cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חשודים בהסגרת אנה פרנק
רקע
ב-4 באוגוסט 1944 קיבל אובר-שטורמפיהרר יוליוס דיטמן ממטה הגסטאפו באמסטרדם שיחת טלפון בה נאמר לו שיש יהודים המסתתרים בפרינסנחראכט. דיטמן ציווה על נגד האס דה קרל זילברבאואר לצאת ולעצור אותם. מאוחר יותר נזכר זילברבאואר כי דיטמן ציין בפניו שהשיחה הגיעה מ"מקור מהימן". זילברבאואר הגיע למקום עם שלושה מתנדבים הולנדים בבגדים אזרחיים, אך חמושים. לדבריו, הוא שאל את אוטו פרנק כמה זמן הם שהו במחבוא. תשובתו של פרנק כי הם התחבאו במשך שנתיים וחודש הדהימה אותו, ואוטו פרנק הראה לו סימנים שנחרטו על קיר המחבוא ותיעדו את צמיחתה לגובה של אנה פרנק. זילברבאואר סיפר כי פנים אל פנים נראתה אנה פרנק מבוגרת ויפה יותר מהנראה בתמונותיה, וציין כי בעת המעצר הוא אמר לאוטו פרנק "יש לך ילדה מקסימה". דיירי המחבוא נלקחו למטה הגסטאפו ומשם הועברו, לאחר חקירה, לבית מעצר בו שהו יומיים, ולאחר מכן הועברו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק. מאוחר יותר נעצרו גם ויקטור קוגלר ויוהנס קליימן, אך שאר המסתירים הצליחו להתחמק ממעצר. כל המסתתרים, למעט אוטו פרנק, מצאו את מותם במחנות השמדה.
לאחר המלחמה, הוציא אוטו פרנק לאור את יומניה של בתו, שזכו מיד לפרסום ולתפוצה בינלאומית. בעקבות כך, נפתחה חקירה במטרה לאתר את האדם שהלשין לנאצים על המסתתרים.
וילם ואן מארן
החשד המיידי נפל על וילם ואן מארן. ואן מארן הובא לבניין כמנהל המחסנים של החברה, לאחר שהמנהל הקודם, הלא הוא יוהנס ווסקאול, לקה בסרטן סופני. כבר מהרגע הראשון חשד ואן מארן שמשהו חריג מתרחש בבניין, והשקיע את מרבית זמנו כדי לנסות לגלות מה. איש מעובדי החברה לא חיבב אותו גם בשל היותו לא-סימפתי ומנהגו לגנוב. אנה מציינת ביומנה:
ואן מארן היה נחוש לדעת האם אנשים מסתובבים במחסן בלילות, ובאחת הפעמים פיזר בו קמח תפוחי אדמה כדי לנסות לאתר עקבות רגליים. בפעם אחרת הוא הניח עפרונות בקצה השולחן לאחר שכל העובדים יצאו כדי לראות האם הם יזוזו ממקומם. ויקטור קוגלר תפס אותו פעם מציץ אל המחבוא דרך סדק שעשה בקיר. ואן מארן תירץ את מעשיו בסקרנות לשמה, וכבדרך אגב הציג בפני קוגלר ארנק שמצא במחסן ושאל אותו האם הארנק שלו. קוגלר מיהר להשיב שכן. בפעם אחרת שוב הציג ואן מארן בפני קוגלר תיק מסמכים שמצא, ושוב טען קוגלר שהתיק שלו. על התנהגותו של ואן מארן בעת המעצר ישנן עדויות סותרות. יש הטוענים כי הוא נראה מופתע, בעוד אחרים טענו שהוא הצביע לזילברבאואר באצבעו על מקום המחבוא. עם זאת, מיפ חיס העידה שהוא סייע לה לאסוף מהרצפה את דפי היומן של אנה.
ב-1948 נחקר ואן מארן בידי משטרת הולנד בחשד לשיתוף פעולה עם הנאצים. מיפ חיס ויוהנס קליימן העידו על סקרנותו היתירה ועל אי-המהימנות שלו, כמו גם על מנהגו לפזר מלכודות ברחבי המחסן. חיס אף העידה שהוא טען בפניה פעם שיש לו קשרים בגסטאפו. ואן מארן הודה שחשד כי דבר מה מתרחש בבניין, אולם טען כי כלל לא העלה על דעתו שמסתתרים בו אנשים. את מנהגו לפזר מלכודות הוא תירץ בכך שמתוקף תפקידו כעובד המחסן הוא ניסה ללכוד פורצים שנהגו לפשוט עליו. החוקרים דחו את טענותיו אלו, שכן אילו חשד ואן מארן שמסתובבים בבניין פורצים היה עליו להודיע על כך למעסיקיו, קוגלר או קליימן, ולא לנסות ללוכדם באמצעים ילדותיים כאלו. בנוסף על כך התגלה שוואן מארן עצמו נהג לגנוב מהמחסן כמויות גדולות של סוכר (חברת אופקטה עסקה במסחר בתבלינים) ולמוכרם בשוק השחור. מקובל כיום להאמין שוואן מארן ידע על המסתתרים, אולם לא נמצאו עדויות חותכות לכך שהוא אכן הסגיר אותם. על פי החקירה, ואן מארן לא היה אנטישמי או פרו-נאצי, וגם לא הכיר כלל את אוטו פרנק או איש מהמסתתרים, כך שלא היה לו מניע ברור להלשנה. בנוסף על כך, אילו רצה בכך, הוא יכל להפליל בקלות את שאר המסתירים - בני הזוג חיס, בפ ווסקאול ואביה והם לא נעצרו מעולם. לאורך כל המלחמה הוא ידע על דפי היומן של אנה שהיו מונחים במגירתה של מיפ, אולם לא סיפר על כך לאיש. בהליך משפטי שנעשה ב-1949 זוכה ואן מארן מכל אשמה.
בשנת 1958, בעת שצייד הנאצים שמעון ויזנטל הרצה על יומנה של אנה פרנק בווינה, הוא הופרע על ידי קבוצת פרובוקטורים שטענה כי אנה פרנק היא פיקציה ודרשו כי יימצא הקצין הגרמני שעצר אותה במחבוא כהוכחה לנכונות הסיפור. ויזנטל לקח את ההערה ברצינות, ולאחר שתחקר את השוטרים ההולנדיים שהשתתפו במעצר, הוא עלה על עקבותיו של זילברבאואר. זילברבאואר זכר היטב את פרטי המעצר, אולם טען שלא ידוע לו מי היה המלשין. לטענתו, היחיד שידע את זהותו היה דיטמן, שהתאבד מיד לאחר סיום המלחמה ולקח עמו את הסוד אל הקבר. עם זאת, חקירתו של זילברבאואר גרמה לפתיחה מחדש של תיק ההלשנה, וואן מארן הובא לחקירה מחדש. עם זאת, מיפ חיס חזרה בה מדעתה שהוא היה המלשין, והודתה כי רק התנהגותו הלא-סימפתית של ואן מארן גרמה לה לחשוד בו. גם אוטו פרנק הכחיש זאת (ראו בהמשך) אם כי בפעם אחרת רמז בבירור שהוא היה המלשין. ואן מארן המשיך לטעון לחפותו עד מותו ב-1971.
לנה הרצוג
ב-1998 התפרסם ספרה הידוע של ההיסטוריונית האוסטרית מליסה מולר "הביוגרפיה של אנה פרנק", בו היא הצביעה על חשודה חדשה - לנה הרצוג (Lena Hartog). הרצוג עבדה כמנקה במחסני הבניין, ובעלה עבד כמחסנאי לצדו של ואן מארן. אין ספק שהיא ידעה על היהודים המסתתרים, שכן היא סיפרה על כך לאשה אחת שבביתה עבדה כמנקה. ייתכן אף שהיא שמעה על כך מבעלה או מוואן מארן. המניע של הרצוג, לטענתה של מולר, היה החשש שאם המשטרה תפשוט על הבניין ותגלה את היהודים, ייעצרו כל העובדים בו, כולל בעלה. העונש על הסתרת יהודים באותה תקופה היה שליחה למחנות עבודה בגרמניה. הרצוג נפטרה ב-1963 ובעלה עוד לפני כן. הם נחקרו רק פעם אחת, וגם אז רק בקשר לוואן מארן, כך שלא ניתן להוכיח תאוריה זו. הראיה היחידה של מולר הייתה טענתם של אוטו פרנק ומיפ חיס כי ידוע להם שהקול ששוחח עם דיטמן בטלפון היה קול של אשה צעירה. עם זאת, האשמתה של הרצוג נדחתה בידי חיס, וגם בידי מרבית ההיסטוריונים העוסקים בנושא.
טוני אהלרס
תאוריה דרמטית ושנויה במחלוקת הידועה לעיתים בשם "תאוריית הסחיטה", פיתחה קרול אן לי (Carol Ann Lee) - סופרת בריטית שמתגוררת באמסטרדם. בשנת 2000 היא פרסמה ביוגרפיה של אוטו פרנק, בה טענה כי מי שהסגיר את היהודים לידי הנאצים היה אדם בשם טוני אהלרס. אהלרס היה ידוע כאנטישמי אלים, ולפני המלחמה היה מעורב בקטטות רבות בבתי קפה בבעלות יהודית. הוא נודע גם באופן כללי כאדם לא ישר ולא סימפתי, וכמי שמסובך תמיד בחובות. במהלך המלחמה הוא היה חבר המפלגה הנאצית ההולנדית (NSB) של אנטון אדריאן מוסרט, והסגיר יהודים וחברי מחתרת רבים לשלטונות הנאציים. הוא אף השתתף בפשיטות על בתיהם של אזרחים שנתפסו מחזיקים רדיו בניגוד לחוק. ב-1945 הוא נעצר ונכלא בעוון שיתוף פעולה עם הנאצים.
לטענתה של לי, באפריל 1941 נפל לידיו של אהלרס מכתב מאת הולנדי בשם יוליוס ינסן, שתקופה מסוימת עבד אצל אוטו פרנק, אשר בו מעיד ינסן שאוטו פרנק התבטא בגנות המשטר הנאצי. אהלרס, שהיה מסובך בחובות, איים להעביר את המסמך לגסטאפו, וסחט מפרנק כסף כדי שלא יעשה זאת. הסחיטה נמשכה בסכומים קטנים עד שב-1942 ירדה משפחת פרנק למחבוא. אמו של אהלרס התגוררה בסמוך למטה החברה, וייתכן בהחלט שאהלרס התגורר אצלה באותה תקופה. הוא יכול היה אם כן לתצפת על המפעל באין מפריע. ידוע שאחד מהשוטרים ההולנדיים שהשתתפו בפשיטה היה מרטן קויפר, חבר קרוב של אהלרס. אנשים המקורבים לאהלרס העידו ששמעו אותו אומר לאחר המלחמה במפורש שהוא זה שהסגיר את הפרנקים לגרמנים. לי טוענת שהפרשה לא תמה בכך, וטענה שאהלרס המשיך לסחוט את פרנק גם לאחר המלחמה. העילה לסחיטה הייתה, על פי השערתה, העובדה שהחברה של אוטו מכרה בתחילת המלחמה פקטין לוורמאכט. חומר זה סייע בתעשיית הפלדה הגרמנית. לאחר שיומנה של אנה התפרסם ברחבי העולם, ובייחוד לאחר שהועלו מחזה וסרט על בסיסו, לא יכול היה אוטו פרנק להרשות לעצמו ששמו יוכתם עקב סיוע לתעשייה המלחמתית הנאצית. לטענתה של לי, אהלרס סחט מפרנק סכומי ענק שאותם בזבז על מכונית יקרה וטיולים ברחבי העולם. בנו של אהלרס העיד:
התאוריה הוכחשה נמרצות בידי אשתו של אהלרס (שנפטר בשנת 2000), אולם אחיו ובנו טענו שהם מאמינים בה בלב שלם. אווה שלוס, בתה של אלפרידה גרירינגר שאוטו התחתן עמה לאחר המלחמה, ביטלה את תאוריית הסחיטה בטענה ש"אוטו היה זהיר מאוד עם כסף, אני לא מאמינה לרגע שהוא יאפשר לכל אחד לסחוט אותו, אמא ואוטו עשו הכול ביחד, ואין שום דרך שאמא שלי לא תדע על דבר כזה". הספר של לי עורר מחדש את ההתעניינות בנושא, והביא לפתיחת חקירה נוספת בשאלת זהותו של המלשין האלמוני בשנת 2003 על ידי המכון ההולנדי לתיעוד מלחמתי (בהולנדית: Nederlands Instituut voor Oorlogsdocumentatie).
מאמרים שהתפרסמו בעקבות ספרה של לי, שללו את התאוריה מכל וכל, וטענו שהיא נסמכת על ראיות נסיבתיות בלבד. דוד ברנוב (David Barnouw), ראש המכון ההולנדי לתיעוד מלחמתי, פרסם כעבור שנה מחקר מקיף בשם "מי באמת בגד באנה פרנק?" יחד עם עמיתו ג'רלד ואן דר סטרום ( Gerald Van Der Stroom). גם במחקר זה הם לא הצליחו לקבוע חד משמעית את זהותו של המלשין, אולם שללו את אשמתו של אהלרס. לטענתם, לא רק שראיותיה של לי הן נסיבתיות בלבד, היא אף טעתה בכמה מהעובדות. היא התייחסה ברצינות גמורה לעדותו של אהלרס על כך שהוא היה המלשין, בעוד הוא נודע כרברבן כפייתי שאינו יודע להבחין בין מציאות לדמיון. היא גם הגזימה בתיאור אורח החיים הבזבזני שחי כביכול אהלרס באמצעות כספי הסחיטה מפרנק. מחברי המאמר לא התרשמו שאהלרס ניהל רמת חיים יוצאת דופן. הוא נסע פעם אחת ויחידה לצרפת. הצליח לרכוש מכונית קטנה ואף התגורר במשך שנתיים בדירה מרווחת. מה גם שהתגורר באותה דירה שבע שנים לאחר מותו של אוטו פרנק. כלומר, זמן רב לאחר "הסחיטה" כביכול. לטענתם, אכן התקיים קשר בין פרנק לאהלרס, אולם הוא היה פשוט יותר. אהלרס אכן הציל את פרנק על ידי כך שעיכב את מכתבו של ינסן לגסטאפו, וייתכן שאף ביקש על כך תשלום מפרנק. לאחר המלחמה, כאשר אהלרס נעצר, פרנק העיד לטובתו של אהלרס, אולם משך את ידיו ממנו לאחר שנודעו לו מעלליו האמתיים. אין רמזים לסחיטה של ממש.
נלי ווסקאול
באפריל 2015 יצאה לאור בבלגיה ביוגרפיה של אליזבת "בפ" ווסקאול, מקבוצת הסייענים למשפחת פרנק וחברתה הקרובה של אנה. המחקר נכתב על ידי העיתונאי הפלמי ירואן דה ברוין, בשיתוף עם בנה הצעיר של בפ, יופ ואן וייק ומתבסס על עדויות חדשות של בני משפחת ווסקאול. על פי הספר המלשינה הייתה נלי ווסקאול, אחותה הצעירה של בפ. לא רק בפ הייתה מעורבת בהסתרת היהודים, אלא גם אביה יוהנס. הוא היה זה שבנה את ארון הספרים המפורסם שכיסה את הכניסה למחבוא. שאר משפחת ווסקאול לא ידעה על כך, ויוהנס ובפ הקפידו לא לדבר בבית על הנושא. נלי לעומת זאת, הייתה אנטישמית ופרו-נאצית. היא לא שבעה נחת מהאהדה שהפגינו אביה ואחותה כלפי היהודים, ובאחת הפעמים צעקה עליהם: "לא נותר לכם אלא להצטרף ליהודים". להוכחות הנסיבתיות של מחברי הספר מצטרפת עדותם של אוטו פרנק ומיפ חיס שההלשנה באה בקול של אשה צעירה. בנה של בפ מציין בספר כי אימו חשדה באחותה לאורך כל השנים, אך לא יכלה להביא עצמה לידי חשיפת האמת על כל המשתמע מכך, ונשאה את חשדותיה איתה עד ליום מותה. ידוע גם על תכתובת ענפה בין בפ לאוטו פרנק, שהועלמה בידי בפ, וייתכן שהסיבה לכך הייתה מכתבים שהתייחסו לנלי. האחות נלי נפטרה בשנת 2001 מבלי שחלקה בפרשה ייחקר.
בצד התאוריה אודות הלשנתה של נלי, חשף יופ ואן אייק כי לאחר חזרתו של אוטו פרנק לאמסטרדם הוא לקח איתו את בפ ויחד עברו את כל דירות השכנים של בית המסתור ושאלו האם הם ידעו על המסתתרים. כל השכנים השיבו שידעו. המספר הרב של האנשים באותו מתחם יכול בהחלט להיות הגורם שהוביל בסופו של דבר למעצר.
השוטר ההולנדי
דעתו של אוטו פרנק בנושא, השתנתה מספר פעמים. בראיון הראשון שנערך עמו, הוא רמז בבירור שהמלשין היה ואן מארן. עם זאת, ב-1979 בריאיון למגזין לייף, הוא טען שוואן מארן חף מפשע, וטען שהאשם הוא שוטר הולנדי, שאותו הכיר ואת שמו לא רצה בשום אופן לציין. לשאלת המראיין מדוע הוא שתק אם כך, השיב פרנק שלא היו לו ועדיין אין לו ראיות חותכות לאשמתו של אותו שוטר. הוא נפטר שנה לאחר מכן ומעולם לא מסר את שמו של אותו שוטר.
תאוריית הפשיטה
בדצמבר 2016 פרסם מכון המחקר ההולנדי של בית אנה פרנק מחקר המצביע על האפשרות התאורטית (אשר איננה נסמכת על ראיות) כי הפשיטה על המשרדים והמחסנים שבצמוד להם שכנו המסתתרים נועדה לאתר חשודים בזיוף תלושי מזון או בעבירות מנהליות אחרות הקשורות לאישורי עבודה. המחקר יצא מנקודת ההנחה כי העובדה שלא נמצא קצה חוט המוביל למעשה הלשנה ואזכור ביומן של מעצרים בקרב עובדי החברה, עשוי לרמז על כך שהמחבוא נחשף באקראי במהלך הפשיטה. בהודעה לעיתונות אמר רונלד ליאופולד, מנהל מוזיאון אנה פרנק, כך: "החקירות החדשות לא שוללות את האפשרות שהאנשים במחבוא נתגלו על ידי בגידה אלא מעלות אפשרויות אחרות שראויות לבחינה, בתקווה שחוקרים נוספים יראו טעם בכיווני חקירה אלו".
ארנולד ואן דן ברך
באוקטובר 2017 הכריז סוכן ה-FBI לשעבר וינס פנקוק כי הוא פותח מחדש את החקירה. פנקוק הרכיב צוות שכלל עשרות מומחים בשלל נושאים, והשתמש בטכנולוגיות חדשות שפותחו במיוחד בשבילו כדי לסקור את הארכיונים ההולנדיים והגרמניים מאותה תקופה. פנקוק גילה מכתב שנשלח לאוטו פרנק לאחר המלחמה, ובו נטען כי הכתובת הוסגרה בידי אדם בשם ארנולד ואן דן ברך.
פנקוק גילה כי ואן דן ברך היה עורך דין יהודי שהיה אחד מנכבדי הקהילה היהודית באמסטרדם וחבר המועצה היהודית של העיר. פנקוק גילה מסמכים המעידים על כך שלמועצה היהודית היו רשימות של מקומות המסתור היהודיים באמסטרדם. כמו כן הוא גילה ראיות לכך שלפחות חלק מהרשימות הועברו לידי הגרמנים. לדעת פנקוק ואן דן ברך נחשף לרשימות המועצה היהודית ומסר אותן לגרמנים כדי להציל את חייו וחיי משפחתו. פנקוק טוען כי ואן דן ברך ומשפחתו הסתובבו חופשי לאורך רוב המלחמה ונהנו מחסות הגרמנים שאף שקלו להעניק להם תעודת ייחוס ארי.
מסקנות מחקרו של פנקוק פורסמו בינואר 2022 בספר בשם "הבגידה באנה פרנק: חקירת תיק ישן" שנכתב בידי רוזמרי סאליבן. המחקר זכה להד תקשורתי רחב, אולם היסטוריונים שונים בהולנד סברו שהוא נשען על ראיות נסיבתיות בלבד. כמו כן, לטענת חלק מההיסטוריונים, ואן דן ברך מעולם לא נהנה ממעמד מיוחד בקרב הגרמנים. אדרבה, הוא עצמו נאלץ להסתתר במשך רוב המלחמה. במרץ 2022 פורסם מחקר נוסף, על ידי צוות חוקרים בראשות חוקר ההיסטוריה היהודית פרופ' בארט וולט מאוניברסיטת אמסטרדם, ששלל את הטענה שוואן דן ברך הסגיר את משפחת פרנק.
חדרי המוח
חדרי המוח (Ventricles) הם מערכת של חללים במוח המחוברים ביניהם, ומלאים בנוזל המוח והשדרה (CSF). הם מצופים בשכבת אפנדימה שהיא אפיתל דק. במקומות מסוימים בחדרים מצויה מקלעת דמים (Choroid plexus), האחראית לייצור נוזל המוח והשדרה.
במוח קיימים ארבעה חדרים:
החדר השלישי
החדר השלישי ממלא את רוב החלל האמצעי של הדיאנצפלון וצורתו כשל דונאט מעוותת. החור של הדונאט הוא interthalamic adhesion, אשר חוצה את החדר השלישי אצל מרבית בני האדם. החדר השלישי מסתיים ב lamina terminalis - זכר לקִצו של הצינור הנוירונלי העוברי. החדר השלישי מקבל את צורתו בעיקר מהתלמוס וההיפותלמוס. בסופו של החדר השלישי ישנה היצרות שמסמלת את סוף החדר השלישי ותחילת האקוודוקט של סילביוס אשר חוצה את המוח האמצעי. המתאר של החדר השלישי חושף ארבע בליטות שנקראות recesses ומסמלות מיקומים שונים. שתי בליטות הנמצאות לפני ומאחורי תצלובת הראייה ושתי בליטות הנמצאות באזור בלוטת האצטרובל. גגו של החדר השלישי הוא למעשה ממברנה המכילה מקלעת דמים (רשת של כלי דם).
החדר הרביעי
החדר הרביעי נמצא בין המיספרות המוח הקטן בחלקו העליון ובין חלקי הפונס והמוח המוארך בחלקו התחתון. צורתו היא כצורת אוהל שגגו מורם מעט, ההתרוממות של הגג יוצרת בליטות אשר חודרות לתוך המוח הקטן. החלק שרוסטרלי לקודקוד האוהל נקרא Superior medullary velum, ואילו החלק הקאודלי לקודקוד האוהל נקרא Inferior medullary velum. הרצפה (rhomboid fossa) יחסית שטוחה ובעלת צורת יהלום, בהתאמה לכך שהחדר הרביעי הולך ומצר אל האקוודוקט של סילביוס ולבסוף לתעלה המרכזית - central canal. בנקודת הקודקוד של היהלום הופך החדר הרביעי לצינור צר (Lateral recess) שממשיך ומתלפף סביב גזע המוח ומסתיים בחיבור לפלוקולוס של המוח הקטן. ה-Superior medullary velum הוא שכבה דקה של חומר לבן - אקסונים הקשורים למוח הקטן, ואילו ה-Inferior medullary velum הוא ממברנה המכילה מקלעת דמים, בדומה לגג החדר השלישי.
החדרים השלישי והרביעי מחוברים ביניהם על ידי Aquaductus cerebri Silvii.
בחדרי המוח כאמור זורם הנוזל המוחי-השדרתי שמגיע דרך החדר הרביעי לתעלה המרכזית (Canalis Centralis) שנמצאת בחוט השדרה.
נורמה (אלגברה)
באלגברה מופשטת, הנורמה של אלגברה A מעל שדה F היא פונקציה כפלית מסוימת, המוגדרת בעזרת הפולינום האופייני של איברים באלגברה. בין הדוגמאות המוכרות ביותר: הפונקציה, שהיא הנורמה של מספרים מרוכבים בהרחבה של המרוכבים מעל הממשיים, והדטרמיננטה, שהיא הנורמה עבור אלגברת המטריצות מעל שדה הבסיס.
בניגוד לנורמה האנליטית, הנורמה האלגברית יכולה במקרים רבים לקבל את הערך 0 גם באיברים שאינם 0.
הגדרה כללית
אם A אלגברה מממד סופי מעל שדה F, אפשר לבחור לה בסיס, ולהתבונן באיבר של האלגברה  המתקבלת מהרחבת סקלרים מ-F לשדה הפונקציות. ל-X יש פולינום מינימלי מתוקן הנקרא הפולינום המינימלי הגנרי של A, והמעלה שלו, m, היא הדרגה של האלגברה. המקדם האחרון של הפולינום המינימלי, שהוא פולינום הומוגני (-1)^{m-1}N ממעלה m במקדמים, הוא הנורמה של איברים מ-A. הנורמה מקיימת את התנאי, ואם אז.
אם מעלת הפולינום המינימלי של איבר שווה לדרגה (וזה כך "כמעט לכל איבר" - ראו טופולוגיית זריצקי), אז אפשר לקרוא את הנורמה מתוך המקדם החופשי של הפולינום המינימלי עצמו (ללא צורך בבניית הפולינום הגנרי). הנורמה של כל מחלק אפס היא אפס.
הנורמה בתורת גלואה
לדוגמה, אם, אז האוטומורפיזם הלא-טריוויאלי מוגדר לפי הנוסחה , ואז הנורמה היא.
את הנוסחה הזו אפשר להכליל לכל מקרה שבו ההרחבה K/F ספרבילית, משום שאז קיים "סגור גלואה", היינו שדה E המהווה הרחבת גלואה של F. במקרה זה אפשר לבחור אוטומורפיזמים של E המשרים פעולות שונות על K, ולהגדיר את הנורמה באותה צורה.
הנורמה של הרחבות ספרביליות היא טרנזיטיבית, כלומר, אם, אז.
הנורמה בתורת המספרים האלגבריים
אפשר להגדיר נורמה של אידיאלים בתחום שלמות D, לפי גודלו של חוג המנה N(I)=|D/I|. ההגדרה שימושית בעיקר בחוגים שכל המנות שלהם סופיות. ההגדרה מכלילה את הערך המוחלט המקובל במספרים שלמים, משום שהנורמה של האידיאל בחוג המספרים השלמים היא. עבור אידיאלים ראשיים הנוסחה כפלית בכל תחום שלמות:.
אם הוא חוג השלמים של שדה מספרים K, אז הנורמה היא פונקציה כפלית לכל האידיאלים, כלומר,. יתרה מזו, הנורמה מכלילה את זו של איברים שלמים ב-K:. אם הוא אידיאל ראשוני של חוג השלמים, ומתקיים  עבור ראשוני שלם p, אז, כאשר f הוא "מקדם הממד" של \mathfrak P (השווה לממד של  מכל ).
עוזי רוזן (שחיין)
עוזי רוזן (21 במרץ 1937 - 28 במאי 2002) היה שחיין ישראלי, אלוף ישראל בשחייה 3 שנים ברציפות במשחה ל-100 מטר גב (1954–1956), במשחה ל-400 מטר חופשי (1954) ושיאן ישראל בשחייה בשלושת המשחים (50 מטר, 100 מטר ו-200 מטר) בסגנון הגב.
רוזן, הוא אלוף צליחת הכנרת התחרותית (1958).
ביוגרפיה
רוזן גדל בקיבוץ שער העמקים והתאמן בקבוצת הפועל גוש זבולון בהדרכתו של יוסף טלקי.
המכביה הרביעית
בתחרויות השחייה של המכביה הרביעית שנערכו בחיפה בבריכת "בת גלים" בספטמבר 1953 זכה רוזן במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם יורם מנדלבאום, ראובן שנפר ונחום בוך בשיא ישראלי חדש של 10:03.4 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא מכביה חדש של 9:15.4 דקות ודרום אפריקה (9:26.7 דקות).
אלוף ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1954, זכה רוזן ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:20.7 דקות, לפני עמירם טראובר (5:36.8 דקות) ונחום בוך (5:46.0 דקות) שניהם מברית מכבים עתיד ובמשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:16.7 דקות, לפני צבי סגל מהפועל חיפה (1:19.1 דקות) ודוד מלמד מהפועל גוש זבולון (1:19.4 דקות). מדליות כסף, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 22:21.0 דקות, אחרי ראובן שנפר שקבע שיא ישראלי חדש של 21:37.4 דקות ולפני גבריאל נסט מברית מכבים עתיד 22:24.0 דקות.
1955
בתחרות שנערכה במסגרת ספורט הפועלים בבריסל שבבלגיה ביוני 1955, זכה רוזן במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:17.6 דקות. שבוע לאחר מכן, בתחרות נוספת שנערכה בבלגיה הוא קבע במשחה ל-100 מטר גב שיא ישראלי חדש של 1:15.0 דקות, שיפור לשיא הוותיק בן ה-16 שנים של ארנסט בש ממכבי חיפה 1:15.8 דקות. חודש וחצי לאחר מכן, בתחרות שנערכה בקיבוצו באוגוסט אותה שנה הוא קבע במשחה ל-100 מטר גב שיא ישראלי חדש של 1:14.0 דקות. חודשיים לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1955, זכה רוזין במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:13.8 דקות, לפני דוד מלמד (1:14.7 דקות) וצבי סגל (1:18.7 דקות).
1956
באליפות הפועל ה-13 בשחייה שנערכה ברמת יוחנן באוגוסט 1956 זכה רוזן במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 1:11.2 דקות, שיפור לשיאו הקודם שעמד עם 1:12.2 דקות. שבוע לאחר מכן, בתחרויות השחייה בין הנבחרות הארציות של אגודות הפועל ומכבי שנערכו בחיפה בתחילת ספטמבר אותה שנה הוא שיפר את שיאו במשחה ל-100 מטר גב והעמידו על 1:10.6 דקות. בתחרות שנערכה בספטמבר אותה שנה הוא קבע במשחה ל-200 מטר גב שיא ישראלי חדש של 2:36.3 דקות, שיפור לשיאו הקודם שעמד עם 2:38.7 דקות. באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר אותה שנה, הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:12.0 דקות, לפני יואב צרי מהפועל עמק הירדן (1:14.5 דקות) ודוד מלמד (1:14.9 דקות).
המכביה החמישית
בתחרויות השחייה של המכביה החמישית שנערכו בבריכת גלי גיל שברמת גן בספטמבר 1957 זכה רוזן במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:13.9 דקות, אחרי יואב צרי (1:13.3 דקות).
צליחת הכנרת
באוקטובר 1958 זכה רוזן במדליית זהב בצליחת הכנרת התחרותית בשיא תחרות חדש של 2:29:24.5 שעות.
בשנת 2002 נפטר ונטמן בבית העלמין בקיבוץ שער העמקים, לצד הוריו.
דלפט
דלפט (בהולנדית: Delft, ) היא עיר הולנדית השוכנת במחוז דרום הולנד בין העיר רוטרדם לעיר האג. העיר שוכנת על נהר ה.
ראומה העתיקה
העיר העתיקה בראומה (פינית Vanha Rauma; שוודית Gamla Raumo) היא רובע עתיק של מבני עץ בעיר ראומה שבדרום-מערב פינלנד, השוכנת לחופו של מפרץ בוטניה. שטחה של העיר העתיקה הוא כ-30 הקטאר ונמצאים בה 600 מבנים בהם מתגוררים כיום כ-800 איש. העיר העתיקה של ראומה מוכרת כאתר מורשת עולמית מאז שנת 1991.
דלפט
היסטוריה
העיר דלפט נוסדה בראשית המאה ה-11, ליד תעלה, לצד נהר גנטל. שמה נגזר מהמילה ההולנדית delven, אשר פרושה "לחפור". אחד האצילים בנה כאן את טירתו וסביבה התפתח ישוב אשר שימש כמרכז סחר אזורי. היישוב המשיך להתפתח וב -15באפריל 1264 וילם השני, רוזן הולנד, העניק לו מעמד של עיר. בשנת 1389 נחפרה בעיר תעלה דרך הנהר הקרוב ונבנה נמל אשר חיבר את דלפט לים הצפוני. התעשייה והמסחר פרחו ועד המאה ה-17 דלפט הייתה בין הערים החשובות במחוז שלה.
בית הסוהר אילי
בית הסוהר אילי (באנגלית: Ely State Prison) הוא בית סוהר בדרגת ביטחון גבוהה הנמצא במחוז וייט פיין, נבדה, וממוקם במרחק של כארבעה עשר קילומטרים מהעיר אילי. המוסד הוקם ביולי 1989 והוא מופעל על ידי שירות בתי הסוהר של מדינת נבדה. במרשם שנערך ב-2010 נספרו כ-1077 אסירים וכ-406 אנשי צוות. אגף המוצאים להורג עבור גברים של מדינת נבדה נמצא בבית הסוהר, וכמו כן גם תא ההוצאה להורג, אשר נפתח בשנת 2016.
דלפט
היסטוריה
בשנת 1572 ויליאם לבית אורנג', שכונה וילם השתקן, קבע את מושבו בדלפט והוביל משם את המרד ההולנדי נגד השלטון הספרדי. בשנת 1581 מספר אזורים בהולנד השתחררו משליטתו של פיליפ השני, מלך ספרד ודלפט הפכה לבירת הולנד העצמאית. בשנת 1584 וילם השתקן נורה למוות על ידי מתנקש. מתחם הקבורה המשפחתי של משפחת אורנג', בברדה, היה עדיין תחת שליטת ספרד, ווילם השתקן נקבר בכנסייה החדשה בדלפט. כך החלה מסורת, לפיה בני משפחת המלוכה ההולנדית וקרוביהם נקברים באגף החדש של כנסייה זו.
הפיצוץ הגדול
בתור אומה צעירה, אשר נלחמה כמעט מאה שנה כנגד השלטון הספרדי, כל עיר הולנדית חויבה להחזיק כמות אבק שריפה אשר תספיק במקרה של מצור ארוך. בהיותה עיר ראשית, דלפט נטלה חלק בהתארגנות לקראת אירוע כזה. היו מאוחסנים בה 30 טון אבק שרפה, בתוך מנזר נטוש. בשנת 1654, ב-12 באוקטובר, בשעה 11 בבוקר, אחד משומרי העיר נכנס לבדוק את המחסן. ניצוץ הצית את אבק השרפה וגרם לפיצוץ הרסני, אשר מחק חלק גדול מבתי העיר. נהרגו מעל 100 תושבים, אלפים נפצעו וכרבע מבתי העיר נהרסו. בפיצוץ זה נהרג התלמיד המבטיח ביותר של רמברנט, קרל פבריציוס וכמעט כל עבודותיו הושמדו.
אומנות
בסוף המאה ה-16 דלפט הייתה מרכז חשוב של דפוס, אך עיקר פרסומה של העיר מקורו בפעילות האמנותית שהתקיימה בה. במאה ה-17 חי בעיר דלפט צייר הבארוק יאן ורמיר. ורמיר צייר ציורים רבים של נוף העיירה ושל חיי היום-יום בה, ביניהם "נוף העיר דלפט" המפורסם ו"נערה עם עגיל פנינה".
מדע
דלפט נחשבת לערש המיקרוביולוגיה, בשל פעילותו של אנטוני ואן לוונהוק. הוא היה סוחר בדים, אך התמחה בליטוש עדשות. בעזרת העדשות הללו, שיפר את מיקרוסקופ האור והיה האדם הראשון בהיסטוריה שראה חיידקים. ואן לוונהוק המשיך במחקריו עד מותו, בגיל 90, בשנת 1723.
כלכלה
במאה ה-17 דלפט חוותה שגשוג כלכלי בזכות חברת הודו המזרחית ההולנדית אשר מיקמה בנמל דלפט את משרדה הראשי. בנוסף, יצור ויצוא הקרמיקה של דלפט הוסיף עושר לעיר ולתושביה. עד הפיצוץ הגדול, דלפט הייתה גם מרכז מבשלות בירה והיו בה מאה כאלו.
הקהילה היהודית של דלפט
בתחילת המאה ה-19 נרשמו בדלפט חמש משפחות יהודיות. בשנת 1821 הוקמה רשמית הקהילה היהודית בדלפט, בתחילה, בית באחת משכונות העיר שימש כמקום תפילה. ב-8 באוקטובר 1861 הונחה אבן היסוד לבניית בית הכנסת, על ידי המהנדס איש דלפט, ליאון וינקל, אשר היה גם יו"ר הקהילה היהודית של דלפט. ב-22 באוגוסט 1862 נחנך בית הכנסת על ידי הרב הראשי של האג, הרב ברשטין.
משנת 1840 היה לקהילה היהודית בית קברות משלה בוונדלסטראאט הנוכחי. חברה קדישא דאגה להלוויות, ובנוסף הייתה גם ועדת עניים. בית ספר יהודי קטן סיפק חינוך לילדים. החפצים הפולחניים וחלקו הפנימי של בית הכנסת היו באחזקתם של נשות הקהילה.
בקשה ראשונית לפירוק הקהילה היהודית של דלפט ב-1927 התבטלה. בתקופת הכיבוש הנאצי, רובם המכריע של יהודי דלפט גורשו ונרצחו. בית הכנסת השתמר מבחוץ, אולם כל הרכוש והציוד הפנימי נעלמו.
נמל התעופה הבין-לאומי באקו-היידר אלייב
נמל התעופה הבין-לאומי באקו-היידר אלייב (באזרית: Heydər Əliyev adına beynəlxalq hava limanı) הוא נמל תעופה בין-לאומי השוכן במרחק של 20 ק"מ צפונית-מזרחית למרכזה של העיר באקו, בירת אזרבייג'ן. נמל התעופה הוא העמוס שבחמשת נמלי התעופה במדינה, והוא משמש כבסיס הפעולה המרכזי של חברת הדגל אזרבייג'ן איירליינס. ב-10 במרץ 2004 שונה שמו של נמל התעופה מבינה (Bina), על-שם יישוב סמוך, והוא קרוי מאז על-שמו של נשיא אזרבייג'ן היידר אלייב.
דלפט
הקהילה היהודית של דלפט
במשך השנים, בניין בית הכנסת שימש את עיריית דלפט כמתקן אחסון וגם כבית ספר למוזיקה. בית הכנסת חזר ליעודו בשנת 1974, לאחר שהעירייה העבירה את בית הספר למוסיקה למבנה אחר. בפברואר 1991 ייסדו חברי העדה עמותה, במטרה לגייס כפסים לקניית המבנה. ב-27 יוני 1996, לאחר שנרכש המבנה, הוא עבר שיפוץ יסודי. ב-18 בספטמבר 2003 נפתח מחדש, רשמית, בית הכנסת בדלפט, ברחוב קורנמרקט 12. בבית הכנסת מתקיימות פעילויות יהודיות ותרבותיות שונות.
נמל התעופה הבין-לאומי באקו-היידר אלייב
טרמינלים
עד 2011 כלל הנמל שני מבני טרמינל מחוברים זה לזה, ובכל אחד מהם שני גשרי עלייה למטוס. אחד מהם שימש לטיסות פנים ולטיסות אל מדינות חבר העמים, והאחר שרת את קווי הטיסה הבינלאומיים. בתחילת 2011 החלה הקמתו של מבנה טרמינל חדש צפונית-מזרחית לטרמינלים הקודמים, ובנייתו הסתיימה באפריל 2014. המבנה החדש מעוצב כמשולש, והוא משתרע על פני שטח בנוי של 53,000 מ"ר. מותקנים בו 12 גשרי עלייה למטוס, ועם השלמתו עלתה קיבולתו השנתית של הנמל ממיליון לארבעה מיליון נוסעים בשנה. במקביל עוצבה חזיתו של הטרמינל הישן בסגנון דומה לזה של המבנה החדש, והוא משמש לטיסות פנים בלבד. מהנמל פועלות טיסות ליעדים באסיה ובאירופה.
דלפט
דלפט היום
העיר ידועה בזכות מרכז העיר המשומר על תעלותיו הרבות, הגשרים הציוריים והמבנים ההיסטוריים וכן סביבתה הירוקה. בעיר פועל מפעל בשם המסחרי "". הוא מתמחה ביצור קרמיקה בשיטות המסורתיות ומהווה שריד אחרון ל-33 סדנאות הקרמיקה שהתקיימו בעיר. כמו כן, שוכנת בעיר אוניברסיטת דלפט לטכנולוגיה.
בית הסוהר אילי
היסטוריה
תושבי העיר אילי השקיעו מכספם סכום של כ-25,000 דולר וכשנה מזמנם כדי שבית הסוהר ייבנה במקום בו הוא נמצא, ובסופו של דבר אושרה הקמת המבנה פה אחד על ידי הוועדה התקציבית של בית המחוקקים בנבדה ב-19 בדצמבר 1985, ובית הכלא נפתח ביולי 1989. השלב הראשון בתוכנית ההקמה הושלם באוגוסט של אותה שנה, והשלב השני בנובמבר 1990. תחילה הייתה לבית הכלא קיבולת של כ-1,054 אסירים אך החל מ-2010 גדלה הקיבולת לכ-1,150 אסירים.
נמל התעופה הבין-לאומי באקו-היידר אלייב
טיסות לישראל וממנה
אזרבייג'ן איירליינס מפעילה 3 טיסות שבועיות בין הנמל לנמל התעופה בן-גוריון.
ישראייר מפעילה 2 טיסות שבועיות בין הנמל לנמל התעופה בן-גוריון.
בית הסוהר אילי
אישומי טיפול רפואי לא הולם ותביעות שונות
בית הכלא ספג ביקורות שליליות רבות מהאיחוד האמריקאי לזכויות האזרח בנוגע לכישלונותיו הרבים, לכאורה, בכל הקשור לסיפוק טיפול רפואי הולם עבור האסירים הכלואים בין כותליו.
הדו"ח מתאר באופן נוקב את מותו של פטריק קוונאו, אסיר שלפי טענתו מת כתוצאה מסיבוכים של מחלת הסוכרת, לאחר שלא קיבל אינסולין במשך תקופה של כשלוש שנים ולאחר שרגליו מלאות הכיבים הזדהמו והחלו להירקב ללא קבלת טיפול הולם או כריתה. הדו"ח מתאר מקרים נוספים של אי טיפול בכאב כרוני, הפטיטיס, פיברומיאלגיה, דלקת מפרקים , ועגבת. כמו כן מתואר מקרה של אסיר החולה באפילפסיה שלא קיבל קסדה; מקרה בו אסיר שחטף שבץ לא קיבל טיפול רפואי ואף לא סד זרוע כדי לעצור את העוויתות שבידו ; ומקרה נוסף שבו אסיר קיבל טיפול תרופתי שהלכה למעשה היה קטלני לחייו וכמעט הוביל למותו.
בינואר 2008 נפגשו נציגי האיחוד עם המועצה הממונה על בתי הכלא בנבדה כדי להשיג צו אשר יתיר לבית משפט פדרלי לפקח על קבלת טיפול רפואי יאה עבור האסירים. דו"ח שנכתב על ידי שירות בתי הסוהר של נבדה (בין היתר, על ידי חבר ההנהלה הווארד סקולניק ועל ידי המנהל הרפואי דוקטור רוברט באניסטר) והוצג בפני המושל, ג'ים גיבונס, וכן בפני בכירים אחרים שהשתתפו בוועדה, הפריך לכאורה את ממצאיו של דוקטור נואל, וחברי המועצה דחו את עתירת האיחוד.
במרץ 2009 הגיש האיחוד תביעה משפטית כנגד שירות בתי הסוהר של נבדה, נגד המושל גיבונס ונגד בכירים אחרים. בין יעדי התביעה, ביקשו התובעים למצוא שופט פדרלי שיקבע כי שירות בתי הסוהר לא דאג לקבלת טיפול רפואי מתאים עבור האסירים. התביעה הסתיימה ביולי 2010, כאשר שירות בתי הסוהר הסכים למנות מומחה רפואי עצמאי שיפקח על בריאות האסירים ועל מערכת הבריאות הפועלת בין כותלי בית הסוהר, ולשלוח חוות דעת קבועות המעריכות את ציותם ואת אופי התנהגותם של אנשי סגל שונים בבית הכלא בכל הקשור לתחומים הרפואיים. כמו כן הוסכם שצוות סיעוד יערוך סיבובים יומיים בבית הכלא כדי לאסוף בקשות רפואיות ומסמכים רפואיים מכלל האסירים, וכן שהאסירים יהיו רשאים לגשת לאח או לאחות מוסמכים או למומחה בכיר יותר בתוך 48 שעות מרגע הגשת בקשתם.
אגף המוצאים להורג ותא ההוצאה להורג
אגף המוצאים להורג עבור גברים במדינת נבדה נמצא בבית הכלא אילי. החל מ-2016 נמצאים באגף זה כ81 אסירים המרצים בו את מאסרם וממתינים לעונשם. תא ההוצאה להורג החדש נבנה בשנת 2016 לאחר שבית המחוקקים של נבדה השקיע סכום של כ-860,000 דולר בבנייתו. חברה פרטית מלאס וגאס, קיטרל גרלוק ושותפים, תכננה את בנייתו לאחר שזכתה במכרז.
תא ההוצאה להורג הישן היה קודם לכן בית הדין של הכלא, ושימש כמקום מפגש שקט עבור עורכי הדין שדרכם חצתה במקום. באותה העת לא התקיימו במדינה הוצאות להורג בשל מחסור בחומרים הנדרשים לשם ביצוען בעזרת זריקת רעל. עד הקמתו של האגף בוצעו ההוצאות להורג במדינה בבית הכלא המדיני של נבדה, אך מוסד זה נסגר ב-2012 בשל בעיות תקציביות.
ראומה העתיקה
תחילתה של ראומה העתיקה ב-1441 ושנה לאחר מכן, ב-17 במאי 1442 קיבלה מעמד של עיר. העיר שימשה כנמל וכמרכז מסחרי חשוב והיא התפתחה סביב מנזר פרנסיסקני. כנסיית המנזר מהמאה ה-15 המוקדשת לצלב הקדוש (Pyhän ristin kirko) עדיין עומדת על תילה. בשנת 1550 הורה גוסטב ואסה, מלך שוודיה לתושבי ראומה לעוזבה ולעבור להתגורר בהלסינקי, אך רובם שבו לעירם והיא המשיכה להתפתח. רק ב-1809 התפשטו בתי העיר אל מחוץ לרובע העתיק, ורוב בתיו הם מהמאה ה-18 ולאחריה שכן הוא נהרס בשתי שריפות שהתרחשו בו ב-1640 וב-1682.
על האתרים הראויים לציון בראומה העתיקה נמנים בית קירסטי (Kirstin talo) ובית מרלה (Marela talo) מהמאה ה-18, ששימשו כבתיהם של ימאים וכיום משמשים כמוזיאונים, בניין העירייה מ-1776 (vanha raatihuone), שבו שוכן כיום המוזיאון העירוני (Rauman taidemuseo), והריסות כנסיית השילוש (Pyhän kolminaisuuden kirko) מהמאה ה-15 שחרבה באחת השריפות.
אסטוריה (קווינס)
אסטוריה (באנגלית: Astoria) היא שכונה בחלק המערבי של רובע קווינס בניו יורק סיטי. אסטוריה תחומה באיסט ריבר וצמודה לשלוש שכונות נוספות בקווינס: לונג איילנד סיטי מדרום מערב, סאניסייד  מדרום מזרח וגם וודסייד  ממזרח. נכון לשנת 2019, אוכלוסיית אסטוריה מונה 95,446 תושבים.
האזור נקרא במקור בשם הלט'ס (Hallet's או Hallett's), על שם בעל הקרקע הראשון שלו ויליאם הלט, שהתיישב שם ב-1652 עם אשתו, אליזבת פונס. הלט'ס קוב הוקמה באופן רשמי ב-12 באפריל 1839, ולאחר מכן שונה שמה לג'ון ג'ייקוב אסטור, אז האיש העשיר ביותר בארצות הברית, במטרה לשכנע אותו להשקיע באזור. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19, הצמיחה הכלכלית והמסחרית הביאה להגברת הגירה. אסטוריה ועוד כמה כפרים מסביב שולבו בלונג איילנד סיטי בשנת 1870, שבתורה שולבה בעיר ניו יורק בשנת 1898. הפעילות המסחרית נמשכה לאורך המאה ה-20, כשהאזור היה מרכז ליצירת והפקת סרטים, כמו גם תעשיות נוספות.
מן (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים
ראו גם
}}
LOVEppears
LOVEppears הוא אלבומה השני של הזמרת היפנית איומי האמאסאקי. באלבום ישנו שילוב סגנונות שונים ובהם ריתם'נ'בלוז, רוק, פופ, דאנס, האוס וטראנס. האלבום, בדומה לאלבום הבכורה של הזמרת, זכה להצלחה רבה ושהה 64 שבועות רצופים במצעד אוריקון, מהם שלושה במקום הראשון.
האלבום כולל שני דיסקים. הדיסק ראשון כולל 16 שירים שהוציאה הזמרת אחרי חתימת האלבום הקודם והדיסק שני מכיל גרסאות מיוחדות של שירים מאלבום הבכורה, מהדיסק הראשון של האלבום החדש ושל שירים אחרים. רבים משירי האלבום יצאו גם כסינגלים וארבעה מהם העפילו למקום הראשון במצעד מכירות הסינגלים.
האיגרת הראשונה אל התסלוניקים
האיגרת הראשונה אל התסלוניקים היא אחת מאיגרות פאולוס שכתב השליח פאולוס אל הקהילה הנוצרית בסלוניקי. איגרת זו מהווה אחת מספרי הברית החדשה - כתבי הקודש של הנצרות.
האיגרת נכתבה על ידי פאולוס, ככל הנראה, בשנת 52 לספירה, בעת שהותו בקורינתוס.
נמעני האיגרת
נמעני האיגרת היא הקהילה הנוצרית בתסלוניקי אשר ברובה הייתה מורכבת מגויים שהתנצרו, ולא מיהודים שקיבלו על עצמם את הנצרות.
רקע לכתיבת האיגרת
הרקע לכתיבת האיגרת היא הדאגה של פאולוס לקהילה בתסלוניקי. פאולוס שהה בעיר זמן קצר ביותר (מספר שבועות) בטרם עבר לאתונה. בשל דאגתו שלח פאולוס את טימותיוס כשליח אל התסלוניקים. טימותיוס גילה כי היו בקהילה אי הבנות רבות בדבר הדוקטריניות הנוצריות של פאולוס, והאיגרת נועדה לתקן טעויות אלה, ולהנחות את התסלוניקים לדרך של חיים טהורים וכי קדושת חייהם היא רצונו של האל.
תוכן
חלוקת האיגרת:
תמות עיקריות
פאולוס דן בשאלה שהתעוררה בכנסייה בדבר עתידם של אלו שימותו לפני ביאתו השנייה של ישו. הקהילה האמינה כי חיי עולם הבא יינתנו רק למי שיחיה בעת הגעתו השנייה של ישו, ופאולוס מסביר שתהיה תחיית מתים. איגרת זו, בניגוד לאיגרות אחרות - אינה דנה ביחסים בקרב הקהילה בין היהודים שהתנצרו והגויים שהתנצרו. באיגרת מופיעה במפורש הטענה שהיהודים הרגו את ישו:
איילון ג'אווני
איילון ג'אווני (שם מדעי: Tragulus javanicus), מין יונק ממשפחת האיילוניים. הוא נחשב לאחד ממכפילי פרסה הקטנים בעולם. הוא אנדמי לאי ג'אווה השייך לאינדונזיה, אך ייתכן שקיים גם על האי הסמוך באלי.
תיאור
האיילונים הג'אווניים עשויים להזדווג בכל זמן בשנה. ההריון נמשך ארבעה חודשים וחצי, ובסופו ממליטה הנקבה ולד אחד. הוולדות מפותחים יחסית בעת לידתם, וכבר לאחר כמחצית השעה הם יכולים לעמוד על רגליהם. הם דומים לפרטים הבוגרים, למעט העובדה שהם חסרים את הניבים המאפיינים את הפרטים הבוגרים (אצל הזכרים). הוולדות נוטים להתחבא ולהיות מוסתרים. הם נגמלים מיניקה בגיל 10 - 13 שבועות, ומגיעים לבגרות מינית כאשר הם בני חמישה עד שישה חודשים. תוחלת חייהם היא 12 שנים.
בדומה לאיילוניים אחרים, האיילון הג'אווני הוא בעל חיים ביישן, והוא משתדל שלא להיראות. האיילונים הג'אווניים עשויים ליצור קבוצות משפחתיות המתבססות על קשרים מונוגמיים, אולם חלקם יחיו דווקא בגפם. הם פעילי לילה מובהקים. הזכרים מגלים התנהגות טריטוריאלית, ונוהגים לסמן את הטריטוריות שלהם באמצעות צואה ושתן וכן באמצעות הפרשה נוספת המופרשת מבלוטה הנמצאת על הסנטר שלהם. הזכר יגן על עצמו ועל בת זוגו על ידי רדיפה אחר יריביו או על ידי פגיעה בהם באמצעות ניביהם החדים. הם ירקעו בפרסותיהם כאשר ירגישו מאוימים, בקצב של שבע רקיעות לשנייה לערך. הטורפים הטבעיים של האיילון הג'אווני הם עופות וזוחלים גדולים.
תזונתו של האיילון הג'אווני כוללת עלים, שיחים ופירות שנפלו מעצים. בגני חיות, הם יאכלו גם חרקים בנוסף לתזונתם הרגילה בסביבתם הטבעית. מערכת העיכול שלהם כוללת שלושה מדורים: המסס (Rumen; המדור הראשון), בית הכוסות (Reticulum; המדור השני) וקיבת המיצים (Abomasum; המדור הרביעי). כבכל האיילוניים, המדור השלישי (קיבת העלעלים, Ormasum) אינו קיים. מערכת עיכול זו, אשר נמצאים בה חיידקים המסייעים בפירוק חומרים צמחיים קשים לפירוק (מאפיין הקיים במרבית מעלי הגירה), כמו תאית, מאפשרת להם לעכל מזונות קשים במיוחד לעיכול.
האיילון הג'אווני כשמו, נפוץ ביערות על האי ג'אווה בלבד, אך ייתכן שקיים גם באי הסמוך באלי. בית הגידול המועדף עליהם הוא יערות טרופיים, וניתן למצוא אותם מסביב לסלעים, עצים חלולים ובקרבת צמחייה צפופה הסמוכה למקור מים. באזורי תפוצתו הוא ניצוד למטרות שימוש בעורו, המשמש להכנת תיקים ומעילים. נוסף על סיבה זו, אוכלוסיות האיילון הג'אווני מאוימות גם בשל הרס של בתי גידול. הרשימה האדומה של IUCN לא הצליחה לקבוע את מצב שימור שלו, והוא מסווג כמין חסר נתונים (DD).
שבתאי אלדג'ם
קורות חייו
שבתאי אלדג'ם נולד בסופיה שבבולגריה. הגיע לארץ ישראל בשנת 1944 והצטרף לקבוצת שילר בגפו, והוא אז נער בן 16. בקיבוץ עסק בעבודות שונות, אבל בזכות כישרונו לציור נשלח על ידי חברי הקיבוץ ללמוד ציור, וגם התאפשר לו לבקר פעמיים בחודש במוזיאונים לאמנות בתל אביב וירושלים.
בהגיעו לגיל 18, בסוף שנת 1946, עבר שבתאי אלדג'ם לתל אביב, ושם החל לשיר במסגרת "מקהלת רון", עליה ניצח אז קונרד מן, שהיה גם מנצחה של מקהלת שילר. מקהלת רון הייתה מקהלה מאוד ידועה של המפלגה הקומוניסטית בארץ וזכתה להישגים מוזיקליים ניכרים. הזמר שמעון ישראלי למשל, החל בה את דרכו המוזיקלית.
תקופת שהותו בארץ ובקיבוץ ובמקהלת רון השפיעה עליו ועיצבה את חייו בהמשך. מאז לא חדל לשיר ולצייר. בשנת 1950 הצטרפו אל שבתאי הוריו ואחותו שהגיעו מבולגריה, ובשנת 1957 החליט לעבור לפריז בירת צרפת, בה הוא חי מאז עד היום. אלדג'ם למד ציור ועיצוב פנים והוסמך כדקוראטור. ולימים גידל שני בנים, אחד מהם כנר והשני מוזיקולוג.
בשנת 1992, לאחר שנות עבודה רבות במקצועו, פתח גלריה לאמנות ובית ספר קטן לציור, בו שימש כמורה לעשרות אמנים, מקצועיים וחובבים. באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 סגר את הגלריה, אך לא חדל לצייר ולזכור את קבוצת-שילר. הציור של שבתאי אלדג'ם הוא ציור נאיבי-ריאליסטי, אך הוא מפליא לצייר בצבעים. בארץ אינו מוכר ואינו ידוע כמעט, אבל בפריז רכש לו שם בתחומו.
אמיליה מרקוש
אמיליה מרקוּש (בהונגרית: Márkus Emília; 10 בספטמבר 1860 – 24 בדצמבר 1949) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע הונגריה. היא הייתה בת אצולה והפכה לדיווה של התיאטרון ההונגרי בשלהי המאה ה-19 ובשנים הראשונות של המאה ה-20. מרקוש זכתה בכינוי "הפלא הבלונדיני" ובקריירה בת 70 שנה על במת התיאטרון, שיחקה תפקידים מן הרפרטואר הקלאסי והמודרני וזכתה בשיאי הצלחה בקרב הקהל במיוחד הודות לגילום גיבורות של מלודרמות צרפתיות שוברות קופות, זוכה בתואר "חברה לנצח של התיאטרון הלאומי של בודפשט".
ביוגרפיה
מרקוש נולדה בשנת 1860 בסומבטהיי. אחיה יוז'ף מרקוש היה לימים ראש עיר הבירה בודפשט.
בשנת 1882 התחתנה עם ה, מבקר האמנות והפוליטיקאי, קארוי פולסקי, בנו של הפוליטיקאי וה פרנץ פולסקי. מאז נהגה לקרוא לעצמה "אמיליה פ. מרקוש". בשנת 1883 נולדה בתם הראשונה, טרזה ובשנת 1891 נולדה בתם השנייה, רומולה. רומולה נישאה לרקדן הבלט הרוסי ואצלב ניז'ינסקי.
לאחר 17 שנות נישואין לפולסקי ואחרי שהואשם בניהול כושל של הוצאות הגלריה הלאומית לאמנויות שבניהולו ואובחן כחולה עגבת, נסע בעלה לאוסטרליה והתאבד שם ביריה בשנת 1899. בשנת 1903 נישאה שנית לאוסקר פארדאני אך שמרה את השם המסחרי "אמיליה פ. מרקוש".
קריירה
כבר בגיל 15 הופיעה על במת התיאטרון העירוני של בודפשט בתפקיד אדריאן במחזה של אלכסנדר דיומא הבן, "אדון אלפונס". בשנת 1878 סיימה את לימודיה באקדמיה לתיאטרון בבודפשט. ומיד התקבלה עם היתר מיוחד כחברה בלהקת התיאטרון הלאומי בבירת הונגריה שבו המשיכה לשחק עד מותה בשנת 1949. תפקידה הראשון של מרקוש בתיאטרון הלאומי ההונגרי היה התפקיד הראשי במחזה "רומיאו ויוליה".
בהמשך שיחקה כאופליה בהמלט, כדסדמונה באותלו, גרטכן בפאוסט מאת גיתה, מריה במרי סטיוארט מאת שילר, מלינדה במחזה "באנק באן" מאת יוז'ף קטונה, מרגריט בהגברת עם הקמליות מאת דיומא הבן.
בשנת 1901 שיחקה בסרט הראינוע ההונגרי הראשון. החל משנת 1929 לימדה באקדמיה לתיאטרון. היא פרשה לפנסיה בשנת 1932 אבל המשיכה לשחק בתיאטרון הלאומי ההונגרי עד שנת 1942, כשגילמה את הגננת בבכורת מחזה של לאיוש זילהי, "בסחרור הנישואים". בשנת 1946 הופיעה בתפקיד אלמנת היועץ הולם במחזה של המחבר הדני לוכר, "מרד ההורים". בשנת 1947, כשהיא בת 87, הופיעה על במת תיאטרון ויגסינהאז בעיר סגד בתוכנית "מה יהיה אם..." המבוססת על שיריו של המשורר אנדרה אדי.
הפרעה סכיזואפקטיבית
הפרעה סכיזו-אָפקטיבית (באנגלית: Schizoaffective disorder) היא הפרעה נפשית המאופיינת בשילוב תסמינים של הפרעת מצב רוח קשה (כגון חד־קוטבית - מאניה או דיכאון, או הפרעה דו־קוטבית) עם לפחות שני תסמינים עיקריים של סכיזופרניה (כגון הזיות ומחשבות שווא). שלא כמו סכיזופרניה, הדפוס הסכיזו-אפקטיבי נוטה להיות דפוס של אירועים יחידים, סיכויי ההחלמה מכל אירוע בנפרד טובים, ויש תקופות של צלילות בין האירועים. סיכויי ההחלמה אמנם גבוהים יותר מאלה של סכיזופרניה, אך נמוכים בהשוואה לאלה של הפרעות מצב רוח. האבחנה הוצעה על ידי אמיל קרפלין.
אבחנה
האבחנה להפרעה סכיזואפקטיבית ניתנת על ידי פסיכיאטר. על פי ה-DSM-V, ההגדרה של הפרעה סכיזואפקטיבית היא:
סוגיות אבחוניות נוספות
אבחנה לפי icd-10 היא F25.
שכיחות ואפידמיולוגיה
שכיחות הפרעה סכיזואפקטיבית הוא כשליש מהשכיחות של סכיזופרניה. השכיחות לאורך החיים עומדת על 0.3%. השכיחות מעט יותר גבוהה בקרב נשים. הטיפוס הדו־קוטבי שכיח יותר בצעירים והטיפוס הדיכאוני שכיח יותר בזקנים.ישנן עדויות (אם כי לא חד משמעיות) שנסיבות חיים שונות כמו חיים בעוני עלולים לתרום להתפתחות ההפרעה.
גורמי סיכון
ישנם גורמי סיכון גנטיים ופיזיולוגיים: מי שיש במשפחתם הגרעינית חולה סכיזופרניה, הפרעה דו־קוטבית או הפרעה סכיזואפקטיבית נמצאים בסיכון מוגבר לפתח הפרעה סכיזואפקטיבית.
מהלך ההפרעה ופרוגנוזה
המחלה מתחילה בגיל ההתבגרות או הבגרות הצעירה. בחלק מהמקרים היא מתפתחת על רקע של הפרעות אישיות מאשכול א'(פרנואידית,סכיזואידית וסכיזוטיפלית), או הפרעת אישיות גבולית. ההפרעה מתאפיינת באפיזודות חוזרות, או גלים של החמרה, שיכולה לקבל אחת מהצורות האלו: כאשר הגלים הם יותר סכיזופרניים הפרוגנוזה פחות טובה. כשהתסמינים הם בעיקר של מאניה הפרוגנוזה טובה יותר. ההפרעה עלולה לגרום לפגיעה משמעותית בתפקוד התעסוקתי, החברתי, הבין אישי והאישי: הקשרים החברתיים מצומצמים ומעטים מאוד. תיתכן תמונה של הזנחה עצמית. כמו כן יש בהפרעה זו סיכון מוגבר להתאבדות.
תחלואה נלווית
בחלק מהמקרים יש שימוש בחומרים פסיכואקטיביים כצורה של ריפוי עצמי (Self Medication).
סוגיות תלויות תרבות
חשוב לקחת בחשבון שמה שנחשב לאמונת שווא בתרבות אחת לא בהכרח ייחשב ככזה בתרבות אחרת. כך שאם אדם מדבר לדוגמה על תופעות כמו שדים, גילגול נשמות ועוד חשוב להבין את ההקשר התרבותי בו נאמרים הדברים.
אבחנה מבדלת
פעמים רבות ניתנת אבחנה זו באופן זמני לחולים שלא ניתן להחליט מאילו משתי הקבוצות האבחנתיות הם שייכים- האם לסכיזופרניה או שמא להפרעה במצב הרוח. זאת מאחר שבהתקפים החריפים לחולים הללו יש סימפטומים מעורבים הן של סכיזופרניה והן של הפרעה אפקטיבית מג'ורית. כדי להבדיל הפרעה סכיזואפקטיבית מהפרעה אפקטיבית, הכוללת סימנים פסיכוטיים, חשוב לוודא שאצל חולים אלו יש גם תקופות (מעל שבועיים) של הלוצינציות ודלוזיות ללא סימפטומים אפקטיביים.
מצבים רפואיים : יש לשלול אפשרות של מצבים רפואיים שהביאו לתמונה הקלינית, כמו אפילפסיה טמפורלית או היפר-תירואיזם (פעילות יתר של בלוטת התריס), או תסמונת מוחית אורגנית.
סכיזופרניה, הפרעה דו־קוטבית והפרעות דיכאון. כאשר מופיעים תסמיני הפרעת מצב רוח ללא תסמיני סכיזופרניה - תאובחן הפרעת מצב רוח ולא הפרעה סכיזואפקטיבית.
כאשר מופיעים סימני סכיזופרניה בלבד, ללא תסמינים דיכאוניים, מאניים או מעורבי, תאובחן סכיזופרניה.
פרוגנוזה וטיפול
תרופות: הטיפול הפרמקולוגי הוא מתן תרופות מייצבות (ליתיום, טגרטול) ולעיתים בשילוב עם תרופות אנטי פסיכוטיות. במידה ומדובר בתת-הסוג הדיכאוני, טגרטול יעיל יותר ממתן ליתיום. כאשר יש אפיזודה מאנית יש להעלות את מינון התרופות המייצבות, וכאשר יש דיכאון ניתן להשתמש בנוגדי דיכאון מסוג SSRI.
אשפוז: ייתכן צורך באשפוז, כולל אפשרות של אשפוז כפוי,  בן השאר על רקע של סכנה אובדנית (סכנה זו גדולה במיוחד באפיזודות דיכאוניות)  ו/או על רקע של מאניה. ככלל אנשים עם האפיזודות הדיכאוניות נוטים פחות להגיע לאשפוז מרצונם בהשוואה לאנשים עם סוגי האפיזודות האחרות
פסיכותרפיה: טיפול פסיכו-סוציאלי כולל טיפול משפחתי, טיפול קוגניטיבי ופיתוח מיומנויות, בין השאר באמצעות תיאום טיפול.
יבין
{{פירושונים|
ראו גם
}}
התכתבות וילי וניקי
טלגרמות וילי-ניקי היו סדרת מסרים שהועברו בין וילהלם השני, קיסר גרמניה לניקולאי השני, צאר רוסיה, ערב מלחמת העולם הראשונה.
ההתכתבות
הקיסר וילהלם והצאר ניקולאי היו בני דודים שלישיים (שניהם היו בני ניניו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה), והקיסר היה בן דודה הראשון של אשתו של ניקולאי, אליס, נסיכת הסה. השליטים התכתבו באנגלית, וכינו זה את זה "וילי" ו"ניקי".
מקור הטלגרמות הוא, מקבץ מסמכים רשמיים שפורסמו כדי להצדיק את עמדת ממשלת גרמניה לאחר התפרצות המלחמה. המונח "טלגרמות וילי-ניקי" נובע מכותרת ספרו של הרמן ברנסטיין, "התכתבות וילי-ניקי", שפורסם ב-1918 וחשף את התכתבות הטלגרף בין שני השליטים במהלך התקופה שבין יוני 1904 לאוגוסט 1907.
הטלגרמות נפתחו בבקשתו של הצאר מהקיסר לעצור את ההתפתחויות החמורות שהביאו לפריצת המלחמה:
.
בסופו של דבר השתנה טון ההתכתבות, ושני המנהיגים הזהירו זה את זה מגיוס ממשמש ובא עקב גורמים שמחוץ לשליטתם, תוך הבהרה שהגיוס, אין פירושו מלחמה. מתוך הטלגרמה האחרונה של וילהלם לניקולאי:
נציגי המדינות הלוחמות דנו בטלגרמות במהלך המלחמה, במהלך הדיונים בועידת השלום בפריז (1919), בשנים שבין שתי המלחמות ועד היום. בשנים האחרונות העריכו החוקרים מחדש את חילופי הדברים, והקדישו תשומת לב יתרה לטלגרמה של ניקולאי השני שמתוארכת ל-29 ביולי 1914, יומיים לפני המלחמה:
כפי שנראה מנוסח הטלגרמה, ב-29 ביולי 1914, הציע הצאר ניקולאי להעביר את הדיון בבעיה האוסטרו-סרבית לוועידת האג (בבית הדין בהאג ). הקיסר וילהלם לא הגיב להצעה בתשובתו. לפי הפוליטיקאי האמריקני ג'יימס בק, שכתב רבות על המלחמה ותקף את ממשלת גרמניה לפני שפרצה, משרד החוץ הגרמני השמיט את הטלגרמה כשפרסם את ההתכתבות בין הקיסר ובין הצאר. לאחר פרסום הטלגרמה בידי משרד החוץ הרוסי ב-31 בינואר 1915, הסבירו אנשי משרד החוץ הגרמני כי החשיבו את הטלגרמה כ"לא חשובה". מנגד, שר החוץ הרוסי סרגיי סאזונוב ושגריר צרפת ברוסיה מוריס פלאולוג האמינו כי הטלגרמה דווקא חשובה למדי. פלאולוג, בק ואחרים האשימו את וילהלם שבכך שלא תמך בהצעת ניקולאי, נטש למעשה את הסיכוי לשלום ולפתרון הבעיה.
ערי חינוך
ערי חינוך הוא ארגון חברתי-חינוכי, הקרוי על שם גישה חינוכית-אורבנית שפיתח יעקב הכט, ומטרתה לחולל שינוי חברתי מערכתי בערים. הגישה רואה במערכת החינוך כלי מרכזי בפיתוח העיר, ובעיר כלי מרכזי בפיתוח מערכת החינוך. הגישה מופעלת בערים שונות בישראל החל משנת 1999. בשנים הראשונות ליישום השיטה, ניהל הכט את המכון לחינוך דמוקרטי במכללת סמינר הקיבוצים, ופעל במסגרתו. ב-2010 העביר את הפעילות לארגון "ערי חינוך", שאותו הקים יחד עם רם שמואלי.
מקורות תאורטיים שמשפיעים על ייצוב המודל
מודל ערי חינוך נוצר והופעל לראשונה על ידי יעקב הכט שהוא גם הוגה גישת החינוך הדמוקרטי המיושמת בארץ ובעולם. החינוך הדמוקרטי ממוקד ביצירת תנאים וכלים לכל אדם (תלמיד) להתפתח דרך אזורי החוזק האישיים. מתוך כך החלה בסביבות שנת 2000 להתהוות ההבנה שבית הספר המוכר, התחום גאוגרפית בגדר פיזית ורעיונית, מוגבל מאוד ביצירת תוכנית למידה אישית ממוקדת אזורי חוזק. מכאן החל הכט לבחון את האפשרות שהעיר כולה, על כלל משאביה, תהפוך לבית ספר גדול אחד. לפי תפישה זו, ייווצר היזון הדדי: מצד אחד תלמידי העיר יוכלו ללמוד בכל המוסדות, המתקנים, אתרי המסחר והתעשייה, מרכזי התרבות והספורט הקיימים בעיר. ומצד שני התלמידים, על שלל כישוריהם, יסייעו לעיר לצמוח בכיוונים שאותם סימנה כמנועי צמיחה עירוניים.
פיתוח רעיון "עיר חינוך", מושפע מגישות קיימות : "עיר מחנכת" (Educatingcity) ו"עיר לומדת" (Learning city). גישות אלו ממוקדות בלמידה לאורך החיים ובלמידה לאורך כל היום. אך בשונה מגישת עיר חינוך הן אינן מתמקדות ביצירת קשר בין מערכת החינוך הפורמלית והמערכת העירונית.
יישום דיפרנציאלי
בתוכנית זו, העיר כולה, על כלל משאביה, הופכת לבית ספר גדול אחד. אחת הדוגמאות המוצלחות לתוכנית נמצאת בטבריה. תלמידי בית ספר ברנקו וייס, נוער בסיכון, מנהלים ומתחזקים בכוחות עצמם את הפארק האתגרי של העיר. בני נוער אחרים משמשים כ"שגרירי תרבות" של העיר: הם לומדים על ההיסטוריה של העיר ומלווים סיורים של אוטובוסי תיירים הנכנסים אליה. כמו כן, יש ילדים שבעקבות משנת הרמב"ם שקבור בעיר, מגדלים בגינות ואפילו איי התנועה, צמחי מרפא ומוכרים אותם לאחר עיבוד. יש עוד דוגמאות רבות לכך שכל ילד יכול ללמוד ולהתפתח גם מעבר לקירות בית הספר. זאת כדי לאפשר לכל ילד למצוא את האזורים שבהם הוא טוב ולחוות חוויית הצלחה. התפישה הבסיסית היא שכולנו חלשים, בינוניים, או חזקים בתחומים שונים. אם אנחנו מרחיבים מאוד את יכולת הבחירה, הרבה מעבר לקוריקולום המסורתי של בית הספר, גם לילד שמאוד חלש בחשבון או היסטוריה, יש סיכוי למצוא אזור שבו הוא יצטיין (ואז הוא יוכל להתמודד גם עם אזורי החולשה שלו). העשייה היא ייחודית ודיפרנציאלית בכל עיר, וזאת במכוון. במהלך שנת התכנון הראשונה, במסגרת "מעגלים" של מנהלי בתי ספר, ראשי אגף חינוך, מורים, הורים, בעלי עסקים, וכל מרכיב אחר של העיר, נבנית תוכנית על ידי התושבים עצמם ולא מונחתת עליהם על ידי גורם חיצוני.
היסטוריה- ניסיונות בישראל
1999 – ניסיון ראשון במצפה רמון – "קהילה לומדת" (דרור דבש ראש המועצה ויעקב הכט ראש המכון לחינוך דמוקרטי).
2001 – מתבצע שלב תכנון של "באר שבע – עיר חינוך" אבל לא מגיע לשלב מימוש
2004 – בת ים - מודל בת ים לחינוך אישי - עיר חינוך ראשונה יוצאת לפועל בישראל וזוכה להצלחה גדולה. 2006 - מתבצע השלב הראשון בתכנון "ירושלים עיר חינוך"  ניסיון שלא יוצא לפועל.
2006 - נס ציונה – עיר חינוך.
2006 – עכו- ניסיון של שנתיים ליצירת עיר חינוך.
2008 – טבריה- ניסיון פורץ דרך שמקיים לראשונה חיבור מוצלח בין הפיתוח העירוני לפיתוח מערכת החינוך, בתוכנית "עבר מצמיח עתיד".
2009 - חדרה – תוכנית יכו"ל – חדרה בירוק כחול לבן.
2011 – עמק המעיינות – עמק חינוך – תוכנית עיר חינוך במועצה אזורית.
חוקת אוזבקיסטן
החוקה של אוזבקיסטן היא המסגרת המשפטית המסדירה את היחסים שבין ממשלת אוזבקיסטן ובין אזרחי אוזבקיסטן.
החוקה הנוכחית אומצה ב-8 בדצמבר 1992 על ידי המועצה העליונה של אוזבקיסטן, והחליפה את החוקה הקודמת משנת 1978.
רשויות השלטון
בדומה לחוקות אחרות, חוקת אוזבקיסטן מגדירה הפרדת רשויות בין שלוש רשויות שלטוניות: הרשות המבצעת (נשיא אוזבקיסטן), הרשות המחוקקת (מוכרת גם בשם Oliy Majlis), והרשות השופטת.
הרשות המבצעת
נשיא אוזבקיסטן נבחר בבחירות ישירות לתקופת כהונה של חמש שנים, ובאפשרותו להיבחן לכהונה נוספת אחת בלבד. נשיא אוזבקיסטן הוא ראש המדינה, ומחזיק במלוא הסמכויות הביצועיות הנובעות מכך. כמפקד העליון של צבא אוזבקיסטן, הנשיא יכול להכריז על מלחמה, או על מצב חירום. הנשיא רשאי להציע מטעמו מועמד לתפקיד ראש ממשלת אוזבקיסטן, בכפוף לאישור הפרלמנט, וכן למנות את שרי הממשלה, ואת שופטי בית המשפט העליון, גם כאן בכפוף לאישור הפרלמנט.
בהתאם לחוקה, לנשיא גם יש את הסמכות לפזר את הפרלמנט, סמכות שמרוקנת בפועל את תפקידו של הפרלמנט לפקח על פעילותו של הנשיא.