cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בת-שבע דגן
ביוגרפיה
הייתה אסירה במחנות הריכוז אושוויץ, ראוונסבריק ומלחוב. שוחררה ב-2 במאי 1945 על ידי הצבא הבריטי, אחת הבודדות במשפחתה ששרדו את המלחמה. עלתה לארץ בספטמבר 1945 והחלה לפרסם את כתביה בשנת 1991. החלה דרכה כגננת ומחנכת. למדה בסמינר שיין למורים ולגננות ולאחר סיום לימודיה האקדמיים עבדה כפסיכולוגית חינוכית. ניהלה את מדור גני הילדים בשירות הפסיכולוגי של עיריית תל אביב-יפו.
רכיב השתיקה
חוקרת ספרות הילדים יעל דר טוענת כי מאז קום המדינה ובמשך חמישה עשורים לאחר מכן, המעיטו בכתיבת ספרות ילדים על השואה, מחשש ליצור פחדים בטרם עת בקרב הילדים ולהזיק להם. מתחילת שנות ה-2000 חל שינוי בכך, ונכתבו יותר סיפורים ושירים לילדים על הנושא. ההיסטוריונית אניטה שפירא מעלה הסבר להיעדר ספרות נרחבת בנושא, וטוענת כי השתיקה הייתה תוצר של תרבות אֵבל מקובלת בזמנו שעניינה היה איפוק; השואה נחשבה בחברה כדבר שיש להסתירו על מנת שלא להיראות חלש. ניצולי השואה שהגיעו לארץ רצו להשתייך לחברת הצברים החזקים, ולכן זיכרונותיהם מהשואה עמדו להם כמכשול ולא אפשרו להם היטמעות בחברה, הן מצד הקולטים והן מצד הנקלטים. התפישה הרווחת הייתה שרק מי שהתנגדו בכוח הזרוע או מרדו בשלטון הנאצי נחשבו כראויים לשבח, ואלו מבין הניצולים ש"רק" שרדו ו"רק" הצליחו לשמור על צלם אנוש אינם ראויים לו, אלא להפך, מבטאים את דמותו של יהודי חלש ומעורר רחמים. עם הזמן החלה תפישה זו להשתנות וההבנה כי השואה, כולל הסיפורים האישיים של אלה שעברו אותה על בשרם, היא חלק מהזהות הקולקטיבית של העם היהודי החלה לחלחל, ולסיפוריהם תפקיד חשוב בזהות העם כולו.
לטענתה, מקורה של שתיקה זו בקרב השורדים היא במנגנוני הגנה לא מודעים שהופעלו אצלם עקב הטראומה הממושכת. השורדים שהחלו לספר על חוויותיהם, לדבריה, פעלו מתוך מחויבות מוסרית ורגשית, כמעין תשלום חוב עבור אלה שלא הצליחו לשרוד. בספריה דגן מוסיפה ודנה בנושא השתיקה בהקשר החברתי, לנוכח הפחד הטבעי שחש כל אחד לנוכח נושא השואה, ועל כן מביא להימנעות מעיסוק בו. תגובה דומה ניתן למצוא אצל מבוגרים שחרדים לתגובות ילדיהם לנושאים הקשורים בשואה.
ייתכן כי סיבה נוספת לשתיקה ולחוסר העיסוק בשואה נובעת ממכשולים אסתטיים, כפי שטען א.ב. יהושע. לטענתו, ישנה הסתייגות מוסרית בהפיכה של חוויה קשה שכזו ליצירה אמנותית. הוא מעמיד בנוסף בעיית הזדהות שעיקרה טמון בכך שמראש הרחמים נתונים לדובר החלש, ומכאן גם ההזדהות עמו היא אוטומטית, שלא כמו בספרות אחרת בה הדובר צריך להתאמץ על מנת לרכוש את אהדתם והזדהותם של הקוראים. מכשול נוסף טמון בכך שלקוראים אין אפשרות להבין את הסיטואציה לעומקה. היא מזכירה בעיה זו: היא טוענת כי לכל אדם קשה לתפוש ולהבין אירועים ומעשים בהם לא התנסה בחייו.
הגדרה במרחב הספרותי
החוקרת מירי ברוך מגדירה את השיר הלירי כקשור לתחושות, הלך רוח וחוויות רגשיות של הפרט במגעו עם העולם. הגדרה זו תואמת את רוח כתביה של דגן, מכיוון שמובעים בהם רגשותיהם ומחשבותיהם של הגיבורים. בנוסף, הם תואמים למאפיינים נוספים של השיר הלירי: דובר בגוף ראשון המספר על חוויות אישיות, תיאור הדברים בזמן הווה או סמוך לו, בדרך כלל קצר וממוקד. ברוך מבדילה בין שני סוגים של השיר הלירי: השיר הלירי למבוגרים, שהוא שיר 'טבעי' שיוצר אשליה כי אין בו סגנון ועיצוב אמנותי אלא וידוי הדובר בפני קהל כלשהו, והשיר הלירי לילדים: שיר 'מחופש' בו דובר מבוגר מתחפש לילד ומספר על חוויות ילדוּת שלו ושל אחרים. הסגנון אינו סגנונו הטבעי של הדובר אלא סגנון המתחשב בגיל וברמת החשיבה של הקורא הילדי. בהתאם להגדרת השיר הלירי לילדים של ברוך, דגן לרוב מתארת בשיריה את ילדותה מנקודת מבט של ילד או ילדה, וגם השפה מותאמת לילדים. בדבר הסגנון, ישנו ספק, שכן כתביה של דגן מיועדים בראש ובראשונה לילדים, ואולי זהו סגנונה הטבעי ולא בהכרח סגנון מותאם ומתחשב. לכתביה ישנם גם השתייכות לז'אנר הסיפורי, מפני שהם כוללים מרכיבים סיפוריים של עלילה וסיפור התואמים את הגדרת ז'אנר זה.
הגדרתה של דגן את כתיבתה
דגן מספרת כי בעת עבודתה כגננת נתקלה בשאלות רבות מצד הילדים בנוגע למספר המקועקע על זרועה. היא ניסתה לכתוב להם סיפור כדי למצוא להם הסבר מתאים. ברבות השנים, כפסיכולוגית, התאימה את כתביה עבור הילדים. לדוגמה, סיפורה "מה קרה בשואה" מסתיים בסוף טוב: עלייה לארץ ישראל.
לצד השמירה על בריאותם הנפשית של הילדים היא מאמינה כי ישנו הכרח במתן תשובות לילדים עבור שאלותיהם בנושא השואה. השאלות והתשובות מאפשרות להם להשתתף בחינוך למציאות, מספקות את סקרנותם הטבעית ובכך משפרות את המוטיבציה של הילדים להמשיך לשאול שאלות ולחקור את העולם סביבם. דגן חושבת כי השמעת סיפורי השואה לילדים תגרום לשותפות רגשית, עיצוב שיפוט מוסרי, תחנך לגילוי רחמים אנושיים ולגינוי הרשע, ותביא לעמדה פעילה של הילד להגנה עצמית בשעת סכנה.
פעילות -ציבורית ופרסומים
בשנת 1977 נכחה בכנס הבינלאומי של אומ"פ (הארגון הבינלאומי לחינוך בגיל הרך) שהתקיים בוורשה ונושאו היה 'טובת הילד'. היא ראתה את ביקורה בארץ בה גדלה והתחנכה כ"אפשרות בלתי חוזרת לשוב אל שרידי העבר בפולין של היום, כאדם חופשי וכנציגת ישראל [...] משמעות אישית וציבורית כאחת". לאחר השתתפותה בכנס העבירה את רשמיה משם בהרצאות בארץ. בשנים הבאות פרסמה מספר מאמרים, בכתב העת "הד הגן". בשנת 1986 הופיע המאמר "הגישה הפסיכולוגית חינוכית להוראת נושא השואה בגיל הרך", בו דנה בתהליך ההתפתחותי הדרגתי של הילדים והסבירה מהן התופעות ההתפתחותיות המקשות על תפישתם ההיסטורית של ילדים. כמו כן הסבירה כי הגיל הרך מתאפיין בלמידה מתוך הזדהות וחיקוי, ולכן הציעה דרכים לצוותי החינוך ולמבוגרים הקרובים לילדים במטרה להקל על הקשיים המתעוררים לנוכח ההתמודדות עם הנושא.
בשנת 1989 פרסמה מאמר נוסף, "הגישה הפסיכולוגית חינוכית להוראת נושא השואה", בו הציגה דילמה בהוראת השואה שעיקרה הקונפליקט בין נטייתו הטבעית של אדם להדחיק את הנושא לבין הצורך והמחויבות לזכור ולהפיק לקחים. אותה שנה פורסם גם מאמרה "יום השואה והגבורה בגן הילדים", לפיו הגירויים העזים של יום הזיכרון לשואה ולגבורה עלולים להזיק במיוחד לילדים רכים בשנים. במאמר זה הראתה כיצד לדעתה אפשר לעסוק בנושא במסגרת גן הילדים ובאילו דרכים ניתן להכין את הילדים ליום הזיכרון לשואה ולגבורה עצמו, למשל באמצעות הדגמת קולות צופרים על ידי הילדים בהקשר של רכבי חירום (מכבי אש, אמבולנס, משטרה) וללוות זאת בשיחה על משמעות הצופר.
בשנת 1999 פרסמה בכתב העת "בשביל הזיכרון" של יד ושם את המאמר "שורדי השואה במפגש עם תלמידים" בנושא לימוד וחינוך השואה. במאמר הציגה הנחיות למורים כיצד להתמודד במפגש תלמידים עם אנשים שעברו את השואה, הסבר על מטרות מפגש שכזה והיערכויות שלדעתה יש לבצע לקראתו כדי להבטיח חוויה שעיקרה גילוי אנושיות אל מול אירועי השואה ושמירה על אמונתם של התלמידים באדם. ב"המדף לילד" שיצא ב-1993 מתוארים שני קווים מרכזיים ברצף האירועים: האחד עוסק בסבלם של היהודים תחת השלטון הנאצי, והשני במרד מול הרשע והיכולת להביס אותו.
בשיריה מספרת דגן על חפצים שפוגש ילד בסביבתו הקרובה, כמו תמונה, נרות, צפירה, מגן דוד ועוד. באמצעות השירים דגן מעבירה מידע, הסברים ורגשות הקשורים לשואה באופן מעודן ומרוכך המאפשר לילד לקלוט, לעכל, להפנים ולזכור.
בשנת 2012 הדליקה משואה בטקס יום הזיכרון לשואה ולגבורה שהתקיים ברחבת יד ושם.
הוקרה ליצירתה
בשנת 2008 זכתה בפרס יד ושם לאשת החינוך. על פועלה לקידום הוראת השואה בגיל הרך. קיבלה את אות יקירת העיר חולון.
מרים סנפיר, מרכזת המסלול לגיל הרך במכללת לוינסקי לחינוך כתבה על דגן: "במהלך שנות עבודתה, כפסיכולוגית ומחנכת, נודעה הגב' דגן בתרומתה הייחודית בנושא זיכרון השואה והגבורה והנחלתו למחנכות ולחניכים הצעירים... הגב' דגן עסקה בפיתוח חומר ספרותי, בשיר ובפרוזה, שיקרב ילדים צעירים אל מאורעות הימים ההם, על ידי הזדהות עם דמויות ילדים, עם אירועים מחיי היום-יום, או על ידי סיפורים מעין דוקומנטריים, שמתארים את ההתרחשות בשפה מובנת ומנקודת תצפית של מבוגר תומך. המסר המייחד חומר זה טמון במימד האנושי של החיים בצל השואה שאפשר הישרדות בימים קשים והקישור של השואה עם תקומת ישראל בארצו".
חלומות מפלסטיק
חלומות מפלסטיק היא תוכנית טלוויזיה דוקומנטרית, אשר שודרה בערוץ HOT בידור ישראלי החל מה-20 בפברואר 2012. התוכנית צולמה בקליניקה של המנתח הפלסטי ד"ר דב קליין ועוקבת אחרי המטופלים שלו.
פורמט
התוכנית מתעדת בכל פרק כ- 3-2 מטופלים אשר באים לבצע ניתוח פלסטי בקליניקה. כל אדם מתועד למשך שני פרקים, לפני הניתוח, בשלבי הייעוץ וההתלבטות, ולאחריו. נוסף לכך, התוכנית גם מתעדת את התגובות, בימים שלפני ואחרי הניתוח בקרב החברים והמשפחה של המנותח. התוכנית מלווה בצילומים קצרים מחדר הניתוח.
בתוכנית השתתפו עשרות מפורסמים וביניהם - נטלי דדון, זהבה בן ועוד.
שידור
בעונה הראשונה שודרו עשרה פרקים והיא בוימה על ידי יסמין קיני. בעקבות הצלחתה הוזמנה עונה שנייה שעלתה לשידור במאי 2013, ששוב כללה עשרה פרקים שבוימו על ידי יסמין קיני.
בעונה השלישית עלתה ביולי 2014, בבימוי של עידית אברהמי.
בנובמבר 2014, המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין מנעה מחברת הכבלים הוט להעלות את העונה הרביעית של התוכנית, לאחר שקבעה כי מדובר ב"פרסום וקידום יחסי ציבור אסורים, בניגוד לכללי משרד התקשורת", לכאורה. על-פי בדיקות שבוצעו במועצה לחוזי ההתקשרות של התוכנית, נטען כי ד"ר קליין שילם 300 אלף שקל עבור השימוש בחומר המצולם במרפאתו ובאתר האינטרנט שלו. במאי 2015 הותר לבסוף לעונה הרביעית לעלות לשידור.
מלאכים באמריקה (מיני-סדרה)
מלאכים באמריקה (אנגלית: Angels in America) היא מיני סדרת טלוויזיה של HBO שעלתה לשידור ב-2003 המבוססת על מחזה בעל אותו שם זוכה פרס הפוליצר, שנכתב בידי טוני קושנר. הסדרה בוימה על ידי מייק ניקולס, ותסריטה עובד על ידי הכותב הראשי של המחזה. עלויות הסדרה הגיעו לכ-64 מיליון דולרים, המהווים את אחת מההפקות היקרות ביותר שנעשו למיני סדרת טלוויזיה אי פעם. הסדרה, שמתרחשת בשנת 1985 בזמן כהונתו של רונלד רייגן כנשיא ארצות הברית, מגוללת את סיפורם המתמוסס של שני זוגות בקרב הפוליטיקה של עידן נשיאות רייגן, התפשטות של מגפת האיידס והאקלים החברתי והפוליטי המשתנה במהירות.
"מלאכים באמריקה" הייתה המיני הסדרה הטלוויזיונית הכי נצפית בכבלים בארצות הברית בשנת 2003, גרפה את תשבחות המבקרים והייתה מועמדת לאין ספור פרסים. הסדרה זכתה ב-9 פרסי אמי ו-5 פסלוני גלובוס הזהב.
הדיוויזיה הרב-לאומית מרכז
הדיוויזיה הרב-לאומית מרכז הייתה דיוויזיה של נאט"ו אשר כללה כוחות מארבע מדינות: גרמניה, בריטניה, הולנד ובלגיה. הדיוויזיה הייתה כוח תגובה מהירה שנועד לפתרון משברים.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באפריל 1994. היא נועדה להוות כוח תגובה מהירה של נאט"ו שיפעל לפתרון משברים בכל רחבי העולם. כל אחת מארבע המדינות המייסדות של הדיוויזיה תרמה בריגדה אחת לצורך ההקמה. גרמניה תרמה את בריגדת התובלה האווירית ה-31, בריטניה תרמה את בריגדת התובלה האווירית ה-24, הולנד את בריגדת התובלה האווירית ה-11 ובלגיה את בריגדת הקומנדו.
הדיוויזיה הייתה חלק מקורפוס התגובה המהירה של הברית ומוקמה במטה המשותף ריינדהלן במנשנגלדבך. הדיוויזיה הייתה כפופה למפקדת נאט"ו, אולם הוסמכה לשרת גם את האיחוד המערב-אירופי.
אליפות צרפת הפתוחה 2019
אליפות צרפת הפתוחה 2019 הייתה תחרות טניס, שנערכה על מגרשי חימר באצטדיון רולאן גארוס בפריז. האליפות החלה ב-26 במאי 2019 והסתיימה ב-9 ביוני 2019. הייתה זו האליפות ה-118 של התחרות מאז ייסודה.
הפרסים
סכום הפרס הכולל לאליפות 2019 הוא 42,661,000 אירו, גידול של 8% בהשוואה לאליפות של 2018. הזוכים בתואר היחיד לגברים ולנשים מקבלים 2,300,000 אירו, גידול של 100,000 אירו בהשוואה לשנת 2018.
משתתפי תחרויות קיבלו את הפרסים הבאים (באירו):
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו. להלן ה-16 הראשונים של הדירוג:
רפאל נדאל ניצח בתחרות בפעם השלישית ברציפות ובפעם ה-10 בסך הכול.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
מנצחת תחרות של השנה הקודמת סימונה האלפ מרומניה הודחה ברבע הגמר.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות החזקים שזכו בדירוג:
מנצחי התחרות בשנת 2018 פייר-יוג ארבר וניקולה מאי לא שיחקו. בתחרות ניצח זוג הלא מדורג קווין קרביץ ואנדראס מיס מגרמניה שניצחו בגמר זוג לא מדורג ג'רמי שרדי ופבריס מרטין מצרפת ב-2 מערכות.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות החזקים שזכו בדירוג:
מנצחות תחרות 2018 ברבורה קרייצ'יקובה וקטרינה סיניאקובה מצ'כיה הודחו בסיבוב הראשון. במשחק הגמר טימיאה באבוס מהונגריה וכריסטינה מלאדנוביץ' מצרפת נפגשו עם הזוג הסיני לא היה מדורג וניצחו ב-2 מערכות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 32 זוגות. להלן הזוגות שזכו בדירוג:
מנצחי תחרות 2018 לטישה צ'אן מטאיוואן ואיוואן דודיג מקרואטיה לא היו מדורגים, נפגשו במשחק הגמר עם גבריאלה דברובסקי מקנדה ומטה פביץ' מקרואטיה וניצחו ב-2 מערכות.
זבולון דאב סיסטם
זבולון דאב סיסטם (באנגלית: Zvuloon dub system) היא להקה המשלבת מוזיקת דאב, אתיופית ורגאיי שורשי. הלהקה החלה להופיע בשנת 2006 ושרה בעברית, אמהרית, טיגרית, גורגה ואורומו.
במשך השנים שיתפה פעולה עם אמני רגאיי בינלאומיים כגון בראדר קאלצ'ר, אפל גבריאל ועוד.
אודות
הלהקה הוקמה בשנת 2006 בתל אביב על ידי האחים סמילאן המשמשים כמנהלים המוזיקליים והמפיקים של הלקה. הם הקימו את הלהקה מתוך כוונה לעסוק ברגאיי ודאב עם השפעות מג'אז אתיופי, מוזיקת נשמה, פאנק, ג'אז אמריקאי ומוזיקה מזרחית.
תחילה הייתה להקת רגאיי אינסטרומנטלי ובשנים הראשונות היה תומר הררי סולן הלהקה. בשנת 2009 פרש ואז הצטרף גילי יאלו כסולן הלהקה.
הלהקה החלה את דרכה רק על הבמות ובשנת 2011 יצאו חברי הלהקה לסיבוב הופעות ראשון בקנדה.
הלהקה אף שיתפה פעולה עם אפל גבריאל מלהקת יזראל ויבריישן, ומחמוד אחמד.
בשנת 2012 הוציאו את אלבום הבכורה Freedom Time. האלבום יצא תחת הלייבל העצמאי של הלהקה Med.Tone Records.
בשנת 2013 הוציאה הלהקה סינגל כפול בשיתוף פעולה עם האמנים קורנל קמפבל ורנקינג ג'ו.
בשנת 2014 הוציאו את אלבומם השני, Anbessa Dub, באלבום אירחו זמרים בני קהילת "ביתא ישראל" האתיופית ושיתפו פעולה עם יעקב לילאי, זמר ונגן קרר (כלי פריטה אתיופי).
בשנת 2016 הוציאו אלבום EP בשיתוף עם קורנל קמפבל.
חברי הלהקה
חברים לשעבר:
מרדכי פיקר
מרדכי (מונדי) פיקר (20 במרץ 1943 - 10 במאי 2020) היה כדורגלן ישראלי, מהבולטים בשחקני הפועל חיפה בשנות ה-60 של המאה ה-20.
ביוגרפיה
מרדכי (מונדי) פיקר נולד בשנת 1943 בתוך מחנה ריכוז במוגילב, שבאוקראינה. לאחר שחרור המחנה על ידי הצבא האדום, משפחת פיקר עברה לצ'רנוביץ ובשנת 1951 עלתה לישראל והתיישבה בחיפה. מונדי שהיה ספורטאי מצטיין החל את דרכו ככדורגלן בגיל 13 במחלקת הנוער של הפועל חיפה. ב-1961 הוא זכה עם קבוצת הנוער באליפות מחוז הצפון. ב-1962 פיקר עלה לבוגרים, בעונה בה הפועל חיפה זכתה בגביע המדינה לראשונה בתולדותיה. בעונה שלאחר מכן המאמן מינדה יובנוביץ' הציב את פיקר בתפקיד הבלם. הוא תפס מקום של קבע בהרכב והתבלט בזריזותו, כושרו הגופני ומשחקו החכם. הוא חיפה על מידות גופו הצנומות עם מיקום נהדר ונודע כבלם שקשה מאוד לעבור אותו. בשנת 1964 הפועל חיפה הגיעה שוב לגמר הגביע אבל הפסידה למכבי תל אביב לאחר שלושה משחקים שבכולם פיקר שיחק בהרכב. בעונה שלאחר מכן הוא היה שותף לזכייה השנייה של הפועל חיפה בגביע המדינה לאחר ניצחון על שמשון תל אביב בגמר של 1966. בשנת 1967 פיקר רשם שתי הופעות במדי נבחרת ישראל. הוא היה אחד השחקנים הבולטים בעונה הכפולה 1966/68 שאותה סיימה הפועל חיפה במקום השלישי. ב-1968 הגיע לקבוצה המאמן מייק דה-יונג והסב את פיקר לתפקיד של קשר, כשיוחנן וולך הוצב כבלם במקומו. גם בתפקיד זה פיקר המשיך להצטיין והקבוצה סיימה במקום הרביעי. בעונה שלאחר מכן הוא היה ממובילי מאבק השחקנים שדרשו להשוות את המענקים לאלה שנהוגים בקבוצות אחרות. באותה עונה פיקר הצליח לשבור בצורת בת שישה משחקים של הקבוצה כשכבש שער ניצחון מול מכבי פתח-תקוה. בתחילת עונת 1971/72 פיקר נפצע ובהמשך נעדר בגלל חילוקי דעות עם ההנהלה. כשחזר לאימונים נותר על הספסל לאחר ששמעון צלקה תפס את מקומו בהרכב. בסיום אותה עונה פיקר עזב את הפועל חיפה לאחר עשר עונות בקבוצה הבוגרת.
ב-1972 פיקר עבר לשחק בהפועל קריית אתא בליגה ב' ועלה איתה לליגה א', שהייתה אז הליגה השנייה. ב-1976 הוא חזר לליגה הלאומית כשהצטרף לעולה החדשה הפועל עכו בגיל 33 והיה אחד השחקנים המבוגרים בליגה. לאחר פרישתו ב-1977 הוא אימן את הפועל קריית אתא ועלה איתה פעם נוספת לליגה א'. לאחר מכן פיקר אימן את הפועל תל חנן. במקביל הוא עבד בנמל חיפה, שם המשיך לשחק כדורגל בליגה למקומות עבודה. לאחר כ-40 שנה בנמל הוא פרש בתפקיד ניהולי.
מרדכי פיקר נפטר בשנת 2020 לאחר מחלה קשה. פיקר שהתאלמן מאשתו ב-1991 הותיר אחריו שלושה ילדים ושישה נכדים.
באטל ארנה טושינדן
באטל ארינה טושינדן (באנגלית: Battle Arena Toshinden) היא סדרת משחקי-וידאו. המשחק הראשון בסדרה, ששמו כשם הסדרה, היה משחק-הלחימה הראשון בתלת-מימד שהכיל כלי-נשק. אחריו יצאו משחקים נוספים, רובם בז'אנר הלחימה, כאשר המשחק השני בסדרה קיבל גרסת "פלוס" וגרסה למכשיר הסגה. גם המשחק הראשון קיבל גרסה למכשיר הסגה.
עלילה
הסדרה מתמקדת בטורניר סודי המתרחש אחת לשנים אחדות. לטורניר זה מטרה: קביעת הלוחם החזק בעולם. ללוחמים שבטורניר היו סיבות שונות להצטרפותם: אהבה, תהילה ונקמה. לאורך מירב הגרסאות נכחו הלוחמים הבאים, המהווים חלק מן הדמויות בסדרה:
ארבעת כלי-הנשק הקדושים
כלי נשק מסוימים בסדרה, אשר היו שייכים במקור ללוחמים כלשהם ובעלותם עברה ללוחמים אחרים, הם "כלי-נשק קדושים": קשת שהייתה שייכת במקור לאוראנוס שהייתה אחד הלוחמות החזקות ביותר בסדרה. אוראנוס נתנה את הקשת לבתה פואלה מריונט וזו לא יודעת עד היום מי היו בעליה הקודמים של קשת זו. מגן שהיה שייך ללוחם חולה-נפש בשם כאוס. המגן נלקח מכאוס על ידי רוצחו, רוצח-מכשף בשם גנמה אשר גילו עולה על 2,000 שנים. חרב קטאנה שהייתה שייכת במקור לאייג'י. הוא נתן אותה לאחיינו הצעיר סובארו. רומח שהיה שייך במקור למונדו ושייכותו עברה למלאכית בשם אאוס. מדובר באותו כלי-נשק אולם אאוס הקנתה לו מראה שונה לחלוטין.
הארכיון היהודי-אמריקאי
מרכז ג'ייקוב ראדר מרקוס של הארכיון היהודי האמריקאי (באנגלית: The Jacob Rader Marcus Center of the American Jewish Archives) הוא ארכיון אשר נוסד בשנת 1947, ומוקדש לתיעוד חיי הדת, הכלכלה, התרבות והחברה של יהדות ארצות הברית. מלבד הארכיון, פועל במרכז גם מרכז מחקר.
היסטוריה
הארכיון היהודי האמריקאי (AJA) נוסד בשנת 1947 על ידי ד"ר ג'ייקוב ראדר מרקוס, פרופסור בהיברו יוניון קולג'. במשך למעלה מחצי מאה, הארכיון היהודי-אמריקאי שומר על חומרים הקשורים להיסטוריה היהודית-אמריקאית. ד"ר מרקוס ניהל את הארכיון היהודי האמריקאי במשך ארבעים ושמונה שנים עד מותו. לאחר מכן ה-AJA נקרא על שמו של מרכוס. ד"ר גארי פ. זולה, אחד מתלמידיו של מרקוס, הפך למנהל הכללי השני של הארכיון ב-1 ביולי 1998.
אוספים
מרכז ג'ייקוב ראדר מרקוס הוא חטיבה אוטונומית למחצה של היברו יוניון קולג'. המרכז ממוקם בסינסינטי ומכיל למעלה מעשרה מיליון דפי תיעוד. הוא מכיל כמעט של ארכיונים, כתבי יד, חומרי הדפסה, צילומים, קלטות שמע ווידאו, מיקרופילם וחומרים גניאלוגיים. ארבעת תחומי הליבה של איסוף העניין הם רישומים של אישים ומוסדות יהודים אמריקאים בעלי משמעות היסטורית; רישומי היהדות הרפורמית האמריקאית; רישומי הקהילות היהודיות האמריקאיות עם התמקדות מיוחדת ביהודי סינסינטי וכן רישומים של היברו יוניון קולג'.
פרסומים
מרכז מרקוס מפרסם גם פרסום חצי שנתי, The American Jewish Archives Journal (AJAJ). הוא מתעד ומשמר את החיים היהודיים בארצות הברית באמצעות פרסום מאמרים ומסמכים שנכתבו על ידי היסטוריונים אקדמיים ועצמאים מרחבי העולם. כתבי העת זמינים גם באופן מקוון.
אתר אינטרנט
אתר האינטרנט של המרכז מציג תערוכות מקוונות, משאבים חינוכיים, תוכניות שמע וויזואלי וקישורים לאוספים מוסדיים אחרים.
אורסולה קיין
אורסולה קיין (24 באפריל 1927 בדרזדן – 16 באוקטובר 2011 בלייפציג) הייתה מורה למחול ורקדנית גרמנייה.
ביוגרפיה
לאחר סיום לימודיה וביסוס מעמדה כרקדנית במה וכמורה למחול, הצטרפה קיין ללהקת המחול של דורה הויר. עד שפורקה הלהקה, רקדה קיין ב- Tänze für Käthe Kollwitz (ריקודים למען קתה קולוויץ), Lied der Zeit (שיר הזמן) ו־Schießbude (מטווח).
משנת 1948, רקדה קיין ב-Volkstheater ברוסטוק, ומ־1949 כרקדנית ראשית למחול מודרני ב־Anhaltisches Theatre דסאו. שם רקדה תפקידי סולו בכוריאוגרפיות מאת פיית ביכל והכירה את הלמוט זיידלמן, המנהל המוזיקלי של האופרה של לייפציג. בעקבות ההיכרות, עברה קיין לליפציג, ומשנת 1951 החלה קיין ללמוד בלט קלאסי אצל גרטרוד שטיינווג וטטיאנה גסובסקי בלייפציג, וגם אצל גוסטב בלנק בברלין.
משנת 1979 עבדה קיין כמורה למחול מודרני במכללה המתמחה למחול "בית הספר לבלט של האופרה של לייפציג". בשנת 1988 קיבלה עליה גם את האחריות על כיתות הילדים באותו מוסד.
בשנת 1989 יסדה קיין והנהיגה קבוצת חובבים בשם "Tanzkaleidoskop" ("קליידוסקופ המחול") ב"בית היינריך בודה" בלייפציג.
שיבה לבמה
בשנת 2005, החלה אורסולה קיין, עם עמיתיה למחול מהאופרה בלייפציג, כריסטה פראנץ, זיגפריד פרולס, והורסט דיטמן, לעבוד על יצירת תיאטרון־מחול אוטוביוגרפית בשם "זמן – רוקדת מאז 1927", בניצוחם של הכוריאוגרפית הגרמנית הייקה הניג ושל פרידריך א. מינקוס.
משנת 2007 ואילך, המשיכה קיין לרקוד, בתיאטרון המחול העכשווי, יצירה בשם "קפיצות בזמן" (ZeitSprünge) מאת הייקה הניג, עם האנסמבל של הניג. המופע קיים יותר מ-30 הופעות והופעות אורח בפסטיבלים בינלאומיים. הפה דה דה (Pas de deux) שלה עם הורסט דיטמן לפרק האיטי מהסימפוניה החמישית של גוסטב מאהלר, הנראה גם בסרט התיעודי, נחשב בעיני הניג עצמה לאחד מרגעי השיא בתיאטרון המחול שלה. בשנת 2008 אורסולה קיין רקדה באופרה אלצ'ינה מאת גאורג פרידריך הנדל, עם הורסט דיטמן בתפקיד Ruggiero, בבימוי ובכוריאוגרפיה של הייקה הניג בפסטיבל הנדל בעיר האלֶה.
קיין נחשבה לתלמידה הקשישה ביותר שהמשיכה לרקוד, מבין תלמידותיה של מרי ויגמן.
פרסים וכיבודים
בשנת 1993, לרגל יובל 300 שנה לאופרה של לייפציג, זכתה אורסולה קיין לחברוּת כבוד באופרה של לייפציג.
במרץ 2008, הכתיר מגזין הריקוד הבינלאומי "Ballettanz" את קיין "הגראנד דאם של המחול בלייפציג".
נשיא הרפובליקה הפדרלית של גרמניה הורסט קלר, הזמין את קיין לביקור במשרד הנשיאות הפדרלית בארמון בלוו בברלין ב־27 במרץ 2008.
אפולינריו מאביני
אפולינריו מאביני (23 ביולי 1864 - 13 במאי 1903) היה מנהיג פיליפיני מהפכני, מחנך, עורך דין ומדינאי. הוא שירת בתחילה כיועץ משפטי חוקתי של הממשלה המהפכנית, ולאחר מכן כראש הממשלה הראשון של הפיליפינים עם הקמת הרפובליקה הפיליפינית הראשונה. הוא נחשב ל"utak ng himagsikan" או "מוח המהפכה".
שתיים מיצירותיו, "El Verdadero Decalogo" ("התקציב האמיתי", 24 ביוני 1898) ו"Programa Constitucional dela Republica Filipina" (התוכנית החוקתית של הרפובליקה הפיליפינית, 1898) הפכו לכלי עזר לניסוח מה שעתיד להיקרא בסופו של דבר החוקה הפוליטית של הפיליפינים.
מאביני ביצע את פעילותו כמהפכן ואת תפקידו בממשלה אף על פי שאיבד את היכולת להשתמש בשתי רגליו לאחר שחלה במחלת הפוליו זמן קצר לפני המהפכה הפיליפינית בשנת 1896.
תפקידו של מאביני בהיסטוריה הפיליפינית התבטא בהתמודדותו מול השלטון הקולוניאלי הספרדי הראשון בימים הראשונים של המהפכה הפיליפינית, ולאחר מכן מול השלטון הקולוניאלי האמריקני בימי המלחמה הפיליפינית-אמריקאית. בתקופה זו מאביני נלכד והוגלה לגואם על ידי הרשויות הקולוניאליות האמריקניות והורשה לחזור בסופו של דבר רק חודשיים לפני מותו במאי 1903.
ראשית חייו
אפולינריו מאביני נולד ב־23 ביולי 1864 בברנגאי טלאגה בטנאואן, בטנגס (Barangay Talaga in Tanauan, Batangas). הוא היה השני מבין שמונת ילדיו של דיוניסיה מרנן, שהיה מוכר בשוק התנואן כאיכר.
בשנת 1881 קיבל מאביני מלגה לנסוע ל"קולג'יו דה סן חואן דה לטרן" במנילה. כאנקדוטה על שהותו שם נכתב כי פרופסור שם החליט להשפיל אותו בשל לבושו הפשוט, שהראה בבירור כי הוא עני. מאביני הדהים את הפרופסור כשענה בקלות על סדרה של שאלות קשות מאוד. לימודיו בלטרן הופסקו מעת לעת עקב מחסור קבוע בכספים, והוא הרוויח כסף עבור ציוד הלימוד והלינה שלו על ידי הוראה לילדים.
לימודי משפטים
אמו של מאביני רצתה, שהוא ייכנס ללימודי כמורה, אך רצונו להגן על העניים גרם לו להחליט ללמוד משפטים. שנה לאחר שקיבל את התואר הראשון BA בהצטיינות הגבוהה ביותר ואת התואר פרופסור ללטינית מלטרן, הוא עבר לאוניברסיטת "סנטו תומאס", שם קיבל, בשנת 1894, את התואר במשפטים.
בהשוואה של דור האינטלקטואלים הפיליפינים של מאביני לדור של קודמו, מתאר חוזה ריזאל, העיתונאי והאמן הלאומי של הפיליפינים לספרות ניק חואקין, את דורו של מאביני כחזרה בהתפתחות האינטלקטואלית הפיליפינית:
מאביני הצטרף לגילדת עורכי הדין לאחר שסיים את הלימודים, אך הוא בחר לא לעסוק בעריכת דין כתפקיד מקצועי. הוא לא הקים משרד עורכי דין משלו, ובמקום זאת המשיך לעבוד במשרדו של נוטריון ציבורי.
מאביני, בידיעותיו את החוק, עשה בו שימוש רב בימי המהפכה הפיליפינית והמלחמה הפיליפינית-אמריקאית. העיתונאי ניק חואקין מציין, כי כל תרומותיו להיסטוריה הפיליפינית היו איכשהו מעורבות בחוק:
בנייה חופשית וה"ליגה פיליפינה"
מאביני הצטרף למסדר הבונים החופשיים בספטמבר 1892, כשהוא מתקדש בלשכת "בלאגטס", ולקח לעצמו את הכינוי "קטאבי".
מאביני, שהצעותיו לתיקון העדיפו את התנועה הרפורמיסטית, דחף את הארגון להמשיך במטרותיו לתמוך בLa Solidaridad וברפורמות בהן דגל. כשחברי הליגה המהפכניים יותר הצביעו על כך, שהם לא חושבים שתנועת הרפורמה משיגה תוצאות ורוצים לתמוך בצורה גלויה יותר במהפכה, "לה ליגה פיליפינה" התפלגה לשתי סיעות: Cuerpo de Compromisarios המתונה יותר, שרצתה פשוט להמשיך לתמוך במהפכה,ו-Katipunan המהפכנית. מאביני הצטרף לסיעת Cuerpo de Compromisarios.
כאשר חוזה ריזאל, שהיה חלק מ"לה ליגה פיליפינה", הוצא להורג בדצמבר באותה השנה, שינה מאביני את דעתו והעניק למהפכה את תמיכתו המלאה.
שיתוק הפוליו
מאביני נפגע מפוליו בשנת 1895, והמחלה גרמה לו להיות חסר יכולת בהדרגה עד ינואר 1896, אז איבד סופית את השימוש בשתי רגליו.
1896 מהפכה והמעצר
כאשר התגלו תוכניות סיעת ה"קטיפונן" על ידי הרשויות הספרדיות, והשלב הפעיל הראשון של המהפכה הפיליפינית בשנת 1896 החל ברצינות, מאביני, שעדיין היה חולה, נעצר יחד עם עוד רבים מחברי "לה ליגה פיליפינה". שלושה-עשר פטריוטים שנעצרו בעיר קאוויטה (Cavite) נשפטו והוצאו להורג. הם זכו לתואר " שלושה-עשר הקדושים של קאוויטה ". חוזה ריזאל עצמו הואשם בכך שהיה שותף למהפכה, ובסופו של דבר הוצא להורג בדצמבר באותה השנה. כשרשויות השלטון בספרד ראו שמאביני משותק, החליטו לשחררו מהמעצר.
יועץ לממשלת המהפכה
לאחר שחרורו ממעצרו הוא נשלח לבית החולים, מאביני נשאר במצב בריאותי לא טוב במשך תקופה ארוכה. בשנת 1898 כאשר עשה טיפולים במרפאות של המעיינות החמים בלוס באנוס לגונה, פנה אליו אמיליו אגונאלדו וביקש ממנו לשמש כיועץ למהפכה.
בתקופת ההחלמה כתב מאביני את העלונים "El Verdadero Decálogo" ו- "Ordenanzas de la Revolución." אגונאלדו התרשם מיצירות אלה ומתפקודו של מאביני כדמות מובילה ב"לה ליגה פיליפינה", ודאג לכך, שמאביני יועבר מלוס באנוס לקאוויט שבקאוויטה. נדרשו מאות גברים שהתחלפו איש בתורו כשהם נושאים את ערסלו כדי להעביר את מאביני לקאוויטה.
הוא המשיך לכהן כיועץ הראשי של הגנרל אגונאלדו לאחר הכרזת העצמאות הפיליפינית ב־12 ביוני. הוא ניסח חוקים וערך את החוקה לרפובליקה הפיליפינית הראשונה, כולל את מסגרת הממשלה המהפכנית שהופעלה בעיר מלולוס בשנת 1899.
ראש ממשלת הפיליפינים
מאביני מצא את עצמו בלב ליבה של התקופה הקריטית ביותר בתולדות המדינה החדשה, כשהוא מתמודד עם בעיות שלא היו עד אז. הבולטת שבהן הייתה המשא ומתן שלו עם האמריקנים, שהחל ב־6 במרץ 1899. ארצות הברית והרפובליקה הפיליפינית הסתבכו בעימותים מעוררי מחלוקת, שהפכו בסופו של דבר לאלימים במיוחד. במהלך המשא ומתן לשלום הציעו האמריקנים למאביני אוטונומיה לממשלה החדשה של אגינאלדו, אך השיחות נכשלו מכיוון שתנאיו של מאביני כללו הפסקת אש שנדחתה. מאביני ניהל שוב משא ומתן, וביקש במקום זאת שביתת נשק, אך השיחות נכשלו שוב. בסופו של דבר, כשהרגיש שהאמריקאים לא מנהלים משא ומתן בתום לב, הוא זנח את האמריקנים ותמך במלחמה. הוא התפטר מהממשלה ב־7 במאי 1899.
מלחמת אמריקה והפיליפינים, גלות ושיבה
ב־10 בדצמבר 1899, הוא נפל בשבי האמריקנים בקויאפו, נואבה אקיה, אך הורשה להיפגש עם נשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט,. בשנת 1901 הוא הוגלה לגואם, יחד עם עשרות מהפכנים שהאמריקנים כינו בשם insurrectos (מורדים), ואשר סירבו בכל תוקף להישבע לארצות הברית. כאשר בריגדיר גנרל ארתור מקארתור הבן התבקש על ידי הסנאט האמריקני להסביר מדוע היה צריך לגרש את מאביני, הוא שלח מברק בו כתב:
מאביני חזר לפיליפינים לאחר שהסכים להישבע את שבועת האמונים לארצות הברית, ב־26 בפברואר 1903 בפני המשרד הממשלתי האחראי לכך. ביום בו פרש, הוא פרסם הצהרה זו לעיתונות:
למרבה אכזבתם של הפקידים הקולוניאליים האמריקנים, חידש מאביני את דרישתו לעצמאות עבור הפיליפינים זמן קצר לאחר שובו מהגלות.
מותו
זמן קצר לאחר חזרתו, מת מאביני ממחלת הכולרה במנילה ב -13 במאי 1903 בגיל 38.
כינויים היסטוריים
תרומתו המורכבת של מאביני להיסטוריה הפיליפינית מתבטאת לרוב בשני כינויים היסטוריים - "מוח המהפכה" ו"המשותק הנשגב". היסטוריונים בני זמננו כמו אמבת אוקמפו (Ambeth Ocampo)מציינים, כי שני כינויים אלו הם מופשטים ופשטניים, ו"לא עושים צדק לחיי הגיבור ומורשתו ".
"מוח המהפכה"
בגלל תפקידו כיועץ במהלך הקמת הממשל המהפכני ותרומתו כמדינאי לאחר מכן, מכונה לעיתים קרובות מאביני בשם "מוח המהפכה", כינוי היסטורי אותו הוא חולק עם אמיליו ג'קינטו, ששירת בצורה דומה למען התנועה המהפכנית הקודמת, ה"קטיפונאן".
"שיתוק נשגב"
מאביני מפורסם גם בכך שהגיע להישגים אף על פי שאיבד את השימוש ברגליו במחלת הפוליו רגע לפני המהפכה הפיליפינית. זה הפך את מאביני לאחד מהגיבורים הלאומיים של הפיליפינים, כך שלעיתים קרובות מכנים אותו "השיתוק הנשגב" (טאגאלוג: Dakilang Lumpo). היסטוריונים בני זמננו, עם זאת, מציינים, כי הכינוי מטשטש את הישגיו הרבים של מאביני.
עיבודים לסרטים
בעיצומו של הסרט הפופולרי של הנרל לונה, דווח על אירועים רבים - כולל אירועי שאלות ותשובות עם השחקן אפי קיזון - בהם נערים בגיל בית הספר, אשר שאלו מדוע מאביני פשוט ישב בכיסא לאורך הסרט, דבר המרמז על חוסר היכרות עם המדינאי המשותק הידוע. אפילו הנשיא בניניו אקווינו השלישי העיר על ההשלכות של חוסר המודעות בקרב התלמידים ואמר כי "אפילו אם רק סטודנטים בודדים אמרו זאת, אנו יכולים לומר שזאת השתקפות של כמה מעט מבני הנוער מכירים את ההיסטוריה... "
חולדת בנדיקוט
חולדת בנדיקוט (שם מדעי: Bandicota) הוא סוג של מכרסמים ממשפחת העכבריים החיים בדרום-מזרח אסיה ובהודו. משמעות שמם נגזרת משפת הטלוגו מהמילה "pandikokku" ופירושה: "חולדת חזיר", זאת עקב הרגלה לנהום כמו חזיר בעת שהיא מאוימת. ישנם 3 מינים בסוג זה.
במראם דומים הם לחולדות, אך גדולים בהרבה. אורכם בממוצע 40 ס"מ ומשקלם 1.5 ק"ג. הם בעלי זנב ארוך כמו הגוף ובעלי פרווה קצרה בצבע חום ומעט בהירה. במראם הם מזכירים את הנסוקיה החיה בישראל.
מינים אלה שוכנים באזורים הלחים של יערות הגשם, החורשים וגדות הנהרות של אסיה ולעיתים חיים בקרבה למגורי האדם. כמו שאר העכברים הם אוכלי כול הניזונים ממיני זרעים, פירות ובעלי חיים קטנים. הם גם יבזזו מאגרי חיטה ומזון דומה ובכך הם מזיקים לחקלאות. בנוסף הם מפיצים מחלות קשות.
קורפוס התגובה המהירה של הברית
קורפוס התגובה המהירה של הברית הוא כוח מיוחד של ברית נאט"ו אשר ממוקם בבריטניה וערוך לפריסה מהירה לצורך פתרון משברים מידיים בכל רחבי העולם.
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-2 באוקטובר 1992 בבילפלד שבגרמניה על בסיס הקורפוס הבריטי הראשון. הוא כלל גם הדיוויזיה הרב-לאומית מרכז. בשנותיו הראשונות הוצב הקורפוס במטה המשותף ריינדהלן במנשנגלדבך והוכפף למטה העליון של בעלות הברית באירופה. מטרתו של הקורפוס הייתה להוות כוח לתגובה מיידית הן בתוך שטחי נאט"ו והן מחוצה להם. הקורפוס השתתף במלחמת בוסניה ולאחר מכן במלחמת קוסובו.
עד שנת 2002 הקורפוס היה כוח צבאי סדיר שכלל יחידות סדירות ממדינות שונות, אולם בשנת 2002 עבר הקורפוס ארגון מחדש. כיום הקורפוס כולל מפקדה ומטה, אולם אין לו יחידות סדירות הכפופות לו. במקרה חירום, מקבלת מפקדת הקורפוס פקודה להרכיב באופן מיידי כוח משימה, והיא עושה זאת על בסיס יחידות שונות אשר מדינות נאט"ו מחויבות לתרום למשימה בעת הצורך. ב-2006 הועברה מפקדת הקורפוס מגרמניה לבריטניה, ומאז מאוישים מרבית התפקידים הבכירים בקורפוס בידי קצינים מהצבא הבריטי.
יחסי סיירה לאון–סין
יחסי סיירה לאון–סין הם יחסי החוץ בין סין לסיירה לאון. הרפובליקה העממית של סין ורפובליקת סיירה לאון כוננו יחסים דיפלומטיים ב-29 ביולי 1971.
קשרים כלכליים
היחסים הכלכליים בין סיירה לאון לסין הם חיוביים ברובם.
זכויות אדם
ביוני 2020 סיירה לאון הייתה אחת מ-53 מדינות שתמכו בחוק הביטחון הלאומי של הונג קונג באו"ם.
מימון פיתוח סיני לסיירה לאון
משנת 2000 עד 2011, התבצעו כ-37 פרויקטים פיננסיים רשמיים של מימון פיתוח סיני בסיירה לאון שזוהו באמצעות דיווחים שונים בתקשורת. פרויקטים אלה נעים מהקלות חוב בסך 22 מיליון דולר, וכלה בסיוע בפרויקטים לתיקון כבישים ובניית פרויקט שרלוט מימן, והלוואת זיכיון בסך 16.6 מיליון דולר לתמיכה בפרויקט CDMA של Sierratel.
יחסי תרבות
באוניברסיטת סיירה לאון קיים מכון קונפוציוס.
סוכן חשאי: עכבר
סוכן חשאי: עכבר (באנגלית: Danger Mouse) היא סדרת אנימציה בריטית המהווה ריבוט לסדרה דיינג'ר מאוס (שנקראה בעברית "עכבר בלש") מ-1981. הסדרה משודרת ב-CBBC החל מה-28 בספטמבר 2015 ובישראל עלתה ב-16 ביולי 2017 בערוץ דיסני ישראל.
לאחר שלושה שבועות מבכורת הסדרה, הסדרה צברה כ-2.4 מיליון צפיות והפכה לאחת מהסדרות הנצפות ביותר ב-CBBC.
עלילה
הסדרה עוקבת אחרי סוכן חשאי: עכבר, "הסוכן החשאי הגדול בעולם", ועוזרו האוגר פנפולד, אשר מגנים על העולם ממגוון סכנות. עם עזרה מהבוס שלו, קולונל K והמדענית הגאונה פרופסור סקוארקנקלוק, סוכן חשאי: עכבר מצויד להילחם באויבו, ברון סילס גרינבק.
גרנט ויליאמס
גרנט דין ויליאמס (באנגלית: Grant Dean Williams; נולד ב-30 בנובמבר 1998) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת דאלאס מאבריקס מליגת ה-NBA, בעמדת הפאוור פורוורד.
קריירת מכללות
ויליאמס נולד ביוסטון, טקסס, גדל בשארלוט שבקרוליינה הצפונית, ובין השנים 2016–2019 למד באוניברסיטת טנסי. בעונתו השלישית בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה – "טנסי וולונטירס" – הוביל אותה יחד עם אדמירל סקופילד וג'ורדן בון לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות, עם ממוצעים של 18.8 נקודות, 7.5 ריבאונדים, 3.2 אסיסטים ו-1.5 חטיפות למשחק. במשחק שמינית הגמר קלע ויליאמס 21 נקודות, אך טנסי הפסידה בתוצאה 94–99 מול אוניברסיטת פרדו, בה בלט קארסן אדוארדס. בסיום אותה עונה זכה בתואר השחקן המצטיין של מחוז SEC בפעם השנייה ברציפות, ואף נבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות (First-team All-American), לצדם של זאיון ויליאמסון, ג'ה מוראנט, אר. ג'יי. בארט ורוי הצ'ימורה. באפריל 2019 הודיע על עזיבתו את האוניברסיטה, לטובת התמודדות לבחירה בדראפט ה-NBA.
קריירת משחק מקצועית
בדראפט ה-NBA 2019 נבחר ויליאמס בבחירה ה-22, על ידי בוסטון סלטיקס. ב-20 בדצמבר 2019 קלע ויליאמס שיא עונתי של 18 נקודות בניצחון הסלטיקס מול דטרויט פיסטונס.
יחסי ליכטנשטיין–קוסטה ריקה
יחסי ליכטנשטיין–קוסטה ריקה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין נסיכות ליכטנשטיין לבין רפובליקת קוסטה ריקה.
היסטוריה
בין נסיכות ליכטנשטיין לבין רפובליקת קוסטה ריקה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים. היחסים שבין שתי המדינות כוננו ב-12 בינואר 2000 כאשר שגרירותה של קוסטה ריקה בשווייץ היא האמונה על היחסים.
אזרחי קוסטה ריקה המעוניינים להיכנס, לבקר ולשהות בליכטנשטיין אינם נדרשים להנפיק אשרת כניסה לפני הגעתם למדינה והם יכולים לשהות בה באופן חופשי למשך תשעים ימים. גם אזרחי ליכטנשטיין המעוניינים להיכנס, לבקר ולשהות בקוסטה ריקה אינם נדרשים להנפיק אשרת כניסה לפני הגעתם למדינה והם יכולים לשהות בה באופן חופשי למשך תשעים ימים.
קיי. סי. ריברס
קריירת המכללות
ריברס שיחק כדורסל מכללות באוניברסיטת קלמסון, ושיחק 102 משחקים, תוך שהוא פותח בחמישייה ב-55 מהם. ריברס העמיד ממוצעים של 14.2 נקודות ו-6 ריבאונדים למשחק בארבע השנים שלו בקלמסון.
קריירה מקצועית
לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA 2009 חתם ריברס בלטינה ממסרייה א'2 האיטלקית באוגוסט 2009. ב-10 משחקים בלטינה הוא העמיד ממוצעים של 24.5 נקודות ו-5.7 ריבאונדים למשחק, ובדצמבר 2009 חתם בבנטון טרוויזו מהסרייה א' לשארית העונה.
ב-29 ביולי 2011 הוא חתם על חוזה לשנה בלוקומוטיב קובאן הרוסית מליגת ה-VTB. ב-30 במאי 2012 הוא חתם על חוזה לשנתיים בקבוצה רוסית אחרת, חימקי מוסקבה. ביולי 2013 הוא נפרד מחימקי.
בנובמבר 2013 הוא נרכש על ידי רינו ביגהורנס מליגת הפיתוח של ה-NBA. ב-47 משחקים ב-D-league הוא העמיד ממוצעים של 15.8 נקודות ו-4 ריבאונדים למשחק, במהלך עונת 2013/14.
ב-7 באוגוסט 2014 הוא חתם על חוזה לשנה עם המועדון הספרדי ריאל מדריד מליגת ה-ACB והיורוליג. ב- המשיכה ריאל מדריד בהצלחותיה ביורוליג מהעונות הקודמות, ועלתה לפיינל פור היורוליג בפעם השלישית ברציפות. במשחק חצי הגמר מול פנרבחצ'ה עזר ריברס לקבוצתו להבטיח את הופעתה השלישית ברציפות בגמר היורוליג, כשקלע 17 נקודות, עם 5 מ-6 מהשלוש בניצחון 96–87. ריאל זכתה בסופו של דבר באליפות היורוליג, לאחר שניצחה את אולימפיאקוס 78–59 בגמר. במהלך העונה העמיד ריברס העמיד ממוצעים של 5.3 נקודות, 2.3 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים למשחק וזכה עם קבוצתו בתואר היורוליג התשיעי שלה בסך הכל, והראשון מזה 20 שנה. ריאל סיימה את העונה בזכייה גם באליפות הליגה הספרדית, לאחר סוויפ של 3–0 בסדרת גמר הליגה הספרדית מול היריבה המושבעת ברצלונה. עם תואר הליגה הספרדית וגביע המלך הספרדי בכדורסל, הם זכו בכתר המשולש.
ב-24 ביולי 2016 חתם ריברס על חוזה במועדון היווני פנאתינאיקוס מליגת העל היוונית והיורוליג. עד מהרה ביסס את עצמו כשחקן מועדף על אוהדי המועדון, בעיקר בגלל ההופעות שלו מול היריבה הנצחית אולימפיאקוס.
ב-7 בדצמבר 2018 חתם ריברס במועדון האיטלקי פלקנסטרו רג'אנה. הוא נפרד מרג'אנה בפברואר 2019.
ב-11 בפברואר 2019 חתם בכוכב האדום בלגרד מליגת העל הסרבית, הליגה האדריאטית והיורוקאפ להמשך עונת . ב-20 באוגוסט 2019 הוא חתם בריאל בטיס הספרדית.
ב-22 בנובמבר 2019 חתם ריברס במועדון הליטאי ז'לגיריס קובנה מליגת העל הליטאית והיורוליג לשארית עונת.
ב-6 ביולי 2020 חתם ריברס בזניט סנקט פטרבורג מליגת ה-VTB והיורוליג לעונת. ב-9 ביולי 2021, ריברס נפרד רשמית מהמועדון הרוסי. ב-10 בדצמבר הוא חזר לבאיירן מינכן. ריברס נפרד מהקבוצה ב-25 בינואר 2022.
ב-22 בפברואר 2022 חתם ריברס בהפועל ירושלים מליגת העל בכדורסל.
חיים אישיים
ריברס הוא אחיינו של שחקן ה-NBA לשעבר ביירון דינקינס. הוא נשוי ואב לשני ילדים.
עכשיו או לעולם לא
עכשיו או לעולם לא הוא סרט טלוויזיה ישראלי מסוגת דרמה תקופתית משנת 2005 בבימויו של איתן לונדנר, עם יוסי קאנץ, ליאת גורן, רבקה נוימן ואוהד שחר בתפקידים הראשיים.
הסרט עוסק בששת החודשים דרמטיים שלפני הכרזת המדינה בין ה-29 בנובמבר 1947, החלטת האומות המאוחדות ועד ל-14 במאי 1948, יום הכרזת העצמאות.
בתקופת זו נמצא דוד בן-גוריון בלחץ גדול האם להכריז על הקמת המדינה במועד שנקבע או לדחות אותו לנוכח ההתנגדות של ארצות הברית וחלק מחברי מפלגתו. הלוגו שלו היה "עכשיו או לעולם לא" ומכאן שם הסרט.
הסרט הופק בסיוע קרן מקור לקולנוע וטלוויזיה בתמיכת המועצה הישראלית לקולנוע ושודר בערוץ 2.
בתחילה יש משפט של בן-גוריון: "אם ברצונך להיות ריאליסט, עליך להאמין בנסים". היוצרים כותבים כי שמרו על נאמנות למסגרת האירועים הכללית אך התירו לעצמם חופש אמנותי בעיצוב האירועים והדמויות.
תקציר העלילה
29 בנובמבר 1947, אוסוולדו ארניה מודיע על קבלת החלטת החלוקה (סרטונים דוקומנטריים). כולם צוהלים חוץ מבן-גוריון. הוא יושב במטבח ופולה מכינה לו קוצ'מוץ'. והוא מקבל טלפון על ההרוגים הראשונים באוטובוסים ליד פתח תקווה.
הוא מזמן ישיבה בה נוכחים קצין המבצעים יגאל סוקניק (יגאל זקס) וברזילי (יפתח קליין) משרות הידיעות של ההגנה. הם מגלים לו שהמצב גרוע ולא מראים ביטחון בניצחון. בן-גוריון שולח את אהוד אבריאל לקנות נשק באירופה ושולח את גולדה מאירסון לקיים מגבית בין יהודי ארצות הברית ומזהיר אותה שלא תחזור עם פחות מ-5 מיליון דולר, היא חוזרת עם 50 מיליון דולר.
בן-גוריון הולך ביחד עם משה שרתוק (אוהד שחר) לפגישה עם הנציב העליון אלן קנינגהם (ג'וני פיליפס) שגם הוא מעלה ספקות בכושר של היהודים נגד התקפות מדינות ערב ומייעץ להם לדחות את ההכרזה.
שרתוק חוזר מדוכא. אליעזר קפלן (מיכאל ורשביאק), דוד רמז (איציק סיידוף), פנחס לבון (פולי רשף) ויוסף שפרינצק (אברהם מור) בעד דחיית ההכרזה. בן-גוריון מביט בשרתוק וזה מרים את ידו באיטיות ובהיסוס, נתקבלה ההחלטה.
גולדה מאירסון נשלחת לפגישה עם המלך עבדאללה (ז'אק כהן) יחד עם עזרא דנין (אילן עיני) ומבקשת ממנו שלא יפלוש אך הוא דוחה אותה בנימוס ומציע כי יספח את ארץ ישראל וייתן ליהודים שם אוטונומיה. גולדה דוחה זאת על הסף.
המעצב אוטה וליש (גדי פור) מגיע לבית דיזנגוף ומעצב את טקס ההכרזה. בן-גוריון מגיע בזמן וקורא את הכרזת העצמאות מדף מודפס שמגיש לו ברגע האחרון המזכיר זאב שרף (יובל כרמי).
Not Letting Go
Not Letting Go (בעברית: לא מרפה) הוא סינגל של הראפר הבריטי, טייני טמפה, בשיתוף עם הזמרת הבריטית, ג'ס גלין. השיר יצא כהורדה דיגיטלית בבריטניה ב-21 ביוני 2015, כסינגל הראשי של אלבום האולפן השלישי של טייני טמפה, Youth. הסינגל מופיע גם בגרסת הדלוקס של אלבום הבכורה של גלין, I Cry When I Laugh (2015). "Not Letting Go" מכיל מדגם מתוך השיר "Not for Long" של הראפר האמריקאי B.o.B ומכיל גם מדגם מתוך השיר "There's a Better Way" מתוך אלבומו של ג'רמיין ג'קסון מהאלבום Let Me Tickle Your Fancy.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי, והיה הסינגל השישי של טמפה והרביעי של גלין שהגיע למקום הראשון באותו מצעד (יותר מכל אמן אחר בעשור השני של המאה ה-21). טמפה עקף את דיזי רסקל לרוב הסינגלים שהגיעו למקום הראשון של אמן ראפ בריטי. בנוסף, לסינגל יש יותר מ-83 מיליון השמעות בספוטיפיי.
רקע
בראיון של טייני טמפה ל-דיגיטל ספיי, אמר כי: בנוסף, הוא אמר גם כי.
הופעות חיות
טמפה ביצעה את השיר עם סשה קיבל בתוכנית The Graham Norton Show, כאשר גלין עברה ניתוח בשפתות הקול שלה.
פרידריך השני, רוזן צולרן
פרידריך השני, רוזן צולרן (בגרמנית: Friedrich II. Graf von Zollern; מת בשנת 1142 או בשנת 1145 ) היה רוזן צולרן בין השנים 1125–1145.
ביוגרפיה
פרידריך היה הבן הבכור של פרידריך הראשון, רוזן צולרן, והפך לרוזן צולרן לאחר מות אביו סביב 1125 . פרידריך תמך בלותאר מזיפלינגנבורג, מלך גרמניה, לימים קיסר האימפריה הרומית הקדושה, משנת 1125 עד מות לותאר בשנת 1137 נגד בית הוהנשטאופן, אולם לאחר מותו חבר לקונראד השלישי, מלך גרמניה מבית הוהנשטאופן נגד בית ולף.
משפחתו
לפרידריך היו לפחות שני בנים:
התפוצצות מכלית הדלק בטסחרה
התפוצצות מכלית הדלק בטַסַחֶרָה היא אסון שאירע ב-6 ביולי 2020 בטסחרה שבמחוז מגדלנה שבקולומביה. בפיצוץ מכלית דלק ובשרפה שפרצה בעקבותיו נספו לפחות 45 אנשים, ונפצעו רבים נוספים.
האירוע
ב-6 ביולי 2020, מכלית דלק העבירה בנזין לאורך הכביש המהיר הקריבי. בסביבות השעה 08:30, חצה תנין את הכביש, ובניסיון להתחמק ממנו איבד הנהג את השליטה על המשאית והתהפך. הנהג הצליח לחלץ את עצמו מהמכלית ההפוכה. למשמע הידיעה על התאונה התאספו תושבים מהעיירות הסמוכות עם דליים ריקים כדי לגנוב את הבנזין מהמשאית. בשל הקהל הרב שהגיע, השוטרים שהיו במקום לא הצליחו לעצור את הביזה.
ב-6 באוגוסט 2020, חודש לאחר האסון, מאות קרובי משפחה וחברים של הקורבנות חנכו ציור קיר במקום בו אירע הפיצוץ, עם תמונות ושמות הנפטרים.
דיוויזיית הפאנצר העשירית (בונדסוור)
דיוויזיית הפאנצר העשירית (בגרמנית: 10. Panzerdivision או בקיצור 10. PzDiv) היא דיוויזיית שריון של הבונדסוור הממוקמת בפייטסהכהיים.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1956. בשנותיה הראשונות כללה הדיוויזיה יחידות פאנצר בלבד, אולם לאחר פירוק הדיוויזיה ההררית הראשונה הוכפפה תחת פיקודה גם הבריגדה ההררית ה-23. סמל הבריגדה הוא פרח האדלווייס, אשר הפך בהדרגה למזוהה עם הדיוויזיה כולה. עד 2006, גם הבריגדה הצרפתית-גרמנית הייתה חלק מהדיוויזיה.
חיילי הדיוויזיה השתתפו כמעט בכל מלחמותיה של גרמניה מאז מלחמת העולם השנייה. הם הוצבו בבוסניה והרצגובינה, אלבניה, קוסובו, סומליה ואפגניסטן.
מקוה ישראל (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
משטרת הפדרציה הרוסית
משטרת הפדרציה הרוסית, או בפשטות משטרת רוסיה (Полиция России), היא המשטרה הלאומית של רוסיה, שהוקמה ב-1 במרץ 2011 עם פירוק המיליציה, שהייתה משטרת ברית המועצות ומשטרת רוסיה עד פברואר 2011. המשטרה היא יחידת השיטור המרכזית של משרד הפנים הרוסי שהוקמה במסגרת הרפורמה המשטרתית ברוסיה, שנכנסה לשלב מואץ בינואר 2011. נכון ל-2018, 750,000 שוטרים משרתים במשטרה הרוסית.
המשטרה נועדה להגן על חייהם, בריאותם, זכויות האדם וחירויותיהם של האזרחים הרוסים, אזרחים זרים ואנשים חסרי אזרחות, והיא עוסקת בעיקר בלחימה בפשע, בטיחות רכוש הציבור וביטחון הציבור. המשטרה מבצעת את צווי נשיא הפדרציה הרוסית או את הנחיותיו של שר הפנים. המשטרה מורכבת מגופי אכיפת חוק טריטוריאליים של משרד הפנים וראשי משטרות עירוניות.
בראש המשטרה עומד שר הפנים הרוסי, האחראי לניהולה. מטה המשטרה נמצא בבניין משרד הפנים ברחוב ז'יטנאיה 16 במוסקבה.
היסטוריה
המשטרה ברוסיה היא עתיקת יומין והוקמה לראשונה על ידי פיוטר הגדול ב-7 ביוני 1718 כמשטרת סנקט פטרבורג, למפקד משטרת סנקט פטרבורג הראשון מונה יהודי מומר בשם אנטון דיווער, שנחשב לראש המשטרה הראשון.
ב-19 בינואר 1722 הוקמה משטרת מוסקבה והחל מ-1755 הפרלמנט הרוסי החל למנות מפקדי משטרה עירוניים. בשנת 1862 במשטרת סנקט פטרבורג הוקמה מחלקה לחקירות פליליות ובתחילת המאה ה-20 מחלקות אלו היו קיימות בכל הערים הגדולות. בתקופת האימפריה הרוסית לא הייתה משטרה ארצית אלא משטרות עירוניות שעסקו גם במבצעי חילוץ, כבאות והצלה כאשר משטרות אלה הוכפפו ב-1802 למשרד הפנים הרוסי ובשנים 1880–1917 הוכפפו למחלקת המשטרה של משרד הפנים. המשטרה ברוסיה המשיכה להיקרא משטרה (Полиция) עד פרוץ מהפכת אוקטובר, שהביאה לרפורמה כוללת במערך הארגוני של הממשלה כולה.
מחלקת המשטרה הקיסרית
מחלקת המשטרה (Департамент полиции) הייתה מחלקה במשרד הפנים הרוסי האחראית לניהול כל גופי המשטרה באימפריה הרוסית משנת 1880 ועד 1917. המחלקה הוקמה ב-6 באוגוסט 1880 כיורשת המחלקה השלישית בלשכת הוד מעלת הקיסר ונודעה תחילה בשם מחלקת משטרת המדינה (ברוסית: Департамент государственной полиции; מאוגוסט 1880 ועד ה-18 בפברואר 1883). המשטרה הייתה אחראית על יחידות השיטור השונות ברחבי המדינה, מחלקות הבילוש וגדודי הכבאות וההצלה.
המיליציה הסובייטית
בנובמבר 1918 הקומוניסטים החלו בהקמת זרועות ה"מיליציה" שהחלה לפעול כמשטרת העם, ותִפקדה כמשטרה כלל ארצית בברית המועצות שפולגה למינהלי פנים עירוניים ומינהלי מחוזות, שפעלו כמשטרות אזוריות. ב-1990 קודמה הצעת חוק לשינוי שם המיליציה חזרה ל"משטרה", אך עד מהרה התפרקה ברית המועצות ל-15 רפובליקות והרעיון נזנח. המיליציה המשיכה לתפקד כמשטרת המדינה ברוסיה עד לשנת 2011.
המשטרה הפדרלית (רפורמה שלא מומשה)
לראשונה החלו דיונים על רפורמה במשטרה הרוסית בסתיו 2002, במסגרתה הוצע להקים את המשטרה הפדרלית (Федеральная полиция) ו"משטרה מוניציפלית". על פי התוכניות, שיזם שר הפנים, המשטרה הרוסית תוכננה להתפצל לשני גופי שיטור ולדעת ראש סגל הקרמלין, דמיטרי קוזאק, הדבר היה מיישם בפועל את זכותם החוקתית של מחוזות רוסיה להפעיל בעצמם כוחות שיטור. בסוף 2003 תוכנן לאחד בין חוקרי המשטרה, משרד הפנים, שירות הביטחון הפדרלי ומשטרת המס הפדרלית לצורך יצירת גוף חדש בשם שירות החקירות הפדרלי (Федеральная служба расследований). אלא שהצעדים הראשונים לרפורמה שכזו לא היו מוצלחים, לאחר שהשר בוריס גריזלוב יזם את פירוקה של המינהל האזורי למלחמה בפשע המאורגן (РУБОП), בעקבות רמת שחיתות גבוהה בארגון והוא משך את ידיו מתמיכה ברפורמה משטרתית לפיצול המשטרה. במקום זאת, הוא קידם צעדים להפיכתה לממוזגת יותר ולאיחוד שירותים אל תוכה. אף שצצו דיווחים על יצירת משטרה פדרלית ברוסיה ובתוכה "משטרת פלילים", "משטרת ביטחון הציבור" ו"משטרת הגירה" בפועל הרפורמה הוקפאה.
הרפורמה המשטרתית
ב-2010 יצאה לדרך הרפורמה המשטרתית ברוסיה, שהושלמה עד 2012 וכבר ב-1 במרץ 2011 הפכה ה"מיליציה" ל"פוליציה" (בשמה ההיסטורי). הרפורמה במשטרת רוסיה (Реформа МВД, הרפורמה במשרד הפנים הרוסי) יצאה לדרך באוגוסט 2010. הרפורמה שנועדה להשיב את אמון הציבור הרוסי במשטרה, כללה את שינוי שמה של המשטרה מ"מיליציה", כפי שנקראה, ל"פוליציה" ("משטרה", בפשטות) – שמה של המשטרה הרוסית עוד מתקופת הצאר. הצעת החוק פורסמה באינטרנט בספטמבר 2011 לצורך דיונים ציבוריים לפני הגשתה לאישור הפרלמנט. הצעת החוק זכתה לתמיכה ציבורית לאחר שכללה תנאי קבלה מחמירים של שוטרים וחיוב כל שוטר לשאת תג על חזהו, כנהוג במרבית משטרות המערב. בינואר 2011 החוק אושר על ידי מועצת הפדרציה של רוסיה ובפברואר אותה שנה גם על ידי הדומה, וב-1 במרץ 2011 החוק החדש "אודות המשטרה" נכנס לתוקף והרפורמה המשטרתית נכנסה להילוך מהיר. ביולי 2011 הוועדה להכשרת שוטרים סיימה את עבודתה לאחר שעסקה בהכשרתם המחודשת של שוטרי רוסיה, לקראת החלת הרפורמה המשטרתית. הוועדה, שהוקמה בפברואר 2011 כצעד משלים לקראת השלמת הרפורמה במשטרה, הצליחה להעביר הכשרה מחודשת בקרב כמיליון שוטרים, כאשר 183,000 שוטרים פוטרו על ידי הנשיא, וכוח האדם במשטרה קוצץ ב-22%, כשהמטרה הייתה להפחית את כמות השוטרים מ-1,280,000 שוטרים ל-1,100,000 עד 2012. נכון ל-2014, שירתו במשטרה כ-914,000 שוטרים. בשל השחיתות הגבוהה במשטרה וחוסר האמון הציבורי בה הוגשה הצעת חוק נשיאותית להקמת משטרה חדשה, תחת החוק "אודות המשטרה", שבמסגרתו הוחלט להעניק עזרה סוציאלית לשוטרים במצוקה, ולהעלות את שכרם ב-30%, כאשר סגן במשטרה מרוויח בין 33,000 ל-45,000 רובל בחודש, לעומת 10,000 רובל בחודש לפני הרפורמה. הוחלט כי כל שוטר בעל עבר פלילי לא יוכל לשרת במשטרה, ושוטרים שהואשמו בפלילים יפוטרו מהארגון.
הרפורמה המשטרתית הפכה לרפורמה הגדולה ביותר בתולדות המשטרה הרוסית מאז 1917, עם הפיכת המיליציה למשטרת הפדרציה הרוסית, שבמרכזה: המשטרה אינה כפופה לשלטון המקומי וזוכה לתקציב פדרלי ישירות מממשלת רוסיה, תוך ניסיון לחזק את המשטרה כדי להופכה למשטרה פדרלית, בניגוד לשיטה הישנה, לפיה יחידות המשטרה הוכפפו לשלטון המקומי והיו תלויות במימון מהתקציב האזורי, שהיה באחריות מחוזית.
באפריל 2016 נערך ארגון מחדש במבנה המשטרה, כאשר הוקמו בו 2 יחידות חדשות: היחידה למלחמה בסמים (שירשה את פסק"ן) והיחידה לענייני הגירה (יורשת שירות ההגירה הפדרלי שפורק). בנוסף, חיל הפנים של משרד הפנים הרוסי פורק כולו ועל בסיסו הוקם המשמר הלאומי של רוסיה שהפך לגוף עצמאי הכפוף לנשיא בלבד, כל יחידות המשטרה המיוחדות הועברו לאחריות המשמר הלאומי. בספטמבר 2016 הוכרז על פיטורם של 163,000 שוטרים וקיצוץ מצבת כוח האדם במשטרה ל-904,871 שוטרים.
במרץ 2017 נודע כי במסגרת רפורמה מתמשכת במשטרה ישנה תוכנית לפיה משטרת התנועה תפורק ותמוזג אל תוך המשטרה עצמה ותהווה חלק משירות הסיור של המשטרה והמינהל הראשי להבטחת ביטחון הציבור ותיאום בין ארגוני הרשות המבצעת במחוזות רוסיה, בפועל תוכנית זו הוקפאה אף היא.
מבנה
המשרד הראשי של המשטרה כולל: בנוסף לכך קיימים סניפים אזוריים כמקובל, המכונים מינהלים ראשיים. המינהל הראשי אחראי על ניהול הכוח משטרתי בישות הפדרציה הרוסית בה מתגוררים מעל 2 מיליון תושבים או שהוא בעל מעמד מיוחד (למשל המינהל הראשי של מוסקבה או המינהל הראשי של מחוז מוסקבה). בראש המינהל הראשי עומד קצין בכיר בדרגת גנרל-לויטטנט או גנרל-קולונל. המינהל אחראי על ניהול הכוח המשטרתי ביתר הישויות של הפדרציה הרוסית או ביחידות מינהליות מחוזיות (למשל מינהל מחוז טולה, מינהל מחוז דרום-מערב מוסקבה וכולי'). בראש המינהל עומד קצין בדרגת קולונל. מחלקת משרד הפנים מהווה יחידה משנית של המינהל ואחראית על הכוח המשטרתי בעיר בינונית או באזור של עיר גדולה. המדור המשטרתי הוא היחידה האזורית בתוך מחלקת משרד הפנים.
היחידות הטריטוריאליות של המשטרה
משטרת רוסיה כוללת 22 משרדי פנים ברפובליקות של רוסיה, 19 מינהלים ראשיים של משרד הפנים במחוזות רוסיה, 42 מינהלי משרד הפנים במחוזות.