cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גטינגן
חינוך
גטינגן נודעת בעיקר בזכות האוניברסיטה שלה, אוניברסיטת גטינגן, שהוקמה בשנת 1737 והייתה לאוניברסיטה בעלת מספר המבקרים הגבוה ביותר באירופה. ב-1837 התקוממו שבעה פרופסורים, שנודעו כ"שביעיית גטינגן", מהעיר נגד ריבונותם המוחלטת של מלכי הנובר; הם אמנם איבדו את משרותיהם בעקבות זאת, אך זכו לאהדה בקרב העם. בשביעייה הזו היו חברים כמה אישים מפורסמים: האחים גרים, וילהלם ובר וג'ורג' גרבינוס.
הקנצלרים של גרמניה אוטו פון ביסמרק וגרהרד שרדר למדו בגטינגן. המתמטיקאים המפורסמים קרל פרידריך גאוס, ברנהרד רימן ודוד הילברט היו פרופסורים בגטינגן.
ספורט
בגטינגן מכוני ספורט, ובהם:
ערים תאומות
גוטינגן היא עיר תאומה של הערים:
בעבר הייתה גטינגן תאומה של העיר לה פאס שבבוליביה.
אליסטר קראולי
אליסטר קראולי (אנגלית: Aleister Crowley; 12 באוקטובר 1875 – 1 בדצמבר 1947) נולד כאדוארד אלכסנדר קראולי, נודע גם כהאב פרדורבו (Frater Perdurabo) או החיה הגדולה (The Great Beast). היה מיסטיקן אנגלי, קוסם ומייסד הפילוסופיה הדתית ת'למה.
קראולי היה חבר בארגוני סתרים. ביניהם מסדר "השחר המוזהב", שותף ליסוד A∴A∴ ומנהיג "מסדר הטמפלרים של המזרח" (O.T.O. Ordo Templi Orientis). הוא ידוע בשל כתביו המאגיים ובמיוחד "ספר החוק" (The Book of the Law), ספרו המרכזי והמקודש של הת'למה, על אף שכתב בהרחבה על נושאים אחרים, כולל שירה בדיונית.
קראולי היה הדוניסט, ביסקסואל, צרכן ונסיין של סמים פסיכואקטיביים, ובעל ביקורת חברתית. הוא מרד בערכים המוסריים והדתיים של המערב בזמנו, וקידם השקפה המבוססת על החוק "עשה כרצונך". בשל כך נודע לשמצה בתקופתו ואף זכה לכינוי המפוקפק ה'איש הרשע ביותר בעולם' בעיתונות הפופולרית של ימיו.
בנוסף לפעילותו בארגוני הסתרים, הוא היה שחמטאי פעיל, מטפס הרים, משורר, מחזאי, ואף הועלו השערות ששימש כמרגל מטעם הממשלה הבריטית.
ב-2002 נערך סקר טלוויזיוני של ה-BBC אשר דירג את קראולי במקום ה-73 ברשימת הבריטים הגדולים של כל הזמנים. סופרים, מוזיקאים ויוצרי סרטים רבים הושפעו או התייחסו ליצירתו.
ילדותו
אליסטר נולד ב-12 באוקטובר 1875, בלמינגטון ספא שבאנגליה לאביו, אדוארד קראולי, איש עשיר ובעל מניות במבשלת שיכר משפחתית יוקרתית, ולאמו אמילי מרטה בישופ ששורשיה במשפחה בריטית מיוחסת. אמו כינתה אותו "החיה", שם שאליסטר התגאה בו, אך הוא בז לה כל חייו. אביו שנולד כקוויקר המיר את דתו לכת נוצרית שמרנית "האחווה הבלעדית" (נקראה גם "אחוות פלימות'"). אמו הצטרפה לכת זו עם נישואיהם. אביו של אליסטר הרבה לנדוד כמטיף של הכת והתמיד בקריאת פרקים בתנ"ך לאשתו ובנו עם סיום ארוחת הבוקר.
ב-5 במרץ 1887, כשאליסטר היה בן 11, מת אביו מסרטן בחלל הפה. אליסטר, שהעריץ לדבריו את אביו, תיאר זאת כנקודת המפנה בחייו. הוא סולק מבית הספר של הכת, עקב "ניסיון להשחית ילד אחר", ולא הסתדר בשני בתי ספר נוספים שאליהם עבר. הוא החל מבקר את הנצרות בציינו מקרים של חוסר התאמה הגיונית בתנ"ך בפני מוריו, והחל לתקוף את המוסר הנוצרי. בעת לימודיו ביקר אצל זונות משני המינים, ומהם נדבק בזיבה.
לימודים וחוויה ראשונה
את החוויה המיסטית הראשונה שלו עבר קראולי בדצמבר 1896. לפי הביוגרף שלו, לורנס סוטין, הייתה זו תוצאה של החוויה ההומוסקסואלית הראשונה שלו אשר "הפגישה אותו עם אלוהות פנימית", בעקבותיה החל קראולי לקרוא על נושאים כגון אוקולטיזם, הרמטיציזם ומיסטיקה, אלכימיה ומאגיה. הוא עזב את קיימברידג' למרות ציוניו הגבוהים כולל ציון לשבח, והצטרף למסדר האוקולטי "המסדר ההרמטי של שחר הזהב" ושמו ה"מיסטי" נקבע ל'אח פרדוראו' - שמשמעו "אשא את סבלי עד תום". שם זה הפך למוטו האישי שלו. אלן בנט, חונכו מהמסדר, הפך לבן-זוגו, עבר להתגורר איתו ולימד אותו שימוש טקסי בסמים. הם נפרדו ב-1900 כאשר בנט עזב למזרח ללמוד בודהיזם. קראולי רכש בית לחוף אגם לוך נס שבסקוטלנד, ובמקביל פיתח חיבה לתרבות הסקוטית. בתארו את עצמו כ"אדון אחוזת בולסקין" אף החל ללבוש לבוש סקוטי מסורתי, גם כשחזר לביקורים בלונדון.
בעקבות חילופי אישים בהנהגת מסדר שחר הזהב, צורף לרמה גבוהה יותר בארגון, והצטרף למרד בהנהגה, יחד עם אליין סימפסון. ראש המסדר מקגרגור שימש לו כחונך. בשנים שלאחר מכן מרד בו.
רוז, המסע לארצות הברית ולמצרים שוויון האלים ו"ספר החוק"
ב-1900 נסע קראולי למקסיקו דרך ארצות הברית שם הצטרפה אליו אישה מקומית, רוז, כפילגש. במסע עם מטפס ההרים אוסקר אקנשטיין למד קראולי על טכניקת הרג'ה יוגה, והגה את המילה 'אברההדברה' (מונח מרכזי בתורתו של קראולי). ב-1904 קראולי ורוז נסעו למצרים תחת שמות בדויים ובעלי משמעות על פי קראולי: "הנסיך והנסיכה צ'ויה קהאן". רוז שהייתה אז הרה, החלה להזות ומפעם לפעם בישרה לו כי "הם מחכים לך". ב-18 במרץ לאחר שביקש את עזרת האל המצרי תחות, גילתה לו כי "הם" היו האל הורוס ושליחו.
היא הובילה אותו למוזיאון קרוב בקהיר שם הראתה לו אסטלה הידועה בשם האסטלה של אנך אפנחסו (בתורת הת'למה היא נודע בשם אסטלת ההתגלות) קראולי ראה סימנים שונים לנכונות דרכו, והחל לשמוע קול המדבר אליו, אותו כינה איוואס, שליחו של האל חור כרפס, כלומר הוראס ילדם של איזיס ואוזיריס. קראולי פרסם את דברי הקול בחוברת בשם "אִיבְּר על וול לגיס" - "ספר החוק". דברי האל הסבירו כי עידן חדש מתחיל עבור האנושות, וקראולי ישמש כמבשרו. כציווי מוסרי עליון הוא הצהיר "עשה כרצונך זו כל התורה" ועל האנשים ללמוד לחיות בשלום עם "רצונם האמיתי".
ביולי חזרו בני הזוג קראולי לסקוטלנד שם נולדה בתם. קראולי קרא לה אסנת (נות) מה-חתור (עשתרת) חקאטי סאפפו איזבל לילית קראולי על שם הנשים המיתולוגיות אותן אהב.
ראשית הטקסים והמסדר שלו
ב-1905 בעת מסע טיפוס הרים במעלה קנצ'נג'ונגה נהרגו ארבעה מחברי הקבוצה אתם טיפס במפולת שלגים. לניצולים הייתה ביקורת קשה על יחסו הקר של אליסטר. קראולי המשיך לכלכתה שם התאחד עם רוז ובתם. המשפחה החלה על פי העדפתה של רוז, במסע לסין במקום לפרס. קראולי השאיר את השתיים בהודו-סין (וייטנאם של היום) ונסע לשאנגחאי שם פגש שוב את באלין סימפסון שעודדה אותו ללכת בעקבות איוואס וספר החוק. עם חזרתו לבריטניה הוא גילה כי בתו מתה ברנגון. הוא תלה את האשם באשתו והאלכוהוליזם שלה. לזוג נולדה בת נוספת, לולה זאזה בקיץ של אותה שנה, קראולי פיתח טקס הודיה מיוחד לכבוד הולדתה המשלב חשיש וחוויה מיסטית של סַמַאדְהִי, המובטח לדבריו על ידי האל הורוס. הטקס תואר ב"ספר המאגיה הקדושה של אברהמלין המאג", אותו החל קראולי לכתוב בסין. ספר זה הפך מרכזי בשיטה של קראולי.
קראולי יסד מסדר מאגי חדש בשם A∴A∴ בהמשך חיבור את "הספר הקדוש של הת'למה". הוא דיווח שהצליח להגיע להתרגשות מיסטית ("סמאדהי") בלי עזרת חשיש, והחל לפרסם את דעתו שאין צורך בנזירות, על מנת להגיע לחוויה דתית. אליסטר ורוז התגרשו, והיא אושפזה בבית מחסה עקב הזיות מהאלכוהול. קראולי עבר לחיות עם מאהבת בשם לילה ואדל, שהצטרפה למסדר החדש. ב-1910 החל קראולי לבצע טקסים של A∴A∴ בפני קהל בשיתוף המאהבת וחבר המסדר בשם ויקטור בנימין נויברג - סופר ומשורר יהודי אנגלי. שנתיים אחר כך הצטרף למסדר הטמפלרים המזרחיים (O.T.O). לאחר שתחילה הואשם בגילוי סודותיהם. הוא מונה לנשיא "מיסטריה מיסטיקה" - המחלקה דוברת האנגלית של המסדר. אך פרסום חידושו בעניין הדרגה ה-11 במסדר, אליה ניתן להגיע רק באמצעות מאגיה של יחסי מין ההומוסקסואלים, גרמה למחאה של חברי המסדר בגרמניה וביבשת אירופה, והביאה בסופו של דבר לקרע בין קראולי למסדר זה.
עם חזרתו ללונדון פרסם קראולי את הכרך העשירי והאחרון של עיתונו הקוו המשווה (The Equinox). בדצמבר 1913 בפריס קראולי תכנן לבצע עם נויברג סדרת טקסים. הראשון בוצע ב-1 בינואר 1914 ובמשך שבעת השבועות הבאים קראולי ונויברג ביצעו 24 טקסים פולחניים אותם תיעדו בספר. נויברג סבל מהתמוטטות עצבים והוא וקראולי שוב לא נפגשו.
מלחמת העולם הראשונה
בתחילת מלחמת העולם הראשונה קראולי הגיע לארצות הברית כשליח הטמפלרים (מגיסטר טמפלי) במסדר ה- A∴A∴ הוא היה למאהב של מספר נשים נשואות: תחילה ג'ין רוברט פוסטר, דוגמנית, עיתונאית ומשוררת מפורסמת, איתה תכנן שתלד לו את בנו בכורו, אולם למרות סדרה של ניסיונות מאגיים, שכללו יחסים תוך כדי מדיטציה, ודימויה כחובשת מסיכה של אלים מצריים, היא לא נכנסה להריון. בסוף שנת 1915 הגיע רומן זה לקיצו. הוא היה למאהב של אליס קומרסוומי, אשתו של אננדה קומרסוומי, אחד מגדולי ההיסטוריונים של האומנות בזמנו. על הבמה אליס הייתה ידועה כראטן דאווי, זמרת מצו-סופרן ופרשנית של המוזיקה המזרח הודית. אליס הרתה אך במסע חזרה לאנגליה באמצע שנת 1916 עברה הפלה טבעית. לפני הרומן שלו עם ראטן דאווי קראולי קיים סקס מאגי עם גרטה מריה וון קוטק - זונה גרמנייה.
ביוני 1916 החל קראולי בניסיונות מאגיים מסוג חדש, אותם ערך בקוטג' שבניו המפשייר. הבית היה שייך לאוונגלינה אדמס - אסטרולוגית אמריקנית ידועה (ישנה טענה שקראולי שימש עבורה כסופר צללים). בעקבות התעוררות לפעילות משמעותית, הגה את שיטתו הקוסמולוגית דתית. כמו כן החל בפעילות טקסית על אי בנהר הדסון. הוא "עשה כרצונך" בצבע אדום על צוקים משני צידי האי.
לפני שעזב את ארצות הברית יצר קשר מיני וטקסי עם לאה הרצוג, אם לילד. בעקבות טקסים אלו החל מצייר על בד "ביתר יצירתיות ותשוקה".
מרגל בריטי
לאחר הנסיעה לארצות הברית קראולי טען שהוא היה מרגל בריטי. בספר "סוכן סודי 666, אליסטר קראולי המודיעין הבריטי ואוקולטיזם", ריצרד ספנס טוען שקראולי אכן היה סוכן של המודיעין הבריטי, ושתפקיד זה הוא המניע לנסיעותיו הרבות אל רוסיה הצארית, שווייץ, אסיה, מקסיקו וצפון אמריקה, שהחלו עוד בהיותו סטודנט. ייתכן גם, שהיה מעורב בריגול גם כשחי באמריקה בזמן מלחמת העולם הראשונה, במסווה של סוכן תעמולה גרמני ותומך בעצמאותה של אירלנד. ייתכן שמשימתו הייתה לאסוף מידע על רשת המודיעין הגרמנית והפעילים האיריים, וליצור תעמולה אשר תשבש את האידיאלים הגרמנים והאיריים. ספנס טוען עוד כי כסוכן פרובוקטור, ייתכן שהיה לו חלק בעידוד הטבעתה של האונייה "לוסיטניה", ובכך עודד את ארצות הברית לנקוט עמדה אקטיבית יותר במלחמה לצד מדינות ההסכמה. קראולי אף נהג לפרסם את כתביו האחרים במגזינים הגרמניים Fatherland ו-The International. ספנס איתר מסמך מודיעיני של צבא ארצות הברית התומך בגרסתו של קראולי עצמו שאכן היה מרגל: "אליסטר קראולי הועסק על ידי הממשל הבריטי... בארץ זו בעניין רשמי המוכר היטב לקונסוליה הבריטית בעיר ניו-יורק"
מנזר תלמה 1920 – 1923
לאה הרצוג נכנסה להריון, והזוג עבר מניו יורק לפלרמו. בתם חנה לאה, שכונתה פופיי, נולדה בפברואר 1920 אך נפטרה שבעה חודשים מאוחר יותר באותו בית חולים. מיד עם הגיעם לסיציליה ב-1 באפריל, הקימו את מנזר התלמה. הם התקבלו כרוזן ורוזנת, ולאה הרצוג נודעה כאשת הארגמן (סורור אלוסטראל). שם זה ניתן על ידי קראולי לכל הנשים שקיימו את טקסיו, ומקורו בברית החדשה ב"חזון יוחנן" שמספרו 666. התוכנית הכללית הייתה ברוח ההכשרה של ה- A∴A∴וכללה הערצה יומיומית של השמש, לימוד בכתביו של קראולי, תרגול קבוע של יוגה וטקסים אחרים (אשר תועדו), ועבודות בית כלליות. המטרה הייתה שהתלמידים יקדישו עצמם לעבודה הגדולה של גילוי והגשמת רצונם האמיתי.
בשהותו במנזר התחבר עם אשה נוספת בשם שומווי. לשתי הנשים היו ילדים שאינם של קראולי. אחרי מות פופיי, בתה של הרצוג, הרצוג עברה הפלה, בעוד שומווי ילדה בת. מריבה בין השתים הסתיים בגרושה של שומווי מן המנזר. שומווי חזרה במהרה למנזר על מנת לטפל בצאצאיה.
משטרו הפאשיסטי של מוסוליני גירש את קראולי בסוף אפריל 1923 מהמדינה.
גורדייף, נשים, משפט הדיבה, הבן
בפברואר 1924, ביקר קראולי במכון גורדייף אך לא נפגש עם האיש. גורדייף התנכר לקראולי, בעוד קראולי העריצו אך לא את השיטה אותה שמע בעת הביקור.
באוגוסט ב-1929 קראולי נשא אישה. שנה לאחר מכן נפרדו והיא אושפזה בבי"ח לחולי נפש.
בספטמבר 1930 שהה קראולי בליסבון כדי לפגוש במשורר פרננדו פסואה, אשר תרגם את שירו "המנון לפאן" לפורטוגזית. בעזרתו של פסואה פרסם את דבר מותו שלו באזור סלעי על החוף הידוע בכינויו "פי השאול" (Boca do Inferno). הוא הופיע שוב שלושה שבועות לאחר מכן בתערוכה בברלין.
בשנת 1934 קראולי הוכרז כפושט רגל לאחר שהפסיד במשפט דיבה בו תבע סופרת אשר בספרה קראה לו "קוסם אפל". במשפט זה נחשפו מעשיו ודרכו, על ידי השופט: "זה 40 שנה שאני עוסק בענייני החוק בתפקיד זה או אחר, חשבתי שאני מכיר כל סוג של רשעות קיים. חשבתי שכל סוג של רוע כבר הומצא בזמן כל שהוא לפני. למדתי במקרה זה, שאם נחייה מספיק זמן, תמיד יש מה ללמוד. מעולם לא שמעתי דברים איומים, נוראים, מנואצים ומתועבים כאלה שהומצאו על ידי האיש (קראולי) אשר תיאר את עצמו בפניכם כגדול המשוררים החיים."
ביום מתן גזר הדין אשה בשם פטרישה "דידרה" מקאלפין הציעה ללדת לו ילד, ללא נישואין או קשר המשך. הוא הסכים ולילד שאכן נולד קרא אליסטר אתא-טורק.
שימוש בדמותו, מלחמת העולם השנייה, ימיו האחרונים
בעת מלחמת העולם השנייה, איאן פלמינג ואחרים הציעו לצבא האנגלי להשתמש בקראולי, להפצת עלילת דיסאינפורמציה יחד עם סוכנות הביון הבריטית MI5. התוכנית הייתה קשורה לרודולף הס ולאמונתו בהורוסקופים.
ב-21 במרץ 1944, התחיל קראולי במה שהחשיב פסגת הישגיו, פרסום "הספר של תחות". המהדורה הוגבלה ל-200 עותקים חתומים, כרוכים בעור מרוקאי שהודפסו על נייר מהתקופה שלפני המלחמה. קראולי הרוויח 1500 פאונד תוך שלושה חודשים ועבר לגור באזור מעט יותר יוקרתי.
מותו של קראולי
בינואר 1945 קראולי עבר לנד'רווד שבדרום מזרח אנגליה שם מת ב-1 בדצמבר 1947 בגיל 72, לפי אחד הביוגרפים כתוצאה מזיהום בדרכי הנשימה, לאחר שהתמכר להרואין, בעקבות מורפין שקיבל לטיפול באסתמה ובברונכיט, מהן סבל שנים רבות קודם לכן
מילותיו האחרונות היו "אני מבולבל", או "לפעמים אני שונא את עצמי", אך יש האומרים שמת בשתיקה, או גורסים שמילותיו האחרונות לא היו בעלות משמעות
בטקס שריפת הגופה שנערך בבריטון הסמוכה הוקראה אחת מעבודותיו "המנון לפאן" ואחד העיתונים קרא לה מיסה שחורה. מועצת בריטון החליטה למנוע קיום של טקסים דומים בעתיד.
ת'למה
ת'למה היא קוסמולוגיה מיסטית שעליה הכריז קראולי ב-1904 והרחיב אותה במשך חייו. הגיוון שבכתיביו מראה את הקושי שלו לסווג את הת'למה באופן מוחלט. ניתן לראותה כסוג של פילוסופיה מאגית, מסורת דתית, הומאניות פוזיטיבית, וכמריטוקרטיה אליטיסטית. הדיבר העיקרי של הת'למה נלקח מעבודתו של פרנסואה רבלה, והוא שלטון הרצון: "עשה את שברצונך זו היא כל התורה". הרעיון של רצון על פי קראולי אינו כפי שנדמה בפשטות המאוויים והתשוקות של היחיד, הוא משלב גם את תחושת יעוד ומטרת העל של היחיד. מה שקרואלי קרא לו "הרצון האמיתי".
קראולי והבנייה החופשית
קראולי טען שהיה גם בונה חופשי וכלל פרטים בדבר דרגתו ואופן התקבלותו בכתב. אולם, דבר זה הוכחש על ידי חבר בכיר בלשכה הגדולה של קולומביה הבריטית ויוקון. אלו גם הכחישו את השתייכות המסדרים עליהם נמנה קראולי, כמסדרים של הבונים. יחד עם זאת, ישנן ראיות המצביעות על כך שקראולי אכן נחנך אל מסדר הבונים החופשיים, ואף הגיע לדרגה ה-33 בנוסח הסקוטי.
מדע ומאגיה
קראולי טען כי הוא משתמש בשיטות מדעיות לחקור את מה שאנשים קראו בזמנו חוויות ספיריטואליות. "שיטת המדע היא מטרת הדת" הייתה סיסמתו של עיתונו The Equinox. דעתו הייתה שאין להבין חוויות דתיות כפשוטן, אלא יש לבקרן ולנסות אותן כדי להבין את בסיסן המיסטי או הנוירולוגי.
וכך כתב:
הוא התבטא רבות בנוגע למין באופן שנחשב קיצוני בתקופתו, ופרסם מספר שירים ועלונים המשלבים נושאים דתיים ודימויים מיניים בעלי אופי הטרוסקסואלי והומוסקסואלי. אחד מאוסף שיריו הראשונים "כתמים לבנים" (1898), פורסם באמסטרדם והתעסק באופן מפורש בנושאים מיניים. רוב העותקים שהודפסו בהוצאה זו הוחרמו והושמדו על ידי המכס הבריטי.
שיטת החניכה המאגית של קראולי כללה בין מגוון נושאיה סט של הדרכות על מין מאגי. מין מאגי הוא השימוש באקט המיני, האנרגיות, התשוקות ומצב ההתעוררות שהוא מביא כנקודה שבה יש לרכז את הרצון או התשוקה המאגית להשגת השפעה בעולם שאינו מיני. לפי אלן גרינפלד, קראולי הושפע מדעותיו וכתביו של פסקל בברלי רנדולף, חבר התנועה לביטול העבדות, מעלה באוב, וסופר בן אמצע המאה ה-19 אשר כתב ב-1874 על השימוש באורגזמה לה קרא רגע התעלות, כזמן המתאים לבקש משאלות בתפילה.
קראולי הכניס תכופות טרמינולוגיה חדשה בתאוריה של מין מאגי ורוחני. בספר החוק וב-"החזון והקול" הנוסחה המאגית 'אברה קדברה' שונתה ל- אברה הדברא - אשר לה קרא 'הנוסחא החדשה של העידן'. מן המפורסמות שקראולי איית את המילה מאגיה בלטינית בנוסח הארכאי magick כדי להבחין "בין המדע האמיתי של המאגי מכל שאר הזיופים" (כלומר בין קסם ואחיזת עיניים לכישוף). הוא האיץ בתלמידיו ללמוד לשלוט בהרגליהם המנטליים וההתנהגותיים, עד לדרגה שבה יוכלו להפוך את אישיותם ודעותיהם הפוליטיות כרצונם. לצורך שליטה על הדיבור (המסומל כחד קרן) הוא המליץ לבחור מילה שמשתמשים בה רבות, אות או כינוי כמו "אני", ולהימנע מן השימוש בה למשך שבוע או יותר. אם אמרו את המילה הורה להם לחתוך את עצמם בתער בכל פעם כדי לשמש אות אזהרה. לאחר מכן יוכל התלמיד להתקדם אל "סוס" הפעולה ו-"שור" המחשבה (סמלים שקראולי שאל מתורת הקבלה הנוצרית בספרו 777). קראולי נחשב על ידי כמה מן האנתרופולוגים כמי שתרגל נאו-שאמאניזם ומחייה הפילוסופיה השמאנית במאה ה-20.
קרבנות אנוש
לון מילו דוקט, סופר ומומחה לקרואלי כתב בספרו ב-1993 הכישוף של אליסטר קראולי כך:
על פי דוקט, באופן כזה רבות מעבודותיו הנועזות והמזעזעות במתכוון של קראולי היו מוסוות על ידי הצפנה עדינה, על מנת להעביר את המסרים של מין מאגי. בכך השתמש באופן תכוף במילים כמו דם, מוות, והרג במקום זרע, אקסטזה, ופליטה בסביבה שעדיין הייתה מבחינה מינית פוריטנית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 באנגליה.
וכך ציטוט מפורסם מספרו: "יהא זה לא חכם לגנות כאי רציונלי את המנהג לטרוף את לבו וכבדו של יריב בעודו חם. לעבודה רוחנית מהדרגה הגבוהה ביותר יש לבחור קורבן המכיל את הכוח הרב והטהור ביותר. ילד, זכר תמים ובעל אינטליגנציה גבוהה יהא משביע רצון בהחלט". פירושו, על פי הסופר רוברט אנטון וילסון בספרו הסוד האחרון של האילומינאטי - כוונתו לתאי זרע שאינם מגיעים למטרתם.
צריכת סמים לצורכי רוחניות וחוויה
קראולי היה רגיל בצריכת סמים ותיעד בצורה דקדקנית את החוויות שחווה בהשפעת אופיום, קוקאין, קנאביס, אלכוהול, אתר, מסקלין, מורפיום, והרואין. נאמר על אלן בנט החונך של קראולי כי "הוא הדריך את קראולי בשימוש המאגי בסמים". ההתגלות של איווס בקהיר המליצה להתענג ב-"סמים מוזרים". בזמן שהותו בפריס בשנות ה-20 של המאה ה-20 קראולי התנסה בחומרים פסיכדליים, במיוחד Anhalonium lewinii שם מדעי לקקטוס הפיוטה המכיל מסקלין ואף משך את הסופרים קתרין מנספילד ותאודור דרייזר להשתמש בו. ב-1930 סעד קראולי עם אלדוס האקסלי בברלין, שם יש הטוענים כי באותה ההזדמנות משך גם אותו להשתמש בפיוטה.
שמושים אחרים בסמים
קראולי פיתח התמכרות להרואין לאחר שרופא לונדוני רשם לו את הסם לטיפול באסתמה וברונכיט ממנה סבל. חייו כמכור לסם השפיעו על כתיבת הרומן שלו ב-1922, "יומנו של מכור לסם", אולם הרומן הבדיוני הציע תקווה לתוצאה טובה של שיקום על ידי טכניקות מאגיה שונות ויישום של הרצון האמיתי. בזמן מותו צרך קראולי הרואין בהוראת רופאו.
גזענות
הביוגרף לורנס סוטין הצהיר כי "גזענות בוטה היא אלמנט משני בכתביו של קראולי".
התבטאויותיו האנטישמיות של קראולי בפרסומים הטרידו את עורכי עבודותיו לעתיד במידה כזו שאחר מהם, ישראל רגארדי, אשר היה גם תלמידו של קראולי, ניסה להסתיר אותם. בספר "777 ופרסומי קבלה אחרים" (שמואל וייזר, 1975) נכתב שרגארדי, אשר היה יהודי, ברצונו להשמיט לחלוטין את הביטויים האנטישמיים בספר, נאלץ למחוק שישה דפים מהקדמת העורך. רגרדי רשם שם: "אני... משמיט את הקדמתו של קראולי לספר. זו כתיבה מגעילה וזדונית, ואינה עושה צדק למערכת שבה הוא עוסק". מה שרגרדי השמיט הייתה הקדמתו של קראולי ל"ספר הספירות" שפורסמה לראשונה בשנת 1911, אשר הכילה הצהרת על אמונתו של קראולי באמיתות עלילות הדם - השמועות על טקס אכילת דם הילד הנוצרי עם מצות הפסח על ידי יהודים.
קראולי שואל באופן רטורי כיצד שיטה בעלת ערך כמו הקבלה יכלה להגיע ממה "שהאתנולוגים בכללם מסכימים" ונקרא "גזע ברברי לחלוטין, המשולל כל כמיהה רוחנית" ובנוסף על כך "פוליתאיסטים".
מכיוון שגם קראולי עצמו היה פוליתאיסט יש הרואים בהערות אלו אירוניה מכוונת. אחרים הבינו את דבריו כאלגוריה למסורת מינית של הקרבה עצמית. אלו, נתלים בכך שקראולי למד וקידם את הכתבים המיסטיים ומאגים של כמה מן הקבוצות האתניות אותן תקף. במיוחד את היוגה ההודית, הקבלה היהודית ותורת הקמעות והלחשים Goetia, וה-אי צ'ינג הסיני. קראולי חזר על האשמותיו שיהודי מזרח אירופה מקיימים הקרבת ילדים טקסית לפחות בספר "כישוף ארבע", אמנם תוך שימוש במירכאות עבור "רצח טקסי" ועבור ילדים "נוצריים".
במקומות שונים קראולי רשם זיכרון מגלגול חיים קודם כסופר הסיני הטאואיסטי קו חסואן. בחיים אחרים שזכר, קראולי טען שלקח חלק במועצת המאסטרים שכללה רבים בני אסיה. וכך אמר על האירו-אסיאנים ולאחר מכן על היהודים:
את כל ההערות הללו יש להעמיד מול תורת הפילוסופיה המפורשת של קראולי בספרו האחרון "כישוף בלי דמעות", שכותרתו "מפלסות, כושים, יהודים ואחרים" שם מובאת דעותיו האינדיבידואליות הבסיסיות והאנטי גזעניות:
העמדה הפילוסופית הת'למית שקראולי לימד בספרו (שהוא למעשה הדרכה אישית בסדרה של מכתבים לתלמיד של המאגיה) היא ללא ספק אנטי-גזענית. אפילו בהערות אישיות למיין קמפף אמר קראולי כי "המעמד עליון" שלו הוא מעל לכל הבחנה של גזע.
סֶקְסִיזְם
הביוגרף לורנס סוטין כתב שקראולי "באופן כללי קיבל את הרעיון, המגולם באופן מפורש בסקסולוגיה הוויקטוריאנית כי האישה היא יצור חברתי משני במובן אינטלקטואלי וההגיוני." בהשוואה שערך האקוליסט טים מרוני עם דמיות אחרות ותנועות בני זמנו, הוא מצא שחלק מהתנועות השיגו כבוד יתר לנשים. ביוגרף אחר, מרטין בוט, בהתייחסו לשנאת הנשים של קראולי, קובע כי בחלק מהנושאים קראולי היה פרו-פמיניסטי אשר חשב כי נשים לא קיבלו יחס הוגן מצד החוק. בעניין זה ראה בהפלה - כשקולה לרצח, ולא החשיב חברות שהתייחסו לעניין בסלחנות, בהאמינו כי בהינתן הבחירה לנשים בנפרד מהשפעות חברתיות גלויות לעולם, הן לא תבחרנה לסיים את הריונן.
קראולי כתב כי לנשים חוץ מ-"כמה מקרים בודדים נדירים", חשוב יותר ללדת ילדים ויקשרו נגד בעליהם אם לא יהיו להם ילדים, כגדי, להקדיש את עצמן בעבורם. ב"וידויים", קראולי כתב שהוא למד זאת בנישואיו הראשונים. הוא טען כי כוונתן של הנשים לגרום לאדם לנטוש את עבודת חייו למען האינטרסים שלהם. הוא מצא שהנשים "נסבלות", כך כתב, רק כשהן משרתות בתפקיד היחידי של עזרה לגבר בעבודת חייו. אולם, הוא אמר כי הן אינן מסוגלות להבין את טיבה של עבודה זו עצמה. הוא אף טען כי אין לנשים אינדיבידואליות והן מודרכות לחלוטין על ידי ההרגלים והדחפים שלהן. במובן זה קראולי הפגין את הגישה הרווחת של גברים בני זמנו כלפי נשים.
אף על פי כן, כשקראולי חיפש אחר מה שהוא קרא ההתגשמות של מאגיה מיסטית, הוא ביקש מלאה הרצוג להדריך את התנסויותיו. בתפיסותיו העתידניות ראה את האישה כחזקה ודומיננטית.
העמדה הת'למית הנכונה כלפי האישה על פי קראולי בספר החק: אנו הת'למאים אומרים "כל איש וכל אישה הם כוכב" אין אנו משטים ומתחנפים לנשים, אין אנו בזים או מנצלים אותן. בעבורנו, האישה היא כשלעצמה, אבסולוטית, מקורית, עצמאית, חופשייה, מצדיקה את קיומה שלה, בדיוק כמו הגבר.
כתבים
קראולי היה סופר פורה ביותר, אשר פרסם עבודות במגוון רחב של נושאים בנוסף לדתו הת'למאית, מיסטיקה ומאגיה טקסית הוא כתב על נושאים שאינם מאגיים כמו פוליטיקה, פילוסופיה ותרבות. בנוסף, הוא ערך ספר מאגי בשם 'גואטיה: המפתח הפחות של המלך שלמה' - Goetia: The Lesser Key of Solomon the King.
במשך חייו כתב מכתבים רבים והקפיד בדקדקנות לכתוב יומנים, שחלק מהם פורסמו לאחר מותו תחת הכותרת "מאגיה ללא דמעות" - Magick Without Tears.
במהלך חייו הוא ערך והפיק סדרת פרסומים (מעין עיתון) בשם "הקו המשווה" אשר שימש קולו של מסדר ה-AA. כמה מן הכרכים הבולטים הם:
קראולי כתב גם סיפורת, בכלל זה מחזות ולאחר מכן נובלות, אשר רבים מהן לא זכו להתייחסות משמעותית מחוץ לחוגים אוקליסטיים. פרסומיו הראויים להתייחסות בתחום זה:
הוא פרסם באופן עצמאי חלק נכבד משירתו, בכלל זה:
את השפעת שירתו של קראולי ניתן למצוא בכך ששלוש מיצירותיו - "החיפוש", "המתקדש", "הורד והצלב" - נכללו באוסף אוקספורד לשירים אנגליים מיסטיים בשנת 1917 (The Oxford Book of English Mystical Verse).
קרב קוליקובו
הקרב נערך ב-8 בספטמבר 1380 בשדה קוליקובו, דרומית לגדה הימנית של נהר דון באזור דרום מזרח מחוז טולה של ימינו. הניצחון של הכוחות הרוסים בקרב קוליקובו היה צעד חשוב לקראת איחוד רוסיה בהמשך אף שלקח לאורדת הזהב כמאה שנים עד לקריסתה. בתקופה שאחרי קרב קוליקובו נסיכי מוסקבה העזו לחתור יותר למען עצמאות מעול הכיבוש הטטרי.
אליסטר קראולי
מורשת והשפעה
קראולי נשאר דמות משפיעה על אוקליסטים ועל התרבות הפופולרית, במיוחד בבריטניה אך גם על חלקים אחרים בעולם.
קרב קוליקובו
ממאי, שכבש את כס אורדת הזהב, כרת ברית עם דוכס ליטא נגד יריבו טוֹכטַמִישׁ. הוא יצא למוסקבה כדי להביס את בעל בריתו של טוכטמיש חאן, דמיטרי דונסקוי, בכוונה להילחם לצד הליטאים. עם זאת, דמיטרי נלחם בממאי. הלחימה הייתה קשה, עם שפיכת דמים כבדה משני הצדדים והרוגים רבים. שני הצדדים ספגו אבדות כבדות ושניהם נסוגו משדה הקרב. דמיטרי נודע מאז בכינוי "דמיטרי דונסקוי" (דהיינו "דמיטרי איש הדון"), בשל האומץ שלו בלחימה באורדת הזהב סמוך לנהר הדון.
קרב זה לא שחרר את רוסיה משלטון אורדת הזהב. עם זאת, קרב היסטורי זה שחרר את המדינה משלטון המונגולים וסלל את הדרך לקראת איחוד רוסיה הצארית ולהקמת מדינה ריכוזית. ממאי שלא היה צאצא רשמי של חאן אורדת הזהב ונחשב לצאצא של ג'ינגיס חאן כנכדו של נוגאי חאן משושלת ג'ינגיס, ניסה למעשה לדרוש מהנסיכויות הרוסיות לשלם לו מיסים ישירות ולא לאורדת הזהב וסירובם היווה את העילה הרשמית לפרוץ המלחמה.
אליסטר קראולי
אוקולטיזם ודת הויקה
קראולי היווה השראה לכמה מבוגרי מכללת מאלוורן הנחשב באנגליה, בהם ג'ון מייג'ור ג'נרל פרדריק צ'ארלס פולר ממציא זרקור הירח המלאכותי, וססיל ויליאמסון מכשף נאו-פאגאני מודרני.
אחד ממכריו של קראולי בחודשי חייו האחרונים היה ג'רלד גארדנר אשר סיפר לו על טקס חניכתו ל- New Forest Coven ב-1939 (קבוצת מכשפים נאו-פגאנית), גארדנר שהתקבל ל- O.T.O על ידי קראולי ייסד לבסוף את דת הויקה הגארדנרית, סוג מוקדם של דת הויקה הנאו-פגאנית. הוא השפיע רבות גם על דת הויקה המוקדמת. ב-1950 הכוהנת הגדולה של גארדנר, דורין וליאנטה, עברה על רוב הכתבים המוקדמים של הויקה והוציאה מהם את מה שהחשיבה כ-"קראולניות" מפני שהאמינה כי יש לה השפעה מזיקה על המסורת החדשה. היא תיארה את קראולי עצמו "סופר מבריק ומשורר נפלא, אך כאדם היה חתיכת עבודה גרועה".
בספרות ובקומיקס
תיאורים דמיוניים על קראולי או דמויות המבוססות על דמותו הופיעו במספר יצירות אשר יצאו לאור בתקופת חייו ולאחר מכן.
סופר הקומיקס הנודע אלן מור, שבעצמו מקיים טקסי מאגיה, כלל את קראולי בכמה מספריו. בספרו "מהגיהנום" הוא מופיע בתפקיד אורח כילד המצהיר שהמאגיה היא אמיתית ועוד. הוא הופיע בקומיקס שונים וביניהם באטמן כדמות בשמו הוא. דמות בשם 'אמדאוס ארחאם' נפגשת עם קראולי ומשוחחת עמו על סמליות של קלפי טארוט מצריים והם משחקים שח.
קראולי גם הופיע במאנגה יפנית בשם D.Gray-Man. בלייט-נובל A Certain Magical Index הופיע בתור קוסם אגדי שעבר לחקר המדע והקים עיר-מדינה מדעית בניהולו, וכן סדרת הנטאי Bible Black שם הוא היה בת פיקטיבית בשם ג'ודי קראולי הממשיכה את חיפושי אביה אחרי אשת הארגמן. הוא גם מופיע במשחק ה- PlayStation בשם Nightmare Creature כדמות דמונית חזקה של עצמו הקמה לתחייה.
בדיבוב האנגלי (ובעקבותיו בדיבוב העברי) של סדרת האנימה "יו-גי-הו! דו-קרב מפלצות" מופיעה דמות בשם אליסטר (במקור היפני: אמלדה). הכת אליה אליסטר משתייך משתמשת בסמל הכוכב המשושה האוניקורסלי של ת'למה, כרפרנס ישיר לקראולי.
במוזיקה
קראולי השפיע על מספר מוזיקאים פופולריים במאה ה-20. להקת החיפושיות השתמשה בדמותו כאחת מני רבים על עטיפת האלבום "מועדון הלבבות השבורים של סרג'נט פפר" מ-1967 הוא ממוקם בין סרי יוקטסואר ובין מיי וסט.
הגיטריסט ג'ימי פייג' ואחד ממייסדי להקת הרוק לד זפלין ב-1970 הושפע מאוד מקראולי ומדת הת'למה, אף על פי שמעולם לא הזדהה כת'למאי או חבר מסדר ה- O.T.O. פייג' הוקסם מדמותו של קראולי וברשותו היו חלק מבגדיו, כתביו, וחפצים טקסיים. בשנות ה-70 רכש את בית Boleskine על אגם ה-לוך נס בסקוטלנד, שהיה אחד מבתיו של קראולי. הבית מופיע בסרטה של הלהקה The Song Remains the Same.
אמן הרוק אוזי אוסבורן הוציא לאור שיר "מר קראולי" באלבום הסולו שלו Blizzard of Ozz. ישנו דמיון באופן הצגת התקשורת את קראולי ואת אוסבורן.
הזמר דייוויד בואי הושפע מקראולי, והזכיר אותו בשיר "Quicksand" מתוך אלבומו Hunky Dory משנת 1971.
בקולנוע
ברוס דיקינסון, סולן להקת המטאל איירון מיידן, כתב את התסריט ל-"Chemical Wedding" (שמו בארצות הברית "קראולי"). בסרט מככב סיימון קאלו כאוליבר הדו, השם נלקח מדמות הקוסם הרשע מספרו של סומרסט מוהם "הקוסם", שגם הוא כאמור בן דמותו של קראולי.
ההיסטוריון של האזוטריקה גיאורדנו ברטי בספרו 'הטארוט של קראולי' מ-1998 מצא מספר יצירות ספרות וקולנוע שהושפעו מקרואלי וחייו. בין רשימת הספרים והסרטים: "הקוסם" מ-1926 מאת רקס גרינהם, ליל השדים מ-1957 מאת ז'ק טורניר, "הטלת הכשפים" מאת מ.ר. ג'יימס, וכן "פסחא" מאת ג'יימס בליש.
קרב קוליקובו
רקע
אורדת הזהב, ששלטה בפועל על הנסיכויות הרוסיות, ניצבה במרכזה של מלחמת ירושה בין טוכטמיש שירש את כס המלוכה של האורדה והיה צאצא של נכדו של ג'ינגיס חאן, אורד חאן. בעשרים השנים שקדמו לעלייתו של טוכטמיש לכס המלוכה, מלכו למעלה מעשרים אנשים, אך בכל פעם נהרגו בהפיכה. סביר להניח שרבים מכך אורגנו על ידי ממאי. בכל פעם שהייתה הפיכה דתית בארמון, הנסיכים הרוסים היו הולכים ונשבעים שבועת אמונים לאורדה ופועלים ליישב כל סכסוך על מנת לשמור על האינטרסים שלהם, חרף חילופי השלטון התכופים. עלייתו של ממאי לשלטון חפפה את עלייתו של דמיטרי לשלטון במוסקבה ברוסיה ואת הכיבוש המרושע של אורדת הזהב והנסיכים הרוסים סייעו לשחד את ממאי לעלות לשלטון באורדת הזהב. הם סללו את הדרך ליריבו של ממאי, טגאי, בשנת 1365, ובשנת 1367 בניצחונו של בולד טומור. בשנת 1376, ארפשה, מלך האורדה הכחולה, הגיע לממאי מהגדה המזרחית של הוולגה כדי לבזוז, לרוקן את שושלת נובוסיליד ונמנע מעימות עם נסיכות מוסקבה, שחצתה את נהר האוקה. בשנה שלאחר מכן, בשנת 1378, התעמת ממאי עם דמיטרי, נסיך מוסקבה. מאוחר יותר כבש ממאי את נסיכות ריאזאן, אך בשנים 1378–1380 איבד את החלק התחתון של אותו נהר לטוכטמיש. ב-15 באוגוסט 1380 הוכרז בעיר קולומנה כינוס צבאי של הנסיכים הרוסים בהשתתפות טוכטמיש חאן. כוחות מכל רחבי צפון מזרח רוסיה נהרו לאזור. הגיעו גם כוחות של הדוכסות הגדולה סוזדל, טבר וסמולנסק.
הכוחות הרוסיים
לדמיטרי נודע על תוכניות לחתימת חוזה ברית בין ממאי ליגיילו ונסיך ריאזאן אולג ממזכריו של טיוצ'ב, שנשלח לממאי עם זהב לצורך משא ומתן ואז נשלחו שליחים לאסוף כוחות. השומר הראשון בראשותו של וסילי טופיק נשלח לערבה כדי לאסוף ידיעות. מכיוון שהתעכב בשובו, נשלח שומר שני שקיבל הוראה לחזור במהירות. שני השומרים נפגשו והמידע על הברית של ממאי עם יגיילו ואולג אושר וזמן הפלישה הצפוי היה ידוע גם: בסתיו. הכוחות הרוסיים התכנסו בקולומנה ב-15 באוגוסט 1380 וכללו כוחות של הנסיכויות הרוסיות ויצאו ממוסקבה לקולומנה, בשלושה גדודים בפיקודם של דמיטרי עצמו, בן דודו ולדימיר אנדרייביץ' סרפוחובסקי בראש גדוד שני וגדודים נפרדים בפיקוד עוזרי נסיכי בלוזרסק, ירוסלב ורוסטוב.
במקורות מימי הביניים, הרכב המשתתפים התרחב גדל ככל שגדלו נכסי נסיכי מוסקבה. האספה כללה כוחות משטחים קטנים יותר באופן משמעותי. ההיסטוריון הרוסי א. א. גורסקי ביצע ניתוח השוואתי מפורט של ריכוז הצבאות משנת 1380 עם ריכוזים דומים בשנת 1375 למערכה נגד טבר ובשנת 1386 למערכה נגד נובגורוד. בפרט, על פי מסקנותיו, לוחמי נסיכות נובגורוד-סוזדל לא השתתפו בקרב של שנת 1380 (למרות שהשתתפו באלה של 1375 ו-1386), ואנשי טבר גם נמנעו מליטול חלק במערכה, למרות העובדה שבמסגרת חוזה משנת 1375 הם התחייבו להשתתף במערכות כאלה. צבא מוסקבה כלל גם לוחמים מחצרות של נסיכים וגדודים של הדוכסות הגדולה ולדימיר ולא רק מוסקבה עצמה. כבר בקולומנה נוצר מערך קרב ראשוני: דמיטרי הוביל גדוד גדול; ולדימיר אנדרייביץ' הוביל את לוחמי יארוסלאב - מימין; גלב מבריאנסק מונה למפקד הגדוד השמאלי.
הסיבה הרשמית המיידית לפרוץ הקרב הייתה סירובו של דמיטרי לדרישת ממאי להגדיל את המס ששולם לאורדת הזהב. ממאי סמך על הברית עם הדוכס הגדול של ליטא יגיילו ועם נסיך ריאזאן אולג במלחמה נגד מוסקבה, כשהוא סומך על כך שדמיטרי לא יעז לפרוס את חייליו ברחבי נהר האוקה, אלא ייקח עמדה הגנתית על הגדה הצפונית שלה, כפי שעשה בקרבות בשנת 1373 וב-1379. יחד עם בעלי בריתו ממאי תכנן להתמקם בגדה הדרומית של אוקה ב-14 בספטמבר.
עם זאת, דמיטרי, שהבין את הסכנה שבברית כזו, ב-26 באוגוסט, הוביל מיד את הצבא לפתח לופאסניה, ביצע את חציית האוקה בגבולות ריאזאן ובמקום להוביל את הצבא לנהר דון בדרך הקצרה ביותר, ביצע מעבר דרך אזורים מרכזיים של נסיכות ריאזאן במצעד ארוך, תוך שהוא מורה לחייליו של לפגוע באף תושב מריאזאן והחלטתו של דמיטרי לחצות את נהר האוקה הייתה בלתי צפויה עבור ממאי.
בדרך לנהר דון, גדודי הנסיכים הליטאים אנדריי ודמיטרי אולגרדוביץ' הצטרפו לצבא של הנסיכויות הרוסית. אנדריי היה מושלו של דמיטרי בפסקוב, ודמיטרי היה בפריסלאבל-זלסקי, אולם, על פי כמה גרסאות, הם הביאו גם כוחות מתחומי שלטונם הקודמים, שהיו חלק מהדוכסות הגדולה של ליטא כמו פולוצק, סטארודוב וטרובצ'סק, בהתאמה. הגדוד הימני, שהתגבש בקולומנה בראשותו של ולדימיר אנדרייביץ', מילא אז תפקיד של גדוד גיבוי נוסף לאנשי יארוסלאב שעמדו באגף השמאלי, אנדריי אולגרדוביץ' הוביל את גדוד ימין בקרב, לאחר שקיבל גם את לוחמי רוסטוב לפיקודו. באותה תקופה הורכב צבא זה מחמישה גדודים.
הכרוניקות רוסיות מציינות את הנתונים הבאים על גודל הצבא הרוסי: ב"סיפור הכרוניקה של קרב קוליקובו" נטען כי צבא הנסיכויות כלל 100 אלף חיילים מנסיכות מוסקבה ו-50 עד 100 אלף חיילים מבעלות בריתה, ב"אגדת הטבח בממאי", נכתב כי צבא זה הכיל 260 אלף או 303 אלף. בכרוניקה של ניקון - 400 אלף (יש אומדנים של מספר היחידות הבודדות של הצבא הרוסי: 30 אלף לוחמים מבלוזרסק, 7 או 30 אלף מנובגורוד, 7 או 70 אלף ליטאים, 40-70 אלף בגדודי מארב). עם זאת, יש לזכור שהמספרים המובאים במקורות מימי הביניים בדרך כלל מוגזמים ביותר. חוקרים מאוחרים יותר (א.א. רזין ואחרים), שחישבו את כלל האוכלוסייה בארצות רוסיה, תוך התחשבות בעקרון איוש הכוחות ובזמן מעבר הצבא הרוסי (מספר הגשרים ותקופת מעברם), עצרו תחת דגלו של דמיטרי ולדעתם היחידות הכילו 50–60 אלף חיילים (וכך העריך גם ההיסטוריון ו. טטיצ'ב, כ-60,000), מתוכם רק 20 או 25 אלף היו מנסיכות מוסקבה עצמה. כוחות משמעותיים הגיעו מהשטחים שנשלטו על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא, אך בשנים 1374–1380 הפכו לבני בריתה של מוסקבה (בריאנסק, סמולנסק, דרוצק, דורוגובוז', נובוסיל, טרוסה, אובולנסק, פולוצק, סטארודוב וטרובצ'בסק). על פי הערכות ההיסטוריון סטפן וסילובסקי בעבודותיו המוקדמות, הוא האמין כי היו כ-200 עד 400 אלף איש בשדה קוליקובו, אך עם הזמן הוא הגיע לחוות דעת כי הצבא הרוסי דאז יכול למנות רק 5 עד 6 אלף איש.
ואדים קרגאלוב, היסטוריון צבאי של רוסיה העתיקה, בהתבסס על נתוני "אגדת הטבח בממאי" העריך את מספר צבאו של ממאי ב-300 אלף חיילים ואת הצבא הרוסי - בכ-150,000 איש. לדברי א. ביליצ'ב, הצבא הרוסי (כמו אורדת הזהב) יכול היה להכיל כ-6 עד 10 אלף איש עם 6 עד 9 אלף סוסים (כלומר, זה היה בעיקר קרב פרשים). היסטוריונים אחרים טענו כי אכן קרב קוליקובו היה בעיקר קרב סוסים, בו השתתפו כ-5 עד 10 אלף איש משני הצדדים וזה היה קרב קצר שנמשך כ-20 עד 30 דקות במקום 3 שעות, כמתואר בחלק מהכרוניקות. ההיסטוריון הצבאי קלים ז'וקוב מסיק את מספר החיילים הרוסים בין 10–15 אלף איש ורואה בהערכות האנליסטיות רק מקור כללי, אך אינו נותן נתונים ממשיים. א. דבורצ'נסקי מניח שמספר חיילי הצבא הרוסי היה 8,000 איש, כשכוחות ממאי הורכבו מ-7,000 לוחמים.
כוחותיו של ממאי
על פי הכרוניקה של מוסקבה בסוף המאה ה-15, ממאי הצליח לגייס לשירותו את נסיכות ריאזאן ואת הדוכסות הגדולה של ליטא. צבא האורדה הורכב מ-90 אלף חיילים, אם כי ב"אגדת הטבח בממאי" נמנים 800 אלף איש בצבאו. חוקרים מודרניים העריכו כי לממאי היה צבא של 60 אלף איש. אך הערכות גסות אחרות מגדילות וטוענות שצבאו הורכב מ-100 עד 150 אלף לוחמים.
מיקום הקרב
המיקום המדויק של מקום הקרבי נותר שנוי במחלוקת ומוצג בעבודות שונות תחת כמה גרסאות. ממקורות הכרוניקות ידוע כי הקרב התרחש "על נהר הדון, ונהר נפריאדבה". בשיטות הפליאוגאוגרפיה קבעו מדענים כי "באותה תקופה היה יער מתמשך בגדה השמאלית של נפריאדבה". בהתחשב בכך שפרשים מוזכרים בתיאורי הקרב, היסטוריוגרפים זיהו אזור חסר עצים בסמוך למפגש הנהרות בגדה הימנית של נפריאדבה, שתחום בצד אחד בנהרות דון, נפריאדבה וסמולקה, ומצד שני בנקיקים, שככל הנראה כבר היו קיימים באותה תקופה. משלחת חיפוש שערכה סריקות באזור העריכה את גודל שטח הלחימה ב"שני קילומטרים ברוחב מקסימלי של שמונה מאות מטרים".
במשך תקופה ארוכה אחת התעלומות הייתה היעדר קבר אחים בשדה הקרב. באביב 2006, משלחת ארכאולוגית השתמשה בגאוגרף חדש, שחשף "שישה עצמים הממוקמים ממערב למזרח ברווח של 100–120 מטרים." לדברי מדענים, זהו מקום קבורתם של הרוגי הקרב. מדענים הסבירו את היעדר שרידי עצמות בכך ש"לאחר הקרב, גופות המתים נקברו בעומק רדוד", ו"כרנוזום הגדיל את הפעילות הכימית ובהשפעת משקעים, נהרסו כמעט לחלוטין גופות ההרוגים, כולל עצמות." יחד עם זאת, הוזנחה לחלוטין האפשרות שראשי חץ נתקעו בעצמות המתים והעדר חניתות שנפלו, כמו גם נוכחות צלבים בקבורה, שהפעילות הגאולוגית, לא יכלה הייתה להעלימם לחלוטין ללא עקבות. צוותי זיהוי פלילי שהיו מעורבים בחפירות, אישרו את קיומם של אפר, אך "לא יכלו לקבוע אם האפר בדגימות הוא שרידי אדם או בעלי חיים."
היסטוריונים מסבירים את היעדרם של ממצאים משמעותיים של ציוד צבאי בשדה הקרב בכך שבימי הביניים "הדברים הללו היו יקרים בטירוף", כך שלאחר הקרב נאספו בקפידה כל הפריטים. הסבר דומה הופיע במאמרי מדע פופולרי באמצע שנות השמונים, כאשר לא נמצאו ממצאים באתר אפילו כאלה הקושרים בעקיפין לקרב הגדול והדבר נזקק בדחיפות להסבר מקובל. השימוש בגלאי מתכת אלקטרוניים מודרניים לביצוע בדיקה רציפה של אזור זה אפשרה לגלות אוספים של פסולת מתכת וחפצים חסרי צורה. בתקופת ברית המועצות בוצעו עבודות חקלאיות בשדה זה והאדמה ספגה אמוניום חנקתי, המשמיד מתכת ומשמש לדישון. אף על פי כן, משלחות ארכאולוגיות מצליחות למצוא ממצאים בעלי עניין היסטורי בעיקר שקעי מתכת, בסיסי חנית, טבעות, שברי גרזן, חלקי שרוול או שולי שרשרת עשויה פליז ולוחות שריון, שהוצמדו על בסיס רצועת עור
אחד הקשיים בפרשנות הממצאים הארכאולוגיים משדה קוליקובו הוא תיארוך רחב למדי של כלי נשק וציוד צבאי. רובם יכלו להישאר בשימוש זמן רב, עד המאה ה-17 ואבדו במהלך הקרב עם הטטרים של חצי האי קרים, שצוינו בתיאורים מהשנים 1542, 1571, 1607 ו-1659. נוסף לזה, רוב הפריטים המתוארכים בביטחון למועד קרב קוליקובו נמצאו סביב לשדה קוליקובו, אך לא באתר הקרב עצמו.
הכנות
בערב ה-7 בספטמבר, הכוחות הרוסים היו מסודרים בתצורות קרב. הגדוד הגדול בפיקודו של נסיך מוסקבה עמד במרכז. באגף הימני ניצב גדוד בפיקודו של הנסיך הליטאי אנדריי אולגרדוביץ' וגדוד שמאלי בפיקוד הנסיכים וסילי יארוסלאבסקי ותיאודור מולוז'סקי. מול הגדוד הגדול עמד גדוד משמר בפיקוד הנסיכים סימון אובולנסקי ואיוואן מטארוסה. גדוד גיבוי נוסף בראשותו של ולדימיר אנדרייביץ' ודמיטרי מיכאילוביץ' בוברוק-וולינסקי הוצב בחורשת האלון במעלה נהר הדון. בערב ובלילה ה-7 בספטמבר, דמיטרי סייר בכוחות וערך ביקורת. בליל ה-8 בספטמבר יצאו דמיטרי ובוברוק לסיור ובחנו מרחוק את העמדות הטטריות ואת עמדותיהם שלהם.
לפני תחילת הקרב עמד דמיטרי דונסקוי בשורה הראשונה של הצבא והחליף בגדים עם מיכאיל ברנוק (או בריאנוק) החביב עליו, שעמד מתחת לדגל הנסיך. לאחר הקרב הראשי, ברנוק נמצא הרוג ובקרבתו שכבו הרבה נסיכים ולוחמים רוסים שהגנו על "הנסיך". הנסיך עצמו נמצא חי מתחת לעץ ליבנה כרות. מחבר הרומן ההיסטורי "שחר מעל רוסיה" (Зори над Русью), מיכאי ראפוב, הסביר זאת ברצונו של מגינו של הנסיך, סמיון מליק להגן על הנסיך מפני פרסות סוסים. על פי כמה מקורות, הנזיר הלוחם אנדריי אוסליאבה היה זה שלקח את הנסיך ליער.
מהלך הקרב
על פי תיעוד מאותם ימים, המאבק במרכז השדה היה ממושך וארוך. צוין כי הסוסים לא היו יכולים עוד ללכת על הגופות, מכיוון שלא היה מקום פנוי. במרכז ובאגף שמאל, הרוסים היו על סף קריסה כאשר הטטרים היו קרובים לשבור את תצורות הקרב שלהם, אך מתקפת נגד סייעה לבלום את המתקפה הטטרית, כאשר "גלב מבריאנסקי עם הגדודים של ולדימיר וסוזדל עבר על גוויות המתים". הטטרים כיוונו את המכה העיקרית לגדוד הרוסי באגף שמאל, תוך שהגדוד הרוסי התנתק מהגדוד ונע אל גדת נפריאדבה, הטטרים רדפו אחריהם, נוצר איום על החלק העורפי של הצבאות הרוסית.
ולדימיר סרפוחובסקוי, שפיקד על גדוד הגיבוי והמארב, הציע לצאת למתקפה מוקדם יותר, אך המושל בוברוק עיכב אותו וכשהטטרים פרצו לנהר הוא הורה לתקוף. כניסת הפרשים מאחורי הכוחות העיקריים של אורדת הזהב הייתה מכריעה. הפרשים הטטרים נדחקו לנהר ונהרגו שם. במקביל, הגדודים של אנדריי ודמיטרי אולגרדוביץ' יצאו להתקפה. הטטרים התערבבו ונמלטו.
מהלך הקרב השתנה. ממאי, שצפה על מהלך הקרב מרחוק, ברח עם כוחות קטנים ברגע שגדוד המארב של הרוסים נכנס לקרב. לטטרים לא היו שום עתודות לנסות להשפיע על תוצאת הקרב או לפחות לחפות על הנסיגה, ולכן כל הצבא הטטרי ברח משדה הקרב. גדוד המארב רדף אחרי הטטרים עד לחמרחק 50 מייל. בשובו למרדף החל ולדימיר אנדרייביץ' לאסוף צבא. הדוכס הגדול עצמו, דמיטרי דונסקוי, נפצע ונפל מסוסו, אך הצליח להגיע ליער, שם נמצא מחוסר הכרה לאחר הקרב תחת עץ ליבנה.
ספר יחזקאל
ספר יְחֶזְקֵאל, הנקרא על שם מחברו, הנביא יחזקאל בן-בוזי, הוא השלישי בין ספרי נביאים אחרונים (אחרי ישעיה וירמיה ולפני תרי עשר). הנביא יחזקאל התנבא לפני חורבן הבית הראשון (586 לפני הספירה) ובעיקר לאחריו, בגלות בבל.
קרב קוליקובו
אומדן אבדות
הרישומים השונים מגזימים מאוד במספר ההרוגים של אורדת הזהב וטוענים כי 800 אלף איש נהרגו (מה שמתאים להערכה של מספר חיילי צבאו של ממאי) ואפילו ל-1.5 מיליון איש. חלק מההיסטוריונים טוענים כי בעת בריחתו של ממאי עצמו לחצי האי קרים, מנו כוחותיו 9 אלף חיילים. ידוע באופן מהימן על מותם של ארבעה נסיכים רוסים בקרב: פיודור רומנוביץ', איוואן פיודורוביץ' בלוזרסקי, פיודור ומסטיסלב יורייביץ' טרוסה.
ספר יחזקאל
בספר יחזקאל נכתבו חזיונות שראה בנבואה. בדרך כלל קיימים שלושה חלקים לכל חיזיון: חיזיון פותח, המשך וחיזיון משלים. שני הראשונים דומים בסגנון הכתיבה שלהם ומיוחסים ליחזקאל, בעוד שהחלק השלישי נוטה להיות שונה ולפיכך מיוחס על ידי חלק מחוקרי המקרא לתוספות המאוחרות יותר לספר. בנוסף, בספר קיימות מספר דוגמאות לעריכת הכתוב (בעיקר מבחינת סדר החזיונות), אם כי לא ברור אם יחזקאל עצמו ערך את הכתוב או כותבים מאוחרים יותר.
קרב קוליקובו
אומדן אבדות
ההיסטוריון יבגני רזין טוען כי 25 עד 30 אלף איש לערך, נספו בקרב קוליקובו מצד צבא הנסיכויות הרוסיות, שזה מחצית מההערכה שלו לגבי מספר הצבא הכולל. א. קירפיצ'ניקוב הניח בזהירות כי כ-800 בויארים ו-5 עד 8 אלף איש מתו בקרב. א. ביליצ'ב, שהתבסס על מחקר על קרבות דומים באירופה של ימי הביניים, הניח שהצבא הרוסי יכול היה לאבד כשליש מכלל החיילים שלחמו בקרב.
ספר יחזקאל
חזון העצמות היבשות (ל"ז, א'-י"ד)
הפרק מכיל חזון אשר נגלה לנביא, כעין חלום המתואר באופן מציאותי-נטורליסטי. בחזון רואה עצמו הנביא כניצב בבקעה מלאה בעצמות אדם יבשות. הוא מצווה לשאת נבואה. לנגד עיניו מתחברות העצמות לדמויות אדם, לאחר מכן עולות על העצמות רקמות של גידים, בשר ועור. לאחר מכן מגלה מלאך אלוהים לנביא שאלו הם בני ישראל בגלות ומצווה על הנביא לשאת נבואה נוספת כדי להפיח בדמויות רוח, להחיותן ולהעלותן לארץ ישראל.
חזון העצים (ל"ז, ט"ו-כ"ח)
במסגרת חיזיון זה יחזקאל מצטווה לקחת שתי חתיכות עץ, לכתוב עליהן "לִיהוּדָה וְלִבְנֵי יִשְׂרָאֵל חֲבֵרָו" ו"לְיוֹסֵף עֵץ אֶפְרַיִם וְכָל בֵּית יִשְׂרָאֵל חֲבֵרָו" ולחברן יחד, כדי לסמל את שובם של גולי יהודה ועשרת השבטים לארץ ואת איחודם לממלכה אחת לתמיד. כמו כן החיזיון מדבר על: נבואה זו של יחזקאל נחשבת לנבואת אחרית הימים, כיוון שעדיין לא התקיימה (10 השבטים נעלמו, בית המקדש אמנם נבנה אך נחרב שוב).
קרב קוליקובו
השלכות
בעבור אורדת הזהב, תבוסת חייליו של ממאי תרמה לאיחודה "תחת שלטונו של שליט יחיד, חאן טוכטמיש". ממאי אסף בחיפזון את שאר כוחותיו בחצי האי קרים, מתוך כוונה לחזור לכבוש את נסיכויות רוסיה, אך הובס על ידי טוכטמיש. מכיוון שדמיטרי סירב להמשיך ולשלוח מיסים לטוכטמיש, שנתיים לאחר קרב קוליקובו, אורדת הזהב פתחה במערכה נגד מוסקבה, שרפה את העיר ואילצה את דמיטרי לחדש את התשלומים.
ספר יחזקאל
חזון גוג ומגוג (ל"ח, ל"ט)
הנביא מתאר כי במלחמה זו צפוי לקום צבא גדול המורכב מאומות רבות, כאשר בראשו עומד גוג מלך המגוג, שילחם בעם ישראל. מלחמה זו תהיה קשה ומסוכנת מאוד, אך בסופה אלוהים יכניע באותות ובמופתים את גוג ואת צבאו וכך יידע כל העולם ויכיר במציאותו, וגם עם ישראל יאמינו בו ולא יעזבוהו עוד.
קרב קוליקובו
השלכות
אף על פי כן, לקרב קוליקובו היו השלכות פוליטיות מרחיקות לכת בדרך להפלת העול המונגולו-טטרי. אז, דמיטרי בשנת 1389, בפעם הראשונה מבלי לבקש את רשות החאן, העביר את השלטון לבנו על פי רצונו. לחאן לא נותרה ברירה אלא להכיר בכוחו של הדוכס הגדול החדש, ומכאן נולד סדר חדש ביחסים בין רוסיה לאורדה, הקשור לאובדן היכולת, כמו בעבר, להשפיע באופן רציני על המבנה הפנימי של ארצות צפון רוסיה. הדוכסות הגדולה של ולדימיר הפכה לנחלתם התורשתית של נסיכי מוסקבה, אשר, בתורם, הובילה לסיום המאבק עם נסיכות טבר ועם נובגורוד לקראת איחוד הדרגתי של רוסיה. בחלק מהמקרים, נסיכי מוסקבה, שתמכו בצד זה או אחר בנסיכויות השכנות, גברו על הנסיכים שהיו בעלי ברית של החאן. תשלום המיסים הפך לא סדיר (למשל, לא בוצעו תשלומים בשנים 1395 ל-1412, כמו גם תקופות אחרות של אי תשלום מס). פעולותיהם של הכוחות הרוסיים ביחס לאורדה הפכו לא רק למגננות, אלא גם להתקפות (כמו במערכות בשנת 1399 וב-1431).
ספר יחזקאל
חזון המקדש העתידי והעבודה בו (מ' - מ"ו)
בסוף ספר יחזקאל (פרקים מ-מ"ו), מתואר בפירוט כל מבנה בית המקדש בירושלים, הקמתו והעבודה בו. מכיוון שהמקדש שנבנה על ידי העולים בשיבת ציון לאחר מכן ("בית המקדש השני") לא נבנה במתכונתו (אלא כמו הבית הראשון), הרי שמתכונתו נותרה לגאולה השלמה המקוּוה, יחד עם התגשמות שאר חזונות הנביאים.
קרב קוליקובו
השלכות
יחד עם זאת, לדברי ההיסטוריון א. גורסקי, לא דמיטרי עצמו ולא ליורשיו (עד איוון השלישי) הייתה שום כוונה לערער לחלוטין על עליונותם של החאנים של אורדת הזהב.
ספר יחזקאל
חזון המקדש העתידי והעבודה בו (מ' - מ"ו)
בעיה קשה שנתקלו בה כל הניגשים להבין כיצד אמור להיראות בית המקדש השלישי לפי יחזקאל, היא חוסר היכולת לפרש כהלכה את הפסוקים בספר העוסקים בו, בשל מינוחים טכניים שאינם מוכרים לנו, וכן בשל תיאורים עמומים של כמה וכמה מחלקיו. אמנם, גם התיאורים של בית המקדש הראשון (בספר מלכים) ושל בית המקדש השני (במסכת מידות) עוררו מחלוקות פרשניות לא מעטות, אך פחותות מבחינה עקרונית.
לפי הכתוב בכל אופן, מתחם המקדש יכלול חצר חיצונית (500x500 אַמּוֹת, כל אמה באורך של כ-52 ס"מ) מוגבהת (7 מדרגות) מוקפת חומה (עובי וגובה 6 אַמּוֹת), שהכניסה אליה דרך 3 שערים זהים ממזרח, צפון ודרום, כל אחד עם 3 תאים ואולם. במרכזה חצר פנימית מוגבהת (8 מדרגות) ובמרכזה מזבח גדול (11 אַמּוֹת) הניצב אל מול המקדש (100x50 אַמּוֹת) המוגבה (10 מדרגות). מאחורי המקדש נמצאים תחומי הגִּזְרָה והבִּנְיָן. סמוך לבִּנְיָן נמצאות לשכות לכוהנים - האחת לאכילת הקורבנות ולהחלפת הבגדים, והשנייה לבישול קורבנות הקודש. הלשכות הללו נמצאות כנראה (לפי השערת מנחם הרן) בתחום מגודר אבל עם מבואות, המקיף את החצר הפנימית ברוחב השערים הפנימיים. לאורך החומה החיצונית פרושה רִצְפָה ברוחב השערים (50 אַמּוֹת), ועליה בנויות 30 לְשָׁכוֹת. בארבע פינות המתחם נמצאים בתי המְבַשְּׁלִים (40x30 אַמּוֹת) (מתחמים בלתי מקורים בהם הלויים בישלו את קורבנות העם).
לששת השערים שבמתחם (3 שערים המובילים לחצר החיצונית ו-3 אל הפנימית) יש תוכנית דומה: בשערים החיצוניים, אחרי 7 מדרגות, מגיעים לשורה של 3 תאים מימין ו3 תאים משמאל (כל תא 6x6 אַמּוֹת), ובסופם אולם רחב (8x20 אַמּוֹת). התאים מופרדים זה מזה בקירות - "אֵילִם" - מקושטים בתְּמָרִים. בקירות החדרים מותקנים חַלֹּנוֹת "אטומים". גודל כל שער הוא סה"כ 50x25 אַמּוֹת. השערים הפנימיים דומים לחיצוניים, מלבד מספר המדרגות העולות אליהם, שהוא 8 (ולא 7) והן מובילות קודם לאולם ומשם לשורת התאים (ולא ההפך כבשערים החיצוניים). השַׁעַר הצפוני הפנימי (ראו איור) הוא מיוחד בכך שיש בו לִשְׁכָּה אחת או שתיים (ששימשו להדחת הקורבנות), 4 שֻׁלְחָנוֹת מגָזִית (לָעוֹלָה), ומבחוץ עוד 4 שולחנות פשוטים יותר (לשחיטת הזָּבַח) כל השולחנות עם בסיס בגודל 1.5x1.5 אַמּוֹת ובגובה אַמָּה, כשהחלק העליון בולט בטֹפַח (כ-7 ס"מ) מסביב.
מעמדו של ספר יחזקאל
התלמוד מספר (חגיגה יג, שבת יג) שחז"ל ביקשו לגנוז את הספר, 1)מפני שהדברים העמוקים שנכתבו בו עשויים לגרום לנזק ללומדם ללא הכנה 2)מפני דברים מהספר שנראו כסותרים את דברי התורה, כגון: "כָּל נְבֵלָה וּטְרֵפָה מִן הָעוֹף וּמִן הַבְּהֵמָה לֹא יֹאכְלוּ הַכֹּהֲנִים", ובפרק הבא: "וְכֵן תַּעֲשֶׂה בְּשִׁבְעָה בַחֹדֶשׁ", ובתורה לא מוזכר שמקריבים קרבן בז' בניסן. ועוד. עד שישב על המדוכה חנניה בן חזקיה, אחד התנאים, ויישב את כל הסתירות.
עדויות פנימיות בספר
הספר מציג נבואות שנישאו על ידי יחזקאל בן בוזי בגלות בבל, בסביבות העיר תל אביב אשר על נהר כבר. הנבואות נישאות מפיו בעל פה בפני קהל הגולים הבאים לביתו (למשל:), ובמקרה אחד מתוארת העלאת נבואה על הכתב. לפי העדויות הפנימיות בספר, הנבואות נישאו במשך 22 שנים, בין שנת 593 לשנת 573 לפנה"ס, ומסודרות בסדר "כרונולוגי" לפי התאריכים, המתייחסים לגלות יהויכין כנקודת מוצא. במשך תקופת פעילות נבואית זו מעיד הספר על "תקופת אלם" בה לא נשא נבואות בציבור עד שהתבשר על חורבן ירושלים . אולם, גם במהלך תקופת האלם מוצגות בספר נבואות.
עמדת צימרלי
, חוקר מקרא שווייצרי, ביסס את עמדתו על גישות המחקר "חקר הסוגים הספרותיים" ו"". צימרלי מניח שלושה שלבים חשובים ביצירת הספר: מסירת הנבואות בנאומים שבעל-פה על ידי הנביא, העלאת הנבואות על הכתב בידי הנביא עצמו, עריכות, הוספות, חזרות ופרשנויות רבות ומאוחרות יותר על ידי תלמידיו. עריכות אלה יוצאות מתוך הטקסט עצמו, ואותן מגדיר צימרלי כ-"כתיבה מתמשכת". אלו הרחבות של הנבואות המקוריות שנועדו לעדכן אותן, לפרש אותן ולהתאימן לימי פעילותם של ממשיכיו. צימרלי מסכים עם כך שהנבואות המקוריות נמסרו ונכתבו במהלך המאה ה-6 לפנה"ס, אולם השלב השלישי התקיים בין ימיו של הנביא ועד למאה החמישית לפנה"ס.
עמדת גרינברג
בתגובה לעמדת צימרלי, פיתח משה גרינברג, חוקר מקרא ישראלי, גישה כוליית (הוליסטית) לניתוח הליך יצירתו של ספר יחזקאל. לפי שיטתו, סידורן הכרונולוגי, לשונן ומסריהן של הנבואות השונות בספר מותירים את הרושם כי יד אחת עומדת מאחורי כתיבת וסידור רוב הספר. העובדה כי נבואות יחזקאל מנוסחות כולן בגוף ראשון מקרבת את ההנחה כי הנבואות נכתבו בסמוך לאמירתן, על ידי יחזקאל עצמו או תלמידיו. מעורבותם של תלמידיו בכתיבת הספר יכולה להסביר תופעות של כפל גרסות והבדלים רבים בין נוסח המסורה לנוסח תרגום השבעים. סידור הנבואות על פי העיקרון הכרונולוגי, משמע לפי סדר מסירתן, ייחודי לספר יחזקאל. עם זאת, הנבואות סודרו בנוסף גם לפי עיקרון תוכני-תאולוגי המשותף לכלל ספרי הנביאים, והוא: קובץ של נבואות חורבן, קובץ נבואות על הגויים וקובץ נבואות גאולה. סידור זה מעיד על שלב עריכה נוספת, והוא שלב העריכה הכוללת של ספרי הנביאים.
מילים ייחודיות לספר יחזקאל
בכל הספר מופיע השם "יחזקאל" פעמיים בלבד. בכל שאר המקרים, פונה אליו אלוהים בתואר "בן אדם".
מחפשת בעל על ארבע
מחפשת בעל על ארבע הוא סרט קומדיה רומנטית משנת 1993 בבימויו של שמעון אזולאי, עם יהודה בארקן ואיילת קורץ בתפקידים הראשיים. העלילה היא על קשר רומנטי שמתפתח הודות לכלבי פודל של שני בני זוג.
הפקה
הפקת הסרט החלה במאי 1993. התסריט נכתב על ידי חגית מאור וירון זליג לפי סיפור של יהודה בארקן שגם הפיק את הסרט בעזרת כספים שגייס ממשקיעים פרטיים. זה היה סרטו הראשון של שמעון אזולאי כבמאי.
הסרט צולם בחודשים ספטמבר-אוקטובר 1993 באולפני ג.ג נווה אילן.
הסרט נחל כישלון קופתי צורב, והביא את המפיק יהודה בארקן לידי הכרזה על פשיטת רגל.
תקציר העלילה
מיקי (יהודה ברקן) הוא רווק בעל מוסך ליד תחנת הרכבת בבנימינה. ביחד עם חבריו, פליקס (אריה מוסקונה) ובוהדנה (יגאל עדיקא) הם נוהגים "לעקוץ" לקוחות שלא מבינים דבר ברכב.
הם מתבוננים בצוות המצלם סרטון פרסומת בתחנה. מנהל חברת הפרסום הוא אילן ורדי (פולי רשף) ומנהלת ההפקה היא דניאלה (איילת קורץ). אילן ודניאלה מנהלים רומן שאילן מסתיר מאשתו (רובי פורת-שובל). הרכב של אילן מתקלקל, מיקי וחבריו עוקצים אותו וגובים ממנו סכום מופרז. דניאלה רואה ומבינה את הרמאות, אך לא אומרת דבר כי היא בסכסוך עם אילן, שבינתיים לא רוצה להתגרש.
מיקי גר בחווה עם סוסים ומארח בחוותו את שלומית לה הוא קורא שלויימה (אילור הרפז), ביתו של חבר ילדות שלו שבאה לישראל להתגייס לצה"ל.
דניאלה היא גרושה ומתגוררת לבד עם כלבת הפודל בשם אלכסיס. וטרינר (יהודה אפרוני) ממליץ לה למצוא שידוך מתאים לכלבה.
היא מפרסמת בעיתון מודעה - מחפשת בעל על ארבע לכלבתה. היא מוצפת בפונים, אך דוחה את כולם וביניהם עורך הדין גביזון (גד קינר) שמתעקש לערוך חוזה משפטי מחייב.