cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טוני מוריסון
ביוגרפיה
טוני מוריסון נולדה בלוריין שבאוהיו בשם קלואי ארדליה וופורד (Chloe Ardelia Wofford) לראמה וג'ורג' וופורד, השנייה מתוך ארבעה ילדים, במשפחה ממעמד הפועלים. כילדה קראה מוריסון ספרים בלהיטות. בין הסופרים האהובים עליה היו ג'יין אוסטן ולב טולסטוי. אביה נהג לספר לה סיפורי עם על הקהילה האפרו-אמריקנית (שיטה של סיפור שבהמשך תשתחל לכתיבתה של מוריסון). לפי ראיון מ-2012 בגארדיאן, היא הפכה לקתולית בגיל 12 וקיבלה את שם ההטבלה "אנתוני", מה שבהמשך שימש כבסיס לכינוי שלה "טוני".
ב-1958 נישאה להארולד מוריסון, אדריכל ג'מייקני ועמיתה בסגל אוניברסיטת האוורד, ונולדו להם שני ילדים, הארולד וסלייד. טוני והארולד מוריסון התגרשו בשנת 1964. לאחר הגירושים עברה מוריסון לסירקיוז שבמדינת ניו יורק, שם עבדה כעורכת ספרי לימוד. שנה וחצי לאחר מכן החלה לעבוד כעורכת במטה של הוצאת הספרים הגדולה Random House בניו יורק. במהלך השנים אלו היא גם לימדה באוניברסיטת ייל ובמכללת בארד. גם כעורכת מילאה מוריסון תפקיד מפתח בהבאת הספרות השחורה אל הזרם המרכזי. היא ערכה ספרים מאת אנג'לה דייוויס, טוני קייד במברה (Bambara), הנרי דומאס (Dumas) וגייל ג'ונס (Gayl Jones).
בשנת 1989 קיבלה מוריסון משרת פרופסור באוניברסיטת פרינסטון. בשנת 1994 ייסדה את הסטודיו "Atelier" לסופרים ואומנים במסגרת אוניברסיטת פרינסטון.
ב-2012 זכתה במדליית החירות הנשיאותית, העיטור האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
מוריסון הייתה חברה קרובה של פראן ליבוביץ במשך שנים רבות.
קריירה ספרותית
ספריה של מוריסון עוסקים רבות בחברה האפרו-אמריקאית בארצות הברית, באנשים, במיוחד בנשים אפרו־אמריקאיות שחוו השפלה ודיכוי מידי החברה הגזענית ובתוך המשפחה.
את ספרה הראשון, The Bluest Eye (העין הכי כחולה), פרסמה בשנת 1970. זהו סיפורה של נערה שחייה נהרסו בגלל החברה הגזענית והאלימה שבה היא חיה.
הספר "חמדת" (Beloved), שהתפרסם בשנת 1987, זיכה אותה בפרס פוליצר שנה לאחר מכן, וכן בפרס אניספילד-וולף לשנת 1988. הספר דן בצורה נוקבת באהבת אם, ברצח ובדיכוי בתקופת עבדות השחורים בארצות הברית.
בשנת 1992 פרסמה את הספר "ג'אז" (Jazz) המספר על אהבה ורצח ברובע הארלם בשנות השלושים של המאה ה-20.
בנוסף כתבה ספרי ילדים (עם בנה סלייד), מחזה בשם "Dreaming Emmett" שהוצג בשנת 1986, מחרוזת השירים "Honey and Me" שפורסמה ב-1992, וגם אופרה בשם "Margaret Garner" בשנת 2003.
קישורים חיצוניים
בעקבות מותה:
דון וורינגטון
דונלד ויליאמס, הידוע בשם הבמה דון וורינגטון, MBE (באנגלית: Don Warrington; נולד ב-23 במאי 1951) הוא שחקן בריטי יליד טרינידד.
ב-2008 הוענק לו תואר חבר מסדר האימפריה הבריטית (MBE).
ביוגרפיה
וורינגטון נולד בטרינידד ובגיל צעיר עבר עם אמו לגור באנגליה. הוא גדל בעיר ניוקאסל.
אביו בזיל קיד היה פוליטיקאי טרינידדי שנפטר ב-1958. וורינגטון למד משחק ב-Drama Centre London. בגיל 17 החל לשחק בתיאטרון רפרטוארי.
טלוויזיה וקולנוע
וורינגטון ידוע מהופעתו בתפקיד פיליפ סמית' בסדרה "Rising Damp" בה שיחק בשנים 1974 עד 1978, לצדם של לאונרד רוסיטר, ריצ'רד בקינסייל ופרנסס דה לה טור. בשנים 1985 עד 1987 הופיע בתפקיד נייג'ל בומונט בסדרת הדרמה "C.A.T.S. Eyes". ב-2007 שיחק בתפקיד גנרל האריס בסרט "Impact Earth". עוד גילם את השופט קן ויניארד בסדרה "New Street Law".
ב-1993 שיחק וורינגטון בתפקיד כתב טלוויזיה, גרהם גאונט, במיני-סדרה "שלום אדוני המלך" החלק השני של הטרילוגיה "בית הקלפים" של ה-BBC.
וורינגטון הופיע בתפקידים קטנים בסדרות טלוויזיה שונות בהן "ננס אדום", "לאבג'וי", "ילדות שנייה", וסדרת הדרמה "Diamond Geezer". הוא גילם את רסילון, מקים אגודת אדוני הזמן, בכמה הקלטות שמע של הסדרה "דוקטור הו". עוד ב"דוקטור הו" שיחק בתפקיד נשיא בריטניה ביקום האלטרנטיבי בפרק "Rise of the Cybermen" משנת 2006. בהמשך הקליט ספר שמע של הרומן "The Art of Destruction" מאת סטיבן קול המבוסס על הסדרה "דוקטור הו".
וורינגטון הוא אחד המראיינים בסדרה "Grumpy Old Men" של ערוץ BBC 2. הוא מופיע בסדרת פרסומות של קפה קנקו בבריטניה בהם הוא מגלם דמות של בעל מטעי קפה אפריקאי. הוא מרבה להופיע כקריין ברדיו ובטלוויזיה של ה-BBC.
עוד הופיע וורינגטון בסיטקום "The Crouches" של ערוץ BBC1 ששודר מספטמבר 2003 עד 2005. הוא גילם את ביילי, הבוס של רולי בתחנת הרכבת התחתית בדרום לונדון. את רולי גילם השחקן רובי גי. בסדרה "חדר מיון" שיחק וורינגטון בתפקיד כומר בית החולים. ב-2010 כיכב בסרט "It's a Wonderful Afterlife". בסדרה "גרנג' היל" גילם את מר פיטרס אביה של התלמידה לורן פיטרס.
ב-2011 החל וורינגטון להופיע בתפקיד המפכ"ל סלווין פטרסון בסדרת הטלוויזיה "Death in Paradise" של ה-BBC.
ברדיו שיחק וורינגטון בתפקיד מוזיקאי ג'אז, פרדריק ג' לאודן, בהפקה של ה-BBC בשם "The Devil's Music" מאת אלן פלייטר. ב-2011 גילם דמות אב של חשוד בטרור בעונה האחרונה של סדרת הדרמה "להעיר את המתים".
בקולנוע הופיע וורינגטון בגרסה הקולנועית של הסדרה "Rising Damp", בקומדיית האימה של קני אוורט "Bloodbath at the House of Death" מ-1983, בסרטו של קנת בראנה "המלט" מ-1996, בסרטו של פיטר גרינוויי "½8 נשים", ובסרט האימה "Lighthouse", שניהם מ-1999.
תיאטרון
וורינגטון הוא שחקן תיאטרון מוכשר והופיע עם התיאטרון המלכותי הלאומי, הלהקה השייקספירית המלכותית, בריסטול אולד ויק והרויאל אקסצ'נג' שבמנצ'סטר.
ב-2013 שיחק וורינגטון בתפקיד הראשי בדמות ג'ו קלר בהפקה של להקת התיאטרון טאלאווה של המחזה "כולם היו בניי" מאת ארתור מילר, עם שחקנים שחורים בלבד, בתיאטרון רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר, בבימויו של מייקל בופונג. המבקר בעיתון הגרדיאן כתב שההצגה היא "ללא רבב", ונתן לה דירוג של חמישה כוכבים.
וורינגטון זכה לשבחים על הופעתו בתפקיד המלך ליר בהפקה משותפת של להקת התיאטרון טאלאווה ומנצ'סטר רויאל אקסצ'נג.
בין אוקטובר 2017 לפברואר 2018 הופיע וורינגטון בתפקיד ג'ורג' במחזה "גלנגרי גלן רוס" מאת דייוויד מאמט, בתיאטרון פלייהאוס לצדם של כריסטיאן סלייטר, רוברט גלניסטר, קריס מרשל ודניאל ראיין.
באוקטובר 2018 החל וורינגטון לככב בתפקיד וילי לומן במחזה "מותו של סוכן" מאת ארתור מילר בתיאטרון רויאל אקסצ'נג'.
Strictly Come Dancing
ב-2008 השתתף וורינגטון בעונה השישית של תחרות הריקודים "Strictly Come Dancing", והיה בן הזוג של ליליה קופילובה, שהייתה אלופה לאומית בבריטניה בריקודים דרום אמריקאים בשנים 2005 ו-2006. הוא הודח מהתחרות בשבוע השלישי, כשהתחרה מול הת'ר סמול.
גאורג ביכנר
גאורג ביכנר (בגרמנית: Georg Büchner; 17 באוקטובר 1813 גודלאו, הסה – 19 בפברואר 1837, ציריך) היה סופר ומחזאי גרמני מן הזרם של טרום מהפכת 1848 (Vormärz).
חייו
ביכנר נולד ב-17 באוקטובר 1813 בגודלאו (Goddelau) כבנו של הרופא ארנסט קרל ביכנר ואשתו לואיזה קרולינה ביכנר. הוא היה הראשון מבין חמשת ילדי הזוג, שכולם ראו ברכה בעמלם, ובהם פוליטיקאי, סופרת ומשפטנית, פילוסוף וחוקר ספרות.
בשנת 1816 עקרה המשפחה לעיר דרמשטט, שם קיבל אב המשפחה את תפקיד הרופא המחוזי. בשנת 1821 התחיל ביכנר לקבל שיעורים מאִמו. היא לימדה אותו קריאה וכתיבה, חשבון, מקרא וכן מגוון גדול של שירי עם, להם נודעה מאוחר יותר השפעה גדולה על יצירתו.
בשנת 1825 החל ללמוד בגימנסיה שבעירו דרמשטט. לבו לא יצא אל השפות הקלאסיות שהיו אז חלק מרכזי בתוכנית הלימודים, והוא העדיף תחתן את המדעים המדויקים, שזכו לייצוג מועט. במהלך לימודיו בגימנסיה לא התבלט בכישוריו.
ביום 9 בנובמבר 1831 נרשם ביכנר לפקולטה לרפואה באוניברסיטת שטרסבורג. שם התגורר בביתו של הכומר האוונגלי יוהאן יעקב ייגלה (Jaegelé), והתוודע לבתו וילהלמינה. בעיר זו השתתף לראשונה בהפגנה פוליטית נגד דיכוי הפולנים. מכתביו להוריו מעידים על התפתחות מודעותו הפוליטית, שבאה לידי ביטוי גם בהפגנות נוספות. כך למשל נשא נאום על המצב הפוליטי בגרמניה לפני אגודת הסטודנטים.
בשנת 1833 התארס בחשאי לווילהלמינה ייגלה.
בחודש נובמבר 1833 עבר לאוניברסיטת גיסן (Gießen) שבמדינת הסה. כאן חווה מיד ראשונה את שרירות הלב והאלימות של השלטון. שוב לא יכול היה להבליג עוד על האירועים ממרחק, וייסד עם חברו פרידריך לודוויג ויידיג (Weidig) את "החברה לזכויות האדם".
בחודש יולי 1834 החלו יחדיו בהפצתו של העלון Der Hessische Landbote, שקרא לאוכלוסיית הסה למרד בתגובה לדיכויהּ. באוגוסט נעצר אחד ממפיצי העלון. בחודש ינואר נחקר ביכנר בידי שופטים-חוקרים בעיר אופנבך על נהר מיין. בשל הפצת העלון הוצא כנגד ביכנר צו מעצר.
בחורף 1835 פנה שוב אל המדע. הוא חקר את מערכת העצבים של הדגים ונשא מספר הרצאות בנושא ב"חברה למדעי הטבע" בשטרסבורג. באביב של 1836 חיבר את הקומדיה לאונס ולנה (Leonce und Lena), שביקש לשלוח לתחרות של הוצאת Cotta הנודעת, אך החמיץ את המועד.
בשל מחקריו על מערכת העצבים של הדגים קיבל ביכנר תואר דוקטור מאת אוניברסיטת ציריך, והוא עבר להתגורר בעיר בחודש אוקטובר 1836, ונתן מספר הרצאות ראשונות על עצבי הגולגולת. בחורף 1836 כתב ביכנר את המחזה וויצק, אך המחזה נותר פרגמנט (ספרות) (לא שלם). לא ידוע אם אמנם עבד ביכנר גם על מחזה נוסף אודות הסופר האיטלקי פייטרו ארטינו, שכתב ידו אבד.
בחודש פברואר 1837 לקה ביכנר בטיפוס חמור, ומת ממנו ב-19 בפברואר והוא בן 23 בלבד. הוא נקבר בבית הקברות קראוטגארטן (Krautgarten) בציריך. בשנת 1875 חוסל בית הקברות, אולם קברו ומצבתו הועברו ל"גבעת גרמניה" (Germaniahügel) השוכנת בשכונה סמוכה.
יחסי אוסטרליה–קנדה
היסטוריה
שתי המדינות פיתחו יחסים קרובים וידידותיים. הקשר הקדום ביותר בין שתי המדינות היה גירוש המורדים הקנדיים מההתקוממות בקנדה העילית והתחתית לאוסטרליה. המעורבים במרידות מקנדה עילית נשלחו לארץ ואן דימן (טסמניה המודרנית), ועילו המעורבים במרידות מקנדה תחתית נשלחו לסידני. ישנם שתי אנדרטאות בהובארט, עיר הבירה של טסמניה, המנציחים את נוכחותם של המורשעים הקנדיים בטסמניה.
קשרי הסחר בין מדינות אלה הם בני יותר ממאה שנה, ויחסים דיפלומטיים רשמיים כוננו בין המדינות בשנת 1939. כוחות אוסטרליים וקנדיים נלחמו ביחד במהלך מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה ומלחמת המפרץ. בשנת 2001, אוסטרליה וקנדה השתתפו בפלישה לאפגניסטן בצד כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי. שתי המדינות הן בעלות ברית צבאיות קרובות והן משתפות פעולה גם ב.
יחסי סחר
בשנת 2010, אוסטרליה הייתה השוק ה-16 בגודלו של מוצרים קנדים, והשוק הקנדי דורג במקום ה-23 עבור היצוא האוסטרלי. בשנת 2013 הסתכם הסחר בין מדינות בכ-3.4 מיליארד דולר אמריקני (היצוא הקנדי לאוסטרליה הסתכם ב-1.7 מיליארד דולר, והיבוא מאוסטרליה לקנדה הסתכם בכ-1.8 מיליארד דולר). המחזור העיקרי נופל על ענף הכרייה, התחבורה והייעור, כמו גם על אספקת ציוד לייצור נפט וגז קנדיים.
נציגויות דיפלומטיות
קנדה מחזיקה באוסטרליה נציבות עליונה בקנברה ו-2 קונסוליות בפרת' וסידני. מאידך אוסטרליה מחזיקה בקנדה נציבות עליונה באוטווה, ו-2 קונסוליות בטורונטו ובוונקובר.
FX Networks
FX הוא ערוץ טלוויזיה בכבלים המשודר בארצות הברית ונמצא בבעלות תאגיד התקשורת "קבוצת הבידור פוקס" (Fox Entertainment Group). הערוץ החל את שידוריו ב-1 ביוני 1994. הערוץ משדר בעיקר שידורים חוזרים של סדרות, ששודרו במקור ברשת פוקס וברשת ABC בשנות התשעים ובשנות האלפיים. החל משנת 2002 משדר הערוץ גם סדרות מקוריות בהפקתו, שחלקן זכו להצלחה ולשבחים. ערוצי-הבת שלו כוללים את FXX ואת FXM.
בין הפקות המקור שמשודרות כיום בערוץ: "פילדלפיה זורחת","ארצ'ר", "סדנה לעצבים" "אימה אמריקאית", "הכי גרועים שיש", "דברים טובים יותר" ו"מוצדק" ו"דייב".
בין הפקות המקור ששודרו בערוץ בעבר: "ילדי האנרכיה"', "ניפ/טאק", "גווע מרעב", "המגן", "נזקים", "העשירים", "צהוב!", "הצילו" ו"30 ימים".
לבה (סרט קצר)
לבה (באנגלית: LAVA) הוא סרט מוזיקלי קצר באנימציה ממוחשבת שהופק על ידי אולפני האנימציה פיקסאר בשנת 2014. הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל האנימציה הבינלאומי של הירושימה ב-14 ביוני 2014 ומאוחר יותר שוחרר בקולנוע ב -19 ביוני 2015 לצד הסרט הקול בראש. בשנת 2018 הופץ הסרט באוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר, חלק 3. הסרט הוא סיפור אהבה מוזיקלי בין שני הרי געש המתרחש על פני אלפי שנים, מלווה בשיר שנכתב בהשראת "היופי המבודד של האיים הטרופיים והפיתוי של הרי געש באוקיינוס".
הפקה
בגלל אהבתו להוואי, מרפי למד לנגן על יוקולילי ובסופו של דבר הלחין את השיר שעליו מבוסס השיר נושא של הסרט.
מרפי היה מעוניין לעשות דמות שתהיה גם מקום. הוא אמר: "חשבתי שזה יהיה כל כך מגניב להתאהב במקום שהוא גם דמות, רציתי להפוך את אוקו למושך וחביב אבל גם שיראה כאילו הוא נחצב מתוך זרמי לבה".
פניו של אוקו מבוססים על פניו של המדובב קואנה טורס קהלה, על פניו של השחקן ג'קי גליסון, ועל פניו של הכלב המצויר מארק אנטוני שייצר צ'אק ג'ונס. במקביל, צורתם של אוקו וללה מבוססת על מקומות גאוגרפיים אמיתיים.
צוות ההפקה נאבק עם העובדה שהדמויות אינן אמורות לזוז, ולכן את רוב ההבעות האנימטורים יצרו בעיניים ובפה, בעוד ששאר הגוף של הדמויות נשאר ללא תנועה.
זאב זלבסקי
זאב זלבסקי (נולד ב-1971), מהנדס חשמל, חוקר בתחומי האופטיקה, ננו-פוטוניקה ופיזיקה, פרופסור מן המניין ודקאן הפקולטה להנדסה באוניברסיטת בר-אילן, פרופסור אורח באוניברסיטת ארלנגן בגרמניה, זוכה המדליה על שם ארנסט אבה, פרס הוועדה הבינלאומית לאופטיקה, פרס קריל, פרס יולודן, פרס של בית הספר לטכנולוגיות אופטיות (SAOT) לחוקר צעיר, פרס טאובנבלט, פרס החוקר הצעיר בתחום הננוטכנולוגיה ופרס לחדשנות בתחום ההנדסה והדימות.
ביוגרפיה
נולד בברית המועצות ועלה לישראל בשנת 1979. בוגר הנדסת חשמל באוניברסיטת תל אביב (1993) ודוקטורט בתחום הנדסת אלקטרואופטיקה באוניברסיטת תל אביב (1996). לאחר שירות כקצין ביחידת המחקר והפיתוח של חיל האוויר הקים מספר חברות סטארט-אפ, ביניהן חברת סיבקום שפיתחה מתקן משדר-מקלט לרשת תקשורת אופטית, ונמכרה בשנת 2008 לחברת פדטק הברזילאית ב-30–40 מיליון דולר, חברת אקספליי שפיתחה מקרן וידאו זעיר, וחברת אקסיד העוסקת בפיתוח וייצור עדשות מתקדמות. בשנת 2004 הצטרף לבית הספר להנדסה באוניברסיטת בר-אילן, בשנת 2007 מונה לפרופסור חבר ובשנת 2010 לפרופסור מן המניין בחוג לאלקטרואופטיקה בפקולטה להנדסה, עומד כיום בראש החוג לאלקטרואופטיקה. פרופסור זלבסקי מוביל לקידום תחום הננו טכנולוגיה בארץ, ואף היה שותף להקמת מרכז הננו טכנולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2019 מונה לדקאן הפקולטה להנדסה באוניברסיטת בר-אילן.
תחומי מחקר
עבודתו של זלבסקי עוסקת במספר תחומים של אלקטרואופטיקה וביניהם: זלבסקי כתב חמישה ספרים בתחומי האופטיקה, ספר העוסק בתחום התמרת פורייה חלקית (הרחבה של התמרת פורייה). ספר נוסף העוסק בסופר-רזולוציה כלומר שיפור של הרזולוציה בדרכים שונות. וכן ספר נוסף העוסק בשיטות מתקדמות לשיפור יכולות גלאים. ספר בתחום המיקרוסקופיה בתאורה לא קוהרנטית, וכן ספר העוסק ברכיבים ננו-אופטיים.
זלבסקי ארגן מספר רב של כנסים מקצועיים בינלאומיים בתחום הננופוטוניקה, וכן שימש כעורך במספר מגזינים עולמיים בתחום האופטיקה. בנוסף, רשם מעל 58 פטנטים בתחומים שונים כגון ה-Kinect, אופטופון, עדשה רחבת עומק שדה, מקרן זעיר, מעבד אופטי ועוד.
זלבסקי אף מכהן בהנהלת OASIS - האגודה הישראלית לאופטיקה (Optical Association of Israel) ומשמש בוועדה המארגנת של הכנסים בארץ.
פרסים
בעת לימודיו באוניברסיטת תל אביב בלט זלבסקי כמצטיין הדיקן, וזכה במלגה יוקרתית של קרן וולף וקרן אשכול. בשנת 1996 היה לסטודנט הצעיר ביותר שקיבל דוקטורט. בשנת 2007 קיבל מטעם קרן וולף את פרס קריל להצטיינות במחקר ובהשגים מדעיים. זלבסקי זכה בפרס על מחקרו בתחום המערכות ושיטות במרחב חופשי לאיכות הדמיה משופרת וחישה; התקנים אלקטרו-אופטיים פנים סיביים ומבוססי מוליכי-גל לחישת מידע, לעיבודו ול-RF פוטוניקה.
בשנת 2008 נבחר לקבל את פרס ה-ICO, פרס הוועדה הבינלאומית לאופטיקה. זלבסקי הוא הישראלי השני הזוכה בפרס זה. את הפרס קיבל על עבודתו בתחום הסופר-רזולוציה, בתחום זה השתתף בהמצאת גישות אחדות להתגברות על דיפרקציה וכן על מגבלות גאומטריות של גלאים תוך התאמה והמרה של דרגות חופש מהמימד המרחבי אל הממדים הלא מרחביים (כגון מימד הזמן, הצבעים, הקוד והקיטוב של האור) באופן המאפשר ריבוב של מידע מרחבי זה, ובהמשך מיצוי ושחזור שלו. כמו כן עבד על ההרחבה הצירית של עומק המיקוד והקשר שלה עם מדעי האופטיקה החזותית.
לפי שופטי ועדת הפרס, "זאב זלבסקי זכה להכרה בהישגיו ובתרומתו הניכרת לתחום הסופר-רזולוציה באופטיקה, ובמיוחד בעבודתו בתחום ההגדרה התאורטית והניסיונית של מגוון גישות לשיפורים החורגים אל מעבר לגבול הרזולוציה הקלאסית שקבע אבה". בשנת 2008 אף הוחלט להעניק לזלבסקי את המדליה על שם ארנסט אבה, המתמטיקאי והפיזיקאי הגרמני שתרם אחדות מהתרומות החשובות ביותר לעיצובן של עדשות המיועדות למיקרוסקופיה אופטית.
בשנת 2011 זכה זלבסקי בפרס הבינלאומי של בית הספר המתקדם לטכנולוגיות אופטיות (SAOT) לחוקר צעיר בטכנולוגיות מתקדמות באופטיקה. הפרס ניתן על תרומתו החלוצית בפיתוח טכניקות אופטיות עבור רזולוציית הדמיה משופרת והשימוש בה עבור יישומים ביו-רפואיים. פרס זה מוענק מדי שנה על ידי ממשלת גרמניה באמצעות אוניברסיטת פרידריך אלכסנדר-נירנברג.
בשנת 2011 זכה זלבסקי בפרס טאובנבלאט למחקר רפואי עבור הישגיו בנושא חיישן זעיר רב שימושי לאפליקציות ביו-רפואיות.
בשנת 2010 נבחר זלבסקי להיות Fellow של ארגון ה SPIE וב 2011 ל Fellow של ארגון ה-Optical Society of America על תרומותיו לתחום האלקטרו-אופטיקה בעולם.
בשנת 2012 קיבל זלבסקי את פרס החוקר הצעיר בתחום מדעי הננו והננוטכנולוגיה מיסודם של מיזם הננו-טכנולוגיה הלאומי הישראלי - ומרכזי הננו-טכנולוגיה באוניברסיטאות השונות והנתמך על ידי משרד התמ"ת ומשרד החוץ. באותה שנה קיבל זלבסקי פרס בתחרות הבינלאומית לחדשנות בטכנולוגיות לבישות שנערכה במינכן, גרמניה.
בשנת 2015 זכה בפרס החדשנות בהנדסת מערכות דימות על תרומתו לפיתוח טכנולוגיות לחישת תלת מימד, כמו כן זכה בפרס המדען הצעיר המצטיין מטעם Nanosmat.
בשנת 2020 נבחר זלבסקי לעמית IEEE.
דיסנומיה (ירח)
דיסנומיה הוא הירח של כוכב הלכת הננסי, הטרנס-נפטוני, אריס. הוא התגלה בשנת 2005 על ידי מייקל בראון, ומגלי כוכב הלכת הננסי אריס. השם החלופי של דיסנומיה הוא "1 (S/2005 (2003 UB313". בהתחלה כונה "גבריאל" עד שקיבל את השם "דיסנומיה", על שם דיסנומיה, אלת חוסר הנאמנות, בתה של אריס במיתולוגיה היוונית.
גילוי
דיסנומיה התגלה על ידי מייקל בראון, עם צוות ההנדסה האופטית של מצפה הכוכבים קק ומגלי אריס בזמן שעשו תצפית על הפלוטואידים באזור חגורת קויפר (פלוטו, האומיה, מאקה-מאקה) ובדיסק המפוזר (אריס). התמונות של התצפיות שצולמו ב-10 בספטמבר חשפו שיש עצם סביב אריס. העצם הוגדר כירח סביב כוכב הלכת הננסי, וכונה בשמו הזמני גבריאל, על שם ידידתה של זינה (שכך כונה אריס בתקופה זו), בסדרה "זינה הנסיכה הלוחמת".
מאפיינים
קוטרו של דיסנומיה מוערך בכ-650 עד 700 ק"מ. הוא כנראה קטן מדי כדי להיות בצורה כמעט-כדורית. גילויו של דיסנומיה עזר לחשב את המסה של אריס (פי 1.27 משל פלוטו). רדיוס מסלולו של דיסנומיה סביב אריס הוא ±140 37,350 ק"מ. הוא מקיף את אריס כל 15.774±0.002 ימי ארץ.
איזאיאס דה נורוניה
חוסה איזאיאס דה נורוניה (בפורטוגזית: José Isaías de Noronha; 6 ביולי 1874 – 29 בינואר 1963) היה אדמירל בשורות חיל הים הברזילאי, אשר ביחד עם אוגוסטו פרגוזו ומנה ברטו הנהיג את מהפכת 1930 שהדיחה את וושינגטון לואיס מנשיאות ברזיל והביאה לנפילת הרפובליקה הברזילאית הראשונה והחלפתה בחונטה צבאית שהייתה בשלטון למשך 11 ימים עד אשר מסרה סמכויות שלטון דיקטטוריות לידי הנשיא החדש, ז'טוליו ורגאס.
ביוגרפיה
ההפיכה יצאה לפועל וקיבלה את הכינוי "מהפכת 1930". במהלכה נכבשה ריו דה ז'ניירו בידי תומכי ההפיכה והנשיא וושינגטון לואיס הודח מתפקידו בעוד נמנע מיורשו המיועד, ז'וליו פרסטס, להישבע לנשיאות. חונטה צבאית הוקמה בראשות נורוניה, אוגוסטו וברטו, שפעלו כטריומווירט בעלי סמכויות דיקטטוריות. 11 ימים לאחר שהחונטה עלתה לשלטון, סמכויותיה הדיקטטוריות נמסרו לפוליטיקאי הפופוליסט, ז'טוליו ורגאס, שהיה מקורב להנהגת ההפיכה. ז'טוליו, עם הפיכתו לדיקטטור, הכריז על חנינה כללית לכל המעורבים בהפיכה ובחונטה הצבאית.
לאחר מכן פרש נורוניה לגמלאות ונפטר בריו דה ז'ניירו בשנת 1963.
הפלנגות הנוצריות
מפלגת הכּתאאֶבּ הלבנונית (בערבית: حزب الكتائب اللبنانية, בצרפתית: Les Phalanges libanaises), הידועה יותר בשם הפָלַנְגוֹת, היא מפלגה נוצרית־מרונית וארגון גרילה לשעבר בלבנון.
ראשית המפלגה בארגון נוער שהוקם בידי פייר ג'ומאייל ב־1936 בהשראת מפלגת הפלנחות הספרדית הפשיסטית ומפלגות אחרות שהוקמו לפי אותו דגם באירופה של שנות ה־30 של המאה ה־20. השם "כּתאיבּ" עצמו הוא תרגום לערבית של שמה של המפלגה הספרדית. למפלגה נודעה השפעה רבה במהלך מלחמת האזרחים בלבנון (1975–1990) בזכות הכוח הצבאי המשמעותי שלה – הפַלֵנְגות, שהיו הלוחמים העיקריים ב"פלג השמרני".
עם הפלישה הישראלית ללבנון שיתפו הפלנגות פעולה עם ישראל, וכך הפכו למפלגה החזקה ביותר בלבנון. לאחר המלחמה, נוכח תדמית של "משתפי הפעולה עם ישראל" שדבקה באנשי הפלנגות, ומספר אירועי טבח שביצעו בפלסטינים בלבנון ירד כוחה של המפלגה. המפלגה חברה בקואליציית 14 במרץ החל מייסודה בשנת 2005. מאז 2015 עומד בראשה סאמי ג'ומאייל ובבחירות שנערכו בשנת 2022 היא התחזקה וזכתה ל־5 נציגים בפרלמנט.
העֵדוֹת בלבנון של המאה ה־20
בלבנון של כמאה השנים האחרונות ישנן 18 עדות אתניות מוכרות, מאז קבלת החוקה הלבנונית בשנת 1926. שלוש מהן מהוות את הקבוצות האתניות העיקריות – מוסלמים, נוצרים ודרוזים. אלו מתחלקים בתורם לעוד כשתי קבוצות נוצריות ושתיים מוסלמיות: הנוצרים – בעיקר מרונים אך גם קתולים (וגם לקבוצה די זניחה של נוצרים מן הכנסייה היוונית וכנסיות אחרות), והמוסלמים לסונים ולשיעים.
הנוצרים המרונים הם בני הלאום הארמי, והם עדה שנוצרה על פי מסורתם בין המאות ה־4 וה־5 לספירה, על ידי הקדוש מרון, שהיה נזיר ארמי מסתגף שהדריך נזירים רבים אחרים באזור סוריה של המאה ה־21. לאחר מותו של מרון חסידיו הקימו מנזר לזכרו שהיווה את הבסיס לקום העדה המרונית. בשנים מאוחרות יותר המרונים נרדפו על ידי הכנסייה האנטיוכית, על ידי הכנסייה הקתולית ועל ידי המוסלמים והדרוזים. רדיפות חוזרות ונשנות אלו פסקו בהדרגה כשהוכרה הכנסייה המרונית על ידי הכנסייה האנטיוכית והקתולית בהפרש של כמילניום, אך השנאה בין המרונים למוסלמים והדם הרע בינם לבין הדרוזים הגיעו לכמה סכסוכים אתניים גדולים, שאחד מהם התגלם בדמות מלחמת האזרחים הגדולה הראשונה בלבנון. מלחמה זו התרחשה באמצע המאה ה־19, והביאה בסופה אמנם ניצחון צבאי אך הפסד פוליטי – למוסלמים. מאז הנוצרים המרונים מהווים כוח פוליטי חזק, עקב תמיכתה של צרפת (הקתולית) בהם אחרי מלחמה זו, מה שגרם לניצחונם הפוליטי לאחר אותה מלחמה. עקב פחד מטיהור אתני, שוב, על ידי המוסלמים, עשו המרונים שינוי נרחב בתפיסתם ובזהותם והפכו אותה למקושרת יותר לזהות הערבית. מאז המרונים נאחזים בכוחם הפוליטי בלבנון כסממן חיוני של זהותם, שנפגעה עקב ההשפעות המוסלמיות.
בתקופה הקודמת לעצמאותה של לבנון הנוצרים היוו את הרוב הדמוגרפי, שנע בין 45% ל־55%, כשמתוכם הנוצרים המרונים הם מעט יותר מחצי, ומהווים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר. בחלוף השנים, עקב הגירה שלילית בהיקפים רחבים מצד הנוצרים בכלל והמרונים בפרט, ועקב ריבוי טבעי גבוה במיוחד מצד המוסלמים בכלל והשיעים בפרט, התרחשה טרנספורמציה במבנה הדמוגרפי של לבנון. לקראת קבלת העצמאות יחסי הכוחות שיקפו עלייה בכוחם של המוסלמים לעומת הנוצרים. האמנה הבין־עדתית שהוסכמה בין העדות עם קבלת העצמאות של לבנון נתנה למרונים בלעדיות על התפקיד החשוב ביותר, נשיאות הרפובליקה, וגם את הפיקוד על הצבא, בעוד המוסלמים, הדרוזים והיוונים קיבלו תפקידים בכירים מעט פחות ל"בלעדיות": נשיאות מועצת השרים (ראשות הממשלה) – לסונים, נשיאות האספה הלאומית (תפקיד יושב ראש הפרלמנט) – לשיעים, תפקיד סגן נשיא האספה – ליוונים־אורתודוקסים ותפקיד שר ההגנה – לדרוזים. מושבי הפרלמנט נפסקו לחלוקה ביחס של 6:5 לטובת הנוצרים על פני כל השאר. חלוקת המשרות הפוליטיות בדרגים הנמוכים יותר גם כן נפסקה לחלוקה על פי יחס ה־6:5, והנשיא נקרא למנות את שרי הקבינט על פי "יחס הוגן".
יחסי הכוחות בין העדות ותוצאותיהם
כפי שנראה מהחלוקה לעיל, המרונים קיבלו תפקידים פוליטיים בעלי השפעה נרחבת יותר. לעומת זאת, לבנון הייתה מחולקת לקרעים, והאמנה עשתה שלום יחסי ביניהם. סלע המחלוקת העיקרי היה דתי: שאלת זהותה של לבנון אמורה להיות מושפעת ישירות מזהותה הדתית. חברות בליגה הערבית למשל, היא הצהרה שאותה המרונים נאלצו לקבל, על אף ראייתם בלבנון מדינה נוצרית (המרונים היו מוכנים, בסופו של דבר, לקיום יחסים עם הגוש המוסלמי באזור, אך לא הסכימו להגדרת לבנון כמוסלמית). על רקע השקפה זו הוקמה מפלגת הכתאיב.
הקמת המפלגה וימיה הראשונים
הפלנגות הוקמו על ידי פייר ג'ומאייל, שארל חילו, ג'ורג' נקאש ואחרים בנובמבר 1936, כארגון ספורט צבאי־למחצה לנוער מרוני. מרבית חבריה באותה עת היו בני נוער נוצרים מאזור הר הלבנון וסטודנטים נוצרים בביירות. במידה רבה, הקמת הפלנגות הייתה תגובת־נגד לקריאות להקמתה של ישות ערבית מאוחדת עם סוריה מצידם של מוסלמים סונים אך גם מצידה של המפלגה הסורית הסוציאלית־לאומית שרבים מחבריה היו נוצרים יוונים אורתודוקסים. הפלנגות נועדו להיות גוף לוחם להגנה על הישות הלבנונית המרונית. פייר ג'ומאייל נפגש עם חברי ארגון הפלאנחות הספרדיות הפשיסטיות כשהשתתף באולימפיאדה בברלין כספורטאי, ובעקבות הפגישה הקים את הארגון. בראשית דרכה של התנועה התנהל מנהיגה כרודן, בהתאם לרוח הפשיזם, ועד היום ההצדעה במפלגה מתבצעת במועל יד. לטענת מקורות מסוימים, במהלך מלחמת העולם השנייה תמכה התנועה בשלטון בתקופת צרפת של וישי.
ב־1949, עם חשיפת שאיפתה של סוריה להשתלט על לבנון, נחרדו הנוצרים ממהלך זה, מתוך חשש מהפיכתם למיעוט במדינה הסונית הגדולה. החל משנה זו גדל מספר תומכיה של התנועה, ובהתאמה מספר חבריה. שנת 1952 סימנה את הפיכת התנועה למפלגה רשמית.
תפיסת העולם בעבר
מוטו המפלגה (גם בימינו) הוא "המולדת, האל, המשפחה" (בערבית: الوطن الله العائلة, תעתיק: "אל־וַ֫טַן, אללה, אל־עַ֫אאִלה"), ומדיניותה הדגישה את לאומיותה של לבנון ואת שורשיה הפיניקיים (פיניקיזם), המבדילים אותה משאר מדינות ערב. מדיניותה הכלכלית יוצגה באנטי־קומוניזם, ובתמיכה ביוזמה פרטית ובכלכלה חופשית. הכתאיב נקטה תמיד קו אנטי־פלסטיני, והתנגדה גם לגל הפאן ערבי שסחף את המזרח התיכון החל משנות ה־50. אחרי חתימת האמנה הלאומית בלט במפלגה הסלוגן "גבולות 1920, חוקת 1936 ואמנת 1943", בהתייחס לגבולות לבנון הגדולה, לחוקת לבנון ולאמנה הלאומית.
במהלך מלחמת האזרחים הראשונה בלבנון
השפעת הפלנגיסטים הייתה מוגבלת בימיה הראשונים של עצמאות לבנון, והיא נתמכה בעיקר על ידי תושבי הר הלבנון הנוצרים, מעמד הביניים והשכבות החלשות. במהלך שנות ה־50 הראשונות החלה הכתאיב בחימוש המיליציה שלה, הפלנגות. עם פרוץ מלחמת האזרחים הראשונה בלבנון ב־1958, הפכה הכתאיב למייצגת הראשית של הנוצרים הלבנונים, והצליחה לעשות שימוש בכוחה הצבאי כדי לשפר את מעמדה הפוליטי. כך, על רקע משבר שפקד את נשיא לבנון, דני שמעון, כאשר צבא לבנון סירב להתעמת עם המפגינים המוסלמים בביירות, התגייסו הפלנגות לעזרתו. הפלנגות פיזרו את ההפגנות תחת הנהגת ויליאם חאווי, האחראי על הכוחות הלוחמים של המפלגה באותה העת.
לאחר המלחמה, תוך שימוש באלימות ושביתות, הצליחו הפלנגות להפיל את ראש הממשלה רשיד כראמה, ולהביא למינויו של פייר ג'ומאייל לאחד מארבעת שרי הקבינט. שנתיים לאחר מכן נבחר ג'ומאייל לפרלמנט הלבנוני. עם תום העשור החזיקו הפלנגיסטים בתשעה מושבים בפרלמנט (מתוך 99), והיוו אחת מהקבוצות הגדולות בפוליטיקה הלבנונית, הידועה בפלגנותה הרבה.
עימותים עם אש"ף והתעצמות
החל מסוף שנות ה־60 ועד תחילת מלחמת האזרחים בלבנון ב־1975 התרחשו מספר עימותים חמושים בין הפלנגות ללוחמי אש"ף על רקע התבססות הארגון הפלסטיני בלבנון, ובייחוד לאחר אירועי ספטמבר השחור בירדן. גידול בכוחם של הפלסטינים בלבנון הביא לעלייה משמעותית במספר החברים במפלגה – בעוד שמספרם היה כ־36,000 בשנת 1964, בשנת 1971 מספר החברים במפלגה עמד על כ־65,000. בפן הפוליטי, לאור התמיכה הגוברת של פוליטיקאים מוסלמים בהסרת המגבלות על פעילות אש"ף בלבנון ב־1968, התאחדו חלק ממפלגות הנוצרים באופוזיציה נגד המהלך. כתאיב רצה ברשימה משותפת בשם "הברית המשולשת" (ערבית: الحلف الثلاثي, תעתיק: אל־חִלְף א־תֻּ'לַאתִ'י) יחדיו עם המפלגה הליברלית הלאומית של כמיל שמעון והחזית הלאומית הלבנונית של ריימונד אדה וזכתה ב־30 מושבים (מתוך 99) בבחירות ב־1968. הצלחת האיחוד בבחירות, אילצה את הנשיא שארל חילו לנקוט בעמדה תקיפה יותר כלפי הפלסטינים.
אף על פי שפייר ג'ומאייל קיבל את הסכם קהיר של 1969 עם אש"ף, שבמסגרתו הורשו הפלסטינים לפעול מלבנון ולהחזיק את נשקם בתוך המחנות, הרי שתמיכתו נבעה מהסעיף בהסכם שחייב את אש"ף לכבד את חוקי לבנון ואת ריבונותה. אולם, במהרה התברר כי אש"ף אינו מתכוון למלא את חלקו בהסכם, ומספר עימותים פרצו בין צבא לבנון למיליציה הפלסטינית. אש"ף החל לבסס נוכחותו באזורים בעלי רוב נוצרי, להקים מחסומים במקומות אלו, וב־1970 אף חטפו אנשיו (ולאחר מכן שחררו) את בשיר ג'ומאייל, בנו של פייר ג'ומאייל, מנהיג הכתאיב.
בחשש גובר ראו הנוצרים את כניסתם ההמונית של פלסטינים אנשי אש"ף ללבנון, לאחר גירושם מירדן בעקבות אירועי ספטמבר 1970. הנוצרים חששו הן בשל הפרת האיזון הדמוגרפי לרעתם, והן בשל העובדה כי מרבית הבורחים היו חמושים, שיכלו להיות (ולבסוף כך היו) כוח־נגד למיליציות הנוצריות בלבנון. כתוצאה, הפלנגות החלו להבריח נשק צ'כי ואמריקני לתוך לבנון ולנהל אימונים צבאיים קבועים בשעות הערב. הודות למימון אמריקני, מערב־גרמני ושל השאה האיראני, הפלנגות השקיעו בין 200 ל־600 מיליון דולרים ברכישת נשק בשנים אלו. מספר עימותים פרצו בתקופה זו בין הנוצרים לפלסטינים. גם מפלגות נוצריות אחרות, כדוגמת הנמרים של המפלגה הלאומית ליברלית, החלו לחזק את המיליציות שלהן. כך נכנסו הפלנגות מוכנות באופן יחסי לעימות עם המחנה הרדיקלי ב־1975 עם כ־5,000 לוחמים מאומנים ונשק קל רב.
היערכות צבאית
המיליציה של המפלגה, שנקראה הכוחות הסדירים של הכתאיב (ערבית:  قوى الكتائب النظامية, צרפתית: Forces Regulatoires du Kataeb, הייתה ידועה גם בקיצורים KRF, RF ו־FRK), מנתה, כאמור, כ־5,000 חברים, מתוכם כ־2,000 בכוח סדיר ועוד כ־3,000 בכוח מילואים. מקורות שונים אומדים את מניין החברים בכ־8,000. החלוקה לקבוצות לחימה בתוך המיליציה נקבעה על ידי המחלקות המפלגתיות האזוריות, ה"קִיסם" (ערבית: قسم). כל מחלקה הייתה אחראית באופן עצמאי לתפקוד הצבאי בשטחה, בכל האספקטים – ההגנתי וההתקפי. הכוחות המיוחדים, כגון הקומנדו והבריגדה, פעלו באופן חופשי בכל תחומי המדינה.
במאי 1975 נעשה ארגון מחדש ב־KRF, והוקמו ארבע יחידות ניידות נוספות: גדוד קשרים (ערבית: سلاح الإشارة), גדוד חמוש נוסף (ערבית: سلاح المدرعة), יחידת נשים (ערבית: نظاميات) ויחידה ארטילרית. לקראת ינואר 1976 כבר מנתה המיליציה כ־10,000 חברים וחברות.
יחידת הקומנדו SKS
ה־SKS (מצרפתית: Section Katâ'ib de Sécurité, מחלקת הביטחון של הכתאיב) הוקמה ב־1976 במימון סורי, כיחידה מובחרת בת אלף לוחמים, הכפופה לבשיר ג'ומאייל. ג'ומאייל השתמש בה להכנעת מנהיגים מקומיים ולביסוס שליטתו במזרח ביירות. לאחר רציחתו של ג'ומאייל הפך סמיר ג'עג'ע למפקד היחידה. ה־SKS נלחמו בדרך כלל באזור הבירה הלבנונית (ובמחנות הפליטים הפלסטיניים הסובבים את העיר), אולם לעיתים "הושאלו" גם לזירות אחרות (למשל, לדרום לבנון). היחידה הייתה ידועה לשמצה בשל חבריה ה"בריונים", שהטילו את חיתתם על הלא־נוצרים בלבנון.
חימוש וציוד
לפני המלחמה סופק למיליציה ציוד מצבאותיהם של לבנון, מצרים וירדן, כמו גם מארגונים ימניים קיצוניים אשר תמכו בארגון, ומקורם היה בספרד, צרפת, בלגיה, בריטניה ומערב גרמניה. הנשק ששימש את הכוחות הסדירים נרכש בשוק השחור הבין-לאומי או ממדינות הגוש המזרחי, כגון צ'כוסלובקיה, הונגריה ורומניה. מאז 1976 סופק למיליציה מימון ותמיכה חשאית בדמות נשק ותחמושת מישראל ומסוריה. התפרקות צבא לבנון וכוחות ביטחון הפנים של לבנון בינואר 1976 סייעה גם היא למיליציה להתחמש, כאשר היא מנכסת חלק מהנשק שנותר ללא בעלים.
בעוד כוחות המיליציה העיקריים הורכבו מחיל רגלים המצויד בנשק קל, בתחילת 1975 נוספו לכוחותיו גם משאיות, טנדרים ורכבי שטח, מתוצרת לנד רובר, שברולט, טויוטה, GMC, דודג' ו־ויליס, חמושים בסוגים שונים של מקלעים בינוניים ותותחים ללא רתע אשר שימשו כנשק נגד טנקים. כמו כן, היו הכוחות מצוידים בתותחי נ"מ אוטומטיים, כמפורט להלן. אחרי התפרקות צבא לבנון נוספו לכוחות המיליציה גם טנקים קלים כגון AMX-13 ו־M41 ווקר בולדוג, מערכות נ"מ אמריקאיות ניידות מסוג M42 דאסטר, טנקי צ'ריוטיר בריטיים, נגמ"שים קלים מדגם M-113 ופאנהארד M3 וגם BTR-152 שסופקו מישראל או הושגו מהכוחות הסוריים, שריוניות פאנהארד AML צרפתיות ו־T17 אמריקניות, שלאחר מכן נוספו להם 20 טנקי M51 שרמן שיצאו משירות צה"ל.
גם בפן הארטילרי חומשה המיליציה עקב התפרקות הצבא, וחלק מהנשק הארטילרי הושג גם מעסקאות בשוק השחור ומישראל ומסוריה. מאגר הנשק כלל תותחי 25 ליטראות ובופורס 40 מ"מ, הוביצרים בקוטר 155 מ"מ מודל 50 צרפתיים, הוביצרים מדגם M1938 122 מ"מ סובייטיים ותותחי AA אוטומטיים מסוגי AZP S-60, ZPU, KPV, זסטבה M55 ו־ZU-23-2 מתוצרת סובייטית. רוב הארטילריה הורכבה באופן מאולתר על טנדרים ומשאיות שהיו בשימוש אזרחי קודם לכן.
אירועי עין־רומאנה
ב־13 באפריל 1975 השתתף פייר ג'ומאייל, ראש המפלגה, בטקס חנוכת כנסייה חדשה באחד מפרבריה הנוצריים של ביירות, עין־רומאנה. כדי לשמור על האזור ביצעו שומרי ראשו של ג'ומאייל שינויים בהסדרי התנועה. בסביבות השעה 11:00 הגיעו ברכב לאזור כשישה פלסטינים חמושים, אשר סירבו להישמע להוראותיהם של שומרי הראש ואף ירו באוויר. שומרי הראש חסמו את דרכם ופתחו לעבר הפלסטינים בירי. בקרב היריות שהתפתח נהרגו שלושה משומרי הראש ונהג הרכב הפלסטיני.
בשעות שלאחר מכן, עבר ליד הכנסייה אוטובוס פלסטיני. על המאורעות המיידיים לאחר הגעת האוטובוס ישנן שתי גרסאות סותרות. אנשי הפלנגות גורסים כי באוטובוס נסעו פלסטינים חמושים אשר באו לנקום את מות חבריהם. מספר פלנגיסטים ארבו לאוטובוס וכאשר זה התקרב התפתח קרב יריות שבו נהרגו 14 פלסטינים. מנגד, גרס דובר אש"ף כי באוטובוס נסעו משפחות אשר הוחזרו אל מחנה הפליטים תל א־זעתר הסמוך וכי מאש הפלנגות נהרגו 27 מאנשיהם. עם זאת, הגרסה המקובלת היא שילוב של שתי הגרסאות. לפי גרסה זו נסעו באוטובוס בין 25 לבין 30 פלסטינים חמושים אשר חוסלו כולם בקרב עם הפלנגות.
בין אם כך ובין אם כך, מאורעות אלה, אשר נודעו בשם מאורעות עין־רומאנה, גררו אחריהם קרבות נוספים בביירות ובסביבתה ותפיסת צמתים ואזורי שליטה אסטרטגיים על ידי הכוחות המזוינים, גם בערים נוספות. למרות מילוי בקשתו של יאסר ערפאת להסגרת האחראים להרג החמושים הפלסטינים, עין־רומאנה הופגזה במשך שלושה ימים על ידי הפלסטינים. הכוחות נחלקו במהרה לשני אגפים, השמאל יחד עם הפלסטינים מול הימין והשמרנים, והפלנגות תפסו צד במערכה שהחלה. אירועים אלו והסערה בעקבותיהם גרמו לפריצתה של המלחמה.
הפלנגות במלחמה
בשלב הראשון של הלחימה התרכזו הפלנגות בהגנה על השכונות הנוצריות בלבנון ובתקיפת מעוזיהם של הפלסטינים באזור. עם התרחבות הלחימה אל מחוץ לביירות צברו הפלנגות, בהנהגת פייר ג'ומאייל ושני בניו, בשיר ואמין, כוח רב והרחיבו את מחנות האימונים. הפלנגות (והמילציות המרוניות האחרות) זכו לתמיכתן של בלגיה, מערב גרמניה ואיראן (תחת שלטון השאה).
בסוף השלב הראשון של מלחמת האזרחים החלו מנהיגי הפלנגות לקרוא לחלוקת המדינה הלבנונית. תוכניתם הייתה להקים מדינה מרונית נפרדת, אשר תכלול את הר הלבנון, לבנון הקטנה, המולדת ההיסטורית של המרונים ושני אזורים נוספים בעלי משמעות מדינית, כלכלית וגאוגרפית: החוף ומזרח ביירות. בהתבטאויות פומביות של בכירי המפלגה הואשמו הפלסטינים בגרימת מלחמת האזרחים והוצע פיזורם של הפליטים הפלסטיניים שבלבנון ברחבי מדינות ערב.
על רקע התחממות היחסים בין ישראל לנוצרים בלבנון החל משנת 1975, בה ישראל פתחה במדיניות הגדר הטובה, החל צה"ל לסייע למיליציות הנוצריות ולחמשן. עם כניסת צה"ל למלחמת האזרחים במבצע שלום הגליל פעלו הפלנגות לצד ישראל, ולוחמיהן זכו לאימונים ונשק ממנה.
הפלנגות הפכו למפלגה החזקה בלבנון לאחר הפלישה הישראלית ב־1982, ובשיר ג'ומאייל נבחר לנשיא לבנון על ידי הפרלמנט באוגוסט 1982. בחירתו נתמכה בסיוע של ישראל, שקיוותה כי ג'ומאייל יחתום על הסכם שלום עמה. אולם ג'ומאייל נרצח בהתנקשות פחות מחודש לאחר בחירתו (על פי מרבית ההערכות בהכוונת מנגנוני המודיעין הסוריים), בטרם הספיק להגיע להסכם, ואחיו אמין ג'ומאייל ירש אותו על כס הנשיאות. באותה תקופה סברו רבים כי אמין ג'ומאייל חסר את הכריזמה והיכולת הצבאית של אחיו בשיר, וגם את הניסיון הפוליטי העשיר של אביו פייר, והוא נקלע לקשיים בניסיון לאחד סביבו את העם הלבנוני ואת מפלגת הכתאיב.
התפתחות נוספת שהחלישה את מעמדן של הפלנגות וגרמה להן להצטייר כמשתפות פעולה עם ישראל, הייתה חתימת הסכם ב־17 במאי 1983 בין נשיא לבנון אמין ג'ומאייל לישראל בתיווכה של ארצות הברית שקבע כי "מצב המלחמה בין ישראל ללבנון הסתיים, ואינו קיים עוד", ובכך נתפס כהסכם שלום בין המדינות; נטען כי ישראל וארצות הברית הפעילו מכבש לחצים על ג'ומאייל כדי שישלים עם ההסדר. מוסלמים לבנונים רבים ראו בהסכם ניסיון של ישראל לזכות בשליטה קבועה על דרום לבנון, וההסכם הצטייר בעולם הערבי כהסכם כניעה כפוי. ג'ומאייל נסוג מהסכם זה מאוחר יותר בעקבות לחץ מוסלמי וכלל-ערבי שראה בו שליט בובה של ישראל ובוגד בעמו.
בעלי ברית במהלך המלחמה
בדומה למשתתפות אחרות במלחמת האזרחים בלבנון, שהתאפיינה בשינויי בריתות מהירים ובלתי צפויים, שינתה מפלגת הפלנגות את בריתותיה מספר פעמים במהלך המלחמה. חילופי בעלי הברית נבעו לעיתים משינוי עמדה בקרב גורמים אחרים, לפעמים בשל שינוי בנסיבות, ולעיתים בשל שינוי גישה בהנהגת המפלגה, שהפגינה מעשיות רבה בהקשר זה.
בתחילת המלחמה שללה המפלגה כל התערבות זרה בלחימה, אולם עם ניצחונותיהם הראשונים של הפלסטינים, ובייחוד הטבח שביצעו בדאמור, החלו הנוצרים (ובכלל זה הפלנגות) לתמוך במעורבות סורית. לאחר כניסתה של סוריה ללבנון לחמו הפלנגות יחד עם הסורים נגד הפלסטינים (לאסד היו אינטרסים משלו להתנגד לפלסטינים). ב־1976 אפשרה סוריה לפלנגות לתקוף אזורים שהיו בשליטתה ולהטיל מצור על מחנה הפליטים הפלסטיני תל א־זעתר. ב־12 באוגוסט המחנה נפל, והפלנגות רצחו כ־2,000 איש במקום.
אולם במהרה נעכרו היחסים בין סוריה לבין הפלנגות, על רקע התנגשות אינטרסים: שאיפותיו הפוליטיות הגדלות של בשיר ג'ומאייל מחד, ורצונה של דמשק להבטיח את שליטתה על המיליציות הנוצריות מאידך. כך, בתחילת 1978 פרצה "מלחמת מאת הימים" בין הצבא הסורי למיליציה. עימותים כבדים התנהלו בין הצדדים בפיאדיה ובאשרפיה, ולאחר מכן התפשטו למזרח ביירות ולהר הלבנון. לקראת הבחירות לנשיאות בפרלמנט הלבנוני ב־1982 החלה סוריה לבחוש בזירה הפוליטית בניסיון להבטיח את בחירתו של עושה דברה, סולימאן פרנג'יה. ג'ומאייל, שראה בעצמו מועמד לתפקיד הרם, היה זקוק לניצחון צבאי לפני הבחירות, והכוחות הלבנוניים (שבאותה העת כללו בעיקר לוחמי פלנגות) תקפו באפריל 1981 את זחלה, על מיקומה האסטרטגי בהרים המשקיפים על ביירות ועל כביש ביירות־דמשק. במהלך הלחימה נעזר ג'ומאייל בהפצצות אוויריות ישראליות שזימן.
עם כניסתה של ישראל למלחמה ב־6 ביוני 1982 איפשרו "הכוחות הלבנוניים" את ההתקדמות הישראלית לביירות, על רקע התנגדותם הגוברת לכיבוש הסורי. עם הגעת צה"ל לבירה ביצעו הפלנגות את טבח סברה ושתילה, שהטביע אות קין על המיליציה. ב־23 באוגוסט, לאחר התערבות ישראלית, נבחר בשיר ג'ומאייל לנשיא. ישראל גם הבטיחה את בחירתו של אחיו אמין ג'ומאייל תחתיו, לאחר ההתנקשות בג'ומאייל ב־14 בספטמבר.
עם נסיגתה של ישראל לרצועת הביטחון נחלשה המיליציה ככוח צבאי, במקביל להיחלשותה הפוליטית של המפלגה כשברקע הדימוי הבעייתי שדבק בה בעקבות הסכם האי־לוחמה עם ישראל ואירועי הטבח בפלסטינים. המיליציה ניסתה להתרחק מדימוי זה, ולטענתה ניתקה את קשריה עם ישראל.
בזירה הפנים־נוצרית
בתחילת הלחימה הצטרפה המפלגה לחזית הפוליטית של המחנה השמרני במלחמה, החזית הלבנונית, והמיליציה שלה – הפלנגות, הצטרפה למיליציה של החזית – הכוחות הלבנוניים, שהורכבה גם מבריגדת מרדה, שומרי הארזים והנמרים.
ג'ומאייל גיבה ניסיון זה באלימות רבה. ב־13 ביולי 1978 תקפה יחידת ה־SKS את ביתו של סולימאן פרנג'יה, מנהיג בריגדת מרדה, ורצחה את בנו, טוני, ובני משפחה אחרים. נסיבות הרצח שנויות במחלוקת בין הצדדים. ב־7 ביולי 1980 תקפו הפלנגות את מפקדת מיליציית הנמרים של כמיל שמעון. באירוע, שכונה מאוחר יותר "יום הסכינים הארוכות", נרצחו כ־200 מתוך 500 לוחמי המיליציה, והשאר נותרו בתוך "הכוחות", אולם פיקודם הנפרד בוטל.
כך השיג ג'ומאייל את מטרתו – הכוחות הלבנוניים היו נאמנים לו, והורכבו במרביתם מלוחמי הפלנגות, והמיליציה אף המשיכה ליהנות מתדמית של ארגון כלל־נוצרי.
הפיצול
פייר ג'ומאייל מת ב־1984, ואלי כראמה הפך לנשיא הפלנגות. אולם בהיעדר כיוון והנהגה, התפצלה המפלגה למספר פלגים יריבים. ב־1985 עזבה המפלגה את החזית הלבנונית, אירוע שהחליש עוד יותר את השפעתה. התפטרותו של אמין ג'ומאייל מהנשיאות ב־1988 ועזיבתו את לבנון, הגבירה מגמה זו עוד יותר.
בסיוע סוריה לקח ג'ורג' סעדה ב־1986 את השליטה במפלגה. במהלך הנהגתו של סעדה קיבלה הכתאיב את הסכם טאיף, אשר פגע בייצוגם של הנוצרים בפרלמנט והחליש את מוסד הנשיאות, המוחזק תמיד על ידי מרוני. מוניר אל־חאג' הפרו־סורי הפך לנשיאה החדש של המפלגה ב־1999 (שוב, בעזרת סוריה) אחרי מותו של סעדה ממחלת הסרטן בנובמבר 1998. בבחירות לפרלמנט הלבנוני ב־2000 התמודד אל־חאג' ברשימה פרו־סורית מובהקת.
מספר גורמים התייצבו נגד עושי דבריה של סוריה בהנהגת המפלגה, חלקם ממשפחת ג'ומאייל. נדים ג'ומאייל (יליד 1982), בנו של בשיר, יסד את "האופוזיציה של הכתאיב" עם אלי כראמה. תנועתו של נדים קרובה מאוד למפלגה הנוצרית הכוחות הלבנוניים.
חזרת אמין ג'ומאייל
נוכח פעולותיו של ג'ומאייל להגדלת מספר תומכיו, החליטו חאג' וסגנו, כרים פקראדוני, להקדים את הבחירות לראשות המפלגה ממרץ 2002 לאוקטובר 2001, במטרה לקצר את השהות בה ג'ומאייל יספיק לפעול. בנוסף, "הועזבו" תומכים אחדים של ג'ומאייל מהפרלמנט של המפלגה (הבוחר את הנשיא), ומושביהם מולאו במתנגדים לג'ומאייל. כמו כן, הוקטן משקלה של נפת אל־מתן – שנחשבת ל"פרו־ג'ומאיילית" עוד מימיה ראשונים של המפלגה – בבחירות. ג'ומאייל גינה צעדים אלו, והכריז כי יחרים את הבחירות.
ב־4 באוקטובר 2001, תוך מעורבות סורית ברורה בבחירות, נבחר פקראדוני לנשיאה של המפלגה (ברוב של 74 מתוך 90 חברי הפרלמנט שנכחו, 13 נעדרו), והמשיך לנקוט קו פרו־סורי ברור. פקראדוני שימש בעבר כיועצו של בשיר ג'ומאייל, ובמהלך מלחמת האזרחים שימש כערוץ הקשר בין הפלנגות למשטר הסורי. ג'ומאייל התבטא נגד המפלגה שלטענתו לא ייצגה את האינטרסים של לבנונים, ונגד ראשיה, שלדבריו פעלו לריסוקה של המפלגה; בסופו של דבר הביא ג'ומאייל את ועידת הנהגת התנועה ביולי 2002 להחליט על הדחתו מהמפלגה בכוח, נוכח סירובו לעזוב מרצונו. בתגובה לסילוקו הקים אמין ג'ומאייל ב־29 ביולי 2002 אופוזיציה פנימית במפלגה בשם "תנועת הרפורמות בכתאיב", בניסיון להדיח את פקראדוני. במהלך תקופת הנהגתו של פקראדוני, וגם בתקופת חאג' קודם לכן, השתתפו ראשי הפלנגות בכל ההפגנות והמצעדים הפרו־סוריים. הנוצרים בלבנון, שמאז ומעולם חששו מסוריה הסונית, לא חלקו את עמדת המפלגה, והתמיכה בה הגיעה לשפל. פקראדוני, בקו לא אופייני למרונים, הביע תמיכה ב"התנגדות" החזבאללה ופעולות ארגוני הטרור הפלסטיניים נגד ישראל.
האיחוד החלקי
לאחר מהפכת הארזים שהפכה את עמדתו הפרו־סורית של פקראדוני ללא מקובלת בקרב מרבית הציבור הלבנוני, פסק בית משפט בלבנון ביולי 2005 כי הבחירות לראשות המפלגה ב־1989 היו לא־חוקיות, ועל כן יש לערוך בחירות חדשות במהרה. בבחירות שנערכו נבחר אמין ג'ומאייל לנשיא המועצה העליונה של המפלגה, ופקראדוני הפך לראש הלשכה הפוליטית. הפלגים התפייסו והתאחדו ב־13 בנובמבר 2005.
אף־על־פי־כן, אלי כראמה ופואד אבו נאדר סירבו לחזור למפלגה. אלי כראמה הפך למנהיגה של "האופוזיציה של הכתאיב", ופואד אבו נאדר, שהיה יד ימינו של בשיר ג'ומאייל, הפך למנהיג "הכוחות הלבנוניים האותנטיים". השניים התנגדו לכיבוש הסורי, וטענו לתמיכת הציבור הנוצרי.
בבחירות מאי–יוני 2005, מועמדי המפלגה רצו במסגרת איחוד של עצמאים ואנשי פלנגות בשם "המפגש של קֻרְנָת שַהוּאָן" (ערבית: لقاء قرنة شهوان), ושניים מחברי הפלנגות – פייר אמין ג'ומאייל (בנו של אמין ג'ומאייל) ואנטואן ע'אנם נכנסו לפרלמנט ולקואליציית 14 במרץ. עד רציחתו ב־21 בנובמבר 2006 כיהן ג'ומאייל כשר התעשייה בממשלת סניורה. אביו, אמין, טען כי הרצח היה בהכוונה סורית. בבחירות מיוחדות באוגוסט 2007 על מושבו של ג'ומאייל הבן בנפת המתן, הפסיד אביו של פייר ג'ומאייל, אמין, למועמד מטעם מפלגתו של מישל עון, כמיל ח'ורי. כך נציגותה של המפלגה ירדה למחוקק אחד בלבד בפרלמנט, אולם ב־19 בספטמבר 2007 חוסל המחוקק האחרון מטעם המפלגה, אנטואן ע'אנם שיצג את מחוז בעבדא, על ידי פיצוץ מכונית תופת סמוך לשיירתו. ע'אנם, שחשש מהתנקשות, שהה מרבית הזמן מחוץ למדינה, אולם שב ללבנון כדי להשתתף בבחירת הפרלמנט את נשיא לבנון הבא. חברים בקואליציה, דוגמת רפיק אל־חרירי, הפנו אצבע מאשימה כלפי סוריה, כשמדובר בהתנקשות השנייה בחבר המפלגה האנטי־סורית תוך פחות משנה.
המפלגה בעשור השני של המאה ה־21
עם השנים התמתנה מפלגת הכתאיב, מכורח נסיבות ההווה המשתנות. בעוד שבעברה דגלה בכינונה של מדינה לאומית עם זיקה נוצרית, כעת דוגל הארגון במדינה לבנונית פלורליסטית, חילונית ומערבית, שבה קיימת הפרדת הדת מהמדינה. זאת, מתוך הכרה כי המוסלמים הפכו לרוב מוצק בלבנון, ומדינה חילונית היא האפשרות הריאלית הטובה ביותר עבור המיעוט הנוצרי. המפלגה קראה באופן עקבי להחלת ריבונות המדינה הלבנונית על כל שטחה ופירוק ארגון החזבאללה מנשקו. בבחירות 2009 התמודדה המפלגה כחלק מקואליציית 14 במרץ בראשות סעד אל־חרירי וזכתה בחמישה מושבים מנפות ביירות, עליי, טריפולי, זחלה ומתן.
יחד עם רוב המפלגות בפרלמנט, תמכה הכתאיב בדחיית הבחירות הכלליות שנועדו להתקיים בשנת 2014 לשנת 2017 עקב כישלון הפרלמנט בבחירת נשיא. מאז 2015 עומד בראש המפלגה סאמי ג'ומאייל.
עמדת המפלגה בנוגע לפליטים פלסטינים, סורים ואחרים היא לדאוג לצורכיהם ולתנאי החיים הבסיסיים שלהם, אך לעומת זאת לא לאפשר שום סוג של הסכם קבע להסדרת מושבם בלבנון, כיוון שהסכם כזה יפגע במדינה מחד ובזכות השיבה של הפליטים מאידך. הכתאיב דוגלת באי־התערבות של לבנון בכל סכסוך מדיני באזורה, חוץ מהסכסוך הישראלי־פלסטיני. המפלגה מנסה לקדם אימוץ שיטות כלכליות מודרניות ובכך לשפר את מצבה הכלכלי של לבנון ולמנוע הגירה שלילית. הכתאיב דורשת, על מנת לייצר שלום בלבנון, לאמץ באופן מלא את החלטות מועצת הביטחון של האו"ם הרלוונטיות בעניין לבנון (ביניהן 1559 ו־1701).
המפלגה רואה את ארגון החזבאללה כמכשול מרכזי בהשגת מטרותיה של לבנון, כשלטענתה הוא מפיץ ערכים שסותרים את הליברליות, החופשיות, הפתיחות ופיתוח קשרי החוץ שהתנועה הנוצרית תומכת בהם – ביניהם כפיית תרבות של מיליטריזם וג'יהאד והידוק התלות באיראן ובסוריה. על כן הקריאה במפלגה היא לפרק את ארגון החזבאללה ואת כל שאר המיליציות האסלאמיות והפלסטיניות בלבנון, ולא להפריד בין זרועותיו הפוליטיות לזרועותיו הצבאיות.
במרץ 2018 הציגה המפלגה את "תוכנית 131 הנקודות", העוסקת בעמדה ובתכנון של המפלגה במגוון רחב של נושאים: ריבונות, דמוקרטיה, כלכלה, חברה וסביבה. בין עיקרי התוכנית ניתן למנות חיוב של 30% ייצוג נשים ברשימת המפלגה לפרלמנט, ביטול אי־החוקיות של הומוסקסואליות בלבנון ויישום של ערכים פרוגרסיביים וליברליים אחרים.
המפלגה התחזקה בבחירות 2022 וזכתה בחמישה מושבים.
היחס למלחמת האזרחים בסוריה
עם התחזקות הארגונים הג'יהאדיסטיים במזרח התיכון, ובייחוד לאור הצלחות דאעש במלחמת האזרחים בסוריה כמו גם זליגת המלחמה לשטח לבנון, החלו רבים מהנוצרים בלבנון לחשוש לביטחונם ולהצטייד בנשק, לעיתים תוך שיתוף פעולה מפתיע עם החזבאללה. מפלגת הכתאיב, המתנגדת באופן עקרוני לחימוש כל גוף או ארגון במדינה שאינו צבא לבנון, התנגדה בתחילה למהלכים כאלו, אך לא עמדה בפרץ הלחץ מצד הציבור של המפלגה שתמך בהתחמשות, וכעת עמדתה מאפשרת התחמשות ויצירת קשר עם כל הארגונים הפועלים בלבנון, גם אם אינה תומכת או מעודדת צעדים מעין אלו.
יעל איזנברג
יעל איזנברג (נולדה ב-8 באפריל 1991) היא זמרת-יוצרת, שחקנית ומשוררת ישראלית.
ביוגרפיה
בוגרת תיכון אלון ברמת השרון 2009.
בצבא שירתה כמדריכת חי״ר בחיל הרגלים בצאלים.
נמצאת בזוגיות עם המוזיקאית עינב ג'קסון כהן.
קריירת משחק
בגיל 11 הופיעה לראשונה על המסך בתפקיד ראשי בסדרת הנוער בית משותף בערוץ הילדים, בה גילמה את דמותה של ענת. באותה שנה השתתפה גם בסרט קצר של ערוץ הילדים, "טיול שנתי", לצידו של טל מוסרי.
בשנת 2005 גילמה את דמותה של זוהר בסדרה "המערכת" בבימויו של ציון רובין.
בשנת 2009 שיחקה את חגית בעונה השלישית של הדרמה היומית האלופה ב-HOT3, לצד יהודה לוי, אלון אבוטבול והילה אלפרט. עוד באותה שנה גילמה את תמי בסרט "עוד אני הולך" של הבמאי יקי יושע.
בשנת 2010 לוהקה לתפקיד הראשי בסרט הגמר של הבמאית רותי פרי-בר, "שיחות אחרונות".
בשנת 2014 גילמה בתפקיד ראשי את אנה בסרט הגמר של הבמאית ורוניקה ניקול טטלבאום, והשתתפה בסרט עצמאי קצר נוסף של טטלבאום, "וידוי" אשר זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל קולנוע דרום.
בשנת 2017 השתתפה בסרט "פוקסטרוט" בבימוי שמוליק מעוז.
בשנת 2019 השתתפה בפרויקט העצמאי של קרן ברגמן ויהונתן עפרת - "בחזקתם".
קריירת מוזיקלית
איזנברג החלה לנגן בגיטרה קלאסית ולכתוב שירים בגיל 15.
בשנת 2012 החלה להופיע עם שיריה במועדונים "אוזן בר", "לבונטין 7" ו"קפה ביאליק" בתל אביב.
בשנת 2015 הלחינה את שירו של המשורר והסופר יותם ראובני "אחד הילדים", והקליטה אותו לפרויקט המחווה "השעה הכי יפה" בניהול אמנותי של דויד פרל. באותה שנה הקליטה קולות רקע בשיר "משהו רע" באלבומה של הילה רוח "רופאה במערב".
בשנת 2016 הקליטה שיר באיסלנדית לאלבום המחווה ללהקה האיסלנדית "Sigur Ros", הקליטה דואט עם להקת "Benjamin's Brother" בהפקת אורי וינוקור, ונבחרה להעלות מופע חוצות בפסטיבל הפסנתר במוזיאון תל אביב לאמנות. באותה השנה יצאה גם לסיבוב הופעות ארוך באיטליה, כנגנית מלווה בהופעותיה של המוזיקאית נומקה.
בשנת 2017 הוציאה איזנברג את אלבום הבכורה ״אני יודעת שמדובר בסוף״ ובו 12 שירים שכתבה והלחינה בהפקה מוזיקלית של המוזיקאי יונתן לויטל. שירים מתוכו ("כל אחת", "שם לילד", "קו כאב") זכו להשמעות רבות ברדיו (כאן 88, גלגלצ, רדיו הקצה). עוד בשנה זו הוזמנה לבצע שיר מקורי, "כל העולם", בהופעה חיה לערוץ היו טיוב Balcony T.V.
בחורף 2017 הוזמנה לפתוח את הופעותיו של המוזיקאי עמיר לב בכל הארץ.
בשנת 2018 איזנברג נבחרה להופיע ברשימת "המוזיקאים הכי טובים ומעניינים היום" של המגזין Time Out. באותה שנה השתתפה בתפקיד הראשי באופרת הרוק "רובי גע בעולם" שכתבו אלון עדר וזוגתו שני גבאי, בליווי תזמורת המהפכה במשכן לאומנויות הבמה בתל אביב. איזנברג העלתה מופע משיריה בפסטיבל אינדינגב במצפה גבולות, והקליטה גרסת קאבר לשיר "אלגיה" לאלבום הבונוס (לאלבום "שני לבבות") של המוזיקאית עינב ג'קסון כהן.
בשנת 2019 הוזמנה לכתוב שיר עבור פסטיבל ״אאוטליין - איור ומילים בירושלים״.
ב-8 במרץ 2021 יצאו בסינגל כפול השירים "בחורות יפות" ו-"במקום מכתב" שכתב מעין אבן. את השירים הפיקה, הלחינה ושרה בשיתוף פעולה עם המוזיקאית נומקה.
ב־12 ביולי שוחרר סינגל ראשון, "כל העולם", מתוך אלבומה החדש "כל הלילות הפכו לימים" שעתיד לצאת בחורף 2021. השיר מלווה בקליפ שביים השחקן והיוצר ויטלי פרידלנד, צילם מישה קמינסקי והשתתפה בו השחקנית מילי עשת ואיזנברג עצמה. הקליפ זכה למענק תמיכה ביצירה מטעם מועצת הפיס לתרבות ולאמנות. השיר הופיע ברשימת בחירת העורכים של כאן 88 באוגוסט 2021.
שירה
איזנברג בוגרת מסלול השירה של בית הספר לכתיבה הליקון, מיסודם של המשוררים אמיר אור ואירית סלע.
בשנת 2019 יצא לאור ספר הביכורים של איזנברג ״שיחות עם הילדה״, בסדרת השירה החדשה ״טקסטורה״ של פרדס הוצאה לאור, בעריכתו של המשורר אלון בר. הספר זכה לביקורות חמות ושירים מתוכו התפרסמו בעיתון הארץ וידיעות אחרונות. איזנברג הוזמנה לקרוא משיריה בפסטיבל "יערות מנשה" ופסטיבל "משובשת" במועדון "עשן הזמן" בבאר שבע והתארחה בתוכנית הרדיו "מה שכרוך" בכאן תרבות. שירים נוספים פרי עטה מתפרסמים בכתבי עת ובבמות מקוונות שונות בין היתר ב-הו!, עיתון 77, משובש״ת, "עתר" ומשיב הרוח.
בשנת 2021 הוזמנה להשתתף בפרויקט "יוצאות מהשורה - משוררות ומאיירות מאירות את הרחוב" ביוזמת הוצאת הספרים מקום לשירה עם שירה "(נסעתי לקפה)". טרם ראה אור זכה הספר בתמיכת קרן רבינוביץ׳ וקרן קיימת לישראל. לאחר פרסומו זכה הספר בפרס משרד התרבות להוצאות לאור עבור ספר ביכורים.
בשנת 2021 עובדת על ספר שיריה השני בעריכתה של המשוררת ענת זכריה.
עולם חדש (סדרת טלוויזיה)
עולם חדש (באנגלית: The Society) היא סדרת דרמת נעורים אמריקאית בת עשרה פרקים, ששודרה בשנת 2019 ברשת נטפליקס.