cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התפרצות האבולה במערב אפריקה (2014–2015)
ההתפרצות הראשונית
ראשוני הנדבקים דווחו בקונאקרי, גואקאדאוגאו, מסנטה ודאבולה. ב-25 במרץ, דיווח שר הבריאות בגינאה כי ארבעה מחוזות דרום-מזרחיים (Guekedou, Macenta, Nzerekore, ו-Kissidougou) נגועים בנגיף EHF. ביום שלמחרת אישר מכון פסטר שבצרפת כי הנגיף הוא מסוג Zaire Ebolavirus. אולם לאחר בדיקות נוספות הסתבר כי הזן הוא מוטציה בעלת תכונות שונות ומוגדר זן בפני עצמו. ב-31 במרץ שלחה ארצות הברית צוות של 5 מומחים "כדי לסייע למשרד הבריאות של גינאה ולמאמצי ארגון הבריאות העולמי להגיב על ההתפרצות של נגיף האבולה".
מספר ארגונים, בהם המרכז לבקרת מחלות ומניעתן, הנציבות האירופית ו-ECOWAS יזמו פעולות כדי לנסות לעצור את המגפה. ב-2014, לאחר 1,000 קורבנות אבולה, הכריז ארגון הבריאות העולמי על מצב חירום עולמי.
התפשטות
הנגיף התפשט במהירות כאשר קצב הנדבקים במהלך חצי השנה הראשונה מההתפרצות היה אקספוננציאלי.
ב-8 באוגוסט 2014 הכריז ארגון הבריאות העולמי על מצב חירום בינלאומי במטרה למנוע את התפשטות הנגיף, וארגונים בינלאומיים שונים החלו בפעולות בניסיון להשיג שליטה על התפשטות המחלה.
בספטמבר הודיעה ארצות הברית כי היא שולחת צוות גדול של 3,000 חיילים וכן מקצה 500 מיליון דולר לסייע במאבק בהתפרצות. בתחילת אוקטובר העריכו בארגון הבריאות העולמי (WHO) כי אירעו מעל 3,400 מקרי מוות, כאשר שעור התמותה הממוצע נע סביב ה-56%. ב-14 באוקטובר הגיע מספר המתים מהווירוס ל-4,546 מתוך 9,216 חולים שנדבקו במחלה. רובם במערב אפריקה. ב-23 באוקטובר 2014 אובחנו 10,141 מקרים של הידבקות באבולה ו-4,922 חולים מתו, 48.5% תמותה.
ב-8 באוקטובר 2014 מת חולה האבולה הראשון שאובחן בארצות הברית.
וירולוגיה
המחלה הנגיפית קדחת דימומית אבולה יכולה להגרם מארבעה מתוך חמשת הווירוסים המוגדרים מסוג ''Ebolavirus. ''מבין הארבעה שיוצרים את המחלה, EBOV (נקרא בעבר ועדיין בשימוש מסוים Zaire virus) הוא המסוכן ביותר והוא האחראי על ההתפרצות הנגיפית שבמערב אפריקה.
טיפול ניסיוני
כארבע שנים טרם ההתפרצות באפריקה, ביצעה חברת התרופות טקמירה פארמה ניסוי על שבעה קופי מעבדה שהודבקו בנגיף. מתן התרופה הניסיונית, TKM-Ebola, המבוססת RNAi, תוך 48 שעות מההידבקות העלתה את סיכויי ההחלמה של הקופים מהנגיף ב-83%. במועד ההתפרצות באפריקה נדבקו שני עובדי הצלה אמריקאים, ד"ר קנט ברנטלי ועמיתתו ננסי ריטבול, שטופלו כצעד חריג בתרופה הניסיונית ובתרופה ניסיונית נוספת בשם ZMapp והתאוששו מהמחלה. ה-FDA האמריקאי סירב בתחילה להתיר ניסויים בבני אדם מחשש לתגובת המערכת החיסונית של הגוף לתרופות שהמחקרים בהן עדיין לא הושלמו, אולם בלחץ דעת קהל והמשך התפשטות הנגיף באפריקה, שינה את עמדתו.
פורד
החברה המוטורית פורד (באנגלית: Ford Motor Company) היא יצרנית רכב אמריקאית בינלאומית מהגדולות בעולם. בשנת 2005 קבוצת פורד הייתה במקום השני בדירוג מכירות הרכב העולמי שנייה לג'נרל מוטורס, אך החל משנת 2006, בה עקפה חברת טויוטה את פורד במכירות, היא החלה לרדת בעקביות בדירוג. ב-2011 היא דורגה כיצרן החמישי בגודלו בעולם. סדרת רכבי ה"פיק-אפ" (טנדרים, "טראקס") מדגם F של פורד, היא המכונית הנמכרת ביותר בארצות הברית בכל שנה, ברציפות משנת 1981. בשנת 2004 נמכרו בארצות הברית כ-940 אלף יחידות (שיא) מסדרה זו, רובן מדגם F-150. קבוצת פורד כוללת את המותגים פורד (ארצות הברית ואירופה) ולינקולן, והיא מחזיקה באסטון מרטין הבריטית. ב-2008 מכרה פורד את אחזקותיה בלנד רובר ויגואר הבריטיות לטאטא ההודית. ב-2010 מכרה פורד את אחזקותיה בחטיבת המכוניות של וולוו השוודית ומאזדה היפנית, וכן הפסיקה את ייצור המותג מרקורי האמריקאי.
השנים הראשונות
החברה נוסדה בשנת 1903, על ידי הנרי פורד ומספר שותפים נוספים, לאחר שבשנת 1896 הצליח הנרי פורד לבנות את הרכב הממונע הראשון פורד קוואדריסייקל, במדינת מישיגן שבארצות הברית. פורד היה המהנדס הראשי. המכונית הראשונה שנמכרה נמסרה כחודש לאחר ההקמה - הלקוח הראשון היה רופא כללי מהעיר דטרויט. הנרי פורד התעקש להתמקד בפיתוח ובייצור של מכוניות פשוטות, אמינות וזולות, שיימכרו בכמויות גדולות לקהל הרחב ולא לעשירים בלבד. עקשנותו בנושא זה הובילה לסכסוך עם שותפיו. הוא הצליח לרכוש את מניות השליטה בחברה, ומונה לנשיא בשנת 1906.
התרומה הבולטת ביותר של החברה לתעשיית הרכב הייתה המצאת שיטת פס הייצור הנע - בו כל עובד ניצב במקומו, ומבצע פעולה מסוימת קבועה בשלבי ההרכבה של הרכב, שנע על פס ייצור. השיטה הזאת נכנסה לשימוש במפעל פורד בשנת 1913, התגלתה כיעילה במיוחד, ואיפשרה הוזלה משמעותית של מחירי המכוניות.
הסמל של החברה מייצג את שם החברה, והצבע הכחול את מטה החברה הנמצא במישיגן (ארצות הברית).
מודל T
מודל T נחשבת לאחת המכוניות החשובות והמשפיעות ביותר בהיסטוריה של תעשיית הרכב, והוכתרה פה אחד כ"מכונית המאה ה-20" בתחרות מכונית המאה.
בין השנים 1917–1927 יוצר פורד מודל TT, בתצורות משאית ואוטובוס אשר התבסס על "פורד מודל T".
התרחבות וצמיחה
בשנת 1925 רכשה פורד את חברת לינקולן, שמתמחה במכוניות יוקרה. בשנות ה-30 נוסדה חטיבת מרקורי, שמתמחה במכוניות במחירים בינוניים. בשנות ה-50 חברת פורד הונפקה בהצלחה בבורסה האמריקנית, והציעה חלק ממניותיה למכירה לציבור. החברה, בניהולו של הנרי פורד השני (נכדו של המייסד), ייסדה את "פורד אירופה" בשנת 1967. בהמשך השתלטה קבוצת פורד על המותגים מאזדה (מכוניות משפחתיות וספורטיביות מיפן, פופולריות מאוד בישראל), יגואר (מכוניות יוקרה מבריטניה), לנד רובר (רכבי שטח מובילים מבריטניה), וולוו (מכוניות יוקרה משוודיה) ואסטון מרטין (מכוניות ספורט מבריטניה). עקב המשבר של 2008–2009 נאלצה החברה למכור את המותגים יגואר ולנד רובר לקונצרן טאטא ההודי.
במרץ 2010 יצרנית הרכב הסינית ג'ילי חתמה על הסכם לרכישת המותג וולוו מפורד תמורת כ-1.8 מיליארד דולר, לאחר משא ומתן שנמשך למעלה משנה.
ביוני 2017 הכריזה פורד על ריקול (קריאה לתיקון מוצר שהתגלה בו פגם) של כ-400,000 רכבים בצפון אמריקה, עבור דגמי טרנזיט ואן ואוטובוסים שיוצרו בשנים 2014 -2017 במפעל החברה בקנזס.
הנרי פורד השני
הנרי פורד השני היה נכדו המבוגר ביותר של הנרי פורד, מייסד החברה. הוא החליף אותו בתפקיד הנשיא בשנת 1945, עם סיומה של מלחמת העולם השנייה (בנו היחיד של המייסד, אדסל, נפטר בשנת 1943). פורד השני היה נשיא החברה עד שנת 1960, המנכ"ל עד שנת 1979, ויו"ר מועצת המנהלים עד שנת 1980. הוא המשיך לעבוד כיו"ר הוועדה הפיננסית, עד למותו בשנת 1987. כיום מכהן בתפקיד המנכ"ל אחיינו, ויליאם קליי פורד ג'וניור.
מדגמי "פורד"
{{טבלה מוסתרת|עיצוב=|כותרת=מדגמי "פורד" {{טורים
פורד אוסטרליה
}}}}
מכירות בישראל
רכבי פורד מיובאים לישראל מאז שנות ה-30 של המאה ה-20, "החברה הארץ ישראלית לאוטומובילים בע"מ" הייתה היבואנית. בספטמבר 1940 חנכה אולם תצוגה ומוסך מרכזי חדיש בתל אביב.
היבואן הרשמי של מכוניות קבוצת פורד לישראל היא חברת "דלק מוטורס".
נתוני מכירות
על פי נתוני קארזון (עיבוד מאגר רכבים פרטים ומסחרים עד 3.5 טון):
אורלאן
אורלאן (נולדה ב-30 במאי 1947), היא אמנית, הוגה-חלוצה בתחום האמנות העכשווית, ופרופסורית צרפתייה שפעילותה עוסקת בתחום המגדר. היא חיה ועובדת בלוס-אנג'לס, ניו-יורק ופריז. היא פועלת במסגרת מדיומים אמנותיים שונים, אך עיקר יצירתה היא במדיום אמנות-המופע הבא לידי ביטוי במיצגים שבמסגרתם היא מבצעת פעולות שונות, מתחפשת, ואף מנתחת את פניה לפי דמויות שונות. גם בתחום האמנות הדוממת מרבית מיצירותיה ממחישות רעיונות במשחקי-זהות, כגון תצלומים שלה בתחפושות או תצלומי הדמיה ממוחשבת של פניה כדמויות שונות.
היא מפורסמת בעיקר בשל סדרת הניתוחים הקוסמטיים שביצעה בפניה לפי יצירות מפורסמות של דמויות נשיות, המהווים יצירת אמנות-מופעית אחת בעלת מסר כנגד תכתיבי הטבעי והמולד, ובהקשר מוסף ופרטני יותר, בעלת מסר כנגד הגדרת זהות נשית במובן של תפיסת היופי הנשי כפי שהיא מוכתבת על ידי גברים. סדרת ניתוחים זו היא יצירתה המרחיקה לכת ביותר, ונחשבת בכלל ליצירה המרחיקה לכת ביותר שנעשתה בהמחשת רעיון של הצבת אתגר לזהות עצמית. כך יצירתה זו גם משלבת מסר פמיניסטי בתוך רעיון חיפוש הזהות, אולם מנגד עוררה סערה שהביאה לביקורת חריפה בקרב חוגים פמיניסטיים לגבי היצירה והאופן שבו היא נעשית.
פעילותה והגותה הייחודיים, המשקפים את אישיותה, הפכו אותה לדמות משפיעה בתחום האמנות העכשווית ובתחום המגדר, ובמהלך השנים לדמות נחשבת בעולם התרבותי והאקדמי, כאשר כיום היא פרופסורית באקול נסיונל סופרייר דה בוזאר - בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות שבפריז אשר נחשב לאחד מבתי הספר לאמנות היוקרתיים ביותר בעולם, היא יושבת בחבר המנהלים של "ארמון טוקיו" בפריז, ובשנים 2006–2007 פעלה והרצתה במעמד אשת אסכולה במכון גטי למחקר שבלוס-אנג'לס.
בשנת 1982 ייסדה את מגזין האמנות העכשווית המְקֻוָּן (אוֹן לַיְן) הראשון בשם "סקירת גישה לאמנות" (בתרגום חופשי, בצרפתית: "Art-Accès-Revue"), כאשר העלתה תכנים בנושא האמנות העכשווית דרך מכשיר המחשב-טלוויזיה "מיניטל" ששימש בצרפת לפני האינטרנט.
יצירתה
אורלאן מפורסמת בעיקר בשל סדרת ניתוחים פלסטיים שביצעה מתחילת שנות התשעים ועד אמצען, והמשיכה במספר ניתוחים גם בשנות האלפיים. אולם היא החלה לבצע מיצגים תוך שימוש בגופה כבר בשנות ה-60, ועד היום ממשיכה לפתח את הרעיונות של אותן יצירות קודמות, ולהמציא רעיונות חדשים החותרים למסרים שהיא רוצה להעביר, בהשראת קודמיהם.
מיצגי מופע
בשנת 1964, כשעוד התגוררה בעיר הולדתה סיינט-אטיין, ביצעה בעיר מיצג בשם "הליכות בהילוך איטי" (בצרפתית: "Marches au ralenti"), כאשר הלכה בצורה האיטית ביותר שיכלה לחשוב עליה בין שני חלקים מרכזיים בעיר.
בשנים 1965–1983 ביצעה מופעים בשם "מדידות" (בצרפתית: "MesuRages"), כאשר השתמשה בגופה כמכשיר מדידה בהמשלתו ליחידת-מידה שכינתה "גוף-אורלאן", על מנת להגדיר כמה פעמים יכול גופה להיכנס בחלל ארכיטקטוני.
בשנת 1977 ביצעה את "נשיקת האומן" (בצרפתית: "Le baiser de l'artist"), כאשר הוצב ליד מבנה ה-"ארמון הגדול" בפריז תצלום של הגוף שלה בגודל טבעי שהפך לשמש כמכונת מזל – אנשים הכניסו מטבע לתוך חריץ בתצלום, וניתן היה לראות את נפילת המטבע כלפי מטה אל המפשעה. לאחר מכן קיבל מכניס המטבע נשיקה מאורלאן, שעמדה על משטח מוגבה מאחורי התצלום.
בשנת 1978 ביצעה את "מחקר תיעודי: הראש של מדוזה" במוזיאון לודוויג בעיר אאכן שבגרמניה, כאשר הראתה את איברי המין שלה תחת זכוכית מגדלת בזמן שהייתה במחזור. הקו המנחה של המופע היה טקסט של פרויד אשר מתייחס לראשה של דמות המיתולוגיה היוונית "מדוזה", בכותבו: "למראה איבר המין הנשי אפילו השטן בורח".
בשנות ה-90 ביצעה את סדרת הניתוחים בפניה למסר של חיפוש זהות עצמית מתמדת ולחתירה כנגד תפיסת היופי לפי החברה.
מיצגים דוממים
בשנים 1964–1966 הכינה סדרת תצלומים בשם "המובחרים" (שנקראה קודם לכן על שם התצלום המרכזי בסדרה, "Orlan accouche d'elle m'aime"), כאשר בכל תצלום היא מדגמנת בעירום בתנוחה שונה בסגנון של תרגילי שיטת היוגה.
בשנים 1967–1975 הכינה סדרת יצירות בשם "טבלאות חיות" (בצרפתית: "Tableaux Vivants").
מאז שנת 1998 אורלאן יוצרת סדרות של תמונות בשם "הכלאה של הזהות העצמית", שבהן מבוצעות בצורה ממוחשבת הדמיות של התמזגות הפנים שלה עם פנים של דמויות שאינן מערביות בניגוד אליה, מיצירות אמנות המתמקדות במראה פנים (מסכות, פסלים וציורים). שלוש מהסדרות שכבר הוכנו הן: "קדם-קולומביאני", "אינדיאני-אמריקני" ו-"אפריקאי".
בשנת 2001 הפיקה סדרה של כרזות סרטים בשם "תוכנית הסרטים" (בצרפתית: "Le Plan du Film"), עם מגוון אמנים וכותבים, כאשר הכרזות משמשות כהבעת ספק במושג הכללי של דמויות ועלילה, שמקבל משמעות נוספת בתוך המציאות החברתית של תפקידי הפרט ושל סיפורים.
בשנת 2007 יצרה התקן של אמנות-ביוגרפיה בשם "מעילו של הרלקין", כאשר לשם יצירתה שיתפה פעולה עם המעבדה לחקר חיים משותפים של יצורים וצמחים שונים באוסטרליה.
חלק מעבודתה המתמשכת כיום כולל את היצירה: "תפר/הכלאה/מִחְזוּר", שהיא סדרת תלבושות יצירתית העשויה מבגדיה של אורלאן ומתרכזת בנושא הראשון "תפר", כאשר אורלאן מפרקת את בגדיה הישנים ומרכיבה מחדש את חתיכות הבגדים בשילובים שונים ליצירת בגדים חדשים מדגיש את קווי התפר.
היצירה "גלגול הנשמות של אורלאן הקדושה"
משנת 1990 ועד לקראת אמצע שנות ה-90, ביצעה אורלאן סדרה של ניתוחים פלסטיים בהתאם למראה של חמש דמויות נשיות בתמונות ובפסלים הנחשבים בין יצירות האמנות הידועות בעולם: היא ניתחה את מצחה כך שיידמה למצח של ה-"מונה-ליזה" בציורו של לאונרדו דה וינצ'י; עיניים כמו של אלת הציד "דיאנה" מהמיתולוגיה הרומית בציור מהמאה ה-16 מבית הספר "פונטנבלו" בצרפת; אף כמו של "סייק" בציורו של ז'אן-לאון ז'רום, שפתיים כמו של "אירופה" מהמיתולוגיה היוונית בציורו של פרנסואה בושה; סנטר כמו של אלת הגנים והכרמים הרומית "ונוס" (המיוחסת גם כאלת האהבה והיופי), בציור "הולדת ונוס" של סנדרו בוטיצ'לי.
היא בחרה בדיאנה מפני שהיא נחותה מהאלים הזכרים ומהגברים האנושיים, אך המנהיגה של האלות ושל הנשים האנושיות - כי זו מסרבת להיות כנועה לאלים האחרים ולאדם, כי היא אקטיבית, אפילו אגרסיבית, כי היא מנהיגה קבוצה; מונה-ליזה בגלל סטנדרט היופי, או אי-היופי, שהיא מייצגת - כי זו משמשת כנקודת התייחסות, כדמות שאינה נחשבת יפה לפי המונחים של היום, כי יש איזשהו "גבר" מתחת לאישה הזו, דבר המביא את הדמות לבטא בעיית זהות; סייק בגלל נפשה השברירית והפגיעה; ונוס בגלל יופייה הבשרי - כלומר מהווה גילום של יופי פיזי; אירופה בגלל השקפתה ההרפתקנית אל האופק, אל העתיד - עקב היותה נסחפת אחרי ההרפתקנות כשהיא מביטה קדימה, אל האופק, ומפני שדמותה בציור הספציפי נראית כלא שלמה, בציור שאינו גמור. מיתוס נפוץ סביב ציור המונה-ליזה הוא היותו דיוקן עצמי נשי של דה וינצ'י. אמונה זו מעניינת ביותר בבחינת הפמיניזם, כדמות המטשטשת בין שני המינים ומעלה כך את מעמד המין הנשי אל עבר מעמד המין הגברי. כך גם אומר פיליפ אוסלנדר, כי אם יוצאים מתוך הנחה זו, אז לא רק ש-"המונה-ליזה" מהווה ייצוג לתפיסת היופי הנשי בעיני דה וינצ'י, כאמן גברי, אלא אף מהווה סמל יופי שמשתמש בגבר כדי לבטא את תפיסת היופי הנשי בעיני המין הגברי.
אורלאן אומרת: "עבודתי אינה הבעת עמדה נגד ניתוחים קוסמטיים, אלא כנגד תפיסות היופי, נגד תכתיבי האידאולוגיה השלטת שמשאירה את חותמה יותר ויותר על בשר[...]נקבי". בנוסף הסבירה את החלטתה להעביר את מסריה דרך מופע הניתוחים כך: "ניתוח קוסמטי הוא אחד המקומות שבהם כוחו של הגבר על גוף האישה יכול לחקוק את עצמו בצורה החזקה ביותר." בהקשר זה גם ניתחה את מצחה בצורה מוקצנת יותר ממצחה של דמות "המונה ליזה", כאשר השתלים שהושמו במצחה בולטים בצורת שמדמה קרניים להקניית מראה חריג יותר. כך מובע בסדרת ניתוחים זו גם מסר פמיניסטי, בתוך המסר של הצבת האתגר לחיפוש הזהות העצמית ביחס לחברה. להדגשה נוספת של עמדתה הפמיניסטית במסגרת הגדרתה מחדש, הניתוחים השביעי, השמיני והתשיעי של השתלת בשר בפניה, בוצעו על ידי דוקטור מרג'ורי קריימר, שהיא מנתחת פלסטית פמיניסטית. במקביל לניתוחים, הכינה סדרת תמונות של הדמיית מחשב, הממזגות את תווי פניה עם פני הדמויות מאותן יצירות אמנות כמעקב והכוונה להמשך סדרת הניתוחים, כאשר גם את הדמיה זו הפכה ליצירה אמנותית בפני עצמה.
הניתוח הראשון בוצע בשנת 1990, בתאריך ה-30 במאי שהוא יום הולדתה של אורלאן, להדגשת המסר של היוולדות מחדש לזהות אחרת. שישה מהניתוחים בוצעו בצרפת ובבלגיה. הניתוח השביעי בוצע בשנת 1993 בגלריית סנדרה Gehring בניו-יורק, והועבר משם בשידור חי דרך לוויין למקומות שונים ברחבי העולם - מרכז פומפידו בפריז שבצרפת, מרכז מקלוהן בטורונטו שבקנדה, מרכז המולטימדיה בבאנף, ושנים עשר אתרים נוספים. כך צפו אנשים ברחבי העולם בהוצאת בשרה ובהשתלת בשר חדש בפניה, יחד עם מופע הקראת טקסטים ומיצגים שונים המתלווה אליהם. הניתוחים השמיני והתשיעי המשיכו את שינוי פניה במהלך שנות התשעים, ומראה החיצוני עודנו משתנה. בהקשר זה אורלאן גם הציגה את מסריה ורעיונותיה במהלך הניתוחים, כשעברה הרדמה מקומית בלבד בחלק המנותח המסוים, בכוונה של העצמת המופע על ידי הפיכת הניתוח לאירוע כמה שיותר תיאטרלי וכדרך לחיזוק הטמעת מסריה בקרב קהל הצופים. היא מפקחת על הנעשה כבמאית וכוריאוגרפית, מופיעה, ומתקשרת עם הקהל בזמן הניתוח. הקהל שואל אותה שאלות, באמצעות טלפון, פקס, וטלפון-ווידאו והיא משיבה בהסברים על הסיבות למופעה. היא גם מקריאה טקסטים מדפים שהיא מחזיקה בניתוח, כשהיא וצוות המנתחים מחופשים, ויש מוזיקה ורקדנים בחלק מהמופע. הטקסטים שהיא מקריאה מתארים את טבע האדם. בתחילת כל ניתוח היא מקריאה טקסט של הפסיכואנליטיקאי הצרפתי ז'אק לאקאן, המדבר על העור המהווה את שכבת הגוף החיצונית, שלעולם אינה משקפת את פנימיות האדם. היא גם מתעדת את הניתוחים בווידאו, כשהיא מציגה ומוכרת בגלריה שלה קלטות של המופע, תצלומים העוקבים אחר השינויים בגופה המתאושש מהניתוחים, ומוצגי אמנות הכוללים צנצנות עם החומרים שהוצאו מגופה, אביזרים ותחפושות מהניתוחים, כמו שמלות ערב שלבשה בחלק מהניתוחים כחלק מדימוי של אישה מגונדרת, אשר מוצגות כשהן מוכתמות בדם לאחר הניתוח. היא גם מציגה עותקים של דפי הטקסטים שהיא מקריאה בגלריה בשלל שפות, כגון באנגלית, צרפתית, עברית וערבית.
אורלאן החלה לחשוב על הרעיון להעברת מסרים לגבי האישה בחברה מהדמות שיצרה במיצג "נשיקת האומן" ("Le baiser de l'artiste") שביצעה בשנת 1977, בהשראת טקסט בשם "להתמודד עם חברה של אימהות וסוחרים". השורה הראשונה בטקסט אומרת: "בתחתית הצלב היכן ששתי נשים, מריה הקדושה ומריה מגדלנה." אורלאן אומרת כי שתי אלו מייצגות באופן בלתי נמנע שני סיווגים לגבי נשים שקשה להתעלם מהם: "האם" ו-"הפרוצה". כך גם ב-"נשיקת האומן" היו שני פנים: אחד היה "אורלאן הקדושה" - תמונה שלה לבושה כמרים, אם ישו שהודבקה על משטח עץ ושימשה כמכונה להכנסת כסף. השני - אורלאן עצמה ישבה מאחוריה. ניתן היה לקנות בחמישה פרנק (המטבע הצרפתי) נר שמדליקים בכנסייה ובאותו סכום ניתן היה לקבל נשיקה צרפתית מאורלאן. הרעיון היה לשחק על אותה אמביוולנטיות של דמות האישה והתשוקה של גברים ונשים גם יחד כלפי אותן דעות רווחות בחברה עוד מתקופת התנ"ך להגדרת האישה. כאשר היצירה הותקנה בארון תצוגה ביריד האמנות העכשווית הבינלאומי בפריז, היא נתפסה בעיני אורלאן גם כהתקנה וגם כהופעה.
בשנת 1978 חלתה בעת שהייתה בהיריון, בזמן שהייתה בכנס ציבורי שבו הייתה אמורה להרצות. בזמן שפונתה לבית-החולים, ביקשה שצוות צילום ילווה ויתעד את ניתוח החירום שעליה לעבור להיריון חוץ-רחמי. היא ביקשה הרדמה מקומית בלבד כדי שתוכל לצפות בניתוחה. בניסיון להדביק את קצב המיידיות והדחיפות באותם רגעים, ביקשה מיד בסוף הניתוח ששליחי האמבולנס יעבירו את הקלטת לכנס למילוי הרווח שנוצר בתוכנית הכנס עקב היעדרותה. כך קהל הכנס צפה לאחר-מכן באורלאן הצופה ב"עצמי הנשי שלה", כשהיא רואה את העובר מוצא מתוך מערכת הרבייה שלה. כך נוצר למעשה מיצג הניתוח הראשון שלה, שהביא אותה לרעיון העברת מסריה לגבי זהות בכלל ולגבי דימויי האישה בפרט, באמצעות מופעי ניתוחים קוסמטיים. אורלאן עצמה גם התייחסה באופן כללי לכל עבודותיה הקודמות כהשראה למופע הניתוחים, באמרה: "זו הייתה התפתחות הגיונית של עבודותיי הקודמות, אך בצורה הרבה יותר קיצונית."
שילוב דיסציפלינות בעבודותיה כחיזוק להעברת מסריה ולהטבעת חותמה האמנותי
התחום ההומני של האמנות נתפס כפילוסופי וכרגשי וכך גם מזוהה כהיפוכו של התחום הריאלי המדעי המבוסס על מחקר מתמטי או על איסוף נתונים. כך, בבחינת מכלול יצירותיה, ישנו שילוב רב בין מגוון תחומים אמנותיים ומדעיים, בייחוד בסדרת הניתוחים הייחודית המשלבת מגוון רב של תחומים משני הקטבים. שילוב זה מעצים את מסרי יצירותיה, כמו גם שהוא מעצים את כוחה של אורלאן כאמנית וכחוקרת עם התפרשותה על פני תחומים רבים ושונים תוך שילובם מכל טווחי קשת הדיסציפלינות. כך טוען חוקר תרבות המופע פיליפ אוסלנדר, כי הביקורת של אורלאן מקבלת עומק היסטורי על ידי הקישור שהיא עושה בין הניתוחים הפלסטיים לבין האמנות החזותית, כמו גם שהוא מתאר את פניה ככאלו אשר משורטטים לפי תקופות שונות עם סגנונות שונים של אמנות והופעה כדי להראות שיופי טבעי הוא עניין של היסטוריה ושל אופנה, ללא קו-אפיון יציב, וכך מה שנחשב "יופי טבעי" הוא בעצם אינו תופעה טבעית. טניה אוגסבורג טוענת כי השימוש של אורלאן בטכנולוגיה במופע הניתוחים כטכניקה של הגדרת העצמי, נוטה להיות חזיתית וממצה, כאשר אורלאן מראה את הסתמכותה הרבה על הטכנולוגיה מתוך הבנה כי זו אינה רק שיטה של שיקוף העצמי, אלא של שיקוף העצמי כחלק בלתי נפרד ממה שמכונה עידן המידע. כך גם היא מראה על חיזוק העברת מסריה של אורלאן בעצם השילוב בין השדות אמנות, סוציולוגיה-מגדר וטכנולוגיה.
כך אורלאן משלבת במרבית מיצירותיה בין מופעיה התיאטרליים לבין מחקרים אנתרופולוגיים יחד עם השימוש בפיתוחים הטכנולוגיים של הדמיות מחשב, בייחוד ביצירות שבהן היא משלבת את תווי פניה עם תווי פנים של דמויות אחרות כגון נשים מתרבויות שבטיות באפריקה ובמרכז אמריקה או עם נשים בתרבות המערבית מהתקופה הקלאסית. היא משלבת בין תחום האמנות ותחום הביולוגיה בסדרת "מחקר תיעודי: הראש של מדוזה" שבה היא מציגה את איברי מינה כשהיא במחזור כעוד ביטוי לתפיסת האישה בחברה, ובעבודתה "מעילו של הרלקין", שבה התבססה על חקר חיים משותפים של יצורים וצמחים שונים באוסטרליה. היא משלבת בין אמנות לבין מתמטיקה עם איסוף נתונים פיזיים ביצירתה "מדידות", בכך שהשתמשה בגופה כמכשיר מדידה לחישוב מספר הפעמים שגופה נכנס בחלל ארכיטקטוני, וביצירה "הליכות בהילוך איטי" שניסתה להזיז את גופה בצורה האיטית ביותר בדרך שבחרה לנוע בה. מעבר ליצירותיה, גם ככותבת וכחוקרת הייתה האדם הראשון להעלות מאמרים העוסקים באמנות עכשווית באמצעות הפיתוח הטכנולוגי ה-"מיניטל", הרשת הממוחשבת להעברת תכנים בצרפת לפני האינטרנט. פעולות אלו, בהקשר לחדשנות טכנולוגית וביולוגית, משקפות את אמירתה לגבי האמנות שלה: "הופעה שפונה אל העתיד, בשימוש באמצעים הטכנולוגיים החדישים ביותר. אחת האימרות האהובות עליי היא 'זכור את העתיד'".
סדרת מופעי הניתוחים משלבת בין מספר התחומים הרב ביותר ומשלבת בצורה ההדוקה ביותר בין תחום האמנות והמדע מבין יצירותיה: שדות הפסיכולוגיה, הפילוסופיה, האמנות הדוממת, הסוציולוגיה, המגדר, האמנות התיאטרלית, האנתרופולוגיה, הרפואה והטכנולוגיה. תחום הפסיכולוגיה ותחום הפילוסופיה מהווים את הרקע לסדרת הניתוחים במטרתה לאתגר את זהותה העצמית ובהקראת הטקסטים הפסיכואנליטים והפילוסופיים כהמחשה מילולית לחיפוש הזהות במהלך הניתוח. תחום האמנות הדוממת מהווה את הבסיס לסדרת הניתוחים, במטרתה להציג את תפיסת היופי הנשי לפי תפיסתם של גברים שציירו וגם פסלו נשים במהלך ההיסטוריה, כאשר כל חמש היצירות שעליהן היא מתבססת צוירו על ידי גברים, ובנוסף בתקופות הרנסאנס והרומנטית של המאות ה-14 עד ה-19 בעלות האמנות השמרנית ביחס למאה ה-20 והלאה. תחום הסוציולוגיה יחד עם תחום המגדר מבטא את עיקר בחירתה בחמש דמויות אלו בשל מה שהן מייצגות כנשים וביחס לחברה שבה הן מתקיימות. תחום האמנות התיאטרלית והאנתרופולוגיה משתלבים בתחום הרפואה והטכנולוגיה, כאשר תחילת כל ניתוח באמצעות הכלים הרפואיים לעשיית ניתוחים קוסמטיים מלווה במעבר של אורלאן לדמות אחרת בעצם שינוי מראה פניה וכשהיא מחופשת ומקריאה טקסטים (כאשר הניתוח נעשה בהרדמה מקומית וכך גם מגביר את שליטתה על הנעשה בניתוח עצמו). הקשר לאנתרופולוגיה כחקר התרבות מתבטא בעצם העצמת שלב המעבר בטקסיות הניתוח למעבר מדמות אחת לאחרת, בהתאם לטקסים פולחניים שבטיים שבהם מופיעים פרטים שונים באותה חברה כשהם רוקדים או מציגים לפני השבט פעולה טקסית כלשהי כדי לקבל הגדרה חדשה בחברה, כמו ילדים בשבט שמבצעים הליך טקסי מסוים כדי להפוך לבוגרים.
ביקורת על עבודתה
בקרב חוגי הפמיניזם טוענים שאורלאן מעצימה את תופעת הניתוחים הקוסמטיים בעצם כך שהיא עושה אותם. כינו אותה "אנטי-פמיניסטית" עקב מטרתה ליצור לעצמה זהות חדשה ועקב האמצעים שבהם היא נוקטת בכלל כדי להשיג את מטרותיה. נאמר כי במקום לדחות את תופעת הניתוחים הקוסמטיים, היא מאמצת אותה; במקום לדחות את צורת החשיבה הגברית, היא משתלבת בתוכה; במקום להגדיר את זהותה, היא מבקשת להיות בעלת זהות שכמו נודדת, שעוברת שינויים גנטיים, מועתקת, שונה ממנה עצמה. בעשיית הניתוחים היא שוללת גם את התרבות המסורתית המתנהלת בהתאם לגברים מנהיגים קדומים, אך יחד עם זאת גם את שלמותה של התפיסה הפמיניסטית המעודדת את האישה להתגאות בזהותה האישית המולדת, בכך שאורלאן יוצרת לעצמה זהות חדשה לעתיד. כפי שאורלאן אומרת, "היצירה שלי היא מאבק כנגד המוּלָד, ההחלטי, המתוכנת, טבע, גֶּנִים, ואלוהים!" בנוסף, מספר מבקרים מתארים אותה כמשוגעת ומעירים ששתלי "המונה-ליזה" שבמצחה נראים כמו קרניים של שטן.
יוסטוס איש טבריה
יוסטוס איש טבריה היה היסטוריון, סופר ואיש ציבור יהודי ידוע בטבריה, שפעל בתקופת המרד הגדול ברומאים במאה ה-1 לספירה.
יוסטוס האיש וחינוכו
יוסטוס, בנו של פיסטוס, השתייך לאחת המשפחות המכובדות והעשירות שבפוליס הטבריאנית. כל הידיעות אודותיו שאובות מכתבי יוסף בן מתתיהו, ובעיקר בחיבורו האוטוביוגרפי "חיי יוסף", שנכתב במידה רבה, כתגובה לספרו של יוסטוס.
יוסטוס זכה לחינוך יווני מסודר כמקובל בקרב המשפחות האמידות, העירוניות ובמיוחד באלה המשתייכות לשכבת ההנהגה. הוא מתואר בפי יוסף בן מתתיהו כדמגוג מוכשר ובעל יכולת שכנוע, אם כי תוך שימוש באמצעי תרמית והונאה.
יוסטוס ההיסטוריון
יוסטוס היה היסטוריון בעל תפיסת עולם היסטוריוסופית יוונית. הוא כתב את תולדות מלחמת החורבן, כפי שעולה מ"חיי יוסף", באמצו לעצמו את הסגנון הרטורי והאופי הסיפורי התמציתי. חיבורו לא שרד ולא נמצא עד היום, וכל מה שנלמד עליו מצוי אצל "חיי יוסף". ישנם חוקרים הסבורים, כי בספריו של ההיסטוריון יוליוס אפריקנוס נעשה שימוש בספרו של יוסטוס.
העימותים בין יוסטוס לבין יוסף בן מתתיהו נבעו, לא רק מהמתח בין שני מנהיגים גליליים ובעלי תפיסות עולם שונות, אלא גם על רקע היסטוריוגרפי ומהותי: ספרו של יוסטוס הכיל כנראה האשמות כנגד יוסף בן מתתיהו, ואחת מהן נגעה, כך דומה, באחריותו של יוסף בן מתתיהו להצטרפותה של טבריה למעגל המרידה ברומאים, ואולי אפילו בגרירת יוסטוס עצמו למערבולת המרד.
ספרו של יוסטוס הקיף את כל המלחמה, לרבות המצור על ירושלים, אם כי יש להניח כי הלה התרכז בעיקר בתיאור הקרבות בגליל. העובדה שיוסטוס כתב על מאורעות שהתרחשו בחייו והוא היה אף חלק מהם, מעניקה לו מידה של מהימנות.
אזכורו אצל דיוגנס ופוטיוס
דיוגנס לארטיוס (המאה ה-3), בספרו "חיי הפילוסופים", מצטט ב"חיי סוקרטס" את יוסטוס כמקור סמכות לידיעה מפוקפקת הקשורה להתערבות אפלטון במשפטו של מורו, אותה הוא מצטט מתוך ספרו "הזֵר" או "עטרת הראש". זוהי ההתייחסות היחידה ליוסטוס על ידי סופר פגאני ודיוגנס אינו מציין שיוסטוס היה יהודי. נראה מכך שיוסטוס היה אחד הסופרים היהודים הראשונים שעסקו בנושאים לא-יהודיים.
פוטיוס, פטריארך קונסטנטינופול מהמאה ה-9, מזכיר רשימה כרונולוגית של מלכי היהודים מאת יוסטוס, שכללה את התקופה ממשה ועד אגריפס השני. פוטיוס מציין שסגנונו של יוסטוס מאוד תמציתי והוא משמיט מידע רב בעל חשיבות עצומה. לדבריו, מכיוון שיוסטוס סובל מ"הפגם הנפוץ" (או "האשמה המשותפת") בקרב היהודים, הוא אפילו לא מזכיר את ישו.
יוסטוס הפוליטיקאי
יוסטוס היה מחותן עם משפחתו של פיליפוס, מי שהיה מפקד בעל שם בצבאותיו של המלך אגריפס השני. פיליפוס עצמו נמנה עם משפחת הלוחמים, שבזמנו, בימי הורדוס המלך, הובאו מבבל, כפרשים וכקשתים, ונושבו בבשן כמושבה צבאית ("קשתי זמאריס" – "זמרי"). מושבה זו המשיכה לתפקד גם בימי אגריפס הראשון והשני, ושימשה להם משענת צבאית חשובה.
הקשר בין יוסטוס לבין אגריפס השני עולה מהעובדה שלפי יוסף בן מתתיהו שימש יוסטוס זמן מה בתור מזכירו של אגריפס השני. לקשר זה יש שורשים מצד אחד ותוצאות מן הצד האחר על אפיון דמותו של יוסטוס. היות יוסטוס חלק ממשפחת ההנהגה שבטבריה, שהייתה אצילה ועשירה, ובוודאי רקמה קשרים טובים עם השלטונות וכמו כן הייתה קשורה במישרין ובעקיפין לממלכת אגריפס (יוסטוס היה בן חסותו של אגריפס מראשית המרד), מעמידה את יוסטוס כמתנגד טבעי למרידה כנגד הרומאים. קבוצה זו, כמו גם בערים אחרות, ובעיקר בירושלים, מכונה בפי יוסף בן מתתיהו בשם "מפלגת השלום".
יוסטוס המורד
בשלב כלשהו בתקופת המרד הצטרף יוסטוס לגל המרידה, כנראה, כך יוסף בן מתתיהו, בעקבות השפעתו של יוחנן מגוש חלב.
בטבריה פעלו בתקופת המרד שלוש סיעות: קבוצה אחת של נשואי הפנים, בהנהגת יוליוס קאפללה, בקשה לשמור אמונים לרומאים ולאגריפס, ולהרחיק עצמה ככל שניתן מעסקי מלחמה. הקבוצה השנייה, עממית, של פשוטי העם והספנים, ושהונהגה על ידי יהושע בן צפיא, בקשה ללחום ברומאים, והשלישית – שהונהגה על ידי יוסטוס, היטלטלה בין תמיכה להתנגדות. לבסוף, מטעמים אישיים של המנהיג וברצותו להתעשר מהמרד ולגבות הון פוליטי ממנו (כך על פי יוסף בן מתתיהו), בחרה לאחוז בחרב המרד והצטרפה לגליליים המרדנים.
אחת מפעולותיו העיקריות של יוסטוס היה לפעול בראש קבוצה של חמושים כנגד התחום הכפרי של צמד ערים מהדקאפוליס – גדרה (גדר) והיפוס (סוסיתא) – ולהעלותו באש. באופן זה גרר עצמו יוסטוס למרידה כנגד הרומאים, וזאת מכיוון שערי הפוליס ההלניסטיות במזרח היוו משענת חשובה, פוליטית, כלכלית, צבאית ואף תרבותית, לשלטון האימפריאלי הרומי. קשה לנתק את המהלך של יוסטוס מהמיתקפות ההדדיות שהתנהלו בין ערי פוליס לבין יישובים כפריים יהודים מיד עם פרוץ המרד, כמו בבית שאן, בעכו ועוד. קשה גם לנתק מהלך זה מהיריבות הקשה שבין גוש חלב (עירו של יוחנן הקנאי) לבין הסביבה ההלניסטית באזור, בשעה שמתחוור אפקט ההשפעה המרדני של יוחנן על יוסטוס.
בשעה שכוחותיו של אספסיאנוס פרצו לעבר הגליל על מנת לדכא את המרד, עבר יוסטוס למחנה המתנגד למרידה והצטרף לכוחותיו של המלך אגריפס.
עונה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
צרעה (קיבוץ)
צָרְעָה (מבטאים: צוֹרְעָה) הוא קיבוץ בלב שפלת יהודה, הוא ממוקם מעל אפיק נחל שורק ליד העיר בית שמש. הקיבוץ הוא חלק ממחוז ירושלים ומהמועצה האזורית מטה יהודה.
היסטוריה ורקע
קבוצת המייסדים הראשונה היו לוחמי הפלמ"ח, שעלו על הקרקע ביום ה' בכסלו ה'תש"ט, ה-7 בדצמבר 1948. נקודת ההתיישבות הראשונה נקבעה במרומי הרכס, על חורבותיו של הכפר הפלסטיני סרעה, וכשנה וחצי לאחר העלייה על הקרקע החל המעבר אל נקודת הקבע על צלע הגבעה, מול עמק שורק. צרעה היה אחד מ"ישובי המשלט", יישובים שמטרתם הייתה להבטיח את שטחיה החדשים של מדינת ישראל בעודה צעירה. לאורך השנים נקלטו בקיבוץ גרעיניים תנועתיים שונים וביניהם נוער חלוצי מדרום אפריקה, בוגרי "התנועה המאוחדת", "הנוער העובד והלומד" ו"הבונים". בקיבוץ נקלטו בנוסף משפחות ובודדים ממדינות שונות.
בשנת 2015 יצא לאור הסרט התיעודי סרעה של הבמאי וחבר הקיבוץ מיכאל קמינר שבו הוא מספר כיצד התוודע לסיפור עליית הקיבוץ על חורבות הכפר הפלסטיני סרעה ומפגיש את ותיקי הקיבוץ עם פליטי הכפר.
חינוך
בתוך הקיבוץ פועלת מערכת חינוך המיועדת לגיל הרך והגנים בלבד. ילדים בגילאי בתי ספר יסודי ועד תיכון מופנים אל מוסדות חיצוניים של המועצה האזורית מטה יהודה או לומדים בבית הספר הר-טוב שפועל בקיבוץ ומלמד שכבות יסודי עד תיכון.
אנשים ידועים מהקיבוץ
ממקימי הקיבוץ: הפרופסור זוכה פרס ישראל אליעזר שביד
בין האנשים שגרו בקיבוץ לאורך השנים נמנים:
בין אלה שנולדו וגדלו בקיבוץ, היו גם:
יאיר דר
יאיר דר (נולד ב-1942) הוא ממציא ומפתח ישראלי, חתן פרס קפלן על תרומתו להחדרת האוטומציה לתעשייה הישראלית. דר פיתח את האפיליידי ביחד עם שמעון יהב.
ביוגרפיה
לאחר שירותו הצבאי למד הנדסת מכונות בטכניון והתמחה בעיקר בייצור מכונות וקווי ייצור אוטומטיים "תפורים" לפי דרישת הלקוח עבור מפעלים רבים ובתוכם תע"ש ואחרים.
בשנת 1982 זכה בפרס קפלן על תרומתו להחדרת האוטומציה לתעשייה הישראלית.
במשך כעשר שנים עבד על פיתוח ה"אפיליידי" שהפך בשיתוף קיבוץ הגושרים להצלחה עולמית.
מנחם לוין
ביוגרפיה
לוין נולד בעיירה סוקולקה שבפולין והתחנך עד 1933 בבית הספר "תחכמוני" שבעיירה סוקולי ובגימנסיה העברית "תרבות" שבביאליסטוק. בשנת 1933 עבר ללודז' וסיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה של יצחק קצנלסון. בשנת 1926 הצטרף לתנועת הנוער בית"ר, ופעל בה כמדריך וכמפקד עד עלייתו ארצה ב-1937 כסטודנט לכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בין השנים 1935–1937 סייע לזאב ז'בוטינסקי בעת ביקוריו בלודז' בארגון הרצאותיו בפני יהודי פולין, שבהן קרא ליהודים לעזוב את פולין ללא דיחוי ולעלות ארצה. כן שימש כסגן מפקד קן בית"ר בלודז' וקצין מחוז לודז'. עם עלייתו הצטרף לארגון הצבאי הלאומי והקים יחד עם עוד שלושה סטודנטים מעבדה מחתרתית לחומרי מלחמה. ביוני 1939 נאסר לוין על ידי הבולשת הבריטית ונשפט במשפט צבאי ל-4 שנות מאסר עם עבודות פרך. ישב בבית הסוהר בירושלים, במחנה המעצר בעתלית, בכלא עכו ובמחנה המעצר מזרעה. עם שחרורו מהכלא בשנת 1942 שב לפעילות באצ"ל.
בעזרתו של יהודה לייב מאגנס, נשיא האוניברסיטה העברית, המשיך את לימודיו באוניברסיטה, קיבל תואר מוסמך בכימיה ב-1945 ותואר דוקטור ב-1947. בשנה זו הצטרף לחיל המדע (חמ"ד) של ארגון ההגנה, והמשיך בצה"ל. שירת בצה"ל עד 1950, ובמסגרת זו השתתף בהקמת מחלקת המחקר של חיל האוויר שזה עתה הוקם, וניהל את המעבדות לבדיקות דלק ואריגים.
ב-1950 הצטרף לפרופ' שמואל סמבורסקי בהקמתה ובארגונה של המועצה המדעית לישראל במשרד ראש הממשלה. במסגרת זו עסק בתכנון המחקר המדעי בשטחים המרכזיים והחשובים למדינת ישראל וכן התחיל במחקרים בתחום הפולימרים הטבעיים כגון סיבים המצויים בצמחיית הארץ, היכולים לשמש כחומרי גלם מתחדשים למפעלי תעשייה חדשים. לוין יזם מחקר מקיף של חומרי הגלם לתעשייה מן הצומח שכלל את המחקר הכימי והטכנולוגי של עצי היער הגדלים בישראל, את צמחי הבר שבערבה ואת הפסולת החקלאית. לוין יזם את חידוש הגידול של צמח הפשתן בארץ כמקור להפקת סיבי הפשתן. כתוצאה ממחקרים שביצע בשיתוף עם החוקר החקלאי פרופ' מנחם פלאוט, שכללו את שיטות הגידול החקלאי של הפשתן ואת שיטות עיבודו להפקת הסיבים והשבחתם, יזם לוין את הקמתה של חברת "הפשתן", שבה השתתפו "המשביר המרכזי" ותעשייני טקסטיל. בהתבסס על 20,000 דונם שדות פשתן באזור הדרום כגידול בעל, הוקם מפעל להפקת הסיבים באזור באר טוביה במקום בו נמצאת היום קריית מלאכי. הייצור במפעל נמשך עד סוף שנות ה-60.
על מנת למצוא בסיס כלכלי להתיישבות יהודית באזור הערבה, שבו נמצאו ריכוזי מי תהום מלוחים בלבד, יזם לוין סקר נרחב של צמחי הבר הגדלים בערבה על מקורות מים אלה, ומבין הצמחים שנחקרו התבלט צמח הסמר (Juncus). במחקר הכימי והטכנולוגי של הצמח התגלה כי סיבי הסמר הם בעלי תכונות מיוחדות המתאימות לייצור ניירות משובחים.
כתוצאה מהמחקר הוקמה חברת "צמחי המדבר" על ידי משקיעים מארצות הברית. החברה הקימה מטע של 300 דונם שהושקו במי תהום מלוחים באזור יטבתה, בקרבת הגבול עם ירדן. המחקר הכימי של עצי היער שבוצע על ידי לוין ועוזריו בפעם הראשונה בארץ כלל את האקליפטוס רוסטרטה, אורן ירושלים, האשל, הצפצפה ועוד. המחקר עסק בהרכב הכימי של העצים, בתכונות הטכנולוגיות של הסיבים, בתהליכי הפקתם, ובהתאמתם לייצור סוגים שונים של נייר. מחקר אחר שנוהל על ידי לוין עסק בכימיה ובשימושים של שיחי הגומא שגדלו בביצת החולה לפני ייבושהּ וכתוצאה עובדה שיטה תעשייתית לייצור לוחות בידוד מהגומא. מחקר נוסף שנוהל על ידי לוין בוצע על שימושים תעשייתיים של צמחי האגבה שניטעו בשנות ה-60 על שטחים נרחבים בדרום הארץ על ידי הקרן הקיימת לישראל. במחקר זה פותחו שיטות להפקת חומרים כימיים שונים מן הפסולת שנשארה אחרי הפקת סיבי הסיזאל, בהם ההקוגנין המשמש כחומר מוצא לייצור תרופות סטרואידיות.
בשנת 1951 הקים לוין את האיגוד לחקר טקסטיל בשיתוף עם התעשיינים לשם ביצוע פעולות מחקר לפיתוח התעשייה בארץ. היה זה איגוד המחקר הראשון ולאחריו קמו איגודים דומים בשטחי תעשייה אחרים.
בשנת 1953 יזם את הקמת "המכון לסיבים ומוצרי יער" (ששמו הוסב לאחר מכן ל-"המכון הישראלי לסיבים"), וניהל אותו עד שנת 1986. המכון התקיים עד 1998. במכון פעלו מחלקות אחדות ובוצעו בו מחקרים בתחומי הפולימרים, הסיבים הטבעיים והסינתטיים, הנדסה מכנית, כימיה של תהליכי אשפרת אריגים ושל תוספים כימיים לשימוש תעשייתי, דטרגנטים וניקוי, פיזיקה של סיבים ואריגים, שימושי סיבים ברפואה וביוטכנולוגיה, עמידות ביולוגית של מוצרים סיביים, חיסון פולימרים ואריגים נגד אש, ועוד. תפקיד מרכזי של המכון היה סיוע לתעשיית הטקסטיל ותעשיות קלות נוספות שהיו בראשיתן וסבלו ממחסור בידע ובבעלי מקצוע. הסיוע התבטא בייעוץ טכנולוגי, פתרון בעיות ייצור, בדיקות איכות המוצרים והכנת תקנים. למרות ההשקעות הנרחבות של ממשלת ישראל בהקמתם של מפעלי טקסטיל, בלט המחסור בחינוך מקצועי, במומחים, ובתשתית טכנולוגית. לוין נרתם לפתרון הבעיה ועיבד תוכניות מפורטות לחינוך של מומחים לתעשייה ברמה גבוהה. בהתאם לכך יזם לוין ב-1968 את התקשרות המכון עם האוניברסיטה העברית בהסכם אפילייציה. תוכניות לימודים שלאחר התואר הראשון שכללו לימודי דיפלומה (שנה אחת) וכן לימודי מוסמך וד"ר ושבוצעו במעבדות המכון היוו חוג לימודים לכימיה של פולימרים וטקסטיל באוניברסיטה העברית. חוג זה, שלוין עמד בראשו, היה מן הראשונים בעולם בתחום. לצורך כך, בשנת 1971 הועלה לדרגת פרופסור אורח. למעלה מ-150 בוגרי החוג נקלטו במפעלים רבים בארץ בשטחי תעשייה שונים וסייעו רבות בפיתוחם. החוג לכימיה של פולימרים וטקסטיל פעל עד שנות ה-90. לוין לימד קורסים של תואר שני ומעלה באוניברסיטה העברית בנושאים של כימיה וכימיה פיזיקלית של פולימרים וסיבים, ותהליכי ייצור כימיים, וכן הנחה עבודות מוסמך ודוקטור רבות.
מקום מרכזי בפעילותו של לוין תפסו מחקרי הברום. המחקרים כוונו לגילוי ופיתוח שימושים חדשים לברום הנמצא בכמויות גדולות במי ים המלח והפקתו יחסית קלה. המחקרים כללו בנוסף לכימיה הבסיסית של התרכובות השונות של ברום, שימושים תעשייתיים חדשים שאיפשרו להרחיב את הייצור והשיווק של הברום וכך לתרום לכלכלת המדינה. במסגרת מחקרים אלו פותחה טכנולוגיה חדשה של הלבנת אריגים בתעשיית הטקסטיל וכן להלבנת תאית (pulp) לייצור נייר וקרטון. טכנולוגיה מרכזית אחרת כללה את השימוש בברום ותרכובותיו לחיסון חומרים פולימריים דליקיים בפני אש. לוין היה בין הראשונים בעולם בפיתוח טכנולוגיה זו והמצאתו לחיסון נגד אש של עץ ומוצריו על ידי הכנסת הברום לתוך המבנה הכימי של העץ זכתה לפרסום רב בעולם. הטכנולוגיה של השימוש בברום ותרכובותיו לחיסון בפני אש של פולימרים פותחה במשך השנים ומוצרי ברום למטרה זו הגיעו לייצוא שנתי של מאות מיליוני דולרים. שימושים אחרים של ברום שנחקרו על ידי לוין וקבוצתו עסקו גם בשימושים בשדה הרפואה והביוטכנולוגיה.
לוין שימש פרופסור אורח במספר אוניברסיטאות, בהן באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל (1974, 1977), באוניברסיטת קיוטו ביפן (1978, 1983), ובאוניברסיטה הפוליטכנית בברוקלין, ניו-יורק (1982–1985), כיום המכון הפוליטכני של אוניברסיטת ניו יורק. לוין הרצה מאות הרצאות מוזמנות באוניברסיטאות, מכוני מחקר ציבוריים ותעשייתיים, ובכינוסים מדעיים בינלאומיים בארצות רבות. כמו כן שימש כמנהל המחקר של חברת הענק J.P. Stevens בניו ג'רזי בשנת השבתון שלו, 1969-1970.
בשנים 1974–1989 שימש לוין חבר בוועדת המחקר של לשכת המדען הראשי שיזמה ומימנה את יצירת תעשיית הטכנולוגיה העילית בישראל וכן שימש כחבר במועצה הטכנולוגית של מדינת ישראל. לוין שימש גם נציג לאומי בוועדה למאקרו מולקולות של האגודה הבינלאומית לכימיה טהורה ושימושית (IUPAC).
ב-1990 ייסד לוין את הכינוס הראשון על "התפתחויות חדשות בתחום חיסון האש של חומרים פולימריים"(Recent Advances in Flame Retardancy of Polymeric Materials) שהתקיים בחודש מאי בסטמפורד, קונטיקט שבארצות הברית. מאז התקיימו 20 כינוסים שנתיים באותו הנושא שלוין שימש בהם כיושב ראש. כינוסים אלא הכוללים ארבעים הרצאות מוזמנות כל אחד על ידי מדענים מומחים מ-20 מדינות מיסדו את תחום חיסון האש של פולימרים כאחד התחומים החשובים במדע הפולימרים.
לוין עמד בראש מחקר במכון הפוליטכני של אוניברסיטת ניו יורק. ב-2009 נתמנה כעורך ראשי של האנציקלופדיה רבת הכרכים למדע ולהנדסה של סיבים (Encyclopedia of Fiber Science and Engineering) בהוצאת Wiley שבניו יורק, שבמסגרתה היה אחראי למספר רב של עורכים ועורכי משנה. לזכותו של לוין נזקפו כשלושים פטנטים, ופרסומם של מאות מאמרים בכתבי עת מדעיים. יצא לאור בעריכתו הירחון המדעי הבינלאומי Polymers for Advanced Technologies (PAT), שלו מערכת בת שישים מדענים ידועי שם מרחבי העולם. הירחון הנזכר נחשב ליוקרתי ובעל מקדם השפעה גבוה על הוועדות המקצועיות שבאוניברסיטאות הנחשבות. מטעם הירחון נערכים מדי שנתיים במרכזים שונים בעולם כינוסים מדעיים בינלאומיים רבי משתתפים בהם שימש לוין כיו"ר, יו"ר עמית או יו"ר כבוד. על אף שבשנת 2004 איבד את מאור עיניו כתוצאה ממחלת הגלאוקומה, המשיך לוין בעבודתו, הרצה והציג מצגות בליווי נתונים מתחדשים פרי מחקריו בכנסים שונים ברחבי העולם.
בשנות פעילותו בארצות הברית ביצע לוין שורת מחקרים בתחום המבנה הגבישי של פולימרים סינתטיים, בתחום רפואת השיניים, ובתחום החיסון נגד אש של פולימרים. החל מ-2004 עסק לוין בתחום הננוטכנולוגיה. לוין גילה והוכיח את "הנדידה" (migration) של חלקיקי הננו לשטח הפנים של חומרים פולימריים מרוכבי ננו. כתוצאה מהנדידה נוצר שטח פנים בעיקרו קירמי בעל תכונות שימושיות מיוחדות בתחומי תעשייה רבים.
לוין פרסם 175 חיבורים מדעיים בכתבי-עת מדעיים מבוקרים ו-20 ספרים מדעיים על כימיה וטכנולוגיה של פולימרים וסיבים שפורסמו על ידי הוצאות דקר, פלנום וויילי. ב-2008 לוין גם פרסם ספר אוטוביוגרפי בעברית, "מגילת מנחם", שפורסם על ידי מכון ז'בוטינסקי ומכיל 460 עמודים. כמו כן אושרו לו 30 פטנטים בארצות הברית, אירופה, יפן וישראל. ב-2009 הוזמן לוין לשמש כעורך ראשי של האנציקלופדיה החדשה על מדע והנדסה של סיבים (Encyclopedia of Fiber Science and Engineering) שתכלול כרכים רבים ותפורסם על ידי חברת ויילי.
חיים אישיים
לוין היה נשוי לאסתר רחל לבית יואכימוביץ ונולדו להם שלושה ילדים.
נפטר בביתו שבירושלים ביום שישי, 18 בפברואר 2011, והובא למנוחות בהר המנוחות.
כיסא נמלה
הכיסא עוצב בין השנים 1951-1952 עבור המזנון של חברת התרופות הדנית 'נבו נורדיסק' (Novo Nordisk). הוא יוצר ב-300 עותקים על ידי חברת פריץ הנסן (Fritz Hansen), שממשיכה בייצורו עד היום. שמו של הכיסא - "נמלה" - נובע מקו בהמתאר המעוגל של הכיסא, המזכיר את צורתה של נמלה. הכיסא הורכב מלוח העשוי עץ לבוד מכופף המרכיב משענת ומושב, המחובר לשלוש רגליים העשויות מצינורות מתכת מצופים בכרום. החל משנת 1980 מיוצר הכיסא גם בגרסה נוספת (מודל 3101) בעלת ארבע רגליים.
טיפוס בולדרינג
בולדרינג (באנגלית: Bouldering) או טיפוס סלעים התחיל במקור כטיפוס על סלעים גדולים - בולדרים (boulders). כיום נהוג לייחס את המונח לכל טיפוס בגובה נמוך (עד כשישה מטרים) כאשר המטפס אינו מאובטח בעזרת חבל. בגלל המגבלות האלו, בטיפוס בולדרינג בדרך כלל עובדים על מספר מצומצם של צעדים או מטפסים בעיקר לצדדים, ולא מעלה כמו בסגנונות אחרים כמו הובלה או Top Rope.
האבטחה בבולדרינג נקראת ספוטינג (spotting), ואינה נעשית בעזרת חבל ועגינות אלא על ידי מאבטח (ספוטר - spotter) ומזרן מיוחד הנקרא קראש-פד (crash-pad) או שניהם. תפקיד המאבטח אינו למנוע את הנפילה או את הפגיעה בקרקע, אלא לכוון את הנפילה כך שהמטפס ינחת על הרגליים ולא על הראש או על הגב. אם יש מזרן, תפקיד הספוטר גדול יותר: לשמור על הראש ועל הגב, להעביר את המזרן כך שבכל רגע הוא יהיה במקום בו הוא אפקטיבי ביותר, לכוון את הנופל כך שייפול על המזרן, ולדאוג שהנופל יישאר על המזרן. למעשה הספוטר מכוון את הנפילה, ומעט בולם אותה כך שהפגיעה בקרקע תהיה חלשה יותר.
קירות טיפוס רבים הם "בולדר" - חלקם גדולים מאוד ומציעים מגוון גדול של מסלולים ברמות שונות.
החל מטוקיו 2020 טיפוס הוא ענף אולימפי בו כל ספורטאי מתחרה בבולדרינג, טיפוס בהובלה וכן ספיד קלימינג ומדורג על פי ציון כללי בשלושת תת-הענפים.
סגנון הבולדרינג נפוץ הן בטיפוס קירות והן בטיפוס בטבע.
בשנת 2018, זכה המטפס הישראלי אלכס חזנוב במדליית זהב בטיפוס בולדרינג בסבב גביע העולם (IFSC Climbing Worldcup).
סעווה (יישוב)
סעווה (בעבר מולדה) הוא יישוב בדואי במחוז הדרום, אחד מ-7 היישובים המוכרים המרכיבים את המועצה האזורית אל קסום בישראל. הוא הוקם בשנת 2003, לפי החלטת הממשלה על הקמת מספר יישובי קבע לבדואים בנגב. היישוב מתפרש על פני שטח של 11,000 דונם ומהווה מקום מושבם של בני שבט אטרש. ביישוב מתגוררים כ-2,300 תושבים (נכון לשנת 2022).
הנטיעות ביער מולדה
בינואר 2022 קרן קיימת לישראל ביצעה נטיעות על אדמות מדינה ביער מולדה הסמוך ליישוב, דבר שעורר מהומות אלימות במספר מוקדים מצד תושבי הנגב הבדואים, שראו במהלך השתלטות על קרקעות בדואיות. 18 איש, בהם 6 קטינים, נעצרו במהומות אלימות שכללו זריקות אבנים. שני שוטרים נפצעו. חברי כנסת מהרשימה הערבית המאוחדת (רע"מ) הודיעו שעד שלא יפסקו הנטיעות לא יצביעו בעד הקואליציה. כעבור יממה הנטיעות הופסקו.
Mac Mini
Mac mini (תעתיק: מַק מיני) הוא מחשב מקינטוש אישי ממוזער שפותח על ידי אפל מחשבים ויצא לשוק הרחב בינואר 2005, כשהוא מכיל בתוכו את כל הרכיבים של מחשב אישי רגיל, על אף גודלו; ה-Mac mini הוא המחשב הקטן והזול ביותר של חברת אפל עד כה.
המכונה סומנה בתחילה כ-"BYODKM" (הבאת תצוגה, מקלדת ועכבר משלך) כצעד אסטרטגי לעודד משתמשים לעבור ממחשבי PC המריצים מערכות הפעלה כמו Microsoft Windows ו-Linux.
המחשב הוכרז, יחד עם עוד מספר דגמי מקינטוש, בתערוכת מקוורלד שנערכה ב-11 בינואר 2005. שני דגמי Mac mini שווקו בארצות הברית החל מה-22 בינואר 2005, ושבעה ימים לאחר מכן, ב-29 בינואר של אותה השנה, שווק בהדרגה שאר העולם; בישראל, הושק המחשב כ-3 חודשים לאחר השוק האמריקני, בחודש מאי 2006. מספר גרסאות-עדכון קטנות שוחררו ב-16 ביולי 2005 ודגמים מעודכנים עם מעבדי Core 2 Duo שוחררו ב-28 בפברואר 2006. בהמשך יצאו גרסאות עדכניות יותר עם מעבדי Intel Core וללא כונן דיסקים. ב-2020 יצאה גרסה עם מעבד Apple M1 מתוצרת אפל.
סקירה כללית
מחשב זה יועד לפלח השוק של מחזיקי חלונות או מחשבים אחרים שאינם מקינטוש, דגמי מקינטוש ישנים יותר, או לכאלה שאינם יכולים להרשות לעצמם להוציא סכום גבוה על מחשב ומעוניינים במחשב קל לתפעול. המק מיני מהווה חלק ממגמה ששוחרת בשנים האחרונות בשוק המחשבים והטכנולוגיה של פיתוח מכשירים דקים וקלים; לצד ה-Mac mini הופץ, לדוגמה, אייפוד שאפל - דגם אייפוד דק וקל.
יתרונו העיקרי הוא מחירו הזול, שמציב אותו כמתחרה לשאר המחשבים האישיים, ולא רק למעצבים וגרפיקאים שבוחרים תדיר במחשבי מקינטוש על-אף מחירם הגבוה בדרך כלל, יחסית לשאר המחשבים.
מחשב ה-Mac mini שווק ללא מסך, מקלדת ועכבר, אולם לאחר השקתו הוזלו מחירי העכברים והמקלדות של אפל, כדי לאפשר לרוכשיו חבילת מחשוב זולה. ה-Mac mini הוא המחשב השולחני הקטן ביותר של אפל, הן בגובהו והן במשקלו: רוחבו של המחשב 19.7 סנטימטרים, גובהו 3.6 סנטימטרים, עומקו 19.7 סנטימטרים ומשקלו 1.22 קילוגרם. הוא בנוי בצורת קובייה, וצבעו, כצבע רוב מחשבי המקינטוש - לבן-כסוף.
המחשב פועל עם מערכת ההפעלה Monterey – macOS 12, הגרסה המעודכנת ביותר ל-Mac OS - מערכת ההפעלה של מחשבי המקינטוש. המק מיני מגיע עם מספר תוכנות מובנות, ביניהן דפדפן הספארי, חבילת התוכנות iLife של אפל שמאפשרת עריכת וידאו, תמונות, מוזיקה ו-DVD. דגמי ה-Mac mini בהם מעבדי Core 2 Duo מגיעים עם ממשק המשתמש הגרפי Front Row.
כמו לאייפוד, גם לצד ה-Mac mini שוחררו אביזרי הרחבה ושיפורים שונים אותם ניתן לקנות בנפרד; ביניהם ניתן למנות את ה-מיני-מייט (MiniMate), שמוסיף 400 ג'יגהבייט לדיסק הקשיח וכן שלוש יציאות USB ו-FireWire נוספות, כמו גם אביזרי תאורה שונים. רבים השוו את ה-Mac mini למחשב Power Mac G4 Cube שהוצא לשווקים חמש שנים קודם ליציאת ה-Mac mini – בשנת 2000, אך הוא, בניגוד ל-Mac mini, לא זכה להצלחה רחבה ושיווקו נפסק תוך שנה.
מסכים
למק מיני החדש אפשר לחבר עד שני מסכים בעזרת מתאם mini DVI to DVI/ VGA/ מתאם mini display port to DVI/ VGA. עוד אחד מהחידושים במחשב הוא שאפשר לחבר למחשב את מסך ה LCD של חברת אפל. החברה ביטלה את האפשרות לחיבור מסך 21"/ 24" עם מסגרת האלומיניום שלהם לאחר שהוצאו מייצור, מה שהשאיר את מסך 27" בתור יחיד הסדרה זו.
הנס פון בילוב
ביוגרפיה
פון בילוב נולד בדרזדן, סקסוניה. מגיל 9 היה תלמידו של פרידריך ויק (אביה של קלרה שומאן), אבל הוריו עמדו על כך שילמד משפטים במקום מוזיקה ושלחו אותו ללייפציג.
בלייפציג פגש את פרנץ ליסט וכאשר שמע מוזיקה משל ריכרד וגנר - בייחוד הצגת הבכורה של "לוהנגרין" בשנת 1850 - החליט להתעלם מתכתיבי הוריו ולחתור לקריירה במוזיקה. הוא השיג את משרת הניצוח הראשונה שלו בציריך, בהמלצת וגנר, בשנת 1850.
פון בילוב נודע בחוסר הטקט שלו והרחיק מעליו מוזיקאים רבים שעמם עבד. מסיבה זו פוטר מעבודתו בציריך, אבל במועד זה כבר החל לעשות לו שם הודות ליכולתו לנצח על יצירות חדשות ומורכבות ללא פרטיטורה. בשנת 1851 נעשה תלמידו של פרנץ ליסט ובשנת 1857 נשא לאישה את בתו של ליסט, קוזימה. במהלך שנות ה-'50 וראשית ה-60' של המאה ה-19 היה פעיל כפסנתרן רסיטלים, מנצח וסופר, ושמו נודע לא רק ברחבי גרמניה אלא גם ברוסיה.
בסוף שנות ה-80' השתקע בהמבורג אבל המשיך לצאת לסיורי קונצרטים, הן בניצוח והן בנגינה בפסנתר. בראשית שנות ה-90' החלה בריאותו הנפשית והגופנית להתערער והוא חיפש אקלים חמים ויבש יותר להחלים בו; בסופו של דבר, הלך לעולמו בבית מלון בקהיר, מצרים.
חזית מזג אוויר
חזית במטאורולוגיה היא קו מפגש בין גושי אוויר מנוגדים בתכונותיהם, בעיקר בטמפרטורה אך גם במאפיינים אחרים כמו אחוזי לחות וריכוז אירוסולים.
החזיתות לרוב מתהוות לאורך קווי הרוחב הבינוניים, שם מתרחש מפגש בין גושי אוויר פולאריים לבין גושי אוויר סובטרופיים. קו המפגש גם מכונה החזית הפולארית.
חזית המבוססת על ניגוד תרמי עשויה להימצא באחד מארבעת המצבים הבאים:
חורחה סאנצ'ס
חורחה אדוארדו סאנצ'ס ראמוס (בספרדית: Jorge Eduardo Sánchez Ramos; נולד ב-10 בדצמבר 1997 בטוראון שבמקסיקו) הוא כדורגלן מקסיקני המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת אייאקס ובנבחרת מקסיקו.
קריירת מועדונים
סאנצ'ס גדל במחלקת הנוער של סנטוס לגונה. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, במדיה ערך 32 הופעות במסגרת ליגת העל המקסיקנית.
ב-6 ביוני 2018 חתם סאנצ'ס בקלוב אמריקה מליגת העל המקסיקנית. בסך הכל ערך במועדון 125 הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים.
קריירה בינלאומית
ב-26 במרץ 2019 ערך סאנצ'ס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מקסיקו, בניצחון 4-2 על נבחרת פרגוואי במשחק ידידות. הוא היה חלק מסגל נבחרת מקסיקו בטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021, וזכה עמה במדליית ארד. ב-7 באוקטובר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 1-1 נגד נבחרת קנדה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
Pcap
pcap (מאנגלית, קיצור של (packet capture תרגום: לכידת חבילה) בתחום המחשוב, הוא ממשק תכנות יישומים ללכידת תעבורת רשת.
מערכות הפעלה דמויות יוניקס מיישמות את pcap בספרייה הנקראת libpcap, וחלונות משתמשת ב-libpcap שעברה Porting ונקראת WinPcap.
libpcap היא תחת רישיון BSD ו-WinPcap גם היא תחת רישיון חופשי.
אינס (זמרת)
אינס (באסטונית: Ines; נולדה ב-26 במאי 1981) היא זמרת אסטונית.
ביוגרפיה
אינס נולדה בהאפסלו בשם אדה-אינס אטי (Eda-Ines Etti).
ב-1999 השתתפה ב-Kaks takti ette, תחרות לזמרים צעירים שאורגנה על ידי "Eesti Televisioon", ערוץ הטלוויזיה הממלכתי של אסטוניה.
באירוויזיון 2000 בשוודיה היא ייצגה את אסטוניה ודורגה במקום ה-4.
ב-2000 גם יצא אלבומה הראשון וב-2004 יצא אלבומה השני.
באירוויזיון 2003 הגישה את תוצאות הניקוד של אסטוניה.
ב-2005 הנחתה את תחרות ה-"Eurolaul" בה נבחר נציג אסטוניה לאירוויזיון.
ב-2008 השתתפה בתוכנית המציאות "Laulud tähtedega" (הגרסה האסטונית של "Just the Two of Us") במסגרתה זוגות המורכבים מזמר מקצועי וידוען מתחום אחר מבצעים יחד דואט ומתחרים ביניהם, היא זכתה במקום הראשון ביחד עם איש העסקים ואלדו ראנדפרה (Valdo Randpere).
ב-2009 שיחקה בפרק של הקומדייה "Kättemaksukontor".
ב-2011 גילמה פקידת קבלה בבית מלון בסרט "Rotilõks".
היא הייתה מועמדת מספר פעמים בטקס פרסי המוזיקה האסטונית וזכתה שלוש פעמים, פעמיים מתוכם בקטגוריית זמרת השנה.
עקרון החסד
עקרון החסד (באנגלית: Principle of Charity) הוא עקרון המשמש בפילוסופיה, בלוגיקה וברטוריקה על-פיו, כאשר מפרשים את דבריהם של אחרים, יש להשתמש בפירוש הטוב והחזק ביותר האפשרי לדברים, ולייחס להם, במידת האפשר, רציונליות. מטרת העיקרון היא להימנע מייחוס כשלים לוגיים, אי-רציונליות או ערך אמת שקרי לדברים, כאשר קיים פירוש קוהרנטי ורציונלי. על פי סיימון בלאקברן, העיקרון "מחייב אותנו לעשות מקסימיזציה של האמת והרציונליות כאשר אנו מפרשים דברים". הפרות מוּכּרות של עקרון החסד הן הכשלים הלוגיים אד הומינם וכשל איש הקש ("דחליל").
שמו של העיקרון ניתן לו ב-1958 על ידי ניל וילסון, במאמרו "substances without substrata". הוא כותב כי אנו פועלים על פי מה שניתן לכנות "עיקרון החסד". בהינתן משפטיו של דובר מסוים, ובהם שם שאיננו בטוחים למה מתכוון הדובר כשהוא משתמש בו, אנו בוחרים כמצוין של השם (כהוראתו) את מה ש"יהפוך" משפטים רבים ככל הניתן לאמיתיים.
לעקרון הוצעו גרסאות ונוסחים שונים על ידי הוגים ולוגיקנים נוספים כמו וילארד קוויין ודונלד דייווידסון. לעיקרון נודעת חשיבות בשיטותיהם של הוגים אלה ושל הוגים נוספים בזרם של הפילוסופיה האנליטית, כגון דניאל דנט.
רקע: רלטיביזם תפיסתי
רלטיביזם תפיסתי הוא ההשקפה שלקבוצות שונות כגון קבוצות בעלות שפות שונות או תרבויות שונות, עשויים להיות מושגים מרכזיים שונים ושאלה יכולים להוביל אותן לתפיסות שונות של העולם. רלטיביזם תפיסתי יכול להיות גלובאלי- קרי, להקיף שלל תחומים, או להיות לוקאלי- קרי, להתייחס לתחום מסוים (מוסר או מדע, למשל).
הדוגלים ברלטיביזם תפיסתי אף מצביעים על כך שהבדלים שכאלה אכן קיימים בעולם. לדוגמה, ברור שישנם מושגים חדשים שמשמשים אותנו בתחום המוסר בהם לא השתמשנו בעבר הרחוק. בהתאם לכך, ישנה הסכמה שתפיסותינו לגבי זכויות אדם לא התקיימו בעולם העתיק.