cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יורוניוז
EuronewsNBC
במהלך נובמבר 2016 מועצת המנהלים של הערוץ הייתה בשיחות עם NBC יוניברסל, חברת האם של NBC על "שותפות אסטרטגית". NBCU תרכוש 15%-30% מהבעלות ברשת יורוניוז, תתרום לתוכן של יורוניוז ותאפשר את הרחבת הפעילות של NBC News באירופה. קבוצת NBCUniversal News רכשה 25% ממניות יורוניוז בפברואר 2017 תמורת 30 מיליון דולר.
שידור
בספטמבר 2016 הערוץ ירד מרשימת הערוצים של Freesat בהחלטה של סאוויריס.
שידורי HD החלו ב-2 בנובמבר 2016.
משרדים
יורוניוז משדרת בעיקר מהמטה שלה בליון, אך גם יש לה מספר משרדים למטרות עריכה או שיווק באתונה, בריסל, בודפשט, דוחא, דובאי, איסטנבול, לונדון, פריז ו-וושינגטון.
ייפ מאן
ייפ קאי מאן (1 באוקטובר 1893 - 2 בדצמבר 1972), מאוית גם יפ מאן, היה אמן אמנויות לחימה סיני. חלק מתלמידיו הפכו מאוחר יותר למורים לאמנויות לחימה, בהם כוכב הקולנוע ואמן אמנויות הלחימה, ברוס לי.
תולדות חייו
ייפ נולד לייפ הוי-דור ונג שואי, והיה השלישי מארבעה ילדים. הוא גדל במשפחה אמידה בפושאן, גואנגדונג, וקיבל חינוך סיני מסורתי. אחיו הבכור היה ייפ קאי-גאק, אחותו הבכורה הייתה ייפ וואן-מאי ואחותו הצעירה ייפ וואן-אום.
ייפ התחיל ללמוד וינג צ'ון מצ'אן וואה-שון כשהיה בן 13. בזמנו שצ'אן היה כבר בן 70, ייפ היה תלמידו האחרון של צ'אן. בשל גילו של מורו, ייפ למד את רוב הכישורים והטכניקה מהתלמיד השני בוותיקותו של צ'אן: נג כאונג-סוק. צ'אן נפטר שלוש שנים לאחר תחילת אימוניו של ייפ ואחת מבקשותיו לפני המוות הייתה שנג ימשיך לאמן את ייפ.
בגיל 15, ייפ עבר להונג קונג בעזרת קרוב משפחה, לאונג פוט-טינג. שנה מאוחר יותר, הצטרף ללימודים בבית ספר תיכון St. Stephen's College עבור משפחות עשירות וזרים המתגוררים בהונג קונג. במהלך לימודיו ב - St. Stephen's College ייפ ראה שוטר זר מכה אשה והחליט להתערב. השוטר ניסה לתקוף את ייפ, אבל ייפ חבט בו לאדמה וברח לבית ספר עם חבר לכתה. החבר לכתה של ייפ סיפר מאוחר יותר את הסיפור לאחד המבוגרים שגר איתו באותו בניין. המבוגר נפגש עם ייפ כדי לשאול אותו באיזה אמנות לחימה הוא מתאמן. האיש אמר לייפ שצורת הלחימה שלו "לא מלהיבה". האיש אתגר את הוינג צ'ון של ייפ נגד הצ'אי סאו (שיטת אימון המצריכה שליטה בהתקפה ובהגנה) של האיש. ייפ ראה את זה כהזדמנות להוכיח שהיכולות שלו טובות, אך הובס על ידי האיש לאחר כמה מהלומות. היריב של ייפ חשף את עצמו כלאונג ביק, בנו ותלמידו הבכיר של מורהו של צ'אן, לאונג ג'אן. לאחר ההתקלות הזאת, ייפ המשיך ללמוד מלאונג ביק.
בסוף ימיו חלה במחלת סרטן הראש והצוואר ומת ממנה ב-2 בדצמבר 1972 בגיל 79.
אדגר מנוצ'ריאן
אדגר מנוצ'ריאן (בארמנית: Էդգար Մանուչարյան; נולד ב-19 בינואר 1987) הוא כדורגלן ארמני עבר ששיחק בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים
מנוצ'ריאן התחיל הקריירה שלו בפיוניק ירוואן. עונת הייתה עונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת בה רשם 10 הופעות, בעונתו השלישית הבקיע 21 שערים ב-22 משחקי ליגה. את העונה סיים כמלך השערים של ליגת העל הארמנית ובנוסף נבחר לכדורגלן השנה בארמניה.
בדצמבר מנוצ'ריאן הצטרף לאימוניה של אייאקס אמסטרדם מליגת העל ההולנדית. ב-14 בדצמבר שבר את עצמות המטטרסל ברגלו הימנית במהלך משחק ידידות נגד ברצלונה. ביולי מנוצ'ריאן חתם רשמית בקבוצה ששילמה עליו 100 אלף דולר. ב-18 בספטמבר 2005 מנוצ'ריאן ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 4-2 נגד א.ז. אלקמאר. בסיום העונה זכה עם הקבוצה בהגביע ההולנדי. ב-2 בנובמבר 2006 הבקיע את שער הבכורה שלו באייאקס בניצחון 0-3 נגד אוסטריה וינה במסגרת שלב הבתים של גביע אופ"א. ב-16 במרץ 2007 האריך את חוזהו בקבוצה עד קיץ.
ב-6 באוגוסט 2009 מנוצ'ריאן הושאל להארלם עד לסיום העונה. יום לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד פיינדאם. ב-26 בספטמבר 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד דן בוס. ב-25 בינואר 2010 הארלם הפסיקה את פעילותה עקב חובות כלכליים ומנוצ'ריאן חזר לאייאקס. ב-3 בפברואר 2010 הושאל ל-אפלדורן. ב-19 בפברואר 2010 הבקיע שלושער בניצחון נגד אקסלסיור.
ביולי מנוצ'ריאן חזר בהשאלה לפיוניק לשנה אחת. את הופעת הבכורה המחודשת שלו בקבוצה בהפסד 4-1 נגד פרטיזן בלגרד. בקיץ סיים את חוזהו באייאקס ועורר עניין בקרפטי לבוב מליגת העל האוקראינית, אך בסופו של דבר חתם לשלוש שנים בפיוניק.
באוגוסט הושאל לאורל מליגת העל הרוסית עד לסיום העונה. ב-17 ביולי 2012 חתם לשנתיים באורל.
ב-25 ביולי 2018 חתם באלאשקרט ירוואן.
קריירה בינלאומית
לזכותו של מנוצ'ריאן, 9 שערים בנבחרת והוא מדורג רביעי בכובשי השערים שלה בכל הזמנים ביחד עם יורה מובסיסיאן ומרקוס פיזאלי.
אנגולה במשחקים האולימפיים לנוער
אנגולה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). היא מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער. עד כה, אף ספורטאי נוער אנגולי לא זכה במדליה אולימפית לנוער. ההשתפות של ספורטאי הנוער האנגולים היא בעיקר סמלית.
אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)
המשלחת הראשונה של אנגולה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור והייתה המשלחת הגדולה ביותר ששלחה אנגולה עד כה. המשלחת כללה 21 ספורטאים שהתחרו בחמשה ענפי ספורט: אתלטיקה, כדוריד, כדורסל, קאנו/קיאק ושחייה. המשלחת לא הגיעה להישגים וסיימה במקומות האחרונים בתחרויות השונות.
אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014)
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 15 ספורטאים שהתחרו בשני ענפים, אתלטיקה וכדוריד. גם באולימפיאדת נוער זאת לא זכתה המשלחת במדליה. אולם, נבחרת הבנות בכדוריד שמרה על המקום החמישי בטורניר בדומה לאולימפיאדת הנוער הקודמת.
נבחרת ארצות הברית בכדורסל נשים
נבחרת ארצות הברית בכדורסל נשים היא קבוצת כדורסל הנשים הלאומית של ארצות הברית. הנבחרת מורכבת בעיקר מכוכבות ליגת ה-WNBA ומשחקניות קולג' צעירות.
הנבחרת זכתה בתשע מדליות זהב אולימפיות וב-11 אליפויות עולם. משנת 1994 ועד שנת 2022.
מדליות זהב בהן הנבחרת זכתה
נוסף לכך, הנבחרת זכתה במדליות כסף באולימפיאדת 1976 ובאליפות העולם 1983, ובמדליות ארד באולימפיאדת 1992, באליפות העולם 1994 ובאליפות העולם 2006.
סגל הנבחרת לאולימפיאדת ריו 2016
מאמן ראשי: ג'ינו אוריימה
אולימפיאדת ריו 2016
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) ניצחו האמריקניות את נבחרת סנגל בתוצאה: 121-56, ובכך הן השיגו את ניצחונן הגדול בכל הזמנים.
נמל התעופה הבין-לאומי קורפו יואניס קפודיסטריאס
נמל התעופה הבינלאומי-קורפו "יואניס קפודיסטריאס" (ביוונית: Κρατικός Αερολιμένας Κέρκυρας «Ιωάννης Καποδίστριας») הוא נמל תעופה בינלאומי באי קורפו, השוכן כשלושה ק"מ מדרום לעיר קורפו.
המטוס הראשון נחת בנמל ב-22 במרץ 1937, אך מבנה הטרמינל הוקם רק ב-1962. ב-1965 הפך השדה לנמל תעופה בינלאומי, והטרמינל הנוכחי, בשטח של 27,000 מ"ר, הושלם ב-1972. בשדה מסלול טיסה בודד (17/35) באורך של 7,792 רגל (2,375 מטר) וברוחב של 45 מטרים. חלק מהמסלול נסלל על רצועת קרקע שיובשה בלגונת חלקיופולוס, וחלק מהלגונה הכלואה, בין המסלול והחוף, הפכה לבריכה סגורה. בשדה רחבות חניה לעשרה מטוסים, ושטחן הכולל הוא 70,450 מ"ר. במקום פועל שירות אוטובוס ומוניות.
מנמל התעופה יוצאות טיסות סדירות לרחבי יוון, המופעלות על ידי חברות התעופה היווניות אולימפיק אייר ואג'יאן איירליינס, ולמספר ערים ברחבי אירופה. אולם עיקר נפח התנועה הוא בטיסות שכר, במיוחד לממלכה המאוחדת ולגרמניה, ועומס מורגש בשדה בעונת הקיץ, בין החודשים אפריל לאוקטובר.
השדה נקרא על שם יואניס קפודיסטריאס, דיפלומט יליד קורפו וראש הממשלה הראשון של יוון העצמאית.
דמיטרי גורביץ'
דמיטרי גורביץ' (ברוסית: Дмитрий Гуревич; נולד ב-11 בספטמבר 1956) הוא שחמטאי סובייטי ויהודי-אמריקאי בדרגת רב-אמן, שזכה ארבע פעמים פעמים באליפות ארצות הברית הפתוחה.
נכון לינואר 2019, מדורג במקום ה-86 בארצות הברית.
ביוגרפיה
דמיטרי גורביץ' נולד במוסקבה. לאחר סיום בית הספר הוא למד במכון למהנדסי תחבורה במוסקבה. בשנת 1980 הוא היגר מברית המועצות לארצות הברית.
הוא ניצח ארבע פעמים באליפות ארצות הברית הפתוחה, ושש פעמים בתחרות לאומית בלאס וגאס.
בשנת 1989 הוא היה חבר נבחרת ארצות הברית לאליפות העולם לנבחרות וזכה במקום הרביעי אישי וה-5 קבוצתי.
סו נוראז'י די ברומיני
סו נוראז'י די ברומיני (סרדו Su Nuraxi di Barumini - "הנוראגי של ברומיני") הוא אתר נוראגה (יחיד Nuraghe, רבים Nuraghes או Nuraghi) של התרבות הנוראגית, הממוקם סמוך ממערב לעיירה ברומיני במרכז סרדיניה, והנחשב לאתר הנוראגי הידוע, הגדול והחשוב ביותר באי.
האתר הוא מצודה גדולה הבנויה על גבעה (Bruncu su Nuraxi) בגובה של 238 מטר והשולטת על המישור המקיף אותה. הוא נבנה מבזלת וקומותיו העליונות נבנו מאבן חול ומחוואר כדי לא להכביד על משקל המבנים. הבנייה נעשתה במשך תקופות שונות, בין המאה ה-15 לפנה"ס למאה ה-11 לפנה"ס, סביב מגדל מרכזי שהגיע לגובה של 18.5 מטר ובו שלוש קומות. המגדל עצמו נבנה בין המאה ה-15 לפנה"ס למאה ה-14 לפנה"ס. אל המגדל הוביל מסדרון באורך של 3 מטר שלצידו הייתה עמדת שמירה. בתוך המגדל ממוקם גרם מדרגות המתחיל בגובה של 4.2 מטר מעל לרצפה ושאל תחילתו ניתן היה להגיע בעזרת סולם או חבל.
סביב למגדל המרכזי ניצבים ארבעה מגדלים נוספים בגובה של 12 מטר ובכל אחד מהם שתי קומות. מגדלים אלה מאוחרים למגדל המקורי בכ-200 שנים, והם חוברו זה לזה בחומה ויצרו חצר מרכזית שבה נמצאת באר מים שעומקה 15 מטר. מאוחר יותר, בין המאה ה-10 לפנה"ס והמאה ה-8 לפנה"ס הוקם באתר מערך ביצורים נוסף ובו חומה ושלושה מגדלים נוספים בגובה של 10 מטר כל אחד.
סביב מתחם מרכזי זה השתרע כפר ובו כ-50 בקתות שנבנו מאבנים גדולות וכוסו בענפים שהונחו על קונסטרוקציות בצורת חרוטים העשויות מעץ. במאה ה-6 לפנה"ס חרב האתר ונבנה שוב בתקופת השלטון הקרתגיני. המחקרים שנערכו באתר בין השנים 1949 ו-1956 אישרו כי היה נושב עד למאה ה-1 לפנה"ס, דהיינו לאחר שהאי נכבש על ידי הרומאים, אם כי נמצאו מספר עדויות להתיישבות שהמשיכה במקום עד המאה ה-3.
סו נוראז'י די ברומיני הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1997.
צדיק בינו
צדיק בינו (נולד ב-13 באוקטובר 1944) הוא איש עסקים ובנקאי ישראלי. ביוני 2022 העריך העיתון הכלכלי "TheMarker" את הונו, ברשימת עשירי ישראל שפרסם, בכ-2 מיליארד דולר.
ביוגרפיה
בינו התגייס לצה"ל ושירת כמכונאי בחיל אוויר. שיחק כקשר בקבוצת הפועל קריית אונו. לאחר שחרורו מצה"ל התקבל לתפקיד פקיד בסניף בנק הפועלים בקריית אונו שבו התקדם לדרגת "מורשה חתימה". אחר כך עבר לבנק לסחר חוץ לתפקיד סגן מנהל סניף. בשנת 1970 נשלח על ידי הבנק להכשרה מקצועית כעתודה ניהולית ולמד קורס בן שנה להכשרת מנהלים באוניברסיטת תל אביב, וכן למד בנקאות ופיננסים, בשעות הערב, במכללה למינהל. לאחר חופשת הלימודים מונה למנהל מחלקת־ההדרכה של הבנק, שגדל בינתיים תוך מיזוגים עם מוסדות כספיים אחרים והפך לבנק הרביעי בגודלו במדינה, בשמו החדש 'הבנק הבינלאומי הראשון'. בינו המשיך להתקדם במהירות בסולם התפקידים בבנק וב-1980, כשקבוצת ההשקעות "דנות" רכשה את השליטה בבנק, מונה למנכ"ל הבנק הבינלאומי הראשון, בגיל 38 בלבד. ב-1986 מונה ליו"ר מועצת המנהלים של הבנק. לאחר שז'אק נאסר ומשפחת ספרא רכשו את הבנק.
בשנים 1987–1988 היה מנכ"ל בנק לאומי. לאחר שעזב את בנק לאומי הציעה לו משפחת ספרא להצטרף לבנק הפרטי שלהם באירופה, "ריפבליק בנק", אך הוא נשאר לבסוף בישראל.
ב-1989 התמנה להיות נציגו בישראל של ג'ק ליברמן, איש עסקים יהודי אוסטרלי, ומטעמו היה אחראי על פעילויות חברת פז. במהלך השנים רכש מניות של חברת "פז", עד שב-1999 צבר מספיק מניות שיקנו לו שליטה בחברה ומונה ליו"ר הדירקטוריון. בסוף שנות ה-90 הקים את חברת ההשקעות הפרטית "בינו אחזקות" שעסקה במימון ובנדל"ן, דרכה הוא מנהל את עסקיו ובה עובדים ילדיו.
מ-1995 היה בעל מניות ודירקטור בחברת "רשת", ב-2008 מכר את מניותיו בחברה. ב-1998 רכש יחד עם אברהם ביגר ומשפחת בן-ש"ך 80% מחברת "קניאל תעשיות" וב-2008 מכר את חלקו לאהוד בן ש"ך. באוגוסט 2006 רכש את בתי הזיקוק באשדוד באמצעות חברת "פז". אחרי רכישת בתי הזיקוק, הנפיק את חברת "פז" בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
ב-2003 רכש ממשפחת ספרא את חברת פ.י.ב.י. אחזקות, בעלת השליטה בבנק הבינלאומי, תמורת 90 מיליון דולר. בנוסף שולט בינו, באמצעות הבנק הבינלאומי, ביובנק, בנק מסד ובנק אוצר החייל אותם רכש ב-2006, וכן בבנק פועלי אגודת ישראל, המצוי בבעלות מלאה של הבנק הבינלאומי החל משנת 2010. בנו, גיל, השתלב בתפקידי ניהול בעסקיו.
חיים אישיים
בינו נשוי לאורה ואב לשלושה.
אגם אטיטלן
אגם אטיטלן (בספרדית: Lago de Atitlán) נמצא באזור ההררי של דרום-מערב גואטמלה במחוז סולולה (Sololá), בגובה 1,562 מטר ובמרחק של 147 ק"מ מגואטמלה סיטי. הוא שוכן בליבו של לוע הר געש עתיק והוא אגם סגור, ללא מוצא לים.
גאוגרפיה
אגם אטיטלן נחשב לאגם העמוק ביותר במרכז אמריקה - עומק מוערך ל-340 מטר, רוחבו 10 ק"מ ואורכו 18 ק"מ. האגם מוקף מדרונות תלולים ומדרום לו שוכנים שלושה הרי געש - אטיטלן (Atitlán), סן פדרו (San Pedro) וטולימן (Tolimán).
את האגם מקיפים מספר כפרים, שיושביהם בני מספר שבטים שכולם הם צאצאים של בני המאיה. הכפר סנטיאגו אטיטלן (Santiago Atitlán) הוא הגדול בכפרים המקיפים את האגם. כפרים נוספים הם: סולולה, פנאחצ'ל (Panajachel), סן פדרו לה לגונה (San Pedro la Laguna), סן מרקוס לה לגונה (San Marcos la Laguna), סן לוקאס טולימן (San Lucas Tolimán) ועוד.
האגם נחשב לאחד האגמים היפים בעולם והוא אחד היעדים התיירותיים הפופולריים ביותר בגואטמלה.
היסטוריה אקולוגית
האזור סביב אגם אטיטלן הוכרז כפארק לאומי בשנת 1955. גואטמלה חיפשה דרך להוציא את האגם מאנונימיותו העולמית כדי להגדיל את התיירות לאזור וכך למנף את הכלכלה המקומית. חברת התעופה פאן אמריקן וורלד איירווייז, הציעה לעשות זאת על ידי הבאת דגים החביבים על דייגים, אל האגם. כך הובאו אל האגם, בשנת 1958, דגי הבס השחור. הבס התמקם במהירות במושבו החדש והחל לכלות את הזנים המקומיים. הבס גרם לחיסולם של יותר משני שלישים מהדגה המקומית באגם ואף תרם להכחדתו של הטבלן הענק, עוף מים נדיר שחי באזור אגם אטיטלן בלבד.
נוראגה
נוראגה (סרדו יחיד Nuraghe או Nuraxi; רבים Nuraghes או Nuraxis בהתאמה) הוא סוג של מבנה מגליתי פרהיסטורי עגול הנפוץ באי סרדיניה שבאיטליה.
לא ברור מתי בדיוק הוקמו הנוראגים הראשונים, כנראה בסביבות שנת 1800 לפנה"ס. שיאם של הנוראגים היה בתקופת הברונזה, בין 1500 ל-1100 לפנה"ס. בתקופת הברזל, החל משנת 900 לפנה"ס לערך, לא הוקמו נוראגים חדשים, אך אלה הקיימים המשיכו להיות בשימוש עד הכיבוש הרומי במאה ה-2 לפנה"ס ואף אחריו.
הנוראגים הוקמו בדרך כלל בנקודות שולטות, על גבעה, בקצה רמה או בפתחו של עמק. המבנה המרכזי, ולעיתים היחיד, הוא מגדל עגול, שמגביה בצורה חרוטית ומגיע לגובה של עד 20 מטר. המגדל נבנה מגושי אבן או בזלת ללא חומר חיבור, ושמר על יציבותו מכוח משקלן של האבנים בלבד. לבניית הקומות הגבוהות במגדלים נעשה לעיתים שימוש באבן חול או בחוואר כדי להקטין את משקלו של המבנה. החומה שסביב הנוראגים הגיעה לעובי של 4 או 5 מטר, והיקפם של האתרים נע בין 20 ל-50 מטר.
ברחבי סרדיניה פזורים כיום בין 7,000 ל-8,000 נוראגים, ובעבר הגיע מספרם ליותר מ-20,000 וייתכן שאף קרוב ל-30,000. תפקידם של הנוראגים אינו ידוע בוודאות. חוקרים סבורים כי נוראגים שניצבו בראשי הגבעות וכללו מגדל בלבד היו חלק מרשת של מוצבים שקיימו ביניהם קשר עין. הנוראגים הגדולים, שכללו מערכת של מגדלים וביצורים, שימשו ככל הנראה כמרכזים חברתיים של התרבות הנוראגית שפרחה בסרדיניה והתפשטה גם לקורסיקה. ייעודים אפשריים נוספים כוללים מקדש לפולחן דתי, מקום מגורים, מקום אספה, בסיס צבאי, או מקום מגורים לשליט הכפר.
הנוראגה הידוע והגדול ביותר בסרדיניה הוא סו נוראז'י די ברומיני (Su Nuraxi di Barumini - הנוראגה של ברומיני), שהוכרז בשנת 1997 כאתר מורשת עולמית. הנוראגים נותרו סימן ההיכר הידוע ביותר הן של התרבות הנוראגית הקדומה והן של סרדיניה המודרנית.
קרל רובן
קרל רובן (בדנית: Carl (Karl) Ruben; 4 באוגוסט 1903–1938), שחמטאי יהודי-דני.
רובן זכה בדו-קרב נגד יוהנס פדרסן 1.5-0.5 באלבורג, בשנת 1927, חלק מקום 2-3 באליפות דנמרק לשחמט בשנת 1927 (ניצח: אריק אנדרסן), חלק מקום שני בתחרות קופנהגן (ניצח: גזה מארוצי), חלק מקום 5- בתחרות קופנהגן 1928 (ניצח: אהרון נימצוביץ'), חלק מקום 7-9 בתחרות סונדבורג 1930 (אליפות דנמרק, ניצח: אריק אנדרסן), ניצח את אלוף העולם אלכסנדר אלכין, ככל הנראה במשחק סימולטני בשנת 1930.
רובן שיחק בנבחרתה האולימפית של דנמרק בארבע אולימפיאדות רשמיות:
צאיחונג
צָאיחוֹנג (שם מדעי: Caihong, מסינית: "קשת בענן") הוא סוג נכחד של דינוזאור זעיר מענף אביאלאה, שחי בתקופת היורה התיכון כ-161 מיליון שנים לפני זמננו.
צאיחונג היה דינוזאור מנוצה, על פי חוקריו קרוב מאוד לאנכיאורניס בן-זמנו, וכן לארכאופטריקס ולעופות בני-ימינו. המאובן שלו מראה נוצות פלומה ונוצות בעלות קולמוס על זרועותיו, רגליו האחוריות וזנבו.
גילוי ותיארוך
מאובן יחיד של צאיחונג המסומן בסימון הקטלוגי PMoL-B00175 נחשף לראשונה בשנת 2014, בתצורת טיאוג'ישאן בצפונו של מחוז חביי שבסין. בדומה למאובנים רבים אחרים של דינוזאורים מנוצים מסין, הוא התגלה על ידי איכר מקומי. צוות בינלאומי של פלאונטולוגים מהרפובליקה העממית של סין, מארצות הברית ומבלגיה, בראשותו של שׂ'וּ שִׂינְג מן המכון הפלאונטולוגי של בייג'ינג חקר את המאובן ופרסם אותו בשנת 2018. השם המדעי של הסוג "צאיחונג" שפירושו בסינית מנדרינית קשת בענן, מציין את הנוצות הצבעוניות שלו, ושם המין "ג'וג'י" פירושו "רכס גדול" המציין את רכסי העצם המפותחים מעל עיניו.
לפי התיארוך המקובל בשיטה הרדיומטרית ארגון-ארגון של תצורת טיאוג'ישאן שבה התגלה המאובן, צאיחונג מתוארך לתקופת היורה התיכון לפני כ-161 מיליון שנה, קדום בכ-16 מיליון שנה מארכאופטריקס, הנחשב לעיתים קרובות לעוף הראשון.
אנטומיה ומורפולוגיה
צאיחונג הוא בין הדינוזאורים הקטנים ביותר המוכרים למדע. משקל גופו הוערך ב-475 גרם, ואורך גופו ב-40 סנטימטרים. לצאיחונג היו זרועות קצרות יחסית, כ-60% מאורך האיבר האחורי. על אף הנוצות, הצאיחונג כנראה נעדר הכושר לעוף, מה שעשוי ללמד על כך שלנוצות הצבעוניות היה תפקיד בעיקר בחיזור. אצל הצאיחונג הופיעו לראשונה באבולוציה נוצות א-סימטריות וזרועות פרופורציונליות לגוף.
בדומה לארכאופטריקס, מיקרורפטור ודינוזאורים מנוצים נוספים הקרובים לעופות, גולגולת הצאיחונג היא בעלת מעין מקור המצויד בשיניים קטנות וחדות. על הגולגולת של הצאיחונג היו גם כרבולת וגם נוצות. חוקרים מעריכים שהנוצות שהיו על הראש של הצאיחונג, כמו הנוצות על החזה ונוצות שבזנב זהרו בכל צבעי הקשת. לא ניתן היום לשחזר בצורה מדויקת את צבעוניות שהייתה לנוצות של הצאיחונג מכיוון שגוון סופי נקבע גם על ידי מיקום מרחבי של הפיגמנטים. עם זאת, בנוצות של הצאיחונג חוקרים גילו מבני ננו של פיגמנט מלנין. מבנים ננו כאלה של מלנין היו אופייניים לנוצות של ציפורים שנכחדו רק לא מזמן והיו בעלי נוצות בכל צבעי הקשת. המחקר של הפיגמנטים שנמצאו בנוצות של הצאיחונג טרם הסתיים. ייתכן וגילויים עתידיים יאפשרו לשחזר את הצבעוניות של הצאיחונג כפי שהיה בעידן היורה.
אבולוציה
ניתן לעקוב אחרי תהליכים האבולוציוניים בהתפתחות של יכולות מוטוריות ותכונות שקשורות ביכולת לעוף אצל בעלי כנף. למרות שצורת הגולגולת של צאיחונג עדיין מאוד דומה לצורת הגולגולת של יצורים שחיו באותה תקופה, הפרדה של השרירים מן השלד והתפתחות של צבעוניות בנוצות שמבוססת על פיגמנט מלנין, מציבה את צאיחונג על סקלה אבולוציונית יותר קרוב לציפורים בני ימינו מאשר שאר היצורים בעלי הכנף שחיו באותה התקופה.
מחמוד גנאים
מחמוד גנאים (בערבית: محمود غنايم, תעתיק מדויק: מחמוד ע'נאים; 22 במאי 1949 – 13 באוגוסט 2021) היה חוקר הספרות הערבית המודרנית, ומאז 2008 הנשיא הראשון של האקדמיה ללשון הערבית בישראל. פרופסור בחוג ללימודי הערבית והאסלאם באוניברסיטת תל אביב. ב-1 בספטמבר 2020 נבחר לנשיא מכללת סכנין להכשרת עובדי הוראה.
ביוגרפיה
מחמוד גנאים נולד וגדל בבאקה אל-גרבייה, שם התגורר עד מותו, לרג'ב וג'מילה גנאים, פלחים במקצועם. יש לו שלושה אחים ואחות. הוא סיים תיכון בטייבה, ואחר-כך למד בסמינר למורים ערבים בחיפה. במקביל למד בקונסרבטוריון למוזיקה ערבית בחיפה. בתחילה עבד כמורה למוזיקה ולערבית.
את לימודיו הגבוהים עשה באוניברסיטת תל אביב. היה בעל תואר ראשון בשפה וספרות ערבית וחינוך, תואר שני בספרות ערבית (סיים ב-1982) ותואר שלישי בספרות ערבית מודרנית (סיים ב-1990). מנחהו לתואר שני ושלישי היה פרופ' ששון סומך.
היה מורה לערבית בחטיבת ביניים בבאקה אל-גרבייה, ומורה ללשון הערבית בבית ברל (2004-1988), הקים את המרכז לחקר הספרות הערבית בבית ברל ועמד בראשו (2004-1999). בשנת 1985 החל ללמד בחוג ללימודי הערבית והאסלאם באוניברסיטת תל אביב, מונה למרצה בחוג בשנת 1991, למרצה בכיר ב-1996 ולפרופסור חבר ב-2007. בשנים 2003–2006 ו-2009–2011 עמד בראש החוג. בשנת 2015 קודם לפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
ב-1 בספטמבר 2020 נבחר לנשיא מכללת סכנין להכשרת עובדי הוראה.
מאז שנת 2011 ועד מותו היה יו"ר הוועדה לתוכניות הלימוד בתחום הלשון הערבית במשרד החינוך. בשנים 2006–2010 עמד בראש הוועדה העליונה למקצוע הערבית במשרד החינוך.
זכה פעמיים בפרס היצירה בשפה הערבית של משרד התרבות והספורט (1994 ו-2007) על תרומתו לחקר הספרות הערבית. בשנת 2000 זכה בפרס ליצירה הספרותית מטעם משרד התרבות ברשות הפלסטינית.
כיהן כחבר במערכת כתבי העת אלג'דיד, לקאא, אל-שרק, מואקף, משארף ואלמג'לה – כתב העת של האקדמיה ללשון הערבית.
היה נשוי לסיהאם, ולהם שלושה ילדים. נפטר באוגוסט 2021.
מחקריו
מחמוד גנאים חקר את הטקסט הספרותי כיצירה לשונית בעלת צורה אמנותית מיוחדת. ראייה זו באה כתגובה לתפישות קודמות בחקר הספרות הערבית המודרנית, שעסקו בה מזרחנים וחוקרים רבים בעולם הערבי והמערבי שהתעניינו בעיקר בחקר התכנים, האווירה, הערכים והמסר שהספרות מנסה להעביר, בין אם אלה תכנים חברתיים, פוליטיים או תרבותיים. כמעט ולא הייתה התייחסות לספרות הערבית כספרות בעלת ערך אמנותי העומדת בפני עצמה.
מבנה הטקסט ברומן "האופסימיסט" של אמיל חביבי (1987)
זהו ספרו השני של גנאים, שהוא פיתוח של עבודת המאסטר שלו. הספר עוסק בסופר אמיל חביבי ובאחת מיצירותיו החשובות ביותר "האופסימיסט" (שילוב של אופטימיסט ופסימיסט גם יחד).
Songs from Israel
Songs from Israel (בעברית: שירים מישראל) הוא אלבום האוסף הראשון של הצמד המוזיקלי הישראלי אילן ואילנית. את האלבום הוציאה לאור בשנת 1973 התקליט חיפה. כמה חודשים לאחר פרסומו הודיע הצמד על פירוקם הרשמי. הוא כולל מספר להיטים שלו, כולל "רינגולי", "חופשי ומאושר", "כבר אחרי חצות", "למה למה" ו"דברים שאמרנו".
מחמוד גנאים
מבנה הטקסט ברומן "האופסימיסט" של אמיל חביבי (1987)
גנאים ראה בספר "האופסימיסט" חריגה יוצאת דופן מהכתיבה הסיפורית המסורתית והתמקד בניתוח מבנה הטקסט של היצירה, הסגנון והלשון.
זרם התודעה ברומן הערבי המודרני - تيار الوعي في الرواية العربية الحديثة (1992)
ספר זה הוא פיתוח של עבודת הדוקטור של גנאים. הספר יצא לאור בקהיר ובלבנון וזכה לתשבחות רבות בעולם הערבי.
מחקר זה בא לבדוק את התהוותו של ז'אנר ספרותי חדש בספרות הערבית המודרנית, "זרם התודעה ברומן הערבי המודרני", ז'אנר שהתחיל להתפתח בשנות השישים של המאה העשרים על ידי הסופר נג'יב מחפוט'. הזרם קיבל תפוצה רחבה במיוחד אחרי מלחמת ששת הימים אצל סופרים כמו המצרי עבד אל חכים קאסם, הפלסטיני ע'סאן כנפאני, האלג'יראי אלטאהר וטאר, הסורי-לבנוני חלים ברכאת והסופר הכוייתי אסמאעיל פהד אסמאעיל. הספר בודק את התפתחות הז'אנר מבחינה לשונית ובאיזו צורה ניסיונם של הסופרים האלה להציג את עולמן הפנימי של הדמויות ברומנים שלהם השפיע על השפה וכך נוצרה שפה חדשה, שנועדה לשרת מטרה זו.
דרך החתחתים – מסעה של הסיפורת הפלסטינית בישראל (1995)
הספר עורך סקירה היסטורית של התפתחותה של הספרות הערבית בישראל במשך כחמישים שנה (1995-1948), תוך הדגשת דמויות חשובות בספרות זו. חלק מהדמויות הללו לא זכו לחשיפה מספיקה בשל סיבות שונות, בעיקר בגלל סיבות פוליטיות.
אחת הדמויות היא נג'וא קעואר פרח, סופרת ילידת נצרת שנחשבת לאחת הסופרות הפלסטיניות החשובות בשנות ה-50. באותה עת פעל עטאללה מנצור, סופר שגם הוא לא זכה לחשיפה רבה. כמוהם גם הסופר תאופיק פיאצ', שכתב את הספר "המעוותים" (1963), סופר איכותי שנקטל ביקורתית מכיוון שלא עמד בקריטריונים הפוליטיים של הממסד הספרותי השולט בחברה הערבית בישראל בשנות ה-60, שהחזיק בהשקפה קומוניסטית-מרקסיסטית.
בספר נעשה גם ניסיון לדון בשאיפתם של הסופרים הערבים בישראל בשנות ה-70 המאוחרות להתקבל אצל קהל הקוראים בעולם הערבי. כתוצאה מכך נפגעה לפעמים איכותן הספרותית של היצירות, ומאידך יש סופרים שניצלו לטובה את הדבר הזה מבחינה אמנותית, בולט בכך במיוחד אמיל חביבי ברוב יצירותיו, כמו "האופסימיסט" ו"סראיא, בת השד הרע".
מראות בביקורת – מחקרים על הספרות הפלסטינית (2000)
אסופת מאמרים שערך בנושא השירה והספרות הערבית, בהוצאת המרכז לחקר הספרות הערבית בבית ברל, שבראשו עמד.
כשהספר יצא לאור ב-1962, הוא עורר ביקורת חריפה משום שהיה נגד התפישה המרקסיסטית ששלטה בממסד הספרותי באותה עת. גנאים ניסה להאיר את הספר באור חדש מתוך הנחה שהוא היה תחילתו של הזרם הריאליסטי בספרות הפלסטינית החדשה.
חמישים שנה לירחון אלג'דיד – אינדקס ביבליוגרפי (2004)
הירחון אלג'דיד יצא לאור בשנים 1951–2000 והיווה מקור להתקבצותם של סופרים רבים שהביעו בו את דעותיהם באמצעות הספרות בסוגות של שירה, סיפורת, מחזאות, ביקורת ספרות ומסות ספרותיות. האינדקס מאורגן לפי מחברים, גיליונות ונושאים, בא למיין את החומר הספרותי והתרבותי, בעיקר מאמרי הביקורת, המסות והמחקרים הספרותיים.
החיפוש אחר זהות אבודה (2008)
ספר באנגלית שיצא לאור בהוצאת הרסוביץ, גרמניה. דיון בסוגיות ספרותיות מרכזיות בספרות הפלסטינית בישראל, כגון – משבר הזהות בספרות הפלסטינית, נטייתה של הספרות הפלסטינית לפנות לקהל מחוץ לישראל, דמותו של האחר בספרות זו. אלו סוגיות המאפיינות מיעוט החי בישראל ונתון במשבר זהות בין הנאמנות למדינה ולממסד הישראלי, לבין הנאמנות לעם הפלסטיני והאומה הערבית, המצויים ביחסי איבה עם מדינת ישראל. משבר זה משתקף במאפיינים הספרותיים השונים ובהם התכנים, אופן בניית הספרות הזו והלשון.
הפיתוי של הכותרת (2015)
הספר יצא בערבית תחת הכותרת غواية العنوان בהוצאת האקדמיה ללשון הערבית בנצרת ובאנגלית תחת הכותרת The Lure of the Title בהוצאת הרסוביץ, גרמניה. מדובר במחקר שמפתח תפיסה סמיוטית לשונית להבנת הטקסט דרך משולש סמיוטי המושתת על הכותרת, הטקסט והקונטקסט. דרך הלשון גנאים מנסה להבין את היצירה הספרותית הפלסטינית שנכתבה על ידי קבוצה גדולה של סופרים ערבים בישראל, וזאת כדי לבטא את מאווייהם ולשקף את המציאות הסבוכה החיים בתוכה.
ספריו
8. The Quest for a Lost Identity: Palestinian Fiction in Israel, Wiesbaden: Harrassowitz, 2008
מיקו בלו
מנחם (מיקו) בלו (נולד ב-26 בדצמבר 1947), הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת מכבי תל אביב ובנבחרת. בלו הוא שיאן ההופעות של מכבי תל אביב בכל הזמנים.
ביוגרפיה
היה מבכירי הכדורגלנים בתל אביב בשנות ה-60 וה-70, וזכה עם מכבי בחמש אליפויות וחמישה גביעים. בלו הצטרף למועדון בגיל 12 וערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים בפברואר 1964, בגיל 16 וחודשיים בלבד, במשחק גביע המדינה נגד הפועל קריית אונו. בלו המשיך להציג יכולת גבוהה ויציבות גם בעונה לאחר מכן וסייע למכבי תל אביב להניף גביע שני ברציפות.
בלו היה זכור כמגן שיודע לעצור שחקנים אך בדרך מדויקת והגונה וב-17 שנותיו כשחקן נשלפה לחובתו כמות מועטה מאוד של כרטיסים. כמות התארים של בלו במכבי תל אביב היא חסרת תקדים עם חמש אליפויות, חמישה גביעי מדינה ופעמיים אליפות אסיה לקבוצות. בלו היה שותף באחת התקופות הטובות והמשמעותיות בהיסטוריה של מכבי תל אביב בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70. תקופה זו החלה עם גביע המדינה ב-1966/1967, המשיכה עם אליפות העונה הכפולה של 1966/1968, גביע אסיה עונה לאחר מכן, אליפות ב- 1969/1970 וגביע אסיה נוסף ב-1970/1971.
בלו שיחק בכל משחקי גביע אסיה הראשון בו זכו הצהובים והיה חלק מהניצחון 0-5 הבלתי נשכח בדרבי של עונת האליפות של 1969/1970. את כל הקריירה שלו עשה בלו במדי מכבי תל אביב עד אשר פרש ממשחק פעיל בשנת 1982.
בלו עומד בראש טבלת ההופעות בקבוצה עם 498 משחקי ליגה ובסך הכל 603 הופעות בכל המסגרות, אולם בכל משחקיו כבש רק שער בודד, במשחק גביע נגד מכבי רמת עמידר בעונת 1977/1978. עם זאת, בלו היה ידוע בניידותו ובנטייתו לסייע למשחק ההתקפה, בתקופה בה לא הרבו מגינים לעשות זאת.
תארים
אליפויות: 5 גביעי מדינה: 5 גביע אסיה: 2
היסטוריה של אירלנד - מהרסטורציה עד איחוד הפרלמנטים
צ'ארלס השני
אוליבר קרומוול המנצח במלחמת האזרחים האנגלית שלט באנגליה ובאירלנד עד מותו ב-3 בספטמבר 1658. באופן אירוני מת קרומוול ביום השנה לטבח דרוידה. את החלל שנוצר לאחר מות "הלורד הפטרון" לא הצליח איש למלא. לא בנו הכושל, ריצ'רד קרומוול, ולא הגנרל ג'ורג' מונק אשר החזיק לידיו לתקופה קצרה את השלטון במדינה. העם האנגלי שבע ממלחמות וממאבקים, וכך הוחזר בית סטיוארט לשלטון, והמלך הגולה, צ'ארלס השני הוחזר אל האיים, והוכרז ברוב עם כמלכה של אנגליה, ב-6 במאי 1660. כשישה ימים לאחר מכן הוכרז צ'ארלס כמלך אירלנד, בעצרת שנערכה בדבלין. אם היו תקוות כי המלך החדש, שעקב הקורות אותו היה בעל נטייה לאמונה הקתולית, יסייע משהו לבני אמונה זו אשר "ההסדר של קרומוול" נישל אותם מנכסיהם, ודן אותם לחיי עוני במחוז קונוט, תקוות אלו נכזבו עד מהרה.
היו אלו כידוניהם של הפרוטסטנטים אשר החזירו את צ'ארלס לכס המלוכה, והחזיקו אותו שם (במלכות ראוותנית, קלת דעת, ומושחתת), וצ'ארלס לא יכל לפעול כנגד האינטרס הפרוטסטנטי. במשך רוב התקופה שלט באירלנד הדוכס מאורמונד, ותיק התמיכה במטרה המלוכנית, אשר כוחותיו היו אלו שנטבחו בטבח של קרומוול בעיר דרוידה. התקנות כנגד הקתולים לא הוקלו, ו"קשר" בשנת 1678 כנגד המלך (אשר הסתבר כעלילה) הביא למאסרם ולהוצאתם להורג של עשרות כמרים קתולים.
מלכותו של צ'ארלס לא הפכה את הגלגל ההיסטורי. הנישול של הקתולים מאדמותיהם לטובת מתיישבים אנגלים בחבל אלסטר הצפוני נמשך כמקודם. ממשלו של אורמונד היה פרוטסטנטי במוצהר, והצבא אשר הקים דרש מן הקצינים ומן החיילים להתפלל בציבור לפי ספר התפילות הפרוטסטנטי. הייתה זו תקופת ביניים שבאה לאחר ממשלו האכזרי של קרומוול, ולא הביאה עמה את משק כנפי השינוי, כי אם דריכה במקום.
לודוויג פון בנדק
לודוויג אוגוסט ריטר פון בנדק (בגרמנית: Ludwig August Ritter von Benedek), הידוע גם בשמו ההונגרי לאיוש בנדק (בהונגרית: Lovag Benedek Lajos), היה איש צבא אוסטרי מוערך. קרנו ירדה לאחר שב-1866 נוצח בקרב קניגרץ בידי הגנרל הפרוסי הלמוט פון מולטקה הזקן.
היסטוריה של אירלנד - מהרסטורציה עד איחוד הפרלמנטים
צ'ארלס השני
דווקא בתקופה זו החלו היהודים להתיישב באירלנד, וזאת לאחר שבימי קרומוול הותר להם לחזור לאנגליה לאחר שגורשו משם בימי הביניים על ידי המלך אדוארד הראשון. בין השנים 1660 עד 1685 החלו היהודים להתגורר באירלנד, וביולי 1690 הוקם בית הכנסת הראשון בעיר דבלין.
לודוויג פון בנדק
קריירה מוקדמת
בנדק נולד בשופרון ב-14 ביולי 1804 כבן לרופא. הוא הוכשר באקדמיה הצבאית בווינה, ובשנת 1822 התגייס לצבא האוסטרי, והוצב ברגימנט הרגלים ה-27. בשנת 1835 הועלה לדרגת האופטמן, ובשנת 1840 הועלה לדרגת מיור, ונעשה עוזרו של מפקד הכוחות בגליציה, ובתפקיד זה דיכא התקוממות באזור. בשנת 1843 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ובשנת 1846 הועלה לדרגת אוברסט.
היסטוריה של אירלנד - מהרסטורציה עד איחוד הפרלמנטים
ג'יימס השני
ג'יימס השני, מצדו, לא פעל במתינות, ועם עלייתו לשלטון החל לקדם את מטרת הקתולים בכל תחומי שלטונו. עד מהרה הוחלף הרוזן מאורמונד ברוזן מטירקונל (ריצ'רד טלבוט), קתולי קיצוני, כמשנה למלך באירלנד. טירקונל לקח על עצמו להפוך את גלגל ההיסטוריה, ולהחזיר את האירים לימים שלפני הרפורמציה. עד מהרה נחקקו חוקים רבים מכוחם הפכו הקתולים לרוב בבתי המשפט, בצבא, בכוחות אכיפת החוק, וברשויות המקומיות. בשנת 1687 החל הפרלמנט האירי בחקיקת חוק אשר יחזיר לבעלי האדמות הקתולים המקוריים את אדמותיהם שנלקחו מהם במסגרת "ההסדר של קרומוול".
לודוויג פון בנדק
קריירה מוקדמת
באוגוסט 1847 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-33 באיטליה, וב-5 באפריל 1848 מונה למפקד חטיבה בת 2 גדודים, ופיקד עליה במהלך מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה. ב-3 באפריל 1849 הועלה בנדק לדרגת גנרל מיור, ומונה לראש אגף האפסנאות של הארמייה השנייה באיטליה. עם פרוץ ההתקוממות בהונגריה נשלח בנדק לשם כראש המטה של גנרל יוזף רדצקי פון רדץ, ולאחר דיכוי ההתקוממות חזר לאיטליה. בשנת 1853 הועלה בנדק לדרגת פלדמרשל-לוטננט, ובשנת 1854 מונה למפקד הקורפוס ה-4 בלמברג. בשנת 1857 החליף בנדק את רדצקי בפיקוד על הקורפוס ה-2, ובאביב 1859 מונה בנדק למפקד הקורפוס ה-8 ולחם עמו במלחמת אוסטריה-סרדיניה. ב-27 במאי 1859 הועלה בנדק לדרגת פלדצוגמייסטר. ב-24 ביוני בעוד הקיסר פרנץ יוזף נחל תבוסה בקרב סולפרינו ניצח בנדק בקרב סן מרטינו, וחיפה על נסיגת שאר הצבא האוסטרי מסולפרינו.
היסטוריה של אירלנד - מהרסטורציה עד איחוד הפרלמנטים
ג'יימס השני
ביוני 1688 נולד למלך ג'יימס בן זכר, והבטיח את הירושה הקתולית לכס המלוכה של אנגליה. העם האנגלי לא יכל לשאת זאת, ובאירוע שיכונה לימים "המהפכה המהוללת" הודח המלך ג'יימס בדצמבר של אותה שנה והוחלף בחתנו, בעלה של בתו הפרוטסטנטית של ג'יימס מרי השנייה, הוא ויליאם השלישי, דוכס אורנז', המנהיג הפרוטסטנטי ההולנדי הבולט, אשר קיבל את כס המלוכה באנגליה מתוך התקווה המפורשת שינהיג את העם האנגלי במלחמתו כנגד הקתולים באי וביבשת. ויליאם הצליח לדכא את תומכיו של ג'יימס באנגליה, אך בפריפריה - בסקוטלנד ובאירלנד היה כוחו של ג'יימס חזק, ושם נמצאו לו תומכים אשר לא היססו למרוד בכתר בשמו.
המלחמות הוויליאמיות
המלחמות באירלנד בתחילת שנות התשעים של המאה ה-17 לא היו בגדר סכסוך פנימי באירלנד, או אף באיים הבריטיים. "המלחמות הויליאמיות באירלנד" כפי שהן נקראות היו חלק מסכסוך כלל אירופי, אשר השתתפו בו אנגליה, הולנד, הקיסרות ההבסבורגית, ספרד וצרפת של לואי ה-14.
לודוויג פון בנדק
קריירה מוקדמת
ב-30 בינואר 1860 מונה לראש אגף האפסנאות במטכ"ל, ב-19 באפריל מונה למושל הונגריה, וב-20 באוקטובר מונה למפקד הכוחות האוסטרים בוונציה ובהרי האלפים. ב-18 באפריל 1861 מונה לחבר ברייכסראט - הבית העליון של בית הנבחרים האוסטרי.
היסטוריה של אירלנד - מהרסטורציה עד איחוד הפרלמנטים
המלחמות הוויליאמיות
לאחר הדחתו של ג'יימס דאג טירקונל לכך שכל הערים המבוצרות באירלנד תהיינה בשליטה קתולית. הוא כמעט והצליח בכך, אך בעת שהתקרב הצבא הקתולי לעיר דרי, בדצמבר 1688 נעלו האזרחים הפרוטסטנטים את שערי העיר, והחל המצור על דרי.
במרץ 1689 נחת ג'יימס בקינסייל בראש צבא צרפתי גדול, בן 6,000 חיילים וצעד אל דבלין. צבא פרוטסטנטי מקומי ניסה להתנגד לו בראשו של הלורד מאונט-אלכסנדר, אך נוצח. היעקוביטים (כפי שכונו תומכי המלך ג'יימס, הוא יעקב) עלו לפגוש את כוחותיהם של הפרוטסטנטים באלסטר, וניצחו בקרב בדרומור ב-14 במרץ 1689. בינתיים כונס הפרלמנט האירי בדבלין, והכריז ב-7 במאי (בהסכמתו של המלך ג'יימס) כי אין לפרלמנט באנגליה כל סמכות לחוקק חוקים המחייבים את תושבי אירלנד.
לודוויג פון בנדק
המלחמה האוסטרו-פרוסית ואחריתו
עם פרוץ המלחמה האוסטרו-פרוסית מונה למפקד צבא האימפריה האוסטרית התפקיד הוצע לו שלוש פעמים בהם דחה את ההצעה. רק עם פרוץ המלחמה והתקדמות הפרוסים לאוסטריה הסכים להתמנות לתפקיד.
היסטוריה של אירלנד - מהרסטורציה עד איחוד הפרלמנטים
המלחמות הוויליאמיות
בעוד ג'יימס משתתף במצור על העיר דרי, הכו הפרוטסטנטים באיניסקילן צבא קתולי שיצא לעזור למלך ג'יימס, וקתולים רבים ממחוז מנסטר נהרגו. עורפו של ג'יימס, מחוז אלסטר, היה עתה שוב בידי הפרוטסטנטים.
ב-14 ביוני 1690 הגיע ויליאם באופן אישי לאדמת אירלנד, בראשן של שלוש מאות ספינות עמוסות חיילים. צבאו של ויליאם היה מיקרוקוסמוס של אירופה הפרוטסטנטית של אותה התקופה - 36,000 חיילים אנגלים, גרמנים, הולנדים, דנים והוגנוטים. הצבא צעד מבלפסט לדבלין. לאחר התכתשויות מצאו הצדדים עצמם, ב-1 ביולי 1690 כאשר היעקוביטים (אנשיו של ג'יימס) בגדה הדרומית של הנהר בוין, ואילו אנשיו של ויליאם בגדה הצפונית. בקרב שהתפתח נאלץ הצבא היעקוביטי לסגת, וג'יימס נמלט לצרפת. ג'יימס היה המלך הקתולי האחרון של אנגליה. צאצאיו לבית סטיוארט ניסו עוד פעמים מספר לחזור לכס המלוכה (כאשר הניסיון האחרון היה בשנת 1745 בקרב קלודן) אך מויליאם השלישי ואילך היו כל מלכי אנגליה פרוטסטנטים. חוק מיוחד שקיבל הפרלמנט קבע כי אסור למלך להיות קתולי או נשוי לבן הדת הקתולית.
לודוויג פון בנדק
המלחמה האוסטרו-פרוסית ואחריתו
לבנדק לא נותרה ברירה אלא להמשיך להילחם. שתי ארמיות פרוסיות חנו בסדובה, ואילו לרשותו של בנדק עמדו 190,000 לוחמים אוסטרים ו-25,000 סקסונים. בנדק תכנן להתקיף אותם, וכך לסלק את הכוחות הפרוסים מצ'כיה. בתחילת הקרב נראה שבנדק מנצח בזכות היתרון המספרי, אולם בהמשך ארמייה שלישית בפיקודו של נסיך הכתר פרידריך וילהלם הצטרפה לקרב, וכעת מנו הפרוסים 220,000 לוחמים, ובכך הוכרע קרב קניגרץ לטובת הפרוסים. זמן קצר לאחר מכן נכנעה אוסטריה.
היסטוריה של אירלנד - מהרסטורציה עד איחוד הפרלמנטים
הסכם לימריק
הקתולים האירים, כשגבם אל הקיר, המשיכו בלחימה, עד שהוכנעו על ידי הגנרל ההולנדי גינקל, לאחר שהסתיים המצור על העיר לימריק ב-3 באוקטובר 1691.
עם כניעתה של העיר נוהל משא ומתן בין נציגיו של ויליאם ובין המפקדים הקתולים של צבאו של ג'יימס בעיר לימריק. התוצאה הייתה הסכם אשר התיימר להסדיר שני עניינים: עניינים צבאיים דחופים, והסדר שיאפשר לקתולים להמשיך ולחיות באירלנד תחת מלכותו של ויליאם השלישי.
לודוויג פון בנדק
המלחמה האוסטרו-פרוסית ואחריתו
הכישלון מצא את אוסטריה במצב קשה, הקיסר היה עדיין אכול אשמה על שלא שמע לבנדק מלכתחילה, ושאר השרים ומפקדי הצבא חיפשו אדם שעליו יוכלו להפיל את האשמה. בנדק פוטר מתפקידו ב-26 ביולי של אותה שנה, והוא עבר חקירה על נסיבות ההפסד בקרב, שהופסקה לאחר מכן בהוראת הקיסר.
היסטוריה של אירלנד - מהרסטורציה עד איחוד הפרלמנטים
הסכם לימריק
הצבא הקתולי, אשר היה עדיין צבאו של ג'יימס, החליט להמשיך ולהילחם את מלחמות הקתולים מחוץ לגבולותיה של אירלנד. על פי ההסכם, כל איש צבא שרצה בכך, יכל להפליג אל צרפת ולהמשיך שם בלחימה. 12,000 אנשים (אנשי צבא, משפחותיהם וקרוביהם) ניצלו אפשרות זו. הגירה המונית זו כונתה "מעוף אווזי הבר" Flight of the wild geese. היוצאים המשיכו מסורת של הגירה וגלות, ושירותם של שכירי חרב אירים, שכונו "אווזי הבר" בצבאות זרים.
לודוויג פון בנדק
המלחמה האוסטרו-פרוסית ואחריתו
בנדק חי בשלווה עוד 15 שנים, ונפטר בגראץ ב-27 באפריל 1881.
היסטוריה של אירלנד - מהרסטורציה עד איחוד הפרלמנטים
הסכם לימריק
על הסעיפים האזרחיים בהסכם נאמר כי האנגלים החלו בהפרתם עוד בטרם יבשה הדיו על ההסכם, והם שהקנו ללימריק את כינויה עד היום "עיר ההסכם המופר". הסעיפים הבטיחו את חופש הפולחן הקתולי "במידה שחופש זה ניתן במהלך כהונת המלך צ'ארלס השני", וכן חנינה כללית והחזרת הזכויות בקרקע לתושבים בלימריק ובאירלנד שיסכימו להישבע אמונים למלך ויליאם. ויליאם, הדחוק להמשיך את מלחמותיו ביבשת אשרר את ההסכם, אך הפרלמנט האירי הפרוטסטנטי אישר את ההסכם רק ב-1697 וגם אז רק בשינויים אשר עיקרו אותו מכל תוכן. לרשימת הקובלנות של הקתולים באירלנד נוספה עתה קובלנה נוספת "בגידת לימריק".
אירלנד לאחר קרב בוין
שלטונו של ויליאם השלישי התחלף עד מהרה בבית הנובר הפרוטסטנטי הגרמני (לאחר תקופת ביניים קצרה של שלטון המלכה אן ידועת החולי). בתקופה זו, בעשורים הראשונים של המאה השמונה עשרה ידעה אירלנד מספר מגמות עיקריות:
הפרלמנט של גרטן
המגבלות על הסחר, העוני, והשחיתות השלטונית, היו לרעתה של כל האוכלוסייה, קתולים ופרוטסטנטים כאחד. מתוך מעמד בעלי האחוזות הפרוטסטנטים ממחוז אלסטר, עלה עתה מנהיג לאומי בשם הנרי גרטן, אשר יוביל את אירלנד, באופן מתון וללא עימות צבאי, להקמת תנועה לאומית לעצמאות, ולהתקרבות בפועל אל העצמאות ככל שניתן, במידה הגדולה ביותר מאי פעם, ולמשך מאה וארבעים השנה שלאחר מכן.
גרטן היה מנהיג "המפלגה הלאומית" בפרלמנט האירי, אשר מטרתה העיקרית הייתה לשחרר את הפרלמנט האירי מן הכבלים החוקתיים שאסרו אותו. על פי "חוק פוינינגס" משנת 1494 אשר התקבל בימי המלך הנרי השמיני כל החקיקה של הפרלמנט האירי הייתה צריכה לקבל את אישור מועצת המלך בלונדון בטרם תידון בפרלמנט. יתרה מזאת, הפרלמנט האנגלי בוסטמינסטר ראה עצמו בעל סמכות חקיקה המשתרעת על תחומה של אירלנד, דבר שאיין, למעשה, את סמכותו של בית המחוקקים האירי, והפך אותו למועדון ויכוחים ללא תכלית של ממש.
לאחר שהממשלה בלונדון ראתה כי עיקשות לשמה עלולה להוביל למלחמה שתוצאתה אינה ברורה מראש, לאחר אובדן המושבות במלחמת העצמאות של ארצות הברית, הגיעה לאירלנד עת קצרה של מתינות ושיתוף פעולה בין הבריטים ובין הפרלמנט האירי, ובין הזרמים האירים ובין עצמם. תחת איום הפלישה מצד צרפת או ספרד בימי המלחמה בארצות הברית, החלו גדודי "מתנדבים" להתחמש ולהתאמן, על מנת למנוע את איום הפלישה. משהוסר איום הפלישה, הפכו גדודים אלו לכלי פוליטי הדורש יתר עצמאות לאירלנד. אל מול דרישות אלו החלה הממשלה הבריטית להסיר את המגבלות אט אט. בתחילה הוסרו (עוד בשנים 1778 ו-1779) המגבלות על הסחר. לאחר מכן בוטל "חוק ההכרזה" משנת 1720, ולבסוף, ב-16 באפריל 1782, מגובה בתמיכה עממית רחבה, הכריז גרטן על עצמאותו של הפרלמנט האירי. על פי ההסדר החוקתי החדש ישררו באירלנד רק חוקי הפרלמנט האירי ופסיקות בתי המשפט האיריים. "אירלנד היא עתה אומה!" הצהיר גרטן. לאחר חודש של משא ומתן קיבלו האנגלים את ההצהרה. תודתו של העם האירי הובעה בצורת מענק, שהפרלמנט העניק לגרטן, בסכום של מאה אלף לירות שטרלינג, אך גרטן הסכים לקבל רק חצי מסכום זה.
אחד מן החוקים הראשונים שהעביר הפרלמנט החדש היה כי על מנת להוכיח את הנאמנות לכתר הבריטי, יגויסו 20,000 מלחים אירים לצי הבריטי. גרטן הוביל קו נאמן לכתר, אך, על אף היותו שייך למיעוט הפרוטסטנטי, הייתה שאיפתו הגדולה מתן שוויון זכויות לקתולים, הרוב המדוכא והמושפל של תושבי אירלנד.
בשנת 1785 תמך גרטן בצעדיו של ראש הממשלה האנגלי ויליאם פיט הבן שנועדו לשפר את הסחר עם אירלנד, ולתקופה מסוימת היה מתומכי הממשלה הבריטית, אך ככל שהזמן חלף ופיט לא סייע בידו לבצע את הרפורמה הדרושה במבנה הפרלמנט האירי, נסחף גרטן לאופוזיציה לממשלה הבריטית.
גרטן לא האמין במתן זכות בחירה כללית, ורצה לשמור את הכוח החקיקתי בידי מיעוט בעלי הרכוש, שכן האמין כי על אף שעל אירלנד להישלט בידי האירים, הדמוקרטיה בצורתה הטהורה עלולה להוביל לאנרכיה. הצעותיו של גרטן לרפורמה מתונה נדחו על ידי הפרלמנט, אשר החל להיות מושפע מן המהפכה הצרפתית וממלחמת העצמאות של ארצות הברית ודחף להצעות קיצוניות. הבעיה הקתולית הייתה הבעיה הדחופה ביותר על סדר היום. גוף חדש, אשר הוקם בשנת 1791 על ידי הלאומן וולף טון, בשם אגודת "האירים החופשים" החל במסע תעמולה כנגד גרטן. הגוף הושפע מאוד מן המהפכה הצרפתית ועקרונותיה, ותמך ברפובליקה דמוקרטית, ובהפרדה מידית מאנגליה שניתן להשיגה אף באמצעים אלימים. באלסטר החלו הפרוטסטנטים לייסד אגודה משלהם, "אגודת אוראנז'", על שמו של "המלך ביל", הוא ויליאם השלישי שזכה עתה למעמד אגדי בעיני הפרוטסטנטים. לעומתם, הפרסביטריאנים ראו את ההזדמנות לעצמאות, וחלקם רצו לעשות אגודה אחת עם הקתולים בדרום.
בשנת 1793 הכריזה צרפת מלחמה על אנגליה. היו אלו ימי הדירקטוריון, ימי הדמדומים של המהפכה הצרפתית. עתה נשאו "האירים המאוחדים" את עיניהם לפריז. סבורים היו שפלישה צרפתית תקדם את מטרת העצמאות האירית. עד מהרה מצא עצמו וולף טון בפריז, כשהוא לבוש בבגדי גנרל צרפתי, ומפקד על כוח המתאמן לקראת הפלישה לאירלנד.
בשנת 1794 בעצה אחת עם המושל הכללי החדש, לורד פיצויליאם, הציע גרטן לפרלמנט הצעה לאמנציפציה של הקתולים, שפירושה הסרת האיסורים הפליליים על הפולחן הקתולי, ומתן שוויון זכויות אזרחי מלא. הוסכם כי החוק יקבל את הסכמת הממשלה הבריטית. כפי הנראה הייתה אי הבנה בין הגורמים השונים המעורבים במשא ומתן העדין, החוק לא הובא בפני הפרלמנט, ופיצויליאם הוחזר ללונדון. האירוע גרם לאכזבה כללית באירלנד. במרירות הכללית שהתהוותה ניסה גרטן לפעול במתינות ובשיתוף פעולה עם הממשלה הבריטית, אך נראה כי ממשלה זו הייתה נחושה להתעלם מדרישותיהם של האירים הקתולים. הארץ הלכה והידרדרה לקראת מרידה נוספת.
פלישתו של טון, בראשות ארמדה של 43 ספינות צרפתיות, וארבעה עשר אלף לוחמים יצאה לדרכה בשנת 1796, אך נתקלה במזג אוויר סוער. רק סירה אחת הגיעה אל החוף במפרץ בנטרי, והלוחמים שהיו עליה נעצרו על ידי האזרחים שיצאו מן הכנסייה והזעיקו את הצבא באמצעות פעמוני הכנסייה.
לא הייתה זו העת למתינות. גרטן איבד את הרוב שהיה לו בפרלמנט, ועתה היה ללא כל השפעה. הוא פרש מן הפרלמנט במאי 1797, ובמכתב לתושבי דבלין חרג ממתינותו והתקיף את הממשלה הבריטית במילים חריפות.
בעת ההיא, בשנת 1798 אנשים בעלי אמונות שונות היו מוכנים להתאחד למען מטרה משותפת. כך, הפרסבטריאנים (כת פרוטסטנטית) מן הצפון והקתולים, התאחדו לצורך המרד האירי של 1798. מרידה זו דוכאה ללא רחמים. האיכרים הקתולים העניים בצפון נלחמו כשקלשונים בידיהם, אל מול הצבא האנגלי המאורגן. הם ציפו לסיוע צרפתי, אך זה הגיע מעט מדי ומאוחר מדי. פיצג'רלד עצמו נהרג, וולף טון נעצר, ולאחר שנשפט למוות שיסף את גרונו שלו באולר ומת בייסורים לאחר כמה ימים.
איחוד הפרלמנטים
לאחר מרידת 1798 עלה מחדש נושא איחוד הפרלמנט האירי והפרלמנט האנגלי על ידי ממשלת ויליאם פיט בלונדון. גרטן הודיע מדבלין על התנגדותו החריפה לאיחוד.
בשלב זה עמדה בריטניה בפני סכנה חריפה מבחוץ. הייתה זו תחילתה של תקופת נפוליאון ונראה כי שאיפות ההתפשטות הצרפתיות, והנטיות המהפכניות שנשבו משם מסכנות את עצם קיום האימפריה הבריטית. המצב בו פרלמנט אירי עוין פעיל בעורפה של האימפריה, באירלנד, נראה מסוכן יותר מאי פעם. חוקתו של גרטן משנת 1782 נראתה בלתי בטוחה ומסוכנת לאינטרס של אנגליה. מרידת 1798 סיכלה את הפיוס שהתהווה והלך בין הפרוטסטנטים והקתולים באירלנד, ושאיפות לאומיות פרוטסטנטיות החלו מרימות את ראשן. אירוני הוא הדבר, לאור ההיסטוריה של האי לאחר מכן, כי היו אלו הפרוטסטנטים שהתנגדו להצעת האיחוד. הקתולים האמינו כי אם תתקבל הצעת האיחוד, יעביר פיט את חוק האמנציפציה הקתולית בפרלמנט בווסטמינסטר, וכך תיפתר בעייתם באופן שבו לא הצליחה להיפתר בימי העצמאות של הפרלמנט האירי בתקופת גרטן.
למרבה האירוניה לא הצליח פיט עצמו לשכנע את המלך האנגלי ג'ורג' השלישי שהיה בשלבים מתקדמים של מחלת נפש שערערה את שיקול דעתו, לתמוך באמנציפציה של הקתולים, וכך, למרות שנרמז לקתולים כי אם יסכימו לאיחוד יקדם הדבר את ביטול המגבלות עליהם, בפועל היה הדבר למכת מוות לשאיפותיהם.
כאשר הובאה הצעת האיחוד אל הפרלמנט האירי בשנת 1799 דחה אותה הפרלמנט. גרטן עדיין היה בפרישה, וקולו לא נשמע. רבים ראו בו אחראי לאירועי המרידה של 1798, בכך שהצעותיו לאמנציפציה של הקתולים הובילו את אלו לאי ציות ולמרידה. אך הסכנה שהייתה להסדר החקיקתי של 1782 החזירה אותו עד מהרה למעמדו הקודם, כמנהיג אהוד. אך בזמן פגרת הפרלמנט פעלה הממשלה הבריטית בקרב בעלי האדמות המושחתים, והצליחה להשיג רוב להצעת החוק. ב-15 בינואר 1800 התכנס הפרלמנט האירי למושבו האחרון. באותו היום הצליח גרטן לקבל מושב בפרלמנט כנציג מחוז ויקלאו. הוא נאם למשך שעתיים, לקול תשואות הקהל מן היציע, והצליח לעכב את קבלת החוק עד ל-26 במאי 1800. הפרלמנט האירי קיבל את הצעת החוק ברוב משמעותי.
אירלנד הייתה עתה לחלק בלתי נפרד מ"הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד" שהייתה מורכבת מאנגליה, סקוטלנד, ויילס ואירלנד. מאה אירים פרוטסטנטים הורשו להצטרף לבית הנבחרים בווסטמינסטר. הייתה זו תמורה דלת ערך לעומת אובדנן המוחלט של שאיפות העצמאות, ושל הניסיון להביא לאמנציפציה של הקתולים.
מארי באוסר
מרי ריצ'רדס, (באנגלית: Mary Bowser) (1846 - ?) הידועה גם בשם מארי ג'יין ריצ'רדס גרווין ואולי מארי באוסר, הייתה מרגלת של האיחוד במהלך מלחמת האזרחים. היא אולי נולדה משועבדת מלידה בווירג'יניה, אבל אין תיעוד של היכן נולדה או מי היו הוריה. עד גיל שבע, היא שועבדה על ידי משק הבית של אליזבת "בט" ואן לו, בריצ'מונד, וירג'יניה. משפחת ואן לו סיפקה לה חופש דה פקטו לפני המלחמה ושלחה את ריצ'רדס לבית הספר, כנראה בפרינסטון, ניו ג'רזי, ולאחר מכן לליבריה דרך האגודה האמריקנית לקולוניזציה. ריצ'רדס חזרה לריצ'מונד זמן קצר לפני פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, שם הייתה אחת מתושבי ריצ'מונד שחורים ולבנים רבים שאספו ומסרו מידע צבאי לצבא ארצות הברית בהנהגתה של אליזבת ואן לו.
ביוגרפיה
מארי ג'יין ריצ'רדס כנראה נולדה בווירג'יניה, ואולי שועבדה מלידה על ידי אלייזה בייקר ואן לו וג'ון ואן לו (ההורים של אליזבת) או משפחתם המורחבת. התיעוד הראשון הקשור אליה ישירות הוא הטבילה שלה, כ"מארי ג'יין" בכנסיית סנט ג'ון בריצ'מונד, ב-17 במאי 1846. הטבילה של ריצ'רדס בכנסייה של משפחת ואן לו, ולא בכנסייה הבפטיסטית האפריקאית הראשונה של ריצ'מונד, שבה הוטבלו עבדי ואן לו האחרים, מעידה על כך שמישהו ממשפחת ואן לו שם לב במיוחד לריצ'רדס. זמן לא רב לאחר הטבילה הזו, אליזבת ואן לו, שלחה את ריצ'רדס צפונה לבית הספר בפרינסטון, ניו ג'רזי.
מלחמת האזרחים האמריקאית
ב-16 באפריל 1861, מארי התחתנה עם ווילסון באוסר. הטקס התקיים בכנסיית סנט ג'ון, ארבעה ימים בלבד לאחר שכוחות הקונפדרציה פתחו באש על פורט סאמטר, בקרב הראשון של מלחמת האזרחים. הנישואים היו קצרים יחסית, ועד שהמלחמה הסתיימה, היא השתמשה שוב בשם המשפחה ריצ'רדס.
החיים שלאחר המלחמה
ימים ספורים לאחר נפילת ריצ'מונד, מארי ג'יין ריצ'רדס עבדה כמורה לעבדים לשעבר בעיר.
ריצ'רדס נתנה לפחות שתי הרצאות בצפון ב-1865 על השכלתה, נסיעותיה לליבריה ומעללי המלחמה. בספטמבר, כתבת טענה שהיא והנואמת הפוליטית הלבנה המפורסמת אנה דיקינסון "עשויות, אכן, בקלות להיחשב לאחיות תאומות", ככל הנראה בהתייחסות למוזרותה של אישה שמדברת על נושאים פוליטיים בפני קבוצה. בזמן שדיברה בניו יורק, ריצ'רדס הגנה על זהותה על ידי שימוש בשמות בדויים בשתי ההרצאות, וכינתה את עצמה ריצ'מוניה ריצ'רדס בהרצאתה בכנסייה הבפטיסטית החבשית במנהטן ב-11 בספטמבר ובשם ריצ'מוניה ר. סנט פייר שבוע או שבועיים לאחר מכן בכנסייה האפיסקופלית המתודיסטית האפריקאית ברחוב ברידג' בברוקלין.
במכתב מ-1 ביוני 1867, היא הודיעה למפקח החינוך של לשכת החופשיים של ג'ורג'יה, שהיא נישאה, וביקשה ממנו לפנות אליה לאחר מכן בשם מארי ג'יי.אר. גרווין. היא סיפרה מעט מאוד על בעלה החדש מלבד העובדה שהוא נסע להוואנה, קובה. בסוף יוני 1867, היא קיבלה הוראה רשמית לסגור את בית הספר שהספיק לפעול כחמישה חודשים. במכתב מאוחר יותר עשוי לרמוז שהיא התכוונה להצטרף לבעלה החדש באיי הודו המערבית לאחר סגירת בית הספר של סנט מארי.
לא ידוע אם ריצ'רדס הצטרפה אליו לשם, או שהם התיישבו אי שם בארצות הברית. לא נמצאו עדויות נוספות עליה מאז גיל 26, לאחר שעזבה את בית הספר בסנט מארי.
טענות לא נכונות או לא מבוססות
מאמר מיוני 1911 עליה בכתב העת הארפרס, שהתבסס בחלקו על הזיכרון הפגום של אחייניתה של בט ואן לו, הפך את סיפורה של ריצ'רדס לפופולרי, והיה המקור להרבה מהסיפורים שהתפתחו סביבה. המאמר של ההרפרס כלל פרטים שאינם מבוססים או לא נכונים.
הנצחתה בתרבות פופולרית
רומן מאת לויס לוין, "הסודות של מארי באוסר", מבוסס על חייה של ריצ'רדס.
המחזה "ליידי פטריוט" משנת 2013, מאת טד לאנג, עוסק בריצ'רדס ומעשי הריגול שלה. המחזה הופק על ידי מרי לאנג והוצג בבכורה בתיאטרון האדסון מאחורי הקלעים בסנטה מוניקה, קליפורניה. את מארי ריצ'רדס גילמה כריסטי פאריס.
סרט שנעשה לטלוויזיה בשנת 1987, "ידידות מיוחדת", היה מבוסס באופן רופף על פעילותם של ריצ'רדס ואן לו. את ריצ'רדס גילמה אקוסואה בוסיה.
לקריאה נוספת
חברי פאנל מדברים על מארי אליזבת ריצ'רדס, סרטון, מוזיאון הקונפדרציה, ריצ'מונד
גוסטב אדולף פון גצן
גוסטב אדולף פון גֶצֶן (בגרמנית: Gustav Adolf von Götzen, 12 במאי 1866 - 1 בדצמבר 1910) היה רוזן גרמני מושל מזרח אפריקה הגרמנית והיה אחראי למרחץ הדמים מרד המאג'י מאג'י באזור טנגניקה (כיום טנזניה).
ביוגרפיה
בין 1881 ל-1884 למד משפטים באוניברסיטאות של פריז, ברלין וקיל. לאחר מכן התגייס לצבא הגרמני, וקודם באותה שנה לדרגת סגן. לאחר מכן יצא למסע להר קילימנג'רו היה זה מסעו הראשון לאפריקה.
לאחר איחוד גרמניה במאה ה-19 גברה בגרמניה הדרישה לקולוניות גרמניות בעוד שביסמרק העדיף להשיג שטחים נוספים באירופה במקום לכבוש שטחים מעבר לים, אולם בסוף השתלטה גרמניה על טוגולנד, קמרון, נמיביה, רואנדה, בורונדי וטנגניקה. אזורים נוספים כונו מזרח אפריקה הגרמנית.
במרץ 1901 מונה גצן למושל מזרח אפריקה הגרמנית, אולם אז נאלץ להתמודד עם משבר חמור. זה התחיל בעקירת שדה כותנה, אולם בעקבות מעשה זה הרימו את נס המרד עשרות שבטים וקבוצות אתניות בכל רחבי הקולוניאליזם הגרמני. רופאי אליל שלהבו את ההמונים ונתנו להם חומרים שנועדו להגן עליהם כביכול מפני כדורי המקלעים הגרמניים.