cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אשר כהן (פסיכולוג)
ביוגרפיה
מחקרו עוסק במספר תחומים בפסיכולוגיה קוגניטיבית ובהם: קשב, ביצוע מטלות, תפיסה-פעולה ולמידה אימפליציטית ובקשרים שבין מערכת התפיסה האנושית למנגנוני התגובה של האדם, במצבים בהם נדרשת תגובה מוטורית מהירה במיוחד. פרופ' כהן פיתח מודל תאורטי המנבא בהצלחה באילו מצבים ביצוע שתי מטלות במקביל כרוך בירידת יכולת ובאילו לא.
ב-15 ביולי 2020 נבחר כהן לשמש כיו"ר ועד ראשי האוניברסיטאות. בעקבות התפטרות פרופ' רון רובין מהתפקיד.
חיים אישיים
כהן נשוי לגבריאלה, נגנית אבוב גרמנייה ומורה בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה שהכיר בארץ.
ליגת העל היוגוסלבית
ליגת העל היוגוסלבית (בסרבית-קירילית: Прва савезна лига у фудбалу, בקרואטית: Prva savezna liga u nogometu; "ליגת הכדורגל הפדרלית הראשונה") הייתה ליגת הכדורגל הבכירה ביוגוסלביה. הליגה הוקמה בשנת 1923 עם הקמת ממלכת יוגוסלביה לאחר מלחמת העולם הראשונה והתקיימה, עם הפסקה בשנת 1934, עד לכיבוש חלק משטח המדינה על ידי גרמניה הנאצית בשנת 1941. הליגה הוקמה שנית בשנת 1945 עם הקמת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית והתקיימה עד לשנת 1992 עם התפרקות יוגוסלביה למספר מדינות. מליגה זו יצאו הליגות הבאות: ליגת העל של סרביה ומונטנגרו (שהפכה לאחר מכן לליגת העל הסרבית וליגת העל של מונטנגרו), ליגת העל הקרואטית, ליגת העל הסלובנית, ליגת העל המקדונית, ליגת העל של בוסניה והרצגובינה וליגת העל הקוסובנית.
ליגת העל היוגוסלבית שימשה לא פעם למחאות ציבוריות אתניות של העמים השונים שישבו בכל רחבי יוגוסלביה, בעיקר לקראת פירוקה של המדינה, למשל במהומות דינמו זאגרב-הכוכב האדום בלגרד שהתרחשו בשנת 1990 במשחק בין דינמו זאגרב הקרואטית, שהייתה בעלת מוטיבים לאומנים קרואטים, לקבוצת הכוכב האדום בלגרד הסרבית. בסיומה של עונת 1990/1991 הוצאו מסבב הליגות של יוגוסלביה כל הקבוצות מקרואטיה וסלובניה (דינמו זאגרב, היידוק ספליט, אוסייק, רייקה, ואולימפיה לובליאנה) והחלפו בקבוצות מסרביה, מונטנגרו, מקדוניה ובוסניה והרצגובינה. צעד זה סימן את פירוקה של יוגוסלביה, עת סלובניה וקרואטיה הכריזו על עצמאותן ובשל כך לא השתתפו בליגה זו. עונת 1991/1992 הייתה לעונה האחרונה בתולדותיה של הליגה הבכירה ביוגוסלביה, עד שזו פורקה בשל המלחמה ובשל עצמאותן של המדינות השונות שהיו חלק מהמדינה היוגוסלבית.
הקבוצות שנטלו חלק בעונה האחרונה (1991/1992) לפני פירוק יוגוסלביה היו: הכוכב האדום בלגרד, פרטיזן בלגרד, סרייבו, ז'לייזניצ'אר סרייבו, ולז' מוסטר, בודוצ'נוסט טיטוגרד, וויבודינה נובי סאד, רדניצ'קי ניש, ספרטק סובוטיצה, סלובודה טוזלה, וארדאר סקופיה, OFK בלגרד, זמון, סוטייסקה ניקשיץ', פרולטר זרניאנין, ראד בלגרד, בוראץ באניה לוקה, פליסטר.
הקבוצה שזכתה הכי הרבה פעמים בתואר אליפות הליגה היוגוסלבית היא הכוכב האדום בלגרד, אשר זכתה ב-19 אליפויות, כולל בשלוש העונות האחרונות של הליגה. פרטיזן בלגרד זכתה ב-11 אליפויות, ובסך הכל זכו הקבוצות הסרביות ב-32 אליפויות. הקבוצות הקרואטיות זכו ב-11 אליפויות והקבוצות הבוסניות זכו בשלוש אליפויות. ההישג הגדול ביותר של קבוצה יוגוסלבית במפעלים האירופים הוא זכייתה של הכוכב האדום בלגרד בגביע אירופה לאלופות בעונת 1990/1991.
שם הליגה שימש גם את ליגת הכדורגל של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה בין השנים 1991 ל-2003, עד שזו שינתה את שמה לסרביה ומונטנגרו ושם הליגה שונה לליגת העל של סרביה ומונטנגרו.
מקרא לישראל
בהקדמת העורכים לסדרה נכתב:
הסדרה רואה אור באופן עצמאי, ואינה שייכת להוצאת ספרים כלשהי. ההפקה וההפצה נעשו בעבר בהוצאת מאגנס, וכיום בהוצאת עם עובד.
מבנה הפירוש
לאחר פרקי המבוא מפורשות היחידות הטקסטואליות בספר בזו אחר זו.
כותבי הפירושים
הפירוש לכל אחד מספרי התנ"ך נכתב בידי חוקר או שניים, רובם ישראלים. החוקרים כותבי הפירושים הם: שמואל אחיטוב (שהוא גם עורך הסדרה), יאירה אמית, שמעון בר אפרת, אדל ברלין, רוני גולדשטיין, יאיר הופמן, אביגדור הורוויץ, יאיר זקוביץ, יעקב חיים טיגאי, שרה יפת, מרדכי כוגן, רימון כשר, נועם מזרחי, אוריאל סימון, אליהו עסיס, שלום מ' פאול, יעקב קליין.
כתובים
טרם ראו אור: תורה: בראשית, שמות, ויקרא ובמדבר; נביאים: ישעיהו א–לט (עתיד לראות אור בפירושו של רוני גולדשטיין), זכריה (עתיד לראות אור בפירושו של נועם מזרחי); כתובים: תהלים, איוב, קהלת ודברי הימים.
המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית
המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית (ברוסית: Коммунистичесая партия Российской Федерации) היא מפלגה ברוסיה – המפלגה השנייה בגודלה ומפלגת האופוזיציה הגדולה ביותר ברוסיה. רבים רואים בה כיורשת המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ומפלגת הבולשביקים. המבנה והאידאולוגיה שלה לקוחים באופן מובהק מהמפלגה הקומוניסטית הסובייטית המקורית.
ההתבססות כמפלגת אופוזיציה
ב-7 באוגוסט 1996 המפלגה הקימה את הברית הפטריוטית של רוסיה - תנועת שמאל חדשה שמאגדת 30 ארגוני שמאל וימין לאומניים, ביניהם ברית העם הרוסית, מפלגה לאומנית רוסית שהוקמה באוקטובר 1996 והתמזגה בשנת 2001 עם הברית העממית - מפלגת התחייה הלאומית "רצון העם", אלה תנועת לאומניות התומכות בהתפשטות רוסיה לכל אסיה ואירופה. תנועות אלה תמכו בגנאדי זיוגאנוב בעת שהתמודד בבחירות הנשיאותיות ב-1996 ובשנת 2000. בבחירות לפרלמנט בשנת 2003 טען זיוגאנוב שמפלגת המולדת (רודינה), מכרה את הקולות שלה עבור מפלגת השלטון רוסיה המאוחדת. בבחירות שנערכו בדצמבר 2011 זכתה המפלגה ב-92 מושבים בדומה והיא המפלגה השנייה בגודלה.
הנסיקה במעמדה והעלייה בתמיכת הלאומנים בה
כיום התמיכה במפלגה משתנה כל פעם. בכל מקרה בבחירות האזוריות המפלגה הקומוניסטית נוטה לקטוף את הקולות מידי מפלגת השלטון, בשל חוסר תמיכה מקומית במפלגה שלדעת המקומיים אינה עושה די כדי לשפר את מצבם, ברמה הארצית מצבה של המפלגה רע יותר, אף בשני העשורים האחרונים המפלגה סיימה באחד משלושת המקומות הגבוהים. ניתן להבחין בכך לאור העובדה שכיום זו המפלגה השנייה בגודלה במדינה, כשרק רוסיה המאוחדת מקדימה אותה. למפלגה יש תמיכה רחבה במרכזי מדע (נאוקוגרדים) וערים מסביב למוסקבה. כך למשל, בבחירות לפרלמנט ב-2007 סניף המפלגה באוניברסיטת מוסקבה היה פעיל ומוצלח למדי בגיוס קולות. התומכים העיקרים במפלגה הם הגמלאים, עובדי תעשייה שונים. בעשור האחרון חלה עלייה בתמיכה במפלגה מצד קבוצות שמאל שונות וארגוני נוער לאומניים.
זוהי היורשת העיקרית למפלגה הקומוניסטית הסובייטית ובמהלך שני העשורים האחרונים היא מפלגת האופוזיציה הגדולה ביותר במדינה. פעם אחת בלבד, הייתה המפלגה קרובה לתפוס את השלטון: היה זה בבחירות 1996 לפרלמנט, כאשר המפלגה תפסה את מרבית המושבים בדומה שאך הוקמה מחדש. מועמד המפלגה לנשיאות - גנאדי זיוגאנוב - הפסיד בסיבוב השני לנשיא המכהן בוריס ילצין. מאז 1996 מועמד המפלגה לנשיאות, בין אם זהו זיוגאנוב או נציג אחר, לא הצליח לזכות בבחירות ולרוב מגיע למקום השני.
הצטמקות כוחה
במערכת הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 2011 המפלגה זכתה בכ-20% מקולות הבוחרים וקיבלה 92 מקומות בדומה, הבית התחתון של הפרלמנט הרוסי. כמו מפלגות אופוזיציה אחרות, המפלגה טענה לזיופים רבים בבחירות.
גנדי זיוגאנוב היה מועמד המפלגה במערכת הבחירות לנשיא המדינה שהתקיימו ב-4 במרץ 2012.
בספטמבר 2016 המפלגה התבססה בתור המפלגה השנייה בגודלה בפרלמנט אך כוחה הצטמק מאוד והיא קיבלה 42 מושבים בלבד לעומת 92 בבחירות הקודמות, שהתבטאו מתוך 13% התמיכה שקיבלה מהמצביעים.
יחסים עם מפלגות דומות בעולם
המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית משתתפת קבועה במפגשים הבינלאומיים של מפלגות הפועלים והקומוניסטיות המתקיימים החל משנת 1998 במתכונת שנתית.
יושבי ראש המפלגה
על פי אמנת המפלגה ראש המפלגה הוא יושב ראש המפלגה הנבחר על ידי הוועד המרכזי של המפלגה שהוא הגוף הבכיר של המפלגה.
שרלוטה, רוזנת הסן-קאסל
שרלוטה, רוזנת הסן-קאסל (בגרמנית: Charlotte von Hessen-Kassel; 20 בנובמבר 1627 – 26 במרץ 1686), הייתה בתו של וילהלם החמישי, רוזן הסן-קאסל, ואשתו של קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
ביוגרפיה
שרלוטה נולדה ב-20 בנובמבר 1627 בהיידלברג לוילהלם החמישי, רוזן הסן-קאסל, ולאמליה אליזבת מהנאו-מינצברג, בתו של פיליפ לודוויג השני, רוזן הנאו-מינצברג. שרלוטה תוארה כילדה בלונדינית גבוהה, עם רגליים ארוכות וחזה יפה.
ב-22 בפברואר 1650 התחתנה שרלוטה עם קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ממנו נולדו לה 3 ילדים. בתחילה היו נישואי השניים מוצלחים, אולם עד מהרה החל קרל לודוויג לבגוד בה עם מריה לואיזה פון דגנפלד. בשנת 1654 גילתה שרלוטה שקרל לודוויג בוגד בה, ומאז היא הפכה לאשה תוקפנית ואלימה. בשנת 1658 גירש אותה קרל לודוויג, והתחתן בנישואים מורגנטיים עם מריה לואיזה. בשל גירושי השניים נשלחו ילדיה לחיות אצל דודתם סופיה מהנובר. בשנת 1680 מת קרל לודוויג, ובנה קרל השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ עלה לשלטון במקומו, וב-26 במרץ 1686 מתה שרלוטה בהיידלברג.
משפחתה
ב-22 בפברואר 1650 התחתנה שרלוטה עם קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
ג'ין מאיר
ג'ין מאיר (19 בנובמבר 1924 - 12 באוגוסט 2000) הייתה אמנית קרמיקה ופסלת ישראלית ילידת בריטניה.
ביוגרפיה
ג'ין מאיר נולדה בשנת 1924 בלונדון, אנגליה. הוריה, חנה ואברהם דייוויס, היגרו לאנגליה ממזרח אירופה ללונדון, שם פתח האב חנות לשעונים ותכשיטים. בילדותה נשלחה להתחנך בפנימיה במערב אנגליה. בתקופת מלחמת העולם השנייה עבדה בתעשייה הצבאית ולמדה ציור. לאחר המלחמה למדה אמנות. בשנת 1949 ביקרה בישראל ושימשה כמתנדבת בקיבוצים יסעור ובכפר מנחם. בשנת 1951 נישאה ועלתה לישראל עם בעלה והתיישבה בעין השופט. עם עלייתה הביאה עמה ציוד לסטודיו קרמי שכלל אובני רגל ותנור. בשנת 1956 הועבר הסטודיו שלה, ששכן באוהל, אל צריף. בין השנים 1969-1954 שמשה כמורה לאמנות בבית הספר של הקיבוץ. בשנות ה-60 של המאה ה-20 הועבר הסטודיו אל מבנה ששימש קודם לכן מדגרה לעופות. בשנת 1968 הייתה בין מייסדי אגודת אמני קרמיקה בישראל ובשנת 1971 התקבלה כחברה באקדמיה הבינלאומית לקרמיקה של אונסקו. בשנת 1970 הקימה סטודיו לקרמיקה עבור החוג לאמנות באוניברסיטת חיפה. בין השנים 1975-1972 שימשה מרצה בחוג.
יצירתה המוקדמת של מאיר, משנות ה-50 של המאה ה-20, הושפעה מן הקרמיקה האנגלית. עבודות אלו נעשו באדמית מקומית ובחיפוי אנגוב. במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 החלה ליצור גם באבנית ולהשתמש בזיגוג. מאוחר יותר החלה להשתמש גם בשרפות כגון שריפת עשן או סאגר וכן בפורצלן. בשנת 1970 החלה לעשות שימוש גם בתנור גז גדול שהותקן בסטודיו. הכלים והפסלים שיצרה עושים שימוש בצורות גאומטריות, שהשתכללו במהלך השנים לדגמים בהשראת הטבע.
בנוסף ליצירתה הקרמית, יצרה מספר עבודות במרחב הציבורי בקיבוץ ומחוץ לו. ביניהם פסלי חוץ (1969) בכניסה לבית הקיבוץ הארצי בתל אביב-יפו, תבליט קיר (1985) בבניין "מקור" בגבעת חביבה ותבליט קיר (1987) במחלקה האונקולוגית לילדים בבית החולים העמק.
תעמולת הבחירות לכנסת
תעמולת בחירות היא מרכיב מרכזי בתהליך של כל מסע בחירות ומכאן גם במסע הבחירות לכנסת בישראל. תעמולה זו מוסדרת בחוק הישראלי ומוגבלת בהיקפה, במקורות מימונה ומידה מסוימת אף בתכניה.
במסגרת התעמולה, המקדימה את הבחירות עצמן, חותרת כל מפלגה לשכנע את הבוחרים לבחור בה. מאפיינים מסוימים של תעמולת הבחירות מוסדרים בחקיקה, ונמצאים בפיקוח של ועדת הבחירות המרכזית. אמצעי התעמולה הולכים ומשתנים במהלך השנים, בהתאם לשינויים טכנולוגיים ותרבותיים.
קהל היעד של תעמולת הבחירות מתחלק לשתי קבוצות עקריות: חברי ותומכי המפלגה הזקוקים לעידוד והמרצה על מנת להשפיע ולהצביע וכן לתשובות לשאלות מקניטות שעלולים לשאול אותם ולצדם קבוצת המהססים שטרם החליטו למי הם מיעדים את קולם, אותם צריך לשכנע להצביע בעד מפלגה זו או אחרת.
הסדר בחקיקה
החוק העיקרי המשמש להסדרת תעמולת הבחירות לכנסת הוא חוק הבחירות (דרכי תעמולה), התשי"ט-1959.
הליכי החקיקה החלו ביוזמת מספר סיעות: הציונים הכלליים, אחדות העבודה - פועלי ציון ומפ"ם. מטרתן המשותפת הייתה להביא להגבלת ההוצאה המותרת לכל מפלגה במערכת הבחירות, לפי המודלים הקיימים בארצות הברית ובבריטניה. וועדת החוקה חוק ומשפט סברה אחרת. הוועדה הגישה לכנסת הצעת חוק על פי מודל שונה המתאים יותר לישראל, המטיל מגבלות על אמצעי תעמולה יקרים, שעמדו לרשות המפלגות הגדולות בלבד. דוגמה בולטת בהקשת זה היה איסור הגשת כיבוד בכנסים פוליטיים, ששמשו בעת ההיא כלי חשוב למשיכת קהל לאירועים אלה. בכך קיוו כי יישמר השוויון בין הרשימות, וזאת מבלי להגביל את היקף התרומות (וההוצאות) המתורות לכל מפלגה. תרומות שזרמו למפלגות באותן שנים בעיקר מחו"ל.
חוק הבחירות לכנסת מטיל גבלות על התעמולה באזורים מיוחדים:
התפתחות תעמולת הבחירות
תעמולת הבחירות בשנות החמישים והשישים התבססה על אסיפות בחירות ועל פרסום על גבי לוחות מודעות ובעיתונות. אסיפות הבחירות נערכו בכיכרות הערים ובמקומות קטנים יותר, כבתי קולנוע ובתי קפה. לעיתים ארגנו סניפי המפלגות אסיפות מקומיות, שיועדו לקהלים הומוגניים יותר. מפלגות פועלים, למשל, ארגנו אסיפות בחירות במפעלים ובבתי חרושת, והתאחדויות העולים שימשו אף הן יעד לתעמולה מסוג זה.
השימוש בלוחות המודעות היה נפוץ מאוד. המפלגות הציגו על גבי לוחות המודעות את מצעיהן ואת תוכניות הפעולה שלהן, את תמונות מנהיגיהן, את האותיות המייצגות אותן על פתקי ההצבעה, וחלקן אף הציבו קריקטורות אודות המפלגות האחרות.
בעיתונות הא-מפלגתית פורסמו מודעות עתירות מלל שפירטו את מצעי המפלגות ואף התקפות על המפלגות היריבות. המפלגות לקחו בחשבון את קהל היעד של עיתונים אלה. מפא"י, למשל, ייחסה חשיבות לקהל קוראי "הארץ", אף שקוראיו נחשבו לתומכי הציונים הכלליים והמפלגה הפרוגרסיבית, כיוון שקהל זה נחשב לאינטלקטואל ואמיד, והיה חיוני למפלגת השלטון גם לאחר הבחירות.
בעוד שהתעמולה בראשית ימי המדינה נוהלה בידי הפוליטיקאים, ונשאה אופי אידאולוגי, עם השנים הועברה האחריות על התעמולה לפרסומאים, מה שהביא גם לשינוי באופיה של התעמולה. אלכס אנסקי עקב אחר תעמולת הליכוד בבחירות לכנסת התשיעית ב-1977. באותה מערכת בחירות היה עזר ויצמן ממונה מטעם המפלגה על התעמולה, והפרסומאי שניהל אותה היה אליעזר ז'ורבין. אנסקי תיאר את התנהלות המטה לקראת הבחירות:
מסע הבחירות הוא שעתם הגדולה של הפרסומאים ויועצי הבחירות, הנהנים מתקציבים גדולים ומפעילות אינטנסיבית. בסוף המאה העשרים החלה הסתייעות גם ביועצי בחירות אמריקאיים, שהביאו לישראל מניסיונם. אחד הבולטים שביועצים אלה הוא ארתור פינקלשטיין, שהיה יועצו של בנימין נתניהו בבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה וטבע את הסיסמה "פרס יחלק את ירושלים". אחד החידושים שהנהיג פינקלשטיין הוא מסרים קצרים וקליטים החוזרים על עצמם. עד אז, היה מקובל להפיק תשדירי בחירות שונים זה מזה.
סיסמאות בחירות
+את קמפיין הבחירות של המפלגות מלווה סיסמת בחירות שנועדה להציג מסר מרכזי וקליט. בין הסיסמאות הבולטות לאורך השנים:
קמפיין פוזיטיבי וקמפיין נגטיבי
בתעמולת הבחירות של מרכיבים:
תסריטי אימה
לעיתים, מפלגה בחרה לאיים על בוחריה הפוטנציאליים באסונות שיקרו אם לא יהיה לה כוח גדול בכנסת ("קמפיין געוואלד"). דוגמאות:
מעשים שיש בהם משום תעמולה
תעמולה משתמשת מטבעה במילים, אך לעיתים משמשים לכך גם מעשים.
ועדת הבחירות המרכזית
בין שאר פעולותיה, ועדת הבחירות המרכזית מפקחת על תעמולת הבחירות.
ב-9 בינואר 2003, לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה, פסל יו"ר ועדת הבחירות המרכזית, מישאל חשין, בפעם הראשונה בתולדות המדינה, מסיבת עיתונאים של ראש הממשלה, אריאל שרון, ששודרה בשלושת הערוצים המרכזיים בנימוק כי היא תעמולת בחירות (באופן אירוני, ההפסקה בוצעה בפועל דווקא לאחר שראש הממשלה סיים את תעמולת הבחירות ופנה לנושא הכלכלי שלכאורה מסיבת העיתונאים הייתה אמורה לעסוק בו מלכתחילה). הפסקה זו הביאה להגשת עתירה של מפלגת העבודה בבקשה לקזז את זמן מסיבת העיתונאים מזמן התעמולה של הליכוד, לעומת זאת אנשי הליכוד התקיפו את חשין על כך שהעז "להשתיק" את ראש הממשלה.
תעמולת בחירות אנונימית
ב-27 בפברואר 2019 אסרה ועדת הבחירות פרסום תעמולה אנונימי ברשת. השופט חנן מלצר קבע כי "כל פרסום אנונימי ברשת מקשה על גורמי הביטחון להדוף חששות מהתערבות זרה בבחירות". האיסור נכנס לתוקף ב-1 מרץ.
ג'ינצ'ינג, קיסר סין
הקיסר ג'ינצ'ינג (13 בנובמבר 1760 – 2 בספטמבר 1820), או בשמו הפרטי יונגיאן, היה קיסר סין השביעי בשליטת שושלת צ'ינג תחת השבט המאנצ'ורי אייסין גיורו. הוא שלט על כלל סין משנת 1796 בשנה בה אביו צ'ייאנלונג פרש למען שיזכר סבו הגדול הקיסר קאנגשי כקיסר ששלט לתקופה הארוכה ביותר ועד מותו המסתורי בשנת 1820. הוא היה בנו ה-15 של הקיסר צ'ייאנלונג. בעת שלטונו הוא ניסה לנרמל את האימפריה בעת נלחם בסחר האופיום ונפטר מהשן השותף השלטוני לשעבר של אביו.
שנותיו הראשונות
יונגיאן נולד בארמון הקיץ הישן, 8 ק"מ צפונית מערבית לחומות בייג'ינג. שמו האישי, "יונגיאן" (永 琰), שונה מאוחר יותר ליאנגיאנג (顒 琰) כאשר הפך לקיסר. הדמות הסינית עבור יונג על שמו שונתה מהשכיחות יותר 永 לשם פחות מוכר. חידוש זה הונהג על ידי הקיסר צ'ייאנלונג, שהאמין כי לא ראוי היה לדמות סינית נפוצה בשמו האישי של הקיסר בגלל התרגול רב השנים של שמות טאבו במשפחה הקיסרית. יונגיאן היה בנו ה-15 של הקיסר צ'ייאנלונג. אמו הייתה אשת הקיסר לינג האצילית, בתו של וויי צ'ינגטאי (魏清泰), פקיד סיני של האן, שמשפחתו השתלבה זה מכבר בשמונה באנרים של מנצ'ו כחלק מאנר באן. לקיסר צ'ייאנלונג היו במקור שני בנים נוספים שעמדו על המבחנים לירושת הכס, אך שניהם מתו מוקדם יותר ממחלות, ולכן בדצמבר 1773 בחר בסתר ביונגיאן כיורשו. בשנת 1789, הקיסר צ'ייאנלונג הציב את יונגיאן כ"נסיך ג'יה מהמדרגה הראשונה"(嘉 親王; או בפשטות "הנסיך ג'יה").
שלטון
באוקטובר 1795, השנה ה-60 למלכותו, הודיע קיסר צ'ייאנלונג על כוונתו להתמקד לטובת הנסיך ג'יה. הוא קיבל את ההחלטה הזו מכיוון שהוא חש שזה לא מכבד לו לשלוט יותר מסבא שלו, הקיסר קאנגשי, שהיה על כס המלוכה במשך 61 שנה. הנסיך ג'יה עלה על כס המלוכה ואימץ את שם העידן "ג'ינצ'ינג" בפברואר 1796, ומכאן שהוא ידוע היסטורית כקיסר ג'ינצ'ינג. עם זאת, במשך שלוש השנים הבאות, קיסר ג'ינצ'ינג היה קיסר רק בשמו מכיוון שהחלטותיו התקבלו עדיין על ידי אביו, שהפך לטייאנג-הואנג (קיסר אמריטוס) לאחר כניסתו. לאחר מותו של קיסר צ'ייאנלונג בראשית פברואר 1799, השתלט קיסר ג'ינצ'ינג על השלטון והעמיד לדין את השן, פקיד מועדף על אביו. השן הואשם בשחיתות ובניצול לרעה בכוח, תאריו נלקחו ממנו, רכושו הוחרם והורה על מנת להתאבד. כלתו של השן, הנסיכה הקסיאו, אחותו של הקיסר ג'ינצ'ינג, נחסכה מעונש וקיבלה כמה נכסים מאחוזותיו של השן. באותה תקופה התמודדה אימפריית צ'ינג עם הפרעה פנימית, והכי חשוב - מרד הלוטוס הלבן הגדול (1796–1804) ומרידות מיאו (1795–1806), כמו גם אוצר קיסרי ריק. הקיסר ג'ינצ'ינג עסק בפייסציה של האימפריה ובכריתת המרידות. הוא ניסה להחזיר את סין לשגשוגה ולעוצמתה של המאה ה-18. עם זאת, בין היתר עקב יצוא גדול של כסף מהמדינה כתשלום עבור האופיום שהוברח לסין מהודו הבריטית, הכלכלה ירדה.
שינוי השם של וייטנאם
ג'ינצ'ינג סירב לבקשתו של השליט הווייטנאמי ג'יה לונג לשנות את שמה של ארצו לנאם וייט. במקום זאת הוא שינה את השם לווייטנאם. הספר הסודי על היסטוריית המלוכות של וייטנאם של גיאה לונג מכיל את ההתכתבויות הדיפלומטיות ביחס לשמות. למעשה הייתה לסין השפעה מנצחת על וייטנאם ומכאן יכולתו של קיסר סיני על וייטנאם.
החוקה האנטי נוצרית
הקוד המשפטי הגדול של צ'ינג כולל חוק אחד שכותרתו "איסורים על מכשפים ומכשפים" (禁止 師 巫 邪術). בשנת 1811 נוסף לו סעיף בהתייחס לנצרות. הוא עבר שינוי בשנת 1815 וב-1817, התיישב במתכונתו הסופית בשנת 1839 תחת בנו ויורשו של ג'ינצ'ינג הקיסר דאוגואנג, ובוטל בשנת 1870 תחת קיסר טונגזי. היא גזרה את האירופאים למוות בגין הפצת הקתוליות בקרב האן הסיני ומאנצ'ורים. נוצרים שלא ישובו בתשובה שלהם נשלחו לערים מוסלמיות בשינג'יאנג, כדי להינתן כעבדים למנהיגים ובני בית מוסלמים.
מותו ומורשת
ב-2 בספטמבר 1820 נפטר הקיסר ג'ינצ'ינג בארמון המסע של רייה (ג'הול), 230 ק"מ (צפונית מזרחית) לבייג'ינג, שם היה בית המשפט הקיסרי ברובע הקיץ. טיוטת ההיסטוריה של צ'ינג לא רשמה סיבת מוות. חלקם טענו שהוא מת לאחר שהוכה על ידי ברק, אך אחרים מעדיפים את התיאוריה שהוא מת משבץ מכיוון שהקיסר היה במצב של השנמת יתר שפגע בפעילותו בצורה בעייתית למדי. אחריו הוא הוחלף על ידי בנו השני, מיאנינג, שנודע מהכתרתו כקיסר דאוגואנג. ג'ינצ'ינג קבור בין קברי הצ'ינג המערבים, 120 ק"מ דרומית-מערבית לבייג'ינג, במתחם המאוזוליאום צ'אנג (昌; מואר "מפואר").
הזירה האווירית במלחמת סיני
הזירה האווירית במלחמת סיני היוותה חלק חשוב במלחמה זו. פעילות חיל האוויר הישראלי כללה את מבצע תרנגול, מבצע מספריים ומבצע מכבש בתחילת המלחמה וסיוע לכוחות הקרקע בהמשכה. החשש בישראל מתקיפה מצרית של ערי ישראל הביא להצבתם של מטוסי חיל האוויר הצרפתי בישראל, לשם הגנה על שמיה. בתחילת המלחמה התנהלו בשמי סיני גם קרבות אוויר בין חיל האוויר הישראלי לחיל האוויר המצרי, אך משהצטרפו בריטניה וצרפת למערכה האווירית, כחלק ממבצע מוסקטר שהתנהל במקביל למלחמת סיני, שותק למעשה חיל האוויר המצרי.
הצטיידות לפני המבצע
עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית ב-1955 במסגרתה סופקו למצרים מאות מטוסים וטנקים וציוד לחימה רב אחר, שינתה את מאזן הכוחות במזרח התיכון. בתגובה חתמה ישראל במרץ וביוני 1956 על עסקאות לרכישת ציוד צבאי בצרפת, כולל עשרות מטוסי מיסטר.
לשיפור הקשר בין יחידת השליטה המרכזית של חיל האוויר הישראלי למטוסים הוסבו שני מטוסי דקוטה לתחנות ממסר מוטסות.
מבצע שחרית
גם לאחר הצטיידות זו, מספר מטוסי הקרב שעמדו לרשות חיל האוויר המצרי היה גדול במידה ניכרת ממספרם של מטוסי חיל האוויר הישראלי.
מבצע אביבה
במהלך 1956 הושג הסכם עם צרפת להשאלת 23 מטוסי דקוטה. על מבצע ההעברה היה אחראי ישעיהו גזית מענף התכנון במטה חיל האוויר. המטסים בוצעו באוקטובר 1956. ההעברה נעשתה בשלוש קבוצות, קבוצה ראשונה של חמישה מטוסים הוטסה על ידי טייסים צרפתים, במסווה של מטוסים אזרחיים שנרכשו על ידי חברת תעופה חדשה. קבוצה שנייה של שמונה מטוסים הוטסה תחת אותו כיסוי על ידי טייסים ישראלים.
המטס השלישי שהכיל את עשרת המטוסים הנותרים, בוצע בנתיב שונה, גויסו צוותי אוויר מסדיר ומילואים והוטסו לצרפת, שם התחזו לצוותי אוויר צרפתיים, מצרפת טסו דרך ביזרטה שבתוניסיה עד לנחיתתם בעקרון.
חיל האוויר הישראלי
בחיל האוויר הישראלי פעלו 176 מטוסים ב-13 טייסות. המטוסים כללו 64 מטוסי בוכנה (שתי טייסות P-51 מוסטנג, שתי טייסות מוסקיטו, טייסת הרווארד וטייסת מפציצי B-17 מבצר מעופף), 53 מטוסי סילון (טייסת מיסטר, טייסת אוראגן ושתי טייסות מטאור), טייסת תובלה (מטוסי דקוטה ונורד) וטייסת קלה. צוותי האוויר כללו 80 טייסי בוכנה ו-53 טייסי סילון. מפקד החיל היה דן טולקובסקי.
מטוסי החיל היו פרוסים בארבעה בסיסי טיסה:
רמת דוד בפיקוד גדעון אלרום,
תל נוף בפיקוד יוסף רענן,
חצור בפיקוד עזר ויצמן.
חיל האוויר המצרי
בחיל האוויר המצרי פעלו 210 מטוסים, מהם 150 מטוסי סילון בטייסות קרב-הפצצה (ארבע טייסות מיג-15 ומיג-17, שלוש טייסות ומפייר, טייסת מטאור, שתי טייסות הפצצה איל-28) ושתי טייסות תובלה. צוותי האוויר כללו 150 טייסים.
ועידת סוור
בוועידת סוור, שנערכה ב-22 עד 24 באוקטובר 1956 בהשתתפות נציגים מישראל, מצרפת ומבריטניה דרש ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, לספק לישראל כיסוי אווירי של שתי המעצמות והשמדת חיל האוויר המצרי בעודו על הקרקע על ידי מקבילו - חיל האוויר הבריטי. בן-גוריון חשש ממתקפה אווירית על ערי ישראל, בעוד צה"ל תוקף בתעלת סואץ, ולכן הוא דרש לקבל התחייבות בכתב מראש הממשלה הבריטי אנתוני אידן, כי חיל האוויר המלכותי יפעל במטרה להרוס כליל את הכוח האווירי המצרי.
לאחר התפשרויות מצד כל המשתתפים בוועידה המשולשת הגיעו הצדדים להסכמה, וחתמו על פרוטוקול הוועידה. בנוסף לכך, בסיכום הפגישה נרשמו ההתחייבויות של המעצמות כלפי ישראל, להלן אלה הנוגעות לזירה האווירית:
בהתאם להסכם עם צרפת ובריטניה, הגיעו צוותי אוויר צרפתים לבסיס חיל האוויר ברמת דוד, והקימו בפועל טייסת חדשה, טייסת 201, שכללה 18 מטוסי מיסטר 4A חדישים. למחרת הוקמה טייסת נוספת, מספר 199, ובה 18 מטוסים נוספים. טייסת שלישית, שקיבלה את המספר 200, ובה 18 מטוסי ת'נדרסטריק F-84, הייתה בדרכה מצרפת לשדה התעופה בלוד. כוח אווירי זה נועד להוות משקל נגד למטוסים החדישים שסופקו למצרים בעסקה הצ'כית, ולספק הגנה אווירית על העורף בישראל. לפחות שניים מהמטוסים הצרפתיים אכן סייעו להגן על ישראל, כאשר במהלך המלחמה סיירו מעל המשחתת המצרית איברהים אל אוול.
מבצע תרנגול
במבצע תרנגול של חיל האוויר הישראלי, שנערך ב-28 באוקטובר 1956, הופל מטוס תובלה מצרי מדגם איליושין Il-14, שבו היו אמורים לטוס רמטכ"ל צבא מצרים, עבד אל-חכים עאמר, וקצינים בכירים נוספים בדרכם חזרה מסוריה לפגישת תיאום של כריתת ברית-הגנה בין מצרים, סוריה וירדן.
סמוך לשעה 20:00, יום לפני תחילת מבצע קדש, יצאו יואש צידון (צ'אטו) כטייס והנווט אלישיב ברוש (שיבי) מטייסת 119 ("טייסת העטלף") במטוס מטאור מדגם NF-13 מרמת דוד. המטוס ששימש למשימה החשאית היה היחיד מבין שלושת המטאורים מדגם זה שהיו כשירים לטיסה בחיל האוויר, ושהיה מיועד למשימות בלילה ובמזג אוויר קשה. לאחר שמטוס האיליושין זוהה בוודאות ניתן לצוות אישור לפתוח באש ולהפיל אותו, ומטוס האיליושין הופל בירי תותחים.
16 מקציניו הבכירים של צבא מצרים, שהיו על המטוס, נהרגו, אך הרמטכ"ל המצרי עבד אל-חכים עאמר נשאר בדמשק וניצל.
מבצע מספריים
על מנת לאפשר הצנחת כוחות צבאיים בחצי האי סיני ללא שהדבר יעורר הערכות ותגובה מצרית, יצא לפועל "מבצע מספריים" לניתוק קווי הטלפון שחיברו את חצי האי סיני לשאר מצרים. את המבצע תכנן אמיתי חסון. ב-29 באוקטובר יצאה רביעיית מטוסי P-51 מוסטנג מטייסת 116 לביצוע המשימה, זוג אחד של מטוסים אותם הטיסו מפקד הטייסת יצחק יבנה ואמיתי חסון נשלח ליעד מערבית למעבר המיתלה וזוג שני של מטוסים אותם הטיסו הארי קרסנשטיין ואריה צייטלין נשלח ליעד מזרחית לעיר סואץ. המתקנים המיוחדים שפותחו למשימה זו היו כבלי מתכת שצוידו במשקולות בקצותיהם, אשר חוברו לכנפי המטוסים. הכבלים נתלשו במהלך הטיסה, וחסון נאלץ לנתק אותם בעזרת כנפי מטוסו, גם הזוג השני התקשה בניתוק באמצעות המיכשור המיוחד ונעזר במדחפי המטוסים.
מבצע מכבש
ב-29 באוקטובר 1956, נערך מבצע מכבש, במסגרתו הוצנח גדוד 890 של חטיבת הצנחנים, בפיקודו של רס"ן רפאל איתן, בפתחו המזרחי של מעבר המיתלה, כ-70 קילומטר מזרחית לתעלת סואץ. המבצע פתח את מלחמת סיני. הייתה זו הצניחה הקרבית הראשונה והגדולה ביותר בהיסטוריה של צה"ל.
אחר תדרוך שהועבר על ידי מפקד חיל האוויר, דן טולקובסקי, המריאו מבסיס חיל האוויר בתל נוף, 16 מטוסי דקוטה (טייסת תובלה 103) אשר נשאו 395 צנחנים מגדוד 890, בליווי של מטוסי אוראגן ומטאור.
לפי נתיב הטיסה, כפי שתוכנן על ידי מפקד הטייסת יעקב אבישר והנווט הראשי של הטייסת, אייל אחיקר, טסו המטוסים במסלול מבאר שבע למכתש רמון ומשם מערבה במקביל לכביש כונתילה-מיתלה. בשעה 16:59 הסתיימה ההצנחה הראשונה כפי שתוכננה. בשעה 21:00, הצניח מטוס דקוטה, בליווי מטוס נורד, מחלקה נוספת מכוח הגדוד. ההצנחה הושלמה בהצלחה בשעה 2:00.
המשך פעילות חילות האוויר
בימי הלחימה הראשונים נאבק חיל האוויר הישראלי לבדו בשמי סיני כנגד חיל האוויר המצרי. ב-30 באוקטובר עלו לאוויר מטוסי מיסטר מהדגם 2 הישן על מנת לחפות על הכוח הקרקעי במעבר המיתלה, וכנגדו הוזנקו כ-20 מטוסי קרב מצריים. בקרב הופל מטוס מיג אחד, ואחרים נפגעו אך לא נפלו. מטוס פייפר ישראלי שנחת סמוך למעבר המיתלה לשם חילוץ פצוע הושמד על הקרקע בידי מטוסי מיג-15. אחר הצהריים מטוסי מיסטר ישראלים השמידו סוללת מרגמות מצרית וכלי רכב רבים באזור מעבר המיתלה. בלילה מפציצי איל-28 מצריים הטילו פצצות על כביש באר שבע - תל אביב סמוך למשמר הנגב, על הרכבת לירושלים ליד רמת רזיאל, ובאותו לילה, לאחר חצות, סמוך לרמלה, בקרבת מוצב הפיקוד העליון.
למחרת, ב-31 באוקטובר, זוג מטוסי מיסטר נתקל ברביעיית מטוסי ומפייר מצריים והפילו את כולם בקרב אוויר. בימים אלה התנהלו קרבות אוויר נוספים. מטוס מיג-15 מצרי נחת פגוע בימת ברדוויל בצפון סיני, נמשה על ידי כוחות צה"ל והועבר לשטח ישראל. במשימות של תקיפת כוחות קרקע מצריים הופלו שלושה מטוסים ישראליים וטייסיהם נהרגו. לאחר קרב המיתלה שמונה מטוסי דקוטה ומטוס נורד פינו מאזור הקרב 120 פצועים של צה"ל. מטוסי חיל האוויר הישראלי השתתפו בתקיפתה של המשחתת המצרית "אבראהים אל-אוול", שהפגיזה את חיפה. מירי המטוסים חוסלה מערכת החשמל במשחתת ומעליות אספקת התחמושת הפסיקו לתפקד. בהמשך נכנעה המשחתת וצורפה לחיל הים הישראלי.
ב-1 בנובמבר הצטרפו חילות האוויר של בריטניה ושל צרפת למערכה, והצליחו לשתק את חיל האוויר של מצרים - 50 מטוסים מצריים הושמדו ו-40 נוספים נפגעו. בעקבות זאת התמקדו מטוסי חיל האוויר הישראלי במשימות סיוע לכוחות הקרקע. בתקיפת כוחות הקרקע המצריים השתתפו גם מטוסים צרפתיים שהוצבו בישראל.
ב-2 בנובמבר ערך חיל האוויר הישראלי התקפה אווירית על אזור ראס נצראני ושארם א-שייח', בהשתתפות שני מפציצי B-17 מבצר מעופף, 12 מטוסי P-51 מוסטנג, שמונה מטוסי מוסקיטו ושמונה מטוסי מיסטר. המטוסים נתקלו באש נ"מ כבדה. מטוס מיסטר שהוטס בידי בני פלד נפגע מאש נ"מ מצרית בראס נצראני, והוא נטש בעזרת כיסא מפלט בדרום סיני, ובכך היה לטייס הראשון בחיל האוויר שעשה זאת. פלד הסתתר במדבר, ולאחר מכן חולץ בשלום על ידי טייס פייפר, במבצע עליו קיבל טייס הפייפר אברהם גרינבוים את עיטור העוז.
ב-3 בנובמבר נשלחו שתי רביעיות של חיל האוויר הישראלי למשימת סיוע באזור שארם א-שייח', המטוסים הטביעו ספינה מצרית קטנה ותקפו בטעות את אניית המלחמה הבריטית "קריין".
ב-4 בנובמבר יצאו מטוסי F-84 ת'אנדרג'ט צרפתיים, שהוצבו בשדה התעופה לוד, להפציץ את שדה התעופה לוקסור, שאליו הועברו מטוסי איל-28 מצריים. בתקיפה הושמדו על הקרקע 18 מטוסים מצריים.
תאונת המטוס הקל
ב-6 בנובמבר, עם סיום מסדר הניצחון בשארם א-שייח', יצא מפקד פיקוד הדרום, אסף שמחוני במטוס קל לא-טור לביקור ביחידות ולתדלוק. מטוסו המריא לפנות ערב מא-טור לעבר בסיס רמת דוד. נראה שעקב תנאי מזג אוויר קשים וראות לקויה סטה המטוס ממסלולו, והתרסק באזור מצודת עג'לון שבשטח ירדן (כ-25 ק"מ דרומית מזרחית לבית שאן). אסף שמחוני, סגן-אלוף והטייס  נהרגו בהתרסקות.
עיטורים בחיל האוויר הישראלי
לשלושה מטייסי חיל האוויר הישראלי הוענק עיטור העוז על גבורתם במלחמת סיני:
לשניים מלוחמי חיל האוויר הוענק עיטור המופת:
אשר כהן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יורק פלונסקי
יורק (דוד) פלונסקי (בפולנית: Jurek (Dawid) Płoński; 15 ביולי 1926, ורשה – 5 באפריל 2009, ישראל) היה ניצול שואה שלחם במרד גטו ורשה. לאחר שעלה לישראל הקדיש את חייו לזיכרון השואה.
ילדותו
יורק נולד ב-15 ביולי 1926 בוורשה בירת פולין לגניה וישראל פלונסקי. בעודו ילד קטן עבר עם משפחתו לעיירה סמוכה בשם אוטבוצק (Otwock), ושם פתחה אמו בית הבראה. אביו, יהודי אורתודוקסי מחסידות גור, עסק בלימוד תורה, ואמו ניהלה את בית ההבראה, שבו גם גרה המשפחה. ליורק הייתה אחות גדולה ואח קטן, והמשפחה התקיימה בדוחק.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עזבו רוב הלקוחות של אמו, והמקום נסגר. הוריו של יורק נשארו ללא פרנסה, ובהיותו בן 13 החל בהברחת מזון ודואר בין גטו אוטבוצק לגטו ורשה כדי לפרנס את משפחתו. הייתה לו חזות פולנית, והדבר סייע לו בתנועה מחוץ לגטאות. במשך שלוש שנים היה זה עיסוקו, עד שב-19 באוגוסט 1942, באקציה הגדולה, נלקחו הוריו, אחיו ואחותו לרכבות, ומשם כנראה לטרבלינקה.
מרד גטו ורשה
לאחר שנשאר יורק ללא משפחתו הגיע אליו ד"ר רישארד ואלבסקי, וצירף אותו לארגון מחתרתי בגטו ורשה. ד"ר ואלבסקי היה מפקד קבוצת לוחמים בארגון הצבאי היהודי (אצ"י), ויורק שימש כקַשָּר של הקבוצה. היכרותו עם המעברים מהצד הארי לגטו סייעה לו בהברחת מזון ונשק עבור הלוחמים. באפריל 1943 לקח חלק בלחימה בכיכר מוראנובסקי. בחודש יולי 1943 יצא דרך מערכת הביוב לצד הארי. לאחר שקשר קשרים עם אנשים בצד הארי, חזר דרך הביוב והוציא את שרידי הלוחמים מקבוצתו.
אחרי המרד
את התקופה שאחרי המרד העביר בצד הארי עם ניירות מזויפים תחת השם יורק ינישבסקי. כדי להתפרנס מכר סיגריות, בעיקר ברכבות. תקופה קצרה מכר סיגריות בכיכר שלושת הצלבים, יחד עם קבוצת ילדים יהודים. רוב לקוחותיהם היו אנשי האס. אס. שהמטה הכללי שלהם בוורשה שכן באחד המבנים בכיכר. מאחר שהיו נטולי מקום מגורים מסודר, ישנו הילדים בבתים עזובים ובאחד מבתי הקברות של ורשה.
לאחר המלחמה הצטרף לתנועת "השומר הצעיר", והיה פעיל בה עד עלייתו לישראל ב-20 באפריל 1948.
החיים בארץ ישראל
בישראל הצטרף לגרעין פולני בקיבוץ מעברות, ומשם בתקופת מלחמת העצמאות נלחם בחזית המצרית בקרבות להגנה על נגבה. בפברואר 1949 עלה הגרעין שלו על אדמת קיבוץ השומר הצעיר על שם יוסף קפלן, ששמו הוסב אחר כך למגידו. בקיבוץ הקים את ענף גידולי השדה; ואחרי-כן עבד כמכונאי ומרכז קניות. בקיבוץ פגש את אלכסנדרה (אולה) ברנדווין, ונישא לה. לזוג נולדו בן ושתי בנות. בנם הבכור איתן נהרג בכ"ו בתשרי 1973, במלחמת יום הכיפורים, במבצע קינוח - הקרב על החרמון. על תעוזתו בקרב זכה לאחר מותו לצל"ש הרמטכ"ל. בנותיהם הן ד"ר מירה גלעדי, מנהלת קריית החינוך אורט סינגאלובסקי בתל אביב, ונאוה רייס.
ב-5 באפריל 2009, נפטר פלונסקי בגיל 82 ממחלת הסרטן. הוא הובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוצו מגידו, ועל מצבתו נכתב - מלוחמי גטו ורשה. הקדיש את חייו להנחלת מורשת הגבורה והשואה.
פועלו לזכר השואה
משנת 1965 החל יורק ללוות קבוצות נוער לפולין ולהעיד על מה שהתרחש בזמן הכיבוש הגרמני. הוא הרבה להופיע בפגישות, שיחות והרצאות לנוער וחיילים בנושא הזיכרון, השואה והמרד. בשנת 1980 החל לעבוד בבית העדות "מורשת", ראשית בתל אביב ולאחר מכן בגבעת חביבה, והקדיש את כל זמנו למתן עדות ולזיכרון השואה. במסגרת העבודה בבית מורשת סיפר את סיפוריו מתקופת השואה במאות בתי ספר ברחבי הארץ, וליווה עשרות רבות של משלחות לפולין. עדותו הוקלטה על ידי בית לוחמי הגטאות, והיא מוקרנת בפני המבקרים במוזיאון "יד לילד".
1977 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1977.
גורקי-9
גורקי-9 (Горки-9) הוא מעון המגורים הרשמי של נשיא רוסיה, ושימש כמקום המגורים המועדף על בוריס ילצין. כיום מתגורר בו דמיטרי מדבדב עם משפחתו. זהו מעון ממלכתי השוכן במרחק 15 ק"מ ממוסקבה באזור רובליובקה והוא נחשב לאחד מארבעת המעונות הרשמיים של הנשיא, לצד הקרמלין, מעון פלגי בושארוב ומעון אוג'ין. שטח המבנה הוא כ-2000 מ"ר.
גורקי-9 הוא המעון הממלכתי הגדול ביותר המשמש את נשיא רוסיה, ושימש כמעון המגורים של בוריס ילצין. גם לאחר התפטרותו הוא המשיך להתגורר במעון עד שעבר לבארוויחה, שם השתכן עד מותו ב-2007. לאחר מכן לא נעשה כל שימוש במקום.
ב-2008 עבר דמיטרי מדבדב להתגורר במעון הממלכתי. הוא המשיך להתגורר בו גם לאחר שסיים את כהונת הנשיא ומונה לתפקיד ראש הממשלה.
תשוקה, זהירות
תאווה, זהירות (בסינית מסורתית: 色，戒) הוא סרט ריגול אירוטי תקופתי משנת 2007 בבימויו של אנג לי, על פי הנובלה משנת 1979 מאת איילין צ'אנג. הסיפור מתרחש בהונג קונג בשנת 1938 ובשאנגחאי בשנת 1942, אז עיר תחת כיבוש הצבא היפני הקיסרי שנשלטת על ידי ממשלת הבובות בראשות ואנג ג'ינג-וויי. העלילה מתמקדת בקבוצה של סטודנטים סיניים מאוניברסיטת הונג קונג שמתכננת להתנקש בסוכן מיוחד ומגייס בכיר העובד עבור ממשלת הבובות, באמצעות אחת מבנות קבוצתם, צעירה מושכת, כדי לפתות אותו למלכודת. הסרט מבוסס על האירוע ההיסטורי של הניסיון הכושל של המרגלת הסינית ג'נג פינגרו להתנקש בחייו של משתף הפעולה היפני דינג מוקון. הסרט הופק בתקציב של 15 מיליון דולר והכניס 67 מיליון דולר.
עם סרט זה זכה אנג לי בפרס אריה הזהב בפסטיבל ונציה בפעם השנייה, הסרט הראשון היה עם הר ברוקבק. העיבוד הקולנועי והסיפור מבוססים באופן רופף על אירועים שהתרחשו במהלך הכיבוש היפני בשאנגחאי. סצינות המין המפורשות של הסרט הביאו לדירוג NC-17 בארצות הברית.
שם הסרט
לשם הסרט, תאווה, זהירות, יש משמעות כפולה בסינית. ניתן לקרוא את "תאווה" (色, sè ) כ"צבע", בעוד ש"זהירות" (戒, jiè ) יכולה להיקרא כ"טבעת" ולכן שם הסרט יכולה להיקרא גם כ"טבעת צבעונית", אובייקט שממלא תפקיד מרכזי בסיפור. שתי הקריאות החלופיות של השם שזורות לסיפור אזהרה של תאווה ואהבה באמצעות השימוש הסמלי בטבעת.
עלילה
צ'יה צ'י לוכדת את תשומת לבו של מר יי ומנסה לפתות אותו למקום בו אפשר יהיה להתנקש בחייו. צ'יה צ'י היא עדיין בתולה והיא מסכימה בחוסר רצון לקיים יחסי מין עם סטודנט אחר המעורב במזימה, כדי לתרגל את תפקידה כאישה נשואה אם הייתה שוכבת עם יי. קואנג, שיש לו רגשות כלפי צ'יה צ'י, נסער מכך, אך מסכים לכך. נמשך לצ'יה צ'י, יי כמעט נופל למלכודת אך נסוג ברגע האחרון. זמן קצר לאחר מכן, מר וגברת יי חוזרים לפתע לשאנגחאי ולא משאירים לסטודנטים שום סיכוי נוסף להשלים את תוכנית ההתנקשות שלהם. בזמן שהם מתכוננים להתפרק, איש חמוש של יי מופיע ללא הודעה ואומר להם שהוא מודע לתוכניות שלהם. לאחר מאבק אלים, הסטודנטים באוניברסיטאות הורגים אותו ואז מתחבאים.
שאנגחאי 1942. שלוש שנים מאוחר יותר בשאנגחאי הכבושה בידי יפן, צ'יה צ'י נתקלת שוב בקואנג, שהוא כיום סוכן סמוי של השירות החשאי של הקואומינטנג "ג'ונטונג", המבקש להפיל את כוחות הכיבוש היפניים ואת ממשלת הבובות שלהם. הוא מגייס אותה לתוכנית חיסול מחודשת להרוג את יי. בשלב זה יי הפך לראש מחלקת המשטרה החשאית תחת ממשלת הבובות והוא אחראי על לכידת והוצאתם להורג של סוכני התנגדות סינים העובדים עבור הקואומינטנג. צ'יה צ'י עוברת אימונים להשתמש בכלי נשק וכלי ריגול אחרים. ההתקדמות שלה להפוך לפילגשו של יי נושאת פירות ובמהלך המפגש המיני הראשון שלהם, יי אונס באלימות את צ'יה צ'י. במהלך השבועות הבאים מערכת היחסים המינית שלהם הופכת אינטנסיבית יותר וגורמת לרגשות סותרים בצ'יה צ'י, שעדיין מעורבת במזימת ההתנקשות.
כאשר צ'יה צ'י מדווחת לקצין הממונה עליה, היא ממליצה עליו לבצע את ההתנקשות בקרוב כדי שלא תצטרך להמשיך בקשרי המין שלה עם יי, אך נאמר לה כי יש לעכב את ההתנקשות מסיבות אסטרטגיות. צ'יה צ'י מתארת את הקונפליקט הרגשי הלא אנושי בו היא חיה, הקשורה מינית ורגשית לגבר אותו היא מתכננת להרוג. כאשר יי שולח את צ'יה צ'י לחנות תכשיטים עם מעטפה סגורה, היא מגלה שהוא סידר לה יהלום ורוד גדול ונדיר במיוחד של שישה קראט, שיורכב על טבעת. זה מספק להתנגדות הסינית אפשרות להגיע אל יי כאשר הוא לא מלווה בשומרי ראשו.
צנזורה
בצורתו הלא מצונזרת, הסרט כולל שלוש סצנות של מין גרפי, עם עירום חזיתי מלא. עשר הדקות של סצינות המין נחשבו על ידי לי לקריטיות לסיפור ולפי הדיווחים לקחו 100 שעות לצלמם.
הסצנות הבאות נחתכו מהגרסה שהופצה בסין היבשתית:
כתוביות הסיום של הסרט מסתיימות בהתראה של דירוג 18 USC § 2257 המתריעים מפני סצנות למבוגרים בלבד. בעקבות סצנות אלה, לא הותר לסרט "שאנגחאי" שמספר על אותה תקופה לערוך צילומים במדינה והמפיקים נאלצו להעביר את ההפקה לתאילנד.
רשימה שחורה
טאנג וויי המגלמת הדמות הראשית הודחה מתעשיית הקולנוע בסין ולא עבדה במשך שלוש שנים מכיוון שהמינהל הממלכתי לקולנוע, טלוויזיה ורדיו לא אישר את סצנות המין בהשתתפותה. כל המודעות המודפסות והתכנים המוצגים בהן נראית טאנג הוסרו. היא הייתה אמורה לככב בסרט שובר הקופות הגדול של טיאן ג'ואנג-ג'ואנג "הלוחם והזאב" (2009), אך היא הוחלפה לבסוף על ידי מגי קיו. בפברואר 2009, במהלך היעדרותה מתעשיית הקולנוע, דווח כי השתתפה זמן קצר בשיעורי דרמה באוניברסיטת רדינג בבריטניה.
הפקה
הסרט הופק בשיתוף החברות האמריקאיות Focus Features ו-River Road Productions, והחברות הסיניות Shanghai Film Group Corporation ו-Haishang Films וחברת הפקת הסרטים היי שנג הטאיוואנית. הבמאי אנג לי הוא מתאזרח אמריקני, כשהשחקנים / השחקניות הם מסין, הונג קונג וטייוואן וכן בארצות הברית. הצילומים נערכו בשאנגחאי, פרובינציית ג'ג'יאנג הסמוכה, הונג קונג (באוניברסיטת הונג קונג), ובכמה מקומות בפננג ובאיפוה במלזיה ששימשו להצגת הונג קונג של שנות השלושים והארבעים.
במקור, מארגני פסטיבל ונציה ציינו כי הסרט הוא קופורודקציה אמריקאית-סינית. עם זאת, כמה ימים לאחר מכן, פסטיבל ונציה שינה כך שהסרט מהווה הפקה של ארצות הברית-סין-טייוואן. אך צעד זה ספג מחאה רבה מהרשויות בטייוואן. לאחר הקרנת הבכורה של הסרט, טייוואן הגישה את הסרט כמועמד מטעמה לפרס הסרט הזר הטוב ביותר באוסקר. עם זאת, מארגני טקס האוסקר ביקשו מטייוואן למשוך את הסרט מכיוון שחלק מאנשי צוות המפתח אינם מקומיים. דוברת האוסקר, טני מלידוניאן, אמרה כי המארגנים סירבו לקבל את הסרט מכיוון שמספר לא מספיק של טייוואנים השתתפו בהפקת הסרט, במה שמהווה הפרה של כלל המחייב מדינות זרות לאשר את תושביהן כחלק מהיצירה האומנותית.
השמצה
ב-13 בספטמבר 2007 קיימה גברת מבוגרת, ג'נג טיאנרו, מסיבת עיתונאים בלוס אנג'לס בטענה כי הסרט עוסק באירועים אמיתיים שהתרחשו במלחמת העולם השנייה, והציגה את אחותה הגדולה, ג'נג פינגרו, שלא כדין. סוכנת חשאית מופקרת שפיתתה ובסופו של דבר התאהבה ביעד החיסול דינג מוקון (היא טענה כי הדמויות הוחלפו בסרט לוונג צ'יה צ'י ומר יי). לשכת החקירות של טייוואן אישרה כי ג'נג פינגרו לא הצליחה להרוג את דינג מוקון מכיוון שאקדחה נתקע במקום לפתח קשר רומנטי עם היעד. הבמאי אנג לי טוען כי איילין צ'אנג כתבה את הסיפור הקצר המקורי כסיפורת בדיונית.
אנכרוניזם
המבקרים (כולל בריאן אפלייארד ) ציינו כי המקומות של הונג קונג בסרט שהתרחש בסוף שנות השלושים כוללת "מוניות לונדוניות" משני סוגים (FX3, FX4) שיוצרו רק החל משנת 1948 ו-1958 בהתאמה.
הסרט כולל גם כתיב יפני שלא נעשה בו שימוש לפני 1946 בסצנת הכיתה; שעון היד של טוני קייונג הוא ללא ספק לא משנות השלושים. הגודל גדול בהרבה משעון בצורה מלבני לגברים מתקופה זו.
קורס חובלים ה'
קורס חובלים ה' היה המחזור החמישי של קורס חובלים בחיל הים החל ביולי 1955 והסתיים ב-5 בדצמבר 1957. הקורס נערך בתקופה שבה חידש חיל הים את כלי השיט, קלט משחתות, ובמהלכו התקיימה מלחמת סיני. חלק מבוגרי הקורס הגיעו לתפקידי מפתח בחיל הים.
רקע
בעשור השנים הראשונות לקיום חיל הים, ארכו קורסי החובלים כשנתיים. הקורסים הראשונים הפכו את המפקדים שהיו קצינים גם קודם לכן, לקציני צה"ל מן המניין. בחודשי הקורס הראשונים השתתפו החניכים בקורס הקצינים הבסיסי שנערך בבה"ד 1 שבאותה עת נמצא במחנה 80 ליד פרדס חנה. המשך הקורס התקיים בבה"ד חיל הים בשכונת בת-גלים בחיפה. הקורס שימש לסטנדרטיזציה של הכשרות קודמות לקצונה, במגמה לתת צביון אחיד לקצין חיל הים הישראלי.
הרקע לקורס חובלים ה' - לקראת אמצע שנות ה-50 נוצר הצורך בהכשרת קצינים בצורה סדירה למגוון תפקידי פיקוד בחיל, ובפרט בשייטת 13 בה חסרו קצינים רבים. במקביל עמד לסיים את לימודיו מחזור א' של בית הספר לקציני ים עכו, ממשיכו של בית הספר הימי בחיפה. מסיימי ארבע שנות לימוד תוכננו לשנה חמישית בקורס חובלים של חיל הים. כך צורפו גם מספר חניכים שסיימו לימודיהם בבית הספר לדיג מבואות ים במכמורת. לאלה הצטרפו מתנדבים בודדים מיחידות החיל השונות.
חניכים ומדריכים
הרכב חניכי קורס – בתחילת הקורס היו בו 26 צוערים, בהמשכו 46 ובסיומו 42 בוגרים. הקורס היה מורכב, ממספר קבוצות לפי המקורות:
מדריכים - מפקד הקורס היה רס"ן חיים אילת (אלטבך), שהיה בשלבים האחרונים של שירותו ועזב כעבור חודשים ספורים. סגן מפקד הקורס, ומפקדו אחרי פרישת רס"ן אילת היה סגן רמי לונץ שקודם במהלך הקורס לדרגת סרן. לונץ שימש, בתחילה כסגן מפקד הקורס, אך למעשה פיקד עליו מתחילתו עד סיומו המוצלח בשלהי שנת 1957. לונץ גם הדריך מספר מקצועות, ביניהם ניווט חופי ואסטרונומי ומטאורולוגיה. הוא עשה זאת בכישרון רב בהתחשב שלרוב החניכים היה החומר חדש לחלוטין. הידע היסודי שנרכש בזכותו של רמי לונץ שימש גם את אלו אשר בהמשך, עברו לצי הסוחר.
קורס הקצינים בצה"ל
בסוף יולי 1955 התקבצו בבה"ד חיל הים החניכים המיועדים לקורס ויצאו לבה"ד 1 להשתתפות בקורס קצינים בסיסי. בבית הספר לקצינים של צה"ל היו באותה עת, בעיקר, שני קורסים. הראשון, קורס קציני חי"ר, שנמשך כשישה חודשים ובוגריו הוסמכו לקצונה. זה היה הקורס הבכיר. השני, קורס קצינים בסיסי, שבוגריו ענדו סיכות מ"מ והמשיכו את הכשרתם בקורסים חיליים או מקצועיים טרם הסמכתם לקצונה. עם הגעת החובלים למחנה 80 התברר כי הבה"ד 1 'עבר דירה' לכפר סירקין. מחנה שהיה שדה תעופה צבאי בריטי בתקופת המנדט. מפקד הבה"ד היה סא"ל ישראל טל. המחלקה שאליה צורפו צוערי חיל הים השתייכה לפלוגה בת שתי מחלקות, אחת שהתחילה זמן קצר קודם לכן הייתה מורכבת מאנשי העתודה האקדמאית שבטכניון בחיפה, ומחלקה שנייה שהורכבה מצוערי חיל הים וצוערי העתודה האקדמאית מבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, ביניהם רופאים ידועי שם לימים יבואו. ההשתלבות במחלקה אירעה במהירות והיחסים בתוכה היו של עזרה הדדית ושיתוף פעולה.
מפקד המחלקה היה סרן אברהם בר-אורין, שלמד כמה שנים בבית הספר הימי בחיפה. בר-אורין עצמו נעשה מפקד פלוגה בחטיבת גולני וזכה לעיטור העוז על לחימתו במלחמת סיני, 1956. שניים מבין שלושת מפקדי הכיתות היו לוחמי שייטת 13 שכבר היו קצינים, והצטרפו בהמשך כצוערים בקורס, אלה היו אלי טפירו, לימים תמיר, ומשה מלניק, לימים פלג. המדריך השלישי היה בני שפלן, איש חיל תותחנים. האימונים נמשכו שלושה חודשים וכללו שש סדרות אימונים בשטח, בעיקר בסינדיאנה ליד זכרון יעקב. לאלה שבאו משייטת 13 היו האימונים קלים. עובדת היותם לוחמים בעלי ניסיון מבצעי גרמה לכך שנוצר קשר טוב מעבר לרגיל עם צוות מדריכי בה"ד 1. האימונים היו יסודיים, ולקראת סיום תקופת האימונים, לאחר התקפה עם שחר בסדרה האחרונה, זכו החובלים למחמאה ממפקד המחלקה,
אירועים מיוחדים
מצעד בירושלים - בשלהי שנת 1955 התפתח מצב ביטחוני מתוח, ושר הביטחון, דוד בן-גוריון, החליט כי טקס הסיום של קורס קציני חי"ר שעמד להסתיים בקרוב, יהיה באצטדיון האוניברסיטה העברית בגבעת רם. ובהמשכו יתבצע מצעד של כלל משתתפי הטקס דרך הרחובות הראשיים של ירושלים. לצורך זה היה על אנשי חיל הים למסור חליפת מדים לבנים לכביסה וגיהוץ מיוחדים, אלה הוחזרו על קולבים ולא מקופלים. בנסיעה באוטובוס למקום התחלת המצעד בבנייני האומה, על מנת שלא לקמט את המדים, נשארו החובלים עומדים במעבר ולא יישובים. ההשקעה השתלמה ובעת המצעד זכו המדים הלבנים של חיל הים למירב התשואות ומחיאות הכפיים.
הקדמת סיכות מפקד המחלקה - האירוע השני התחיל מבעיה. סיום קורס בבה"ד 1 וטקס הענקת סיכות המ"מ במסדר חגיגי, תדיר בהשתתפות אישיות ביטחונית בכירה ביותר, הוא שיא המאוויים של כל צוער. מחלקת צוערי הטכניון עמדה לסיים שלושה שבועות לפני המחלקה שבה שובצו החובלים, עמד להיערך טקס בהשתתפות סגן הרמטכ"ל, אלוף חיים לסקוב. לחובלים נאמר שבגלל סמיכות הזמנים בין סיום שתי המחלקות, לא יערך טקס נוסף. החניכים התרעמו על כך ועמדו על זכותם לקבל את סיכות המ"מ במסדר חגיגי. הנושא סוכם בפשרה: החובלים יקבלו סיכות באותו מסדר עם מחלקת הטכניון, אבל, והיה ומישהו יודח במשך שלושת השבועות הנותרים, יהיה עליו להחזיר את הסיכה. כך קיבלו החובלים את סיכות המ"מ כשבועיים קודם. מפקד המחלקה שהיה מחמיר ביותר הדיח מהקורס חמישה צוערים, לא מאנשי חיל הים, שנאלצו להיפרד מהסיכה. הקורס הסתיים בטקס צנוע ב-10 באוקטובר 1955. החניך המצטיין היה זאב ליכטנשטיין, לימים אלמוג, מש"ט 13 ומפקד חיל הים.
לימודים בבה"ד ח"י
לאחר האימונים בה"ד 1, התחילו הלימודים הרציניים בקורס החובלים. עוד לפני פתיחת הקורס התברר כי לחלק גדול מן ה חסרה תעודת בגרות ואף השכלה תיכונית בסיסית. לכן הוכנסו לתוכנית הלימודים של הקורס גם לימודים תיכוניים. תוכנית הלימודים כללה: לימודי מתמטיקה ופיזיקה ברמה, שבמושגים של היום הייתה של 5 יחידות.
לימודי השפה האנגלית, שנעשו על ידי המדריך רס"ר שרטון, בצורה של המחזה דיון משפטי עם תובע סניגור נאשמים ושפטים. כך היה אימון מעניין ותרגול בדיבור חופשי. בשלב זה היה הקורס דומה לבי"ס תיכון, אך בתוספת אימון גופני קפדני ששמר על הכושר הפיזי של החובלים.
במחנה הבה"ד נחפרה בתחילת שנות החמשים בריכה לאימון עמודאים. החובלים משייטת 13 שכנעו את מפקד הבה"ד יהודה איגרא שעליהם להמשיך ולהתאמן בצלילות. כך זכה הבה"ד בבריכת שחייה להנאת כל המתחנכים.
בצוותי המשחתות
באותה עת הציעה בריטניה מכירת ארבע משחתות מדגם Z, שנבנו בשלהי מלחמת העולם השנייה, שתיים לישראל ושתיים למצרים. מפקד חיל הים, האלוף שמואל טנקוס השכיל להבין שכניסת כלי שיט מתקדמים לחיל הים בעלות ומערכת בקרת אש עם מחשב ירי לארבעת תותחי "4.5 של המשחתת תקדם את חיל הים לחיל מקצועי של ממש. הרכישה הייתה חשובה ביותר. עם כניסתן של המשחתות לשירות, הן תחלפנה את הפריגטות המיושנות, וכוח האדם המוקצה לפריגטות יעבור למשחתות. לכן לא התעקש מפקד החיל על תוספת תקני כוח אדם. אך בתקופת המעבר היה צורך לאייש את הפריגטות שהיו בשרות מבצעי. לכן באופן זמני חסרו אנשים לתפעול המשחתות הנרכשות. מפקד החיל שמואל טנקוס החליט על השעיית כל הקורסים שהתקיימו באותה עת בבה"ד חיל הים, ופקד לשלוח את כל חניכיהם לצוותי המשחתות באנגליה. באותו זמן הייתה בתוקף הנחייתו של דוד בן-גוריון כי אנשי צבא היוצאים מחוץ לישראל חייבים לעברת את שם משפחתם. חלק מהחובלים בעלי שם משפחה לועזי נדרשו לבחור באופן מיידי שם משפחה עברי. עם השם החדש המשיכו את כל שירותם בצה"ל.
הפלגה - בחודש מרץ שנת 1956 הושעה קורס חובלים ה' וחניכיו נשלחו לאנגליה. הקורס היה בשלהי שלב ההכנה ולפני בחינות במתמטיקה פיזיקה באנגלית. החובלים קיבלו את ההודעה כהפתעה משמחת. לקראת הנסיעה יזמו דרגת כתף של החובל הכוללת רק את העוגן וכך הזדהו כפרחי קצונה לצי הבריטי בהיותם בחו"ל. הדרגה נכנסה לתוקף ונשארה לקורסי חובלים הבאים. הנסיעה לאנגליה החלה בהפלגה על א"ק (אניית קרב) ירושלים, אניית הנוסעים הישנה של חברת צים. היציאה מחיפה לוותה כשידידות של החובלים מלוות את האנייה בסירה של חברת 'העוגן'. ליל הסדר נערך בצוותא בעת ההפלגה. א"ק ירושלים הביאה את אנשי חיל הים מחיפה מרסיי בצרפת בשעות הבוקר. טיול ונסיעה - הרכבת לפריז עמדה לצאת בשעת ערב מאוחרת מסיבות ביטחוניות, מיד עם ההגעה לנמל מרסיי הועלו אנשי חיל הים, על ארבעה אוטובוסים שהוציאו אותם מן העיר. כך זכו לטיול מהנה במחוז פרובאנס ובריביירה הצרפתית. באותו הלילה הוחזרו ישירות לתחנת הרכבת שתוביל אותם לפריז. מפריז נמשכה הדרך ברכבת לנמל קאלה בתעלה האנגלית, משם במעבורת לפורטסמות' ושוב ברכבת ליעד הסופי. תוך כדי נסיעה רואיינו החובלים על ידי מפקדי שתי המשחתות, סא"ל יוחאי בן-נון, גיבור ישראל ומפקד אח"י יפו, וסא"ל מנחם כהן, מפקד אח"י אילת. חולקו בין שתי המשחתות ולמחרת היום הגיעו החובלים של אח"י אילת לבסיס הצי המלכותי בפלימות' והחובלים המיועדים לאח"י יפו לליברפול.
השהות באנגליה
לחובלים היה מעמד מיוחד באניות. טרם קצינים, אך כבר בוגרי בה"ד 1 נושאי סיכות מ"מ. קציני האניות קבלו את החובלים כשווים בעוד אנשי הצוות ראו בם חלק מהם. החובלים שובצו לכל התפקידים והפכו חלק אינטגרלי של הצוות. באח"י יפו היה אלי לוי חריג. מפקדה יוחאי בן-נון קלט כי הוא בוגר בי"ס מקצועי במגמת חשמל, צורף אלי לוי לצוות החשמלאים. בעוד שרס"ן אברהם תבור, סגן המפקד, שהכיר את לוי מן הימייה בירקון בתל אביב, מינה אותו לאחראי על אימוני החתירה בסירת ההצלה של המשחתת. הלל ירקוני, שהתחיל בחיל הים כאלחוטן, צורף למחלקת ה.
אח"י יפו התעכבה במספנה בליברפול בגלל תאונה שהייתה לה והיה צורך בתיקונים, ולכן זכו החובלים שלה גם בביקור בליברפול. בים מחוץ בנמל ליברפול נתודעו החובלים לתופעת גאות ושפל של קרוב לשמונה מטרים. מסיבה זו כל המעגנים בנמל הם בריכות סגורות. כל בריכה מחוברת לנהר המרזי באמצעות שער אטום. כלי שיט שעומד לצאת לנהר מגיע לשער, זה נפתח וכלי השיט נכנס לבריכה. השער נסגר ואז מושווה גובה פני המים בבריכת המעבר לגובה המים באותה עת בנהר, שער פנימי נפתח וכלי השיט יוצא לדרכו בנהר. בנוסף וללא קשר לכלי שיט, בעת שיא הגאות, כל 12 שעות בקרוב, נפתחים שני שערי הבריכה הגדולה והיא מתמלאת מים לגובה מרבי, ואז נסגרים שוב השערים, ויש מים לצורך המשך הפעילות.
עם סיום התיקונים עברה אח"י יפו, בפעם האחרונה, דרך שערי בריכת הנמל, יצאה לנהר המרזי, וממנו לים שבין איי בריטניה ואירלנד, בדרכה להצטרף לאח"י אילת בבסיס פלימות'. הנוהל הימי הנהוג והמחייב בין כלי שיט הוא הצדעה זה לזה על ידי הנמכת הדגל והעלאתו מחדש. הצוות הישראלי נהנה לראות אניות סוחר רבות מצדיעות לדגל חיל הים הישראלי. בפלימות' החלו אימוני ה'התנערות', אימוני ההיבנות הבסיסיים של צוותי המשחתות, ירי תותחים לסוגיהם, ירי טורפדו, אימונים משותפים לשתי המשחתות, אימוני ימאות, העברת ציוד, העברת אדם ושאר התרגילים. האמונים נמשכו עד שהמדריכים הבריטים היו שבעי רצון מן הרמה שהושגה. בחודש מאי 1956 הפליגו שתי המשחתות יחדיו לבסיס הצי המלכותי בפורטלנד. בסיס זה מתמחה באימוני עבור אוניות הצי המלכותי הבריטי. האימונים נמשכו שבועיים דחוסים ורמות הביצוע הלכו והשתפרו.
בגמר האימונים הסתיימה תקופת שהיית הצוותים בבריטניה. ב-11 ביוני 1956 יצאו שתי המשחתות יחד לכיוון ישראל. ההפלגה בפיקודו של שמואל ינאי, מפקד שייטת המשחתות, על המשחתת אח"י אילת כאוניית הדגל. כשעברו המשחתות ליד איטליה הצטרף אלהן הרמטכ"ל רב-אלוף משה דיין והמשיך בהפלגה לישראל. ב-20 ביוני 1956 התקבלו המשחתות בנמל חיפה בטקס חגיגי בנוכחות ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון.