cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ליגת העל הטורקית בכדורסל
הליגה משחקת תחת חוקי הכדורסל של פיב"א ונחשבת לאחת הליגות הטובות באירופה. במהלך העונה הסדירה כל קבוצה משחקת פעמיים נגד כל קבוצה אחרות בשיטה של בית וחוץ, הווה אומר שבעונה הסדירה יש בסך הכול 30 משחקים. 8 הקבוצות המסיימות ראשונות עולות לסדרות פלייאוף של הטוב מחמישה משחקים שבסופה מוכתרת האלופה.
האלופה וסגניתה משחקות במפעל היורוליג, הקבוצות המסיימות במקומות 3–4 ומחזיקת הגביע הטורקי משחקות במפעל היורוקאפ וכן הקבוצה המסיימת במקום ה-5 משחקת במפעל היורוצ'אלנג'.
ישיבת כסא רחמים
ישיבת כסא רחמים היא ישיבה חרדית ספרדית בבני ברק. הישיבה הוקמה בתוניס בשנת תשכ"ג על ידי הרב מצליח מאזוז, ולאחר שנרצח בשנת ה'תשל"א, בניו עלו לישראל, ובראשם הרב מאיר מאזוז, ופתחו אותה מחדש.
תולדות הישיבה
הישיבה הוקמה ב-1962 בתוניס בידי הרב מצליח מאזוז, שכיהן קודם לכן כרב בישיבת חב"ד שם. הוא הקים את הישיבה כדי לשמר את שיטת הלימוד המסורתית של יהודי תוניסיה. הישיבה נקראת על שם רבו, הרב רחמים חי חויתה הכהן. בתמוז ה'תשל"א נוסדה הישיבה בכינוס שהתקיים בבית הכנסת "בית רחמים" בבני ברק.
הישיבה כיום
רוב תלמידי הישיבה הם ממוצא תוניסאי, אך לומדים בה גם בני עדות מזרחיות אחרות. ספריית הישיבה נקראת "אהל משה". באגף "משכיל לדוד", על שם רבי דוד עידאן, נמצא אוסף גדול של ספרים מאת חכמי תוניסיה וג'רבה. על חלק מהספרים ישנן הגהות בכתב יד של חכמי תוניס וכן הגהות של ראש הישיבה הרב מאיר מאזוז.
מוסדות הישיבה
מאז שנות ה-80, התרחבו מוסדות כסא רחמים והם כוללים מתיבתא, ישיבה קטנה וגדולה בבני ברק וישיבות בת באלעד, בעמנואל ובנתיבות. מלבדם הוקמו תלמודי תורה (שמונה סניפים, רובם במרכז ובדרום) ובתי ספר יסודיים לבנות, ובית ספר תיכון לבנות בבני ברק.
סדרי הלימוד
בשיעורי הגמרא בסדר הבוקר נלמדת שיטת העיון התוניסאי הכוללת דקדוק ברש"י ותוספות, תוך שימת לב ללשון דיבור המתחיל ברש"י ולשאלה מה היה קשה לו. בניגוד לשיטת הלימוד הליטאית, מקובל לעסוק בקביעות רק באחרונים מעטים, בהם מהרש"א, מהר"ם, מהר"ם שיף ו"משמרות כהונה". בסדר הצהריים לומדים טור עם בית יוסף, ושולחן ערוך ומשנה ברורה עם הערות איש מצליח.
בישיבה מספר דגשים:
תלמידי הישיבה נבחנים מדי יום ראשון על רש"י על הפרשה ומדי יום שישי על קריאה מדויקת של הפרשה. מדי ראש חודש מתקיים מבחן בקיאות על עשרים דפים מהמסכת הנלמדת. תלמידי שיעור א'-ג' בישיבה הקטנה נבחנים על שישה עד חמישה עשר דפים. אחת לחודש או חודשיים נבחנים התלמידים על דפי העיון שלמדו.
בערב שבת לפני תפילת ערבית מתקיים בישיבה הקטנה סדר לימוד בן שעה. בישיבה הגדולה דורש אחד הבחורים בנושא הלכתי ומסיים בחידוש על פרשת השבוע. במוצאי שבת ניתנת דרשה מוסרית. בישיבה הגדולה דורש המנהל הרוחני, הרב צמח מאזוז, ובישיבה הקטנה מתחלפים הדרשנים.
הרב מאיר מאזוז נותן שיעור יומי בגמרא בעיון וכן שיחה שבועית בישיבה הגדולה ובישיבה הקטנה.
הוצאת הספרים מכון הרב מצליח
במסגרת הישיבה פועלת הוצאת הספרים "איש מצליח", הקרויה על שמו של הרב מצליח מאזוז. במסגרת ההוצאה נדפסו סידורי תפילה, מחזורים, תהילים ותיקון קוראים, תוך הקפדה על הנוסח המדויק. כמו כן נדפסו ספרים של חכמי תוניס, כגון "משמרות כהונה" של הרב אברהם הכהן יצחקי ו"יתר הבז" של הרב נהוראי ג'רמון. הרב מאזוז ממריץ את תלמידיו להשתתף בפעילויות ההוצאה.
במסגרת ההוצאה פועלים כמה פרויקטים מיוחדים של הוצאה לאור:
אוקסברידג'
אוקסברידג' (Oxbridge) הוא הלחם שנוצר מחיבור שמות שתי האוניברסיטאות הוותיקות ביותר בבריטניה ובעולם הדובר אנגלית בכללו - אוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת קיימברידג'.
אוניברסיטת אוקספורד הוקמה ככל הנראה בשנת 1096 וגדלה מאוד לאחר שהמלך הנרי השני אסר על האנגלים ללמוד באוניברסיטת פריז, ב-1167. עשרה כמרים שפרשו מאוקספורד הקימו מאוחר יותר בשנת 1209 את אוניברסיטת קיימברידג'.
ההלחם נוצר כתוצאה מאופיין הדומה של שתי האוניברסיטאות וכן מכיוון ששתי האוניברסיטאות נמצאות ביריבות מתמדת על המקום הראשון בצמרת האוניברסיטאות האנגליות.
אף שהאוניברסיטאות ותיקות ביותר, המושג "אוקסברידג'" חדש יחסית. המושג הופיע לראשונה בדפוס, ככל הידוע, בספרו של ויליאם תקרי Pendennis, שיצא לאור בשנת 1849, ובו הגיבור הראשי לומד באוקסברידג'. המונח נכנס לשימוש שוטף רק באמצע המאה העשרים. וירג'יניה וולף השתמשה בו בצורה ביקורתית בספרה "חדר משלך" (A Room of One's Own).
ההלחם אוקסברידג' יכול לשמש כבסיס להלחמים נוספים, באמצעות הוספה או החלפה של אוניברסיטאות בהלחם, לדוגמה: דוקסברידג' שנוצר מהוספה של אוניברסיטת דרהאם להלחם. המונח דוקסברידג' נפוץ כשם של טורניר הספורט השנתי שבו מעורבות שלוש האוניברסיטאות. למרות זאת, השימוש בהלחמים האחרים אינו נפוץ כמו השימוש במונח אוקסברידג'.
מרוץ הסירות
מאז ייסודן ישנה תחרותיות עזה בין אוניברסיטאות אוקספורד לקיימברידג'. אמנם, בקרב בוגרי שתי האוניברסיטאות מקובל לקרוא למוסד האחר בשם "המקום האחר" (The Other Place).
אמצעים אחרים לביטוי התחרותיות הם תחרויות הספורט בענפים שונים אשר מתרחשות בין האוניברסיטאות במשך השנה, כאשר התחרות החשובה והעזה ביותר היא מרוץ הסירות השנתי, אשר כיום נערך לאורך מקטע בן 6,779 מטרים. מרוץ זה, אשר החל בשנת 1829 התקיים מאז כמעט מדי שנה, כאשר עד היום נערכו סך-הכל 153 מקצים רשמיים. לאוניברסיטת קיימברידג' 79 ניצחונות, לאוניברסיטת אוקספורד 73 ניצחונות ומקצה יחיד בשנת 1877 הוכרז כשוויון.
תחרותיות אקדמאית
כל אוניברסיטה שואפת מטבעה להתעלות על שכנותיה בפן האקדמי, אך אוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג' מתחרות זה שנים רבות על כיבוש המקום הראשון ברשימת האוניברסיטאות בבריטניה ובעולם.
כמו כן, חוקי אוניברסיטאות אלו קובעים כי סטודנט לתואר ראשון המבקש להתקבל לאחת מאוניברסיטאות אוקסברידג' יכול להגיש בקשת קבלה רק לאחת מהן באותה שנת-לימודים.
מונגולסטיס
מונגולסטיס (שם מדעי: Mongolestes; מיוונית: "שודד מוגולי") הוא סוג של יונק נכחד ממשפחת המזוניכידיים, אשר התגלה במונגוליה הפנימית שבסין, מתצורות "Ulan Gochu" ובהמשך גולו ממצאים נוספים בסין. הוא התקיים באסיה במהלך תקופת האאוקן וגם בתחילת האוליגוקן, מה שהופך אותו לאחד מאחרוני המזוניכידים שהתקיימו. הוא תואר לראשונה ב-1966 ובסוג נכללו שני מינים: Mongolestes hadrodens ו-Mongolestes alxaensis.
יונק זה הגיע לאורך 2.2 מטרים ולמשקל של 250 ק"ג בממוצע ובמראהו הזכיר מעט דוב בעל זנב ארוך. הוא היה בעל דמיון לסוגים אסייתים נוספים ממונגוליה כמו המונגולניקס, הפציהאינה וההרפגולסטיס. מבנה הלסת שלו עוצב לנשיכה חזקה באמצעות שריריו אך השיניים שלו חסרו כמה מהטוחנות ושאר הטוחנות היו מעט יותר גדולות והוא היה בעל מפרק נוסף בלסת התחתונה. רגליו היו קצרות יחסית ולא התאימו לריצה מהירה וככל הנראה הוא התבסס על תזונה מנבלות, כאשר עם לסתותיו הגדולות הוא יכל לשבור עצמות.
מייקל דניסון
ג'ון מייקל טרנס ולסלי דניסון, CBE (באנגלית: John Michael Terence Wellesley Denison; 1 בנובמבר 1915 - 22 ביולי 1998) היה שחקן אנגלי.
ביוגרפיה
דניסון נולד בשנת 1915 במערב ריידינג של יורקשייר. מגיל שלושה שבועות גדל אצל דודו ודודתו בעקבות מותה של אמו והתנכרותו של אביו.
חינוך
הוא התחנך בבית הספר ולסלי האוס בעיר החוף ברודסטיירס שבקנט, ואחר כך בבית הספר הארו שבצפון מערב לונדון. שם השתתף בהפקות של בית הספר. בקולג' מגדלנה באוניברסיטת אוקספורד למד דניסון שפות מודרניות, ושם פגש את ג'ון גילגוד והחליט לעסוק ברצינות במשחק.
קריירה
אחרי שסיים את התואר באוניברסיטה למד דניסון באקדמיית ובר דאגלס לאמנות הדרמה. הוא הכיר שם את דולסי גריי (Dulcie Gray) איתה התחתן ב-1939. השניים הופיעו יחד ביותר ממאה הפקות של הווסט אנד, ב-28 מחזות בלונדון, ובמספר רב של סיבובי הופעות בבריטניה ומחוצה לה. הם גם שיחקו יחד בסרטי קולנוע אחדים. ב-1996 שיחקו יחד לראשונה בברודוויי בהפקה של פיטר הול למחזה "בעל אידיאלי" מאת אוסקר ויילד. הופעתם האחרונה הייתה במחזה "Curtain Up" בתיאטרון ג'רמיין סטריט בלונדון זמן קצר לפני מותו.
הופעת הבכורה של דניסון בתיאטרון הייתה בשנת 1938 בתפקיד לורד פנקורט בברלי בהפקה בפרינטון-און-סי של המחזה "Charley's Aunt". באותה שנה שיחק לראשונה גם בווסט אנד בתיאטרון וסטמינסטר בתפקיד פריס במחזה "טרוילוס וקרסידה". ב-1940 הופיע לראשונה בקולנוע בסרט "Tilly of Bloomsbury".
במלחמת העולם השנייה הוא קטע את הקריירה שלו והצטרף לצבא ליחידת Royal Signals, ואחר כך הועבר לחיל המודיעין והיה מעורב בשחרור יוון. הוא נשאר בצבא הבריטי עד לשחרורו ב-1946.
סרטי קולנוע
ב-1949 שיחק דניסון בסרט המלחמה "Landfall", ויחד עם אשתו הופיע בדרמה הרומנטית "The Glass Mountain". ב-1949 הוא דורג במקום השמיני ברשימת הכוכבים הפופולרים ביותר בבריטניה.
דניסון וגריי הופיעו ב-1954 בסרט "There Was a Young Lady". ב-1955 שיחק בתפקיד משנה לצדו של ריצ'רד גרין בסרט "Contraband Spain". בתקופה זו החל לעבוד יותר בטלוויזיה והופיע בתפקיד ראשי בסדרה של רשת Associated-Rediffusion ו-ITV, שרצה מ-1957 עד 1963. בקולנוע המשיך לשחק בתפקידי משנה בסרט "The Truth About Women" משנת 1957, וב-"Faces in the Dark" מ-1960.
ב-1962 כשהיו בסיבוב הופעות באוסטרליה שיחקו גריי ודניסון בסרט הטלוויזיה "Village Wooing".
המשך הקריירה
ב-1971 היה דניסון למנהל של ניו שייקספיר קומפני. הוא שימש גם כחבר המועצה וסגן נשיא של איגוד השחקנים אקוויטי (Equity).
דניסון הופיע פעמיים בתוכנית "אלה הם חייך". ב-1977 הופתע על ידי המנחה איימון אנדרוז במלון Inn on the Park בלונדון, ובאפריל 1995 מייקל אספל הפתיע אותו ואת אשתו, בשעה שהיו על סיפון של סירת מנוע בטדינגטון לוק, במחווה משותפת לשניהם.
דניסון פרסם שני כרכים של זכרונות ב-1973 הספר "Overture and Beginners", וב-1985 יצא לאור "Double Act". ב-1977 הוענק לדניסון מדליית יובל הכסף של המלכה אליזבת השנייה. ב-1983 הוענק לדניסון ולאשתו תואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
הסרט האחרון שהופיע בו היה "ארץ הצללים" משנת 1993. דניסון וגריי שיחקו בהפקה מחודשת מצליחה בברודוויי של המחזה "בעל אידיאלי" בשנים 1996/97 שרצה יותר מ-300 הצגות.
חיים אישיים
דניסון היה נשוי לשחקנית דולסי גריי מ-1939 ועד מותו. ב-1998 נפטר דניסון ממחלת הסרטן באמרשהם שבבקינגהאמשייר בגיל 82.
מאיר שטרית
מאיר שטרית (נולד ב-10 באוקטובר 1948) הוא פוליטיקאי ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל. קודם לכן כיהן כראש העיר הראשון של יבנה.
ביוגרפיה
שטרית שירת בצה"ל כחובש צבאי, ובהמשך שירותו השלים קורס קצינים והוסמך כקצין ארגון רפואה. במלחמת יום הכיפורים שירת כקצין המבצעים של גדוד רפואה אוגדתי בחזית הדרום. הוא סיים את שירותו הצבאי בדרגת רב-סרן, כראש ענף קצינים בחיל הרפואה.
שטרית הוא בעל תואר ראשון במיקרוביולוגיה, תואר שני בביוכימיה ותואר מוסמך במדיניות ציבורית (מדע המדינה) מאוניברסיטת בר-אילן.
החל את דרכו כראש מועצת יבנה כחסר אמצעים שהתגורר בבית הוריו. עם השנים צבר רכוש ובדירוג פורבס של הפוליטיקאים העשירים בישראל תופס את המקום הרביעי עם הון אישי המוערך בכ-57 מיליון ש"ח.
שטרית נשוי לרות שטרית, אשת עסקים ובעלת משרד פרסום, ולהם בן ובת. בת נוספת שלהם, מירי, נפטרה מסרטן בנעוריה (ב-1993). שטרית הוא גיסו של חבר הכנסת מאיר כהן.
מתגורר עם משפחתו ביבנה.
קריירה פוליטית
לקראת הבחירות לרשויות בסוף 1973, ארגן שיטרית רשימה של צעירים שהתמודדה מטעם הליכוד למועצה המקומית יבנה וזכתה ב-5 מתוך 11 מושבים במועצה המקומית. שיטרית הקים קואליציה בראשותו יחד עם אפרים לוי, ראש המועצה המודח, שהיה לסגנו. שיטרית פעל להבאת אוכלוסייה חזקה ליבנה על ידי סגירת המזבלה הסמוכה, טיפול במפגעי ביוב ובניית שכונות של בתים חד משפחתיים. בניית השכונה החדשה עוכבה במשך שנים בידי מינהל מקרקעי ישראל, ולבסוף בשנת 1979 הוחל בקידומה כשכונה לאנשי מערכת הביטחון.
ב-1986, עם מתן מעמד "עיר" ליבנה, הפך לראש העיר, תפקיד בו החזיק עד לשנת 1987.
פוליטיקה
בשנת 1981 נבחר לכנסת ה-10 מטעם הליכוד וכיהן בה עד 1988 ושוב משנת 1992. בשנת 1988 נבחר לגזבר הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית וכיהן בתפקיד עד 1992. בשנת 1996 נבחר שטרית ליו"ר הקואליציה וסיעת הליכוד. בתחילת 1999 מונה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו לשר האוצר במקום יעקב נאמן, וכיהן בתפקיד זה במשך כארבעה חודשים, עד לסיום כהונתה של ממשלת נתניהו.
ב-1999, לאחר שנתניהו הפסיד לאהוד ברק והתפטר מהנהגת המפלגה, התמודד שטרית על ראשות הליכוד מול אריאל שרון ואהוד אולמרט, בחירות שהסתיימו בניצחונו של שרון. בשנת 2001 מונה לשר המשפטים, אף שהעדיף לקבל אז את תפקיד שר החינוך.
בשנת 2003, לאחר הבחירות, מונה לשר במשרד האוצר כאשר בראש המשרד עמד בנימין נתניהו. בתפקיד זה תמך שטרית בהתמדה במדיניותו ובתוכניותיו הכלכליות של נתניהו. בשנת 2004 התפטר מתפקידו ומונה לשר התחבורה במקומו של השר המפוטר, אביגדור ליברמן.
דעותיו ועמדותיו המדיניות של שטרית היו כמעט לכל אורך הקריירה הפוליטית שלו מתונות ונחשבו לחריגות בליכוד. כך, למשל, בספטמבר 1995 נמנע, בניגוד לעמדת הליכוד, מלהצביע נגד הפרוטוקולים הנוספים של הסכמי אוסלו. ב-2003 התעמת עם ראש הממשלה שרון בנושא תוואי גדר ההפרדה והצביע נגד התוואי המרחיב שהציע שרון בתחילה. באותה שנה ואילך תמך בהיענות ליוזמת השלום הערבית בניגוד לעמדת הליכוד. שטרית היה מהתומכים בתוכנית ההתנתקות, תמך בשרון במאבקיו בתוך הליכוד בנושא זה והצביע ב-2005 בעד פינוי רצועת עזה. עם פרישתו של שרון מהליכוד והקמת קדימה על רקע מדיני-ביטחוני, הצטרף שטרית למפלגה זו.
במסגרת "קדימה"
עם הקמתה של מפלגת קדימה, בסוף נובמבר 2005, פרש מהליכוד והצטרף למפלגה החדשה. אחרי התפטרות שרי הליכוד מונה לשר החינוך בממשלת המעבר עד לבחירות. הוא מוקם במקום הרביעי ברשימת קדימה ונבחר מטעמה לכנסת ה-17.
עם הקמת הממשלה ה-31, ב-4 במאי 2006, מונה שטרית לתפקיד שר הבינוי והשיכון, בתוספת האחריות על מינהל מקרקעי ישראל והתואר "השר הממונה על הפיקוח על השירותים החשאיים". כשר הבינוי והשיכון הורה להפסיק את התכנון במרכז ישראל כדי לעודד פיזור אוכלוסין. גם לאחר שנטען נגדו שהדבר גרם לעליית מחירי הדיור טען שהוא צדק בהחלטתו. כן ביקש לקדם בנייה להשכרה על ידי חברות בנייה כדי להוריד את מחירי הדיור, אך בעקבות מעברו למשרד הפנים העניין לא קודם.
ב-23 באוגוסט 2006 מונה שטרית, בנוסף על תפקידו כשר הבינוי והשיכון, גם כממלא מקום שר המשפטים, לאחר התפטרותו של חיים רמון מתפקידו עקב כתב האישום שהוגש נגדו. עם מינויו לתפקיד, החזיר שטרית את שיטת הסניוריטי למינוי נשיא בית המשפט העליון, וביטל את ההחלטה של חיים רמון להנהיג פרוטוקולים בדיונים של הוועדה לבחירת שופטים. במהלך כהונתו כממלא מקום שר המשפטים, ב-7 בספטמבר החליטה הוועדה לבחירת שופטים פה אחד על אישור מינויה של דורית ביניש לנשיאות בית המשפט העליון, על פי שיטת הסניוריטי. דניאל פרידמן, שהתמנה בראשית 2007 לשר המשפטים במינוי קבוע, ביטל את החלטותיו אלה של שטרית: הנהיג רישום פרוטוקולים בוועדה לבחירת שופטים והביא לבחירת נילי ארד לתפקיד משנה לנשיא בית הדין הארצי לעבודה ב-2009, בניגוד לשיטת הסניוריטי.
ב-4 ביולי 2007 מונה לשר הפנים. כשר הפנים קידם את רעיון המאגר הביומטרי, והגיש את הצעת החוק "חוק הכללת אמצעי זיהוי ביומטריים ונתוני זיהוי ביומטריים במסמכי זיהוי ובמאגר מידע, התשס"ט-2008", שאושרה בקריאה ראשונה והועברה לועדת החוקה, חוק ומשפט.
בפריימריז של מפלגת קדימה בדצמבר 2008, הגיע שטרית למקום החמישי מבין המתמודדים. בהתאם לכך, מוקם במקום השביעי ברשימת המפלגה לכנסת ה-18.
בשנתיים הראשונות לכהונתה של הכנסת ה-18 כיהן כיושב ראש ועדת המדע והטכנולוגיה של הכנסת. לאחר היבחרו, הגיש כהצעת חוק פרטית את חוק המאגר הביומטרי (בנוסח זהה לחוק שאושר בכנסת ה-17 בעודו שר הפנים). על ההצעה הוחל דין רציפות, והוחלט להעבירה לוועדת המדע והטכנולוגיה, ששטרית עמד בראשה. הליך החקיקה והאישור של המאגר נעשה במהירות, ובמהלכו אף גירש שטרית צלם שתיעד את דיוני הוועדה, ואיים בתביעת דיבה על עיתונאי שטען בקשרי הון שלטון בהליך קבלת ההחלטות בנוגע למאגר. בינואר 2012 קבעו שופטי בג"ץ, לאחר עתירה של התנועה לזכויות דיגיטליות והאגודה לזכויות האזרח, כי על המדינה לבחון מחדש את נחיצות המאגר, ולערוך חוות דעת על חלופותיו באמצעות גורם בלתי תלוי. ב-3 באוגוסט 2011 סיים את תפקידו כיו"ר ועדת המדע והטכנולוגיה. נוסף על חברותו בוועדת המדע והטכנולוגיה שימש שטרית בכנסת ה-18 חבר בוועדת החוץ והביטחון ובוועדת-המשנה שלה לענייני מודיעין.
במסגרת "התנועה"
בראשית דצמבר 2012 התפלג ממפלגת קדימה עם שישה ח"כים נוספים, ויחד אתם הצטרף למפלגת "התנועה" בראשותה של ציפי לבני. ברשימתה של המפלגה לבחירות לכנסת ה-19, שובץ במקום החמישי. "התנועה" זכתה לשישה מנדטים וכך נכנס שטרית לכהונה נוספת בכנסת.
בשנת 2012 חתם שטרית על הסכם סודי עם עוזרת שהועסקה בביתו ופוטרה, ולפיו שולם לה סכום של 270,000 ש"ח בתמורה לוויתור על כל טענה עתידית כלפיו. שמועות על ההסכם ונסיבותיו הגיעו לאוזני חברי הכנסת ימים מעטים לפני הבחירות לנשיאות ובמהלך הבחירות, ומיד לאחר הבחירות לנשיאות שודר תחקיר ערוץ 10, שגילה כי העוזרת איימה להגיש תביעה על פגיעה בזכויותיה ובכלל זה הטרדה מינית. שטרית הכחיש מכל וכל את הטענות על הטרדה מינית. לא נערכה חקירת משטרה בעניין זה, משום שהעוזרת, שחתמה על הסכם לשמירת סודיות, לא שיתפה פעולה עם המשטרה. בהנחיית היועץ המשפטי לממשלה ביקשה המשטרה מהעוזרת, ביוני 2014, למסור עדות, אך העוזרת לא נענתה לבקשה זו. ביולי 2014 החליט היועץ המשפטי לממשלה לסגור את התיק.
בדצמבר 2014, בתקופת ראשית ההכנות לבחירות 2015, הודיע על כוונתו לפרוש מהחיים הפוליטיים.
התמודדות חוזרת על ראשות העיר יבנה
בתחילת יולי 2018, לקראת הבחירות לראש העיר אשר התקיימו ב-30 באוקטובר באותה שנה, הודיע שטרית על התמודדותו לראשות העיר יבנה במסגרת רשימה עצמאית בראשותו. בבחירות שנערכו באוקטובר 2018 קיבל שטרית 4562 קולות (20.37%) לעומת ראש העיר המכהן צבי גוב-ארי שזכה ל-58.38% מהקולות. רשימתו של שטרית "מקומי יבנה" זכתה בשני מנדטים במועצה.
בנובמבר 2021 מונה לחבר בוועדת האיתור לבחירת היועץ המשפטי לממשלה, אך בעקבות ביקורת ציבורית ויתר על המינוי.
באוגוסט 2022, בעקבות מותו של ראש העיר צבי גוב-ארי, נקבעו בחירות מיוחדות לראשות העיר יבנה. שטרית הגיש את מועמדותו והסיר אותה לאחר שפורסמו כתבות שהזכירו את הסכם השתיקה שחתם עם עוזרת הבית שלו.
באקדמיה
במאי 2015 מונה שטרית לראש התמחות לניהול אסטרטגי ומדיניות ציבורית לתלמידי תואר שני בפקולטה לכלכלה ומנהל עסקים במרכז האקדמי רופין.
Network File System
מערכת קבצים ברשת (Network File System או בקיצור NFS) הוא פרוטוקול המאפשר למחשב לגשת לקבצים המאוחסנים על מחשב אחר המחובר לרשת כאילו היו מאוחסנים על כונניו המקומיים. הפרוטוקול פותח במקור על ידי חברת סאן מיקרוסיסטמס בשנת 1984 והוגדר במסמכי RFC מספר:, , , ו-.
היתרון הגדול בפרוטוקול הוא שרוב מערכות המחשוב כבר מחוברות בתשתית תקשורת TCP. ולכן החיבור שלהן לשרתי נתונים התומכים בפרוטוקול פשוט ואינו מצריך תשתית תקשורתית נוספת. גם במקרים שבהם נדרשת תשתית נוספת הרי שהיא מאותה סוג של תשתית התקשרות הקיימת ולא מסוגים אחרים כגון סיבים אופטיים או SCSI.
NFS מקושר לרוב למערכות UNIX, למרות היותו ניתן לשימוש על-גבי כל מערכת הפעלה כגון Mac OS של מחשבי מקינטוש וחלונות של מיקרוסופט. גם התקני NAS כמו NetApp filer ו־Celerra של EMC תומכים בפרוטוקול זה.
המונח "מערכת קבצים ברשת" משמש בנוסף כמונח כללי — ראו מערכת קבצים לדוגמאות נוספות.
גרסה 1
פרטי הביצוע הוגדרו ב־ אולם סאן השתמשה בגרסה זו רק עבור ניסויים בתוך החברה. במהלך הפיתוח של הגרסה צוות הפיתוח הוסיף שינויים מהותיים ולכן הוחלט לשחרר את הגרסה החדשה כגרסה 2, על מנת שתאימות בין גרסאות, תיאום לגרסה נמוכה יותר בהתאם לגרסה שבשימוש הצד השני ו־RPC בין גרסאות יוכלו להיבדק.
גרסה 2
גרסה 2 של הפרוטוקול (שהוגדרה ב־, במרץ 1989), השתמשה במקור רק ב־UDP. העיצוב שלה נועד לשמור על הפרוטוקול כחסר מצב, כאשר נעילות (למשל) יושמו מחוץ לליבת הפרוטוקול. האנשים שהיו מעורבים ביצירת גרסה 2 כללו את ראסטי זנדברג, בוב ליון, ביל ג'וי, וסטיב קליימן.
גרסה 3
גרסה 3 (הוגדרה ב־, ביוני 1995) הוסיפה:
בזמן השחרור של גרסה 3 החלה גוברת תמיכת הספקים בשימוש בפרוטוקול מעל TCP. בעוד כמה יצרנים כבר הוסיפו לגרסה 2 תמיכה בפרוטוקול מעל TCP, הרי סאן הוסיפה תמיכה עבור TCP באותו זמן שזאת התווספה בגרסה 3. יתרונה של התמיכה ב־TCP היא בכך שהמימוש של הפרוטוקול ברשתות WAN הוא יותר פשוט מאשר באמצעות UDP.
גרסה 4
הגרסה המשנית 1 (4.1) אושרה על ידי IESG אבל לא אושרה סופית (נכון לאוקטובר 2009) ולא קיבלה מספר RFC עדיין (המפרט החדש, ב־612 עמודים, הוא הארוך ביותר בין תקני IETF) מלבד תיקוני באגים, מטרת המפרט היא לספק תמיכה להרחבת לחלוקת מערכת קבצים בין מספר שרתים וזאת על ידי פרוטוקול pNFS.
הרחבות אחרות
WebNFS היא הרחבה של גרסאות 2–3 של פרוטוקול NFS המאפשרת לשלב את התמיכה בפרוטוקול בקלות רבה יותר לתוך דפדפני האינטרנט ולאפשר שימוש בו גם דרך חומות אש.
פרוטוקולים נוספים שהפכו מזוהים עם NFS הם:
פלטפורמות
השימוש הנפוץ ביותר ב־NFS הוא עם מערכות Unix אולם גם סביבות אחרות כגון Mac OS, OpenVMS, חלונות, NetWare, ו־AS/400 יכולות להשתמש גם הן בפרוטוקול. פרוטוקולים אלטרנטיביים לגישה מרחוק כוללים את SMB (הידוע גם בשם CIFS), AFP, NCP, ואת מערכת הקבצים של OS/400 (QFileSvr.400). הן SMB והן נפוצות יותר מ־NFS על חלונות; AFP נפוץ יותר מאשר NFS על מערכות מקינטוש; ו־QFileSvr.400 נמצא בדרך כלל במערכות AS/400.
מימוש טיפוסי
בתרחיש שבו מכונת Unix אחת (הלקוח) דורשת גישה לנתונים המאוחסנים במחשב אחר (שרת ה־NFS):
ניתן לבצע אוטומציה של התהליך - באמצעות /etc/fstab או באמצעות תכונות automount.
רנדי קרופורד
וורוניקה "רנדי" קרופורד (באנגלית: Randy Crawford, נולדה ב-18 בפברואר 1952) היא זמרת ג'אז ורית'ם אנד בלוז ילידת מייקון, ג'ורג'יה, ארצות הברית.
ביוגרפיה
קרופורד החלה את הקריירה שלה בהופעה במועדונים מסינסינטי ועד סנט טרופה. היא זכתה לפרסום כאשר הופיעה באמצע שנות ה-70 בניו יורק לצד זמרי הג'אז ג'ורג' בנסון וקנונבול אדרלי. לאחר מכן הייתה הזמרת הראשית בלהיט הרית'ם אנד בלוז של הקרוסיידרס Street Life בשנת 1979. בשנת 1980 הוציאה את אחד מלהיטיה הגדולים, One Day I'll Fly Away.
אלבומה Secret Combination שהה יותר מששים שבועות במצעד האלבומים של המגזין בילבורד בשנת 1981. קרופורד חזרה למצעדים בשנת 1986 עם הסינגל "אלמאז", שהיה בין עשרת הגדולים.
קרופורד ידועה, בין היתר, בשל גרסאות כיסוי לשירים Purple Rain, Holding Back the Years, Captain of Her Heart, Wishing on a Star, All I Do, Foolish Heart, Knockin on Heaven's Door,Give Me the Night ועוד רבים אחרים.
מאיר מאזוז
הרב מאיר נסים מאזוז (מכונה נאמ"ן; נולד בי"ג בניסן ה'תש"ה, 27 במרץ 1945) הוא פוסק תוניסאי, ראש "ישיבת כסא רחמים" ומוסדותיה.
ביוגרפיה
נולד בתוניס לרב מצליח מאזוז, שהיה דיין, ממנהיגי יהדות תוניסיה, ומייסד "ישיבת כסא רחמים" שם, ולכמסאנה לבית מאזוז. למד בישיבת "חברת התלמוד" אצל הרב יצחק בוחניך. כן למד גם אצל הרב יוסף סוסו הכהן. בגיל 17 החל ללמד בישיבת "אוהל יוסף יצחק" של חב"ד בתוניס. נישא לרבנית אסתר לואיזה, ולהם שני בנים וארבע בנות. לאחר שאביו נרצח על ידי מתנקש מוסלמי בשנת ה'תשל"א (1971), עלו הוא ואחיו הרבנים צמח ורחמים לישראל ובאותה שנה הקימו בבני ברק את "ישיבת כסא רחמים".
מוסדות הישיבה כוללים מעונות, גני ילדים, תלמודי תורה, בית ספר לבנות, סמינר, ישיבות קטנות, ישיבות גדולות, כוללים בבני ברק ירושלים, אלעד, עמנואל, בת ים, עכו ועוד. במוסדות לומדים למעלה מאלף וחמש מאות תלמידים. ב-1977 הקימו האחים את "מכון הרב מצליח" המוציא לאור סידורי תפילה, תהילים, תיקון קוראים לפי שיטת הדקדוק והנוסח של הרב מאזוז, וכן ספרים תורניים של רבנים ספרדים. מדי שנה מקיימים מוסדותיו הילולה גדולה לזכר אביו הרב מצליח מאזוז.
משנת 2015 מוסר הרב מאזוז שיעורים שבועיים ברדיו קול ברמה. בינואר 2017 הודיע על הפסקת השיעורים בעקבות הטרדות שחווה בשל תוכן שיעוריו, שכלל אזכורי ביאליק, אריסטו ואחרים.
הרב מאזוז הוא בן-דודו של שופט בית המשפט העליון בדימוס מני מזוז.
משנתו החינוכית וההלכתית
גולת הכותרת של מפעלו החינוכי היא הנחלת שיטת העיון התוניסאי בלימוד הגמרא. על שיטה זו פרסם מאמרים רבים, שהראשונים שבהם רוכזו בשנות ה-80 על ידי הרב חיים אמסלם (לימים חבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס) בחוברת בשם "דרכי העיון".
הרב מאזוז מקפיד מאוד על ההברה הספרדית המדויקת של אותיות השפה העברית, בעיקר בתפילה ובקריאת התורה, ומנסה להנחיל ולשמר אותה בשיעוריו ובספריו. בניגוד למקובל ברוב הקהילות הספרדיות, מאמץ הרב מאזוז את שיטתו של הרב שאול הכהן (בעל "לחם הביכורים"), שלפיה נוסח התפילה צריך להיות על פי כללי לשון המקרא (בדרך דומה לנוסח שתוקן על ידי המדקדקים ביהדות אשכנז בדורות האחרונים). כך לדוגמה פסק הרב מאזוז שיש לברך "בורא פרי הגָּפן" (בקמץ, כצורת הפסק) בניגוד למסורת המקובלת "הגֶּפן", וכן שיש לקרוא את הכ|כ"ף לנוכח בקמץ (מטובךָ, בתורתךָ) בניגוד למקובל אצל הספרדים (מטובָךְ, בתורתָךְ). למהדורה החדשה של ספר לחם הבכורים (ספרו של רבי שאול כהן בדקדוק) מצורפות הערותיו של הרב מאזוז.
הרב מאזוז חידש מספר כללים בדקדוק כחלק מעיסוקו הרב בלשון. כך לדוגמה חידש שכפי שיש "מלעיל נסוג אחור" יש גם לפעמים "מלרע נסוג קדים".
הרב מאזוז מעודד בקיאות בתנ"ך, משתמש בטקסט התנ"כי להוכחות דקדוקיות וסגנוניות ולפענוח מקורות לפיוטים ולטקסטים רבניים מליציים, ומשלב קטעי פסוקים מן התנ"ך בכתיבתו. לא פעם מתח ביקורת על התדלדלות הבקיאות בתנ"ך.
לרב מאזוז ידיעות רבות בפיוט, ובפרט בפיוטי ימי הביניים בספרד. הוא מגיה לעיתים טקסטים על פי המשקל, בפרט בפיוטים שהודפסו בסדרת המחזורים "איש מצליח" שתחת פיקוחו האישי ובקינות לתשעה באב. בנעוריו חיבר פירוש מקיף לפיוטו של ר' יהודה הלוי "מי כמוך", הכולל מלבד פירוש העניין גם מקורות מהתנ"ך (ללא קונקורדנציה, על פי עדותו) והערות בדקדוק.
הגהותיו של הרב מאזוז לנוסח התפילה הודפסו בסידור "איש מצליח", ובסופו הובאו להן נימוקים בקונטרס "לאוקמי גרסה". נמתחה ביקורת על גישתו, הן מהצד הספרדי המסורתי, שדבק במסורת נוסח התפילה המקובל, והן מהצד המחקרי, בטענה כי לשון התפילה אינה לשון המקרא אלא שילוב בין לשון המקרא ללשון חכמים. במהדורות מאוחרות הודפסו הסכמות מרבנים המחזקים את ידיו.
ספרו "סֹלֶת נקיה" (הוצאת אורלי, תל אביב, התשד"מ) עוסק בהלכות לוח השנה העברי. השלמות ותיקונים לספר הודפסו בספר "בינה לעיתים", מהד' "מכון הרב מצליח".
ביחס לשמירת מנהגים של קהילות הגולה (ובפרט של יהדות ג'רבה) בארץ ישראל נוקט הרב מאזוז עמדת ביניים - בין דעתו של הרב עובדיה יוסף מחד, הסבור שבכל עניין יש ללכת אחר דעת מרן ומנהג ארץ ישראל, לבין עמדתם של רבנים צפון-אפריקאיים אחרים מאידך, כדוגמת הרב שלום משאש, שסבר שאין לשנות כלל ממנהגי הגולה. עמדת הרב מאזוז היא שכאשר מרן מחמיר יותר מהמנהג בחו"ל או שיש חשש ברכה לבטלה (כדוגמת ברכה על הלל בראש חודש) יש לנהוג כדעת מרן, על אף שמחוץ לארץ הקלו; וכאשר המנהג בחו"ל היה לחומרה, יש לבחון אם היא חומרה יתרה ואז ניתן להקל ובפרט אם היא חומרה שמביאה לידי קולא. ביתר העניינים יש לשמור על המנהג.
הרב מאזוז אינו נרתע מחידושים הלכתיים שאינם מקובלים בציבור החרדי. דוגמה לכך היא פסיקתו ההלכתית להטיל פתיל תכלת, הצבוע מארגמון קהה קוצים, בציצית. הוא מורה שלא לומר תחנון ביום ירושלים, ולומר נשמת כל חי לאחר התפילה, אך גם אינו נוהג לומר הלל ביום זה או ביום העצמאות.
הרב מאזוז שימש כאב בית הדין לענייני ממונות "משפט צדק" שעל ידי ישיבת כסא רחמים, ועתה הוא מכהן בו רק לצורך מקרים קשים ומורכבים. הוא פוסק גם בשאר מקצועות התורה בשו"ת ומכתבים. כאלף שאלות ותשובות קצרות שלו יצאו בספר מקור נאמן א בשנת תש"ע. שיטתו בהלכות שבת היא להחמיר במקום שתיתכן פרצה. אחת מפסיקותיו הבולטות היא ההכרזה שדעתו של רבנו תם בזמן צאת הכוכבים אינה להלכה משום שאינה מתאימה למציאות בארץ ישראל. עם זאת הוא מורה שראוי להחמיר בכך כדעת הרב עובדיה יוסף.
בנות ה-17 מבלות
בנות ה-17 מבלות (באנגלית: The Reluctant Debutante) סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1958 בבימויו של וינסנט מינלי, עם קיי קנדל, רקס הריסון, סנדרה די, ג'ון סקסון ואנג'לה לנסבורי בתפקידים הראשיים.
מאיר מאזוז
משנתו החינוכית וההלכתית
בעקבות מגפת הקורונה צפה הרב מאזוז שהנגיף לא יגיע לישראל ונימק זאת "כי אנחנו מקפידים על דברי התורה בנטילת הידיים ובשאר מצוות”. כאשר החלה התפרצות של המגפה בישראל, טען שזהו עונש על מצעדי הגאווה.
ב-2022 האשים את אמיר אוחנה באסון מירון, שאירע ב-2021, בגלל היותו "נגוע במחלה" כשלאחר ביקורת כלפיו טען "התורה אסרה, מה אתם רוצים מהחיים שלי?").
בנות ה-17 מבלות
התסריט נכתב על ידי ג'וליוס אפשטיין והוא מבוסס על המחזה The Reluctant Debutante (אחת שלא אוהבת להיות מוצגת בנשפי החברה הגבוהה) של ויליאם דאגלס הום משנת 1955.
מאיר מאזוז
משנתו החינוכית וההלכתית
באותה שנה היה שותף לקבוצה של רבנים שקראו להחרים את חברת פרטנר לאחר שאישרה יום חופש לעובדיה במהלך "חודש הגאווה".
ב-2023 אמר כי ברוך גולדשטיין מנע אסון, וש"הערבים שמו מתחת לשטיחים שהם מתפללים עליהם גרזנים, רובים, סכינים – והייתה סכנה גדולה מאד, בזכות היהודי הזה נמנעה הסכנה".
בנות ה-17 מבלות
זה סרטה לפני האחרון של קנדל שהייתה אז נשואה להריסון וחולה בלויקמיה.
מאיר מאזוז
משנתו החינוכית וההלכתית
הרב מאזוז מתנגד לשירות נשים בצה"ל וקבע שנשים אינן כשירות לשירות קרבי ותפקידן להתעבר ולהביא ילדים.
הרב מאזוז מביע עמדות ניציות ביחס לערבים ומצטט לא פעם מאימרותיו של הרב כהנא. לאחר פיגוע הירי בנווה יעקב ציטט הרב מאזוז את הרב כהנא כשאמר "הערבים הם חיות טרף, אם לא תוכלו להרוג אותם - תגרשו אותם".
בנות ה-17 מבלות
ב-2003 הופק רימייק בשם מה שבחורה רוצה, עם קולין פירת' ואמנדה ביינס.
תקציר העלילה
לורד ג'ימי ברודבנט (רקס הריסון) הוא איש עסקים עשיר שגר בלונדון עם אשתו השנייה שילה (קיי קנדל). בתו מנישואין הראשונים, ג'יין, (סנדרה די) חיה בארצות הברית ועומדת להגיע אליהם לרגל יום הולדתה ה-17.
מאיר מאזוז
מספריו
כמו כן פרסם מאמרים, שו"ת והערות רבות בירחון "אור תורה" שמוציאה לאור ישיבתו. מקבץ שיעוריו המתפרסמים בעלונים בכל שבת יצאו לאור בספר "השיעור" (חלק א ה'תשע"ו).
הקרע מול ש"ס
לאורך שנות מעורבותו של הרב מאזוז בפוליטיקה הישראלית היה תמיד מקורב למפלגת ש"ס ואף תמך בה בבחירות 2022 אולם מאז תחילת מעורבותו העדיף למקם את עצמו בשוליים הימניים של התנועה ולהביע ביקורת על הנהגת ש"ס ה"פשרנית" מדי לטעמו. גישתו הביאה לידי סכסוך בינו ובין מנהיגי הזרם המרכזי, המתון יותר, של ש"ס.
בנות ה-17 מבלות
תקציר העלילה
הם נפגשים בנמל התעופה ומצטרפת אליהם בת דודתה של שילה, מייבל קלרמונט (אנג'לה לנסבורי) ובתה קלריסה (דיאן קליר). מייבל היא אשה שלא מפסיקה לדבר ולרכל. היא מחפשת שידוך מתאים לקלריסה ושילה מחפשת שידוך לג'יין. בלונדון כעת עונת הנשפים של החברה הגבוהה בה מוצגות הנערות שהגיעו לגיל 17 לנערים/בחורים ממעמד דומה.
בנשף מייעדת שילה את ג'יין לדייוויד פנר (דייוויד מאיירס) עשיר וסנוב מהמעמד הגבוה. גם מייבל מייעדת אותו לבתה קלריסה ומתחילה תחרות בין שתי הנשים. ג'יין אינה מחבבת את פנר אבל נקשרת למתופף של תזמורת הריקודים, דייוויד פקסטון (ג'ון סקסון). מתפתח ביניהם סיפור אהבה למגינת ליבה של שילה שרואה בדייוויד רודף נשים ללא מעמד כלכלי וחברתי מבוסס.
מאיר מאזוז
פוליטיקה
תחילת מעורבותו של הרב מאזוז בפוליטיקה הייתה בחשוון ה'תשנ"ד (נובמבר 1993) כשייסד מפלגה מוניציפלית בבני ברק בשם מפלגת הן, שהתפצלה ממפלגת ש"ס וזכתה לשלושה מושבים בעירייה.
בתקופת ההתנתקות מגוש קטיף השתתף הרב מאזוז בהפגנות שאורגנו על ידי גורמי ימין מהמערכת הפוליטית ואף הצטרף במכתב לפסיקת ועד רבני יש"ע שתמכו בסירוב פקודה. נתן הסכמה לחוברת מאת הרב שאול בר-אילן בשם "כפתור הפלא" המונה את האיסורים הכלולים בגירוש יהודים מבתיהם. ב-2006, כשלקה אריק שרון באירוע המוחי השני, הכריז הרב מאזוז שזהו עונש משמיים על ההתנתקות.
בנות ה-17 מבלות
תקציר העלילה
דייוויד פנר מגיע לביתם ומנסה לחבק את ג'יין אך היא זורקת אותו מהבית פורצת בבכי ואומרת לשילה שהיא אוהבת רק את דייוויד פקסטון. שילה מתחילה גם לבכות מרגשות אשמה.
מאיר מאזוז
פוליטיקה
ב-2015, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, פרש אלי ישי מש"ס והקים את מפלגת "יחד - העם איתנו" שהתמודדה בבחירות עם מפלגת עוצמה יהודית שנציגה ברוך מרזל הוצב במקום הרביעי. הרב מאזוז הוכר כמנהיגה הרוחני של המפלגה ואף הכתיב חלק מרשימת המועמדים לכנסת אולם המפלגה המשותפת לא עברה את אחוז החסימה. בתקופה זו קיים הרב מאזוז קשר הדוק עם ברוך מרזל ואף התארח אצלו בחברון כשדובר ישיבת כסא רחמים הגדיר את מרזל כ"ידיד הישיבה". בתחומים אלה משתף הרב מאזוז פעולה עם רבנים מהציונות הדתית כמו צבי ישראל טאו, דוב ליאור ושמואל אליהו
בנות ה-17 מבלות
תקציר העלילה
ג'ימי קורא מודעה בעיתון שהדוכס מפוזיטנו מת בגיל 95 והוריש את כל הונו לנכדו דייוויד פקסטון בן 25. הוא שומר זאת בסוד ומתכנן נשף לחברה הגבוהה. מייבל מגיעה עם קלריסה ודייוויד פנר ולפתע מודיע הכרוז את שמו של הדוכס מפוזיטנו ודייוויד פקסטון נכנס. שילה מופתעת, כעת דייוויד הוא דוכס עשיר ומבוסס. דייוויד וג'יין רוקדים ושילה וג'ימי מצטרפים בשמחה.
מאיר מאזוז
פוליטיקה
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 (2019) נפרדה "מפלגת יחד" מ"עוצמה יהודית" ושתי המפלגות רצו במקביל. זמן קצר לפני הבחירות פרשה "יחד" והודיעה על תמיכה ביהדות התורה. לעומת זאת תנועת "עוצמה יהודית" המשיכה להתמודד והרב מאזוז העביר תמיכתו למפלגה זו וראשיה מרזל ואיתמר בן גביר אך המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
ב-2021, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, המשיך הרב מאזוז לתמוך במפלגת "עוצמה יהודית" אולם המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
במאי 2022, לאחר הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש בראשות נפתלי בנט, התבטא הרב מאזוז בחריפות כלפי יאיר לפיד ואביגדור ליברמן ואמר שהם גרועים מהנאצים משום שהם שונאים את עמם. מאוחר יותר פרסם הודעה כי דבריו הוצאו מהקשרם. . מספר חברי כנסת, וביניהם תלמידו שלמה קרעי, הגנו על דבריו.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הביע הרב מאזוז תמיכה במפלגת ש"ס אולם תמך גם בעוצמה יהודית דבר שהביא למתח בין שתי המפלגות על רקע החשש במפלגות החרדיות המסורתיות (ש"ס ואגודה) מזליגת קולות למפלגות הימין.
חבר הכנסת שלמה קרעי למד בישיבתו של הרב מאזוז, ישיבת כסא רחמים, ופיתח קשר הדוק עם הרב. ב-2016 החל קרעי לפקוד רבים מתלמידי "ישיבת כסא רחמים" למפלגת הליכוד ופקד כ-2000 תומכים. פעולה זו לוותה בתמיכת הרב (על פי מכתב המלצה שפירסם אחיו של הרב מאזוז) שקרא לחסידיו להתפקד לליכוד ולתמוך במועמדותו של קרעי (ואף התפקד בעצמו). קרעי הפיץ את מכתבו של הרב מאזוז כחלק ממאמציו להיבחר בפריימריז ולאחר היבחרו הפך לגורם מתווך בין הרב מאזוז ובין בכירים בליכוד שביקשו את תמיכתו במחנה שלהם.
תרופיתקוס אוסוולדי
תרופיתקוס אוסוולדי (שם מדעי: Theropithecus oswaldi) הוא מין נכחד ענקי של קוף מהמשפחה קופים בעלי זנב, אשר נחשב לקרובו של הבבון הזנוב המודרני והוא משתייך כמותו לסוג תרופיתקוס.
קוף זה היה גדול בהרבה ממיני הקופים המודרניים והוא הגיע עד גובה 70–80 ס"מ ולמשקל 100 ק"ג בערך. הוא התקיים במשך תחילת עד אמצע הפליסטוקן, סביב 2.6 עד 0.5 מיליון שנה לפני זמננו. הוא תואר ב-1916 בידי החוקר הבריטי צ'ארלס ויליאם אנדרוס. המאובנים שלו התגלו באתיופיה, קניה, טנזניה, דרום אפריקה, אלג'יריה, מרוקו, מצר גיברלטר ואף בספרד בקרטחנה. הממצאים כללו שרידי חוליות, גפיים ולסתות עם שיניים בעלות מבנה דומה לזה של בבון זנוב.
פרימט זה היה חסון מאוד והיו לו לסתות חזקות וניבים ארוכים כשל מנדריל אך גם שיניים טוחנות גדולות בהרבה משל רוב הקופים, המרמזים שהוא ניזון בדומה לקרובו החי מרעיית עשב בערבות אפריקה. הוא חי בחבורות גדולות וייתכן שהותאם גם לאקלים יבש שהיה נפוץ בערבות והסוואנות בתקופתו.
פרימט זה חי לצד מיני פרימטים ענקיים נוספים באותו אזור, כמו המין הקרוב תרופיתקוס ברומטי שהגיע למשקל 43 ק"ג והדינופיתקוס שהגיע למשקל של 45 ק"ג בממוצע. הוא חי גם לצד הומיניניים קדומים כמו הומו ארקטוס שאולי צדו אותו ותרמו להכחדתו.
חינמון
המודל העסקי העומד מאחורי חינמון הוא בדרך כלל מימון באמצעות פרסומות, כאשר העובדה שהוא מחולק חינם מגדילה משמעותית את תפוצתו והופכת אותו אטרקטיבי יותר למפרסמים. פרסום בחינמון נחשב כלי יעיל לחדירה בתפוצה נרחבת לקהל מגזרי ממוקד. ישנם חינמונים הממומנים בידי אגודות, ארגונים וגורמים בעלי עניין, הרואים בהם פלטפורמה להפצת מסר בקרב קהל מטרה. לעיתים קרובות מחולקים חינמונים בצמתים של תחבורה ציבורית, כגון תחנות רכבת תחתית, ומספקים לנוסעים חומר קריאה לשעת הנסיעה.
חינמון נחשב לעיתים כנחות לעומת עיתון המופץ בתשלום, עקב ההנחה כי אלמלא היה ניתן חינם לא היה נדרש ונקרא. ברוב המקרים החינמונים קטנים יותר בהיקפם מעיתונים בתשלום וסגנונם קליל יותר ומיועד לקריאה זריזה ולא מתעמקת.
חלקם של החינמונים בשוק העיתונות רשם עלייה מאז סוף שנות ה-90 של המאה ה-20, ועד המשבר הכלכלי העולמי שהחל בשנת 2008. החינמון "מטרו", שהחל את דרכו בסטוקהולם שבשוודיה ב-1995 זכה להצלחה רבה ומהירה, וקבוצת התקשורת השולטת בו החלה להוציא עשרות חינמונים ברחבי העולם, חלקם עירוניים וחלקם ארציים. המשבר הכלכלי פגע קשות בענף החינמונים, כמו בכל ענף העיתונות בעולם.
בישראל
בישראל מופצים חינמונים רבים, החל מעיתונים מקומיים (מקומונים) ועד עיתונים בתפוצה ארצית ועלוני פרשת השבוע.
רשימת חינמונים בתפוצה ארצית:
חינמונים בתפוצה ארצית שנסגרו:
גרוייר
גרוייר (Gruyère) היא גבינה שווייצרית הנקראת על שם העיירה גרוייר (Gruyères), שבקנטון פריבור, שבשווייץ, ואשר מיוצרת מאז המאה ה-12. בשנת 2001 הוכרה הגבינה כגבינה שווייצרית, עד אז, היו גם גבינות צרפתיות שטענו שהן גרוייר (הגבינות הצרפתיות בסגנון גרוייר הן קונטה ובופו).
גבינת הגרוייר היא מתוקה עם נגיעות של מליחות וטעמה משתנה ככל שהיא מתיישנת. לגבינה הצעירה טעם אגוזי והוא הולך והופך מורכב יותר עם ההבשלה. לאחר ההבשלה (כחמישה חודשים) נוצרים סדקים זעירים המקנים לה מרקם גרגירי ייחודי. גרוייר היא גבינה צהובה מוצקה, רכה יותר וחלקה יותר מאשר הגבינה השווייצרית אמנטל (Emmental).
שימושים
הגבינה טובה במיוחד לאפיה כיוון שטעמה מובחן אך לא משתלט. הגרוייר היא גבינה שנמסה היטב ולכן היא מתאימה לפונדו ביחד עם הגבינות ושרין ואמנטל. היא גם מהווה חלק מהמתכון הקלאסי של מרק בצל צרפתי ויש לה חלק גם בקרוק-מסייה, טוסט צרפתי קלאסי עם בשר חזיר וגבינה. בגרוייר משתמשים גם בקורדון-בלו בשילוב עם עוף ועגל. היא גם טובה כגבינת שולחן, וכאשר מגררים אותה היא מתאימה לפסטות וסלטים. נהוג להוסיף גרוייר מגוררת גם למרק לה-טורין, שהוא מרק שום צרפתי המוגש על לחם מיובש. יינות לבנים, כגון ריזלינג, מתאימים מאוד לגבינה וגם סיידר תפוחים חם ובירה בוק.
תהליך הייצור
על מנת להכין גרוייר, יש לחמם חלב גולמי לטמפרטורה של 34 מעלות במיכלי נחושת, ואז להחמיצו על ידי הוספה של אנזים הגבנה נוזלי. החלב המוחמץ נחתך לחתיכות בגודל של אפונים ונבחש, ומפריש מי גבינה. החלב המוחמץ מבושל ב 43 מעלות ואחר כך מעלים את הטמפרטורה במהירות ל 54 מעלות.
מי הגבינה נסחטים ועל מנת ללחוץ את החלב המוחמץ הוא מוכנס לתבניות. אחרי ההמלחה בתמלחת והוספת בקטריות, הגבינה מבשילה למשך חודשיים בטמפרטורת החדר, בדרך כלל על לוחות עץ, והופכים אותן בערך כל יומיים על מנת לדאוג לחלוקה שווה של הלחות. גרוייר יכולה להבשיל בין שלושה לעשרה חודשים, וככל שההבשלה ארוכה יותר כך טעם הגבינה יותר חזק.
היסטוריה
אזור גרוייר ידוע בייצור הגבינה שלו עם מהמאה ה-12. עדויות מימי הביניים מציינות את המומחיות של תושבי המקום להפוך את תנובת החלב הפרות שלהם לגבינה מלאת שומן. הגבינה נמכרה גם בצרפת ובאיטליה.
טורפדו
טורפדו הוא מערכת נשק תת-ימית, בעלת ראש נפץ ויכולת הנעה עצמית, ויכולות ביות וניהוג בחלק מהדגמים. הטורפדו משוגר מצוללות, ספינות, מטוסים ומסוקים, ונועד בדרך כלל להטביע כלי שיט בהדף הפיצוץ התת-מימי, או בעזרת מטען חלול.
גרוייר
היסטוריה
ההגירה הגדולה שהכתה את קנטון פריבור במהלך המאות ה 18 וה 19 הרחיבה את האזור הגאוגרפי של ייצור גבינת הגרוייר גם לקנטונים וו, נשאטל וז'ורה ואף לצרפת השכנה. אולם ללא הגנה על המותג צצו הרבה העתקים לגבינת הגרוייר. באמצע המאה ה-19 החל קמפיין למיסוד המותג והכרה במקום בו יוצרה הגבינה. שיחות שהתנהלו במדריד (1891), בפריז (1926) וברומא (1930) הסתיימו בחתימה על הסכם להגנת מותגים לפי מקום ייצורם. אולם, רק בשנת 2001 גבינת גרויר קיבלה את אישור המותג הגאוגרפי בשווייץ ובשנת 2011 את המיתוג האירופאי.
גרוייר מסביב לעולם
אין לבלבל בינה לבין הגבינה גרביארה, הפופולרית בעיקר ביוון.
טורפדו
אטימולוגיה
המילה "טורפדו" נגזרה משמן המדעי של בני סדרת החשמלנאים (Torpediniformes). השם המדעי עצמו נגזר מן המילה הלטינית "torpere", שמשמעותה "לשתק" או "להקשיח". את המונח טבע ב-1800 רוברט פולטון, ממציא הצוללת המעשית הראשונה. הוא כינה את מטען הנפץ שאותו הייתה הצוללת יכולה לשאת בשם "טורפדו". בשפה האנגלית נפוץ גם הכינוי "דג טורפדו" (Torpedo Fish - דג חשמלן), ומכאן כינוי הסלנג "דג" (Fish) לטורפדו.
המילה טורפדו נקלטה בלשון העברית בתחום הלוחמה הימית, וממנה נגזר הפועל הנפוץ בהרבה "לטרפד", שמשמעותו לסכל, למנוע, לבלום.
התפתחות הטורפדו
החל מימי הביניים נעשו ניסיונות לייצר מטעני חבלה תת-מימיים כנגד כלי שיט, בשיטות שונות: אם כמוקש נייח שמוצב במים במטרה שכלי השיט יתנגש בו, אם כמטען המוצמד לכלי השיט על ידי צולל או כלי שיט תת-מימי, ואם על ידי שיגור המטען אל אוניית האויב מכלי שיט או מהחוף. רוב המתקנים מסוג זה נקראים כיום מוקשים, מטענים או מלכודות פתאים (Booby Traps).
לקראת סוף המאה ה-18 עסק המהנדס האמריקאי רוברט פולטון בתכנון הצוללת הראשונה, לה קרא נאוטילוס. כדי להוכיח לממשלות צרפת ובריטניה את ערכה הצבאי של הצוללת, הציג פולטון את הטורפדו, כאמצעי לחימה ייחודי לה. הטורפדו של פולטון תוכנן להיגרר על ידי הצוללת אל מתחת לאוניית אויב, ולהתפוצץ במגע עמה. פולטון הדגים את השיטה בהצלחה, אך שתי הממשלות לא היו מעוניינות בה והניסויים הסתיימו ב-1805.
במלחמת האזרחים האמריקנית עשתה הקונפדרציה שימוש רב במוקשים ימיים כמענה ליתרון הימי המכריע של האיחוד. מוקשים אלה נקראו אז "טורפדו". במהלך המלחמה נעשו ניסיונות ראשונים לפיתוח טורפדו מונחה על ידי קומנדר (סגן-אלוף) מתיו פ. מורי (Matthew Fontaine Maury), איש הקונפדרציה. מורי גם ניסה לפתח גרסה בעלת הנעה חשמלית, אך זו לא נחלה הצלחה.
הטורפדו של לופיס ווייטהד
אבי הטורפדו המונע עצמית היה ג'ובאני לופיס (באיטלקית: Giovanni Luppis, בקרואטית: איואן לופיס). לופיס היה קצין בדרגת פרגטנקפיטן (Fregattenkapitan, מפקד פריגטה, דרגה המקבילה לדרגת קומנדר בציים מודרניים, ובצבאות יבשה ללוטננט קולונל, סגן-אלוף) בצי האימפריה האוסטרו-הונגרית, תושב פיומה, עיר נמל לחוף הים האדריאטי (כיום בקרואטיה, וידועה בשמה הקרואטי רייקה). לידיו של לופיס הגיעו תוכניות של קצין צי אחר, ששמו אינו ידוע. התוכניות היו רעיון למעין סירת נפץ לא מאוישת, שתונחה למטרתה מהחוף בעזרת חבלים, ותתפוצץ במגע עם המטרה. הסירה הונעה בעזרת מדחף, שהופעל על ידי מנגנון של שעון. לופיס פיתח את הרעיון וכינה את הנשק החדש סאלבאקוסטה (salvacoste, מגן החופים). אב הטיפוס הוצג בפני הקיסר פרנץ יוזף בנמל רייקה בשנת 1860 וזכה להערכה, אך הצי סירב לרכוש את הנשק עד שלא ישופרו הנעתו ודרך היגויו.
לאחר שהצי האוסטרו-הונגרי החליט לרכוש את הנשק, הקים וייטהד את המפעל הראשון לייצור טורפדו בפיומה. ב-1870 שכלל וייטהד עוד את הטורפדו, כך שיוכל להגיע לטווח של כ-900 מטרים במהירות 6 קשרים (כ-11 קמ"ש). עד 1881 כבר ייצא המפעל טורפדות לעשר מדינות נוספות. הטורפדות הונעו באמצעות מכל אוויר דחוס, ונשאו ראש נפץ ובו "כותנת נפץ" - ניטרוצלולוזה, או גלוקסילין. וייטהד המשיך בפיתוח הטורפדות והצליח להגביר את מהירותם: ב-1876 הגיעו הטורפדות ל-18 קשר (33 קמ"ש), ב-1886 ל-24 קשר (44 קמ"ש) וב-1890 כבר יוצרו דגמים שהגיעו למהירות של 30 קשר (56 קמ"ש). גם קוטר הטורפדות הוגדל, ונע בין 14 אינץ' (35.5 ס"מ) ל-18 אינץ' (45.7 ס"מ); אורכו של הטורפדו הגדול ביותר היה 5.8 מטרים. הטורפדו שיוצר במפעל של וייטהד בפיומה היה עשוי מסגסוגת של ארד וזרחן או פלדה ממורקת. ראש הנפץ היה במשקל 91 ק"ג. האוויר הדחוס ששימש להנעת הטורפדו נדחס ללחץ של 1300 ליברות לאינץ' מרובע (9 MPa, כ-88 אטמוספירות) והניע שני מדחפים. מאמצים רבים הושקעו במנגנונים לשמירה על העומק והכיוון הרצויים. עד 1881 יוצרו כ-1,500 טורפדות. ב-1890 פתח וייטהד מפעל נוסף בסן טרופה שבדרום צרפת. מפעל זה ייצר טורפדות לייצוא לברזיל, להולנד, לטורקיה וליוון.
ב-1869 החלה האדמירליות הבריטית להתעניין בהמצאה החדשה, וב-1870 התקבלה ההזמנה הבריטית הראשונה. שנה לאחר מכן שילמו הבריטים לווייטהד 15,000 ליש"ט תמורת חלק מפיתוחיו, וב-1872 החלו הבריטים בייצור טורפדות משלהם באנגליה. גם וייטהד פתח מפעל משלו באנגליה ב-1890, שרוב תוצרתו הייתה לייצוא.
פיתוחים נוספים
במקביל לפיתוח הטורפדו של וייטהד, פותחו דגמים נוספים במקומות אחרים בעולם. בארצות הברית פיתח לוטננט קומנדר (רב-סרן) ג'ון א. האוול מצי ארצות הברית טורפדו משלו, שהונע על ידי גלגל תנופה. הטורפדו של וייטהד נחשב טוב יותר, אך לתכנון של האוול היו יתרונות: הוא היה פשוט וזול יותר יחסית לטורפדו של וייטהד, וכן היה יכול לנוע בקו ישר ולא השאיר שובל מים אחריו. נעשו ניסיונות לפתח דגמים אחרים של טורפדו, אולם רק זה של האוול נחל הצלחה, ויוצר בין השנים 1885 ל-1895. ב-1894 נכנסו לשירות טורפדות מן הדגם של וייטהד שיוצרו בארצות הברית, וייצור הדגם של האוול הופסק.
וייטהד רכש ב-1888 את הזכויות על הגירוסקופ, אך התגלה כי זה אינו מדויק דיו. ב-1890 רכש וייטהד תכנון טוב יותר של הגירוסקופ; באופן אירוני, הדגם המשופר נרכש ממתחרהו העיקרי, האוול. במקביל לייצור של וייטהד ושל האוול יוצרו טורפדות גם בגרמניה על ידי החברה של ל. שוורצקופף; אלו יוצאו לרוסיה, יפן וספרד. ב-1885 הזמינה גם בריטניה טורפדות ממפעל זה, מכיוון שווייטהד לא יכול היה לעמוד בביקוש.
הטורפדות שיוצרו במפעליו של וייטהד לא היו מונחים, כלומר נועדו לשוט אל מטרתם בקו ישר, ללא הנחיה. ואולם כבר בשנת 1897 רשם ניקולה טסלה פטנט על סירה מונחית רדיו הנשלטת מרחוק, והדגים את השימוש בעיקרון זה עבור טורפדות מונחים מרחוק. למרות זאת, טורפדות מונחי רדיו לא נבנו עד שנות השישים של המאה העשרים.
ספינות טורפדו
המחצית השנייה של המאה ה-19 הייתה תקופה של שינויים משמעותיים בטכנולוגיה הצבאית הימית. אוניות הקו המונעות במפרשים שהיו בשיא פעילותן בתחילת המאה, הלכו ועברו מן העולם. את מקום המפרש החליף מנוע הקיטור; גוף העץ של האוניות צופה בשריון, ולאחר מכן נבנה גם הגוף ממתכת. התותחים המיושנים הוחלפו בתותחים גדולים ובעלי עוצמה רבה יותר, שהיו מורכבים על צריחים. כך הלכה והתהוותה אוניית המערכה, שהייתה עמוד השדרה של הציים המודרניים בסוף המאה. היו אלה אוניות המלחמה הגדולות ביותר, החמושות בחימוש הכבד ביותר, והמשוריינות בשריון הכבד ביותר. הן גם היו יקרות מאוד. ציי המעצמות הצטיידו במספר גדל והולך של אוניות כאלה.
המצאת הטורפדו הובילה את האסטרטגים הימיים לחשיבה, כי ייתכן ונמצא הנשק שיוכל להביס את אוניות המערכה. כדי לשגר טורפדו אין צורך בכלי שיט כבד, מגושם ואיטי, וניתן בהחלט לשגרם מספינות קלות, זריזות וזולות לייצור. אוניות המערכה הכבדות והאיטיות לא היו יכולות להתמודד עם ספינות כאלה, מכיוון שהתותחים הכבדים שלהן בעלי הקוטר הגדול וקצב האש האיטי נועדו לקרב עם אוניות מערכה אחרות ולא התאימו לירי על ספינות קטנות וזריזות.
כך נולדה ספינת הטורפדו - ספינה קטנה, מהירה, זולה לייצור, חמושה במספר טורפדות. הספינה הראשונה שהותאמה לשאת טורפדות הייתה הספינה הבריטית אה"מ "לייטנינג", שהושקה ב-1877. הספינה הייתה באורך של כ-30 מטרים, הונעה במנוע קיטור, ונשאה שני צינורות לשיגור טורפדו. ב-1878 השיק הצי הצרפתי את ספינת הטורפדו הראשונה שלו, Torpilleur No 1. ספינות טורפדו נבנו בציים רבים לקראת סוף המאה. הן היו באורך 30 עד 50 מטרים, ונשאו עד שלושה צינורות טורפדו ומקלעים או תותחים קלים. ספינות אלו הונעו בעזרת מנועי קיטור, והפליגו במהירויות שנעו בין 20 ל-30 קשר (37 עד 56 קמ"ש); הן היו זולות יחסית, וכך ניתן היה לבנות אותן במספרים גדולים וליצור שייטות שיוכלו ליזום התקפות המוניות על אוניות גדולות יותר; הסיכון באובדן מספר רב של ספינות קטנות כאלה היה משתלם, לאור הסיכוי להטביע אוניית שטח גדולה.
הטבעות ראשונות
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הייתה המלחמה הראשונה בה הופעלו טורפדות בהצלחה. ספינות טורפדו רוסיות הצליחו להטביע כמה כלי שיט טורקיים, הפעם הראשונה בה הוטבעו כלי שיט בידי טורפדו בעל הנעה עצמית (להבדיל ממוקשים ימיים). ב-23 באפריל 1891 הוטבעה הפריגטה "Blanco Encalada" במהלך מלחמת האזרחים של צ'ילה. ספינות הטורפדו החלו זוכות להכרה כאמצעי לחימה משמעותי ונבנו המשחתות הראשונות שנועדו להילחם בהן.
מלחמת רוסיה–יפן (1904–1905) הייתה המלחמה הראשונה בה נעשה שימוש נרחב בטורפדו. הצי היפני הקיסרי והצי הרוסי הקיסרי ירו במהלך המלחמה זה על אוניותיו של זה כ-300 פצצות טורפדו. טורפדות אלו הטביעו אוניית מערכה אחת, שתי סיירות משוריינות ושתי משחתות. זאת, מתוך כ-80 כלי שיט שהוטבעו במלחמה בכל האמצעים. במהלך קרב צושימה, ב-27 במאי 1905, הוטבעה אוניית הדגל הרוסית על ידי טורפדות יפניים; האונייה הרוסית נפגעה קשות לפני כן מאש תותחים, ואדמירל הצי היפני, היהאצ'ירו טוגו, הורה לספינות הטורפדו ולמשחתות להטביעה.
מלחמות העולם
תורת הלחימה של אותה תקופה דגלה בהתקנת צינורות טורפדו על כלי שיט מכל הסוגים. בדרך כלל חומשו משחתות, ספינות טורפדו וצוללות בטורפדו, אך לעיתים צוידו גם סיירות ולעיתים נדירות גם אוניות מערכה בטורפדות. תורת הלחימה הימית של אותה תקופה כללה שיגור טילי טורפדו כנגד אוניות השטח של האויב, בעת קרבות ימיים בלב ים. ירי על אוניות סוחר היה אסור על פי המשפט הבינלאומי. על פי החוק יש לעצור את אוניית הסוחר, לבדוק את מטענה, לאפשר לצוות לרדת ממנה ולספק לו אמצעים להגיע לחוף בבטחה, ורק אחר כך להטביע את אוניית הסוחר. מפקד הצוללת הגרמנית U-35, לותאר פון ארנו דה לה פרייר (Lothar von Arnauld de la Perière), שהשיג את מספר ההטבעות הגדול ביותר של מפקדי הצוללות אי פעם, פעל בדרך זו. ואולם, כבר בשלב מוקדם במלחמת העולם הראשונה היה שימוש בטורפדו כלפי אוניות סוחר, שימוש שהלך והעצים עם חידוש לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת על ידי גרמניה, בתחילת 1917.
תקציבם המצומצם של ציי המעצמות בין שתי מלחמות העולם הביא לכך שפיתוח הטורפדות התקדם מעט מאוד, אם בכלל. המעצמה היחידה שהשקיעה בפיתוח טורפדות הייתה יפן, והצי היפני הקיסרי פיתח דגם מתקדם שנקרא "סוג 93" (Type 93). לדגם זה היה טווח ארוך יחסית ואמינות גבוהה. טורפדות מסוג זה הביאו להישגים יפים במלחמת העולם השנייה מול צי ארצות הברית, וזכו לכינוי "חנית ארוכה" (Long Lance). לעומתם, טורפדות של ציים אחרים, כמו הקריגסמרינה של גרמניה הנאצית, הצי המלכותי הבריטי וצי ארצות הברית היו בעלי בעיות אמינות רבות, שהתגלו במהלך המלחמה, ונדרשו חודשים ארוכים לפתרון הבעיות.
למרות זאת, היו כמה חידושים בתקופה זו. כבר בסוף מלחמת העולם הראשונה נהגה הרעיון להטלת טורפדו מן האוויר, על ידי מטוסים. רעיון זה הוביל ליצירתם של מפציצים ייעודיים שנקראו מפציצי טורפדו; עד תום מלחמת העולם השנייה היה זה אחד משלושת הסוגים העיקריים של מטוסי קרב והפצצה שהרכיבו את הכוח האווירי של נושאות המטוסים (בצד מטוסי קרב ומפציצי צלילה).
כמו כן, נעשו ניסיונות שונים בהנעת הטורפדו. חידוש נוסף היה התקנת מרעומים מגנטיים בטורפדו. המתכננים חששו שהטורפדו לא יהיה יעיל כנגד אוניית מערכה, שלה מיגון כבד. בשל כך, תוכננו הטורפדות כך שינועו בעומק מסוים מתחת למים, ויתפוצצו מתחת לשדרית האונייה; הפיצוץ יתרחש כאשר המרעום המגנטי יחוש את הכניסה לשדה המגנטי שיוצר גוף האונייה, והפיצוץ יופעל, בדומה למוקשים מגנטיים. טורפדות כאלו פותחו במקביל ובנפרד על ידי גרמניה, בריטניה וארצות הברית. הפיתוח סבל מקשיים; בכל הדגמים התגלו תקלות במרעומים המגנטיים. בטורפדות שיוצרו בארצות הברית ובגרמניה התגלו תקלות גם במנגנון שמירת העומק. קושי נוסף שלא נחזה, ושהתגלה רק במהלך מלחמת העולם השנייה, היה השפעת השדה המגנטי של כדור הארץ, שהשפיע על השדה המגנטי של האוניות ועל המרעומים המגנטיים. בבריטניה ובגרמניה הצליחו הציים להתגבר על התקלה במהירות, אך בארצות הברית התעכב תיקון התקלה במשך חודשים ארוכים בשל הטלת אחריות הדדית בין הגופים השונים. רק 21 חודשים לפני תום המערכה באוקיינוס השקט הושלם פיתוחו של טורפדו אמריקאי יעיל.
במהלך מלחמת העולם השנייה נעשה שימוש נרחב בטורפדות. ב-9 באפריל 1940, במהלך הפלישה לנורווגיה מוטבעת הסיירת הגרמנית 'בליכר' על ידי 2 טורפדו שנורו ממבצר אוסקרבורג בפתח מפרץ אוסלו. הטבעת הסיירת לא מנעה את כיבוש אוסלו אך נתנה פסק זמן שבו הצליחה משפחת המלוכה לברוח לבריטניה. צוללות הצי המלכותי הבריטי בים התיכון מנעו העברת אספקה לצבאות מדינות הציר בצפון אפריקה, ומטוסי הצי הטביעו בקרב טאראנטו (בלילה שבין 11 ל-12 בנובמבר 1940) באמצעות טורפדות מוטלים מן האוויר אוניית מערכה איטלקית אחת ופגעו קשות בשתיים נוספות; בכך נוטרל עיקר כוחם הימי של האיטלקים בים התיכון. באוקיינוס האטלנטי הצליחו מטוסים בריטיים מנושאת המטוסים אה"מ ארק רויאל לשגר טורפדו שפגע באוניית המערכה הגרמנית ביסמרק; פגיעת הטורפדו גרמה לאובדן כושר ההיגוי של האונייה הגרמנית ולירידה במהירותה, כך שאוניות המערכה הבריטיות הצליחו ללכוד אותה ולהטביעה.