cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוסיה (בנק)
היסטוריה
בדצמבר 1991 התחדשה פעילותו, מכיוון שהמניות נפדו על ידי כמה יזמים פרטיים כמו יורי קובאלצ'וק, מיכאיל מרקוב, ויקטור מיכין, אנדריי פורסנקו, סרגיי פורסנקו, יורי ניקולייב ואחרים.
החל מ-1 בינואר 2005, בעלי המניות העיקריים שלה היו יורי קובלצ'וק עם 37.6%, ניקולאי שמאלוב עם 9.7%, דמיטרי גורלוב עם 9.7% וקבוצת סוורסטאל של אלכסיי מורדשוב עם 8.8%.
נכון לשנת 2006, בעלי המניות העיקריים שלה היו יורי קובאלצ'וק (30.4%), דמיטרי גורלוב (12.58%), ניקולאי שמאלוב (12.58%), חברת Transoil (9.54%), קבוצת Severstal (7.15%), חברת Accept (3.93%) ) - בבעלות מיכאל שלומוב, חברת Relax (3.65%), מיזם "סיוע ליוזמות עסקיות" (3.08%) וקרן הנכסים הפדרלית הרוסית (2.93%).
ביום 28 בדצמבר 2006, דירוג פיץ' הקצה לבנק דירוגים שליליים. חברת בת של הבנק, ABRos Investment Company, חתמה על עסקה לא שקופה שמטרתה לרכוש נתח ניכר מחברת החזקות התקשורת Ren TV.
ב-28 ביוני 2013, בעלי המניות העיקריים שלה היו יורי קובלצ'וק 30%, דמיטרי גורלוב וניקולאי שמאלוב 10.5% כל אחד, גנאדי טימצ'נקו 8%, גזפרום 16%, אלכסיי מרדשוב 6%.
הבנק מצוי במוקד ביקורות נגד פוטין ונטען כי הבעלים האמיתי של הבנק הוא פוטין עצמו וכי ההון עבור הבנק מגיע מפעילות הפשע המאורגן ושיתוף הפעולה של פוטין עם ארגון הפשע טמבוב, בשנות עבודתו במינהל העיר סנקט פטרבורג.
ב-20 במרץ 2014, משרד הממשל לבקרת נכסי חוץ של ארצות הברית הוסיף את בנק רוסיה לרשימת הסנקציות שננקטו בתגובה למשבר קרים 2014, והציב מגבלות על הסחר האמריקני עם הבנק. ויזה ומסטרקארד הפסיקו לעבד את תשלומי הבנק כתוצאה מכך.
בתגובה הודיע ולדימיר פוטין כי יפתח חשבון של רובל אחד בבנק רוסיה ויהפוך אותו לבנק הראשי בחצי האי קרים שסופח לאחרונה ויעניק את הזכות לתשלומי שירות בסך 36 מיליארד דולר משוק החשמל - מה שמעניק לבנק 112 מיליון דולר הכנסות בשנה מחיובי העמלות בלבד. בנק רוסיה הודיע גם על כוונתו להתרחב לשוק בקרים, והפך לבנק הרוסי הגדול הראשון שעשה זאת.
נכסים
הבנק מחזיק ב-35% ממניות העיתון ודומוסטי סנקט פטרבורג בנובמבר 2005 הבנק רכש נתח של 37% מחברת הטלוויזיה והרדיו הפטרבורגית, כמו כן, היא מחזיקה בנתח ניכר מערוץ RenTV (נכון לדצמבר 2006.
חלון פנורמי
עלילה
העלילה מתרחשת בעיירה קטנה, בשנות החמישים בארצות הברית השמרנית של טרם המצאת הגלולה. אייפריל היפה היא עקרת בית ואם לשניים ובעלה פרנק עובד בעבודה משעממת עד מוות אך מכניסה מספיק כדי לאפשר להם לרכוש בית בפרוורים. דווקא אייפריל, הפשוטה כביכול מבין בני הזוג, מנסה למצוא בחיים משהו קצת מעבר לחיי הבורגנות שלא מצליחים להעניק לה משמעות. היא בטוחה שבבעלה יש שאר רוח ושמגיע לו (ובעקבות כך גם לה) חיים מעניינים יותר, "אמיתיים", בהם יוכלו להגשים את עצמם. לאחר משחק במחזה חובבני וכושל עולה בה הרעיון לעזוב הכול ולנסוע לפריז, שם היא תפרנס אותם ופרנק "ימצא את עצמו". בשלב הראשון פרנק משתף איתה פעולה אך ככל שהתוכנית הופכת ממשית הוא נתקף פחד. לאחר שמוצע לו קידום בעבודה, והפיתוי לוותר על תוכניתה של אייפריל גדל, פרנק מנסה בעקיפין ובאמצעות מניפולציות לשכנע את אייפריל לעזוב את הרעיון. בסופו של דבר את מחיר רצח החלום של אייפריל תשלם המשפחה כולה. עם זאת, פרנק לא מעורר תיעוב מצידו של הקורא. נהפוך הוא, רוב הרומן מסופר מנקודת מבטו וכל הדמויות מדברות מתוך עצמן בצורה משכנעת. בסופו של דבר נגוזות התקוות ומתברר שההידרדרות אל התהום היא בלתי נמנעת.
ביקורת
ייטס לא זכה לתהילה ספרותית בחייו. כך למשל, ה"ניו יורקר" פרסם לראשונה סיפור שלו כשמונה שנים לאחר מותו ורק בשנת 2008 תורגם חלון פנורמי לעברית בהוצאת אחוזת בית.
עם זאת, חלון פנורמי זכה לשבחים מפי סופרים רבים וטובים שראו בו יצירת מופת. בין היתר אמר על חלון פנורמי קורט וונגוט שהספר הוא גטסבי הגדול של זמנו... ואחד הספרים הטובים ביותר של סופרים בני זמנו. הספר זכה בשנת 2005 להיכנס לרשימת מאה הספרים הטובים ביותר של הניו יורק טיימס החל משנת 1923.
תרגום לעברית
הספר תורגם לעברית על ידי קטיה בנוביץ' ויצאה לאור בהוצאת אחוזת בית ב-2008.
שמיים אדומים (סדרת טלוויזיה ספרדית)
שמיים אדומים (בספרדית: Sky Rojo) היא סדרת טלוויזיה מסוגת דרמת פשע פעולה ספרדית, שנוצרה על ידי אלכס פינה ואסתר מרטינז לובאטו. הסדרה עוקבת אחר שלוש פרוצות שנמלטות מהסרסור שלהן. לטענת היוצרים, הסדרה מציגה את. פינה ואסתר לובאטו, שהם גם יוצרי בית הנייר, תיארו את הסדרה כ"ספרות זולה לטינית".
עלילה
קורל, וונדי וג'ינה, שלוש פרוצות, בורחות בחיפוש אחר חופש כשהן נרדפות על ידי רומיאו, הסרסור שלהן ממועדון לאס נוביאס, ועוזריו, מויסס וכריסטיאן. יחד, הנשים יוצאות למסע שבמהלכו עליהן להתמודד עם סכנות מכל הסוגים.
עונה 2 (2021)
העונה השנייה של הסדרה מורכבת מ-8 פרקים באורך של 30 דקות. העונה עלתה לשידור בנטפליקס ב-23 ביולי 2021.
עונה 3 (2023)
ב-12 באוגוסט 2021, הוכרז שהסדרה חודשה לעונה שלישית ואחרונה. אסייר אטקסינדיה, המגלם את רומיאו, אישר שהצילומים של העונה אמורים להתחיל בנובמבר 2021. בפברואר 2022, לאלי אספוסיטו, שמגלמת את וונדי, הודיעה בריאיון כי הזמר והראפר הפוארטו ריקני ראו אלחנדרו יופיע בעונה. העונה עלתה לשידור ב-13 בינואר 2023.
נתוני צפייה
במהלך סוף שבוע בה עלתה הסדרה, שמיים אדומים הייתה תוכנית הטלוויזיה הרביעית הנצפית ביותר בנטפליקס ברחבי העולם, והתוכנית הנצפית ביותר שאינה בשפה האנגלית בעולם. זו הייתה גם תוכנית הטלוויזיה הנצפית ביותר באורוגוואי, ארגנטינה, ברזיל, ג'מייקה, הרפובליקה הדומיניקנית, ונצואלה, טורקיה, יוון, ישראל, ספרד, פרגוואי, קולומביה, קפריסין, שווייץ והגיעה לעשירייה הראשונה בשישים ואחת מדינות בעולם.
מגזין העסקים האמריקאי פורבס דיווח כי הסדרה הייתה התוכנית הנצפית ביותר בספרד ביום שלאחר צאתה, בהשוואה לסדרה המצליחה של דיסני+, הפלקון וחייל החורף אשר עלתה לשידור באותו סוף השבוע באזור זה. מגזין פורבס כתבו כי. בארצות הברית ובבריטניה, לעומת זאת, שמיים אדומים מעולם לא נכנסה לטבלת 10 תוכניות הטלוויזיה המובילות בנטפליקס בסוף השבוע בו יצאה, אף על פי שקיבלה ביקורות חיוביות מצד המבקרים.
תגובות המבקרים
שמיים אדומים זכתה לתגובות חיובית מאוד מצד המבקרים. אתר הביקורות Rotten Tomatoes העניק לעונה הראשונה של הסדרה דירוג של 92% בהתבסס על 13 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.4/10. מבקרים רבים השוו את סגנון צילום הסדרה לסרטיו של קוונטין טרנטינו. הניו יורק טיימס תיארו את הסדרה כ"דלה בעלילה ועמוסה בהקצנות". הגרדיאן נתן לסדרה ארבעה כוכבים מתוך ציון כולל של חמישה כוכבים וכתב: NME נתנו לסדרה שלושה כוכבים מתוך חמישה וקבעו כי הסדרה היא "מגניבה" ו"מרגשת", בנוסף - הדגישו את "המוזיקה הנהדרת וביצועי המשחק החזקים". אל פאיס כתבו כי.
משום שלסדרה יוצרים משותפים עם סדרת הטלוויזיה בית הנייר, נעשו השוואות רבות בין הסדרות. באתר Decider נכתב כי מי שאהב את "בית הנייר" יאהב את.
לעומת זאת, בדיגיטל ספיי נכתבה ביקורת נוקבת על עונתה הראשונה של הסדרה, בה נכתב:
דב בער הכהן קוק
הרב דב בער הכהן קוק (9 בדצמבר 1871 – 6 במרץ 1950) היה רבה הראשון של עפולה וראש מכון הרי פישל, אחיו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב הראשי לארץ ישראל. נינו הוא הרמטכ"ל ה-23 של צה"ל הרצי הלוי.
ביוגרפיה
נולד בעיירה גריבה שבמחוז דווינסק בלטביה בכ"ו בכסלו תרל"ב לפרל זלטא (לבית פלמן) ולרבי שלמה זלמן קוק. היה תלמידם של הרב ראובן הלוי מדננבורג, הרב מאיר שמחה הכהן מדווינסק והרב יוסף רוזין (הרוגוצ'ובר). כיהן ברבנות ברוסיה בערים קרוק ויליסבטגרד. בשנת תרפ"ה עלה לארץ ישראל והתמנה לרב המועצה המקומית עפולה.
יזם את בניית בית הכנסת הגדול בעפולה, שהיה מהגדולים שבבתי הכנסת בארץ ישראל.
נפטר בירושלים בי"ח באדר, תש"י ונקבר בבית העלמין סנהדריה.
מכון הרי פישל
על פי בקשת אחיו, עיבד תוכנית להקמת בית מדרש לתלמוד, יצא בשליחות אחיו בעניין זה לארצות הברית שם נפגש עם הנדיב הארי פישל שהסכים לממן את ההוצאות הכרוכות במפעל זה. בסוף שנת 1932 נוסד בשכונת הבוכרים "מכון הרי פישל לדרישת התלמוד ומשפט התורה". הרב דב קוק ניהל את המכון והיה אחראי על הוצאת פרסומי המכון לאור (היום המכון בשכונת בית וגן תחת השם מכון אריאל).
עוד בחייו של אחיו, הרב אברהם יצחק, קיבץ יחד איתו קבוצת תלמידי חכמים במכון הארי פישל, וחיברו בירור הלכה למסכת ביצה, ואולם לאחר מכן פסקה הכתיבה ולא יצאו עוד מסכתות מפרי עטם.
פעילות ציבורית
במאי 1926 הוקמה בעפולה מועצה מקומית, במקום הוועד הזמני שהיה קודם לכן. לפני הבחירות למועצה המקומית הייתה מחלוקת לגבי זכות הבחירה. התושבים בעלי הבתים רצו להתנות את זכות הבחירה בבעלות על קרקע. הפועלים שלא היו בעלי בתים משלהם טענו שזכותם לבחור גם הם. באותה תקופה נשלח מטעם המזרחי הרב דב קוק לכהן כרב המועצה המקומית החדשה. בהכרעתו ניתנה לפועלים זכות בחירה.
בשנת תרפ"ח הוקמה חברה בשם "עזרה" שמטרתה לחלק כספי תרומות לעולים החדשים. הוועד פרסם כרוז הקורא לציבור לתרום וברשימת חברי הוועד בכרוז מופיע הרב דב קוק בראש הרשימה.
משפחתו
הרב דוב קוק נישא לרבקה (נפטרה בשנת ה'תשי"ג). ילדיהם:
בניין ליפסטיק
בניין ליפסטיק (באנגלית: Lipstick Building) הוא כינויו של מגדל משרדים השוכן בשדרה השלישית פינת רחוב 53 במידטאון מנהטן שבניו יורק. שמו הרשמי של הבניין הוא ככתובתו: "53rd at Third". הוא מכונה "בניין ליפסטיק" בשל צורתו האליפטית המחולקת לשלושה מפלסי גובה, כאשר כל מפלס קטן יותר בשטחו מזה שתחתיו, צורה המזכירה ליפסטיק פתוח, וכן בשל צבעו האדמדם. מתנשא לגובה של 138 מטרים.
הבניין תוכנן על ידי האדריכלים פיליפ ג'ונסון וג'ון בורג'י עת היו שותפים, והושלם בשנת 1986. מתכנניו יצרו שתי "נסיגות" מקו הרחוב, דרישה של רשויות התכנון בעיר, על מנת לאפשר חדירת אור טובה יותר לרחוב. בשל טביעת הרגל האליפטית שלו תופס הבניין שטח מצומצם יחסית של הקרקע, דבר המאפשר מרחב להולכי הרגל במפלס הרחוב. הבניין מצופה בשורות של שיש גרניט קיסר אדום בשני גוונים, פסי פלדה בוהקים וחלונות זכוכית בעלי מסגרת כסופה. הבניין עשוי פלדה ואלומיניום ומכיל 34 קומות משרדים מעל מבואה עטורת עמודי גרניט שגובהה תשעה מטרים.
חברת עורכי הדין Latham & Watkins היא הדייר שעושה שימוש בשטח הרב ביותר בבניין. בבניין שכנו משרדיה של חברת הפיננסים של ברנרד מיידוף Bernard L. Madoff Investment Securities, שבאמצעותה התבצעה הונאת הפונזי הידועה.
העיניים של המדינה
"העיניים של המדינה" הוא ביטוי שנכנס לאוצר הביטויים הישראלי. מקורו בדבריו של בני מסס – לוחם מגדוד 51 של חטיבת גולני במלחמת יום הכיפורים, בריאיון לצוות טלוויזיה מהערוץ הראשון בתום הקרב על החרמון בחודש אוקטובר 1973.
טביעת הביטוי
טוראי בני מסס נולד בטבריה וחי בה כל חייו. לאחר הניסיון הישראלי הראשון לכיבוש החרמון במלחמת יום הכיפורים, השתתף מסס גם בניסיון השני לכבוש את ההר, מבצע קינוח. מסס נשא את המא"ג – כלי הנשק הכבד ביותר במחלקה – ולחם באומץ לב בלתי רגיל. באחד מרגעי הקרב הקשים הוא נטל את המא"ג והסתער ללא היסוס, תוך קריאות עידוד לחבריו.
הכתב הצבאי של הטלוויזיה הישראלית, מיכה לימור, שהכין כתבה על הקרב ההיסטורי, פגש על ההר את קומץ החיילים ששרדו מן הקרב. הוא בחר לראיין את הלוחם המאובק והמפויח בני מסס, אשר סיפר בלשון פשוטה ונטולת פאתוס על האירועים כפי שחווה אותם. בתשובה לשאלה מדוע הסתער קדימה, השיב כי. על פי עדויות שונות, בתדריך שנתן המח"ט אמיר דרורי לפני העלייה, הוא הסביר לחיילים את חשיבות הקרב הצפוי ואת חשיבותו של הרכס המשמש נקודת תצפית חשובה, והשתמש לראשונה בביטוי זה. וכך הוא ביטא זאת: "עיני כל המדינה נשואות לכאן".
הראיון, ששודר בערב שבת בערוץ הטלוויזיה היחידי שראו אז תושבי ישראל, הותיר רושם עז. הביטוי השתרש והפך לסמלו של החרמון, ההר הגבוה ביותר במדינה, ממנו אפשר לצפות אל עומק שטחי האויב. ה"עיניים של המדינה" נותר חרוט גם כמייצג את אופייה המיוחד של מלחמת יום הכיפורים על הצלחותיה ועל כישלונותיה, כמו גם הטוראי הפשוט והאמיץ אשר השתמש בו.
בני מסס נפטר ב-30 בנובמבר 2006 מדום לב בעיר הולדתו טבריה, בגיל 54.
התייחסות לביטוי
באמצעי התקשורת שימש הביטוי לתיאורם של אמצעי תצפית נוספים:
הביטוי שימש ליצירת המיצב "העיניים של המדינה" (1974) מאת מיכל נאמן.
נפוצו גם פרפרזות של הביטוי:
גביע המדינה בכדורגל נשים 2003/2004
גביע המדינה בכדורגל נשים לעונת 2003/2004 הייתה התחרות ה-6 מאז היווסדה. משחקי התחרות החלו ב-18 במרץ 2004 ומשחק הגמר נערך ב-18 במאי 2004 והסתיים בניצחון של מכבי חולון על אס"א תל אביב בדרך לזכייה שנייה ברציפות בתואר.
מתוך 12 קבוצות ששיחקו בעונה זו בליגת כדורגל נשים נרשמו לגביע רק 8 קבוצות כשהאחרות מוותרות על התחרות מסיבות כלכליות.
לפי תקנון התחרות, בעונה זו נערכו 3 סיבובים בלבד כשבסיבוב הראשון שהיה גם רבע הגמר השתתפו כל 8 הקבוצות.
חצי הגמר
המשחקים התקיימו בהצגה כפולה ב-20 באפריל באצטדיון עירוני נס ציונה.
מסורת הפלאים המופתיים
מסורת הפלאים המופתיים (בסינית מסורתית: 列異傳; בסינית מפושטת: 列异传; בפין-יין: Liè Yì Zhuàn, לְיֵה יִי גְ'ווָאן) הוא ספר סיני קדום המכיל סיפורים קצרצרים על מקרים על-טבעיים. חלק מן המקרים והדמויות מוכרים גם ממקורות מקבילים, וחלקם ייחודיים, ומאוזכרים בהם קדושים, אלים, שדים ורוחות.
הספר אבד עם השנים, אך צוטט ביצירות רבות. הציטוטים אוגדו וסודרו על ידי לוּ שׂוּ'ן בספרו שחזור סיפורים עתיקים, לכדי שחזור חלקי של הספר המקורי.
תוכן היצירה
הספר מכיל אוסף של סיפורים על-טבעיים או סיפורים מוזרים אשר רבים מהם שימשו ביצירות מאוחרות יותר שעסקו בעל-טבעי. הקטעים מהם מורכב הספר הם ברובם תיעודי שמועות, אך יש ביניהם גם לא מעט סיפורים עממיים בעלי עלילה מלאה יחסית. המקרה הקדום ביותר בספר הוא מתקופת הקיסר הצהוב, והמאוחר ביותר מאזור 256-260 לספירה, ובכך הוא מכסה תקופת זמן ארוכה מאוד, ומכיל כמה אגדות עתיקות שהשתרשו כבר בתקופתו. לוּ שׂוּ'ן ציין כי הסיפורים כולם מעלים על נס את העל-טבעי.
רוב הסיפורים ביצירה מאדירים טכניקות וקדושים דאואיסטיים. כך מופיעים בספר סיפור על לוּ שָׁאוצְ'ייֵן בעל הקדושה שטיפל ברוח-נחש, סיפורים על פֵיי צָ'אנְגְפָאנְג שיכל לפקוד על הרוחות ולכווץ מרחקים, סיפור על איש הדאו שיכל להפגיש את החיים עם המתים, מקרים של החייאת מתים, וכו'.
סיפורים אחרים מתארים פגיעת שדים באדם. כך בסיפור על טָאן שֶׁנְג המתאר נישואי-שדים, או בסיפורים על הכסף והזהב של גָ'אנְג פֶן, על ציור העכבר שנעשה לשד, או על רוחות הקרפיון או הנחש. וסוג שלישי של סיפורים עוסק ברוחותיהם של המתים ובתיאורים בודהיסטיים של אלמנטים כמו עולם המתים וחזרה מן המוות.
בסיפורים אחרים ניתן לראות אלמנטים נוספים של העל-טבעי, כגון חפצים חיים, מבנים רדופים, שינויי צורה, הפיכת יצורים חיים לאבנים, נבואות, ואף כמה אזכורים סתומים של חפצים בסיטואציות על טבעיות שחשיבותם לא ברורה.
בספר מופיע גם הסיפור המפורסם על דְזונְג דִינְגְבָּוֹ אשר מכר שד - סיפור אשר על פי לְיוֹ שׁוֹאוּחְווָה קיבל חיזוק בתקופה המודרנית כאשר שימש עם סיפורים דומים על חוסר-פחד מפני שדים' לחיזוק רוחו של העם הסיני בידי המהפכנים הקומוניסטים.
היוצר
התיעוד הקדום ביותר של "מסורת הפלאים המופתיים" נמצא בספר סְווֵי תחת "תיעוד רישומי קלאסיקות". שם נכתב כי יוצר הספר הוא צָאו פִּי הקיסר וֶן מוֵיי (187-226 לספירה). אולם בספר מתוארים מקרים מתקופות גֶ'נְגְשְׁה (240-249 לספירה) וגָאנְלוּ (256-260 לספירה), ולפיכך ב"ספר טאנג הישן" וב"ספר טאנג החדש" מתקופת שושלת סונְג מצביעים על גָ'אנְג חְווָה (232-300 לספירה) בתור הכותב, אך בשני הספרים מדובר בפריט מתוך רשימת שמות ספרים והם אינם מציגים מובאות למידע שהם מספקים.
יָאו גֶ'נְדְזונְג מתקופת שושלת צ'ינג סבר כי צָאו פִּי אכן כתב את הספר, בעוד גָ'אנְג חְווָה כתב לו הרחבות, ולאחר מכן נפוצה ההתייחסות לשני הכתבים כטקסט אחד, אך גם הוא לא הציג הוכחות.
עם זאת, גם הספר "פרשנות לתיעוד שלוש הממלכות" מתקופת שושלת לְיוֹ סונְג (420-479 לספירה) וגם הספר "פרשנות לקלאסיקה של הנהרות" מתקופת שושלת וֵיי הצפונית (386-534 לספירה) מציגים ציטוטים מ"מסורת הפלאים המופתיים". כך שבהחלט ייתכן שהכותב חי בתקופת שושלת וֵיי או שושלת גִ'ין.
לפיכך הייחוס המקובל כיום הוא לצָאו פִּי, בנו השני של צָאו צָאו, אשר ירש את הקיסרות מאביו, ונחשב חובב תרבות ידוע ומשורר. הייחוס לצָאו פִּי אף מקבל חיזוק מכך שאמנויות האלמוות הדאואיסטיות והעיסוק בשדים ובעל-טבעי הכו שורש בימיו, והיו חביבים במיוחד עליו ועל אביו.
ל' באב
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בל' אב היא לרוב פרשת שופטים. אבל אם בר המצווה חל בשנה בה פסח, וממילא תשעה באב, הוא בשבת (שנים מקביעויות בשז, גכז, הכז), אז פרשת בר המצווה היא פרשת ראה.
דיימון אלברן
דיימון אלברן (באנגלית: Damon Albarn; נולד ב-23 במרץ 1968) הוא מוזיקאי, זמר ומפיק בריטי, זוכה פרס גראמי. במהלך הקריירה שלו היה אלברן שותף למספר הרכבים מצליחים: הוא הקים את להקת הבריטפופ "בלר", שותף בלהקה הווירטואלית "הגורילז" (תחת השם הבדיוני "2D"), ובלהקת סופרגרופ חסרת שם, שהוציאה את האלבום "The Good, the Bad & the Queen".
תחילת דרכו
אלברן נולד בוייטצ'אפל שבלונדון בשנת 1968, ולאחר מכן עזב עם משפחתו לקולצ'סטר. בבית הספר למד פסנתר, גיטרה, וכינור. בתקופה זו הכיר את גראהם קוקסון, כשהיה בן 12. בהמשך למד דרמה, והצטרף להרכב הסינת'פופ "Two's a Crowd". בגיל 15 הוא זכה בתואר "המלחין הצעיר של השנה" בתחרות אזורית.
עם בלר
בזמן שהיה תלמיד, הקים יחד עם חברו קוקסון את הלהקה "The Circus" ("הקרקס"). בהמשך הוסיפו ללהקה את המתופף דייב רוונטרי ואת הבסיסט אלכס ג'יימס, ושינו את שם הלהקה ל־"Seymour". לאחר זמן קצר, שינו שוב את שם הלהקה, הפעם ל־"Blur". אלבומם הראשון, "Leisure" (1991), אשר נטה בסיגנונו למוזיקת שוגייז קיבל ביקורות חיוביות לרוב, אך אלבומיהם הבאים "Modern Life Is Rubbish" (1993), "Parklife" (1994) ו-"The Great Escape" (1995) הביאו להם תהילה ופרסום בבריטניה ובעולם, כשהלהקה הייתה מחלוצות הבריטפופ.
אלבומם החמישי, Blur (1997), הציג שינוי סגנון המוזיקלי נוסף, הפעם ללו-פיי, ואלבומם הבא, 13 (1999), הושפע ממוזיקה אלקטרונית. אלבום זה מציג את הלהקה בפעם האחרונה בהרכבה המקורי, כשלפני הקלטת האלבום הבא והאחרון שלהם, Think Tank (2003), עזב קוקסון את הלהקה.
הלהקה התפרקה בשנת 2003, והתאחדה בהרכבה המלא למספר מצומצם של הופעות בשנת 2009. בשנת 2015 הוציאה הלהקה את האלבום "The Magic Whip", 12 שנה אחרי האלבום האחרון.
עם הגורילז
בשנת 1998 הקים אלברן יחד עם האנימטור ג'יימי האוולט את הגורילז, להקת רוק אלטרנטיבי / היפ-הופ בדיונית. הלהקה היא למעשה שיתוף פעולה עם מספר מוזיקאים, כשאלברן הוא המוזיקאי היחידי הקבוע בלהקה. בין היתר, מתארחים בלהקה גם שלושת חברי Deltron 3030, שאלברן השתתף באלבום הבכורה שלהם.
פרויקט "הטוב, הרע והמלכה"
ב־2005 התחיל לעבוד עם המפיק דיינג'ר מאוס על אלבום סולו, אך בהמשך הפך הפרויקט להרכב סופרגרופ, עם צירופם של בסיסט הקלאש לשעבר פול סימונון, הגיטריסט והקלידן של הוורב סיימון טונג, והמתופף טוני אלן. ההרכב הוציא את האלבום "The Good, the Bad and the Queen", אלבום קונספט על חיי לונדון, בשנת 2007.
קריירת סולו וכמפיק
בשנת 2002 הוציא את אלבום המוזיקה האפריקאית "Mali Music" כפרויקט סולו. האלבום הוקלט במאלי, במהלך שהותו במדינה בשנת 2000 במסגרת פרויקט אוקספם. באותה שנה, כשהיה בניגריה, הקליט עם המתופף טוני אלן, לימים שותפו באלבום "The Good, the Bad & the Queen". בשנת 2003 הוציא את אלבום האוסף "Democrazy", אלבום שכולו הקלטות דמו שהקליט בבתי מלון בארצות הברית במהלך סיבוב ההופעות של בלר לקידום האלבום "Think Tank".
במרץ 2010, הדמות הווירטואלית מורדוק ניקלס מהגורילז הודיעה כי אלברן התחיל לעבוד על אלבום סולו, תחת השם Prince Barry.
אלברן הוזכר כאחד מהמועמדים הסופיים לבימוי טקס הפתיחה באולימפיאדת לונדון 2012.
באפריל 2014 הוציא אלברן את אלבום הסולו הראשון שלו, "Everyday Robots".
חיים אישיים
בשנים 1990–1998 היה אלברן בזוגיות עם סולנית להקת "אלסטיקה", ג'סטין פרישמן. כיום הוא מתגורר עם בת זוגו האמנית הבריטית סוזי ווינסטנלי, ובשנת 1999 נולדה בתם המשותפת מיסי, אשר נקראה על שם מיסי אליוט.
אוניברסיטת ביר זית
אוניברסיטת ביר זית (ערבית: جامعة بيرزيت) היא אוניברסיטה פלסטינית הממוקמת בכפר ביר זית, צפונית לרמאללה. האוניברסיטה הוקמה בתחילה כבית ספר לבנות על ידי משפחת נאסר וקיבלה מעמד של אוניברסיטה בשנת 1976. אוניברסיטת ביר זית ואוניברסיטת בית לחם הן הבולטות בתחום ההשכלה הגבוהה ברשות הפלסטינית ומאז היווסדן נטלו תפקיד בולט בגיבוש המדיניות הפלסטינית.
היסטוריה
אוניברסיטת ביר זית נוסדה בשנת 1924 על ידי נביהה נאסר ורתיבה שקיר כבית ספר לבנות הכפר ביר זית והכפרים הסמוכים. בית הספר היה מן הראשונים מסוגו באותה עת. בין השנים 1930–1932 נוסף לבית הספר לבנות גם בית ספר לבנים ושמו שונה ל"בית ספר תיכון ביר זית". בשנת 1942 שונה שמו ל"קולג' ביר זית", אך שינוי השם לא הצביע על שינוי באופיו של בית הספר כתיכון. בשנת 1945 בית הספר כלל שני בתי ספר פנימיתיים, אחד לבנים ואחד לבנות, בהם התקיימו לימודים לקראת בחינות הבגרות המנדטוריות. בנוסף, בית הספר התגאה בשילוב לימודי מוזיקה ודרמה. רוב המורים בבית הספר היו בוגרי האוניברסיטה האמריקנית בביירות.
בעידודו של המחנך והפוליטיקאי הפלסטיני מוסא נאסר (موسى ناصر), אחיה של נביהה נאסר, נפתחו בשנת 1953 קורסים ראשונים ברמה על-תיכונית, ובשנת 1961 נוספו קורסים נוספים ברמת לימודי תעודה.
בית הספר שימש לפי ראות עיניו של מוסא נאסר כמוסד שהכין את תלמידיו למעבר נוח לאוניברסיטאות ערביות אחרות. נאסר היה בדעה כי עדיפה אוניברסיטה קטנה, אשר תהיה ידידותית יותר לתלמידים הבאים היישר מבית ספר תיכון, הן מבחינה חברתית וחינוכית. פרסומי האוניברסיטה עודדו סטודנטים פלסטינים ערבים וזרים מכל העולם לבוא ללמוד באוניברסיטה באווירה טובה ונינוחה. לתלמידים זרים שאינם דוברי ערבית, הוצעו קורסים ללימוד השפה וקורסים במדעי ההתנהגות בנושא הפלסטיני, העולם הערבי ותרבות המזרח. קורסים אלה חשפו את התלמידים למציאות הפוליטית הקיימת במזרח התיכון ולתרבותה.
עד שנת 1967 בוטלו כל הלימודים הלא-אוניברסיטאיים במוסד. בשנת 1968 קיים בית הספר לימודים אקדמאיים לשנתיים והבוגרים נדרשו להשלים את לימודיהם באוניברסיטאות אחרות. הלימודים האוניברסיטאיים הורחבו עם השנים לתוכנית של 4 שנות לימוד לתואר ראשון ובמסגרת ההרחבה החלה בניית קמפוס חדש מול העיירה ביר זית. תוכנית ההרחבה מומנה בעזרת ממשלת צרפת בשני מיליון פרנק ובמסגרתה שופצו וניבנו מבנים נוספים באוניברסיטה. בשנת 1975 הוחלף שם בית הספר ל"אוניברסיטת ביר זית" כדי להצביע על ייעודו, ובשנת 1976 הוענקו לראשונה לבוגרי האוניברסיטה תוארי B.A ו-B.Sc. באפריל 1976 התקבל המוסד לאגודת האוניברסיטאות הערביות ושנה לאחר מכן לארגון האוניברסיטאות העולמי. בסוף 1976 למדו בביר זית כ-470 תלמידים. בשנת 1977 התארגנה מחאה של סטודנטים במוסד שדרשו ששפת הלימודים העיקרית במוסד תהיה ערבית ולא אנגלית כפי שהיה עד אז.
לרבים מבין בוגרי האוניברסיטה היה תפקיד מכריע בהנהגה הפוליטית בגדה. בין בוגרי האוניברסיטה הבולטים נמצאים מרואן ברגותי, טרוריסט פלסטיני אשר שימש נשיא התאחדות הסטודנטים באוניברסיטה, ויחיא עיאש ("המהנדס"), פעיל חמאס.
האוניברסיטה הייתה סגורה מנובמבר 1981 עד ינואר 1982 על פי צו של הממשל הצבאי. חברי מועצת התלמידים היו רתוקים למקומות מגוריהם ובמקומם הובאו פקידים מהממשל לנהל את האוניברסיטה. תומכי אוניברסיטת ביר זית בישראל מחו על כך ואורגנה מחאה ציבורית על ידי הוועד לסולידאריות עם אוניברסיטת ביר זית. בתקופת האינתיפאדה הראשונה סגר צה"ל את שערי האוניברסיטה.
צעירי חיפה
צעירי חיפה היא תנועה חיפאית שהוקמה בשנת 2006. כיום היא מכהנת כסיעה במועצת העיר חיפה.
התנועה הוקמה בשנת 2006, כחלק מפעילות עמותת קצ"ב (קידום צעירים בצפון - ר"ת) שביקשה לקדם מטרות ויעדים הנוגעים לאוכלוסייה הצעירה בחלקה הצפוני של מדינת ישראל.
באוגוסט 2008 הכריז יו"ר התנועה, שי אבוחצירה, על התמודדותה בבחירות לרשויות המקומיות. בבחירות אלו, שהתקיימו ב-11 בנובמבר 2008, זכתה התנועה בשני מנדטים. בהמשך נכנסה התנועה לקואליציה תוך קבלת התחייבות למתן תקציבים עירוניים לטובת האוכלוסייה הצעירה, ולקבלת תפקיד סגן ראש עיר בשכר במחצית השנייה של הכהונה.
במהלך שנת 2012 חברה התנועה למפלגת יש עתיד בראשות יאיר לפיד. בבחירות המקומיות של 2013 זכתה הרשימה המשותפת "יש עתיד צעירי חיפה" ב-3 מנדטים. לקראת הבחירות בשנת 2018, צעירי חיפה התנתקה מיש עתיד שניסתה להציג רשימה בכוחות עצמה, אך ללא הצלחה.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018, חברה הסיעה לסיעתו של יונה יהב והתמודדה ביחד איתו ברשימת "יונה יהב וצעירי חיפה". הרשימה המשותפת זכתה ל-4 מנדטים ונשארה מחוץ לקואליציה של ראש העיר, עינת קליש-רותם.
תטואן
תטואן (או טטואן) (ערבית تطوان - "תטואן"; צרפתית Tétouan; ספרדית Tetuán; בספרות היהודית גם תיטוואן) היא עיר במחוז טנג'יר-תטואן שבצפון מרוקו. עד שנת 1956 הייתה עיר הבירה של מרוקו הספרדית, מדינת החסות הספרדית ההיסטורית בצפונה של מרוקו. העיר שוכנת בעמק הנהר מהנש (Mhannech) המכונה גם "ואדי מרטיל", בהרי הריף המקיפים אותה מדרום ומצפון, וכ-10 ק"מ מזרחית לשפכו אל הים התיכון. הנמל הוא נמלה היחיד של מרוקו לחופי הים התיכון. האקלים בעיר ים-תיכוני עם עונה גשומה בחורף וקיץ יבש. בשנת 2014, התגוררו בעיר 380,787 איש, ובנפת תטואן מתגוררים כ-665,000 תושבים. סמוך לעיר שוכן שדה תעופה קטן ובו מסלול טיסה בודד (06/24) באורך של 2,300 מטר.
מקור שמה של העיר במילה הברברית טיטאוון (Tittawen) שמשמעותה "מעיינות" או "עין". אף שלא ידוע מתי נוסדה, בקרבתה של העיר התגלו שרידים פוניים, מאוריטניים ורומיים, והיא נזכרה שוב בתקופה המוסלמית, החל במאה ה-10. רובע המדינה של תטואן הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1997.
היסטוריה
שרידים פוניים, מאוריטניים ורומיים התגלו בקרבתה של העיר, ואלה מיוחסים ליישוב טמודה (Tamuda) שנוסד במקום במאה ה-3 לפנה"ס, אך היישוב חרב בידי הרומאים בשנת 42 בעקבות מרד. במקום התקיים מחנה רומי ששרידיו המעטים שוכנים במרחק של כחמישה ק"מ מהעיר, אך ממועד זה ובמשך כאלף שנים לא נזכרה העיר בכתובים ולא נתגלו ממצאים המעידים על קיומו של יישוב במקום. תטואן הוזכרה במספר מקורות ערביים בין המאה ה-10 והמאה ה-12, אך היא לא נחשבה לעיר חשובה עד לכיבושה של רצועת החוף של הים התיכון בידי הספרדים לקראת סוף ימי הביניים.
מיקומה של העיר במעבר הנוח בין ההרים לחוף הים נחשב לנקודה אסטרטגית, והמוסלמים החלו לפתח אותה. ב-1286 נוסדה במקום הקסבה המבוצרת, שנועדה להעניק מענה לנוכחות הספרדית בסאוטה ובערים אחרות לאורך החוף. העיר התפתחה בתחילת המאה ה-14 וביצוריה נהרסו באופן יזום ב-1307 ותחתיהם הוקמו ביצורים חדשים. עם זאת תטואן הוחרבה לחלוטין על ידי הספרדים ב-1399 לאחר שהפכה בסיס לשודדי ים. היא הוקמה שוב רק בסוף המאה ה-15 על ידי פליטים מוסלמים שנמלטו מאנדלוסיה בעקבות הרקונקיסטה. סיומה של הרקונקיסטה ב-1492 הביא לגל נוסף של מהגרים מוסלמים ויהודים שהתיישבו בעיר, שהייתה קטנה למדי באותה עת והקיפה את הקסבה השוכנת בצפון-מערבו של רובע המדינה, ואת האזור הסמוך לה. באמצע המאה ה-16 התרחבה העיר לכיוון דרום-מערב, והחל ב-1609 הגיעו אליה אנוסים מוסלמים מספרד אשר המשיכו ופיתחו את רובע המדינה לכיוון צפון-מערב. תהליך זה המשיך עד המאה ה-18 עת קיבלה המדינה את ממדיה הנוכחיים והוקפה בחומה.
העיר כיום
כלכלת העיר נסמכת על מסחר מקומי, שירותים ותיירות החוף אשר זכתה לתנופה בשנים האחרונות והפונה בעיקר לשוק המקומי. התעשייה אינה תופסת מקום משמעותי בכלכלת העיר, אם כי במישור שבין העיר והים פועלים מספר בתי חרושת למלט ולחומרי בניין, הניזונים ממחצבות באזור. בעיר עדיין פועלות תעשיות מסורתיות של חיווט כבלי כסף, ייצור נעלי בית, מנעולים ובדים מקושטים.
תטואן מכונה באופן רשמי "היונה הלבנה" (la Colombe blanche), ולעיתים היא מכונה גם "בת גרנדה" (la fille de Grenade) על שום מוצאם של מקימיה, או "ירושלים הקטנה" (la petite Jérusalem). העיר שמרה במידה רבה על אופייה הספרדי-אנדלוסי, הבא לידי ביטוי באדריכלות ובתרבות המקומית. ערבית היא השפה הרשמית בעיר, כמו בכל מרוקו, אך היא אינה שפת היום-יום, ותושבי העיר מדברים בניב ערבי-מרוקני ובניב ברברי. השימוש בצרפתית ובספרדית עדיין נפוץ, בעיקר בקרב אנשי עסקים ואינטלקטואלים.
בעיר פועלת "אוניברסיטת עבדלמלכ אסאדי" (Université Abdelmalek Essadi), שמוסדותיה ממוקמים בתטואן ובעיירת החוף הסמוכה מרטיל. מספר פסטיבלים שנתיים מתקיימים בתטואן ובהם "הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע ים-תיכוני בתטואן" (Festival International du Cinéma Méditerranéen de Tétouan), "פסטיבל הלאוטה הבינלאומי בתטואן" (Festival International de Luth de Tétouan) ו"הפסטיבל הבינלאומי לסרטים מצוירים" (Festival International de la Bande Dessinée).
אתרי העיר
מבחינת סגנונם האדריכלי נחלקים בתי העיר לשלושה אזורים. במרכז שוכנת המדינה השומרת על סגנון אנדלוסי, רובע האנסאנצ'ה (Ensanche) הוקם במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 בסגנון ספרדי, והשכונות הסובבות את מרכז העיר (quartiers périphériques) הוקמו בסגנון מרוקאי מקומי לאחר שמרוקו זכתה לעצמאותה.
המדינה של תטואן
המדינה של תטואן שוכנת במרכזה של העיר והיא הוקמה במספר שלבים, בעיקר החל בסוף המאה ה-15 ועד למאה ה-18. ייחודה של המדינה בעיר הוא באופייה האדריכלי האנדלוסי, ועל אף שהיא אחת המדינות הקטנות במרוקו, היא נחשבת לאחד המתחמים השלמים והשמורים מהשפעה זרה. המדינה שוכנת במעלה המדרון של ג'בל דרסה המטפס מהואדי צפונה, וזה הכתיב את צורתה הדומה לספרה 8. אורכו של הרובע מצפון-מערב לדרום-מזרח מגיע ל-1.1 ק"מ ורוחבו המרבי בצידו המזרחי הוא כ-750 מטר. חלקו המערבי שבצפונו ניצבת הקסבה, צר יותר ומגיע לכ-400 מטר. ברובע שוכנים כעשרים מסגדים, וכן זאוויות (מעין מדרסה אופיינית למגרב) ומספר בתי פאר המכונים ארמונות.
אורכה של חומת העיר הוא כחמישה ק"מ, וגובהה נע בין חמישה לשבעה מטרים. רוחבה של החומה משתנה - בבסיסה הוא 1.2 מטר ובחלקה העליון הוא מגיע ל-0.6 מטר בלבד, ושבעה שערים קבועים בה. למעט המינרטים במסגדים, כל המבנים נישאים עד לגובה של שלוש קומות, וחלק גדול מהרחובות ומהמעברים מקורה. מתחת לרחובות המדינה שוכנת מערכת חלוקת המים ההיסטורית של המדינה המכונה "סקונדו" ("Skundu", עיוות של המילה הספרדית "Segundo"). מערכת זו שירתה את כל בתי העיר, מסגדיה, מרחצאותיה ומזרקותיה משך מאות שנים וניצלה את המבנה הטופוגרפי של הרובע.
במרכזה של המדינה משתרעת כיכר חסן השני (Place Hassan II), המהווה את הקשר בינה לבין האנסאנצ'ה, העיר החדשה שממערב לה. הכיכר המשמשת כמקום מפגש, ובצידה המזרחי שוכן הארמון המלכותי שהוקם במאה ה-17 וחודש במאה ה-20. מדרום לכיכר חסן השני שוכן המלאח ההיסטורי, ובו פועל כיום שוק לפירות מיובשים. סמוך ממזרח לארמון משתרע רובע השווקים הניצבים בשורה מדרום לצפון, ובהם שוק הזהב, שוק הבדים, שוק הפשפשים, שוק התכשיטים, שוק העור ושוק הנגרים.
מוזיאון נוסף בעיר הוא "המוזיאון הארכאולוגי" (Musée archéologique) השוכן ממערב לכיכר חסן השני. הוא מציג פסיפסים, מטבעות ופסלים רומיים, מצבות יהודיות מקומיות ומצבות מוסלמיות מספרד, ומספר פריטים של אומנות מוסלמית מהמאה ה-16.
שני המסגדים הבולטים במדינה שוכנים בצדה הצפון-מזרחי. "המסגד הגדול" (Jamaa El Kébir) הוקם ב-1807 ולו שלושה שערים המוליכים אל החצר הפנימית. המינרט הצמוד אליו נישא לגובה של 20 מטר. המסגד האחר הוא מסגד סידי סעידי (Sidi Saïdi) מ-1609, הבנוי בסגנון מרוקאי ובו מספר פסיפסים.
האנסאנצ'ה
רובע האנסאנצ'ה (Ensanche - "ההרחבה") או "העיר המודרנית" (la ville moderne) משתרע על פני שטח של כ-300 דונם ממערב למדינה. חלק זה של העיר הוקם בעת השלטון הספרדי, החל ב-1917 ועד שנות ה-50, במטרה לשמש כבירת הטריטוריה הספרדית של צפון מרוקו. בתי הרובע בנויים בסגנון קולוניאלי ספרדי, אך גם בהם ניכרת השפעה אנדלוסית. הרחוב הראשי של הרובע הוא שדרות מוחמד החמישי (Avenue Mohamed V) המוליכות מכיכר חסן השני מערבה. כיכר מולאי אל-מהדי (Place Moulay el-Mehdi) העגולה, שוכנת ברחוב זה בליבו של האנסאנצ'ה, ובה ניצבת הכנסייה הקתולית. עוד ניצבים לאורכו של הרחוב הקזינו הספרדי הישן משנות ה-20, בניין "הספרייה הכללית והארכיון של תטואן" (Bibliothèque Générale et Archives de Tétouan) משנות ה-30 ובניין לשכת התיירות המקומית משנות ה-40. בקצה המערבי של השדרה נמצא מסגד חסן השני.
יהודי תטואן
תחילתה של הקהילה היהודית בעיר הוא לאחר גירוש ספרד בסוף המאה ה-15. קהילה זו דיברה בניב של לאדינו הנקרא חכיתיה, ולדברי יוצאיה הקפידה על חינוך יהודי ונימוסים טובים:
המלאח, השכונה היהודית, שכנה בדרומו של רובע המדינה ובית הכנסת הנוכחי ממוקם באנסאנצ'ה, העיר המודרנית שממערב לו. בשנת 1798 היו יהודי העיר קורבן לפוגרום, ובין היתר נקשרו חלק מהם לסוסים ונגררו על ידם ברחובות העיר. ב-1859, כאשר החלה הפלישה הספרדית לעיר, פרעו התושבים ביהודי העיר שוב, והרגו כ-400 מהם. רוב האחרים נמלטו על נפשם. ב-1862 הקים ארגון כל ישראל חברים בית ספר יהודי לבנים בעיר, וב-1868 ייסד גם בית ספר לבנות. בתחילת המאה ה-20 היוו היהודים כחמישית מתושבי העיר, אולם מאוחר יותר היגרו ממנה לאלג'יריה, דרום אמריקה, ישראל, צרפת וקנדה, ומאז שנות ה-60 מתגוררים בתטואן יהודים בודדים.
טביעתה של האונייה סולטנה
טביעתה של האונייה סולטנה התרחשה ב-1865 בנהר המיסיסיפי בעקבות פיצוץ במנועי הספינה. באירוע זה מצאו את מותם 1,169 נוסעים ונכון ל-2023 זהו עדיין האירוע הימי רב הנפגעים ביותר בארצות הברית. האירוע התרחש זמן קצר לפני סיום מלחמת האזרחים האמריקנית ורובם הגדול של הקורבנות השתייך לחיילי צבא הצפון ששוחררו ממחנות שבויים של צבא הקונפדרציה והיו בדרכם לביתם.
רקע
מתחילת ההיסטוריה של ארצות הברית שימש נהר המיסיסיפי נתיב תעבורה בין קנדה וצפון ארצות הברית לדרומה להובלת נוסעים וסחורות. אחד הדגמים הפופולרים בו נעשה שימוש בנהר היה אוניית משוטה בה מנוע קיטור מבוסס פחם הניע גלגל משוטים. אוניות מדגם זה נחלקו בין כאלו שצוידו בגלגל משוטים אחורי ובין כאלו שצוידו בגלגלי משוטים צידיים.
בניית האונייה
האונייה סולטנה נבנתה כאוניית משוטה צידית במספנת ג'ון לית'רברי (John Litherbury Boatyard) שבסינסינטי, אוהיו והושקה ב-3 בינואר 1863. האונייה, שנבנתה מעץ, יועדה במקור לשמש להובלת כותנה ובהתאם לכך הותאמה לשאת מספר מצומצם של אנשים בהיקף של כ-380 נוסעים וכ-85 אנשי צוות. את גלגלי המשוטים משני צידי האונייה הניעו 4 מנועי קיטור. מנועים אלו היו מדגם מתקדם, שפותח ב-1848, ואיפשרו יעילות תרמית גבוהה אולם דרשו תחזוקה תדירה יותר לניקוי הדוודים וצינורות הקיטור וכן השגחה קפדנית על מפלס המים כדי למנוע התכה של צנרת הברזל.
אירועים מקדימים
עם הגעתה של הספינה לנמל ויקסבורג, מיסיסיפי קיבל מפקד הספינה, מייסון, הצעה מהמפקד המקומי בעיר לקחת בספינה חיילי צבא האיחוד ששוחררו ממחנה שבויים של צבא הקונפדרציה. בקשה זו לוותה בתמריץ כספי שהציעה הנהגת צבא הצפון לכל ספינה שתשיט את חיילי הצפון לביתם. מייסון הסכים להשיט את החיילים המשוחררים לאחר שיחזור מניו אורלינס.
בדרכה חזרה מניו אורלינס לויקסבורג, לאיסוף המשוחררים, התגלתה דליפה באחד מארבעת הדוודים של הספינה ומהירותה הואטה. בהגיעה לויקסבורג נבדק הנזק והוערך שתיקונו יארך מספר ימים. מייסון, שחשש שיפסיד את הפרס על ההובלה, דרש מהצוות הטכני לבצע תיקון מאולתר מהיר ובמקביל התיר העמסת האונייה בחיילים. בניגוד למידע הראשוני שמסר המפקד המקומי על כ-1,400 אסירים משוחררים עלו על סולטנה בפועל כ-2,130 נוסעים כשמתוכם כ-1,950 אסירים משוחררים. כמו כן עלו על סיפון האונייה חיילים מצבא הדרום. עם מטען חורג זה ועם דוד שתוקן באלתור יצאה סולטנה ב-24 באפריל מנמל ויקסברג.
האונייה ששטה צפונה, כנגד הזרם, נאלצה להתמודד כנגד זרם חזק בנהר המיסיסיפי שנבע מגשמים חזקים במיוחד. ב-26 באפריל עגנה סולטנה בנמל ממפיס, טנסי שם פרקה סחורה וכ-200 מהנוסעים.
התפוצצות הדוודים
בשעה 02:00 ב-27 באפריל, כשסולטנה שייטה כ-11 ק"מ צפונית לממפיס התפוצץ אחד מארבעת הדוודים דבר שגרם למותם המיידי של כ-500 נוסעים. מייד לאחר מכן התפוצצו שני דוודים נוספים והרסו את חדר הפיקוד של האונייה ואת כל השוהים בו לרבות מפקד האונייה מייסון. הפיצוץ החזק קרע את הסיפון העליון וגרם לקריסת החלקים העליונים של האונייה לתוך הסיפונים התחתונים, שהיו גם הם מאוכלסים בצפיפות, ותוך זמן קצר הצית הפיצוץ את העץ ממנו נבנתה האונייה וכל הספינה החלה לבעור.
הנוסעים שנחלצו מהתופת קפצו למים ונאלצו להתמודד עם זרמים חזקים ומי הפשרת שלגים קרים ולאחר תקופת שבי ארוכה המצב המצב הפיזי של רבים מהם היה ירוד וחלק גדול מהניצולים טבעו.
פעולות ההצלה
האונייה הבוערת משכה תשומת לב של אוניות רבות ששייטו בנהר כך שהאונייה הראשונה הגיעה לזירת האסון תוך 30 דקות מהפיצוץ והחלה לאסוף ניצולים מהמים. חלק מהניצולים נסחפו דרומה עד נמל ממפיס שם נימשו על ידי אוניות שיצאו מנמל זה.
סופה של סולטנה
הספינה הבוערת, שאיבדה את יכולת ההיגוי שלה, נסחפה דרומה ובשעה 07:00 (5 שעות לאחר הפיצוץ) טבעה בחוף המערבי של הנהר בקרבת העיר מריון, ארקנסו.
חללים
לא נערכו רשימות מסודרות של העולים לספינה לכן אין מספר מדויק של הנספים באסון. לאורך השנים חקרו מספר ועדות את הנושא וכל ועדה נקבה מספר אחר. המחקר האחרון נקב במספר של 1,169 חללים. גופות החיילים שנמצאו נקברו תחילה במבצר פיקרינג שבדרום ממפיס ולאחר שנה נחנך בממפיס בית קברות צבאי  והגופות הועברו לשם. גופות האזרחים הובאו לקבורה בבית הקברות האזרחי של ממפיס.
ניצולים
גם בנוגע לניצולים אין מספר מוסכם והמחקר האחרון נקב במספר של 961 ניצולים. למזלם של רבים מהניצולים הייתה ממפיס ערוכה מבחינה רפואית לאירוע כזה לאחר שצבא הצפון, שכבש אותה ב-1862, הפך אותה למרכז לוגיסטי ורפואי. מערך רפואי זה טיפל בכ-760 ניצולים וגרם לכך שרק 31 ניצולים נפטרו מהפציעות.
הכשלים הטכניים
מספר ועדות חקרו את הגורמים לאסון. כל הוועדות הסכימו שהיקף ההרוגים הגדול נבע מכך שהאונייה הועמסה מעבר לקיבולת שלה בגלל בצע כסף של הקברניט מייסון לכן הן התרכזו בגורמים הטכניים שגרמו לפיצוץ. החוקרים הצביעו על שרשרת האירועים שלדעתם גרמו לאסון:
כמו כן הצביעו החוקרים על מספר נושאים בעייתיים נוספים:
העומס על האונייה
בנוסף להיבטים הטכניים נערכו חקירות מדוע הועמסה האונייה מעל ומעבר לקיבולת שלה. מעבר למייסון שנהרג, ראשון החשודים היה המפקד חיל המצב בויקסברג, קפטן רובן בנטון האצ' (Capt. Reuben Benton Hatch) שהגיע להסכם הכספי עם מייסון ודחף להעמסת מירב האנשים שניתן. האצ' סירב שלוש פעמים להופיע בפני ועדת חקירה לנושא האסון. בתחקיר על האצ' שערכה רשת PBS האמריקאית ב-2014 נחשף שהיה קצין חסר יכולת, רמאי ומושחת שהיטיב להתחבר לבעלי שררה שהגנו עליו. האצ' נפטר ב-1871 מבלי שנתן דין וחשבון על מעשיו.
קצין נוסף שנחקר והואשם היה מפקד מחנה המעצר בו הוחזקו חיילי הצפון, קפטן פרדריק ספיד (Captain Frederic Speed). ספיד הואשם שהוא זה ששילח מעל 1,900 שבויים לנמל ויקסברג אך בסופו של דבר זוכה לאחר שהתקבלה טענתו שלא יצא כלל מתחומי מחנה המאסר ולכן לא ידע מה קורה הנמל.
גם קפטן ג'ורג' ויליאמס (Captain George Williams), שניתב מהמזח את העולים לאונייה, נחקר אך הצבא התנגד שיועמד למשפט.
בסופו של דבר אף אחד לא נשא באחריות לאירוע.
תאוריית החבלה
במשך השנים הועלו מספר תאוריות שהפיצוץ נגרם בגלל חבלה באונייה אולם אף אחת מטענות אלו לא הוכחה.
אנדרטאות
במספר ערים לאורך נהר המיסיסיפי הוצבו אנדרטאות לזכר הרוגי הספינה.
כנסי ניצולים
ב-1885, במלאת 20 שנה לאירוע החלו הניצולים מבין חיילי הצפון להיפגש אחת לשנה בעיר טולדו, אוהיו לאזכרה לחבריהם המתים. ב-1938 הלך לעולמו הניצול האחרון מצבא הצפון (טוראי ג'ורדן בר (Jordan Barr)) והמסורת נפסקה.
ב-1892, במלאת 27 שנה לטביעת האונייה, נערך כנס משותף של הניצולים.
גילוי הספינה
ב-1982 חקרה משלחת מדעית את השינויים שאירעו בערוץ המיסיסיפי לאחר טביעת האונייה והגיע למסקנה שמיקומם הנוכחי של שברי האונייה הוא בשדה סויה כ-3 ק"מ מערבית לערוצו הנוכחי של הנהר. בחפירות שנערכו בעומק 10 מטר התגלו שרידי עץ מפוייחים שמעריכים שהיו שייכים לאונייה.
מוזיאון
ב-2015, במלאת 150 שנה שטביעת סולטנה, נחנך, במריון, ארקנסו, מוזיאון לזכר האונייה. המוזיאון מציג ממצאים שונים מהאונייה ומחפצי האנשים שניצלו וכן מונה את שמות כל האנשים שהיו על האונייה ביום טביעתה.
מריה אנטוניה, נסיכת שתי הסיציליות
מריה אנטוניה, נסיכת שתי הסיציליות (באיטלקית: Maria Antonia Anna di Borbone-Due Sicilie; 19 בדצמבר 1814 – 7 בנובמבר 1898), הייתה בתו של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ואשתו של לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה.
ביוגרפיה
מריה אנטוניה נולדה ב-19 בדצמבר 1814 בפאלאצו דיי נורמני בפאלרמו, לפרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה איזבלה מספרד, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה. כמה חודשים לאחר לידתה חזרה משפחתה לנאפולי, ממנה ברחה מפני נפוליאון, ובשנת 1816 איחד אביה את ממלכת נאפולי וממלכת סיציליה לממלכת שתי הסיציליות.
בשנת 1830 מת אביו פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות, ואחיה פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות עלה לשלטון במקומו. ב-7 ביוני 1833 התחתנה מריה אנטוניה עם בן דודה לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה, ממנו נולדו לה 10 ילדים. במהלך מהפכות אביב העמים נאלצו מריה אנטוניה ולאופולד לעזוב את פירנצה, אולם הוחזרו לבסוף בלחץ אוסטרי.
כאשר הכריזו צרפת בראשות נפוליאון השלישי, ממלכת סרדיניה ופיימונטה מלחמה על אוסטריה באפריל 1859 (מלחמת אוסטריה-סרדיניה), קבע לאופולד מדיניות נייטרלית ולא מנע ממתנדבים טוסקניים להצטרף למלחמה נגד אוסטריה. מפלגת העם דרשה את התפטרותו של לאופולד ואת הכרתו הפומבית במטרה של איחוד איטליה. לאופולד סירב לעשות זאת וב-27 באפריל סולק יחד עם משפחתו מפירנצה, ללא אלימות, לבולוניה, שם השתכנה המשפחה בחסות האפיפיור. ב-21 ביולי ויתר לאופולד על כתרו לטובת בנו פרדיננד הרביעי, הדוכס הגדול של טוסקנה, שלא יישם בפועל את שלטונו.
לאחר מכן התגוררה המשפחה באוסטריה, ובשנת 1870 מת בעלה לאופולד. בשנת 1898 נולדה למריה אנטוניה בת נינה, וב-7 בנובמבר אותה שנה מתה מריה אנטוניה בגמונדן.
משפחתה
ב-7 ביוני 1833 התחתנה מריה אנטוניה עם לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה, ממנו נולדו לה 10 ילדים:
כובעון צווארי
כובעון צווארי (מאנגלית Cervical cap) הוא אמצעי מניעה המכסה את צוואר הרחם וכך מונע את כניסת תאי הזרע לרחם. הכובעון הצווארי דומה באופן פעילותו לדיאפרגמה אך הוא קטן ממנה. הוא אינו מכיל הורמוני מין נשיים ועל כן אינו גורם לתופעות לוואי האופייניות לאמצעי מניעה הורמונליים. בניגוד לקונדום, הוא כמעט ואינו מורגש על ידי בני הזוג אך הוא אינו מגן בפני מחלות המועברות במגע מיני. על מנת להגביר את יעילותו ממלאים אותו בקוטל זרע.
היסטוריה
הרעיון של חסימת צוואר הרחם כדי למנוע היריון קיים אלפי שנים. בתרבויות שונות נעשה שימוש במכשירים שונים להשגת מטרה זו, בהם חרוטים עשויים נייר ושמן וחצאי לימונים. בתרבויות אחרות נעשה שימוש בתערובות דביקות כמו דבש ושרף עץ הארז, שנמרח על פתח צוואר הרחם. הרעיון המודרני של מכשיר המצמיד עצמו לקירות הנרתיק הומצא רק במאה האחרונה.
הגינקולוג הגרמני פרידריך ויילד יצר את הכובעון הצווארי המודרני הראשון ב-1838, באמצעות תבניות גומי אישיות של צווארי הרחם של מטופלותיו. ככל הנראה, אורך החיים של כובעונים אלו היה קצר הואיל וגומי מתכלה די מהר. לפיכך, לשיפור אורך החיים של הכובעונים קדמה ההמצאה של צ'ארלס גודייר בשנת 1844, תהליך גיפור הגומי. במהלך העשורים הבאים, הפך השימוש בכובעון הצווארי לפופולרי במערב אירופה. עיצובים רבים פותחו על ידי חברות מסחריות במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
עד שנות ה-70 של המאה ה-20 ירד באופן דרמטי השימוש באמצעי מניעה זה לאחר כניסתם לשוק של הגלולה למניעת היריון וההתקן התוך-רחמי. בארצות הברית חוקק "חוק המכשיר הרפואי" בשנת 1976, לפיו יש לשלוח למינהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) מידע לגבי בטיחותם ויעילותם של מכשירים רפואיים המשווקים במדינה. יצרן הכובענים האמריקאי היחיד לא הצליח לספק מידע זה, והמינהל אסר את השימוש בכובענים ברחבי ארצות הברית. המינהל סיווג מחדש את הכובעונים בסוף שנות ה-70, והוא הפך לזמין באופן מצומצם, אך המעמד בוטל מספר שנים לאחר מכן. יצרן אחר הצליח להשיג אישור ראשון מהמינהל בשנת 1988.
התאמה ושימוש
אישה המעוניינת להשתמש בכובעון צווארי, צריכה לבדוק האם זה בכלל אפשרי, על ידי אדם שהוסמך לכך. אם הדבר אפשרי, אדם זה יבחן גם את התאמת גודל הכובעון לגוף האישה. יש להתאים מחדש את גודל הכובעון לאחר היריון, הפלה, לידה או ניתוח קיסרי.
מספר גורמים יכולים להביא לכך שהאישה לא תוכל להשתמש בכובעון צווארי כלל. ייתכן צלקת ברחם או צוואר רחם לא סימטרי כתוצאה מהלידה. בנוסף, לעיתים אין כובעון בגודל המתאים לצוואר הרחם.
הצעד הראשון בהחדרת הכובעון, הוא רחצת ידיים כדי למנוע החדרת חיידקים לנרתיק. יש להחדיר את הכובעון לפני קיום יחסי המין. היצרנים ממליצים להחדיר את הכובעון לפני העוררות המינית ולהשתמש בו בשילוב קוטל זרע. יש להשאיר את הכובעון במקומו למשך 6 עד 8 שעות לפחות לאחר השפיכה האחרונה. היצרנים ממליצים להסיר את הכובעון בתוך 48 עד 72 שעות. כובעון צווארי רב-פעמי יש לשטוף ולאחסן לצורך שימוש חוזר בעתיד, עד לשנה או לשנתיים. ניתן להרתיח כובעונים העשויים סיליקון על מנת לחטא אותם.
יעילות
ניתן למדוד את יעילותם של מרבית אמצעי המניעה, ובפרט כובעונים צוואריים, בשני אופנים: יעילות השיטה ויעילות בפועל. יעילות השיטה מתבססת על ההנחה שנעשה שימוש נכון ועקבי במכשיר. היעילות בפועל כוללת זוגות שהשתמשו במכשיר באופן שגוי. שיעורי ההצלחה והכישלון מתייחסים בדרך כלל לשנת השימוש הראשונה. לצורך חישוב היעילות, לעיתים נעשה שימוש במדד פרל ולעיתים בטבלאות הפחתה.
שיעור ההריונות בקרב המשתמשות בכובעון צווארי מסוג Prentif עם קוטל זרע, הוא 26% בקרב משתמשות שלא ילדו, ו-9% בקרב משתמשות שילדו. שיעור הכישלון בפועל בקרב משתמשות נע בין 11% ל-32%. אין נתונים מספיקים או זמינים בקרב יצרנים אחרים, בהם יצרני Oves ו-Femcap. שיעורי הכישלון בפועל של כובעון צווארי מסוג Lea's Shield הוא 15% לשנה (85% מהנשים ילדו); אין נתונים לגבי יעילות השיטה.
תפוצה
הכובעון הצווארי הוא אחד מאמצעי המניעה הנפוצים פחות בארצות הברית, נכון לשנת 2002; על פי מחקר בקרב נשים אמריקאיות פעילות מינית, רק 0.6% מהן השתמשו בכובעון צווארי, ספוג למניעת הריון או קונדום נשי כאמצעי מניעה עיקרי, ופחות מ-1% מהנשים השתמשו בכובעון צווארי לפחות פעם אחת.
דוד דביר
דוד דביר (נולד ב-12 בספטמבר 1949) הוא רקדן ומורה ישראלי למחול. נודע לציבור הרחב בשל היותו שופט בתוכניות המציאות "נולד לרקוד", "רק רוצים לרקוד" ו"רוקדים עם כוכבים".
ביוגרפיה
נולד בשם דוד דוידוביץ בקיבוץ נחשולים. התחנך בכפר הנוער בניצנים, ובחוות הנוער הציוני בירושלים ולמד במדרשה לחינוך גופני בבאר שבע בין השנים 1968-1966. שירת בצה"ל כחייל בצנחנים. דביר סיים קורס מפקדי כיתות ושימש כמדריך אימון גופני בבסיס חצור חיל אויר.
בשנת 1971 החל ללמוד בבית הספר למחול "בת דור". כבר בתקופת לימודיו בבית הספר למחול, דביר הופיע כרקדן בשני סרטי קולנוע: "ישו כוכב עליון" ו"קזבלן".
הופיע עם הבלט הישראלי בשנת 1973, עם להקת בת דור בשנים 1976-1974, ועם להקת בת שבע בשנים 1989-1973. מאז 1982, שימש גם כמנהל האמנותי של להקת בת שבע. כמו כן, הופיע כרקדן אורח עם להקת "IOS" בעת סיור שקיימה בישראל.
השתלם בלהקת המחול של פול טיילור בארצות הברית בשנת 1974, ועבר קורס ניהול למנהלים בכירים ב"דייל קרנגי" בשנת 1985. בשנת 2000, השתתף בהשתלמות למורים ולבוחנים בבית הספר ג'וליארד בניו יורק. בשנת 2007, היה בהשתלמות בבית הספר למחול ע"ש וגאנובה בסנקט פטרבורג ברוסיה. כמו כן, היה מורה אורח בקורס קיץ לרקדנים ולמורים בהאג, הולנד.
יצר את מפגשי המחול "אני וגופי" (1987), "גברים במחול" (1989), "מסכות" (עם יהודית גרינשפיין, 1991), "שעשועי מחול" (עם אורית קינן, 1994), "סיפורי בדים" (עם אורית קינן, 1998), "תיבת נוח" (1999), "תמונה חיה" (2001) ו"שרשורי קסם" (2004), הופיע בסדרת הטלוויזיה "השיר שלנו" בדמות שמבוססת על עצמו כשופט ב"נולד לרקוד".
דביר מופיע יחד עם אורית קינן במפגשים לילדים ונער דרך "סל תרבות ארצי", אמנות לעם" ו"סל תרבות שטראוס".
שימש כשופט בתוכנית המציאות "רק רוצים לרקוד" של קשת בערוץ 2, ששודרה במהלך שנת 2017.
ב-2019 השתתף בתוכנית הריאליטי "הישרדות VIP עונה 3" שברשת 13.
דביר נשוי לדליה ואב לשתיים.
בית הכנסת כתר התורה
בית כנסת כתר תורה ( באנגלית: Keter Torah Synagogue בערבית: كنيس كتر التوراة ) הוא בית כנסת יהודי בעיר סוסה בתוניסיה.
היסטוריה
בשנת 1913 נבנה בית הכנסת "כתר תורה" ביוזמת הרב יוסף גז, רבה הראשי של סוסה והרב הראשי הראשון של תוניסיה. בית הכנסת היה בית הכנסת המרכזי בעיר.
בשנת 1946 מנתה הקהילה היהודית בסוסה 3,500 נפש. עם הזמן התמעטה האוכלוסייה היהודית בעיר, במיוחד לאחר הקמת מדינת ישראל. נכון לשנת 2006 נותרו בסוסה 36 יהודים בלבד. בעבר היו בסוסה שישה בתי כנסת, נכון לשנת 2020 רק בית הכנסת כתר תורה נשאר פעיל.
ב־6 בדצמבר 2019 הודיע המכון למורשת הלאומית של תוניסיה שבית הכנסת כתר תורה הוכנס לרשימת אתרי המורשת של ארגון החינוך, המדע והתרבות האסלאמי העולמי.
פרדוקס בנטלי
פרדוקס בנטלי הוא שמו של פרדוקס-לכאורה שהציג הכומר ריצ'רד בנטלי בפני אייזק ניוטון ב-1692, זמן-מה לאחר פרסום הפרינקיפיה מתמטיקה. לפי ניוטון, כוח הכבידה אינו מוגבל בטווח, והוא מושך כל שני גופים זה אל זה. אם כך, שאל בנטלי, אם נניח שהיקום סופי - היה עליו לקרוס לתוך עצמו לפני זמן רב; ואם נניח שהוא אינסופי - הרי שעל כל כוכב מופעל כוח אינסופי, ושוב צריך היקום לקרוס. ניוטון השיב שאם היקום אינסופי אבל סימטרי לחלוטין, המשיכה הפועלת מעברים שונים של אותו כוכב מאוזנת כך שהכוח הכולל הוא אפס. עם זאת, הוא הבין שזהו פתרון בלתי יציב, ושכל תנודה תגרום ליקום כזה לקרוס, משום שהכוחות בצד אחד יגברו על אלה שניצבים מנגד. פתרונו היה דאוס אקס מכינה: "דרוש נס מתמשך אשר ימנע מהשמש ומכוכבי השבת לדהור זה לקראת זה מכוח הכבידה".
ההנחה המקובלת היום היא שהיקום אינסופי ומתפשט, ושכוח הכבידה המשולב מאט את ההתפשטות באופן מקומי (בין עצמים מאותה גלקסיה) אך מתגמד לעומת הכוח הדוחה של האנרגיה האפלה במרחקים גדולים יותר (בין גלקסיה אחת לשנייה) והיא נתמכת בתצפיות.
סמל ליבריה
סמל ליבריה הוא סמלה הרשמי של מדינת ליבריה. הסמל מתאר מגן שעליו מתוארת ספינת מפרש מהמאה ה-19 המסמלת את הספינה שבה הגיעו העבדים המשוחררים מארצות הברית לליבריה.
מעל המגן מופיע מוטו המדינה באנגלית: "אהבת החירות הביאה אותנו לכאן" ("The love of liberty brought us here") ומתחת למגן שמה הרשמי של המדינה: "רפובליקת ליבריה" (Republic of Liberia).
קרמה קטלנה
קרמה קטלנה (קטלאנית: Crema catalana; שמנת קטלאנית) הוא קינוח אופייני לקטלוניה, הדומה לקרם ברולה. הקינוח, המכונה גם "קרם דה סנט ג'וספ", הוא מאכל מסורתי ליום יוסף הקדוש (בעלה של מרים, אם ישו), הנחגג ב-19 במרץ.
הקינוח מבוסס על קרם מבושל. לאחר הבישול הוא מקורר, ולפני הגשתו הוא מצופה בסוכר ונחשף לחום עליון גבוה ההופך את שכבת הסוכר לקרמל פריך. הוא מוגש כשהקרם קר ואילו זיגוג הסוכר העליון חם.
קיימים מספר הבדלים בין קרם ברולה לקרמה קטלנה:
מרכיבים נוספים של קרמה קטלנה הם חלמוני ביצה, סוכר, לעיתים גרידת תפוז (בנוסף לגרידת לימון). ישנם מתכונים המוסיפים גם קמח או עמילן תירס. המרכיבים המבושלים יחד יוצרים קרם במרקם של פודינג. לאחר קירורו הוא מצופה בסוכר, המקורמל תחת חום.
בקטלוניה משווק ליקר קרמה קטלנה, בטעמו של הקינוח.
עובד סוציאלי
עובד סוציאלי הוא אדם העוסק בעבודה סוציאלית לאחר שסיים לימודים אקדמיים במקצוע זה. בישראל נדרש רישום בפנקס העובדים הסוציאליים לשם עיסוק בעבודה סוציאלית.
עובדים סוציאליים נותנים סיוע לאנשים הנתונים במצב משברי או במצוקה. כחלק ממדיניות מדינת הרווחה מועסקים עובדים סוציאליים במגזר הציבורי (על ידי המדינה, הרשויות המקומיות וגופים ציבוריים נוספים). במסגרת הפרטת שירותי הרווחה מועסקים עובדים סוציאליים גם במסגרת המגזר השלישי.
יום העבודה הסוציאלית מצוין ביום שלישי השלישי של חודש מרץ
עבודה סוציאלית
עבודה סוציאלית היא מקצוע טיפולי העוסק בבעיות חברתיות ובסיבות שגרמו להן, על ידי קידום יחידים, משפחות וקהילות מעבר למגבלות ולקשיים בהם הם נתונים.
מטרות העבודה הסוציאלית הן טיפול באדם הנמצא במצב משברי, תיווך, סנגוריה עליו, ייצוגו, והתערבות בעניינו, מתוך ראיית החברה והסביבה כגורם משמעותי בחייו, תוך התבססות על ערכים חברתיים, על מנת שיוכל להתחזק ולהתמודד עם קשייו.
בין השאר, נדרש העובד הסוציאלי, לצורך עבודתו, ליכולת אמפתיה גבוהה כלפי הלקוחות, וליכולת גבוהה לעבודת רגשות.
עבודה סוציאלית בישראל
בישראל מוסדרת עבודתם של העובדים הסוציאליים בחוק העובדים הסוציאליים, התשנ"ו-1996. בהתאם לחוק זה, רק עובד סוציאלי, הרשום בפנקס העובדים הסוציאליים המנוהל במשרד הרווחה, רשאי לעסוק בעבודה סוציאלית. החוק קובע כי מידע על אדם שהגיע לעובד סוציאלי במסגרת מקצועו, חובה עליו לשמרו בסוד ואינו רשאי לגלותו אלא בתנאים הנקובים בחוק (חובת דיווח שזהה לחובתו של כל אזרח אחר).