cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הספרייה הלאומית של צרפת
BNF-קטלוגים כלליים
הקטלוג הכללי של הספרייה הלאומית הוא הקטלוג הממוחשב הראשי. הוא נגזרת של הקטלוג BN-אופל (BN-Opal), ששימש בעיקרון כמרשם של כל אוספי המורשת. הוא נוצר עבור הספרים שבאו מספריית ההפקדה והרכישות החדשות מאז 1987; לאלו נוספו הרישומים של קטלוג התדפיסים שהומרו מחדש לפורמט דיגיטלי, וכן ההשלמות שלו. מאוחר יותר הוא קיבל לשמו את התוספת "פלוס" (BN-Opale Plus), כשנוספו לו תרומות אחרות: קודם כל פרטי הרישום של המסמכים שהגישה אליהם חופשית באתר טולביאק, אחר כך אלו מהמחלקה האורקולית (כולל המולטימדיה), ולבסוף תדפיסי המחלקות המתמחות מאתרים אחרים.
BNF - ארכיבים וכתבי יד
BNF - ארכיבים וכתבי יד הוא קטלוג אוספי הארכיב וכתבי-היד של הספרייה הלאומית של צרפת. מאז אוקטובר 2007 הקטלוג נגיש באופן מקוון. הוא כולל תיאור אוספי כתבי היד של מחלקת אומנויות הבמה כמו גם של כתבי היד של מחלקת כתבי היד של הספרייה הלאומית, אך אלו האחרונים מצויים עדיין בתהליך בנייה. לאחרונה נוספו אליו גם את כתבי היד של ספריית הארסנל. הקטלוג משתמש בפתקן XML.
מדריך החיפוש בספרייה
מדריך זה מפרט את השלבים למחקר יעיל בספרייה. הוא מציע דרכים לחיפוש וקריאה על פי הצורך: חיפוש מונחה למתחילים, וקורס חינם עבור אחרים. מדריך זה מועשר בקביעות בגיליונות מתודולוגיים אשר מסווגים תחת הסעיף "BNF Miscellanea".
בנק תמונות
לספרייה הלאומית של צרפת בנק תמונות ממנו היא מספקת רפרודוקציות בתשלום. שימוש חוזר בתמונות אלו כפוף גם הוא תמלוגים.
כוח אדם של הספרייה הלאומית
הספרייה הלאומית מעסיקה, בכל סניפיה, כ-2,700 איש בקירוב. שני שלישים מכוח האדם הם עובדי ציבור, שרובם (בערך מחצית מסך העובדים) שייכים למשרד ההשכלה הגבוהה והמחקר. העובדים שאינם עובדי ציבור נחלקים לחצי שמועסקים בחוזה וחצי שמקבלים שכר לפי שעה. האחרונים הם סטודנטים ברובם. נתון זה אינו כולל את כוח האדם שעובד במיזמים פרטיים בזיכיון (עובדי הביטחון, הקפיטריה וכדומה) ואת נציגי מכבי אש של פריז הנמצאים בספרייה באופן קבוע.
קהל
בשנת 2005 הקים או שיפץ המוסד קרוב ל-40,000 כרכים עבור קומת הגן העליונה ו-18,000 כרכים עבור קומת המחקר. הקהל של הספרייה הלאומית מורכב ברובו מסטודנטים: על-פי סקר שנערך בספרייה, מבין הקוראים שמוסמכים להיכנס לאולמות המחקר, כ-60% בקרוב מצהירים שהגיעו "למטרת לימודים", בעוד שבקומת הגן העליונה מצהירים כ-84% שבאו ללמוד. קומת הגן העליונה משמשת בעיקר סטודנטים הלומדים לתארים ראשונים (Licence), ואילו רוב הדוקטורנטים משתמשים באולמות המחקר. תלמידי התואר השני (Master) נחלקים בין הקומות השונות. מורים וחוקרים מהווים את הקבוצה השנייה בגודלה, לאחר הסטודנטים. מעט יותר מ-30% מהקוראים שמוסמכים להיכנס לאולמות המחקר מצהירים שבאו "מסיבות מקצועיות" ורבים מהם מחפשים חומרים במסגרת עבודת ההוראה שלהם. לצד שתי קטגוריות אלו, הספרייה הלאומית עושה מאמצים למשוך אליה את כלל הציבור המשכיל (פחות מ-10% מהקהל שמגיע לאולמות המחקר מצהיר שבא "מסיבות אישיות"), שהוא אחד מיעדיה המקוריים של הספרייה. בקומת הגן העליונה היחסים בין הקבוצות השונות דומים בקירוב, עם 84% סטודנטים.
מעל 80% מהקהל שמקבל אישור מחקר הם בעלי אזרחות צרפתית; מבין הזרים בולטים בנוכחותם אזרחים אמריקאים ואיטלקים.
היחס בין הגברים והנשים שמבקרים בספרייה הלאומית נחלק כמעט שווה בשווה, הן בקומת הגן העליונה והן בקומת המחקר.
את השוני העונתי בתדירות הביקורים בספרייה ניתן לתלות בראש ובראשונה בהרכב הקהל, עם הבדלים בין קומת הגן העליונה לקומת המחקר. המחזור בקומת הגן העליונה דומה לזה של ספרייה אקדמית: תפוסה גבוהה במהלך שנת הלימודים שגוברת ככל שמתקרבת תקופת המבחנים, ונוכחות חלשה של קוראים במהלך יולי-אוגוסט. הנוכחות הדלילה במהלך חודש אוגוסט הביאה את רשויות הספרייה הלאומית לפתוח במבצע נסיוני של כניסות אינדיבידואליות בחינם. בניגוד לכך, קומת הגן זוכה לביקורים דחופים במהלך הקיץ, שהוא התקופה היחידה בה חוקרים ממקומות מרוחקים בצרפת או שמתגוררים בחו"ל יכולים להגיע לפריז: לא נדיר לראות בעונה זו את קומת הגן מלאה כולה. מעבר לנקודת השיא הזו, תדירות הביקורים בחללי המחקר קבועה יחסית.
תדירות הביקורים בקומת הגן העליונה משתנה גם במהלך השבוע, כשהזמנים הצפופים יותר הם ימי סוף השבוע ויום שלישי, בו סגורה ספריית המידע הציבורית שבמרכז פומפידו. לא פעם אתר טולביאק מלא עד גדותיו ביום זה.
תקציב
מבנה תקציב של הספרייה הלאומית של צרפת שונה ב-1 בינואר 2007, והמוסד שילם החל מתאריך זה ישירות כמעט לכל הסגל שלו. בשנת 2008 הסתכם תקציב הספרייה ב-280.6 מיליון אירו. שלושה רבעים מן המשאבים (כ-208,1 מיליון אירו) הגיעו מסובסידיות מן המדינה, שניתנו בעיקר על ידי משרד התרבות. המשאבים העצמיים הסתכמו ב-12.75 מיליון אירו.
ביקורת על הספרייה
הספרייה הלאומית של צרפת זוכה לעיתים קרובות בביקורת. ביקורת זו, שמגיעה מכיוונים שונים, לובתה בעיקר על ידי התקשורת הצרפתית בתחילה. הרעש התקשורתי נחלש, אך חלק מהביקורת נותר עדיין תקף. ניתן לחלק את הביקורת לשלושה נושאים מרכזיים.
ביקורת נגד האיגוד
אחד מגורמי הביקורת הוא איגוד עובדי הספרייה. הספרייה ידעה מספר מאבקים חברתיים, מהם אחד, שהתחולל מספר ימים לאחר חנוכת קומת הגן, התבטא בשביתה ארוכה.
חריסטוס קלפקיס
קריירה כשחקן
חריסטוס קלפקיס התחיל את הקריירה שלו בקבוצת קמפניאקוס היוונית מהעיר סלוניקי. ב-1 ביולי 1992 חתם בקבוצת וריה, אך מיעט לשחק במדי הקבוצה.
ב-1 ביולי 1995 חתם במועדון הכדורגל היווני קלמטה מליגת העל היוונית. הופעתו הראשונה הייתה במחזור הראשון מול OFI כרתים. הוא הופיע 7 פעמים במדי הקבוצה במשחקי הליגה של שנת 1995/96. בעונת 1997/98 הוא קיבל את אפודת השוער הראשון של המועדון, בעונה בה סיימה הקבוצה במקום ה-17 וירדה לליגה השנייה. בעונת 1998/99 הוא עלה עם הקבוצה חזרה לליגה הבכירה.
ב-1 ביולי 2008 חזר לשחק בווריה בליגה השנייה, ובסוף העונה ירד עם הקבוצה לליגה השלישית.
בהמשך שיחק במספר קבוצות למשך תקופה קצרה, ובניהן במקדוניקוס, אנאגניסי גיאנטסה, פונטיון קתריני ואירקליס סלוניקי.
ב-2012 חזר לקמפניאקוס בה שיחק בנוער, וב-1 ביולי 2013 הכריז על פרישה בגיל 39.
קריירת אימון
ב-9 במרץ 2016 הצטרף לצוות האימון של ולדימיר איביץ' בפאוק סלוניקי כמאמן השוערים של הקבוצה, ועזב ב-30 ביוני 2017 יחד עם פיטורו של איביץ'.
ב-1 ביוני 2018, אחרי החתמתו של איביץ' במכבי תל אביב, הוכרז שקלפקיס יצטרף לצוות האימון של הקבוצה כמאמן השוערים, עד יולי 2020.
ביוני 2022 חזר קלפקיס למכבי תל אביב כמאמן השוערים.
ספרות יוון העתיקה
ספרות יוון העתיקה הוא מונח המתייחס לספרות שנכתבה ביוונית למן המאה ה-11 ועד לשלהי העת העתיקה. ניתן להבחין בה בחמש תקופות: התקופה המיקנית, התקופה הארכאית, התקופה הקלאסית (תור הזהב האתונאי), התקופה ההלניסטית, יוון תחת הכיבוש הרומאי.
תהיה זו הגזמה לטעון כי כל הספרות המערבית אינה אלא הערת שוליים לספרות יוון העתיקה (ברוח הערת וייטהד על יחס הפילוסופיה המערבית לאפלטון), אך בה במידה נכון הוא שעולמם המחשבתי של היוונים היה כה מקיף ורב השפעה עד כי קשה למצוא היום רעיון שלא התחבטו בו כבר סופרים יוונים.
התקופה המיקנית
הטקסטים היווניים הקדומים ביותר הידועים לנו הם לוחות חומר ממיקנה, הכתובים בשפה קווית B. מסמכים אלה הם תעודות פרוזאיות העוסקות בעיקר בענייני מסחר (רשימות ורשימות מצאי, קבלות וכדומה); לא נתגלתה ספרות של ממש, והועלו מספר תאוריות בניסיון להסביר את היעדרה. על פי תאוריה אחת הספרות המיקנית, בדומה ליצירותיו של הומרוס ויצירות אפיות אחרות, היא ספרות שבעל-פה, מכיוון שאותיות שפה קווית B אינן מעבירות היטב את צלילי השפה היוונית. תאוריה אחרת משערת שיצירות ספרותיות, שהיו על פי רוב נחלתה של אליטה מצומצמת, נכתבו על גבי חומרים יקרים יותר (קלף, למשל), שלא שרדו עד ימינו.
התקופה הארכאית
תקופה ספרותית זו משתרעת מהומרוס ועד עלייתו של אלכסנדר הגדול במאה ה-4 לפנה"ס.
שירה אפית
בתחילת דרכה של הספרות היוונית ניצבות בתחום השירה האפית שתי יצירות-הענק של הומרוס, האיליאדה והאודיסיאה. דמותו של הומרוס עצמו לוטה בערפל. אף כי היצירות בגרסתן המוכרת כיום מיוחסות לו, ניכר כי שורשיהן טמונים בעבר הרחוק, הרבה לפני זמנו.
האיליאדה היא סיפורה המוכר של מלחמת טרויה, והיא ממוקדת בדמותו של אכילס, המגלם את האידיאל ההירואי היווני. בעוד האיליאדה כולה טרגדיה, האודיסיאה היא תערובת של טרגדיה וקומדיה; זהו סיפורו של אודיסיאוס, אחד מלוחמי יוון. אחרי עשר שנות לחימה עוברות עליו עשר שנים נוספות בהפלגה הביתה, אל אשתו ומשפחתו. במהלך עשר שנות השיבה הביתה נהרגים כל רעיו למסע וכל ספינותיו אובדות. הוא מגיע לביתו באי איתקה מחופש לקבצן, ומגלה כי בהיעדרו ניסו להשיא את אשתו פנלופה בעל כורחה, מכיוון שחשבו שהוא מת. הוא מספיק לעצור את החתונה הכפויה ברגע האחרון. שתי השירות מבוססות כנראה על אגדות עתיקות. הסיפורים מוגשים בשפה פשוטה, ישירה ורהוטה, וגם כיום הם מרתקים וקריאים ביותר, כשם שהיו ביוון העתיקה.
המשורר הגדול הנוסף של יוון הקדם-קלאסית היה הסיודוס. שלא כהומרוס, הסיודוס מדבר על עצמו בשיריו; כל הידוע לנו אודותיו הוא מן הפרטים המופיעים ביצירותיו. הוא נולד בבויאוטיה שבמרכז יוון, והסברה היא כי הוא חי ועבד בסביבות שנת 700 לפני הספירה. שתי יצירותיו הן מעשים וימים (תורגם לעברית גם כעבודות וימים) ותאוגוניה. הראשונה היא תיאור נאמן של חיי הדלות בכפר, שאותם הכיר היטב, וכלולים בה עקרונות וחוקים עבור האיכרים. תאוגוניה היא תיאור שיטתי של הבריאה ושל האלים. מתוארים בה בחיות כל עידני האדם, החל מתור הזהב הקדום. בנוסף שתי יצירות נוספות של היסודיוס אשר רובן לא שרדו עד ימינו הן "קטלוג הנשים" ו "מגן הרקולס". עבור היוונים היו יצירותיהם של הומרוס והסיודוס מעין ספרי קודש. הומרוס סיפר את סיפורי הגבורה של העבר, והסיודוס טיפל במציאות ההווה.
שירה לירית
שירה לירית היא סוג של שירה הקרוי על שם כלי הנגינה לירה, כנראה סוג של נבל קטן, שבו היו מלווים קריין או מקהלה. בין המשוררים הליריים נמנים ארכילוכוס איש פארוס, ואלקאיוס איש מטילנה. שניהם חיו בסביבות שנת 700 לפני הספירה. רק פרגמנטים נותרו מיצירתם של משוררים אלו. מן המעט שנותר נראה כי הם היו הרפתקנים שחיו חיים סוערים, ובסוף ימיהם הפכו למרי נפש.
משוררת חשובה נוספת היא סאפפו, שחיה בין השנים 610 ו-580 לפני הספירה. יצירתה של סאפפו נחשבה תמיד כמופת ליופי מושלם. כתיבתה אישית מאוד, ועוסקת באהבה ובטינה שחשה כלפי נשים אחרות, אם כי כמה משיריה עוסקים באחיה, כראקסוס. גם משיריה לא נותרו כיום אלא פרגמנטים מעטים.
בשיריהם של פינדארוס ובאקכילידס ניכר המעבר מן התקופה הקדם-קלאסית לתקופה הקלאסית. שניהם חיו סביב שנת 500 לפנה"ס, ונחשבים לגדולי הליריקנים היוונים. יצירותיהם המפורסמות ביותר עסקו בניצחונות הגדולים שנחלו ספורטאים יוונים בתחרויות באולימפיה, דלפי ומצר קורינתוס.
טרגדיה
הטרגדיה היא אחד הז'אנרים החשובים שהומצאו ביוון העתיקה, בעת ההיא – וכמה מן הטרגדיות היווניות נחשבות עד ימינו כיצירות מופת. בתקופה שאחרי מלחמת פרס–יוון באה לידי ביטוי רוחה הלאומית המתעוררת של אתונה העתיקה בשורה של מאות טרגדיות משובחות, רובן בנושא הגבורה האגדית של ימים עברו. המחזות הטראגיים התפתחו משירים מקהלתיים פשוטים ודיאלוגים שבוצעו בדיוניסיה (חגיגות האל דיוניסוס), בין השאר בתיאטרון דיוניסוס באתונה. אזרחים עשירים קיבלו על עצמם לממן את הוצאות התלבושות והחזרות כחובה דתית וציבורית. הצפייה בהופעות אלו נחשבה כפולחן דתי, וטובי המשוררים התחרו ביניהם על כתיבת המחזה הטוב ביותר, ופרסים חולקו לזוכים.
מבין מאות הדרמות שנכתבו והוצגו בתקופה הקלאסית, רק מספר מצומצם של מחזות הגיע לידינו, וגם אלו מאת שלושה מחזאים בלבד: אייסכילוס, סופוקלס ואוריפידס. המוקדם מבין השלושה היה אייסכילוס, שנולד ב-525 לפני הספירה. הוא כתב בין 70 ל-90 מחזות, מהם נותרו כיום שבעה. רבים ממחזותיו נכתבו כטרילוגיה - קבוצה של שלושה מחזות בעלי נושא משותף. הטרילוגיה היחידה שנותרה בשלמותה היא האורסטיאה: אגממנון, נושאות הנסכים ונוטות החסד (תורגם לעברית גם כבנות החסד). "הפרסים" הוא שיר הלל לכבוד הניצחון על הפרסים. פרומתאוס הכבול הוא סיפורו של הטיטאן פרומתאוס שגנב את האש מן האלים ונתנה לבני האדם.
במשך כ-16 שנה, בשנים 468–484 לפני הספירה, זכה אייסכילוס בכל הפרסים בתחרויות הטרגדיה. אבל ב-468 תפס את מקומו מתמודד חדש, סופוקלס. חייו של סופוקלס חפפו כמעט בדיוק את תור הזהב של אתונה. הוא זכה יותר מעשרים פעם בחגיגות הדיוניסיות, וכתב יותר ממאה מחזות, שמתוכם נותרו רק שבעה. הדרמה אנטיגונה טיפוסית ליצירתו: הגיבורה היא מופת להקרבה עצמית הראויה לאישה. על כל פנים, מחזהו הידוע ביותר כיום הוא אדיפוס המלך, שזכה לעיבודים מאוחרים רבים על במת התיאטרון, בקולנוע ובאופרה.
השלישי מבין כותבי הטרגדיות הגדולים של יוון העתיקה היה אֶוְרִיפִּידֶס. הוא כתב לפחות 92 מחזות; מביניהם ידועים כיום 67, אך מחלקם שרדו קטעים בלבד, ובכמה מקרים רק השם. רק 19 שרדו בשלמותם, ולגבי אחד מהם ("רסוס" ) יש ספק אם אכן נכתב בידי אוריפידס. הטרגדיות שלו עוסקות בבני אדם בשר ודם, לא דמויות אידיאליות; אריסטו קרא לו 'הטראגי במשוררים', כי מחזותיו היו המרגשים ביותר. יצירתו המוכרת היותר כיום היא כנראה מדיאה, אבל גם אלקסטיס, היפוליטוס, נשות טרויה, אורסטס ואלקטרה מבריקים לא פחות.
קומדיה
בדומה לטרגדיה, גם הקומדיה צמחה מפולחן האל דיוניסוס, אלא שבמקרה זה שפעו המחזות גסות רוח, ניבולי פה ועלבונות. ב-486 לפני הספירה היו הקומדיות לחלק רשמי מחגיגות הדיוניסיה באתונה, וההצגות הטובות ביותר זכו בפרסים. כמו במקרה הטרגדיות, רובן של הקומדיות אבד ברבות השנים, ולא נותרו לנו אלא מקצת ממחזותיו של אריסטופאנס. קומדיות אלו הן אוצר בלום של מחזאות קומית, ואריסטופאנס לא היסס במחזותיו להשתלח בכל מוסד אפשרי. מעט מאוד מחזות משתווים למחזותיו בדמיונם הפרוע, בלגלוגם חסר-הרחם, בגסויות ללא גבול ובביקורת פוליטית וחברתית ארסית. בקומדיה "הציפורים" הוא לגלג על הדמוקרטיה האתונאית; ב"העננים" הוא תקף את סוקרטס; ב"ליסיסטרטה" הוא הוקיע את המלחמה. רק אחד-עשר ממחזותיו שרדו עד ימינו.
במהלך המאה הרביעית לפני הספירה התפתח סגנון הקרוי כיום הקומדיה החדשה. מנאנדרוס נחשב הטוב שבכותביה, אף כי לא שרדו מחזות מאת מתחריו, כך שאין דרך להשוות. מחזהו היחיד של מנאנדרוס ששרד בשלמותו הוא "הנרגן" (ὁ Δύσκολος). מחזותיו של מנאנדרוס לא עסקו בנושאים ציבוריים חשובים כאלה של אריסטופאנס; במקום זאת הוא התמקד בדמויות בדויות ויומיומיות: האב המחמיר, הנאהבים הצעירים, עבדים תככנים ואחרים. למחזותיו הייתה השפעה גדולה על הדורות הבאים - עיבודים חופשיים לכמה ממחזותיו נעשו בידי המשוררים הרומאים פלאוטוס וטרנטיוס במאות השלישית והשנייה לפני הספירה, ובסופו של דבר הם התגלגלו בקומדיה דל'ארטה ובקומדיות של קרלו גולדוני ומולייר.
היסטוריוגרפיה
שניים מגדולי ההיסטוריונים שפעלו אי-פעם חיו ועבדו ביוון העתיקה: הרודוטוס ותוקידידס. הרודוטוס נקרא בידי קיקרו כ-"אבי ההיסטוריה", וספרו "היסטוריות" הוא הדוגמה הראשונה בספרות המערבית לכתיבת פרוזה ספרותית של ממש. מבין שני ההיסטוריונים תוקידידס נחשב טוב יותר. הוא התייחס למקורותיו בביקורתיות הראויה והתייחס בכבוד כלפי תרבויות המזרח הקדום. כמו כן, הוא כלל מסמכים בכתביו וערך מחקר קפדני עבור חיבורו תולדות המלחמה הפלופונסית. בכך הוא הורה את הדרך לדורות של היסטוריונים שבאו בעקבותיו.
היסטוריון יווני נוסף, קסנופון, כתב את חיבורו הלניקה (יצא בעברית בשם זכרונות) כהמשך לחיבורו של תוקידידס, שמת לפני תום המלחמה הפלופונסית; הספר מתאר את שבע השנים האחרונות למלחמה ואת תוצאותיה, ומגיע עד שנת 362 לפני הספירה. בהשוואה לתוקידידס כתיבתו שטחית יותר, אבל הוא נחשב בר-סמכא בנושאים צבאיים. ספרו הטוב ביותר, לפיכך, הוא אנבסיס ("מסע הרבבה" בעברית), בו הוא מתאר את חוויותיו כשהשתתף במסע שכירי החרב היוונים שניסו לעזור לכורש הצעיר, שמרד באחיו ארתחשסתא השני. כמו כן כתב קסנופון שלושה חיבורים המהללים את סוקרטס ומעלים את זכרו. אף כי גם קסנופון וגם אפלטון הכירו את סוקרטס באופן אישי, כל אחד מהם מתאר אותו באור שונה, ומעניין להשוות בין נקודת ראותו של הפילוסוף-המשורר לזו של ההיסטוריון הצבאי.
פילוסופיה
ההישגים הספרותיים המרשימים ביותר מן המאה הרביעית לפני הספירה היו בתחום הפילוסופיה. מבין הפילוסופים היוונים הרבים שפעלו באותה התקופה, מתבלטים שלושה משכמם ומעלה: סוקרטס, אפלטון ואריסטו. קשה להפריז בתיאור השפעתם על הציוויליזציה המערבית בכלל.
סוקרטס עצמו לא כתב דבר, אבל הגותו ידועה לנו בזכות ציטוטים ותיאורים נרחבים שלה בדיאלוגים של אפלטון, בכתביו של קסנופון ובחיבורים אחרים. סגנון הכתיבה של אפלטון ניכר ביופיו, המזדהר גם מבעד לתרגום. כתביו מקיפים את כל חוויותיו של בן-אנוש. הידוע מבין הדיאלוגים הוא "המדינה", חיבור ארוך למדי. בנוסף, קיימים גם חיבורים קצרים רבים, ביניהם פיידרוס וכארמידס, הכוללים את שיחותיו של סוקרטס בעל העין החדה והבוחנת עם חבריו, בנושאים רבים ומגוונים. בדיאלוגים המאוחרים באה השקפת עולמו של אפלטון עצמו לידי ביטוי, תחילה בדברים שהוא מייחס לסוקרטס ולבסוף בדיאלוגים הדומים יותר למסות, שסוקרטס נעדר מהם כליל.
בהיסטוריה של ההגות האנושית כמעט ואין מתחרים לאריסטו. המשפט הראשון בחיבורו "מטאפיזיקה" הוא: "כל בני האדם שואפים מטבעם לדעת". כיוון שכך, הוא כונה "אבי היודעים". בימי הביניים קרא לו ממשיכו תומאס אקווינס פשוט "הפילוסוף"; לא היה צורך בציון שמו. אריסטו היה תלמיד באקדמיה של אפלטון, וידוע שאף הוא, כמורו, כתב דיאלוגים, אך אלה לא שרדו. רוב חיבוריו שהגיעו לידינו מבוססים מן הסתם על הרצאות שנשא בבית הספר שהקים הוא עצמו באתונה, הליקיאון. מספרים אלה ניכרים תחומי התעניינותו רחבי-הידיים. התחומים שחקר חרגו מתחומי מה שהיום אנו מכנים בשם 'פילוסופיה'; לוגיקה, מדעי הטבע, מדעי החיים, אתיקה (ראו: האתיקה של אריסטו), פוליטיקה וממשל היו בין תחומי המחקר שלו. כמו כן הוא חיבר מסות על הנפש ועל רטוריקה. "הפואטיקה" פרי עטו השפיעה על הספרות ועל תאוריית הספרות במשך דורות רבים אחריו. עם מותו בשנת 322 לפני הספירה הגיעה לקיצה התקופה הקלאסית בספרות יוון העתיקה. במאות השנים הבאות לא תחזור עוד תקופה כזו של שגשוג ספרותי כמו במאות הרביעית והחמישית לפני הספירה.
התקופה ההלניסטית
בשנת 338 לפני הספירה היו כבר כל ערי המדינה היווניות (מלבד ספרטה) נתונות לשלטונו של פיליפוס השני מלך מוקדון. בנו של פיליפוס, אלכסנדר מוקדון, הרחיב רבות את תחום כיבושיו של אביו, ובכך פתח את העידן הקרוי כיום התקופה ההלניסטית. כיבושיו של אלכסנדר היו במזרח, ובתחילה נטתה התרבות היוונית גם היא בכיוון זה. אתונה איבדה לזמן מה את בכורתה ככס התרבות הראשי, שעבר זמנית לאלכסנדריה במצרים. לאחר עלייתה של האימפריה הרומית נמצא כל אגן הים התיכון בשליטת אימפריה יחידה, ותרבות יוון החלה להתפשט גם מערבה. רומאים משכילים למדו לדבר ולכתוב יוונית, והם ראו בתור הזהב היווני מקור השראה מרכזי בתחומי הפילוסופיה, השירה והדרמה. הרומאים ינקו כה הרבה מתרבות יוון, עד כי מעט מאוד יצירות רומאיות, במיוחד בתחומי התיאטרון והפילוסופיה, אינן מבוססות על יצירות יווניות מוקדמות.
החל במאה השלישית לפני הספירה הפכה אלכסנדריה שבצפון מצרים למרכז השוקק של תרבות יוון. עד מהרה התאספה בה גם קהילה יהודית גדולה, שהפכה את העיר לאחד המרכזים החשובים בעולם העתיק להגות יהודית; פירות מחשבתה של היהדות ההלניסטית, שאלכסנדריה הייתה לבה, נדחו על ידי המסורת הרבנית שלאחר החורבן, ומה ששרד מהם שומר על ידי הכנסייה. מאוחר יותר הפכה העיר גם למרכז חשוב שבו התפתחה התאולוגיה הנוצרית. הדיאדוך תלמי הראשון יזם את הקמתו של המוזיאון, או היכל המוזות בעיר, בו שכנו הספרייה הגדולה של אלכסנדריה ובית ספר. מראשיתו היה המוזיאון למוסד בינלאומי מפואר, ותהילת הספרייה, שהכילה בשיאה יותר מחצי מיליון כרכים (רובם ביוונית), נודעה ברחבי העולם העתיק. היא הכילה, קרוב לוודאי, כמעט כל יצירה שנכתבה ביוונית עד אז.
אחת מתרומותיה החשובות של התקופה ההלניסטית לספרות העולם היה תרגום התנ"ך ליוונית. מלאכה זו נעשתה באלכסנדריה, ונשלמה בסוף המאה השנייה לפני הספירה. מאחר ששפתה הראשית של הנצרות הקדומה הייתה יוונית, הפך תרגום השבעים לחלק מהקאנון הנוצרי, וכמותו תרגומים ליוונית של הספרים החיצוניים, שנעשו אף הם באלכסנדריה. הכנסייה האורתודוקסית עדיין רואה בתרגומים אלה את הגרסה המוסמכת של הברית הישנה.
שירה הלניסטית
השירה היוונית המאוחרת פרחה בעיקר במאה השלישית לפני הספירה. המשוררים העיקריים היו תאוקריטוס, קאלימאכוס ואפולוניוס איש רודוס. תאוקריטוס, שחי בערך בשנים 310 עד 250 לפני הספירה ומוצאו כנראה בסיציליה, כתב שירה פסטורלית, סוגה שתגיע לשיאה מאוחר יותר באקלוגות של ורגיליוס. משירת הרועים שלו, המשובחת ביותר היא האידיליה הפדרסטית "חגיגת קציר". הוא גם כתב מחזות פואטיים ("מימות") על רקע תפאורה כפרית, וכן שירה אפית ולירית חשובה פחות.
אפולוניוס מרודוס נולד בסביבות שנת 295 לפני הספירה. הוא זכור בעיקר בזכות האפוס ארגונאוטיקה, על יאסון והארגונאוטים בחיפושם אחר גיזת הזהב. אפולוניוס למד בהדרכתו של קאלימאכוס, ומאוחר יותר רב איתו. גם הוא עבד כספרן בספרייה באלכסנדריה במשך 13 שנה. מלבד הארגונאוטיקה, הוא כתב שירים על ייסודן של ערים, וכן מספר רב של אפיגראמות (מכתמים). עבודתו השפיעה עמוקות על ורגיליוס בכותבו את האיניאדה, וכן על אובידיוס במטמורפוזות.
יוון תחת שלטון רומא
המעבר מתקופה פוליטית אחת למשנה לא שיקף מהלך מקביל גם בספרות; הגם שהאוטונומיה היוונית אבדה, החברה הרומית הייתה דומה במובנים רבים לחברה היוונית, מה שאולי בסופו של דבר פעל לטובת היוונים.
היסטוריוגרפיה
ההיסטוריונים החשובים בתקופה שאחרי אלכסנדר הגדול היו טימאיוס, פוליביוס, דיודורוס סיקולוס, דיוניסיוס איש הליקרנסוס, אפיאנוס איש אלכסנדריה, אריאנוס ופלוטרכוס. כולם יחד מכסים את התקופה שמסוף המאה הרביעית לפני הספירה עד המאה השנייה לספירה.
טימאיוס נולד בסיציליה, אך רוב חייו עברו עליו באתונה. חיבורו "היסטוריות", אף כי אבד, חשוב ביותר בשל השפעתו על פוליביוס. ב-38 כרכים הקיף "היסטוריות" את תולדות סיציליה ואיטליה עד שנת 264 לפני הספירה, ומשם המשיך פוליביוס בעבודתו. טימאיוס כתב גם את אולימפיוניקאי, מחקר כרונולוגי רב-ערך של המשחקים האולימפיים.
דיודורוס סיקולוס חי במאה הראשונה לפני הספירה, בן זמנם של יוליוס קיסר ואוגוסטוס. הוא כתב חיבור היסטוריה כללית בשם ביבליותקה היסטוריקה, בארבעים כרכים. מבין אלה, שרדו חמשת הראשונים וכן כרכים 11–20. שני החלקים הראשונים טיפלו בהיסטוריה של התקופה ההלניסטית המוקדמת. החלק השלישי עוסק בתחילת מלחמותיו של יוליוס קיסר בגאליה.
דיוניסיוס מהליקרנאסוס חי בסוף המאה הראשונה לפני הספירה; חיבורו על ההיסטוריה של רומא מראשיתה ועד המלחמה הפונית הראשונה (264 עד 241 לפני הספירה) כתוב מנקודת ראות רומאית, אבל מבוסס על מחקר קפדני. הוא גם כתב מסות בנושאים אחרים, כולל "על החיקוי", "הערות על נואמים קדומים" ו"על סידורן של מילים".
אפּיאנוס ואריאנוס חיו שניהם במאה השנייה לספירה. אפיאנוס כתב על רומא וכיבושיה, ואילו אריאנוס זכור בעיקר בשל עבודתו על מלחמות אלכסנדר מוקדון. אריאנוס שירת בצבא הרומאי, וספרו מתמקד לפיכך בהיבטים הצבאיים של חיי אלכסנדר. אריאנוס כתב גם מסה פילוסופית בשם דיאטריבאי, המבוססת על תורתו של מורו אפיקטטוס.
מבין ההיסטוריונים היוונים המאוחרים, הידוע ביותר כיום הוא פלוטרכוס, שמת בסביבות שנת 119. חיי אישים שלו, ביוגרפיות המסודרות בזוגות של אנשי שם, היו חומר קריאה ולימוד בדורות שבאו אחריו, והשפיעו עמוקות על יוצרים שונים עד ימינו. יצירותיו האחרות מקובצות תחת השם מוראליה (הלכות מוסר) - מסות בענייני אתיקה, דת, פוליטיקה, ספרות וכדומה.
ג'ל
גֵ'ל (בעברית: תַּקְרִישׁ) הוא חומר שמצב הצבירה שלו נמצא בין מוצק לנוזל.
ספרות יוון העתיקה
מדעים ומתמטיקה
רכים מכתביהם של המתמטיקאים ארכימדס ואוקלידס (שניהם חיו בתחילת המאה השלישית לפני הספירה) הגיעו לידינו. אוקלידס ידוע כיום בעיקר בזכות ספרו יסודות, ששאב רבות מקודמו, אודוקסוס מקנידוס. "יסודות" עוסק בגאומטריה, והשפעתו על המתמטיקה עצומה - דורות של סטודנטים שיננו את ספרו, וחמש האקסיומות שלו מהוות בסיס לתחום המתמטי הנקרא על שמו עד היום: גאומטריה אוקלידית.
ג'ל
סוגי ג'ל
הג'לים מתחלקים לקבוצות לפי סוג התווך הנוזלי. כמעט כל נוזל יכול להוות תווך לג'ל; לרוב מדובר במים, ואז ייקרא הג'ל הידרוג'ל או אקווהג'ל, אך גם חומרים אחרים כגון שמן או אף אוויר יכולים להוות תווך לג'ל. סוגים שונים של ג'ל עשויים להיות קשיחים או רכים בהתאם להרכבם הכימי. ג'לים מוגדרים כחומרים מורכבים, בעלי מערכות של קשרים צולבים רשתיים בתוך נוזל. מבחינת הרכבם הכימי ומשקלם, הג'לים עשויים בעיקר מנוזל, אך מבחינת תכונותיהם הפיזיקליות, הם מתנהגים כחומרים מוצקים. המבנה הרשתי התלת-ממדי כולא בתוכו את הנוזל המאבד את יכולת הנזילה שלו. מערכת הקשרים הצולבים אחראית לתכונותיו הפיזיקליות של הג'ל, קשיחותו, האלסטיות שלו ודביקותו, והיא נובעת מקשרים כימיים תוך או בין מולקולריים, מבנים גבישיים או קשרים אחרים אשר שומרים על מבנה סדור בתוך הנוזל. ג'לים רבים מפגינים תכונה הנקראת תיקסוטרופיה. כאשר מנערים, מערבבים או מחממים את הג'לים, הם הופכים לנוזל לכל דבר, וכאשר מקררים או מפסיקים לנער אותם הם חוזרים למצב של ג'ל.
ספרות יוון העתיקה
מדעים ומתמטיקה
כמה וכמה מסות מאת ארכימדס הגיעו לידינו. ביניהן "מידת המעגל", שבה הוא הגיע לקירוב טוב של פאי; "מתודה בנוגע למשפטים מכניים", על מחקריו במכניקה; מונה החול, העוסק במספרים גדולים; ו"על הגופים הצפים", בו מנוסח חוק הציפה הנקרא על שמו.
ג'ל
הידרוג'ל
הידרוג'לים הם הידרוקולואידים של נוזל במוצק. אלה חומרים בעלי רמת ספיחה גבוהה, שעשויים להכיל מים עד כ-99% ממשקלם. לרוב הם בעלי גמישות גבוהה הדומה לזו של רקמה חיה. התכונות הפיזיקליות של ההידרוג'לים מאפשרות להם להשתלב בתעשיית המזון כגורמי ג'לציה, כמסמיכים וכמייצבים. ההידרוג'לים הם ג'לים המכילים מים כמדיום נוזלי ורשת של חומר מצולב בתוך המדיום הנוזלי. החומר המצולב עשוי להיות פולימר, שאינו מסיס במים (ג'לים תעשייתיים או המיועדים למחקר כגון פוליאקרילאמיד), אך לעיתים עשויים להיות פולימרים של סוכרים שונים (כגון, אגר ופקטין) או חלבונים (למשל ג'לטין) המתמוססים במים בתנאי חום מתאימים, לרוב טמפרטורות של רתיחה ועוברים צלוב עם הורדת הטמפרטורה. מרבית הפולימרים הבנויים על בסיס של רב סוכרים, מוצאם מדפנות של אצות, אך גם מפוליסוכרים המופקים מצמחים (LBG-Locust Bing Gum). קיימים גם פולימרים של סוכרים המתמוססים בקלות במים אך זקוקים לנוכחות של קטיונים ליצירת גשרי צלוב, כגון, חומצה אלגינית בנוכחות יוני סידן, קרגינאנים  שונים שעוברים צלוב עם יוני אשלגן או סידן בהתאם לסוגו.
אירוג'ל
החלפת הנוזל שבג'ל בגז יוצרת אירוג'לים, שהם חומרים מוצקים בעלי תכונות יוצאות דופן של צפיפות חומר נמוכה מאוד, שטח פנים גבוה מאוד ויכולת בידוד תרמי ניכרת. חומרים אלו מכונים בתעשייה עשן קפוא, עשן מוצק או עשן כחול, עקב שקיפותם ועקב נטייתם לפזר אור העובר דרכם, אולם חומרים אלו מוצקים למגע ומרקמם דומה לזה של פוליסטירן מוקצף (קלקר). האירוג'לים הראשונים יוצרו מסיליקה ג'ל (שעל אף שמו אינו ג'ל אלא חומר מוצק). כיום מייצרים אירוג'לים המבוססים על תצורות אלומינה, סיבי פחמן וכן תחמוצות כרום ובדיל.
ספרות יוון העתיקה
מדעים ומתמטיקה
גלנוס הרופא הוא אחד האישים המשפיעים ביותר בתולדות הרפואה, אחרי היפוקרטס, שהניח את היסודות למדע הרפואה במאה החמישית לפני הספירה. גלנוס נולד בשנת 129 לספירה, חקר בקפידה את תחום האנטומיה, והיה הראשון לתאר שורה של מחלות, ביניהן צליאק. תורתו של גלנוס עיצבה את דרכו של מדע הרפואה עד לגילויים החדשים בתקופת הרנסאנס.
סטראבון, שמת בשנת 23, היה גאוגרף והיסטוריון חשוב. ספרו גאוגרפיקה, בן 17 כרכים (שמהם שרדו 16) הוא החיבור היחיד מהתקופה המתאר את כל העמים והארצות שהיו ידועים ליוונים ולרומאים בזמן שלטונו של אוגוסטוס. גאוגרף אחר, פאוסניאס, שחי במאה השנייה, כתב תיאור של יוון המהווה מסמך חשוב מאין כמוהו ועוסק במקומות רבים שכיום הם עיי חורבות, ולפיכך בעל חשיבות שלא תסולא בפז עבור ארכאולוגים. הספר כתוב כסיור ביוון, המתחיל באתונה. ממצאים ארכאולוגיים רבים מאמתים את תיאוריו של פאוסניאס.
ג'ל
אורגנוג'ל
אורגנוג'לים משמשים לתעשיות הפרמצאותיקה  והמזון. הם מורכבים מרשת תלת־ממדית של חומר מצולב, אולם במדיום העשוי מחומר אורגני, לרוב ממס הידרופובי, שמן מינרלי או שמן צמחי. מסיסותם וגודלם של החלקיקים הבונים את רשת החומר המצולב הם המשפיעים העיקריים על קשיחותו ומאפייניו האלסטיים של האורגנוג'ל. לרוב, רשתות חומר מצולב אלה נבנות על ידי הרכבה עצמית של החלקיקים.
ספרות יוון העתיקה
פילוסופיה
הפילוסופים היוונים המאוחרים אינם משתווים לאפלטון ולאריסטו. אפיקטטוס, שמת בסביבות 135 לספירה, היה מעורב בהגות המוסרית של האסכולה הסטואית. תורתו התפרסמה בחיבוריו של תלמידו, אריאנוס, "דיסקורסים" ו"אנכירידיון" (מדריך למידה). דיוגנס לארטיוס, שחי במאה השלישית, חיבר את "קורות חיי פילוסופים מפורסמים, תורתם ודבריהם", חיבור המהווה ספר עזר שימושי. פילוסוף חשוב נוסף מאותה התקופה היה פלוטינוס, שחי אף הוא במאה השלישית. הוא היה בין הפילוסופים שעיבדו מחדש את תורתו של אפלטון ויצרו אסכולה חדשה הנקראת כיום נאופלטוניזם. חיבורו "אנאדות" השפיע על הגות המערב לפחות עד המאה ה-16.
קריאה נוספת
פרנאן רובר, הספרות היוונית : (התקופה העתיקה), תרגם אהרן אמיר, תל אביב 1969
Beye, Charles Rowan (1987). Ancient Greek Literature and Society. Ithaca, New York: Cornell University Press.
Easterling, P.E.; Knox, B.M.W., eds. (1985). The Cambridge History of Classical Literature: Volume 1: Greek literature. Cambridge: Cambridge University Press.
Flacelière, Robert (1964). A Literary History of Greece. (Translated by Douglas Garman). Chicago: Aldine Pub.
Gutzwiller, Kathryn (2007). A Guide to Hellenistic Literature. Blackwell..
Schmidt, Michael (2004). The First Poets: Lives of the Ancient Greek Poets. London: Weidenfeld & Nicolson.
C. A. Trypanis (1981). Greek Poetry from Homer to Seferis. University of Chicago Press.
Whitmarsh, Tim (2004). Ancient Greek Literature. Cambridge: Polity Press.
סמל תוניסיה
סמל תוניסיה אומץ ב-21 ביוני 1956 ושינויים קלים היו בשנת 1963.
הסמל כולל ספינה, אריה שמחזיק את החרב ומאזניים. במרכז, מתחת לספינה כתובה בערבית ססמת המדינה "חירות, סדר, צדק". מעל הסמל ממוקם כוכב מהדגל של המדינה. צבעי הרקע של הסמל הם צהוב, כחול ואדום.
רמשייד
בשנת 1874 בעיר הוקמה חברת Vaillant Group. עד היום היא נמצאת בבעלות משפחת המייסדים וגדלה לחברה בינלאומית שמעסיקה 15 אלף עובדים ברחבי העולם.
פוטוליזה
פוטוליזה (באנגלית: Photolysis; לעיתים פוטודיסוציאציה) היא תגובה כימית שבמהלכה גורמת אנרגיית האור לפיצול של מולקולה.
פוטוליזה מתרחשת במקומות רבים בטבע. להלן שתי דוגמאות:
צ'אנדיגאר
צ'אנדיגאר היא עיר וטריטוריית איחוד בהודו המשמשת כבירתן של שתיים ממדינות הודו: הריאנה ופנג'אב. העיר צ'אנדיגאר המהווה את בירתה של טריטוריית האיחוד צ'אנדיגאר ומשתרעת על רוב שטח הטריטוריה, ממוקמת על הגבול בין שתי המדינות, אך אינה מהווה חלק מאף אחת מהן, כי אם טריטוריית איחוד המנוהלת על ידי הממשלה הפדרלית. הערים פאנצ'קולה ומוהאלי, הנמצאות במדינות השכנות, מהוות ביחד עם צ'אנדיגאר אגד ערים המכונה לעיתים טְרַייסִיטִי (Tricity).
העיר נקראת על שם מקדש האלה צ'אנדי הנמצא בקרבת מקום, במחוז פאנצ'קולה של הריאנה. פירוש השם הוא "מבצר צ'אנדי".
העיר ידועה בשל רמת החיים הגבוהה בה, והיא עומדת בראש מדינות וטריטוריות הודו במדד הפיתוח האנושי (0.674).
גאוגרפיה ואקלים
צ'אנדיגאר שוכנת בשולי רכס שיוואליק של הרי הימלאיה בצפון-מערב הודו. שטח הטריטוריה כ-114 קמ"ר, והיא גובלת בפנג'אב ובהריאנה.
האקלים בטריטוריה הוא אקלים סובטרופי גשום המתאפיין בקיץ חם, גשמי מונסון, חורף קריר והפרשי טמפרטורה גדולים במהלך השנה (0–44 מעלות). כמות המשקעים הממוצעת 617 מילימטר.
היסטוריה
לאחר חלוקת הודו ב-1947 נותרה פנג'אב ללא עיר בירה, כי הבירה הישנה, לאהור, נמצאה כעת בשטחה של פקיסטן. לאחר כמה תוכניות שלא יצאו לפועל להרחיב ערים קיימות למטרה זו, נפלה החלטה לבנות עיר חדשה.
עד מהרה זכתה התוכנית לחשיבות לאומית מדרגה ראשונה, גם בשל מיקומה האסטרטגי של העיר וגם בשל תמיכתו הנלהבת של נהרו, נשיא הודו הראשון. נהרו רצה שהעיר תשקף את הודו המודרנית והמתקדמת, והכריז כי צ'אנדיגאר תהיה "משוחררת ממסורות העבר, וסמל לכך שאומה זו שמה מבטחה בעתיד". תוכנית האב הראשונה לעיר תוכננה בידי האדריכל האמריקאי אלברט מאייר בשיתוף פעולה עם האדריכל הפולני-אמריקאי מאתיו נוביצקי. לאחר מותו של נוביצקי הצטרף לתוכנית ב-1950 האדריכל השווייצרי לה קורבוזיה.
על פי הסכם שנחתם ב-1985 בין רג'יב גנדי וממשלות הריאנה ופנג'אב נועדה צ'אנדיגאר לעבור לידי פאנג'אב ב-1986, ועיר בירה חדשה תיבנה עבור הריאנה (שהייתה עד 1966 החלק הדובר הינדית של פנג'אב). על כל פנים, יישום ההסכם עדיין מתעכב, בין היתר בשל מחלוקות בעניין החלקים ממדינת פאנג'אב שהריאנה תקבל בתמורה.
צ'אנדיגאר כיום
כ-900,000 תושבים חיים כיום בעיר. הדתות העיקריות הן הינדואיזם (75.5% מן האוכלוסייה), סיקיזם (21%), אסלאם (2.72%) ונצרות (0.78%). אחוז האנאלפביתיות נמוך מאוד ביחס למדינות הודו האחרות. השפות העיקריות הן הינדית ופנג'אבית, ומספר קטן של דוברי אורדו.
כלכלת צ'אנדיגאר מבוססת בעיקר על שירותים. תושבים רבים הם עובדי מדינה באחת משלוש הממשלות השוכנות בעיר (פנג'אב, הריאנה וצ'אנדיגאר עצמה). בעיר פארק היי-טק ההולך וגדל, שדה תעופה ותחנת רכבת.
אדריכלות ומתאר עירוני
לה קורבוזיה קיבל את ראשות הפרויקט במקומו של מאייר, ויצר תוכנית בניין עיר על פי עקרונות המודרניזם - הפרדת פונקציות עירוניות (אזור), צורה דמוית אדם ("ראש" מנהלה, "גוף" למגורים, "לב" מסחרי, "ריאות" פארק וכו'), והפרדה בין מכוניות להולכי רגל. לה קורבוזיה שמר על רבים ממאפייני התוכנית המקורית של מאייר ונוביצקי: הקפיטול (אזור בנייני המנהל), מרכז העיר, אזור האוניברסיטה, אזור התעשייה, מרכז העסקים הראשי וציר הפארקים המרכזי. גם השכונה נשארה כיחידה יסודית (השכונות השונות נקראו סקטורים). בכל אופן, קווי המתאר המעוקלים המקוריים של מאייר הוחלפו ברשת של קווים מקבילים, והבניינים התאפיינו בסגנון ברוטליסטי של בטון חשוף ו"חומרים כנים" דומים, ובשימוש בצורות גאומטריות ברורות.
רשת הדרכים נבנתה בכפוף לתוכנית "שבעת ה-V", שדירגה את הדרכים בהתאם לאופי התנועה: V1 הן הדרכים הראשיות המחברות את צ'אנדיגאר לערים אחרות, ו-V7 הם השבילים המובילים לבתים הנפרדים. מאוחר יותר נוסף גם V8: נתיבים לאופניים ולהולכי רגל. בניגוד לערים גדולות אחרות בהודו, צ'אנדיגאר מעודדת רכיבה על אופניים ועשרות אלפי תושבים נוסעים באופניים לעבודתם.
לה קורבוזיה השאיר את תכנון רוב בנייני העיר לאדריכלים אחרים מהצוות שלו, והסתפק בתכנון כמה מן הבניינים המרכזיים: הסקרטריאט, בית המשפט העליון, המוזיאון לאמנות, בית הספר לאמנות וכיוצא בהם. רוב המבנים האחרים תוכננו על ידי בן דודו של לה קורבוזיה, פייר ז'נרה, זוג האדריכלים האנגלי מקסוול פריי וג'יין דרו, ולצידם עוד תשעה אדריכלים הודיים.
צ'אנדיגאר היא אבן דרך חשובה בתולדות התכנון העירוני, ולצד תכנון העיר ברזיליה שביצע לוסיו קוסטה, עומדת עד היום במוקד דיונים ערים בקרב אדריכלים, מתכנני ערים, סוציולוגים והיסטוריונים.
איתי בלומנטל
איתי בלומנטל הוא עיתונאי ישראלי. משמש ככתב הצבאי של כאן חדשות. בעבר שימש כתב ב-ynet במשך 8 שנים.
ביוגרפיה
בלומנטל נולד בתל אביב, שירת כקצין שריון לוחם בחטיבה 7, בדרגת רב-סרן.
למד לימודי תואר ראשון בתקשורת וניהול במכללה למינהל. במהלך לימודיו שימש ככתב המוניציפלי של ידיעות תל אביב.
ב-2013 החל לכתוב באתר ynet, ככתב אזור תל אביב והמרכז וכתב התעופה של האתר.
ב-2021, עזב את ynet והחל לעבוד ככתב הצבאי של כאן חדשות.
אצטדיון צסק"א פסצ'אנויה ע"ש גריגורי פדוטוב
אצטדיון צסק"א פסצ'אנויה ע"ש גריגורי פדוטוב (ברוסית: Стадион ЦСКА «Песчаное» имени Григория Федотова) היה מגרשה הביתי של קבוצת צסק"א מוסקבה. האצטדיון נבנה ב-1961 לראשונה ביוזמת גיאורגי גרצ'קו שהיה אז שר הביטחון של ברית המועצות. הוא נקרא על שם כדורגלן סובייטי מצטיין גרגורי פדוטוב ששיחק בשורות צסק"א מוסקבה.
המשחק הרשמי הראשון נערך ב-6 בנובמבר 1974, צסק"א שיחקה מול קאיראט אלמטי. האצטדיון הכיל עד 11,000 מושבים ונעשה בו שימוש כמגרש אימונים בעיקר. לפני סגירתו הורחב האצטדיון והכיל עד 30,000 מושבים. משחקי אליפות ברית המועצות ורוסיה נערכו לעיתים קרובות במגרש זה וב-1995 היה רשמית לאצטדיון הביתי של צסק"א מוסקבה.
בסוף שנת 2000 נסגר האצטדיון וצסק"א עברה לשחק בארנה חימקי. עד מהרה נהרס האצטדיון וב-19 במאי 2007 הונחה אבן הפינה לארנה צסק"א שמכיל 30,000 מושבים. הבנייה הושלמה בקיץ 2016.
דרמה היסטורית
דרמה היסטורית היא ז'אנר קולנועי או טלוויזיוני אשר במרכז עלילתו קיים סיפור המבוסס על אירועים היסטוריים או על אנשים מפורסמים. לעיתים, הדרמה ההיסטורית תנסה לתאר במדויק אירוע היסטורי או ביוגרפיה, ככל שיתאפשר על פי המחקר ההיסטורי הקיים בעת עריכת התחקיר עבור התסריט. במקרים אחרים, הדרמה ההיסטורית תהיה סיפור דמיוני, המבוסס על אדם אמיתי ומעשיו (למשל: סרט הקולנוע "לב אמיץ", אשר מבוסס באופן רופף על מאבקו לעצמאות סקוטלנד של האביר ויליאם וולאס במהלך המאה ה-13; או הסרט "להציל את טוראי ריאן", סרט בדיוני אודות החיפוש אחר חייל צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה).
פנקו (רובע)
פנקו (גרמנית: Pankow) הוא אחד מ-12 רובעי ברלין, בירת גרמניה.
רובע פנקו נוצר כתוצאה מאיחוד של שלושה רבעים לשעבר — פנקו, פרנצלאואר ברג ו-וייסנזה — במסגרת רפורמת השכונות של ברלין ב-1 בינואר 2001. כל השכונות המרכיבות את פנקו שכנו לפני נפילת חומת ברלין ב-1989 במזרח ברלין. רובע פנקו שוכן בצפון ברלין וגובל ברבעים מיטה ופרידריכסהיין-קרויצברג מדרום, ליכטנברג ממזרח, רייניקנדורף ממערב ובמדינת ברנדנבורג מצפון. זהו הרובע המאוכלס ביותר בברלין והשני בגודלו מבחינת השטח.
רובע פנקו מורכב מ-13 שכונות, מספר השכונות הרב ביותר מבין רובעי ברלין אחרי טרפטו-קפניק. השכונות הן:
פנקו הוא אחד הרבעים המגוונים ביותר בברלין. פרנצלאואר ברג, השכונה היחידה הגובלת ברובע מיטה, בנויה ברובה בתים צפופים בגובה בינוני, ומתגוררים בה צעירים ומשפחות רבות. 12.4% מתושבי השכונה אינם אזרחים גרמניים, השיעור הגבוה ביותר ברובע (שיעור הזרים ברובע פנקו כולו הוא 6.9%. זהו השיעור הגבוה ביותר מבין רובעי מזרח ברלין לשעבר). בשאר השכונות ברובע פנקו ניתן לראות בתים פרטיים רבים לצד בנייני מגורים רבי-קומות אשר נבנו לאחר מלחמת העולם השנייה. שיעור הזרים בשכונות אלו נמוך, והאוכלוסייה מבוגרת יותר. חלק מהשכונות החיצוניות של פנקו, אשר גובלות במדינת ברנדנבורג, הן כפריות ולעיתים חקלאיות באופיין.
קודו-הא
קודו-הא (מיפנית: 皇道派; בתעתיק לטיני: Kōdōha; סיעת הדרך הקיסרית) הייתה סיעה פוליטית שפעלה באימפריה היפנית בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 ודגלה בהחלפת הממשל ביפן תוך שימוש בכוח ובטרור. הסיעה הוקמה והונהגה על ידי הגנרל סדאו אראקי, שהיה איש צבא ופילוסוף פוליטי יפני, ערכיה נקבעו במידה רבה לאור רעיונותיו של האידאולוג היפני קיטה איקי, שהאמין בצורך של יפן להתרחב באמצעות אימוץ מדיניות מיליטריסטית ואגרסיבית כלפי שכנותיה. היא הייתה הסיעה הקיצונית ביפן כאשר מנגד פעלה סיעת הטוסיי הא (סיעת השליטה) המתונה יותר. בין שתי הסיעות התנהל מאבק שעיקרו השפעה על הצבא היפני. השם קודו-הא (הדרך הקיסרית) ניתן לסיעה לאחר נאום של הגנרל אראקי ב-1932, בו השתמש במילים אלו.
הרקע
במהלך מלחמת העולם הראשונה, נהנתה יפן מצמיחה כלכלית ניכרת, אך זו נבלמה עם הופעתו של המשבר הכלכלי ביפן, בשנות ה-20 המוקדמות. המשבר הכלכלי החריף את הפערים בין המעמדות, כאשר בקרב מעמד הפועלים הלך הסוציאליזם וצבר פופולריות, ומנגד צברו בעלי ההון נכסים גדולים תוך שהם נעזרים בקשריהם עם הפוליטיקאים ופקידי הממשל. פערי מעמדות אלו, יחד עם השחיתות הפושה, יצרו תסיסה אזרחית משמעותית ביפן.
דווקא הצבא, נתפש בעיני רבים כארגון טהור משחיתות וככזה המסוגל אולי לחלץ את המדינה ולהצעידה קדימה. סיבות אלו ועוד, גרמו לעלייה של רגשות לאומיות ועליונות בקרב יפנים רבים, שהאמינו כי על יפן לקדם מדיניות אימפריאליסטית ולנסות להגדיל את שטחה והשפעתה בעיקר על חשבון סין וברית המועצות. רבים מהיפנים ראו בדמוקרטיה הליברלית כמחסום להשגת יעדים אלו.
על רקע התרחשויות אלו והתסיסה האזרחית כנגד הממשל היפני, אירעו בשנות ה-30 מספר ניסיונות הפיכה ביפן, שהידועים שבהם הם תקרית מרץ ותקרית אוקטובר בשנת 1931.
פעילות
ב-15 במאי 1932 נרצח ראש ממשלת יפן אינוקאי צויושי במהלך ניסיון הפיכה נוסף, כשמטרתם של הרוצחים הייתה לגרום למינויו של הגנרל סדאו אראקי לתפקיד ראש הממשלה. על אף סירובו של הגנרל אראקי לשתף פעולה עם התוכנית, נחשב אירוע זה לנקודת המפנה בה פולג הצבא היפני למעשה לשני מחנות - מחנה הקודו-הא בהנהגת הגנרל אראקי, אל מול מחנה הטוסיי-הא שהונהג על ידי הגנרל נגאטה.
הגנרל אראקי דגל בפילוסופיה ששילבה בין הבושידו - קוד ההתנהגות הסמוראי היפני, לבין מרכיבים פאשיסטיים שונים. על פי חזונה של הקודו-הא, על יפן לחזור אל ערכיה המסורתיים, אלו שקדמו לחדירתה של התרבות המערבית ולסיאוב השלטוני. כמו כן על המדינה לפעול למען פיתוח החקלאות המסורתית היפנית ולדחות את התיעוש. המדינה תנוהל ישירות על ידי הקיסר הירוהיטו, תוך הסתמכות על כוחו של הצבא.
בתחום יחסי החוץ סברה הקודו-הא כי מלחמה עם ברית המועצות היא בלתי נמנעת, ונצרכת על מנת לשמור על יפן מפני הקומוניזם, אותו ראתה כהרסני. הסיעה האמינה בצורך של יפן להתפשט טריטוריאלית על חשבון ברית המועצות וסין.
במשך מספר שנים הייתה הקודו-הא לסיעה החזקה יותר בצבא, זאת אודות בין השאר למינויו של הגנרל אראקי לתפקיד שר המלחמה בשנת 1931. בשנת 1934 התפטר אראקי מתפקידו בשל בריאותו הלקויה ואת מקומו תפס היאשי סנג'ורו שהיה מקורב לטוסיי-הא. בסמוך להתפטרותו של אראקי, נחשפה תוכנית של מספר קצינים המקושרים לקודו-הא, לביצוע רצח של מספר פוליטיקאים. חשיפה זו גרמה לגנרל נגאטה - ממתנגדיה הגדולים של הקודו-הא, להדיח מתפקידיהם כ-3000 קצינים שנחשבו כמקושרים לקודו-הא, ביניהם הגנרל מזאקי, ששימש כמפקח על החינוך הצבאי (התפקיד השלישי בחשיבותו בצבא היפני). בעקבות פעולותיו אלו, נרצח נאגאטה על ידי חייל בשם איזוה סבורו.
השלכותיו של ניסיון ההפיכה הכושל היו משמעותיות והוא הביא למעשה לקיצה של הקודו-הא. 19 קצינים נשפטו במשפט שדה והוצאו להורג, כולל אחד מהוגי הדעות המרכזיים של הקודו-הא - קיטה איקי, ואילו שני קצינים נוספים התאבדו.
על אף שהקודו-הא חדלה להתקיים כתנועה מאורגנת, האידאולוגיה שעמדה בבסיסה של הסיעה לא נעלמה, והיא המשיכה להשפיע על התנהלותה של יפן בשנים שלאחר מכן.
גזע הבטן
גזע הבטן מספק את המבנים אשר התפתחו במהלך ההתפתחות העוברית מהמעי הקדמי.
אנדרטת חטיבה 99 במלחמת ששת הימים
אנדרטת חטיבה 99 במלחמת ששת הימים נמצאת על גבעה מצדו המערבי של כביש 40, כקילומטר צפונית לפנייה לנאות חובב. היא מציינת את 21 לוחמי החטיבה שנפלו במלחמת ששת הימים.
חטיבה 99 היא המשכה של חטיבת הנגב, השם שונה ב-1958.
האנדרטה תוכננה מומנה והוקמה ביוזמת לוחמי החטיבה. הקבלן שבנה אותה היה דניאל נגר מבאר שבע. היא עוצבה בידי קצין בחטיבה, המעצב והאמן חובב כרובי (1930–2007), ונחנכה ב-6 ביוני 1972.
רקע
במלחמת ששת הימים פעלה החטיבה בפיקודו של אל"ם יקותיאל אדם במסגרת האוגדה של אריאל שרון. צוות חטיבתי שכלל שני גדודי נח"ל סדירים וגדוד חי"ר מילואים הגיע אל המתחם המצרי באום כתף במסע רגלי קשה תוך ניווט מדויק דרך הדיונות שמצפון למתחם. לאחר הרעשה ארטילרית כבדה של חיל התותחנים הישראלי, הסתערו שלושת הגדודים וחדרו לתוך תעלות הקשר של המתחם המצרי. תוך לחימה נחושה הצליחו לכבוש את התעלות ואת המתחם בקרב מורכב שנמשך כל הלילה. בכך נפתחה הדרך לשריון לנוע אל תוך המתחם והובקע המעוז העיקרי במערך המצרי בסיני. צוות חטיבתי שני כבש את אזור קוסיימה. בהמשך המלחמה פעלו כוחות החטיבה באזור אל עריש וספגו נפגעים גם שם. שישה מלוחמי החטיבה המורחבת זכו לצל"ש הרמטכ"ל על גבורתם.
תיאור האנדרטה
האנדרטה מורכבת משישה עמודים מרובעים של בטון חשוף, אפור, המונחים זה על גבי זה בצורת מניפה (מכונה גם "פסל האצבעות"). העמוד הראשון שוכב, ובצורה מדורגת שאר העמודים הולכים ומתרוממים, כשהעמוד השישי ניצב זקוף בגובה 15 מטר. שישה עמודים באנדרטה, כששת ימי הלחימה. העמוד הקורס מסמל את ההמתנה, זה שמעליו - את ימי הכוננות, והבאים - את ההתרוממות, הזינוק, הקרב והניצחון.
בבסיס יש לוח מתכת ועליו כתוב "יזכור". שמות החללים לא נמצאים במקום בגלל ונדליזם חוזר באנדרטה.
טאראסקוזאורוס
טאראסקוזאורוס (שם מדעי: Tarascosaurus; מילולית: "לטאת הטאראסק") הוא סוג דינוזאור תרופוד ממשפחת האבליזאוריים אשר חי בצרפת ואולי גם ספרד לפני 70–80 מיליון שנה. הוא קרוי על שם המפלצת טאראסק, מין מפלצת טורפנית שמוצאה מאזור פרובאנס.
מאובני הדינוזאור התגלו באזור פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור, בצרפת ב-1991 וכללו שלדים חלקיים, בעיקר של הרגליים. תחילה סברו שהם מאובני מגלוזאורוס אך בהמשך התברר שהם היו שונים. כמה חוקרים רואים בו טקסון מוטל בספק עקב מיעוט הממצאים לזיהויו.
יצור זה היה קרוב למג'ונגזאורוס והיה בעל גולגולת קצרה שנועדה לרסק עצמות. עצם הירך שהתגלתה הגיע לאורך 22 ס"מ ועצם הירך הגיע לאורך 32 ס"מ. אורך הדינוזאור עצמו הגיע ל-2.5-3 מטרים.
ככל הנראה הוא היה היחיד שבבני המשפחה שנמצא בחצי הכדור הצפוני, למעט הבטסוכוס (Betasuchus) ייתכן ששויך למשפחה וחי בהולנד.
בתרבות
דינוזאור זה הופיע בסדרה כוכב הדינוזאורים שם נראים מספר פרטים שתוקפים עדר של מגיארוזאורים והורגים פרט אחד.
מרקוס אקוניה
מרקוס חאווייר אקוניה (בספרדית: Marcos Javier Acuña; נולד ב-28 באוקטובר 1991) הוא כדורגלן ארגנטינאי מקצועי שמשחק כקשר שמאלי בסביליה ובנבחרת ארגנטינה.
קריירה מוקדמת
הוא החל את קריירת הספורט שלו במועדון דון בוסקו בעיר הולדתו. באותו זמן הוא שיחק כקשר אחורי שמאלי. הביצועים הטובים שלו משכו את תשומת לבם של סקאוטים שהזמינו אותו לערוך בדיקות במועדונים שונים בבואנוס איירס. כך, בגיל 13 הוא ניסה לעבור ללא הצלחה לבוקה ג'וניורס וסן לורנסו דה אלמגרו. ארבע שנים לאחר מכן הוא ניסה לעבור לקילמס, ריבר פלייט וטיגרה לפני שבסופו של דבר נלקח על ידי פרו קאריל אואסטה . אחרי כמה עונות בקבוצת המילואים של פרו, הוא הועלה לקבוצה הראשונה. הוא עשה את הופעת הבכורה שלו בשנת 2009 במשחק ליגת המשנה תחת המאמן חוסה מריה ביאנקו. כבר בעונת 2013/2014 שהוא בלט ביכולתו לסייע לעמיתיו. הוא שיחק בסך הכל 117 משחקים, עם 5 שערים ו-23 אסיסטים.
רסינג
ב-18 ביולי 2014 הועבר למועדון רסינג עבור דמי רשת של 4,900,000 פזוס עבור 50% מזכויותיו, עם אופציה לקנות עוד 25% בסכום של 750,000 $. ב-27 ביולי 2014 הוא שיחק את המשחק הראשון שלו עם אקדמיה במשחק הנוק אאוט של גביע ארגנטינה נגד סן מרטין סן חואן, שבו הוא גם הבקיע את שער הניצחון על בניצחון 1- 0. מאוחר יותר באותה שנה הוא היה חלק מקבוצת האליפות של ראסינג שזכתה ב-2014 בפרימרה דיוויסיון הארגנטינאי, סך הכל אקוניה שיחק 15 משחקים והבקיע שני שערים.
ספורטינג
ב-12 ביוני 2017, נשיא רסינג ויקטור בלנקו אישר כי אקוניה יעזוב את המועדון . הוא עשה את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0–2 על דספורטיבו אווס . ב-15 במאי 2018, אקוניה וכמה מחברי הקבוצה, כולל המאמנים, נפצעו לאחר התקפה של כ-50 אוהדי ספורטינג במהלך אימון של המועדון אחרי שהקבוצה סיימה במקום השלישי בליגה והחמיצה הזדמנות להעפיל לליגת האלופות. למרות ההתקפה, הוא ושאר חברי הקבוצה הסכימו לשחק בגמר הגביע הפורטוגזי שתוכנן לסוף השבוע ובסופו של דבר הפסידה לאווס.
סביליה
ב-14 בספטמבר 2020 חתם לארבע שנים בסביליה.
קריירה בינלאומית
ב-15 בנובמבר 2016 הופיע לראשונה במדי נבחרת ארגנטינה, במוקדמות גביע העולם 2018, במשחק נגד קולומביה.
במאי 2018 צורף לרשימה המורחבת בנבחרת לקראת המונדיאל ברוסיה, אך הוא לא שותף באף משחק.
נכלל בסגל נבחרת ארגנטינה בטורניר מונדיאל 2022. במונדיאל 2022 זכה אקוניה עם ארגנטינה במודיאל
תארים
ראסינג קלוב ספורטינג ליסבון סביליה נבחרת ארגנטינה
הסאסי במטרה
הסאסי במטרה (איטלקית Sassi di Matera - "הסלעים של מטרה") מהווים את ליבה ההיסטורי של העיר מטרה במחוז בזיליקטה שבדרום איטליה. ה"סאסי" שוכנים בשני עמקים: סאסו קוואוסו (Caveoso) בדרום, וסאסו בריסאנו (Barisano) בצפון, כשביניהם מתרוממת גבעת "צ'יוויטה" (Civita), בה החלה מטרה להתפתח כיישוב עירוני. בשנת 1993 הוכרזו רובעי הסאסי במטרה כאתר מורשת עולמית.
רקע היסטורי
אזור מטרה היה נושב מאז תקופת האבן הקדומה, כאשר יישובי קבע מוגנים מבוססי חקלאות הופיעו כבר לאחר תקופת הקרח האחרונה. כריתת יערות האזור הביאה לסחיפת הקרקע, לשיטפונות ולהצפות, כך שהשדות הפכו לשטחים מכוסים בצמחי גריגה ומאקה. זה גרם לתושבים לעבור מעיסוק בחקלאות לעיסוק במרעה. עם רכישת הידע לעיבוד מתכת, איפשרו כלי העבודה לחפור בסלעי הגיר הנקבוביים בערוצי הנחלים, ובתקופת הברונזה החלו להופיע קברים ומאגרי מים, וכן מבנים תת-קרקעיים הפונים לחלל מרכזי. אבן הגיר שנחצבה מחפירת מבנים אלה שימשה לבניית בתים ומגדלים, והתהליך היה נוח במיוחד בצידי הערוצים - שם הייתה זמינה אבן גיר רכה יחסית. עם ההתיישבות היוונית בדרום חצי האי האפניני התפתחה עוד הטכנולוגיה ונוסד מערך שלטוני שהושפע מהאסכולה הפיתגוראית. הכפרים המפוזרים פינו מקומם למרכזים אורבניים שנשלטו בידי מלכים, והפכו לבסוף לערים של ממש.
התפתחות העיר
מטרה חבה את התפתחותה לתנאים הגאולוגיים השוררים בסביבתה, המתאפיינים בחגורת אבן גיר רכה בגובה של 350 עד 400 מטרים מעל קרקעית נחלי האזור, בשני שקעים גאוגרפיים (Grabiglioni): קוואוזו (Caveoso) ובריסאנו (Barisano). לאורכה של חגורה זו התפתח היישוב, ואילו רמת החרסית שמעליו שימשה לחקלאות ולמרעה. מתכונת זו של שימושי הקרקע עמדה בעינה עד המאה ה-18.
מטרה נותרה יישוב כפרי חסר חשיבות עד הגעת הלומברדים לאזור. הלומברדים ביצרו את גבעת הצ'יוויטה שבין שני העמקים, ששכנה בגבול אזור ההשפעה של האימפריה הביזנטית. הם הקיפו אותה בחומה והקימו בה טירה. עם בוא הנורמנים לאזור בתחילת המאה ה-11 הוקם יישוב על גבעת הצ'יוויטה, בין שני העמקים, ובמאות ה-13 וה-14 היישוב התרחב והוקף בחומה חדשה. בתקופה זו נוסדו מנזרים למרגלות גבעת המצודה, וביישוב הוקמה קתדרלה, וכן כנסיות קהילתיות רבות שנחצבו בסלע. עם הופעת אבק השרפה במאה ה-15, הפכו חומות הצ'יוויטה לחסרות תועלת הגנתית, והיישוב התרחב והתפשט מעבר להן. הסאסי הפכו מפרוורים כפריים-למחצה לרובעי מגורים בעלי אופי עירוני של ממש. מרכז העיר ששכן עד אז בכיכר הקתדרלה בראש גבעת צ'יוויטה, נדד מזרחה למרגלותיה והתמקם בפיאצה דל סדילה (Piazza del Sedile, כיכר האוכף), שבין הצ'יוויטה והסאסי ששכנו שמצפון ומדרום לו. העיר הפכה למרכז מסחרי והוקפה בחומה חדשה, שהוקמה למטרת גביית מיסים בלבד.
במאה ה-18 שימשה מטרה כבירת מחוז בזיליקטה והתפתחותה הואצה. לראשונה, החלה בנייה מחוץ לשלושת האזורים ההיסטוריים, והעיר החלה מתרחבת אל רמת החרסית. הרובע הרביעי, "פיאנו" (Piano - מישור), החל להיבנות מסביב לגרעין ההיסטורי של מטרה, אך רק במאה ה-20 העיר החלה מתפשטת גם אל פסגות הגבעות הסובבות את מרכזה. בד בבד, הלכה מערכת המבנים החצובים בסלע והתדרדרה, וממשלת איטליה נדרשה למצב וחוקקה ב-1952 חוקים במטרה לפנות את רוב תושביהם. עד שנות ה-80 של המאה ה-20 נחשבו הסאסי לאזור מצוקה, ואז החלו לתכנן פעולות לשימורם. רוב בתי הסאסי אינם משמשים כיום למגורים, אך הרבעים הפכו לאזורים תיירותיים ולמרכזי בילוי. כיוון שהסאסי מזכירים, לכאורה, ערים עתיקות (כמו ירושלים למשל) צולמו בה מספר סרטים היסטוריים, דוגמת המלך דוד בכיכובו של ריצ'רד גיר ב-1985 והפסיון של ישו בבימויו של מל גיבסון ב-2004.
הסאסי
מקור שמם של שני רובעי הסאסי אינו ודאי: סאסו קוואוזו קרוי, אולי, על שום מבנהו המזכיר בקעה (Cavea), או אולי בשל כך שנשקף אל הר קוואוסוס (Mons Caveosus). סאסו בריסאנו נקרא, אולי, על שמה של העיר בארי שלעברה הוא פונה, או על שם עמק וריסאנה (Conca Varisana) הסמוך.
בתי הסאסי הראשונים היו פשוטים וכללו מערה חצובה בסלע, שפתחה נחתם בקיר מאבן גיר שנחצבה במהלך החפירה שם. בהמשך, החלו מופיעים חדרים שתקרתם עוצבה בצורת קמרון (באיטלקית: lamione), ואלה נבנו בחזית הבתים ואפשרו את הרחבתם. במשך הזמן החלו להיבנות בתי המגורים סביב חצר משותפת, שבה מוקמו מתקנים משותפים כדוגמת בורות מים, והתפתחות זו הביאה לשינויים גם במערך החברתי. רובע הצ'יוויטה שנוסד על הגבעה במרכז היישוב, בוצר והפך למרכז העיר. בצ'יוויטה הוקמו טירה וקתדרלה, כשסימטאות צרות וגרמי מדרגות מקשרים בין המרכז לרובעי המגורים המשתרעים בשני הסאסי. סביב הצ'יוויטה נוספו גם בתי מלאכה וממגורות, וכן נבנתה מערכת לאספקת המים: מי הגשמים שירדו על הרמה - נותבו אל בתי התושבים ברובעי הסאסי שלמרגלותיה. עם התפתחות העיר, החלו נחצבים מבנים חדשים במדרונות המובילים מעלה אל הרמה, וגגות הבתים הוותיקים שימשו פעמים רבות כמסד לרחובות ולחצרות של הבתים שמעליהם.
הכנסיות החצובות
בימי הביניים המוקדמים קמו קהילות נזיריות סביב מטרה. קהילות אלה נמשכו לסגנון המגורים במערות, שרווח באזור מזה אלפי שנים. הנזירים חצבו כנסיות שעוצבו בסגנון ביזנטי - או בסגנון לטיני, וחלקן מערב את שני הסגנונות. עם התבססות מטרה כמרכז עירוני, יושם מנהג חציבת הכנסיות בסלע גם לבניה בעיר עצמה. קירות הכנסיות כוסו בפרסקאות שנועדו לפצות על אפלולית המערות ועל המגבלות האדריכליות.
קישורים חיצוניים
Matera Matera
אליעזר ליבר שרשבסקי
ראשית דרכו
שרשבסקי התחיל את דרכו בלימודים בישיבת מיר, איישישוק ו-וולוז'ין, ואחר כך החל לעסוק במסחר בקנה מידה גדול. במקביל החל לנהות אחרי תנועת חיבת ציון והיה מראשי העסקנים הציונים. הוא פרסם מאמרים ב"הצפירה" ו"המליץ" ושירים בלוח אחיאסף.
בשנת תרס"ו נשא לאישה את הדסה בת מאיר ברמן.
בשנת 1905 ביקר שרשבסקי בארץ ישראל, והשקיע בהקמת בית החרושת ליציקת ברזל ומכונות של המהנדס ליאון שטיין ביפו.