cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שמן אתרי
מאפייני השמן האתרי
כל השמנים האתריים מכילים תערובות שונות ומורכבות של חומרים כימיים נדיפים, בעלי מסיסות נמוכה מאוד במים. ברוב המקרים מרכיבי השמן האתרי שייכים לקבוצה המכונה "טרפנים", 10 ("מונוטרפנים") או 15 ("ססקוי-טרפנים") אטומי פחמן. בשמנים האתריים נפוצים מונוטרפנים וססקוי-טרפנים מקבוצות כימיות שונות: פחמימנים, כהלים, קטונים, אלדהידים, פנולים ועוד. כמו כן ניתן למצוא בשמנים אתריים רבים חומרים נדיפים אחרים, בעיקר כאלה הנוצרים במסלולים ביו סינתטיים שמקורם בחומצה השיקימית, כגון אאוגנול, מתיל אאוגנול, מתיל חביקול, ונגזרות של סינאמאלדהיד.
השמן האתרי בצמחים מרוכז בבלוטות או בחללים מיוחדים. במשפחת השפתניים, לדוגמה, המכילה מספר עצום של צמחים ארומטיים, מתרכז בדרך כלל ב"שערות בלוטיות" (Glandular hairs), הנוצרות על גבי האפידרמיס, ומתמיינות מתוכו. קיימים טיפוסים אחדים של שערות בלוטיות: בלוטות גדולות יחסית, רב תאיות (Glandular peltate hairs) ובלוטות קטנות בנות 3–5 תאים (Capitate hairs).
תפקידי השמן האתרי בצמח
ריח: מרכיבי השמן האתרי נחשבים כ"מטבוליטים משניים" (חומרי ביניים בתוך מסלול מטבולי לצורך יצור חומר אחר) בצמחים, ותפקידם אינו ידוע. יש המשערים שהם בעלי תפקיד מכריע למשיכה וכאמצעי זיהוי לחרקים מאביקים.
הגנה מאויבים: השמנים האתרים לרוב רעילים לצמח, וסביר להניח שאגירתם בבלוטות מיוחדות היא התאמה המונעת "הרעלה עצמית". קיימות ראיות רבות לפעילות שמנים אתריים ומרכיביהם כנגד נביטת זרעים, פטריות, חיידקים וחרקים. מכאן נובעת ההשערה המקובלת כיום היא שתפקידם המרכזי של השמנים האתריים הוא בבחינת הקניית יתרון הישרדותי לצמח על ידי הגנה מאויבים טבעיים, כגון מזיקים, מחלות, בעלי חיים וכדומה.
התאמה לתנאי האקלים: השמן האתרי בצמחים מרוכז בבלוטות או בשערות על פני האפידרמיס. השערות מקנות הגנה מפני קרינה. השמן יחד עם השעריות הדקות יוצרים "שכבת בידוד" וכך, בדומה לשמן ומים, העלה המצוי בסביבה רוויה מאבד פחות מים. בנוסף, מרכיבים נדיפים בשמן האתרי מתנדפים וכך תורמים לקירור העלה.
הפקת השמן האתרי
המדדים המאפיינים את השמן האתרי הם: בדיקת איכות נוספת לשמן האתרי הוא הבדיקה האורגנולפטית, מאחר שהוא משמש תעשיות טעם וריח. קיימים "מריחים" מקצועיים בסגנון הטועמים בענף היין.
שימושים
שמנים אתריים המופקים מצמחים משמשים לתעשיות טעם וריח - בשמים, תוספי מזון, מוצרי קוסמטיקה, סבונים וכו'.
על פי תורת הארומתרפיה, שיטת טיפול פסאודו-מדעית ברפואה האלטרנטיבית, שאיפת אדי שמן אתרי מעוררת כימיקלים טבעיים המגרים את המוח והגוף. בדיקות מעבדה שנערכו לאחר שאיפת שמנים אתריים גילו את החומרים הפעילים במחזור הדם. שאיפת שמנים אתריים ניתנת לביצוע בהרחה ישירה מבקבוק, הדפה במבער (דיפיוזר) חשמלי, או כלי ובו מים חמים. ניתן לבצע עיסוי לאזורים שונים בגוף בשילוב עם שמן נשא צמחי או גם לבלוע חלק מן השמנים האתריים אולם אין לעשות זאת ללא ליווי והדרכה ממטפל מוסמך או רופא מטפל, בייחוד למטופלי כימותרפיה, נוטלי סטרואידים או קורטיזון ממינים שונים וכן נשים בהיריון.
סדרה חשבונית
במתמטיקה, סדרה חשבונית היא סדרה של מספרים, שבה ההפרש בין כל שני איברים עוקבים הוא קבוע: (a_n הוא האיבר ה-n בסדרה). לדוגמה, בסדרה:, ההפרש בין כל שני איברים עוקבים הוא מספר קבוע, במקרה זה 2. בסדרה חשבונית, כל איבר מהווה ממוצע חשבוני של האיבר הקודם והאיבר העוקב לו, ומכאן שְׁמָהּ (בדומה לסדרה הנדסית ולסדרה הרמונית).
סדרה חשבונית מוגדרת באמצעות שלושה מאפיינים: לפי מאפיינים אלה, ניתן לדעת מהו כל אחד מאיברי הסדרה.
נוסחה לאיבר הכללי
אם a_1 הוא האיבר הראשון, ו-d הוא ההפרש, האיבר ה-n נתון על ידי הנוסחה:
הוכחה לנוסחת האיבר הכללי
נשתמש בתכונות הטור הטלסקופי:
הוכחה נוספת
ניעזר באינדוקציה: כדי להוכיח את נוסחת האיבר הכללי, נבדוק את נכונותה עבור n=1. במקרה זה, אכן מתקיים. נניח כעת שמתקיים עבור n ספציפי כלשהו ונוכיח שמתקיים. נשים לב שמתקיים:, כאשר השוויון הלפני-אחרון נכון בגלל הנחת האינדוקציה.
סכום הסדרה
ניתן לחשב את סכום הסדרה עד האיבר ה-n (כולל) לפי הנוסחה:
הוכחה
את הסכום של n האיברים הראשונים בסדרה:, ניתן לרשום בשני אופנים:
נחבר בהתאמה את האגפים של שני השוויונות האלה, ולאחר שאיברים שווי ערך אך שוני סימן יבטלו זה את זה נקבל:
ולכן:
כזכור, מצאנו מקודם שמתקיים:, והצבת נתון זה בנוסחת הסכום האחרונה תיתן:
נוסחאות נוספות
נוסחה לחישוב ההפרש בין סכום האיברים הזוגיים לבין סכום האיברים האי-זוגיים:.
הוכחה
נתונה סדרה:, כאשר מספר האיברים הוא זוגי והאיבר האחרון הוא a_{2n} (כלומר, יש 2n איברים בסדרה). נחשב את סכום האיברים הזוגיים והאי-זוגיים על פי נוסחת הסכום. יש 2n איברים בסדרה, אז יש n איברים שמיקומם זוגי ו-n איברים שמקומם אי-זוגי.
סכום האיברים הזוגיים:
a_2 הוא האיבר הראשון בסדרה הזוגית, ומכיוון שהפרש הסדרה הוא d, אז ההפרש בין כל שני איברים שמקומם זוגי הוא 2d, ולכן סכום האיברים הזוגיים:. נציב \ a_2=a_1+d במשוואה המקורית. לאחר פישוט נקבל:.
נעשה כך גם עם הסדרה האי-זוגית, ונקבל:.
נחסר את המשוואה השנייה מן המשוואה הראשונה, ונקבל:. מכיוון שמספר האיברים המקורי שלנו הוא 2n ואנו מעוניינים בנוסחה עבור סדרה בת n איברים, נחלק את ה-n במשוואה שהתקבלה בשתיים (נציב \frac{n}{2} במקום n). נקבל:
מיקרוביוטה
מִיקְרוֹבִּיּוֹטָה (על פי האקדמיה ללשון העברית: יְצוּרָה זְעִירָה) היא קהילה אקולוגית של מיקרואורגניזמים, הכוללים ברובם מיני חיידקים, אך גם נגיפים, טפילים, פטריות, בקטריופאג'ים ופרוטיסטות, הנמצאים בתוך הגוף החי ומקיימים סימביוזה קומנסלית ופתוגנית עם הגוף. אף שלעיתים נעשה שימוש במונח מיקרוביום כמילה נרדפת למיקרוביוטה, מאמרים מדעיים מבחינים בין מיקרוביוטה, שהיא כלל המיקרואורגניזמים בגוף, לבין מיקרוביום, שהוא הגנום המצרפי של כל המיקרוביוטה.
רוב הרקמות בגוף אינן מאפשרות קיום של מיקרואורגניזמים, אך ביתר הרקמות הריריות (כגון העין, הפה, מערכת הנשימה), העור, מערכת העיכול ומערכת השתן) קיימת כמות עצומה של מיקרואורגניזמים. בעבר ההערכה הייתה כי גוף האדם מכיל בערך פי עשרה תאים של מיקרואורגניזמים מאשר תאים אנושיים, אך כיום ההערכות נוטות ליחס של כ-3:1 ואפילו 1:1. למרות זאת, המסה של המיקרוביוטה מהווה רק 1-3% ממשקלו של האדם, בערך 1,400 גרם. מחקרים החל מ-1990 מצאו שקיים יחס סימביוזי הדוק בין המיקרוביוטה לגוף. ניתן להתייחס למיקרוביוטה כ"איבר נוסף" השולט באופן עצמאי על חלק מהתהליכים בגוף כגון המערכת החיסונית. למיקרוביוטה תפקיד חשוב בלחימה במחלות אוטואימוניות כגון סוכרת, דלקת מפרקים שיגרונית, טרשת נפוצה, דאבת וכנראה גם סרטן. מחקרים אחרים בזבובים הראו שהמיקרוביוטה יכולה להשפיע על העדפה מינית, קולינרית או על מצב הרוח של המארח.
הפלורה הטבעית - כינוי לנוכחות הטבעית של חיידקים (בדרך סימביוטיים) הנמצאת באיבר מסוים, למשל: עור, מעיים, נרתיק. הם מהווים תפקיד חשוב בעיכול המזון, ובהגנה מפני חדירה ושגשוג של פתוגנים.
חלק מהמיקרוביוטה הוא ה-Human virome, היינו כלל הנגיפים שבאדם. ההערכות הן כי קיימים 10 וירוסים על כל בקטריה, ובסדר גודל של כמה מאות טריליונים.
המגוון הגנטי של המיקרוביום הוא רב, הנקרא "הגנום השני", ושל המאכסן נקרא "הגנום הראשון", יחדיו הם מהווים "הולוביום".
המיקרוביוטה של מערכת העיכול
המיקרוביוטה של מערכת העיכול היא קהילה מורכבת של מיקרואורגניזמים משלושת ממלכות העל של החיים – חיידקים, ארכאה ואיקריוטיים – אך מורכבת בעיקר מחיידקים, שחיים בדרכי העיכול של בני אדם ובעלי חיים נוספים. במערכת העיכול האנושית, המיקרוביוטה כוללת את המספר הרב ביותר ואת מגוון הסוגים הרחב ביותר של חיידקים בהשוואה לשאר חלקי הגוף. היא מכילה כ-500–1000 מינים שונים ומספר תאי החיידקים בה הוא כמספר התאים האנושיים. בנוסף היא מכילה חומר גנטי שמכיל גנים חיידקיים שמספרם המוערך גדול פי 100 ממספר הגנים האנושיים.
נמצא מתאם בין חוסר ויסות של המיקרוביוטה במערכת העיכול האנושית לבין אירועי דלקת גופניים ובעיות במערכת החיסון. מגוון רחב יותר של סוגי מיקרוביוטה נמצא במתאם עם בריאות טובה יותר ואילו מגוון מצומצם של סוגי מיקרוביוטה נמצא במתאם עם מגוון של מחלות.
הרכב המיקרוביוטה במערכת העיכול של האדם משתנה לאורך זמן, כתוצאה משינויים בתזונה ובמצבו הבריאותי.
ציר המיקרוביוטה-מערכת העיכול-מוח
ציר מערכת העיכול-מוח הוא ציר של תקשורת דו-צדדית, ביוכימית בין מערכת העיכול ומערכת העצבים המרכזית. ציר זה חשוב לשמירה על הומאוסטזיס וכולל את מערכת העצבים המרכזית, המערכת הנוירו-אנדוקרינית, המערכת הנוירו-חיסונית ומערכת העצבים האוטונומית, כולל מערכת העצבים האנטרית (ENS) ועצב הואגוס. המונח ציר המיקרוביוטה-מערכת העיכול-מוח משמש לתיאור תפקידה של המיקרוביוטה במערכת העיכול כחלק ממערכת היחסים שבין מערכת העיכול והמוח. קיימים מסלולים מרובים, ישירים ועקיפים, שדרכם המיקרוביוטה במערכת העיכול יכולה לווסת את הציר מערכת העיכול-מוח. אלה כוללים מסלולים אנדוקריניים (קורטיזול), חיסוניים (ציטוקינים) ועצביים (עצב הואגוס ומערכת העצבים האנטרית). המוח מצידו מגייס מנגנונים אלה כדי להשפיע על הרכב המיקרוביוטה במערכת העיכול, למשל בתנאים של לחץ.
1932 בספורט
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) היא האולימפיאדה העשירית
המדינות שגרפו את מרב המדליות:
אולימפיאדת לייק פלאסיד (1932) היא האולימפיאדה החורף השלישית
המדינות שגרפו את מרב המדליות:
גביע דייוויס
נבחרת צרפת זכתה בגביע לאחר ניצחון 2-3 על נבחרת ארצות הברית.
ברזיל
בשל גודלה של ברזיל, אליפויות נערכו על בסיס אזורי.
אליפות דרום אמריקה
אורוגוואי זכתה באליפות לאחר ניצחון על צ'ילה  במשחק הגמר.
שחייניות
נבחרת השחייה של ארצות הברית לנשים זכתה ב-4 מדליות זהב מתוך 5.
שחיינים
נבחרת השחייה של יפן לגברים זכתה ב-5 מדליות זהב מתוך 6 וב-11 מדליות בסך הכל מתוך 16 מדליות אפשריות.
אנדרטת הזיכרון ליהודי לוב
אנדרטת הזיכרון ליהודי לוב נמצאת ביער בן שמן על הדרך בין מצפה מודיעין לתל חדיד.
האנדרטה נחנכה ב-13 באוגוסט 2013 והיא מוקדשת להנצחת יהודי לוב שנפלו בפרעות, בשואה ובמערכות ישראל.
האנדרטה עוצבה על ידי האמן דניאל קיש והיא מורכבת משישה עמודי גיר בגובה שונה היוצרים צורה של מגן דוד. משני צידי האנדרטה נמצאים שלטי מתכת עם הסבר על יהודי לוב בעברית, אנגלית ואיטלקית. במקום יש מתקן מסבירן על יהודי לוב בעברית, איטלקית, אנגלית וערבית (בניב לובי).
במקום נערך מדי שנה בין יום הזיכרון לשואה ולגבורה ליום העצמאות טקס אזכרה לחללי קהילת לוב. חלקת היער סביב לאנדרטה הוכשרה לקבלת קהל, עם שולחנות פיקניק ושבילים סלולים. היא נקראת "יער יהודי לוב".
רומיאו ויוליה (סרט, 1968)
רומיאו ויוליה (באנגלית: Romeo and Juliet) הוא סרט קולנוע משנת 1968 בהפקה בריטית-איטלקית המבוסס על המחזה "רומיאו ויוליה" מאת ויליאם שייקספיר.
כשיצא היה הסרט העיבוד השייקספירי לקולנוע המצליח ביותר בקופות. הסרט היה פופולרי בקרב בני נוער גם מכיוון שכיכבו בו שחקנים צעירים הקרובים בגילם לדמויות במחזה המקורי. כמו כן חלק ממבקרי הקולנוע קיבלו את הסרט בהתלהבות.
תקציר עלילה
אביה של יוליה, שאינו יודע דבר על נישואיה, משדך לה את הרוזן העשיר פאריס. כדי להימנע מהנישואים הכפויים ולהישאר נאמנה לרומיאו, יוליה שותה שיקוי שהכין האב לורנס, ושיגרום לה להראות מתה במשך 42 שעות. האב לורנס מתכנן להודיע לרומיאו על כך, ושהשניים יוכלו להיפגש אחרי הלוויה ולברוח יחד. הוא שולח נזיר אחר עם מכתב הסבר על תוכניתו, אולם משרתו של רומיאו, בלטסאר, רואה שיוליה מתה, הוא ממהר להודיע לאדונו, ומגיע אליו לפני הודעתו של האב לורנס. ביאושו הולך רומיאו למקום קבורתה של יוליה שותה רעל ומתאבד. יוליה מתעוררת מעלפונה וכשהיא רואה את רומיאו המת היא דוקרת עצמה למוות בפגיון.
בהלוויה המשותפת שנערכת לשני הצעירים מסכימות המשפחות לסיים את הסכסוך שביניהן.
הפקה
העלילה מתרחשת באיטליה בתקופת הרנסאנס, הצילומים נערכו באתרים אחדים:
על פי האוטוביוגרפיה של פרנקו זפירלי התפקיד של רומיאו הוצע בתחילה לפול מקרטני.
פסקול הסרט
יצאו לאור שתי גרסאות של פסקול הסרט, שנכתב על ידי נינו רוטה.
במיוחד התפרסם השיר "What Is a Youth" ללחנו של רוטה, מילים של יוג'ין וולטר, בביצוע גלן וסטון, המושר בסרט על ידי טרובדור ושלחנו הוא נעימת הנושא של הסרט.
טרול (אינטרנט)
המונח טרוֹל נפוץ בסלנג האינטרנט ומתאר גולש המפיק הנאה מפעולות שלהוב ברשת כגון פרסום תגובות סרק, שימוש עקבי בעוקצנות, פיצוץ דיונים ענייניים, והשחתת תוכן.
הגדרה רחבה יותר של המונח כוללת גם התחזות לגולשים אחרים ברשת והספמה (שליחת הודעות רבות בזמן קצר, בפרט לפרסום שירותים ומוצרים שונים, לעיתים תוך כדי ההתחזות).
הפעילות המיוחסת לטרולים נקראת "הטרלה" (באנגלית: Trolling).
יש הטוענים כי במקרים מסוימים, פעילות טרולים עלולה לסכן את עצם קיומה של קהילה אינטרנטית בכך שהם פוגעים הלוך ושוב בתמורות הטבעיות שבה ומונעים את פוריותה.
"הטרלה הפוכה" היא האשמה של גולש אחר שהוא טרול, במטרה להשפיל אותו ולהפוך את דבריו לחסרי משמעות, כדי שלא יקבל התייחסות הולמת מהחברים האחרים בדיון.
אימפריה
אימפריה (מהמילה הלטינית imperium – סמכות עליונה) או קיסרות היא ריבונות פוליטית, למשל מדינה, השולטת על שטחים נרחבים בהם מתגוררות אוכלוסיות השונות מבחינה אתנית ותרבותית ממרכזה השלטוני.
טרול (אינטרנט)
מאפייני הטרול
הטרול הטיפוסי עסוק בחרחור ריב ומדון. על פי רוב הוא יעשה זאת על ידי הכנסת תוכן שגוי או תוכן שיעורר אנטגוניזם בקרב הגולשים. במקרים קיצוניים יפעל לשיבוש פעילות והרס אתרי התוכן השונים. הטרול נוהג לעורר מהומות וויכוחים במרחב האינטרנטי: בפורומים, בצ'אטים, בבלוגים וברשתות חברתיות שונות. הטרולים משולחי רסן בהתבטאויותיהם בדפי רשת, ואפשר להניח ש"בחיים האמיתיים" - פנים אל מול פנים - לעולם לא היו מעזים ומסוגלים להתנהג כך. בפסיכולוגיה, אפקט זה נקרא אפקט הדיס-אינהיבציה המקוון. האנונימיות היא מקור כוחם ובה טמונה התעוזה שלהם, הסלנג הנפוץ באינטרנט הישראלי לאדם מסוג זה הוא "עבריין מקלדת".
אימפריה
הדרך העיקרית בה נוצרות אימפריות היא יציאה של מדינה למסע כיבושים של שכנותיה. כך, למשל, האימפריה הרוסית נוצרה מהשתלטות רוסיה על פולין, סיביר וקרים. דרך אחרת להיוצרות אימפריה היא מסע ימי לגילוי ארצות שקל להשתלט עליהן. כך למשל נוצרו האימפריה הבריטית, האימפריה ההולנדית, האימפריה הספרדית והאימפריה הפורטוגזית. סופן של רוב האימפריות היה התפרקות כתוצאה מסיבות שונות כמו מרידות, סכסוכים פנימיים על נושאים כגון ירושה, התפוררות כלכלית, כיבוש על ידי אימפריות אחרות ולחצים בינלאומיים. אפשרות אחרת היא מיזוג תרבותי ואתני של האוכלוסיות באימפריה, כך שהאימפריה, ברובה, הופכת למדינה. למרות זאת, כיום ישנה מדינה אחת שעדיין משתמשת במונח אימפריה - יפן.
טרול (אינטרנט)
מאפייני הטרול
חוקרים מאוניברסיטת מאניטובה ומאוניברסיטת ויניפג בקנדה מצאו כי "טרולים ברשת חשים שמחה לאיד מהמצוקה של אחרים" ומצאו שהם מציגים, הרבה יותר מאנשים אחרים באינטרנט, מאפיינים של נרקיסיזם, פסיכופתיה ומקיאווליזם.
אימפריה
סוגים שונים של אימפריות – הדיקטטורית והמשפטית
ניתן לאפיין את האימפריות בשני אופנים – אימפריות דיקטטוריות ואימפריות משפטיות. בקבוצה הראשונה נמצאת האימפריה האשורית, ההלניסטית, הקרתגית, המונגולית, הספרדית והרוסית. הקבוצה השנייה הופיעה עם רומא והיא כוללת את רומא, ביזנטיון, העבאסית והעות'מאנית, והבריטית. ההבדל בין שתי הגישות מצוי ביחס השונה שלהן לאזרח האימפריה, לחוק ולמבנה האימפריה עצמו. אימפריה דיקטטורית מתמקדת בהשגת שליטה ותו לא. יכולה להיות לה שאיפה להפצה ולקידום של ציוויליזציה מסוימת (ספרד והקתוליות, אלכסנדר מוקדון והלניזם) אבל מעבר למימוש שאיפות אלו היא לא מנסה לבנות את החברה בצורה משפטית מסודרת. עיקר העניין של האימפריה הוא בכוח של השליט מול נתיניו ומול מעצמות אחרות. אימפריה משפטית לעומת זאת מעוניינת בבניית החברה כעניין אוניברסלי. מטרתה להשליט חוק ולבנות מערכת יחוס כלל חברתית. אימפריה כזאת איננה מחייבת תמיכה בדמוקרטיה אבל יכולה לתמוך בליברליזם ובשוק החופשי (האימפריה הבריטית) או בחוק הכללי (האימפריה הרומית). כך השליטו הבריטים סחר חופשי בכל רחבי האימפריה וכך השליטו העות'מאנים את החוק המוסלמי בכל רחבי האימפריה העות'מאנית. בדיקה היסטורית של אימפריות מחייבת בדיקה של המטרות של השליטים ומערכות היחסים שהושלטו באימפריה.
טרול (אינטרנט)
מאפייני הטרול
הם אדישים לביקורת של גולשים אחרים ולפנייה ללבם. אין בהם סממני הקשבה, הבנה והיגיון - הם מפיקים הנאה מהנזק וההרס שהם זורעים במרחב האינטרנטי. ישנם פסיכולוגים הסבורים, שההדים הרבים ותשומת הלב שהטרולים זוכים להם בעקבות הנזק שנגרם על ידם ברשת, יחזקו אותם להמשיך בהתנהגותם ההרסנית, שכן גם תשומת לב שלילית - היא בכל זאת תשומת לב. טרול הפך לכינוי גנאי נפוץ ולעיתים הוא מכוון גם כלפי אנשים שמביאים דעה לא פופולרית במיוחד בדיון גם אם אינם מנסים להכעיס מי מהמשתתפים. תופעת הטרולים ברשת הפכה לתופעה שכיחה ולפיכך מרבית הגולשים אינם מייחסים חשיבות יתרה לפועלם ואף לרוב מגלים אדישות לפעילותם עד יעבור זעם. הטרולים מהווים גורם שפוגם בהנאת הגולשים ברשת, שבמקרי קיצון אף עלולים לפרוש מעשייתם בפורומים שונים כתוצאה מהאווירה העכורה והכעס שיוצרים הטרולים.
הטרלה הפוכה
"הטרלה הפוכה", או "הטרלה בכיוון ההפוך", הוא סלנג אינטרנט נוסף ונגדי למונח "טרול", אשר מתאר אדם העושה שימוש במילה טרול במטרה להטריל.
אימפריה
סוגים שונים של אימפריות – הדיקטטורית והמשפטית
על פי רוב בראש אימפריה עמד שליט שנשא בתואר קיסר, ומכאן התרגום העברי למונח אימפריה – קיסרות. אך היו גם אימפריות שנשלטו באופן דמוקרטי על ידי ציבור אזרחים, בדרך כלל אזרחי מדינת המוצא של האימפריה שהיוו חלק קטן מכלל האנשים שהיו נתונים לשלטונה.
טרול (אינטרנט)
מטרת ההטרלה ההפוכה
המונח טרול משמש גם כהטרלה ונעשה בו שימוש על ידי טרולים כנגד אדם שאיננו טרול במטרה להמעיט בהשכלתו, להשפיל ולהפוך את דברי הנאשם לחסרי משמעות וזה כדי שלא יקבל התייחסות הולמת מהחברים האחרים בדיון. על ידי כינוי אדם במושג טרול המאשים מציג את הנאשם כחסר אמינות, מציק ושאין ליחס לו ולידיעותיו חשיבות, בדרך זו המאשים פוסל את השכלתו של הנאשם בנושא הנידון, נותן תוקף לקוי לבקיאותו וזה במטרה ליצור לו תדמית שלילית על החברים האחרים החשופים לדיון במרחב האינטרנטי כדי שגם הם לא יתייחסו לדבריו, ובשיטה זאת המאשים יוצר את תדמית הצודק ואת הנאשם כטועה בלי דיון כלל.
התמודדות עם טרולים ברשת
יש המתמודדים עם טרולים בכך שהם מתעלמים מהם. באופן זה תוכניתו של הטרול תיכשל, ובהיעדר תשומת לב יפנה אל מקומות אחרים בהם יוכל לזרוע הרס ולהשיג את מבוקשו.
ההתייחסות לטרול מכונה "האכלת טרול", ואילו הקריאה להתעלם ממנו היא: "נא לא להאכיל את הטרול" (באנגלית: "Please Do Not Feed The Troll" או PDNFTT).
ניתן גם לערוך, למחוק ולחסום טרולים באמצעות הגבלת תוכן.
שיטות טכניות למניעת טרוליזם
קיימות מספר דרכים, טכניות במהותן, להתמודדות עם טרולים:
מניעי הטרולים בפעולתם
ישנם פסיכולוגים הסבורים שפעילותם של הטרולים מסבה להם ריגוש אינטלקטואלי, הם מקבלים במה ותשומת לב בהיקף עצום של גולשים רבים דבר שספק היה מתרחש בעולם המציאות. הם חשים כוח ועוצמה בעודם משבשים את חייהן של קהילות באינטרנט. פסיכולוגים רבים מניחים כי התנהגותם החברתית אינה נורמטיבית, או שהם סובלים מלקות רגשית כלשהי בכישוריהם החברתיים בעולם האמיתי.
אטימולוגיה
למילה "טרול" יש שני מקורות שונים:
הכינוי "טרול" לגולש אשר עוסק בפעולות שלהוב והתחזות לגולשים אחרים ברשת מקורו במובן הראשון, אולם כל הציורים והדימויים הם בהשאלה של המובן השני. טרול פטנטים, טרול זכויות יוצרים ומושגים דומים מכוונים דווקא למשמעות השנייה.
בתרבות
הטרולים הם נושא מרכזי לאורך העונה ה-20 של סדרת הטלוויזיה המונפשת הסאטירית "סאות' פארק".
נעמי אביב
נעמי אביב מילוא (2 ביולי 1955 - 26 בנובמבר 2013) הייתה אוצרת עצמאית בולטת ומשפיעה בשדה האמנות הישראלית, זוכת פרס האוצרות לשנת 2011 מטעם משרד התרבות. לפני תחילת פעילותה האוצרותית, הייתה עיתונאית ומבקרת אמנות ותרבות. אביב פרסמה כתבות וערכה מדורי תרבות, בעיתונים, במוספים, במקומונים ובמגזינים הבולטים בארץ.
ביוגרפיה
נעמי אביב נולדה כנעמי אברג'יל בכפר נופך ב-2 ביולי 1955. היא הייתה בת הזקונים להוריה, משה ואליס אברג'יל, שעלו ממרוקו לישראל בשנת 1951. תחילה הגיעו הוריה לטבריה, ולאחר מכן התיישבה המשפחה בכפר נופך. האב עבד כסנדלר במפעל לנעליים. האם הייתה עקרת בית שגידלה את ארבעת ילדיהם, ולימים גם טיפלה בנכדיה וגידלה אותם. אביב למדה בבית הספר היסודי של רינתיה וילדותה עברה עליה בסביבה כפרית. לימים עברה המשפחה לפתח תקווה ואביב למדה בתיכון שיין שבנווה עוז.
לימודיה האקדמיים של נעמי אביב נמשכו 10 שנים באוניברסיטת תל אביב בחוגים ללימודים קלאסיים, פילוסופיה, וקולנוע וטלוויזיה, אך היא לא השלימה את חובותיה לסיום לימודי התואר הראשון.
בשנים הראשונות שלאחר שחרורה מצה"ל עבדה אביב כדיילת תעופה בחברת אל-על. בין השנים 1982–1983 החלה את דרכה בעולם השיווק והפרסום כקופירייטרית במשרדי הפרסום "פוגל" ו"או. קיי", ופרסמה סדרת מאמרים על פרסום ב"רחוב ראשי". בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-20, החלה את דרכה כעיתונאית תרבות, כעורכת וכמבקרת אמנות בעיתונים יומיים ובמוספי תרבות במקומונים, ולבסוף כעורכת הראשית של "ליידי גלובס".
בשנת 1990 החלה אביב לעסוק כאוצרת עצמאית של תערוכות אמנות, ובמשך 24 שנים אצרה עשרות תערוכות בישראל ומחוצה לה. המוניטין שצברה הפך אותה לאוצרת מקצועית בתחום ההאמנות העכשווית, המוערכת בישראל ובעולם.
מותה והאוסף האחרון שאצרה
נעמי אביב נפטרה בסתיו 2013 עקב סיבוכים לאחר ניתוח מום בלב. היא הותירה אחריה שתי אחיות, אח ואת בן זוגה הפרופ' דניאל ש. מילוא. בין כותרות העיתונים שהודיעו על מותה בלטה זו של העיתון הארץ: "מתה האוצרת נעמי אביב מילוא, מהדמויות החשובות בשדה האמנות הישראלית. לאחר ניתוח שעברה עקב מום בליבה, נלחמה אביב על חייה בבית החולים איכילוב בחמשת השבועות האחרונים ומתה בגיל 58."
הלווייתה של אביב נערכה ביום ה’ 28 בנובמבר 2013 בבית העלמין קריית שאול.
עידית עמיחי, ראש תחום אמנות פלסטית ומוזיאונים במשרד התרבות צוטטה בכתבה על פעלה של נעמי אביב: “הייתה לה הבנה מעמיקה על עולם האמנות ואת התרומה שלה לאמנים אי אפשר לתאר במילים".
לנעמי אביב היה אוסף גדול של עבודות אמנות ישראליות מכל שנות פעילותה בתחומי האוצרות והכתיבה, שהתייחדה בקשרים הקרובים וארוכי הטווח שפיתחה עם אמנים רבים. יצירות רבות היא קיבלה במתנה מאמנים שאצרה את תערוכותיהם, ואת היצירות האחרות באוסף היא רכשה מאמנים צעירים שהאמינה בהם. בין העבודות באוסף שלה נמנות עבודות של אמנים מובילים ומשפיעים בארץ כמו רפי לביא, אביבה אורי, מנשה קדישמן (שצייר את הדיוקן שלה), לצד תצלומים שמצאה ברחוב.
נעמי אביב נפטרה כשהיא נמצאת בעיצומה של בניית אוסף אמנות ישראלי-פלסטיני עבור קרן לוצ'יאנו בנטון, לו קראה בשם ONE. פרופ' מילוא הוזמן להשלים את בניית האוסף לאחר מותה. האוסף, שהוא חלק מן הפרויקט IMAGO MUNDI, כלל למעלה מ-160 עבודות בפורמט קבוע, והתפרסם בספר: "ישראל/ אחת: אמנים עכשוויים מישראל".
אירועים לזכרה
ב-24 בפברואר 2014, שלושה חודשים לאחר מותה של נעמי אביב, נערך לזכרה במוזאון תל אביב ערב שנקרא: "אוצרות פואטית", על שם מאמר אותו כתבה תחת הכותרת "האפשרות הפואטית של האוצרות", ואשר התפרסם בשנת 2011 בקטלוג תערוכת זוכי פרס משרד התרבות והספורט במוזיאון פתח תקווה. במאמר זה פירטה אביב בהרחבה את תפיסתה האוצרותית, תחת הרעיון של מתן רישיון פואטי למעשה האוצרותי, עליו גם הרציתה בהזדמנויות שונות. "בכל תערוכה יש משהו מאותה הכנסת אורחים נדיבה ומאותו דחף לחבב על הצופה את מלאכת היצירה של מישהו אחר", כותבת אביב במסה זו, "תערוכה, כמו שירה, יכולה להיות אפית ונרחבת ולספר סיפור גדול; לירית ותמציתית ולהביע רגש או נקודת מבט אישית, או דרמטית והיקפית ולהתייחס אל חלל התצוגה כאל במה עליה פועלים האובייקטים כאילו היו דמויות במחזה מדומיין... אוצרות אינה אלא צורה של למדנות המולידה מבע פואטי, אסתטי".
בערב הזיכרון, שיזמו בית הספר לאמנות במכללת ספיר והתוכנית ללימודי אוצרות של הטכניון, בהם לימדה, התכנסו בכירי עולם האמנות בארץ. נשאו דברים לזכרה: מיכל שמיר, ראש בית הספר לאמנות מכללת ספיר, עידית עמיחי מנהלת תחום מוזיאונים ואמנות פלסטית, במשרד התרבות והספורט, נירה יצחקי, הבעלים של גלריה שלוש, האוצרת טלי תמיר, האמנים רועי רוזן, דורון רבינא, האוצרות מעין אמיר, נועם סגל, לאה אביר, האמן יוסף קריספל, ד"ר רפאל זגורי-אורלי, תלמידתה של אביב, איריס פאפו, ובן זוגה של אביב, פרופ' דניאל שבתאי מילוא. במהלך הערב הוקרנו קטעי וידאו מהרצאות ושיחות עם נעמי אביב בעריכת חברתה, הקולנוענית אתי ויזלטיר. הדוברים ציינו קווים לדמותה הבולטת, הייחודית והמשפיעה באמנות הישראלית.
התערוכה נעמי אביב - עבודות מאוסף האוצרת לזכרה הוצגה מ-9 בינואר 2015 ועד 9 בפברואר 2015 בגלריה הלימודית של בית הספר לאמנות במכללת ספיר שבו הייתה מרצה ואוצרת. בתערוכה הוצגו 14 יצירות מתוך האוסף הפרטי של נעמי אביב, בהשראת הדרך שבה הן היו תלויות בביתה. התערוכה נאצרה על ידי סטודנטיות בקורס אוצרות שנה ד' בהנחיית האמנית והאוצרת מעין אמיר, שלדבריה, תערוכת הזיכרון הזמינה לאירוע שבו ניתן היה להרהר על היעדרה של נעמי, באמצעות עבודות אמנות אותן בחרה לאצור אל תוך חייה. הוצאת עבודות האמנות מההקשר הביתי של נעמי אל הגלריה של בית הספר לאמנות שבו לימדה, כתבה אמיר, הבליטה את הטשטוש שבין הפרטי לציבורי, שמתעורר באופן חריף לאחר המוות, ואיפשרה מחשבה נוספת על של מי שבחרה להקדיש את עשייתה למחשבה על אמנות וחברה. – אמרה אמיר, אוצרת התערוכה ושותפתה של נעמי אביב להוראה במכללת ספיר.
פעילות תקשורתית כעיתונאית ומבקרת אמנות
בין תפקידיה הרבים בתקשורת נעמי אביב הייתה עיתונאית תרבות ואמנות, שכתבה, ערכה ופרסמה בעיתונים היומיים ב"מעריב", ו"ידיעות", ובמקומונים "העיר", ו"כל העיר". היא הייתה חברת מערכת בעיתון "ידיעות אחרונות", ובין מקימי המקומון "ירושלים", של הוצאת ידיעות אחרונות, בו היא שימשה כעורכת תרבות ובעלת טור על אמנות. אביב הייתה גם חברת מערכת ב"כל העיר" המקומון של עיתון "הארץ", שערכה את מוסף התרבות שלו, ופרסמה מאמרים על תרבות ב"העיר" וב"כל העיר" המקומונים של רשת שוקן בתל אביב ובירושלים.
בשנים 1994–1997 כיהנה כעורכת הראשית של המגזין החודשי "ליידי גלובס", ובמקביל גם כתבה מאמרים על אמנות בשבועון "שישי תקשורת תרבות" של העיתון "גלובס". היא עבדה עם אדם ברוך במשך כ-15 שנה, בתפקידי עריכה במגוון עיתונים כגון ידיעות, מעריב וגלובס. ובעריכת מוספי סוף השבוע החשובים "שישי" ו-"7 ימים" בעיתונים מעריב וידיעות.הקשר בין השניים היה גם לקשר אוהבים.
פעילותה כאוצרת בשדה האמנות הישראלי
החל מ-1990, אצרה אביב תערוכות יחיד, כמו גם תערוכות נושא קבוצתיות במוזאונים מרכזיים, בגלריות פרטיות ובחללים אלטרנטיביים. אביב אצרה תערוכות יחיד לאמנים רבים, כמו גם תערוכות באמנות העכשווית בנושאים בעלי חשיבות תרבותית, חברתית ופוליטית. הכתיבה הייתה ערך מרכזי בתפיסתה של אביב את תפקיד האוצרת, וחיבוריה, כמו גם סגנון כתיבתה - שילוב של הגות, ביקורת ופרוזה - הפכו לסימני ההיכר של עבודתה. אביב ערכה וכתבה טקסטים לקטלוגים רבים וחשובים, ביניהם של האמנים מיכאל סגן-כהן, פיליפ רנצר, מאיר אגסי, יחיאל שמי ורבים אחרים.
במקביל להיותה אוצרת, פעלה אביב במגוון ערוצים, החל בכתיבה על אמנות, דרך הוראת אמנות עכשווית ואוצרות וכלה בסיקור עיתונאי של תערוכות או פעילות אמנותית במהלך התקופות שבהן שימשה כמבקרת אמנות, או כעורכת מדורי תרבות. היא הייתה אחראית לקידומם ולחשיפתם של אמנים רבים וביתה שימש כמקום מפגש עם אמנים, אוצרים, כותבים ופעילים אחרים בשדה האמנות הישראלי.
על אף שמעולם לא סיימה באופן רשמי תואר גבוה באמנות, למרות השנים הרבות שבילתה במוסדות אקדמיים ובלימוד עצמאי, אביב שימשה כמרצה במוסדות להשכלה גבוהה ולימדה אמנות ואוצרות בבתי הספר המובילים לאמנות בארץ, שבהם טיפחה תלמידות ותלמידים רבים. בין המוסדות שבהם לימדה נמנים בית הספר לאמנות במכללת ספיר בשדרות, בצלאל – המכללה לעיצוב ואמנות בירושלים, המכון הטכנולוגי בחולון, התוכנית לאוצרות בלימודי ההמשך של הטכניון בתל אביב ו"הסטודיו" ברעננה. אביב הייתה ידועה אף בסיורים שהעבירה לקבוצות רבות במוזיאונים ובגלריות, ובהרצאותיה על אמנות ואוצרות בימי עיון ובמסגרות אחרות.
פרסים
נעמי אביב זכתה בפרס האוצר לשנת 2011 מטעם משרד התרבות והספורט, על פעילותה האוצרותית העשירה והבולטת בשדה התרבות הישראלי. חבר השופטים לפרס כלל את ד"ר מרטין וייל, הגב' עדנה מושנזון, הגב' טלי תמיר והגב' עידית עמיחי כמשקיפה מטעם משרד התרבות והספורט. מנימוקי חבר השופטים לזכייתה בפרס:
פרויקטים ותערוכות שאצרה בישראל
2003–2004 2005 2005-2006 2006 2007
הוראת אמנות ואוצרות במוסדות להשכלה גבוהה ובבתי ספר לאמנות
נעמי אביב שימשה כמרצה במוסדות רבים להשכלה גבוהה, ובמקביל הנחתה סיורי אמנות רבים בגלריות ובמוזאונים. להלן רשימת המוסדות שלימדה בהם אמנות או אוצרות.
מרד גטו ורשה
מרד גטו ורשה (19 באפריל – 16 במאי 1943, י"ד בניסן - י"א באייר ה'תש"ג) היה המרד היהודי הגדול ביותר שפרץ בתקופת השואה, והפך לסמלה המובהק של ההתנגדות היהודית בשואה. התקוממות הלוחמים היהודים בתוך גטו ורשה בפולין הכבושה הייתה ניסיון נואש למנוע מהנאצים לשלח את שארית אוכלוסיית הגטו למחנה ההשמדה טרבלינקה, או לפחות למות תוך כדי לחימה.
על אף האמצעים הדלים שעמדו לרשותם, הצליחו המורדים לגרום אבדות לכוחות שהופעלו לדיכוי המרד, לפחות בימים הראשונים שלו, וחיסול גטו ורשה העסיק כוחות נאציים משמעותיים במשך כמעט ארבעה שבועות. המרד היה חסר סיכוי מלכתחילה, והסתיים בהחרבתו של הגטו, ובגירוש התושבים שנותרו בחיים למחנות ההשמדה. מרבית הלוחמים שהשתתפו במרד נהרגו במהלכו, מיעוטם הצליח להיחלץ מהגטו בדרכים שונות ולהמשיך ללחום במחתרת נגד הנאצים.
מרד הגטו
בשנת 1940 החלו השלטונות הגרמניים בפולין הכבושה לרכז את אוכלוסיית היהודים בפולין, שהוערכה ביותר משלושה מיליון איש, במספר גטאות צפופים, שהוקמו בכמה ערים גדולות. הגדול שבהם היה גטו ורשה, שבו רוכזו סביב 300–400 אלף בני אדם בשטח של 3.4 ק"מ רבועים במרכזה של ורשה, אשר הוקף בחומה. עקב הצפיפות והתנאים הקשים ששררו בגטו, אלפי יהודים מתו ממחלות ומרעב בתוכו, עוד לפני שהחלו השילוחים הגדולים מהגטו לטרבלינקה.
מרבית השילוחים ("אקציות") נערכו במסגרת ה"אקציה הגדולה", שהייתה חלק ממבצע ריינהרד, בין 23 ביולי ל-21 בספטמבר 1942. מעט לפני תחילת האקציות, "קצין היישוב מחדש", שטורמבאנפיהרר (רב-סרן) הרמן יופלה זימן לפגישה את המועצה היהודית של הגטו – היודנרט, והודיע למנהיגה אדם צ'רניאקוב על ה"יישוב מחדש במזרח". צ'רניאקוב התאבד ברגע שנודע לו על מטרתה האמיתית של תוכנית היישוב מחדש. 300-254 אלף מתושבי הגטו נרצחו בטרבלינקה במהלך ה"אקציה הגדולה" שנמשכה כחודשיים, ומפקדה היה אוברפיהרר פרדיננד פון סמרן-פרנקנג, מפקד האס-אס והמשטרה באזור ורשה (מחליפו בתפקיד היה יירגן שטרופ, שנשלח על ידי היינריך הימלר ב-17 באפריל 1943. שטרופ החליף את פון סמרן-פרנקנג בעקבות אי הצלחתו של האחרון לדכא את המרד בגטו).
עם התחלת השילוחים מהגטו, פעילי תנועת ההתנגדות היהודית בגטו החליטו שלא לצאת כנגד הוראות האס-אס, מתוך אמונה שהיהודים נשלחים למחנות עבודה ולא אל מותם. עד לסוף ינואר שנת 1942 הובאה האמת לידיעתם של תושבי הגטו, שהשילוחים היו חלק מתהליך השמדה. למשל, רחל לאה שרנקה, למרות שהייתה לה תינוקת בת שנה, נשלחה בינואר 1942 להעיד על הרצח בפונאר ולעורר את המרד בוורשה. השליחה שהבריחה אותה לגטו הייתה חייקה גרוסמן ובהגיע לגטו ורשה היא הפיצה את דבר הרצח השיטתי של הנאצים. בעקבות עדויות אלו, קיבלו רבים מהתושבים שנשארו בגטו את ההחלטה למרוד או לברוח.
עד תחילת המרד התהוו בגטו שני ארגוני התנגדות יהודים לכוחות הנאציים:
כוחות ההתנגדות
למרות העובדה כי לשני הארגונים הייתה אותה מטרה - למרוד בנאצים, ככל הנראה מעולם לא שיתפו פעולה, בשל הבדלים אידאולוגיים (אצ"י השתייך לזרם הרוויזיוניסטי, ואילו האי"ל לזרם הסוציאליסטי). שני הארגונים פעלו בגטו. לפי הערכות זהירות האי"ל היה גדול יותר מבחינת מספר אנשיו, ואילו האצ"י היה מצויד ומיומן יותר בשימוש בכלי נשק. היו ניסיונות הידברות בין הארגונים, אולם הם כשלו. לפי מסמכי יד ושם, טענו אנשי האצ"י כי לא הורשו להתקבל לארגון אי"ל כקבוצה, אלא כיחידים בלבד, ולכן סירבו להצטרף. לדברי אנשי האי"ל, הסיבה לאי-שיתוף הפעולה נבעה מתביעתם של אנשי האצ"י לקבל את תפקידי ההנהגה, מכיוון שהיו מנוסים יותר מבחינה צבאית. ניסיונם האחרון לשיתוף פעולה היה יום לפני פרוץ המרד.
אצ"י
בתחילת 1940 קם בגטו ורשה הארגון הצבאי היהודי (אצ"י), בפולנית: Żydowski Związek Wojskowy, ŻZW, אשר רבים מאנשיו היו רוויזיוניסטים. אנשיו הגיעו מקרב תנועת בית"ר, ברית החייל, תנועת הצה"ר, השומר הצעיר ובני עקיבא, אך היו בו אחרים ללא שיוך מפלגתי מוגדר, בעיקר צעירים מקרב מעמד הבורגנות בוורשה. מנהיגיו היו:
סיוע פולני
הסיוע מחוץ לגטו היה מוגבל, אך ה"ארמייה קריובה" וה"גוארדיה לודובה", יחידות מהמחתרת הפולנית, תקפו כוחות גרמניים ליד חומות הגטו וניסו להבריח פנימה נשק, תחמושת, אספקה והוראות. גם האצ"י קיבל נשק מיחידה קטנה של ה"ארמייה קריובה", כולל מספר כלי נשק אוטומטיים. כמו כן סייעה המחתרת הפולנית בהעברת מידע ובשידורי רדיו, ומאוחר יותר מספר לוחמים ומפקדים מאי"ל ברחו מהגטו דרך מערכת הביוב בעזרת המחתרת הפולנית.
כך מעיד הדו"ח שנכתב על המרד על ידי המפקד הגרמני יירגן שטרופ:
מהלך הלחימה
ב-18 בינואר 1943 החל גל השילוחים השני מהגטו, שהוביל להתקוממות החמושה הראשונה שנראתה בגטו: קבוצת יהודים שיועדו למשלוח פתחו באש על השומרים ונמלטו לפני העלייה לרכבות. חברי היודנראט לא שיתפו פעולה עם הנאצים, והמשטרה המקומית לא הצליחה לכפות על היהודים לעלות לרכבות. בשעה שמשפחות יהודיות התחבאו בבונקרים מאולתרים, לוחמים משני הארגונים התקוממו ובאו במגע-אש ישיר עם הגרמנים, שנכנסו לגטו במטרה לחפש אחר הבורחים. הארגונים ספגו פגיעות קשות, אך גם בין שורות הגרמנים היו נפגעים והרוגים, והשילוחים מהגטו נעצרו במהירות. באקציה נשלחו מהגטו רק כ-5,000 יהודים, במקום ה-8,000 שתכנן גלובוצ'ניק.
בערב פסח, י"ד בניסן תש"ג, 19 באפריל 1943, נכנסו הכוחות הגרמניים לגטו. מטרתם הייתה להשלים בתוך שלושה ימים את תהליך השילוח שנקטע, אך נפלו למארב שהוצב להם על ידי המורדים. המורדים ירו על החיילים הגרמניים וזרקו עליהם בקבוקי תבערה ורימוני יד מתוך סמטאות, פתחי ביוב וחלונות. ארגון אי"ל, בפיקודו של מרדכי אנילביץ', נלחם בעזרת טקטיקת צליפה-נסיגה על ידי חוליות חמושות ניידות. האצ"י, לעומתו, התבסס יותר על עמדות קבועות בבנייני הגטו, וזאת מאחר שהיה מצויד בחימוש כבד יותר. הכוחות הגרמניים ספגו אבדות והתקדמותם בגטו נעצרה. שני כלי רכב משוריינים גרמניים עלו באש. בעקבות כישלונו מול המורדים, פוטר מפקד האס-אס והמשטרה של ורשה, פון סמרן-פרנקנג, והוחלף על ידי יירגן שטרופ. שטרופ דחה את הצעתו של קודמו בתפקיד להפציץ את הגטו מהאוויר בעזרת מפציצים שחנו בקרקוב, והעדיף לתכנן מתקפה קרקעית מאורגנת וחמושה יותר.
אחר הצהרים של אותו היום, טיפסו שני נערים לגג בית מטה האצ"י שעמד בכיכר מוראנובסקי והניפו שני דגלים: דגל פולין האדום-לבן ודגל אצ"י הכחול-לבן. הדגלים התנופפו על גג הבניין במשך ארבעה ימים, ונראו היטב מרחובות ורשה שמחוץ לגטו: כך ידעו כי היהודים היו הראשונים שבפומבי הניפו את נס המרד נגד הנאצים וכי הצליחו להחזיק בכיכר מוראנובסקי. רק לאחר קרב קשה שארך ארבעה ימים הצליחו החיילים הנאצים להשתלט על הבית ולהסיר את הדגלים. כך כתב שטרופ:
בבוקר 20 באפריל ניתן ללוחמים אולטימטום להניח את נשקם ולהיכנע עד השעה עשר בבוקר, אשר נדחה על ידי מגיני הגטו. כוחותיו של שטרופ החלו לשרוף באופן שיטתי את הבתים, בלוק אחר בלוק, בעזרת להביורים ובקבוקי תבערה, וכמו כן פוצצו מרתפים ותעלות ביוב. "הובסנו על ידי הלהבות, לא על ידי הגרמנים", העיד מארק אדלמן. "ים הלהבות הציף את הבתים והחצרות. ...לא היה אוויר לנשימה, רק עשן שחור ומחניק וחום בוער שקרן מהקירות האדומים מחום וממדרגות האבן הלוהטות". כאשר נמלטו הלוחמים מן הקומות העליונות הבוערות אל הבונקרים התת-קרקעיים, כילתה השרפה שמעל את אספקת החמצן שמתחת, והפכה את הבונקרים למלכודות חנק. החיילים הנאצים הזרימו גזים רעילים לתעלות הביוב, והמסתתרים שנאלצו לצאת מן המסתור נורו למוות.
בשעה שהקרב המשיך בתוך הגטו, קבוצות מחתרת פולניות חתרו למגע עם הגרמנים מחוצה לו, אך השפעת פעולות אלה הייתה מוגבלת. בין 19 ל-23 באפריל המחתרת הפולנית נלחמה עם הגרמנים בשש נקודות שונות, על ידי תקיפת עמדות שמירה ומוצבים גרמניים.
בשיאה של התופת, בימים ה-27 ו-28 לחודש, התרחש הקרב העז ביותר של האצ"י, בכיכר מורנובסקי. במיוחד מבניין מספר 2 בכיכר, אש הקלעים בכוחות הגרמניים הייתה מדויקת ולפרקים בלמה את התקפתם.
הכיכר נפלה לבסוף, אך ניצולים מקרב הלוחמים המשיכו לפגוע בסיורים שעברו ברחובות. ב-6 במאי נהרג ליאון רודל בקרב מחוץ לגטו. ב-11 במאי נהרגו שאר הלוחמים ששרדו, וכפי הנראה בהם מפקדם פאוול פרנקל.
מערך ההגנה של הגטו החל לקרוס. לוחמים ששרדו בלחימה עם הגרמנים ואלפים מתושבי הגטו מצאו מקלט בתעלות של מערכת הביוב ובמקומות מסתור רבים שהיו פזורים בין החורבות. הגרמנים השתמשו בכלבים כדי למצוא את הבונקרים, וזרקו פנימה פצצות עשן בשביל לגרום למתחבאים לצאת, או שהציפו את הבונקרים, או שפשוט פוצצו אותם. עדיין נותרה רוח לחימה בגטו: מספר לוחמות שנתפסו בבונקר השיבו באש אקדחים ורימוני יד, לאחר שלכאורה נכנעו. כמו כן היו מספר עימותים בין קבוצות קטנות של מורדים ופטרולים גרמניים בלילות.
ב-8 במאי, הגרמנים גילו בונקר גדול ברחוב מילא 18, שהיה המפקדה הראשית של אי"ל. רובה של שארית הנהגת הארגון ועשרות מורדים אחרים סירבו להיכנע לגרמנים: בוצעה התאבדות המונית על ידי בליעת גלולות ציאניד. בין ההרוגים היה גם מפקד אי"ל מרדכי אנילביץ'. סגנו, מארק אדלמן, ועוד כמה עשרות לוחמים הצליחו להימלט אל הצד הארי בעזרת לוחם האי"ל שמחה רותם (קאז'יק) כמה ימים לאחר מכן.
ב-10 במאי, שמואל זיגלבוים, מנהיג "הבונד" וחבר במועצה הלאומית של הממשלה הפולנית הגולה, התאבד כמחאה לאדישות בעלות הברית. במכתב הפרידה שלו, כך כתב:
הגטו החזיק מעמד כארבעה שבועות עד לחיסולו הטוטאלי. דיכוי המרד הסתיים באופן רשמי ב-16 במאי 1943, עם הריסת בית הכנסת הגדול של ורשה. שטרופ עצמו היה זה שפוצץ את בית הכנסת במופע ראוותני, אשר תמונותיו נשלחו למפקדו היינריך הימלר בברלין כאות וסימן לחיסול החיים היהודיים בוורשה, ושטרופ דיווח למפקדו פרידריך וילהלם קריגר כי "גטו ורשה איננו עוד".
יותר משנה לאחר דיכוי המרד בגטו, ב-1 באוגוסט 1944 פרץ מרד ורשה במהלכו התקוממה המחתרת הפולנית בעיר נגד הכובש הנאצי, כחלק ממבצע סופה. המרד נמשך חודשיים ודוכא באכזריות על ידי הנאצים. כ-200 אלף פולנים – רובם אזרחים – נהרגו, וכ-85% מבתי העיר נהרסו. חלק מהמורדים היהודים ששרדו במרד בגטו השתתפו גם במרד זה.
מספר ההרוגים
13,000 יהודים נהרגו בגטו במהלך המרד (כ-6,000 נשרפו בעודם חיים או שמתו משאיפת עשן). שארית התושבים, כ-50,000 במספר, נלכדו והועברו למחנות ריכוז והשמדה, שהעיקרי בהם הוא מחנה טרבלינקה.
כך נכתב בדיווחו של שטרופ לקרוגר, ב-16 במאי 1943:
ישראל גוטמן, היסטוריון וחוקר שואה שהשתתף בעצמו במרד, טוען ש: "המספרים של שטרופ (16 הרוגים, 85 פצועים) לא יכולים להדחות מכל וכל, אך סביר שרשימתו לא הייתה שלמה, או חפה משגיאות. סביר להניח שהסתירו מהנייר רבים מההרוגים הגרמניים, אך עם זאת, גם מספר ההרוגים הגרמנים שצוטט על ידי מספר מקורות יהודיים בוודאי גבוה מן האמת". חוקר אחר, ראול הילברג, כן נוטה לקבל את המספרים הגרמניים הרשמיים. מצד שני, בדו"ח של שטרופ ישנן הגזמות פראיות במספר ההרוגים מצד המורדים, ובהערכת כוחם.
מורשת מרד גטו ורשה
לאחר קום מדינת ישראל, רצו לייחד את יום השנה לפרוץ מרד גטו ורשה כיום הזיכרון לשואה ולגבורה. אולם המרד בוורשה פרץ ב-19 באפריל 1943, י"ד בניסן ערב חג הפסח ה'תש"ג, וערב חג הפסח איננו תאריך מתאים ליום זיכרון לאומי. לבסוף הוחלט בשנת 1951 לקבוע את כ"ז בניסן - תאריך שהוא שישה ימים לאחר תום חג הפסח - עדיין קרוב לתאריך פרוץ מרד גטו ורשה, ושבוע לפני יום הזיכרון לחללי צה"ל. אמנם, חלקים מהציבור הדתי הסתייג מקביעת יום זיכרון בחודש ניסן, שעל פי ההלכה היהודית אסור לקיים בו ימי צום ותענית. התנגדות זו הביאה לנתינת דגש גדול יותר ליום הזיכרון שכבר נקבע על ידי הרבנות הראשית לישראל בעשרה בטבת. עם זאת, סמליותו הדתית של התאריך באה לידי ביטוי בכך שהוא חל בימי ספירת העומר שהם ימי אבל לעם ישראל. סמליותו הלאומית באה לידי ביטוי בכך שהוא חל שמונה ימים לפני יום העצמאות ובכך מדגיש את המעבר של הלאום היהודי "משואה לתקומה".
במרץ 2012, 69 שנים לאחר המרד, הוצב שלט הזיכרון לזכר הגיבור מנהיג ארגון אצ"י פאוול פרנקל, במקום בו נספה. בטקס השתתף שר החינוך גדעון סער. ההחלטה להציב שלט זיכרון לזכרו התקבלה לאחר שראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ביקש זאת מראש ממשלת פולין, דונלד טוסק, במהלך מפגש ממשלות ישראל ופולין, שהתקיים בפברואר 2011.
כמו כן, נקראו על שמו של פאוול פרנקל כיכרות בהרצליה, ברמת-גן, בלוד, ברחובות, בבאר שבע ובכפר סבא. ב-2 באפריל 2013, במלאת 70 שנה למרד גטו ורשה, הוציא השירות הבולאי בול דואר המציין את לחימת אצ"י במרד, ועליו ציור דמותו של פאוול פרנקל וציון שמו.
קיבוץ יד מרדכי קרוי על שמו של הגיבור מרדכי אנילביץ', מנהיג האי"ל.
קיבוץ לוחמי הגטאות הוקם ברובו על ידי לוחמי הגטו ששרדו, ביניהם יצחק צוקרמן, צביה לובטקין וחווקה פולמן-רבן. בקיבוץ עומד מוזיאון בית לוחמי הגטאות, העוסק בהנצחת השואה בכלל ובהתנגדות היהודית בזמן השואה בפרט. הקיבוץ והמוזיאון עורכים מדי שנה ביום הזיכרון לשואה ולגבורה טקס, בו משתתפים מאות אנשים, ביניהם חניכי תנועות הנוער.
תנועת הנוער העובד והלומד מקדישה חלק נכבד מן המסע התנועתי לפולין, שכותרתו "המסע לגילוי שורשי המהפכה הציונית ומרד תנועות הנוער - שואה וגבורה", ללימוד האתוס של מרד גטו ורשה. ההיגיון החינוכי של המסע מלווה את התפתחותה של התנועה הציונית בגולה, ומגיע לשיאו באירועי המרידות בגטאות וההתנגדות היהודית בתקופת השואה. כמו כן, עוסק המסע בהנצחת פעילות הארגון היהודי הלוחם וחבריו בגטו ורשה ובמקומות אחרים בפולין בתקופת השואה.
ל-25 מלוחמי מרד גטו ורשה הוענק בשנת 2011 אות הוקרה מטעם מדינת ישראל.
מבשלת שיכר לאומית
היסטוריה
קבוצת משקיעים בראשות לואיס הרצברג מניו יורק ייסדה בשנת 1952 בנתניה מבשלת בירה בשם "מבשלת שיכר לאומית". הייצור במפעל החל באמצע 1953.
מבשלת שיכר לאומית גדלה במהירות וכבשה לעצמה מקום של כבוד בשוק המקומי. היה זה המפעל הראשון שהוקם באזור הדרומי של נתניה שהתפתח מאוחר יותר לאזור התעשייה קריית ספיר. היה זה עוד לפני שהוקמו השכונות הדרומיות של העיר. על גג המפעל ניצב במשך שנים בקבוק בירה אביר ענק עשוי מתכת בגובה של 8 מטר. הבקבוק סימל את הכניסה לנתניה לכל המגיעים מדרום על רקע החולות. את הבקבוק ייצר תושב נתניה, המסגר שלמה עמבר.
בשנים 1961–1965 שודרג המפעל ויכולת הייצור שלו שודרג ל-15 מיליון בקבוקים לחודש.
באמצע שנות ה-70 התחרו משה בורנשטיין, מנכ"ל ובעלים של "טמפו", ומוריי גולדמן, איש עסקים יהודי-קנדי, על רכישת "מבשלת שיכר לאומית", ולאחר מאבק זכה גולדמן ורכש את החברה. בשנת 1977 נסגר המפעל בבת ים, וקווי הייצור שלו הועברו למפעל בנתניה. הוא הוביל למודרניזציה של המפעל, ובנוסף יזם השקעות של החברה בתחומים אחרים, אך השקעות אלה כשלו. החברה הקימה במצפה רמון מפעל פלסטיק לייצור ארגזים לבקבוקים ומוצרים נוספים.
בשנות ה-80 ייצרה החברה בישראל את בירה "באדוויזר", בזיכיון מטעם חברת אנהאוזר-בוש, אך ייצורה הופסק עקב סכסוך בין החברה האמריקאית לחברה צ'כית על זכויות השימוש במותג "באדוויזר".
בשנת 1985 העמיד גולדמן למכירה את "מבשלת שיכר לאומית", אך עקב משקעי העבר לא הסכים למכור אותה ל"טמפו". החברה נמכרה למשפחת בנדהיים מארצות הברית. לאחר זמן קצר מכרה משפחת בנדהיים את המפעל ל"טמפו", בראשותו של משה בורנשטיין.
מניעת תחרות
באמצע שנות ה-60 החלה החברה לייצר גם משקאות קלים, תחת המותג "גולדסן". יצרני משקאות קלים טענו שהחברה מתנה אספקת בירה ברכישת משקאות קלים מתוצרתה, ובעקבות זאת פרסם שר המסחר והתעשייה, יוסף ספיר, צו האוסר זאת. בשנת 1983 פעלה החברה למנוע ייבוא בירה לישראל בטענה שהיא מובאת במחירי היצף.
מוצרים
בחיפוש אחר שם לבירה החדשה שתייצר המבשלה, הוכרזה תחרות להמצאת שמות, כשאחת הדרישות היא שהשם יהיה בעל משמעות בעברית ובאנגלית. אחד השמות שהוצעו היה שיא-ביר ובאנגלית SEE BEER. השם הזוכה היה "אביר" ובאנגלית A BEER. השם הוא בעל ארומה נוסטלגית לימי המנדט, אז החיילים הבריטים שהוצבו בארץ ורצו להרוות את צימאונם בברים הספורים שהיו אז בארץ ביקשו a beer מה שנשמע למוכרי הבירות כ"אביר". כך התגלגל השיבוש בין השפות למותג המוביל של "מבשלת שיכר לאומית".
מבשלת שיכר לאומית ייצרה כמה סוגי בירה תחת המותג "אביר". בירה אביר הרגילה נמכרה עם תווית אדומה, וגרסת המאלט שלה נמכרה עם תווית ירוקה. בנוסף שווקו "אביר רויאל" (משנת 1962), "אביר דה לוקס" ו"אביר אקסטרא". אחת מהסיסמאות של הקמפיינים של אביר הייתה "אין מעל - אביר רויאל".
בשנת 1960 החלה החברה לייצר משקה קל בשם "פפ", העשוי מלתת, אורז, כשות וחומרים נוספים. ייצור המשקה נפסק לאחר שנים אחדות.
בשנת 1964 השיקה מבשלת שיכר לאומית במסגרת קרטל הבירה הישראלית, את בירה מכבי.
אמלודיפין
אמלודיפין (Amlodipine) היא תרופה השייכת למשפחת התרופות מסוג חוסמי תעלות סידן ומסווגת כחוסמת תעלות סידן מסוג דיהידרופירידינים בדומה לניפדיפין ולרקנידיפין.
אמלודיפין משווקת בישראל כתרופה בודדת בשמות המסחריים אמלו (אוניפארם), נורווסק (פייזר) ואמלודיפין-טבע (טבע). אמלודיפין משווק גם בשילוב עם ואלסרטן בשמות המסחריים דופלקס (אוניפארם) ואקספורג' (נוברטיס). ואלסרטן היא תרופה השייכת לתרופות ממשפחת חוסמי הקולטן לאנגיוטנסין II. השילוב בין שתי התרופות נחקר במחקרים קליניים ונמצא יעיל כטיפול משולב ביתר לחץ דם גם כשניתנו כקו ראשון לטיפול.
אמלודיפין יעילה בהורדת לחץ הדם הסיסטולי, ולכן היא יכולה להתאים גם למטופלים עם לחץ דם סיסטולי מבודד, ששכיח בעיקר אצל קשישים.
יתרונה הנוסף של אמלודיפין הוא זמן מחצית חיים ארוך (30–50 שעות) מה שמאפשר מתן בטוח שלה ללא שינויים חדים בלחץ הדם. שינויים חדים בלחץ הדם על פני יממה תוארו בעיקר עם חוסמי תעלות סידן מסוג דיהידרופירידינים בעלי טווח פעילות קצר, כגון ניפדיפין בפורמולה בשחרור רגיל. שינויים חדים עלולים להחמיר את מצב השליטה על לחץ הדם ולגרום לתמותה גדולה יותר. לאמלודיפין אין השפעה לרעה על תמותה או החמרה בלחץ הדם.
התוויות
אמלודיפין מותווית בישראל לשימוש בהתוויות הבאות:
בשילוב עם ואלסרטן, אמלודיפין מותווית לטיפול ביתר לחץ דם.
התוויות נגד ואזהרות
אין להשתמש באמלודיפין אם ידועה רגישות יתר לאמלודיפין או לאחד מהמרכיבים בתרופה.
יש להיזהר במתן אמלודיפין במצבים הבאים:
תופעות לוואי
במרבית המקרים אמלודיפין נסבלת היטב עם יחסית מעט תופעות לוואי. תופעת הלוואי העיקרית והשכיחה של אמלודיפין היא בצקות פריפריות (בעיקר באזור הקרסוליים). היא גם עלולה לגרום לבצקת ריאתית, אך בשכיחות נמוכה יותר.
מינונים גבוהים של התרופה עלולים לגרום לתת לחץ דם.
תגובות בין תרופתיות
אמלודיפין עוברת פירוק בכבד על ידי מערכת ציטוכרום P450, כאשר היא עוברת פירוק בעיקר על ידי האנזים CYP 3A4.
מעכבי האנזים CYP 3A4 (לדוגמה נוגדות פטריות ממשפחת האזולים, תרופות לטיפול בHIV ממשפחת מעכבי פרוטאזות, תרופות אנטיביוטיות ממשפחת המקרולידים, אריתרומיצין וקלריתרומיצין, והתרופות וראפאמיל ודילטיאזם) - עלולים להעלות את הרמות של אמלודיפין בדם ובכך להגביר את תופעות הלוואי של אמלודיפין. יש להימנע או להיזהר משילוב של התרופות האלו עם אמלודיפין.
תרופות המשרות את האנזים CYP 3A4 (כגון Rifampicin, St. John's Wort) עלולות להגביר את הפירוק של אמלודיפין ובכך לגרום לירידה ביעילות התרופה.
אמלודיפין וסימבסטטין הן שתי תרופות המפורקות על ידי CYP 3A4 ולכן הן לעיתים מתחרות ביניהן על הפירוק האנזימטי. המלצת ה-FDA בנוגע לשילוב שתי התרופות, הוא הפחתת המינון של סימבטטין למינון מקסימלי של 20 מ"ג כאשר שתי התרופות ניתנות יחד.
תגובות בין תרופתיות נוספות עלולות להיות עם
תגובות עם מזון
מיץ אשכוליות עלול להעלות את הרמות של אמלודיפין בדם, ולכן מומלץ להימנע משתיית מיץ אשכוליות או אכילת אשכוליות בעת הטיפול באמלודיפין. השפעה זאת לא נצפתה במחקרים, אבל בשל החשש לעלייה בתופעת לוואי כתוצאה מהאינטראקציה, יצרני התרופה ממליצים להימנע משתיית מיץ אשכוליות בעת נטילת אמלודיפין.
אילנה רובינא
אילנה רובינא (10 בפברואר 1934 – 18 באוקטובר 2020) הייתה זמרת, שחקנית ודוגמנית ישראלית, שהייתה פעילה בעיקר בשנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20.
ביוגרפיה
אילנה רובינא הייתה בתם של שחקנית התיאטרון חנה רובינא והמשורר אלכסנדר פן. נולדה בבית החולים הדסה בירושלים, עקב רצונה של אמה, שירושלים תופיע כמקום לידתה בתעודות. לאחר הלידה סבלה אמה מרעלת הריון ונאלצה להמשיך ולשהות בבית החולים כ-5 חודשים. שמה ניתן לה מפני שנולדה בסמוך לט"ו בשבט. אביה לא גר עם אמה לאחר לידתה ואמה התקשתה בטיפול בה. בגיל שלוש שהתה קרוב לשנה יחד עם אמנון מסקין בחברת הילדים בקיבוץ גבע, כיוון שאמה יצאה עם להקת הבימה לשני סיבובי הופעות בחו"ל. בקיץ 1940 שלחה אותה אמה לירושלים מפחד ההפצצות האיטלקיות. רובינא התגוררה אצל משפחה אומנת בבית הכרם במשך ארבע שנים. לקראת כיתה ח' נשלחה שוב כ"ילדת חוץ" לקיבוץ גבע, עקב יציאת אמה להופעות בחו"ל. היא שבה לגור עם אמה לאחר שלוש שנים. עקב ציונים נמוכים, פרשה מן התיכון בלי לסיים את הלימודים והתגייסה. בשירותה הצבאי שירתה כקצינה וכרל"שית אלוף.
רובינא שהתה כשלוש שנים במילאנו שבאיטליה, שם, על פי עצת אמה, למדה זמרה קלאסית בלה סקאלה. במהלך לימודיה הכירה את ביל סטוארט, סטודנט אמריקאי שלמד גם הוא זמרה. ב-30 בספטמבר 1956 נישאה לסטוארט בשנתה השלישית התפרנסה מדוגמנות.
לאחר גירושיה מסטוארט חזרה לישראל, המשיכה לעסוק בדוגמנות, והחלה להופיע במועדון התיאטרון. באותה עת יצא לאור להיטה הראשון, "שיר הדרך" ואחריו, "שיר הפילפל" ו"איריסים". היא הצטרפה לתוכניתה הרביעית של להקת "בצל ירוק" ושרה עם שמעון ישראלי את הביצוע המקורי ל"כשאנחנו נצא ביחד" ("השמלה הסגולה"). היא נישאה לאורי זוהר, במאי התוכנית, אך הם נפרדו כעבור שנתיים. טרם פרידתם הספיקו להקליט מספר שירים ביחד. בין היתר, הפזמון "החופש בבית הבראה", שהוקלט לתוכנית הרדיו "שלושה בסירה אחת". בעקבות הצלחתו של השיר הוא צולם לקליפ שבו מופיע בין היתר שמואל רודנסקי שנזכר בפזמון כבדרן שהופיע באותו בית הבראה. באותה תקופה הפכה אילנה רובינא לזמרת פופולרית. בין השירים שהקליטה אז היה להיט נוסף, "ביקשתי אש". בשנת 1960 שיחקה רובינא בסרט "איי לייק מייק" המבוסס על המחזה, לצידם של גאולה נוני, חיים טופול ועוד. באותה שנה הקימה יחד עם אריק איינשטיין את הצמד המוזיקלי "צמד הגפרורים", אשר הופיע והוציא מספר שירים עד שנת 1964.
בשנת 1963 הגיעה רובינא למקום השני ב (Konkurs Sopot Festival 1963) שנערך בגדנסק שבפולין, בפסטיבל השתתפו 39 זמרים מ-24 מדינות, ורובינא שרה את השיר "לילה ועשן".
רובינא נסעה לפריז, כיוון שהוזמנה על ידי יונתן כרמון להופיע במחזמר ישראלי ב"אולימפיה". כרמון היה באותה תקופה המנהל האמנותי של אולימפיה. בעקבות ההופעה זכתה בחוזה תקליטים בצרפת. בפריז הכירה רובינא את איש העסקים גוריון וייסמן, איש עסקים שחי שם, ובנו של יעקב ויסמן. בשנת 1967 נישאה לו, לבני הזוג נולדה הבת, מאיה. באותה תקופה היא שהתה ארבע שנים בצרפת.
בשנת 1970 שבה רובינא לישראל והגיעה למקום הראשון בפסטיבל הזמר החסידי השני עם השיר "יברכך" שאת לחנו כתב דוד וינקרנץ. באותה שנה הופיעה גם בפסטיבל שירי הילדים הראשון, עם השיר "לילך רוצה לקטוף את הירח" למילותיו של יוסי גמזו. ב-1971 יצא בחברת "פונדור" אלבומה הראשון "שני הצדדים" שכלל את הלהיט "לך איתה", שכתבו קובי רכט וקובי אשרת. שירי האלבום, שעובדו על ידי דוד קריבושי, אלכס וייס ואלברט פיאמנטה, כללו גם שלושה לחנים של צביקה פיק לשירים: "אהבה של אבא ואמא" "רק אל לך תלך מהר" והדואט "שבועה" שבוצע עימו. עוד בשנת 1971 הנחתה בקול ישראל ברשת ב' תוכנית בשם "שירי ואני".
בפסטיבל הזמר באפריל 1972 ביצעה את שירה של תרצה אתר ללחן של סשה ארגוב, "בלדה על נערי שגדל" (באותו יום נפטר אביה, אלכסנדר פן, אולם הדבר נודע לה רק למחרת). עוד באותה שנה הוזמנה להקליט שיר חדש ל"תקליט הזהב 72' של להיטון" ובו שרה את "ספני שלמה המלך" למילותיו של נתן אלתרמן וללחן של נעמי שמר. כמו כן שרה בדואט עם יוסי בנאי גרסה עברית של "הגבירה בחום" - שירו של ז'ורז' מוסטקי.
רובינא הופיעה בפני לוחמים במלחמת יום הכיפורים, במסגרת צוות הווי יחד עם מתי כספי, אושיק לוי, פופיק ארנון ואף לאונרד כהן. בעלה השלישי, גוריון וייסמן, נפטר ממחלת הסרטן בשנת 1974. לאחר מכן מיעטה להשתתף במופעים והקלטות, עד שפרשה לחלוטין מעולם הבידור. מאז אמצע שנות השבעים התגוררה בלונדון. בתחילת שנות ה-90 הכירה רובינא באחד הביקורים אצל בתה, מאיה, את רפי וייזר, איש עסקים יליד הארץ, שפעל בלונדון. הוא היה אלמן עם שלושה ילדים. בני הזוג עסקו בנדל"ן - קנו דירות, שיפצו אותן והשכירו או מכרו אותן. עקב הסתבכותו של וייזר בחובות הוא התאבד בבית בני הזוג ב-2005. ביולי 2006, לאחר שעברה סדרת משברים, בהם התאבדותו של בעלה הרביעי והתמודדות עם חובות כספיים גדולים, חזרה רובינא לישראל. זמן קצר אחר כך הקליטה את השיר "ציור ירושלמי" שכתבו חיים קינן ומשה וילנסקי. השיר, שמעולם לא הוקלט לפני כן, נכלל באלבום אוסף משולש משירי וילנסקי, "כלניות וזמר", שיצא בינואר 2007. בדצמבר 2006 יצאה אילנה רובינא במופע משותף עם שחקן התיאטרון שלמה בר-שביט.