cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חמציץ נטוי
מאפיינים מורפולוגיים ופונולוגיים
הפרחים הם טריסטיליים ובעלי אי-סבילות עצמית בנוגע להאבקה. ישנם שלושה טיפוסים מורפולוגיים של פרחי חמציץ, כל טיפוס מאופיין ביחס שונה בין אורך האבקנים לאורך עמוד העלי. הפריה ויצירת זרעים מתרחשת רק אם אבקה של צמח ארוך אבקנים וקצר עמודי עלי הפרתה צלקות של צמח קצר אבקנים בעל עמודי עלי ארוכים. לישראל הגיעו בצלים של טיפוס האבקה אחד, בעל פרחים עם עמודי עלי קצרים, ואבקנים בינוניים וארוכים, ועל כן אין הוא עושה בארץ זרעים ומתרבה רק רבייה וגטטיבית. הפרי הוא קפסולה קטנה המכילה מספר זרעים.
בנוסף לריבוי מיני רגיל, השורשים של החמציץ מצמיחים בצלים תת-קרקעיים קטנים המאפשרים ריבוי וגטטיבי, כלומר: באמצעות הבצלים החמציץ "משכפל" את עצמו ויוצר חמציצים נוספים, הגדלים במרחק מה מצמח המקור. החמציצים שצומחים מהבצלים זהים גנטית לחמציץ המקורי שיצר את הבצלים. חמציצים אלה יוצרים בתורם בצלים חדשים, וכך ממשיך מעגל השכפול וההתרבות. כתוצאה מכך, החמציץ מתרבה מהר מאוד ובעל נטייה חזקה לפולשנות, בפרט החמציץ הוא מין פולש בישראל.
טוקסילוגיה
גבעול החמציץ ובצליו חמוצים, וזאת בשל החומצה האוקסלית המצויה בהם. רוב החומצה לרוב מפורקת בקיבה על ידי חיידקים אך בצריכה גבוהה של חומצה אוקסלית העודפים עלולים להיקשר למינרלים שונים וליצור אוקסלט שעלול לגרום להרעלת אוקסלט. לפי אוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית אכילת הצמח בכמויות גדולות על ידי בעלי חיים עלולה לגרום לתופעות לוואי כגון רעד ותכווצויות, אך אין מקרים מתועדים בבני אדם ואכילת הצמח על ידי בני אדם מוגדרת בעלת רעילות נמוכה.. האגודה האמריקאית למניעת צער בעלי חיים (ASPCA) מגדירה את הצמח כבעל רעילות בינונית עבור חיות מחמד כגון כלבים ואכילה שלהם העלולה לגרום לתסמינים כמו הזלת ריר, חוסר תיאבון, שלשול, עייפות וחולשה. תסמינים חמורים יותר עשויים לכלול רעד ושתן דמי. כבשים רגישות יחסית לצמח ודווחו על מספר מקרי מוות של עדרי כבשים בדרום אוסטרליה כאשר רעו בשדות חמציץ.
חומצה אוקסלית ניתן למצוא גם בעלים ירוקים אחרים כגון תרד, בטטות, ושעועית לכן במינונים נמוכים הצמח כנראה אינו מסוכן לאדם בריא. הרתחת הצמח מנטרלת את החומצה ומאפשרת לאכול אותו ללא חשש.
בית גידול
בישראל החמציץ הנטוי נפוץ בצפון הארץ ובמרכזה, הוא גדל בעיקר באזורים מושקים ומוצלים למחצה, בהם גינות, מעזבות, שולי דרכים, שולי פרדסים, שולי מטעים, מדשאות, שטחים פתוחים בערים ועוד.
למרות שהחמציץ נפוץ בעיקר בשטחים מופרים, שהופרעו על ידי האדם, הוא הולך ונהייה נפוץ יותר ויותר גם בשטחים פתוחים ואף בשמורות טבע. החמציץ סתגלן ביותר ומצליח לשגשג במגוון בתי גידול. כך למשל, חמציצים נצפו גם בשטחי חולות מיוצבים סמוך לחוף הים.
יוונית קוינה יהודית
קוינה יוונית יהודית או יוונית הלניסטית יהודית היא גרסה של יוונית קוינה, שמצויה במספר טקסטים בניב אלכסנדרוני של היהדות ההלניסטית, בעיקר בתרגום השבעים של התנ"ך והספרות הנלווית אליו. המונח מקביל במידה רבה ליוונית של תרגום השבעים, כקטגוריה תרבותית וספרותית ולא לשונית. וריאציות קטנות של תחביר ואוצר המילים ביוונית קוינה של סופרים יהודים, אינן ייחודיות מבחינה לשונית, כמו השפה המאוחרת יווניטיקה, או יוונית יהודית, המדוברת על ידי יהודים רומניוטים ביוון.
חמציץ נטוי
תקופת פריחה
בישראל, החמציץ הנטוי פורח בעיקר בחורף ובאביב, אחרי הגשמים הראשונים ועד החמסינים הראשונים של הקיץ. נביטת העלים מתחילה בחודש נובמבר וכבר בדצמבר מתחילה הפריחה. החמציץ פורח עד סוף אפריל ותחילת מאי אך במקומות מוצלים ומושקים היטב, בשנים מסוימות (תלוי במשטר הגשמים וגלי החום), החמציץ יכול לשרוד גם עד אמצע מאי. שיא הפריחה חל בחודשים פברואר-מרץ. החמציץ הנטוי חי שנה-שנתיים.
יוונית קוינה יהודית
היסטוריה
העבודה העיקרית בתחום זה נערכה על ידי חוקרים כמו הנרי ברקלי סוויט במבוא לברית הישנה ביוונית. סוויט הדגיש את הייחודיות של היוונית של השבעים בהשוואה לטקסטים יוונים אחרים של התקופה. השקפה זו בוטלה במידה רבה על ידי חוקרים מאוחרים יותר, שכן שפע פפירוסים וכתובות קוינה מקומיות ומנהליות לא-יהודיות שוחזרו ונחקרו טוב יותר. מתקופת סוויט, היוונית של תרגום השבעים הוצבה בהקשר של מגוון רחב של טקסטים יהודיים מהתקופה ולאחרונה גם לטקסטים היווניים בין מגילות ים המלח.
הסכמה אקדמית כללית היא שהיוונית המשמשת בטקסטים היווניים היהודיים של קוינה אינה שונה באופן משמעותי מספיק מהטקסטים היווניים האליליים של קוינה כדי שתתואר כ"יוונית יהודית". הסכמה זו תקפה גם לגבי הברית החדשה. בשל ההשפעה הדומיננטית של תרגום השבעים, המסמכים הראשונים של "יוונית נוצרית" ושל "יוונית פטריסטית" יצרו מעין הרחבה של היוונית הקלאסית מחד גיסא, ושל התנ"ך והיוונית היהודית-הלניסטית מאידך.
רק אלף שנים מאוחר יותר הופיע דיאלקט יהודי אמיתי של יוונית, יווניטיקה.
חמציץ נטוי
פולשנות בישראל
המין גדל באופן טבעי בדרום אפריקה והופץ בעולם כצמח נוי. תחילה הוא הובא לאירופה (ב-1796) וב-1841 הובא גם לאוסטרליה. בהמשך התפשט באגן הים התיכון ואף הגיע לאמריקה הצפונית. נטייתו להתפשט והקושי לסלקו ממקומות לא רצויים גרמו עד מהרה לסיווגו כעשב שוטה ומין פולש בעייתי.
יוונית קוינה יהודית
תחדיש
ההבדל עיקרי בין תרגום השבעים לבין טקסטים עכשוויים לא-יהודיים של קוינה הוא נוכחותם של מספר תחדישים או שימוש חדש באוצר המילים. חלק מהתחדישים של השבעים אינם מטבעות לשון חדשים לחלוטין ועשויים להיות שילובים של מונחים קיימים, כמו מספר גדול של מילים מורכבות המייצגות שתי מילים או יותר בעברית.
חמציץ נטוי
פולשנות בישראל
לישראל הגיע החמציץ הנטוי כנראה דרך אירופה בסוף המאה ה-19 והתגלה לראשונה בארץ בשנת 1906. במאה השנים שעברו התאקלם החמציץ בארץ ישראל והתפשט למקומות רבים: החל בגינות עירוניות, מדשאות, שולי פרדסים ומעזבות ובעשורים האחרונים גם לשטחים פתוחים ושמורות טבע. מודעות לפולשנות של החמציץ החלה רק בשנים האחרונות ונעשו ניסיונות לסלקו אך בהצלחה מועטה.
בישראל, כמו במקומות נוספים בעולם אליהם פלש המין, עד לאחרונה (שנות ה-20 של המאה ה-21) חשבו המדענים שהחמציץ הנטוי אינו עושה זרעים. זאת משום שרק אחד משלושת הטיפוסים המורפולוגיים של הפרחים קיים באוכלוסייה, ולכל טיפוס מורפולוגי אי-סבילות עצמית. הטיפוס שקיים בישראל הוא בעל פרחים עם עמודי עלי קצרים, ואבקנים בינוניים וארוכים. טיפוס זה נקרא "טיפוס S". בשנים האחרונות החלה התפשטות מואצת של החמציץ הנטוי בישראל גם בשטחים טבעיים. מחקרים שנעשו מראים שייתכן והחמציצים שפלשו לאגן הים התיכון, לרבות ישראל ופורטוגל, החלו גם להתרבות רבייה מינית וליצור זרעים פוריים. ב-2023 נתגלה בירושלים (וככל הנראה גם בכפר סבא) חמציץ נטוי בעל עמוד עלי בינוני (טיפוס M) שיכול לעשות זרעים עם חמציץ נטוי מטיפוס S, הנפוץ בישראל.
למרות שאינו עושה זרעים בישראל, החמציץ הנטוי מצליח להתרבות ואף להתפשט באופן אגרסיבי אל שטחים חדשים (בעיקר שטחים בהם הופרעה הקרקע), בזכות מנגנון יעיל ביותר של רבייה וגטטיבית. הפצה למרחק ויצירה של מוקדי פלישה חדשים נגרמות הן על ידי האדם (באמצעות העברת קרקעות ממקום למקום, לצורכי גינון, בנייה, עבודות עפר וכדומה), והן באמצעות וקטורים טבעיים שונים (החולד הארצישראלי, וזרימת מי נחלים).
מחקר שבוצע באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה על אוכלוסיית החמציץ הנטוי בישראל, הראה שלמרות שאין ייצור זרעים באוכלוסייה זו, יש בה שונות גנטית משמעותית, שמקורה ככל הנראה בהצטברות של מוטציות סומטיות (Rottneberg and Parker 2004). קיומם של פרטים בעלי פרחים מרובי עלי-כותרת, לצד פרטים בעלי פרחים במופע הרגיל, במקומות רבים בישראל, מעיד על התופעה הנ"ל. כמו כן, בשטחים פתוחים בפאתי העיר ובשולי פרדסים נפוצים חמציצים בהם הפרח הוא בצבע קרם-צהוב-חיוור, שבהיר וחיוור באופן ניכר מהמופע הצהוב הרגיל.
מעבר להיותו מטרד בגינות נוי, החמציץ הנטוי פולש בהדרגה אל תוך שטחים טבעיים בישראל. במקומות אליהם פלש הוא יוצר לרוב מרבדי צמיחה צפופים, וכך הוא דוחק את הצומח המקומי. דוגמאות לתופעה ניתן לראות בוואדיות שבין שכונות העיר חיפה, בפארק הכרמל באזור הקרוב לאוניברסיטת חיפה, ובשמורת חרוצים בשרון. בשל כושר הרבייה הווגטטיבית הגבוה של המין, הטיפול במוקדי הפלישה בעייתי. עקירה של הצמחים אינה מחסלת אותם, משום ששורשי הצמח מפתחים מספר רב של בצלים קטנים תת-קרקעיים, הניתקים מצמח האם; כשעוקרים את צמח האם, הבצלים נשארים בקרקע, ומצמיחים גבעולים חדשים. מחקר שערכו פרופ' עמרם אשל וד"ר אילנה שטיין, שפורסם ב-2018, גילה שהחמציץ בנוי כך שכאשר מנסים לעוקרו העלים ניתקים בקלות ואילו הבצלים והחלקים החשובים של הצמח נשארים בטוחים במקומם, הוא השווה זאת לאוטוטומיה בבעלי חיים: הקרבת איבר כדי להבטיח את הישרדות האורגניזם.
עם כל זאת, ניתן לבצע חיסול של מוקד פלישה באמצעות אחת מהדרכים הבאות: כמו בכל טיפול במינים פולשים, ניטור של מצב השטח במשך מספר שנים ממועד תום הטיפול, יהיה הכרחי.
אטימולוגיה ושמות
שמו המדעי של החמציץ הנטוי הוא Oxalis pes-caprae שפירושו "חמציץ רגל העז". המילה Oxalis מתייחסת לחומצה האוקסלית שבתוך החמציץ, ושם המין "רגל העז" מתייחס לצורת העלה. לחמציץ הנטוי יש שם מדעי נרדף (סינונים) והוא Oxalis cernua שפירושו "חמציץ נטוי" בלטינית.
שמו העברי הוא "חמציץ נטוי", על שם טעמו החמצמץ. שם המין "נטוי" הוא עברות של השם המדעי הנרדף cernua, שבלטינית פירושו "נטוי". שם זה כנראה ניתן למין זה מכיוון שהגבעול והפרח נוטים קמעה באלכסון.
באנגלית לחמציץ הנטוי שמות עממיים רבים, בהם: Buttercup Oxalis ו-Bermuda Buttercup (פירוש המילה Buttercup הוא "ספל חמאה", המרמז למבנה והצבע הצהוב המאפיין את פרח החמציץ הנטוי), Wood Sorrel וגרסאות שלו: African Wood-Sorrel, Nodding Wood Sorrel, Yellow Wood Sorrel; שמות במדינות חבר העמים הבריטי: Cape Sorrel, English weed, Goat's-Foot (תרגום שם המין המדעי), sourgrass ("עשב חמוץ"), Soursob (באוסטרליה) ו-Soursop.
בגרמנית הוא נקרא Nickender Sauerklee.
בתרבות הישראלית
למרות היותו "עולה חדש" (החמציץ הגיע לארץ רק בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20), התפשטותו המהירה ותפוצתו הרחבה - בעיקר במעזבות, מדשאות וגינות בקרבת ובתוך אזורי יישוב ובמיוחד בערים - והיותו בעל פרח בולט, הפכו את החמציץ לחלק מהנוף הישראלי ולגבי ישראלים רבים - חלק מנוף ילדותם. בשל טעמם החמצמץ נוהגים ילדים למצוץ את גבעולי החמציץ. בלשון הדיבור (בעיקר באזור ירושלים) הוא נקרא לעיתים "חַמְצוּץ".
נעמי פולני - אמנית, מוזיקאית, במאית וכוריאוגרפית של הצ'יזבטרון, הלהקות הצבאיות ולהקת "התרנגולים" - הקימה ב-1966 את להקת "החמציצים", אך הלהקה לא זכתה להצלחה והתפרקה כעבור שנה.
בתוכנית הטלוויזיה ההומוריסטית "פלטפוס" בלטו מערכוני "נווה חמציצים" שהיו פארודיה על תופעת שכונות יוקרה שכונו "סביונים" או "נווה סביון" על שם היישוב העשיר סביון. "נווה חמציצים" תוארה כשכונה ישראלית ממוצעת ועממית והמערכונים הציגו את חיי היום-יום של תושבי השכונה: ילדים, זקנים ואנשים מוזרים ומצחיקים.
איטה (אידה) פקטורית כתבה שיר על החמציץ עם לחן של פואה גרינשפון. יורם טהר-לב כתב מקאמה הומוריסטית שבה החמציץ ממלא תפקיד בולט, בעיקר בזכות המצלול של שמו, הנוח לחריזה.
קולוסיאום (דיסקוטק)
קולוסיאום הוא דיסקוטק שפעל בכיכר אתרים בתל אביב בשנות ה-80.
היסטוריה
המבנה העגול בו שכן הדיסקוטק נבנה ב-1975 על ידי האדריכלים ורנר יוסף ויטקובר ויעקב רכטר כחלק מכיכר אתרים. תחילה שימש כחנות כלבו שהייתה סניף של כלבו שלום. ב-1982 רכש את המקום איש העסקים סמי הירש והקים בו את דיסקוטק הקולוסיאום. את עיצוב הפנים שהיה חדשני לאותה העת, תכנן האדריכל ישראל גודוביץ.
באירוע הפתיחה ב-6 ביוני 1982 הופיעה הזמרת גרייס ג'ונס, והעיצוב היה חדשני, כולל ריפוד בצבע כסף, מגלשה שחיברה בין קומות המועדון ותאורת קרני לייזר מהראשונות בישראל. המועדון יצר תפנית אדירה באותה תקופה בכל הקשור למועדוני לילה בישראל. בכתבה במוסף "סופשבוע" של "מעריב" תיאר עמוס לבב את ערב הפתיחה כמסעיר חושים ובעיקר רועש.
המועדון זכה להצלחה רבה בשנות ה-80, גם בתקופה שבה כיכר אתרים עצמה הפכה לפיל לבן. התקליטן הקבוע היה אהרן קפלן ומלבד זאת נערכו במקום הופעות של זמרים רבים מישראל ומחוצה לה, בהם גרייס ג'ונס, גלוריה גיינור, יהודית רביץ, ריקי גל ובנזין. כן צולמו בו קטעי קישור לתוכנית המוזיקה "להיט בראש" ששודרה בערוץ הראשון, וצולמה בו סצנה בסרט הקולנוע של ג'ורג' עובדיה, "הדודה מארגנטינה" (1984). בסוף שנות ה-80 החל לדעוך המועדון, וב-1999 נסגר ונותר נטוש שנים רבות.
בשירם של הבליינים "הכל יכול" מ-2003 מוזכר הדיסקוטק בתקופת תהילתו ("ב-85' קוליסיאום היה חזק"). המוניטין שיצא לדיסקוטק בשנות ה-80 הביא את בית המשפט המחוזי בפתח תקווה לפסוק בשנת 2008, לבקשת הבעלים החדשים של המקום, כי מועדון בשם זה באילת לא יוכל להשתמש בשם, מחשש לגנבת עין.
גריגורי פוטיומקין
גריגורי אלכסנדרוביץ' פוטיומקין (רוסית: Григорий Александрович Потёмкин; 24 בספטמבר 1739 – 16 באוקטובר 1791) היה גנרל ומדינאי רוסי, חביבה ומאהבה של הצארינה יקתרינה הגדולה. זכה לתוארי אצולה רוזן ונסיך על תרומתו לרוסיה.
ראשית חייו
פוטיומקין נולד באחוזת צ'יז'ובו שליד סמולנסק למשפחה של קצין זוטר. הושעה מאוניברסיטת מוסקבה עקב התרשלות בלימודים והתגייס לחטיבת העלית היוקרתית סמיונובסקי. השתתף בהפיכת החצר בשנת 1762, שהביאה להדחתו של פטר השלישי ולהמלכתה של יקתרינה הגדולה כקיסרית של רוסיה. בעקבות זאת קיבל פוטיומקין 10,000 רובל, סכום עתק במונחי הימים ההם, 4,000 (לפי מקורות אחרים 400) צמיתים וקודם לדרגת סגן-משנה של המשמר (מקבילה לסרן רגיל). בנוסף לכך עצם ההשתתפות בהפיכה קירבה אותו לקיסרית. בשנת 1767 התקרב פוטיומקין למשפחת אורלוב רבת ההשפעה שאחד מבניה, גריגורי, היה מאהבה של הצארינה ולקח חלק בעבודת ועדת חקיקה שעסקה בעניינים דתיים.
חביב הקיסרית
עד מהרה קודם פוטיומקין לדרגת גנרל מאיור ובדרגה זו השתתף במלחמה העות'מאנית-רוסית של 1768–1774. לאור הצטיינותו הרבה במלחמה, בשנת 1774 קודם פוטיומקין לדרגת לוטננט-ג'נרל והפך לחביבה של הצארינה וככל הנראה גם למאהבה אחרי שסר חינו של גריגורי אורלוב בעיניה. במהלך שבע-עשרה השנים הבאות היה אחד האנשים החזקים ברוסיה. אף שכמו יקטרינה נטה לתענוגות ונהנה מן הכוח שצבר, הפגין בתחומים רבים אחרים את רוח עידן האורות בגלותו סובלנות כלפי שונות דתית ובהגנה על מיעוטים לאומיים. כגנרל-פלדמרשל, מפקד הצבא (רשמית משנת 1784), הדגיש תפישה הומנית יותר של משמעת ודרש מהקצינים לדאוג לחייליהם ברוח אבהית; כמו כן הוא תמך בפקודו אלכסנדר סובורוב אשר התנגד בתוקף לחיקוי הצבא הפרוסי בהבלטת רושם חיצוני כגון מצעדים, דבר שבכל זאת התרחש מאוחר יותר. תמיכה זו לא הפריעה לו להתנכל לסובורוב המוכשר שמעולם לא נוצח בקרב ולפטר אותו מהצבא ב-1788. כשנתיים מאוחר יותר - לאחר שסובורוב הוחזר לתפקידו בידי הקיסרית - העביר אותו פוטיומקין לחזית פינלנד הנחשבת פחות.
מושל הדרום
פוטיומקין זכה להצלחה רבה בשטחיה החדשים של רוסיה לחופי הים השחור ובראשם חצי-האי קרים, שם שלט כדיקטטור של ממש. הוא תמך בהקמת התיישבויות רוסיות וזרות רבות, ייסד ערים חדשות, כדוגמת עיר-הנמל חרסון, ובנה מכלום את צי הים השחור של רוסיה, שמנה לקראת שנת 1787 5 ספינות גדולות, 15 פריגטות וכ-20 ספינות קטנות יותר. בשנת 1783 סיפח את קרים לרוסיה, פעולה שזיכתה אותו בתואר "נסיך טבריצ'סקי", על שם שמה העתיק של קרים, טאורידה. ככלל, פוטיומקין תכנן רבות ולא קימץ באנשים, משאבים או זמן, אך בשל העובדה שתכנוניו היו גדולים יתר על המידה רובם הגדול לא נשלם מעולם. ארבע שנים מאוחר יותר ארגן את מסעה המפואר של יקתרינה לאזורי הדרום. שמו של פוטיומקין נודע לשמצה כתוצאה ממסע זה, שכן נטען כנגדו כי הקים לאורך הדנייפר כפרי דמה על מנת להטעות את הצארינה לחשוב שהאזור משגשג, כפרים שזכו לכינוי כפרי פוטיומקין, כינוי המשמש עד ימינו כביטוי לתוכניות ראווה מתעתעות. מטרת המסע, שזכה לפרסום רב, הייתה להפחיד את אויביה של רוסיה - וטורקיה בראשן - ולקרב לרוסים את אוסטריה. הדבר הוביל למלחמה - המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1787–1792, שבה רוסיה ניצחה. כמפקד העליון של הצבא, נקט פוטיומקין אסטרטגיה זהירה שניתן היה להצדיקה מבחינה צבאית (אם כי אחרים, כגון סובורוב, התנגדו לה ודרשו מדיניות התקפית יותר), אך אשר לא הגבירה את האהדה אליו.
אחרית חייו
באפריל 1791, לקראת סוף המלחמה, חזר פוטיומקין בחופזה לסנקט פטרבורג הבירה, כיוון שהסתבר לו כי ליבה של פטרוניתו יקתרינה נוטה לכיוון מאהב חדש - פלטון זובוב. אף שהקיסרית לא גרעה מהסמכויות שהיא האצילה עליו, ניכר היה כי אהבתה אליו כלה, ולבסוף היא שלחה אותו בחזרה לחזית הטורקית לניהול שיחות השלום. תוך כדי השיחות, ב-5 באוקטובר 1791, פוטיומקין מת ליד יאשי שבמולדובה, רומניה ונקבר בכנסיית קתרינה שבחרסון.
במהלך הנסיגה הרוסית מחרסון, שנערכה במלחמת רוסיה-אוקראינה, הוצאו עצמותיו של פוטיומקין מן הכנסייה והועברו אל השטחים שבשליטת רוסיה.
ד"ר פפר
ד"ר פפר (Dr Pepper) הוא משקה מוגז אמריקאי המשווק כבעל טעם ייחודי. המשקה נוצר בשנות ה-80 של המאה ה-19 על ידי צ'ארלס אלדרטון בעיר וייקו בטקסס ונמכר לראשונה בשנת 1885. ד"ר פפר החל להיות משווק ברחבי ארצות הברית בשנת 1904. בתחילת המאה ה-21 נמכר המשקה אף באירופה, אסיה ודרום אמריקה. למשקה גרסה ללא סוכר, דיאט ד"ר פפר, וכן שורה של טעמים נוספים תחת אותו מותג, אשר שווקו לראשונה בשנת 2000. ד"ר פפר הוא המשקה הקל הפופולרי הוותיק ביותר הנמכר כיום בעולם.
היסטוריה
את המשקה המציא רוקח יליד ברוקלין בשם צ'ארלס אלדרטון אשר עבד בבית מרקחת בעיר וייקו בטקסס. תחילה הוא הציע לבעל בית המרקחת לטעום מן המשקה והאחרון אהב את הטעם. הקונים בבית המרקחת שמעו על המשקה מפה לאוזן והחלו מבקשים את משקה ה"ווייקו". אלדרטון מסר את נוסחת המשקה לבעל בית המרקחת מוריסון וזה כינה אותו בשם ד"ר פפר. מקור שמו של המשקה אינו ברור וקיימות השערות רבות בעניין זה. אחת מהן היא כי נקרא על שם אנזים הקיבה פפסין. מסמכים שהתגלו בשנת 2009, ואשר מקורם ככל הנראה בבית המרקחת שבו נרקח לראשונה המשקה, תומכים בהשערה זו.
דוגמת משקאות מוגזים רבים אחרים בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, ד"ר פפר שווק כמשקה הממריץ את פעילות המוח ומעניק אנרגיה. על פי השערה נוספת באשר למקור שמו, תכונות נטענות אלה הן שהיוו מקור לשם. יש אף המשערים כי המשקה נקרא לכבודו של ד"ר פפר אמיתי כלשהו.
המשקה מופץ על ידי Keurig Dr Pepper, קוקה קולה ופפסיקו בהתאם לזכיינות אזורית.
מאבקים משפטיים
בשנות ה-90 של המאה ה-20 נקשר שמו של המשקה במאבקים משפטיים. בשנת 1995 הנציבות הפדרלית למסחר (באנגלית: Federal Trade Commission) בארצות הברית מנעה מיזוג בין חברת קוקה-קולה לבין ד"ר פפר. ההחלטה התקבלה על יסוד ההנחה כי משקה ד"ר פפר משתייך לסוג משקאות מוגזים ייחודי, בעל טעם "פפר", ולא בטעם קולה, ולכן קוקה-קולה מנסה לרכוש מונופול בתחום משקאות מוגזים אלה.
לאחר כישלון ניסיון המיזוג בין ד"ר פפר לקוקה-קולה, התמזגו חברות ד"ר פפר וסבן אפ ויצרו את תאגיד Dr Pepper/Seven Up Inc. לאחר מיזוג זה רכשה חברת קוקה-קולה את רוב זכויות שיווק המשקה מחוץ לתחומי ארצות הברית.
בשנת 1996 הייתה חברת ד"ר פפר מעורבת שוב בסכסוך משפטי בנושא הגבלים עסקיים לאחר שהנהלת קבוצת הפוטבול דאלאס קאובויס הואשמה בכך שכרתה עם החברה הסכמים בניגוד לחוזים המחייבים של ליגת ה-NFL.
ד"ר פפר בישראל
בישראל נמכר ד"ר פפר מ-1997 ובמשך תקופה ארוכה קשה היה להשיגו. בעת האחרונה, החלו לשווק את המשקה מחדש בחלק מחנויות הנוחות בתחנות הדלק ובכל סניפי רשת המרכולים "טיב טעם". כמו כן, ניתן להשיג את המשקה במרכולים שונים ברחבי הארץ.
רחוב המסגר (תל אביב)
רחוב המסגר הוא רחוב ראשי באזור התעשייה הישן של תל אביב.
רחוב המסגר הוא המשכו של רחוב החרש, החל בנקודה בה השניים נפגשים עם רחוב הרכבת ורחוב לה גוארדיה בצדו הדרומי. שם גם עובר רחוב המסגר מעל למנהרת לה-גווארדיה, שנחנכה בשנת 2008. משם נמתח רחוב המסגר צפונה עד שהוא מסתיים בצומת עם דרך בגין ורחוב החשמונאים. רחוב המסגר תוחם את שכונת מונטיפיורי בצדה המערבי. בחלקו הדרום-מערבי נמצאת שכונת הרכבת שנקראת כך בשל קרבתה אל מסילת הרכבת מיפו אל ירושלים. בצדו הצפון-מערבי נמצא מתחם חסן ערפה, שנקרא על שם הפרדס ששכן שם, בבעלותו של חסן סלים ערפה, מעשירי יפו. לאחר קום המדינה הפך חלקו הגדול לאזור מוזנח של בתי מלאכה קטנים ושל מוסכים, והיום מבנים בו מגדלים. רחוב המסגר מקביל לנתיבי איילון ולחלקה הדרומי של דרך בגין.
רחוב המסגר הוא עורק מרכזי לתחבורה ציבורית היוצאת מהתחנה המרכזית החדשה לכיוון צפון, ולזו הבאה אליה מצפון. עקב כך הוקצה לכל אורך הרחוב נתיב תחבורה ציבורית, בכל אחד מכיווני הנסיעה.
היסטוריה
טרם הקמת תל אביב, התקיימה דרך עפר בתוואי הרחוב. באמצע המאה ה-19 שכנה בדרומה של דרך זו חווה חקלאית שהוקמה על ידי פרוטסטנטים אמריקאים ונקראה "הר התקווה". הדרך עברה בין השדות צפונה לכיוון "פרדס מונטיפיורי" והמושבה הטמפלרית שרונה. על שטח הפרדס הוקמה שכונת מונטיפיורי ועל שטח החווה קם בשנות ה-40 בית הספר התיכון שבח מופת, הפועל במקום עד היום.
בשנות ה-30' וה-40'
עם התפתחותה של העיר, עוד טרם הקמת המדינה, ולאחר נטישתו של מתחם חסן ערפה, התפתח אזור רחוב המסגר כאזור התעשייה הראשי של העיר בגלל קרבתו אל אפיק נחל איילון ובגלל העובדה שהיה אז בקצה הדרום-מזרחי של העיר. לאחר בריחתם של תושבי הכפר הערבי עברו למקום תושבים יהודים והקימו בו שכונת צריפים. לצידם הוקמו בו גם בתי תעשייה זעירה ובעיקר בתי מלאכה קטנים ומוסכים שעברו אליו מאזור יפו. רבים מהם נאלצו להעביר למקום את המפעלים בגלל הקרבה אל אזורי הקרבות שהתרחשו במלחמת העצמאות באזור יפו. תוכנית מתאר מסודרת לפינוי המתחם והפיכתו לאזור תעשייה הוכנה עוד בשנת 1940 ואושרה מייד לאחר הקמת המדינה, אולם לא בוצעה עד לשנות האלפיים. הוקמה "עמותה שיתופית" של בעלי העסקים באזור שמטרתה היא פינוי ובינוי מסודר של המתחם.
בשנות ה-90'
מתחילת שנות ה-90' ובתהליך הנמשך גם כיום מפונים בתי המלאכה והמוסכים יחד עם בתי הכפר הערבי, לטובת בנייני משרדים. בין המגדלים שהוקמו בולט בית נצבא (לשעבר מגדל הביטוח הלאומי) שהוקם על חורבותיו של מוסך ראש פינה שהיה בבעלות חברת אגד. המוסך, שדכן בפינת רחובות המסגר ויצחק שדה, שימש בתור מרכז הרחיצה והשטיפה הארצי של כל כלי הרכב של החברה. בנוסף נבנו ברחוב גם "בית ישראכרט" בפינת רחוב בית עובד, ו"בית הפרמידה" בפינת רחוב ריב"ל, שגובהו למעלה מעשרים קומות. אופיו של הרחוב השתנה בהדרגה ובתי המלאכה הישנים פינו את מקומם לטובת אולמי תצוגה למכוניות ושימושים מסחריים. הרחוב היה מפורסם בכל הארץ בגלל סוכנויות הרכב הרבות ששכנו בו באותה התקופה לצד המוסכים הרבים הפועלים באזור ולצד חנויות של חלקי חילוף עבור רכב.
לאחר שנות ה-2000
בתקופה שאחרי שנות ה-90' החל אופיו של הרחוב להשתנות פעם נוספת והפעם לטובת בנייני משרדים, דירות להשכרה ששימשו בעבר מפעלים קטנים, ומכללות פרטיות. מחסן החלפים המרכזי של חברת אמקור ששכן בפינת רחוב יד חרוצים נהרס לטובת הקמתו של בית אמקור. הבניין של "אולמי תל אביב" נהרס אף הוא לטובת הקמתה של לשכת ההוצאה לפועל של מחוז תל אביב. הרחוב עבר תהליך של שיפוץ הכולל הוספת נתיבי תחבורה ציבורית.
בתרבות
בשירו "ירח", מהאלבום הנושא את אותו השם, מזכיר שלמה ארצי את רחוב המסגר.
מילאנזית
מילאנזית, הידועה גם כלומברדית מערבית היא שפה רומאנית-גאלו רומאנית; ויש המחשיבים אותה כניב של הלומברדית. מקור השפה ודובריה באיטליה, והיא קיימת באזורי לומברדיה ובעיקר בנפות מילאנו, מונצה-בריאנצה, וארזה, קומו, לקו, סונדריו ובחלק קטן מקרמונה (למעט קרמה וסביבותיה), לודי ופאביה; ובחלקים מפיימונטה (נובארה, ורבנו-קוסיו-אוסולה); בקנטון טיצ'ינו בשווייץ (ובחלקים מגראובינדן). לשפה מספר שמות, המתייחסים לאזור בו היא רווחת: מילאנזית (על שם דוכסות מילאנו) או אינזוברית (על שם אינזובריה והאינזובים), או צ'יזנבואנו ("בגדה הזו של נהר האדה").
השפה נחשבת מאז 1981 ל"שפת מיעוט" באיחוד האירופי ועל פי "הספר האדום", דו"ח אונסק"ו לשפות בסכנת הכחדה, לשפה הראויה להגנה מפני הכחדה.
בעיני חלק מן האיטלקים, השפה נחשבת לניב של האיטלקית, אך זוהי למעשה שפה נפרדת. יש בה נקודות דמיון לצרפתית וניתן להבחין בין איטלקית ללומברדית המערבית, באוצר המילים, הפונטיקה והדקדוק. קיימים תת-ניבים רבים של לומברדית מערבית, בשל הגאוגרפיה ההררית באזור, כמו גם בשל היחידות הפוליטיות השונות להן היו שייכים האזורים והנפות.
הרפובליקה הראשונה של קוריאה הדרומית
הקמה
ב-15 באוגוסט 1948, קמה באופן רשמי הרפובליקה של קוריאה תחת הנהגתו של סינגמן רי כנשיאה הראשון. עם הקמת ממשלתו של רי, ריבונותה של קוריאה עברה דה יורה לשליטתה. ב-9 בספטמבר 1948 הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה קמה תחת שלטונו של קים איל-סונג. ב-17 ביולי 1948 נכתבה החוקה של קוריאה הדרומית על ידי בית המחוקקים הראשון. החוקה יצרה ממשל עם נשיא חזק שנבחר בעקיפין על ידי בית המחוקקים.
מהפכת אפריל
ב-15 במרץ 1960, התרחשו מאורעות, המכונות גם מהפכת אפריל, שהתאפיינו בדיכוי אלים של הפגנות סטודנטים בעיר מסן, ביום הבחירות לנשיאות. תחילה, המפגינים דוכאו על ידי המשטרה המקומית אך, המהומות פרצו שוב אחרי שנמצאה בנמל גופה צפה של סטודנט שהפגין. בהמשך החלו להתפשט מחאות לא אלימות בבירה וברחבי המדינה כולה. המהומות הובילו להתפטרותו של רי ב-26 באפריל 1960.
הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה
הפיגוע
בעקבות תקיפת בסיס האימונים של חזבאללה בעין דרדרה ומבצע עוקץ ארסי, במהלכו נחטף מוסטפא דיראני מביתו בלבנון בידי סיירת מטכ"ל, ביצע חזבאללה ב-18 ביולי 1994 את הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה. הפיגוע בבניין הקהילה היהודית (בניין AMIA - Asociación Mutual Israelita Argentina) בבואנוס איירס בירת ארגנטינה, אירע בשעה 9:53 לפי שעון ארגנטינה. לפי דו"ח המודיעין הארגנטינאי מחבל מתאבד לבנוני בן 25 בשם איברהים חוסיין ברו, פוצץ מטען של כ-400 ק"ג חומר נפץ שהוטמן במכונית תופת (מכונית מסחרית מסוג רנו טרפיק) בחזית הבניין. בכביש נפער מכתש גדול, והפיצוץ גרם לקריסת החזית הקדמית של הבניין ולנזקים רבים בבניינים סמוכים וברכוש שהיה בסביבה.
מבצעי הפיגוע פעלו מתוך תשתית מבוססת של חזבאללה בקהילה המוסלמית-שיעית במשולש הגבולות בין ברזיל, ארגנטינה ופרגוואי. באזור מתגוררת קהילה לבנונית שחלקה שוהה שם באופן בלתי חוקי, וחלקה תומך בחזבאללה. המחבל, ששניים מאחיו נהרגו בעימותים כנגד צה"ל בלבנון, חדר למדינה כשבוע לפני הפיגוע דרך משולש הגבולות הפרוץ, בליווי סייעני חזבאללה המתגוררים באזור זה. על פי הדו"ח הסיבה העיקרית לעריכת הפיגוע דווקא בארגנטינה, הייתה החלטה חד-צדדית של ממשלת ארגנטינה, לבטל חוזים לאספקת טכנולוגיה גרעינית וחומרים גרעיניים, שנחתמו בשנתיים שקדמו לכך עם איראן.
תגובות
הנשיא קרלוס מנם הכריז על שלשה ימי אבל. מנם גם ביקש מהפרלמנט להנהיג עונש מוות בארגנטינה, בכדי שמבצעי הפיגוע לא יוותרו בחיים אם יתפסו. הכנסת התייחסה לפיגוע בדיון מיוחד ב-19 ביולי 1994, ונאמו בו בין היתר שמעון פרס שר החוץ, בנימין נתניהו, רענן כהן, זבולון המר, רפאל איתן ועוד. פרס מסר בהודעה מטעם הממשלה כי הם מעריכים כי "גורמים מזרח תיכוניים" ביצעו את הפיגוע, וכי נשלחה מישראל לארגנטינה משלחת חילוץ מיוחדת הכוללת "אנשי יחידת החילוץ של צה"ל, מומחי המעבדה לזיהוי פלילי, מומחה לטראומות וציוד מתוחכם לפינוי הריסות".
חקירת הביון הארגנטינאי
לאחר עשור של חוסר מעש ואף ניסיון למסמס ולהכשיל את החקירה בממשלה בראשותו של נשיא ארגנטינה, קרלוס מנם, מינה נשיא ארגנטינה החדש, נסטור קירשנר, את התובע הכללי אלברטו ניסמן לעמוד בראש החקירה, ומאז נכנסה החקירה להילוך גבוה. שירות הביון הארגנטינאי SIDE בשיתוף עם ה-CIA האמריקאי ו"המוסד" הישראלי נכנס לעובי הקורה, והוציא דו"ח מפורט שבו הוטלה אשמה על בכירים איראניים ואנשי חזבאללה ששימשו כגוף מבצע. על פי הדו"ח, שפורסם בסוף שנת 2002, קיימת אחריות אישית למנהיגי איראן, שירות המודיעין שלה כגוף מכווין ומסייע ועל ארגון חזבאללה כגוף ביצועי שלה. המסמך נוקב בשמות של עשרות בכירים איראניים, אנשי חזבאללה וסייענים מקומיים שהיו מעורבים בייזום, תכנון ובביצוע הפיגוע. הדו"ח גם מטיל על איראן וחזבאללה גם אחריות לפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה ב-17 במרץ 1992. עוד נאמר בדו"ח כי ארגנטינה מתייחסת לחזבאללה כאל "ארגון בעל מאפיינים של ארגון טרור", משום שההוכחות הרבות שהצטברו בתיק החקירה תומכות בהגדרה זאת.
עם האחראים לפיגוע נמנים בדו"ח חברי הצמרת המדינית של איראן: סימנים מזהים רבים של ביטול שגרה נרשמו אצל הנציגים האיראנים. במועד הפיגוע שגרירי איראן בארגנטינה, בצ'ילה ובאורוגוואי נעדרו ממקומות שירותם. בימים שקדמו לפיגוע נרשמו שיחות טלפון רבות בין גורמים איראניים וגורמי חזבאללה בארגנטינה, לבין לבנון ואיראן. לאחר הפיגוע הוקלט טלאל חמיה, סגנו של עימאד מורנייה, בשיחה עם מוע'ניה כשהוא מביע שמחה על הצלחת "הפרויקט שלנו בארגנטינה", ולועג למערכת הביטחון הישראלית על כך שלא הצליחה למנוע את הפיגוע.
צוי מעצר בינלאומיים
בעקבות פנייה של התובע הכללי של ארגנטינה, הוציא האינטרפול צווי הסגרה בינלאומיים נגד חמישה בכירים איראניים ובכיר בחזבאללה בשל מעורבותם בפיגוע. המבוקשים הם: עלי פלחיאן - שר המודיעין והביטחון, מוחסן רזאי - מפקד "משמרות המהפכה". אחמד וחידי - מפקד "כוח קודס", אחמד ריזא אסע'רי - מזכיר שלישי בשגרירות האיראנית בבואנוס איירס, מחסן רבאני - נספח התרבות האיראני בארגנטינה ועימאד מורנייה - ראש מודיעין החוץ של חזבאללה, וסגנו הצבאי של חסן נסראללה. כנגד שני בכירים נוספים, שהוכרזו כמבוקשים על ידי הממשלה הארגנטינאית: אכבר האשמי רפסנג'אני, נשיא איראן, ועלי אכבר ויליאתי, שר החוץ, לא הוצאו צווי הסגרה בינלאומיים על ידי האינטרפול בשל שיקולים פוליטיים. איראן הכחישה כל קשר לפיגועים, וטענה שטביעות האצבעות של "המוסד" הישראלי ניכרות בדו"ח, ונציג איראן באינטרפול אף איים להוציא צו מעצר בינלאומי כנגד אלברטו ניסמן, התובע הכללי של ארגנטינה.
מהדו"ח עולה עוד כי המשטר האיראני משתמש בפעולות טרור בדפוס פעילות קבוע ובאופן שיטתי להשגת יעדיו. הדו"ח מאזכר במיוחד שלושה אירועים שבהם חיסל המשטר האיראני את מתנגדיו בגרמניה, בשווייץ ובצרפת:
ב-16 בדצמבר 2008 הורה בית משפט בארגנטינה להחרים נכס השייך לדיפלומט אירני, החשוד במעורבות בפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה, ולהשתמש בכסף שיתקבל ממכירת הנכס במכירה פומבית לפיצוי אחד הניצולים מהפיגוע. ארגנטינה ביקשה שוב מאיראן להסגיר את הדיפלומט וחשודים נוספים, בהם נשיא אירן לשעבר אכבר האשמי רפסנג'אני.
בתחילת יוני 2009 ביקש שופט ארגנטינאי מהאינטרפול להוציא צו מעצר בינלאומי כנגד סמואל סלמאן, קולומביאני ממוצא לבנוני, שחשוד במעורבות בפיגוע, ונמלט מארגנטינה ללבנון שבוע אחרי הפיגוע.
התפתחויות מאוחרות בחקירה
עימאד מורנייה, בכיר החזבאללה שנחשד כמארגן הפיגוע, נהרג ב-2008 בפיצוץ מכוניתו בדמשק. החזבאללה האשים את ישראל באחריות לחיסולו.
בספטמבר 2009 מונה אחמד וחידי, ממתכנני הפיגוע, לשר ההגנה של איראן. ב-1 ביוני 2011 הורתה בוליביה לוואחידי לעזוב באופן מיידי את שטחה, לבקשת שכנתה ארגנטינה, לאחר שהוזמן באופן רשמי למדינה.
ביולי 2011 הודיעה איראן כי היא מוכנה לשתף פעולה עם ארגנטינה בחקירת הפיגוע. בתגובה אמר התובע הארגנטינאי: "אם האיראנים והממשלה שלהם מוכנים לשתף פעולה ישנה רק דרך אחת - הסגרת כל החשודים והפסקת מתן הצהרות ריקות שלא תורמות כלום".
במרץ 2012 הודיעו גורמים משפטיים בארגנטינה כי הנשיא קרלוס מנם שכיהן בתקופת הפיגוע ובכירים נוספים יועמדו לדין בשל חלקם בטיוח הפיגוע.
ב-2013 ניסתה נשיאת ארגנטינה כריסטינה קירשנר להקים ועדה "לחקר האמת" במשותף עם איראן, אך בית המשפט מנע זאת. בינואר 2015 האשים התובע שמונה לחקור את הפרשה, אלברטו ניסמן, את קירשנר בניסיון לטייח את החקירה כדי לשפר את היחסים עם איראן. לטענתו פעלה קירשנר כדי להסיר את צווי המעצר נגד האיראנים החשודים במעורבות בפרשה, בתמורה להקלות בייבוא נפט מאיראן. ב-18 בינואר נמצא ניסמן מת כשהוא ירוי בראשו בביתו שבבואנוס איירס, שעות לפני שהיה אמור להעיד על הפרשה בפני הקונגרס.
לאחר מותו של ניסמן מונה השופט דניאל רַפֶקַאס, מומחה לזכויות אדם, לחוקר בתיק.
בתחילת אוגוסט 2016 הסכים בית משפט בארגנטינה לחדש את בדיקת חומר החקירה שהכין ניסמן נגד קירשנר.
במרץ 2018 נודע שנשיאת ארגנטינה לשעבר, כריסטינה פרננדז דה קירשנר, תעמוד למשפט באשמת טיוח חקירת מעורבות בכירים איראנים. ביום השנה ה-25 לפיגוע הכריז נשיא ארגנטינה מאוריסיו מאקרי על החזבאללה כארגון טרור.
הפיגוע במטוס הפנמי
ב-19 ביולי 1994, יום למחרת הפיגוע בבניין הקהילה, התרסק מטוס פנמי. טיסה 901 של חברת התעופה "אלאס צ'יריקנס", ובה 21 נוסעים ואנשי צוות, שהמריאה מהעיר קולון לפנמה סיטי התפוצצה באוויר. בפיגוע נהרגו כל 21 הנוסעים, בהם 12 יהודים. דו"ח של ממשלת פנמה קבע שמחבל מחמאס, עלי ג'מאל, שבדק את סידורי הביטחון של הטיסה, העלה איתו מזוודת נפץ למטוס וביצע בו פיגוע התאבדות. נשיא פנמה, חואן קרלוס ורלה קרא ב-2018 לפתוח מחדש את תיק החקירה.
מטעה כחול-קווים
מאפיינים חיצוניים
דג זה מגיע לאורך של 12 סנטימטרים בקירוב והוא בעל גוונים צהובים ועליהם פסים אופקיים כחולים. חלקם בעלי גוונים שחורים ועליהם פסים אופקיים כחולים כשהזנב והסנפירים צהובים. הדג יכול להבריק את צבעי הפסים הכחולים כשהוא מחפש מזון ובניגוד למרבית הקרנונים הוא יכול לשחות ביעילות במים מעל הקרקעית, אף שלרוב הוא נח בין תעלות או חורים בסלע או באלמוגים.
דמיון והבדל ביחס לדג הנקאי
הדג דומה במראהו וצורת שחייתו לדג הנקאי, המנקה דגים אחרים מטפילים. עם זאת בניגוד אליו הוא לא אוכל טפילים ועור מת, אלא מתנהג בעצמו כטפיל על דגים אחרים, מהם הוא קורע פיסות בשר קטנות. הוא בעל אופיואיד ארס חלש המעמעם את הפגיעה בקורבנותיו, כשלחץ הדם שלהם יורד מעט והמטעה יכול להימלט מהם במהירות. חלק מהדגים מזהים אותו ולא מתקרבים לתחנות ניקוי בסביבתו.
הצלחתו של הדג תלויה ביחסים מול הנקאי האילתי - בדומה לחקיינות בטסיאנית היא תלויה בכך שהמחוקה (הנקאי) יעלה בשכיחותו בהרבה על המחקה (המטעה), אחרת הדגים יקשרו בין הנקאים לטפיליהם ויימנעו מקרבה לעמדות הניקוי.
Grep
grep הוא כלי בממשק שורת פקודה לחיפוש שורות המתאימות לביטוי רגולרי בתוך מידע טקסטואלי. grep פותח במקור עבור מערכת ההפעלה Unix, אך זמין כיום בכל מערכת הפעלה דמוית יוניקס. מקור השם grep בפקודה g/re/p בעורך הטקסט ed, שמשמעה global, regular expression, print.
היסטוריה
grep נכתבה על ידי קן תומפסון כיישום עצמאי מתוך מעבד הביטויים הרגולריים של עורך הטקסט ed, שהוא עצמו כתב. grep הופיעה לראשונה בתיעוד של UNIX בגרסה 4, בשנת 1973.
וריאציות
קיימים מגוון רחב של יישומי grep במערכות הפעלה וסביבות פיתוח רבות. בין המוקדמים שביניהם ניתן למנות את egrep ו-fgrep, אשר התווספו בגרסה 7 של מערכת ההפעלה UNIX. egrep משמעו Exteneded grep, וכולל מנוע ביטויים רגולריים מורחב. fgrep משמעו Fixed grep וניתן לחפש בו מחרוזות בלבד אך הוא משתמש באלגוריתם חיפוש מהיר יותר. pcregrep הוא מימוש של grep בתחביר הביטויים הרגולריים של שפת Perl. הסבות של grep קיימות גם לMicrosoft Windows, למשל תחת Cygwin, וכן עבור מספר תוכנות אחרות כאדובי אינדיזיין.
מפרץ איינסוורת' (אנטארקטיקה)
מפרץ איינסוורת' (באנגלית: Ainsworth Bay) הוא מפרץ רחב מכוסה קרח, בחוף ג'ורג' החמישי, בארץ ג'ורג' החמישי שבאנטארקטיקה.
רוחבו של המפרץ 8 קילומטרים, והוא ממוקם בין כף בייג' וכף ווב.
גילוי ומיפוי המפרץ
המפרץ התגלה על ידי משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1911–1914) בפיקודו של דאגלס מוסון.
לקריאה נוספת
• Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, p. 410
שרף
שְׂרָף הוא חומר נוזלי היוצא מן העץ, שנוצר מהטרפן המחומצן של השמנים הנדיפים בצמח. השרף אינו מסיס במים אך מסיס בכוהל ובאתר.
ישנם שני סוגים של שרף: שרף טבעי ושרף מלאכותי, שהכנתו נעשית על ידי פרקולציה עם אלכוהול, ריכוז הפרקולנט והשקעת השרף עם מים בעודף.
שרף שעבר תהליך התאבנות במעבה האדמה יוצר אבן חן הקרויה ענבר.
לשרף שימושים שונים לאדם:
קטיף השרף
קטיף שרף העצים קורה במספר מדינות בעולם:
המחקר החקלאי
אין עדיין מחקר חקלאי מקיף בנוגע על שרפי העצים וכן, התועלת המדויקת של ייצור השרף בידי העץ אינה ידועה כרגע, אך הוצעו כמה השערות אפשריות כגון סתימת חורים (הגלדה של פצעים), הגנה בפני חרקים שרוצים לחדור לעץ, ומניעת גדילה של פטריות טפיליות.
סוזי מרוני
סוזן ג'ין "סוזי" מרוני (אנגלית: Susan Jean "Susie" Maroney; נולדה ב-15 בנובמבר 1974), היא שחיינית אוסטרלית למרחקים ארוכים.
קריירה
מרוני נולדה במדינת ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה. כילדה רכה בשנים, סבלה מרוני מאסתמה. כטיפול למצבה, החלה ללמוד שחייה, בגיל ארבע. עד מהרה השקיעה את עצמה, רובה ככולה, בעיסוק החדש שמצאה לעצמה.
בגיל 14 החלה להתחרות בשחייה למרחקים ארוכים. לאחר שנכשלה במאמציה לסיים את בית הספר התיכון, בין היתר בגלל שיתוק מוחין ממנו סבלו היא ואחיה שון, התעמקה בתחום השחייה, מתוך רצון להגיע להישגים ייחודיים בתחום השחייה למרחקים מרתוניים. בשנת 1989, כשהיא בת 14 וכמה חודשים, זכתה להכרה הראשונה שלה כשחיינית למרחקים מרתוניים, כשסיימה במקום השלישי בתחרות אוסטרלית לנשים בתחום זה.
בשנת 1990 הייתה לאדם הראשון לשחות ממאנלי שבניו סאות' ויילס לדארלינג הארבור וחזרה, בשבע שעות. באותה שנה גם שברה את שיא המהירות לחציית תעלת למאנש, כשבתוך כך היא גם הופכת לאוסטרלי הצעיר ביותר שחצה אי פעם את התעלה.
מרוני זכתה להכרה ותוארים רבים. בין הישגיה הבולטים:
ב-2007 מכרה מרוני את סיפור חייה, כולל הגילוי על השיתוק מוחין לתוכנית טוק שואו בטלוויזיה.
זהירות: סופה
זהירות: סופה (באנגלית: Storm Warning) הוא הספר התשיעי בסדרת 39 רמזים. הספר נכתב על ידי לינדה סו פארק.
כריכת הספר אפורה, ועליה מצוירת ספינת פיראטים שעליה קואורדינטות. הקואורדינטות מסמנות מקום בג'מייקה, כשישה קילומטרים דרומית לעיירה אלברט טאון, אך ביבשה, דבר היוצר סתירה בכך שהספינה שבכריכה נראית באמצע ים סוער.
עלילה
אחרי שמצאו בסין תמונה של שודדת הים אן בוני, דן ואיימי מחליטים לטוס לאיי הבהאמה ולג'מייקה שבאיי הקריביים, שם הם בפעם הראשונה במירוץ הרמזים, לא רק בורחים אלא גם רודפים, אחרי הקבראים. ההשתלשלות האירועים עם הקבראים מגיעה לכך שהנכד של חברה של גרייס מג'מייקה, לסטר, נהרג מחול טובעני ומגאות בזמן שמנסה לשמור על תיבה חשובה - אחד הסודות המדריגלים. לקראת סיום הספר, הם מגלים את הסוד על המדריגלים, ועל נלי - על כך שעבדה בשביל גרייס, ואומנה לעבודה עמה כבר מילדותה, בלי ידיעתה. בנוסף לכך בסוף הספר הם פוגשים את האיש בשחור, פיסקה קהיל, אחיה הקטן של גרייס. הוא מספר להם על גדעון קהיל, מייסד משפחת הקהילים, שבעת ניסיונותיו למצוא תרופה למחלת הדבר, מצא שיקוי ההופך את השותים אותו למוכשרים בתחומים שונים. את השיקוי חילק בין ארבעת ילדיו. עוד ביום החלוקה, מת גדעון בשרפה, ילדיו הסתכסכו זה בזה והחלו לחפש את 39 הרמזים, הלוא הם מרכיבי השיקוי. בעת מותו של גדעון, אמם הייתה בהריון עם אחותם מדליין. כשגדלה מדליין אמה אמרה לה שמטרתה ומטרת צאצאיה היא לאחד את המשפחה. צאצאיה של מדליין, הקרויים מדריגלים, המשיכו את מדליין, וניסו להשלים את מטרתה, אך טרם הצליחו בכך.
לבסוף נלי, דן ואיימי מקבלים סמכות ודרגה של מדריגלים פעילים. נלי נעשית המדריגלית הפעילה הראשונה שמוצאה אינו ממדליין. בתיבה של המדריגלים יש את הרמז, משיה, ומכתב שדן פותר את האנגרמה שלו, כך שהמכתב אומר שהם צריכים ללכת ללונדון.
דמויות
איימי קהיל: ילדה חכמה ומבריקה שתמיד רואה את התמונה הגדולה. בספר "זהירות: סופה", איימי מגלה שהיא מסוגלת להרבה מעבר למה שהיא חושבת על עצמה ומנסה להתמודד עם האמת על האומנת שלה, נלי גומז ועם האמת על המדריגלים.
דן קהיל: אחיה של איימי. ילד שתמיד יכול להסתכל על הדברים בצורה חיובית, כמעט תמיד. מומחה לפרטים הקטנים ובעל זיכרון צילומי מצוין. בספר, דן מגלה את האמת על המדריגלים ועל האומנת שלו ועובר הלם.
MB-Trac
MB-Trac הוא טרקטור לשימוש חקלאי, מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית מרצדס-בנץ אשר יוצר בין השנים 1973–1992.
דגמי "MB-Trac"
,
דמוגרפיה של תוניסיה
שיעור הילודה בתוניסיה הוא 15.52 נולדים עבור כל 1000 איש, בעוד שיעור התמותה הוא 15.13 נולדים עבור כל 1000 איש (נכון ל־2006).
היסטוריה
תושביה המקוריים של תוניסיה הם ברברים, אולם כבר במאה ה-12 לפני הספירה התיישבו הפיניקים באזור, והקימו את העיר קרתגו שהייתה להם לעיר בירה. בשנת 146 לספירה כבשו הרומאים את תוניסיה, ובמאה השביעית לספירה, עם כיבושי האסלאם, נפלה תוניסיה בידי הערבים. מאז, הפכה הדת השלטת בה לדת המוסלמית. בשנת 1574 נפלה תוניס, עיר הבירה בידי העות'מאנים, ובשנת 1881 כבשו את תוניסיה הצרפתים.
כיום הברברים מהווים פחות מאחוז אחד מכלל האוכלוסייה התוניסאית, ושאר התושבים הם צאצאי העמים שעברו באזור והשאירו עקבות: פיניקים, יוונים, רומאים, טורקים, צרפתים, ספרדים, אך בעיקר ערבים.
פיזור האוכלוסייה
ריכוז האוכלוסייה הגדול ביותר הוא לאורך החופים, שם האקלים הוא ים תיכוני ונוח יותר למחיה.
תוניסיה מחולקת ל־24 מחוזות. ריכוז האוכלוסייה הגדול ביותר הוא במחוזות הסמוכים למחוז תוניס – בירת תוניסיה. תוניס עצמה מונה כ־984,000 תושבים (נכון לשנת 2004), אך יחד עם פרבריה והמחוזות הסמוכים אליה, מגיעה אוכלוסיית האזור ליותר משני מיליון תושבים. מחוז גדול אחר באזור הוא מחוז נאבל, המונה כמעט 700,000 תושבים, גם הוא, כתוניס עצמה פרוש לאורך קו החוף. המחוז הגדול ביותר משטחו הוא המדבר (מחוז טטאוין), אך אוכלוסייתו היא הדלה ביותר, ולמרות גודלו הרב הוא מונה 144,000 תושבים בלבד. מחוזות גדולים נוספים: מחוז ספאקס המונה כ־860,000 תושבים. מחוז סאוס, המונה כ־544,000 תושבים ומחוז קרואן, המונה כ־546,209 תושבים.
כלכלת תוניסיה
כלכלת תוניסיה הוא שם כולל למגוון תחומים כלכליים שמלווים את הרפובליקה של תוניסיה לאורך ההיסטוריה. כיום הכלכלה התוניסאית נמצאת בתהליך של ליברליזציה לאחר עשרות שנים של מעורבות גדולה של הממשלה בכלכלת השוק. תכנון כלכלי זהיר הביא לצמיחה מתונה אך מתמשכת של הכלכלה במשך למעלה מעשור. הצמיחה הכלכלית הייתה תלויה מבחינה היסטורית רבות בנפט, פוספט, חקלאות, תעשייה ותיירות. במדד התחרותיות העולמי של הפורום הכלכלי העולמי לשנים 2015–2016 מדורגת תוניסיה במקום ה-92. בדומה לכך, בדו"ח מדד הפיתוח האנושי משנת 2014 מדורגת תוניסיה במקום ה-96 בעולם ובמקום החמישי באפריקה.
שנת 2015 התאפיינה בפיגועי טרור אשר השפיעו על הצמיחה הכלכלית, במיוחד בתיירות, שמהווה את אחד מהמגזרים העיקריים.
היסטוריה
במהלך העשורים הראשונים לקיומה של תוניסיה הייתה הממשלה מעורבת עד מאוד בכלכלה התוניסאית כאילוץ שנוצר מכלכלה צרה, אחוז אבטלה גבוה, מכשור שהיה בחיתוליו וחוב לאומי גדול. ממשלתו של חביב בורגיבה, הנשיא הראשון של תוניסיה ואבי האומה, אמנם הצליחה לייצב את הכלכלה בזכות פעולות של הלאמה והתערבות ממשלתית, אך היא העמידה את תוניסיה במצב ממנו לא היה ניתן לצמוח עוד.
כיום כלכלתה של תוניסיה מתבססת בעיקר על נפט, פוספט, חקלאות ותיירות. אחוז המובטלים הוא 15.5% (2017), עלייה של 2.5% מאז פרוץ המהפכה בתוניסיה. כמות התושבים הנמצאים מתחת לקו העוני נאמדה בשנת 2005 בכ-7.4%. אחוז האינפלציה עומד נכון ל-2020 על 5.4%. כמות העובדים בשנת 2006 נאמדה ב-3.502 מיליון איש, והתפלגות כוח העבודה אינו תואם את הייצור לפי תחומי העיסוק (התפלגות הייצור – ההכנסה המדינית מכל תחום עיסוק):
רכבות וכבישים
תוניסיה ירשה את מרבית תשתית הרכבות שלה מהשלטון הצרפתי עוד מימי שליטתו בשטחה, אולם השלטון התוניסאי שיפץ ופיתח אותה. רשת הרכבות בתוניסיה פועלת עד היום כגוף ממשלתי (SNCFT) ומספקת שירות תעבורה לאזרחי המדינה. למרות זאת, מערכת הרכבות בתוניסיה עדיין אינה מפותחת דיו, כתוצאה מהזנחה של השלטון הצרפתי בעבר. אורכה הכולל של מסילת הברזל הוא 2,152 ק"מ בלבד, והיא מקושרת גם למדינה השכנה אלג'יריה בשני מעברי גבול, אולם אחד מהם אינו פעיל . מסילת רכבת למדינה השכנה השנייה, לוב, עדיין אינה קיימת, אך מאז שנת 2008 קיים פרויקט ליצירת קו רכבת משותף.
אורך הכבישים הכולל בתוניסיה הוא 19,232 ק"מ, כאשר 12,655 ק"מ מתוכם הם כבישים סלולים והשאר אינם סלולים. מערכת הכבישים התוניסאית מקשרת אותה למדינות צפון אפריקה ביניהן אלג'יריה, מרוקו, לוב ומצרים. הכבישים הפנימיים מקשרים בין כל הערים הגדולות. בשנת 2002 לוותה תוניסיה כ-300 מיליון אירו מבנק ההשקעות האירופי, לצורך שיפוץ ושיפור מערכת הכבישים במדינה, על בסיס היציבות הכלכלית בה. הכביש הראשי בתוניסיה הוא A1.
שדות נפט וגז
בתוניסיה מערכת צינורות נרחבת, הכוללת 3,059 ק"מ של קו גז, 1,023 ק"מ של קו נפט, ו-345 ק"מ של צינורות המעבירים תוצרים מזוקקים. מוצרי נפט תעשייתיים הם ענף הייצוא השלישי בחשיבותו בתוניסיה, למרות גודלם הקטן של שדות הנפט והגז בשטחה בהשוואה ללוב או לאלג'יריה. תוניסיה מייצאת כ-308 מיליון חביות נפט בשנה. בתוניסיה עובר צינור הנפט הכלל-ים תיכוני, המקשר למעשה את העיר לאגוס, ניגריה, לסיציליה, איטליה, דרך העיר תוניס. בנוסף לכך, קיימים צינורות נוספים המגיעים לתוניסיה מאלג'יריה: העיר א-סח'ירה , מחוברת לצינור נפט שמוצאו בשדה הנפט מסדה שבאלג'יריה. כמו כן, העיר גאבס מחוברת לצינור שמקורו בשדה גז במזרח אלג'יריה, סמוך לגבול התוניסאי.
הטכנולוגיה התוניסאית אינה מפותחת דיה כדי שיהיו לה היכולות המקסימליות לזיקוק נפט, ולכן רוב ייצוא הנפט שלה הוא ייצוא של נפט גולמי, ורוב ייבוא הנפט שלה הוא ייבוא של נפט מזוקק. שדה הנפט הגדול ביותר, "אל בורמה", התגלה בשנת 1964 ליד הגבול עם אלג'יריה, והוא, בשיתוף עם שדה נפט גדול נוסף, "אשטרט", מספק את רוב הנפט התוניסאי - כ-75%. הרוב המוחלט של תוצרת הגז התוניסאית מקורו בשדה הגז "מיסקאר" שהתגלה בשנת 1975, על ידי תוניסאים, אולם כעת הוא בבעלות החברה הבריטית British Gas. נוסף למיסקאר, ישנם בתוניסיה עוד ארבעה שדות נפט קטנים: "אל פראנינג", "אל בורמה", "בגואל" ו"זיניאה".
נמלים
הנמל החשוב ביותר בתוניסיה הוא בעיר הבירה – תוניס, היושב לחופי מפרץ תוניס ונעזר באגם תוניס. נוסף על כך, קיימים נמלים גם בערים נוספות: ביזרטה, גאבס, סוסה וז'רז'יס. כמו כן, נמל התעופה החשוב ביותר, גם הוא בעיר הבירה, הוא נמל התעופה הבינלאומי תוניס-קרתגו, אך נוסף אליו ישנם עוד 4 נמלי תעופה בינלאומיים בתוניסיה. בסה"כ ישנם בתוניסיה 30 שדות תעופה אך רובם הגדול מהווים בסיס לטיסות פנים בלבד.
תשתיות תקשורת
בתוניסיה נספרו בשנת 2011 כ-1.2 מיליון קווי טלפון, ירידה של כ-100,000 קווי טלפון פעילים משנת 2009. לעומת זאת, מספר הקווים הסלולריים בשנת 2011 היה גבוה מ-12 מיליון, עלייה של 3 מיליון משנת 2009. מספר זה של משתמשים בטלפונים ניידים הוא הגבוה ביותר באפריקה ולמעשה בממוצע לכל תושב תוניסיה יש יותר מטלפון סלולרי אחד. נקודות התקשורות המרכזיות נמצאות בספקס, סוסה, ביזרטה ותוניס, ומאפשרות גישה לאינטרנט. מספר רשתות האינטרנט ברוחב פס בתוניסיה נאמד בכ-544,392 בשנת 2011.
קובליצ'י
קובליצ'י (בבלארוסית: Кублічы; ברוסית: Кубличи) הוא כפר במחוז ויטבסק שבבלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
יהודי קובליצ'י
בראשית המאה ה-20 נמנו בכפר 935 יהודים. בין מלחמות העולם נותרו בו כ-500 יהודים, רוב תושביו, ופעלו בו מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי.
ב-3 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי התעללות ביהודים שלא הספיקו להימלט ממנו. בהמשך, הוטלו על יהודי הכפר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, חובת תשלום סכומי כופר וחובת ביצוע עבודות כפייה. בסוף ספטמבר 1941 רוכזו מאות יהודי הכפר בגטו קטן שהוקם בו, בו ביצעו הגרמנים מעת לעת מעשי התעללות ורצח. בד בבד מתו רבים מיושבי הגטו מרעב וממחלות.
בנובמבר 1941 רוכזו יהודי הגטו הנותרים בבניין אחד, אשר הוקף בגדר תיל, ונשמר בידי שוטרים בלארוסים. ליושבי הבניין לא סופק כל מזון, והצעירים שבו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה.
בסוף דצמבר 1941 גורשו כל יהודי הכפר לאושאצ'י, שיהודיה כבר נרצחו, ושם הוחזקו בגטו מקומי. ב-12 בינואר 1942 ניסו יהודי קובליצ'י לברוח מהגטו, אך רובם נתפסו ונרצחו. הנותרים נרצחו זמן מה לאחר מכן.
הקבינט של ארצות הברית בממשל וורן הרדינג
הקבינט של ארצות הברית בממשל וורן הרדינג כיהן במשך שנתיים וחמישה חודשים, ממועד השבעת הנשיא הרדינג ב-4 במרץ 1921 ועד למותו ב-2 באוגוסט 1923.
הרכב הקבינט
הקבינט כלל 11 בעלי תפקידים. בסך הכל כיהנו בו 13 גברים.
תקופת כהונתו של הרדינג כנשיא הייתה קצרה. לכן כיהנו רוב האישים שמונו לקבינט עם הקמתו במשרותיהם במשך כל ימיו של הקבינט. חילופי גברי חלו רק בתפקידי המנהל הכללי של הדואר ומזכיר הפנים.
קולאק
קוּלָאקים (ברוסית: кула́к; בתרגום חופשי: אגרוף) הוא כינוים של בני מעמד האיכרים האמידים בסוף תקופת האימפריה הרוסית, הרפובליקה הרוסית ותחילת תקופת ברית המועצות.
עלייתו של מעמד הקולאקים
בין השנים 1906–1911, הוציא לפועל ראש ממשלת רוסיה פיוטר סטוליפין, מספר רפורמות אגרריות אשר הובילו ליצירתו של מעמד איכרים חדש. במסגרת הרפורמות, התיר סטוליפין לאיכרים לרכוש אדמות מבעלי השטח בתמורה לתשלום בצורת תוצרת חקלאית.
בהתאם לטרמינולוגיה הסובייטית, מעמד האיכרים במדינה התחלק ל-3 קטגוריות: האיכרים העניים (bednyaks), איכרים מהמעמד הבינוני (serednyaks) והקולאקים, המעמד הגבוה ביותר של איכרים. בנוסף היה קיים מעמד נוסף של איכרים נטולי אדמה, אשר נהגו לעבד שדות של אחרים תמורת תשלום (batraks).
ככלל, הוגדרו הקולאקים כאיכרים אמידים אשר החזיקו בבעלותם חוות גדולות בנוסף למקנה, שכלל לרוב, מספר סוסים ובקר. בשל גודלו היחסי של השטח שעמד לרשותם, נהגו הקולאקים לגייס איכרים בתשלום אשר יעבדו את האדמה או את חלקה.
בשנת 1912, 16% אחוזים מהאיכרים החזיקו שטח של לפחות 32 דונם למשפחה. נתון זה שימש ליצירת הבחנה (אחת מבין רבות) בין מעמד האיכרים הבינוני (שלא הגיע לסף זה) לבין מעמד האיכרים הגבוה - הקולאקים.
עד למלחמת האזרחים ברוסיה, שפרצה בשנת 1917 היה מעמד הקולאקים יציב ואיתן והם נטלו חלק חשוב בסקטור החקלאי במדינה.
הקומוניזם המלחמתי
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, אשר פרצה מייד לאחר מהפכת אוקטובר בשנת 1917, יזם מנהיג רוסיה (ואחר כך מייסד ברית המועצות) ולדימיר לנין, מדיניות כלכלית חדשה שנועדה לתת מענה למצב הכלכלי הקשה במדינה והרעב שהחל להתפשט לערים הגדולות.
במסגרת המדיניות החדשה, אשר הוצאה לפועל בין השנים 1918–1921, החליט הממשל הסובייטי להטיל על האיכרים מיסים גבוהים מאוד ודרש מהם למכור את תוצרתם למדינה במחירים נמוכים בהרבה ממחיר השוק. בנוסף, השלטונות הגדירו את כל הסחורה החקלאית שנועדה למכירה (ולא לאספקת צורכי האיכרים עצמם) כ"עודפי ייצור", תוך החרמתה בשימוש בכוח רב.
בקיץ 1918, בהוראת הממשל במוסקבה, נשלחו כוחות חמושים של הצבא לכפרים על מנת להחרים תבואה. כל איכר שסירב למסור את עודפי התבואה שלו קוטלג כקולאק והסתכן בהוצאה להורג אם יתפס. להוראה זו היו שתי מטרות - האחת, העברת מזון ותבואה מהכפרים אל הערים. והשנייה, יציאת הרתעה וביסוס מעמדו של הצבא האדום באזורים הכפריים, שעד אז הושפעו פחות מהשלכות המהפכה.
בשנת 1919 החרימו השלטונות 15-20% מהתוצרת החקלאית, ובשנת 1920 הוחרמה כבר 30% מסך התוצרת.
בין השנים 1918–1921, התרחשו מספר רב של מרידות בקרב האיכרים, לרבות מרד של 20,000 איכרים אוקראינים בשנת 1919 ומרד ארוך טווח שהתרחש בסיביר, החל מאוגוסט 1920 בהשתתפות כ-40,000 איכרים ואשר בא לסיומו כעבור מספר חודשים, לאחר דיכויו האלים על ידי כוחות של הצבא האדום בהנהגתו של מיכאיל טוכאצ'בסקי. במהלך דיכוי המרד, ציווה טוכאצ'בסקי להוציא להורג מאות אנשים תוך הברחת שאר האיכרים ליערות על ידי שימוש בגזים רעילים.
התנגדות האיכרים למשטרו החדש של לנין התפשטה בשנת 1921 כמעט לכל רחבי ברית המועצות.
תוכנית הנא"פ
בשנת 1921, בעקבות התנגדות נחרצת מצד האיכרים והפועלים, החליט לנין לשנות באופן זמני את מדיניותו הכלכלית. במסגרת המדיניות החדשה (נא"פ), הוחלט להנהיג שוק כלכלי חופשי מבוקר אשר יאפשר לאיכרים למכור את תוצרתם החקלאית על פי כללים של ביקוש והיצע בתמורה לתשלום מס קבוע למדינה. מדיניות זו הייתה צעד של פשרה מצד לנין ונסיגה זמנית לשיטה קפיטלסטית על מנת להביא לשיקום המשק הרוסי המקרטע.
עלייתו של סטלין והחלת הקולקטיביזציה
לאחר מותו של לנין בשנת 1924, ועם הפיכתו של יוסיף סטלין למנהיג יחיד במדינה בשנת 1928, החלה נטישה של מדיניות הנא"פ בעקבות תוכנית החומש אותה קידם סטלין. במסגרת התוכנית הוחלט, בין היתר, לפעול לביטול תוכנית הנא"פ תוך הלאמה של אמצעי הייצור בכפרים כחלק מקולקטיביזציה מלאה של החקלאות במדינה.
כחלק מהתוכנית החדשה נבנו משקים שיתופיים גדולים, דוגמת הקולחוזים (בבעלות קולקטיב) או הסובחוזים (בבעלות המדינה), אליהם חויבו הקולאקים (והאיכרים בכלל) להצטרף. הנפגעים הגדולים ביותר מהתוכנית היו הקולאקים אשר עד כה נהנו ממשקים פרטיים ומהיכולת למכור את תבואתם במסגרת השוק החופשי וכעת נאסר עליהם להחזיק אדמות וחוות פרטיות.
חיסול מעמד הקולאקים
במאי 1929, פרסמה הממשלה הסובייטית (הסובנארקום), צו הקובע תנאים להכרה באיכרים כקולאקים: ההגדרה המרחיבה, לרבות התנאי האחרון הובילה לכך שכל איכר אשר מכר את עודפי התבואה שלו בשוק הוגדר למעשה כקולאק. בשנת 1930, הורחבה רשימה זו אף יותר והיא כללה, בין היתר, כל איכר אשר משכיר חלק מאדמותיו לאיכר אחר.
סטלין והממשל הסובייטי ניהלו מאבק עיקש ואלים במסגרת תהליך ביטול הבעלות הפרטית כנגד הקולאקים, אשר חלקם הגדול התנגד להליך הקולקטיביזציה שנכפה עליהם. רבים העדיפו, כאקט מחאתי, לשרוף את היבולים והמקנה מאשר להעבירם לרשות המדינה ולהצטרף למשקים השיתופיים.