cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרל שטאופר-ברן
ביוגרפיה
בשנת 1888, בחסות פטרוניו, משפחת ולטי משווייץ, נסע לרומא ללמוד פיסול. בזמן שהותו שם, הוא התחיל רומן עם לידיה ולטי-אשר, בתו של אלפרד אשר (מייסד קרדיט סוויס) ורעייתו של פרידריך אמיל ולטי, שאביו היה אמיל ולטי (איש ממשל רב-עוצמה). הרומן הפך לאהבה ולידיה הציעה גירושין לבעלה, אך הוא יצר קשר עם שגרירות שווייץ ברומא והשתמש בהשפעתו הרבה כדי להפריד ביניהם. לידיה הוכנסה לבית משוגעים וקרל נכלא לאחר שהואשם בחטיפה ואונס. במאי 1890, דו"ח פסיכיאטרי מלא לא הראה שום סימן למחלות נפש והיא שוחררה. שחרורו הגיע מאוחר יותר, מחוסר ראיות. היא חזרה לבעלה, אם כי עד מהרה הגישה בקשה לגירושין, שניתנו בסופו של דבר.
במצב של ייאוש מאובדן אהבתו, הוא סבל מהתמוטטות עצבים ובילה זמן מה בבית החולים לחולי נפש סן בוניפאציו. לאחר שחרורו ניסה להתאבד באקדח שהותיר אותו פצוע לצמיתות. בינואר 1891, שלא היה מסוגל לעבוד וככל הנראה סבל ממאניה דפרסיה, הוא התאבד עם מנת יתר של כלוריד. התאבדותה של לידיה בגז חלה באותו שנה בדצמבר.
משה אורן (סופר)
משה אורן (נולד ב-28 בדצמבר 1947) הוא סופר, עיתונאי ועורך פרסומים ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בקיבוץ מזרע שבעמק יזרעאל. את שירותו הצבאי החל בסיירת "שקד" וסיים כקצין בגדוד 890 של הצנחנים. בוגר החוג להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, בלימודי העת העתיקה.
כעיתונאי כתב ב"על המשמר", "הארץ" ו"ידיעות אחרונות" (בעיקר בנושאי תרבות ואמנות) והיה בעל טור לסרטים וקולנוע במוסף השבועי של "על המשמר".
בראשית שנות השבעים עבד אורן כעיתונאי בלונדון ובשנות השמונים יצא עם משפחתו לשליחות באיי הוואי (בעקבותיה פרסם שני ספרי ילדים, "אי" ו"הר געש").
ספרו הראשון, "כיבוי אורות", ראה אור בשנת 1981 ועובד אחר כך למחזמר שהוצג בבבימת הקיבוץ.
בתקופת עבודתו כמו"ל (ההוצאה לאור, משרד הביטחון), יזם ותכנן את סדרות הספרים "אדם בקו האש" (עם זמורה, ביתן, מודן), "קלע" (עם הוצאת מערכות) ו"תרמיל קלאסיקה" (עם ספריית תרמיל).
אורן יזם וערך את "לחיות בכל תנאי" (1983), מדריך ההישרדות הראשון בעברית למטיילים ותרמילאים, והיה הראשון שעבר את הארץ כולה ברגל, מדן לאילת (עוד לפני שנחנך שביל ישראל). ספרו "איש הולך את ארץ ישראל" (1994) היה הראשון שתיאר מסע כזה.
בתפקידו כראש תחום מפעלי הנצחה במשרד הביטחון יזם, תכנן והוביל כמה ממפעלי הזיכרון הגדולים של העשור הראשון של המאה ה-21 בהר הרצל בירושלים, ובהם יצירת השביל המחבר בין יד ושם להר הרצל (חיבור פיזי וסימבולי בין השואה לתקומה); בניית מסלול המבקרים המקיף בהר; הקמת גן הנעדרים לחללים שמקום קבורתם לא נודע; הקמת מפעל הזיכרון ואנדרטת נצר אחרון; והאירוע השנתי של צעדת השביל המחבר (בשיתוף עם משרד החינוך ויד ושם).
קורטני ברת'ולומיו
קורטני ברת'ולומיו (באנגלית: Courtney Bartholomew; נולדה ב-24 ביוני 1994) היא שחיינית אמריקאית. היא שיאנית העולם בעבר במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לבריכת 25 מטר ושיאנית ארצות הברית בעבר לבריכת 25 במשחה ל-100 מטר גב.
ביוגרפיה
ברת'ולומיו גדלה בהולנד, מישיגן. אביה, צ'ארלס, הוא מהנדס אזרחי ואמה, אן, היא אחות מוסמכת. היא החלה לשחות בגיל 5. היא התאמנה במועדון המקומי בהדרכתו של דונלד קימבל. כיום, היא לומדת באוניברסיטת וירג'יניה.
2012
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לונדון (2012) סיימה ברת'ולומיו במקום 22 במשחה ל-100 מטר גב ובמקום 28 במשחה ל-200 מטר גב.
2014
באליפות המכללות (NCAA) שנערכה בשנת 2014 זכתה ברת'ולומיו במדליית ארד במשחה ל-200 יארד גב בתוצאה של 1:50.84 דקות וסיימה במקום חמישי במשחה ל-100 יארד גב בתוצאה של 51.12 שניות.
2015
באליפות המכללות שנערכה בשנת 2015 זכתה ברת'ולומיו בשתי מדליית כסף, במשחה ל-100 יארד גב בתוצאה של 50.51 שניות ובמשחה ל-200 יארד גב בתוצאה של 1:49.35 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-200 יארד מעורב אישי בתוצאה של 1:55.71 דקות.
שיאנית עולם (בריכת 25 מטר)
בתחרות בין נבחרת ארצות הברית לנבחרת אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה בדצמבר אותה שנה קבעה ברת'ולומיו במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, ביחד עם קייטי מיילי, קלסי וורל, סימון מנואל שיא עולם חדש של 3:45.20 דקות. היא שחתה את סגנון הגב בתוצאה של 56.08 שניות. היא ניצחה במשחה ל-100 מטר גב בשיא ארצות הברית חדש של 55.92 שניות, שיפור לשיא בן ה-4 שנים של נטלי קוגלין (55.97 שניות), לפני מיה נילסן (56.20 שניות). שיאנית העולם קטינקה הוסו סיימה במקום רביעי (57.62 שניות). נוסף לכך, היא סיימה במקום שני במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.33 דקות, אחרי שיאנית העולם קטינקה הוסו (1:59.75 דקות) ולפני שיאנית ארצות הברית מליסה פרנקלין בת ארצה (2:01.53 דקות).
יחסי אזרבייג'ן–איראן
יחסי אזרבייג'ן–איראן הם היחסים הרשמיים בין הרפובליקה של אזרבייג'ן והרפובליקה האיסלמית של איראן, הם הוקמו מיד לאחר התפרקות ברית המועצות. איראן ואזרבייג'ן חולקות את אותה דת, אתניות ותרבות, בנוסף איראן ואזרבייג'ן הן שתי המדינות היחידות בהן הרוב המוחלט של האוכלוסייה היא מוסלמית שיעית, איראן היא המדינה בעלת שיעור השיעים הגדול ביותר בעולם ואחריה אזרבייג'ן.
היחסים בין השנים 1991-2012
אזרבייג'ן הכריזה על עצמאות מברית המועצות ב-30 באוגוסט 1991. בדצמבר 1991 ביקר שר החוץ האיראני עלי אכבר וליאטי בבאקו שם הוא חתם על מספר הסכמים של שיתוף פעולה פוליטי, כלכלי ותרבותי בין המדינות, וכן התחייב לתמוך בחברותה של אזרבייג'ן בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי. ב-4 בינואר 1992 הקימה איראן שגרירות בבאקו. איראן מיהרה לקיים הסכמים עם אזרבייג'ן משום שהיא ראתה באזרבייג'ן קרקע פורייה להעצמת המהפכה האיסלאמית. לעומת זאת, אזרבייג'ן הייתה חשדנית כלפי איראן, וראתה במקום זאת את טורקיה כשותפה אסטרטגית. הפחד של אזרבייג'ן היה בעיקר מפני שכוונתה של איראן לאחד את אזרבייג'ן עם מזרח אזרבייג'ן ומערב אזרבייג'ן. בתגובה למעשיה של אזרבייג'ן, תמכה איראן בארמניה במהלך מלחמת נגורנו קרבאך הראשונה שנמשכה בשנים 1988–1994.
שיתוף פעולה בתחום האנרגיה
ב-20 בדצמבר 2005 נחתם הסכם בין המדינות לפיו איראן תעביר גז לארמניה ליד שטחה של אזרבייג'ן, בטקס פתיחתו של צינור הגז נכחו נשיא איראן ונשיא אזרבייג'ן. ב-19 במרץ 2007 נחנך צינור גז חדש שמוביל גז לארמניה בטקס בו השתתפו נשיא איראן ונשיא אזרבייג'ן על אף היריבות של ארמניה ואזרבייג'ן.
החל משנת 2009 החלה התדדרות היחסים. ב-11 בנובמבר 2009 ביטלה איראן באופן חד צדדי את הוויזה שלה לאזרחי אזרבייג'ן. כמו כן בשנת 2009 נתפסו מספר אנשי חזבאללה בניסיון פיצוץ של שגרירות ישראל בבאקו.
היחסים בשנים 2012-2014
בשנת 2012 נעצרו שלושה גברים על ניסיון תקיפה של ישראלים המועסקים בבית ספר יהודי בבאקו. אנשי הביטחון באזרבייג'ן קישרו את איראן למקרה. פרשן המקורב לנשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב, הזהיר את איראן כי תכנון רצח אזרחים באזרבייג'ן מהווה פעילות עוינת נגד אזרבייג'ן. על פי החשדות של איראן, אזרבייג'ן נותנת לסוכני מוסד ולוחמי מודיעין ישראלים לבצע משימות מודיעין נגד איראן משטחה של אזרבייג'ן, אך בכירים במערכת הביטחון באזרבייג'ן הכחישו זאת.
במרץ 2012 עצרה אזרבייג'ן 22 עצורים בחשד לכך שניסו לתקוף את השגרירות הישראלית והאמריקנית מטעם איראן. כול 22 החשודים במעשה נידונו למאסר של לפחות עשור מה שהביא להחרפה של היחסים. גורמים איראניים התנגדו לכך שאזרבייג'ן תארח את אירוויזיון 2012 בטענה כי הם עומדים להפוך את התחרות למצעד גאווה, ראש המחלקה לנושאים ציבוריים ופוליטיים בממשל האיזרבייג'ני אמר כי הטענות אינן נכונות וכי הוא ממליץ לאיראן שלא להתעסק בענייניה הפנימיים של אזרבייג'ן. בתגובה לדברים החזירה איראן את שגרירה מבאקו ואילו אזרבייג'ן דרשה התנצלות רשמית מאיראן ולאחר מכן החזירה גם היא את שגרירה.
בצעד התחממות יחסים משמעותית עם ישראל והסלמה מול איראן, בנובמבר 2022 פורסם כי אזרבייג'ן תפתח שגרירות רשמית בישראל.
היחסים בשנים 2014-2016
בסוף שנת 2013 עלה חסן רוחאני לשלטון באיראן, והיחסים בין המדינות חזרו להשתפר. בחודש דצמבר 2014 הציעה איראן להפעיל קו אוטובוס שיפעל בין הערים ארדביל ובאקו, וכי לאיראן חשובים יחסים תירותיים עם אזרבייג'ן, כמו כן השגרירים הוחזרו בין המדינות. במאי 2015 הודיעה איראן כי היא אינה מכירה ברפובליקת נגורנו קרבאך ובוודאי לא בבחירות שנערכו שם.
היחסים החל משנת 2016
לאחר הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל על ידי הנשיא האמריקני דונלד טראמפ, בעקבות זאת אזרבייג'ן הכירה גם היא בירושלים כבירת ישראל, מה שהביא למתיחות בין המדינות. בשנת 2018 השעתה אזרבייג'ן את סחר הנפט והגז עם איראן בהתאם לסנקציות שנקבעו על ידי ארצות הברית נגד איראן, מה שגרם לעוינות בקרב ממשל איראן נגד האזרבייג'נים. אף על פי שהיחסים בין המדינות התקררו שוב המדינות פתחו במשותף מפעל לייצור מכוניות בו יש כושר ייצור שנתי של 10,000 מכוניות ולבצע יצוא גם למדינות שכנות כמו רוסיה. המהלך נתפס כניסיון להפחית את המתיחות בין המדינות. בשנת 2019 הביעה אזרבייג'ן תמיכה בוועידת ורשה בפברואר 2019 בראשות ארצות הברית בנושא המזרח התיכון שנערכה בוורשה, ואף שלחה משלחת להשתתף בה, מה שהגביר עוד יותר את המתיחות בין שתי המדינות. בנוסף היחסים בין אזרבייג'ן לטורקיה התחממו, ואזרבייג'ן תמכה בטורקיה בעת מלחמת האזרחים בסוריה, בה טורקיה תומכת באופוזיציה הסורית ואילו איראן תמכה בממשלה הסורית.
באוקטובר 2021, גדלה המתיחות בין המדינות. כוחות איראנים ביצעו תמרוני ראווה נרחבים סמוך לנהר אראס, המהווה את גבול שתי המדינות. בתגובה, הודיעו האזרים כי יקיימו תמרונים צבאיים משותפים מעבר לגבול עם הצבא הטורקי.
בשנת 2023 הרחשה מתקפה על שגרירות אזרבייג'ן באיראן.
אדואר לואי
אדואר לואי (בצרפתית: Édouard Louis; נולד ב-30 באוקטובר 1992 בשם אדי בְּלִגֵּל,  Eddy Bellegueule) הוא סופר צרפתי.
ביוגרפיה
לואי נולד בשם אדי בלגל בעיירה במחוז פיקרדי שבצפון צרפת, ובה גדל והתחנך. שנות ילדותו ונעוריו בעיירה יהיו הבסיס לספרו הראשון, רומן אוטוביוגרפי בשם "הסוף של אדי". לואי נולד למשפחה אשר סבלה מעוני וממחסור, לואי מעיד כי הוריו נאלצו להתבסס על סיוע רשויות הרווחה בצרפת על מנת לקיים את המשפחה. אביו עבד כפועל במפעל יצור סמוך לעיירה, עד שנאלץ להפסיק עם עבודתו עקב תאונת עבודה. אימו עבדה לסירוגין כמטפלת לגיל השלישי. סביבה זו, על העוני, האלכוהליזם, ההומופוביה והגזענות שבה תהיה עיקר עיסוקו בהמשך כסופר.
לואי היה הראשון ממשפחתו שעזב את העיירה לטובת לימודים אקדמאים. הוא בוגר האוניברסיטאות אקול נורמל סופרייר ובבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז, שתיהן מן הנחשבות בצרפת. בשנת 2013 שינה באופן רשמי את שם משפחתו מבלגל ללואי. באותה שנה פורסמה האנטולוגיה Pierre Bourdieu" L'insoumission en héritage" אותה ערך לואי, שעסקה בהגותו של הסוציולוג הצרפתי פייר בורדייה.
בשנת 2014 פרסם את ספרו הראשון רומן אוטוביוגרפי בשם "הסוף של אדי". הספר זכה לתשומת לב תקשורתית רבה. לואי זכה לתשבחות רבות הן על כתיבתו הספרותית והן על סיפורו האישי. הספר עורר שיח על היחס למעמד הפועלים בצרפת. הספר היה לרב מכר ותורגם ל20 שפות שונות. לואי זכה בפרס פייר גואנין למאבק בלהטבפוביה ולמען שיוון זכויות על ספרו זה.
בשנת 2016 פרסם את סיפרו השני "היסטוריה של אלימות", הספר מספר על אונס וניסיון רצח אותו חווה לואי בערב חג המולד בשנת 2012. הספר עוסק במעגל האלימות המתמשך בחברה האנושית. עליו היה מועמד לואי ברשימה הקצרה בפרס דבלין הבינלאומי לספרות. בשנת 2017 פורסם בעמוד השער של העיתון ניו יורק טיימס מאמר מאת לואי תחת השם "מדוע אבי מצביע למארין לה פן". המאמר פורסם ערב הבחירות לנשיאות צרפת 2017. עיקר טענתו של לואי במאמר הייתה כי העלייה בשיעור התמיכה במפלגות הלאומניות בקרב השכבות המוחלשות כדוגמת ההאיחוד הלאומי (צרפת) של מרין לה פן היא תוצאה של שינוי סדריי העדיפויות בשמאל הצרפתי.
בשנת 2018 פרסם את ספרו השלישי "מי הרג את אבי" בו מגולל לואי, בהשראת סיפור חיו של אביו, את חיהם של הפועלים בעיירות הפריפריה בצרפת, תוך הבאת סיפורו של אביו אשר נאלץ לשוב לעבודתו, על אף תאונת עבודה קשה שלא אפשרה לו לעשות כך, וזה כתוצאה מקיצוץ הסיוע והתמיכה של מערכת הרווחה בצרפת.
יצירתו
כתיבתו של לואי מאופיינת בעיסוק נרחב בנושאים חברתיים. הוא כותב על עוני, הדרה ואפליה, מרבה לעסוק בהומופוביה ושנאת זרים. כתיבתו משלבת משלב לשוני גבוה לצד שפת יומיום במשלב הנפוץ בקרב השכבות המוחלשות. לואי מעיד על כתיבתו כי אלימות היא המרחב הספרותי העיקרי בו הוא פועל, כמו סופרים לפניו שהעמידו את השגעון או המלחמה בלב כתיבתם.
בכתיבתו ניכרת השפעתם של סימון דה בובואר, ג'יימס בולדווין, ויליאם פוקנר ופייר בורדיה.
ספריו שראו אור בעברית
•	הסוף של אדי, תרגמה: רמה איילון, עם עובד, 2018.
•	היסטוריה של אלימות, תרגמה: רמה איילון, עם עובד, 2020.
דודוש קלמס
דוד (דודוש) אריאל קלמס (נולד ב-3 במאי 1973) הוא מפיק מוזיקלי, קלידן ומלחין ישראלי.
ביוגרפיה
נולד ב-3 במאי 1973 בירושלים. בוגר רימון בית ספר למוסיקה.
ב-1996 הקים את להקת "הדג נחש". ב-2000 הוציאו את אלבום הבכורה שלהם, "המכונה של הגרוב". האלבום זכה לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה. לאחר מכן, הוציאו מספר להיטים שזכו להצלחה רבה במצעדי הפזמונים העבריים, בהם "שירת הסטיקר" ו-"הנה אני בא" ואף אלבומים נוספים שזכו להצלחה רבה, ביניהם "בעזרת הג'אם" שזכה במעמד "אלבום זהב".
ב-2004 הלחין קלמס את המוזיקה לסרט "צווארון כחול לבן". קלמס מרבה לעבוד עם גל תורן, איתו הוא כותב, מלחין ומעבד. ב-2005 החל לנהל ולהפיק מוזיקלית עם תורן, את התכנית "ארץ נהדרת". באותה שנה, הלחין את המוזיקה לסרט תנועה מגונה, לצידה של קרני פוסטל.
ב-2008 הפיק והלחין עם תורן, את המוזיקה לסדרה "רמזור". ב-2011, עיבד וביצע את שירי התכנית Red Band.
ב-2016 הלחין את המוזיקה לתוכנית דוקו-הריאליטי "פוליאקובים".
עמוס 6
עמוס 6 היה לוויין תקשורת מסדרת לווייני "עמוס" שפותח על ידי התעשייה האווירית לישראל עבור חברת חלל תקשורת. הוא נהרס כליל בפיצוץ שאירע בקייפ קנוורל שבפלורידה של משגר פאלקון 9 של חברת SpaceX יומיים לפני שיגורו המתוכנן למסלול סביב כדור הארץ.
הפרויקט
הלוויין נועד להחליף את עמוס 2 במיקום 4°W. הוכנסו בו שיפורים טכנולוגיים משמעותיים לעומת הדור הקודם של לווייני תקשורת מתוצרת ישראל, לרבות טכנולוגיה של הנעה חשמלית המאפשרת חיסכון משמעותי במשקל ובעלות השיגור. מחיר הלוויין היה כ־200 מיליון דולר.
באוקטובר 2015 הודיעה חברת פייסבוק שהיא תשתמש בשירותי הלוויין על מנת להפיץ אינטרנט מהחלל בחינם, במסגרת פרויקט Internet.org.
נתונים טכניים
מכלול התקשורת של הלוויין כלל 36 אלומות ממוקדות בעלות יכולת לשדר תקשורת בפס־רחב ובקצב נתונים גבוה (HTS) בתחום התדרים 26.5-40GHz. מטע"ד התקשורת כלל משיבים בשלושה תחומי תדר – Ku ,Ka, ו־S ואיפשר אספקת מגוון רחב של שירותי תקשורת כולל אינטרנט לווייני ישירות לבית.
פיצוץ הלוויין
ב־1 בספטמבר 2016, יומיים לפני שיגורו לחלל, בסביבות השעה 09:00 (שעון מקומי), נהרס הלוויין כליל בעת פיצוץ עז שאירע בבסיס קייפ קנוורל שבפלורידה במהלך הכנות אחרונות לשיגור. המשגר, מסוג פאלקון 9 של חברת SpaceX, שאמור היה לשאת על גבו את הלוויין לחלל, התלקח בעת הצתת מנועיו בניסוי שנקרא 'הבערה סטטית', והוביל לפיצוץ המשגר והלוויין אשר ניצב עליו כבר כמה ימים קודם לכן. לא היו נפגעים בפיצוץ. לאחר חקירה ראשונית, בעיקר של הפסולת באתר, אושש תרחיש של דליפת הליום במערכת קריוגנית שהובילה לדליפת חמצן ולפיצוץ.
השלכות
צוותים אמריקניים וישראליים משותפים פתחו בחקירת התקלה שהובילה לפיצוץ. לפיצוץ השפעות מרחיקות לכת מבחינה כלכלית ותדמיתית. בנובמבר 2015, פחות משנה לפני מועד שיגור עמוס 6, אבד הקשר עם הלוויין עמוס 5 והוא יצא מכלל שימוש טרם סיום תקופת היעד שלו בחלל. בעקבות כך זורז שיגור עמוס 6 כדי להחליפו. עם זאת, עמוס 6 נועד גם להחליף את לוויין עמוס 2, המסיים את שירותיו. לכן, הפסד ההכנסות העתידיות הנובע מאי־שיגור הלוויין כבד מהותית משווי הלוויין עצמו, אשר עליו מבוטחת חברת "חלל תקשורת". העובדה שלא הייתה הזמנה ללוויין נוסף מהתעשייה האווירית מלבד "עמוס", גרמה למשבר עוד לפני אירוע זה.
בין משתמשיו העיקריים של הלוויין היו אמורים להיות חברת yes ומערכת הביטחון.
חברת yes הייתה אמורה להעביר מספר גדול של ערוצים אליו אחרי ההתמקמות בחלל. yes משדרת באמצעות שני לוויניים: עמוס 2 ועמוס 3, מרבית הערוצים עוברים דרך עמוס 3 אבל גם בלוויין הישן יש עוד ערוצים רבים. שימוש בשני לוויינים מעניק גיבוי ושרידות במקרה של תקלה באחד הלוויינים. משום שעמוס 2 סיים את חייו המסחריים ב-2 באפריל 2017, תכננה yes להעביר לעמוס 6 את כל הערוצים שהיו על עמוס 2. כתוצאה מהפיצוץ נאלצה החברה להעביר את כל השידורים דרך לוויין אחד בלבד: עמוס 3. הלוויין מסוגל לטפל ב־170 ערוצים לערך, כמספר הערוצים שיש ל־yes, מה שמגביל את החברה בהוספת ערוצים חדשים.
מעבר לכך, חברת פייסבוק התכוונה לחבר את יבשת אפריקה לאינטרנט באמצעותו, וכך "עמוס 6" היה אמור לספק גישה לאינטרנט ל־14 מדינות באפריקה. הצלחת השיגור היוותה תנאי לקיומה של עסקת המכירה של "חלל תקשורת", מפעילת הלוויין, לקבוצת התקשורת הסינית Xinwei, והוצאתה לפועל של העסקה התבטלה. בעקבות הפרשה החלה פייסבוק לקדם מיזם עצמי בשם Athena שמטרתו ליצור רשת לוויינים לשירותי אינטרנט במקום להסתמך על חוזה שירותי תקשורת עם חברה מסחרית אחרת.
חברת SpaceX האמריקאית בבעלות המיליארדר אילון מאסק משתמשת במשגר פאלקון 9 גם לשיגור חלליות אספקה לתחנות חלל בינלאומיות. בעקבות הפיצוץ היא השביתה את השימוש במשגר ועצרה את טיסות השיגור שלו. בתור מי שמספקת חלק ניכר משירותי השיגור בארצות הברית, עצירת השימוש במשגר תיצור בעיה בתחום השיגורים לחלל.
התעשייה האווירית קיבלה ממבטחי השיגור כ־196 מיליון דולר, שאותם תעביר לחברת "חלל תקשורת".
בדצמבר 2016 חכרה החברה מחברת "אסיה סאט" לוויין שכונה "עמוס 7" ופעילותו המסחרית החלה ב־27 בפברואר 2017. הוא נועד להחליף את עמוס 2 וכן את הפעילות שיועדה ללוויין עמוס 6.
תגובות
בבורסה לניירות ערך בתל אביב מניית חלל תקשורת (SCC) הגיבה בצניחה מיידית של 9%.
חברת yes: "אי עלייתו של הלוויין עמוס 6 לא תפגע בשידורי יס ובחוויות הצפייה. ייתכן שלקראת 2017 יהיו שינויים בשידור ערוצים בודדים שאינם בעלי עניין. יס ממשיכה לשדר כרגיל ולתת ללקוחותינו את הטלוויזיה הטובה ביותר בישראל".
יו"ר פייסבוק מארק צוקרברג: "כאן באפריקה, אני מאוכזב עמוקות לשמוע שכשל בשיגור של SpaceX הרס את הלוויין שלנו שנועד לספק קישוריות לכל כך הרבה יזמים ולכל האחרים לרחבי היבשת".
You'll Never Be Alone
You'll Never Be Alone (בעברית: לעולם לא תהיה לבד) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית אנסטסיה, מתוך אלבומה השני, Freak of Nature. השיר יצא לאור ב-18 בנובמבר 2002, כסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום התשיעי במצעד שבוולוניה, וה-31 במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והופק על ידי אנסטסיה, לואי ביאנקנילו וסאם וואטרס. השיר הוא מעין בלדת פופ, בה אנסטסיה אומרת לבן זוגה כי הוא לעולם לא יהיה לבד, וכי לעד תישאר איתו. השיר עוסק בעיקר במערכת יחסים בינה ובין בן זוגה.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של אנסטסיה ב-24 בנובמבר 2009, כמה ימים לאחר שיצא כסינגל. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את אנסטסיה נפרדת לשלום מבן זוגה, ולאחר מכן אותה, כשהיא עוברת תאונת דרכים. בהמשך בן זוגה מגיע לחלצה.
הכוחות המזוינים העממיים של קוריאה הצפונית
צבא העם הקוריאני (בקוריאנית: 조선인민군, תעתיק: צ'וֹסן אינמינקוּן; האנג'ה: 朝鮮人民軍) הוא צבאה של קוריאה הצפונית הכפוף למשרד הכוחות המזוינים העממיים של קוריאה הצפונית. קים ג'ונג און הוא המפקד העליון שלו ויושב ראש ועד ההגנה הלאומי, שר הכוחות המזוינים העממיים הוא סגן המרשל נו קוואנג צ'ול והרמטכ"ל הוא סגן המרשל רי יונג גיל.
לצבא העם הקוריאני חמישה ענפים:
בשנת 1978 קבע קים איל-סונג שיום ייסוד הצבא ישונה מה-8 בפברואר ל-25 באפריל, יום הקמתה של מחתרת הגרילה האנטי יפנית בקוריאה בשנת 1932, על מנת לזהות את המחתרת עם הצבא ולטשטש את מוצאו הסובייטי. התעשייה הצבאית הקוריאנית החלה בייצור טילים ארוכי טווח כגון הנודונג-1.
קוריאה הצפונית היא המדינה הצבאית ביותר כיום, בעלת הצבא הסדיר הרביעי בגודלו בעולם, המונה כ-1,106,000 חיילים חמושים. כ-20% מבני 17 - 54 משרתים בשירות צבאי סדיר. האנשים המתאימים משרתים עד כ-10 שנים חובה.
בנוסף ישנו גם כוח מילואים הכולל 1,700,000 חיילים. הצבא מפעיל מערכת ענפה של מתקנים צבאיים הפזורים בכל רחבי המדינה, מערכת צפופה של הגנה אווירית, ומפעלי נשק גדולים.
מעריכים כי לצבאה של קוריאה הצפונית מאגר נשק כימי גדול, השלישי בגודלו בעולם.
בעוד שהתיישנות הציוד שנובעת ממצוקה כלכלית נחשבת כפגם העיקרי, בכל זאת נחשב הצבא כאיום משמעותי מפאת קרבתו הרבה אל המרכזים המיושבים בקוריאה הדרומית.
צבא העם הקוריאני עומד מול צבא קוריאה הדרומית והכוחות המזוינים של ארצות הברית המוצבים בקוריאה לאורך האזור המפורז מאז הפסקת האש בסיום מלחמת קוריאה בשנת 1953.
היסטוריה
בית הספר הצבאי-פוליטי הראשון בקוריאה הצפונית, האקדמיה הצבאית בפיונגיאנג בראשותו של קים צ'יאק, בעל ברית של קים איל-סונג, נוסד באוקטובר 1945 בהנחיה סובייטית כדי לאמן את משמרות העם כיחידות לביטחון ציבורי. ב-1946 החלו בוגרי האקדמיה להיכנס ליחידות משטרה וביטחון סדירות. יחידות אלה, החמושות בנשק קל, היו מורכבות מתומכיו של קים איל-סונג ומוותיקי קרבות מסין העממית. האקדמיה הביטחונית המרכזית הוקמה זמן קצר אחרי יחידות המשטרה והביטחון ושמשה להכשרת קצינים פוליטיים וצבאיים.
לאחר שהוקמו בסיסים, מתקני ההכשרה והצבא אורגנו מחדש ונכנסו לפעולה מפקדות צבא העם הקוריאני. מה שהיו קודם לכן יחידות חצי-רשמיות הפכו עתה לצבא סדיר אשר סיפק לפקודיו נשק, תגים ומדים סובייטיים.
לפני פרוץ מלחמת קוריאה צייד יוסיף סטלין את הצבא בטנקים, במשאיות, בארטילריה ובנשק קל מודרניים. באותו זמן היה צבא קוריאה הדרומית נחות מצבא הצפון הן במספר חייליו והן בציוד. צבא העם הקוריאני היה המסית המרכזי למלחמת קוריאה הקרויה בצפון "מלחמת שחרור ארץ האבות".
בשלבי הפתיחה של מלחמת קוריאה ב-1950 הדף צבא קוריאה הצפונית את צבא קוריאה הדרומית במהירות וכבש את סיאול, תוך השמדת 70% מ-100,000 חייליו. בסתיו של אותה שנה, התבצעה נחיתה אמפיבית של חיילי צבא ארצות הברית שנועדה לסייע לצבא דרום קוריאה והתרחש הקרב באינצ'ון. לאחר מכן הוסג הצבא הצפון קוריאני לנהר יאלו, מה שהביא לצמצום תפקודו במלחמה. משלב זה נטל צבא השחרור העממי תפקיד עיקרי בלחימה לטובת צפון קוריאה. עד סוף המלחמה ספג הצבא 290,000 אבדות, ומתוכן 90,000 שבויי מלחמה.
תורת הלחימה של צבא העם הקוריאני מושפעת בעיקר מהוגים סובייטים מוקדמים (משנות ה-20 של המאה ה-20) ש"התגלו מחדש" במהלך שנות ה-70 והובאו לידיעת המפקדים הקוריאניים בבתי ספר צבאיים סובייטיים, כדוגמת ההוגים טוכצ'בסקי וסבצ'ין.
תורת לחימה זו, הקרויה "מלחמה דו חזיתית", מתארת מהלך של כוח קונבנציונלי-רגלי גדול המתוגבר בארטילריה, בשריון ובנגמ"שים, תוך שימוש רב בכוחות קומנדו, שיוכל לפרוץ דרך האזור המפורז, לעטוף ולהשמיד את הכוח הקדמי הדרום קוריאני ולכבוש במהירות את כל חצי האי. בתורת הלחימה שניסחו, הדגימו הקצינים את חשיבתם של ההוגים הישנים שתיארו את טבע הלחימה המודרנית כתלת־ממדית, ככזאת שאינה מבחינה בין חזית לעורף, כמסתמכת במידה גוברת והולכת על מיכון וכמנהלת משימות ויכולות הנדסיות.
פיקוד ושליטה
בפסגת ההיררכיה הפיקודית של הצבא הצפון קוריאני נמצאת וועדת ההגנה הלאומית בראשות קים ז'ונג און. משם מואצל הפיקוד אל משרד הכוחות המזוינים העממיים ואל המטה הכללי שלו, ומשם הוא מגיע אל הלשכות ואל היחידות המבצעיות. סמכות נוספת המפקדת על הצבא היא הועדה הצבאית המרכזית של מפלגת הפועלים של קוריאה, המפלגה השלטת במדינה. סמכות זו נדרשת על מנת להבטיח את שליטת המפלגה בצבא. מהפכים רבים שהתרחשו מאז 1990, הובילו אל המבנה הנוכחי של מערכת הפיקוד והשליטה בצבא. רוב הפרטים אודות המהפכים הללו אינו ידוע בעולם החופשי, אם כי המעט שידוע עליהם הוא כי מרביתם נובעים ממותה הטבעי של האליטה המזדקנת, כגון קים איל-סונג (שנפטר ביולי 1994), שר הכוחות המזוינים או-צ'ין-יו (פברואר 1995) ומחליפו בתפקיד, צ'וי קוואנג (1997).
מרבית השינויים נערכו על מנת להבטיח את כוחו של קים ג'ונג איל. במושב השמונה עשר של הוועידה העממית השישית במאי 1990 כונן ועד ההגנה הלאומי כוועד עצמאי, תוך עליית מעמדו כשווה לזה של הוועידה העממית ולא ככפוף לה. בהתאם לזאת, מונה קים ז'ונג איל כסגן יו"ר ועד זה, וב-24 בדצמבר 1991, מונה כיו"ר הוועד. כמו כן, מונה קים למפקד העליון של צבא העם הקוריאני, באפריל 1992. בין דצמבר 1990 לדצמבר 1995 קודמו קרוב ל-800 קצינים בכירים לעמדות עדיפות. לאחר קבלת דרגתו כמרשל, קידם קים ז'ונג איל שמונה גנרלים לדרגת סגן מרשל. ביום השנה ליום הולדתו של קים ז'ונג איל ב-1997 קודמו 127 קצינים בכירים לדרגת גנרלים, ויחד עם מינויים אלה ומינויים נוספים אחרים, "הוצנחו" גם קציני צבא למשרות בכירות בתוך המפלגה.
תוכנית הטילים
צבא העם הקוריאני כולל כוח רקטי אסטרטגי או לשכת הנחיית טילים, אשר מופקד על הנשק הגרעיני וטילים בליסטיים קונבנציונליים שברשות קוריאה הצפונית. לשכת הנחיית הטילים הוקמה ב-1999.
מחקר מ-2015 העריך שלקוריאה הצפונית יש כ-1,000 טילים בליסטיים: 600 מסדרת הוואסונג; 100 KN-02; ו 300 הוואסונג-7.
מקדם (פיזיקה)
בפיזיקה מקדם הוא גודל פיזיקלי המייצג תכונה פיזיקלית מסוימת של חומר או מערכת. פעמים רבות מציג המקדם יחס בין גדלים מאותו סוג, ובמקרים אלה המקדם הוא גודל חסר ממד.
דוגמאות:
תחנת הכוח קחובקה
תחנת הכוח קחובקה (באוקראינית: Каховська ГЕС імені П. С. Непорожнього, Каховська ГЭС; רשמית ״תחנת הכוח ההידרואלקטרית על שם פטרו נפורוז'ני) הייתה תחנת כוח הידרואלקטרית, השלב השישי והאחרון בקומפלקס הידרואלקטרי על הנהר דנייפר, שמצוי במחוז חרסון בדרום אוקראינה.
הסכר נבנה והופעל בשנות ה-50 של המאה ה-20 יצר את מאגר קחובקה. הסכר איפשר הפקת חשמל על בסיס אנרגיה הידרואלקטרית והיה במשך עשרות שנים מקור המים, לשתייה ולהשקיה למאות אלפי בני אדם בדרום אוקראינה. בנוסף לשליטה וניהול הזרימה של נהר הדנייפר ובמניעת הצפות במורד הזרם, וכלל תא שיט שאפשר תנועת ספינות.
במהלך מלחמת אוקראינה–רוסיה נפגעו מספר מתקנים במתחם. ב-6 ביוני 2023 הפצצה גרמה להריסת סכר קחובקה, והסכר ההידרואלקטרי נהרס כליל. לטענת צבא אוקראינה, הופצצה התחנה על ידי רוסיה בהפצצה ארטילרית או בפיצוץ מבפנים של חדר המנועים. בצבא רוסיה האשימו את האוקראינים בהפצצה.
היסטוריה
בניית התחנה החלה בספטמבר 1950 בהתאם לצו של מועצת השרים של ברית המועצות מיום 20 בספטמבר לצורך השקיית אדמות האזורים הדרומיים של אוקראינה והאזורים הצפוניים של קרים. בניית תחנת הכוח ההידרואלקטרית הופקדה בידי צוות חברת דניפרוסטרוי, שבנתה גם את דנייפרוגס בשנים 1927–1932.
הציוד העיקרי סופק על ידי מפעל הטורבינות של חרקוב, זפורוז'יה ומפעלים מכניים. בבניית התחנה, נעשה שימוש בשיטות ייצור חדשות במהירות גבוהה, שהפחיתו משמעותית את זמן הבנייה. התקנת הטורבינה הראשונה החלה באוגוסט 1954 והסתיימה ב-18 באוקטובר 1955. יום זה נחשב ליום הולדתה של התחנה. ב־13 באוקטובר 1956 הופעלה היחידה ההידרואלקטרית השישית האחרונה, וב-19 באוקטובר 1959 הוכנסה התחנה לפעילות בהספק מותקן של 312 MW.
לפי צו של ממשלת אוקראינה מיום 26 ביוני 2000, נקראה תחנת הכוח ההידרואלקטרית קחובקה על שמו של המדען והמדינאי פטרו נפורוז'ני, שהיה גם ממהנדסי התחנה.
מלחמת אוקראינה–רוסיה
מאז סוף פברואר 2022, התחנה נכבשה על ידי יחידות של הכוחות המזוינים הרוסים, שתקפו את מחוז חרסון מחצי האי קרים שסופח לרוסיה ב-2014. לפי פיקוד הכוחות המזוינים של אוקראינה, בליל 12 באוגוסט 2022, הגשר על פני הדנייפר בסכר תחנת הכוח ההידרואלקטרית קחובקה הושבת כתוצאה מפגיעת רקטות וארטילריה של הצבא האוקראיני ולא ניתן להשתמש בו ולהעביר עליו ציוד צבאי. הגשר ליד תחנת הכוח ההידרואלקטרית בנובה קחובקה היה אחד משלושה מעברים על פני הדנייפר במחוז חרסון, יחד עם גשר אנטונובסקי וגשר הרכבת באותו שם. כל שלושת הגשרים הללו הותקפו על ידי כוחות אוקראינים במטרה לחסום את אספקת קבוצת החיילים הרוסית בגדה הימנית של הדנייפר.
ב-19 באוקטובר 2022, מפקד הכוחות הרוסיים באוקראינה, סרגיי סורוביקין, טען שקייב מתכננת "להכות בסכר של תחנת הכוח ההידרואלקטרית קחובקה"; הצהרה דומה נאמרה על ידי ראש ממשל הכיבוש הרוסי באזור חרסון ולדימיר סלדו. על פי המכון האמריקאי לחקר המלחמה, כוחות רוסים יכולים להכין מבצע להתקפה במסגרת מבצע דגל כוזב על תחנת הכוח ההידרואלקטרית על מנת לחפות על נסיגת החיילים הרוסיים מהגדה הימנית של הדנייפר עקב מתקפת נגד של כוחות אוקראינים באזור חרסון. הרס הסכר של תחנת הכוח ההידרואלקטרית עלול לגרום לשיטפון ענק, אשר על פי מומחים אמריקאים עשוי להתבצע כדי לעכב את התקדמות הכוחות המזוינים של אוקראינה מעבר לנהר הדנייפר. ב-20 באוקטובר 2022 האשים נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי את רוסיה בכריית תחנת הכוח קחובקה. לדברי מומחים, הרס תחנת הכוח ההידרואלקטרית קחובקה יאיים על תחנת הכוח הגרעינית זפורוז'יה, המשתמשת במים לקירור כורים גרעיניים ממאגר קחובקה.
בנובמבר 2022, במהלך הנסיגה הרוסית מהגדה הימנית של הדנייפר, פוצצו הרוסים שבעה גשרים על פני הדנייפר, כולל הגשר בתחנת הכוח ההידרואלקטרית קחובקה. גם הסכר של תחנת הכוח עצמה ניזוק. לפי הפיקוד המבצעי האוקראיני "דרום", בליל 6 ביוני 2023, תחנת הכוח נהרסה כליל בפיצוץ, על ידי כוחות רוסיים. הרוסים מצדם האשימו את האוקראינים בהשמדת התחנה. בעקבות הפיצוץ, עשרות כפרים באזור הוצפו, ואספקת המים לחצי האי קרים שובשה.
פסגור
פסגור (הלחם בסיסים של פס וסְגוֹר; באנגלית: Lock Zipper Bag) היא שקית בעלת פס סגירה לשימוש רב־פעמי. בפסגור נעשה שימוש רב בתעשייה לרוב באריזות עבור מוצרים אלקטרוניים כאמצעי לאחסון רכיבים. בדרך כלל מעל פס־הסגירה מסומן פס בצבע אדום, שנועד להדגיש שזהו פסגור.
ישיבת סוסיא
ישיבת בני עקיבא לחינוך סביבתי סוסיא, או בקיצור ישיבת סוסיא, היא ישיבה תיכונית הדוגלת בחינוך סביבתי הממוקמת בהתנחלות סוסיא.
בראשות הישיבה עומד הרב נעם פרל, שגם הקים את הישיבה בשנת תשנ"ח (1998). ראש הישיבה משנת תשע"א (2011) עד שנת תשע"ה (2015) היה הרב אברהם ישראל. תלמידי הישיבה מונים כ-180 במספר. תוכנית הישיבה כוללת 5 ימי לימוד בשבוע, כאשר בכל יום שישי ישנו סיור לימודי - כל זאת לאורך כל ימות השנה. כמו כן בכל שנה מתקיימות שתי סדנאות שטח שכבתיות בנות שבוע, כאשר כל סדנת שטח עוסקת באזור אחר בארץ ישראל.
הישיבה דוגלת בחינוך פתוח ובאמון הדדי תוך שיתוף מלא של התלמידים במתבצע. סדר היום בישיבה מורכב כך שחציו תורני וחציו תיכוני.
הישיבה מוציאה לאור עלון חודשי הנקרא "סוסון", והוא ערוך ומסודר על ידי תלמידי הישיבה.
בית המדרש
הישיבה מקדישה את חציו הראשון של יום הלימודים התורני ללימוד כלל מקצועות התורה וענפיה ואת חציו השני ללימוד התלמוד הבבלי. שני סדרי הלימוד העצמי היומיים מתחלקים בין הכנה וחזרה על שעורי הגמרא לבין התקדמות מתמידה ומונחית בלימודי ההלכה והתנ"ך בבקיאות. מבנה "סדר" זה מאפשר ניצול של סדרי הלימוד העצמי תוך העלאת חשיבות לימודי התנ"ך וההלכה למעשה.
לימודי השדה
תוכנית "למידת השטח" השנתית מורכבת מ"סיורי יום" שבועיים ומשני אירועי שיא שנתיים, שהם "סדנאות שטח" בנות שבוע. לקראת כל אחד מהסיורים מכינים התלמידים "עבודת הכנה" עיונית במסגרתה הם קוראים חומר הקשור בנושא הסיור ומשיבים על שאלות הכנה אודותיו. במהלך הסיור מסכמים התלמידים את הנאמר והנצפה כדי להפנימו ולאפשר את שחזור הנאמר והמוסק מתצפיות השדה וממצאיו.
תוכנית הסיורים מכילה סיורים בנושאי גאולוגיה, בוטניקה, זואולוגיה, אקולוגיה, ארכאולוגיה, היסטוריה, תנ"ך, מדרש, סיורים חברתיים, סיורי מידות ומיומנויות שדה שונות.
"
במסגרת התוכנית הסביבתית מתקיימות שמונה סדנאות – מדבר יהודה, ירושלים, נגב, גולן, גליל, מישור החוף, הרי אילת וסדנת בחירה אותה מתכננים ומארגנים בני שכבת י"ב בעצמם בהדרכתם ובאזור אותו בוחרים הם.
הקמפוס האקולוגי
סמוך לראש השנה תשס"ט החליטה הישיבה על תוכנית להקמת "קמפוס אקולוגי", לפי עקרונות וטכנולוגיות המוגדרים כ"ירוקים", בנושאים רבים ומרכזיים - חומרי הבנייה, זוויות העמדת המבנים, ניצול ומיחזור משאבי המים וצריכת אנרגיה חלופית.
בין השאר ניתן דגש על התנאים הבאים (בהתחשב בתנאי הטמפרטורה של חבל הארץ המקומי, הר חברון):
בנייתו של הקמפוס האקולוגי נשלמה בשנת תשע"ד.
יובל קרניאל
יובל קרניאל (יליד 1963) הוא משפטן ישראלי וחוקר תרבות תקשורת ואינטרנט, מרצה במרכז הבינתחומי הרצליה. לשעבר הרקטור והמשנה לנשיא בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב. עורך דין המתמחה בדיני תקשורת ואינטרנט ופעיל בנושאי חופש הביטוי וזכות הציבור לדעת. כותב ומפרסם מאמרים באופן קבוע בעיתונים "גלובס" ו"הארץ". מומחה ויועץ בנושאי אתיקה מקצועית, אחריות תאגידית וניהול משברים בתקשורת וברשתות חברתיות.
ביוגרפיה
קרניאל נולד בירושלים, בנם של אילנה קרניאל, ניצולת שואה מילדי טהראן ואחותו של גיבור ישראל עמנואל לנדאו, ושל הפסל חנניה קרניאל. אח בכור לניצה ולפרופסור אמיר קרניאל. הוא בוגר התיכון ליד האוניברסיטה והפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית (בהצטיינות). זוכה פרס הרקטור של האוניברסיטה העברית. סיים תואר שני במשפט בינלאומי וזכויות אדם באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון די. סי. כתב דוקטורט באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופ' מרדכי קרמניצר ופרופ' אוריאל פרוקצ'יה שעסק בהפרת אמונים בתאגידים במשפט האזרחי והפלילי. התמחה במשפטים אצל עו"ד חיים צדוק ואצל עו"ד אביגדור פלדמן.
התמחה כעורך דין בקניין רוחני במשרדו של ד"ר שלמה כהן. הוא שימש כיועץ לשר התקשורת משה שחל (1992-1993), והיה שותף בהקמה של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו בה כיהן כיועץ המשפטי הראשון (1993-1996).
קרניאל עמד בראש החטיבה למשפט, תקשורת וטכנולוגיה במכללה האקדמית למשפטים ברמת גן (1996-2003), והקים את התוכנית המשולבת למשפטים ותקשורת במסלול האקדמי של המכללה למינהל (2003-2007). הוא מלמד וחוקר בנושאי תקשורת, אתיקה, רשתות חברתיות וניהול משברים. היה חבר מליאת רשות השידור, ושימש יו"ר ועדת האתיקה שלה עד שנת 2011. בשנת 2007 הצטרף למרכז הבינתחומי הרצליה לצורך הקמת בית הספר לתקשורת, במסגרתו הקים בשנת 2008 את "חממת התוכן", מקום מפגש לסטודנטים, אנשי תעשיית התקשורת וחוקרים מהאקדמיה לפיתוח של פורמטים חדשים בתקשורת לכל הפלטפורמות השונות של המדיה. בשנת 2008 ייסד את ה"מרחב הציבורי", מקום מפגש לתרבות, חברה תקשורת ומה שביניהם, לצורך קיום דיונים וימי עיון בנושאי אקטואליה. בשנת 2016 התמנה לתפקיד רקטור בבצלאל, שם פעל להגדלת המוסד, פתיחת תוכנית חדשה לתואר שני בתקשורת חזותית, אישור מל"ג להענקת תואר שני עם תזה. פתיחתו של מסלול לגיימינג והקמת מרכז הוראה ולמידה לעיצוב ואמנות. קרניאל פעל בעיקר להרחבת חופש הביטוי של הסטודנטים והיוצרים, גיבוש של קוד אתי לבצלאל ומתן דגש לתפקידה של התרבות כמצפן חברתי.
פעילות ציבורית ומחקרית
קרניאל עוסק במחקר בנושאים של תרבות דיגיטלית, אובדן הפרטיות, ייצוג של אידאולוגיה וערכים בטקסטים פופולריים, וכן בדיני תקשורת ואינטרנט, והוא פעיל בתחום חופש הביטוי, חופש העיתונות וזכות הציבור לדעת. לצד פעילותו המחקרית היה שותף לעיצובם של כללי האתיקה המקצועית, החקיקה והרגולציה בתחום התקשורת בישראל. בשנת 1998 היה שותף עם אנשי ציבור נוספים בהקמה של קשב - מרכז להגנת הדמוקרטיה בישראל, ועמד בראשו כיו"ר בשנים 1999-2004. היה שותף להקמה של התנועה לחופש המידע בשנת 2004. משמש כחבר בולט בוועד המנהל של תנועת ישראל חופשית מימי הקמתה ופעיל בתחום היחסים בין דת למדינה בכלל, בנושא המאבק בחקיקה דתית בפרט.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת שנערכו ב-2019 היה מועמד מספר 2 של מפלגת ישר, שהוקמה על ידי אנשי ציבור, ממשל ואקדמיה, ומקדמת דמוקרטיה שיתופית, שקיפות, והחזרת האמון בין הבוחר לנבחר, באמצעות קבלת החלטות משותפת של הנציגים והחברים בטכנולוגיה חדשנית, ובאפליקציה ייעודית.
ביוני 2023 הציע קרניאל בסידרת מאמרים יחד עם נעם מנלה לחלק את מדינת ישראל לבריתות של רשויות מקומיות, שיוכלו לארגן את אורח החיים המתאים להן, ללא כפיה: רשויות חרדיות, ערביות, ליברליות. על פי ההצעה, תינתן תקופת הסתגלות של 15-20 שנה, בפעימות של 5 שנים. תתאפשר תושבות וירטואלית לתושבים הגרים בישובים שאינם לפי ערכיהם.
חברות בוועדות ציבוריות
קרניאל היה חבר במספר ועדות ציבוריות בתחום התקשורת: ועדת חיסיון עיתונאי בראשותו של פרופ' אשר מעוז אשר ניסחה בשנת 1995 הצעה לעיגון בחוק של החיסיון העיתונאי; הוועדה לחופש המידע בראשות השופטת ויקטוריה אוסטרובסקי-כהן, שהעמידה בשנת 1995 את הבסיס לחקיקתו של חוק חופש המידע. בשנת 2004 היה קרניאל ממייסדי התנועה לחופש המידע וחבר בהנהלתה. בשנים 2001-2004 היה חבר בשתי ועדות ציבוריות לבדיקת עתידה של הטלוויזיה הלימודית, ועדת האוזר וועדת שטרן, אשר העמידו תוכניות לרפורמה של הטלוויזיה החינוכית. במסגרת לשכת עורכי הדין היה קרניאל חבר משנת 1999 בוועדת שלטון החוק וזכויות האזרח של הלשכה, מ-2003 היה יו"ר ועדת התקשורת של הלשכה, ומשנת 2007 יו"ר ועדת המדע והטכנולוגיה. בשנת 1994 היה חבר ומרכז הוועדה לבדיקת הטיפול המערכתי באלימות שוטרים בראשות מרדכי קרמניצר שמונתה על ידי השר לביטחון פנים, משה שחל.
תחומי מחקר עיקריים
קרניאל חוקר וכותב בנושאים הקשורים לזכויות אדם, מאבק בשחיתות, וחופש הביטוי באינטרנט. מחקריו ומאמריו בנושא הפרת אמונים עוסקים בחידוד ההבחנה בין התחום הפלילי לתחום שאינו פלילי, ומשמשים בסיס לפרשנות העבירה של מרמה והפרת אמונים של עובדי ציבור ושל דירקטורים ומנהלים בתאגידים. בשנת 1997 פרסם קרניאל מאמר בשם "חופש הביטוי באינטרנט" ומאז הוא כותב ומקדם את העמדה לפיה חופש הביטוי רחב יותר במדיום החדש, לעומת אמצעי פרסום אחרים.
בשנת 2002 פרסם קרניאל (יחד עם עמירם ברקת) מחקר אמפירי על סכומי הפיצויים בלשון הרע, והצביע על העלייה בסכומים הנפסקים בעוולה זו.
משרד החינוך והמחקר (גרמניה)
משרד החינוך והמחקר (בגרמנית: Das Bundesministerium für Bildung und Forschung, או בקיצור BMBF) הוא משרד פדרלי בגרמניה. מטה המשרד נמצא בבון, עם מטה משני בברלין. המשרד מעניק מימון לפרויקטים ומוסדות מחקר (שמטרתם היא "מצוינות מחקרית" ) ומטווה מדיניות חינוכית כללית. הוא גם מספק הלוואות לסטודנטים במדינה. עם זאת, חלק גדול ממדיניות החינוך בגרמניה נקבעת ברמת המדינות השונות, דבר המגביל מאוד את השפעת המשרד בענייני חינוך. נכון לשנת 2020, תקציב המשרד עומד על כ־20.3 מיליארד אירו.
היסטוריה
"המשרד הפדרלי לנושאים אטומיים" הוקם בשנת 1955, והתמקד במחקר אנרגיה גרעינית. שם המשרד שונה בשנת 1962 ל"משרד הפדרלי למחקר מדעי", עם היקף רחב יותר; שמו שונה שוב, ל"משרד החינוך הפדרלי", בשנת 1969.
השטן של הפרקליט
עלילה
עלילת הספר עוסקת בשחקן כדורסל מצליח בשם ג'ו קמפבל המואשם באונס. לכאורה נראה שמדובר באשמת שווא - כי למה גבר נאה, מפורסם ומצליח יאנוס מישהי, כשהוא מוקף כל העת במעריצות שמוכנות להעניק לו את גופן אם רק יבקש? קמפבל שוכר לעצמו עורך דין מפורסם אך שנוי במחלוקת בשם אייב רינגל, שמצידו זקוק בדחיפות למשפט מתוקשר כדי להזרים דם חדש בקריירה שלו, לאחר מספר כישלונות בבית המשפט.
רינגל, אלמן ואב לבת 17, מוכר כעורך דין ממולח, שמגן על נאשמים בעייתיים במיוחד, מתייחס לכל משפט ומשפט כאל בעיה אתית ומפליא למצוא פתרונות קבילים של שופטים, מושבעים ולשכת עורכי הדין גם במקרים שנראים לכאורה בלתי אפשריים. הצוות הנאמן של רינגל שמורכב מעורך דין צעיר בשם ג'סטין ומחוקרת בשם רנדי (שהיא גם המאהבת של רינגל) לא משאיר דבר ליד המקרה.
משרד החינוך והמחקר (גרמניה)
ארגון
ל־BMBF יש כיום שמונה מחלקות (נכון לנובמבר 2020) הכולל את המחלקה המרכזית שהיא מחלקת השירות האחראית על המשימות הכלליות:
השטן של הפרקליט
עלילה
החקירה שמנהל הצוות על קמפבל מביאה לתוצאות מפתיעות, עד כדי כך שצוות זה, שאמור להוות צוות סנגוריה לקמפבל, מתחיל לחשוש שקמפבל אכן אשם, ולמרות חשש זה רינגל ממשיך להאמין בחפותו עד אשר הוא מבין כי בהגנתו האובססיבית על מרשו הוא יוצר עסקה עם ה"שטן" ובכך אף יוצר איום על היקר לו מכל.
משרד החינוך והמחקר (גרמניה)
ארגון
כל דירקטוריון כללי מורכב ממחלקה אחת או שתיים ו־10 עד 15 יחידות. החלק הגדול יותר של ה־BMBF נמצא בבון והחלק הקטן יותר בברלין. ה־BMBF מונה כ־1,000 עובדים. ראש הארגון הוקם מהשרה הפדרלית (נכון לשנת 2020, אניה קרליצ'ק עומדת בראש המשרד) בנוסף לשני מזכירים פרלמנטריים ושני מזכירי מדינה קבועים.
המרכזים הגרמניים לחקר הבריאות (DZG)
המשרד השיק שישה מרכזים לחקר הבריאות לשם יצירת תנאי מחקר אופטימליים למאבק במחלות נפוצות באמצעות שיתופי פעולה בין מוסדות מחקר רבים:
מימון פרויקטים ותמיכה מוסדית
מוסדות מחקר הממומנים על ידי BMBF יחד עם המדינות בתחום מדעי החברה והרוח הם:
שמונה מוזיאוני מחקר:
בנוסף, חמישה מוסדות נוספים מקבלים תמיכה מוסדית:
נטע פלוטניק
נטע פלוטניק (נולדה ב-20 ביולי 1983) היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע. זוכת פרס הבמה לילדים ולנוער לשחקנית השנה על תפקידה הראשי בהצגה "מהדקים".
ביוגרפיה
פלוטניק נולדה בבית החולים סורוקה בבאר שבע. בשנת 1985 היא עברה עם משפחתה להתגורר בנתניה ובשנת 1994 עברה להתגורר במושב אביחיל. בגיל 21 עברה להתגורר בתל אביב. אביה משה (מישק'ה) הוא איש קבע בדימוס. אימה, ד"ר טובה שטדלר, הייתה רופאה גינקולוגית. בשנת 2002, התגייסה לצבא ושירתה בתיאטרון צה"ל ובשנת 2005 החלה את לימודי המשחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב שבתל אביב, אותם סיימה בהצטיינות. פלוטניק היא השלישית מבין 4 אחים.
טלוויזיה
בהופעתה הראשונה בסדרות טלוויזיה היה בשנת 2008, אז השתתפה במשך שתי עונות בסדרת הטלוויזיה "לאהוב את אנה" של הבמאי ציון רובין בערוץ 10. בין השנים 2009–2010 שיחקה בעונה השנייה של הסדרה "דני הוליווד" בתפקיד מיכאלה "מייקל" בן-יעקב, שהופקה על ידי טדי הפקות עבור Yes. בשנת 2011, שיחקה בסדרת הטלוויזיה "בית ספר למכשפים" בה גילמה את דמותה של מגי בעונה הראשונה, ששודרה בערוץ לוגי ואף השתתפה בסדרה "TELאביביות" של הבמאית דנה בלנקשטיין בערוץ 10. בשנת 2019 גילמה את דמותה של תתי – אלמנת צה"ל טרייה, בסדרת הטלוויזיה "מונא", פרי יצירתה של מירה עווד המשודרת בערוץ הציבורי כאן 11.בשנת 2022 גילמה את דמותה של מיקי טסה- אשתו של תמיר טסה אשר היה על הטיסה שנעלמה בסדרת הטלוויזיה "בוגד" המושדרת בהוט. בשנת 2023 גלימה את דמותה של נעמי לוין, רופאה אקו-טרוריסטית החברה בסתר בארגון "מתנגדי מאדים", בסדרת הטלוויזיה "דרימארס" המשודרת  בערוץ זום.
קולנוע
בשנת 2010 שיחקה פלוטניק בסרטה של הבמאית מיכל בת-אדם "מאיה".
תיאטרון
בתיאטרון, החלה פלוטניק את דרכה ב–2008 עם תפקיד הלנה בהפקת תיאטרון תמונע למחזהו של ויליאם שייקספיר "חלום ליל קיץ". בשנת 2014, השתתפה בהצגת הילדים "מקובלים", אותה ביימה שלומית ארנון בתיאטרון הקיבוץ. באותה השנה, השתתפה בהצגת "דג מוסר" של תיאטרון הקאמרי בתפקיד אורלי ובמחזה "מהדקים" של תיאטרון הקיבוץ ותיאטרון גושן, בתפקיד אמילי, שזיכה אותה שנה מאוחר יותר בפרס שחקנית השנה בתפקיד ראשי בהצגות ילדים ונוער.
מאז שנת 2015, פלוטניק משחקת בתיאטרון הקאמרי, בין השאר בהצגות "הפושעים החדשים" בתפקיד מיקי בבימויה של עדנה מזי"א, "מלון רנדוו" בתפקיד ויקטואר, "כטוב בעיניכם" בתפקיד פיבי, "פתאום דפיקה בדלת" של הבמאי צבי סהר, "מהומה רבה על לא דבר" בתפקיד הרו ובמחזה "אל נקמות" בתפקיד רייזל, אותו עיבדו איתי טיראן ודני רוזנברג למחזהו של שלום אש. כמו כן שיחקה פלוטניק החל מ-2019 ועד 2021 בהצגה "אניהו" בתיאטרון הקאמרי, בתפקיד רעות. תפקיד אותו חלקה עם אביגיל הררי ונעמה שטרית. משנת 2021 שיחקה בהצגה "תחושת בטן" בבימויו של גיא ארז ולצד אודיה קורן. בשנת 2022 משחקת בהצגה "בעיניים שלי" בתיאטרון הקאמרי.
חיים אישיים
פלוטניק מתגוררת בתל אביב-יפו עם בן זוגה השחקן אודי רוטשילד ולהם שלושה בנים משותפים.
יחסי אוזבקיסטן–ונצואלה
יחסי אוזבקיסטן–ונצואלה הם היחסים הדיפלומטיים שבין אוזבקיסטן וונצואלה.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-26 באפריל 1996. שתי המדינות השתתפו בתרגילים הצבאיים 2021, שהתקיימו בווייטנאם, בהם השתתפו ארבע עשרה נבחרות משמונה מדינות שונות (בנגלדש, בלארוס, לאוס, מאלי, רוסיה, אוזבקיסטן, וייטנאם וונצואלה).
אבו עגילה
אַבּוּ עַגֵילַה (בערבית: أبو عجيلة) הוא צומת דרכים במזרח חצי האי סיני שבמצרים, הסמוך לגבול הבינלאומי עם ישראל ונמצא כ-30 קילומטרים מערבית לניצנה וכ-45 קילומטרים דרומית מזרחית לאל עריש. גובה השטח הוא 150 מטר מעל פני הים ובסמוך אליו נמצא ואדי אל עריש. הצומת והמשלטים הסמוכים אליו עמדו במוקד קרבות חשובים במלחמת העצמאות, במבצע קדש ובמלחמת ששת הימים.
הצומת
הצומת הוא למעשה צומת מדורג וההסתעפות צפונה נמצאת כ-10 קילומטר ממערב להסתעפות דרומה. מן הצומת מסתעפות דרכים:
מקור השם אינו ברור. יש המבטאים "אַבּוּ עֻגֵילַה", ופירושו בערבית: אבי העקאל הקטן. על פי יצחק ביילי, שם המקום נגזר מהשם הבדואי לצמח הגה מצויה עגול.
היסטוריה צבאית
עקב חשיבותו האסטרטגית של הצומת וקרבתו לגבול הישראלי, הוקמו על ידי הצבא המצרי משלטים בסביבותיו. במלחמת העצמאות, במסגרת מבצע חורב (מבצע עי"ן), נכבשו הצומת והמשלטים סביב על ידי כוחות צה"ל ב-29 בדצמבר 1948. לחץ מדיני בינלאומי על ממשלת ישראל הביא לפקודת נסיגה מהאזור לאחר מספר ימים. לאחר מלחמת העצמאות שיפרו המצרים את ביצורי המתחמים שסביב לצומת.
במבצע קדש הותקף אזור הצומת על ידי חטיבה 7. על אחד ממשלטיו, משלט סכר הרואיפה הנמצא על ואדי אל עריש, נערך אחד מהקרבות המכריעים במבצע - קרב סכר הרואיפה. מערכת אום כתף - אבו עגילה הייתה הכבדה ביותר במערכת סיני ונהרגו בה 61 חיילי צה"ל. לאחר השלמת המבצע, ביצע הרב שלמה גורן, שהיה אז הרב הראשי לצה"ל, טקס הקדשה שנועד להגדיר אזור זה, הלכתית, כ"ארץ ישראל".
במלחמת ששת הימים פעל כוח אוגדתי משולב שכלל כוחות רגלים, שריון, ארטילריה והנדסה בפיקודו של אריאל שרון במטרה לכבוש את מתחם אום כתף הנמצא ממזרח לאזור הצומת. יש הטוענים, כי ניצחון הצבא הישראלי על הצבא המצרי בקרב אום-כתף היה נקודת ההכרעה בקרב היבשה בחצי האי סיני במלחמה.
שימוש במונח אבו עגילה
בשנות ה-60 ובשנות ה-70 של המאה ה-20 רווח בישראל הכינוי "אבו עגילה" לתסרוקת נשית שנועדה ליישר שיער מתולתל ודרשה שימוש במוצרי שיער, ברולים ובסיכות, למשך שעות מספר.
פרדריקה סטנהאמר
פְרֶדֶריקָה סְטֶנהָאמָר (בשוודית: Fredrika Stenhammar לשעבר אנדרה, 19 בספטמבר 1836 בוויסבי - 7 באוקטובר 1880) הייתה זמרת סופרן אופראית שוודית.
סטנהאמר הייתה אחותה של נגנית העוגב השוודית הראשונה אלפרידה אנדרה. היא למדה בקונסרבטוריון בלייפציג בשנים 1851–1854, שרה באופרה של החצר בדסאו בשנים 1854–1855 ובהאופרה המלכותית השוודית ב-1855–1857. היא הייתה תלמידה של ז'ילבר דיפרה בשנים 1857–1858 ושרה באופרה בווינה ב-1859. בשובה לשוודיה הייתה לפרימה דונה ולמדריכת שירה באופרה המלכותית השוודית. ב-1864 התקבלה לאקדמיה המלכותית השוודית למוזיקה. היא נישאה לזמר האופרה אוסקר פרדריק סטנהאמר (1884-1834).
זכוכית מדבר לובית
זכוכית מדבר לובית היא זכוכית עשויה חול ים הנמצאת באזור מדבר לוב. את רסיסי הזכוכית ניתן למצוא על פני שטחים נרחבים של עד עשרות קילומטרים.
מקור גאולוגי
מקור הזכוכית הוא נושא שנוי במחלוקת עבור הקהילה המדעית, עם תאוריות התפתחות רבות. קיימים חשדות למקורות מטאורואידיים, ומחקר שנעשה לאחרונה מקשר בין הזכוכית לתכונות התנגשות ופגיעה. כגון; התפרקות של זירקון, התאדות של קוורץ ומתכות מטאוריטיות, והשפעת מכתש פגיעה. ישנם גאולוגים המקשרים בין הזכוכית להיתוך וקרינה מטאורית עם פרצי אוויר גדולים. במצב כזה, הזכוכית תהיה מקבילה לטריניטיט, אשר נוצר מחול ונחשף לקרינה תרמית ולהשפעות של פיצוץ גרעיני. מתוארך כי זכוכית מדבר לובית נוצרה כבר לפני כ-26 מיליון שנה. היא עוצבה, שויפה ושימשה ככלי בתקופת הפליסטוקן.
הקיץ הארוך והלוהט
הקיץ הארוך והלוהט (באנגלית: The Long, Hot Summer) הוא סרט קולנוע אמריקני משנת 1958, שביים מרטין ריט, ובו מככבים פול ניומן, אורסון ולס וג'ואן וודוורד. הסרט מבוסס על סיפורים מאת זוכה פרס נובל, ויליאם פוקנר ובייחוד על ספרו "הכפר" (The Hamlet).
עלילה
וויל וורנר, האיש החזק בעיירה, רואה בבחור החדש והחצוף גרסה צעירה של עצמו: שתלטן, אכזרי ושאפתני, תכונות אשר, לצערו, חסרות בבנו ג'ודי (אנתוני פרנציוזה). ויל מאוכזב גם מהמחזר של בתו, קלרה (ג'ואן וודוורד), ומעוניין לשדך את בן לקלרה כדי להזרים דם חדש וגברי יותר למשפחה. קלרה, לכאורה, לא מתרשמת מניסיון השידוך, למרות שבן רואה בה מעבר לכספו ולכוחו הרב של אביה. בינתיים, נכנסת לתמונה הפילגש לשעבר של בן, שאינה מרוצה מן הסיטואציה, כשכל הקלחת הזאת מגיעה לנקודת רתיחה בקיץ ארוך ולוהט. לי רמיק משתתפת בתפקיד אולה, אחותה של קלרה וורנר.
במציאות, ניומן ווודוורד (שכאמור, מגלמת את קלרה) התחתנו לאחר סיום צילומי הסרט.
עיבודים מחודשים לסרט
לסרט צולמה גרסה טלוויזיונית בת 26 פרקים ששודרה בין השנים 1965–1966. בסדרה השתתפה דורותי מלון. ב־1985 צולם סרט טלוויזיה בכיכובם של ג'ייסון רוברדס, מלאני גריפית, דון ג'ונסון וסיביל שפרד.
ג'טסון מילארפה
ג'טסון מילארפה (1052 לערך - 1135 לערך) היה בודהיסט טיבטי ואחד המורים הרוחניים הבודהיסטים המפורסמים ביותר בבודהיזם הטיבטי.
הידע אודות קורות חייו מקורו בשירה המכונה "מי לא רנאם ת'אר" שנכתבה על ידי ג'טסאנג סמיון הרוקה קוספאיירגיאנקן במהלך המאה ה-15, ומידת הדיוק ההיסטורי של הפרטים המופיעים בשירה זו אינה ברורה.
קורות חיים
מילארפה נולד בכפר קייה שבטיבט למשפחה עשירה. בעת הולדתו נודע בשם "מילה תופגה" שמשמעו "שימחה לשמוע". לאחר מותו של אביו, בעת שהיה מילארפה ילד צעיר, דודו ודודתו גזלו את כל עושרה של משפחתו והשאירו אותו ואת אמו חסרי כול. בשל עוניים לא יכול מילארפה לשאת את אהובתו. לבקשת אמו, בגיל 15, עזב מילארפה את ביתו והלך ללמוד קסמים על מנת לנקום בו. לאחר תום לימודיו שב מילארפה לבית דודו והרס את הבית בהורגו 35 אנשים (אף שהדוד והדודה ניצלו). דודו של מילארפה ואנשי הכפר יצאו לרדוף אחריו אולם הוא הביסם ברעידת אדמה ושלח ברד להרוס את שדות הכפר.
לן בלווטניק
לאוניד ולנטינוביץ בלווטניק המכונה לן (ברוסית: Леонид Валентинович Блаватник; נולד ב-14 ביוני 1957 באודסה) הוא איש עסקים אמריקאי-יהודי המתגורר בבריטניה. נמנה עם האוליגרכים שעשו את הונם עם התפרקות ברית המועצות. בישראל הוא בעל השליטה בכלל תעשיות, בעלת חברת המלט נשר. בעליו של ערוץ הטלוויזיה רשת 13.
ג'טסון מילארפה
קורות חיים
מילארפה חש ייסורי מצפון בשל ההרג המיותר. מורו אמר לו שזו הקארמה שלו, ומילארפה יצא ללמוד את הדרך להארה על מנת לשנות את הקארמה שלו. מילארפה הגיע אל הלמה מרפה לוטסאווה שדרש ממנות לבנות ולהרוס שלושה מגדלים בטרם ילמדו, וגם לאחר שביצע את המטלה לא הסכים ללמדו. אשתו של מרפה זייפה עבור מילארפה מכתב על מנת שילמד ממורה אחר. מילארפה יצא לחפש את הלמה נגוגדון צ'ודור במטרה ללמוד ממנו מדיטציה, אולם נכשל בלימודיו ונאלץ להודות בזיוף. צ'ודור הורה לו לשוב למרפה, והלה הסכים ללמדו. לבסוף הגיע מילארפה למצב של "ואג'ראדהרה" - "הארה מלאה", ונחשב הראשון שהגיע למצב זה במהלך חייו מבלי צורך בגלגול בגוף אחר.
לן בלווטניק
קיבל תואר אבירות מהממלכה המאוחדת על תרומותיו למוזיאונים טייט וויקטוריה ואלברט בלונדון.
ג'טסון מילארפה
קורות חיים
בגיל 45 החל להתגורר במערה המכונה כיום מערת מילארפה, שם הפך עורו לירוק (ולכן פסליו צבועים ירוק), ושם קיבל את הכינוי "מילארפה" - "מילה, לובש הכותנה".
מילארפה נודע בשיריו, אשר השתמרו עד ימינו.
לן בלווטניק
חיים אישיים
בלווטניק נולד באודסה כאשר זו הייתה עדיין תחת שלטון ברית המועצות. לאחר סיום לימודי בית הספר התיכון התקבל ללימודים במכון להנדסת תחבורה במוסקבה.
ג'טסון מילארפה
קורות חיים
על פי האמונה הטיבטית הייתה למילארפה יכולת ה"לנג גומ פה" - "מדיטציית האוויר" - יכולת הריצה המהירה - ולדבריו יכול היה לגמוא בימים ספורים מרחק אשר קודם ללימודיו נדרשו לו חודשים לעבור.
לן בלווטניק
חיים אישיים
בלווטניק ומשפחתו הצליחו לקבל אישור יציאה מברית המועצות ב-1978 והיגרו לארצות הברית. סיים לימודי מחשבים לתואר שני באוניברסיטת קולומביה והתחיל לעבוד בחברת בתי הכלבו מייסיס. אחרי שקיבל תפקיד ניהולי זוטר החליט להתמקד בניהול והחל ללמוד מנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד. לאחר סיום לימודיו עבד במשרד רואי החשבון ארתור אנדרסן כיועץ ולאחר מכן בחברת ההשקעות אטלנטיק פרטנרס.
בשנת 2007 ייסד את פרס בלווטניק למדענים צעירים.
בלווטניק נשוי לאמילי לבית אפלסון ואב לארבעה, משפחתו מתגוררת בבריטניה.
פעילות עסקית
ב-1986 הקים חברה בשם "תעשיות אקסס" דרכה השקיע בארצות הברית, באירופה ובדרום אמריקה. וכן נישא באותה שנה לאמילי.
כאשר החלה ההפרטה הגדולה בעקבות התפרקות ברית המועצות, חיפש חברו בעל הקשרים, ויקטור וקסלברג, שותף שיוכל לממן רכישת נכסים ופנה אל בלווטניק בהצעת שותפות בחברת ההשקעות "רנובה" שהקים.
בלווטניק ווקסלברג רכשו את חברת "צ'מינסקי נפט" ואת "סואל אלומיניום". כעבור מספר שנים אוחדו שתי החברות, צ'מינסקי אוחדה עם "טיומן אויל" שבבעלות מיכאיל פרידמן וסואל אוחדה עם רוסאל של אולג דריפסקה.
כאשר חיפשה בריטיש פטרוליום דריסת רגל בשוק הנפט והדלק ברוסיה, בחרה בחברה שבבעלות בלווטניק, וקסלברג ופרידמן והקימה איתם את חברת TNK-BP.
בחלק מהכספים שקיבל רכש חברות מערביות, נדל"ן כולל בתי מלון והשקיע בתקשורת.