cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ווייסלב קושטוניצה
ווייסלב קושטוניצה (בסרבית: Војислав Коштуница,, נולד ב-24 במרץ 1944), הנשיא הרביעי והאחרון של הרפובליקה הפדרלית של סרביה ומונטנגרו בשנים 2000 עד 2003, וראש ממשלת סרביה בשנים 2004 עד 2008 (שתי כהונות).
חייו
קושטוניצה נולד בעיר בלגרד ב-24 במרץ 1944.
ב-1966 סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת בלגרד ובשנת 1970 קיבל תואר MA.
בשנת 1974 איבד את משרתו כעוזר הדיקן באוניברסיטה מכיוון שקרא תיגר על המשטר הקומוניסטי ועל המנהיג דאז, יוסיפ ברוז טיטו. בשנה זו מצא עבודה במכון למדעי החברה בעיר בלגרד וכיהן בתפקיד עד 1981. משנה זו היה חבר המכון לפסיכולוגיה וסוציולוגיה ואף עמד בראשו כמנהל.
בשנת 1989 נמנה עם מממני המפלגה הדמוקרטית, ואחר כך הפך למנהיג המפלגה הדמוקרטית הסרבית בראשה הוא עומד עד היום.
קושטוניצה מתאפיין בכך שמעולם לא היה קשור למפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית, וכן הוא מהדור החדש של המערב באירופה ומייצג מגזר דמוקרטי ולאומי-שמאלני.
ב-7 באוקטובר 2000 נבחר לנשיא הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה לאחר שניצח את הנשיא המכהן סלובודן מילושביץ'. כנשיא אף הסגיר את מילושביץ' לבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר בהאג וקירב את מדינתו למערב.
ב-7 במרץ 2003 בוטלה משרתו של קושטוניצה כנשיא האיחוד הפדרלי, עקב הפיכת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה לאיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו
כשנה אחר כך, ב-3 במרץ 2004, נבחר קושטוניצה לראש ממשלת סרביה השמיני, תפקיד בו שימש עד ה-7 ביולי 2008.
חיים אישיים
ווייסלב קושטוניצה הוא ד"ר לפילוסופיה. אשתו, ד"ר זוריצה ראדוביץ', היא עורכת דין.
פרויקט מצר-מסר
"פרויקט מצר-מסר" הוא מיזם אמנותי שכלל סדרה של פעולות אמנותיות, שכללו בעיקר מיצגים ומיצבים, התקיימו בחודשים יוני עד אוקטובר 1972 באזור קיבוץ מצר והכפר הערבי מייסר. המיזם נחשב לאחד מן הביטויים החשובים של האמנות המושגית בישראל והיו שותפים בו אמנים כגון אביטל גבע, מיכה אולמן, משה גרשוני ואחרים.
בעקבות הפסל יצחק דנציגר, ששימש כמעין אב רוחני לאמנים צעירים רבים, התאספה בראשית שנות ה-70, קבוצה של אמנים מושגיים שהושפעה מרעיונותיו אודות אמנות מושגית ו"תיקון הטבע". קבוצת האמנים קיימה פגישות סדירות עם דנציגר בחיפה ובתל אביב והשתתפה בסיורים שארגן. "היינו נעריו של דנציגר, אפשר לומר", סיפר משה גרשוני בטקסט מאוחר, "בתחילת שנות השבעים, בתקופה שהוא עבד על מחצבת נשר ועשה את כל הניסיונות שלו ... זו הייתה התקופה שהוא תלה את החיטה במוזיאון, כל הכיוון הנסיוני הזה שהיה ברוח אחת עם הדברים שאנחנו חיפשנו".
בשונה מעבודותיו של דנציגר, הפעולות שביצעו חברי הקבוצה, נשאו אופי פוליטי וחברתי מובהק יותר. הממד הארס פואטי שברבות מן הפעולות ביטא את הרעיון תפיסת האמנות כאלמנט לקידום חברתי. על חברי הקבוצה נמנו גבע, אולמן, גרשוני, דב אור-נר, אפרת נתן, נחום טבת ויחזקאל ירדני.
חלק מן האמנים ביצעו פעולות שהיו קשורות להשפעת "אמנות האדמה". האמן דב אור-נר, לדוגמה, שלח מכתבים לאנשי הקיבוץ והכפר וביקש מהם לשלוח לו את האשפה שלהם. השקיות הוטמנו בבור בעומק 20 מ' שכוסה בהדרגה. גם מיכה אולמן עסק בפעולת חפירה ובמסגרתה יצר בסוף אוקטובר פעולה של "החלפת אדמות" בין שני בורות שנחפרו בשני היישובים. השפעתה של פעולה זו הייתה בהעלאת מודעות בקרב תושבי היישובים לסיטואציה הפוליטית.
משה גרשוני ביצע עבודה בעלת משמעויות ארס-פואטיות ופוליטיות. בפעולה שלו יצר גרשוני תצלומי נוף בקיבוץ מצר, כינס אספת קיבוץ ובה "חילק" את אדמות הקיבוץ לחברים. אביטל גבע יצר עבודה בעלת משמעויות אקולוגיות, ובה מיין ספרים שנשלחו למיחזור במפעל אמניר והקים ספרייה מאולתרת בתוך אבוסי בקר. בעבודה נוספת רתם גבע בני נוער למחרשה ובפעולה משותפת שנמשכה שבועיים חרש את האדמה החקלאית באזור. בין העבודות הנוספות שנוצרו בפרויקט הייתה מכלאה עשויה ענפים, שנבנתה על ידי נחום טבת.
צייד נאצים
צייד נאצים הוא כינוי לאדם האוסף מידע על נאצים ואנשי אס אס שהיו מעורבים בשואה או פשעים אחרים, על מנת להביא לענישתם על פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
עם תחילת המלחמה הקרה, לאחר מלחמת העולם השנייה, השתמשו מדינות המערב במדענים נאצים לשעבר, על מנת לשלבם במחקרים שונים (למשל במבצע פייפרקליפ). פעמים רבות נהנו הנאצים מהגנה מדינית בתמורה לשירותים אותם העניקו לה. נאצים רבים נמלטו מאירופה, ושהו במדינות רחוקות לרבות מדינות דרום אמריקה, עובדה שהכריחה את ציידי הנאצים לחפש בכל רחבי העולם.
כעבור שנים, בעקבות לחץ רב שהפעילה מדינת ישראל ופעילים נוספים, מדינות רבות יותר שיתפו פעולה עם ציידי הנאצים. לקראת סוף המאה ה-20, עם התמעטותם של מספר הנאצים החיים, ירדה הפעילות בלכידתם.
ציידי נאצים ידועים הם שמעון ויזנטל, ביאטה וסרז' קלרספלד, מישל תומאס, אפרים זורוף וטוביה פרידמן.
ביוטה (אקולוגיה)
בִּיּוֹטָה (על פי האקדמיה ללשון העברית: יְצוּרָה) הוא מונח באקולוגיה המציין את סך כל האורגניזמים באזור גאוגרפי מסוים. הביוטה משמשת כמונח יסוד באקולוגיה, גאולוגיה, ביולוגיה, הידרוביולוגיה, פלאונטולוגיה, ביוגיאוכימיה ועוד. משמעות השם הוא מהמונח ביוטופ - מכלול החיים בבית גידול ספציפי (מיוונית: "bios" - חיים ו-"topos" - מקום).
הביוטות הם הבסיס של הביומות לאורך כל מערכת אקולוגית לאורך הכדור אך אלה אינם כוללים את השטח הסביבה עצמו. לרוב המונח משמש גם למערכות גדולות כמו "ביוטה יבשתית", "ביוטה ימית" או "ביוטה של כדור הארץ".
הביוטה מורכבת מכלל האורגניזמים וביניהם מחיידקים, ארכאונים ואיקריוטים שונים וביניהם בעלי חיים, צמחים, פטריות, פרוטיסטים ועוד ולעיתים המונח מתייחס גם לנגיפים, וירואידים ופריונים. ישנם מספר ביומות מוגדרות למשל הפאונה היא הביומה של בעלי החיים והפלורה היא הביומה של הצמחים.
שימושים נוספים במונח
במספר הקשרים המונח קשור לסך האורגניזמים במשך יחידת זמן גאולוגית בגיל כדור הארץ (לפי השערות ממאובנים של יצורים) ולפעמים גם במובן של יצורים לאורך ההיסטוריה כולה. המונח דומה למונח חברה ביוטית (Biocoenosis), אך אינו מחייב יחסים אקולוגים בין היצורים ביניהם.
המונח משמש גם לשמות מערכות קטנות ביותר, למשל המיקרוביוטה היא ה"ביוטה של היצורים החיים בתוך גוף".
אלום
אלום (באנגלית: Alum, IPA: /ˈæləm/) הוא מונח המתייחס לתרכובת כימית ספציפית וקבוצה של תרכובות כימיות. התרכובת הספציפית היא הידרט-אלומיניום-אשלגן-סולפט, ונוסחתה הכימית היא KAl(SO4)2.12H2O. תרכובת זו היא אב-טיפוס לקבוצת התרכובות שיש להן מבנה סטויכיומטרי יחסי של AB(SO4)2.12H2O. או AB(SeO4)2.12H2O כאשר A יכול להיות יון חד-ערכי של מתכת אלקלית  או של  יון אמוניום .B יכול להיות יון תלת-ערכי, של אלומיניום או של כרום או של ברזל תלת-ערכי וכדומה. קיומן של 12 מולקולות מים בתרכובות אלה הכרחית על מנת ליצור מבנה גבישי, בד"כ אוקטהדרי.
לתרכובות אלום יש מגוון שימושים בתעשייה ובמסחר כגון איפור וייצור חומרים חסיני אש. הוא משמש כחומר מכווץ וממלא בתעשיית עיבוד עור לקלף הראוי לכתיבה והנקרא נייר פרגמנט.
האלום שימש בתהליך צביעת צמר בעולם העתיק: החומר משמש כצרבן המקשר בין הצבע הטבעי (בעיקר מן החי) לבין הצמר.
בשנת 1930 קיבל האנגלי ל.ל. ויליאמס זיכיון להפקת גופרית מדרום-מזרח לעזה. עם הגופרית נמצאה גם כמות קטנה של אלום. בעומק מסוים נמצאה שם אבן חול גפסית שחורה עם אלום ועורקים שהכילו פיריט..
ברנדון באטלר
ברנדון באטלר (באנגלית: Brandon Butler; נולד ב-11 בספטמבר 1996) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי. הוא ידוע בזכות תפקידיו בסדרות הטלוויזיה "13 סיבות" ו"סוחבות".
ביוגרפיה
באטלר נולד בפרנקפורט, אילינוי.
קריירה
בין השנים 2009 ל-2010 שיחק באטלר בסרטים קצרים. בשנת 2011 שיחק בתפקיד קטן בסרט הקולנוע "Sister Mary".
בשנת 2014 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "Spoilers: The Movie". בשנת 2018 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "13 סיבות". הוא גילם את סקוט ריד, תלמיד בית הספר ושחקן בייסבול. שונא את תדמית האנסים שמודבקת לספורטאים.
בשנת 2019 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "סוחבות".
פרופורציה
{{פירושונים| פרופורציה פירושה יחס מתאים ומאוזן של שני דברים.
ראו גם
}}
גרגורי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
האוניברסיטה החופשית של בריסל (ULB)
האוניברסיטה החופשית של בריסל (ULB) (בצרפתית: Université libre de Bruxelles) היא אוניברסיטה בלגית פרטית, חילונית ופרנקופונית (דוברת צרפתית) בעיר בריסל. בגרסתה הפרנקופונית הנפרדת, האוניברסיטה קיימת משנת 1969, לאחר פיצול האוניברסיטה החופשית של בריסל (1834–1969) לאוניברסיטה זו ול דוברת ההולנדית. באוניברסיטה החופשית של בריסל BLU לומדים 24,000 סטודנטים, מתוכם 29% מחו"ל.
היסטוריה
היא הוקמה בשנת 1834 כאוניברסיטה בשפה הצרפתית. במהלך השנים הפכה לאוניברסיטה דו-לשונית - פרנקופונית ובשפה ההולנדית: החל מ-1890 קורסים בהולנדית הונהגו בפקולטה למשפטים ואחרי 1935 גם בפקולטות אחרות. החל משנת 1963 התקיימו קורסים בשתי השפות בכל הפקולטות. באוקטובר 1969 התפצלה לשתי אוניברסיטאות - פרנקופונית והולנדופונית. הפיצול אושר בחוק בשנת 1970. האוניברסיטה החופשית של בריסל ULB היא עצמאית לחלוטין לגבי האוניברסיטה בעלת אותו שם בתרגום הולנדי VUB שנוסדה בשנים 1969-1970.לשתי האוניברסיטאות מתקנים שכנים בקמפוס דה לה פלן (de la Plaine). יש להן מגעים תכופים, בין אנשי הסגל, שאחדים מהם מלמדים בשני המוסדות ושיתוף פעולה בתוכניות הוראה ומחקר, בהן נעשות לפעמים עבודות מסטר בצוותא.
מיקום ופקולטות
האוניברסיטה ממוקמת בשלושה קמפוסים: קמפוס סולבוס (Solbosch) באיקסל (Ixelles), הקמפוס "דה לה פלן" (de la Plaine), גם הוא באיקסל, וקמפוס ארסמוס (אראזם) באנדרלכט.
הקמפוס הראשי הוא בסולבוס. שם נמצאים מנהל האוניברסיטה והמשרדים הכלליים שלה, כמו כן רוב הפקולטות למדעי הרוח, בית הספר הפוליטכני, הספרייה הגדולה למדעי הרוח, ומספר מוזיאונים של האוניברסיטה: מוזיאון לזואולוגיה, האולם לאמנות בת זמננו איינדה והמוזיאון מ. דה גלדרוד.
הקמפוס דה לה פלן מאחסן את הפקולטה למדעים ואת הפקולטה לרוקחות, כמו כן מעבדות הניסוי (Experimentariums) לפיזיקה ולכימיה, המוזיאון לצמחי מרפא ושל הרוקחות ומעונות סטודנטים.
הקמפוס אראזם כולל את בית החולים אראזם ואת "פול סאנטה" - "הקוטב: בריאות" (Pôle Santé) המורכב מבית הספר לרפואה, בית הספר לבריאות ציבורית והפקולטה למדעי המוטוריקה (התנועה) (בעוד הפקולטה לרוקחות שוכנת כאמור בלה פלן). כאן נמצאים גם בית הספר לאחיות יחד עם בית הספר הגבולה החופשי של בריסל על שם איליה פריגוז'ין, מוזיאון הרפואה והמוזיאון לאנטומיה ולפיזיולוגיה של האדם.
לאוניברסיטה שייך גם מתחם נוסף ב"ביופארק שארלרואה בריסל דרום" (Biopark Charleroi Brussels South), בפארק המדע אירופול של גוסלי (l'Aéropole de Gosselies. כאן שוכנים המכון לביולוגיה ולרפואה מולקולרית IBMM, המכון לאימונולוגיה רפואית IMI, המעבדה לביוטכנולוגיה צמחית LBV, המרכז המולטימודלי להדמיה CMMI, כמה חברות ספין-אוף, חממה טכנולוגית (ואלוניה ביוטק בע"מ) והמרכז הראשון המשולב לחיסונים של האזור הוואלוני. לאוניברסיטה יש בניינים ומתקנים גם ביישובים פראנוויל (Parentville), טרן (Treignes) וניבל (Nivelles).
סיסמת האוניברסיטה
בתרגום חופשי: לנצח את החושך באמצעות הידע.
מייקל ריצ'רדס
מייקל ריצ'רדס (באנגלית: Michael Richards; נולד ב-24 ביולי 1949) הוא שחקן, תסריטאי ומפיק אמריקאי הידוע במיוחד במשחקו בסדרה "סיינפלד" בתפקיד השכן המגושם והלא מציאותי של ג'רי סיינפלד, קוזמו קריימר, שבזכות תפקידו הוא זכה בפרס אמי שלוש פעמים.
ביוגרפיה
ריצ'רדס נולד בקליפורניה שבארצות הברית, לפיליס וויליאם, במשפחה נוצרית-קתולית.כשריצ'רדס היה בן שנתיים אביו נהרג בתאונת דרכים. לאחר שסיים את לימודי התיכון, למד ב"מוסד לאמנויות של קליפורניה" ואף קיבל תואר מיוחד של בוגר מדעי הרוח בכיתת הדרמה. הוא היה במאי של צוות בידור במלחמת וייטנאם. ב-1974 התחתן עם קאת'ליין ליונס, נולדה להם ילדה בשם סופיה וב-1992 הם התגרשו. לאחר סיום הסדרה "סיינפלד", ריצ'רדס העלה סדרה קומית חדשה, "המופע של מייקל ריצ'רדס". בסדרה זו הוא גילם את ויק נרדוזה, בלש פרטי מוזר שרבים טענו שדמותו היא חיקוי של קריימר. הסדרה נכשלה וירדה אחרי שמונה פרקים. הוא שוב גילם את קוזמו קריימר בתור אורח בקומדיית המצבים "משתגעים מאהבה" בפרק המתרחש באותו הבניין בו מתגוררים ג'רי סיינפלד וקוזמו קריימר.
פרשיות הגזענות והאנטישמיות
בנובמבר 2006, ריצ'רדס קילל שני אנשים שחורים בקללות גזעניות לאחר שהם הפריעו למופע שלו במועדון "Laugh Factory". רבים החשיבו את הדבר לביטוי של גזענות מהמדרגה הראשונה, ואילו אחרים טענו שזו הייתה התפרצות חד פעמית. ריצ'רדס התנצל על דבריו בתוכנית האירוח של דייוויד לטרמן ובתוכנית הרדיו של המטיף השחור ג'סי ג'קסון.
באירוע אחר העיר ריצ'רדס הערות בעלות גוון אנטישמי. בתגובה להאשמתו באנטישמיות הצהיר שהוא מחשיב עצמו ליהודי, למרות שלא נולד להורים יהודים ולא התגייר.
בקיץ 2007 הודיע ריצ'רדס על פרישתו מסטנד-אפ ומעולם הבידור בעקבות הפרשה, ועל כוונתו לצאת למסע חיפוש עצמי, בין היתר בקמבודיה.
הקאמבק
שנה לאחר פרשת הגזענות, הוא חזר ואף תרם את קולו בסרט של ג'רי סיינפלד "כוורת בסרט" וב-2009 אף התארח בסדרה "תרגיע" של לארי דייוויד בתפקיד עצמו במסגרת עלילת האיחוד הפיקטיבי של "סיינפלד" ביחד עם שאר שחקני הסדרה. באחד הפרקים ריצ'רדס אף משתף פעולה עם פרודיה על פרשת ההתפרצות הגזענית 3 שנים קודם לכן.
16 באוקטובר
16 באוקטובר הוא היום ה-289 בשנה, (290 בשנה מעוברת), בשבוע ה-42 בלוח הגריגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 76 ימים.
סויוז TM-8
עגינה לתחנת החלל מיר עברה ללא בעיות וצוות התחיל בביצוע מחקרים לפי התוכנית. במהלך הטיסה הצוות קלט מודול חדש של תחנת החלל. כמו הן, הם ביצעו פעילות חוץ רכבית לצורך הרחבת תחנת החלל ובדיקת מערכות חדשות.
ב-19 בפברואר 1990 סויוז TM-8 התנתקה מתחנת החלל מיר וחזרה לכדור הארץ.
צמח צדק (ספר)
צמח צדק הוא שמם של סדרת ספרים בהלכה, שאלות ותשובות הלכתיות, פסקי דינים, וחידושים על הש"ס מאת רבי מנחם מנדל שניאורסון - האדמו"ר השלישי בשושלת אדמו"רי חסידות חב"ד. שם הספר רומז על שם המחבר (בכתיב המקובל בשפת היידיש) - "מנחם מענדל" בגימטריה "צמח צדק". משום שזהו חיבורו החשוב ביותר של המחבר נודע האדמו"ר בשם "בעל הצמח צדק", "הצמח צדק" או "אדמו"ר צ"צ".
מתשובותיו בהלכה שמר הצמח צדק העתק לעצמו והיה כורך אותם בכרכים. מהם אנו יודעים על י"ד כרכים של תשובות שכרך. מהם שרדו תשעה כרכים. שתיים נמצאים בספריית חב"ד ושבע באוסף שניאורסון במוסקבה.
חלקי הספר
סדרת השו"ת כוללת מעל אלף תשובות מפורטות בהלכה תשובות שנכתבו אל רבנים ברחבי רוסיה הלבנה, ליטא ואוקראינה. תשובות אלו הן כנראה חלק קטן ממה שכתב המחבר במשך יובל שנים. הספרים מחולקים לפי ארבעת חלקי השולחן ערוך - אורח חיים, יורה דעה, אבן העזר וחושן משפט.
שו"ת
שו"ת אורח חיים - נדפס לראשונה בשנת תרמ"ד.
שו"ת יורה דעה - נדפס לראשונה בשנת תרל"ד בשלשה כרכים.
שו"ת אבן העזר - כרך ראשון נדפס לראשונה בווילנא בשנת תרל"א (1871) בדפוס ר' שמואל יוסף פין, וכרך שני בשנת תרל"ב.
חלק מהספרים נדפס גם בבית הדפוס של משפחת ראם.
שו"ת חושן משפט - נדפס לראשונה בהוצאת קה"ת בשנת תש"ו (1946) בעריכת הרבי מנחם מנדל שניאורסון מתוך כתב יד שהיה כנראה מוכן לדפוס והצנזורה בווילנא לא אישרה להדפיס, יחד עם מהדורת צילום של שאר החלקים עם הוספות, כולל שער המילואים חלקים א-ג.
שער המילואים חלק ד - יצא לאור לראשונה בשנת תשל"ח בעריכת הרב שלום בער לוין.
בשנת תשנ"ד (שלהי 1994) נסדרה כל סדרת הספרים מחדש ויצאה לאור במהדורה מתוקנת עם תשובות נוספות בעריכת הרב שלום בער לוין בהוצאת קה"ת.
שער המילואים חלק ה - באוסף שניאורסון הנמצא בספריית מוסקבה התגלו שבעה כרכים של תשובות בגוף כתב יד המחבר. רוב התשובות כבר נדפסו בסדרת השו"ת אך נמצאו גם תשובות שעדיין לא נדפסו. בשנת תשס"ט (2009) ערך לוין והוציא לאור בהוצאת קה"ת חלק זה תחת שם הספר המקורי "צמח צדק", הכולל תשובות חדשות שנמצאו בכרכים אלו.
פסקי דינים
פסקי דינים אורח-חיים - יורה-דעה - הוצאה חדשה (חמישית) עם הוספות, קה"ת ה'תשנ"ב.
חידושים
חידושים על הש"ס - אליבא דהלכתא על המשנה ועל התלמוד, ראשונים ואחרונים ומסודר לפי השישה סדרי משנה. נדפס לראשונה בשנת תרל"ח. הוצאה חדשה עם חלק שני והוספות, קה"ת ה'תשנ"ה.
מפתחות - כרך של מפתחות עניינים, שמות, מקומות ותאריכים, ספרים, לוח התיקון ומבוא על כל הסדרה ערך והוציא לאור הרב לוין בשנת תשנ"ט (1999).
בחודש ניסן תשע"ה (2015) הודיעה הוצאת קה"ת כי מערכת "אוצר החסידים" שוקדת על עריכה מחדש של הסדרה שתכלול פיסוק וחלוקה לקטעים, הוספת מראה מקומות, ציונים למקורות נוספים וספרים אחרים הדנים בתשובות ובחידושים שבספר והיא תתחיל לצאת לאור בשנת תשע"ו.
בתמוז תשע"ח יצאו שני הכרכים הראשונים.
מבנה הסדרה
בשנת תקע"ח בערך התחיל הצמח צדק להשיב תשובות בהלכה, ובשנים הבאות היה מוסר חמיו האדמו"ר האמצעי שאלות שהיו מתקבלות אצלו לחתנו שישיב עליהם. לפעמים היו החסידים שואלים ישירות את הצמח צדק. פעם בשנה בערך, היה כורך את השאלות שקיבל יחד עם תשובותיו. בשנים מאוחרות יותר (תקצ"א ואילך) סידר שוב את תשובותיו במהדורה בתרא. עוד במשך שנות חייו נשרפו כמה מכרכים אלו והוא ערך כרכים חדשים.
את תשובותיו הוא כתב בשתי גרסאות: קצרה וארוכה. את התשובה הקצרה פסק-דין למעשה - שלח לשואל במיוחד כשהמענה היה דחוף. הוא גם רשם אותו בקיצור לעצמו. כמו כן הוא כתב תשובה ערוכה הכוללת דיון ונימוקים. בשוליה לפעמים הוסיף ראשי פרקים או תמצית מהדיון.
לפעמים כתב לאחר מכן א. מהדורה שנייה של התשובה. ב. תשובה מלוקטת מכמה תשובות.
פסקים בספר
פסק שבגילוח הזקן (מבלי להשאיר זיפים) יש איסור משום לא ילבש גבר שמלת אשה (גם בגילוח עם מספריים).
בדיני איטר פסק שהולכים לפי היד החזקה ולא לפי היד הכותבת כמו שפסק סבו רבי שניאור זלמן מלאדי
פסק שהאוכל/ת בתשעה באב צריך לאכול שיעורים, כי כל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון (כל מה שתקנו חכמים תיקנו כעין הדין של התורה), ולכן דינו כיום כיפור.
קישורים חיצוניים
הספר המלא במהדורת קה"ת:
אסוול ליון-וילרבאן
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1948 כשמאז זכה ב-19 אליפויות צרפת וב-9 גביעי צרפת. המועדון הוא המעוטר ביותר בכדורסל הצרפתי, למרות שמשנות ה-80 החל המועדון בירידה דרסטית ביכולתו כשלא פעם המועדון נאבק במאבקי הירידה לPro B וכן כנגד סגירת המועדון בשל בעיות כלכליות.
המועדון שייך מאז 2014 לכדורסלן הצרפתי טוני פארקר. פארקר החזיק בבעלות מיעוט בקבוצה מאז 2009 ואף שיחק במועדון בזמן השביתה בליגת ה-NBA ב-2011. ב-2014 הפך לבעל השליטה בקבוצה ולנשיאה. בעל מניות אחר בקבוצה הוא הכדורסלן הצרפתי ניקולה באטום שמשמש כסגן הנשיא שלה.
בעונת 2011/12, השתתפה הקבוצה במוקדמות היורוליג. בעונת חזרה הקבוצה ליורוליג עם הרחבת הליגה ל-18 קבוצות.
אולם הבית של המועדון הוא האסטרובל, המכיל כ-5,600 מקומות.
יחסי אוקראינה–דנמרק
היסטוריה
ב-1918, או 1919, אוקראינה הרפובליקה העממית הוכרה על ידי דנמרק. במהלך הנשיאות הדנית במועצת האיחוד האירופי, ראש ממשלת דנמרק אנדרס פוג ראסמוסן קעדם בברכה את צירוף אוקראינה לאיחוד האירופי, אך אמר כי אוקראינה צריכה יותר רפורמות לפני שהם יכולים להצטרף לאיחוד האירופי. בשנת 2004, כדי לחזק את הקשרים עם אוקראינה, דנמרק פתחה שגרירות באוקראינה.
ביקורים רמי דרג
שר החוץ הדני נילס הלבג פיטרסון ביקר באוקראינה בספטמבר 1998, במהלך הביקור, שתי המדינות חתמו על רוטוקולב ין-ממשלתי בדבר שיתוף פעולה פיננסי. במרץ 2007, נשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו ביקר בדנמרק, כדי לקיים פגישות עם בכירים דנים על הסכמים לשיתוף פעולה בתחומי אנרגיה, חקלאות ומזון. במאי 2011, ראש הממשלה האוקראיני מיקולה אזארוב הזמין את הנסיך הנריק לאוקראינה.
יחסים כלכליים
מחזור המסחר הכולל בין אוקראינה לדנמרק בשנת 2003 היה 250 מיליון דולר. בשנת 2006 ייצאה דנמרק לאוקראינה מכונות בשווי 593 מיליון קרונה דנית. אוקראינה הייתה בשנת 2010, שותפת הסחר ה-44 בגודלה של דנמרק ביצוא. בשנת 2011, ראש ממשלת אוקראינה מיקולה אזרוב טען כי דנמרק היא שותפה מרכזית בשיתוף פעולה, וקיווה לשיתוף פעולה נוסף עם דנמרק. דנמרק השקיעה 1.3 מיליארד דולר באוקראינה מאז 1991. כ-150 חברות דניות פועלות באוקראינה.
שיתוף פעולה
ב-1 ביוני 1994 חתמו דנמרק ואוקראינה על הסכם להגנת הסביבה. דנמרק סייעה לאוקראינה בסכום של 18,5 מיליון קרונה דנית, בטיפול בתחנת הכוח הגרעינית צ'רנוביל.
מבצע "בז צפוני"
במרץ 2009, חיל האוויר האמריקני, הדני והאוקראיני, הובילו כ-140,000 ליטר דלק ו-17 טונות אספקה מבסיס האוויר של ת'ול לתחנת נורד, 1,000 ק"מ משם. אוקראינה סייעה עם מטוס איליושין Il-76.
מהגרים
כ-200 דנים מתגוררים באוקראינה, רובם עובדים בחברת מארסק. הקהילה הדנית בלבוב היא מהעתיקות באוקראינה שלאחר ברית המועצות.
ההשבעה הראשונה של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית
ההשבעה הראשונה של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית (באנגלית: First inauguration of Barack Obama) נערכה ביום שלישי, 20 בינואר 2009, במהלכה הושבע ברק אובמה לנשיאה ה-44 של ארצות הברית. ההשבעה, אשר שברה שיא של נוכחות באירוע כלשהו שנערך אי פעם בוושינגטון הבירה, פתחה את היום הראשון בתקופת כהונתו הראשונה בת ארבע השנים של אובמה כנשיא ושל ג'ו ביידן כסגן נשיא ארצות הברית. בהתבסס על נתוני נוכחות משולבים, צפייה טלוויזיונית בטקס, והתמורות במרשתת, הייתה ההשבעה בין האירועים הנצפים ביותר אי פעם על ידי הקהל העולמי.
"לידה חדשה של חירות", ביטוי השאול מנאום גטיסברג, שימש כנושא המרכזי של ההשבעה להנצחת יום השנה ה-200 ללידתו של אברהם לינקולן. בנאומו להמונים התייחס אובמה לאידיאלים בהם דגל לינקולן: התחדשות, המשכיות ואחדות לאומית. אובמה הזכיר את אידיאלים אלה בנאומו, במטרה להדגיש את הצורך בהקרבה משותפת ותחושת אחריות חדשה, על-מנת לענות על האתגרים של אמריקה מבית ומחוץ.
אובמה ואחרים העריצו את לינקולן בצורה של מחוות ואזכורים אליו במהלך אירועים אחדים מההשבעה, החל מסיור הנצחה ברכבת מפילדלפיה שבפנסילבניה לוושינגטון הבירה ב-17 בינואר 2009. אירועי ההשבעה התקיימו בוושינגטון הבירה מ-18 בינואר עד 21 בינואר, ובתוכם נכללו קונצרטים, יום לאומי של שירות קהילתי במסגרת יום מרטין לותר קינג, טקס ההשבעה הראשי, ארוחת צהריים ותהלוכה, נשף ההשבעה, וטקס תפילה בין-דתית. השבועה הנשיאותית נוהלה על ידי נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ג'ון רוברטס במהלך טקס ההשבעה של אובמה ב-20 בינואר, סטתה מעט מנוסח השבועה שנקבע בחוקת ארצות הברית.
בנוסף להשתתפות ידוענים גדולה מהרגיל, ועדת ההשבעה לנשיאות של הקונגרס האמריקאי הגבירה את פנייתה לאזרחים מן השורה לקחת חלק בהשבעה, כדי לעודד השתתפות גדולה יותר באירועי ההשבעה, בהשוואה להשתתפות בהשבעות קודמות. בפעם הראשונה בתולדותיה, פתחה הוועדה את כל המול כאזור הצפייה הציבורי בטקס ההשבעה, תוך שבירת המסורת של חגיגות העבר. אזרחים אמריקאים נבחרים השתתפו בסיור ברכבת ובאירועים חגיגיים אחרים, ונדבנים ארגנו את "נשף ההשבעה העממי" לאוכלוסייה מוחלשת, שבדרך כלל האנשים המשתייכים לה לא יכלו להרשות לעצמם להשתתף בחגיגות ההשבעה.
רקע
בהגדרתה, ההשבעה מהווה את פסגת תקופת המעבר בין ממשל ג'ורג' ווקר בוש לממשלו של אובמה, תקופה שהחלה כאשר זכה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-4 בנובמבר 2008 ונהפך לנשיא הנבחר. בהתאם לסעיף השישי בפרק 1 לחוקת ארצות הברית, פרש אובמה מהסנאט של ארצות הברית כנציג מדינת אילינוי ב-16 בנובמבר 2008. הוא נבחר באורח רשמי על ידי חבר האלקטורים ב-15 בדצמבר 2008 ותוצאות הבחירות אושרו על ידי מושב משותף של הקונגרס של ארצות הברית ב-8 בינואר 2009.
תכנון
ההשבעה תוכננה בראש ובראשונה על ידי שתי ועדות: ועדת הקונגרס המשותפת לטקסי ההשבעה ו-וועדת ההשבעה הנשיאותית 2009. אף על פי שיום הבחירות לנשיאות ארצות הברית נקבע ל-4 בנובמבר 2008, ועדת הקונגרס החלה בבניית פלטפורמת ההשבעה כבר ב-24 בספטמבר 2008.
ועדת הקונגרס המשותפת
טקס ההשבעה וארוחת הצהריים הראשונה של הנשיא הנבחר אובמה וסגן הנשיא הנבחר ג'ו ביידן תוכננו על ידי ועדת הקונגרס המשותפת לטקסי ההשבעה, ועדה המורכבת משלושה חברי הסנאט של ארצות הברית: יושבת ראש הוועדה דיאן פיינסטיין מקליפורניה, בוב בנט מיוטה והארי ריד מנבדה, ומשלושה חברי בית הנבחרים של ארצות הברית: ג'ון ביינר מאוהיו, סטני הוייר ממרילנד וננסי פלוסי מקליפורניה. הוועדה הייתה נתונה לפיקוח ועדת הכללים והממשל של הסנאט של ארצות הברית.
ועדת הקונגרס המשותפת לטקסי ההשבעה בחרה את הנושא הראשי של ההשבעה: "לידה חדשה של חירות", ביטוי מנאום גטיסבורג שנשא אברהם לינקולן בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית. הנושא, שנבחר על ידי הוועדה לציון עצם אירועי ההשבעה ולכבוד מלאת 200 שנים להולדתו של לינקולן, ביטא את תקוותו של לינקולן כי "הקרבן של אלה שחירפו נפשם לשימור ארצות הברית יוביל ל'לידה חדשה של חירות' עבור העם". בהסתמכותו על נושא ההשבעה, ביקש אובמה לתת לאמריקאים ביטחון כי היום, כמו בימי לינקולן, המדינה תמצא את דרכה בכל משבר".
מועצת העיר של מחוז קולומביה העבירה חקיקה שאפשרה לברים ומסעדות להישאר פתוחים מסביב לשעון כדי לספק שירותי אירוח לפוקדי ואורחי טקס ההשבעה. לאחר שהגיע להסכם עם ועדת הקונגרס המשותפת, ראש עיריית מחוז קולומביה, אדריאן פנטי, חתם על חקיקה שאפשרה באופן זמני לברים ומסעדות להיות פתוחים 24 שעות ביממה במהלך סוף השבוע שלפני ההשבעה, בד בבד עם איסור מכירת משקאות חריפים בשעה 04:00 בבוקר. התאחדות המלונות של המטרופולין בוושינגטון הסכימה לשלם עבור שירות הרכבת המורחב המסופק על ידי רשות התחבורה של מחוז וושינגטון ב-19 בינואר, כדי לארח אורחים המבקרים באירועים חגיגיים ועובדים המספקים תמיכה לוגיסטית או אחרת לאירועים אלה.
ועדת ההשבעה הנשיאותית
ועדת ההשבעה הנשיאותית לשנת 2009 ארגנה מספר אירועים נוספים הקשורים להשבעה בהנחיית הנשיא הנבחר אובמה ועמיתו למירוץ ג'ו ביידן, כגון נסיעות ברכבת, קונצרטים, תהלוכות, נשפים וקיום תפילות. יושבי ראש הוועדה היו ויליאם דיילי, פני פריצקר, ג'ון רוג'רס, פטריק ראיין וג'וליאנה סמוט. חרף הביקורת על כך שאירוע כה גדול עשוי לתרום טביעת רגל פחמנית שתזיק לסביבה, ועדת ההשבעה הנשיאותית שילבה צעדים ידידותיים לסביבה בתכנון אירועי הפתיחה. האמצעים הסביבתיים כללו שימוש בשטיח אדום שניתן למיחזור ושימוש בנייר ממוחזר להזמנות וכרטיסי הנשף.
לראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית, ועדת ההשבעה הנשיאותית פתחה את מלוא המול, המשתרע ממשכן הקפיטול ועד לאנדרטת לינקולן, כאזור הצפייה הציבורית בטקס ההשבעה. הוועדה הקצתה קטע מהמול שהיה סמוך למשכן הקפיטול עבור בעלי כרטיסים שמורים לאירוע הפתיחה. הוועדה הנחתה על פתיחת המול כולו כדי להפוך את האירוע ל"הכי פתוח ונגיש בהיסטוריה", לפי תיאור הוועדה. כדי לאפשר לקהל לצפות ולהאזין לטקס, הוועדה דאגה להציב מסכי ענק (Jumbotron) שתי וערב לאורך המול.
החלפת שטרי בנק ומלווה חובה, 1952
החלפת שטרי בנק ומלווה חובה, 1952, הוא אירוע מוניטרי בו הוחלפה הלירה הארץ ישראלית שהייתה הילך חוקי מאז קום המדינה, בלירה ישראלית. האירוע שהחל בחקיקה משנית, במסגרת תקנות שעת חירום, לווה במלווה חובה בשיעור 10%, וקיבל תוקף חוקי במסגרת חקיקה עיקרית ב-20 באוגוסט 1952.
רקע
החל משנת 1927 היוותה הלא"י את ההילך החוקי בשטחי ארץ ישראל המנדטורית. בימים שלפני סיום המנדט, כשהתנהלו דיונים על תוכנית החלוקה והקמתה של מדינת ישראל, עלה לדיון גם נושא המטבע של המדינה העתידית, וזאת משיקולים של המחשת ריבונות ישראלית. בסמוך ככל שניתן להקמת המדינה.
היה צריך למצוא גוף שיסכים להדפיס שטרות של מדינה, שטרם הוקמה, ללא ידיעת הרשויות הבריטיות. בעקבות הפסקת פעולתה של מועצת המטבע, היה על המתכננים למצוא גורם שייקח על עצמו מעין תפקידיו של הבנק המרכזי במדינה החדשה.
ראשי הסוכנות היהודית, דוד בן-גוריון ואליעזר קפלן, הטילו את המטלה על כתפיהם של ראשי בנק אפ"ק אליעזר הופיין, ד"ר אהרן ברט וד"ר ארנסט להמן, שהמוסד בראשו עמדו, היה קשור בטבורו להסתדרות הציונית, ובבעלותו היו הניסיון והידע לצורך הנפקת השטרות, כישורים שלא היו בידיהם של מנהיגי המדינה שבדרך. מנהלי הבנק פעלו בידיעת ראשי הסוכנות היהודית ועל דעתם, אך קיבלו את כל ההחלטות באופן עצמאי. בבנק הוקמה "מחלקת הוצאת המטבע", אשר מכאן ועד להקמת בנק ישראל תיפקדה כבנק מרכזי. בראש המחלקה עמד ד"ר ארנסט להמן.
מבצע הנפקת השטרות החל ללא כל ביטחון שהממשלה העתידית אכן תסכים בבוא היום להכריז עליהם כעל המטבע שישמש את אזרחיה, וכאשר עצם דבר הכרזת המדינה היה נתון בספק, עקב שינויים במדיניותה של ארצות הברית. יו"ר הבנק, הופיין, ששהה בארצות הברית, הצליח לקבל את הסכמתו של בית דפוס אמריקאי (חברת 'אמריקן בנקנוט קו') להדפסת השטרות. אך עדיין היו כמה מכשולים שעמדו בדרך. על מנת להתגבר על קשיים אלו, הודפסו השטרות ללא ציון כי מדובר בהילך חוקי (המילים "מטבע חוקית לתשלום כל סכום שהוא" הוספו מאוחר יותר בבית דפוס ישראלי). מזמיני השטרות ויתרו על הדפסת שם החברה המדפיסה, ועיצוב השטרות התבסס על גלופות שהיו בנמצא בחברה בהן כאלה ששימשו להדפסת שטרות סיניים. מבלי שהיה ידוע שם המדינה העתידית, השם שהודפס על השטרות היה "לירה ארץ ישראלית", כשם המטבע המנדטורי.
ב-17 באוגוסט 1948, לאחר שהשטרות הגיעו ארצה בחשאי, הכריזה הממשלה הזמנית על השטרות כהילך חוקי, ויום לאחר מכן הם הוכנסו למחזור. הלירה הארץ ישראלית של בנק אנגלו-פלשתינה שימשה את תושבי ישראל כשלוש שנים, עד יוני 1952.
מלירה ארץ ישראלית ללירה ישראלית
ב-1 במאי 1951 הועברו כל הנכסים וההתחייבויות של "בנק אנגלו-פלשתינה" לחברה חדשה בשם "בנק לאומי לישראל בע"מ", ונוצר צורך להנפיק סדרת שטרות חדשה. אשר תישא את שמו החדש של הבנק.
ב-8 ביוני 1952 הודיע שר האוצר קפלן על מלווה החובה החדש, שאושר במסגרת הפעלת התקנות לשעת חירום. טרם הודעה זאת, רק בכירי המשרד היו בסוד העניינים. מבצע החלפת הכסף החל למחרת בשעה 12:00 בצהרים. תמורת כל לירה של בנק אנגלו-פלשתינה, שמסרו האזרחים בבנק, הם קיבלו לירה ישראלית אחת חדשה. 10% מכל סכום שהוחלף בבנק הועבר למשרד האוצר כמלווה חובה. חובת המלווה חלה רק על השטרות הגדולים, ולא על שטרות בני 500 פרוטה ולא"י אחת.
ב-10 ביוני נשלח "בנק נייד" לפרוזדור ירושלים, כדי להחליף את השטרות שבידי אנשי המעברות שבפרוזדור. ב-19 ביוני, כשהתברר שהבנקים אינם עומדים בקצב ההחלפה, הוחלט להקים תחנות החלפה נוספות בערים הגדולות. על פי הודעת שר האוצר בכנסת, בסך הכל הוחלפו במבצע 115 מיליון לירות.
עיריות ומועצות מקומיות הודיעו שיקבלו שטרות ישנים כתשלום ארנונה, בערכם המלא. עם סיום המבצע הודיעה מחלקת ההוצאה כי בעלי שטרות אשר לא הספיקו להחליפם במועד, יוכלו להגיש בקשה מנומקת בכתב, ולהחליף את השטרות בהתאם לקריטריונים שייקבעו על ידי משרד האוצר.
עם תום מבצע החלפת השטרות, החל מבצע חשוב לא פחות - השמדת השטרות הישנים. השטרות רוכזו, מוינו ונספרו, במחלקת ההוצאה בבנק לאומי. כל שטר נוקב כדי לבטלו, וכל פעולה נרשמה בפרוטוקול. מבצע זה ארך כשלושה חודשים.
הברחת כספים לחו"ל ובחזרה
למבצע ההחלפה היו שתי מטרות, האחת ישירה, המתבססת על כללים מוניטריים, והיא התגברות על בעיות הנזילות בקופת המדינה. השנייה, עקיפה, והיא מלחמה בהברחת כספים לחו"ל. עד למבצע החלפת הכספים רווחה הדעה בין אנשי האוצר כי כספים רבים הוברחו על ידי גורמים שונים לחו"ל. על סמך הנחה זאת ביססו הנחות נוספות, ואת כל חוליי המשק תלו ב"מיליוני הלירות המסתובבות בחו"ל". אנשי האוצר האמינו כי ההפרש בין יתרת הכספים שבמחזור, לבין היתרה שתוחזר לבנקים, שזאת בפועל יתרת הכסף שהוברחה לחו"ל, יהיה גבוה ביותר.
בתום המבצע התברר כי ההפרש בין יתרת הכספים שהוחלפו, לבין יתרת המזומנים הידועה, היה כמיליון לירות בלבד, עובדה שהזימה את החשדות בדבר סכומים גדולים שהוברחו לחו"ל.
מורת רוח מהבדיקות
לא כל האנשים שעברו את הבדיקות, קיבלו אותן בהבנה. ביום שישי, 13 ביוני בשעה 2:30 לפנות בוקר, בוצעו חיפושים מדוקדקים במזוודותיהם של מספר אנשי ציבור שחזרו מחו"ל ארצה. סגן שר החינוך הרב קלמן כהנא שחזר מוועידת אגודת ישראל שהתקיימה בפריז, אמר: . סגן יו"ר הכנסת בנימין מינץ, סירב בתחילה לאפשר את הבדיקה, אך כאשר הוסבר לו שעקב מבצע החלפת השטרות הוחמרו הבדיקות הוא התרצה ואפשר את קיומן.
ההבדלים בעיצוב בין השטר החדש לישן
מחלקת ההוצאה של הבנק, הודיעה על פרטי ההבדלים בין השטרות שזה עתה נכנסו למחזור.
החתימות
החתימות שנשאו השטרות החדשים, הן אותן חתימות שהוטבעו על השטרות הישנים, של א. ז. הופיין (יו"ר הבנק), ושל א. להמן (מנהל מחלקת ההוצאה).
אודר
נהר האוֹדֶר (מגרמנית: Oder; בפולנית וצ'כית: Odra, אוֹדְרַה; בסורבית עילית: Wódra, ווֹדְרַה) הוא הנהר השני באורכו בפולין, אורכו 854 ק"מ.
הוא מרכיב יחד עם נהר הנייסה הנשפך אליו את קו אודר-נייסה המהווה את הגבול בין פולין לגרמניה, מאז מלחמת העולם השנייה. אורכו כקו הגבול הוא כ-187 ק"מ.
סביר להניח כי נהר האודר היה נתיב מסחר וציר התיישבות מרכזי לשבטים אירופאים כבר במאה התשיעית או העשירית.
הפארק הלאומי של העמק התחתון של האודר הוא ביתם של מינים רבים של חיות בר. ציפורים מוגנות, כמו נשרים לבנים, חסידות שחורות וכוכבי מים, גרים כאן לצד בונים שבונים את סכריהם בפארק. למעלה מ-40 סוגי דגים ו-50 מינים שונים של יונקים משלימים רשימה נרחבת זו של בעלי חיים. הפארק הלאומי הוא גם אתר מנוחה, מה שהופך אותו לתפאורה לנופים טבעיים עוצרי נשימה.
כיום משמש האודר כנתיב מים מרכזי במרכז ובמזרח אירופה. בעתיד, עם התרחבות האיחוד האירופי, מתוכנן האודר להיות מחובר בתעלות לנהר האלבה ולנהר הדנובה ובכך ליצור נתיב מים שיחבר בין הים הבלטי והים השחור.
הערים המרכזיות על נהר האודר הן ורוצלב ושצ'צ'ין בפולין ופרנקפורט על האודר בגרמניה.
ביולי 2022 התרחש בנהר אסון טבע.
אדוארד עטיה
אדוארד סלים עטיה (בערבית: إدوار سليم عطية, באנגלית: Edward Atiyah; 1903–1964) היה דיפלומט, סופר, פובליציסט והיסטוריון לבנוני-בריטי, כתב בשפה האנגלית.
קורות חיים
בן למשפחה ערבית לבנונית נוצרית פרוטסטנטית, התחנך במכללת ויקטוריה (Victoria College) בקהיר. אחר כך למד באוניברסיטת אוקספורד בברייזנוז קולג' (Brasenose College) שם הכיר את ג'ין, צעירה סקוטית איתה התחתן. חי תקופה בח'רטום, בירת סודאן, שם היה קצין יחסי ציבור של הממשלה הסודאנית ונמנה עם מקימי תחנת רדיו מקומית. מאוחר יותר שרת כראש לשכת הליגה הערבית בלונדון. השתתף בתוכניות רדיו וטלוויזיה של בי.בי.סי. פרסם ספרי בלשים, ספר אוטוביוגרפיה ומסות על תולדות לבנון, הערבים והמזרח התיכון. לפי ספר מתח שלו "The Thin Line" (מוכר במהדורה מאוחרת יותר תחת הכותרת "Murder, My Love") יצר ב-1966 הבמאי היפני, מיקיו נארוסה, את סרטו "The Thin Line" וב-1971 הבמאי הצרפתי, קלוד שברול, את סרטו "Juste avant la nuit". התפרסם בין היתר על ידי הספר האוטוביוגרפי "An Arab Tells His Story" ("ערבי מספר את סיפורו") (1946), כמו כן על ידי ספרו "The Arabs" ("הערבים") (1955). לעטיה נולדו ארבעה ילדים, בהם המתמטיקאי סר מייקל עטיה והמשפטן פטריק עטיה.
נושא שנוי במחלוקת
עטיה משך אל עצמו ביקורת מצד חלק מדעת הקהל הערבית כאשר הטיל גם על הצד הערבי אחראיות חלקית מסוימת על יצירת בעיית הפליטים הפלסטינים בעת "הנכבה", בשנת 1948. בספרו "הערבים - מקורותיהם, מצבם העכשווי וצפי לעתיד העולם הערבי" (1955), כתב:
מאוחר יותר בשנת 1961 כאשר בעיתון "ספקטייטר" פרופ' לאו כהן מהאוניברסיטה העברית ויועץ של משרד החוץ הישראלי ציטט מדבריו כדי להוכיח שהערבים עצמם הביאו על עצמם את היציאה ההמונית מארץ ישראל ב-1948, עטיה הגיב שצוטט רק בחלק מדבריו (כלומר, רק המשפטים הראשונים מהציטוט לעיל) ושלא התכוון להגיד שהפינוי הייתה מדיניות ערבית יזומה. לדבריו לא ניתנו לציבור הערבי פקודות לנטוש את בתיהם.
החזרה למוטב
החזרה למוטב (באנגלית: A Retrieved Reformation) הוא סיפור קצר שנכתב על ידי הסופר האמריקאי או. הנרי. הסיפור פורסם לראשונה במגזין קוסמופוליטן, אפריל 1903 ותורגם לעברית בשנת 1989. הסיפור מתאר את האירועים המובילים לחזרתו למוטב של האסיר המשוחרר ג'ימי ואלנטיין.
תקציר העלילה
ואלנטיין מופיע באחד הימים בעיירה בשם אלמור שבארקנסו. הוא הולך לבנק העירוני במטרה לבדוק את המבנה לפני שישדוד אותו. בעוד הוא צועד במורד הרחוב לעבר המלון שהוא עומד להתאכסן בו, תופסת את עינו הבת היפה של הבנקאי, אנאבל אדמס. הוא מתאהב בה מיד ומחליט לוותר בשבילה על קריירת הפשיעה שלו. הוא עובר לגור בעיר, ומתחיל להזדהות כראלף ד. ספנסר, סנדלר מקצועי.
בסוף השנה, חלה עלייה במצבו החברתי של ג'ימי, חנות הנעליים שלו משגשגת והוא הופך מאורס עם אנאבל. שבועיים לפני החתונה, הוא כותב מכתב לחבר, ואומר לו שהוא רוצה להעניק לו את כלי הפריצה שלו, בטענה שהוא לא צריך אותם יותר כיוון שהחל לחיות חיים הוגנים וישרים.
באותו הזמן, פרייס מגיע לאלמור בחשאי במטרה לעקוב אחר ג'ימי, ומופיע בבנק בעוד ג'ימי ומשפחתה של אנאבל נמצאים בתוכו. ג'ימי, שנושא את התיק עם כלי הפריצה, צופה באבא של אנאבל מראה להם בגאווה את הכספת החדשה של הבנק. האחייניות של אנאבל נהנות ממראה של הכספת המשוכללת, וכשהן משחקות, אחת הילדות סוגרת בטעות את השנייה בפנים ונועלת את הדלת, בלי ששעון הכספת מכוון – כך שלא ניתן לפתוח אותה. כולם נבהלים, ואנאבל המבועתת מתחננת בפני ג'ימי שיעשה משהו. ג'ימי, בידיעה שכך הוא יחשוף את זהותו האמיתית, משתמש בסט הכלים שלו כדי לפתוח את הדלת ולהציל את הילדה. מבלי שואלנטיין יודע זאת, פרייס היה עד לכל האירוע.
ואלנטיין מתחיל לעזוב את הבנק, והוא רואה את פרייס עומד ליד הדלת. למרבה הפתעתו, פרייס מעמיד פנים שהוא לא מזהה אותו והולך לדרכו.
עיבודים
בשנת 1910, המחזאי פול ארמסטרונג המחיז את הסיפור להצגה מוצלחת בברודוויי, תחת השם "אליאס ג'ימי ואלנטיין", שרצה עם 155 הופעות בתיאטרון וולק שבניו יורק. המחזה עובד לשלוש גרסאות קולנועיות: אחת בשנת 1915, בבימויו של מוריס טורניור וביכובו של רוברט וורוויק, אחת ב-1920 בבימויו של אדמונד מורטימר ובכיכובו של ברט ליטל, אחת ב-1928 בבימויו של ג'ק קונוויי ובכיכובו של ויליאם היינס, והאחרונה היא הסרט המדבר הראשון של מטרו-גולדווין-מאייר.
אור כשדים
אוּר כַּשְׂדִּים היא עיר מקראית במזרח הקדום; היא מוזכרת בסיפורי התנ"ך ארבע פעמים. ספר היובלים מציין שאוּר כשדים הוקמה בשנת 1688 לבריאת העולם על ידי בנו של אוּר בן כשד, ככל הנראה מצאצאי ארפכשד, ומוסיף כי באותה שנה החל על כדור הארץ עידן המלחמות: בספר בראשית, אוּר כשדים נרמזת כמקום לידתו של אברהם בעיר הגדולה בשנער והמרכז המסחרי של האזור כמו גם המרכז הפוליטי. יש החולקים כי אברהם נולד באוּר כשדים, ובהם הרמב"ן, שטוען כי אברהם נולד בחרן. אוּר כשדים מוזכרת ב, בציטוט מספר בראשית.
על פי ספר בראשית, תרח, אביו של אברהם, השתקע בחרן לאחר שיצא מאוּר כַּשְׂדִּים. אברהם ואחיינו לוט נדדו מחרן לארץ כנען ואילו נחור אחיו נשאר בחרן. אברהם ראה בחרן את מולדתו, ולשם חזר עבד אברהם אליעזר, כדי לחפש אישה ליצחק ושם נשא יעקב את נשותיו לאה ורחל, בנות לבן, נכד נחור. לחרן ברח יעקב מפני עשו אחיו ושם נולדו ליעקב אחד-עשר מתוך שנים-עשר בניו שהיו לראשי שבטי ישראל.
זיהוי אוּר כשדים כיום
זיהויה הוודאי של העיר שנוי במחלוקת, אולם מקובל בקרב גורמים מדעיים לזהותה עם אור השומרית. בקרב גורמים דתיים קיימות השערות אחרות, קרובות יותר לארם נהריים, כמו אורפה (דרום טורקיה), ארך (דרום עיראק), אוררטו (מזרח טורקיה) או אורקש (צפון מזרח סוריה).
אור השומרית
הארכאולוג סר לנרד וולי, שביצע חפירות באתר עיר השומרית אור (מרכז עיראק) שיער בשנת 1927 כי ייתכן ומדובר באור כשדים המקראית. אור הייתה עיר חשובה בשומר ולאחר מכן באכד וחורבותיה נמצאים בתל אל-מקיר. במקור שכנה אור על גדות תעלה מלאכותית המחוברת לנהר פרת אך מחמת השינויים באפיק הנהר, הוא זורם היום במרחק של כ-20 קילומטר משם. "אור" היא "עיר" בשפה השומרית, ולפי המסורת השומרית נוסדה עוד לפני המבול, שמופיע גם בכתבים השומריים העתיקים. לפי פרשנות זו, התווספה לשם העיר המילה "כשדים" מאחר שבשלב מאוחר הם התיישבו שם.
פרשנות זאת התקבעה בהרבה מקורות כגרסה המועדפת לזיהוי אור כשדים, אך קיימות לה גם הרבה השגות מהצד הדתי.
בפרשנות זאת המילה כשדים מתייחסת לכלדיים, שהתיישבו שם בערך במאה ה-10 לפנה"ס, הרבה אחרי שהעיר ירדה מגדולתה.
בצפון הסהר הפורה
פרשנות אחרת מזהה את אור כשדים המקראית עם העיר אורקש השוכנת מזרחית צפונית לעיר חרן, אליה הגיע תרח ובני משפחתו בדרכם לכנען. זיהוי זה מתאים יותר למסלול מסעם של משפחת תרח ואברהם, וגם מבחינה אטימולוגית, בעוד הביטוי "אור" אין משמעו אלא "עיר". ביסוס נוסף לזיהוי זה ניתן בזיהוים של יישובים נוספים במרחב גבול סוריה-טורקיה כיום, בעלי שמות המזכירים את אבותיו של אברהם ומוערכים כאפונים של דמויות היסטוריות: גם זיהויים האפשריים של שמות נוספים מספר בראשית בתעודות העיר אבלה, כגון Esau, Ebryum, ו-Isma-il, מחזקים את ההערכה שאזור זה, ולא דרום מסופוטמיה, הוא מקור משפחתו של אברהם.
יש המזהים את אור כשדים גם עם העיר אוררטו (כיום במזרח טורקיה).
בדרום הסהר הפורה
בנוסף לזיהוי עם אור השומרית, יש גם המזהים את אור כשדים עם מקומה של העיר ארך (עיראק המודרנית).
שייקרים
השייקרים (באנגלית: Shakers), או החברה המאוחדת של המאמינים בביאת המשיח השנייה (United Society of Believers in Christ's Second Appearing), הם קהילה נוצרית-שיתופית שצמחה מתוך זרם הקוויקרים באנגליה, והיגרה לצפון אמריקה. על פי מאמיניה מייסדת הכת, אן-לי, היא התגלות שנייה של ישו בדמות אישה. הכת דוגלת בשוויון בין נשים וגברים ובהתנזרות ממין. בתקופת השיא שלה - מנתה הכת כששת אלפים חברים, וכיום מונה שלושה חברים המתגוררים בקומונה במדינת מיין.
באנגליה
ראשיתה של הכת בקבוצה שהתנתקה מהזרם הנוצרי הקוויקרי, הונהגה על ידי בני זוג בשם וורדלי, והושפעה מן הכת הפוריטנית הצרפתית "הקאמיסארדים" שרוב אנשיה הושמדו בימי רדיפת ההוגנוטים בצרפת, וחלקם נמלטו לאנגליה. חברי הכת הקוויקרית-שייקרית התבדלו מן הקוויקרים בכך שנהגו להתפלל באקסטזה, שהתבטאה בין היתר ברעד ופרפור בכל איבריהם ובמילמול במהלך התפילה (הקוויקרים נהגו לערוך שתיקות ארוכות טרם תפילותיהם, ובתפילה חרישית). מתוך כת השייקרים התבלטה דמותה של אן-לי, בתו של נפח, שהייתה למנהיגת הכת. אן-לי נולדה בשנת 1736 במנצ'סטר, בילדותה הייתה ילדה שקטה עם נטייה רוחנית חזקה. בנערותה עבדה בבית חרושת לאריגת כותנה ולא למדה קרוא וכתוב. בנעוריה נטתה להתקפים הזייתיים שלוו גם בתחושה של שליחות מוסרית. בגיל ההתבגרות חשה רתיעה מחיי אישות ומנישואין, אך בלחץ משפחתה נשאה לבסוף לנפח בשם אברהם סטנדרין. נישואיה לא עלו יפה. ארבעת ילדיה נפטרו בגיל צעיר, דבר שאף הגביר את סלידתה מחיי הנישואין. את מות ילדיה פירשה כעונש על חטא הזיווג ובתחושות האשם שלה התענתה בסיגופי גוף והרבתה להתפלל. מתוך כך החליטה להתנזר מתשוקות העולם. אן לי, שמאמיניה ראו בה לא נביאה בלבד כי אם התגלמות רוחו של המשיח הנוצרי בדמות אישה, הייתה לרוח החיה של הכת השייקרית, שהמצטרפים אליה היו בעיקר מקרב העניים ובעלי המלאכה שלא ידעו קרוא וכתוב. השייקרים נהגו להתפלל את תפילתם האקסטטית והרועשת בפומבי בימי ראשון ובחגים ברחובות העיר. הציבור האנגליקני לא ראה את התנהגותם בעין יפה והם היו קורבן לאלימות ולזריקת אבנים, שרק חיזקו את תחושת צדקתם בדרכם. על פי המסורת השייקרית אף ניצלו המאמינים הראשונים משורה של פורענויות "בדרכי נס", שהתחוללו סביב דמותה של אן-לי. לבסוך הושמה אן-לי בכלא, ושם בשנת 1770 חוותה התגלות, בה ראתה את ישו, אשר גילה לה כי כל ייסורי האדם באים לו בשל חטא יצר הלידה, אשר הדיח את אדם וחוה בגן העדן. אן-לי בישרה זאת למאמיניה, והכת החלה לדגול בחיי פרישות. על פי המסורת, כשהובאה בפני שופטיה דיברה אליהם בשבעים ושתיים לשונות והם נרתעו מחכמתה ומקדושתה.
עם שחרורה של אן-לי מן הכלא, החליטה להגר עם חסידיה לאמריקה. באותה התקופה הצטרף לשורות הכת שלה אדם עשיר, שהיה מוכן לממן את ההגירה מכספו. באביב שנת 1774 יצאה אן-לי עם שמונה מחסידיה באוניית מפרשים בשם "מרים", אשר יצאה מליברפול. על פי המסורת השייקרית הכעיסו חברי הכת את קברניט האונייה בהתנהגותם האקסצנטרית ובתפילותיהם הרועשות, וזה רצה להשליכם הימה. אולם משבא לבצע את זממו געשה סערה אשר ניתקה לוח משלדת האונייה, והמים החלו לחדור אליה. הקברניט הודיע בייאוש כי הספינה אבודה, אולם אן-לי הרגיעה אותו ואמרה כי הספינה תגיע למחוז חפצה בשלום, כיוון שראתה שני מלאכים שהגיעו לראש התורן לבשר בשורת הצלה. בעת שדיברה הכה גל גדול בספינה וחיבר מחדש את הלוח שניתק מן השלדה. לאחר המקרה פסק הקברניט מלהפריע לטקסי השייקרים.
בארצות הברית
עם הגעתם לארצות הברית נאלצה אן-לי במשך שנתיים לעבוד ככובסת בבתים פרטיים בניו יורק. רק כשהצטרפו חברים נוספים אשר הגיעו מבריטניה עם סכום כסף גדול, יכלה החבורה לרכוש אדמה לחקלאות בניסְקָיוּנָה, ליד העיר אולבני. האזור היה אזור מיוער וביצתי, ובמשך תקופה נאלצו חלק מן החבורה לעבוד כשכירים על מנת לאפשר את עבודת בירוא היערות וייבוש הביצות להכשרת הקרקע לחקלאות. באותה תקופה הכת לא התרחבה, ותנאי המחיה היו קשים. בשנת 1779 דרשה אן-לי כי חברי הקבוצה יאגרו מלאי אוכל גדול עבור חבורה גדולה של אנשים העתידים, כפי שראתה בחזונה, להצטרף בקרוב.
באותה שנה אכן הצטרפו מאמינים ראשונים מבני אמריקה, שהושפעו מתחיה דתית ומשיחית שאפיינה את תקופת מלחמת העצמאות ובאה לידי ביטוי בפריחה של כתות דתיות חדשות ועצרות דתיות. חלק מן הכתות החדשות האמינו כי העולם מצוי על סף גאולה. ברחבי ארצות הברית התרבו מטיפים נודדים אשר כינסו עצרות ובהן הכריזו על ביאת המשיח הקרבה. אחת מעצרות ענק אלו, של כת "הבאפטיסטים בני האור החדש" נערכה בשנת 1779 ביישוב ספר קרוב לניסקיונה בשם "הר הלבנון". היה זה כינוס אקסטטי שנערך לילה שלם, ובו נבואות חריפות, בהן הכריזו הנביאים, כי זה המעמד, שאחריו תחל מלכות האלף, והביאה השנייה של המשיח. חודשים אחר כך מששככה ההתלהבות, בלא שינוי ניכר בעולם, נכנסו רבים מבאי אותה עצרת לייאוש.
לרעיונותיה של אן-לי היה יתרון על כתות אלו שהבטיחו שהגאולה תבוא בקרוב ובניסים גדולים, כיוון שעל פי חזונה הגאולה כבר החלה, בדמותה שלה המגלמת את רוחו של המשיח, ובדמות עדתה, הצפויה לרשת את מלכות האלוהים באמצעות ההתנזרות ממין. באביב 1780 נקלטו חלק מבאי אותה עצרת בקהילה הקטנה של השייקרים ונסתפחו לאמונתם. חלקם היו מטיפים מקרב הכנסייה הפרסביטריאנית, אשר הציגו לאן-לי שאלות תאולוגיות קשות, וזו, על אף שהייתה אנאלפביתית, השיבה להם תשובות שרכשו את לבם. כמו כן התרשמו המאמינים החדשים מיכולתה של אן-לי לחשוף את צפונות לבם ואת חטאיהם הנסתרים, ומסיפורי הניסים שאפפוה. פולחנם הדתי של השייקרים אף הקצין ונהיה פראי יותר משהיה בעת שהיו במנצ'סטר. בעקבות הצטרפותם של מאמינים חדשים אלו הפך הר הלבנון למרכזה הרוחני והקהילתי של הקבוצה ובו הוקם יישוב בעל אופי קומונלי. המאמינים החלו אף בפעילות מיסיונרית ובשליחת מטיפים לגיוס מאמינים נוספים לכת.
בשל מוצאה האנגלי, הטפתה לשלום ולאי גיוס, וסירובם של חסידיה להשבע אמונים לרפובליקה הצעירה, נחשדה אן-לי בתקופת מלחמת העצמאות האמריקאית כתומכת בריטניה ואף כמרגלת, ונאסרה עם כמה מחסידה בכלא בצפון מדינת ניו יורק, מתוך כוונה להגלותה. מאסרה של אן-לי דווקא הוסיף לה תהילה, השפעה, ואהדה ולבסוף שיחררו אותה השלטונות. אהדה זו הובילה להמשך התרחבות התנועה ופעולתה המסיונרית ולהחלטה להקים רשת פדרטיבית של יישובים קומונליים בניו-אינגלנד, זאת על אף שנתקלו בתגובה שלילית במהלך פעולתם המיסיונרית באזור. הקהילות הוקמו על בסיס חוות של מצטרפים חדשים לכת, אשר אוחדו לכדי משקים משותפים.
בשנת 1784 מתה אן-לי, ייתכן שבעקבות אלימות שספגה במהלך מסעותיה המסיונריים. בשנת 1800 שלחו השייקרים שליחים לעצרת התעוררות שבה השתתפו עשרות אלפי אנשים בדרום קנטקי, וגייסו שם מאמינים נוספים. בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-18 הצטרפו לעדה מאמינים נוספים מתנועות התעוררות דתית שהתפרקו. אחרי מותה של אן-לי הובלה העדה על ידי ממשיכי דרכה לוסי רייט וג'יימס ויתקר. רייט הייתה אישה משכילה והובילה את הכת כשלושים שנים, והייתה בין המעצבות המרכזיות של אורחות החיים השיתופיים במושבות.
שקיעתה
כאמור, בתקופת השיא שהייתה כעשור לפני מלחמת האזרחים האמריקנית, מנתה הכת כששת אלפים חברים ב-18 מושבות ו-58 קומונות (המכונות "משפחות"). בתחילת המאה ה-19 מנתה הכת רק כאלף חברים. בשנות ה-40 של המאה ה-20 נותרו שייקרים בודדים, ב-3 קומונות בצפון ניו-אינגלנד. שקיעתה החלה עם דעיכת התקופה, שהתאפיינה בתחייה דתית בארצות הברית, אשר נעלמה כמעט לגמרי במחצית השנייה של המאה ה-19, והייתה המקור המרכזי להצטרפות חברים לכת. גם בתקופה זו היו לכת כוחות משיכה בשל תנאי הרווחה שנהנו מהם חבריה. נשים שסבלו בנישואין, אנשים שנותרו עריריים, חסרי כל ועניים - הוסיפו להצטרף לכת, אולם בשיעור הולך וקטן. כמו כן הכת הוסיפה להיות מוסד חשוב לטיפול ביתומים, בהיעדר מענים אחרים. רק מעטים מהמצטרפים מטעמים כלכליים, נשארו בעדה לאורך זמן. המהפכה התעשייתית הובילה בהדרגה לאובדן היתרון היחסי של השייקרים, שנבע מהייצור המשותף, לטובת מפעלים גדולים. גם התפתחות מדינת הרווחה הובילה לכך, שפחות ילדים נותרו יתומים או נשלחו מביתם, הקטינה את העוני וצמצמה את כוח המשיכה של הכת.
השייקרים נהגו להשקיע את עודפי הכנסתם ברכישת קרקעות נוספות ובינוי, צורה בה ראו את הדרך הטובה ביותר להתרחב. הדבר פעל היטב בשעה שלכת הצטרפו חברים נוספים, אולם עם הצטמצמות ממדי הכת החלו להעסיק שכירים לעיבוד קרקעות ובכך וויתרו על עקרון העבודה העצמית. הזדקנות חבריהם השפיעה אף היא. בשנות ה-20 של המאה ה-20 התמקדו בעיקר בייצור זרעים לירקות, צמחי רפואה וכיסאות, קליעת סלים וייצור מברשות מוצרי טקסטיל. בשנות ה-40 החלו גם ענפים אלו לדעוך. למעשה במהלך המאה ה-20 התקיימה העדה בעיקר באמצעות נכסים שרכשה בתקופות הזוהר של הכת. בשנת 2011 נשארה קהילה במיין, שכללה שבעה חברים.. בשנת 2017 נפטרה בגיל 89 האחות פרנסס קאר ונותרו שני שייקרים חיים בלבד: האח ארנולד האד והאחות ג'ון קרפנטר. ב-2021 הצטרף חבר נוסף.
עיקרי הדת השייקרית
ממשיכיה של אן-לי שהיו משכילים ממנה, עיצבו בהשראת דברים שאמרה, על אף סתירות רבות שהכילו, את רעיונותיה המרכזיים של הדת שכללו הן את אופי התפילה והפולחן הן דינים שהקיפו את כלל החיים הגשמיים, שרוכזו בספר ששמו "דיני מלכות האלף". התאולוגיה השייקרית שוללת את האמונה בשילוש הקדוש, בפרדסטינציה ובתחיית המתים הגשמית. עם זאת היא מכירה בהופעתו של ישוע, ומאמינה כי אן-לי הייתה הופעה נוספת שלו. רעיון זה חיזקו באמצעות הפסוק "וַיִּבְרָא אֱלֹהִים אֶת-הָאָדָם בְּצַלְמוֹ, בְּצֶלֶם אֱלֹהִים בָּרָא אֹתוֹ: זָכָר וּנְקֵבָה, בָּרָא אֹתָם" (בראשית א' פס' כ"ז). הם אף גזרו ממנו שוויון בין גברים לנשים בחיים הרוחניים ובחיי העדה, והאמינו כי אף המלאכים נחלקים לגברים ונשים. תפיסה דואלית זו של זכר ונקבה הייתה גם בין הבסיסים להתנגדותם לרעיון השילוש הקדוש.
לשיטתם של השייקרים, ישוע (ואן-לי אחריו) לא היה אלוהים, אלא אדם למופת ולהשראה. אמונה זו חיזקו גם בכך שישוע מת, בעוד אלוהים אינו יכול למות. הם ראו באדם אחראי על מעשיו, ולא קיבלו את הרעיון שמותו של ישוע ודמו מכפרים על חטאי האדם. הם גם לא האמינו כי טבעו של האדם הוא לחטוא בעקבות חטא אדם הראשון. הם ראו את האדם כמחויב להיאבק מאבק פנימי עם הרע שבקרבו, ולהיעזר ברוח אלוהים כפי שבאה לידי ביטוי ברעיונותיהם של ישוע ואן-לי. הם ראו בהתגלות תהליך אין סופי, של התקדמות אל העולם שמעבר לנו, והכירו אף במוגבלותם של כותבי התנ"ך והברית החדשה לראות את האמת במלואה. הם לא האמינו שהאדם אף בעת מותו זוכה לראות את פני אלוהים, וכי האין סוף הוא מעבר להשגה.
השייקרים לא ראו באורח חייהם מוסר המחייב את כלל בני האדם - אולם האמינו כי כל בני האדם שווים, וקיבלו לעדה כל אדם שרצה בכך ללא הבדל גזע ומוצא. בין חבריהם נמצאו גם בעלי אחוזות אשר הצטרפו לעדה יחד עם עבדיהם כשווים, ואף אנשים ממוצא יהודי, וקיימו יחסי רעות עם שבטים אינדיאנים. השייקרים לא התביישו במוצאם הנמוך של ראשוניהם, וביניהם אן-לי, ונהגו להשוות בן ישוע שהיה בן נגר, לאן-לי שהייתה בתו של נפח, ואף השוו עצמם לנוצרים הראשונים שהיו גם הם בני עניים. פ. ו. אוונס, אחד מזקני המושבה "הר הלבנון" כתב על כך "בעיניו של השייקר הפשוט משונה מאוד הדבר שמחצית האנושות תהא משוללת זכויות מדיניות, משום שהיא ממין נקבה, ושתאולץ בכוח החרב לציית לחוקים, שאותם לא אישרה מעודה ושברובם אין לה כל אמון, או שתהא נתבעת לשלם מיסים ללא זכות הנציגות. וכאילו להוסיף חטא על פשע, נוהגים במיליוני אזרחים אחרים כבחפץ פרטי אך ורק משום שעורם כהה יותר מעורם של אחיהם האכזריים יותר. ולא עוד, אלא שבני אמונה דתית או כנסייה אחת יחולקו לעשירים ועניים בעולם בן-חלוף זה על אף התוחלת לשכר טוב בעולם הבא". כמו כן נאבקו השייקרים לחירות דת ומצפון לכל, ולזכויותיהם של מיעוטים, וכן היו פעילים בתנועות שלום מקומיות ועולמיות.
השייקרים האמינו כי ההיסטוריה האנושית נחלקת לארבע תקופות. הראשונה - טרם המבול, היא תקופה בה שלט היצר בעולם. בשנייה חוקקו חוקים להסדרת חיי המין, בתקופה זו ציוותה תורת משה על המילה ונשים הורחקו מבית המקדש טרם הלידה ולאחריה. התקופה השלישית מצוינת בהתפתחות מוסד הנזירות בכתות השונות - ואילו השייקרים ראו בעצמם את בני התקופה הרביעית בה יגיע האדם לשלמות רוחנית בתוך חיי פרישות. הם ראו בעצמם ביטוי להתגשמות החזון המתואר בספר ההתגלות שבברית החדשה המנבא את בואם של "המאה וארבעים אלף וארבעה אשר לא נגואלו בנשים והם כבתולות וכביכורים לאלוהים ומרמה לא יצאה מפיהם, כי ישרים ותמימים הם". כמו כן לא ראו השייקרים בנישואין חטא, אך ראו בעצמם כ"שורים בקומה עליונה" מעל לרוב בני האדם החיים ב"קומה התחתונה" של עולם הלידה הטבעית.