cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהודה ווהל
יצירות קאמריות
רביעיית מיתרים, "קוארטטו אפאסיונאטו" (1949) ו"דואו סנסיבילה" לכינור ופסנתר (1951) מבטאות רגש, כמסתבר משמותיהן; לעומת זאת, רביעיית חליל, אבוב, קלרינט ובסון (1961) מבוסזסת על פולקלור ים-תיכוני; את היצירות הקאמריות הבאות, "אסוציאציות" (1966), "פגישות" (1968), "אטמוספירות" (1970) ו"פרצופים" (1970) מייחד חיפוש אחר צבעי-מצלול חדשים. "אטמוספירות" כתובה לאורגן חשמלי ו"פרצופים" לקרן, חצוצרה, טרומבון וכלי קשת.
ארמון הספורט (קייב)
ארמון הספורט (באוקראינית: Палац Спорту) הוא קומפלקס אולמות ספורט וקונצרטים בקייב שבאוקראינה.
המבנה נבנה ונחנך ב-1960 כאולם הספורט המרכזי במדינה, האולם מעוצב בדגם קונסטרוקטיביסטי, האולם גם משמש כאצטדיון הבית של קבוצת הכדורסל בודיוולניק קייב.
בין אירועי הספורט שנערכו בו הם אליפות העולם בהוקי קרח 2011 ונודע בכך שאירח את אירוויזיון 2005 ואת אירוויזיון הילדים 2009.
באולם נערכו בין השאר הופעות של אייס אוף בייס ו-.
כביש 264
כביש 264 הוא כביש אזורי המחבר בין כביש 25 בצומת הנשיא לכביש 293 בצומת קמה. אורכו 14.5 ק"מ.
הכביש היווה את החלק הדרומי של הכביש החדש לבאר שבע, שנסלל בין יולי 1949 ליולי 1951, וחיבר את צומת מלאכי לכביש 25 שהוביל לבאר שבע. באותה תקופה היווה הכביש חלק מהדרך הראשית לבאר שבע.
ZoomText
ZoomText Magnifier היא תוכנה ותיקה ונפוצה לסיוע בנגישות מחשבים לאנשים עם לקות ראייה. התוכנה מגדילה את המיצג שעל מסך המחשב ומשמשת גם כתוכנת הקראה.
התוכנה מאפשרת הגדלה מ-X1 עד X36 כולל מצבי ביניים. ניתן לבצע הגדלה של כל המסך או חלקים ממנו. תוכנת ZoomText Magnifier/Reader היא גרסת התוכנה המכילה גם קורא מסך המאפשרת לאדם בעל ראייה ירודה לעבוד עם מחשב באמצעות חיווי קולי במגוון שפות, כולל עברית. באמצעות קורא המסך ניתן לקרוא טקסטים באינטרנט ואובייקטים רבים במחשב כגון תפריטים, רשימת קבצים, שולחן עבודה וכו'. קיימת גם גרסה של ZoomText על התקן USB, המאפשרת עבודה עם תוכנת ZoomText ללא צורך בביצוע רישום, ונועדה למשתמשים הזקוקים למספר התקנות רב של התוכנה.
Waste Management Remixes
Waste Management Remixes הוא אלבום הרמיקס השני של צמד זמרות הפופ הרוסיות ט.א.ט.ו.. אלבום הרמיקסים יצא לאור ב-29 במרץ 2011, על ידי חברת התקליטים ט.א. מיוזיק.
חיים שבילי
חיים שבילי (14 במרץ 1907, כ"ח באדר ה'תרס"ז – 1 במרץ 1974) היה מורה ומרצה ירושלמי, פרשן ומחשב קץ מודרני שנודע בשל פירושיו לספר דניאל וחיזוי העתיד שפרסם בספריו.
ביוגרפיה
נולד בירושלים, לרב ירמיהו חאחיא-שבילי (ხახიაშვილი) ולאביגיל בת מיכאל חאחיא-שבילי. בגיל שנה עברה משפחתו לעיר אוני שבגאורגיה, שם מונה אביו לרב הקהילה היהודית. באוני למד בישיבה, ולאחר המהפכה ברוסיה וכיבוש קווקז על ידי הצבא האדום, נמלט לכותאיסי בשנת 1920 (ה'תר"ף) ולמד בה במשך תקופה, בין היתר את תורת החסידות וספר התניא בישיבה של חסידות חב"ד.
לאחר שכבשו הבולשביקים את כותאיסי, הגיע בשנת 1921 (ה'תרפ"א) לארץ ישראל, לאחר מסע ארוך, שבמסגרתו התגנב לאונייה שנסעה לטורקיה יחד עם פליטים רבים. עם הגיעו לטורקיה פגש את הרב משה הלוי, החכם באשי של האימפריה. זה האחרון התפעל מידיעותיו, והציע לו להישאר במחיצתו, במטרה לגדלו וללמדו בישיבה, אך שבילי סירב. לאחר כחודש התגנב לאוניה שנסעה ליפו, וכשהייתה ביקורת באוניה התחבא בתוך חבית. ב-19 באפריל 1921 לערך הגיע ליפו, ובגלל שלא הייתה בידיו תעודת עולה, אחד מהעולים מגאורגיה הצהיר בפני הקברניט שהוא בנו.
בערב חג הפסח הגיע לירושלים, והתארח אצל רבו, הרב חיים אליהשווילי שהגיע מגאורגיה שבועיים לפניו. לאחר החג התגורר אצל בני משפחתו בירושלים, ולאחר כחודש החל ללמוד ב"בית היתומים ציון" שבהנהלת הרב אברהם יוחנן בלומנטל, שם למד עד לשנת 1928 (ה'תרפ"ח).
בתקופה זו התפרסם כנואם וכמרצה, פרסם מאמרים בעיתוני הנוער הדתי ולקח חלק בפעילות ארגוני הנוער הדתי ישראל הצעיר, יהודה הצעיר והפועל המזרחי.
בשנת 1926 (ה'תרפ"ו) החל לשמש כמורה בתלמוד תורה בני ציון בירושלים, ובמקביל למד בסמינריון שייסדה הוועדה התרבותית של הוועד הלאומי לארץ ישראל, וקיבל תעודת מורה לשפה העברית ולספרותה מטעמו. כן היה מוסר שיעורי ערב בנושאי תורה, מדע וגאולה שארגן הוועד הלאומי לארץ ישראל.
החל משנת 1928 (ה'תרפ"ח) שימש כמורה ב"בית היתומים ציון", עד לשנת 1933 (ה'תרפ"ג).
בחודש דצמבר 1928 התייתם מאמו בעת שהשתתפה בהפגנה נגד סגירת בית כנסת בגאורגיה, ונהרגה על ידי שוטרים סובייטים.
בין שלל עיסוקיו, נמנה עם עסקני ועד העדה הגורג'ית בירושלים, ובין הזמנים, לאחר שסיים בהצטיינות לימודים בבית המדרש דורש ציון ובבית המדרש למורים של הסתדרות המזרחי, למד הנהלת חשבונות. תחילה שימש כפקיד בבנק "התחיה", ובהמשך, בתחילת שנות ה-40, שימש כמנהל חשבונות במחלקת הגזברות של הסוכנות היהודית בירושלים.
בשנת 1942 (ה'תש"ב) נישא לעליזה בת הרב יוסף מוצרי, מרבני ישיבת פורת יוסף, ויחד התגוררו בעיר העתיקה, עד למלחמת העצמאות.
הלך לעולמו ב-1 במרץ 1974.
חיבוריו וחיזוי העתיד בהם
בחיבוריו, עסק שבילי בפרשנות ובחיזוי העתיד של ארץ ישראל והעם היהודי בעזרת חישובים שביצע. מטרתו בספרים אלו הייתה להביא את ספר דניאל אל קדמת הבמה, ולהפיץ את תודעת הגאולה שבו. הוא התנגד שיכנו אותו נביא, חוזה עתידות או רב, והסביר שחיבוריו הם פרשנות לחיזוי העתיד שבספר דניאל, ולא חיזוי שהגה ממוחו.
ספר חזון החיים
כשהוציא לאור בחודש אוגוסט 1935 (אלול ה'תרצ"ה) את ספרו "חזון החיים" שהכיל פירוש לששת הפרקים האחרונים של ספר דניאל וקץ הגאולה, הפך תוכנו לשיחת היום, והספר הפך למבוקש ואזל מהמלאי במהירות. יוסף קלוזנר אף שלח לשבילי מכתב נלהב אודות הספר.
פרשנותו לספר דניאל התבססה על חישובים מדויקים, ללא גימטריות, והוגדרה כמודרנית ומפורטת. בספר, המכיל כ-90 עמודים, הוכיח שבילי בחישוב מדויק ובעזרת מקורות מהזוהר ומהתנ"ך את המרומז בספר דניאל על מלחמת העולם הראשונה והצהרת בלפור. בספר אף חזה את מלחמת העולם השנייה, המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה והמרד הערבי הגדול. עוד הוא מוצא בפירושו רמזים ודימויים לקורות היהודים מגלות בבל ועד להצהרת בלפור, וכן מותח ביקורת על ההיסטוריונים שהרסו את תדמיתו של דניאל, לטענתו, והביא הוכחות לאמיתות הספר, כנגד חוקרי מקרא כשמעון ברנפלד אשר רואים בו חיבור בדיוני מהתקופה ההלניסטית.
בכתבה לרגל צאת הספר שהתפרסה בעיתון הבוקר, כתב קדיש סילמן כי בשונה ממחשבי הקץ המפורסמים, שברובם היו רבנים מקובלים ומבוגרים, "יש חידוש בספר זה, שהוא נכתב על ידי צעיר, בעל כיפה קטנה מאוד לראשו, והוא חבוש צווארון לבן וענוד עניבה צבעונית". עוד הוא מגדיר אותו כ"מחשב הקץ המודרני", ומציין כי חיבורו הוא ספר מלא עניין.
ספר חשבונות הגאולה
בשנת 1949 (ה'תש"ט) חיבר את ספרו השני, "חשבונות הגאולה", והוכיח בו בעזרת חשבונות תנ"כיים וקבליים את הקמת המדינה ואת העתיד לבוא. בשנת 1964 (ה'תשכ"ד) הוציא לאור את חלקו השני של הספר, וחזה בו מראש את שחרור ירושלים בשנת 1967 (ה'תשכ"ז), והחזרת השליטה בה לידי יהודים.
מלבד פרק שלם שהקדיש לתיאום בין דברי התורה ובין דברי המדע בנוגע לבריאת העולם, בחלקו השני של "חשבונות הגאולה" טען שבילי כי הלוח העברי מפגר ב-200 שנים, כדי להוכיח את התקרבות הספירה לאלף השביעי. ההסבר שלו לכך מתחיל בחישוב המקובל של השנים שעברו מאז בריאת העולם עד לצאת הספר, כולל השנים שבהן עמדו שני בתי המקדש (410 ו-420 בהתאמה). אולם לדידו, בית המקדש השני עמד על תילו במשך 606 שנים (206 תחת שלטון ממלכת פרס, ו-400 תחת שלטון ממלכת יוון), וכך לטענתו השנה שבה הוציא לאור את הספר היא תתק"ו, ולא ה'תשכ"ה. לתאוריה זו צירף בספרו הסברים מדויקים ומפורטים עם עשרות הוכחות, חלקן ממלחמות היהודים מאת יוסף בן מתתיהו ומדברי פילון האלכסנדרוני.
לפי שבילי, השנים 634–638 לספירה, בהן התרחש לדידו הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, מקבילות לשנים 1914–1918 שבהן התקיימה מלחמת העולם הראשונה. את הפסקת שליטת האימפריה העות'מאנית בארץ ישראל בשנת 1918, הוא מקביל לגירוש המלך אנטיוכוס מהארץ. שבילי מוסיף ומציין כי לפי חישוביו, תהליך הגאולה החל בשנים ה'תש"ח–ה'תש"ט, ומוסיף לכך מקורות מדברי הגר"א והאר"י.
בשנת 1968 (ה'תשכ"ח) הוציא מהדורה נוספת לספרו "חשבונות הגאולה" עם הוספות, כולל דבריו של האר"י כי שנת 1970 (ה'תש"ל) היא שנת הגאולה. בין היתר הציג שבילי בספרו חיזוי למתקפה עתידית משולבת של כוחות רוסים ומוסלמים כנגד ישראל בשנים הקרובות לתקופה שיצא לאור הספר. החיזוי כולל תיאור מפורט על כל משך המתקפה, ומסביר כי בסופה יחל התהליך האחרון של הגאולה. לפי שבילי, השתלשלות המתקפה תהיה כך שתחילה תחל רוסיה בהפצת תעמולה כנגד מדינת ישראל, לאחר מכן תשלח מתנדבים מוסלמיים ממדינות הבלקן וקווקז שיתקפו תחילה את טורקיה דרך ארמניה, ומשם יעברו לסוריה ולישראל, שם תחל המתקפה בשתי חזיתות: ירושלים ומזרחית לים הכנרת, כשבשלב מסוים יצטרפו למתקפה איראן וטורקיה.
משה שרת
משֶׁה שָרֵת (שֶרְתוֹק) (באוקראינית: Мойсей Чорток; 15 באוקטובר 1894, ט"ו בתשרי ה'תרנ"ה – 7 ביולי 1965, ז' בתמוז ה'תשכ"ה) היה ראש הממשלה השני של מדינת ישראל (1954–1955), בין שתי תקופות הכהונה של דוד בן-גוריון. כמו כן היה שר החוץ הראשון של מדינת ישראל. מראשי הנהגת היישוב.
שרת היה גם עיתונאי ושימש כאחראי על עמוד החדשות בעיתון דבר, בהמשך מונה לסגן עורך העיתון, ברל כצנלסון. לאחר שהצטרף למפא"י פרש מדבר. זכה בפרס סוקולוב בשנת 1959 על עבודתו העיתונאית הרבה ועל ספרו "משוט באסיה".
1894–1918
משה שרת נולד בסתיו 1894 בשם משה צ'רטוק בחרסון שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) ליעקב צ'רטוק, סופר ופובליציסט, ולפניה (ממה) לבית לב, מורה. ב-1906 עלתה משפחת צ'רטוק לארץ ישראל והתגוררה במשך שנתיים בכפר הערבי עין סיניא שבשומרון, שם חכרה אחוזה מידי אפנדי ערבי. ב-1908 עקרה המשפחה ליפו, מאוחר יותר הייתה משפחתו ממקימי העיר העברית הראשונה - תל אביב.
שרת היה בוגר המחזור הראשון של גימנסיה הרצליה, ולמד פרק זמן בקונסרבטוריון שולמית. בגימנסיה למד טורקית, צרפתית, גרמנית וערבית. בבית הספר פגש את צפורה מאירוב, לה נישא בהמשך, ובאליהו גולומב ודב הוז. לימים נשאו השניים את אחיותיו. לקראת סיום לימודיו הצטרף ל"הסתדרות המצומצמת של בוגרי הגמנסיה", תנועת נוער בראשות אליהו גולומב, שחבריה התחייבו להקדיש את עצמם לטובת הכלל. חברי ההסתדרות הציבו לעצמם מטרות לעסוק בתעמולה בקהילות בגולה לרעיון התחייה הלאומית, עבודת האדמה והגנה על הזכויות המדיניות של היישוב העברי.
ב-1913 סיים את לימודיו בגימנסיה בהצטיינות ונסע ללמוד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת איסטנבול, שם למדו באותה תקופה דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי. ב-1914 קטעה מלחמת העולם הראשונה את לימודיו והוא חזר לארץ ישראל. הוא לימד טורקית בבתי ספר בתל אביב והטיף לקבלת נתינות עות'מאנית כדי למנוע גירוש יהודים אזרחי מדינות-אויב מארץ ישראל. ב-1916 התגייס לצבא העות'מאני (יחד עם בוגרים רבים אחרים של גימנסיה הרצליה), ונשלח לקורס קצינים באיסטנבול. בסיום הקורס, הוצב ביחידת רגלים ושירת כמתורגמן עבור המפקד הגרמני שלה. היחידה לחמה במקדוניה ולאחר מכן בדרום עבר הירדן. לאחר שהתפרקה, הוצב שרת במפקדה בחלב שבסוריה, ושירת בה עד לסוף המלחמה. עם כיבוש העיר על ידי בריטניה, נחקר שרת על ידי קצין מודיעין בריטי, שהניח לו לחזור לארץ ישראל לאחר ששמע כי הוא ציוני. כעבור שמונה ימים הגיע שרת לחיפה.
ב"אחדות העבודה" ובמערכת "דבר", 1919–1931
ב-1919 התמנה למזכירו של יהושע חנקין, מנהל המחלקה לענייני ערבים ולקרקעות ב"ועד הצירים" של ההנהגה הציונית. באותה שנה הצטרף למפלגת "אחדות העבודה" עם ייסודה, ושימש מטעמה כמזכיר "ועד הצירים". ב-1921 יצא לבריטניה, ללמוד בבית הספר לכלכלה של לונדון. בלונדון התגורר בחדר משותף עם חברו ללימודים, דוד הכהן, והתפרנס ממתן שיעורים בעברית ובצרפתית ומעבודות תרגום מערבית ומטורקית. בתקופת לימודיו עסק באיסוף כספים וברכישת נשק עבור "ההגנה". כמו כן, סקר עבור ההנהלה הציונית את העיתונות הערבית ופרסם מאמרים בשבועון "קונטרס" של "אחדות העבודה". ב-1922 התחתן בלונדון עם חברתו, צפורה. הוא סיים את לימודי התואר הראשון בהצטיינות.
על כמה ממאמריו ב"קונטרס", חתם שרת בכינוי הספרותי "מ. בן-קדם". ברל כצנלסון קרא אותם והזמין את שרת לעבוד במערכת היומון "דבר", לקראת הקמתו. שרת התנה את הקדמת שובו מלונדון בסילוק חובותיו משנות לימודיו שם, וכצנלסון דאג לכך. ב-1925 חזר שרת לארץ ישראל והצטרף למערכת "דבר", עם יסודו, כאחראי על עמוד החדשות. בין השנים 1925–1931 תפקד כסגנו של עורך "דבר", ברל כצנלסון, והיה אחראי על ענייני הנוער של "אחדות העבודה", שכללו את תנועות הנוער "החוגים" ו"הבחרות הסוציאליסטית". בשנים הללו (תרפ"ה–תרצ"א) כתב עשרות מאמרים שעליהם חתם בפסבדונים "מ. קרוב רחוק". הוא היה ממונה על מדור ענייני חוץ: סקירות, מאמרים ופרשנות. שרת היה היחיד במערכת שידע אנגלית ויכול היה לתרגם ידיעות ממרכז השלטון הבריטי, ולכן ערך את ה"טלגרמות" מחוץ לארץ. ב-1929 הקים וערך את שבועון "דבר" בשפה האנגלית (במשותף עם נלי שטראוס-מושנזון).
ב-1930 הצטרף שרת למפא"י, עם הקמתה כאיחוד מפלגות "אחדות העבודה" ו"פועלי ציון", וב-1931 עזב את העיתון למען פעילותו הפוליטית.
בראשות המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, 1931–1948
בדרכו לקונגרס הציוני ה-21 בז'נבה ב-1939, ביקר אצל ראש ממשלת סוריה (תחת המנדט הצרפתי),, במעון הקיץ שלו בהר הלבנון. באפריל 1939, מספר חודשים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, הגיע שרת לפולין ונפגש עם יהודיה בוורשה ובלודז'.
בעת מלחמת העולם השנייה פעל שרת להתגייסות אנשי היישוב לצבא הבריטי, והיה ממובילי המאבק להקמת הבריגדה היהודית ב-1944. בשנת 1941, בעת ההכנות לפלישה הבריטית לסוריה ולבנון נענה לבקשה שהביא בפניו איש המודיעין הבריטי ג'וליאן אמרי לשתף את אנשי הפלמ"ח במבצע. לקראת סוף המלחמה, נסע לבקר את לוחמי הבריגדה היהודית באיטליה וביוון, מלווה בדגל עברי שייצג אותם כרצונם, ושם נשא את הנאום הידוע כנאום הדגל.
לאחר המלחמה, תמך כחבר ב"ועדת הביטחון", הגוף המפקח על ארגון "ההגנה", במאבק מוגבל נגד הבריטים. באוגוסט 1945 החליט יחד עם בן-גוריון ומשה סנה, להקים את "תנועת המרי העברי", שאגדה את "ההגנה", אצ"ל ולח"י למאבק אלים בשלטון הבריטי. במרץ 1946 הופיע כנציג היישוב היהודי בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל. בעקבות השבת השחורה ב-29 ביוני 1946, נעצר במחנה לטרון יחד עם מנהיגי היישוב עד 5 בנובמבר, וקרא שם להפוגה במאבק. ב-1947 ייצג את עמדת הנהגת היישוב לפני ועדת אונסקופ, וניהל את המאבק בעצרת או"ם לאישור תוכנית החלוקה, שהתקבלה לבסוף בכ"ט בנובמבר 1947.
ב-8 במאי 1948 הוא נפגש בניו יורק עם גנרל ג'ורג' מרשל שהיה מזכיר המדינה של ארצות הברית. מרשל יעץ לו לדחות את תאריך הכרזת המדינה ולקבל עד אז משטר נאמנות של האו"ם היות שהכרזת המדינה תעורר התנגדות הערבים ותסכן את קיומם של היהודים בארץ ישראל. שרת השיב כי הנהגת היישוב היהודי בארץ ישראל הגיעה לשלב של הכרעה היסטורית וכי היא תיתן את הדין לפני ההיסטוריה אם לא תעשה את הצעד הנדרש ממנה ברגע זה.
הוא היה חבר במנהלת העם ופעל להקמה מיידית של המדינה בתום שלטון המנדט. נמנה עם מנסחי מגילת העצמאות וחותמיה. היה אחד מששת המצביעים במנהלת העם בעד הכרזת המדינה ב-14 במאי 1948.
שר החוץ של מדינת ישראל (1948–1953)
עם הקמת מדינת ישראל מונה שרת לשר החוץ הראשון שלהּ, ייסד את משרד החוץ והתווה את מדיניותו. אז גם שינה את שמו בשנית, כאשר עברת אותו מ"שרתוק" ל"שרת".
בזמן מלחמת העצמאות, נדרש שרת לנושא בריחת הערבים. ב-15 ביוני 1948 תיאר במכתב לנחום גולדמן את בריחתם כאירוע הבולט ביותר בהיסטוריה של ארץ ישראל בעת החדשה, אפילו יותר מהקמת המדינה היהודית. לרוזן ברנדוט אמר כי אין לדון בשאלת חזרתם לבתיהם, כל עוד נמשכת המלחמה. בדיון בממשלה שהתקיים ב-16 ביוני 1948, אמר שרת: "אילו קם בתוכנו מישהו ואמר שצריך לקום יום אחד ולגרש את כל אלה – כי אז הייתה זו מחשבת טירוף. אך אם הדבר הזה אירע תוך זעזועי מלחמה, מלחמה שהעם הערבי הכריז עלינו, ומתוך מנוסה של הערבים עצמם – הרי זה אחד מאותם השינויים המהפכניים שאחריהם אין ההיסטוריה חוזרת לקדמותה". שרת קבע בדיון: "המדיניות שלנו שהם אינם חוזרים". כאשר עלתה שאלת הספקת מזון לכוחות המצריים המכותרים בכיס פלוג'ה, דרש שרת לאפשר את משלוחי המזון בהתאם להחלטת מועצת הביטחון של האו"ם (בתקופה זו עמדה על הפרק קבלת מדינת ישראל לארגון), ובן-גוריון, שהתנגד לתביעתו, קיבל לבסוף את דעתו והתיר להעביר את האספקה.
ב-1949 נבחר לכנסת הראשונה מטעם מפא"י. הישגו הגדול ביותר של שרת בתפקידו כשר החוץ היה הסכמי שביתת הנשק ב-1949, שסיימו באופן רשמי את מלחמת העצמאות. עם קבלת מדינת ישראל כחברה באו"ם באותה שנה, נשא בשמה שרת נאום בכורה בעצרת.
שרת השתמש בשפות שידע, לצורך תעמולת בחירות למען מפלגתו: הוא נאם בפני העולים החדשים מעדות המזרח בערבית, טורקית וצרפתית. בכניסתו לאולם המליאה של הכנסת, נהג שרת לקוד קידה ליד פתח האולם כלפי יושב ראש הכנסת, לפני שהתיישב במקומו.
שרת העריך את חלקה של ברית המועצות בהחלטה על הקמת מדינה יהודית וזה היה אחד המניעים למדיניות אי-ההזדהות שהוביל בשנים הראשונות של מדינת ישראל, שהודות לה, זכתה המדינה בתמיכה מדינית סובייטית, בעלייה ממדינות מזרח אירופה ובמשלוחי נשק מצ'כוסלובקיה. שרת נטש בסופו של דבר את מדיניות אי ההזדהות, כאשר הוברר לו כי לנוכח מצוקת המשק הישראלי, יש לפנות אל המערב.
היחסים עם גרמניה
שרת ראה צורך ביחסים עם גרמניה המערבית, מכיוון שהבין כי גרמניה חוזרת להיות גורם משמעותי בקהילה הבינלאומית. הוא לא ראה תכלית בחרם על גרמניה, בזמן שלא הייתה אף מדינה במערב או בגוש הסובייטי, שותפה לכך. הוא חשש שעוינות ישראלית כלפי גרמניה תדחוף אותה ליחסים קרובים עם מדינות ערב. בשל בדידותה המדינית של ישראל ומצבה הכלכלי הקשה בתחילת שנות ה-50, סבר שרת שיש לקדם את יחסי ישראל עם גרמניה. שרת היה דמות מרכזית בעיצוב היחסים. עמדותיו היו פרגמטיות והוא טען בעד הסכם השילומים. הוא ניתב את המגעים הטעונים והקשים עם גרמניה, וגייס את כל כישוריו כמדינאי, דיפלומט ופוליטיקאי כדי להתמודד עם הפער הגדול בין הרתיעה בציבור הישראלי מכל דבר שקשור לגרמניה ולגרמנים לבין ההכרה של ראשי המדינה למצוא מקור מימון תקציבי למשק הישראלי, שהיה על סף קריסה, ולקליטת רבבות העולים שעלו אחרי הקמת המדינה. ב-7 בינואר 1952 היה שרת הראשון בין שרי הממשלה שהעלה את סוגיית המשא ומתן הישיר בוועדת חוץ וביטחון של הכנסת ולאחר מכן ליווה את כל התהליך. ב-5 בספטמבר 1952, במהלך המשא ומתן עם גרמניה על ההסכם, אמר שרת לחברי הוועדה המדינית של מפא"י: "עלינו לחנך את העם הזה, שזכה למדינה, להיות עם ממלכתי ולחדול להיות עם גלותי. עליו לדעת כי יש לו מדינה על פני כדור הארץ, ועל פני אותו כדור הארץ ישנה גם מדינה ששמה גרמניה. הוא לא יכול להימנע מזה, לא על ידי חיסול מדינתו ולא על ידי העברתה לפלנטה אחרת...הוא צריך להתרגל לכך". ב-10 בספטמבר 1952 חתם בלוקסמבורג, כשר החוץ, יחד עם קנצלר גרמניה המערבית, קונראד אדנאואר, על הסכם השילומים עם מדינת ישראל ועם ועידת התביעות החומריות היהודיות מגרמניה. להבדיל מסוגיות רבות בהן שרת ובן-גוריון הציגו עמדות לעומתיות, הרי שבמאבק על קבלת השילומים פעלו שרת ובן-גוריון בתיאום מלא. עמדתם העקרונית הייתה דומה: תפקידה של מדינה ריבונית לשקול שיקולי מדיניות רציונליים ולא מוסריים או רגשיים בלבד.
ראש ממשלת ישראל (1954–1955)
לאחר פרישתו של בן-גוריון מראשות הממשלה ב-7 בדצמבר 1953, התמנה שרת, למרות רצונו של בן-גוריון שביכר את לוי אשכול, לראש הממשלה השני של מדינת ישראל, וממשלתו קיבלה את אמון הכנסת ב-26 בינואר 1954. בנוסף לתפקיד זה, המשיך שרת לשמש שר חוץ.
שרת לא היה שלם עם פעולות התגמול של צה"ל בתגובה לרציחות הפדאיון בישראל. ב-17 במרץ 1954 אירע טבח מעלה עקרבים, שבו נרצחו 11 מנוסעי אוטובוס שעשה דרכו מאילת לתל אביב. פעולת טרור זו עוררה בציבור הישראלי זעזוע עמוק וזעם רב, אך שרת התנגד לפעולת תגמול וכתב על כך ביומנו: "מעשה תגובה על מרחץ דמים זה רק יטשטש את רשמו המחריד, ויעמיד אותנו בדרגה שווה עם המרצחים מהצד שכנגד. מוטב לנו לעשות מעניין מעלה עקרבים מנוף להתקפה מדינית על המעצמות, למען יפעילו לחץ על ירדן שכמוהו עוד לא היה". בימים שאחרי טבח מעלה העקרבים, נפגש שרת במסיבת פורים עם המשורר יעקב אורלנד והמלחין מרדכי זעירא וביקש מהם לעודד את העם בשיר שמח. תוך זמן קצר כתבו השניים את "שיר שמח": "אם גם ראשנו שח ועצב סובבנו הבה ונתלקח עם השמחה שבנו".
במהלך כהונתו של שרת כראש הממשלה, ניהל גישושים זהירים, באמצעות מתווכים, עם נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר. אולם תקופתו הקצרה של שרת בראשות הממשלה אופיינה בחולשתו. קשתה עליו השפעתו של בן-גוריון, שנותרה בעינהּ גם בעת שפינה את מקומו כראש הממשלה וישב בשדה בוקר. שרת לא הצליח להשתלט על מנגנוני הביטחון ושר הביטחון פנחס לבון והרמטכ"ל משה דיין לא שעו לדבריו. לא היה דבר הרחוק ממשנתו המדינית המתונה והמיושבת מאשר "העסק הביש", פעולת חבלה במצרים שהתחוללה ביולי 1954 ונרקחה בתקופתו ומאחורי גבו. החרפת היחסים עם מצרים שמה קץ למגעים חשאיים שהחלו בין שרת והנשיא המצרי. שרת יזם את חידוש הדו-שיח עם נאצר וזה הסכים לשיחות רמות-דרג. אלא שב-27 בינואר 1955 דן בית הדין הצבאי במצרים שניים מבין נאשמי הפרשה למוות, ושרת ביטל בתגובה את השיחה רמת הדרג. משהתפטר לבון ב-21 בפברואר 1955, בעקבות "הפרשה", נתמנה בן-גוריון לשר ביטחון בממשלת שרת, ומעמדו של שרת נפגע עוד יותר. היחסים בין שרת ובן-גוריון החריפו על רקע התנגדות שרת להסלמת המתיחות בין ישראל ושכנותיה.
במהלך כהונתו של שרת בראשות הממשלה, ב-29 במאי 1955, הגיע לישראל לשמונה ימים ראש ממשלת בורמה או נו, שהיה בכך למנהיג מדינה זר ראשון שערך ביקור רשמי בישראל העצמאית. בהמשך ערך שרת ביקור גומלין בבורמה.
כאשר בהצבעת אי אמון בממשלה (שנדחתה), בעקבות משפט קסטנר, נמנעו שרי הציונים הכלליים בהצבעה, התפטר שרת מתפקידו (היות שבאותה עת החוק לא אפשר פיטורי שרים) והקים באותו יום, 29 ביוני 1955, ממשלה חדשה, שכיהנה תקופה קצרה עד לבחירות לכנסת השלישית ב-26 ביולי 1955 והמשיכה לכהן כממשלת מעבר עד סיום כהונתו של שרת כראש ממשלה ב-3 בנובמבר 1955, עת שב בן-גוריון לכהונה שנייה ושרת המשיך להיות שר החוץ. בהיפרדו מראשות הממשלה בכנסת, בירך שרת את בן-גוריון: "רצוני לאחל לחברי וידידי דוד בן-גוריון חוסן גוף ועוז רוח לשאת את המשא הכבד שהוטל עליו. כל חבריו יעזרו לו במלוא יכולתם בתפקיד האחראי והגדול הזה. לך בכוחך זה והושעת את ישראל!".
לאחר פרישתו מראשות הממשלה כתב שרת ביומנו:.
שר חוץ בממשלה בראשות בן-גוריון והדחתו ממנה (1955–1956)
בכהונתו השנייה של בן-גוריון כראש ממשלה, המשיך תחילה שרת לכהן כשר החוץ. אך במהרה החריפו היחסים ביניהם. חילוקי דעות מדיניים ואישיים הפכו את שרת ובן-גוריון ליריבים מושבעים. שרת תמך בפעולה מדינית והסברתית והתנגד ל"אקטיביזם" הביטחוני של בן-גוריון. כמו כן, גרס שרת, שיש לעשות כל מאמץ להדק את הקשרים המדיניים והביטחוניים עם ארצות הברית. לעומתו, בן-גוריון, שנוכח לדעת, שארצות הברית מסרבת לספק לישראל נשק בכמויות שיאזנו את עסקת הנשק המזרח-אירופית המצרית, החליט לחזק את יחסי ישראל עם צרפת והשיג ממנה אספקת נשק (ראו מבצע יונה). התנגדות שרת למהלכים שהובילו בסופו של דבר למבצע קדש נגד מצרים, תרמה לאולטימטום שהציב בן-גוריון לשרת בדרישה כי יתפטר מתפקיד שר החוץ ולמינויה של גולדה מאיר במקומו. בישיבה שנערכה ב-17 ביוני 1956, החליט מרכז מפא"י להיענות לדרישתו של בן-גוריון. בהצבעת הדחתו מן הממשלה, הצביעו 35 בעד, 7 נגד ו-74 נמנעו. בהתאם להחלטה, הגיש שרת את התפטרותו מהממשלה ב-18 ביוני 1956. לאחר הדחתו, כתב שרת ב-24 ביוני ביומנו: "אני שרוי כל הימים האלה במרה שחורה... בלב משתולל הזעם וצורב העלבון".
מסעו באסיה (1956)
לאחר פרישתו מתפקיד שר החוץ ולמרות יחסיו המתוחים עם בן-גוריון וגולדה מאיר, יצא שרת ב-21 בספטמבר 1956 למסע רשמי במדינות דרום-מזרח אסיה, כשגריר של רצון טוב. המסע נערך בין היתר כתגובה לועידת באנדונג של מדינות אסיה ואפריקה, בה התקבלו שורה של החלטות נגד ישראל. במסגרת המסע, ביקר שרת בתאילנד, בורמה, הפיליפינים, יפן, הונג קונג, סינגפור, מלזיה (שהייתה אז עדיין מושבה בריטית), סרי לנקה, הודו, נפאל, לאוס וקמבודיה. ביפן זכה לפגישה רשמית עם הקיסר הירוהיטו. ב-29 באוקטובר פרצה מלחמת סיני. שרת התבשר עליה מן העיתונות, בעת שהותו בניו דלהי, בירת הודו, בבוקר פגישתו ב-30 באוקטובר עם ראש ממשלת הודו, נהרו, שהתנפל עליו בכעס בשל המתקפה הישראלית, וסמוך לפתיחת הוועידה השנייה של התנועות הסוציאליסטיות באסיה, שבה השתתף מטעם מפא"י. המסע ברחבי אסיה נמשך 81 ימים, והוא שב לישראל ב-9 בדצמבר 1956. הוא פרסם טורים בעיתון דבר על הביקורים במדינות השונות ולאחר מכן הוציא אותם כספר בשם "משוט באסיה".
שנותיו האחרונות (1956–1965)
לאחר עזיבתו את משרד החוץ, התמנה שרת ב-1957 לראש הוצאת הספרים "עם עובד" והשיק את מפעל הדגל שלה, "ספריה לעם". בנוסף על כך, כיהן כיושב ראש הנהלת המוסד החינוכי "בית ברל".
שרת היה תומך נלהב בשמירת ערכי השפה העברית, ונאומיו הרהוטים ידועים בשפתם העשירה. לזכותו עומדות מילים עבריות רבות שהצליח להכניס לשפה העברית. לדברי שרת עצמו, חידש "כשלושים-ארבעים חידושי לשון", ובהם המילים: "פיחות", "לוויין", "ייצוג", "תוואי", "נוהל", "לבטח" ו"נזיל". בשנת 1959 זכה בפרס סוקולוב על עבודתו העיתונאית במשך שנים רבות ועל ספרו "משוט באסיה". בשנות ה-60 זכה באזרחות-כבוד של ירושלים ושל תל אביב. שרת כתב יומנים אישיים, שפורסמו אחרי פטירתו.
בשנת 1961 נבחר ליושב ראש ההסתדרות הציונית העולמית וליושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית. שרת כיהן בתפקיד יושב ראש ההסתדרות הציונית עד יום מותו. ב-4 בפברואר 1961, בימי ה"פרשה", התנגד בישיבת מרכז מפא"י לתביעת בן-גוריון להדיח את פנחס לבון מכהונתו כמזכ"ל ההסתדרות. הוא תיאר בנאומו את האווירה השוררת במפלגה תחת שלטון בן-גוריון: "זה מכבר אני רואה בתוכנו, בשיקולינו, בתגובותינו, בהכרעותינו כי לא הכבוד והצדק משמשים נר רגלינו, כי אם הפחד והחשבון". לבסוף ההצעה התקבלה.
באוגוסט 1964 הוענקה לו אזרחות כבוד של ירושלים.
היריבות בינו לבין בן-גוריון הגיעה לשיאה ב-17 בפברואר 1965, כאשר הובא על כיסא גלגלים אל ועידת מפא"י העשירית ויצא בהתקפה חריפה על בן-גוריון, במה שכונה "נאום כיסא הגלגלים", בו מתח ביקורת קשה על בן-גוריון ותמך בראש הממשלה לוי אשכול, שסירב לתביעת בן-גוריון להמשיך לעסוק בפרשת ה"עסק ביש".
ב-16 במרץ 1965 הוענק לו תואר דוקטור כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב.
ביולי 1965 מצבו הרפואי החמיר והוא אושפז במצב קשה בבית החולים הדסה, ב-7 ביולי 1965 נפטר שרת ממחלת הסרטן בירושלים, והותיר אחריו את אשתו צפורה, לזוג נולדו שלושה ילדים: יעקב, יעל וחיים. משה שרת נקבר לבקשתו בבית הקברות טרומפלדור שבתל אביב, שם קבורים גם סבתו, אביו ואמו, ושתי אחיותיו. לימים נקברה לידו אשתו, צפורה. על פי צוואתו, לא נישאו הספדים בלוויה. דוד בן-גוריון נעדר ממנה.
שרת היה גיסם של שלושה מראשי היישוב וההגנה: אליהו גולומב, דב הוז ושאול אביגור (יחדיו כונו "ארבעת הגיסים"), ודודו של חבר הכנסת לשעבר דוד גולומב, שהיה בנו של אליהו.
חיים אישיים וילדיו
שרת היה בוגר המחזור הראשון של גימנסיה הרצליה, ולמד פרק זמן בקונסרבטוריון שולמית שם בבית הספר פגש את צפורה מאירוב, לה נישא בהמשך, ובאליהו גולומב ודב הוז חבריו מימי הגימנסיה ו"ההסתדרות המצומצמת" וממקימי "ההגנה". לימים נשאו השניים את אחיותיו עדה ורבקה בשנת 1921 והפכו לגיסיו. ציפורה מאירוב ומשה שרת התקרבו לראשונה במהלך טיול שנערך לתלמידי הגימנסיה בפסח 1913 בחברון. שנים ספורות לאחר מכן, כאשר שרת לימד טורקית, הייתה מאירוב אחת מתלמידותיו וכך התהדק הקשר בין השניים. לאחר שהכירו זה את זה לעומק, החלו "לצאת קבוע". שרת המתין שנה נוספת בטרם ביקש את ידה של צפורה, שהייתה חברתו מנעוריו. ב-1922 התחתן בלונדון עם חברתו צפורה. הוא סיים את לימודי התואר הראשון בהצטיינות.
ילדיו
ב-1927 ילדה אשתו ציפורה את בנם הבכור יעקב שרת, לאחר הלידה היא הפסיקה את עבודותיה השונות ודאגה להקדיש מזמנה לילדים ולמשפחה, ב-1931 נולדה יעל מדיני ובשנת 1933 נולד חיים שרת.
מקארוב
{{פירושונים| אישים:
אחר:
מועצת האופנה הבריטית
מועצת האופנה הבריטית (באנגלית: British Fashion Council) הוא ארגון ללא מטרת רווח השם לו למטרה לקדם את תעשיית האופנה הבריטית, וכן לשתף ולהרחיב את עסקי עיצוב האופנה במדינה.
הארגון הוקם ב-1983, לפני הקמתו היו מספר ארגונים בבריטניה שעסקו בתחום האופנה, הוא מארגן מדי שנה את אירועים כגון שבוע האופנה של לונדון, המציג את האופנה הבריטית לקהל הבינלאומי וטקס פרסי האופנה הבריטי.
הארגון מקיים קשרים עם מוסדות לעיצוב אופנה ולימוד אופנה בהשכלה הגבוהה של המדינה.
ב-2007 קבע הארגון שכל דוגמנית שעולה על מסלול שבוע האופנה של לונדון תחויב בהצגת אישור רפואי המעיד על בריאות תקינה, זאת עקב תופעת הפרעות האכילה שהתגלו אצל דוגמניות בתחום.
ראי אדמה
רְאִי, אֲדָמָה הוא שיר מחאה וקינה שנכתב על ידי המשורר שאול טשרניחובסקי בשנת תרצ"ח 1938, בשיאם של מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט ומבצעי הקמת יישובי חומה ומגדל. השיר מבכה את מותם של אנשי היישוב במהלך המאורעות והמבצעים.
השיר נתן את שמו לספר השירים האחרון שפרסם טשרניחובסקי בחייו, ויצא לאור בשנת 1940.
השיר
המשורר עשה שימוש באמצעים ספרותיים מגוונים לתיאור האובדן. המוטיב המשמעותי ביותר בשיר הוא השימוש האירוני באדמה, כמצמיחה חיים חדשים מצד אחד, וכביכול בולעת מתים בקבורה מאידך. השיר משקף התחבטות בין ההקרבה לבין השכול שהוא אחד מתוצאותיה; מחד המוות בחזית הקרב נתפס לרוב כגבורה ומאידך אובדן החיים לצורך המלחמה נתפס כבזבוז.
השיר מתחיל במילים:
כביכול מדובר על חקלאות וזריעה.
ובהמשכו מפורטת ההטמנה של גופות החללים שאיכותם ותרומתם לחברה תחסר ללא תחליף:
.
בפסקה האחרונה של השיר מדגיש טשרניחובסקי את המתח שבין ההקרבה לצמיחה ולבניין היישוב, ומציין כי האבידות לא היו לשווא.
ייצוגיו בתרבות הישראלית
"ראי אדמה" הפך לשיר קינה בחברה הישראלית, ונעשה בו שימוש בטקסי זיכרון, ובהם גם טקסים ממלכתיים של מדינת ישראל וצה"ל. הוא מאוזכר הן על ידי אנשי שמאל והן על ידי אנשי ימין.
השיר אוזכר בנאום מחאה של דויד גרוסמן, סופר עברי ואב שכול, באזכרה לזכרו של יצחק רבין, ראש ממשלת ישראל, ב-4 בנובמבר 2006 בכיכר רבין בתל אביב.
פיגמים
פִּיגְמים הם קבוצת כל העמים, שבהם גובהו של גבר בוגר הוא פחות מ-1.5 מטר בממוצע. עמים אלה מצויים ביערות משווניים-טרופיים במערב אפריקה, מזרח אפריקה, אינדונזיה ואיים שבקרבת אינדונזיה. לא ברור אם הפיגמים האינדונזיים הם ממוצא דומה לזה של האפריקנים וסביר שהם הפכו דומים אלו לאלו באבולוציה מתכנסת.
מעבר להיותן של קבוצות הפיגמים נמוכות בהרבה משאר קבוצות בני האדם, יש לכלל הקבוצות האלה תכונות שונות של מערכת החיסון ולפחות לאחדות מהקבוצות יש סוג דם ייחודי משלהן.
הפיגמים חיים ביערות טרופיים ומכלכלים עצמם, כחברה נודדת של ציידים-לקטים. קיימת סברה בין אנשי המדע, כי ממדי גופם מותאמים, אבולוציונית, לאורח חיים זה. הן תרבותית והן גנטית, הם מבודדים מחברות אחרות של בני האדם והאוכלוסיות שלהם מבודדות גם זו מזו. הם חיים בקבוצות של מאה איש או יותר. רק מעטים מהם משנים את חייהם, מתיישבים במגורי קבע, ושולחים את ילדיהם לבית ספר. אולם, למרות הבידוד התרבותי, כמעט כל הפיגמים, הן באפריקה והן באסיה, מדברים בשפות של העמים השכנים להם. לבד מן הילידים של איי אנדמן (שבקרבת אינדונזיה ובשליטת הודו), המדברים בשפות משלהם, אשר אינן קרובות לאף קבוצה לשונית אחרת בעולם. אולם, אין עדות על פיתוח שפה מקורית בידי הפיגמים.
כיום חיים כ-180,000 פיגמים, מרביתם ביערות הטרופיים של מרכז אפריקה ודרום-מזרח אסיה. הפיגמים האפריקאים נקראים נגרילים (Negrillos) והם חיים באזורים מסוימים בבורונדי, קמרון, גינאה המשוונית, קונגו (שבט האקא), גבון ורואנדה. סמנים גנטיים מורים כי כלל אוכלוסיית הפיגמים האפריקנים נפרדה משאר אוכלוסיית האדם לפני כשישים אלף שנים ושתחילת הליך בידוד קבוצות הפיגמים זו מזו התחיל לפני כעשרים אלף שנים.
הפיגמים באסיה נקראים "נגריטים" (Negritos) והם חיים במספר אזורים בפיליפינים, חצי האי המלאי (מלזיה ותאילנד) ובאיי אנדמן (הודו). נראה כי בעבר היה תחום המחיה של הפיגמים רחב הרבה יותר, אך הם נדחקו על ידי אוכלוסיות חזקות יותר - בעלות ממדי גוף גדולים יותר, יישובי קבע ופרנסה חקלאית-מסחרית.
קבוצת הפיגמים הנקראת Bambuti היא קבוצת הפיגמים המפורסמת והמתועדת ביותר. קבוצה זו היא גם הנמוכה ביותר - גובה ממוצע של גבר בוגר במבותי הוא 137 סנטימטרים.
היפודרום קונסטנטינופול
היסטוריה
ההיפודרום הראשון בעיר נבנה בשנת 203 על ידי הקיסר הרומי ספטימיוס סוורוס. בשנת 324, כאשר הקיסר קונסטנטינוס הגדול העביר את הבירה מרומא לביזנטיון, החל בהגדלתה של העיר וכן שיפץ את ההיפודרום שבאותה עת היה אורכו 150 מטרים, רוחבו 130 מטרים, והיה מסוגל להכיל עד 100,000 צופים.
ההיפודרום היה בצורת U. יציע הקיסר היה מקורה, ועליו היה פסל של ארבעה סוסים מברונזה. קוודריגה זו, המכונה "סוסי מרקוס הקדוש", והמצויה כיום בוונציה, נוצקה במאה החמישית לפני הספירה ביוון והובאה מדלפי להיפודרום על ידי קונסטנטינוס. הסוסים נבזזו על ידי הצלבנים במהלך מסע הצלב הרביעי והוצבו בבזיליקת סן מרקו בוונציה בשנת 1204.
שמואל הכהן וינגרטן
שמואל הכהן וינגרטן (כ"ה בכסלו תר"ס; 27 בנובמבר 1899 - ב' בשבט תשמ"ז; 1 בפברואר 1987) היה איש ציבור ישראלי יליד הונגריה, מאנשי הציונות הדתית ותנועת המזרחי בשנים שלפני קום המדינה ולאחריה, יושב ראש המועצה הדתית בירושלים, סופר וחוקר.
היפודרום קונסטנטינופול
היסטוריה
לאורך כל התקופה הביזנטית היה ההיפודרום מרכז התרבות והחברה של העיר. התחרויות שימשו כר נרחב להימורים כספיים, וכן נערכו תחרויות בין קבוצות שונות - הקבוצה הכחולה (Venetii) והקבוצה הירוקה (Prasinoi). לכל קבוצה היו אוהדים רבים. היו קבוצות נוספות (האדומים - Rousioi והלבנים Leukoi) שנחשבו ליגה נמוכה יותר. אוהדי הקבוצות השונות שנאו אלה את אלה, ואף היו מהומות בעיר בשל ניצחון של קבוצה אחת על השנייה. החמורה במהומות אלה היו המהומות של שנת 532 הקרויות מרידת ניקה בהן משערים שנהרגו כ-30,000 מהאוהדים.
שמואל הכהן וינגרטן
ביוגרפיה
נולד במונקץ' שבקרפטים, לאהרן מרדכי הכהן. למד בישיבת פרשבורג והיה בעל השכלה כללית. עלה ארצה בשנת 1929. היה חבר בארגון ההגנה בירושלים. בשנות החמישים כיהן כיושב ראש המועצה הדתית בירושלים. באותם ימים הייתה למשרה זו חשיבות פוליטית וציבורית רבה, ומתוקף תפקידו הייתה לווינגרטן השפעה רבה בעיצוב פניה הרוחניים-דתיים של ירושלים בשנותיה הראשונות של המדינה.
היפודרום קונסטנטינופול
היסטוריה
במהלך ביזת העיר במסע הצלב הרביעי נהרס ההיפודרום ולא שוקם. כאשר העות'מאנים כבשו את העיר בשנת 1453 הם מצאו את ההיפודרום חרב.
שמואל הכהן וינגרטן
ביוגרפיה
היה פעיל בארגונים רבים, ובהם בהתאחדות עולי הונגריה ובארגון יוצאי רוסיה הקרפטית. סייע לניצולי שואה יוצאי אזורים אלו בשלבי קליטתם הראשונים בארץ.
היפודרום קונסטנטינופול
אנדרטאות בשטח ההיפודרום
על מנת לפאר את בירתו החדשה, הביא אליה קונסטנטינוס יצירות אומנות מכל רחבי האימפריה. מבין חפצי אמנות אלה היה המזבח התלת רגלי של פלטאיה. מזבח עשוי מתכת זה ניצוק לזכר הניצחון היווני על הפרסים בקרב פלטאיה, במאה החמישית לפני הספירה. קונסטנטין הביא תלת רגל זה ממקדש אפולו בדלפי, והציבו במרכז ההיפודרום. רוב המזבח ניזוק במהלך מסע הצלב הרביעי: נגנבו חלקים רבים מהמזבח, ונותר רק עמוד אחד מהבסיס המוצג היום בהיפודרום וידוע בשם "עמוד נחושתן".
שמואל הכהן וינגרטן
ביוגרפיה
בד בבד עם התעסקותו בצרכי ציבור, עסק גם במחקר תורני והיסטורי. פרסם ספרים ומחקרים בתחומים אלה, בפרט על חיי יהודי הונגריה והקרפטים. כמו כן פרסם ספר זכרונות אוטוביוגרפי, השופך אור על חיי היישוב היהודי בארץ ישראל בתקופה שלפני קום המדינה, ובעיקר על חיי הציבור הדתי והחרדי בירושלים. השתתף בכתיבה בסדרת "ערים ואמהות בישראל" - על יהודי פרשבורג ומונקץ', וכמו כן השתתף בכתיבת ערכים באנציקלופדיה של הציונות הדתית, כדוגמת הערך על הרב צבי פסח פרנק.
היפודרום קונסטנטינופול
אנדרטאות בשטח ההיפודרום
הקיסר תאודוסיוס הראשון קנה בשנת 390 אובליסק ממצרים והציב אותו במרכז הזירה, על הגדר בין שני מסלולי המירוץ. אובליסק זה, המכונה "אובליסק תאודוסיוס", עשוי אבן גרניט ורודה, נבנה עבור מקדש כרנך בלוקסור בתקופת מלכותו של פרעה תחותמס השלישי בשנת 1490 לפנה"ס. תאודוסיוס חתך את האובליסק לשלושה חלקים על מנת להובילו לקונסטנטינופול. רק החלק העליון של האובליסק נשתמר, והוא עומד כיום באותו מקום בו עמד האובליסק.
שמואל הכהן וינגרטן
משפחתו
נישא לחיה שרה בת חיים רוזנצווייג ובניו הם צבי וינגרטן וידעיה הכהן. בין נכדיו: הרב רא"ם הכהן ואלוף גרשון הכהן.
היפודרום קונסטנטינופול
אנדרטאות בשטח ההיפודרום
במאה ה-10 בנה הקיסר קונסטנטינוס השביעי אובליסק שני בקצה ההיפודרום. אובליסק זה היה מכוסה בלוחות ברונזה מוזהבים, אך אלה נבזזו במהלך מסע הצלב הרביעי. לבני האובליסק נותרו עד היום.
שמואל הכהן וינגרטן
מפרסומיו
מספריו:
ממאמריו:
לקריאה נוספת
פירורים משולחנם של גדולי ישראל - אוטוביוגרפיה חלקית בהוצאת נכדו הרב אביה הכהן, ה'תשס"ד. בספר קורות חייו (אוטוביוגרפיה חלקית), וכן פרקי זכרונותיו מאישים עמם נפגש, דוגמת הרב צבי הירש שפירא והרב חיים אלעזר שפירא האדמו"רים ממונקאטש, הרב אהרן רוקח האדמו"ר מבעלז, הרב ישראל הגר האדמו"ר מוויז'ניץ, הרב חיים מאיר יחיאל שפירא האדמו"ר מדרוהוביץ' והראי"ה קוק, וכן פרק העוסק בפעילותו הציונית.
היפודרום קונסטנטינופול
ההיפודרום כיום
מזרקה מתומנת, שנבנתה לכבוד ביקורו של הקייזר הגרמני וילהלם השני בשנת 1898, נמצאת בפתח ההיפודרום.
בשטח ההיפודרום לא נערכה חפירה ארכאולוגית מסודרת. בשנת 1993 נערכו שיפוצים בקרבת המסגד הכחול על מנת להתקין שירותים חדשים במסגד, ואז התגלו מספר שורות של ספסלים ועמודים של ההיפודרום. עמודים אלה ומספר ראשי נחש מוצגים כיום במוזיאון לארכאולוגיה של איסטנבול.
ברי גורדי
ברי גורדי השלישי (Berry Gordy III), הידוע גם כברי גורדי ג'וניור (נולד ב-28 בנובמבר 1929), הוא מפיק מוזיקלי ופזמונאי אמריקני. שמו של גורדי נקשר בפעולת חברת מוטאון, שהחל משנת 1959 יצרה צליל ייחודי וסגנון שקירב אמנים אפרו אמריקנים אל הקהל הרחב בארצות הברית ובעולם. ביכולתו לזיהוי כישרון מוזיקלי, ביכולת הניהול שלו, ובכישרונו ליצירת תדמית של המוזיקאים שעבדו במסגרת חברתו, הפך גורדי את חברת מוטאון, ואת המוזיקאים שפעלו במסגרתה להצלחה עולמית. הוא היה אחראי לגילויים ולקידומם של אומנים כסופרימס, הטמפטיישנס, מרווין גיי, ארבע הפסגות, סטיבי וונדר וחמישיית הג'קסונים. ב-1988 מכר גורדי את חלקו בחברת מוטאון לתאגיד המוזיקה האמריקני MCA.
בנו השמיני והצעיר ביותר הוא סטפן גורדי, המוכר כחבר LMFAO רדפו (Redfoo).
סנטה קרוז ווריורס
סנטה קרוז ווריורס (באנגלית: Santa Cruz Warriors) היא קבוצת כדורסל אמריקאית מסנטה קרוז, קליפורניה, המשחקת בליגת הפיתוח של ה-NBA. הקבוצה הוקמה ב-1995 כדקוטה וויזארדס (באנגלית: Dakota Wizards), ובשנת 2012 שינתה את שמה לסנטה קרוז ווריורס. הקבוצה מסונפת לקבוצת ה-NBA גולדן סטייט ווריורס והם משחקים את משחקי הבית שלהם בקייזר פרמננטה ארנה. הקבוצה זכתה בשתי אליפויות ליגת הפיתוח: ב-2007 וב-2015.
כדקוטה וויזארדס
הוויזארדס החלו לשחק בשנת 1995 בביסמרק, דקוטה הצפונית באיגוד הכדורסל הבינלאומי (IBA), ובשנת 2001 הם זכו באליפות ה-IBA בשנת הפעולה האחרונה של הליגה.
לפני עונת 2006/07 הוויזארדס הצטרפו לליגת הפיתוח של ה-NBA. הוויזארדס זכו באליפות הראשונה שלהם בעונתם הראשונה בליגה. במשחק הגמר גברו הוויזארדס בהארכה 129–121 על קולורדו 14' בדכות הפורוורד דאריוס רייס. רייס קלע 52 נקודות וקלע 11 שלשות, כולל אחת שנותרה 4.5 שניות לסוף הזמן החוקי ושלחה את המשחק להארכה. הנקודות והשלשות של רייס היוו שיא ליגת הפיתוח למשחק גמר.
ב-28 ביוני 2011 רכשה קבוצת ה-NBA גולדן סטייט ווריורס את הזכויות על הקבוצה, והצטרפה ללוס אנג'לס לייקרס, סן אנטוניו ספרס ואוקלהומה סיטי ת'אנדר, להן כבר היו קבוצות בליגת הפיתוח (סאות' ביי לייקרס, אוסטין ספרס ואוקלהומה סיטי בלו).
כסנטה קרוז ווריורס
בעונתה הראשונה כווריורס, עלתה סנטה קרוז לגמר ליגת הפיתוח אבל הפסידה לריו גראנדה ואלי וייפרס 2–0 בסדרת הגמר. גם בשנה שלאחר מכן עלו הווריורס לגמר ה-D League, ושוב הפסידה 2–0, הפעם לפורט ויין מאד אנטס, בעונה בה שיחקו ביחד סת' קרי ומיצ'ל תומפסון, אחיהם של סטף קרי וקליי תומפסון מהגולדן סטייט ווריורס. בעונת 2014/15 שוב עלו הווריורס לגמר, והפעם ניצחו את המאד אנטס 2–0.
אבן נייר ומספריים
אבן נייר ומספריים (נקרא גם: "אבן-לוש", "אבן-שוֹק", "שַה"; בעגה ירושלמית נקרא לעיתים "אבן ג'וּק"; יש הסוברים כי היה מקובל לומר בקרב ילדי נתניה החל מתחילת שנות ה-80, "אֶבֶנְיָרוּ מספרים" או "אבן יָארוּ") הוא משחק ילדים לשני שחקנים. במונחי תורת המשחקים זהו משחק סכום אפס סימולטני. נהוג להשתמש במשחק כדי לקבל החלטות ולפתור סכסוכים.
כללי המשחק
כל אחד מן השחקנים מסתיר יד אחת מאחורי גבו ובוחר לו אחת מתנוחות האצבעות המסמלות את החפץ: אגרוף כאבן, יד פרושה כנייר ושתי אצבעות כמספריים. אז קוראים יחדיו השניים: "אבן נייר ומספריים, המנצח בין השניים, אחת שתיים שלוש" (יש שמכריזים רק "אבן שוק", בירושלים נהוג להכריז "אבן ג'וק" ), ומראים בו זמנית את הידיים. המנצח הוא זה שהחפץ שלו גובר על החפץ של רעהו, כאשר כללי הניצחון הם: נייר גובר על אבן (הוא עוטף אותה), אבן גוברת על מספריים (היא שוברת אותם) ומספריים גוברים על נייר (הם גוזרים אותו). אם שני השחקנים מראים אותו חפץ חוזרים על הפעולה, אלא שלא חוזרים על טקסט הפתיחה המלא, אלא מדלגים ל"אחת, שתיים שלוש" (ובהמשך, רק המילה שלוש).
שימושי המשחק
בהטלת מטבע ("עץ או פלי") משיגים תוצאה דומה. ההבדל בין שני המשחקים הוא שב"אבן נייר ומספריים" יכול להיווצר מצב של תיקו, במקרה ששני המשתתפים הציגו את אותו החפץ.
בשל תכונה זו של המשחק, והעובדה שהוא מבוסס על בחירה ולא על מזל בלבד, הרי שאם משחקים מספר רב של משחקים ברצף ולא רק עד להכרעה, המשחק חדל מלהיות מבוסס על מזל עיוור, וחשיבות גדולה יותר ניתנת ליכולת לזהות את דפוס הפעולה ודרך קבלת ההחלטות של היריב. בתורת המשחקים מוסבר כי הדרך היחידה להבטיח שסיכויי ההצלחה לא ירדו מ-50% (וזאת, כנגד כל אסטרטגיה של היריב), היא לבחור את ההחלטה באופן אקראי ובלתי תלוי בכל סיבוב של המשחק, כשלכל אפשרות ניתן סיכוי שווה.
טורנירים של אבן נייר ומספריים נערכים לעיתים.
גרסאות של המשחק
המשחק מוכר במדינות רבות בעולם. ביפן הוא נקרא Jan-Ken-Pon, באיטליה Mora, באינדונזיה הגרסה היא של "פיל-אדם-נמלה".
ילדים בעולם ממציאים גרסאות של המשחק שדומות למדי למקור, מלבד החלפת הדמויות במשהו אחר, או בחוקים יותר מסובכים. קיימת גרסה מורחבת של המשחק שנקראת "אבן נייר מספריים לטאה ספוק" שבה החוקיות מסובכת יותר, וגם מתווספות עוד שתי אפשרויות לבחירה: לטאה (היד מוצבת באופן דומה לבובת גרב) וספוק - דמות מסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים" (מסומן על ידי ההצדעה הוולקנית "חיו חיים ארוכים ושגשגו", המזוהה עם דמותו של ספוק בסדרה). גרסה זו של המשחק הומצאה על ידי סאם קאס (Sam Kass) ואשתו, קרן ברילה (Karen Bryla). הגרסה הוזכרה בעיתון "הטיימס" עוד ב-2005, אך עלתה למודעות בעיקר ב-2008 כאשר הוזכרה בפרק של סדרת הטלוויזיה "המפץ הגדול" על ידי הדמות שלדון קופר. החוקים במשחק המורחב הם: מספריים גוזרים נייר; נייר עוטף אבן; אבן מועכת לטאה; לטאה מכישה את ספוק; ספוק שובר מספריים; מספריים עורפים ראש הלטאה; לטאה אוכלת נייר; נייר (כלומר מאמר, באנגלית Paper) מפריך את ספוק; ספוק מאדה אבן; אבן שוברת מספריים. הסיכוי לתיקו באופן מקרי בגרסה זו יורד לעשרים אחוז במקום שליש בגרסה המקורית.
ישנן וריאציות עם 7, 9, 11, 15, 25 ואפילו 101 אפשרויות לבחירה.
במשחקי המחשב
בחלק ממשחקי האסטרטגיה פיתחו מספר שיטות המתבססות על המשחק. הפשוטה מביניהן מחלקת את היחידות לשלושה סוגים, כך שכל סוג מביס סוג אחד ומובס על ידי אחר. במערכות משחק מתוחכמות יותר ניתן למצוא יותר משלושה סוגים של יחידות אשר ביניהן אינטראקציה מסוג דומה.
בתרבות
במערכת ההפעלה: ׳חלונות xp ׳ היה שומר מסך: ׳אבן נייר ומספריים׳ שבעצם היה: ׳משחק פעיל׳ של שחקן מול מחשב. השחקן מקיש על מקשי האותיות כדי לבחור חפץ:
אבן - R,
נייר - P,
מספריים - S !
רפי קוט
קריירה
בתחילת שנות ה-70 שיחק בקבוצה המאוחדת של מכבי רמת גן ומכבי פתח תקווה שבהמשך נקראה מכבי פתח תקווה בלבד. הקבוצה, שאומנה על ידי משה לגיל, השיגה זכייה ראשונה בתולדותיה בגביע המדינה בעונת 1976/1977. גם בעונות הבאות המשיכה הקבוצה בתנופה וזכתה באליפות המדינה בעונות 1977/1978, 1979/1980 ו-1980/1981; כמו כן זכתה בגביע נוסף בעונת 1980/1981 בה הודרכה על ידי יעקב סנדלר.
לאחר שנמנה עם נבחרת העתודה של ישראל בכדוריד, הוזמן ב-1974 לראשונה לנבחרת ישראל. בה שיחק עד 1977.
בהמשך שיחק במכבי ראשון לציון (עונות 1982/1983 ו-1983/1984). בעונת 1982/1983 זכתה הקבוצה בגביע, וב-1984 אף הגיעה להתמודדות מול ברצלונה מליגת הכדוריד הספרדית בחצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע. המשיך ושיחק בהפועל פתח תקווה בעונת 1984/1985 עד פרישתו עקב פציעה בגיל 32 בלבד.
לאחר פרישתו המשיך בענף ואימן את מכבי ראשון לציון כאשר בעונת 1985/1986 זכה איתה בדאבל הראשון שלה ולאחר מכן אימן גם במכבי פתח תקווה, מכבי נתניה ואס"א תל אביב.
בשנים שלאחר מכן עזב את תחום האימון ופנה לתחום המסעדנות בניהול של בית הקפה "קפולסקי" ברמת גן עד לחזרתו לענף הכדוריד בעונת 2007/2008 לאימון הקבוצה המאוחדת של פ"ת - עירוני פתח תקווה, כאשר בעונות שלאחר מכן הוא אימן במכבי קריית מוצקין, הפועל פתח תקווה בעונת 2010/2011 שחזרה כתוצאה מפירוק הקבוצה העירונית ואיתה הוא עלה ליגה מהארצית אל הליגה הלאומית ובשנה לאחר מכן את קבוצתו האחרונה באימון מכבי "ארזים" רמת גן איתה עלה לליגת העל עד מינויו כמנהל נבחרות ישראל (בוגרים ועתודה) בשנת 2012.
תארים
כשחקן:
אליפויות (3): 1979/1980,1977/1978, 1980/1981
גביע המדינה (2): 1976/1977, 1980/1981
גביע המדינה (1): 1982/1983
תארים אישיים:
כמאמן:
מכבי ראשון לציון
אליפות המדינה (1): 1985/1986 - דאבל
גביע המדינה (1): 1985/1986 - דאבל
הפועל פתח תקווה
מכבי "ארזים" רמת גן
עלייה לליגת העל עונת 2011/2012
חלקת אלוהים הקטנה (סרט)
חלקת אלוהים הקטנה (באנגלית: God's Little Acre) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1958, המבוסס על רומן מאת ארסקין קולדוול משנת 1933 באותו השם. את הסרט ביים אנתוני מאן והוא צולם בשחור-לבן על ידי צלם הקולנוע ארנסט הלר.
כמו הרומן לפניו, הסרט נחשב היה לשנוי במחלוקת, אם כי בניגוד אליו - עם צאת הסרט לא היו כל תביעות בטענות לתועבה. על אף שהן הספר והן הסרט כוללים בתוכם רמיזות רבות הקוראות תיגר בנושאים כמו נאמנות במשפחה, היה זה העיבוד הקולנועי שהדאיג רבים, שכן בסרט מתוארת התקוממות עממית - או מרד מרקסיסטי - המתרחשת בדרום ארצות הברית על ידי עובדי מפעל מפוטרים, המנסים להשתלט על ציוד המפעל שעבודתם הייתה תלויה בו.
באופן רשמי, פיליפ יורדן נחשב לתסריטאי של הסרט, אולם היה זה בן מדאו שעשה באמת את העבודה. מאחר שמדאו הוכנס אל "הרשימה השחורה", ונחשד כתומך וכמחזיק דעות קומוניסטיות (על אף שהדבר מעולם לא הוכח), במהלך תקופת "הבהלה האדומה" בשנות ה-50 של ארצות הברית, הדרך היחידה בה היה יכול להגיש תסריטים לאולפנים הייתה ללא קרדיט. כאשר הסרט הוקרן לראשונה, הוא היה מוגבל לצופים בגילאי 18 ומעלה בלבד, מאחר שנתפס ככולל מספר סצנות נועזות. לאחר עשרות שנים של הזנחה, הסרט שוחזר על ידי UCLA Film and Television Archive. כחלק מתהליך שחזור הסרט, שמו של יורדן הוחלף בשמו של מדאו.
בשנת 1958 פתח הסרט את פסטיבל הסרטים של ונציה.
עלילה
האלמן טיי טיי וולדן (רוברט ראיין) ושתי בנותיו מתגוררים באזור נידח של ג'ורג'יה, ארצות הברית, בתקופת השפל הגדול (אם כי מכוניות רבות הנראות בסרט הן משנות ה-50). בעוד טיי טיי מחפש זהב בחווה שלו, חתנו וויל תומפסון (אלדו ריי) בוגד באשתו רוזמונד (הלן ווסטקוט) עם גריזלדה (טינה לואיז). טיי טיי מחפש אחר זהב על אדמתו כבר במשך 15 שנים. פלוטו סווינט (באדי האקט) מגיע ומודיע שהוא מתמודד בבחירות לתפקיד השריף. כאשר סווינט שב לחווה, הוא מבחין בג'יל (פיי ספיין) רוחצת באמבטיה חיצונית. היא מבקשת ממנו עזרה לשאוב מים, ומבקשת ממנו להשאיר את עיניו סגורות, אך הוא בכל זאת מציץ.
טיי טיי ממשיך להעביר את זמנו בחפירת בורות, מתמקד בחיפוש אחר אוצר עליו סיפר לו סבו. כתוצאה מכך, החווה סובלת משנים של הזנחה. הוא היה יכול להפוך את החווה לרווחית בכל רגע, אילו היה קונה זרעים ושותל אותם בשדות, אבל הוא סבור שהזהב נמצא בהישג ידו, במרחק של רק עוד חפירה אחת קטנה. הפיתוי בהשגת אוצר קבור של זהב, שנמצא במרחק כה קטן ממנו, מוביל אותו לבזבז את כל הירושה שלו.
מתוך אמונה טפלה כי לצרף לבקן למסע החיפושים שלו אחר האוצר יביא לו מזל טוב, טיי טיי כולא שלא בצדק את דייב דוסון (מייקל לנדון), בדרישה שיעזור לו למצוא את האוצר הקבור. טיי טיי מצדיק את מעשיו בכך שהמעצר איננו מעשה פסול, שכן הלבקן יכול בכל עת למצוא את האוצר, ובכך לזכות בשחרורו המיידי. בציפייה למצוא את הזהב, ועל מנת לשמור לעצמו את כל הזהב שיימצא, טיי טיי משנה את מיקומה של חלקת אדמה, אשר הוקצתה לכנסייה (חלקה המכונה "חלקת אלוהים הקטנה", ומכאן השם של הסרט).
באמצע הלילה יוצא וויל מביתו, ואחריו גריזלדה. הוא עובר את השערים פתוחים של הטחנה ונכנס לחלקה. בתחילה, היא מסיחה את דעתו ממטרתו והם מתנשקים. לאחר מכן הוא מלווה אותה בחזרה לשערים, וחוזר להפעיל את החשמל, ולאחר מכן - את המכונות, לקול תשואות הנוכחים במקום. בעקבות ההמולה, וויל נחשד בהשגת גבול, והוא נורה. הקהל משתתק, ונושא את גופתו בחזרה לביתו. גריזלדה נכנסת הביתה, לבשר את החדשות הרעות לרוזמונד. בשלב זה, הבחירות מוכרעות וסווינט נבחר להיות שריף. משפחת וולדן מתקוטטת לאחר ההלוויה של וויל, והם מחליטים לזנוח את החיפושים אחר הזהב. הסרט מסתיים כאשר המשפחה שבעת הרצון חורשת את האדמה, בפעם הראשונה מזה שנים. טיי טיי מוצא להב קבור באדמה, וסבור שיש סיכוי ששם נמצא הזהב, והוא שב לחפור.
משה יס
משה אהרון יס (באנגלית: Moshe Aaron Yess; 18 באפריל 1945 - ד' בשבט תשע"א, 8 בינואר 2011) היה מוזיקאי יהודי אורתודוקסי, מלחין ואיש בידור ממונטריאול, קוויבק, קנדה. וחבר בקהילת חב"ד המקומית, יס היה מופיע בקביעות באירועי הבית חב"ד המקומי, וגם בפסטיבלים מוזיקליים כלליים בנוסף לקונצרט השנתי של האסק.
קריירה
אחד מלהיטיו המפורסמים של יס היה "מיי זיידי", בו המשורר מספר על זכרונותיו מסבו, שהיה הקשר האחרון שלו ליהדות. זיידי ביידיש הוא סבא, והוא נגע בכמה דורות של יהודים אמריקאים וקנדים. להיטים אחרים במגמה היו "לא הולך לעבוד בשבת" ו"לא מתבייש".
יס חבר לאייבי רוטנברג להפקת סדרה לילדים בשם מכונת המידות המופלאה, כאשר הוציא רוטנברג את החלק הרביעי אחר פטירתו של יס, הוא הקדיש אותו לזכרו. בשנות ה-90 הוא הקים להקת רוק בשם Burnt Offering, בברכת הרבי מלובביץ', למעשה הוא נהיה חסיד חב"ד והקים אתר לקידום דעותיו החב"דיות.
שנים אחרונות ופטירה
יס פרש מן המוזיקה בשנותיו האחרונות עם היחלשות בריאותו, משה יס נפטר מסרטן ב-8 בינואר 2011 בטוסון, אריזונה, הוא היה בן 65 במותו.
ג'וליה (רחוב סומסום)
ג'וליה (באנגלית: Julia) היא שמה של בובה המופיעה בתוכנית הטלוויזיה רחוב סומסום.
הדמות
ג'וליה היא ילדה בת ארבע. עורה בצבע צהוב, שיערה בצבע כתום ועיניה ירוקות. היא לובשת חולצת שמלה ורודה כהה על חולצה ורודה כהה ומכנסיים ירוקים ונעליים שחורות. הבובנאית שמפעילה את ג'וליה היא סטייסי גורדון, שיש לה בן אוטיסט.
ג'וליה ייחודית בכך שהיא הבובה הראשונה בסדרות לילדים, וברחוב סומסום בפרט, שנמצאת על הספקטרום האוטיסטי. היא הוספה לתוכנית בעקבות העלייה במקרי הילדים המאובחנים כבעלי תסמונות הספקטרום האוטיסטי. ג'וליה מאופיינת במגוון תכונות הנקשרות לאוטיזם, היא מדברת בשפה דלה, לא מסתכלת לכיוון מי שהיא מדברת אליו, ולא תמיד מגיבה כשפונים אליה. היא רגישה לקולות חזקים, והיא צמודה לבובת ארנב החביב עליה.
ראמז ג'ראיסי
ראמז ג'ראיסי (בערבית رامز جرايسي; נולד ב-24 באוקטובר 1951) הוא פוליטיקאי ישראלי ששימש ראש עיריית נצרת בשנים 1994–2014.
ביוגרפיה
ג'ראיסי הוא בוגר טכניון בחיפה - סיים את לימודי התואר הראשון בהנדסת מכונות ב-1973 ותואר שני בהנדסה אזרחית ב-1978. הוא היה בין מייסדי ועד הסטודנטים הערבים בטכניון וממקימי "ועד הסטודנטים הערבים הארצי".
ב-1978 נבחר לכהן במועצת העיר נצרת מטעם רשימת "חזית נצרת הדמוקרטית". הוא כיהן כממלא מקומו של ראש העירייה תאופיק זיאד, וכיושב ראש ועדת המשנה לוועדה המקומית לתכנון ובנייה. לאחר שזיאד נהרג בתאונת דרכים, נבחר ג'ראיסי לתפקיד ב-4 באוגוסט 1994.
בבחירות לכנסת השבע עשרה הוצב ג'ראיסי במקום ה-117 הסמלי ברשימת חד"ש לכנסת ובבחירות לכנסת השמונה עשרה שובץ שוב ג'ראיסי במקום סמלי ברשימת המפלגה לכנסת.
בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו בשנת 2013, זכה עלי סלאם, סגנו של ג'ראיסי במשך 15 שנים ויריבו בבחירות, ב-43.21% מהקולות. בכך, ניצח את ג'ראיסי בהפרש של 22 קולות בלבד. ג'ראיסי ערער על תוצאות הבחירות בפני בית המשפט המחוזי בנצרת, ובדצמבר 2013 הורה זה על ספירה מחודשת של 47 מעטפות שנפסלו בשל כך שלא נחתמו על ידי חבר ועדת קלפי. סלאם הגיש ערעור מטעמו על ההחלטה, ובטרם זה הוכרע, ב-8 בינואר 2014, נערכה ספירת המעטפות שבמחלוקת, והסתבר כי ג'ראיסי גבר על סלאם בתשעה קולות. עם זאת, בפברואר 2014 הורה בית המשפט העליון, על עריכת הבחירות בעיר מחדש. בבחירות שהתקיימו ב-11 במרץ 2014 הפסיד ג'ראיסי לעלי סלאם בהפרש גדול של 10,400 קולות לטובת סלאם.
האנה מונטנה: הסרט
האנה מונטנה: הסרט (באנגלית: Hannah Montana: The Movie) הוא עיבוד קולנועי לקומדיית המצבים האמריקנית לנוער "האנה מונטנה" של חברת וולט דיסני. הסרט בוים על ידי פיטר צ'לסום והתסריט לסרט נכתב על ידי דניאל ברנדסן. בסרט מככבים מיילי סיירוס, אמילי אוסמנט, ג'ייסון ארלס, לוקאס טיל ובילי ריי סיירוס.