cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קינגסמן: מעגל הזהב
עלילת הסרט
סוכני הקינגסמן יוצאים לארצות הברית על מנת לשתף פעולה עם מקביליהם האמריקאים בארגון סטייטסמן, לאחר שמטה הקינגסמן הופצץ על ידי סינדיקט פשע בשם "מעגל הזהב".
הפקה
סמוך ליציאתו לאקרנים של קינגסמן: השירות החשאי, מארק מילר ומת'יו ווהן הכריזו על כוונתם לעבוד על סרט המשך במידה והסרט הראשון יכניס היטב בקופות. ווהן אף הוסיף כי הוא מקווה שפירת' ישוב לגלם את דמותו בסרט, לאחר דיווחים שטענו שהוא לא ישוב לסרט ההמשך.
בפברואר 2016 ג'וליאן מור הצטרפה לצוות השחקנים, על מנת לגלם את נבל הסרט. במרץ צורפה האלי ברי. ווהן חשף באותו החודש שהסרט ייקרא "קינגסמן: מעגל הזהב" (Kingsman: The Golden Circle). ב-8 באפריל אותה שנה לוהק פדרו פסקל. באותו יום פורסמה כרזה ראשונית ובה למעשה אושרה הופעתו של קולין פירת' בסרט. צ'נינג טייטום ואלטון ג'ון לוהקו לתפקידים בסרט ביוני, ואילו ג'ף ברידג'ס צורף לצוות שחקנים במאי 2016.
צילומים
צילומי הסרט יצאו לדרך ב-15 במאי 2016 בברמינגהאם, בריטניהונערכו גם באולפני ליבסדן, שבבעלות אולפני האחים וורנר. הצילומים הושלמו ב-13 בספטמבר 2016. צילומי השלמה נערכו גם בדצמבר 2016 בלונדון.
שיווק
ב-20 ביולי 2017, פוקס שחררו סרטון אנימציה קצר ובו אגזי וארצ'ר (מסדרת הטלוויזיה ארצ'ר) מופיעים יחדיו.
סרט המשך
ווהן הודיע כי הוא וגולדמן מתכננים סרט שלישי בסדרה. הגיבור הראשי של שני הסרטים הראשונים, אגזי, לא ישתתף בו.
ביוני 2018 הודיע מתיו ווהן כי סרט פריקוול בשם "קינגסמן: המשחק הגדול" נמצא בפיתוח, וציין כי העלילה תתרחש בתחילת המאה ה-20 ותתאר את היווצרות סוכנות הריגול קינגסמן וכי הפרויקט יצולם זה לצד זה עם "הסרט השלישי בסדרת קינגסמן".
קישורים חיצוניים
ביקורות
מארק מזרח-גרמני
שמאל|ממוזער|220px|[[שטר כסף|שטר של 100 מארק מזרח-גרמני ועליו דיוקן קרל מרקס]]
מארק מזרח-גרמני (בגרמנית: Mark der DDR) היה המטבע הרשמי של הרפובליקה הגרמנית הדמוקרטית (מזרח גרמניה), מיוני 1948, ועד איחוד גרמניה בשנת 1990. בגרמניה המערבית היה נהוג לכנותו "אוסטמארק" (Ostmark) כלומר "מארק מזרחי", בעוד שבגרמניה המזרחית היה נהוג לכנותו "מארק" בלבד. מארק מזרח-גרמני התחלק ל-100 פפניג. מטבעות פפניג הוטבעו בערכים של 1, 5, 10, 20, ו-50 פפניג. מטבעות מארק הוטבעו בערכים של 1, 2, 5, 10, ו-20 מארק. שטרות של מארק הודפסו בערכים של 5, 10, 20, 50 ו-100 מארק. מאוחר יותר הודפסו גם שטרות של 200 ו-500 מארק אך הם לעולם לא נכנסו לשימוש בשל חששה של הממשלה מכך שייראה כאילו המדינה סובלת מלחצים אינפלציוניים.
שמאל|ממוזער|220px|שני צדי [[מטבע של 1 פפניג, משנת 1979]] ערכו של המארק המזרח-גרמני היה גבוה יותר בגרמניה המזרחית ביחס לערכו של המארק המערב-גרמני בגרמניה המערבית. באופן רשמי, ערכו של המארק המזרח-גרמני היה שווה לזה של גרמניה המערבית, אך בפועל מעולם לא ניתן היה להמיר את המטבע בצורה חופשית. תיירים מגרמניה המערבית נדרשו להחליף את המארק המערב-גרמני במארק המזרח-גרמני ביחס שווה (אחד לאחד). בין התדפיסים שהודפסו על שטרי המארק המזרח-גרמני, בהיות גרמניה המזרחית מדינה קומוניסטית, היו תמונות של קרל מרקס ופרידריך אנגלס. לאחר איחוד שתי הגרמניות ב-1990 הומר כל הכסף המזרח-גרמני במערב-גרמני ביחס של 1:1 ו- 2:1 (שני מארק מזרח-גרמני על אחד מערב-גרמני), ולבסוף הוחלף במארק גרמני.
במדינה פעלה רשת אינטרשופ בה היה ניתן להשתמש רק בכסף מערבי ולא היה ניתן להשתמש במארק מזרח-גרמני.
פלנל
פְלָנֵל הוא סוג של בד ארוג, שבעבר עשוי היה מצמר וכיום עשוי מצמר, מכותנה או מסיב סינתטי.
בדרך כלל משתמשים בבד פלנל לעשיית מצעים, פיג'מות ואריג צמר משובץ. כיום מכנים חולצה עם הדפס משבצות כחולצת פלנל.
מקור הפלנל בוויילס והשתמשו בו החל מהמאה ה-17.
חולצת פלנל
גברים וגם נשים לובשים חולצות פלנל, לרוב משובצות. לעיתים נלבשת מתחת לחולצה חולצת טי.
השימוש בחולצות פלנל משובצות היה בשיאו בשנות ה-90. למשל, חברי להקת נירוונה לבשו חולצות פלנל.
מאזדה פורטר
מאזדה פורטר (ביפנית: マツダ・ポーター, באנגלית: Mazda Porter) הם סדרות של מכוניות מסחריות ו-טנדרים, המוגדורת בקטגוריית כלי הרכב ביפן "Kei car" מתוצרת יצרנית הרכב מאזדה אשר יוצרו בין השנים 1989–1961 ב-יפן, בין השנים 1972–1988 בבורמה (היום מיאנמר), ובין השנים 1969–1970 בדרום אפריקה.
מטריצות פאולי
מטריצות פאולי הן שלוש מטריצות מרוכבות המסייעות לייצג טרנספורמציות סיבוב במרחב מממד זוגי של פונקציות מרוכבות. למטריצות אלו חשיבות רבה בפיזיקה בכלל, ובתורת הקוונטים בפרט. בין היתר ניתן לייצג בעזרתן את אופרטור הספין, אופרטור הבורגיות (Helicity) ובעזרתן ניתן לכתוב את משוואת דיראק במרחב הספינור ה-4 ממדי. מטריצות אלו קרויות על שם הפיזיקאי האוסטרי וולפגנג פאולי.
המטריצות הן מסדר 2 \times 2, כדלהלן:
לדוגמה, אופרטור הספין במרחב המצבים העצמיים של ספין ניתן לכתיבה בצורה
שימושים בפיזיקה
למטריצות פאולי מספר שימושים בתורת הקוונטים, ביניהם:
שימושים בחישוב קוונטי
בחישוב קוונטי, השערים הלוגים מיוצגים על ידי מטריצות אוניטריות בגודל 2x2, ומטריצות פאולי מייצגות כמה מהשערים החשובים ביותר.
אמריקאי בפריז
אמריקאי בפריז היא יצירה תזמורתית, תוכניתית שהלחין המלחין האמריקני ג'ורג' גרשווין ב-1928. בהשראת נופיה המרהיבים והאנרגיה של בירת צרפת בשנות ה-20 של המאה ה-20.
רקע
במרץ 1928 הפליג ג'ורג' גרשווין לפריז. גרשווין תמיד ראה את עצמו באירופה, ובפריז בפרט, ככפרי שהגיע אל העיר הגדולה. הוא התרשם מתנועת כלי הרכב הרבה ומצפירות המוניות בשאנז אליזה. אלו, יחד עם חוויות של בדידות וגעגועים מצאו את ביטויים ביצירה "אמריקאי בפריז".
עוד במהלך שהותו בפריז כתב גרשווין למנצח וולטר דאמרוש והציע לו ולחברה הפילהרמונית של ניו יורק רפסודיית-בלט לתזמורת על הנושא "אמריקאי בפריז". הרעיון ליצירה החל לקרום עור וגידים שנתיים לפני כן, במהלך ביקורו הקודם בפריז. אז הותיר למארחיו מכתב ובו קטע חדש, קצר, אותו הכתיר כ"מוזיקה לבלט אמריקאי בפריז". הייתה זו הפתיחה ליצירה שתעסיק את גרשווין במשך השנתיים הבאות. לפני חזרתו לאמריקה רכש גרשווין צופרים של מוניות, על מנת לשלב את הצליל האותנטי שלהן ביצירה. מאז חזרתו מפריז באוגוסט ועד נובמבר, עבד על הלחנת היצירה בבית החווה של בת זוגו, קיי סוויפט בקונטיקט ובביתו בניו יורק, שם התבונן אל נהר הדסון שנתן לו, לדבריו, את ההשראה למוטיב הבלוז של הגעגועים ביצירה.
תוכן
היצירה מתארת מבקר אמריקאי סקרן הצועד על מדרכת שאנז אליזה ובולע בעיניו את מראות העיר, רעשיה ואווירתה. הוא נכנס לבית קפה ובהשפעת היין שוקע בדכדוך של געגועים, המבוטא בלחן בלוזי, בהמשך הוא יוצא מבית הקפה חזרה לרחוב ההומה המיוצג עתה על ידי לחן של קאן קאן ואומר לעצמו "הבית נפלא, אבל אחר הכל זוהי פריז!".
תזמור
גרשווין תזמר את היצירה בעצמו (הוא לא תזמר, למשל, את היצירה המפורסמת שלו רפסודיה בכחול) לפיקולו, שני חלילים, שני אבובים, קרן אנגלית, שתי קלרינטים, קלרינט בס, שני בסונים, סקסופונים (אלט, טנור ובריטון), ארבע קרנות יער, שלוש חצוצרות, שלושה טרומבונים, טובה, תונפנים, וכלי הקשה (תוף סנר, פעמונה, תוף בס, משולש, קסילופון ועוד), צ'לסטה, וארבעה צופרי מוניות פריזאים (בגבהי קול שונים). עמיתו של גרשווין, המלחין ורנון דיוק ציין שתזמורו של גרשווין הושפע מראוול וסטרווינסקי המוקדם.
הקלטות
הבכורה נערכה ב-13 בדצמבר 1928 בקרנגי הול, והמנצח וולטר דאמרוש ניצח בה על הפילהרמונית של ניו יורק. גרשווין שימש כסולן בפסנתר. היצירה הוקלטה פעמים רבות. ההקלטה המסחרית הראשונה נעשתה על ידי חברת התקליטים RCA Victor עם המנצח נתניאל שילקרט (Nathaniel Shilkret) והתזמורת הסימפונית של RCA (שהתבססה על תזמורת פילדלפיה).
ב-8 בספטמבר 1937 נערך בהוליווד בול (Hollywood Bowl) קונצרט זיכרון לגרשווין (לרגל חודשיים למותו), בו ניצח שילקרט על היצירה, ההקלטה, המבוססת על שידור הרדיו של הקונצרט, יצאה לאור ב-1998.
ב-1945 ניצח ארטורו טוסקניני על התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית בקרנגי הול, באחת הפעמים הבודדות בהן ניצח על יצירה מאת מלחין אמריקאי.
הסרט
ב-1951 הפיקה חברת MGM סרט מוזיקלי בהשראת היצירה. המוזיקה בסרט "אמריקאי בפריז" הייתה כולה של ג'ורג' גרשווין, וכללה קטעים מהיצירה בשילוב קטעי מוזיקה אחרים. את המילים לשירים כתב איירה גרשווין, אחיו של ג'ורג'. הכוכב הראשי ג'ין קלי גילם צייר אמריקני צעיר שמנסה להצליח בפריז, וקלי אף יצר את הכוריאוגרפיה לסרט. לצדו שיחקה ורקדה לסלי קארון, והבמאי היה וינסנט מינלי. הסרט זכה בפרסים רבים, ביניהם פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר לשנת 1951.
אפלול הנגב
אפלול הנגב (שם מדעי: Eptesicus bottae) הוא עטלף חרקים ממשפחת הנשפוניים בעל חוש אקולוקציה מפותח מאוד.
האפלול הוא מעופף פעיל מאוד וחילוף החומרים שלו מהיר ביותר, לכך מסייע לב גדול במיוחד הגדול פי שלושה משל עכבר מצוי (הקרוב אליו בגודל).
מראה
אפלול הנגב קטן מן האפלול המצוי ובהיר ממנו. ממדי גופה של נקבה מיטבתה (לפי הריסון): אורך הגוף 6 ס"מ, אורך הזנב 4 ס"מ, אורך האמה 4.2 ס"מ, אורך אפרכסת- האוזן 1.6 ס"מ ואורך כף- הרגל 0.9 ס"מ. קרומי- התעופה והאוזניים כהים. האוזניים קצרות.
תפוצה וגורמי סיכון
תפוצתו בעולם מתפרסת על מספר מקומות כמו במזרח התיכון, בקווקז ומזרחה, עד טורקסטן. ישנם תת-מינים נוספים הקיימים בעיראק ובחצי האי ערב.
בארצנו הוא מצוי בערבה, ליד יטבתה, ואינו נדיר בעין- גדי. התרבות אפלול הנגב היא כ- 1-2 ולדות בשגר.
שימוש בקוטלי-חרקים בשטחים חקלאיים הם אחד מגורמי הסיכון וההפרעה של אפלול הנגב. גודל האוכלוסייה אופייני מאוד באזור בו הוא נפוץ. גודל שטח התפוצה כ- 4,800 קמ"ר.
פעילות
הוא יוצא לציד בשעות המאוחרות, שוכן בסדקי מצוקים במדבר. אוסף מזון ליד מקורות מים, בשולי מצוקים ומעל צומח נחלים עמוקים; ניזון בעיקר מדבוראים.
פרורסטומוס
פרורסטומוס (שם מדעי: Prorastomus; מיוונית: "לסת חרטומית", עקב הלסת התחתונה הדומה לתחתית סירה), הוא סוג נכחד קדום בן לסדרת התחשאים שחי באמצע תקופת האאוקן שלפני 40 מיליון שנה באי ג'מייקה שבאיים הקריביים. הפרורסטומוס השתייך למשפחה הקדומה פרורסטומיים (Prorastomidae), לצד הפזוסירן שגם חי בג'מייקה, אך תואר רק בשנת 2001. שני הסוגים נחשבים לראשוני התחשים, אך הם התפתחו מאבות יבשתיים.
הפרורסטומוס תואר לראשונה בשנת 1855 בידי החוקר האנגלי ריצ'רד אוון והוא כלל מין יחיד - Prorastomus sirenoides. הממצאים שלו היו שבירים וכללו בעיקר עצמות של גולגולת שבירה, לסתות, חוליות ועמוד שדרה, אך חלק מהגולגולת נשבר סביב חלל העיניים לגזע המוח. ב-1989 התגלה ממצא נוסף מאותו תצורה אשר כללה חוליות וכמה צלעות.
מאפיינים
יונק זה הגיע לאורך של מטר וחצי ולמשקל של 150 קילוגרם - כמו חזיר, והיה בעל רגליים קצרות כשל היפופוטם ועליהם פרסות רחבות במקום סנפירים. הוא היה בעל זנב קצר ובעל לסתות רחבות בעלות שיניים טוחנות גבוהות ובעל חוטם ארוך וצר, מה שמרמז שהיה בעל חוש ריח טוב יחסית והוא ניזון מצמחייה עשבונית רכה או מצמחי מים. הוא התאים לחיים במישורים לחים רטובים וחי גם במים רדודים כמו בנהרות רדודים, שפכי נהר ובמפרצים, בהם שחה בעזרת הגפיים כמו היפופוטם.
היונק הקדום חי באי ג'מייקה שגשר יבשתי קדום חיבר אותו ואת האיים הקריביים למרכז אמריקה. הגשר הקדום נעלם והתחשים הקדומים נאלצו להסתגל לחיים ימיים.
עקרות הלכתית
"עקרות הלכתית" (לעיתים גם עקרות דתית או אי־פריון הלכתי) הוא מצב שבו אישה יהודייה בריאה ופוריה אינה יכולה להרות בשל קיום הלכות נידה. ההלכה אוסרת קיום יחסים בתקופת הווסת, וכן במהלך שבעה ימים לאחר תום הווסת, המכונים שבעה נקיים, אולם יש נשים שחלון הפוריות שלהן נופל לפני תום שבעת הנקיים, ולכן אינן יכולות להרות. תופעה זו מצויה בקרב נשים בעלת מחזור קצר, או דימום וסתי ארוך. היקף התופעה אינו ידוע, ולא ברור האם הוא השתנה בדורות האחרונים. כיום מוצעים פתרונות שונים, הלכתיים ורפואיים, לפתרון בעיית העקרות ההלכתית.
תופעה זו עמדה במוקד פולמוס הלכתי וציבורי בסוף העשור הראשון של המאה ה-21.
רקע הלכתי
בהלכה היהודית, במסגרת דיני טהרת המשפחה, אסורים יחסי אישות עם אישה נידה (ויקרא, י"ח, י"ט), ואיסור זה נכלל באיסורי הכרת. על פי המקרא האיסור חל בזמן הווסת של האישה, המוגדר במקרא כשבעה ימים מתחילת הדמם (ויקרא, ט"ו, י"ט).
פולטת שכבת זרע
גזרה נוספת ומאוחרת יותר היא גזרת פולטת שכבת זרע, לפיה יש לחשוש ששאריות נוזל זרע ייצאו מהנרתיק תוך כדי ספירת שבעה נקיים, ובכך תסתור (תבטל) האישה את הספירה. לכן החמירו שאין לאישה לספור שבעה נקיים כל זמן שחשש זה קיים. בתלמוד הובאו מספר דעות כמה זמן מהתשמיש הזרע כבר אינו סותר את שבעת הנקיים. להלכה פסק השולחן ערוך שיש להמתין לסוף היום הרביעי כדעת חכמים, בנוסף לכך כתב השולחן ערוך כי די בניקוי הנרתיק בשטיפה במים חמים בשביל לבטל חשש זה. אך למנהג אשכנז בשל חששות שונים על האישה להמתין עד סוף היום החמישי מיום קיום היחסים, לפני התחלת השבעה נקיים, וכן אין לחלק בין אישה שקיימה יחסים בפועל ובין כל אישה שהייתה טהורה. מהלך זה מביא את מספר ימי הטומאה שבכל מחזור ללא פחות מ-12 יום (5+7).
רקע פיזיולוגי
אורך מחזור וסת ממוצע של אישה הוא 28 ימים, אך יש נשים שמחזורן קצר או ארוך יותר, ונע בין 21 ימים ל-39 ימים. מאחר שהטבילה חלה שבעה ימים לאחר תום הווסת, והביוץ חל 14 יום לפני הווסת הבאה, נמצא שכאשר המחזור קצר מ-24 יום, חלון הפוריות של האישה יסתיים לפני הטבילה. כתוצאה מכך, אישה השומרת על דיני טהרת המשפחה לא תוכל להרות. אף אצל אישה שאורך מחזוריה רגילים ייתכן מצב שבו חלק ממחזוריה יהיו קצרים, דבר שימנע ממנה להיכנס להריון באותו הזמן.
האיורים להלן מדגימים שני מצבים: באיור הראשון אורך מחזור ואורך וסת ממוצעים שבהם אין עקרות הלכתית ובאיור השני והשלישי חלון הפוריות מסתיים לפני הטבילה, כך שיש עקרות הלכתית.
אורך מחזור ממוצע (28 ימים) ואורך ווסת ממוצע (5 ימים): הביוץ יחול ביום-יומיים שלאחר הטבילה.
אורך מחזור מעט קצר מהרגיל (26 ימים) ואורך ווסת ארוך (7 ימים): הביוץ יחול בימי הליבון.
פתרונות
בשל המקור ההלכתי של בעיית עקרות זו, הוצעו לה גם פתרונות רפואיים וגם פתרונות הלכתיים. לרבים מהפתרונות הללו קמו התנגדויות.
פתרונות רפואיים
על פי הרב ד"ר מרדכי הלפרין, שינוי תזונתי ומעבר לארוחת בוקר מוקדמת לפני שבע בבוקר מועיל לפתרון הבעיה בכ-25% מהמקרים.
פתרון נוסף הוא כניסה להריון ללא קיום יחסים, כגון הזרעה מלאכותית או הפריה חוץ-גופית בזמן הביוץ, אף שהאישה עדיין נידה. בפועל, אפשרות זו משמשת לעיתים נדירות כפתרון לעקרות ההלכתית, והיא שנויה במחלוקת אצל פוסקי ההלכה.
מלבד התנגדויות מקומיות, עלתה התנגדות קטגורית, מצד נשים ומצד פוסקים, לפתרון בעיית העקרות ההלכתית בכלים רפואיים. יש זוגות שחווים חוסר נוחות מהזדקקות לפתרונות רפואיים על מנת להרות, גם כשאין להן בעיה רפואית או הלכתית. ואף נשמעת הטענה העקרונית שאם הבעיה היא הלכתית, היא צריכה להיפתר באמצעים הלכתיים.
פתרונות הלכתיים
אצל נשים שיש להן מחזור קצר, לעיתים קרובות הדימום נפסק אחרי יומיים או שלושה, אך בשל חשש "פליטת שכבת זרע" האישה יכולה להתחיל לספור שבעה נקיים רק לאחר ארבעה או חמישה ימים (לפי מנהג השולחן ערוך או הרמ"א). במקרה הזה, רוב הפתרונות מציעים דרכים שונות להקל בספירת הימים שלפני שבעה נקיים. בין השאר הוצעו הפתרונות הבאים:
לנשים בעלות דימום וסתי ארוך ישנה הצעה של הרב שלמה זלמן אוירבך שימוש בשפופרת גומי שתונח מצוואר הרחם ועד מחוץ לנרתיק בכל משך הווסת ועל ידי כך שהדימום יצא מן הרחם אל מחוץ לגוף דרך השפופרת הוא לא יאסור, לדעה זו, את האשה כנדה. לא ידוע על יישום מעשי של הצעה זו.
בשנת 2020 פורסם ספרם של הרבנים דוד ביגמן ובנימין הולצמן, עקרות הלכתית: פתרונות למצבי אי־פריון על רקע הלכתי, שהוא הספר הראשון שהוקדש כולו לפתרונות הלכתיים לעקרות הלכתית. המחברים אפיינו כמה אבות־טיפוס של מקרים הגורמים לעקרות הלכתית, והציעו פתרונות שונים לכל אחד מהמקרים. בנוסף נידונה בספר האפשרות של הזרעה מלאכותית והתנאים הדרושים לה, מתוך הכרה באפשרות הזאת עבור זוגות המעוניינים בכך.
הפולמוס על ביטול שבעה נקיים
רוזנק טען שעקרות הלכתית פוגעת בכ-2%-3% מהנשים באופן קבוע ומהווה עד כרבע מסך מקרי העקרות בציבור הדתי. לדבריו, תקנת 'חומרא דרבי זירא' פוגעת בילודה וגורמת לביטול מצוות פרו ורבו שהיא מהתורה, וכן מביאה לסבל רב לנשים הזקוקות לפתרונות רפואיים כדי להרות. לטענתו קיום חומרא זו עלולה לגרום אף לאיסורי תורה (ניאוף, נידה, זרע לבטלה) ולבעיות בשלום הבית. לדבריו מדובר ב'חומרא' שהונהגה כחלק מהשפעת החורבן וממגמת הפרישות הכללית שהייתה רווחת אז. הוא מעלה גם בעיות נוספות שנגרמות בשל הבדיקות הרבות שהאישה צריכה לבצע במשך ימי הליבון. את האפשרות של צריכת הורמונים שולל ד"ר רוזנק מכל וכל, בשל הנזקים הרפואיים הפוטנציאליים. לטענתו, לשם דחיית ביוץ יש צורך לתת אסטרוגן בכמות יומית הגבוהה פי 6 מהמקובל לטיפול יומי בגיל המעבר אצל נשים, דבר שעלולות להיות לו השלכות בתחומי בריאות רבים כגון סרטן השד, סרטן הרחם והיווצרות קרישי דם.
הצעתו של רוזנק גררה התנגדויות, מקצתן בהיבט הרפואי, ורובן בהיבט הההלכתי.
על טענתו הרפואית של רוזנק חלקה ד"ר חנה קטן, אף היא גינקולוגית. קטן סבורה כי נטילת הורמונים איננה מסוכנת כפי שציין רוזנק, והוכחה לכך היא, שבמהלך הריון רגיל רמת האסטרוגן בגוף גבוהה "פי אלף ויותר". לטענה לגבי עליה בסיכון ללקות בסרטן, היא טוענת שנשים שמקבלות הורמונים נמצאות במעקב רפואי הדוק, והסיכוי לגילוי מוקדם של הסרטן אף הוא גדול יותר. בנוסף כתבה קטן כי ישנה מודעות גבוהה לבעיה, והאבחון והטיפול פשוטים יחסית, טיפול שאינו כרוך כמעט בתופעות לוואי.
במישור ההלכתי עוררו הצעתו ודבריו של רוזנק התנגדות עזה מצד רבנים רבים. הרב יואל קטן טוען כי אין להציג את הדבר כ'חומרא', אלא מדובר במציאות שנוצרה בעקבות חוסר האיבחון בין ימי 'זיבה' ל'נידה', ולכן מבחינת ההלכה היהודית כל אישה שמדממת היא בספק זבה או נידה. עוד ציין קטן שאת החומרא הזו לא קיבל רבי זירא, אלא בנות ישראל באותה תקופה, שהיו מוכנות להחמיר על עצמן, כדי שספקות לא יוכרעו לקולא ללא כל סיבה, וכדי שרמת הטהרה בעם ישראל לא תפגע.
הרב מנחם בורשטיין, ראש מכון פוע"ה העוסק בבעיות פוריות על פי הלכה, העיר במאמר שכתב בעיתון "הצופה" שחז"ל היו מודעים לתופעת הביוץ, שהרי אמרו: "אין אישה מתעברת אלא סמוך לטבילתה" (תלמוד בבלי, נידה לא ע"ב), וסביר בעיניו שבאותה תקופה פתרו את הבעיה בדרך של הזרעה נרתיקית. הוא קרא לד"ר רוזנק לעשות מחקר מדעי רציני, לפני שהוא מעלה טענות שהבדיקות שהאישה מחויבת בוקר וערב במשך שבעת ימי הטהרה, גורמות לסיבוכים רפואיים, פיזיולוגים ונפשיים, ולא להבאיש את ההלכה לעיני כל. הוא אף טוען כי "הפוסקים משתדלים במידת הצורך, להקל אף בקולות מפליגות, כשהם יודעים שהדבר לא יגרור היתר גורף לכולם".
המנון ניגריה
קומו, בני הארץ (באנגלית: Arise, O compatriots) הוא ההמנון הלאומי של ניגריה. מילותיו של המנון זה לוקטו מחמש הצעות שהוגשו במסגרת תחרות לאומית לכתיבת ההמנון והולחנו על ידי תזמורת המשטרה הניגרית בניהולו של. ההמנון אומץ בשנת 1978, והחליף את ההמנון "ניגריה, אנו מצדיעים לך", ששימש את המדינה למן 1960.
ההמנון מנוגן על פי רוב באירועי בעלי סממנים של גאווה לאומית, כגון נאומים נשיאותיים, משחקי ספורט חשובים ובבתי ספר, שם מדוקלמת אחריו השבועה הלאומית.
שמות (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
כולם היו בניי
כולם היו בניי (באנגלית: All My Sons) הוא מחזה אשר נכתב על ידי המחזאי האמריקאי ארתור מילר (2005-1915). המחזה נכתב בשלוש מערכות והועלה לראשונה בינואר 1947 בניו יורק בבימויו של איליה קאזאן. כמו כן הוא הוסרט פעמיים.
המחזה זכה להצלחה רבה, וסלל את דרכו של מילר להצלחה. זהו מחזה ריאליסטי-פסיכולוגי, המעלה את הנושאים שמילר העלה גם בשאר יצירותיו – האחריות שנוטל אדם על עצמו ורגש האשמה שהוא חש באשר לבגידתו במשפחתו. גיבור המחזה, יצרן מנועי מטוסים לחיל האוויר האמריקאי בתקופת מלחמת העולם השנייה מגלה ליקוי בתהליך הייצור, אך ממשיך לייצר ולספק את המנועים למרות הליקוי וממשיך בכך אפילו אחרי שמסתבר שהליקוי גורם לתאונות קטלניות.
רקע לעלילה
מילר שאב את הרעיון המרכזי במחזה, פשעו של האב ג'ו, ממקרה אמיתי: יצרן ייצר וייצא בכוונה תחילה חלקי מטוסים פגומים. אלה כשלו טכנית בשדה הקרב, וגרמו למותם של חיילים רבים. בתו של היצרן סיפרה על מעשיו, הפשע התגלה והיצרן נשפט והורשע על מעשיו.
המחזה מתמודד עם שאלת מוסריותו של אדם (ג'ו), אשר מחליף את אחריותו כלפי החברה כולה באחריות למשפחתו.
מילר בחר ליצור השוואה בין משפחת קלר לבין המשפחה של ישו: ג'ו קלר, אבי המשפחה, מקביל ליוסף (ג'וזף), אביו של ישו; קייט קלר, אם המשפחה, לא נקראת בשם זה במחזה (הכתוב) אלא היא נקראת Mother, בדומה למרים, וכריס מזכיר את כרייסט – ישו. כמו כן, המשפחה מכונה במהלך המחזה "המשפחה הקדושה" על ידי סו, כאשר היא מבקרת את כריס בפני אן, וטוענת כי היא לא סובלת להיראות כמו טיפשה ליד "המשפחה הקדושה" (Holy Family).
האב מכונה בסיפור Keller, מילה שצלילה דומה למילה Killer - רוצח באנגלית.
עלילה
המחזה מתרחש באוגוסט 1946 באחת ממדינות מרכז ארצות הברית. במרכזו הגיבור ג'ו קלר, איש עסקים אמריקאי מצליח, שאהבתו למשפחתו היא הדבר החשוב ביותר עבורו. על כן, ג'ו הקריב הכול (ובכלל זה את כבודו) כדי לאפשר למשפחה חיי רווחה ושגשוג.
הגיבור הוא בן 60, ובנו הצעיר, לארי, נעדר במלחמה, לכן הוא משתוקק שבנו הבכור, כריס, יתחתן. אשתו של ג'ו, קייט, מאמינה עם זאת שבנה לארי עדיין בין החיים (אם כי נראה כי היא היחידה המאמינה בכך). אמונה זו היא המונעת ממנה לחשוף ולהאמין בפשעו של בעלה, אשר ייצר חלקי מנועי מטוסים פגומים ומכר אותם בידיעה על מנת למנוע את קריסת עסקיו, ואחר טפל את האשמה על שותפו. כריס מעוניין בנישואין עם אן, ארוסתו של אחיו הנעדר ובתו של השותף. שובו הביתה מהמלחמה, שבה נהרגו רבים מעמיתיו, יוצר עימות בינו ובין אביו, שבסופו מקבל האב על עצמו את אשמתו ומתאבד.
מערכה שנייה
בזמן שכריס מתחמק מאמו ולא מספר לה על אירוסיו, סו נכנסת ופורץ עימות בינה לבין אן. במהלך העימות, סו מספרת לאן שלדעת השכונה ג'ו אשם. ג'ורג' מגיע לאחר שהוא ביקר אצל אביו, סטיב, בכלא. ג'ורג' מספר לכריס ולאן על כך שג'ו אמר בטלפון לסטיב לכסות את הסדקים ולשלוח אותם לחיל האוויר. כריס ואן אינם מאמינים לג'ורג'. ג'ורג' מתעקש שאן לא תנשא לכריס, בנו של האיש שהרס את משפחתם. כאשר כולם מגיעים ופוגשים את ג'ורג', הוא מספר להם על כך. ג'ו מכחיש זאת. קייט אומרת שג'ו לא היה חולה במשך חמש-עשרה שנים, ג'ו מוסיף שהוא היה חולה בדלקת ריאות במהלך הזמן שסטיב שלח את ראשי המנוע. ג'ורג' תוקף ואומר שלא ייתכן שקייט לא תזכור דלקת ריאות. פרנק מגיע ואומר שלארי לא נהרג ביום היעדרו על-פי ההורוסקופ. כריס ואן מודיעים לקייט על רצונם להינשא ושלדעתם לארי מת. קייט טוענת שזה לא אפשרי שלארי מת כי אם כן הוא נהרג בידי אביו ובן לא יכול להיהרג בידי אביו. כריס שואל את אביו אם הוא אכן עשה זאת ומשאינו מקבל תשובה ישירה הוא מבין שאביו אכן עשה זאת וזועם על אביו ועל מעשיו, אף על פי שהוא מסביר לו שהוא עשה את הכל למענו.
מערכה שלישית
כריס נעלם. קייט מבינה את ההאשמות ואומרת לג'ו שהוא חייב להסגיר את עצמו. ג'ו היה המום שמשפחתו, שלמענה עשה זאת, מאשימה אותו. אן מגלה לקייט על המכתב שלארי שלח לה לפני היעלמותו, היא לא רצתה לשתף אותה אבל היא ידעה שקייט צריכה להתמודד עם המציאות המרה. כריס חוזר ומקריא לאימו את המכתב. במכתב לארי כותב לאן שהוא שמע על המעצר של אביו ושל סטיב, ומתוודה כי בכוונתו להתאבד בשל מעשיו. ג'ו אומר שהוא יסגיר את עצמו, הוא נכנס לתוך הבית לקחת את המעיל ויורה לעצמו בראשו. קייט וכריס שומעים את הירייה במהלך שיחה ביניהם. כריס חש אשמה ואומר לאמו שהוא לא התכוון שכך זה יסתיים. קייט אומרת לו שלא יאשים את עצמו.
פונקציות טריגונומטריות הפוכות
במתמטיקה, הפונקציות הטריגונומטריות ההפוכות הן פונקציות המתקבלות על ידי הפיכת הפונקציות הטריגונומטריות היסודיות.
המנון בוטסואנה
ההמנון של בוטסואנה, ארץ זו שלנו, אומץ בשנת 1966, שנת העצמאות של המדינה. ההמנון נכתב והולחן על ידי קגאלמאנג טומדיסקו מוטסטה.
ג'ורג'ה רוסו
ג'ורג'ה רוסו (ברומנית: George Russu או Gheorghe Rusu; 1 במרץ 1880 – 1 בינואר 1977) היה צייר ופסל רומני, שהתמחה בציור איקונות, איקונוסטאזיסים וציורי קיר של כנסיות אורתודוקסיות, באיור ספרי דת נוצריים ,בציור ובחיתוך עץ ובשיקומן ושימורן של יצירות אמנות, לפי מסורת האמנות הביזנטית. בשנת 2006 הוכר כחסיד אומות העולם על כי בימי השואה פעל תוך סיכון עצמי להצלת משפחה יהודית בעיר צ'רנוביץ. . כיהן כפרופסור לאמנות ביזנטית בבית ספר הפטריארכיה האורתודוקסית באוניברסיטת בוקרשט.
ילדות וצעירות
רוסו למד בבית ספר יסודי ואחר כך בתיכון של משמר הגבול האוסטרו-הונגרי בעיר ביסטריצה, ואת השנתיים האחרונות של התיכון סיים בתיכון בעיר בראשוב. מכיוון שכבן למשפחה שבה מצד האם צמחו שבעה דורות של כמרים התעניין רוסו בדת ונרשם לאקדמיה התאולוגית הנוצרית-אורתודוקסית "אנדריאנה" בסיביו. אולם כעבור 4 סמסטרים גילה שאינו מעוניין בקריירה של כומר או נזיר אלא יותר נמשך אל האמנות הנוצרית המסורתית. כמזכיר של דודו, אז הבישוף מירון קריסטיה, ערך רוסו הצעיר מסעות שבהם חקר את מסורות הציור והתחריטים הכנסייתיים. בשנת 1905 קיבל בעזרת דודו מלגת לימודים לאמנות באקדמיה לאמנויות יפות במינכן. בעיר הזאת התוודע, בין היתר, לתאולוג דומיטרו סטנילואיה שלמד באוניברסיטה במינכן באותה תקופה. עם מוריו המינכן נמנו יוליוס דיץ (1870–1957), (קומפוזיציה) פרנץ פון שטוק (1863–1928) ואנג'לו יאנק (1868–1940) (ציור בעלי חיים) ומקס דרנר (1870–1939), ממנו למד שיטות רסטורציה.. רוסו התיידד עם יוליוס דיץ שהיה לו למנטור ועודד אותו להשתכלל בציור הכנסייתי ובאיורים באמצעות חיתוכי עץ. כחבר בצוות של דיץ השתתף רוסו בציורי קיר במוסדות חשובים ברחבי אירופה.
המשך פעילותו כאמן
עד שנת 1939 חילק רוסו את זמנו בין רומניה לגרמניה והמשיך לעסוק בציור איקונות, ברוח המסורת ארוכת השנים של הציורים הכנסייתיים של רומניה אך בסגנון אישי. רוסו עבד בפרויקטים נוספים כמו "המוזיקה" ו"הזמן" (פרויקט לקישוט כיפת כנסייה), אלגוריית "השלום" במוזאיקה בטרגו מורש, שנהרסה ב-1940 בידי הכיבוש מחדש ההונגרי. בסביבות שנת 1928 פנה אליו המכון לכתבי הקודש ולמיסיון אורתודוקסי בבוקרשט על מנת לגייסו למיזם שנועד לקדם הפצת איקונות לפי הגישה המקובלת בכנסייה המקומית. רוסו צייר אז שני איקונות - של ישו ושל מרים, אמו, שהודפסו במינכן ובבוקרשט ונמכרו במחירים זולים במטרה חינוכית. בשנת 1937 אייר רוסו בסגנון נאו-ביזנטי את ספר התפילות היומיות - הליטורגייר - הרומני החדש, שבערכיתם של הפרופסור יואן מיכלצ'סקו והכומר פרסקיב אנגלסקו.
עבודתיו של רוסו מקשטות כנסיות רבות ברחבי רומניה: בין היתר, לבקשת הפטריארך מירון קריסטיה, צייר רוסו ארבעה איקונות (לצד איקונות שצוירו על ידי אנסתסיה דמיאן ,1899–1977) ועיצב את פרויקט הפיסול (שבוצע על ידי הפסל מויסה שקיופו מן היישוב רופיה) באיקונוסטאזיס של הקתדרלה האורתודוקסית הרומנית "העלייה השמיימה של האם הקדושה" בעיר קלוז'. האיקונוסטאזיס הזה נחנך בשנת 1933 בנוכחות המלך קרול השני. בשנת 1923 הוא צייר את האיקונוסטאזיס החדש בכנסיית "אליהו הקדוש" של המנזר טופליצה מיסודו של מירון קריסטיה. ב-1938 התמנה ג'ורג'ה רוסו מנהל אמנותי של בית הדפוס לספרי קודש של הפטריארכיה האורתודוקסית בבוקרשט. מבחינה פוליטית הצטרף בשלב מסוים למפלגה הלאומית של האיכרים שבראשות יוליו מאניו. בשנת 1939 חזר מגרמניה כדי להשתתף בבניית קתדרלה חדשה והשאיר את בתו ואשתו בגרמניה. בעת הפגזות אוויריות על מינכן העבירו אשתו ובתו את אוסף תמונותיו מחוץ לבית המשפחה. אחרי ההפיכה ברומניה באוגוסט 1944 וכניסת רומניה למלחמה נגד גרמניה הנאצית ושוב אחרי עליית הקומוניסטים לשלטון ברומניה ב-1947–1948 לא התאפשרה חזרתו של רוסו לגרמניה.
מעשיו בתקופת השואה להצלת משפחה יהודית
בשנת 1942 עבד רוסו כיועץ אמנותי של המיטרופוליה האורתודוקסית הרומנית של בוקובינה בצ'רנוביץ שבראשה עמד המיטרופוליט טיט סימדריה. בתוקף תפקידו ארגן מחדש את מוזיאון חפצי הקודש של המיטרופוליה. בעת שהותו בצ'רנוביץ, הכיר ג'ורג'ה רוסו את הדפס, הצייר והמעצב הגרפי היהודי דוד שלקמן, פליט מהעיר יאש שעבד בשנים 1940–1941 בבית הדפוס בקתדרלה המטרופוליטנית הרומנית של צ'רנוביץ. אחרי הכיבוש מחדש של חבל בוקובינה על ידי הצבא הרומני בברית עם הצבא הגרמני, ביוני-יולי1941, גורשו שלקמן, אשתו אידה ושלושת ילדיו (מרצל-מאיר, גרי וביאטריס) לגטו בעיר, ולכשהתקיימו האקציות לגרוש היהודים למחנות טרנסניסטריה, התחבאו בני המשפחה במרתף בגטו.
חייו הפרטיים
ג'ורג'ה רוסו התחתן ב-1920 עם קורנליה לבית מרקוביצ'אן (1900–1979). לזוג נולדה בת יחידה, דומניצה רוסו, לימים דומניצה רוסו-ישינסקי (1921–2012)
קישורים חיצוניים
ז'ורז'ה רוסו, צייר איקונות - כתבה מאת אדליסה אראוז'ו, "דיאריו דה פאראנה גיליון 5256, 1 במאי 1973 עמ' 21.  Gheorghe Drăgulin Gheorghe Rusu, un pictor bisericesc uitat, Lumina, 12.06.2012 (מרצ'ל מונטיאנו - האמן גאורגה רוסו, יוצר האיקונוסטאזיס של הקתדרלה המיטרופוליטנית "עליית מרים" בקלוז', בכתב הכת "טבור" גיליון 2 2016, עמ' 65-51) (אדריאן צ'ופלנקה - סיפורו של תושב יאשי שניצל מהגיהנם - בעיתון "זיארול דה יאש" - 16 ביולי 2007)
נחל עבדת
נחל עבדת הוא נחל באורך 11 ק"מ ונמצא ברמת עבדת. נחל עבדת נקרא על שם עבדת הקדומה הסמוכה לשפכו.
נחל עבדת מתחיל בשוליה הדרומיים של רמת מטרד, משם הוא ממשיך לכיוון צפון מזרח עד מפגשו עם נחל צין הנמצא קילומטר ממערב לעבדת הקדומה. באפיק הנחל נובעים שלושה מעיינות סמוכים – עין מעריץ, עין עבדת ועין מור. לכל אורך הנחל נמצאים טרסות, שרידי תעלות, סלעים וחריתות ומספר בורות.
סמוך למפגש נחל מטרד עם נחל עבדת נמצאו שרידים מחווה ישנה וקרוב אלייה חציבות בצלע הנחל. ליד בורות רמלייה, על הגדה המערבית של נחל עבדת, יש חוות ניסיונות שהקימו חוקרים מהאוניברסיטה העברית ובה שיחזור של שיטות החקלאות הנבטית, שהיא חקלאות אשר היטיבה לנצל את תנאי האזור לשם גידול חקלאי.
היד הנעלמה
היד הנַעֲלָמָה (באנגלית: Invisible hand) היא מטפורה שהשתמש בה הפילוסוף והכלכלן הסקוטי אדם סמית בספרו "עושר האומות". ביטוי זה מופיע פעם אחת בלבד במסגרת דיונו בסוגיות סחר חוץ, אך משמש כיום כמסגרת מושגית למנגנון חברתי שבו הצטברות של מעשים מטעמים אנוכיים של יחידים מקדמת - לטענת המצדדים בשיטה - את טובת הקהילה, באופן שאזרחי המדינה כולה יגיעו למינימום עוני ולמקסימום עושר ורווחה. עם זאת, סמית לא הסתייג לחלוטין מפעילות ממשלתית ורגולציה במקומות מסוימים.
בספר הרביעי, פרק שני, של "עושר האומות", כותב סמית:
לפי סמית, הפעולה המכוונת להגדלת רווח של אדם, גורמת באופן לא מכוון לקידום רווחת הכלל. בספרו "התאוריה של הרגש המוסרי" (חלק שלישי, פרק ראשון) טוען סמית באופן כללי יותר: "תכונות מוסריות... הכללים המכוונים את הפעולות החופשיות של אדם... חותרים בהכרח לאמצעי היעיל ביותר לקידום רווחתה של האנושות". עם זאת, סמית לא היה נחרץ כל כך בכל הקשור להתערבות המדינה בכלכלה כפי שנוטים לומר פרשנים רדיקליים, ותמך ברגולציה במקומות בהם יש סיכון לחברה כתוצאה מפעולת של יחידים.
רעיון היד הנַעֲלמה בכלכלה
על פי התאוריות שפותחו על יסוד תפיסה זו, אדם פועל בשדה הכלכלי באופן רציונלי ונהנה מידע מושלם על המצב בשוק ומטרתו היחידה היא מקסום הרווח הכספי שלו. תאורטית, מכירה התאוריה הנאו-קלאסית גם במניעים אחרים, אך היא גורסת כי בהתייחסות לפעולה הכלכלית בכללה ניתן להתעלם מהם.
לפיתוח זה של רעיונו של אדם סמית הועלו התנגדויות רבות. גארט הרדין, למשל, דיבר במאמר משנת 1968 על "הטרגדיה של נחלת הכלל" (The Tragedy of the Commons): מצב שבו ישנו שטח מרעה משותף למספר איכרים, כאשר לכל אחד מהם יש אינטרס עצמי למקסם את רווחיו ולנצל את שטח המרעה באופן מרבי—וכך הפעולה האנוכית של הפרט תגרום לפגיעה בעניינו של הכלל. הסתייגויות אחרות ברוח זו הצביעו על פעולתם בשוק של יצרנים כמו יצרני שוקולד או סיגריות, שגאות והצלחה עבורם אינה תורמת לבריאותו של הכלל.
מכיוון אחר, נטען כי ישנן פעולות רבות המקדמות את עניין הכלל ואינן מונעות משאיפה להגדלת הרווח הכספי. לדוגמה, ויקיפדיה פועלת על בסיס התנדבותי וכל הערכים בה, כולל ערך זה, אינם מניבים פרי כספי כלשהו לכותביהם. המצב דומה בפעולות התנדבותיות שונות, שבהן לפועלים נגרם אפילו נזק כספי כתוצאה מפעולתם. מצבים כאלו אינם אמורים להתרחש בשום מקרה כאשר המטרה היחידה של השחקן הפועל בשוק היא מקסום רווחיו.
תגובה אפשרית אחת לטענות אלו אפשר למצוא בטענה שהשינוי היחידי הנדרש כדי לשמר את עקרון "היד הנעלמה" כאן הוא פשוט דחיית הטענה המשתמעת שהפרט מעוניין רק במקסום רווחיו הכספיים. התאוריה הנאו-קלאסית עצמה אינה טוענת כי כך הדבר, אך אפשר להבינו מהתעלמותה ממניעים אחרים. אם דוחים התעלמות זו—כלומר, טוענים כי ההתרחשות הכלכלית אינה "אירוע מתמטי" עם חוקים וכללים ידועים ובסיס התייחסות אחד בלבד, טיעוני הנגד נחלשים במידה ניכרת.
ביחס ל"טרגדיה של נחלת הכלל" אפשר לטעון, לדוגמה, כי היא יוצאת מנקודת הנחה כי כל האיכרים חותרים רק למקסם את רווחיהם ומתעלמים מנתונים כמו השתנות השוק. במילים אחרות, הטיעון הוא שהתאוריה הנאו-קלאסית, בתנאיה-היא, מובילה לעיתים למצבים שבהם ישנה פעולה התואמת את האינטרס הכספי לטווח קצר תוך התעלמות מן האינטרס הכספי לטווח ארוך. אם טוענים, לעומת זאת, כי אנשים פועלים בשדה הכלכלי באופן דינמי, בהתאם לתנאים המשתנים לאורך זמן, ומניעיהם אינם כספיים בלבד, הרי שהטרגדיה אינה חייבת להתרחש כלל ועיקר.
פעולות התנדבותיות, כמו אלו הקיימות בוויקיפדיה, ניתן להסביר באופן דומה אם לא מצמצמים את יריעת הפעולות האפשריות לאלו הממקסמות את הרווח הכספי וכוללים בתוכה כל פעולה המכוונת לסיפוק צרכיו של אדם. כתיבת ערך בוויקיפדיה היא פעולה מכוונת-מטרה שיעדה הוא השגת הסיפוק המרבי עבור הכותב מנקודת מבטו הוא. כלומר, ללא קנה מידה אובייקטיבי כלשהו (כמו רווח כספי). הסבר כזה עולה בקנה אחד עם התאוריות הכלכליות שירשו את התורה הכלכלית הקלאסית והדגישו את חשיבות המניעים הסובייקטיביים של הפרט במסגרת הפעולה בשוק. מצד שני, הטענה שכל מה שאדם עושה הוא כדי להשיג סיפוק מרבי מרחיבה את מושג המניע האנוכי עד אין גבול.
ניסוח מתמטי לרעיון היד הנעלמה ניתן למצוא ב"משפט היסודי של כלכלת רווחה" שנוסח מתמטית לראשונה בידי הכלכלנים קנת ארו וז'ראר דברה שמוכיח שבמידה ומתקיימים מספר תנאים בשוק חופשי הידועים כ"שיווי משקל תחרותי" ישאף השוק להגיע ליעילות פארטו או במילים אחרות חלוקת משאבים אופטימלית ביעילותה מנקודת מבט וולנטרית. עם זאת אין המשפט מוכיח כי הרווחה המצרפית של השחקנים השונים בשוק תהיה מרבית או כי הוא יגיע ליעילות קלדור-היקס.
רעיון היד הנַעֲלמה וכלכלה כאבולוציה
יש הרואים בדבריו אלה של סמית על העיקרון הכללי של פעולה אנושית המביאה לכך שפעולה המונעת מטעמים אנוכיים מקדמת את עניין הכלל, רעיון פרוטו-אבולוציוני. שאומץ מאוחר יותר על ידי צ'ארלס דרווין, אשר קרא את "התאוריה של הרגש המוסרי" בשנת 1838, כאשר החל לפתח את רעיונותיו הראשוניים ביחס לאבולוציה.
כמו המנגנון האבולוציוני של דרווין, גם מנגנון "היד הנעלמה" הוא עיוור ואדיש מבחינה מוסרית: הוא אינו מכוון לקדם את הטוב והנעלה, המוצלח והרצוי: הוא פשוט מתגמל את אלו הפועלים בהתאם לכללי היסוד שלפיהם מתנהל העולם. במילים אחרות, מנגנון היד הנעלמה אינו עניין של בחירה או הצעה של מנגנון בדוק להפעלה כלכלית, אלא התרחשות בלתי-נמנעת הנובעת מקיום תהליך אבולוציוני מתמיד. כפי שמנסח זאת פרידריך האייק ב"הכזב הפטלי": "אבולוציה ביולוגית ואבולוציה תרבותית... מסתמכות שתיהן על אותו עקרון של ברירה: הישרדות או יתרון התרבותי. שוֹנוּת, מוּתאמות ותחרות הם במהותם אותו סוג של תהליך... ולא רק שהאבולוציה נשענת על תחרות; תחרות מתמשכת הכרחית אפילו כדי לשמר הישגים קיימים".
במטבע דומה, מזהיר סמית ב"עושר האומות" מפני הניסיון להנדסה-חברתית והנדסה-אבולוציונית—כלומר, ניסיון לקדם את הטוב והראוי באמצעות ניהול המנגנונים האבולוציוניים בהכתבה מלמעלה:
ניתן לפרש קטע זה כהבנה שלא מדובר במנגנון שכללי פעולתו הכלליים ידועים ופרטיו ניתנים לשליטה וניהול. ושסמית טוען כי אין אפשרות לנהל את ההתרחשות הכלכלית יותר משאפשר לנהל את הטבע. עם זאת, חשוב לסייג ולומר קודם כל שמושגי האבולוציה לא היו קיימים בתקופתו, ויותר מכך סמית הדגיש את חשיבותו של הטוב הכללי, ובשמו הוא כתב. יתירה מזו הוא לא התנגד למעורבות של המדינה במגוון תחומים בהם הטוב הכללי נפגע ואף השווה זאת לחקיקה כנגד שריפה.
ברית הכוכבים החופשיים
למרות שנלחמה בגבורה, הברית הובסה לבסוף על ידי האור-קוואן קזר-זא (Ur-Quan Kzer-Za), או האור-קוואן הירוק, והיררכיית עבדי הקרבות (כפי שהוצגה בStar Control 1) בשנת 2134. 4 מהגזעים החברים בברית בחרו להכלא מתחת למעטה העבדים, גזע אחד בחר להצטרף להיררכיה כעבד קרבות, גזע אחד נעלם, ואילו הגזע הנותר העדיף להקריב את עצמו במפץ התהילה כדי לעכב את התקדמות ההיררכיה ולא להיכנע.
הברית הוקמה מחדש כברית הכוכבים החופשיים החדשה במהלך המשחק Star Control 2.
הגזעים החברים בברית הכוכבים החופשיים המקורית היו:
ברית הכוכבים החופשיים החדשה הוקמה כאשר הקפטן הגיע לבסיס החלל בכדור הארץ בשנת 2155. למרות שמספר החברים בברית החדשה מנה כ-2000 בני אדם עם הקמתה, במשך השנים הבאות מספרם גדל במהירות עקב פעולותיו של הקפטן לגייס את עזרתם של הגזעים החברים בברית הכוכבים החופשיים המקורית ואף מספר גזעים חדשים.
ברית הכוכבים החופשיים החדשה הוכיחה את עוצמתה לאחר שהקפטן היתל בשני גזעי האור-קוואן, תקף ואף הצליח להשמיד את הסה-מאטרה (Sa-Matra, או "הפרס"), ספינת מלחמה רבת עוצמה שנבנתה על ידי הקדמונים. עם השמדת הסה-מאטרה, התפוררה היררכיית האור-קוואן וכוחותיהם המשולבים של הברית והצ'מר הביסו את שארית צי האור-קוואן.
הגזעים החברים בברית הכוכבים החופשיים החדשה היו:
נקודה קריטית
נקודה קריטית היא מונח בתרמודינמיקה. בנקודה הקריטית, מצבי נוזל רווי ואד רווי זהים. כלומר, במהלך חימום נוזל הנתון בלחץ קריטי הגבול בין שני מצבי הצבירה, נוזל ואדים (גז) הולך ומטשטש כאשר מתקרבים לטמפרטורה הקריטית. צפיפות הנוזל הולכת וקטנה וצפיפות הגז הולכת וגדלה וכאשר הטמפרטורה מגיעה לערך מסוים שתי הצפיפויות משתוות ומקבלים מצב צבירה אחד הנקרא זורם.
חומר המצוי בתנאים של לחץ וטמפרטורה הגבוהים מהתנאים הקריטיים נקרא זורם סופר-קריטי. הנקודה הקריטית היא נקודת מפגש של שלוש פאזות של חומר נתון - אדים תת-קריטיים, נוזל תת-קריטי וזורם על-קריטי - ולכן, על פי חוק הפאזות של גיבס, ישנה נקודה קריטית יחידה במישור לחץ-טמפרטורה עבור מרכיב חומרי יחיד (בכך יש דמיון מסוים בין הנקודה הקריטית והנקודה המשולשת). הטמפרטורה, והלחץ בנקודה הקריטית נקראים הטמפרטורה הקריטית והלחץ הקריטי.
בטמפרטורות גבוהות מהטמפרטורה הקריטית של חומר נתון, לא ניתן לנזל פאזה גזית שלו באמצעות הגדלת הלחץ, וזאת משום שהאנרגיה הקינטית של המולקולות גבוהה מהערך המוחלט של האנרגיה הפוטנציאלית השלילית הנגרמת על ידי כוחות המשיכה הבין-מולקולריים בנקודת המינימום שלה (אנרגיית הקוהזיה של החומר). עובדה זאת באה לידי ביטוי גם בכך שחום האידוי החל מהטמפרטורה הקריטית הוא אפס; במילים אחרות, אין צורך בהשקעה חיצונית של אנרגיית חום כדי לגרום למעבר פאזה.
הנקודה הקריטית היא קצהו הימני של עקום הדו-קיום של נוזל וגז, והיא מצוינת באות 'C' בדיאגרמת מצבי הצבירה. דמיטרי מנדלייב כינה את הנקודה הקריטית "טמפרטורת הרתיחה המוחלטת".
דיאגרמת לחץ-נפח של האיזותרמה הקריטית
בקרבת הנקודה הקריטית, התכונות הפיזיקליות של הנוזל ואדיו משתנות באופן דרמטי, ושתי הפאזות נעשות דומות עד לבלי היכר. למשל, מים נוזליים בתנאים נורמליים הם כמעט בלתי-דחיסים, בעלי מקדם התפשטות תרמית נמוך ומקדם דיאלקטרי גבוה. בסמוך לנקודה הקריטית, כל התכונות הללו משתנות אל הפכן הגמור: המים הופכים לדחיסים ולדיאלקטריים ברמה נמוכה.
בנקודה הקריטית, רק פאזה אחת קיימת; חום האידוי הוא אפס. בעוד במקרים הנפוצים יותר בחיי היום יום האיזותרמות של גז ואן דר ואלס מורכבות מנקודת מקסימום ונקודת מינימום, בטמפרטורה הקריטית שתי הנקודות הללו מתמזגות לנקודת פיתול אחת K, כמוראה באיור. פירוש הדבר הוא שבנקודה הקריטית מתקיים:
הצירוף של הטמפרטורה הקריטית T_c (שהיא הטמפרטורה הקבועה של האיזותרמה הקריטית) והלחץ הקריטי P_c מגדיר את הנקודה הקריטית בדיאגרמת הפאזות P-T.
רוטב חמאה שחורה
רוטב חמאה שחורה (בצרפתית: בר נואר - Beurre noir) הוא רוטב במטבח הצרפתי. הרוטב נוצר באמצעות המסת חמאה ובישולה על חום נמוך עד אשר מוצקי החלב נשרפים ומקבלים צבע חום כהה. לאחר השחמת מוצקי החלב מוסיפים לרוטב חומצת מאכל (לרוב מיץ לימון או חומץ). הרוטב מתובל בפטרוזיליה.
רוטב זה משמש לתיבול מאכלי ביצים, דגים וירקות.
פרנצ'סקו אנטוניולי
פרנצ'סקו אנטוניולי (באיטלקית: Francesco Antonioli; 21 באוקטובר 1878 – 28 במאי 1965) היה כומר במסדר הסלזיאני, וחסיד אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה כ-70 יהודים ממוות בידי הנאצים.
קורות חייו
אנטוניולי נולד בכפר דרוגנו, הנמצא בעמק ויג'צו שבאיטליה. אמו, אנטוניה פמיניז (1839-1933), הייתה פשוטת עם ואביו, ג'וזפה מריה אנטוניולי (1838–1928) עבד כמנקה ארובות, עד שהיגר לארצות הברית ושם עבד בייצור פחם. לזוג היו שני ילדים נוספים: ג'ובאן באטיסטה מישל (נולד ב-1864), שמת באפריקה, וג'ובאן אנטוניו אטיליו (1873–1945).
כילד, הוא גדל עם ערכים אדוקים של אמונה ובמהרה הגיעה השאיפה להיות כומר במסדר הסלזיאני. דמות משמעותית בחייו הייתה הכומר קרלו מריה בראטה (1861–1910), שהיה גם סוציולוג, סופר ומוזיקאי. בראטה גילה את פרנצ'סקו הצעיר, שלדעתו ניחן בתכונות מתאימות לכומר סלזיאני.
בתקופת השואה
בזמן כיבוש רומא על ידי גרמניה הנאצית, אנטוניולי היה מנהל מכללה נוצרית של המסדר הסלזיאני ע"ש פיוס האחד עשר ברומא. בתקופה זו, הוא החביא תחת חסותו ילדים יהודים, יחד עם עוזרו במכללה, הכומר ארמאנדו אלסנדריני. לפי מחקר שפורסם על ידי המסדר הסלזיאני, רשימת הניצולים מנתה כ-70. רוב הבנים הגיעו למכללה לאחר 16 באוקטובר 1943, היום בו החלו לגרש את יהודי איטליה למחנות השמדה.
ב-6 באוקטובר 1996, הוכר אנטוניולי (יחד עם ארמאנדו אלסנדריני) כחסיד אומות העולם. ב-28 למאי 1965, נפטר אנטוניולי בעיר לוגאנו.
La Canción
La Canción (בעברית: השיר) הוא שיר של הזמר הקולומביאני ג'יי באלווין והראפר והזמר הפוארטו ריקני באד באני. השיר יצא לאור ב-2 באוגוסט 2019 כסינגל השני מתוך אלבום האולפן המשותף שלהם, Oasis. הוא הגיע למקום הראשון במקסיקו ובמצעד השירים הלטיניים.
הצלחה מסחרית
בדומה לשאר שירי האלבום, "La Canción" הגיע למצעד השירים הלטיניים של בילבורד, ונכנס למקום העשירי. לאחר מכן, טיפס השיר למקום הראשון בשבוע של 30 בנובמבר 2019. זה השיר השביעי של ג'יי באלווין והשלישי של באד באני שהגיע למקום הראשון במצעד. "La Canción" הוא הסינגל השני מתוך Oasis שנכנס למצעד הבילבורד הוט 100, כשהגיע למקום ה-98 ולאחר מכן קבע את שיאו במקום ה-84.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ ל-"La Canción" יצא לאור ב-14 באוקטובר 2019 ובוים על ידי קולין טילי. הוא צולם בתוך מועדון והעלילה שלו סובבת סביב הפער שמתרחש כאשר מערכת יחסים מסתיימת.
נרם-סין מאשנונה
נרם־סין (באכדית: dna-ra-am-dEN.ZU, Narām-Sîn) היה מלך אשנונה אמורי במשך תשע שנים לפחות במהלך סוף המאה ה־19 לפנה"ס, בתקופת כוחה הפוליטי הקצרה. הוא ירש את אביו איפיק־אדד השני, מלך אשנונה, והיה בן דורו של שמשי־אדד הראשון, מלך מסופוטמיה העליונה.
נחל נטפים
נחל נטפים הוא נחל אכזב שנמצא בצידו הדרומי של הנגב, באזור אילת, ואורכו מגיע ל-14 קילומטרים. הנחל מתחיל בבקעת הירח שבחצי האי סיני, ומשם הוא זורם דרומה. נחל זה נכנס ליד נחל יהואחז לתחום ישראל ומשם הוא מעמיק בתוך שבר בין סלעי אבן חול וגיר.
נחל נטפים מגיע אל דרום הערבה, שני קילומטר מקיבוץ איילות ומשם הוא מתחבר לנחל רודד. מערוץ נחל נטפים נובע מעיין הנקרא עין נטפים.
מימיו של המעיין מושכים יעלים וציפורים רבות כמו: סנוניות, יוני סלע, גבתונים, וורציות ועוד. בנוסף הוא מושך גם מכרסמים קטנים ושפנים. העץ השכיח ביותר בנחל הוא שיטה סלילנית.
על קירות הנחל ישנם שיחי הצלף הקוצני הכחול והצלף הסחוסי שבולטים לעין, הצלף הסחוסי בולט בגלל עליו הגדולים והירוקים מאוד, שיחים אלו יונקים את מימיו של הנחל מסדקים בסלעים.
בונהאד
בונהאד (בהונגרית: Bonyhád; ביידיש: באניהאד) היא עיר במחוז טולנה בדרום הונגריה. בעיר כנסייה קתולית, כנסייה לותרנית ושרידיהם של שני בתי כנסת. בעיר תשעה בתי קברות, בהם בית קברות יהודי אורתודוקסי ובית קברות יהודי ניאולוגי. ראש העירייה הנוכחי (מכהן משנת 2002) הוא יאנוש ארפד פוטאפי ממפלגת פידס.
היסטוריה
באזור העיר נמצאו שרידים של יישוב מהמאה ה-14. נראה שבתקופת השלטון הטורקי התמעטה אוכלוסיית היישוב. בסוף המאה ה-18 סופחו יישובים סמוכים לבונהאד, ובין תושביה היו קתולים, לותרנים, פרוטסטנטים ויהודים.
בעיר התקיימה אוכלוסייה מגוונת שכללה הונגרים, גרמנים וצוענים. לאחר מלחמת העולם השנייה גורשו תושביה הגרמניים של העיר ורכושם הוחרם.
קהילה יהודית
ב-1941, היו בעיר 1,159 יהודים שהשתייכו ברובם לקהילה האורתודוקסית. כשליש מהיהודים השתייכו לקהילה הנֵאולוגית. משנת 1940 ואילך גויסו יהודים רבים מהעיר לשירות העבודה. במאי 1944, כחודש לאחר כיבוש הונגריה על ידי הצבא הגרמני, ניתן צו להקמת שני גטאות בבונהאד ויהודי העיר וכן יהודי יישובים נוספים עברו לתוכו. ביוני הוצאו היהודים מהגטאות וביולי הועברו לבסיס צבאי בפץ'. משם גורשו לאושוויץ. למעלה מאלף עובדי כפייה יהודים שנותרו בעיירה נרצחו בירי באוקטובר 1944 על ידי יחידת אס-אס שהגיעה לבונהאד.
לאחר המלחמה ניסו שרידי הקהילה ששבו לעיר להקים בה קהילה יהודית, אך לאחר המרד ההונגרי עזבו לאמריקה ולישראל.
ארתור מ. סאקלר
ארתור מיטשל סאקלר (באנגלית: Arthur Mitchell Sackler; חי בין 22 באוגוסט 1913 ל-26 במאי 1987) היה פסיכיאטר ומשווק תרופות אמריקאי, אשר צבר את הונו מפרסום רפואי ומעיתונות רפואית. הוא היה גם נדבן ואספן אמנות. הוא היה אחד משלושת האבות המיסדים של שושלת יצרני התרופות של משפחת סאקלר השנויה במחלוקת.
סאקלר צבר את אוסף האמנות הסינית האישי הגדול בעולם, אותו תרם לסמיתסוניאן. הוא העניק את ההון הדרוש לבניית גלריות אמנות ובתי ספר רבים לרפואה. עזבונו של סאקלר נאמד ב-140 מיליון דולר.
מאז מותו, הוכתם המוניטין של סאקלר בשל התפקיד המרכזי של החברה שלו פרדו פארמה (Purdue Pharma) במשבר האופיואידים. כתוצאה מכך, רבים מהמוזיאונים והגלריות שסאקלר תרם להם התרחקו ממנו וממשפחתו. ב-9 בדצמבר 2021, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק הסיר באופן רשמי את שם המשפחה סאקלר מגלריות שנקראו על שמם.
חיים מוקדמים וחינוך
נולד בברוקלין לאייזק ולסופי (ניי גרינברג) סאקלר, חנוונים יהודים שהגיעו לניו יורק מאוקראינה ופולין לפני מלחמת העולם הראשונה. סאקלר היה הבכור מבין שלושה בנים. סאקלר סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ארסמוס הול. פטריק ראדן קיף מה"ניו יורקר", כינה אותו איש-אשכולות בשל תחומי העניין המגוונים שלו. הוא בוגר בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק. . את שכר הלימוד מימן מעבודה כקופירייטר בסוכנות הפרסום הרפואי ויליאם דוגלס מק-אדמס, חברה אותה קנה ב-1947 וביצע בה מהפך. הוא למד גם פיסול ב'ברית-החינוכית' (-Educational Alliance) ושיעורי תולדות האמנות בקופר יוניון.
פְּסִיכִיאָטרִיָה
סאקלר השלים התמחותו בפסיכיאטריה במרכז הפסיכיאטרי על שם קרידמור ומ-1949 עד 1954 היה מנהל המחקר במכון קרידמור למחקרים פסיכוביולוגיים. סאקלר היה שותף במאות מאמרים המבוססים על נוירואנדוקרינולוגיה, פסיכיאטריה ורפואה ניסויית. נאמר שהוא הרופא הראשון שהשתמש בסונר ככלי אבחון. שני אחיו למדו בסקוטלנד, הפכו לפסיכיאטרים והצטרפו לצוות המחקר בקרידמור. חברם ושותפם, הבמאי יוהאן ה.ו. ואן-אופוייזן, תואר על ידי ארתור סאקלר כ"תלמידו האהוב של פרויד".
ב-1951 פרסמו שלושת האחים סאקלר עם ואן אופוייזן סיכום של עבודתם, שנודע כ"שיטת סאקלר". המחקר בבני אדם לא היה אז עדיין בפיקוח על פי קוד נירנברג, הצהרת הלסינקי ודו"ח בלמונט. הסאקלרים ביקשו למצוא תחליף לנזעי החשמל, החודרניים יחסית (ECT). הם טיפלו בהיסטמין באנשים שסבלו מסכיזופרניה, באנשים שסבלו מהפרעה דו-קוטבית שכונתה אז מאניה דפרסיה, ובאנשים עם פסיכוזה אינבולוציונית (כיום מחלה לא מוכרת, שדומה לדיכאון). לחולים ניתנו זריקות של היסטמין בעוצמה מתגברת למשך עד 24 ימים. הטיפול גרם לירידת לחץ הדם שלהם; כאשר לחץ הדם שלהם התאושש, הם קיבלו מינון חזק יותר, עד שלחץ הדם הגיע ל-60/0 מ"מ כספית. חלק מהחולים קיבלו טיפולים משולבים של היסטמין יחד עם אינסולין או ECT.
אוסף אמנות
סאקלר ואשתו אלזה החלו לאסוף אמנות בשנות ה-40, זמן קצר לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת ניו יורק. בתחילה הם נמשכו לאמנים עכשוויים כמו מארק שאגאל, אך מאוחר יותר גם אספו עבודות קדרות מתקופת הרנסאנס וציורים פוסט-אימפרסיוניסטים ושל אסכולת פריז. הוא ראה את עצמו "יותר אוצר מאשר אספן" והעדיף לרכוש אוספים על פני יצירות בודדות. האוסף שלו הורכב מעשרות אלפי יצירות, כולל אמנות סינית, הודית ומזרח תיכונית וכן יצירות מתקופות הרנסאנס והטרום-קולומביאנית. בנאום באוניברסיטת סטוני ברוק בניו יורק, הוא דן ברעיון שלו שאמנות ומדע "נקשרים זה בזה במדעי הרוח".
שולחן סיני קטן אצל סוחר רהיטים בניו יורק שם את האמנות הסינית במוקד עבור סאקלר, שחשב: "כאן יש אסתטיקה שלא נהוג להעריך או להבין". בעקבות מלחמת האזרחים הסינית, היצואנים מימשו את אחזקותיהם ולאספנים צעירים כמו סאקלר התמזל המזל. הוא צבר עשרות אלפי חפצים בחייו, המייצגים תחומי עניין רחבים ומגוונים - עצמות אורקל של שושלת שאנג, כלי אחמנים מאיראן ופיסול מקדשים מדרום אסיה מהמאה העשירית עד המאה הארבע עשרה. חלק מהעבודות הן באיכות תערוכה וחלק מתאימות יותר למחקר.
מאוחר יותר, העניק סאקלר מדי רבעון סכומי כסף לפסיכיאטר פול זינגר, אספן נלהב נוסף של יצירות סיניות, אשר לא היו לו כספים אבל סאקלר בטח בטעמו. התנאי היחיד שהוצמד למתנה היה, שעם מותו של זינגר, האוסף שלו יועבר לגלריה של סאקלר. ב-1997, תוך כדי קיטלוג האוסף לרכישה, קבע צוות מוזיאון הסמיתסוניאן כי 160 חפצים מתועדים נעדרו ממעונו של ד"ר זינגר עם מותו. מרבית האוסף האבוד לא נמצא עד היום.
שיווק
בתחילת שנות ה-40 הצטרף סאקלר לסוכנות הפרסום הרפואי ויליאם דוגלס מק-אדמס, שם נשאר פעיל עד מותו. סאקלר הביא לסוכנות טכניקות מכירה שלא היו ידועות עד כה ליצרני התרופות. היסטוריון מאוניברסיטת הרווארד כתב ב-2019 שהסאקלרים לא המציאו את המכירות הישירות לרופאים, אבל הם היו בעלי השפעה חלוצית. ארתור סאקלר שיווק גם באמצעות פרסומים המיועדים ישירות לרופאים, מה שהגביר את הקצב שבו רופאים למדו על תרופות והביאו אותן לשוק, אך מעולם לא עסק באיתור לקוחות חדשים ושיווק אישי, טכניקה שנמצאת כעת בחקירה נוקבת.
בעזרתו של סאקלר, ענקית התרופות פייזר, בעבר יצרנית כימיקלים, החלה את עסקיה בתרופות מרשם. ב-1950, לפייזר היו 8 אנשי מכירות והיא הרחיבה את הכוח הזה ל-2000 ב-1957. בין 1950 ל-1956, בהדרכת סאקלר, פייזר התחרתה בשוק האנטיביוטיקה החדש עם טראמיצין (Terramycin).
במהלך שנות ה-60, באמצעות שיווק ישיר לרופאים, הוא הפך עשרות תרופות, ביניהן בטדין, סנאפלקס, ליבריום וואליום, לפופולריות. הוא הפך גם למוציא לאור והקים ב-1960 עיתון רפואי שבועי, ה (Medical Tribune), שהגיע בסופו של דבר לשש מאות אלף רופאים (לפי דיווחים מסוימים, קהל הקוראים שלו מנה מיליון רופאים ב-20 מדינות). שיווק ואליום על ידי סאקלר בכתבי עת כמו מדיקל טריביון עזר להפוך אותה לתרופה הראשונה שהניבה מכירות של 100 מיליון דולר, וב-1971, הוערך שווי מכירות ליבריום וואליום של הלקוחה של סאקלר, חברת הופמן-לה רוש, ב-2 מיליארד דולר. כתוצאה מהצלחתו, החלו חברות תרופות רבות אחרות לשווק את התרופות שלהן באופן דומה.
פרופסור אוון גרסטמן כתב בפורבס: "כמובן, שיווק בהונאה הוא אכן שגוי מאוד. אבל לומר, שמכיוון שארתור סאקלר היה חלוץ השיווק הישיר לרופאים, הוא אחראי לשימוש לרעה במרמה בטכניקה הזו, זה היפוך אבסורדי של ההיגיון."
קריירה מאוחרת יותר
לזכותו של סאקלר הוא עזר בשילוב בין-גיזעי של בנקי הדם הראשונים של ניו יורק.
הוא היה עורך כתב העת לפסיכוביולוגיה קלינית וניסויית בין השנים 1950-1962.
לסאקלר היו עסקים חופפים באופן מעט יוצא דופן והוא פיתח שותפויות שקטות עם סוכנויות הפרסום LW Frolich ו-MD Publications שבבעלות חבריו.
בשנת 1981, סאקלר שימש כסגן יו"ר הוועידה הבינלאומית הראשונה בנושא תזונה שהתקיימה בטיאנג'ין, סין. הוא הצטרף למועצת המנהלים של סיינטיפיק אמריקן ב-1985. בשנת 1985 הקדיש לו לינוס פאולינג את ספרו כיצד לחיות זמן רב יותר ולהרגיש טוב יותר. בשנת 1997, לאחר מותו, ארתור סאקלר נבחר ל'היכל התהילה של הפרסום הרפואי'.
פִילָנטרוֹפִּיָה
בתחילת שנות ה-70, תרם סאקלר רישומים וציורים מעשי ידי האדריכל והחרט האיטלקי ג'ובאני בטיסטה פירנסי לספריית אייברי באוניברסיטת קולומביה.
הוא ייסד גלריות במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, שם שוכן באגף סאקלר מקדש דנדר, ובאוניברסיטת פרינסטון, במוזיאון ארתור מ. סאקלר באוניברסיטת הרווארד בקיימברידג', מסצ'וסטס, ובמוזיאון ארתור מ. סאקלר לאמנות וארכאולוגיה. ב-1987, חודשים לאחר מותו, נפתחה גלריית ארתור מ. סאקלר של מכון סמיתסוניאן, בוושינגטון הבירה, עם מתנה של 4 מיליון דולר ו-1,000 יצירות אמנות מקוריות. על פי ון פונג ממוזיאון המטרופוליטן לאמנות, האוסף של סאקלר אשר נתרם לסמיתסוניאן נחשב לאוסף האישי הגדול ביותר של אמנות סינית עתיקה בעולם. לאחר מותו, אגף הגלריות של ג'יליאן וארתור מ. סאקלר נפתח באקדמיה המלכותית לאמנויות, ומוזיאון ארתור מ. סאקלר לאמנות וארכאולוגיה נפתח באוניברסיטת פקין ב-1993.
התגובה נגד פילנתרופיה
במרץ 2019 הודיעו הגלריה הלאומית לפורטרטים וגלריות טייט כי לא יקבלו עוד תרומות ממשפחת סאקלר. זה קרה לאחר שהצלמת האמריקאית נאן גולדין איימה למשוך רטרוספקטיבה מתוכננת של עבודתה בגלריה הלאומית לפורטרטים, אם הגלריה תקבל תרומה של מיליון ליש"ט מקרן סאקלר. ביוני 2019, הודיע המרכז הרפואי של NYU Langone שהם לא יקבלו עוד תרומות מאף סאקלר, ומאז שינו את שמו של מכון סאקלר למדעים ביו-רפואיים לתארים מתקדמים למכון וילצ'ק למדעים ביו-רפואיים לתארים מתקדמים.