1926 - 14 באוגוסט 2015) היה פרופסור לרפואה. חתן פרס ישראל לחקר הרפואה לשנת 1996.
ביוגרפיה
נולד בקרקוב שבפולין וגדל בעיר ביאלסקו. החל את לימודיו בתלמוד תורה ולמד גמרא בחברת סבו, בעוד הוא משלים את לימודיו הכלליים בסיוע מורה פרטי. משפחת אביו עסקה בסחר טקסטיל ובדים והייתה פרושה ברחבי פולין ואוסטריה. סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה ביקשו הוריו להתרחק מגבול פולין-גרמניה והתגוררו חודשים ספורים בוורשה ובלבוב. אביו עבר להתגורר בליטא ובעודם ממתינים להצטרף אליו גורשה המשפחה (אמו, אחיו והורי אביו) למחנה עבודה בהרי אורל. שחרורם הסתייע באפריל 1941, בהשפעת אביו, והמשפחה יצאה את גבולות ברית המועצות והתגוררה תקופה בטהראן שבפרס. לקראת פלישת ברית המועצות למדינה יצאו לטורקיה במטרה לעלות לארץ ישראל. באוגוסט 1941 התיישבה המשפחה בתל אביב ושטיין החל לימודיו בבית הספר התיכון "גאולה". כעבור תקופה קצרה החל לעבוד בליטוש יהלומים והצטרף ללח"י, בו שימש מאוחר יותר מדריך טירונים והוכשר בקורס חבלה. בשנת 1943 נפטר אחיו הצעיר של שטיין מסיבוך של שנית (סקרלטינה). בשנת 1946 השתתף בהתקפה על שדה התעופה בכפר סירקין.
באוקטובר 1946 יצא מטעם התנועה לשליחות בשווייץ, ושם החל בלימודי רפואה, וב-1947 נישא לחברתו לשליחות וללימודים, אולגה. במסגרת לח"י הוא עסק בפעולות הסברה וגיוס ויצא בשליחות לאיטליה, צרפת, בלגיה, צ'כיה ופולין. לאחר הקמת מדינת ישראל נשלח לקיים הדרכות נשק לנוער עולה בגרנד-ארנס שבצרפת. באוגוסט 1948 הושב לבקשתו לישראל וגויס לחיל הרפואה. באותה עת היו שטיין ורעייתו בוגרי שתי שנות לימודים בלבד, ויחד עם עולים נוספים הם נכנסו למחזור הראשון של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1953 הוכשרו כרופאים, בהצטיינות, והיו זוכי פרס דולז'נסקי במשותף עם ברכה רמות.
בתום לימודיו התקבל להתמחות במחלקה הפנימית של בית החולים הדסה, בראשות משה רחמילביץ'. בשנת 1956 יצא לשנת מחקר במסגרת המעבדה לביוכימיה של בנימין שפירא. מחקרו הראשון עסק בדרכי הסינתזה של שומנים נייטרליים ופוספוליפידים. בתום שנה חזר לעבודה בבית החולים, עד יציאתו עם אולגה בשנת 1959 להשתלמות בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ייל ובמעבדות נוספות בקליפורניה ובניו יורק. בקשתו להמשיך ולעסוק בחקר הפרדת חומצות שומניות נענה בחיוב ונמשך בישראל בין השנים 1961–1991. לאחר שובו לישראל הקים שטיין בשנת 1963 מעבדה לחקר ליפידים. באותה שנה הוא גם הועלה לדרגת פרופסור חבר. שיתוף הפעולה שקיים במחקריו עם אולגה, שהתמחתה בפתולוגיה, הפיק מחקרים ראשוניים ורחבי היקף בנושא מבנים תוך-תאיים. בשנות השמונים נמנה שטיין בין אלף החוקרים המצוטטים ביותר במדעי הטבע.
במקביל לעיסוקו במחקר, שטיין מונה בשנת 1969 כמחליפו של פרופסור רחמילביץ' ועמד בראש מחלקה פנימית ב' של בית החולים הדסה במשך 23 שנים. מינויו הותנה בשילוב הרפואה המעשית במחקר, ובמעבדות שהוקמו בשנות כהונתו בתפקיד התקיימו גם מחקרים בתמיכת המכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית ובהם חקר גורמי הסיכון להתפתחות מחלת לב טרשתית בקרב אוכלוסיית ירושלים. כמו כן היה שטיין נשיא האגודה האירופית לחקר טרשת עורקים (1989 - 1992).
שטיין זכה בפרס ישראל לחקר הרפואה בשנת 1996. הוא היה חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1980.
פרי וטקינס
פרי וטקינס (אנגלית Perry Watkins; 20 באוגוסט 1948 - 17 במרץ 1996) היה הומוסקסואל אפרו-אמריקאי, אחד מהחיילים הראשונים שזכו להצלחה מסוימת במאבק נגד החרם כלפי ההומוסקסואלים בצבא ארצות הברית.
ביוגרפיה
וטקינס נולד במדינת מיזורי בארצות הברית ב-20 באוגוסט 1948. במהלך בחינות הקבלה לצבא כשנשאל בידי גורמים צבאיים לנטייתו המינית, הצהיר וטקינס שהוא הומוסקסואל. הדבר לא מנע את גיוסו והוא גויס לצבא ארצות הברית ב-1968. על מנת להפריך את הרעיון לפיו על חיילים הומוסקסואלים לחוש איומים מפני עמיתיהם לצבא, וטקינס הצהיר שכולם בבסיס ידעו שהוא הומוסקסואל. הוא נהג להתלבש בלבוש דראג תחת השם סימון. במקום להעניש אותו, בחר הצבא לפרסם את היותו לבוש כדראג.
בעת גיוסו של ווטקינס, הוא אמר במפורש לרופא שבדק אותו כי הוא הומו, והדבר תועד. למרות זאת, הרופא בזמן הגיוס רשם כי הוא "כשיר לגיוס צבאי". תיעוד זה שימש אותו בהמשך בתביעתו, שהצליחה זמן רב, להישאר בשירות צבאי.
ווטקינס שירת בהתחלה כעוזרו של הכומר (תפקיד המקביל למש"ק דת בצה"ל). לאחר זמן קצר הודח מתפקיד זה מאחר שהיה הומו, אך לא שוחרר משירות צבאי אלא הוכשר לתפקיד פקידותי בתחום כוח אדם (מקביל לתחום "שלישות"). הוא עבר השפלות רבות על רקע נטייתו המינית אך לא התפטר. ניסיונות להדיח את וטקינס לצמיתות נעשו מספר פעמים, והוא קרא תיגר על מדיניות הצבא כלפי ההומוסקסואלים כאשר הגיש תביעה בבית המשפט לערעורים. בית המשפט הורה לגייסו מחדש בשנת 1989, ובית המשפט העליון סירב לדון בערעור. בית המשפט לערעורים לא קבע כי מדיניות הצבא איננה חוקתית, אך ציין כי אין באפשרות הצבא להדיח את וטקינס שכן נטייתו המינית הייתה ידועה כאשר התגייס.
בתחילת שנות התשעים במהלך נשיאות ביל קלינטון, הפכה מדיניות "אל תשאל, אל תספר" לחוק פדרלי האוסר על שירות צבאי של הומוסקסואלים מוצהרים. לפי ספרו של קית' בויקין, "One More River to Cross", ווטקינס הרגיש נבגד בכך שמנהיגים הפועלים למען זכויות להט"ב בארצות הברית לא ביקשו את עזרתו במלחמה נגד האפליה בצבא.
מתקן 1391
מתקן 1391 הוא מתקן כליאה וחקירה השייך לצה"ל. המתקן שימש לכליאת חשודים בפעילות עוינת נגד מדינת ישראל ולחקירתם. המתקן אינו פעיל משנת 2006. מיקומו ואף עצם קיומו נשמרו בסוד שנים רבות. המתקן נמצא בתוך בסיס של חיל המודיעין ליד קיבוץ ברקאי ושימש את יחידה 504 - יחידת היומינט (Humint) של אמ"ן שעיסוקה בהפעלת סוכנים וחקירת שבויים. במתקן היו עצורים כמה עצירים מפורסמים, כמוסטפא דיראני והשייח' עבד אל-כרים עובייד שנחטפו מלבנון. בנוסף לצה"ל, גם אנשי שב"כ וזרועות ביטחון אחרות השתמשו במתקן וחקרו בו עצורים.
היסטוריה
מבנה הכלא היה במקורו מצודת טגארט שנבנתה בתקופת המנדט הבריטי. במבנה שני תאים גדולים (2.5 על 4 מטר) בהם יש תאורה ומים זורמים, בהם הוחזקו עד שלושה עצירים, ועוד מספר תאים אחרים, בגודל טיפוסי של 2 על 2 מטר לעצור בודד. שניים מתאי הצינוק הם בגודל של 1.25 על 1.25 מטר, הם אפלים יחסית, וקירותיהם צבועים בשחור או אדום.
בכתבה בעיתון הארץ הובאו עדויות של אנשים שלדבריהם נעצרו במתקן. לדבריהם, נאסר על העצורים להביט בפני מדריכי הכלואים (סוהרים) מחיל המשטרה הצבאית, והיה עליהם לחבוש שק שחור ולהסתובב אל הקיר בידיים מורמות בכל פעם שאחד מאנשי הסגל נכנס לחדרם. עצורים שחקירתם נסתיימה היו זכאים לשעת טיול בחצר הפנימית של המתקן.
קיומו של מתקן הכליאה נחשף על ידי המוקד להגנת הפרט. ב-2003 הארגון עתר לבג"ץ לאחר שמשפחותיהם של שלושה עצורים פלסטינים לא הצליחו לקבל מידע על גורל בני משפחתם. בתשובה לפניית המוקד להגנת הפרט אל מרכז השליטה שבמפקדת קצין משטרה צבאית התקבל מענה כי לא נמצא מקום החזקתם. המשך הטיפול המשפטי של המוקד הוביל לתשובת המדינה כי "המתקן בו הוחזקו העותרים [...] נמצא במחנה צבאי והוא שימש את שירות הביטחון הכללי".
ב-2004 פרסם גד קרויזר מאמר בכתב העת "קתדרה" שבו הוצג מיקומו של מתקן הכליאה. קרויזר, שחקר מפה בריטית ישנה ובה מצודות טגארט שנבנו בזמן השליטה הבריטית בארץ, גילה כי אחת המצודות לא הופיעה באף מפה של מדינת ישראל. המאמר עוסק בפועלו של סר צ'ארלס טגארט בהקמת מבצרי המשטרה בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי. בקטע המאמר העוסק במבצר המדובר הזכיר קרויזר, בהערת שוליים, כי מדובר בתחנת משטרה שהייתה חלק מפרויקט זה, אשר נועדה לשמש כמתקן חקירה וכליאה סודי. בנוסף קרויזר הזכיר כי מדינת ישראל אכן השתמשה במתקן זה לצורכי חקירה, עד אז.
דיון בבג"ץ
ב-2003 עתרו לבג"ץ זהבה גלאון, תנועת מרצ והמוקד להגנת הפרט נגד חוקיותו של המתקן, ודרשו לאפשר לחברי הכנסת לבקר בו. העותרים טענו כי הסודיות סביב קיומו של מתקן המעצר והפעלתו עלולה להוביל לפגיעה בזכויותיהם של הנחקרים, בעיקר בשל היעדר פיקוח על שיטות הכליאה והחקירה המופעלות שם, ועל הגופים המשתמשים בו. כמו כן טענו העותרים כי זכויות בסיסיות של העצורים נפגעות באופן ממשי, כגון הזכות להיפגש עם עורך דין, או במקרה של נתינים זרים, הזכות להיפגש עם קונסול דיפלומטי המטפל בענייני מדינתם.
המדינה השיבה שמיקום המתקן נשמר בסוד בשל צורך להגן על ביטחון המדינה, והציגה חומר סודי לבית המשפט. המדינה גם טענה כי היא מודיעה למשפחת עצור את שם המתקן שבו הוא עצור, ושהעצורים רשאים להיפגש עם עורך דינם מחוץ למתקן. עוד מסרה המדינה כי בין 1997–2001 הוחזקו במתקן כארבעה עצורים בממוצע בשנה בלבד, רובם המוחלט לתקופות שקצרות משלושים ימים. המדינה פירטה את תנאי המעצר והסבירה כי בסיכומו של דבר התנאים סבירים ועומדים בדרישות החוק. זאת ועוד, המתקן נמצא תחת פיקוח של אנשי הפרקליטות הצבאית, ואף נערכו בו ביקורים של אנשי משרד המשפטים, בהם היועץ המשפטי לממשלה. בעניין זכותם של חברי הכנסת לבקר במקום, טענה המדינה כי חוק חסינות חברי הכנסת מסייג מקרים שבהם ביטחון המדינה עלול להיפגע, והוצע כי המדינה תאפשר את הביקור במתקן לחברי הכנסת החברים בוועדת המשנה למודיעין ולשירותים החשאיים של ועדת החוץ והביטחון.
בעקבות העתירה הודיעה המדינה כי תצמצם באופן משמעותי את השימוש במתקן 1391 לצורך החזקת עצורים. בין השאר, הוחלט כי שימוש במתקן לצרכים אלה יחייב אישור של אלוף בצה"ל ושל הפרקליט הצבאי הראשי, ולא תותר החזקה של אזרחי ישראל ותושבי השטחים. תנאים מגבילים נוספים הוצגו בפני בית המשפט באופן חסוי.
בית המשפט דחה את העתירה, וקבע כי ההשוואות שהעלו העותרים בין מתקן 1391 לבין מתקני כליאה במדינות לא מזוהות במרכז ובמזרח אירופה אינן רלוונטיות, שכן עצורי מתקן 1391 אינם "נעלמים" מעל פני האדמה, והודעות לגבי המעצרים נמסרות לגורמים המתאימים. בג"ץ השתכנע כי זכויות העצורים אינן נפגעות, וכי הבטחות המדינה לצמצום השימוש במתקן משביעות רצון. כמו כן פסק שהטעמים לשמירת סודיותו, כפי שמופיעים במסמכים החסויים שהוגשו לבית המשפט, מצדיקים את החשאיות סביבו, ותומכים בהשארת איסור הביקור של חברי הכנסת על כנו.
תמי טסקר
תמי טסקר (נולדה ב-19 בינואר 1983) היא דוגמנית ושחקנית טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
טסקר נולדה בקיבוץ גבעת חיים, לעזה ועברי, שעלה מבריטניה.
ב-1997 זכתה בתחרות "סופר מודל". ב-2003 זכתה במקום הראשון בתחרות דוגמנות של ערוץ האופנה (FASHION TV MODEL AWARDS) שהתקיימה במונטה קרלו.
היא דיגמנה במילאנו, בפריז ובניו יורק ובארץ דגמנה בין היתר למגזין בלייזר, ב-2009 הופיעה בקמפיין למי עדן.
בטלוויזיה היא הופיעה בתפקידי אורח בסדרות "השועלים", "החברים של נאור" ו"יחפים".
אבדילקרים נאדיר פאשא
אַבְּדִילְקֵרִים נָאדִיר פָּאשָׁא (בטורקית: Abdülkerim Nadir Paşa; 1807, צ'ירפאן, האימפריה העות'מאנית - 1883, רודוס, האימפריה העות'מאנית) היה מרשל בצבא העות'מאני, מפקד אוגדה ומושל פלך רומליה בעת המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1877–1878.
נאדיר פאשא נולד בעיירה צ'ירפאן שבבולגריה. ב-1836 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית באיסטנבול ונשלח ללימודי המשך בווינה, אותם סיים ב-1841. הוא פיקד על הכוחות העות'מאניים במזרח אנטוליה בעת מלחמת קרים וניהל מספר קרבות מול הכוחות הרוסיים שהוצבו בעיר גיומרי שבארמניה. בהמשך, מונה למפקד מצודת קארס, אך שוחרר מתפקידו בינואר 1854.
לאחר מלחמת קרים מונה למושל סלוניקי, וב-1862 השתתף במלחמה עם מונטנגרו. ב-1876 נבחר לפרלמנט העות'מאני. הסולטאן מוראט החמישי מינה אותו לשר המלחמה, אך המינוי בוטל עם עלייתו של אבדילהמיט השני לשלטון ב-1 בספטמבר 1876. בהמשך, הוטל עליו לחזור לשירות צבאי, והוא נשלח לפקד על הכוחות בסרביה, בהצליחו להשליט סדר במקום. בשל הצלחתו בסרביה מונה למפקד אוגדה בגזרת הדנובה ולמושל פלך רומליה. במסגרת תפקידו הצליח לדכא את מרד אפריל הבולגרי. נאדיר פאשא המשיך למלא תפקיד זה גם במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1877–1878. ב-18 ביולי 1877 הודח אבדילקרים נאדיר פאשא בשל כישלונותיו בקרבות. הוא הועמד למשפט צבאי והוגלה לאי רודוס, שם הלך לעולמו ב-1885.
ספקטרום של חוג
במתמטיקה, ספקטרום של חוג R הוא מרחב טופולוגי שהנקודות שלו הן האידיאלים הראשוניים של החוג. המרחב הזה, במיוחד כאשר R קומוטטיבי, מגשר בין המבנה האלגברי של החוג למבנים גאומטריים המתאימים לו, והוא מוביל להגדרה של סכמות, שהן מושא המחקר הבסיסי של הגאומטריה האלגברית המודרנית.
הספקטרום הוא תמיד מרחב קומפקטי המקיים את תכונת ההפרדה T0.
טופולוגיית זריצקי
את אוסף האידיאלים הראשוניים של R מסמנים ב-. הקבוצות הסגורות במרחב הזה הן הקבוצות, לכל אידיאל I של החוג (זוהי אכן טופולוגיה, משום שהאוסף הזה סגור לאיחוד סופי ולחיתוך כלשהו: ו-).
אם סדרה של ראשוניים,  אם ורק אם  (אותה נוסחה נכונה גם לרשתות). בפרט, הסדרה הקבועה P מתכנסת ל-Q אם ורק אם.
הספקטרום של חוג קומוטטיבי
בחוג הפולינומים (כאשר k שדה סגור אלגברית), כל אידיאל I מגדיר קבוצה אלגברית אפינית (קבוצת ה-n-יות אשר כל הפולינומים ב-I מאפסים). הקבוצה הזו אי-פריקה אם ורק אם האידיאל הוא ראשוני; ראו בערך יריעה אלגברית. אל היריעות אלו אפשר להתייחס כאל קבוצות ממימד גבוה במרחב האפיני k^n, בהכללה להתאמה של אידיאלים מקסימליים (לפי משפט האפסים של הילברט) לנקודות, שמימדן אפס. דבר זה מאפשר הפשטה: עבור כל חוג (חילופי) נגדיר את קבוצת ה"נקודות" של האובייקט הגאומטרי התואם לו כקבוצת האידיאלים הראשוניים בחוג. על קבוצה זו, הספקטרום, מגדירים טופולוגיה מתאימה (הכללה של טופולוגיית זריצקי), ואלומה של חוגים, כך שאנו מקבלים מבנה של מרחב מחויג מקומית. מרחב זה נקרא הספקטרום של החוג, או הסכמה האפינית התואמת לחוג, וזהו שלב ראשון בהגדרה של סכימות. התאמת חוג קומוטטיבי לספקטרום הראשוני שלו היא פונקטור קונטרה-וריאנטי מן הקטגוריה של חוגים קומוטטיביים לקטגוריה של מרחבים טופולוגיים. מתברר שאין דרך טובה להרחיב פונקטור זה לאוסף החוגים האסוציאטיביים: כל פונקטור קונטרה-וריאנטי מקטגוריית החוגים לקטגוריה של קבוצות, שצמצומו לתת-הקטגוריה של חוגים קומוטטיביים איזומורפי לפונקטור הספקטרום הראשוני שהוגדר לעיל, מוכרח להחזיר את הקבוצה הריקה עבור חוגים רבים.
סכמה אפינית
סכמה אפינית היא מרחב טופולוגי מחויג מקומית המצויד בטופולוגיית זריצקי עם אלומה של חוגים. סכמה אפינית ניתנת להצגה כספקטרום של חוג קומוטטיבי עם יחידה R, כלומר: כאשר אלומת המבנה שלו מוגדרת על בסיס לטופולוגיה של קבוצות פתוחות ראשיות באופן הבא כאשר הוא הלוקליזציה של R במערכת הכפלית. הנבט של כל אלומה כזאת בכל x \in X היא חוג מקומי שבו אידיאל מקסימלי יחיד  שהוא, באופן אינטואיטיבי, אוסף איברי החוג שמתאפסים בנקודה x. למנה  קוראים "שדה השארית ב-x".
כרמן ריינהרט
כרמן מריה ריינהרט (באנגלית: Carmen Reinhart, נולדה ב-7 באוקטובר 1955) היא כלכלנית אמריקאית ילידת קובה, ופרופסור לכלכלה בינלאומית בבית הספר למדעי המדינה של אוניברסיטת הרווארד. בעבר כיהנה בתפקידים בכירים באוניברסיטת מרילנד, בלשכה הלאומית למחקר כלכלי ובמוסדות מחקר כלכליים נוספים, בעיקר כאלה העוסקים בקשרים מסחריים בין ארצות הברית לקובה ולמדינות אמריקה הלטינית.
פרסמה מאמרים רבים בנושאי כלכלה. במאי 2020 מונתה לתפקיד הכלכלנית הראשית של הבנק העולמי.
ריינהרט מדורגת בין הכלכלנים המובילים בעולם, בהתבסס על פרסומים וציטוטים מחקריים. זכתה בפרס מטעם חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד, בתחום הכלכלה, וכן בפרס על שם אדם סמית מטעם האיגוד הלאומי לכלכלה עסקית בארצות הברית.
קורות חייה
נולדה בשם כרמן מריה קסטליאנוס בהוואנה, קובה, והיגרה לארצות הברית עם משפחתה בגיל 11. הם התגוררו בפסדינה, קליפורניה, ולאחר מכן בדרום פלורידה, שם גדלה. למדה כלכלה בקולג' במיאמי, וסיימה תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת פלורידה הבינלאומית, תואר שני בכלכלה באוניברסיטת קולומביה בשנת 1981, ותואר דוקטור באוניברסיטת קולומביה בשנת 1988, בהנחייתו של רוברט מנדל.
בשנים גם 2011 ו-2012 נכללה בדירוג 50 הכלכלנים המשפיעים ביותר של כתב העת.
במאי 2020 מונתה לתפקיד הכלכלנית הראשית של הבנק העולמי.
ריינהרט נשואה ואם לבן.
מחקר ופרסום
כרמן ריינהרט פרסמה בשנת 2011, ביחד עם קנת' רוגוף, את הספר "הפעם זה אחרת: שמונה מאות שנים של איוולת פיננסית", בו הם מציינים קווי דמיון בין משברים כלכליים לאורך ההיסטוריה, הן בכלכלות מתקדמות והן בשווקים מתפתחים. הספר תורגם ליותר מ-20 שפות וזכה בפרס על שם פול סמואלסון.
ריינהרט ורוגוף חקרו את המשבר הכלכלי העולמי (2008) והשוו בינו לבין משברים כלכליים אחרים שהיו בשנים 1982, 1991 ו-2000.
ביקורת
במאמר של ריינהרט ורוגוף משנת 2010 בשם "Growth in a Time of Debt" הם בודקים עד כמה יעילה מדיניות של צמצום כלכלי, או צנע, בכלכלה שבה יש מדיניות פיסקלית ללא חוב חיצוני. המסקנות העיקריות במאמר מתייחסות ליחס שבין חוב חיצוני לתוצר מקומי גולמי. על פי הנתונים שהובאו במאמר, יחס של 60% פוגע מעט בצמיחה הכלכלית, ואילו יחס של 90% פוגע בה קשות וגורם להאטה בצמיחה של כ-50%.
כלכלנים רבים לא הסכימו עם מסקנות המאמר, וטענו שהוא התבסס על נתונים חלקיים או שגויים. בנוסף לכך התגלו בו טעויות מתודולוגיות וחישוביות. ריינהרט ורוגוף טענו כי מסקנותיהם נותרו בתוקף, למרות הטעויות, וגם כלכלנים רבים אחרים סברו כך. בשנת 2013 התנצלו ריינהרט ורוגוף על הטעויות החישוביות, וכן פרסמו מאמר מתוקן עם נתונים מעודכנים, ומיתנו בו את המסקנה הסופית.
מגפת הקורונה ברפובליקה העממית של סין
מגפת הקורונה החלה כהתפרצות מסתורית של דלקת ריאות בווהאן, בירת מחוז חוביי ברפובליקה העממית של סין. בית חולים בעיר ווהאן הודיע על המקרים המסתוריים למרכז המקומי לבקרת מחלות ומניעתן ולוועדות בריאות ב-27 בדצמבר 2019. ב-31 בדצמבר, הסניף המקומי של המרכז לבקרת מחלות בעיר ווהאן חשף לתקשורת כי קיים מקבץ של מקרי דלקת ריאות לא ידועים הקשורים לשוק מאכלי הים בעיר, זאת לאחר מסמכים לא מאומתים שהופיעו באינטרנט. התפרצות המחלה הפוטנציאלית משכה עד מהרה את תשומת הלב הלאומית, כולל זו של נציבות הבריאות הלאומית בבייג'ינג ששלחה מומחים לווהאן למחרת. הרשויות הסיניות הודיעו על כך רשמית לארגון הבריאות העולמי באותו יום. ב-8 בינואר 2020 זוהו המקרים כנגיף קורונה חדש ורצף הגנום שלו פורסם.
ביקורת ציבורית ותקשורתית עלתה בעקבות העיכוב בתגובות של הרשויות בווהאן וחוביי וכמי שלא מצליחות להכיל את ההתפרצות בשלב המוקדם שלה. עד 29 בינואר התפשט הנגיף לכל מחוזות סין היבשתית. כל המחוזות במדינה יזמו תגובת מערכת לשעת חירום כשארגון הבריאות העולמי הכריז על התפרצות כמצב חירום של בריאות הציבור בעל חשש בינלאומי ב-31 בינואר וציין את החשש מהתפשטות במדינות אחרות, במיוחד כאלו ללא מערכות בריאות חזקות. עד 8 בפברואר, למעלה מ-724 מתו מדלקת ריאות הקשורה לנגיף החדש ואושרו כי נרשמו 34,878 מקרי הידבקות. רק בחוביי היו 24,953 מקרים של הנגיף ו-699 מקרי מוות.
ייתכן שממשלת סין צינזרה דיונים אודות ההתפרצות מאז תחילת התפשטותה. ב-25 בינואר הזהיר מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית הסינית שי ג'ינפינג מפני "מצב חמור". המפלגה הקימה קבוצה מיוחדת לשליטה במגפה, שהונהגה על ידי ראש הממשלה לי קיאנג. חגיגות השנה החדשה בסין בוטלו. טמפרטורות הנוסעים ברחבי הארץ נבדקו והרשויות החלו לספק הנחיות לאזורים שונים כולל ווהאן וחוביי. שירותי אוטובוסים בין מחוזיים רבים ושירותי רכבות הושעו. עד 29 בינואר, כל ערי חוביי הוכנסו להסגר. חוקי עוצר יושמו בהואנגנג, וונג'ואו ובערים אחרות ביבשת. בפברואר 2020, האזור גם ראה מחסור עצום במסכות פנים וציוד מגן אחר, אף על פי שהיה מוקד הייצור העולמי של מוצרים אלה. מדינות אחרות תרמו ציוד רפואי כדי לסייע לסין להתמודד עם המגפה.
ב-25 בפברואר, מספר המקרים שאושרו מחוץ לסין היבשתית עלה לראשונה על המקרים מבפנים; ארגון הבריאות העולמי שיבח את יעילות הצעדים שננקטו במדינה עצמה. עד 6 במרץ המספר המדווח של מקרים חדשים ירד למעט פחות ממאה מדינות ביום, לעומת אלפים ביום בשיא המשבר. ב-13 במרץ, מספר המקרים שיובאו עבר לראשונה את מספר המקרים החדשים שהועברו בתוך הקהילה במדינה.
הפחד, האפליה האזורית בסין והאפליה הגזעית בסין ומחוצה לה גברו עם מספרם ההולך וגדל של מקרים מדווחים של הידבקויות למרות קריאות להפסיק את האפליה מצד ממשלות רבות. כמה שמועות נפוצו ברחבי הרשתות החברתיות הסיניות, לצד המלצות ומאמצים נגד שמועות מצד התקשורת וממשלות שונות. ממשלת הרפובליקה העממית של סין פעלה לצנזר את הדיווחים והביקורת על המשבר ולהציג את התגובה הרשמית להתפרצות באור חיובי. הם גם סיפקו סיוע הומניטרי למדינות אחרות המתמודדות עם הנגיף. גורמי חדשות דיווחו על חשש שממשלת סין דיווחה בכוונה תחילה על היקף ההידבקויות ורמת התמותה. ב-26 ביולי, סין ראתה את מספר המקרים היומי הגבוה ביותר מאז מרץ. אך מאז חלה ירידה משמעותית בדיווחים אודות רמת התחלואה.
בספטמבר 2020, המרכז הסיני לבקרת מחלות ומניעתן הודיע כי ארבעת חיסונים יהיו מוכנים להפצה בנובמבר או דצמבר 2020, כאשר ענקית התרופות הממשלתית "סינופארם" וחברת הביוטק "סינובאק" (Sinovac) מפתחות שלושה חיסונים במסגרת תוכנית החירום הלאומית. חיסון רביעי, שנמצא בפיתוח חברת "קאנסינו ביולוג'יקס" (CanSino Biologics), אושר לשימוש בצבא סין כבר ביוני. בחודש יולי אמרה סינופארם כי החיסון שלה עשוי להיות מוכן לשימוש הציבור עד סוף השנה, לאחר סיכום שלב שלוש של הניסויים הקליניים.
תחילת ההתפרצות
במהלך חודש דצמבר 2019 זוהו מספר מקרים של דלקת ריאות חמורה שלא הושפעה מטיפול אנטיביוטי שנגרמה מנגיף לא מזוהה בעיר ווהאן במחוז חוביי שבסין. בסוף דצמבר זוהה נגיף חדש בדגימה שהועברה למעבדת המחקר Vision Medicals בעיר גואנגג'ואו. המעבדה זיהתה דמיון רב בין הנגיף החדש שזוהה לנגיף הסארס, שגרם להתפרצות קטלנית במהלך 2003 שבה מתו כ־800 אנשים. נוכח חומרת הממצא והחשש מהתפרצות חדשה יצרו אנשי המעבדה קשר ישיר עם בית החולים, רשויות הבריאות באזור, והאקדמיה הסינית למדעי הרפואה, על מנת לעדכן אותם בממצא המסוכן שהתגלה. בשלב זה זוהה הקשר בין ההתפרצות לבין שוק חוואנאן למאכלי ים בווהאן, אך לא זוהתה אפשרות ההדבקה מאדם לאדם. בנוסף, מקרי הידבקות קלים רבים שלא הגיעו לבית החולים, הקשו על זיהוי אפשרות ההדבקה מאדם לאדם.