cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות
תפקידים
הנציבות מטפלת מדי שנה בכ-5000 פניות ציבור, כמחציתן תלונות של אנשים עם מוגבלות על הפרת זכויותיהם. בעקבות תלונות אלו וחקירות שביצעה הנציבות הוגשו בשנים האחרונות כעשרים תביעות מדי שנה.
זרוע נוספת של הנציבות עוסקת בהסברה והדרכה: הנציבות עורכת קמפיינים שנתיים, פועלת בתקשורת ובניו מדיה ומארגנת כנסים, קורסים וימי עיון. מדי שנה, ביום הבינלאומי לזכויות אנשים עם מוגבלות אשר חל ב-3 בדצמבר, עורכת הנציבות פעילות הסברה רחבת היקף או כנס שנתי.
כן ממונה הנציבות על דיווח לאו"ם בדבר מצבם של אנשים עם מוגבלות בישראל, מכוח אמנת האו"ם בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות, משנת 2006.
בג"ץ נגד הנציבות
ב-15 ביוני 2016 הגישו מרכז השלטון המקומי בישראל ושש רשויות מקומיות עתירה לבג"ץ (מס' 4840/16) נגד ממשלת ישראל ונגד הנציבות, וביקשו מבית המשפט העליון להורות לנציבות לחדול מאכיפת נגישות על הרשויות המקומיות. בעתירתן דרשו הרשויות המקומיות ממשרדי הממשלה (משרד האוצר ומשרד הפנים) לספק תקציב הולם ליישום תקנות הנגישות, ובהיעדר תקציב זה על הנציבות להפסיק בפעולות אכיפה. תגובת המדינה הייתה, כי בקשת הרשויות להקפאת האכיפה הקבועה בחוק, שנועדה לשמור על זכויות יסוד של אנשים עם מוגבלות, הייתה בקשה חריגה. לפי המדינה, לרשויות המקומיות ניתן פרק זמן של עשר שנים עד שנת 2021 ליישום החוק, שהיה פרק הזמן הארוך ביותר שניתן ביחס לגופים אחרים, פרטיים וציבוריים. עיקר האכיפה שבוצעה על ידי הנציבות, עסקה באי-הגשה של תוכניות עבודה ושל רשימות מבנים, שאותם צריך להנגיש כחוק, ואין "טענה תקציבית" שתצדיק אי-ביצוע של הוראות החוק, שלא עסקו בביצוע פיזי של ההנגשה עצמה, ולכן לא היו כרוכות בעלויות כלכליות מיוחדות. נטען כי לא הייתה הצדקה למנוע מהנציבות את סמכותה כחוק, שאותה הפעילה באופן סביר וזהיר, משום שהיעדר אכיפה הוביל לפגיעה באנשים עם מוגבלות, שעל זכותם לנגישות במרחב הציבורי, בא החוק להגן. ב-4 באוגוסט 2016 דחה בית המשפט את בקשת הרשויות לצו על תנאי נגד הנציבות, וב-2 בינואר 2017 דחה את העתירה כולה בהסכמת הרשויות המקומיות.
הכתרה
הכתרה היא טקס המעניק למונרך סמכויות שלטון רשמיות או טקסיות. במהלך הטקס מונח על ראש המלך או המלכה כתר הכתרה.
הכתרה, בצורה זו או אחרת, קיימת מאז העת העתיקה. מקורות מצריים מתארים הכתרתם של פרעונים והתנ"ך מתאר הכתרתם של מלכי יהודה וישראל.
בעבר הייתה הכתרה חלק מטקס דתי שכלל משיחה בשמן המשחה על ידי כהן דת - טקס המסמל את בחירתו של המלך על ידי האל.
בעולם העתיק
בתנ"ך מתוארים טקסי הכתרה, ומינוי המלך נעשה על ידי משיחה בשמן על ידי כהן, הטקס מתואר כטקס דתי ובו מוציאים את בנו של המלך היוצא, מניחים את הכתר על ראשו ואת ספר התורה, אותו מצווה המלך לשאת על זרועו. לאחר זאת, מושחים את המלך בשמן המשחה, שהוכן על ידי משה בעת בניית המשכן; לאחר המשיחה קוראים כל הנוכחים "יחי המלך", לעיתים אחרי מחיאות כפיים.
באימפריה הפרסית, השאח הוכתר על ידי כהן הדת הזורואסטרי.
להלכה קיסרי רומא נבחרו על ידי הסנאט, ועל כן לא הוכתרו. ההכתרה הראשונה בתרבות המערבית הייתה הכתרתו של הקיסר דיוקלטיאנוס שחיקה את הטקס הפרסי.
ימי הביניים
באופן דומה להשפעה הפרסית על האימפריה הביזנטית, סגנון טקסי ההכתרה הביזנטיים חלחלו למערב אירופה. ההכתרה הראשונה הייתה הכתרתו של המלך קלוביס הראשון, מלך הפרנקים בריימס בשנת 497. הכתרה זו בוצעה באמצעות משיחה בשמן משחה נוסף על הנחת הכתר על ראשו של המלך.
לפני חדירת הנצרות לאירופה, היה מקובל אצל שבטי הפרנקים להניף את המלך הנבחר על מגן. בעודו עומד על המגן היה מקבל סמלי שלטון ובהם חנית, עטרה או נזר מעובד ממשי או פשתן (לא כתר) היה נקשר סביב מצחו. בהשפעת המנהגים הגאלו-רומיים, לעיתים קרובות לפני טקס ההכתרה הרשמי היה מתבצע טקס הסכמה לבחירת המלך. האריסטוקרטים היו מקבלים את הנבחר בתשואות טקסיות הקרויות אקלמציו (Acclamatio) ורק אחר כך היו ממשיכים בהכתרה.
בין השנים 1963-1305 הוכתרו האפיפיורים באמצעות טירת האפיפיור בטקס שנערך בבזיליקת פטרוס הקדוש ברומא. בסיום טקס הכתרת האפיפיור נהג האפיפיור להניח את הכתר על המזבח העליון של הבזיליקה כסמל לענוותם לפני האל. מאז שנת 1963 לא בוצע טקס הכתרה של אפיפיור.
העת החדשה
מרבית המונרכיות באירופה ויתרו על טקס ההכתרה ובמקום הטקס נשבע המלך אמונים למדינה. המלכה ביאטריקס מהולנד ביטלה את טקסי ההכתרה במדינתה לטובת השבעה, ובשוודיה לא בוצעו הכתרות מאז הכתרתו של המלך אוסקר השני בשנת 1873. בספרד, אף שהמלך נושא כתר, לא נערכים טקסי הכתרה.
ההכתרה העיקרית האחרונה הייתה הכתרתו של השאה הפרסי מוחמד רזה שאה פהלווי מאיראן בשנת 1967, והכתרת נשיא הרפובליקה המרכז אפריקאית בוקאסה בשנת 1977 שהכתיר עצמו קיסר.
טקסי ההכתרה עודם נהוגים במונרכיות של מזרח אסיה - תאילנד, ברוניי ומלזיה.
טקס ההכתרה
טקסי ההכתרה התפתחו במהלך השנים לטקסים ארוכים בעלי מסורות רבות. שיא הטקס הוא בשבועתו של המלך או המלכה, הכתרתו ומשיכתו בשמן קדוש. לרוב איש דת מניח את הכתר על ראשו של המלך, אולם מספר מלכים וקיסרים הכתירו את עצמם (ובהם השאח של איראן, הצאר של רוסיה ונפוליאון בונפרטה שהכתיר עצמו כקיסר צרפת).
הטקס נערך לרוב בקתדרלה או בזיליקה החשובה ביותר במדינה בה מוכרת המלך, ולרוב מבוצע הדבר בבירת המדינה, כך, לדוגמה, מלכי אנגליה מוכתרים במנזר וסטמינסטר שבלונדון, כאשר המלך יושב על כס אדוארד הקדוש שתחתיו אבן סקון. מלכי צרפת הוכתרו בקתדרלת נוטרדאם דה ריימס שבריימס (ולא בפריז).
Love Again (שיר של דואה ליפה)
Love Again (בעברית: לאהוב שוב) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הבריטית דואה ליפה, מתוך אלבום האולפן השני שלה, Future Nostalgia. השיר יצא לאור ב-11 במרץ 2021, על ידי חברת התקליטים האחים וורנר, כסינגל השישי מתוך האלבום. הוא נכתב על ידי ליפה לצד קלרנס קופי ג'וניור, צ'לסי גריימס, ומפיקו קוז, עם הפקה נוספת של סטיוארט פרייס. ב-11 במרץ 2021 הוא נשלח לרדיו בצרפת כסינגל השישי מתוך האלבום. "Love Again" דוגם צלילים מ-"My Woman" (1932) מאת אל בואלי, ולכן בינג קרוסבי, מקס וארטל ואירווינג ולמן קיבלו קרדיטים ככותבים. "Love Again" הוא שיר דאנס-פופ, דיסקו ואלקטרו המשלב גם הפקה קלאסית ונו-דיסקו מהמאה ה-21. מבחינה לירית, הוא עוסק בנושאי שברון לב וצמיחה אישית, כאשר ליפה מתאהבת שוב במישהו בעקבות פרידה שהסתבכה. היא הכריזה על הקליפ של השיר ב-31 במאי, והוציאה אותו ב-4 ביוני.
מבקרי מוזיקה אחדים ציינו לשבח את הדגימה שנלקחה מ-"My Woman" וציינו שהאווירה שלו מזכירה את הדיסקו של שנות ה-70 של המאה ה-20. מבחינה מסחרית, הוא נכנסה למצעדי מוזיקה רשמיים בליטא, פורטוגל, רומניה, סלובקיה וספרד, כמו גם מצעד שירי הסטרימינג ומצעד השירים הדיגיטליים של חברת המצעדים הרשמית. הרמיקס הרשמי של השיר שנעשה על ידי הורס מיט דיסקו נכלל באלבום הרמיקס, Club Future Nostalgia, שהוציאה ליפה ביחד עם דה בלסד מדונה בשנת 2020.
כתיבה והפקה
"Love Again" נכתב על ידי ליפה ועמיתיה הוותיקים קלרנס קופי ג'וניור, צ'לסי גריימס וסטפן קוזמניוק. הם התחילו לעבוד על השיר בזמן שליפה חוותה פרידה ושברון לב. היא הייתה בקשר עם מישהו שלטענתה היה "לא ישר" כלפיה והבינה שזה כבר לא "בריא" בשבילה. במהלך מערכת היחסים, ליפה לא זיהתה את עצמה והרגישה שאיבדה את "הכוח" שלה, מכיוון שהיא בדרך כלל רואה את עצמה כאישה "חזקה". עמיתיה עבדו עימה באולפן ההקלטות במשך ימים, אך היא לא אהבה דבר ממה שהצליחו לכתוב. באחד מהימים, ליפה איחרה וקוזמניוק היה נחוש ליצור שיר שיספק את כולם, אותו כינה כ"מגניב". כשהוציאה את אלבום האולפן השני שלה Future Nostalgia, רצתה ליפה ליצור מוזיקה "בסגנון ישן" עם טוויסט מודרני, בהשראת אמנים שהאזינה להם בצעירותה. לאחר שהתוודע לכך, החל קוזמניוק ליצור את ההפקה המוזיקלית של "Love Again". הוא השתמש בכלי נגינה שונים כמו גיטרות אקוסטיות ותופים.
כשליפה הגיעה לאולפן, גריימס וקופי ניגנו בגיטרה ושרו "Hotdamn, you got me love again". ליפא דחתה במהירות את השורה ושינתה אותה ל"Goddamn, you got me in love again". היא החלה לבטא את רגשותיה וקופי רצתה לתרגם זאת למילים שישמשו לשיר עצמו. הם החליטו להתחיל את השיר בתפיסה של הפגנת אנרגיה חיובית ולהבין שלפעמים "דברים צריכים להסתיים". ליפה חשבה שאם היא תכתוב על זה, היא עלולה להרגיש טוב יותר. הם התחילו לכתוב את "Love Again" בשילוב גיטרה. לאחר הפגישה, קוזמניוק קרא ספר של סטודיו 54 והתעמק בעבודותיה של דונה סאמר. בהשראתה, אמר לדרו יורקה להיות אחראי על כלי המיתר.
בהמשך, קוזמניוק שלח במהירות את קטע כלי המיתר לליפה, וזו טענה שמדובר בקטע "דרמטי". עם זאת, כל הצוות הסכים שלשיר עדיין חסר משהו. לילה אחד בזמן שכולם היו באולפן, קופי החלה לשיר את הריף של "My Woman" מ-1932. ליפה חשבה שהריף הוא ממלחמת הכוכבים, ואילו גריימס חשב שהוא "מפחיד" ו"מבהיל". לאחר מכן, ליפה הציעה להם לשלב את זה ב-"Love Again". קוזמניוק השקיע זמן רב בכך, וביצע תיקוני גובה של הצלילים שכן "Love Again" ו"My Woman" נוצרו והתבססו על סולמות שונים. בשל כך, בינג קרוסבי, מקס וארטל ואירווינג ולמן קיבלו קרדיטים כחלק מכותביו של השיר.
השירה של ליפה הוקלטה באולפני RAK בלונדון. היא הלכה לאולפן עם המפיקה הקולית שלה, לורנה בלאקווד, שאמרה לה לשיר את החלקים העצובים בשיר עם חיוך. ליפה החלה להקליט את השיר כשהיא חשה בעצבנות, אך בהמשך התמוגגו תחושות אלה. קופי וגריימס שאלו את ליפה מה פשר השורה "I'll sink my teeth in disbelief", אך זו העדיפה שלא לענות והתעקשה לכלול אותה בשיר. עם זאת, בהמשך תיארה את השורה כ"קו חזותי המזכיר את הרגעים שהאמן עומד על הבמה ומבצע את שיריו, תוך שהאדרנלין זורם בגופו". ליפה תיארה את "Love Again" כ"שיר בעל רגשות עצובים ושמחים כאחד". מכיוון שהשיר נכתב בכמה חלקים, יצאו לו כמה גרסאות שונות. בשלב מסוים ליפה הציע לשנות את מבנה השיר שלבסוף עובד והופק במשך זמן רב, עד שנוצרה הגרסה הסופית. ליפה תיארה את "Love Again" כשיר האהוב עליה ביותר מ-Future Nostalgia.
מוזיקה ומילים
"Love Again" הוא שיר דאנס-פופ, דיסקו ואלקטרו עם הפקה קלאסית. הפקת הנו-דיסקו המלודרמטית של השיר מהמאה ה-21 תואמת את מילותיו, וכוללת שימוש בכינורות, צלילי תזמורת, גיטרות אקוסטיות, וכן ביטים של דיסקו וסינתיסייזר. כמו כן, נעשה בו שימוש בכלי מיתר שתוארו כ"כאלה המזכירים את הדיסקו של שנות ה-70 של המאה ה-20" וככאלה "המוסיפים רגש למילים של השיר". השיר כולל דגימות מ-"My Woman" (1932) מאת אל בואלי, המושמעות מתחילתו ועד סופו. דגימה זו כוללת חצוצרה וצליל המזכיר צפירה. הרמיקס הרשמי שנעשה על ידי הורט מיט דיסקו תואר ככזה המזכיר את שנות ה-80 של המאה ה-20. וחלק ממבקרי המוזיקה טענו שמדובר ברמיקס מסוגת הפאנק.
מבקרי המוזיקה הסבירו שליפה משתמשת בקולה ה"צרוד" בשיר, על מנת להמחיש את הכאב הכרוך בהתאהבות ופרידה. מבחינה לירית, "Love Again" בוחן נושאים ועוסק בשברון לב וצמיחה אישית. ליפה מבטאת את חוסר האונים שלה במערכת יחסים חדשה, ומסבירה כמה זה יכול להיות מפחיד. בנוסף לכך, מסבירה ליפה שלפעמים קורים דברים טובים גם אם לא מגיעים בדרך בה רצתה. חלק ממבקרי המוזיקה ציינו שהוא מזכיר את "Don't Cha" של להקת הבנות האמריקאית הפוסיקט דולז, שהוציאה אותו במקור ב-19 באפריל 2005 כחלק מאלבומה, PCD.
הוצאה וקידום
"Love Again" יצא לאור באמצעות האחים וורנר ב-27 במרץ 2020 כרצועה השמינית באלבום האולפן השני של ליפה, Future Nostalgia.Citations regarding the digital release of "Love Again":
הצלחה מסחרית
בסמוך להוצאה של Future Nostalgia, הצליח "Love Again" להיכנס למצעדים שונים ברחבי אירופה. במצעד הסינגלים הליטאי הגיע למקום ה-43, במצעד הסינגלים שבפורטוגל הגיע למקום ה-103, במצעד הסינגלים הרומני הגיע למקום ה-86, במצעד הסינגלים שבסלובקיה הגיע למקום ה-69, ובמצעד הסינגלים הספרדי הגיע למקום ה-90. בנוסף לכך, הוא נכנס למקום ה-61 במצעד השירים הדיגיטליים בממלכה המאוחדת ולאותו המקום בדיוק גם במצעד שירי הסטרימינג של המדינה. באפריל 2020 הודיעה חברת התקליטים של ליפה כי צפויים לצאת סינגלים נוספים מהאלבום; באותה העת, היה "Love Again" סינגל פוטנציאלי.
קרדיטים וצוות
כל הקרדיטים שלהלן נלקחו מהערות האלבום של Future Nostalgia: The Moonlight Edition.
איסמעל לו
איסמאל לו (בצרפתית: Ismaël Lô; נולד ב-30 באוגוסט 1956) הוא זמר סנגלי.
ביוגרפיה
לו נולד בדוגונדוטשי (Dogondoutchi) שבניז'ר לאב ממוצא סנגלי ולאם ממוצא ניז'רי. זמן קצר לאחר הולדתו של לו עברו הוריו לסנגל והתיישבו בעיירה רופיסק (Rufisque), ליד הבירה דקר. כזמר נודע ביכולות הווקליות המגוונות, ועוסק גם בהלחנה, כתיבה ונגינה על גיטרה ועל מפוחית.
בשנות ה-70 התחנך בבית הספר הגבוה לאומנויות "דקר", ולאחר מכן הצטרף ללהקה סופר דיאמונו (Super Diamono), אולם פרש ממנה בשנת 1984 לטובת קריירת סולו. במהלך ארבע השנים הבאות הוציא לו חמישה אלבומי סולו. בתחילת שנות ה-90 חתם לו על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים ברקלי בצרפת והקליט את אלבום הסולו השישי שלו, "לו איסמאל". בזכות הצלחת הסינגל "Tajabone" הפך האלבום ללהיט באירופה, ופתח את דרכו של לו לקריירה בינלאומית. השיר שימש בפסקול סרטו של פדרו אלמודובר "הכל אודות אמא". האלבום "ISO" אשר יצא בשנת 1994 זכה אף הוא להצלחה. באלבום מלודיות גיטרה רכה ומוזיקה סנגלית מסורתית. שנה לאחר מכן שב לו לאפריקה לאחר שהייה באירופה. אלבום האוסף "Jammu Africa" ("אמא אפריקה") יצא ב-1996 ובו גם דואט בשם "בלי אשמה" עם מריאן פיית'פול. הסרט "ללחוץ ידיים עם השטן", העוסק ברצח העם ברואנדה נפתח בשיר הנושא של האלבום "אמא אפריקה". בשנת 2002 קיבל אות של כבוד על פעילותו. אלבומו האחרון "סנגל" (Sénégal) הוקלט בדקר, פריז ולונדון.
ת'רי ריוורס
ת'רי ריוורס (באנגלית: Three Rivers - "שלושה נהרות") היא עיירה שנמצאת בפרובינציית אי הנסיך אדוארד, קנדה.
עיירה זו הוקמה ב-28 בספטמבר 2018 לאחר מיזוג של 7 עיירות ואזורים לא מאוגדים סמוכים. מיזוג זה כלל 2 עיירות (מונטגיו וג'ורג'טאון) ו-5 עייריות כפריות (ברודנל, קרדיגן, עמק לורן, מונטגיו התחתונה ווליפילד).
פלסטין: שלום ולא אפרטהייד
פלסטין: שלום ולא אפרטהייד (באנגלית: Palestine: Peace, Not Apartheid) הוא ספר שנכתב על ידי נשיא ארצות הברית ה-39 וחתן פרס נובל לשלום ג'ימי קרטר. הספר יצא לאור בהוצאת "סיימון אנד שוסטר" בנובמבר 2006, והגיע לראש רשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
בתקופת נשיאותו אירח קרטר את שיחות השלום בין ישראל ומצרים, שהובילו להסכם שלום בין שתי המדינות. בספרו טוען קרטר ששליטתה המתמשכת של ישראל בשטחים הפלסטיניים ומדיניות ההתנחלויות היו המכשולים העיקריים להסכם שלום כולל במזרח התיכון. כמו כן טוען קרטר כי ממשלת ישראל נוקטת במדיניות של אפרטהייד כלפי הפלסטינים. נקודות מבט אלו עוררו ביקורת רבה. קרטר הגן על ספרו והשיב כי התגובות לספרו "בעולם האמיתי ... היו חיוביות באופן גורף."
עיקרי הספר
חלק מעיקרי הספר מוצגים להלן באמצעות ציטוטים מתורגמים ממנו.
תזה: כיצד להשיג "שלום קבע במזרח התיכון"
לפי קרטר ישנם "שני מכשולים הקשורים לשלום קבע במזרח התיכון":
ההקבלה למשטר האפרטהייד
מבקרים רבים מחו על ההקבלה בין מדיניות ישראל בשטחים לבין משטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
קרטר התייחס לשימוש במילה "אפרטהייד" בכותרת הספר, ואמר: "הספר הוא לא על ישראל. הספר לא קשור למה שקורה בתוך ישראל, שהיא דמוקרטיה נפלאה, אתה יודע, שבה לכולם מובטח שוויון זכויות ושיש בה, על פי החוק, את אותן אפשרויות לישראלים ערבים וליהודים. רוב המחלוקות התעוררו מכיוון שאנשים מניחים שהספר הוא על ישראל. הוא לא."
בריאיון ל-CNN אמר: "מעולם לא טענתי שיש אפרטהייד בישראל, או שמה שקורה בגדה המערבית מבוסס על גזענות."
"כמה נקודות עיקריות"
במאמר שקרטר פרסם בהבוסטון גלוב ב-20 בדצמבר 2006, הוא מסכם "כמה נקודות עיקריות בספר":
תגובות ופרשנויות
הספר "פלסטין: שלום ולא אפרטהייד" התקבל בתגובות מעורבות. על פי ג'ולי בוסמן, שסיקרה את הביקורות בניו יורק טיימס, השימוש במילה "אפרטהייד" בכותרת הספר גרמה להקצנה בביקורות. חלק מהמבקרים, ובהם גם בכירים במפלגה הדמוקרטית ובארגוני יהודים אמריקאים, פירשו את הכותרת כטענה לפיה יש אפרטהייד בישראל, טענה שלדבריהם מסכסכת ובלתי מבוססת.
טוני קארון, עורך בכיר בטיים מגזין ובעברו פעיל נגד אפרטהייד, אמר: "ג'ימי קרטר היה חייב לכתוב את הספר הזה, דווקא בגלל שהחיים וההיסטוריה של הפלסטינים לא מקבלים מספיק תשומת לב בשיח האמריקאי. השימוש במילה אפרטהייד תקף מבחינה מוסרית, ויתרה מזו, הוא חיוני משום שהוא מנער את קהות החושים המוסרית המאפשרת לליברלים רבים לתרץ את הזוועה היומיומית שניתכת על הפלסטינים בגדה המערבית וברצועה עזה".
הנשיא לשעבר ביל קלינטון כתב מכתב קצר ליו"ר הוועד היהודי-אמריקני, הודה לו על מאמרי הביקורת על הספר ושיבח את ניסיונותיו של דניס רוס ללבן את טענותיו של קרטר בספר בנושא ועידת קמפ דייוויד (2000).
חלק מהמבקרים טענו שקרטר חצה את קו האנטישמיות. אברהם פוקסמן, ראש הליגה נגד השמצה, אמר כי קרטר אינו אנטישמי או גזען, אבל הוא "עוסק באנטישמיות" בספר. איתן ברונר טען כי יש בספר "הגזמות" הגובלות באנטישמיות.
מבקרים אחרים שיבחו את קרטר על גישתו הכנה, לדבריהם, לסכסוך הישראלי-פלסטיני. יוסי ביילין ושולמית אלוני כתבו שביקורתו של קרטר על מדיניות ישראל בשטחים הפלסטיניים משקפת את עמדתם של ישראלים רבים. גם נורמן פינקלשטיין הגן על הניתוח של קרטר בספר.
תגובתו של קרטר לביקורת על הספר
קרטר הגיב לביקורות על הספר, במאמר שפורסם בלוס אנג'לס טיימס ולאחר מכן בגרדיאן ובעיתונים נוספים. בתגובתו כתב: "הביקורות בתקשורת נכתבו בעיקר על ידי נציגים של ארגונים יהודיים שבדרך כלל לא ביקרו בשטחים הכבושים, והביקורת העיקרית שלהם היא שהספר הוא אנטי-ישראלי. גם שני חברי קונגרס טענו כך. למשל, ננסי פלוסי פרסמה הצהרה (לפני שהספר יצא לאור) בה אמרה שהוא "לא מייצג את גישת המפלגה הדמוקרטית לישראל." בחלק מהביקורות קראו לי "אנטישמי", ואחרים טענו שיש בספר שקרים ועיוותים.
בעולם האמיתי, לעומת זאת, התגובה הייתה חיובית באופן גורף. חתמתי על ספריי בחמש חנויות, עם יותר מ-1,000 קונים בכל אחת מהן. קיבלתי הערה אחת שלילית - מישהו טען כי אני בוגד. אני מוטרד מכך שהצעתי לדבר על הספר, בחינם, באוניברסיטאות וקמפוסים, ולענות על שאלות מסטודנטים ומרצים, והצעותיי נדחו. קיבלתי עידוד ממנהיגים יהודים וחברי קונגרס שהודו לי באופן פרטי על הצגת עובדות ורעיונות חדשים בספר."
הוא גם כתב מאמר בשם "מכתב לאזרחים היהודים באמריקה" בו הסביר את השימוש במונח "אפרטהייד" ודן בבעיית הטרור בישראל.
בתגובה לטענות של קנת ו' שטיין ושל אלן דרשוביץ על טעויות ואי-דיוקים בספר, הגן קרטר על הדרך בה מוצגים הדברים בספרו בטענה שעובדי מרכז קרטר וכן גורמים נוספים בדקו ואימתו את כל העובדות בספר.
דיונים ציבוריים אודות הספר
לאחר פרסום הספר יצא קרטר למסע נאומים באוניברסיטאות וקמפוסים בארצות הברית, בהם דן על הספר וענה לשאלות. הבמאי ג'ונתן דמי התלווה לנאומיו, והם שימשו בסיס לסרט התיעודי "האיש מהמישורים" ("Man from Plains") אותו הפיק.
בנאומיו אמר קרטר כי דיונים בנושאים הקשורים לישראל מוצנעים בתקשורת האמריקאית על ידי שתדלנים של הלובי הישראלי בארצות הברית: "נושאים שנויים במחלוקת הנוגעים לפלסטין והדרך לשלום בישראל זוכים לדיון אינטנסיבי בין ישראלים ובמדינות אחרות בעולם - אבל לא בארצות הברית. קיים חשש ממתיחת ביקורת על מדיניות ממשלת ישראל, בגלל מאמצי שתדלנות חריגים של איפא"ק." הוא אמר כי הוא מקווה שהספר יעודד דיונים בתקשורת וימוטט את "הקיר הבלתי-חדיר" שמונע מאזרחי ארצות הברית לראות את מצוקתם של הפלסטינים.
הביקור באוניברסיטת ברנדייס
אוניברסיטת ברנדייס, המזוהה עם הקהילה היהודית של מסצ'וסטס, הזמינה את קרטר לשאת דברים על הספר בדצמבר 2006. בתחילה תוכנן עימות בין קרטר לבין אלן דרשוביץ, אך קרטר סירב לעימות, ונשא דברים בפני חברי הסגל ב-23 בינואר 2007.
לאחר העימות נפגש גם דרשוביץ עם חברי הסגל, וטען כי הנשיא לשעבר מציג את המצב בצורה פשטנית ובטון פייסני.
הביקור באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון
ב-8 במרץ 2007 אירחה אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ביקור של קרטר שבמהלכו התקיים דיון על ספרו. באירוע, קבוצה של סטודנטים יהודים מארגון הלל השתלטה על המיקרופונים ומנעה מסטודנטים אחרים לשאול שאלות. הם שאלו את קרטר שאלות שהוכנו מראש על ידי דברה ליפשטדט, ובהן השאלה אם תרומות ממשפחת המלוכה הסעודית למרכז קרטר גרמו לכך שהוא נמנע מלמתוח ביקורת על הפרת זכויות האדם בערב הסעודית.
חרף תגובות הסטודנטים, נאומו של קרטר זכה לתשואות ולמחיאות כפיים ארוכות. קרטר הגן על ספרו, ובתשובה לשאלה ענה: "אני לא מאשים את ישראל בגזענות ולא מדבר על יחסה לערביי ישראל. אני מגדיר אפרטהייד בזהירות רבה בספר, כהפרדה שעם אחד כופה על אנשיו של עם אחר, על אדמתם."
ביקורים נוספים
ביקורים דומים ערך קרטר במהלך 2007 באוניברסיטאות וקמפוסים נוספים בארצות הברית, ביניהם אוניברסיטת איווה ואוניברסיטת קליפורניה באירוויין.
סקיקלאד
סקיקלאד (Skyclad) היא להקת הבי מטאל בריטית עם השפעות כבדות ממוזיקת פולק. הם נחשבים למייסדי ז'אנר הפולק מטאל, יחד עם Cruachan.
ביוגרפיה
סקיקלאד נוסדה בשנת 1991 בידי הסולן לשעבר של להקת סאבת (Sabbt), מרטין ווקייר (Walkyier), והגיטריסט של להקת פאריה (Pariah), סטיב רמזי, לאחר שווקייר עזב את סאבת בגלל חילוקי דעות שונים עם הגיטריסט אנדי סניפ לכיוון שאליו הולכת הלהקה עם מילות שיריה. המטרה שאליה כיוונו רמזי וווקייר הייתה 'להקים את להקת הפגאן מטאל האולטימטיבית', ורעיונות ראשונים בנוגע אליה אף כללו תלבושות בסגנון רובין הוד, אך נזנחו במהרה. אל הלהקה הצטרף עוד חבר לשעבר של פאריה, הבסיסט גראהם אנגליש, ואליהם נוסף גם המתופף קית' בקסטר. הם חתמו על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים הגרמנית נויז אינטרנשיונל (Noise International), והדיסק הראשון שלהם, Wayward Sons of Mother Earth, יצא בחסותה ב-1991.
אחרי מסע הופעות עם להקת אוברקיל (Overkill) הם הוסיפו את פרית'ה ג'נקינס (Fritha) על הכינור ועל הקלידים, וגיטריסט שני, דייב פיו (Pugh), ללהקה. בכך מכניסים צליל פולקלורי בהרבה לדיסק הבא שלהם, A Burnt Offering for the Bone Idol, שיצא ב-1992. נראה היה כי היו ללהקה מקורות בלתי נדלים לשירים, והאלבום הבא לא איחר לבוא. Jonah's Ark יצא ב-1993, ו-Prince of the Poverty Line ב-1994, עם קייט האוול (Howell) במקום ג'נקינס. בדיסק הבא שלהם שיצא ב-1995, The Silent Whales of Lunar Sea, כבר החליפה אותה ג'ורג'יניה בידל. לאחר הדיסק גם פיו וגם בקסטר בחרו לעזוב את הלהקה, וסקיקלאד נתקעו בסטודיו – לא יכולים לצאת למסע הופעות. הם הוציאו באותה שנה גם את Irrational Anthems וגם את Oui Avant-Garde a Chance, בשניהם סקיקלאד השתמשו במתופפי סטודיו שנשכרו.
באלבומה הבא The Answer Machine? משנת 1997 הלהקה עדיין חסרה מתופף קבוע, אך ג'יי גראהם חתם בה ב-1998, וכך גם הגיטריסט קווין רידלי (שניהם בעבר הפיקו את הלהקה), בדיוק בזמן להקליט את Vintage Whine שיצא ב-1999.
ההרכב נשאר ביחד להקלטות של Folkémon בשנת 2000, אך מייסד הלהקה ווקייר עזב שנה לאחר מכן, ב-2001, בעקבות סכסוכים שונים, ביניהם בעיות פיננסיות וגם חוסר הרצון של הלהקה להופיע בדרום־אמריקה הלהקה כקש האחרון. מספר חברי להקה העירו בתגובה שהאישיות המרירה של ווקייר היא זו שהשפיעה במידת מה על חוסר יציבות הלהקה. בעיני מעריצים רבים, ווקייר עצמו היה הלהקה – מילות השירים, והדרך בה הוא שר אותם, ושמועות ופחדים צצו במהירות על התפרקות הלהקה.
המתופף ג'יי גראהם עזב את סקיקלאד זמן מה לאחר ווקייר, אך הלהקה השקיטה את הפחדים ואת השמועות באלבומה הבא, משנת 2002, No Daylights… Nor Heel Taps, בו סקיקלאד בחרו להזיז את קווין רידלי לשירה, באלבום נמצאות גם הקלטות של גרסאות מהקלאסיקות של סקיקלאד בסגנון שירה בפאב אירי שנוגנו בידי ההרכב החדש. ניתן היה למצוא באלבום גם את הסינגל Swords of a Thousand Men, שהופיע ב-Folkémon כשיר בונוס, בגרסה שונה. בסינגל עצמו היו שתי הקלטות של השיר, אחת מהם עם רידלי בשירה, ובשנייה כשהוא חולק את המיקרופון עם הסולן של טן פול טודור (Ten Pole Tudor's), אדוארד טודור־פול. הדיסק לווה במסע הופעות נרחב בשם 'דומה... אך שונה' (The Same… But Different).
הלהקה עוד הוציאה ב-2001 את Another Fine Mess, שהכיל הקלטות חיות מ-1995 ואת כל ה-EP Outrageous Fortunes. הדיסק שיצא ב-2004, A Semblance of Normality אמור לייצג את החומר החדש של הלהקה לאחר עידן ווקייר (והיו כמה ויכוחים לא נעימים בין ווקייר לשאר הלהקה בנוגע לזכויות היוצרים לפרסום שירים שכתב או בהם השתתף). החומר החדש שמר על הכובד של החומר הקודם של הלהקה, כשרידלי מנסה בבירור לכתוב שירים (וגם לשיר) בדומה לווקייר, תוך כדי ניסיון חתירה לקול ייחודי. ייתכן וזהו האלבום המפורסם ביותר של סקיקלאד, בעיקר בגלל פרסומו מפה לאוזן, והתשבחות הרבות שקיבל. דווקא העולם דובר האנגלית התעלם מקיומו, מלבד דרום־אפריקה ויבשת אירופה גופא. הדבר יכול להיחשב כאירוני בשל השימוש הרב של הלהקה במשחקי מילים שבעיקר דוברי אנגלית יבינו בצורה מלאה.
כך ממשיך השיר ומתאר את העידן החדש של האבירות, לכאורה; כשכל מה שהאנשים חושקים בו הוא מסיבות חברתיות מעיקות, עלייה בסולם המעמדות והגידול בתכולת כרטיס האשראי. הפזמון מתאר מה צריך להיות לפי חברי הלהקה, האמת הפנימית של דת הויקה:
דעות
אפשר לתאר את סקיקלאד כלהקת מחאה. מילותיהם נוגעות במגוון רחב של נושאים פוליטיים (כמו גם בנושאים יותר אישיים, בעיקר בתקופת ווקייר), הכוללים עוני, סמים, איכות־הסביבה, פוליטיקה, פגאניזם, מסחריות ואודות החברה עצמה. פולמוס הלהקה מתבסס בעיקר על ניסיון חיים אמיתי; בראיון אחד סיפר ווקייר על הזמן בו חשבון החשמל שלו הרקיע שחקים, והוא נאלץ לחיות על כריכים של שעועית אפויה עם הגיטריסט סטיב רמזי. סקיקלאד בדרך כלל מציגה דעות שמאלניות, תומכים ומחזקים בעיקר את מעמד הפועלים העובד, אף על פי שהלהקה לא לחלוטין ליברלית; Men of Straw ו-Catherine at the Wheel מראים, בין השאר, עמדת אפס סובלנות כלפי התעללות בילדים, ו-Ten Little Kingdoms הוא שיר כנגד ייפוי כוחות. כתיבתו של ווקייר מראה גם סקרנות מצד הלהקה כלפי נשים, ובעיקר נשים מיניות במיוחד, כמו שניתן לראות ב-'My Mother in Darkness', 'Polkageist!' ו-'Little Miss Take', הדבר קשור למחצה בעקרונות הפגאניזם ודת הויקה.
חלקים מ-Men of Straw מתוך האלבום A Burnt Offering for the Bone Idol:
קטעים מ-Womb of the Worm מתוך Prince of the Poverty Line:
מוזיקה
סקיקלאד החלו את הקריירה שלהם, את אלבומם הראשון, כשהם מנגנים ת'ראש מטאל עם השפעות של מוזיקת פולק. השילוב של הכינור, ובסופו של דבר של הקלידים, איפשר לסקיקלאד להפוך בהדרגה להרבה יותר ממושפעת ממוזיקת פולק, וסגנונם המוזיקלי עצמו השתנה בהדרגה מת'ראש לעבר להקות קדם-NWOBHM, הארד רוק והבי־מטאל כדוגמת אוריה היפ (Uriah Heep) ות'ין ליזי (Thin Lizzy). סגנונם השתנה באלבומים האחרונים, כשב-Outrageous Fourtunes ו-No Daylights… Nor Heeltaps כל השירים אקוסטיים, ואפשר אפילו להגדירו כאלבום פולק בריטי רגיל, בעוד בFolkémon וב-A Semblance of Normality המוזיקה הרבה יותר מטאלית מאשר באלבומיהם הקודמים.
בהרבה מהאלבומים של סקיקלאד ניתן לשמוע שירים קצרים, בדרך כלל הקדמות או אפילוגים, שמתנסים בסגנונות שונים של מוזיקה, עם כלים שונים מהרגיל ללהקה. שירים אלה כוללים גם שירים בהם רק מדברים (כדוגמת Tunnel Visionaries שנכתב כפארודיה על פיסקת הפתיחה המפורסמת של מלחמת העולמות), ושירים בהם משתמשים בכלים שונים כמו חמת־חליליות, וחצוצרה, שלא נמצאים בדרך כלל ברפרטואר הלהקה.
דיסקוגרפיה
The Wayward Sons of Mother Earth, אורך מלא, 1991, נויז אינטרנשיונל.
1. The Sky Beneath My Feet – 2. Trance Dance (A Dreamtime Walkabout) – 3. A Minute's Piece – 4. The Widdershins Jig – 5. Our Dying Island – 6. Pagan Man – 7. The Cradle Will Fall – 8. Skyclad – 9. Moongleam and Meadowsweet – 10. Terminus.
A Burnt Offering for the Bone Idol, אורך מלא, 1992, נויז רקורדס
1. War and Disorder – 2. A Broken Promised Land – 3. Spinning Jenny – 4. Salt on the Earth (Another Man's Poison) – 5. Karmageddon (The Suffering Silence) – 6. Ring Stone Round – 7. Men of Straw – 8. R'vannith – 9. The Declaration of Indifference – 10. Alone in Death's Shaodw.
EP, 1992, 'Tracks from the Wilderness, נויז רקורדס
1. Emerald 3:35 – 2. A Room Next Door 4:52 – 3. When All Else Fails 4:20 – 4. The Declaration of Indifference (live) 3:59 – 5. Spinning Jenny (live) 3:02 – 6. Skyclad (live) 5:26.
Emerald הוא גרסת כיסוי לשיר של ת'ין ליזי. שלושת השירים החיים הוקלטו בפסטיבל דינמו, באיינדהובן, יוני 1992.
Thinking Allowed?, סינגל, יוני 1993, נויז רקורדס
1. Thinking Allowed – 2. The Cradle Will Fall (live) – 3.The Widdershins Jig (live).
שלמה טנאי
שלמה טנאי (קושיצקי) (27 בנובמבר 1919 – 10 בינואר 2000) היה משורר, סופר, מתרגם ועיתונאי עברי. טנאי זכה בפרס ביאליק בשנת 1985 במשותף עם חנוך ברטוב, ונחשב למשורר ידוע בחברה הישראלית.
ביוגרפיה
שלמה טנאי נולד בביילסקו-ביאלה שבשלזיה, פולין להורים אשר השתלבו במסורת היהודית והציונית. לאחר שנים ספורות שבהם למד בבית ספר כללי בפולין, עלה לישראל בעלייה החמישית עם הוריו ואחיותיו בשנת 1929, והתגורר בתל אביב-יפו. בשנת 1938 פורסם שירו הראשון, "שעת הצלילים" בעיתון "דבר". הוא סיים את לימודיו בגימנסיה "בלפור" בשנת 1939. בראשית שנות הארבעים הוא למד באוניברסיטה העברית בירושלים. באותו הזמן הוא יזם וערך, יחד עם משה שמיר, את כתב העת "ילקוט הרעים", ופרסם בו כמה משיריו. נשא את המאיירת והציירת תרצה טנאי, בתם של יהושע ברנדשטטר ורחל קטינקא. בשנת 1944 הוא הצטרף למערכת "הארץ", בה עבד לסירוגין עד 1966.
רעייתו ליוותה באיוריה רבים מספריו, בעיקר בספרי ילדים. הוא היה עורך העיתון במחנה, בשנת 1954 היה עורך השבועון לילדים "דבר לילדים", בשנת 1956 היה עורכו של השבועון רימון שהוקם (על ידי איסר הראל) על-מנת להתחרות בשבועון העולם הזה ונסגר כעבור חודשים מעטים. באותה שנה שהיה עורך העיתון רימון, הוא נבחר כחבר הוועד המרכזי של אגודת הסופרים ובו כיהן כ-15 שנים. בתור חבר הוועד, טנאי יזם את שבוע הספר העברי אשר התקיים לראשונה בשנת 1959.
החל מ-1967, טנאי עבד במרכז לתרבות ולחינוך של ההסתדרות, והיה אחראי על הפקת סרטי תעודה רבים. מעבר לכך תרגם רבים משיריו וכתביו של המשורר היינריך היינה.
הפונדקאים
הפונדקאים הייתה להקת פולק/קאנטרי שפעלה בישראל משנת 1976 ועד לשנת 2002, הופיעה בכל פסטיבלי הפולק ואירועי הפולק שהתקיימו בארץ. הלהקה הופיעה במשך שנים רבות בפסטיבל הפולק/קאונטרי החשוב בארץ, "סולם יעקב" (Jacob's Ladder), כמעט מזמן היווסדו, ונחשבה במשך שנים כלהקה המצליחה ביותר בפסטיבל זה.
שלמה טנאי
ביוגרפיה
היה חבר בוועדת העשור להקמת המדינה, ואז הגה ויזם את רעיון שבוע הספר העברי שנערך לראשונה ב-1959. יו"ר הדירקטוריון של אקו"ם מספטמבר 1973 עד ינואר 1998.
הפונדקאים
ייחודיות הלהקה
הפונדקאים, שרוב חבריה עלו מארצות דוברות אנגלית, הייתה הלהקה הראשונה בארץ שהשתייכה בלעדית לז'אנר הפולק והקאנטרי והופיעה באופן מקצועי במשך שנים, הקליטה מספר אלבומים והשאירה את רישומה והשפעתה על אמנים שהופיעו בהמשך, ומעל לכל תרמה תרומה מכריעה להתפתחותו של "פסטיבל סולם יעקב" שהיה ועודנו האירוע הראשון במעלה בחשיבותו והיקפו לקהילת דוברי האנגלית בארץ ולעולים מהארצות דוברות האנגלית.
שלמה טנאי
ביוגרפיה
בשנת 1972 זכה בפרס קוגל על ספר שיריו "ניחושים". בשנת 1976 זכה בפרס מרים טלפיר על ספר שיריו "רגלי המבשר". בשנת 1985 זכה בפרס ביאליק על מפעלו בשירה, ובשנת 1999 זכה בפרס אקו"ם למפעל חיים לספרות.
הפונדקאים
היסטוריה
הלהקה נוסדה בשנת 1976 על ידי דייוויד דקלבאום, שי טוחנר, דייוויד סטייסי ודייוויד מנצ'ר.
שלמה טנאי
ביוגרפיה
נקבר בבית העלמין ירקון. במסגרת מיזם הנצחת אמנים ואנשי תרבות בתל אביב, הוצבה בספטמבר 2017 לוחית זיכרון משותפת לשלמה טנאי ולרעייתו, תרצה, בכניסה לבית בו התגוררו ברח' דפנה 20 בתל אביב.
הפונדקאים
היסטוריה
הלהקה הייתה המזוהה ביותר עם המוזיקה האנגלו-סאקסית בארץ, והתמחתה בשירים איריים, קנדיים, אמריקאיים ובנגינה האינסטרומנטלית הווירטואוזית של חבריה, בעיקר יונתן מילר (כינור, מנדולינה וקלרינט), שי טוחנר (גיטרה ומפוחיות), אלישע אבשלום (חליליות ושריקות) ונגן הבנג'ו בסגנון ה-old time דייוויד דקלבאום.
במשך השנים, כשיונתן מילר היה עסוק עם פרויקט "כמו צועני" ו"הופה היי" עם יגאל בשן ועוזי חיטמן הוא הוחלף על ידי הכנר-מנדולינאי-גיטריסט רובי האריס המנגן כיום בשיקגו. במשך מספר שנים שרה עם הלהקה הזמרת הסקוטית מורג מק'ליי (Morag Maclay) ששהתה בארץ ועבדה כמיילדת בבית החולים הדסה הר הצופים בירושלים.
בשנת 1991 השתתפה הלהקה בפרויקט "שירים מהחבית" שכלל תרגומים לשירים איריים ואמריקאיים לעברית שנעשו ברובם על ידי קובי לוריא בשיתוף דני שלם, ישראל גוריון ובני אמדורסקי.
הלהקה חדלה למעשה מלהתקיים כלהקה בשנה 2002, אולם חלק מחבריה המשיכו להופיע ביחד עוד מספר שנים, יונתן מילר ושי טוחנר בהרכב הקאונטרי רוק שנקרא "הטוחנים" ואילו אלישע אבשלום ושי טוחנר המשיכו ללהקות איריות "אמראלד", "אייריש מלודי" ו"סינרגיה קלטית". שתי האחרונות פעילות עד היום.
במשך השנים ניגנו לפעמים ושרו עם הלהקה בתו של דייוויד דקלבאום, יעל דקלבאום, אחיה רון שחי כיום בארצות הברית, שולי נתן, סוזי מילר ועוד אחרים. כן הופיעו חברי הלהקה בירושלים עם המוזיקאי האמריקאי המפורסם אנדי סטטמן בקונצרט באמפיתיאטרון גן פעמון הדרור.
ווטסון
ווטסון (Watson) הוא שם משפחה אנגלי וסקוטי שמשמעותו "בנו של וולטר".
שלי בובריצקי
שלי בובריצקי (נולדה ב-27 ביוני 2001) היא שחיינית אמנותית ישראלית. ייצגה את ישראל באולימפיאדת טוקיו (2020). המאמנת האישית שלה היא אלינה פרץ והמאמנת הקבוצתית שלה היא סבטלנה בלכר.
ביוגרפיה
בובריצקי נולדה בשנת 2001 והיא מתגוררת ברחובות. היא למדה בקריית החינוך למדעים וסיימה שם מגמת כימיה ותקשורת. היא בת בכורה למשפחה בת שלושה ילדים, וכולם עוסקים בספורט: אחיה ניר משחק הוקי ואחותה מיכל עוסקת בהתעמלות אמנותית.
בגיל שלוש היא הצטרפה לחוג ציור ובהמשך נכנסה ללמוד בבית ספר לציור ממנו נפרדה לפני כארבע שנים, אחרי 13 שנים.
בשנת 2018, בובריצקי הייתה במקום 8 באליפות אירופה בתרגיל הקבוצתי, שהתרחשה בגלאזגו שבסקוטלנד. בשנת 2019, היא הייתה במקום הראשון בתרגיל הקומבינה בסבב העולמי, שהתקיים ביוון ובאותה השנה הייתה במקום ה-18 באליפות העולם שהתקיימה בגלאזגו.
בשנת 2021, זכתה קבוצתה של בובריצקי במדליית ארד באליפות אירופה שהתרחשה בבודפשט שבהונגריה.
בובריצקי העפילה לייצג את ישראל באולימפיאדת טוקיו.
שוטרים
שוטרים היא סדרת טלוויזיה תעודית ישראלית של יקי יושע ששודרה בערוץ 2 בין השנים 1999–2000.
רקע
הסדרה מתבססת על סדרה אמריקנית פופולרית בשם "Cops". הן בסדרה המקורית והן בגרסתה זו הישראלית עיקרה מתבסס על צוות תעוד המצטרף מדי פרק לצוות שוטרים ומתעד את שגרת יומם במהלך עבודתם.
אלכסיס סאלמאקרס
אלכסיס יסה סאלמאקרס (בהולנדית: Alexis Jesse Saelemaekers; נולד ב-27 ביוני 1999 בסינט אגאתה ברכם שבבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת מילאן מהסרייה א' ובנבחרת בלגיה.
אנדרלכט
סאלמאקרס הוא תוצר מחלקת הנוער של אנדרלכט. בחודש אוקטובר 2017 הוא חתם על חוזה מקצועני ראשון במועדון, עד לשנת 2019. ב-16 בפברואר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–1 לסינט טרוידן במסגרת המחזור ה-27 בליגת העל הבלגית לעונת. הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות וחצי, בהן ערך 57 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
ההשאלה למילאן והמעבר הקבוע
ב-31 בינואר 2020 הושאל סאלמאקרס למשך חצי עונה למילאן מהסרייה א', יחד עם אפשרות רכישה בתום תקופת ההשאלה. ב-2 בפברואר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד הלאס ורונה במסגרת המחזור ה-22 בליגה לעונת 2019/2020. ב-18 ביולי הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–5 על בולוניה 1909 במסגרת המחזור ה-34 בליגה. במשך תקופת ההשאלה הוא ערך 13 הופעות ליגה, בהן הבקיע שער אחד.
ב-1 ביולי 2020 עבר סאלמאקרס למילאן באופן קבוע, וחתם על חוזה במועדון עד ל-30 ביוני 2024. בעונת 2020/2021, בה סיימה מילאן במקום השני בליגה, ערך סאלמאקרס 32 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-15 בספטמבר 2021 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כששיחק 62 דקות בהפסד 2–3 לליברפול במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים לעונת 2021/2022.
קריירה בינלאומית
ב-8 באוקטובר 2020 ערך סאלמאקרס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת חוף השנהב במשחק ידידות. ב-5 בספטמבר 2021 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–3 על נבחרת צ'כיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
תארים
מילאן
אמנסטי אינטרנשיונל
אמנסטי אינטרנשיונל ("ארגון אמנסטי הבינלאומי"; מהמילה האנגלית "Amnesty", "חנינה") הוא ארגון לא-ממשלתי בינלאומי, שמטהו ממוקם בממלכה המאוחדת מאז 1961, הפועל לקידום זכויות האדם המקודשות במגילת זכויות האדם של האו"ם ובאמנות בינלאומיות אחרות לזכויות אדם למען "עולם בו כל אדם נהנה מכל זכויות האדם המעוגנות בהצהרה האוניברסלית על זכויות אדם ובאמנות בינלאומיות בנושאי זכויות אדם נוספות" . לדברי הארגון, תומכיו נאמדים בכ-7 מיליון בני אדם ברחבי העולם (נכון לשנת 2015). בסוף כל שנה מקיים הארגון פגישה כללית שנתית, עם "הרמת כוסית לחופש".
הארגון פועל לשחרור כל אסירי המצפון, ביטול עונש המוות, עינויים, וכל יחס אכזרי אחר לאסירים, סיום תופעת הרציחות הפוליטיות והעלמות פוליטיות ופועל לגייס את דעת הקהל לייצור לחץ על ממשלות ברחבי העולם בהן מתרחשת התעללות. הארגון הוא א-פוליטי ומתנגד לכל הפרה של זכויות אדם, הן בידי ממשלות והן בידי קבוצות אופוזיציה ורואה בעונש מוות "שלילה אולטימטיבית ובלתי הפיכה של זכויות האדם". לארגון הוענקו במשך השנים פרסים רבים בהם פרס נובל לשלום ל-1977 על "הגנת כבוד האדם מפני עינויים", ופרס האומות המאוחדות בתחום זכויות האדם בשנת 1978.
בתחום הארגונים הבינלאומיים לזכויות אדם, אמנסטי אינטרנשיונל מחזיק בהיסטוריה השלישית הארוכה ביותר בשנות פועלו אחרי הפדרציה הבינלאומית לזכויות אדם והחברה למניעת עבדות.
הקמה, שנות השישים (1960)
אמנסטי אינטרנשיונל הוקם בלונדון ביולי 1961 על ידי העורך דין האנגלי פיטר בננסון. בננסון הושפע בהקמת הארגון מחברו לואי בלום-קופר, שהוביל קמפיין אסירים פוליטי.
על פי חשבונו של בננסון עצמו, הוא נסע ברכבת התחתית של לונדון ב-19 בנובמבר 1960 כשקרא ששני סטודנטים פורטוגזים מקוימברה נידונו לשבע שנות מאסר בפורטוגל על פי החשד "שהרימו כוסית לחירות". באותה שנה, פורטוגל נשלטה על ידי ממשלת הרודן אנטוניו דה אוליביירה סלזאר אשר הייתה סמכותית באופיה ואנטי קומוניסטית קיצונית לצד כך שדיכאה את אויבי המדינה שתמכו בשיטה הכלכלית וכינתה אותם כ"אנטי פורטוגלים". בננסון כתב לעורך העיתון "The Observer" על כך, וב-28 במאי פרסם זה את מאמרו של בננסון. המאמר, תחת הכותרת "האסירים הנשכחים", קרא לקוראים לכתוב מכתבי תמיכה בסטודנטים. התגובה הייתה גדולה בהרבה מהצפוי, עד שבתוך שנה התארגנו קבוצות של כותבי מכתבים ביותר מתריסר מדינות, שכתבו להגן על קורבנות חוסר-צדק באשר הם. במאמרו של בננסון נכתב ,
בננסון עבד עם חברו אריק בייקר. בייקר היה חבר בחברה הדתית של חברים אשר היו מעורבים במימון הקמפיין הבריטי התנועה לפירוק נשק גרעיני וכן הפך לראש הקהילה הנוצרית קווייקרים והעד החברתי, ובזכרונותיו תיאר אותו בננסון כ"שותף להשקת הפרויקט". בהתייעצות עם סופרים אחרים, אקדמאים ועורכי דין ובמיוחד אלק דיגס, הם כתבו באמצעות לואי בלום-קופר לדייוויד אסטור, עורך העיתון האובזרבר, אשר ב-28 במאי 1961 פרסם את מאמרו של בננסון "האסירים הנשכחים". המאמר הביא את תשומת ליבו של הקורא לאותם "כלואים, מעונים או מוצאים להורג משום שדעותיו או דתו אינן מקובלות על ממשלתו" או כפי שנאמר במילים אחרות על ידי ממשלות, הפרתם של הסעיפים 18 ו-19 בהצהרת זכויות האדם (UDHR). המאמר תיאר הפרות אלה מתרחשות, בקנה מידה עולמי, בהקשר של הגבלות על חופש העיתונות, כלפי פוליטיקה, התנגדות, דין ציבורי בזמן בפני בתי משפט חסרי משוא פנים ולבקשות מקלט לפליטים. המאמר סימן את השקת "ערעור על אמנסטי (חנינה), 1961", שמטרתו הייתה לגייס את דעת הקהל, באופן מהיר ורחב, להגנתם של אנשים אלה, שבננסון כינה "אסירי מצפון". "הערעור על אמנסטי" הודפס מחדש על ידי מספר רב של עיתונים בינלאומיים. באותה שנה הוציא לאור לבננסון ספר, "רדיפה 1961", בו פורטו המקרים של תשעה אסירי מצפון שנחקרו ונבחרו על ידי בננסון. ביולי 1961 החליטה ההנהגה כי הערעור יהווה בסיס לארגון קבע, אמנסטי, עם הפגישה הראשונה שהתקיימה בלונדון. בננסון דאג שכל שלוש המפלגות הפוליטיות הגדולות ייוצגו, וגייסו חברי פרלמנט ממפלגת הלייבור, המפלגה השמרנית והמפלגה הליברלית. ב-30 בספטמבר 1962, הוא נקרא רשמית "אמנסטי אינטרנשיונל" והוכר לרוב בשם "אמנסטי". מאוחר יותר באותה שנה עיצבה דיאנה רדהוס, חברה באחת הקבוצות, את הלוגו של אמנסטי, המורכב מנר וחוט של גדר תיל.
מה שהתחיל כערעור קצר הפך עד מהרה לתנועה בינלאומית קבועה הפועלת להגנה על הכלואים על ביטוי לא-אלים של השקפותיהם ולהבטחת הכרה עולמית בסעיפים 18 ו-19 של הצהרת זכויות האדם על ידי האומות המאוחדות. מההתחלה, נוכחו מחקרים וקמפיינים בעבודתו של אמנסטי אינטרנשיונל שכללו הקמת ספרייה למידע על אסירי מצפון והוקמה רשת של קבוצות מקומיות שנקראה קבוצות "THREES" (שלוש). כל קבוצה עבדה עם שלושה אסירים, אחד מכל אחד משלושת האזורים האידאולוגיים העיקריים של העולם בתקופה זו: קומוניסטי, קפיטליסטי ומתפתח.
באמצע שנות ה-60 גברה הנוכחות העולמית של אמנסטי אינטרנשיונל והוקמה מזכירות בינלאומית וועדת ביצוע בינלאומית לניהול הארגונים הלאומיים של אמנסטי אינטרנשיונל, שנקראו "מדורים", שהופיעו בכמה מדינות. הם נתמכו בחשאי על ידי ממשלת הממלכה המאוחדת באותו הזמן. התנועה הבינלאומית החלה להסכים על עקרונות הליבה והטכניקות שלה. למשל, השאלה האם לאמץ אסירים שדגלו באלימות, כמו נלסון מנדלה, הביאו להסכמה פה אחד שהוא יכול לא לתת את השם "אסיר מצפון" לאסירים מסוג זה. מלבד עבודת הספרייה והקבוצות, פעילותו של אמנסטי אינטרנשיונל התרחבה לסיוע למשפחות אסירים, שליחת משקיפים למשפטים, ייצוג לממשלות ומציאת מקלטים עבור פליטים ותעסוקה לאסירי מצפון. פעילותו והשפעתו גברו גם בארגונים בין ממשלתיים שכללו הכרה על ידי האו"ם, מועצת אירופה ואונסק"ו לפני סיום העשור.
בשנת 1966 חשד בננסון כי ממשלת הממלכה המאוחדת בשיתוף פעולה עם כמה מעובדי אמנסטי דיכאה את הדיווח על מעשי הזוועה הבריטיים בעדן. הוא החל לחשוד שרבים מעמיתיו היו חלק מקשירת מודיעין בריטית להפיל את הארגון, אך לא היה יכול לשכנע אף אחד אחר מעמיתיו בכך. מאוחר יותר באותה שנה היו טענות נוספות, כאשר ממשלת ארצות הברית דיווחה כי סאן מקברייד, שר החוץ האירי לשעבר והיו"ר הראשון של אמנסטי, היו מעורבים במבצע מימון של סוכנות הביון המרכזית (CIA). מקברייד הכחיש את הידיעה על המימון, אך בננסון השתכנע כי מקברייד הוא חבר ב-CIA. לאחר מכן, בננסון התפטר מתפקידו כנשיא הארגון בטענה שהוא הוצפן והסתנן על ידי השירותים החשאיים, ואמר כי הוא "כבר לא יכול היה לחיות במדינה שבה נסבלות פעילויות כאלו".
שנות השבעים (1970)
במהלך שנות השבעים, סאן מקברייד ומרטין אנאלס הובילו את אמנסטי אינטרנשיונל. בזמן שהמשיך לעבוד למען אסירי מצפון התרחב תחום אמנסטי אינטרנשיונל לתחומיו גם "משפט הוגן" והתנגדות למעצר ממושך ללא משפט (UDHR סעיף 9), ובמיוחד לעינויים של אסירים (UDHR סעיף 5). אמנסטי אינטרנשיונל האמין כי הסיבות העומדות בבסיס עינויים של אסירים על ידי ממשלות הן לרכוש ולהשיג מידע או לדכא את התנהגותם באמצעות טרור, או שניהם. דאגה נוספת הייתה ייצוא של שיטות עינויים מתוחכמות יותר, ציוד והוראה של מעצמות העל ל"מדינות לקוח", למשל על ידי ארצות הברית באמצעות פעילויות מסוימות של ה-CIA.
אמנסטי אינטרנשיונל ערך דיווחים ממדינות בהן טענות העינויים נראו עקשניות ביותר וארגן ועידה בינלאומית בנושא עינויים. הוא ביקש להשפיע על דעת הקהל ובכך להפעיל לחץ על ממשלות לאומיות באמצעות ארגון מסע "ביטול העינויים", שנמשך כמה שנים. חברותה של אמנסטי אינטרנשיונל עלתה מ-15,000 חברים בשנת 1969 ל-200,000 בשנת 1979. גידול במשאבים זה איפשר הרחבת תוכניתה, "מחוץ לכותלי הכלא", לכלול עבודה בנושא "היעלמויות פוליטיות", עונש מוות וזכויות פליטים. טכניקה חדשה שהופעלה הייתה, "הפעולה הדחופה", שמטרתה הייתה לגייס את החברים לפעולה במהירות אשר הופעלה לראשונה עבור לואיס בסיליו רוסי, אקדמאי ברזילאי, שנעצר מסיבות פוליטיות ב-19 במרץ 1973, ברמה הבין ממשלתית אמנסטי אינטרנשיונל לחץ ליישם את כללי המינימום הסטנדרטיים של האו"ם לטיפול באסירים ולמוסכמות הומניטריות קיימות, כדי לאשר את האשרור של שתי האמנות של האו"ם לזכויות אדם בשנת 1976 והיה שותף להשגת מכשירים והוראות נוספות האוסרות על פרקטיקה של טיפול לרעה. מעמד ייעוץ מהארגון הוענק בוועדה הבין-אמריקאית לזכויות אדם בשנת 1972.
בשנת 1976 החל המדור הבריטי של אמנסטי בסדרה של אירועי גיוס כספים אשר זכו לכינוי "סדרת כדורי השוטר הסודי" אשר הועלו בלונדון בתחילה כגלאות קומיות בהן הוצג מה שהדיילי טלגרף כינה "קרם דה לה קרם של עולם הקומדיה הבריטי" אשר כללו את חברי להקת הקומדיה מונטי פייתון, ומאוחר יותר התרחב כך שיכללו גם הופעות של מוזיקאי רוק מובילים. הסדרה נוצרה ופותחה על ידי בוגר להקת מונטי פייתון ג'ון קליז ומנהל תעשיית הבידור מרטין לואיס העובדים בצמוד לאנשי צוות אמנסטי פיטר לוף (עוזר מנהל אמנסטי 1974–1978) ובהמשך עם פיטר ווקר (קצין גיוס כספי אמנסטי 1978–1982). קליז, לואיס ולוף עבדו יחד בשתי תוכניות הראשונות (1976 ו-1977). בשנת 1977 הוענק לארגון פרס נובל לשלום על "הגנת כבוד האדם נגד עינויים" ופרס האומות המאוחדות בתחום זכויות האדם בשנת 1978. בשנת 1979 זכה בפרס ברונו קרייסקי.
שנות השמונים (1980)
בשנת 1980, אמנסטי אינטרנשיונל החל לזכות ביותר ביקורת מצד ממשלות שונות בהן ברית המועצות שטענה כי "אמנסטי אינטרנשיונל מנהל ריגול", ממשלת מרוקו גינתה אותה כ"מגנה על פורעי חוק", וממשלת ארגנטינה אסרה על הצגת הדו"ח השנתי של אמנסטי אינטרנשיונל בשנת 1983. לאורך שנות השמונים אמנסטי אינטרנשיונל המשיך במערכה נגד עינויים בשם אסירי המצפון. נושאים חדשים צצו לפועלו בהן: הריגה חוץ-משפטית, העברות צבאיות, ביטחוניות ומשטרות, הרג פוליטי והיעלמויות.
מלבד קמפיין שני בנושא עינויים במחצית הראשונה של העשור, התקיימו שני סבבי הופעות מוזיקליים גדולים עבור הגברת המודעות לעבודתו של אמנסטי ולזכויות אדם בעולם (במיוחד בקרב הדורות הצעירים) באמצע שנות ה-80 המאוחרות. סבב ההופעות "A Conspiracy of Hope" (קונספירציה של תקווה) בשנת 1986, שהתקיים ב-6 מופעים בארצות הברית, ו-"!Human Rights Now" בשנת 1988 שנוסד לציון 40 שנה להיווסדותה של הצהרת זכויות האדם של האו"ם (UDHR) והועבר ב-5 יבשות במהלך 6 שבועות. במהלך סבבי ההופעות, השתתפו אמנים ולהקות רבות מהמפורסמות בעולם, בהן: U2, סטינג, בריאן אדמס, פיטר גבריאל, "E Street Band", סטינג, פיטר גבריאל וטרייסי צ'פמן.
שנות התשעים (1990)
במהלך שנות התשעים המשיך אמנסטי לצמוח, ולהצטרף ליותר מ-7 מיליון חברים בלמעלה מ-150 מדינות וטריטוריות בראשות המזכ"ל סנגל פייר סנה. הארגון המשיך לעבוד במגוון רחב של נושאים ואירועים עולמיים. לדוגמה, קבוצות דרום אפריקאיות הצטרפו בשנת 1992 והתארחו בביקורו של פייר סנה כדי להיפגש עם ממשלת האפרטהייד כדי לדחוף לחקירת האשמות על התעללות מצד המשטרה, סיום מכירות הנשק לאזור האגמים הגדולים באפריקה וביטול עונש המוות. בפרט, אמנסטי אינטרנשיונל העניק תשומת לב להפרות שבוצעו על קבוצות ספציפיות, כולל פליטים, מיעוטים גזעיים, אתניים, דתיים, נשים שהוצאו להורג. דו"ח עונש המוות והקמפיין "זכויות אדם הן זכויות נשים" היו פעולות מרכזיות בשתי הסוגיות האחרונות.
במהלך שנות ה-90 נאלץ אמנסטי אינטרנשיונל להגיב להפרות זכויות אדם שהתרחשו בהקשר לריבוי סכסוכים מזוינים באנגולה, מזרח טימור, המפרץ הפרסי, רואנדה ויוגוסלביה לשעבר. אמנסטי אינטרנשיונל לא נקט עמדה בשאלה האם לתמוך בהתנגדות צבאית חיצונית או להתנגד להתנגשויות מזוינות מסוג ה. הוא לא דחה את השימוש בכוח, אפילו את הכוח הקטלני, ולא ביקש מהמעורבים להניח את זרועותיהם. במקום זאת, הטיל ספק במניעים העומדים מאחורי התערבות חיצונית וסלקטיביות של פעולה בינלאומית ביחס לאינטרסים האסטרטגיים של מי ששולח כוחות. הוא טען שיש לנקוט צעדים כדי למנוע מבעיות בזכויות אדם להפוך לאסון זכויות אדם וכי התערבות וחוסר מעש מייצגים כישלון של הקהילה הבינלאומית.
בשנת 1995, כאשר הארגון רצה לקדם את אופן מעורבותה של חברת "Shell Oil" בהוצאתו להורג של פעיל סביבתי וזכויות אדם קן סארו-ויווה בניגריה, היא הופסקה. עיתונים וחברות פרסום סירבו להפעיל את מודעות פעילותו של הארגון כי קידוח נפט היה משמעותי ברחבי המדינה בטיעון העיקרי כי מדובר בקידוח נפט במדינה שכבר הפרה את זכויות האדם ואין לה דרך לאכוף מדיניות זכויות אדם. כדי להילחם בבאזז שאמנסטי אינטרנשיונל ניסה ליצור, הוא פרסם מיד כיצד חברת "Shell" מסייעת בשיפור החיים הכלליים בניגריה. סליל שטי, מנהל אמנסטי, אמר כי "הרשתות החברתיות ממריצות מחדש את רעיון האזרח העולמי". הקמפיין "Get Up, Sign Up" (קום, הירשם) ציין 50 שנה להיווסדותה של הצהרת זכויות האדם (UDHR) ול-13 מיליון התחייבויות שנאספו לתמיכה בארגון. קונצרט המוזיקה "Decl" מטעם הארגון נערך בפריז ב-10 בדצמבר 1998 (יום זכויות האדם). ברמה הבין-ממשלתית, אמנסטי אינטרנשיונל תמך ביצירת משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם (שהוקם בשנת 1993) ובית משפט פלילי בינלאומי (שהוקם בשנת 2002).
לאחר מעצרו בלונדון בשנת 1998 על ידי משטרת המטרופוליטן, אמנסטי אינטרנשיונל הסתבך בקרב משפטי מול הדיקטטור-סנאטור הצ'יליאני אוגוסטו פינושה, שביקש להימנע מהסגרה לספרד כדי להתמודד עם האשמות. לורד הופמן (שופט בכיר בדרום אפריקה, בריטי בדימוס אשר שימש לורד הערעור בשגרה בין השנים 1995–2009 שכלל שופטים שמונו במסגרת חוק השיפוט של הערעור 1876 לבית הלורדים הבריטי) היה בקשר עקיף עם אמנסטי אינטרנשיונל, אשר הוביל למבחן חשוב להופעת הטיה בהליכים משפטיים בחוק בממלכה המאוחדת. לאחר מכן הוגשה תביעה על ידי אמנסטי נגד ההחלטה לשחרר את הסנטור פינושה, שהתקבלה על ידי שר הפנים הבריטי, ג'ק סטרו. בית המשפט הגבוה באנגליה סירב לבקשה, והסנטור פינושה שוחרר והוחזר לצ'ילה.
שנות האלפיים (2000)
לאחר שנת 2000, המיקוד העיקרי של אמנסטי אינטרנשיונל פנה לאתגרים הנובעים מהגלובליזציה ולתגובה לפיגועי 11 בספטמבר 2001 בארצות הברית. נושא הגלובליזציה עורר שינוי משמעותי במדיניות אמנסטי אינטרנשיונל, שכן היקף עבודתו הורחב לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות, תחום שעליו סירב לעבוד בעבר. אמנסטי אינטרנשיונל סבר כי שינוי זה חשוב, לא רק בכדי לתת אמון בעקרון של אי-חלוקת הזכויות, אלא בגלל מה שראה ככוחן ההולך וגדל של חברות והתערערותן של מדינות לאום רבות כתוצאה מהגלובליזציה.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר דיווחה המזכירה החדשה של אמנסטי, אירנה חאן, כי בכיר בממשל אמר לנציגי אמנסטי אינטרנשיונל כי: "תפקידכם קרס עם קריסת מגדלי התאומים בניו יורק". הארגון טען כי זכויות האדם הן הבסיס לביטחון עבור כולם, ולא מכשול בפניהם. ביקורת באותה תקופה הגיעה ישירות מהארגון לממשל בוש ומהעיתון הוושינגטון פוסט, כאשר חאן, בשנת 2005, השוותה את מתקן המעצר של ממשלת ארצות הברית במפרץ גואנטנמו בקובה לגולאג הסובייטי. במהלך המחצית הראשונה של העשור החדש, אמנסטי אינטרנשיונל הפנה את תשומת ליבו לאלימות נגד נשים, לפיקוח על תעשיית הנשק העולמית, לדאגות סביב יעילות האו"ם ולסיום עינויים ברחבי העולם. באותה שנה, (2005), חבריי הארגון נאמדו בכ-2 מיליון.בשנת 2007 החליט הוועד הפועל של הארגון לתמוך בגישה לזכות לקיום הפלה . אמנסטי אינטרנשיונל דיווח על מלחמת עיראק ב-17 במרץ 2008, כי למרות הטענות המצב הביטחוני בעיראק השתפר בחודשים האחרונים אך מצב זכויות האדם הפך לאסון, לאחר תחילת המלחמה חמש שנים קודם לכן בשנת 2003 . בשנת 2009 האשים אמנסטי את ישראל ואת תנועת החמאס הפלסטינית בביצוע פשעי מלחמה במהלך המתקפה של ישראל בינואר אותה שנה בעזה, אשר ידוע כ"מבצע עופרת יצוקה", שהביא למותם של יותר מ-1,400 פלסטינים ו-13 ישראלים . לאחר מכן בוצעה משימה לאיתור עובדות של האו"ם על הסכסוך בעזה, בעוד שאמנסטי הצהיר כי ממצאיו תואמים את ממצאי חקירת השטח של הארגון, וקרא לאו"ם לפעול במהירות ליישום המלצות המשימה.
2010
בפברואר 2010 השעה אמנסטי את גיטה סגל, ראש היחידה המגדרית שלו, לאחר שמתחה ביקורת על אמנסטי על קשריו עם מואזאם בג (פקיסטני בריטי מנהל ההסברה של הארגון, "Cage" אשר מטרתו "להעצים קהילות המושפעות מהמלחמה בטרור בשאיפה לעולם נטול דיכוי ואי צדק" אשר הוחזק במעצר ללא משפט על ידי ממשלת ארצות הברית במתקן המעצר "Bagram" ובמתקן המעצר במפרץ גואנטנמו שבקובה, במשך כשלוש שנים) באומרה כי זו "טעות שיפוט גסה לעבוד עם התומך המפורסם ביותר בממלכה המאוחדת בטאליבן". אמנסטי אינטרנשיונל הגיב למעשה באומרו כי, "סגל לא הושעתה מפני שהעלתה את הנושא באופן פנימי, אלא מפני שדיברה על דעותיה שלה ועל על דעותיו הרשמיות של אמנסטי אינטרנשיונל". בין תומכיה בדעתה של סגל ניתן למנות את סלמאן רושדי (שנרדף על ידי הקיצונים המוסלמים בעקבות פתווה שהוציאו עליו האייתולות מאיראן) חבר הפרלמנט דניס מקשיין, ג'ואן סמית', כריסטופר היצ'נס, מרטין ברייט, מלאני פיליפס וניק כהן.