cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
באטמן
במשחקי מחשב
משחקי מחשב רבים עוסקים בבאטמן, חלקם בעקבות סרטי הקולנוע עליו. בין הראשונים היה Batman: The Caped Crusader משנת 1988. משחקי באטמן הידועים ביותר היא סדרת המשחקים באטמן: ארקהם של חברת משחקי הווידאו Rocksteady, שזכתה לשבחים רבים. בין השנים 2009 ו-2011 יצאו שני משחקי המחשב והקונסולות "באטמן ארקהם אסיילום" ו"באטמן: ארקהם סיטי", אשר בניגוד למשחקים קודמים שמהווים אדפטציות לדמות הקומיקס כפי שהיא מופיעה במדיום הטלוויזיוני, הם הראשונים שמספרים את מיתוס איש העטלף בדרך מודרנית וחדשה. המשחק הראשון אף זכה בפרס באפט"א למשחק הטוב ביותר לשנת 2009. ב-25 באוקטובר 2013 יצא המשחק השלישי בסדרה, "באטמן ארקהם אוריג'ינס", שמהווה הקדמה לשני קודמיו. ב-23 ביוני 2015 יצא המשחק הרביעי והאחרון בסדרת המשחקים של חברת Rocksteady, "באטמן ארקהם נייט". ב-2 באוגוסט 2016 יצא המשחק "Batman: The Telltale Series" של חברת Telltale.
בקולנוע
בשנת 1989, באטמן שב לקולנוע בסרטו של טים ברטון, "באטמן". מייקל קיטון הופיע בתפקיד באטמן וג'ק ניקולסון בתפקיד הג'וקר. הסרט זכה להצלחה קופתית והגיע למקום החמישי ברשימת שוברי הקופות של השנה וההצלחה הובילה ליציאת סרט המשך: "באטמן חוזר" ב-1992.
בשנת 1995 יצא הסרט "באטמן לנצח" ובשנת 1997 יצא הסרט "באטמן ורובין", שניהם סרטי המשך לסרטים "באטמן" ו"באטמן חוזר", אולם בבימויו של ג'ואל שומאכר ובכיכוב ואל קילמר וג'ורג' קלוני. "באטמן ורובין" נכשל קופתית וביקורתית, מה שגרם לאולפני האחים וורנר לבטל את התוכניות לסרט חמישי בסדרה.
בשנת 2005 יצא אתחול מחודש לסרטי הקולנוע של באטמן - "באטמן מתחיל", בבימויו של כריסטופר נולאן, ובו מובא סיפור המקור של הדמות. כריסטיאן בייל הופיע בתפקיד הראשי, תפקיד אותו חזר לגלם בסרט ההמשך "האביר האפל" משנת 2008, שנחשב לאחד מסרטי הקומיקס הטובים ביותר, ובו באטמן מתמודד מול הג'וקר בגילומו של הית' לדג'ר. ב-20 ביולי 2012 יצא הסרט השלישי והמסכם בבימויו של נולאן - "עלייתו של האביר האפל". הסרטים של נולאן - שמכונים גם "טרילוגיית האביר האפל" - זכו לביקורות חיוביות על הסגנון הריאליסטי והאפל של הסרטים והפכו לשוברי קופות.
ביולי 2008 יצא סרט אנימציה יפני "באטמן: אביר גות'אם", המורכב משישה סרטים קצרים בסגנונות אנימציה שונים. בספטמבר 2011 יצא סרט האנימציה "באטמן: שנה ראשונה", שמבוסס על קומיקס באותו שם.
יהדות קוצ'ין
מוזיאון יהודי קוצ'ין
במושב נבטים נמצא "מרכז מורשת יהדות קוצ'ין".
נוער לנוער
היסטוריה
בשנת 2005 התאחד הארגון עם "המועצה הציונית לנוער". הארגון המאוחד פעל תחת השם "צמרת".
באטמן
בקולנוע
משנת 2016 עד שנת 2021 השחקן בן אפלק גילם את דמותו של באטמן ביקום הקולנועי של DC. השחקן הביע חוסר רצון לחזור לגלם את הדמות, כמו כן, העולם הקולנועי אליו הייתה שייכת התגלמות זו של באטמן עובר אתחול בהובלת הבמאי ג'יימס גאן ובאטמן צפוי לחזור עם ליהוק חדש.
סרט סולו בבימויו של הבמאי מאט ריבס יצא לאקרנים במרץ 2022 בכיכובו של רוברט פטינסון. סרט המשך עתיד לצאת ב-2025.
באטמן הופיע גם בסרט הפלאש מ-2023 ב-3 גרסאות: בגרסה הראשונה הוא גולם על ידי בן אפלק והיה שייך ביקום הקולנועי של DC, בגרסה השנייה הוא גולם על ידי מייקל קיטון והיה באטמן זקן מיקום מקביל שסייע לפלאש והיווה מחווה לבאטמן של הסרט מ-1989, ובגרסה השלישית - הופעת קמע של ג'ורג' קלוני. באטמן של קיטון צויד בחליפת עטלף משוריינת, גלימה חסינת-כדורים שהופכת לדאון, רובה חבלים, באטראנג, מטעני נפץ ומטוס קרב בצורת עטלף.
בטלוויזיה
דמותו של באטמן הופיעה במדיות אחרות נוסף לקומיקס - רצועות קומיקס, ספרים, תסכיתי רדיו, סדרות טלוויזיה ואנימציה וסרטי קולנוע. רצועת קומיקס ראשונה הופיעה בעיתון יומי באוקטובר 1943, כאשר באותה שנה שודרה גם סדרת סרטי טלוויזיה קצרים בת 15 חלקים. בעוד לא הייתה לבאטמן תסכית רדיו משלו, הוא הופיע בתפקיד אורח בהרפתקאותיו של סופרמן החל משנת 1945. סדרת סרטי טלוויזיה שנייה בשם באטמן ורובין שודרה בשנת 1949.
סדרת הטלוויזיה באטמן בכיכובו של אדם וסט שודרה בתחילת 1966 ברשת ABC, והפכה עד מהרה לתופעה תרבותית עקב חוש ההומור הקאמפי שבה. לדברי וסט, המונח "קאמפיות" לא מתאר אותה במדויק, והסדרה הייתה פארסה או פרודיה מכוונת לקומיקס. הסדרה שודרה למשך 120 פרקים עד לסיומה ב-1968. בין שתי עונות הסדרה צולם סרט באורך מלא. הפופולריות של סדרת הטלוויזיה הביאה לסדרת האנימציה הראשונה שנעשתה על הדמות, The Batman\Superman Hour. החלקים בהם הופיע באטמן נערכו יחדיו לאחר מכן כדי להכלל בסדרת האנימציה Batman with Robin the Boy Wonder בת 33 הפרקים, ששודרה בשנים 1968–1977 ברשת CBS. בשנים 1973–1983 באטמן הופיע כחלק מחבורת Super Friends, סדרת אנימציה מבית האנה ברברה. בשנת 1977 כיכב באטמן בסדרת אנימציה משלו בת 16 פרקים, The New Adventures of Batman בהפקת פילמיישן. בשנת 2004 עלתה לשידור סדרת אנימציה חדשה בשם "הבאטמן", ששודרה למשך חמש עונות. בשנים 2008-2011 שודרה סדרת הקרוסאוברים "באטמן: האמיצים והנועזים", שבה באטמן, בדומה לקומיקס, נעזר בגיבורי-על נוספים. בשנת 2009 עלתה סדרה בשם "Beware the Batman". בשנת 2014–2019 שודרה סדרת הלייב אקשן "גות'האם" בכיכוב בן מקנזי המגלם את השוטר הצעיר ג'יימס גורדון בשנות נעוריו של ברוס ויין, אותו מגלם השחקן דוד מזוז.
נוער לנוער
ההנהגה
עם הקמת המסגרת הארצית ב-1967 ההנהגה מקבלת מסגרת של שני "בתים":
העיקרון המנחה ברמת הסניפים וברמה הארצית היה שלחניכים יש מרחב פעולה לעצב את מדיניות הארגון, להציע דרכי פעולה, לנווט את חיי היום יום בארגון ולהביא את כל אלה לאישור ההנהגה העליונה. בעוד לארגון היה תקנון שאושר ונבחן כל שנה בכנסים הארציים, היחסים בין ההנהגה העליונה וההנהגה הצעירה היו מבוססים על הבנות לפיהן ההנהגה העליונה מתווה את הדרך ותהא נוטה לאשר את ההחלטות שהתקבלו בהנהגה הצעירה, אלא אם עלו ספקות בתחומים של ביטחון, בטיחות או תקציב שחייבו להחזיר את הנושא לדיון מחדש בידי ההנהגה הצעירה. המרכז הארצי היה המבוגר האחראי המלווה את עבודת הנהגה הצעירה ובמקביל גם שותף לדיוני ההנהגה העליונה.
גל שן מסור
כאשר A האמפליטודה. ניתן לראות שהמשרעת של ההרמוניה השנייה היא חצי מהמשרעת של תדר היסוד, המשרעת של ההרמוניה השלישית היא שליש מהמשרעת של תדר היסוד, וכך הלאה.
צבי ליברמן
כתיבתו
ליברמן המשיך לכתוב ולהוציא ספרים לאור עד גיל מאוחר. גם לאחר מותו התפרסמו ספרים מעזבונו.
תרומתו לקולנוע הישראלי
שניים מספריו של ליברמן עובדו לסרטים, שהיו אבני דרך חשובות בהתפתחות הקולנוע הישראלי.
"עודד הנודד", שנוצר בשנת 1933, היה סרט ראינוע, הנחשב לסרט העלילה האמנותי הראשון שהופק במימון פרטי ובכוחות מקומיים לקהל בארץ ישראל המנדטורית. הסרט הופק בשנת 1933 בתקציב דל, ועסק בהרפתקאותיו של תלמיד בית ספר היוצא לטיול ומאבד את בני כיתתו. הסרט נחשב לסרט העברי הראשון. עם זאת, עלילת הסרט שונה בפרטים מהותיים רבים מעלילת הספר.
בשנת 1938 הפיק הקולנוען נתן אקסלרוד סרט חלוצי נוסף על פי אחד מספריו של ליברמן, "מעל החורבות". הספר מספר על ילדים בכפר בימי בית שני, שכל המבוגרים בו נהרגו על ידי הרומאים, והם מקימים מחדש את כפרם.
"מעל החורבות" היה סרט ציוני אשר תיאר מדריך נוער המספר לקבוצת ילדים בקיבוץ את סיפורם של ילדים בימי הבית השני, אשר לאחר חורבן כפרם בידי הרומאים, מקימים אותו מחדש. את הסרט ביים הבמאי ארי וולף. הסרט צולם בתנאים קשים, שכן התקופה הייתה תקופת המרד הערבי הגדול, והדבר גרם לקשיים חמורים בהפקה. הפקת הסרט עלתה אלף לא"י, והסרט לא החזיר את ההשקעה בו, והיווה כישלון חרוץ. עם זאת, הסרט נחשב לאבן דרך בהיסטוריה של הקולנוע הארץ ישראלי.
נוער לנוער
ההנהגה
עם הקמתה של המסגרת הארצית, נפתחו סניפים נוספים כולל בכפרים הדרוזים בארץ. כדי לגשר על הפערים וליצור שפה משותפת יזם המרכז הארצי את מבצע "קרוב לבבות" באמצעותו נוצרו מעגלי שיח בין סניפים בעיקר באזור הכרמל - חיפה, עוספיא ודליית אל כרמל.
BBYO
הארגון הוקם במאי 1924 באומהה נברסקה, ארה'ב בשם t, AZA עשרים שנים מאוחר יותר הוקם ארגון הנשים Aleph Zadik Aleph-AZA שהביא לשינוי משמעותי בפעילות, בתכנים ובפריסה של ארגון הנוער היהודי. בשנת 2024 תושלם שנת המאה של הארגון.
בהיות מסדר בני ברית ארגון יהודי בינלאומי בלא זיקה פוליטית שמטרותיו המוצהרות תואמות במידה רבה את אלה של נוער לנוער וארגון הנוער B.B.Y.O שלו המנוהל אף הוא בדרך דמוקרטית בהדרכתם של מבוגרים, נמצא שהשילוב בין שני הארגונים הוא מסגרת אידיאלית לקרב את בני הנוער בארצות הברית לישראל ולחזק את הקשר בין הנוער הישראלי לבני הנוער בתפוצות. בהשתתפות נציגי בני ברית בהנהגה העליונה. שיתוף הפעולה התבטא בעזרה כספית ניכרת מארצות הברית למימון המרכז הארצי ובחילופי משלחות והשתתפות חברי נוער לנוער במחנות קיץ של B.B.Y.O בארצות הברית ואף אירוח הדדי בבתי המשפחות בארץ בארצות הברית ואף באירופה.
ארגון בני ברית בארץ פתח בקמפיין גיוס בוגרי נוער לנוער לשרותיו לפרויקטים מגוונים להתנדבות.
נשיאי הארגון
בראש הארגון עומד נשיא ארגון נוער לנוער, שנבחר על ידי הארגון באופן דמוקרטי בכנס העולמי (IC) שהיה חבר מהשורה בהנהגה של הארגון העולמי.
פעילויות
התנדבות ותרומה במעשים יומיומיים תוך כדי השתלבות בהתמודדות עם המבחנים ובעיות שהמדינה הצעירה נדרשה להעמיד להם פתרונות כמו קליטת עליה, הנחלת הלשון, הדרכה בבתי תלמיד ובמגרשי משחקים, השתלבות כמדריכי עזר במועדונים של אקי"ם ואיל"ן, מד"א ועבודה עם נוער עבריין.
צבי ליברמן
תרומתו לקולנוע הישראלי
בשנת 2018, במלאת 80 שנה להפקת הסרט, ולציון 7 שנים למותה של לאה אקסלרוד עורכת הסרט, הוא יוקרן בגרסה מחודשת.
מצליח
מַצְלִיחַ הוא מושב עובדים בשפלה הממוקם כשני קילומטר דרומית לרמלה. המושב משתייך לתנועת המושבים ונמצא בשטחה של המועצה האזורית גזר.
המושב נקרא על שם סהל בן מצליח הכהן, רב קראי מפורסם מירושלים שקרא לעליה לארץ ישראל במאה ה-10. מצליח הוא אחד מ-2 היישובים הקראים בעולם, כשהשני הוא רנן שבסמוך לאופקים.
היסטוריה
מושב מצליח הוקם על ידי יהודים קראים ממצרים בשנת 1950. בעקבות מחלוקת בשנותיו הראשונות עזבו כמחצית מהמתיישבים הראשונים את המושב. תשע משפחות נוספות של קראים הורחקו מהמושב בפקודת בית המשפט משום שלא עבדו את אדמותיהם. הסוכנות ניסתה להביא במקומם גרעין של יוצאי רומניה בשנת 1954, אך הדבר לא נסתייע. במקומם הביאה הסוכנות היהודית עולים ממרוקו ואנשי קהילת בני ישראל מהודו.
שטחו של המושב הוא כ־2400 דונם. הוא כולל 101 משקים מהם 21 פעילים בתחום החקלאות. החל מאמצע שנות ה-90 הורחב המושב שלוש פעמים ונבנו בו בתים צמודי קרקע ללא אדמה חקלאית. תושבי המושב מתפרנסים כיום מחקלאות, מתעשייה קלה במושב ומעבודות חוץ.
משה צוריאל
הרב משה יחיאל הלוי צוריאל (שם לידה: וייס; ד' באייר ה'תרצ"ח, 5 במאי 1938 – כ"ד באב ה'תשפ"ג, 10 באוגוסט 2023) היה ר"מ ומשגיח בישיבות שונות, מומחה לספרי הגות ומוסר במחשבת ישראל, מחבר ספרי מחקר והגות תורניים רבים. השתייך בהשקפתו לזרם החרדי-לאומי.
ביוגרפיה
נולד בגרמניה ליחזקאל שרגא וציפורה וייס. בילדותו היגרה משפחתו לארצות הברית. (עם הספינה המפורסמת סנט לואיס בשנת 1939 שעברה תלאות רבות) למד בישיבת נר ישראל בבולטימור, בראשות הרב יעקב יצחק רודרמן. הוסמך לרבנות ונחשף לכתבי הרב קוק, שלימוד בהם לא מקובל בישיבות חרדיות, והזדהה עם הכתוב בהם.
למד באוניברסיטת לויולה בבולטימור, שם השלים תואר מוסמך בפסיכולוגיה חינוכית. שימש כרב קהילה בנוארק, דלאוור.
בשנת 1956 עלה לירושלים ולמד במשך כשנה בישיבת מרכז הרב. באותה תקופה למד פעמיים בשבוע עם הרב אליעזר ולדמן אצל הרצי"ה קוק והשתתף גם בשיעוריו של הרב הנזיר. בהמשך חזר לחו"ל להשלים את לימודיו באוניברסיטה. בשנת 1960 שב לארץ ולמד במרכז הרב. משנת 1961 למד בכולל חזון איש. ולימד בתיכונים בחדרה, בבני ברק ובישיבת נחלים. נישא בשנת 1961 לרחל פרוכטר, בת רבי אברהם השו"ב הר-טוב בבית שמש.
משנת 1977 שימש כמשגיח בישיבת שעלבים, במשך 18 שנה, עד לאמצע שנות ה-90. לימד בישיבת תורת החיים בגוש קטיף, וגם לאחר שעברה ליד בנימין.
לאחר שעלה לארץ התגורר בבני ברק ונחשב חלק מן החברה החרדית. בניו למדו במוסדות חינוך חרדיים והקימו בתים חרדיים. על ספרו הראשון, "בית יחזקאל" (הלכה), קיבל הסכמה מהרב יעקב יצחק רודרמן, הרב עובדיה יוסף ועוד.
חיבר וההדיר עשרות ספרים וחוברות, בהם מכתבי הרב אברהם יצחק קוק, שלהדפסתם קיבל אישור מיוחד מהרב אליהו שלמה רענן, נכדו של הרב קוק.
ההדיר את "ספר המידות" ו"יין לבנון" של הרב נפתלי הרץ וייזל שלדבריו היה אדם כשר, הפרסום החוזר של הספרים עורר התנגדות בציבור החרדי.
בשנותיו האחרונות התמודד עם מחלת הסרטן, ובמקביל המשיך להעביר שיעורים מביתו.
משפחתו
בנו, הרב אברהם צוריאל, הוא רבה של נס ציונה. בנו, עו"ד ידידיה צוריאל, הוא סגן ראש מועצת גני תקווה ויו"ר סניף הליכוד המקומי.
דעותיו
על פי תפישת עולמו, תקופתנו מצריכה חדשנות ויצירתיות תורנית. בחיבוריו הוא נהג להביא את טענות החולקים ולדחות אותן בפירוט. במקרים רבים הוא מתח ביקורת על שיבושים שהשתרשו לדעתו בציבורים שונים, ולא נמנע מלמתוח ביקורת גם על גדולי ישראל בעבר ובהווה.
הוא סבר כי תקופתנו היא חלק מתהליך הגאולה. לדבריו יישוב ארץ ישראל הוא קיום מצוות הכיבוש, וגם במקרים של סכנה מדובר ב"שעת השמד" ומותר לאדם למסור את נפשו על קידוש השם וכי ויתור על חלקים מארץ ישראל הוא איסור תורה, ואין לעבור עליו אפילו תחת איום של פיקוח נפש. לדבריו, נסיגות מביאות לגביית מחיר דמים נוסף של יהודים, כמו שהוכח לאחר הסכמי אוסלו ופינוי גוש קטיף לכן ישנו איסור חמור להשתתף בעקירת יישובים, המוטל אפילו על מי שמוצב במעגלים החיצוניים וכי על כל חייל ושוטר להודיע למפקדיו שהוא לא ישתף פעולה בשום פינוי עתידי.
לקראת ההתנתקות פרסם מאמר בערוץ 7 ובו כתב שכל מי שישתתף בפינוי "יצא מכלל ישראל", ובראיון לידיעות אחרונות הסביר שאין לשתפו במניין עד שיחזור בתשובה. לאחר שאריאל שרון לקה באירוע מוחי, פרסם מאמר תחת הכותרת "באבוד רשעים רינה" ובו כתב כי אין להתפלל לרפואתו.
הרב צוריאל הדגיש כי בזמן הגאולה האחרונה יתבצע בירור והפרדה בין עם ישראל המקורי, לבין הערב רב שהסתפחו לעם ישראל עם הדורות, שעל אף היותם יהודים מבחינה הלכתית, הם אינם בעלי אופי יהודי. הרב צוריאל תמך בהטלת עונש מוות למחבלים. כמו כן, לדבריו, במלחמה כוללת אין להתחשב באוכלוסייה אזרחית, כפי ששאר האומות אינן מתחשבות בכך. את הטענות שאין להפציץ מהאוויר ובתותחים רבי עוצמה הוא כינה "מוסר מזויף", שכן בשלן קופחו חיי עשרות. התנגד לשילוב נשים ביחידות קרביות.
בהתייחס לעוברים שאובחנו כבעלי מומים קשים הרב צוריאל טען שרוב הפוסקים התירו לבצע הפלה מלאכותית וכי יש להעדיף עמדה זאת.
הרב צוריאל סבר שלדעת התלמוד הירושלמי והפוסקים, התפילה בקבר המת (גם אם הוא צדיק) אין לה כל משמעות ואף מהווה איסור מן התורה. הוא הוכיח כי האזכור של התועלת בתפילה בקבר המת המופיע בספר הזוהר היא תוספת מאוחרת שאינה מדברי רבי שמעון בר יוחאי ונוספה בשלב שבין גילוי הזוהר להדפסתו.
בשעה שעמדה על הפרק סוגיית הקמת ממשלה שנסמכת על מפלגת רע"מ פרסם מאמר חריף על האיסור לעשות כך. הוא ציטט את דבריו של הרצי"ה קוק נגד ממשלת המיעוט של גולדה מאיר והסביר שחומרת הדבר נעוצה בכך שיהודים פונים לקבל סיוע מגויים כדי להכניע יהודים אחרים, דבר זה, לדבריו, שווה למעשיהם של הורקנוס ואריסטובולוס מצאצאי בית חשמונאי שפנו לעזרת נכרים במאבקם לקבלת השלטון על העם היהודי.
יוסף קריב
יוסף קריב (1 במרץ 1909 – 29 בדצמבר 1995) היה ראש המחלקה היהודית של הש"י, שירות המודיעין של ארגון ההגנה, שעל בסיסו קמו שירותי הביטחון והמודיעין של מדינת ישראל. לאחר מכן היה ממפעילי תחנת הרדיו של "ההגנה" קול ישראל. במלחמת העצמאות היה קצין החינוך הראשי הראשון בצה"ל ולאחר מכן היה ממנהלי רשות השידור. ערך ספרים.
ביוגרפיה
יוסף קריב (לשעבר קרקובי) נולד בפולין בשנת 1909. בשנת 1925, בהיותו בן שש עשרה, עלה לארץ ישראל.
לאחר שבראשית שנות ה-30 נוסד בית החינוך ע"ש א"ד גורדון היה יוסף קרקובי לאחד המורים בו. בית הספר הוא מוסד חינוכי בעל שם של זרם העובדים וחינך את תלמידיו על פי ערכי תנועת העבודה. במקביל לפעילותו החינוכית פעל קרקובי במסגרת הש"י והפך לראש המחלקה היהודית בו. את תפקידו בש״י מילא בהתנדבות, בשעות אחר־הצהרים ובערב, ולפעמים גם בלילות, לאחר שהיה משלים יום עבודה בבית־הספר.
תפקידה של המחלקה היהודית, שנקראה גם המחלקה הפנימית, היה ביטחון פנים והיא עסקה באיסוף מידע על ארגוני המחתרת האחרים, האצ"ל והלח"י, שלפי תפיסת "ההגנה" לא קיבלו את מרות המוסדות הלאומיים. כמו כן פיקחה המחלקה על פעילותם של הקומוניסטים אנשי הפק"פ ומגעיהם עם שלטונות ברית המועצות ועם ערבים מאויבי היישוב.
במחלקתו של קריב נאגר חומר רב על האצ"ל והלח"י שנאסף באמצעות חיפושים, מעקבים ואיסוף פרסומי תעמולה. כל אלה נתנו תמונה מדויקת על הנעשה בשני הארגונים. בתקופת הסזון - המאבק שניהל ארגון "ההגנה" נגד האצ"ל בין דצמבר 1944 לפברואר 1945, כדי לאלצו לחדול מביצוע פעולות נגד כוחות המנדט הבריטי, סייע חומר זה למעצרם המהיר של רוב פעילי האצ"ל וראשיו.
לצדה של המחלקה היהודית פעלו במסגרת הש"י המחלקה המדינית, שתפקידה איסוף מידע על שלטונות המנדט הבריטי, והמחלקה הערבית שאספה מידע על ערביי ארץ ישראל.
בסוף שנת 1944 הוצב למחלקה היהודית איסר הראל בתפקיד מזכיר המחלקה ועוזרו של קריב. באמצע שנת 1945 עזב קריב את המחלקה, העביר את הפיקוד עליה לידיו של איסר הראל והחל לפעול כאחד ממפעילי תחנת הרדיו של "ההגנה" קול ישראל. היה זה בעת שהתחנה חידשה את פעילותה, לאחר שהפסיקה את שידוריה בשנת 1940, כאשר הוחלט על ידי הנהגת היישוב למתן את פעולות המחאה נגד הבריטים.
במסגרת אירועי השבת השחורה, שהחלו ב-29 ביוני 1946, שבהם ערכו שלטונות המנדט סדרה של פעולות כנגד היישוב היהודי, ובמסגרתן הוטל עוצר על (תל אביב, ירושלים, חיפה, רמת גן, נתניה, קיבוצים ומושבים, ורבים ממנהיגי היישוב נעצרו, היה קריב בין העצורים ונכלא במחנה המעצר בלטרון. לאחר שחרורו מונה בנובמבר 1946 למנהל הש"י במחוז תל אביב.
במהלך חודש יוני 1947 הגיע לש"י במחוז תל אביב מידע על התנהגות חשודה של אנשי האצ"ל בבניין סמוך לבית הדר. בית הדר שימש כמפקדה בריטית בתקופות בהן הוטל עוצר על תל אביב ועמד מול מפעל התע"ש של "ההגנה" בתל אביב, בלב אזור מסחרי הומה. אחד מפעילי האצ"ל שכר מחסן בבניין סמוך, במסווה של סוחר תפוחי אדמה הזקוק למחסן, ואנשי האצ"ל החלו לחפור מנהרה מן המחסן בכיוון בית הדר כדי לפוצצו. תוך כדי חפירת המנהרה פשטו ב-18 ביוני 1947 אנשי ההגנה על המקום והרסו אותו, כחלק מאירועי הסזון הקטן, במהלך המבצע נהרג חבר "הגנה" זאב מנחם ורבר ממוקש ממולכד שהניח האצ"ל.
עם הקמת מדינת ישראל והפיכתו של כוח המגן העברי של היישוב לצבא ההגנה לישראל, נוסדה בצבא מחלקת תרבות (מחת"ר). יוסף קריב נתמנה לעמוד בראשה בדרגת סגן-אלוף. המחלקה הייתה למעשה המשך למחלקת ההסברה של המטה הארצי של ההגנה מתקופת טרום המדינה. המינוי של קריב נעשה בשל ניסיונו של קריב בתחנת השידור של "ההגנה". הבסיס של המחלקה היה בבית נטוש ביפו. תפקידה העיקרי של המחלקה היה באספקת שירותי תרבות והסברה לצבא ולהצבה של קציני הסברה ותרבות ברמות הגדוד והחטיבה. המחלקה נטלה חלק בהקמת הלהקות הצבאיות הראשונות.
בהמשך שונה התואר של תפקידו לקצין החינוך והנוער הראשי. הוא היה למעשה קצין חינוך ראשי הראשון בצה"ל, ושירת בתפקיד זה עד לשנת 1950.
לאחר תום שירותו הצבאי הצטרף יוסף קריב לסגל תחנת הרדיו הממלכתית של מדינת ישראל הנקראת גם היא בשם "קול ישראל", כפי שנקראה תחנת הרדיו החשאית של "ההגנה", במסגרתה פעל בימים שקדמו להקמת המדינה. יוסף קריב נתמנה בתחנה למנהל המחלקה לשידורים לעולים. היו אלה שידורים בעברית קלה שנועדו להנחלת הלשון לעולים בתקופת העלייה ההמונית של ימי ראשית המדינה.
לצד עיסוקיו הממלכתיים עסק יוסף קריב בעריכת ספרים, בהם ספרי זיכרון לקהילות סארני והורוכוב בחבל ווהלין וספרים על ההסתדרות הכללית. כן ערך ספר להנצחת זכרו של דב הררי מראשוני צנחני היישוב שנספה באסון מעגן.
יוסף קריב הלך לעולמו בשנת 1995 והוא בן 86 שנים במותו.
פרימוס
פרימוס (שם גנרי) הוא כירה ניידת הפועלת באמצעות לחץ, שנפוצה מסוף המאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20.
כירת קרוסין ניידת הפועלת באמצעות לחץ נרשמה כפטנט על ידי השוודי פראנס וילהלם לינדקוויסט (Frans Wilhelm Lindqvist) בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19, אם כי לא ידוע בוודאות האם הוא הממציא או שרכש את התוכניות מאחרים. לינדקוויסט יצר את המותג "פרימוס" (מלטינית: "ראשון") שכבש את השווקים, הפך לשמו הגנרי של המוצר וזכה לחיקויים רבים.
במלחמת העולם השנייה הפרימוס הונפק ליחידות רבות, וחייליהן הפכו לצרכנים נלהבים שלו ותרמו להפצתו הנרחבת בשנים שלאחר המלחמה.
הפעלה
לשם הפעלת הפרימוס נדרש חימום מקדים של המבער שבראשו על ידי הדלקת כמות קטנה של כוהל או חומר דליק אחר הנמזג למתקן טבעתי מיוחד הנמצא בבסיס המבער. עם ההדלקה מפעילים משאבת בוכנה ידנית קטנה (באמצעות ידית בצידו של מכל הדלק) ליצירת לחץ במיכל הקרוסין, הדוחף את חומר הדלק במעלה צינור נחושת לכוון המבער. הדלק עובר בדרכו אל פתח המבער וגם מעליו (בכך למעשה עבר דרך הלהבה של החימום המקדים). הדלק הנוזלי שעולה בצינור הנחושת מעל ללהבה מתאדה ונפלט בצורת גז חם מהמבער ובכך מאפשר בעירה עזה ויעילה עם כמות פיח נמוכה. הבעירה בפרימוס נמשכת מאחר שחלק מאנרגיית החום שימשה בכל זמן הבעירה לחימום קצה הצינור ולפליטת גז קרוסין חם.
הפרימוס בישראל
בישראל של תקופת היישוב והקמת המדינה היה הפרימוס אמצעי נפוץ להרתחת דודי כביסה. על מנת לאפשֵר להציב דוד גדול מעל הפרימוס הקטן יחסית, הושם הדוד על מתקן תלת רגלי (שכונה "דריי-פוס", חצובה בגרמנית), אשר הפרימוס הונח תחתיו.
הפרימוס שימש באותה תקופה גם לבישול. חיים כהנא, חבר "גרעין ירושלים" של הפועל המזרחי (ממקימי נחלים בגליל), תיאר בזיכרונותיו ממחנה העבודה במנחמיה, 1941, את הווי החיים במחנה, בו בישלו באמצעות פרימוס:
חרירי המבער נסתמו לעיתים קרובות בפיח, שמנע את הפעלת הפרימוס. בעלי המכשיר שיחררו את הסתימה באמצעות מחט ארוכה או מסרו את הפרימוס לתיקון אצל איש מקצוע שהתמחה בכך.
פעולת האידוי והלהבה החזקה יצרו רעש רב שהיה לסימן ההיכר של הפרימוס. הביטוי "מרעיש כמו פרימוס" שימש תיאור ציורי לאנשים פטפטניים וקולניים. ב-1948, כאשר החלו לפעול מטוסי האוסטר אוטוקרט של שירות האוויר, הם כונו "פרימוס" עקב רעש מנועיהם שהזכיר את רעש הפרימוס. השם "פרימוס" שימש גם באותה תקופה בסלנג הקיבוץ ככינוי לאדם שלישי ששובץ, עקב מצוקת דיור, להתגורר בדירת זוג. הקישור לפרימוס נוצר אם משום שהדייר היווה מטרד כמו רעש הפרימוס, או משום שבנוכחותו נוצרה יחידה של שלושה, כמו הפרימוס בעל שלוש הרגליים.
הפרימוס בתרבות הישראלית
במחזה "זה היה בחנוכה" מאת נתן אלתרמן מגלם הפרימוס את תפקיד יהודה המכבי במשחק החנוכה.
שימושים מודרניים
גרסאות מודרניות של הפרימוס עדיין משמשות כציוד מחנאות. אמנם כירות הלחץ כבדות יותר מגזיה רגילה והפעלתן ותחזוקתן מסובכות יותר, אך הן מחממות את המזון מהר יותר. כמו כן, באזורים שונים בעולם קל יותר להשיג קרוסין מאשר מילוי לגזיות הפועלות על גז בישול.
הפרימוס משמש עדיין גם כמכשיר חימום ובישול בסיסי במדינות העולם השלישי, למשל בתת-היבשת ההודית.
כיום קיים מגוון כירות מופעלות לחץ, המותאם לשימוש כמעט בכל נוזל דליק נדיף, לרבות אלכוהול, סולר ודלקי מנוע אחרים, דלק סילוני וקרוסין. לחלק מהכירות מתאימים כמה סוגי דלק שונים או אף תערובות דלק.
במרבית הדגמים המודרניים ניתן לשלוט על עוצמת החימום. בחלק מהדגמים אין צורך להפעיל ידנית את משאבת הלחץ, אלא הלחץ מופעל באופן מובנה עם התחממות ראש המבער.
בית תעמר
בית תעמר (בערבית: بيت تعمر) הוא כפר פלסטיני בהרי יהודה הממוקם שישה ק"מ דרומית מזרחית לבית לחם. הכפר משתייך לנפת בית לחם של הרשות הפלסטינית. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2007 מנתה האוכלוסייה במקום 1,229 תושבים. הכפר נקרא על שמו של שבט הבדואים הערבי אל-תעמרה אשר נמצא באזור בית-לחם, ואשר יחד עם תוקוע וזעתרה, יוצר את קבוצת הכפרים הערבית ערב אל-תעמרה. הכפר גובל בזעתרה ממזרח, הינדזה ממערב ומצפון, וג'נתה ותוקוע מדרום.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, עבר בית תעמר לשליטה ירדנית. בשנת 1961, אוכלוסיית בית תעמר מנתה 306 נפשות.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967 נמצא הכפר תחת שליטה ישראלית.
קרב מגן ישראלי
קרב מגן ישראלי או ק.מ.י. היא אמנות לחימה ישראלית, שמטרתה הגנה עצמית והתמודדות בקרב פנים אל פנים. השיטה פותחה מתוך שיטת הקרב מגע ויוסדה רשמית בשנת 1989 על ידי אלי אביקזר. לאביקזר היה חשוב ששם השיטה שפיתח יכיל את המילה "ישראל" מתוך רגשות ציוניים. זו גם הסיבה בשלה בחר מדי אימון בצבעי דגל הלאום לשיטה. לאחר פטירתו של המייסד בשנת 2004 נבחר אבי אביסידון לראש השיטה וליו"ר עמותת ק.מ.י
עקרונות
השיטות מבוססות על תנועות טבעיות של גוף האדם ומצטיינת בפשטותה, במהירותה וביעילותה. התרגילים והתנועות בק.מ.י מתמקדים בתנועה קצרה, המבוססת על פעולה אינסטינקטיבית וטבעית לאדם, ללא התמקדות בליטוש אסתטי של התנועה. בכך שונה ק.מ.י מאמנויות לחימה אחרות, אשר בהן ניתן דגש לתנועה שהיא תכליתית אך גם אסתטית המבוצעת בצורה מושלמת. לכן יש הגורסים כי אין זו אמנות לחימה, אלא "מקצוע לחימה" אשר אין בו כל יסוד אומנותי או רוחני. עם זאת, ניתן בק.מ.י דגש רב לחינוך לערכים, נימוס, כבוד לזולת והליכות, משמעת, אומץ לב ועצמאות.
הדגשת הפשטות נעשית מתוך מחשבה שתנועה טבעית ופשוטה היא תנועה מהירה. השימוש בתנועה בסיסית ולא מסורבלת מאפשר לכל אדם יכולת הגנה עצמית. אלי אביקזר תיאר את שיטתו במשפט "מינימום הגנה נגד מקסימום התקפה".
יסוד חשוב נוסף בק.מ.י הוא התכליתיות, ההחלטיות וההתקפיות. מתאמני ק.מ.י מחונכים להימנע מעימות אלים, ברם לפעול בתוקפנות רבה ובאומץ כאשר נקלעו לעימות. עיקרון זה הוא שיצר דימוי מוטעה של שימוש מוגזם בכח.
לקרב מגן ישראלי ארבעה עקרונות:
שיטת האימון
לשיטה שני חלקים: הגנה עצמית וקרב פנים אל פנים.
ההגנה העצמית היא התמודדות עם מצבי תקיפה סטנדרטיים. מעין "תרגילים" להגנה בפני התקפה מסוג מסוים. בין היתר נלמדים במסגרת השיטה תרגילי הגנה נגד מכות ובעיטות, היחלצות מלפיתה או חנק, הגנה בפני התקפה בנשק קר, התמודדות עם איום בנשק חם ועוד.
במסגרת ההגנה העצמית מחונכים המתאמנים גם לריסון עצמי, לזיהוי מוקדי אלימות והתרחקות מהם.
עמותת ק.מ.י אינה מקיימת תחרויות מכל סוג שהוא והשיטה אינה מוגדרת כמקצוע ספורט.
דרגות
הידע והוותק של המתאמן מסומן בחגורה צבעונית. להלן סדר החגורות: לבן, צהוב, כתום, ירוק, כחול, חום, חגורות שחורות - דאן 1: שחור, דאן 2: שחור עם שני פסים אדומים בכל קצה, דאן 3: שחור עם שלושה פסים אדומים בכל קצה, דאן 4: אדום עם פס שחור באמצע, דאן 5: קטעים שחור-אדום, דאן 6 עד דאן 7: קטעים אדום-לבן, דאן 8 עד דאן 10: אדום.
ראש השיטה של ק.מ.י כיום הוא אבי אביסידון חגורה אדומה דאן 10, אבי היה תלמידו הישיר של אלי אביקזר מאז היה בן 12 ועד לפטירתו בשנת 2004. כיום אבי אביסידון הוא ראש תחום אמנויות לחימה במכללת וינגייט.
קרב מגן ישראלי בעולם
ישנם סניפים של קרב מגן ישראלי בטורקיה, אוסטרליה, ספרד, ברזיל וקנדה והוא מקושר עם העמותה לקרב מגן ישראלי. בנוסף יו"ר השיטה אבי אביסידון מעביר סמינרים וקורסים הכוללים קרב מגן ישראלי ברחבי העולם.
זאוריה
בעבר השתמשו בשם המדעי של הקבוצה בשביל תת-סדרת הלטאות. בהמשך השם הושאל לשם קבוצה גדולה יותר של זוחלים.
ארכף אדמוני
ארכף אדמוני או חדף פיל מזרח אפריקאי ארך אזניים (שם מדעי: Elephantulus rufescens) הוא מין יונק קטן מסדרת חדפי הפיל. נפוץ באתיופיה, קניה, סומליה, סודאן, טנזניה ואוגנדה. סביבתו הטבעית היא סוואנה יבשה או אדמות-שיח טרופיות או סובטרופי יבשות.
יונק זעיר זה פעיל מאוד בחיפוש אחר טרף של נמלים, טרמיטים או תולעים ולכן הוא חשוף לאויבים רבים כגון נחשים, לטאות, ציפורים, נמיות או צבועים. כדי לנסות ולהקטין את הסיכוי לטריפה בונה כל ארכף מערכת שבילים בתחום המחיה שלו, ודואג לנקותה מעשבים וזרדים. שבילים אלו מאפשרים לו ריצה במהירות בזמן סכנה ומציאת מחבוא בתוך המאורה.
שינזו אבה
שִׁינְזוֹ אַבֶּה (ביפנית: 安倍 晋三; 21 בספטמבר 1954 – 8 ביולי 2022) היה מדינאי יפני, שכיהן כראש ממשלת יפן ויושב ראש המפלגה הליברלית-דמוקרטית (LDP). אבה כיהן כראש ממשלת יפן בשנים 2012–2020, זמן רב מכל קודמיו. במהלך כהונתו פעל תחת שני קיסרים, אקיהיטו ונארוהיטו, ופעל לשמור על מעמדה הבינלאומי של יפן, בייחוד אל מול הרפובליקה העממית של סין. במסגרת זאת, אבה, ביחד עם קבינט צבאי, הורה על הגדלת התקציב של כוחות ההגנה של יפן ועל השקעה בפיתוחם. גישה זו לא ננקטה מאז כניעת האימפריה היפנית והייתה חלק מניסיון ממשל אבה לבחון מחדש את סעיף 9 לחוקת יפן, כך שתתאפשר התחמשות מחודשת של יפן.
ב-8 ביולי 2022 נרצח אבה על ידי מתנקש.
שנותיו הראשונות
אבה נולד לשושלת אנשי ציבור יפנים (אביו וסבו מצד אביו היו פוליטיקאים. סבו מצד אמו, נובוסוקה קישי, היה ראש ממשלת יפן בשנות ה-50). למד מדע המדינה באוניברסיטת סייקיי ומדיניות ציבורית באוניברסיטת דרום קליפורניה בארצות הברית. לאחר עבודה במגזר הפרטי, שימש החל מ-1982 עוזר לשר החוץ היפני ומילא תפקידים פוליטיים שונים במפלגה הליברלית-דמוקרטית. ב-1993 נכנס למערכת הפוליטית כפוליטיקאי נבחר. לאחר בחירתו התקדם בשורות המפלגה עד שמונה למנהיגה.
ראש ממשלה
ב-2006 נבחר לראש ממשלת יפן. ב-26 בספטמבר 2007, שנה בדיוק לאחר בחירתו, התפטר מתפקידו, וזאת בעקבות לחצים פוליטיים כבדים. הוא הוחלף על ידי יאסואו פוקודה. עד שנת 2012 כיהן אבה כראש האופוזיציה בפרלמנט היפני.
ב-26 בדצמבר 2012 שב אבה לכהן כראש הממשלה, לאחר שהוביל את מפלגתו לניצחון בבחירות. עם בחירתו החל לנקוט מדיניות כלכלית חריגה שמטרתה לחלץ את יפן מהמיתון בו הייתה שרויה החל מראשית שנות ה-90. בדצמבר 2014 נבחר לכהונה שלישית כראש ממשלה, וב-20 בספטמבר 2018 נבחר לכהונה רביעית. היוזמות הכלכליות של אבה וממשלתו זכו לכינוי אבנומיקס. אבה שבר את שיא הכהונה הרצופה לראש ממשלה יפני, שיא שקודם לכן החזיק דודו מדרגה שנייה, אייסאקו סאטו, שכיהן בשנים 1964–1972.
מדיניות פנים
מאז המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008, בראש סדר העדיפויות של אבה היה הטיפול בכלכלת יפן. התוכנית הכלכלית שלו, איתה רץ לבחירות בשנת 2012, "אבנומיקס" כפי שנקראה על שמו, התבססה של שלושה "חיצים": גירוי פיסקלי מאסיבי, הקלות כספיות אגרסיביות מצדו של בנק יפן ורפורמות מבניות להגברת התחרותיות של החברות ביפן. ההשפעות של האבנומיקס היו מיידיות והשפיעו על ירידת שיעור האבטלה כמו גם עלייה חדה במדד המניות. האבנומיקס הביאו לירידה בערך הין היפני אך העלו את התמיכה האזרחית באבה לכדי 70% בשנת 2014.
אבה ספג ביקורת על העובדה שתחת ממשלו, ספרי הלימוד בבתי הספר היפנים הסירו את המידע על פשעי המלחמה שביצעו כוחות הצבא היפני הקיסרי במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ומלחמת העולם השנייה, דוגמת טבח ננקינג. אבה הביא לפרויקט האוניברסיטה העולמית אשר במסגרתו הממשלה העבירה כספים לאוניברסיטאות פרטיות וציבוריות כדי להעלות כמה שיותר מהם באיכות ובמימון לרמה בינלאומית.
ביטחון
בשנת 2008 פלשה שייטת מקוריאה הצפונית אל ים יפן וכוחות יפנים נטרלו אותה. פעולה זאת הביאה לחשדות בנוגע למוכנות היפנית למלחמה אפשרית ועם הטענה של סין העממית לשליטה על איי ריוקיו. בשנת 2014 כונס קבינט מלחמה יפני שהחליט, לראשונה מאז כניעת האימפריה היפנית, להעלות את התקציב לכוחות ההגנה של יפן ולחזק את כוחה הצבאי של יפן, ועם זאת הקבינט פירש מחדש את סעיף 9 לחוקת יפן אשר מסדיר את עמדתה הפציפיסטית של יפן. ממשל אבה פעל רבות לשנות את הפירוש החוקתי של סעיף 9 במטרה לאפשר את הגדלת החימוש הצבאי של יפן אל מול האיומים לביטחונה שנבעו בעיקרם מקוריאה הצפונית ומהרפובליקה העממית של סין.
הפירוש החדש הוסדר דרך סדרת חקיקות ששמרו על המדיניות הפציפיסטית ובמקביל תמכו בהרתעה צבאית חזקה יותר. בהמשך הכריז ממשל אבה על קיומו של משאל עם בשנת 2020 בדבר מעמדו של סעיף 9. ממשל אבה התפרק חודשים ספורים לפני משאל העם, שעקב זאת בוטל.
מדיניות חוץ
זמן קצר לאחר בחירתו השנייה לראשות הממשלה בשנת 2012, נאלץ ממשל אבה לעמוד מול משבר בני הערובה באתר הגז עין אמנאס במסגרתו כוחות אסלאמיסטים של אל-קאעדה ביצעו פיגוע באלג'יריה שהביא למותם של 10 אזרחים יפנים. אבה טען כי הפיגוע "בלתי נסלח לחלוטין".
בין בחירתו השנייה לספטמבר 2014, אבה ביקר ב-49 מדינות, בהן כל חברות איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה. בראש סדר העדיפויות של אבה היה שימור ההשפעה הכלכלית והבינלאומית של יפן, ובמסגרת משימה זאת הוא חיזק את היחסים עם וייטנאם במימון תשתיות ופיתוח והורה על הסכם שותפות כלכלי בין יפן לאוסטרליה. אבה הוסיף ליצור הסכם כלכלי הממלכה המאוחדת בשנת 2014, הסכם אשר נתמך בידי ראש הממשלה דייוויד קמרון לקראת הפרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי. אבה ראה חשיבות עליותה ביחסים של יפן עם הודו, אשר משמשת מתחרה של סין העממית במפה הבינלאומית, הוא חיזק יחסים כלכליים ושיתוף פעולה מדיני וכמו כן היה המנהיג היפני הראשון שביקר במצעד יום הרפובליקה של דלהי כאורח כבוד של ראש ממשלת הודו, מאנמוהאן סינג.
אבה נכח בשנת 2018 בפורום סנקט פטרבורג הבינלאומי לכלכלה וטיפח את הצד הכלכלי ביחסי יפן–רוסיה. אבה נפגש בשנת 2015 עם הנהגת קוריאה הדרומית וסין העממית בסיאול ופעל ביחד עם ראש ממשלת הרפובליקה העממית של סין, לי קצ'יאנג להסדר היחסים כמו גם להסדיר את יחס שתי המדינות נגד תוכנית הגרעין של קוריאה הצפונית.
אחרי אירוע אנטישמי בפברואר 2014 שבו בוצעו מעשי ונדליזם נגד יומני אנה פרנק וספרים אחרים על השואה בכמה ספריות הציבוריות ביפן ,במרץ 2014 ביקר אבה בבית אנה פרנק באמסטרדם והביע את רצונו להעלות מדרגה ביחסי הידידות הממושכים והעמוקים בין יפן לעם היהודי.
ב-2015 וב-2018 אבה ערך ביקורים בישראל ותרם להגברת הסחר עם ישראל. ב-19 בינואר 2015 הוא הניח זר פרחים ביד ושם והצהיר ש"מתחייב שלא יחסוך מאמצים כדי שטרגדיות כמו השואה לא תחזורנה לעולם".
ארצות הברית
זמן קצר לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 יצר אבה קשרים חזקים עם נשיא ארצות הברית הנבחר, דונלד טראמפ. במסגרת מלחמת הסחר בין ארצות הברית לסין חוזקו היחסים הכלכליים של ארצות הברית עם ממלכת תאילנד, יפן ועוד מדינות במזרח אסיה ומעבר נגד ההשפעה הכלכלית הגוברת של סין העממית. יחסי ארצות הברית–יפן הפכו חמים יותר ויותר מאז שנת 2016 ובהמשך אבה הביע את תמיכתו האישית בפסגת ארצות הברית-קוריאה הצפונית בסינגפור בשנת 2018 אשר נגעה ישירות לביטחונה של יפן.
חולי
ביוני 2020 החל אבה לסבול מקוליטיס כיבית, מה שהביא לנסיגה במצבו הבריאותי במהלך חודשי הקיץ. לאחר מספר ביקורים בבית החולים הכריז אבה ב-28 באוגוסט 2020 כי בכוונתו להתפטר מראשות ממשלת יפן, בנימוק חוסר יכולתו למלא את חובות התפקיד בשל מצבו הבריאותי הרעוע. במהלך מסיבת העיתונאים בה הודיע על התפטרותו מיאן אבה להביע תמיכה במועמד כלשהו המתמודד להחליפו. יושיהידה סוגה, שהיה מזכיר ממשלת יפן מאז 2012, ניצח בבחירות למפלגה, החליף אותו בתפקיד, והחל לשמש כראש הממשלה החל מ-16 בספטמבר 2020.
התנקשות
ב-8 ביולי 2022 נשא אבה נאום בעיר נארה בשם מועמד של המפלגה הליברלית-דמוקרטית לקראת הבחירות הקרובות לבית העליון. במהלך הנאום נורה אבה מאחור. צרור היריות פגע בחזהו השמאלי, וככל הנראה ירייה אחת פגעה גם בצווארו. אבה פונה לבית החולים במצב של דום לב, ללא הכרה, ומאוחר יותר מת מפצעיו. משטרת המטרופולין עצרה את היורה, יאמאגמי טצויה בן ה-41. טצויה אמר שירה באבה עקב קשריו עם כנסיית האיחוד. אמו של טצויה הייתה חברה בכנסיית האיחוד ופשטה רגל לאחר שתרמה לה את כל כספה.
ויליאם פיט האב
ויליאם פיט, הרוזן מצ'טהאם, הידוע גם כויליאם פיט האב, (באנגלית: William Pitt, 1st Earl of Chatham; 15 בנובמבר 1708 – 11 במאי 1778) היה מדינאי בריטי שעמד בראש ממשלת בריטניה בין השנים 1766 ל-1768. קודם לכהונתו כראש הממשלה כיהן פיט כשר החוץ בממשלת בריטניה והיה הכוח המניע מאחורי הצלחתה של זו במלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
עם פרוץ מלחמת שבע השנים מונה פיט לשר החוץ הבריטי והסדיר את המדיניות הממשלתית במלחמה לעירוב רוב הכוחות הבריטיים במאבק הימי ובמאבק על המושבות באמריקה הצפונית ובתת-היבשת ההודית. פיט הסדיר תמיכה לאומית במאמץ המלחמה ויצא בקריאה לשים את חילוקי הדעות הפוליטיים בצד לנוכח המאבק. בסיומה של המלחמה פוטר פיט מתפקידו אך השיג תהילת עולמים על הישגו שהוביל לכיבוש הבריטי של כל צרפת החדשה והודו הצרפתית. בסיום המלחמה נותר הצי המלכותי הבריטי כחזק באירופה וצרפת, יריבתה ארוכת השנים של בריטניה, איבדה מכוחה.
בהמשך כיהן פיט כראש ממשלת בריטניה במשך שנתיים אשר במהלכן פעל למנוע משבר ביחסיה של בריטניה, "ארץ האם", עם מושבותיה האמריקאיות - משבר יחסים שבסופו של דבר הוביל למלחמת העצמאות של ארצות הברית. למרות המלחמה שפרצה בסופו של דבר בין שלוש עשרה המושבות לבין בריטניה כמעט עשור לאחר סיום כהונתו של פיט, הוא זכור בהערכה רבה בארצות הברית על פועלו לשמר את דרישותיהם וצורכיהם של בני המושבות וייצוגם בפני הפרלמנט הבריטי.
כינויו "ויליאם פיט האב" נועד להבדילו מבנו, ויליאם פיט הבן, שהיה אף הוא ראש ממשלת בריטניה בתקופה מאוחרת יותר. על שמו נקראת העיר האמריקנית פיטסבורג. לעיתים מכונה פיט בתואר האצולה שלו, צ'טהאם (Chatham).
שנותיו הראשונות
ויליאם פיט נולד בווסטמינסטר, אנגליה, לרוברט פיט, בנו של מושל העיר ההודית מדראס, תומאס פיט. זה האחרון נודע בכך שמכר יהלום בשווי 135,000 לירות שטרלינג לפיליפ השני, דוכס אורליאן, העוצר הצרפתי עבור לואי החמישה עשר, מלך צרפת. תומאס פיט, אשר הודות לעסקה שקידם עם העוצר הצרפתי נודע בכינוי "יהלום" (Diamond), היה אדם חם מזג אשר נהג להיכנס רבות לוויכוחים עם מקורביו, בהם גם אשתו. התנהלותו של תומאס עם סובביו הושפעה רבות ממצבו הבריאותי עקב מחלת השיגדון בה הוא חלה, אשר לעיתים הובילה אותו לדיכאון עקב כאב כרוני. אף על פי כן, נודע תומאס בסבלנות שרכש לנכדו ויליאם. באווירה המשפחתית למד ויליאם הצעיר משמעת מאביו ומסבו.
סכום העתק שהתקבל מהעוצר הצרפתי הפך את משפחת פיט למשפחה אמידה, ופיט קיבל את חינוכו בבית הספר איטון היוקרתי. ב-1727 התקבל לטריניטי קולג' באוקספורד, אך נאלץ לעזבו בשל מחלת השיגדון התורשתית וחשוכת המרפא בה לקה. המחלה מנעה מפיט מלהשתתף ברכיבה על סוסים ובציד. ב-1728 נשלח ללמוד משפטים באוניברסיטת אוטרכט ברפובליקה ההולנדית. השכלתו הקלאסית הביאה אותו לחקות בפעילותו ובמחשבתו פוליטיקאים מימי הרפובליקה והאימפריה הרומית. פיט נהג לקרוא ולשנן נאומים של מרקוס טוליוס קיקרו. בימיו בפרלמנט פעל פיט להעתיק את הרטוריקה של פוליטיקאים רומים שונים בנאומיו. בגין יכולותיו אלו נחשב לאחד מהנואמים החזקים, המשפיעים והסוחפים ביותר בתולדות הפוליטיקה של בריטניה.
פיט התנגד למעורבות בשירותיה של הכנסייה האנגליקנית ונותר מרוחק ממוסדות דתיים לאורך חייו. לאחר סיום לימודיו ברפובליקה ההולנדית שב פיט לבית משפחתו. בהמשך, נשלח בידי אביו לנהל נכס משפחתי קטן בקורנוול, שאותו כינה "מקום מסתור מקולל" באחד ממכתביו הרבים לאחותו הנאמנה, נאן (אן) פיט. פיט השיג תמיכה להעשרת אופקיו באמצעות ריצ'רד טמפל, הוויקונט קובהאם הראשון (אנ'), שהתגורר באחוזה בבקינגהאמשייר, אליה באו פיט וחבריו לבקר. קובהאם היה הפטרון של פיט ושלח אותו אל 'הטיול הגדול' באירופה, טיול מסורתי של צעירים מבני המעמדות הגבוהים ברחבי אירופה. במהלך טיולו ביקר פיט בצרפת ובשווייץ. עם שובו של פיט מטיולו, מינה אותו קובהאם למשרה צבאית ברגימנט הפרשים האישי שלו.
פעילות מוקדמת
ב-1735 נבחר פיט בן ה-27, חבר המפלגה הוויגית, לבית הנבחרים הבריטי. הוא נבחר במחוז הבחירה "אולד סארום"(Old Sarum), הנמנה עם מחוזות הבחירה הרקובים, והתנגד נמרצות לממשלת בריטניה בהנהגתו של ראש הממשלה רוברט וולפול. בשנים אלה נעשה גם למקורבו של יורש העצר פרדריק, נסיך ויילס, בנו של המלך ג'ורג' השני. וולפול נשא במשרת ראש הממשלה מאז 1720, והעניק מונופול על פטרונות. התנועה הפוליטית של "הפטריוטים" (ובהם פיט) הצטרפו לחברים וויגים חסרי שביעות רצון נוספים לגיבוש כוח אופוזיציה בתמיכתו של פרדריק, נסיך ויילס, שנוכר באופן חריף מאביו, המלך ג'ורג' השני.
בתחילת המאה ה-18 טרם נוצרו מפלגות פוליטיות רשמיות, והסמכות הפוליטית, יחד עם ההזדמנויות הכספיות שהביאה איתה, הייתה נתונה לחסותן של קומץ משפחות בעלות נכסים, כמו גם לחסותו של המלך, שכן החלטה שלא תתאים לרצונו, גם אם עברה ברוב קולות בפרלמנט, נחשבה לפשע בגידה. נאום הבכורה של פיט בפרלמנט היה כל כך ביקורתי כלפי משרד ראש הממשלה עד לנקודה שוולפול חשב לבטל את תפקידו בהנהגה הצבאית של יחידת הפרשים של הלורד קובהאם. בשנת 1737 מינה הנסיך מוויילס את פיט לאחד מבכירי יועציו בשכר של 400 ליש"ט בשנה. כשרונותיו כנואם התבררו במהרה. הוא התייחס שוב ושוב ל"קולה של אנגליה", אותו היה כביכול צריך לחפש מחוץ לפרלמנט עקב ניכורו של הפרלמנט מהאוכלוסייה אשר בשמה אמור היה לפעול. פיט טען שהוא מדבר בשם האינטרסים המסחריים ואפילו בשם המושבות מעבר לים, אשר כמעט ולא היו מיוצגים כלל. הוא השתמש בטיעונים שהרחיקו הרבה מעבר לאינטרסים הקרובים של משפחות האצולה שתמכו במפלגה הוויגית, אך הוא יצר קשרי ידידות מתמשכים ובעלי ערך עם בעלי ההון של הסיטי של לונדון בהתנגדותו להתנהלות הזהירה של וולפול במחלוקות עם ספרד הבורבונית בנוגע לסחר בחופי מערב תת-היבשת ההודית.
וולפול ירד מהשלטון בשנת 1742 והוחלף בממשלה שכללה חלק מעמיתיו הוותיקים, דוגמת תומאס פלהם-הוליס, דוכס ניוקאסל הראשון, ופיליפ יורק, הרוזן הראשון של הרדוויק (אנ'). ג'ון קרטרט, רוזן גרנוויל השני, שבעבר היה ממתנגדיו הגדולים של וולפול, התמנה לשר החוץ הבריטי. "הנערים הפטריוטים" שהתנגדו נחרצות לוולפול, שפיט היה המנהיג המוכר בהם, לא נכללו בממשלה החדשה. תנועת "הנערים הפטריוטים" התנגדו לקרטרט עוד יותר נמרצות מכפי שהתנגדו לוולפול. במקור תמך פיט במעורבות הבריטית במלחמות היבשתיות על אדמת אירופה, אך עם פריצתה של מלחמת הירושה האוסטרית התנגד נחרצות לשליחת החיילים הבריטיים לשמור על נסיכות הבוחר מהנובר (נסיכות בוחר בתוך האימפריה הרומית הקדושה אשר הייתה בריבונותו של המלך ג'ורג' השני) מפני הצבא הצרפתי וגינה את קרטרט "שר החיילים בהנובר". על עמדתו של פיט בעניין המלחמה שמר לו המלך ג'ורג' השני טינה.
פיט התעקש שיש לפעול נגד צרפת במערכה בימים ובמושבות הצרפתיות הקולוניאליות, ולא ביבשת האירופאית. כאשר נאלץ קרטרט להתפטר בשנת 1744, מילאו ניוקאסל ואחיו הנרי פלהאם את תפקידו ורצו לכלול את פיט במנהל המשרדים, אך ג'ורג' השני סירב לקבל אותו לפעילות בתוך הממשלה. בתקופה זו הופיע פיט לראשונה בפני הפרלמנט לאחר החמרה של מצבו הבריאותי עקב התפרצות מחלת השיגדון שלו. פיט היה עטוף תחבושות, על קביים, ועם מגף ענק על כף רגלו, כשהוא מנסה להסתיר בכך את מחלתו. עם פריצתו של המרד היעקוביטי של 1745 במהלכו ניסה צ'ארלס אדוארד סטיוארט להשיג ידיו על הכתר הבריטי דרך טענתו לכתר של סבו, ג'יימס השני, מלך אנגליה לשעבר, הסכים המלך לקבלת המינוי של פיט לפעילות במשרד החוץ. ב-1746 מונה פיט כחבר במועצה המייעצת למלך (Privy Council) וג'ורג' השני הביא למינויו לאחראי על חלוקת המשכורות של עובדי המדינה. תפקיד מנהל השכר היה אחד המבוקשים בממשלה וכלל פרצות לשחיתות שלטונית. פיט שימר תדמית של אדם מוסרי וישר בכך שסירב לקחת משכורת שנתית עבור עצמו בת יותר מ-4,000 ליש"ט.
חולי, פרישה ושיבה
כאשר ראש הממשלה הנרי פלהם נפטר במהלך כהונתו בשנת 1754, קיווה פיט להחליפו. אך לאחר מאבקים פוליטיים ותככים רבים, נטשו אותו ניוקאסל והנרי פוקס (לימים הברון הראשון הולנד הראשון). לאחר מכן היה על פיט להתמודד עם התפרצות מחודשת של מחלתו ופרש לאחוזתו החדשה בבאת'. עם אובדן תמיכתם של ניוקאסל ופוקס, הייתה הקריירה הפוליטית של פיט בשפל. פיט, שהיה רווק נכה ומזדקן, התאהב בליידי הסטר גרנוויל, התארס עמה, והם התחתנו בנובמבר 1754. הסטר הייתה בת 33 ופיט בן 46, והיא העריצה אותו. היא הייתה אישה נאה, חכמה, סבלנית ומעשית להפליא - במיוחד בנוגע לכסף, סידור משכנתאות, הסדר חלוקות כספים וחלוקה בין הונה האישי להון בעלה, בשנים בהן היה חולה מכדי להסדיר את ההון המשפחתי באופן עצמאי.
הנישואים היו בריאים ואידיאליים לשני בני הזוג והובילו להקמת גרעין משפחתי מסודר ואוהב ("הרגלים" כינה אותם פיט). לאחר הנישואין השתפר מצבו הבריאותי של פיט. מאוחר יותר עסק פיט במשך זמן ממושך בעיסוקיו האישיים ולא התרברב בעבודתו הפוליטית למשך שנה.
עקב ההתקפות שלו על משרד ניוקאסל, בשנת 1755 פוטר פיט ממשרד חלוקת השכר. גיסו, הרוזן טמפל, עזר לפיט ולמשפחתו בקשייהם הכלכליים בקצבה שנתית של 1,000 ליש"ט.
פרוץ מלחמת שבע השנים העניק לפיט את ההזדמנות לה ציפה להשגת משרה מדינית בכירה. המלחמה התנהלה בעיקרה בין בריטניה וממלכת פרוסיה עם תומכותיהן נגד האימפריה האוסטרית וממלכת צרפת עם תומכותיהן, אשר אליהן הצטרפו עם הזמן גם האימפריה הרוסית והאימפריה הספרדית. המלחמה החלה בהפסדים כבדים ובבלבול מדיניות ניכר בממשל הבריטי. הדרישה שעלתה בקרב חברי פרלמנט רבים למינויו של פיט למשרד החוץ הובילה אותו לצאת בנאום ישיר מול הפרלמנט, בו הכריז: "אני בטוח שאני יכול להציל את המדינה הזאת, ואף אחד אחר לא יכול". בנובמבר 1756 מונה למשרד לאחר שניוקאסל הודח מתפקידו, כשויליאם קוונדיש, הדוכס הרביעי מדבונשייר מכהן כראש הממשלה. ביוני 1757 חזר ניוקאסל למשרת ראש הממשלה אך לא התערב רבות במנהל החוץ של פיט.
שר החוץ הבריטי (1756-1761)
בנובמבר 1756, לאחר כהונה בתפקידים ממלכתיים, מונה פיט למשרת מזכיר המדינה למחלקה הדרומית, וכן לתפקיד השר המקשר בין הממשלה לבית הנבחרים. מתוקף תפקידו היה אחראי לאנגליה, ווילס, אירלנד והמושבות הבריטיות בצפון אמריקה. בתפקידו זה כיהן עד 1761, עם הפסקה קצרה ב-1757, לאחר שפוטר על ידי המלך. פיט קבע שבמלחמה יש לרכז את המאמץ הצבאי הבריטי במערכה הימית ובמערכה במושבות הקולוניאליות. הוא החיה את הסדר הקמת המיליציות בשלוש עשרה המושבות של אמריקה הבריטית, הורה על גיוס מחודש, הצטיידות מחודשת וארגון מחדש של הצי המלכותי הבריטי, וביקש לאחד את כל המפלגות ואת דעת הקהל מאחורי מדיניות מלחמה קוהרנטית ומובנת. הוא תפס את המערכה באמריקה נגד צרפת החדשה והמערכה נגד הודו הצרפתית כמטרות העיקריות של האסטרטגיה הבריטית: הוא שלח את משלחותיו העיקריות לאמריקה, כדי להבטיח את כיבוש קוויבק ולואיזיאנה הצרפתית. במקביל, העביר פיט תמיכה כספית נרחבת לחברת הודו המזרחית הבריטית במאבקה נגד חברת הודו המזרחית הצרפתית.
ריכוז הכוחות הבריטיים התרחש מחוץ למערכה היבשתית, לכן הייתה פעילותה של בריטניה מצומצמת בזירה האירופית, ועיקר פעילותה שם התבטאה בסיוע לפרוסיה בהנהגתו של פרידריך השני, מלך פרוסיה. פיט סבסד וחיזק את צבאותיו של פרידריך כדי להסיט כמה שיותר כוחות צרפתים ליבשת, בעוד הצי הבריטי המלכותי הטריד את הצרפתים בחופיהם שלהם, בהודו המערבית ובאפריקה והטיל מצור ימי על חופיה של צרפת. פיט שינה את מטה ההנהגה הצבאית הבריטית ומינה לפיקוד על המערכה באמריקה את ג'פרי אמהרסט, ברון אמהרסט הראשון. במהלך שנת 1759, "שנת הניצחונות" הבריטיים של המלחמה, כתב הסופר הוראס וולפול בהתפעלות על יכולותיו של פיט ופעילותו המנהלית לאורכה של המלחמה. עיקר הפעילות הצבאית התבצעה במסגרת מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, הזירה האמריקנית של מלחמת שבע השנים, שבה הכתה בריטניה את צרפת ללא תנאי תוך השגת ויתור צרפתי על צרפת החדשה - המושבה הצרפתית שהחלה להתהוות בצפונה של אמריקה. פיט היה מעורב בזירה זו לפרטי פרטים. הוא למד את מפות האזור, בפרט לאחר הניצחונות הצרפתיים עד 1757. הוא הביא לגיבוש תוכנית אסטרטגית בשנת 1758, וממקום מושבו בלונדון, שלח הוראות לקציני הצבא שלו ועודד את רוחם.
"רצוי מאוד יהיה", כתב בדצמבר 1758 לגנרל אמהרסט, "שאפשר יהיה להמשיך בפעולות מעבר לאגם אונטריו עד לניאגרה, ושתוכל לאפשר לעצמך לפתוח בפעולה נגד המצודה שם, שהצלחתה תסייע לכונן שליטה רצופה על האגם, ובתוך כך גם לנתק את הקשר בין קנדה למושבות הצרפתיות בדרום." לתוצאות המלחמה, שבצפון אמריקה הסתיימה למעשה כבר ב-1760 עם כיבוש קוויבק סיטי ומונטריאול היו השלכות ארוכות טווח על מעמדה של בריטניה בעולם כמעצמה, וכאדריכל הניצחון זכה פיט בתהילת עולם.
בשנת 1760 עלה לשלטון המלך ג'ורג' השלישי. הוא ויועציו היו עוינים לפיט, והוא נאלץ להתפטר באוקטובר 1761. הגורם הישיר להתפטרותו של פיט ממשרד החוץ נבע מחוסר יכולתו למנוע מספרד להישאר מחוץ למלחמה. פיט לבדו לא עייף ממלחמה. הוא נטה לרכז את כל התנהלות הממשלה בידיו ועבד במרץ. אופיו המתנשא שהרחיק רבים, והתייחסותו הגבוהה לענייני המנהל כמעל לפוליטיקה, זיכו אותו בכבוד ובהערצה אך במעט ידידות.
המשך דרכו הפוליטית
התפטרותו לוותה בהענקת תואר אצולה עבור רעייתו הסטר והענקת קצבה ממשלתית שנתית למשפחת פיט בסך 3,000 ליש"ט. פיט התנגד בחריפות לתנאי חוזה פריז, שנחתם ב-1763 ושם קץ למלחמה, וסבר שתנאי ההסכם אינם הולמים את ממדי הניצחון הבריטי. הוא התנגד להחזרת "איי הסוכר" בקריביים לצרפת, להישארותה של צרפת בפודוצ'רי שבהודו, ולזכויות הדיג שנותרו לצרפתים בניופאונדלנד. בצד הוויתורים לצרפת קבל גם על הפניית הגב לפרוסיה, שותפתה של בריטניה במלחמה.
לבריטניה לא הייתה ברירה אלא לחתום על ההסכם: חובה הלאומי שעמד טרום המערכה ב-1755 על כ-74 מיליון לי"ש, האמיר ב-1763 ל-133 מיליון לי"ש. לשם כך חוקקה בריטניה ב-1765 את חוק הבולים, אשר החיל מס בולים על המושבות בצפון אמריקה, ואשר קבע כי כל מסמך רשמי או חוקי – עיתון, רישיון, חוזה שכירות וכדומה חייב להיות מבוייל. החוק נועד לממן חלק מהוצאות המלחמה, אך בסופו של דבר האיץ את פריצתה של מלחמה אחרת - מלחמת העצמאות האמריקאית. פיט תמך באמריקאים ובביטול החוק, וזה אכן בוטל ב-1766, אך במקומו התקבל חוק אחר, החוק ההצהרתי, שהצהיר על כפיפותן של המושבות לכתר ולחוק הבריטי.
ראשות הממשלה
ב-1766 עם התפטרותו של ראש הממשלה המכהן רוקינגהאם, מונה פיט לתפקיד ראש הממשלה ולתפקיד הלורד שומר החותם. הוא מונה גם לבית הלורדים ולצורך כך קיבל את התואר "הרוזן מצ'טהאם". הוא ערך שורה של מינויים בממשלתו - את צ'ארלס טאונסנד מינה לתפקיד שר האוצר, ואת הרוזן משלבורן לתפקיד שר החוץ. בתקופה זו התמקד ביחסים עם המושבות בצפון אמריקה, בשמירה על קיום תנאי חוזה פריז על ידי צרפת וספרד, ובמעמדה של חברת הודו המזרחית הבריטית. ב-1767 העלה טאונסנד את המיסים על תה, נייר, וסחורות אחרות והעלה עליו את חמתם של המתיישבים האמריקאים. הוא עשה זאת ללא התייעצות עם פיט, וכנראה גם בניגוד לדעתו של זה.
העדפתו של פיט לא הייתה מנהל פוליטי אלא מדיניות - בראש ובראשונה מדיניות חוץ. פיט חשש מהבידוד הבריטי ביחס לאירופה. פיט ראה בצפון אירופה 'מערכת איתנה ומוצקה' סביב הברית המחודשת של בריטניה עם רוסיה ופרוסיה. הוא פעל באופן מתמשך בניסיון להסדיר ברית חדשה בין בריטניה, רוסיה ופרוסיה, אשר תמנע את עלייתה מחדש של צרפת כמעצמה המובילה באירופה. המשא ומתן להסדר ברית נתקל במאבקי מילים ממושכות שפוגגו את תוקף יוזמתו של פיט. פיט לא נקט יוזמות נוספות במדיניות החוץ. הוא היה מעורב בסכסוכים טריטוריאליים עם ספרד, אך ראה אותם כמשניים. מדיניות החוץ והמושבות היו בראש מעייניו. חשיבותה של הודו להתפתחות של האימפריה הבריטית הייתה ברורה ופיט התעקש שנושא ההשפעה הבריטית בהודו יטופל על ידי חקירה פרלמנטרית ולא במשא ומתן של הממשלה עם חברת הודו המזרחית הבריטית. פיט ראה את הזכויות הטריטוריאליות בהודו כשייכות לכתר ולא לחברת הודו המזרחית, והסדיר הסכם שאיפשר לחברה לנהל את הזכויות שלה מול משרד האוצר.
פיט שקע בכאבים כרוניים שהובילו אותו לדכדוך ממושך ומנעו ממנו למלא את מטלותיו בתור ראש הממשלה. עקב התקשותו למלא את דרישות התפקיד איבדו רבים מחברי הפרלמנט את אמונם בראש הממשלה. ג'ורג' השלישי, שבמקור האמין ביכולותיו של פיט עם מינויו לראש הממשלה, איבד גם כן את אמונו. מחלתו הכרונית של פיט הייתה הגורם המרכזי שעורר את התמוטטות ממשלו והשאיפות הפוליטיות שלו. עם זאת, שורשי הכישלון היו עמוקים יותר. עוד לפני שהמחלה הכריעה אותו, התבררה לפרלמנט שיטת התנהלותו הממשלתית, כאשר בקבינט שמר על רוב ההתנהלות השלטונית בידיו וסירב פעמים רבות לחלוק מטלות וסמכויות. הוא לא נהג לשתף במטלותיו את עמיתיו לקבינט או למפלגה ולא נהג להסביר להם את מדיניותו, או לנקוט באמצעים למזער את הסיכונים להתנגדות בקרב הפרלמנט. אוגוסטוס הנרי פיצרוי, הדוכס השלישי מגרפטון העיר בעצב, "הלורד צ'טהאם, עם כישרונותיו הגבוהים, לא היה בעל כישורים באנושיות". קשיים פיזיים רק החמירו את חוליו של פיט, אשר התמוטט מספר פעמים כתוצאה מהם. באוקטובר 1768, לאחר כשנתיים של כהונה, פרש פיט מתפקיד ראש הממשלה.
שנים אחרונות ומורשת
חמש שנים לאחר מותו, נבחר בנו, ויליאם פיט הבן, לראשות ממשלת בריטניה.
בארצות הברית זכה פיט לכבוד רב, הן בשל השפעתו המכרעת על הגבולות, והן בשל תמיכתו במתיישבים בשנים שלאחר המלחמה. בין היתר קרויה על שמו העיר פיטסבורג שבפנסילבניה. סמל העיר מעוצב לפי תבנית סמל האצולה של משפחת פיט. העיר פיטסבורג שוכנת במקום בו ניצב פורט דוקן, אחד המעוזים הצרפתיים שבו החלה למעשה מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, ושנפילתו סימנה את תחילת השלב המכריע במערכה.
אפרים פורת
אפרים פורת (איינהוֹרְן) (י"ג בניסן תרמ"ז, 7 באפריל 1887 – כ"ח באדר ב' תשי"ט, 7 באפריל 1959, ירושלים) היה מורה ובלשן עברי.
קורות חיים
פורת נולד בשם אפרים איינהורן באביב 1887 בדִינוֹבּוּז שבפולין, בן למשפחה מסורתית, נצר לר' אברהם מטריסק, מייסד חסידות טריסק. אביו יוסף שלכטר היה סוחר ומורה. התחנך כרגיל ב"חדר". בשנת 1909 הגיע לארץ ישראל ולמד בבית המדרש למורים העברי בירושלים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 שב לאירופה, משנת 1916 למד באוניברסיטאות פראג, ברלין ולבסוף באוניברסיטת גיסן, שם היה תלמידו הבולט של פרופ' פאול קאלה, ובשנת 1919 קיבל תואר דוקטור בשפות שמיות. הדיסרטציה הייתה בנושא "היווצרותן של צורות פאסיביות של שורשים בשפות שמיות". (חלקים מעבודתו פורסמו לימים כמאמר בירחון להיסטוריה ומדעי היהדות, Monatsschrift für Geschichte und Wissenschaft des Judentums.)
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. היה חבר ועד הלשון העברית משנת תרצ"ה.
עיקר עבודתו הבלשנית הייתה במהדורה מדעית של פירושי אברהם אבן עזרא למקרא, שממנה ראו אור רק דפים אחדים לדוגמה. בשנת 1938 יצא ספרו "לשון חכמים לפי מסורות בבליות שבכתבי יד ישנים״. בספרו ניתח מסורות בבליות בכתבי יד שונים. פרסם מחקרים נוספים, ובהם: "מדרכי חז"ל בפרשנות המקרא" ו"פירושי אבן עזרא לנביאים וכתובים".
בכ"ה בכסלו תשט"ו נבחר לחבר-יועץ של האקדמיה ללשון העברית.
אפרים פורת נפטר בסוף שנת 1959. נקבר בהר המנוחות.
פרסומיו
תרגום:
תנועת אומ"ץ
תנועת אומ"ץ היא עמותה ישראלית שמטרתה לפעול למען מנהל תקין, צדק חברתי ומשפטי, כנגד הקשר ההדדי בין הון לשלטון, נגד השחיתות ולמען שוויון הכול בפני החוק.