cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נישואים של זוגות מאותו המין בישראל
רישום במרשם האוכלוסין
בעבר לא היה ברור אם משרד הפנים אכן נדרש לרשום במרשם האוכלוסין בני זוג מאותו מין שהתחתנו מחוץ לישראל בתור "נשואים". הדברים הובהרו ב-21 בנובמבר 2006 בפסק-דין של בית המשפט העליון. בפסק-הדין הורה בית המשפט למנהל האוכלוסין לרשום חמישה זוגות הומוסקסואלים ישראלים שהתחתנו בקנדה בתור "נשואים". בית המשפט גם הבהיר כי אין לרישום במרשם האוכלוסין ובתעודת הזהות השפעה על הסטטוס של בני הזוג כרווקים או נשואים, והותיר פתוחה את שאלת תוקפם של הנישואים הללו בישראל, שהתשובה עליה "קשה וסבוכה".
חקיקה
במסגרת הניסיון להנהיג בישראל נישואים אזרחיים גם בלי שירשמו קודם במדינה אחרת, עלתה לא פעם השאלה האם יש לכלול במסגרת זו גם נישואים של זוגות מאותו המין. חלק מהצעות-חוק ברית הזוגיות, שנועד להסדיר נישואים אזרחיים בישראל, כללו בתוכן זוגות מאותו המין, אולם רובן נמנעו מכך כדי להגביר את הסיכויים שהחקיקה תתקבל בכנסת. קהילת הלהט"ב התנגדה בדרך-כלל להוצאתה מהצעות החוק הללו, שכן הן כללו גם ביטול של מוסד הידועים בציבור, או לימדו על הגבלת הזוגיות המוכרת לכזו שבין גבר לאישה. בנוסף עלה החשש, שהסיכוי שהקהילה תצליח להעביר חקיקה פרטנית בעניינהּ קטן בהרבה מהסיכוי שתוכל לקבל הכרה כחלק מהסדר כולל, הנוגע גם לעניינם של מגזרים אחרים.
חוק ברית הזוגיות לחסרי דת, התש"ע-2010,, אשר התקבל לבסוף בכנסת ב-22 במרץ 2009 ונכנס לתוקף ב-22 בספטמבר 2010, אכן אינו חל על זוגות מאותו המין. ב-1 באפריל 2009 וב-23 בנובמבר 2009 הגיש חבר הכנסת ניצן הורוביץ הצעות חוק לנישואים וגירושים, שניתן לפרשן ככוללות גם זוגות מאותו המין. הצעות אלה לא הבשילו לכדי חוק.
המערכת הפוליטית
בנוסף לתמיכת המפלגות שצוינו לעיל, נישואים של זוגות מאותו המין נתמכו על ידי מספר בכירים במערכת הפוליטית הישראלית, ביניהם: יו"ר האופוזיציה יצחק הרצוג (וכן קודמתו בתפקיד שלי יחימוביץ'), שמעון פרס שהביע את תמיכתו בזמן היותו נשיא המדינה, משה יעלון ממפלגת הליכוד, שהביע את תמיכתו בזמן היותו המשנה לראש הממשלה ועוד.
דעת הקהל
בדומה למדינות אחרות, גם בישראל נושא הנישואים של זוגות מאותו המין נמצא במחלוקת ציבורית, אולם סקרים מראים שרוב הציבור בישראל תומך במתן אפשרות לנישואים כאלה (בדומה לדעת הקהל במדינות רבות אחרות, בעיקר באירופה). על-פי סקר שהתפרסם בעיתון הארץ בחודש אוגוסט 2009, 61% מהציבור בישראל תומך במתן אפשרות לנישואים אזרחיים להומוסקסואליים ולסביות. מספר זה היה גבוה מהמקביל לו באיחוד האירופי.
בספטמבר 2015 פרסמה עמותת חדו"ש שלפי סקר שערכה 64% מהיהודים בישראל תומכים בהכרה בנישואין חד מיניים או בברית זוגיות. בפילוח לפי הצבעה, נכללו בתומכים רוב מצביעי הליכוד, רוב מצביעי המחנה הציוני, וכל מצביעי מרצ. בפברואר 2016 ישראל חופשית פרסמה סקר על-פיו 70% מהישראלים שנשאלו באיזה אופן יש לאפשר נישואים אזרחיים בישראל, בחרו באפשרות לאפשרם כמסלול מקביל לנישואים ברבנות, או באפשרות לאפשרם רק לפסולי חיתון (כולל להט"ב).
הכרה על ידי רשויות מקומיות
בשנת 2020, מספר ערים בישראל החלו ליישם הליך להכרת העירייה בזוגיות ובמשמורת על ילדי בן הזוג על סמך תצהיר שיוגש לעירייה, ללא תלות בעדכון מרשם האוכלוסין וללא תלות במין המצהירים. הראשונה בין הערים להודיע על קידום המהלך הייתה תל אביב, ואליה הצטרפו גבעתיים , רמת-גן , ראשון לציון וחיפה.
גירושים
עמית קמה ועוזי אבן, שנישאו בקנדה ונרשמו כנשואים בישראל, לא יכלו להתגרש בקנדה, משום שהליך הגירושים פתוח שם לתושבי המדינה בלבד. לפיכך פנו למערכת המשפט בישראל. עמדת משרד הפנים הייתה שהסמכות הבלעדית לעניין היא בתי הדין הרבניים, אולם בסוף 2012 הורה לו בית המשפט למשפחה ברמת גן למחוק את רישום נישואיהם.
אגי יואלי
אגי (אגנס) יואלי (באנגלית: Agi (Agnes) Yoeli; 1 במאי 1921 – 17 במאי 2018) הייתה אמנית קרמיקה ישראלית.
בעבודותיה עסקה במצבים אנושיים בהומור ובמקוריות, ובגדלים מפתיעים. עבודותיה נוצרו לרוב בסדרות כגון סדרת החיות האנושיות שלה, שדרות עצי תרזה שבריריים או הצבה של עיר בעננים.
ביוגרפיה
יואלי נולדה בברהובו (ברגסס) בצ׳כוסלובקיה למשפחת איז׳אק שבבעלותה היו מפעל נעליים ויקבים. בילדותה נגנה בפסנתר באופן מקצועי אולם לאחר משחק עם אחיה הגדול, במהלכו בנתה מבוץ מעורב בסיד מערכת כלי אוכל לצרצרים שלכדו, החלה לפסל. את הפסל הראשון בחימר יצרה בגיל 16. בגיל 21 עברה לבודפשט, ובין השנים 1942–1944, למדה בבית הספר לאמנות דקורטיבית, בודפשט, אצל האמן אישטוון גאדור.
בשנת 1944 נשלחה לאושוויץ ובאוגוסט באותה השנה נשלחה בטרנספורט של 400 נשים הונגריות אל מחנה העבודה בויצנבורג אלבה, מחנה לוויין של נוינגאמה. בין השנים 1945–1947, עם שחרורה מהמחנות, החלה ללמוד פיסול באקדמיה לאמנויות יפות בפראג. בשנת 1947 עלתה לארץ והצטרפה לשירות מפות וצילומים של ההגנה כפסלת, ופיסלה מפות קרטוגרפיות תלת־ממדיות בטכניקה של.
במהלך שירותה הכירה את בעלה לעתיד ומפקדה פנחס יואלי. הזוג התגורר ביפו ובשנת 1951 נולד ביפו בנם רפי יואלי. בשנת 1952 התגוררו בציריך, שווייץ, למשך כמה שנים. בין השנים 1963–1964, התגוררה עם משפחתה בסטוקהולם שוודיה, ולמדה לימודים מתקדמים ב-Konstfack, סטוקהולם, אצל סטיג לינדברג לאורך השנים התגוררה בעיקר בארץ והוזמנה עם בעלה לעבוד וללמד כאמנית אורחת בארצות שונות. יואלי התארחה בקולג' הממלכתי של מלבורן, אוסטרליה ובבית הספר לאמנות באוניברסיטת ויסקונסין, ארצות הברית. עבודותיה הוצגו בתערוכות בישראל, קנדה, שווייץ, שוודיה, אוסטרליה, יפן, טורקיה, בוושינגטון, ניו יורק ובתערוכות נודדות ברחבי ארצות הברית.
בשנת 2015 יצרה אשת התיאטרון נעמי יואלי עבודה בימתית בשם ״אקס חמותי החורגת״ בהשראתה.
תערוכת היחיד האחרונה שלה הוצגה בשנת 2008. לאחר מותה התקיימה תערוכה זוגית לה ולנכדתה דנה יואלי בגלריה בבית בניימיני לקרמיקה בשנת 2023 באוצרותו של אבי לובין.
תערוכות נבחרות
יואלי הציגה תערוכות יחיד וקבוצתיות רבות בארץ וברחבי העולם וכן בירידים בינלאומיים כגון ארט בזל (1972), מוזיאון ארץ ישראל, ביתן הלנה רובינשטיין, מוזיאון הרצליה, מוזיאון ישראל, גלריה הדסה קלצ׳קין, גלריה הוראס ריכטר ועוד.
עבודותיה נמצאות באוספים ציבוריים ופרטיים בישראל, אירופה, ארצות הברית ואוסטרליה.
סרבית
סרבית היא שפה סלאבית דרומית המדוברת במספר מדינות יוגוסלביה לשעבר, בעיקר בסרביה ובבוסניה והרצגובינה וכמו כן במונטנגרו, קרואטיה ובקהילות סרביות ברחבי העולם. דובריה המגדירים עצמם כדוברי השפה הסרבית הם בעיקר סרבים - תושבי סרביה ותושבי רפובליקה סרפסקה. הסרבית מבוססת על ניב-אב המשותף גם לשפות הקרואטית והבוסנית, הנקרא סרבו-קרואטית.
סרבית היא אחת הדוגמאות הבודדות לשפה המשתמשת בשתי שיטות כתב בו-בזמן. שתי מערכות אלפבית, הלטיני והקירילי, משמשות לכתיבת השפה ונפוצות בסרביה בכל תחומי החיים, ורוב הסרבים שולטים בשתיהן.
הכתיב הסרבי עקבי מאוד, ומבוסס על העיקרון של "אות לצליל", דהיינו, "כתוב כפי שהנך מדבר וקרא כשם שכתוב". העיקרון יושם על ידי ווק סטפנוביץ' קראג'יץ', בלשן סרבי והמוציא לפועל של רפורמת השפה הסרבית במאה ה-19.
במובנים רבים, סרבית היא ניב של השפה הסרבו-קרואטית, וזהה כמעט לגמרי לקרואטית ולבוסנית: הדקדוק זהה בכל גרסאות השפה, הן מבחינה מורפולוגית והן מבחינה תחבירית, והשוני מסתכם בחלק מאוצר המילים ובאיות.
גרהרד הרצברג
גרהרד הרצברג (בגרמנית: Gerhard Herzberg; 25 בדצמבר 1904 – 3 במרץ 1999) היה פיזיקאי וכימאי-פיזיקלי גרמני-קנדי, אשר זכה בפרס נובל לכימיה בשנת 1971 עבור "תרומתו לידע של קונפיגורציה אלקטרונית ומבנה מולקולרי, בייחוד רדיקלים חופשיים". עבודתו העיקרית של הרצברג התמקדה בספקטרוסקופיה אטומית ומולקולרית. הוא ידוע בשל שימושו בטכניקות אלו אשר קובעות את מבניהם של מולקולות דו-אטומיות ומולקולות פוליאטומיות, כולל רדיקלים חופשיים, אשר אותם קשה לחקור בדרך אחרת. כמו כן הוא ידוע בשל ניתוחיו הכימיים של גרמי שמיים. הרצברג שירת כנשיא אוניברסיטת קרלטון שבאוטווה, קנדה, בין השנים 1973–1980.
חיים אישיים
הרצברג נולד בהמבורג, גרמניה ב-25 בדצמבר 1904 לאלבין הרצברג ולאלה ביבר. אחיו הבכור, וולטר, נולד בינואר 1904. הוא החל ללמוד בגן בגיל מאוחר לאחר שנדבק בחצבת. גרהרד ומשפחתו היו אתאיסטים אך שמרו את עובדה זאת בסוד. אביו מת בשנת 1914, בגיל 43, לאחר שסבל מבצקת וסיבוכים שנבעו מבעיות לב קודמות. בשנת 1929 הוא התחתן עם לואיזה אואטינגר, אסטרופיזיקאית במקצועה ולהם נולדו שני ילדים. אשתו לואיזה נפטרה בשנת 1971 בגיל 64.
השכלה וקריירה
תחילה, הרצברג שקל קריירה באסטרונומיה. כאשר הגיש בקשת קבלה למצפה של המבורג, נשלח איך בחזרה מכתב מהמצפה בו יועץ לו לא לפתח קריירה בתחום מבלי תמיכה כספית פרטית. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון היוקרתי "Gelehrtenschule des Johanneums" שבהמבורג, הרצברג המשיך ללמוד באוניברסיטה הטכנית של דרמשטאדט בעזרת מלגה פרטית. הוא סיים את לימודי הדוקטורט שלו בשנת 1928.
פרסים ואותות הוקרה
הפרס המשמעותי ביותר בו זכה הרצברג הוא פרס נובל לכימיה לשנת 1971 אשר ניתן לו עבור "תרומתו לידע של מבנה אלקטרוני ומבנה מולקולרי, בייחוד רדיקלים חופשיים". בתקופה בה קיבל את הפרס, הוא נחשב על ידי רבים כספקטרוסקופיסט המולקולרי החשוב ביותר בעולם. הרצברג זכה לכבוד ממספר רב של אגודות מדעיות וחברות מלכותיות וניתן לו התואר דוקטור לשם כבוד ממספר מוסדות להשכלה גבוהה במדינות שונות. ההתאחדות הקנדית לפיזיקאים מחלקת פרס שנתי על שם הרצברג להישגים בתחום הפיזיקה. בשנת 1951 הוא נבחר כחבר החברה המלכותית של לונדון. בשנת 1964 הוענקה לו מדליית פרדריק איבס על ידי האגודה האופטית של אמריקה. בשנת 1975 הוקם בקנדה 'מכון הרצברג לאסטרופיזיקה' על שמו. במחקלת הפיזיקה באוניברסיטת קרלטון שבאוטווה, קיים מבנה על שמו והמבנה הראשי במכללית ג'ון אבוט שבמונטריאול נקרא על שמו. האסטרואיד '3316 Herzberg' נקרא על שמו.
אז'דרכואידה
אז'דרכואידה (שם מדעי: Azhdarchoidea) הוא ענף של פטרוזאורים גדולי ממדים מקבוצת הפטרודקטיליים, הכוללים את הגדולים שבמיני הפטרוזאורים. הם חיו בשמי המזוזואיקון מהיורה העליון שלפני 150 מיליון שנה עד לקרטיקון העליון, ונכחדו בסיומו לפני 66 מיליון שנה, לצד אחרוני הדינוזאורים.
המינים הגדולים ביותר בקבוצה חיו לקראת תום המזוזואיקון, אז הופיעו הקוואצלקואטלוס וההטצגופטריקס, שאורכם עלה על 11 מטרים ומשקלם 250 ק"ג בקירוב. הם ניזונו מנבלות, אך יכלו גם לטרוף יצורים חלשים שלא הספיקו להימלט מהם.
הגשר החדש (ברטיסלאבה)
הגשר החדש (סלובקית: Nový Most) הוא גשר מעל נהר הדנובה הנמצא בברטיסלאבה, בירת סלובקיה. הגשר הוא כביש מעבר מעל הנהר. שמו הקודם היה "גשר התקומה של האומה הסלובקית" (Most SNP, בראשי תיבות).
הגשר נבנה בין השנים 1967-1972. זהו גשר מעוגן כבלים א-סימטרי באורך של 431.8 מטר. מבנהו המתכתי מונח על חבלי מתכת. הגשר נודע בכינוי "הצלחת המעופפת" בשל המצפה הממוקם מעל הגדה הדרומית. במקום מסעדת יוקרה ומרפסת תצפית המשקיפה על העיר.
בית הספר המחתרתי לרפואה בגטו ורשה
בית הספר לרפואה בגטו ורשה היה מוסד אקדמי מחתרתי שפעל בגטו ורשה שבפולין מחודש מאי 1941 ועד יולי 1942. הוא היה אחד מבתי הספר המחתרתיים לרפואה שפעלו בפולין בתקופת השואה והכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה, והיה חלק מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ורשה. בבית הספר בגטו למדו כ-500 תלמידים ותלמידות.
איקואה אסאזאקי
איקואה אסאזאקי (ביפנית: 朝崎郁恵; באנגלית: Asazaki Ikue; נולדה ב-11 בנובמבר 1935) היא זמרת של שירה ריוקיונית מסורתית מקגושימה, מהבולטות מבין הזמרים המסורתיים ביפן. נולדה בסטוצ'י שבאי אממי אושימה שבאיי אממי, איים שמהם צמחו הרבה זמרים ריוקיונים פופולריים. היא חיה 10 שנים ביוקוהאמה ושירתה מ-1984 בתיאטרון הלאומי של יפן. הוציאה את האלבום הראשון שלה בחברת יוניברסל ב-2008. כיום היא חיה בטוקיו.
בית הספר המחתרתי לרפואה בגטו ורשה
רקע
בנובמבר 1939, לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית, אסר שלטון הכיבוש על קיום לימודים אקדמיים בה. האוניברסיטאות נסגרו וחלק ממוריהן נאסרו.
איקואה אסאזאקי
הופעות חשובות בקריירה
ב-1990 היא הופיעה בקרנגי הול, בניו יורק, לוס אנג'לס וקובה. איקואה משתתפת כל שנה בפסטיגלים של האיים היביה וריוקיו. ב-2007 היא הופיעה במקדש איקגאמי הונמונג'י. כמו כן אחד משיריה "השג לנו רכוש" (בניב אממי:Obokuri Eemui) הופיע באנימה סמוראי צ'מפלו (בפרק 14), בעקבות כך נקנה לה פרסום גם אצל קהילת האוטאקו באירופה וארצות הברית.
בית הספר המחתרתי לרפואה בגטו ורשה
רקע
כמעט מיד החלו להתארגן ברחבי פולין לימודי רפואה ורוקחות שנערכו במחתרת בתמיכת ממשלת פולין הגולה ששכנה בלונדון שבבריטניה. הלימודים התקיימו בארבע ערים, ופרק הלימודים הקליניים התקיים בבתי חולים ברחבי פולין. הלימודים נערכו תחת שלטון הטרור הנאצי תוך סכנה מתמדת למורים ולתלמידים, שמקצתם נתפסו ונרצחו.
איקואה אסאזאקי
מוזיקה
הסגנון של איקואה אסאזאקי מוגדר כשירה מסורתית בסגנון ניו אייג' קלאסי (מבוצע בכלים קלאסיים, לרוב פסנתר בלבד). השירה עצמה היא שירת מינ'יו ושימה אוטה (סגנון של שירים עממיים של האי אממי אושימה) בתוך המוזיקה הריוקיונית. המוזיקה היא סנטימנטלית וקולה השר של איקואה הוא קול דק ומבוגר שישמע כזיוף לחלק מהאנשים, בעוד שלחלק אחר ישמע כשירה בעלת רגש עמוק. אחד מהאלבומים המפורסמים ביותר שלה הוא "אוטאבאוטאיון" עם מילים ריוקיוניות מסורתיות ו"מיניה" עם ליווי של אקירה טאקאהאשי בפסנתר.
יוסף רובין
יוסף רוּבּין (1913 – מאי 1978) היה מחנך במערכת החינוך היהודית בארגנטינה, ובישראל עיתונאי, עורך, פעיל תנועת המושבים, עורך ביטאוניה "תלמים" ו"מענית" ומתרגם מספרדית לעברית.
בית הספר המחתרתי לרפואה בגטו ורשה
רקע
אוניברסיטת ורשה קיימה אף היא לימודי רפואה במחתרת. תוכנית הלימודים בה נבנתה כדי לאפשר לתלמידים ללמוד חומר לימודים של שלוש שנים בתוך שנתיים. קרוב לוודאי שהפעילות הרבה של מורי בית הספר לרפואה באוניברסיטת ורשה הייתה מקור של עידוד לרופאים ולמרצים לרפואה בגטו.
בית הספר לרפואה בגטו
לימודי הרפואה בגטו ורשה באו לעולם תחת מסווה של קורסים ללימודי סניטציה לשם מניעת מחלות מידבקות. קורסים אלו נערכו במסגרת פעולותיו של היודנראט בגטו לשם שיפור המצב הבריאותי הקשה ששרר בו. הרופא הגרמני הראשי בוורשה אישר את פתיחת הקורס, אך הגרמנים אישרו רק לימודים מעשיים וקיימו ביקורות בנדון. לימודים אלו החלו במאי 1941, מספר חודשים לאחר כניסת יהודי ורשה לגטו באוקטובר 1940.
המרצים הראשונים בבית הספר המחתרתי לרפואה היו פרופסור לודוויג הירשפלד ופרופסור יוליוש צווייבאום, אשר שימש כדיקן. שניהם לימדו בעבר באוניברסיטת ורשה והירשפלד היה מדען בעל שם עולמי. שניהם גויסו למשימה על ידי ראש מחלקת הבריאות של הגטו דוקטור ישראל מייליקובסקי וראש היודנראט אדם צ'רניאקוב, שתמך בלימודי הרפואה ככל שיכול. צוויבאום ארגן את לימודי השנים הראשונות והירשפלד היה אחראי ללימודים המתקדמים. בסך הכל לימדו בבית הספר לפחות 14 מרצים.
דוקטור לודוויג שטבהולץ שימש לפני המלחמה כעוזרו של פרופסור אדוארד לוט הפולני, מומחה לאנטומיה. שטבהולץ פנה אל לוט ובסיועו הסכים סנאט אוניברסיטת ורשה להכיר בבית הספר לרפואה בגטו כמוסד אקדמי לכל דבר ותלמידיו הוכרו כתלמידי האוניברסיטה. האוניברסיטה קיימה עם בית הספר בגטו שיתוף פעולה מקצועי ומנהלי. פרופסור פרנצ'ישק צ'ובלסקי מונה כאחראי מטעם אוניברסיטת ורשה על בית הספר לרפואה בגטו.
לתלמידים נדרש על פי החוק בפולין אישור בחתימת מרצה בדרגת פרופסור על סיום הלימודים במקצועות הרפואה הבסיסיים. לצורך כך מינה פרופסור לוט באישור סנאט האוניברסיטה את שטבהולץ ומרצה נוסף לפרופסורים כדי שיוכלו לתת את האישורים הנדרשים. רשימות התלמידים הועברו אל משרדי האוניברסיטה ששכנו מחוץ לגטו.
בשל המחסור הכללי נגבה מהתלמידים שכר לימוד. הם שילמו כ-40–60 זלוטי לחודש וחלקם לא שילמו דבר. למרצים שולם שכר של 200–300 זלוטי לחודש.
יוסף רובין
קורות חיים
ב-1950, לאחר קום מדינת ישראל, עלה אליה עם משפחתו בעלייה ההמונית. בארץ היה לפעיל בתנועת המושבים, ובמשך כ-25 שנה היה עורך ביטאון תנועת המושבים, "תלמים", וביטאון הנוער של התנועה, "מענית" (שהחל להופיע ב-1954). ערך עשרות ספרים וחוברות בנושאי המושב ואנשיו. בנוסף, תרגם לעברית מספרות ספרד ואמריקה הלטינית.
יוסף רובין נפטר ב-1978, בגיל 65. הובא למנוחות בבית הקברות בראשון לציון. הניח אישה, שתי בנות ובן.
בית הספר המחתרתי לרפואה בגטו ורשה
בית הספר לרפואה בגטו
פרופסור הירשפלד העיד כי עמיתו פרופסור צוויבאום התייחס לתפקידו הלימודי בצורה פורמלית והאמין שבהמשך לימודי התלמידים יובאו בחשבון הקורסים שילמדו. להירשפלד לעומתו הייתה לדבריו נבואת הלב שרוב תלמידיו לא יזכו לסיים את לימודיהם, והוא ביקש להעניק להם בהרצאותיו פיצוי על סבלותיהם וחוויה מדעית ורוחנית.
המניעים של מורי בית הספר לרפואה לקיים את הלימודים בו היו רגילים - קיום מאגר של מרצים מוכשרים ותלמידים מעוניינים ללמוד וכן מטופלים רבים שנזקקו לטיפול - אבל הם גם חשו אחריות רבה כלפי הצורך לפעול על מנת להכשיר רופאים נוספים ולבנות את דור העתיד של הרופאים היהודים והיו מסורים מאוד לתלמידיהם. לתלמידים בבית הספר היוו הלימודים מקור לתחושת נורמליות ולעניין בחייהם בגטו, מעין נחמה על המציאות הנוראה והמסוכנת סביבם ובריחה ממנה. מקצת הניצולים מבית הספר גם ראו בהקמתו צורה של מרד בדיכוי הגרמני. קיום בית הספר גם היווה תרומה לשמירת המוראל בגטו.
מורי בית הספר ותלמידיו היו שותפים בעריכת מחקר הרעב בגטו.
הלימודים
הלימודים התקיימו בגטו במספר אתרים לרבות מבנה שהיה בעבר בית ספר תיכון. בנוסף לכיתות הייתה בו מעבדה ובה ציוד מיושן ללימודי ביולוגיה וכימיה. ציוד לימוד נוסף וספרים הוברחו מהאוניברסיטה אל תוך הגטו. פרופסור לוט הגיע מדי שבוע אל הגטו באמתלה של סיוע לקורסי הסניטציה שאישרו הגרמנים. הוא נשא עמו את חומרי הלימוד והספרים תוך סיכון עצמי גדול והנחה את דוקטור שטבהולץ כיצד ללמד. ספרים ועזרי לימוד אחרים, שנמצאו בצמצום, הועברו בין הסטודנטים בתורנות.
הלימודים הקדם-קליניים תוכננו להימשך שנתיים והלימודים הקליניים ארבע שנים. הלימודים הקדם קליניים כללו פיזיקה, ביולוגיה, כימיה, היסטולוגיה, אנטומיה (גם במסגרת נתיחות של נפטרים בגטו) ופרמקולוגיה והיו זהים לקורסים הבסיסיים שנלמדו באוניברסיטת ורשה. הלימודים התקיימו בשעות הערב (חמש עד שמונה). הם כללו הרצאות ומעט ניסויים במעבדה. בנוסף לכך עבדו התלמידים בשעות היום בבתי החולים ומוסדות הרפואה האחרים בגטו.
הלימודים התקיימו כמובן בתנאים הנוראים ששררו בגטו. בכיתות שרר קור רב, לעיתים לא היה חשמל והלימודים נערכו לאור מנורות ונרות, והופסקו כל אימת שנשמע רעש חשוד בקרבתם. התלמידים התקשו לנוע בין אתרי הלימוד בשל העוצר הלילי ואלימות שומרי הגטו.
בגטו נמצאו כשלושים תלמידים שכבר סיימו את לימודי השנים המוקדמות ברפואה. עבורם אורגנו לימודים בשנים הקליניות, שמומנו על ידי היודנראט. הם התקיימו במוסדות הרפואיים של הגטו בסיועם של בכירי הרופאים שעבדו בהם ובתנאים הקשים ששררו בהם. התלמידים התנסו בהם בעבודה מעשית רבה יותר מאשר בלימודים קליניים רגילים לרפואה. הם נתנו זריקות וכתבו מרשמי תרופות ותפקדו גם כאחים. בנוסף הוקמה עבורם מעבדה מיוחדת, שהצטיינה בעזרי הלמידה שלה, בציודה המדעי המתקדם (שנרכש גם בעזרת הג'וינט) וכן בניקיונה. מראה המעבדה היה מרשים ובתנאים ששרו בגטו הוא עורר השתאות ותחושת שיבה לציוויליזציה.
תלמידי בית הספר לרפואה בגטו נבחנו ככל האפשר במבחנים רגילים, בכתב ובעל פה. מבחני סוף השנה הראשונה התקיימו ב-20 בינואר 1942.
הלימודים בבית הספר לרפואה בגטו פסקו בעקבות האקציה הגדולה בגטו שהחלה ביולי 1942, אשר במהלכה נשלחו יותר מ-250 אלף מיושביו להשמדה במחנה טרבלינקה.
לאחר המלחמה
חלק ממורי בית הספר לרפואה בגטו נותרו בחיים לאחר המלחמה, ובהם פרופסור הירשפלד. פרופסור אדוארד לוט נהרג ביחד עם אשתו ובתו בספטמבר 1944, במהלך מרד ורשה.
רק כחמישים מ-500 התלמידים שלמדו בבית הספר לרפואה בגטו שרדו לאחר המלחמה, אך ללימודים בו היו הישגים של ממש: כל התלמידים הניצולים התקבלו לאחר המלחמה ללימודי השנה השלישית ברפואה באוניברסיטאות על סמך לימודיהם וציוניהם בבית הספר בגטו וללא בחינות. חלקם היו לימים לרופאים ידועים ולפרופסורים.
סיפורו של בית הספר המחתרתי הועלה מחדש על ידי הרופא והסופר הקנדי צ'ארלס גורדון רולנד, שראיין מרצים ותלמידים ניצולים מבית הספר ופרסם אודותיו מאמר בשנת 1989. סיפורו של בית הספר נכלל בספרו Courage Under Siege: Starvation, Disease, and Death in the Warsaw Ghetto, שיצא לאור ב-1992.
אורהאן פאמוק
אורהאן פאמוק (בטורקית: Orhan Pamuk, בעברית נקרא גם: אורחן פאמוק; נולד ב-7 ביוני 1952) הוא סופר טורקי, חתן פרס נובל לספרות 2006.
קורות חייו
פאמוק נולד באיסטנבול בשנת 1952, למד אדריכלות ועיתונאות ובילה תקופות ארוכות באוניברסיטת איווה ובאוניברסיטת קולומביה בארצות הברית. ספרי פאמוק זכו להצלחה אדירה, תורגמו לשפות רבות וקנו ליוצרם כבוד ומוניטין גם יחד. כיום הוא נחשב לבכיר הסופרים הטורקים, לצד ישר כמאל. העיתון הבריטי "הגארדיאן" כלל אותו ברשימת עשרים ואחד הסופרים החשובים ביותר במאה ה-21, והמגזין האמריקני "טיים" בחר בו כאחד ממאה אנשים בעלי השפעה על העולם ב-2006.
יצירתו הספרותית
מספריו: "הבית הדומם" (1983), "המבצר הלבן" (1985), "הספר השחור" (1990) "חיים חדשים" (1995) "שמי הוא אדום" (1998) "שלג" (2002) "איסטנבול- זכרונות והעיר" (2005), ו"מוזיאון התמימות" (2008).
פאמוק וחוק "השמצת הזהות הטורקית"
בפברואר 2005 פורסם ריאיון עם פאמוק במוסף השווייצרי "דאס מגאצין" ובו העיר ש"מיליון ארמנים ו-30,000 כורדים נרצחו על אדמותינו ואף אחד חוץ ממני אינו מעז לדבר על כך". כעבור מספר חודשים, ביוני 2005, חוקקה טורקיה את סעיף 301 בחוק הטורקי שהטיל עונש של שישה חודשים עד שלוש שנים מאסר על "השמצת הזהות הטורקית". לחוק ניתן תוקף רטרואקטיבי, ומשפטו של פאמוק אמור היה להתחיל ב-16 בדצמבר 2005. הפרשה עוררה גלים באירופה, והיו שניצלו את הפרשה לצאת נגד קבלת טורקיה כחברה לאיחוד האירופי היות שאינה מכבדת דיה את זכויות האדם. בעקבות הלחץ הבינלאומי בוטלו ההאשמות נגד פאמוק בינואר 2006.
למרות עמדתו זו, כאשר הועלתה הצעת חוק בצרפת באוקטובר 2006 להפוך את הכחשת רצח העם הארמני לעבירה פלילית בצרפת, יצא פאמוק נגד ההצעה. בריאיון לרשת הטלוויזיה הטורקית NTV, גינה פאמוק את ההצעה על שהיא מגבילה את חופש הביטוי וטען שהיא סותרת את הרוח הליברטנית (החירות) הצרפתית.
פאמוק ומוזיאון התמימות
באפריל 2012 פתח פאמוק את "מוזיאון התמימות" באיסטנבול, מוזיאון המבוסס על ספרו בשם זה. הספר מוזיאון התמימות מגולל את סיפור אהבתו האובססיבית של כמאל, צעיר בורגני מאחת המשפחות האמידות של איסטנבול, לפוסון, קרובת משפחה ענייה. גיבור הספר כמאל אוסף פריטים מחיי היומיום של תושבי איסטנבול בשנות השבעים שמזכירים לו את הרומן עם פוסון. המוזיאון מציג את הפריטים המוזכרים בספר על פי סדר הפרקים. זהו ככל הנראה המוזיאון היחידי בעולם שמוקדש לספר אחד. על פי פאמוק, כתיבת הספר וההכנות לפתיחת המוזיאון בוצעו במקביל.
פיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים ב-2013
רשימת פיגועי טרור נגד ישראלים שהתרחשו במדינת ישראל ובשטחים בשנת 2013.
פיפל
פיפל (מאנגלית: People, בתרגום חופשי: אנשים) הוא שבועון אמריקאי, שעוסק בסלבריטאים ובחדשות של תרבות פופולרית ונמצא בבעלות חברת טיים וורנר. על כריכת המהדורה הראשונה של "פיפל", אשר פורסמה ב-4 במרץ 1974, הופיע דיוקנה של השחקנית מיה פארו, וזאת בעקבות הופעתה בסרט גטסבי הגדול. ב-1997, החל המגזין להוציא מגזין לנערים שנקרא פיפל נערים. באוסטרליה מופיע המגזין תחת השם WHO, וזאת מכיוון שקיים מגזין גברים אחר שנקרא בשם פיפל.
בכל שנה מפרסם המגזין שלושה פרסומים מיוחדים:
What It Feels Like for a Girl
What It Feels Like for a Girl (בעברית: איך זה מרגיש עבור אישה) הוא סינגל של הזמרת מדונה מתוך אלבומה Music, אשר יצא ב-16 באפריל 2001. הוא הופץ כסינגל השלישי והאחרון מהאלבום, על ידי חברות התקליטים האחים וורנר ומאבריק רקורדס.
בנוסף, לשיר 2 גרסאות נוספות כאשר הגרסה הראשונה היא גרסת רמיקס בסגנון דאנס והגרסה השנייה היא גרסה בספרדית תחת השם: "Lo Que Siente La Mujer".
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מדונה עצמה, ביחד עם גיא סיגסוורת' ודייוויד ת'ורן והופק על ידי אותם השניים הראשונים, ביחד עם מארק סטנט. מבחינה מוזיקלית, השיר הוא שיר המכיל בתוכו את סגנון האלקטרופופ בשילוב סינת'פופ, בס, צלילים עמומים ועוד.
מבחינה לירית, השיר מדבר על היחס של החברה כלפי נשים ועל מיתוסים שיש כלפי נשים. על מנת להדגיש את המסר הפמיניסטי של השיר, הוא נפתח בקטע מתוך נאום של השחקנית שארלוט גינסבורג אותו אמרה בסרט "The Cement Garden".
ביקורת והצלחה
מבחינה מסחרית, השיר זכה להצלחה בעולם כאשר הגיע למקום השמיני באירופה הוט 100, למקום השני בקנדה הוט 100, למקום החמש עשרה בניו זילנד ולמקום השישי במצעד המוזיקה האוסטרלי. בארצות הברית הצלחת השיר הייתה פחותה, כאשר הגיע למקום ה-23 בלבד במצעד הבילבורד הוט 100. עם זאת, הגיע למקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב.
השיר זכה לביקורות חיוביות רבות ממבקרי המוזיקה שכינו את השיר כגולת הכותרת של האלבום, Music. בנוסף לכך, הם טענו שזה אחד מהשירים הבוגרים ביותר שלה מבחינה מוזיקלית.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר בוים על ידי בעלה לשעבר של מדונה, גיא ריצ'י והוא הופץ במרץ 2001. בקליפ ניתן לראותה כשהיא חוטפת אישה מבוגרת ויוצאת איתה למסע של סדרת פשעים. הקליפ זכה לביקורות שליליות והוא הואשם במסרים של התעללות ואלימות, מה שגרם ל-MTV לאסור אותו לשידור לפני השעה 7 בערב.
הקליפ ראה אור גם ב-DVD ובפורמט VHS ונמכר בלמעלה מ-6,200 עותקים בשבוע הראשון שלו, מה שהביא לשבירת שיא גינס.
הופעה
השיר בוצע בסיבוב ההופעות "Drowned World Tour" ובנוסף, זכה לגרסת כיסוי על ידי הקאסט של הסדרה "Glee".
דמונולגיה יהודית
Demons in Judaism
כיל
כַּיִל (בלועזית: טִיטֶר) הוא שיטה לביטוי ריכוז באמצעות מיהול סדרתי. ערך הכיל הוא המיהול הגבוה ביותר עבורו הקריאה עודנה חיובית. לדוגמה, עבור דגימה ששמונת המיהולים פי שניים הראשונים שלה נותנים קריאה חיובית, ערך הכיל הוא 1:256. אף על פי שהכיל מוצג בצורת שבר, ככל שהמכנה גדול יותר, כך הריכוז של החומר גבוה יותר, כי למעשה נדרש מיהול גבוה יותר על מנת להשיג קריאה שלילית.
בסרולוגיה נעשה שימוש בכיל על מנת להביע באופן כמותי רמה של נוגדנים נגד אנטיגן מסוים. שיטת ELISA היא אמצעי נפוץ למדידת כיל נוגדנים.
קריית שומרי אמונים
קריית שומרי אמונים היא שכונה בירושלים אשר הוקמה עבור חסידי שומרי אמונים בתחילת שנות ה-60 של המאה העשרים.
הקריה נבנתה בסמוך לשער מנדלבוים, בין הרחובות שבטי ישראל ושמואל הנביא ובין השכונות בתי אונגרין ובית ישראל. רחובה הראשי של הקריה נקרא "שומרי אמונים".
השכונה הוקמה בידי האדמו"ר אברהם חיים ראטה שכונה בתחילה האדמו"ר מברגסז. שם הקריה מנציח את שם החבורה שייסד אביו, רבי אהרן ראטה, שנפטר בתש"ז (1947) - "חבורת שומרי אמונים". מאוחר יותר הוסב גם שמה של החסידות לשם זה.
האדמו"ר (נפטר ב-2012) התגורר רוב ימות השנה בבני ברק. הוא שהה בשכונה בחודשי אלול תשרי וקיים בבית מדרשו שבקצה השכונה את תפילותיו ושולחנותיו ("טיש").
ליטוש
ליטוש הוא פעולת גימור הגורמת להחלקה של פני שטח. לעיתים המטרה היא ליצור שטח בעל תכונות של מראה, כלומר החזרת אור מלאה עם פיזור נמוך ככל האפשר. הדרך הנפוצה להשגת הגימור היא ליטוש מכני - שפשוף פני השטח בגרגרים של חומר קשה. לדוגמה, מתכת ועץ ניתן ללטש עם נייר זכוכית - שהוא נייר שעליו מודבקים גרגרי זכוכית, אולם אבני חן וקרמיקות שונות, שהן בדרך כלל קשות מזכוכית, וגם מתכות, נהוג ללטש בעזרת גרגרי סיליקון קרביד או יהלום. ליטוש מכני נפוץ הוא מסתובבת (ראו תמונה), שעליה מונח נייר עם גרגרים קשים, או בד שמוספג בתמיסה עם הגרגרים.
לעיתים הליטוש אינו מכני, למשל ליטוש באמצעות חומר איכול או באמצעות לייזר.
טבורית המאגר המרכזי לדם טבורי
טבורית המאגר המרכזי לדם טבורי בע"מ היא חברה ישראלית פרטית העוסקת באיסוף, שימור וביטוח דם טבורי עבור משפחות. החברה הוקמה בשנת 2005 על ידי אמנון פלץ וד"ר אריה גניגר. משרדי החברה ממוקמים ברמת השרון. מנות הדם הטבורי שמורות בבנק דם טבורי במרכז הרפואי שיבא תל-השומר. בראש החברה עומדים מר אמנון פלץ, המנכ"ל, וגב' טלי פלץ, סמנכ"ל שיווק. פרופ' ארנון נגלר מנהל את בנק הדם הטבורי בשיבא תל-השומר ועומד בראש הוועדה המדעית של טבורית המורכבת ממומחים בתחומי הבריאות והביטוח. טבורית היא בנק הדם הטבורי הגדול ביותר במדינת ישראל עם עשרות אלפי מנות שמורות.
טבורית פועלת באישור משרד הבריאות בכפוף ל חוק הדם הטבורי (2007). בנק הדם הטבורי של שיבא תל-השומר מוסמך ומפוקח על ידי ארגונים בינלאומיים בתחום תאי הגזע והדם הטבורי: AABB, FACT Net-Cord, NMDP ועוד.
פוליסת ביטוח תאי גזע ייחודית
פוליסת הביטוח של טבורית נועדה לספק מענה פיננסי נרחב בעת הצורך בטיפול רפואי באמצעות תאי גזע. הפוליסה רשומה כפטנט בארצות הברית.
פעילות בינלאומית
לטבורית פעילות ענפה בעולם. בין השנים 2005 ל-2010 פעלה החברה בשיתוף עם קונצרן ביטוח שווייצרי Swiss Re, ומשנת 2012 לטבורית שיתוף פעולה עם חברת הביטוח הבריטית Lloyds המשווקת את פוליסת הביטוח של החברה באנגליה, ספרד, קפריסין ועוד. כמו כן, טבורית מייעצת בתחום ביטוח דם טבורי לבנקי הדם הטבורי הגדולים בעולם – CBR, China Cord Blood Corporation; ולארגון עולמי של בנקי דם טבורי Cord Blood Association.
זלצמן
זלצמן הוא שם משפחה יהודי אשכנזי וגרמני שמקורו בגרמנית.
אופידום
אופידום (בלטינית: Oppidum ברבים oppida) היא מילה שמשמעותה ההתיישבות העיקרית בכל אזור מנהלי של רומא העתיקה. המילה נגזרת מן הלטינית OB-pedum, "שטח סגור", אולי מהמילה pedóm בשפה ההודו-אירופאית הקדומה (Proto-Indo-European language) שמשמעה "שטח כבוש" או "טביעת רגל".
יוליוס קיסר תיאר את גאליה של שנות ה-50 לפנה"ס בספרו מלחמת גאליה והשתמש במונח אופידום לתיאור ריכוזי אוכלוסייה גאלים המוקפים בחומה. מקום אליו נמלטו בשעת סכנה ובו ישב השליט המקומי. לפיכך משמש המונח אופידום בימינו לתיאור כל עיר שהתקיימה במערב ומרכז אירופה לפני התקופה הרומאית. הרומאים השתמשו בתשתית עירונית זו על מנת לבסס את שלטונם. במקרים רבים נדד ריכוז האוכלוסין מהגבעה המבוצרת אל המישור בו נמצאת העיר הקיימת עד ימינו אנו.
כיום משתמשים ארכאולוגים במונח אוֹפּידה (oppida - כאמור אופידום ברבים) על מנת לתאר שרידים ארכאולוגיים של יישובים מבוצרים באירופה מסוף תקופת הברזל ותחילת התקופה הרומית.
בטי פייג'
בטי פייג' (באנגלית: Bettie Page; 22 באפריל 1923–11 בדצמבר 2008) הייתה דוגמנית פין-אפ ופטיש אמריקאית שהתפרסמה בשנות ה-50 בעיקר בזכות תצלומיה וסרטיה שנחשבו כנועזים לאותה תקופה. סימן ההיכר שלה היה שיער בצבע שחור עורב בסגנון הפייג'בוי עד כתפיה עם פוני מעוגל לפנים, וכן בשל הגישה התמימה והנאיבית שלה. בטי הייתה נערת האמצע של מגזין פלייבוי בשנת 1955. באותה שנה גם זכתה בתואר "נערת הפין-אפ העולמית". ב-1955, זומנה פייג' להעיד כחלק מחקירת וועדת סנאט להשפעות הפורנוגרפיה על בני נוער, ובעקבות זאת היא פרשה מעולם הדוגמנות. את שארית חייה חייתה פייג' בהתבודדות, והקדישה עצמה לאוונגליזם. במשך עשורים, היא התמודדה עם מחלות נפש, ואובחנה כלוקה בסכיזופרניה אחרי שדקרה את בעלת ביתה.
ביוגרפיה
בטי פייג' נולדה ב-22 באפריל 1923, בנאשוויל שבטנסי. השנייה מתוך שישה ילדיהם של רוי ועדנה פייג'. רוי פייג' התעלל מינית בכל שלוש בנותיו. לאחר שהוריה התגרשו כשהייתה בת עשר, בטי בילתה תקופות בבתי יתומים יחד עם אחיותיה בזמן שאמן עבדה לחסוך כסף. אביה בילה זמן בכלא. בטי הצליחה מאוד בלימודיה, וסיימה את בית ספר התיכון במקום שני בשכבתה, ועל כן זכתה במלגה ללמוד במכללת פיבודי באוניברסיטת ואנדרבילט, שם בנוסף ללימודיה עסקה בפעילויות משניות כמו עריכת העיתון וחוג הדרמה.
פייג' נישאה לבילי ניל, אותו הכירה מן התיכון, בשנת 1943, בטקס פשוט בבית המשפט, לפני גיוסו לצבא. בטי עברה איתו במסגרת שירותו לסן פרנסיסקו, שם פייג' התחילה לדגמן, בחזרה לנאשוויל למיאמי ואף לפורט-או-פרנס שבהאיטי. כשחזרה לארצות הברית ב-1947, היא התגרשה מניל.
תחילת הקריירה
פייג' עברה לניו יורק כדי להיות שחקנית, ונרשמה לשיעורי משחק. בניו יורק פייג' עברה אונס קבוצתי אלים.
יום אחד כשהתהלכה בטיילת בקוני איילנד, הכירה את ג'רי טיבס, שוטר וצלם חובבן שהאמין שהיא תתאים לצילומי פין-אפ. הם התחילו לעבוד ביחד, וטיגס יצר לבטי את הפורטפוליו הראשון שלה. ותוך זמן קצר היא כבר דגמנה עבור לוחות שנה ומגזינים. באותן שנים, נוסדו "מועדוני מצלמות" כדי לעקוף חוקים נגד צילום עירום. לכאורה, מטרתם הייתה לקדם "צילום אמנותי", אך בפועל היה זה כיסוי לייצור פורנוגרפיה. פייג' נהייתה "דוגמנית מצלמה" פופולרית, ובשל חוסר המעצורים שלה מול המצלמה, שמה יצא לפניה בתחום הצילום האירוטי. היא עבדה בתחילה בעיקר עם הצלם קאס קאר, וב-1951 צילומיה הופיעו במגזינים לגברים דוגמת Wink, Titter, Eyefull ו-Beauty Parade.
הצלחה כדוגמנית פין-אפ
אירווינג ופולה קלו, אח ואחות שניהלו עסק להפצת עוגות בדואר, ניצלו את רשת ההפצה שלהם והתחילו לקדם את בטי כדמות פטיש, כולל בצילומי בונדג' ו-BDSM, עם מחוכים ושוטים. היא הייתה דוגמנית הפטיש הראשונה לזכות בפרסום כלל-ארצי. בנוסף לצילומי סטילס אירווינג קלו גם יצר עשרות סרטי שחור-לבן עם פייג' על פי בקשותיהם של לקוחות פרטיים שלו. הסרטים היו ללא קול, וכללו סצנות של בונדג', ספנקינג, אילוף עבדים, חטיפה, ונושאי פטיש אחרים. פייג' עצמה החליפה בנקל בין דמויות של שולטות ונשלטות.
למרות שלסרטים האלה היה את הסגנון ואמצעי ההפצה של סרטי פורנו של התקופה (שהיו ידועים כסרטי "רווקים"), בסרטים של אירוויניג מעולם לא היו מעשי סקס בוטים או אפילו עירום מלא. פייג' התייחסה לנושא הבונדג' שבסרטים כך:
ב-1953 פייג' נרשמה לשיעורי משחק בסטודיו של הרברט ברגהוף, מה שהוביל למספר תפקידים בטלוויזיה ובתיאטרון. בטלוויזיה היא הופיעה במספר תוכניות בידור, ובאוף-ברודוויי בהצגות Time is a Thief ו-Sunday Costs Five Pesos. היא שחקה ורקדה בסרט הבורלסקה Striporama של ג'רלד אינטרטור, ובשני סרטי בורלסקה נוספים של קלו (Teaserama ו-Varietease), שכללו גם קטעי ריקודים אמניות הסטריפטיז לילי סיינט סיריל וטמפסט סטורם. הסטרים כולם היו נועזים במידה מסוימת, אך לא כללו עירום.
ב-1954, בחופשה במיאמי, פגשה פייג' את הצלמים ג'ן קולדוול, ה. ו. האנו, ובאני ייגר. ייגר צילמה סדרת צילומים של פייג' בפארק החיות Africa USA שבבוקה רטון בפלורידה, "Jungle Bettie". צילומים אלה הם מהמוכרים והמבוקשים ביותר בקריירה שלה. היא הצטלמה בעירום ובתלבושות בדגם פרוות נמר שפייג עצמה תפרה. האוסף פורסם בספר משנת 1994, Bettie Page Confidential.
ייגר שלחה תמונות של פייג' ליו הפנר, מייסם מגזין הגברים "פלייבוי", והוא בחר אחת מהן כתמונת האמצע לגיליון ינואר 1955. בתמונה שבחר, פייג' עירומה חוץ מאשר כובע סנטה קלאוס שעל ראשה. ב-1955 פייג' זכתה בתואר, "Miss Pinup Girl of the World". היא גם נודעה בכינויים "The Queen of Curves" ו-"The Dark Angel". בעוד דוגמניות פין-אפ בדרך כלל ספרו את הקריירות שלהן בחודשים, הקריירה של פייג' ארכה שנים, מתחילת שנות ה-1950 ועד 1957, והיא פרשה מרצונה כשעוד הייתה בשיא. על פי מגזין The Atlantic, היא הייתה הדוגמנית המצולמת ביותר של המאה ה-20.
פרישה
הפרסום הזה משך את תשומת לבו של הסנאטור אסטס קפובר, דמוקרט מטנסי, שעמד בראש וועדת סנאט שחקרה את השפעת הפורנוגרפיה על נוער. פייג' זומנה להעיד בטענה שנער מת מחניקה-עצמית ארוטית כשהוא מסתכל על תמונתה. הטענה הייתה מפוברקת, אך קפובר היה מעוניין לפתח "ציד מכשפות" בנושא הפורנוגרפיה, כנראה כדי לקדם את הקריירה שלו. פייג' בסופו של דבר לא העידה, אך הזימון יצר הדים רבים בתקשורת, והיא נהייתה שלא במתכוון דמות מופת בהתנגדות ל"מקרתיאיזם המיני" של קפובר, וחלוצה של המהפכה המינית שבאה כמה שנים לאחר מכן, בשנות ה-60.
אירועים אלו, כמו גם תחושתה שבגיל 34 היא כבר מבוגרת מדי להמשיך לדגמן, הובילו את פייג' לפרוש. היא נסעה למיאמי במטרה לחיות מתחת לרדאר. היא אמצה שם מחדש את הנצרות האוונגליסטית שתמיד דגלה בה. היא ביקשה להפוך למיסיונרית באפריקה, אך בקשתה נדחתה בשל כך שפייג' הייתה גרושה.
בפלורידה היא נישאה פעמיים נוספות, לארמונד וולטרסון ולהארי ליר, והתגרשה משניהם. מעולם לא היו לה ילדים.
בשנת 1978 עברה פייג' לקליפורניה. במשך שנים רבות חייתה מקצבאות ביטוח לאומי. היא חוותה התמוטטות עצבים, ודקרה את בעלת הבית שלה, אך זוכתה מאשמה בשל אי שפיות, ואושפזה. היא בילתה סך הכל כעשר שנים במוסדות לחולי נפש, בין השנים 1980–1992.
בשנות השמונים הפופולריות של דמותה ועבודתה של פייג' משנות ה-50 חוותה תחייה, אך פייג' עצמה סירבה להצטלם מאז פרישתה, כי רצתה לשמר את דמותה כשהייתה. פייג' לא הייתה מודעת תחילה לפרסומה החדש - היא גילתה זאת לאחר שמארח התוכנית Lifestyles of the Rich and Famous רובין ליץ' ראיין אותה בטלפון, והיא צפתה לאחר מכן בפרק שעסק בה. פייג' הייתה חסרת כל באותה תקופה, וחייתה בבית קבוצתי. בעקבות פרסומה החדש היא החתימה את ג'יימס סוונסון כסוכן מקצועי, אך כאשר גם אחרי שלוש שנים היא לא קבלה אגורה בתמלוגים, היא פטרה אותו החתימה את סוכנות קרטיס, והתחילה לקבל תמלוגים שאפשרו לה להתפרנס בכבוד לראשונה מאז שנות ה-50.
לקראת סוף נובמבר 2008, חלה החמרה במצבה הרפואי של פייג'. ב-11 בדצמבר באותה שנה היא נפטרה בגיל 85 כתוצאה מהתקף לב.
דמותה ומורשתה
חלק מהמשיכה של פייג' היה האופן התמים ומלא שמחת החיים בו דיגמנה. פייג' גדלה כנוצרייה אדוקה, אך לא ראתה בעירום חטא אלא אופן לחגוג את הטבע. היא התגאתה עד סוף חייה בתפקיד ששיחקה בהפיכת צילומים מהסוג שפרסמה לחלק מהמיינסטרים, והיא נחשבת כחלוצה שסללה את הדרך עבור המהפכה המינית של שנות ה-1960.
בשנות השמונים הדמות שלה כאייקון פין-אפ חוותה רנסאנס, ונוצר פולחן קאלט סביב דמותה. בניגוד לשנים הפעילות שלה בתחום, בהן מעריציה היו גברים, העניין החדש בה בא דווקא מצד נשים, והיא הפכה לאייקון פמיניסטי של זרמי פמיניזם סקס-פוזיטיב. בשנות התשעים, עם תחילת עידן האינטרנט, הפופולריות שלה רק גדלה עוד יותר, וממשיכה לגדול אף לאחר מותה. ב-2011 היא נמנתה ברשימת מגזין פורבס של הסלבריטים המרוויחים ביותר במקום 13, ב-2012 במקום 10, וב-2013 במקום 8. מאז מותה הרוויחה למעלה מ-$10 מיליון.
הפופולריות המחודשת של פייג' גם הפכה אותה לאייקון של אופנה, וסלבריטיות רבות אמצו הופעות ששואבות ממנה השראה, ביניהן קייטי פרי, זואי דשנל, אנג'ליקה יוסטון ודבי מזר. בתי האופנה טיירי מוגלר וז'אן פול גוטייה יצאו בליינים מבוססי סגנון הפטיש של פייג', ובית האופנה דיור יצא בליין בהשראתה בסגנון שנות ה-40. ב-2017, חברת הביגוד התחתון Playful Promises יצרה סערה ברשתות החברתיות כאשר השיקו ליין "בטי פייג'" חדש בהובלת מלכת הדראג ויולט צ'צ'קי, זוכת הכתר בעונה 7 של מרוץ הדראג של רו פול המזדהה כנזילה מגדרית. למרות תגובות חיוביות לרוב, מספר בולט של מגיבים בטוויטר בחרו להוקיע את החברה על בחירת דוגמנית שזוהתה כזכר בלידה, והתייחסו אליה בלשון זכר; התגובה התומכת של החברה זכתה לאהדה ברשת ובתקשורת, ו-Playful Promises הבטיחו ש"בטי פייג'" הבאה שלה תהיה אישה של צבע.
מלכת הבורלסקה, דיטה וון טיז, מציינת את בטי פייג' כמודל חיקוי ומקור השראה שלה, ואף עיצבה את דמותה המקצועית על בסיס דמותה
שני סרטים עלילתיים נעשו אודותיה: הראשון, "Bettie Page: Dark Angel" משנת 2004, בכיכובה של פייג' ריצ'רדס, יצא הישר ל-DVD; הוא התמתקד בתקופת אירווינג ופולה קלו (השנים 1953–1957), ושיחזר שישה סרטי פטיש אבודים שצילמה איתם. השני הוא "בטי פייג' הידועה לשמצה" משנת 2005, בבימויה של מרי הארון ובכיכובה של גרטשן מול. גרסת ה-DVD של הסרט כוללת חומר ארכיבי של פייג' מתפשטת ורוקדת בפני המצלמה.
הסרט התיעודי אודותיה, "בטי פייג' חושפת הכל", יצא באישורה של פייג' בשנת 2012, ובו היא מספרת במילותיה היא את קורות חייה, בסדרת ראיונות עם יוצר הסרט מארק מורי. הוא כולל גם ראיונות עם אישיויות שהכירו אותה או עליהם השפיעה, כמו דיטה וון טיז, יו הפנר, רבקה רומיין, טמפסט סטורם, פולה קלו, מיימי ון דורן ונעמי קמפבל.
סאלו או 120 ימי סדום
סאלו, או מאה ועשרים ימי סדום (באיטלקית: Salò o le 120 giornate di Sodoma), הידוע בשמו המקוצר סאלו, הוא סרט קולנוע איטלקי מ-1975, אשר נכתב ובוים על ידי הבמאי האיטלקי פייר פאולו פאזוליני, בשיתוף עם פופי אוואטי, אך ללא שניתן לאחרון מִזְכֶּה (קרדיט) על כך. הסרט מבוסס על הספר "120 הימים של סדום" מאת המרקיז דה סאד, ומציג אלימות קיצונית, סאדיזם, מאזוכיזם וסטיות מיניות באופן גרפי עד כדי כך שנאסר להקרנה בכמה מדינות במשך שנים רבות. הסרט היה סרטו האחרון של פאזוליני, שנרצח כשלושה שבועות לפני יציאתו של הסרט לאקרנים.
סקירה כללית
גיבורי הסרט הם ארבעה גברים עשירים, מושחתים ופאשיסטיים בתקופת איטליה הפשיסטית של בניטו מוסוליני, שנת 1944. דמויותיהם מבוססות על ארבעת הליברטנים המושחתים של סאד מצרפת של המאה ה-18. בסרט חוטפים הארבעה 18 נערים ונערות (9 מכל מין) ובמשך ארבעה חודשים (120 ימים, ומכאן שם הסרט ושם הספר עליו "סאלו" מבוסס), ארבעת הגברים מתעללים בהם נפשית ומינית באלימות סאדיסטית קיצונית לשם עינוגם הפרטי, עד שלבסוף מוציאים אותם להורג בזה אחר זה, בשלל דרכים גרוטסקיות וברוטאליות. מקובל לחשוב כי הסרט בוחן שחיתות פוליטית, ניצול כוח, סאדיזם ומאזוכיזם, סטיות מיניות למיניהן ופאשיזם.
עלילה
הסרט מתרחש בשנת 1944 ברפובליקת סאלו, אזור באיטליה שכבשה הזרוע הפאשיסטית, בווילה מפוארת שנוצר בה עולם אוטונומי סגור המאורגן וממושטר באמצעות חוקים נוקשים. העלילה מחולקת לארבעה חלקים: הקדמה (אנטאינפרנו), ואחריה שלושה "מעגלים": "מעגל הטירוף" (Girone delle Manie), "מעגל החרא" (Girone della Merda), ו"מעגל הדם" (Girone del Sangue). בכך, ביקש פאזוליני להקביל את מבנה הסרט למבנה יצירתו המרכזית של דאנטה, "התופת".
ארבעת הגברים הרודנים מייצגים את מוסדות הכוח הראשיים של המדינה: הדוכס (הדוכס מבלאנגיס), הבישוף, השר (קורבאל), והנשיא (כפי הנראה דורקט). כצעד הראשון בריטואל מושחת, אלו הסכימו לשאת כל אחד את בתו של השני. בסיועם של כמה משתפי פעולה צעירים, נחטפים 18 נערים ונערות (9 מכל מין), ונלקחים לארמון ליד מארזאבוטו. ארבע זונות מבוגרות המשתפות פעולה עם הרודנים, מלוות את הקבוצה. תפקידן לספר סיפורים מעוררים מינית לאותם גברים כוחניים, ובהשראתם יתעללו הגברים בקורבנותיהם לשם עינוגם הפרטי. הסיפור מתאר כיצד במהלך השהות בארמון מתכננים ארבעת הגברים עינויים שהולכים ונהיים משפילים ומתועבים יותר ויותר - וזאת לשם הנאתם המינית. אחת מן הסצנות הידועות ביותר לשמצה מציגה אישה צעירה אשר נכפה עליה לאכול את צואתו של הדוכס; בשלב מאוחר יותר הקופרופגיה נכפית גם על יתר הקורבנות. בסופו של הסרט, הקורבנות שלא שיתפו פעולה עם מעניהם, מוצאים להורג בשלל דרכים מזוויעות ובהן - קרקוף הראש בסכין חדה, צריבה בברזל מלובן, עקירת לשון ועקירת עין.
הפקה
"סאלו" מעתיק את "120 הימים של סדום", ספרו של המרקיז דה סאד מצרפת של המאה ה-18, לימי שלטונו האחרונים של בניטו מוסוליני ברפובליקת סאלו. בספר ישנה גם התייחסות לניצול מיני ופיזי של ילדים, נושא אשר הסרט לא מתייחס אליו בהדגשה והרחבה. כמו כן, הספר אמנם משמש כבסיס המרכזי לסרט, אולם האירועים המתוארים בו שאולים הן מספרו של סאד והן מחייו האישיים של פאזוליני. בתחילת שנות העשרים של חייו, חי פאזוליני ברפובליקת סאלו, והיה עד לאכזריותם של הפשיסטים משתפי הפעולה מקרב הכוחות המקומיים ברפובליקה. מגיל צעיר היו חייו של פאזוליני רצופים ניסיונות מיניים ומאבקים אישיים.
בגיל 7, החל פאזוליני לכתוב בהשפעת המשורר הצרפתי ארתור רמבו, ומהר מאוד שילב בכתיבתו היבטים שונים מחייו הפרטיים, שלרוב עסקו במאבקים משפחתיים ומעברים מעיר ולעיר. במהלך לימודיו בתיכון הוא נחשף לענקי הספרות ועם סיומו את בית הספר נרשם לאוניברסיטת בולוניה. רבים מזיכרונותיו מתקופה זו תרמו לגיבוש היצירה "סאלו או 120 ימי סדום".
פאזוליני טען כי הסרט הוא סמלי ומטאפורי; סצנות הקופרופגיה, לדוגמה, היוו כתב אישום כנגד התופעה של ייצור המוני של מזון, אשר לדבריו היה 'אשפה מיותרת', כך שהכמות הרבה של צואה בה מפוטמים הקורבנות סימלה באופן מטאפורי מזון המיוצר בהגזמה.
על אף הקריירה הענפה שלו, שזכתה להכרה גם בקולנוע וגם בספרות, נאלץ פאזוליני להתמודד עם מכשולים רבים בעבודתו. הנובלה הראשונה שהוציא לאור בשנה 1955 עסקה בתככים ושערוריות בעולם של זנות וסרסרות. בעקבות הנובלה, הוגש נגד פאזוליני כתב תביעה בגין פריצות.
אחד מסרטיו החשובים הראשונים, אקטונה (1961), עסק בנושאים דומים, ונדחה על ידי קהל לא אוהד שקרא להידוק חוקי הצנזורה.
קשה יהיה לסכם בקצרה את היקף העבודה העצום שיצר במהלך חייו, אולם ניתן בנקל לראות כי מרבית העבודה עוסקת בחיבור האישי מאוד של פאזוליני לנושאים מסוימים, כמו גם בנושאים מיניים מוחצנים ונושאים מבחילים למדי.
לאורך השנים נחשף שבמהלך צילומי סצנות אכילת הצואה, נעשה שימוש בתערובת שהייתה עשויה בעיקר משוקולד ומרמלדת תפוזים ודרגת המתיקות שלה הייתה גבוהה למדי. כמו כן, התברר שתגובת הגועל של הדמויות בסרט לתערובת לא הייתה מבוימת אלא אמיתית, ושבפועל השחקנים נרתעו מכך.
עיסוק במיניות
נושא שעוסקים בו לכל אורך הסרט הוא שינוי וביזוי הגוף האנושי. הגוף האנושי מוצג בסרט כאובייקט בעל ערך נמוך מזה של אדם. לדוגמה, מגע מיני לעולם לא מתרחש בפרטיות ואינו הדדי (למעט מקרה של יחסי מין בהסכמה בין הבישוף לבין שבוי צעיר). יש שמתייחסים אל "סאלו" כאל סרט המציג את "מות אקט האהבה", "שיר קינה" לארוטיקה, בעיצומה של תקופה בה עובר המין תהליך מסחור. על אף שהגברים והנשים עירומים באופן מלא לכל אורך הסרט, יחסי המין מוצגים לרוב כפעילות בזויה, משפילה ואינה הדדית; אחד ההוללים הגברים קיים יחסים עם שומר ולאחר מכן הלך לבדוק את השבויים הצעירים. לאחר שתפס שתיים מן הנשים מקיימות יחסי מין למרות שנאסר עליהן, הן מלשינות על שומר אחר ששכב עם אחת המשרתות. ההוללים הגברים אז רודפים אחרי אותו שומר, והורגים אותו ואת המשרתת איתה שכב.
יחסי מין מוצגים בסרט באופן שונה מן האופן בו הם מוצגים בסרטים ארוטיים ופורנוגרפיים - הסרט מתייחס למשגל כאל פעילות כאובה וארורה ובאופן מכוון נמנע מתסריט של משחק מקדים, כך שהאקט המיני מרוקן מכל תוכן רומנטי ותוכן של קשר אישי בין חברים.
מחלוקת
בשל התיאורים הגרפיים של אונס, עינויים ורצח של קורבנות אשר רובם צעירים מגיל 18, נאסר הסרט להקרנה במספר ארצות. הרקע, האווירה והדגש על צריכה מופרזת, חיברו בין אכזריות הפאשיזם לבין מה שפאזוליני ראה כהשפעה הברוטאלית של שינוי תפיסת המיניות, תחת הקפיטליזם המאוחר.
בינואר 1976 נדחה "סאלו" על ידי ועד הצנזורה של הקולנוע הבריטי. ב-1977, ללא אישור מטעם הצנזורה, הוקרנה בלונדון לראשונה גרסה לא מצונזרת של הסרט, במסגרת "מועדון צפייה". כמה ימים לאחר מכן, פשטה המשטרה על המקום ואסרה על הצגת הסרט במתכונת זו. גרסה מצונזרת באישור מזכיר ועד הצנזורה הוקרנה בתנאי "מועדון צפייה" במהלך מספר שנים לאחר מכן. ב-2000, אושרה לבסוף גרסה לא מצונזרת להפצה בווידאו ובבתי הקולנוע בבריטניה. הסרט נאסר להקרנה באוסטרליה ב-1976, שם בוטלה הצנזורה ב-1993. עם זאת, הצנזורה נכנסה מחדש לתוקף ב-1998.
ב-1994, שוטר סמוי בסינסינטי, אוהיו, שאל גרסה של הסרט מחנות ספרים מקומית ולאחר מכן עצר את הבעלים בגין "שידול לפעילות בלתי חוקית", אף על פי שכוונת הבעלים בפועל לא הייתה לעודד ביצוע של התוכן המוצג בסרט. קבוצה גדולה של אנשי רוח ואמנים, ביניהם מרטין סקורסזה ואלק בולדווין, חתמו על ערעור הטוען לאיכויותיו של הסרט; בית המשפט ביטל את התיק משום שהמשטרה הפרה את התיקון הרביעי לחוקת ארצות הברית (המגן על אדם מפני חיפושים בביתו ועיקולים, אלא במידה מוגבלת ומסיבה משפטית הולמת), מבלי להתייחס כלל למחלוקת הנוגעת לסרט.
במשך תקופה מסוימת, בשל המחלוקת והסערה שהתחוללו סביב "סאלו", לא ניתן היה להשיג את הסרט בארצות רבות. גרסה בלתי מצונזרת של הסרט על גבי DVD ניתן להשיג כיום באוסטריה, בלגיה, קנדה, דנמרק, פינלנד, צרפת, גרמניה, יוון, אירלנד, איטליה, הולנד, ניו זילנד, פורטוגל, ספרד, שוודיה, בריטניה וארצות הברית.
בשוודיה הסרט מעולם לא צונזר או נאסר. ב-2008, הועמד הסרט בשנית לדירוג מחדש באוסטרליה, אולם נדחה שוב. למרות זאת, עותק שיצא ב-DVD הכיל גרסה שעברה שינויים, וגרם למהומה תקשורתית סביב נושאים הקשורים בצנזורה וחופש הדיבור.
סרטים דוקומנטריים בעקבות הסרט
ב-2005, הועלתה ברומא תערוכה מעוררת מחלוקת של פביאן קוואלוס, שהציגה צילומים מתוך סצנות שנערכו החוצה מן הסרט. ב-2006, יצא לאקרנים סרט דוקומנטרי של הקולנוען האיטלקי ג'וזפה ברטולוצ'י שנקרא "פאזוליני פרוסימו נוסטרו". הסרט התבסס על ראיון שנערך עם פאזולינו ב-1975 על הסט של "סאלו", וכלל גם תמונות שצולמו על הסט. סרט דוקומנטרי נוסף שעוסק ב"סאלו" נכתב ובוים על ידי מארק קרמוד ויצא ב-2001.
הכרה
מספר יוצרים רואים בסרט זה יצירת מופת. הבמאי המוערך מיכאל הנקה כלל את סאלו ברשימת עשרת הסרטים האהובים עליו ביותר בשאלון Sight & Sound משנת 2002. הבמאית קתרין בריילאט ומבקר הקולנוע ג'ואל דייוויד הצביעו גם הם עבור הסרט. בשנת 2000 ערך ה-'Village Voice' סקר בין מבקרי קולנוע, שהציב את הסרט במקום ה-89 ברשימת הסרטים הגדולים ביותר של המאה ה-20.
גרסאות
קיימות מספר גרסאות של הסרט שהופצו. אורכו של הסרט המקורי הוא 145 דקות, אולם פאזוליני עצמו הוריד 25 דקות לטובת שמירה על נרטיב. הגרסה הארוכה ביותר הקיימת, היא גרסת ה-DVD שהוציא מכון הסרטים הבריטי (ה-BFI), המכילה סצנה קצרה שאינה מופיעה ברב הגרסאות האחרות. סצנה זו מתארת את החתונה הראשונה, במהלכה אחד מארבעת הגברים מצטט פואמה של גוטפריד בן. גרסה זו של הסרט מופיעה ב-DVD המקורי מ-2001 וגם בגרסה המחודשת שלו שיצאה בשנית ב-2008. מכיוון שהגרסה המחודשת מבוססת על הנגטיב המקורי שאינו מכיל את קטע השירה, נלקח הקטע מהדפסת 35 מ"מ של הסרט, ששמורה בארכיוני ה-BFI. ה-DVD מכיל הודעה קצרה המסבירה כי כתוצאה מהחיבור של ההדפסה, איכות התמונה תהיה שונה במקצת. למעט מהתאמות ה-High Definition, שתי גרסאות ה-BFI זהות. קיימים שינויים במשך זמן הסרט שנגרמו מאופני ההדפסה השונים, המותאמים למדיות השונות – קולנוע ו-DVD.
בארצות הברית, סבל הסרט לסירוגין מבעיות חקיקה שונות. גרסאות DVD ודיסקים של הסרט הופצו בצפון אמריקה, אולם נאספו מיד בחזרה עקב בעיות רישוי לקניינו של פאזוליני. כתוצאה מכך, ה-DVD שיצא ב-1998 על ידי חברת קריטריון, עורר עניין רב בקרב אספנים. על אף כי הרבה כותרים של חברת קריטריון נחשבים כפריטי אספנים, DVD זה קוטלג כ"סרט הנדיר ביותר בעולם" ומחירו נע בין 250$ ל-1,000$. יתרה מכך, מכיוון שהיה סרט נדיר ביותר, רבים מן העותקים שנמכרו ככביכול מקוריים, היו למעשה עותקים בלתי חוקיים. ואולם, איכות ה-DVD המקורי נחותה בהרבה על פי קנה המידה העכשווי; במיוחד ניתן להבחין בגוון הירקרק של הדמויות. חברת קריטריון הוציאה מחדש את הסרט בגרסה מחודשת על שני דיסקים, אולם שמרה על מספר ההדפסה המקורי (17).
מלבד גרסת ה-BFI המכילה בכמה מן העותקים את סצנת ציטוט השיר, קיימת גרסת DVD צרפתית משוחזרת, בעלת סקאלת צבעים מתוקנת ובאיכות צפייה משופרת (HD) אשר הופצה על ידי Gaumont Columbia Tristar Home Video. גרסה זו איכותית מן הגרסאות המקוריות של חברת קריטריון וה-BFI, אולם מכיוון שזהו מוצר צרפתי המיועד לחובבי קולנוע צרפתיים, הגרסה אינה מכילה כתוביות באנגלית או בשפות אחרות.
ב-2007, הוציאה חברת הסרטים ההוואית HK Flix את הסרט בגרסת NTSC דרך חברה להפצת סרטים בשם Euro Cult. מדובר בגרסה הלא מצונזרת של חברת קריטריון, אולם באיכות טובה יותר. ואולם, על אף כי זוהי גרסת NTSC ל"סאלו" של ה-BFI, כולל אותה הפרעה שנובעת מפגם ביצור הסרט שמופיעה בזמן 01:47:19, הרי שסרט זה עדיין חסר סצנה ואיכותו נופלת מאיכות ה-DVD של Gamount. על עטיפת ה-DVD מופיע איור של פאזוליני חבוש משקפי שמש ושמו של השחקן פאולו בונאצ'לי מודפס לידו, ולמרות האשמות על זיוף, חברת Euro Cult טענה כי יש לה את הזכות החוקית להפצת הסרט בארצות הברית.
בנובמבר 2006, טענה חברת קריטריון בבלוג On Five שרכשה מחדש את זכויות ההפצה לסרט. ב-2008 הוציאה קריטריון את העיצוב לעטיפת הסרט שיצא מחדש באוגוסט 2008, שהכיל שני דיסקים:
באוגוסט 2008, הודיע ה-BFI על הפצה מחודשת של הסרט גם ב-High Definition Blu-Ray וגם באיכות צפייה רגילה של DVD. על פי ה-BFI, מדובר גרסה המלאה והבלתי מצונזרת וכי "הסרט נערך מחדש מהנגטיבים האיטלקיים המקוריים המשוחזרים", וילווה בדיסק שני שיכיל תוספות רבות. גרסה זו אכן מכילה את סצנת הקראת השיר שאורכת 25 שניות. בנוסף, איכות הגרסה עולה על זה של חברת קריטריון, משום שהצבעים מעודנים יותר ואינם קונטרסטיים.
יחיאל דומב
יחיאל (סיריל) דומב (Cyril Domb, 9 בדצמבר 1920, לונדון - 15 בפברואר 2012) היה פיזיקאי בריטי-ישראלי, אשר זכה להכרה בזכות עבודתו בנושא מעבר פאזה. כתב ספרים ומאמרים המשלבים יהדות ומדע.
ביוגרפיה
פרופסור דומב נולד בסוף שנת 1920 בלונדון. שני הוריו היו יהודים אורתודוקסים שהיגרו מגליציה. לדוקטורט למד באוניברסיטת קיימברידג' בהנחיית פרופ' פרד הויל. שימש כפרופסור לפיזיקה בקינגס קולג' באוניברסיטת לונדון משנת 1954 עד ל-1981. בשנות ה-60 הגיע כמרצה אורח למכון ויצמן, ובשנת 1971 היה מרצה אורח בבר-אילן.
באותה שנה עלה לישראל, והחל ללמד באוניברסיטת בר-אילן, שם שימש כפרופסור אמריטוס עד מותו בשנת 2012. ב-1981 זכה בפרס מקס בורן לפיזיקה.
דומב שימש כנשיא אקדמי של המרכז האקדמי לב בירושלים בין השנים 1985-1993.
דומב התעניין בקשרי תורה ומדע. הוא קרא להקמת מוסד מדעי לבירור נושאים הלכתיים, השתתף בכנסים בענייני תורה ומדע ובשנת 1995 היה העורך המייסד של בד"ד, כתב עת לענייני תורה ומדע של אוניברסיטת בר-אילן ובהמשך שימש כעורך יועץ. על פועלו זה זכה ב-2005 בפרס לב.
הוא התגורר עם אשתו שירלי(אסתר), אב לשישה ילדים, בהם הרב יואל דומב, בירושלים. נפטר בגיל 91.