cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חסן השני, מלך מרוקו
מאבק העצמאות מול צרפת
לאחר מלחמת העולם השנייה התערער מעמדה הבינלאומי של הרפובליקה הצרפתית הרביעית בעוד מאבקים פוליטיים קרעו את הסמכות הריכוזית ואפשרו את עלייתן של התנגדויות עממיות להמשך השלטון מצד הנתינים הקולוניאלים ברחבי המושבות. עם אירועי מלחמת העצמאות של אלג'יריה פרצו מרידות ומחאות רבות גם במרוקו שנאבקו למען עצמאות הממלכה מידי האימפריה הקולוניאלית הצרפתית. חסן פעל רבות, ביחד עם אביו מוחמד החמישי, לשחרור ארצו משלטון החסות הקולוניאליסטי הצרפתי. בין השנים 1955–1953 הוגלתה משפחת המלוכה על ידי הצרפתים לקורסיקה בעוד מוחמד החמישי עצמו הוגלה למדגסקר (שהייתה גם כן מושבה צרפתית באותה העת). חסן היה היחיד מבני המשפחה שהלך אחרי אביו לגלות במדגסקר.
הניסיון הצרפתי להרגיע את התסיסה האזרחית במושבות האפריקאיות לא צלחה וכמעט כל מושבותיה באפריקה הכריזו על עצמאותן במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20. בשנת 1956 הכריז בית המלוכה המרוקאי על עצמאות המדינה ושנה מאוחר יותר החליף מוחמד החמישי את תוארו המלוכני מזה של סולטאן לזה של מלך מרוקו, פעולה שנועדה להראות מודרניזציה בממשל המרוקאי. לאחר שובם מהגלות, מונה חסן בשנת 1956 על ידי אביו לראש המטה הכללי של הצבא המלכותי של מרוקו.
יורש העצר במדינה הריבונית
בשנת 1960 התרחשה רעידת האדמה באגאדיר אשר הייתה רעידת האדמה הקשה ביותר בהיסטוריה הרשומה של מרוקו. רעידת האדמה פגעה קשות באוכלוסייה האזרחית והרסה קליל את העיר אגאדיר לחופי האוקיינוס האטלנטי. מוחמד החמישי עירב את הצבא המלכותי במטרה לפנות פצועים, מה שהוביל את חסן להיות המפקד בשטח של פינוי הפצועים והבינוי מחדש של העיר אגאדיר. באותן השנים, דמותו של חסן בתור מדינאי פעיל בתוך הממשל המרוקאי הובילה לאהדה רבה שלו מצד האוכלוסייה האזרחית. עם הבינוי מחדש של אגאדיר חסן גם פיתח חיבה לאדריכלות ובניין, דבר שמאוחר יותר הפך בעל השפעה על סדרת תשתיות שנבנו במרוקו תחת הדרכתו.
חלוקת סמכויות ביחס לממשלה
ב-26 בפברואר 1961, בעקבות פטירתו של אביו, הוכרז חסן השני למלך מרוקו והוכתר בטקס רשמי ב-3 במרץ 1961. חסן ראה את משטר אביו, שהביא למודרניזציה רבה ועליית סמכות הפרלמנט, החלישה וערערה את מעמדה של השושלת העלווית והובילה בכך לפגיעה בסדר האזרחי ולעלייתן של אידאולוגיות אנטי-מלוכניות אשר ערערו עוד יותר את מעמד בית המלוכה, דוגמת קומוניזם משמאל ואסלאמיזם מימין. במקורה של הפוליטיקה המרוקאית ישנה מערכת בחירות דמוקרטית הבנויה על נציגים. כמו כן, ההתפרקות שלמרוקו לפלגים שונים מנעה את הקמתן של ממשלות מתוך מפלגה יחידה וחיזקה את הצורך ליצור ממשלות קואליציה.
כאשר הוקמה מרוקו הריבונית אז החלה תקופת מונרכיה חוקתית כאשר ראש ממשלת מרוקו, הוא ראש הרשות המחוקקת. מאז התפטרותו של ראש הממשלה מבארכ אל-בכאי בשנת 1958 מושב ראש הממשלה נותר ריק עד 1963, ובמהלך זמן זה סמכויות הרשות המחוקקת הועברו לידיו של המלך, שבמסגרת החוקה סמכויותיו כוללת את היותו המפקד העליון של הכוחות המזוינים, ראש הרשות השופטת והסמכות הדתית העליונה במדינה. עקב ההתנגדות הזאת לשלטונו חסן השני עוד מעת ירש את הכתר פעל לטהר כל אופוזיציה אפשרית לשלטונו. בשנת 1963 חש כי מעמדו בטוח די במטרה להשיב את מוסד ראשות הממשלה. חסן השני מינה את אחד ממקורביו, אחמד באהניני, פרופסור באוניברסיטת אל-קרוויין, לתפקיד ראש הממשלה החדש.
באהניני פעל מטעם מפלגה חדשה - "החזית להגנת המוסדות החוקתיים" - שצידדה בשימור סמכויות בית המלוכה. במהלך בחירות 1963 השיגה המפלגה 1,159,932 אשר הם שווי ערך ל-34.8 אחוזים מכלל הבוחרים, דבר שהפך אותה למפלגה הגדולה ביותר. המפלגה החדשה שינתה את הפוליטיקה המרוקאית לגמרי מכיוון שהייתה נתונה לתמיכתו הישירה של חסן השני. המפלגה החדשה גם מנעה את הקמתה של מערכת דו-מפלגתית שככל הנראה הייתה נבנית מתוך מפלגת אל-איסתקלאל (העצמאות) שהייתה שמרנית מבחינה אידאולוגית ומפלגת האיחוד הלאומי של הכוחות העממיים, שהייתה סוציאליסטית מבחינה אידאולוגית. בשנת 1965 חסן השני שב לכוח עת פיטר את באהניני מתפקידו ושנתיים מאוחר יותר השיב את מוסד ראשות הממשלה מחדש בכך שמינה את מוחמד בנהימה לתפקיד ראש הממשלה החדש גם כן מטעם מפלגת ה"החזית להגנת המוסדות החוקתיים".
רקע למאבק
במהלך המאה ה-19, סדרת הפסדים צבאיים במלחמות לספרד וצרפת הובילו לאיבוד רוב שטחיה של סולטנות מרוקו בשטחי הסהרה שממזרח להרי האטלס. עם הקמתה של מרוקו הצרפתית רוב השטחים ממזרח לאטלס הועברו רשמית לידי מושבת אפריקה המערבית הצרפתית. עם התפרקותה של האימפריה הקולוניאלית הצרפתית שטחים אלו חולקו בין אלג'יריה ומאוריטניה. הממשל האלג'ירי תחת הנהגתו של אחמד בן בלה, צידדה באידאולוגיה סוציאליסטית והייתה ביחסים חמים עם הגוש המזרחי בהנהגת ברית המועצות, דבר אשר בתגובה קירב את מרוקו לידי הגוש המערבי. בקרב חוגים לאומנים מרוקאים נוצר רעיון "מרוקו הגדולה", שקרא לסיפוח שטחים נרחבים מאלג'יריה ומאוריטניה כמו גם סהרה המערבית שהייתה בחזקתה של המדינה הספרדית.
סכסוך הגבול אל מול אלג'יריה החריף עם גילויים של משאבי טבע ומצבורי מינרלים באזור המסוכסך ממזרח לאטלס. הטענה המרוקאית ההיסטורית לשליטה על האזור הובילה בסופו של דבר לקרע ביחסי אלג'יריה–מרוקו. במרץ 1963 ביקר חסן השני באלג'יר, בירת אלג'יריה, במטרה לשוחח עם נשיא אלג'יריה, אחמד בן בלה, בנוגע להסדר הגבולות. אלג'יריה באותה העת נאבקה עם תסיסה אזרחית ומשברים פנימיים רבים, כמו גם חוסר ריכוזיות מספקת של הממשל במטרה להשקיט את מרידות האוכלוסייה האזרחית. מצב זה הביא את בן בלה לראות את הסכסוך עם מרוקו כעניין מינורי ועל כן החליט הנשיא האלג'ירי על דעת עצמו שלא לפגוש במלך המרוקאי. החלטה זאת התקלה בזעם רב מצידו של חסן השני ונחשבה כזלזול במעמדו ובמעמדה של מרוקו.
מרוקו מצידה קיבלה תמיכה מהרפובליקה הצרפתית החמישית, אשר תחת משטרו של שארל דה גול ויורשיו שימרה יחסים חמים עם מרוקו ומושבות שונות שהיו בעבר בחזקתה במטרה לחזק את אחדותו של הגוש המערבי ולחזק את השפעה של צרפת ביבשת אפריקה. רוב האוכלוסייה הברברית השבטית באזור המסוכסך תמכה בסיפוח לתוך מרוקו ועל כן החל מרד ברברי נגד השלטון האלג'ירי. המרד הכושל עורר חשד בממשל האלג'ירי בנוגע למעורבות מרוקאית ואף ניסיון מרוקאי לערער את יציבותה של אלג'יריה. בתגובה החל הצבא המרוקאי המלכותי להתנייד לעבר הגבול בהוראתו של חסן השני. חסן הכיר בחשיבותו של חבל הארץ למען יוקרתה הבינלאומית של ארצו ולמען מעמדו שלו אל מול אנשיו ועל כן סיים את כל ניסיונותיו להגיע לנורמליזציה ביחסים עם אלג'יריה.
המלחמה וסיפוח השטחים
הכוחות האלג'ירים נהדפו עם המהלכים הראשונים אך החלו לתכנן מתקפת נגד עם עליית התמיכה המצרית והקובנית בהם. על כן, בפברואר 1965, יצא המלך חסן השני במהלך מפתיע; המלך הורה לחיילים הכובשים לצאת מן השטחים שכבשו צבאית ומרוקו עצמה סיפחה שטחים מעטים יחסית ממזרח להרי האטלס. חסן השני עשה זאת ככל הנראה במטרה לשמר את השטחים המעטים שכן הצליח צבאו לסבסד בהם שלטון מרוקאי יציב ולמנוע איבוד שטחים במהלך מתקפת נגד אפשרית. למרות זאת, הטענה הרשמית של חסן השני להוראה על שיבת הכוחות הייתה כי היא נעשתה במטרה שלא לפגוע ביחסי אלג'יריה-מרוקו לטווח הארוך, שכן שתי המדינות היו שכנות וחברות בליגה הערבית אשר לאורך המלחמה ניסתה לטווח בין הצדדים ולהביא להסדר כוחות. למרות השבת הכוחות המרוקאים, הפגיעה בכוחות האלג'ירים כבר נעשתה והאיבה כלפי מרוקו החלה בחוגי הממשל הפנימיים של אלג'יריה.
מעמדה של מרוקו בתוך המלחמה הקרה נקבע בעיקר עקב מלחמה זאת אל מול אלג'יריה. המדיניות פנים המרוקאית גם התנגדה לקיומם של חוגים קומוניסטים ופעלה לחזק את המעמד של בתי המלוכה ברחבי המזרח התיכון ולמנוע את התפשטות המהפכות הסוציאליסטיות הנושאות את האידאולוגיה של ה"נאצריזם" (על שמו של נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר), חיזקה עוד יותר את מעמדה של מרוקו ביחס לגוש המערבי. כמו כן המצב החדש של קירוב מרוקו לגוש המערבי הוביל לקירוב ביחסיה של מרוקו עם ממלכות ערביות ברחבי המזרח התיכון כגון ממלכת ערב הסעודית.
דיכוי קומוניזם
עם עליית ההשפעה של הגוש המזרחי עלתה גם ההשפעה של האידאולוגיה הסוציאליסטית והקומוניזם על חוגים פוליטיים פנימיים בתוך מרוקו. המפלגה הקומוניסטית המרוקאית נוסדה רשמית בשנת 1943 מתוך חוגים קומוניסטים עצמאיים ברחבי מרוקו הצרפתית. היות שמייסדה של המפלגה - ליון סולטאן - היה מאלג'יריה במקורו, הדבר אפשר לממשלו של חסן להרים גבה בנוגע למחויבותה של המפלגה לריבונותה ולצרכיה של ממלכת מרוקו. האיבה האידאולוגית בין הקומוניזם למלוכניות הזרועה בבסיסו של הקומוניזם הובילה את חסן השני להכיר בעובדה כי אין להאפשר לחוגים רדיקליים מטעם השמאל כאלו להיות בעלי השפעה במערכת הממשל המרוקאית. בשנת 1960 הוצאה המפלגה הקומוניסטית מחוץ לחוק בהוראה רשמית של חסן השני.
הקומוניזם לא היה מפורסם ברחבי מרוקו עקב השימור הרב של רוב האוכלוסייה על המסורת המקוריות. הדבר בתגובה הביא לכך שרוב החוגים של השמאל הקיצוני מוקמו בתוך ערים גדולות. חסן השני השתמש בפועל אביו והאדיר כמה שיותר את מעמדה והשפעתה של המשטרה החשאית המרוקאית. הדבר הביא ליצירת המוניטין של שלטון חסן השני כשלטון אוטוקרטי ודיקטטורי אשר במסגרתו נשלטו האזרחים בידי יד הברזל של המלוכה והמשטרה החשאית שעשתה כדבר המלך מעמד זכויות האדם נתון לשאלה לאורך שלטונו של חסן השני. רוב החשודים בפעילות נגד הממשל נשלחו למאסר עולם ללא משפט וחקירה מקדימה. רוב האסירים הפוליטיים נכלאו בכלא אגדז הממוקם בדרום מרוקו.
מתנגדים פוליטיים קומוניסטים שהתגלו בעודם מנהיגים חוגים נגד הממשלה או למעשה מאיימים על הממשל ולא רק מתנגדים לו באידאולוגיה הקומוניסטית נשלחו לעינויים קשים. הגישה אל מחנות העינויים שהופעלו בעיקר בידי המשטרה החשאית אסורה הייתה לאף אחד ואף לא למשפחות מנהיגי האופוזיציה הקומוניסטית המעונים, ההרוגים והקבורים במקום. מרכזי העינויים של דאר אל-מוקרי ברבאט ומולאי שריף בקזבלנקה הפכו לאזורים שאזרחים פשוטים נמנעו מלעבור לידם.
דיכוי איסלאמיזם
אף על פי שהמלך המרוקאי היה הסמכות הדתית העליונה במדינה וקיבל את רוב הלגיטימציה לשלטונו מתוך מוסד הדתי, הדבר לא הפריע ליצירתה של אופוזיציה דתית קיצונית. במהלך תחילתה של המאה ה-20, שלטונם של עבד אל-עזיז, סולטאן מרוקו ועבד אל-חפיט', סולטאן מרוקו, הובילו למודרניזציה נרחבת בעליית ההשפעה הצרפתית וההשפעה הספרדית. הדבר גרר התנגדות עזה מצד הפלג השמרני ואף לאחר הקמתה הרשמית של מרוקו הצרפתית, שהוכרה בידי הממשל המלוכני של השושלת העלווית, פלגים שמרנים, רובם שבטיים, המשיכו במאבק נגד הצרפתים והספרדים שהגיע לשיאו במלחמת הריף והסתיים רק במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20. פלגים קיצוניים אלו פעלו נגד החלטת הממשל המלוכני ולאחר עצמאותה של מרוקו מידי צרפת במהלך שנות החמישים, התנגדותם לממשל המלוכני שנוצר עקב אותו הקרע לא הפסיק אלא רק התרחב עקב המשך המודרניזציה שהונהגה בידי מוחמד החמישי וחסן השני במטרה לחזק את מעמדה הבינלאומי של ממלכת מרוקו.
עם עלייתה של תנועת האסלאמיזם הקיצונית בהשראת האחים המוסלמים הכיר חסן השני בפלג הקיצוני כסכנה להמשך השלטון המלוכני ויציבותו. על כן החל חסן השני לאתר מטרות של אנשי דת קיצוניים, אשר תחת המשטרה החשאית סבלו גורם דומה למתנגדים הקומוניסטים לממשלו של חסן השני. המאבק של ממשלות כממשלה המרוקאית בתנועות קיצוניות אלו התרחש ברחבי המזרח התיכון פרט לפקיסטן, שתחת השלטון האסלאמיסטי הקיצוני והדיקטטורי של מוחמד זיא אל-חאק פעלה להקים חברה מוסלמית חדשה הפועלת תחת דין האסלאם (דבר שמאוחר יותר הייתה לו השפעה רבה על ההקמה של ארגוני טרור כמו הטליבאן). על כן, חסן השני החליט - כמו מנהיגים אחרים שנאבקו בפלגים האסלאמיסטים הקיצוניים ברחבי המזרח התיכון - להעביר את אסיריו הפוליטיים האסלאמיסטים אל פקיסטן במטרה לנטרל את השפעתם של מתנגדים אלו על מרוקו.
ניסיון ההפיכה של 1971
אף על פי שרוב הפעילות של המשטרה החשאית הופנתה נגד קומוניסטים ואיסלאמיסטים, החלה התנגדות לעלות מתוך הצבא בפלג שקרא להקים רפובליקה מרוקאית סוציאליסטית בדומה לאירועי המהפכה הסוציאליסטית בלוב שהפילה מן השלטון את אידריס הראשון, מלך לוב. עם עליית השחיתות בדרג הצבאי, קצינים רבים שוחדו בידי מהפכנים ללמדם אודות סדרו של המשמר המרוקאי המלכותי. האחים מחמד ומוחמד אבאבו, ביחד עם הגנרל מוחמד מדבוח, החלו להתכונן לקראת מבצע הפיכה צבאית נגד המלך חסן השני. מדי שנה, ב-9 ביולי, התרחש טקס חגיגי בארמון המלוכה סקריט הממוקם בין רבאט (עיר הבירה המנהלית) לבין קזבלנקה (העיר הגדולה ביותר ומרכז הסחר הגדול בותר דרך האוקיינוס), לחגיגות יום הולדתו של המלך חסן השני, תאריך זה בשנת 1971 הפך לתאריך היעד של המהפכנים לקראת פעולתם. בצהרי 10 ביולי תקפו 1,500 קצינים את הארמון בפשיטת רגלים עם נשק אוטומטי ובמידית החל מאבק בינם לבין המשמר המלכותי של חסן השני. המלך וחלק מיועציו הצליחו להתחבא בזמן מידי התוקפים ולאחר השעה ארבע אחר הצהריים, אחרי שנפסקו היריות והחלה להגיע תגבורת מצד הצבא המרוקאי המלכותי, המלך חסן השני יצא ממקום המסתור שלו וביטל את טענת המהפכנים כי הוא נרצח כפי שטענתו בשידורי הרדיו עליהם השתלטו.
ביום שלמחרת היה דיווח על האירוע בעיתון הניו יורק טיימס: "כוחות צבא מרוקו הסתערו אתמול על ארמון הקיץ של המלך חסן השני מחוץ לרבאט, אך כוחות נאמנים סיכלו את ההתקוממות במהירות והמלך נותר בשליטה. רדיו רבאט; שככל הנראה היה בשליטת המורדים זמן מה, טען תחילה כי המלך נהרג והמלוכה הופלה. אך בתחילת היום שידר המלך חסן נאום בן 10 דקות כדי להבטיח למדינתו בצפון אפריקה כי שלטונו בן 10 השנים נמשך. חברת יונייטד פרס אינטרנשיונל מסרה מרבאט, הבירה, כי המלך טען ש-10 בני אדם נהרגו במהלך ההתקפה וכי הוא הוחזק בשבי יותר משעתיים לפני שהתוקפים שינו כיוון ונסוגו. מוקדם יותר, בראיון טלפוני עם תחנת רדיו צרפתית בפריז, אמר המלך חסן כי 'אין סיבה להיות פסימי.' הוא האשים את המשטר הסוציאליסטי של מועמר קדאפי בלוב על כך שציטט לצד המתקוממים. הרדיו הלובי הודיע בעבר כי צבא לוב מוכן לעזור למרוקאים במקרה של הפרעות מחוץ ."
ניסיון ההפיכה של 1972
ב-16 באוגוסט 1972 שב חסן השני למרוקו מביקור פרטי בצרפת. בשובו הוטס על מטוס אזרחי מסוג בואינג 727. במהלך הטיסה, ארבעה מטוסי נורת'רופ F-5 טסו לצד הבואינג 727 של המלך במטרה להגן עליו. הטייסים של מטוסי הקרב היו מעורבים בתכנון הפיכה צבאית נגד שלטונו של חסן השני ועל כן החלו ליירט את הבואינג 727. המהפכנים ירו דרך גוף המטוס ופגעו בחלק מעוברי האורח במטוס. לפי עדות עוברי האורח, חסן השני עצמו הלך לרדיו בתא הטייס וזעק לטייסים התוקפים: "הפסיקו לירות, הרודן מת!" לאחר מכן נעצרו היריות והמטוסים התוקפים יצאו מטווח ראייה של מטוס הנוסעים הפגוע. שמונה נוסעים נהרגו וארבעים נפגעו. למרות זאת צלח המטוס הפגוע לשוב בשלום לרבאט. חסן השני הורה באופן מיידי על חקירה מצד משטרתו החשאית. תוך זמן קצר התגלה כי המטוסים התוקפים היו מוצבים בבסיס קנטירה, שלמעשה היה מלא במתנגדי המשטר המלוכני. הבסיס הוקף בידי כוחות הצבא הנאמנים למלך עוד בערב אותו היום וניסיון ההפיכה, שמטרתה הייתה להקים רפובליקה תחת משטר צבאי, נכשל.
כיבוש סהרה המערבית
עם נפילתה של סולטנות מרוקו לידי המעצמות האירופאיות בתחילת המאה ה-20, סיפחה ספרד חלקים נרחבים מצפון מרוקו ומאזור סהרה המערבית. לאחר קבלת העצמאות המרוקאית רוב השטחים בצפון הועברו חזרה מידי ספרד, אך המדינה הספרדית המשיכה לשלוט בסהרה המערבית. בשנים האחרונות לשלטונו של פרנסיסקו פרנקו התערערה השליטה הספרדית בסהרה המערבית. מרוקו ומאוריטניה ראו חשיבות לאומית בסיפוח האזור עקב חשיבותו ההיסטורית ומרבצי הנפט האדירים לחופיו ומיליציה מקומית בתמיכה אלג'ירית החלה להילחם לעצמאות מידי הכוחות הספרדים. חסן השני הפעיל תעמולה נגד המשטר הקולוניאלי ברחבי אפריקה במטרה להשיג רווח מכך, רווח שהיה לסיפוח סהרה המערבית. כל עוד הדיקטטורה של פרנקו שלטה בספרד לא האמין חסן השני במשא ומתן עם מדריד והכין את הצבא המרוקאי המלכותי לקראת פלישה אל תוך המושבה הספרדית מדרום.
עם ההיחלשות של הסמכות הספרדית באזור הייתה ההסכמה כי ספרד לא תוכל לשמור על המושבה אך היה סכסוך אודות מי יירש את השטחים. הממשל המאוריטני לבסוף ויתר על טענתו לשטחים וצידד בממלכת מרוקו. אלג'יריה מצידה ארגנה את המיליציות קראו לריבונות החבל לכדי ארגון צבאי מאוחד: חזית פוליסריו, אשר קראה להקמתה של הרפובליקה הערבית הדמוקרטית הסהראווית. מכאן שהסכסוך הפך למאבק בין מרוקו לאלג'יריה בפועל ולא מאבק של אחד או יותר מן המדינות השכנות לבין ספרד. כדי להדגיש את הריבונות המרוקאית על סהרה המערבית פעל חסן השני להוצאתו לפועל של המצעד הירוק לעבר סהרה הספרדית. הפעולה נועדה להדגיש ריבונות אך גם ביצועה בדרכי שלום סימן את מרוקו והממשל של חסן השני לא כמחרחרי מלחמה אלא כפונים להסדר בשלום לפתרון הסכסוך. שישה ימים קודם לפטירתו של פרנקו בספרד, ב-14 בנובמבר 1975, נחתמו הסכמי מדריד, שחילקו את המושבה הספרדית בין מרוקו ומאוריטניה ונעשו ללא עירובם של מנהיגי חזית הפוליסריו.
זמן קצר לאחר יציאתם של כוחות צבא אפריקה הספרדי ממושבתה בסהרה המערבית, החלה מלחמת סהרה המערבית בין הצבא המרוקאי לבין חזית הפוליסריו שנתמכה בידי אלג'יריה. מלחמת סהרה המערבית הפכה למאבק ממושך ובסופו של דבר למלחמת התשה בין מרוקו לחזית הפוליסריו, שפעלה באסטרטגיה של לוחמת גרילה לאחר נפילת כוחותיה הסדירים בעימותים ישירים אל מול הצבא המרוקאי. לחץ ממשלתי מרוקאי הביא את מאוריטניה לוותר סופית על טענתה לחבל ויחסיו החמים של חסן השני עם הממשל הצרפתי אפשרו תמיכה וסיוע צבאי במהלך המאבק מידי חיל האוויר הצרפתי. חזית הפוליסריו השתמשה במאבק נגד מרוקו כמלחמת קודש נגד העולם המערבי שתמך בממשל המרוקאי. הדבר הוביל לסדרת פיגועי טרור ממושכים בערים הגדולות של מרוקו לאורך שנות ה-80 של המאה ה-20 ושנות ה-90 של המאה ה-20.
לאחר מאבק ממושך הצליחו הכוחות המרוקאים בכיבוש אזור החוף לאוקיינוס האטלנטי אך התקשו להיאבק בפוליסריו במדבריות של הסהרה. לבסוף נוצר קו השליטה, מוצב צבאי מרוקאי לאורך מרכזה של סהרה המערבית המתמשך לאורכה וקובע את הגבול דה פקטו בין אזורי השליטה המרוקאים לאזורי השליטה של חזית הפוליסריו. המאבק העקוב מדם השפיעה לרעות על מעמדה הבינלאומי של מרוקו ועד לסיום שלטונו לא הצליח חסן השני להביא להכרה בינלאומית בסהרה המערבית כחלק בלתי נפרד ממרוקו. במקום זאת, קבע האו"ם כי סהרה המערבית היא שטח בכיבוש מרוקאי. כאמור, המאבק היה בפועל חלק מהיריבות בין מרוקו ואלג'יריה. במהלך שנות השבעים ועד שנות התשעים אלג'יריה לא רק חימשה את הפוליסריו, אלא פעלה עבורו להשיג תמיכה בטענה לריבונות מידי מרוקו באיחוד האפריקאי ובאו"ם, כל זאת במטרה להחליש את מרוקו ולשמר את הכנסות הנפט דבר הפוליסריו.
יחס לעולם הערבי והמוסלמי
במשך כמעט ארבעה עשורים שלט המלך חסן במרוקו כמדינה תאוקרטית מבחינה חלקית וזאת מכיוון שלקח חלק מרכזי מהלגיטימציה לשלטונו דרך מוסדות הדת שהוא היה בראשם. הוא לקח את סמכותו מתפקידו המוצהר כאמיר המאמינים (תואר שבעבר היה נתון רק לח'ליפה - ראש האימפריה המוסלמית) וטען על מתנגדיו כי פועלם עושה אותם לכופרים. הוא פעל לאחד את המדינה שמאחוריו במסעו לחזק את מעמדה הבינלאומי ולהסיט את תשומת הלב מאי-השוויון החברתי המפרך של הממלכה. כל זאת בעוד הוא סירב לשיבה לאורך החיים השמרני הדתי-קיצוני אשר אפף בעבר את רוב העולם המוסלמי, התנגדות שהתבטאה בעיקר במאבקו נגד חוגים רדיקליים איסלאמיסטים. חסן השני יצר למעשה קרע פנימי בתוך האסלאם סוני כאשר מתוקף תפקידו כראש המוסד הדתי הוא החשיב את פועלם של האיסלאמיסטים ככזה של כופרים ומתנגדי משטר שפועלים נגד המלך ומכאן נגד הממסד הדתי.
כדי לחזק את מעמדה של מרוקו ביחס לעולם המוסלמי ובמטרה להראות את פועלו של המלך לאנשיו, במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 החלה הבנייה של מסגד חסן השני. המסגד ממוקם לחופי האוקיינוס האטלנטי בקזבלנקה והוא אחד מהמסגדים הגדולים ביותר בעולם. בעת ההכנות לבנייה צוטט חסן השני באומרו ב-9 ביולי (יום הולדתו) בשנת 1980 כך : המסגד נבנה בין השנים 1986–1993 עד אשר נפתח לאוכלוסייה הכללית בטקס חגיגי.
מעמד ביחס לאפריקה
במהלך שלטונו המוקדם היה חסן השני תומך נלהב של הדה-קולוניזציה של אפריקה. לאורכה של המלחמה הקרה תמכה מרוקו במספר שלטונות דיקטטורים ברחבי אפריקה במטרה למנוע את התפוצה של הקומוניזם במדינות אלו. לקראת סיום שלטונו נתן חסן השני אף מחסה למובוטו ססה סקו, דיקטטור קונגולזי שהודח עם מלחמת קונגו הראשונה. חסן השני חשש מהתפשטותם של משטרים סוציאליסטים וקומוניסטים ברחבי היבשת והביע סלידה בעיקר מלוב. שיאה של סלידה זאת הגיעה עם התמיכה הדיפלומטית של מרוקו בצ'אד לאורכו של סכסוך לוב–צ'אד. בשנת 1984, בהצבע מטעם האיחוד האפריקאי, הכריזו רוב חברות האיחוד כי הן מכירות בדרישתה של סהרה המערבית לעצמאות ובחזית הפוליסריו כמייצגת הלגיטימית של חבל הארץ. בתגובה הורה חסן השני על יציאתה של מרוקו מהאיחוד.
שנים אחרונות
עם סיום המלחמה הקרה נפלה רוב התמיכה האמריקאית במשטרים אוטוקרטיים אנטי-קומוניסטיים ועל כן היה על חסן השני להחליש את הסנקציות שהטיל על איגודים פוליטיים ולהחליש את סמכותנות שלטונו במטרה לשמור על יחסים חמים עם המערב. למרות קריאה עממית רחבה, חסן השני לא ביצע שינויים לחוקה אשר הובילו להיחלשות במכותו עם כי בשנותיו האחרונות נודע בכך שהיה בעל השפעה פחותה יותר על גבי הממשלה. עקב חוסר השינוי החוקתי המשיכה ההתנגדות לשלטון הסמכותני מצד פלגים פוליטיים, מה שלאחר מותו היה לגורם משפיע באירועי ההפגנות במרוקו (2011), שהתרחשו במקביל לאביב הערבי. חסן ישב על כס-המלוכה במשך 38 שנה, עד מותו ב-23 ביולי 1999 בגיל 70. הוא הוחלף בידי בנו הבכור, מוחמד השישי, ששולט עד היום.
יחס ליהדות מרוקו
חסן התבלט ביחסו הסובלני כלפי הקהילה היהודית במרוקו (בהמשך למדיניותו של אביו מוחמד החמישי) ובקריאותיו ליהודים להישאר במדינה. הוא ניהל קשרי ידידות ענפים עם רבה של מרוקו שלום משאש. למרות זאת, הוא לא הצליח למנוע את האווירה העממית האנטי-יהודית שהתקיימה במדינה בשנות ה-60 לאחר הצטרפות המדינה לליגה הערבית ב-1958, וביתר שאת לאחר מלחמת ששת הימים ואשר הביאה לעלייתם לישראל של מרבית היהודים שנותרו. חסן תמך בפיוס ובפשרה בסכסוך הישראלי-ערבי, וקשרים גלויים וסודיים התקיימו בינו לבין ממשלת ישראל, גם בטרם כינון היחסים הדיפלומטיים בין המדינות בשנת 1995. הוא סייע ותיווך בין הצדדים בהסכם השלום בין ישראל למצרים ובמשא המתן בין ישראל לפלסטינים.
מגעים עם ישראל
על שמו קרוי רחוב בקריית עקרון.
Buffalo buffalo Buffalo buffalo buffalo buffalo Buffalo buffalo
"Buffalo buffalo Buffalo buffalo buffalo buffalo Buffalo buffalo" הוא משפט תחבירי בשפה האנגלית, המשמש דוגמה לכך שהומונימיה והומופון יכולים ליצור משפט שלם ונכון מבחינה תחבירית. המשפט הופיע לראשונה בשנת 1965 בספר של דימיטרי בורגמן, Language on Vacation: An Olio of Orthographical Oddities. למילה buffalo יש שלושה פירושים במשפט זה: כאשר n מציין שם עצם, a מציין תואר ו-v מציין פועל, המשפט חולק תחבירית כך: הנה כמה פירושים אפשריים של המשפט: ביזונים מהעיר באפלו אשר מציקים לביזונים אחרים מבאפלו מציקים לביזונים מהעיר באפלו. הביזונים הללו אשר מוצקים על ידי ביזונים מבאפלו מציקים לביזונים אחרים מבאפלו. ביזונים מבאפלו אשר מציקים להם ביזונים אחרים מהקהילה שלהם, במקרה גם מציקים להם ביזונים אחרים מבאפלו.
אופיואיד
אופיואידים (Opioids) הם קבוצת תרכובות הנקשרות ל"קולטני האופיואיד" במערכת העצבים ובמקומות אחרים בגוף. ההשפעה המרכזית של מרבית האופיואידים היא דיכוי מערכת העצבים המרכזית תוך הפחתת יכולת הגוף להגיב לגירויים. זאת, עקב היקשרותם לקולטנים המעבירים את תחושת הכאב ואותות חישה אחרים למוח. לכן, רוב האופיואידים פועלים כמשככי כאבים. האופיואידים הם בין הסמים הפסיכואקטיביים הממכרים הנמצאים בשימוש מאז התקופה הפרהיסטורית.
רוב האופיואידים מכילים תרכובת כימית בשם מתילמורפינן (Methylmorphinane) כחלק משלד המבנה של התרכובת. לקבוצת המתילמורפינן נקשרים אטומים וקבוצות כימיות שונות, בהתאם לסוג האופיואיד.
מקובל לחלק את האופיואידים למספר קבוצות:
חומרים אלו מכונים לעיתים קרובות "סמים נרקוטיים", אך המונח "אופיואידים" מדויק יותר, שכן "נרקוטיקה" אינה מוגדרת היטב ומכסה מגוון סמים לא-חוקיים.
האופיואידים נקשרים לאותן מולקולות במוח ובמערכת העצבים המרכזית, וכן במערכת העצבים ההיקפית – הקולטנים האופיואידיים. ההבדלים בין השפעות הסמים על הגוף נובעים ממהירות הגעתם לקולטנים, וכן מכמות האופיואיד הנדרשת כדי להפעילם. הקצב בו אופיואידים חודרים לגוף תלוי בצורה בה הם ניטלים: כאשר מעשנים או מזריקים אופיואידים, הם מגיעים לרמות שיא במוח תוך דקות. אופיואידים הניטלים בהסנפה, לעומת זאת, נספגים לאט יותר משום שהם חייבים לעבור דרך ממברנות המוקוס של האף לכלי הדם. חברות התרופות פיתחו מוצרי אופיואידים הניתנים במגוון רחב של דרכים, החל מהזרקה תוך ורידית, דרך כדורים ועד לכסניית מציצה, במקרה של פנטניל (אקטיק).
האופיואידים בארצות הברית
במהלך שנות האלפים גדל השימוש באופיואידים בארצות הברית, כשב־2006 נמכרו 8.4 מיליארד כדורים וב־2012 נמכרו כבר 12.6 מיליארד כדורים.
באוקטובר 2017 הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על מגפת האופיואידים כ"מצב חירום לבריאות הציבור", ובדצמבר פורסמו נתונים על ירידה בתוחלת החיים של אמריקאים במשך שנתיים רצופות כשאחד הגורמים לכך הוא העלייה בשימוש באופיואידים. בשנים 2005 - 2014 ירד מספר המיתות הקשורות בשימוש באופיואידים בישראל מ-1.3 למאה אלף ל-0.3 למאה אלף.
באוגוסט 2019 פסק בית המשפט באוקלהומה ארצות הברית שהשיווק האגרסיבי של משככי כאבים מצד ג'ונסון אנד ג'ונסון היו אחד הגורמים למגפת האופיואידים, שגרמה למותם של כ-200 אלף אמריקאים בשנים 1996 עד 2017, והחברה נדרשה לשלם קנס של כ-570 מיליון דולר.
בשנת 2018 נבחרו 8 חברות, ביניהן חברת בריינסווי הישראלית, למסלול ייחודי של מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA), שתכליתו להאיץ פיתוח ואישור מוצרים לטיפול בהתמכרות לאופיואידים.
האופיואידים בישראל
במהלך העשור השני של המאה ה-21 גדל השימוש באופיואידים בישראל.
בדו"ח בינלאומי שנערך בשנים 2014-2016 על ידי OECD, נמצאה ישראל במקום ה-11 מתוך 37 מדינות שהיו חברות אז בארגון, בשיעור צריכת משככי כאבים נרקוטיים לנפש. דו"ח זה אשר פורסם בשנת 2019 הראה זינוק של יותר מפי-2 מאז 2013, אז ניצבה ישראל במקום ה-24 בשיעור הצריכה.
בשנת 2019 הוחלט על ידי משרד הבריאות בראשותו של המנכ"ל משה בר סימן טוב להקים וועדה שתבחן את הגבלת השימוש באופיואידים.
בשנת 2022 מפרסם משרד הבריאות חוזר למנהלי בתי החולים ולמנהלי קופות החולים שמטרתו להעמיק את הבקרה והניטור על מרשמי תרופות אופיואידיות.
בשנת 2023 התפרסם מחקר של מרכז טאוב המראה שישראל מדורגת במקום הראשון בעולם בצריכת אופיואידים. עורכי המחקר הזהירו מפני הסכנות החמורות בצריכת הסם.
התעוררות בירושלים
התעוררות בירושלים היא תנועה פוליטית בראשות אדיר שוורץ, חבר ויו"ר האופוזיציה במועצת העיר ירושלים.
הקמת התנועה
תנועת התעוררות נוסדה בשנת 2008 על ידי קבוצת צעירים ירושלמית בהובלתו של עופר ברקוביץ במטרה לקדם את האוכלוסייה הצעירה בירושלים ולחזק אותה כ"עיר ציונית פלורליסטית ויצרנית". התנועה התמודדה בבחירות העירוניות באותה השנה ברשימה משותפת עם סיעת ירושלמים בראשות רחל עזריה. הרשימה קיבלה שני מנדטים, אחד לכל סיעה, כאשר נציגי התעוררות במועצה היו עופר ברקוביץ' ומירב כהן שהתחלפו במסגרת הסכם רוטציה.
בחירות 2013
בבחירות המקומיות שנערכו בשנת 2013 התמודדה התעוררות עצמאית וזכתה בארבעה מנדטים, מה שהפך אותה לסיעה השלישית בגודלה במועצת העיר. יו"ר התנועה עופר ברקוביץ' קיבל את סגנות ראשות העיר, וכן את תיק הפיתוח הכלכלי והתעסוקה, תיק מרכז העיר ותיק התרבות. מספר 2 בתנועה, חנן רובין קיבל את תיק הצעירים והמשפחות, יו"ר ועדת התמיכות העירונית, וחבר הוועדה המקומית לתכנון ובנייה. מספר 3, עינב בר את תיק קידום העסקים הקטנים, ואלעד מלכא את תיק הנוער. במהלך הקדנציה התבצעה רוטציה ואת מלכא החליף יואב ייבין. בספטמבר 2017 הודיע חבר המועצה חנן רובין על התפטרותו מתפקידו, ובמקומו חזר למועצה אלעד מלכא. במרץ 2018 פרש יואב ייבין מחברותו במועצה ובמקומו נכנס דן אילוז. אילוז לא התמודד ברשימת התעוררות למועצה והחל את פעילותו בהתעוררות ב-2016.
ב-30 בספטמבר 2014 ביקר מבקר המדינה יוסף שפירא את התנהלותה התקציבית של הסיעה במהלך בחירות 2013. על פי דו"ח המבקר, מאזן הוצאות הסיעה היה גבוה מסך הכנסות הסיעה במהלך קמפיין הבחירות, זאת בנוסף לעובדה שהסיעה העלימה מהדו"ח שהגישה למבקר המדינה את מלוא הוצאותיה במהלך קמפיין הבחירות. בעקבות כך, המבקר קנס את התעוררות בכחצי מיליון שקלים. בקיץ 2017 פרץ משבר חריף בין התנועה לבין ראש העיר ניר ברקת על רקע ביקורתה של התנועה על תוכניתו של ברקת לחלוקת שכונות ירושלים לחרדים, לדתיים ולחילונים. במהלך המשבר, ברקת איים על חברי המועצה מטעם התעוררות בתביעת דיבה אם לא יחזרו בהם מהאשמותיהם נגדו.
בחירות 2018
בנובמבר 2017 פרשה הסיעה מהקואליציה העירונית בעקבות חילוקי דעות עם ראש העירייה ניר ברקת. בנוסף, הכריזה הסיעה כי תריץ את יו"ר הסיעה עופר ברקוביץ לתפקיד ראש העירייה בבחירות 2018. בבחירות שהתקיימו ב-30 באוקטובר קיבל ברקוביץ 29% מהקולות והתמודד בסיבוב שני שנערך ב-13 בנובמבר מול משה ליאון, על ראשות העירייה. ב-13 בנובמבר הפסיד ברקוביץ בבחירות לאחר שזכה ב-49.15% מהקולות לעומת 50.85% למשה ליאון.
באוגוסט 2018 חשפה התנועה את חברי הרשימה שלה לבחירות 2018, ביניהם מספר חברי הליכוד. בבחירות 2018 זכתה ל-46,310 קולות, שהם 7 חברי מועצה, והייתה למפלגה הגדולה ביותר במועצת עיריית ירושלים. התעוררות ניהלה משא ומתן לכניסה לקואליציה, אך לבסוף החליטה המפלגה להישאר באופוזיציה.
ביוני 2021 הדיחה התנועה שני חברי מועצה מטעמה, ימית אלה יואלי ואבישי כהן, לאחר שהראשונה סירבה להתפטר ממועצת העיר וכהן תמך במהלך הקואליציה לתת לה מקומות בוועדות העירייה על חשבון הקואליציה, לאחר שברקוביץ' נישל את השניים מתפקידיהם. השניים הקימו יחדיו סיעה בשם "יחד בירושלים" והצטרפו לקואליציה של משה ליאון.
בנובמבר 2022 הודיע עופר ברקוביץ' על רצונו ב"פסק זמן" מפעילות ציבורית. לאחר פרישתו של עופר ברקוביץ נבחר אדיר שוורץ בהליך בחירות פנימי לעמוד בראש התנועה. שוורץ עומד בראש האופוזיציה ומכהן כיו"ר וועדת הביקורת העירונית.
בחירות 2023
על רקע המתיחות נוכח הרפורמה המשפטית קידם שוורץ מהלך של "צום חירום לאומי" בתשעה באב שהוקדש למאמצים למניעת הקרע בעם. ב-3 באוגוסט 2023 הודיעה מפלגת "המחנה הממלכתי" על תמיכתה בתנועת התעוררות בירושלים לקראת הבחירות הקרבות כאשר הסכם תמיכה רשמי נחתם בין גנץ ושוורץ במסגרתו שובצו שני נציגים של המחנה הממלכתי ברשימת התעוררות למועצת העיר.
פעילות
מעבר לפעילות של הנציגים במועצת העיר, התעוררות היא תנועה חברתית המורכבת מ-14 צוותים העוסקים בתחומים השונים, כגון חינוך, תעסוקה, דיור, תרבות ועוד, המורכבים כולם ממתנדבים. כמו כן לתנועה תא סטודנטים באוניברסיטה העברית.
התנועה מארגנת אירועי תרבות רבים. התנועה פעלה והצליחה למנוע את סגירתו של קולנוע "לב- סמדר" והביאה לשימורו. בנוסף, הקימה התעוררות את מינהלת הקולנוע, לעידוד הפקות קולנוע בעיר.
דגל האי מאן
דגל האי מאן מורכב מטריסקל - שלוש הרגלים של סמל האי מאן, במרכזו של דגל אדום. הרגלים מחוברות בירך ומכופפות בברך. כדי שהאצבעות יצביעו לכיוון השעון בשני צידי הדגל, משתמשים בסמל דו-צדדי. הטריסקל הוא גרסה של סמל שמש או צלב קרס ששימש תרבויות עתיקות.
התעוררות בירושלים
פעילות
בתחום הדיור הובילה התנועה את המאבק להכפלת מיסוי הארנונה על דירות רפאים, וכן מובילה פרויקטים נוספים להוזלת מחירי הדיור בעיר על ידי בנייה בשטחים ציבוריים מעל מבני ציבור וקבוצות רכישה יחד עם רוח חדשה. ופועלת בעד צמצום הנטל הבירוקרטי ועלויות הארנונה לתושבי העיר.
דגל האי מאן
הדגל דומה בצורתו לדגל סיציליה.
התעוררות בירושלים
פעילות
עוד בתחום הכלכלי, נאבקת התנועה להשארת משרדי הממשלה בירושלים ולהחזרתם של משרדים רבים לתוך הבירה בהתאם להחלטות הממשלה וחוק יסוד: ירושלים. בין היתר, נאבקה התנועה להבטחת מיקומו של תאגיד השידור הציבורי החדש בירושלים ובמאי 2016 פעילי התנועה אף חסמו את כביש מס 1 בכניסה לעיר במחאה. בנוסף, הצליחה התעוררות בהובלת המאבק הלאומי להכנסת קריטריון "מיצוי כושר השתכרות" לפרויקטים המוזלים של "מחיר למשתכן" מאת משרד השיכון והבינוי. חשיבותו של הקריטריון היא בכך שהוא מאפשר לצעירים הירושלמים לצבור נקודות זכות לצורך קבלת ההטבה, אך מעצם העובדה כי הם עובדים לפרנסתם.
בתחום התעסוקה פועלת התנועה לקדם יזמות עסקית ויזמות טכנולוגית בעיר בשיתוף פעולה עם הרשות לפיתוח ירושלים. כמו כן, מסייעת התנועה להקלת הביורוקרטיה העירונית העומדת בפני עסקים קטנים ובינוניים והובילה להחלטת מועצת העיר על העדפת ספקים ונותני שירותים ירושלמים במכרזים עירוניים.
התעוררות פעילה גם בתחום יחסי דתיים וחילוניים בעיר. היא נאבקה כדי לאפשר לעסקים שונים להפתח גם בשבת, בין היתר סינמה סיטי ירושלים, ובית הקפה בגן העצמאות. בעקבות מכרז שפרסמה עיריית ירושלים להפעלת בית קפה בגן השושנים בעיר בו צירפה סעיף לפיו בית הקפה לא יוכל לפעול בשבת, עתרה תנועת התעוררות לבית המשפט המחוזי בירושלים ובית המשפט פסל את הסעיף. התעוררות גם יזמה את פרויקט "בליבה חומה", אשר במסגרתו חונכים סטודנטים באוניברסיטה העברית סטודנטים חרדים, כדי להקל עליהם את הקליטה בקמפוס ולסייע להם לימודיהם.
דרוסקינינקאי
דרוסקינינקאי (בפולנית: Druskieniki) היא העיר הדרומית ביותר בליטא, לא רחוק מגבולות פולין ובלארוס. החל מתום מלחמת העולם השנייה, דרוסקינינקאי מהווה עיר תיירות עם אתרי נופש, בילוי ובריאות המבוססים לרוב על מים ומלח. הרחוב המרכזי בעיר הוא ע"ש מיקולאיוס קונסטנטינס צ'יורליוניס, והוא מתפרש על כל אורכה. מקור השם הוא "Druska", מלח בליטאית.
היסטוריה
למרות שבמקורות הכתובים הוזכרה העיר בפעם הראשונה רק בתחילת המאה ה-17, אנשים מתגוררים באזור זה כבר מתקופת האבן. במאה ה-18, הייתה דרוסקינינקאי כפר ליטאי רגיל, עד שסטניסלב אוגוסט פוניאטובסקי, הדוכס הגדול של ליטא, מלך פולין, הוציא צו והכריז על דרוסקיניקאי ככפר נופש, ב-20 ביוני 1794. בשנת 1837, כאשר איגנצי פונברג, פרופסור באוניברסיטת וילנה, ניתח את ההרכב הכימי של המים המינרליים הזורמים בנהר הניימן המתפרש לרוחב העיר, ופרסם את התוצאות, אישר הקיסר ניקולאי הראשון את פרויקט הנופש בדרוסקינינקאי.
יהודי דרוסקינינקאי
ראשית הקהילה היהודית בדרוסקינינקאי בשנות ה-80 של המאה ה-19, אז הוקמו במקום שני בתי מדרש ונקבע בית קברות. הקהילה הקטנה החזיקה גם "חדר", ואלו מילדיה שבחרו להמשיך בלימוד תורה נסעו ללמוד בישיבות ליטא.
רבני העיירה היו:
סיבית
סִבִּית (קיצור של סִפְרָה בִּינָרִית באנגלית bit או בִּיט, מתוך השם "binary digit") היא ספרה בינארית – יחידת הנתונים הקטנה ביותר שבה משתמש המחשב.
המושג bit נטבע לראשונה על ידי ג'ון טוקי והובא ב-1948 במאמרו המפורסם של קלוד שאנון, אבי תורת האינפורמציה, כדי לתאר את יחידת המידע הקטנה ביותר.
יצוג מידע
סיבית יכולה להכיל ערך 0 או 1 בלבד. הסיבה לשימוש בשיטה הבינארית היא פשטות המימוש האלקטרוני והלוגי של שיטה זו - נדרש טיפול בשני מצבים בלבד (למשל: יש זרם = 1, אין זרם = 0).
יחידות מידה מבוססות סיביות
בית (Byte) מורכב מ-8 סיביות. בית מיוצג באנגלית באות B. אין להתבלבל בינה לבין סיבית, שמיוצגת באות b.
בעבר גודל הבית לא היה מוגדר והיה תלוי מימוש. יחידה שהתייחסה במפורש ל-8 סיביות כונתה Octet אך מאחר שעם השנים בית התייחס באופן בלעדי ל-8 סיביות, כינוי זה הפך לפחות שכיח. גודל של ארבע סיביות מיוצג על ידי מונחים שונים כגון Nibble, חצי בית (halfbyte), סמי-אוקטט (semi-octet) וקואדביט (quadbit). מאחר שגודל זה מייצג ספרה בבסיס הקסדצימלי, לעיתים מתייחסים לכך כספרת הקסה (Hex digit). כך למשל, לעיתים נוח יותר להציג בית כשתי ספרות הקסה.
העברת מידע
מערכת תקשורת יכולה להעביר מידע דיגיטלי.
מהירות ההעברה של נתונים בקווי תקשורת נמדדת בסיביות לשנייה, או בכפולות של יחידה זו, כגון קילוביט לשנייה, מגה-ביט לשנייה וג'יגה-ביט לשנייה.
ייצוג בינארי של אותיות
באמצעות מחרוזת של סיביות, מושג במחשב ייצוג בינארי של אותיות (וסימנים אחרים). כאשר למטרה זו משמשת סיבית אחת, ניתן לייצג שתי אותיות שונות. ככל שמחרוזת הסיביות ארוכה יותר נוכל להגדיר יותר סימנים שונים, אך נשלם בצריכת מקום אחסון (לסוגיו השונים). רצף של סיביות המשמש להצגה של סימן אחד קרוי תו.
ייצוג בינארי של אותיות נכנס לשימוש שנים רבות לפני המצאת המחשב, במקרים שבהם נדרשה דרך פשוטה לכתיבה וקריאה. כתב ברייל הוא קוד בינארי בן שישה ביטים, כך שייתכנו בו 2^6=64 סימנים שונים, אך צירופים אחדים אינם מנוצלים משום שהם עלולים להטעות את הקורא.
במכשירי טלפרינטר שימש להעברת המידע סרט מנוקב בקוד בודו, שבו כל תו יוצג באמצעות חמישה חורים, כלומר התאפשרו 2^5=32 סימנים שונים. זה מספר קטן מדי של סימנים, שאינו מאפשר אפילו ייצוג של אותיות וספרות בלבד. לפתרון הבעיה נלקחו שני תווים להיות תווי בקרה, בעלי אופי דומה לזה של המקש Shift שבמקלדת, כלומר לעבור למערכת חלופית של סימנים. עוד שלושה תווי בקרה משותפים לשתי מערכות הסימנים, כך שבסך הכול מאפשרת שיטה זו ייצוג של 2X27=54 סימנים שונים, וזה מספיק לאותיות (גדולות בלבד), ספרות וסימני פיסוק.
במחשבי CDC, שפעלו בתחילת שנות השבעים, גודל מילה היה 60 ביטים (גודל זה נקבע משום שיש לו יתרון בולט בחישובים, שזו הייתה מטרתם העיקרית של מחשבים אלה). גודל סימן נקבע ל-6 ביטים, כך שבמילה אחת ניתן לאחסן 10 סימנים. מספר הסימנים השונים היה 2^6=64. זהו מספר קטן יחסית, אך, כאמור, עיקר פעילותם של מחשבים אלה הייתה חישובים ולא טיפול במידע תווי.
בקוד ASCII נקבעו תחילה 7 ביטים לייצוג תו, כך שהתאפשרו 128 סימנים שונים: אותיות (גדולות וקטנות), ספרות, סימני פיסוק ועוד. בקוד ASCII מורחב נוסף עוד ביט, כך שמתאפשרים 256 סימנים שונים, כולל אותיות עבריות, למשל, ועוד סימנים מיוחדים רבים. קוד זה משמש במרבית המחשבים הפועלים כיום. גם במחשבי IBM-Mainframe, שייצורם החל באמצע שנות השישים, נהוג קוד בן 8 ביטים, אך המשמעות שניתנת בו לכל צירוף של ביטים שונה. קוד זה קרוי EBCDIC.
קוד בן 8 ביטים די בו למערכות טקסטואליות מקובלות, שבהן משתמשים בשפה אחת, או לכל היותר בשתי שפות. במערכות רב לשוניות, שבהן נדרשות גם אותיות ערביות, קיריליות וכו', לא די בכך. פתרון אפשרי הוא זה שננקט במכשירי הטלגרף, כלומר שימוש בתווי בקרה הגורמים להחלפת מערכת האותיות. בפתרון זה יש אי-נוחות מסוימת, מה גם שאינו פותר את בעיית השפות של המזרח הרחוק, שבהן יש אלפי סימנים. פתרון יסודי לבעיה זו הוא המעבר למערכת יוניקוד, שבה משמשים אחד עד ארבעה בתים, כלומר עד 32 ביטים, לייצוג כל סימן. מערכת זו מאפשרת יותר ממיליון סימנים שונים, די והותר לכל סימני השפות המקובלות בעולמנו גם יחד.
בכל מערכות הסימנים שבהן עסקנו עד כה, ניתן אורך אחיד לכל הסימנים במערכת. זו שיטה פשוטה, אך היא אינה יעילה מבחינת נפח האחסון שהיא צורכת: יש סימנים נדירים שיכולנו לתת להם קוד ארוך יותר, ולעומתם להעדיף קוד קצר יותר לסימנים הנפוצים. יישום של גישה זו קיים כבר בקוד מורס לטלגרף אלחוטי (קוד זה משמש עד היום כשנדרשת תקשורת אמינה בתנאי קליטה גרועים, למשל לקשר עם אוניות בלב ים). לאות הנפוצה 'ו' משמש בקוד מורס הקוד '.', ואילו לאות 'ע' משמש הקוד '---.'.
יישום גישה זו במחשבים נהוג כאשר נדרש חיסכון בנפח האחסון, אך עקב מורכבותה נדרשת השקעה של זמן מעבד לפענוח הקוד. תוכניות לדחיסת נתונים מיישמות גישה זו. נפח האחסון המינימלי מושג באמצעות קוד האפמן.
טבלת המרה בין בסיסי מספרים נפוצים:
דני גיבור
דני גיבור הוא שיר ילדים שכתבה המשוררת מרים ילן-שטקליס. השיר מוכר גם על פי השורה הראשונה בו: "אמא אמרה לי דני" (וגם על פי גרסה משובשת של שורה זו: "אמא אמרה לדני").
השיר ראה אור לראשונה בעיתון הילדים "דבר ילדים" ולאחר מכן בספר "דני" (1943). אחר כך התפרסם במאספים רבים של שירת ילן-שטקליס שערכה היא וערכו אחרים, בהם "פרח נתתי לנורית". המלחין מקס למפל הלחין את השיר.
השיר הפך לאהוד ומקובל והוכנס לתוכנית הלימודים של גני הילדים ובתי הספר ביישוב ולאחר הקמת המדינה. זכה למספר ביצועים, בין השאר, על ידי הזמרים אריק איינשטיין, אילנית, עוזי חיטמן, חני נחמיאס, אסנת פז ואהובה צדוק.
נושא השיר הוא התמודדות נפשית פנימית ועיצוב ההתנהגות כלפי הזולת במצבי חוויה של אהבה ואכזבה. "דני גיבור", הוא אחד מיצירות הספרות שהוכנו לילדים, אך מבוגרים נהנים לקוראה או להאזין לה, בשל הניסוח הבהיר של רגשות ומצבי חיים מילדות ועד זיקנה.
תהליך כתיבת השיר
במהלך ההכנות ללקסיקון הספרות שלו פנה גצל קרסל למרים ילן-שטקליס בבקשה שתשלח לו את קיצור תולדות חייה ואת רשימת פרסומיה. במכתב התשובה שכתבה לו, 29 דפים אורכו, כתבה בין השאר:
בהמשך היא מסבירה:
פרקי השיר ותכניו
השיר המחורז כולל שלושה בתים ופזמון:
בבית הראשון הפותח במילה "אמא", המייצגת מקור מובטח לאהבה ולקבלה, מספר הדובר, הילד דני, על עצתה של האם ממנו, לשלוט במבעיו כאשר הוא חש רגשות עזים, לדוגמה לא לפרוץ בבכי כאשר הוא מרגיש צער רב; העצה היא אחת ממערך חינוכי של כללי החברה אותם מנחילה לו האם:
דני מבקש לפעול על פי העצה של האם - כך בפזמון, המתחיל במילים:
אולם מתקשה לממש אותה; כאשר ישנו פער בין ההסכמה עם עצת האם, המחשבה והרצון, לבין התנהגותו של הגוף, המופרדת כביכול מהרצון העצמי שלו, כאילו לא הייתה בשליטתו; ועם חוסר האונים לשלוט בבכי ובדמעות ולבצע את כללי ההתנהגות שאליהם נדרש, הוא חוזר אל אימו בשאלה ובבקשת עזרה:
בבית השני והשלישי מתאר הדובר דני עלילה, המדגימה את חוויות האהבה והאכזבה ועמהם חוסר היכולת לשלוט בתגובה הנפשית-הגופנית; וזאת על אף הרצון להתנהג על פי כללי החברה ובהם להיות "גדול". הוא מספר שנתן לילדה נורית פרח קטן וכחול ותפוח; הפרח מייצג רגשות אהבה, והתפוח נתינה חומרית מ"רכושו"; ואל העברת החפצים מתלווה ההרגשה של נתינת "הכל". אבל אינו זוכה לתמורה שציפה לה; הפרח "נזרק לחצר" והתפוח נאכל, על ידי נורית, ואחר כך היא מפנה לו את עורפה וזונחת אותו:
חידושים לשיר
להקת "שייגעצ" ביצעה חידוש לשיר בשם "פרח נתתי לנורית". בתחילה נראה היה כי מדובר בחידוש רגיל אולם בהמשך השיר מגיע לכיוון חדש, רוקיסטי ופרוע, תוך שינוי חלק מהטקסט, והיותו שיר-ילדים איננה נוכחת עוד. השיר הופיע באלבום הבכורה של הלהקה "ניו יורק-רפיח" שיצא ב-2001.
יצחק פוגץ'
יצחק פּוּגַץ' (Pugacz; 13 בספטמבר 1919 - 9 באפריל 2017) היה צייר ישראלי. לימד שנים רבות בבצלאל, שם שימש כראש המחלקה לציור.
ביוגרפיה
פוגץ' נולד בעיר קובל שבפלך ווהלין, אז ברוסיה, אחר כך בפולין, היום אוקראינה ב-1919. עלה לארץ ישראל בשנת 1939 בעלייה בלתי-לגאלית, והתיישב בירושלים. הוא התגייס לבריגדה היהודית ונלחם בצרפת ובאיטליה. בתום המלחמה נרשם ללימודי אמנות בבריטניה. כשחזר ארצה נלחם במלחמת העצמאות. בתום המלחמה החל ללמד בבצלאל, שם לימד כל חייו והתקדם לתפקיד ראש המחלקה לציור.
זכה בפרס משרד החינוך, בפרס ירושלים לאמנות הציור ובפרס בצלאל.
היה נשוי לרות עד למותה ב-2002 ואב לשתי בנות. התגורר בירושלים.
כלנתריזם
כָּלַנתֶריזם הוא מונח גנאי בשיח הפוליטי בישראל, על שמו של רחמים כלנתר, חבר עיריית ירושלים בשנות החמישים. הביטוי מתאר מצב של מעבר של חבר כנסת או חבר מועצת רשות מקומית מסיעה אחת לאחרת תמורת טובת הנאה פוליטית.
כלנתר היה חבר סיעת "הפועל המזרחי" בעיריית ירושלים שנטש את סיעתו, שפעלה כדי להדיח את ראש העיר גרשון אגרון באוגוסט 1956, על רקע תמיכתו של ראש העיר בהקמת בית כנסת רפורמי ובריכת שחייה מעורבת בעיר. כלנתר הפך לתומך של אגרון, דבר שהעניק לאגרון רוב במועצה, ובתמורה מונה כלנתר לתפקיד סגן ראש העיר הממונה על ענייני דת ותברואה.
צעד זה היה אפשרי כיוון שבאותה תקופה בחרו תושבי הרשות המקומית את חברי המועצה בבחירות יחסיות, והמועצה בחרה מתוכה את ראש המועצה, אשר היה חייב לזכות ברוב מוחלט של חבריה (בשנת 1975 אישרה הכנסת חוק חדש שהפריד בין הבחירות למועצת הרשות ולראש הרשות).
בחוק יסוד: הכנסת הוכנס סעיף שנועד להקשות במקצת על תופעת הכלנתריזם. סעיף זה (6א) קובע שחברי כנסת שפרשו מסיעתם (שלא במסגרת סיעה חדשה מוכרת) ועברו לסיעה אחרת אינם רשאים להיות מועמדים בבחירות הבאות במסגרת סיעתם החדשה, אלא אם פרשו מחברותם בכנסת, ובכך איפשרו למפלגתם הקודמת לשמור על כוחה הפרלמנטרי, אשר על פיו נקבע מימון המפלגות וייצוגן בוועדות הבחירות. סעיף זה אילץ את שמעון פרס, דליה איציק, חיים רמון, צחי הנגבי ומיכאל נודלמן להתפטר מחברותם בכנסת, כדי שיוכלו להיבחר ברשימת קדימה בבחירות לכנסת השבע עשרה.
פגלוטיקאז
פגלוטיקאז (pegloticase) הוא המרכיב הפעיל בתרופה קריסטקסה (krystexxa), המיועדת לטיפול במחלת שיגדון (גאוט) כרונית, עמידה (רפרקטורית) לטיפול וחמורה. זהו טיפול קו-שלישי בחולים בלתי-סבילים לטיפולים אחרים. התרופה ניתנת באמצעות עירוי תוך ורידי. התרופה אינה רשומה בישראל.
פגלוטיקאז פותח על ידי חברת סביינט פרמסוטיקלס. בחודש ספטמבר 2010 אישר מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) את הפגלוטיקאז לשיווק בארצות הברית, לאחר שני ניסויים קליניים, שהדגימו כי התרופה הפחיתה את רמות חומצת השתן ואת המשקעים של גבישי חומצת השתן במפרקים וברקמות הרכות. סוכנות התרופות האירופית (EMA) העניקה לפגלוטיקאז אישור שיווק בשנת 2013, לטיפול בשיגדון עם משקעי חומצת שתן. בשנת 2016 הסתיים אישור השיווק לתרופה באירופה.
שימושים רפואיים
פגלוטיקאז מהווה אופציה עבור 3% מהאנשים עם שיגדון, אשר אינם סבילים לתרופות אחרות. פגלוטיקאז ניתן כעירוי תוך-ורידי כל שבועיים. ונמצא כמפחית רמות של חומצת שתן באוכלוסייה זו. התרופה שימושית כנראה עבור משקעי חומצת שתן, אך בעלת שיעור גבוה של תופעות לוואי. כ-40% מהחולים מפתחים עמידות לתרופה, על פני זמן.
תופעות לוואי
באנשים עם חוסר באנזים גלוקוז-6-פוספט דהידרוגנאז, פגלוטיקאז עלול לזרז המוליזה חמורה, מסכנת-חיים, עם מטהמוגלובינמיה; אי לכך, פגלוטיקאז הוא בעלת התווית-נגד באנשים אלה. פגלוטיקאז עלול אף להדגים אימונוגניות.
מנגנון הפעולה
פגלוטיקאז הוא אוריקאז רקומביננטי, הדומה לזה שבחזיר. בדומה לאנזים רסבוריקאז, פגלוטיקאז הופך חומצת שתן לאלנטואין. פעולה זו מפחיתה את הסיכון למשקעים, מכיוון שאלאנטואין מסיס יותר, פי 5 עד פי 10, מאשר חומצת שתן.
בניגוד לרסבוריקאז, פגלוטיקאז עבר פגילציה, כדי להגדיל את זמן מחצית החיים של הפינוי שלו מהגוף, מכ-8 שעות ל-10 או 12 ימים, וכדי להפחית את האימונוגניות של החלבון הזר של אוריקאז. שינוי (מודיפיקציה) זה מאפשר ליטול את התרופה רק פעם אחת, כל שבועיים עד חודש, מה שהופך את התרופה למתאימה עבור טיפול ארוך-טווח.
כימיה
פגלוטיקאז הוא חלבון טטרמרי, המורכב מ-4 שרשראות זהות של כ-300 חומצות אמינו, כל אחת. כ-9 מתוך 30 שיירי הליזין בכל שרשרת, עברו פגילציה. שרשראות PEG אלה מכילות כ-225 יחידות של אתילן גליקול, כל אחת (10 ק"ג\מול PEG).
ילד בא מאהבה
ילד בא מאהבה היא קלטת ילדים תוצרת "אולפני אנימה" שיצאה ב-1993, בתסריט של סמדר שיר, ובימוי והפקה של תיקי וידס.
הקלטת מלמדת נושא המין, המעסיק ילדים רבים ועיקרה הוא להסביר איך נולדים תינוקות, זאת על ידי הריונה של אחת הדמויות, עורכת-דין ואמם של שני ילדים: דן, הדמות המרכזית ורותי, האחות הקטנה. בסופו של דבר ילדה האם תאומים.
הקלטת מלווה בשני שירים: שיר הנושא, המבוצע על ידי מיקי קם ו"שיר הזרעונים" המבוצע על ידי חיים צינוביץ'.
בשנת 2005 הקלטת יצאה בגרסת DVD לכבוד 12 שנה ליציאתה.
דמויות
בקלטת מופיעות מספר דמויות, כדלקמן:
הערכת מודיעין
הערכת מודיעין היא שלב מרכזי בפעילותם של גופי מודיעין, שבו על ראשי המערכת להשתמש בכל המידע המונח לפניהם (כפי שנאסף על ידי גופי האיסוף ונותח על ידי גופי המחקר) כדי להעריך מה כוונותיו של היריב ומה צפוי בהתנהגותו.
הערכת המודיעין הניתנת לממשלה עוסקת בשאלות אסטרטגיות, כגון האם צפויה מלחמה, האם עלול לחול שינוי אסטרטגי (כגון החלפת המשטר) בקרב היריב וכדומה. הערכה זו ניתנת במועדים קבועים (הערכת מודיעין שנתית, למשל) או בהתאם לצורך, בעקבות התפתחות שמצריכה הערכה.
הערכת מודיעין טקטית עוסקת בשאלות הקשורות לניהולו של מבצע מסוים, כגון התנהגות היריב במהלך המבצע או בשאלות שקשורות לאחר המבצע כגון הערכת נזקי לחימה.
על המעריך לפרש את כל העובדות המודיעיניות הידועות הרלוונטיות לנושא אודותיו תינתן ההערכה החל בסדר הכוחות, האימונים שעברו, הפרופיל הפסיכולוגי של גורמי המערכת היריבה - כל זאת על מנת להעריך את יכולותיו וכוונותיו של היריב. לא תמיד מתקבלות הערכות נכונות, ולפעמים מתקבלות אף הערכות שגויות לגמרי שתוצאותיהן הרסניות, ואשר נובעות מטעות בהערכת הנתונים השונים ויחסי הכוחות השונים ביניהם (זאת בשל כשל איסופי או טעות מחקרית). הדוגמה המפורסמת ביותר בישראל לטעות בהערכת מודיעין היא הכישלון של אמ"ן לחזות את פרוץ מלחמת יום הכיפורים ולהתכונן אליה בזמן.
קישורים חיצוניים
Luure
Sin Contrato
Sin Contrato (באנגלית: "No Contract" ובעברית: בלי חוזה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הקולומביאני מאלומה. השיר יצא לאור ב-26 באוגוסט 2016, כסינגל הרביעי מתוך אלבום האולפן השני שלו, Pretty Boy, Dirty Boy. מאלומה עזר בכתיבת השיר עם אנדרס קסטרו אשר גם הפיק אותו. הסינגל יצא לאור כסינגל הרביעי מתוך האלבום בתאריך 26 באוגוסט 2016 דרך חברת התקליטים סוני מיוזיק לטין. השיר הגיע למקום השלישי במצעד בקולומביה ולמקום השביעי במצעד השירים הלטיניים של אמריקה.
לסינגל יצא רצועה חדשה יחד עם להקת הבנות האמריקאית פיפת' הרמוני שיצא לאור בנובמבר 2015 באמריקה הצפונית ושאר מדינות אירופה במהלך הופעתם יחד בטקס גראמי הלטיני ה-16.
וידאו קליפ
הקליפ לשיר "Sin Contrato" הוקרן בבכורה בתאריך 26 באוגוסט 2016 בערוץ הVEVO של מאלומה ביוטיוב. הווידאו קליפ בוים על ידי ג'סי טררו וצולם סביב מקומות שונים ברפובליקה הדומיניקנית. הקליפ כולל את מלכת היופי של רוסיה לשנת 2013 ואת מלכת היופי של ארצות הברית לשנת 2016.
נכון ל-1 בפברואר 2020, לוודיאו קליפ יש 980 מיליון צפיות. קליפ זה הוא הווידאו קליפ הרביעי הכי נצפה של מאלומה, והשישי יחד עם "Chantaje" ו"Vente Pa' Ca"
מיכאל מאיר (ארכאולוג)
מקס מיכאל (משה) מאיר (ספטמבר 1922 - 20 בדצמבר 1999) היה ארכאולוג ישראלי.
מיכאל מאיר נולד בקרלסרוהה, בדרום גרמניה, למשפחה ותיקה מאוד בגרמניה. מצד אמו הייתה זו משפחה ידועה במשך מאות שנים - משפחת וורמסֵר (Wormser). הייתה זו משפחה של ראשי קהילות ודיינים, שכמה מהם ידועים בתולדות יהודי מערב גרמניה.
ראשית חייו
בשנת 1937, בהיותו בן 15 עבר ללמוד גידול גפנים וייצור יין בבית הספר החקלאי ב Beaune שבצרפת כהכנה לעלייתו לארץ. מלחמת העולם השנייה פרצה בדיוק לאחר שסיים את לימודיו. שנות המלחמה עברו עליו בבריחה מתמדת, במחנה הריכוז ב- Camp Gurs שבפירנאים (עד 1942) ובעבודה בכפרים קטנים בדרום ומזרח צרפת. הוא הצליח לשרוד בעזרת מסמכים מזויפים שסיפקה לו תנועת הצופים היהודיים, ה-EIF, בראשות רובר גמזון שהייתה בקשר רצוף עם המחתרת הצרפתית French Resistance. בשנת 1944 סייעה לו המחתרת היהודית - Maquis להימלט דרך הרי הפירנאים ואנדורה ל Lerida בספרד, שהייתה נייטרלית, לנמל קדיס ומשם הפליג באונייה "גוויניאה" לארץ ישראל, כשברשותו סרטיפיקט מטעם ממשלת המנדט, והיה מבין המקימים של קיבוץ גלעד, או בשמו המקורי אבן יצחק על שם התורם יצחק הוכברג.
תרומתו לארכאולוגיה בישראל
בשל התמחותו בגידול גפנים הקים מיכאל את הכרם בקיבוץ גלעד וניהל אותו עד חיסולו עקב אי כדאיות כלכלית. לאחר מכן עבד במטעי השזיפים, המשמשים, האגסים והתפוחים בקיבוץ. את זמנו החופשי ושנות הפנסיה שלו הקדיש לארכאולוגיה:
במשך למעלה מחמישים שנה חשף לבדו במו ידיו שרידים של החברה הקדומה באזור גלעד. הוא סייר, גילה, סקר וחפר יותר ממאה אתרים, כשכלי עבודתו העיקריים היו מברג קטן ומברשת. בהיותו אוטודידקט צבר ידע רב, כאשר עיקר התמקדותו הייתה באזור גלעד ובתקופה הכלקוליתית.
בין היתר הוא גילה את האתר הפרוטוהיסטורי נחל ספלול צפון במדרון גבעה שמצפון לקיבוץ גלעד.
למרות היותו "נאמן עתיקות" שנים רבות, ולמרות תרומתו לארכאולוגיה האזורית, לא זכה להכרה שתאפשר לו לנהל חפירה מוכרת, ובשנות השמונים הופסקה עבודתו הארכאולוגית ופרסומיו נקטעו. הספר שתכנן לכתוב, "הפרהיסטוריה והארכאולוגיה של אזור גלעד", שבו ביקש לסכם את עבודת חייו, לא נכתב מעולם, ונותרה רק טיוטת הקדמה לספר זה.
מיכאל מאיר נפטר ב-20 בדצמבר 1999 בהיותו בן 77, והובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוצו גלעד.
בשנת 2001 חודש המוזיאון על ידי אמנון להב, חבר קיבוץ גלעד. המוזיאון, "האדם בגבעות גלעד", מספר את סיפור חייו ומציג את ממצאיו והוא פתוח למבקרים בתאום מראש.
פאלון גונג
פָאלוּן גּוֹנְגְּ (בסינית: 法轮功; בפין-יין: fǎlún gōng) הידועה גם בשם פָאלוּן דָּאפָא (סינית: 法轮大法; פין-יין: fǎlún dàfǎ), היא שיטה רוחנית שמקורה בסין. שיטת הפאלון גונג הוצגה לציבור בשנת 1992 על ידי לי הונג-ג'י. השיטה דוגלת בחיים על פי העקרונות "אמת, חמלה וסובלנות" כערכים מנחים.
תרגום המונח פאלון דאפא הוא "גלגל החוק של החוק הגדול".
תיאור הפאלון גונג
פאלון גונג (או פאלון דאפא) היא אחת משיטות התרגול של צ'יגונג הכוללות הוראה של עקרונות מוסר ומעלות טובות. צ'יגונג הוא סוג של "טיפוח תרגול" (xiulian) - תהליך בו אדם מחפש שלמות רוחנית. על פי מתרגלי הפאלון גונג, היא חלק מאסכולת הבודהה אך היא שיטה כוללת המכילה בתוכה גם רעיונות מהדאואיזם. על פי פרופ' בנג'מין פני, המתמחה בתורות רוחניות ודתות בסין המודרנית, ניתן להבין את שיטות הצ'יגונג כחלק ממסורת רחבה יותר של ”טיפוח-תרגול". פני כתב: "הדרך הטובה ביותר לתאר את פאלון גונג היא כמערכת טיפוח (Cultivation). מערכות טיפוח אפיינו את החיים בסין במשך 2,500 שנה לפחות".
תרגול הפאלון גונג כולל ארבעה תרגילים בעמידה, ותרגיל אחד של מדיטציה בישיבה. בנוסף לתרגילים, השיטה כוללת הוראה מוסרית, ומלמדת את המתרגל כיצד לשפר את עצמו, ולהתאים את עצמו לעקרונות: אמת, חמלה וסובלנות. לימוד השיטה מודרך על ידי ספר עיקרי והרצאות שכתב וערך לי הונג-ג'י. הספר העיקרי של השיטה נקרא "ג'וּאן פאלוּן" שפירושו: "לסובב את גלגל החוק".
סמל הפאלון גונג
הסוואסטיקה מוכרת מזה אלפי שנים הן במזרח והן במערב, ומסמלת מזל טוב.
סמל הטאי-צ'י הוא סמלה של אסכולת הטאו, והוא מסמל שני ניגודים המשלימים זה את זה, המכונים "יין ויאנג".