cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוון טיודור
מותו
אוון טיודור היה מנפגעים הראשונים במלחמות השושנים (1455–1487) בין בית לנקסטר לבית יורק. הוא הצטרף לצבאו של בנו ג'ספר בוויילס בינואר 1461, כוח שהובס בקרב צלב מורטימר על ידי אדוארד מיורק. ב-2 בפברואר, אוון טיודור נתפס וראשו נערף בהרפורד.
אוון טיודור ציפה שיכלא, אולם במקום זאת הוא הוצא להורג. רגעים לפני הוצאתו להורג הוא הבין שהוא עומד למות ומלמל "שהוא ישכב על המלאי שהיה רגיל לשכב בחיקה של המלכה קתרין". גופתו נקברה בקפלה בצד הצפוני של כנסיית גרייפדריאר בהרפורד. לא הייתה לו הנצחה עד שבנו הלא חוקי, דייוויד, שילם עבור קבר לפני פירוק המנזר.
קופה אמריקה 1921
טורניר אליפות דרום אמריקה בכדורגל 1921 בכדורגל (בספרדית: Campeonato Sudamericano de Football 1921) נערך בארגנטינה והיה הטורניר החמישי של הקופה אמריקה. בטורניר השתתפו 4 נבחרות, ונבחרת ארגנטינה זכתה בפעם הראשונה בתואר לאחר שסיימה במקום הראשון בבית. צ'ילה גם הוזמנה לשחק בטורניר אך פרשה עקב בעיות פנימיות בנבחרת.
אוון טיודור
משפחתו
לאוון נולדו מאשתו קתרין מוולואה הילדים הבאים:
קופה אמריקה 1921
הטורניר כולו נערך באצטדיון ספורטיבו באראקאס בבואנוס איירס ומספר המושבים היה 30,000. הטורניר נערך באוקטובר 1921.
אוון טיודור
משפחתו
בנוסף, היה לו בן נוסף מפילגש לא ידועה:
קופה אמריקה 1921
סיכום
היו ציפיות גדולות לקראת המשחק בין ארגנטינה המארחת לאורוגוואי. סבסטיאן גארסיה, נשיא ליגה רוזרינה דב פוטבול, סידר שמי שהגיע לצפות במשחק שבבואנוס איירס מהעיר רוסאריו מחיר הכרטיסים ירד. קרוב ל-3,000 איש מרוסאריו הגיעו לתמוך בנבחרתם שכללה את השחקנים חוליו ליבונטי, סראפו, אדולפו סלי ופלורינדו ברזוטי. הרכבת יצאה בשעה 6 בבוקר, חוזה לרוסאריו בשעה 18:00.
בכדי להוריד לחץ מהשחקנים, מנהלי ארגנטינה נשאו אותם למחנה אימונים בטיגר שבמחוז בואנוס איירס. בוקצ'ה, דיג ומוזיקה היו חלק מהפעילויות במהלך שהותם שם.
ביום שישי שלפני משחק הסיום בטורניר, בעוד ששחקני אורוגוואי שיחקו כדורסל במחנה שלהם בוויסנטה לופס, העבירו מנהלי ארגנטינה את השחקנים שלהם מטיגר למלון במרכז העיר של בואנוס איירס, שם הם היו תחת פיקוח קפדני. אף אחד לא היה יכול לברוח משם, על אף שצמד הזמרים קרלוס גרדל וחוסה ראזאנו הופיעו בתיאטרון אסמרלה, לא רחוק מהמלון.
משה צחר
משה צחר (29 במרץ 1905 (כ"ב באדר ב', ה'תרס"ה) - 3 ביולי 2000 (ל' בסיוון ה'תש"ס)) היה ראש עיריית טבריה בשנים 1950–1965 ושוב בשנים 1969–1978 – 24 שנים בסך הכול.
ביוגרפיה
משה צחר (ברוך-משה וייס) נולד ב-29 במרץ שנת 1905 (כ"ב באדר ב', תרס"ה) בעיירה חומסק בחבל פולסיה שברוסיה הלבנה. אביו, שלמה וייס, היה בנו של קצב ובעל חנות מכולת בעיירה הסמוכה יאנובה (יענעווע), ואמו גיטל בת למשפחת נוימן המבוססת מחומסק. אחיו, אהרון, הוסמך לרבנות בישיבת סלובודקה ונודע כעילוי גדול. אולם פעילותו הציבורית הראשונה אירעה שנתיים קודם, בגיל 13, כאשר לאחר מלחמת העולם הראשונה ומלחמת רוסיה-פולין שבעקבותיה. אז גילה בבניין מט ליפול בעיירה כיתה של חיילים פצועים מן הצבא האדום, שננטשו שם לאחר שהצבא הרוסי נסוג מזרחה מן האזור, ודאג למחסורם במזון ובעזרה ראשונה במשך עשרה ימים עד שהשלטונות הפולניים העבירו אותם לבית החולים כשבויי מלחמה. בזכות דאגה זו קיבל הנער ברוך-משה וייס את מה שכינה בספר זיכרונותיו "התואר הראשון שלי": "נאש-קאשאווער" – מכין הדייסה שלנו.
בשנת 1926 עלה לארץ והצטרף לפלוגת העבודה של יוצאי פינסק (העיר הגדולה בחבל שממנו הגיע) שעבדה באזור פתח תקווה ובקיבוץ עין גנים. שם הכיר אנשים שהיו עתידים, כמוהו, לתפוס מקום נכבד בין משרתי הציבור בישראל, בהם משה איכילוב, לימים סגן ראש עיריית תל אביב, שעמו קשר קשרי חברות קרובה.
בשנה הראשונה למגוריו בטבריה עבד כפועל בניין. ב-1927 קיבל את משרת כתב העיתון "דבר" בגליל, ובד בבד כיהן כמזכיר הקרן הקיימת לישראל בטבריה. באוקטובר 1929 נבחר לשמש מזכיר מועצת הפועלים בטבריה.
אווה מריה הולצלייטנר
אווה מריה הולצלייטנר (בגרמנית: Eva Maria Holzleitner; נולדה ב-5 במאי 1993 בוולס) היא פוליטיקאית אוסטרית, חברה במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אוסטריה (SPÖ). ב-9 בנובמבר 2017 הושבעה כחברה במועצה הלאומית של אוסטריה. ב-26 ביוני 2021 נבחרה לכהן כסגן יו"ר ה SPÖ וכיושב ראש ארגון נשים של SPÖ במקום גבריאלה היינש-הוסק.
ביוגרפיה
לאחר לימודי התיכון החלה הולצלייטנר ללמוד כלכלה חברתית באוניברסיטת יוהנס קפלר לינץ (JKU). בשנת 2016 היא קיבלה תואר הראשון והחלה את התואר השני. בספטמבר 2015 החלה לעבוד באוניברסיטת האגנברג למדעים יישומיים כעוזרת בקבוצת המחקר HEAL (מעבדת האלגוריתמים היוריסטים והאבולוציוניים).
משה צחר
כמזכיר מועצת הפועלים
בניגוד לימיו בפלוגת העבודה, אז הקריב את זכויות העובד שלו-עצמו למען המטרה הרחבה יותר, כמזכיר מועצת פועלים לא הסכים לפגוע בזכויות של עובדים אחרים כדי לרצות מעסיקים, ובמקרה של מיזם בנייה גדול עבור חברת פיק"א אף הגיעו הדברים להתנגשות שהובילה לשיחת נזיפה למזכיר המועצה הצעיר והנלהב מפי יו"ר ההסתדרות ולימים ראש הממשלה הראשון של מדינת ישראל, דוד בן-גוריון. וייס לא נרתע מבן-גוריון ורכש בכך את כבודו.
אווה מריה הולצלייטנר
ביוגרפיה
בשנת 2012 הצטרפה הולצלייטנר למפלגת SPÖ. בשנים 2016–2021 כיהנה כיושבת ראש ארגון הדור הצעיר של ה-SPÖ במדינת אוסטריה עילית. ב-9 בנובמבר 2017, הושבעה כחברה במועצה הלאומית האוסטרית.
משה צחר
כמזכיר מועצת הפועלים
ב-1931, לאחר שהתבסס מעט בטבריה, שלח להביא מפולין את אהובתו אהובה ונשא אותה לאישה.
אווה מריה הולצלייטנר
ביוגרפיה
בעת נאום במועצה הלאומית באוקטובר 2021, סבלה הולצלייטנר מסחרחורת והתמוטטה. לאחר טיפול רפואי היא שבה להכרה תוך זמן קצר ולוותה אל מחוץ לאולם המליאה.
משה צחר
כמזכיר מועצת הפועלים
במסגרת מאמציו להבטיח עבודה לפועלים העברים בעיר סייע וייס לשותפים בחברה לפיתוח חמי טבריה להשיג אישורים מראש העיר היהודי דאז, זאכי אלחדיף, לעבודות הפיתוח למרחצאות העתיקים, שעד אז היו מוזנחים והגיעו למצב של מקווה טהרה צנוע ולא יותר. בין השותפים בחברה זו היו האחים טייבר, מהם השיג וייס הבטחה להשתמש בעבודה עברית בבניית המלון החדיש "גלי כנרת". בכל התקופה הזו התמיד וייס באהבתו לספורט ולכדורגל בפרט, ושימש שופט במשחקי קבוצות העיר הפועל, מכבי והקבוצה הערבית בעיר.
מלחמת העצמאות
בליל ההצבעה על תוכנית החלוקה באו"ם פרצו חגיגות גדולות בקרב יהודי טבריה, ומשה וייס התבקש לשאת דברים. אולם במקום להפליג בהתלהבות מן ההישג פתח את דבריו במילים "דעו לכם כי מחר בבוקר תיפתח מלחמה בינינו לבין הערבים על השלטון בארץ". בהסכמה כללית של ועד הקהילה בעיר הוקמה הנהגת חירום בת חמישה אנשים שנקראה "ועדת המצב" ווייס מונה ליושב הראש שלה.
בטבריה ישב כוח בריטי גדול, ולכן חלפו למעלה משלושה חודשים למן החלטת האו"ם ב-29 בנובמבר ועד לאירוע הקטלני הראשון בעיר: ב-10 במרץ 1948 נפוצו שמועות בעיר כי וייס – ממנהיגיו המוכרים ביותר של הציבור היהודי בעיר – נרצח על ידי ערבי וכי פעולת תגמול צפויה מצד היהודים. אלמוני ירה צרור יריות לעבר יהודים בשוק שברחוב השלום בעיר, ואנשי ההגנה בעיר השיבו אש. בעקבות זאת נפגשו מנהיגי שתי האוכלוסיות בעיר והכחישו כי הורו על פעולה שכזו. הם אף הסכימו למפגן של אחדות שבמסגרתו יצעדו יחדיו נציג מכל צד במורד רחוב הגליל המרכזי בעיר למחרת בבוקר. כנציגי הצדדים נבחרו השייח' נאיף טאברי ומשה וייס עצמו. וייס התייצב בשעה שנקבעה, אולם למד שהשייח' טאברי כבר עזב את המקום ושב לעיר העתיקה. למרות אזהרות חבריו, נכנס וייס לבדו לעיר העתיקה שבשליטה ערבית והגיע לבניין הדיוואן, שם הפציר בשייח' טאברי ובנכבדים ערבים אחרים לשמור על השלום בעיר, שכן המלחמה על השלטון בארץ תוכרע בלי קשר למעשיהם. שייח' טאברי וחבריו נעתרו לדברי וייס, והשלום בעיר שב על כנו. וייס פעל בתקיפות לשמור על ההסכם, וכאשר חבר הגנה החרים לצעיר ערבי אקדח בבית קפה בעיר, התעקש וייס כי האקדח יוחזר לבעליו.
כעבור כחודש, ב-5 באפריל, שוב הופר השלום בעיר באירוע ירי עם הרוגים ופצועים. הפעם החליטו וייס וחבריו להנהגת החירום כי אי אפשר לחדש את הסכם השלום כאילו לא קרה דבר. עם זאת פעלו להשגת מידה של רגיעה ויזמו בחסות הכוחות הבריטיים בעיר "חילופי אוכלוסין" של משפחות יהודיות מהעיר העתיקה שנשארו בודדות בלב המון ערבים ושל משפחות ערביות שנשארו בודדות בין המוני יהודים באזורים אחרים בעיר. ב-12 באפריל זימן מפקד הכוחות הבריטיים במקום, קולונל אנדרסון, את מנהיגי היהודים משה וייס ויצחק טג'ר ודרש מהם לפנות את עמדת ההגנה בעיר העתיקה, בטענה שאין בה צורך כי אין עוד תושבים יהודים בעיר העתיקה. וייס השיב לו כי לבריטניה אין עוד עניין במאבק על הארץ ואל לה להתערב, וכי עמדת ההגנה בעיר העתיקה חשובה דווקא משום שהיא מצויה בעורף האויב. אנדרסון איים כי אם עד למחרת בצהריים לא תפונה העמדה, כוחותיו יפגיזו אותה. אולם מועד האולטימטום חלף והאיום לא מומש. וייס וטג'ר זומנו לפגישה שנייה ובה הבטיחו לבריטים כי אם לא יתערבו, "הכול ייגמר תוך שלושה ימים". בשלב זה, מבלי שהכוחות היהודים ידעו על כך כמעט, החלה נטישה של משפחות ערביות את העיר, בעקבות כיבוש הכפר נאסר א-דין הצופה על טבריה ושמועות מוגזמות, שבבסיסן גרעין אמת, בדבר טבח בתושבים האזרחים במקום.
באותו לילה (13 באפריל) נחת כוח של גדוד ברק של הפלמ"ח בחוף הרובע היהודי בעיר העתיקה, ועמו תחמושת רבה. במהלך ה-14–15 באפריל כבשו כוחות ההגנה והפלמ"ח את טבריה והכוחות הבריטיים זימנו את נציגי היהודים להודיע להם כי הם מכירים בשליטתם בעיר וכי הם מפנים מהעיר את כל תושביה הערבים. משה צחר (שעיברת את שמו בהיענות לקריאת ראש הממשלה בן-גוריון לנושאי תפקידים) מספר בספר זיכרונותיו "בשירות הציבור" כי הוא וטג'ר מחו על כך ודרשו כי התושבים הערבים יישארו בבתיהם והבטיח כי יקבלו יחס הוגן. הבריטים הבהירו שהפינוי כבר בעיצומו ורובו בוצע וכי את הנעשה אין להשיב. וייס ועמיתיו להנהגת החירום הוציאו מנשר ובו הודיעו על השלטון היהודי בטבריה ועל עזיבת התושבים הערבים, תוך הדגשה כי לא הכוחות היהודיים ולא מנהיגיהם ביקשו או יזמו את העזיבה ההמונית. כוחות הפלמ"ח שנכנסו לעיר העתיקה המרוקנת מתושביה לא ידעו על מעורבות הבריטים בפינוי ועל היותו מתוכנן והותירו בזיכרונותיהם, שנכתבו מאוחר יותר, רושם של בריחה פתאומית שהותירה "צלחות אוכל על השולחנות".
בתום המלחמה מונה משה וייס (להלן צחר) לסגן ראש העיר תחת שמעון דהאן שכיהן כראש העיר מאז 1938. כעבור כשנה, ב-1950, נפטר שמעון דהאן וצחר מונה לראשות העיר במקומו. במשך 28 השנים הבאות, למעט הפסקה קצרה בין 1965–1969 כיהן כראש העיר טבריה והפך אותה מיישוב בן 5,500 נפש לעיר של עשרות אלפי תושבים. עוד בשנת 1950, כאשר מפא"י ספגה מפלות בבחירות העירוניות ברחבי המדינה הצעירה, התבלט צחר כמי שהצליח לשמור על שלטון מפא"י בעירו. הישג זה נזקף, לדעת רבים, להחלטתו לפלוש לבית הבראה של קופת חולים כללית, שבנייתו הסתיימה באותה עת, כדי לשכן בו ארעית עולים חדשים, ששוכנו בבתי ערבים נטושים בעיר העתיקה והתברר שבתיהם רעועים ומסוכנים ויש לפנותם. עובדי העירייה בהוראת צחר פרצו לבית ההבראה הנעול שטרם נפתח. שר האוצר אליעזר קפלן שלח למחרת בבוקר מברק נזעם ובו דרש לפנות את המבנה, אולם צחר סירב. למעשה הסכים ראש העיר לדרישת שר האוצר – בתנאי שזה האחרון יקבל על עצמו אחריות במקרה שבית יתמוטט על יושביו. קפלן לא השיב והעולים המשיכו להתגורר בבית ההבראה עד שפונו למגורי קבע בשכונות החדשות.
כראש העירייה
כראש העיר טבריה פעל צחר רבות לפיתוח העיר ובתקופתו הפכה העיר למרכז מלונאות ונופש מהמובילים בישראל. מדיניותו הייתה לסייע למשקיעים המעוניינים בפיתוח העיר להשקיע מהונם במיזמי בנייה ועל ידי כך ליצור בה מקומות עבודה. ואכן, לאורך חופי הכנרת ובמעלה העיר נבנו בתי מלון מפוארים ועממיים כאחד שמשכו אליהם אלפי תיירים בשנה. לקראת סוף כהונתו הממושכת אף סגר מעגל ואישר את עבודות השיפוץ והשדרוג המסיביות בחמי טבריה ובמלון גלי כנרת, שהיו בין הישגיו הראשונים בעיר כמעט חמישים שנה קודם לכן.
בשנים 1954–1955 ניהל צחר עימות עם משרד הבריאות בראשות השר יוסף סרלין (ציונים כלליים) בסוגיית מיקומו של בית החולים החדש שייבנה בעיר. צחר התנגד להקמת בית החולים בפורייה, בשל ריחוקו היחסי ממרכז העיר, אולם הפסיד במאבק זה ובית החולים הוקם ברכס פורייה הצופה על העיר.
בשנים אלה התפרסם משה צחר כאשר במהלך שביתת אוטובוסים בעיר השתמש ברכב השרד של ראש העיר כדי להסיע ילדים לבתי הספר בבקרים, וקונים עמוסי סלים כבדים מן השוק שבעיר התחתית אל מעלה העיר בשעות אחר הצהריים.
ספורט
משה צחר היה חובב ספורט נלהב ופטרון מסור של הספורט העירוני ובמיוחד, כאיש מפא"י נאמן, לקבוצות ולספורטאים של מרכז "הפועל". במיוחד תמך בקבוצת הכדורגל הפועל טבריה, ונלחם עבורה (ללא הצלחה) כאשר עלייתה לליגה הבכירה בתום עונת 1957–1958 בוטלה בעִסקה בין מרכזי הפועל ומכבי, אשר ביקשו לשמר את שיטת ה"פיפטי-פיפטי" הבלתי ספורטיבית. כעבור שלוש שנים העפילה שוב הקבוצה לליגה הלאומית, הליגה הבכירה בישראל, וזכתה לשחק בה. תמיכתו של צחר בקבוצה לא התבטאה בתקציבים, שכן באותה תקופה אלו לא היו מצויים בשפע והשחקנים לא קיבלו שכר, אלא בכך שדאג למקומות עבודה נוחים לרוב שחקני הקבוצה ובכך אִפשר להם להתפנות לאימונים ולמשחקים בלא דאגות פרנסה. במשך תקופה קצרה הייתה הקבוצה אחת הטובות והססגוניות בארץ, ונודעה בקהל אוהדיה הצבעוני והנלהב ובאצטדיון העירוני שנבנה בכניסה המערבית לעיר וצפה לנוף הכנרת עוצר הנשימה. צחר היה צופה קבוע במשחקי הבית והתלווה לקבוצה לעיתים גם במשחקי חוץ. בתקופה זו אף ייצגה הקבוצה את ישראל במשחקי האינטרנציונל באוסטריה, וגם לשם התלווה צחר לקבוצה ונכח בניצחון היוקרתי 2:1 על אוסטריה זלצבורג החזקה.
נוסף על תמיכתו בקבוצת הכדורגל תמך צחר גם בספורט העממי, בדגש על ענפי מים, כיאה לבירת הגליל שלחופי הכנרת. ביוזמתו הוחל במפעל הספורט העממי הגדול במדינה – צליחת הכנרת, שבמסגרתו שוחים ספורטאים מכל רחבי הארץ מטבריה לעין גב, בארבעה מסלולים - שניים עממיים ושניים תחרותיים.
משבר המים ורעיון הקזינו
בשנות החמישים והשישים ניצבה טבריה בפני אתגר קשה כשמערכת המים של העיר קרסה באופן חלקי ולא הצליחה לספק מים באופן שוטף לאוכלוסייה, שגדלה פי שלושה וארבעה מן הגודל שתוכננה לשרת. בסופו של דבר הצליח צחר בפתרון הבעיה, אולם ייסורי התושבים במהלך תקופת התיקונים הונצחו במערכוני הגשש החיוור, שניבאו כביכול את ההפסקה הקצרה בשלטונו של צחר בעיר בשנות השישים בשורה האלמותית "טברייני, אם הוא לא יקבל מים כאוות נפשו – הוא לא יבחר אותו בשנה הבאה לעירייה!" בטבריה היו לא מעטים שנפגעו מהצגתם כקרתנים ו"אינדיאנים" במערכונים, אולם צחר התייחס לכך בהומור והיה מרוצה מאזכורה של טבריה בתרבות הפופולרית של המדינה הצעירה.
במסגרת המאמצים להפוך את טבריה לעיר קיט בינלאומית, ביקש צחר להקים בטבריה קזינו. בספרו "בשירות הציבור" הוא מספר כי ראש הממשלה לוי אשכול השתכנע מטיעוניו, אולם לא נמצא להצעה רוב בממשלה והעניין נפל.
ההפסד בבחירות 1965 והשיבה לראשות העיר ב-1969
בבחירות של שנת 1965 נפל משה צחר קורבן לפילוג שחל אז בשורות מפא"י והפסיד את ראשות העיר למאיר אדרעי, מועמד מפלגת רפ"י שייסד דוד בן-גוריון. מאיר אדרעי נבחר לתפקיד בקולות גח"ל ("גוש חרות-ליברלים", לימים "הליכוד") והמפלגות הדתיות בעיר. בישיבת מועצת העיר שבה נבחר רשמית ראש העיר החדש קמה מהומה בין תומכי שני המחנות, וצחר הפתיע רבים כשהציע למאיר אדרעי להתעלם מתוצאות הבחירות ולערוך משאל עם במעין הליך של בחירות אישיות (שאז טרם נהגו בבחירות המוניציפליות בישראל) בינו לבין אדרעי. אדרעי סירב להצעה (שהייתה כנראה חסרת כל בסיס משפטי) ובתום הצבעה שלוותה בצעקות ובאלימות גופנית, ושבמהלכה נאלץ צחר לעלות על שולחן ולהרים את קולו כדי להרגיע את הרוחות, נבחר מאיר אדרעי לתפקיד ברוב של שבעה חברי מועצה מול חמישה.
שני העשורים האחרונים: 2000-1977
לאחר פרישתו מתפקידו המשיך צחר עוד זמן-מה בפעילות בסניף המפלגה בעיר, אך לאחר מכן פרש לחלוטין מכל פעילות ציבורית והיה פעיל רק במוסדות המרכזיים של המפלגה, המרכז והלשכה. את שאר זמנו הקדיש למשפחתו, לכתיבת רשימות ופרקים על תולדות העיר טבריה, לכתיבת ספרו "בשירות הציבור" ולכתיבת תגובות בעיתונות היומית בסוגיות פוליטיות וחברתיות שהטרידו את מנוחתו.
ב-1995 עזב צחר את טבריה בשל מצבה הבריאותי של רעייתו והרצון להיות קרוב לילדיו. בתו יפה בנתה להם בית ברעננה בסמוך לביתה ובו בילו את שארית ימיהם. אשתו, אהובה צחר לבית אייזנברג, נפטרה באותה שנה (ט' בניסן, תשנ"ה, 9.4.1995) והובאה למנוחות בטבריה. משה צחר האריך ימים עד שנת 2000 (ל' בסיוון, תש"ס, 3.7.2000) והובא אף הוא למנוחת עולמים לצד אשתו בעיר שכה אהב. הוא הותיר אחריו שני ילדים – חנוך צחר, משותפי חברת הנדסת הבניין הגדולה מילר, שנבל, צחר ושות' ויפה ארבל, אף היא מהנדסת בניין – וחמישה נכדים.
עלילות ספיידרוויק - סודה של לוסינדה
עלילות ספיידרוויק - סודה של לוסינדה (באנגלית: The Spiderwick Chronicles - Lucinda's Secret) הוא ספר מדע בדיוני לילדים ונוער שנכתב על ידי טוני דיטרליצי והולי בלק ואויר על ידי טוני דיטרליצי. הספר ראה אור בארצות הברית בשנת 2003 והוא השלישי במספר בסדרת הספרים עלילות ספיידרוויק. בשנת 2008 יצא סרט המבוסס על הסדרה, וכן יצא גם משחק וידאו המבוסס עליה. הספר ראה אור בהוצאת Simon & Schuster בארצות הברית ובהוצאת מטר בישראל.
עלילה
המדריך השימושי נגנב. ג'ארד, סיימון ומאלורי יוצאים לבקר את לוסינדה דודת אימם בבית החולים, שם הם מגלים עוד על עולם השדונים והפיות. היא מספרת להם את הסיפור שבו גילתה את עולם הפיות והשדונים ואיך ראתה את חטיפת אביה (ארתור ספיידרוויק).
רוחו של ורמיר מדלפט היכולה לשמש כשולחן
רוחו של ורמיר מדלפט היכולה לשמש כשולחן (באנגלית: "The Ghost of Vermeer of Delft Which Can Be Used As a Table") הוא ציור משנת 1934 של הצייר הסוריאליסטי הספרדי סלבדור דאלי.
היצירה מתייחסת לצייר ההולנדי יוהנס ורמיר וליצירתו הידועה "אמנות הציור", בה מוצג האמן מגבו. בדומה לכך, מוצגת במרכז היצירה דאלי דמות אדם בתנוחת כריעה עם גבו לצופה. השיער הארוך, הכובע והלבוש המפוספס בשחור ולבן מרמזים כי זו דמותו של ורמיר כפי שהיא מופיעה בציורו הוא. אולם דמותו של ורמיר ביצירה זו היא דו-ממדית, מוצלת ושחורה וחסרת עומק, ובכך מרמז דאלי שמדובר ברוח ולא באדם חי. רגל ימין של הדמות הכורעת ניצבת בזווית ישרה וירכהּ מוארכת באופן לא פרופורציונלי לשאר מידות הגוף, ויוצרת מעין שולחן שעליו מונחים בקבוק יין וכוס. ידהּ הימנית של הדמות נתמכת בקב.
היצירה מוצגת במוזיאון סלבדור דאלי בסיינט פיטרסברג שבמדינת פלורידה בארצות הברית, בהשאלה מאוסף E. ו-A. Reynolds Morse. דאלי צייר את היצירה בשמן על לוח בגודל 24 על 18 ס"מ.
קישורים חיצוניים
The Ghost of Vermeer of Delft Which Can Be Used as a Table
מושבת האמנים של סולנוק
מושבת האמנים של סולנוק (בהונגרית: Szolnoki művésztelep) הייתה ממוקמת בלוע של מפגש נהר הז'דבה והטיסה. הקמתה קשורה לאירועי מהפכת 1848 בהונגריה ובמלחמת העצמאות בשנים 1848–1849 והיא מושבת האמנים הוותיקה ביותר בהונגריה.
התחלה
מושבת האמנים של סולנוק ומשמעותה בתחום האמנות היפה ניתן לייחס לשמו של הצייר האוסטרי אוגוסט פון פטנקופן, שביקר בהונגריה במהלך מלחמת העצמאות בשנים 1848–1849 כשרטט צבאי. הוא ביקר לראשונה בסולנוק ב-1851 ומאז חזר שוב ושוב. הנוף הקסים אותו וגם האנשים שחיו בנוף זה. הוא הפיץ את תהילתו של המקום בכל רחבי אירופה והביא לשם לא רק ציירים הונגרים אלא גם ציירים זרים. בשנות ה-70 של המאה ה-19, ציירים מפורסמים כמו לאיוש דיאק-אבנר, דיולה אגהאזי, שאנדור ביהרי, פאל בהם, לאסלו מדיאנסקי ואחרים ביקרו בסולנוק באופן קבוע. עד סוף המאה הייתה דרישה חזקה למושבה קבועה שתיושב על ידי אמנים. בתקופה זו הפך העיר סולנוק שוב למושב המחוז בשנת 1876 והתחבורה אליה הייתה טובה יחסית.
משנת 1902 עד מלחמת העולם השנייה
לא רק שהיו חברים קבועים במושבת האמנים, היו בקיץ אמנים אורחים הונגרים וזרים קבועים רבים, ציירים, פסלים ומחנות יצירה. מדי שנה נערכה תערוכה של העבודות שהושלמו, שזכתה להצלחה רבה. האמנים שיצרו שם לא דבקו במגמות הסגנון ה"מסורתי", כבר בתחילת העשור הראשון של המאה ה-20 הסתובבו במושבה גם נציגי הטרנדים המודרניים. כמעט ולא היו ציירים משמעותיים שלא ביקרו במושבה בשנות העשור השני של המאה ה-20, כולל יוז'ף קוסטה מציירי המישור ההונגרי הגדול, וגם הצייר של ציורי הנוף ושל הטבע הדומם יאנוש קלה התיישבו במקום.
משנת 1912 למדו שם במהלך החופשות גם תלמידי האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות. אדולף פניאש לימד כיצד לצייר אנשים, ציור נוף לימד לאיוש סלאני. ולאיוש זומבורי לימד ציור בעלי חיים. מלחמת העולם הראשונה ריסנה את פעולת המושבה, אך עד מהרה התחדשו החיים. ציירים מפורסמים רבים הגיעו לסולנוק, והם היו האישים המכוננים של שנות ה-30.
השנים שאחרי מלחמת העולם השנייה
במהלך קרבות מלחמת העולם השנייה נהרסו האולפנים, ואוסף התמונות של המוזיאון מאגודת האמנות הושמד. כל המסמכים והרישומים אבדו או הושמדו (או נגנבו). אלפי ציורים נעלמו.
ב-4 בנובמבר 1944 נכבשה ושוחררה סולנוק על ידי הצבא האדום. בתום מלחמת העולם החל השיקום, ואחד הראשונים בשיפוץ הייתה מושבת האמנים. בשנת 1946 התחדשה האגודה לאמנות והחל גיוס אמנים. עד מהרה אוכלס היישוב מחדש. במאי 1947 נערכה תערוכה בעיר. במסגרת ימי התרבות הוצג חתך העבר של אמנות סולנוק תחת הכותרת "Szolnok in Fine Arts Hungarian Arts".
משנת 1956 ועד היום
השנים 1956–1957 פתחו פרק חדש בחייה של מושבת האמנים. שורה שלמה של אמנים צעירים הגיעו לסולנוק.
בשנת 2002, חגגה העיר 100 שנה למושבת האמנים. בתמיכת המשרד למורשת התרבות הלאומית שופץ לחלוטין אגף ששת האולפנים באתר. לסטודיו של הציור והפיסול נוספו גלריה ואולם תצוגה, סטודיו משותף ושני סטודיו נוטספים אישיים כל אחד. בהתאם לצו של האספה הכללית, קמה לתחייה אגודת האמנות שנוסדה בשנת 1901.
רצח שלי דדון
רצח שלי דדון היה רצח שהתרחש ב-1 במאי 2014 במגרש נטוש באזור תעשייה רמת גבריאל שבמגדל העמק. קורבן הרצח, שלי דדון, צעירה בת 19 תושבת עפולה, נרצחה על ידי נהג המונית חוסיין ח'ליפה, ערבי ישראלי תושב אעבלין, לאחר שעלתה אל מוניתו כדי שיסיע אותה לראיון עבודה במגדל העמק. לאחר הרצח, העלו גורמים שונים את החשד שהרצח היה פיגוע טרור או פשע שנאה. חשד זה לא הוזם ולא הוכח באופן חד משמעי: מחד גיסא, בכתב האישום שהוגש נגד הרוצח קבעה פרקליטות המדינה כי המניעים לרצח אינם ידועים לה, ומאידך גיסא, משרד הביטחון הכיר במנוחה כנפגעת פעולות איבה.
הרצח
ב-1 במאי 2014 דדון נסעה באוטובוס למגדל העמק לראיון עבודה. בפארק הראשונים היא עלתה על מונית נהוגה בידי ח'ליפה. דדון התיישבה ליד הנהג, ומסרה לו את כתובת היעד אליו היא צריכה להגיע, לחברת "באבקום".
ח'ליפה לא ידע היכן ממוקמת החברה או את כתובתה. לטענתו, דדון אמרה לו: "איך אתה לא מכיר את הכתובת, אתה נהג מונית". על פי כתב האישום ופסק הדין, זה הרגע בו גמלה בלבו ההחלטה לרצוח את דדון.
במהלך הנסיעה, הספיקה דדון להתקשר לבת דודתה, ולחשה לה בשיחת טלפון שהוקלטה כי היא נמצאת במונית "אחת המפחידות", וכי היא "אינה נושמת".
הרוצח הסיע את המונית למגרש נטוש באזור התעשייה מגדל העמק. במגרש הוא הוציא סכין שהייתה ברשותו והוסלקה בתוך תא המטען של המונית, ודקר אותה 17 דקירות שפצעו אותה פצעים אנושים, תוך שהיא מנסה להימלט מפניו ללא הצלחה, וכתוצאה מאיבוד הדם הרב מתה. הוא הותיר את דדון מתבוססת בדמה במגרש הנטוש וברח מהזירה. בדרכו השליך מהמונית את הטלפון הסלולרי וארנקה של דדון שנותרו בה. במהלך אותו יום ובימים שלאחר מכן, ניקה ח'ליפה את המונית, במטרה להעלים ממנה את דמה של המנוחה, אשר נספג במושב המונית.
פענוח הרצח
תחילה נעצרו בפרשה שישה ערבים ישראלים, ביניהם קטינים. במשך שבוע נמנע מהם מפגש עם עורך דין. לבסוף התברר שאינם קשורים לרצח והם שוחררו.
חודשיים לאחר הרצח הוא פוענח על ידי השב"כ בסיוע משטרת ישראל.
החוקרים ידעו כי דדון עלתה על מונית על פי שיחת הטלפון שעשתה לבת דודתה והוקלטה. על פי אותה שיחה הם גם ידעו באיזו שעה נערכה הנסיעה. החוקרים סרקו 70 מצלמות האבטחה באזור מגדל העמק, בטווח הזמן המתאים, בדקו 100 מוניות, ולבסוף התמקדו במונית אחת שנקלטה יוצאת ממגדל העמק במצלמת אבטחה בצומת נהלל. היא לא נסעה ישר ולא נסעה שמאלה ולכן הסיקו החוקרים, כי האפשרות היחידה שהיא פנתה לכיוון בית זרזיר. וכך גילו את המונית שבה נסעה דדון, והחלו לבדוק את בעל המונית ואת שלושת נהגי המונית. אחד מנהגי המונית, הרוצח, חוסיין ח'ליפה, החזיר אותה במפתיע לבעל הרכב משפרעם, הפסיק לעבוד איתו והסתגר בביתו, מה שעורר את חשד החוקרים והוא נעצר ונחקר.
החוקרים הסתייעו בחברת טיק טק טכנולוגיות, שמתמחה בשחזור מידע אלקטרוני, ועל כך זכו אנשיה בתעודת הוקרה מיוחדת ממשטרת ישראל.
בחקירתו הודה הרוצח במיוחס לו ושחזר את הרצח. במשפטו ביקש ח'ליפה לפסול את ההודאות שמסר לחוקרי השב"כ והמשטרה, בנימוק שנפלו בחקירתו פגמים שונים, אך בית המשפט פסק שאין כל בסיס לפסול את הודאותיו.
בבדיקות המעבדה נמצאו שרידים מדמה של דדון בספוג שבתחתית המושב הקדמי במונית שבה נהג הרוצח. ובנוסף שרידי DNA שנותרו מתחת לציפורן מלאכותית של דדון שהתנתקה ממנה בעת הרצח והתגלתה בזירת הרצח, תאמו ל-DNA של הרוצח.
ביולי 2014 משרד הביטחון החליט להכיר בשלי דדון כנפגעת פעולת איבה, בנימוק: "יש יסוד סביר כי דדון נרצחה על רקע לאומני".
המשפט
נגד ח'ליפה הוגש כתב אישום בגין רצח, ומשפטו נערך בבית המשפט המחוזי בנצרת בהרכב של שלושה שופטים. ח'ליפה כפר באשמתו.
במהלך המשפט העיד בעל המונית, אותה שכר ח'ליפה, כי ח'ליפה יזם איתו שיחה לאחר שפורסם דבר הרצח של שלי דדון, שאל אותו אם שמע על הרצח, ואמר לו: "אני חושב שמי שרצח אותה היה גבר". כששאל אותו למה הוא חושב שמי שביצע את הרצח הוא גבר, ענה לו ח'ליפה: "כי הם רוצחים ילדים קטנים".
ב-9 בספטמבר 2015 הורשע ח'ליפה פה אחד ברציחתה של שלי דדון ונידון למאסר עולם. בנוסף נגזר עליו לשלם פיצוי למשפחת הנרצחת.
ב-25 באוגוסט 2016 דחה בית המשפט העליון פה אחד את ערעורו של ח'ליפה על הרשעתו, אך הפחית את גובה הפיצוי שעליו לשלם, תוך קביעה כי פתוחה הדרך בפני הורי דדון להגיש תביעה אזרחית נגד ח'ליפה.
ג'ובאנה דלי אלביצי
ביוגרפיה
ג'ובאנה נולדה בפירנצה ב-18 בדצמבר 1468. היא הייתה הבת השמינית של מסו דלי אלביצי ואשתו קטרינה סודריני. היא הייתה נצר למשפחת אלביצי, משפחה רבת עוצמה בפירנצה, שהייתה יריבה וותיקה של בית מדיצ'י.
ב-15 ביוני 1486 היא נישאה ללורנצו טורנאבוני, נצר לבית טורנאבוני. היא נקראה מאז ג'ובאנה אלביצי טורנובאני. בני טורנובאני היו מקורבים מאוד לבני מדיצ'י, והנישואים מסמלים התקרבות, גם עם עקיפה, לסיום הסכסוך בין שתי המשפחות. אביו של בעלה, ג'ובאני טורנאבוני, היה מקורב מאוד ללורנצו דה מדיצ'י ("המפואר"), ושימש בין היתר כגיזבר של האפיפיור. הוא הוגדר בידי רבים כאיש החזק ביותר בפירנצה אחרי לורנצו דה מדיצ'י עצמו. לכבוד החתונה, עיטר הצייר סנדרו בוטיצ'לי את אכסדרת הווילה של משפחת טורנובאני בפרסקו עם סצנות אלגוריות, שבאחד מהן אף מככבת ג'ובאנה - "ונוס ושלוש הגרציות מגישות מתנות לנערה צעירה".
ג'ובאנה גם ממוקמת במיקום בולט בציורי הקיר שבקפלת טרונאבוני, בשני ציורים "Nascita della Vergine" ו-"Visitazione". בשני ציורי הקיר היא מופיעה עם אותה שמלה - שמלה מפוארת עם קישוטי זהב, אך עם שרוולים שונים. גם דומניקו גירלנדיו הקדיש לה כמה פורטרטים. המפורסם שבהם (בתמונה משמאל) נמצא במוזיאון תיסן בורנמיסה שבמדריד (ייתכן שציור זה צויר לאחר מותה של ג'ובאנה). ציור נוסף (למטה משמאל) מוצג במוזיאון פוג'י טוקיו ביפן. אופיינית (אך לא בלעדית), היא התספורת שלה עם שער בלונדיני אסוף ותלתלים שממסגרים את הפנים.
ב-11 באוקטובר 1487 בגיל תשע עשרה היא ילדה את בנם הראשון, ג'ובאניו. שנה לאחר מכן היא הרתה שוב, ומתה ב-7 באוקטובר 1488 במהלך הלידה. היא נקברה בסנטה מריה נובלה.
סקריפייס (2010)
סקריפייס (2010) היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, Total Nonstop Action Wrestling. האירוע נערך ב-16 במאי 2010 באולם האימפקט זון שבאורלנדו, פלורידה. האירוע היה האירוע השישי בסדרת אירועי סקריפייס. באוקטובר 2017, עם השקת רשת ה-Global Wrestling Network, האירוע התווסף לספריית תוכני ה-VOD של הארגון.
תשעה קרבות התנהלו באירוע. בקרב המרכזי, רוב ואן דאם ניצח את AJ סטיילס ושמר על אליפות העולם במשקל כבד של TNA. עוד ברשימת הקרבות, סטינג ניצח את ג'ף ג'ארט בקרב שארך כ-14 שניות, וג'ף הארדי ניצח את מר אנדרסון.
עלילות
האירוע כלל קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות מתוכניות Impact.
בית הכנסת אהל שלמה
בית הכנסת אהל שלמה (היכל יונתן) הוא בית כנסת בכפר התימנים בשילוח ששימש את העדה התימנית, ניטש במאורעות תרצ"ו ונחנך מחדש בתשע"ה (2015).
הקמה, נטישה ושיקום
בשנת 1884 החלה התיישבות של עדת התימנים בכפר התימנים בשילוח ממזרח לעיר העתיקה. ישראל דוב פרומקין הקים במרכז הכפר את בית הכנסת אהל שלמה. בשנת 1938, בשיאם של מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, אילצו שלטונות המנדט את התושבים לנטוש את המקום, מחשש ששכניהם הערבים ירצחו אותם. לאחר מכן, נכנסה משפחה ערבית, "אבו נאב", להתגורר בבניין בית הכנסת.
נטשה ליון
נטשה ביאנקה ליון בראונשטיין (באנגלית: Natasha Bianca Lyonne Braunstein; נולדה ב-4 באפריל 1979) היא שחקנית, מדבבת, במאית, תסריטאית ומפיקה אמריקאית. ידועה בעיקר בשל גילום האסירה ניקי ניקולס (אנ') בסדרת הטלוויזיה זוכת הפרסים "כתום זה השחור החדש" (2019-2013 ) שיצרה ג'נג'י כהן עבור נטפליקס, תפקיד עליו קיבלה מועמדות לפרס אמי לשנת 2014. מוכרת גם בשל גילומה של נדיה וולבוקוב בסדרה "בובה רוסית" (2019–הווה) בנטפליקס, שאותה גם יצרה, הפיקה, כתבה וביימה. עבור האחרון, ליון קיבלה שלוש מועמדויות לפרס אמי, כולל שחקנית ראשית מצטיינת בסדרה קומית.
החל מ-2023 היא מככבת בתור צ'ארלי קייל בסדרת המסתורין "פוקר פייס" של Peacock; אותה גם כתבה, ביימה והפיקה.
לפני כן, כיכבה בסרטים "כולם אומרים אני אוהב אותך" (1996), "בשולי בוורלי הילס" (1998 ) "יחידה במינה" (1999 ) ובסדרת סרטי "אמריקן פאי".
ביוגרפיה
ליון נולדה בעיר ניו יורק, בתם של איווט בוכינגר ושל אהרון בראונשטיין, מאמן אגרוף, נהג מרוצים ומגיש רדיו. הוריה של ליון היו ממשפחות יהודיות אורתודוקסיות, והיא גדלה וחונכה כאורתודוקסית. אמה נולדה בפריז שבצרפת להורים יהודים-הונגרים שהיו ניצולי שואה ואילו אביה יליד שכונת פלטבוש בברוקלין, ניו יורק. סבתה, אלה בוכינגר, באה ממשפחה גדולה, אבל רק היא ושתי אחיותיה ושני אחיה שרדו, שליון ייחסה לה את השיער הבלונדיני והעיניים הכחולות שלה. סבה של ליון, מוריס בוכינגר, הקים חברת שעונים בלוס אנג'לס. בזמן המלחמה הוא הסתתר בבודפשט בתור לא יהודי שעבד במפעל עורות.
ליון חיה את שמונה השנים הראשונות לחייה בגרייט נק, ניו יורק. לאחר מכן היא ומשפחתה עלו לישראל והתגוררו בקיסריה. במשך שהותה עם משפחתה בישראל, הספיקה ליון להשתתף בסרט הילדים הישראלי "אחד באפריל" (1989) לצדם של ציפי שביט וספי ריבלין. לאחר שנה וחצי בישראל, הוריה התגרשו, וליון ואחיה הגדול, אדם, חזרו לארצות הברית עם אמם. לאחר שעברה חזרה לעיר ניו יורק, ליון למדה בבית הספר 'רמז', בית ספר יהודי פרטי, שם למדה בין היתר תלמוד והייתה לתלמידה מצטיינת, עם זאת בגיל 16 סולקה מהלימודים בגין מכירת מריחואנה בשטחי בית הספר.
ליון גדלה באפר איסט סייד, שם הרגישה שהיא מנודה. אמה העבירה את משפחתם למיאמי, שם ליון למדה בבית הספר הקאנטרי של מיאמי. היא לא סיימה את בית הספר התיכון, ועזבה לפני השנה האחרונה שלה כדי להשתתף בתוכנית קולנוע בבית הספר לאמנויות טיש של אוניברסיטת ניו יורק, שבו למדה לזמן קצר, ולמדה קולנוע ופילוסופיה. סיום התיכון שלה היה תלוי בהשלמת השנה הראשונה בטיש, אך היא עזבה את התוכנית כי לא יכלה לשלם את שכר הלימוד.
ליון התנכרה לאביה, שהיה מועמד דמוקרטי למועצת העיר ניו יורק עבור המחוז השישי של מנהטן ב-2013, וחי באפר וסט סייד עד מותו באוקטובר 2014. היא אמרה שהיא לא קרובה לאמה ובעצם חיה באופן עצמאי ממשפחתה מגיל 16.
קריירת משחק
בשנת 1998 כיכבה בקומדיה "בשולי בוורלי הילס" לצדם של אלן ארקין ומינה סוברי. בשנת 1999 קיבלה את התפקיד הראשי בקומדיה "יחידה במינה" שם גילמה את מייגן, מעודדת מבית נוצרי שנשלחת למחנה אימונים מיוחד כדי לתקן את ההומוסקסואליות שבה. ליון השתתפה בתפקיד קבוע בסאגת סרטי "אמריקן פאי" החל משנת 1999.
בשנת 2001 ליון לקחה חלק בסרט הפארודיה "מת לצעוק 2" שם השתתפה בסצנה פארודית על הסרט "מגרש השדים". בשנת 2002 שיחקה בסרטו של דייוויד ס. גויר "זיגזג". בשנת 2003 שיחקה בתפקיד קטן בסרט הביוגרפי "פארטי מונסטר" בכיכובם של מקולי קאלקין וסת' גרין אודות חייו של ג'יימס סט. ג'יימס.
בשנת 2009 שיחקה בדרמה הטלוויזיה של CBS, "לאהוב את לאה" לצד לורן אמברוז, ושיחקה בקומדיה "The Immaculate Conception of Little Dizzle" לצד מרשל אולמן. ב-2013 שיחקה בסרט "החבר הטוב ביותר".
בשנת 2015 שיחקה בקומדיה הרומנטית "לשכב עם אחרים" לצידם של ג'ייסון סודייקיס ואליסון ברי. כמו כן, שיחקה בסרט האימה "#Horror" בכיכובה של קלואי סביני, ובקומדיה הלסבית "פרזנו", בבימויה של ג'יימי באביט. באותה שנה שיחקה בקומדיה "שלום, קוראים לי דוריס".
בשנת 2016 שיחקה בסרטה של קליאה דובאל "ההתערבות" בתפקיד שרה, בת זוגה של ג'סי (דובאל), שיחקה בסרטו של קווין סמית' "יוגה הוזרז", ושיחקה בסרט האימה "Jack Goes Home" שביים תומאס דקר, ושיחקה בקומדיה "Adam Green's Aladdin" שביים אדם גרין.
בשנת 2017 כיכבה בסרט "האנדסום: סרט מסתורין של נטפליקס" בכיכובו של ג'ף גרלין, ובסרט "יום החברה" לצד בוב אודנקירק ואמבר טמבלין.
בשנת 2018 שיחקה בסרט "מילה של כלב", ובסרט "משפחה" לצד טיילור שילינג.
בשנת 2019 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרה "בובה רוסית" שעלתה לנטפליקס. ליון הייתה שותפה ביצירת הסדרה ובהפקתה, והיא גם כתבה וביימה חלק מהפרקים בסדרה. ליון קיבלה שלוש מועמדויות בטקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-71. באותה שנה שיחקה גם בסרט "אד אסטרה", לצד בראד פיט, ובסרט "ילד דבש" על פי תסריט של שיה לה-באף.
בשנת 2020 השתתפה בסרטו הקומי-פוליטי של ג'ון סטיוארט "מנהיג בהזמנה" לצדם של סטיב קארל ורוז ביירן. בשנה זו התארחה בסדרת הטלוויזיה של אקוופינה "Awkwafina Is Nora from Queens" ברשת קומדי סנטרל, וליון אף ביימה פרק אחד מתוך הסדרה.
בשנת 2021 שיחקה בסרטו הביוגרפי של לי דניאלס ("המשרת"), "ממשלת ארצות הברית נגד בילי הולידיי" אודות חייה של הזמרת בילי הולידיי, בדמותה של השחקנית טלולה בנקהאד (אנ').
בשנת 2023 החלה לככב בתור צ'ארלי קאל בסדרת המשטרה "פוקר פייס" המשודרת בשירות הסטרימינג Peacock.
חיים אישיים
כשהייתה בת 18, ליון השתמשה בתלוש המשכורת מעבודתה על הסרט "כולם אומרים אני אוהב אותך" כדי לקנות דירה קטנה ליד פארק גראמרסי.
במהלך שנות ה-2000 המוקדמות, היא חוותה בעיות משפטיות ונעצרה בגין נהיגה תחת השפעת אלכוהול, בשל תקריות שבהן היו מעורבים שכניה. בשנת 2005, היא סולקה על ידי בעל הבית שלה, השחקן מייקל רפפורט, בעקבות תלונות של דיירים אחרים על התנהגותה.
בשנת 2005, ליון אושפזה (תחת שם בדוי) במרכז הרפואי בית ישראל במנהטן, כשהיא סובלת מהפטיטיס C, דלקת פנים הלב וחזה אוויר; היא גם עברה טיפול גמילה מהרואין.
בינואר 2006, הוצא צו מעצר נגדה לאחר שהחמיצה דיון בבית המשפט בנוגע לבעיות המשפטיות הקודמות שלה. עורך דינה אמר כי נוצר מצב חירום אך לא מסר פרטים. מאוחר יותר באותה שנה, ליון אושפזה במרכז גמילה בסמים ואלכוהול, והיא הופיעה בבית המשפט לאחר מכן. שופט פסק לה שחרור על תנאי.
בשנת 2012 ליון עברה ניתוח לב פתוח כדי לתקן נזק במסתמי הלב שנגרם על ידי זיהום בלב שלה. היא התאוששה מהניתוח ודיברה על כך ב-"The Rosie Show" במרץ 2012.
ליון גרה באיסט וילג' בניו יורק. היא והשחקן פרד ארמיסן החלו לצאת בשנת 2014, אך באפריל 2022, ליון אישרה שהם סיימו את מערכת היחסים שלהם.
חדושי מרן רי"ז הלוי
חדושי מרן רי"ז הלוי הוא ספר חידושיו של רבי יצחק זאב סולובייצ'יק, "הרב מבריסק", שנדפס לאחר פטירתו על ידי בניו. הספר הוא מספרי היסוד של שיטת בריסק.
הספר יצא לאור לראשונה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 (ה'תשל"ט), והוא מסודר מכתביו של המחבר.
הספר אינו מופץ בחנויות ונמכר בידי משפחת המחבר.
מבנה הספר
הספר מסודר לפי סדר משנה תורה לרמב"ם, בדומה לספרו של אביו, רבי חיים סולובייצ'יק, "חידושי רבינו חיים הלוי". אך קטעים ארוכים ממנו עוסקים בביאור סוגיות בתלמוד הבבלי ולא בדברי הרמב"ם בסוגיות אלו.
בסוף הספר ישנה תכתובת תורנית של המחבר עם רבנים. המכתבים הובאו ללא שם הנמענים, אך זהות חלקם ידועה, כגון הרב חיים עוזר גרודזנסקי מווילנה, הרב יחזקאל אברמסקי ואחיינו הרב יוסף דוב סולובייצ'יק מבוסטון.
ספרים נוספים
בשנת ה'תשכ"א, 1961, שנה לאחר פטירתו, יצאו לאור בשם זה, חידושיו על מסכתות יומא וסוכה ועל הלכות קידוש החודש לרמב"ם, בחיבור בן 68 עמודים. בפתיחה לספר נכתב כי רק על חלק מהחומר בספר ידוע שהמחבר החליט להדפיסו. גם ספרו על התורה יצא לאור בשם זה, "חידושי מרן רי"ז הלוי" על התורה.
בשם "חידושי מרן רי"ז הלוי", נעשה שימוש כדי להבדיל בין כתביו המקוריים של המחבר שנדפסו תחת שם זה, ובין כתבי תלמידים וקטעים ערוכים שנדפסו בשמות "כתבי הגרי"ז או "חידושי הגרי"ז" במהדורות סטנסיל.
הקורפוס ה-69 (ורמאכט)
הקורפוס ה-69 (בגרמנית: LXIX. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-8 ביולי 1943 בשם "קורפוס המילואים ה-69", וכמפקדו מונה ארנסט דהנר. הקורפוס פעל בקרואטיה כחלק מארמיית הפאנצר השנייה במסגרת קבוצת ארמיות F, וב-20 בינואר 1944 הפך הקורפוס לקורפוס ה-69. הקורפוס לחם בקרבות השונים בקרואטיה כנגד הפרטיזנים היוגוסלבים, וב-8 במאי 1945 נכנע לכוחות בעלות הברית.
26 בנובמבר 1944
ב-26 בנובמבר 1944 כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
יואל דר
יואל דר (נולד בשנת 1938) הוא עיתונאי ישראלי. עבד כעיתונאי וכשדר במשך 42 שנה ב"קול ישראל" ובעיתונים רבים בישראל ובעולם.
ילדותו ונעוריו
יואל דר נולד ב-1938 במוסול שבעיראק, בשם יואל דרויש, בעיר מוסול שבעיראק למשפחה דלת אמצעים ומרובת ילדים. למד בבית ספר "אליאנס"-לימודי חולין, וב"חדר" לימודי תורה, שם למד עברית. עלה לישראל בשנת 1951 והתגורר במעברה עד 1954. היה חבר ומדריך בתנועת הנוער "בית"ר" בקריית אתא.
שירותו בצהל
דר שירת בשירות הסדיר בצה"ל כצפן. במילואים שרת בתפקידים שונים ביניהם: חוקר במודיעין, קצין קישור לאו"ם, סגן מנהל תחנת שידור בדרום לבנון ועוד.
עבודתו
לאחר שחרורו מצה"ל שימש כתב ב"חיפה העובדת", והחל מספטמבר 1959 ועד 1982 (עת פרש מעבודתו) שימש כתב בעיתון "דבר" לענייני הגליל המערבי והגליל העליון, כשעיקר סיקורו היה בנושא הערבים בישראל. משום שגילה בקיאות בנושא זה, דבר שאפשר לו לספק בשנים הבאות ידיעות בעלות חשיבות גם לעיתונים אחרים בישראל ובעולם. כתיבתו על הערבים זכתה לביקורת משמאל שהאשימה אותו בכתיבה סטריאוטיפית על הערבים. בשנת 1961 השתלב בשידורים הערביים של "קול ישראל" ובעיתון באנגלית ה"ג'רוזלם פוסט".
לאחר מלחמת ששת הימים, שימש כראש המערכת בצפון של העיתון בערבית "אל-אנבא". בשנת 1970 השתלב בקורס כתבים של רשות השידור ומאז ועד פרישתו סיקר את נושא הערבים בישראל בעיקר ברשת ב'. בשנת 1979 נסע עם משפחתו ללונדון בזכות מלגה חלקית שקיבל מה"ג'רוזלם פוסט" ושם סיפק ידיעות לשבועון סאנדיי טיימס ולשבועון היהודי "ג'ואיש כרוניקל". עם שובו ארצה (בשנת 1980) השתלב גם ברשת ידיעות תקשורת של ידיעות אחרונות בנוסף על כך העביר ידיעות ל"ניו יורק טיימס" ולסוכנות הידיעות האמריקאית "יונייטד פרס".
במרוצת שנות עבודתו זכה לקבל ממעבידיו עשרות תעודות הצטיינות על ידיעות בלעדיות. בשנת 2020 הוא וחביבה רוגר קיבלן פרס על מפעל חיים של אגודת העיתונאים חיפה וצפון.
חייו האישיים
יואל דר נישא בשנת 1965 לרותי דר ולהם נולדו שלושה ילדים.
קברנוניים
מאפיינים
רוב מיני המשפחה קטנים ומגיעים לאורך של 10 ס"מ. במשפחה זו נמצאים מיני דגים מהקטנים הקיימים שמגיעים עד לאורך של ס"מ אחד. יוצאי דופן הם שני סוגים Periophthalmodon ו־Gobioides שמיניהם מגיעים לאורך של 30 ס"מ. למרות שדגים במשפחה זו אינם נאכלים על ידי בני אדם, המשפחה חשובה ומשמשת כמזונם של מיני דגים מאכל כמו הבקלה ודגים שטוחים ממשפחת הסוליתאים.
מיון
תת־משפחות:
לפי כמה חלוקות 4 מתת-המשפחות שייכות למשפחה אחרת - אוקסודרסיים.
סמנגאן
סמנגאן (בפרסית/דארי/פשטו: سمنگان) הוא אחד מבין 34 מחוזות אפגניסטן. המחוז מצא בצפון-מרכז אפגניסטן. בירת המחוז היא העיר אייבאכ. האוכלוסייה של המחוז מונה 387,900 איש (נכון לרישום משנת 2012) ושטחו 11,262 קילומטרים רבועים.
גאוגרפיה
מחוז סמנגאן ממוקם בצפון-מרכז אפגניסטן, בין מחוזות בלח', בגלאן, באמיאן, סר-י פול ומסדרון קטן עם מחוז קונדוז. דרום המחוז ממוקם על הרכס ההררי של הינדו-כוש המאפשר גידולים חקלאיים עשירים עם ירידת המים הנצברים הגשמים מההרים אל עבר העמקים. מצפון ממוקם מדבר מיר עלם. במחוז פרדסים נרחבים של אפרסק, פיסטוק, שקדים ומשמש.
אוכלוסייה
במחוז סמנגאן כוח אדם מיומן לטפל בגידולים החקלאיים ובתעשיית אריגת השטיחים שגדלה עם הזמן. העיר סמנגאן (לשעבר נודעה בשם אייבק) היא בירת המחוז ומשחק הספורט בוזקאשי הידוע במרכז אסיה פופולרי בקרב רוב תושבי המחוז. במחוז יש מזג אוויר קר ויבש והטמפרטורה הגבוהה ביותר במהלך הקיץ ממריאה בין 25 -30 מעלות צלזיוס ואילו הטמפרטורה הנמוכה ביותר בחורף יורדת מ-5 ל-10 מעלות צלזיוס. הקבוצות האתניות הגדולות במחוז הם אוזבקים, פשטונים, טג'יקים, טורקמנים, איימאקים, ערבים ועדות מיעוטים אחרות. סמנגאן עשיר בממצאים ארכאולוגים, כולל מערות של תקופות קדומות, בהם הבודהיסטיות והזורואסטריות שהתגלו בנפת הזרת סולטן. היסטוריונים סבורים שהמילה סמנגאן נגזרת מהמילה הבודהיסטית, שפירושה תושבי מערות.
ביטחון
דיווחים על פעילות הטליבאן במחוז הסתיימו במהלך שנת 2018. מספר קבוצות חמושות בלתי חוקיות אחרות, כמו גם מיליציות פרו-ממשלתיות, פעלו גם הן בסמנגאן. למעט נפה (יחידה שלטונית) אחת, כל המחוז נמצא תחת שליטה ממשלתית מלאה, מה שהופך אותו לאחד המחוזות הבטוחים ביותר באפגניסטן מבחינת יציבות שלטונית. דווח על 43 תקריות הקשורות למורדים בתקופה ינואר 2018 – פברואר 2019 (ממוצע של 0.7 אירועים בשבוע). האירוע הצבאי המרכזי היה כאשר הטליבאן כיוון לפגוע במוצבי כוח הביטחון האפגני בנפת דרה סוף בלה הדרומית במהלך שנת 2018.
תועדו 46 נפגעים אזרחיים (19 הרוגים ו-27 פצועים) בשנת 2018, המייצגים 11 קורבנות אזרחיים לכל 100,000 תושבים. מדובר בעלייה של 21% בהשוואה לשנת 2017. הגורמים העיקריים לנפגעים אזרחיים היו הטלות מטעני חבלה, ואחריהם רצח ממוקד ופיגועים במרכזים אזרחיים. בתקופה שבין 1 בינואר 2018 – 28 בפברואר 2019, 997 אנשים נעקרו ממחוז סמנגאן, רובם הועברו למקומות אחרים במחוז עצמו או שהועברו למחוז קאבול.
חלוקה מנהלית
מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז סמנגאן ואוכלוסייתן.
רצועית קומפר
רצועית קומפר או רצועית מצויצת (שם מדעי: Himantoglossum comperianum) היא צמח נדיר ממשפחת הסחלביים, השפית של הפרח ארוכה ביחס לשאר אברי הפרח כמו במינים אחרים של הסוג רצועית. הצמח גדל לגובה של 25 עד 65 ס"מ. הפרח פורח בעולם ממאי עד יולי. המין נמצא לראשונה בישראל בצפון רמת הגולן במאי 2020 על ידי סאקרה חן, וזוהה על ידי חוקר הצמחים אורי פרגמן-ספיר כמין חדש בישראל. הצמח נדיר בכל אזור תפוצתו ונמצא עד כה בחצי האי קרים, טורקיה, האיים האיגיאיים המזרחיים, לבנון, צפון עיראק, ואירן.
אלכסנדר השלישי (אפיפיור)
אלכסנדר השלישי (בלטינית: Alexander III; בין 1100 ל-1105 – 30 באוגוסט 1181) היה אפיפיור בין 7 בספטמבר 1159 ועד מותו. בתקופתו הגיעה לשיאה ההתנגשות בין האפיפיורות לבין הקיסרות הרומית הקדושה, עליה שלט במקביל לכהונתו של אלכסנדר הקיסר פרידריך ברברוסה. במהלך המלחמות מול הקיסרות קראה הליגה הלומברדית על שמו את העיר אלסנדריה.
ביוגרפיה
נולד בשם רולנדו בסיינה. ב-1150 התמנה לקרדינל וב-1153 התמנה לתפקיד בחצר האפיפיור והנהיג את הקרדינלים שהתנגדו לקיסרות ברוח הרפורמה של גרגוריוס השביעי והתכתיב האפיפיורי, שביקש להציב את הסמכות האפיפיורת מעל לזו של כל סמכות חילונית.
לאחר מותו של אדריאנוס הרביעי התכנסה קונקלווה, בה בחרו רוב הקרדינלים ברולנדו, שנטל לעצמו את השם אלכסנדר השלישי. עם זאת, מיעוט של קרדינלים בעלי זיקה לקיסרות הגרמנית סירבה לקבל את הבחירה ומינתה לאפיפיור את אוטאביו דה מונטצ'לי (Ottaviano de Monticelli), כאנטי-אפיפיור שנטל לעצמו את השם ויקטור הרביעי, הקרע התקיים עד לכניעתו של ברברוסה בפני ערי לומברדיה בשנת 1178.
רוב מלכי אירופה, שחששו מעוצמתו של הקיסר, תמכו בוויקטור הרביעי. באלכסנדר השלישי תמכו רק פורטוגל, ספרד, ממלכת סיציליה הנורמנית וערי איטליה. ב-1161 הצטרף גם גזה השני, מלך הונגריה לתמיכה באפיפיוריותו של אלכסנדר השלישי. בהמשך גם הנרי השני, מלך אנגליה ולואי השביעי, מלך צרפת הכירו באלכסנדר השלישי כמנהיג הרוחני העליון של העולם הנוצרי.
ב-1170 גינה אלכסנדר את הנרי השני על רצח תומאס בקט, אותו העלה למעלת קדוש ב-1173. אלכסנדר היה האפיפיור הראשון שהפעיל את מרותו בצפון-מזרח אירופה. ב-1164 ייסד את משרת הארכיבישוף של אופסלה בשוודיה והחל להסדיר את ניצורן של אסטוניה ופינלנד.
מאז בחירתו גיבה אלכסנדר השלישי את הליגה הלומברדית של ערי צפון איטליה שנלחמו כנגד כוחות הקיסרות (תוך יצירת המפלגה הגואלפית). עקב הקרבות נאלץ אלכסנדר לגלות מרומא בין 1162 ל-1165 לקלבריה, ונציה ופריז (כאורחו של לואי השביעי הניח את אבן הפינה לקתדרלת נוטרדאם). בקרב ליינו (Legnano; 29 במאי 1176) הנחיל צבא הליגה הפסד לצבא הקיסר, צעד שהוביל ל"שלום ונציה" במסגרתו הכיר הקיסר באלכסנדר השלישי ולערי לומברדיה הוענקה אוטונומיה.
עם שוך הקרבות וקבלת מלוא מרותו, כינס אלכסנדר השלישי במרץ 1179 את ועידת לטראנו השלישית, הוועידה האקומנית האחת-עשרה ואחת הוועידות החשובות ביותר בימי הביניים. בין יתר החלטות הוועידה הוחלט שהרוב הדרוש בקונקלווה הוא שני-שלישים מקולות הקרדינלים, ביטול כל החלטות האנטי-אפיפיורים, פטור מלא של הכנסייה מכל סמכות שיפוטית אזרחית ושמירה על רכושה העצמאי ממיסי הריבון החילוני, גינוי ואיסור הסימוניה, גינוי ואיסור נישואי כמרים וביקור שלהם במנזרי נשים ללא סיבה טובה וכן הנחיות אנטישמיות: איסור על יהודים ומוסלמים להעסיק משרתים נוצרים וקבלת כל עדות של נוצרי כנגד יהודי בבית משפט. בשולי הוועידה הכיר אלכסנדר השלישי בלגיטימיות שלטונו של אפונסו הראשון, מלך פורטוגל ובכך קידם את מעמדה של פורטוגל כממלכה עצמאית.
מיד לאחר תום הוועידה הכריחו אנשי הקומונה של רומא את אלכסנדר לגלות מן העיר, אליה שב ב-29 בספטמבר 1179. הוא מת בוויטרבו ב-30 באוגוסט 1181.
על פי בנימין מטודלה, היה הממונה על כספי האפיפיור אלכסנדר השלישי יהודי בשם יחיאל בן-אברהם הלוי.
אברהם ביטון (קצין משטרה)
אברהם (אבי) ביטון (נולד ב-1971) הוא קצין בדרגת ניצב במשטרת ישראל, המכהן כמפקד מחוז מרכז.
ביוגרפיה
ביטון נולד בירושלים בשנת 1971. הוא התגייס למשטרת ישראל ב-1993 לימ"ר ירושלים מפלג סמים ושימש כבלש, רכז מודיעין ומפעיל סוכנים ביחידה. בשנת 2002 מונה למפקד יחידת הר הבית, ולאחר מכן ביצע מספר תפקידי מודיעין במפלג מיעוטים בימ"ר ירושלים. בין השנים 2007 - 2010 שימש כראש צוות מודיעין במחלקה לחקירות שוטרים (מח״ש). ב-2010 מונה למפקד יחידת המקומות הקדושים (ימ"ק) במחוז ירושלים. ב-2013 מונה למפקד מרחב דוד. ב-2016 סיים את המכללה לביטחון לאומי (מב"ל) ומונה למפקד היחידה המרכזית של מחוז תל אביב. ב-2018 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מרחב שרון. ב-2020 מונה לסגן מפקד מחוז מרכז. במאי 2021 מונה לראש אגף המבצעים והשיטור בדרגת ניצב, ובאוקטובר 2021 מונה למפקד מחוז מרכז.
ביטון בעל ארבעה תארים אקדמיים: תואר ראשון במשפטים, ותואר נוסף בלימודי המזרח התיכון, וכן בעל תואר שני בלימודי המזרח התיכון ותואר נוסף במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה. ביטון בוגר המכללה לביטחון לאומי. הוא נשוי ואב לשלושה.
הקמעות מארסלאן טאש
הקמעות מארסלאן טאש הם שני קמעות שנמצאו בחדתו (ארסלאן טאש) בצפון־מערב סוריה, המכילים כתובות לחשים וציורים מאגיים. הקמעות כתובים בעברית־פיניקית בכתב ארמי קדום ומתוארכים למאה ה־7 או ה־6 לפנה"ס.
גילוי
ב־1933 רכש הרוזן רוברט די מניל די ביסון מאיכר שני לוחות אבן גיר כתובים, המסומנים כ־Arslan Tash 1 ("AT1") ו־Arslan Tash 2 ("AT2") הקטן יותר, ומוצגים כעת במוזיאון חלב. רישומי ותצלומי AT1 פורסמו בשנת 1939. הרוזן יצר יציקות גבס מהלוחות, אך הם אבדו.
תיאור
שני הקמעות עשויים מאבן גיר, וכתובות מכמה מעבריהן בעברית ־פיניקית בכתב ארמי מוקדם. בראש שני הקמעות נקובים חורים, דרכם השחילו חוטים לתלייה ונשיאה. הכתובות מתוארכות על ידי רוב החוקרים למאה ה־7 לפנה"ס, אולם מיעוטם מתארכים למאה ה־6 לפנה"ס.
הקמע הראשון
גודל הקמע 7×8.5 ס"מ בערך. בצדו האחד מצויר כרוב בעל ראש אדם חבוש קובע מלחמה וגוף אריה מכונף, ומתחתיו דמות זאבה בעלת זנב עקרב הבולעת אדם עד למותניו. בצד השני מצויר גבר לבוש לבוש אשורי, חגור חרב לשמאלו, מניף גרזן בידו הימנית, וידו השמאלית שלוחה לפניו בתנועת הרתעה. הכתובות נכתבו הן בין ציורי הדמויות והן על הדמויות עצמן.
זהות הדמויות ומשמעותן אינה ברורה. ויליאם אולבריט טען שהדמויות כולן מסמלות כוחות הרסניים. נפתלי טור־סיני טען לעומתו שהדמויות מסמלות את הכוחות המגינים מפני שֵדות – הכרוב הוא חורון, הזאבה היא האלה המצרית סז הבולעת את השֵדות ונזכרת בכתובת, והגבר הוא אל כלשהו. תאודור גסטר מבחין בין הדמויות – הוא האמין שהגבר הוא האל אשור הנלחם בשדות, והכרוב והזאבה מסמלים את השדות לילית המכונפת ו־barbārtu (כלומר "זאבה") הנזכרת בלוחות השבעה אכדיים. יצחק אבישור האמין שהכרוב והזאבה הן אכן לילית וברברתו, אך הגבר מתאים יותר לחורון, כפי שמשתקף בתיאורים אוגריתים ומצריים.
הקמע השני
גודל הקמע 1.5×3.3 ס"מ. הקמע השתמר כמעט באופן מושלם, בניגוד לקמע הראשון. הקמע כתוב משני צדיו ומדפנותיו, ועל אחד מצדדיו מצוירת מפלצת דמונית בעלת ראש מעוגל ועין גדולה ועגולה, חסרת צוואר, בעלת גוף אדם, וכפות רגליה בצורת עקרבים. כמו הזאבה מהקמע הראשון, המפלצת בולעת אדם עד מותניו. בניגוד לקמע הראשון, אין כיתוב על הציור של הקמע השני.
די מניל די ביסון שיער שבשל הדמיון במוטיב בליעת האדם, ייתכן ששני הקמעות יוצרו בידי אדם אחד. לדעתו, אופיה המזיק של המפלצת ניכר והיא האנשת עין הרע. יצחק אבישור מאמין שהראש הוא כנראה ראש נחש, ושהעין הגדולה וחסרת האישונים רומזת לנחש, ויכולה לרמז גם לעין הרע שנגדה נכתבו קמעות רבים. הוא השווה את הפה הגדול לתבליטים בבליים כמו חומבבה, ואת רגלי העקרבים לחותמי גליל בבליים קדומים לכתובת, וכן לעשרות קמעות מהתקופה היוונית והרומית עליהם מצוירות מפלצות עם רגלי נחשים. עם זאת, הוא ציין כי אין זיהוי מוגדר למפלצת או למזיק בקמע.
הכתובת
הכתובת על הלוח הראשון ידועה בשם KAI 27, והיא מובאות כאן כפי שמובאות שם, אף שיש קריאות רבות לטקסט. הכתובת השנייה מובאת לפי יצחק אבישור.
הקמע הראשון
על הצד בו מצוירים הכרוב והזאבה כתוב בין הציורים:
הכתובת נמשכת בכתובת שעל צדו השני של הקמע, מסביב לציור הגבר עם הגרזן:
הכתובת נמשכת בשוליים:
הכתובת שעל חזה הגבר:
הכתובת על הזאבה היא:
הקמע השני
הכתובת מתחילה בצד ללא הציור:
הכתובת ממשיכה בצד השני, מסביב לציור המפלצת:
משמעות הכתובות וסגנונן
הכתובת הראשונה מכוונת כנגד שדים ומחלות: "עפתא", "חנקת אמר" (חונקת הכבש), ואולי גם "לילין" (שדים) או "לילית". די מניל די ביסון, אולברייט ואבישור טענו שהקמע נועד לעזור ליולדת (חלקם מצאו בקריאה את המלים "חל ולד" ו"פתח רחם"), אולי למען אישה עקרה או אישה שנשות בעלה מציקות לה. קמעות כאלה נהוגים עד היום בארצות המזרח, בשם הערבי "ללעישא". טור־סיני טען לעומתם שהקמע נועד נגד הרוחות העפות בלילה בחדר החשוך.
בכתובות יש הד לשירה פיניקית. תוכן הכתובת שעל הקמע הראשון כולל את התקבולת "בית אבוא בל תבואון / וחצר אדרוך בל תדרכון", הבנוי לפי חוקי התקבולת הכנענית־מקראית, וכולל צמדי מילים הנפוצים בשירה האוגריתית ובתנ"ך (בית/חצר, בא/דרך). בלחשים מופיעה גם מליצת המספר העולה, הקיימת הן באוגרית והן במקרא: "ושבע צרותי / שמונה נשות בעלי". גם בכתובת השנייה ניכר מבנה ספרותי כנעני מחושב, ודפוסים סגנוניים של השירה הכנענית־עברית. הכתובתבנויה בחרוזים מסועפים, ומזכירה את המילה "ענ" (עין) מספר טיפולוגי שלפעמים, שבע, הנפוץ בספרות הכנענית והעברית.
מקוריות הממצא
האותנטיות של הקמיעות הוטלה בספק על ידי חוקרים שבחנו את הממצאים במוזיאון הלאומי של חלב. עם זאת, חוקרים אחרים הגנו על הקמעות כאמיתיים. חוקרים נוספים השאירו את העניין פתוח לשאלה.
רוב החוקרים כיום מקבלים את האותנטיות של הקמעות.
פאלאצו פובליקו (סיינה)
פאלאצו פובליקו (באיטלקית: Palazzo Pubblico) הוא בית העירייה של סיינה במחוז טוסקנה שבאיטליה, נמצא בפיאצה דל קמפו שבסיינה. המבנה יועד במקור לשמש את בית הממשל הרפובליקני.
תוכניות המבנה
תכנון המבנה החל בשנת 1297. הבניין עוצב באדריכלות ימי הביניים עם השפעות גותיות. בסיס המבנה הוא אבן, וכל החלקים היותר עליונים של המבנה עשויים מלבנים. חזיתו של המבנה קעורה מעט, כדי שתתאים לצורתה הקעורה של הפיאצה דל קמפו. מגדל הפעמונים של הארמון, טורה דל מנג'ה, נבנה בין השנים 1325–1344, ועליו הונח מעין 'כתר' שעוצב בידי הצייר ליפו ממי. מגדל הפעמונים נבנה גבוה יותר מן הקמפנילה די ג'וטו בדואומו של פירנצה, שבאותו זמן היה המבנה הגבוה באיטליה. המבנה מצויד בשעון מכני מהמאה ה-14. עיצוב הטורה דל מנג'ה והמבנה כולו שימשו השראה למבנים רבים, בהם מגדל השעון לזכר ג'וזף צ'מברלין באוניברסיטת ברמינגהאם, בית עיריית קופנהגן, בית עיריית אודנסה ועוד. כמו כן, בכניסה למגדל נמצאת הקאפלה די פיאצה, והמגדל עצמו משמש נקודת תצפית מרהיבה על סיינה והאזור.
בית הקברות היהודי בהאלה
אולם הלוויות, שנבנה בשנת 1894, משמש כבית כנסת של קהילת האלה מאז תום מלחמת העולם השנייה, מכיוון שבית הכנסת ששכן בתוך העיר לא נבנה מחדש לאחר נפילת המשטר הנאציונל-סוציאליסטי.
במהלך פיגוע הירי בבית הכנסת בהאלה ב-9 באוקטובר 2019, הושלכו חומרי תבערה על בית הקברות היהודי הסמוך.