cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קלונאזפאם
סבילות והפסקת נטילת התרופה
כמו כל הבנזודיאזפינים גם קלונאזפאם הוא אגוניסט. שליש מבין המשתמשים בבנזודיאזפינים במשך יותר מארבעה שבועות מפתחים תלות בתרופה וחווים תסמונת הפסקה פתאומית עם הפחתה במינון. מינון גבוה ותקופה ארוכה של שימוש בתרופה מגדיל את הסיכון והחומרה בתלות ובתסמונת ההפסקה הפתאומית. עלולים לקרות פרכוסים ואף פסיכוזה במקרים חמורים כתוצאה מההפסקה וחרדה ונדודי שינה במקרים קלים יותר. הפחתה הדרגתית במינון מורידה את החומרה של התסמונת. בשל הסיכון לסבילות ופרכוסי הפסקה לא ממליצים, בדרך כלל, על שימוש בקלונאזפאם כתרופה אנטי-אפילפטית לשימוש ארוך בטיפול באפילפסיה.
הגדלה במינון יכולה להתגבר על השפעות הסבילות אבל עלולה להתפתח סבילות למינון הגבוה יותר ותופעות הלוואי עלולות להחמיר.
סבילות
אצל בני אדם יש לעיתים קרובות סבילות להשפעה האנטי-אפילפטית של קלונאזפאם. שימוש קבוע בבנזודיאזפינים גורם להתפתחות סבילות. באופן כללי תרפיה לטווח קצר יעילה יותר בקלונאזפאם מאשר שימוש לטווח ארוך בטיפול באפילפסיה. מחקרים רבים מצאו שמתפתחת סבילות מאפיינים האנטי-אפילפטיים של קלונאזפאם בשימוש כרוני, מה שמגביל את היעילות לטווח ארוך שלה כתרופה אנטי-אפילפטית.
הפסקת נטילת התרופה
הפסקה פתאומית או מהירה של נטילת קלונאזפאם עלולה לגרום להתפתחות תסמונת נסיגה הגורמת לפסיכוזה המתאפיינת בדיספוריה (מועקה), רגזנות, תוקפנות, חרדה והזיות. הפסקה פתאומית של נטילת התרופה עלולה לגרום לסטטוס אפילפטיקוס. יש להפחית נטילת תרופות אנטי-אפילפטיות ממשפחת הבנזודיאזפינים, וקלונאזפאם במיוחד, בצורה איטית והדרגתית במשך חודשים כדי להפחית השפעות של ההפסקה.
אמצעי זהירות מיוחדים
בנזודיאזפינים דורשים זהירות מיוחדת בשימוש אצל נשים הרות, אנשים המכורים לסמים או אלכוהול ואצל אנשים בעלי הפרעה נפשית.
בדרך כלל לא ממליצים לאנשים קשישים להשתמש בקלונאזפאם כתרופת שינה בשל החוזק שלה, יחסית לבנזודיאזפינים אחרים.
זהירות אצל ילדים: לא מומלץ לתת קלונאזפאם לילדים מתחת לגיל 18. שימוש אצל ילדים צעירים מאוד עלול להיות מסוכן במיוחד. מבין התרופות האנטי-אפילפטיות קלונאזפאם ופנוברביטל גורמות להפרעות התנהגותיות בשכיחות הגבוהה ביותר.
היריון
יש הוכחות רפואיות מסוימות לפגמים שונים, למשל, פגמים בלב או עיוותים בפנים כאשר משתמשים בקלונאזפאם בשלבים הראשונים של ההיריון, אבל הנתונים אינם פסקניים. הנתונים גם אינם פסקניים לגבי האם בנזודיאזפינים כמו קלונאזפאם גורמים להפחתה או העלאה של מנת משכל בעובר המתפתח. כאשר לוקחים קלונאזפאם בשלבים המאוחרים של ההיריון עלולה להתפתח תסמונת נסיגה אצל היילוד.
פרופיל הבטיחות של קלונאזפאם בזמן היריון הוא פחות ברור מאשר בנזודיאזפינים אחרים. השימוש בקלונאזפאם בזמן היריון צריך להיות רק אם בטוחים שהרווח הקליני גדול יותר מהסיכונים הקליניים לעובר. יש להיזהר בשימוש בקלונאזפאם גם בהנקה.
תגובות בין תרופות
קלונאזפאם מפחיתה את רמת קארבאמאזפין ורמת קלונאזפאם מופחתת על ידי קארבאמאזפין. נוגדי פטריות ממשפחת אזול (azole) עלולים לדכא את המטבוליזם של קלונאזפאם. קלונאזפאם עלולה להשפיע על רמות של פניטואין בהפחתה שלה או העלאה שלה. פניטואין יכולה להפחית את רמת הקלונאזפאם על ידי הגדלת מהירות הסילוק של קלונאזפאם הכמעט 50% והפחת מחצית החיים שלה ב-31%. קלונאזפאם מגדילה את רמות פרימידון ופנוברביטל.
מנה עודפת
אדם שצרך יותר מדי קלונאזפאם עלול לסבול מאחד או יותר מהסימפטומים הבאים:
הארמייה השלישית (האימפריה היפנית)
הארמייה השלישית (ביפנית: 第3軍) הייתה ארמייה של הצבא היפני הקיסרי.
היסטוריה
הארמייה השלישית של הצבא היפני הקיסרי הוקמה לראשונה ב-1 במאי 1904 במהלך מלחמת רוסיה–יפן בפיקודו של הגנרל נוגי מאראסוקה. בשלבים הראשונים של המלחמה, המשימה העיקרית שלה הייתה הטלת מצור על הנמל הרוסי פורט ארתור חיל המצב של פורט ארתור כלל 18,000 חיילים, מספר דומה של מלחים ויותר מ-20,000 אזרחים רובם סינים. לצורך הגנה על העיר מוקמו במקומם רק 116 מתוך 552 התותחים כשמתוכם רק 8 מוקמו בכיוון הים. עם תחילת המצור על פורט ארתור, היו כ-47,000 איש זמינים להגנה על המקום. מולם ריכזו היפנים בין 80,000 ל-150,000 חיילים. ב-2 בינואר 1905 הושלם המצור והעיר נכבשה. לאחר מכן הועברה הארמייה השלישית לגזרה הצפונית, שבה לקחה תפקיד מכריע בניצחון היפני המכריע בקרב מוקדן בשלבים האחרונים של המלחמה. לאחר שהמלחמה הסתיימה בניצחון יפני פורקה הארמייה השלישית.
הארמייה השלישית הוקמה שוב ב-13 בינואר 1938, במנצ'וריה ויחד עם הארמייה החמישית, הארמייה ה-30, הארמייה ה-44, הארמייה הרביעית, והארמייה ה-34, שימשה כחיל מצב נגד פלישה אפשרית של הצבא האדום למנצ'וריה. ביולי 1942 נכללה בתוך צבא קוואנטונג. זירה זו התבררה בהדרגה כשקטה, הסובייטים כיבדו את הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני. אולם זירות אחרות של מלחמת העולם השנייה החלו להתגלות כנוטות לרעת היפנים, ועל כן חלק מהיחידות של הארמייה השלישית הועברו לזירות אחרות.
ב-9 באוגוסט 1945 פתחה ברית המועצות במבצע סערת אוגוסט, במהלכו פלש הצבא האדום למנצ'וריה, מונגוליה, סחלין, איי קוריל וקוריאה. הכוח היפני באזור כלל 1,217,000 חיילים, אך מרבית החיילים היו מגויסים חדשים, שחסרו ניסיון וציוד, והיו מאומנים בעיקר בלחימת אנטי-גרילה והגנה על הגבול, ולא עמדו בפני הפלישה המסיבית של כוחות השריון וחיל רגלים ממוכן של הסובייטים, שריכזו 1,577,225 לוחמים. הצבא היפני המאולתר התפרק תוך 3 שבועות מול הכוח הרוסי העדיף, הארמייה השלישית נאלצה לחזור מעמדותיה במחוז ג'ילין לגבול קוריאה. ב-16 באוגוסט 1945, יום לאחר הודעתו של הקיסר הירוהיטו על כניעת יפן, הורה מפקד הכוחות היפניים באזור אוטוזו יאמאדה לחייליו להיכנע. הצבא היפני הקיסרי פורק בידי בעלות הברית, ובכלל זה הארמייה השלישית.
שער המרצחים
שער המרצחים (באנגלית: Assassins' Gate) הוא אחד מארבע נקודות הכניסה העיקריות ל"אזור הירוק" בבגדאד, עיראק. השער המונומנטלי נבנה מאבן חול מיובאת בימי סדאם חוסיין ושימש כשער הכניסה למתחם הארמונות שלו, ובמרכזו הארמון הרפובליקאי. שמו של השער ניתן לו בידי כוחות הכיבוש האמריקאים, על פי כינויה של היחידה שהוצבה לאבטח אותו.
עלי הלוי בן אלחסן
עלי הלוי בן אלחסן היה חכם ופרשן מקרא קראי בן המאה ה-10.
משפחתו
עלי הלוי נולד לאבו עלי סעדיה הלוי אבן חסן (כונה בשם המלמד הבצרי) שהיה חכם קראי מבצרה (כיום בעיראק). בנו יפת הלוי היה חכם קראי מראשי עדת אבלי ציון בירושלים, וכן מדקדק עברי. בקרב חוקרים מקובל לראות בבנו יפת כגדול פרשני המקרא הקראיים עד זמנו ובני זמנו. נכדו לוי בן יפת הלוי פעל אף הוא בירושלים וכתב מספר חיבורים בערבית יהודית. נכדו עלי הלוי אף הוא חכם קראי אשר הביא מסורות בשם כמה מבני משפחתו.
אזכורים שלו בדורות שלאחריו
עלי הלוי מוזכר אך מעט. לוי בן יפת הלוי מזכירו בתואר "אבי זקני". עלי, בן אחר של יפת הלוי, מזכיר פירוש שלו ושלשלת מסורה: וכן בהמשך:.
שמחה פינסקר מזהה אותו עם "עלי בן חסון" המוזכר בדבריו הפיוטיים של סהל בן מצליח הכהן בהם הוא מונה אותו בין חכמי הקראים שהשיבו תשובות (שהוא קורא להן "ניצחות") לדברי רס"ג:
מציטוטים מפירושיו מסיק פינסקר שעלי הלוי חיבר פירוש על התורה.
האזור הירוק
ה"אזור הירוק" (באנגלית: The Green Zone; בערבית: المنطقة الخضراء) הוא השם המקובל ל"אזור הבינלאומי של עיראק" ששטחו כ-10 קילומטרים רבועים במרכז בגדאד. באזור הירוק, המאובטח בקפדנות והמוקף חומה, מוקמה מפקדת הרשות הזמנית של הקואליציה (Coalition Provisional Authority) והוא נותר עד היום כמתחם מוסדות השלטון והשגרירויות הזרות בעיר. השם הרשמי של האזור הוא "האזור הבינלאומי", אך המונח "האזור הירוק" נשאר השם הרווח בשימוש. המונח המנוגד "האזור האדום" משמש לציון החלקים של בגדאד הממוקמים בסמיכות מיידית ל"אזור הירוק", אך גם משמש לציון באופן כללי של כל האזורים הלא-מאובטחים בבגדאד, להוציא מוצבים צבאיים אחרים. שני המונחים החלו את דרכם כמונחים צבאיים.
לפני הפלישה
במקור, ה"אזור הירוק" היה אזור מבוצר בכבדות במרכז הבירה העיראקית ששימש כמקום מושבם של משטרים עיראקיים בזה אחר זה. באזור שכן מרכזה האדמיניסטרטיבי של מפלגת הבעת' העיראקית. בתחילה לא היו באזור וילות של פקידי ממשל בכירים, אך למרות זאת, בשל חשיבותו מוקמו בו בסיסים צבאיים רבים, מספר משרדי ממשלה, ואחדים מארמונותיו של סדאם חוסיין ובני משפחתו. הגדול שבארמונות אלה היה הארמון הרפובליקאי, שהיה מקום מושבו העיקרי של סדאם. האזור כלל את נמל התעופה הבינלאומי של העיר ע"ש סדאם חוסיין. בעבר היה האזור ידוע בשם "כראדת מרים" על שם צדיקה מפורסמת שסעדה אלפי נזקקים בבגדאד.
אחרי הפלישה
האזור נכבש על ידי כוחות אמריקאיים באפריל 2003, לאחר לחימה שהייתה מן הקשות באזור בגדאד. בתקופה שקדמה לפלישה נמלטו סדאם ורבים מבכירי ממשלו מן האזור, בשל חששם מפגיעת הכוחות האמריקאיים או ממעשי נקם של המונים זועמים. אחדים מתושבי האזור שלא נמלטו ממנו, לא גורשו ועודם מתגוררים בבתיהם, באזור המכונה "גוש דירות 215".
הבניינים הנטושים קרצו לא רק לכוחות האמריקאיים, אלא גם לעיראקים חסרי בית. אחדים מהם איבדו את ביתם במלחמה, אך רובם היו עניים עירוניים שחיו בשכונות עוני או ברחוב וראו בכיבוש הזדמנות לשפר את רמת חייהם בצורה דרמטית. הללו חשו שמשום שלא השתייכו למפלגת הבעת' המובסת, הייתה להם זכות שווה לרכוש לפחות כמו לכוחות האמריקאיים. כיום מתגוררים ב"אזור הירוק" כ-5,000 עיראקים שהגיעו אליו באופן זה.
ה"אזור הירוק" היה מאובטח בידי כוח צבאי אמריקאי קטן שאייש את המוצבים ועמדות הביקורת בכניסות אליו. גדוד חיילים משמעותי ישב בקסרקטין "פרוספריטי" תחת פיקוד "דיוויזיית הכוח הרב-לאומי - בגדאד". בנוסף, גדוד חיילים גאורגים אייש אחדות מהעמדות לאורך גבולות הגזרה.
ה"אזור הירוק" מוקף כולו מכל עבריו בקירות הדף, גדרות תיל ומכשולים מבטון. הכניסה אל ה"אזור הירוק" אפשרית רק דרך מספר נקודות בידוק ביטחוני הנמצאות במלואן בשליטת כוחות הקואליציה הרב-לאומית. כך הפך ה"אזור הירוק" לרובע הבטוח והמאובטח ביותר בבגדאד, וזכה בכינוי "הבועה". צידו הדרומי והמזרחי של ה"אזור הירוק" תחום על ידי נהר החידקל, שנקודת המעבר היחידה עליו היא גשר ה-14 בתמוז. הקשיים הרבים לחדור לתוך ה"אזור הירוק" עודדו גורמי טרור לירות לעיתים קרובות קטיושות ומרגמות לתוכו, אך הדבר נגמר לעיתים נדירות בנפגעים וגורם לנזק מועט בלבד. למרות זאת, באוקטובר 2004 התפוצצו באזור הירוק שתי מכוניות נפץ אשר הרסו את הבזאר ואת "קפה האזור הירוק". ב-12 באפריל 2007 התפוצץ מטען נפץ בקפיטריה של הפרלמנט העיראקי והרג חבר פרלמנט סוני אחד ופצע 22 אחרים ובהם סגן-נשיא הפרלמנט. בין 20 במרץ ועד 5 במאי 2008 הופגז האזור במטחי מרגמות וקטיושות שגרמו למספר רב של אבדות בגוף ובנפש, בקרב גורמים אזרחיים וצבאיים כאחד. חלק ניכר מהמרגמות והקטיושות שוגר מ"צאדר סיטי", מעוזה של מיליציית "צבא המהדי" השיעית. ב-6 באפריל 2008 נהרגו 2 חיילים אמריקאים ו-17 אחרים נפצעו מפגיעת מרגמה ישירה.
מאז העברת הריבונות לממשלה העיראקית, נמסרו לידיה רבים מהמתקנים בתוך ה"אזור הירוק". באזור עדיין שוכנות הנציבות האמריקאית והשגרירויות של מספר מדינות מערביות ובהן אוסטרליה והממלכה המאוחדת. ארצות הברית אף בנתה שגרירות חדשה בחלקו הדרומי על גדות נהר החידקל. ב-1 בינואר 2009 נמסרה האחריות הרשמית לאזור לידי הממשלה העיראקית.
יעקב (פירושונים)
{{פירושונים|
מסיפורי המקרא:
אישים נוספים בשם יעקב:
אישים ששם משפחתם יעקב:
יישובים:
אחר:
ראו גם
}}
מינהל הטילים והארטילריה הראשי
מינהל הטילים והארטילריה הראשי של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית (ברוסית: Гла́вное раке́тно-артиллери́йское управле́ние Министе́рства оборо́ны Росси́йской Федера́ции, בראשי תיבות: ГРАУ Миноборо́ны Росси́и), הוא מחלקה של משרד ההגנה הרוסי (לפני כן הסובייטי), שהיה כפוף לראש מינהל החימוש של הכוחות המזוינים הרוסים, המכהן במקביל כסגן שר ההגנה. הקמת הארגון מתוארכת לשנת 1577 עם הקמת "פריקאז התותחים", בשנת 1862 זו הפכה ל"מינהל הארטילריה הראשי" (Главное артиллерийское управление, בראשי תיבות ГАУ).
בפרט, המינהל אחראי על הקצאת מדדים לתחמושת וציוד של הצבא הרוסי. על פי קומרסאנט ב-2005, היו למינהל כוללים גדודים צבאיים בקלוגה, רז'ב, סרפוחוב דרומית למוסקבה ובוולגה והרי אורל.
אמנת נחמיה
כריתת אמנת נחמיה היא מאורע מקראי המסופר בספר נחמיה, בו מתוארת התעוררות עממית בימי שיבת ציון לחידוש הברית בין שבי הגולה לה', שהתרחשה ביום כ"ד בתשרי. הרקע לחידוש הברית היה מעמד קריאת התורה על ידי עזרא הסופר, שהתרחש מספר שבועות קודם לכן, ביום א' בתשרי - ראש השנה, שהוביל להכרה בחטאי העם והצורך בתיקון. האירועים מתוארים ב עד.
לאמנת נחמיה ייחוד משלה מבחינת הצורה והמעמד, בכל הבריתות עם ישראל רק מביע את הסכמתו. למשל, בספר דברים פרקים כ"ח - כ"ט, יהושע פרק כ"ד, דברי הימים ב' פרק ט"ו פסוקים ח - ט"ז וכו'. אך באמנת נחמיה העם התוודה והשתחווה ל-ה' והלווים זעקו והתפללו בקול גדול אל ה'. נוסף על כך, בניגוד לבריתות אחרות, העם חתם על אמנה זו.
בפרשנות המקרא קיימת מחלוקת האם אירוע זה אירע בימי עליית זרובבל, לאחר הכרזת כורש, או בימי עליית נחמיה לארץ, עשרות שנים לאחר מכן.
ראש השנה
על פי המתואר בספר נחמיה, בל' באלול, היום הראשון של ראש השנה באותו זמן, התכנסו כל ישראל אל שער המים, ולבקשת העם עזרא הסופר קרא בפניהם מספר התורה, כאשר הלווים מתרגמים את פסוקי התורה לארמית, שהייתה השפה הנפוצה באותה תקופה. לצורך הקריאה, הוכנה בימת עץ מיוחדת שעליה עמד עזרא (בדומה למעמד הקהל). לפני תחילת הקריאה, עזרא ערך מעין הגבהה לספר התורה, ובירך את ה'. בתגובה ענה העם "אמן אמן" (במועל יד) והשתחווה. הקריאה נמשכה כשש שעות, מהבוקר עד חצות היום.
במהלך הקריאה נחשפו השומעים למצוות רבות שאותן התרשלו מלקיים או אף לא ידעו על קיומן. בעקבות זאת החל בכי ואבל בקרב השומעים, ונחמיה, עזרא והלויים הִסו את העם לבל יבכו ויתאבלו ביום ראש השנה שהוא יום טוב. הם עודדו את השומעים לאכול מאכלים שמנים ומשקאות מתוקים לכבוד היום, ולשתף גם את מחוסרי האמצעים בשמחת היום.
היום השני
ביום השני של ראש השנה, א' בתשרי, נאספו ראשי העם, הכהנים והלויים, ללימוד התורה אצל עזרא. במהלך הקריאה נחשפו הנוכחים למצוות חג הסוכות, ובעקבות זאת שלחו להביא חומרים להכנת סוכות לקראת חג הסוכות שחל כשבועיים לאחר מכן.
סוכות
כשבועיים לאחר מכן ערכו שבי ציון את חג הסוכות בבניית סוכות על גגותיהם וחצרותיהם של שבי הגולה, וכן ב'חצרות בית האלוהים' וברחבה שלפני שער המים בה נערך מעמד קריאת התורה. הכתוב מציין את חג הסוכות שנערך באותה שנה כמאורע היסטורי ומשמח מאד:
לפי הדרשה המופיעה בתלמוד, הזכרת יהושע בן נון באה ללמד שכשם שבזמן יהושע נתקדשה ארץ ישראל והחלו למנות שמיטין ויובלות, כך בימי עזרא חזרו וקידשו את ארץ ישראל והחלו למנות שמיטין ויובלות מחדש, כיוון שבגלות בבל נתבטלה קדושת הארץ.
מעמד חתימת האמנה
על פי המסופר בספר נחמיה פרקים ט-י, מעמד חתימת האמנה התחלק לשני אירועים מרכזיים: תפילת הלויים, וכריתת האמנה עצמה.
עם בוא יום כ"ד בתשרי, נאספו העם ליום אבל על חטאיהם. הם צמו ועטו שקים על גופם, ולראשם אדמה. במעמד זה התוודו על חטאיהם והרחיקו את הנשים הנכריות שנשאו, ובכך הבדילו עצמם מן הגויים. הכתוב מתאר כי רבע מהיום הוקדש לקריאה בספר התורה, ורבעו לווידוי והשתחוויה לפני ה'. חלוקה זו של יום התענית מובאת בגמרא ובפוסקים כהלכה כיצד יש לנהוג בתענית ציבור.
תפילת הלויים
כחלק מהווידוי על חטאיהם, נשאו הלוויים יֵשׁוּעַ וְקַדְמִיאֵל, בָּנִי, חֲשַׁבְנְיָה, שֵׁרֵבְיָה, הוֹדִיָּה, שְׁבַנְיָה, פְתַחְיָה, תפילה בה פירטו את חסדי ה' עם ישראל, ומנגד את כפיות הטובה שנהגו ישראל כלפי ה'.
כריתת האמנה
עם תום התפילה, החל מעמד כריתת האמנה. על האמנה חתמו עשרות מראשי הקהל, שהיו ראשי המשפחות שעלו בימי זרובבל. רבות מהן היו משפחות כהונה ולוייה.
האמנה כוללת התחייבות לשמירת שורה של מצוות בהן מספר רב של מצוות התלויות בארץ כשמיטה, ביכורים, תרומות ומעשרות, מצוות שמירת השבת, הישמרות מנישואי תערובת, ועוד. בנוסף קיבלו עליהם התחייבויות נוספות שאינן חלק מתרי"ג מצוות, כמו התנדבות להביא קורבן עצים ושלישית השקל לצורכי המקדש מדי שנה:
התיאור המופיע באמנה, לפיה הכהנים זוכים במעשר ראשון המיועד ללויים, הוא המקור לקנסו של עזרא.
כריתת האמנה הייתה בימי עליית נחמיה
האסכולה הראשונה סוברת שהמאורעות התרחשו בימי נחמיה, לאחר סיום בניית החומה, וכפי סדר הפרקים בספר נחמיה. לשיטה זו, לאחר עליית עזרא לארץ בשנה השישית לארתחשסתא, חלה הידרדרות רוחנית בקרב העם, בעיקר בתחום נישואי התערובת. עם בוא נחמיה לארץ, התחזקו עזרא ונחמיה לעורר את העם לתשובה, והובילו אותם לכריתת האמנה..
משמעות האמנה
הגמרא במסכת שבת אומרת, כי בימי אחשוורוש עם ישראל קיבל את התורה מחדש -. הרמב"ן שם מסביר שכוונת הגמרא לקבלת התורה בימי עזרא, כלומר, לחתימת האמנה. לשיטתו, במעמד הר סיני עם ישראל לא קיבלו עליהם לשמור את המצוות גם בגלות, אף שהנביא יחזקאל הוקיע תפיסה זו. אך במעמד כריתת האמנה שהתרחש סמוך לעלייה לארץ בימי שיבת ציון, קיבלו על עצמם שנית את התורה באופן מוחלט, "שלא יטענו עוד שום תרעומות".
נחיצותם של המנהיגים באותה תקופה לחידוש האמנה
לפי יהודה קיל, הצורך לחידוש אמנה זו הוא שבאותה תקופה היה העם מפורד ולא מקורב ליהדות מספיק, ולא ידע מהם החגים החוקים והמצוות של התורה.
למשל, מסופר על ראש-השנה ועל חג הסוכות, דברים שבמצב בו העם היה קשור ויודע את החוקים והמצוות מדי שנה בשנה לא היה צורך להזכיר. יותר מכך, חלק מן הפרשנים החדשים סבורים שמצות סוכה נשכחה מאז ימי יהושע, דבר שאירע 892 שנה לפני כן, וחודשה שוב בימי עזרא ונחמיה באמנת נחמיה.
יהודה קיל מוסיף שאמנה זו, שלא כמו הבריתות שנחתמו לפני כן בין העם וה', התבססה ברובה על התורה שבעל-פה, שכן אין אזכור של מקורות הכתובים. הסיבה לשינוי זה היא כיוון שהעם היה צריך באמת לחזור להאמין בה' כדי לכרות ברית שוב, וכיוון שלמרות קיומה של התורה שבכתב העם לא הלך לפיה בתקופות מסוימות. אז כדי לוודא שעם ישראל באמת רוצים לכרות עם ה' ברית, היה עליהם ללכת לפי תורה לא כתובה, המבוססת על האמונה בה' בלבד.
השפעתה של האמנה על מתנגדיו הנוכרים של נחמיה
לנחמיה היו מתנגדים נוכרים כמו סנבלט החורוני, טוביה עבד עמוני, גשם הערבי והאשדודים. כאמור, נחמיה היה השליט הבלעדי מטעם המלך על ירושלים וסביבתה. הוא ביצר את ירושלים וחיזק את יהודה. דבר זה ערער את מתנגדיו שחששו שמעמדם ייפגע. מתנגדיו פעלו בהתאם והם ניסו לחבל בפעולות נחמיה, בעיקר באלה שאיימו עליהם מבחינה מדינית. נחמיה הגיע מבבל, ולכן מטרותיו היו הרבה פעמים דומות למטרות יהדות בבל.
בנוסף, אמנת נחמיה גרמה לליכוד עם ישראל, ובכך גרמה לעליה בפחד של מתנגדיו של נחמיה והם נקטו בהתאם.
השפעתה של האמנה על האצולה היהודית
נחמיה קיבל סמכות מהשלטון הפרסי, תפקידו היה להיות פחה של האזור שהיה פעם יהודה. עם סמכות זו שקיבל, ירד הכוח של האצולה היהודית ובמיוחד מעמדו של אלישיב הכהן הגדול. בנוסף, נחמיה היה ביחסים רעים עם המנהיגים של האזורים הסובבים אותו, וכאשר הוא החל להנהיג את העם היהודי זה פגע גם בקשרים בין האצולה היהודית לבין אותם המנהיגים הנוכרים.
נחמיה פעל למען צמצום הפערים הרבים שהיו בין העשירים לעניים בכך שביטל את החובות שהעניים חבו לעשירים (לאצולה). הוא שחרר את העם היהודי מחובות ומיסים מסוימים מה שפגע בכיסם ומעמדם של האצולה היהודית. וכן, עקב ביטול החובות, נפגע כיסם של העשירים שהלוו לעניים כסף בשעת הצורך, ומעמדם החברתי נפגע. נחמיה תמך וחיזק את האיכרים שהיו עניים, וכך הם הפסיקו להיות תלויים בעשירים ובכספים שהלוו להם.
דין קריסוול
דין קריסוול (באנגלית: Deanne Criswell) היא קצינת חירום אמריקאית שכיהנה כמנהלת הסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום בין השנים 2019–2021 והיא האישה הראשונה שכיהנה במשרה זו.
ביוגרפיה
קריסוול קיבלה את התואר ראשון שלה במדעי החינוך הטכנולוגי מאוניברסיטת המדינה של קולורדו, את התואר השני שלה במינהל ציבורי עשתה באוניברסיטת קולורדו דנבר, לאחר לימודיה האקדמיים היא שירתה במשמר הלאומי-אווירי של מדינת קולרדו, היא הוצבה בכווית.
קריסוול שירתה בחיל האוויר של קולרדו. לאחר מכן היא הועסקה בסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום עד שב-2019 מונתה להיות נציבת מחלקת החירום של ניו יורק.
בינואר 2021 הכריז נשיא ארצות הברית הנבחר, ג'ו ביידן כי ברצונו למנות אותה למנהלת הסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום, מינויה אושר בסנאט ב-22 בפברואר 2019. עד מינוייה קריסוול היתה הממונה על מחלקת ניהול החירום בעיר ניו יורק.
מרכז ביכורי העתים
מרכז ביכורי העתים הוא מרכז אמנויות בימה עירוני בתל אביב-יפו ומן הגופים המובילים בתחומי המחול והתיאטרון בארץ. ביכורי העיתים החל את דרכו כמרכז העשרה, חוגים ובילוי לנוער ובהמשך גם למבוגרים מטעם עיריית תל אביב-יפו.
המרכז נקרא על שם הרחוב בו הוא נמצא בעבר, רחוב ביכורי העיתים, שנקרא על שם כתב העת של תנועת ההשכלה היהודית בתקופת פעולתה באוסטריה ובגליציה - ביכורי העתים (בכתיב המקורי: בִּכּוּרֵי הָעִתִּים), שיצא לאור בווינה בשנים 1820–1831.
היסטוריה
בין מנהליו של המרכז באותה התקופה: אלקנה יעקובסון ויואל קב ונקי. בין המדריכים החברתיים בו היו: איתן גפני, שלמה טובולסקי (שוער קבוצת הפועל תל אביב לשעבר) ומדריכי ריקודי העם יואב אשריאל ואיתן אורן.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 החלה להתעצב זהותו של המרכז והתמחותו בתחומי אמנויות הבימה והמסך. התחומים המובילים בהם עסק ועוסק ביכורי העיתים מאז הם לימודי מחול ותנועה הכוללים שיעורי בלט קלאסי לילדים ולנוער, שיעורי מחול מודרני, ג'אז, היפ הופ, פלמנקו ומחול הודי מסורתי.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נערכו במרכז תחרויות שחמט בינלאומיות. בין משתתפי חוג השחמט באותן השנים היה רונן הר צבי, שזכה באליפות העולם בשחמט לנוער עד גיל 16 בשנת 1992.
בין 1992 לתחילת שנות ה-2000 פעל במרכז "טEלEנוער", חוג של בני נוער שהפיק תוכניות טלוויזיה עבור הערוץ הקהילתי. בשנת 1994, הוקמה במרכז להקת המחול "מוזע" על ידי המחלקה לאמנויות הבמה של עיריית תל אביב. בתחילת 2008, בעקבות חילוקי דעות מול הנהלת המרכז, פורקה הלהקה. בעיריית תל אביב החליטו להעמיד את הנהלת המרכז למחול למכרז, ובחרו בבני הזוג יערה דולב ועמית גולדנברג, מייסדי להקת המחול "דה דה דאנס". בני הזוג היו אומרים להקים במקום להקה חדשה בשם "להקת המחול תל אביב", בחסות עיריית תל אביב. אך הם עזבו לאחר שנה, מאחר שלא קיבלו את החופש האמנותי שרצו.
בין השנים 2005 עד 2008 נערך במרכז האירוע "ניסוי כלים", בניהול אמנותי של אמיתי יעיש בן אוזיליו. האירוע התקיים אחת לחצי שנה וביקש להעניק חשיפה ליוצרים עצמאים, במופעים של אמנות בין-תחומית, המשלבים מחול, תיאטרון, אמנות פלסטית, וידאו ארט, ועוד.
בשנת 2011, יזמו השחקן והבמאי יחזקאל לזרוב וסיגל פרץ, מנהלת המרכז, את פסטיבל "בוידעם". שמסגרתו הוצגו יצירות ביכורים של אמנים מובילים מסוגי מדיה שונים: צילומים, מיצבים, סרטי קולנוע, וידאו ארט, קטעי מחול, ספרות ועוד.
בשנת 2017, הוקמה בביכורי העיתים להקת המצוינות 'אנסמבל רקדנים' שמושכת אליה בני נוער רוקד מכל הארץ. במסגרת אנסמבל הרקדנים מחזקים הרקדנים הצעירים את יכולותיהם בבלט קלאסי ונחשפים ליצירותיהם של כוריאוגרפים מובילים. עד לעזיבת המבנה בהפטמן 6 פעל במרכז ביכורי העיתים המסלול להכשרת רקדנים בהנחיית נעמי פרלוב והוא עתיד לשוב לביכורי העיתים לאחר המעבר למבנה החדש. בין המורים המלמדים: מרים קופמן, נינה גרשמן, אייל דדון, ברק מרשל ועוד. תחום מרכזי נוסף הוא לימודי התיאטרון ובהם לימודי דרמה ומשחקי תיאטרון לילדים ולנוער מכיתה א' ועד יב' וכן, לימודי תיאטרון למבוגרים. במרכז ביכורי העיתים פועלות שתי קבוצות ייצוגיות: אנסמבל תיאטרון הנוער ואנסמבל תיאטרון המבוגרים. שתי הקבוצות מייצגות את ביכורי העיתים בפסטיבל סתיו תיאטרוני וכן מופיעות על בימות עירוניות ואחרות.
מבנה
בשנת 2015 החליטה עיריית תל אביב להעביר את המרכז למבנה חדש במגרש ציבורי שהוקצה במתחם "השוק הסיטונאי", במסגרת פרויקט הפיתוח שלו. זאת במקום תיאטרון גשר שקיבל את המגרש עובר מבנה חדש, אך עקב קשיי תקציב ויתר עליו. את המבנה ברחוב הפטמן 6 החליטה העירייה להרוס, לטובת הקמת בית ספר יסודי חדש. אולם בספטמבר 2016 בוטל הפרויקט לבניית מבנה ציבורי לתרבות במתחם "השוק הסיטונאי". בדצמבר 2016, הוחלט כי הפעילות של המרכז תועתק "זמנית" למבנה ברחוב לינקולן 16, עד שמשכנו הקבוע במיקום חדש, במגדל שיקום ברחוב הארבעה פינת לאונרדו דה וינצ'י (תוכנית "דרום הקריה- מתחם רשות השידור", בצדו המערבי של מתחם שרונה), יהיה מוכן. המבנה ברחוב לינקולן שימש בעבר כמרכזייה של חברת "בזק", והוקצו בו כ-1,000 מטרים רבועים, שאותם שכרה העירייה לחמש שנים. במרץ 2017, נהרס הבניין ברחוב הפטמן 6, ופעילות המרכז הועתקה באופן זמני לקמפוס אריסון לאמנויות, עד למעבר בקיץ 2018, למבנה ששופץ והותאם לכך ברחוב לינקולן 16.
בית הספר היסודי שנבנה במקום המרכז נפתח בספטמבר 2018, אך נסגר לאחר חודש, עקב ליקוי בנייה, ונפתח שוב רק כעבור מספר חודשים.
במרץ 2021, נמכר מתחם "בזק" בו פועל המרכז, לטובת הקמת מגדל מגורים, אך היזמים התחיבו להתיר למרכז לפעול במקום עד גמר חוזה השכירות.
בפרויקט "דרום הקריה - מתחם רשות השידור" (המשווק תחת השם "מגדלי לנדמרק") מוקמים שני מגדלים בני 50 קומות. היזמים התחיבו לבנות מבנה ציבור בן 7,000 מ"ר, בתמורה להגדלת זכויות הבנייה. מבנה זה עתיד לשמש את "מרכז ביכורי העתים", עם השלמתו ב-2024.
קוסמו אלכסנדר
קוסמו אלכסנדר (באנגלית: Cosmo Alexander; 1724–1772) היה צייר דיוקנאות סקוטי. אלכסנדר בילה חלק ניכר מחייו מעבר לים בעקבות תבוסת היעקוביטים ב-1745.
ביוגרפיה
בשנת 1766 עבר אלכסנדר לפילדלפיה וצייר דיוקנאות של הקהילות הסקוטיות במושבות האמריקאיות. בשנת 1768, ויליאם פרנקלין, המושל המלכותי של ניו ג'רזי, הזמין את אלכסנדר לאחוזתו בברלינגטון כדי לבצע עבודות בהזמנה. בשנה שלאחר מכן, בניופורט, רוד איילנד, קיבל אלכסנדר עוזר בשם גילברט סטיוארט, שהיה אז בן 14. אלכסנדר וסטיוארט טיילו במדינות הדרום, ובשנת 1771 חזר אלכסנדר עם סטיוארט לסקוטלנד. סטיוארט תכנן להמשיך את לימודיו אצל אלכסנדר, אך הצייר מת באדינבורו בשנה שלאחר מכן ב-25 באוגוסט 1772.
זילנדיה (דמות)
זילנדיה (באנגלית: Zealandia) היא ההאנשה המדינית של ניו זילנד. בצורתה הסטריאוטיפית, זילנדיה מופיעה כאישה הדומה בלבושה ובמראה לבריטניה, שנאמר שהיא אמה של זילנדיה.
היסטוריה
זילנדיה הובאה למושבה כהתייחסות ישירה לממלכה המאוחדת ולעולם הישן. היא הביאה למושבה תחושה של היסטוריה ארוכת-שנים ומכובדות קלאסית בשנותיה המעצבות כאומה צעירה. זילנדיה הופיעה על בולי דואר, כרזות, סרטים מצוירים, אנדרטאות מלחמה ופרסומי ממשלת ניו זילנד לרוב במחצית הראשונה של המאה העשרים. זילנדיה הייתה סמל נפוץ של תערוכת המאה הניו זילנדית, שהתקיימה בוולינגטון בשנים 1939 ו 1940. ארבעה פסלים גדולים של זילנדיה קיימים בעיירות או בערים בניו זילנד; אחד נמצא בוואימאט, אחד נמצא בפלמרסטון, ואחד ברחוב סימונדס, אוקלנד, ואחד בתוך מוזיאון המלחמה באוקלנד. השניים הראשונים אשר עשויים מאבן הם אנדרטאות לזכר מלחמת הבורים השנייה והאחרון שעשוי מארד הוא אנדרטה לזכר מלחמת ניו זילנד. כמה פסלים קטנים יותר קיימים במוזיאונים אחרים ובידיים פרטיות.
בולי דואר
זילנדיה הוצגה גם כן על בולי דואר שהונפקו בין השנים- 1901 ו- 1909 בתקופת שלטונם של המלכה ויקטוריה ואדוארד השביעי, כאשר היא עברה מלהיות ממושבה לדומיניון ותוארה גם על בול עם סמל ניו זילנד שהונפק בשנת 1929.
סמל
האישה המופיעה בצד שמאל של הסמל של ניו זילנד היא זילנדיה. מלבד הסמל, זילנדיה מוזכרת או מתוארת לעיתים רחוקות מאוד באומנות ובהתייחסויות.
סוואמי שיבננדה
סוואמי שיבננדה (8 בספטמבר 1887 – 14 ביולי 1963) היה סופר ומורה רוחני הודי.
נולד בשם קופוסוואמי בכפר השוכן לגדות הנהר טמרפראני בדרום הודו. כצאצא למשפחה מהקאסטה הגבוהה (קאסטת הברהמינים) התקבל בצעירותו ללימודי רפואה. בשנת 1913 עבר להתגורר במלזיה, שם שימש כרופא.
בשנת 1936 הקים את אגודת "Divine Life", ששימשה כארגון דתי ומטרתה בין היתר הפצת ספרים ומאמרים בנושאי יוגה ודנטה והקמת מרכזים ללימוד יוגה. בשנת 1948 הוקמה אקדמיית היער יוגה ודנטה (Yoga-Vedanta Forest Academy), שנועדה להפצת ידע רוחני ואימון אנשים ביוגה ודנטה. בשנת 1953 כינס שיבננדה את הפרלמנט העולמי של הדתות.
שיבננדה כתב כשלוש מאות ספרים, שעוסקים במטאפיזיקה, יוגה, חינוך, אתיקה, אמנות ועוד.
גרינקישוק
גרינקישוק (בפולנית: Grynkiszki) היא עיירה בעיריית מחוז רדוויליסקיס במחוז שיאוליא, ליטא. העירה שוכנת על נהר שוסביה. על פי מפקד האוכלוסין בשנת 2011, אוכלוסיית העיר מנתה 678 איש.
היסטוריה
העיירה הוזכרה לראשונה בשנת 1454 והפכה במהרה לנחלת משפחת גטביצ'יוס. קרישטוף גטאביצ'יוס, כאות תודה על הישגיו הצבאיים, בנה כנסייה בשנת 1618. הכנסייה הנוכחית בעירה נבנתה בשנת 1875.
על פי הידוע, בשנת 1921 גרו בגרינקישוק 250 יהודים. אך במשך השנים מספרם הלך וירד, ובשנת 1923 נמנו שם 235 יהודים, ובשנת 1941 חיו במקום רק כ-20 משפחות יהודיות.
מבני הציבור בעיר, כגון בית העלמין היהודי, ה'חדר' וכן הרב והשוחט של גרינקישוק שימשו גם את יהודי העיירה הסמוכה בייסיגולה.
יהודי העיירה התפרנסו מחנוונות וממלאכות כפיים שונות. בימי שלישי התקיים יום השוק השבועי.
מלחמת העולם השנייה
אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין בידי הגרמנים, עברה ליטא לתחום השליטה הסובייטי וסופחה בסוף קיץ 1940 לברית המועצות. מספר ימים לאחר מכן, אחרי המתקפה הגרמנית על ברית המועצות, כבש צבא גרמניה את האזור.
לקראת סוף שנת 1941, (סוף אוגוסט או תחילת ספטמבר) נלקחו כל יהודי גרינקישוק לעיירה קרוקי בה נרצחו ב-2 בספטמבר 1941 (י' באלול תש"א), יחד עם יהודי קרוק והסביבה, ונטמנו בקבר אחים.
דילמת הסועדים
בתורת המשחקים, דילמת הסועדים היא הכללה של דילמת האסיר למקרה הכללי של n שחקנים. מספר סועדים יוצאים למסעדה, כאשר הם מסכימים מראש לחלק את החשבון באופן שווה בין כולם. כל סועד בוחר האם להזמין את המנה הזולה יותר או היקרה יותר (אפשר להניח שהמנה היקרה יותר בהכרח טעימה יותר אבל לא מצדיקה שהסועד ישלם את המחיר המלא שלה). כל סועד מניח שכאשר הוא בוחר במנה היקרה, המחיר לכל סועד יגדל בחלק קטן ולכן מוצדק מבחינתו להזמין את המנה היקרה ובכך לשפר את חוויית הסעודה שלו. מכיוון שכל סועד מניח כך, התוצאה היא שכולם משלמים את העלות המלאה של המנה היקרה. לפי הגדרת הבעיה זו תוצאה גרועה יותר לכולם מאשר התוצאה כאשר כל אחד מזמין מאכל זול.
הגדרה פורמלית
נתבונן באסטרטגיות של ה'סועדים היריבים'. נגדיר את x כסכום מחירי המנות של שאר הסועדים. המחיר של הזמנת המנה הזולה הוא ומחיר המנה היקרה הוא. התועלות המתקבלות לכל מנה הן: עבור המנה היקרה ו  עבור המנה הזולה. לפי ההנחה, התועלת של המנה היקרה היא בהכרח גבוהה יותר. נשים לב שבחירת המנות על ידי הסועדים האחרים היא שרירותית והמשחק הוא סימטרי. מכאן מתקבל שהמנה היקרה היא אסטרטגיה שלטת ולכן מובטח לנו שיווי משקל נאש יחיד.
אם כל הסועדים מזמינים את המנה היקרה אז כל הסועדים משלמים h בסוף הסעודה והתועלת המתקבלת היא g-h<0. מצד שני, אם כל הסועדים היו מזמינים את המנה הזולה אז התועלת שלהם הייתה b-l>0. זהו הדמיון בין דילמת הסועדים לדילמת האסיר. גם בדילמה זו, כולם מפסידים כאשר הם משחקים את האסטרטגיה האינדיבידואלית.
ניסוי שדה
בשנת 2004 בדקו את התוצאות הללו בניסוי שדה. קבוצות של שישה סועדים עמדו בפני הסדרי חיוב שונים. בהסדר אחד משלמים הסועדים בנפרד, בשנייה הם מחלקים את החשבון בינם לבין עצמם, ובשלישי הארוחה משולמת כולה על ידי הנסיין. כצפוי, הצריכה הקטנה ביותר מתרחשת כאשר התשלום נעשה בנפרד, הגדול ביותר כאשר הארוחה היא חופשית והתשלום מתחלק בשווה בין הסועדים. בהסדר רביעי, כל משתתף משלם רק שישית מהארוחה האישית, והניסיינים האחרים משלמים את השאר, כדי לבחון את חוסר האנוכיות ואת השיקולים החברתיים בהחלטה כזאת.
Urals
Urals (נפט גולמי מסוג "אורל") הוא מותג המשמש כבסיס ייחוס ("רפרנס" reference, או benchmark או לחלופין "מַרְקֶר" marker) לתמחור תערובת הנפט (blend) המיוצא מרוסיה באמצעות חברת טרנסנפט (Транснефть, Transneft). בבסיסה זוהי תערובת של נפט כבד מאגן וולגה-אורל עם נפט קל ודל גופרית מאגן מערב-סיביר (Западно-Сибирский нефтегазоносный бассейн). "אורל" מיוצא דרך מערכת צינורות הנפט עד לנמל נובורוסיסק (ומשם באמצעות מכליות נפט), דרך צינור הנפט דרוז'בה (Дружба, Druzhba או בעברית "ידידות") למערב אירופה, וכן דרך הנמלים פרימורסק (Приморск) ואוסט לוגה (Усть-Луга) שלחופי המפרץ הפיני בים הבלטי. בבורסת הסחורות בניו יורק (NYMEX) ידוע הנפט תחת המותג "REBCO" (Russian Export Blend Crude Oil) והוא נסחר בייחוס לנמל הנפט של פרימורסק.
דילמת הסועדים
ניסוי שדה
לא היה הבדל בין הסכום שנצרך על ידי קבוצות אלה לבין אלה המפצלים את העלות הכוללת של הארוחה בצורה שווה. פיצול עלות מטילה נטל על חברי הקבוצה האחרים, וזה מצביע על כך שהניסיינים לא מתחשבים ברווחת האחר בעת קבלת ההחלטות, וזאת בניגוד למספר רב של ניסויים במעבדה שבהם הנבדקים ניצבים בפני בחירות דומות מבחינה אנליטית, אך הקשרן של הבחירות הוא מופשט יותר.
Urals
בסיסי ייחוס עיקריים אחרים למחירי הנפט בעולם הם: נפט "טקסני קל מתוק" (Texas light sweet המוכר יותר בשם West Texas Intermediate, בראשי תיבות WTI), נפט מן הים הצפוני מסוג "ברנט" (Brent Oil או Brent Blend), נפט מזרח-תיכוני ממפרץ הפרסי, המופק מדובאי – Dubai Crude, ומחיר הרפרנס של "סל אופ"ק" (OPEC Reference Basket).
רומן יריומנקו
רומן אלכסייביץ' יריומנקו (ברוסית: Роман Алексеевич Ерёменко, נולד ב-19 במרץ 1987 במוסקבה) הוא כדורגלן רוסי-פיני.
אחיו הגדול של רומן אלכסיי יריומנקו הוא גם כדורגלן.
קריירת מועדונים
בקיץ יריומנקו חתם לחמש שנים באודינזה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במחזור הראשון עונה לאחר מכן נגד מסינה. ב-31 בינואר 2007 הושאל לסיינה עד לסיום העונה. בסיום העונה חזר לאודינזה והאריך את חוזהו עד.
באוגוסט, הושאל לדינמו קייב עד לסיום העונה. ב-17 בספטמבר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון נגד ארסנל במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות, באותו שבוע הבקיע את שער הבכורה שלו בדינמו במשחק נגד צ'רנומורץ אודסה. ב-22 במאי 2009 עבר רשמית למועדון לאחר שחתם בו ל-5 שנים.
ב- היה אחד מהשחקנים הבולטים בקבוצה בעונה שהסתיימה באליפות.
בקיץ, יריומנקו חתם ברובין קאזאן תמורת 13 מיליון אירו. בהמשך אחיו אלכסיי הצטרף אליו. ב-26 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0-2 על דינמו מוסקבה. ב-9 במאי 2012 הבקיע את השער היחיד בגמר הגביע הרוסי שהעניק לקבוצתו את הזכייה בתואר.
ב-25 באוגוסט 2014 חתם בצסק"א מוסקבה ל-5 שנים. בנובמבר הושעה לשנתיים על ידי אופ"א לאחר שהורשע בשימוש בקוקאין.
מאוגוסט עד ינואר  שיחק בספרטק מוסקבה.
בינואר 2019 חתם ברוסטוב ל-2.5 וחצי שנים.
ב-28 ביולי 2022 חזר לה.י.ק. הלסינקי, 19 שנים אחרי שעזב את קבוצת הנוער של המועדון.
קריירה בינלאומית
ב-6 ביוני 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פינלנד נגד. ב-3 במרץ 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-1 נגד במשחק ידידות.
יער אטאטורק
יער אטאטורק (בטורקית: Atatürk Ormanı) הוא יער נטוע על שמו של מוסטפא כמאל אטאטורק, מייסד הרפובליקה הטורקית, השוכן באזור הדרומי של הר הכרמל בישראל. היער ניטע על אדמה עקרה על ידי עולים מטורקיה ב-1953.
היסטוריה
בצמוד ליער קיים חניון אטאטורק צמוד לכביש 4. במקום בית קפה בשם "אטאטורק" הפועל במקום בכל ימות השבוע.
באתר הוקמה אנדרטה לזכרו של יואל אולצ'ר בן ה-19, אשר נרצח בפיגוע הטרור על בתי הכנסת באיסטנבול ב-15 בנובמבר 2003.
ב-2010 התרחשה השרפה בכרמל. יער אטאטורק, בהיותו בצד הדרומי של פסגת ההר שלא היה חשוף לאש, לא נפגע מהשרפה.
אליה אודוקיה
אֶלְיָה אֶוּדוֹקִיָה (בלטינית: Aelia Eudocia, ביוונית: Εὐδοκία; בערך 401 - 20 באוקטובר 460) הייתה אשתו של קיסר ביזנטיון תאודוסיוס השני.
ביוגרפיה
אליה אודוקיה נולדה באתונה, בת לסופיסט בשם לאונטיוס, ממנו קיבלה הכשרה בספרות וברטוריקה. לפי הסיפור המסורתי שמספרים ההיסטוריון יואנס מלאלס (המאה ה-6) ואחרים, נגזלה ממנה ירושתה הקטנה על–ידי אחיה החמדנים והיא חיפשה מפלט בחצר בקונסטנטינופול. הישגיה משכו את תשומת לבה של אחות תאודוסיוס, פולכריה, שהפכה אותה לאחת ממלוותיה והכינה אותה לתפקיד אשת הקיסר.
אחרי שנטבלה והמירה את שמה המקורי אתנאיס באליה ליקיניה אודוקיה נישאה ב-7 ביוני 421 לתאודוסיוס. שנתיים מאוחר יותר, אחרי שילדה את בתה ליקיניה אודוקסיה, היא זכתה לתואר אוגוסטה. הקיסרית החדשה גמלה לאחיה בכך שמינתה את ולריוס לקונסול ולאחר מכן מושל תראקיה ואת האחר, גסיוס, לפרפקט של איליריה.
היסטוריונים בני הזמן כמו סוקרטס סכולסטיקוס מאשרים רבים מפרטים אלו, אך אינם מזכירים את השתתפותה של פולכריה בנישואיה של אאודוקיה לאחיה. תיאור עניינים זה הופך את פעולותיה של אאודוקיה למובנות יותר, כמו למשל ביחס להשפעתה הרבה בחצר להגנת הפגניזם והיהדות.
אחרי שבתה ליקיניה אודוקסיה נישאה לקיסר ולנטיניאנוס השלישי בשנת 437 חשה אאודוקיה ככל הנראה בדידות ובין השנים 438–439 ערכה מסע עלייה לרגל לירושלים והביאה עמה חזרה מספר שרידים קדושים אותם קיבלה מיובנאליס, בישוף ירושלים, בהם שלשלאות שלפי האמונה הנוצרית היו השלשלאות בהן נכבל פטרוס. את השלשלאות האלו נתנה במתנה לבתה, אוודוקסיאנה וזו בנתה לכבודם בזיליקה שכיום נקראת סן פייטרו אין וינקולי. במהלך המסע עברה אליה אודוקיה באנטיוכיה, שם דיברה בפני הסנט כשהיא מכריזה בלשונו של הומרוס "גאה אני שאני מדמכם ובשרכם", הצהרה שעוררה אהדה רבה לה ולפעולותיה.
עם שובה לקונסטנטינופול, נפגע מעמדה שם, ככל הנראה בגלל שילוב של העוינות כלפי האהדה שהפגינה לאמונות ההלניות הפגאניות שעוררו עוינות מצד פולכריה, תמיכתה בפרפקט האהוד סירוס מפנופוליס, מזימותיו של הסריס השאפתן כריספיוס זסטומס וככל הנראה גם פרשת אהבים שלה עם פאולינוס, צעיר יפה תואר ששימש שר המשרות.
כריספיוס הצליח להסית תחילה את אאודוקיה כנגד פולכריה, ולאחר מכן את הקיסר חלש האופי כנגד רעייתו. פאולינוס סולק ממשרתו והוצא להורג (כנראה בשנת 444) ואאודוקיה, שמצבה היה רעוע במיוחד בחצר, ביקשה לפרוש לירושלים בשנת 443. פעילותה הנמרצת שם הובילה את הקיסר לשלוח את סטורנינוס, מפקד המשמר שלו, להתחקות אחר פעולותיה שם. סטורנינוס רצח שניים ממלוויה, פעולה שבעקבותיה נרצח בעצמו, ככל הנראה בהוראת אאודוקיה. בעקבות זאת צומצם מאוד היקף הפמליה שעמדה לרשותה בירושלים.
למרות זאת, היא המשיכה ליהנות מהשפעה רבה. היא טרחה להפחית את רדיפת היהודים בירושלים, צעד שנקטה למרות היותו בלתי פופולרי בקרב הנוצרים בעיר. אף על פי שהייתה מעורבת במרידה של המונופיזיטים בסוריה בשנת 453 היא התפייסה בסופו של דבר עם פולכריה והושבה לחיק הכנסייה האורתודוקסית. פועלה החשוב ביותר של אאודוקיה בירושלים היה בניית חומה לעיר, לאחר שעמדה פרוזה במשך מאות שנים, מאז חורבן ירושלים בשנת 70 לספירה. מקובל כי המוטיבציה של אאודוקיה לבניית החומה נבעה מהפסוק:, שכן משמעות שמה היווני, אאודוקיה, הוא "המיטיבה". חומה זו החזיקה מעמד במשך מאות שנים, וחרבה רק ברעידת אדמה בשנת 1033. אאודוקיה הייתה גם הפטרונית של נזורת מדבר יהודה הצפונית. מסופר כי עמדה באזור מבשרת אדומים של היום וצפתה דרומה לעבר מישור אדומים ומנזר אבטימיוס וקראה את הפסוק "מה טובו אהליך יעקב ".
אאודוקיה נפטרה בירושלים ב-20 באוקטובר 460, אחרי שהקדישה את שנותיה האחרונות לכתיבה ספרותית. היא נקברה בכנסיית סטפנוס הקדוש, ליד שער שכם.
בין עבודותיה היו גרסה מחודשת של שמונת הספרים הראשונים בתנ"ך במשקל הומרי, גרסה מחודשת של ספרי דניאל וזכריה, פואמה של קיפריאנוס וסיפור ניצחונות בעלה בפרס.
מנחם מנדל מנדלזון
הרב מנחם מנדל מנדלזון (תרצ"ח, 1938 – כ"ז בחשוון תשע"ב, 24 בנובמבר 2011) היה רב המושב קוממיות ונשיא קרן השביעית.
תולדותיו
נולד בקריית אתא (אז 'כפר עטא' ולאחר מכן 'כפר אתא'), בנו של הרב בנימין מנדלזון, שכיהן כרב היישוב. נקרא על שם סבו הרב מנחם מנדל מנדלזון, ראש ישיבת פלוצק בפולין. אמו, מרים, נפטרה בצעירותה. בילדותו למד בכפר אתא, ובגיל 10 עבר ללמוד בישיבת סלונים בירושלים. בגיל 15 עבר ללמוד בישיבת שפת אמת, והיה מקורב לאדמו"ר מגור רבי ישראל אלתר. הוסמך לרבנות על ידי הרב דב בריש ווידנפלד והרב ישראל יצחק רייזמן.
נישא לבילא חיה (נפטרה בכ"א באב ה'תשנ"א), בתו של הרב יוסף מאיר פולק, ראש ישיבת שומרי אמונים בברגסז - אחותו של האדמו"ר רבי אברהם אלטר פולק מברגסז ובתו החורגת של האדמו"ר רבי אהרן רוקח מבעלז.
לאחר נישואיו התגורר בירושלים ולמד כעשרים שנה בכוללים של חסידות בעלז ושל ישיבת שפת אמת. בשנת תשכ"ד ייסד שיעור תורני לעולים חדשים בני עדות המזרח בשכונה בקעה בירושלים, ומסר את השיעור בקביעות במשך שמונה עשרה שנה. היה ממייסדי רשת שיעורי התורה "תורה ויהדות לעם", יחד עם הרב חיים ברים והרב מרדכי דוד לודמיר.
בשנות ה-50 עזב אביו את קריית אתא ועבר לכהן כרבו של מושב קוממיות. הוא כיהן כרב המושב במשך שלושים שנה, עד פטירתו בכ"ד באייר תשל"ט. לאחר פטירתו מונה בנו הרב מנחם מנדל כממלא מקומו, וכיהן כרב המושב למעלה משלושים שנה. נודע כדרשן ומסר שיעורי תורה רבים.
היה מראשי הפעילים למען קיום מצוות שמיטה כהלכתה בקרב חקלאי ישראל. שימש נשיא "קרן השביעית" שעל יד "המרכז הארצי לחקלאים שומרי שמיטה", שייסד אביו במטרה לעודד ולתמוך בחקלאי ישראל המשביתים את שדותיהם בשנת השמיטה בלי לסמוך על היתר המכירה. כמו כן המשיך את מסורת אביו באפיית מצות מצווה ופיקח על מאפיית המצות שבמושב.
משפחתו
אמו מרים מנדלזון נפטרה בצעירותה. לימים נשא אביו את רחל חיימוביץ', בתו של הרב אהרן משה חיימוביץ' מבודז'אנוב, ומנישואים אלו נולדה אחותו חנה דבורה, הנשואה לרב יעקב קליין. אחיו הרב ישראל יצחק מנדלזון, מנהל רוחני של תורה ויהדות לעם.
בניו הרבנים: הרב אהרן חתנו של רבי שמעון למברגר ממאקווא, הרב משה יוסף מאיר ממלא מקום אביו, הרב אברהם מרדכי, הרב אביגדור והרב ישראל.
חתניו הם: הרב חיים מנחם הלברשטאם - האדמו"ר מגורליץ, הרב יעקב ישראל למברגר - רב חסידות מאקווא בני ברק, הרב ברוך לובינסקי - ר"מ בישיבת מאור עיניים, הרב ישראל איבנבוים - ר"מ בישיבת מאור ישראל (חסידות גור בני ברק), והרב שלום יוסף זילברברג.
חסינק
חסינק (בהולנדית: Gesink) הוא שם משפחה.
דעיכת לנדאו
דעיכת לנדאו היא תופעה בפיזיקת הפלזמה בה גלים אלקטרומגנטיים העוברים דרך פלזמה דועכים עקב אינטראקציה עם החלקיקים הטעונים מהם מורכבת הפלזמה. הגל מעביר אנרגיה לחלקיקים הנעים במהירות הנמוכה במעט ממהירות הפאזה שלו, ומקבל אנרגיה מחלקיקים הנעים במהירות הגבוהה במעט ממהירות הפאזה שלו. כיוון שבדרך כלל יש יותר חלקיקים איטיים, בסך הכול הגל מפסיד אנרגיה ולכן דועך. עקב מעבר האנרגיה לחלקיקים משתנה התפלגות המהירות שלהם, לכן הדעיכה אינה ליניארית (כלומר עוצמת הגל אינה דועכת באופן אקספוננציאלי).
דעיכת לנדאו מעידה על יציבות הפלזמה - הפרעה הנוצרת בפלזמה תדעך ולא תתפשט.
תופעה זו קרויה על שם הפיזיקאי לב לנדאו, אשר גילה אותה באופן תאורטי בשנת 1946.
שלמה ברוודה
הרב שלמה ליב ברוודה (נכתב: ברעוודה; ה' באדר תרצ"א, 22 בפברואר 1931 - כ"ו בטבת תשע"ג, 9 בינואר 2013) היה מגיד מישרים, פרשן תורת הגר"א ומחבר ספרים על תורתו.
ביוגרפיה
נולד בארצות הברית בעיר ניוארק למשה יצחק מברנוביץ' ולמרים לבית קנטרוביץ' מהעיירה ז'טל. אביו היה איש חינוך, דור שביעי (בן אחר בן) לרבי חיים חייקל מאמדור. אמו הייתה נכדת רבי אפרים מרדכי אפשטיין ממינסק, מחבר הספר מירא דכיא על פרקי אבות וספרים נוספים.
למד בישיבת מיר בארצות הברית שאליה התקבל למרות מדיניותה לא לקבל ילידי ארצות הברית. למד שם אצל מי ששימש אז כמשגיח, הרב יחזקאל לוינשטיין, שאותו החשיב כרבו המובהק. אחר כך למד בישיבת לייקווד אצל הרב אהרן קוטלר. בעצת הרב לוינשטיין עלה ללמוד בישיבת מיר בירושלים. עמד בקשר עם הרב מבריסק ועם החזון איש.
בשנת תשי"ד נשא את לאה, בת הרב אברהם ברוך גרינבלט מבריסק, שעלה לירושלים. לאחר נישואיו למד בכולל קמניץ ובכולל חזון איש. בתקופה זו החל בעיסוקו הממושך בתורת הגר"א, ובעצת הרב לוינשטיין החל במסירת שיחות מוסר בישראל ובחוץ לארץ. בשנת תשי"ז (1957) נסע לחמש שנים ללמד בארצות הברית. בשנת תשכ"ב (1962) חזר לבני ברק. בשנת תשכ"ג, בעקבות בקשת הרב אלעזר מנחם שך והרב יעקב ישראל קניבסקי, חיבר את ספרו הראשון, "עמלה של תורה", שעסק במעלת לימוד התורה ומעמדם של אברכי הכוללים. בשנים אלו יצר קשר הדוק עם הרב שך והרב קנייבסקי וראה עצמו כתלמידם. הרב שך כתב עליו באחת ההסכמות לספריו "שיש לו ידיעה גדולה בדברי הגר"א ויודע לפענח צפונות ורמזים בכתבי הגר"א".
בשנת תשכ"ח (1968) נסע ללונדון לטיפול רפואי ונשאר להתגורר שם במשך קרוב לשתים עשרה שנה. בשנת תשל"ט (1979) שב לבני ברק. החל משנת תשמ"ח (1988) ועד סוף ימיו חילק את זמנו בין ירושלים לניוארק, כשהוא ממשיך בעבודתו הספרותית ובמסירת שיעורים בישיבות, כוללים ובתי כנסיות. שיעוריו שודרו ונאגרו ב"קול הלשון", "קול הדף" ו"קול הפרשה".
נפטר בארצות הברית לאחר מחלה ממושכת, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
שיטתו
בשיעוריו התמקד בכמה נושאים: תוכחה כנגד קיום מצוות שלא מתוך חיוניות ("מלומדה" בעגה הישיבתית), מעלת התפילה, הקדשת החיים ללימוד תורה, צביונו של בן ישיבה, חיים רוחניים, חינוך עצמי לנתינה, הצורך בעמל ועוד. נהג לדבר בסגנון תובעני, כשאת יסודות דבריו ביסס בעיקר על ספרי הגר"א, עליה חיבר ספרים ואותה הפיץ.
משפחתו
בניו הם: הרב חיים חייקל, הרב ישעיה זאב, הרב אהרן. חתניו הם: הרב יוסף יוסלובסקי, הרב יעקב יצחק אלטוסקי, והרב אשר דרוק.
גיסו הוא הרב אפרים גרינבלט, מחבר סדרת ספרי השו"ת רבבות אפרים.
ספריו
סדרת איפה שלמה על תורת הגר"א:
פרנאו מנדש פינטו
פֶרְנָאוּ מֶנְדֶשׁ פִּינְטוּ (בפורטוגזית: Fernão Mendes Pinto; בפורטוגזית עתיקה: Fernam Mendez Pinto; 1509 או 1511 – 8 ביולי 1583) היה מגלה ארצות וסופר פורטוגזי. עלילותיו נודעו כתוצאה מפרסום ספר זיכרונותיו, "מסעות" (בפורטוגזית עתיקה: Peregrinaçam, בפורטוגזית מודרנית: Peregrinação), ב-1614, 30 שנים לאחר מותו. הספר הוא אוטוביוגרפיה שפרטים רבים בה מוטלים בספק.
במהלך מסעותיו במזרח התיכון ובמזרח הרחוק ביקר פינטו באתיופיה, בים הערבי, בסין (שבה לטענתו היה עובד כפייה בבניית החומה הגדולה), בבורמה, בסיאם, בחצי האי המלאי, בסומטרה, בג'אווה, בהודו וביפן. לטענתו, נמנה עם קבוצת האירופאים הראשונה שהגיעה ליפן, מפגש שבעקבותיו התחיל הסחר בין יפן לאירופה. הוא טען גם כי היפנים למדו ממנו לראשונה על הנשק החם. ידוע כי הוא מימן את בניית הכנסייה הנוצרית הראשונה ביפן, לאחר שהתיידד עם פרנסיסקו חאווייר, מיסיונר קתולי שהיה אחד ממייסדי מסדר הישועים. בתקופה מסוימת הצטרף פינטו למסדר הישועים, אך נטש אותו מאוחר יותר.
ב"מסעות" מתגלה פינטו כמבקר חריף של הקולוניאליזם הפורטוגזי במזרח הרחוק משיקולים דתיים ומוסריים, ורואה בו פעולה צבועה של רדיפת בצע המוסווית כפעולה דתית. נקודת השקפה זו הפכה נפוצה אחר כך, אך הייתה יוצאת דופן בתקופתו של פינטו.
סיפורי מסעותיו, שנערכו במשך עשרים שנה, היו כל כך יוצאי דופן עד שבדרך כלל התייחסו אליהם כאל סיפורי בדים – לדוגמה, הוא כתב ש"נפל בשבי שלוש עשרה פעמים ונמכר שבע עשרה פעמים". התייחסות זו חוללה משחק מילים על שמו: "פרנאו, מנטש? מינטו!" ("!Fernão, Mentes? Minto"), כלומר, "פרנאו, אתה משקר? אני משקר!".
==ביוגרפיה==
נעורים
פרנאו מנדש פינטו נולד במשפחה כפרית ענייה סביב 1509 במונטמור-או-וליו (Montemor-o-Velho), עיירה במחוז קוימברה בפורטוגל. ייתכן שבני המשפחה היו קרובים רחוקים של משפחת מנדש, משפחה ידועה של אנוסים פורטוגזים שקיבלה מונופול על הסחר בפלפל שחור והתיישבה באנטוורפן (בת המשפחה הידועה ביותר הייתה דונה גרציה נשיא). על בני משפחתו קיים מידע מועט. במכתב שכתב פרנסיסקו חאווייר למלך פורטוגל ז'ואאו השלישי ב-1551 מוזכרים שניים מאחיו של מנדש פינטו: אנטוניו (António) ואלוורו (Álvaro), האחרון שהה במלאקה בזמן המצור על העיר ב-1547. במכתבים אחרים נכתב שאחד מאחיו של מנדש פינטו מת כמרטיר ב"בינטנג" (האי בינטן שהיה מרכז סולטנות מוסלמית), וכי למנדש פינטו יש "אח ואחיות" בליסבון. ידוע גם כי היה לפינטו בן דוד עשיר בשם פרנסישקו גרסיה דה ורגש (Francisco García de Vargas) ששהה בקוצ'י ב-1557.
בדצמבר 1521 (בהיותו לדבריו בן עשר או שתים עשרה) דאג דודו למצוא לו תעסוקה בליסבון אצל אצילה. אחרי שנה וחצי ברח מביתה, מסיבה שהוא אינו מפרט מלבד לספר כי היה בסכנת חיים, ועלה על ספינה בדרכו לסטובל. הספינה נלכדה על ידי שודדי ים צרפתיים שחשבו תחילה למכור את נוסעיה לעבדים בצפון אפריקה, אך לאחר שהשתלטו בדרך על ספינה אחרת החליטו להוריד את הנוסעים בחוף מלידש (Melides), לא רחוק מסטובל. מנדש פינטו התקבל לעבודה בביתו של האציל פרנסישקו דו פאריה (Francisco de Faria). אחרי ארבע שנות עבודה התקבל בהמלצתו של דו פאריה לעבודה בביתו של דום ז'ורז' דה לנקשטרה (Jorge de Lencastre) דוכס קוימברה, בנו הבלתי חוקי של המלך ז'ואאו השני. מנדש פינטו לא היה מרוצה מהשכר שקיבל וביקש לעזוב אחרי שנה וחצי. ב-11 במרץ 1537 (בגיל 26 או 28) הפליג כחייל על סיפון אחת משלוש האוניות השייכות לז'ואאו השלישי בדרכן להודו, לאחר שככל הנראה דה לנקשטרה הפעיל את השפעתו לטובתו. כבר בנקודה זו בספר הזיכרונות מתעוררת תמיהה. בין הגעתו לליסבון בדצמבר 1521 ליציאתו להודו במרץ 1537 חלפו מעל ל-15 שנים שמתוכן הוא מתאר בספרו 7 שנים בלבד.
מסעותיו
בין הנסיעה מפורטוגל ב-1537 לחזרה אליה ב-1558 בילה מנדש פינטו 21 שנים בשיטוטים, בעיקר באסיה. את מסעותיו ניתן לחלק לכמה שלבים:
הודו, אתיופיה, תימן, הורמוז ושוב הודו
במרץ 1537 הפליג פינטו מפורטוגל בשיירה שכללה שלוש אוניות השייכות למלך ושתי ספינות סוחר. השיירה הקיפה את אפריקה ועצרה במושבה הפורטוגזית במוזמביק, שם קיבלה הוראה להפנות את הספינות מגואה, יעדן המקורי, לדיו, על מנת לתגבר את חיל המצב שבו. דיו הוא אי במפרץ קומביי בים הערבי, צפונית מערבית למומבאי. ב-1535 קיבלו הפורטוגזים אישור מבהדור שאה, סולטאן גוג'ראט, לבנות בדיו מצודה ולהחזיק בה חיל מצב. הסולטאן התחרט אחר כך, אך הפורטוגזים לא היו מוכנים לוותר על המקום. הסולטאן פנה בבקשת עזרה לאימפריה העות'מאנית והמושל הפורטוגזי שחשש מתגובתה הורה לשלוח תגבורת למצודה שבאי. מנדש פינטו הגיע לדיו ב-5 בספטמבר 1537, כשנה לפני שהצי העות'מאני שיצא מסואץ שבמצרים הטיל מצור על המצודה.
בדיו קיבל פינטו הצעה להצטרף למסע של שתי ספינות קטנות מהסוג המכונה בפורטוגזית Fusta. מטרת המסע הייתה לבדוק האם נכונות השמועות בדבר צי עות'מאני הנמצא בדרכו לדיו ומה גודל הצי. קברניט המשלחת, ידיד של פינטו, הבטיח לו שבמסע זה מובטח לו שיתעשר משוד של ספינות מוסלמיות. לאחר שנכנסו לים האדום, עצרו לזמן קצר בנמל ארקיקו (Arkeeko) (כ-8 קילומטרים דרומית למאסאווה של ימינו, כיום חלק מאריתריאה ואז חלק מאתיופיה), על מנת להעביר מכתב לקבוצת חיילים פורטוגזים ששמרו על אמו של "הכומר יוחנן" (כינויו של קיסר האימפריה האתיופית שהיה באותה שנה דווית השני), ששהתה באמב (מבצר הררי). אחר כך הפליגו הספינות מארקיקו צפונה. זמן קצר אחר-כך זיהו שלוש ספינות מפרשים אותן חשבו תחילה לספינות סוחר מוסלמיות. כשהתקרבו על מנת לעלות על סיפונן למטרות שוד, התחוור להוותם שאלו היו גליאות של העות'מאנים, חיל החלוץ של הצי העות'מאני שהוכן לכיבוש דיו. בקרב שהתחולל נהרגו מרבית אנשי הצוות הפורטוגזים, והשאר, ובהם פינטו, נלקחו לעיר הנמל מוח'א (المخا), שבתימן של ימינו. השבויים הפורטוגזים נמכרו לעבדים, כשאת פינטו רכש מוסלמי יווני, שלדברי פינטו התאכזר אליו במיוחד. פינטו איים שישים קץ לחייו, והסוחר שחשש שפינטו יממש את איומו מכר אותו לסוחר יהודי תמורת תמרים בשווי של 30 דוקטים.
הבעלים החדש של פינטו נטל אותו בשיירה שיצאה להורמוז, אז עיר מסחר מובילה במפרץ הפרסי באי הקרוי באותו שם. האי היה שייך אז לפורטוגזים, לאחר שנכבש על ידי אפונסו דה אלבוקרקי ב-1515. הסוחר היהודי פנה לדום פרננדש דה לימה (Fernandez Da Lima), המפקד הפורטוגזי של מצודת הורמוז והציע לו לקנות את חירותו של פינטו. פינטו שוחרר תמורת שלוש מאות דוקטים, חלקם מאוצר המלך, וחלקם מכיסו הפרטי של דה לימה.
עם שחרורו מעבדות הצטרף פינטו לספינת סוחר פורטוגזית בדרכה לגואה, אז מרכז השלטון הפורטוגזי באסיה. בדרך התכוון צוות הספינה לעצור בדיו על מנת לחדש את אספקת המים, אך גילה שהצי העות'מאני הטיל מצור על דיו. הם נמלטו בעור שיניהם ועצרו בצ'אול, מצודה פורטוגזית כ-100 קילומטרים צפונית לגואה. שם הועבר פינטו כנגד רצונו לצי מלחמה פורטוגזי שעשה דרכו לנמל דבאל (ديبل), אז הנמל של תאטה, עיר הבירה של ממלכת סינד. מטרתם של הפורטוגזים הייתה ללכוד ולהשמיד ספינות של הצי העות'מאני שעגנו שם. פינטו השתתף בכמה קרבות ימיים בים הערבי שהסתיימו בכישלון, כאשר באחרון שבהם הוא נפצע, ונשלח לגואה להחלמה.
מלאקה והמזרח הרחוק
פינטו הגיע לגואה אדם שבור. לאחר החלמתו הגיע למסקנה שהחיים כחייל לא יביאו לו את העושר אליו שאף, והוא פנה והתקבל לשירותו של פרו דה פאריה (Pêro de Faria; מת ב-1546), מושל מלאקה, שהיה קרוב משפחה של פרנסישקו דו פאריה שבביתו בליסבון עבד פינטו כנער. לאחר מסע קצר עם הצי הפורטוגזי שהסיר את המצור העות'מאני מעל דיו, הגיע פינטו למלאקה ב-5 ביוני 1539.