cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גלריית הדיוקנאות הלאומית (וושינגטון)
מבנה המוזיאון
המבנה נועד להריסה בשנת 1958 אולם ביוזמת נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר ניצל, והוענק למכון הסמית'סוניאן במטרה שישמש כמוזיאון הלאומי לאמנות אמריקאית. בשנת 1968 נפתחה במבנה גלריית הדיוקנאות הלאומית.
כיום נקרא המבנה בשם "מרכז דונלד ו. ריינולדס לאמנות אמריקאית ולדיוקנאות" (Donald W. Reynolds Center for American Art and Portraiture).
המוזיאון נסגר בשנת 2000 לצורך שיפוץ נרחב שהסתיים ב-1 ביולי 2006. השיפוץ כלל קירוי בגג זכוכית של החצר הפנימית של המבנה בתכנונו של האדריכל נורמן פוסטר.
המוזיאון מציג דיוקנאות רבות של מנהיגים אמריקאים ואישי תרבות, ובהם דיוקנאות נשיאי ארצות הברית.
אייל קורא
אייל קורא (שם מדעי: Alces alces) הוא מין יונק מכפיל פרסה יחיד בסוגו (Alces) במשפחת האיילים. אייל זה חי באקלים ממוזג וקר לאורך צפון אמריקה הצפונית, צפון אירופה ורוסיה, בעיקר סביב יער הטייגה הצפוני.
זהו הגדול שבאיילים החיים, כשהוא מגיע לגובה של מעל 2.1 מטרים בכתפיים ולמשקל של מעל 820 ק"ג ואף מעל ל-1 טון מטרי והוא מהחיות הכבדות ביותר בארצות מגוריו לאחר שני מיני הביזונים. הוא גם בעל קרניים ארוכות ורחבות מאוד אצל הזכרים שמגיעות לרוחב 210 ס"מ ביניהם ולמשקל של 36 ק"ג, אשר מעידות על חוזקם של בעליהם.
אטימולוגיה
באנגלית אייל הקורא מכונה "מוּס" (moose) - שם שחילחל גם לעברית כשבשנות התשעים ההגייה הנפוצה יותר בעברית הייתה "מוּז". פירוש המילה הוא מהשבט האינדיאני האתבסקה ומשמעותו: "אוכל ענפים", עקב תזונתו של האייל מענפים. שמו העברי ניתן עקב קולות הגעייה החזקות של הזכרים לנקבות בעונת הרבייה.
מאפיינים
פרוותו של הזכר כהה במעט מזו של הנקבה, אולם הדרך הטובה ביותר להבדיל בין המינים היא באמצעות קרני הזכר, שהן גרמיות ובנויות מעצם ולא מחומר קרני. בכל שנה באביב מצמיח הזכר קרניים, והן נושרות בחורף, לאחר עונת הרבייה. בכל שנה הקרניים החדשות גדולות ומסועפות יותר מקרני השנה הקודמת, ועשויות להגיע לרוחב של כשני מטרים ולמשקל עשרות קילוגרמים. הנקבות מתחילות במחזורי ההריון וההמלטה בגיל שנתיים וחצי, ואילו הזכרים רק בגיל חמש שנים. הריונה של הנקבה נמשך 240–250 יום. אייל קורא בריא יכול להגיע לגיל עשרים שנה ויותר.
לאייל רגליים ארוכות בעלות פרסות הארוכות יותר ברגליים האחוריות מהקדמיות. מבנה הגפיים הארוכות והשריריות עוזרות לאייל לרוץ למרחקים קצרים עד למהירות של 55 קילומטרים בשעה, אף הוא חסר סיבולת עקב מבנה קרניו המכבידות.
תפוצה
האייל הקורא נפוץ ברוב חלקי קנדה ואלסקה, בצפון ארצות הברית, וכן בסקנדינביה וצפון רוסיה. בית הגידול הטבעי שלו הוא יערות (לרוב יערות מחטניים וביניהם הטייגה) ובקרבת אגמים או מקווי מים מתוקים כמו ביצות ופלגי מים. הוא מסוגל לחיים בתנאי שטח קשים ובחורף הקר והמושלג האופייני לחלקים רבים בצפון אמריקה. בנוסף, האייל הקורא הופץ בידי האדם לניו זילנד אך נכחד משם בהמשך.
התנהגות
האייל ניזון מצמחייה נמוכה והוא מלחך עלים וצמחייה רכה נמוכה נוספת (לא מעשבים). מזונו בקיץ מורכב מצמחי מים, טחבים ושרכים שונים ואף מאצות בעוד ובחורף הוא ניזון מענפים, גבעולים רכים, ניצנים וקליפות עצים.
אייל קורא חי בגפו ברוב השנה למעט נקבות עם עופרים. בסוף הקיץ מתייחמים הזכרים ומשמיעים קולות געייה חזקים, מהם מקור שמם העברי. איילים זכרים שווי-גודל הנתקלים זה בזה פורצים בקרבות תחרות ניגוח קרניים אחד בשני. קרבות אלה לעיתים מסתיימים בפציעת היריבים, מה שגורם לא פעם לטריפתם. לאייל הקורא המנצח מצטרפת נקבה המטופלת בעופר מן השנה הקודמת שגילו 3–4 חודשים, אותו הזכר מאמץ או סובל. בניגוד לאיילים אחרים אייל הקורא לא מכנס עדר-הרמון אך נצפו זכרים בחברת 2–3 נקבות שעמן הזדווגו.
האייל חי לבדו בתנאי קור והוא פעיל במשך כל השנה ללא נדידה ממושכת דרומה. לאייל טורפים מעטים הכוללים בעיקר את הזאב וכן דובים חומים ובסיביר גם בידי טיגריס סיבירי. הצעירים נטרפים גם בידי דובים שחורים או פומות וגרגרנים. איילי קורא החוצים ימים יכולים להיטרף גם בידי קטלנים וישננים אך מדובר בתופעה נדירה ביותר. האייל גם מוטרד בידי טפילים כמו האסטריתיים, קרציות ותולעים שונות.
בשל גודלו האייל הקורא מסוכן ביותר לאדם, שכן הוא יכול לנגוח בקרניו או לבעוט כאשר מופרעת מנוחתו; על כן בשמורות טבע ובאזורים בהם חיים בני האדם לצד האייל הקורא נוקטים הראשונים צעדי זהירות, ביניהם צפייה מרחוק בלבד ושלטי אזהרה מנוכחות האייל באזור. אף על פי כן, בדרך כלל האייל הקורא הוא בעל חיים בעל מזג רגוע, ולא יתקוף שלא לצורך.
קטר איירווייז
קטר איירווייז (בערבית: القطرية - "אל-קטריה"; באנגלית: Qatar Airways Company Q.C.S.C) היא חברת תעופה קטרית שבסיסה בנמל התעופה הבין-לאומי חמד שבקטר.
תולדות החברה
החברה נוסדה ב-22 בנובמבר 1993 ביוזמת משפחת המלוכה והחלה לטוס ב-20 בינואר 1994 עם מטוס בואינג 737-200 בודד. לאחר מכן נכנסו לשירות שני מטוסי איירבוס A310 נוספים ומיד אחריהם 2 מטוסי בואינג 727 ושני מטוסי בואינג 747.
למרות הצמיחה המהירה החברה המשיכה להיות לא-כלכלית, ובשנת 1997 הוחלפה ההנהלה, וההנהלה החדשה החלה לבצע שינויים נרחבים בחברה. כל המטוסים הישנים הוחלפו במטוסים חדשים מבית איירבוס והחברה הפכה לרווחית.
החברה מדורגת זה מספר שנים בצמרת של מספר סקרי איכות עצמאיים של חברת סקייטראקס (Skytrax).
ב-5 ביוני 2017 הודיעו ערב הסעודית, מצרים, לוב, בחריין, איחוד האמירויות הערביות ותימן על ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם קטר, דבר אשר גרם לביטול טיסותיה של החברה למדינות אלה עד ביטול החרם ב-5 בינואר 2021.
חסויות
ב-9 במרץ 2013 חתמה קבוצת הכדורגל של ברצלונה על הסכם חסות, בו החל מעונת 2013-2014 יתפרסם שם החברה על חולצותיהם של שחקני הקבוצה, ובתמורה תקבל ברצלונה מהחברה סכום של 46 מיליון דולר לעונה. ההסכם נחתם עד לסוף עונת 2015-2016. החברה המשיכה לשמש כספונסר גם בעונת 2016-2017.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2023:
שיתוף פעולה עם ישראל
עקב אי קיומם של יחסים דיפלומטיים בין ישראל לקטר, קטר איירווייז אינה מפעילה טיסות לישראל. עם זאת, אזרחי ישראל יכולים לטוס עם החברה כמו אזרחי מדינות אחרות (גם ללא דרכון זר), ואף לקבל מהחברה אשרת כניסה לקטר במסגרת מעבר במדינה בין טיסות בינלאומיות - אך זאת רק במקרים מסוימים מאוד.
מפה סינופטית
מפה סינופטית (synchronus- בו-זמני, optic- חזותי) היא מפה המציגה את המצב הסינופטי בזמן נתון באזור גאוגרפי. במפה זו מוצגים מערכות הלחץ להן השפעה מכרעת על מזג האוויר.
שקע - אזור בו לחץ האוויר הנמדד נמוך מסביבתו. "אי" של לחץ אוויר נמוך.
אפיק - שלוחה של שקע. "חצי אי" של לחץ אוויר נמוך.
כיוון זרימת האוויר סביב שקע/אפיק - נגד כיוון השעון (בחצי הכדור הצפוני, בחצי הכדור הדרומי הכיוון הפוך). אלה מערכות המאפיינות עליית אוויר ומעודדות התפתחות עננים.
רמה - אזור בו לחץ האוויר הנמדד גבוה מסביבתו. "אי" של לחץ אוויר גבוה.
רכס - שלוחה של רמה. "חצי אי" של לחץ אוויר גבוה.
כיוון זרימת האוויר סביב רמה/רכס- עם כיוון השעון (בחצי הכדור הצפוני, בחצי הכדור הדרומי הכיוון הפוך). אלה מערכות המאפיינות שקיעת אוויר ומדכאות התפתחות עננים.
במפה סינופטית יכולים קווים לבנים לסמן את האיזוברים והשטחים הצבעוניים מפרידים בין האיזוהיפסות.
בן ציון דיקובסקי
בן ציון (בנייה) דיקובסקי, (1 בינואר 1898 – 20 בדצמבר 1989) היה מנהל המחלקה המסחרית של חברת החשמל מימיה הראשונים, ומתוקף תפקידו היה אחראי על שיווק החשמל של החברה בתל אביב וביפו. בין לקוחותיו נמנו מאיר דיזנגוף ראש העיר תל אביב ורעייתו צינה, שהיו תושבי העיר הראשונים שהצליח לשכנע להתחבר לחשמל בשנת 1923. בתחילת שנות השלושים של המאה ה-20, נשלח לחברת החשמל בצרפת כדי לרכוש מיומנויות שיווק, ולכשחזר ארצה, הגדיל באופן משמעותי את מעגל הצרכנים של חברת החשמל ואת היקף צריכת החשמל של לקוחותיה. בשל השקפותיו הרוויזיוניסטיות, נעצר בשנת 1938 על ידי השלטון הבריטי והושלך לכלא עכו במשך חודשיים. בשנת 1984, כעשרים שנה לאחר שפרש מעבודתו בחברת החשמל, כתב את ספר זכרונותיו 'ימי אור' הנסוב על חייו שהיו שזורים במשך ארבעה עשורים בהיסטוריה של חברת החשמל ושל מייסדה, פנחס רוטנברג.
ראשית חייו
דיקובסקי נולד באימפריה הרוסית בשנת 1898 במחוז רוסטוב (של היום), לאמו לאה ולאביו מיכאל. סבו, אב אביו היה חייל ששרת במשך 22 שנה בצבאו של הצאר ניקולאי השני. משפחת אביו ניהלה חיים חילוניים ואב אמו שהיה דתי מאוד, לא ראה בעין יפה את קשריה של בתו עם אביו. למרות יראת אמו את אביה, וחרף מורת רוחו היא גמרה אומר להינשא לבחיר ליבה.
מיכאל, אביו של דיקובסקי, למד חקלאות בצרפת, ואף על פי שלא סיים את לימודיו, מונה להיות מנהל אחוזה של הפריץ זרביניצקי במחוז רוסטוב. המשפחה התגוררה בקומה העליונה של בית האחוזה, עם שני ילדיה, בן ציון ואחיו ניומה במבנה מרווח בן 2 קומות, שבכל אחת מהן היו 12 חדרים. בקומה התחתונה התגוררו הפועלים והמשרתים. האב היה נוהג לצאת השכם בבוקר עם הכרכרה שלו לעבודתו ברחבי האחוזה שהשתרעה על פני שטח של 20 אלף דונם, ולפקח על העבודות. לצד גידולי הדגנים שפיתח, הקים בית חרושת לספירט שהופק מתפוחי האדמה והדגנים שגידל במקום. רק עם ערב היה חוזר לביתו, כך שעול חינוך הילדים נפל בחלקה של האם. היא עשתה ככל יכולתה לקרב את ילדיה לערכי החינוך היהודי מבלי לפסוח על ביקור בבית הכנסת בתקופת החגים. בד בבד עם הקניית ערכי היהדות, הקפידה האם להקנות לילדיה חינוך ציוני שזרע את הגרעין לעלייתו מאוחר יותר של בן ציון דיקובסקי לארץ ישראל.
לימודיו וגיוסו לצבא
בהגיעו לגיל 7, החל דיקובסקי ללמוד עם אחיו, לימודים כלליים ולימודי יהדות בבית ספר פרטי בנובוסטראדוב שהתנהל בתנאי פנימייה. בכל יום ראשון היה האב מסיע את בניו לבית הספר ומחזירם לביתם ביום שישי. באותה עת גילה דיקובסקי את אהבתו לשירה ולספרות והיה נוהג לדקלם בערבים ספרותיים שירים רוסיים, כמו גם שירים של חיים נחמן ביאליק שתורגמו לרוסית על ידי זאב ז'בוטינסקי.
כאשר הגיע העת ללימודים בבית ספר תיכון, הפעיל האב את קשריו כדי לרשום את בנו לבית הספר התיכון העירוני למוזיקה בייקטרינוסלב, שהיה בחסות משפחת הצאר ושתלמידיו היו פטורים מחובת הגיוס לצבא. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בוטלה הפריבילגיה שממנה נהנו התלמידים ובוקובסקי נאלץ להתגייס לצבא. אביו שנאלץ להשלים עם רוע הגזרה, לא אמר נואש. הוא קנה לבנו חצוצרה ושוב בעזרת קשריו ומתן שוחד, הצליח להביא לגיוסו של בנו לתזמורת צבאית במקום שישלח לשדה הקרב.
הצטרפותו להסתדרות הציונית
בתחילת 1917 הצטרף דיקובסקי להסתדרות הציונית בייקטרינוסלב שבאוקראינה (היום), והחל לקחת חלק באסיפות שנערכו בחשאי בביתו של הלל זלטופולסקי. שם התוודע לזאב ז'בוטינסקי ולכושר השכנוע שלו כאשר נאם בפני הנוכחים באחד מהאספות שנערכו במקום. דיקובסקי נזכר כיצד ז'בוטינסקי ניסה לשכנע את הצעירים היהודים להימנע מלהתגייס לצבא הרוסי: יש לנו ארץ, בעוד כמה שנים תהיה לנו מדינה. אני רוצה לשמור אתכם בשביל המדינה שלנו. אתם לא תיהרגו כאן למען רוסיה...עלו לארץ ישראל! כיצד? אפילו ברגל!...אני אעזור לכם לאסוף כסף..."
סיועו ליהודים
קריאתו של ז'בוטינסקי שבתה את לבו של דיקובסקי, אך בינתיים פרצה המהפכה הרוסית (1917), שגבתה את חייהם של עשרות אלפי יהודים בפוגרומים שנערכו באוקראינה על ידי כנופיות של פורעים שפשטו על כפרים ועיירות שבהם התגוררו יהודים. דיקובסקי וכמה מחבריו גמרו בדעתם לנקוט פעולות מנע נגד הכנופיות. הם הצליחו להיפגש עם סימון פטליורה, שבאותה עת היה ממנהיגי הכנופיות ולימים נשיאה האחרון של הרפובליקה העממית של אוקראינה. הם ביקשו ממנו שישים קץ לפרעות ביהודים, וניסו לשכנעו כי למעשי התועבה הללו אין כל קשר למטרות הלאומיות שלהם. פטליורה הבטיח "כי ברגע שיתפוס את השלטון יחזיר את השקט על כנו". אך דיקובסקי וחבריו ידעו כי לא ניתן יהיה להשתלט על האספסוף. כך נולד הרעיון להצטרף אל הכנופיות תוך הסתרת זהותם היהודית ולנסות להשפיע על מהלך האירועים מבפנים. דיקובסקי הצליח להתקרב לקבוצת המשכילים שבין חברי הכנופיה ומהר הפך לסגנו של המפקד האטמן, שהיה היחיד שידע על זהותו היהודית. המפקד היה בנו של המשגיח על הבלו מטעם השלטון שעבד בבית החרושת לספירט באחוזה שניהל דיקובסקי האב. חסותו של האטמן שהתנגד למעשי הרצח והשוד, העניקה לדיקובסקי ביטחון יחסי. כדי להגן על היהודים, הצטרף דיקובסקי לקבוצת החלוץ שהייתה נוהגת לבחון מבעוד מועד את השטח בעיירות, והוא היה מנצל את השהות במקום כדי להזהיר את היהודים, כולל פעולות שכנוע זהירות בקרב אנשי הכנופיה שהועילו במקרים רבים.
עלייתו לארץ ישראל
הכנופיה שבה "שירת" דיקובסקי שהתה בחרקוב במשך מספר חודשים ואפילו הצליחה לכבוש את העיר לזמן מה. עם נסיגתה מהאזור, פרש דיקובסקי מהכנופיה ונרשם ללימודי ספרות ופילוסופיה באוניברסיטה של חרקוב, כדי שיהיה בידיו סיפור כיסוי לשהותו במקום ולתוכניותיו לעלות לארץ ישראל. באותה עת היה בחרקוב מרכז ציוני גדול שפעל באופן לא חוקי, תוך העלמת עינם של השלטונות. במרכז זה פגש דיקובסקי צעירים ציונים רבים עם שאיפות זהות לאלו שלו, ביניהם יוסף טרומפלדור שדרבן את הצעירים למצוא דרכים יצירתיות לעלות לארץ ישראל. בחודש אפריל 1921, החל דיקובסקי לממש את תוכניתו לעלות לארץ ישראל. הוא החל ללכת ברגל לכיוון הגבול הרומני לבית דודו גרשון שהתגורר בעיירה פסשצ'אנקה ששכנה על גדות נהר הדניסטר, במטרה לחצות בחשאי את הגבול לעיירה הרומנית סורוקו. לאחר שהגיע לבית דודו, נאלץ דיקובסקי להמתין מספר חודשים לחורף כדי שיוכל לחצות ברגל את הנהר הקפוא. בעת ההמתנה לחורף סיירו השניים לאורך הדניסטר וחקרו את שיגרת יומם של חיילי משמר הגבול שנהגו לפטרל הלוך ושוב לאורך הנהר. הלילה המיועד הגיע ודיקובסקי חצה את הנהר הקפוא בזחילה והתקדם לעבר האורות שהבליחו מהעיירה שממול. הסיכון היה גדול, שכן באותה עת מי שנתפס חוצה את הגבול, הוחזר לרוסיה ודינו היה מוות. לרוע מזלו תפסו אותו החיילים הרומנים ששמרו על צדו השני של הגבול, החרימו את כספו והשליכו אותו לכלא. דיקובסקי נשלח לקישינב ובסיועו של עורך דין שמינתה לו הקהילה היהודית בסורוקו ובתיווכו של ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן שהיה יו"ר ההסתדרות הציונית בקישינב, ורופא נודע, שהיו לו קשרים עם השלטונות, הצליח להשתחרר מהכלא.
דיקובסקי הסתפח לקבוצה שמנתה 50 צעירים יהודים שהתעתדה להפליג לארץ ישראל. בתחילת חודש ספטמבר 1922 נודע לקבוצה כי אוניית מטען רומנית שהייתה בדרך שגרה מביאה בקר לרומניה, הייתה אמורה בדרכה חזרה להובילם לארץ ישראל. הקבוצה הצטיידה במזון שנועד להספיק לשבעת ימי ההפלגה. בנמל ביירות קיבל כל אחד מהנוסעים חסרי האמצעים, חמישים לירות שטרלינג מידי נציג של ההסתדרות הציונית שהגיע למקום "כדי שיזכו להיכלל במסגרת בעלי האמצעים שהשלטונות התירו את כניסתם לארץ". דיקובסקי הגיע לתל אביב-יפו ופגש את סלומון רובינשטיין ידידו מימי לימודיו ביקטרינוסלב שהציע לו לחלוק את חדרו ולהתגורר עמו.
תל אביב באותה עת, הייתה תוססת. צעיריה היו נוהגים להתכנס ולאכול בבית ספקטור בנחלת בנימין 18, במטבח הפועלים הקואופרטיבי של חנה מייזל שוחט ששכן ברחוב נחלת בנימין ובמסעדה של אלטשולר שהשקיפה על כיכר מגן-דוד ועל הפועלים של רוטנברג שהקימו טרנספורמטור שהיה אמור לתפוס את מקומן של מנורות הנפט שהאירו את רובה של העיר. המטבחים הללו שימשו כבמות רעיוניות לוויכוחים אידאולוגיים "ולחיזוק הזהות הפרולטרית" של החלוצים שהתיישבו בתל אביב. דיקובסקי השתלב הייטב באווירה התל אביבית והיה נוהג להתרועע עם חבריו החדשים. מראהו הנאה, שליטתו בצרפתית וברוסית והידע הכללי שהפגין בספרות ובשירה סייעו לו להימנות בין המוזמנים למפגשי התרבות שנערכו בבתיהם של האזרחים המקובלים בתל אביב.
הצטרפותו לחברת החשמל
בחדרו של רובינשטיין מארחו, פגש דיקובסקי את אברהם קגרליצקי שנהרג בשנת 1930 מנפילת קורה שמחצה אותו בעת ששימש בנהריים כמהנדס האחראי על עבודות יציקת הבטון במקום. כעוזרו הבכיר של רוטנברג, הציע לדיקובסקי עבודה בחברת החשמל, בתנאי שיסכים לבצע את העבודות השחורות ביותר. דיקובסקי הגיע ביומו הראשון לעבודה למבנה ערבי נטוש, מוקף בחולות, הידוע כיום כמבנה של חברת החשמל ברחוב החשמל 16. מבנה זה היה חלק מהחווה לדוגמה של המיסיון האנגלי בין השנים 1856 – 1870 שייעודו היה לספק עבודה ליהודים תוך ניסיון לנצרם. מאוחר יותר שימש המבנה כעמדת שמירה טורקית. בתחילת שנות ה-20 נרכש שטח החווה על ידי עיריית תל אביב ובשנת 1923 הקצתה העירייה חלק מהשטח לחברת החשמל. בשטח זה בנה רוטנברג את תחנת הכוח הראשונה, ובבניין הדו קומתי החלו לפעול משרדי החברה, ששימשו בהמשך כמקום עבודתו של דיקובסקי במשך 40 שנה.
ביום עבודתו הראשון ניקו דיקובסקי ופועל נוסף את שטח החצר מקוצים ומעשבים ולאחר מכן גידרו את המקום. לכשהושלמה הגדר עסק דיקוסבקי בסחיבת ארגזים כבדים שהכילו חלקי מכונות שנועדו להקמת התחנה. העבודה השחורה לא הרתיעה מחד את דיקובסקי שראה בה עבודה נעלה התואמת את החלוציות העברית, אך הכריעה מאידך את גופו שלא הורגל לעבודות פיזיות קשות והוא נאלץ לעבור ניתוח שבר. לכשהחלים הפגיש קגרליצקי את דיקובסקי עם רוטנברג במטרה לקבע את עבודתו בחברת החשמל. "אעשה כל מה שתטיל עלי" אמר דיקובסקי לרוטנברג בעת פגישתם, "אלמד כל דבר. כל חלומי היה לעלות לארץ ישראל ולעבוד בתור פועל פשוט, ואני נכון לכל עבודה, לא אתחשב בשום קושי ואעבוד גם ביום וגם בלילה".דבריו של דיקובסקי שכנעו את רוטנברג לקבלו לעבודה והוא הורה לשלם לו שכר של שלושים גרוש ביום.
בחודש יוני 1923, התכנסו תושבי תל אביב בפינת הרחובות אלנבי ונחלת בנימין וצפו כיצד רוטנברג מדליק בלחיצת כפתור את פנסי הרחובות הללו. דיקובסקי תיאר את השמחה שאחזה בכל במילים הבאות: "...בבת אחת הוארו כל פנסי הרחוב ברחובות אלנבי ונחלת בנימין. איזו התרגשות, איזו שמחה! כולנו הרמנו אותו על כפיים ופתחנו בריקודים שנמשכו עד אור הבוקר: חזון האלקטריפיקציה של ארץ ישראל מתגשם לעינינו".
נחום גוטמן התייחס שנים רבות לאחר מכן בספרו "עיר קטנה ואנשים בה מעט" להדלקת הפנסים בתל אביב וכך כתב: אלפי פנסים נדלקים ערב-ערב נדלקים ברחובות תל אביב. בחשמל, בלחיצת כפתור. אין הם מעמעמים את אור הפנס הראשון."
עבודתו בשיווק החשמל
לאחר שתחנת הכוח הושלמה, הגיע העת להשיג לקוחות שירכשו חשמל. כבר ב-10 ביוני 1923, פרסמה 'חברת החשמל ליפו', מודעה גדולה שהתנוססה על השער של עיתון הארץ, שבה היא מבשרת לקוראיה כי "תתחיל בקרוב להספיק זרם חשמלי" לתושבי העיר. בהמשך פנתה לקוראים בזו הלשון:"הרוצים לקבל זרם צריכים לפנות למשרד החברה בתחנת החשמל". פירוט שעות הקבלה לשירות פורסם בהמשך המודעה ולסיום הוזהרו תושבי העיר כי "שום אינסטלציה פנימית לא תחובר אל רשת החברה בטרם שתיבחן על ידה" וכי "החיבורים אל הרשת ייעשו לפי סדר קבלת הבקשות".
בעקבות פרסום המודעה, התפתו רבים לגשת למשרדי חברת החשמל ובחנו את האפשרות לחבר את דירותיהם לרשת החשמל שזה עתה הגיחה לעולם. דיקובסקי תיעד בספר זיכרונותיו, "ימי אור" את הנהירה למשרדי חברת החשמל לאחר פרסום המודעה: "באותם ימים החלה התעוררות, ואנשים החלו להגיע למשרד שלנו... היה לנו שם חדר אחד גדול ובו ישבו המהנדסים שתכננו את חיבורי החשמל לבתים ואת הקווים החדשים ברחובות ופקידים שקיבלו את הזמנות החשמל". חברת החשמל לא הסתפקה בפרסום מודעות בעיתונים והחלה לנסות לגייס ידוענים שישמשו מודל לחיקוי בקרב אנשיי החברה הגבוהה בתל אביב. "תפקידי היה להפיץ תודעת השימוש בחשמל בין התושבים. הצרכן הראשון שהחתמתי אותו על חוזה לאספקת חשמל היה מאיר דיזנגוף, או יותר נכון - אשתו", כתב דיקובסקי בספרו. הוא תיאר את מפגשו עם הגברת צינה דיזנגוף ואת השיחה שניהלו "על תה ועוגה" במילים הבאות: "כל זמן השיחה הייתי במתח - האם היא תסכים להזמין אספקת חשמל מאתנו?" ..."לא הייתי צריך לעמול הרבה לשכנע את הגברת בחיוניות המפעל הציוני הזה, ובסוף אותו מפגש יצאתי מביתה כשבכיסי חוזה האספקה הראשון בתל אביב".
ההמשך לא היה קל. מחיר ההתחברות לחשמל עלה שלוש לירות בעת חתימת החוזה ולירה נוספת כפיקדון והיה צורך להמתין כחודשיים לאספקת החשמל. אנשים רבים היססו ודיקובסקי שהיה אחראי על שיווק החשמל, נאלץ לכתת רגליים בבתי האזרחים ובמפעלים ולגייס עוד ועוד לקוחות. תוך שנתיים מיום פתיחת התחנה בתל אביב, צריכת החשמל עלתה באופן ניכר. בשנת 1925 היו חתומים בחברת החשמל 4400 צרכנים ומספר עובדיה גדל ל-140.
תרומתו לחיבורה של יפו לרשת החשמל
בספטמבר 1921 העניקה ממשלת המנדט הבריטי לרוטנברג את הזיכיון לניצול מי הירקון לייצור חשמל, אך כיוון שאדמות הנחל היו בתחומה של עיריית יפו, הפך הנושא למאבק פוליטי בין היהודים והערבים שנמשך במשך שנתיים. בחודש אוגוסט 1921 פרסם העיתון 'פלסטין' כתבה על תוכניתו של רוטנברג לחבר את יפו לרשת החשמל ובה תיאר עורך העיתון עיסה אל עיסה, את סירובם של ערביי יפו לכך שהיהודים ישלטו על הזרמת החשמל והמים שלהם: "אם ירצו, ירוו את צימאוננו, ולא נשאר צמאים. אם ירצו, יאירו את מעונינו, ואם לא, נשאר שרויים בחשכה".
דיקובסקי ידע כי הנוצרים המתגוררים ביפו חפצים להתחבר לרשת החשמל, אך מסרבים לעשות כך, בשל חששם כי יוצגו כמשתפי פעולה עם היהודים. הוא החליט לנצל את קשריו החברתיים עם הגברת רוק, אשתו הצרפתייה של אלפרד רוק, נוצרי עשיר, שהיה סגן ראש העירייה שהשתייך למפלגתו של המופתי אמין אל-חוסייני. את הגברת רוק ואת אחותה הכיר באמצעות חאלדי, מהנדס ערבי שעבד בחברת החשמל שהיה בנו של הקונסול הטורקי בבורדו. דיקובסקי שדיבר צרפתית על בוריה הוזמן לקחת חלק עם חאלדי בערבים הספרותיים שנערכו בביתן שביפו, שבהם קראו מיצירותיו של פול ורלן. במהלך המפגשים הללו החל דיקובסקי ל"שווק" לגברת רוק את היתרונות הגלומים בחיבור למערכת החשמל שעתידה "להביא ברכה וקדמה לארץ כולה ולבני שני העמים" ... החשמל שנביא לכן יגרום למהפכה של ממש בחייכן. סוף סוף תוכלו לחיות כאנשים מתקדמים".
על רקע הידידות שהתפתחה במהלך הזמן עם שתי הנשים, והודות לפעולות ה"ריכוך" שנקט בהן כדי לשכנען להצטרף לעידן "הציוויליזציה", אזר דיקובסקי אומץ כדי לשכנע את אלפרד רוק לנקוט פעולה. הוא הציע לו להאיר את גן ביתו בחשמל בחגיגת יום הבסטיליה שנהג לערוך מדי שנה ב-14 ביולי, שאליה הוזמנו סלתה ושמנה של העיר, כולל קונסולים ונציגים של חברות זרות. כדי לבצע זאת, היה צריך להעמיד עמודי חשמל מתל אביב ליפו ולמתוח עליהם חוטי חשמל וכן להתקין טרנספורמטורים ומתקני תאורה בגנו של רוק בהשקעה של 500 לירות שטרלינג. לאחר מספר ימים נענה רוק להצעה ועובדי חברת החשמל עבדו ללא לאות כדי להספיק להאיר את הגן לקראת החגיגה.
תאורת הלילה הפכה לשיחת היום בחוגים רחבים ביפו. זה היה "הסוס הטרויאני" שבעזרתו קיווה דיקובסקי לחדור ליפו המסתגרת. קשיים רבים ליוו את התהליך, שכן עיריית יפו עדיין עמדה בסירובה להתחבר לרשת החשמל. בסופו של דבר יוסף אליהו שלוש שכיהן כחבר ההנהלה של עיריית יפו וכחבר ועד בניין ערים של יפו ותל אביב, הצליח בעזרת קשריו הרבים להשלים את המשימה שבה החל דיקובסקי. ביום שישי, 16 בנובמבר 1923, נפגשו פנחס רוטנברג ומושל יפו אדוארד קמפבל ליד הטרנספורמטור שניצב בפינת שדרות המלך ג'ורג (היום שדרות ירושלים (יפו)), והפעילו את תאורת העיר ביפו.
נישואיו לצילה אפלבוים
לאחר שהוריהם של צילה ניאותו לתוכנית הנישואים של בתם, הם היו אמורים לצאת מחוץ לישראל עם בתם כמנהגם מדי שנה והציעו כי החתונה תיערך לאחר שובם. דיקובסקי התנגד לתוכנית והוחלט כי טרם נסיעתם יתחתן הזוג בטקס צנוע ברבנות ורק לאחר שובם מחוץ לישראל, תיערך קבלת פנים גדולה לכל מכריהם. ב-10 לחודש יוני 1928, שנתיים לאחר שנפגשו לראשונה, באו השניים בברית הנישואין.
לאחר שצילה נסעה עם הוריה, ביקש דיקובסקי חופשה מחברת החשמל בשל געגועיו לאשתו. הוא נסע בעקבותיה לפריז וטייל עימה ברחובות העיר, במוזיאונים ובהצגות תיאטרון. את הימים הללו בחברת אשתו הטריה תיאר דיקובסקי כתקופה היפה בחייו. עם חזרתם לארץ, התגורר הזוג באופן זמני בביתם של הורי צילה ולאחר מכן רכשו במשותף עם ההורים מגרש בגודל דונם בתל בנימין שברמת גן, במחיר אלף לירות שטרלינג, שעליו בנו בית בן שתי קומות. ההורים התגוררו בקומה העליונה ואילו הזוג בקומה התחתונה. עם הגיע הקיץ, התברר שליקויי בנייה חמורים הפכו את ביתם לכבשן ובסופו של דבר מכרו את הבית וחזרו לתל אביב. הם שכרו דירת גג מרווחת ברחוב חובבי ציון 46 שבה התגוררו 42 שנה "כמעט כל ימי ביחד עם אשתי" כתב דיקובסקי. צילה דיקובסקי נפטרה בתל אביב בחודש אוקטובר 1982.
השתלמותו בשיווק בבורדו שבצרפת
לרבים מעובדי חברת החשמל לא היה רקע מקצועי בתחום העבודות הקשורות לרשת החשמל והחברה הגיעה למסקנה כי אין די בהקניית מיומנויות ראשוניות, כדי לענות על צורכי החברה המתפתחים, וכי יש צורך לקיים השתלמויות מקצועיות בתחומים שונים כדי לשפר באופן ניכר את רמתם המקצועית של העובדים. פנחס רוטנברג הפליג בשבחם של העובדים שהגיעו לארץ ישראל: "התבונה, התרבות, המסירות והאידיאליזם של כוח העבודה היהודי הממוצע הוא יוצא מהכלל ומייצר כוח יצירתי חבוי ההופך בעל ערך עצום. בסך הכל, רבים מהמהגרים מגיעים לארץ ישראל ללא מיומנויות מתאימות אולם תודות לאיכויות פנימיות הטבועות בהם הם בדרך כלל רוכשים מומחיות ומיומנויות במקצועות מתאימים בתוך פרק זמן קצר מאוד." ואכן חלק מהעובדים נשלחו מחוץ לישראל כדי להשתלם בתחומים שונים הקשורים לתעשיית החשמל. "דיקובסקי נשלח בתחילת שנות השלושים לבורדו שבצרפת ללמוד מניסיונה של חברת החשמל המקומית בשיווק תעשיית החשמל. יישום השיטות שלמד בצרפת סייעו לחברת החשמל להגדיל את מעגל צרכניה ואת היקף צריכת החשמל שלהם".
מעצרו בכלא עכו
ב-10 ביולי 1938 נעצר דיקובסקי על ידי משטרת תל אביב, נשלח למעצר ביפו ולאחר מכן נכלא במשך חודשיים כאסיר מנהלי בכלא עכו עם רבים מחבריו לדרך. ביומן שנכתב בכלא עכו, ניתן ללמוד על הלך הרוח של העצורים: "מחנק שמו לנו. בכל הדרכים והתחבולות אומרים להשמידנו וגורלו של כל חייל ז'בונטיסקאי הוא –עכו. כן, שבויי עכו אנו, אולם חופשי הוא רוחנו, ומי אדון לנשמתנו. הצינוק והכלא הוא מנת חלקנו, אך לא ירתיענו אחור".
תרומתו לשימוש במוצרי חשמל
דיקובסקי הקדיש מאמצים רבים לשכנע את חברת החשמל בצורך להפיץ בקרב הציבור את חיוניות הבישול בחשמל ואת יתרונות חימום מי הרחצה בחשמל. תגובת ההנהלה הייתה צוננת, אך דיקובסקי לא אמר נואש. בין השנים 1937 – 1941 הצליח עם קומץ אנשים לצדו "לחולל את הפלא" ולהגדיל באופן ניכר את השימוש בחשמל. חברת החשמל בפיקודו, החלה להשאיל לנשות ישראל כיריים וסירים חשמליים לניסיון. וכך נכתב בחוברות ההסברה שחולקו לנשים: "נסי לבשל בחשמל - לא תתאכזבי! חברת החשמל מעמידה לרשותך כירה לניסיון לחודש ימים", ובמילים הבאות צוטטה צרכנית חשמל מרוצה: "מיום שאני מבשלת בחשמל, אין הבישול מדאיגני בזמן הטיול".
טקטיקת שיווק נוספת שנקטה חברת החשמל הייתה באמצעות ספרי בישול שהפיצה ובהם שלל מתכונים ששולבו בהם "עצות חשמליות" ליעילות הבישול והאפייה. לקראת חג החנוכה למשל, ניתנה העצה הבאה: “כשאת מטגנת סופגניות על פלטה חשמלית, אין צורך לטגן כל העת בחום מלא... אין כמו הפלטה החשמלית כדי לעזור לך להסדיר את החום". גם נוחותה של עקרת הבית לא נפקדה ממאמצי השיווק: "מאחר שהבישול בחשמל נעשה בלי להבה, אין צורך לסגור דלתות או חלונות כדי למנוע רוח פרצים. בימים חמים או בימים של בישול מוגבר, אפשר איפוא למנוע מחנק או כאב ראש ובחילות, הנגרמים כולם עקב האוויר המקולקל במטבח הסגור. בימי קיץ אפשר גם לבשל בתנור חשמלי העומד בגזוזטרה", וכן: "הכל נעשה בסיבוב של כפתור. מאחר שלכל תבשיל נועד זמן קבוע, אפשר לצאת מן המטבח ולעסוק במלאכה אחרת, ולחזור בלי למצוא מאכל חרוך". מסתבר שהחשמל טרם הגיע לכל מקום, כך עולה לפחות ממכתב ששלח ליאונרד ברנשטיין לדיקובסקי ב-6 באוקטובר 1948, מספר חודשים לאחר קום המדינה ובו הוא מתלונן שאינו יכול ליהנות מארוחה חמה בבית מארחיו כיוון שאין להם חשמל לבישול. "כיועצה המוזיקלי לעונת תש"ט של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, הנני מתאכסן בבית מר נוביקוב, רח' ביאליק 20, וסועד שם את כל ארוחותיי, היות שעלי לשמור על דיאטה ולהקפיד על ארוחות מבושלות בבית... במצב האספקה הקשה השורר בארץ, לא תוכל משפחת נוביקוב למלא את דרישתי, אלא אם תעמוד לרשותם האפשרות לבשל בחשמל. על כן אסיר תודה אהיה לכבודו, אם יואיל להוציא עבור משפחת נוביקוב את הרישיון לשימוש בחשמל לבישול". לסיום הוסיף כי הוא מקווה שבקשתו לא תושב ריקם.
שנותיו האחרונות בחברת החשמל
רוטנברג נפטר בשנת 1942 והמחלקה המסחרית שבראשה עמד דיקובסקי המשיכה לפעול במרץ. דוד בן-גוריון, הכריז על הקמתה של מדינת ישראל וחברת החשמל נערכה לקראת המדינה שבדרך והמשיכה להתפתח בעקבות העלייה ההמונית של שנות ה-50 של המאה ה-20. קווי חשמל חדשים נפרשו, צרכנים חדשים הצטרפו ומפעלים ובתי מלאכה שהוקמו באזורים שונים חוברו לרשת החשמל. בשנות עבודתו האחרונות של דיקובסקי בחברת החשמל, התאפיין המשק הישראלי בפיתוח מהיר, בתהליכי מודרניזציה טכנולוגיים ובצריכה גוברת של חשמל. הסיסמה הרווחת בתקופה זו בפרסומות חברת החשמל הייתה "יותר חשמל פחות עמל" והציבור הוזמן לרכוש מכשירי חשמל ביתיים חדישים אשר "אינם בגדר חלום" ושהשימוש בהם "נוח, חסכוני ובריא". דיקובסקי המשיך לנהל את המחלקה המסחרית עד שפרש מהחברה במחצית הראשונה של שנות ה-60 של המאה ה-20.
מותו
דיקובסקי זכה לאריכות ימים. הוא נפטר ב-20 בדצמבר 1989 בגיל 93, למעלה מעשור לאחר מות אשתו ססיל והניח אחריו בת, מיכאלה, רעייתו של הצייר מיכאל ארגוב. הוא נטמן לצד אשתו בבית העלמין בקרית שאול.
יחסי איי שלמה–צ'ילה
יחסי איי שלמה–צ'ילה הם היחסים שבין אנשי הרפובליקה של צ'ילה ואנשי איי שלמה. במסגרת הממשלתית לא מתקיימים יחסים בין שתי המדינות.
יחסים דיפלומטיים
בין שתי המדינות לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים אלא מגעים בלבד במסגרות בינלאומיות. איי שלמה היא אחת המדינות היחידות באזור אוקיאניה שלא כוננה יחסים דיפלומטיים רשמיים עם הרפובליקה של צ'ילה.
פולי
פולי (Puli) הוא גזע של כלב רועים הונגרי ואף נחשב לכלב הלאומי הוא בעל מראה מיוחד הודות ל"ראסטות" שבפרוותו. הפולי מזכיר כלב הונגרי אחר, הקומונדור, אולם הוא קטן ממנו משמעותית ושונה ממנו באופיו. הפולי פופולרי מאוד בארץ מוצאו והודות למראהו המיוחד - גם בעולם. באזורים כפריים בהונגריה ניתן למצוא כלבי פולי רבים שעוסקים ברעיית צאן, ובמקביל ישנם כלבים רבים שמוחזקים בבתים כחיות מחמד הן בהונגריה והן ברחבי העולם.
היסטוריה
מוצאו של הפולי לא ברור אולם כפי הנראה, כמו הקומונדור, גם הוא הובא על ידי המדיארים מאזור טיבט בסביבות המאה העשירית. בעוד שהקומונדור שימש להגנה על העדר מפני טורפים, הפולי הקטן, האינטליגנטי והממושמע שימש לרעיית הצאן. הצבע השחור היה המועדף כי הקל על הבעלים לזהות את הכלב בין הצאן, ועד היום שחור הוא הצבע הנפוץ ביותר בגזע זה. במלחמת העולם השנייה הכלב כמעט ונכחד לחלוטין אולם בזכות מאמצים של חובבי הגזע בעולם והרבעות מבוקרות גדל מספרו של הפולי בהתמדה.
הופעה
הפולי הוא כלב בינוני, שרירי למדי ובעל צורה מרובעת. לראש צורה ביצית, האף קטן (איננו פחוס), אוזניים בגודל בינוני וזנב קצר יחסית שצמוד לגבו. לפולי פרווה כפולה שיוצרת את אותן ראסטות; בכלב בוגר הראסטות מגיעות לרצפה. בכלבי עבודה מהגזע הזה נהוג לגזור את הפרווה כדי למנוע סרבול מיותר מהכלב, אולם ראסטות שמגיעות לרצפה הן התצורה המועדפת בתערוכות. הצבע הנפוץ ביותר הוא שחור, אולם יש פרטים בצבעים אחרים: חום בהיר, חום כהה, לבן וכחול (נדיר מאוד).
אופי
הפולי הוא כלב בעל אופי נוח ויכול לשמש חיית מחמד למשפחות עם ילדים. יש לו נטייה קלה מאוד לתקוף כלבים אחרים או בני אדם. לפולי נטייה להיות קולני והחזקתו בדירה עלולה להיות בעייתית.
הפולי נאמן מאוד לבעליו, הוא אינטֶליגנט ולומד בקלות ונהנה ללמוד תרגילים חדשים. כמו כן הם מצוינים באימוני אג'יליטי ובזירת התערוכות. הפולי הוא כלב אנרגטי ודורש פעילות גופנית רבה. הם מעדיפים את המשחק כפעילות המועדפת וישמחו לשחק עם בעליהם או עם כלבים אחרים. הם חובבי מים מושבעים ולא יהססו להיכנס למקור מים או אפילו שלולית בוץ, מה שיוביל לשעות ארוכות של ניקיון הפרווה על ידי הבעלים.
גזעים שהתפתחו מהפולי
שני כלבי רועים התפתחו מהפולי בהונגריה:
עזר גת
עזר גת (נולד ב-1959) הוא חוקר ישראלי של המלחמה, הלאומיות והאידאולוגיה, ופרופסור בבית הספר למדע המדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת תל אביב. מחקריו משלבים מומחיות בתחומי ההיסטוריה, האבולוציה, האנתרופולוגיה, ומדעי החברה. הוא מחברם של עשרה ספרים אשר עוסקים בתולדות המחשבה הצבאית, בשאלות היסוד של מהי מלחמה ובסיבות לה, במאבקים שבין מדינות דמוקרטיות ליריביהן הלא-דמוקרטים, בתופעת הלאומיות ובתופעת הקיבעון האידאולוגי. ספריו תורגמו לשפות רבות.
גת כיהן כפרופסור וכחוקר אורח באוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת ג'ורג'טאון, אוניברסיטת אוהיו, אוניברסיטת פרייבורג, אוניברסיטת מינכן ואוניברסיטת קונסטנץ. הוא זכה שלוש פעמים במלגת אלכסנדר פון הומבולדט ושלוש פעמים במלגות קרן המדע הישראלית (ISF). כמו כן, זכה במלגת רוטשילד, במלגת פולברייט, ובמלגת המועצה הבריטית. גת הוא חתן פרס א.מ.ת. לשנת 2019.
ביוגרפיה
גת הוא בוגר בית הספר הריאלי העברי בחיפה, בעל תואר ראשון מאוניברסיטת חיפה (1978), תואר שני מאוניברסיטת תל אביב (1983) ותואר דוקטור מאוניברסיטת אוקספורד (1986). גת הוא רב-סרן במילואים.
מאז שנת 1987 נמנה עם סגל החוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב (כיום בית הספר למדע המדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים), בו הוא מכהן כפרופסור מן המניין וכמופקד הקתדרה לביטחון לאומי על שם עזר ויצמן. שימש בעבר פעמיים כראש החוג. כמו כן, יסד את תוכנית ה-מ"א האקזקוטיבית בביטחון ודיפלומטיה ואת תוכנית ה-מ"א הבינלאומית בביטחון ודיפלומטיה (באנגלית), ועומד בראשן.
תולדות המחשבה הצבאית
ספרו הראשון של גת " The Origins of Military Thought from the Enlightenment to Clausewitz ", אשר ראה אור בשנת 1989, מיזג בין שני תחומים שהיו עד אז נפרדים לחלוטין: המחשבה האסטרטגית וההיסטוריה של הרעיונות. הספר הראה שהמחשבה הצבאית של המאה ה-18 צמחה מרעיונות ההשכלה וביקשה ליצור תאוריה כללית של המלחמה המבוססת על כללים ועקרונות אוניברסליים. ביקורתו של קרל פון קלאוזביץ עליה הוסברה עתה כביטוי לריאקציה הסוחפת של הרומנטיקה כנגד רעיונות ההשכלה במפנה המאה ה-19.
בספרו " The Development of Military Thought: The Nineteenth Century ", שראה אור בשנת 1992, המשיך גת בהצגת האסכולות המרכזיות של המחשבה הצבאית במאה ה-19. ספרו " Fascist and Liberal Visions of War: Fuller, Liddell Hart, Douhet, and Other Modernists " משנת 1998 חשף את הזיקה הקרובה שהתקיימה בעשורים הראשונים של המאה ה-20 בין התאורטיקנים הבולטים של רעיונות הלוחמה הממוכנת – ביבשה ובאוויר – לבין זרמים פוטוריסטיים ופשיסטיים, שהעלו על נס חזונות של עולם עתידי אליטיסטי וממוכן. כמו כן, הציג הספר את הגותו של ב.ה. לידל הארט בבריטניה הליברלית שלאחר מלחמת העולם הראשונה כביטוי חלוצי לרעיונות שיהפכו לבסיס ההתייחסות של חברות דמוקרטיות ליברליות למלחמה ולניהולה מאז ועד ימינו. בספר זה ובספר " British Armour Theory and the Rise of the Panzer Arm: Revising the Revisionists " משנת 2000 סתר גת את ההאשמות שהופנו כנגד לידל הארט בדבר זיוף כביכול של השפעתו על התהוות דוקטרינת השריון הגרמנית לקראת מלחמת העולם השנייה.
ספריו מהשנים 1989, 1992 ו-1998 נאספו לכרך אחד " A History of Military Thought: From the Enlightenment to the Cold War " שראה אור בשנת 2001 בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד. הספר תורגם לעברית בשני כרכים (הוצאת מערכות): "מקורות המחשבה הצבאית המודרנית" (2000), ו"התפתחות המחשבה הצבאית במאה העשרים" (2002), וזכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
מהי מלחמה? שאלות יסוד
הספר " War In Human Civilization " משנת 2006 הוא חיבור אינטרדיסציפלינרי הבוחן באופן ביקורתי ידע ותובנות מתחומי האנתרופולוגיה, התאוריה האבולוציונית, מדע המדינה, ההיסטוריה, הסוציולוגיה, הכלכלה והיחסים הבינלאומיים. זאת במגמה להעמיד תשובות לשאלות עתיקות יומין שבחלקן נחשבו לבלתי פתירות: ממתי בני אדם לוחמים – האם מצב הטבע האנושי לפני החקלאות והמדינה היה לוחמני (כפי שטען הובס) או שלומני (כפי שטען רוסו); מהן הסיבות למלחמה; וכיצד השפיעו עליה הופעת המדינות ההיסטוריות, תהליך המודרניזציה והדמוקרטיה הליברלית. הספר נבחר על ידי המוסף הספרותי של הטיימס (TLS) לאחד מספרי השנה של 2006, ותורגם ליפנית, קוריאנית וסינית. יובל נוח הררי ציין אותו במשאל שהתפרסם ב"הארץ" כספר שהשפיע עליו יותר מכל.
מאבקי הדמוקרטיות מול יריבהן (עבר ועתיד)
הספר " Victorious and Vulnerable: Why Democracy Won in the 20th Century and How it is still Imperiled " משנת 2010 בוחן הספר את הסיבות לניצחון הדמוקרטיה בעולם במאתיים השנה האחרונות, ואת הרלוונטיות של תהליך זה לשאלת התפתחותן העתידית של סין ורוסיה במאה ה-21. בנוסף, מנתח הספר את סכנות הטרור הבלתי קונבנציונלי. הספר זכה בפרס ספר השנה של האגודה הישראלית למדע המדינה לשנת 2010. חזרתן לזירה של המעצמות האוטוריטריות-קפיטליסטיות עמדה במרכזם של שני מאמרים שפרסם גת בכתב העת "Foreign Affairs" בשנים 2007 ו-2009, בתקופה שמרבית החוקרים סברו שניצחונה הסופי של הדמוקרטיה כבר הושג.
תופעת הלאומיות
ספרו " Nations: The Long History and Deep Roots of Political Ethnicity and Nationalism " משנת 2013 שנכתב יחד עם אלכסנדר יעקובסון שולל את הטענה לפיה הלאומיות היא תופעה מודרנית טהורה ומלאכותית, אם לא מניפולטיבית לחלוטין. הספר מראה שהזיקה ההדוקה בין אתניות למדינה מתקיימת מאז הופעתן של מדינות בראשית ההיסטוריה. המודרניות הובילה להידוק הזיקות הלאומיות ולהעצמתן באמצעות מושגי הריבונות העממית והשוויון האזרחי. אולם הספר טוען כי אין שחר לטענה שלפיה הזיקות הלאומיות – שבעבר כמו בהווה הולידו תמיד גילויים אדירי עוצמה של הזדהות, הקרבה ומסירות נפש קולקטיביים – הן חדשות או שטחיות. הספר תורגם לספרדית, טורקית וקוריאנית.
סיבות המלחמה
הספר " The Causes of War and the Spread of Peace: But Will War Rebound? " משנת 2007 פורס את מערכת המוטיבציות האנושיות שמובילה למלחמה, נושא שנזנח לחלוטין בספרות היחסים הבינלאומיים. הספר מראה כיצד תהליך המודרניזציה במאתיים השנה האחרונות הביא לירידה מתמשכת בשכיחות המלחמה מאז 1815, משום שהוא שינה את האטרקטיביות היחסית בין שלוש האסטרטגיות היסודיות של ההתנהגות החברתית האנושית: שיתוף הפעולה, התחרות השלומנית והקונפליקט האלים. הוא גם מסביר את החריגה הגדולה ממגמה זו: שתי מלחמות העולם. גת שולל את הסברה הרווחת שהמלחמה הפכה ליקרה ומרובת אבדות יותר בעידן התעשייתי-מודרני, ומראה שמה שמציין עידן זה הוא שהשלום נעשה לרווחי יותר.
קיבעון אידאולוגי
בספרו Ideological Fixation: From the Stone Age to Today’s Culture Wars משנת 2022 משלב גת שוב ידע מדיסציפלינות שונות. הספר עושה מאמץ לפצח את הפרדוקס שעל פיו הכל מכירים בתופעת הקיבעון האידאולוגי ובהטיה בפרשנות העובדתית של המציאות הכרוכה בו, ואף על פי כן, לעיתים קרובות כל כך, נופלים לה קורבן.
פרוזאורולופוס
פרוזאורולופוס (שם מדעי: Prosaurolophus; משמעות שמו: "לפני זאורולופוס", עקב הדמיון בין העטרה של שני הסוגים, בהם היה קדום יותר הפרוזאורולופוס) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת ההדרוזאוריים אשר חי באמריקה הצפונית לפני 75.5-74 מיליון שנה מהיום.
מאובני הדינוזאור מהמין Prosaurolophus maximus התגלו בשנת 1916 ליד הפארק הפרובינציאלי דינוזאור שבאלברטה, קנדה ותוארו בידי החוקר ברנום בראון. המאובנים נלקחו אל המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע. מאובנים נוספים נמצאו בידי החוקר ג'ק הורנר, היועץ המדעי של סרטי פארק היורה במונטנה שהשתייכו למין חדש - Prosaurolophus blackfeetensis. מאובנים אלה מוצבים במוזיאון הרי הרוקי.
הדרוזאור זה הגיע לאורך של קרוב ל-9 מטרים והיה בעל גולגולת באורך מטר שהייתה בעלת עצם אף מוגבהת ובעלת בליטה מעל העיניים. מאחורי הראש הייתה "עטרה" קטנה שהזכירה את זו של הזאורולופוס והלאמבאוזאורוס, אך הייתה קטנה בהרבה. הוא היה בעל "מקור-ברווז" גדול עם שיניים קטנות בחלק האחורני שהותאמו ללעיסת מזון צמחי. דינוזאור זה היה יכול להזדקף על שתיים כדי לרוץ אך הלך על ארבע רגליים.
דינוזאור זה רעה בעדרים סביב המישורים הנרחבים שהיו במדרונות הרי הרוקי לאורך הים הפנימי המערבי.
ואליס
ראו גם
}}
ונדזור
ונדזור (בארמנית: Վանաձոր) היא העיר השלישית בגודלה בארמניה ובירת מחוז לורי, הממוקמת 128 קילומטר צפונית לבירת ארמניה, ירוואן ו-64 ק"מ מזרחית לגיומרי, בעמק נהר פמבק, בגובה 1,350 מטר מעל פני הים, מוקפת בהרי בזום ופמבק. ממזרח ומדרום העיר מוקפת יערות, מצפון וממערב - על ידי גבעות מכוסות שיחים וצמחים. האקלים בוונדזור מאופיין בקיץ קריר ובחורפים קלים יחסית. נכון ל-2011 מתגוררים 105,000 תושבים, ירידה מ-148,876 תושבים ב-1979. העיר מפורסמת גם בזכות אנסמבל המחול העממי של הורבל (שנוסד בשנת 1958), מקהלת המוזיקה הקאמרית של ונדשור (נוסדה ב 1989) והתזמורת הקאמרית של ונדשור (נוסדה ב 1993). כמה להקות רוק מודרניות המפורסמות בארמניה הוקמו בוונדזור.
היסטוריה
העיר בעבר נודעה בשם קרקיליסה בתקופת האימפריה הרוסית, וקירובאקאן (Կիրովական) בתקופת השלטון הסובייטי על שם המדינאי סרגיי קירוב.
ערים תאומות
לוונדזור ארבע ערים תאומות:
וויצ'ך סאוויצקי
וויצ'ך סאוויצקי (בפולנית: Wojciech Sawicki, נולד ב-20 במרץ 1955) הוא פוליטיקאי פולני ממוצא יהודי. כיהן כמזכיר הכללי של הסנאט של פולין בשנים 1990–1996 ומילא אז תפקיד חשוב במעברה של פולין מהקומוניזם לדמוקרטיה. מכהן כיו"ר מזכירות האספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה החל מפברואר 2011.
קורות חיים
נולד ב-1955 בוורשה, לאב יהודי ואם קתולית. הורי אביו נרצחו על ידי הנאצים בגטו לבוב, והאב עצמו ניצל בזכות משפחה פולנית שהסתירה אותו. וויצ'ך סאוויצקי גדל כקתולי ורק שנים לאחר בגרותו גילתה לו אמו את סודו של אביו.
בפברואר 1990, כחצי שנה לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי והפיכתה של פולין לדמוקרטיה מונה סאוויצקי לתפקיד המזכיר הכללי של הבית העליון שהוקם מחדש, הסנאט של הפרלמנט הפולני הדמוקרטי. הוא היה הראשון שמונה לתפקיד זה וכיהן בו במשך כשש שנים (1990–1996), מספק ייעוץ מנהלי, פוליטי וחוקי לגופים השונים של הסנאט. בשנתיים האחרונות (1995-1996) כיהן גם כסגן נשיא "האגודה הבינלאומית של מזכירי הפרלמנטים בעולם".
ב-1996 הצטרף למועצת אירופה, כמנהל המחלקה לשירותים כלליים של האספה הפרלמנטרית. במסגרת זו היה האחראי על תוכנית שיתוף הפעולה הבין פרלמנטרי ועל תיאום עבודת הוועדות. ב-2002 קיבל את צלב הכבוד (Krzyż Zasługi) הפולני, מזהב, אחד העיטורים הפולניים האזרחיים הגבוהים ביותר. ב-2006 היה לסגן מזכ"ל האספה הפרלמנטרית וכעבור חמש שנים, ב-2011 נבחר על ידי האספה הפרלמנטרית למזכיר הכללי שלה. לקראת סוף 2015 נבחר לתקופת כהונה שנייה בתפקיד זה, שאמורה להסתיים ב-31 בינואר 2021. כיהן במקביל (1996 - 2011) גם כמנהל משותף של "המרכז האירופי למחקר ותיעוד פרלמנטרי".
מדע נוצרי
המדע הנוצרי (באנגלית: Christian Science) הוא תנועה נוצרית אדוקה, אשר פותחה בניו אינגלנד שבארצות הברית במאה ה-19 על-ידי המייסדת מארי בייקר אדי, שטענה בספרה "מדע ובריאות" משנת 1875 כי מחלה היא אשליה שניתן לתקן על ידי תפילה בלבד. הספר הפך לטקסט המרכזי של פלג נוצרי זה, יחד עם הביבליה, ועד לשנת 2001 נמכר ביותר מתשעה מיליון עותקים. אדי ו-26 חסידיה קיבלו זכות בשנת 1879 להקמת "כנסיית ישו המדען", ובשנת 1894 הוקמה כנסיית האם, "הכנסייה הראשונה של ישו המדען", בבוסטון שבארצות הברית. תנועת המדע-הנוצרי הפכה לדת הצומחת ביותר בארצות הברית, עם קרוב ל-270,000 חברים שנמנו עם שורותיה בשנת 1936, נתון שירד ב-1990 למעט יותר ממאה אלף, ובשנת 2009 לפחות מ-50,000. הכנסייה ידועה בעיתונה המדווח על חדשות בארצות הברית ובעולם "כריסצ'ן סיינס מוניטור" שזכה בשבעה פרסי פוליצר בין השנים 1950–2002 ונחשב למקצועי ולאובייקטיבי, וגם בזכות חדרי הקריאה הציבוריים שלה ברחבי העולם.
אדי תיארה את המדע הנוצרי כחזרה ל"נצרות קדומה ולאלמנט הריפוי שאבד לה". ישנם הבדלים מובהקים בין תאולוגיית המדע-הנוצרי, לבין זו של התאולוגיה הנוצרית הרווחת. כשבפרט, חסידי המדע הנוצרי מאמצים גישה רדיקלית לפיה המציאות היא רוחנית בלבד והעולם החומרי הוא אשליה. בכלל זה נמצאת התפיסה שמחלה היא טעות נפשית ולא הפרעה גופנית, וכי יש לטפל בחולים לא באמצעות תרופות, אלא על ידי תפילה המבקשת לתקן את האשליה השגויה לפיה הבריאות לקויה.
הכנסייה אינה דורשת מהמאמינים להימנע מכל טיפול רפואי. חסידיה הולכים לרופאי שיניים, לאופטומטריסטים, לגינקולוגים מיילדים, ומוכנים לקבל חיסון כשנדרש על פי החוק - אך בה בעת היא טוענת שתפילה לריפוי נוצרי יעילה יותר כאשר אינה משולבת עם טיפול רפואי סטנדרטי. אולם בין השנים 1880–1990 הימנעות מהטיפול הרפואי המקובל בעולם הובילה למותם של מספר מאמינים וילדיהם. הורים הועמדו לדין ובמקרים מסויימים אף הורשעו בעבירות של הריגה או הזנחה. עם זאת, ההשקפה המשפטית המקובלת הייתה שלכנסייה עצמה אין-אחריות לשלם פיצויים במקרים אלו.
השקל הציוני
השקל הציוני או בקיצור שקל היה מטבע של ההסתדרות הציונית אשר הונהג על ידי דוד וולפסון לקראת הבחירות לקונגרס הציוני השני בשנת 1898. המטבע היה סמלי והומר בכל תפוצה לערך במטבע המקומי. מקור השם הוא במטבע העברי הקדום - "שקל".
השקל הציוני שימש עם היווסדה של התנועה הציונית הממוסדת בראשותו של בנימין זאב הרצל, ועד הקמת המדינה לציון מס חבר שנתי. ה"שוקל", היה מי שרכש שקל ציוני, ובלבד שמלאו לו 18 שנים, קנה את הזכות לבחור צירים לקונגרס הציוני למשך שנה. מי שמלאו לו 24 שנים זכאי היה גם להתמודד בעצמו. לפי מספר השקלים שנמכרו בכל מדינה נקבע מספר הצירים שהייתה זכאית לשגר לקונגרס. מטבע הדברים, בשנים שבהן לא נערכו בחירות לקונגרס הציוני צנחו מכירות השקל. אמנם השקל היה מטבע סמלי, אך כתעודה על תשלום המס ניתנה לכל שוקל חשבונית בצורת שטר, שעליו הופיעו דימויים שבטאו את תמצית הרעיון הציוני, ולעיתים צילום של מטבע ישראלי-יהודי עתיק.
השקל הציוני ביטא את הרצון החופשי של כל יהודי להשתתף בקביעת גורלו של עם ישראל, בשונה מהנהוג בקהילה היהודית בגולה, שם רוב ההחלטות התקבלו בידי מנהיגי הקהילה: החכמים, פרנסי הציבור או שבעת טובי העיר. בהתאם לאחוז רוכשי השקל ניתן היה להעריך את מעמדה של התנועה הציונית בקרב התפוצה. ההכנסות ממכירת השקל הציוני הסתכמו בסכומים נכבדים שאפשרו את תפקודה השוטף של ההסתדרות הציונית ומימון הוצאותיה המנהלתיות.
יום השקל הציוני
קהילות שונות נהגו לקיים אירועים ואספות שונים לשם איסוף תרומות תחת הכותרת "יום השקל הציוני".
לדוגמה, התנועה הציונית בבולגריה הכריזה במאי 1901 על ל"ג בעומר גם כחג ציוני בשם "יום השקל". בקהילת וידין נחוג חג זה מדי שנה. בדרך כלל נוהגים היו החוגגים בני תנועות הנוער ללבוש בגדי חג, לענוד סרט כחול לבן, לערוך תהלוכה שהחלה בבית הספר היסודי היהודי והסתיימה בבית הכנסת, שם נערכה תפילה חגיגית. בשנות ה-30 הפך יום השקל למעין הפנינג של כל בני הקהילה שלווה בנוסף לתהלוכה, בתחרויות ספורט, שירה ונאומים בקרב משתתפיו.
הקריירה של ניקודם דיזמה
הקריירה של ניקוֹדֶם דיזמָה (בפולנית: Kariera Nikodema Dyzmy) הוא הרומן הפופולרי ביותר של הסופר הפולני טדיאוש דולנגה-מוסטוביץ' (Dołęga-Mostowicz). הספר יצא לאור בשנת 1932, וזכה להצלחה מרובה.
עלילה
הספר מתאר את מהלך חייו של הגיבור, ניקודם, שלקח בטעות הזמנה שלא מיועדת אליו, נקלע לתקריות שונות שאותן הוא מנצל על הצד הטוב ביותר בזכות עורמתו, והופך מאדם פשוט, שלא מצליח למצוא עבודה, ל"אדם דגול", "גאון כלכלי" וכמעט שהפך לראש ממשלת פולין.
בפולנית משמש שם הספר כביטוי שמשמעותו קריירה ממוזלת.
הספר שימש כנראה השראה לספר המצליח "להיות שם", מאת הסופר האמריקאי יליד פולין יז'י קושינסקי, שיצא לאור באנגלית בשנת 1971. קושינסקי לא הזכיר את "הקריירה של ניקודם דיזמה", שלא היה מוכר לקוראי האנגלית. תחקיר שפרסם העיתון "וילג' ווייס" ב-1982 האשים את קושינסקי בגנבה ספרותית, בין היתר של עלילת "להיות שם".
למה (סוג)
למה (שם מדעי: Lama) הוא סוג בעלי חיים במשפחת הגמליים שמוצאו מהרי האנדים הכולל שני מינים:
כאשר התגלו מיני הלמה על ידי הכובשים הספרדים, הם נחשבו בתחילה למין כבש (ובגלל זה מכנים אותם עד היום "גמל הכבש"), אולם במהרה התגלה דמיון מורפולוגי רב בין הלמה לגמליים של העולם הישן. לינאוס מייסד הטקסונומיה ראה אותם כמין בסוג גמל, כאשר את המינים השונים סיווג כתת-מינים. ז'ורז' קיווייה הניח בשנת 1800 את המינים לעיל כולל האלפקה בסוג למה ואת הוויקוניה המצויה שם בסוג נפרד.
מתיעוד מאובנים נראה כי מקורו של הסוג למה (ושל סוגי הגמליים האחרים הקיימים כיום) בצפון יבשת אמריקה שלא בדומה לתפוצתו הבלעדית כיום בדרום היבשת.
היילה סטאין
היילה סטאין (נולד ב-11 באפריל 1955) הוא אתלט ישראלי, שיאן ישראל בעבר בריצת מרתון ובריצות נוספות למרחקים ארוכים. ייצג את ישראל בשתי אולימפיאדות (אתונה 2004 ובייג'ינג 2008), ב-3 אליפויות עולם (פריז 2003, הלסינקי 2005 ואוסקה 2007) וב-3 אליפויות אירופה (מינכן 2002, גטבורג 2006 וברצלונה 2010).
ביוגרפיה
סטאין נולד באתיופיה וגדל באזור הררי בו היה נוהג לרוץ מדי יום לבית ספר שהיה מרוחק מביתו. עלה עם משפחתו ארצה במבצע שלמה ב-1991, התגורר בתחילה באתרי קליטה כגון אכסניה בטבריה ומתחם הקרוונים חצרות יסף. עבד בגינון ובעבודות מזדמנות אחרות ומאחר ולא הצליח למצוא בהן פרנסה יציבה החל משתתף בתחרויות ריצה למרחקים ארוכים. הוא קיבל תמיכה מ"עמותת הצבי".
בתחילת דרכו המקצוענית לווה על ידי המאמן אנטוניו סנטורי, ולאחר מכן על ידי המאמן והתזונאי יאיר קרני. ב-1994 זכה לראשונה באליפות ישראל בריצה ל-10,000 מטרים, וב-1996 החל להקדיש את רוב זמנו למשטר אימונים קפדני. מאז שבר שיאים ישראלים רבים ונכון לאוגוסט 2014 מחזיק בשיאי ישראל בריצת 10 ק"מ כביש, ריצת שעה, 20 ק"מ, 25 ק"מ, 30 ק"מ, חצי מרתון ובריצת מרתון. את השיא בריצת המרתון שבר בתחרות בוונציה ב-26 באוקטובר 2003 כשקבע זמן של 2:14:21 (זמני הביניים היו: 5 ק"מ - 15:48, 10 ק"מ - 31:01, חצי מרתון - 1:05:36, 25 ק"מ - 1:17:57, 30 ק"מ - 1:34:39, 35 ק"מ - 1:50:13, 40 ק"מ - 2:06:19).
האגודה המקצוענית הראשונה בה היה חבר הייתה הפועל סולם צור מהמועצה האזורית מטה אשר. מאוחר יותר עבר לאגודות מכבי תל אביב והצבי קריית גת, בה מתאמן בהדרכתו של המאמן יחיעם סקיטל.
ב-2004 השתתף באולימפיאדת אתונה בתחרות ריצת המרתון, לאחר שנכנס לאצטדיון להקפת הסיום הוטעה על ידי שופטת וביצע סיבוב נוסף, לאחר ערעור שהוגש נקבע שסיים את הריצה במקום ה-20. באליפות העולם ביפן 2007, סיים במקום ה-19.
ב-21 ביולי 2008, כשבועיים לפני פתיחת האולימפיאדה בבייג'ינג, נעצר סטאין באתיופיה, בה שהה במחנה אימונים בתנאי גובה, הוא שוחרר לאחר שלושה ימים בכלא.
באולימפיאדת בייג'ינג בתחרות ריצת המרתון, סיים במקום ה-69.
סטאין נשוי ואב לשמונה ילדים, מתגורר בחדרה.
Forever (אלבום של ספייס גירלז)
Forever (בעברית: לנצח) הוא אלבום האולפן השלישי של להקת הבנות הבריטית ספייס גירלז. האלבום יצא לאור ב-1 בנובמבר 2000, על ידי חברת התקליטים וירג'ן רקורדס. זהו אלבום האולפן האחרון של הלהקה ותקופה קצרה לאחר צאתו הלהקה התפרקה.
הפקה
האלבום, ממנו יצאו רק 2 סינגלים, עבר שינוי מוזיקלי מפופ קלאסי, למוזיקת R&B. השינוי בסגנון המוזיקלי כמו גם הפער בין הסינגל האחרון של להקה שיצא יותר משנתיים לפני צאת האלבום גרמו לירידה בפופולריות של הלהקה והובילו לחוסר ההצלחה של האלבום. כמו כן, פרישתה של ג'רי האליוול והעבודה במקביל על אלבומי הסולו של חברות הלהקה, לא תרמו גם הם להצלחת האלבום.
האלבום כולל 11 רצועות, כאשר בגרסה המיוחדת שיצאה רק באירופה, האלבום כלל את שני הקליפים של הלהקה לסינגל Holler, והאי-סייד Let Love Lead The Way. כמו כן, כלל האלבום את הסינגל Goodbye, שיצא בחג המולד של שנת 1998.
ויקוניה מצויה
ויקוניה מצויה (שם מדעי: Vicugna vicugna), הקרויה בקיצור ויקוניה, היא יונק ממשפחת הגמליים הגדל בדרום אמריקה. זהו אחד משני מיני הגמליים שמצויים באזורים האלפיניים של הרי האנדים, בעוד השני הוא הגואנקו. מספרן של הוויקוניות, נכון ל-2008, מוערך בכ-350,000 פרטים.
תיאור
הוויקוניה קטנה מעט מהגואנקו. פרוותה חומה-צהבהבה מלבד על הגרון ובבטן, בהן היא לבנה וארוכה יותר. ראשה של הוויקוניה קצר מעט מזה של הגואנקו, ואוזניה מעט ארוכות יותר. אורך הראש והגוף יחד הוא 1.45 עד 1.6 מטרים, וגובה הכתפיים כ-75 עד 85 ס"מ. משקלה בין 35 ל-65 קילוגרם.
תפוצה ובית-גידול
הוויקוניה מצויה באזור המרכזי של הרי האנדים: בפרו, צפון-מערב ארגנטינה, בוליביה וצפון צ'ילה, בעוד האוכלוסייה הגדולה ביותר מצויה בפרו.
בתי הגידול המועדפים על הוויקוניה הם ערבות צחיחות-למחצה ומישורים בגובה של כ-3,500 עד 5,750 מטרים מעל גובה פני הים. הוויקוניות חיות באזורים שבהם ניתן להגיע למקור מים בקלות, על מנת שיוכלו לשתות את כמות המים הדרושה להן ביום-יום.
שליחות קטלנית: גורל אפל
שליחות קטלנית: גורל אפל (באנגלית: Terminator: Dark Fate) הוא סרט אמריקאי מסוגת מדע בדיוני ופעולה בבימויו של טים מילר על פי תסריט שנכתב על ידי בילי ריי, דייוויד ס. גויר, ג'סטין רודס וג'וש פרידמן. סיפור הסרט מבוסס על רעיון של מילר ויוצר הזיכיון ג'יימס קמרון, בשיתוף עם דייוויד אליסון, כששני האחרונים גם משמשים מפיקים. זהו החלק השישי בזיכיון באותו שם ומשמש המשך ישיר לסרטים "שליחות קטלנית" ו"שליחות קטלנית 2: יום הדין", תוך התעלמות מהסרטים העוקבים וסדרת הטלוויזיה "שליחות קטלנית: יומני שרה קונור" שהתרחשו על ציר זמן חלופי.
בסרט מככבים ארנולד שוורצנגר, לינדה המילטון, דייגו בונטה, נטליה רייס, גבריאל לונה ומקנזי דייוויס והוא מופץ על ידי סרטי פרמאונט בארצות הברית ועל ידי פוקס המאה ה-20 בשאר העולם. עלילת הסרט מתרחשת 25 שנה לאחר אירועי שליחות קטלנית 2, המכונות שולחות מחסלת מתקדמת שעוצבה בשם Rev-9, חזרה לשנת 2020 על מנת לחסל את דני רמוס, שגורלו קשור לעתיד. המחתרת שולחת את גרייס, חיילת שמשימתה להגן על דני, אליהם מצטרפת גם שרה קונור והמחסל המזדקן T-800.
ויקוניה מצויה
התנהגות
הוויקוניות חששניות מאוד, ורעש קטן יכול לגרום להן לנוס. הזכר הדומיננטי בדרך כלל מזהיר את העדר בקריאת אזהרה. הוויקוניות יכולות לרוץ במהירות של כ-47 קמ"ש ברום של כ-4,500 מטרים.
שליחות קטלנית: גורל אפל
צילומי הסרט נערכו מיוני עד נובמבר 2018 בהונגריה, ספרד ובארצות הברית. החל מ-1 בנובמבר 2019 הופץ הסרט לקולנועים, באמריקה הצפונית על ידי Paramount Pictures, ובשאר העולם על ידי פוקס המאה ה-20.
ויקוניה מצויה
הוויקוניה והאדם
צמרה הוא היקר ביותר בעולם, הודות לקלות משקלו, כושר החימום שלו ומרקמו החלק. צעדי ממשלת פרו, שעודדה את לכידת הוויקוניות המצויות לשם גז צמרן בלי לפגוע בהן ופיתחה שווקים למסחר בצמר, לאחר שנים של הגבלות חמורות ואיסורי סחר במדינות שונות, כמו ארצות הברית, הביאו לגידול חד במספרן, והוא עומד כיום על 350 אלף פרטים.