cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עמים ילידים בארצות הברית
מלחמת האזרחים
מלחמת האזרחים שהתנהלה בין השנים 1861–1865, והייתה אולי המאורע החשוב ביותר בהיסטוריה האמריקנית, גרמה למותם של מאות אלפים משני הצדדים ואף להירצחו של הנשיא אברהם לינקולן, אבל הפכה את המדינות האמריקניות לאומה אחת מאוחדת. זכורה פחות העובדה שהמלחמה התנהלה גם על גורל השלטון במערב, כאשר מדינות הדרום והצפון שאפו להנחיל את האידאולוגיות שלהן על השטחים הללו.
חמש הרפובליקות האינדיאניות העדיפו לחבור לכוחות הדרום, בעיקר בשל העובדה כי נפגעו לא אחת מהגירוש והטבח שבוצע בהם מידי השלטון הפדרלי. כוחות הדרום אף הקימו כוח שיטור שנועד להגן על היישובים האינדיאנים. האינדיאנים, בדומה לאנשי הדרום, קיימו מדיניות של עבדות בשטחם וקיימו מסחר פורה יותר דווקא עם הדרום. קיים מיעוט אינדיאנים אשר חברו לצפון והשתתפו אף בקרבות נגד האינדיאנים תומכי הדרום.
הפסדם של כוחות הקונפדרציה הדרומיים במלחמת האזרחים הותיר את חמש הרפובליקות האינדיאניות בחורבנן, בדומה לשאר ארצות הברית. אמנם השלטון הפדרלי פעל לשיקום מדינות הדרום, אולם האינדיאנים לא נכללו בה ונענשו בשל חבירתם למדינות הדרום. מזכיר המלחמה אדווין סטנטון היה מוכן לשלום עימם, אך זאת בתמורה לטריטוריות נרחבות עד כדי מחצית משטחן, ביטול העבדות בתחומן, מתן אפשרות להקמת מסילת רכבת בטריטוריות שנותרו להן ויישוב מחדש של שבטים אינדיאנים ביתרת השטח שנותר. האינדיאנים נאלצו לחתום על חוזה שלום משפיל זה בשנת 1860.
המדיניות האמריקנית הריכוזית לאחר מלחמת האזרחים קבעה כי יש לרכז את האינדיאנים בשמורות בכל האמצעים הנדרשים, כמו גם העברת נכסים ואדמות לידי המתיישבים הלבנים. היא קבעה גם כי יש להגביר את "החינוך מחדש" של האינדיאנים - העברתם מחיי נוודות למושבי קבע והפצת הדת הנוצרית בקרבם. כמו כן כל הטיפול בנושא האינדיאנים יהיה על פי החלטת הממשל הפדרלי ושליחיו הצבאיים.
"מלחמת המישורים"
כבר עם תחילת המלחמה היה ברור כי היא מהווה את שירת הברבור מבחינת האינדיאנים. כמות המתיישבים שזרמה לתחומם במערב, ההשקעה הכספית הגבוהה שליוותה הגירה זו, הקמת מסילות הברזל שהגבירה את מעבר הסחורות והאנשים למערב, עדיפותם של ה"לבנים" על פני ה"אדומים" בכמות ובטכנולוגיה ועוד, גרמו להפיכתם של האינדיאנים לגזע נכחד.
בשנים 1865–1866 הגיע הממשל הפדרלי להסכמים עם כמה מהשבטים האינדיאנים של "המישורים הגדולים". אולם, חיכוכים לא מעטים נוצרו כאשר המתיישבים הלבנים ניסו להגן על נתיבי המסחר למערב, למורת רוחם של האינדיאנים, בשל היותם מנוגדים להסכמים. ב-21 בדצמבר 1866 הצליחו האינדיאנים משבט הסו לחסל את כל חיילי מצודת קיריני והתעללו בגופותיהם. מפלה זו שנחל השלטון הפדרלי גררה מסע נקמה בחורף 1867: כוח צבאי שמנה כ־14,000 חיילים טבח בכפרים אינדיאנים רבים וגרם לבריחתם של אחרים.
בדצמבר 1874 החליט נשיא ארצות הברית יוליסס גרנט על צו המורה על פינויים של כל האינדיאנים לשמורות תוך 60 ימים. אי ציות לצו זה יגרור מסע צבאי לאכיפת הצו. מנהיגי האינדיאנים התעלמו מצו זה והתגובה לא איחרה לבוא. אולם, האינדיאנים ניצחו במערכות הראשונות והסיגו את הצבא הפדרלי מאזורם.
ביולי 1876 הוטל משטר צבאי על כל השמורות בחלק הצפוני של "המישורים הגדולים" ונשלח כוח שמנה 2,500 מתנדבים לנקום את התבוסה. לאחר לחימה קשה, הובסו האינדיאנים ורבים מהם הסגירו את עצמם לשלטונות.
במהלך השנים שלאחר מכן גורשו שבטים רבים ורוכזו בשמורות בעלות טריטוריות מצומצמות. עד שנת 1930 המשיכו הילידים לאבד משטחיהם לטובת האדם הלבן. מ-138 מיליון אקרים שהיו בידיהם בשנת 1890, נותרו בידיהם לאחר כ-40 שנה כ-48 מיליון אקרים בלבד.
המאה ה-20
ב-29 באוגוסט 1911 נתפס אישי, שנחשב כ"האינדיאני הפראי האחרון" ושחי את מרבית חייו במנותק לגמרי מהעולם המודרני ומהמתיישבים הלבנים ליד אורוויל שבקליפורניה. ב-2 ביוני 1924 חתם הנשיא הרפובליקני קלווין קולידג' על חוק אזרוח האינדיאנים (Indian Citizenship Act), שהעניק אזרחות אמריקנית לכל האינדיאנים שנולדו בארצות הברית ובטריטוריות שלה. בהמשך למאבקם בהכרה בזכויותיהם ובקרקעות שהופקעו מהם, טענו האינדיאנים כי אדמותיה של ארצות הברית שייכות להם, ומכאן שעל המדינה חל איסור לקבוע מה ייעשה באדמות אלו ללא התייעצות או קבלת אישור מהם, ואכן כשהגיע הנושא לבית המשפט פסקו השופטים בחלק מן התביעות לטובתם של האינדיאנים שלבסוף קיבלו פיצויים.
ב-11 באוגוסט 1978 הנשיא ג'ימי קרטר העביר את ה"חוק לחופש הדת לאינדיאנים" ( American Indian Religious Freedom Act) שלפיו אינדיאנים יוכלו לעבוד את דתם בחופשיות ותוגן הזכות שלהם לגישה למקומות הקדושים שלהם. החוק פגש הרבה ביקורת לאחר שהועבר מהסיבות כי החוק נכשל בלהגן על מספר מקומות הקדושים לאינדיאנים, החוק לא נתן לאינדיאנים אוטונומיה מלאה להחליט בקשר לפולחנים שלהם (לדוגמה היו סמים שהיו מעורבים בטקסים אינדיאנים שהיו מחוץ לחוק). בית המשפט העליון קבע כי לחוק אין באמת כוח לאכוף את הדברים שהוא נוצר עבורם.
תהליך הכחדת האינדיאנים
המחקר אודות ג'נוסייד בכלל, החל רק לאחר מלחמת העולם השנייה והמאורעות האיומים של שואת יהודי אירופה. בזמנים קדומים יותר תואר מיגור האינדיאנים באמריקה כתופעה חיובית, ואפילו הנשיא תאודור רוזוולט תיאר את הטבח וההתעללות בגופות שנעשה ב"סנד קירק" בקולורדו כ"מעשה הצודק והמועיל ביותר שנעשה אי פעם בסְפר".
עם זאת, סביר להניח כי למעט מחלות וזיהומים שונים שהובאו מהעולם הישן, היו עוד גורמים שגרמו להיכחדותם של האינדיאנים, כחלק מאידאולוגיות ברורות של לבנים הרואים את עצמם כגזע עליון הפועל לא רק נגד האינדיאנים עצמם לצורך השתלטות על אדמותיהם, אלא גם כנגד אורח החיים והתרבות האינדיאניים.
התומכים בעובדה כי התקיים ג'נוסייד באוכלוסייה האינדיאנית של ארצות הברית, טוענים כי תהליך ההשמדה היה באמצעות אינטרסים משותפים של השלטון הפדרלי, השלטון המדינתי ואינדיבידואלים ביחד עם גורמים סביבתיים; ההשמדה הייתה מנוגדת לכל עקרון יסוד של החברה האמריקנית כפי שנוסחו בחוקה ובמגילת הזכויות. בניגוד לאוכלוסייה השחורה בארצות הברית, האינדיאנים נחשבו משוללי כל זכות אנושית. כמו כן, ההשמדה האינדיאנית בוצעה בשם "הקידמה" אותה שאף האדם הלבן להביא לעולם החדש.
דתות ומנהגים
רבים מבני השבטים האינדיאנים עדיין שומרים על דתם הקדומה ומקיימים טקסי פולחן ואירועים דתיים מגוונים. המסורות האינדיאניות שונות משבט לשבט, אולם בעיקרון הן כוללות טקסי פולחן, ריקוד, שירה, תפילה ונגינה. בטקסים רבים נוהגים להשתמש במגוון אמצעים טבעיים כגון: נוצות, פרוות, פירות ופטריות. בין השאר משתמשים בצמחים מקודשים שונים להם סגולות רפואיות ופסיכו-אקטיביות כגון: פיאוטה, דטורה, טבק ומרווה. במסגרת החקיקה בקונגרס ישנו היתר מיוחד לאינדיאנים לשימוש בנוצות עיט לצורך פולחן, האוסר עליהם למסור נוצות מעין אלה לאנשים שאינם רשומים כאינדיאנים. בקרב רבים מן השבטים קיים שילוב של האמונה המסורתית השבטית עם מסורות נוצריות.
סינגפור סלינג
סינגפור סלינג (באנגלית: Singapore Sling) הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי המורכב מ: 40 מ"ל ג'ין, 20 מ"ל שרי הרינג, 5 מ"ל קואנטרו, 5 מ"ל בנדיקטין, 10 מ"ל גרנדין, 80 מ"ל מיץ אננס, 30 מ"ל מיץ לימון, דש אנגוסטורה ביטרס. את כל המרכיבים יש למזוג לשייקר עם קרח, לנער היטב ולמזוג לתוך כוס פוקו גרנדה ולקשט בדובדבן.
דוגאלד מקקול
דוגאלד סאתרלנד מקקול (באנגלית: Dugald Sutherland MacColl; 10 במרץ 1859 – 21 בדצמבר 1948) היה צייר, מבקר אמנות, מרצה וסופר סקוטי. הוא היה מנהל גלריית טייט במשך חמש שנים.
סינגפור סלינג
מקור הקוקטייל
הקוקטייל הומצא בשנת 1915 על ידי ברמן בשם נג'ים בון שעבד במלון רפל'ס בסינגפור.
דוגאלד מקקול
ביוגרפיה
מקקול נולד בגלאזגו והתחנך באוניברסיטת לונדון ובאוניברסיטת אוקספורד בין 1876 ל-1884. הוא גם למד בבית הספר לאמנות וסטמינסטר ובבית הספר סלייד אצל אלפונס לגרוס בין השנים 1884 ל-1892. אף שהוא היה צייר צבעי מים מוכשר, הוא זכור לטובה כסופר ומרצה לאמנות. מ-1890 עד 1895 הוא היה מבקר אמנות עבור The Spectator, ועבור ה-Sathery Review מ-1896 עד 1906. מקקול הפך לחבר ב-New English Art Club ב-1896, וערך את ה- Architectural Review מ-1901 עד 1905.
הוא פרסם את הספר בר הסמכה, "אמנות המאה התשע-עשרה", ב-1902. בעיתונאות ובספריו הוא היה חסיד מרכזי של האימפרסיוניסטים הצרפתים, והיה בעל השפעה בהפצת רעיונותיהם ועיצוב עמדות הציבור בבריטניה כלפי העדפת האימפרסיוניזם. מ-1906 עד 1911 הוא היה מנהל של גלריית טייט ולאחר פרישתו של סר קלוד פיליפס, ומנהל אוסף וולאס מ-1911 עד 1924.
במהלך הקריירה שלו, מקקול פעל למען מספר מטרות בתחום האמנותי, שהביאו להעשרת האוספים הציבוריים בבריטניה, כולל הקצבה ממשלתית ועיזבונות שכוונו למטרות אלה.
בשנות ה-20 הוא פעל, ללא הצלחה, לשימור גשר ווטרלו של ג'ון רני. אבל הרברט מוריסון ומועצת מחוז לונדון הצליחו בסופו של דבר להביא להחלטה להריסתו והחלפתו.
כחבר בוועדה המלכותית לאמנות יפה, הוא התנגד להצעה משנת 1925 לבנות מחסן מתחת לקיר הצפוני של מנזר וסטמינסטר. הוא גם היה דמות מרכזית בדיונים על תוספות "גותיות" לקולג'ים באוקספורד, ובמאמצים לשמר את בית החולים פאונדלינג.
דוגאלד סאתרלנד מקקול מת ב-1948 בלונדון.
תערוכת זיכרון לעבודותיו נערכה בגלריה טייט בשנת 1950. בנו היה רנה מקקול, קריקטוריסט ועיתונאי.
עמים ילידים בארצות הברית
דתות ומנהגים
הדת האינדיאנית קידשה את הטבע, הם האמינו כי על בני האדם לחיות בהרמוניה עם הטבע. הם קראו לאדמתם "אמא". ראש שבט ה"סו" לות'ר סטנדינג בר אמר: "ליבו של אדם מתקשה כאשר הוא מתרחק מן הטבע".
הדת האינדיאנית הייתה אנימיסטית, כלומר היא דגלה באמונה כי ישנן נשמות בכל דבר בין אם בעצים, כוכבים, סלעים ועוד. דת זו בוססה על הרצון של מאמיניה לרצות את הרוחות (נשמות) הללו והם עשו כך במספר דרכים אחד מהם הוא טקס ההתבגרות של נער שכלל צום, פגיעה עצמית והגעה למצב של טראנס (מצב תודעתי בלתי נורמלי, בין שינה לערות, ודומה למצב היפנוטי. מאופיין בניתוק חלקי או מלא מהסביבה הפיזית) זאת על מנת לפגוש את חיית הנשמה שלו. דוגמה לטקס מסוג זה נקרא "ריקוד השמש" והוא כלל מבנה גדול בעל עמוד במרכזו שסימל את השמש ובמהלכו הנערים תולים את פטמותיהם ממנו.
ממשל אובמה והאינדיאנים
כבר מראשית כהונתו הראשונה התאמץ הנשיא ברק אובמה לחזק את הקשר בין ממשלו לבין הילידים בצפון ארצות הברית. הוא הביע צער על היחס לו זכו השבטים בעבר והבטיח לפתוח בתיקון מערכת היחסים. דוגמה למאמצים אלו אפשר לראות בהחלטה מחודש אוגוסט 2015, בה שונה שם ההר הגבוה ביותר באמריקה הצפונית, הר מקינלי, לשמו המקורי שנתנו לו הילידים – דנאלי. ההר הוא מרכיב מרכזי באמונת הילידים, ובשפתם פירוש שמו הוא "הגדול". שמו שונה ב–1896 והוא נקרא על שמו של נשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי. שמו של ההר נתפש במשך שנים ארוכות כסמל לאימפריאליזם התרבותי הלבן ושינוי שמו היווה ביטוי להצלחה של האינדיאנים באחד ממאבקי ההכרה שהם מנהלים בארצות הברית.
שינוי השם בא בנוסף לביקור היסטורי של הנשיא בקאנון בול, צפון דקוטה – ארצו ההיסטורית של הצ'יף פר רובץ והשתתפותו בפסטיבל ילידי במקום ביוני 2014. בכך היה אובמה לנשיא הראשון זה 15 שנים שמבקר בשטחי שמורות הילידים.
ממשל טראמפ והאינדיאנים
תוכניות להנחת צינור נפט בדקוטה הצפונית מעוררות מחלוקת בין הממשל לבין הילידים באזור. התוכניות נדחו והוקפאו מספר פעמים בשנים אחרונות בגלל התנגדות תושבי האזור לפגיעה בגורמי טבע המקודשים על פי תרבותם. מיד עם ראשית תקופת כהונתו, חתם הנשיא דונלד טראמפ על הפשרת התוכניות. החלטה זו עוררה התנגדות ציבורית ומאבק נרחב נגד מדיניות שהוגדרה כ"המשך הנישול מהקרקע" ואליה הצטרפו תומכים רבים - גם כאלו שאינם בני השבטים המקומיים. כתגובה לחתימת הנשיא על הפשרת הקרקעות תבעו שבטי הילידים באזור את חיל ההנדסה האמריקני בטענה כי השבטים לא נועצו כראוי בהחלטה, בית המשפט דחה את התביעה.
ממשל ביידן והאינדיאנים
לאחר ניצחונו של המועמד הדמוקרטי, ג'ו ביידן בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, החלו קבוצות פרוגריסיביות, אינדיאניות וסביבתניות לקדם את מועמדותה של דב האלנד (האלנד היא אחת משתי הנשים האינדיאניות הראשונות שנבחרו לכהן בקונגרס האמריקאי) לתפקיד מזכירת הפנים של ארצות הברית בממשלו העתידי של ביידן. ב-17 בדצמבר 2020 הכריז ביידן כי בחר בהאלנד להיות מזכירת הפנים בממשלו. ב- 16 במרץ 2021 נכנסה האלנד לתפקידה ובכך נהייתה לאינדיאנית הראשונה לעמוד בראש מחלקה בכירה כלשהי.
גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה
גוסטב הרביעי אדולף (בשוודית: Gustav IV Adolf; 1 בנובמבר 1778 – 7 בפברואר 1837) היה מלך שוודיה מ-1792 ועד הדחתו ב-1809. הוא היה בנם של גוסטב השלישי ושל רעייתו, סופיה מגדלנה, בתם הבכורה של פרדריק החמישי, מלך דנמרק ושל רעייתו הראשונה, לואיז, נסיכת בריטניה. הוא היה השליט השוודי האחרון של פינלנד, לאחר שזו נכבשה על ידי אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה ב-1808 – 1809, אירוע שהיה הגורם הישיר לנפילתו האלימה של גוסטב. לאחר הפיכה צבאית, נלכד המלך על ידי קציני צבא ואולץ לוותר על כסאו בשם משפחתו ב-29 במרץ, יום השנה למותו של אביו. ב-6 ביוני אומצה החוקה ועד 1974 היה תאריך זה לחג הלאומי של שוודיה. את גוסטב הרביעי ירש דודו חשוך הילדים, קרל השלושה עשר, שעשה מאמצים מרובים למצוא לו יורש ושנה לאחר מכן מצא אותו בדמותו של הקצין הצרפתי ז'אן בפטיסט ברנדוט, שב-1818 מלך תחתיו בשם קרל הארבעה עשר והוא אבי שושלת המלוכה הנוכחית של שוודיה.
בעבר התקיים יישוב בשם גוסטביה, שנקרא על שמו, באי ריגן שהיה בזמנו חלק מפומרניה השוודית, שאבדה לשוודיה במלחמות הנפוליאוניות.
ראשית חייו
גוסטב אדולף נולד בסטוקהולם ב-1 בנובמבר 1778, לגוסטב השלישי, מלך שוודיה ולסופיה מגדלנה מדנמרק, בתם של פרדריק החמישי, מלך דנמרק ולואיז, נסיכת בריטניה. השמועות שנפוצו אז היו שאביו הביולוגי היה אציל פיני, הברון ומאוחר יותר הרוזן אדולף פרדריק מונק, אך שמועות אלו מעולם לא הוכחו. לאחר לידתו הוא הושם תחת השגחתה של אשת החצר מריה אורורה אוגלה. הוא גודל בחסותם של אביו ושל נילס פון רוזנשטיין הליברלי. עם רציחתו של אביו במרץ 1792, ירש אותו גוסטב אדולף בהיותו בן 14 ועוצר הממלכה היה דודו, קרל, דוכס סדרמאנלנד, שלימים מלך כקרל השלושה עשר, כאשר אחיינו נאלץ להתפטר ולברוח משוודיה ב-1809.
באוגוסט 1796 הסדיר קרל למלך הצעיר ביקור בסנקט פטרבורג כדי להסדיר את נישואיו לנכדתה של יקטרינה הגדולה, אלכסנדרה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. בכל אופן, ההסדר כשל בשל סירובו העיקש של גוסטב לאפשר לכלתו המיועדת את חופש הפולחן על פי עיקרי אמונתה הפרבוסלבית. לא נראה שמישהו חשב אז שסיבות רגשיות עמדו בבסיס האדיקות החריגה הזאת של גוסטב. נהפוך הוא, כאשר הוא הגיע לפרקו באותה שנה, ולפיכך סיים את תקופת העוצרות, ברכו רבים על העובדה שכעת שוודיה לא נאלצה להתמודד עם גאון מבולבל, אלא עם מלך ירא שמיים.
מלך
עם סיום תקופת העוצרות, פיטר גוסטב אדולף באופן מידי את יועצו הראשי השנוא של העוצר, גוסטב אדולף רויטרהולם, ובכך הגביר את האהדה הציבורית כלפיו. ב-31 באוקטובר 1797 נשא גוסטב לאישה את פרדריקה מבאדן, נכדתו של קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן. נראה היה שנישואין אלו יגרמו למלחמה נגד רוסיה, אך השנאה הפנאטית המשותפת של פאבל הראשון, קיסר רוסיה, ושל גוסטב אדולף כלפי הרפובליקה הצרפתית, הובילה לכריתת ברית בין השניים. ואכן, אימתו של המלך מנגע היעקוביניזם, היה עז, וגרם לו להיות מחויב בהדרגה לשרידותה של אירופה, עד לנקודה שבה הוא החליט לדחות את טקס ההכתרה שלו בכמה שנים, ולו כדי להימנע מכינוס הפרלמנט. עם זאת, אי הסדר במצבה הפיננסי של שוודיה, שברובו היה ירושה מהמלחמה שניהל גוסטב השלישי נגד רוסיה, בנוסף לבצורת שהתחוללה בשנים 1798 ו-1799, אילצו אותו לזמן את הפרלמנט במרץ ובאפריל 1800. כאשר ראה גוסטב שהוא נתקל בהתנגדותם של חברי הפרלמנט, הוא היה נחוש בדעתו לא לכנסו יותר לעולם.
ההפיכה וההתפטרות
התבוסה במלחמה ומנהיגותו הכושלת והבלתי יציבה של גוסטב אדולף, זירזו את הדחתו במסגרת קשר של קציני צבא.
ב-7 במרץ 1809, הצית לוטננט קולונל גאורג אדלרספאר, מפקד הצבא שהוצב בוורמלנד, מהפיכה, על ידי הנפת דגל המרד בקרלסטד והחל לצעוד לכוון סטוקהולם. כדי למנוע מהמלך להצטרף לכוחות הנאמנים לו בסקונה, התפרצו ב-13 במרץ, שבעה מהקושרים בהנהגתו של קרל יוהאן אדלרקרויץ, לאגף המגורים של המלך בארמון, עצרו את המלך וכלאו אותו ואת בני משפחתו בטירת גריפסהולם. דודו של המלך, קרל, שוכנע לאחר מכן לקבל על עצמו את מנהיגות הממשלה הזמנית, שעל הקמתה הוכרז באותו יום.
ב-29 במרץ, כדי לשמור את כס המלכות עבור בנו, התפטר גוסטב אדולף מרצונו, אך ב-10 במאי הכריז הפרלמנט, שנשלט על ידי הצבא, שלא רק גוסטב אדולף, אלא כל משפחתו תנושל מהכתר, אולי על רקע השמועות על היותו בן בלתי חוקי. סיבה הגיונית יותר להחלטה זו, הייתה שהמהפכנים חששו שבנו של גוסטב אדולף, אם הוא יירש את כס המלכות, ינקום בהם כאשר יגיע לפרקו. ב-5 ביוני, הוכרז הדוכס קרל, דודו של גוסטב אדולף, כקרל השלושה עשר, לאחר שקיבל על עצמו חוקה ליברלית חדשה, שאושררה על ידי הפרלמנט למחרת היום. בדצמבר, הועברו גוסטב ומשפחתו לגרמניה.
בתקופת גלותו, נשא גוסטב אדולף מספר תארים, כולל רוזן גוטורפ ודוכס הולשטיין ובסופו של דבר התיישב בסנט גאלן שבקנטון סנט גאלן שבשווייץ. שם הוא התגורר במלון קטן בבדידות ובעוני תחת השם קולונל גוסטבסון. שם הוא גם לקה בשבץ מוחי ומת. על פי הצעתו של אוסקר השני, מלך שוודיה, הועברה בסופו של דבר גופתו לשוודיה ונטמנה בכנסיית רידרהולם שבסטוקהולם.
משפחתו
גוסטב אדולף ופרדריקה מבאדן הביאו לעולם חמישה ילדים:
ב-1812 התגרש גוסטב אדולף מאשתו וניהל מערכות יחסים עם מספר פילגשים. עם אחת מהן, מריה שלגל, הוא הביא לעולם בן בשם אדולף גוסטבסון.
מרצלטה
מרצלטה (בהונגרית: Marcaltő) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם במרצלטה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 920 ובשנת 2020 רק 711 תושבים.
יהודי מרצלטה
במרצלטה חיו יהודים בתקופות זמן שונות. וחלק מתושביה נרצחו בשואה.
ירגזי שחור-סינר
ירגזי שחור-סינר (שם מדעי: Poecile hypermelaenus) הוא מין של ציפור שיר קטנה וחומה ממשפחת הירגזיים החיה ביערות הרריים בדרום סין ומיאנמר. נחשב בעבר לתת-מין של ירגזי ביצות, אם כי פוצל ממנו. ירגזי שחור-סינר הוכרז כמין בסכנת הכחדה במיאנמר ב-4 במרץ 2020.
מאפיינים פיזיים
ירגזי שחור-סינר הוא מין עוף קטן וחום באורך 11.5 ס"מ ומשקל 9–11.5 גרם. הראש שחור מבריק עם לחיים לבנות. הבטן בצבע בז' ירקרק, והגב בצבע חום-ירוק זית. על החזה והגרון כתם שחור גדול, מקור שמו. אברות הזנב והכנפיים בצבע חום אפרפר. סוככות הכנף בצבע אפור כהה עם שוליים בצבע ירוק-זית. בכסות קיץ, הכיפה דהויה יותר, והגחון כהה ואפרפר יותר. דומה מאוד לקרוביו, ירגזי הרים וירגזי ביצות. הזנב קצר יותר מאצל ירגזי ביצות, הכתם השחור על החזה והגרון גדול יותר, והגחון ירקרק ולא חום. הזנב יחסית רבוע, כאשר אברות הזנב הקיצוניות קצרות רק במילימטר וחצי מהאמצעיות. אצל הצעירים, הכיפה דהויה, הלחיים צהבהבות, הגחון בז' חם ולא ירקרק, ואברות הזנב הקיצוניות עם שוליים לבנות. קשתית העין חומה כהה, והמקור שחור וקצר. כף הרגל בצבע אפור כחלחל. הכנף באורך 57–68.5 מ"מ אצל הזכרים ו-55–64 מ"מ אצל הנקבות. הזנב באורך 42.5–60 מ"מ. המקור באורך 9–11 מ"מ, וכף הרגל באורך 14–16.5 מ"מ. קריאות אופייניות נשמעות כ-"סטיפ" ו-"סי-סי" בקול גבוה ודק, "פסיופ" פוצץ, וגרגור "צ'רררר".
תפוצה ובית גידול
ירגזי שחור-סינר חי ביערות מחטניים הרריים בדרום סין וביערות מעורבים במיאנמר. טווח התפוצה (כ–1,490,000 קמ"ר) של מין זה גדול, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח. גודל האוכלוסייה לא כומת, אך לא סביר שהוא מתקרב לסף סכנת ההכחדה על פי קריטריון גודל האוכלוסייה. מגמת האוכלוסייה יציבה, ועל כן אין ירידה מהירה מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה. על כן, ירגזי שחור-סינר מסווג כמין ללא חשש. ירגזי שחור-סינר הוכרז כמין בסכנת הכחדה במיאנמר ב-4 במרץ 2020 על ידי מחלקת היערות של משרד משאבי הטבע ושימור הסביבה של מיאנמר.
טקסונומיה
הירגזי שחור-הסינר תואר לראשונה על ידי שני חוקרים רוסים, מיכאיל ברזובסקי וולנטין ביאנקי בשנת 1891. בעבר נחשב לתת-מין של ירגזי ביצות, אך פוצל ממנו. במשך שנים רבות נחשב למין בסוג ירגזי ביחד עם רוב הירגזיים האחרים, אך מחקר משנת 2005 (גיל, סליקאס ושלדסון, 2005) מבוסס נתונים גנטיים ומורפולוגיים תמך בהפרדת הסוג פויסילה, כפי שביצעו גופים אחדים, ובהם IUCN, ITIS, ו-IOC. תוצאות דומות חזרו במחקר מאוחר יותר (יוהנסון ואחרים, 2013), אם כי פוצלו מהסוג מספר מינים לסוג סיטיפרוס. טקסון האחות של ירגזי שחור-סינר הוא ירגזי ביצות.
עץ פילוגנטי
לפי טריץ' ואחרים (2017), העץ הפילוגנטי של הסוג (Poecile) הוא:
פסח לב
פסח לב (1907 – 20 בינואר 1970, י"ג בשבט ה'תש"ל) היה ראש העירייה הראשון של העיר לוד לאחר קום המדינה, בין 1948 ל-1959.
ביוגרפיה
נולד בפשמישל שבגליציה (אז באימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום בפולין) למשפחה דתית ציונית. היה חניך תנועת גורדוניה. למד חינוך באוניברסיטת לבוב, וכן למד עברית. עבד כמורה וכמנהל בית הספר העברי בבולחוב הסמוכה. בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה היה פעיל בהתאחדות פועלי ציון.
לאחר פרוץ המלחמה חי עם אשתו ובנו התינוק בגטו, עד שאיכר אוקראיני דאג להסתרתם עד תום המלחמה. ב-1945 שב לפולין במטרה לעלות לארץ ישראל, אך כשהגיע לאזור שלזיה עילית מצא בה ריכוז גדול של פליטים יהודים, והוא החל לעסוק שם בפעילות ציבורית ותרבותית.
ב-1946 נמלט מפולין בשל פוגרום קיילצה, וייסד בתי ספר וגני ילדים במחנה העקורים בזלצבורג שבאוסטריה. באוסטריה התבלט כאחד מפעילי ההגנה המרכזיים.
זמן קצר לאחר קום המדינה, ב-31 בדצמבר 1948, עלה לישראל והתיישב במעברת בית יעקב.
זמן קצר לאחר בואו ארצה, התמנה על ידי שר הפנים יצחק גרינבוים וראש הממשל הצבאי אלוף אלימלך אבנר ליו"ר הוועדה הקרואה בעיר העולים המתחדשת לוד. בבחירות לרשויות המקומיות בשנת1950 נבחר לראשות העירייה במסגרת רשימת מפא"י. בבחירות השניות בשנת 1955 זכתה שוב רשימת מפא"י במירב הקולות והוא נבחר לקדנציה נוספת.
הוא הנהיג את העיר כעיר קולטת עלייה מחד, וכעיר שתושביה הערבים שבו אליה לאחר המלחמה מאידך. הוא יזם את הרחבתה מעבר לגבולות העיר הערבית, ובתקופתו ידעה העיר תנופת בנייה מסיבית, תוך הריסת חלקים ישנים ומוזנחים של העיר הישנה, והחלו לפעול בה מפעלי תעשייה. כמו כן, ייסד פנימייה של עליית הנוער בעיר, לאחר שרבים מילדיה עברו לפנימיות של המיסיון ברמלה וביפו.
בשנת 1958 הגיש את התפטרותו מהתפקיד בשל סכסוך פנימי בסניף מפא"י המקומי ל, אך לבקשת מזכיר המפלגה גיורא יוספטל המשיך בתפקידו למשך כשנה נוספת, עד לשנת 1959.
לאחר התפטרותו, כיהן כיו"ר כוח האדם של בנק לאומי לישראל.
נפטר ב-20 בינואר 1970 (י"ג בשבט ה'תש"ל), ונקבר בבית עלמין הדרום. על שמו רחוב בלוד.
מושל טקסס
מושל טקסס (באנגלית: Governor of Texas) הוא ראש הרשות המבצעת (הממשלה) והמושל של מדינת טקסס שבארצות הברית והמפקד העליון של כוחות הצבא הטקסנים. בסמכות המושל לבטל, לאשר או להטיל וטו על חוקים שמועברים בבית המחוקקים של טקסס, וכן לכנס את בית המחוקקים. המושל רשאי להעניק חנינה לפושעים (רק לאחר התייעצות עם מועצת החנינות של טקסס), אך במקרה של בגידה המושל חייב את אישור הסנאט של טקסס. המושל רשאי להדיח ולפטר שרים.
המושל הנוכחי הוא הרפובליקני גרג אבוט, שהושבע לתפקידו ב-20 בינואר 2015.
בחירות
הבחירות לתפקיד מושל מדינת טקסס מתקיימות מדי ארבע שנים ביום הבחירות בארצות הברית. המושל מושבע ביום שלישי השלישי של חודש ינואר בכל ארבע שנים יחד עם סגן המושל. המושל אבוט וסגן המושל הנוכחי, דן פטריק הושבעו שניהם לתפקידם ב-20 בינואר 2015.
דיוויד רייך
דייוויד אמיל רייך (באנגלית: David Emil Reich; נולד ב-14 ביולי 1974) הוא גנטיקאי יהודי-אמריקאי שנודע במחקריו הגנטיים העוסקים באדם הקדמון, בדפוסי הנדידה שלו ובהתערבבות אוכלוסיות אדם קדומות. רייך הוא פרופסור במחלקה לגנטיקה בבית הספר לרפואה של הרווארד. רייך קיבל את פרס דן דוד במאי 2017, את פרס NAS בביולוגיה מולקולרית באפריל 2019, את מדליית דרווין-וואלאס ביוני 2019 ואת פרס מסרי ב-2021.
ביוגרפיה
רייך גדל במשפחה יהודית בוושינגטון הבירה. אמו היא הסופרת טובה רייך (אחותו של הרב אבי ווייס, מוביל הפלג הליברלי של האורתודוקסיה המודרנית בארצות הברית). אביו, וולטר רייך, פרופסור באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, כיהן כמנהל הראשון של מוזיאון השואה בארצות הברית. רייך התחיל בלימודי סוציולוגיה אך מאוחר יותר הפנה את תשומת לבו לפיזיקה ולרפואה. לאחר סיום הלימודים למד באוניברסיטת אוקספורד, במקור מתוך כוונה להתכונן לבית הספר לרפואה. בשנת 1999 הוענק לו תואר דוקטור לפילוסופיה.
רייך הוא גנטיקאי ופרופסור במחלקה לגנטיקה בבית הספר לרפואה של הרווארד.
צוות המחקר של רייך באוניברסיטת הרווארד הראה שגנום האדם התרחק לאורך ארבעה מיליון שנה בהדרגה מהגנום של השימפנזים. הפיצול בין שושלת האדם והשימפנזה התרחש מיליוני שנים מאוחר יותר ממה שהיה ידוע בהסתמך על ממצאי עצמות. העדויות הגנטיות מצביעות על כך שגם אחרי ההפרדה ההתחלתית בין שני המינים, הם המשיכו להתרבות זה עם זה במשך כמה מיליוני שנים. הפיצול הגנטי הסופי התרחש לפני 6.3–5.4 מיליון שנה.
מאמרו של רייך משנת 2009, ששחזר את היסטוריית האוכלוסייה ההודית היה מחקר פורץ דרך בהבנת הודו ומקורות אוכלוסייתה. רייך ועמיתיו בדקו גנום באורך 560,000 פולימורפיזם חד-נוקלאוטידים (SNP), זאת לעומת 420 SNPs שנבדקו בעבודות קודמות. הם גם השוו אותם עם הגנום שמאפיין תושבי אזורים אחרים הקיים במאגר הגנום העולמי. באמצעות מחקר זה הם הצליחו להבחין בשתי קבוצות גנטיות ברוב האוכלוסיות בהודו, שכונו "צפון-הודים קדומים" (ANI) ו"דרום-הודים קדומים" (ASI). הם גילו כי הגנים של ה-ANI קרובים לאלו של תושבי המזרח התיכון, מרכז אסיה ואירופה ואילו הגנים של ה-ASI ייחודיים להודו ושונים מכל שאר האוכלוסיות הידועות. שתי הקבוצות הנבדלות הללו, שהתפצלו בקירוב לפני 50,000 שנה, היוו את הבסיס לאוכלוסייה הנוכחית בהודו.
מחקר המשך של מורג'אני ועמיתים חשף כי שתי הקבוצות התערבבו בתקופה שבין 1,900 ל-4,200 שנה לפני זמננו (2200 לפני הספירה – 100 לספירה). לאחר מכן התבססה בהודו אנדוגמיה והתערובת הפכה נדירה. ההודים התחתנו רק בתוך הקאסטה שלהם. רייך הסביר הממצאים באומרו שלפני 4,200 שנה היו הקבוצות לא מעורבות. מתישהו בעבר, לפני 1,900 עד 4,200 שנה, התערבבו הקבוצות. רייך ציין כי עבודתם אינה מראה כי הגירה משמעותית התרחשה במהלך תקופה זו.
צוות המחקר של רייך תרם משמעותית לגילוי כי האדם הניאנדרטלי וההאדם הדניסובי התערבבו באוכלוסיות אנושיות מודרניות כאשר התפשטו מאפריקה לאירואסיה לפני 70,000–30,000 שנה.
המחקרים הגנטיים של רייך מתמקדים בעיקר במציאת דפוסים גנטיים מורכבים הגורמים לרגישות למחלות שכיחות בקרב אוכלוסיות גדולות. המעבדה של רייך גילתה סמן גנטי המקושר לסיכוי מוגבר להתפתחות סרטן הערמונית.
רייך מעריך שמקור השפות ההודו-אירופיות נמצא דרומית לקווקז, באיראן של ימינו או בארמניה. האנשים שדיברו את שפת המקור התפתחו מאוחר יותר לבני היאמניה, רועים נוודים ממערב אסיה, ולתושבי אסיה הקטנה הקדומים. בשלב מסוים, לפני כ-4,000 שנה, בני היאמניה נדדו לאירופה. ייתכן שבמסע כיבוש והשמדה, אם כי הדבר אינו ברור לגמרי. הדנ"א שלהם ניכר באחוזים גבוהים במטען הגנטי של בני מערב אירופה בימינו. בנוסף, הדנ"א שלהם נמצא בשיעורים ניכרים גם במטען הגנטי של חלק מהאוכלוסיות בתת-היבשת ההודית, שגם לשם הגיעו. בני היאמניה הביאו את השפה שלהם איתם. בכך נמצא פתרון אפשרי לחידה שהטרידה את הבלשנים שנים רבות – הדמיון בין הלשונות ההודיות הקדומות ללשונות האירופיות.
ב-2018 פרסם רייך מאמר בניו יורק טיימס שבו גרס כי על המדע להתייחס להבדלים הגנטיים בין הגזעים השונים ופקפק בתפיסת התקינות הפוליטית, שמבטלת את ההבדלים הללו ורואה בגזעים הגדרה תרבותית בלבד. דעותיו עוררו תגובות ביקורתיות ופולמוס.
בשנת 2021 זכה בפרס מסרי על תרומתו לחקר הדנ"א העתיק, ביחד עם פרופסור סוונטה פבו (שזכה לימים בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה) ופרופסור לירן כרמל.
גביע סר תומאס ליפטון
גביע סר תומאס ליפטון (אנגלית: Sir Thomas Lipton Trophy) היה טורניר כדורגל שנערך בטורינו שבאיטליה ב-1909 וב-1911, ונחשב לעיתים כטורניר הבינלאומי הראשון שקדם למונדיאל. עם זאת, קדם לו הטורניר הבינלאומי "הטורנאו אינטרנציונל סטמפה ספורטיבה", שנערך בטורינו ב-1908, וכן טורנירי הכדורגל שנערכו במשחקים האולימפיים.
איטליה, גרמניה ושווייץ שלחו את המועדונים הטובים ביותר שלהם לתחרות, והתאחדות הכדורגל האנגלית סירבה להשתתף בטורניר. תומאס ליפטון רצה שהכדורגל הבריטי יקבל ייצוג בטורניר, והזמין לטורניר את המועדון החובבני וסט אוקלנד, ששיחק בליגה של מחוז דרהאם והורכב בעיקר מכורי פחם.
בטורניר של 1909 שיחקו טורינו XI, נבחרת שהורכבה משחקני יובנטוס וטורינו בעיקר, שטוטגרט ספורטפרוינד (מועדון חובבני מגרמניה), וסט אוקלנד, ופ.צ. וינטרתור משווייץ. שיטת הטורניר הייתה נוקאאוט. בשלב חצי הגמר, שנערך ב-11 באפריל 1909, גברו וסט אוקלנד ופ.צ. וינטרתור על שטוטגרט וטורינו בהתאמה. כעבור יום נערכו המשחק על המקום השלישי ומשחק הגמר. במשחק הראשון גברה טורינו על שטוטגרט, ובמשחק הגמר גברה וסט אוקלנד על וינטרתור, וזכתה בגביע.
לטורניר של 1911 הוזמנו יובנטוס, פ.צ. ציריך, וסט אוקלנד וטורינו. לא ידוע מתי נערכו משחקי חצי הגמר, אך בסיומם גברה וסט אוקלנד על ציריך ויובנטוס גברה על טורינו בדרבי. במשחק על המקום השלישי גברה טורינו על ציריך, ובמשחק הגמר הביסה וסט אוקלנד את יובנטוס בתוצאה 6 - 1, והצליחה להגן על התואר שלה. היא קיבלה את הגביע המקורי לחזקתה, אך בינואר 1994 הוא נגנב ממועדון הפועלים המקומי בווסט אוקלנד שבו הוחזק, ומעולם לא נמצא. שכפול מדויק שלו הוזמן על ידי הנהלת הקבוצה ונמצא בחזקתה.
9 Lives
(בעברית: 9 נשמות) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הרומניה אלכסנדרה סטאן, מתוך אלבומה השלישי, Alesta. השיר יצא לאור ב-13 בינואר 2017, כסינגל השישי והאחרון מתוך האלבום.
לאחר צאתו של השיר הזה כסינגל, השתתפה סטאן בשיר "Siempre Tú", שהצליח להיכנס אל המצעד המקסיקני של בילבורד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי סבסטיאן ארמן, בוריסלב מילנוב, יואכים פרסון, יאהמי יות' ואלכס זידק והופק על ידי ארמן ופרסון. בנוסף לכך, השיר הוא שיר בסגנון הפופ, המשלב בתוכו גם את סגנון הרגאיי וסגנון הדאנסהול.
כמו כן, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בסמוך לצאתו כסינגל.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של אלכסנדרה סטאן ב-12 בינואר 2017, יום לפני צאתו כסינגל. בין היתר, הוזמנה סטאן לשיר את השיר בתוכנית הטלוויזיה הרומנית "Vorbește Lumea".
נכון למאי 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-1.6 מיליון צפיות.
פלוריאן וירץ
קריירת מועדונים
וירץ גדל במחלקת הנוער של פ.צ. קלן, והצטרף למחלקת הנוער של באייר לברקוזן מהבונדסליגה בחודש ינואר 2020. ב-18 במאי 2020 ערך וירץ את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כששיחק 61 דקות בניצחון 1–4 על ורדר ברמן במסגרת המחזור ה-26 לעונת 2019/2020, והפך להיות השחקן הצעיר ביותר של באייר לברקוזן בהיסטוריה של הבונדסליגה, בגיל 17 שנים ו-15 ימים. ב-6 ביוני הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2–4 לבאיירן מינכן במסגרת המחזור ה-30 בליגה, והפך להיות הכובש הצעיר ביותר בהיסטוריה של הבונדסליגה, בגיל 17 שנים ו-34 ימים. בסך הכל ערך וירץ שבע הופעות ליגה בעונתו הראשונה בקבוצה, והבקיע שער אחד. בעונתו השנייה ערך וירץ 29 הופעות ליגה, בהן הבקיע חמישה שערים.
קריירה בינלאומית
וירץ היה חלק מסגל נבחרת גרמניה עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2021, בו זכתה נבחרתו, וערך שלוש הופעות בטורניר.
ב-2 בספטמבר 2021 ערך וירץ את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה, בניצחון 1–2 על נבחרת ליכטנשטיין במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
שמס פהלווי
הנסיכה שמס פהלווי (בפרסית: شمس پهلوی, 28 באוקטובר 1917 - 29 בפברואר 1996) הייתה בתו הבכורה של רזא ח'אן ואחותו של מוחמד רזא פהלווי, השאה האחרון של איראן.
במהלך שלטונו של אחיה שמס תפקדה כנשיאת האריה האדום ואיחוד האור. בהוראת אביה, נישאה בשנת 1937 לפרידון ג'ם, בנו של ראש ממשלת איראן דאז, מחמוד ג'ם. הנישואים היו אומללים והתפרקו עם מותו של אביה, רזא ח'אן.
שמס ליוותה את אביה בגלותו לאחר הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן של 1941 בפור לואי, מאוריציוס ויוהנסבורג, דרום אפריקה. תאריה נשללו ממנה לתקופה קצרה לאחר שהתחתנה בשנית למהרדאד פהלבוד, וחיה בארצות הברית בין השנים 1945-1947. כשהושג הפיוס עם בית המשפט והיא ובעלה חזרו לאיראן לתקופה קצרה, עד משבר אבדאן. בשנת 1940 המירה את דתה לנצרות קתולית, ובעלה וילדיה אחריה. כשחזרה לאיראן לאחר ניסיון ההפיכה של מוחמד מוסאדק ב-1953, הורידה פרופיל והסתפקה בניהול ההון העצום שהוריש לה אביה. זאת בניגוד לאחותה אשרף פהלווי. לאחר המהפכה האסלאמית עזבה את איראן ועברה לגור בארצות הברית.
בימי המהפכה האיראנית שמס הייתה למקור זעם ההמון ודוגמה להתנוונות מוסר בית המלוכה האיראני ושושלת פהלווי, זאת לאור התנצרותה והתקופה הממושכת בה חייתה בארצות הברית.
אלן קינג
ביוגרפיה
קינג נולד ב-1927 בברוקלין, ניו יורק, להורים יהודים שהיגרו מרוסיה לארצות הברית, ברנרד (בנימין) קניברג ומיני לבית סולומון. שמו המקורי היה אירווין אלן (יצחק מאיר) קניברג, והוא היה הילד הצעיר ביותר במשפחה מרובת ילדים. גדל בויליאמסבורג, ניו יורק ולאחר מכן במנהטן. בגיל 14 הופיע לראשונה בתחרות קומיקאים במסגרת תוכנית חובבים ברדיו ("שעת החובבים של מייג'ור בואוס") וזכה בפרס, אף כי לא במקום הראשון. בגיל 15 נשר מהלימודים והחל להופיע בבתי מלון ובמועדוני לילה בארצות הברית ובקנדה, במקביל לניסיון לפתח קריירת איגרוף מקצועני. במהרה נטש את האיגרוף והחל להתמקד בהופעות כקומיקאי, אך גם שימש לעיתים כשומר סף במועדונים בהם הופיע.
קינג החל בפעילותו כתלמידו של הקומיקאי היהודי מילטון ברל, אך ככל שהתבגר, החל ליצור סגנון הופעה ייחודי, ובעקבותיו הלכו לאחר מכן קומיקאים רבים ובהם בילי קריסטל, ג'רי סיינפלד, ביל קוסבי ואחרים.
ב-1955 הופיע קינג בסרטו הראשון - Hit the Deck, בתפקיד קטן, ולאחר מכן הופיע בשורה ארוכה של סרטים, תחילה קטנים ולאחר מכן יותר ויותר מרכזיים, בהם "קזינו" (1995) ו-Mind the Gap (2004), שהיה סרטו האחרון.
הקריירה של קינג נסקה בעקבות הופעותיו בסדרת תוכניות אירוח טלוויזיוניות, בין השאר אלה של אד סליבן, פרי קומו, גרי מור ובייחוד ג'וני קרסון. הוא הופיע בתיאטרון ואף הפיק מספר הצגות תיאטרון. ב-1961 היה המנחה של מסיבת ההכתרה של הנשיא ג'ון קנדי, וב-1972 היה אחד המנחים של טקס קבלת פרסי אוסקר. ב-1988 זכה קינג בפרס ההומור היהודי האמריקאי מטעם "הקרן הלאומית לתרבות יהודית", שנוסדה ב-1960. הוא היה הראשון שקיבל פרס זה ולאחר מותו שינתה הקרן את שם הפרס וקראה אותו על שמו.
ב-1991 היה המארח של תוכנית אירוח הומוריסטית משלו - "Alan King: Inside the Comedy Mind".
לב-רן
{{פירושונים|
ריבלינו
רוברטו ריבלינו (בפורטוגזית: Roberto Rivellino; נולד ב-1 בינואר 1946) הוא כדורגלן עבר ברזילאי הידוע בכינויו ריבלינו.
נולד בסאו פאולו למהגרים איטלקים יוצאי מקיאגודנה שבנפת איסרניה בדרום איטליה.
ריבלינו שיחק בתפקיד קשר שמאלי ונודע בזכות בעיטות העונשין שלו שנבעטו ברגל שמאל והיו בעלות עוצמה רבה. כמו כן הצטיין במסירות מדויקות ובשליטה בכדור. הוא אף פיתח תנועה שנודעה בשם "פליפ פלאפ" (או אלסטיקו), אותה חיקו בשנים שלאחר מכן כדורגלנים כמרדונה, רונאלדיניו (שניהם התוודו שריבלינו היה אליל ילדותם), זלאטן איברהימוביץ' וכריסטיאנו רונאלדו. סימני ההכר של ריבלינו היו השפם אותו טיפח ותנועתו האתלטית במרכז המגרש.
קריירה בקבוצות
ריבלינו החל את הקריירה שלו בגיל 16 כשחקן קטרגל בסאו פאולו. לאחר זמן קצר עבר לקבוצת הקטרגל של קורינתיאנס ולאחר שנתיים החל לשחק כדורגל מקצועני במדי קורינתיאנס המשחקת בליגת הפאוליסטה. חיש מהר הפך לשחקן מפתח בקבוצה ולחביב האוהדים שהעניקו לו את הכינוי "מלך הפארק" (בהקשר לאצטדיונה של הקבוצה, פארק סאו ז'ורז'). עם זאת, בכל שנותיו בקורינתיאנס, לא הצליח המועדון לזכות באליפות הפאוליסטה. ב-1974 נוצחה קורינתיאנס בגמר אליפות הליגה על ידי פלמיירס. ריבלינו, שנחשב על ידי האוהדים כאחד מהאחראים לכישלון, עבר לריו דה ז'ניירו, לקבוצת פלומיננסה. בשנים שבאו לאחר מכן היה ריבלינו הכוכב הבלתי מעורער של פלומיננסה שזכתה באליפות בשנים 1975–1976 ושיתף פעולה עם שחקנים בולטים אחרים בקבוצה כגון: דוֹבאל, פינטיניו, ז'יל וקרלוס אלברטו טורס. ב-1978 עבר ריבלינו בן ה-32 לקבוצה הסעודית אל-הילאל, בשורותיה שיחק עד 1981. הוא זכה עם קבוצתו באליפות ערב הסעודית פעמיים ופעם אחת בגביע המדינה. הוא סיים את הקריירה שלו בערב הסעודית לאחר שב-1981 הוא חבט באגרופו בפניו של שחקן אל איתיחאד והורחק לשלושה חודשים. בכך בא למעשה קץ לקריירה שלו ככדורגלן מקצועני.
נבחרת ברזיל
ריבלינו היה שותף לנבחרת ברזיל בזכייתה בגביע העולם במקסיקו 1970. הוא שיחק באגף השמאלי בחוליית ההתקפה הברזילאית לצידם של טוסטאו, פלה וז'אירזיניו. הוא כבש בטורניר שלושה שערים ובישל שלושה נוספים והתפרסם כבועט בעיטות העונשין של נבחרת ברזיל. הוא נהג לבעוט את בעיטות העונשין בעוצמה רבה והאוהדים המקסיקנים הדביקו לו את הכינוי "בעיטה אטומית" אחרי שכבש שער בבעיטת עונשין במשחק הפתיחה של ברזיל מול נבחרת צ'כוסלובקיה שנסתיים בניצחון ברזיל 4:1.
ריבלינו אף נטל חלק בטורנירי הגמר של הגביע העולמי שנערכו בגרמניה ב-1974 בו סיימה ברזיל רביעית (ריבלינו כבש בטורניר שלושה שערים) ובארגנטינה ב-1978 בו סיימה ברזיל במקום השלישי (ריבלינו שותף בשלושה משחקים אך לא כבש). בסך הכל לבש ריבלינו את המדים הלאומיים של ברזיל ב-92 משחקים בינארציים בהם כבש 26 שערים.
לאחר פרישתו החל ריבלינו בקריירה של פרשן ואף אימן את קבוצת שימיזו מהליגה היפנית. ב-1989 השתתף ריבלינו בטורניר גביע העולם למאסטרס ואף הבקיע שער לזכות ברזיל בניצחונה במשחק הגמר על נבחרת אורוגוואי.
ב-2004 נבחר ריבלינו על ידי פלה כאחד מ-125 הכדורגלנים הגדולים החיים.
תמר האוזנר-רוה
תמר (תמי) האוזנר-רוה (נולדה ב-7 בנובמבר 1945) היא עורכת-דין ויו"ר הדירקטוריון של חברת החדשות של קשת 12 החל מ-2011.
ביוגרפיה
תמר האוזנר-רוה נולדה וגדלה בירושלים בתם של יהודית ליפשיץ, פסנתרנית, וגדעון האוזנר שעלה לישראל עם משפחתו בשנת 1927, כשאביו דב ברנרד האוזנר נתמנה על ידי ממשלת פולין לתפקיד הקונסול הכללי של פולין בפלשתינה-א"י. קודם לעלייתו שימש דב כמזכירו של תיאודור הרצל בווינה, כרב הראשי של עירו - לבוב, וכחבר הסיים (הפרלמנט) הפולני מטעם תנועת הפועל המזרחי. סבה מצד אמה נחום ליפשיץ, היה אסיר ציון ברוסיה, ציר באספת הנבחרים וחבר הוועד הלאומי, יו"ר התאחדות בעלי תעשייה בירושלים.
תמר למדה בבית הספר היסודי והתיכון בגימנסיה העברית רחביה בירושלים, ואת שירותה הצבאי עשתה בחיל האוויר. לאחר השלמת לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, התמחתה אצל עו"ד יונה בלטמן (ששימש לאחר מכן כפרקליט המדינה). כן התמחתה במשרד האמריקאי קיי שולר בניו יורק.
בתחום המשפטי
בשנת 1973 התקבלה לעבודה במשרד המשפטים כממונה על הדרכה משפטית לכלל היועצים המשפטיים והמשפטנים בשירות המדינה. במסגרת זו כתבה וערכה פרסומים משפטיים של חוקים ופסקי דין בנושאי המשפט הפלילי, משפט אזרחי ומשפט ציבורי. בהמשך נתבקשה על ידי היועץ המשפטי לממשלה דאז מאיר שמגר לכהן גם כממונה על נושאי תכנון ובניה וכיועצת המשפטית של הוועדה המחוזית לתכנון ולבניה של ירושלים. במסגרת זו סייעה בחקיקת חוקי התכנון והבניה לקיצור הליכי הבנייה, וכן נטלה חלק מכריע בהחלטות הוועדה המחוזית של ירושלים בתקופה של הכרעות על בנייה בשכונות החדשות של ירושלים (גילה, רמות, הגבעה הצרפתית), כביש רמות והתנגדויות רבות לבנייתו, אצטדיון טדי, תוכניות הוללי"ם לבנייה מזורזת ועוד.
בנוסף יזמה והקימה עו"ד רוה ששימשה כסגן בכיר ליועץ המשפטי לממשלה, את המועצה הלאומית לקידום שלטון החוק והדמוקרטיה כשהנשיא שלה היה שופט בית המשפט העליון ד"ר משה עציוני. המועצה שפעלה בשיתוף פעולה עם מנכ"ל משרד החינוך דאז, ד"ר שמשון שושני, איתרה סטודנטים מצטיינים למשפטים – בראשות שי ניצן (כיום - פרקליט המדינה)- שהכינו חומרים בנושאים משפטיים אקטואליים לתלמידי בתי הספר התיכוניים ובעיקר לכיתות יא' ויב'- כגון: מניעת תאונות דרכים, הכנה לגיוסם לצה"ל - באמצעות הענקת כלים של אבחנה בין פקודה חוקית לבלתי חוקית ובלתי חוקית בעליל וכו. הסטודנטים באו לבתי הספר וקיימו שיחות עם התלמידים בנושאים אלה ואחרים. בהמשך, ולאור הצלחת הפעילות בבתי הספר - הורחבה הפעילות אף לצבא - ולמשטרה בשיתוף עם קציני החינוך הראשיים של הצבא והמשטרה.
המועצה בראשות עו"ד רוה נערכה אף לקליטת גל העלייה הגדול מברית המועצות - הוקמה ועדת משנה בראשות שופט בית המשפט העליון שלמה לוין ובהשתתפות פרופ' מרדכי קרמניצר (כיום- סגן יו"ר המכון הישראלי לדמוקרטיה) שפנתה למשפטנים מובילים שנתבקשו לכתוב על זכויות העולים במגוון רחב של נושאים: דיור, תעסוקה, ביטוח לאומי, שירותי רפואה ועוד. החמרים הללו תורגמו לשפה הרוסית בשיתוף עם העיתון "ווסטי" – והופצו בקרב העולים החדשים.
בשנת 1994 פרשה רוה ממשרד המשפטים ושימשה יועצת חיצונית למשרד י. רוה בנושאי תכנון ובניה. במסגרת זו ייצגה בין היתר את התאחדות הקבלנים והבונים בישראל ואף הכינה חוק תכנון ובניה חדש שחלקים גדולים ממנו הוכנסו לחוק התכנון והבנייה שנחקק ב-2014 – כמו למשל - קיצור הליכים, העברת סמכויות הקמת מכוני רישוי ועוד. כן ייצגה את הרשות לפיתוח ירושלים, ושימשה כיועצת משפטית בהכנת תוכניות מיתאר לאומיות - ובהן תמ"א 35 - הידועה בשמה תוכנית המתאר הארצית המשולבת לבניה לפיתוח ולשימור - שנועדה להגדיר את מדיניות התכנון ופריסת היישובים במדינה עד שנת 2020.
פעילויות ציבוריות
-1999-1996 עם פתיחת שוק התקשורת הבין-לאומית לתחרות; חברת מליאת רשות השידור 2008-2005, חברה בוועדות הטלוויזיה והרדיו;
דירקטורית בחברת רפא"ל 2011-2007,
רוה שימשה שם כיו"ר ועדת כח אדם.
יו"ר הדירקטוריון, חברת החדשות של ערוץ 2 – החל מ-2011
ב-2014 נבחרה לתקופת כהונה שנייה
וב-2017 נבחרה לכהן לתקופת כהונה שלישית בת שלוש שנים.
קודמיה בתפקיד היו יצחק לבני וד"ר יהודה לנקרי.
במסגרת זו פועלת רוה לקידום נשים הן בתוך חברה - כמראיינות, עיתונאיות עורכות מפיקות ועוד, והן מחוץ לחברה של מרואיינות בתחומים שנחשבים ל"גבריים"- כמו ביטחון, מדיניות חוץ וכו'. היא יזמה, בשיתוף הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו – עריכת סדנאות למרואיינות - במגמה לתמרץ נשים להופיע על המסך.
יזמה והקימה ועדת משנה של דירקטוריון חברת החדשות של ערוץ 2 - בנושא ההיערכות לתקופת הרישיונות והאחזקה המשותפת.
רוה נבחרה פעמיים על ידי המגזין "ליידי גלובס" - לאחת מ-50 הנשים המשפיעות במדינה (2015 ו-2016). בשנת 2017 בחר בה "ליידי גלובס" ברשימת ״המנהלות ששומרות על עמדת מנהיגות בצמרת״.
פעילויות נוספות
רוה, שהיא בתו של גדעון האוזנר, היועץ המשפטי לממשלה בעבר, והתובע הראשי במשפט אייכמן,
וכנערה בתקופת המשפט ספגה רבות את אווירת השואה ומוראותיה
- מקדישה חלק ניכר מזמנה להרצאות בנושאים של זכר השואה ומשפט אייכמן. לקהלים ופורומים שונים, בהם: תלמידי בתי ספר, כוחות הביטחון, בתי אבות, עצרות זיכרון. רוה יזמה הקמת ועדה מיוחדת בראשות השר לשעבר יוסי פלד - שקיימה פעילויות רבות סביב שנת ה-50 למשפט אייכמן,
ובין היתר, תערוכה בשיתוף יד ושם
שבו השתתף, גם אלי ויזל,
ישיבה מיוחדת של ממשלת ישראל שהוקדשה לנושא, כינוס מיוחד שיזמה רוה ואף נאמה ב"ואנזה" בשיתוף ראשי הממשל הגרמני בברלין,
במוזיאון היהודי של ניו יורק, בבית הכנסת הגדול בטורונטו ובבית הנשיא בירושלים.
רוה יזמה סרט על חייו של אביה "גדעון האוזנר היה להם לפה", סרט שהפיקה רשות השידור, 2005, במאי ועורך נתן מנספלד. שודר בטלוויזיה פעמים רבות.
רוה פרסמה קרוב למאה מאמרים מקצועיים בנושאי תכנון ובניה בעיתונים "הארץ" ו"גלובס". כתבה מאמרים בנושאים שונים גם ב"מעריב", "זמן הבירה" ו"ידיעות אחרונות".
כמו כן הייתה בעלת טור שבועי קבוע במקומון הירושלמי של "ידיעות אחרונות" - "ירושלים" בשנים 95–97.
רוה ביחד עם בעלה יהודה וחברת בן-יקר-גת, יזמו והקימו את חוות הבריאות "יערות הכרמל" – הידוע כיום בשמו "מלון יערות הכרמל".
ביוני 2000 נבחרה ביחד עם בעלה כעמיתת כבוד של מוזיאון ישראל.
רוה שימשה כיו"ר אגודת הידידים של תיאטראות "החאן" והבימה, מקימת ויו"ר אגודת הידידים של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים. כן הייתה יו"ר מגבית ויצו בירושלים ובהנהלת מט"י - מרכז לטיפוח יזמות ו"בצלאל".
ב-2017 היא חברת נשיאות בעמותות עלה ובעל"ה נגב, חברת הנהלת "וראייטי", ועמותת "אלין בית נועם", ישבה בחבר המנהלים של יד שרה, יד ושם, האוניברסיטה העברית ועזריאלי - מכללה אקדמית להנדסה ירושלים. חברת מועצת "יד ושם" מ-2007.
רוה נשואה לעו"ד יהודה רוה ואם לשלוש בנות.
בית חולים חדרה
בית חולים חדרה (קרוי גם: בית חולים הופשטיין) היה בית חולים פרטי אשר נוסד בפברואר 1936 בחדרה. עד יוני 1942 פעל כבית חולים וכבית יולדות. בין השנים 1947–1962 פעל בית החולים כבית יולדות בלבד.
בין השנים 1942–1947 (כולל במהלך מלחמת העולם השנייה) נתפס בית החולים על ידי הצבא הבריטי לטובת "צבא יוון החופשי" שהיה כפוף לו, הופעל כבית חולים צבאי ותושבי חדרה נותרו ללא בית חולים.
"בית חולים חדרה" היה בית החולים היחיד שהעניק שירותי אשפוז ורפואה לאזור השומרון, לתושבי חדרה, עמק חפר, זכרון יעקב, פרדס חנה וכרכור. שירת אוכלוסייה של כ-15,000 תושבים.
ד"ר יצחק רוזנבוש
רופא הנשים והמיילד ד"ר יוליוס יצחק רוזנבוש (1886–1960), עלה לארץ ישראל בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה והתיישב בחדרה. בגרמניה ניהל מרפאה כפרית ליד העיר דנציג עם אשתו, הילדה (לבית כהן), פיזיותרפיסטית.
ב-26 בנובמבר 1933 הגיעו בני הזוג רוזנבוש באניה לחיפה, רוזנבוש שנהג ברכבו הגיע לחדרה דרך עמק יזרעאל, ג'נין וכרכור משום שהביצות בין זכרון יעקב לחדרה לא איפשרו מעבר כלי רכב ממונעים בחורף.
בשנת 1941 סבל מהתנקבות כיס מרה, נותח בתל אביב על ידי מכס מרכוס, אושפז במשך כחצי שנה עקב סיבוכים, ואז בית החולים הוצא לצבא הבריטי לאחר שהופשטיין לא יכול היה להחזיק את בית החולים לבדו. בהמשך, רוזנבוש עבד כרופא פרטי והיה מעורב בענייני הציבור. בשנת 1956 חלה בסרטן הריאה, נפטר ב-1960
ד"ר צבי הופשטיין
ד"ר צבי הרמן הופשטיין התמחה בכירורגיה וגנקולוגיה. רעייתו והוא ניהלו סנטוריום פרטי בגרמניה. בני הזוג עלו לארץ ישראל בשנת 1935.
בין השנים 1947–1942 בית החולים היה בשירות הצבא הבריטי של המנדט הבריטי. הופשטיין המשיך לעבוד בבית החולים, לבש מדים וענד דרגת "קפיטן" (סרן), עד למותו בשנת 1944. גם רעייתו המשיכה לעבוד בבית החולים כאחות ראשית.
הקמת "בית חולים חדרה"
בשנת 1934 פנתה אל ד"ר רוזנבוש גברת סוניה זוסמנוביץ, שהייתה בעלת בית המלון "אמריקן קולוני" שפעל אז בדרום תל אביב, שהתכוונה להקים מלון דומה בחדרה.
זוסמנוביץ בקשה מרוזנבוש שימכור לה את המגרש שבבעלותו כיוון שהיה צמוד למגרש שהיה שייך לה, עליהם בקשה להקים את בית המלון. ד"ר רוזנבוש הסכים למכור לגברת זוסמנוביץ את המגרש שלו ובתנאי שעל השטח ייבנה בית-חולים פרטי ולא מלון ושהוא ינהל אותו. גברת זוסמנוביץ שוכנעה גם משום שבנה למד אז רפואה באיטליה. ד"ר רוזנבוש פנה לידידו ד"ר הופשטיין, כירורג מגרמניה, שהיה בעל בית חולים פרטי והציע שיצטרף אליו למיזם.
רוזנבוש שכר מגברת זוסמנוביץ את השטח, שעליו הוקם בית החולים, רכש ציוד וריהוט ב-3,500 לירה ארץ-ישראלית, הופשטיין רכש 20 מיטות וציוד לשני חדרי ניתוח ולמכון רנטגן חדש.
הושקע הרבה מאוד כסף, השותפים רכשו ציוד רפואי, תרופות וגם שילמו מראש שכר-דירה גבוה לבעלת המבנה, בתקווה שתפוסת בית החולים תהיה גבוהה שכן היה זה בית החולים היחיד בין חיפה לתל אביב. את בית החולים תכנן האדריכל עזרא רוטמן.
1936–1942
רוזנבוש והופשטיין פתחו בחדרה את בית החולים הפרטי שלהם בפברואר 1936. בית החולים החל לפעול עם 18 מיטות אשפוז בשלוש מחלקות: יולדות (אחות מיילדת: חנה בן ישי), כירורגיה ופנימית, וכל הציוד נקנה מכספם הפרטי של רוזנבוש ושל הופשטיין. לרשות היולדות עמדה "מכונית חולים" שהסיעה אותן ואת בני משפחתם לבית החולים. מספר הטלפון של בית החולים היה: 46.
בית החולים שירת אוכלוסייה פוטנציאלית של כ-15 אלף איש, אולם התעריף הגבוה של הטיפולים גרם לקופות החולים להעדיף לשלוח את מבוטחיהן אל בית החולים בילינסון שנפתח ב-27 באוקטובר 1936 בפתח תקווה. חברות הקופות מכל אזור חדרה, נשלחו ללדת שם. גם קופת חולים עממית, שביטחה את בני המושבות, סירבה לשלוח חולים ויולדות ל"בית חולים חדרה", משום שתעריפי האשפוז היו לדעתה, גבוהים מדי תעריף יום אשפוז בבית החולים היה חצי לירה ארץ-ישראליות (מנדטוריות), ושכר מנתח הגיע אף לחמש לירות.
התפוסה הממוצעת ב"הופשטיין" עמדה על שבע-שמונה מיטות ביום, והגירעון גדל.
במקביל, פרצו בארץ מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (1939-1936). הנסיעה בדרכי הארץ הייתה מסוכנת מאוד, עקב פעילויות הרצח, התקפות הטרור והמארבים של כנופיות ערביות. במצב הזה היה קשה מאוד להגיע לחדרה.
תוך פחות משנה "בית החולים חדרה" – במבנה של שתי קומות – שקע בחובות גדולים. למרות המצב הפיננסי הגרוע גויס רופא נוסף ד"ר גנס. החולים מיעטו להגיע והמוסדות הרפואיים: "הדסה", "קופת חולים כללית" ומחלקת הבריאות של הוועד הלאומי נמנעו מלסייע לשיקומו של בית החולים.
ביוני 1941 כתב ד"ר הופשטיין לד"ר פריץ נואק, סגן ראש מחלקת הבריאות של הוועד הלאומי.
בית החולים כבית הבראה
ברוב מצוקה, ניצלו את החדרים הריקים של המוסד לבית הבראה ובעלונים שהופצו (בשפות: עברית, אנגלית וגרמנית.) באזור נקרא המוסד "בית הבראה חדרה" שהציע חדרים לנופשים במחירים מיוחדים (סוף שבוע במחיר "מבצע" של 900 מיל). הודגש שיש למקום אוטובוס מיוחד שמסיע את הנופשים והמבריאים לחוף הים.
1942–1947
ב-4 ביוני 1942 הועבר בית החולים לרשויות וגויס למאמץ המלחמתי העולמי כבית חולים צבאי.
במהלך מלחמת העולם השנייה נתפס בית החולים על ידי "צבא יוון החופשי" זרוע של הצבא הבריטי ותושבי חדרה נותרו ללא בית חולים. בית החולים שימש כבית החולים הראשי של "צבא יוון החופשי.
1947–1962
בתחילת 1947, לאחר שהגברת זוסמנוביץ' השכירה את המבנה לקופת חולים כללית, הוקם בבית החולים, בית יולדות של קופת חולים כללית שהיה קרוי "בית יולדות חדרה". בית היולדות כלל 30 מיטות ופעל כבית יולדות עד שנת 1962 בהנהלתו של הגניקולוג פרופ' יצחק הלברכט.
לאחר הקמת מדינת ישראל פעלו בחדרה להקמת בית חולים של אזור השומרון בעירם.
כיום משמש המבנה ההיסטורי כדיור מוגן. המרכז הרפואי הלל יפה, שהחליף את מקומו של "בית חולים חדרה" כמרכז הרפואי העיקרי באזור נוסד רק בשנת 1957.
אשי (כפר)
אשי (בהונגרית: Ősi) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם באשי מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 1,984 תושבים, ובשנת 2019 רק 1,959 תושבים.
יהודי אשי
באשי חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
בלו קימבל
בלו קימבל (באנגלית: Blue Kimble נולד ב-3 בינואר 1983) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ודוגמן אמריקאי.
ביוגרפיה
קימבל נולד וגדל באטלנטה, ג'ורג'יה. לפני שפנה למשחק הוא שיחק הכדורגל בקבוצת באפלו בילס.
קריירה
לאחר קריירת הכדורגל שלו, הוא החל להופיע בסדרות טלוויזיה, בהן The Game, Being Mary Jane ועוזרות בית נחושות. הוא הופיע ביותר מ-20 סרטים שצולמו באטלנטה.
בשנת 2018, החל קימבל לככב בתור סוייר בסדרת הדרמה "מונוגמיה" של ערוץ הסרטים העירוני. בשנת 2020, הוא החל לככב באופרת הסבון "חסר רחמים".
בשנת 2019, שיחק בתפקיד ראשי לצד צ'ייס קרופורד בסרט מותחן הדרמה האמריקאי "Nighthawks".
בשנת 2022 שיחק בסרט "Bid for Love".
גשר הרכבת מעל נחל פטיש
גשר הרכבת מעל נחל פטיש הוא גשר רכבת שהוקם על ידי העות'מאנים מעל ערוץ נחל פטיש בזמן מלחמת העולם הראשונה כחלק ממסילת הברזל מנחל שורק לקוסיימה. הגשר נמצא בסמוך לכביש 25 בין צומת הנשיא לשדה תימן, כשלושה וחצי קילומטר דרומית לצומת הנשיא. במשך שנים רבות עבר מעל הגשר כביש עזה-באר שבע וכביש תל אביב-באר שבע. כיום הכביש עובר על גשר חדיש ורחב שנבנה בסמוך. על הגשר עצמו עובר צינור להולכת מים. הגשר בנוי מאבנים מסותתות והוא מורכב מארבעה עמודים שנושאים חמש קשתות. ניתן להבחין שהעמוד המרכזי ושתי הקשתות הנשענות עליו ניבנו בתקופה יותר מאוחרת.
שם הגשר
בעבר נקרא קטע הנחל מעליו עובר הגשר ואדי זומלי (Wadi Zumeili) והגשר נקרא הגשר מעל נחל זומלי. במקורות אחרים מתייחסים לגשר כגשר מעל נחל מוילח.
כמו כן, כונה הגשר "גשר 98", על שם מספר אבן הדרך שהיית בסמוך לו, ו"גשר אבראהים" או אברהם על שם אבראהים אבו ארגייג, ראש השבט הבדוי אבו רקיק, בזמן בניית הגשר.