cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדוארד היקס
ציור
אף על פי שהיא אינה נחשבת לדימוי דתי, "ממלכת השלום השלווה" שצייר היקס מדגימה את האידיאלים הקווייקרים. היקס צייר 62 גרסאות לרעיון זה. החיות והילדים נלקחו מישעיהו כולל האריה שאוכל קש עם השור. היקס השתמש בציוריו כדרך להגדיר את הרעיון המרכזי שלו, שהיה מסע אחר לגאולת הנפש. נושא זה היה גם אחת מאמונותיו התאולוגיות.
עבודתו של היקס הושפעה מאמונה ספציפית של הקוואקרים המכונה 'האור הפנימי'. ג'ורג' פוקס (מייסד תנועת קוואקרים) ומייסדים אחרים הקימו והטיפו את תורת האור הפנימי. היקס הסביר כי יחד עם הידע הכתוב, אנשים רבים משיגים ישועה על ידי כניעת מרצון עצמי לכוח האלוהי של ישו ול"ישו שבפנים". היקס תיאר בני אדם ובעלי חיים כדי לייצג את הרעיון של האור הפנימי ולשבור מחסומים פיזיים (של הבדל בין שני פרטים) לעבודה ולחיים משותפים בשלום. רבים מציוריו מדגימים עוד יותר את המושג הזה עם תיאורים של אינדיאנים שפגשו את מתיישבי פנסילבניה, ובולט בהם ויליאם פן.
היקס העריץ את פן כמתנגד לשלטון הבריטי באמריקה, והוא קיווה שפן יכול להבטיח רפורמה. כמו פן, היקס התנגד לשלטון של בריטניה. היקס העריך ביותר את פן על כינון חוזה פנסילבניה עם האינדיאנים, מכיוון שזו הייתה מדינה שטיפחה מאוד את קהילת הקווייקרים.
התערוכה הגדולה הראשונה של אדוארד היקס התקיימה בשנת 1860 בוויליאמסבורג, וירג'יניה. הוא קיבל ביקורות מעורבות בשל הרגלו לחזור על פרטים שונים שוב ושוב. הצגת העבודות המוקדמת ביותר של היקס הייתה בשנת 1826. היקס השתמש בפן ובאינדיאנים כדי לנסח מחדש את נבואתו של ישעיהו במלואה (ו"גר זאב עם כבש")
עבודתו התמקדה לעיתים קרובות בנושא דתי תוך שימוש באירועים אקטואליים כדי לתאר אותם. היקס העביר משמעות באמצעות סמלים, ותיאר טורפים (כמו אריות) וטרף (כגון כבשים) חיים זה ליד זה כדי להדגים את נושא השלום.
אף על פי שאף אחד מציוריו אינו זהה לחלוטין, ישנם מבנים ודפוסי קומפוזיציה מסוימים שהיקס חוזר עליהם בכל עבודותיו. אף שהחלל עשוי להיראות רדוד במישור התמונה בציורים אלה, העומק נוצר באמצעות גודל האובייקטים והחפצים, ועל ידי אור וצל. החזית, האמצע והרקע מוגדרים על ידי חפצים, בעלי חיים, נוף, בני אדם וקווים.
היקס כמעט תמיד צייר סצינות חוץ, בהן מקור האור הוא השמש או השמיים. ערכות הצבעים של עבודותיו אינן מסובכות, ובתוך ציור כמו "ממלכת שלום" רבים מהצבעים בעלי גוון חום. זו דרך נוספת בה היקס ניסה לשדר "אחידות" או שלום. רוב הציורים הללו מאוזנים בצורה א-סימטרית, כדי לשקף פעולות המתרחשות בין קבוצות אנשים ובעלי חיים בתוך היצירה.
נטעי גבריאל
נטעי גבריאל היא סדרת ספרים בהלכה מאת הרב גבריאל צינר.
הספרים עוסקים בנושאים שונים בהלכה היהודית, בהתייחסות מקיפה למנהגי האשכנזים תוך ירידה לפרטי המנהגים של קהילות וחצרות חסידיות שונות, לצד פסקי ההלכה שבספרי מחברים בני זמננו בהלכות תפילה, בדיני שבת, חג וכדומה. הספרים כוללים עיסוק בכל מיני אנקדוטות יומיות שאין להן התייחסות בספרי ההלכה המקובלים, ובשל כך זכו הספרים למהדורות חוזרות.
על הספר
בשונה מספרי הלכה אחרים, עוסק הספר נטעי גבריאל בדברי הלכה שאינם ידועים, לדוגמה בהלכות ראש השנה לא מובא שמצוה לתקוע בשופר וכן לא מופיעים עיקרי הדינים של תקיעת שופר, אבל מובא ליקוט הלכות ומנהגים בקשר לווידוי בלחש באמצע התקיעות.
בהלכות על מועדים כתובים בעיקר דברים הנוגעים לתנאי החיים של היום, לדוגמה בהלכות יום טוב לא מובאות הלכות שחיטה ביום טוב, שלפי מצב החיים היום הוא לא מצוי.
ההסכמות לספר
הסכמות רבות ניתנו לספרי נטעי גבריאל, שמובא בחלק מהכרכים, בין הרבנים הם: הרב יוסף גרינוולד, הרב אפרים אליעזר יאלעס, הרב אברהם דוד הורוביץ, הרב בצלאל שטרן, הרב יעקב יצחק ניימן, הרב יצחק שלמה אונגר, הרב יצחק אייזיק ליבס, הרב ישראל גרוסמן, הרב שמואל הלוי וואזנר, הרב יוחנן סופר ועוד.
רשימת הספרים בסט
בנוסף יצאו לאור גם כמה ספרים נוספים, ביניהם:
השביל המחבר
השביל המחבר הוא שביל המחבר בין יד ושם לבין מסלול המבקרים המקיף את הר הרצל. השביל מתחיל ליד רחבת הכניסה המרכזית של יד ושם ומסתיים ליד חלקת גדולי האומה בצידו הדרום מערבי של הר הרצל. השביל הנמצא במגמת עלייה, מקשר בין שני אתרי ההנצחה הלאומיים המרכזיים בישראל, ומעבר לערכו התיירותי והפרקטי, הוא מסמל את העלייה משואה לתקומה. אורכו של השביל הוא כ-200 מטרים.
סלילת השביל
הרעיון לפריצת השביל נולד בשנת 2002 ביחידה להנצחת החייל של משרד הביטחון, אשר פנתה ליד ושם ולהסתדרות הציונית העולמית, וזכתה להסכמתם ולשיתוף פעולה מצידם. יוזם ומתכנן השביל המחבר היה משה אורן, בתפקידו כראש תחום מפעלי הנצחה במשרד הביטחון. בהמשך פנתה היחידה להנצחת החייל אל נציגי מועצת תנועות הנוער בישראל, במטרה לשתף אותן בעבודות לסלילת השביל, ולעשות זאת בעבודת כפיים, כסמל לאופן בו נסללו שבילים ודרכים בארץ ישראל בתקופה שלפני הקמת מדינת ישראל ובשנים שלאחר הקמתה. העבודות לסלילתו ארכו כחודשיים. הוא נחנך באביב 2003, ביום השנה ה-60 למרד גטו ורשה. עוד נטלו חלק ביוזמה משרד החינוך והסוכנות היהודית לארץ ישראל. בשנת 2004 נחנכה בקצהו העליון של השביל אנדרטת נצר אחרון, לזכר העולים ניצולי השואה, אשר הגיעו לארץ לאחר מלחמת העולם השנייה, ולאחר גיוסם לצה"ל ב-1948, נפלו בקרבות מלחמת העצמאות מבלי להותיר אחריהם שארים. בשנת 2010 הונחו לאורכו של השביל שמונה שלטים הסוקרים את אשר התרחש בדרך משואה לתקומה בעיצוב האדריכל אורי אברמסון: יום הניצחון, "הציונות הלוחמת", ההעפלה, תוכנית החלוקה, "כל העם צבא", הכרזת העצמאות, "מלחמה וניצחון" ו"עוד רבה הדרך".
צעדת השביל המחבר
זמן קצר לאחר חנוכת השביל, הוחלט לערוך לאורכו צעדה, הנערכת מדי שנה באחד הימים שבין יום השואה ליום הזיכרון לחללי מערכות ישראל. הצעדה מתחילה בבקעת הקהילות החרבות, חולפת על פני אנדרטת הקרון וכיכר גטו ורשה, בטרם היא עולה לאורכו של השביל ומגיעה להר הרצל. בהר הרצל חולפת הצעדה באנדרטת נצר אחרון, יד לנספים באונית המעפילים סלבדור וביד לצנחני היישוב בארץ שנפלו באירופה, והיא מסתיימת בחלקת גדולי האומה. בצעדה מוצגות הצגות על ידי המשצ"ים (מדריכי של"ח צעירים) המציגות את סיפור חייהם של הנצר האחרון. בצעדה משתתפים אלפי תלמידים מרחבי הארץ.
אדפטיישן
אדפטיישן (במקור: Adaptation) הוא סרט קולנוע בבימויו של ספייק ג'ונז ולפי תסריטו של צ'ארלי קאופמן. הסרט עוקב אחר ניסיונו האמיתי של קאופמן להתמודד עם עיבוד ספר לתסריט מוצלח (אדפטציה קולנועית), כישלונו במשימה והלחצים הנובעים מכך. בסרט מככבים ניקולס קייג', מריל סטריפ וכריס קופר, אשר אף זכה בפרס אוסקר על משחקו.
עלילת הסרט
מחבר התסריט עבור "אדפטיישן", צ'ארלי קאופמן, התחיל בכתיבתו כאשר ניסה לעבד את הספר "גנב הסחלבים" לקולנוע. קאופמן נכשל ולא הצליח ליצור תסריט מוצלח, לטעמו. לבסוף החל לכתוב על עצם תהליך הכתיבה של התסריט, בהתייחסות עצמית לניסיונות ולמחשבות שלו. הסרט אכן עוקב אחר תסריטאי בשם צ'ארלי קאופמן, שאותו מגלם קייג', אשר מנסה לעבד את אותו הספר לתסריט ונכשל. עם זאת ובניגוד למציאות, ב"אדפטיישן" יש לקאופמן אח תאום ושמו דונלד (אשר דמותו מגולמת אף היא על ידי קייג'), שהוא מעין אגו חלופי של התסריטאי. בעוד צ'ארלי מנסה לכתוב סרט אמנותי, דונלד מציע לו לכלול בו יותר סצינות פעולה או מין. דבר זה בא לידי ביטוי בסרט עצמו, כאשר צ'ארלי מבקש מדונלד לעזור לו עם סיום התסריט שהוא כותב והעלילה משתנה בהתאם לסגנון הכתיבה של דונלד.
עם התקדמות הסרט ועיבוד התסריט על ידי התאומים, חלק מהסצינות מתרחשות לפי אותו עיבוד בדיוני. בסצינות אלו מככבים סטריפ וקופר כגיבורי הסרט הבדיוני ואף הן מושפעות מסגנון הכתיבה השונה של התאומים.
סוגיית התאום
הסרט מוקדש לדונלד קאופמן בכתוביות החותמות את "אדפטיישן". האח התאום נפטר כביכול במהלך כתיבת התסריט. עם יציאת ה-DVD של הסרט ניתן לצפות בדף ה"פילמוגרפיה" של היוצר הבדיוני, הכוללת את "אדפטיישן" עצמו.
קישורים חיצוניים
ביקורות
שפרה ורבר
סופיה שפרה וֶרבֶּר (בכתיב יידי: שפרה ווערבער; 31 במרץ 1908, וילנה – 15 בספטמבר 1997, תל אביב) הייתה משוררת עיתונאית ועורכת יידית בלגית-ישראלית.
ביוגרפיה
סופיה שפרה בת שלום טרוצקי נולדה ב-1908 בווילנה. למדה בגימנסיה הריאלית בעירה. עוד כתלמידה החלה לפרסם שירי ילדים ביידיש. השתתפה ביסוד ועריכת עיתוני ילדים ביידיש, ובהם פרסמה משיריה הראשונים.
בשנת 1926 היגרה עם משפחתה לבלגיה והשתקעה בבירה בריסל. היא השלימה את לימודיה באוניברסיטה של בריסל, ובד בבד הייתה פעילה ויוזמת במוסדות תרבות יהודיים ביידיש. עם הכיבוש הגרמני, ובטרם הספיקה לסיים את לימודיה, הוכרחה לרדת למחתרת ולהסתתר. ב-1945, עם תום המלחמה, הצטרפה למצילי הילדים היהודים, אספה אותם ממקומות המסתור שבהם שרדו, והייתה בין מקימי רשת חינוכית יהודית בשביל הניצולים.
בשנת 1948 השתתפה בוועידת היסוד של "האיגוד העולמי לסופרי יידיש". בשנת 1954 עלתה לישראל עם משפחתה. ספריה ביידיש, שיצאו לאור בבריסל ובפריז, עוררו עניין אצל משוררים ומתרגמים בארץ, ושניים מהם, המספרים את סיפור הילדים היהודים בבלגיה והצלתם מידי הנאצים ועוזריהם, גם תורגמו לעברית.
ורבר הייתה נשואה לאבוש ורבר, שהיה מראשי פועלי ציון שמאל בבלגיה ובישראל, עד מותו ב-1975.
הקריאה שני שירים בסרט הטלוויזיה "מוקדם מדי לשתוק, מאוחר מדי לשיר" של חוה אלברשטיין ובעלה נדב לוויתן שביים.
שפרה ורבר נפטרה ב-1997, בגיל 89. נטמנה בבית העלמין קריית שאול לצד בעלה. הותירה בן, משה (מישל) ורבר, ונכדים.
כביש 7213
כביש 7213 הוא כביש אורך מקומי, שמקשר את שכונות קריית טבעון "אלרואי" ו"קריית עמל", לכביש 75 שנסלל בשנת 2009.
ייחודו של הכביש
כיוונו הכללי של הכביש זה הוא מצפון לדרום, על אף שמספר הכביש הוא אי-זוגי, שניתן בדרך כלל לכביש שכיוונו הכללי הוא ממזרח למערב.
אתרים בסמוך לכביש
הכביש עובר בסמוך לאתרים הבאים:
מנהיגות ארגונית
מנהיגות ארגונית היא תיאור של דפוס מנהיגות הרלוונטי להובלת תהליכים במערכות באופן המאפשר להכווין, להוביל ולנהל קבוצת אנשים לצורך השגת מטרה משותפת.
הגדרת הצורך
מנהיגים בארגון נחוצים על מנת להשיג מטרות ויעדים שהארגון הציב לעצמו, באמצעות השפעתם וכוחם. המנהיגים בארגון הם אנשים המתבלטים מעל שאר חבריו, בזכות תכונות אופי המייחדות אותם כגון: ביטחון עצמי גבוה ויכולת קבלת החלטות ברמה גבוהה. תכונות אלו הופכות מנהיגים למודל לחיקוי בארגון.
מנהיגות היא חלק ממבנה הארגון וגם חלק מתהליכים המתקיימים בו. המושג מנהיגות ארגונית בנוי מהמנהיגות שקיימת בתוך בארגון או שמתאימה לארגון.
סגנונות של מנהיגות
סגנונות של מנהיגות משתנים בהתאם למין, לגזע, ליכולות הקוגניטיביות, האישיות, הערכים והאינטליגנציה הרגשית של המנהיג הספציפי. מנהיגות אפקטיבית דורשת קיום של איזון עדין בין להיות מקובל מבחינה חברתית ביחד עם היכולת להשפיע על אחרים בסביבה הארגונית. הצלחתו של מנהיג נמדדת לפי ביצועי הארגון.
מנהיגים צריכים להיות בעלי כושר טיפול בטעויות או בעיות בצורה אקטיבית או פסיבית:
סוגי מנהיגות שונים המתפתחים בתוך הארגון מתאפיינים בתכונות מקבילות. צורות המנהיגות השכיחות ביותר הן מנהיגות עסקית, מנהיגות מעצבת ומנהיגות כריזמטית.
מנהיגות עסקית
מנהיגות עסקית היא מונח המתאר מנהיגות בעלת סגנון מקובל אשר בו העובדים מתוגמלים על ביצועי עבודתם. מנהיגים עסקיים משפיעים על קבוצה באמצעות הצבת מטרות, הגדרת תוצאות רצויות, מתן משוב ותגמול הקבוצה על הישגים.. המטרות של המנהיגים העסקיים הן שחברי הארגון ישיגו את היעדים במלואם. העובדים בקבוצה מתוגמלים לפי הכרה בהישגיהם; דוגמה מקובלת לתגמול של עובד היא תשלום בתמורה לסיום כל המטלות בעבודה שהוצבו לו. היחסים בין מנהיג עסקי לעובדיו הוא בדומה ליחס של משא ומתן; כל עוד שני הצדדים מקבלים את התגמול שהם רוצים, היחסים ממשיכים..
מנהיגות מעצבת
מנהיגים מעצבים משפיעים על קבוצה באמצעות הגבהת היעדים, ומתן תמיכה להעלאת הביטחון העצמי. באמצעות מנהיגות מעצבת ניתן להגיע להישגים שהם מעבר לציפיות ולמטרות הראשוניות, כתוצאה מן ההשפעה החיובית של המנהיג.
מנהיגים מעצבים הם בדרך כלל בעלי כריזמה, מעוררים השראה בסובבים אותם ומספקים גירויים אינטלקטואליים. מנהיגות מעצבת היא דינמית במובן זה שהמנהיגים לא רק עסוקים בהגעה ליעדים אלא גם בפיתוח עתידי והרחבה של יכולות הקבוצה לפרויקטים עתידיים. ההתפתחות של העובדים יכולה לכלול עידוד לחשיבה עצמאית, לפיתוח רעיונות חדשים, ולביקורת על חוקים ותקנות.. ביצועי העובדים יכולים לשמש כמדד לביצועי המנהיג המעצב מאחר שהתפתחות העובדים היא חלק אינטגרלי ממנהיגות מעצבת. למנהיגים הפועלים באמצעות מנהיגות מעצבת ישנן יכולות להסביר את הרעיונות שלהם בצורה ברורה ומובנת לעובדים, ולגלות יחס אישי וטיפול בגישה המתאימה לכל עובד.
מנהיגות כריזמטית
מנהיגות כריזמטית היא סגנון מנהיגות הדומה לזה של המנהיגות המעצבת, אולם יכולה גם להיחשב כענף נפרד בתחום המנהיגות הארגונית. ההבדל העיקרי בין שני סוגי מנהיגות אלו הוא שלמנהיגות המעצבת דרושה יותר מהכריזמה על מנת להנהיג באופן יעיל; מנהיגים מעצבים מאצילים סמכויות לעובדים בעוד שמנהיגים כריזמטיים משפיעים על העובדים לסמוך על ההדרכה שלהם בלבד. מנהיגות כריזמטית מתייחסת לדומיננטיות ולביטחון הכרוכים בדמותו של המנהיג הכריזמטי. אלה דרושים למנהיג על מנת לכוון את העובדים להצלחה. מנהיגים כריזמטיים הם בעלי ביטחון עצמי גבוה במיוחד ויש להם מיומנות תקשורתית גבוהה.
לרוב קיימים שני סוגים של מנהיגות כריזמטית:
מנהיגות הסתגלותית
גישת המנהיגות ההסתגלותית שפותחה על ידי הפרופסורים רונאלד חפץ ומרטי לינסקי מבית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד, רואה במנהיגות הארגונית היבט קריטי המאפשר למערכות להשתנות ולהסתגל למציאות המשתנה. לפי גישה זו, גורמי הסמכות בארגון מבקשים לשמר את הסטטוס קוו הקיים, ואילו המנהיגים מערערים את הסטטוס קוו על מנת להוביל לשינוי. הובלת השינוי מחייבת לפיכך הבנה של האתגרים החבויים במערכת, לצד יכולת לרתום שותפים שונים להובלת המהלך. לבסוף, המנהיג לא יכול להוביל את השינוי לבדו, ועל כן עליו להחזיר את העבודה לבעלי העניין, קרי - לגרום לאנשים לאמץ את השינוי ולהוביל אותו במסגרת התפקידים השונים שהם נושאים בארגון.
הערות שוליים
.
נייג'ל מנסל
נייג'ל ארנסט ג'יימס מנסל (באנגלית: Nigel Ernest James Mansell; נולד ב-8 באוגוסט 1953 באפטון-אפון-סוורן, ווסטרשייר, אנגליה), חבר מסדר האימפריה הבריטית, הוא אלוף עולם לשעבר במרוצי פורמולה 1 ו-CART בריטי. הוא גם היחיד שאחז בתארים אלה במקביל (בשנת 1993) והראשון שזכה באליפות העולם במרוצי CART בעונתו הראשונה.
קריירת הפורמולה 1 שלו נמשכה על פני 15 עונות והוא התחרה שתי עונות ב-CART. הוא נבחר לעשיריית נהגי המרוצים הטובים ביותר בכל הזמנים על ידי מארי ווקר, פרשן מרוצי פורמולה 1 במשך 50 שנה.
כיום נייג'ל מנסל מתחרה בסדרת מרוצי הגראנד-פרי לוותיקים. מנסל הוכנס להיכל התהילה של נהגי המרוצים בשנת 2005.
ביוגרפיה
את מרבית שנות ילדותו ושנותיו הראשונות כבוגר בילה בהול גרין, ברמינגהאם. הוא למד בבתי הספר רוסלין והול גרין בילטרל, סיים תואר בהנדסה בקולג' מת'יו בולטון ועבד כמהנדס אווירונאוטיקה בחברת לוקאס אנג'ינירינג לפני שפתח בקריירת מרוצי מכוניות במשרה מלאה.
תחילת הקריירה של מנסל הייתה איטית, כשהוא מממן את עצמו ומטפס לאט בדירוג הנהגים. לאחר הצלחה רבה במרוצי קארטינג, הוא מכר את רוב רכושו ועלה למרוצי פורמולה פורד, בניגוד לעצת אביו.
נייג'ל מנסל נשוי לרוזאן. הזוג חי באי ג'רזי, עם בתם קלואי ושני בנים ליאו וגרג. ליאו וגרג התחרו בעונת 2006 של מרוצי הפורמולה BMW באנגליה והופיעו כאורחים במרוץ המסיים של עונת 2006 של הפורמולה 3, שנערך באנגליה.
1976-1977
לאחר הצלחה בתחרויות הקארטינג עבר מנסל להתחרות במרוצי הפורמולה פורד. ב- 1976 זכה מנסל בשישה מתוך תשעה מרוצים בהם התחרה, כולל הבכורה שלו במרוץ מלורי פארק. בעונה שלאחר מכן התחרה מנסל ב-42 מרוצים, מתוכם ניצח ב-33 וזכה באליפות הפורמולה פורד הבריטית בעונה זו. באחד המרוצים, בברנדס האטץ', נייג'ל מנסל התחרה למרות שבר בצוואר ובניגוד לדעת רופאיו, שהזהירו אותו שהוא קרוב לשיתוק בכל ארבעת גפיו. הרופאים המליצו לאשפזו למשך שישה חודשים, אבל הוא שחרר את עצמו מבית החולים וחזר לתחרות. שלושה שבועות בלבד לפני כן הוא התפטר מעבודתו כמהנדס אווירונאוטיקה ולאחר שמכר את רוב רכושו כדי לממן את דרכו בפורמולה פורד. מאוחר יותר באותה עונה קיבל מנסל את ההזדמנות לנהוג במכונית הפורמולה 3 של קבוצת לולה במרוץ בסילברסטון, אנגליה. מנסל סיים רביעי במרוץ והחליט שהוא בשל לעבור למרוצי הפורמולה 3, רמה גבוהה יותר של מרוצים.
1978-1979
עונתו הראשונה של מנסל בפורמולה 3 החלה עם זינוק מהעמדה הראשונה (פול פוזישן) ומקום שני במרוץ. למרות זאת, המכונית בה נהג הייתה נחותה ביחס לקבוצות האחרות, בשל הסכם שערכה הקבוצה עם חברת טריומף הבריטית, שמנועיה היו נחותים יותר ממנועי הטויוטה שהיו מותקנים במכוניות של הקבוצות המובילות. לאחר שלושה מרוצים בהם סיים במקום השביעי ועוד אחד בו סיים במקום הרביעי, הוא עזב את הקבוצה. בעונה לאחר מכן הוא התחרה בתשלום עבור קבוצת דייב פרייס. הוא ניצח במרוץ סילברסטון וסיים במקום השמיני בסה"כ באליפות. במהלך העונה הפגין מנסל יכולת נהיגה יציבה, אבל התנגשות עם מכונית אחרת, שגרמה לתאונה של מספר רב של מכוניות, כמעט הרגה אותו והוא אושפז בבית חולים עם עמוד שידרה שבור. יכולת הנהיגה שלו הובחנה על ידי קולין צ'פמן, בעליה של קבוצת לוטוס, ונייג'ל מנסל נבחן במבחני הקבוצה כשהוא נוהג עם משככי כאבים במבחנים להיות נהג מבחן של הקבוצה בפורמולה 1.
לוטוס: 1980-1984
יכולתו של מנסל כנהג מבחן בקבוצת לוטוס, כולל הצבת שיא המהירות במסלול בסילברסטון למכונית לוטוס באותה תקופה, שכנעו את הבעלים של הקבוצה לאפשר לו להשתתף בסדרה של שלושה מרוצים במהלך עונת הפורמולה 1 של 1980, כשהוא נוהג בגרסת פיתוח של מכונית הלוטוס 81. במרוץ הבכורה שלו באוסטריה דליפת דלק בתא הנהג של המכונית, שהחלה מיד בתחילת המרוץ, הותירה אותו עם כוויות מדרגה ראשונה ושנייה באחוריו. במרוץ זה וגם בזה שאחריו הוא נאלץ לפרוש מהמרוץ לאור כשלים במכונית ובמרוץ השלישי באותה עונה, במסלול אימולה, הוא לא העפיל לאחר תאונה בשלב המוקדמות למרוץ. מוביל הקבוצה, מריו אנדרטי, החליט לנהוג במקומו במרוץ האחרון של העונה. לאחר מכן הודיע אנדרטי שהוא עובר לקבוצת אלפא-רומיאו, דבר שהותיר מקום לנהג נוסף בקבוצת לוטוס. מנסל לא היה אהוד על אחד המממנים של הקבוצה, דייוויד תים, והעיתונות העריכה שז'אן פייר ז'רייה יהיה ממלא מקומו של אנדרטי, אבל צ'פמן החליט שיהיה זה מנסל.
במהלך עונת 1982 תכנן מנסל להצטרף למרוץ היוקרתי בלה-מאן, בו מתחרות המכוניות במשך 24 שעות ברציפות, תמורת כסף נוסף. באותה עונה הרוויח מנסל 50,000 ליש"ט והוצעו לו 10,000 ליש"ט נוספים עבור ההשתתפות. צ'פמן, שחשב שמנסל מסכן את עצמו בעבור ההשתתפות העדיף לשלם את הסכום ובלבד שמנסל לא יתחרה בלה-מאן. לאחר מכן הוארך חוזהו של מנסל עד שנת 1984, בעסקה שהפכה את מנסל למיליונר.
מחוותיו של צ'פמן כלפי מנסל, כמו אלה שהוזכרו קודם לכן, גרמו לכך שהשניים היו קרובים מאוד. מנסל היה הרוס ממותו של המנהל בשנת 1982. באוטוביוגרפיה שלו כתב מנסל, שכשצ'פמן מת "הקרקע נשמטה מתחת לרגליי. חלק ממני מת כשהוא מת. איבדתי בן משפחה." לאחר מותו של צ'פמן היחסים עם קבוצת לוטוס נהיו מתוחים בעיקר על רקע חוסר ההערכה שרחש המנהל המחליף, פטר וואר למנסל. וואר חשב לא לכבד את העונה האחרונה של מנסל על פי החוזה שלו עם לוטוס, אבל בלחץ המממנים הוחלט לכבד את החוזה לעונתו האחרונה בקבוצה.
כף בות'בי
כף בות'בי (באנגלית: Cape Boothby) היא לשון יבשה במזרח אנטארקטיקה בצידו המזרחי של חצי אי הבולט ממישור אדוארד השמיני שבאנטארקטיקה.
נייג'ל מנסל
לוטוס: 1980-1984
רבים זוכרים בעיקר את מנסל מתמוטט בעודו דוחף את המכונית מעבר לקו הסיום במרוץ בארצות הברית, לאחר כשל במערכת התמסורת. המרוץ היה חם במיוחד, בטמפרטורה של 40 מעלות, ולאחר נהיגה במשך שעתיים הצליח מנסל להשיג נקודה ראשונה כשהוא מסיים במקום השישי של המרוץ ומתמוטט. באותו מרוץ זינק מנסל מהמקום הראשון והוביל במשך מחצית מהזמן.
המרוץ האחרון של מנסל בקבוצת לוטוס הותיר טעם רע במיוחד, כשוואר החליט לא לתת למנסל להשתמש במערכת הבלמים שהוא ביקש. 18 הקפות לסיום המרוץ, בעוד מנסל היה במקום השני, הבלמים במכוניתו כשלו. וואר בתגובה אמר את הציטוט הידוע לשימצה שלו: "הוא לעולם לא יזכה במרוץ כל עוד יש לי חור בתחת שלי".
כף בות'בי
לשון היבשה מצויה 6.4 קילומטרים צפונית לנקודת קלואה, מצפון בסמוך למפרץ אדוארד השמיני.
נייג'ל מנסל
ויליאמס: 1985-1988
בעונת המרוצים 1985 פרנק ויליאמס לקח את מנסל לנהוג לצידו של קקה רוזברג בקבוצת ויליאמס. מנסל אמר על קקה, שהוא "קרוב לוודאי היה העמית הטוב ביותר שהיה לי בקבוצה כלשהי". מנסל נהג במכונית "5 אדום", שלאחר מכן זכתה לפרסום רב באמצעות הפרשנות של מורי ווקר ב-BBC. במכונית זו נהג במשך הקריירה שלו בקבוצת ויליאמס וניומן/האס.
כף בות'בי
גילוי הנקודה
הנקודה התגלתה ב-28 בפברואר 1936, על ידי אחת ממשלחות דיסקברי, שהפליגה על ספינת המחקר המלכותית ויליאם סקורסבי (RRS William Scoresby).
נייג'ל מנסל
ויליאמס: 1985-1988
בעונת 1986, מנסל היה עמיתו של נלסון פיקה בקבוצת ויליאמס. הברזילאי אמר על מנסל שהוא "בור חסר השכלה", והעביר ביקורת על אשתו של מנסל, בעוד שמנסל עצמו בשיחות פרטיות אמר שפיקה לא עומד בלחץ ועוסק בעיקר בפוליטיקה פנימית. עם חמישה ניצחונות בעונה מנסל כמעט זכה באליפות, כשרק כשל בצמיג במרוץ סיום העונה באוסטרליה גרם לו להפסיד את התואר. מנסל סיים שני לפרוסט. ה-BBC בחר בו כאיש השנה בספורט בעקבות ההישגים של עונה זו.
כף בות'בי
מקור השם
הכף נקראת על שמו של לוטננט קומנדר סי. אר. יו. בות'בי (C.R.U. Boothby), מחיל המילואים הימי המלכותי, שהיה רב החובל של הספינה.
נייג'ל מנסל
ויליאמס: 1985-1988
מנסל זכה בשישה מרוצים נוספים בעונת 1987, כולל ניצחון אמוציונלי במסלול הביתי בסילברסטון, בו הוא צמצם יתרון של 30 שניות של פיקה ב-30 הקפות בלבד. בהקפת הניצחון עצר מנסל על המסלול ונישק את האספלט במקום בו הוא עקף את פיקה. המשך העונה האיר למנסל פחות, כשהוא מפספס החלפת הילוך בהקפה הראשונה במרוץ באיטליה וסובל מפציעה נוספת בגב כתוצאה מתאונה במוקדמות למרוץ ביפן. כתוצאה מפציעה זו הפסיד מנסל את מרוץ סיום העונה והאליפות נפלה לידיו של פיקה.
כף בות'בי
לקריאה נוספת
• Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 421
נייג'ל מנסל
ויליאמס: 1985-1988
מנסל הפך לחביב הקהל, כשחוש ההומור המוצלח שלו וגישתו הלא־מתנשאת הזכירו לרבים את גרהאם היל המנוח, שלקח שתי אליפויות עולם במרוצי פורמולה 1 בשנות ה-60 של המאה ה-20. הוא היה פופולרי גם בגין הנהיגה המהירה והאגרסיבית שלו. יחד עם זאת, בקרב אנשי הפורמולה 1 הדעה עליו הייתה שהוא מתלונן כל הזמן על פרטים קטנים ובעיקר חושד שקושרים נגדו.
בעונת המרוצים 1988 איבדה קבוצת ויליאמס את המנועים המוגדשים של הונדה לטובת המנועים הרגילים של קבוצת ג'אד. עונה איומה עברה על מנסל בה הוא סיים רק שניים מתוך 14 מרוצים בהם השתתף. הוא לקה גם באבעבועות רוח לאחר שנדבק משני בניו ולא השתתף בשני מרוצים נוספים לאחר המרוץ בהונגריה בו השתתף. יחד עם זאת, כדי לא לאכזב את אוהדיו הצליח מנסל להתחרות במרוץ הביתי באנגליה וסיים במקום השני.
פרארי: 1989-1990
עונת 1990 הייתה קשה גם כן, עם בעיות נוספות באמינות של המכוניות. מנסל פרש משבעה מרוצים. בעונה זו היה מנסל שותף לאלן פרוסט, אלוף העולם המכהן, בקבוצת פרארי. אלן פרוסט נטל את עמדת הנהג הבכיר, תוך שהוא מגביר את תסביך הנחיתות של מנסל. מנסל מתאר תקרית אחת, במרוץ בבריטניה, שהמכונית לא התנהגה כפי שהוא ציפה לאחר שבמרוץ לפני כן זינק מהפול-פוזישן. כשהתעמת עם המכונאים הסתבר שפרוסט חשב שהמכונית של מנסל עדיפה ובהיותו הבכיר בקבוצה הוחלפו המכוניות ללא ידיעת מנסל. לאחר שפרש מהמרוץ, הודיע מנסל שיפרוש מתחרויות בפורמולה 1 בכלל. מנסל זכה במרוץ אחד באותה עונה, בפורטוגל וסיים חמישי באליפות. מנסל ביטל את הפרישה שלו כשפרנק ויליאמס החליט להחתים אותו. מנסל הכניס לחוזה סעיף שקובע שהוא מרכז הקבוצה, לאחר פרשיית ה"נהג המשני" שלו בפרארי. מנסל הרוויח בעונתו בוויליאמס 4.6 מיליון ליש"ט, מה שהפך אותו לספורטאי הבריטי המרוויח ביותר באותם זמנים.
ויליאמס: 1991-1992
ה"רומן" המחודש של מנסל בקבוצת ויליאמס היה מוצלח אפילו יותר מהראשון. בחזרה במכונית ה"5 אדום" שלו, הוא זכה בחמישה ניצחונות בעונת 1991, כשהמרוץ בספרד היה הזכור ביותר באותה עונה. במרוץ זה הוא סיים יחד עם איירטון סנה ואלן פרוסט כשהפרש של סנטימטרים בודדים מפריד בין המכוניות של השלושה, כשהם נוהגים במהירות שגבוהה מ-320 קמ"ש. במרוץ בבריטניה הפגין מנסל את הרוח הספורטיבית שלו, כאשר בהקפת הניצחון שלו הוא אסף למכוניתו את איירטון סנה, שמכוניתו כבתה בהקפה האחרונה של המרוץ. מנסל לקח את סנה עד לרחבת הטיפולים. למרות חצי שני מוצלח של העונה, שכלל גם רצף של שלושה ניצחונות רצופים, לא זכה מנסל באליפות באותה שנה בשל החלטתה של ויליאמס לפתח את תיבת ההילוכים החצי אוטומטית שלהם. בתחילת העונה צבר מנסל שש נקודות אליפות בלבד, לעומת 40 של סנה, ובסוף העונה היה זה סנה שלקח את האליפות ומנסל סיים שני אחריו.
ניומן/האס: 1993-1994
למרות זכייתו באליפות, מנסל הסתכסך עם קבוצת ויליאמס על רקע כלכלי ובעקבות הצטרפותו של אלן פרוסט לקבוצה. ויליאמס צרפו את פרוסט לקבוצה מאחר שבחרו ברנו כספקי המנועים לקבוצה, ולא הודיעו למנסל על הצטרפותו של פרוסט לקבוצה עד למרוץ השני של העונה במקסיקו. כתוצאה מכך, עזב מנסל את הקבוצה והצטרף למרוצי ה-CART בקבוצת ניומן/האס בעונת 1993. הוא תפס את המושב של מייקל אנדרטי, שבאופן אירוני הצטרף לקבוצת מקלארן במרוצי הפורמולה 1. במרוץ הפתיחה, באוסטרליה, היה מנסל ל"טירון" הראשון שמזנק מהפול-פוזישן ולאחר מכן שמנצח במרוץ הבכורה שלו. מספר שבועות מאוחר יותר הוא נפצע בגבו שוב כתוצאה מתאונה במרוץ בפיניקס. במרוץ באינדיאנפוליס 500, המסלול הסגלגל הראשון שלו, הוביל מנסל במשך רוב המרוץ וסיים שלישי. בסיום העונה ניצח בחמישה מרוצים וזה הספיק לו לסיים כאלוף כבר בעונת הבכורה שלו. בכך היה הנהג היחיד עד היום שהחזיק בתואר אלוף הפורמולה 1 וה-CART בו זמנית. ב-31 באוקטובר 1993 מנסל השתתף במרוץ ה-TOCA shootout בפארק דאנינגטון, כשהוא נוהג במכונית פורד מונדיאו לעיני קהל של 90,000 צופים. הוא פרש מהמרוץ לאחר התנגשות בגשר כתוצאה מתאונה עם טיף נידל. הוא איבד את הכרתו כתוצאה מהתאונה אבל השתקם באופן מלא. בעקבות העונה המוצלחת במרוצי ה-CART הוא זכה במספר פרסים מארגונים שונים.
בעונה הבאה סבל מנסל ממכונית ניומן/האס לא אמינה. בעונה זו גם איבד מנסל את אהדת הקהל, גם כתוצאה מהתנהגות גסה, בייחוד לאחר שהודח מהמרוץ היוקרתי אינדיאנפוליס 500 כתוצאה מתאונה. מנסל סירב לקבל טיפול בבית החולים במסלול ולשאלת עיתונאי שסיקר את המרוץ האם "דיבר עם דניס ויטולו", הנהג שהתנגש בו במרוץ, ענה מנסל: "לא יודע. דבר אתה איתו." מנסל גם הסתכסך עם מריו אנדרטי, לא מעט בשל התנהגותו של מנסל עצמו. מריו אמר מאז: "אני מניח שאם רוני פטרסון היה העמית הטוב ביותר שהיה לי בקבוצה, נייג'ל מנסל הוא הגרוע ביותר" ו-"הייתה לי הרבה הערכה אליו כנהג, אבל לא כאדם".
ויליאמס: 1994
ובכל זאת חזר מנסל לפורמולה 1. לאחר מותו של איירטון סנה, הוא חזר לוויליאמס כשהוא מחליף את הטירון דייוויד קולתארד החל מהמרוץ בצרפת ועד לתום העונה. מנסל השתכר בערך 900,000 ליש"ט לכל מרוץ, בהשוואה לנהג הבכיר של הקבוצה, דיימון היל, שהשתכר רק כ-300,000 ליש"ט לכל העונה. מנסל זכה בניצחון האחרון שלו באוסטרליה, שהיה גם המרוץ האחרון בעונת 1994, כשהוא מקדים את שני המתמודדים על התואר דיימון היל ומיכאל שומאכר.
מקלארן: 1995
מנסל סיים את הקריירה שלו בקבוצת מקלארן בעונת 1995, אבל, כשהוא מתוסכל מביצוע אחיזת הכביש של הרכב, הוא בחר לפרוש כבר אחרי שני מרוצים. הוא הפסיד גם את תחילת העונה לאחר שתא הנהג לא היה גדול מספיק בשבילו לשבת בו בנוחות.
פורד: 1998
מנסל חזר למרוצי המכוניות בשנת 1998 במרוצי אליפות הטורינג הבריטית, כשהוא נוהג במכונית פורד מונדיאו במשך שלושה חודשים. המכונית עצמה הייתה בלתי תחרותית והיצרן סיים במקום ה-7 מתוך 9 יצרנים באותה עונה. כשהמספר 5 תפוס על ידי ג'יימס תומפסון, מנסל התחרה במספר 55.
במרוץ זה סיים מנסל במקום הגבוה ביותר באותה עונה, כאשר במרוצים הנוספים הוא מסיים במקומות האחד עשר והארבעה עשר. לאחר שלושת המרוצים בהם השתתף הוא סיים במקום ה-18 מתוך 21 נהגים באליפות.
2005
ב-17 ביולי מנסל השתתף ב"מרוץ האגדות", מרוץ ראווה בנוריסרינג. הוא התחרה נגד אלופי עולם לשעבר ונהגים בכירים נוספים, ובהם ג'ודי שכטר, אלן פרוסט, מיק דוהאן, אמרסון פיטיפלדי וג'וני סקוטו, כשלכל נהג הזדמנות לנהוג במכוניות של היצרנים אאודי, מרצדס ואופל. פרוסט הוכרז על ידי המארגנים כמנצח במרוץ.
מנסל הפך לבעל מניות ונהג בסדר מרוצי הגראנד פרי לוותיקים. לאחר תקופה של פיתוח המכונית ובחינתה, זכה מנסל במרוץ הבכורה בנובמבר 2005.
2006
לאחר הצלחת מרוץ הבכורה נקבעו ארבעה מרוצים נוספים בסבב האליפות לוותיקים בשנת 2006, כולל אחד בסילברסטון. מנסל זכה במרוץ הפותח בקטר באפריל לאחר זינוק מהפול-פוזישן. המרוץ במונזה בוטל בשל מגבלות רעש באזור, ובעיות טכניות מנעו את השתתפותו של מנסל במרוץ בסילברסטון.
מנסל ביצע גם מספר סיבובים במאי 2006 במסלול בברנדס-האץ', מקום זכייתו הראשונה במרוץ הפורמולה 1, כשהוא נוהג במכונית ה-BMW M3 GTR שאנדי פריו ניצח בה במרוץ ה-24 שעות בנורבורינג, במסגרת מרוצי הטורינג.
תוצאות במרוצי פורמולה 1
(מרוצים בכתב מודגש הם מרוצים מהם זינק בפול-פוזישן).
שיטת מצליח
שיטת "מצליח" היא ביטוי שגור בסלנג העברי ובעקבות כך באופן רשמי בפסקי דין, המתאר ניצול חוסר תשומת לב של הזולת, והפקת תועלת על חשבונו. שְמה מבוסס על בדיחה, המספרת על סועד, המגלה בחשבון מסעדה חיוב בגין מנה בשם "מצליח", שלא זכורה לו. לשאלתו מהי מנה זו, המלצר מוחק מהחשבון שורה זו ואומר: "עזוב, הפעם זה לא הצליח".
באִפיונה השלילי והנפוץ יותר, מתקיימת השיטה בין שני גורמים, שיש ביניהם מערכת יחסים עסקית או אחרת. היא בנויה על אי-הגינות ידועה מראש ומוסווית, וכוללת ניסיון לבצע מהלך של גורם אחד המשפיע על הגורם השני. תוצאות המהלך תלויות בגורם השני ובאפשרותו לגלות את הניסיון. עם הגילוי, באה הנסיגה מהמהלך.
חוק הגנת הצרכן קובע בסעיף 13ד1. (א) כי אם נגבה מצרכן סכום עודף בעסקה מתמשכת נוסף על הסכום שהעוסק רשאי לגבות בהתאם לתנאי ההתקשרות ביניהם, ישיב לו העוסק את הסכום העודף בתוספת ריבית והצמדה, תוך 4 ימי עסקים. בנוסף יפצה העוסק את הצרכן ב-16 שקלים חדשים כתשלום בשל הוצאותיו.
שימוש בשיטה
השיטה נפוצה בעיקר בתחום הכלכלי, כך למשל: חברה מסחרית מעלה את מחיר השירות הקבוע שהיא גובה, מבלי ליידע את הלקוח; זאת, מתוך הנחה, שהלקוח, הרגיל לקבל את החיוב החודשי, לא ישים לב לשינוי. אם תתאמת ההנחה – זה יצליח; אם הלקוח ישים לב, ויערער על גובה החיוב – זה לא יצליח, והחברה תתקן את המחיר, מבלי שנגרם לה כמעט נזק (למעט, נזק תדמיתי, למשל).
עסקאות בהן נפוץ השימוש בשיטה:
שיטת מצליח מתקיימת גם בתחומים אחרים של החיים:
בספרו של ג'ון גרישם, מוריד הגשם, מתמודד עורך דין צעיר בשם רודי ביילור עם חברת ביטוח, שנקטה בשיטת מצליח: כאשר אחד ממבוטחי החברה פונה אליה כדי לקבל סכום משמעותי, החברה דוחה את דרישתו מייד, אך אם ממשיך הלקוח להיאבק על זכויותיו, החברה נותנת לו את כספו.
איש הרמזור
איש הרמזור (בגרמנית: Ampelmännchen) הוא דמות שהייתה נפוצה על רמזורים להולכי רגל בגרמניה המזרחית. לאחר איחוד גרמניה הוא הפך לסמל נפוץ גם במערב ולאחד הסמלים החיוביים שזוהו עם המדינה הקומוניסטית לשעבר.
הדמות עוצבה על ידי מרקוס הֶקהאוזן (Heckhausen) לאחר שחקר את מקרי המוות בתאונות דרכים שהתרחשו בגרמניה המזרחית בין השנים 1955–1960 והגיע למסקנה שפעמים רבות התאונה נגרמה מכיוון שהולך הרגל לא היה מסוגל לראות את הרמזור כהלכה, במיוחד במזג אוויר חורפי. כפתרון הוא עיצב את ה-Ampelmännchen, שדמותו רחבה ובולטת יותר מאשר זו שהייתה נמצאת על הרמזורים עד אז.
הרמזורים הראשונים עם דמות ה-Ampelmännchen הותקנו באונטר דן לינדן שבברלין ב-1969 ובמשך השנים הפכו לעיצוב הסטנדרטי של רמזורים להולכי רגל בגרמניה המזרחית. לאחר האיחוד העיצוב הוחלף בעיצוב המערבי הסטנדרטי שהיה מקובל במערב, אולם בשנות התשעים, בעקבות לחץ של תושבי גרמניה המזרחית לשעבר, העיצוב הוחזר לשימוש ואף זכה להופיע על רמזורים בשטחי גרמניה המערבית לשעבר.
כמו כן, ה-Ampelmännchen הפך לחלק מגל מוצרי האוסטלגיה.
פנים אחרות
פנים אחרות הוא סיפור קצר עברי, בן ארבעה פרקים, מאת ש"י עגנון. הסיפור נכלל בכרך "על כפות המנעול", שכותרת המשנה שלו היא "סיפורי אהבים". הסיפור עוסק בטוני ומיכאל הרטמן, בשעות הראשונות לאחר שהתגרשו.
תמצית העלילה
טוני, שהבינה מדברי הרטמן שיש קשיים בעסקיו, נתנה לו הזדמנות לתאר את קשייו אלה, והבינה "שכל כעסו הוא תולדה של עסקיו הרעים" וכאילו אמר: "עכשיו יודעת את על שום מה שרוי הייתי בכעס, עכשיו יודעת את על שום מה באנו לידי כך, כלומר לידי גירושין".
השמש שקעה. הרטמן הביע באוזני טוני את סלידתו מסווירש ודוקטור טנצר. "טוני הגביהה עיניה כנגד מיכאל. אותה שעה לילה היה ולא ראה את עיניה, אבל הרגיש שהן מודות לו, כאילו הקנה לה חכמה ודעת שאינה יכולה לקנות מעצמה. הרטמן הציע שילכו לנוח ולאכול בפונדק שאורו נראה במרחק, וכך עשו. במהלך הסעודה חשב הרטמן: "מיום שנכנסתי עם טוני לחופה לא הייתה שעה שנהגתי עמה כהוגן כבשעת נתינת הגט". בסוף הסעודה סיפר הרטמן לטוני חלום שחלם. בחלומו ישב בברלין וזיסנשטיין, שחזר מאפריקה, בא לבקרו. זיסנשטיין ביקש את עזרתו במציאת דירה, והם הלכו לראות דירה שהרטמן המליץ עליה. אף שהדירה הייתה נאה, אמר זיסנשטיין להרטמן: "דירה זו איני מייעץ לך לשכור". התפלא הרטמן, שהרי זיסנשטיין הוא המבקש לשכור דירה, ולא הוא. זיסנשטיין התלונן שאין תנור בדירה, והרטמן חש צינה עזה. "הקיצותי וראיתי שנשמטה השמיכה מן המיטה", סיים הרטמן את סיפור חלומו.
הם יצאו מהמסעדה והחלו ללכת חזרה לעיר, אך טוני חשה עייפות, ולכן הציע הרטמן שיחזרו למסעדה, אולי ימצאו בה מיטה לנוח. ואכן, מצאו שם חדר אחד פנוי, שניתן לטוני, ולהרטמן הוצעה מיטה על שולחן הביליארד. על מיטתו הרהר הרטמן בטוני, והמספר מתאר: "הרהורי בקורת כלפי טוני שהיו בלבו כל הימים לא נסתלקו ממנו גם בשעה זו, אבל הרגיש שכל החסרונות הללו אין גורעים ממנה כלום". תוך כדי מחשבות אלה נרדם הרטמן.
שם הסיפור
הָרַי גולומב דן במשמעות שמו של הסיפור, ומוצא קושי בתרגום שם זה לשפה אחרת, עקב ריבוי המשמעויות שיש בעברית למילה "פנים" ולצירופי הלשון שלה. הוא מציין, בין השאר, כי "במהלך הסיפור מגלה הרטמן פנים אחרות וחדשות בו עצמו, בטוני, בחייהם – מתוך מבט לאחור – ובתינוקת מוכרת פרחים, בבחור ובתולה, בתלולית ובחלום, ולמעשה בכל הנקרה בדרכם בסיפור. יש דברים המשתמעים לשתי פנים, שטוני מגלה בהם פנים לכאן, והרטמן – לכאן; אבל אפשר לראות ממהלך הסיפור – במפורש ובמרומז – כי הרטמן גילה בעצמו את היכולת להסביר פנים, להדור פנים ולחלות פנים, והעיקר – לעמוד מול טוני ומול עצמו ומול חייו פנים אל פנים.
חלומו של הרטמן
חלומות היוו בסיס לפרשנות כבר מימי קדם, ובוודאי דורשים פרשנות לאחר פרסום "פשר החלומות" של פרויד. פרשנים אחדים עסקו במשמעות חלומו של הרטמן. הלל ברזל ציין:
מה הלאה?
הסיפור מסתיים בסיום פתוח, המושך את הקורא לתהות על המשך קורותיהם של טוני והרטמן: האם לאחר אפיזודה זו ישובו לחיות יחדיו, או ילכו איש לדרכו?
לאה גולדברג ראתה את הגירושים כצעד שאין ממנו חזרה: "מעשה בזוג שנתגרשו, וכמעט מיד אחרי הגירושין תפס שמעשה הגט היה מיותר לחלוטין, ואין להשיב". באופן דומה התייחס לסיפור דוד צימרמן. הלל ברזל, לעומתם, מציין: "הסיפור על כל מרכיביו מוקדש לתיאורו של מסע מתקן, מחזיר דברים לקדמותם". שרה הלפרין מצטרפת לפרשנותו של ברזל. בועז שרוני מצטרף אליהם באומרו: "הסיפור מכוון לתאר את מיכאל וטוני השבים למצב של נישואים, תיקון שצלח. העלילה נשארת פתוחה אך ברור כי מיכאל מוצא מחדש בלבו את אהבתו לטוני, ומה שנדרש ממנו כעת הוא הכוח להחזירה."
תולדות הסיפור
גרסה מוקדמת של הסיפור הופיעה בעיתון "דבר" בשנת 1932. גרסה נוספת של הסיפור, קרובה לגרסתו הסופית, הופיעה בכתב העת "גליונות" בשנת 1941.
בקיץ 1941 יצא לאור "אלו ואלו", הכרך השמיני בסדרת כל סיפורי עגנון, ובו 47 סיפורים, ובהם הסיפורים "פנים אחרות" ו"הרופא וגרושתו" שהופיעו תחת הכותרת המשותפת "אנשים ונשים". במהדורת 1953 של "כל סיפוריו של שמואל יוסף עגנון", הועברו שני סיפורים אלה לכרך "על כפות המנעול", למקבץ הקרוי "סיפורים קטנים" ובו שלושה סיפורים נוספים: "אחות", "עובדיה בעל מום" ו"חופת דודים".
בגרסה המוקדמת של הסיפור, לאחר שמיכאל סיפר לטוני את חלומו, מופיע המשפט: "מיכאל הכיר לה טובה שלא פרשה את חלומו על פי פרויד וסייעתו". בגרסה שהופיעה ב"אלו ואלו" נעלם אזכור זה של פרויד, בהתאם לגישתו של עגנון שלא להזכיר בכתביו ספרות שאינה יהודית-מסורתית.
זיקה לסיפורים אחרים של עגנון
ברומן "אורח נטה ללון" מספר עגנון לקוראיו את המשך קורותיהם של הרטמן וטוני. המספר ברומן זה מספר לקובה, שהוא הרופא מהסיפור "הרופא וגרושתו": "אדם אחד יש הרטמן שמו, יום אחד נתן גט לאשתו, כשיצאו מבית הרב נכנסה בו אהבתה והחזירה".
"הסיפור "פנים אחרות" נכלל בכרך "על כפות המנעול", ומיד אחריו נכלל בכרך זה הסיפור "הרופא וגרושתו". הלל ברזל מייחס משמעות לסמיכות זו:
עיבוד לתיאטרון
הסיפור "פנים אחרות" עובד למחזה על ידי אנה בניאל ואביה ערן בניאל, והועלה באוקטובר 2013 בתיאטרון "תמונע" בבימויה של בניאל. רן בגנו מגלם במחזה את הרטמן, ואייר וולפה מגלמת את טוני הרטמן.
טורגאו
טורגאו (בגרמנית: Torgau) היא עיר במזרח גרמניה, השוכנת על גדות הנהר אלבה. העיר טורגאו ידועה בעולם בשל היותה מקום המפגש הראשון בין הצבא האדום לבין צבא ארצות הברית בשלהי מלחמת העולם השנייה.
מאז ימי הביניים המוקדמים התקיימה עיירה סלאבית בשם טורגאו, במאה העשירית העיירה נפלה לידי האימפריה הרומית הקדושה שגרמנה אותה ופיתחה אותה.
בשנת 1627 הוצגה בעיר האופרה הגרמנית הראשונה בהיסטוריה, "דפנה" מאת היינריך שיץ.
אגריפס הראשון
אגריפס הראשון (נולד כמרקוס יוליוס אגריפס; 11 או 10 לפנה"ס – מרץ 44) היה מלך יהודה האחרון, יהודי-רומאי וצאצא לבית הורדוס. שלט משנת 37 עד מותו בקיסריה בשנת 44 לספירה. בזכות קשריו הטובים וקרבתו לקיסרי השושלת היוליו-קלאודית הצליח לאחד מחדש את ממלכת סבו הורדוס תחת שלטון יהודי, ובעיני חז"ל מצטיירת דמותו באור חיובי.
ראשית דרכו
אגריפס נולד ככל הנראה בממלכת יהודה. מצד אביו אריסטובולוס היה נכדו של הורדוס ומרים החשמונאית. אמו ברניקי הייתה בתה של שלומית אחות הורדוס וקוסטובר מושל אדום. אגריפס נקרא על שמו של מרקוס ויפסניוס אגריפה שהיה חתנו של הקיסר אוגוסטוס ושליט המזרח מטעמו ובתוקף תפקידו היה מקורב להורדוס. היו לו שני אחים, הורדוס (מלך כלקיס) ואריסטובולוס הצעיר, ושתי אחיות, הרודיאס ומרים. אחיו הורדוס היה גדול ממנו בשנים, ונראה שגם הרודיאס נולדה לפניו, אך סביר שאריסטובולוס היה צעיר ממנו. בגיל שלוש התייתם אגריפס מאביו, לאחר שאביו ודודו אלכסנדר הוצאו להורג על ידי הורדוס באשמת קשירת קשר כנגד המלך.
משפחתו של אגריפס חייתה תחת הגנתו של הורדוס, אולם בשנת 5 לפנה"ס החליטה אמו ברניקי לקחת את משפחתה ולעבור להתגורר ברומא. ברומא אגריפס התחנך בחצר הקיסרית, כפי שהיה נהוג אצל בני מלוכה ממדינות החסות של רומא, כך שייתכן שאוגוסטוס החשיב את אגריפס ואחיו כיורשים פוטנציאליים לממלכת הורדוס. אגריפס נלקח תחת חסותה של אנטוניה הצעירה, שהייתה אחת מהנשים הבולטות ביותר בתקופת הקיסרות המוקדמת, והתחנך יחד עם בנה קלאודיוס (לימים הקיסר הרומי) ועם דרוסוס, בנו של טיבריוס, שהיו בני גילו והפכו לחבריו הקרובים.
לאחר מותה של ברניקי, בערך בשנת 23, החל אגריפס לחיות חיי בזבזנות שגרמו לו לשקוע בחובות כבדים. באותה תקופה הוא נישא לבת דודתו קיפרוס, בתם של שלומציון (אחות אריסטובולוס אביו) ופצאל בן פצאל.
הסתבכותו בחובות הביאה את אגריפס לחזור ליהודה, ככל הנראה בין השנים 28–30. תחילה הוא התגורר כנראה במעלתא (או תל מלחתה, תל אל-מילח) שבאדום, שם תכנן להתאבד ממגדל, אולם אשתו שלחה מכתבים אל אחותו הרודיאס, שהייתה נשואה לדודם הורדוס אנטיפס טטרארך הגליל, בהם ביקשה את עזרתם. הרודיאס ואנטיפס נענו לבקשה ואגריפס התמנה לאגרונומוס (מפקח השוק) של טבריה. הייתה זאת נפילה רבתי במעמדו של אגריפס שהיה רגיל להתהלך כבן בית אצל שועי העולם ברומא והפך לפקיד זוטר העובד בשביל מושל זוטר בפרובינקיה קטנה וחסרת חשיבות. זאת ככל הנראה הייתה הסיבה לכך שהוא לא הסתדר במשרתו החדשה ועזבה כעבור זמן קצר.
מינויו של חברו לוקיוס פומפוניוס פלאקוס בשנת 32 למושל סוריה פתחה בפני אגריפס אפשרות לשדרוג מעמדו והוא עבר לחצר הנציב באנטיוכיה שם קיבלוהו בזרועות פתוחות. נוכחותו של אגריפס בחצר הנציב עוררה את איבתו של אחיו אריסטובולוס הצעיר, שגם שהה שם, והוא פעל לסכסך ביניהם. הוא דיווח לפלאקוס על שוחד שאגריפס לקח מפרנסי העיר דמשק כדי שיפעל אצל הנציב ליישב סכסוך גבולות שהיה לעיר עם צידון לטובתם. בעקבות התגלות השוחד אגריפס נאלץ לעזוב את סוריה ולחזור לנדודיו.
אגריפס הצליח ללוות כספים כדי לחזור לרומא. הוא שכר אונייה והתכוון לצאת לרומא מנמל אנתדון אולם נעצר שם על ידי פקיד האוצר הרניוס קאפיטו בעוון חוב של 300 אלף דרכמות לאוצר הקיסרי. אגריפס הצליח להימלט ממאסרו והפליג עם משפחתו לאלכסנדריה, שם הצליח להשיג הלוואה מאלכסנדר האלברכוס שהיה ראש הקהילה היהודית של אלכסנדריה. ככל הנראה אלכסנדר, שהיה מנהל הנכסים של אנטוניה במצרים, פעל על פי הוראותיה של אנטוניה. אגריפס עשה את דרכו עם הכסף לאיטליה, בעוד קיפרוס והילדים חזרו ליהודה.
עם הגיעו של אגריפס לרומא בשנת 34, הוא מחק את חובו לאוצר והתקבל מחדש לחצר הקיסר. באותה שנה נפטר דודו פיליפוס שהיה טטרארך הבשן. מכיוון שלא הותיר צאצאים שיכלו לרשת את מקומו נותר לטיבריוס להחליט מה יעשה עם שטח שלטונו והוא בחר לספח את נחלתו באופן זמני לסוריה. ככל הנראה מטרתו של טיבריוס הייתה להמליך את אגריפס בעתיד על נחלת דודו. רושם זה מתחזק מן העובדה שטיבריוס פקד עליו להיות בן הלוויה של נכדו גמלוס, שהיה אחד מן המועמדים לרשתו. אולם אגריפס התעלם מהפקודה הזאת ובמקום זאת העדיף לקשור קשרים עם מתחרהו קליגולה.
עיקר עיסוקו של אגריפס ברומא היה בטיפוח ידידותו עם קליגולה מתוך ציפייה למותו הקרב של הקיסר הישיש ולעלייתו של קליגולה לשלטון. ציפייה זאת סיבכה את אגריפס בצרות - אחד מעבדיו המשוחררים שמע את שיחתו עם קליגולה בה הביע תקווה למותו הקרב של הקיסר ולעליית חברו לשלטון. כאשר אותו עבד משוחרר נעצר בעוון גנבת בגדיו של אגריפס הוא הלשין עליו בתקווה לנקות את עצמו מצרתו.
תחילה דחה טיבריוס את ההכרעה בעניין, אולם בעקבות הפצרותיו של אגריפס ואנטוניה הוא שמע את עדותו של העבד המשוחרר והחליט לפסוק כנגד אגריפס. אגריפס נכלא, אולם טיבריוס התייחס אליו במתינות מכיוון שהעונש הנהוג בתקופה זאת על ביזוי הפרינקפס היה מוות.
בתקופת שלטונו של קליגולה
אגריפס נשאר בחצר הקיסר ברומא עד שנת 38 שבה נסע לארץ ישראל כדי לארגן את ממלכתו. במסעו לארץ ישראל עבר באלכסנדריה, שם הקהילה היהודית המקומית קיבלה את המלך היהודי בהתלהבות, דבר שהצית פרעות ומלחמה בין היהודים לאוכלוסייה ההלניסטית. גם עם הגיעו לממלכתו הוא התקבל באהדה על ידי התושבים המקומיים.
הגעתו של אגריפס לארץ ישראל עטור בכתר מלכות העלתה את קנאת אחותו הרודיאס, מכיוון שאגריפס היה לפני שנים מעטות לא יותר מפקיד שכפוף לבעלה ועכשיו הפך לבכיר ממנו בדרגתו. הרודיאס שכנעה את בעלה לצאת לרומא ולבקש מעמד דומה לזה של אחיה. אגריפס, שהבין את הסכנה שנשקפת למעמדו הרם, נקט בצעדי מניעה והאשים את הורדוס אנטיפס בכך שנמנה בעבר עם חבריו של סיאנוס, שהוצא להורג בשנת 31 בעוון קשר כנגד הקיסר, וחמור מכך - שעשה יד אחת עם האימפריה הפרתית כנגד רומא. קליגולה בחר להאמין להאשמות, הגלה את אנטיפס ומסר את שטחיו לשלטונו של אגריפס.
מלבד העובדה שממלכתו והכנסתו של אגריפס הוגדלה בצורה משמעותית, היה בכך איתות שקליגולה החשיב את ידידו כמי שראוי למלוך על כל ממלכת סבו. אם בהענקה של שטחי פיליפוס משל אגריפס על אוכלוסייה נוכרית שהייתה חסרת כל קשר אליו, בהענקת שטחיו של אנטיפס עבר אגריפס למלוך על אוכלוסייה שהייתה ברובה יהודית. רושם זה מתחזק מכיוון שלאגריפס ניתנה זכות המינוי של הכהנים הגדולים ובית המקדש הופקד תחת פיקוחו. בעוד שנראה שיהודה הפכה באופן זמני לחלק מהפרובינקיה של סוריה, ייתכן שהיה בכך ניסיון להימנע מהחיכוך בין הנציבים לאוכלוסייה היהודית שאפיין את ימי נציבותו של פונטיוס פילאטוס.
בניהול העניינים בממלכתו הוא נקט בגישה שמרנית וניסה לחזור למדיניות שהייתה נהוגה בימי סבו. הוא מינה את שמעון קנתרס מבית ביתוס לכהן גדול ואת סילאס למפקד צבאו. כמו כן העלה מתנות לבית המקדש, מימן קורבנות של נזירים וויתר על מס לתושבי ירושלים. כגמול על פעולותיו אלה יש לשער שהוא התקבל בעיר בהתלהבות ובאהדה.
ככל הנראה לאחר שנה בארץ ישראל חזר אגריפס לרומא, שם שהה בחצרו של הקיסר והיה אחד היועצים החשובים שלו. אגריפס היה אחד מהמלכים ההלניסטים שליוו את קליגולה במסעו בגאליה וגרמניה בחורף 40/39 ונוכחותו הייתה לצנינים בעיני העם והסנאט, שסברו שהוא מהווה השפעה שלילית על קליגולה.
משהקימו התושבים ההלניסטים ביבנה מזבח לפולחן הקיסר, הרסו אותו התושבים היהודים במקום. הדבר דווח לקליגולה, והוא הורה בכעסו על הקמת פסל לכבודו בבית המקדש בירושלים. פקודתו גרמה לזעזוע גדול ביהודה ועוררה התנגדות גדולה, לכן הוטלה על פובליוס פטרוניוס מושל סוריה המשימה להקים את הפסל. פטרוניוס שהבין שהתעקשות על הצבת הפסל תגרום למלחמה עם היהודים נקט בצעדים לעיכוב הקמת הפסל. אגריפס, ששהה בחצר הקיסר ברומא, לקח חלק במגעים לביטול הפקודה של קליגולה ואף הצליח לשכנעו לבטלה, אולם לפי גרסה אחרת קליגולה חזר בו מהביטול והפקודה התבטלה רק עם הירצחו בשנת 41.
בתקופת שלטונו של קלאודיוס
לאחר הכתרתו קלאודיוס הגדיל את ממלכתו של אגריפס וסיפח את יהודה אליה, כך שאגריפס מלך על ממלכה השווה בגודלה פחות או יותר לזו של סבו הורדוס, כמו כן לאגריפס הוענקה דרגת קונסול של כבוד.
אגריפס לא יצא לממלכתו החדשה מיד ונשאר זמן מה ברומא שם פעל לטובתם של יהודי התפוצות, הוא הצליח לרכך פקודה של קלאודיוס לגירושם של יהודי רומא ושידל את קלאודיוס להוציא פקודה המבטיחה את זכויותיהם הדתיות של יהודי אלכסנדריה בפרט ויהודי התפוצות בכלל. כמו כן הוא השתתף במשפטם של שונאי ישראל אלכסנדרונים ברומא.
מלך יהודה
לפי יוסף בן מתתיהו, אגריפס אהב לשהות בירושלים, אולם לדעת דניאל שוורץ, ניסוח זה ועדויות אחרות, מצביעים על כך שמושבו הקבוע היה ככל הנראה בקיסריה. אגריפס לא הזניח את קשריו עם האוכלוסייה הנוכרית, הוא בנה בניינים וקישט ערים הלניסטיות ברחבי ממלכתו, היה פטרונם של משחקים והעלה תרומות לביירות, הליופוליס (בעלבכ שבלבנון) ואתונה. אולם למרות כל החסדים שהעניק לנתיניו הלא יהודים הם עדיין סלדו ממנו וראו בו מלך יהודי.
אגריפס רדף כמה מראשי הכנסייה הנוצרית הצעירה ונודע במדיניותו הקשוחה כלפי הנוצרים. הוא היה אחראי להוצאתו להורג של השליח יעקב בן זבדי והתכוון להוציא להורג גם את פטרוס, אולם הלה הצליח להימלט מירושלים מבעוד מועד. ככל הנראה רדיפתו של אגריפס את הכנסייה לא נבעה ממניע דתי, אלא מכך שהייתה קיימת תסיסה משיחית בכנסייה שאיימה לערער את הסדרים המדיניים בממלכה, והשליחים שאגריפס רדף היו מעורבים במהומות משיחיות.
ככל הנראה לא הייתה כל כוונת מרידה בפעולותיו של אגריפס, כינוס המלכים היה מעין "מפגש מחזור" של מלכי חסות שכולם הומלכו על ידי קלאודיוס והיו קשורים בקשרי משפחה ובריתות נישואים, בעוד שבניית החומות נבעה מניסיונו להשיג יוקרה יותר מאשר ביצור בירתו לקראת מלחמה. ככל הנראה האשמותיו של מרסיוס נבעו מקנאתו באגריפס, באופן מסורתי מושל סוריה היה האיש החזק של רומא במזרח וככל הנראה הוא הרגיש שאגריפס, שמשל בשטח שלא מזמן היה כפוף לנציבות סוריה והיה בעל קשרים ענפים בחצר הקיסר ברומא, חותר תחת מעמדו הבכיר כאיש הראשון של רומא במזרח.
על המטבעות שטבע אגריפס, מופיעה דמות דיוקנו שלו או דיוקנו של הקיסר הרומי, אולם רק על המטבעות שנועדו לשימוש באזורים הלא-יהודיים של ממלכתו. על המטבעות שנועדו לשימוש על ידי נתיניו היהודים, מופיע דגם האפיריון במקום הדמויות האנושיות.
אגריפס נפטר ממחלה במרץ 44, בשעה שנכח ב"משחקים האיסאקטיים" ("איסאקטיון", משחקים "בדמות המשחקים האקטיים") שיסד הורדוס בקיסריה לציון ניצחונו של אוגוסטוס בקרב אקטיום (31 לפנה"ס) ונערכו מדי ארבע שנים. הוא הותיר אחריו בן אחד, אגריפס השני (בן נוסף, דרוסוס, נפטר כשהיה ילד), ושלוש בנות, ברניקי, מרים ודרוסילה. לאחר מותו עצמאותה הסמלית של יהודה בוטלה והיא סופחה מחדש ושבה להיות פרובינקיה רומאית. הארכאולוג גבריאל ברקאי הציע כי אגריפס ואשתו נקברו במצבת הקבורה המונומנטלית המכונה יד אבשלום שבנחל קדרון וכי בני משפחתו נקברו במערה הסמוכה.
אישיותו, תדמיתו ומורשתו
מבחינת אישיותו אגריפס היה רומאי לחלוטין, הוא התחנך בחצר הקיסר משחר ילדותו עד היותו אדם בוגר ותקופה זאת עיצבה את עולמו התרבותי. במשך כל שהייתו ברומא אין כל עדות שהיה לו איזשהו קשר עם הקהילה היהודית בעיר. למרות שבבגרותו הוא הראה שיקול דעת ודאגה לאחיו היהודים הוא עדיין נשאר רומאי באורחות חייו אפילו בזמן מלכותו, והוא אימץ לעצמו מספרי מנהגים אליליים וייתכן שאף ייסד פולחן לעצמו בקרב תושבי הממלכה הנוכרים.
למרות אישיותו הרומאית אגריפס זכה להיות השליט היחיד מבית הורדוס שנזכר בחיוב בזיכרון הקולקטיבי של האומה היהודית, תקופת מלכותו נחשבת למרווח נשימה והקלה משלטונם הקשה של הנציבים תאבי הבצע והחמסנים. אולם בסופו של דבר שלטונו הקצר של אגריפס על יהודה הייתה אפיזודה חולפת שלא מנע את ההתנגשות בין היהודים לרומאים כשלושים שנה אחרי מותו, אירועי המרד הגדול מראים כמה היה חסר אדם כמו אגריפס שהיה בעל אוזן קשבת אצל השלטונות הרומאיים ויכול היה לפשר בינם לבין היהודים.
בספר "מעשי השליחים" בברית החדשה, אגריפס קרוי "הורדוס". כינוי זה מופיע רק במקור אחד נוסף, על גבי מטבע המכנה אותו "הורדוס אגריפס". אולם "מעשי השליחים" הוא המקור היחיד שבו מכונה אגריפס "הורדוס" בלבד, ללא תוספת שמו האמיתי. הוא נקרא שם כך כדי ליצור הקבלה בינו לבין שאר השליטים מבית הורדוס שרדפו את הכנסייה. ככל הנראה רדיפתו את השליחים האיצה את התהליך בתוך הכנסייה של מעבר מפעילות בארץ ישראל בקרב יהודים להפצת בשורת הנצרות בקרב אומות העולם בתבל.
כתובת מאתונה שנחקקה לכבוד ברניקי עקב "דאגתה" לעיר, מכנה אותה "בת אגריפס המלך".
More.tv
More.tv היא חברה רוסית, שעיקר פעילותה הוא במתן שירותי צפייה ישירה בשיטת Over the Top של ספריית סרטים ותוכניות טלוויזיה, שחלק מהם תוכן מקורי, תמורת מינוי חודשי. שירותיה זמינים בכל העולם והיא נחשבת לאחד משירותי הזרמת מדיה הגדולים במזרח אירופה. בשנותיו הראשונות נקרא "Videomore".
אידיליה
אידיליה היא סוגה ספרותית לתיאור חיי כפר שלווים, חיים שאין בהם מפנים דרמטיים, חיים הצמודים אל ההווה, ואל מרכיביו המצומצמים. מקור המושג ביוונית עתיקה: אידיליון - ציור קטן, ציור של החיים הפשוטים, בדרך כלל של השכבות העממיות, הצמודים אל חליפות הטבע ועונותיו.
מבחינה צורנית, בין אם בפרוזה ובין אם בשירה, האידיליה היא התבוננות מושהית, המתעכבת בכל הפרטים המצויים ובמרכיבי אורח החיים המתואר.
בטעות מערבבים בין אידילי, כלומר דבר הכתוב בסוגת האידיליה, לבין אידיאלי - רצוי, נשאף, שאינו קיים בחיים הנוכחיים. האידיליות התפתחו מאז ראשיתן בעולם הקלאסי, מיצירות ריאליסטיות מובהקות, שתיארו בעיקר את חיי הכפר, ליצירות ספרותיות יותר משוכללות, שבהן תוארו הכיסופים אל עולם שלם שאבד. עם ההתרחקות מן הטבע והכפר, שחלה באירופה בעיקר, הפכה האידיליה לסוגה ספרותית שעוסקת בגעגועים לעבר אידילי ואידיאלי מושלם. עבר שבעצם לא היה קיים במציאות, עבר שהיה יציר הספרות ולא יציר מחקר אמיתי או התייחסות מדעית.
בספרות העברית פורסמו האידיליות הראשונות בתחילת המאה ה-20 על ידי שאול טשרניחובסקי, שנחשב לאבי האידיליה העברית. שתי האידיליות הידועות מביניהן הן: "לביבות" ו"כחום היום". בעקבותיהן נכתבו אידיליות נוספות על ידי דוד שמעוני, שמשון מלצר, יעקב פיכמן ואחרים. בתחילה זכתה האידיליה העברית להימנות בין הסוגות שעוררו את הקוראים להזדהות עם המפעל הציוני. לאחר מכן שימשו האידיליות לתיעוד ספרותי והנצחת חיי העם היהודי בגולה. גישה זו קיבלה דחיפה נוספת לאחר השואה, כאשר כותבי האידיליות ניסו להחיות את העולם היהודי שחרב. החל משנות ה-60 של המאה ה-20 ועד ימינו (2016) סוגה זו כמעט נעלמה מנוף הספרות העברית.
Master boot record
בארכיטקטורת ה־IBM PC, ה־Master Boot Record (בראשי תיבות: MBR) הוא סקטור האתחול (כלומר, הסקטור בהתחלה הלוגית של הדיסק הקשיח), שמכיל את רצף הפקודות הנחוצות לאתחול מערכת או מערכות ההפעלה.
ה־BIOS מעלה ומבצע את ה־MBR, שמכיל בדרך־כלל את טבלת המחיצות של הכונן, ובה משתמש המחשב כדי להעלות ולהריץ את חלק האתחול של המחיצה המסומנת בדגל הפעיל. התכנון מאפשר ל־BIOS להעלות כל מערכת הפעלה בלי לדעת בדיוק איפה להתחיל במחיצה. נכון ל-Windows XP ה־MBR מגביל את מערכת ההפעלה מלזהות מעל 2TB של דיסק קשיח (על מנת לזהות יותר מ-2TB צריך להשתמש ב-GPT). הדבר נובע מחישוב מתמטי של מגבלות ב-BYTE שנמצא בו. עם זאת, מיקרוסופט יצרה מס' אפשרויות raid בהם המערכת מתייחסת למספר דיסקים גדולים כאל דיסק קשיח אחד.
אבטחת מידע
כיוון שה־MBR נקרא כמעט ברגע בו המחשב מתחיל לעבוד, וירוסים רבים השתמשו בו לפני שהאנטיוירוסים החלו להתריע על שינויים ב־MBR.
שגרירות ספרד בישראל
שגרירות ספרד בישראל היא הנציגות הדיפלומטית העיקרית של ממלכת ספרד במדינת ישראל. השגרירות אחראית גם על הקשרים הדיפלומטיים עם הרשות הפלסטינית באמצעות קונסוליה כללית בירושלים.
שגרירים
השגרירה הנוכחית היא אנה מריה סלומון פרז, שהגישה את האמנתה לנשיא מדינת ישראל, יצחק הרצוג בספטמבר 2021.
היסטוריה
ישראל סירבה לכינון יחסים עם ספרד ב-1949 ודחתה את שירותי התיווך של הקונסול הספרדי הוותיק לירושלים, אנטוניו דה ביובר, בעקבות הנטיות הפשסטיות של המדינה הספרדית. לאחר שנים מעטות התהפך הגלגל, וישראל הייתה זו שחיזרה אחר ספרד, אך ספרד, שיצרה כבר קשר יציב עם העולם הערבי, סירבה.
רק כעשור לאחר מותו של פרנקו, ב-1986, נקשרו יחסים בין ספרד לישראל, על ידי ממשלותיהם של קלבו סוטלו ושל פליפה גונסאלס הובילו לכינון יחסים דיפלומטיים, בהסכם שהתקיים בהאג.