cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תמונת פגישת הרצל עם קיסר גרמניה
תמונת פגישת הרצל עם קיסר גרמניה היא תמונת פוטומונטז', שנוצרה על מנת להנציח את פגישתו של בנימין זאב הרצל עם קיסר גרמניה וילהלם השני, שהתקיימה ליד מקוה ישראל ב-28 באוקטובר 1898, במהלך מסעו של הקיסר לארץ ישראל. הפגישה נערכה ביוזמתו של הרצל, במסגרת פעילותו המדינית לקראת סוף המאה ה-19, מתוך כוונה להניע את הקיסר להפעיל את השפעתו על הסולטאן הטורקי - במטרה שהאחרון יעניק את הצ'ארטר המיוחל להקמת מדינה יהודית.
יצירת התצלום
על מנת להנציח את הפגישה בין הרצל לקיסר, התבקש דוד וולפסון לצלם את השניים. וולפסון, שלא היה צלם מקצועי, התרגש מגודל המעמד ולכן לא הצליח לקלוט בתמונה אחת גם את הקיסר וגם את הרצל. התמונה שקיבל הייתה של הקיסר יושב על סוס לבן, ומביט לעבר קצה רגלו של הרצל. רוב דמותו של הרצל עצמו לא נמצאת בתמונה.
עם פיתוח התצלום התגלתה התקלה, ולכן הוחלט להשתמש בטכניקת הפוטומונטז' על מנת ליצור תמונה טובה יותר. לטובת העניין, נלקח הרצל ליפו, וצולם על גג אחד הבתים שם, כשהוא מחזיק את כובעו בידו (במעין מחוות כבוד). וולפסון חיבר את שתי התמונות על ידי "שתילת" תמונתו של הרצל בתמונה המקורית, העברת הקיסר אל הסוס השחור שהיה מאחוריו, וחיתוך כמעט מוחלט של הסוס הלבן מן התמונה. התמונה המעובדת היא התמונה שפורסמה מאוחר יותר כהנצחת המאורע החגיגי.
הפסל שנוצר בעקבות התצלום
ב-2 במאי 2012, יום הולדתו ה-152 של הרצל, נחנך במקוה ישראל פסל שיצר הפסל מוטי מזרחי בעקבות תמונת פגישתו של הרצל עם קיסר גרמניה.
מגדלי לגוּן
מגדלי לגוּן (Lagoon) הם צמד גורדי שחקים המשמשים למגורים שממוקמים בשכונת נוף הטיילת שבנתניה.
עבודות הבנייה החלו ב- 2011 עם תחילת בנייתו של המגדל הצפוני והסתיימו עם השלמת בנייתו של המגדל הדרומי בשנת 2017. המתחם משתרע על שטח של 8.8 דונם, וכולל 33 אלף מ"ר המוקצים למגורים ולמלונאות.
צמד המגדלים תוכנן על ידי משרד יסקי-מור-סיוון אדריכלים, ועל בניית הפרויקט היו אחראיות חברת תדהר וחברת אלקטרה.
המגדלים נמצאים בבעלותה של חברת דיזנגוף סחר בע"מ.
המגדל הדרומי - הכולל 40 קומות ומתנשא לגובה של 142.36 מטרים - הוא הבניין הגבוה בעיר, והשני בגובהו בישראל מחוץ לגוש דן (אחרי מגדלי K באשדוד), והמגדל הצפוני, הכולל 36 קומות וגובהו 129.85 מטרים הוא הבניין השני בגובהו בעיר.
ג'ודי תומפסון
ג'ודי ריי תומפסון (באנגלית: Jody Rae Thompson; נולדה ב-13 באוגוסט 1976 בוונקובר) היא שחקנית, תסריטאית, במאית ומפיקה קנדית. תפקידה המשמעותי ביותר במשחק היה בגילום דמותה של דבון מור בסדרת המדע הבדיוני "ה-4400".
לבנון החולה
לַבְנוּן הַחוּלָה (שם מדעי: Acanthobrama hulensis) הוא מין נכחד ממשפחת הקרפיוניים שהיה אנדמי לישראל. לבנון החולה היה מצוי בביצות - כגון החולה, אך נכחד כליל מהעולם.
לבנון החולה היה דג קטן דמוי סרדין.
לבנון החולה היה מין אנדמי שתפוצתו הוגבלה לעמק החולה. אוכלוסיית הדג נכחדה כמעט לחלוטין לאחר ייבוש האגם. לאחר ייבוש הביצה חדרו פרטים אחדים של המין לשפכי הנחלים, ואוכלוסייה קטנה שרדה בשמורת החולה במשך שנים רבות לאחר הייבוש. בסוף שנות ה-60 החלה הנהלת השמורה להפסיק את השימוש במי מעיין בתחום המחייה של הלבנון, וכתוצאה מכך התמעטה האוכלוסייה ונכחדה תוך שש שנים מתחילת הפעולה, ועמה נכחד המין.
כיום נותרו רק פרטים משומרים במוזיאונים שונים.
נקודת דוונה
נקודת דֶוֶנה או נקודת דוונה (באנגלית: Devene Point; בבולגרית: нос Девене) היא לשון יבשה צרה, הבולטת לכיוון מערב לתוך מפרץ דאלמאן, ומהווה את הקצה הצפון מזרחי של מפרץ בוראגארה, בחוף המערבי של האי בראבנט, בארכיפלג פאלמר, שלמול חוף חצי האי האנטארקטי באנטארקטיקה.
אורכה של לשון היבשה 600 מטרים.
לשון היבשה נמצאת 2.08 קילומטרים צפונית מזרחית מנקודת זאבל; 8.5 קילומטרים מזרחית-צפונית-מזרחית מהאי גאנד; ו-4.68 קילומטרים דרומית-דרומית-מערבית מנקודת פלמינג.
היסטוריה
לשון היבשה הופיעה בראשית המאה ה-21 כתוצאה מנסיגתו של קרחון רש (האזור היה מכוסה על ידי הקרחון קודם לנסיגתו).
מחוזות אריזונה
מדינת אריזונה שבארצות הברית מחולקת ל-15 מחוזות.
הגדול שבמחוזות אריזונה הוא מחוז קוקונינו (48,332 קמ"ר), הקטן שבהם הוא מחוז סנטה קרוז (3,206 קמ"ר), והמאוכלס שבהם הוא מחוז מריקופה (כ-3,990,000 תושבים). עיר הבירה, פיניקס, נמצאת במחוז מריקופה.
רשימת המחוזות
הטבלה שלהלן ממוינת כברירת מחדל לפי גודל האוכלוסייה במחוז. לחיצה על החצים הקטנים בתא העליון של כל עמודה תמיין מחדש את הטבלה לפי פרמטרים אחרים.
החתים במקרא
החתים הם עם קדום המוזכר במקרא כאחד מעמי כנען. מחקרים ארכאולוגים מודרניים מזהים אותם כעם הודו-אירופאי שחי באזור אנטוליה מהמאה ה-20 לפנה"ס, והקים את האימפריה החתית ששגשגה במשך 500 שנה בין 1680 ל-1180 לפנה"ס, ובהתאם לזיהוי זה מכונה כיום הממלכה החתית.
בהיסטוריוגרפיה המקראית
בתקופה שבין מסע אברהם ארצה ועד לירידת בני ישראל מצרימה (בין לערך 2000 עד לפני 1200 לפנה"ס) מוזכרים החִתִּים ובְנֵי־חֵת, בקשר לשני אירועים מרכזיים: קנין מערת המכפלה על ידי אברהם מידי החתים הגרים בחברון ונישואי עשיו לנשים חתיות. הפסוקים הללו מעידים על היאחזות חתית בחברון והשפעה שהגיע גם לחלקיה הדרומיים של ארץ ישראל. גבולותיה של התרבות החתית נמתחו לאורך כה רב לעיתים די רחוקות. מבחינה כרונולוגית, כיבושיו של מוּרְשִילִיש אשר הגיעו, לפי המסופר, עד לבבל, התרחשו לערך בתקופה המדוברת, בימי הממלכה החתית הקדומה.
עד ימי ממלכת ישראל המאוחדת נפלה האימפריה החתית לגויי הים, ושרידיה, הממלכות החתיות החדשות, קמו בצפון סוריה. כוחם של החתים הופחת במידה ניכרת, אולם נותרה להם חשיבות אזורית בימיהם הראשונים. החתים מיוצגים על פי רוב על ידי דמויות ולא ממלכה, כנראה כעדות למפלת האימפריה החתית והיווצרות היחידות הפוליטיות הנפרדות של הממלכות הסוריו־חתיות. אחת העדויות לחשיבותם ניתן למצוא בשמה של ירושלים - "ציון", שעפ"י אחת ההשערות מקורו במילה החתית ל"מצודה".
את יחסי הישראלים והחתים ניתן להגדיר כטובים: אחימלך החתי שירת את דוד כאשר הלה ברח משאול המלך, אוריה החתי נמנה עם אישי החיל של דוד המלך, ודוד הביא למותו מניסיון לחפות על חטאו ולהגן על חייו, ולא בגין איבה כלשהי בין השניים (ר' מעשה דוד ובת שבע). המציאות בממלכות החתיות החדשות משתקפת בתגובת תועי מלך חמת, אחת הממלכות החתיות החדשות, לניצחונו של דוד על הדדעזר מלך ארם צובא. הפלישה הארמית של המאה ה־10 לפנה"ס סכנה במידה רבה את הממלכות הסוריו־חתיות, ורבות מהן נכבשו ונעשו ארמיות. אי לכך, שש המלך כאשר נודע לו על ניצחון דוד.
מן המסופר בספר מלכים א' פרק ט' עולה כי בהתאם למסופר בספרים הקודמים שבני ישראל השמידו את עמי כנען שישבו לפניהם בארץ באופן חלקי בלבד, גם בימי שלמה עדיין נותרו מבני העממים האלה בארץ (ובהם החתים) וכי שלמה המלך הסב אותם לעבדים לצרכיו השונים.
נוסף לכל אלה, שלמה המלך נשא נשים חתיות והיו לו קשרים כלכליים עם מלכי החתים. אפשר גם שלאחאב היה קשר צבאי עם מלכי החתים.
במחקר המודרני
לאור הטון הארעי בו מוזכרים החתים, ולרוב כחלק מקבוצת עמים כנעניים אשר היו רחוקים מבנין אימפריות, מרבית החוקרים אשר קדמו לעידן הארכאולוגיה ראו בחתים שבט הררי מימי האבות. בשנת 1882, בזמן הרצאתו בפני הקהילה לארכאולוגיה מקראית בלונדון, הודיע ארצ'יבלד הנרי סייס על גילויה של "אימפריה חתית אבודה", וטען כי החתים, בניגוד לתיאור הנפוץ במקרא, לא היו שבט כנעני חלש שהוכנע על ידי שופטי ומלכי ישראל. מחקר פילולוגי וארכאולוגי מעמיק חיזק טענה זאת, ועודד פולמוס בעניין זהות החתים ואמיתות הדיווח התנ"כי.
תיאורי הטריטוריה החתית משתנים מפעם לפעם, ולנוכח העובדה כי מדובר בתקופה ארוכה של זמן, אחדים גורסים כי התקיימו שני גויים ולהם השם חתים. מאידך גיסא, השינויים הטריטוריאליים שאפיינו שלבים שונים בהיסטוריה חתית (הממלכה החתית הקדומה, האימפריה החתית והממלכות החתיות החדשות), הביאו לטענה כי בני־חת התנ"כיים והתרבות החתית, מבוססת הארכאולוגיה, הם ישות אחת.
מפלת האימפריה החתית באה בתקופת משבר תקופת הברונזה המאוחרת המאה ה-13 לפנה"ס שהתאפיין ברעב, מלחמות ונדידות עמים שהובילו לפלישה לאזור של גויי הים. מספר אלמנטים חתיים נשמרו בערי המדינה הסוריו-חתיות, אולם החתים נעלמו מכל זיכרון ונחשבו לשבט הכנעני שמזכיר התנ"ך. רק בתקופה מודרנית נחשף עברם המפואר. העושר התרבותי והכוח המדיני של החתים הקדומים סתר את הגישות המקראיות והוביל לפולמוס בנדון.
חשיפת התרבות החתית העשירה שמרכזה צפוני לכנען וכוחה אדיר הובילו אחדים לערער על קביעתו של סייס כי מדובר בעם אחד. לטענתם מדובר בעמים שונים שלהם שמות זהים. קיים תקדים לכפילות שמות כזאת בתנ"ך. לדוגמה, מפורטים שני אשורים: המוכרים יותר הם האשורים בני שם, אומנם אשורים נוספים הם בני דְדָן, בן יָקְשָׁן, בן אברהם וקְטוּרָה.
אחרים סוברים כי החתים של תקופת ההתנחלות הם למעשה חורים, אשר שמם עוות בחלוף הזמן, או קבוצות אתניות אחרות אשר ישבו בסביבת כנען. סברות אלו אינן מקובלות יתר על המידה בקרב החוקרים. פופולרית דווקא היא התאוריה של סייס. הדמיון בשמות, בהיסטוריה ובגבולות הטה את הכף לטובת הסברה הזאת. ניתן אף למצוא מילים שמקורן כנראה בשפה החתית אשר השתרשו לעברית, דוגמת המילה "צִיוֹן" שיש המשערים שמקורה חתי. בספר "מקרא וארכאולוגיה", מזהים המחברים, על סמך תעודות מסוימות ובהם הסכם הסגרה בין החתים למלך אוגרית בו מופיעה התחייבות של מלך החתים להסגיר עבדים שיברחו ל"שדה החבירו", ומקבילות באגרות אל-עמרנה בין החבירו לחתים.
הערות שוליים
Hititas
ניטים לחולצה
ניטים לחולצה הם מחברים מעוצבים שנועדו למלא תפקיד זהה לזה של כפתורים. הם משמשים בחולצות ייעודיות בעלות חורים המותאמים להם. ניטים לחולצה עשויים מסגסוגות, ממתכות יקרות ומאבני חן, חומרים שאינם שכיחים בכפתורים רגילים, וקיימים גם ניטים המשובצים באבני חן.
ניטים משמשים לרוב בקודי לבוש מערביים כגון עניבה לבנה, טוקסידו, לבוש בוקר, וחליפת טרקלין. השימוש בהם בעולם המערבי התחיל באמצע המאה ה-19 מאחר שחלק מהחזיתות של החולצות היו נוקשות מדי ולא ניתן היה לסגור אותן בכפתורים, וכך גם בחולצות הנלבשות באריגת מרסלה בקוד הלבוש עניבה לבנה.
החלטה 1435 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 1435 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של האו"ם שהתקבלה ב-24 בספטמבר 2002, אשר עסקה בכיבוש רמאללה והסגר על המוקטעה במהלך מבצע חומת מגן.
החלטה
מועצת הביטחון חזרה על דאגתה מאירועים שהתרחשו באזור מאז ספטמבר 2000 ומהידרדרותם, בעיקר מפיגועים נגד אזרחים בישראל ובבית ספר פלסטיני בחברון. היא דרשה את סיום הכיבוש של מפקדתו של נשיא הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת. יתרה מזאת, הייתה דאגה מהכיבוש מחדש של ערים פלסטיניות והגבלות על חופש התנועה של אנשים וסחורות והצורך של כולם לכבד את אמנת ז'נבה הרביעית משנת 1949.
ההחלטה חזרה על הצורך בהפסקה מוחלטת של כל מעשי האלימות, ודרשה מישראל להפסיק את הצעדים ברמאללה ובסביבתה ולהסיג את כוחות הכיבוש מערים פלסטיניות למוצביהם לפני ספטמבר 2000. הרשות הפלסטינית נקראה להבטיח כי האחראים לפעולות הטרור יובאו לדין. ההחלטה גם הביעה תמיכה במאמצים דיפלומטיים נוספים של הקוורטט לענייני המזרח התיכון ואחרים באזור והכירה ביוזמה שאומצה בפסגת הליגה הערבית בביירות, שקבעה כי ניתן להשיג שלום בין ישראל לפלסטינים באמצעות נטישת הזכות לשיבה של פליטים פלסטינים בתמורה להקמת מדינה פלסטינית בגבולות 1967 וחלוקת ירושלים.
42 (מספר)
42 (במילים בלשון זכר: ארבעים ושניים; בלשון נקבה: ארבעים ושתיים) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 41 והבא לפני 43.
במתמטיקה
ב-2019, לאחר מאמצים של מאות שנים, 42 נותר המספר האחרון בטווח 1 עד 100 שמצאו לו פתרון כסכום של שלושה מספרים שלמים (חיובים או שליליים), שכל אחד מהם מועלה בחזקה שלישית. מתמטיקאי בשם אנדרו סות'לנד מ-MIT כתב תוכנה יעילה יותר מזו שהייתה עד כה, על מנת שמחשב יוכל למצוא את התוצאה, ויחד עם עמיתו אנדרו בוקר  מאוניברסיטת בריסטול, מומחה לחישובים מורכבים במקביל, הם פנו למיזם charity engine. מיזם שמגייס מתנדבים, המעמידים את מחשביהם הביתיים לשימוש בפתרון שאלות חישוביות מסובכות, כך שניתן לאגד ביחד הרבה כוח מחשוב בלא עלות, ולאחר מיליון ושלוש מאות אלף שעות מחשוב נמצאה התשובה.
טקסס לייטנינג
טקסס לייטנינג (Texas Lightning) היא חמישיית קאנטרי מוזיקלית מגרמניה.
היסטוריה
ב-2005 יצא הסינגל הראשון של הלהקה, "Like a Virgin", וב-2006 יצא אלבומה הראשון, "Meanwhile, Back at The Ranch".
ב-2006 ייצגה הלהקה את גרמניה באירוויזיון עם השיר "No No Never" שהיווה את שיר הקאנטרי הראשון שהיה באירוויזיון, והגיע למקום ה-14 עם 36 נקודות. השיר יצא כסינגל בגרמניה, אוסטריה ושווייץ ואף דורג במקומות הראשונים במצעדי הפזמונים במדינות אלו.
ביוני 2006 חברי הלהקה הוכרו כאזרחים לשם כבוד בעיר בייטאון (Baytown) בטקסס.
ב-2009 הם הוציאו את האלבום "Western Bound".
סעד אל-חרירי
סעד א-דין רפיק אל-חרירי (בערבית: سعد الدين رفيق الحريري; תעתיק מדויק: סעד אלדין רפיק אלחרירי; נולד ב-18 באפריל 1970 בריאד, ערב הסעודית) הוא ראש ממשלת לבנון לשעבר, וראש התנועה הפוליטית זרם העתיד, שהוקמה על ידי אביו. הוא בנו השני של רפיק אל-חרירי, לשעבר ראש ממשלת לבנון, שנרצח בהתנקשות ב-2005. הוא ממשפחה מוסלמית-סונית.
ב-4 בנובמבר 2017 הודיע אל-חרירי על התפטרותו מתפקידו כראש הממשלה, לדבריו, בשל המעורבות האיראנית הגוברת בלבנון וחששו כי יתנקשו בחייו; אולם ב-22 בנובמבר הודיע על השהיית התפטרותו, שטרם נכנסה לתוקפהּ. ב-29 באוקטובר 2019 לאור מחאות נרחבות במדינה, התפטר מתפקידו כראש הממשלה.
ב-22 באוקטובר 2020, בעקבות התפטרותם של חסאן דיאב ומוסטפא אדיב מתפקיד ראש הממשלה אחרי המחאות במדינה על רקע הפיצוץ בנמל ביירות שגרם למשבר כלכלי חמור, מונה מחדש לתפקיד, אך לא הצליח להקים ממשלה.
ביוגרפיה
אל-חרירי למד מנהל עסקים באוניברסיטת ג'ורג'טאון. בזמן שאביו נרצח, הוא התגורר בערב הסעודית וניהל את חברת סעודי אוז'ה (Saudi Oger), תאגיד בנייה בשווי 3.15 מיליארד דולר, אותו רכש מחברה צרפתית בניהולו של אביו.
לאחר ההתנקשות באביו ומהפכת הארזים, חזר אל-חרירי ללבנון ולקח את מקומו של אביו בפוליטיקה. הוא ניהל את הפרלמנט הלבנוני במגמה של מלחמה בשחיתות ורפורמה מחודשת. הוא העדיף לנהל משא ומתן לפירוק חזבאללה מנשקו תמורת נסיגת ישראל מחוות שבעא, ונהיה למתנגד חדש להשפעה הסורית הממושכת בלבנון. הוא תומך בתהליך השלום במזרח התיכון ומתאר את היוזמה הסעודית שעליה הכריז שליט סעודיה המלך עבדאללה בשנת 2002 כ"רצינית ביותר".
בעקבות הבחירות הכלליות בלבנון שנערכו ביוני 2009, החליט הפרלמנט הלבנוני כי אל-חרירי ימונה לראש ממשלת לבנון, אך עקב הפיצול הרב בפרלמנט לא הצליח אל-חרירי להרכיב ממשלה, ובספטמבר הודיע לנשיא מישל סולימאן כי נכשל במשימה וביקשו להטילה על מועמד אחר. רק ב-9 בנובמבר הצליח אל חרירי להרכיב ממשלת אחדות ונכנס לתפקיד ראש הממשלה. ב-12 בינואר 2011 שרי חזבאללה התפטרו והפילו את ממשלתו.
ב-25 בינואר 2011 קיבל מועמד חזבאללה לראשות הממשלה, נג'יב מיקאתי, את הרוב הדרוש בפרלמנט להקמת ממשלה במקום סעד אלחרירי. לאחר התפטרותו ב-2014 הוחלף בתמאם סלאם שהתפטר ב-18 בדצמבר 2016 ולאחר התפטרותו חזר אל חרירי לכהן כראש הממשלה.
ב-4 בנובמבר 2017, בזמן ביקורו בריאד, התפטר אל-חרירי מתפקידו כראש הממשלה בשל המעורבות האיראנית הגוברת בלבנון וחששו כי יתנקשו בחייו, אך לאחר מכן השהה את ההתפטרות.
ב-29 באוקטובר 2019, לאחר ההפגנות הנרחבות שנמשכו מעל לשבועיים, הודיע על התפטרותו מראשות הממשלה.
ב-22 באוקטובר 2020, הנשיא מישל עאון נתן לאל-חרירי את המנדט להרכיב ממשלה ומינה אותו מחדש לראש הממשלה, זאת לאחר שחסאן דיאב ומוסטפא אדיב התפטרו מהתפקיד בעקבות הפיצוץ בנמל ביירות שהביא לגל מחאות במדינה ולאסון כלכלי כבד. אל-חרירי לא הצליח להקים ממשלה.
ב-24 בינואר 2022, הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים. הוא ציין כי בין הסיבות שהובילו להחלטתו היא ההשפעה של איראן על המדינה דרך חזבאללה. הוא אף קרא למפלגתו לא לרוץ בבחירות לפרלמנט.
לאחר שירש מאביו 4.1 מיליארד דולר, הופיע אל-חרירי עם אחיו ברשימת האנשים העשירים ביותר בעולם של מגזין פורבס, שפורסמה במרץ 2006.
אל-חרירי נשוי ללארה אלעזם ויש להם שלושה ילדים.
ויל פרידל
ויליאם אלן "ויל" פרידל (באנגלית: William Alan "Will" Friedle; נולד ב-11 באוגוסט 1976) הוא שחקן, קומיקאי ומדבב אמריקאי. מאז 1999 נודע בעיקר בזכות עבודת הדיבוב שלו במגוון של סרטי וסדרות אנימציה. כשחקן, נודע בצעירותו מהסיטקום "ילד פוגש עולם" בתור אריק מת'יוס, ומסרט קומדיית הנעורים "מלחמת המינים" בתור בראד קימבל.
ביוגרפיה
בילדותו גדל פרידל באייבון, קונטיקט שבארצות הברית. שני הוריו, פטרישה ג'ואן (לבית לירי) וגארי אלן פרידל, הם עורכי דין.
לאחר סיום לימודיו עבר פרידל לניו יורק, בתקווה למצוא מבחני בד. ב-1997 היה פרידל בזוגיות עם ג'ניפר לאב יואיט, בזמן הצילומים לסרט קומדיית הנעורים בכיכובם "מלחמת המינים". מאוחר יותר שיחקה יואיט לצידו בתפקיד אורח בסיטקום בו השתתף.
אהרן מטלון
אהרון מטלון היה סוחר בבדים ובצבעים של בדים בעיראק. בסוף המאה ה-18 היה בקשר מסחר עם משפחת ששון בבומביי. הגיע ליפו עם בנו מאיר בשנת 1817
לאחר שנפטרה אשתו, יצא ב-1815 עם שני בנים ושלוש בנות, ועם שיירה שמנתה מאה גמלים ושישים פרדות, דרך דמשק לארץ ישראל. בדרכם הגיעו לביירות וישבו שם. בנו יחזקאל התחתן וגם בנותיו מצאו שידוך בביירות. באותה תקופה פרצו בלבנון מאורעות, הדרוזים נלחמו נגד הנוצרים. היהודים נסו עם הנוצרים. בתו הצעירה נהרגה ולכן מיד לאחר השבעה קם ועלה לארץ ישראל.
בתחילת 1817 הגיע לירושלים. בירושלים היה יישוב יהודי המחולק לעדות: ספרדים ואשכנזים. באותה תקופה חי היישוב היהודי (האשכנזי) על כספי החלוקה. מטלון רצה לשוב לעסקי המסחר ומצא שיש שוק טוב לבדים ולצבעי בדים ביפו. בתקופה זו חיו היהודים בעיקר בארבע ערי הקודש: צפת, ירושלים, חברון וטבריה. מטלון ניהל משא ומתן עד שקיבל אישור לעבור ליפו, אך בסופי שבוע היה צריך להגיע לירושלים וללוד. בה'תקע"ח 1817 עבר ליפו והיה ממחדשי היישוב היהודי בה.
לאחר שגר בשכירות קנה דירה, בשבתות נסע ללוד ולעיתים (בעיקר בחגים) נסע לירושלים. הוא ניסה לשכנע יהודים נוספים לעבור ליפו. יהודים בקרו אצלו ביפו והיו יהודים שהגיעו ארצה דרך נמל יפו ושמעו שיש בית יהודי ביפו. הם נשארו לשבת כאשר לא יכלו להגיע לירושלים לפני כניסת השבת. במשך הזמן גדלה הצפיפות בביתו והוא חשב על פתרון ממוסד יותר. בשנת 1820 ביקר ביפו ישעיהו אג'ימן ונפגש עם מטלון. מטלון הציע לפתוח אכסניה ליהודים, ואג'ימאן תרם 150 לירות זהב טורקיות למטרה זו, ואלה שימשו לבניית דאר אל יהוד, ששרידיו נמצאים היום בגן הפסגה ביפו. הבית נרשם על שם ועד הקהילות הספרדיות בירושלים. מטלון רצה צביון יהודי ב"דאר אל יהוד" לכן נסע לירושלים וסיכם שישלחו רב פעם בחודש וכן הביא מירושלים ספר תורה לבית הכנסת שהקים. כך הגיע ליפו רבי יהודה מרגוזה, שלאחר 17 שנה עבר להתגורר ביפו והיה הרב הראשי של העיר.
מטלון סחר בבדים, וכן פתח חנות של שולחני והושיב שם את בנו מאיר מטלון שעסק בבנקאות.
בשנותיו האחרונות עבר לירושלים ונפטר בה בשנת ה'תרי"ח, 1858.
נמרי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מילוראד פאביץ'
מילוראד פאביץ' (בסרבית: Милорад Павић; 15 באוקטובר 1929 - 30 בנובמבר 2009) היה סופר, מתרגם ומשורר סרבי. החל משנת 1991 היה חבר באקדמיה הסרבית למדעים ולאמנויות.
חייו
פאביץ' ידוע בסגנונו הייחודי המאלץ את הקורא להיהפך למשתתף פעיל בתהליך הקריאה.
קיימים למעלה מ-80 תרגומים של ספריו לשפות שונות. בנוסף עסק פאביץ' גם בכתיבת שירה, תרגום, היסטוריה של הספרות, ומחזאות. מועמדותו לפרס נובל לספרות הועלתה על ידי מומחים מרחבי העולם.
פאביץ' החל את דרכו הספרותית כמשורר. ספר שיריו הראשון יצא לאור ב-1967. מאז יצאו לאור 32 ספרים שכתב פאביץ', בהם ספרי שירה נוספים, ספרי עיון ומחקר, בעיקר על תולדות הספרות והשירה הסרביות, קובצי מסות, קובצי סיפורים ומספר יצירות פרוזה שאורכן כשל רומנים, אך קשה להגדירן במדויק.
פאביץ' הפך מיוצר אלמוני למדי, גם בארצו, לסופר בעל שם עולמי בעקבות "מילון הכוזרים" שיצא לאור ב-1984, ועוסק בממלכת הכוזרים. ספר זה, הבנוי במתכונת של מילון (למעשה, שלושה מילונים) נחשב לדוגמה מוקדמת בולטת של היפר-ספרות, כלומר ספרות שיכולה, ואף אמורה, להיקרא באופן לא-ליניארי, ללא התחלה או סוף מוגדרים מראש. הסופר מתווה מספר רב של מסלולים מקבילים בין חלקי הטקסט השונים. כיוון שהרומן קדם להופעת רשת האינטרנט, מומשו הקשרים בין קטעי טקסט שונים באמצעות סימונים מודפסים (הטקסט ע"ע או סימנים מצוירים), ואולם זה היבט טכני מעיקרו. הספר הוגדר על ידי העיתון הצרפתי פארי מאש כ"רומן הראשון של המאה ה-21", ומצוטט רבות בקרב יוצרי ספרות אלקטרונית.
"מילון הכוזרים" יצא לאור בעברית בהוצאת מעריב, בתרגומה של דינה קטן בן-ציון. כן תורגם הספר "נוף מצויר בתה" (אף הוא בהוצאת מעריב), הכתוב בחלקו כרומן ובחלקו בפרקים הערוכים כהגדרות תשבץ שניתן לקרוא לפי סדר מאוזן או מאונך.
פאביץ' נפטר בבלגרד ב-30 בנובמבר 2009.
קישורים חיצוניים
האתר הרשמי של מילוראד פאביץ' (באנגלית, סרבית או רוסית)
עונת 2014/2015 בליגה האדריאטית
עונת 2014/2015 בליגה האדריאטית הייתה העונה ה-14 של תחרות לקבוצות כדורסל. בתחרות השתתפו קבוצות מהמדינות הבאות: סלובניה - 2 קבוצות, קרואטיה - 3 קבוצות, בוסניה והרצגובינה - קבוצה בודדת, סרביה - 4 קבוצות, מונטנגרו - קבוצה בודדת, מקדוניה - קבוצה בודדת בנוסף לכך להשתתף בעונה זו הוזמנו קבוצות מהונגריה ומבולגריה.
המשחק הראשון התקיים ב-3 באוקטובר 2014 ותחרות הסתיימה ב-30 באפריל 2015. בתחרות השתתפו 14 קבוצות.
התחרות כללה העונה הסדירה (26 סיבובים) ושלב הפיינל פור במתכונת של משחקי בית ומשחקי חוץ עד ל-3 ניצחונות.
העונה הסתיימה בניצחון של הכוכב האדום בלגרד מסרביה, בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
יעקב אילון
יעקב אילון (נולד ב־3 במאי 1961) הוא עיתונאי ומגיש חדשות ישראלי. הגיש במשך שבע שנים (1993–2001) את מהדורת החדשות המרכזית של ערוץ 2 ולאחר מכן, במשך עשר שנים (2002–2012) הגיש את מהדורת החדשות המרכזית של חדשות 10. הגיש את מהדורת מבט בערוץ הראשון מינואר 2015 ועד נובמבר 2016. באוקטובר 2016 התפטר מתפקידו בערוץ הראשון. מינואר 2019 עד אפריל 2020 הגיש את מהדורת חמש בערוץ 13. מנחה את תוכנית החדשות בערוץ כנסת מאז אוקטובר 2020.
ביוגרפיה
נולד בשם יעקב פיאדה בבת ים, למשפחה מיהדות בולגריה. בילדותו התגורר ביפו ושיחק בקבוצת כדורגל מקומית. כנער השתתף בהפקות טלוויזיה בערוץ 1 כבר בשנות השבעים ושימש גם ככתב בשבועון "מעריב לנוער". בסוף שנות השבעים שירת כמגיש חדשות וככתב בגלי צה"ל, אז שינה את שם משפחתו מפיאדה לאילון. בין תפקידיו בתחנה שימש כראש מערכת ביירות בזמן מלחמת לבנון הראשונה וככתב בניו יורק. מאוחר יותר נשאר בניו יורק ככתב העיתון "חדשות" בשנים 1988–1990 וככתב "ידיעות אחרונות".
בשנת 1993, לאחר שהות של מספר שנים בניו יורק, הצטרף לצוות המייסד של מהדורת החדשות של חברת הטלוויזיה בכבלים, "תבל" ושימש בתפקיד עורך המהדורה. פחות משנה לאחר מכן הצטרף לצוות המייסד של חברת החדשות של ערוץ 2 ופתח את שידורי הערוץ ב־4 בנובמבר 1993. כשנתיים לאחר מכן, הגיש אילון את משדר החדשות שסיקר את רצח רבין, אשר במרוצת השנים, הפך לאחד משידוריו הזכורים ביותר. המהדורה, שאותה הגיש מאוחר יותר לצידה של מיקי חיימוביץ', הפכה בהדרגה לנצפית ביותר בישראל.
כעבור שבע שנים החליט אילון לפרוש מערוץ 2 על מנת להקים חברה שתתמודד במכרז להפקת ערוץ החדשות הייעודי. אילון היה חבר בקבוצת "חדשות 24" שזכתה במכרז, אך סיבוכים משפטיים הביאו לכך שהערוץ לא הוקם בסופו של דבר, ואילון הצטרף לצוות ההקמה של חברת החדשות של ערוץ 10. זמן קצר אחר כך הצטרפה אליו מיקי חיימוביץ', והשניים חזרו להגיש יחדיו. בשנת 2006 הצליחה לראשונה מהדורת החדשות של ערוץ 10 לעבור את אחוזי הצפייה של מהדורת החדשות של ערוץ 2. עם זאת, מדובר במקרים בודדים, בדרך כלל בשידורים יוצאי דופן (כגון שידור הקלטת שבה נראה רון ארד ושידור הסרט המתעד את חטיפת החיילים בהר דב). אף שבדרך כלל שידר אילון מן האולפן, בכמה אירועים הוא שידר כתבות שטח. עם המקרים הבולטים נמנים סרט בן שני חלקים על אסון התאומים שאילון צילם וערך בניו יורק עבור חדשות ערוץ 2 זמן קצר לאחר פיגועי 11 בספטמבר ושידורים מגבול הצפון בזמן מלחמת לבנון השנייה. אילון הוא שיזם את "האולפן השקוף" שהוקם בכיכר רבין שממנו שודר משדר הבחירות של ערוץ 10 ב־2006.
במשך השנים קיים אילון מספר ראיונות עם מנהיגים בארץ ובעולם, כולל שני ראיונות בבית הלבן עם נשיאי ארצות הברית, ביל קלינטון וג'ורג' ווקר בוש.
ב-20 בפברואר 2012 הודיע אילון כי הוא עוזב את ערוץ 10 בסוף חודש אפריל. אילון הסביר את עזיבתו בכך שהוחלט כי הגשת החדשות תיעשה מאולפן בירושלים המרוחק ממערכת החדשות, ועובדה זו פוגעת, לדבריו, באיכות המהדורה בגלל הנתק מהצוות המקצועי שפעל מהאולפן בגבעתיים. ב-29 באפריל 2012 הגיש את מהדורת החדשות בפעם האחרונה.
באוקטובר 2012 הצטרף לאתר mako מבית זכיינית ערוץ 2 קשת כמנהל מחלקת האקטואליה. אילון הגיש בערוץ 2 בימים ראשון–שלישי את התוכנית "העולם הלילה", אולם זו ירדה כעבור כמה חודשים בשל נתוני מדרוג מאכזבים.
לקראת יום השואה תשע"ג (2013) הפיק אילון סרט בשם "האנטישמיות החדשה", על אנטישמיות ושנאת יהודים בכל העולם, כפי שמתבטאת בעיקר באתרי אינטרנט מפיצי אנטישמיות.
ביוני 2014 החל אילון להגיש תוכנית כלכלית שבועית בשם "אקונומיקה" בערוץ 9.
בנובמבר 2014 חזר לרדיו כאשר החליף את רזי ברקאי בהגשת התוכנית "מה בוער" בגלי צה"ל.
בדצמבר 2014 נחתם הסכם בין אילון לרשות השידור על הגשת מהדורת "מבט" בערוץ הראשון. המהדורה הראשונה בהגשתו שודרה ב-5 בינואר 2015. המהדורה הועברה במקביל גם במספר רשתות ברדיו אזורי וברשת ב'. ב-5 באוקטובר 2016 פורסם כי אילון צפוי לעזוב את "מבט". ב-15 בנובמבר הגיש בפעם האחרונה את "מבט".
ממרץ 2017 עד דצמבר 2018, הגיש את מהדורת החדשות של "וואלה! NEWS".
ב-16 בינואר 2019 החל להגיש את התוכנית "מהדורת חמש עם יעקב אילון" בערוץ רשת 13, כשחזר לחברת חדשות עשר כאשר זו הפכה לחברת החדשות של ערוץ 13. ב-12 במאי 2020 הודיע על סיום עבודתו ב"חדשות 13" לאחר שתוכניתו ירדה באפריל 2020 מהאוויר עקב קיצוצים בחברה.
באוקטובר 2020 הודיע על הצטרפותו לערוץ הכנסת כמגיש ראשי.
באוקטובר 2021 חזר להגיש בערוץ החדשות הבינלאומי i24NEWS. אילון מגיש תוכנית אקטואליה יומית בשם Middle East Now, המסכמת את אירועי היום במזרח התיכון. את התוכנית מגיש אילון לסירוגין עם העיתונאית לורה סלייר.
חיים אישיים
אילון נשוי להדי גור, שעבדה ככתבת חדשות 10 וכיום משמשת מנהלת תיכון "רוטברג" ברמת השרון. לזוג בת ובן.
דגל מיין
דגל מדינת מיין הוא דגל כחול במרכזו מופיע סמל המדינה. סמל המדינה כולל שלט אצולה שעליו מצויר אייל קורא שרוע תחת עץ אורן. חקלאי וימאי, המייצגים את ענפי הכלכלה המסורתיים של המדינה, מחזיקים את המגן ומעליו נמצא כוכב הצפון. מתחת למגן רשום מוטו המדינה "Dirigo" - בלטינית: "אני מוביל".
הואיל ואין לסמל המדינה צבעים רשמיים קובעים, ייתכנו הבדלים גם בין בגווני הדגלים. עם זאת, נקבע שהצבע הכחול המהווה רקע לסמל יהא אותו גוון שמופיע בדגל ארצות הברית. על פי התיאור הרשמי של הדגל, צריכה להיות סביבו מעטפת של משי צהוב, ועל מוט הדגל צריך להיות חבל עשוי משי לבן וכחול, אולם תוספות אלה נדירות ביותר.
היסטוריה
בדגל המקורי של המדינה היה במרכז הדגל עץ אורן ירוק, המסמל את ניו אינגלנד ומעליו כוכב הצפון, על רקע כחול. הדגל הנוכחי אושר על ידי בית המחוקקים של המדינה ב-23 בפברואר 1909.
דגל הצי
מיין היא אחת משתי מדינות בארצות הברית שיש להן דגל צי נפרד (השנייה היא מסצ'וסטס). דגל הצי מכיל את הסמל הנוכחי וכן סמל ישן יותר הכולל שדה לבן ובו עץ אורן ירוק, וכן עוגן שסביבו שם המדינה "מיין" (MAINE - באותיות גדולות) ומוטו המדינה.
מלחמת האזרחים באנגולה
מלחמת האזרחים באנגולה החלה מרגע מתן העצמאות למדינה, מידיה של פורטוגל בשנת 1975 ונסתיימה רק לאחר 27 שנה, בשנת 2002. המאבק היה בין ה-MPLA בראשות ז'וסה אדוארדו דוש סנטוש, לבין ה-UNITA בראשות ז'ונאס סאווימבי. המלחמה הושהתה במעט בשנת 1992, בה נערכו בחירות. אולם לאחר שמפלגת UNITA עמדה לנחול תבוסה, לפי הסקרים, היא פתחה במאבק אלים ביותר. במהלך המלחמה נהרגו, לפי ההערכות, כחצי מיליון בני-אדם. בנוסף, קרוב לארבעה מיליון אנגולים יצאו לגלות מחוץ למדינתם והתפזרו במדינות השכנות (בעיקר בדרום אפריקה, נמיביה, זימבבואה ובוטסוואנה) ואף בפורטוגל.
תחילת המלחמה
השלטון הקולוניאלי הפורטוגזי הותיר את אנגולה בלתי מפותחת וחסרת תשתיות משמעותיות כמעט בכל התחומים. באשר להנהגת המדינה, הוחלט כי שתי הקבוצות האתניות הבולטות ינהיגו ביניהן שלטון רוטציה. אולם הדבר לא יצא לפועל ומאבק השליטה החל.
הצדדים במלחמה
מפלגת MPLA, המנצחת ייצגה את בני האובימבונדו (Ovimbundo) המהווים את השבט הגדול במדינה ובירתם לואנדה. המפלגה צידדה באידאולוגיה סוציאליסטית. בת-בריתה הייתה ברית המועצות שסייעה לה כלכלית וצבאית כדי לבסס אחיזתה באזור זה של העולם, כחלק מהמלחמה הקרה.
מפלגת UNITA ייצגה את הקבוצות האתניות המתחרות ובראשן בני הקימבונדו (Kimbundo). הללו ישבו בעיקר בפנים המדינה, באזורים ההרריים, ובסביבות הבירה הקולוניאלית הואמבו (Huambu), שנקראה בתקופת שלטון הפורטוגלים בשם "ליסבון החדשה". הקו האידאולוגי של המפלגה היה מרקסיסטי, וזו נתמכה על ידי ה-CIA האמריקני, כנראה בשל העימות מול בני הברית של ברית המועצות.
מעורבותן של מדינות זרות
החל מ-1992, שנת הבחירות, השלטון הרשמי באנגולה הוא של מפלגת MPLA ובנות בריתה. דוש סנטוש משמש כרודן בעל סמכויות-על. במהלך שנות מלחמת האזרחים, כרת סנטוש כמה הסכמים עם חברות נפט אמריקניות וצרפתיות כדי שיוכלו להפיק נפט בים של מחוז קבינדה המרוחק. מאז כניסתן של חברות הנפט למדינה, התעשר סנטוש בקצב מהיר ביותר, ועימו גם סיעתו וצבאו. לא ניתן להעריך את הונו כיום.
דרום אפריקה, נהגה בשכנותיה כבשלה עוד בזמן משטר האפרטהייד. מאחר שנמיביה השכנה הייתה למדינת חסות דרום אפריקאית, היו ניסיונות רבים להשפיע על אזור דרום אנגולה מתוכה. בעיקר ניסתה דרום אפריקה לשים ידה על המחצבים ולהשפיע פוליטית על המתרחש במדינה. כיום השפעתה היא נמוכה למדי. עם זאת, אנגולה עדיין תלויה בה לשם זיקוק נפט, המצוי באנגולה בשפע, מבלי שיש בידיה היכולת להפכו לדלק. אנגולה מזרימה נפט לדרום אפריקה ומקבלת חזרה דלק לשימוש תעשייתי ופרטי.
עד לשנות התשעים מראה נפוץ באנגולה היו משלחות הסיוע הקובניות ששלח פידל קסטרו לעזור לבני בריתו הסוציאליסטים. קובנים רבים תמכו ב-MPLA על ידי אימון הצבא וסיוע בבניית תשתיות בירוקרטיות.
סיום המלחמה
המלחמה גבתה, כאמור, קורבנות רבים, והותירה מאות אלפי נכים ופצועים. בין היתר, הותירה המלחמה מספר לא ידוע של מוקשי אדם ברחבי הג'ונגלים. ערים כמו הואמבו נהרסו עד היסוד. חוות קולוניאליסטים פורטוגליים, אשר סיפקו מזון ועבודה - נהרסו אף הן ולטבע נגרם נזק בלתי הפיך: כמעט ולא נותרו חיות בר ביערות העד של אנגולה.
בית הסוהר צלמון
בית הסוהר צלמון הוא בית סוהר של שירות בתי הסוהר שהוקם בשנת 1996 על גדות נחל צלמון בסמוך ליישוב מע'ר שבגליל התחתון המזרחי.
צלמון הוא אחד מבין שני בתי סוהר המרכיבים את אשכול בתי הסוהר באתר "כלנית". השני הוא בית הסוהר חרמון שנחנך בשנת 1998.
תוכניות הבנייה של "צלמון" התבססו על המלצות דו"ח ועדת קנת משנת 1981: הוועדה המליצה להפוך את בתי הסוהר למוסד מחנך שמגמתו שיקום.
עקב אילוצים של היעדר במקומות כליאה ברמה הארצית וקושי במציאת אוכלוסייה מתאימה הפך בית הסוהר בחלקו לבית סוהר רגיל ובחלקו לבית סוהר שיקומי. דגש ניתן לטיפול וסיוע לאסירים תוך הקניית כלים מתקנים לקראת חזרתם לחברה.
בית הסוהר בנוי כקמפוס ללא חומות. המבנה משתדל להיטמע בנוף, במטרה לנצל את האור הטבעי ואת תחושת המרחב.
בית הסוהר מאוכלס עד 1000 אסירים פליליים השפוטים במגוון עבירות ולהם יתרת מאסר של עד שבע שנים.
בשנת 2010 עבר "בית המעצר טבריה" לבית הסוהר צלמון, שמפעיל כמה אגפים המנוהלים כבית מעצר, לעצורי ימים (עצור המועבר מידי המשטרה לשב"ס), ועצורים עד תום ההליכים. מהלך זה התבצע כאשר הועברו בתי המעצר שהיו בידי משטרת ישראל לידי שירות בתי הסוהר.
ויליאם קובט
וִילְיֶאם קוֹבֶּט (באנגלית: William Cobbett ; 9 במרץ 1763 – 18 ביוני 1835) היה מחבר פמפלטים, עיתונאי, פוליטיקאי ואיכר אנגלי יליד במחוז סארי מדרום-מערב ללונדון. הוא נמנה עם סיעה אגררית שביקשה לבצע רפורמה בפרלמנט, לבטל "רבעים רקובים", לרסן את הפעילות הזרה ולהעלות את השכר, במטרה לצמצם את העוני בקרב פועלים בחקלאות ובעלי קרקעות קטנות. קובט תמך במיסים נמוכים יותר, בחיסכון, בביטול הגידור והתנגד לתקן הזהב של 1821. הוא התנגד לספסרי מושבים בפרלמנט, ל, ל"אוכלי מס" ביורוקרטיים ולסוכני מניות. הרדיקליות שלו קידמה את חוק הרפורמה של 1832 והשיגה עבורו את אחד משני מושבים חדשים שנוצרו בפרלמנט ברובע. הפולמוסים שלו נעים בין רפורמה פוליטית לדת, כולל. ספרו הידוע ביותר הוא (1830, בדפוס). הוא טען נגד המלתוסיאניזם, ואמר ששיפור כלכלי יכול לתמוך בגידול האוכלוסייה העולמית.
תחילת חייו
ויליאם קובט נולד בפרנהאם בסארי, ב-9 במרץ 1763, בנם השלישי של ג'ורג' קובט (George Cobbett), חקלאי ופונדקאי, ואן וינסנט (Anne Vincent). אביו לימד אותו קרוא וכתוב והוא החל לעבוד מגיל צעיר. לימים אמר: "אינני זוכר תקופה שבה לא התפרנסתי. עיסוקי הראשון היה גירוש ציפורים קטנות מזרעי הלפת, ואת העורבים מהאפונה". הוא עבד כפועל חקלאי ב, וכן עבד זמן קצר כגנן בגן המלך בגני קיו. חינוכו הכפרי העניק לו אהבה לכל החיים לגינון ולציד.
ב-6 במאי 1783 הוא נסע ללונדון ושהה בה שמונה או תשעה חודשים כפקיד של עורך הדין מר הולנד ב (אחת מ-4 אכסניות המשפט בלונדון). הוא הצטרף ל בשנת 1783. בזמנו הפנוי, הוא שיפר את הידע שלו בדקדוק האנגלי. בין השנים 1785 ו-1791, קובט הוצב עם הגדוד שלו בניו ברנזוויק והפליג מ בקנט להליפקס בנובה סקוטיה. קובט היה בסנט ג'ון, פרדריקטון ובמקומות אחרים בניו ברנזוויק עד ספטמבר 1791, כאשר הוא הועלה בדרגות לדרגת (מקביל לרס"ר), הדרגה הבכירה ביותר של מש"ק.
קובט חזר לאנגליה עם הגדוד שלו, נחת בפורטסמות' ב-3 בנובמבר 1791. הוא השתחרר מהצבא ב-19 בדצמבר 1791. ב במהלך פברואר 1792, הוא התחתן עם אישה ילידת אמריקה, אן ריד (Anne Reid; 1774–1848), אותה פגש בזמן שהוצב ב בסנט ג'ון. ילדיהם היו אן (1795–1877), ויליאם (1798–1878), ג'ון (1800–1877), ג'יימס פול (1803–1881), אלינור (1805–1900) וסוזן (1807–1889).
מקלט בצרפת ובארצות הברית (1792–1800)
קובט פיתח עוינות כלפי כמה קצינים, חשד בהם בשחיתות, ואסף ראיות בעניין בזמן שהותו בניו ברנזוויק. ההאשמות שלו נגדם זכו להתעלמות. הוא כתב את "ידיד החייל" (The Soldier's Friend) ב-1792, במחאה נגד השכר הנמוך והיחס הקשוח של מגויסים לצבא הבריטי. הוא חש כי עומדים להגיש נגדו כתב אישום כתגמול, הוא ברח מבריטניה לצרפת במרץ 1792 כדי להימנע ממאסר. קובט התכוון להישאר שנה כדי ללמוד את השפה הצרפתית, אך עקב המהפכה הצרפתית ומלחמות המהפכה הצרפתית, הוא הפליג לארצות הברית בספטמבר 1792.
קובט הגיע לווילמינגטון והתיישב בפילדלפיה במהלך אביב 1793. קובט השתכר יפה בתחילה בכך שלימד אנגלית לצרפתים ותרגם טקסטים מצרפתית לאנגלית. מאוחר יותר הוא טען שהוא הפך לסופר פוליטי במקרה: במהלך שיעור באנגלית אחד מתלמידיו הצרפתים קרא בקול רם מעיתון ניו יורקי את נאומי קבלת הפנים ששלחו הדמוקרטים לג'וזף פריסטלי עם הגעתו לאמריקה, יחד עם התשובות של פריסטלי. תלמידו שיבח את הרגשות האנטי-בריטיים שבאו לידי ביטוי, והוא הסתכסך עם קובט, אשר החליט אז "לכתוב ולפרסם פמפלט להגנת ארצי". הפמפלט שכתב, "הבחנות על ההגירה של ד"ר פריסטלי" (Observations on the Emigration of Dr. Priestley), ושפורסם בעילום שם ב-1794, היה מתקפה אלימה על פריסטלי.
בשנת 1795, קובט כתב את "עצם לכרסם עבור הדמוקרטים" (A Bone to Gnaw for the Democrats), אשר תקף את המפלגה הדמוקרטית הפרו-צרפתית. הוא השיב למבקריו ב"בעיטה לביס" (A Kick for a Bite), שהייתה יצירתו הראשונה שפורסמה תחת השם הבדוי "פיטר פורקופין" (Peter Porcupine), כלומר "פיטר דורבן"; מבקר השווה אותו לדורבן, מה שמצא חן בעיניו. הוא צידד בפדרליסטים, שהונהגו על ידי אלכסנדר המילטון, מכיוון שהם היו ידידותיים יותר לבריטניה מאשר הדמוקרטים הפרו-צרפתיים בראשות תומאס ג'פרסון.
בינואר 1796, הוא החל לכתוב עלון חודשי, הצנזור (The Censor). הוא הופסק לאחר שמונה מהדורות, והוחלף על ידי "כתב העת של הדורבן" (Porcupine's Gazette), עיתון יומי שהודפס ממרץ 1797 עד סוף 1799. טליראן, בזמנו מרגל צרפתי באמריקה, ניסה אך לא הצליח לשחד את קובט כדי להצטרף לצידה של צרפת.
לאחר שספרד עם צרפת נגד בריטניה, הביע קובט את כעסו באמצעות עלונים נוספים שהיו ביקורתיים מאוד כלפי המלך הספרדי קרלוס הרביעי ב"כתב העת של הדורבן". שר החוץ הספרדי בפילדלפיה ביקש מממשלת ארצות הברית להעמיד לדין את קובט בגין הוצאת דיבה של המלך הספרדי. קובט נעצר ב-18 בנובמבר 1797. הוא נשפט ב על ידי השופט הראשי (שהיה גם חותנו של השר הספרדי). למרות הביקורת של מק'קין על קובט בנאום הסיכום, חבר המושבעים הגדול זיכה את קובט ברוב של קול אחד.
קובט גם פעל נגד הרופא וחסיד התנועה לביטול העבדות בנג'מין ראש, שייתכן שתמיכתו בהקזת דם כטיפול במהלך מגפת הקדחת הצהובה גרמה למקרי מוות רבים. ראש זכה בתביעת דיבה נגד קובט. קובט מעולם לא שילם במלואו את גזר הדין, קנס של 8,000 דולר, אלא ברח לניו יורק ובמהלך 1800 דרך הליפקס, נובה סקוטיה, ל בקורנוול.
חזרה לאנגליה והרגיסטר הפוליטי (1800–1810)
כתביו האמריקאים של קובט הודפסו מחדש בבריטניה, כאשר שימש כסוכנו. באוגוסט 1800 הזמין וינדהאם את קובט לארוחת ערב עם ראש הממשלה, ויליאם פיט הבן, ותורמים לעיתון, כולל העורך ג'ורג' קנינג. ממשלתו של פיט הציעה לקובט את תפקיד העריכה של עיתון ממשלתי, אך הוא בחר להישאר עצמאי. העיתון שלו "הדורבן" (The Porcupine), הנושא את המוטו "ירא את אלוהים, כבד את המלך", החל ב-30 באוקטובר 1800, אך ללא הצלחה, והוא מכר אותו ב-1801. פחות מחודש לאחר מכן, הוא הקים את "" (Political Register), עיתון שהופיע כמעט מדי שבוע מינואר 1802 עד 1835, שנת מותו של קובט. וינדהאם ו הציעו את הרעיון של עיתון שבועי לקובט, ווינדהאם גייס את הכסף כדי לממן אותו באמצעות מנוי פרטי.
כאשר ממשלת בריטניה חתמה על הסכם שלום ראשוני עם צרפת באוקטובר 1801, התגלה קובט כאחד ממתנגדיה הבולטים, ובדפי "הדורבן" ובפמפלט "מכתבים ללורד הוקסברי" (Letters to Lord Hawkesbury), הוא גינה את ההסכם כמשפיל לבריטניה ומועיל לצרפת. כשהגיעו החדשות על האשרור ב-10 באוקטובר, סירב קובט להאיר את חלונות ביתו בחגיגה והוא הותקף על ידי המון, שניפץ את כל החלונות. כאשר נחתם הסכם אמיין במרץ 1802, קובט שוב סירב להאיר את חלונותיו וחיילים מגדוד הפרשים של נאלצו להגן על ביתו מפני ההמון.
מלחמה פרצה שוב בין בריטניה לצרפת במאי 1803 ונפוליאון, כשהוא מקבץ את הגרנד ארמה בבולון-סור-מר. ביוני פנה היומון "" לכל העיתונים להדפיס מאמרים "במטרה לעורר את העם להגנת המדינה". קובט הכין מיד את הפמפלט, "שיקולים חשובים לתושבי הממלכה" (Important Considerations for the People of the Kingdom), המזהיר את המדינה מפני ההשלכות של פלישה צרפתית. קובט דחה הצעת תשלום מהממשלה והפמפלט שלו פורסם בעילום שם ביולי. ראש הממשלה, הנרי אדינגטון, הורה לשלוח עותקים לכל קהילה באנגליה והייתה לכך השפעה מיידית על דעת הקהל.
קובט יצר ידידות קרובה עם וינדהאם, שהפך לפטרונו וחלק איתו את האנטי-ז'קוביניזם שלו ואת אהבתו לספורט כפרי ואתלטי. התנועה האוונגליסטית ניהלה קמפיין לרפורמה בענפי הספורט והבילויים של פשוטי העם, בכוונה להחליף, אגרוף, , היאבקות ומרוצים בבתי ספר של יום ראשון ושירי דת. ב"רגיסטר הפוליטי" מתח קובט ביקורת על העוינות של האוונגליסטים לענפי ספורט כפריים ואתלטיים, "המותחים את העצבים ומחזקים את המסגרת, המעוררים חיקוי במעשים של קושי וגבורה, ואשר משרים באופן בלתי מורגש כבוד, נדיבות ואהבת תהילה. גברים שנוצרו כך הם תלמידים שאינם מתאימים לבית הספר הפוריטני; לכן הכת עמלה ללא הרף על מנת למגר, סיבים אחר סיבים, את השרידים העלובים האחרונים של נימוסים אנגליים". קובט תמך בווינדהאם בהתנגדות לניסיונות בבית הנבחרים להעביר הצעות חוק נגד אגרוף והתעמרות בשוורים; הוא כתב לווינדהאם שהצעת החוק "נועדה לטפח את הפוריטניות במערכת".
אף על פי שבתחילה היה אנטי יעקוביני חריף, בשנת 1804 הטיל קובט ספק במדיניותה של ממשלת פיט, במיוחד החוב הלאומי העצום והשימוש המופקר ב,, שקובט האמין שהם הורסים את המדינה ומגבירים את האנטגוניזם המעמדי. בהגיע שנת 1807, הוא תמך ברפורמטורים כמו פרנסיס בורדט (Francis Burdett) וג'ון קרטרייט.
קובט פרסם את "האוסף המלא של משפטי המדינה" (Complete Collection of State Trials) בין 1804 ל-1812 וצבר דיווחים של דיונים פרלמנטריים מ-1066 ואילך, אך קשיים כלכליים חייבו אותו למכור את המידע שלו ל ב-1812. תיעוד לא רשמי זה של הליכים פרלמנטריים נודע מאוחר יותר בשם.
קובט התכוון לנהל מסע בחירות לפרלמנט במחוז הבחירה ב-1806, אך שוכנע על ידי תומאס קוקרן, הרוזן העשירי מדונדונלד לערוך את מערכת הבחירות במקומו. שני הגברים ניהלו את מערכת הבחירות יחד אך נכשלו, לאחר שסירבו לשחד מצביעים על ידי "קניית" קולות. מצב זה עודד את התנגדותו למחוזות הרקובים ואת האמונה ברפורמה הפרלמנטרית.
כלא (1810–1812)
קובט נמצא אשם בהוצאת דיבה בוגדנית ב-15 ביוני 1810, לאחר שהתנגד ב"רגיסטר" להלקאה באילי שבקיימברידג'שייר, של אנשי מיליציה מקומיים על ידי שכירי חרב מהנובר. במהלך השנתיים של כליאתו בכלא ניוגייט, הוא כתב את הפמפלט "נייר נגד זהב" (Paper Against Gold), שבו הזהיר מפני הסכנות שבכסף מנייר, ומאמרים ומכתבים רבים. עם שחרורו, בארוחת ערב לכבודו בלונדון השתתפו 600 איש ובהנחייתו של סר, שכמו קובט היה תומך נלהב ברפורמה פרלמנטרית.
"זבל בשני פני" (1812–1817)
בשנת 1816 החל קובט לפרסם את הרגיסטר הפוליטי כפמפלט. כעת הוא נמכר בשני פני בלבד ובמהרה הייתה לו תפוצה של 40,000 עותקים. המבקרים כינו את זה "זבל בשני פני", ביטוי שקובט אימץ. הוא הפך לעיתון העיקרי שנקרא על ידי מעמד הפועלים. התועמלן הרדיקלי כתב מאוחר יותר:
זה הפך את קובט לאיש מסוכן. בשנת 1817 נודע לו שהממשלה מתכננת לעצור אותו בגין המרדה. עם הכוונה של הממשלה להשעות את צו ההביאס קורפוס, וחשש ממעצר על רקע כתביו המעוררים למרד לכאורה, ברח קובט שוב לארצות הברית. ביום רביעי, 27 במרץ 1817, הוא עלה בליברפול על האונייה "אימפורטר" בדרכו לניו יורק, מלווה בשני בניו הגדולים, ויליאם וג'ון.
מקלט בארצות הברית (1817–1819)
קובט חי במשך שנתיים בחווה בלונג איילנד, שם כתב את "הדקדוק של השפה האנגלית" (Grammar of the English Language). בעזרת, חבר בלונדון, הוא המשיך להדפיס את "הרגיסטר הפוליטי". הוא גם כתב את "הגנן האמריקאי" (The American Gardener, 1821), אחד מספרי הגינון המוקדמים ביותר שיצאו לאור בארצות הברית.
קובט ראה הרגלי שתיית אלכוהול בארצות הברית. הוא הצהיר ב-1819, "האמריקאים שומרים על הרצינות והשקט שלהם וההומור הטוב אפילו במשקה שלהם". הוא האמין ש"עדיף להם להיות רועשים ואוהבי מדון כמו השיכורים האנגלים; כי אז הזוועות של ההרגל הרע בולטות יותר לעין, והוא עשוי להיות פחות שכיח."
תוכנית לחזור לאנגליה עם שרידי כותב הפמפלטים הרדיקלי והמהפכן הבריטי-אמריקאי תומאס פיין (שמת ב-1809) הביאה לאובדן הסופי של השרידים. התוכנית הייתה להוציא מהקבר את שרידיו של פיין מהחווה שלו בניו רושל, ניו יורק, לקבורה מחדש הרואית באדמת מולדתו, אבל העצמות עדיין היו בין החפצים של קובט כאשר הוא מת 16 שנים מאוחר יותר. אין סיפור מאושר על מה שקרה להם לאחר מכן, אף על פי שבמשך השנים הועלו טענות לחלקים בגוף, כולל הגולגולת ויד ימין שלו.
קובט הגיע חזרה לבריטניה לליברפול באונייה בנובמבר 1819.
שארית חייו (1819–1835)
חזרתו של קובט לאנגליה הגיעה זמן קצר לאחר טבח פיטרלו. הוא הצטרף ל אחרים בהתקפות על הממשלה והואשם בהוצאת דיבה שלוש פעמים בשנים הבאות.
בשנת 1820, הוא ניסה להיבחר לפרלמנט במחוז הבחירה של קובנטרי, אך סיים אחרון. באותה שנה הוא גם הקים משתלה בקנזינגטון, שם גידל עצים רבים מאמריקה הצפונית, כמו רוביניה בת-השיטה (Robinia pseudoacacia), ועם בנו, זן של תירס שהוא כינה "התירס של קובט". זה היה זן ננסי שנמצא בגן קוטג' צרפתי, שהתברר שהוא גדל היטב בקיץ הקצר יותר של אנגליה. כדי לסייע במכירת הזן, הוא הוציא ספר בשם "מסה על התירס של קובט" (A Treatise on Cobbett's Corn, 1828). בנוסף הוא גם כתב את "כלכלת הקוטג'" (Cottage Economy) הפופולרי שלו (1822), שלימד את בעלי הקוטג'ים כמה מיומנויות הנחוצות להסתפקות עצמית, כמו הכנת לחם, בישול בירה וטיפול בחיות משק.
תמיכה בעניים האנגלים ובמעמד הפועלים
קובט לא הסתפק בקבלת מידע עבור העיתון שלו, הוא יזם עבודה עיתונאית בעצמו - במיוחד על הנושא שאליו חזר שוב ושוב: מצוקת הכפריים האנגלים. הוא החל לרכוב ברחבי הארץ ולצפות באירועים בערים ובכפרים. ספרו ("רכיבות באזור הכפרי"), יצירה שקובט התפרסם בה, הופיע תחילה כסדרת כתבות ב"רגיסטר הפוליטי" מ-1822 עד 1826, ולאחר מכן בצורת ספר ב-1830. תוך כדי כתיבתו, כתב קובט גם את The Woodlands ("אזורי היערות", 1825), ספר על יערנות.
במוסף הראשון ל"רגיסטר הפוליטי", הגן קובט על סחר העבדים כנדרש למסחר הבריטי. לאחר שחוק סחר העבדים 1807 אסר על סחר בעבדים, כתב קובט ברגיסטר כי "אין אדם חושב בממלכה שאכפת לו מהחוק". בגיליון של הרגיסטר ב-30 באוגוסט 1823, פרסם קובט את "מכתב אל ויליאם וילברפורס" (Letter to William Wilberforce), תשובה למאמרו של וילברפורס "פנייה לדת, צדק ואנושיות של תושבי האימפריה הבריטית למען הכושים העבדים באיי הודו המערבית". כאן הוא תקף את תמיכתו של וילברפורס ב, שאסר על הקמת איגודי עובדים בקרב עובדים בריטים, ואמר: "מעולם לא עשית מעשה אחד, לטובת אותם פועלים, אלא מעשים רבים מאוד שעשית נגדם". המכתב לווילברפורס קיבל תפוצה נרחבת באזורי מעמד הפועלים ונתן דחיפה לביטול חוק השילוב ב-1824.
קובט עימת את המערכה של הרפורמים האוונגליסטים לביטול העבדות של השחורים כנגד תמיכתם ב"עבדות המפעל" של פועלים בריטים. הוא טען שעבדים שחורים זכו למזון, לבוש ומגורים טוב יותר מאשר פועלים בריטיים, והם זכו ליחס טוב יותר מצד אדוניהם. הוא כתב: "האם לא הדאגה, האם לא החרדה של אנגלי אנושי באמת תופנה כלפי הלבנים, במקום כלפי השחורים, עד שבכל מקרה, מצבם של הראשונים יהיה טוב כמו זה של האחרונים?". ב-1833 הצביע קובט בעד חוק ביטול העבדות, אך ברגיסטר הוא עדיין עימת את הדאגה של הפרלמנט לעבדים שחורים עם האדישות לסבלם של "עבדי בתי החרושת" הבריטיים.
אמנציפציה לקתולים
אף שלא היה קתולי דגל קובט בתקופה זו גם למען. בין 1824 ל-1826 הוא פרסם את "תולדות הרפורמציה הפרוטסטנטית" (History of the Protestant Reformation), מתקפה חזיתית נגד הנרטיב ההיסטורי הפרוטסטנטי המסורתי של הרפורמציה, והדגיש את הרדיפות הממושכות והעקובות מדם לעיתים קרובות של קתולים בבריטניה ובאירלנד. לקתולים עדיין נאסר באותה תקופה לעסוק במקצועות מסוימים או להיות חברי פרלמנט. אף על פי שהחוק כבר לא נאכף, רשמית היה זה עדיין פשע להשתתף במיסה או לבנות כנסייה קתולית. אף על פי שגם וילברפורס פעל ודיבר נגד אפליה נגד קתולים, קובט חידש את התנגדותו החריפה לרפורמטור הידוע, במיוחד לאחר שווילברפורס ב-1823 פרסם את הפנייה שלו למען העבדים השחורים באיי הודו המערבית. וילברפורס, שסבל זמן רב מבריאות לקויה, פרש שנה אחר כך.
בשנת 1829, פרסם קובט את 'עצה לגברים צעירים' (Advice To Young Men), בו מתח ביקורת על המסה "על עקרון האוכלוסייה" (An Essay on the Principle of Population) מאת הכומר תומאס רוברט מלתוס. באותה שנה פרסם גם את "הגנן האנגלי" (The English Gardener), שאותו עדכן והרחיב מאוחר יותר. ספר זה הושווה לטובה עם ספרי גינון אחרים מאותה תקופה, דוגמת האנציקלופדיה לגינון (Encyclopædia of Gardening) של.
חבר בפרלמנט
קובט עדיין ביקש להיבחר לבית הנבחרים. הוא הובס במחוז הבחירה של ב-1826 ובמנצ'סטר ב-1832, אך לאחר חקיקתו של חוק הרפורמה של 1832, זכה קובט במושב של.
בפרלמנט, קובט התמקד בתקיפת השחיתות בממשלה ואת. הוא סבר שלעניים יש זכות להתחלק בעושר של הקהילה וכי הוא הזכות האחרונה שנותרה לפועלים אנגלים, ושהיא מבדילה אותם ממדינות אחרות שאין להן הוראה כזו. מכיוון שחוק העניים החדש שלל מהאנשים את הזכות הזו לסעד, סבר קובט שהאמנה החברתית נפרצה ולכן חובת הנאמנות התמוססה. שבוע לפני מותו, הוא כתב לחבר: "לפני העברת חוק העניים, ביקשתי להימנע מהפסקת עוויתות. כעת אינני רוצה שהם ימנעו".
במהלך שלהי חייו, העיר חבר הפרלמנט תומאס בבינגטון מקולי, כי היכולות של קובט נפגעו בשל גילו המתקדם. מ-1831 ועד מותו ניהל קובט חווה בשם אש (Ash) בכפר נורמנדי (Normandy) במחוז סארי, קילומטרים ספורים ממקום הולדתו ב. קובט מת שם לאחר מחלה קצרה ביוני 1835 ונקבר בחצר של.
מורשתו
קובט נחשב כעיתונאי שמרני מטבעו. הוא כעס על הממסד הפוליטי הבריטי המושחת, והפך ליותר ויותר קיצוני ואהדה לאידיאלים האנטי-ממשלתיים והדמוקרטיים. הוא הלל את אנגליה הכפרית במהלך המהפכה התעשייתית, שכלפי האחרונה לא הייתה לו אהדה. קובט קיווה שאנגליה תחזור להיות אנגליה הכפרית של שנות ה-60 של המאה ה-18, שבהן הוא נולד.
בניגוד לעמיתו הרדיקל תומאס פיין, קובט לא היה קוסמופוליטן בינלאומי ולא תמך בבריטניה רפובליקנית. הוא התגאה בכך שהוא לא "אזרח עולם... זה מספיק בשבילי לחשוב מה הכי טוב לאנגליה, סקוטלנד ואירלנד". כשהוא בעל זהות לאומית, הוא ביקר לעיתים קרובות מדינות יריבות והזהיר אותן שהן לא צריכות "להתרברב ולהתחצף לאנגליה". הוא אמר שהזדהותו עם הכנסייה האנגליקנית נובעת בין השאר משום שהיא "נושאת את שמה של ארצי". בצד אומץ ליבו ורדיפת הצדק שלו היה בעל דעות קדומות, גם ביחס ליהודים. בין הביוגרפים ההיסטוריים, איאן דייק (Ian Dyck) טען שקובט תמך ב"מצע של של המאה השמונה עשרה"; אדוארד טנגייה לין (Edward Tangye Lean) תיאר אותו כ"טורי אנגלי ארכאי".
קובט זכה לשבחים על ידי הוגים בעלי דעות פוליטיות שונות, כגון מת'יו ארנולד, קרל מרקס, ג. ק. צ'סטרטון, ריימונד ויליאמס, אדוארד פאלמר תומפסון ומייקל פוט.
סיפור מאת קובט שיצא לאור בשנת 1807 הפך את המונח "" (דג הרינג אדום) לפופולרי, במשמעות של הסחת דעת מבעיה חשובה.
בניו של קובט הוכשרו כעורכי דין וייסדו שותפות במנצ'סטר בשם קובטס (Cobbetts) לכבודו. המשרד התפרק בשנת 2013. בנו השני, ג'ון מורגן קובט (1800–1877), הלך בעקבותיו לפוליטיקה וכמו אביו נבחר לפרלמנט במושב של אולדהאם.
לאחר מותו של קובט, בנג'מין טילי (Benjamin Tilly), ששירת את קובט כמלווה, מזכיר ומשרת, יזם את הקמת מועדון קובט (Cobbett Club). חברים במועדון שלחו עצומות לפרלמנט בדרישה לרפורמה קיצונית והפיקו פמפלטים ועלונים רדיקליים כדי לשמור על הפוליטיקה של קובט בחיים. חלקם עדיין זמינים בספריות. אגודת ויליאם קובט (William Cobbett Society), שבסיסה בפרנהאם, מפיקה מהדורה שנתית של 'הרגיסטר החדש של קובט', וחוגגת את חייו, יצירותיו ורוחו של קובט בפעילויות שונות, כולל רכיבה כפרית שנתית והרצאה.
חוקי אקסטרים (2019)
חוקי אקסטרים (2019) היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE, ששודר בערוץ ה-WWE Network. האירוע כלל את שלושת המותגים (Raw, סמאקדאון ו-205 לייב) ונערך ב-14 ביולי 2019, באולם ולס פארגו סנטר שבפילדלפיה, פנסילבניה. האירוע היה האירוע האחד עשר בסדרת אירועי חוקי אקסטרים.
שלושה עשר קרבות התנהלו באירוע, כולל שניים שהתקיימו במופע המקדים לאירוע. בקרב המרכזי הבלתי מתוכנן, ברוק לסנר פדה את מזוודת כסף בבנק שלו על סת' רולינס כדי לזכות באליפות האוניברסלית בפעם השלישית בקריירה שלו, זאת לאחר שרולינס ואלופת הנשים של Raw, בקי לינץ', הגנו בהצלחה על חגורות האליפות שלהם נגד ברון קורבין ולייסי אוואנס במסגרת קרב זוגות מעורב חוקי אקסטרים "המנצחים זוכים בהכל". עוד ברשימת הקרבות, קופי קינגסטון ניצח את סמואה ג'ו ושמר על אליפות ה-WWE, AJ סטיילס ניצח את ריקושט והפך לאלוף ארצות הברית החדש בפעם השלישית בקריירה שלו, הניו דיי (ביג אי ואקסבייר וודס) ניצחו את האלופים לשעבר, דניאל בריאן ורואן ואת Heavy Machinery (אוטיס וטאקר) בקרב זוגות משולש וכתוצאה מכך זכו באליפות הזוגות של סמאקדאון בפעם הרביעית בקריירה שלהם, ואנדרטייקר ורומן ריינס ניצחו את שיין מקמהן ודרו מקינטייר בקרב זוגות ללא חוקים אשר פתח את האירוע.
עלילות
האירוע כלל קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות מהתוכניות השבועיות: Raw, סמאקדאוןו-205 לייב.
באירוע סטומפינג גראונדס, בקי לינץ' ניצחה את לייסי אוואנס והגנה בהצלחה על אליפות הנשים של Raw, ומאוחר יותר באותו האירוע, סת' רולינס ניצח את ברון קורבין והגן בהצלחה על האליפות האוניברסלית, לאחר שניתנה לקורבין הזכות לבחור את השופט המיוחד לקרב. קורבין בחר את אוואנס, שבמהלך הקרב הפכה אותו לקרב ללא ספירות חוץ וללא פסילות. לבסוף, אוואנס תקפה את רולינס, מה שגרם ללינץ' להתערב ולהיחלץ לעזרתו. הסחת דעת זו איפשרה לרולינס לנצח בקרב ולהגן על התואר בהצלחה. לילה לאחר מכן בתוכנית Raw, קורבין ואוואנס נקלעו לתגרה עם רולינס ולינץ', כשלאחר מכן הם אתגרו את האחרונים לקרב זוגות מעורב. רולינס ולינץ' נענו לאתגר בחיוב בתנאי שזה מה שיגרום להם לסיים את הפיודים שלהם נגד קורבין ואוואנס בהתאמה. קורבין ואוואנס הסכימו לכך בתנאי שהאליפויות של רולינס ולינץ' יונחו על כף המאזניים. האחרונים הסכימו לכך והקרב הפך לקרב זוגות מעורב "המנצחים זוכים בהכל" על האליפות האוניברסלית ועל אליפות הנשים של Raw באופן רשמי לאירוע חוקי אקסטרים. שבוע לאחר מכן, התניית הקרב הנוספת שהוכנסה לקרב הייתה חוקי אקסטרים.