cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רחמים מלמד כהן (מורה)
ביוגרפיה
רחמים למד בירושלים בגן הילדים של חסיה פינסוד סוקניק ובית הספר היסודי דוגמה לבנים מזרחי. בתקופה זו פעל כחבר תנועת הנוער "בני עקיבא", השתתף במקהלת רחמים עמר. תוך כדי לימודיו בתיכון לנערים מזרחי, לימד עברית עולים חדשים במעברות בית שמש ובמושבים: ישעי, נחם וזנוח שבפרוזדור ירושלים. כמו כן הדריך בתנועת הנוער "עזרא" ופתח סניף לילדי עולים מטעם קרן ילדינו, בשכונת שמעא אשר בגיא בן הינום.
צבא וחינוך
ב-1956, לפני מבצע קדש, התגייס לצה"ל במסגרת גרעין הנח"ל "נחליאל" של תנועת הנוער "עזרא". לאחר הטירונות נבחר לשמש כקומונר, וריכז את סניף עזרא בירושלים. במקביל סיים לימודי הוראה בתוכנית מיוחדת בסמינר למורים מזרחי. בתום לימודיו חינך במשך חמש שנים בבית-הספר חורב. השלמת שרותו הצבאי באימון מתקדם הייתה בנח"ל מוצנח.
בשנת 1960 נשא לאישה את אלישבע לבית טחובר, שהייתה חניכה שלו בתנועת הנוער "עזרא" ומורה בבית הספר חורב.
שליחויות
ב-1963 יצאו עם 2 ילדיהם לשליחות חינוכית בהודו למשך 4 שנים מטעם בני עקיבא והסוכנות היהודית. תפקידיו היו ריכוז לימודי היהדות והעברית בבתי הספר "סיר ג'קוב ששון" שהוקם בעבור הילדים ממוצא בגדאדי, ו"כדורי" בו למדו תלמידים מעדת בני ישראל. ריכוז סניפי בני עקיבא, ייזום ויציאה למחנות וסמינרים, והכוונה ופיקוח על רשת שיעורי ערב בעברית ברחבי בומביי. בנוסף לכך נתבקש מלמד כהן על ידי הנהלת אוניברסיטת בומביי לעמוד בראש הקתדרה ללימודי היהדות ולהיות מרצה קבוע.
בתום השליחות בהודו סייר בציילון, תאילנד, קמבודיה, סינגפור, הפיליפינים, יפן, טאיוואן, הונג קונג ובורמה.
מפקח
ביולי 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, חזר ארצה עם משפחתו. הוא עבד במשרד החינוך במחלקה המפקחת על בתי ספר מוכרים שאינם רשמיים.
לאחר שנה, בגיל 32, נבחר ומונה למפקח על בתי ספר ממלכתיים דתיים בגליל המזרחי, מבית שאן ובנותיה עד מטולה.
עבר עם משפחתו לגור בהודיות שליד קיבוץ לביא.
אחר כך עברה המשפחה לגור בחוות השומר. בשובו לירושלים התמנה מלמד כמפקח במחוז ירושלים על החינוך המיוחד ועמד בראש החוג לחינוך מיוחד כ-20 שנה במכללה ירושלים לבנות. כמו כן הרצה באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטה העברית והקים מכון להכשרת מורים ליד הישיבה בשעלבים. רעייתו אלישבע מונתה מדריכה למורות לילדים לקויי למידה.
ב-1973 נקרא למילואים והשתתף במלחמת יום הכיפורים בחיל התותחנים בקרבות ברמת הגולן.
ב-1982 התייצב מלמד כהן לשירות מילואים, ובמלחמת לבנון הראשונה יצא בראש צוות מרצים תחת פיקוד קצין חינוך ראשי לסדרת הרצאות בפני חיילי צה"ל בכל רחבי לבנון ועריה.
המשך השליחויות
ב-1983 יצא רחמים מלמד כהן עם אשתו ושלושה מילדיהם לשליחות בלונדון כנציג המחלקה התורנית, בהסתדרות הציונית. תפקידו היה לנהל ולפקח על החינוך היהודי בבתי הספר היהודיים באנגליה, אירלנד, גיברלטר ובלגיה, ולהיות אחראי על 22 זוגות מורים שליחים מישראל. כמו כן יזם פרויקטים שונים ובתוכם תוכניות לימודים.
ד"ר מלמד המשיך לנהל את מפעלי אביו - ניהול בית הכנסת "אהל יעקב ורחל" וישיבת "אביר יעקב" . כמו כן היה פעיל בעמותות א.ל.ס: עמותת אטלס ועמותת ישראלס וכן בקהילת "רננים" בירושלים.
מלמד הקים מערך ארגוני מרחבי שכלל את מנהלי בתי הספר, קיים השתלמויות למורים ועסק בפיתוח שיטות הוראה, עסק בהוראת חינוך מיוחד באוניברסיטת בר-אילן ובמכללה ירושלים. הוא לקח חלק בתהליך ההתמקצעות של החינוך המיוחד, שהפך את התחום למושך בעיני מורים ומחנכים, סייע בהקמת מערך הכיתות הטיפוליות, הכיתות המקדמות והכיתות המשולבות לטיפול בילדים חריגים, ותרם את חלקו בפיתוח שיטות לימוד חדשות ובבניית מודל וועדות ההשמה העוסקות בהפניית ילדים לחינוך המיוחד.
המחלה
בשנת 1994 אובחנה אצלו מחלת ALS. מלמד כהן האריך חיים והתמודד עם מחלה זו במשך 26 שנים, עד למותו ב-3 בנובמבר 2020. טרם השתתק גופו הספיק מלמד כהן לטייל בהודו, בנפאל ובתאילנד ולצאת לארצות הברית עם משלחת מפקחי חינוך לסיור בבתי ספר יהודיים.
ב-1998 פרש לגמלאות ממשרד החינוך.
מ-1999 לאחר החייאה ואשפוז במשך חודש וחצי בבית החולים הדסה עין כרם הפך למשותק כליל, מרותק לכיסא גלגלים, צמוד למכונת הנשמה. לא הייתה לו שום יכולת תנועה פרט לעיניו ועפעפיו. שליטתו במחשב באמצעות מצלמה העוקבת אחר תנועת העין, שני חיישנים, תוכנה מיוחדת ומקלדת וירטואלית, אפשרה לו לתקשר. כך חיבר וכתב עשרה ספרים שפורסמו. מלמד, שהיה צלם חובב החל לצייר לאחר שלמד להשתמש בתוכנת פוטושופ. יצירותיו "עיניים בתנ"ך" ו"צבעים בתנ"ך" זכו לתערוכות ברחבי הארץ ובארצות הברית.
פרסומיו ואותות הוקרה שהוענקו לו
פורסמו עליו כתבות ומאמרים רבים. מאמריו פורסמו בכתבי עת ועיתונים שונים. הערוץ הראשון בטלוויזיה הישראלית הפיק אודותיו סרט בשם "על חבל דק" במסגרת הסדרה "גיבורים בעל כרחם (2002)". מן השירים שחיבר הופק אלבום שירים ובו עשרה שירים מולחנים.
אלפים התכתבו עמו בדואר האלקטרוני והוא שימש דוגמה ומופת לחולים רבים כיצד כח הרוח והרצון מתגברים על מגבלות הגוף.
באתר האינטרנט הפרטי שלו, שגם בו הוא התכתב עם אנשים, הוא סיפר אודות שאלה בהלכה שהתעוררה אצלו והוא שאל רב: "כאדם דתי, השומר שבת, אני שואל: בגלל מחלתי אני נעזר במחשב כדי לתקשר עם הסביבה. שאלתי: האם אני יכול להשתמש בשבת במחשב רק לצורך תקשורת ולא לשום צורך אחר?". בהתחשב במצב המיוחד, הרב התיר לו!
ד"ר מלמד כהן זכה בעיטורים רבים ובהם יקיר החינוך הדתי, "מורה המורים", "מחנך למופת" ויקיר ירושלים.
אנפילד 8000
אנפילד 8000 (באנגלית: Enfield 8000) הוא רכב חשמלי מונע מצבר, המיועד ל-2 נוסעים (נהג+נוסע), המוגדר כמכונית מיקרו, שיוצר  בבריטניה על ידי חברת "Enfield Automotive" בשנת 1973.
יוצרו 120 רכבים מדגמי "אנפילד 8000", מתוכם 65 הוגדרו כרכב חשמלי מונע מצבר.
גוף הדגם בנוי מאלומיניום.
מתלי ה-"הילמן אימפ" הורכבו ברישיון בדגמי "אנפילד 8000".
חברת "Enfield Automotive"
חברת ייצור המכוניות החשמליות "Enfield Automotive" היא בבעלותו של היווני "Giannis Goulandris". בעל החברה, Giannis Goulandris איחד את חברת "Enfield Automotive" עם חברת "Giannis Goulandris" אשר ממוקמת ביון ב-"Ermoupoli".
מנוע וסוללות דגם "אנפילד 8000"
מנוע 8.0 כ"ס (6kw) (סוג המנוע: 72 volt DC series wound).
8 סוללות - 12 וולט, 55 אמפר, (סוג הסוללה: Flooded lead acid 220Ah).
טווח הסוללה - 80-145 ק"מ.
ראש ממשלת פקיסטן
משרה זו מציבה את מחזיקה בהנהגת העם ובשליטה בכל ענייני מדיניות החוץ והפנים. המחזיק האחרון בתפקיד זה היה עימראן ח'אן שהודח באפריל 2022 בהצבעת אי אמון בפרלמנט. ראש הממשלה נבחר על ידי חברי האספה הלאומית ולכן הוא בדרך כלל מנהיג מפלגת הרוב בפרלמנט. חוקת פקיסטן מעניקה את הסמכויות הביצועיות לראש הממשלה, הממונה על הרכב הקבינט, כמו כן על הרשות המבצעת, קבלת החלטות הממשלה, ומינויים והמלצות המחייבות אישור מבצעי של ראש הממשלה.
בראש ובראשונה משמש ראש הממשלה כיועץ הראשי לנשיא פקיסטן בעניינים קריטיים וממלא תפקיד משפיע בכל מינוי צבאי, במטרה להבטיח את השליטה על הצבא באמצעות ראשי המטות המשותפים. העמדה לא אוישה בשנים 1960-73 ו-1977-85 בשל החוק הצבאי שהנהיגה החונטה. בכל אחת מתקופות אלה הוענקו לנשיא החונטה הצבאית סמכויות של ראש הממשלה.
היסטוריה
תפקידו של ראש ממשלת פקיסטן נוצר מיד לאחר חלוקת הודו ולאחר שפקיסטן קיבלה את עצמאותה ב-1947. התפקיד התקיים לצד תפקידו של המושל הכללי של פקיסטן, שהיה נציגו של המונרך הפקיסטני (תפקיד שהתקיים מעצמאותה של פקיסטן ועד 1956 בתקופת מלוכתם של ג'ורג' השישי ובתו, אליזבת השנייה, מלכי הממלכה המאוחדת, שכן באותן שנים הייתה פקיסטן דומיניון). ראש הממשלה הראשון, ליקאת עלי ח'אן, מילא את תפקידי הביצוע העיקריים במדינה עד להירצחו ב-1951. אף על פי כן, סמכויותיו של ראש הממשלה החלו להצטמצם בהדרגה כתוצאה ממעורבותו התמידית של המושל הכללי. על אף שהגרסה של חוקת פקיסטן שנחקקה ב-1956 מעניקה לראש הממשלה מקום מרכזי, ששת ראשי הממשלה שכיהנו בין השנים 1951 – 1957 פוטרו על ידי המושלים הכלליים שכיהנו באותה תקופה. חוקה זו גם הסבה את תפקידו של המושל הכללי לתפקיד נשיא פקיסטן, והמדינה הוכרזה כרפובליקה אסלאמית. ב-1958 פיטר נשיא פקיסטן איסכנדר מירזא את ראש הממשלה השביעי, פירוז ח'אן נון כדי להטיל משטר צבאי. הנשיא מירזא עצמו הודח זמן לא רב לאחר מכן על ידי מפקד הצבא, הגנרל איוב ח'אן שהפך בעצמו להיות הנשיא הבא.
חיתוך עץ
חיתוך עץ או הדפס עץ (באנגלית: Woodcut) היא שיטת הדפסה וציור שבה תמונה נחרטת לתוך משטח עץ, כאשר החלקים המודפסים נשארים בגובה המשטח בעוד החלקים שאינם מודפסים מוסרים, בדרך כלל בעזרת אזמל או מפסלת. התמונה אז מצופה בדיו על ידי גלגול של גלגלת דיו עליה, מה שמשאיר דיו על המשטח אך לא החלקים שאינם מודפסים. אז מניחים נייר על המשטח ומפעילים לחץ על גבו, בין אם על ידי מכבש דפוס או על ידי כלים ידניים (אפילו כף תצלח למשימה, או כל כלי מעוגל קמעה). הלחץ המופעל מעביר את הדיו לנייר, ותמונת מראה של המשטח המגולף מודפסת. ניתן ליצור תמונות עם יותר מצבע אחד על ידי התאמת הנייר למסגרת וחזרה על התהליך עבור כל צבע.
ראש ממשלת פקיסטן
היסטוריה
ב-1962 חוקק הנוסח השני של החוקה ועל פיו בוטלה לחלוטין משרת ראש הממשלה, וכל סמכויותיו ותפקידיו הועברו לנשיא. לאחר הבחירות לנשיאות של 1965 נמתחה ביקורת קשה על ריכוז היתר של הסמכויות בידי נושא משרה זו. לאחר הבחירות הכלליות של 1970 חודשה משרת ראש הממשלה ונורול אמין נבחר לתפקיד. המשא ומתן הבלתי מוצלח שהתנהל בין זולפיקר עלי בהוטו, שייח' מוג'יבור רחמן ויחיא ח'אן הוביל לפרוץ מלחמת העצמאות של בנגלדש. עם מעורבותה של הודו ופרוץ מלחמת הודו-פקיסטן השלישית והתבוסה שפקיסטן נחלה בה ב-1971 התמוטטה המערכת הנשיאותית כליל.
חיתוך עץ
שיטה מהירה יותר להפרדת אזורים מודפסים מלא-מודפסים היא לכסות את האזורים המודפסים בשכבה מגינה כלשהי, ואז לחרוט את המשטח בזרם חול. שכבת המגן יכולה להיות קווי מתאר מברזל או שכבה עבה של גומי קשיח או כל חומר אחר שניתן לצבעו.
התפתחות
הדפסי העץ הידועים הראשונים הם מסין, החל מהמאה ה-8, שם שימשו תחילה לעיטור בדים, ובהמשך להדפסה על נייר.
ראש ממשלת פקיסטן
היסטוריה
לאחר הבחירות הכלליות שנערכו ב-1985 חודשה שוב המשרה, ולתפקיד נבחר מוחמד ח'אן ג'וניג'ו. מאוחר יותר באותה שנה העבירה האספה הלאומית של פקיסטן את התיקון השמיני לחוקה, שהעניק לנשיא את הסמכות לפטר את ראש הממשלה ולפזר את האספה מבלי לקיים התייעצות מקדימה. בעקבות הבחירות הכלליות של 1988 נבחרה בנזיר בהוטו ממפלגת העם הפקיסטנית לאישה הראשונה בתפקיד ראש הממשלה במדינה מוסלמית.
מאבק הכוחות שהתחולל בין השנים 1988 – 1993 בין ראש הממשלה לבין הנשיא המשיך כאשר אירעו שלושה מקרים שונים שבהם פיטר הנשיא את ראש הממשלה. בבחירות הכלליות של 1997 הבטיחה מפלגת הליגה המוסלמית לעצמה רוב של שני שלישים באספה הלאומית וחוקקה את התיקונים ה-13 וה-14 שביטלו את התיקון השמיני. כך עלה בידו של נוואז שריף לרכז בידיו יותר סמכויות ביצועיות. בעקבות התערערות היחסים בין הממשלה האזרחית לבין הצבא, התחוללה ב-1999 הפיכה צבאית נוספת בראשותו של פרבז מושארף וב-2002 התקיימו בחירות כלליות.
חיתוך עץ
התפתחות
באירופה החלו להופיע הדפסי עץ מתחילת המאה ה-15. קווי ההדפס היו תחילה עבים וגסים, בשל החשש שישברו בהפעלת לחץ ההדפסה עליהם.
ראש ממשלת פקיסטן
היסטוריה
במצב בו לא עלה בידה של אף מפלגה להשיג רוב, הוקמה ממשלת קואליציה וזפרוללה ח'אן ג'מאלי נבחר כראש הממשלה והעביר את התיקון ה-17 לחוקה, שהחזיר באופן חלקי לנשיא את הסמכות לפזר את האספה הלאומית, אך בכפיפות לאישור בית המשפט העליון של פקיסטן.
חיתוך עץ
התפתחות
עם מהפכת הדפוס באמצע המאה ה-15, הפכו הדפסי העץ לטכניקה משלימה להדפסת הכתב, ושימשו לעיטור ספרים ועיתונים.
ראש ממשלת פקיסטן
היסטוריה
על רקע סוגיית הסמכות, התפטר ראש הממשלה ג'מאלי ב-2004 ובמקומו נבחר שווכת עזיז לאחר שהשיג את תמיכתם של 151 מתוך 191 חברי האספה הלאומית. התיקון ה-17 יצר מערכת ממשל נשיאותית-למחצה שאפשרה לנשיא להיות מעורב בניהול הרשות המבצעת והרשות המחוקקת. בבחירות הכלליות שנערכו ב-2008 ניצחה מפלגת העם הפקיסטנית ועלה כוחה של התנועה שהובילה לפיטוריו של מושארף. תנועה עממית אינטלקטואלית הובילה בסופו של דבר לפרישתו של מושארף ובמקומו נבחר לנשיאות אסיף עלי זרדארי. ב-2010 הפך התיקון ה-18 לחוקה על פניו את התיקון ה-17 ופקיסטן חזרה להיות דמוקרטיה פרלמנטרית. בנוסף, ביטל התיקון ה-18 את כל סמכויותיו של הנשיא לפזר את הפרלמנט.
ב-9 באפריל 2022 הודח עימראן ח'אן מראשות ממשלת פקיסטן בהצבעת אי אמון בפרלמנט הפקיסטני. זו הפעם הראשונה בה מודח ראש ממשלה במדינה בהצבעת אי אמון.
חיתוך עץ
התפתחות
מסוף המאה ה-15 הלכה והשתכללה טכניקת הדפס העץ לכדי אמנות העומדת בפני עצמה, בידי צייר הרנסאנס הגרמני אלברכט דירר. דירר הצליח ליצור בהדפסי עץ שלו גוני שחור-אפור ומגוון מרקמים, שבאמצעותם נתן עומק תלת-ממדי, תחושת צבע ואפקטים של אור בוהק וצללים (קיארוסקורו).
ראש ממשלת פקיסטן
בסיס חוקתי
חוקת פקיסטן מתווה את מערך הכוחות על פיו נשיא פקיסטן הוא ראש המדינה שמייצג את "אחדות הרפובליקה". מערכת הממשלה בפקיסטן מבוסס על חוקה שרואה בראש הממשלה כ"ראש המערכת הביצועית של הרפובליקה".
בנוסף, ראש הממשלה גם יושב בראש "מועצת האינטרסים המשותפים":
חיתוך עץ
התפתחות
טיציאן, הצייר הוונציאני מהמאה ה-16, הוסיף לשכלל את טכניקת הדפס העץ, ליצירת אפקטים המביעים תנועה.
ראש ממשלת פקיסטן
בסיס חוקתי
ברוב הדמוקרטיות הפרלמנטריות תפקידי ראש המדינה הם טקסיים בעיקרם. ראש ממשלת פקיסטן הוא ראש הרשות המבצעת ובידיו האחריות הביצועית של הממשלה. בשל העובדה שפקיסטן היא דמוקרטיה פרלמנטרית, ראש הממשלה הוא בדרך כלל מנהיג מפלגה (או קואליציית מפלגות) הנהנית מרוב באספה הלאומית, הבית התחתון של הפרלמנט של פקיסטן. ראש הממשלה, יחד עם שאר השרים, צריך להיות חבר האספה הלאומית או להיבחר אליה תוך שישה חודשים מיום מינויו.
חיתוך עץ
התפתחות
בעת החדשה הגיעו חיתוכי עץ ביפן לדרגה גבוהה מאוד של פיתוח טכני ואמנותי.
ראש ממשלת פקיסטן
תפקידים וסמכויות
המעון הרשמי ומקום העבודה העיקרי של ראש הממשלה הוא "משרד ראש הממשלה" השוכן בצפון-מזרח אסלאמאבאד. ראש הממשלה הוא ראש הרשות המבצעת של פקיסטן. משעה שהשיג את אמונה של האספה הלאומית, מוזמן ראש הממשלה אל הנשיא כדי להיות מושבע לתפקידו ולהרכיב ממשלה. בפועל, ממנה ראש הממשלה את חברי הקבינט שמפקחים על הנושאים החשובים שבטיפול משרדי הממשלה השונים. בנוסף, ראש הממשלה מדווח לנשיא על כל החלטות הממשלה הנוגעות לניהול ענייני המדינה והצעות חקיקה.
ראש הממשלה, בהתייעצות עם חברי הקבינט, קובע לוחות זמנים מתאימים ונוכח בישיבות הפרלמנט המצריכות את מתן תשובותיו לשאלות חברי הפרלמנט לשרים. ראש הממשלה ממנה בעלי תפקידים במגוון תחומים, כולל:
משרדים ממשלתיים מסוימים לא כפופים לאף אחד משרי הקבינט אלא ישירות לראש הממשלה עצמו. ראש הממשלה אחראי בדרך כלל על:
ראש הממשלה מחזיק בידיו את השליטה על מאגר הנשק הגרעיני של פקיסטן ומייצג את המדינה במגוון משלחות, פגישות בדרג גבוה ובארגונים בינלאומיים שמצריכים את נוכחותו של בעל התפקיד הממשלתי הגבוה ביותר וכן פונה לאזרחי האומה במגוון נושאים בעלי חשיבות לאומית.
הדרישות לתפקיד
חוקת פקיסטן דורשת שראש הממשלה יהיה חבר האספה הלאומית של פקיסטן. בנוסף, הוא חייב להיות:
בחירה והדחה
המועמדים לראשות הממשלה הם חברי האספה הלאומית או הסנאט של פקיסטן שנבחרו בבחירות ישירות על ידי ציבור הבוחרים בעקבות מערכת בחירות מטעם מפלגות פוליטיות. בדרך כלל, מנהיג מפלגת הרוב בפרלמנט נבחר להיות ראש הממשלה ומרכיב את הממשלה, בין אם על בסיס קואליציה ובין אם על בסיס רוב פשוט. המועמד לראשות הממשלה חייב לקבל את אמון חברי הפרלמנט לפני שהוא מוזמן לנשיא כדי לקבל את משימת הרכבת הממשלה.
את ראש הממשלה ניתן להדיח מתפקידו לפני תום תקופת כהונתו על ידי הצבעת אי-אמון בפרלמנט. אם הצבעת אי-האמון מועברת ברוב שיכלול לפחות עשרים אחוז מכלל חברי האספה, מסתיימת כהונתו של ראש הממשלה. בעבר, ראשי הממשלה (וממשלותיהם) פוטרו על ידי הנשיא מתוקף סמכותו על פי התיקון השמיני לחוקת פקיסטן שחוקק בשנת 1985, אך תיקון זה בוטל על ידי חקיקת התיקון ה-18 בשנת 2010. בנוסף, ראש הממשלה עצמו נהנה מחסינות משפטית מלאה מהליכים פליליים ואזרחיים ושום הליך משפטי המתנהל נגדו לא יכול להימשך במהלך תקופת כהונתו בתפקיד.
הישיבה בה האספה הלאומית מביעה אמון בראש הממשלה הנבחר מתקיימת ביום ה-21 שלאחר הבחירות הכלליות. ראש הממשלה מכהן עד לבחירות הכלליות הבאות (לפחות פעם בחמש שנים), אלא אם כן הוא מאבד את אמון הבית.
יהודה אבן שמואל
יהודה אבן שמואל (קופמן) (1886 – 23 בפברואר 1976) היה חתן פרס ישראל לשנת תשל"ג בתחום מדעי היהדות, וזוכה פרס הרב קוק למחקר תורני לשנת תשי"ט.
ביוגרפיה
אבן שמואל נולד וגדל בבאלטה שבאוקראינה. בגילאי 14-18 הוא למד בישיבה ליטאית בעיר הולדתו, בישיבת קישינוב, ובישיבה המודרנית של הרב חיים טשרנוביץ באודסה, בה למד בנוסף לתלמוד גם מדרש, מחשבת ישראל והיסטוריה יהודית. בשנת 1904, לאחר שהשלים מבחני סיום של גימנסיה רוסית, נסע ללונדון בה שקד במשך כשנה על ספרי חכמת ישראל. לאחר מכן הוא למד שנה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת פריז, ועוד שנתיים בסורבון, לימודי בלשנות, היסטוריה ופילוסופיה. במקביל למד אצל נחום סלושץ והושפע מרעיונות הסוציאליזם, במיוחד מכתבי ז'אן ז'ורס. לאחר שלוש שנים שב לרוסיה, בה לימד והיה פעיל ציוני. בשנת 1913 הוא היגר למונטריאול, בה היה לו קרוב משפחה, והחל ללמוד באוניברסיטת מקגיל. על פי עדות אחד ממקורביו, הוא בחר במונטריאול בגלל שרצה להיות בקרבת ראובן בריינין. זמן לא רב לאחר הגעתו הוא יצר קשר עם בריינין והחל לכתוב מאמרים בעיתון שלו. הוא כתב כשלושה מאמרים בשבוע, שהופיעו תחת שמו וכן תחת שמות עט שונים, כמו "הודלסון" ו"תנא קמא".
בשנת 1916 הוא החל ללמוד בדרופסי קולג'. במשך מספר שנים, בשנות ה-20, היה ראש בית המדרש למורים בניו יורק. במקביל היה נואם פופולרי בארצות הברית ובקנדה. בשנת 1927 יצא לאור בניו יורק מהדורתו של ספר הניצחון של יום טוב ליפמן מילהויזן. בסוף שנת 1926 עלה לארץ ישראל בהזמנתו של חיים נחמן ביאליק שבקשו לערוך מילון.
בשנות ה-30 כתב הספדים על דמויות שונות בעיתון דבר, בהם נחמן סירקין, חיים נחמן ביאליק ושמריהו לוין.
משנת 1936 היה מנהל מחלקת התרבות של הוועד הלאומי. בשנת 1942 צורף לוועד הלשון העברית. במאי - יולי 1943 שהה בדרום אפריקה בשליחות הקרן הקיימת. בשנת ה-40 היה העורך הראשי הראשון של האנציקלופדיה העברית. לאחר הולדת בנו שמואל אימץ את השם "אבן שמואל", על שם אביו, ובעקבות מותו, ביום שחרורו מהפלמ"ח ב-2 במאי 1947, שינה את שמו ממש. פרשת האהבה הטרגית בין בנו שמואל קופמן לבין זהרה לביטוב, שניהם מלוחמי הפלמ"ח הצעירים שנהרגו במלחמת השחרור, הפכה לאחד מסיפורי התשתית המכוננים של מלחמת העצמאות. הם היו לסמל הנוער העברי שהתנדב למלחמה הקשה. סיפור אהבתם ומותם הומחז והוסרט פעמים רבות.
בתו של אבן שמואל הייתה המדענית ברוריה קופמן.
חיים קופמן, בן אחיו, כיהן כסגן שר האוצר.
יהודה אבן שמואל הלך לעולמו בכ"ב באדר א' ה'תשל"ו (23 בפברואר 1976).
מחקר ויצירה
בשנת 1935 הוציא לאור את הכרך הראשון של מורה נבוכים בתרגום שמואל אבן תיבון, בגרסה מבוארת ומנוקדת. כרך שני יצא בשנת 1938. כרך שלישי יצא בשנת 1959 ועליו קיבל את פרס הרב קוק. פירושו לספר מורה הנבוכים לא הושלם, אלא מתפרש רק עד תחילת חלק ג'. הפירוש יצא לאור בהוצאת מוסד הרב קוק.
יהודה אבן שמואל תרגם לעברית את ספר הכוזרי, והקדיש את התרגום לזכר בנו. המהדורה הראשונה יצאה בשנת תשל"ג, ומאז יצאה במהדורות דפוס רבות. מהדורת אבן שמואל לספר הכוזרי כוללת מבואות ומפתחות נרחבים, ומראי מקומות השוואתיים לספרות ההגות היהודית מימי הביניים.
תרגום זה זכה לפופולריות רבה (שמשתמרת בחלקה עד היום, למרות קיומם של תרגומים חדשים אחרים בשוק), בשל שפתו המודרנית, הבהירה והקולחת, אך זכה גם לביקורת חריפה (בעיקר מהרב יוסף קאפח) על כך שנטל לעצמו חופש אומנותי רב ולא הקפיד על נאמנות למקור, בכך שהוא הבליע פירוש בתוך התרגום.
בזמן מותו, אבן שמואל היה בעיצומו של מיזם דומה - תרגום מחודש בסגנון מודרני לספר מורה הנבוכים.
אבן שמואל פרסם גם את "מדרשי גאֻלה / פרקי אפוקליפסה יהודית" - פרקי האפוקליפסה היהודית מחתימת התלמוד הבבלי ועד ראשית האלף השישי.
בואי נגיד (משחק המונופול)
בואי נגיד (משחק המונופול) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אלון אולארצ'יק. את השיר הוציאה לאור בשנת 1995 חברת התקליטים NMC, והוא נכלל כרצועה השנייה באלבום האולפן הרביעי של הזמר, "בואי נגיד שאני שלך".
על השיר
השיר נכתב, הולחן והופק על ידי אולארצ'יק. הוא הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב-31 בדצמבר 1995. בשבוע לאחר מכן דורג במקום התשיעי. ב-28 בינואר עלה למקום השלישי – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע. ב-17 במרץ, לאחר שמונה שבועות צעידה, יצא מהדירוג השבועי.
אמיר דרורי
אמיר דרורי (5 באוגוסט 1937 – 12 במרץ 2005) היה אלוף בצה"ל, ראש אג"ם וסגן הרמטכ"ל. מייסד רשות העתיקות ומנהלהּ הראשון. בעל עיטור העוז.
מערכות ישראל
אמיר דרורי, בן אלה ואמנון דרורי, גדל בפרדס חנה. סיים את לימודיו במחזור הראשון של הפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה כחניך המצטיין. בשנת 1955 התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת גולני. בשנת 1956 במהלך מבצע קדש, לחם כמפקד מחלקת החבלה בגדוד 12 (ברק) בקרבות רפיח ובסיני. בהמשך שירת כמפקד פלוגה בגדוד 51. על חלקו במבצע חרגול, במהלכו פיקד על כוח חסימה, הוענק לו צל"ש שהומר באפריל 1973 לעיטור העוז.
בשנים 1972–1974 פיקד על חטיבת גולני והוביל אותה בפעולות בלבנון, ובהן מבצע קלחת 4, ושנה לאחר מכן, במלחמת יום הכיפורים. דרורי פיקד על החטיבה בקרבות ההגנה והבלימה נגד הצבא הסורי בצפון רמת הגולן ובמרכזהּ ועל כוחות החטיבה שהשתתפו בהבקעה ובפריצה מעבר לקו הגבול. פיקד על החטיבה בקרב על החרמון ונפצע באורח קשה בחזהו. הוא שאמר ללוחמים, בתדרוך לפני הקרב: "יש חשיבות עליונה לכבוש מחדש את מוצב החרמון הישראלי משום שהוא העיניים של המדינה". למרות פציעתו חזר לפקד על החטיבה במלחמת ההתשה במובלעת הסורית וברמת הגולן עד סמוך להסכם הפרדת הכוחות במאי 1974. לאחר מכן מונה למפקד חטיבה 11 וסגן מפקד אוגדה 36, ובשנת 1976 מונה למפקד אוגדה 36 (עוצבת געש) ברמת הגולן, בדרגת תא"ל.
אמיר דרורי היה ראש מחלקת המבצעים באגף המטה הכללי (1977) וראש מחלקת ההדרכה (1978–1981) בדרגת אלוף. בשנת 1981 מונה לאלוף פיקוד הצפון ונשא בתפקיד זה בעת מלחמת שלום הגליל, שבה פיקד על כוחות צה"ל בלחימה בכוחות אש"ף ובצבא הסורי. בתפקידו זה פיקד על 2 גייסות, 9 אוגדות ועוצבות נוספות, ובין היתר פיקד על כיבושם של ביירות, הרי השוף, ג'בל ברוך והבקאע. דרורי המשיך בתפקידו כאלוף הפיקוד למעלה משנה אחרי טבח סברה ושתילה, לאחר שוועדת כהן, שחקרה אירוע זה, לא מצאה לנכון להגיש נגדו מסקנות אישיות. ב-1985, בשובו משנת השתלמות בארצות-הברית, מונה דרורי למפקד המפח"ש. 5 שנים קודם לכך, ב-1979, כשהוצע להקים את מפח"ש, היה דרורי מהמתנגדים הבולטים לכך, ועל רקע זה אף הגיש אז את התפטרותו, שלא התקבלה. לטענתו ב-1979, מחלקת ההדרכה בנויה לבצע את התפקיד המיועד למפח"ש וכי הזעזועים שיתלוו להקמתו מיותרים. ב-1986 מונה לכהונת סגן הרמטכ"ל.
דרורי היה המועמד המועדף על ידי הרמטכ"ל משה לוי כמחליפו. לוי שכנע את דרורי להישאר בצבא כמפקד חילות השדה (מפח"ש) החל מינואר 1985, ובאוגוסט 1986 דאג לוי למנותו לראש אג"ם וסגן הרמטכ"ל במסגרת ההתמודדות על תפקיד הרמטכ"ל. דרכו של אמיר דרורי בצה"ל הגיעה לקיצה אחרי שדן שומרון הועדף על פניו. בתגובה הביע דרורי בפני כתבים צבאיים ביקורת חריפה על הליך המינויים בצבא, ובעקבות זאת ספג ביקורת מצד חברי כנסת. לכך לוו ידיעות על נזיפה חמורה משר הביטחון רבין שלא נמצא לה זכר בדברי ההערכה שהביע רבין באותה התקופה במכתב אישי לאמיר דרורי. דרורי סיים את שירותו הפעיל בצה"ל ב-6 באפריל 1987 עם החלפתו באהוד ברק. במכתב הפרידה ציין שר הביטחון יצחק רבין:
בתחום הארכאולוגיה
בקיץ 1988, לאחר סיום שירותו הצבאי ותקופת לימודים בבריטניה, מונה דרורי למנהל אגף העתיקות במשרד החינוך. דרורי הקים את רשות העתיקות, שהחלה בפעולתה בשנת 1990, וכיהן כמנהלהּ הראשון עד שנת 2000. דרורי נודע בעימותיו עם חרדים בשאלת חפירות באתרי קבורה עתיקים, ומשום כך היה נתון לאיומים על חייו. עימותים אלו אף הובילו למשבר קואליציוני. דרורי התפטר במפתיע מתפקידו בשנת 2000, ודווקא לאחר שאושרה הארכת כהונתו. אמיר דרורי נפטר ב-12 במרץ 2005 מדום לב במהלך טיול בנגב עם חברים. בלכתו הותיר את רעייתו צילה, את ילדיו – גילי, דניה ואסא – ואת נכדיו.
אמיר דרורי היה נכדו של העיתונאי והעסקן יששכר-דב בר-דרורא ונכדהּ של ד"ר אסתר גוברקובסקי-שולריכטר.
על שמו רחובות בחולון ובירושלים וכיכר בפרדס חנה. רשות העתיקות קראה על שמו את חפירות התיאטרון הרומי בטבריה. קיר הפסיפסים במסוף נתב"ג הוקדש לזכרו . "מלגת אמיר דרורי" מוענקת לתלמידי-מחקר עובדי רשות העתיקות. במרץ 2015, במלאת עשור לפטירתו, הוציאה רשות העתיקות חוברת לזכרו. הוקדש לו גן ארכאולוגי במפקדת פיקוד הצפון.
רפי וייכרט
רפי וַיְיכֶרְט (נולד ב-8 במרץ 1964) הוא מתרגם, משורר, מסאי, פרופסור מן המניין לספרות באוניברסיטת חיפה, ובמכללה האקדמית לחינוך אורנים, ומוציא לאור ישראלי.
ביוגרפיה
עד גיל שתים-עשרה התגורר בשכונת רמת אביב שלה הקדיש בספריו השונים שירים וקטעי פרוזה רבים. ספר שיריו השלישי, "מבט חוזר" (2002), הוא מחזור שירים המתאר את הילדות בשכונה בשנות השישים והשבעים מפרספקטיבה של עשורים. בשנת 1976 עבר להתגורר בשכונת יד אליהו, למד בחטיבת הביניים בעירוני ט' ולאחר מכן (1982-1978) במגמת מחשבים בתיכון אורט יד סינגאלובסקי. את שירותו הצבאי (1985-1982) עשה כמש"ק תכנון כ"א במפקדת קצין שלישות ראשי בתל-השומר. בין השנים 1986 ל-1992 למד ספרות בחוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטת תל אביב. את התואר הראשון סיים בהצטיינות ואת השני בהצטיינות יתרה. את עבודת המוסמך הקדיש לשירתו של יאיר הורביץ ("התהוות של משורר – על שירת יאיר הורביץ 1968-1959"). כיהן בעבר כראש ועדת מקצוע הספרות במשרד החינוך. לימד בעבר בטכניון במסגרת המחלקה ללימודים הומניסטיים ואמניות. כיום (פברואר 2019) מרצה במכללת אורנים ומכהן כראש התוכנית לכתיבה יוצרת במחלקה לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה.
ספריו
בנימוקים להענקת פרס עמיחי למשורר רפי וייכרט בשנת 2013 נכתב:
"לספרו של רפי וייכרט, שלו נוכחות מורגשת היטב בשדה השירה בארץ, ישנם שני מרכיבים עיקריים : המרכיב האחד, שירי אהבה אל הבת, שהם שירים יפים להפליא, שמבטם מופנה אל העתיד. המרכיב האחר - שירי קינה ואבל על מותם של ידידים, בכללם משוררים שעמם היה בקשר דיאלוג במשך שנים רבות. חלק זה של הספר פונה אל העבר. נושא המוות חוזר גם בשירים אחרים, שבהם מתקיים פולמוס שכלתני ונוקב עם האידיאה של חיים לאחר המוות, שאותה שולל הכותב מכול וכול. בזיקתם ההדדית מעמידים שני רכיבי הספר עולם שלם, שיש בו אהבה ויופי, אך יש בו גם לא מעט מ"צער העולם"."
תרגומיו
וייכרט מתרגם משפות רבות, אך התפרסם בעיקר בזכות תרגומיו לשירה פולנית, בין השאר של המשורר תדיאוש רוז'ביץ ושל המשוררת זוכת פרס נובל לספרות ויסלבה שימבורסקה.
עבודה עם מוזיקאים
שיריו של וייכרט הולחנו ובוצעו בידי מלחינים וזמרים שונים ובהם מוני אמריליו, ירונה כספי, עודד גדיר, קובי פז, יסמין אבן וטובה גרטנר. גם אחדים מתרגומיו לשירה הפולנית ובהם שירים של ויסלבה שימבורסקה ואווה ליפסקה זכו ללחנים ולביצועים של אלון אולארצ'יק, גידי גוב, ירונה כספי ואחרים.
במרץ 2012 יצא לאור הדיסק "חוטים", תוצאה של שיתוף פעולה רב-שנים עם המוזיקאי והזמר עודד גדיר. בדיסק תשעה שירים שאת מילותיהם כתב וייכרט, שבעה לחנים חיבר גדיר. בשיר הנושא "חוטים" משתתפת הזמרת רונית שחר. השיר "קרבה" מתנגן פעמיים בתקליטור, כל פעם בסגנון אחר. שני שירים קורא וייכרט. בנוסף, משתתף בשיר "ערב טוב", בקריאת שורה. הערות מבוא מאת רוני סומק. בשנת 2013, ראה אור האלבום 'עד לב השמש' ובו שירים מאת רפי וייכרט בלחנים של מוני אמריליו, את כל השירים שר השחקן דרור קרן. בשנת 2015 ראה אור דיסק של יצירותיו עם קובי פז "בקצה הבדידות" בין הנגנים והזמרים באלבום זה: אבי סינגולדה, ניצן עין הבר, חני דינור ורמי הראל. בשנת 2018 ראה אור האלבום 'ז'ורנל' ובו שירים מאת רפי וייכרט, בלחנים של עודד גדיר. בין האורחים באלבום זה:ערן צור, אפרת גוש ודודי לוי.
עורך ומרצה
בשנת 1997 הקים את הוצאת "קשב לשירה", ביחד עם המשוררים גיורא לשם ומשה דור. כיום וייכרט הוא עורכה הראשי של ההוצאה, שבמשך חמש-עשרה שנות קיומה הראשונות פרסמה מאתיים ספרי שירה ומסה, מקור ותרגום (לרשימה מלאה של הספרים ראו "קשב לשירה"). בין השאר ראו אור בהוצאה ספריהם של שבעה זוכי פרס נובל לספרות – ויליאם בטלר ייטס (1923), ת"ס אליוט (1948), נלי זק"ש (1966), פבלו נרודה (1971), צ'סלב מילוש (1981), אוקטביו פאס (1990), ויסלבה שימבורסקה (1996), תומאס טראנסטרמר (2011). וייכרט חבר במערכת כתב העת "עתון 77".
הוא מתגורר בתל אביב. הוא מרצה מבוקש במכללות, בספריות ובבתי ספר ומקדיש חלק ניכר מזמנו לקירוב קהלים רחבים אל השירה. לימד כתיבה יוצרת באוניברסיטת תל אביב, כתיבה יוצרת ותרגום לתואר שני באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. מלמד ספרות בתיכון עירוני ד' בעיר מגוריו. החל משנת 2010 מרצה בחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה. החל משנת הלימודים תשע"ג מלמד ספרות גם במכללת "אורנים" על יד קריית טבעון ובטכניון בחיפה. בשנים האחרונות הנחה וייכרט, בשיתוף עם אגף התרבות של עיריית תל אביב-יפו, את סדנת "מדברים שירה" בספריית בית אריאלה לתלמידי תיכון הכותבים שירה. בסוף הסדנה הופק ספר שירה בערב פתוח בו מקריאים התלמידים משיריהם.
קישורים חיצוניים
מיצירתו:
על יצירתו:
תחקיר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קטנה (עיר מדינה)
קַטנַה הייתה עיר-מדינה עתיקה, המזוהה באתר הארכאולוגי תל אל-מושריפה (בערבית: المشرفة, כשם העיר הקרובה לתל) בסוריה. האתר שוכן בוואדי זוראת, שהוא יובל של נהר האורונטס, כ-18 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר חומס. שטח האתר הוא 1,000 דונם, והוא אחד האתרים הגדולים מתקופת הברונזה במערב סוריה. התל נמצא בקצה רמה הבנויה אבן גיר של מדבר סוריה, שלאחריו נמצא המישור הפורה של חומס. העיר קטנה, שהייתה ממלכה אמורית, הייתה במאה ה-18 לפנה"ס מרכז מדיני חשוב בסוריה.
תקופת הברונזה הקדומה
תחילת היישוב באתר בתקופת הברונזה הקדומה בשנים 2600-2700 לפנה"ס. הממצאים מתקופה זאת בתל אינם רבים והם מאופיינים במבני מגורים, שנמצאו בהם כלי אחסון וכירות אש.
שלב האכלוס הבא של האתר היה בתקופת הברונזה הקדומה IV 2000-2400 לפנה"ס. באותה עת עבר האזור שבו שכנה קטנה תהליך עיור אינטנסיבי, שבא לידי ביטוי ברובע מגורים גדול שנמצא בחלקו הצפוני של האקרופוליס (החלק הגבוה בתל), ובקבר פיר שנמצא בצדו המערבי. ממצאי הקבר כללו 40 שלדים, מעל 200 כלי נשק עשויים נחושת וברונזה, תכשיטים שונים עשויים מפיאנס מצרי, חרוזים מקרנליאן ו-292 כלי חרס. ממצאים אלה מצביעים כי בקבר נטמנו אנשים ממעמד חברתי גבוה. אזור האחסון הגדול של דגנים, שנמצא על פסגת האקרופוליס, מצביע על ניהול מרכזי. באזור סביב התל נמצאו 17 אתרים קטנים מתקופה זו, שאולי קשורים בעלייתו של מרכז עירוני גדול בתל. היישוב באותה עת היה בעל מבנה מעגלי, גודלו היה כ-250 דונם והוא דומה במבנהו לאתרים אחרים של ערים שהיו קיימים באותה עת בסוריה, כמו אבלה ואתרים נוספים.
תקופת הברונזה התיכונה
בתקופת הברונזה התיכונה חל שינוי במבנה העיר: התוכנית המעגלית נזנחה, העיר גדלה והשתרעה על שטח של 1,100 דונם, סביבה הוקמו חומות ושערי עיר שתחמו את שטחה ובמרכז העיר נבנתה כיכר גדולה. בפסגת האקרופוליס נבנו מבני ציבור גדולים שהחליפו את שטחי האחסון שהיו בה ומפעל גדול לייצור כלי חרס. היה זה המפעל הגדול ביותר והשלם ביותר לייצור המוני של כלי חרס, הכולל את כל שלבי תהליך הייצור, הידוע מהאלף השני לפנה"ס בסוריה. תמורות אלה שיקפו את השינוי שחל בתפקיד העיר, שהפכה לבירת הממלכה, ואת התמורות הפוליטיות, שחלו באזור מערב סוריה במחצית הראשונה של האלף השני לפנה"ס. היה זה חלק מתהליך שהתרחש באותה עת, של התעצמות שושלות מלכים ממוצא שמי מערבי, שהקימו ממלכות ברחבי מסופוטמיה.
שמו של אישי-אדד (Ishi-Addu), המלך הראשון של קטנה, ידוע מהארכיון של העיר מארי. הוא היה ממוצא אמורי, והיה בברית עם שמשי-אדד הראשון, שהיה מלך אשורי בתקופת הממלכה הקדומה ומלך במאה ה-19 לפנה"ס. שמשי-אדד הראשון כבש את מארי ושלט בה. לאחר אישי-אדד, מלך בנו אמות-פי-אל, שהיה המושל של נַזַאלַה (היום העיר אל-קריתין בסוריה Al-Qaryatayn ). הוא מלך בתקופתו של חמורבי מלך בבל (1792 - 1750 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה). בֶּלתוּם (משמעות המינוח "גבירה"), אחותו של אמות-פי-אל ששמה היה דַמחוּרַצי, נישאה בשנת 1782/1783 לפנה"ס לישמח-אדד ממארי, שהיה בנו של שמשי-אדד הראשון. חוזה הנישואים ביניהם הגדיר אותה כאשתו הראשית, אף על פי שישמח-אדד כבר היה נשוי לבתו של יחדונלים שהיה בעבר מלך מארי. ייתכן ואמה של בלתום הייתה למאשי-אשור מאשור או מאֶכַּלַתוּם, שהייתה עיר ממלכה אמורית בצפון מסופוטמיה. מטרת הנישואים הייתה לחזק את הברית בין הממלכות. סומו-אפוח (1780-1810 לפנה"ס), מלכה של יַמחַד, לא היה מרוצה מהברית הזאת ותקף את אזור הספר של קטנה. שמשי-אדד הראשון הבטיח לאישי-אדו, שלאחר שיסיים את המלחמה באזור הדיאלא יבוא לסייע לקטנה יחד עם בני בריתו מלכי אורשו, חשום וכרכמיש בטקסטים שנמצאו במארי, מופיעה משלחת ששלחה קטנה למארי לרגל חגיגות חג הקורבן לאלה אישתר שהתקיים בחודש טבת, שנת 1777/8 לפנה"ס. לאותן חגיגות הגיעו משלחות מערים נוספות שהיו בתחום השפעתו של שמשי-אדד הראשון: חשום, כרכמיש ונזאלה.
לאחר מותו של שמשי-אדד הראשון עלה לשלטון במארי המלך זמרי-לים, שנשא בשנת 1774/1775 לפנה"ס לאישה את דַמחוּרַצי, שהייתה לפני כן אשתו של ישמח-אדד. היא הייתה אשתו הראשית והנישואים היו חלק מהברית בין שתי הממלכות. קטנה נשארה ממלכה עצמאית, אך לאחר שאיבדה את בעל בריתה שמשי-אדד הראשון נאלצה להפסיק את כיבושיה ולעמוד לבדה מול כוחה של ימחד, שהייתה ממלכה חזקה באותה עת. מלכה אמות-פי-אל, כרת ברית בתיווכו של זמרי-לים, עם ירים-לים הראשון מלך ימחד, בתחילת שלטונו של חמורבי הראשון מלך ימחד, לאחר ששיווה-פאלאר-הופאק מלך עילם פלש בשנת 1763/1764 לפנה"ס לבבל. ברית נכרתה בין בבל, ימחד ומארי לסייע לבבל. אמות-פי-אל מלך קטנה נקט בדיפלומטיה משלו וניסה לכרות ברית עם מלך עילם, אבל זמרי-לים מלך מארי הזהיר את חמורבי הראשון, ושליחי עילם נתפסו על הגבול כשניסו לחזור לארצם.
מותו של שמשי אדד הראשון הביא לחלוקת מסופוטמיה בין מספר מעצמות שוות בכוחן, מכיוון שבניו לא היו חזקים מספיק כדי להחזיק תחת שליטתם את כל השטחים שנכבשו על ידו. במארי נמצאה איגרת שבה נכתב: בשיא גודלה, נפרש שטחה של קטנה בין תדמור במזרח, שם גבלה בשטח שלטונה של מארי, ועד ממלכת אמורו במערב. לאחר חורבן מארי על ידי חמורבי בשנת 1759 לפנה"ס, התמעטו המקורות העוסקים בקטנה. מצפון, הייתה הממלכה האמורית ימחד (בירתה הייתה חלב) לשכנתה החזקה ביותר של קטנה, ובתקופת מלכותו של ירים-לים השלישי, שמלך במאה ה-17 לפנה"ס בימחד, הוא יצא למלחמה נגד קטנה, שתוצאותיה אינן ידועות.
תקופת הברונזה המאוחרת
עם הפיכתה של הממלכה החורית מיתני לאימפריה במאה-16 לפנה"ס, נכנסה קטנה לתחום השפעתה. השטח שבו שכנה הממלכה היה בקצה אזור השפעתה של מצרים, למרות זאת הייתה קטנה כנראה נאמנה למיתני. בחפירות הארכאולוגיות בקטנה נמצאה כתובת במקדש נין-אגל (חלק מהארמון המלכותי), שמראה שמיתני שלטה באזור. קבוצות חוריות שחדרו לאורך הנהר אורונטס הגיעו גם לקטנה, כמו לערים נוספות כמו קדש, תּוניפּ ונוּחַשֶה ותפסו בהן את השלטון.
פרעוני מצרים, אמנחותפ הראשון (1546–1526 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה) ותחותמס הראשון שמלך אחריו (1525–1512 לפנה"ס) ניהלו מסעות מלחמה לסוריה וייתכן שהגיעו לעיר. במקדש לאל אמון בכרנך על גבי הפילון השביעי, ציין המלך תחותמס השלישי (1450-1490 לפנה"ס) שהוא שהה בשטח ממלכת קטנה בשנה ה-33 למלכותו. העיר מוזכרת באנלים מימי המלך המצרי אמנחותפ השני, שמלך במחצית המאה ה-15 לפנה"ס. אמנחותפ השני יצא לשלושה מסעות כיבוש לכנען ולצפון סוריה. במסעו השני (שהוא מכנה הראשון), עלה לאורך דרך הים והגיע לבקעת הלבנון, משם המשיך ל"ארץ ניי" והגיע לאוגרית. הוא חצה את האורונטס ליד קטנה וחזר באותו מסלול. קטנה מוזכרת שוב ברשימות מצריות עד תקופתו של רעמסס השלישי, שמלך במאה ה-12 לפנה"ס. בחפירות הארכאולוגיות בקטנה בשנת 2002, נמצא מתחת לארמון המלכותי לוח בכתב יתדות, המציין מלך בשם אידנדה שמלך בסביבות 1400 לפנה"ס. שמו של מלך זה לא היה ידוע לפני כן.
בתקופת מסע המלחמה לסוריה של המלך החתי שופילוליומש הראשון, שמלך בין השנים 1323-1358 לפנה"ס, ביקש אַכִּיזִי מושל קטנה את עזרתו של אמנחותפ הרביעי. הפנייה מופיעה במכתבי אל-עמארנה, מכתבים 56,55,53,52. הוא מציין שהוא נשאר נאמן למלך מצרים, אבל המלך החתי עומד לתקוף אותו. הוא מבקש שיישלח אליו צבא סדיר. הוא גם מתלונן שהמלך החתי לקח את פסלי האל שמש, שהיה האל של אביו, והוא מבקש שישלח לו זהב כדי לפדות את הפסלים. המצב הגאופוליטי המסוכן ומיקומה של קטנה בגבולות השליטה בין מצרים ומיתני, אילץ את שליטיה לנסות ליצור שורה של בריתות עם ערי מדינה אחרות במטרה לשמור על עצמאותה עד כמה שזה היה אפשרי.
למרות המצב, נבנו בעיר בנייני פאר. המרכז העירוני של העיר על האקרופוליס נבנה מחדש. מבני הציבור מהתקופה הקודמת ננטשו, ובצפון האקרופוליס, במקום בו שכן לפני כן בית קברות, נבנה ארמון מלכותי מונומנטלי. מדרום לו נבנה מבנה מנהלי גדול ששימש למטרות טקסיות ומנהליות, ומקום מגורים לעוסקים בפעילות זאת.
בטקסט שנמצא בחפירות הארכאולוגיות בתל שבו שכנה העיר אֶמַר, שהייתה ממלכה אמורית, מתואר איך קטנה הותקפה בתקופת הברונזה המאוחרת על ידי שבטים ארמיים. הטקסטים שנמצאו באתר נכתבו בין המאה ה-14 למאה ה-12 לפנה"ס.
תקופת הברזל
במחצית הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס, איבדה קטנה את תפקידה כעיר-מדינה. העיר שימשה כמרכז עירוני פוליטי בחלק הדרום-מזרחי של הממלכה הארמית של חמת.
סביבת האתר בעת העתיקה
העיר העתיקה שוכנת במרכזו של מישור גלי מעט. המישור נחתך על ידי שלושה ואדיות קטנים, שהם יובלים של הנהר אורונטס. היום הוואדיות האלה יבשים רוב השנה, וגם בעונת הגשמים, כמות הגשמים היא קטנה ביחס לכמות המים היכולה לעבור בוואדיות האלה. מחקרים שנעשו מראים שבעבר היה האזור לח יותר, כמות הגשם וזמינותם של המים היו גדולים יותר. תנאים אלה שררו באזור בין השנים 600-3000 לפנה"ס, והם אפשרו התיישבות צפופה יותר.
בסקר ארכאולוגי שבוצע באזור על ידי המשלחת האיטלקית, אותרו באזור 24 אתרים ארכאולוגים. 20 אתרים שוכנים בשני הוואדיות המשניים בעורף התל. לאורך הוואדי המרכזי (ואדי זוראת) בו נמצא התל, נמצא במעלה הוואדי אשכול של ארבעה אתרים. כל האתרים שנסקרו יושבו בעיקר בתקופת הברונזה הקדומה IV (2000-2400 לפנה"ס) ותקופת הברונזה התיכונה (1600-2000 לפנה"ס). ההתיישבות בהם נמשכה עד תקופת הברזל (600-1200 לפנה"ס) ובמספר מקרים עד התקופה הרומית וגם המוסלמית.
כדי להבין את השפעת הרחבת העיר העתיקה בתקופת הברונזה התיכונה על הנוף, בוצע גם מחקר בתוך השטח העירוני בתוך החומות וגם בתעלות הצפוניות והמערביות שמחוץ לחומות. הממצאים הראו השקעת אדמת אגם בבסיס המילוי של התעלות הצפוניות והמערביות. ממצא זה מצביע על גוף מים שהוזן באופן קבוע על ידי נהרות ומערכת של מעיינות קרסטיים שנבעו מתוך סלע הגיר בצדם הדרומי, המערבי והצפוני של העיר. בעת בניית החומות בתקופת הברונזה התיכונה, השתמשו הבונים באבן ואדמה שלקחו מתוך הסלע המקומי. החומות המערביות והצפוניות נבנו בתוך שטח שנכבש מתוך האגם שהיה שם. האגם היה מחולק על ידי סוללות לשני חלקים. חלק קטן יותר היה לכוד בתוך מתחם העיר, והוזן על ידי מים מתוך מעיינות קרסטיים שנבעו למרגלות הצד הצפוני של האקרופוליס. רובו של האגם שימש כמאגר מים במעלה הוואדי כשהוא נחסם על ידי סוללת עפר.
שני האגמים שימשו כנראה כמאגרי מים לתושבי העיר, לבעלי החיים, להשקיית השדות וכן לתושבי הסביבה. לאגם, שניזון מרשת של מעיינות קרסטיים, הייתה חשיבות אסטרטגית למיקום של קטנה בתקופת הברונזה. ניתוח משקעי אבקת הפרחים בתוך הסדימנטים של האגם, מצביע על שינוי משמעותי בצמחייה בתקופת הברונזה התיכונה. שינוי זה של הסביבה הטבעית קשור כנראה בפעילות האנושית היצרנית שהתקיימה במקום. בתקופה זאת יש ירידה חדה של החורש הפתוח שהתאפיין בעצי ערער ואלון. לעומת זאת יש עלייה בדגנים וסרפדים. החורש מסביב לעיר נכרת כדי להכשיר שטח לחקלאות אינטנסיבית שתאפשר תמיכה באוכלוסייה הצומחת.
היסטוריית המחקר הארכאולוגי
מבקרים ונוסעים החלו להגיע לאתר עוד במאה ה-19. בין הנוסעים היו הארכאולוג והבלשן הישועי סבסטיאן רונזוואל הצרפתי, הארכאולוג הצרפתי שארל קלרמון-גנו וההיסטוריון והאפיגרף השווייצרי מקס ואן ברכם.
תל אל-מושריפה נחפר לראשונה בשנת 1924 ולאחר מכן במשך 3 שנים בין 1927–1929 על ידי הארכאולוג וההיסטוריון הצרפתי רובר דו מניל דו בואסו. באותה עת סוריה הייתה תחת שלטון המנדט הצרפתי. בואסו חפר חלק מהארמון המלכותי מתקופת הברונזה, שלושה שערים וקברים על המדרון שבין העיר העליונה והתחתונה. מחלקת העתיקות של סוריה חפרה את הגבעה המרכזית ואת השערים. תוצאות חפירותיו של בואסו פורסמו מדי שנה בכתבי עת מדעיים בצרפת ודוח סופי יצא בפריז בשנת 1935. הדוח שעסק בארמון מלכותי מהאלף השני לפנה"ס בסוריה, היה ייחודי באותה עת. חשיבותו של האתר אושרה לאחר גילוי ופענוח הארכיון המלכותי של מארי. מאמרו של הארכאולוג ואשורולוג הבלגי ז'ורז' דוֹסן, "ממלכת קטנה במאה השמונה עשרה לפני הספירה מהארכיון המלכותי של מארי", פורסם בשנת 1954 ומשמש עד היום מקור חשוב לידע על תולדות קטנה.
בשנת 1994 חודשה החפירה על ידי מחלקת העתיקות והמוזיאונים הסורית. בשנת 1999 הצטרפו לחפירות אוניברסיטת אודינה האיטלקית ואוניברסיטת טיבינגן הגרמנית. בשנת 2002 התגלו הקברים המלכותיים ולוחות בכתב יתדות.
בשנת 2004 החל מבצע של שימור ושחזור הארמון המלכותי במטרה להנגיש את האתר לתיירות.
ממצאים
בתוך הארמון נמצאה קרמיקה מיובאת מקפריסין, שמתוארכת לתקופת הברונזה התיכונה. בחפירות החדשות נמצאה גם קרמיקה מייצור מקומי, שתוארכה לתקופות סוריה הקדומה (1550-2000 לפנה"ס) וסוריה התיכונה (1200-1550 לפנה"ס).
אחד הממצאים החשובים בתל הוא ספינקס מתקופת השושלת ה-12 של מלכי מצרים העתיקה. הספינקס היה שייך לנסיכה איתה, בתו של המלך אמנמחת השני, שמלך במאה ה-19 לפנה"ס. הספינקס נמצא בפסולת של ארמון מתקופת הברונזה המאוחרת, המתוארך למאות ה-12-16 לפנה"ס. לא ברור מהממצאים מתי הפסל הגיע לקטנה.
ב-2002 נמצא פסל מבזלת של אדם. הפסל נמצא בתוך בור אשפה, שתוארך לתקופת הברונזה המאוחרת I (1400-1550 לפנה"ס). הפסל עוטה מעיל סורי טיפוסי, שמאפייניו מצביעים שמקורו בבית המלוכה.
ב-2002 נמצאו 63 לוחות בכתב יתדות, במסדרון תת-קרקעי שנמצא מתחת לחדר הכס. הם היו מכוסים בשרידי שרפה של התקרה. ייתכן והם הוסתרו שם במהלך הפלישה החתית. הטקסטים היו שייכים כנראה לארכיון המלך אידנדה. הם הכילו דוחות מודיעין על המצב הפוליטי הנואש בצפון סוריה, האיום החתי, ונושאים אדמיניסטרטיביים מקומיים. הטקסטים נכתבו בשפה מעורבת של אכדית והשפה החורית.
אחד הממצאים הוא חותם גליל הנושא את שמו של המלך אישי-אדו. החותם כלל כתובת שנכתבה על גבי שלוש שורות. באחד מחדרי הארמון הצפון-מערבי נמצא חותם עם שמו של אמנחותפ הרביעי. זה היה הממצא הראשון בקטנה המציין את שמו של מלך זה, והוא מעיד על קשרי מסחר שהתקיימו בין קטנה ומצרים.
בחודשים אוקטובר 2009 - מרץ 2010 הוצגו ממצאים שנמצאו בחפירות באתר, בתערוכה גדולה במוזיאון המדינה של וירטמברג בגרמניה. המוצגים השייכים למוזיאון הלאומי של דמשק, הושאלו למוזיאון על ידי משרד התיירות של סוריה.
השרידים באתר
באתר נשמרו שרידים של עיר מוקפת חומה. בחלקם הם מתנשאים לגובה של 20 מטר. הם מורכבים מלבני בוץ ואבני אבן גיר. בחזית החומה נמצאה תעלה מלאכותית. החומה סוגרת על אזור מרובע. באמצע של כל צד בחומה היה שער. בצידי השערים נמצאו אורטוסטטים מאבן גיר לבנה ובזלת שחורה. היסודות נחצבו בחלקם לתוך הסלע. הכניסה הייתה ברוחב של 4 מטר.
במרכז העיר הייתה גבעה שאולי שימשה כאקרופוליס. הארמון המלכותי שכן בפינה הצפונית-מערבית של העיר העליונה. הארמון המלכותי הוא אחד המבנים הגדולים הידועים בסוריה מתקופת הברונזה. בזמן החפירות הראשונות חלק מקירות לבני הבוץ הוסרו. החופרים השאירו רק קירות בנויים מאבן או קירות שהופרדו על ידי רצפה קשה. תוכנית הארמון בקטנה דומה לתוכנית הארמון המלכותי במארי. השרידים כוללים מספר גדול של בסיסי עמודים עשויים בזלת. שימוש דומה נעשה גם בארמון המלכותי של ירים-לים באללח' בשכבה VII. חלק מהחדרים היו בעלי ממדים גדולים. חדר הכס הגיע ל-20 מטר מצד לצד. ייתכן והתקרה נבנתה מקורות עץ הארז. הארמון תוארך לתקופה הסורית הקדומה. ייתכן וזה היה ארמונו של המלך אישי-אדו. בצדו הצפוני של מרכז התל התגלה בשנת 2002 מבנה ארמון נוסף. ייתכן וארמון זה שימש למגורי המשפחה המלכותית.
הר בנטלי (אנטארקטיקה)
הר בנטלי (באנגלית: Mount Bentley) הוא הר ברכס המערבי של רכס סנטינל שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 4,245 מטרים מעל פני הים.
ההר מתנשא לגובה של 347 מטרים מעל סביבתו.
ההר ממוקם 3.7 קילומטרים צפונית להר אנדרסון.
גילוי ההר
ההר התגלה על ידי משלחת החצייה של ארץ מרי בירד, אשר חקרה את האזור בין השנים 1958–1957.
מקור השם
ההר נקרא על שם צ'ארלס ריימונד בנטלי (Charles R. Bentley) שעמד בראש משלחת המחקר, והיה הססמולוג הראשי בתחנת ברד בין השנים 1959–1957.
לקריאה נוספת
• Damien Gildea, Ellsworth Moutains - Mountaineering in Antarctica: Travel Guide
נאו-רומנטיקה
המונח נאו-רומנטיקה מתייחס לתופעות בתר-רומנטיות או לאמנות וספרות הרומנטיקה המאוחרת (שלהי המאה התשע עשרה, והיא מגמה ארוכת ימים שיש לה ביטוי באמנות ובספרות כאחד. הנאו-רומנטיקה מנוגדת לנטורליזם, אשר באמנות הוא מדגיש התבוננות בעולם החיצון. לעומתו, ניאו-רומנטיקה מוסיפה התבוננות פנימית ורגשות נפשיים.
אמנים שזוהו כנאו-רומנטיים נטו לקבל את השראתם מן האמנות של עידן הרומנטיקה, וכן מתחושת המרחב המתקבלת מן הנופים הטבעיים שמחוץ לעיר. על ידי כך הם הגיבו נגד 'כיעורו' של העולם המודרני והתעשייתי, על המכונות, הערים החדשות והרדיפה אחר ההתעשרות. תמות טיפוסיות בנאו-רומנטיקה הן געגועים לאהבה המושלמת, נופים אוטופיים, טבע המשתלט על חורבות, מוות הירואי ורומנטי והיסטוריה שמבעד לנופים.
קישורים חיצוניים
Neoromanika
אתנחתא קומית
אתנחתא קומית היא שילוב של דמות הומוריסטית, סצנה או דיאלוג שנון ביצירה רצינית (כגון סרט קולנוע, הצגה או ספר) על מנת להפיג באופן זמני את המתח שהסיפור הדרמטי יוצר.
שימוש
בקומיקס קיים שימוש נרחב באתנחתות קומיות; לרוב, האתנחתא מתרחשת בחלק דרמטי בסיפור, והדמות הקומית מוסיפה הומור למצב.
בטרגדיה יוונית לא הייתה נהוגה אפשרות לשילוב אתנחתא קומית. על פי המסורת הקלאסית, הערבוב בין טרגדיה לקומדיה היה אסור.
ביצירה בדיונית, אתנחתא קומית בדרך כלל מתגלמת בסיידקיק מתחכם (כמו שלומיאל או נבל). הסיידקיק משמש להקלה קומית, ועשוי להתייחס למצבו האבסורדי של הגיבור ולהעיר הערות לא-הולמות לדמויות מכובדות ורציניות. דמויות אחרות עשויות להשתמש באתנחתא קומית כדי להכעיס אחרים או לחזק את ביטחונן.
דוגמאות לאתנחתאות קומיות
ויליאם שייקספיר חרג מהמסורת הקלאסית ועשה שימוש באתנחתא קומית במחזות "המלט", "מקבת'", "אותלו", "הסוחר מוונציה" ו"רומיאו ויוליה". סצנת השוער ב"מקבת'", סצנת הקברן ב"המלט" ודמותו של רודריגו ב"אותלו" נועדו לספק אתנחתא קומית משמעותית. לעג השוטה כלפי המלך ליר ב"המלט" יכול גם הוא להיחשב כאתנחתא קומית.
בתרבות הפופולרית, דמותו של C-3PO, המופיעה בכל תשעת סרטי מלחמת הכוכבים, קיימת גם היא כדי לספק אתנחתא קומית לעלילה. הדמות מותחת לעיתים קרובות ביקורת על המצב הנואש שהדמויות האחרות נמצאות בו, או שעמיתה, R2-D2, מציל אותה ממצוקותיה בצורה קומית.
ברבים מסרטיו של אקירה קורוסאווה יש דמות שהופעתה יוצרת אתנחתא קומית. הבולט שבסרטים אלה הוא "שבעת הסמוראים", שבו הלוחם השיכור קיקוצ'יו (טושירו מיפונה) טוען שהוא בן 13 שנים למרות שעל פי מראהו החיצוני ניתן להסיק באופן ברור שהוא בוגר יותר.
בסדרות הטלוויזיה של "פאוור ריינג'רס" יש דמויות שתפקידן ליצור אתנחתות קומיות, כשהבולטות מכולן הן בולק וסקאל בסדרות "מייטי מורפין פאוור ריינג'רס" ו"פאוור ריינג'רס בחלל". חברי צמד זה הם חברים לכיתה של הפאוור ריינג'רס בבית-הספר התיכון אנג'ל גרוב. הם מתנהגים בדרך כלל כבריונים, אך לפעמים הם גם משמשים כדמויות משנה המסייעות לגיבורים. בסופו של דבר, חברי הצמד הפסיקו להופיע בסדרה באופן קבוע, למרות שחזרו מדי פעם להופעות אורח.
המתקפה על שגרירות איראן בלונדון
המתקפה על שגרירות איראן בלונדון הייתה מתקפת טרור אשר אירעה בשנת 1980. במהלך המתקפה השתלטו מחבלים על בניין השגרירות האיראנית בלונדון ולקחו בני ערובה. האירוע הסתיים כאשר יחידות בריטיות מיוחדות פשטו על המתחם בפעולה שכונתה "מבצע נמרוד". האירוע, שסוקר בעת התרחשותו בכלי התקשורת, חשף לעיני העולם את יחידת הקומנדו SAS.
מתקפת הטרור
בשעה 11:30 ב-30 באפריל 1980 השתלטו 6 מחבלים על בניין השגרירות האיראנית במרכז לונדון. חברי החוליה הציגו עצמם כ"תנועה הדמוקרטית המהפכנית לשחרור ערביסטאן".
תחילה דרשו המחבלים אוטונומיה למחוז ח'וזסתאן שבדרום איראן - אזור עשיר בנפט. מאוחר יותר הם דרשו את שחרורם של 91 אסירים - אותם ראו כאסירים פוליטיים - הכלואים בבתי סוהר באיראן. רק לאחר סיום האירוע התברר כי הייתה זו עיראק שאימנה וציידה את המחבלים בנשק וזאת במגמה להביך את איראן; ואכן חמישה חודשים מאוחר יותר פרצה מלחמת איראן–עיראק, בה עילת המלחמה הרשמית הייתה הסכסוך הטריטוריאלי על השליטה במחוז.
26 בני ערובה נלקחו בשבי כאשר המחבלים השתלטו על המתחם, אולם חמישה שוחררו כעבור כמה ימים. צוות המשא ומתן מטעם משטרת בריטניה ניסה לרכך את המחבלים עם אספקה של מזון וסיגריות, אך ביום השלישי לאירוע שודרה ברשת BBC הצהרה מטעמם ובה הם מאיימים להרוג בן ערובה. המתווך העיראקי הבטיח למחבלים כי שגריר ירדן בבריטניה יערוב להבטחת מעבר בטוח עבורם אל מחוץ לבריטניה, אך כאשר התברר למחבלים כי זה לא עומד להתממש, החמירו את איומיהם.
ביום השישי מתחילת המשבר רצחו המחבלים בן ערובה, נספח העיתונות של השגרירות, עבאס לווסאני, והשליכו את גופתו אל מחוץ למתחם. התפתחות זו הובילה את ראש ממשלת בריטניה דאז, מרגרט תאצ'ר, לאשר מבצע חילוץ צבאי. ההוראה הראשונית להציב צוות חילוץ של היחידה ללוחמה אנטי-מהפכנית (CRW) ב-SAS ניתנה כבר בשעות הראשונות לפרוץ המשבר, אולם כאשר נרצח בן הערובה הראשון העביר מפקד משטרת המטרופולין הודעה לשר ההגנה ובה נאמר כי מרגע זה עובר ניהול האירוע לידי הצבא.
פעולת ה-SAS
כהכנה לכניסה לבניין, נערכו מספר פעולות:
הכוח היה מחולק לחמישה צוותים של ארבעה אנשים בכל צוות. התקיפה החלה בשעה 19:23 ב-5 במאי 1980. זרם החשמל נותק מהבניין ובאותו הזמן התפוצץ מטען בחלק האחורי של הבניין אשר שבר את הזכוכיות בקומות הראשונות, והמם את החוטפים אשר היו שם. במהלך הפעולה השתמש הצוות ברימוני הלם. חברי הצוות היו מצוידים בתת-מקלעים מסוג MP5. חמישה מתוך ששת החוטפים נהרגו במתקפה, ו-19 מבני הערובה שוחררו. אחד מבני הערובה נהרג במתקפה.
לאחר שהתקיפה נגמרה, פאוזי נג'אד שהיה אחד מהחוטפים, ניסה להתחזות לחטוף אך זוהה במהרה על ידי השבויים האמיתיים. הוא נידון למאסר עולם על חלקו בתקיפה. הוא שוחרר בנובמבר 2008 והוחבא בסיוע ממשלת בריטניה.
המתקפה על שגרירות איראן בלונדון בתרבות
בשנת 2017 עלה לאקרנים הסרט שישה ימים בכיכובם של מארק סטרונג (המגלם את ראש צוות המשא ומתן המשטרתי), ג'יימי בל ואבי קורניש המבוסס על הפעולה של יחידת ה-SAS וההכנות אליה.
עמית עמל
תיכון קריית חינוך "העמית" מקיף ג' (לשעבר, "עמית עמל") ע"ש יוברט האמפרי, הוא בית־ספר תיכון עירוני בראשון לציון, הכולל גם מכללה.
בית הספר ממוקם במתחם "משולש ז'בוטינסקי" בין הרחובות מנחם בגין, המתנדבים, הבריגדה היהודית ודוד בן-גוריון סמוך לרובע "בנות חיל". קריית החינוך "העמית" הוא מתחם חינוכי הכולל את החטיבה העליונה וחטיבת־הביניים "אחרון הבילויים" ואת מכללת "העמית".
היסטוריה
"העמית" הוקם על ידי רשת עמל בשנת 1977 והיה בית־הספר התיכון המקצועי הראשון בראשון לציון. בימינו נמצאת קריית החינוך בבעלות עיריית ראשון לציון.
מנהלו הראשון של בית־הספר, אשר גם ייסד אותו, היה צבי כבודי, מורה לשרטוט במקצועו ולשעבר מנהל תיכון "עמל" בצפת. הוא כיהן בתפקיד עד שנת 1982.
מחליפו בתפקיד היה ד"ר שמעון שיבר, מורה להיסטוריה במקצועו, אשר שימש גם מנהל מרחב הצפון של אגף־החינוך בראשון לציון באותה התקופה.
בשנת 2012, לאחר פרישתו של שיבר בעקבות עבירות־מין בהן הורשע, מונתה אטי אדר, בעלת תואר שני בכימיה, לכהן בתפקיד מנהלת קריית החינוך.
החל משנת 2017 מונתה לתפקיד יפה ליבה, בעלת תואר שני בספרות עברית והשוואות מאוניברסיטת ירושלים, בעבר מורה לספרות.
בחטיבה העליונה מתקיימות שלוש מגמות על־אזוריות: נבחרת־הכדוריד של בית-הספר זכתה פעמיים באליפות־העולם לבתי־ספר תיכוניים ועשרות פעמים באליפות הארץ ובגביע הארץ לתיכונים. הכדוריד מהווה מרכיב מרכזי בהווי בית־הספר. במסגרת הלימודים המעשיים התלמידים עוברים קורס מדריכים וזכאים לתעודת מדריך מטעם בית הספר להסמכת מדריכים ומאמנים בספורט של המכללה האקדמית וינגייט. ניתנת הכרה אקדמאית ללימודי המשך לבוגרי המגמה.