cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הממלכה החתית הקדומה
מימי השלטון המשוערים של אניתש לימי המלך העוקב הידוע, הוא לברנש הראשון, משתרעות מאה שנות היסטוריה בלתי מתועדת. אין לדעת אם היה קשר משפחתי ברור בין המלכים, ואחדים אף סברו כי שני המלכים האגדיים היו חַתים במוצאם, ולא חִתים.
חתושיליש הראשון (נקרא גם לברנש השני) "האחד מחתושש", בן לברנש הראשון, היה המלך הראשון לשלוט מחתושש, אותה הוא שיקם וביצר. בשלטונו יצא המלך למסכת כיבושים. בין כיבושיו היו אלאכ וארזואה. כן נלחם בצפון סוריה, וכבש את אלמה, זארונה, האסוא והאהום. את ניצחונותיו תלה המלך באלת השמש ארינה והקדיש לה עבדים וכסף רב. בימיו התרחשה פלישה מאיימת של שבטי החורים לממלכתו, אך המלך עשה חייל בהדיפתם.
נכד חתושיליש הראשון, הוא מורשיליש הראשון, ירש את סבו, כנראה משום שמזימת חצר בה היה מעורב בנו של חתושיליש הראשון נחשפה על ידי המלך והירושה עברה הלאה כעונש. מעט ידוע על שלטונו, אולם נהוג לזקוף לזכותו את כיבוש חלב, ופשיטה על בבל אשר שמה קץ לשושלת חמורבי. צפון סוריה הוכנעה ברובה ומסיה זרמו לקופה החתית. מורשיליש הראשון נפל קורבן לרצח ביד גיסו חנתיליש הראשון שעלה לכס, אך החל תקופה בת כ־100 שנות אנרכיה ואי־יציבות שלטונית.
אחר חנתיליש הראשון שלט זידנתש הראשון, אחריו אמונש ואחריו חוזיאש הראשון. בימי המלכים הללו אבדה הממלכה החתית שטחים וכוח. כיבוש קיליקיה בידי החורים היה הרסני במיוחד הואיל והוא הגביל את גישת החתים לסוריה. את חוזיאש הראשון ירש תלפינוש, איש חצרו, אשר חתם על הסכם עם החורים כדי לדאוג לשלום הפרובינציות הסוריות. ברואו את ההרס ששרעו מלחמות הכתר, קבע המלך החדש חוקי ירושה ברורים, קבע הגבלות על ניסיונות לקיחת החוק לידיים בידי האצולה, טיפח את כוח הפנקוס וטיפל בנדון עונשי מוות.
בהקשר לטווח הקרוב, ניתן לומר כי הרפורמות אותן הנהיג תלפינוש נכשלו. יורשיו של תלפינוש היו סדרת מלכים חלשים שמעט מאוד ידוע לגביהם ובימיהם הממלכה החתית הצטמצמה במידה משמעותית. אף על פי כן, שושלת חדשה קמה בתום שלטונם ההרסני והביאה ליסוד האימפריה החתית. שמות מלכי הממלכה החתית התיכונה, הם יורשי תליפינוש, הם כדלהלן:
הערות שוליים
Hittites
ג'ייסון בגיי
ג'ייסון בגיי (באנגלית: Jason Beghe; ,תעתיק פונטי: /bəˈɡeɪ/, נולד ב-12 במרץ 1960) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי המוכר בעיקר מתפקידו בסדרת הטלוויזיה "שיקגו PD" של רשת NBC.
ראשית חייו
בגיי נולד ב-19 במרץ 1960 בניו יורק, כבן הרביעי במשפחתו. הוא למד בבית הספר הפרטי קולגייט לבנים בניו יורק שם הכיר את השחקן דייוויד דוכובני ואת ג'ון קנדי ג'וניור שהפך לחבירו הטוב, השניים היו מסתובבים לעיתים קרובות באזור מוזיאון המטרופוליטן לאמנות ובסנטרל פארק, בהשפעתו אף שיחק קנדי תפקיד בתיאטרון בית הספר. השפיע רבות גם על קריירת המשחק של דייוויד דוכובני כשדחף אותו להמשיך לעסוק בזה בעוד דוכובני תכנן ליהיות סופר ופרופסור.
כיום בעל טור שמרני בו משתף ברשת את דעותיו הפוליטיות.
הצטרפותו ופרישתו
בשנת 1994 השתתף בגיי בשיעור ללימוד משחק שהועבר על ידי מילטון קטסלאס שם החליט לקחת מספר קורסים בסיינטולוגיה כשעמיתו למשחק בודהי אלפמן הביא לו ספר על סיינטולוגיה שבעקבות קריאתו השתכנע בגיי ברעיונו של ל. רון האברד ש"טכנולוגיה" מסוימת יכולה להניב יכולות על אנושיות.
בגיי עזר לקדם את "מהי סיינטולוגיה?" תערוכה שהייתה חלק ממסע הפרסום הלאומי של כנסיית הסיינטולוגיה בבריטניה בשנת 1999, וכן הופיע בסרטוני ייצוג סיינטולוגיה שהתפרסמו ברשת פוקס ניוז בשנת 2005, הוא אמר פעם בריאיון לרוג'ר פרידמן שמנהיג כנסיית הסיינטולוגיה דייוויד מיסקאוויג' כינה אותו "נער הפוסטר" של כנסיית הסיינטולוגיה ["the poster boy for Scientology"], הוא הגיע לרמה של OT V בארגון הסיינטולוגיה והוכשר ליהיות "מבקר", בעקבותיו גם אשתו לקחה קורסי סיינטולוגיה ואף היא הגיעה לרמה של OT V, בגיי העריך שבמהלך השנים תרם לכנסיית הסיינטולוגיה כמיליון דולר.
ב -2007 החליט בגיי לפרוש מארגון הסיינטולוגיה והחל לבקר בפומבי את הארגון. לאחר פרישתו נפגש רבות עם חבירו מילדות דייוויד דוכובני איתו שוחח רבות על תקופתו בסיינטולוגיה, בגיי התבטא פעם כי יחסיו עם דוכובני מעיקים וכי הוא "אדם מדכא" (מלשון דיכוי).
ביקורת ציבורית
לאחר פרישתו מסיינטולוגיה פנה בגיי אל אנדריאס הלדאל-לונד שהיה מתנגד ידוע לארגון הסיינטולוגיה שהפגיש אותו עם העיתונאי ומתנגד הסיינטולוגיה מארק בונקר, השלושה נפגשו בביתו של בגיי בו קיימו איתו ראיון שארך כשלוש שעות על חוויותיו כסיינטולוג ניתן למצוא את הראיון המלא ביוטיוב. במהלך הראיון התבטא בגיי כי "הסיינטולוגיה מסוכנת מאוד לבריאות הרוחנית, הנפשית, והאבולוציונית" בסוף הראיון אמר "אין לי אג'נדה, אני רק מנסה לעזור... יש לי את הניסיון כאחד שהיה בתוך הסיינטולוגיה ויצא ממנה, לכן זה נותן לי פרספקטיבה שאנשים מבחוץ אין להם..."
הסרטון הוסר מ-YouTube ב -17 באפריל 2008, אך די מהר לאחר מכן העלו אותו מחדש מספר משתמשים אחרים, עד 18 באפריל 2008, לפחות 45 משתמשים פרסמו מחדש את סרטון הראיון באמצעות חשבונות ה-YouTube שלהם, בונקר שהעלה את הראיון סבר שחשבונו נחסם והווידאו לא היה נגיש בגלל הלחץ על צוות-YouTube שהפעילה כנסיית הסיינטולוגיה.
כשנשאל בראיון ב"וילג' ווייס", האם הוא סבור שהביקורת הפומבית שלו נגד סיינטולוגיה עלולה לפגוע בקריירת המשחק שלו, התבדח בגיי ואמר "אני מן הסתם לא הולך לעשות שום סרטים עבור האומנים המאוחדים בזמן הקרוב".
בריאיון לתוכנית לילה Nightline ברשת ABC דחה ניסיונות לבירור על חוויות עצמו ואמר "רציתי להדגיש שהסיפור לא נוגע רק אלי, זה לא בשבילי, אלא בשביל לעזור לאחרים שעדיין אבודים בכת...", ב -29 במאי 2008 השתתף בגיי במחאה נגד ארגון הסיינטולוגיה שהתקיימה מחוץ לבניין הסיינטולוגיה ברחוב 46 מזרח ניו יורק, הוא פנה אל 50 המפגינים שנאספו ברחוב ואמר להם: "מה שאתם עושים חברים חשוב לי מאוד, לי ולעוד כל כך הרבה אנשים... זה פשוט הורג אותי... זה גורם לי לרצות לבכות... אין לכם מושג כמה טוב אתם עושים". לאחר מכן חצה את הרחוב בניסיון להיכנס לבניין הסיינטולוגיה, אך האבטחה מנעה ממנו להיכנס.
בספטמבר 2008 הוזמן על ידי משרד הפנים של גרמניה כדי לדבר בפאנל שאורגן על ידי אורסולה קברטה על סיינטולוגיה שכותרתה: "זוהי סיינטולוגיה, דוחות מארצות הברית".
במאי 2009 התארח בתוכנית World Have Your Say ברשת BBC שם אמר: "בעייתי העיקרית היא לא סיינטולוגיה כשלעצמה אלא עם סיינטולוגיה הארגון שהוא מושחת ומעודד פשיעה, ואם ראשי הארגון ובעיקר דייוויד מיסקאוויג'. כמו כן בספטמבר 2010 השתתף בסרט תיעודי שהוציאה רשת BBC בשם "סודות הסיינטולוגיה" בו אמר כי זמנו עם הארגון עלה לו מיליון דולר, וכי הדת היא מחבט.
ב-2015 הופיע בעוד סרט תיעודי על הנושא שהוציאה רשת HBO בשם "הולך ברור", המבוסס על ספר שחיבר לורנס רייט בעל אותו השם.
חיים אישיים
אחותו של בגיי, פרנצ'סקה בגיי, היא זמרת-יוצרת, סבא רבא שלו היה צ'ארלס סמואל דנין, מושל אילינוי ה-23 וסנטור בתחילת המאה ה -20.
בגיי שימש כשושבין בחתונה של חבירו השחקן דייוויד דוכובני השניים נשארו חברים קרובים עד היום. מתגורר עם משפחתו בניקולס קניון - לוס אנג'לס קליפורניה. בשנת 1999 היה מעורב בתאונת דרכים במהלכה נפצע בצאוורו מצינור, בעקבות הפציעה נפגעו מיתרי קולו וזה הותיר אותו עם קול שרבים מגדירים כ"קול חצץ".
בגיי נישא לאנג'י ג'אנו בשנת 2000.
ב-21 בנובמבר 2017, פורסם כי בגיי נחקר בעקבות התנהגות שנחשבה אגרסיבית מדי וחשש להטרדה מינית בעת צילומי שוטרי שיקגו ב -2016 בעקבות תביעה של שחקנית המשנה של הסדרה בעבר סופיה בוש, בגיי פרסם הצהרה בה הוא הודה כי התנהג בתוקפנות והתנצל על כך.
תיאטרון אבי
תיאטרון אבי (באירית: Amharclann na Mainistreach היגוי אפרוקסימטיבי:"אווארקלן מה מונישטרך", באנגלית: Abbey Theatre) הוא התיאטרון הלאומי בדבלין, אירלנד.
היסטוריה
תיאטרון אבי הוקם בשנת 1903 על מנת להציג יצירות של מחזאים אירים, או בעלות נושאים קשורים לאירלנד ולתרום לקידום הזהות התרבותית של ארץ זו. עם מייסדיו נמנו הליידי אוגוסטה גרגורי, המשורר ויליאם בטלר ייטס והלאומן האירי אדוורד מרטין. ההצגה הראשונה הועלתה על בימתו ב-27 בדצמבר 1904. הוא נוסד על בסיס התיאטרון הספרותי האירי (1899) והחברה הדרמטית הלאומית האירית של וילי פיי. השטח שעליו נבנה נרכש ברחוב Old Abbey בדבלין בתמיכתה של אני הורנימן.
בשנותיו המוקדמות שם התיאטרון נקשר מאוד לסופרים של התחייה האירית והתחייה הקלטית ושימש אכסניה למחזאים ושחקנים אירים רבים. על במת תיאטרון אבי הוצגו מחזות בכורה של סופרים אירים כמו ויליאם בטלר ייטס, איזבלה גרגורי, ג'ון מילינגטון סינג, ג'ורג' ויליאם ראסל ושון או'קייסי. המוסד התפרסם במיוחד בהפקות של מחזות מן המאה ה-20 המוקדמת. בשנים האחרונות של המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 התיאטרון מקדם דורות צעירים של מחזאים ושחקנים. התיאטרון מאחסן גם במה ניסיונית, "תיאטרון פיקוק", עם אולם של 157 מקומות, שעל במתו משחקים תלמידי בית הספר למשחק של הבית.
בנוסף להקתו ערכה סיורי מופעים בחו"ל, במיוחד בצפון אמריקה. החל משנת 1925 הוא זכה למימון מממשלת אירלנד והפך לתיאטרון הממלכתי המסובסד הראשון שבעולם שהוא דובר אנגלית. גם בימינו הוא מקבל סבסוד שנתי מהמועצה לתרבות של אירלנד.
אחרי שנהרס בדליקה בשנת 1951 להקת התיאטרון אבי נאלצה להתארח בבניין התיאטרון קווינ'ס. בשנת 1966 נבנה מחדש לפי תוכנית האדריכל מייקל סקוט ואולמו מכיל כיום 628 מושבים. עד שנת 2006 נוהל התיאטרון על ידי חברה שנשאה את השם "חברת התיאטרון הלאומי בע"מ". מאז הוא מנוהל על ידי חברה חדשה בשם Abbey Theatre-Amharclann na Mainistreach. תיאטרון אבי מציג גם מחזות בשפה האירית.
התעללות מינית בילדים
להתעללות מינית בילדים השלכות רבות מבחינתו של הילד: דיכאון, חרדה, הפרעת דחק פוסט-טראומטית, ואף פוסט-טראומה מורכבת, בנוסף לפגיעה פיזית אפשרית ובעיות אחרות. התעללות מינית על ידי בן משפחה היא סוג של גילוי עריות והיא יכולה לגרום לטראומה פסיכולוגית ארוכת טווח ומשמעותית ביותר, במיוחד במקרה שבו אחד ההורים הוא הפוגע.
על פי סקרים ומחקרים שונים, כ-15% עד 25% מהנשים וכ-5% עד 15% מהגברים בעולם עברו התעללות מינית בילדותם. רוב עברייני המין הכירו את קורבנותיהם לפני התקיפה; כ-30% הם קרובי משפחה של הילד, בדרך כלל אחים, אבות, דודים או בני דודים; בסביבות 60% הם מכרים אחרים כגון חברים של המשפחה, שמרטפים או שכנים; ואילו זרים אחראים לכ-10% ממקרי תקיפה נגד ילדים. מרבית העבריינים הם גברים. מחקרים מראים כי נשים אחראיות ל-14% עד 40% מהתקיפות נגד בנים, ו-6% מהתקיפות נגד בנות שדווחו. כ-60% מעברייני המין הכלואים במערכת בתי סוהר בישראל הורשעו בתקיפת קטין מתחת לגיל 13. כמחצית מהם מאובחנים עם פדופיליה.
בתחום המשפטי של מדינות המערב, "התעללות מינית בילד" היא מונח כולל המתאר עבירות פליליות ואזרחיות שבהם מבוגר עוסק בפעילות מינית עם קטין או מנצל קטין לצורך סיפוק מיני. האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה קובעת כי "ילדים אינם יכולים להסכים לקיים פעילות מינית עם מבוגרים", והיא מגנה כל פעולה כזו על ידי אדם מבוגר: "מבוגר שעוסק בפעילות מינית עם ילד מבצע מעשה פלילי ולא מוסרי, אשר לעולם לא יכול להיחשב לנורמלי או להתנהגות חברתית מקובלת". החוק הפלילי בישראל נמצא בקו אחד עם קביעה זו; קטינים אינם יכולים לתת את הסכמתם לקיום יחסים בעלי אופי מיני עם מבוגרים.
נזק פסיכולוגי
התעללות מינית בילדים עלולה לגרום לנזק משמעותי בטווח הקצר והארוך, לרבות הפרעות נפשיות בשלב מאוחר יותר בחייהם של הילדים. בין היתר מאחר שיש עצירה בהתפתחות הרגשית החל מרגע התקיפה. ילדים רבים יפתחו פוסט טראומה מורכבת שהשפעות הפסיכולוגיות, הרגשיות, הגופניות והחברתיות שלה כוללות דיכאון, הפרעת דחק פוסט-טראומטית, חרדה, הפרעות אכילה, הערכה עצמית ירודה, דימוי עצמי נמוך, הפרעות חרדה וניתוק, שחזורים של המצבים הטראומתיים, מצוקה פסיכולוגית כללית והפרעות אחרות (כמו הפרעת סומטיזציה ונוירוזה), כאב כרוני, בעיות בהתנהגות המינית, בעיות למידה בבית ספר ובעיות התנהגות (כולל התמכרות לסמים ולאלכוהול, התנהגות הרסנית, נטייה לעבריינות בגיל מאוחר יותר ונטייה להתאבדות). טרם זוהה דפוס מסוים ויש מספר השערות לעניין זיקתן של ההשפעות הללו להתעללות המינית.
הילד עלול להיות קורבן להתעללות מינית נוספת בשלב מאוחר יותר בחייו, בשל השפעות התפתחותיות שליליות ארוכות טווח אשר נחשבות אף הן לתוצאה של התעללות מינית. מחקרים הצביעו על קיומה של זיקה בין התעללות מינית בילדוּת לבין תחומים מסוימים של פסיכופתולוגיה אצל מבוגרים, לרבות נטייה להתאבדות, התנהגות אנטי-חברתית, מצוקה פוסט-טראומטית, חרדה ואלכוהוליזם. מבוגרים עם היסטוריה של התעללות בילדותם, ובעיקר התעללות מינית, נוטים להפוך לצרכנים של שירותי החירום והטיפול הרפואי באופן תכוף יותר לעומת מבוגרים חסרי היסטוריה זו. מחקר שהשווה את ההוצאות הכספיות של נשים בגיל העמידה שעברו התעללות בילדותן ונשים שלא עברו התעללות, מצא הוצאות בריאות ורפואה גבוהות יותר באופן משמעותי אצל הנשים שעברו התעללות.
ילדים שעברו התעללות מינית סובלים מתסמינים פסיכולוגיים רבים יותר מילדים שלא עברו התעללות; מחקרים מצאו תסמינים ב-51% עד 79% בקרב ילדים שחוו התעללות מינית. קיים סיכון לקיומו של נזק גדול יותר כאשר מדובר בתוקף שהוא קרוב משפחה, או אם ההטרדה כללה גם מגע מיני, או אם נעשה שימוש באיומים או בכוח. רמת הפגיעה הפסיכולוגית והפיזית עשויה להיות מושפעת מגורמים נוספים כגון חדירה, תדירות ומשך ההתעללות, והשימוש בכוח. חלק מהנזק הפסיכולוגי שנוצר אצל הילד נוגע גם לסטיגמה חברתית, ולכן הנזק הנגרם לילדים שעברו התעללות עשוי להיות חמור פחות אם הם גדלים בסביבה משפחתית תומכת מבחינה זו.
ניתוק והפרעת דחק פוסט-טראומטית
קיים קשר בין התעללות בילדים, לרבות התעללות מינית (בעיקר כשמדובר בהתעללות כרונית שתחילתה בגיל מוקדם), לבין התפתחותם של תסמיני ניתוק, לרבות אמנזיה של זכרונות הקשורים להתעללות. חומרת הניתוק תלויה בחומרת ההתעללות המינית או הפיזית. כאשר מדובר בהתעללות מינית חמורה (חדירה או מספר תוקפים או התעללות שנמשכה למעלה משנה), תסמיני הניתוק בולטים יותר.
ילדים עשויים לפתח תסמינים של מצוקה פוסט-טראומטית כתוצאה מהתעללות מינית, גם אם לא נפגעו פיזית או חוו אלימות, וגם אם לא נחשפו לאיומים ממשיים.
מחקר
חוקרים טוענים כי חשוב להתייחס לגורמים רבים שעשויים להשפיע על מחקרים שמנסים להעריך את השפעות ההתעללות. אחד הגורמים הוא הסביבה שבה גדל הקורבן, כגון משפחה ענייה. חומרת המעשים הוא גורם נוסף. בסקירה ספרותית מקצועית משנת 1998, נטען: "מאמר זה מסתמך על ההנחה כי, ברוב המקרים, הנזק המהותי שנגרם לילדים שעברו התעללות מינית, מקורו ביכולתם לפתח אמון, אינטימיות ומיניות, וכי בעיות נפשיות רבות המתפתחות בשלב מאוחר יותר בחייהם ואשר קשורות להיסטוריה הסביבתית שלהם, נחשבות להשפעות משניות". מחקרים אחרים מצאו קשר בלתי תלוי בין התעללות מינית שאדם עבר בילדותו לבין ההשפעות הפסיכולוגיות השליליות שחווה בבגרותו.
מחקר משנת 2000 מצא כי הקשר בין צורות חמורות של התעללות מינית בילדים ופסיכופתולוגיה אצל מבוגרים שעברו התעללות בילדותם, אינו מושפע מהתייחסותם של בני משפחת הילד לאירוע. הסיבה לכך, על פי המחקר, היא שהשפעתו של קשר זה נחלשת רק מעט לאחר שמשתנים וגורמים מתאימים נוטרלו. המחקר גם מצא קשר בין התעללות מינית בילדים לבין פסיכופתולוגיה אצל מבוגרים בקרב זוגות תאומים שרק אחד מהם עבר התעללות מינית. בנוסף, בקרב הילדים שעברו התעללות קיים סיכון גבוה יותר באופן עקבי להיות חשופים להפרעות נפשיות, לעומת אחיהם שלא עברו התעללות.
מטא-אנליזה שנויה במחלוקת משנת 1998, מאת רינד ושות', הציעה כי התעללות מינית בילדים לא בהכרח תגרום לנזק נפשי בבגרות; על פי האנליזה, מספר סטודנטים במוסד להשכלה גבוהה דיווחו על אירועי התעללות שעברו בילדותם כחוויות חיוביות. מסקנתה של האנליזה היא שהיקף הנזק הנפשי תלוי בדעתו של הילד - האם המעשים נעשו מבחינתו בהסכמה, אם לאו. בביקורות שפורסמו על ידי מדענים נאמר כי המתודולוגיה ואופן הסקת המסקנות של המחקר נראים פגומים, אף על פי שהאנליזה פורסמה לאחר ביקורת עמיתים שבה לא נתקבלו הערות בנוגע לבעיות אלו. בעקבות הפרסום הנרחב לו זכה המאמר, גינה הקונגרס האמריקאי את המחקר, בשל מסקנותיו ומכיוון שהיווה הצדקה לפעילותם של ארגונים פדופיליים. מאמר משנת 1999 העלה את ההשערה כי תפיסה של התעללות מינית כ"חיובית" עשויה להיות חלק ממנגנון הגנה להתמודדות עם חוויות טראומטיות, ומעין סוג של התרצה.
פציעה
התעללות מינית פיזית עשויה לגרום לפציעות פנימיות ודימום, בתלות בגיל ובגודל הילד, ובמידת הכוח שהופעל נגדו. במקרים קשים עלולים האיברים הפנימיים להינזק, ובמקרים מסוימים הדבר אף עלול להוביל למוות. במחקר משנת 1999 נבדקו מקרי מוות בצפון קרוליינה בין השנים 1985 ו-1994. במסגרת המחקר זוהו שישה מקרי מוות ודאיים כתוצאה מהתעללות מינית בילדים ושישה מקרי מוות שקרוב לוודאי נגרמו כתוצאה מהתעללות מינית בילדים. טווח הגילאים של הקורבנות היה בין 2 חודשים ל-10 שנים. סיבות המוות כללו טראומה גופנית לאיברי המין או לפי הטבעת, וכן הטלת מומים באזור איבר המין.
מחלות מין וזיהומים
התעללות מינית בילדים עלולה לגרום להעברתן של מחלות מין ולהתפתחות זיהומים, ככל מגע מיני בין זוג אנשים. הסיכון להתפתחות זיהומים גדול יותר אצל ילדות, בשל היעדר נוזל נרתיקי רב. בין השאר, דווח גם על דלקת הנרתיק.
נזקים נוירולוגיים
מספר מחקרים מצביעים על כך שהתעללות מינית או פיזית בילדים יכולה להוביל לפעילות-יתר של מערכת לימבית, שאינה מפותחת דיה בגיל זה.
מחקר משנת 2000 הישווה תוצאות של הבחינה הפסיכומטרית בארצות הברית בהקשר לרקע המיני של הסטודנטיות. ציוניהן במתמטיקה של נשים שדיווחו על התעללות מינית בילדותן, היה נמוך באופן משמעותי מציוניהן של נשים שדיווחו שלא עברו התעללות. בשאלות המילוליות השיגו הנבדקות שחוו התעללות ציונים גבוהים, ומסיבה זו עלתה ההשערה שציוניהן הנמוכים במתמטיקה "מקורם בפגם באינטגרציה ההמיספרית (hemispheric integration)". כמו כן, נמצא קשר חזק בין ליקויים בזיכרון לטווח קצר בכל הקטגוריות שנבדקו (מילולי, חזותי וכללי) לבין תקופת ההתעללות ואורכה.
גילוי עריות
גילוי עריות בין ילד או מתבגר לבין קרוב משפחה מבוגר נחשב לצורת ההתעללות המינית הנפוצה ביותר בקרב ילדים, והיא גם אחת הצורות המזיקות ביותר. באחד המחקרים צוין כי יותר מ-70% מהתוקפים הם בני משפחה או מכרים של המשפחה. במחקר אחר נמצאו אחוזים גבוהים יותר: 30% מעברייני המין הם קרובי משפחה של הקורבן, 60% הם מכרים של המשפחה, כמו שכנים, חברים או שמרטפים, ו-10% מהתוקפים הם זרים.
הצורות הנפוצות ביותר של גילוי עריות הן בין אב לבתו ואב חורג לבתו. יתר הדיווחים כוללים בעיקר יחסים בין אם לבנה או לבתה ואם חורגת לבנה או בתה. גילוי עריות בין אב לבנו מדווח פחות, אולם לא ידוע אם שכיחותו פחותה בפועל. באופן דומה, יש הטוענים כי גילוי עריות בין אחים עשוי להיות נפוץ באותה מידה, או במידה רבה יותר, לעומת צורות אחרות של גילוי עריות: על פי מחקר שנעשה באוסטרליה, ב-57% ממקרי גילוי עריות מעורבים אחים; מחקר אמריקאי דיווח כי במעל ל-90% ממקרי גילוי עריות במשפחה הגרעינית ישנה מעורבות של אחים, בעוד שלפי נתוניו של מחקר בריטי, גילוי עריות בין אחים נפוץ פי שניים מגילוי עריות בין אב או אב חורג לבנו.
קשה להעריך את שכיחותה של התעללות מינית בילדים על ידי הורים, בגלל סודיות ופרטיות; מספר הערכות מדברות על 20 מיליון אמריקאים שנחשפו לגילוי עריות בידי הוריהם.
צורות של התעללות מינית בילדים
המונח התעללות מינית בילדים כולל מגוון רחב של צורות התעללות, לרבות:
חשיפת ההתעללות
בקרב ילדים שנחשפו לסביבה תומכת לאחר שההתעללות נחשפה, היו פחות תסמינים טראומטיים לעומת ילדים שלא זכו לתמיכה חיובית מהסביבה. באופן כללי, ילדים זקוקים לתמיכה ולכלים לצמצום מתחים לאחר חשיפת ההתעללות המינית. לעומת זאת, תגובות חברתיות שליליות לחשיפה עלולות לפגוע בקורבן. מחקר משנת 1994 מצא כי ילד שחשף את המעשים בפני אדם כלשהו וקיבל ממנו תגובה שלילית, בייחוד אם האדם הוא קרוב משפחה, חווה תסמינים טראומטיים רבים יותר בהמשך חייו, לעומת ילדים שקיבלו תגובות חיוביות לאחר החשיפה. במרבית מקרי החשיפה, איש סודו של הילד לא הגיב בצורה מתאימה. במקרים רבים הוא האשים או דחה את טענותיו של הילד, או עשה מעט, אם בכלל, כדי להפסיק את ההתעללות.
על אף שלא קל להקשיב לחשיפה של התעללות מינית מפיו של ילד, חשוב מאוד להגיב באופן הולם. צעד ראשון וחשוב הוא לקחת את האירוע במלוא הרצינות ולהסביר זאת לילד. האקדמיה האמריקאית לפסיכיאטריה של ילדים ומתבגרים מציגה הנחיות לגבי מה לומר לקורבן וכיצד לפעול לאחר החשיפה.
ילדים ומתבגרים
בהקשר של טיפול בילדים שעברו התעללות מינית, כדאי לפתוח ב"קולות הקורבנות". במילים אחרות, לבדוק מה ילדים שעברו התעללות מינית ציינו שהם מעוניינים לקבל בטיפול? במחקר של Nelson-Gardell, משנת 2001, נערכו שיחות עם ילדים אלה לגבי האופן בו ניתן לעזור להם להתמודד במסגרת טיפול עם ההשפעות השליליות של ההתעללות. בשיחות אלו עלו ארבע תמות עיקריות:
כלומר, מהמחקר של Nelson-Gardell (2001) עולה כי במסגרת עבודה טיפולית עם ילדים שעברו התעללות מינית רצוי כי המטפל יביע באופן ברור את אמונו בדיווח של הילד לגבי ההתעללות וכן, ילווה את הילד בחשיפת האירועים שעברו עליו והרגשות שהתעוררו בו.
קיימות שלוש גישות עיקריות לטיפול בילדים ומתבגרים: טיפול משפחתי, טיפול קבוצתי וטיפול פרטני. השיטה שבה ייעשה שימוש תלויה במגוון גורמים. לדוגמה, הטיפול הנפשי של ילדים צעירים מצריך בדרך כלל מעורבות רבה של הוריהם ולכן הם עשויים להפיק תועלת מטיפול משפחתי, או טיפול פרטני עם הדרכת הורים. מתבגרים נוטים להיות יותר עצמאיים ולכן יכולים להפיק תועלת מטיפול פרטני או קבוצתי. לעיתים מוחלפת השיטה במהלך הטיפול; למשל, רק לעיתים רחוקות משתמשים בטיפול קבוצתי בשלבים הראשונים, כיוון שהנושא מאוד אישי ומביך את המטופל.
הגורמים העיקריים המשפיעים על הפתולוגיה ועל אופן הטיפול הם סוג וחומרת התקיפה המינית, התדירות שלה, גיל הילד בעת התקיפה ובעת קבלת הטיפול, וסביבתו המשפחתית של הילד.
טיפול משפחתי
כדוגמה לטיפול משפחתי בילדים שעברו התעללות מינית ובבני משפחותיהם ניתן להתייחס לעקרונות הטיפול המשפחתי של Greenspun כפי שהוצגו בשנת 2001. היא התמקדה בעבודה עם משפחות שהופנו לטיפול מטעם שירותי הרווחה.
Greenspun (2001) מציגה פרספקטיבה אינטגרטיבית לטיפול בילדים שעברו התעללות מינית, המתבססת על מספר רעיונות וגישות:
לטענתה, מורכבות הטיפול בילדים שעברו חוויה כזו מחייבת לקחת נקודת מבט רחבה, מבחינה תאורטית ומעשית.
עם תחילת הטיפול במשפחה המטופלת על ידי שירותי הרווחה ייתכן כי בני המשפחה יביעו כעס ועוינות כלפי ה"מערכת", דבר שעשוי לעורר אצל המטפל תחושות שליליות. הדינמיקה שתורמת לעוינות קשורה, בין היתר, לנטייה של המשפחה להציב גבול נוקשה בינה לבין העולם החיצוני. גבול זה נפרץ כאשר ההתעללות המינית מתגלה ומביאה למעורבות שירותי הרווחה, וזו בתורה מעוררת אצל בני המשפחה כעס כלפי כל גורם חיצוני ותלות מוגברת האחד בשני. כמו כן, במקרים רבים, שירותי הרווחה לוקחים על עצמם פונקציות הוריות, אקט שגורם למשפחה לחוש מנושלת מזכויותיה וסמכויותיה ועשוי להעצים את ההיררכיה הלא אפקטיבית שקיימת מלכתחילה במשפחה ותרמה, כנראה, להתרחשות ההתעללות. בני המשפחה עשויים לחוות בלבול ותסכול, כי "מתערבים" בשגרת חייהם, ולהרגיש שישנו חוסר בהירות לגבי הפעולות שעליהם לנקוט על מנת להשיב את המצב לקדמותו. על כן, יש חשיבות רבה ליצירת ולביסוס ברית טיפולית עם בני המשפחה, הן עבורם כמטופלים והן עבור המטפל, כדי שיוכל לחוש אמפתיה כלפיהם. כמו כן, אם המטפל חש כי המשקעים השליליים מצד המשפחה כלפי שירותי הרווחה, ולהפך, עלולים לפגוע באפקטיביות הטיפול, רצוי לערוך פגישה בין הצדדים על מנת לערוך תיאום ציפיות ולקדם יחסי עבודה טובים יותר.
בדומה לכל טיפול, יש לשוחח עם המשפחה על מטרות הטיפול, תוך ניסיון למצוא פשרה בין רצון המשפחה לבין יעדי שירותי הרווחה. רצוי לדון בדרישות שירותי הרווחה, על מנת לצמצם את העמימות ולהבהיר מה מצופה מהמשפחה. כמו כן, עיבוד החוויה הרגשית של הקורבן ושל בני המשפחה ביחס להתעללות המינית מהווה יעד תרפויטי מרכזי ומוצהר. לבסוף, המטפל מספק לבני המשפחה הסבר לגבי פורמט הטיפול, בעיקר לגבי הפורומים השונים בהם ייערכו הפגישות (פגישות אינדיבידואליות, קומבינציות שונות של בני משפחה, המשפחה כולה וכדומה).
עקרונות הטיפול המשפחתי מביאים לשימת דגש על הכוחות של המשפחה, אשר מעלה שאלות לגבי הטיה אפשרית של המטפל לעבר נקודות החוזק של המשפחה תוך התעלמות מן המציאות - ילד/ה עברו התעללות מינית. Greenspun (2001) מייחסת שאלות וספקות כאלה לתגובות ההעברה הנגדית (counter transference) שמתעוררות אצל המטפל מול המשפחות. תחושות המטפל עשויות לשקף חוויות מקבילות אצל בני המשפחה - רגשות סותרים עשויים להתעורר אצל הקורבן וגם אצל בני משפחתו כאשר התוקף מוכר למשפחה, קרוב אליה, בוודאי כאשר מדובר בקרוב משפחה או אף באחד ההורים.
בהמשך הטיפול, יש להתייחס לנקודות החולשה של המשפחה, באופן ספציפי, נטייה של משפחות המטופלות על ידי שירותי הרווחה להיות מבודדות חברתית ובעלות היררכיה וגבולות לא ברורים, אשר הופכים את הילדים פגיעים להתעללות מינית. Greenspun (2001) גורסת כי התייחסות ישירה להיבטים אלה עשויה להפחית את הסיכון להתרחשות התעללות נוספת בעתיד. למשל, על מנת לצמצם את תחושות הבדידות של בני המשפחה ניתן לשתפם בקבוצות טיפול, ניתן לחשוף את המשפחה לאפשרות של פרטיות כדי ליצור גבולות ברורים יותר בתוך המשפחה (לדוגמה, הילד/ה בוחר איזה בן משפחה ברצונו לשתף באינפורמציה שעולה בטיפול האינדיבידואלי), אפשר לשוחח על אמצעים קונקרטיים להגברת ביטחונם של הילדים (כמו התקנת סורגים, צמצום שעות היעדרות ההורים מן הבית) כמו גם על האופן בו יש להגיב להתנהגות לא נעימה מצד אחרים ועוד. לבסוף, מגיע שלב הפרידה שכרוך, לעיתים, בהיערכות של המשפחה לקראת שינויים שנגזרים מהחלטות שירותי הרווחה (למשל, ילד שהורחק מן הבית בעקבות ההתעללות המינית שב לביתו, לאחר ההתקדמות שחלה אצל המשפחה לאורך הטיפול, ויש להתכונן לכך כדי להקל על השתלבותו מחדש). לקראת סיום, הדגש חוזר לכוחות של המשפחה ולכן, ייתכן כי שוב יתעוררו אצל המטפל רגשות סותרים לגבי יכולת ההתמודדות של בני המשפחה, אשר יהוו תזכורת לצורך במודעות מתמדת הן במשאבי המשפחה והן בחולשותיה.
לסיכום, Greenspun (2001) מציעה גישה משפחתית אינטגרטיבית לטיפול בהתעללות מינית בילדים. מבחינה תאורטית, נעשית אינטגרציה בין רעיונות מגישות שונות, ומבחינה מעשית, ישנה התערבות טיפולית במתכונות ובמישורים שונים, החל ברמת המאקרו (שירותי הרווחה, המשפחה) וכלה ברמת המיקרו (טיפול אינדיבידואלי) כדי להתמודד ולעבד את ההתעללות המינית. ישנה חשיבות רבה לקבלת הרגשות הסותרים שעולים בטיפול ולשימוש של המטפל בחוויות ההעברה הנגדית כדי להבין מה מתרחש בתוך ומחוץ למשפחה.
טיפול קבוצתי
הכמות ההולכת וגדלה של ילדים שעברו התעללות מינית מעלה צורך בטכניקת התערבות ספציפית עבורם. יש הטוענים, כי טיפול קבוצתי הוא שיטה אפקטיבית ביותר עבור אוכלוסייה זו, כיוון שהוא מספק לילדים מפגש עם בני גילם, מאפשר להבין את "תחושת השונות" שלהם ולהתמודד עם התחושות השליליות שמתעוררות אצלם לאחר ההתעללות (Corder, Haizlip & DeBoer, 1990). עם זאת, השתתפות בקבוצה לפרק זמן ארוך עלולה להביא לכך שהילדים ימשיכו להיות מזוהים כקורבנות. כלומר, הקבוצה תביא להנצחת תפקיד זה, במקום לקידום התפתחותם האישית של הילדים (Nelki & Watters, 1989).
טיפולים קבוצתיים לילדים שעברו התעללות מינית נבדלים זה מזה במשכם ובאוריינטציה שלהם, החל במודל התנהגותי קצר מועד וכלה בגישה פסיכודינאמית ארוכת טווח. לדוגמה, יש קבוצות בהן הילדים רוכשים כלים להגברת ביטחונם, בתוך ומחוץ למשפחתם; לעיתים, הקבוצה מושתתת על שימוש בתוכנית מובנית מראש, שעשויה לכלול משחק תפקידים, שימוש במשחקים ועוד; הטיפול עשוי להתמקד בהשלכות הספציפיות של ההתעללות המינית, תוך התבססות על פורמט גמיש יותר ושימת דגש על ציור חופשי ושיחה; קבוצה באוריינטציה פסיכודינאמית מאפשרת אקספלורציה של רגשות עמוקים יותר ושימוש באינטרפרטציות, כאשר הקבוצה מתקדמת בהתאם לחומר שהילדים מעלים. אולם, המשותף לכלל הגישות יהיה דגש על חשיבות הצבת גבולות ברורים וסביבה (setting) מובנית, מבחינת מועד וסדירות המפגשים וקביעות המטפלים. במקרים מסוימים, נערכת במקביל לקבוצת הילדים קבוצה להורים או למטפלים (caregiver) של הילדים (Nelki & Watters, 1989).
כדוגמה לטיפול קבוצתי להתעללות מינית בילדים, ניתן להתייחס לטיפול שנחקר בשנת 1990 על ידי Corder, Haizlip and DeBoer. חוקרים אלה התמקדו ביעד תרפויטי ספציפי - התפתחות מנגנוני הגנה שנמצאו משמעותיים להתמודדות של הילדים עם הטראומה ועם הלחץ (stress) המתמשך ולשליטתם (mastery) בסביבה. חוקרים אלה התבססו על מספר עבודות קודמות שתיארו מנגנוני הגנה אפקטיביים בהם עושים שימוש ילדים "שאינם פגיעים" ("invulnerable children"). באופן ספציפי, תצפיות על ילדים אלה העלו כי הם הציגו יכולת לשימוש באינטלקטואליזציה, תיוג-מחדש קוגניטיבי (cognitive re-labeling), פתרון בעיות אפקטיבי, יכולת לבקש עזרה ותמיכה מהסביבה ויכולת לשמור על הערכה-עצמית יציבה. מכאן, נגזרו מטרות הטיפול הקבוצתי: התפתחות מיומנויות התמודדות דומות בקרב ילדים שעברו התעללות מינית, תוך דגש על "שליטה" בחוויות ההתעללות. הטיפול נועד לחולל שינויים שיעזרו לילדים להימנע מהתעללות נוספת בעתיד באמצעות למידת מיומנויות פתרון בעיות, הבנה אינטלקטואלית של ההתעללות, שיקום ההערכה העצמית ו"אימון" בבקשת עזרה מאנשים בסביבה. בהתאם לכך, הכלים בהם נעשה שימוש בטיפול נועדו להמחיש כי ישנם אנשים ואמצעים שמהווים משאבים לעזרה בהתמודדות עם ההתעללות ובהפסקתה, כי הילד אינו צריך להתמודד בכוחות עצמו עם ההתעללות, וכי ניתן ללמוד לחפש אחר מקורות עזרה.
Corder ושותפיו (1990) הציעו לערוך טיפול קבוצתי במשך מספר חודשים ולעסוק בנושאים הבאים: הכרות והצבת יעדים; מתן אינפורמציה לגבי מונחים, הגדרות וחוויות של התעללות מינית, שנועדו להביא להתפתחות של אינטלקטואליזציה ואוצר מילים לתיאור החוויות והתחושות של הילדים; שיתוף והתמודדות עם הרגשות שעלו ביחס להתעללות; התפתחות מיומנויות להתמודדות עם ההתעללות (למשל, מיומנויות פתרון בעיות, שיפור ההערכה העצמית, זיהוי מערכות תמיכה אפשריות); סיכום חוויות הטיפול בקבוצה ופרידה. לאורך השלבים השונים, ניתן לעשות שימוש במגוון חומרים ומשחקים תרפויטיים, כדי ליצור פורמט מעניין לילדים בו יוכלו לפתח מיומנויות אלה. לדוגמה, חוברות צביעה, כרטיסי רגשות, קומיקס, "מנטרות" חיוביות (למשל, "אני ילד טוב. אני גאה בעצמי, עברתי הרבה דברים, אבל..."), שיעורי בית עם הורים על חוויות מהקבוצה, שירים, סיפורים, ציור של הרגשות והעובדות הספציפיים לגבי ההתעללות שכל ילד עבר, חלוקת תעודות סיום ועוד (לתיאור מפורט של כלים אלו ראו Corder et al., 1990).
נראה כי טיפול קבוצתי זה מביא לתחושות חיוביות יותר בקרב הילדים-המטופלים לנוכח הידיעה כי אינם היחידים שעברו התעללות. כמו כן, טרם ההשתתפות בקבוצה, הילדים חשו אשמה ואחריות ביחס להתעללות, ולאחר מכן, הרגישו בטוחים יותר כיוון שרכשו כלים לשמירה על ביטחונם האישי בעתיד. אף הדמויות המשמעותיות בחיי הילדים (למשל, הורים, מורים) הבחינו בהשלכות החיוביות של החוויות בקבוצה, בין היתר, הפחתה ברמות החרדה ובחומרת הסימפטומים שאפיינו את הילדים בתחילת הטיפול. מעבר לכך, הטיפול מספק רפרטואר רחב של אמצעים לביטוי רגשות, חוויות ושאלות ביחס להתעללות המינית שעברו הילדים, שיכול לסייע להם לחלוק את הדרמה בעולמם הפנימי עם אנשים משמעותיים ולקבל תמיכה ועזרה.
מבוגרים שעברו התעללות מינית בילדותם
מבוגרים בעלי היסטוריה של התעללות מינית מגיעים לעיתים לטיפול עם בעיות שהתפתחו בזמן שלא קיבלו טיפול, לרבות התמכרות לסמים ולאלכוהול, הפרעת אכילה, הפרעת אישיות, דיכאון, ובעיות במערכות יחסים רומנטיות ובין-אישיות.
לרוב הקווים המנחים לטיפול הם כי תחילה יש לטפל בבעיה הנוכחית, ולא בהתעללות עצמה. קיימות צורות טיפול מגוונות התלויות בבעיותיו הספציפיות של המטופל. לדוגמה, אדם עם היסטוריה של התעללות מינית הסובל מדיכאון חמור יקבל טיפול פסיכולוגי או תרופתי בגין הדיכאון. עם זאת, לעיתים יש לשים דגש על הטראומה שחווה המטופל ועל החזרה לשגרה. שיטות חדשניות כגון EMDR הוכחו כיעילות בטיפול בבעיות מסוג זה.
התעללות מינית קשורה לבעיות רבות שעתידות להופיע בשנים מאוחרות יותר בחייו של הקורבן. למשל, הפיכה של הילד לקורבן פעם נוספת בגיל ההתבגרות, בעיות מיניות, בעיות ביצירת קשרים רומנטיים, וחשיבה מעוותת על הנושא של התעללות מינית (למשל, שהיא נפוצה ושכולם חווים אותה). במפגש הטיפולי הראשון יכול המטופל להיות מודע לאירוע שעבר, אך הערכתו את מידת הנזק שנגרמה לו, היא לעיתים לא מידתית. למשל, ישנם מטופלים המאמינים שהאירוע אינו משמעותי או ראוי לציון (סוג של מנגנון הגנה). לעיתים הקורבנות אינם מודעים לקשר שבין ההתעללות שעברו לבין מצבם הפתולוגי הנוכחי.
דמוגרפיה
רוב העבריינים הם מכרים או קרובי משפחה של הקורבנות שלהם, ומיעוטם זרים. מחקר שבדק 430 אירועי תקיפה מינית של ילדים בשנת 2006 ו-2007, מצא כי 82% מעברייני המין הצעירים הכירו את קורבנותיהם (46% מכרים ו-36% קרובי משפחה).
מרבית העבריינים הם גברים, אם כי האחוזים משתנים ממחקר למחקר. אחוז אירועי התעללות מינית שבוצעו בידי נשים, ושהגיעו למערכת המשפט האמריקאית, נע בין 1% ל-4%. מחקרים של התנהגות מינית פסולה בבתי ספר אמריקאים הציגו תוצאות מעורבות: בין 4% ל-43% הן תוקפות. מחקר משנת 1993 שבדק מדגם של 4,402 פדופילים שהורשעו בדין, מצא ש-0.4% היו נשים.
היבטים פסיכולוגיים
חלק מהעבירות נעשות בחסות עיוותים קוגניטיביים (כלומר, תפיסה שגויה של המציאות), כגון מזעור הנזק שנגרם, האשמת הקורבן, והצדקת המעשים באופנים שונים.
מחקר מאוחר יותר משנת 2002 הוסיף מספר סוגים של עברייני מין, על בסיס הפרופיל הפסיכולוגי של התוקפים. הם מחולקים כך:
גורמים סיבתיים של עברייני מין בילדים אינם מוחלטים וידועים לעומקם. בעבר נהוג היה לחשוב שהיסטוריה של התעללות מינית עשויה להיות גורם בפני עצמו, אך מחקרים לא מצאו קשר סיבתי, שכן הרוב המכריע של הילדים שעברו התעללו מינית אינם הופכים לעברייני מין בעצמם.
פדופיליה
המונח "פדופיליה" מתייחס למבוגר או מתבגר שנמשך מינית לילדים בגילאי טרום גיל ההתבגרות, בין אם משיכה זו מומשה בפועל ובין אם לאו. אדם בעל משיכה זו קרוי "פדופיל".
גרות', הובסון וגארי (1982) ניסחו את אחת מהטיפולוגיות הראשונות בתחום מתוך ההבחנה בין התעללות פדופילית להתעללות שאינה פדופילית. פדופיליה אינה מקבילה לעבירת מין כלפי ילדים, אף על פי שפעמים רבות נעשה נעשה שימוש במושגים הללו כמקשה אחת בציבור ובתקשורת. התעללות מינית בילדים היא לא אבחנה רפואית והיא לא בהכרח מושג נרדף לפדופיליה. יש פדופילים שמעולם לא ביצעו עבירת מין כלפי ילדים, וכך יש עברייני מין רבים שביצעו את העבירות שלהם נגד ילדים מסיבות אחרות מאשר פדופיליה. הבחנה זו חשובה משום שיש הבדל במידת הסיכון לכך שהעבריין יחזור על העבירה (רצידיביזם). מחקרים מלמדים כי פדופיל שמתעלל מינית בילדים פוגע מינית בילדים פי 10 בהשוואה לעבריין מין המתעלל מינית בילדים ואינו פדופיל.
בתחום אכיפת החוק, המונח "פדופיל" משמש לתיאור אדם שהואשם או הורשע בהתעללות מינית בילדים בהתאם להגדרות המשפטיות של "ילד" (לרבות ילדים בטרום גיל ההתבגרות ונערים מתחת לגיל ההסכמה); עם זאת, לא כל תוקף-ילדים הוא פדופיל ולא כל פדופיל בהכרח תוקף ילדים.
פשיעה חוזרת
ככלל, שיעורי הרצידיביזם של מתעללים מינית בילדים ועברייני גילוי עריות הם הנמוכים ביותר: 7%-14%, בהתאמה. הסיכון הגבוה ביותר לתקיפה חוזרת נמצא אצל אלו הנמשכים מינית לילדים זכרים שאינם קרובי משפחה, והוא 35% לאחר תקופת מעקב של 15 שנים.
מחקר שניתח את נתוני הרצידיביזם בקרב עברייני מין המפוקחים על ידי יחידת הפיקוח "צור", מראה כי מקרב 934 עברייני המין שהיו בפיקוח בין השנים 2006–2011, ושרמת המסוכנות שלהם הוגדרה כיותר מנמוכה, רק 73, שהם 8% מקרב המפוקחים, הורשעו שוב. מתוכם 3% בשל עבירת מין, 1% בשל הפרת תנאי פיקוח, ו-4% בשל עבירה אחרת. מרבית העבריינים המועדים שרמת המסוכנות שלהם הייתה גבוהה או גבוהה מאוד – כ-60% מהם ביצעו את העבירה החוזרת על רקע של סטייה מינית (לדוגמה, אקסהיביציוניזם, פדופיליה), וכ-18.5% על רקע אישיותי. חלקם הגדול לא נטלו חלק בתוכנית טיפולית.
הגדרת התופעה
על אף שמרבית הפוגעים בילדים הם גברים, ישנם גם מקרים בהם הפגיעות מבוצעות בידי נשים. נשים פוגעות מינית בילדים הן בדרכים גלויות, קיצוניות וכפויות והן בדרכים סמויות, עמומות ולכאורה רצויות. הדרכים הגלויות לפגיעה מינית בילדים כוללות החדרה של אצבע או חפץ לפי הטבעת או לנרתיק, מין אוראלי, מין קבוצתי, נשיקות, ליטופים, ניצול מיני בעקיפין (מתן רשות לאדם אחר להשתמש בקטין באופן מיני) וכן צילום תמונות פורנוגרפיות של קטינים. הדרכים הסמויות לפגיעה כוללות כפייה על הקטין להתפשט בפני אחרים או חשיפת גוף הפוגעת בפניו, מציצנות, התבטאות בלתי הולמת כלפי איברי מינו או התפתחותו המינית, רחצה, שימוש בשירותים או קיום יחסי מין בנוכחותו באופן מכוון והתעללות מינית דרך שימוש בתקשורת אלקטרונית (שיתוף תמונות פורנוגרפיות, בקשה מקטינים לבצע פעולות מיניות ולצלם את עצמם במצלמת רשת ויצירת קשר עם קטינים שיפתח אמון כי יוביל למפגש פנים אל פנים וקיום קשר מיני).
נתונים ומאפיינים
לאורך ההיסטוריה, רווחה התפיסה כי פגיעה מינית בקטינים היא פגיעה בילדה או נערה על ידי גבר או נער. רק משנות ה-80, ובעיקר בשנות ה-2000, התגבשה ההכרה בכך שגם ילדים ונערים נפגעים מינית, וכן שגם נערות ונשים פוגעות מינית. אולם, עד היום תופעות שכאלה כמעט ואינן זוכות לנראות חברתית, אקדמית ומקצועית. במעט המחקרים שנערכו בנושא, נמצא כי מתוך כלל המורשעים בעבירות מין, שיעור הנשים המורשעות עומד על 1.7%, וכן כי ב-11% בלבד מהדיווחים על פגיעה מינית בקטינים הפוגעות הן נשים. גם בישראל, לפי נתוני המשרד לביטחון לאומי, עבירות מין מהוות מקרה ייחודי, שבו גברים מבצעים 96% מכלל העבירות.
קיימת טענה, לפיה פגיעה מינית של נשים ואמהות בילדים מצויה בתת-דיווח, לפיכך, יש להתייחס לנתונים בעירבון מוגבל, ולקחת בחשבון שייתכן וממדי התופעה גדולים משמעותית מהמתועד בסטטיסטיקה. בספרות מוצעים מספר הסברים אפשריים לתת-הדיווח: ייתכן שנפגעים יימנעו מדיווח לרשויות שנפגעו על ידי נשים מתוך תחושת השפלה; ילדים לא ירצו לדווח על אימהותיהם, כדי לא לאבד את הקשר עמן, במיוחד במצבים שבהם האם היא המטפלת היחידה; נפגעים רבים חוששים שלא יאמינו להם; וכן נשים פוגעות יכולות להסוות את הפגיעה שלהן כהתנהגות שקשורה, על פניו, לטיפול בילדים במסגרת תפקידן כאימהות. לעיתים קרובות, במקרים של אימהות פוגעות מינית, יש סיכוי שגם האב פוגע מינית בילדיו. ילדים נוטים לחשוף את הפגיעה בפני ההורה הלא פוגע. במקרים בהם שני ההורים או אם חד הורית פוגעים מינית בילד, הקטין נותר ללא דמות הורית מיטיבה לחשוף בפניה את הפגיעה.
נמצא כי נשים שפוגעות מינית, במקרים רבים היו חשופות בעצמן לפגיעה מינית בילדות. חפיפה זו בין קורבנות לפוגעות מינית מוכרת גם בקרב גברים פוגעים. עם זאת, מחקרים מראים כי בקרב נשים פוגעות מינית, הפגיעה שחוו בילדותן היא חמורה וממושכת יותר מאשר זו שנמצאה בקרב גברים פוגעים מינית.
ברוב המוחלט של המקרים, נשים פוגעות בילדים שלהן או בילדים קרובים אליהן (ילדים מאומצים, אחיינים, נכדים, ילדים בטיפולן). בנוסף, נשים לרוב פוגעות בילדים קטנים (מתחת לגיל 12), כאשר הגיל הממוצע של הנפגע/ת הוא 6.4. חוקרים חלוקים בדעתם לגבי העדפת מגדר של נשים פוגעות. ישנם מחקרים שמצאו העדפה לבנים ונערים ואחרים המדווחים על העדפה גדולה יותר לבנות ונערות. undefined
תפיסות חברתיות אודות פגיעה מינית של נשים בילדים
התופעה של נשים פוגעות מינית מתקיימת בתוך אקלים חברתי המושפע מתפיסות סטריאוטיפיות באשר לתפקידים מגדריים ומיניים. אותן תפיסות סטראוטיפיות, לפיהן גברים הם ״אקטיביים״ ובעלי דחף מיני תמידי, ונשים הן ״פאסיביות״ ולא מסוגלות ליזום ואף לכפות מגע מיני מובילות להכחשה חברתית של התופעה ולכן גם לתת-דיווח. נשים נתפסות כדמויות מחנכות, מטפלות וא-מיניות בחיי קטינים, והדבר מוביל לקבלה חברתית סובלנית של התנהגויות מסוימות של נשים כלפי ילדים, שהיו נתפסות כפסולות ואף סוטות מידי אבות או גברים כלפי קטינים. בנוסף, תפיסות דיכוטומיות אלה מובילת לכך שהתסריט השכיח אודות פגיעה מינית כולל גבר פוגע ואישה, נערה או ילדה נפגעת.
אותה תפיסה חברתית, לפיה גברים הם פוגעים ונשים הן נפגעות, מונעת מהנפגעים והנפגעות בידי נשים לקבל הכרה חברתית בפגיעה שלהם. יתר על כן, נערים שעוברים אונס או פגיעה מינית בידי אישה, עלולים לקבל מסר חברתי כי מדובר בטקס מעבר נחשק, ולא בהתעללות שהיא גם עבירה פלילית, דבר המוסיף גם הוא לתת-דיווח ולהכחשה החברתית של הפגיעה. מעבר לכך, תפיסות אלו מובילות אנשי מקצוע (חוקרים, פסיכיאטרים, שופטים וכו') לראות בפגיעות בידי נשים כחמורות פחות, ולאמץ גישה חיובית יותר כלפי נשים פוגעות לעומת גברים פוגעים (למשל בענישה). בהמשך לכך, נראה כי לעיתים אנשי טיפול מתקשים לזהות פגיעה מינית של נשים בילדים, ולהתמודד איתה. לא זו בלבד, אלא שגם כאשר ישנה הכרה בקיומה של תופעת הפגיעה של נשים בילדים, התפיסה הרווחת היא שחומרתן והשלכותיהן של פגיעות מידי נשים, פחותות ביחס להשלכות ולחומרה של פגיעות מידי גברים. תפיסה זו משותפת גם לציבור הרחב וגם לפוגעות עצמן.
נשים פוגעות מינית מערערות על הסדר החברתי הקיים, שכן אם אישה מסוגלת לפגוע מינית, הדבר שומט את הקרקע תחת הנחות יסוד חברתיות כגון ״גברים הם פוגעים, נשים הן קורבנות״, או ״אם תמיד תגן על ילדיה״. על מנת לשמר את הסדר החברתי הקיים, משויכות לאותן נשים תכונות או חוויות, אשר מנסות לספק הסבר ללמה דווקא הן פגעו. קיימת בספרות טיפולוגיה חברתית המסווגת נשים פוגעות מינית לארבעה סוגים - ״משוגעת״, ״רעה״, ״קורבן״ ו״מאהבת״. כאשר נשים פוגעות מסווגות כמשוגעות, הן נתפסות כחולות נפש, שאינן אחריות למעשיהן, ואינן שולטות בהתנהגותן. כאשר הן מתוארות כרעות, רואים בהן ככאלה שאיבדו או שמעולם לא פיתחו ״טבע אימהי״, שגורם להן באופן טבעי להגן על ילדיהן, וכאשר הן מתוארות כקורבנות, הן מוצגות כמי שסבלה מבן זוג מתעלל, והפגיעה בילדיהן נתפסת כמצב של חוסר אונים, אשר נכפה על עליהן בידי בני זוגן. הסוג הנוסף, המאהבת, מתייחס למקרים בהם הפוגעת היא אישה צעירה שאינה בת משפחה, והנפגע/ת מתבגר/ת. במצבים אלו, היחסים מובנים במונחים של קשר רומנטי. הסוג הזה מעורר פחות רגשות של דחייה מהחברה, על אף שאין הוכחה לכך שזו פגיעה פחות חמורה.
השלכות של פגיעה מינית בידי נשים
מחקרים מראים כי השלכותיהן של פגיעות מיניות מידי נשים עלולות להיות חמורות ביותר ולכלול בטווח הקצר תופעות כמו הימנעות חברתית ובידוד, דיכאון, פחד וחרדה קיצוניים, הרס עצמי וביטחון עצמי נמוך. בטווח הארוך מופיעים קשיים כגון שימוש בחומרים ממכרים, פגיעה עצמית, התאבדות, דיכאון, זעם, רתיעה ממערכות יחסים עם נשים, קשיים בתפיסה עצמית ובזהות, וחוסר-נוחות עם מין. תוצר נוסף לפגיעה מינית בילדים על ידי האם הוא קושי ביצירת זהות אינטגרטיבית כתוצאה מהטראומה הפסיכולוגית. כמו כן, ילדים/ות שנפגעו על ידי אמותיהם/ן מפגינים פחד וחשש משמעותיים ביחס למסוגלות ההורית שלהם והיכולת לא להדמות לאמותיהם.
תוקפים צעירים
כאשר ילד בטרום גיל ההתבגרות עובר התעללות מינית בידי ילד בן גילו, אחד או יותר, במצב בו אדם מבוגר אינו מעורב ישירות - המקרה מוגדר כ"התעללות מינית בין ילדים". ההגדרה כוללת כל סוג של פעילות מינית בין ילדים המתרחשת ללא הסכמה וכתוצאה מכפייה, בין אם העבריין השתמש בכוח פיזי, איומים, הונאה או מניפולציה רגשית כדי לכפות שיתוף פעולה. כאשר ההתעללות המינית מבוצעת בידי אח או אחות, מדובר בסוג של גילוי עריות.
בשונה ממחקרים שבוצעו על עבריינים בוגרים, נמצא קשר סיבתי חזק בין תוקפים צעירים לבין התעללות מינית שעברו בעצמם בידי מבוגרים או ילדים אחרים.
שכיחות
חשוב לציין כי שכיחות התופעה משתנה כתלות בקריטריונים המתודולוגיים בהם נעשה שימוש. כמו כן, יש הטוענים כי רק כחמישית מהקורבנות משתפים אדם אחר בכך שעברו התעללות מינית.
ארצות הברית ואירופה
התעללות מינית בילדים נפוצה בעולם המערבי. עם זאת, קשה לקבוע את שיעור השכיחות. ההערכה היא כי בבריטניה עברו התעללות מינית כ-8% מהבנים ו-12% מהבנות. האומדנים בארצות הברית מגוונים. בסקירה של 23 מחקרים נמצאו שיעורים של 3% עד 37% עבור בנים ו-8% עד 71% עבור בנות; בממוצע מדובר ב-17% עבור הבנים ו-28% עבור הבנות, בעוד בהתבסס על ניתוח סטטיסטי רוחבי של 16 מחקרים נמצא כי ההערכות הן 7.2% עבור בנים ו-14.5% עבור בנות. משרד הבריאות האמריקאי דיווח על 83,600 מקרי התעללות מינית בילדים שדווחו בשנת 2005 וגם אומתו.
על פי סקרים, חמישית עד שליש מכלל הנשים דיווחו על סוג של התנסות מינית עם מבוגר בילדותן. סקר פיני משנת 1992 שבדק את נושא גילוי העריות בין אב לבתו, מצא כי מבין 9,000 נערות תיכון בנות 15 שמילאו את השאלונים, ומבין הבנות שמתגוררות עם אביהן הביולוגי, 0.2% דיווחו על גילוי עריות. מבין הבנות שמתגוררות עם אב חורג, 3.7% דיווחו על התנסות מינית עמו. בסיכום הסקר צוין כי "רגשותיהן של הנערות בנוגע לניסיון המיני הם שליליים באופן מובהק". מחקרים אחרים מצביעים על כך ששיעורי השכיחות גבוהים הרבה יותר, ומשערים כי מקרים רבים מעולם לא דווחו. לפי מחקר אחד, כ-40% מאנשי מקצוע שהיו אמורים לדווח על התעללות מינית שהגיע לאוזניהם, לא דיווחו עליה. במחקר אחר עולה כי ילדים רבים שעברו התעללו מינית "זוהו כנפגעי תקיפה מינית אך ורק בגלל תלונה פיזית שאובחנה בשלב מאוחר יותר כמחלת מין ... רק 43% מהילדים שאובחנו עם מחלת מין חשפו את ההתעללות במהלך הראיון הראשוני". לא נמצא מאפיין דמוגרפי או משפחתי העשוי לסייע לזהות ילדים שעברו התעללות מינית.
צורות התעללות שאינן מדווחות במידה מספקת
יש הטוענים כי התעללות מינית בבנים בידי נשים אינה נחשפת לעיתים, בגלל סטריאוטיפים, הכחשה חברתית, הפחתת הנזק בידי הילד, והיעדר יחסי של מחקר על התעללות מינית בבנים. מקרי התעללות מינית של בנים בידי אימותיהם או קרובות משפחה אחרות, מדווחים ונחקרים במידה פחותה משמעותית מיתר צורות ההתעללות. באופן דומה, יש החושדים כי גם יחסים בלתי נאותים בין אמהות לילדותיהן אינם נחשפים דיים.
ישראל
על פי נתוני משטרת ישראל, בשנת 2007 נפתחו 2,428 תיקי חקירה בגין עבירות מין כנגד קטינים. 451 מהם (כ-19 אחוזים) נעשו בתוך המשפחה. בשנת 2008 נפתחו 2,025 תיקי חקירה כאשר 487 (24%) אירעו בתוך המשפחה. על פי נתוני 2007 של איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בישראל, התקבלו במרכזי הסיוע 4,178 פניות שבהם מעורבים ילדים עד גיל 18, מתוכן 85% פניות בידי נשים. ב-2,060 מהפניות מעורבים ילדים עד גיל 12. מתוך קבוצת גיל זו, 1,062 עסקו בגילוי עריות ו-277 באונס, ניסיון אונס ובעילת קטינה בהסכמה. בקבוצת הגיל 13–18 עסקו 331 פניות בגילוי עריות ו-841 פניות באונס, ניסיון אונס ובעילת קטינה בהסכמה. על פי נתוני האיגוד, כ-70% מהקורבנות הכירו את התוקף. כ-43.7% מהתקיפות התרחשו בתוך הבית, 14.2% אירעו בחוץ, 5.7% במוסדות חינוך והיתר במקומות אחרים.
על פי מחקר של אריאל פינקלשטיין, נכון לסוף שנת 2020 מטופלים בשירותי הרווחה בישראל 3,065 מטופלים בעקבות פגיעה מינית שעברו. מבין המטופלים היהודים נמצא שיעור גבוה של 63% מטופלים הלומדים במערכת החינוך הממלכתית-דתית והחרדית, וכן נמצאה קורלציה בין מידת דתיות ובין שיעור גבוה יותר של בנים מבין המטופלים.
על פי שנתון סטטיסטי משנת 2008 של המועצה הלאומית לשלום הילד בשיתוף מכון חרוב, נחקרו 7,770 ילדים בשנת 2007 בידי חוקרי ילדים, מתוכם 56.1% היו עדים לעבירות מין, 31% היו נפגעי עבירות מין, 8% עברו התעללות בידי הורה או אחראי, ואילו היתר (4.7%) נחשדו בגין ביצוע עבירות מין. 2,764 תלונות בגין פגיעה מינית התקבלו באגודה להגנת הילד (אל"י) במהלך 2007. היחידה הקלינית של האגודה טיפלה ב-673 מטופלים שנפגעו מינית בידי ילד אחר וב-2,053 ילדים שנפגעו מינית בידי מבוגר.
סביבת האינטרנט מהווה כר פורה לעברייני מין בישראל. על פי דוח של מכון "תודעה" משנת 2006, 1 מכל 7 ילדים בסביבת הצ'אטים ותוכנות המסרים המיידיים, קיבל הצעה מגונה מאדם אחר. על פי סקרים שבוצעו על ידי המכון, כ-20% מהילדים הגולשים באינטרנט הודו שנפגשו במציאות עם אנשים שהכירו דרך האינטרנט.
מחקר שנערך בשנת 2022 מצא כי 63% מהילדים המטופלים בשירותי הרווחה בישראל בגלל פגיעה מינית למדו במוסדות חינוך דתיים וחרדיים. המחקר מצא קורלציה בין רמת דתיות לשיעור גבוה של בנים מבין המטופלים, כאשר הסיכון של בנים תלמידי החינוך הממלכתי-דתי להיות מטופלים בעקבות פגיעה מינית גבוה כמעט פי-ארבעה מהסיכון של בנים תלמידי החינוך הממלכתי.
אפריקה
שכיחותה של התעללות מינית בילדים באפריקה עומדת בצילה של האמונה שיחסי מין עם בתולה יכולים לרפא אדם החולה ב-HIV או איידס. אמונה זו רווחת במיוחד בדרום אפריקה, שבה מספר חולי HIV הוא הגבוה ביותר בעולם. לפי נתונים רשמיים, אחד מתוך שמונה דרום אפריקאים נגוע בווירוס. בשנת 2000 דווחו על למעלה מ-67,000 מקרים של תקיפות מיניות נגד ילדים בדרום אפריקה לבדה. ארגונים הדוגלים בזכויות הילד טוענים כי מספר האירועים שלא דווחו עשוי להיות גבוה פי עשרה.
אסיה
לפי סקר שנערך בטאיוואן, 2.5% מהמתבגרים דיווחו על התעללות מינית שחוו בילדותם.
הודו
19 אחוזים מכלל הילדים בעולם חיים בהודו, נכון לשנת 2007, ויחד הם מהווים 42 אחוזים מכלל האוכלוסייה ההודית.
בשנת 2007 פרסם משרד הנשים והתפתחות הילדים ההודי את ה"מחקר על התעללות ילדים: הודו 2007". במסגרת המחקר השתתפו 12,447 ילדים ו-2,324 צעירים מ-13 מדינות בהודו. המחקר בחן צורות שונות של התעללות בילדים: התעללות פיזית, התעללות מינית, התעללות רגשית והזנחה בחמש קבוצות שונות: ילדים בסביבה משפחתית, ילדים בבית ספר, ילדים בעבודה, ילדים ברחוב וילדים במוסדות טיפוליים.
לפי הממצאים העיקריים של המחקר, 53.22% מהילדים דיווחו על תקיפה בעלת אופי מיני, מהם 52.94% בנים ו-47.06% בנות. באנדרה פרדש, באסאם, בביהר ובדלהי נמצאו האחוזים הגבוהים ביותר של התעללות מינית בקרב בנים ובנות כאחד. 21.90% מהילדים נחשפו לצורות חמורות של ניצול מיני, 5.69% הותקפו מינית ואילו 50.76% דיווחו על צורות אחרות של ניצול מיני. בקרב ילדים ברחוב, בעבודה ובמוסדות טיפוליים נמצאה השכיחות הגבוהה ביותר של תקיפות על רקע מיני. לפי המחקר, כ-50% מהתוקפים היו מוכרים לילד או היו בעמדה של אחריות כלפיו (כגון מורה או מטפל), ומרבית הילדים לא דיווחו על מקרה התקיפה לאף אחד.
המשפט הבינלאומי
התעללות מינית אסורה על פי חוק בכל מדינה מפותחת. במרבית המדינות נשפטים המתעללים לעונשים חמורים, ובתחומי שיפוט מסוימים, אף למאסר עולם או עונש מוות. קיום יחסי מין עם ילד שגילו נמוך מגיל ההסכמה מוגדר בחוק כאונס, על בסיס העיקרון שילד אינו מסוגל לתת את הסכמתו לקיום יחסי המין, וכי כל הסכמה לכאורה של הילד אינה נחשבת לקבילה מבחינה משפטית.
אמנת זכויות הילד היא אמנה בינלאומית המחייבת מבחינה משפטית להגן על זכויותיהם של ילדים במדינות שחתמו עליה. סעיפים 34 ו-35 לאמנה דורשים מהמדינות להגן על הילדים מפני כל צורה של ניצול מיני או התעללות מינית, לרבות להוציא אל מחוץ לחוק את האפשרות לכפות על ילדים לבצע פעילות מינית, זנות של ילדים, וניצול של ילדים ליצירת פורנוגרפיה. המדינות נדרשות גם למנוע חטיפה, מכירה או סחר של ילדים. נכון לנובמבר 2008, 193 מדינות כפופות לאמנה ובכלל זה כל החברות באו"ם, למעט ארצות הברית וסומליה.
המשפט בישראל
ישראל חתומה על אמנת זכויות הילד. בהתאם לכך, במשפט הישראלי מוגדרים הגבולות החוקיים בסימן ה' לחוק העונשין. בעילת קטין או קטינה ("בועל" - המחדיר איבר מאיברי הגוף או חפץ לאיבר המין של האישה) נחשב למעשה חמור מאוד. סעיף 345(א)(3) לחוק, קובע עונש של 16 שנות מאסר למי שאונס קטינה מתחת לגיל 14 (גם אם בהסכמתה), ועשרים שנים בנסיבות מחמירות יותר כמוגדר בסעיף. סעיף 346 עוסק בבעילה אסורה בהסכמה למי שבועל קטינה מעל גיל 14 ומתחת לגיל 16 בנסיבות הנמנות בסעיף. בהמשך מוגדר סעיף 347 המגדיר את עונשו של אדם המבצע מעשה סדום בקטינה מעל גיל 14 ומתחת לגיל 16. הסעיף משווה מעשה סדום בקטינה מתחת לגיל 14 לאונס, כמוגדר בסעיף 345. מעשה מגונה בקטין או קטינה מוגדר אף הוא בחוק הישראלי ("מעשה לשם גירוי, סיפוק או ביזוי מיניים"), בסעיף 348, הקובע שבע שנות מאסר לעבריין, ובנסיבות מחמירות - עשר שנות מאסר. ראו גם גיל ההסכמה בישראל.
החוק מפריד בין אונס בידי אדם זר לאונס בידי בן משפחה או אדם האחראי על הילד. ההפרדה באה לידי ביטוי בעונשים כבדים יותר, כמוגדר בסעיף 351 לחוק. בין השאר, החוק מטיל על תוקף מסוג זה עשרים שנות מאסר, בין אם מדובר בבעילה ובין אם מדובר במעשה סדום. עונשים חמורים יותר מוטלים גם בגין מעשה מגונה בקטין בידי "בן משפחה" (כמוגדר בסעיף).
החוק מטיל צנזורה על פרסום שמו של אדם - מכל מין וגיל - שנפגע מעבירות שבוצעו בו, לפי סימן ה' לחוק.
בדומה לחוקים שנחקקו בארצות הברית ובמדינות מערביות נוספות, גם בישראל חוק ההתיישנות מורחב כאשר מדובר בתקיפה של קטין. תחילת תקופת ההתיישנות בגיל 18 על פי סעיף 354 לחוק העונשין וסעיף 10 לחוק ההתיישנות, ומשך תקופת ההתיישנות היא שבע שנים לפי סעיף 5 לחוק ההתיישנות.
היסטוריה
התעללות מינית בילדים תפסה את תשומת הלב הציבורית בעשורים האחרונים והפכה לאחד הפשעים הידועים ביותר בציבור. התעללות מינית בילדים נחשבת למזיקה יותר לילדים מאז שנות ה-70 של המאה ה-20, ולכן אינה מקובלת על החברה. ניצול מיני של ילדים בידי מבוגרים קיים לאורך ההיסטוריה, אך לעומת העבר הרחוק, שבו לא היה נהוג לשוחח על הנושא, בעת האחרונה קיימת תשומת לב ציבורית משמעותית לבעיה.