cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וסקאוץ
בראשית המאה ה-18 החלה הגירת יהודים מגליציה, שהשתלבו במערך הכלכלי של העיירה. הם היוו גורם מתסיס בתעשייה ובחקלאות, שהלכו והתפתחו במהלך המאה ה-19: בתי החרושת לסוכר תבעו הרחבה של גידול סלק הסוכר, משרפות היי"ש וטחנות הקמח תבעו גידולי תבואה ותפוחי אדמה. בנוסף עסקו היהודים בגידול בקר ליצוא ופיתחו את תעשיית העץ. גם מלאכות, כמו ספרות וחייטות, היו כולן בידיהם. בני הדור השני של המהגרים למדו במוסדות להשכלה גבוהה ותפסו מקום נכבד בקרב רופאים, עורכי דין, מהנדסים, פקידי ממשלה ומקצועות אינטלקטואליים אחרים. האוכלוסייה היהודית מנתה כ-1,000 נפש מתוך 8,000 תושבים, משפחות ליפשיץ, שאור, הלרייך ובירנבאום היו לחוכרי אחוזות, והשפעתן בקרב הקהילה הייתה רבה. בעיירה היו שלושה בתי כנסת, וגם התנועה החסידית קנתה בה אחיזה נרחבת. החסידים המקומיים היו מארחים את רבני ויז'ניץ השכנה ואף את רבני צ'ורטקוב הרחוקה יותר. תנועת "ציון" קמה ביישוב עוד לפני תקופת הרצל, ובראשה עמד משה גסטר. סיפוח בוקובינה לרומניה עורר אנטישמיות בקרב האוכלוסייה האוקראינית והפולנית, וההסתה נגד היהודים לבשה לעיתים ביטויים אלימים. במקביל הלכה והתרחבה התנועה החלוצית הציונית, ורבים מצעירי הקהילה עלו לארץ ישראל. אחרים היגרו לארצות הברית ולדרום אמריקה.
עם סיפוח צפון בוקובינה לברית המועצות פסקה במקום הפעילות הציונית והיהודית בכלל, התנועות הציוניות חוסלו, חברי התנועה הציונית נרדפו, וב-13 ביוני 1940 הוגלו כ-150 יהודים, מעשירי המקום ופעילים ציונים, לסיביר. רובם מצאו שם את מותם.
ביולי 1941 כבשו צבאות רומניה את היישוב, 750 היהודים נכלאו בגטו, ובאוקטובר של אותה שנה גורשו לטרנסניסטריה. זו הייתה קמילת היישוב היהודי הפורח של וסקאוץ על נהר הצ'רמוש.
אוכלוסייה
לפי מפקד האוכלוסין שהתקיים ב-2004, בעיירה חיים 1,067 אנשים (מהם 559 גברים ו-508 נשים).
מאפיית דגנית עין בר
אתר הייצור העיקרי של המאפייה נמצא בקיבוץ עינת, ובו מיוצרים לחם אחיד, לחמים מלאים, לחמים קלים ולחמניות. שני אתרי ייצור נוספים נמצאים בפתח תקווה, באחד מיוצרות פיתות "תנעמי", ובשני מיוצרים מוצרי קונדיטוריה.
הקמה
בשנת 1952, כאשר הוקם קיבוץ עינת על ידי קבוצה מפורשי רמת הכובש (כתוצאה מהפילוג בתנועת הקיבוץ המאוחד), החליטו החברים להמשיך לעסוק באפיית לחם, כפי שעשו בקיבוץ האם שלהם, והקימו מאפייה בקיבוץ החדש. עד תחילת שנות ה-70 פעלו בישראל מאפיות קטנות רבות, שכל אחת מהן סיפקה לחם בסביבתה. באותה תקופה לא הייתה קיימת מאפייה המספקת לחם בתפוצה ארצית.
הרחבת המאפייה
בתחילת שנות ה–70 החלה תנופה גדולה של הענף. הממשלה קיבלה החלטה על חיזוק מאפיות תעשייתיות גדולות, העמידה כספים להשקעה ולפיתוח, וגם מאפיית "עין בר" נכנסה לפרויקט.
מבנה המאפייה גדל מ-1,000 ל-3,000 מ"ר, נרכש ציוד חדש, הוכנסו קווי יצור אוטומטיים ונקנה תנור בעל ספיקה גדולה יותר. בשורת צעדים אסטרטגיים נרכשו בזו אחר זו כל המאפיות הקטנות באזור, כ-9 במספר. כתוצאה מכך הפכה "עין בר" למאפייה הגדולה באזור פתח תקווה, כפר סבא ורעננה, עם 25 קווי חלוקה.
הייצור עדיין התמקד בלחם בסיסי בתפזורת. ברמת גן מאפיית מייברג ייצרה מוצרים, כמו לחם פומפרניקל וחלות מיוחדות, בעלי חיי מדף ארוכים יותר מאלה של הלחם הרגיל. המאפייה נקנתה על ידי קיבוץ עינת ופס הייצור הועבר לקיבוץ, הוקמה מחלקה שנקראה "מעדני בר" שפעלה רק ביום ומוצריה שווקו בכל הארץ. בהמשך הוחלט לפתח את המחלקה הזו למפעל עצמאי ומודרני.
המשבר והיציאה ממנו
בשנת 1984 ההחלטה להקמת מפעל נוסף השתלבה עם צעד אסטרטגי, מכירת המאפייה ל"כור מזון", שרצתה להיכנס לתעשיית הלחם והתעניינה ברכישת מאפיית "עין בר". ההכנסות ממכירות המאפייה נועדו לממן את הקמת המפעל החדש. ברגע האחרון נפלה העסקה וקיבוץ עינת נכנס לחובות עתק, אינפלציה דוהרת ומשבר שאיים לחסל את הקיבוץ.
בעקבות תהליך התייעלות התקבלה החלטה לנצל את יתרונות שני המפעלים: "עין בר" עם מערך ההפצה ושיווק ומעדני בר עם המוצרים חדשים וטכנולוגיה חדשה. בשלב זה החלה מאפיית "עין בר" לייצר ולשווק לחם פרוס וארוז בהפצה ארצית, המהלך הקפיץ את הקיבוץ מדרגה והוציא אותו מהמשבר.
בשנת 1996 נשרפה מאפיית "דגנית" בקיבוץ משמר השרון שהייתה מתחרה של "עין בר" בתחום הלחם ואזור ההפצה שלה גבל בתחום השיווק וההפצה של מאפיית "עין בר". מאפיית דגנית הייתה המאפייה הראשונה בארץ שייצרה לחם קל.
בעלי "עין בר" חפשו דרך לנהל משא ומתן עם קיבוץ משמר השרון כדי להציע הצעה אטרקטיבית למיזוג. בסופו של דבר, ההצעה של קיבוץ עינת הועלתה באספת קיבוץ משמר השרון כשבסיומה נערכה הצבעה שבה הוחלט להתאחד עם המאפייה מקיבוץ עינת.
כך הוקמה מחדש מאפיית דגנית בקיבוץ עינת כשותפות שנקראה "דגנית-עין בר", כאשר 50% בשליטת קיבוץ עינת ו-50% בשליטת מאפייה מרחבית. השם "דגנית" נשאר מטעמי מוניטין. מפעל "מעדני בר" לא נכנס לשותפות והוא נותר כיחידה עצמאית של הקיבוץ. מאוקטובר 1997 ועד היום שם המאפייה נותר "דגנית עין-בר". הוקם מבנה חדש סמוך למאפייה הישנה ונבנתה תשתית של כ-15,000 מ"ר למאפייה חדשה.
במשך השנים המאפייה גדלה והתרחבה ונרכשו מאפיות נוספות: בשנת 2002 נרכשה מאפיית מרגלית מראשון לציון, בשנת 2005 נרכשה מאפיית הפיתות תנעמי ונוסף קו ייצור של פיתות. בשנת 2006 נקנתה מאפיית סלפק וב-2007 נקנתה מאפיית המיוחד המייצרות לחמים וחלות מיוחדות. בשנת 2008 נקנתה מאפיית תקומה מאשקלון והורחבו קווי החלוקה בדרום. בשנת 2009 נרכשה קונדיטוריה והתחילו לייצר ולשווק מוצרי קונדיטוריה.
המאפייה כיום
למאפייה יש כשרות בד"ץ העדה החרדית, בד"ץ שארית ישראל והרבנות של מועצה אזורית דרום השרון.
משנת 2008 למאפייה היא בעלת תו תקן איכות בינלאומי ISO 9001.
בלו אוריג'ין
בלו אוריג'ין (באנגלית: Blue Origin - "מקור כחול") היא חברה פרטית אמריקנית המפתחת מנועים רקטיים, טילי שיגור לחלל, וכן שירותי תיירות לחלל. החברה הוקמה בידי איש העסקים ג'ף בזוס.
עמוד פוקאס
עמוד פוקאס (איטלקית: Colonna di Foca) הממוקם בפורום ברומא והוקדש לזכרו של הקיסר הביזנטי פוקאס ב-1 באוגוסט 608 הוא המבנה האחרון שנבנה בפורום.
מבנה
העמוד הוא עמוד שיש לבן קורינתי שנעשה בו שימוש משני. גובה העמוד 13.6 מטרים, והוא נחצב במאה השנייה ונלקח ממקומו המקורי והובא אל הפורום. במקור עמד בראש העמוד פסלו של דיוקלטיאנוס. כתובת המקדישה את העמוד לדיוקלטיאנוס הוסרה, ובמקומה נכתבה כתובת המנציחה את פוקאס.
בלו אוריג'ין
החברה בונה או מתכננת לבנות שלושה טילים שונים, כולם מיועדים לשימוש חוזר (בדומה לטילי פאלקון 9 של המתחרה SpaceX).
עמוד פוקאס
מבנה
במקור היו יסודות העמוד העשויים אבנים אדומות מתחת לפני הקרקע. כיום נמצא המבקר בפורום נמוך מיסודות העמוד בשל החפירות הארכאולוגיות והשבת מפלס הויה סאקרה לגובהו כפי שהיה בתקופת הקיסר אוגוסטוס.
בלו אוריג'ין
הטילים נקראים כולם על שם אסטרונאוטים אמריקאים פורצי דרך, ניו שפרד על שם אלן שפרד האסטרונאוט האמריקני הראשון שהגיע לחלל בטיסה תת-מסלולית, ניו גלן על שם ג'ון גלן האמריקני הראשון שהגיע למסלול הקפה סביב כדור הארץ, וניו ארמסטרונג קרוי על שם האסטרונאוט הראשון שהניח את כף רגלו על אדמת הירח - ניל ארמסטרונג. שמות הטילים משקפים את יכולותיהם, החל מטיסה קצרה אל גבול החלל ועד הנחתת עשרות טונות על גרם שמימי אחר.
עמוד פוקאס
מבנה
בשל מיקומו של העמוד הבודד במרכז הפורום, זכה העמוד לתיאורים רבים בציורים, תחריטים ותבליטים החל מימי הביניים, ובעיקר במאה ה-18, והפך, למעשה, לסמל הריסות הפורום.
בלו אוריג'ין
בלו אוריג'ין עמלה גם על פיתוח מנועי דלק נוזלי לטילים, המבוססים על מתאן (BE4 שמם), מנועים אלה צפויים להשתלב בטיל ניו גלן, וכן בטיל וולקן שמפתחת חברת ULA שאמור להחליף את הטילים דלתא 4 ואטלס 5. בנוסף, היא מתכננת חללית לא מאוישת בשם בלו מון שתוכל להנחית מטען במשקל של כחמישה טון על אדמת הירח.
מסטיקוחוריה
מסטיקוחוריה/מסטיכוחוריה (ביוונית: Μαστιχοχώρια "כפרי המסטיק") הוא אזור בדרום-מערב האי כיוס הנמצא ביוון באזור הים האגאי קרוב לגבול טורקיה. אזור מסטיקוחוריה הוא המחוז הגדול ביותר באי כיוס ושטחו הוא כ-212 קמ"ר. במפקד 2001 נמנו באזור 3,672 תושבים. במסטיקוחוריה נמצאים הכפרים פירגי, קלמוטי, ארמוליה, מסטה וליטיו.
בלו אוריג'ין
היסטוריית הטיסות של ניו שפרד
בלו אוריג'ין בנתה עד כה 4 טילים מדגם ניו שפרד שטסו כ-20 פעמים בהם גם ארבע טיסות מאוישות.
מסטיקוחוריה
מסטיקא
האזור קרוי על שם הכפרים בהם מגדלים את שרף עץ אלת המסטיק הנקרא מסטיקא המשמש כיום בעיקר לצורכי תעשייה ומזון ובעבר שימש לצורכי רפואה. בעבר כונה האי כיוס בשם "אי המסטיק" וחקלאות עצי אלת המסטיק תפסה את רוב שטחו, אך במאה האחרונה הוחלפו גידולי עץ אלת המסטיק באי בכרמים, וגידול עצי אלת המסטיק נדחק לדרום האי בו האקלים מעט יותר חם ומתאים יותר להפקת השרף. בכפר הגדול ביותר - פירגי - מצוי מוזיאון קטן המספר על המסטיקא ותהליך גידול עצי אלת המסטיק לצורך עיבוד השרף.
בלו אוריג'ין
היסטוריית הטיסות של ניו שפרד
הראשון שוגר באפריל 2015 והגיע לגובה 93.5 קילומטר, אך הוא התרסק בניסיון הנחיתה.
מסטיקוחוריה
תיירות
כיום מהווה אזור מסטיקוחוריה את המרכז הכלכלי והתיירותי של האי ומפורסם גם בזכות בתיו העתיקים המצופים בעיטורי סגרפיטו.
בלו אוריג'ין
היסטוריית הטיסות של ניו שפרד
השני שוגר בנובמבר 2015, הגיע לגובה של כ-105 קילומטר ונחת בהצלחה סמוך לנקודה ממנה שוגר. בכך ניו שפרד היה לטיל הראשון שהגיע לחלל ונחת חזרה על כדור הארץ. בכך הקדים ניו שפרד את פאלקון 9 במספר שבועות, (אם כי פאלקון 9 כבד ומגיע למהירויות גבוהות יותר ולכן השבתו ארצה היא אתגר גדול הרבה יותר) לאחר מכן התבצעו עוד ארבע טיסות, ובכולם הטיל והקפסולה שבראשו נחתו בהצלחה.
שיגור נוסף הראוי לציון התרחש ביולי 2018 אז נעשה ניסוי בהפעלת מנועי ההימלטות בגובה רב וכך נקבע שיא חדש בגובה אליה הגיע הקפסולה שבראשו - 118.8 קילומטר.
ביולי 2021 לראשונה בוצע לראשונה שיגור מאויש של ניו שפרד לגובה של 107 ק"מ, בקפסולה שהותקנה בראשו היו 4 אנשים:
ג'ף בזוס מייסד ומנכ"ל החברה, אחיו הצעיר מארק בזוס, וואלי פאנק - אחת מנשות "מרקורי 13", שהוכשרה כאסטרונאוטית אך מעולם לא טסה לחלל, בכך זכתה וואלי בת ה-82 בתואר האסטרונאוטית המבוגרת ביותר ונטלה את התואר מג'ון גלן שטס עם מעבורת החלל כשהיה בן 77. הנוסע הרביעי היה אוליבר דאמן, נער בן 18 בנו של מנהל קרן הון סיכון ששילם על הטיסה, אוליבר הפך בכך לאדם הצעיר ביותר שביקר בחלל מאז ומעולם.
ב-11 בדצמבר 2021 בוצע שיגור מאויש שני של "ניו שפרד". בין ששת חברי הצוות נכללו מייקל סטראהאן, מנחה משותף של תוכנית הטלוויזיה "בוקר טוב אמריקה", ולורה שפרד צ'רצ'לי, בתו הבכירה של אלן שפרד.
עד אפריל 2022 טסו 20 אנשים על גבי ניו שפרד וחצו את קו קרמן לדקות ספורות, רובם הגדול לקוחות משלמים, ומיעוטם עובדי ומקורבי החברה.
ב-12 בספטמבר 2022 נכשל שיגור של הקפסולה "ניו שפרד" 23. החברה טרם מסרה את סיבת התקלה. מערכת המילוט פעלה כמתוכנן, הקפסולה הופרדה מהרקטה כדקה אחת אחרי השיגור, וצנחה בשלום לקרקע.
מימון
רוב המימון של החברה מגיע מכיסו הפרטי של ג'ף בזוס (ב-2017 לדוגמה פורסם כי הוא מכר מניות של אמזון בשווי מיליארד דולר לשם כך) אך חלקו מגיע ממקורות אחרים: באוקטובר 2018 הודיע חיל האוויר האמריקאי על מענק בן 500 מיליון דולר כדי לסייע בפיתוח הטיל ניו גלן (סכום דומה ניתן לפיתוח הטיל אומגה של Orbital ATK ווולקן של ULA), כחלק מתוכנית כללית לתמוך ביכולות שיגור מגוונות מאדמת ארצות הברית. בנוסף החברה מרוויחה סכומים לא גבוהים תמורת הצבת ניסויים של נאס"א בטיסות הניסוי של ניו שפרד.
החל מאמצע 2021 עם תחילת הטיסות המאוישות, הן הפכו למקור ההכנסה העיקרי שלה כאשר כל תייר חלל משלם כמה מאות אלפי דולרים לכרטיס.
גאיוס קסיוס לונגינוס
גאיוס קסיוס לונגינוס (לטינית: Gaius Cassius Longinus; 3 באוקטובר 85 לפנה"ס – 3 באוקטובר 42 לפנה"ס) היה איש צבא ופוליטיקאי רומאי, מראשי הקשר נגד יוליוס קיסר.
תולדות חייו
מעט ידוע על נעוריו. ב-53 לפנה"ס הוא שירת תחת מרקוס ליקיניוס קראסוס כקוואיסטור במלחמה נגד הפרתים, הציל את שאריות הצבא הרומי לאחר המפלה בחרן, הצליח לסגת לסוריה שם הוא לקח פיקוד על הפרובינקיה והצליח להגן עליה בהצלחה מפני ההתקפה של הצבא הפרתי. ב-49 לפנה"ס נבחר קסיוס לטריבון הפלבס.
כאשר פרצה מלחמת האזרחים בין פומפיוס והאופטימאטים לבין יוליוס קיסר והפופולרים, צידד בתחילה בפומפיוס. קסיוס אף שלט על חלק מהצי של פומפיוס ומילא תפקיד חשוב בלחימה בים התיכון. עם זאת, מיד לאחר הניצחון של הפופולרים בקרב פרסלוס הוא החליט לעבור לצדו של קיסר, שאף מינה אותו ללגאטוס והוא השתתף במלחמה נגד המלך פארנקס מפונטוס. ייתכן שהחלפת הצדדים שלו במהלך המלחמה נבעה מהמעבר שלו מהאסכולה הסטואית לאסכולה האפיקוראית.
קסיוס מונה בשנת 44 לפנה"ס לפראיטור פרגריני (עסק בניהול ענייני המשפט בין זרים ובין תושבי רומא לזרים). לצדו של קסיוס מונה מרקוס ברוטוס לתפקיד פראיטור אורבנוס (ממונה על השגחה על ציות לחוק הרומי וניהול ענייני המשפט בין הרומים עצמם). למרות גילו הצעיר הועדף על קסיוס ולו ניתנה המשרה הבכירה. קסיוס התאכזב קשות ממינוי זה, וייתכן שזה שיבש את יחסיו עם ברוטוס לזמן מסוים.
לא ידוע במדויק מתי הקשר לרציחתו של קיסר נולד, אולם בוודאי משעה שקיסר מונה לדיקטטור לכל ימי חייו היה ברור שהוא הפך לאוטוקרט ואף החל נוהג כמלך. קסיוס, שהיה ראש הקושרים, הבין שהוא זקוק לשמו הטוב של מרקוס יוניוס ברוטוס שהיה צאצאו של לוקיוס יוניוס ברוטוס שגירש את לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס, אחרון מלכי רומא וייסד את הרפובליקה, כדי לתת לגיטימציה לרצח קיסר. בתחילה היסס ברוטוס להצטרף לקשר. אולם במהרה הצליח קסיוס לשכנעו בכך שקיסר מתכוון להמליך את עצמו למלך ושזה חובתו הפטריוטית, כרומאי ועל אחת וכמה שמי שנושא את שם המשפחה ברוטוס, להתקומם נגד הרודן.
קיימת מחלוקת במקורות בנוגע למניעיו של קסיוס. יש הסבורים שמעשיו נבעו מכך שהוא שמר טינה לקיסר על סכסוך שהיה לו איתו בעבר, בעוד אחרים מציינים שהמניע שלו היה היותו אידיאליסט ששנא את משטר הרודנות של קיסר.
בינתיים הסיעה הקיסרית התאוששה. מרקוס אנטוניוס שכיהן כקונסול ביחד עם קיסר, הסתגר בתחילה בביתו מפחד הקושרים. אולם, לאחר שהבין את חוסר המעש של הקושרים זימן את הסנאט לישיבה. בישיבת הסנאט, למרות האהדה שהוא רחש לקושרים, והעובדה שהוא החליט על מתן חנינה כללית להם, הצליח אנטוניוס להשיג מספר הישגים חשובים, פרסום צוואתו של קיסר וההחלטה לקבור אותו בהלוויה ממלכתית. אנטוניוס ניצל את ההלוויה כדי לשלהב את ההמון, דבר שביחד עם הענקת הכסף לכל אזרח בצוואתו של קיסר תרם לעוינות העם כלפי הקושרים.
בסופו של דבר נכשל הקשר כתוצאה ממספר גורמים שהחשוב ביותר היה העדר התוכנית להשתלט על המדינה לאחר הרצח. הקושרים פשוט קיוו שעם סילוקו של קיסר מהבמה המערכת הרפובליקאית הישנה תחזור לחיים. חוסר הפעולה נתן לאנשי הסיעה הקיסרית הזדמנות לפעול נגד הקושרים. עוד גורם שתרם לכישלון היה מתינות הקושרים. ברוטוס סירב לרצוח את אנטוניוס יחד עם קיסר מתוך אמונה שלאחר הסתלקותו של האחרון יעבור אנטוניוס למחנה התומכים ברפובליקה. ייתכן גם שלעובדה שהקשר הונהג על ידי שני אנשים - ברוטוס וקסיוס הייתה השפעה על חוסר היעילות של הקשר.אנטוניוס פעל לסילוקם מאיטליה, דרך הסנאט הוא הטיל על ברוטוס וקסיוס את המשימה המשפילה של רכישת אספקת מזון מאסיה וסיקיליה, קסיוס וברוטוס החליטו לעזוב את איטליה מחשש לביטחונם.
קסיוס הגיע למזרח והצליח להשתלט על סוריה. לאחר שכינס צבא גדול במקום הוא הביס את פובליוס קורנליוס דולבלה, שמונה מטעם הסנאט לנציב על הפרובינקיה, והחליף אותו במשרה. לאחר יסוד הטריומווירט השני, שילבו צבאו וצבא ברוטוס כוחות וחצו את ההֶלֶסְפּוֹנטוס בדרכם לקרב בפיליפי. מולם עמדו צבאותיהם של אנטוניוס ואוקטביוס. בקרב הראשון הוכה צבאו של אוקטביוס על ידי ברוטוס וחייליו, אך כוחותיו של קסיוס נחלה מפלה. מכיוון שהתקשורת בין מחנהו שלו לזה של ברוטוס הייתה מנותקת לא ידע ברוטוס על מפלתו ולא בא לעזרתו. קסיוס האמין שברוטוס נכשל כמוהו והחליט להתאבד במחשבה שהקרב אבוד. ברוטוס ספד לו וכינה אותו "אחרון הרומאים".
אבחון יתר
אִבְחוּן יֶתֶר הוא זיהוי בשכיחות מופרזת של מחלה או מצב רפואי או נפשי, שלא היו מביאים לתסמינים או לתמותה גם אילו לא היו מאובחנים. אבחון שגוי עלול לגרום חרדה, טיפול לא נחוץ שיכול להזיק, ובזבוז משאבים.
אבחון יתר הוא צורה של רפואה עודפת.
גורמים לאבחון יתר
אבחון יתר עשוי להיות תוצאה של תהליכים שונים, ביניהם:
יש המבחינים בין אבחון יתר לבין אבחון שגוי שהוא חיובי כוזב (False Positive) - תשובה חיובית בבדיקה בנוכחות היעדר מחלה. בשונה מאבחון יתר - כאן אין מחלה. זוהי שגיאה מסוג I (חיובי שגוי) – קבלה שגויה של ההשערה לפיה המערכת הנבדקת של המטופל שונה מהנורמה. גם אבחון שגוי חיובי כוזב עלול להוביל למתן טיפול שגוי או בלתי נחוץ.
עדויות לאבחון יתר
תופעה זו נחקרה במגוון רחב של מחלות, כגון הפרעת קשב וריכוז, הפרעות נפשיות, גידולים ממאירים שונים, כמו סרטן הערמונית, סרטן השד, סרטן בלוטת התריס וסרטן הריאה, ומחלות נוספות כמו תסחיף ריאתי ומחלת לב איסכמית.
העדויות הרבות ביותר לאבחון יתר קיימות בתחום הסרטן, ונחקרו רבות בסרטן הערמונית, סרטן השד סרטן בלוטת התריס וסרטן הריאה.
במחלות שאינן סרטן יש עדויות דומות לפער בין אבחון לתמותה. למשל במקרה של תסחיף ריאתי, למרות עלייה חדה בשיעור האבחון של תסחיף ריאתי עם כניסת מכשירי ה-CT לבית החולים בארצות הברית, לא חל כמעט שינוי בתמותה ממחלה זו.
במחלות מתחום בריאות הנפש, כמו הפרעה דו-קוטבית, הפרעת קשב, או דיכאון, בדרך כלל לא מדובר על עדויות מחקריות, אלא על ויכוח תפיסתי וערכי. במקרים אלו הטוענים לאבחון יתר מצביעים על כך שתופעות שכיחות מאוד, למשל קושי בשמירה על קשב לזמן ממושך אצל בנים בגילאי בית הספר, הופכות ל"הפרעה", במקרה הזה הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות, בדרך כלל יחד עם טיפול תרופתי נלווה.
נזקי אבחון יתר
התועלת מאבחנה נובעת מהיכולת לתת טיפול נכון ומתאים, או מהיכולת להסביר לאדם מה המקור לתסמינים שמהם הוא סובל. אבחון יתר, בהגדרה, אינו מביא תועלת לאדם אצלו בוצע. לעומת זאת, המטופלים עם אבחון יתר יכולים לסבול מנזקי האבחנה. לאבחנה עצמה יש תופעות לואי משמעותיות ביותר:
ברמה החברתית לאבחון יתר נזקים נוספים:
שיעור אבחון יתר
מחקרים רבים ניסו לחשב את שיעור המטופלים עקב אבחון יתר עבור מחלות שונות, רוב המחקרים בדקו סוגי סרטן. החישובים משתנים, ולעיתים המידע ניתן בצורות שונות. לגבי אבחון יתר של סרטן השד באמצעות ממוגרפיה, ההערכות נעות בין 2% ל-50% מהנשים שטופלו עקב אבחנה ממוגרפית, אך לא היו לוקות במחלה במשך חייהן גם אילו לא טופלו. במקרה של סרטן הערמונית, ככל הנראה מדובר על 50% מהאבחונים.
תגובות ופתרונות לאבחון יתר
הסוגים השונים של אבחון יתר דורשים פתרונות שונים. לגבי אבחון יתר של מקרי סרטן שאינם מסוכנים, אחת התגובות לגילוי התופעה הייתה שינוי בהמלצות לסקירה מוקדמת של גידולים. למשל, ה-USPSTF, הגוף האמריקאי הממליץ על רפואה מונעת, המליץ נגד סקירה לסרטן הערמונית, ונגד סקירה לסרטן השד בנשים בין גיל 40 ל-50, בין השאר בגלל תופעת אבחון היתר.
מאמרי דעה שונים בעיתונות הרפואית מתייחסים למדיקליזציה ולמתן אבחנות עבור מצבים "נורמטיביים", וממליצים להפעיל שיקול דעת רב במתן אבחנות במקרים אלו. אבחון יתר הנובע מגילוי ממצאים לא משמעותיים, כמו גושים חסרי משמעות ביותרת הכליה, ניתן להפחתה בעזרת הימנעות מבדיקות הדמיה במקרה שאינן הכרחיות.
אין לרפואה כלים לדעת עבור מטופל בודד מתי מדובר באבחון יתר ומתי באבחון מועיל, למשל במטופל עם סרטן שאובחן, אין כמעט אפשרות לדעת האם זהו סרטן שיפגע בו בעתיד או סרטן שלעולם לא יסתמן. במקרה של סרטן הערמונית, אחד הפתרונות הוא מעקב פעיל (active surveilance) http://www.erspc-media.org/active-surveillance/, בו לא מתבצע טיפול אלא מעקב בלבד אחר שינויים כימיים, הדמיתים וקליניים, ומתן טיפול רק אם יש החמרה. עם זאת, גם פתרון זה הוא לא אופטימלי, כיוון שהאדם שאובחן עדיין סובל (נפשית, משאבים, מעקבים, בדיקות) מעצם האבחון של מחלתו. מחקר יכול להתמקד בהבנה ובגילוי המקרים בהם המחלה אכן תגרום נזק בעתיד. בכל מקרה בינתיים לא ניתן להסיק מתופעת אבחון היתר לגבי אבחנה שכבר בוצעה, כיוון שאין כל דרך לדעת האם האבחנה שבוצעה היא אבחנה משמעותית או אבחון יתר. יוצא הדופן הוא בעיות נפשיות/ מנטליות, בהן ניתן לנסות להתייחס למעגל החיים של האדם, או לתגובות צפויות שלו למצבים סביבתיים, ולנסות שלא "לאבחן" אותו במקרים מסוימים.
חיה גילאור
חיה גילאור (4 בפברואר 1924 – 15 בינואר 2018) הייתה סופרת ילדים ישראלית.
ביוגרפיה
גילאור נולדה במוקצ'בו, צ'כוסלובקיה (כיום בתחומי אוקראינה) כחיה פרידמן. היא למדה בגימנסיה ריאלית והייתה פעילה בתנועת השומר הצעיר ולמדה עברית.
במלחמת העולם השנייה נשלחה למחנה ההשמדה אושוויץ. לאחר שחרורה, יצאה מטעם תנועת השומר הצעיר לבודפשט בהונגריה להכשרה ולצורך הוראת עברית. לאחר מכן שבה לפראג ומשם עלתה ארצה ב-1946.
עלייתה לארץ של גילאור הייתה בלתי לגאלית והיא נעצרה בידי הבריטים ונכלאה במחנה המעצר בעתלית. לאחר שחרורה השתקעה בקיבוץ המעפיל. היא נישאה לישראל גילאור שהיה ממייסדי הקיבוץ, ולהם נולדו 4 ילדים.
גילאור עסקה בהוראה במשך עשרים וארבע שנים ועבדה במפעל "תגה" - שותפות מוגבלת בבעלות הקיבוץ, העוסקת בייצור ובשיווק גרביים והלבשה תחתונה.
היא נפטרה בשנת 2018 ונטמנה בבית העלמין בקיבוץ המעפיל.
יצירותיה
כתביה של גילאור יצאו לאור, וכמו כן התפרסמו ברדיו, ובעיתוני ילדים ונוער.
ספריה:
מפרץ שרף
מפרץ שרף או מפרץ סראף (באנגלית: Seraph Bay) הוא מפרץ רחב בקצה הדרום-מזרחי של האי ת'רסטון, בארץ אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
רוחבו של המפרץ 28 קילומטרים.
המפרץ גובל בכף אנאוואן שמצפון-מערב לו; ובמדף הקרח אבוט, והאי דסטין, שמדרום-מזרח לו.
גילוי ומיפוי המפרץ
המפרץ התגלה על ידי חברי השירות האנטארקטי של ארצות הברית בטיסה שהמריאה מן האונייה בר (Bear) בפברואר 1940.
המפרץ מופה על ידי משלחת חקר ים בלינגסהאוזן של צי ארצות הברית בפברואר 1960.
מקור השם
שמו של המפרץ ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
המפרץ נקרא על שם הבריג שרף מסטונינגטון, במדינת קונטיקט שבארצות הברית, בפיקודו של קפטן בנג'מין פנדלטון (Captain Benjamin Pendleton) אשר הפליגה בשנת 1830 לכיוון מערב מאיי שטלנד הדרומיים, והגיעה עד קו אורך 101 מערב, מדרום לקו רוחב 60 דרום.
לקריאה נוספת
• Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 379
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Includes Islands South of Latitude 60°, P 210
רמון סבונד
רמון סבונד (קטלאנית: Ramon Sibiuda; סוף המאה הארבע עשרה - 1436), תאולוג, פילוסוף ורופא קטלוני.
חייו
נולד בברצלונה שהייתה בירת ממלכת אראגון. שימש כפרופסור לרפואה ולפילוסופיה באוניברסיטה של טולוז. נודע בשל ספרו "תאולוגיה טבעית" שנכתב בין 1434 ו- 1436. ספר זה שנכתב בלטינית הכיל מילים רבות שהושפעו מן הלשון הקטלאנית. הספר נערך בלטינית קלאסית על ידי חסידי תורתו והופיע שוב ב-1487, 1496 ו-1509.
בספרו זה סבונד כתב כי אלוהים נתן לאדם שני ספרים: את ספר היצירה (כלומר את הטבע) ואת הכתבים הקדושים. הוא טען כי באמצעות לימוד של ספר היצירה (או הטבע) ובעזרת "הארה" אלוהית ניתן ללמוד ולהבין את הכתבים הקדושים. הספר מכוון נגד הטיעון כי קיים ניגוד בלתי ניתן לגישור בין התבונה לבין האמונה, או בין הפילוסופיה לבין התאולוגיה. הוא המשיך וטען כי ניתן לעשות שימוש בתבונה האנושית כדי לחזק ולהבהיר את האמונה הנוצרית, וכי הטבע והתנ"ך שניהם כרוכים בהתגלות האלוהית.
ב-1559 ספר זה הוכנס לרשימת הספרים האסורים על ידי הכנסייה הקתולית באמצעות צו של האפיפיור פאולוס הרביעי, בגלל טענתו של סבונד כי הכתבים הקדושים אינם מהווים את המקור היחיד של ההתגלות האלוהית. הספר תורגם לצרפתית על ידי מחבר המסות מישל דה מונטן שהכניס בו שינויים שהתקבלו על דעתה של הצנזורה של הכנסייה (פריז, 1569). ב- 1595 המבוא המקורי של סבונד הוכנס שוב לרשימת הספרים האסורים.
את הסיבה להכנסת ספר זה לרשימת הספרים האסורים ניתן למצוא גם בתחילתה של המסה הפילוסופית הגדולה "סנגוריה על רמון סבונד" שנכתבה על ידי מישל דה מונטן בין 1575 ו 1580 (ספר 2, פרק 12):
"הביקורת העיקרית שאנשים מטיחים ביצירה זו [של סבונד] היא שהנוצרים גורמים לעצמם עוול כאשר הם מנסים למצוא סימוכין לאמונתם בתבונה האנושית. הם טוענים כי הנצרות נתפסת רק באמצעות אמונה והשראה מיוחדת במינה של החסד האלוהי."
מישל דה מונטן ניסה ללמד סנגוריה על ספר זה ועל מחברו וכתב:
"מצאתי כי מחשבותיו של סופר זה נעלות, כי ספרו ערוך היטב וכוונותיו מלאות יראת שמים... מטרתו של סופר זה אמיצה ונועזת, כי הוא לוקח על עצמו להטיח באתאיסטים את כל עקרונות הדת הנוצרית באמצעות חוקי הטבע והתבונה האנושית... רמון סבונד טרח כדי להוכיח לנו כי בעולם הזה אין בנמצא דבר מנוגד ליוצרו."
כמו רמון סבונד, מונטן חוקר את מצבה של ההכרה האנושית, אך מצביע על כך כי הידע והתבונה האנושית מוטלים בספק, ולכן גורס כי מוטב להישען על האמונה.
רמון סבונד זכה לאחרונה בתשומת לב רבה במסגרת לימודי מונטן בצרפת ובארצות הברית.
איז'ו ליבוביץ'
יצחק (איז'ו) ליבוביץ' (נולד ב-2 ביוני 1964) הוא שחקן, במאי ומחזאי ישראלי, חוזר בתשובה חסיד ברסלב. נשוי ואב לשישה, מתגורר בבית שמש.
ביוגרפיה
נולד ברומניה, כשהיה בן שנה עלה עם משפחתו לישראל והם התיישבו בקריית ביאליק. בצה"ל שירת בתחילה בלהקה צבאית, אך כשראה שהוא לא נהנה ביקש לעבור להיות מחסנאי של הלהקה. בשנת 1986 סיים 3 שנות לימודי משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב לצד קרן מור ויוסף אל דרור. לאחר מכן ייסד תיאטרון פרטי לילדים ולנוער בשם "התעוררות", בו העלה 8 הצגות אותם כתב, ביים והשתתף בהן. בין השאר, שיחק בתיאטרון בית ליסין ותיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער.
ב-1994 כתב וביים את ההצגה "אני פה בגלל אשתי" - קומדיה על חיי נישואין שעלתה 1,600 פעם (בהפקה האחרונה שעלתה בין השנים 2004–2012 שיחקו בין השאר ניקי גולדשטיין, שרון חזיז, הילה סורג'ון, חן שילוני ואלין לוי). ב-1997 כתב וביים את ההצגה "לשחרר את שווילי" שהופקה על ידי יוכלמן - אשר הפקות והתיאטרון העממי. לתיאטרון השעה הישראלי כתב וביים את ההצגות: "החב'רה הטובעים" על נער המכור לאלכוהול - בהשתתפות ניר שעיבי ועודד מנסטר; את ההצגה "לי זה לא יקרה" על שני נשאי איידס; ואת ההצגה "די לסמים" המספרת את סיפורם של נערים מבית טוב המתנסים בעישון סמים ובהשפעתם על בחינות הבגרות והגיוס לצה"ל; ב-2010 עלתה ההצגה "הבית שאני אוהב" שכתב ליבוביץ' בבימויו של רזי אמיתי.
שיחק בהצגות: ב-1998 השתתף לצד יוסף אל דרור בהצגה "שחור היה הלילה" שכתב וביים מיכאל גורביץ'. השתתף בהצגה שכתבה חגית רכבי "שמוליק של זוהרה", בהצגה "תרנגול כפרות" ועוד.
לאחר החזרה בתשובה
למד בישיבת הליכות שלמה של הרב מרדכי אוירבך - רב קהילת אביר יעקב בתל אביב.
גם לאחר חזרתו בתשובה ממשיך ליבוביץ' לכתוב ולביים בתיאטרון.
ב-2010 כתב וביים את ההצגה "תוציאו את השטיח מהבית" - קומדיה למבוגרים על חיי נישואין שהועלתה בתיאטרון עמוקה. בהצגה זו גם גילם את דוד לצד השחקן אושרי מימון. ב-2011 כתב, ביים ושיחק בהצגה "הכל כאילו" לצד מתי סרי וניר שעיבי שהועלתה בתיאטרון בזמן. ב-2011 כתב וביים את ההצגה "תעשה לי לייק" שהועלתה בתיאטרון בזמן. ב-2012 כתב את ההצגה הקומית "ככה זה לא תשובה" אותה גם ביים לצד גולן אזולאי. ההצגה מספרת על בני זוג הנמצאים במשבר נישואין עקב חזרתו בתשובה של הבעל. בהצגה שיחקו גולן אזולאי, גלעד פרלמן, חיים זנאתי ויניב נחמיאס.
כמו כן באותה שנה פרסם את ספרו "האור הגנוב" המספר בגוף ראשון את סיפורו של אבי ניימן, צעיר חילוני שנסע לאומן על מנת לגנוב כסף מתיקים של חסידי ברסלב, ותוך כדי שהייתו שם בימי ראש השנה הוא שומע את סיפורי התקרבותם של אנשים רבים לרבי נחמן מברסלב ולשיטתו. הספר הופץ בכ-40,000 עותקים.
ב-2016 כתב ביים ועיבד את המחזמר "האוצר מתחת לגשר" בהשתתפות אסף אשתר, עודד מנסטר, טוביה רוזנפלד, דן סודרי, ודוד צנגר.
ב-2011 הוציא אלבום מוזיקה בשם "דבר איתו".
הסיץ' הזפורוז'י
הסיץ' הזפורוז'י (באוקראינית: Запорозька Січ, פולנית: Sicz Zaporoska; "המחנה המבוצר שמעבר לאשדות") היה בסיסם של הקוזאקים שהתגוררו לאורך חלקו התחתון של נהר הדנייפר, באזור הערים האוקראיניות דניפרופטרובסק וזפוריז'יה של ימינו. חלק זה של הנהר מתאפיין באשדות, ומכאן ה'אשד' בשם הארגון. הסיץ' התקיימה במשך כ-250 שנים עד לשנת 1775, בה פוזרה על ידי יקטרינה הגדולה.
אזכורים ראשונים
הקוזאקים של זפוריז'יה החלו להתגורר באזור הערבה בגבול בין התיישבות סלאבית קבועה ושטחי הנוודים בדרום. בשנת 1397 הסכים החאן של אורדת הזהב טוכטמיש להעביר שטחים נרחבים לדוכסות הגדולה של ליטא כחלק מהברית ביניהם. השטחים הדרומיים היו ללא שליטה ונחשבו בלתי מתאימים להתיישבות קבועה עקב פלישות חוזרות ונשנות של חאנות קרים. ככל הנראה המקור של מילה "קוזאק" הוא טורקי והוא מסמל שומר/פושע/בן אדם ללא בית/הרפתקן. מילה זו גם תואמת להגדרת בן אדם חופשי המנצל את נשקו לצורך פרנסתו. אזכורים ראשונים לקוזאקים באזור הופיעו משנת 1489, כאשר שימשו מורי דרך למלך פולין בפלישתו לאזור. בהתאם לכרוניקות כתובות, באותה שנה החלו סוחרים טטרים לסבול מפשיטות של קוזאקים על נתיבי המסחר. בשנת 1553 נבנה מבצר ראשון באי מאליה חורטיצה שהיה מרכז שלטוני של הקוזאקים באזור.
ארגון
מבצר סץ' הוא מבצר שבמרכזו כנסייה, מבני מנהלה ומגורים. כל מבצר כזה שימש למגורי הקצינים וכמרכז לניהול ענייני הצבא. על פי מחקרים היסטוריים, היו 8 מבצרים כאלה שהוקמו בחלק התחתון של הדנייפר ותפקדו בין 5 ל-40 שנים, סך הכל כ-250 שנים. בכל זמן נתון היה רק מבצר סץ' אחד פעיל, ומסיבות שונות עברה הפעילות ממבצר אחד לשני - אך אף פעם לא פעלו מבצרים אלה במקביל. בדרך כלל היה מוקם מבצר ליד מקומות מעבר של הנהר ולצורך שליטה על נתיבי המסחר. להלן רשימת המבצרים ותקופת תפקודם: שמאל|ממוזער|200px|מיקום במבצרים לאורך זמן (ריבוע אדום
תנאי הקבלה לקהילה היו כדלקמן:
חברי הקהילה היו על פי הרוב ילידי אוקראינה, אך היו גם פולנים, ליטאים, טטרים, טורקים, ארמנים, וכו'.
הקהילה כללה 38 פלוגות ('קורן' - באוקראינית: Курінь). מועצת החברים הייתה המוסד העליון של הקהילה. האספות התקיימו ב-1 בינואר, 1 באוקטובר ובתקופת חג הפסחא. בנוסף לכך, היה ניתן לכנס את המועצה בהתאם לבקשת רוב חברי הקהילה. החלטות המועצה חייבו את כל חברי הקהילה.
אנשי הדת של הקהילה היו תחת שליטת הפטריארך של קייב. במחצית השנייה של המאה ה-17, כאשר אוקראינה סופחה לרוסיה הצארית, נשמרה לזפורוז'סקיה סץ אוטונומיה מסוימת תחת השלטון האוקראיני.
מקור ההכנסה העיקרי היה סחורות וכסף שנלקחו במהלך פשיטות צבאיות, ומסי מעבר על נתיבי המסחר.
היסטוריה
רוב שטחי הסץ' היו בשליטת הדוכסות הגדולה של ליטא, ולאחר איחודה עם פולין הם הפכו לחלק מן האיחוד הפולני-ליטאי. בשנים 1591-1593 התרחש מרד נגד השלטון הפולני בהנהגת קרישטוף קוסינסקי שהסתיים בקרב ליד עייה פיאטקה. בשנים 1594-1596 היה מרד נוסף. המרידות נמשכו גם במחצית הראשונה של המאה ה-17. בשנת 1648 החלו קוזאקים מסיץ' ניקיטין בהתקוממות בהנהגת בוגדן חמלניצקי. לאחר מספר קרבות ולאור המצב, בשנת 1654 הם פנו לרוסיה הצארית עם בקשה לסיפוחה. כתוצאה מכך, החלה מלחמת רוסיה–פולין (1654–1667) שהסתיימה בהסכם אנדרוסובו. בהתאם להסכם זה, אוקראינה חולקה בין רוסיה הצארית לבין האיחוד הפולני-ליטאי.
שמאל|ממוזער|200px|קוזאק בתקופת מלחמת הצפון הגדולה, עברו הקוזאקים בראשות הטמאן איוואן מזפה לתמיכה במלך שוודיה קארל השנים עשר, עקב הערכת מזפה שהשוודים ינצחו במלחמה. הערכה זו התבררה כשגויה, ובמערכה צבאית בשנת 1709 באוקראינה הובסו כוחות הקוזאקים על ידי פיוטר הגדול, המבצר הראשי נכבש ונשרף וראשי הקוזאקים הוצאו להורג. במשך שנים אסר פיוטר הגדול על הקמת המבצר מחדש. בשנת 1709 הקימו קוזקים את מבצר אליושקין בשטח שהיה בשליטת האימפריה העות'מאנית, אך שנתיים אחר כך הוא נהרס על ידי כוחות של רוסיה הצארית. בשנת 1711 הוקם מבצר חדש באותו שם בשטח של חאנות קרים, והוא נהרס בשנת 1734. בשנה זו הוקם מבצר סץ' חדש - פודפולני. הפעם שמרו הקוזאקים על הגבול עם חאנות קרים בתיאום עם האימפריה הרוסית. בתחילה מנו כ-7,300 איש ועם הזמן מספרם גדל עד ל-13,000.
המטה הצבאי של הוד מלכותו
המטה הצבאי של הוד מלכותו (בשוודית: H.M. Konungens stab) הוא הצוות הצבאי הרשמי של מלך שוודיה. המטה של הוד מלכותו מתפקד כיחידה עצמאית בתוך הכוחות המזוינים של שוודיה, וכולל שנים עשר קצינים אשר מתחלפים מדי חודש בתפקיד שלישו הצבאי של המלך.
הסיץ' הזפורוז'י
היסטוריה
בשנת 1775 פרסמה יקטרינה הגדולה צו שפירק את המחנה. להחלטה זו היו מספר סיבות: לקראת סוף המאה ה-18, בזכות מספר ניצחונות על האימפריה העות'מאנית, השיגה האימפריה הרוסית מוצא לחופי הים השחור תוך סיפוח כל שטחי חאנות קרים. האיחוד הפולני-ליטאי היה על סף פירוק. בנוסף לכך, יקטרינה הגדולה חששה שכוח צבאי משמעותי של הקוזאקים עלול להצטרף למרד של ימליאן פוגצ'וב. לפיכך, ב-5 ביוני 1775, כיתרו כוחות צבא גדולים את המבצר הראשי ונתנו לקוזאקים המתבצרים אולטימטום לפירוק מלא מנשקם. לאחר התלבטויות, עזבו הקוזאקים את המבצר והוא נהרס עד היסוד.
המטה הצבאי של הוד מלכותו
מטרת המטה הצבאי הוא לייעץ למלך ולסייע לו למלא את חובותיו כמפקד העליון של הצבא השוודי. כמו כן המטה אחראי לתמוך בשאר בני משפחת המלוכה בטקסים ובתרגילים צבאיים בשוודיה ומחוצה לה.
המטה הצבאי הוקם ב-1872, ובראשו עומד קצין בדרגת גנרל לויטננט. מאז 2018 ראש המטה הצבאי המלכותי הוא יאן סאלסטרנד.
הסיץ' הזפורוז'י
היסטוריה
רוב הקצינים הקוזאקים קיבלו מעמד אציל וקוזאקים רגילים קיבלו רשות להתגייס לחיל הפרשים הרוסי. כ-12,000 קוזאקים התגייסו לצבא הרוסי אך לרוב לא עמדו במשמעת הנוקשה. מנגד, כ-5,000 קוזאקים עברו לצד הטורקי והתיישבו בדלתה של הדנובה. לאחר קבלת בקשה מהקצינים הקוזאקים, בשנת 1788 הקים אלכסנדר סובורוב כוח צבאי קוזאקי, והחזיר לראשי הכוח סמלים צבאיים מסורתיים שהוחרמו בשנת 1775. כוח צבאי זה קיבל את השם "הכוח הקוזאקי של הים השחור". הם השתתפו במלחמה העות'מאנית-רוסית (1787-1792). לאחר סיום המלחמה, לאות הוקרה על גבורתם, התירה יקטרינה הגדולה לקוזאקים להתיישב באזור קובן. במהלך השנים 1792-1793 התיישבו קוזאקים באזור ונטלו חלק פעיל במלחמות רוסיה בקווקז. בשנת 1860 הוקמה יחידת "הקוזאקים של קובן" שקיימת גם היום.
קוזאקים שעברו לתחומי האימפריה העות'מאנית הקימו מבצר בדלתה של הדנובה. בהתאם לדרישת השלטונות הם השתתפו בדיכוי מרד העמים הסלאביים בבלקן. בשנת 1828, לאחר שקיבלו חנינה מניקולאי הראשון, חזרו לתחומי האימפריה הרוסית. הם התיישבו באזור אזוב והקימו את יחידת "הקוזאקים של אזוב". יחידה זו השתתפה במלחמת קרים. לאחר המלחמה הם עברו לקובן והצטרפו לקוזאקים שכבר היו שם.
באבור
זהיר א-דין מוחמד, המכונה גם באבור (בערבית ופרסית: ظهیرالدین محمد بابر, בהינדי: ज़हिर उद-दिन मुहम्मद; 14 בפברואר 1483 – 26 בדצמבר 1530) היה מצביא, מדינאי, סופר ומשורר ממוצא טורקי-צ'גטאי ובעל שורשים מונגוליים, אמיר פרגנה (1494) ומייסד ושליט האימפריה המוגולית בהודו (1530-1526). מצד אביו היה צאצא של טימור לנג ומצד אמו צאצא שושלתו של ג'ינגיס חאן. באבור גדל בתרבות הפרסית. חיבורו המפורסם ביותר בשפה הטורקית-צ'גטאי היה כרוניקה ואוטוביוגרפיה בשם "באבור נאמה"
קורות חייו
באבור נולד בעיר אנדיז'ן, באוזבקיסטן של היום. בנו הבכור של עומר שייח' מירזא, החימש של טימור לנג ומושל פרגנה. אמו הייתה קוטלוג ניגאר ח'אנום, בתו של מושל טשקנט יונוסחאן, מצאצאי ג'ינג'יס חאן. שפת אמו הייתה צ'אגאטאי, הקרובה לאוזבקית המודרנית. תרגום שמו זהיר א-דין הוא "מגן האמונה" והכינוי שנטל לעצמו "באבור" – משמעותו טיגריס.
כשליט
לאחר מות אביו ב-1494 ירש את כיסאו וממלכה קטנה, והחל במלחמה עם דודיו שניסו לנשלו. בין 1494–1517, באבור פעל לאיחוד הנסיכויות הטימוריות תחת שליטתו כדי להיאבק באוזבקים. שלוש פעמים הצליח באבור להשתלט על סמרקנד, עיר הבירה של טימור. בשנת 1497 כבש את סמרקנד אך בעקבות מרד האצילים שם, איבד את כל נחלותיו, כולל פרגנה. באותה שנה הקים לעצמו בקתה ומסגד פרטי על הר סולימאן המתנשא בליבה של העיר אוש שבעמק פרגנה במערב קירגיזסטן. בשנת 1501 הצליח להחזיר את סמרקנד לשלטונו, אך גורש לאפגניסטן כעבור זמן קצר על ידי מוחמד שאיבּאני ח'אן, מושל אורדת הזהב. באפגניסטן הצליח לגייס צבא חדש בעיקר מקרב תושבי בדח'שאן הטג'יקים, וב-1504 כבש את קאבול שם הקים אמירות חדשה שבירתה קאבול. ב-1505 הוא פלש לצורך לקיחת שלל דרך מעבר ח'ייבר לתת-היבשת ההודית. משם עבר להראט, הבירה התרבותית של העולם המוסלמי המזרחי, שם כרת ברית עם השליט המקומי, חוסיין מירזה בייקרה, (שהיה קרוב משפחה שלו), נגד האויב האפגני המשותף. הברית החזיקה מעמד רק כשנה, עד פטירתו של חוסיין מירזה.
את מערכות הקשרים שלו עם האימפריה הספווית התחיל כאשר, עדיין בחיי אביו, פגש את הפדישאה עלי מירזה ספווי בסמרקאנד. מערכת היחסים הטובה שלו עם הספווים נמשכה גם אחרי מותו של עלי מירזה ובאה לביטוי כאשר האמיר נג'ם א-סני הנהיג צבא ספווי אל תוך מרכז אסיה והיה זקוק לעזרה.
ב-1510 באבור שיתף פעולה עם אחיו הצעיר ויורשו של עלי מירזה, שאה אסמעיל הראשון בקרב לשחרור העיר מרב מידי האוזבקים שכבשו אותה ב-1505. ב-1512 ניסה ללא הצלחה להחזיר לשלטונו את סמרקנד ובוכרה. באבור יעץ לספווים לסגת אולם הם לא שמעו לעצתו, למרות זאת עזר להם בקרב גוצדובאן בו הובסו הספווים בידי המצביא אובידוללה ח'אן. ב-1514 חזר לקאבול והשקיע את מירב המאמצים בחיזוק צבאו.
יחסיו של באבור עם האימפריה העות'מאנית היו מנוכרים, כי הסולטאן העות'מאני סלים הראשון סיפק תותחים ליריבו, אובידוללה ח'אן. זו הייתה אחת הסיבות שבאבור גייס לוחמים קיזילבאשים ותמך בספווים בקרב גוצדובאן. לאחר הקרב, במטרה לתקוע טריז בין באבור לספווים, פעל סלים על מנת לפייס את באבור ושלח את קצין הארטילריה, האוסטד עלי קולי, לשרת תחת באבור כמפקד הארטילריה שלו ואת הגנרל מוסטפא רומי לפקד על הרובאים של באבור שצוידו ברובי בריח פתיל. כלי נשק אלו עזרו לבאבור בכיבוש הודו.
כיבוש הודו
ניצחונותיו של באבור הביאו אותו לידי הקמת האימפריה של המוגולים הגדולים, שהשתרעה על רוב שטחן של הודו ופקיסטן המודרניות. הוא קיים קשרי ידידות עם הסופר האוזבקי עלי-שיר נאוַאִי. בסוף ימיו כתב את באבורנאמה בו העלה על הכתב את תיאור מסעותיו בשפת צ'אגאטאי.
בפועל, באבור ידע שלא יוכל לשלוט ישירות בכל הטריטוריה שכבש ולכן שילב את האליטה המקומית (הינדית ומוסלמית) בתוך מנגנון השלטון שלו.
משפחתו
באבור היה נשוי לכ-10 נשים, מהן היו לו כ-20 צאצאים. החשובים בהם היו בנו הבכור ויורשו הומאיון שנולד ב-1508 מאשתו השלישית מחם בגום המכונה גם הזרה וואלידה, קמרן מירזה שנולד ב-1509 מאשתו גלרוק בגום (Gulrukh Begum), עסכרי מירזה שנולד ב-1516 והיה אח מלא של קמרן מירזה, הינדל מירזה שנולד ב-1519 לדלדר אגה בגום (Dildar Begum) והנסיכה גולבדן בגום שנולדה ב-1523, הייתה אחות מלאה של הינדל מירזה וכתבה את תולדות הומיון בספר "הומיון נמה".
באבור נפטר בשנת 1530 והוחלף על ידי הומאיון. על פי בקשתו באבור נקבר בקאבול במקום שהפך לגני באבור.
יצחק שום
קריירה כשחקן
נולד בקישינב שבברית המועצות, כיום מולדובה. שום, ששיחק לאורך כל הקריירה שלו בהפועל כפר סבא ואף שימש כקפטן שלה, גדל בשיכון עלייה בכפר סבא ושיחק בקבוצת הנוער של הפועל כפר סבא בעת שהגיעה לגמר אליפות ליגת הנוער, שם הפסידה למכבי תל אביב. הוא עלה לקבוצת הבוגרים של הפועל כפר סבא בגיל שש עשרה וחצי, במשחק מול הפועל קריית חיים, ותופקד כקיצוני שמאלי. בעונת 1974/1975 זכה עם הפועל כפר סבא בגביע המדינה לראשונה בתולדות המועדון, לאחר ניצחון 3–1 על בית"ר ירושלים במשחק הגמר, בו כבש שום את השער השלישי. בעונת 1979/1980 זכה עם קבוצתו בגביע שני, לאחר ניצחון 4–1 על מכבי רמת עמידר במשחק הגמר. עונת 1981/1982 הייתה עונת השיא של שום שכבש שער אחד ובישל 9 נוספים, וזכה עם הקבוצה באליפות היחידה בתולדותיה.
קריירה כמאמן וכבעלים
בעונת 1983/1984 אימן את הפועל כפר סבא ובתום העונה עלתה הקבוצה לליגה הבכירה. הוא המשיך לאמן את הקבוצה גם בעונה שלאחריה, ובעונת 1985/1986 אימן את מכבי שעריים כששיחקה בליגה הבכירה, אך פוטר באמצע העונה. בעונת 1990/1991 אימן שום את בית"ר תל אביב והוביל אותה למקום השלישי בליגה הבכירה.
שום עבד לצדו של שלמה שרף כעוזר מאמן נבחרת ישראל החל משנת 1992 ועד שנת 1999 ועוד שנתיים נוספות כעוזרו של ריצ'רד נילסן, ובמקביל שימש גם כמאמן הנבחרת הצעירה. בזמן כהונתו כעוזר מאמן העפילה הנבחרת למשחקי הפלייאוף של מוקדמות יורו 2000, הישג השיא שלה מאז הצטרפה לאופ"א, אך הודחה על ידי.
בעונת 2001/2002 עבר שום לאמן את הפועל כפר סבא, קבוצת נעוריו, והעלה אותה לליגת העל. בתום אותה עונה, מונה למאמן את מכבי חיפה במקומו של אברהם גרנט שמונה למאמן נבחרת ישראל. בעונת 2002/2003 הוביל שום את מכבי חיפה לשלב הבתים של ליגת האלופות, לראשונה בתולדות הכדורגל הישראלי. במסגרת הטורניר הוביל שום את חיפה בין היתר לניצחון 3–0 על מנצ'סטר יונייטד, וכן ניצחון 3–0 על אולימפיאקוס.
הישגיו של שום בליגת האלופות צדו את עיניהם של מועדונים באירופה, ולקראת עונת, חתם בקבוצת פנאתינאיקוס היוונית, עמה זכה בדאבל לאחר שבע שנים שהקבוצה לא זכתה בתארים. שום היה למאמן הכדורגל הישראלי הראשון שזוכה בתואר בליגה אירופית. בעונת המשיך לאמן את פנאתינייקוס תוך כדי שהוא מעפיל בפעם השלישית ברציפות לשלב הבתים של ליגת האלופות, אך פוטר באמצע העונה לאחר סכסוך עם מנכ"ל הקבוצה.
לאחר שעזב את יוון עבר שום לאמן את קבוצת ליטקס לובץ' מליגת העל הבולגרית. במאי 2005 התפטר שום מתפקידו, וביוני חתם בקבוצה הרוסית אלניה ולדיקווקז, אך עזב בספטמבר 2005 עקב מחלוקת בינו לבין ההנהלה.
בעונת 2006/2007 מונה שום למאמן הפועל תל אביב, בעקבות מעברו של מאמנה הקודם של הקבוצה, דרור קשטן, לנבחרת ישראל, והוביל אותה לשלב הבתים של גביע אופ"א לראשונה בתולדותיה. למרות זאת שום פוטר באמצע העונה לאחר שנתגלעו מחלוקות בינו ובין מנהלי הקבוצה.
בעונת החל שום לאמן את בית"ר ירושלים. הקבוצה לא הצליחה להעפיל לשלב הבתים של ליגת האלופות לאחר שהודחה על ידי פ.צ. קופנהגן הדנית. ב-13 במאי 2008 זכה עם הקבוצה בגביע המדינה לאחר ניצחון בגמר על הפועל תל אביב בבעיטות הכרעה. ארבעה ימים לאחר מכן זכה עימה באליפות ליגת העל ובכך השלים דאבל שני בקריירת האימון שלו. בתחילת העונה הבאה כשלה הקבוצה פעם נוספת בהדרכתו להעפיל שלב במוקדמות ליגת האלופות. הקבוצה נחלה הפסד 0–5 לוויסלה קרקוב לאחר ניצחון במפגש הראשון באצטדיון טדי. ב-3 בספטמבר 2008, מספר ימים לאחר המחזור הראשון בליגה שבו סיימה בית"ר בתיקו 0–0 מול בני סכנין, פוטר שום מתפקידו.
בעונת 2009/2010 מונה שוב למאמן בית"ר ירושלים וזכה עמה בגביע הטוטו השני של המועדון, שהיה גם השני שלו כמאמן. עם זאת, לא הצליח להביא את הקבוצה להישגים בליגת העל, ולאחר הפסד ליגה להפועל חיפה הודיעה הנהלת הקבוצה על הפסקת עבודתו.
באוקטובר 2010 מונה שום למאמן אלקי לרנקה הקפריסאית, ובתום עונה אחת סיים את תפקידו במועדון.
ב-12 בדצמבר 2016 מונה שום למנהל מקצועי בבני יהודה תל אביב. ב-30 באפריל 2017, לאחר עזיבתו של המאמן ניסן יחזקאל, התפטר גם שום מתפקידו.
ביולי 2017 הפך לבעלים של מועדון נעוריו הפועל כפר סבא, לאחר שרכש את הקבוצה מידיו של סתיו שחם. ב-2018, לאחר שפיטר את חיים שאבו, נטל את האימון לידיו לתקופה קצרה באופן זמני עד למינוי מאמנו הקבוע ארז בנודיס.
חיים אישיים
שום נולד במולדובה, בשעה שהייתה חלק מברית המועצות, ובגיל עשר עלה לישראל עם משפחתו. בנו, עידן שום, היה כדורגלן גם כן. בתו עדי הייתה נשואה לכדורגלן אמיר שלח ובנם טום אף הוא כדורגלן.
נסיכות אורנז'
נסיכות אורנז' (בצרפתית: la Principauté d'Orange) הייתה, מ-1163 עד 1713, מדינה פיאודלית בפרובאנס, בדרום צרפת של ימינו, על הגדה המזרחית של נהר הרון, מצפון לעיר אביניון, ומוקפת במדינת האפיפיור העצמאית קונטה ונסן.
היסטוריה
מקורם של הרוזנים הקרולינגים של אורנז' היה במאה ה-8, והנחלה עברה למשפחת הרוזנים של באו. רוזני באו של אורנז' הפכו לעצמאיים לחלוטין עם התפרקות ממלכת בורגונדי לאחר 1033. בשנת 1163 הועלתה אורנז' לנסיכות, כפייף של האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1365, אוניברסיטת אורנז' נוסדה על ידי קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כאשר שהה בארל לרגל הכתרתו למלך ארל.
בשנת 1431 ויתר רוזן פרובנס על חובות מיסוי לשליטי אורנז' (מארי מ-Bau-Orange וז'אן דה שאלון מבורגונדי) בתמורה לנכסים נזילים שישמשו לכופר. העיירה והנסיכות אורנזג' היו חלק מהממשל והמחוז של דופינה.
בשנת 1544, וילם השקט, רוזן נסאו, עם נכסים גדולים בהולנד, ירש את הנסיכות. וילם, בן 11 באותה תקופה, היה בן דודו של רנה משאלון שמת ללא יורש כאשר נורה בסן דיזייה בשנת 1544 במהלך המלחמות הצרפתיות-הבסבורגיות. רנה העניק את כל הונו לקרוב המשפחה הצעיר הזה. בין אותם תארים ונחלות הייתה נסיכות אורנז'. אמו של רנה, קלאודיה, החזיקה בתואר לפני שהועבר לווילם הצעיר מאחר שהייתה אחותו של פיליבר דה שאלון, הנסיך האחרון משל אורנז' מבית שאלון.
כאשר ויליאם ירש את הנסיכות, היא שולבה בנחלות של מה שהפך לבית אורנז'. זה הכניס אותו לצד הפרוטסטנטי במלחמות הדת, שבמהלכן נפגעה העיר קשות. בשנת 1568 החלה מלחמת שמונים השנים כאשר וילם כסטאדהאודר של הולנד מוביל את ההצעה לעצמאות הולנד מספרד. וילם השקט נרצח בדלפט ב-1584. היה זה בנו, מאוריץ מנסאו (נסיך אורנז' לאחר שאחיו הבכור מת ב-1618), בסיועו של יוהאן ואן אולדנברנבולט, אשר חיזק את עצמאותה של הרפובליקה ההולנדית.
כמובלעת עצמאית בתוך צרפת, אורנז' הפכה ליעד אטרקטיבי לפרוטסטנטים ולמעוז הוגנוטי. וילם השלישי, נסיך אורנז', ששלט באנגליה כוויליאם השלישי, מלך אנגליה, היה הנסיך האחרון מאורנגז' ששלט בנסיכות. הנסיכות נכבשה על ידי כוחותיו של לואי ה-14 בפיקודו של פרנסואה אדהמר דה מונטיל רוזן דה גריניאן, בשנת 1672 במהלך מלחמת הולנד–צרפת, ושוב באוגוסט 1682, אך ויליאם לא הודה בתביעתו לשלוט. בשנת 1702, ויליאם השלישי מת ללא ילדים והזכות לנסיכות הפכה לעניין של מחלוקת בין פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה ויוהאן וילם פריסו, נסיך אורנז', שניהם טענו לתואר 'נסיך אורנז''. באותה שנה, גם לואי הארבעה עשר העניק לפרנסואה לואי, נסיך קונטי, קרוב משפחה של שושלת שאלון, את נסיכות אורנז', כך שהיו שלושה טעונים לתואר.
לבסוף בשנת 1713 בהסכם אוטרכט, פרידריך הראשון מפרוסיה ויתר על הנסיכות לצרפת (מבלי לוותר על התואר הנסיכותי) שהסכימה כי הנסיכות תהיה בזיקה אל האימפריה הרומית הקדושה, אם כי יוהאן וילם פריסו מנסאו-דיאץ, הטוען האחר לנסיכות, לא הסכים לפשרה. רק עם הסכם החלוקה ב-1732 ויתר יורשו של יוהאן וילם פריסו, וילם הרביעי, נסיך אורנז', מכל תביעותיו לשטח, אך שוב (כמו פרידריך הראשון) הוא לא ויתר על תביעתו לתואר. באותה אמנה נערך הסכם בין שני התובעים, הקובע כי שני הבתים יהיו רשאים להשתמש בתואר.
בשנת 1713, לאחר שאורנז' נמסרה רשמית לצרפת, היא הפכה לחלק ממחוז דופינה.
לאחר המהפכה הצרפתית של 1789, אורנז' נקלטה במחוז הצרפתי של דרומה בשנת 1790, לאחר מכן ב-Bouches-du-Rhône, ולבסוף ב-Vaucluse.
כיום, נסיכת הכתר ההולנדית אמליה נושאת את התואר "נסיכת אוראניה" בצורה הרשמית של Prinses van Oranje.
בארבו לאוטארו
בארבו לאוטארו (ברומנית: Barbu Lăutaru; 1780 – 18 באוגוסט 1858) הוא כינוי בו נודע הלאוטאר הצועני המולדובני, ואסילה בארבו, מי שהיה סטרוסטה של הלאוטארים ביאשי, בירת נסיכות מולדובה במשך כארבעים שנה. לפי מקורות התקופה בארבו ניגן בקובזה, בכינור ובחליל וגם נתן קולו בשיר.
ביוגרפיה
בארבו נולד להסטרוסטה סטאן בארבו, במשפחת צוענים לאוטארים משועבדים לבויאר דראגוליץ'.
ב-1847 ערך המלחין פרנץ ליסט מסע בנסיכות מולדובה והתעניין במוזיקה המקומית. ערב אחד, בהיותו בביתו של הבויאר אלקו באלש, יחד עם בויארים נוספים, כולל וסילה אלכסנדרי, הזמין באלש את הטאראף של בארבו לאוטארו, כדי שליסט יוכל להתרשם מהמוזיקה שלהם. לאחר שלאוטארו ולהקתו ניגנו מיני מוזיקה צוענית, הודה לו ליסט והחליט להשמיע לו גם את המוזיקה שלו וניגן במקום מרש הונגרי ואימפרוביזציה שלו. לאוטארו הודה לו בתורו וביקש רשות ממנו לנגן בעצמו את מה שניגן ליסט. ליסט הסכים ולאוטארו ניגן את המוזיקה שלו תוך חזרה מדויקת, להפתעתו של ליסט. אירוע זה זכה לפרסום בכתב העת הצרפתי La Vie Parisienne, במספר 48 מיום 28 בנובמבר 1874.
לבארבו היו שלושה בנים, גאורגה, יואן ווסילה, שלושתם נשאו את הכינוי "סקריפקאריול" (נגן ה"סקריפקה", כלי מיתר, כינור), שלושתם הלכו בעקבות אביהם וצברו די ממון, כדי לקנות את שחרורם מעבדות הצוענים ב-6 ביולי 1845.
הנצחה
להנצחתו של בארבו לאוטארו נוסד ברומניה, ב-1949, האנסמבל הנושא את שמו והמתמקד במוזיקה עממית רומנית. ביאשי הוקם מרכז פולקלור על שם בארבו לאוטארו ובערים שונות ברחבי רומניה ורפובליקה מולדובה נקראו רחובות על שמו.
שדרות קסטיאנה
שדרת קסטיאנה (בספרדית: Paseo de la Castellana) היא שדרה מרכזית במדריד, בירת ספרד.
השדרה ממשיכה בצפון את שדרת פראדו ושדרת רקולטוס, ומרכיבה יחד איתן את הציר החוצה את מדריד מצפון לדרום. שדרת קסטיאנה היא הרחוב הארוך והרחב במדריד, תחילתה בפלאסה דה קולון וסיומה ביציאה הצפונית ממדריד.
לאורך השדרה ממוקמים מבני עסקים ובנקאות רבים, בהם מגדלי שער אירופה בפלאסה דה קסטייה ואזורי העסקים הגדולים AZCA ו-CTBA. בשדרה ממוקמים גם מתחם הממשלה נואבוס מיניסטריוס ושגרירויות רבות, לצד אצטדיון סנטיאגו ברנבאו המשמש את ריאל מדריד.
הקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות
הקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות (ספרדית: Comunidad de Estados Latinoamericanos y Caribeños, פורטוגזית: Comunidade de Estados Latino-Americanos e Caribenhos) או בקיצור CELAC, הוא השם של הבלוק הלטיני אמריקאי והמדינות הקריביות אשר הוקם ב-23 בפברואר 2010 בוועידת "קבוצת ריו" אשר נערכה במקסיקו. בבלוק חברות כל מדינות יבשת אמריקה והאיים הקריביים מלבד ארצות הברית וקנדה. מדינות אירופאית אשר מחזיקות בשטחים באזור אינן חברות גם כן.
הבלוק הוא תוצאה של עשור המאופיין בהעמקת הקשרים בין המדינות החברות. הבלוק נועד להעמיק את הקשרים הכלכליים, המסחריים והפוליטיים בין המדינות וכמו כן, למזער את ההשפעה של ארצות הברית על הפוליטיקה והכלכלה של המדינות החברות. הארגון רואה בעצמו כאלטרנטיבה לארגון מדינות אמריקה (OAS) אשר הוקם בוושינגטון ב-1948 כהתנגדות להשפעה פוטנציאלית של ברית המועצות באזור ואשר כולל את כל המדינות החברות בקהילה זו בנוסף לארצות הברית וקנדה.
בינואר 2020 פרשה ברזיל מהארגון ובכך צמצמה את מספר החברות ל-32.
ביוני 2023, CELAC הכירה באופי הלטינו-אמריקאי והקריבי של האי פורטו ריקו ו"קוראת לאסיפה הכללית של האו"ם לבחון את שאלת פורטו ריקו בשלמותה ועל כל היבטיה. , ולהכריע בעניין זה בהקדם ככל האפשר"..
מדינות חברות
18 מדינות דוברות ספרדית: 12 מדינות דוברות אנגלית:
מדינה אחת דוברת צרפתית:
מדינה אחת דוברת הולנדית:
יחסי סומליה–פקיסטן
יחסי סומליה–פקיסטן הם היחסים הדו-צדדיים בין פקיסטן וסומליה. שתי המדינות שמרו על קשרים חזקים באופן היסטורי. סומליה מחזיקה בפקיסטן שגרירות באסלאמאבאד.
היסטוריה
היחסים בין השטחים המודרניים של פקיסטן וסומליה נמשכים עוד מימי קדם. המסמך מהמאה ה-1 לספירה השיוט בים האריתריאי, בין היתר, מדווח על חילופי מסחר מוקדמים בין סוחרים המאכלסים את הערים הסומליות השונות וסוחרים מדרום אסיה, מעבר לים הערבי. בסומליה נחשפו חפצי אמנות רבים מתקופה זו. במהלך המאות ה-7 וה-8, חלקים מפקיסטן וסומליה היו תחת השפעת הח'ליפות המוסלמית האומיית והעבאסית. התפשטות האימפריה הבריטית במאה ה-19 הובילה לכך שחלקים מפקיסטן המודרנית נכנסו תחת הראג' הבריטי, בעוד שאזור סומלילנד הפך למדינת חסות תחת סומלילנד הבריטית.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות לאחר העצמאות כוננו רשמית ב-18 בדצמבר 1960, זמן קצר לאחר הקמת הרפובליקה הסומלית. ב-1969, פקיסטן וסומליה היו בין החברות המייסדות של הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי (OIC). יחסי סומליה עם פקיסטן נותרו חזקים בשנים שלאחר מכן ובמהלך תקופת מלחמת האזרחים שלאחר מכן, כאשר הצבא הפקיסטני תרם למבצע שמירת השלום של האו"ם בדרום סומליה. ב-2010 הגישה פקיסטן הצעה למושבים במועצת הביטחון של האו"ם למדינות ה-OIC והליגה הערבית, שבהן גם סומליה חברה.
הממשלה הפדרלית של סומליה הוקמה מאוחר יותר ב-20 באוגוסט 2012, וייצגה את הממשל המרכזי הקבוע הראשון במדינה מאז תחילת הסכסוך. ההתפתחות התקבלה בברכה על ידי השלטונות הפקיסטניים, אשר אישרו מחדש את המשך תמיכתה של פקיסטן בממשלת סומליה, בשלמותה הטריטוריאלית ובריבונותה, כפי שמתואר בהצהרת אסלאמאבאד שאומצה על ידי ועידת שרי החוץ האסלאמית (ICFM).
שיתוף פעולה ביטחוני
במהלך מלחמת האזרחים הסומלית בשנות ה-90, עד 5,700 חיילים פקיסטניים נפרסו לשמירת השלום של האו"ם. ב-5 ביוני 1993 הותקף כוח משימה פקיסטני בזמן שכחלק מהמנדט המורחב של האו"ם הוא חקר מצבור נשק השייך לפוליטיקאי סומלי המתחרה על הנשיאות, מוחמד פארה איידיד; התקיפה, שבוצעה על ידי מיליציה פרו-איידד, גרמה ל-24 קורבנות והובילה להחלטה 837, המאשרת את מחויבות האו"ם לשמירת שלום ולפעולה נגד המורדים המעורבים. פקיסטן גם הפכה לחברה בקבוצת הקשר של האומות המאוחדות בנושא פיראטיות מול חופי סומליה.