cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספר הג'ונגל (סרט, 1998)
הסרט יצא ישירות לווידאו בתאריך 29 בספטמבר 1998, בכיכובו של ברנדון בייקר המשחק את מוגלי לצד בעלי חיים החיים לצידו בג'ונגלים של הודו. למעט מספר דמויות של כפריים, שאר הדמויות בסרט הן חיות אמיתיות מדובבות.
עלילה
מוגלי המתבגר לצד להקת הזאבים נבחר בידי אקלה לנהל את מרדפי הציד, החלטה המעורערת בידי מספר חברים בלהקה. ואולם שירחאן מגיע ודורש מהזאבים את מוגלי כנקמה על היריות והפציעות שספג מאנשי הכפר. עם זאת אקלה וראקשה עומדים מולו ולצידם גם באלו ובגירה. שירחאן מודיע להם שהוא ינקום בו כאשר הוא יימצא לבדו.
כמה מהזאבים מורדים במנהיגם ומתכננים לצד שירחאן פעולת הסחה הפוגעת ביעילותו של מוגלי לצוד בלהקה, מה שגורם להם לרעוב ומוגלי מחליט שהוא מהווה נטל על הלהקה ועוזב אותם. באלו ובגירה עוקבים אחריו ובאלו מנסה ללמד אותו לצוד אך לא בהצלחה. בינתיים חבורת שימפנזים מסיחים את מוגלי מבאלו ומרחיקים אותו לעיר הקופים, בה ישנו מבנה נטוש מלא אוצרות. מוגלי נכנס אליו אך מתברר שזו מלכודת שתכננו הקופים הנועלים אותו בפנים וקוראים לשירחאן להגיע למבנה. ואולם צ'יל מצליחה לעקוב אחריהם ומיידעת את ראקשה, את באלו ואת באגירה. בתוך הבקתה מוגלי מוצא קופסת גפרורים וכן יומן ובו ציור של טיגריס מאיים כמו שירחאן.
הקופים מודיעים לשירחאן שמוגלי לכוד הוא נע לעבר המבנה אך בדרכו נפגש עם ראקשה. היא מתעממת איתו אך מחליטה לסגת. למרות זאת שירחאן הורג אותה. בינתיים באגירה ובאלו מצליחים להגיע לבקתה ולחלץ אותו ממנה. שירחאן מגיע עם טבאקי, מגלה שמוגלי ברח ומתנפל על הקופים הנמלטים.
למחרת האטי מראה למוגלי על אמו הזאבה שנהרגה ומוגלי מחליט שמקומו לא בג'ונגל. הוא רץ עד שמגיע לכפר, כנראה הכפר ממנו הגיע, וחובר לאנשי הכפר. ואולם הוא חוזר אחורה לצעקת הזאב ראקשה הקטן, שמתברר שנלכד במלכודת ציידים. מוגלי מחלץ אותו והוא מודיע למוגלי שהוא מחויב לעמוד מול שירחאן כדי להביס אותו, אך הפעם להילחם בו כאדם.
מוגלי מכין לשירחאן מלכודת ומפתה אותו לרדוף אחריו לתוך מעגל של זרדים וענפים, סביבם מתייצבים באלו, באגירה, האטי והזאבים ושירחאן עומד מול מוגלי בתוך המעגל. מוגלי מוציא את קופסת הגפרורים ומדליק את "הפרח האדום", ממנו שירחאן מפחד ביותר. כשהוא לכוד בתוך מעגל האש ומוגלי מנופף אליו לפיד בוער הוא נאלץ להישבע לעזוב את הג'ונגל ולא לחזור אליו לעולם. לאחר שנשבע מוגלי נותן לו לברוח מהמעגל והוא לא נראה עוד. מוגלי מוכרז כגיבור גם על ידי הזאבים שבגדו בו והם מבקשים ממנו להנהיג את הלהקה, אך הוא מסרב מכיוון שהוא איננו זאב יותר אלא אדם והוא נותן את התפקיד לראקשה הקטן.
למחרת באלו ובאגירה מעניקים למוגלי ספר של חיות היער והוא מודה להם, מתקרב לכפר ועוזב לתמיד את הג'ונגל.
תומאש סוסלוב
תומאש סוסלוב (בסלובקית: Tomáš Suslov; נולד ב-7 ביוני 2002 בספישסקה נובה וס שבסלובקיה) הוא כדורגלן סלובקי, המשחק בעמדת הקשר בקבוצת חרונינגן מליגת העל ההולנדית ובנבחרת סלובקיה.
קריירת מועדונים
סוסלוב גדל במחלקות הנוער של ספישסקה נובה וס וטטרן פרשוב, ובשנת 2017 הגיע אל מחלקת הנוער של חרונינגן מליגת העל ההולנדית. ב-22 בפברואר 2020 ערך סוסלוב את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 לפנלו במסגרת המחזור ה-24 בליגה לעונת. זו הייתה הופעתו היחידה בעונה זו. בעונתו השנייה בקבוצה הבוגרת של המועדון ערך סוסלוב 29 הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים.
קריירה בינלאומית
ב-18 בנובמבר 2020 ערך סוסלוב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובקיה, בהפסד 2-0 לנבחרת צ'כיה במסגרת ליגת האומות 2020/2021.
משפחה (שבועון)
משפחה הוא שבועון חרדי היוצא לאור מאז דצמבר 1987. החל משנת 2004 יוצא העיתון גם בשפה האנגלית בתפוצה של 50,000 עותקים. מדי שבוע מופץ העיתון בארבעה חלקים: חדשות, מגזין, מגזין נשים בשם "בתוך המשפחה" ומגזין ילדים. אחת לחודש מצורפים לעיתון גם מוסף תורני בשם 'קולמוס', ומוסף קולינרי תחת השם 'טעימות"
לפי סקר TGI הוא השבועון החרדי וגיליון סוף השבוע החרדי הנפוצים ביותר בישראל.
היסטוריה
העיתון נוסד בדצמבר 1987 (טבת תשמ"ח) על ידי אשר צוקרמן, ששימש כעורכו הראשון. תחילה יצא העיתון כירחון ונקרא "משפחה: ירחון הבית היהודי". מאוחר יותר הפך לשבועון בשם "השבוע של משפחה". צוקרמן הכניס כמשקיע את יהודה (יודק'ה) פלאי שהפך לבעל השליטה בעיתון. לאחר שהתגלו חילוקי דעות בין שניהם, נערך דין תורה ובעקבותיו התפצל העיתון לשני שבועונים מתחרים. אחד נותר עם השם המקורי "משפחה" והשני נקרא "השבוע".
לפי סקר TGI מספטמבר 2016 שיעור החשיפה של "משפחה" הוא 24.1%. לאור זאת, הוא השבועון החרדי וגיליון סוף השבוע החרדי הנפוצים ביותר בישראל, ירחון "טעימות" שיוצא אף הוא על ידי משפחה, זוכה על פי סקר זה ל-6.7% חשיפה. העיתון נמצא בבעלות אלי פלאי. בשנים 2011 - 2013 הוציא "משפחה" חינמון שחולק באמצע השבוע, אך הוצאתו הופסקה בעקבות לחץ מצד מערכת עיתון יתד נאמן שאף הוא מוציא מהדורה חינמית באמצע שבוע.
באוקטובר 2019 עורר השבועון סערה כאשר פרסם מעין ריאיון עם ראש "המוסד", יוסי כהן, ובו התבטאויות בנושאי ביטחון ופוליטיקה.
בספטמבר 2020 פורסמו בחדשות 12 הקלטות מתוך ריאיון שנתן אביחי מנדלבליט למגזין החג של עיתון "משפחה" לעיתונאי ישראל יוסקוביץ. ובהם התבטאויות בתיקי ראש הממשלה בנימין נתניהו שעוררו סערה.
הטור הסוגר של המגזין נכתב בידי דוד דמן, פובליציסט חרדי מפורסם ומוותיקי העיתון, המפרסם מעת לעת טורי דעה גם באתר 'הארץ' וב'גלובס'.
מבנה העיתון
השבועון מופץ בנקודות מכירה בישראל ומחוץ לה, וכן למנויים.
למגזין מצורפים בכל שבוע המוספים: בנוסף, מצורפים אחת לתקופה:
מוספי השבועון מופיעים בפורמט מגזין על גבי נייר כרומו, למעט "חדשות משפחה" המופיע על נייר עיתון בפורמט טבלואיד. מעת לעת מוציא העיתון מוספים בנושאי דיור, נישואים, תינוקות ועוד.
במקביל לגרסה העברית של העיתון קיימת גם גרסה באנגלית.
בספטמבר 2017 העיתון החל לפרסם גרסה בספרדית.
פיקוח ותכנים
לשבועון ועדה רוחנית בראשות הרב מנחם כהן, וחברים בה הרב אליהו גוט והרב אפרים זלמן גלינסקי. מערכת העיתון רואה כמנהיגה הרוחני את הרב אשר וייס, אליו היא פונה להכרעות מורכבות (דוגמת הביקורת על השבועון ב-2010). הוועדה מבקרת את תוכני העיתון מבחינה דתית ורעיונית. להבדיל מהעיתונים המפלגתיים, פונה השבועון לכל הזרמים החרדיים. כמו בעיתונים חרדיים אחרים, בעיתון לא מתפרסמות תמונות של בנות ונשים מעל גיל 3. לעיתים מטושטשות או מוסרות דמויות נשיות המופיעות בתמונה (לדוגמה, בתמונת חדר המצב בבית הלבן הוסרה הילרי קלינטון).
ככתב עת בלתי מפלגתי מרבה "משפחה" לבקר את העסקנים והפוליטיקאים החרדיים. סגנונו של השבועון פתוח יחסית לשאר העיתונים החרדים. בשונה מהעיתונות החרדית השמרנית, "משפחה" נותן במה למגוון דעות ובכלל זה של אישים שאינם מהמגזר החרדי, ובהם רבנים ואנשי ציבור מן המחנה הדתי לאומי.
בשנת 2014, במהלך מבצע צוק איתן, פרסם העיתון את תמונות הנופלים, לצד מילות הערכה אישיות. יו"ר העיתון, אלי פלאי, אמר כי הפרסום הוא אכן תופעה חדשה בעיתונות החרדית אך היא נותנת ביטוי לתודעת האחדות הכלל-יהודית שהופגנה באותה תקופה, מאז רצח שלושת הנערים.
המאבק נגד העיתון
בגיליון חג הפסח תשע"א (2011) פורסמה כתבה נרחבת על הרב נסים קרליץ ובה ריאיון לא-רשמי עמו, צעד שניתן היה לפרשו כמתן לגיטימציה מצדו לעיתון. זמן קצר לאחר מכן פרסם יתד נאמן מכתב של הרב קרליץ שבו הוא יוצא נגד השבועונים - תוך אזכור שמו של "משפחה" - "המסלפים ומטשטשים את השקפת תורתנו הקדושה שקיבלו מרבותינו, וחלילה להכניס עיתונים מסוג זה לבית". למכתבו צורף גילוי דעת נוסף של רבנים וראשי ישיבות. בעקבות כך נפגשו ראשי השבועון עם הרב קרליץ ובפגישה הם העלו יוזמה להקמת ועדת פיקוח רוחנית על העיתון שתהיה מקובלת על הרב קרליץ. למרות זאת, כעבור זמן קצר פורסם שוב ביתד נאמן וכן ביומון המבשר מכתבו של הרב קרליץ, ועליו נוספו חתימותיהם של הרב יוסף שלום אלישיב והרב חיים קנייבסקי. עם זאת, ב"המבשר" הושמט שמו של הרב קרליץ, בשל חוסר הוודאות לגבי דעתו, וב"משפחה" נטען שהוא דרש שלא לעשות שימוש במכתבו. בתגובה פרסם יתד נאמן מכתב נוסף בכתב ידו של הרב קרליץ, האומר כי מעולם לא השתנתה דעתו על "חובת ההתרחקות מעיתון משפחה ושאר השבועונים למיניהם". לטענת גורמים המזוהים עם השבועונים, בין סיבות המאבק נגדם כלולה גם התחרות הכלכלית בין העיתונים לשבועונים.
בדצמבר 2011 החל "משפחה" בהפצת חינמון חדש, והדבר הגביר את המאבק נגדו. בריכוזים החרדיים התפרסמו פסקי הלכה של הרבנים קרליץ וקנייבסקי המתירים לסלק את העיתון מתיבות הדואר של אחרים, בנימוק כי "אין בזה גזילה אלא הצלת הרבים, ואדרבה צריך להכיר טובה למי שמוציא אותם ומשליכם, והווי כמסלק נזק מחברו", ו"הוא בכלל 'ובערת הרע מקרבך'". כמו כן פרסמו כחמישים רבני שכונות וקהילות כרוז ובו מזהירים מפני הפצת החינמון בשכונות החרדיות. כעבור זמן כמה מהרבנים ביקשו במכתב ליתד נאמן שלא לעשות שימוש בחתימתם, עד לבירור העניין אצל הרב יהודה סילמן, וכמה מהם טענו כי חתימתם זויפה.
בעקבות זאת פרסם העיתון "משפחה" מכתב מהרב שמואל אוירבך שבו הבהיר שאין הכוונה ל"משפחה" שמבוקר על ידי תלמידי חכמים כראוי: "הנני להודיע ולגלות בזה, כי מה שנתפרסם, וגם אני חתמתי בזה, נגד קריאת עיתונים שאין בהם פיקוח של תלמידי חכמים, מודיע אני בזה, כי אין בזה הכלל העיתון "משפחה", אשר יודע אני שיש בזה פיקוח של ת"ח, ולזה בוודאי שאין הכוונה במה שנתפרסם שום דבר נגד "משפחה", אשר מבוקר היטב על ידי ת"ח כראוי".
בסוף אותו חודש פורסם גילוי דעת של הרב אלישיב, אשר לראשונה יצא במכתב-יחיד כנגד "משפחה":. המכתב פורסם ב"יתד נאמן" וב"המבשר".
שני רבני שכונות שחתימתם הופיעה בגילוי דעת נגד השבועון פרסמו כי מדובר בזיוף.
בתגובה כינסו חברי המערכת וחברי הוועדה הרוחנית אספה במעונו של הרב אשר וייס, שבה הביע תמיכה בעיתון.
עתידנו
עתידנו - למען עתיד העבודה הסוציאלית בישראל היא תנועה חברתית של עובדים ועובדות סוציאליות. התנועה הוקמה בשנת 2007 ופועלת למען מעמדו ועתידו של מקצוע העבודה הסוציאלית, למען העובדים והעובדות הסוציאליות ולמען עתידה ופניה של מדינת הרווחה בישראל. בשנת 2018 נבחרה מועמת התנועה ענבל חרמוני לתפקיד יו"ר איגוד העובדים הסוציאליים.לפי הצהרותיה, התנועה פועלת לקידום סולידריות חברתית, קהילתיות, כלכלה סוציאל-דמוקרטית, שוויון ופמיניזם.
חברי התנועה
התנועה מונה מעל ל-80 פעילים בתנועה, עובדות ועובדים סוציאליים המגיעים ממקומות עבודה מגוונים, רקעים שונים ומכל רחבי הארץ.
פעילות התנועה
תנועת עתידנו פועלת כתנועה עצמאית ובזירות שונות, כשהמרכזית מביניהן היא איגוד העובדים הסוציאליים. חברי וחברות התנועה מעוניינים להשמיע קול נחוש ואיתן במאבק על זכויותיהם ומעמדם של העובדים הסוציאליים בישראל.
פעילות במסגרת איגוד העובדים הסוציאליים
על מנת להשתלב ככוח משמעותי באיגוד, משנת 2009 "עתידנו" מריצה מועמדים משלה לתפקיד צירים באיגוד העו"ס. גם בשנת 2013 התנועה לקחה חלק בבחירות ובחירתם של 41 חברי וחברות 'עתידנו' הכפילה את יכולת ההשפעה שלנו בתוך האיגוד. 41 הצירות והצירים מכהנות/ים בתפקידים שונים: במזכירות, במרכז, כיו"רי תאים, כחברי ועדות ותאים וכצירות וצירים מן המניין.
פעילות בזירות נוספות
תנועת 'עתידנו' פועלת בזירות נוספות, תוך מחויבות להביא את קולן/ם המקצועי של העובדים והעובדות הסוציאליות: בזירה החברתית - שותפה ותומכת במאבקים חברתיים כגון: מאבק הנכים, המאבק למען רפורמה מיטיבה בבריאות הנפש, המחאה החברתית בשנת 2011, המאבק להעסקה ישירה ועוד. בזירה הפרלמנטרית והמדינית - השתתפות בדיונים בוועדות הכנסת השונות, פעילות סביב הרפורמה במחלקות לשירותים חברתיים. בזירה האקדמית - השתתפות בכנסים ושולחנות עגולים. בנוסף - בשנת 2016-2017 סטודנטיות מאוניברסיטת בן-גוריון ומכללת ספיר עשו את הכשרתן המעשית בתואר ראשון בתנועת עתידנו וקידמו נושאים כגון: גיוס ושימור פעילים/ות בתנועה, הרפורמה בבריאות הנפש, הסברה לסטודנטים/ות בשנה ג' ועוד.
תם גל
תם גל (נולד ב-2 ביוני 1991) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי. מוכר בשל תפקידיו בסדרה "החבר'ה הטובים" כנתי לוי, ובסדרת הנוער "ראש גדול" כיונתן בן נון.
ביוגרפיה וחיים אישיים
גל נולד ברמת השרון וגדל בכפר סבא, שם למד בבית הספר התיכון "כצנלסון". את שירותו בצה"ל, בין השנים 2010–2013, עשה במודיעין חיל האוויר. בשנת 2015 החל ללמוד בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים, את לימודיו סיים בשנת 2018.
נשוי לנעם ברוך ואב לבת ומתגורר בכפר סבא.
קריירת המשחק
גל החל את דרכו בגיל שמונה, בסדרת הטלוויזיה "החבר'ה הטובים" ששודרה בין השנים 1999–2002 בערוץ הילדים. בסדרה גילם למשך שלוש עונות את דמותו של נתי לוי, אחיו הקטן של גיבור הסדרה. במקביל לצילומי הסדרה, השתתף גל בסרט הטלוויזיה משנת 2000 שביים שרון עמרני - "שלום לבן דודי" ב-HOT3 לצד אלון אבוטבול. בשנת 2002 שיחק בסרט הטלוויזיוני של HOT3, "אבא שחור לבן" שביים איתן לונדנר וכתב לצד חגי טבת. גל שיחק בסרט לצד דן תורן, אגם רודברג ונמרוד רשף, ושיחק בסרט טלוויזיה אחר "הערב: הניצול" ששודר בערוץ 2, בבימויו של גבריאל ביבליוביץ' וכתב רן שריג.
ב-2003 שיחק גל בסרט הקולנוע "סימה וקנין מכשפה" בבימויו של דרור שאול ("מבצע סבתא"), בו גילם את ביבי ענן וענונו, נכדה של סימה וקנין. סרט זה היה מועמד לשלושה פרסי אופיר. בשנה זו השתתף גם בסדרת הטלוויזיה הקומית של הערוץ הראשון שכתבו נועה ברנר ומיכל קופר-קרן - "צימרים" בכיכובו של שמואל וילוז'ני.
את תפקידו הראשון בתיאטרון ביצע גל בשנת 2004, בהצגה "מירל'ה אפרת" של תיאטרון בית ליסין. בשנה זאת השתתף בסדרת הנוער והילדים "ראש גדול" ששודרה בשידורי הלוויין של חברת "יס" בערוץ הילדים. בסדרה גילם את דמותו של יונתן בן נון, אחיו הקטן של תומר בן נון (אדם הירש), וילד מחונן אשר הוריו אינם יודעים זאת. הסדרה זכתה להצלחה ובעקבותיה התפרסם גל, ששיחק בסדרה במשך ארבע העונות הראשונות, עד שנת 2007.
במהלך שנות עבודתו לקח גל חלק במספר סרטי סטודנטים, כשהבולט ביניהם הוא הסרט "אבות" בו שיחק את התפקיד הראשי. הסרט זכה בפרס הסרט הזר הטוב ביותר בפסטיבל סרטי הסטודנטים בהוליווד לשנת 2008.
בשנת 2008 שיחק בפרק מתוך הסדרה "23FM" בהטלוויזיה החינוכית הישראלית. בשנת 2009 שיחק את דמותו של אושר בתוכנית "אחרי הצלצול" בגרסה הישראלית של ערוץ דיסני. בשנת 2010 יצא לאקרנים הסרט החמישי בו השתתף גל, "פעם הייתי" בבימויו של אבי נשר, בו גילם גל את דמותו של בני עבאדי; הסרט זכה בשני פרסי אופיר.
לאחר שסיים את שירותו הצבאי ואת לימודי המשחק, חזר גל להופיע ולשחק. בשנת 2018 השתתף בפיילוט לסדרת טלוויזיה חדשה בשם "עשבים שוטים" אשר זכתה בפסטיבל קולנוע דרום וכן בפסטיבל ITV בוורמונט בפרס הבימוי.
בשנת 2019 החל לשחק במחזה "המלך הלך לישון" מאת קובי ניב (על פי סיפור של יוסי אלפי) בתיאטרון תמונע, ובמחזה "הר", מאת ירון אדלשטיין, גם הוא בתיאטרון תמונע.
בשנת 2020 השתתף בסדרת הטלוויזיה "שעת נעילה", בכאן 11.
בשנת 2021 שיחק במחזמר "רינגו" מטעם הקאמרי. במחזמר שיחק שתי דמויות, את בנימין נתניהו ואישה מבוגרת.
בשנת 2022 החל לשחק במחזה "שלום לך ארץ" בתיאטרון הקאמרי שכתבה וביימה מוריה זרחיה.
פולה קול
פולה קול (באנגלית: Paula Cole; נולדה ב-5 באפריל 1968) היא זמרת-יוצרת אמריקאית. הסינגל שלה, "Where Have All the Cowboys Gone?", הגיעו לעשרת הגדולים של מצעד בילבורד הוט 100 ב-1997, וב-1998 היא זכתה בפרס גראמי לאמן החדש הטוב ביותר. השיר שלה "I Don't Want to Wait" שימש כשיר הנושא של תוכנית הטלוויזיה "דוסון קריק".
תחילת דרכה
קול גדלתי ברוקפורט, מסצ'וסטס; אמא שלה, סטפני קול, הייתה מורה לאמנות בבית ספר יסודי, ואבא שלה, ג'ים קול, היה פרופסור לביולוגיה ואקולוגיה בסיילם סטייט קולג' וניגן בס בלהקת הפולקה "Johnny Prytko and The Connecticut Hi-Tones".
היא למדה בתיכון רוקפורט, שם נבחרה כנשיאת המחזור בכיתה י"ב, והופיעה בהפקות תיאטרון של בית הספר כגון "South Pacific". קול המשיכה ללימודים גבוהים במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון, שם למדה שירת ג'אז ואלתור. הוצע לה חוזה הקלטות על ידי לייבל ג'אז, אך היא דחתה את ההצעה.
קריירה
קול השיגה את ההזדמנות המקצועית הגדולה הראשונה שלה כשהוזמנה להופיע בסבב ההופעות העולמי של פיטר גבריאל ב-94–1993. זמן קצר אחרי זה, היא חתמה עם הלייבל הראשון שלה, Imago Records, והוציאה את האלבום הראשון שלה, "Harbinger", בשנת 1994. בתוך שנה מצאת האלבום, Imago פשטה את הרגל. ב-1995, היא חתמה עם האחים וורנר. הלייבל הוציא מחדש את "Harbinger" בסתיו 1995.
סיבוב ההופעות "Secret World Tour" של פיטר גבריאל
קול הצטרפה לשני החלקים האחרונים של סבב ההופעות של פיטר גבריאל, כדי להחליף את שינייד או'קונור שעזבה. סרט וידאו של סיבוב ההופעות יצא בכותרת "Secret World Live", ובו קול שרה את כל קטעי השירה הראשיים לקול אישה, ומשתתפת בדואטים עם גבריאל, במיוחד בשיר האייקוני משנת 1986, "Don't Give Up", שבו היא שרה את החלק של קייט בוש. הסרט זכה בפרס גראמי לשנת 1996 עבור הקליפ המוזיקלי הארוך הטוב ביותר. קול הופיעה בתפקיד ראשי זה גם באלבום של סיבוב ההופעות.
סיבוב ההופעות העניק לקול חשיפה בינלאומית, כמו גם ניסיון בהופעות מול קהל גדול.
"Harbinger"
קול הוציאה את אלבום הבכורה שלה, "Harbinger", ב-1994. היא הופיעה באותה שנה עם מליסה אתרידג' בדואט בערוץ המוזיקלי VH1 על אף שלא הייתה עדיין ידועה מאוד.
"Harbinger" כלל שירים על עצבותה של קול, ומחשבותיה על אפליה ואומללות. השירים היו עשירים מבחינה מוזיקלית, אך בעלי אופי קודר. הלייבל שלה, Imago, קידם את האלבום רק באופן מוגבל, דבר שכפי הנראה השפיע על מחירו. יצא מהאלבום סינגל אחד, "I Am So Ordinary".
"This Fire"
לקראת סוף 1996, קול הוציאה את האלבום השני שנה עם הלייבל החדש, האחים וורנר. קול הפיקה את כל האלבום, "This Fire", בעצמה. הסינגל הראשון מהאלבום, "Where Have All the Cowboys Gone?", הגיע למס' 8 במצעד הפופ של מגזין בילבורד. הסינגל הבא, "I Don't Want to Wait", הגיע למס' 11, והפופולריות שלו גברה כשנבחר לשמש כשיר הנושא של סדרת דרמת הנעורים הפופולרית, "דוסון קריק" אשר שודר לראשונה שנה אחרי צאת האלבום. הסינגל "Me" (מס' 35 במצעד ההשמעה ברדיו) יצא כסינגל לרדיו בלבד. השיר "Hush, Hush, Hush", דואט עם פיטר גבריאל, מדבר על איידס, ועל צעיר שגוסס בזרועותיו של אביו המנחם. "Feelin' Love" היה סינגל שנכלל בפסקול של הסרט "City of Angels".
קול תיירה עם Lilith Fair (פסטיבל מוזיקת נשים) של שרה מקלכלן. קול הייתה מועמדת למספר פרסי גראמי ב-1997, בהם "מפיק השנה" (קול היא האישה השלישית אי פעם להיות מועמדת בקטגוריה זו, אחרי ג'נט ג'קסון בשנת 1990, ומריה קארי ב-1992); היא לא זכתה בפרס זה, אך כן לקחה את פרס "האמן החדש הטוב ביותר".
"Amen"
קול לקחה הפסקה כדי לגדל את הבת שלה. בשנת 1999 קול הוציאה את האלבום "Amen" עם הלהקה שהקימה, "להקת פולה קול". סינגל הבכורה של האלבום "I Believe In Love" לא היה בתחילה להצלחה, אבל כשיצא רמיקס על ידי המפיק ג'ונתן פיטרס הוא זכה להצלחה כשיר ריקודים. האלבום, אשר היו בו הופעות אורח של די ג'יי פרמייר, והאוהד הוותיק של קול טיון וטקינס, כלל קצת השפעות R&B והיפ-הופ, אך לא הגיע להצלחה של "This Fire". היא הקליטה אלבום רביעי עם יו פדמן, אבל חברת התקליטים סירבה להוציא אותו; ב-2005 קול העלתה לאתר האינטרנט שלה את אחת מהרצועות של האלבום, "Singing Out My Life", רק כדי לוודא שיישמע. היא גם הקליטה שיר בשם "It's My Life" במהלך הקלטות אלה, אשר שימש מאוחר יותר בפרסומות של מכוניות מרקורי. קול גם הקליטה בביתה שיר מחאה נגד הנשיא בוש והמלחמה בעיראק שכותרתו: "My Hero, Mr. President!", אשר גם הוא פורסם לציבור באתר האינטרנט שלה.
"Courage"
קול חזרה ביוני 2007 עם אלבום האולפן הרביעי שלה "Courage", אשר יצא בלייבל Decca והופק על ידי בובי קולומבי באולפני קפיטול בהוליווד.
"Ithaca"
האלבום החמישי של קול, "Ithaca", יצא ב-21 בספטמבר 2010. היא כתבה והפיקה בשיתוף את כל השירים באלבום. קול אמרה שהאלבום "מייצג את הכוח הפנימי שלי ואת המסע שלי."
"7"
"7" הוא אלבום האולפן השביעי של קול, והוא יצא ב-23 במרץ 2015 באמצעות אתר המכירות הרשמי של קול, ובערוצי מכירות מקוונים נוספים ב-10 באפריל 2015. קול מתארת את האלבום כ"אוסף של שירים אשר הגיעו בפתאומיות ובדחיפות. השירים דרשו להיכתב ולצאת, כאילו התת-מודע שלי היה צריך להגיע אלי, לספר לי מה הוא חושב על כל מה שאני עוברת. הקלטתי את האלבום הזה חי, כרביעייה אקוסטית. זה נשמע כמו אלבום רך ומלא רגש שנעשה בשנות ה-1960, והשירים מדברים בעד עצמם."
"This Bright Red Feeling"
ב-18 ביולי 2016, קול הודיעה כי היא מכרה את האלבום החי החדש שלה, "This Bright Red Feeling" באופן בלעדי ב-CD בהופעות החיות שלה ובאתר שלה, אך שבכוונתה להעלות אותו למכירה דיגיטלית בעתיד הקרוב. האלבום הוא הקלטה של הופעה חיה בניו יורק ב-1 במאי 2016, וכולל גם חידושים של שניים מלהיטיה הגדולים.
"Ballads"
קול הודיעה על קמפיין Kickstarter חדש ב-16 ביוני 2016 עבור אלבום האולפן של שירי קאבר, "Ballads". הקמפיין גייס $76,899, והאלבום יצא ב-11 באוגוסט 2017. הסינגל הראשון מהאלבום, קאבר לשירה של בילי הולידיי, "God Bless the Child", יצא ב-1 ביוני 2017.
פעילויות אחרות
מאז 2013, קול משמשת כחברה בסגל במחלקת הקול במכללת ברקלי למוזיקה, בזמן שהיא ממשיכה בקריירת ההופעות וההקלטות שלה.
ריצ'רד ייטס
ריצ'רד ייטס (באנגלית: Richard Yates; 3 בפברואר 1926 – 7 בנובמבר 1992) היה סופר אמריקאי אשר כתב רומנים וסיפורים קצרים. הוא נחשב לאחד מגדולי הסופרים האמריקנים בכל הזמנים. ייטס תיאר את דרמת החיים של מעמד הביניים האמריקאי באמצע שנות העשרים. מבחינה ספרותית הוא נחשב כמי שסגנונו עומד בין ג'רום דייוויד סלינג'ר לג'ון צ'יוור.
ביוגרפיה
התגרש פעמיים והיה אב לשלוש בנות. ב-1992 הוא נפטר בברמינגהאם שבאלבמה מנפחת הריאות.
בשנת 2003 נתפרסמה הביוגרפיה שלו, מאת בלייק ביילי, וזכתה לשבחים רבים,מסייעת בשיקום מעמדו והתעניינות חדשה בספריו.
עבודתו הספרותית
הרומן הראשון של ייטס, "חלון פנורמי", היה מועמד סופי ל"נשיונל בוק אוורד" היוקרתי, בין היתר, לצד "מלכוד 22" של ג'וזף הלר. ייטס שובח בידי סופרים מגוונים כגון קורט וונגוט, דורותי פארקר, ויליאם סטורון, טנסי ויליאמס וג'ון צ'יוור. הריאליזם החדש שלו היה בעל השפעה ישירה על סופרים כמו אנדרה דובוס, ריימונד קארבר, וריצ'רד פורד. ב-1962 ראה אור קובץ סיפורים קצרים מאת ייטס בשם "אחד עשר סוגים של בדידות" ושבע שנים נוספות חלפו עד שהתפרסם ב-1969 הרומן השני שלו, "ההשגחה עליונה". רומנים נוספים : "הפרעת השלווה" (1975), "מצעד הפסחא" (1976), "בית ספר טוב" (1978), "לבבות צעירים בוכים" (1984).
הרומן האחרון שלו, עליו עבד שש שנים עד יום מותו, "זמנים לא בטוחים", לא ראה אור מעולם.
ייטס היה גם סופר של סיפורים קצרים. למרות זאת, רק סיפור אחד שלו הופיע במגזין "ניו יורקר" לאחר דחיות רבות. הסיפור "התעלה" פורסם מחדש באותו המגזין תשע שנים לאחר מותו וציין את פרסומו של אוסף הסיפורים הקצרים מאת ריצ'רד ייטס שיצא באותה השנה (2001). בימי חייו אף אחד מספריו לא מכר יותר משנים עשר אלף עותקים בכריכה קשה במהדורה הראשונה. עם זאת, בשנים האחרונות הוא זוכה להתעניינות רבה, ספריו מודפסים מחדש ו"חלון פנורמי" הפך בסיס לסרט הוליוודי בבימויו של סם מנדס ובכיכובם של לאונרדו דיקפריו וקייט וינסלט.
ספריו
בתרגום לעברית:
לקריאה נוספת
.
גלקסיה ננסית
גלקסיה ננסית היא גלקסיה קטנה המורכבת ממיליארדים בודדים של כוכבים (או פחות), מספר קטן בהשוואה, לדוגמה, לשביל החלב, אשר מכיל כ-200–400 מיליארד כוכבים. ענן מגלן הגדול, לדוגמה, מסווג לרוב כגלקסיה ננסית, למרות שיש שמסווגים אותו כגלקסיה לא סדורה רגילה, מכיוון שיש בו מעל 30 מיליארד כוכבים.
גלקסיות ננסיות הן הסוג הנפוץ ביותר בקבוצה המקומית, וככל הנראה גם ביקום כולו.
סוגים
ישנן מספר סוגים של גלקסיות ננסיות:
מושג שהופיע לאחרונה לתיאור גלקסיות קטנות ופחות בהירות מגלקסיות ננסיות הוא גלקסיית הוביט.
הקבוצה המקומית
בקבוצה המקומית ישנן כ-27 גלקסיות ננסיות, אשר נמצאות בסביבתן של הגלקסיות הגדולות בקבוצה, כגון שביל החלב, גלקסיית אנדרומדה (M31) וגלקסיית המשולש (M33), ולעיתים גם ממש מקיפות אותן.
לשביל החלב יש 13 גלקסיות ננסיות לווייניות מוכרות, כשחלקן מקיף אותו. לגלקסיית אנדרומדה יש 14 גלקסיות ננסיות לווייניות מוכרות. תגליות אחרונות הובילו אסטרונומים להאמין כי הצביר הגדול בשביל החלב, אומגה בקנטאור, הוא למעשה ליבה של גלקסיה ננסית עם חור שחור במרכזה, אשר נבלעה בתקופה כלשהי על ידי שביל החלב.
השפעה על יצירת גלקסיות
תצפיות של טלסקופ החלל צ'נדרה מחזקות את ההשערה כי הגלקסיות הננסיות עלולות להיות אחראיות לרוב היסודות הכבדים בתווך הבין-כוכבי. תהליכים אלימים של סיום חיי כוכבים, כגון סופרנובות, זורקות כמויות גדולות של יסודות כבדים במהירויות גדולות לרחבי הגלקסיה. עקב גודלה הקטן של הגלקסיה, ושדה הכבידה החלש שלה, מהירויות אלה מאפשרות לסילוני היסודות הכבדים לצאת מתחום השפעתה, אל המרחב הבין-גלקטי.
יצחק רודאשבסקי
יצחק רודאשבסקי (10 בדצמבר 1927, וילנה (אז בפולין, כיום בליטא) – 1 באוקטובר 1943, פונאר) היה צעיר יהודי שהתגורר בגטו וילנה שבליטא בשנות ה-40 של המאה ה-20. רודאשבסקי כתב יומן שנחשף לאחר השואה, יצא לאור ותורגם למספר שפות.
קורות חייו
רודאשבסקי היה בנם של אליהו רודאשבסקי ורוזה וולושין, שהגיעו מרומניה לווילנה ב-1923. הוא למד בגימנסיה היהודית של וילנה והצטיין במקצועות הספרות וההיסטוריה.
בתקופת השואה
בספטמבר 1941 נכלא רודאשבסקי בגטו וילנה. קודם לכן, בעת הפלישה הנאצית לברית המועצות, מיוני 1941, ועד אפריל 1943, כתב רודאשבסקי יומן ביידיש ובו סיפר על חייו ועל מאבקו להישרדות ולקיום רוחני בעת הכיבוש ובגטו. ביומן כתב רודאשבסקי למעלה מ-200 עמודים.
רודאשבסקי סייע באיסוף מידע על הגטו למען הדורות הבאים, והיה פעיל בתנועת נוער סובייטית שפעלה בסתר.
רודאשבסקי נורה למוות בטבח פונאר במהלך חיסול גטו וילנה בספטמבר ובאוקטובר 1943.
על היומן וחשיפתו
את יומנו של רודשבסקי גילתה בת דודו של רודאשבסקי, שרה וולושין (קליבץ), בשנת 1944, עם שובה לווילנה לאחר שחרור וילנה ביולי 1944 על ידי הצבא האדום. וולושין נמלטה מווילנה עם חיסול הגטו בספטמבר 1943 ולחמה בשורות הפרטיזנים עד יולי 1944.
הרשימה הראשונה ביומן נושאת את התאריך יוני 1941, חודש כיבוש וילנה, ואילו האחרונה את ה-7 באפריל 1943. ההערכה היא כי עד ספטמבר 1942, יצחק תיאר את האירועים בדיעבד, ורק מתאריך זה ואילך החל לכתוב ביומן רשימות בזמן התרחשותן.
ביומן באים לידי ביטוי כישוריו של יצחק: שפתו העשירה, יכולת הביטוי הגבוהה, רגישותו כלפי הסביבה והבנתו את המציאות. בשפה פיוטית ורגישה מתוארות חוויות, חרדות, תהיות ומשאלות של נער בגטו. היומן נכתב ביידיש על פני 204 עמודים של פנקס קטן, חלקו נכתב בעפרון וחלקו בעט.
הקריאה ביומן מאפשרת להציץ אל עולמם של יהודים הנאבקים על חייהם בגטו, שאימת מוות שולטת בו, ולחוות ולו במעט את חיי היומיום דרך נקודת מבטו הייחודית של נער. היומן מעניק הזדמנות להיחשף לצדדים הרגישים של נער שנכפה עליו להתבגר בין חומות הגטו.
היומן פורסם בתרגום לעברית (תרגומו של אברהם יבין בעריכת צבי שנר) בשנת 1968, בתרגום לאנגלית על ידי פרסי מאטנקו (Percy Matenko) ובשנת 1973 פורסם על ידי בית ההוצאה לאור של "בית לוחמי הגטאות", בתרגום לצרפתית בשנת 2016, ובתרגום לליטאית בשנת 2018.
החלטה 1434 של מועצת הביטחון של האו"ם
מועצת הביטחון הביעה את תמיכתה בתהליך השלום בין שתי המדינות ובתפקיד שמילאה משלחת האו"ם ביישום הסכם אלג'יר והחלטת ועדת הגבולות על הגבול המשותף. היא גם בירכה על ההצהרות של אתיופיה ואריתריאה ליישם את התחייבויותיהן במלואן, כולל שחרור שבויי מלחמה, אך הביעה דאגה מהטרדות בגבול וחטיפות אזרחים.
מת לחיות 2
מת לחיות 2 (באנגלית: Die Hard 2) הוא סרט פעולה אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 1990, בכיכובו של ברוס ויליס בתפקיד ג'ון מקליין. זהו הסרט השני בסדרת סרטי "מת לחיות".
התסריט נכתב על ידי סטיבן א. דה סוזה ודאג ריצ'רדסון, והוא עיבוד לרומן מאת וולטר וייג'ר.
תקציר העלילה
בדומה לסרט הראשון בסדרה, עלילת הסרט מתרחשת בערב חג המולד. השוטר ג'ון מקליין (מגולם על ידי ברוס ויליס) מגיע לוושינגטון ואמור לפגוש את אשתו הולי בנמל התעופה הבינלאומי וושינגטון דאלס.
במהלך שהותו באולם ההמתנה, הוא מזהה שני גברים חשודים שנכנסים לאולם המטען. כאשר הוא עוקב אחריהם הם מגיבים בירי, ובקרב היריות שמתפתח בינם לבינו אחד מהם נהרג והשני מצליח לברוח. כאשר מקליין מבקש מראש משטרת שדה התעופה לורנצו (דניס פראנץ) לסגור את שדה התעופה במטרה לגלות מי הם היו, הוא נתקל ביחס מזלזל מצידו של לורנצו, שבטוח כי מדובר בגנבי מטען. כאשר מקליין בודק בעצמו את טביעות האצבעות של הגבר שהרג הוא מגלה כי מדובר באיש צבא שהוכרז כהרוג בפעולה צבאית בהונדורס, וחשדותיו מתאמתים.
במקביל, בכנסייה שליד שדה התעופה מתבצרת קבוצת שכירי חרב, המורכבת מקבוצת חיילים עריקים, בראשות איש צבא לשעבר המכונה אל"ם סטיוארט (מגולם על ידי ויליאם סאדלר). בכך מעוניינת הקבוצה להביא לשחרורו של ברון סמים בשם גנרל רמון אספרנסה (פרנקו נרו).
שכירי החרב משתלטים על מערכת בקרת התנועה האווירית ועל כל ערוצי התקשורת של שדה התעופה, הם מונעים מהמטוסים לנחות בשדה התעופה עד שימולאו כל דרישותיהם, אבל ניסיונותיו של מק'ליין לשכנע בהיגיון את המפקד לורנצו ואת מנהל שדה התעופה טרודו (פרד תומפסון) נתקלים בסירובם לסייע לו.
המהנדס הראשי של שדה התעופה לזלי ברנס מציע להשתמש בטרמינל החלופי של שדה התעופה שנמצא בשלבי הקמה כדי להקים קו תקשורת חלופי עם המטוסים. מלווים אותו אנשי צוות הימ"מ של המפקד לורנצו, אבל אלה נופלים למארב על ידי חוליה מאנשיו של קולונל סטיוארט שמחסלים את כל אנשי הצוות. כאשר הם עומדים לירות בברנס, מגיח מק'ליין, שחזה מראש את צעדיהם, הורג את כל חברי החוליה ומציל את חייו של ברנס. כעונש על רצח החוליה שלו ועל ניסיון צוות שדה התעופה לא להיענות לדרישותיו, מגיב קולונל סטיוארט בהרמת קצה מסלול ועל ידי כך גורם להתרסקות מטוס נוסעים בריטי על הקרקע ולרצח כל נוסעיו.
יחידת הכוחות המיוחדים המגיעה לשדה התעופה כדי להתמודד עם קולונל סטיוארט נמצאת תחת פיקודו של רס"ן גרנט (ג'ון איימוס), גם הם דוחים את שיתוף הפעולה של מק'ליין, שמגלה כי הדלק במטוס של אשתו יאזל בעוד 90 דקות בלבד. בשיתוף פעולה עם ברנס ועם שרת שדה התעופה, מרווין מק'ליין מצליח להגיע למטוסו של גנרל אספרנצה, שבדיוק נוחת בשדה התעופה לפני קולונל סטיוארט ואנשיו, אך הם מגיעים מבעוד מועד ומונעים ממק'ליין לתפוס את הגנרל ומשחררים אותו תוך כדי פיצוץ מטוסו כשמק'ליין בתוכו, מק'ליין מצליח להתחמק על ידי שימוש בכיסא המפלט של הטייס.
בסיועו של ברנס מק'ליין מאתר עבור יחידת הכוחות המיוחדים את הכנסייה בה ממוקם קולונל סטיוארט. בקרב היריות שמתפתח בין שתי הקבוצות מצליחים קולונל סטיוארט ואנשיו לברוח ביחד עם הגנרל אספרנצה. כשמק'ליין רודף אחריהם לבדו הוא מגלה כי שני הצדדים השתמשו בכדורי סרק בקרב סביב הכנסייה, ומבין כי מדובר בהצגה וכי יחידתו של גרנט למעשה משתפת פעולה עם קולונל סטיוארט.
גנום (פנטזיה)
גְּנוֹם (מלטינית: gnomus) הוא יצור דמיוני שמקורו בפולקלור האירופי, המתואר לרוב כגמד בעל זקן ארוך ומצנפת צבעונית בצורת חרוט אשר חי במחילות תת-קרקעיות. בעברית משמשים לעיתים השמות גמד, ננס, שדון או נוֹם לתיאור גנומים אף על פי שלא קיים בעברית שם ייחודי לגזע מיתולוגי זה והשמות הללו משמשים גם לכינויים של יצורים מיתולוגיים נוספים.
מכיוון שקיימים יצורים מיתולוגיים רבים אשר דומים במראם לגנומים קיימת נטייה להתבלבל בינם לבין יצורים דמיוניים אחרים, בעיקר עם יצורים מהפולקלור האירופי כגון גובלינים וגמדים אשר לעיתים מזוהים בטעות כגנומים ולהפך.
גנומים בפולקלור
האזכור הידוע הראשון של המושג גנום מופיע במאה ה-16, אצל האלכימאי השווייצרי פאראצלסוס, המזכיר את הגנומים כרוחות של האדמה, לצד יצורים אחרים המזוהים כרוחות אוויר, אש ומים (ביחד, ארבעת היסודות של העולם העתיק). פאראצלסוס תיאר את הגנומים כיצורים המסוגלים לנוע בעפר כשם שדג נע בתוך המים. מקור המילה גנום אינו ברור, אם כי ייתכן שהוא מגיע מהמילה היוונית "גנוזיס", שפירושה ידע.
במהלך המאה ה-19 דמויות של גנומים נעשו נפוצות במעשיות ילדים, ביניהן גם במעשיות האחים גרים והנס כריסטיאן אנדרסן. בתקופה זו גם התגבש על ידי מאיירים המראה הטיפוסי של הגנום, כפי שהוא מוכר כיום.
גמדי גינה
במהלך השנים פסלי גנומים הפכו לפריט פופולרי בגינות רבות ברחבי העולם. בישראל פסלים אלו זכו לכינוי "גמדי גינה". גמדי גינה הם לרוב פסלים בדמות גנומים זכרים מזוקנים והם בדרך כלל עשויים מקרמיקה. משתמשים בהם בעיקר לקישוט מדשאות וגינות, המנהג פחות נפוץ בישראל אך צובר תאוצה בעשור האחרון.
חוקרים מסוימים משערים כי ייתכן ומקור גמדי הגינה הוא דווקא באל היווני/רומי פריאפוס אשר היה אל הפריון היווני והיה מגינם של הצאן והבקר, עצי הפרי, הגנים ואיברי המין הזכריים, פסלו היה נפוץ בגנים עתיקים. על פי סיפורי העם, גמדי גינה היו נעורים לחיים באישון ליל, על מנת לעבוד בגינה, סופר כי מגעם גורם לפרחים לפרוח ולצמחים לגדול.
הם משמשים לעיתים קרובות גם כמקור למעשי קונדס שונים: גנומים נגנבים מגינות בתים ו"מוחזרים לטבע". חלק מהגנומים הנגנבים מגינות הבתים נשלחים למסע ברחבי העולם. פעולות אלה מכונות לעיתים שחרור גמדי גינה.
טלוויזיה
בסדרת המתח צמרמורת יש שני פרקים בהמשכים שבהם הגנומים מתעוררים לחיים ורוצחים בני אדם.
ספרות
גנומים אשר ראויים לציון במיוחד בספרות הם שבעת הגנומים המוזכרים בסיפור "שלגיה ושבעת הגמדים", מלך הגמדים (Nome King) בסדרת ספרי עוץ אשר שימש כאחת מדמויות הנבל העיקריות בסדרת ספרי עוץ והגנומים אשר נכללו בסדרת הספרים הארי פוטר.
כמו כן, סגנון חייהם של הגנומים זכה לסקירה נרחבת בספר ההולנדי רב המכר "The Secret Book of Gnomes" ("חייהם הסודיים של הגנומים") משנת 1976 אשר שימש בהמשך כבסיס לסדרות המצוירות "טוב-טוב הגמד" ו"דן-דין השופט".
חברות
סוכנות הנסיעות המקוונת Travelocity, משתמשת בגנום כסמל המסחרי שלה.
בנק הפועלים משתמש בגנום בשם "דן חסכן" כסמל למסלול חיסכון בבנק בעל אותו שם.
קני דוטי
ביוגרפיה
דוטי נולד בבארנסלי שבדרום יורקשייר. הוא למד משחק בבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
ב-2015 החל דוטי לגלם את דמותו של סמל בילוש איידן הילי בסדרה "ורה" של רשת ITV בכיכובה של ברנדה בלתין.
ב-2013 הופיע דוטי בסיבוב הופעות בבריטניה במחזה "ללכת עד הסוף" מאת סיימון בופוי. דוטי גילם את דמותו של גאז. המחזה היה מועמד לפרס לורנס אוליבייה לקומדיה החדשה הטובה ביותר לשנת 2014.
חיים אישיים
ב-20 במאי 2006 התחתן דוטי עם השחקנית קרוליין קרבר.
כאוס מהלך (סרט)
כאוס מהלך (באנגלית: Chaos Walking) הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי שביים דאג לימן מתוך תסריט מאת פטריק נס וכריסטופר פורד. הסרט מבוסס על הרומן "החור שברעש" (באנגלית: The knife of never letting go) מאת נס משנת 2008, המהווה הספר הראשון בטרילוגיית הספרים כאוס מהלך. בסרט מככבים דייזי רידלי, טום הולנד, מאדס מיקלסן, דמיאן ביצ'יר, קורט סאטר, ניק ג'ונאס, סינתיה אריבו ודייוויד אוילאו.
הסרט שוחרר לאקרנים בארצות הברית ב-5 במרץ 2021 על ידי סרטי ליונסגייט.
עלילה
בעתיד, טוד יואיט משוכנע לאמונה כי פתוגן הרג את כל הנשים בעולם המושבה ושחרר "רעש", את היכולת המיוחדת לשמוע את דעתם של אנשים ובעלי חיים. מאוחר יותר הוא נתקל בכתם של שתיקה ועד מהרה מגלה את מקור השתיקה: אישה מסתורית בשם ויולה איד - הראשונה שפגש אי פעם. בעודם במנוסה הם לומדים יותר על ההיסטוריה האמיתית של העולם החדש.
הפקה
באוקטובר 2011 רכשה ליונסגייט את זכויות ההפצה ברחבי העולם לעיבוד קולנועי לטרילוגיית הספרים כאוס מהלך מאת פטריק נס, בהפקת חברת ההפקה של דאג דייוויסון, Quadrant Pictures. צ'ארלי קאופמן כתב את הטיוטה הראשונה של התסריט. הטיוטות הבאות נכתבו על ידי ג'יימי לינדן, לינדזי באר, גארי ספינלי, ג'ון לי הנקוק ונס עצמו. בתחילה רוברט זמקיס היה אמור לביים את הסרט. אך ב-10 ביוני 2016, דווח שדווקא דאג לימן ניהל שיחות לבימוי הסרט. ב-4 באוגוסט 2016 דווח כי דייזי רידלי הצטרפה לצוות השחקנים. היא הייתה מעריצה של הספרים, והוכרזה כמי שתגלם את ויולה. ב-28 בנובמבר 2016 הצטרף טום הולנד לצוות השחקנים כדי לגלם את טוד.
ב-20 ביולי 2017 הוכרז כי מאדס מיקלסן הצטרף לצוות השחקנים כראש העיר הנבל. באוגוסט 2017 הצטרפו דמיאן ביצ'יר, קורט סאטר, ניק ג'ונאס ודייוויד אוילאו. בספטמבר 2017 הצטרפה סינתיה אריבו לצוות. באוקטובר 2017 הצטרף אוסקר חינאדה לצוות השחקנים. הצילומים העיקריים החלו במונטריאול, קוויבק ב-7 באוגוסט 2017. צילומי הסרט נערכו גם בסקוטלנד, איסלנד והושלמו בנובמבר 2017.
באפריל 2018 דווח כי הסרט אמור לקיים מספר שבועות של צילומים משלימים בסוף 2018 או בתחילת 2019. בשל המחויבות של רידלי למלחמת הכוכבים: עלייתו של סקייווקר והולנד לספיידרמן: רחוק מהבית, הצילומים המחודשים לא התחילו עד אפריל 2019, כאשר פדה אלווארז ביים את צילומי ההשלמה. צילומים אלה שנמשכו עד מאי הוסיפו 15 מיליון דולר נוספים לתקציב הסרט. בשנת 2020, נס וכריסטופר פורד נרשמו ככותבי התסריט.
מערך חכות
מערך חכות (בערבית: שארק, באנגלית: Longline) היא שיטת דיג מסחרי שבה מאות ואף אלפי קרסים ועליהם פתיונות, מחוברים בעזרת חוטים קצרים במרחקים שווים לחוט מרכזי ארוך. שיטת דיג זו נפוצה במיוחד לדיג דגי חרב, טונה, פוטית, ומיני דגים רבים נוספים. באזורי דיג שבהם קיימת הידלדלות בדגה המקומית, יש והרשויות מגבילות את מספר הקרסים אותם ניתן לחבר לחוט המרכזי. מנגד, באזורים עשירים בדגה, כך למשל בים ברינג ובצפון האוקיינוס השקט, פורסות ספינות דיג מערכי חכות המכילים יותר מ-2500 קרסים על חוט בודד שאורכו קילומטרים רבים.
ניתן לשלוט על עומקו של מערך החכות בעזרת מצופים ומשקולות. מערכי חכות אשר נועדים לדיג דגים הנמצאים קרוב לפני הים (כגון טונה, או דג חרב) יהיו רדודים מאוד ואילו מערכים לדיג דגי קרקעית (כגון, פוטית, או בקלה), נחים על קרקע הים, לעיתים אף בעומק העולה על 600 פאתום (כ-1,100 מטר).
סיגלית לנדאו
ביוגרפיה
לנדאו נולדה בשנת 1969 בירושלים, גדלה בשכונת קריית יובל ושנים אחדות גם בארצות הברית ובאנגליה. בנעוריה למדה מחול בבית הספר התיכון של האקדמיה למוזיקה ומחול בירושלים, אולם נאלצה לעזוב את התחום מסיבות רפואיות. בסוף שנות השמונים שירתה בצבא ועברה להתגורר בתל אביב. בין השנים 1991–1994 למדה במחלקה לאמנות ב"בצלאל". ב-2006 ילדה בת.
עבודותיה
לנדאו פרצה לתודעה הציבורית עם סיום לימודיה באקדמיה בשתי תערוכות קבוצתיות שנערכו במסגרת "ארט-פוקוס" של אותה שנה. באחת מהן, "טרנזיט", הייתה פרויקט שהציע לאמנים להציג בחללים הריקים של חנויות התחנה המרכזית החדשה בתל אביב. לנדאו בחרה להציג בתוך חלל מחבוא של חסרי בית שמצאה בבניין ואף התגוררה בחלל במשך חודש. במקום זה יצרה מיצב, המבוסס על עבודת הגמר שלה ב"בצלאל" ובו סדרה של דלתות שנשרטו על ידי ציפורני מתכת עד שנפערו בהן חורים.
בסוף שנות התשעים החלה לנדאו ליצור עבודות ובהן ביטוי גופני מובהק וישיר. מיצגים ופעולות אמנותיות אחרות תועדו בעבודות וידאו, שאפשרו הפצה רחבה יותר של עבודות בעלות עוצמה איקונית. בעבודת הווידאו "Barbed Hula" (2000), מתועדת האמנית כשהיא מגלגלת על בטנה העירומה גלגל "הולה-הופ" עשוי מחוט תיל אשר עם כל סיבוב פוצע את העור הנשי העדין. חוויית הצפייה ממזגת יופי מהפנט עם תחושת כאב המקשה על המבט. בעבודה זו ובעבודות וידאו אחרות בולטת התנועה המעגלית והמחזורית.
בפרויקט אחר מאותה שנה - "המערפל" או "Somnambulin/Bauhsus" - הפכה לנדאו משאית מערבל בטון לתיבת נגינה, ממנה חילקה האמנית קרטיבים המעוצבים בדמותה של מוכרת הגפרורים הקטנה. על עטיפות הקרטיבים הדפיסה לנדאו טקסט פסדו-עיתונאי: " בספטמבר 1998, באתר בנייה באורלניינבורגר שטראסה (...) נמצאו שרידיה של ילדה מחוסרת בית (...) בדיקה ארכאולוגית של הגופה מספקת הוכחה מדעית לכך "שילדת הגפרורים הקטנה (...) היא דמות אמיתית". לנדאו קיימה את המייצג באזור העיר מנהיים, ליד גלריה spacex באנגליה ויצרה תצוגה של הפרויקט במסגרת התערוכה "מלאך ההיסטוריה", שהתקיימה במוזיאון הרצליה.
במקביל לעבודות הווידאו לנדאו החלה בתחילת שנות האלפיים לפתח פיסול פיגורטיבי עשוי מעיסת נייר, פסלים של דמויות קלופות עור עסוקות בפעולות שונות. פסלים אלה הוצגו לראשונה בגלריה אלון שגב בתל אביב. במיצב שנקרא "The Country" (2002) שחזרה לנדאו את מראה הגג התל אביבי שבו יצרה את העבודות במשך כשנתיים מדפי עיתון "הארץ" שדיווחו מדי יום על מוראות האינתיפאדה השנייה. התערוכה זכתה לתהודה יוצאת דופן ולקהל אלפים. על פי הערכות ביקרו בתערוכה כ־15 אלף איש. המבקר האמריקאי פיליפ ליידר הכתיר את העבודה "הגרניקה הישראלית" במאמרו בירחון "Art in America".
בתערוכת היחיד שלה "הפתרון האינסופי" ב-2005 שהוצגה על כל קומות ביתן הלנה רובינשטיין וגלשה החוצה אל הרחוב הרחיבה לנדאו את כל המוטיבים והצורות האמנותיות שעסקה בהן קודם לכן והוסיפה חדשים. פסלי דמויות, עבודות וידאו, מיצב עשוי סוכר (בהמשך למיצג עם צמר-גפן מתוק שביצעה בניו יורק ב 2001), חפצים מצופים בגבישי מלח, מכונית ואן ישנה, הר מבטון, טקסטים על הקירות. בתערוכה זו הופיעה לראשונה במפורש התייחסות לשואה וגם למיתוסים יהודיים וישראלים (ראשי הכבשים), רמזים אפוקליפטיים עם נגיעה בעכשווי ובפוליטי (עובדים זרים, חסרי בית). התערוכה הייתה גדושה, מרהיבה וקשה לעיכול; משכה קהל רב והפכה לשיחת היום גם מחוץ לטורי האמנות והייתה לציון דרך משמעותי בשדה האמנות הישראלי.
בשנת 2007 הציגה תערוכת יחיד במכון KW לאמנות עכשווית בברלין. התערוכה - "חדר האוכל" - יצרה לנדאו מיצב גדול ממדים ובמרכזו דימוים של אכילה ומאבקי הישרדות. מבקרת האמנות אלקה בוהר כתבה בביקורתה על אופן יצירתן של הדמויות מעיסת נייר עיתון כי "מתחת לגוון המדמם הצופה עדיין יכול לקרוא את שאריות הדיווחים על מלחמות ומשברים שהופיעו בהם"
בשנת 2011 נבחרה לנדאו לייצג את ישראל במסגרת הביאנלה של ונציה. במיצב "One Man's Floor is another Man's Feeling" (בעברית: "הרצפה של האחד היא התקווה של האחר") שהתפרש על כל המבנה. ים המלח, המקום והסמל, שהופיעו ביצירתה בעבר, מופיע בתפקיד חדש בפרויקט עתידי שלנדאו יוזמת להקמת גשר מלח בין הצד הישראלי לצד הירדני.
בין השנים 2014–2016 יצרה לנדאו יחד עם בן זוגה הצלם יותם פרום מיצב בשם "כלת המלח": לנדאו השקיעה רפליקה שחורה של שמלת כלה חסידית מתוך ההצגה 'דיבוק' בעומק מי ים המלח. לאורך זמן, המלחים שבמים הצטברו והתגבשו על השמלה, ושינו את צבעה ללבן. פרום תיעד את התהליך בסדרת צילומים תת-מימיים שהוצגה במרכז מרלברו לאמנות בת זמננו בלונדון. ב-2017 אחד הצילומים בסדרה – כלת מלח VI - גם הוצג כהדפס ענק על בניין הבורסה ברמת גן.
בקמפוס גבעת רם בירושלים נמצא פסל שלה בשעם "ניצבת על אבטיח בים המלח" אותו הקדישה לאמה, מאיה לנדאו.
בשנת 2019 הציגה לנדאו תערוכה בשם כתמ-ים (Sea Stains) במשכנות שאננים בירושלים. התערוכה כללה רישומי צבע ליריים ופיגורטיביים ושתי עבודות וידאו שהציגו זיכרונות ילדות מהעיר העתיקה בירושלים באמצעות דימויים וייצוגים של כנאפה.
עוד באותה שנה השתתפה לנדאו בתערוכת "אתגרים ארט" במוזיאון נחום גוטמן בת"א. במסגרת התערוכה הועמדו למכירה עבודות של אמנים ישראלים מובילים. כל הכנסות התערוכה נתרמו לעמותת אתגרים.
בשנת 2021 הציגה בבית ראובן תערוכה בשם "זית אצל זית", בה גם אצרה והציבה את עבודותיה המשתלבות במבנה עם עבודותיו של הצייר ראובן רובין. התערוכה כללה יצירות חדשות שנוצרו במיוחד והתאמה של יצירות קיימות, שבמרכזן מוטיבים מוכרים ביצירתה כמו עצי זית, אבטיחים או נעליים.
לקראת סיום כהונתו של נשיא המדינה ראובן ריבלין הוזמנה ליצור את פסלו שהוצב לצד שאר פסלי הנשיאים הקודמים בכניסה לבית הנשיא. "יצרתי דיוקן שיש בו במשהו משמחת החיים ואישיותו הקורנת והמלבבת של כבוד הנשיא היוצא", סיפרה לנדאו.
באוקטובר 2022 הוצגה תערוכת יחיד "הים הבוער" של לנדאו במוזיאון ישראל בירושלים. התערוכה, אותה אצר אמיתי מנדלסון, מסכמת עשרים שנות יצירה בים המלח וכוללת מיצבים של חפצים שהושקעו במי הים, עבודות וידאו ותצלומים.
ליז בוכשטבר
ביוגרפיה
בוכשטבר נולדה וגדלה בארגנטינה. בשנת 1971 עלתה עם משפחתה לארץ והתגוררה בראשון לציון. היא התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל חולון/בת ים בהדרכתם של נלו בילדרמן ודורית זלץ ובהמשך בפנימיית המחוננים במכון וינגייט בהדרכתו של יוסף טלקי.
1975
באליפות ישראל בשחייה בספטמבר 1975 זכתה בוכשטבר בשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:18.1 דקות, אחרי תמר שמיר (1:16.1 דקות) ולפני ענת סקלי (1:19.5 דקות), שתיהן חברותיה לקבוצה ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:44.2 דקות, אחרי תמר שמיר (2:43.6 דקות) וענת הראל מברית מכבים עתיד (2:49.7 דקות).
1976
באליפות ישראל בשחייה באוקטובר 1976 זכתה בוכשטבר בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:12.9 דקות, לפני יעל נתנאל מהפועל חצרים (1:16.4 דקות) ונטע יוסף מהפועל בית ברל (1:16.7 דקות) ובמשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 2:35.8 דקות, שיפור לשיאה הישראלי הקודם שעמד על 2:39.2 דקות, לפני יעל נתנאל (2:43.9 דקות) ונטע יוסף (2:45.0 דקות).
1977
בתחרויות השחייה של המכביה העשירית שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי 1977 זכתה בוכשטבר במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם ענת פרקש, לילך אריאל ואיריס קרפ בשיא ישראלי חדש של 4:49.36 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:13.44 דקות ובמשחה ל-200 מטר גב קבעה שיא ישראלי חדש של 2:33.25 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף ספטמבר אותה שנה זכתה בוכשטבר ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:11.96 דקות, לפני נטע יוסף מהפועל בית ברל (1:16.04 דקות) וגליה אלפר מהפועל רמות השבים (1:18.99 דקות), במשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 2:33.04 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם חברותיה לקבוצה, טובה אברמוב, שוש עזרתי ואיריס קרפ הן קבעו שיא ישראלי חדש לקבוצות של 4:51.59 דקות. כשחיינית ראשונה היא קבעה במשחה ל-100 מטר גב שיא ישראלי חדש של 1:11.54 דקות. מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:42.53 דקות, אחרי טובה אברמוב (2:36.98 דקות) וענת פרקש (2:41.44 דקות).
1978
באליפות ישראל שנערכה בסוף יולי 1978 זכתה בוכשטבר במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:34.30 דקות, לפני נטע יוסף (2:39.23 דקות) ורינת גורן מהפועל כפר יהושע (2:41.71 דקות). שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה לנוער שנערכה בווינגייט באוגוסט היא קבעה שיא ישראלי חדש לבוגרות, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:11.50 דקות.
1979
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-11 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב במאי 1979, בהשתתפות טובי הספורטאים בעולם כהכנה לאולימפיאדה, קבעה בוכשטבר במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם ענת פרקש, נטע יוסף ויעל נתנאל שיא ישראלי חדש של 4:49.04 דקות.
בתחרות "שמונה האומות" שנערכה בבלגיה ביולי אותה שנה סיימה בוכשטבר במקום שביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:13.67 דקות
מריו ברטיני
מריו ברטיני (באיטלקית: Mario Bertini; נולד ב-7 בינואר 1944) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר. במהלך הקריירה שלו, ברטיני שיחק עבור מועדוני כדורגל איטלקים כמו פראטו, אמפולי, פיורנטינה, אינטר מילאנו ורימיני; הוא שותף לתשע עונות במדי אינטר, ואף זכה באליפות הליגה בעונת 1970/71. ברמה הבינלאומית, הוא ייצג את איטליה 25 פעמים בין השנים 1966 ל-1972, ואף הבקיע שני שערים במהלך תקופה זו. כמו כן, הוא היה חלק מסגל הנבחרת האיטלקית שהגיעה עד לגמר מונדיאל 1970.
ליז בוכשטבר
1979
באליפות ישראל בשחייה לנוער שנערכה באוגוסט אותה שנה שיפרה בוכשטבר במשחה ל-200 מטר גב את שיאה הישראלי והעמידה אותו על 2:32.44 דקות. שיא זה נישבר לאחר שנה על ידי בירקאן (2:30.13 דקות). שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף אוגוסט זכתה בוכשטבר בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 1:11.16 דקות, שיפור לשיאה 1:11.50 דקות ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:33.41 דקות, לפני רינת גורן מהפועל קישון (2:39.79 דקות) וורד ליברמן ממכבי תל אביב (2:40.33 דקות). בהמשך, היא שיפרה את שיאה הישראלי במשחה ל-100 מטר גב והעמידה אותו על 1:10.79 דקות במסגרת משחה שליחות 4x100 מטר מעורב. שיאה זה נישבר על ידי ליאור בירקאן (1:10.40 דקות).
1980
באליפות ישראל בשחייה שנערכה ב-1980 זכתה בוכשטבר במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:36.50 דקות, לפני ורד ליברמן (2:39.10 דקות) ויונת לב מהפועל נהריה (2:39.56 דקות).
מריו ברטיני
קריירה
ברטיני רשם 25 הופעות עבור המדים הלאומיים של נבחרת איטליה בין השנים 1966 ל-1972. הוא לא נכלל בסגל 22 השחקנים של איטליה למונדיאל 1966, אף על פי שהוא ולואיג'י ריבה עדיין הובאו לקמפיין על ידי המאמן האנגלי, אדמונדו פאברי, כדי לצבור ניסיון עם הנבחרת. ברטיני נטל חלק במונדיאל 1970, שבו לבש את החולצה מספר 10, ואף הגיעה עם הנבחרת עד לגמר. בגמר הוא זה שתופקד להצר את צעדיו של פלה, אך זה לא עצר את הנבחרת הברזילאית, מלנצח במשחק 1–4 ולזכות בגביע העולם.
סגנון המשחק
ברטיני היה קשר הגנתי זריז, שעבד מאוד קשה על המגרש. הוא היה ידוע בשל הסיבולת, החוזק ויכולות התיקול שלו, כשלעיתים שיחק גם כבלם. הוא שיחק בעיקר בתפקיד הקשר, משום שהוא הצליח להשיג את הכדור לאחר תיקול מוצלח ולהתחיל לבנות התקפה של קבוצתו. בנוסף, ברטיני היה ידוע בתור שחקן בעל בעיטה עוצמתית מרחוק ובעל בעיטות מדויקות מפנדלים.
בנדיקטוס השישה עשר
בנדיקטוס השישה עשר (בלטינית: Benedictus XVI; נולד כיוזף אלויס רצינגר; בגרמנית: Joseph Alois Ratzinger; 16 באפריל 1927 – 31 בדצמבר 2022) היה פרלט (כומר בכיר) של הכנסייה הקתולית שכיהן כאפיפיור ה-265 בהיסטוריה של הכנסייה הרומית-קתולית וראש קריית הוותיקן. לפני היבחרו לאפיפיור שימש כדיקן אספת החשמנים וכראש "הקונגרגציה של דוקטרינת האמונה" (לשעבר האינקוויזיציה). כחשמן היה אחד מהבולטים והחשובים ביותר, והיה ידוע מבחינה אישית ותאולוגית כאחת כ"יד ימינו" של קודמו בתפקיד. הוא נחשב לשמרן ביותר, והיה מעורב בפולמוסים רבים בכנסייה פנימה ומחוצה לה. ב־19 באפריל 2005 נבחר לתפקיד האפיפיור לאחר שני ימי דיונים בקונקלווה (2005), אספת החשמנים הבוחרת את האפיפיור. ב-28 בפברואר 2013 פרש מתפקידו והפך ל"אפיפיור אמריטוס".
ב-4 בספטמבר 2020 בגיל 93 הפך לאפיפיור המבוגר ביותר אי פעם. לפניו היה זה האפיפיור לאו השלושה-עשר שנפטר כשגילו 93.
נעוריו
בנדיקטוס השישה עשר נולד בשנת 1927 בשם יוזף רצינגר בכפר מַרְקְטְל שעל האִין (Marktl am Inn) שבבוואריה, חלק מרפובליקת ויימאר דאז, לאב קצין משטרה. בשנת 1941 כשהיה בן 14 נעשה חבר לזמן קצר בהיטלר יוגנד כפי שחייב החוק. משפחתו, ובייחוד אביו, סלדה מהנאציזם, ואחיו של יוזף העיד עליו שהיה חבר לא נלהב בתנועה ונטה להיעדר מאסיפות שלה באופן קבוע. בגיל 16 שירת עם אחיו בחוליית נ"מ של הוורמאכט, שהגנה על מפעל ב.מ.וו לייצור מנועי מטוסים בו הועבדו אסירים מדכאו. בהמשך נשלח להונגריה, שם הניח מלכודות לטנקים. בעת שירותו הצבאי ראה עובדי כפייה סלבים ויהודים בעת שהם נשלחים למחנות השמדה. לקראת סוף המלחמה, באפריל 1945, ערק מהצבא הגרמני חזרה אל ביתו, פעולה שסיכנה אותו בעונש מוות, ומאוחר יותר שהה שבועות אחדים כשבוי במחנה מעצר אמריקני. על פי עדותו, כחייל הוא מעולם לא ירה בנשקו שאף לא היה טעון, ומגיוסו לא הייתה לו דרך להתחמק, אך אף על פי כן הוזכר שירותו בוורמאכט לשלילה כאשר הועלתה מועמדותו כאפיפיור. הוא ואחיו טענו שלא יכלו להתנגד לנאצים, ולדבריו, הברוטליות של המשטר הנאצי סייעה לו להגיע להחלטה להפוך לכומר.
השכלתו ותפקידיו הראשונים
בין השנים 1946 ו-1951 למד תאולוגיה ופילוסופיה בסמינר תאולוגי בעיר טראונשטיין שבבוואריה. בשנת 1951 הושבעו הוא ואחיו גאורג רצינגר לכמורה. בשנת 1953 הוענק לו תואר דוקטור לתאולוגיה, ובשנת 1957 עבר את בחינת ה-Habilitation מאוניברסיטת מינכן בתחום התאולוגיה הפונדמנטלית (תחום בתאולוגיה הקתולית העוסק במתן תשובות לשאלות אמונה לאור התפתחות המדע והמחשבה הרציונלית). בשנה שלאחר מכן מונה לפרופסור לדוֹגמה ולתאולוגיה פונדמנטלית בבית הספר הפילוסופי-תאולוגי של העיר פרייזיג ושימש גם כמרצה באוניברסיטאות גרמניות שונות (מינכן, מינסטר, טיבינגן ורגנסבורג). לרוחות הליברליות של שנות ה-60 ולמהומות הסטודנטים הייתה השפעה חזקה עליו בכיוון ההפוך. הוא גיבש עמדות שמרניות נוקשות, שעתידות היו ללוות אותו בהמשך תפקידיו בכנסייה.
בהוראה התמיד עד שנת 1977, אם כי כבר במהלך ועידת הוותיקן השנייה שימש כיועצו של הארכיבישוף של קלן, החשמן יוזף פרינגס. יכולותיו האינטלקטואליות יוצאות הדופן והשם שקנה לעצמו כתאולוג מהמעלה הראשונה משכו את תשומת הלב. מבלי שכיהן קודם לכן כבישוף מינה אותו האפיפיור פאולוס השישי במרץ 1977 לארכיבישוף של מינכן ופרייזינג, ולאחר שלושה חודשים הפך אותו לחשמן. בתפקידו זה קיבל במינכן את פני משלחת החשמנים הפולנית, ובתוכה קרול וויטילה, שמונה מעט לאחר מכן לאפיפיור יוחנן פאולוס השני לאחר כהונתו הקצרה של יוחנן פאולוס הראשון. רצינגר השתתף בבחירת שניהם.
בתחילת דצמבר 1981 מונה בידי יוחנן פאולוס השני לראש "הקונגרגציה של דוקטרינת האמונה". הקו השמרני שהוביל במשרתו זו תאם את זה של האפיפיור. בשנת 1998 מונה לתת-דיקן של חבר החשמנים ובשנת 2002 מונה לדיקן חבר החשמנים וקיבל את תואר הכבוד של הבישוף של אוסטיה.
בנוסף לשפת האם שלו, גרמנית, הוא דיבר איטלקית, צרפתית, אנגלית ולטינית. כמו כן הוא היה מסוגל לקרוא יוונית עתיקה ועברית מקראית.
מועמדותו ובחירתו כיורש האפיפיור
החל מחודש ינואר 2005 הוזכר שמו בעיתונות כיורש אפשרי לאפיפיור החולה יוחנן פאולוס השני. באופן פרדוקסלי, דווקא היותו המועמד הבולט הפכה אותו למועמד קטן סיכוי, לאור המסורת שהשתרשה בבחירות קודמות של אפיפיורים, לפיה "מי שנכנס לקונקלווה אפיפיור, יוצא ממנה כשעודנו חשמן". הדעה הרווחת הייתה כי לכנסייה הקתולית דרוש אפיפיור איטלקי או לחלופין אפיפיור מן העולם השלישי. רצינגר עצמו הרבה לדבר על תשוקתו לשוב בערוב ימיו לעיר הולדתו בבוואריה, אם כי בסוף תקופתו של יוחנן פאולוס כבר אמר כי "יקבל כל תפקיד שאלוהים יטיל עליו".