cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רנן שור
לימודיו
לאחר שירותו הצבאי, שור למד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב ושימש במקביל ללימודיו כעוזר במאי וכמלהק של ג'אד נאמן ("מסע אלונקות") ואורי זוהר ("הצילו את המציל"). במהלך לימודיו, כתב וביים שני סרטים קצרים: "אפטר" (1977), בהשתתפות מאיה רוטשילד, מוני מושונוב, סנדרה שדה, דליק ווליניץ, שם טוב לוי וחנן יובל, מלודרמה המתרחשת בשולי מלחמת יום כיפור ומבוססת על חוויות אישיות, אשר זכתה בפרס הצילום לחנניה בר בתחרות הסרט הישראלי הקצר. סרטו השני, "הקרב על מבצר וויליאמס" (1981), בהשתתפות עמי טראוב, סיני פתר ודורון נשר, עיבוד לסיפורו החתרני של שרגא גפני מ-1949 על חבורת לוחמים היוצאת לקרב התאבדות במלחמת תש"ח, צולם כמערבון והושפע מתצלומיו של רוברט קאפה ומסיפור הקרב על עמק הבכא. באתר הצילומים של הסרט התרשם מיכולותיו בכתיבת דיאלוגים של דורון נשר והחל לעבוד איתו על התסריט ל"בלוז לחופש הגדול".
ב-1979 השתלם בארצות הברית בעזרת מלגת הצטיינות של קרן התרבות אמריקה-ישראל כעוזר במאי - משקיף באתרי הצילום של אצל הבמאים ג'ון קאסאבטס ("גלוריה") ופול מזורסקי ("וילי ופיל") ואצל התסריטאי סטיב שייגאן.
במהלך לימודיו ולאחריהם, עסק שור בביקורת וכתיבה עיונית ועיתונאית על הקולנוע הישראלי ("מושג", רבעון "קולנוע", "סקירה חודשית", גלי צה"ל, "במחנה", "אריאל"), והיה חבר מערכת רבעון "קולנוע" של המכון הישראלי לקולנוע. הוא פעל לקידום הקולנוע הישראלי ותרבותו ובין השאר היה ממקימי ומפעילי קבוצת קי"ץ (קולנוע ישראלי צעיר) המיליטנטית, לצד עוזי פרס, ניסים דיין, יעוד לבנון ורחל נאמן, וממנסחי מניפסט קי"ץ שקרא ליצירת גל חדש של קולנוע ישראלי לא-ממוסחר, בעקבות הקולנוע הגרמני החדש של שנות ה-70.
ייעוץ, הוראה ופעילות משותפת
כתסריטאי ועורך תסריטים, כתב שור את התסריטים לסרטיו הקצרים, שימש כיועץ תסריט לאורי זוהר, היה שותף לכתיבת התסריט "מסע אלונקות" (בימוי: ג'אד נאמן, 1976), ערך את תסריטי סדרת "שיעור מולדת" (1998-2001) וערך את תסריט הסרט "כנפיים שבורות" (ניר ברגמן, 2002).
בין השנים 1979 ל-1982 לימד קולנוע בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב סדנאות בימוי וקורסים עיוניים והכניס, לראשונה, לתוכנית הלימודים של החוג קורסים על קולנוע ישראלי וקולנוע ישראלי קצר.
במקביל לעשייתו הקולנועית והעיונית, המשיך שור כסטודנט אקטיביסטי בפעילות ציבורית יזמית בזירת הקולנוע הישראלי. שור הגה ויזם עם ג'אד נאמן ויעוד לבנון ב-1978 את הקמת קרן הקולנוע הישראלי. הקמת הקרן - שמשמעותה העברת התמיכה הציבורית ממשרד המסחר והתעשייה שייצג את המפיקים, המפיצים ובעלי בתי קולנוע למשרד החינוך והתרבות, על מנת שייצג את הבמאים, העומדים במרכז היצירה - יצרה מהפכה בעולם הקולנוע הישראלי.
לאחר מכן, בין השנים 1982–1985, שימש שור יחד עם נחמן אינגבר כמרכז מגמת הקולנוע בבית צבי שהצמיחה במאים כמו איילת מנחמי, ג'ולי שלז, שחר סגל, נירית ירון, שמואל מעוז וגיל לבנברג אשר תחת חסותו חתרו לקולנוע עז מבע ומסוגנן בחריפות - קולנוע של "איך", השונה מהקולנוע שהחשיב יותר את ה"מה" - ששלט עד אז בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב. במסגרת בית צבי, שור יזם פרויקט של מתן תמיכה לבוגרים לאחר גמר לימודיהם, ומיסד מסגרת של יצירת סרטים בני 40 דקות שהניבה יצירות כגון "עורבים" (איילת מנחמי), "ילדה גדולה" (נירית ירון), אותם חיבר לסרט משותף והוציא אותו להקרנה מסחרית מצליחה במוזיאון תל אביב (המרכז התוסס של תל אביב דאז); "גנימד" (שחר סגל), "זוהי סדום" (ג'ולי שלז) ועוד. כמו כן, פעל לקידום מורשת חלוצי הקולנוע הישראלי ובית צבי העניק ביוזמתו הכרה ממסדית ראשונה של עמית כבוד ליוצרי הקולנוע נתן אקסלרוד (1984) ודוד פרלוב (1985).
סרטים נוספים
ב-1985 פרש מעבודתו ב"בית צבי" והתמקד בהכנות לצילום סרטו הראשון "בלוז לחופש הגדול" (1987), על-פי תסריט של דורון נשר, בהפקת אילן דה פריס ובהשתתפותם של יואב צפיר, שחר סגל, דור צויגנבום, שרון בר-זיו, עדנה פלידל ומיקי קם. הסרט זכה בפרס "מנורת הכסף" (פרס אופיר דאז) בקטגוריות הסרט, התסריט והמוזיקה, בפרס הסרט המצטיין בפסטיבל הישראלי בניו יורק - לוס אנג'לס, ובפרס חביב הקהל בפסטיבל שיקגו. הסרט פתח את פסטיבל הקולנוע ירושלים 1987, הוקרן ב-30 פסטיבלים בינלאומיים, וזכה להצלחה ביקורתית ומסחרית. במשך השנים הפך לסרט פולחן ערכי, מעין "שיער" ישראלי. הסרט, המבוסס על חוויותיו של שור מתקופת "מכתב השמיניסטים" בתל אביב של 1970, השפיע על כתיבת מכתבי שמיניסטים נוספים בשנות ה-90.
תוך כדי מסעות בפסטיבלים עם בלוז לחופש הגדול פיתח את הפרויקט הבא שלו - סרט תיעודי/ עלילתי "ממזר ומלך" על אורי זוהר. לאחר דיאלוג של כשנה וחצי החליטה קרן הקולנוע הישראלי שלא להשקיע בפרויקט בטענה שאינם משקיעים בסרטי תעודה. התשובה הבירוקרטית המריצה אותו ליזום תוך מספר שנים את הקמת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
בית ספר וקרנות לקולנוע
ביולי 1989, בגיל 37, נבחר שור על ידי רות חשין, מנהלת קרן ירושלים ואבנר שלו, ראש מינהל התרבות במשרד החינוך והתרבות, להקים את בית הספר לקולנוע - ירושלים, לימים בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים, מייסוד משרד החינוך והתרבות והקרן לירושלים, אותו ניהל עד שנת 2019.
בבית הספר "סם שפיגל" בנה שור קהילה קולנועית תומכת בתלמידיה ובבוגריה, "סולידריות של בודדים", כהגדרתו. הוא ניסח תפיסת עולם המשלבת בין ה"איך" (של "בית צבי") ל"מה" (של החוג לקולנוע בתל אביב) בעזרת מתודות הוראה, הפקה, תמיכה ושיווק ששינו את פני הקולנוע הישראלי הקצר ואת מעמדו הבינלאומי. בית הספר נחשב אחד מבתי-הספר לקולנוע המובילים בעולם, זכה ב-430 פרסים בינלאומיים - ובהם 16 פעמים בפרס בית הספר הטוב בעולם, ונערכו לו מחוות והוקרות ב-190 פסטיבלים בינלאומיים (ובהם ברלין, המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, רוטרדם, סארייבו, הוואנה, המפטונס, חיפה וירושלים). בשנת 2016 ערכה אוניברסיטת קיימברידג' מחווה בת 8 שבועות רצופים לבית הספר עם שור ושמונה מבוגריו.
ב-1992/3 יזם הקמת קרן ציבורית מרכזית נוספת - הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, אשר מטרתה הייתה טיפוח קולנוע תיעודי עצמאי ישראלי, ואשר הובילה לנפח וחירות עשייה מחוץ לערוץ הראשון, ומאוחר יותר לפריצת הדרך של הקולנוע התיעודי הישראלי ולהקמת פסטיבל דוקאביב, פורום היוצרים הדוקומנטריים וקרן קו-פרו לשיווק סרטי תעודה.
בשנת 1992 דאג שור, יחד עם ג'אד נאמן, שכיהן אז כראש החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב, לשלב את בתי-הספר הישראליים לקולנוע כחלק מאיגוד בתי-הספר של אירופה, GEECT. בשנת 2000 נבחר שור על ידי 70 עמיתיו המנהלים כנשיא בתי הספר לקולנוע של אירופה, ובמהלך ארבע שנות כהונתו יזם וערך כנסים בפריז, הלסינקי, ברלין, סטוקהולם וברטיסלאבה, מתוך חתירה לאפיון הקולנוע האירופאי מול הקולנוע האמריקאי ולקידום מעמדו של המפיק היזם-יוצר. הוא היתווה מסגרת כנסים תחת הכותרת "School's Best Kept Secrets" בה חולקים בתי הספר של אירופה את "סודותיהם" במאמץ הדדי לשיפור בתי הספר. במסגרת תפקידו, פעל מול האקדמיה האירופית לקולנוע, בנשיאות הבמאי הגרמני וים ונדרס והוביל לשילוב ישראל כחברה באקדמיה האירופית לקולנוע.
סדרות, סרטים קצרים ופסטיבלים
בשנת 2001 הקים עם ג'אד נאמן, בכספי התאחדות בעלי בתי הקולנוע, את קרן גלפנד לסרטים קצרים שנועדה לסייע לסטודנטים לקולנוע במלגות עידוד לעשיית סרטיהם. מאז הקמתה תמכה הקרן בכ-200 סרטי סטודנטים מכל בתי הספר לקולנוע בישראל ובסרטים קצרים עצמאיים.
בשנת 2004, במסגרת חברותו בוועד המנהל בארגון הידידות אוסטרליה-ישראל (AICE), הגה את הקמת פסטיבל הקולנוע הישראלי באוסטרליה, פסטיבל שהוקם על ידי יו"ר העמותה, אלבר דדון.
סינמטקים וקולנוע ירושלים
בשנים 2007–2008 יזם את הקמתם של שני סינמטקים- סינמטק הרצליה וסינמטק חולון, שנפתחו בקיץ 2008 כחלק מתפיסתו האסטרטגית לקדם את תרבות הקולנוע, לשנות את מפת ההפצה בישראל הנשלטת על ידי רשתות מסחריות ולהקים אופציה להפצת סרטים ישראליים ועצמאיים ברחבי ישראל.
בנוסף, יזם ב-2008 את הקמת קרן הקולנוע האזורית-עירונית הראשונה בישראל, המיזם לקולנוע וטלוויזיה בירושלים, שנוסדה ביוני 2008 במטרה לשנות את הדימוי הממלכתי והסטריאוטיפי של ירושלים באמצעות הפקת סרטי עלילה וסדרות טלוויזיה. שור ניסח את האידאולוגיה של הקרן, רתם את הרשות לפיתוח ירושלים, שימש כיושב ראש הוועד המנהל הראשון של הקרן, ועיצב עם הרשות לפיתוח ירושלים את דפוס הפעולה שלה: תיקצוב נוסף לקולנוע הישראלי ממשרד האוצר (מחוץ לחוק הקולנוע) ואלטרנטיבה לקולנוע ה"תל אביבי". בשנותיה הראשונות עודדה הקרן כ-45 סרטי עלילה, סדרות טלוויזיה והפקות בינלאומיות בירושלים.
תקופה מאוחרת
בשנת 2007 יצא לביים - 20 שנה לאחר בלוז לחופש הגדול - את סרטו השני "הבודדים" על פי תסריט שכתב עם משה זונדר, גיא מאירסון וניר ברגמן ובהפקת אסף אמיר. הסרט מביא את סיפורם של שני חיילים בודדים, לוחמי חטיבת גולני, שמורשעים במכירת נשק לחמאס ונידונים לארבע שנות מאסר. בעקבות יחס משפיל ומבזה של מערכת הכליאה הצבאית הם יוצאים למרד וחוטפים את מדריכי הכליאה. הסרט נכתב בהשראת אירועים שהתרחשו ב-1997 בכלא 6 ומשתתפים בו בתפקידים הראשיים שחקנים לא מקצועיים: אנטון (קלין) אוסטרובסקי, ראפר פוליטי, וסשה אגרונוב, סטודנט בבית הספר "סם שפיגל". "הבודדים" נבחר לפתוח את פסטיבל קולנוע דרום ביוני 2009 וזכה בפרס הפסטיבל, התחרה בתחרות וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2009 וזכה בצל"ש לשלושת שחקניו (סשה אגרונוב, אנטון אוסטרובסקי ורותם זיסמן-כהן). הוא היה מועמד ל-11 פרסי אופיר, בהם: הסרט, הבמאי, התסריט, השחקנים, הצילום, העריכה והמוזיקה, ולבסוף זכה בפרס השחקן לסשה אגרונוב. הסרט זכה בפרס הסרט בפסטיבל OPEN DOEK בבלגיה והוקרן בעשרות פסטיבלים בינלאומיים ובהם: פוסאן, קוריאה (בכורה בינלאומית), סיאטל, קייפטאון ועוד. למרות ההערכה והפרסים כשל הסרט בקופות.
במרץ 2009 זכה בפרס "אות ירושלים" של שבועון "כל העיר" על "פעילותו לקידום תרבות הקולנוע בישראל ובירושלים וחיזוק תדמיתה של ירושלים כעיר מרכזית בארץ ובעולם". ביולי 2009 זכה בית הספר סם שפיגל בפרס הוקרה מיוחד של פסטיבל הקולנוע ירושלים על כי "לאורך שני עשורי פעילותו העמיד בית הספר שורה של בוגרים שהשתלבו בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה הישראלים וקידמו אותם למחוזות מופלאים. בית הספר היווה מודל חיקוי לשאר בתי הספר לקולנוע בישראל בכל הקשור לשיטות הלימוד, קידום הבוגרים והפעילות הבינלאומית, לרבות רטרוספקטיבה ב MoMA, רוטרדם, מוסקבה ועוד."
בנובמבר 2009 חגג בית הספר 20 שנה. מסגרת החגיגות כללה הבאתו של וים ונדרס לסדנת אמן וכנס אותו יזם בסינמטק ירושלים תחת הכותרת "כנס בית הספר סם שפיגל: חזון לקולנוע ישראלי" בו טוו 30 אנשי קולנוע ותרבות ישראליים את חזונם על הקולנוע הישראלי בעשור הקרוב. הכנס עורר הד תקשורתי רב ועורר ויכוח נוקב בתוך קהילת הקולנוע הישראלי תחת הסוגיה עד כמה הצלחתו של הקולנוע הישראלי עתה בעולם היא טרנד חולף, עד כמה שורשיה נטועים בעשייה המקומית או מושפעים מציפיות אירופאיות ל"נרטיב ישראלי" מוסכם ועוד. הכנסים הבאים שערך עם תלמידיו, "כנס הסצנה האהובה עליי" (2010), "כנס הגיבור הקולנועי" (2011) ו"כנס הקלוזאפ" (2012), הביאו כל אחד למעלה מ-2000 אנשים לסינמטק ירושלים וסינמטק ת"א (כנס הקומדיה 2013) ועוררו שיח עירני וחוויתי.
בשנת 2011 יזם במסגרת בית הספר את החממה הבינלאומית לקולנוע ירושלים, החממה השלישית מסוגה בעולם, במטרה להפוך את ירושלים למרכז תוכן והפקות בינלאומי ליוצרים צעירים מבטיחים מרחבי העולם. החממה מיועדת ל-12 במאים-כותבים שיגיעו מדי שנה לירושלים מרחבי העולם ומישראל לכתיבת סרט עלילה ראשון או שני באורך מלא בסיוע של עורכי התסריט מהטובים בעולם. הבמאים התחרו על מענק הפקה של 100,000 דולר בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2012. הפרויקט יצא לדרך בתקציב שנתי של 400,000 דולר בתמיכת מנהל התרבות, הרשות לפיתוח ירושלים, מפעל הפיס, קרן ברכה, קרן ירושלים ומשרד החוץ. בפרס המחזור הראשון של החממה זכה פיליפ לאקוט מחוף השנהב על סרטו "RUN". "הגננת" של נדב לפיד ו"RUN" נבחרו להקרנה בפסטיבל קאן 2014. "בנו של שאול" של הבמאי ההונגרי לסלו נמש זכה בGrand Prix של פסטיבל קאן 2015, ובפרס האוסקר לסרט הזר 2015.
בשנת 2012 פעל כיוזם וכעורך (יחד עם איתן גרין, עליזה ציגלר, מרט פרחומובסקי ומאיה הפנר) להוצאת ספר תסריטיו של אברהם הפנר, התסריטאי, הבמאי והמורה, בהוצאת "כתר".
בשנת 2013 יזם במסגרת בית הספר את ההוצאה לאור למהדורה המחודשת של "קשת קולנוע", גיליון כתב העת ששינה את פני תרבות הקולנוע בישראל ובמרכזו ראיון בן 73 העמודים של משה נתן עם דוד פרלוב.
בשנת 2013, במלאת 50 שנה לסרטו התיעודי של דוד פרלוב "בירושלים", הוא יזם סרט תיעודי באורך מלא, "עקבות בירושלים" של תלמידי ובוגרי בית הספר בהשראת אבן הדרך המרכזית של הקולנוע הישראלי התיעודי המודרני ואחד מגדולי יוצריו. הסרט עורר תהודה רבה בישראל ובעולם והוקרן באותו יום במלאת עשור למותו של פרלוב ב-50 מקומות, ב-41 מדינות וביניהן גרמניה, הודו, ארגנטינה, ניגריה, קוריאה הדרומית וארצות הברית ב-MoMA.
בשנת 2013 שימש כיו"ר פסטיבל הקולנוע הבינלאומי יוצרים מציאות של עמותת שק"ל.
ביולי 2014 יזם, במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים, ערב מחווה של בית הספר למפיק-במאי מיכה שגריר. בערב "סיפורי מיכה" שערך עם הבוגרים דוד אופק ויוסי מדמוני נרקמה דרכו רבת העלילות של שגריר כמפיק-במאי במשך 50 שנה (1965–2014).
בדצמבר 2014 הקים קרן קולנוע חמישית - קרן פיצ'ר ראשון לבוגרי סם שפיגל. הקרן תעניק מדי שנה 100,000 דולר כפרס לתסריט מצטיין של בוגרי בית הספר לדורותיו, בשיתוף עם חברת ההפקה והפצה הצרפתית ARP Sélection. חבר השופטים של הפרס בשנה הראשונה: הבמאי ארי פולמן, מנהל פסטיבל ונציה אלברטו ברברה, המנהל האמנותי של פסטיבל טורונטו קמרון ביילי, מישל הלברשטט מנהלת שותפה ב-ARP Sélection ורנן שור. באירוע 25 שנה לבית הספר במרץ 2015 הוכרז הזוכה הראשון: "היום שאחרי לכתי" של נמרוד אלדר.
ביולי 2015, במסגרת חגיגות 25 שנה לבית הספר, יזם כינוס ראשון מסוגו בישראל של 35 מנהלי בתי ספר מהעולם וישראל תחת הכותרת "School's Best Kept Secrets - Going The Extra Mile", בה פרס את תפישת עולמו לבניית מערכת דיאלוג עם בוגרי בית הספר: השמה, כנסים, עידוד שיתופי פעולה בין בוגרים, הקמת קרן לפיצ'ר ראשון ועוד.
באוגוסט 2015 יזם בשיתוף עם "הארץ" את תחרות התסריט הקצר השנתית, מקבילה לתחרות הסיפור הקצר עם מענק הפקה נלווה של 150 אלף ש"ח למימוש התסריט.
במהלך שנותיו כמנהל סם שפיגל ליווה את תהליך הכתיבה, הבימוי וההקרנה של כ-500 סרטים קצרים. במקביל, הקים מסגרות רבות שפרצו דרך ליוצרים צעירים: סדרת הדרמה "שיעור מולדת", חממת הקולנוע הבינלאומית ירושלים וקרן פיצ'ר ראשון לבוגרי סם שפיגל, ושימש כאוצר/מפיק אחראי בסרטי בוגרים ובהם "מיס אנטבה" (עמרי לוי, זוכה פסטיבל ברלין), "דיאלוג משולש" (סרט תיעודי באורך מלא, קו פרודוקציה עם בתי הספר של קלן וורשה, 2009), "המורה למשחק" (שלומי חיון 2010 שהוקרן בפסטיבל ירושלים) "היה שלום פטר שווארץ" (יעל ראובני, זוכה פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר, פסטיבל חיפה 2013), "עקבות בירושלים" (2013) HIVES - קו-פרודוקציה של 6 בתי ספר אירופאיים.
בשנים 2013–2016 החל לפעול לקידום רסטורציה לסרטי קולנוע ישראליים קצרים ובהם "בירושלים" (דוד פרלוב, 1963), "עכשיו כשנשארו החברה הטובים" (דוד טור, 1977), "סרט לילה" (גור הלר, 1985), "לאט יותר" (אברהם הפנר, 1968) וסרטו "בלוז לחופש הגדול".
בשנת 16–2015 הופיע בתפקיד עצמו בסדרות הטלוויזיה "התסריטאי" (סייד קשוע), ו"האחיות המוצלחות שלי" (גורי אלפי), שכתבו בוגרות בית הספר גלית חוגי ונעה ארנברג.
בינואר 2017 קיבל תואר אביר מסדר האומנויות והספרות של רפובליקת צרפת.
שור שימש כשופט בתחרויות ופסטיבלים רבים וביניהם: פסטיבל סראייבו (2016), פסטיבל ברלין (2011), פסטיבל סראייבו (2011), פסטיבל דוקאביב (2009) ופרס ישראל (2004). הוא עורך סדנאות אמן על המתודה של סם שפיגל בבתי ספר לקולנוע בסארייבו, איסטנבול, ברלין, ניו-יורק וסאן חוזה.
בפברואר 2015 הסיר את מועמדותו לפרס ישראל לקולנוע בעקבות התערבות של ראש הממשלה בנימין נתניהו במינוי ועדות השיפוט בתחומי הספרות וקולנוע.
בחודש אפריל 2019 הודיע על כוונתו לפרוש מניהול "סם שפיגל", וכהונתו הסתיימה בספטמבר 2019.
חיים אישיים
רנן שור חי בתל אביב, ואב לגאיה פלדהיים שור, בתה של אורלי פלדהיים מנהלת קרן גלפנד לסרטים קצרים. הוא חבר האקדמיה האירופית לקולנוע והאקדמיה הישראלית לקולנוע.
ג'ף טיג
ג'פרי דמרקו "ג'ף" טיג (באנגלית: Jeffrey Demarco "Jeff" Teague; נולד ב-10 ביוני 1988) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הרכז.
ראשית חייו
טיג נולד באינדיאנפוליס שבאינדיאנה. אביו, שון, שיחק כדורסל באוניברסיטת מיזורי ובאוניברסיטת בוסטון ואחיו הצעיר מרקיז גדל אף הוא להיות כדורסלן המשחק כיום בעירוני נהריה.
קריירת המכללות
עם סיום לימודיו התיכוניים בחר טיג להרשם באוניברסיטת וייק פורסט בה למד לימודי דת ושיחק בקבוצת הכדורסל המשחקת בחטיבת החוף האטלנטי של ה-NCAA (נקראת גם ה-ACC).
בעונת ה שלו שיחק טיג בעמדת הקלע. הוא היה חוטף הכדורים המצטיין של קבוצתו עם 1.8 ב והיה לקלע השני כשרשם 13.9 נקודות והמוסר השני בטיבו בקבוצה עם 2.5 אסיסטים למשחק. טיג נבחר במהלך העונה ארבע פעמים לפרשמן המצטיין של השבוע בחטיבה, ובסיום העונה נבחר לחמישיית הפרשמנים המצטיינים בחטיבה.
בעונת ה שלו, עונת, הוסט טיג לשחק בעמדת הרכז, ופתח בחמישייה בכל 31 משחקיה של קבוצתו. בעונה זו הוביל טיג את קבוצתו בנקודות, עם 18.8, באסיסטים עם 3.5, ובחטיפות כדור עם 1.9 למשחק, ונבחר פעמיים ברצף לשחקן השבוע בחטיבת ה-ACC. בסיום העונה נבחר טיג לחמישיית העונה השנייה בחטיבה ולחמישיית העונה השנייה במכללות, ואף היה מועמד לפרס בוב קוזי, פרס ג'ון וודן ופרס אוסקר רוברטסון.
אטלנטה הוקס
לאחר שנתיים במכללות, העמיד עצמו טיג לבחירה בדראפט ה-NBA ונבחר בבחירה ה-19 על ידי אטלנטה הוקס. בעונת הרוקי שלו היה טיג מחליפו של מייק ביבי, ולא הרבה לקבל דקות משחק. הוא שותף ב-10.1 דקות למשחק בהן תרם 3.2 נקודות, ובמשחקי הפלייאוף שותף רק 6.6 דקות בממוצע.
במהלך העונה הבאה,, הועבר ביבי ב לוושינגטון ויזארדס תמורת קירק היינריך. בעונה הסדירה החל טיג לקבל מעט יותר דקות, וב-13.8 דקות למשחק תרם 5.2 נקודות ו-2.0 אסיסטים. לקראת משחקי הפלייאוף נפצע היינריך, וטיג נקרא למלא את מקומו בחמישייה הפותחת. הוא פתח בשישה משחקים מתוך שמונת משחקיה של קבוצתו, בהם קיבל 29.8 דקות ותרם 11.8 נקודות ו-3.5 אסיסטים, וסייע לקבוצתו להעפיל עד חצי-גמר המזרח, בו הודחה בשישה משחקים מול שיקגו בולס.
בעונת, שהייתה עונה מקוצרת בשל שביתת השחקנים, ביסס טיג את מעמדו כרכז הפותח של אטלנטה. הוא עלה בחמישייה בכל 66 משחקי העונה הסדירה, קלע 12.6 נקודות, הוסיף 2.4 והיה מוסר האסיסטים המצטיין עם 4.9, וחוטף הכדורים המוביל של אטלנטה עם 1.6 למשחק וסייע לקבוצתו לסיים את העונה עם מאזן של 40 ניצחונות מול 26 הפסדים. במשחקי הפלייאוף הראה אף יכולת גבוהה יותר כשתרם 14.0 נקודות למשחק אולם אטלנטה הודחה כבר בסיבוב המשחקים הראשון כשהפסידה בשישה משחקים לבוסטון סלטיקס.
עונת הייתה העונה הטובה ביותר שלו, הוא נבחר בה לאולסטאר והוביל את אטלנטה למאזן הטוב ביותר במזרח. בפלייאוף הם הגיעו עד לגמר המזרח בו הפסידו לקליבלנד קאבלירס ולברון ג'יימס.
אינדיאנה פייסרס
ביולי 2016, לאחר 7 עונות באטלנטה, הועבר טיג לאינדיאנה פייסרס במסגרת טרייד משולש בו הייתה מעורבת גם יוטה ג'אז.
מינסוטה טימברוולבס
לקראת עונת חתם טיג במינסוטה טימברוולבס על חוזה ל-3 עונות עבור 57 מיליון דולר, כאשר העונה השלישית היא "אופציית שחקן".
החזרה לאטלנטה
בינואר 2020 הועבר יחד עם טרביון גראהם בטרייד לאטלנטה הוקס, בתמורה לאלן קראב.
בוסטון סלטיקס
בנובמבר 2020 חתם טיג על חוזה בבוסטון סלטיקס. ב-25 במרץ 2021 הועבר טיג בטרייד לאורלנדו מג'יק יחד עם שתי בחירות דראפט עתידיות בסיבוב השני, בתמורה לאוון פורנייה, אך שוחרר מהקבוצה לאחר יומיים.
מילווקי באקס
ב-1 באפריל 2021 חתם טיג במילווקי באקס. בסיום אותה עונה זכה עם הבאקס באליפות ה-NBA, כמחליפו מהספסל של ג'רו הולידיי.
נטע מורן
נטע מורן (נולדה ב-27 במרץ 1959) היא שחקנית קולנוע ותיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה
בשנת 1970 בהיותה בת 11, יצאה מורן עם משפחתה לשליחות בת 3 שנים מטעם הסוכנות היהודית ללימה בירת פרו. במקביל לעבודת השליחות הציונית בקהילה, טיילה המשפחה רבות ברחבי המדינה והיבשת. המשפחה חזרה לארץ במסע סביב העולם שהתעתד להמשך מספר חודשים, אך נקטע באבו עם פרוץ מלחמת יום כיפור באוקטובר 1973. מספר שנים לאחר חזרת המשפחה עלו לרגל אל הבית ראשוני ה"מוצ'ילרוס" (המטיילים לדרום אמריקה) לצורך קבלת מידע על מדינת פרו ועל היבשת הדרומית שהייתה אז בחזקת נעלמת לרוב התרמילאים. לאחר סיום לימודי התיכון, שירתה מורן שנה כרכזת קן קיבוצי בעברון והתגייסה בשנת 1979 לנח"ל. מורן קודמה לתפקיד מכ"ית ומ"מית וסיימה כקצינת חינוך בגדוד 50 של חיל הצנחנים, שהיה אז בפיקודו של דורון אלמוג.
בשנת 1985 סיימה את לימודיה בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים. הופעתה הראשונה על בימת התיאטרון הייתה בהצגה "מיתה ורודה" זוכת (פרס ראשון בפסטיבל עכו 1985).
בטלוויזיה שיחקה לראשונה בדרמה "האישה שהפסיקה לאכול", בבימויו של רם לוי כשלצידה השחקן דרור קרן. בהמשך שיחקה מורן ברבות מיצירותיו בקולנוע ובטלוויזיה של במאי הקולנוע והטלוויזיה אורי ברבש, והופיעה בתפקידים נשיים ראשיים לצידם של אסי דיין, ארנון צדוק, שמיל בן ארי, ששון גבאי, עמוס לביא ואחרים. בתיאטרון שיחקה בין היתר את בלאנש ב"חשמלית ושמה תשוקה" של טנסי ויליאמס בתיאטרון בית לסין, ובתיאטרון הבימה את אנה (ג'וליה רוברטס בגרסה הקולנועית) ב"קרוב יותר" של המחזאי הבריטי פטריק מרבר, בבימויו של אילן רונן. בהפקה זו השתתפו גם מיקי פלג נתן דטנר ואלון אבוטבול. בשנת 2002 יצאה מורן עם המשפחה לפריז - צרפת, לשליחות מטעם הסוכנות היהודית. עם חזרתה למדה הנחיית קבוצות בסמינר הקיבוצים, הקימה במרכז הבינתחומי הרצליה סדנת תקשורת בשיתוף התיאטרון העירוני בניהולו של גדליה בסר, לימדה משחק מול מצלמה בבי"ס למשחק של תיאטרון חולון, יצרה סדנאות להדרכת שחקנים במגמת הקולנוע של בית הספר התיכון בן צבי ובשנת 2012 יזמה הקמת קבוצת תיאטרון בקרן הישג.
במהלך השנים ביימה מורן מספר הצגות ביניהן את "קפיצה לחו"ל", מחזה הביכורים של המחזאי והמתרגם שלומי מושקוביץ, בו הופיעה שחקנית הקולנוע והטלוויזיה יעל אבקסיס, לראשונה על בימת התיאטרון ולצידה השחקנים ירון מוטולה ואלחי לויט. ההצגה רצה עד 2011 בתיאטרון תמונע. מורן גם ביימה את "גן ריקי" של דויד גרוסמן בתיאטרון חולון, והצגות רבות נוספות בבתי ספר ביניהם בית הספר למשחק של יורם לוינשטיין.
ב-2012 השתתפה בסרט הישראלי זוכה פרס אופיר לשנת 2012 "למלא את החלל", וב-2014 בסרט הקצר "לתמונת אמא", תפקיד עליו זכתה בפרס השחקן לאותה שנה וכן פרס השחקנית לסרטים קצרים בפסטיבל הקולנוע של פאלמה דה מיורקה 2015.
ב 2015 שיחקה תפקיד ראשי (אורה) בסרט "שן כריש" בבימוי של אורן גרנר (זוכה פסטיבל הסטודנטים 2014 - גרינלנד) כשלצידה ליאת תמרי - סרט שפתח את פסטיבל הערבה של סתיו 2015.
נשואה ואם לשלושה ילדים. מתגוררת בתל אביב.
Hey Jude (אלבום)
Hey Jude (שמו המקורי: The Beatles Again) הוא אלבום אוסף של להקת הביטלס שיצא ב-1970. האלבום מורכב מסינגלים שלא יצאו בשום אלבום (באלבומים בגרסה האמריקאית) ומהבי-סייד שלהם מהשנים 1964–1969. האלבום יצא בארצות הברית ב-26 בפברואר 1970 ובבריטניה ב-11 במאי 1979.
רשימת השירים
כל השירים נכתבו על ידי ג'ון לנון ופול מקרטני, למעט Old Brown Shoe שנכתב על ידי ג'ורג' האריסון.
צד ראשון
צד שני
אוקנלה מאר
אוקנלה מאר (ברומנית: Ocnele Mari) היא עיירת קיט וקומונה בחבל ולאכיה ברומניה.
בשנת 1955 ביישוב נבנה מפעל לייצור מלח שולחן ובשנת 1960 המקום קיבל מעמד של עיר (oraș).
בקרבת העיר נמצא אתר ארכאולוגי בורידבה.
מלוכיה נאכלת
מַלּוּכְיָה נֶאֱכֶלֶת (שם מדעי: Corchorus olitorius) היא מין צמח בסוג מלוכיה ממשפחת החלמיתיים. מלוכיה נאכלת צומחת באקלים טרופי כולל דרום-מזרח אסיה ואפריקה הטרופית. בישראל היא צומחת, כעשב רע, בשטחים מעובדים ומושקים.
גבעוליה הקירחים צומחים לגובה של עשרים עד שמונים סנטימטרים. עליה ארוכי פטוטרת, מסורגים ומשוננים או מסוריים. מלוכיה נאכלת פורחת בחודשים מאי עד אוגוסט ופרחיה צהובים ומסודרים בתפרחת או כבודדים. הפרי דמוי תרמיל באורך חמישה עד עשרה סנטימטר הנפתח לחמש קשוות.
אזכורים מוקדמים
הצמח היה מוכר גם לרמב"ם שמנה אותו כאחד מתשעת ותיאר את שימושיו הרפואיים.
מיני אירופה
מיני אירופה הוא פארק מיניאטורות בבריסל שבבלגיה, לרגלי אתר האטומיום. בפארק מוצגים דגמים בקנה מידה של 1:25 של אתרים מפורסמים ברחבי אירופה ובהם בניינים, גשרים, הר געש ועוד.
האתרים המוצגים בפארק נבחרו בשל תכונותיהם האדריכליות או בשל סמליותם בהקשר האירופי. הדגמים מיוצרים ברובם באמצעות תבניות סיליקון ועשויים שרף אפוקסי או פוליאסטר. שלושה מהמוצגים עשויים אבן, ובהם מגדל פיזה העשוי משיש. רבים מהדגמים בפארק מומנו על ידי מדינות או מחוזות באירופה.
הפארק קיבל את תמיכת האיחוד האירופי. הוא כולל דגמים מכול מדינות איחוד אירופה, ואינו כולל דגמים של אתרים הנמצאים במדינות שאינן חברות באיחוד האירופי (למעט בריטניה, שפרשה מהאיחוד בשנת 2016). בסיום מסלול הביקור בפארק, מוצגת תערוכת "הרוח של אירופה", המעבירה סקירה קצרה אודות ההיסטוריה, התרבות, המוסדות והיבטים נוספים של האיחוד האירופי.
גלריה
רשימה חלקית של המיצגים, המלווה בתמונות:
הלה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אוטורינו רספיגי
אוטורינו רֶסְפּיגי (באיטלקית: Ottorino Respighi; 9 ביולי 1879, בולוניה – 18 באפריל 1936, רומא) היה כנר ומלחין איטלקי.
ביוגרפיה
רספיגי נולד למשפחה מוזיקלית. סבו היה נגן עוגב בכנסייה בבולוניה ואביו שימש כמורה בקונסרבטוריון בעיר. בילדותו קיבל אוטורינו חינוך מוזיקלי בבולוניה, ולאחר שסיים את לימודיו נסע לסנקט פטרבורג שברוסיה כדי ללמוד קומפוזיציה אצל רימסקי-קורסקוב ולעבוד ככנר באופרה העירונית. לאחר שנתיים ברוסיה השלים את לימודיו בברלין. בין השנים 1903 ו-1908 הופיע רספיגי ככנר בהרכבים שונים וניסה את כוחו בהלחנה, ללא הצלחה רבה.
בשנים 1908–1909 שימש כמורה לנגינה בברלין. 1913–1923 היו שנות הפריחה המוזיקלית שלו. בתקופה זו כתב את יצירותיו הסימפוניות "מזרקות רומא" ו"אורני רומא" שזכו להצלחה, ואופרות אחדות. בשנים 1923 - 1925 שימש רספיגי כמנהל האקדמיה למוזיקה ברומא, אך התפטר מתפקידו כדי להתרכז בכתיבה ובניצוח על יצירותיו ברחבי העולם.
ב-1929 החל המנצח המפורסם ארטורו טוסקניני לכלול את יצירותיו של רספיגי בקונצרטים ובתקליטיו. ב-1932 נתמנה רספיגי לאקדמיה האיטלקית, אך ב-1935 חלה וכעבור שנה נפטר.
יצירותיו
רספיגי כתב מוזיקה נאו-קלאסית ואופרות, אך יצירותיו החשובות הן הפואמות הסימפוניות שלו, הידועות בתיזמור ובהרמוניה שלהן: "מזרקות רומא" (Fontane di Roma) ו"אורני רומא" (Pini di Roma). ביצירות אלה וביצירה נוספת, "חגיגות רומא" (Feste Romane), מתאר רספיגי את הנוף של רומא.
הדוגמניות
הדוגמניות היא תוכנית מציאות ישראלית ששודרה בערוץ 10, המבוססת על הפורמט האמריקאי המצליח "הטופ מודל הבאה" ("America's Next Top Model"), מתמודדות מספר משתתפות, חסרות ניסיון בדוגמנות, במספר אתגרים בעולם הדוגמנות, כגון הליכה על מסלול, השתתפות בפרסומות וצילומי דוגמנות, בניסיון לגבור על האחרות ולזכות בתואר "הדוגמנית הבאה של ישראל", בנוסף לפרסים, כמו השתתפות בקמפיינים מובילים.
במהלך התוכנית מנופות רוב המשתתפות (בכל פרק ישנו ניפוי), עד שנותרות שלוש בנות. בשלב זה נבחרת משתתפת נוספת, אשר אותה מחזיר הקהל בבית על ידי "גלגל הצלה", ולאחר מכן מתקיימת תוכנית גמר.
בעונתה הראשונה הוטחו ביקורות רבות, מטעם עיתונאים, אנשי ציבור ואף מטעם הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, על בוטות הסדרה, ועל היחס המבזה למתמודדות מצד השופטים. עקב כך, הועברה שעת התוכנית מספר פעמים, והתוכנית אף צונזרה במהלך מספר פרקים.
המשתתפים בתוכנית
מנחת התוכנית היא הדוגמנית גלית גוטמן, אשר מלווה את הבנות במהלך אתגריהן השונים.
שופטי התחרות
במהלך הפרקים, נשפטות המשתתפות על ידי חמישה שופטים, אשר מנפים בכל סוף תוכנית משתתפת.
עונה ראשונה
העונה הראשונה (2005), כללה שש-עשרה מתמודדות אלמוניות, שסללו דרכן לעבר התואר הנכסף. עונה זו התאפיינה בכמות הריבים והוויכוחים בין הבנות המתמודדות, עניין שהפך לסמל התוכנית.
מתמודדות העונה הראשונה לפי סדר ניפויין:
עונה שנייה
העונה השנייה עלתה לשידור ב-8 בפברואר 2006, והפרק הראשון היה התוכנית הנצפית ביותר בערוץ 10 מהקמתו. במהלך העונה הוספו מספר חידושים; למשתתפות יש גם אפשרות לנפות, במסגרת מיוחדת, את המתמודדת הפחות מועדפת עליהן. שיטה חדשה זו יצרה במהירות יחסים מעורערים בין המתמודדות, ובמיוחד כלפי המתמודדת הערבייה ניראל קראנתאגי, המתמודדת קריסטין קיבלה פרסום על כך שאמרה את המשפט "כי עוף זה ציפור ופרה זאת חיה". תוכנית הגמר שודרה ב-5 באפריל 2006. בגמר העונה הוחזרו המתמודדות קריסטין פרידמן ונטלי סבג על ידי הצופים, ויחד עם מימי טדסה, ניראל קראנתאגי ואליסיה אסתרין, השתתפו בתוכניתה האחרונה של העונה, בה הגיעה מימי למקום השלישי, נטלי למקום השני וניראל למקום הראשון, הן על פי בחירת השופטים והן על פי בחירת הקהל. למרות אחוזי הצפייה הגבוהים העונה השנייה הסתיימה בהפסד כספי לחברת ההפקה וערוץ 10.
מתמודדות העונה השנייה לפי סדר ניפויין:
עונה שלישית
העונה השלישית עלתה לשידור ב-8 בפברואר 2008. אל הגמר שהתקיים בשני חלקים, האחד ב-14 באפריל והשני ב-15 באפריל הגיעו: אלה מושקאוצן, נטלי דדון וסשה טפטיקוב. בנוסף, החליטו הצופים להחזיר לגמר את ריטה אוס ואילו המשתתפות החזירו את צליל סלע.
קישורים חיצוניים
ביקורות
דניס ריצ'רדס
דניס ריצ'רדס (באנגלית: Denise Richards; נולדה ב-17 בפברואר 1971) היא שחקנית ודוגמנית עבר אמריקאית. מוכרת בשל השתתפותה בסרטי הקולנוע "גברים בחלל" (1997), "משולש פראי" (1998), ובתור נערת בונד - כריסמס ג'ונס בסרט "העולם אינו מספיק" (1999).
ביוגרפיה
ריצ'רדס נולדה בדוונרס גרוב, אילינוי שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-קתולית ממוצא גרמני וצרפתי. היא גדלה גם בעיר הולדתה, וגם בכפר מוקנה, אילינוי.
כשהייתה בת 17 התגלתה בתחרות דוגמנות מקומית והחלה להופיע כדוגמנית במגזינים ובקטלוגים הגדולים והנחשבים ביותר בארצות הברית.
קריירה
בגיל 19 ניגשה ריצ'רדס ללימודי משחק והופיעה, בין השאר, בסדרות "משפחה אוהבת", "בוורלי הילס 90210", "חברים", "נשואים פלוס" ו"סיינפלד".
את הקריירה הקולנועית שלה החלה בסרט "מת לצחוק" ב-1993, לצידו של השחקן צ'ארלי שין, לו נישאה מאוחר יותר, ולצד אחיו, אמיליו אסטבז.
ב-1997 קיבלה ריצ'רדס את תפקידה הגדול ביותר עד לאותה תקופה, תפקיד ראשי בסרט המדע בדיוני-מלחמתי "גברים בחלל" לצידם של קספר ואן דיין ודיינה מייר. שנה לאחר מכן שיחקה במותחן האירוטי "משולש פראי" לצידם של מאט דילון ונב קמפבל. את הפריצה הגדולה שלה בתור שחקנית השיגה כאשר בשנת 1999 שיחקה את נערת בונד בסרט "העולם אינו מספיק" לצידו של פירס ברוסנן. בדצמבר 2004, כשהייתה בגיל 33, הופיעה במגזין "פלייבוי" כחצי שנה לאחר שילדה.
בשנת 2012 שיחקה בדרמת הפשע "מדיאה בהגנת עדים" לצד טיילר פרי ובסרט הטלוויזיה הלגונה הכחולה: התעוררות.
בשנת 2019 החלה להופיע באופרת הסבון האמריקאית "היפים והאמיצים" (The Bold And The Beautiful) וגילמה את דמותה של שאנה פולטון.
חיים אישיים
ביוני 2011, ריצ'רדס אימצה בת שלישית. ריצ'רדס אימצה אותה בלידה, לאחר תהליך אימוץ של שנתיים. לבת יש הפרעה כרומוזומלית נדירה, כרומוזום 8, המשפיעה על הדיבור שלה. ריצ'רדס למדה שפת הסימנים כדי לתקשר עם בתה.
במאי 2013, ריצ'רדס קיבלה משמורת זמנית על הבנים התאומים שנולדו במרץ 2009 לצ'רלי שין ולאשתו ברוק מולר, שהוצאו מביתם על ידי שירותי הרווחה עקב חששות כלפי שימוש בסמים מצד הוריהם.
בדצמבר 2017, ריצ'רדס החלה לצאת עם אהרון פייפרס. ב-8 בספטמבר 2018, ריצ'רדס ופייפרס נישאו במאליבו, קליפורניה. במאי 2019, ריצ'רדס הודיעה כי פייפרס מאמץ את בתה השלישית.
ליסבון (מחוז)
מחוז ליסבון הוא מחוז לאורך החוף המערבי של פורטוגל. במחוז נמצאת עיר הבירה ליסבון, העיר הגדולה במדינה, והמרכז הכלכלי והתרבותי החשוב במדינה. במחוז מתגוררים 2,275,591 תושבים.
מועצות עירוניות
מבחינה מנהלית, מחולק מחוז ליסבון ל-16 מועצות עירוניות.
סטטלר ווולדורף
סטטלר ווולדורף (באנגלית: Statler and Waldorf) הם דמויות בדיוניות – זוג קשישים זעפנים שהופיעו בסדרת הטלוויזיה החבובות כשהם מעירים הערות ציניות כלפי שאר המשתתפים ממושביהם ביציע. השניים מופיעים בשיר הפתיחה של המופע בדיאלוג בו הם תוהים מדוע בכלל באו למופע ואף משווים את הצפייה בו לעינוי. הצמד הופיע כמעט בכל פרק של הסדרה. בסדרת ההמשך Muppets Tonight, שהתבססה על תוכנית טלוויזיה ולא על הופעה באולם, הם הופיעו כשהם צופים בתוכנית בטלוויזיה בבית אבות, כאשר הם ממשיכים במנהגם להעיר הערות ציניות לעבר המסך. הם זכו לפופולריות רבה מהמעריצים וזו הביאה לתוכנית אינטרנט בכיכובם ב-2005 שהופיעה במשך שנה בשם "סטטלר ווולדורף מהמרפסת" ומציגה את סטטלר ווולדורף צופים בסרטי קולנוע חדשים, לועגים להם בצורה קיצונית והומוריסטית ומעריכים אותם לטובה או לרעה.
סטטלר ווולדורף נקראים על שמם של שני מלונות מפוארים בניו יורק: "סטטלר" ו"וולדורף-אסטוריה". אשתו של וולדורף, אסטוריה, היא אחותו של סטטלר (והופיעה בסדרה כבובה של סטטלר לבושה בגדי נשים), ועל כן השניים הם למעשה גיסים.
בפרק הפיילוט של החבובות דיבבו את סטטלר ווולדורף ג'רי נלסון וג'ים הנסון. במהלך שידור הסדרה החליף ריצ'רד האנט את נלסון. מאז הסרט "חג המולד של החבובות" (1992) מדבבים את השניים ג'רי נלסון ודייב גואלז, למעט הסרט מ-2011 בו הוחלף ג'רי נלסון בסטיב וייטמייר.
סטטלר ווולדורף הופיעו (כמבוגרים) בסדרה המצוירת "חבובוטף", שם הופיעו בקולו של דייב קולייר. בניגוד לשאר דמויות המבוגרים, בסדרה המצוירת הוצגו פניהם של השניים, ככל הנראה מפני שהדמויות הללו לא נוצרו במיוחד עבור הסדרה אלא היו קיימות קודם לכן והיו להן פנים מוכרות. בגרסת האתחול של ה"חבובוטף" הם גרים בבית אבות שסמוך לבית החבובוטף ומעירים הערות דרך המרפסת שצופה לחצר הבית.
כריכת ספרים
כריכת ספרים הוא התהליך של הצמדת מספר דפים העשויים נייר או חומר אחר והפיכתו לספר.
היסטוריה
אמנות כריכת הספרים נוצרה כנראה במהלך המאה הראשונה לספירה. באותה התקופה, יצרו הרומאים ספר (שבאותה עת היה בכתב יד) באמצעות קיפול דפים עשויים קלף לחצי ותפירתם בקפל. קלף היה שיפור משמעותי יחסית לגומא או מגילה, בכך שהיה נוח יותר לטפל בהם, היה ניתן לכתוב בהם על שני צדי הדף והיה ניתן לרפרף בהם בצורה נוחה יותר.
יותר מאוחר ספרים נכרכו בין כריכה קשה כשהדפים היו עשויים מנייר או קלף, אך עדיין יוצרו על ידי תפירת הקפל של דפים מקופלים. מאחר שהספרים הראשונים היו כתובים בכתב יד ועשויים בעבודת יד, גודלם וצורתם היו מגוונים בצורה ניכרת, וכל ספר היה נוצר כיצירה ייחודית.
עם הגיעו (מהמזרח) של ייצור נייר כותנה לאירופה בסוף ימי הביניים, והשימוש בבתי דפוס באמצע המאה ה-15, אמנות הכריכה התחילה לבסס סטנדרטים במידה מסוימת, אך גודלם של הדפים עדיין היו מגוון בצורה ניכרת.
כריכת ספרים מסחרית מודרנית
כיום יש מספר שיטות מסחריות לכריכת ספרים. ספרים המיוצרים בצורה מסחרית נוטים להכלל באחת מארבע הקטגוריות הבאות:
ההוצאה לאור השולחנית הביאה עמה קטגוריה נוספת:
כריכת יד מודרנית
כשמדברים על כריכת ספרים כאמנות, כמעט תמיד הנושא הוא ספרים בעלי כריכה קשה. כשכורכים מחדש ספר תפור, נהוג להפוך אותו לספר בעל כריכה קשה על ידי החלפת הכריכה הרכה בכריכה קשה. ישנן שיטות תפירה שונות, כמו תפירת דקירה. השיטה המסורתית משתמשת במסגרות על מנת לאפשר לנו לפתוח את הספר בצורה שטוחה לחלוטין מבלי לקרוע את גב הספר.
ניתן לכרוך ספרים בכל מיני חומרים. בעבר עור ובד היו הנפוצים ביותר, וכיום הנפוצים הם נייר כרומו (בדרך כלל מצופה למינציה) או דמוי עור המכונה סקאי. הדרך הנפוצה לכריכת ספרים היא לכרוך את פינות הכריכה בבד או עור ושאר הכריכה לקדוח את הספר 3/4 קדיחות, להעביר, להעביר בניהם חוט ולשים מעליהם נייר דבק חזק [איזולירבנד מיוחד לספרים].
כריכת ספרים משומשים
בספריות ציבוריות ובאוצר ספרים של בתי כנסת וישיבות נהוג לכרוך את הספרים כדי שלא יקרעו ויהרסו מחמת השימוש הרב. ישנם המון שיטות לכרוך ובד"כ הכריכה נעשית באמצעות קדיחה של 4-6 חורים, לאחמ"כ תופרים את הספר עם חוט (בד"כ בחוט מצופה שעווה, כדי לא להקשות על הפיכת הדפים לאחר הכריכה) קושרים את קצוות החוט ושורפים את הקשר (כדי שלא יפתח) ואח"כ מכסים את חוט התפירה ופינות הספר בדבק בד.
נוירובלשנות
נוירובלשנות היא התחום העוסק בחקר המבנים והתהליכים במוח המעורבים בשימוש בשפה - הבנה, הפקה, עיבוד ועוד. נוירובלשנות היא מדע בין-תחומי, המשלב ידע מבלשנות, חקר המוח, פסיכולוגיה וכך הלאה. קיים קשר הדוק בין המחקר בנוירובלשנות והמחקר בפסיכובלשנות.
כבר במאה ה-19 זוהו מספר אזורים במוח הממלאים תפקידים חיוניים בשימוש בשפה; אזור ברוקה ואזור ורניקה הם שני האזורים המרכזיים במוח אשר פגיעה בהם תוביל לפגיעה בתפקודי שפה מסוימים. המחקר הנוירולינגוויסטי המודרני נעזר בטכניקות כמו fMRI ו-ERP, שדרכן ניתן לבחון פעילות מוחית בזמן ביצוע משימות לשוניות שונות, כמו זיהוי משפטים תקינים ולא-תקינים, הבחנה האם משפט הוא אמיתי או שקרי, הבחנה בין קטגוריות דקדוקיות שונות של מילים וכדומה.
אנשי המזימות
אנשי המזימות (באנגלית: Matchstick Men) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2003 בבימויו של רידלי סקוט, המבוסס על ספר באותו שם מאת אריק גארסיה.
עלילה
רוי ולר (ניקולס קייג') הוא נוכל מקצועי מלוס אנגלס, הלוקה בהפרעה טורדנית-כפייתית. בין מזימותיו, עם שותפו לפשע פרנק מרסר (סם רוקוול), הוא עוסק בזיוף כרטיסי לוטו, מוכר מסנני מים במחיר מופקע וכיו״ב. לאחר שרוי עובר הפרעת פאניקה, פרנק מייעץ לו לראות פסיכיאטר, ד"ר האריס קליין (ברוס אלטמן).
הפסיכיאטר מצייד את רוי בתרופות ומתחיל איתו אנליזה, במהלכה נזכר רוי באשתו לשעבר, הת'ר (מלורה ולטרס), ממנה התגרש כשהייתה בהריון. הפסיכיאטר מודיע לרוי שיצר עבורו קשר עם הת'ר, ומצא שיש לרוי ילדה בת 14, אנג'לה (אליסון לוהמן). רוי ואנג'לה נפגשים, ואנרגיית נעוריה ממריצה אותו. רוי מסכים לעבוד עם פרנק בהונאה לטווח ארוך: היעד שלהם הוא צ'אק פרשט (ברוס מקגיל), איש עסקים יהיר שהצמד מחליט להונות.
קישורים חיצוניים
ביקורות
נערה עם עגיל פנינה
נערה עם עגיל פנינה או ילדה חובשת מצנפת (בהולנדית: Meisje met de parel) הוא ציור שמן מאת הצייר ההולנדי יאן ורמיר. הציור, הנחשב לאחת מיצירות הבולטות של האמן, מוצג כיום בגלריה המלכותית מאוריצויס (Mauritshuis) בעיר האג שבהולנד.
היצירה
הציור צויר במאה ה-17, בערך בשנת 1665. הוא הוכן בטכניקה של צבעי שמן על בד קנבס וממדיו הם: 45 על 40 ס"מ. הציור מציג דיוקן של נערה צעירה, העומדת כשכתפה פונה אל הצופה וראשה מופנה לעברו בפרופיל 3/4. הנערה לובשת שמלה בגוון צהוב-אוכרה. על ראשה טורבן או מצנפת בד בצבעי כחול וצהוב. היא עונדת עגיל גדול. שהיו שזיהו אותו כמשובץ בפנינה, אולם ייתכן כי הוא עשוי מתכת. דיוקן הנערה ניצב על רקע כהה בלתי מוגדר. זוהי הדמות היחידה בין יצירותיו של ורמיר, אשר צוירה כל כך מקרוב, עד כי אין אפשרות לקבוע אותה בתוך מרחב כלשהו. מבקרים שיבחו את המירוק הבתולי והמלטף של החומר ואת הרקע השחור שאינו צל אלא צבע.
הציור נמכר במכירה פומבית בהאג ב-1881 על ידי ארנולדוס אנדריס דס טומב (Tombe), גנאלוג ואספן אמנות, תמורת סכום נמוך לתקופה זו, שני גילדן ו-30 סנט (כ-24 אירו בערכי 2017). באותה העת, הציור היה במצב תחזוקה גרוע. טומב, שלא היו לו יורשים, הוריש את הציור לצד יצירות אחדות לגלריה המלכותית מאוריצויס בהאג, בה מוצג הציור ממותו ב-1902 ועד היום.
בשנת 1996 נערכה רסטורציה בציור לרגל תערוכה רטרוספקטיבית מיצירותיו של ורמיר. במסגרת הניקוי הסיר צוות הרסטורציה בראשות יורגן ואדום (Wadum), הבזק של אור בתחתית העגיל שעונדת הדמות, שהתברר כתוספת מאוחרת שנועדה להעצים את האפקט התיאטרלי. בנוסף, הסרת הלכלוך מן התמונה חשפה לחלוחית בזוויות השפתיים ובשיניים.
הציור נחשב לאחת מיצירות המופת החשובות של ורמיר ושל אמנות הבארוק ההולנדי. ציור זה זכה מספר פעמים לכינוי ה"מונה ליזה ההולנדית" או ה"מונה ליזה של הצפון".
בתרבות
בשנת 1999 יצא לאור הרומן "נערה עם עגיל פנינה" מאת טרייסי שבלייה, המתייחס לציור.
בשנת 2003 יצא לאקרנים בארצות הברית (ב-2004 בישראל) הסרט "נערה עם עגיל פנינה", המבוסס על הרומן. את הסרט ביים פיטר ובר, וכיכבה בו השחקנית סקרלט ג'והנסון.
בשנת 2007 יצא לאקרנים בבריטניה הסרט "טירוף של קולג'" (במקור: St Trinians), בו קבוצת בנות גונבת את הציור ויוצרת ממנו עותק, הנמכר לסוחר אמנות עשיר בלונדון (אביה של אחת מהן). הסכום הגבוה שמתקבל בתמורה נועד לכסות את הגרעון של הקולג'. והציור עצמו מוחזר למוזיאון ברוב כבוד.
בארון דייוויס
בארון וולטר לואיס דייוויס (באנגלית: Baron Walter Louis Davis, נולד ב-13 באפריל 1979, בלוס אנג'לס, קליפורניה) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הרכז. דייוויס השתתף פעמיים במשחק האולסטאר של ה-NBA ואף נבחר בעונת לחמישייה השלישית של העונה.
ראשית חייו
דייוויס נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה. סבתו והאפוטרופוסית שלו דחפה אותו לשחק כדורסל. בעידודה, הוא קיבל מלגה בבית ספר פרטי יוקרתי בסנטה מוניקה, קליפורניה. בשנתו האחרונה בתיכון הוא נבחר לשחק במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן ביחד עם שחקני ה-NBA לעתיד אלטון ברנד, שיין באטייה, לארי יוז ורון ארטסט. בנוסף הוא זכה בתחרות ההטבעות למרות שהוא היה המתחרה הנמוך ביותר.
אחרי שנלחמו על שירותו מספר אוניברסיטאות יוקרתיות כמו קנזס, ג'ורג'יה טק ודיוק, החליט דייוויס לשחק ב-UCLA. דייוויס בחר במכללה, שממוקמת בקליפורניה, כך שמשפחתו וחבריו יוכלו לראות אותו משחק. בשתי שנותיו של דייוויס במכללה הוא השיג ממוצעים של 13.6 נקודות עם 5.1 אסיסטים בממוצע למשחק.
קריירה
דייוויס נבחר במקום השלישי בדראפט 1999 על ידי שארלוט הורנטס. בבכורה שלו בשארלוט דייוויס קלע 9 נקודות והוסיף 5 ריבאונדים. בשנתו הראשונה בהורנטס היה דייוויס שחקן ספסל אך בשנתו השנייה פתח בחמישייה כל העונה. שיפור היה ניתן לראות בממוצע הנקודות שלו, מ-5.9 נקודות בעונתו הראשונה ל-13.8 בעונתו השנייה. בעונתו השנייה השיג דייוויס שיא קריירה בריבאונדים, 5.0 בממוצע למשחק. בעונתו השלישית בהורנטס דייוויס המשיך במגמת השיפור כשקלע 18.1 בנקודות והוסיף 8.5 אסיסטים בממוצע למשחק. בנוסף לממוצעים הטובים הוא נבחר לשחק במשחק האולסטאר של ה-NBA כמחליף לווינס קרטר הפצוע.
בקיץ 2002 שיחק דייוויס באליפות העולם בכדורסל 2002 שאותה אירחה נבחרתו, נבחרת ארצות הברית. אף על פי שנבחרתו אירחה את הטורניר היא הודחה כבר בשלב רבע הגמר על ידי יוגוסלביה שבסופו של דבר נצחה בטורניר.
בעונה הבאה קבוצתו של דייוויס עברה משארלוט לניו אורלינס. בשתי העונות וחצי הבאות בהורנטס הוא סבל מפציעות שמנעו ממנו לשחק בכל שלבי העונה. למרות זאת, בזמן ששיחק הוא השיג ממוצעים טובים, ובעונתו השנייה הוא אף קלע שיא קריירה בנקודות, 22.9 בממוצע. בעונה זו הוא גם השיג 2.4 חטיפות בממוצע למשחק, עוד שיא קריירה.
ב-24 בפברואר 2005 הועבר דייוויס לגולדן סטייט ווריורס בתמורה לספידי קלקסטון ודייל דייוויס. מעבר זה סימן את חזרתו של דייוויס לקליפורניה, שלא שיחק בה מאז ימיו בUCLA. אחרי שתי עונות ראשונות לא מוצלחות (בהן קלע דייוויס 19.5 ו-17.9 נקודות בממוצע למשחק) הווריורס הביאו את המאמן דון נלסון. שיטת המשחק של נלסון בה קולעים יותר נקודות למשחק התאימה לדייוויס ולמשחק ההתקפי שלו.
אף על פי שדייוויס סבל מפציעות וניתוחים בברך הוא הצליח להוביל את הווריורס להופעה ראשונה בפלייאוף מאז 1994. בעונה הסדירה נצחו הווריורס את דאלאס מאבריקס 3 פעמים כנגד 0, מה שנתן להם יתרון מורלי למרות שהם באים מהמקום השמיני ודאלאס מהמקום הראשון בעונה הסדירה. הווריורס אכן נצחו את המאבריקס בתוצאה 4-2. הם הפכו לקבוצה הראשונה שהגיעה לפלייאוף מהמקום השמיני שמנצחת את הקבוצה מהמקום הראשון מאז ששינו את משחקי הפלייאוף ב-NBA מ-5 ל-7. דייוויס קלע 25 נקודות בממוצע בפלייאוף נגד המאבריקס.
סטיב קר, פרשן הטלוויזיה אמר על הופעתו של דייוויס בפלייאוף 2007: "אדיר, מדהים באתלטיות יצירתי ומפוצץ". כמה מנקודות הציון של דייוויס מהפלייאוף הזה היו סלים במהלכים אקרובטיים, שלשה מחצי מגרש שנכנסה עם הבאזר והטבעה אדירה על אנדריי קירילנקו. יוטה ג'אז הדיחו את הווריורס מהפלייאוף בסדרה בה נצחו 1-4. דייוויס השיג ממוצעים של 25.3 נקודות 6.5 אסיסטים, 2.9 חטיפות ו-4.5 ריבאונדים למשחק.
בעונה הבאה דייוויס חזר לשחק ולפתוח בחמישייה עונה שלמה בפעם הראשונה מאז עונתו השלישית בליגה. ממוצעיו של דייוויס בעונה זו הגיעו ל-21.6 נקודות עם 8 אסיסטים למשחק. למרות עונתו הטובה של דייוויס הוא החליט לעזוב את הווריורס (יש כאלה האומרים שהוא הסתכסך עם מאמנו). ב-30 ביוני 2008 הוא שוחרר מהווריורס.
ב-10 ביולי 2008 חתם דייוויס בלוס אנג'לס קליפרס על חוזה של 5 שנים ששוויו 65 מיליון דולר. ב-20 בנובמבר 2008 הגיעה נקודת ציון בקריירה של דייוויס, כשהוא מסר את האסיסט ה-5,000 שלו במשחק נגד דנוור נאגטס. בעונתו הראשונה בקליפרס השיג דייוויס את ממוצע הנקודות הנמוך ביותר מאז עונתו השלישית, 14.9 נקודות. בעונתו השנייה הוא העלה קצת את הממוצע ל-15.3 נקודות במשחק.
ב-24 בפברואר 2011 הועבר דייוויס לקליבלנד קאבלירס בתמורה למו ויליאמס וג'מאריו מון שעברו לקליפרס, וב-19 בדצמבר חתם דייוויס בניקס, בהם יקבל 2.5 מיליון דולר לשנה.
בשנת 2012 הוא עבר ניתוח וחזר לשחק כדורסל רק בשנת 2015 במסגרת דרו ליג.
במרץ 2016 חתם דייוויס על חוזה עם דלאוור 87' מליגת הפיתוח של ה-NBA. בשישה משחקים במדי הקבוצה בעונת 2015/2016 רשם 12.8 נקודות, 2.5 ריבאונדים, 3.5 אסיסטים ו-1.2 חטיפות למשחק.
בילי זיין
ויליאם ג'ורג' "בילי" זיין ג'וניור (באנגלית: William George "Billy" Zane, Jr.; נולד ב-24 בפברואר 1966) הוא שחקן קולנוע ובמאי אמריקני, התפרסם בעיקר בזכות תפקידו הראשי כגיבור-העל בסרט "השד" שהפך לסרט פולחן, וכקאלדון "קאל" הוקלי בסרט זוכה 11 פרסי אוסקר "טיטניק".
ביוגרפיה
זיין נולד בשיקגו לטליה ולוויליאם ג'ורג' האב, שניהם שחקני קולנוע חובבים. שם המשפחה המלא של זיין הוא זיינקופולואוס, שמעיד על מוצאו היווני. לזיין אחות גדולה יותר בשם ליסה שעוסקת אף היא בתחום המשחק. את קריירת המשחק שלו החל זיין ב-1985 בקומדיית ההרפתקאות של רוברט זמקיס "בחזרה לעתיד" בהפקתו של סטיבן ספילברג. בסרט גילם דמות קטנה בשם מאטץ'.
ב-1989 שיחק זיין בחלק השני ב"טרילוגיית בחזרה לעתיד", "בחזרה לעתיד 2", בשונה מהסרט הראשון נתנה לזיין במה יותר גדולה לתפקידו כמאץ', בנוסף שיחק זיין לצד ניקול קידמן וסם ניל במותחן האימה "סיכון רטוב".
ב-1990 השתתף זיין בדרמת המלחמה "ממפיס בל", בסרט גילם זיין את לוטננט ואל קולווסקי, מפציץ B-17 מבצר מעופף על אדמת אירופה במהלך מלחמת העולם ה-2.
בתחילת ואמצע "שנות ה-90" הרבה זיין לשחק בתפקידים משניים בסרטים כגון: "אורלנדו","לאהוב ולהתבגר" ו"טומבסטון - עיר ללא חוק", כמו כן הופיע במספר פרקים בסדרת המתח "טווין פיקס". תפקידו הראשי היחיד באותה תקופה היה בסרט הפעולה-הרפתקאות האוסטרלי "השד", בו גילם זיין את דמותו של קיט ווקר מסדרת סרטי הקומיקס המפורסמת "הפנטום".
פריצתו והצלחתו הגדולה ביותר של זיין בהוליווד הייתה בשנת 1997 כשנבחר על ידי ג'יימס קמרון לגלם את דמותו של קאלדון הוקלי, ארוסה העשיר והמבוסס של רוז דוויט בוקייטר (קייט וינסלט) בדרמת האסונות הרומנטית השנייה הכי הרווחית בהיסטוריה, זוכת 11 פרסי האוסקר "טיטניק". בסרט מנהל הוקלי מאבק עיקש עם בחור צעיר בשם ג'ק דוסון (לאונרדו דיקפריו) על ליבה של ארוסתו. על תפקידו קיבל זיין מועמדות לפרס הMTV בקטגוריית הנבל הטוב ביותר.
ב-1999 גילם זיין את דמותו של המצביא והמדינאי הרומאי מרקוס אנטוניוס בדרמה הביוגרפית מועמדת 4 פרסי אמי "קלאופטרה". ב-2001 שיחק זיין בתפקיד ראשי בדרמה הקולנועית "המאמין" המבוססת על סיפורו האמיתי של דניאל בורוס, חייל יהודי לשעבר בחיל הנחתים האמריקני שמצטרף לתנועה נאו נאצית מקומית בארצות הברית. ב-2005 שיחק זיין בסדרה מכושפות את דרק ד'מון, שד שוויתר על האלמוות שלו כדי להיות אנושי ומרגיש, ובשבועותיו האחרונים הוא לימד בבית הספר לקסמים.
ב-2006 השתתף זיין בפנטזיית האימה המבוססת על משחק וידאו "דם הערפדים" ובסרט המלחמה הטורקי "עיראק - עמק הזאבים", שגרר ביקורות נוקבות מצד ארגונים יהודיים בגרמניה בטענה שמדובר בסרט אנטישמי. הסרט גורס כי התערבותה של ארצות-הברית בעיראק הונעה ממזימה של יהודים אמריקניים לקצור איברים מחללי המלחמה.
חיים אישיים
זיין נישא לשחקנית ליסה קולינס ב-1989, אולם הזוג התגרש ב-1995. לאחר מכן התארס זיין עם השחקנית הצ'יליאנית לאונור וארלה אותה פגש על סט הסרט "קלאופטרה" ב-1999. באחרונה קיים זיין מערכת יחסים מתוקשרת עם שחקנית הקולנוע והדוגמנית קלי ברוק, אותה הכיר על סט הסרט "הישרדות משולשת" ב-2006. לאחר מערכת יחסים סבוכה סיים הזוג את היחסים סופית לקראת סוף שנת 2008.
ז'אן-כריסטוף ריפן
רופין הוא יושב ראש הארגון פעולה נגד הרעב ואחד ממייסדי הארגון רופאים ללא גבולות.
בשנת 2003 כתב רופין, על פי בקשת ממשלת צרפת, דו"ח מקיף על האנטישמיות בצרפת, שבו המליץ על צעדים נגד האנטישמיות ועל איסור בחוק של השוואת פעולות ישראל לאפרטהייד או לגרמניה הנאצית. רופין הוא זוכה פרס גונקור ליצירת ביכורים לשנת 1997. בשנת 2008 נבחר לחבר באקדמיה הצרפתית.
לואיזה "לואה" גטסינגר
לואיזה אורורה גטסינגר (לואה) (באנגלית: Louisa Aurora Getsinger; 1 נובמבר 1871–2 מאי 1916) מחלוצי הדת הבהאית המערביים ומפיציה. זמרת ושחקנית אמריקאית שעלתה לרגל לארץ ישראל על מנת לפגוש את עבד אל-בהאא, ממנו קיבלה שליחות להפיץ את בשורתו. על פי המסורת, עבד אל-בהאא העניק לה את הכינוי "לואה" ("דגל") כסמל לשליחות זו.
תולדות חייה
גטסינגר נולדה ב-1871 בניו יורק, למשפחת חקלאים. כבר בילדותה לואה אובחנה כיוצאת דופן ביושרה ובסקרנותה. בגיל עשרים עברה ללמוד תיאטרון בשיקגו, שם נחשפה לראשונה לדת הבהאית וכבר בשנת 1897 הייתה רשומה בין 1,000 הבהאיים האמריקאים הראשונים. ב-1897 נישאה לאדוארד גטסינגר - אתאיסט שהמיר דתו גם כן, והשניים החלו להפיץ את הדת הבאהית. ב-1989 יצאו לואה ובעלה מארצות הברית, עם קבוצת מאמינים, על מנת לבקר את עבד אל-בהאא בארץ ישראל. כבר בפגישתה הראשונה עם עבד אל-בהאא הוא זיהה את כישרונה ונאמנותה והעניק לה את הכינוי "לואה", שעל פי המסורת משמעו דגל - כסמל לשליחות שהטיל עליה להפיץ את בשורתו. במשך שארית חייה, עסקה לואה במסיונריות חוצה גבולות, עד מותה ב-2 במאי 1916, בקהיר. לפני מותה הצליחה לחזור על שמו של בהאא אללה שלוש פעמים. כששמע עבד אל-בהאא על מותה אמר שמדובר ב"הפסד גדול" וחשף תפילה שחיבר למענה בה הוא מהלל את צניעותה ושליחותה.
המרת דתה
גטסינגר גדלה בבית שהתאפיין בעיסוקו בביאה השנייה של ישו. אמה, הלן מקברייד מור, הייתה פמיניסטית שהושפעה מאוד מהמטיף ויליאם מילר, ועל אף ששאלותיה התאולוגיות הושתקו, היא נשאה תפילה לבתה לואה, שנשאה ברחמה: "אם העובר שאני נושאת הוא ילדה, הלוואי ותהיה לה יכולת להתבטא ולדעת את האמת שבמשך כל כך הרבה שנים נמנעה ממני".
כשלואה בת העשרים עברה ללמוד תיאטרון בשיקגו, היא החלה בחיפוש אחר דת שתספק אותה. לראשונה היא נתקלה בשמו של בהאא אללה בגיל 22, וזמן קצר לאחר מכן החלה ללמוד בקורסו של אבראהים ג'ורג' ח'יראללה על הדת הבהאית. עד מהרה נמלאה להט רב כלפיה, להט שנבע בין היתר מההתרגשות הדתית שגדלה בה, והיא חזרה למשפחתה בניו יורק כדי להפיץ את הבשורה.
הפגישה הראשונה
לאחר שהפיצה את הבשורה בקרבת בני ביתה וחבריה בניו יורק, יצאו הזוג גטסינגר לקליפורניה על מנת להפיץ את הדת הבהאית בקרב נשים חזקות. אחת מהנשים שקיבלו עליהן את הבשורה הייתה פיבי הרסט, פמיניסטית בעלת אמצעים שהחליטה להסב את טיולה המתוכנן למצרים ב-1898 למסע עלייה לרגל לעכו, מקום מושבו של עבד אל-בהאא, והזמינה קבוצת מאמינים לבוא עימה, ביניהם בני הזוג גטסינגר.
מאז ועד מותה ב-1916, שבה לואה באופן תכוף לארץ ישראל על מנת לקבל את הוראותיו של עבד אל-בהאא. לואה, שכונתה בפיו גם "כרוז הברית", מילאה את משימותיו באדיקות בכל העולם: במזרח, באירופה, באמריקה ובאפריקה.
פגישתה עם השאה
אחת מהדרכים של עבד אל-בהאא להיאבק בשקריו של ח'יראללה הייתה לשלוח נציגים שילמדו את הקהילה המערבית על הדת, אחד הנציגים הללו היה מירזא אבו אל-פצ׳ל, אליו התלוותה לואה במסעו באמריקה ובפריז.
במהלך השליחות בפריז השלימה לואה משימה שקישרה בין הקהילות הבהאיות במזרח ובמערב; היא שלחה לשאה מט'פר א-דין עתירה מאת עבד אל-בהאא, המבקשת להגן על הבהאים הנרדפים בפרס מאז ההתנקשות באביו של השאה ב-1896. אל עתירה זו צירפה לואה עתירה נוספת, באותו נושא, החתומה על ידי הקהילה הבהאית בצרפת. תחילה ביקשה להיפגש עם ראש הממשלה שליווה את השאה בפריז, אך זה סירב היות שבנו גסס. לואה הבטיחה לו שאם יפגוש בה, בנו יחלים, ואכן כך היה.
ביקור עבד אל-בהאא בארצות הברית
בשנת 1909 קיבלה לואה מכתב מעבד אל-בהאא המבשר על הפלתו של הסולטאן העותמאני ושיחרור העצירים הפוליטיים והדתיים. במכתב הובע רצונו של עבד אל-בהאא לבקר בארצות הברית. בין היתר הוזכרה במכתב קבורתו המיוחלת של הבאב בהר כרמל, פרויקט שהושלם לאחר 11 שנים.
ב-1 במאי יצא עבד אל-בהאא, מלווה ב-300 מאמינים, על מנת להניח את אבן הפינה של בית התפילה הבהאי בשיקגו. במעמד זה הפציר עבד אל-בהאא בלואה לבצע את עידור האדמה הסמלי הראשון. לואה ובעלה לקחו על עצמם להתרים כספים לבניית בית תפילה זה כבר בשנת 1989 בשובם מהעלייה הראשונה לעכו.
במהלך ביקורו בארצות הברית העניק עבד אל-בהאא ללואה כינוי נוסף, "כרוז-הברית".
הביקור האחרון בארץ ישראל
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שלח עבד אל-בהאא את הקהילה הבהאית מעכו להתגורר בכפר דרוזי סמוך, על מנת להבטיח את ביטחונם. בינואר 1915 הגיעה לואה לחיפה, ונשארה שם בחסות משפחת עבד אל-בהאא שבעה חודשים במהלכם שימשה כאחות.