cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבצע רימון 20
כיסוי וליווי מודיעיני של המבצע
יחידת האזנה 848 הייתה בשיתוף פעולה צמוד עם חיל האוויר הן לפני המבצע והן במהלכו. הכוחות המודיעיניים שהשתתפו כללו הן את בסיסי הקבע של היחידה, והן צוות שמוקם על מטוס סטרטוקרוזר ייעודי עם מערכות האזנה שהמריא ב-12:00 ושכיסה את המבצע בזמן אמת מתחילתו ועד כשעתיים לאחר סיומו.
שתי יכולות של היחידה בלטו בכיסוי המודיעיני:
התרומה המודיעינית הורכבה ממספר רבדים שנתנו לחיל האוויר יתרון משמעותי במהלך המבצע, כולל: מודיעין על סדרי הכוחות ומיקומם לפני תחילת המבצע, זיהוי ביצוע הזנקות של מטוסים בזמן אמת, וקליטת הקשר של הכוחות עם בקרי הטיסה וההוראות שניתנו להם בערוצים המבצעיים.
ביצוע המארב
במטרה לשמור על מערכת ההגנה האווירית המצרית-סובייטית דרוכה, בוצעו החל מהשעה 08:10 בבוקר הפצצות של מטוסי תקיפה ישראלים בשטח מצרים בסמוך לתעלה ברמת אינטנסיביות נמוכה. ההפצצות בוצעו בהפרשי זמן בין הפצצה להפצצה. בכל פעם הופצץ מבנה אחד על ידי זוג או רביעיית מטוסי תקיפה. לאחר הטלת הפצצות על המטרות שבו התוקפים לשטח ישראל. מטרות ההפצצה היו מחפורות של טילי קרקע-אוויר, סוללות ארטילריה, רכבת שהובילה ציוד להקמת מחפורות לחזית התעלה ועוד. ההנחיה לטייסים הייתה שאם אינם מזהים את המטרה המיועדת להם, עליהם לתקוף מטרה מזדמנת אחרת במטרה להשיג את הדריכות הדרושה מהצד המצרי. הטייסים דווחו על פגיעות טובות במטרות. אחרון המטוסים המפציצים נחת בשעה 11:41, מבלי שהמצרים-סובייטים הספיקו להזניק מיירטים כנגדם. בשלב זה ניתן היה להוציא את המארב לטייסים הסובייטים כמתוכנן.
המארב החל כאשר רביעיית מטוסי F-4 פנטום של חיל האוויר הישראלי הוזנקו מרמת דוד ותקפו מעט אחרי השעה 14:00 תחנת מכ"ם מצרית בסוחנה, ליד מפרץ סואץ. מטוסי הפנטום הפציצו תוך ביצוע תמרונים שאופייניים למטוסי הסקייהוק כאשר הם חגים יחד מעל המטרה וכל טייס בתורו מודיע בקשר ומבצע צלילת הפצצה תלולה, בזווית של 45 מעלות ולאחריה חוזר לחוג מעל המטרה. בה בעת חדרו ארבעה מטוסי מיראז' 3 שהוזנקו מתל נוף בגובה לשמי מצרים במסלול טיסה ישר ואופקי במבנה צמוד שני מטוסים צמודים לפנים ושניים צמודים לאחור ובכך נחזים על צגי המכ"ם למטוס יחיד או לזוג המבצעים טיסת צילום שגרתית בנתיב שהיה מוכר למצרים מגיחות קודמות. טייסי המטוסים פרצו לקשר בצורה שמדמה גיחת צילום ו"דווחו" לבקרה על התחלה של צלום והפסקה של צילום. רביעייה נוספת של מיראז'ים הוזנקה לפטרול בסיני מזרחית לתעלה בגובה נמוך מעבר לרכסים מחוץ ליכולת גילוי המכ"ם המצרי. רביעייה נוספת של מיראז'ים המתינה בתחילת המסלול של שדה התעופה ביר גפגפה (רפידים) שבסיני להמראה מיידית. סך הכל השתתפו במארב 16 מטוסי ירוט ישראליים כשהם מסודרים בארבע רביעיות. שלוש רביעיות באוויר ורביעייה ערוכה להזנקה מיידית.
הקרב
מערכת הבקרה האווירית המצרית איתרה את חדירת רביעיית המיראז'ים הישראלים שהתחזתה למטס צילום בשעה 14:28 כשהם טסים מדרום לצפון אל עבר מרכז דלתת הנילוס. כצפוי, כעבור דקות מעטות הוזנקו לעברם שתי רביעיות מיג 21, מוטסים בידי טייסים סובייטיים. רביעייה ראשונה משדה התעופה קום אושים בהובלת קפיטן קמנייב הוזנקה צפונית למיראז'ים לקראת מפגש בהמשך מסלול הצילום. שתי דקות לאחר מכן הוזנקה רביעיית מיגים נוספת משדה התעופה בני סואף בהובלת מפקד הטייסת קפיטן יורצ'נקו. הרביעייה השנייה טסה דרומית למיראז'ים המצלמים במטרה לרדוף אחריהם וללכוד אותם במעין צבת יחד עם הרביעייה הצפונית. רביעיית מיגים שלישית הוזנקה שלוש דקות לאחר מכן משדה התעופה בני סואף בהובלת קפיטן סראנין והתקרבה גם היא למיראז'ים ממערב.
בשלב זה היה ברור שהמיגים נכנסו למארב. כשהתקרבו המיגים למרחק של 20 קילומטרים מצפון מערב ודרום, פרץ לקשר מפקד חיל האוויר האלוף מוטי הוד והורה להתקיף. בהתאם לתוכנית נערכו המטוסים הישראליים לקראת הקרב:
מיד ביעף ההתקפה הראשון של רביעיית המיראז'ים (שהתחזתה למטוס צילום) הופלו שני מטוסי מיג שהתכוונו לתקוף את "מטוס הצילום". מאחד המיגים המופלים נפלט הטייס וצנח אל תוך המרחב העמוס מטוסים משני הצדדים. הפאנטומים שכבר נסקו לגובה רב צללו למרדפים אחר מיגים והפילו שניים נוספים. בינתיים הגיעה לזירה הרביעייה שהוזנקה מביר גפגפה. מיד עם הגעתה הצליח יפתח ספקטור לזהות מיג ולהפילו. מבוכת הבקרים הסובייטים הייתה גדולה ובתגובה הם הורו לרביעיות נוספות לצאת לאזור הקרב, אך מיד לאחר מכן הורה מפקד חיל האוויר להפסיק את הקרב.
בסך הכול השתתפו בקרב האוויר 14 מטוסים ישראליים ו-24 מטוסים מצריים-סובייטים.
בקרב האוויר הפילו מטוסי חיל האוויר הישראלי חמישה מיגים - שלושה טייסים סובייטים נהרגו ושניים נטשו בשלום. מטוס מיראז' שהוטס על ידי אשר שניר נפגע בזנבו על ידי טיל אטול (של קפיטן ולדימיר איבלב), אך הצליח לנחות ברפידים.
מהצד הישראלי השתתפו בקרב טייסי מיראז' 3 מטייסת 119 ("טייסת העטלף"), עמוס עמיר, אשר שניר (הפלה אחת בקרב), אברהם שלמון (הפלה והפלה משותפת) ואבי גלעד, טייסי מיראז' מטייסת 117 ("טייסת הסילון הראשונה"), אורי אבן ניר, יהודה קורן, קובי ריכטר ואיתמר נוינר, טייסי מיראז' מטייסת 101 ("טייסת הקרב הראשונה"), יפתח ספקטור (הפלה משותפת), מיכאל צוק, ישראל בהרב וגיורא פורמן, וצוותי פנטום מטייסת 69 ("טייסת הפטישים"), אביהו בן-נון והנווט שאול לוי (הפלה אחת), אביאם סלע והנווט ראובן רשף (הפלה אחת), אורי גיל והנווט ישראל פרנס ואהוד חנקין עם נווטו.
בישראל
מיד לאחר הקרב תודרכו עיתונאים ישראלים בידי הרמטכ"ל חיים בר-לב בנוגע לקרב ולמשמעותו, והתבקשו לשמור את דבר המעורבות הסובייטית בסוד. למחרת הקרב, פורסם בעיתונות הישראלית שארבעה מטוסי מיג 21 הופלו בקרב אוויר, ופורסמה השערה שבקרב השתתפו טייסים רוסים. בידיעה ב"מעריב" הודגשה הודעת דובר מצרי כי כל המטוסים המצריים חזרו בשלום. כבר ב-2 באוגוסט נכתב במעריב כי על פי מקורות זרים הטיסו את המטוסים טייסים סובייטים. יום למחרת ב-3 באוגוסט ציטטו במעריב את העיתון טיים שטען כי נהרגו בתקרית טייסים סובייטים. בסוף אוקטובר הודתה ראש הממשלה גולדה מאיר בכך שישראל נלחמה במטוסים סובייטיים.
בברית המועצות
למחרת יום הקרב הגיע מפקד חיל האוויר הסובייטי המרשאל פאוול קוטאחוב למצרים. במהלך שהותו ביקש מהטייסים הרוסים לשמור את דבר קיומו של הקרב בסודיות. ב-3 באוגוסט ביצעו הסובייטים פעולת תגמול על ידי מארב טילים ממנו הופל מטוס פנטום ישראלי ומטוס נוסף ניזוק.
שלטונות ברית המועצות הבינו כי לעימות ישיר עם ישראל עשוי להיות מחיר שיתבטא לא רק באובדן ציוד וחיי אדם, אלא גם באובדן יוקרה בקרב בעלות בריתם (השימחה לאיד של הטייסים המצרים לא נעלמה מעיניהם), והעובדה שישראל נמנעה מלחשוף בפומבי את מפלתם לא מבטיחה התנהגות מרוסנת מצד ישראל להבא. כן עלה בקרב השלטונות הסובייטים חשש כי המשך ההסלמה עלול לסבך אותם בעימות ישיר עם ארצות הברית, ממנו ביקשו להימנע בכל מחיר.
במצרים
לימים כתב רמטכ"ל צבא מצרים סעד א-שאזלי בספרו חציית התעלה כי הפלת הטייסים הרוסיים שימחה במידת מה את טייסי חיל האוויר המצרי שסבלו עד אז מיחס מזלזל מצד האורחים הרוסים שלגלגו על יכולות ההטסה הירודות של הטייסים המצריים והטילו עליהם את האשמה לעליונות האווירית של חיל האוויר הישראלי.
בארצות הברית
לאחר כחודשיים פרסם הוושינגטון פוסט, על סמך מקורות מצריים, את דבר קיומו של קרב האוויר בין מטוסים ישראלים לסובייטיים ואת תוצאותיו.
ההשלכות על המלחמה ואחריה
כבר בשבוע האחרון של יולי העלתה ארצות הברית הצעה להפסקת אש, שכללה הפסקת גיחות הן אוויריות והן יבשתיות ושמירה על הסטטוס קוו הצבאי ברצועה של 50 ק"מ משני עברי תעלת סואץ. ישראל קיבלה את ההצעה ב-6 באוגוסט ולמחרת קיבלה אותה מצרים. הפסקת האש נכנסה לתוקפה בליל 7–8 באוגוסט, אך למרות הפרתה הברורה בהמשך על ידי מצרים שניצלה אותה לקידום מערכי הטילים נ"מ לעבר תעלת סואץ, נמנעה ישראל מלהפר את ההסכם ולתקוף את המערכים ההולכים ונבנים. עם זאת, הכירה ארצות הברית בהפרות המצריות של הפסקת האש ובאיפוק הישראלי, וכתוצאה מכך הסכימה לצייד את ישראל באמצעי לחימה חשובים כמערכות לוחמה אלקטרונית מוטסות, טילי אוויר קרקע נגד מכ"ם ופצצות מצרר.
טיפשים בלי הפסקה 2
טיפשים בלי הפסקה 2 (באנגלית: Dumb and Dumber To) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2014 אותו ביימו האחים פארלי. זהו סרט המשך של "טיפשים בלי הפסקה". הסרט יצא לאקרנים ב-14 בנובמבר 2014, ודורג בראש טבלת שוברי הקופות בארצות הברית, לאחר שהכניס 35.6 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון להקרנתו.
עלילת הסרט
העלילה מתרחשת 20 שנה לאחר הסרט הקודם. בסרט זה לויד, אחד מגיבורי הסרט הקודם, נמצא בבית חולים פסיכיאטרי, מאז שנפרד ממארי, בחורה שאהב. לאחר ביקור אצלו, הבין הארי, חברו של לויד, שלויד התלוצץ איתו במשך 20 שנה. לאחר מכן, השניים הלכו לבית של הארי וגילו שיש להארי בת אבודה. בעקבות זאת יצאו השניים להרפתקה על מנת לחפש את הבת האבודה של הארי.
מוזיקה
את המוזיקה לסרט הלחינו הצמד המוזיקלי-אלקטרוני "אימפריית השמש" ופסקול הסרט כלל רק שלושה שירים של הצמד שנקראים "Alive", "Tonight" ו-"Wandering Star".
טרנז'דאן
טרנז'דאן (בהונגרית: Tarnazsadány) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה גם בטרנז'דאן מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 1,439 תושבים ובשנת 2021 רק 1,176 תושבים.
האזור מיושב לסירוגין מתחילת המאה ה-14 עד ימינו, היישוב עצמו הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1301.
יהודי טרנז'דאן
יהודים חיו בטרנז'דאן במאה ה-18 ובמאה ה-19. בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
המארבי
מועדון הכדורגל המארבי (בשוודית: Hammarby IF Fotbollförening) הוא מועדון כדורגל שוודי המייצג את הרובע סדרמאלם שבעיר סטוקהולם שבשוודיה.
היסטוריה
המועדון משחק בליגת העל השוודית, ולאורך ההיסטוריה הקבוצה זכתה באליפות אחת (ב-2001) וסיימה פעמיים כסגנית האלופה (ב-1982 וב-2003). המועדון נחשב למחזיק בקהל האוהדים הגדול ביותר בליגה, והוא נחשב לאחד ממועדוני הכדורגל הגדולים באירופה מבחינת מספר השחקנים הפעילים בו, עם למעלה מ-3,000 שחקנים בשלל מחלקות המועדון. היריבות המרכזיות של המועדון הן א.י.ק סולנה ויורגודן, כאשר האחרונה חולקת עם המארבי את אותו אצטדיון מאז 2013.
אוהדים
מאז 2014, להמארבי יש את ממוצע האוהדים הגבוה ביותר בליגה. בעונת 2015 עמד ממוצע האוהדים על 25,507 אוהדים למשחק, שיא חדש בליגת העל השוודית. בשנת 2022 שברה המארבי את השיא של עצמה, עם ממוצע של 26,372 אוהדים למשחק.
בשנת 2008, ערוץ הספורט "Setanta Sports" הגדיר את האצטדיון הביתי של המארבי כאצטדיון ה-11 הרועש ביותר בעולם.
דיוויזיית השדה ה-20 של הלופטוואפה
דיוויזיית השדה ה-20 של הלופטוואפה (בגרמנית: 20. Luftwaffen-Feld-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-1 בנובמבר 1943 בדנמרק, והועמדה תחת פיקוד אריך פרונהופר, אשר הוחלף עד מהרה בווילהלם קריזולי. ב-1 ביוני 1944 שונה שם הדיוויזיה לדיוויזיית הסער ה-20 של הלופטוואפה, והיא הועברה לאיטליה, שם לחמה בקרבות על הקו הגותי. ב-12 באוקטובר 1944 נהרג קריזולי על ידי מארב של פרטיזנים איטלקים, וב-28 בנובמבר 1944 פורקה הדיוויזיה ושרידיה צורפו לדיוויזיית הפאנצר ה-26.
שמאל (ממלכה עתיקה)
שָׂמָאל (Samʼal, נקראה בפי מלכיה  יאדי) הייתה ממלכה עתיקה ששכנה בדרום טורקיה. בירתה שכנה בתל הארכאולוגי זינג'ירלי הויוק. במאה ה-10 לפנה"ס, התיישבו באתר הקדום הארמים והקימו ממלכה ארמית בשם שמאל שהתקיימה עד המאה ה-7 לפנה"ס, אז נכבשה על ידי האימפריה הנאו-אשורית והפיכתה לפחווה אשורית. אתר העיר שוכן ליד הרי נור בנפת גזיאנטפ  במחוז דרום-מזרח אנטוליה.
שמות האתר
לאתר היו מספר שמות לאורך ההיסטוריה. בכתבים הקדומים מופיעים שני שמות, השם יאדי שהוא שם בשפה לא שמית, אולי בשפה הלוּוית, המצביע על כך שבתקופה מסוימת נכנסה לאזור אוכלוסייה לא שמית. ההגייה של שם זה אינה ידועה. שם זה היה בשימוש מלכיה של שמאל. השם שָׂמָאל היה שמה הרשמי שבו התכנתה תמיד בפי ממלכות אחרות וזרים. משמעות השם בשפות השמיות היא כיוון שמאל, וגם צפון, כמו שהמילה ימין משמשת גם לדרום ונתנה את שמה לממלכת תימן. להשערת החוקרים השם ניתן למקום על ידי דוברי שפות שמיות שהגיעו מהדרום, אולי בתקופת הממלכה השמית הגדולה של אבלה שהתקיימה באלף השלישי לפנה"ס, בעת שהאתר החל להיות מיושב, ואולי מאוחר יותר בתחילת האלף השני לפנה"ס, כשהממלכה האמורית של ימחד (היום חלב) שלטה בכל המרחב. השם שמאל היה נהוג בממלכת אשור, ואילו בכתובות מלכי שמאל היא נקראת לעיתים יאדי. בחלק מכתובות שלמנאסר השלישי היא מכונה לעיתים בית גַבַּרִ, על שם מייסד השושלת. השם המודרני זינג'ירלי הויוק, פירושו בטורקית "המקום של השרשרת". הויוק פירושו "תל", וזינג'ירלי פירושו שרשרת. השם ניתן למקום לאחר שהצבא העות'מאני הניח שרשרת ברזל לאורך הדרך ליד התל. זה מעשה חריג באזור זה, שבאותה עת שימש רק לרועים נוודים.
גאוגרפיה
מיקומה של העיר היה בעמק למרגלות המורדות המזרחיים של הרי נור (הרי אמאנוס בעת עתיקה), על דרך מעבר חשובה שחצתה את ההרים המשתרעים מצפון לדרום. העמק בו עובר נהר אמאנוס הוא צר וארוך, אורכו 20 ק"מ ורוחבו 10 ק"מ. הוא תחום בצפונו על ידי הרכס הגבוה של הרי הטאורוס, ממזרח על ידי רכס נמוך של גבעות שהפריד בין שמאל לאזור נהר הפרת, וממערב הרי נור. הרים אלה מפרידים בין שטחה הפנימי של צפון סוריה ממישור קיליקיה באנטוליה והים התיכון שבמערב. העיר המבוצרת שלטה בתנועת השיירות שהגיעו ממסופוטמיה דרך נהר הפרת, ועזבו אותו בחלקו העליון, במקום בו ברך הנהר היא הקרובה ביותר לים התיכון, כ-100 ק"מ ממזרח לזינג'ירלי. הרי הטאורוס הגבוהים היוו מכשול לתנועה בעת העתיקה, וחציית ההרים התאפשרה במספר מועט של מקומות. אחד המעברים הידועים נקרא "שערי קיליקיה" והדרך אליו נמצאת 160 ק"מ ממערב לזינג'ירלי. תושבי שמאל היו בקשר מתמיד עם תרבויות מדרומם, ששכנו לאורך נהר האורונטס וסוריה. המעבר לשם נעשה דרך עמק הנהר קראסו (Karasu) יובלו הצפוני של האורונטס, שנשפך אליו 100 ק"מ מדרום לשמאל. משם הגיעה הדרך לעמק אמוק, שבו שכנה במחצית הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס עיר הבירה של ממלכה אזורית חזקה בשם פָּלישְׂתין, באתר הידוע היום בשם תל טאיינאט. הרי נור שימשו בעת העתיקה כמקור עשיר לעצי ארז ואורן שנשלחו במורד הפרת למסופוטמיה.
היסטוריה
על פי ממצאי הקרמיקה מהאתר שנמצאו בחפירות במאה ה-19 ונבחנו על ידי המשלחת הארכאולוגית החדשה של אוניברסיטת שיקגו, האתר של שמאל אוכלס בתקופת הברונזה הקדומה (3300 לפנה"ס - 2400 לפנה"ס), ולאחר מכן במחצית הראשונה של האלף השני לפנה"ס, תקופת הברונזה התיכונה. בתקופה זאת התקיימה באזור הממלכה האמורית של ימחד. שמאל מוזכרת בכתובת של המלך המצרי תחותמס השלישי שמלך במאה ה-15 לפנה"ס, שם נקראה שַׁמאַלַוַ. הסיומת וַ היא סיומת בשפה הלווית שנוספה לשם השמי. באתר לא נמצאו ממצאי קרמיקה מתקופת הברונזה המאוחרת (1200-1550 לפנה"ס) וגם לא מתקופת ברזל I (1000-1200 לפנה"ס). העדר הקרמיקה מתקופה זאת מצביע על כך שהאתר ניטש בתקופת פריחתן של ממלכת מיתני והאימפריה החתית ובחלק מתקופת הממלכות הנאו-חתיות. במאה ה-10 לפנה"ס, בתקופת ברזל II, האתר יושב מחדש על ידי שושלת ארמית חדשה שמייסדה היה המלך גַבַּרִ. כניסת השושלת הארמית של בית גבר הייתה חלק מכניסת הארמים לאזור שבו שכנו הממלכות הנאו-חתיות והקמת ממלכות ארמיות. בהמשך הפכו מלכי השושלת את היישוב לבירת ממלכה בשם שמאל. עם עליית האימפריה הנאו-אשורית, הפכה הממלכה בהמשך למדינה ואסלית של אשור, ולאחר מכן הפכה לפחווה אשורית, עד לנפילת ממלכת אשור בשנת 609 לפנה"ס.
ממלכת שמאל
ממלכת שמאל הייתה ממלכה קטנה במחצית הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס, ששכנה באזור הרי נור. המידע העיקרי על הממלכה מקורו באסטלות מלכותיות ולוחות מאבן של המלכים כלמו, פנמו השני ובר-רַכִּב, שמלכו בממלכת שמאל, וברשימות אשוריות. התל המקורי, שגודלו היה ארבעה דונם, הורחב על ידי השושלת הארמית שהתיישבה במקום והפך למצודה מלכותית מסיבית.
שמה של שמאל מופיע לראשונה בכתובות מלכי אשור, בתיאור מסעו למערב של שלמנאסר השלישי בשנת 858 לפנה"ס במטרה להילחם ולכבוש ממלכות נאו-חתיות. אחד השמות המופיע באנלים הוא חַ'נִ וגם חַ'יַנֻ, שעל פי האנלים, היה אחד המלכים שהוכו על ידי אשור. שמה של שמאל מופיע שוב באנלים של שנת 857 לפנה"ס, במסעו הנוסף של שלמנאסר השלישי, כאחת הממלכות שמיהרו לשלם מס לאשור. שמאל מופיעה שלישית ברשימת הממלכות שהעלו מס לאשור, דבר המצביע על עושרה באותה עת. הממלכה לא השתתפה בקרב קרקר, שהתרחש בשנת 853 לפנה"ס בין ברית של 11 מלכים לבין אשור, אבל שמה מוזכר באנלים של מסע זה. אבל התפשטות אשור נבלמה באזור זה. היישוב באתר הפך בהמשך מעיר-מדינה לממלכה קטנה. העיר התרחבה וכבשה שטחים מכרכמיש, אזורים סביב אדנה וכן גם מממלכת קְוֵה . הממלכה לא הפכה לחלק מקיליקיה. בכתובת כלמו, מספר כלמו מלך שמאל שביקש את סיועו של מלך אשור בהורדת הלחץ של מלכת הדננים (ממלכת קוה), ממערב לשמאל, שהגבירה את כוחה. בכתובת אזתוד, מציין אזתוד מלך הדננים שהרחיב את ממלכתו. תיארוכה של הכתובת שנוי במחלוקת בין החוקרים, בין המאה ה-9 לפנה"ס והמאה ה-8 לפנה"ס, וייתכן שמדובר באותו אירוע היסטורי המתואר בשתי הכתובות. במסע מלחמה נוסף של שלמנאסר השלישי בין השנים 833-839 לפנה"ס, נכבשה ממלכת קוה, ובכך ירד הלחץ שלה משמאל. לאחר מותו של שלמנאסר השלישי, חזרה ממלכת שמאל להיות ממלכה עצמאית.
השערת החוקרים היא שניסיון ההפיכה בשמאל קשור במאבקים בין אשור ואוררטו על השליטה בסוריה ודרום אנטוליה, כאשר המורד נתמך על ידי אוררטו ובנות בריתה, ופנמו השני נתמך על ידי אשור. המלכתו באה כנראה בעקבות ניצחונו של תגלת-פלאסר השלישי על אוררטו בשנת 743 לפנה"ס, וכפרס על נאמנותו לאשור קיבל גם שטחים על חשבון ממלכת גורגום, שתמכה באוררטו. בעקבות כיבושיו של תגלת פלאסר, צורפו ארפד ופתינה, שכנותיה הדרומיות, לאשור. המלך האחרון הידוע של שמאל הוא בר-רַכִּב, שמתאר את עצמו כ"עבד תגלת-פלאסר". באותה עת שלטה אשור שלטון מוחלט על שמאל. מסוף ימי תגלת-פלאסר ישנה גם תעודה שנמצאה בכלח, שבה מצוין שמה של שמאל כאחת המדינות שהעלו מס לאשור. שמאל סופחה לאשור ביחד עם קוה, בסוף ימי תגלת פלאסר או בתחילת ימי שלטונו של יורשו, שלמנאסר החמישי. בשנת 713 לפנה"ס היא הייתה אחת הפחוות האשוריות ששלחו יחידות צבא למסע המלחמה של סרגון השני כנגד תבל. בירת ממלכת שמאל הפכה למרכז פחווה אשורית. בשנת 681 לפנה"ס, בימי אסרחדון, נתן נציב שמאל את שמו בתור אפונים שעל שמו נקראה השנה. בשנת 671 לפנה"ס הציב בה המלך האשורי אסרחדון את אסטלת הניצחון שלו על מצרים. לאחר קריסת האימפריה האשורית בשנת 609 לפנה"ס, חלה ירידה בהתיישבות באתר והוא נינטש בצורה מסודרת על ידי תושביו.
בחפירות נמצאו בראש התל שרידי מצודה קטנה, כנראה מהתקופה הפרסית, אך לא נמצאה כל קרמיקה. לאחר הכיבוש של אלכסנדר הגדול בסוף המאה ה-4 לפנה"ס, נבנתה עיר הלניסטית בשם ניקופוליס (היום İslahiye), כ-10 ק"מ מדרום לתל. בסוף המאה ה-19 נבנה על התל הכפר זינג'ירלי הויוק.
שושלת מלכי שמאל בתקופת הברזל
תאריכי תקופת השלטון, הן הערכה מקורבת.
ארכאולוגיה
החפירות באתר החלו בשנת 1888 על ידי משלחת גרמנית של החברה הגרמנית האורינטלית (Deutsche Orient-Gesellschaft), בראשותם של הארכאולוג האוסטרי פליקס פון לושאן והארכאולוג הגרמני רוברט קולדווי (Robert Koldewey). בהמשך התקיימו עונות חפירה נוספות, בשנים 1890, 1891, 1894 ו-1902. בשנת 1954 התקיימה חפירת בדיקה נוספת, על ידי הארכאולוג הגרמני הלמוט תאודור בוסרט.
בחפירות התגלתה על האקרופוליס מצודה מבוצרת היטב, המעוצבת כטיפה, ומוקפת בעיר תחתית גדולה (שלא נחפרה). שטח האקרופוליס 70 דונם. בחומת המצודה היה שער אחד בכיוון דרום. ביצורי המצודה נבנו כנראה בתקופה אחת במאה ה-9 לפנה"ס. העיר הייתה מוקפת בחומה כפולה בעלת מראה של עיגול כמעט מושלם ובחומה היו שלושה שערים. חומות העיר נבנו בשני שלבים: שלב אחת במאה ה-9 לפנה"ס, ביחד עם המצודה, והשלב השני נבנה על ידי האשורים במאה ה-7 לפנה"ס. האקרופוליס חולק באמצעות קירות למתחמים נפרדים. בתוך המתחמים נמצאו מספר מבנים שנבנו בסגנון בית חילאני במאה ה-9 וה-8 לפנה"ס.
בין הממצאים החשובים באתר היו חמישה פסלי ענק של אריות בסגנון נאו-חתי, שגולפו מאבן וככל הנראה שמרו על שערי העיר, אבל ייתכן גם שנקברו במהלך טקס בתוך המצודה. השערת החוקרים היא שמקורם של פסלי האריות היא באתר של מחצבת יסמק שהייתה חלק ממלכת שמאל. בחפירות נמצאה גם כמות גדולה של אורטוסטטים מגולפים וכן כתובות בשפות הארמית, פיניקית ואכדית. הכתובות והאורטוסטטים מוצגים במוזיאון פרגמון בברלין ובמוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול בטורקיה. ממצא חשוב נוסף היא אסטלת הניצחון של המלך האשורי אסרחדון, המתעדת את ניצחונו על המלך המצרי תהרקה. יומני החפירה של האתר אבדו בעת מלחמת העולם השנייה.
באוגוסט 2006 החלה חפירה חדשה באתר של משלחת המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו בניהולו של דייוויד שלואן (David Schloen), שמתוכננת להימשך שנים רבות.
האסטלה של כתמו
כתמו (כותמווה) היה פקיד בית המלוכה שחי במאה ה-8 לפנה"ס בשמאל. בשנת 2008 נמצאה באתר אסטלה שהוא הורה לחקוק לאחר מותו. האסטלה ביקשה שהמתאבלים עליו ינציחו לאחר מותו את חייו ויחגגו את "את נשמתו הנמצאת באסטלה הזאת". אזכור הנשמה באסטלה, הוא אחד האזכורים המוקדמים בתרבות המזרח הקרוב של נשמה כישות נפרדת מהגוף. האסטלה עשויה מבזלת ומשקלה כ-363 ק"ג. גובהה כ-91 ס"מ ורוחבה 61 ס"מ.
עילי בוטנר וילדי החוץ
עילי בוטנר וילדי החוץ הוא הרכב מוזיקלי המורכב מעילי בוטנר, אדר גולד, אוהד שרגאי ותום גפן. בעבר כלל ההרכב גם את גל לוגסי. להרכב שני אלבומים: "תם ולא נשלם" אשר זכה בתואר אלבום זהב והאלבום "בית". בספטמבר 2013 נבחרו חברי ההרכב לאנשי השנה במצעד של גלגלצ ו-ynet.
היסטוריה
בסוף שנת 2011 החל בוטנר בשיתוף פעולה עם הזמרים אדר גולד ואוהד שרגאי, שהתפרסמו שניהם כשהשתתפו בתוכנית הטלוויזיה "כוכב נולד". לאורך שנת 2012 יצאו חמישה סינגלים של ההרכב: "רץ אלייך", "תיתן לי יד", "תם ולא נשלם", "נעים עכשיו" ו"קדימה הלאה". שירים אלו זכו להצלחה רבה במצעדי הפזמונים השונים, והביאו לזכייתו של ההרכב בתואר "תגלית השנה" במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג' לשנת תשע"ב. בינואר 2013 יצא אלבום הבכורה של ההרכב, "תם ולא נשלם", בהפקתם המוזיקלית של הצמד גיא מנטש ויהל דורון. בוטנר כתב והלחין את כל שירי האלבום. בשיר "כל עוד נשאר לאהוב" השתתפה גולד בכתיבה. בוטנר גם שר שיר אחד באלבום, "נהר".
באוגוסט 2013 זכה האלבום "תם ולא נשלם" בתואר אלבום זהב. בספטמבר 2013 נבחרו עילי בוטנר וילדי החוץ - לאנשי השנה במצעד של גלגלצ ו-ynet, הרכב השנה ברשת ג' ברדיו קול רגע. בשנת 2013 זכה שירם "תם ולא נשלם" בטקס נבחרי הילדים (של ערוץ הילדים) בתואר שיר השנה.
בשנת 2014 התפרסמו שני סינגלים של ההרכב: "בוקר יעלה" ו"תצרח". בינואר 2015 יצא הסינגל "טיפות", בו בוטנר הוא הסולן. שירים אלו נכללו באלבום הכפול "מילים, לחן, גיטרות: עילי בוטנר" שיצא במרץ 2015. תקליטור אחד של האלבום כלל את השירים החדשים של ההרכב וכן אוסף של שירים מאלבומיו הקודמים של בוטנר, והתקליטור השני כלל הופעה חיה של "עילי בוטנר וילדי החוץ". מן השירים החדשים התפרסם כסינגל גם השיר "על קצות האצבעות".
בדצמבר 2016 הצטרפו להרכב שני זמרים נוספים: תום גפן וגל לוגסי. בספטמבר 2017 יצא אלבומם השני של עילי בוטנר וילדי החוץ, "בית". האלבום הוא אלבום קונספט הסובב סביב גירושי הוריו של בוטנר והשפעתם עליו. באפריל 2018 עזבה לוגסי את ההרכב.
באפריל 2020 הוציא ההרכב שיר ראשון מזה שלוש שנים: "ניפגש בחלומות", אותו כתב נעם חורב והלחין עילי בוטנר, העוסק בהתמודדות עם הבדידות שהגיעה בעקבות התפשטות נגיף הקורונה. כל אחד מחברי ההרכב הקליט את השיר וצילם את הקליפ מביתו.
ב-20 ביולי 2023 הוציאו את הסינגל "זוכר הכל". השיר הגיע למקום העשירי במצעד השבועי של מדיה פורסט.
נדרים
{{פירושונים|
איך לקרוא ספר
איך לקרוא ספר (באנגלית: How to Read a Book) הוא ספר שכתב מורטימר ג'. אדלר ויצא לאור לראשונה ב-1940. הוא כתב את הספר מחדש ביחד עם צ'ארלס ואן דורן (Charles Van Doren), והספר ראה אור במהדורה המתוקנת ב-1972.
"איך לקרוא ספר" מציע קווים מנחים לקריאה ביקורתית של ספרי מופת מכל סוג, אולם נמנע מלהמליץ על ספר כלשהו מחוץ למסורת המערבית; מהדורת 1972 בוחנת לראשונה סוגות שונות כמו שירה, היסטוריה, מדע, ספרות בדיונית.
סקירה כללית של המהדורה האחרונה
הספר "איך לקרוא ספר" מחולק לארבעה חלקים, בכל אחד מהם מספר פרקים.
חלק 1: ממדי הקריאה
אדלר פותח בהסבר כי ספר זה מיועד לאדם המעוניין לקרוא על מנת להרחיב את הבנתו. אדלר מציין כי ישנם שני סוגי קריאה, האחת למטרת השגת מידע והשנייה להשגת הבנה. ספר זה עוסק בקריאה למטרת הרחבת ההבנה. הוא חוזר בתחילת הספר על הסיבות שבגללן החליט לכתוב ספר זה - העובדה שאנשים כיום איבדו את מיומנות הקריאה למטרת הבנה. הוא תולה את האשמה במערכת החינוך ובמיוחד באוניברסיטאות, אשר נכשלו בהכשרת הבוגרים למשימה זו. בכך מתייחס אדלר בעיקר לקריאה של היצירות הספרותיות הגדולות.
אדלר מונה ארבע רמות של קריאה: בסיסית (העוסקת בהבנת המשפטים ומשמעותם), ביקורתית (ניתן לכנות זאת גם קריאה מרפרפת, קריאה תחומה בזמן אשר העוסקת במענה על שאלות בסיסיות כמו במה עוסק הספר), אנליטית (קריאה עמוקה ומקיפה של הספר, ראה חלק 2) וקריאה סינופטית (קריאה השוואתית).
חלק 2: השלב השלישי של הקריאה: קריאה אנליטית
כאן אדלר מציג את שיטתו לקריאת ספרות לא-בדויה על מנת להגיע להבנתה. הוא טוען שיש לנקוט בשלוש גישות נפרדות של קריאה על מנת להוציא את המיטב מספר, אבל אין הכוונה שלצורך ביצוע שלוש רמות אלו של קריאה יש לקרוא אותו הספר שלוש פעמים, מכיוון שהקורא המנוסה יהיה מסוגל לבצע את כל השלוש במהלך קריאה בודדת של הספר. אדלר מכנה את סוגי הקריאות, "מבנית", "פרשנית" ו"ביקורתית".
השלב הראשון של הרמה השלישית של הקריאה הוא הבנת המבנה והמטרה של הספר. הוא פותח בקביעת הנושא הבסיסי וסוג הספר שנקרא, זאת על מנת לחזות טוב יותר את התכנים ולהבין את הספר מראשיתו. אדלר כותב שהקורא חייב להבחין בין הספרים המעשיים לספרים התאורטיים, כמו גם לקבוע את תחום המחקר שהספר משתמש בו. כמו כן, אדלר כותב שהקורא צריך לציין כל חלוקה שקיימת בספר ושהללו אינן מוגבלות לחלוקה לפרקים. לבסוף, על הקורא למצוא אילו בעיות מנסה המחבר לפתור.
בשלב השני של הרמה השלישית של הקריאה, מנחה אדלר את הקורא כיצד לקרוא את הספר קריאה ביקורתית. הוא טוען שכעת כשהקורא מבין את מטרותיו וטיעוניו של המחבר, הקורא הועלה לדרגת הבנה של הספר, וכעת הוא מסוגל (וחייב) לשפוט את מעלותיו ודיוקו של הספר. אדלר סבור שהדרך שבה יש לשפוט את הספר היא באמצעות בדיקת תקפות הטיעונים שלו. הקורא יכול למצוא כשלים בדרך הסקת המסקנות, הדיוק בעובדות, ביסוס ההנחות, אם כי הוא חופשי לאהוב את הספר או לא לאהוב אותו בכל מקרה.
השיטה המוצגת מכונה לעיתים שיטת מבנה-תוכנית-הערכה (Structure-Proposition-Evaluation (SPE) method), אם כי אין משתמשים במונח בספר.
חלק 3: גישות לסוגים שונים של קריאת החומר
הספר דן בקצרה בגישות לקריאת ספרות בדויה ושירה, ומציע ספרים נוספים להיעזר בהם. הוא מסביר את השיטה של קריאת ספרים גדולים – יש לקרוא את הספר שהשפיע על הסופר לפני שקוראים את עבודותיו של הסופר – ונותן מספר דוגמאות לשיטה זו.
חלק 4: המטרות העליונות של הקריאה
חלק זה של הספר דן במיומנות הקריאה הסינופטית: קריאה השוואתית של מספר ספרים בנושא מסוים על מנת להרחיב את ההבנה בתחום מסוים. דוגמאות לתחום הקריאה יכולים להיות אהבה, מלחמה ואף פיזיקת חלקיקים. הספר מסתיים בהסבר על חשיבות הקריאה כאמצעי להרחבת התודעה. על פי אדלר, ישנו מספר קטן של ספרים אשר יכולים לגרום להרחבת תודעתו של הקורא. קריאתם מלווה בקושי אך קושי זה שווה את התועלת. אדלר בעיקר מתייחס ליצירות הספרותיות הגדולות המקובלות בעולם המערבי.
יחסי גרמניה–פיג'י
יחסי גרמניה–פיג'י הם היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין הרפובליקה של פיג'י.
סקירה כללית
הרפובליקה הפדרלית של גרמניה ופיג'י כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1 באוגוסט 1973. לגרמניה אין שגרירות בפיג'י אלא היא מיוצגת על ידי שגרירות גרמניה בוולינגטון, ניו זילנד. מאידך, פיג'י מיוצגת בגרמניה באמצעות הנציבות העליונה בלונדון, הממלכה המאוחדת.
כלכלה ופיתוח
היחסים הכלכליים הדו-צדדיים מוגבלים. היבוא לגרמניה הסתכם בשנת 2019 ב-1.749 מיליון אירו ואילו היצוא הגרמני הסתכם ב-8.671 מיליון אירו.
ה-Deutsche Gesellschaft für Internationale Zusammenarbeit (GIZ) GmbH מקיים משרד אזורי בבירה סובה ומתאם משם את שיתוף הפעולה לפיתוח גרמניה עם האזור, כמו תוכנית אזורית להתאמה לשינויי אקלים ופרויקטים אזוריים המקדמים את ההגנה על המגוון הביולוגי הימי והחופי, כמו גם שימור יערות.
גרמניה תומכת גם בפיתוח מדינת האי ב באמצעות תרומותיה לקרן הפיתוח האירופית (EDF) ויישמה בעבר מיקרו-פרויקטים בתחומי התשתיות, בתי הספר והכשרה מקצועית ובריאות.
בשנת 2017, ועידת שינוי האקלים COP23 התקיימה בבון בראשות נשיאות פיג'י. שיתוף הפעולה הטוב והדוק בין המדינות סייע להבטיח כי הכנס יצליח. פיג'י חברה בקבוצת המדינות בנושא אקלים וביטחון באו"ם.
איה (פסוק)
אַ֫יַה (آيَة, תעתיק מדויק: אַאיַה), ברבים אַיַא֫ת (آيَات, תעתיק מדויק: אַאיַאת), היא מילה ערבית שפירושה "אות" או "מופת". המילה מתייחסת בדרך כלל ל-6,232 פסוקי הקוראן (6,384 אם סופרים גם את הבסמאללה שפותחת כל סורה). המוסלמים מאמינים כי כל איה היא סימן מאללה.
מאחר שהקוראן אינו מסודר לפי סדר כרונולוגי, קיים קושי לתעד מה הייתה הסורה (ולפיכך האיה) הראשונה שנמסרה למוחמד. עם זאת, מרבית חוקרי האסלאם מסכימים כי האיה הראשונה שנמסרה למוחמד הייתה מסורת אל-עַלַק (סורת טיפת הדם):
רבים מאמינים כי סורת א-נַצְר (סורת הניצחון) הייתה הסורה האחרונה שקיבל מוחמד, שהאיה האחרונה שלה היא: ולפיכך הייתה זו האיה האחרונה שקיבל מוחמד מהאל.
טטרומינו
טטרומינו היא צורה גאומטרית המורכבת מארבעה ריבועים, כאשר כל אחד מהריבועים נמצא בניצב ללפחות ריבוע אחד אחר. הטטרומינו הן מקרה פרטים של הפוליאומינו בדומה לצורת דומינו או טרומינו (פוליאמינו בן 3 ריבועים, בקו אחד או בצורת L). מהיותה מורכבת מריבועים דו-ממדיים, כל צורה של טטרומינו היא דו-ממדית, זאת בניגוד לפולי-קובייה היכולה להיות מורכבת ממספר קוביות ועל כן מתקיימת גם במימד השלישי.
טטרומינואים חופשיים
כאמור, כל ריבוע של טטרומינו חולק צלע (או נמצא במקביל) לריבוע אחר לפחות. צורות אלה, הצורות המופיעות במשחק הטטריס, הן טטרומינואים חופשיים. לו הריבועים היו מתחברים זה לזה בקודקודיהם הצורה המתקבלת הייתה טטרומינו לא-חופשי. במילים אחרות, טטרומינו חופשי היא צורה אחידה שאינה מכילים חורים או מקטעים כלשהם. הטטרומינואים החופשיים הן מקרה פרטי של הפוליאומינואים החופשיים, שכן כל קבוצה של ריבועים ניתן לסדר כך שתיווצר צורה רציפה או צורה בעלת מרווחים או מקטעים.
טטרומינואים חד-צדדיים
שאר הטטרומינואים הם כיראליים והם:
כטטרומינואים חופשיים J שקול ל-L וההטרומינו S שקול לטטרומינו Z. אך בשני ממדים וללא שיקוף לא ניתן להפוך את J ל-L או את S ל-Z.
בעיות ריצוף הנוגעות לטטרומינואים
למרות שהטטרומינואים החופשיים מורכבים מסך של 20 ריבועים, הם לא יכולים להתלכד לצורה מלבנית, בדומה להקסאומינואים, בעוד שסט של פנטומינואים (צורה המורכבת מ-5 ריבועים) יכולים להתלכד כך שימלאו מלבן ללא רווחים בארבע דרכים שונות. ההסבר לכך מתבסס על משפט גומורי.
מלבן המכיל עשרים משבצות וצבוע בתבנית של לוח שחמט מכיל עשרה ריבועים שחורים ועשרה ריבועים לבנים. אבל סט שלם של טטרומינואים חופשיים מורכב מ-11 ריבועים בצבע לבן ועוד 9 ריבועים בצבע שחור (הטטרומינו מסוג T יכול להיות מורכב מ-3 ריבועים מצבע אחד ועוד ריבוע אחד בלבד מצבע שני). אותו הדבר לגבי טטרומינואים חד-צדדיים: סט שלם מורכב מ-28 ריבועים כאשר יש 15 צבעים מצבע לבן (או שחור) ועוד 13 ריבועים מבצע שחור (או לבן). מאחר שכמות הריבועים מכל צבע אינה זוגית ואינה שווה הצורות המרכיבות את הטטרומינואים לא יכולות להתלכד למבנה מלבני.
מנגד, קבוצה ובה 2 מופעים מכל טטרומינו הכוללת יחד 40 ריבועים, יכולה להתלכד למלבן בגודל 4X10 או 5X8. ישנם דרכים רבות בהן ניתן לצרף את המלבנים במלואים בעזרת צורות טטרומינו, אולם לכל בעיית ריצוף יש ייחודיות משלה:
שביל הבריחה
ריטה השתתפה בתחרות הקדם-אירוויזיון 1986 עם השיר. בהופעתה היא לבשה ז'קט צהוב שנשמט וחשף את כתפה, וזה עורר התעניינות רבה והפך אותה לדמות מדוברת מאוד. השיר הגיע למקום הרביעי בתחרות, ואף על פי שלא הגיע למקום הראשון, היה לאחד הלהיטים הגדולים בישראל באותה שנה.
האלבום הבין-לאומי הראשון
בשנת 1987 ריטה הקליטה גרסה אנגלית לשיר בשם "Last of the Great Pretenders" ויצא כסינגל לאלבום הבין-לאומי הראשון בלועזית "Breaking Those Walls".
המופע המשותף
באוגוסט 2001 ריטה ורמי קלינשטיין ביצעו גרסה מחודשת לשיר במופע המשותף שלהם, את קטע הראפ של קלינשטיין כתב סאבלימינל.
Yankee Hotel Foxtrot
Yankee Hotel Foxtrot הוא אלבום האולפן הרביעי של להקת הרוק האמריקאית וילקו, שיצא ב-18 בספטמבר 2001. ההקלטות לאלבום החלו בסוף שנת 2000. הקלטות אלו, שתועדו עבור הסרט "I Am Trying to Break Your Heart: A Film About Wilco", היו מלאות קונפליקטים כולל החלפת מתופפים וחילוקי דעות בין חברי הלהקה והמפיקים לגבי שירים. למרות זאת, האלבום הושלם בתחילת שנת 2001. האלבום הציג סאונד ניסיוני יותר מהפרויקטים הקודמים של הלהקה, והוא תואר כאלבום ארט רוק ואינדי רוק על ידי מבקרי מוזיקה. זה היה האלבום הראשון של הלהקה עם המתופף גלן קוצ'ה, והאחרון עם הנגן והכותב ג'יי בנט.
רפרייז רקורדס, חברת התקליטים של וילקו באותה תקופה, סירבה להוציא את האלבום מכיוון שהם לא היו מרוצים מהתוצאה הסופית; זה הוביל לעזיבתה של וילקו את החברה. לאחר מכן, הלהקה רכשה את הזכויות על האלבום ומאוחר יותר הוציאה את האלבום כולו בחינם באתר האינטרנט שלה ב-18 בספטמבר 2001. בנובמבר של אותה השנה, וילקו חתמה עם Nonesuch Records, שהוציא את האלבום בופן מסחרי ב-23 באפריל 2002. האלבום זכה לשבחים רבים ממבקרי מוזיקה עם יציאתו, והוא נחשב כאחד האלבומים הגדולים ביותר של שנות ה-2000. זהו גם הפרויקט הנמכר ביותר של הלהקה, לאחר שהגיע למקום ה-13 במצעד הבילבורד 200.
אהלי אשר תאבת
אָהֳלִי אֲשֶׁר תָּאַבְתָּ היא קינה לתשעה באב מאת רבי אלעזר בירבי קליר, שנקלטה בסדר הקינות לתשעה באב לפי מנהגי אשכנז. הקינה עוסקת בחשיבותו של בית המקדש כמקום השראת השכינה, ובאובדן מקומו של ה' לשכון בעולם עם חורבן בית המקדש.
מבנה הקינה
הקינה בנויה בעיקר בשימוש במילות קבע: השורה הראשונה בכל מחרוזת פותחת במילה "אהלי"; כל שורה שנייה פותחת ב"למה לנצח"; וכל שורה שלישית פותחת ב"ונהיית כ". כל מחרוזת מסתיימת בקטע פסוק או ברמז לפסוק הכולל את המילה "פה", וכך כל הקינה מאורגנת סביב הצליל "פה", באופן שיוצר אליטרציה. בנוסף לכך, הקינה כתובה באקרוסטיכון אלפביתי הפוך (תשר"ק).
מבנה זה מארגן את התוכן בכל מחרוזת באופן קבוע. השורה הראשונה פותחת בחשיבותו של בית המקדש; השורה השנייה מתארת את מצבו החרב של המקדש המתמשך לאורך שנים (למה לנצח); והשורה השלישית את העובדה שבעקבות החורבן ה' כבר אינו משרה את שכינתו בעולם.
שרשור
בסוף הקינה נוסף קטע סיום:. ככל הנראה קטע זה נועד לשרשר את הקינה הזו עם הקינה איכה את אשר כבר עשוהו. סיום הקטע "איכה יעיב באפו" הוא תחילת, שסביבו בנויה הקינה "איכה את אשר". קינה זו היא אכן הקינה הבאה אחרי "אהלי אשר תאבת" בסדר הקינות לפי מנהג אשכנז המערבי, אך במנהג אשכנז המזרחי השתנה הסדר ולכן השרשור לא נשמר.
גם בסוף הקינה הקודמת, היא קינת איכה אלי קוננו, מופיע במחזורי מנהג אשכנז המזרחי קטע סיום, החתום באקרוסטיכון "אלעזר", ומשרשר את הקינה הקודמת עם תחילת הקינה שלפנינו.
תוכן הקינה
כאמור, תוכן הקינה סובב סביב חשיבותו של בית המקדש כמקום השראת השכינה. הקינה מדגישה חשיבות זו כשהיא מציינת, למשל את דברי חז"ל שבית המקדש תוכנן עוד לפני בריאת העולם; וכשהיא מספרת כי מתן תורה בהר סיני נועד להיות הכנה להקמת המשכן והשראת השכינה.
כהמשך לכך, הקינה משתמשת במילים "למה לנצח", כדי להבליט את התמשכותו של החורבן, שבגינו מקום שכינתו של ה' בעולם אינו קיים וה' אינו שוכן בעולם עוד. הקינה מתארת מצב זה כשהיא אומרת שה' נהיה "כלא יוכל להושיע", "כטס בחלל", "כגר בארץ", או "כאורח במלון". בסוף כח מחרוזת מושם בפי ה' פסוק או שבר פסוק המדגיש שמקומו איננו עוד "פה" בעולם.
השפעה
בנוסף, אופיר מינץ-מנור מצא כי הקינה "אהלי אשר תאבת" השפיעה על שירו של אמיר גלבע "גבישיך להלך".
סורת אל-אח'לאץ
סורת אל-אִחְ'לאץ (ערבית: سورة الإخلاص), או סורת טוהר האמונה, היא סורה מספר 112 בקוראן. סורה קצרה זו מונה ארבעה פסוקים (אַיַא֫ת) בלבד, ולפי האמונה המוסלמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְריל ( جبريل ), כפי הנראה, במכה. לפי ספרו של אבּן אלצֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'ל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אלחֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת א-נאס ולפני סורת א-נג'ם. סורה זו מהווה הצהרה קצרה בדבר אמונת הייחוד (בערבית: توحيد, תַוְחיד), המבססת את האסלאם כדת מונותאיסטית. שם הסורה, "טוהר האמונה", מתייחס לחובה להישאר טהור ונאמן, או במצב של היטהרות מאמונות לא-אסלמיות, כגון עבודת אלילים או פוליתאיזם.
פירוט
אין הסכמה בקרב הפרשנים אם סורה זו נתגלתה למוחמד במכה או במדינה. התומכים בכך שהסורה ניתנה במכה מצביעים על רמז בדבריו של העבד בִלאל אבן רבאח, אחד מהצחאבה, בני לווייתו של מוחמד, אשר קרא "יחיד, יחיד!" בהתייחסו לאללה, עת עונה על ידי אדונו משום שקיבל את האסלאם טרם עשו זאת אנשי מכה. בנוסף, מוסר אוביי בן כעב, אף הוא מבני לווייתו של מוחמד ומנכבדי המוסלמים הראשונים, כי סורה זו נתגלתה לאחר שעובדי האלילים בשבט קורייש ביקשו ממוחמד להמציא לפניהם את שושלת היוחסין ואת דימויו החיצוני של אדונו, אללה.
בכל אחד מפסוקי הסורה נוצרה בעיה הנובעת מהצורך לבצע חריזה בסורה. כך, למשל, בפסוק הראשון, האל מתואר בתואר אַחַדֻ (أَحَدٌ, "אחד"), על אף שבפסוקים אחרים בקוראן המתייחסים למונותיאיזם הוא מתואר בשם "וֵאחִדֻ" (وَاحِدٌ, "יחיד"). הפסוק השני כולל שתי מילים בלבד: اللَّهُ الصَّمَدُ (אללהֻ א-צַּמַדֻ). המילה "צַּמַדֻ" היא מילה יחידאית בקוראן. ישנם מספר רב של פירושים למילת תואר זו. תפסיר אל-ג'לאלין הסוני טוען כי מדובר ב"זה שפונים אליו בעת צרה". תפסיר תנויר אל-מקבאס, המבוסס על דברי אבן עבאס, מפרש את "צמד" כאדון שפארו בשיאו וכל ברואיו זקוקים לו. משמעויות נוספות על פי אבן עבאס הן: זה שאינו שותה או אוכל, זה שאין לו מראה חיצוני וזה שקיים לנצח. תפסיר אבן-כאתִ'ר מוסיף על סמך חדית' מאוביי בן כעב כי "צמד" משמעותו גם "זה שלא נולד ולא ימות ולא ישאיר ירושה אחריו". בפסוק השלישי היה ראוי לציין ראשית שאללה לא הולד, ורק אחר כך שאללה לא הוליד. הפסוק הרביעי: "שווה לו אין גם אחד", הוא הצהרה מהותית על נשגבותו של אללה התומכת ברעיון התנזיה. סדר המילים התקין בפסוק זה אמור היה להיות "וּלַם יַכֻּן לַהֻ כֻּפֻוַּן אַחַדֻן", כלומר, "אין גם אחד שווה לו", אך הוא היה צריך להשתנות עקב החריזה. לפיכך, סורה זו מבססת את ייחודו של הבורא, היא אמונת הייחוד. מוכרז בה כי אין שווה לאללה, כי אין לו ראשית (לא נולד) או סוף, וכי אין שני לו. המסורת האסלאמית רואה את סורה זו כשקולה לשליש מהקוראן כולו. נוסף על כך, שינונה מאתיים פעם כמוהו כחמש מאות שנה של קיום מצוות.
עבד אל-מלכ בן מרואן, הח'ליף החמישי מבית אומיה, אשר בתקופת שלטונו נבנתה כיפת הסלע בירושלים, חקק בה סורה זו.
דיפירון
דיפירון (Dipyrone) או מטאמיזול (Metamizole) היא תרופה המשמשת כמשכך כאבים (אנלגטיקה) ומוריד חום (אנטי-פיורטיקה) שאיננו מגיב לאמצעי טיפול אחרים. בישראל התרופה מוכרת בשמה המסחרי אופטלגין והיא אחת התרופות הנפוצות ביותר בשימוש.
לתרופה תופעת לוואי נדירה ומסוכנת של אגרנולוציטוזיס. בשל החשש, משנות ה-70 של המאה ה-20 נאסר השימוש בדיפירון בארצות הברית, ובהמשך במדינות נוספות כגון אוסטרליה, יפן וחלק ממדינות האיחוד האירופי.
אגרנולוציטוזיס
הסיכון באוכלוסיית העולם מוערך כיום בכ-0.2-2 מקרים למיליון ימי שימוש, מתוכם 7% קטלניים. או במילים אחרות, במדינה של 6 מיליון תושבים שכל אחד מהם נוטל דיפירון יום בחודש, יתרחשו 1-10 מיתות בשנה. שכיחות התופעה משתנה על פי אזורים גאוגרפיים ונמוכה במיוחד במדינת ישראל, על אף שהשימוש בתרופה זו בה נפוץ ביותר.
למרות נתונים אלו, יש להדגיש שמספר מחקרים שנערכו בשנת 1998 והשוו בין מספר מקרי המוות למיליון איש כתוצאה מנטילת תרופות משככות כאבים שאינן ממכרות, הראו שאקמול ודיפירון בעלות סיכון דומה. במחקר ראשון מספר מקרי המוות למליון איש היו: דיקלופנק (וולטרן) = 592, אספירין = 185, דיפירון = 25 ופרצטמול (אקמול) = 20. במחקר השני הנתונים היו: דיקלופנק (וולטרן) = 592, אספירין = 202, פרצטמול (אקמול) = 25 ודיפירון = 20. בשנת 2015 נערך מחקר מטא-אנליזה שהתבסס על 79 ניסויים. המחקר מצא שאין הבדל בסיכון לאירועים שליליים ואירועים שליליים קיצוניים בין דיפריון לבין פרצטמול, נוגדי דלקת שאינם סטרואידים ופלצבו.
נתונים אלו מצביעים על כך שרמת הסיכון של דיפירון דומה לרמת הסיכון של אקמול, ובסיכום המחקר טענו החוקרים ש"הערכת הסיכון שפורסמה בשנות ה-70 הייתה מוגזמת". יחד עם זאת, בקרב ילדים עד גיל 17 לא ניתן לומר שהתרופה בטוחה כמו נוגדי דלקת שאינם סטרואידים, ועל סמך תיאורי מקרה נראה שקיים סיכון לא זניח לאגרנולוציטוזיס. בשנת 2022 התפרסם לראשונה מקרה מוות בישראל מאגרנולציטוזיס שנגרם מאופטלגין בייצור חברת טבע.
היסטוריה
דיפירון סונתז לראשונה בגרמניה בשנת 1920, על ידי חברת Hoechst AG, ושיווקה החל בשנת 1922. התרופה הייתה בשימוש חופשי בכל העולם ללא מרשם עד שנות ה-70, אז עלה חשד כי היא גורמת לתופעת לוואי מסוכנת אך נדירה של אגרנלציטוזיס. בשנת 1974 נאסרה התרופה לשימוש בשוודיה, ב-1977 היא נאסרה בארצות הברית ולאחר מכן גם במדינות נוספות, בהן: יפן, ואוסטרליה. ברוב מדינות אירופה, התרופה ניתנת רק במרשם רופא. ברוסיה, בישראל, בברזיל, במקסיקו, בסין, במצרים ובמדינות נוספות התרופה נמכרת ללא מרשם. ברוסיה מהווה הדיפירון 80% משוק משככי הכאבים ללא מרשם.
מנגנון פעולה
מנגנון הפעולה אינו מפוענח דיו. ידוע על עיכוב סינתזת פרוסטגלנדין במערכת העצבים המרכזית, עיכוב האנזים אדנילט ציקלאז (adenylate cyclase) המתווך כאב, תיתכן חסימה ישירה של יוני סידן.
תיאודור הרצל (אוניית מפרשים)
תיאודור הרצל הייתה ספינת האימונים הראשונה להכשרת ימאים יהודים בימאות מעשית, ושימשה להכשרת בני נוער מתנועת בית"ר בריגה (לטביה) בשנות ה-30 של המאה ה-20.
רקע
עיקר המאמץ של כל התנועות הציוניות התמקד בראשית המאה העשרים בהכשרת בני הנוער בעבודת אדמה, כי הדוקטרינה החלוצית גרסה באותה עת שהגשמת הציונות תושג על ידי חידוש הקשר של העם לאדמתו בארץ ישראל.
ביוזמתו של ירמיהו הלפרן הוקמה ב-1931 מחלקה ימית בבית"ר, ששמה לה למטרה לקדם את ההכשרה הימית של הנוער העברי בתפוצות. בבסיס היוזמה עמדה החשיבות האסטרטגית, הכלכלית והביטחונית של שליטה בים עבור המדינה העומדת לקום בארץ ישראל.
בשני מרכזים באירופה החלה הכשרת הצעירים היהודים: בצ'יוויטווקיה שבאיטליה הוקם בית ספר ימי להכשרת קציני ים ואילו בריגה שבלטביה החלו בהכשרת מלחים בעבודת ימאות מעשית.
רכישת אוניית האימונים
בהתחלה הצטרפו צעירים יהודים בלטביה לדייגים מקומיים ואחרים החלו לפעול במסגרת מועדון היכטות במקום. בשנת 1934 גם נפתח קורס ניווט ימי בקן בית"ר בריגה. עם זאת, לאחר שהתברר שאין די בעבודות הדיג ובפעילות במועדון היכטות כדי להכשיר ימאים, הוחלט לקנות ספינה שתשמש כאוניית אימונים. ביולי 1935 נרכשה בטאלין שבאסטוניה ספינת מפרש בת 26 שנים שנבנתה שם בשנת 1909. נראה שברכישת הספינה היה מעורב איש-ים לא-יהודי שאף סייע בהכשרתם הימית של צעירי בית"ר בלטביה.
הספינה שנרכשה הייתה אוניית מפרשים של 400 טון, שהייתה בנויה מעץ אורן. אמצעי ההנעה היחיד שלה היו עשרה מפרשים בשטח כולל של כ־700 מ"ר, שהיו מחוברים לשלושה תרנים מרכזיים ומוט חרטום שהתנשאו לגובה של יותר משלושים מטרים. הספינה הפליגה בעזרת המפרשים בלבד והמנוע היחיד על סיפונה היה מנוע עזר קטן (של שישה כוחות סוס) ששימש להרמת העוגן ולהפעלת מנופי המטען.
עם הגעת האונייה לריגה, שונה שמה, והיא נקראה "תיאודור הרצל". השם נכתב באותיות שחורות על שני צידי החרטום ובחדר האוכל הוצב פרופיל עשוי שיש של חוזה מדינת היהודים. הספינה הפליגה בדגל לטביה אך בירכתיה התנוסס דגל כחול ולבן.
בדוח שנשלח מריגה למחלקה הימית של בית"ר נכתב:
פעילות האונייה
צוות הספינה כלל בתחילה ארבעה לטבים לא-יהודים (רב החובל, הקצין הראשון, רב המלחים והטבח). שאר אנשי הצוות, כחמישה עשר במספר, היו כולם חניכי בית"ר. במשך הזמן גם תפקיד רב המלחים עבר לידי הימאים היהודים, ששוחחו בעברית על הסיפון.
מיד לאחר הגעתה עלתה על הספינה קבוצת החניכים הראשונה של בית"ר, חניכי קורס הניווט שנפתח ב-1934. לפחות לחלק מהם כבר הייתה תעודת ימאי של השלטונות הלטביים. במשך כמה שבועות הכינו רב החובל ורב המלחים את הימאים העבריים להפלגות, ובכלל זה הם למדו: (א) את התפקידים השונים שעל כל אחד לבצע בעמדתו בזמן התמרונים השונים שעל האונייה לבצע, בהתאם למצב הים והרוח; (ב) את אופן ההעלאה וההורדה של המפרשים; (ג) כיצד לטפס על התרנים כדי לטפל במפרשים העליונים; (ד) את אופן קשירת האונייה לרציף; (ה) וכיצד לבצע עבודות תחזוקה שונות ובהן, גירוד וצביעה, תיקון מפרשים, וטיפול בחבלים.
ב-1 בספטמבר 1935, יצאה ה"תיאודור הרצל" להפלגתה הראשונה כאוניית אימונים של ימאים יהודים, חניכי בית"ר בלטביה. אחד החניכים תיאר את עזיבת הנמל כך:
הפעילות על סיפון ה"תיאודור הרצל" התנהלה בשתי משמרות, האחת בראשות רב החובל והשנייה בראשות הקצין הראשון. כל אחד מאנשי המשמרת מילא את תפקיד ההגאי במשך שעה, ובשעות הלילה גם את תפקיד הצופה בחרטום. שאר אנשי המשמרת עסקו בעבודות ימאות שונות – טיפול במפרשים, בעוגנים, במדידת מהירות ההפלגה ועומק המים, בשאיבת מי ים שחדרו לספינה וכדומה. בימים שבהם היה הים שקט, עסקו אנשי המשמרת גם בתיקון מערכת המפרשים, בעבודות תחזוקה שונות ובניקוי הספינה.
כל חניך קיבל את הכשרתו במשך שתי עונות, דהיינו במשך שנים-עשר חודשים שבהם היה עליו להשתתף בכל הפלגות הספינה, בעבודות התחזוקה, וכן בעבודות הטעינה והפריקה בנמלים. היו מקרים שבהם הטעינה והפריקה נעשו בידיים, לאחר שמנוע העזר להרמת המטענים התקלקל. השעות החופשיות בהפלגה או בנמלים נוצלו ללימודים תאורטיים.
במהלך שנות פעילותה התמודדו החניכים גם עם סערות, שבחלקן היו קשות מאוד: הצוות כולו נאלץ לעבוד ברציפות בכל שעות היום והלילה כדי לשאוב מי ים שחדרו לספינה, לתקן מפרשים שנקרעו ברוח ובכמה מקרים אף לזרוק לים חלק מהמטען, כדי להציל את האונייה מטביעה. במיוחד ציינו החניכים את הקושי והסכנה בטיפוס על התרנים או בהליכה על מוט החרטום בעת הסערות.
רבי החובלים של ה"תיאודור הרצל" פקפקו בהתחלה ביכולתם של החניכים. "זאת אינה מלאכה יהודית", טען אחד מהם, אבל לאחר חודשים אחדים שינה את דעתו. החניכים היהודים עמדו בכל המשימות כאילו היו ספנים מנוסים. רב חובל אחר ביטא את הערכתו במילים אלה: "עם ספנים כאלה מוכן אני להפליג מעבר לאוקיינוס".
בתחילת 1939 נשלח אליהו בן חורין לשוודיה במטרה לגייס כספים לקניית אונייה אחרת, שתחליף את ה"תיאודור הרצל" כאוניית אימונים להכשרת הימאים היהודים בים הבלטי, אבל מלחמת העולם השנייה, שפרצה בשנה זו, טרפה את הקלפים.
כדי לממן את פעילותה של ה"תיאודור הרצל", עסקה הספינה בהובלת מטענים בין נמלי הים הבלטי. במהלך ארבע שנות פעילותה פקדה האונייה 27 נמלים בתשע מדינות, עברה 9,146 מיילים ימיים והעבירה 7,300 טון סחורות.
החניכים
החניכים שהוכשרו על גבי ה"תיאודור הרצל" היו ברובם צעירים ממשפחות אמידות, בחלקם סטודנטים. על ה"תיאודור הרצל" הם לא רק למדו, אלא קיבלו על עצמם את כל תפקידי צוות הספינה, ואף התנדבו לשמש כסבלים וכסוורים.
במהלך שנות הפעילות הוכשרו על ה"תיאודור הרצל" 42 חניכים, אבל רק 20 מהם קיבלו תעודת גמר. 15 אחרים עזבו לפני תום תקופת ההכשרה, ושבעה לא עמדו בדרישות.
לפחות שישה מהבוגרים המשיכו לבתי ספר ימיים והוסמכו כקציני ים. חלק מהם למדו בבית הספר הימי בלטביה, שאחד מתנאי הקבלה אליו היה ניסיון ימי של תשעה חודשים מהם ארבעה על אוניית מפרשים. ארבעה אחרים — יאיר אגנוס, משה אידלמן, זאב קור וחיים רפאלי — המשיכו לקורס של בית"ר בבית הספר הימי בצ'יוויטווקיה. עם הגעתם לאיטליה הם מונו לתפקידים אחראיים באונייה "שרה א'", ששימשה שם את בית הספר. המינוי עורר קנאה והתמרמרות בין שאר התלמידים שהגיעו לצ'יוויטווקיה מ-15 ארצות, אך התקבל מתוך הכרה ברורה שהחניכים שהפליגו על ה"תיאודור הרצל" כבר היו ימאים מושלמים בהגיעם לאיטליה.
התהודה לפעילות
בלוח השנה שהוציאה קרן תל חי בשנת תרצ"ז נכתב כי:
בולצנו
בולצנו (איטלקית: Bolzano, גרמנית: Bozen, בווארית: Bozn, לדינית: Bulsan, כמו כן בניבים איטלקיים רבים שם העיר Bulsan) היא עיר בנפת דרום טירול, באיטליה. העיר משמשת כבירת הפרובינציה האוטונומית של בולצנו. במוזיאון הארכאולוגיה של בולצנו נשמרת מומיית הקרח "אצי". בעיר שוכן המטה הכללי של החיל האלפיניסטי של צבא איטליה (COMALP) וכן כמה מיחידות החיל.
היסטוריה
בשנת 1918, עם תום מלחמת העולם הראשונה, נתפס מחוז טרנטינו, הידוע אף בשם דרום טירול, ובו רוב דובר גרמנית, על ידי הצבא האיטלקי ומאוחר יותר סופח לאיטליה. האזור ניתן לאיטליה על פי ברית לונדון משנת 1915, אשר העניק לאיטליה את כל הטריטוריות הכלולות באזור האיטלקי (כפי שהוא מתוחם על ידי קו פרשת המים האלפיני), ללא התחשבות בשיוכם האתני של תושבי המקום.
לאחר עליית הפשיזם באיטליה, החל משנת 1926, היה המיעוט האתני הגרמני נתון לניסיון של השלטון לאכוף את התרבות האיטלקית במקום. ניסיון זה כלל הכרזת השפה האיטלקית כשפה הרשמית, בתי ספר גרמניים נסגרו וכל שמות המקומות (רחובות, אתרים וכו') שונו לשפה האיטלקית. רבים מן התושבים אף שינו את שמותיהם לשמות איטלקיים. איטלקים רבים היגרו אל העיר מאזורים דרומיים יותר באיטליה. תושבים בעלי השתייכות אתנית גרמנית – דרום טירולית נאלצו להקים ארגונים סודיים בהם נשתמרה התרבות והשפה והונחלה לדור הצעיר.
לאחר שנת 1938, כתוצאה מן ההתקרבות שבין גרמניה הנאצית לאיטליה הפשיסטית, הושג הסכם שמטרתו לפתור את בעיית המיעוט האתני. גרמניה הנאצית הסכימה לארח בתחום הרייך הגרמני את כל אותם דרום טירולים שסירבו להיטמע באיטליה. הפשיסטים המקומיים ציפו כי העילית התרבותית הגרמנית תהגר מן המקום ואילו רוב התושבים יישארו ויטמעו. אולם, ציפיות אלה נכזבו כאשר סוכנים נאציים פעלו בתוך האוכלוסייה בדרום טירול ושכנעו מספר רב מן התושבים להגר לגרמניה. כמעט 80 אחוז מן התושבים דוברי הגרמנית בחרו להגר לגרמניה. הגרמנים מצידם תכננו ליישב את המהגרים באזורים גרמניים כבושים כגון: לוקסמבורג וחצי האי קרים. אולם, כאשר התמוטט השלטון הפשיסטי בשנת 1943 פסקה תנועת ההגירה צפונה. תקופה זו הייתה טראומטית ביותר לתושבי האזור דוברי גרמנית ועל רקע המשבר צמחו יריבויות וסכסוכים בין אלה שבחרו להגר לגרמניה ואלה שבחרו להישאר במקום למרות הקשיים. בסופו של דבר, מתוך כ-75 אלף מתושבי האזור אשר היגרו צפונה, רק שליש שבו לעיר לאחר שנת 1945.
באוגוסט 1944, לאחר שהגרמנים פינו את מחנה הריכוז פוסולי, הוקם בעיר מחנה הריכוז בולצאנו על ידי הגרמנים (בגרמנית: Polizei- und Durchgangslager Bozen). המחנה הוקם בגריאס ׁ(Gries), אחד מפרברי בולצאנו, בסמוך למסילת הברזל בולצאנו - מיראנו. כושר קליטתו של המחנה היה הגדול שבין המחנות שהקימו הגרמנים באיטליה, והיו כלואים בו עד 3,000 איש בו זמנית, היהודים במחנה היוו לא יותר מ-20% מהאסירים, והם נשלחו אליו מרציף 21 (Binario 21) מתחנת הרכבת המרכזית במילאנו, מילאנו צ'נטראלה.
חברה וכלכלה
לאחר מלחמת העולם השנייה נחתם הסכם בין ממשלת איטליה, בראשות אלסידה דה גספרי (יליד טרנטינו) לבין הקנצלר האוסטרי גרובר, בתיווך האומות המאוחדות, ולפיו הובטחה מידה רבה של אוטונומיה לאזור. אולם, בולצנו שולבה בתוך מחוז טרנטינו – דרום טירול שבו היה רוב של דוברי איטלקית. המתחים האתניים שבו ועלו ושיאם היה בגל של פיגועים וחבלות בשנות השישים על ידי אנשי מחתרת דרום-טירולית. נראה שחלק מפעולות אלה נעשה בשיתוף פעולה עם קבוצות נאו-נאציות באוסטריה ובגרמניה. בין השנים 1969-1972 נוסחו עקרונות חדשים לאוטונומיה באזור ולפרובינציה של בולצנו ניתנה מידה רבה יותר של עצמאות מן הממשל האיטלקי המרכזי, דבר שהביא לרגיעה במתחים האתניים. יישומם המלא של עקרונות האוטונומיה החדשים נמשך כ-20 שנה. בזכות עקרונות אלה ועקשנותם של דוברי הגרמנית במקום, נשמרה התרבות הגרמנית הייחודית לאזור והאוכלוסייה לא נטמעה בתרבות האיטלקית. עד כדי כך, שדוברי האיטלקית ילידי בולצנו החלו מתלוננים על אפליה כנגדם על רקע תרבותי.
כחלק מעקרונות האוטונומיה, הפך אזור דרום טירול למחוז אוטונומי שבו השפות איטלקית, גרמנית ולדין, הן שפות רשמיות. אף שמה של העיר שונה לבולצנו, לצד השם בוזן, כדי לשקף את אופייה הרב-תרבותי. כך גם עיירות וכפרים בכל דרום טירול קיבלו שני שמות, איטלקי וגרמני.
החברה בדרום טירול עדיין מפולגת במידה רבה בהתאם להשתייכותה האתנית. בגלל האוטונומיה הקיימת באזור והודות לתרבות היצרנית הקיימת במקום, בולצנו היא אחת הערים העשירות באיטליה. רמת החיים בעיר גבוהה מאוד והעיר מדורגת באופן קבוע בין הערים הטובות ביותר באיטליה ברמת החיים.
בעיר קיים עירוב בין חדש לישן – האזור עשיר בחקלאות מודרנית (כולל גידול גפנים, נשירים ומשק חלב), תיירות, אומנות מקומית (עץ וקרמיקה) וכן ענף השירותים. העיר משמשת כנקודת יציאה פופולרית לטיולים ולסקי באזור הרי הדולומיטים. מפעלי תעשייה כבדה אשר נפתחו בעיר בשנות השלושים, נסגרו ברובם. מצד שני, כלכלתה של העיר תלויה במידה רבה על הסקטור הציבורי ובעיקר על קיומם של מוסדות השלטון האוטונומי בעיר.
אתרים
מבני העיר מייצגים עירוב בין בנייה איטלקית לבנייה אוסטרית באופייה. בעיר העתיקה סמטאות צרות המרוצפות באבנים. כנסיות במסורת בית הבסבורג לצד מבנים איטלקיים ובכל מקום שילוט בשתי השפות: איטלקית לצד גרמנית, מעניקים לעיר תחושה של מפגש תרבויות. בין האתרים המרכזיים בעיר: