cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תיאון גרייג'וי
בעיבוד הטלוויזיוני
ההכרזה על ליהוקו של אלפי אלן, אז שחקן אלמוני, לתפקיד של תיאון יצאה באוגוסט 2009. על תפקידו כ"סרחן" קיבל ביקורות מעורבות. רבים הרעיפו שבחים על משחקו של אלן, אך אחרים ביקרו את החלטת היוצרים לגרום לרמזי להתעלל בתיאון. לאחר ההתקלות של תיאון בצי של דודו, יורון, ציין פול טאסי ממגזין פורבס:
פרס אמי לבידור בפריים טיים לתוכנית המערכונים הטובה ביותר
פרס אמי לבידור בפריים טיים לתוכנית המערכונים הטובה ביותר הוא פרס המוענק לתוכנית המערכונים הטובה ביותר של השנה. הפרס ניתן למפיקי הסדרה.
היסטוריה
בשנת 2015, קטגוריית תוכנית המגוון הטובה ביותר הופרדה לשתי קטגוריות - תוכנית האירוח הטובה ביותר ותוכנית המערכונים הטובה ביותר.
טרקטורון כיסוח
טרקטורון כיסוח הוא סוג של כלי עזר מוטורי לגינון וחקלאות שבו המפעיל יושב על כיסא נהג, שלא כמו מכסחת דשא שאותה דוחף המפעיל בכוח גופו.
טרקטורון כיסוח אינו טרקטור או טרקטורון, והשם העברי שלו ניתן בשל צורתו ועיצובו המזכירים את הטרקטור החקלאי המשקי (באנגלית הוא נקרא Riding mower, כלומר "מכסחת דשא הנהוגה בידי המפעיל"). עם זאת טרקטורון הכיסוח גדול יותר ממכסחת דשא ביתית. טרקטרוני הכיסוח הראשונים הופיעו לראשונה בארצות הברית בשנות ה-50 של המאה ה-20.
טרקטורון הכיסוח משמש בעיקר לצורכי גננות של מדשאות עירוניות גדולות, פארקים, מגרשי כדורגל וגולף וכן לצורכי חוות קטנות. לטרקטורון הכיסוח ניתן לחבר תוספות שונות כגון מפלסת שלג, עגלה, כף הרמת משאות, מיכל לאיסוף גזם ועוד. בעולם קיימים יצרנים רבים המייצרים דגמים שונים של טרקטרוני הכיסוח, הידועים בהם חברת ג'ון דיר, קובוטה, יארד מן ומיורי.
האקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים ממליצה שנערים מתחת לגיל 16 ובטרם יפגינו בגרות ושיקול דעת, שלא ינהגו בטרקטורון כיסוח.
טרקטורון כיסוח ידוע גם כטרקטורון דשא - או טרקטורון בלרינה.
ניו הרמוני
ניו הרמוני היא עיירה היסטורית באינדיאנה שבארצות הברית. כיום מונה העיירה כ-800 נפשות. העיירה נוסדה במקור על ידי קבוצה גרמנית לוטרנית שהונהגה על ידי הכומר ג'רג' ראפ, ונקראה הרמוני. בשנת 1824 החליטה הקבוצה למכור את נכסיה במקום ולשוב לפנסילבניה. את הקרקע רכש התעשיין והאוטופיסט הוולשי רוברט אוון במטרה לייסד בה קהילה אוטופית, אותה כינה ניו-הרמוני.
הרמוני (1814–1824)
על אף שהקבוצה המשיכה לשגשג בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-19, כעשור לאחר שהגיעו למקום עקרו חברי הקבוצה שוב לאזור נהר אוהיו, ליד פיטסבורג שבפנסילווניה. על אף שהמעבר הוסבר מסיבות דתיות, הוא העניק לקבוצה גישה טובה יותר לשווקים המזרחיים. כמו כן הקבוצה נטמעה טוב יותר באזור דובר הגרמנית. עיירתם החדשה כונתה "אקונומי", וכיום נקראת אמברידג'. ב-1825 עזבו אחרוני הקבוצה את השטח אשר נמכר לרוברט אוון עבור 150 אלף דולר.
הניסיון של רוברט אוון - ניו הרמוני (1825–1827)
לאחר ניסיונות חברתיים שונים בוויילס, ופעולה פוליטית רחבת היקף להקלה על חיי הפועלים בבריטניה, היגר רוברט אוון עם בנו ויליאם וחברו הסקוטי דונלד מקדולנד לארצות הברית במטרה לנסות ולאתר מקום להגשים את חלומו לבנות 'עולם חדש ומוסרי', 'סביבה נעלית חברתית, מחשבתית ופיזית', של שמחה, נאורות ורווחה באמצעות חינוך, מדע, טכנולוגיה וחיי שיתוף.
אוון נלהב לקנות את העיירה במטרה להוכיח שרעיונותיו ברי הגשמה וכדי לתקן את הליקויים שנתגלו בניסיונו הקודם בעיירת הכורים הוולשית ניו לנארק. העיירה התאימה לתוכניותיו בין היתר משום שבתיה כבר היו בנויים. ב-1825 לאחר שרכש את הקרקע ואת המתקנים הזמין את כל מי שיבחר להצטרף אליו לייסוד החברה החדשה. בעוד שרבים מבין המצטרפים אכן הזדהו עם חזונו ורצו לראות בהצלחתו, הזמנתו הפתוחה משכה גם אנשים מפוקפקים רבים אשר קיוו לראות ממנה טובות הנאה ועשו את הגשמת הרעיון לקשה ביותר. ויליאם הבן נותר לנהל את המושבה בעוד האב חזר לבריטניה לגייס מתיישבים נוספים. כשחזר באפריל מצא כי במושבה התגוררו כבר 700-800 תושבים וכי שרר בה כאוס מוחלט. במאי 1825 נוסחה חוקה להתיישבות, אשר שרטטה בקווים כלליים את טיב הציפיות ואופן ניהול החיים המשותפים.
על פי החוקה החדשה החברים יציידו את בתיהם, וישקיעו את הונם בקרן אשר תבטיח את השוויון. התושבים יספקו שירותים לקהילה בתמורה לאשראי בחנות העיירה. מי שלא רצה לעבוד יכל לרכוש אשראי בחנות במזומן מראש. העיירה הונהגה על ידי מועצה בת שבעה חברים שארבעה מתוכם נבחרו על ידי אוון ושלושה נוספים על ידי חברי הקהילה. ביוני חזר אוון לבריטניה לגייס אנשים נוספים, לחסל את עסקיו בניו לנארק, ולדאוג לאשתו ולבנותיו אשר נותרו שם לתמיכה כספית. ויליאם בנו נותר שוב אחראי בעיירה. בהמשך התיישבו גם בניו ובנותיו הנוספים בעיירה.
בעת היעדרותו השנייה של אוון התעוררה תסיסה בעיירה וטענות על חלוקה בלתי שוויונית של האשראי בחנות העיירה בין העובדים והלא-עובדים. כמו כן סבלה העיירה מצפיפות, מחסור בדיור וקושי לפרנס את כלל תושביה. המחסור בעובדים מיומנים, לצד ניהול לקוי וחסר ניסיון דרדרו את הניסיון לכדי כישלון. להבדיל מקבוצתו של הכומר ראפ, שהייתה אחידה מבחינה דתית ולאומית - מתיישבי ניו-הרמוני הגיעו מרקעים מגוונים, דבר שהוביל אף הוא למתחים ביניהם. על אף חסרונותיה, אוון היה נחוש לקדם את חזונו באשר לניו הרמוני.
ב-5 בפברואר אותה שנה אימצה הקהילה חוקה חדשה, תחת הכותרת "קהילת השוויון של ניו הרמוני", שמטרתה הייתה יצירת חברה מאושרת באמצעות זכויות שוות וחובות שוות, שיתוף פעולה, שיתוף נכסים, רווחה כלכלית, חירות הדיבור והמעשה, נדיבות וסקרנות, סדר, שמירה על הבריאות, רכישת ידע וציות לחוקי המדינה. החוקה התוותה את חיי החבר בניו הרמוני באורח הבא: בגילאי 1-5 טיפלו בילדים ועודדו אותם להתעמל. בגילאי 6-9 היו מועסקים בעבודות קלות ומתחנכים, בפיקוח ובהדרכה של מורים מיומנים. בגילאי 10-12 היו מסייעים בבית ובגינה. בגילאי 12-15 קיבלו הכשרה מקצועית וטכנית. בגילאי 15-20 נמשך חינוכם. בגילאי 20-30 הועסקו במערכות הייצור והחינוך. בגילאי 30-40 הנהיגו את הבתים והמשפחות, ולמעלה מגיל 40 אמורים היו לנהל את יחסי החוץ של הקהילה, ואף לצאת לחו"ל אם ירצו בכך. על אף הרעיונות היפים שבחוקה החדשה, היא לא הייתה די מפורטת ביחס לאופן בו צריכה הקהילה להתנהל, ומעולם לא הוגשמה לגמרי.
יש הקושרים את כישלונה של הקומונה במספר רעיונות שהביא עמו אוון מסקוטלנד שלא הלמו את מציאות החיים בארצות הברית. ראשית, אוון תקף באופן פומבי ואקטיבי גילויים של דת ממוסדת, זאת על אף שהחוקה הבטיחה חופש דת ופולחן לחברי הקומונה. פעולות שהיה בהן להרחיק גם את שותפותיה העסקיות הפוטנציאליות הליברליות ביותר של הקומונה. שנית, רבים מהחקלאים הג'פרסוניים שאוון ביקש למשוך לקומונה נרתעו מרעיונותיו שנשאבו מעידן הנאורות. ושלישית, אוון ניסה לפנות שוב ושוב למעמד הגבוהה במטרה לגייס תרומות לקומונה, אך גילה ששיטה זו לא הייתה אפקטיבית כפי שהייתה באירופה. רוברט דייל אוון, בנו, טען כי כישלון הקומונה היה נעוץ בהיותה "אסופה הטרוגנית של רדיקלים, חסידים שוטים, מאמינים תמימים ותאורטיקנים עצלים, עם קומץ גנבים חסרי מצפון שעורבבו בהם", כמו כן טען כי "כל תוכנית קואופרטיבית המתגמלת את המוכשר והחרוץ ואת הכושל והעצל באופן שווה מובילה אל קריסתה, כיוון שבשל תכנון בלתי-צודק זה בהכרח יגוועו החברים בעלי הערך וישתמרו רק הבזבזנים, הבלתי מקצועיים והרשעים".
ב-1826 החלו חבורות להתפצל מהקומונה של ניו הרמוני. בניו הרמוני עצמה המשק חולק לשש מחלקות, ולכל אחת מהן מונה מפקח. המחלקות היו: חקלאות, תעשייה, משק מקומי, אקונומיה כללית, מסחר וחינוך (אשר כלל גם מחקר מדעי וספרות). ששת המפקחים נבחרו להיות למזכירות הקומונה. על אף הארגון מחדש, והחוקה החדשה, המשיך גל העזיבה של הקומונה. עד מר 1827, על אף מספר ניסיונות נוספים לארגן את הקהילה, הניסיון האוטופי כשל סופית. הקהילה הגדולה פוצלה למספר חבורות קטנות יותר, אשר הוסיפו והתפצלו ביניהן, עד שבשנת 1828 הייתה העיירה מושטת על כלכלה אינדיבידואלית לחלוטין, בלא שיתופיות. ב-1829 גם חלקות הקרקע כבר היו כולן בבעלות פרטית. רוברט אוון הוציא כ-200 אלף דולרים מהקרנות הפרטיות שלו, על מנת לרכוש את ניו הרמוני, ומאוחר יותר על מנת לשלם את חובותיה. גם בניו רוברט דייל וויליאם מכרו את מניותיהם בטחנות הקמח בניו לנארק כדי לרכוש מניות בניו הרמוני. מאוחר יותר העביר אוון את כל יתרת הנכסים של ניו הרמוני לבניו בתמורה לקצבה של 1500$ לשארית חייו. ב-1827 עזב אוון את ניו הרמוני, ונפטר בשנת 1858.
חינוך
בעת שביקר רוברט אוון בפילדלפיה פגש במרי לואיס דוקלוס פרטגואט, מחנכת פסטלוצ'יאנית אותה שכנע לשוב עמו לאינדיאנה. פרטגואט שכנעה את עמיתה המחנך ויליאם מקלור, ומספר אנשי מדע וחינוך נוספים להצטרף עימה להרפתקאה. ב-26 בינואר 1826 הגיעו פרטגואט, מקלור ועמיתיהם לניו הרמוני בסירה שכונתה "סירת הדעת", על מנת לסייע לאוון בניסוי הסוציאליסטי.
עוד טרם בואו לניו הרמוני היה ויליאם מקלור, למייסד בית הספר הפסטלוציאני הראשון בארצות הברית. מרי לואיס דוקלוס פרטגואט וג'וזף ניט שהיו מחנכים ומנהלים בבית הספר של מקלור בפנסילבניה עברו עמו לניו הרמוני. בהובלתו החינוכית של מקלור, היו בתי הספר בניו הרמוני לבתי הספר הציבוריים הראשונים בארצות הברית שהיו פתוחים לבנים ולבנות במשותף. בית הספר של מקלור בניו-הרמוני היה חלוצי בארצות הברית גם בתחום ההכשרה המקצועית והתעשייתית. מקלור דאג גם כי ספרייתו הגדולה והאוסף הגאולוגי הרחב שלו יועברו לניו-הרמוני מפילדלפיה, וב-1838 הקים את 'מכון האדם העובד' - אגודה להוראה הדדית של מבוגרים, אשר כללה את ספריית הפועלים הוותיקה ביותר שהופעלה ברציפות בלואיזיאנה, לצד מוזיאון קטן. ארכיון הספרייה מכיל גם מסמכים רבים, מכתבים וכתבי יד המתעדים את ההיסטוריה של ניו הרמוני. בצוואתו הורה מקלור על תרומה בסף 500$ לכל מועדון או אגודת פועלים אשר יקימו חדר עיון וקריאה ובו ספריה של לפחות מאה ספרים. לפחות 160 ספריות באינדיאנה ואלינוי נהנו מעזבונו.
קני רוזנברג
קנת' (קני נפתלי) רוזנברג (באנגלית: Kenny Rozenberg, נולד בספטמבר 1966) הוא איש עסקים יהודי חרדי אמריקאי, תחום ההשקעות שלו הוא נדל"ן וחברות בתחום הטיפול הרפואי, הסיעודי והשיקומי ברחבי ארצות הברית.
ביוגרפיה
רוזנברג בהכשרתו הוא טכנאי רפואי בתחום זה עבד החל משנת 1986. בשנת 1988 סיים לימודי תואר ראשון באמנות ובפסיכולוגיה בישיבה יוניברסיטי, ובשנת 1990 סיים תואר שני בבריאות הציבור באוניברסיטת קולומביה. לאחר מכן עבד בבית אבות בן 200 מיטות כעוזר מנהל עד שנת 1995. בשנת 1995 רכש רוזנברג בית אבות קטן בדרום ברונקס שעמד לפני קריסה כלכלית. לאחר שנה הוא הקים חברה שנקראה אחוזת ויליאמסברידג' בברונקס. עם השנים רכש רוזנברג נכסים ובתי אבות נוספים וכיום הוא מחזיק ב-25 בתי אבות, שתי סוכנויות בריאות ביתיות ושירותי תחבורה רפואיים מרובים, מלונות ונדל"ן וכן חברת האמבולנסים מהגדולות בניו יורק Senior Care EMS. בתי האבות שבהחזקתו נמצאים תחת חברת Centers Health Care. רוזנברג עצמו משמש כמנכ"ל החברה.
הונו של רוזנברג מוערך בין 500 מיליון דולר למיליארד דולר.
רוזנברג הוא פרמדיק מתנדב בארגוני ההצלה והוא התגורר במונסי, ניו יורק.
רוזנברג נשוי והוא אביו של אלי רוזנברג וגיא רוזנברג.
רכישת אל על
בשנת 2020 עם מגפת הקורונה ומשבר התעופה שהתפתח בעקבותיה, נקשר שמו של רוזנברג ברכישת חברת אל על הישראלית מחברת כנפיים. לפי הנטען, רוזנברג מעוניין להחזיק בשליטה לבד, והוא מעוניין להשלים את העסקה במזומן. לצורך כך הקים רוזנברג את חברת כנפי נשרים תעופה, שכר משרד יחסי ציבור שיטפל בעניין ואת הראל לוקר ואת רואה החשבון ראם עמינח שהוא תת-אלוף במילואים, עורך דינו של רוזנברג הוא דודי תדמור ואיש הקשר בעסקה הוא ידידו עמיקם בן צבי, כל אלו פועלים לקידום העסקה מטעם רוזנברג. בתחילת אוגוסט 2020 אישרה רשות החברות בישראל לרוזנברג להפוך לבעל השליטה בחברה. בספטמבר 2020 עם הנפקתה של אלעל בבורסה מסתמן כי אלי רוזנברג הוא בעל המניות העיקרי המחזיק ב-42.89% ממניות אלעל.
דייקי האשימוטו
דייקי האשימוטו (ביפנית: 橋本 大輝; נולד ב-7 באוגוסט 2001) הוא מתעמל מכשירים יפני, האלוף האולימפי (טוקיו 2020) בתחרות הקרב-רב אישי ותרגיל על המתח.
חיים אישיים
האשימוטו הוא סטודנט באוניברסיטת ג'ונטנדו בטוקיו שביפן.
2019
האשימוטו התחרה באליפות העולם בהתעמלות בשטוטגרט שבגרמניה, בה זכה במדליית ארד יחד עם נבחרתו בתחרות הקבוצתית.
1984 (ספר, מונחים)
1984 הוא ספר מאת ג'ורג' אורוול, המתאר עולם דמיוני שבו המשטר הטוטאליטרי בשיאו. הוא מכיל מונחים רבים, חלקם הפכו מאוחר יותר לסמלים שמשמשים עד היום לתיאור משטרים דיקטטורים ברחבי העולם.
האח הגדול
מונח המוטבע עד היום במקומות רבים המתאר את שליט מדינת אוקיאניה, המדינה הדיקטטורית שבה מתרחשת עלילת הספר, אשר שולט ביד רמה בכל המידע שקיים במדינה. האח הגדול הוא השליט העליון של המדינה, ושלטונו מתואר כמתקיים מאז ומעולם, כמוחלט, ובעל כוח בלתי מוגבל. במהלך הספר מוטל בספק קיומה של דמות זו, אולם מצוין כי אין הדבר משנה כלל.
ייתכן כי האח הגדול הוא למעשה מטאפורה על שלטונו של סטלין, אז המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, וכי האח הגדול הוא ניסיון לבטא את שלטונו הבלתי מעורער וחסר הרחמים של סטלין.
פרשנות זו נגזרת מכך שאורוול היה מתנגד נלהב של ברית המועצות בפרט והאידאולוגיה הקומוניסטית בכלל. שמו של האח הגדול הפך מאוחר יותר לניב שגור בשפות רבות, המתאר ישות גדולה (תאגיד, משטר, שליט, חברה וכו') האוספת מידע על המשתמשים או הנתינים שלה ויודעת איפה הם נמצאים ומה הם עושים בכל עת. שמה של תוכנית הטלוויזיה המציאותית האח הגדול שמשודרת בערוץ 12 מגיע מהספר, מפני שהדמות אליו מדברים דיירי הבית צופה בהם בכל עת.
איראסיה
איראסיה היא אחת משלוש המעצמות והשנייה בגודלה. בעבר הייתה שותפה פוליטית ומדינית של אוקיאניה, אך בחלק מ-1984 היא נמצאת במצב של מלחמה (עד שאוקאיניה חתמה איתה על "הסכם שלום"). איראסיה נמצאת גאוגרפית בחצי הכדור הצפוני, כאשר רוב שטחה נמצא ברוסיה אך היא שולטת גם בטורקיה ובכל אירופה, מלבד בריטניה, שכאמור שייכת לאוקיאניה.
איסטאסיה
איסטסיה היא המעצמה הקטנה ביותר מבין שלוש המעצמות, והיא לא מוזכרת רבות בספר. נאמר עליה כי פעם הייתה יריבה של אוקיאניה אך כיום היא נמצאת במצב של שקט יחסי בעוד המלחמה העיקרית מתקיימת בין איראסיה לאוקיאניה. בחלקו של הספר היא יריבתה של אוקיאניה. היא נמצאה כמה פעמים בעבר במלחמה עם איראסיה. גבולותיה הפיזיים הם מצומצמים יחסית וכוללים את סין, מונגוליה, יפן, מעט מתאילנד ומחצית מתת היבשת הודו.
איוד
איוד היא פעולה המוזכרת הרבה פעמים במהלך הספר. האיוד בספר מיוחס לדרכה של משטרת המחשבות (ראו למטה) "להעלים" מתנגדי שלטון. האיוד מבוצע בחשאי, וקורה לרוב בשעות הלילה המאוחרות. האיוד הוא תהליך מהיר ורב שלבי בו כוחות משטרת המחשבות חוטפים את מתנגד המפלגה שאותו יש להעלים, שולחים אותו אל מיניסטריון האהבה (ראו למטה: מיניסטריון/מיניסטריון האהבה) ושם הוא מוצא להורג. לאחר מכן מיניסטריון האמת (ראו למטה: מיניסטריון/מיניסטריון האמת) מוחק כל תיעוד שאותו אדם התקיים מעולם, ולמחרת בבוקר האדם כאילו שלא נברא מעולם. הביטוי "איוד", מגיע מהתאיידות, פעולה בה נוזל מתחמם עד לרמה מסוימת ובה הוא הופך לגז, ולמעשה כאילו "נעלם".
מיניסטריון
לאוקיאניה ארבעה מיניסטריונים המנהלים את המדינה. כל המיניסטריונים נמצאים בלונדון, בירת אוקיאניה. המיניסטריונים הם למעשה מעין "משרדים" בהם עובדים אנשי המפלגה, והם מנהלים את אורח החיים של כל אזרח ואזרח באוקיאניה. ארבעת המיניסטריונים מתחלקים ל: מיניסטריון השפע, מיניסטריון האמת, מיניסטריון השלום ומיניסטריון האהבה. שמותיהם של המיניסטריונים הם מטעים, מכיוון שהם מתוכננים לתת לאזרחים הרגשה של שמירה והגנה, אך למעשה הם שונים ממה ששמותיהם מציגים בצורה מעוותת. כל מיניסטריון מחולק למחלקות, ולכל מחלקה יש תפקיד בשימור המשטר הטוטליטרי.
משטרת המחשבות
משטרת המחשבות הוא מושג שהשתרש מתוך הספר אל שפות רבות, ומשמש לביטוי משטרים השולטים בתודעה של האזרחים. בספר, משטרת המחשבות היא משטרה חשאית ברשות המפלגה, השולטת בתודעתם של האזרחים. משטרת המחשבות היא האחראית לאיוד של מתנגדי שלטון, ולשליטה התעמולתית בתודעה הציבורית. היא זאת המפעילה את המצלמות, המיקרופונים והטלסקרינים (ראו למטה) שנועדו לאתר מתנגדים לשלטון ולערכי המפלגה. משטרת המחשבות הוא ביטוי שגור כיום, וניתן לשמוע אנשים משתמשים בו למשל כדי לתאר את תעמולתו של שר התעמולה, יוזף גבלס, או את השליטה הכוחנית בדעה של התושבים במדינות הקומוניסטיות, כמו ברית המועצות, הרפובליקה העממית של סין או צפון קוריאה. הביקורת החריפה שהביע אורוול באמצעות משטרת המחשבות שיצר סכסכה אותו עם אידאולוגיים לאומנים שונים בבריטניה, שראו את יחסו למשטרת המחשבות כמסית כנגד השלטון.
פרולים
הפרולים (פרולטריון) הם למעשה ההמונים, האזרחים הפשוטים שנשלטים על ידי המפלגה. הם לא משכילים, מכיוון שהמפלגה מעדיפה לשמור אותם חסרי השכלה, כך הם ממשיכים לעקוב אחרי הוראות המפלגה ללא ערעור. הפרולים מתוארים על ידי המפלגה כחיות, ובספרי הלימודים הממשלתיים של אוקיאניה מסופר עליהם כי "פרולים ובעלי חיים הם חופשיים". מכיוון שהפרולים הם הרוב, הם הכוח המרכזי במדינה, אך הם לא משתמשים בכוח הזה. וינסטון, גיבור הספר, אף מתאר את תסכולו על כך שכדי שתהיה מהפכה היא צריכה לבוא מן הפרולים, הרי שהם הרוב, אבל הפרולים לא יתנגדו לעולם למשטר עד שתהיה מהפכה.
שיחדש
שיחדש היא השפה החדשה באוקיאניה, שהומצאה על ידי אנשי המפלגה, ומתוכננת לחסל סופית את השפה האנגלית, שהייתה השפה המדוברת עד כה. השיחדש היא מכונה נוספת להשרשת השלטון הדיקטטורי במדינה, שכן השפה החדשה לא כוללת מילים כגון "חופש", או "דמוקרטיה" ובכך היא שוללת את האפשרות של האנשים לבטא את הסתייגותם מהמפלגה. המחלקה שעוסקת ביצירת השפה היא תת-מחלקה של מיניסטריון האמת, וחברו של וינסטון עובד בה. וינסטון מתמרמר על כך שהאזרחים הפשוטים, הפרולים, וגם חברי המפלגה מקבלים את השיחדש ללא עוררין.
טלצג
הטלצג (לפני מהדורת 2019 - טלסקרין) הוא המצאה עתידנית הדומה לטלפון או לטלוויזיה, אשר משמשת שלוחה של המפלגה. לטלצג שני שימושים: האחד הוא החדרת ערכי המפלגה למוחם של האזרחים בעזרת שטיפת מוח מתמדת. הטלצג הוא מעיין רדיו משולב בהולוגרמה, המשדר 24 שעות ביממה ערכים של המפלגה. לרוב מושמע המנון המפלגה בלופים וכל כמה דקות יש שידור של מיניסטריון השפע, שמספר על קיצוצים בתלושי המזון או שיפור בתנאי החיים או בחדשות מהחזית נגד איראסיה. השימוש השני של הטלצג הוא מעקב אחר האזרחים. הטלצג, שמחויב להימצא בכל בית, קולט כל דבר שקורה ויכול לשדר למשטרת המחשבות אם מישהו מגלה סימנים כלשהם לאי-תמיכה במפלגה.
סוצאנג
תורת המפלגה, שנקראת סוצאנג, היא הלחם של המילים "סוציאליזם אנגלי". הסיסמאות של המפלגה הן "מלחמה היא שלום; חירות היא עבדות; בערות היא כוח". עקרונות הסוצאנג מוקראים בכל מקום בכל עת, בין אם דרך הטלסקרין או בכרזות. בספר מתוארות כרזות ענק על המיניסטריונים שעליהן כתובה סיסמת הסוצאנג, ומצויר בה פרצופו הגדול של האח הגדול, כאילו הוא מביט בכולם כל הזמן, בסגנון "ריאליזם סוציאליסטי", שהיה נהוג בברית המועצות של סטלין. עקרון הסוצאנג, שככל הנראה הומצא בידיי האח הגדול, מוחדר לראשם של האזרחים על אף שאין בו היגיון, ומכריח אותם לחשוב ולהאמין בערכי המפלגה מתוך הערצה עיוורת.
אתר הטבח טינטה
אתר הטבח טינטה, הידוע גם בשם טינטה (66-06-1223) הוא אתר בו ביצעו חיילי האימפריה היפנית טבח בשבויים אשר הוחזקו באי, האתר אשר שכן ליד כפר בשם מריזו שבאי שבגואם. לאחר המלחמה, הוסף המקום לרשימת המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים של ארצות הברית
אלון הררי (זמר)
אלון הררי (נולד ב-14 בפברואר 1982) הוא זמר קונטרה-טנור ישראלי, שתחום עיסוקו העיקרי הוא האופרה. אלון הררי מלמד פיתוח קול בקונסרבטוריון פתח תקווה.
ביוגרפיה ורפרטואר
הררי נולד בישראל להורים יוצאי תימן, חנן וציפי הררי, וגדל בראש העין. בגיל 8 התחיל לשיר ובגיל 17 החל לשיר אריות אופרה. הררי נשוי לזמרת אופרה.
הררי סיים בהצטיינות את לימודי התואר הראשון והתואר השני בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה שבאוניברסיטת תל אביב. זכה במלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל (בשנים 06–2005, 2007-08, 2009-10), במלגות בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה (2002-07) ובמלגות הצטיינות לתואר השני על שם קולטון (2007-09). זכה בפרס ראשון בתחרויות האקדמיה במחלקת הזמרה (2004), ובפרס "התגלית הצעירה" בתחרות על שם הילדה צאדק שנערכה בווינה, (2005). הקליט בשטוטגרט עם חברת ההקלטות העולמית "בריליאנט קלאסיקס" את האופרה "אפולו והיקינטון" מאת מוצרט, בניצוחו של ניקול מאט (2006). בשנת 2008 היה הררי אחד מחמשת העולים לגמר של תחרויות האביב. בשנת 2010 הגיע לגמר בתחרות הזמרה היוקרתית "פרנצ'סקו וינאס" בברצלונה, וכן הגיע לגמר של התחרות הבינלאומית "מוזיקה סאקרה" ברומא והופיע בשידור ישיר בינלאומי בערוץ הוותיקן. בשנת 2007 הופיע בהופעת הבכורה שלו בבית האופרה הלאומי של ליטא בתפקיד הראשי של אורפיאו, באופרה "אורפיאו ואאורידיצ'ה" מאת גלוק, ומיד לאחר הופעה זו הוזמן להופיע גם בעונת 08–2007 וכמו כן בעונת 2008-09. בעונת 10–2009 הופיע עם דן אטינגר והתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ב"כרמינה בוראנה" מאת אורף, ועם הקאמרטה הישראלית ירושלים בניצוחו של אבנר בירון ב"דידו ואניאס" מאת הנרי פרסל וב"סטאבט מאטר" מאת ויוואלדי ומאת פרגולזי.בעונת 12–2011 נתן את הופעת הבכורה שלו בבית האופרה של מינסטר בתפקיד אאוסטזיו ב"רינלדו" מאת הנדל, וכמו בבית האופרה של דורטמונד בתפקיד תולומאו ב"יוליוס קיסר במצרים" מאת הנדל, לשבחי הביקורת. באותה עונה (2011-12) הופיע בפסטיבל הנדל היוקרתי שנערך בהאלה באופרה "אוטונה" ובתפקיד תולומאו ב"יוליוס קיסר במצרים" מאת הנדל גם באופרה הלאומית הפינית שבהלסינקי.
הרפרטואר של הררי כולל גם שירים תימניים מסורתיים ושירים עבריים.
אולגה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
דמוגרפיה של יפן
נכון למאי 2021 נאמדת אוכלוסיית יפן ב-125.7 מיליון תושבים. על פי נתונים רשמיים, אוכלוסיית יפן נכנסה לתהליך של התכווצות, ומזה כעשור נרשמת ירידה במספר התושבים. ב-2018 נרשמה ירידה של 263 אלף במספר התושבים, אך הריבוי הטבעי השלילי היה גבוה יותר - ונאמד בירידה של 448 אלף.
הגוף האחראי לנתוני הדמוגרפיה של יפן הוא הלשכה לסטטיסטיקה במשרד הפנים.
אוכלוסייה
ביפן נכון ל-2019 126.2 מיליון תושבים, מתוכם 61.4 מיליון גברים ו-64.8 מיליון נשים. 15.4 מיליון הם ילדים מתחת לגיל 15 (12.2%), בעוד ש-28 אחוזים מהאוכלוסייה הם קשישים מעל 65, 35.6 מיליון. מבנה האוכלוסייה היפני נובע בעיקר מהצניחה בשעורי הפריון והילודה (ראו להלן). האוכלוסייה הגיעה לשיא כל הזמנים ב-2007, כמעט 128 מיליון, ומאז היא יורדת בהתמדה, למרות הגירה מסוימת לתוך המדינה.
פריון וילודה
בשלהי המאה ה-19 הייתה יפן עדיין מדינה חקלאית באופיה, עם שיעורי ילודה ופריון גבוהים (מעל 6 ילדים לאישה). ברם, הסכם קנגאווה שנכפה על היפנים ונחתם ב-1854 הוביל אותם למהלכים של שינויים חברתיים מפליגים ובכלל זה מעבר מהאזורים החקלאיים אל הערים ותיעוש מהיר. בתחילת המאה העשרים הפכה יפן למדינה מפותחת, ובדומה למה שקרה קודם לכן  במערב אירופה ובארצות הברית, שיעורי תמותת תינוקות וילדים החלו לצנוח ואתם שיעורי הפריון. בשנים האחרונות של מלחמת העולם השנייה סבלה יפן מילודה נמוכה ומתמותה גבוהה. מיד לאחר מלחמת העולם השנייה נרשם "בום" קצר בילודה (שיעור פריון ממוצע 4.4 ב-1947-1949, כ-2.7 מיליון לידות בכל אחת מהן - שיא של כל הזמנים), ואוכלוסיית יפן הגיעה ב-1948 ל-80 מיליון תושבים. אך בניגוד למערב, שבו היה הבייבי בום רק בתחילתו, החלה עד מהרה צניחה בשיעורי הפריון, ובשנת 1952 נרשם שיא שלילי - 3 ילדים לאישה. ב-1960 ירד שיעור הפריון לראשונה ל-2, ובתהליך מתמשך המשיך לצנוח ל-1.5 בשנות התשעים והתייצב סביב 1.4 בשנים האחרונות.
להתפתחויות אלה הייתה השפעה גם על מספר הלידות לשנה, מ-2.7 מיליון ב-1948, ל-1.6 מיליון בממוצע בשנות השישים, ולאחר שיפור מה בשנות השבעים - צניחה טוטאלית בשנות התשעים, וב-2016 - לראשונה פחות ממיליון לידות. שיעור הילודה שהיה בשיאו ב-1947, 34.3 לידות ל-1000, ירד אף הוא והגיע לרמת שפל 7.4 ב-2018.
תוחלת חיים
תוחלת החיים ביפן היא מהגבוהות בעולם. לאורך המאה ה-19 היא התאפיינה בתוחלת חיים נמוכה מ-40, ואולם לאחר מלחמת העולם הראשונה ועם הצניחה בתמותת הילדים היא החלה לטפס. בתחילת שנות החמישים של המאה העשרים הייתה תוחלת החיים ביפן 62.8 שנים וכיום (2016) היא עומדת על כ-84 - ראשונה בעולם, עם כ-87 לנשים (מקום ראשון) וכ-81 לגברים (מקום שישי).
תמותה
שיעור התמותה ביפן הגיע לרמתו הנמוכה ביותר ב-1979 - 6 פטירות ל-1000, ומאז הוא עולה בהתמדה. על רקע הגידול העצום במספר הקשישים ביפן, ממשיך שיעור התמותה לעלות והגיע לרמה של 11 ל-1000 ב-2018, זאת למרות שתוחלת החיים ביפן היא מהגבוהות בעולם.
לואיזה סופיה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג
לואיזה סופיה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (בגרמנית: Louise Sophie von Schleswig-Holstein-Sonderburg-Augustenburg; 8 באפריל 1866 - 28 באפריל 1952) הייתה נסיכה גרמנית ואחותה של אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה. היא כתבה שירה תחת השם הבדוי F. Hugin, אשר הושמעה על ידי המלחינה אנה טייכמולר.
ביוגרפיה
לואיזה נולדה ב-8 באפריל 1866 בקיל, והייתה בתם של פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין ואדלהייד, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג. היא הייתה אחותם הצעירה של אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה וארנסט גינטר, דוכס שלזוויג-הולשטיין.
סבה וסבתה של לואיזה מצד אביה היו כריסטיאן אוגוסט השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ולואיזה סופיה אף דנסקאולד-סמסו. סבה וסבתה מצד אמה היו ארנסט הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ופאודורה, נסיכת ליינינגן. פאודורה הייתה אחותה למחצה של המלכה ויקטוריה.
החתונה הייתה אירוע מפואר שנערכה בארמון שרלוטנבורג בברלין. אחד הצופים העיר כי הטקסים "נערכו במלוא הפאר שאירוע כזה דרש, ואשר הראה שהקיסר אינו מוכן לבלום דבר מהפאר והנסיבות המסורתיות של קודמיו, אלא להגביר אותם". נכחו דמויות מלכותיות רבות וחשובות, שכללו את גיסה של לואיזה, הקיסר וילהלם, וגאורגיוס הראשון, מלך היוונים.
ללואיזה היו כמה חוויות של כמעט מוות. בשנת 1896, לואיזה ואחת מבנותיה נפלו דרך הקרח בזמן שהחליקו ליד ארמון גליניקה בפוטסדאם. למרות שהם ניצלו, הנסיך פרידריך זכה למחאה מווילהלם השני, קיסר גרמניה אשר הורה לו לשהות בחדרו למשך שבועיים. וילהלם היה גיסה של לואיזה, ולפי מקור אחד, ככל הנראה כעס על הנסיך פרידריך על אדישותו ביחס לאשתו. בשנה שלאחר מכן, לואיזה החליקה מהאוכף בזמן שרכבה על סוס, ונגררה למרחק מה במורד הכביש. לבסוף היא ניצלה על ידי בעלה ושליש.
לואיזה ייצגה לעיתים קרובות את אחותה הקיסרית בהתקשרויות חברתיות ובביקורים בבתי חולים. היא התמודדה עם טרגדיה אישית רבה, שכן שלושה מילדיה מתו צעירים; פרידריך קרל מת מפצעיו במלחמת העולם הראשונה ב-1917, ויקטוריה מתה משפעת ב-1923, ופרידריך זיגיסמונד מת לאחר נפילה מסוסו ב-1927. לואיזה עצמה מתה ב-28 באפריל 1952, בגיל 86, בבאד נויהיים, גרמניה המערבית.
משפחתה
ב-24 ביוני 1889 התחתנה לואיזה סופיה בברלין עם פרידריך לאופולד, נסיך פרוסיה, ממנו נולדו לה ארבעה ילדים:
אלפי אלן
אלפי אוון אלן (באנגלית: Alfie Evan Allen; נולד ב-12 בספטמבר 1986) הוא שחקן אנגלי. מוכר בעיקר בשל גילום תיאון גרייג'וי בסדרה "משחקי הכס", עליו היה מועמד לפרס אמי בשנת 2019.
ביוגרפיה
אלן נולד ברובע האמרסמית', לונדון שבממלכה המאוחדת למשפחה נוצרית-אנגלית. אביו הוא הזמר והשחקן קית' אלן ואימו היא אליסון אוון, מפיקת סרטים. הוא אחיה הקטן של הזמרת לילי אלן. השיר "אלפי" מאלבומה הראשון נכתב עליו. אלן למד בקולג' סיינט ג'ון בפורטסמות' ובקולג' לאומנויות בהמפסטד.
קריירה
הופעתו הראשונה של אלן הייתה במופע הקומי בערוץ 4, "You Are Here", שנכתב על ידי מאט לוקאס ודייוויד ואליאמס. באותה שנה הופיע עם אחותו לילי בסרט "אליזבת", שהופק על ידי אמם. עבודותיו הראשונות כוללות את הסרט "הסוכן קודי באנקס 2: היעד לונדון", שבוים על ידי דודו, קווין אלן, והסרט "כפרה". ב-31 בינואר 2008 החליף את דניאל רדקליף במחזה "סוס" (Equus) בסיבוב הופעות ארצי. באפריל 2009 הופיע בקליפ של להקת מאדנס, "Dust Devil".
להכרה בינלאומית זכה כאשר לוהק כתיאון גרייג'וי בסדרה "משחקי הכס" של רשת HBO. במקביל, הופיע בסרט "Confine" ב-2012 ובשנת 2013 בסרט "Plastic". בשנת 2018 שיחק בסרט "הטורף", מדע בדיוני-אימה, אשר מהווה הרביעי מסדרת הסרטים של "הטורף".
קרייזלר וליאנט VH
קרייזלר וליאנט VH (באנגלית: Chrysler Valiant VH) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב קרייזלר אוסטרליה ("Chrysler Australia" ) (שם רשמי: "FCA Australia",שם מלא: "Chrysler Australia Ltd / FCA Australie"), חברת בת של קבוצת קרייזלר, אשר יוצר בין יוני 1971 - מרץ 1973.
דגמי "קרייזלר וליאנט VH" יוצרו באוסטרליה ובדרום אפריקה.
סך הכול יוצרו 67,800 יחידות.
המבט הגברי
המבט הגברי הוא מושג המשמש את תחומי האמנות החזותית והספרות לתאר את העולם ובפרט את הנשים בו. הטענה התאורטית גורסת כי נקודת מבט גברית, מציגה נשים כאובייקטים שתכליתם להביא לעונג גברי ותו לאו. הביטוי הוטבע על ידי התיאוריטיקנית ומבקרת הקולנוע הפמיניסטית לורה מאלווי, בשנת 1975.
על פי התיאוריה הפמיניסטית, המבט הגברי הוא האקט של תיאור נשים, והעולם בכלל, מנקודת מבט גברית והטרוסקסואלית. הקונספט פותח לראשונה על ידי מבקרת הקולנוע הפמיניסטית לורה מאלווי במאמרה משנת 1975 תחת הכותרת "עונג חזותי וקולנוע נראטיבי". מאלווי טוענת שאסימטריה בכוחות המגדריים היא כוח דומיננטי בקולנוע, ונועדה להנאת הצופה הזכרי, המושרש באידאולוגיה ושיח פטריארכליים. המושג הפך למרכזי בתאוריית הקולנוע הפמיניסטית, לימודי תקשורת ולימודי תרבות. מונח זה יכול גם להיות קשור למודלים של מציצנות ונרקיסיזם. נקודת מבט זו מציגה ומייצגת נשים כאובייקטים מיניים ובכלל, להנאתם של הצופים. היצירות נועדו לקהל הרחב מתוך הנחה שכלל האנשים חווים את העולם, מסתכלים עליו ומפרשים אותו דרך נקודת מבט זו.
רקע
הפילוסוף האקזיסטנציאליסטי ז'אן פול סארטר הציג את המושג 'מבט', בספרו "היש והאין" (1943), בו פעולת ההסתכלות על אדם אחר יוצרת יחסי כוח סובייקטיביים, המורגשים על ידי הצופה והמביט, מכיוון שהאדם שנצפה נתפס כאובייקט ולא כבן אנוש. המושג הקולנועי של המבט הגברי מוצג, מוסבר ומפותח במסה "הנאה חזותית וקולנוע נרטיבי" שכתבה לורה מאלווי. מאלווי מציעה את הרעיון שאי שוויון מיני – חוסר הסימטריה של הכוח החברתי והפוליטי בין גברים לנשים – הוא כוח חברתי שולט בייצוגים הקולנועיים של המינים. על כן, המבט הגברי (ההנאה האסתטית של הצופה הגברי) הוא מבנה חברתי הנגזר מהאידאולוגיה והשיח הפטריארכליים. בתחום לימודי התקשורת ותאוריית הסרטים הפמיניסטיים, המבט הגברי קשור באופן רעיוני להתנהגויות של מציצנות (הנאה מינית), לסקופופיליה (הנאה ממבט) ונרקיסיזם (הנאה מהתבוננות בעצמי).
בקולנוע נרטיבי, נקודת המבט החזותית של המבט הגברי היא המוקד של המצלמה כמי שקובעת את נקודת המבט של הצופה- גבר הטרוסקסואלי שמבטו משתרע על מאפייני גוף האישה. בקולנוע הנרטיבי המבט הגברי מציג בדרך כלל את הדמות הנשית (אישה, נערה, ילדה) בשתי רמות של ארוטיות: (1) כמושא ארוטי של תשוקה לדמויות בתוך הסיפור המצולם (העלילה); ו- (2) כמושא ארוטי של תשוקה עבור צופה גברי של הסיפור המצולם (היושב וצופה בסרט). ייצוגים ויזואליים כאלה מבססים את התפקידים של דומיננטיות-זכרית ונשלטות-נקבית, על ידי ייצוג הנקבה כאובייקט פסיבי למבט הגברי של הצופה הפעיל. הצימוד של האובייקט הפסיבי (האישה) והצופה הפעיל (הגבר) הוא בסיס פונקציונלי של הפטריארכיה; והוא מעגן את תפקידי המגדר המחוזקים כל העת על ידי האסתטיקה (באופן טקסטואלי, חזותי וייצוגי) של תעשיית הקולנוע המסחרי. בסרטים, המבט הגברי חשוב יותר מהמבט הנשי וזוהי, למעשה, בחירה אסתטית המבוססת על אי שוויון הכוח החברתי-פוליטי בין גברים לנשים.
בבסיס האידאולוגי של הפטריארכיה נמצא אי-שוויון חברתי-פוליטי, אשר באמצעותו מוסדות שנוצרו על ידי גברים (למשל עסק הקולנוע, פרסום, אופנה) קובעים באופן חד צדדי מה "טבעי ונורמלי" בחברה. עם הזמן הפרטים בחברה מאמינים שהערכים המלאכותיים של הפטריארכיה הם הסדר ה"טבעי והנורמלי" של החברה. ההיררכיה המערבית נובעת מהצגה שגויה של גברים ונשים כהפכים מיניים, ולא כשווים מיניים ועל כן מניחה ש"נשים נחותות" ו"גברים עליונים". הנחה זו מכוננת יחסי היררכיה אשר באים לידי ביטוי במבט לפיו גברים מסתכלים על נשים ונשים נצפות על ידי גברים.
סקופופיליה
מתוך התיאוריה הפרוידיאנית של הנאה שמקורה במבט, נגזרות שתי צורות של המבט הגברי: "ההנאה שקשורה למשיכה מינית (מציצנות באופן קיצוני) וההנאה הסקופופילית שקשורה להזדהות נרקיסיסטית (הקדמה של אגו אידיאלי)". צורות אלו מראות כיצד נאלצו נשים לצפות בקולנוע מנקודות המבט (המיניות, האסתטיות והתרבותיות) של המבט הגברי. בייצוגים קולנועיים כאלה, המבט הגברי מכחיש את הסוכנות ואת הזהות האנושית של נשים, ובכך הופך את האישה מאדם לאובייקט. ככזו, האישה יכולה להיחשב רק בזכות יופייה, מבנה הגוף והמשיכה המינית שלה, כפי שהוגדר בפנטזיה המינית הגברית של הקולנוע הנרטיבי.
צפייה
בעת צפייה בסרט מבצע הצופה שני סוגים של צפייה (spectatorship), המאופיינים בעיסוק לא מודע או מודע בתפקידים חברתיים אופייניים המיוחסים לגברים ונשים. על פי הפאלוצנטריות (השפקת עולם הנגזרת מאידאולוגיה שאיבר המין הגברי (=פאלוס) הוא המרכז והמארגן של החברה), ניתן לצפות בסרט מ"שלושה מבטים שונים": (1) המבט הראשון הוא זה של המצלמה, המתעדת את אירועי הסרט; (2) המבט השני מתאם את האקט הכמעט-מציצני של הקהל כשהוא צופה בסרט; ו- (3) המבט השלישי הוא זה של הדמויות אשר מתקשרות ביניהן לאורך הסיפור המצולם (העלילה). הפרספקטיבה המשותפת לשלושת סוגי המבט היא הרעיון שמבט (looking) הוא פעולה הנתפסת כתפקיד הפעיל של הזכר, בעוד שלהיות נצפית (being looked-at) בדרך כלל נתפסת כתפקיד/פעולה פסיבי של הנקבה. לכן, בהתבסס על אותה הבנייה פטריארכלית, הקולנוע מציג ומייצג נשים כאובייקטים של תשוקה, שבהן לדמויות נשים יש "מראה המקודד להשפעה חזותית וארוטית חזקה". אם כן, השחקנית מעולם לא נועדה לייצג דמות נשית עגולה שפעולותיה משפיעות ישירות על תוצאות העלילה או מניעות את אירועי הסיפור המצולם, אלא היא נמצאת בסרט כדי לקשט את המסך לצד הגבר ולהוות גורם מסיח הן לדמות הגבר בעלילה והן לצופה הגבר.
במצב של סקופופיליה – הנאה אסתטית הנגזרת מהתבוננות במישהו כאובייקט של יופי- האישה היא האובייקט הפסיבי של המבט הגברי. במובן המיני, סקופופיליה מתייחסת להנאה (חושנית ומינית) הנגזרת מהתבוננות בפטישים מיניים ותצלומים מיניים, פורנוגרפיה, גופים עירומים וכו'. ישנן שתי קטגוריות של צפייה מענגת: (1) מציצנות, בה הנאת הצופה מתרחשת בעת התבוננות באדם אחר מרחוק, ללא ידיעתו, כשהצופה מקרין פנטזיות, בדרך כלל מיניות, על הנצפה; ו- (2) נרקיסיזם, שבו הנאת הצופה מתרחשת בעת זיהוי עצמו בדמותו של אחר. כך, כדי ליהנות מסרט כאישה, או כאדם מכל מגדר שאינו גברי, על נשים ללמוד להזדהות עם הגיבור הגברי ולאמץ את נקודת המבט שלו – את המבט הגברי.
הדרמטורגית וונדי ארונס טענה כי בז'אנר סרטי האקשן ההיפר-מיניות של דמויות נשיות מקטינה באופן סמלי את האיום הנשקף מנשים אלימות, ומכאן: "ההתמקדות בגוף [האישה] – כגוף בתצוגה ראוותנית של שדיים, רגליים וישבן – אכן מקטין את האיום שנשים מציבות על "מרקם ... החברה", בכך שהוא מבטיח לצופה [הגברי] את הפריווילגיה הגברית שלו, כבעל המבט [הגברי]".
המבט הנשי
המבט הנשי שווה מבחינה רעיונית למבט הגברי. כאשר נשים מתבוננות בגברים מנקודת מבט מחפיצה, הן למעשה מתבוננות בהם ובעצמן, מנקודת מבט גברית. מנקודת מבט אחת, אישה המקבלת את ההחפצה המינית שמכונן המבט הגברי עשויה להיתפס כמתאימה לנורמות החברתיות שהשתרשו לטובת גברים, ובכך מחזקת את הכוח המחפיץ של המבט הגברי שמכונן נשים לכדי אובייקטים. מנקודת מבט שנייה, אותה אישה עשויה להיתפס כאקסהיביציוניסטית, שמשתמשת בהחפצה והמיניות הטמונות במבט הגברי לכדי הון חברתי והון ארוטי, על מנת להשמיש את הנורמות הסקסיסטיות של הפטריארכיה לטובתה האישית.
מאלווי טוענת כי המבט הנשי מקביל למבט הגברי, מכיוון ש"דמות הגבר לא יכולה לשאת את הנטל בלהיות אובייקט מיני. גברים אינם מסוגלים להביט בדמותם כמיצג". בתיאור היחסים בין הדמויות ברמון "ים סרגאסו הרחב" (1966) מאת ג'ין רייס, נליני פול טוענת שכאשר דמותה של אנטואנט מביטה ברוצ'סטר ומניחה עליו זר, היא גורמת לו להיראות כגיבור, אך בכל זאת: "רוצ'סטר לא מרגיש בנוח על התפקיד שנכפה עליו; ובכך הוא דוחה אותו על ידי הסרת הזר והריסת הפרחים". גבר יכול להחזיק במבט מכיוון שהוא גבר ואילו אישה מחזיקה במבט רק כאשר היא מבינה מהו תפקיד הגבר ומביטה באחרים כפי שגבר היה מביט.
אווה- מריה ג'ייקובסון מסכימה עם התיאוריה של פול הרואה את המבט הנשי כ"הזדהות צולבת עם הגבריות". כמו כן, ניתן למצא ביטויים להחפצה של גברים על ידי נשים בדמות "נער השעשועים" בפרסומות במגזינים לנוער. זאת בניגוד לטענתה של מאלווי כי "המבט" הוא מאפיין של מגדר אחד או ש"מבט נשי" מהווה מבט גברי מופנם ובלתי מוגדר: "ראשית, המאמר משנת 1975 'עונג חזותי בקולנוע נרטיבי' נכתב כפולמוס, וכן כפי שתיארה זאת מאנדי מרק- כמניפסט; כך לא היה לי שום אינטרס לשנות את הוויכוח. ברור, אני חושבת, בדיעבד, מנקודת מבט יותר מחודדת, [המאמר הוא] על חוסר היכולת של המבט הגברי . יתרה מזאת, בדינמיקה של יחסי הכוחות במערכות יחסים אנושיות, יכול להיווצר "מבט גברי" גם כלפי פרטים מאותו המגדר מסיבות לא מיניות, כגון השוואת דימוי הגוף והבגדים של המביט (הסובייקט) לגופו ולבגדיו של האדם עליו מביטים (האובייקט).
המבט המטריקסיקלי
ברכה ליכטנברג אטינגר ביקרה את תאוריית המבט הגברי בעזרת תאוריית "המבט המטריקסיקלי", המתייחס למבט כפי שתואר על ידי ז'אק לאקאן, כחלק מביקורת קולנוע פמיניסטית. על פי ההגדרה של לאקאן למבט, המבט הגברי מנוגד למבט הנשי ושניהם מהווים נקודות מבט מנוגדות זו לזו. על פי אטינגר, המבט המטריקסיקלי אינו נוגע ליחסים דיכוטומיים, אלא מתייחס ל"טרנס-סובייקטיביות", ומנוגד להיפוך הפאלי של גבריות-נשיות. על כן, הוא מתבטא על ידי הופעה משותפת של מבטים ללא יחסי כוחות ביניהם. נקודת המבט של אטינגר מתייחסת למבנה הסובייקט הלקאניאני כשלעצמו, כאשר הוא מפורק. כך נוצרת נקודת מבט נשית שאינה ההיפוך של מבט גברי, אלא מתקיימת בפני עצמה ומתוך עצמה במרחב מופשט שמוגדר ומפורש דרך חוויה נשית. היא נוצרת מתוך האפשרות של מבט היברידי, שכאמור, במקום להעמיד בניגוד נקודות מבט נשית וגברית, מאפשר לשתי נקודות המבט הללו להשתלב זו בזו.
האישה העירומה
הסדרת הטלוויזיה והספר "על ההתבוננות" (1972), מבקר האומנות ג'ון ברגר מתייחס להחפצה המינית של נשים באומנויות בכך שמדגיש כיצד גברים הם נראים ומוצגים בעוד נשים נצפות כמושא האומנות. באומנות – כמחזה, גברים פועלים ונשים מתנהגות לפי הכללים החברתיים של המביט, אשר נקבעים על ידי מוסכמות אסתטיות של החפצה, שאמנים לא התעלו מעליהן. עם זאת, בז'אנר עירום הרנסאנס לא מתקיים המבט המציצני מכיוון שהאישה כנושא הציור, מודעת לכך שהיא נצפית על ידי הצופה שמתבונן בציור ומכונן את מבטו בה כמושא הציור.
המבט הנשי
חוקרת התרבות גריסלדה פולוק טוענת כי ניתן לשלול את המבט הנשי באופן ויזואלי; היא מדגימה זאת על ידי שימוש בתצלום של רוברט דואנו, Sidelong Glance, משנת 1948. בתצלום נראה זוג בורגני, בגיל העמידה, הצופה ביצירות אומנות בחלון הראווה של גלריה לאומנות. נקודת המבט של הצופה בתצלום היא מתוך גלריית האומנות. בני הזוג מתבוננים בכיוונים שונים מזה של הצופה; האישה מדברת עם בעלה על ציור בו היא מתבוננת ואילו הוא, דעתו מוסחת בכך שמתבונן בציור עירום של אישה, שאותו גם הצופה בתצלום יכול לראות. האישה בתצלום מתבוננת ביצירה שאינה נראית לעיני הצופה, כאשר האיש מצא במבטו דבר (מישהי) יותר מעניין להביט בו, בכך מתעלם מההערה של אשתו. הניתוח של פולוק על תצלום המבט הצידי הוא כי: "'היא [האישה] מנוגדת, איקונוגרפית, לאישה העירומה. בתמונה מכחישים את הרצון והתשוקות שלה, בכך שהיא מסתכלת על תמונה שהצופה אינו יכול לראות. בנוסף, מכחישים שהיא מושא של תשוקה, מכיוון שהיא מיוצגת כאישה שמסתכלת באופן פעיל, במקום מיקומה כאישה באופן פסיבי; ובכך חוזרת ומאשרת את מבטו של הצופה הגברי'."לוריין גמאן מתארת בטקסט "צפייה בבלשים: האניגמה של המבט הנשי" (1989), את המבט הנשי כנבדל מהמבט הגברי בהיותו מבטל את כוחה של הסקופופיליה (תחושת עונג מהמבט), מה שיוצר זוויות צפייה מרובות – "המבט הנשי מאכלס את החלל שתופס דברים, במקום להיות מגורש ממנו לחלוטין"; לכן המבט הנשי אינו מתאים ל"מציצנות" שמכונן המבט הגברי, מכיוון שמטרתו לשבש את הכוח הפאלוצנטרי של המבט הגברי, על ידי מתן אופנים אחרים של הסתכלות על מישהו.
ג'יי דייוויד בולטר וריצ'רד גרוסין כתבו ב"רשתות התיקון" (1999) כי תאוריית המבט הגברי של מאלווי עולה בקנה אחד עם "הרצון למיידיות חזותית" – הפנטזיה על אינטראקציה חסרת עכבות עם מושא התשוקה. מצב זה מתואר בניתוח הקולנועי הפמיניסטי כ"תשוקה גברית שמקבלת משמעות מינית גלויה כאשר מושא הייצוג ולכן התשוקה, הוא אישה". בולטר וגרוסין מציעים את המונח "תיווך יתר" – "Hypermediacy" – המפנה את תשומת ליבו של הצופה למדיום (סרט/ספר/צילום) ולתיווך המציאות הקיים ביצירות אומנות כמעין צורה של המבט הנשי. המונח 'תיווך יתר' מעודד רפלקסיביות על הנצפה על ידי "ריבוי עמדות צפייה וריבוי יחסים לאובייקט הנצפה, כולל ייצוגים מיניים". בכך, בדומה למבט הנשי, גם תיווך היתר משבש את המבט הגברי המוגבל והחד ממדי, בכך שהוא מציע זוויות מבט נוספות.
הצלם פרחאת באשיר חאן טוען כי המבט הנשי טבוע בתצלומים שצולמו על ידי נשים, אשר נקודת המבט שלהן שוללת את הסטריאוטיפיות של המבט הגברי שהציג נשים באומנות כאובייקטים ולא כבני אדם. המבט הנשי היה הנושא של תערוכה בשם "Feminigraphy" שאצר חאן, ב"מרכז הלאומי לאומנויות" – Indira Gandhi בינואר 2007.
מבט אופוזיציוני
במאמרה של בל הוקס "המבט האופוזיציונלי: הנשים השחורות המשקיפות" (1997), היא טוענת כי נשים שחורות מוצבות מחוץ לתפיסת היכולת להנות ממבט, על ידי חוסר נוכחותן כאובייקטים של המבט הגברי. את פרשנותה למאמרה של מאלווי היא מציגה כ:"מנקודת מבט שמכירה בגזע, רואים בבירור מדוע צופות שחורות, שלא הוצגו בקולנוע פופולרי, יפתחו מבט אופוזיציוני למבט הגברי". המבט האופוזיציוני מתפקד כצורה של הסתכלות אחורה, בחיפוש אחר הגוף הנשי השחור בתוך האידיאליזציה הקולנועית של נשיות לבנה. על פי הוקס, היעדר הדיון ביחסי גזע בתוך הקטגוריה של "נשים" מייצר את הביקורת הפמיניסטית על הקולנוע כעוסק רק בהצגה וייצוג קולנועי של נשים לבנות.
הוקס טענה כי "לראות נשים שחורות ב[אותה] העמדה של נשים לבנות בסרטים הוא למעשה שינוי חזותי ללא שינוי המשמעות". לכן, הצבתן של נשים שחורות באותה העמדה אותה מילאו נשים לבנות בקולנוע היא לא פעולה של שינוי המשמעות אלא שינוי ויזואלי בלבד. שינוי כזה אינו מרצה את המבט האופוזיציוני הכולל התנגדות אינטלקטואלית, הבנה ומודעות לפוליטיקה של גזע ושל גזענות באמצעות לובן קולנועי, כולל המבט הגברי, אלא מאשרר ומשעתק יחסים חברתיים באמצעות לובן קולנועי ובכלל באמצעות המבט הגברי.
טולי באומן
שאול (טולי) באומן (1933 - 10 בינואר 2015) היה צייר ופסל ישראלי, יליד ארגנטינה.
ביוגרפיה
שאול באומן נולד בארגנטינה בשנת 1933. בשנת 1956 עלה לישראל והתיישב בקיבוץ עמיר. החל לעסוק באמנות כאוטודידקט. באומן שימש כיו"ר של איגוד האמנים של התנועה הקיבוצית והיה מיוזמי אירוע "תל חי 80". בשנת 1986 הקים, ביחד עם רעיתו אילנה, את המרכז לאמנויות בגבעת חביבה ובשנת 1989 היה ממקימי כתב העת לאמנות "סטודיו". בשנת 2014 זכה בפרס מפעל חיים מטעם משרד התרבות והספורט כחבר קיבוץ עמיר הוא הצליח לרתום את התנועה הקיבוצית למפעלי עשייה, שהותירו חותם עמוק על התרבות בישראל".
יצירתו של באומן משלבת טכניקות של הדפס עם פיסול. ברבות מעבודותיו מובלט פן חברתי ופוליטי. בעבודה "מקלט" (1980), לדוגמה, הציג כתבות עיתון שנושאן הפגזות בגליל העליון, אותן הדפיס על אבנים. בשנת 1983 יצר פסל בטכניקה דומה בעקבות מותו של אמיל גרינצוויג.
היה שחמטאי חובב ויזם את "תחרות הבנים" המסורתית, בקיבוץ עמיר, לזכרם של בני הקיבוץ, שנפלו במערכות ישראל. התחרות הפכה למסורת.
היה אב לשניים. בתו, שלומית באומן, היא אמנית קרמיקה, פסלת ואוצרת.
אדם ברודי
אדם ג'ארד ברודי (באנגלית: Adam Jared Brody; נולד ב-15 בדצמבר 1979) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ומוזיקאי יהודי-אמריקאי. ידוע בעיקר בשל תפקידו בסדרת הטלוויזיה "The O.C.".
קורות חיים
אדם ברודי נולד בסן דייגו, קליפורניה שבארצות הברית למשפחה יהודית והוא אף חגג בר מצווה וחוגג את חג החנוכה. הוריו הם עורך הדין מארק אלן ברודי והמעצבת הגרפית אלרי ג'יל סיפמן, שניהם במקור מדטרויט, מישיגן. יש לו אחים תאומים צעירים, סיימון ומתיו (נולדו ב-1985). ברודי הוא בוגר בית הספר התיכון Scripps Ranch. הוא גדל בפרברי סן דייגו והעביר את זמנו בגלישת גלים. בגיל 19 החל ללמוד במכללה ציבורית ונשר לאחר כשנה. ברודי עבד בבלוקבאסטר ליד מקום מגוריו, ושם נחשף לאמנות המשחק. הוא האמין כי הוא יכול לשחק בדיוק כמו הילדים בסרטים הרבים שהוא צפה, והחליט ללמוד משחק. הוא עבר להוליווד ושכר מאמן שחקנים וחתם על חוזה.
משחק
בשנת 2000, לאחר כשנה של אודישנים הוא הופיע בסרט הטלוויזיה של NBC "תתבגר בריידי".
בשנת 2003 התפרסם לקהל הרחב כאשר לוהק לסדרת הנעורים האמריקאית "The O.C.", שם שיחק את סת' כהן בן ה-17, נער חנון, מוזר וגמלוני במקצת. תפקיד זה פרסם את ברודי והפך אותו לשחקן אהוד ופופולרי. ברודי היה הבחור הראשון שהופיע על שער המגזין "Elle" לנוער. על פי הדיווחים, ברודי אלתר כמה מהדיאלוגים הקומיים של הדמות. בשנה זו גם שיחק בסרט "גרינד", ובוידאו קליפ לשיר "Too Bad About Your Girl" של להקת הרוק "The Donnas".
בשנת 2005, הוא הופיע בתפקיד משני בסרט "מר וגברת סמית" בהפקתו של ארנון מילצ'ן, לצידם של בראד פיט ואנג'לינה ג'ולי. בנוסף, גילם תפקיד קטן של עוזר אולפן הפקות בהוליווד בסרט "תודה שעישנתם" שביים ג'ייסון רייטמן.
בשנת 2007, כיכב בסרט "לך תבין נשים" לצידן של מג ריאן וקריסטן סטיוארט. בפברואר 2007, ירדה ".The O.C" מהמרקע לאחר 4 עונות, וברודי עבר להתמקד במשחק בקולנוע. באותה שנה, הוא הופיע בסרטים "עשרת הדיברות" ו"סמיילי פייס".
בשנת 2009, שיחק בסרטים "מוות באהבה" ו"הגוף של ג'ניפר" לצידה של מייגן פוקס. בשנת 2010, השתתף בסרט הקומי של קווין סמית' "שוטרים על הפנים" בכיכוב של ברוס ויליס, ולאחר מכן בסרט "הרומנטיקנים". באפריל 2010 פורסם שברודי יגלם את הבלש הוס בסרט "צעקה 4", ששוחרר לאקרנים שנה לאחר מכן באפריל 2011.
בשנת 2014, שיחק לצד אשתו לייטון מיסטר בסרט "שותפות לחיים".
בשנים 2015 שיחק בסרט "לשכב עם אחרים", ושיחק בתפקיד הראשי בסדרת הרשת "בילי ובילי" לצד ליסה ג'ויס. בשנת 2017 שיחק בתפקיד ראשי בקומדיית האקשן "תרגיל לשוטרים מתחילים", שכתב וביים דקס שפרד.
בשנת 2019 גילם את דמותו הבוגרת של פרדי פרימן בסרט גיבורי-העל "שהאזאם" בכיכובו של זאקרי לוי. בנוסף, שיחק לצד אנדי מקדואל בקומדיה השחורה "מי שעומד מאחורי". גם התארח בפרק הסיום של העונה הראשונה של הסיטקום "חד הוריים", ברשת ABC בו מככבת אשתו לייטון מיסטר. בפברואר החל לשחק בסדרת הדרמה הדיסטופית הבריטית "נקודת זינוק", בתפקיד מקס לרסן.
מוזיקה
ברודי חובב מוזיקת אינדי, ואף גרם ללהקות אהובות עליו כמו דת' קאב פור קיוטי, Rooney ועוד להופיע בתוכנית ".The O.C" ובכך עזר להם להתפרסם. מנגן על תופים בלהקה "Big Japan" עם השחקן בראט האריסון, שהופיע בהופעת אורח ב-"The O.C". ברודי כותב תסריטים ושירים בזמנו הפנוי והוא חבר בלהקה.
חיים אישיים
בנובמבר 2013 התארס לבת זוגו לייטון מיסטר לאחר שלוש שנות זוגיות, ובפברואר 2014 השניים נישאו בטקס פרטי ומצומצם. בתם הבכורה נולדה ב-4 באוגוסט 2015, ובנם נולד בספטמבר 2020. נכון ל-2021 המשפחה מתגוררת בלוס אנג'לס.
איוואן אילין
איוון אלכסנדרוביץ' אילין (ברוסית: Ива́н Алекса́ндрович Ильи́н; 9 באפריל 1883 – 21 בדצמבר 1954) היה משפטן, פילוסוף דתי ופוליטי ומונרכיסט. הוא נחשב כאחד מאבות האידאולוגיה הפשיסטית, ולתאוריה הפוליטית שהגה התקבל השם "פשיזם נוצרי". איוון אילין היה אנטי-קומוניסט מובהק, ובתקופת מלחמת העולם הראשונה הוא התייחס למהפכת פברואר הדמוקרטית בתור "אי-סדר זמני", ולמהפכת אוקטובר הקומוניסטית כקטסטרופה. הוא הצטרף באופן אקטיבי למאבק בשלטון הבולשביקי, ולאחר הפסד הצבא הלבן במלחמת האזרחים ברוסיה היגר לגרמניה, ומאוחר יותר לשווייץ. בהתאם לדעותיו הרדיקליות והאנטי-קומוניסטיות, הוא במקור תמך באדולף היטלר, אך נעצר על ידי שלטונות גרמניה הנאצית ב-1934 כי סירב לתמוך במדיניות האנטישמית של המדינה. ב-1937 הצליח בקושי רב לעזוב לשווייץ, שם המשיך לכתוב.
איוון אילין כתב מעל ל-40 ספרים ומאות מאמרים ועלונים ברוסית וגרמנית. סגנון הכתיבה שלו ציורי ורומנטי. כמעט כל עבודותיו היו פוליטיות, חברתיות או דתיות בצורתן וקשורות לרוסיה. פניות להרואיזם ואריסטוקרטיזם מופיעות בכתביו של אילין.
אילין ביקר את האינדיבידואליזם, הליברליזם והנייטרליות. אילין הלאומן והריאקציונר היה ביקורתי כלפי הדמוקרטיה המערבית, ושם דגש על ממשלה חזקה עם מורשת אוטוקרטית במקום. דעותיו של אילין על המבנה החברתי של רוסיה השפיעו רבות על חלק מהאינטלקטואלים והפוליטיקאים הרוסים, כולל אלכסנדר סולז'ניצין, והן נחשבות להשראה האידאולוגית של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, אם כי הדעות חלוקות בנושא.
A Little Bit Longer
A Little Bit Longer (בעברית: עוד קצת זמן) הוא אלבום האולפן השלישי של הלהקה האמריקאית האחים ג'ונאס ואלבומם השני שיצא תחת הוצאת הוליווד רקורדס. הוא יצא לאור ב-12 באוגוסט 2008. לאלבום קדמו שלושה סינגלים, "Burnin' Up", "Lovebug" ו-"Tonight".
רקע כללי
שם האלבום, "A Little Bit Longer", נלקח מהשיר הסוגר את האלבום בעל אותו השם, אותו כתב ניק ג'ונאס על תחושותיו לגבי מחלתו - סוכרת מסוג 1. עטיפת האלבום יצאה לאור על ידי "טים ג'ונאס", מועדון המעריצים הרשמי של האחים ג'ונאס, לחברי מועדון המעריצים באמצעות עלון דואר אלקטרוני ב-20 ביוני 2008.
קידום
ב-5 באוגוסט 2008 הועלה האלבום ל-The Leak של MTV, המאפשר להשמיע את האלבום לפני יציאתו לשוק. הלהקה ביצעה את הסינגל השני שלהם, "Lovebug" בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2008.
סינגלים שיווקיים
השיר "A Little Bit Longer" יצא לאור ב-5 באוגוסט 2008 כסינגל השיווקי הראשון. ב-12 במרץ 2009 יצא לאור "Pushin' Me Away" כסינגל השיווקי השני והאחרון מהאלבום. השיר הגיע למקום ה-16 במצעד הבילבורד הוט 100, כמו כן גם למקום השני המצעד המכירות הדיגיטליות ולמקום ה-27 במצעד שירי הפופ האמריקאי.
שירים נוספים
השיר "BB Good" הפותח את האלבום לא יצא לאור כסינגל, אך צבר מכירות דיגיטליות אשר הספיקו לו על מנת להיכנס למצעד הבילבורד הוט 100 למקום ה-88. בנוסף, הגיע למקום 39 במצעד השירים הדיגליים בארצות הברית, ולמקום 60 במצעד שירי הפופ. שיר נוסף מהאלבום, "Shelf", הגיע למקום ה-80 במצעד הבילבורד הוט 100.
הצלחה מסחרית
האלבום הופיע לראשונה במקום הראשון במצעד בילבורד 200 האמריקני ומכר כ-525,402 עותקים בשבוע הראשון שלו.
בשבוע השני, האלבום נותר במקום הראשון בבילבורד 200 האמריקני ומכר 147,000 עותקים נוספים, מה שהופך אותו לאלבום הנמכר ביותר של הלהקה נכון לאותה התקופה. בשבוע השלישי הוא ירד למקום הרביעי במצעד, ומכר עוד 80,000 עותקים. ב-17 באוקטובר 2008 הוענק לאלבום תואר פלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) למכירות של למעלה ממיליון עותקים בארצות הברית. נכון לחודש פברואר 2015, האלבום מכר 1.6 מיליון עותקים בארצות הברית.
אנדרו לואיס
'''אנדרו ל. "וודי" לואיס (באנגלית: Andrew L. "Woody" Lewis''') הוא קצין בדימוס בדרגת תת-אדמירל, בתפקידו האחרון כיהן כמפקד הצי השני של ארצות הברית.
ביוגרפיה
לואיס נולד בלוס אלטוס שבקליפורניה. ב-1985 סיים תואר ראשון בפיזיקה מהאקדמיה הימית של ארצות הברית והתגייס לצי.
ב-1987 סיים קורס טיס, שירת כטייס ווט A-7 קורסייר II בטייסת התקיפה 72. השתתף בתוכנית חילופי הקצינים עם הצי המלכותי הבריטי ושירת על נושאת המטוסים "אה"מ אינווינסיבל", שירת בטייסת 192 בנושאת המטוסים "אינדיפנדנס", וכמדריך טיסה בטייסת האימונים 23. שימש מנהל חמ"ל במרכז למבצעים אוויריים משותפים בקטר, ומנהל הפעילות המבצעית הימית במפקדת כוחות הצי בבחריין.
באפריל 2001 מונה למפקד טייסת הקרב 15, טייסת מטוסי F/A-18 הורנט. הוא הוצב עמה בנושאות המטוסים "אנטרפרייז" ו"תאודור רוזוולט" והוביל אותה בפעילות מבצעית באזור המזרח התיכון ובמלחמת עיראק. בספטמבר 2003 מונה לעוזרו של מפקד הכוחות האוויריים של הצי. ביולי 2005 מונה למפקד טייסת הקרב 106, טייסת מטוסי F/A-18 סופר הורנט, שהיא הטייסת הגדולה בצי האמריקאי ושירת בתפקיד עד אוקטובר 2006. במרץ 2007 מונה למפקד הכנף האווירית השלישית של הצי, בתקופת פיקודו נשלחה הכנף על נושאת המטוסים "הארי טרומן" לפעילות מבצעית במזרח התיכון. במרץ 2010 מונה לקצין המבצעים של כוחות הצי בפיקוד מרכז של ארצות הברית ובמאי 2011 מונה לעוזרו של מנהל המטות המשולבים.
ביוני 2013 קודם לדרגת אדמירל משנה ומונה למפקד המרכז לתקיפה וללוחמה אווירית של הצי. כמו כן שימש ראש מחלקת האימונים בפיקוד כוחות הצי. במאי 2014 ומונה למפקד קבוצת התקיפה ה-12. באוגוסט 2015 מונה לסגן ראש אגף המבצעים של המטות המשולבים. באוגוסט 2017 הועלה לדרגת תת-אדמירל ומונה לראש אגף מבצעים, תוכניות ואסטרטגיה במטה הצי. באוגוסט 2018 מונה למפקד הצי השני של ארצות הברית, צי מלחמתי שהוקם מחדש.
ארנסט גינתר, דוכס שלזוויג-הולשטיין
ארנסט גינתר, דוכס שלזוויג-הולשטיין (בגרמנית: Ernst Günther von Schleswig-Holstein-Sonderburg-Augustenburg; 11 באוגוסט 1863 - 22 בפברואר 1921) היה דוכס גרמני ואחיה של אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה.
ביוגרפיה
ארנסט גינתר נולד ב-11 באוגוסט 1863 בדולציג, והיה בנם של פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ואדלהייד, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג. בשנת 1880 הוא ירש את תואר אביו כדוכס שלזוויג-הולשטיין.
ב-2 באוגוסט 1898 התחתן ארנסט גינתר בקובורג עם דורותיאה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, בתם של פיליפ, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה ולואיז, נסיכת בלגיה. סב הכלה, לאופולד השני, מלך הבלגים, לא השתתף בחתונה אבל שלח את השרשת הגדולה של מסדר לאופולד כמתנת חתונה.
לבני הזוג לא היו ילדים. עם זאת, ב-11 בנובמבר 1920, ארנסט גינתר אימץ את הנסיך יוהאן גיאורג ואת אחותו הנסיכה מריה לואיזה, ילדיו של הנסיך אלברכט משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג.