cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לודוויג הרביעי, רוזן תורינגיה
ביוגרפיה
באוגוסט 1227 חצה לודוויג את ההרים בין תורינגיה ופרנקוניה העליונה, דרך הדוכסויות של שוואביה ובוואריה, וחצה את הרי האלפים הטירוליים. הוא חלה במגפה לאחר שהגיע לברינדיזי ואוטרנטו בממלכת סיציליה. הוא קיבל משיחה מהפטריארך של ירושלים ומהבישוף של סנטה קרוצ'ה הוא מת ב-11 בספטמבר 1227, עוד לפני שהגיע לאוטרנטו. כמה ימים לאחר מותו נולדה בתו גרטרוד. שרידיו של לודוויג נקברו במנזר ריינהרדסברון בשנת 1228. בנו בן החמש הרמן השני, רוזן תורינגיה, בהדרכתו של דודו היינריך ראספה, רוזן תורינגיה.
לאחר מותו, עזבה אליזבת את חצר האצולה, סידרה את הטיפול בילדיה, ובשנת 1228 ויתרה על העולם והפכה לעוזרתו של פרנציסקוס הקדוש מאסיזי. היא בנתה את בית החולים הפרנציסקני במרבורג והתמסרה לטיפול בחולים עד למותה בגיל 24 ב-1231. היא הוכרזה רשמית קדושה רק ארבע שנים אחרי מותה. בעוד לודוויג מעולם לא הוסמך רשמית, הוא הפך מוכר בקרב העם הגרמני כלודוויג הקדוש. הוא ידוע במקום אחר כלודוויג המבורך מתורינגיה.
משפחתו
ללודוויג ולאליזבת מהונגריה נולדו שלושה ילדים:
מרדכי ספקטור
מרדכי סְפֶּקטוֹר (ביידיש: ספּעקטאָר; 5 במאי 1858 או א' באייר תרי"ח, אומן, פלך קייב, רוסיה (אוקראינה) – 15 במרץ 1925, ניו יורק) היה סופר יידיש, עורך ומתרגם. היה מעורב גם בראשיתה של הספרות העברית החדשה.
קורות חיים
ספקטור נולד בשנת 1858 בעיירה אוּמַן שבפלך קייב שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה) למשפחה של חסידים, אבל למד דווקא בבית ספר חקלאי בעיר. בנעוריו עזב את הבית ונדד בערי אוקראינה, הגיע לעיר ז'יטומיר והחל לימודיו בבית המדרש לרבנים שבעיר. תוך לימודי הרבנות שלו נתפס להשכלה ולחילוניות, ולספרות היידיש והרוסית. בשנת 1883 נדפס סיפורו הראשון (סיפור בהמשכים, כנהוג אז בעיתונות היידיש): "רומן בלי שם", בשבועון "יידישע פאלקסבלאט" ('עלון יהודי עממי'), שהופיע בסנקט פטרבורג בעריכתו של אלכסנדר צדרבוים (אר"ז). צדרבוים התרשם מאוד מיכולתו של הצעיר ספקטור והזמין אותו להשתתף בעריכת השבועון.
בשנת 1887 יצא ספקטור לפולין הרוסית והשתקע בוורשה. בוורשה התמסר לכתיבה ובעיקר לעריכה והוציא מאספי ספרות יידיש שונים. הוא עבד עם י"ל פרץ, ובשנת 1894 הוציאו במשותף כתב עת ספרותי. ספקטור קנה לו שם של אישיות משפיעה על הנוער היהודי שנהר מהעיירות אל הערים הגדולות, נטש את המסורת וניסה להשתלב בחיים החדשים במזרח אירופה. הוא הפך לדמות מדריכה לצעירי סופרי היידיש של סוף המאה, ובהם גם שלום עליכם.
ספקטור נפטר בניו יורק בשנת 1925. אלמנתו בתיה (שהייתה גם גיסתו של דוד פינסקי) נפטרה ב-1949 בתל אביב.
מרדכי ספקטור היה גם מעורב בספרות העברית החדשה. סיפור חייו נתרחש במחוזות ילדותו וגידולו של ח"נ ביאליק, ואכן תרגם ביאליק כמה מסיפוריו בעילום שם, ואף ערך מתרגומיו. ספרו "סיפורים וציורים" תורגם לעברית בידי א"נ גנסין, וכן תרגם גנסין מסיפורי הילדים שלו. ספרו "המוז'יק היהודי", כלומר האכר היהודי, הוא מעין ספר חזוני על ההתיישבות החקלאית היהודית בארץ.
ספריו
אוטוביוגרפיה:
לקריאה נוספת
ביבליוגרפיה של פרסומיו:
עורק הכסל והמותניים
עוֹרֵק הַכֶּסֶל וְהַמָּתְנַיִם (TA: arteria iliolumbalis) הוא עורק באגן היוצא מעורק הכסל הפנימי ומספק דם לשריר הכסל והמותניים, לשריר המותניים המרובע לעצם הכסל ולזנב הסוס.
העורק יוצא מעלה מן החטיבה האחורית של עורק הכסל הפנימי, מאחורי העצב הסותם ועורק הכסל החיצון, לעבר הגבול התיכון של שריר המותניים הגדול. מאחורי השריר הוא מתפצל לשני ענפים: ענף המותניים וענף הכסל. בחלק מהאוכולוסייה, שבו אין חלוקה של עורק הכסל הפנימי לחטיבות, עורק הכסל והמותניים יוצא ישירות עורק הכסל הפנימי.
ענף המותניים (ramus lumbalis) מספק דם לשריר המותניים הגדול ולשריר המותניים המרובע. מסתעף ממנו ענף השדרה (ramus spinalis) העובר דרך הנקבים הבין-חולייתיים, בין החוליה המותנית האחרונה לעצה, לתוך תעלת החוליה, ומספק דם לזנב הסוס. לבסוף הוא משיק עם עורק המותניים התחתון, על פי רוב זהו הרביעי.
ענף הכסל (ramus iliacus) יורד ומספק את שריר הכסל. יוצאים ממנו ענפים ההולכים בין השריר לעצם הכסל. אחד מהם נכנס לעצם ומזין אותה, בעוד אחרים הולכים לאורך רכס עצם הכסל ומהם מתפצלים ענפים לשריר העכוז והבטן. בסופם הם משיקים עם עורק העכוז העליון, העורקים כותרי הכסל והעורק התת-צלעי.
לאה פוטש
לאה פוטש (נולדה בי"ז בשבט תשמ"ה, 8 בפברואר 1985) היא סופרת חרדית ישראלית, הכותבת ספרי ילדים ונוער למגזר החרדי והכללי. את חלק מספריה היא פרסמה בשם העט "ל. שרייבר".
ביוגרפיה
נולדה בירושלים למשפחה ותיקה מחסידות קרלין. אביה הרב יוחנן הכהן שבדרון הוא דור חמישי לגאון רבי שלום מרדכי הכהן שבדרון המהרשם מברז'אן ועורך המאסף התורני "בית אהרן וישראל".
עוסקת בתחום הכתיבה, מפרסמת חומרים שונים בעיתונים: מרווה לצמא, המודיע, המבשר, יתד נאמן בקהילה זרקור ועוד. עובדת בשכתוב ועריכה ספרותית עבור ספרי עמותת "מנוף לבית היהודי" בהנהלת הרבנית אסתר טולידאנו.
סיפרה "חכמים בלילה" נבחר על ידי צוות שופטים של "בנק הפועלים" והוצאה לאור "אור החיים" במבצע חנוכה והודפס ב-5000 עותקים.
סיפרה "שני ילדים ואבא מתקשרים" נבחר על ידי משרד התרבות מתוך מאות ספרים וזכה במענק תמיכה מהמדינה.
בשנת 2017 הקימה חברה בשם "פוטש הפקות", במסגרתה היא מספקת מגוון שירותים ספרותיים לציבור החרדי. בין השאר היא מפיקה תוכניות למסיבות סידור ובת מצווה.
ב-2018 השיקה את המיזם "שנת סיפור", קו תוכן שבו היא מעבירה תכנים חינוכיים ותרגילי הרפיה לקראת שינה שעברו ביקורת על ידי אנשי חינוך בציבור החרדי. במסגרת המיזם הוציאה לאור את הדיסק "זאבי מרגיש" ביידיש ובעברית.
בשנת 2020 בעוד תקופת הקורונה בעיצומה, הקימה בית ספר וירטואלי ללמידה מרחוק, קו תוכן בשם "טלמידים" בו העבירה תכנים מובחרים ומעצימים לאור התמודדויות התקופה. בשל חיוניתו הקו נבחר על ידי חברת התקשורת סלקום להקצאת מספרו חינם בתקופת הקורונה.
בשנת 2020 הקימה בית ספר לכתיבה יוצרת "פוטש סקול", ללימודי כתיבה יוצרת, דרכו היא חושפת את סודותיה לבנות במגזר החרדי.
וכן היא מפרסמת יצירות מובחרות פרי עטם של תלמידותיה במגזין "השראה".
בנוסף לעבודתה הספרותית, היא מעבירה קורסים לכתיבה יוצרת לבנות בבתי הספר "בית יעקב", "חסדי אבות" ו"בית ברכה", וכן מעבירה חוגי דרמה לילדות בבתי הספר.
סלה רונדה
המסלולים של סלה רונדה עוברים דרך נופים מרהיבים של מצוקי הדולומיטים, ונחשבים מהיפים שבאתרי הסקי באירופה. האזור זוכה לכ-80% ימי שמש בשנה, ותודות לכיסוי תותחי שלג על כ-90% מהמסלולים- תנאי הגלישה בו מצוינים. כל אזורי הסקי בסלה רונדה כלולים בסקי פס המשותף של דולומיטי סופרסקי (Dolomiti SuperSki), המאפשר גלישה בשנים-עשר אתרי סקי שונים, כולל 450 מעליות ומכסה מסלולים באורך כולל של כ-1,233 קילומטרים.
המסלול המעגלי נחשב לאחת מאטרקציות הגלישה המרכזיות באזור. ניתן לגלוש במסלול המעגלי, עם או נגד כיוון השעון (שילוט מסלול כתום - עם כיוון השעון. שילוט ירוק -נגד כיוון השעון). גולשים מתקדמים יכולים לסיים אותו בפרק זמן של כארבע שעות, ובגלישה איטית יותר- יום שלם.
הנקודה הגבוהה ביותר במרחב הגלישה המקושר למסלולי סלה רונדה, נמצאת בקרחון שעל רכס מרמולדה, בפסגת פונטה רוקה (Punta Rocca) שגובהה 3,250 מטרים. אורכו של אחד המסלולים שיורד מהמרמולדה הוא שנים-עשר קילומטרים, והפרש הגבהים מתחילתו ועד סופו הוא כ-1,800 מטר. לצד 62 קילומטרים של מסלולים, קיים באזור זה גם שפע של שלג לא מהודק ("אוף פיסט"), והאזור נחשב מומלץ לגולשי פרירייד (Freeride). מעל עמק פאסה נמצא פארק השלג הדולומיטי ("Dolomiti Snowpark"), הכולל מזרן מתנפח לאימוני קפיצות ומתקנים נוספים. מעל וואל גרדנה קיים פארק שלג גדול יותר, אשר מושך אליו גולשי פריסטייל (Freestyle) מקצוענים.
האזור
מסלולי הגלישה של סלה רונדה נמצאים בתחומי מחוז טרנטינו-אלטו אדיג'ה (איטלקית: Trentino-Alto Adige), הנקרא גם טרנטינו-דרום טירול (גרמנית: Trentino-Südtirol). אזור זה היה שייך לאוסטריה עד סוף מלחמת העולם הראשונה, והדבר ניכר הן בענף הקולינריה והן בתרבות הספא. במסעדות הנמצאות בעיירות דוגמת קמפיטלו (Campitello) וקנאציי (Canazei), ניתן למצוא מנות אוסטריות מובהקות, וכן מלונות ספא רבים.
לורל והארדי
לורל והארדי (באנגלית: Laurel and Hardy) היו צמד שחקני קולנוע קומיקאים, סטן לורל ואוליבר הארדי הידועים בישראל בכינוי השמן והרזה.
סטן לורל / הרזה
סטן לורל נולד באנגליה בשם ארתור סטנלי ג'פרסון ב-16 ביוני 1890. את הופעת הבכורה על הבמה עשה בגיל 16, ב-Britannia Panopticon בגלאזגו. בהמשך, הצטרף לורל לקבוצת השחקנים של Fred Karno's ואף שיחק לעיתים כמחליפו של צ'ארלי צ'פלין. בשנת 1910 היגר לורל לארצות הברית לאחר מסע הופעות שעשה יחד עם קבוצת השחקנים. ב-1917 השתתף לראשונה בסרט "משוגעים במאי" (Nuts in May).
נפטר ב-23 בפברואר 1965.
הסיפור המעניין על שאול ומפלץ החשמל
הסיפור המעניין על שאול ומפלץ החשמל הוא ספר ילדים מאת יניב הלר (שכתב גם את הספר "חידת סמירנוב" תחת שם עט), מאויר על ידי אביאל בסיל, אשר יצא לאור בשנת 2016 בהוצאת כנרת זמורה ביתן. בכתיבת הספר השתתף גם בנו של יניב, עידו, שהיה בן תשע בעת כתיבת הספר.
לורל והארדי
אוליבר הארדי / השמן
אוליבר (אולי) הארדי נולד בארצות הברית ב-18 בינואר 1892. הוא התחיל את הקריירה הקולנועית כמקרין. ב-1914 השתתף לראשונה בסרט (Outwitting Dad). הארדי שיחק ביותר מ-250 סרטים אילמים.
נפטר ב-7 באוגוסט 1957.
הסיפור המעניין על שאול ומפלץ החשמל
הספר מתאר מפגש בין שאול, ילד שהוריו מצויים בהליכי פרידה, לבין מנחם, מפלצת דמיונית וידידותית שמגיחה משקע החשמל. באמצעות המפגש זוכה שאול לנקודת מבט מפתיעה על פרידת הוריו.
לורל והארדי
לורל והארדי
עבודתם המשותפת התבססה על הניגוד שבין דמות האדם השמן, המנסה להיות המוביל לבין דמות האדם הרזה שאינו בטוח בעצמו. בנוסף, שתי הדמויות שיחקו בילדותיות מוקצנת ונקלעו לסדרת מצבים מביכים.
השנים עם האל רוץ'
המפגש הראשון של שני הקומיקאים התרחש בסרט "כלב בר-מזל" (A Lucky Dog). בהמשך הם הופיעו במספר סרטים נוספים אך הסרט הרשמי שלהם כזוג היה The Second Hundred Years (יוני 1927).
מאותו סרט הם עבדו כזוג בסדרה ארוכה של סרטונים קצרים ובכמה סרטים באורך מלא, בסך הכול 106 סרטים. הם כיכבו בכמה סרטונים פופולריים, עוד לפני סרטם הראשון באורך מלא Pardon Us ב-1931. כאשר הופיע רוץ', צמצם הצמד את כמות הסרטונים הקצרים והתמקד בעיקר בהפקת סרטים באורך מלא. הסרטון "תיבת המוזיקה" (1932) זכה בפרס האוסקר בקטגוריית "סרטון הפעולה בצילום חי". הם צלמו את הסרטון הקצר האחרון שלהם ב-1935.
סרטיהם הבאים של הצמד היו עליזי סקוטלנד ב-1935, "נערה בוהמית" ב-1936, "אי שם במערב" (Way Out West) ב-1937, Swiss Miss ב-1938 ו-Block-heads (סרטים אלה הופקו על ידי רוץ' והופצו על ידי מטרו גולדווין מאייר). הסרט "אי שם במערב" (Way Out West) כולל את השיר המפורסם "שביל האורן הבודד" ("The Trail of the Lonesome Pine") בביצועם של לורל והארדי, ביחד עם בוקרים זמרים. השיר הופץ כסינגל ב-1975 והגיע למקום השני במצעד הבריטי.
המעבר לסרט המדבר
בעוד רוב שחקני הסרט האילם הצליחו פחות בעידן הסרט המדבר, לורל והארדי ביצעו מעבר מוצלח. המבטא האנגלי של לורל והאמריקאי-הדרומי של הארדי, כמו גם יכולת השירה של האחרון, הוסיפו מימד נוסף לדמויות שלהם. הזוג הוכיח יכולת לבצע דיאלוגים וקולות מצחיקים.
סגנון קומי notable routines
ההומור של הצמד היה בדרך כלל סְלֶפְּסְטִיק בטבעו, הדמות של לורל הייתה הדומיננטית למרות שהארדי חשב תמיד שידו על העליונה.
בכמה מהמקרים גבולות הקומדיה סטו לכיוון הסוריאליסטי. לדוגמה, לורל על ידי הקשה באצבעותיו גורם ללהבה להידלק על קצה הבוהן כמו במצית, הארדי (השמן) מנסה לחקות, לאחר הרבה ניסיונות הוא מצליח אך הוא מופתע לגלות שהאש שורפת את קצה הבוהן והוא צועק מכאב ומיד נושף ומכבה את הלהבה. סצנה ("קטע") שכיחה הייתה "קרב" מול יריב. הקטע היה מתחיל כאשר הזוג היה פוגע בדבר ערך של היריב כאשר הוא לא מוכן. היריב ממתין רגוע שיסיימו ואז בצורה רגועה הורס להם דבר ערך, וחוזר חלילה עד שהעניין מתגבר לידי אורגיה ונדליסטית של הרס.
סדרת אנימציה
בשנות השישים של המאה העשרים יצרו אולפני האנה ברברה סדרה מצוירת המבוססת על צמד הקומיקאים. למרות שמבין השניים, סטן לורל עדיין היה חי בתקופה הזאת, דיבבו את הקולות שלהם שחקני קול. הסדרה שודרה בשנות התשעים בישראל בטלוויזיה החינוכית באנגלית, ובערוץ הילדים בדיבוב עברי. יהויכין פרידלנדר דיבב את לורל וניקו בר - את הארדי.
אברהם ברק סאלם
אברהם ברק סאלם (1882 – 1967) היה לאומן הודי וציוני, עורך דין ופוליטיקאי, ואחד היהודים הקוצ'ינים הבולטים ביותר במאה העשרים. הוא היה צאצא של עבדים משוחררים, והיהודי הקוצ'יני הראשון שנעשה עורך דין. הוא עבד בארנאקולם, שם השתמש לבסוף בסאטיאגרהא, מחאה לא אלימה, כדי להילחם באפליה בקרב היהודים כנגד בני עדתו. הוא היה פעיל באיגוד המסחר ופעיל למען מטרות הודיות לאומיות, ומאוחר יותר נמשך לציונות. לאחר שביקר בפלשתינה-א"י בשנות ה-30 של המאה העשרים עזר לארגן את עלייתם של רוב היהודים הקוצ'ינים לישראל עד 1955. הוא נשאר בקוצ'י לשארית חייו.
ראשית חייו
סאלם נולד ב-1882 למשפחה יהודית בקוצ'ין, שהייתה אז נסיכות קטנה בהודו הבריטית, והיא כיום חלק ממדינת קראלה. משפחתו נחשבה מן ה"משוחררים", שמשמעו עבדים לשעבר, בדרך כלל כאלו שהובאו מספרד או אירופה. היהודים הפארדסים ("הזרים") של קוצ'ין הם יהודים ספרדים שהגיעו אליה החל מהמאה ה-16 בעקבות גירוש ספרד, והמשוחררים ברובם הגיעו איתם. הפארדסים נהגו להפלות את המשוחררים בקהילה היהודית, שנחשבו במעמד נחות בבית הכנסת פארדסי בקוצ'ין, והורשו לשבת רק על הרצפה או על המדרגות מחוץ למבנה. מעבר לאפליית המשוחררים, הייתה במשך מאות שנים גם הפרדה אתנית בין הפארדסי שנחשבו "לבנים" ליהודי מלבר, הקהילה היהודית העתיקה של קוצ'ין, שנחשבו "שחורים". ההפרדה נבעה במקור משוני תרבותי, מאחר שאף צד לא ערער על מוצאם היהודי הביולוגי הזהה של שני הצדדים, אולם עם הזמן קיבלה ההפרדה אופי של הפרדה על בסיס צבע עור.
סאלם גודל בידי אמו, ולמד בקולג' המהראג'ה בארנאקולאם. הוא עבר לצ'נאי כדי לקבל תואר בוגר באמנויות, ובכך הפך לבוגר האוניברסיטה הראשון מקרב המשוחררים. בזמן שהיה בצ'נאי, גם קיבל תעודת בוגר במשפטים, והיה לראשון שקיבל תואר שכזה מבין יהודי קוצ'ין. לאחר מכן הוא שב לבית המשפט המרכזי של קוצ'ין בארנאקולם להתמחותו כעורך דין.
אקטיביזם
ליהודי מלבר היו שבעה בתי תפילה. ליהודים הלבנים היה אחד, בית הכנסת פארדסי, שבמשך מאות שנים היה חסום בפני מי שנחשבו לא טהורים. ההיסטוריונית המודרנית עדנה פרננדז כינתה אותו "מבצר של טוהר לבן". היהודים הלבנים נהגו להתחתן בתוך העדה, ובכך פסלו גם את המשוחררים וגם את יהודי מלבר (שגם הם עצמם התחתנו רק בתוך העדה, ופסלו את העדות האחרות לנישואין). המשוחררים נאלצו לשבת באחורי בית הכנסת או בחוץ. ההפרדה דמתה לאפליה ההודית נגד הקאסטות הנמוכות, שניתן היה לראות לפעמים גם בכנסיות הנוצריות בהודו.
סאלם נלחם נגד האפליה הזו בכך שהחרים את בית הכנסת לזמן מה. הוא השתמש בסאטיאגרהא (מחאה לא אלימה) כדרך להילחם באפליה מתוך הקהילה. הדבר הוביל לכך שהיו אנשים שהתייחסו אליו כ"גנדי היהודי". עד אמצע שנות ה-30, מנדלבאום מדווח כי רבים מהאיסורים הישנים קרסו, והדבר שיקף שינויים דומים שאירעו בחברה ההודית כולה.
סאלם שירת במועצה המחוקקת בנסיכות קוצ'ין מ-1925 עד 1931 ושוב מ-1939–1945. הוא תמך בתנועת איגוד המסחר שהייתה אז בהתהוות, והיה לאומן הודי פעיל. בסוף 1929 הוא השתת, במפגש לאהור של הקונגרס ההודי הלאומי, שם עברה החלטה הקוראת לעצמאות מוחלטת מהראג' הבריטי.
אף על פי שרוב האוכלוסייה היהודית העתיקה של קוצ'ין עזבה לבסוף ועלתה לישראל עד 1955 (ובמקרה של רבים מן היהודים הלבנים, לצפון אמריקה ואנגליה), סאלם חי בקוצ'ין עד מותו ב-1967. הוא נקבר בבית הקברות היהודי הלבן בג'ו טאון בקוצ'ין.
דרור פקץ'
דרור פקץ' (נולד ב-15 במאי 1981) הוא רוכב אופניים ישראלי לשעבר אשר התמחה באופני שטח. הוא רוכב אופני ההרים הישראלי הראשון, שהתקבל לקבוצה מקצוענית מהדרג הראשון. כמו כן, שימש מאמן נבחרת ישראל באופני הרים, וכיום משמש כמאמן, פרשן מרוצי אופניים בערוץ הספורט ובעיקר כספורט דיירקטור של הקבוצה המקצוענית הישראלית מהדרג הראשון בעולם באופני כביש "ישראל סטארט-אפ ניישן".
פקץ' נולד בגבעתיים ומתגורר בכפר אז"ר. זכה באליפויות ישראל לנוער באופני הרים וכביש, סגנות אליפויות ישראל לבוגרים ומעל שישים ניצחונות משנת 1996 ועד היום. פקץ' זכה בעשרה פודיומים בתחרויות בינלאומיות בחו"ל ביניהם שלוש במקום הראשון ובשנת 2005 נבחר לרוכב החודש במדינות בנלוקס. לקבוצתו המקצוענית "סובארו-טרק" הצטרף לאחר שהיה לישראלי הראשון שסיים מרוץ בסבב הגביע העולמי במרץ 2006. בעונת 2007 הוא דורג במקום ה-53 בעולם, דירוג שיא לרוכב אופניים ישראלי עד אז והשני הגבוה ביותר עד היום.
את ישראל ייצג פקץ' ב-4 אליפויות עולם וב-8 אליפויות אירופה. כמו כן, השתתף במעל ל-30 מרוצים בסבבי הגביע העולמי. בנוסף, בשנת 2020 סיים את לימודיו בתואר חינוך ומדעי החברה עם הכשרה בספורט ב בהצטיינות.
קרב ראמיאי
קרב ראמיאִי או ראמיאִיז  (באנגלית: Battle of Ramillies, בהולנדית: Slag bij Ramillies, בצרפתית: Bataille de Ramillies, בגרמנית: Schlacht bei Ramillies), שנערך ב-23 במאי 1706 בשטח בלגיה של ימינו, היה קרב במלחמת הירושה הספרדית. הקרב היה הצלחה עבור הרפובליקה ההולנדית ואנגליה, וכוחות מסופחים. הוא נערך לאחר שב-1705 התנהלה מערכה לא-החלטית, שבה ביטחון היתר של בעלות הברית וההססנות ההולנדית לאחר ההצלחה בקרב בלנהיים גרמו לנטישת המערכה לאורך נהר המוזל, דבר שאילץ את הדוכס ממרלבורו לנטוש את תוכניותיו לפלוש לצרפת. לואי הארבעה-עשר רצה לחתום בהקדם האפשרי על הסכם שלום, למרות חוסר היכולת של הברית הגדולה להשיג ניצחון מכריע, אם כי ביקש לעשות זאת בתנאים סבירים מבחינתו. הצבאות הצרפתיים החלו לתקוף את יריביהם במקום להתגונן.
תחילת 1706 הייתה מוצלחת מבחינת הגנרלים של לואי, שהשיגו ניצחונות באיטליה ובאלזס, שם מרשל וילאר אילץ את המרקיז מבאדן לסגת לרוחב הריין. לואי דרש ממרשל וילרואה לצאת לעימות עם מרלבורו, ולאלץ את בעלות הברית להילחם עמו בארצות השפלה הספרדיות. המרשל הצרפתי יצא מלוון בראש צבא שמנה 60,000 חיילים, ובאופן הפגנתי צעד לכיוון לֵאוֹ (Léau, כיום בבלגיה). מרלבורו, שהיה נחוש להילחם בקרב גדול, קיבץ את כוחותיו - כ-62,000 חיילים - ליד מאסטריכט. לאחר מכן התקדם מרלבורו לכיוון נהר מהֵן (Mehaigne, יובל של המז) ומישור ראמיאי, מקום שם נערכו הצרפתים בעמדותיהם בציפייה לקרב.
צבאו של וילרואה הובס בתוך פחות מארבע שעות. מהלכיו העדינים של מלבורו והשינויים בטקטיקות הלחימה שהנהיג - דבר שהמפקדים הצרפתים והבווארים לא הבינו עד שהיה מאוחר מדי - גרמו ליריביו להיות בנחיתות טקטית. הצבא הצרפתי-בווארי נסוג במהירות ובבלבול, לאחר שספג למעלה מ-20,000 נפגעים. למעט ניצחונו של הנסיך אויגן מסבויה בקרב טורינו הצליחו חברות הברית הגדולה לגרום ללואי להפסיד את שטח האדמה הגדול ביותר במהלך המלחמה. ערים רבות - בהן בריסל, ברוז' ואנטוורפן - נכבשו על ידי כוחותיו של מרלבורו, ועד סוף המערכה גורש הצבא הצרפתי-ספרדי מרוב ארצות השפלה. 1706 הייתה אחת השנים המוצלחות ביותר של חברות הברית.
רקע
צרפת זכתה למספר הצלחות ב-1705, לאחר התבוסה הקשה בקרב בלנהיים שנערך ב-1704. הדוכס ממרלבורו תכנן את מערכת 1705 - פלישה לצרפת דרך עמק המוזל - כך שהיא תהיה השלמה לבלנהיים ותגרום ללואי הארבעה-עשר לחתום על הסכם שלום. תוכנית זו סוכלה על ידי ידידיו ואויביו של הדוכס כאחד.
הססנותם של בעלי ברית ההולנדית לחשוף את גבולותיהם או לשלוח את חייליהם להימור נוסף בגרמניה מנעו ממרלבורו להגשים את יוזמתו, אך דבר מה חשוב יותר היה הודעתו של המררגראף מבאדן על כך שאין ביכולתו להצטרף לדוכס במתקפה ההולכת וקרבה. היה זה בין השאר בעקבות העברת החיילים בפתאומיות מהריין לעזרתו של הנסיך אויגן מסבויה באיטליה, אך גם בגלל בריאותו שהחלה להתדרדר לאחר שפתח מחדש פצע ברגלו שספג בקרב שלנברג. יתר על כן, מרלבורו נאלץ להתמודד במאי עם מותו של הקיסר לאופולד הראשון ועלייתו לשלטון של יוזף הראשון, שסיבכה את העניינים מבחינת הברית הגדולה.
יכולת ההתאוששות המהירה של המלך הצרפתי ומאמצי הגנרלים שלו היו גם כן בעייתיות מבחינת מרלבורו. מרשל וילרואה, שהפעיל לחץ רב על המפקד ההולנדי, רוזן אוברקירק, לאורך המז, כבש את אואי ב-10 ביוני והתכונן למתקפה על לייז'. כוחותיו של מרשל וילאר התבצרו על המוזל, ובעקבות התדלדלות האספקה נאלץ מרלבורו להפסיק את המערכה שלו ב-16 ביוני. בעקבות עזיבתו של מרלבורו לצפון העבירו הצרפתים את חייליהם מעמק המוזל כדי לתגבר את וילרואה בפלנדריה, בזמן שווילאר מתקדם לעבר הריין.
בעלות הברית הצליחו לפצות על כישלון מערכת המוזל באמצעות ההצלחה באליקסהיים וחציית קווי ברבנט בארצות השפלה הספרדיות (אואי נכבשה מחדש ב-11 ביולי), אך בעקבות ההססנות וחוסר הנחישות ההולנדית לא הצליח מרלבורו להכניע במהירות את הצרפתים. 1705 הייתה כמעט עקרה עבור הדוכס, כשהפיצוי היחיד על אכזבותיו הצבאיות היו מאמציו בתחום הדיפלומטיה. הוא נסע לחצרות המלוכה של דיסלדורף, פרנקפורט, וינה, ברלין והנובר, וקיווה לקבל תמיכה משמעותית לברית הגדולה ולחלץ הבטחות לסיוע ממשי עבור הקרבות של 1706.
היערכות
ב-11 בינואר 1706 הגיע הדוכס ממרלבורו ללונדון לאחר שסיים את שליחותו הדיפלומטית, אך למרות זאת הוא כבר היה שקוע בתכנון האסטרטגיה שלו לעונה הקרובה. האפשרות הראשונה, אם כי ישנה מחלוקת עד כמה הדוכס היה מוכן להרחיק לכת, הייתה התוכנית להעביר כוחות מארצות השפלה הספרדיות לצפון איטליה; לאחר הגעת החיילים הוא תכנן להובילם לחבירה עם הנסיך אויגן מסבויה, על מנת להביס את הצרפתים ולהגן על סבויה מפני פלישה. לאחר מכן תשמש סבויה כשער כניסה לתוך צרפת באמצעות מעברי ההרים שבשטחה, או פלישה עם תמיכה ימית לאורך חופי הים התיכון דרך ניס וטולון, במקביל למאמצים מוגברים של בעלות הברית בספרד. אולם נראה כי תוכניתו המועדפת של הדוכס הייתה לחזור לעמק המוזל, היכן שמרשל מרסין נטל זה עתה את הפיקוד על הכוחות הצרפתיים, ולנסות פעם נוספת לחדור ללב צרפת. תוך זמן קצר ההחלטות הללו הפכו לתאורטיות, היות שמיד לאחר הגעתו לרפובליקה ההולנדית ב-14 באפריל הגיעו החדשות על עיכוב משמעותי בפעולות הברית הגדולה במלחמה הכוללת.
לואי החליט לתקוף במקביל באלזס ובצפון איטליה, על מנת להפתיע את בעלות הברית ולהוכיח שצרפת נחושה לנצח. ב-19 באפריל הביס הדוכס מוונדום את הצבא האימפריאלי בקלצ'ינאטו שבצפון איטליה, וגרם לחיילים האימפריאליסטיים לסגת בבלבול; הכוחות הצרפתיים היו בעמדה לקראת המצור הארוך והמצופה על טורינו. באלזס הצליח מרשל וילאר להפתיע את המרגרייב מבאדן ולכבוש את אגנו (Haguenau), הדף אותו בחזרה לאורך הריין בחוסר סדר, ובכך יצר איום על לנדאו. לאור הנסיגות הללו סירבו ההולנדים לשקול בחיוב את תוכניתו של מרלבורו לצעוד לתוך איטליה, ולמעשה כל תוכנית שהייתה גורמת לדוכס ולצבאו לעזוב את גבולותיה. כתוצאה מכך החליט מרלבורו להכין מערכה בארצות השפלה, על מנת לשמור על שלמות הקואליציה.
מרלבורו עזב את האג ב-9 במאי. שישה ימים לאחר מכן כתב לידידו הטוב סידני גודולפין כי "אלוהים יודע שאני הולך בלב כבד, כיוון שאין בי תקווה לעשות דבר מה משמעותי, אלא אם הצרפתים יעשו את מה שאני בטוח שהם לא...", כלומר קרב. ב-17 במאי ריכז הדוכס את חייליו ההולנדים והאנגלים בעיר טונגרן שליד מאסטריכט. ההנוברים, ההסניאנים והדנים, מצאו או המציאו תירוצים לביטול תמיכתם במהלך. מרלבורו כתב מכתב בקשה לדוכס מווירטמברג, מפקד הנציגות הדנית, והפציר בו לבוא עם פרשיו בהקדם האפשרי. בנוסף, המלך בפרוסיה הורה לחייליו להישאר במגוריהם שמאחורי הריין בשעה שמחלוקותיו האישיות עם וינה ועם הפרלמנט ההולנדי בהאג טרם נפתרו. למרות זאת מרלבורו הטיל ספק רב בכך שהצרפתים ינטשו את עמדותיהם החזקות ויתקפו את צבאו. גם אם וילרואה יתוגבר על ידי חיילים רבים של מרסין. הנחה זו התבררה כטעות: לואי הארבעה-עשר רצה הסכם שלום בתנאים סבירים מבחינתו, ולשם כך היה זקוק לניצחון בשדה הקרב, שיגרום לבעלות הברית להאמין כי משאביו טרם אזלו.
שני הצדדים לא צפו שהמפגש ביניהם יתרחש במקום ובזמן שבו יצא לפועל. הצרפתים נעו בתחילה לכיוון טירלמון (Tirlemont), בניסיון ליצור מצג של איום על לֵאוֹ (Léau) שננטשה על ידיהם באוקטובר 1705, ולאחר מכן פנו דרומה לכיוון ז'ודואן (Jodoigne). כיוון זה הביא צבאו של וילרואה לשטח האדמה היבש שבין הנהרות מהן ופטיט גט (Petite Gheete), בקרבת הכפרים הקטנים ראמיאי וטאבייר (Taviers); שני המפקדים לא העריכו נכונה לאיזה מרחק הגיע יריבו: ב-22 במאי וילרואה עדיין האמין שבעלות הברית נמצאות במרחק יום צעידה אחד, כשלמעשה הם חנו בקורסווארן (Corswaren) והמתינו לחבירתם של האסקדרונים הדנים; מרלבורו היה בטוח שווילרואה נמצא בז'ודואן, כשלמעשה הוא כבר התקרב לרמה שליד הר סן אנדרה והתכונן להקים מחנה ליד ראמיאי (ראו מפה). אולם, חיילי הרגלים מפרוסיה טרם הגיעו לשם.
בשעה 10 בבוקר ביום המחרת שלח מרלבורו את רוזן קדוגן, אחד הגנרלים שלו, עם הוראה לסייר בראש חיל חלוץ באותו שטח אדמה יבש שאליו התקרב צבאו של וילרואה, ואשר היה מוכר היטב לדוכס מקרבות קודמים. שעתיים לאחר מכן הלך הדוכס בעקבותיו בראש החלק העיקרי של הצבא: 74 גדודים, 123 אסקדרונים ו-110 תותחים, ובסך הכול 62,000 חיילים. בשעה שמונה בבוקר בקירוב, לאחר שקדוגן עבר את מרדורפ, פגש כוח הסיור במספר הוסארים צרפתים שחיפשו אחר מזון בקצה רמת ז'אנדרנואי (Jandrenouille). לאחר חילופי ירי קצרים נסוגו הצרפתים והדרגונים של בעלות הברית המשיכו בהתקדמותם. תוך זמן קצר גילה קדוגן את חיל החלוץ של וילרואה במרחק 6 קילומטרים, ומיד הורה לאחד השליחים למהר ולהזהיר את מרלבורו. שעתיים לאחר מכן הצטרף הדוכס לקדוגן ביחד עם מפקד השדה ההולנדי מרשל אוברקירק, הגנרל דניאל דופף וצוות המטה של בעלות הברית. כשהגיע למיקומו של קדוגן הוא הביט מערבה והצליח להבחין בשורות הצפופות של הצבא הצרפתי בשעה שאלה נערכות לאורך חזית בת 6.4 קילומטרים.
תמרונים ראשונים
שדה הקרב של ראמיאי דומה מאוד לזה שהיה בבלנהיים, מאחר שגם במקרה זה היה שטח גדול של קרקע המתאימה לחקלאות שבה אין הפרעות כגון עצים או שיחים. האגף הימני של וילרואה חנה בכפרים פרנקנה (Franquenée) וטאבייר, והיה מוגן מצד אחד על ידי הנהר מהן. בין טאבייר לראמיאי השתרע מישור גדול שרוחבו כ-2 קילומטרים, אך בניגוד לבלנהיים לא היה באזור נחל שיעכב את הפרשים. הכוח המרכזי של וילרואה התבצר בראמיאי, והתבסס על רמה אחת כדי לצפות למרחק לכיוון צפון ומזרח. האגף השמאלי של הצרפתים היה מוגן על ידי כפר הרוס ועל ידי הנחל פטיט גט, שזרם בין מדרונות עמוקים וחלקים. בצד הצרפתי של הנחל הייתה גבעה שבראשה שכן הכפר אופוס (Offus), שביחד עם הכפר אוטר-אגליז (Autre-Eglise) בצפון, עיגן את האגף השמאלי של וילרואה. בצד המערבי של פטיט גט התנשאה הרמה של הר סן אנדרה, ובצד המזרחי, בו התאספו צבאות הברית, רמת ז'אנדרנואי.
בשעה 11:00 הורה הדוכס לצבאו להיערך בעמדות קרב. בצד הימני, לכיוון פולז (Foulz), נערכו הגדודים והאסקדרונים הבריטים בקו כפול ליד הנחל ז'ש (Jeuche). מרכז הכוח נוצר על ידי כוחות גדולים של הולנדים, גרמנים, שווייצרים פרוטסטנטים וחיילי רגלים סקוטים - סך הכול כ-30,000 חיילים - שפנו לכיוון אופוס וראמיאי. מרלבורו הורה להציב בכיוון ראמיאי סוללה חזקה של שלושים תותחי 24 ליטראות, שנגררו למקום על ידי מספר שוורים; סוללות נוספות הוצבו כך שיוכלו לטווח את פטיט גט. בצד השמאלי, על המישור הנרחב בין טאבייר לראמיאי והמקום שבו שיער מרלבורו שהמתקפה תתרחש, הציב אוברקירק 69 אסקדרונים של פרשים הולנדים ודנים, שקיבלו תמיכה מ-19 גדודים של חיילי רגלים הולנדים ושני כלים ארטילריים.
וילרואה מיקם את כוחותיו במקביל לתמרוני כוחות הברית. הוא הציב שני גדודים מרגימנט גרדר השווייצרי (Greder Suisse Régiment) בטאבייר ששכן מצד ימין, והציב כוח קטן יותר בפרנקנה; על המערך כולו הגנה קרקע בוצית של הנהר מהן, ובכך מנעה מכוחות הברית לבצע תנועת איגוף. בשטח הפתוח שבין טאבייר וראמיאי הוא הציב 82 אסקדרונים תחת פיקודו של גנרל דה גיסקאר (de Guiscard), עם מערך תמיכה המורכב ממספר בריגדות של רגלים צרפתים ובווארים. לאורך הקו ראמיאי-אופוס-אוטר אגליז הוצבו חיילי רגלים ולונים ובווארים, שקיבלו תמיכה מ-50 אסקדרונים של פרשים ולונים ובווארים בפיקודו של אלקטור בוואריה, שהוצבו מאחורי הר סן אנדרה. ראמיאי, אופוס ואוטר-אגליז היו עמוסים בחיילים ונמצאו במצב של מגננה. ברחובות הכפרים הוצבו מתרסים, ובקירות נקדחו חורים על מנת לאפשר ירי של רובי המוסקט. כמו כן, וילרואה הציב סוללות חזקות ליד ראמיאי. התותחים הללו היו בעלי טווח ירי גבוה, ויכלו לכסות בשלמות את כל רמת ז'אנדרנואי שדרכה היו אמורים כוחות הברית לעבור.
מרלבורו שם לב למספר נקודות תורפה במערך הצרפתי. מבחינה טקטית היה צורך חיוני שווילרואה יכבוש את טאבייר בצד ימין ואת אוטר-אגליז בצד שמאל, אך מאחר שבחר בדרך זו הוא גרם למתיחת כוחותיו מעבר לאורך הרצוי. יתר על כן, המיקום הזה היה קעור בהשוואה להיערכות צבא הברית, כך שמרלבורו היה יכול ליצור קו יותר מצומצם, ו"לצייר" אותו בין שתי הקרניים של חצי הסהר הצרפתי; כתוצאה מכך מתקפת בעלות הברית התחילה בצורה יותר ממוקדת וחזקה. כמו כן, היערכות הכוחות של הדוכס סייעה בהעברת חיילים לאורך החזית בצורה נוחה יותר בהשוואה ליריביו, דבר שהתברר כיתרון טקטי בשעות אחר הצהריים של אותו יום. אף על פי שלווילרואה הייתה את האפשרות לעטוף את אגפי כוחות הברית כשהם נערכים על רמת ז'אנדרנואי, ובכך להקיפם מכל הצדדים, הצליח מרלבורו לנחש נכונה שווילרואה הזהיר יתמקד בקרב הגנתי לאורך קו הרכס.
טאבייר, אופוס ואוטר-אגליז
בשעה 13:00 החלו סוללות התותחים לפעול; זמן קצר לאחר מכן יצאו שני טורים של בעלות הברית מגבולות הקו שלהם, ותקפו את הצבא הצרפתי-בווארי. בצד הדרומי התקדמה יחידת העילית "המשמר ההולנדי הכחול", בפיקודו של קולונל ורטמילר, בניסיון לכבוש את הכפריר פרנקנה. חיל המצב השווייצרי הקטן שחנה בכפר הופתע מהמתקפה, ולאחר שלא קיבל סיוע מהגדודים שמאחורי הכפר נאלץ לסגת לכיוון הכפר טאבייר. כפר זה היה בעל חשיבות עבור הצרפתים והבווארים: הוא הגן על האגף של חיל הפרשים של גנרל דה גיסקאר במישור הפתוח, ואיפשר לחיילי הרגלים הצרפתים לאיים על אגפי האסקדרונים ההולנדים והדנים כשאלה נעו קדימה. זמן קצר לאחר שהשווייצרים הנסוגים הצטרפו לחבריהם החלה מתקפה נוספת של המשמר ההולנדי הכחול. הלחימה מבית לבית התדרדרה עד מהרה לקרבות כידונים ולקטטות, אך בסופו של דבר עליונות החימוש ההולנדי הכריעה את הכף. המפקד הצרפתי, קולונל דה לה קולוני (de la Colonie), עמד על המישור הסמוך ואמר לאחר מכן כי "כפר זה היה הפתיחה של העימות, והלחימה שם הייתה רצחנית כמעט כמו שאר הקרב ביחד". בערך בשעה 15:00 נהדפו השווייצרים מהכפר לעבר הביצות שמסביבו.
אגפו הימני של וילרואה היה שרוי בחוסר סדר מוחלט, והפך לפגיע. דה גיסקאר היה מודע למצב, והורה להתחיל מיד במתקפה של 14 אסקדרוני דרגונים צרפתים שניצבו מאחוריו. שני גדודים אחרים מהרגימנט השווייצרי נשלחו גם כן, אך המתקפה לא הייתה מתואמת ותוך זמן קצר איבדה את יעילותה. מפקדי כוחות הברית שלחו דרגונים הולנדים לא רכובים לטאבייר, וביחד עם חיילי המשמר שלהם הפגיזו קשות את החיילים הצרפתים שהתקדמו לכיוונם.
אסקדרוני הפרשים הדנים של הדוכס מווירטמברג נשלחו קדימה, ונתקלו באגף החשוף של כוח הרגלים והדרגונים הצרפתי-שווייצרי. דה לה קולוני ורגימנט הגרנדירים שלו קיבלו פקודה לנוע ביחד עם משמר קלן, לצאת מהעמדה שלהם דרומית לראמיאי ולתמוך במתקפת הנגד המהוססת על הכפר. כשהגיע לשם גילה כי מצב העניינים הפך לכאוטי. דה לה קולוני הצליח לקבץ חלק מהגרנדירים שלו ביחד עם שרידי הדרגונים הצרפתים וגדודי הרגימנט השווייצרי, וסיפק תמיכה רופפת לאגף הימני של וילרואה.
כשהגדודים האנגלים התקדמו במורד עמק הפטיט גט, תוך מאבק בערוץ הבוצי, הם נתקלו בחיילים הוולונים הממושמעים של מייג'ור גנרל דה לה גיש (de la Guiche’s), שנשלחו קדימה מאזור אופוס. לאחר מטחי ירי מרוכזים, שהסבו אבדות כבדות לאנגלים, נסוגו הוולונים בצורה מסודרת לראש העמק. למרות זאת הצליחו האנגלים להתארגן על הקרקע היבשה שמאחורי הנחל, ולהפעיל לחץ על הקוטג'ים והמתרסים שבראש העמק. עוצמתה של המתקפה האנגלית היה כה חזקה עד כדי כך שהכוחות היו על סף פריצה דרך קו הכפרים, ולעבר המישור הפתוח של הר סן אנדרה שמעבר אליו. מצב זה היה מסוכן עבור חיילי הרגלים של כוחות הברית, שיהיו נתונים לרחמיהם של אסקדרוני אלקטור בוואריה והאסקדרונים הוולונים, שהמתינו להם במישור הפתוח.
הפרשים האנגלים של הנרי למלי הצליחו לחצות את השטח הבוצי שבו שכן הפטיט גט, אך תוך זמן קצר התברר למרלבורו שלא ניתן יהיה לספק תמיכת פרשים מספיקה, וכי לא ניתן יהיה לנצח בקרב בצד הימני של כוחות הברית. כתוצאה מכך החליט הדוכס לבטל את המתקפה נגד אופוס ואוטר-אגליז. מרלבורו רצה לוודא שאורקני יציית לפקודת הנסיגה, ושלח איתו את קצין האספקה הראשי (Quartermaster General) שלו. למרות מחאותיו של אורקני התעקש קדוגן על ציות לפקודה, ואורקני הורה לחייליו בחוסר רצון לסגת לעמדותיהם המקוריות על קצה רמת ז'אנדרנואי. לא ברור עד כמה אורקני היה אמור להתקדם כפעולת הסחה; לפי ההיסטוריון דייוויד צ'נדלר סביר להניח כי מרלבורו שלח את אורקני למשימת סיור אמיתית, על מנת לבדוק את האפשרויות השונות בגזרה. למרות זאת השיגה המתקפה את מטרתה. וילרואה הקדיש את תשומת לבו לאגף זה, וחיזק אותו עם קבוצות גדולות של סוסים וחיילי רגלים, שהיו חייבים לקחת חלק במאבק העיקש דרומית לראמיאי.
ראמיאי
מתקפת כוחות הברית על ראמיאי החלה לצבור קצב במקביל לאירועים שתוארו לעיל. אחיו הצעיר של הדוכס ממרלבורו, גנרל חיל הרגלים צ'ארלס צ'רצ'יל, הורה לארבע בריגדות רגלים לתקוף את הכפר. הכוח התוקף הורכב מ-12 גדודים של חיילי רגלים הולנדים בפיקודם של המייג'ור גנרלים שולץ (Schultz) וספאר (Spaar); שתי בריגדות של סקסונים תחת פיקודו של רוזן שולנבורג; בריגדה סקוטית בשירות ההולנדים תחת פיקודו של הדוכס השני מארגייל; ובריגדה קטנה של פרוטסטנטים משווייץ. 20 הגדודים הצרפתים והבווארים שחנו בראמיאי, שקיבלו תמיכה מדרגונים אירים ומבריגדה קטנה של חיילי עילית מקלן ומבוואריה בפיקודו של המרקיז ממאפיי אלסנדרו סקיפיון (Alessandro Scipione, Marquis de Maffei), הגנו על עמדותיהם בנחישות, ובתחילה הצליחו להניס את הכוחות התוקפים תוך גרימת אבדות רבות.
האסקדרונים ההולנדים והדנים זכו ביתרון בתחילת העימות. הבדלי המספרים - שהוחרפו לאחר שווילרואה הסיט את כוחות הרגלים על מנת לתגבר את אגפו השמאלי - איפשרו לבעלות הברית להדוף את קו הסוסים הצרפתי הראשון בחוסר סדר לעבר קו האסקדרונים השני שלהם. קו זה הותקף בעוצמה רבה גם כן, ולפיכך נאלץ לסגת לכיוון קו הפרשים השלישי ולעבר הגדודים הספורים שנותרו במישור. אולם, הפרשים הצרפתים הללו היו בין הטובים ביותר בצבאו של לואי הארבעה עשר - מייסון דו רואה (Maison du Roi), וקיבלו תמיכה מארבעה אסקדרוני עילית של קירסירים בווארים. הם הובלו בכישרון רב על ידי דה גיסקאר, שהצליח לאסוף מחדש את הפרשים הצרפתים ולהדוף לאחור את אסקדרוני בעלות הברית במספר התקפות נגד נקודתיות. באגפו הימני של אוברקירק, בסמוך לראמיאי, קרסו עשרה אסקדרונים בפתאומיות והתפזרו לכל עבר, רכבו לכיוון העורף שלהם על מנת להתארגן מחדש, והותירו את האגף השמאלי של מתקפת הברית על ראמיאי ללא הגנה. למרות המחסור בחיילי רגלים החליט דה גיסקאר לשלוח את פרשיו קדימה בניסיון לפצל את צבא הברית לשני חלקים.
האגף המרכזי של בעלות הברית היה נתון בסכנה, אך מרלבורו היה מודע למצב מנקודת היתרון שלו. הוא זימן את הפרשים מהאגף הימני על מנת לתגבר את המרכז, והותיר רק את האסקדרונים האנגלים ככוח סיוע לאורקני. הודות לשילוב של הטעיה ותנאי שטח עדיפים לא הבחין וילרואה בהיערכות המחודשת של מרלבורו, ולא ניסה כלל להעביר חלק מ-50 האסקדרונים שלו שטרם השתמש בהם. מרלבורו הצטרף בעצמו לקרב בזמן שהמתין להגעתן של תגבורות חדשות, וקיבץ בחזרה חלק מהפרשים ההולנדים שנסוגו בחוסר סדר. אולם, מעורבותו האישית כמעט גרמה למפלתו. פרשים צרפתים אחדים, שזיהו את הדוכס, החלו בהסתערות לכיוונו. סוסו של מרלבורו מעד והוא נזרק ממנו. היה זה רגע קריטי בקרב, כיוון שמרלבורו היה נתון בסכנת חיים מהחיילים הצרפתים שהסתערו לכיוונו. למזלו של מרלבורו דהר קדימה שלישו האישי רוברט, הוויקונט השלישי ממולסוורת', הרים אותו על הסוס שלו וברח מהמקום. לאחר מכן הגיעו חייליו של מארי והצליחו להדוף את החיילים הצרפתים המסתערים.
לאחר הפסקה קצרה החלה מתקפה נוספת, עם הסוסים העודפים של מרלבורו, בפיקודו של קולונל ברינגפילד (או בינגפילד), עוזרו האישי של מרלבורו; אולם, בזמן שעזר לדוכס לטפס על סוסו נפגע ברינגפילד על ידי פגז תותח שערף את ראשו. ישנה טענה שהפגז עף בין רגליו של מרלבורו לפני שפגע בברינגפילד, שהטורסו שלו נפל לרגלי הדוכס. למרות זאת הסכנה חלפה, ומרלבורו החל לטפל בהיערכות תגבורות הפרשים שהגיעו מאגפו הימני, שינוי שאליו וילרואה לא היה מודע.
הפריצה והמרדף
בערך בשעה 16:30 היו שני הצבאות היריבים פרוסים לאורך החזית בת ששת הקילומטרים, שהחלה בביצות בדרום, ונמשכה לקרב הפרשים במישור הפתוח; למאבק העיקש בראמיאי במרכז, ובצפון, היכן שאורקני ודה לה גיש התמודדו זה נגד זה מסביב לקוטג'ים של אופוס ואוטר-אגליז לאורך הפטיט גט והיו מוכנים לחדש את פעולות האיבה.
הגעתם של האסקדרונים שהועברו היטתה את מאזן הכוחות לטובת בעלות הברית. האסקדרונים הספורים והנחותים יותר של גיסקאר הותשו, וסבלו ממספר אבדות שהלך וגדל. גיסקאר ניסה בתחילה להחזיק או לכבוש מחדש את פרנקנה וטאבייר, ולאחר מכן נחשף אגפו הימני בצורה מסוכנת ורווח קטלני נפער בצד הימני של הקו שלהם. הפרשים הדנים של וירטמברג ניצלו את הפירצה הזאת, הסתערו קדימה, וניסו לחדור את האגב של המייסון דו רואה, שתשומת לבם הוקדשה כמעט לחלוטין לניסיונות להדוף את ההולנדים. 21 האסקדרונים הדנים הסתערו קדימה כמעט ללא התנגדות, התארגנו מחדש מאחורי הצרפתים באזור קבר אוטומונד, ופנו צפונה לאורך הרמה של הר סן אנדרה לכיוון אגפו החשוף של צבא וילרואה.
הדרכים לכיוון צפון ומערב היו עמוסות בנמלטים. אורקני שלח את חייליו האנגלים אחורה לאורך הפטיט גט להסתער פעם נוספת על אופוס, היכן שחיילי הרגלים של דה לה גיש התפזרו בבלבול. בצד הימני של חיילי הרגלים הסתער רגימנט הרויאל סקוטס גרייז של הלורד ג'ון היי, ותקף את הרגימנט דו רואה באוטר-אגליז. הגרנדירים הרכובים הבווארים וחיילי המשמר של אלקטור בוואריה נסוגו ויצרו קו הגנה מסביב לווילרואה והאלקטור, אך פוזרו על ידי פרשיו של למלי. המפקדים הצרפתים והבווארים היו לכודים בין המוני הנמלטים משדה הקרב, וכמעט נפלו בשבי על ידי גנרל קורנליוס ווד, שלא היה מודע לזהותם והצליח ללכוד רק שני לוטננט-גנרלים בווארים. דרומה משם פנו שרידי הבריגדה של דה לה קולוני בכיוון הנגדי, לעבר המבצר הצרפתי בנאמור.
הנסיגה הפכה לתבוסה. מפקדים אחדים מקרב בעלות הברית הורו לחייליהם להמשיך לרדוף, ולא אפשרו ליריבם המובס להתאושש. תוך זמן קצר לא הצליחו חיילי הרגלים של כוחות הברית לעמוד בקצב, אך חיילי הפרשים שלהם המשיכו להתקדם, ועם בוא הלילה פנו לחצות את הגשרים על נהר דייל. זמן קצר לאחר חצות הורה מרלבורו לעצור את המרדף, כשחייליו היו ליד היישוב מלדרט (Meldert), במרחק 19 קילומטרים משדה הקרב.
לאחר הקרב
שרידי צבאו של וילרואה היו שבורים מבחינה מורלית; חוסר האיזון של אבדותיו הכבדות הדגים את היקף האסון שניחת על צבאו של לואי הארבעה-עשר (ראו למטה). כמו כן, מאות חיילים צרפתים ערקו, ורובם מעולם לא חזרו לשירות. וילרואה איבד 52 כלי ארטילריה, וכן את גשר הפונטון שלו. מרשל וילאר טען כי התבוסה הצרפתית ברמיאי הייתה "התבוסה המבישה, המשפילה והאסונית ביותר".
לאחר קרב ראמיאי הצליחו בעלות הברית לכבוש שורה של יישובים. לוון נכבשה ב-25 במאי 1706, ושלושה ימים לאחר מכן נכנסו בעלות הברית לבריסל, בירת ארצות השפלה הספרדיות. מרלבורו הבין את ההזדמנות שנוצרה באמצעות הניצחון המהיר בראמיאי. כששהה בבריסל כתב לרוברט הארלי "כעת כל הקיץ לפנינו... ובברכת האל אני אמצה את המיטב מכך". הערים הבאות שנכבשו על ידי צבאו המנצח של מרלבורו היו מכלן, לר, גנט, אלסט, דאם, אאודנארדה, ברוז' וב-6 ביוני אנטוורפן. כל היישובים שהוזכרו הכריזו על הארכידוכס קרל, הטוען האוסטרי לכתר הספרדי, כריבון שלהן, בדומה לבריסל. וילרואה היה חסר אונים, ולא הצליח למנוע את הקריסה. כאשר גילה לואי על האסון שהתרחש הוא החזיר את מרשל ונדום מצפון איטליה, והטיל עליו את הפיקוד בפלנדריה; עם זאת, חלפו שבועות אחדים עד שהמפקדים התחלפו.
כשהחדשות על ניצחון בעלות הברית התפשטו ברחבי היבשת החליטו הפרוסים, ההסיאנים, וההנוברים להצטרף למרדף אחרי הצבא הצרפתי-בווארי המרוסק. אוברקירק כבש את נמל אוסטנד ב-4 ביולי, ובכך פתח נתיב ישיר לתעלה האנגלית לצורך תקשורת ואספקה. עם זאת, בעלות הברית התקדמו באיטיות במערכה נגד דנדרמונד, שהמושל שלה התנגד בנחישות. רק כאשר מרלבורו וקדוגן נטלו את הפיקוד על המערכה החלו הגנות העיר לקרוס.
ונדום קיבל את הפיקוד בפלנדריה ב-4 באוגוסט. וילרואה, קודמו בתפקיד שהובס, לא קיבל יותר תפקיד פיקודי משמעותי, אך זכה למחילה מלואי. במקביל הטיל מרלבורו מצור על מבצר מנן (Menen - כיום בבלגיה), שנפל בסופו של דבר ב-22 באוגוסט. דנדרמונד נכבשה ב-6 בספטמבר, ואת' (Ath) - הכיבוש האחרון של 1706 - ב-2 באוקטובר. כשמרלבורו סיים את המערכה בראמיאי הוא למעשה גירש את הצרפתים מרוב ארצות השפלה הספרדיות שממערב למז ומצפון לסמבר (Sambre - היובל השמאלי של המז), והיה זה ניצחון מבצעי חשוב עבור הדוכס האנגלי.
בינתיים, בחלק העילי של הריין, נאלץ וילאר לעבור לעמדה הגנתית לאחר שגדודים רבים נשלחו צפונה על מנת לחזק את הכוחות הצרפתים הקורסים בפלנדריה; כעת לא הייתה כל אפשרות שהוא יוכל לכבוש מחדש את לנדאו. חדשות טובות נוספות מבחינת בעלות הברית הגיעו מצפון איטליה, היכן שהנסיך אויגן מסבויה הביס ב-7 בספטמבר את הצבא הצרפתי ליד טורינו, בירת פיימונטה, והדף את הכוחות הצרפתים-ספרדים מצפון איטליה. לואי הארבעה-עשר קיבל חדשות טובות רק מספרד, לאחר שהמרקיז השני ממינאס נאלץ לסגת ממדריד לכיוון ולנסיה, ובכך איפשר לפליפה החמישי להיכנס מחדש לעיר הבירה שלו ב-4 באוקטובר. בסיכומו של דבר המצב השתנה באופן משמעותי מבחינתו של לואי הארבעה-עשר, שהחל לחפש פתרונות לסיום המלחמה שהפכה לאסון מבחינת צרפת. גם מבחינת המלכה אן המערכה בראמיאי הייתה בעלת חשיבות מבחינת קידום השלום. במקום להמשיך במומנטום הניצחון החלו להיווצר מחלוקות וסדקים באחדות של בעלות הברית, שבזכותן הצליח לואי הארבעה-עשר לכפר על חלק מההפסדים הגדולים שספג בטורינו ובראמיאי.
אבדות
מספר האבדות הכולל של הצרפתים לא ניתן לחישוב במדויק, מאחר שקריסת הצבא הצרפתי-בווארי הייתה מוחלטת באותו יום. בספריו של דייוויד צ'נדלר, Marlborough as Military Commander ו-A Guide to the Battlefields of Europe, נטען כי מספר ההרוגים והפצועים היה 12,000, בנוסף ל-7,000 שנלקחו בשבי. ג'יימס פוקנר טוען בספר Ramillies 1706: Year of Miracles מציין גם כן 12,000 הרוגים ופצועים, וטוען שעד 10,000 חיילים נלקחו בשבי. ב-The Collins Encyclopaedia of Military History טוען דופואה שמספר ההרוגים והפצועים של וילרואה היה 8,000, בנוסף ל-7,000 שנלקחו בשבי. קורלי בארנט טוען בספר Marlborough שמספר האבדות הכולל היה 30,000 - 15,000 הרוגים ופצועים ו-15,000 שבויים. טרווליין מעריך את אבדותיו של וילרואה ב-13,000, אך מוסיף כי ייתכן שהאבדות גדלו בגלל עריקת חיילים. סנט-סיימון מציין בספר Memoirs ש-4,000 חיילים נהרגו, והוסיף שרבים אחרים נפצעו ואישים רבים בעלי חשיבות נלקחו בשבי.
מצד חצבה
מצד חצבה הוא תל ארכאולוגי מתקופת הברזל ועד לתקופה המוסלמית המוקדמת. האתר נמצא בסמוך לצומת עין חצבה שבערבה. לימים הוקם במקום היישוב עיר אובות. שמו העברי של המקום הוא עין חצבה המתבסס מורפולוגית על שמו הערבי של המעיין הקדום עין חוסוב (בערבית שפע).
גאוגרפיה
האתר ממוקם על צומת דרכים חשוב, שבו נפגשות גם היום הדרך היורדת ממעלה עקרבים עם הדרך המגיעה מים המלח. במקום יש גם מעיין, "עין חוצוב", אולם קידוחי מים שביצעה חברת מקורות באזור בשנות ה-60 גרמו לירידת מי התהום ולהתייבשות המעיין, וכיום רק עץ השיזף הגדול מעיד על מקומו של המעיין. מסורות שונות מספרות שזהו העץ העתיק ביותר בישראל, וההערכות הן שגיל העץ הוא בין 500 ל-1000 שנים. קשה לקבוע בוודאות את גיל העץ היות שעץ השיזף לא יוצר טבעות שנתיות בגזע. העץ מושקה כיום.
זיהוי האתר
האתר זוהה בידי חוקרי ארץ ישראל בתחילת מאה ה-20 כמצודה רומית. הזיהוי המודרני של המקום עם תמר המקראית, שנזכרת במקרא כאחת מן הערים שנבנו על ידי שלמה המלך, נעשה בשנות ה-50. תמר המקראית זוהתה בעבר גם עם מצד תמר (קצ'ר ג'הינייה) שעל כביש מס' 25 בין צומת צפית וצומת הערבה. בעקבות החפירות שהתבצעו במצד תמר בין 1973 ל-1976, התברר כי המצד התקיים כנראה מהתקופה הנבטית ועד התקופה הביזנטית, וכי השלבים בו ניתנים להבחנה בעיקר במישור הארכיטקטוני ופחות במישור הסטרטיגרפי. לפי הנראה כיום, מצד תמר ניטש במהלך התקופה הביזנטית או לקראת סופה. היות שבעין חצבה המצודה הרומית יושבת על שרידים קדומים יותר, הקשורים כפי הנראה לגבולה הדרומי של ממלכת יהודה, מקובל על רוב החוקרים לזהות את תמר המקראית ותמרה הרומית (הנזכרת אצל תלמי (גאוגרפיקה ה' 5), במפת פויטינגר, במפת מידבא, באונומסטקון של אבסביוס (8, 8) ובנוטיטיה דיגניטטום (46, 74)) בעין חצבה ולא במצד תמר. הראשון שהציע לזהות את המקום עם תמר המקראית היה פרופ' יוחנן אהרוני, אך כיוון שהזיהוי היה נתון במחלוקת, הועדף ה"עיברות" של השם הערבי של המקום.
החפירות
חוקר ארץ ישראל אלואיס מוסיל ביקר במקום בשנת 1902, הכין תרשים של המצד וקבע כי הוא מבנה רבוע ולו מגדלי-פינה בולטים. הוא הבחין במבנה נוסף, הצמוד לו מדרום, ובו חדרים אחדים, ובשרידי בית המרחץ במזרח. בשנת 1914 ביקר באתר תומאס אדוארד לורנס ("לורנס איש ערב") ותיאר ביומנו: "התקדמנו מערבה עד שהופיע באופק העץ הגבוה והענף של חוסוב ושמענו את שקשוק המים מהמעיין הגדול הזורם משורשיו". בשנת 1930 ניזוק המצד ותוכניתו המקורית נפגעה בעת שממשלת המנדט בנתה את תחנת משטרה במקום. בשנת 1932 סייר במקום החוקר הגרמני פריץ פרנק, ובעקבות זה חוקר תולדות ארץ ישראל אלברכט אלט קבע כי המבנה הגדול בחצבה הוא מצד רומי. הארכאולוג נלסון גליק, שסייר באתר בשנת 1934, סבר כי המבנה הוא חאן שהוקם בידי הנבטים, וכי הרומאים המשיכו להשתמש בו. הוא זיהה את חצבה עם "איסבה", המופיעה ברשימה המפרטת שמות מקומות בנגב, ואת סכום המס השנתי שהוטל עליהם על ידי השלטון הביזנטי. בנימין מזר ומיכאל אבי-יונה, שביקרו בחצבה בשנת 1950, מצאו מלבד חרסים נבטיים מעוטרים וחרסים מהתקופה הרומית-ביזנטית חרסים מתקופת הברזל בארץ ישראל. בעקבות תגלית זו, הציע יוחנן אהרוני לזהות את חצבה עם "תמר המקראית" ותמרה הרומית. נגד דעה זו יצא בנו רותנברג, שסייר במקום בשנת 1960, וביסס את דעתו על העובדה שלא נמצא בחצבה אף מטבע רומי קדום למאה ה-4.
בשנת 1972, ערך ארכאולוג מחוז הנגב ברשות העתיקות, רודולף כהן, חפירת הצלה באתר. בחפירה זו נחשף המגדל הדרום-מערבי. כהן ערך חפירות נוספות בחודש פברואר 1987, ולסירוגין בשנים 1988–1990 יחד עם הארכאולוג ישראל יגאל. ישראל יגאל חפר שוב באתר מטעם רשות העתיקות בשנת 2007. בשנת 2015 נערכה חפירת הצלה באמת המים מהתקופה הרומית בעין חצבה, מחשש לפגיעתה כתוצאה מזרימה חזקה של מים בנחל חצבה לאחר שנערכו בו עבודות פיתוח ושיקום. החפירה, מטעם רשות העתיקות נעשתה במימון "רשות ניקוז ונחלים ערבה".
ממצאים
צומת הדרכים החשוב והמעיין הנובע במדבר הפכו בימי קדם את הנקודה למיקום בעל חשיבות רבה. חפירות ארכאולוגיות העלו במקום שש שכבות עיקריות.
תקופת הברזל
באתר התגלה רצף של שלוש מצודות מתקופת הברזל בארץ ישראל, המצודה הראשונה, שרק שרידים מעטים שלה נמצאו, תוארכה למאה ה-10 לפנה"ס. המצודה השנייה, שתוארכה למאה ה-9 לפנה"ס ומאה ה-8 לפנה"ס, היא מצודה גדולה ששטחה כ-10 דונם (כגודלו של כל תל באר שבע) שהוקפה בחדרי סוגרים, וחוזקה במגדלי פינה, כאשר הפן הקיצוני של החומה הוא קדמות ונסוגות. במקום נחשפו מחסנים, ממגורות ובית שער גדול. כיום אפשר לראות בשטח את יסודות הקירות של מצודה זו, כמו גם שרידי שתי ממגורות ששימשו לשמירת תבואות. הממגורות היו מדופנות בטיח על מנת למנוע חדירת לחות ומכרסמים פנימה. לתוך אחת הממגורות בנו הרומאים מאוחר יותר בור מים. בפינת המצודה נמצאת חומה עליונה גבוהה, חלקה משוחזר בבנייה חדשה לגמרי - זהו קו החומה הרומית. כן אפשר לראות את השער היהודאי, שלו 2 תאים מכל צד, ואומנות בולטות פנימה. משני צידי השער יש גם מגדלים גדולים שנראית בהם אומנה גדולה שכנראה תמכה במדרגות עץ שעלו למעלה. לחומה יש מין חלקלקה קדמית קטנה- היא בנויה קדמות ונסוגות. בנוסף, לחומה יש סוגרים קונסטרוקטיביים- חללים שמולאו בעפר ולא שימשו כחדרים כמו בבאר שבע. בנו קיר קדמי וקיר אחורי, ואת החלל באמצע מילאו בעפר. במצודה שבתל אל-ח'ליפה (ליד עקבה) סגנון הבנייה דומה, כמעט זהה בתוכנית של מצודה זו. המצודה הגדולה נהרסה כנראה ברעש האדמה הגדול שאירע בשנת 760 לפנה"ס.
בשלהי תקופת הברזל נבנתה מצודה דלה יותר, ששרידים מעטים יחסית נחשפו ממנה. מתקופה זו התגלה באתר ממצא נדיר: גניזה של מקדש קטן, שהיה מחוץ לחומות המצודה ובו עושר של כלי פולחן וצלמיות חרס, כולם מנותצים וקבורים. הממצא המרשים ביותר היה של כנים מחרס בצורת אדם שנקראים "מקטרים". כמו כן התגלה חותם אדומי ועליו זוג כהנים מקטירים במיקטר. ייתכן שהכלים שייכים למקדש אדומי לאל קוס, שכן ידוע כי האדומים חדרו ליהודה בסוף המאה ה-7 ובראשית המאה ה-6 (תקופת כיבוש ממלכת יהודה על ידי בבל), ונוכחות אדומית נמצאה גם במרשה ובבית גוברין, לאחר שהאדומים חדרו עמוק יותר לתוך מרחב יהודה. האדומים הביאו איתם את התרבות והדת שלהם, ומכתבי ערד הם עדות נוספת לנוכחותם במרחב.
התקופה ההלניסטית
השלב הבא של תפקוד המקום הוא שלב נבטי, ממנו לא נתגלו ממצאים רבים בשטח, למעט מטבעות, חרסים ויסודות של קיר.
התקופה הרומית
בתקופה הרומית בארץ ישראל נבנתה במקום מצודה רומית תקנית מדגם 'קסטלום' בגודל 46 על 46 מטרים. במצודה זוהו שני שלבי בנייה עיקריים. בשלב הראשון, במאה ה-3 הוקמה מצודה רבועה. בסוף מאה ה-3, בימי הקיסר דיוקלטיאנוס, נוספו למצודה הרבועה ארבעה שהייתה חלק מסדרת מצודות רומיות שנבנו בימי דיוקלטיאנוס, תקופה שבה הרומאים הידקו את האחיזה במרחב, ובעזרת הלגיון העשירי (שישב באילה, היא עקבה) פרצו את מעלה עקרבים ודרכים נוספות, הציבו אבני מיל ובנו מצדים לאורך הדרך. בצמוד למצודה היו בית מרחץ ואכסניה. בית המרחץ, הממוקם כ-50 מטר מדרום-מזרח למצודה, נחפר ושומר ואפשר לראות את מערכת ההיפוקאוסט שלו (חימום תת-רצפתי). בית המרחץ מתוארך למאה ה-3 והמאה ה-4 וגם בו זוהו שני שלבי בנייה עיקריים. במבנה השתמרו: חדר הלבשה, חדר פושר, חדר הזעה, חדר חום, חדר הסקה ואמבטיות מים קרים וחמים.
בחפירה בשנת 2015 נחשף קטע מאמת מים מהתקופה הרומית, שנבנה בכיוון צפון-מערב–דרום-מזרח מאבנים מסותתות גדולות. רצפת האמה עשויה מחומר של ערוץ נחל, המכיל אבנים קטנות. המים זרמו באמה לכיוון צפון-מערב. מאחר שעל דפנות האמה לא נמצאו שרידי טיח הידראולי, נראה כי אמה זו הוליכה מים בזמן שיטפונות מערוץ הנחל לשטחים חקלאיים שהשתרעו מצפון לערוץ. בניית האמה מלמדת כי בתקופה זו היו שטחים חקלאיים ששימשו לכלכלת תושבי המצד.
התקופה המוסלמית המוקדמת
השכבה האחרונה מהתקופה המוסלמית המוקדמת, סוף המאה ה-7 לספירה.
המאה ה-20
בעת החדשה הוקמה במקום תחנת משטרת הרוכבים הבריטית, והמקום מצוין על ידי נוסעים שונים כתחנת דרכים בדרך אל עקבה. לאחר הקמת מדינת ישראל הוקם במקום מחנה צבאי.
בתקופת המנדט בנו הבריטים במקום את משטרת עין חוצוב. צה"ל השתלט על המקום במסגרת מבצע לוט (נובמבר 1948) ובו התארגנה חטיבת גולני בדרכה לכיבוש אילת. העצים שנראים כיום באתר הם נטיעה של קק"ל.
אז'ן
קומונת אז'ן (בצרפתית: Agen) היא בירת מחוז לוט וגארון בחבל אקיטן החדשה שבדרום-מערב צרפת. העיר שוכנת על גדתו המזרחית של נהר הגארון בסמוך לתעלת גארון, 135 ק"מ דרומית-מזרחית לבורדו. במטרופולין של אז'ן מתגוררים (נכון ל-2011) 111,011 תושבים.
משמעות השם
מקור שם העיר מהמילה הלטינית Aginnum, ששורשה מהמילה הקלטית agin שמשמעותה "צוק, גובה", ומקורה מהאופידום של מנזר מבודד.
מאפיינים ייחודיים
בעיר שוכנת קתדרלת אז'ן בת המאה ה-12, הקתדרלה היא אחת הקתדרלות העתיקות הבודדות בצרפת בעלות ספינה כפולה. המבנה הוכרז כאתר מורשת עולמית והיא מהווה חלק מדרך סנטיאגו.
אז'ן ידועה כ"בירת השזיפים היבשים". צלבנים הביאו את הפרי לאזור במאה ה-11 מאגן הים התיכון, וכיום העיר מייצרת כ-35,000 טון שזיפים מדי שנה. השזיפים היבשים נאכלים כקינוח לאחר הסעודה, כשהם מושרים בארמניאק.
יהודי אז'ן
עדויות להתיישבות יהודית בעיר קיימת מהמאה ה-12, מרביתם הוגלו ב-1306, אולם הקהילה חזרה להתקיים ב-1315 ו-"Rue des Juifs" (רחוב היהודים) קיים מאז עד היום. במהלך מלחמת העולם השנייה נמלטו כ-2,500 יהודים לעיר, אולם גם ממנה נעצרו ונלקחו יהודים למחנות ההשמדה, מרביתם בליל ה-26 באוגוסט 1942, אז נשלחו למחנות הריכוז מהעיר כ-385 יהודים, מתוכם 282 שנשלחו לאחר מכן לאושוויץ. ב-1968, כ-600 יהודים התגוררו בעיר, אולם מרביתם יוצאי צפון אפריקה. כיום קיים בית כנסת פעיל בעיר. במלאת 70 שנה לגירוש 385 היהודים מהעיר, הוצגה תערוכה בעיר שעסקה בנושא.
רציחות נוסח אוקספורד
רציחות נוסח אוקספורד (בספרדית: Crímenes imperceptibles – פשעים בלתי מורגשים) הוא ספר מתח מאת המתמטיקאי והסופר הארגנטינאי גיירמו מרטינס, שיצא לאור במקור בשנת 2003, ובתרגום לעברית בשנת 2007.
הספר עוסק בסדרת מעשי רצח המתרחשת באוקספורד, שבחקירתם עוסקים, בנוסף לקצין המשטרה, גם פרופסור ללוגיקה ודוקטורנט, שגילו את גופתה של הנרצחת הראשונה.
עלילה
המְּסַפֵּר, צעיר בן 22, בעל תואר ראשון במתמטיקה, הגיע בקיץ 1993 מארגנטינה לאוקספורד, לשם לימודים מתקדמים באוניברסיטת אוקספורד, בהנחייתה של אמילי ברונסון. בעצת המנחה שלו הוא שוכר חדר בביתה של גברת איגלטון, ישישה חולנית, שבמהלך מלחמת העולם השנייה סייעה לאלן טיורינג בפענוח צופן ה"אניגמה". בדירה מתגוררת גם בֶּת, נכדתה המרירה של גברת איגלטון, העוסקת בנגינה בצ'לו בתזמורת קאמרית מקומית.
אחר הצהריים ניגש המְּסַפֵּר למסור לגברת איגלטון את שכר הדירה, ובאותו זמן מגיע לשם ארתור סלדום, לוגיקן דגול, שספרו האחרון עוסק בסדרות לוגיות. השניים נכנסים יחד לבית, ומוצאים בו את גופתה של גברת איגלטון, שנרצחה בחניקה בכרית בעת ששיחקה "שבץ נא" לבדה. פגיעה באפה במהלך הרצח גרמה לדם על פניה ועל הכרית. השניים מזעיקים את המשטרה.