cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האי (סדרת טלוויזיה)
עונה 2
לבסוף מתגלה כי הדמות שהופיעה בחלום היא קאיראן. קאיראן הוא השטן והתגלמות הרוע שנוצר על ידי ההיסטוריה כדי לתקן את עצמה. התפקיד שלו הוא להחזיר את ההיסטוריה למסלולה ולא לתת לדילן להשלים את משימתו - ליירט את האסטרואיד. בנוסף, קאיראן השתלט על אדי, מה שמסביר את התנהגותו יוצאת הדופן והדיקטטורית, וכך הוא מעלה אותו לשלטון. אדי, שנשלט על ידי קאיראן, מגיע לכפר ב-1909 וגם ליבי מגיעה לשם, הוא נלחם בדילן ואדי מת. קאיראן שלא מוותר, נכנס לגופו של דילן. בשלב זה ליבי אובדת עצות, היא פונה אל הלנה, סבתא של דילן ואמא של צ'יף בבקשה לעזרה והיא מציעה לה את הפתרון היחידי כדי להשמיד את קאיראן. הפתרון הוא להשמיד את הלפיד שבלעדיו לא ניתן לנסוע בזמן. הם עושים את זה ומשמידים את הלפיד. לאחר התלבטויות החבורה מחליטה להישאר ב-1909 למאה שנים שקטות.
עונה 3
פרקים 101–144 (44 פרקים)
באותו הזמן, כשצ'יף נשיא בוורטיגו, מתבצעת פעולה של טרוריסטים שפורצים ל"צדפה", המבנה בו נשמרת אנרגיית האסטרואיד שנכלאה בתוך פנינה. מקס, יחד עם בלו וקאיראן מנסים להפיל את צ'יף מתוך קנאה עזה אליו ובמיוחד אל מערכת היחסים שלו עם ג'יני, שעליה מקס חולם זמן רב. בהמשך הוא יורה בצ'יף, בעזרת אקדח אדום שאינו הורג, אלא מעביר למבוך זמנים שאינו נגמר, וביום הדין יוחלט אם יחיה או ימות. לאחר שג'יני מגלה שצ'יף לא באמת מת היא יורה בעצמה עם האקדח האדום ופוגשת את צ'יף במבוך.
במהלך העונה מתגלה כי זואי עובדת בשביל קאיראן ובתמורה הוא החזיר לחיים את אחיה יהלי, שנורה כשהיה ילד.
ארגון הקיפרים, שמטרתו למנוע מאנשים לנצל לרעה את כוח הנסיעה בזמן, הוא ששלח את החבורה למשימה למעשה, והוא מנסה בכול יכולתו לחפש אחר החבורה שתקועה בימי הביניים.
החבורה, יחד עם יהלי, אחיה של זואי, וללא סול שמת בהגנה על אנה, מכירים שלושה אבירים (הוגו, ג'פרי וקוזמו) ונפחית (איזבלה). מייקי מוצג על ידי יהלי בתור נושא הכלים שלו בשם "פיסטוק" (כפי שזואי מכנה אותו). בעיר קתרינה נמצאת גם סופי – אהובתו של דילן ובתו של שודד הים. לצערה של סופי, היא נאלצת להתחתן עם אדם שאינה אוהבת. לאחר מכן, החבורה נפגשת עם רומי, עובדת מהצדפה, שבאה במטרה לעזור לדילן לחפש את אהובתו סופי. מתגלה שהוגו עובד אצל הקיפרים ומדווח להם דרך מכשיר שנקרא "הקיפוד". בנוסף, מתפתח רומן בין הוגו לבין זואי.
רון ואסתר, מקימי ארגון הקיפרים, נהרגים על ידי בלו, ובלו נהרג על ידי מיילו שמשבית לו את התוכנה. לחבורה נמסרת הנבואה של סבסטיאן, נביא שחי במערה באי. הנבואה אומרת שהבת של קאיראן תביא אסון על כולם. כולם חושדים בסופי מתוך רמזים מוטעים, והם כמעט רוצחים אותה אך לבסוף מתגלה כי בתו האמיתית היא רומי. קאיראן נהרג, וכדי להבטיח זאת, דילן משמיד את האי בעזרת כוח האסטרואיד ששמור ביהלום. הכל חוזר לקדמותו, והמתים שבים לחיים לעולם ללא טיימרים וללא האי.
לקראת סוף הפרק מוצג לנו תשדיר של חדשות הבוקר של 9 בספטמבר 2009, בו השדרנים (מירב מילר וינון מגל) מדווחים על חבורת אנשים שהתקבצו באותו יום בכיכר רבין בתל אביב מתוך אמונה שסוף העולם יגיע היום ב-11:12 (כפי שהיה אמור להיות בהיסטוריה אחרת). עובר הזמן והם מגלים ששום דבר לא קורה. הסדרה מסתיימת בכך שיד מושטת לכיוון של דילן. זהות מושיטת היד לא נחשפת.
בראיון שנערך עם יוצר הסדרה, גיורא חמיצר, בפברואר 2020, הוא גילה שליבי היא זו שהושיטה לדילן את היד.
אזכורים של "השמיניה" בסדרה
במהלך הסדרה נעשו מספר אזכורים לסדרתו הקודמת של יוצר הסדרה, גיורא חמיצר, "השמיניה".
ספרים
בהשראת הסדרה יצאה סדרת ספרים. בנוסף לסדרת הספרים, יצא לאור גם "הספר האדום" – ספר הציורים שהופיע במהלך כל העונה הראשונה של הסדרה, בתוספת צילומים מהפרקים, מכתבים של הדמויות, פתקים שטומי כביכול הכניס לספר וכדומה.
הצי הרוסי הקיסרי
הצארים הראשונים לשושלת רומנוב
ב-1636, בתקופת שלטונו של הצאר מיכאיל הראשון (מיכאיל פיודורוביץ' רומנוב), הושקה אוניית המלחמה התלת-תורנית הראשונה שנבנתה ברוסיה עצמה. את האונייה בנו בבלחנה (Балахна) חרשי-אוניות דנים מהולשטיין (Holstein) על פי תוכניות אירופיות ושמה נקרא "פרידריך". בהפלגת הבתולים שלה בים הכספי נקלעה האונייה לסערה וטבעה.
במלחמת רוסיה-שוודיה, 1658-1656 לכדו כוחות רוסיים את המבצרים השוודיים בדונאבורג (Dünaburg) ובקוקנהאוזן (Kokenhausen) שעל נהר דווינה המערבית. שם המבצר בקוקנהאוזן שונה ל"צארביץ'-דמטרייב" (Царевич Дмитриев), ובו הקים הבויאר אפנסי אורדין-נאשוקין (Афанасий Ордин-Нащокин) מספנה והחל לבנות ספינות לשיט בים הבלטי. ברם, ב-1661, על פי תנאי חוזה קרדיס (Cardis), התחייבה רוסיה להחזיר לשוודיה את השטחים שכבשה מידיה ולהשמיד את כל האוניות שבנתה במספנת צארביץ'-דמטרייב. הבויאר אורדין-נאשוקין לא התאבל זמן רב על המפלה, אלא הפנה את מרצו אל נהר הוולגה ואל הים הכספי. באישורו של הצאר הביא בוני-אוניות הולנדיים אל העיירה דדינובו (Дединово), השוכנת סמוך למפגש הנהרות וולגה ואוקה (Ока́). בניית האוניות במקום זה החלה בחורף 1667. בתוך שנתיים הושלמה בנייתם של ארבעה כלי שיט: אונייה הנושאת 22 תותחים, ששמה נקרא "אורל" (Орёл, "נשר"), ושלוש ספינות קטנות יותר. ה"פרדריק" חסרת-המזל הייתה כלי שיט הולשטייני; ה"אורל", לעומתה, הייתה אוניית המפרשים התלת-תורנית הרוסית הראשונה, אך גם גורלה לא שפר. היא נפלה באסטרחן לידי קוזאקים מורדים בהנהגת סטפן ראזין. הקוזאקים שדדו את ה"אורל" ונטשוה כשהיא שקועה למחצה בשפך הנהר וולגה.
במהלך המאה ה-17 הפליגו סוחרים רוסיים וקוזאקים בקוצ'ים בים הלבן, חקרו את הנהרות לנה, קולימה ואינדיגירקה (Индиги́рка) והקימו יישובים במעלה הנהר אמור. הנודע ביותר מבין מגלאי ארצות אלה הוא סמיון דז'נייב (Семён Ива́нович Дежнёв), שהפליג ב-1648 באוקיינוס הקרח הצפוני למלוא אורכה של רוסיה של ימינו. לאחר שהקיף את חצי האי צ'וקוטקה, עבר דז'נייב דרך ים ברינג והפליג אל האוקיינוס השקט.
הצי הרוסי בימי פיוטר הגדול
צי קבע רוסי הוקם לראשונה בתקופת שלטונו של פיוטר הגדול. ב-1696, במהלך מערכות אזוב נגד הטורקים, הפעילו הרוסים לראשונה 2 אוניות קו, 4 ספינות הבערה, 23 גליאות ו-1300 סטרוגי (стругы), שנבנו בנהר וורונז' (Воро́неж). לאחר כיבוש מבצר אזוב (Азо́в) עיינו הבויארים חברי הדומה בדוח שחיבר הצאר על העימות הצבאי, וב-20 באוקטובר 1696 אישרו את ההחלטה להתחיל בבניית צי מלחמתי. יום זה נחשב כיום ההולדת הרשמי של הצי המלחמתי הרוסי הסדיר.
במהלך המלחמה הצפונית הגדולה (1700-1721), הקימו הרוסים את הצי הבלטי. הצי הורכב מספינות משוט שנבנו בכמה מספנות בשפכי הנהרות סיאס (Сясь), לוגה (Луга) ואולונקה בשנים 1702–1704. כדי שיוכלו להגן על החופים שכבשו ולתקוף את קווי הקשר הימיים של האויב בים הבלטי, הקימו הרוסים גם צי אוניות מפרשים, שחלקן נבנו ברוסיה והאחרות נקנו בחו"ל. בשנים 1703–1723 נמצא הבסיס הראשי של הצי הבלטי בסנקט פטרבורג (Санкт-Петербу́рг) ואחר כך בקרונשטאדט (Кроншта́дт).
בתחילה הוטלה האחריות לבניית האוניות על ה"וולדימירסקי פריקאז" (Владимирский приказ), אך מאוחר יותר הועבר התפקיד לידי משרד האדמירליות, ה"אדמירלטיסקי פריקאז" (Адмиралтейский приказ). קציני הצי באו מקרב האצולה הרוסית והמלחים גויסו מקרב העם. ילדי האצילים חונכו בבית הספר למדעי המתמטיקה והנווטות שנוסד ב-1701. לעיתים קרובות נשלחו צוערים לארצות שמעבר לים כדי להתאמן בציים זרים. כמו כן היה נהוג לשכור נתינים זרים לשירות בצי הרוסי. ב-1718 הוקמה מועצת האדמירליות (Адмиралтейств-коллегия), הגוף בעל הסמכות הגבוהה ביותר בענייני הצי ומקום מושבו היה בבניין האדמירליות בסנקט פטרבורג.
בשנת 1722 כלל הצי הרוסי 130 אוניות מפרשים, ובהן 36 אוניות קרב, 9 פריגטות, 3 שנייבות (шнява, דו-תורנית קלה ששימשה לסיור ולהעברה מהירה של ידיעות), 5 ספינות הרעשה ו-77 ספינות עזר. צי ספינות המשוט מנה 396 כלי שיט ובהם 253 גליאות וגליאות-למחצה (המכונות "סקמפאביי" (скампавеи) ו- 143 בריגניות. כלי השיט הללו נבנו ב-24 מספנות שונות, ובהן המספנות בוורונז', קזן, פרלסלבל (Пересла́вль), ארכנגלסק, אולונץ (Олонец), סנקט פטרבורג ואסטרחן.
הצי הרוסי צירף ברצון לשורותיו קצינים זרים, כמו אדמירל תומאס גורדון, סקוטי שקיבל את הפיקוד על הצי הבלטי.
הצי הרוסי במאה ה-18
הצי הרוסי הלך והתחזק במחצית השנייה של המאה ה-18 כפועל יוצא של מדיניות חוץ אקטיבית והמלחמות עם האימפריה העות'מאנית על השליטה בים השחור. במלחמת רוסיה-טורקיה, 1774-1768, שיגרה רוסיה בפעם הראשונה שייטות מהים הבלטי אל זירת לחימה מרוחקת. אחת השייטות, בפיקוד אדמירל ספירידוב, השמידה את הצי הטורקי בקרב צ'סמה ב-1770 והעניקה לרוסיה את השליטה בים האגאי. שנה אחר כך, ב-1771, כבש צבא רוסי את חופי מצר קרץ' (Керчь) ואת מבצרי קרץ' ויניקאלה (Еникале). לאחר שהתקדמו אל הדנובה, הקימו הרוסים את שייטת הדנובה לשמירה על שפך הנהר. ב-1773 הפליגו ספינות שייטת אזוב (שהוקמה מחדש ב-1771) אל הים השחור. המלחמה הסתיימה בניצחון רוסיה, והיא זכתה בחופי ים אזוב ובחלק מחוף הים השחור בין הנהרות בוג ודניסטר. חצי האי קרים הפך למדינת חסות רוסית וב-1783 סופח לרוסיה. באותה שנה הוכנסה לשירות פעיל, בנמל חרסון (Херсон), אוניית-הקרב הראשונה של צי הים השחור. במקביל החלו עבדות בנייה בעיר סבסטופול שהיה אמור להיות הבסיס הראשי של צי הים השחור החדש.
ראשית המאה ה-19
במחצית השנייה של המאה ה-18 וראשית המאה ה-19 היה הצי המלחמתי הרוסי השלישי בגודלו בעולם אחרי ציי בריטניה וצרפת. צי הים השחור כלל 5 אוניות-קרב ו-19 פריגטות (1787), בצי הים הבלטי היו 23 אוניות-קרב ו-130 פריגטות (1788). בראשית המאה ה-19 כלל הצי הרוסי הקיסרי מלבד ציי הים הבלטי והים השחור גם את שייטת הים הכספי, שייטת הים הלבן ושייטת אוחוצק (Охо́тск). ב-1802 הוקם משרד הכוחות הימיים המלחמתיים, וב-1815 שונה שמו ל"משרד הימייה".
ב-1826 בנו הרוסים את ספינת הקיטור החמושה הראשונה שלהם, "איז'ורה" (Ижора). היא הונעה על ידי מנוע קיטור בהספק 100 כוחות סוס וחומשה ב-8 תותחים. ב-1836 הושקה פריגטת המשוטה הראשונה של הצי הרוסי ושמה "בוגטיר" (богаты́рь); הדחקה היה 1340 טון, הספק מנועה 240 כוחות סוס, חימושה – 28 תותחים.
בין השנים 1803 ו-1855 יצאו ספנים רוסיים ל-40 הפלגות ארוכות והפלגות סביב העולם, ונטלו חלק חשוב במחקר הגאוגרפי של המזרח הרחוק והאוקיינוס השקט.
מלחמת קרים ואחריה
בשל התפתחותה הטכנולוגית והכלכלית האיטית, פיגרה רוסיה במחצית הראשונה של המאה ה-19 אחר מדינות אירופה האחרות בבניית אוניות קיטור. בפרוץ מלחמת קרים ב-1853 כללו ציי הים הבלטי והים השחור ושייטות ארכנגלסק, הים הכספי וקמצ'טקה סך 40 אוניות-קרב, 15 פריגטות, 24 קורבטות ובריגים, 16 פריגטות קיטור וכלי שיט קטנים יותר. מניין המלחים והקצינים בציים עמד על כ-91,000 איש. חרף גודלו הייתה לשיטת הצמיתות הריאקציונית השפעה הפוכה על התפתחותו של צי המלחמה הרוסי. הדבר אפיין במיוחד את הצי הבלטי, שנודע בתרגילי הסדר הקשוחים שלו. הודות לאדמירלים מיכאיל לאזארב, פאבל נחימוב, ולדימיר קורנילוב וולדימיר איסטומין אומנו מלחי צי הים השחור בתורת הלוחמה הימית והוטמעו בהם המסורות הצבאיות של הצי הרוסי שנוצרו בזמנו של אדמירל אושאקוב. קרב סינופ ב-1853 היה דוגמה לאומץ הלב והגבורה של מלחי צי הים השחור ולחידושים הטקטיים של נחימוב. נחישותם של המלחים הרוסיים באה לידי ביטוי גם במהלך המצור על סבסטופול ב-1854–1855, עת השתמשו בכל האמצעים שברשותם כדי להגן על בסיסם מן היבשה והים כאחד. ברם, על פי תנאי חוזה פריז נשללה מרוסיה הזכות להחזיק צי מלחמתי בים השחור. בשנות השישים של המאה ה-19 איבד צי המפרשים הרוסי את חשיבותו ואוניותיו הוחלפו בהדרגה על ידי אוניות קיטור.
לאחר מלחמת קרים החלה רוסיה בבניית אוניות מטיפוס חדש כמו אונייה מחופת שריון ויחידת תותחים צפה. לכלי שיט אלה היו תותחים כבדים ושריון עבה, אך הם לקו בכשירות השיט, המהירות וטווח ההפלגה. ב-1861 בנו הרוסים את ספינת התותחים המשוריינת הראשונה העשויה כולה פלדה – "אופיט" (Опыт), וב-1869 החלו לבנות את אחת מאוניותיהם המשוריינות המתאימות לשייט באוקיינוס – "פיוטר וליקיי" (Пётр Великий).
שלהי המאה ה-19
הצי הרוסי הקיסרי הוסיף לצמוח בעשורים האחרונים של המאה ה-19, ונעשה לשלישי בגודלו לאחר ציי בריטניה וצרפת. מי שהאיץ את גידולו של הצי היה הצאר ניקולאי השני, שהושפע מכתביו של התאורטיקן הימי האמריקני אלפרד תייר מהן. התעשייה הרוסית גדלה אומנם, אך לא בשיעור שאיפשר לה לענות על צורכי הצי, ולכן אחדות מן האוניות נבנו בצרפת, גרמניה, ארצות הברית ודנמרק. לארכיטקטים הימיים הצרפתיים הייתה השפעה ניכרת על עיצוב המבנה של אוניות המלחמה הרוסיות.
בסוף המאה ה-19 הוקמה חברת דוברופלוט שרכשה אוניות מתרומות ובמידת הצורך הם שימוש לחיזוק הצי. בין המלחמות הם היו אוניות סוחר לכל דבר.
מלחמת רוסיה–יפן
לאחר ההתקפה על פורט ארתור ניסו היפנים לחסום את הכניסה לנמל ולשלול מן הרוסים את השימוש בו. בליל ה-13–14 בפברואר הם הטביעו בנתיב המים העמוקים המוליך לנמל כמה אוניות קיטור שמולאו בבטון, אך האוניות שקעו לעומק רב מדי והפעולה לא צלחה. ניסיון נוסף לחסום את הכניסה לנמל עם אוניות חסימה (blockships), בליל 3–4 במאי, גם הוא נכשל. במרץ נטל אדמירל-משנה מקארוב הנמרץ את הפיקוד על השייטת הפסיפית הראשונה של הצי הרוסי, ומיד פתח בהכנות לפריצת ההסגר היפני על הנמל. אותו זמן החלו שני הצדדים להשתמש בלוחמת מוקשים התקפית וזרעו מוקשים זה בנמלי יריבו. הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות הלוחמה הימית בה נעשה שימוש התקפי במוקשים ימיים. עד לזמן זה שימשו מוקשים למטרות מגנניות טהורות כמו הבטחת נמלים מפני חדירת אוניות אויב. יעילותה של טקטיקת המיקוש ההתקפי היפנית הוכחה ב-12 באפריל 1904, כאשר שתי אוניות מערכה רוסיות, אוניית הדגל פטרופבלובסק ו"פובדה", נכנסו לשדה מוקשים יפני ליד פורט ארתור ונפגעו. "פטרובפבלובסק" טבעה לאחר כשעה, בעוד את "פובדה" נאלצו לגרור חזרה לפורט ארתור לשם תיקונים נרחבים. מקארוב מת באונייה "פטרופבלובסק" לאחר שבחר לרדת עימה תהומה. הרוסים, שלמדו מיריביהם את שיטות המיקוש ההתקפי, לא טמנו את ידם בצלחת. ב-15 במאי 1904 פיתו שתי אוניות מערכה יפניות, את "יאשימה" (Yashima) ו"הטסוסה" (Hatsuse), להיכנס לשדה מוקשים אותו הניחו ליד פורט ארתור. השתיים פגעו לפחות בשני מוקשים, "יאשימה" טבעה בתוך דקות ספורות ועימה 450 מלחים, בעוד "הטסוסה" ירדה למצולות שעות אחדות לאחר מכן בעודה נגררת.
הצי הרוסי ניסה לפרוץ לו דרך החוצה מפורט ארתור אל ולדיבוסטוק, אך יורט והובס בקרב הים הצהוב. שרידי הצי הרוסי נשארו מסוגרים בפורט ארתור, שם הוטבעו בזו אחר זו על ידי תותחי הצבא הצר על העיר. הניסיונות להסיר את המצור היבשתי גם הם נכשלו, ולאחר קרב ליאויאנג בסוף אוגוסט נסוגו הרוסים אל מוקדן (Mukden, שן-יאנג). פורט ארתור נפלה לבסוף ב-2 בינואר 1905, לאחר סדרת התקפות אכזריות ומרובות-נפגעים.
עוד בשנה הקודמת עשו הרוסים הכנות לתגבור הצי בפורט ארתור, ושיגרו את שייטת הים הבלטי בפיקודו של אדמירל זינובי רוז'סטבנסקי סביב כף התקווה הטובה אל אסיה. ב-21 באוקטובר 1904, בעודה חולפת על פני דוגר בנק (Dogger Bank), כמעט וחוללה השייטת הבלטית מלחמה עם בריטניה (שהייתה בעלת ברית ליפן אך נייטרלית במלחמה זו), לאחר שאוניותיה ירו על ספינות דיג בריטיות אותן זיהו בטעות כספינות טורפדו. אדמירל טוגו, שידע על הפלגת השייטת הבלטית והתקדמותה, התכונן להתנגש בה קודם שתגיע אל ולדיווסטוק. הוא יירט את אוניות הרוסים במצר צושימה בין קוריאה ויפן, ובקרב צושימה, 27-28 במאי 1905, הצי היפני החדיש יותר, הנחות מספרית אך עם אוניות מהירות שוט ותותחים ארוכי טווח, הפגיז את הצי הרוסי ללא רחם והשמיד את כל שמונה אוניות המערכה שלו.
המרד על אוניית הקרב פוטיומקין
אחד האירועים החשובים בצי הרוסי בשנת 1905 היה המרד על אוניית הקרב פוטיומקין. מרד זה, שפרץ ב-14 ביוני 1905 היה חלק ממהפכת 1905 ונחשב לאחר מכן כשלב מקדים למהפכת 1917.
שיקום הצי לפני מלחמת העולם הראשונה
לאחר המפלה במלחמת רוסיה–יפן ירדה רוסיה מן המקום השלישי למקום השישי ברשימת המעצמות הימיות. הצאר הקים את מיניסטריון הצי המלחמתי ואת המטה הכללי של הצי ב-1906. תוכנית הרחבה שאפתנית של הצי הונחה לפני הדומה ב-1907 וב-1908 אך נדחתה. משבר בוסניה של 1909 חייב חשיבה מחודשת, בעקבותיה חוזק הצי הבלטי באוניות מערכה מסוג דרדנוט, בסיירות ובמשחתות חדשות. עקב החרפת היחסים עם טורקיה תוגבר גם צי הים השחור באוניות חדשות, כולל אוניות מערכה מדגם "אימפרטריצה מריה" (Императрица Мария). סך ההוצאה של רוסיה על הצי המלחמתי בשנים 1906–1913 הייתה 519 מיליון דולר, והיא ניצבה במקום החמישי לאחר בריטניה, גרמניה, ארצות הברית וצרפת. בתקופה זו נקלטו בצי 16 אוניות חדישות.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, הוחרמו האוניות והמכונות שנבנו בגרמניה. הציוד שנבנה בבריטניה סופק באיחור או הופנה לטובת המאמץ המלחמתי של בנות הברית.
זירת הים הבלטי
הצדדים הנצים העיקריים בים הבלטי היו ציי גרמניה ורוסיה; צוללות בריטיות אחדות, שנכנסו אל הים הבלטי דרך מצרי קטגאט (Kattegat), סייעו לרוסים, ובהן הצוללת E9 בפיקוד מקס הורטון (Max Horton). מאחר שהצי הגרמני היה גדול וחדיש יותר, ורבות מאוניות צי הים הפתוח (Hochseeflotte) שלו יכלו לשוט בנקל אל הים הבלטי דרך תעלת קיל כשהים הצפוני היה רוגע, נועד לצי הרוסי תפקיד מגנני בעיקר; לכל היותר תקפו האוניות הרוסיות שיירות ימיות שעשו דרכן בין גרמניה ושוודיה או זרעו שדות מוקשים להגנה. הצוללות הרוסיות והבריטיות פגעו בספנות המסחרית הגרמנית שהפליגה בין שוודיה וגרמניה.
מאחר ששני הצדדים השתמשו בלוחמת מוקשים מגננית והתקפית בהיקף נרחב, מילאו הציים תפקיד מוגבל בחזית המזרחית. הגרמנים הנחיתו שתי התקפות ימיות גדולות על מפרץ ריגה. ההתקפה שנערכה באוגוסט 1915 נכשלה אך זו של אוקטובר 1917 נחלה ניצחון; האיים במפרץ (מבצע אלביון) נכבשו על ידי הגרמנים, והם אף תקפו ופגעו באוניות רוסיות שהפליגו מן העיר ריגה (קרב מון סאונד), אשר נפלה לידיהם זמן קצר קודם לכן.
זירת הים השחור
המלחמה בים השחור החלה באוקטובר 1914, לאחר שאוניות טורקיות הפגיזו מן הים כמה ערי חוף רוסיות. בצי הטורקי היו שתי אוניות חדישות בלבד, שמסרה לו גרמניה: סיירת-הקרב "גבן" לשעבר (SMS Goeben) והסיירת הקלה "ברסלאו" לשעבר (SMS Breslau), שתיהן בפיקוד אדמירל וילהלם סושון. "גבן" נפגעה לפחות בארבעה מקרים נפרדים, אך הצליחה להימלט לנמל מבטחים כשהצי הרוסי העדיף בעקבותיה. בסוף 1915 שלט הצי הרוסי כמעט בכל הים השחור.
לאחר שאדמירל קולצ'ק קיבל את הפיקוד על הצי (אוגוסט 1916), מוקשה היציאה מן הבוספורוס, ועל ידי כך נמנעה כמעט לגמרי כניסת אוניות טורקיות אל הים השחור. מאוחר יותר באותה שנה מוקשו גם מבואות עיר הנמל ורנה.
האבידה הגדולה ביותר שספג הצי הרוסי בים השחור הייתה השמדתה של אוניית המערכה החדישה "אימפרטריצה מריה" (Императрица Мария), שהתפוצצה בנמל ב-7 באוקטובר 1916, שנה בלבד לאחר שהוכנסה לשירות פעיל. הסיבות לטביעתה של אונייה זו מעולם לא נתחוורו, ואפשר שהיה זה מעשה חבלה או תאונה קטלנית.
המהפכה ומלחמת האזרחים
המהפכה ומלחמת האזרחים שפרצה בעקבותיה (1918–1921) מוטטו את הצי הרוסי. נותר שלם רק הצי הבלטי שבסיסו בפטרוגרד, למרות שהותקף על ידי אוניות בריטיות ב-1919. רוב אוניות צי הים השחור ששרדו סרו לפיקודו של גנרל הצבא הלבן פיוטר וראנגל (Пётр Врангель) ופונו לביזרטה שבתוניסיה עד סוף הסכסוך. מלחים רוסיים לחמו בשני הצדדים של עימות עקוב דם זה. מלחי צי הים הבלטי התמרדו כנגד היחס האכזרי לו זכו מצד הרשויות הסובייטיות במה שכונה מרד קרונשטאדט של שנת 1921. האוניות ששרדו את מלחמת האזרחים היוו את גרעינו של הצי הסובייטי.
My Generation
My Generation נכתב בידי גיטריסט ומנהיג הלהקה, פיט טאונסנד למען צעירים בריטיים מרדניים שהיו חלק מזרם ה"מודים" (Mods) והוא ביטא את תחושותיהם אשר המבוגרים לא יכלו להבין. טאונסנד קיבל השראה מהשיר Young Man Blues של אמן הבלוז מוז אליסון, וטען כי בלעדיו מעולם לא היה כותב את השיר.
ליריקה, ביצוע והשפעות
כמו שירים מוקדמים רבים של המי, גם זה הושפע רבות מסגנון הרית'ם אנד בלוז האמריקאי, במיוחד בטכניקת קריאה ותגובה: דלטריי, הסולן, היה שר שורה בעוד טאונסנד ואנטוויסל היו משיבים לו במשפט קבוע- Talkin' 'bout my generation.
היבט נוסף על השיר הוא האופן בו רוג'ר דלטריי העביר אותו, כשהוא מגלם בשירתו דמות של נער מתוסכל ומגמגם. קיימים מספר סיפורים המסבירים זאת. לפי הראשון השיר היה עוד שיר- R&B ללא הגמגום, אך בהשראת שיר של ג'ון לי הוקר, Stuttering Blues (בלוז למגמגם), טאונסנד עיבד את השיר מחדש. סיפור נוסף טוען כי הגמגום היה כדי לרמוז על מילת הגידוף- fuck כאשר דלטריי שר בגמגום- ''Why don't you all fu.. fu.. fade away!'' אולם, המפיק של השיר, של טלמי, התעקש כי מדובר היה בצירוף מקרים משעשע אשר לפי דעתו היה צריך לשמור. תחנת ה- BBC סרבה לשדר את השיר מחשש לפגיעה באנשים עם ליקויי דיבור, אך שינתה את החלטתה לאחר שהשיר הפך ללהיט אדיר.
ביצוע השיר משקף את מילותיו ותואם להן: מהיר, אגרסיבי, ובעל עמדה וביקורת נוקבת. אחד מסמלי השיר הוא הצגת אחד מהסולואים הראשונים על גיטרת בס (על ידי ג'ון אנטוויסל) בהיסטוריה של הרוק. סיום השיר מציג התפרצות דמוית פיצוץ בתיפוף של קית' מון, שנתמך בידי פיט טאונסנד שמנגן בפורענות וברעש ללא כל הגיון.
מעמד השיר
השיר התקבל אל הפנתיאון של הרוקנ'רול בתור אחד השירים המוערכים והמהוללים בז'אנר. הוא נבחר בתור השיר האחד עשר הגדול ביותר של מגזין הרולינג סטון ברשימת 500 השירים של כל הזמנים. ככל הנראה, האלמנט החזק ביותר בשיר הוא המלל אשר נחשב לאחת ההצהרות הנוקבות ביותר של הנוער בהיסטוריית הרוק. ה"גישה" של השיר עזרה בהמשך לעליית זרם הפאנק, וכן הוא נחשב לשיר הפאנק הראשון. השורה המפורסמת של השיר שהפכה לסמל בקרב בני דורם של חברי הלהקה ושל צעירים רבים בהמשך השנים היא- I hope I die before I get old.
השיר יצא לאור כסינגל בנובמבר 1965 והגיע למקום השני בראש המצעדים בבריטניה ולמקום ה-74 בארצות הברית. השיר מופיע גם באלבום הבכורה של הלהקה הנושא את אותו השם ובהופעות זכה לביצועים ארוכים כחלק ממחרוזות שירים או עם סולואים מתמשכים (כמו באלבום ההופעה- Live at Leeds, שם השיר מגיע לאורך של כרבע שעה).
גרסאות כיסוי
אחת הסיבות להפיכתו של השיר לאחד מלהיטי הרוק המצליחים, שהיא גם אחד מסממני ההצלחה שלו, היא המספר הרב של גרסאות הכיסוי שעשו לו, חלקן באלבומים, ולא רק בהופעות, כמקובל. השיר זכה ל-16 גרסאות כיסוי על ידי האומנים: גרין דיי, לימפ ביזקיט, אואזיס, איירון מיידן, הילרי דאף, פיונרל דרס, מקפלי, סוויט, סטארפיילד, גורקי פארק, קפטן ג'ק, די-רקט, פרד דארסט, חור בשמיים, פיל ג'ואל ומיקס על ידי דאנס דאנס רבולושן.
תומאס אבט
תומאס אבט (בגרמנית: Thomas Abbt; 25 בנובמבר 1738 אולם – 3 בנובמבר 1766 ביקבורג) היה סופר, פילוסוף ומתמטיקאי גרמני, אחד מנציגי תרבות עידן האורות בגרמניה.
רקע משפחתי ושנות לימודיו
תומאס אבט נולד בעיר אולם במשפחה לותרנית כבנו היחיד של מעצב פאות נכריות. אבט היה תלמיד מחונן, ורכש את השכלתו התיכונית בעיר הולדתו. סיים את הגימנסיה המקומית עם שתי עבודות סיום תחת הכותרת Historia vitae magistra (ההיסטוריה - מורה לחיים) - אחת על שרפה באמצעות מראות והשנייה על "מעלות אחז". בשנת 1756 נסע לפי הזמנת פרופסור בשם באומגרטן ללמוד תאולוגיה באוניברסיטת האלה, שהייתה מוקד פעילותו של הפילוסוף כריסטיאן וולף. שם התארח בביתו של באומגרטן וכעבור שנה החליט להתמסר ללימודי פילוסופיה ומתמטיקה. באוניברסיטה התעמק אבט במיוחד בכתביהם של טקיטוס וסלוסטיוס, של וולטר, דייוויד יום ושפטסברי.
פרסם תזה על האקסטזה וסיים את התואר של מגיסטר MA בפילוסופיה בשנת 1758.
הקריירה כסופר, הוגה ומורה
ב-5 במאי 1759 התמנה כבר למרצה וב-30 במרץ 1761 קיבל משרה של פרופסור שלא מן המניין לפילוסופיה באוניברסיטת פרנקפורט על האודר והתאזרח עקב כך בממלכת פרוסיה. התעניין בנושאים פילוסופיים של חיי היום יום, כשהושפע על ידי הוגים אנגלים כמו ג'ון לוק. בהרצאתו המקדימה ב-28 ביולי 1761 הביע את הערצתו למלך המלומד והלוחמני של פרוסיה באותם הימים, פרידריך השני.
על רקע הימשכות מלחמת שבע השנים, התבוסה שנחלה פרוסיה בקרב קונרסדורף (12 באוגוסט 1759), ומותו בקרב של ידידו, המשורר ואיש הצבא אוואלד כריסטיאן פון קלייסט (1715-1759), כתב אבט ברוח של סטואיציזם מודרני, את יצירתו הידועה ביותר – על המוות למען המולדת 1761 (Vom Tode für das Vaterland), שבה קישר בין הפטריוטיזם, אהבת המולדת, ובין המחויבות למשטר מונרכי נאור הערב לחופש "אזרחי" ולביטחון המעוגן בחוקים של נתיניו. כמו כן כתב אבט מסות רבות בנוגע לנושאים היסטוריים, פוליטיים, אסתטיים ופילוסופיים.
באביב של אותה שנה, 1761, שהה אבט במשך חצי שנה בברלין ונפגש עם דמויות מובילות בחיי התרבות והאקדמיה המקומיים, כמו כריסטוף פרידריך ניקולאי, משה מנדלסון, לאונרד אוילר, קארל וילהלם ראמלר, יוהאן וילהלם לודוויג גליים ויוהאן וילהלם מייל.
בתיווכו של ניקולאי הצטרף ל"חוג של ימי ד'" בברלין. גוטהולד אפרים לסינג השפיע רבות על סגנונו ועל השקפתו החינוכית. אחרי שלסינג עזב את עריכת כתב העת המפורסם "ליטראטור-בריפה" (מכתבים ספרותיים), הוזמן אבט לכתוב בו לצידו של ניקולאי ומנדלסון, ותרם לו מאמרים תחת כינוי-העט ".B". בסתיו 1761 אבט מונה לפרופסור למתמטיקה ברינטלן בוסטפאליה (כיום בסקסוניה התחתונה) והתחיל לימודי משפטים בכוונה להשיג משרה בתפקיד ציבורי מחוץ לכותלי האוניברסיטה.
באביב 1763 יצא תומאס אבט לטיול למשך 9 חודשים בהרי האלפים בדרום גרמניה, שווייץ וסבויה בצרפת, והגשים את חלומו לבקר אצל וולטר בביתו בפרנה, לא רחוק מז'נבה. באותה שנה חזר לברלין על מנת להשתתף בתחרות שמומנה על ידי האקדמיה מברלין על כתיבת מסה בנוגע ליישום שיטת ההוכחות המתמטיות במטאפיזיקה. עם מתחריו נמנו משה מנדלסון שזכה בתחרות, ועמנואל קאנט. בעת פעילותו ברינטלן כתב אבט מאמרים רבים, ספרי לימוד קצרים, ותרגומים ואת מסתו בתחום הפילוסופיה של המוסר על ההצטיינות (להיות ראוי) (Vom Verdienste) (1765) שבה בחן את גלגולי המושג במהלך המאה ה-18. בתחום זה התרחק אבט מהנאורים הרדיקלים הצרפתיים, כשבעיניו ההצטיינות העושה אדם ראוי היא קשורה לרוחב הידיעה, "חוזק הנשמה" ו"טוב הלב". במקום הראשון בסולם ערכיו עמד, למרות הכל, איש הפעולה והחייל.
מאוכזב מהחיים ב"מגדל השן" האוניברסיטאי ובהשפעת טיוליו בצרפת כתב על תאוריית החיים, ושאף לעסוק בהיסטוריה. כשבשנת 1765 הוצע לו להיות פרופסור באוניברסיטת מרבורג ובמקביל משרת יועץ בחצר בביקבורג (Bückeburg), של הרוזן וילהלם, (1724-1776) שליט המדינה הקטנה שאומבורג –ליפה הסתפק בתפקיד המנהלי האחרון, כשבנוסף פעל כמפקח על בתי הספר (Patronus scholarum) של הנסיכות. הרוזן התעניין בתוכניותיו של אבט לכתוב את ההיסטוריה של הקיסר מקסימיליאן הראשון ולתרגם לגרמנית את "הקשר של קטילינה" ומכתבים אחרים של סלוסטיוס ואחרים. כמו כן תרגם לצרפתית את אולם בשנת 1766, דווקא כשהרגיש על סף התגשמות מאווייו כהוגה משפיע, לקה אבט באופן פתאומי בהתקפת טחורים ונפטר בביקבורג, כשהוא בן 27 בלבד. הרדר, שירש את משרתו כיועץ בחצר בביקבורג, והעריך מאוד את מורשתו, כתב כי אבט "מת מוקדם מדי למען גרמניה ושפתה". הרוזן וילהלם דאג ללוויה מרשימה וקבר אותו בקפלה הפרטית שלו תוך הקדשת אפיטף.
נחשב לאחד הפילוסופים הפופולריים שדן בסוגיות שהפילוסופים מהאקדמיה נמנעו מלדון בהן תוך זלזול בחשיבותן. משה מנדלסון הקדיש את ספרו "פיידון" לזכרו של תומאס אבט.
כתבים
יצירתו תרמה לתחיית הספרות הגרמנית ולהתפתחות הזרם הטרום הרומנטית. היא פורסמה בשנים 1768–1781 בברלין, בשישה כרכים, על ידי חברו ניקולאי.
לקריאה נוספת
יוהאן גוטפריד הרדר - על כתביו של תומאס אבט
קישורים חיצוניים
Alexander Chalmer General Biographical Dictionary  vol 1 p.34 - 1811
ארנסט האפל
ארנסט פרנץ הרמן האפל (בגרמנית: Ernst Franz Hermann Happel; 29 בנובמבר 1925 - 14 בנובמבר 1992) היה כדורגלן ומאמן אוסטרי.
קריירה
לזכותו של האפל 51 הופעות בינלאומיות במדי נבחרת אוסטריה, בהן היה גם שותף לזכייה במקום ה-3 במהלך מונדיאל 1954 בשווייץ. במהלך קריירת המועדונים שלו האפל שיחק במשך 14 שנים (1943–1954) במדי ראפיד וינה, ובין 1956 ל-1959. במהלך משחקיו עבור ראפיד וינה הקבוצה זכתה 7 פעמים באליפות הבונדסליגה האוסטרית. בין שתי הקדנציות שלו בראפיד הוא שיחק במדי ראסינג פריז מצרפת.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, האפל עסק באימון כדורגל. המועדון הראשון בו הוא אימן היה דן האג מליגת העל ההולנדית, והוא הוביל אותו לזכייה בגביע ההולנדי בשנת 1968. לאחר שסיים לאמן את דן האג הוא עבר לאמן את פיינורד, איתה הוא זכה באליפות הולנד ב-1971, בגביע אירופה לאלופות ובגביע הביניבשתי ב-1970.
האפל אימן את נבחרת הולנד כאשר זו שיחקה במונדיאל 1978 שנערך בארגנטינה. הולנד העפילה לגמר, אך הפסידה בו לנבחרת ארגנטינה בתוצאה 1 - 3. האפל נודע כאדם שממעט במילים ולא מתדרך את שחקניו במשך זמן רב לפני המשחק.
בנוסף, האפל אימן גם את סביליה, קלאב ברוז' (זכה איתה באליפות ליגת העל הבלגית כמה פעמים) והמבורג (1981–1987) עמה זכה באליפות הבונדסליגה ב-1982 ו-1983 ובגביע הגרמני ב-1987. האפל הוביל את המבורג לזכייה בגביע האלופות בשנת 1983 ובכך היה לאחד מחמשת המאמנים היחידים בתולדות המפעל שזוכים בתואר עם שתי קבוצות שונות. המאמנים הנוספים שעשו זאת הם אוטמאר היצפלד, ז'וזה מוריניו, קרלו אנצ'לוטי ויופ היינקס.
האפל חזר לאוסטריה ב-1987 והחל לאמן את קבוצת סברוסקי טירול, אותה הוביל לאליפות ב-1989 וב-1990. ב-1992 החל לאמן את נבחרת אוסטריה. זמן קצר לפני פטירתו הדריך את הנבחרת בניצחונה הביתי על נבחרת ישראל 5:2.
לאחר מותו של האפל ב-1992 ממחלת הסרטן שונה שמו של אצטדיון פראטר, אצטדיון הכדורגל הגדול ביותר באוסטריה, לאצטדיון ארנסט האפל.
תזמור
תִּזְמוּר הוא חלוקת התפקידים המוזיקליים ביצירה מוזיקלית מולחנת לכלי נגינה ולקולות. לדוגמה, בחירת כלי שינגן את הלחן, את ההרמוניה וכדומה. התזמור יכול להתבצע על ידי המלחין, וכך קורה לעיתים קרובות, אך הוא אינו נחשב חלק מפעולת ההלחנה. תזמור הוא חלק מעיבוד מוזיקלי.
התזמור הוא חלק בלתי נפרד מכל יצירה, ומהווה מרכיב חשוב ולעיתים שווה ערך למרכיבים הבסיסיים האחרים שבמוזיקה, כקצב, מנגינה והרמוניה.
תזמור הוא מלאכה מורכבת, משום שלכל כלי נגינה וקול מגבלות משלו, כגון מנעד צלילים ייחודי, גוון ייחודי, מנעד עוצמה ייחודי, ויכולת שונה למשוך צלילים לאורך זמן ולעבור בין צלילים שונים. בנוסף, שילובים שונים של כלים יוצרים אפקטים מגוונים ומורכבים, חלקם בלתי צפויים, ועליהם להיות שילובים מוצלחים אשר ישרתו את המוזיקה בצורה המיטבית. תזמור מקצועי מתחשב גם בחלל בו תבוצע המוזיקה, כיוון שתזמורים שונים נשמעים ומתפקדים באופן שונה בחללים שונים. התזמור קובע בין השאר אילו כלים שונים ייקחו חלק בהרמוניה, דבר המשפיע על אופייה. <BR> בתקופות מוזיקליות שונות היה נהוג לתזמר באופן שונה, בהתאם למסגרות בהן בוצעו היצירות. גם חשיבות התזמור השתנתה לאורך הזמן.
ניתן לדמות את התזמור לבחירת הצבעים, העפרונות ו/או המברשות שישמשו בהפיכת רישום לציור.
תזמור בהיסטוריה של המוזיקה
ליצירותיו של ברליוז לתזמורת יש גוון עשיר במיוחד בזכות ניצולו את היכולת והייחוד של כל כלי. מלחינים מאוחרים יותר שהמשיכו את דרכו היו ריכרד שטראוס וניקולאי רימסקי-קורסקוב ששיכללו את שיטתו וניצלו את היקף יכולותיו של כל כלי וכלי עד תום. את השיטה הזאת ניתן לשמוע בפתיחה "קרנבל רומאי" של ברליוז וביצירתו של רימסקי-קורסקוב "שחרזאדה".
המלחין אנטון ברוקנר נקט בשיטה שונה לתזמור - לכל קבוצה של כלים (סקציה) היה נותן תפקיד וכך לתזמורתו היה גוון דומה לעוגב עשיר בצלילים (שכן עוגב יכול לדמות צלילי כלים אחרים). הסימפוניות של ברוקנר הן בעלות אופי דומה.
לקראת המאה ה-20 מלחינים החלו לנצל יותר את ה"קצוות" של מנעדי הכלים על מנת לקבל צבעים שקודם לכן לא הושגו. לדוגמה שבסון ינגן מנגינה במנעד ש-50 שנה קודם לא היו 'מעיזים' לתת לו, אלא היו כותבים את אותה מנגינה לאבוב אשר צלילו יחסית דומה לבסון במנעדו הגבוה. דוגמה לשימוש בקצה המנעד ניתן לשמוע ב'פולחן האביב' של איגור סטרווינסקי כבר ממש בהתחלה. מלחינים מסוימים, כגון סטרווינסקי, אהבו לקחת את הכלי ה"נמוך" ולהשתמש בו בקצהו הגבוה. מלחינים אחרים אהבו דווקא לעשות את ההפך. למשל, דביסי לקח את החליל ה"גבוה" וכתב עבורו מנגינות בקצה התחתון של המנעד שלו. שימוש בקצה המנעד כמעט תמיד יהיה במסגרת פסג' סולו.
לאורך השנים עם התפחות התזמור גם התפתחו כלי הנגינה כדי לאפשר למלחינים מנעד רחב אף יותר של אפשרויות צליליות. לדוגמה: קרן אנגלית, קלרינט בס, פיקולו, קונטרה בסון, סקסופון, ועוד רבים. התוספת הרחבה ביותר לעולם כלי הנגינה התזמורתיים היה בסקציית כלי ההקשה שכיום מורכבת מעשרות רבות של כלים.
תזמור אימפרסיוניסטי
דביסי וראוול שמו דגש על התכונות התחושתיות של כל כלי והתוצאה לא הייתה העושר הצלילי של ברליוז, אלא גוון שקוף ורוטט של צלילים שכוון בעיקר להשאיר תחושה של התיאור המוזיקלי (מכאן ההקשר האימפרסיוניסטי). אחת הדוגמאות לתזמור שכזה הוא התזמור שביצע ראוול ליצירה תמונות בתערוכה מאת מודסט מוסורגסקי.
נאצומה סוסקי
ביוגרפיה
סוסקי נולד ב-1867 בעיירה באבאשיטה, שהייתה ממוקמת ברובע אושיגומה של אדו (בשטח שבו נמצא, כיום, אזור קיקואי שבשינג'וקו). כבן-זקונים שנולד למשפחה שכבר היו בה חמישה ילדים, סוסקי נדחה על ידי משפחתו ונשלח לאימוץ; בגיל 4 אומץ שנית על ידי זוג חסר ילדים שגידל אותו עד גירושיו, שהתרחשו כשהיה בן תשע; לאחר מכן משפחתו קיבלה אותו שנית.
סוסקי נשלח לחטיבת הביניים הראשונה שנבנתה בטוקיו, ושם למד על הספרות הסינית ופיתח בה עניין; למרות שהוא רצה לעסוק בכתיבה, בשל חוסר הסכמתה של משפחתו, הוא נשלח ללמוד אדריכלות באוניברסיטת טוקיו. במהלך לימודיו התחיל ללמוד אנגלית ופגש את מסאוקה שיקי, שגם הוא לימים נהיה סופר, ובין שניהם נוצר קשר קרוב. משיקי למד סוסקי את אמנות כתיבת ההאיקו; על היצירות שכתב באותה תקופה הוא כתב בשם-העט שלו, "סוסקי", שמשמעותו "עקשן". ב-1890 עבר למחלקה לספרות אנגלית של האוניברסיטה; המחלקה, שנפתחה זמן קצר לפני שהצטרף אליה, מנתה שני סטונדטים בלבד. למרות שלא אהב את צורת הלימוד באוניברסיטה, סוסקי הצטיין בלימודיו; ב-1891 הוא פרסם תרגום אנגלי להוג'וקי, קלסיקה מתקופת קמקורה. לאחר שסיים את הלימודים באוניברסיטה, סוסקי עבד כמורה לאנגלית בבתי ספר ברחבי יפן; באחד מהם מתרחש אחד הספרים שכתב, "בוצ'אן". ב-1896, סוסקי התחתן עם נקאנה קיוקו.
ב-1900, נשלח סוסקי ללמוד בבריטניה על ידי משרד החינוך היפני לתקופה של שנתיים, כ"חוקר היפני הראשון של הספרות האנגלית"; הוא למד במשך מספר חודשים באוניברסיטת לונדון, ובמשך כשנה אצל מומחה ליצירותיו של שייקספיר. את רוב זמנו בילה בקריאה, וכך המשיך ללמוד על הספרות האנגלית. סוסקי, שחי בבדידות ובעוני, התענה משהותו בארץ הזרה, בה הרגיש כ"כלב בין זאבים". לאחר חזרתו, מונה סוסקי כפרופסור לספרות אנגלית באוניברסיטה הקיסרית של טוקיו, בה הרצה על תיאורית וביקורת הספרות.
סוסקי התחיל את דרכו הספרותית זמן-מה לאחר חזרתו מאנגליה; כבר ב-1903 סוסקי התחיל לפרסם שירת האיקו, רֶנקוּ (שרשראות האיקו) וחיבורים שונים בכתבי-עת ספרותיים. סוסקי קנה את פרסומו לאחר שפרסם ב-1905 את ספרו הראשון, "אני חתול", סאטירה בה מתוארים חייהם של בני משפחה ממעמד הביניים מנקודת מבטו של החתול שלהם. סוסקי המשיך בכתיבתם של סיפורים קצרים, כמו "מצודת לונדון"', ורומנים, כמו "בוצ'אן" ("אדון קטן") ו"כר הדשא". הצלחתם של ספריו אפשרה לו לפרוש ב-1907 ממשרתו באוניברסיטה, ולהקדיש את זמנו לכתיבה עבור העיתון אסהאי שימבון. הוא המשיך לפרסם ספרים רבים עד פטירתו ב-1916; נושאם של רבים מהם הוא המפגש בין התרבות המערבית והתרבות היפנית.
העברה עלומה
בקריפטוגרפיה, העברה עלומה (Oblivious Transfer, בראשי תיבות OT) הוא פרוטוקול קריפטוגרפי המאפשר לשחקן אחד לשלוח סוד אחד מתוך כמה סודות לשחקן שני, באופן שמה שהתקבל בצד השני נותר נעלם מידיעתו. ומצד שני השחקן השני מקבל בדיוק סוד אחד בלבד מתוכם. הפרוטוקול הראשון להעברה עלומה, שהומצא על ידי פרופסור מיכאל רבין דן בסוגיה איך להעביר סוד אחד לצד השני באופן שהשולח יודע אם הוא התקבל בצד השני בהסתברות 1/2 בלבד, כלומר הדבר "נעלם" מידיעתו האם המידע התקבל או לא ומכאן שם הפרוטוקול.
פרוטוקול זה עונה על בעיה הנקראת בעיית העברה עלומה: כיצד להעביר או להחליף פיסות מידע תוך חשיפה מינימלית ובאופן שאף צד אינו נהנה מיתרון כלשהו על הצד השני. למשל במקרה של העברה עלומה בין שני שחקנים, להבטיח שכל שחקן יפעל בהגינות וימלא אחר הוראות הפרוטוקול ולא ינטוש אותו מייד כשיגלה את הסוד שהוא מעוניין בו. בעיה זו של אילוץ הגינות בנוכחות שחקנים מושחתים, נחשבת לבעיה יסודית בקריפטוגרפיה מתקדמת וקשורה קשר הדוק עם בעיה כללית יותר, הידועה כאחת הבעיות החשובות בקריפטוגרפיה שלה השלכות רבות והיא חישוב רב משתתפים בטוח. היא טובה למשל בפתרון סוגיות כמו מסחר אלקטרוני בטוח, מכירה פומבית דיגיטלית, הצבעה דיגיטלית, חוזה והטלת מטבע דיגיטליים, שיתוף סוד, מידוד והשוואת נתונים ועוד.
היסטוריה
במאמר מאת סטיבן ויסנר (Stephen Wiesner), שפורסם ב-1983 (אף על פי שנכתב ב-1968), מתואר מושג קידוד מזווג (Conjugate coding) ככלי אלגברי ליישום קוד תיקון שגיאות קוונטי. מה שהיווה בסיס ל-CSS - אלגוריתם תיקון שגיאות קוונטי שפותח על ידי שור וקלדרבנק ב-1995. הרעיון של ויזנר שקול להעברה עלומה 1 מתוך 2 המתוארת להלן, אם כי ויזנר עצמו לא התייחס בזמנו לנושא מהיבט קריפטוגרפי. מאוחר יותר עלה רעיון ניצול מושג זה לצורכי קריפטוגרפיה ואומץ השם "העברה עלומה".
הקשר המעשי לקריפטוגרפיה הועלה לראשונה על ידי מיכאל רבין, שפרסם ב-1981 מאמר "איך להחליף סודות עם העברה עלומה", בו הוא מתאר פרוטוקול המתמודד עם בעיה שהועלתה בפניו על ידי ריצ'רד דמילו (Richard DeMillo) והיא כדלהלן: אליס ובוב מחזיקים כל אחד בסוד משלו, סודות שאותם הם רוצים להחליף ביניהם, אולם אין ברצונם שאחד מהצדדים יהיה מסוגל לראות את הסוד הנשלח אליו, בטרם קיבל הצד השני את הסוד שלו בשלמותו, היות שהם אינם סומכים זה על זה וקיים חשש בלבם שהצד השני עלול לנטוש את הפרוטוקול מבלי לסיימו, מיד לאחר שיעלה בידו לגלות את הסוד בו הוא מעוניין בשלמותו. רבין הראה שהדבר אפשרי. פתרונו של רבין הוא שהשולח יעביר את סודו למקבל רק בהסתברות של חצי. כלומר השולח לא יוכל לדעת בוודאות אם הסוד אכן התקבל בצד השני או שמא התקבל מידע חסר משמעות, עד שיושלם הפרוטוקול במלואו. פרוטוקול רבין מנצל הצפנת מפתח ציבורי כגון הצפנת רבין או RSA.
אף על פי שפרוטוקול רבין (המתואר להלן) אינו שימושי במיוחד כשלעצמו, הוא מהווה אבן יסוד לאחת מהבעיות הקריפטוגרפיות החשובות בעיית חישוב רב-משתתפים בטוח (בקיצור MPC). משל המסביר היטב את בעיית MPC הוא בעיית המיליונרים: כיצד יכולים שני מיליונרים סקרנים להעריך מי מהם עשיר יותר, מבלי לגלות מהו הערך המדויק של נכסיהם? העברה עלומה יכולה לשמש בסיס לחישוב רב-משתתפים באופן שאף משתתף לא יוכל ללמוד מתוצאת החישוב מאומה בנוגע לסודם של האחרים מעבר לנחוץ.
הגדרה כללית
פרוטוקול העברה עלומה מתחלק לשלושה סוגים:
עקרונית אפשר לבצע כל פרוטוקול העברה עלומה בנוכחות צד שלישי. נניח שקיים צד שלישי, השולח יכול להעביר לו את כל הסודות. המקבל יבקש ממנו לשלוח לו סוד אחד מהם מבלי לחשוף איזה. אם אפשר לסמוך על הצד השלישי אז מושג כאן פרוטוקול העברה עלומה. אולם לא תמיד אפשר לסמוך על הצד השלישי ולפעמים לא ניתן להשיג צד שלישי. הרעיון הוא להחליף את האמון במתווך בקריפטוגרפיה. כלומר למצוא דרך שהשחקנים יוכלו לבצע העברה עלומה מבלי לסמוך על אף אחד, כולל על השחקנים עצמם. הוכח שאפשר להכין פרוטוקול העברה עלומה מכל תמורה חד-כיוונית (כמו RSA). הרעיון הוא תחילה לבנות את הפרוטוקול לפי מודל שבו השחקנים מוגדרים כהגונים למחצה או "הגונים אבל סקרנים" (honest-but-curious). בעיקרון מדובר על יריבים פאסיביים שממשתתפים בפרוטוקול, הם ממלאים אחר הוראות הפרוטוקול כלשונו אבל מנסים ללמוד מחילופי הדברים משהו שהם לא אמורים לדעת כמו סוד אחר מזה שמגיע להם. במקרה שקיים פרוטוקול העברה עלומה בנוכחות יריבים פסיביים אפשר להמיר אותו לפרוטוקול מלא שמצליח גם בנוכחות יריבים מושחתים על ידי הוכחה באפס ידיעה.
פרוטוקול העברה עלומה מתוך תמורה חד-כיוונית
להלן פרוטוקול העברה עלומה תאורטי של סיבית אחת המבוסס על תמורה חד-כיוונית עם דלת צונחת.
קלט השולח:.
קלט המקבל: i\in\{0,1\}.
פרוטוקול העברה עלומה של רבין
בוב ואליס המשתתפים בפרוטוקול מחזיקים כל אחד בסודות \ s_B ו-\ s_A בהתאמה, אותם הם מעוניינים להחליף ביניהם. הסודות יכולים להיות, למשל, סיסמת גישה לקובץ מוצפן. ההנחה היא שאליס ובוב לא ינסו לעשות שימוש בסוד שהם קיבלו מבלי שהם יהיו בטוחים בוודאות שהסוד נכון (למשל, אפשר להניח שבמקרה של טעות בהקלדת קוד הגישה לקובץ המוצפן, הקובץ יימחק). ולמען הפשטות נניח שהסוד של אליס ובוב הוא סיבית אחת. פרוטוקול EOS של רבין מסתמך על הצפנת מפתח פומבי ועל כן מניח כי ברשות אליס ובוב מפתחות פומביים \ k_A ו-\ k_B בהתאמה איתם הם יכולים להשתמש הן להצפנה והן לחתימה דיגיטלית. וכן כל מסרי הפרוטוקול חתומים באמצעות מפתח החתימה הפרטי של כל אחד מהם בהתאמה.
מהלכי הפרוטוקול
הפרוטוקול המתואר מספק מענה לבעיית החלפת סוד האמורה בכך שההסתברות שהצדדים יקבלו את סודם היא \ 1/4. ברור שאם אחד מהצדדים יחדל מהשתתפות בפרוטוקול לפני שמתבצע השלב האחרון, אף אחד מהם לא יוכל ללמוד מאומה בקשר לסודו של האחר. אם \ v_B=0 פירושו של דבר שבוב יכול לפענח את \ d_A כיוון שהגורמים הראשוניים של \ n_A ידועים לו, אחרת תהיה זו בעיה קשה, כידוע. אם בוב ינסה להשתמש בסוד שקיבל, אליס תדע מכך (שוב ההנחה היא שבוב יעשה זאת רק אם יהיה משוכנע מעל לכל ספק שהסוד \ s_A אכן ידוע לו) מה שיאפשר לאליס להסיק מכך מידית מהו הסוד \ s_B כיוון ש-. הדברים האמורים נכונים גם להפך. עצם הניסיון לעשות שימוש בסוד מהווה הוכחה לידיעת הסוד המקביל בצד השני. ההסתברות במקרה שהפרוטוקול בוצע בשלמותו שאף אחד מהם לא ידע את הסוד של השני הוא \ (1/2)^2.
ניתן להרחיב את הפרוטוקול כך שבוב ישלח לאליס בשלב השני שני מספרים במקום אחד והתהליך כולו יתבצע עם שניהם. במקרה כזה ההסתברות לידיעת הגורמים הראשוניים תהיה 3/4. אפשר לעשות זאת עם מספר גדול יותר של ערכים כל עוד מידת הידיעה המושגת על ידי כל אחד מהצדדים לפני השלב הסופי קטנה מכדי שהם יוכלו להשתכנע במידת ידיעתם, כלומר איש מהם לא ייקח סיכון וינסה לעשות שימוש בסוד מבלי להמתין לשלב הסופי. ניתן כמובן לאכוף זאת בכמה דרכים, כמו זו המוזכרת לעיל, באופן שניסיון לעשות שימוש בסוד במידה ואינו הסוד הנכון יגרום לנזק שהמשתתף אינו יכול להרשות לעצמו לספוג.
פרוטוקול העברה עלומה 1 מתוך 2
בפרוטוקול העברה עלומה 1 מתוך 2 שהוצע על ידי אבן, גולדרייך ולמפל, השולח \ S מחזיק בשני סודות \ M_0 ו-\ M_1 והמקבל \ R מחזיק בסיבית אקראית כלשהי \ r והוא מעוניין לקבל את \ M_r, מבלי שהשולח יידע מהו \ r. בעוד ש-\ S מבטיח כי \ R קיבל רק סוד אחד מהשניים ששלח. הפרוטוקול מוגדר באופן כללי ללא תלות בסוג ההצפנה. אפשר לממש את הפרוטוקול עם RSA כדלקמן:
בהנחה שפונקציית המפתח הפומבי שבחר השולח בטוחה, המקבל \ R אינו יכול למצוא \ q כך שהוא ידע מהו \ M_0 בהסתברות גבוהה יותר מחצי, אם הפרוטוקול הושלם במלואו. כמו כן המקבל \ R יכול לגלות רמאות בהסתברות של חצי, אם לא קיבל בשלב 3 את, היות שהוא בחר את \ r וכאמור \ s נשלח אליו.
העברה עלומה והערכה עלומה
הרעיון הכללי של העברה עלומה מתחלק לכמה סוגים; פרוטוקול העברה עלומה 1 מתוך N שבו אליס יודעת N סודות ומעוניינת לאפשר לבוב לבחור אחד מהסודות שירצה בדרך כזו שהוא לא יידע יותר מסוד אחד בלבד, בעוד אליס לא תדע איזה מהם בוב בחר, וכן פרוטוקול הערכה עלומה המאפשר לאליס ובוב, המחזיקים כל אחד בסודות \ x ו-\ y בהתאמה, לחשב פונקציה פומבית \ f(x,y) מבלי שאף אחד מהם ילמד לגבי הסוד של האחר מעבר למה שניתן ללמוד מהפונקציה \ f של שני הסודות (דוגמת בעיית המליונרים לעיל). מוני נאור ובני פנקס (מכון ויצמן למדע) פרסמו ב-1999 פרוטוקולים יעילים המיישמים רעיונות אלו. ביל איילו (Bill Aiello), יובל ישי ועומר רינגולד פרסמו פרוטוקול המשתמש בהעברה עלומה לצורך מסחר דיגיטלי המגן על פרטיות הלקוחות באופן שהמוכר אינו יודע מה, כמה או מתי הלקוח רכש סחורה. סוון לאור (Sven Laur) והלגר ליפמאה (Helger Lipmaa) הציעו פרוטוקול דומה הנקרא Conditional Disclosure of Secrets המשתמש בהעברה עלומה כדי לאפשר ללקוח לרכוש סחורה משרת רק אם ההצעה שהציע תואמת את הרצוי. הפרוטוקול מונע מהשרת לחשוף את הסוד במקרה שההצעה שקיבל עבור הסוד אינה רצויה לו.
אורפיאו
"אורפיאו" היא אופרה מאת קלאודיו מונטוורדי מתקופת הבארוק המוקדם, שבוצעה לראשונה במנטובה בפני האקדמיה דלי'אינווגיטי ב-24 בפברואר 1607. הלברית ליצירה נכתב על ידי אלסנדרו סטריג'ו לכבוד הפסטיבל השנתי במנטובה.
זוהי יצירה מוזיקלית-דרמטית בת חמש מערכות המגוללת את סיפור ירידתו אל השאול של אורפיאו, המוזיקאי המהולל בן העת העתיקה. היא אחת האופרות המוקדמות ביותר שעדיין מבוצעות בימינו. מונטוורדי הגדיר אותה כ"מעשייה מוזיקלית" (Favola in Musica) ולא כ"אופרה".
עלילה
אורפיאו (או אורפיאוס) הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית, שחציו אדם וחציו אל, נגן נבל וזמר. כה גדול היה כישרונו, שכאשר שר היו כל חיות היער באות וסובבות אותו. יום אחד פגש אורפיאו את אורידיצ'ה והתאהב בה. ביום חתונתם מתה אורידיצ'ה מהכשת נחש. אורפיאו החליט לרדת לשאול ולשכנע את האלים להחזיר לו את אורידיצ'ה. האלים, שהוקסמו מנגינתו ומשירתו, נענו לבקשתו אך התנו אותה בכך, שיתחייב שלא להחזיר את מבטו אחורה אל אורידיצ'ה בדרכם אל ארץ החיים. אם יפר את התנאי ויסתכל בה לפני צאתם מן השאול, תילקח ממנו ותוחזר לשם - הפעם לעד.
אורפיאו עמד בניסיון ממש עד ליציאה ואז נכשל והביט לרגע באורידיצ'ה. בו ברגע נפלה שוב אל השאול ואף כי סלחה לו על שלא עמד בתנאי, טען אורפיאו שאינו רוצה עוד להיות במערכת יחסים עם נשים. בתגובה נקמו בו נשות העיר, הרגו אותו ושיסעו את גופתו.
מאפיינים מוזיקליים
האופרה אורפיאו שואבת את השראתה מסגנון המכונה סטילה רפרזנטטיבו (stile rapresentativo). הכוונה היא לסגנון חדשני שהתפתח בעיקר בוונציה בסוף המאה ה-16 ואשר שם לו למטרה להדגיש את הבעת הרגשות באמצעות המוזיקה. מונטוורדי משתמש באמצעים מוזיקליים שונים על מנת לבטא מגוון רחב ככל הניתן של רגשות. הוא משתמש בהרמוניות חריפות, חדשניות ואקספרסיביות. כמו כן הוא מבקש לביצוע יצירה זו תזמורת של יותר מארבעים נגנים במגוון רחב של כלים, בהם הוא משתמש באופן ייחודי ביותר ונדיר ביחס לתקופה. באחת האריות מתוך האופרה, מוסיף מונטוורדי הסברים מפורטים ומתמשכים לגבי אופן הקישוטים שעל הזמר להוסיף בעת השירה. התוצאה היא שירה שופעת רגש ומיוחדת במינה וכמו כן גם מסמך אותנטי נדיר ממנו ניתן ללמוד על אופני השירה שהיו נהוגים במאה ה-17.
ליסימכוס
ליסימכוס (ביוונית: Λυσίμαχος; 361 לפנה"ס (או 355) - 281 לפנה"ס). היה סומאטופילקס של אלכסנדר מוקדון שלאחר מותו קיבל את השליטה על תראקיה והיה לאחד מההדיאדוכים. בשנת 305/6 לפני הספירה המליך עצמו כמלך על תראקיה ומוקדון.
שנותיו הראשונות
ליסימכוס היה בנו השני של אגתוקלס מפֵּלָּה שבמוקדון, בן למעמד האצולה הגבוהה המקדונית. אגאתוקלס היה יועץ מוערך של פיליפוס השני וישב במועצותיו של המלך. ליסימכוס ואחיו נמנו על בני המעמד הגבוה וזכו לחינוך בפלָה.
ככל הנראה, ליסימכוס מונה לתפקיד סומאטופילקס עוד בימי שלטונו של המלך פיליפוס השני. ליסימכוס שימש כשומר ראש ויועץ לאלכסנדר לכל אורך מסע הכיבושים הארוך של אלכסנדר.
אריאנוס מציין כי ליסימכוס עלה על כלי שיט בדרך לקרב הידספס נגד פורוס באזור פנג'אב בצפון הודו אך לא מוסיף תיאור של הקרב. עוד מציין אריאנוס כי ליסימכוס נפצע בקרב ליד סנגלה וכי ליסימכוס זכה לאות כבוד בשושן (Sousa) אך אריאנוס לא מציין את הסיבה לקבלת אות הכבוד.
ליסימכוס והאריה
ישנו סיפור על כך שליסימכוס נכלא על ידי אלכסנדר בכלוב עם אריה וכאשר נמצא ליסימכוס חי והאריה מת, עלתה קרנו בפני אלכסנדר שלמד להעריך את תעוזתו ואומץ ליבו של ליסימכוס.
ההיסטוריון יוסטינוס כותב כי ליסימכוס הושם בכלוב עם האריה היות שהעלה את זעמו של אלכסנדר בכך שסיים את סבלו של קליסתנס שהואשם בבגידה ובקנוניה נגד אלכסנדר והרג אותו בעוד אלכסנדר רצה להמשיך ולענות אותו.
סיפור אחר מתאר כיצד אריה מנסה להסתער על אלכסנדר אך ליסימכוס נעמד ביניהם וכאשר הוא מתקדם אל עבר האריה על מנת להגן על אלכסנדר מתוקף תפקידו כשומר ראש, אלכסנדר עצר בעדו על מנת שהוא עצמו יהרוג את האריה ולא יעשה זאת אחר בשמו וגם על מנת להזכיר לליסמכוס היתקלות מוקדמת יותר שייתה לו עם אריה בסוריה ואשר בה הוא ספג צלקות קשות.
סביר להניח שהסיפורים על ליסימכוס והאריה מכוונים להציג את ליסימכוס כבעל מעמד קרוב מאוד לאלכסנדר עד לכדי רמה שהוא יכול להתריס בפניו או להציגו כאדם הנאמן לתפקידו כשומר ראש.
עד קרב איפסוס
בשנת 315 לפני הספירה הצטרף ליסימכוס אל קסנדרוס ולשאר הדיאדוכים בתביעות ודרישות כנגד אנטיגונוס מונופתלמוס שהיה בעל שאיפות לשמר את האימפריה של אלכסנדר כפי שהייתה לפני מותו ולא לחלק אותה לסטרפיות שונות כפי שרצו יתר הדיאדוכים. עם זאת, לא השתתף ליסימכוס באופן נמרץ בהתנגשויות בין השׂחקנים הראשיים, והסתפק רוב הזמן בהרחבת תחום שלטונו קמעא קמעא, הן מידי יריביו התראקיים, הן נגד ערי-מדינה יווניות עצמאיות.
בשנת 309 ליסימכוס ייסד את ליסימכיה (Lysimachia) במקום המחבר את חצי האי התראקי ליבשת, בו בזמן הוא גם בזז והרס את העיר קרדיה שהייתה בחצי האי גליפולי, מקום הולדתו של ההיסטוריון הירונימוס. על פי פאוסניאס, הירונימוס כותב כי ליסימכוס אף הרס את קברי המתים והשליך את עצמותיהם. עוד כותב פאוסניאס כי הירונימוס זה הוא בעל מוניטין של כותב עוין לכל המלכים פרט לאנטיגונוס. ליסימכוס הפך אזור זה לבירת הממלכה שלו.
בשנת 305/6 לקח לעצמו ליסימכוס תואר מלך, בעקבות קסנדרוס, תלמי הראשון וסלאוקוס הראשון. בשנים 303-2, בשׂיא הצלחתו של דמטריוס פוליורקטס (בנו של אנטיגונוס), החליט ליסימכוס להצטרף למערכה במלוא מרצו, וחבר לקסנדרוס ולסלאוקוס. ההכרעה הגיעה בשנת 301 לפני הספירה, בקרב איפסוס. צבאותיהם של אנטיגונוס ובנו דמטריוס הובסו על ידי קסנדרוס, סלאוקוס וליסימכוס. אנטיגונוס נהרג בשׂדה הקרב ואילו דמטריוס נמלט.
במוקדון
כל עוד קסנדרוס ובניו שלטו במוקדון, ליסימכוס שמר עימם על קשרי ידידות אך כאשר השלטון נפל לידיו של דמטריוס בנו של אנטיגונוס, בצפותו מתקפה מצד דמטריוס החליט להיות הוא היוזם. ליסימכוס ידע שדמטריוס הגיע למוקדון לאחר שקיבל הזמנה מאלכסנדר בנו של קסנדרוס אך כאשר דמטריוס הגיע הוא הרג את אלכסנדר ולקח לידיו את השלטון כמלך מוקדון. עוד חשד ליסימכוס כי דמטריוס, כמו אביו אנטיגונוס לפניו, היה בעל שאיפות להתרחבות. מסיבות אלו ליסימכוס תקף בקרב ליד אמפיפוליס. ליסימכוס נחל כישלון חרוץ אך לעזרתו בא פירוס מלך אפירוס ובעזרתו ליסימכוס הצליח לתפוס שוב את השטחים שהפסיד בתראקיה. פירוס עצמו לקח לידיו את השליטה על מוקדון.
כל עוד נחל דמטריוס הצלחה במלחמתו נגד סלאוקוס, היווה איום הן על ליסימכוס, הן על פירוס, והשנים שתפו פעולה נגדו. לאחר שנפל דמטריוס בשבי סלאוקוס וחדל לשׂחק תפקיד בזירה, יצאו ליסימכוס ופירוס למלחמה זה בזה, בתחרות על הכתר המקדוני.
בחזית התראקית
בשנת 302 לפני הספירה, מספר שנים לאחר שהכריז על עצמו מלך (בשנת 305/6 לפני הספירה), ליסימכוס פתח במלחמה עם שכניו מממלכת אודריסה ולאחר מכן עם הגטים. במהלך הלחימה עם הגטים נשבה אגאתוקלס בנו של ליסימכוס אך הוא שוחרר. כשמונה שנים לאחר מכן, בשנת 294 לפני הספירה יצא ליסימכוס שוב למסע כיבושים והרחיק אף מעבר לדנובה, אך לאחר אבדות קשות ומחסור בציוד ומזון כרת ליסימכוס ברית עם דרומיכטס מנהיג הגטים ואף השיא את בתו לבנו של דרומיכטס והחזיר את השטחים שכבש מעבר לנהר הדנובה. בשנת 292 לפני הספירה ליסימכוס ייסד את העיר אפסוס ויישב אותה עם אנשים שהעביר מהערים לבדוס וקלאופון אותן בזז.
בעיות שושלתיות
יורשו המיועד של ליסימכוס מזה שנים רבות היה בכורו מאשתו הראשונה, אַגַתֿוֹקְלֶס. עם זאת, לאחר הניצחון באיסוס לקחו לו ליסימכוס לאשה גם את ארסינואי השנייה, בתו של תלמי. זו, שרצתה לדאוג לכך שממלכת ליסימכוס תעבור בירושה לבניה, ולא לאגתוקלס, העלילה עליו שהוא מורד במלכות. (הייתה שמועה לפיה התאהבה באגתוקלס, וכאשר סירב לה רצתה לנקום בו).
בין אם היה אמת בהאשמה ובין אם לאו, ליסימכוס האמין לה והוציא את בנו להורג. רעייתו של אגתוקלס, ליסנדרה, ברחה ומצאה מקלט עם ילדיה ואחיה אצל סלאוקוס. אלכסנדר, בנו של ליסימכוס מאישה אודריסיאנית ברח עימם אל סלאוקוס, כל אלו פנו אל סלאוקוס וביקשו ממנו לתקוף את ליסימכוס.
בו בזמן, פילטרוס, שהיה מופקד על האוצר של ליסימכוס, שמע על הירצחו של אגתוקלס ופחד מהמשך מעשיה של ארסינואי ושלח שליח אל סלאוקוס להצהיר את נאמנותו ולהפקיד בידיו את אוצרו של ליסימכוס. כאשר שמע על כך ליסימכוס הוא חצה לאסיה הקטנה ותקף את צבאו של סלאוקוס ומת במהלך קרב קורופדיום שהתרחש בשנת 281 לפנה"ס.
פאוסניאס מציין כי לאחר הפצרות רבות של ליסנדרה, אלכסנדר בנו של ליסימכוס הביא את גופתו לקבורה וכי קברו נמצא בין קרדיה לפאקטיה.
נישואין ומשפחה
ליסימכוס נולד לאגתוקלס ושמה של אימו לא ידוע. ליסימכוס היה הבן השני מתוך 4 בנים עליהם ידוע, הבכור היה פיליפוס ואחרי ליסימכוס היו עוד שני אחים, אוטודיקוס ואלקימכוס אך לא בטוח שאלקימכוס אכן היה אחיו.
ליסימכוס נישא לניקאה המוקדונית ביתו של אנטיפטרוס בשנת 321 לפני הספירה. נולדו להם שלושה ילדים: אגתוקלס, אאורידיקה וארסינואי הראשונה שהייתה אשתו הראשונה של תלמי השני.
בשנת 302 לפני הספירה ליסימכוס נשא את אמסטריס שהייתה נסיכה פרסית. הנישואין היו קצרים וליסימכוס סיים אותם בשנת 299 לפני הספירה. לאמסטריס היו שני ילדים מנישואין קודמים ויכול להיות שהרתה לליסימכוס וילדה לו בת אך אין סימוכין לכך.
בשנת 299 נישא ליסימכוס לארסינואי השנייה בתו של תלמי סוטר. ארסינואי נשארה עמו עד מותו. ארסינואי ילדה לליסימכוס שלושה בנים: תלמי הבן, ליסימכוס ופיליפוס.
לליסימכוס נולד גם בן בשם אלכסנדר לשפחה אודריסיאנית, לא ידוע באיזו שנה נולד.