cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי החוץ של כורדיסטן העיראקית
השתתפות בהתאחדויות ספורט בינלאומיות
כורדיסטן העיראקית חברה בשתי התאחדויות ספורט בינלאומיות.
IBS סנקט פטרבורג
IBS הוא מועדון כדורגל חופים פטרבורגי, שנוסד בשנת 2005 והתמודד באליפות רוסיה, בעונת 2007 זכה לראשונה באליפות.
אל-קטייפה
אל-קטייפה (בערבית: القطيفة, בתעתיק מדויק: אלקטיפה) היא עיר סורית בנפת אל-קטייפה שבמחוז ריף דמשק, הממוקמת כ-40 קילומטרים צפון-מזרחית לדמשק הבירה, למרגלות הרי קלמון (القلمون). שטחה של העיר הוא כ-200 קמ"ר ואוכלוסייתה עומדת על 26,671 נפש (נכון למפקד התושבים שנערך בשנת 2004).
היסטוריה
חשיבותה ההיסטורית של העיר קטייפה נובעת ממיקומה הגאוגרפי על הדרך המרכזית היוצאת מדמשק, עליה עברו במרוצת השנים שיירות של סחורות וכן כוחות צבאיים לצפון סוריה (ציר דמשק-חלב) ולמזרחה (ציר דמשק-תדמור).
כלכלה
הכלכלה בעיר נסובה בעיקר סביב שלושה תחומים מרכזיים:
אתרים
בעיר קטייפה ובסביבותיה מספר אתרים בעלי עניין. 30 קילומטרים ממערב לעיר נמצאת אמת מים רומית עתיקה. כמו כן ממוקמים באזור חאן בשם "חאן א-נורי" (خان النوري), מבצר עתיק, מסגד וחמאם מתקופת שלטונו של סינאן פאשה באימפריה העות'מאנית (המאה ה-16).
שאטו שבאל בלאן
שאטו שבאל בלאן (צרפתית: Château Cheval Blanc, משמעות הביטוי היא "טירת הסוס הלבן") היא אחוזת יין בסנט אמיליון באזור היין של בורדו שבצרפת. היין הנושא את שם האחוזה הוא אחד משני היינות היחידים שקיבלו את המעמד הגבוה של פרמייר גראן קרו סוג א' Premier Grand Cru Classé (A) בדירוג היין של אזור סנט אמיליון ב-1955, ביחד עם שאטו אוזון. היין השני של האחוזה מכונה לה פטיט שבאל (Le Petit Cheval).
הכרמים
הכרם נחשב כבעל שלוש מעלות: האחת היא מיקומו על גבול פומרול, השנייה היא מיקומו בגראב והקרקע הסלעית שלו, והשלישית הוא היותו בעל סגולות אופייניות לסנט אמיליון
Terms of Service; Didn't Read
Terms of Service; Didn't Read (בראשי תיבות: ToS;DR) הוא פרויקט קהילתי שמטרתו לנתח ולדרג את תנאי השימוש (TOS) ומדיניות הפרטיות של אתרי ושירותי אינטרנט מרכזיים. כל היבט של תנאי השימוש או מדיניות פרטיות מוגדר כחיובי, שלילי או נייטרלי. האתרים והשירותים מדורגים מ־A (הטוב ביותר) ל־E (הגרוע ביותר), בעזרת רשימת תבחינים מדורגים מקיפה שנבדקה על־ידי אוצרים מתנדבים.
הפרויקט מציע הרחבה לדפדפן בקוד פתוח עבור גוגל כרום, מוזילה פיירפוקס, מיקרוסופט אדג', ספארי ואופרה, המציגה את הציון ותיאור קצר של מדיניות הפרטיות לאתרי אינטרנט שנבדקו בפרויקט.
היסטוריה
הפרויקט נוסד ביוני 2012 על ידי הוגו רוי, המתכנת מיכיל דה יונג והמעצב יאן־כריסטוף בורכרדט. הוא הובל על ידי הוגו רוי, כשהיה סטודנט למשפטים. בין מקורות ההשראה לפרויקט נמנים סיכומי תנאי השימוש באנגלית של Creative Commons ודירוג האנרגיה הגרמני למכשירים.
ילדי קרטוני החלב
ילדי קרטוני החלב הוא כינוי לילדים אשר תמונותיהם פורסמו על קרטוני חלב לאחר שהוכרזו כנעדרים, במטרה לסייע באיתורם. החל משנות ה-80 ועד לשנות ה-90 של המאה ה-20 המאוחרות פורסמו תמונות של ילדים אלה על קרטוני חלב בארצות הברית. לאחר מכן החליפו שיטות אחרות למציאת ילדים נעדרים את הנוהג הזה.
היסטוריה
במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 מקרים של העלמות ילדים תפסו תשומת לב רבה בתקשורת. בין המקרים הידועים היו היעלמותו של הילד איתן פץ בשנת 1979, וחטיפתו ורציחתו של אדם וולש ב-1981. פרסומים אלה הובילו לפאניקה מוסרית בחברה.
בספטמבר 1984 החלה לפרסם מחלבת אנדרסון אריקסון את תמונותיהם של שני נערים שעקבותיהם אבדו בשני מקרים נפרדים (1982 ושנת 1984) בשעה שחילקו עיתונים בעיר דה מוין, במדינת איווה. בעקבות פרסום זה התרחבה תוכנית לפרסום תמונות ילדים נעדרים על קרטוני חלב לעבר שיקגו ומדינת קליפורניה.
בהמשך המועצה הלאומית לבטיחות ילדים השיקה תוכנית בשם "תוכנית הילדים הנעדרים של קרטוני החלב" ברחבי ארצות הברית במסגרת פורסמו תמונות ילדים אלה על קרטוני חלב. תמונות ילדים נעדרים פורסמו גם על קרטוני פיצה, ושקיות לנשיאת מצרכים, אך קרטוני חלב היו המקום הנפוץ ביותר לפרסום ילדים נעדרים. עד שנת 1985 700 מתוך 1800 מחלבות עצמאיות פרסמו תמונות ילדים נעדרים. אין נתונים ברורים הודות כמה ילדים נמצאו בעקבות פרסומים אלה.
איתן פץ היה אחד מהילדים הראשונים שהופיעו על קרטוני חלב, ומהמפורסמים שבהם. ב-1979 במנהטן נעלם פץ בן ה-6 לאחר שהיה בדרכו לתחנת המתנה להסעה של בית ספרו. בשעה שנעדר לא הייתה קיימת בארצות הברית תוכנית לאומית לאיתור ילדים נעדרים. 38 שנים לאחר היעדרותו, הורשע אדם ברציחתו.
בתרבות
בשנת 1993 הוציאה להקת סול אסיילם את השיר Runaway Train שהוידאו קליפ שלו כלל תמונות אמיתיות של ילדים נעדרים כהשראה שהגיעה מקרטוני החלב.
משנת 2011 פעיל צמד הזמרים שנקרא ילדי קרטוני החלב
רבנו פרץ
רבנו פרץ בן אליהו מקורביל (חי במאה ה-13; נפטר בין 1297 ל-1299) היה מאחרוני בעלי התוספות.
קורות חייו ופועלו
למד אצל רבי יחיאל מפריז, רבי שמואל בן שניאור מאיוורא ורבי יצחק מקורביל. עמד בראש ישיבה בעיר קורביל. בין תלמידיו: רבי מרדכי בן הלל ורבי חיים בן שמואל אבן דוד מחבר הספר 'צרור החיים'.
רבנו פרץ כתב הגהות על ספרו של רבו רבי יצחק מקורביל, ספר מצוות קטן.
במהלך סיור בגרמניה יצר רבנו פרץ קשרי ידידות עם המהר"ם מרוטנבורג. לימים כתב הגהות והערות על קובץ אשר לקט את מנהגיו של המהר"ם מרוטנבורג. כמו כן ערך קבצים של פירושי תוספות על התלמוד הבבלי.
רבנו פרץ גם כתב תוספות משלו על מסכתות התלמוד, חיבורים אלו ידועים בכינוי 'תוספות רבנו פרץ'. חלק ניכר מתוספות אלו עברו שינויים על ידי תלמידיו של רבנו פרץ ולא נשארו בצורתם המקורית. תוספותיו של רבנו פרץ היו ידועים בקרב הלמדנים בספרד ובאיטליה כבר במאה ה-14 אך רק חלקן נדפסו.
התוספות שיש בידנו הם למסכתות ברכות, עירובין, סוכה, ביצה, יבמות, בבא קמא, בבא מציעא, מכות ופסחים (פרקים א' - ד', פרק י' נדפס בספר המרדכי לפסחים ובטעות הוכנס למהדורות האחרונות של תוספות רבינו פרץ).
תוספות רבנו פרץ על מסכת בבא קמא נדפסו לראשונה בליבורנו שבאיטליה בשנת 1819 (תקע"ט) על ידי רבי שלמה וענונו. כתב היד שנדפס היה עמוס בשגיאות ונצרך לתיקונים רבים. בשנת 1984 (תשמ"ד) יצאה לאור מהדורה מחודשת של תוספות רבנו פרץ על מסכת בבא קמא על יד מכון אור הספר שבירושלים. המהדורה החדשה התבססה על תוספות שכתב תלמיד רבנו פרץ המופיעים בחיבור שיטה מקובצת על מסכת בבא קמא מחד, ועל כתבי יד של ספריית המוזיאון הבריטי מאידך.
בדיקות נסיגה
בדיקות נסיגה (וגם בדיקות רגרסיה, לפי האקדמיה ללשון: בדיקות תסוגה) הן בדיקות המבוצעות על מנת לוודא כי כל תפקודי התוכנה ויכולותיה לא נפגעו כתוצאה משינוי התוכנה, בעיקר כאשר כותבים לה גרסה חדשה. במסגרת בדיקות הגרסה מתבצעת בדיקה המוכיחה שהשינויים שהוכנסו לתוכנה עונים על הדרישה שבגינה הוכנסו. לאחר מכן מתבצעת סדרת בדיקות נסיגה המבקשת להוכיח שאוסף דרישות קודמות עדיין מקבל מענה בתוכנה. אחת המטרות הבולטות לביצוע בדיקות נסיגה היא לקבוע האם השינוי האחרון שנעשה בתוכנה משפיע על החלקים האחרים בה.
שיטות נפוצות בבדיקות רגרסיה הן הרצה חוזרת של בדיקות שבוצעו בעבר, והשוואה האם ישנם שינויים בהתנהגות התוכנה והאם תקלות שהתגלו מחדש הן תקלות שהיו ידועות בגרסאות קודמות. בדיקות רגרסיה יכולות לשמש לבדיקות יכולת של התוכנה פשוט על ידי בחירה באופן שיטתי של מינימום תסריטי בדיקה, שבמידה מספקת יכסה אזור קוד מסוים שבו בוצע השינוי בגרסת התוכנה הנבדקת.
היקף הבדיקות המתבצעות במסגרת בדיקות נסיגה יכול לנוע מבדיקות יחידה המתמקדות ביחידת התוכנה בה בוצע השינוי ועד בדיקות המערכת בשלמותה.
תאורטית, יש להריץ את כל תסריטי הבדיקה הקיימים עבור כל גרסת תוכנה, על מנת לוודא כי לא חלה נסיגה בהתנהגות התוכנה או בביצועיה. אבל למעשה, ניתן לצמצם את כמות הבדיקות על ידי ניהול תהליך בדיקות מונחה סיכונים ועל ידי ניתוח השינויים הכלולים בגרסה האחרונה והשפעתם על רכיבים ותהליכים שונים בתוכנה הנבדקת. עם זאת, צמצום כזה כרוך בסיכון מסוים להחמצת נסיגה קיימת בתפקוד התוכנה (בשל השפעות בלתי צפויות של השינויים).
הצורך בבדיקות נסיגה
כאשר משנים תוכנה, לעיתים מופיע באג חדש או מתגלה שוב באג ישן. לפעמים הופעה מחדש של באג מתרחשת בגלל שהתיקון שלו הולך לאיבוד בשל ניסיון דל בניהול גרסאות (או בשל טעות אנוש פשוטה לניהול גרסאות). בהרבה מקרים תיקון של בעיה יהיה "שביר", מכיוון שהוא יפתור את הבעיה נקודתית, איפה שהבעיה נצפתה לראשונה, אך הוא לא יטפל במקרה הכללי שעלול להסתבך במהלך השנים של התוכנה.
לעיתים קרובות, תיקון של בעיה באזור אחד, עלול בהיסח דעת לגרום לבאג בתוכנה במקום אחר. לפעמים כשפונקציונליות אחת משתנה, חלק מאותם התקלות שנצפו בהטמעה של הפונקציונליות המקורית חוזרות על עצמם גם בשינוי. לכן ברוב המקרים של פיתוח תוכנה כאשר באג מתגלה ומתוקן, הבדיקה שחשפה את הבאג מוקלטת ונבדקת באופן קבוע אחרי כל שינוי משמעותי בתוכנה. למרות שתהליך זה נעשה בדרך-כלל באופן ידני, הוא יכול להתבצע גם על ידי כלים של בדיקות אוטומטיות. לדוגמה, כלי תוכנה שמאפשרים סביבה להרצת בדיקות אוטומטיות, יכילו רצף של בדיקות (באנגלית: test suite) נסיגה (רגרסיה) שירוצו בצורה אוטומטית. חלק מהפרויקטים בונים מערכות שיריצו מחדש באופן אוטומטי את כל בדיקות הרגרסיה בחלקים מוגדרים מראש ויוציאו דוח תקלות. אסטרטגיה נפוצה היא הרצה של מערכות אלו בכל הידור, כל לילה או אחת לשבוע.
בדיקות נסיגה הן חלק חשוב בשיטות פיתוח תוכנה, בהן מפרט דרישות התוכנה מוחלף בבדיקות חוזרות ואוטומטיות לכל חבילות התוכנה במהלך כל שלב במעגל פיתוח תוכנה.
סוגי מקרי בדיקה
Regression test selection זוהי פעילות שכוללת בחירה מתוך קבוצת מבחנים קיימים, את מבחני הבדיקה הרצויים כדי לבדוק שהפונקציונליות הקיימת לא נפגעה.
בדרך כלל מחלקים את מקרה הבדיקה לפי החלוקה הבאה:
יתרונות וחסרונות השימוש בבדיקות נסיגה
יתרונות:
חסרונות:
השיקולים הכלכליים המלווים את השימוש החוזר ברכיבי בדיקות
תקציבים של פרויקטים הם לרוב מוגבלים, תקציבים של בדיקות הם אפילו יותר מוגבלים ולכן אין הרבה מחשבה מקדימה על בדיקות הרגרסיה הנדרשות לפני הרצת המערכת. בעיה זאת מובנת, זה לא הבעיה של מנהלי הפרויקט והעסק רק רוצה את המערכת החדשה שלו הכי מהר שאפשר ובעלות הכי קטנה. כתוצאה מזה נוצר מצב בו מערכות עוברות לשימוש שוטף בלי אפשרות לבדוק אותן כראוי כאשר ישנם שינויים ותיקונים חדשים. ליצור בצורה רטרואקטיבית בדיקות רגרסיה זה קשה בשלב הזה, צוות הפרויקט המשיך הלאה וכנראה שהתיעוד כבר לא עדכני ולא נשאר כסף בתקציב. אם לוקחים בחשבון את הבעיה העתידית מראש, אפשר לתכנן אסטרטגיה של בדיקות רגרסיה שיאפשרו הקטנה של הסיכון העסקי. אפשר לכתוב את מקרי הבדיקה בצורה שתאפשר אוטומציה ותחזוקה של הבדיקות אפילו לאחר שהמערכת עברה לשימוש שוטף.
אופן הרצת בדיקות נסיגה
כמו כל בדיקה גם בדיקות נסיגה צריכות תכנון תואם. על מנת לבצע בדיקות אלו באופן אפקטיבי המרכיבים הבאים הכרחיים:
קביעת היקף הרגרסיה
מטרת בדיקות הרגרסיה היא לוודא שהשינויים האחרונים לא פגעו בפונקציונליות קיימת, ובכך לשפר את הביטחון של יוצרי התוכנה באמינות התוכנה. זאת ניתן להשיג על ידי הרצה של בדיקת הרגרסיה, כאשר התוכנית החדשה והישנה מניבות תוצאות שונות.
שיקולי בחירה ותעדוף
השיקולים לבחירה ותעדוף בין תסריטי בדיקה שונים בעבור בדיקות הרגרסיה, נובעים מהמשאבים הדרושים והמשאבים הזמינים לטובת הבדיקות, ומחשיבותם של תסריטי בדיקה מסוימים לעומת אחרים. לדוגמה, כאשר ניתן להריץ את כל בדיקות הנסיגה באופן אוטומטי בזמן ארוחת הצהרים, סביר להניח שכלל הבדיקות יבוצעו בצורה זו. עם זאת, כאשר סט בדיקות הנסיגה יקר לביצוע, מכיוון שהוא דורש ציוד מיוחד, זמן הרצה ארוך או שאי אפשר להריץ אותו במלואו - יהיה צורך לבצע בחירה ותעדוף של הבדיקות החשובות ביותר. ובנוסף, כאשר לא ניתן להריץ סט של בדיקות מלא בכל יום (לדוגמה, בגלל שגודלו עצום), יהיה צורך לקבוע גם את סדר ביצוע הבדיקות - כשהבדיקות החשובות יבוצעו ראשונות.
צ'רבונה גיטרי
צ'רבונא גיטרי (בפולנית: Czerwone Gitary, מילולית: הגיטרות האדומות), היא אחת מלהקות הרוק המפורסמת ביותר בפולין. בנוסף לפולין, הלהקה הופיעה בצ'כוסלובקיה, הונגריה, ברית המועצות, ארצות הברית, גרמניה ועוד. הלהקה כונתה "הביטלס הפולנים" היות שהכתיבה שלהם הושפעה מהמוזיקה של הביטלס וחבריה אף ניגנו את שירי הביטלס בהופעות.
הרמיאס (פילוסוף)
הוא נולד באלכסנדריה בסביבות 410 לספירה, ונסע לאתונה, שם למד פילוסופיה תחת סיריאנוס. הוא התחתן עם איידסיה, שהייתה קרובת משפחתו של סיריאנוס, ובמקור אורסה לפרוקלוס, אך פרוקלוס ביטל את האירוסין לאחר שקיבל אזהרה מאחד האלים. הרמיאס החזיר את תורתו של סיריאנוס בחזרה לאלכסנדריה, שם הרצה בבית הספר של הורפולון, תוך קבלת הכנסה מהמדינה. הוא נפטר בסביבות 450 לספירה, בתקופה בה ילדיו, אמוניוס והליודורוס, היו עדיין קטנים. עם זאת, איידסיה המשיכה לקבל הכנסה מהמדינה, במטרה לגדל את הילדים, מה שאפשר להם להפוך לפילוסופים.
"פרשנות על פאידרוס", שכתב הרמיאס, שרדה. היא מורכבת מהערות המבוססות על ההרצאות שערך סיריאנוס לגבי הדיאלוג "פיידרוס" של אפלטון.
צ'רבונה גיטרי
היסטוריה
הלהקה הוקמה על ידי יז'י קוסלה והנריק זומרסקי בשנת 1965, הלהקה ערכה הופעות ברחבי לפולין תחת הסלוגן "אנחנו שרים ומנגנים הכי חזק בפולין". בשנת 1966 הם הוציאו את אלבום הבכורה שלהם "To właśnie my" "זה אנחנו", שנה לאחר יציאת האלבום הלהקה זכתה בפרס מוזיקה של העיר אופולה.
בוש דה נואל
בְּוּש דֶה נוֹאֶל (נהגה עם U שורקת, שנשמעת לחלק מהישראלים כמו חיריק או כמו "יוּ", בצרפתית: Bûche de Noël - "גזע עץ של נואל" - או "גזע חג המולד") הוא קינוח מסורתי המוגש בחג המולד בצרפת ובמדינות שהיו בעבר מושבות צרפת.
הקינוח נקרא על שם המנהג להדליק בחג המולד גזע עץ שנקרא "גזע חג המולד" באח הבית.
הקינוח עשוי מעוגת ספוג, ז'נואז המגולגלת לרולדה כשהיא ממולאת בקרם חמאה בטעם שוקולד ומצופה בקרם זה על מנת להידמות לגזע עץ. לעיתים מצפים את העוגה בציפוי אבקת סוכר על מנת לשוות לה מראה של גזע עץ מכוסה שלג. בגרסאות מודרניות של העוגה נעשה שימוש בעוגת שוקולד ולעיתים בגנאש במקום קרם החמאה, או בהוספת טעמים לקרם כגון טעמי קפה. לעיתים משתמשים בפירות יער (אוכמניות, דומדמנית ודובדבנים) על מנת לעטר את העוגה. כמו כן לעיתים נעשה שימוש במרציפן או מרנג לעיטור.
לא ידוע מקורה של העוגה, אולם קיים תיעוד היסטורי של הכנתה באמצע המאה ה-19.
ג'ם אוזן
ג'ם ג'נגיז אוזן (בטורקית: Cem Cengiz Uzan; נולד ב-26 בדצמבר 1960) הוא איש עסקים ופוליטיקאי טורקי ונשיא "מפלגת הצעירים". בן למשפחת עסקים מהגדולות בטורקיה בתחום הבנקאות והפיננסים, יזם בתחום המדיה הטלוויזיונית, ממייסדי ערוץ הטלוויזיה הפרטי הראשון בטורקיה.
חייו הפוליטיים
בבחירות 2002 אוזן התמודד לפרלמנט הטורקי עם "מפלגת הצעירים" בראשותו, עם ססמאות פוליטיות הפונות לקהל הצעירים והסטודנטים בטורקיה, במהלך בחירות אלה זכתה מפלגתו של אוזן בכ-3% מקולות הבוחרים. רוב הקולות שקיבל היו בעיקר מקהל הבוחרים הצעירים, "מפלגת הצעירים" לא עברה את אחוז החסימה לפרלמנט הטורקי שעומד על 10%. בבחירות 2007 התמודד שוב עם "מפלגת הצעירים" לפרלמנט הטורקי וזכה לכ-7% מקולות הבוחרים תוצאה שלא אפשרה לו להיכנס לפרלמנט. ב-2009 ברח אוזן לצרפת וביקש מקלט מדיני בשל רדיפה פוליטית של הממשל הטורקי. באותה שנה נשפט אוזן שלא בפניו לשש שנות מאסר בטענה שביצע עבירת סחיטה ובשנת 2010 נשפט ל-23 שנות מאסר נוספות.
אתלסטאן, מלך סאסקס
פרטים מועטים ידועים אודות מלכותו של אתלסטאן. ידוע כי הוא חתום כעד על צו מלכותי שהוציא נות'הלם בשנת 714 (ככל הנראה מדובר בטעות ומדובר בצו משנת 717). על צו זה מכונה אתלסטאן בכינוי "המלך אתלסטאן" (Athelstan rex). בצו זה מוזכר שמה של המלכה אדלדרוית' (Edeldrið regina), וייתכן שמדובר ברעייתו של אתלסטאן.
היסטוריונים סבורים כי אתלסטדאן ואדלדרוית' היו הוריו של אתלברט, לימים מלך סאסקס.
תזמורת הבארוק ירושלים
תזמורת הבארוק ירושלים היא תזמורת המתמחה בביצוע אותנטי של יצירות מתקופת הבארוק, שמקום מושבה הקבוע הוא ירושלים.
את התזמורת ייסד בשנת 1989 המנצח ונגן הצ'מבלו דוד שמר. הייתה זו תקופת שגשוג למוזיקה עתיקה ובעולם קמו תזמורות בארוק רבות, שהתמחו בביצוע בכלים אותנטיים, אך בישראל היה מחסור הן בכלים והן בנגנים. בתקופה הראשונה נאלצו נגני התזמורת להתפשר, הן בנגינה בכלים מודרניים עם מיתרי גיד והן בהופעה בהתנדבות מלאה, הן של הנגנים והן של המנצח.
המנצח האנגלי אנדרו פארוט משמש כמנצח כבוד של התזמורת, ומלחין הבית של התזמורת הוא עילם רותם.
כיום תזמורת הבארוק ירושלים תופסת מקום נכבד בעולם המוזיקה הישראלי, עם קהל מאזינים נאמן בסדרות מנויים ואורחים ידועי שם מרחבי העולם. מנצחה, דוד שמר, מאמין, שלמוזיקה עתיקה יש פוטנציאל רב יותר להגיע אל הדור הצעיר מאשר למוזיקה קלאסית, המדברת אל הקהל המבוגר יותר.
מתאם מודחק
מתאם מודחק הוא כשל לוגי מקבוצת כשלי מתאם שבו יש טיעון המנסה להגדיר מחדש מתאם (שתי אפשרויות אקסקלוסיביות) כך שחלופה אחת תחפוף את האחרת, כלומר, תהפוך אחת מהן לבלתי אפשרית. כשל זה משמש לעיתים קרובות בצוותא עם כשלי הגדרה.
דוגמה:
לבנון בתקופת הקאימקאמיות
עם הסתלקות אבראהים פאשא מהאזור והגלייתו של אמיר ההר, בשיר ה-II, ב-1840 בעקבות לחץ חמש מעצמות אירופה, חזר לשלוט שלטון ישיר הסולטאן העות’מאני בהר הלבנון. אך היה ברור לכל כי הסדר הקודם לא ישוב. פירמאנים (כתבי זכויות באימפריה העות'מאנית) שונים פורסמו והכריזו כי המרונים - נוצרי הלבנון שווי זכויות לכל תושב אחר.
ברור היה כי הדרוזים (ושאר משפחות השייח'ים) אשר שלטו עד אז ירצו לחזור ולשלוט, אך המרונים התנגדו. הם חשו בהתעצמותם הן מבחינה מספרית והן מבחינת הפוליטיקה הבין-עדתית (במיוחד בזכות תמיכת צרפת ואוסטריה בהם).
פתרונות ביניים רבים נמצאו לכאורה מתאימים לסיפוק המאוויים של כל הצדדים, אך רק מעטים יצאו לפועל. במציאות, רוב הפתרונות - שנוסו אחד לאחד - היו בעייתיים, כל פתרון ביקש לצאת מנקודת המוצא של הפתרון הקודם, להרחיבו ולשפרו. כך התגבשה בשלבים, צורת שלטון מיוחדת המסמלת את השינויים והתמורות המהותיים ביחסי העוצמה הדמוגרפית בהר-הלבנון, באותה עת. להלן הפתרונות שנוסו על פי סדר יישומם:
השבת "הפתרון הטורקי" הקיים באימפריה העות'מאנית
נקודת המוצא הייתה ניסיון ליישם את "הפתרון הטורקי" הנפוץ, כלומר: שלטון אוטונומי בעוד השליט מחויב בהעברת מס ל"שער העליון". הטענה הייתה ש"השיטה עובדת" כהלכה, מאז ימי הזוהר של הקמת האימפריה. ולפיכך יש לדבוק בפתרון שהוא בבחינת "מה שהיה הוא שיהיה". ההבדל בין הפתרון המוצג כאן לבין המצב הקודם הוא שבמקרה זה מינוי השולט בפועל אושר גם על ידי חמש מעצמות אירופה. "אמיר ההר" החדש שמונה היה בשיר קאסם לבית שהאב, שנקרא בשם בשיר ה-III (הידוע גם כבשיר "הקטן"). הסיבה למינויו הייתה חולשתו - היותו איש קל לתמרון. בשיר התאים לצורכי המעצמות ואפשר להן לשלוט "מגבוה" בנעשה בהר-הלבנון.
בנוסף לכך הועלה כאן, לראשונה, הרעיון להקמת מג'לס (מועצה) לצד האמיר. מועצה שתייצג בייצוג מספרי שווה את כל המיעוטים. הדרוזים דחו הצעה זאת. ניתן לשער כי הדרוזים חששו שמועצה זו אשר תמונה על פי מפתח דמוגרפי, תגדיל את כוחם הפוליטי של המרונים, ומעתה יהיו מעשיהם מגובים בגוף פוליטי.
לעומתם, הפטריארך המרוני, יוּסֵף חוּבֵיכּ, אשר הבין כי הדרוזים מתחמקים מהכרה בעוצמה הדמוגרפית של בני עדתו, ציווה על האיכרים המרונים לא לעבוד יותר את אדוניהם הדרוזים.
בעקבות הודעת הפטריארך, שלמעשה הייתה רק גורם מדרבן הובילה במהירות הבזק לפרוץ מהומות בשטח. בדיעבד נקראו אלו "פרעות 1841". במציאות הייתה זאת מלחמת האזרחים הראשונה בהר-הלבנון.
"ייבוא" שליט ישיר
במקביל למלחמת האזרחים הראשונה בהר-הלבנון (1841) מונה באיסטנבול וזיר גדול אשר רצה לשלוט שלטון ישיר על הר-הלבנון על ידי מינוי פאשה. כדי לממש את משאלתו שלח הווזיר מפקד צבא קשוח, עֹמַר פּאשׁה אל-נַמְסַאוִי, קצין אוסטרי במקור, אשר עורר חילוקי דעות בקרב העם. המרונים מחד גיסא, רצו בשליט נוצרי וקראו להחזיר את אמירות ההר. ומאידך גיסא והדרוזים הודיעו כי במקרה שיוחזר שליט נוצרי להר הלבנון, אין להם מה לחפש בארצם וארץ אבותיהם והם יכולים פשוט לעבור אל החוראן. מהומות אלה אמנם לא היו יעילות מבחינה צבאית (בעיקר בזכות יכולת ההסתגלות המדהימה של עמר פאשה), אך ההד הקוסמופוליטי הספיק: חמש המעצמות הפעילו לחץ דיפלומטי והשער העליון השיב את המפקד לאיסטנבול.
הקמת הקאימקאמיות
הסדר זה לא נתן מענה לאחת מהקשות שבבעיות הר-הלבנון: היישובים המעורבים בקאימקאמיה הדרוזית. בנוסף לבעיות הפנימיות בהר-הלבנון הוסיפו המעצמות האירופאיות שמן למדורה, הן הוסיפו את הסכסוכים והתחרות שהיו ביניהן, לסכסוך שכבר היה קיים בלבנון ובכך שיתקו למעשה לחלוטין את יכולת התפקוד של הקאימקאמיות.
ייסוד מוסד "הוַכּיל"
מחלוקות רבות צצו סביב אי-ההסכמה על דרך השליטה במקומות המעורבים עדתית בקאימקאמיה הדרוזית. לבסוף, החליטו הטורקים לשלוח בשנת 1844 את אחד מנציגיהם, הקפודאן ח'ליל פאשה, לאזור. משימתו הייתה לגבש פתרון אפשרי ליישום, ביחד עם הואלי ועם הקונסולים הזרים.
הפתרון שגיבש ח'ליל פאשה היה: מינוי שני וַכּילים בכל מקום יישוב מעורב, אחד דרוזי והשני מרוני. הווכילים ייצגו את האיכרים בני עדתם, בפני השייח'ים מן העדה השנייה. הוכילים הם אשר יגבו בשם המשפחות החזקות (המקאטעג'ים), מיסים.
לאחר שנתברר כי בהצעות אלו לא היה כדי לפתור את הבעיה, החריפה המתיחות הקיימת ממילא בהר ובין שתי העדות פרצו מאורעות דמים – מאורעות חמורים בהרבה מקודמיהם בעבר. גם משום שבעידוד תככנים פנימיים בהר, היו מי שליבו את האש.
השייח'ים הדרוזים שלטו רק במרכז ובדרום הר-הלבנון ולכן רק שם מונו וכילים. בצפון הר-הלבנון לקחה הכמורה את תפקיד התיווך.
הקמת המג'לס (המועצה)
כיוון שרגיעה לא הושגה גם לאחר ייסוד מוסד הוכיל, נאלצה האימפריה העות'מאנית לשלוח בדחיפות את מיניסטר החוץ שלה, שֶכִּיבּ אפנדי, להר-הלבנון. אלא שגם הוא, רק לאחר מעורבות צבאית, הצליח להביא את הצדדים לידי הבנה והסכמה זמנית על מבנה שלטוני.
לאחר שחקר את הנושא פרסם שכיב אפנדי את מסקנותיו במסמך שנקרא "הסכם שכיב אפנדי" שעיקריו מובאים להלן:
לאחר "הסדר שכיב אפנדי" נעשו העניינים בשטח מורכבים אף יותר: השייח'ים הדרוזים בדרום נאלצו לעמוד עכשיו גם מול נציגי הכמורה במג'לס משום שהכנסייה תמכה באיכרים, בני עדתה. כך עמדו ראשי "המשפחות החזקות" מול הווכילים, הקאימקאם, הכנסייה וגם מול האיכרים עצמם. מצבם של השייח'ים במרכז הר הלבנון היה גרוע אף יותר. והוא בא לידי ביטוי בכך שהם נאלצו למכור חלק מאדמותיהם לאיכריהם.
מוסד "הוכיל", שהיווה חידוש, הצליח לעמוד בקאימקאמיה הדרוזית מול "המשפחות", שדיכאו את איכריהן, משום שזכה בתמיכה נרחבת מצד הכמורה המרונית (אשר נמצאה בתהליך מתמיד של התחזקות). גם בקאימקאמיה הנוצרית הגיבו השייח'ים על הסדר שכיב אפנדי בהגברת לחצם על העם. גם כאן תפסה הכנסייה, בפועל, את מקום הווכילים.
כל אלה והמשבר הכלכלי החמור שפקד את "המשפחות החזקות" תרמו לירידה בעוצמתן ובמעמדן "הפוליטי" של "המשפחות" ובראשן השייח'ים, אדוני המוקטעאת. אלו החלו להיאבק לשמירת מעמדן, אבל ללא הצלחה. המאבק החלישן במידה כזו עד שבדרום לא נשאר כמעט זכר לכוחן הפיאודלי ולסמכויותיהן. ובמרכז, חלק אחד מהמשפחה השלטת (בית ח'זאן המרוני) ניסתה להשתמש באיכרים ככלי נגד הקאימקאם. אך בו-זמנית הם לא הבחינו כי האיכרים מארגנים נגדם מרד. חלקה השני של המשפחה תמכה בקאימקאם.
ריקרדו מונטוליבו
ריקרדו מונטוליבו (באיטלקית: Riccardo Montolivo; נולד ב-18 בינואר 1985) הוא כדורגלן עבר איטלקי בעמדת הקשר מרכזי ששיחק במילאן, פיורנטינה ובנבחרת איטליה.
קורות חייו
ריקרדו מונטוליבו נולד ב-1985 בקראבאג'ו באיטליה כבן לאנטייה, אישה גרמנייה ילידת קיל ולמרצ'לו מונטוליבו, רופא מרדים איטלקי יליד ברגמו שעבד בבית החולים גליאצי במילאנו. אחי הכדורגלן, לוקה, הוא עורך דין, אך גם מאמן כדורגל. ריקרדו התחיל לימודי כלכלה בברגמו אך עזב אותם לטובת הספורט. מונטוליבו הוטבל בלידתו בדת הלותרנית אולם הוא מרגיש אתאיסט
קריירת מועדונים
מונטוליבו התחיל את הקריירה שלו באטאלנטה ששיחקה אז בסרייה ב'. בגיל 18, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בעונת. הוא שחק 41 משחקים וכבש ארבעה שערים, ועזר למועדון לעלות לסרייה א'. בעונתו הראשונה בסרייה א', הוא שיחק 32 משחקים וכבש שלושה שערים. למרות זאת בסיום העונה שבה אטלנטה לסרייה ב'.
בקיץ 2005 עבר מונטוליבו לפיורנטינה, כאשר אטלנטה שמרה חלק מכרטיס השחקן אבל שנה לאחר מכן פיורנטינה רכשה 100% מכרטיס השחקן. במהלך עונת התקשה לקבל דקות משחק מאחר שמאמן פיורנטינה דאז צ'זרה פראנדלי לא בטח בו בשל חוסר ניסיונו ונתן קרדיט לשחקנים הוותיקים. עונת התחילה טוב עבור מונטוליבו. במחזור הראשון הוא היה מבין המצטיינים במשחק נגד אמפולי ואף כבש שער יוצא דופן. בתחילת שנת 2010, עקב עזיבתם של אז קפטן דריו דניאלי וסגן קפטן מרטין יורגנסן, מונטוליבו התמנה לקפטן של המועדון. בסוף של, מונטוליבו סירב לחתום על הארכת חוזה, ובקיץ 2012 הפך לשחקן חופשי.
במאי 2012 הודיעה מאמן מילאן מאסימו אלגרי על צירופו של מונטוליבו למועדון לקראת העונה הקרובה. ב-30 באוקטובר 2012, כבש את השער הראשון שלו במילאן בדקה ה-69 אחרי שמילאן נקלעה לפיגור 2-0 מול פלרמו והצליחה לחזור ל-2:2. ב-25 בנובמבר 2012 לבש לראשונה את סרט הקפטן של המועדון עקב פציעתם של הקפטן הראשי מאסימו אמברוזיני והקפטן המשני כריסטיאן אביאטי. בסיום עונת שוחרר מהמודעון. ב-13 בנובמבר 2019 הודיע מונטוליבו על פרישה.
קריירה בינלאומית
הוא נכלל בסגל המורחב של איטליה ליורו 2008 על ידי המאמן רוברטו דונאדוני אך לא נכלל בסגל הסופי ליורו. בקיץ 2008 מונטוליבו השתתף במשחקים האולימפיים. הוא הבקיע שער אחד בארבעה משחקים והודח ביחד עם איטליה ברבע הגמר על ידי. מונטוליבו שיחק במדי הנבחרת האיטלקית גם בגביע הקונפדרציות 2009 ובמונדיאל 2010 כאשר שיחק בכל שלושת המשחקים עקב פציעתו של אנדראה פירלו.
ב-10 באוגוסט 2011 הבקיע מונטוליבו את השער הבינלאומי הראשון שלו במשחק ידידות נגד נבחרת ספרד שנגמר ב-1:2 לאיטליה.
ביורו 2012 ערך מונטוליבו 4 משחקים והגיע עם איטליה לגמר, שם הפסידה 4-0 לנבחרת ספרד.
מונטוליבו זומן לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2014, אך שבר את קרסולו במשחק הכנה מול נבחרת אירלנד והחמיץ את המונדיאל.
יחסי ונצואלה–צ'ילה
יחסי ונצואלה–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של צ'ילה לרפובליקה הבוליברית של ונצואלה. שתי המדינות חברות ב, G77, אגודת האינטגרציה של אמריקה הלטינית, ארגון מדינות אמריקה, ארגון מדינות אמריקה, ארגון מדינות איברו-אמריקה והאומות המאוחדות.
היסטוריה
גם צ'ילה וגם ונצואלה חולקות היסטוריה משותפת בכך ששתי המדינות היו בעבר חלק מהאימפריה הספרדית. במהלך התקופה הקולוניאלית הספרדית, צ'ילה הייתה חלק ממלכות המשנה של פרו בלימה ואילו ונצואלה נשלטה ממלכות המשנה של גרנדה החדשה בבוגוטה. בשנת 1810, גם צ'ילה וגם ונצואלה הכריזו על עצמאותן מספרד כאשר כל מדינה קיבלה עצמאות ב-1818 וב-1830 בהתאמה. המשחרר הצ'יליאני, ברנרדו או'היגינס, בעודו בגלות בפרו עודד על ידי המשחרר הוונצואלי סימון בוליבר להצטרף למאמץ הלאומני שם לשחרור פרו מספרד. בשנת 1858, צ'ילה וונצואלה כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים. בשנת 1913 הקימה צ'ילה נציגות דיפלומטית בקראקס ואילו ונצואלה הלכה בעקבותיה בשנת 1923 על ידי הקמת נציגות דיפלומטית בסנטיאגו דה צ'ילה. בשנת 1829, הומניסט ודיפלומט ונצואלי, אנדרס בלו, עבר לצ'ילה שם קיבל תפקיד במשרד החוץ הצ'יליאני בסנטיאגו דה צ'ילה. בצ'ילה הפך בלו לסנטור והקים את אוניברסיטת צ'ילה. שתי המדינות מנכסות את בלו אליהן והציגו אותו על השטר הישן של 2,000 בוליבר ונצואלי ו-20,000 פסו צ'יליאני.
בשנת 1973 חוותה צ'ילה הפיכה נגד ממשלתו של הנשיא סלבדור איינדה בידי הגנרל אוגוסטו פינושה. כתוצאה מכך, כ-24,000 צ'יליאנים ביקשו מקלט בוונצואלה. פליטים צ'יליאנים רבים חזרו לצ'ילה בשנות ה-90 לאחר שיקום הדמוקרטיה במדינה.
בתחילת המאה ה-21 היחסים בין שני העמים היו קרובים כאשר שני העמים עבדו מקרוב לשילוב עמוק יותר באמריקה הדרומית. בשנת 1999 הפך הוגו צ'אווס לנשיא ונצואלה. בשנת 2006 נבחרה מישל בצ'לט לנשיאת צ'ילה. שני המנהיגים שמרו על קשר פוליטי הדוק שכן שני המנהיגים היו חלק מממשלות השמאל "הגאות הוורודה" בדמוקרטיות של אמריקה הלטינית. שתי המדינות היו חברות מייסדות באיחוד הלאומי של דרום אמריקה.
בשנת 2013 הפך ניקולאס מדורו לנשיא ונצואלה לאחר מותו של הנשיא צ'אבס. מאז כהונתו של הנשיא מדורו, המשבר בוונצואלה הגיע לרמות דרסטיות ותרם למשבר הפליטים בוונצואלה עם למעלה מ-200,000 ונצואלים שהיגרו ומבקשים מקלט בצ'ילה. כתוצאה מכך, ביוני 2019 הציבה צ'ילה מגבלות אשרה על כניסת ונצואלים למדינה. בתגובה הטילה ונצואלה הגבלות אשרה על אזרחים צ'יליאנים המבקרים במדינה. בינואר 2019, כתוצאה ממשבר הנשיאות בוונצואלה, הכירה ממשלת צ'ילה בחואן גואידו כנשיא בפועל של ונצואלה.
הסכמים דו-צדדיים
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים כגון אמנת הסגרה (1962); הסכם לשיתוף פעולה תרבותי (1990); הסכם לשיתוף פעולה מדעי וטכני (1990); הסכם למניעה, בקרה, מיסוי והדחקה של התעללות ותעבורה בלתי חוקית של תרופות נרקוטיות וחומרים פסיכוטרופיים (1993); הסכם למניעת מיסוי כפול ביחס לתחבורה ימית ואווירית בינלאומית (1994); הסכם הגנה הדדית על השקעות (1994); הסכם תיירות (1994); והסכם לביטוח לאומי (2005).
תחבורה
קיימות טיסות ישירות בין שתי המדינות עם Estelar Latinoamerica.
יחסי סחר
בשנת 2018 הסתכם המסחר בין שתי המדינות ב-109 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של צ'ילה לוונצואלה כולל: עדשים, אבקת חלב, טונה, מיצים ונחושת. הייצוא העיקרי של ונצואלה לצ'ילה כולל: אוריאה, צינורות פלדה וברזל, כבלים וחוטי פלדה או ברזל.
רמות פולין
רמות פולין היא שכונה משנית בתוך השכונה הגדולה רמות אלון שבצפון־מערב ירושלים. השכונה נבנתה בשלבים החל משנת 1976 והיא מאוכלסת, בהתאם לתכנון, במשפחות חרדיות. השכונה כוללת 720 יחידות דיור בגדלים שונים.
היסטוריה
תכנון השכונה החל בשנת 1974 על ידי האדריכל צבי הקר ובנייתה החלה בסוף 1976 ביוזמת משרד הבינוי והשיכון וכולל פולין, במטרה להקל על מצוקת הדיור של הכולל בשכונת בתי ורשה הקטנה והצפופה. העיצוב יוצא הדופן של השכונה הוצג בתערוכה במוזיאון ישראל עוד לפני שנבנתה. הקר עבד על התכנון בשיתוף פעולה עם אנשי הכולל, שהסכימו לגור בדירות למרות העיצוב הלא שגרתי, מאחר שמחירן היה נמוך. השכונה נבנתה בבנייה טרומית על ידי חברת אשטרום. לאחר המהפך עליית הליכוד לשלטון, החליט שר השיכון החדש גדעון פת להפסיק את הפרויקט ושאר המבנים בשכונה לא נבנו לפי העיצוב המקורי של הקר.
תכנון ועיצוב
הרקע לתכנון השכונה, כמו מספר שכונות ותתי-שכונות נוספות בעיר בכלל וברמות ובגילה בפרט, היה הרצון ליישב בבנייה חדשה ולהרחיב את ירושלים אל השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים. הבינוי החדש בפאתי העיר אופיין בניסיונות של שר השיכון דאז אברהם עופר ושל אדריכלים ישראלים רבים ליצור צורות חדשות של מבנים ושל מבנים שכונתיים וקהילתיים, שיחרגו מהתדמית האפורה שאפיינה את שיכוני הארץ. על תכנון הפרויקט של רמות פולין שהוא אחד מבין פרויקטי שיכון אלו, הופקד האדריכל הישראלי צבי הקר הן לתכנון השכונתי והן לתכנון האדריכלי. הקר, שנודע כאדריכל המתנסה בצורות גאומטריות מיוחדות וחדשניות, יישם בתוכניתו כמה רעיונות אדריכליים שהיו חדשניים מאוד באותה תקופה. בתי השכונה זכו לפרסום מקצועי וציבורי יותר מכל פרויקט אחר שתוכנן בירושלים מאז 1967. כמו כן הם נכללו ברשימות "הבניינים המוזרים בעולם", ותוארו כ"פרויקט דיור עבור דבורים".
השכונה כולה מאורגנת על גבעה במרכז רמות בצורה המזכירה כף יד בת חמש אצבעות או עלה בעל שלוש זרועות. כל אצבע, המייצגת שלב אחר של הבנייה אשר נמשכה עד אמצע שנות ה-80, היא סדרה של 5–6 בנייני מגורים בצורת 'ר' אשר משתלבים אחד עם השני ליצירת "זיגזג" רחב. בכל אצבע כזו קיימת מעין חצר פנימית, שנועדה להזכיר במידה מסוימת את החצרות המסורתיות של השכונות היהודיות הוותיקות של ירושלים, שצורתה הייתה על בסיס הזיגזג הפנימי שבין בנייני ה-'ר'. מרכז השכונה המבוסס על ציר המחבר בין כל האצבעות, כמו הסיב המרכזי בעלה, מתחיל בצד הדרום מזרחי של השכונה על רחוב הרא"ה (לכיוון מרכז העיר) וממשיך צפון מערבה עד לקצה האצבע הארוכה.
עיצוב הבתים גם הוא יוצא דופן: הבניינים אשר נבנו משילוב של בטון ואבן הורכבו בחלקם כרכיבים של בנייה טרומית. צורת הקירות החיצוניים היא של חלקי דודקהדרון (פאון משוכלל המורכב ממחומשים) המשתלבים זה בזה ובקירות משופעים נוספים לכדי מראה דמוי כוורת דבורים או סידור של סלעים גבישיים.
התכנון של שכונת רמות פולין זיכה את הקר בשבחים רבים על היצירתיות והחדשניות בעיקר מחוץ לישראל, אך בישראל נשמעו לרוב טענות וביקורות על אדריכלות זו. בקנה המידה העירוני, השכונה מנותקת מסביבתה ויוצרת חוסר הרמוניה עם שאר העיר והחצרות הפנימיות ודאי אינן מתפקדות כחצרות מסורתיות. מבקריו הרבים טוענים שצורות הבניינים הכוללות קירות בעלי שיפוע וגאומטריה מעניינת הם עניין של טעם ושל אופנה אך חוסר הנוחות שנגרמת לדיירי הבתים נמשכת לאורך שנים רבות. על אף הצלחתה של השכונה בתקופת בנייתה, השכונה סובלת כיום מבעיות שונות והבתים נחשבים לדיור באיכות נמוכה. אדריכלים ישראלים רבים ומבקרי אדריכלות טוענים נגד הקר, במיוחד על רקע בנייתה של רמות פולין, כי האדריכל שם את יצירתו האמנותית בעדיפות עליונה לעומת נוחיות התושבים ואיכות העיר. כך לדוגמה התייחס לתכנון של הקר האדריכל דוד קרויאנקר:
אולימפיאדת השחמט 1990
אולימפיאדת השחמט ה-29 אורגנה על ידי פיד"ה וכללה תחרות פתוחה ומספר אירועים נוספים לקידום השחמט. היא התקיימה בנובי סאד, שבסרביה, בין 16 בנובמבר ל-4 בדצמבר 1990.
נבחרת ישראל
באולימפיאדה זו השתתפה נבחרת ישראל שכללה את:
הנבחרת סיימה במקום ה-16.
להלן התוצאות הקבוצתיות:
התחרות לנשים
אולימפיאדת ה-14 לנשים התקיימה במקביל לתחרות הפתוחה.
נבחרת ישראל
הנבחרת סיימה במקום ה-18.
EHF
Extremely high frequency Millimeterwelle Milimetra ondo अत्यधिक उच्चावृत्ति (EHF) Frecuencia extremadamente alta Extrêmement haute fréquence Extremely high frequency EHF (radiospectrum) ミリ波 Fale milimetrowe EHF 極高頻
אבירם זינו
אבירם זינו (נולד ב-10 בספטמבר 1980 בירושלים) הוא עיתונאי ישראלי, כתב לענייני משפט ב"מעריב".
ביוגרפיה
זינו גדל בירושלים. הוא החל את דרכו העיתונאית בגיל 16 בעיתון בית הספר. את שירותו הצבאי עשה בחיל ההנדסה הקרבית כלוחם וחובש. משרת במילואים בפיקוד העורף.
לאחר שחרורו מצה"ל החל ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והיה חבר באגודת הסטודנטים, ולאחר מכן שימש בתפקיד רשמי באגודה. במהלך לימודיו כתב בביטאון הסטודנטים "פי האתון". לאחר מכן עבר ללמוד בקריית אונו.
אחר כך עבר לעבוד בחדשות "נענע" וכפרילאנסר עבור "סאנדיי טיימס" הבריטי, לאחר שמארי קולווין הייתה זו שפתחה לו את הדלת לעיתון הבריטי.
ב-2005 החל לעבוד ב-ynet ככתב לענייני משפט בירושלים. במסגרת עבודתו היה אחראי על סיקור פרשת משה קצב וועדת וינוגרד וכן סיקר את מלחמת לבנון השנייה ואף היה שליח ynet לבינת ג'ביל בלבנון.
היה דובר מפלגת צדק חברתי בראשות ארקדי גאידמק. שימש מנהל המחלקה המשפטית במשרדו של מוטי מורל, ולאחר מכן יועץ שדולת ישראל באירופה. כתב עבור מגזינים בארץ ובעולם, בהם Playboy Magazine, ו"מעריב" מקבוצת הג'רוזלם פוסט.
ב-2014 מונה לכתב המשפט והפלילים של "מעריב". מאז חטיפת שלושת הנערים בקיץ 2014 ועד לסיום מבצע צוק איתן שימש זינו ככתב הצבאי של "מעריב".
ב-2015 נטען בתקשורת כי זינו חשף בפני המחלקה לחקירות שוטרים התכתבות בינו לבין אפרים ברכה, קצין משטרה שנטען שהיה אחד ממקורותיו. בסוף דצמבר 2015 נערך דיון בבית הדין לאתיקה של מועצת העיתונות, בעקבות תלונה שהוגשה כנגד זינו על הפרת סעיף 22 של תקנון האתיקה, האוסר לחשוף מקור עיתונאי חסוי. המועצה קבעה בהחלטתה כי זינו הפר את סעיף 22 של תקנון המועצה, וחשף את אפרים ברכה. בשל הסבל שנגרם לזינו מאז התאבדותו של תת-ניצב ברכה, החליטה המועצה להסתפק באזהרה, וחייבה את עיתון "מעריב" לפרסם טקסט ובו החלטתה.
קו ליובלינסקו-דמיטרובסקאיה
קו ליובלינסקו-דמיטרובסקאיה (ברוסית: Люблинско-Дмитровская линия) (קו מס' 10) הוא קו ברכבת התחתית של מוסקבה.
אבירם זינו
ביוגרפיה
זינו מתגורר בתל אביב.
קו ליובלינסקו-דמיטרובסקאיה
הקו כולל 23 תחנות, באורך כולל של 38.3 ק"מ. זמן הנסיעה הממוצע לכל אורך הקו, הוא 59 דקות.
אבירם זינו
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
קו ליובלינסקו-דמיטרובסקאיה
המהירות הממוצעת של הרכבת היא כ-40 קמ"ש. הקו כולו עובר מתחת לאדמה, למעט קטע וולז'סקאיה - ליובלינו, שנבנה מעל פני הקרקע.
מאז 19 ביוני 2010, קו ליובלינסקו-דמיטרובסקאיה הוא היחיד במטרו של מוסקבה שאין לו מעבר באחד משני הצמתים שלו עם קו קולצביה, אך בעתיד מתוכננת להיבנות תחנת סובורובסקאיה, שאמור להיות לה מעבר לתחנת דוסטויבסקאיה של קו ליובלינסקו-דמיטרובסקאיה.
על פי נתוני 2010 משתמשים בקו יותר מ-200 קרנות. תנועת הנוסעים היומית הממוצעת של הקו בשנת 2011 הייתה 731 אלף איש.
משרה
משרה היא עבודה שמבחינת היקף משימותיה נועדה לאיוש על ידי עובד אחד. כלל המשרות שהוקצו ליחידה ארגונית מסוימת הוא התקן של יחידה זו. משרה מתאפיינת במקצוע של המשרה ובשיבוץ הספציפי בארגון. המשרה של מזכירת מנכ"ל, למשל, היא משרה שהמקצוע הנדרש בה הוא מזכירה, והשיבוץ הספציפי הוא בלשכת המנכ"ל.
בתקן של יחידה ארגונית מוגדרות לעיתים משרות זהות אחדות. בסניף בנק, למשל, ניתן למצוא 10 משרות של טלר.
משרה מלאה היא משרה שהעובד המועסק בה עובד את מכסת השעות המוגדרות כהיקף עבודה מלא באותו מקום עבודה. לפי חוק שעות עבודה ומנוחה, בישראל משרה מלאה לא תעלה על 42 שעות עבודה בשבוע. היקף שעות העבודה במשרה מלאה גבוה בישראל בהשוואה בינלאומית. משרה חלקית היא משרה שהעובד המועסק בה עובד פחות ממכסת השעות המוגדרות כהיקף עבודה מלא באותו מקום עבודה.
יורם מאירי
יורם מאירי (נולד בשנת 1940) הוא פוליטיקאי וחקלאי ותיק בראש פינה, שכיהן כראש המועצה המקומית שלה מ-1974 עד 1978. מאירי כיהן ללא שכר. לפי שיטה בה הוקמו וועדות מתנדבים שהורכבו מהתושבים, כל אחת בתחומה (כגון: בריאות, חינוך, ספורט, מתאר ועוד). המועצה פעלה לפי החלטות הוועדות.
בתקופת כהונתו אושרו שתי הרחבות חקלאיות ב' וג' - 80 משפחות, והוקמה שכונת אשטרום - 40 משפחות.
בשנת 1974 יזם את הקמת העמותה לשחזור ראש פינה שנוהלה על ידי אנשי ציבור וקיימת עד היום.
ביוגרפיה
מאירי הגיע לראש פינה בשנת 1962. עבד כמנהל תחנות הטרקטורים באזור עד פירוק המפעל עד 1967.
לאחר מכן עבד כמנהל יצור המפעל "פרי הגליל" בחצור.
ב-1962 היה מראשוני הרחבה חקלאית א' שקמה בראש פינה.
ב-1969 נסע עם משפחתו לאיראן לטובת עבודה בחברת ת.ה.ל אשר ניהלה את שיקום חבל קזווין. מאיריתיפקד כמנהל אזור בפרויקט.
עם שובו לישראל הקים עם שותפו יוסף אבידן עסק לביצוע עבודות חקלאיות, ריסוס וגיזום בפרדסים.
במקביל נבחר ב-1973 ברשימה המקומית לשמש כראש מועצת ראש פינה.
עת שאוכלוסיית המושבה הקטנה הלכה והצטמצמה עוד יותר, הוא זכה בבחירות המקומיות, בראש רשימת "ראש פינה" (ר"פ), שזכתה ב-225 מתוך 432. כך קיבלה הרשימה 3 מתוך 5 מושבים במועצה, בעוד המערך ברשות ראש המועצה הקודם, הרמן הרשקוביץ, קיבלה את שני המושבים הנותרים.
מטרות הרשימה היו: התנגדות לתוכנית עיר חצור - ראש פינה. וכן הקמת אגודות חקלאיות נוספות. ושימור ושחזור המושבה הוותיקה.
המועצה בראשותו החליטה על שיקום ושחזור ראש פינה הישנה. יגאל אלון שהיה אז שר החוץ, צורף על ידי יורם מאירי יחד עם יוסי שריד להנהלת אגודת השחזור שקיימת עד היום.
בשנת 1974 אושר לבטל את התוכנית לאיחוד עם העיירה חצור ואושרה תוכנית מתאר שכללה 2 הרחבות חקלאיות נוספות (ב' ו ג'), וכן אושרה תוכנית בה לא יהיו בתים משותפים ולא תהיה בנייה לגובה.
למרות ההחלטה להישאר מושבה חקלאית לא מאוחדת עם חצור יורם דאג לשיתוף פעולה מלא עם חצור. המועצה העבירה החלטה שילדיי ראש פינה ילמדו בתיכון בחצור וכן ביטל את התוכנית להקים את "אגד" בראש פינה והעביר את הקרקע והזכות לחצור ובכך קמה תחנת "אגד" והקניון בחצור.
בשנת 1978 עם סיום הקדנציה בחר יורם מאירי לא להמשיך לקדנציה נוספת.
משנת 1980 החל להקים פרויקטים תיירותיים הקשורים למתחמי תחנת דלק. שילוב של מרכזים מסחריים בסמוך לתחנת הדלק לעידוד התעסוקה והתיירות.
כחבר בהרחבה א' ראש פינה מגדל מאירי עצי פרי נשירים. בשנות ה-80 הופרטה האגודה וכל חבר קיבל את משקו.
מאז יורם עוסק בגידול עצי פרי נשירים.
משפחתו
יורם מאירי (שרייבר) נולד במחנה זמני שנקרא "גבעת השומר" בקרבת כפר סבא. ועם העלייה להתיישבות ב 1939 עבר עם הוריו בעודו בן שנתיים וחצי לקיבוץ דן.
יורם השתייך לקבוצת הילדים הראשונה של קיבוץ דן.
הוריו עלו מפולין מאזור העיירה "פשמישיל", חניכי תנועת השומר הצעיר. ועלו ארצה ב-1935.
בשנת 1954 התגייס לגולני ולאחר קורס מכ"ים עבר להדרכה בקורס מכ"ים לחיילי מילואים.
במהלך שירותו הצבאי הכיר את אביבה פריש והם נישאו בקיבוץ דן ב-1957.
לאחר נישואיו עסק בענף הפלחה ובעיבוד השטחים המפורזים ממזח לקיבוץ דן.
בשנת 1962 עזבו הזוג את הקיבוץ בעיקר על רקע החינוך המשותף.
אביבה נפטרה ממחלת הסרטן ב 2016. לשניים 3 ילדים.
שומקום (סדרת טלוויזיה)
דמויות
מיכל "ללי" גורדון (אלה לי להב): נערה שהגיעה לשומקום בגיל 11 לאחר שהוריה נטשו אותה ומאז היא שם, פוגשת את ריקי שהופכת להיות האמא המאמצת שלה, מתאהבת באדם והופכת לבת זוגו. המנהיגה של חבורת שומקום. בהתחלה לא מסתדרת עם דנה אך בהמשך הופכות להיות חברות. הופיעה ביחד עם אדם עם איתי לוי. פותחת יחד עם חבריה מלון בשומקום תחת ניהולה כדי לשפר את המצב הכלכלי בשומקום לאחר התאונה של ריקי וקוראים לו: "ריקי לייק ריזורט אנד ספא" על שמה של ריקי, נפרדת מאדם לאחר שגילתה את זהותו האמיתית, מופללת על ידי נופר, קובי וקינדר בתאונה של ריקי ונכנסת לכלא, מתגלה צוואה של ריקי שעל פיה היא היורשת היחידה של כל נכסיה של ריקי במקרה של מותה. דנה ועדן מייצגות אותה במשפט. לבסוף משתחררת מהכלא בזכותו של אדם שמוכיח את חפותה והם חוזרים להיות זוג, מגלה בסוף העונה את זהותה האמיתית.
אדם ברגר (רז) (עילי צ'פמן): נער חדש שמגיע לשומקום. מתאהב בללי והופך לבן זוגה. בהמשך מתגלה ששמו הוא בעצם אדם ברגר והוא אחיה הקטן של נופר ובנו של קובי. יתום מאם. בא ממשפחה אמידה, חלומו הגדול הוא להיות זמר ולכן משתף פעולה עם משפחתו ומרגל אחרי חבורת שומקום כדי להקליט אלבום, אך בהמשך מתחרט על מעשיו ויוצא נגד המשפחה שלו, מופיע ביחד עם ללי עם איתי לוי, עוזר לחבורה לפתוח את המלון, לאחר שללי מגלה את פרצופו האמיתי הם נפרדים וכתוצאה מכך הוא שבור, מנסה לעזור לללי אחרי שנעצרה אך משפחתו כולאת אותו בחדרו, לבסוף משתחרר ומביא את ההוכחה לחפותה של ללי ובזכותו היא משתחררת מהכלא ואביו ואחותו נכנסים לכלא, חוזר לללי בסוף העונה והופך להיות חלק מחבורת שומקום באופן רשמי.
דנה פלדמן (מיה צפיר): נערה צפון תל אביבית עשירה, אביה הוא סוכן אמנים, הגיעה לשומקום לאחר שרבה עם אביה אחרי שהקים משפחה חדשה לאחר מות אימה. בהתחלה לא הסתדרה עם ללי אך בהמשך הופכות להיות חברות. ולאד היה מאוהב בה. עזבה את ביתה לפני 8 חודשים לאחר התעללות מצד אימה החורגת, שרון. יש לה שני אחים חורגים מאביה, מתפייסת עם אביה והם חוזרים להיות בקשר. אחראית על העיצוב במלון. מייצגת ביחד עם עדן את ללי במשפט ובסוף ללי משתחררת, שידכה בין עדן לולאד והם נהיים זוג, נראה בסוף העונה שהיא ואושר מתקרבים.
עדן טגניה (אליס זאנו): החברה הכי טובה של ללי, מאוהבת בולאד, אך האקס שלה, אושר שסיבך אותה עם המשטרה חוזר לחייה והיא מתאהבת בו שוב וחוזרת אליו. אחראית כביסה ומלצרית במלון. מייצגת את ללי במשפט ביחד עם דנה וללי משתחררת, נפרדה מאושר לאחר שהציע לה לעבור לגור איתו בבאר שבע כי הבינה שהיא אוהבת את ולאד ובזכות דנה היא וולאד נהיים זוג.
ולדימיר "ולאד" ברטונוב (פיליפ שאולוב): אחיה הגדול של טאשה, מאוהב תחילה בדנה אך מהר מאוד מבין שאהבתו האמיתית היא עדן. מלצר במלון. בזכות דנה מתוודה על אהבתו לעדן והם נהיים זוג.
רבקה "ריקי" צור (אילנית בן-יעקב): מנהלת ומייסדת בית האומנה: "שומקום". משמשת כדמות אם לילדי בית האומנה ובעיקר לללי. נפצעת ב"תאונה" מכוונת שתוכננה על ידי קובי ברגר והעוזר שלו קינדר ונכנסה לקומה מאז. מתגלה צוואה של ריקי שעל פיה כל רכושה יעבור לללי לאחר מותה, בהמשך מתעוררת מהקומה וחוזרת לנהל את שומקום.
האני (אדם הלון): בדואי, מהכפר הסמוך, העובד של ריקי, הסגן שלה בניהול, ואחד מהחבורה, טבח בשומקום ובהמשך הופך להיות הטבח של המלון שהחבורה פותחת.
אושר (שון אמסלם): היה פעם חלק מחבורת שומקום אך נכנס לכלא לנוער במשך שנתיים לאחר שביצע כמה עבירות לא חוקיות וגם סיבך את עדן שהייתה בת זוגו בזמנו ובגלל זה הם נפרדו, לאחר שהשתחרר חוזר לשומקום ומנסה להחזיר את עדן אליו, הם מתאהבים מחדש וחוזרים להיות בני זוג. עוזר לחבורה לבנות את הסוויטה הראשונה במלון וחוזר להיות חלק מחבורת שומקום, עדן נפרדה ממנו כי היא מאוהבת בולאד, נראה בסוף העונה שהוא ודנה מתקרבים.
נופר ברגר (דינה סנדרסון): עורכת דין עשירה וקרת לב, אחותו הגדולה של אדם ובתו של קובי, יתומה מאם. רוצה לבנות מלון בשומקום ולא בוחלת באמצעים כדי להשיג את מטרתה. מפלילה ביחד עם אביה וקינדר את ללי בתאונה של ריקי, לאחר שאדם מוכיח את חפותה של ללי נעצרת ביחד עם אביה וקינדר ונכנסת לכלא על הפללה וניסיון לרצח.
יעקב "קובי" ברגר (שרון אלכסנדר): אביהם של אדם ונופר, אלמן. איש עשיר שרוצה להקים מלון והוא ונופר רוקמים מזימות רבות נגד חבורת שומקום כדי להשיג את מטרתם, אחראי על התאונה של ריקי, מפליל ביחד עם בתו וקינדר את ללי בתאונה של ריקי, לאחר שאדם מוכיח את חפותה של ללי נעצר ביחד עם בתו ועם קינדר ונכנס לכלא על הפללה וניסיון לרצח.
זיו "קינדר" ברקוביץ' (אלון חמאווי): עוזרו של קובי ברגר, פגע בריקי בהוראתו של קובי וכתוצאה מכך הכניס אותה לקומה, מתחזה לעובד בשומקום תחת השם הבדוי: "זיו בואנו" בשליחותם של נופר וקובי ומרגל אחרי חבורת שומקום. מפליל ביחד עם קובי ונופר את ללי בתאונה של ריקי, לאחר שאדם מוכיח את חפותה של ללי נעצר ביחד עם נופר וקובי ונכנס לכלא על הפללה וניסיון לרצח.
נטאשה "טאשה" ברטונוב (גאיה כהן): אחותו הקטנה של ולאד.
הזכות למות
הזכות למות היא רעיון המבוסס על התפישה, שלפיה כל בן אנוש זכאי לסיים את חייו או לעבור המתה מרצון. המימוש של זכות זו מובן לרוב כך, שחולה סופני, או אדם שאינו רוצה להמשיך לחיות, רשאים לסיים את חייהם, להיעזר בסיוע להתאבדות, או לסרב לטיפול מאריך חיים. השאלה מי או למי, אם בכלל, הזכות לקבל החלטה כזו נתונה בוויכוח. אנשי אקדמיה ופילוסופים, כמו דייוויד בנאטר, רואים בני-אדם כאופטימיים מדי בתפישתם את איכות חייהם ואת האיזון בין ההיבטים החיוביים והשליליים שלהם. הרעיון הזה שולל מהאדם או מכל גוף אחר את ההחלטה אם למות, כשם שלא הייתה בידיו ההחלטה להיוולד.
התומכים בזכות למות מקשרים זאת בדרך כלל לרעיון, שגופו וחייו של אדם שייכים לו, כמו גם זכותו לוותר עליהם כרצונו. אולם מנגד קיים אינטרס לגיטימי של כל מדינה, למנוע התאבדויות לא סבירות. פלפל ואמסל (Pilpel and Amsel) כתבו:
בדתות מזרחיות אחדות מותר למי שחולה במחלה סופנית לשים קץ לחייו בדרכים לא אלימות, למשל בהרעבה עצמית. דתות אחרות אוסרות התאבדות בכל דרך ורואות במעשה זה חטא.
אתיקה
קיימת שאלה אתית והיא: האם הזכות למות יכולה להתקיים לצד הזכות לחיים? אם, נטען, לא ניתן לשלול את הזכות לחיים, הרי שלא ניתן לוותר עליה, ולכן היא לא מתיישבת עם הזכות למות. נושא נוסף במחלוקת מגיע מביו-אתיקה, שם דנים האם הזכות למות אוניברסלית, קיימת רק תחת תנאים מסוימים (כמו מחלה סופנית), או האם היא קיימת בכלל. נאמר גם ש'הזכות למות' אינה חופפת ל'חובה לחיות'. על-פי השקפה זו, הזכות לחיים יכולה להתקיים לצד הזכות למות.
בית-משפט במדינת מונטנה שבארצות הברית קבע, לדוגמה, שהזכות למות קיימת למי שנמצא במצב רפואי המאיים על חייו. ישנם מומחים הטוענים מנגד, שלכל אדם כשיר, הזכות לסיים את חייו, ואף שהזכות למות היא מקרה-בוחן למידת החופש בכללותו בחברה נתונה.
חוק החולה הנוטה למות
בישראל חוקק בשנת 2005 חוק החולה הנוטה למות, המסדיר את הטיפול הרפואי בחולה המוגדר כ"נוטה למות", תוך איזון בין ערך קדושת החיים, לבין ערך אוטונומיות הרצון של האדם והחשיבות של איכות חייו. החוק מבוסס על ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית ועל עקרונות יסוד בתחום המוסר, האתיקה והדת.
אליפות אירופה בשחייה 2014
אליפות אירופה בשחייה נערכה בפעם השנייה בברלין, גרמניה בין ה-13 באוגוסט ל-24 באוגוסט 2014.
שחייניות מצטיינות
4 שחייניות זכו ב-3 מדליות זהב:
שחיינים מצטיינים
2 שחיינים זכו ב-4 מדליות זהב:
שחייה
נבחרת ישראל כללה 15 שחיינים, 3 שחייניות ו-12 שחיינים.
שחייני הנבחרת קבעו 7 שיאים ישראלים, מהם 5 שיאים לנשים, 4 מהם קבעה עמית עברי ו-2 שיאים לגברים, פעמיים במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי.
שחייני ישראל השתתפו בשלושה משחי גמר ולא זכו באף מדליה. גיא ברנע סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר גב, רביעיית השליחים סיימה במקום שישי במשחה 4x100 מטר חופשי ודוד גמבורג סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב.
מסטרה פסטיניה
וינסנט פריירה פסטיניה (בפורטוגזית: Vicente Ferreira Pastinha; 5 באפריל 1889 – 13 בנובמבר 1981), הידוע בכינוי מסטרה פסטיניה, הוא אמן קפואירה ברזילאי, בעל תואר מסטרה (mestre).
ביוגרפיה
נולד בסלבדור שבבאהיה, ברזיל. בנם של חוזה סניור פסטיניה ויוג'יניה מריה קרבליו. נחשף לראשונה לאמנות הלחימה קפואירה בגיל שמונה, ולמד במשך שלוש שנים אצל אפריקאי בשם בנדיטו (Benedito). אביו התנגד להתמקצעותו בתחום זה, ושלח אותו בנערותו לבית ספר למלחים, שם לימד את חבריו קפואירה. בגיל 21 עזב את בית הספר, התאמן בקפואירה ולימד את התחום. הוא פעל בהסתר, מכיוון שעד 1920 החוק בברזיל אסר על עיסוק בקפואירה.
ב-1941, הוזמן על ידי תלמידו אברה (Aberrê) למעגל לחימה של קפואירה (רודה), בהשתתפות גדולי המסטרים באזורו. במהלך השתתפותו התבקש על ידי המסטרים להוביל קבוצת קפואירה בסגנון "קפוארה אנגולה", סגנון ריקודי איטי וקרוב לקרקע. בהמשך לכך פתח פסטיניה ב-1942 את בית הספר הראשון לקפואירה אנגולה, "Centro Esportivo de Capoeira Angola". הוא הנהיג בבית הספר תלבושת שכללה מכנסים שחורים וחולצות צהובות, צבעי מדיה של קבוצת הכדורגל אותה אהד, "יפירנגה קלוב" (Ypiranga Clube); תלבושת זו נהוגה עד היום בקרב אמני קפואירה אנגולה.
מרכז המודיעין הלאומי (מקסיקו)
מרכז המודיעין הלאומי של מקסיקו (בספרדית: Centro Nacional de Inteligencia) היא סוכנות הביון והביטחון העיקרית של מקסיקו. המרכז הוקם בפועל בדצמבר 2018 לאחר פירוק המרכז לחקירה וביטחון לאומי. הסוכנות מהווה לסוכנות אזרחית של הממשלה הפדרלית האחראית למודיעין אסטרטגי וטקטי והיא כפופה למזכירות לביטחון והגנה אזרחית, הגוף הממשלתי האחראי לביטחון פנים במקסיקו.
מסטרה פסטיניה
ביוגרפיה
פסטיניה השתתף בפסטיבל הבינלאומי הראשון לאומנויות השחורים בסנגל, ב-1966, והביא איתו מספר אמני קפואירה ידועים, בהם מסטרה ג'ו גראנג'י ומסטרה גאטו פרטו.
מרכז המודיעין הלאומי (מקסיקו)
בין תחומי האחריות של המרכז הוא להציע אמצעים למניעה, הרתעה, השלמה והשבתה של סיכונים ואיומים, העלולים להפר את הריבונות, יציבות המוסדות הלאומיים, המשטר הדמוקרטי או את שלטון החוק במדינה. זהו גוף לאיסוף מודיעין מיוחד שמטרתו לספק הערכות לתהליכי קבלת ההחלטות הקשורים לתכנון וביצוע אסטרטגיה, מדיניות ופעולות בענייני ביטחון לאומי.
מסטרה פסטיניה
ביוגרפיה
לאורך חייו התפרנס פסטיניה באמצעות עבודות מזדמנות שונות, בהן מצחצח נעליים, חייט, סלקטור (בקזינו), מאבטח ופועל בניין, ובשעות הפנאי הקדיש עצמו לקפואירה אנגולה. בשנות חייו האחרונות נותר עיוור וחולה. הרשויות פינו אותו מביתו, שלא הוחזר לו מאז, והעבירו אותו לבית מחסה עירוני, שם מת ב-1981.
מרכז המודיעין הלאומי (מקסיקו)
היסטוריה
מרכז המודיעין הלאומי הוקם רשמית ב-30 בנובמבר 2018 והחליף את המרכז לחקירה וביטחון לאומי, כאשר נכנסו לתוקף הרפורמות בחוק הארגוני אודות המינהל הציבורי הפדרלי; לאחר פירוק קודמו בהצעתו של הנשיא אנדרס מנואל לופז אוברדור, הארגון החדש נטל על עצמו את תפקידיו, אך עתה המודיעין היה בפיקוחו של המזכירות לביטחון הציבור והגנת האזרח, תוך שמירה על התפקידים שנקבעו לארגון הקודם בחוק הביטחון הלאומי.
משימות
הסמכויות ותחומי האחריות של המרכז נתמכים בסעיף 19 של "חוק הביטחון הלאומי" וכוללים:
טלנור
טלנור (Telenor ASA) הוא תאגיד טלקומוניקציה רב-לאומי נורווגי אשר רובו בבעלות המדינה. זו אחת מחברות הסלולר הגדולות בעולם עם פעילות ברחבי העולם, בעיקר בסקנדינביה ובאסיה. היא מספקת שירותי אינטרנט וטלוויזיה בארבע מדינות נורדיות. טלנור בעלת ברשתות ב-8 מדינות.
החברה נסחרת בבורסה לניירות ערך של אוסלו ובעלת שווי שוק של 225 מיליארד כתר נורווגי מה שהופך אותה לחברה השלישית בגודלה הנסחרת בבורסה באוסלו.