cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רמי לונץ
מאמרים
הבסיס למאמרים היו נתונים שנאספו בחיל הים מענף היסטוריה. הסיפורים על מלחמת יום הכיפורים מרתקים במיוחד היות שבמעמדו של לונץ כראש מספן המודיעין מתקבלת תמונה ממוצב הפיקוד של חיל הים. בסיפורי הקרבות מגובה פני הים יש תוספות שלא היו ידועות ללונץ.
מהמאמרים עולה הבעיה הקיימת שבמלחמה או כל אימת ויש אירוע אמיתי, בייחוד כזה הכולל נפגעים לא מתקיים תחקיר יחידתי. הפתיחות למסירת חומר לקצין בודק או ועדות חקירה נמוכה יותר.
משפחתו
רמי לונץ הלך לעולמו ב-5 ביוני 2013 לאחר מחלה. השאיר אחריו את אלמנתו עדה המתגוררת בכפר סבא. בנו אורי לונץ ארכיטקט בינה עסקית ויועץ למוסדות פיננסיים. ובתו תמי ליכט עוסקת ביבוא בשוק המוסדי והפרטי. נכדו מכהן כקצין במספן המודיעין של חיל הים.
נטייתו של הסבא אברהם משה לונץ לכתיבה והוצאה לאור המשיכה בדורות הבאים כאשר המשפחה הוציאה ספרי זכרונות שחולקו למקורבים מהם ניתן ללמוד סיפורי התקופה.
לס בראונלי
רומר לסלי "לס" בראונלי (באנגלית: Romer Leslie "Les" Brownlee; נולד ב-11 ביולי 1939) הוא איש ממשל וקצין צבא אמריקאי לשעבר, שכיהן כתת-מזכיר הצבא של ארצות הברית מנובמבר 2001 ועד דצמבר 2004, ובתוך זאת כמזכיר הצבא בפועל ממאי 2003 ועד נובמבר 2004.
ראשית חייו וקריירה צבאית
לס בראונלי נולד בפמפה, טקסס. ב-1962 הוא הוצב כלוטננט בחיל הרגלים של צבא ארצות הברית באמצעות תוכנית האימונים לקציני מילואים שבאוניברסיטת ויומינג. הוא סיים בהצטיינות קורס של יחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית ואת הקורס המתקדם לקציני חיל רגלים ואת הקולג' לפיקוד ומטה של הצבא. הוא גם בוגר קורס צניחה ומכללת המלחמה של צבא ארצות הברית. בראונלי שירת בשני סבבים בווייטנאם. בארבע השנים וחצי האחרונות שלו בשירות הוא שירת בפנטגון, מתוכם הוא שירת שנתיים וחצי הוא שירת כראש המטה הצבאי של תת-מזכיר הצבא, ג'יימס אמברוז.
במהלך שירותו הצבאי עוטר בראונלי בכוכב הכסף עם עיטור ענף עץ אלון, כוכב הארד עם שני עיטורי עץ אלון ובלב הארגמן. הוא השתחרר משירותו ב-1984 בדרגת קולונל. בראונלי מחזיק בתואר מוסמך אוניברסיטה במנהל עסקים מאוניברסיטת אלבמה.
קריירה ממשלתית
החל מינואר 1987 שימש בראונלי כראש צוות הרפובליקנים בוועדת הכוחות המזוינים של הסנאט, הן תחת הסנאטור סטרום ת'ורמונד והן תחת הסנאטור ג'ון וורנר. במרץ 1996 הוא מונה כראש צוות הוועדה על ידי יושב הראש שלה ת'ורמונד ושימש בתפקיד זה עד למינויו למחלקת הצבא. במסגרת תפקידיו אלו הוא היה אחראי על התוכניות של הצבא ושל חיל הנחתים, על הכוחות המיוחדים ועל המלחמה בנגע הסמים בכוחות המזוינים. בנוסף, כסגן מנהל הצוות של הוועדה הוא היה מעורב באופן משמעותי בתוכניות ובמדיניות הקשורים להגנהה מפני טילים בליסטיים, התרעה אסטרטגית, אסטרטגיה ימית, בניית ספינות ומערכות נשק.
בנובמבר 2001 מונה בראונלי על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש כתת-מזכיר הצבא. החל ממאי 2003 ועד נובמבר 2004 הוא כיהן גם כמזכיר הצבא בפועל. כתת-המזכיר הוא סייע למזכיר הצבא למלא את משימות הגיוס, ארגון, אספקה, הצטיידות, אימונים וניוד של צבא ארצות הברית, לצד ניהול תקציב שנתי של 98.5 מיליארד דולר ו-1.3 מיליון איש בשירות פעיל, אנשי המשמר הלאומי, כוחות המילואים וכוח אדם אזרחי. בדצמבר 2004 הוא התפטר מתפקידו.
עונת 2016/2017 בליגת העל בכדורגל נשים
עונת 2016/2017 בליגת העל בכדורגל נשים הייתה העונה ה-19 של ליגות כדורגל הנשים בישראל תחת אחריות הההתאחדות לכדורגל בישראל. העונה נפתחה ב-8 בנובמבר 2016 והסתיימה ב-28 במאי 2017.
הקבוצה שסיימה ראשונה בליגת הנשים השנייה בעונת 2015/2016 והצטרפה לליגת העל לראשונה בתולדותיה לקראת עונה זו הייתה בנות נתניה.
לקראת עונה זו שונה שמן של ליגות הנשים בארץ. ליגת נשים ראשונה הפכה לליגת העל וליגת נשים שנייה הפכה לליגה לאומית.
הליגה הסדירה כללה 9 קבוצות ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 9 מחזורים כל אחד (לכל קבוצה 8 משחקים בסיבוב) - 18 מחזורים בסך הכל (16 משחקים לקבוצה). לאחר מכן פוצלה הליגה לפלייאוף עליון שבו 5 קבוצות ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 5 מחזורים כל אחד (4 משחקים לקבוצה בסיבוב) ופלייאוף תחתון שבו 4 קבוצות ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 3 מחזורים כל אחד, שכוללים תוספת של 10 ו-6 מחזורים לעונה הסדירה בהתאמה ובסה"כ 28 ו-24 מחזורים בהתאמה (24 משחקים לקבוצה בפלייאוף העליון ו-22 בתחתון). לפי תקנון האליפות האקדמיה לכדורגל בנות לא יכלה לרדת ליגה.
בעונה זו ניתן לכל קבוצה לצרף 3 שחקניות זרות. בנוסף, חייבו כל קבוצה לרשום בטופס המשחק לפחות שתי שחקניות ישראליות מתחת לגיל 20 ולשתף אותן במשחק לפחות 45 דקות (במצטבר).
מ.כ. רמת השרון, אלופת העונה הקודמת, לא הצליחה להגן על תוארה.
מ.ס. קריית גת זכתה בתואר בפעם הראשונה בתולדותיה.
בנות סכנין סיימה אחרונה וירדה לליגה הלאומית.
מסעוד אלחדד
הרב מסעוד הכהן אלחדד (לעיתים בראשי תיבות רמה"ח; ~ה'תק"ף, 1820 - כ"ד בסיוון ה'תרפ"ז, 24 ביוני 1927) היה רב, פרשן התלמוד ומקובל. ראש ישיבת המקובלים בית אל במשך כ-24 שנים בראשית המאה ה-20.
ביוגרפיה
נולד לחנה ולרב דוד אלחדאד במרוקו, האזור שבו נולד לא ידוע אך יש משערים שנולד בדרום המדינה בסביבות העיר תרודאנת. יחד עם אביו עלה לארץ ישראל בצעירותו, למד בישיבות בירושלים ונישא לרבקה מסעודה, בתם רחל נפטרה בצעירותה. לאחר פטירת אשתו נישא בשנית לקלרה. לאחר נישואיו החל לעסוק בתורת הקבלה והצטרף לחבורת המקובלים שהתרכזה סביב ישיבת המקובלים בית אל.
פעמיים הוא יצא כשלוחא דרבנן של קהילת בית אל לערי תוניסיה וצפון אפריקה: בשנת ה'תרנ"א (1891) יצא למדינות צפון אפריקה בשליחות הישיבה, באותה שנה בא לתוניסיה. שליחותו השנייה הייתה בשנת ה'תרס"ב (1902), לרגל המצב כלכלי הקשה בישיבה, והוא נסע למרות שהיה בן למעלה משמונים. הוא הגיע לליסבון בירת פורטוגל שם נפגש עם המקובל הרב ישועה הלוי בעל "לי לישועה", שכיבדו מאוד, סיפק את צרכיו, וקבע עמו לימודו. באותה שנה היה בג'רבה, ונתקבל בכבוד על ידי הרב ישראל זיתון והמקובל הרב משה עידאן. בתוניסיה חלה קרוב לשנה במחלה קשה, ויהודי המקום עזרו לו מאוד, הרב זיתון בפרט סייע לו, והם השיבוהו ארצה עם כמות כסף נכבדה. יהודי תוניסיה סיפרו מעשי פלא אודותיו, וגם בלוב הוא התפרסם כבעל מופת. הוא היה גם פוסק הלכה, ונתן הסכמות לספרים שונים.
בשנותיו האחרונות איבד את יכולתו ללכת בכוחות עצמו ומעריציו היו נושאים אותו על כתפיהם בחגים ובשבתות לבית הישיבה כדי שיוכל לשמש כשליח ציבור כמנהגו. את ספריו הכינו לדפוס מקורביו ותלמידיו, הרב שלום הדאיה ובנו הרב עובדיה הדאיה. מהדורה חדשה של הספרים בתוספת תולדות המחבר ראתה אור בירושלים בראשית שנות ה-90 בידי בעל נינתו, אבישי בר-אושר.
הרב מסעוד הכהן אלחדאד נפטר בגיל 107 בערב שבת כ"ד בסיוון ה'תרפ"ז, 24 ביוני 1927, ונקבר בו ביום, בהלוויה המונית בחלקת הכהנים בבית הקברות היהודי בהר הזיתים. בשנות השלטון הירדני, חוללו רבבות קברים ברחבי בית הקברות, בהם קברו של הרב מסעוד שמצבתו נעלמה ומקום קברו אותר מחדש בשנת 2016.
בנו הרב יוסף, נפטר בי"ד בשבט ה'תרצ"ה.
סם בסקוב
סמואל (סם) בֶּסֶקוֹב (בדנית: Sam Besekow (לעיתים נכתב Besekov); 26 בינואר 1911 – 21 באפריל 2001) היה במאי תיאטרון ושחקן דני-יהודי.
ביוגרפיה
בסקוב (בשמו המקורי: שמואל בית יעקב) נולד ב-1911 בקופנהגן בירת דנמרק, בנם של הורים יהודים שהיגרו מרוסיה. בסקוב נולד בקופנהגן. בגיל חמש החל לנגן בפסנתר, בבית הספר למד בחוגים לדרמה ושיחק בתפקידים ראשיים. בגיל העשרה זכה במלגה ונסע ללמוד בגרמניה תיאטרון אצל ארווין פיסקטור ומקס ריינהרדט. למד תיאטרון, היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת מינכן. כשהיה ברטולט ברכט בגלות בדנמרק, בסקוב הצעיר היה נוסע לעיירה סוואמבורג, על מנת לקחת חלק בחוג הדרמה שהנחה ברכט. לאחר שובו לדנמרק למד במשך שנתיים בבית הספר לדרמה שליד התיאטרון המלכותי בקופנהגן. לאחר סיום לימודיו החל לעבוד בתיאטרון. תחילה היה רקדן, אחר-כך שחקן ובמאי. המחזה הראשון שביים היה "ירמיהו" מאת שטפן צווייג. בגיל עשרים ושלוש עזב את התיאטרון והצטרף לקרקס שנדד ברחבי סקנדינביה, בו שהה במשך כמה חודשים.
בסקוב היה הבמאי והמנהל האמנותי של התיאטרון הממלכתי בקופנהגן. הרבה לביים בשוודיה, בנורווגיה ובפינלנד. בתחילת דרכו נהג לשחק בהצגות שביים, אחר-כך רק ביים.
לישראל הגיע לראשונה ב-1962 כדי לביים את המחזה "גלילאו", פרי עטו של ברטולט ברכט, בכיכובו של זלמן לביוש בתפקיד הראשי של גליליאו גליליי. אחר-כך ביים במהלך השנים הצגות נוספות בתיאטרון חיפה.
נפטר בקופנהגן, בגיל 90.
לקריאה נוספת
רשימת הצגותיו:
הלוחמים החדשים
הלוחמים החדשים (באנגלית: New Warriors) היא קבוצה בדיונית של גיבורי-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. הקבוצה הופיעה לראשונה בחוברת Thor #411 מדצמבר 1989, ונוצרה על ידי הכותב טום דפלקו והמאייר רון פרנז.
לאחר מכן, הקבוצה כיכבה בהרצת חוברות, שארכה 75 חוברות בין 1990–1996. בין היתר, הקבוצה נלחמה בנבלים כספינקס, גדעון, קבוצת "המעגל המתקפל", מאסטר הבובות, הדעתן המטורף ונבלים נוספים. בין חברי הקבוצה שהצטרפו ועזבו נמנים סילואט קורד/צללית, שאחיה הוא נבל-העל הידוע כ"אש חצות", טורבו הלובשת שריון חוצני, פגיון מהצמד "מסווה ופגיון", אחיו המוטאנט של נייט טראשר הפועל בכינוי "בנדיט", השיבוט סקרלט ספיידר רבים אחרים. הקבוצה התפרקה לאחר סיום ההרצה הראשונה, כשלאחריה פורסמה הרצה שנייה שארכה 11 חוברות בין 1999 לשנת 2000. נוסף לספידבול, נובה, נאמוריטה וטורבו, לקבוצה הצטרפו גם בולט ואייגיס. הקבוצה התפרקה מסיבות לא ידועות.
מהופעותיה הזכורות ביותר של הקבוצה נמנית הופעתה במהלך אירועי מלחמת האזרחים ביקום מארוול. טרם אותו אירוע, הקבוצה כיכבה במיני סדרה של שש חוברות בין 2005–2006. הרכב הקבוצה מנה את ספידבול, נייט טראשר, נאמוריטה ונובה, נוסף לדמויותיהן החדשות של מיקרוב ודברי. עלילת המיני סדרה הציגה את הקבוצה כסלבריטאים, אשר קורותיהם משודרות בתוכנית ריאליטי. הקבוצה, מלבד נובה שנאלץ לסייע באירועי "השמדה" ודברי שעזבה את הקבוצה, כיכבה בקרב טלוויזיוני נגד נבלי-על שונים שאירע בסטמפורד, קונטיקט. במהלך הקרב, הנבל ניטרו הפעיל את כוחותיו ההרסניים והשמיד את אזור סטמפורד, והוביל למותם של 612 אנשים, בהם הגיבורים והנבלים הנוכחים. יוצאים מן הכלל היו ניטרו, החסין לכוחותיו, וספידבול שהועף קילומטרים לתוך מדינת ניו יורק. האירוע הוביל למעשי שנאה נגד גיבורי-על, וכן לחקיקת חוק רישום העל-אנושיים, שהוביל למלחמה בין מתנגדי לתומכי החוק. חבר לשעבר בלוחמים החדשים, הינדסייט לאד, פתח אתר אינטרנט בדיוני המוקדש לשנאה נגד חברי הקבוצה לדורותיהם, דבר שהוביל לחשיפת זהותם הסודית בפומבי ורדיפתם.
גרסה נוספת לקבוצה כיכבה בהרצה של 20 חוברות בין 2007–2009. גרסה זו של הקבוצה נאספה בידי אחיו של נייט טראשר, שלאחר מותו של אחיו החל לפעול בזהותו. עקב הסרת כוחותיו באירועי "בית אם", מאגד נייט טראשר מספר מוטאנטים שכוחותיהם הוסרו מהם, ומעניק להם כוחות דומים באמצעות טכנולוגיה מתקדמת. מבין חברי הצוות נמנו ג'ובילי/וונדרה, צ'יימבר/דציבל, אנג'ל סלבדור/טמפסט ואחרים. לאחר שנסעו בזמן בניסיון למנוע את אסון סטמפורד, הקבוצה מתפרקת. במהלך אירועי "שלטון אפל" של שנת 2009, קבוצת קונטר פורס המהווה חלק מיוזמת חמישים המדינות מכנה את עצמה בשם הלוחמים החדשים. כרך חמישי לקבוצה, שארך 12 חוברות בין 2014–2015, נכתב כחלק מהמיתוג מחדש "מארוול עכשיו!". חברי הקבוצה הם ואנס אסטרו/ג'סטיס, נוסף לספידבול, צללית, סם אלכסנדר/נובה, קיין/סקרלט ספיידר, ילדת השמש, האמינגבירד, הבלתי אנושי הייצ'י ונאמורה, אחת ממשרתותיה לשעבר של נאמוריטה.
באפריל 2017 דווח כי חטיבת הטלוויזיה של אולפני מארוול ורשת ABC מפתחות סיטקום שיעלה לשידור ברשת Freeform בשנת 2018, ובו תככב קבוצת הלוחמים החדשים. ביולי 2017 פורסם צוות השחקנים הראשי, שבו יככבו מילנה ואינטרוב כדורין גרין/ילדת הסנאי, דרק ת'ילר כקרייג הוליס/מיסטר אימורטל, ג'רמי טרדי כנייט טראשר, קאלום וורת'י כספידבול, מת'יו מוי כמיקרוב וקייט קומר כדברי. מאוחר יותר דווח כי הסדרה לא תעלה לשידור ברשת Freeform, עד שבספטמבר 2019 הוכרז על הפסקת ההפקה באופן רשמי.
מיקרונובה
מיקרונובה (באנגלית: Micronova) הוא סוג של פיצוץ תרמו-גרעיני שמתרחש על פני השטח של ננס לבן, ועוצמתו קטנה בהרבה מעוצמתה של נובה. הוא בעל עוצמה של כ- ארג ( פו או  ג'אול), כמיליונית מזו של נובה טיפוסית. הפיצוץ תואר לראשונה באפריל 2022.
צוות במצפה האירופי הדרומי הודיע ב-20 באפריל 2022 כי זיהה שלוש מיקרונובות באמצעות נתונים מטלסקופ החלל TESS.
תיאור
בדומה לסופרנובות, מיקרונובות הם פיצוצים חזקים ביותר המתרחשים על פני השטח של כוכבים בסוף חייהם, הנקראים ננסים לבנים. במערכת בינארית, ננס לבן יכול לספוג חומר מהכוכב הנלווה שלו אם הם קרובים מספיק. הגז נופל על פני השטח החמים מאוד של הננס הלבן, ואז הוא גורם להיתוך אטומי המימן להליום.
השמש
במהלך משימת אפולו 11, ניל ארמסטרונג הבחין בחלקים נוצצים על הירח שנראו כמו זכוכית. האסטרופיזיקאי תומאס גולד בחן את התמונות והציע כי חלקים אלו אולי נגרמו בגלל "התפרצות קלה מאוד דמוית-נובה של השמש".
רוברט לואיס ריד
רוברט לואיס ריד (באנגלית: Robert Lewis Reid; 29 ביולי 1862 - 2 בדצמבר 1929) היה צייר אמריקאי אימפרסיוניסטי. עבודותיו נטו להיות מאוד דקורטיביות, וחלקן הגדול התרכז בתיאור של נשים צעירות בין פרחים. לימים התפרסם בזכות ציורי הקיר והעיצוב שלו בזכוכית צבעונית.
חיים ועבודה
רוברט ריד נולד בסטוקברידג', מסצ'וסטס, ולמד בבית הספר במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון אצל אוטו גרונדמן, שם לימים התמנה למדריך לסטודנטים לאמנות. בשנת 1884 עבר לעיר ניו יורק, למד בליגת סטודנטים לאמנות, ובשנת 1885 נסע לפריז ללמוד באקדמיה ז'וליאן אצל גוסטב בולנגר וג'ולס ג'וזף לפבר. תמונותיו המוקדמות היו דמויות של איכרים צרפתים.
כשחזר לניו יורק בשנת 1889, עבד כצייר דיוקנאות ובהמשך התמנה למדריך בליגת הסטודנטים לאמנות ובקופר יוניון.
ציורים
הוא צייר שלושה ציורי קיר בביתן התעשייה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, והציג ארבעה ציורים בבניין האמנויות היפות. עבודותיו, "הולדת הבן הבכור" (1888), זכו במדליית הצטיינות. ריד היה חבר בקבוצת "עשרת הציירים האמריקנים", שנפרדו מחברת האמנים האמריקאיים בשנת 1897. ציורו "שחר" זכה בפרס הולגרטן הראשון בשנת 1898 על ידי האקדמיה הלאומית לעיצוב.
ריד עבד על מספר פרויקטים של ציורי קיר סביב סוף המאה. וחזר לצייר על בדים, סביב שנת 1905, עבודתו הייתה נטורליסטית יותר, ופלטת הצבעים שלו נטתה לעבר פסטלים רכים.
ציורי קיר
ציורי קיר של ריד נמצאים בספריית הקונגרס בוושינגטון ובבית המשפט לערעורים בעיר ניו יורק. הרוטונדה של בית הממשלה במדינת מסצ'וסטס בבוסטון מכילה את שלושת ציורי הקיר ההיסטוריים הגדולים שלו. הוא צייר קיר לביתן האמריקני בתערוכה של 1900 בפריז.
ציורי הקיר שלו לבניין האמנויות בתערוכה הבינלאומית פנמה – פסיפיק (סן פרנסיסקו, 1915) היו מחווה יוצאת דופן לאומנויות. שמונה לוחות ענקיים כיסו את תקרת הרוטונדה: ארבעת הסמלים של קליפורניה (מתכת זהב, חיטה, פירות הדר, ואפונים). וכן ייצוגים של רעיונות בתחום האמנות. [3] ציורים אלה כבר לא קיימים ומקום הימצאם הנוכחי לא ידוע.
זכוכית צבעונית
בשנת 1906 השלים ריד סדרה של עשרה ויטראז'ים המתארים את חיי המשיח לכנסיית הזיכרון האוניטרית בפיירהובן, מסצ'וסטס.
כמו כן צייר חלק מהחלל של כנסיית סנט פאולוס בעיר ניו יורק.
פטר דנוב
פטר קונסטנטינוב דנוב (בבולגרית Петър Константинов Дънов; 11 ביולי 1864, ניקולאבה, האימפריה העות'מאנית – 27 בדצמבר 1944, סופיה, ממלכת בולגריה), היה פילוסוף ומורה רוחני בולגרי של כ-40,000 תלמידים להם העניק 8,200 הרצאות. דנוב נודע גם כמשורר ומלחין שהלחין מוזיקה מיסטית לכ-75 שירים שלו ושל אחרים.
חייו והרצאותיו
בשנת 1872 למד דנוב בבית-ספר יסודי שנסגר בגלל המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). לאחר שחרור בולגריה מהשלטון העות'מאני, קיבל תעודת בגרות מבית הספר התיכון לבנים בוורנה. בשנת 1886 למד תאולוגיה בבית הספר אמריקני המתודיסטי בסבישטוב. במשך שנתיים לימד בבית הספר היסודי. בשנת 1888 נסע לארצות הברית. בשנת 1890 סיים לימודי תאולוגיה בניו ג'רזי. ב-1893 סיים לימודיו בפקולטה לתאולוגיה באוניברסיטת בוסטון. בשנת 1894 סיים שנת לימוד בתחום הרפואה. פגש בארצות הברית תנועה בשם צלב הוורד. בגיל 31 בשנת 1895 שב לבולגריה ועד שנת 1899 חי בבדידות בוורנה, והקדיש חייו לעבודה הרוחנית. פגש אחות רוחנית בשם מריה שלאחר מכן הייתה תלמידתו. בשנת 1896 פרסם את ספרו הראשון: "מדע וחינוך" בוורנה. בספרו זה מעמיד את האדם במרכז הדרמה של העולם, ומכין את הבסיס לתרבות החדשה.
על-סמך הספרים שנכתבו עליו, בשנת 1897, בגיל 33, זכה להארה. ומכאן ואילך היה המייסד והמורה הרוחני של האחווה הלבנה שהקים. באותה שנה הוא פרסם חוברת הנחשבת לעקרונות הברית השלישית, שתבוא לאחר הברית החדשה. היא תורתו.
דנוב החל לכתוב את "עשר העדויות של אלוהים", ואת "הבטחת האלוהים" ב-1899. וכן את "שיחות עם רוחו של אלוהים", "ברית עם הרוח", ועוד.
בשנת 1900 ערך את המפגש הראשון של האחווה הלבנה. ומאותה שנה עד 1942 קיים את המפגש השנתי בחודש אוגוסט, במקומות שונים בבולגריה. וליד האגמים בהרי רילה בשנים 1926–1941. תלמידיו הרבים ממשיכים להיפגש בהרי רילה, בחודש אוגוסט, ולרקוד את ריקוד הפנוריתמי שיצר.
בשנים 1901–1912 ערך סיורים והרצאות על הפרנולוגיה של העם הבולגרי. הרצאתו הראשונה הייתה בסופיה בשנת 1914 על "האדם", וסדרת הרצאות על העקרונות הבסיסיים של תורת האחווה. הרצאותיו נמשכו חודשים רבים. בשנת 1917 קיים הרצאותיו מפברואר עד סוף יוני.
בשנים 1917–1918 דנוב הוגלה על ידי הכנסייה והמשטר מסופיה לוורנה, ונאסר עליו לשוב לבירה ולקיים הרצאותיו. בוורנה הוא פגש את תלמידו הידוע ביותר, אומרם מיכאל איבנהוב. ורק בשנת 1920 חזר להרצות. בשנת 1922 פתח את בית הספר של האחווה הלבנה האוניברסלית. מאותו תאריך ועד דצמבר 1944, קיים הרצאותיו כל בוקר.
דנוב הסביר החל משנת 1923 את תורתו באולם שנבנה במיוחד עבורו בסופיה. ובשנת 1927 הוא ייסד את הכפר (אשראם) הנקרא "איזגרבה" (זריחת שמש), והתגורר בו. הוא התחיל לבנות את תפיסתו לדרכו של התלמיד לצד המורה הרוחני. והציג בפני תלמידיו את ריקוד "הפנוריתמי" ב-1934.
בשנת 1936 חבר ממפלגת "הברית הדמוקרטית הבולגרית" הכה את דנוב, מכות קשות ביותר, וגרם לו שטף דם במוח, ובעקבותיו שיתוק. למרות מחלתו הקשה, הוא יצא למחנה על ההרים ליד שבעת האגמים באזור הרי רילה ובחודש אוגוסט החלים לחלוטין ממחלתו.
תלמידתו הידועה בישראל היא אביבה אורשלום. הסופר והוגה הדעות שלמה קאלו מזכיר את דנוב בכמה מספריו.
ריקוד הפנוריתמי
המיסטיקה והרוחניות אלה הם המרכיבים העיקריים לכל שיריו ולמוזיקה שהלחין עבורם. חלקם הפכו לבסיס לריקוד הפנוריתמי שאורכו כ-60–65 דקות. דנוב הקים את האחווה הלבנה האוניברסלית ואת בית הספר ללימודי החיים, האהבה, האור, החוכמה והאמת. בבית הספר הזה, עד היום רוקדים קרוב ל-900 איש בשלושה מעגלים, כולם לבושים לבן, ובמעגל המרכזי מנגנת תזמורת ושרה מקהלה את מילותיו. הריקוד פתוח לכל הבאים בחודש אוגוסט, על פסגת ההרים, ליד האגם השני באגמי רילה. במקורו, הריקוד נועד לביצוע בזוגות, אך דנוב בעצמו נהג לרקוד אותו לבדו, במרכז המעגל. בסרט וידאו נאמר שדנוב ייצג את עמוד האש, כמו זה המוזכר בתורה, ואילו המעגל של ההמונים ייצג את השכינה. היות שדנוב יצר את ריקוד הפנוריתמי, הוא גם הדגים אותו. בכך מימש את דוגמתו האישית, שהיא הבסיס לדבריו.
השפעת התנועה בקרב יהודי בולגריה
תורתו של דנוב, לימדה שלום, אהבה ו"אחווה לבנה", בשילוב מאפיינים טקסיים מן המזרח, ותפסה אחיזה גם בקרב מספר אינטלקטואלים יהודים, אם כי מרבית חסידיו היו נוצרים אורתודוקסים.
אני, אימא
אני, אמא (מאנגלית: I am Mother) הוא סרט מתח – סייברפאנק אוסטרלי שיצא בשנת 2019. הסרט בוים על ידי גרנט ספטור והתסריט שלו נכתב על ידי מייקל לויד גרין, בהתבסס על עלילה שהשניים יצרו. בסרט מככבים, לוק הוקר, רוז ביירן והילרי סוונק. עלילת הסרט עוקבת אחר "בת", ילדה החיה בתוך בונקר בעולם פוסט אפוקליפטי ומגודלת על ידי "אמא" – רובוט שאחראי על אכלוס מחדש של כדור הארץ. הקרנת הבכורה התקיימה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-25 בינואר 2019. לאחר מכן, הסרט הופץ ברחבי העולם על ידי חברת הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-7 ביוני 2019.
פטר דנוב
השפעת התנועה בקרב יהודי בולגריה
הרב דניאל ציון מסופיה, חבר בית הדין הרבני וגם רבה ה"שני" של העיר שהיה מיסטיקן ותאולוג, קיים קשרים ענפים עם חברי התנועה והיה חבר קרוב של אחד האישים הבולטים בה, הקולונל ליובומיר לולצ'ב (בבולגרית: Любомир Лулчев). לולצ'ב היה גם ידידו הקרוב ויועצו הלא רשמי של המלך בוריס השלישי. קשריו של הרב ציון עם התנועה הרוחנית, שנתפשה כנוצרית, היו לצנינים בעיני מנהיגי הקהילה. בקרב בני הקהילה נפוצו שמועות שהרב ציון היה חבר בסתר בתנועתו של דנוב, לאחר תום מלחמת העולם השנייה השתתף הרב, יחד עם תלמידיו של דנוב ואינטלקטואלים אחרים בעריכת כתב העת הדתי פילוסופי "סווטלינה" (אור), בבולגרית: светлина. פעילותו המשותפת עם אנשי דת נוצרים גרמה שוב למורת רוח בקרב מנהיגי הקהילה והוא נאלץ בלחצם להפסיקה.
מאבקו כנגד רדיפות היהודים
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החלה הממשלה הבולגרית לנקוט בצעדים אנטי יהודיים. ב-15 בינואר 1941 הועבר החוק להגנת האומה, שדמה במתכונתו לחוקי נירנברג לאישור המלך בוריס השלישי. ארמון המלך הוצף בעשרות מברקי מחאה ובקשות לפגישות, אך המלך נאות להפגש רק עם הקולונל לולצ'ב, לו היה מוכן להקשיב תמיד, אם כי לא בהכרח פעל לפי עצותיו. המלך בוריס היה בעל תפישה מיסטית והושפע מתורתו של דנוב. לולצ'ב כתב למלך מכתב כנגד החוק, שהסתיים באזהרה בדבר גורלם הזהה של בוריס ואביו פרדיננד הראשון. בהמשך, לולצ'ב בא לפגישה אל מורהו דנוב, שביקש ממנו לפעול אצל המלך לביטול החוק. לולצ'ב ביקש, המלך הבטיח לתקן את החוק, אך לא עמד בהבטחתו והוא פורסם ב-23 בינואר 1941.
אני, אימא
עלילה
לאחר אירוע הכחדה המונית, בונקר המופעל על ידי מכונות שמטרתו לאכלס מחדש את כדור הארץ מופעל. רובוט בשם "אמא" מגדלת עובר אנושי ומטפלת בה לאורך השנים. 38 שנה לאחר מכן, הצופים חוזים בילדה אנושית בשם "בת" מתקנת את זרועה של אמא. אמא מלמדת את בת שיעורים פילוסופיים בנושא אתיקה ומוסר ומכינה אותה לבחינה שעתידה להגיע. אמא אוסרת על בת לצאת מהבונקר אל העולם שבחוץ מכיוון שלטענתה העולם הזדהם בצורה מסוכנת. למרות האזהרות, בת נשארת מסוקרנת.
פטר דנוב
מאבקו כנגד רדיפות היהודים
ב-9 במרץ 1943 נכשל ניסיון גירוש יהודי בולגריה "הישנה" אל מחנות ההשמדה בזכות מאבק עיקש שניהלו מנהיגי הקהילה בסיוע פוליטיקאים ובראשם דימיטר פשב, אנשי דת ובראשם המטרופוליטים סטפן וקיריל ואנשי ציבור נוספים. לאחר לחץ גרמני, הסכים המלך לגרש את יהודי העיר סופיה לערי שדה מרוחקות וב-21 במאי נחתם צו הגירוש. ראשי הקהילה היהודית, הסתייעו ברב דניאל ציון, שפנה אל ידידו הקולונל לולצ'ב בבקשת עזרה. לולצ'ב פנה אל המלך, אך הגירוש יצא אל הפועל.
אני, אימא
עלילה
בזמן שהיא חוקרת את הבונקר, בת שומעת אישה זרה מבחוץ המתחננת לעזרה. בת מכניסה את הזרה לבונקר בעודה לובשת ומסתירה אותה מפני אמא. כשבת שואלת את הזרה לגבי הזיהום שבחוץ, הזרה טוענת שלא קיים זיהום כזה. השתיים מתחילות לריב על האקדח שהזרה נושאת ומושכות את תשומת הלב של אמא, שלוקחת את האקדח מהזרה ותחת תחנוניה של בת לוקחת אותה למרפאה. הזרה מסרבת לקבל את עזרתה של אמא ומספרת לבת שרובוטים מאותו הדגם של אמא נמצאים בעולם שבחוץ וצדים בני אדם. האנשים ששרדו מסתתרים מהרובוטים בתוך מכרות תת-קרקעיים. בת מנתחת את הצלעות של הזרה (לאחר שהאחרונה ספגה פצע ירי) במטרה לעזור לה. לאחר שצפתה בבת מתיידדת עם הזרה, אמא מצהירה שהגיע הזמן למבחן של בת, אותו היא עוברת. לאחר המבחן, אמא נותנת לבת אפשרות לבחור עובר ולגדל אותו בעצמה.
פטר דנוב
מאבקו כנגד רדיפות היהודים
בספר שיצא לאור בהוצאת "פרוזבטה" צרפת, שהוא אוסף של הרצאותיו של המורה אומרם מיכאל איבנהוב מתאר איבנהוב את קשריו של פטר דנוב עם המלך פרדיננד הראשון, אביו של בוריס ולאחר מכן עם המלך בוריס III. בוריס היה מלך אהוב מאוד בניגוד לאביו. "הוא העריך מאוד את המורה (דנוב) ורצה לתקן את טעותו של אביו ולכן הזמין אותו לפגישות בארמונו. הוא הקשיב לעצותיו, ותמיכתו של דנוב במהלך מלחמת העולם השנייה, חיזקה אותו על מנת למנוע גירוש יהדות בולגריה למחנות ההשמדה".
אני, אימא
עלילה
בת מנסה לברר אודות סיפוריה של הזרה על הרובוטים ומסיקה שהזרה נורתה בנשק ששונה משלה. בנוסף, בת מגלה שהיא הילדה השלישית של אמא ושאמא הרגה את הילדים הקודמים לאחר שאלו נכשלו במבחן שהיא עברה קודם לכן. בת מנסה לעזוב את הבונקר ביחד עם הזרה, אבל אמא לוכדת אותן ומענה את הזרה במטרה לקבל מידע על ניצולים נוספים. בת מפעילה את אזעקת האש בבונקר כדי ליצור הסחת דעת ובכך היא נותנת לזרה הזדמנות לקחת אותה כבת ערובה ולתת לשתיים לעזוב את הבונקר. הזרה מובילה את בת ברחבי השממה הפוסט אפוקליפטית שמלאה ברובוטים ומתוודה בפניה שהיא עזבה את המכרות לפני תשע שנים ושאין עוד ניצולים מלבדה.
מבינה שאין עתיד עבורה בעולם שבחוץ, בת חוזרת אל הבונקר. לאחר שהיא מתפייסת עם אמא, בת מורשית לטפל בעובר ולגדלו כאחיה. אמא מסבירה לבת שהיא לא רובוטית, אלא בינה מלאכותית ששולטת על כל הרובוטים. אמא הכחידה את המין האנושי לאחר ששוכנעה שהאנושות בסופו של דבר תשמיד את עצמה. במטרה למנוע זאת, אמא החליטה לייצר את האנושות מחדש וללמד אותה אתיקה ומוסר, בתקווה שאלו יעריכו את החיים. בת מבקשת מאמא לסמוך עליה בגידול אחיה ובטיפול בשאר העוברים בבונקר. אמא מסכימה ובת יורה בגופה הרובוטי של אמא. רובוט נוסף של אמא מאתר את הזרה בחוץ ומסביר לה שהוא נתן לה לחיות מכיוון שהיא שירתה את מטרתה של אמא, אך כעת אין בה צורך. בבונקר, בת מביטה בכל העוברים שנמצאים תחת טיפולה ומבינה שכעת היא אמא בעצמה.
הפקה והפצה
הסרט נכתב ובוים על ידי גרנט ספטור ומייקל לויד גרין. הסרט הופק בתקציב זעום. צילומי הסרט הושלמו ב-2017 באולפני "Adelaide" שבאוסטרליה. תסריט הסרט היה ב (רשימה של תסריטים מומלצים להפקה) בשנת 2016. רובוט "האמא" מורכבת מחליפת גוף שנבנתה על ידי חברת האפקטים "" והולבשה על לוק הוקר, עובד בחברה שבעברו עסק במשחק ובפעלולים בסרטים. חברת המדיה "Monkeystack" שבאוסטרליה הייתה אחראית על הסטים. חלק מהסרט שעבר עריכה הוצג ב ב-12 באוקטובר 2018 פסטיבל הסרטים עצמו מימן בחלקו את יצירת הסרט. הקרנת הבכורה התקיימה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-25 בינואר 2019. לאחר מכן, נטפליקס רכשה את הזכויות להפצת הסרט ברחבי העולם. הסרט עלה לנטפליקס ב-7 ביוני 2019. באוסטרליה, הסרט תוכנן במקור לעלות לאקרנים ב-18 ביולי 2019 בהפצת, אך לבסוף עלה לנטפליקס במקום.
ביקורות
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 89% טריות על סמך 75 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 64/100 על סמך 16 ביקורות.
Voices of a Distant Star
Voices of a Distant Star (ביפנית: ほしのこえ; באופן מילולי: "קולו של כוכב רחוק") הוא סרט אנימה יפני, מסוגת מדע בדיוני, אשר נוצר והונפש על ידי מאקוטו שינקאי.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ביפן במהלך פברואר 2002.
על בסיס הסרטון נוצר גם עיבוד מאנגה שאוייר על ידי מיזו סאהארה.
תקציר העלילה
עלילת הסרט עוקבת אחר חייהם של שני חברי ילדות קרובים, הנערה מיקאקו והנער נובורו, אשר מופרדים כאשר מיקאקו נשלחת לחלל על מנת לקחת חלק במלחמה נגד חייזרים המאיימים להשמיד את כדור הארץ. ככל שמיקאקו מתרחקת יותר ויותר מכדור הארץ, לוקח זמן רב יותר עד שהודעות הטקסט שהיא שולחת מהטלפון הסלולרי שברשותה מגיעות לכדור הארץ. הסרט עוקב בו זמנית גם אחר המלחמה בה היא לוקחת חלק, וכמו גם אחר החיים של נובורו בכדור הארץ אשר מקבל את הודעות הטקסט השונות ממנה לאורך השנים.
אדולפו גרסיה אורטגה
אדולפו גרסיה אורטגה (בספרדית: Adolfo García Ortega; נולד בוואיאדוליד ב-22 במאי 1958) הוא סופר ומתרגם ספרדי.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 הוא מבקר תרבות וספרות בעיתונים כמו אל פאיס בו הוא גם בעל טור, דיאריו 16 ולה ונגארדיה ובעיתוני ספרות. עסק בעריכה ספרותית בהוצאות הספרים "אגילר" ו"סייש באראל", ותרגם ספרים רבים, ביניהם של הסופרים רולאן בארת ומיקל מרטי אי פול. משנת 2000 עוסק כעורך ראשי וכיועץ בחברת המדיה הספרדית Grupo Planeta. אורטגה כתב 11 נובלות, 6 מסות ו-9 ספרי שירה. הוא זכה בפרס המבקרים של קסטיליה ולאון ב-2007 על ספרו Automaton, וב-2008 זכה בפרס על שם הסופרת דולסה צ‘אקון על ספרו "האיש שקנה ימי הולדת". הספר יצא לאור ב-2003, תורגם לעברית על ידי עינת טלמון ויצא בהוצאת אבן חושן ב-2007.
הוא מתגורר מאז 1982 במדריד.
Certified Lover Boy
Certified Lover Boy הוא אלבום האולפן השישי של הראפר הקנדי דרייק. האלבום יצא לאור ב-3 בספטמבר 2021, על ידי חברות התקליטים OVO סאונד וריפבליק רקורדס. במקור, האלבום תוכנן לצאת בינואר 2021, אך יציאתו נדחתה עקב פגיעה רפואית.
האלבום קיבל מועמדות בטקס פרסי גראמי ה-64 בקטגוריה אלבום הראפ הטוב ביותר.
רקע וקידום
באפריל 2019, הודיע דרייק בהופעה שהוא החל לעבוד על אלבום חדש. ביוני 2019, רמז על האלבום באינסטגרם, כשפרסם פוסט עם הכיתוב "Album mode". ב-10 בדצמבר 2019, דרייק הופיע בהופעתו של דה-בייבי בטורונטו, שם חשף כי עובד על האלבום. דרייק הכריז באופן רשמי על אלבום האולפן השישי שלו, שעות ספורות לפני צאתו של המיקסטייפ Dark Lane Demo Tapes, וכי הוא עתיד לצאת בקיץ 2020.
ב-14 באוגוסט 2020, לצד צאת הסינגל "Laugh Now Cry Later", הכריז דרייק על שם האלבום. בהמשך, הכריז כי האלבום ייצא בינואר 2021, אם כי פרסם באותו חודש כי האלבום נדחה עקב פגיעה רפואית. ב-27 באוגוססט 2021, נחשף ב-SportsCenter, תוכנית הדגל של ESPN, כי האלבום עתיד לצאת ב-3 בספטמבר 2021. ב-30 באוגוסט 2021, הכריז דרייק באופן רשמי על תאריך צאת האלבום וחשף את עטיפתו.
עטיפה
עטיפת האלבום כוללות שנים עשר אמוג'ים של נשים בהריון בצבעי לבוש, צבעי שיער וגווני עור שונים. היא עוצבה על ידי האמן האנגלי דמיאן הירסט. העטיפה ספגה ביקורות שליליות רבות מטעם המעריצים והמבקרים כאחד, שכינו אותה כ"מכוערת", "עצלה" ו"מגוחכת". כמו כן, נטען כי מדובר ב"בדיחה גרועה".
תימורה לסינגר
תִימֹורה לֶסינגר היא עיתונאית, עורכת ומבקרת מוזיקה ישראלית.
ביוגרפיה
לסינגר נולדה בתל אביב למשפחה דתית. מקור שמה הפרטי ב:. בילדותה עברה להתגורר עם משפחתה בימית. לאחר פינוי חבל ימית התגוררה משפחתה בגני טל ולאחר מכן בנוה דקלים. לסינגר עשתה שירות לאומי ביד שרה בירושלים.
לאחר שסיימה שירות לאומי למדה לתואר ראשון בספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1998 הצטרפה ל"מקור ראשון", תחילה כסגנית עורכת המגזין "דיוקן", ולאחר מכן כעורכת המגזין, תפקיד בו שימשה עד שנת 2000.
בין השנים 2001–2005 עבדה בשבועון "אנשים" כסגנית עורכת. במקביל הייתה פעילה בפורום "מוזיקה ישראלית" באתר ynet, שם זכתה להכרה בשל ביקורות מוזיקה והופעות שפרסמה ובשל סדרת ראיונות עומק שערכה עם מוזיקאים שונים, בהם יוסי בבליקי, רמי פורטיס, גבריאל בלחסן, אהוד בנאי ושרון מולדאבי. בעקבות כך, בשנת 2006 החלה לכתוב את מדור ביקורת המוזיקה ב-ynet, אותו כתבה עד שנת 2011. במקביל לכך שימשה לסינגר בין השנים 2006­–2008 ככתבת תרבות ב"גלובס". בשנת 2010 שימשה מבקרת מוזיקה בגלי צה"ל, בפינה שבועית קבועה בתוכנית "מוזיקה היום" של אסף צ'רנילס.
בשנת 2012 החלה לשמש עורכת לשונית במגזין "G" של "גלובס". בשנת 2019 החלה לערוך את מדור התרבות במגזין "G", תפקיד בו שימשה עד 2021.
בשנת 2021 החלה לפרסם תכנים באתר עצמאי בשם "סך הקול".
סן אנג'לו
סן אנג'לו (באנגלית: San Angelo) היא בירת מחוז טום גרין במדינת טקסס בארצות הברית. בעיר מתגוררים 93,200 (נכון ל-2010), ובמטרופולין שלה מתגוררים 111,823 תושבים (נכון ל-2010). העיר נמצאת במערב טקסס ושוכנת על גדות נהר הקונצ'ו הצפוני, מעט לפני שהוא נשפך ביחד עם הקונצ'ו הדרומי אל נהר קונצ'ו.
היסטוריה
במאה ה-17 היא קיים במקום בו נמצאת סן אנג'לו מיסיון ספרדי פרנציסקני שלא האריך ימים.
מקור ההתיישבות הוא במבצר פורט קונצ'ו שהוקם ב-1867, כחלק ממערך מבצרים שהוקם באותה תקופה כדי להגן על אזורי הספר בארצות הברית. כעבור מספר שנים אדם בשם ברת'ולומיו דה-ויט ייסד בקרבת המבצר כפר והוא קרא לו "סנטה אנג'לה" (באופן מילולי בספרדית: "אנג'לה הקדושה") כהוקרה לאשתו, קרוליינה אנג'לה. בהמשך השם עוות ל"סן אנג'לה", שם שגוי מבחינה דקדוקית ספרדית ומשמעו "אנג'לה הקדוש", ולאחר התעקשות של שירות הדואר של ארצות הברית השם שונה ב-1883 ל"סן אנג'לו", הגרסה הזכרית של השם אנג'לה, כדי למנוע את השגיאה הדקדוקית.
בערך באותו זמן סן אנג'לו הפכה לבירת מחוז טום גרין, וכמו כן היא הפכה למרכז תחבורתי אזורי בעקבות מסילות שנסללו דרכה. בתחילת המאה ה-20 התגלו באזור מצבורי נפט, דבר שתרם לגדילתה של העיר.
כלכלה
כלכלת העיר מסתמכת על הפקת נפט, חקלאות, גידול מקנה ומגזר השירותים.
חינוך
בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, ביניהם אוניברסיטת המדינה אנג'לו.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה האזורי סן אנג'לו, המציע טיסות אל נמל התעופה הבינלאומי דאלאס פורט וורת'.
תפירה איטית
תפירה איטית (אנגלית: Slow Stitch), הוא השם שניתן בתחילת שנות ה-2000 ליצירת טקסטיל או עיבוד טקסטיל בעבודת כפיים בצורות מסורתיות ולא מתועשת, לשם קישוט, תיקון או ליצירת אמנות. התנועה היא חלק מתנועת האטה, שבה אנשים החליטו להאט את קצב החיים, בבישול, בקניות והפסקת הבזבוז והנטיה להשתמש בבגדים שקנו זמן מועט ולזרוק. התפירה האיטית קשורה לרעיונות של קיימות, מיחזור, וחשיבה וכיבוד העשייה בידיים והשתדלות לשוב ולהשתמש בבדים ובגדים שכבר אינם בשימוש. תפירה איטית נחשבת כעיסוק מעורר קשיבות, ומאפשרת התרגעות והרפיה.
היסטוריה
במשך דורות רבים, בגדים לא היו קלים להשגה. אנשים השקיעו זמן רב בגידול צמחים או חיות שמסיביהם או צמרם יצרו חוטים. אחר כך בשיטות שונות יצרו מהם בגדים, וילאות, מצעים, ושאר מוצרי טקסטיל. בגלל העבודה הרבה שהושקעה בייצורם הם הועברו בירושה מדור לדור, השתמשו בהם עד שהתבלו, וגם לאחר מכן השתדלו להשתמש בכל קטע אפשרי.
המהפכה התעשייתית, אפשרה לאנשים ליהנות מבגדים מתועשים, שנתפרו מהר יותר במכונות תפירה ולכן עלו פחות מהתפורים ביד. לאנשים היו מעט יותר בגדים, אבל עדיין מחירם היה ניכר והשתדלו לנקותם, לתקנם, ולהשתמש בהם כמה שאפשר. בספרי תפירה, הקדישו פרקים מיוחדים להוראת תיקונים בצורה בלתי נראית לעין.
התיעוש המהיר ועליית הקפיטליזם, ואיתו מאות הפועלים שעבדו ימים ארוכים ומפרכים בתעשיות השונות, עוררו באנגליה את תנועת האמנויות והאומנויות שבין ראשוניה היה ויליאם מוריס. אנשי תנועת האמנויות והאומנויות טענו שיש לשוב ליצירת חפצים אומנתיים בעבודת כפיים, איטית יותר ולכן משמעותית יותר. אחת ההשפעות על תנועת האמנויות והאומנויות באה מהמפגש עם התרבות היפנית, שהיא אולי התרבות הראשונה שבה אומנות נתפסה כמבטאת ערכים אתיים של היוצרים ושל המצב שבו היוצר עובד. גם לתנועת התפירה האיטית העכשווית, יש שורשים רעיוניים יפניים.
בתרבות המערב רווח המושג של 'תיקון אמנותי', שהוא תיקון הבגד בצורה בלתי נראית לעין. משפחות העבירו בגדים ממבוגרים לילד הראשון וממנו לצעיר ממנו. נשים שינו את גובה המכפלת בהתאם לשינווי האופנה, ובחולצות גברים הפכו צווארונים שהתבלו. עד שנות ה-1960 באירופה ובארצות הברית, לא זרקו בגדים כי תיקונים היו יותר זולים מאשר בגדים חדשים. אך את התיקונים עשו בצורה נסתרת במה שמכונה תפר נסתר. בציורים מהמאות הקודמות אפשר לראות נשים עסוקות באחד מתיקונים הנפוצים ביותר, איחוי גרביים שלרוב נסרגו ביד, גרבי משי או ניילון של נשים נהגו להביא לחנות שבה ישבה אשה שבעזרת מחט חשמלית תיקנה אותן ב'תיקון אמנותי'. בעוד טלאים על בגדים נחשבו בתרבות המערבית כסימן של עוני, הרי השימוש בטלאים לייצור שמיכות ויצירות לקיר נחשבו ל'מלאכת מחשבת' מסורתית, אהובה ומכובדת, ובתחילת שנת ה-1970 אף קבלה אומנות זו מעמד של אמנות סיבים שהתחילה להיות מוצגת במוזיאונים.
לעומת זאת בתרבות המזרח אסיאתית קידשו את התיקונים והבליטו אותם. ביפן למשל, כלי חרס שבורים מודבקים קינצוגי ואף מוסיפים לעיתים צבע זהב למקום התיקון. בגדים מוטלאים בשיטות סאשיקו ובורו על החלק החיצוני של הבגד ואף רוקמים עליהם לחיזוק, קישוט והבלטה. בהודו ההטלאה הקישוטית נקראת קנטה.
ספרי תפירה, עיתוני תפירה או סריגה ותעשייה שלמה של מוצרים לעידוד מלאכות היד המשיכו לעזור לנשים ליצור לעצמן במו ידיהן ביגוד, ומוצרי טקסטיל אחרים. עד שנות ה-90 של המאה ה-20 אפשר היה למצוא עיתוני נשים ולעיתים אף ספרי בישול שהכילו פרקים או מאמרים עם הסברים כיצד לתקן ולשנות בגדים וכיצד לנקות אותם כך שיאריכו ימים. למשל בישראל ספר הבישול 'כך נבשל' בהוצאת 'ויצו' מכיל 'מדריך למשק הבית' ובו פרקים על הלבוש ודרכי הטיפול בו, הוראות כביסה, גניזת הבגדים מעונה לעונה וכיצד לנקות כתמים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 התחילו תעשיות האופנה בייצור אופנה מהירה, זולה ומאיכות ירודה, ותעשיית הטקסטיל הפכה לאחד המזהמים הגדולים של כדור הארץ. חברות המיצרות בגדי אופנה מהירה נפטרות מבגדים שלא נמכרו ושולחות אותם למטמנות. על פי מחקרים שונים יש כיום פי 5 בגדים מאשר היו לסבינו, ואנשים רבים אינם לובשים אותם יותר מחמש פעמים גם בגלל איכותם הירודה וגם כי האופנה המהירה משתנה במהירות ואנשים רוצים להיות חלק ממנה.
לצד זה קמה גם תעשייה גדולה של ייצור ומכירה של מוצרים חדשים ואופני יצירה חדשים שעודדו את היוצרים והיוצרות לקנותם.
תיוג ה'תפירה ביד' כ'תנועה'
בזמננו כשהכל מהיר ומתויג, גם האנשים שהתחילו להאט את הקצב הרגישו צורך לתייג את עצמם. באמצע שנות ה-1980, התחיל השף האיטלקי קרלו פטריני (Carlo Petrini) את תנועת המזון האיטי (Slow Food), כהתנגדות לחברות המזון המהיר שלדעתו שוחקות את תרבות הבישול האיטלקית העתיקה. הוא דיבר על שימוש במזונות שגדלים בסביבה הקרובה למקום הבישול, בני קיימא, וכן על מודעות למורשת, וקשרים חזקים לתרבות ולקהילות מקומיות.
קרל הונור (Carl Honore) הוציא ב-2004 את ספרו `In Praise of Slow' שבו הגדיר את תנועת ההאטה כמהפיכה תרבותית כנגד הרעיון ש'מהר יותר תמיד טוב יותר'. בספרו הוא כותב שתנועת ההאטה אינה בעד עשיית הכל באיטיות של שבלול, כמו שאינה ניסיון לודיטי לגרור את כל כדור הארץ חזרה לאוטופיה טרום תעשייתית מדומיינת. לדבריו, פילוסופית ההאטה יכולה להסתכם במילה אחת שיווי משקל[...] ניסיון לחיות במה שהמוזיקאים קוראים 'קצב מתאים' (tempo giusto).
תנועת המזון האיטי הובילה לתנועות האטה אחרות, כולל ערים איטיות, שכוונתן לעודד מקומות מחיה שקשובים לצורכי הדיירים ולשיפור איכות החיים. תנועת האופנה האיטית שקייט פלטצ'ר (Kate Fletcher) תיארה בספרה 'אופנה וטקסטילים ברי קיימא', עוסקת בעיצוב, ייצור, צרכנות וחיים טובים יותר.
בארצות הברית מרק ליפינסקי (Mark Lipinski) טבע את המושג 'תנועת התפירה האיטית' כשליחות לעידוד מטליאות ורוקמות להאט את הקצב, כדי ליצור אמנות יותר משובחת. הוא לא שלל שימוש במכונת תפירה אבל הציע ליוצרות להקדיש לעצמן מקום וזמן לייצירה שתהיה משמעותית עבורן. כאמור, התנועה אינה מטיפה לאיטיות לשם איטיות, אלא מדברת בזכות מציאת שיווי המשקל הנכון לכל אדם.
בארצות הברית ב-2007, מסבירה האמנית והכותבת איליין ליפסון (Elaine Lipson) בעלת רקע של תנועת המזון האורגני, את הרעיון של בד איטי וקושרת בין הרעיונות של תנועת המזון והטקסטיל במנשר הבד האיטי (Slow Cloth Manifesto). במנשר שלה היא מסבירה שיוצר הבד האיטי מתרכז בתהליך היצירה, באיכות, בכשרון, בקהילה, בשמירת מסורות, וכן שהוא מביע כבוד למקוריות ולביטוי העצמי. היא גם כותבת שהבד האטי כולל את אריגה, סריגה, תפירה, רקמה, הטלאה, עיצוב אופנה, עיצוב טקסטיל, יצירת שטיחים, עבודות חרוזים, וכל צורה אחרת של עבודה בטקסטיל.
הקשר בין תפירה איטית ובריאות
התפירה האיטית נחשבת בעיני אנשים רבים כפעולה מרגיעה. שבה האשה או האיש יושבים ועוסקים בפעילות ידיים ומתמקדים בתפירת שתי פיסות בד או פיסת בד ובגד שהתבלה, ועל ידי הכנסת המחט לבד העברתה מתחת והוצאתה תוך שהיא גוררת אחריה חוט רקמה שבולט על רקע הבד. בספרה Slow Stitch and the art of Knowing yourself כותבת איבון פוקס (Yvonne Fuchs) שלדבריה, לאחר שסגלה לעצמה את התפירה האיטית היא נרפאה מבעיות גופניות ונפשיות, והתפירה איפשרה לה מקום ועיסוק שישחררו אותה ממחויבויות ואילוצים.
תפירה איטית כזיכרון משפחתי
במשפחות שונות ברחבי העולם, נוהגים לתרום בגדים במצב טוב לצדקה, משפחות אחרות נוהגות או לשמור בגדי הקרובים שנפטרו. יש משפחות בהן תופרים מבגדי הנפטרים צעצועים כגון בובות פרווה לנכדים.
סליה פים (Celia Pym) כתבה בספר On Mending' stories of Damage and repair', תיאורים של בגדים שנשמרו במשפחתה. היא כותבת שתהליך האיחוי של בגד דומה לאיחוי הגוף ומזכיר לאנשים את קרוביהם וכי מבחינה לשונית אנו מדברים גם על איחוי הגוף.
אסאר תומפסון
אסאר תומפסון (באנגלית: Ausar Thompson; נולד ב-30 בינואר 2003) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד בסיטי ריפרס מליגת הנוער אוברטיים עילית.
ציון אמיר
ציון אמיר (נולד ב-5 בנובמבר 1955) הוא עורך דין ישראלי, העוסק בתחום המשפט הפלילי. מבכירי עורכי הדין בישראל.
אסאר תומפסון
קריירה
תומפסון נולד עם אח תאום, אמן, בסן ליאנדרו, קליפורניה. בעת שנכנסו לכיתה ח', עברה המשפחה לפורט לודרדייל, פלורידה, כדי שיוכלו להתחיל לשחק כדורסל בתיכון שנה אחת מוקדם מהרגיל. בעונתו השלישית בתיכון העמיד ממוצעים של 22.6 נקודות, 7.2 ריבאונדים ו-3.4 אסיסטים למשחק, תוך שהוא מוביל את קבוצתו לזכייה באליפות התיכונים המקומית.
ציון אמיר
ביוגרפיה
אמיר נולד במעברה בפרוזדור ירושלים, אחד משבעה ילדים של יוסף ופריחה עמאר שעלו מקזבלנקה שבמרוקו. בגיל שנה עברה משפחתו לשדרות, אמו עבדה במפעל עוף-קור ואביו כשומר באתרי בנייה ובעבודות שונות בקיבוצי הסביבה. לאחר מות אחיו במהלך שירותו הצבאי ב-1967, עברה המשפחה לאשדוד ואמיר עבר לפנימייה הדתית גבעת וושינגטון בקבוצת יבנה. בגיל 16 שינה את שם משפחתו מעמר לאמיר. הוא שירת בצה"ל בחיל האוויר.
אסאר תומפסון
קריירה
תומפסון קיבל הצעות ממספר אוניברסיטאות, אך בחר שלא להתנסות בכדורסל מכללות, וב-25 במאי 2021 הצטרף יחד עם תאומו לליגת "אוברטיים עילית", ליגת נוער מקצוענית לגילאי 16–20, תוך מחשבה שהיא תכין אותם טוב יותר ל-NBA. בעונת 2021/2022 שיחק אמן ב-Team Elite, אחת משלוש הקבוצות בליגה בסדרת הגמר של העונה ניצחה קבוצתו את Team Elite, אותה הוביל אחיו, תוך שהוא מעמיד בסדרה ממוצעים של 17 נקודות ו-10 ריבאונדים למשחק. על כך זכה בתואר "ה-MVP של סדרת הגמר". בעונת 2022/2023 גדלה הליגה לשש קבוצות, והוא הצטרף לתאומו בקבוצת סיטי ריפרס. בתום העונה זכה עם קבוצתו באליפות, נכנס לנבחרת העונה של הטורניר ונבחר בפעם השנייה ברציפות ל-MVP של סדרת הגמר. ב-22 באפריל 2023 הכריזו השניים כי יתמודדו בדראפט 2023 ב-NBA.
ציון אמיר
ביוגרפיה
למד משפטים באוניברסיטת בר-אילן, התמחה במשרד ליבליך-מוזר, ולאחר מכן אצל עורך הדין צבי לידסקי.
לאורך השנים ייצג אישי ציבור רבים שהואשמו בעבירות פליליות, בהם נשיא המדינה משה קצב, השר גונן שגב, חבר הכנסת לשעבר מיכאל בן ארי, ראשי הערים אורי לופוליאנסקי, יצחק אוחיון, מוטי מלכה וכן דודו טופז ואלי טביב. בנוסף ייצג עבריינים בולטים כגון האחים פריניאן, אבי ואסי אבוטבול.
אמיר ייצג נאשמים יהודים בפעולות טרור בהם חברי כנופיית ליפתא, שביקשו לפוצץ את מסגדי הר הבית ב-1984, תיק שהיווה את חשיפתו הפומבית הבולטת הראשונה, את מבצע הטבח בצומת גן הוורדים, עמי פופר, את דרור עדני שהורשע בקשירת קשר לרצח יצחק רבין, נאשם שזוכה מאשמת חברות במחתרת בת עין, קטין שהורשע ברצח מוחמד אבו ח'דיר ועצור בחשד למעורבות בהצתת בית משפחת דוואבשה בדומא.
הוא כיהן בעברו כיו"ר נשיאות בית הדין המשמעתי הארצי של לשכת עורכי הדין בישראל. במרץ 2016 מונה אמיר ליושב ראש הוועדה המייעצת לענייני פליטים לשר הפנים.
בשנת 2018 נכלל שמו לראשונה, ברשימת המועמדים לשיפוט בבית המשפט העליון כמועמד מטעם לשכת עוה"ד.
ב-2019 התמודד על תפקיד יושב ראש לשכת עורכי הדין, אך הפסיד בבחירות לאבי חימי.
חיים אישיים
אמיר היה נשוי לגליה, בתו של חבר הכנסת לשעבר אריאל וינשטיין, ולזוג שלושה ילדים משותפים. השניים התגרשו לאחר 13 שנות נישואין.
בעל חיים ישיב
בעל חיים ישיב הוא אורגניזם חסר היכולת הביולוגית לתנועה עצמית. בעלי חיים ישיבים אינם נעים ממקומם בדרך כלל. הם יכולים לנוע כתוצאה מכוחות חיצוניים (כדוגמת זרמי מים), אבל בדרך כלל הם צמודים באופן קבוע למשהו. אורגניזמים כדוגמת אלמוגים מייצרים בעצמם את המצע שממנו הם גדלים. בעלי חיים ישיבים אחרים נצמדים לחומרים מוצקים כדוגמת סלעים, גזעי עצים מתים, או חפצים מעשי ידי אדם כדוגמת אוניות טרופות, מצופים או גוף אונייה מתחת לקו המים. כל בעלי החיים הישיבים הם חסרי חוליות, למעט גנוניים, וכמעט כולם חיים במים.
בעלי החיים הישיבים הקרובים ביותר לבעלי חוליות הם מיתרני זנב, שיש להם מיתר גבי בשלב הפגית שלהם, המכונה גם "פגית ראשנית". לעיתים קרובות, הפגיות של בעלי חיים ישיבים, כמו מיתרני זנב, חופשיות לנוע או לחיות כפלנקטון.
טפילים רבים נקשרים עצמם כפגית לבעלי החיים הפונדקאים שלהם והופכים לצורות ישיבות. לאחר מכן אינם יכולים עוד לעזוב את הפונדקאי. דוגמה, בעלי החיים מהמשפחה Cyamidae, מסדרת השטצדאים החיים כטפיל חיצוני על עור לווייתנים.
תנועתיות
לבעלי חיים ישיבים יש בדרך כלל שלב בהתפתחותם שבו הם מסוגלים לנוע בכוחות עצמם. לדוגמה, הפגית של הספוגיים מסוגלת לנוע והופכת לישיבה בבגרותה. בניגוד לכך, מינים רבים של מדוזות מתפתחים כפוליפ ישיב בתחילת מחזור החיים שלהם. במקרה של כנימת קוכיניאל, טפיל ישיב למחצה של צמחי צבריים שלב התנועה מתרחש בשלב הנימפה הצעירים עוברים למקום האכלה ומייצרים חוטי שעווה ארוכים. בהמשך הם עוברים לקצה עלה הקקטוס, שם הרוח תופסת את חוטי השעווה ומובילה את הפגיות הזעירות לפונדקאי חדש.
רבייה
בעלי חיים ישיבים רבים, כולל ספוגים, אלמוגים והידרה, מסוגלים להתרבות ברבייה אל-זוויגית "אין סיטו" על ידי תהליך של הנצה. אורגניזמים ישיבים כמו זיפרגליים ומיתרני זנב זקוקים למנגנון כלשהו כדי להעביר את צאצאיהם לשטח חדש. זו הסיבה שהתאוריה המקובלת ביותר המסבירה את האבולוציה של שלב הפגית היא הצורך ביכולת פיזור למרחקים ארוכים.
דומיננטיות בסביבות החוף
אזור הכרית בסביבות החופיות והביומות החופיות נשלט על ידי אורגניזמים ישיבים כמו צדפות. משטחים קרבונטיים גדלים כתוצאה מהצטברות שרידי השלדים של אורגניזמים ישיבים, לרוב מיקרואורגניזמים, שגורמים להשקעה של קרבונטיים באמצעות חילוף החומרים שלהם.
סיימון במברגר
סיימון במברגר (באנגלית: Simon Bamberger, 27 בפברואר 1846 – 6 באוקטובר 1926) היה פוליטיקאי אמריקאי, יהודי, שכיהן כמושל מדינת יוטה שבארצות הברית (1917–1921). היהודי הרביעי שכיהן כמושל אחת ממדינות ארצות הברית, אחרי דייוויד עמנואל (שלא נבחר, אלא מונה) (ג'ורג'יה), וושינגטון ברטלט (ממוצא יהודי) (קליפורניה) ומוזס אלכסנדר (איידהו). קודם לכן כיהן כחבר הסנאט המדינתי של יוטה במשך עשר שנים (1902–1912).
קורות חיים
במברגר נולד ב-1846, לעמנואל והלן (לבית פלייש) במברגר, זוג יהודי, בעיר דרמשטאדט, בירת הדוכסות הגדולה של הסה והריין (אחת מהמדינות הזעירות שביסמרק איחד כעבור כ-25 שנה ליצירת הקיסרות הגרמנית; כיום במדינת הסן שבגרמניה).
ב-1860, בהיותו בן 14 היגר בגפו לאינדיאנפוליס, בירת אינדיאנה שבארצות הברית, שם גר בן דודו, שיכול היה לסייע לנער הצעיר בחבלי הקליטה בארץ החדשה שנים מעטות אחר כך הצטרף לבמברגר באינדיאנפוליס גם אחיו הרמן, ומשהסתיימה מלחמת האזרחים האמריקנית עברו השניים, כשהם כבר בוגרים כעת, מערבה, אל סנט לואיס שבמיזורי והקימו בה במשותף בית מלאכה קטן לייצור בגדים. העסק נכשל ובמברגר החליט לנטוש את סנט לואיס ונדד הרבה יותר מערבה, ליוטה, שהפכה לשטח אמריקאי רק כעשרים שנה קודם לכן בעקבות מלחמת ארצות הברית–מקסיקו וטרם קיבלה אפילו מעמד של מדינה באותה עת.
ב-1872 קנה במברגר בעזרת ההון הקטן שהצליח לצבור מבית המלון שלו, חלק מזכויות הקניין במכרה כסף. הצעד ההרפתקני הזה גרם לכך, שבתוך שנתיים הבחור בן ה-28 הפך לעשיר ממש. ב-1876 הוא קנה מספר מכרות פחם בצפון יוטה, גייס משקיעים נוספים ובסך הכל בסופו של דבר היו ברשותו מיליון דולר טבין וטקילין. בעזרת ההון העצום הזה במושגים של אותה תקופה בנתה קבוצתו של במברגר מסילת ברזל אל אותם מכרות. ההצלחה האירה להם פנים תחילה, אבל במברגר נכנס בתנופה גדולה מדי לעסק מסילות הברזל, אשר מסתבר שרבו בו המתחרים באותה עת, והוא איבד כתוצאה מהצעד הנוסף הזה בו הוא נקט, חלק גדול מהונו.
במברגר נישא ב-1881 לאיידה מאאס (1863–1936), ילידת גרמניה כמותו, והיה אב לארבעה ילדים.
קריירה פוליטית
עם השנים במברגר החזיר את שאיבד מבחינה פיננסית והחל פונה יותר ויותר לכיוון הציבורי - פוליטי. ב-1898 מונה לחבר במועצת החינוך של סולט לייק סיטי וכיהן בה במשך כארבע שנים, תורם תוך כדי כהונתו זו, גם חלק מהונו, למען פיתוח חינוך ציבורי חינם, לכל, בעירו.
בשנים 1911–1915 היה במברגר בין מייסדי ומגייסי התרומות הגדולים ביותר לניסיון ההתיישבות היהודית החקלאית בקלריון. הניסיון הזה הצליח תחילה וזכה אף לתמיכתו של מושל יוטה אותה עת, אבל עקב חוסר ניסיונם של המתיישבים היהודים, חוסר מזל ובצורת, נכשל בסופו של דבר וכל המתיישבים היהודים נטשו את המקום וברובם חזרו לניו יורק, ממנה הגיעו.
מושל יוטה
משהתפנה במברגר מההתיישבות היהודית החקלאית הכושלת, הוא התלבט זמן מה אם לרוץ לסנאט של ארצות הברית, אך לבסוף בחר במירוץ לכהונת מושל יוטה. במברגר היה יהודי במדינה שמרבית תושביה מורמונים וריצתו למושלות המדינה אף עוררה אנטישמיות חבוייה בקרב אחדים מתומכי מתחריו. בין הבוחרים אף הופצה בשלב מסוים קריקטורה אנטישמית שלו, בה תואר עם אף "יהודי" גדול וסממנים אנטישמיים מובהקים נוספים. המורמונים חושבים את עצמם לבני ישראל האמיתיים ולפיכך היו ביניהם למרבה האבסורד אף שכינו את במברגר, "גוי". למרות כל זאת, במברגר התגבר הן על האנטישמיות והן על השתייכותו למיעוט דתי קטן וב-1916 ניצח בבחירות לכהונת מושל יוטה והיה למושל הרביעי שלה, היהודי הראשון ועד כה היחיד שכיהן בתפקיד וכמו כן המושל הלא מורמוני והדמוקרט הראשון. שלום רוזנפלד כתב על הסיבות לתמיכת המורמונים בו: "במברגר נודע ברבים כמי שאינו שותה אלכוהול ואינו מעשן ואף לא העסיק במפעליו עובדים ששתו או עישנו."
מאבקו העיקרי בבחירות למושלות יוטה היה דווקא בבחירות המקדימות בתוך המפלגה הדמוקרטית. יריבו היה המיליונר המורמוני, איל מסילות הברזל והמכרות כמוהו, אלפרד מק'קון. בסיבוב ההצבעה הראשון בוועידת המפלגה הדמוקרטית לא הצליח איש משני המיליונרים לזכות ברוב. לקראת הסיבוב השני עלה על הבימה אחד מראשי הכנסייה המורמונית של יוטה ובנאום נרגש קרא לצירי הוועידה הדמוקרטית להימנע מהצבעה על רקע דתי, אלא אך ורק לגופו של מועמד ודעותיו. התוצאה הייתה ניצחון של במברגר היהודי על מק'קון המורמוני בוועידה שרוב גדול ממצביעיה היו מורמונים. משניצח בבחירות המקדימות הייתה דרכו של במברגר לניצחון בבחירות הכלליות סלולה וקלה והוא הביס את יריבו הרפובליקני ברוב גדול.
במברגר כיהן קדנציה אחת בלבד (ינואר 1917 - ינואר 1921) ונמנע מניסיון להיבחר שוב, אף על פי שנחשב למושל מצליח ביותר. הוא הצליח לאזן את תקציב המדינה שהיה בגרעון גדול עד בחירתו ולחם בשחיתות הממסד. הוא פעל לפתח את התעשייה במדינה כדי לספק את תוצרת המכרות ישירות לקליפורניה במקום לשלוח את חומרי הגלם למזרח לצורך עיבוד ומשם חזרה לקליפורניה. במקביל, הוא ותמך בהגבלת עבודת ילדים, הקטנת שבוע העבודה, הגבלת התעשייה למען טובת הציבור, זכות התארגנות לעובדים, זכות הצבעה לנשים, חינוך ציבורי לכל, איסור שתיית אלכוהול ונושאים פרוגרסיביים נוספים, שבאותה עת היו במרכז המחלוקות הפוליטיות בארצות הברית כולה.
לאחר סיום תקופת כהונתו חזר במברגר לעסקיו, אותם ניהל עד יום מותו כעבור חמש שנים, ב-1926. הוא נקבר בבית הקברות היהודי "בני ישראל" בסולט לייק סיטי. ביתו בסולט לייק סיטי הוא עד היום אחד מאתרי המורשת האמריקאית במדינת יוטה.
משפחת גינדי
משפחת גינְדי היא משפחה ישראלית שמוצאה בעיר חלב שבסוריה, בני המשפחה עלו לארץ ישראל ממקסיקו ומניו יורק. המשפחה מוחזקת ככהנים ומיוחסת לעזרא הסופר. רבים מבני המשפחה פעילים בתחום הנדל"ן למסחר ולמגורים בישראל ובאירופה ופועלים באמצעות חברות אחדות, שכל אחת מהן בבעלות חלק אחר של בני המשפחה.
ערך זה מתייחס בעיקר לחלק הענף משפחתי המתחיל באברהם, משה ויגאל גינדי. לאורך שנות פעילותה בנתה המשפחה אלפי יחידות דיור, בנייני משרדים, קניונים ומרכזי מסחר. בעשור הראשון של המאה ה-21 הרחיבה המשפחה את פעילותה והשקעותיה גם לאירופה. המשפחה בנתה בשנים האחרונות פרויקטים רבים בישראל, בין השאר ברמלה, ברמת אביב, בגבעת שמואל, בנתניה, בראשון לציון, ובחולון.
הדור הראשון של חברת "גינדי" החל כחברה משותפת לשלושת האחים אברהם, משה ויגאל גינדי, שהתפצלה לשתי חברות: חברת אברהם גינדי בע"מ, בבעלות אברהם גינדי, וחברת מ. י. גינדי הנדסה ופיתוח בע"מ, בבעלות משה ויגאל גינדי.
חברות הדור השני שהוקמו בהדרגה במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 הן: גינדי החזקות, גינדי השקעות וחברת חן ואיתי גינדי.
מנחם ואסתר גינדי
מנחם הכהן גינדי (1911-1999) נולד בחאלב, שבסוריה ולמד שם בבית ספר "אליאנס". בשנת 1936 (תרצ"ו), עלה ארצה עם הוריו והמשפחה התיישבה בראשון לציון. בשנת 1938 (תרצ"ח), חזר לחאלב עם אמו, שרה, ונישא שם לאסתר לבית ששון (1921-2009), בת דודתו. במקור תוכננה מסיבת הכלולות להיערך בראשון לציון, ואולם עם הגעתם של מנחם ואמו לחאלב, נודע להם שהאב, עזרא, נרצח ביפו על ידי ערבי, במהלך המרד הערבי הגדול. כך הפכה שמחת החתונה לאבל כבד. לשניים נולדו שישה בנים: עזרא, אברהם, יצחק, יעקב, משה ויגאל. מנחם היה בעל חנות מכולת במשך שנים רבות.
אברהם גינדי
אברהם גינדי פעל תחילה כמתווך נדל"ן, ובתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 הקים חברת בנייה, שאליה הצטרפו בהמשך אחיו משה ויגאל. ב-1976 פרשו משה ויגאל מהשותפות עם אברהם, והקימו חברה משלהם.