cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סרז' ברדוגו
הוא מכהן כנשיא קהילת יהודי מרוקו מאז 1988, במקביל להיותו נשיא קהילת יהודי קזבלנקה, ועם עבר של איש ציבור ושר התיירות מכהן משנת 2006 גם כשגרירו האישי של המלך מוחמד השישי. פעילותו העיקרית מתרכזת בקידום ענייניה של מרוקו בקפיטול. מרוקו נשענת על הלובי היהודי, וסרז' ברדוגו כנציג המלך מוחמד השישי נהנה מתמיכה רחבה.
אסוואת
העמותה
לסביות פלסטיניות מבית חנינא, שועפאט, ירושלים וכן לסביות ישראליות התאחדו יחד באופן וירטואלי כבר בראשית 2002. פגישתן הראשונה פנים אל פנים נערכה ב-2003, ובמהלכה של שנה זו יצרו והקימו את הארגון. הן הגדירו את עצמן כקבוצה של נשים שהחליטו לאתגר את הסטטוס קוו ולפעול לשיפור איכות חייהן על מנת להבטיח שוויון זכויות לעצמן ולדורות הבאים. תהליך היציאה מהארון היא תהליך קשה עבור הומואים ולסביות רבים ורבות ברחבי העולם, וגם בקהילה ערבית. חוקרת הספרות והתאורטיקנית הקווירית איב קוסופסקי-סדג'וויק סברה כי יציאה מהארון היא פריבילגיה הקשורה במוצא אתני, תנאים גאוגרפיים ומצב כלכלי. מה שמחזק את הקושי לצאת מהארון בחברה שמרנית כמו החברה הערבית.
נשות אסוואת הצהירו על מחויבותן לעמוד בשמונה משימות:
סרז' ברדוגו
יוזמה נוספת של סרז' ברדוגו היא ניסיון להביא להכרה במלך מרוקו מוחמד החמישי (סבו של המלך הנוכחי) כחסיד אומות העולם, כהערכה על פועלו בהצלת יהודי מרוקו בזמן השואה. לגרסה זו יש מתנגדים. ישנה מחלוקת האם אכן ניתן לתאר את המלך כמגן היהודים בזמן המלחמה; בעוד שהוא התנגד באופן הצהרתי לצעדים אנטי-יהודיים מצד משטר וישי, הוא עצמו חתם על הצווים שהכניסו אותם לתוקף. באשר לסוגיית חסיד אומות העולם אנשי יד ושם קבעו כי המלך מוחמד החמישי אינו עומד בקריטוריונים של "פנייה רשמית של הנאצים להסגרת היהודים", וכי המלך לא "העמיד עצמו בסכנת חיים". לטענת ברדוגו, המלך הציל חיים רבים ואף קיבל משלחת יהודים בעת המלחמה והבטיח להם את חסותו על הקהילה היהודית במרוקו.
למרות התנגדויות בקהילה היהודית, סרז' ברדוגו מכהן כנשיא הקהילה שנים ארוכות ובניגוד לתקנון הקהילה.
מסדר בני ציון
מסדר בן ציון, שכיום נקרא קרן בני ציון (באנגלית: Bnai Zion Foundation) הוא ארגון ציוני אמריקאי שהוקם ב-1908 למימוש צורכיהם של יהודי העולם, בדגש על תמיכה בישראל ויישוב מחדש של מהגרים חדשים בארצות הברית.
היסטוריה
מסדר בן ציון נוסד בניו יורק ביוזמת י.א. בלוסטון ואחרים. בוועידת ההקמה באפריל 1908 אימץ לעצמו המסדר את המטרה הבאה.
בספטמבר 1910 קיבל המסדר ממחלקת הביטוח של ניו יורק תעודת הכרה כאגודה לביטוח חיים אחוותית התומכת במהגרים המגיעים לארצות הברית. ב-1918 הוקמה החברה לביטוח חיים "יהודה" על ידי Organized Judea Industrial Corp, שהפכה להיות החברה היהודית הראשונה לביטוחי חיים בפלשתינה. ב-1921 תמך המסדר בהקמת קרן היסוד בכינוס ציוני יהדות ארצות הברית. ב-1941 חלק ממנהיגי בני ציון היו ממייסדי ארגון "מגן דוד אדום האמריקני למען פלשתינה", אשר היה מקביל למגן דוד אדום בישראל. הארגון תרם ציוד רפואי ואמבולנסים. ב-1943 נקרא "מבצר מעופף" (מפציץ B-17) על שם הארגון כהוקרה על עזרתו במלחמת העולם השנייה כולל מכירת אגרות מלחמה.
בשנת 1929 הוקם ארגון בעל שם דומה, "התאחדות בני ציון בישראל", אגודת סתרים שלא הייתה לא קשר ל"מסדר בני ציון", והייתה ידועה יותר בשם אחים נאמנים.
מיכאל גריילסאמר
מיכאל גריילסאמר (נולד ב-30 במאי 1981) הוא זמר, כנר ויוצר ישראלי.
חיים אישיים
מיכאל גריילסאמר נולד בירושלים לפרופ' אילן ולמרים גריילסאמר אשר עלו מצרפת ומבלגיה, מרצים באוניברסיטה. כשהיה בן 5 החליט גריילסאמר כי הוא מעוניין ללמוד לנגן בכינור. בילדותו נחשב לילד פלא, ובטרם גילה את הרוק והרגאיי, למד מוזיקה קלאסית בישראל ומחוץ לה. גריילסאמר למד בתיכון הרטמן בירושלים והוא בן למשפחה מסורתית בת חמישה ילדים העוסקים כולם במוזיקה. אחיו הגדול, דוד גריילסאמר, הוא מנצח ופסנתרן בעל שם עולמי. בגיל 16 קנה מיכאל את הגיטרה הראשונה שלו, והחל לכתוב שירים פרי עטו. בגיל 18 התגייס לצה"ל שם שירת במפקדת התיאום והקישור בעזה. בשנת 2007 התחתן עם היוצרת והזמרת שמרית דרור גריילסאמר, איתה נולדו לו שני ילדים. בשנת 2012 אימץ אורח חיים טבעוני בעקבות חוויה מטלטלת של לידת בנו: "משהו בחווית הלידה ממקום כל כך קרוב, כל כך ראשוני, לא איפשר לי לאכול אוכל מהחי. אותו ולד חי שהחזקתי בידיי הזכיר לי כמה צריך לכבד את כל מי שחי על כדור הארץ".
קריירה מוזיקלית
מיכאל גריילסאמר החל את הקריירה המוזיקלית שלו בשנת 2002 בלהקת "קטיפה שחורה", להקה ישראלית המנגנת מוזיקה קלטית. הלהקה זכתה להצלחה גדולה בארץ. גריילסאמר היה כנר הלהקה במשך ארבע שנים והיווה חלק מרכזי בהצלחת הלהקה. בשנת 2006 הוזמן להקליט באלבומו של מוש בן ארי, "מסע ומתן" (בין השאר בשיר "אנצל") ולקח חלק בהצלחת האלבום. גריילסאמר החל ללוות את בן ארי בכינור בהופעותיו בישראל ומחוצה לה וניגן בדיסק "Live" שיצא לאחר מכן. בשנת 2008 שיתף פעולה עם הזמרת עלמה זוהר, וניגן במספר שירים באלבומה "דברי" (בין השאר בשירים "עם הגב" ו"אגו טריפ") שזכה להצלחה גדולה.
בשנת 2008 יצא לקריירה מוזיקלית עצמאית והחל לעבוד עם המפיק המוזיקלי אסי איילון על אלבומו הראשון (שהפיק בין השאר אלבומים של עלמה זוהר, התקווה 6 ומוש בן ארי). בשנת 2009 יצא אלבומו הראשון, הנקרא "מתעורר". האלבום, שמשלב סגנונות מגוונים כגון רגאיי, רוק, פופ ופולק, זכה להצלחה עצומה. הסינגל הראשון שיצא מהדיסק, "אשתי היקרה - לא נרדם" אותו כתב והלחין, הגיע למקום השני במצעד גלגלצ, הושמע אלפי פעמים ברשתות הרדיו השונות ונצפה על ידי יותר מרבע מיליון איש ב"יוטיוב". הסינגל השני "יאללה בואי" (במקור של להקת "Louise Attaque" הצרפתית) זכה אף הוא להצלחה.
ב-1 בספטמבר 2009 חתם גריילסאמר על חוזה עם חברת התקליטים הצרפתית "נאיב", שבה חתומים בין השאר קרלה ברוני ומריאן פיית'פול. האלבום, הנקרא "Je me réveille", יצא בצרפת במרץ 2010. באלבום זה, חלק מהשירים מ"מתעורר" זכו לגרסאות בצרפתית והשאר נשארו בגרסתם המקורית. בשנת 2009 מיכאל הופיע כמופע חימום של הזמרת האמריקאית מייסי גריי. באותה שנה הופיע במסגרת "פסטיבל התמר" כהופעת חימום ללהקת הוויילרס, להקתו המקורית של בוב מארלי. בשנת 2010 ביצע מספר שירים בקונצרט מחווה לסרג' גינסבורג שנערך באופרה בתל אביב בהשתתפות בנו של גינסבורג, לולו, הזמרת הצרפתייה "אליזה" ואחרים. באותה שנה התארח בהופעתם של צמד הזמרים האפריקאיים "אמאדו ומרים" בזאפה תל אביב.
בנובמבר 2011 יצא אלבום משותף למיכאל ולאשתו, שמרית דרור גריילסאמר, "בפריז". האלבום זכה לשבחים בתקשורת הישראלית ושיריו הושמעו ברשתות הרדיו השונות. במיוחד זכו להצלחה השירים "טו דו דו" ו"תרקדי". שני הקליפים לשירים צולמו ונערכו על ידי וניה הימן, יוצר ובמאי ישראלי. בנוסף גריילסאמר שיתף פעולה באלבום עם הפזמונאי הידוע יעקב רוטבליט שכתב את מילות השיר "לאן שאלך" שבאלבום. באותה שנה גריילסאמר חימם את זיגי מארלי בבארבי תל אביב. גריילסאמר מפורסם בהופעותיו האנרגטיות והסוחפות ולבושו האקסנטרי.
באוגוסט 2015 מיכאל הפיק מופע מחווה לשיריו של ר׳ שלמה קרליבך בבית אבי חי בשם "קרליבך ברגאיי בו שילב בין שיריו המוכרים של קרליבך לצד שירים שלעולם לא הוקלטו לאלבום.
ביוני 2016 יצא מיכאל בקמפיין גיוס המונים באתר הדסטארט עבור הפקת אלבומו הבא.
מקורות השפעה מוזיקליים
מיכאל גריילסאמר דובר צרפתית כשפת אם וגדל בין שתי התרבויות, הישראלית והצרפתית. הוא נותן ביטוי בשיריו לשתי התרבויות ונע בין השפה העברית, הצרפתית והאנגלית. בנוסף הושפע מאוד מעברו במוזיקה הקלאסית ומרבה לשלב את כינורו בשיריו הנחשב כסימן ההיכר שלו. גריילסאמר למד בבתי ספר דתיים והשפעת הדת והאמונה ניכרים בשיריו (כדוגמת "מי זה מי זה" ו"הלכתי לחווה לחפש תשובה" שנכתב בהיותו בן 17).
מרכז ז'ורז' פומפידו
מרכז ז'ורז' פומפידו (בצרפתית: Centre Georges-Pompidou) הוא מרכז תרבות עירוני בפריז, המשמש משכן לספרייה ציבורית ומוזיאון לאמנות מודרנית. הכיכר הענקית שלידו הפכה לאתר תוסס של מופעי רחוב מכל הסוגים. המבנה קרוי על שמו של ז'ורז' פומפידו, נשיא צרפת בסוף שנות ה-70.
המבנה האדריכלי נבחר לאחר תחרות גדולה בין אדריכלים רבים. בסופו של דבר הוא תוכנן על ידי האדריכלים רנצו פיאנו וריצ'רד רוג'רס בסגנון היי-טק. הבניין מעוצב כך שכל מערכותיו והצנרת שלו חשופות ותלויות בחוץ. המערכות לאוורור, להובלת מים, חשמל, ביוב וגז, וכן גרמי המדרגות, תלויים על הקירות החיצוניים ואינם מוצנעים בתוך הקירות כמקובל. הצנרת צבועה לפי תפקודה. בראש הבניין נמצאות מסעדה יוקרתית בשם "ז'ורז'" ומרכז לתצפית על גגות העיר.
עיצובו של המבנה עורר דיון ציבורי נרחב. הוא אף זכה לכינוי "בית הזיקוק של פריז" בפי תושבי פריז שהתנגדו לו.
Take Care (אלבום)
Take Care הוא אלבום האולפן השני של הראפר הקנדי דרייק. האלבום יצא לאור ב-15 בנובמבר 2011, על ידי חברות התקליטים יאנג מאני אנטרטיינמנט, קאש מאני רקורדס וריפבליק רקורדס. האלבום מכיל הופעות אורח של דה ויקנד, ריהאנה, קנדריק לאמאר, בירדמן, ניקי מינאז', ריק רוס, ליל ויין ואנדרה 3000. לצד ההפקה המוזיקלית הבולטת של המפיקים הראשיים של האלבום דרייק ו-40, מפיקים נוספים באלבום כוללים את טי-מינוס, שנטל קרביאזוק , בוי-1דה, אילנג'לו , ג'יימי xx , סופה דופס , ג'אסט בלייז, צ'ייס אן קאש ודוק מקיני.
רקע
לפני Take Care, דרייק הוציא את אלבום הבכורה שלו, Thank Me Later, שזכה להצלחה וביקורות חיוביות, אך דרייק הרגיש מפוזר בנוגע לתוכן המוזיקלי של האלבום. דרייק והמפיק המוזיקלי 40 החלו לעבוד על האלבום ב-2010, לאחר צאת אלבום הבכורה של דרייק. שירתו של דרייק באלבום כוללת עיטור רגשי, שירת אלטו, קצב גרוני, זרימה מלודית ודגש גדול יותר על שירה מאשר באלבום הבכורה של דרייק.
ביקורות
האלבום אף זכה לשבחים מצד המבקרים, שציינו לשבח את ההפקה הרחבה והנושאים הרגשיים באלבום. בפרט, האלבום הוכתר כאלבום הטוב ביותר של השנה ברשימות שפרסמו מגזין טיים.
האלבום נכלל במספר רשימות שפרסמו גופי תקשורת שונים לסיכום האלבומים הטובים ביותר לשנת 2011, וסיכום האלבומים של העשור השני של המאה ה-21. כתב העת The A.V. Club דירג את האלבום במקום ה-38 ברשימת "50 האלבומים האהובים ביותר של שנות ה-2010. בילבורד דירג את האלבום במקום ה-16 ברשימת "100 האלבומים הטובים ביותר של שנות ה-2010". בשנת 2019, מגזין הגרדיאן דירג את האלבום במקום ה-78 ברשימת "100 האלבומים הטובים ביותר של המאה ה-21".
מגזין פיצ'פורק דירג את האלבום ברשימת "200 האלבומים הטובים ביותר של שנות ה-2010" במקום ה-13. בשנת 2019, מגזין הרולינג סטון ערך את רשימת "100 האלבומים הטובים ביותר של שנות ה-2010" ודירג את האלבום במקום השישי. בשנת 2022 האלבום דורג במקום ה-11 ברשימת 200 אלבומי ההיפ-הופ הטובים ביותר בכל הזמנים של המגזין. מגזין Spin כלל את האלבום במקום ה-63 ברשימת "300 האלבומים הטובים ביותר ב-30 שנים האחרונות (1985-2014), שנערך בשנת 2019.
הצלחה מסחרית
אף על פי שדלף ברשת תשעה ימים לפני צאתו, האלבום הגיע היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200 ומכר 631,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו. האלבום זכה בתואר הפלטינה כשש פעמים על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי. ארבעה מהסינגלים מתוך האלבום הגיעו לטופ 20 במצעד הבילבורד הוט 100: "Headlines", "Make Me Proud", "The Motto" ו-"Take Care".
קרחון אמונדסן
קרחון אמונדסן (באנגלית: Amundsen Glacier) הוא קרחון גדול באנטארקטיקה. מקורו של הקרחון ברמת הקוטב, והוא זורם דרך הרי המלכה מוד אל מדף הקרח רוס, מערבית לנונאטאקי מקדונלד. אחד מיובליו של קרחון אמונדסון הוא קרחון בלקוול, הזורם לתוך קרחון אמונדסון בסמוך לשלוחת האנסן.
רוחבו של הקרחון בין 6 ל-10 קילומטרים, ואורכו 128 קילומטרים. הקרחון נמצא בגובה של 365 מטרים מעל פני הים.
גילוי הקרחון
הקרחון התגלה על ידי אדמירל ריצ'רד בירד בעת טיסתו מעל הקוטב הדרומי בנובמבר 1929. לורנס גולד, מנהיג המשלחת הגאולוגית של בירד, הציע את שם הקרחון, בעת שעבר במזחלתו בסמוך לשפך הקרחון בדצמבר 1929. הקרחון נקרא על שם  רואלד אמונדסן.
לקריאה נוספת
• Gunter Faure, Teresa M. Mensing, The Transantarctic Mountains: Rocks, Ice, Meteorites and Water, P 177
מעברת אגרובנק
מעברת אַגְרוֹבַּנְק הייתה אחת משלוש המעברות שהוקמו בחדרה בימי העלייה ההמונית. בשנת 1961 פורקה המעברה ואחרוני תושביה הועברו לחדרה.
רקע
עם קום מדינת ישראל, ביוני 1948, החלה עלייה גדולה של יהודים ארצה. שערי הארץ שעד כה היו סגורים לקליטת עולים, נפתחו ויהודים רבים ביקשו לעלות. למעלה מ-900,000 איש עלו למדינת ישראל בעשור הראשון להקמתה נתון שאין דוגמתו בין מדינות קולטות הגירה בעולם. הגידול העצום באוכלוסיית המדינה בפרק זמן קצר ושינוי היחס בין מספר העולים החדשים לוותיקים חייבו פתרונות מוסדיים מידיים.
בין השנים 1948 ו-1949, גדלה אוכלוסיית המדינה ב-28.3%. בשנה שלאחר מכן עמד הגידול על 16.7% ובשנה שלאחר מכן חל גידול של 15.2%. העולים הרבים שהגיעו יושבו תחילה במחנות עולים או במחנה מעבר אך הגידול הרב במספרם של העולים, הצפיפות והתנאים הקשים ששררו בהן, חייבו מציאת פתרון חלופי ראוי. לוי אשכול ששימש אז כגזבר ומנהל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית נדרש למצוא פתרון חלופי מהיר לטיפול בקליטת העולים בכלל ובפרט במצוקת הדיור שלהם. תחילה פעל אשכול בשיטתיות לאכלוס עשרות אלפי עולים בערים מעורבות לשעבר, בשכונות שבהן התגוררו ערבים עד מלחמת העצמאות, או בכפרים פלסטיניים נטושים ובמקביל עודד הקמת עשרות נקודות התיישבות חדשות.
היסטוריה
בימי העלייה ההמונית, בראשית שנות החמישים, הוקמו ליד חדרה שלוש מעברות: אגרובנק, נווה-חיים וברנדייס. מבחינת הרשויות הוכרו שלוש המעברות כמעברה אחת (מעברת אגרובנק), למרות שהיו מעברות נפרדות מבחינה טריטוריאלית, שהכילו בסך הכול כ-13,000 עולים ניצולי השואה בעיקר יוצאי רומניה, יוצאי תימן, צפון אפריקה, עיראק, כורדיסטן ופרס. שלוש המעברות הוקמו במקומם של מחנות הצבא הבריטי לשעבר, וזכו גם לקבל את שמם.
לקראת סוף 1949 הוסב מחנה העולים אגרובנק למעברה, בה שהו 1,400 נפש בכ-366 משפחות, דבר שהביא למחסור במקומות עבודה. בדצמבר 1950 היו במעברה כ-200 אוהלים ו-400 צריפונים. בדצמבר 1951 נפגעה המעברה מהגשמים, אוהלים רבים התמוטטו וגשם חדר לבדונים והתקיים מבצע פינוי משפחות לבתים בחדרה. במאי 1952 היו במעברת אגרובנק מעל 5,000 נפש. במעברה שכנו מספר אישים מפורסמים, ביניהם ראש המועצה הראשון של יהוד, אברהם אלטלף.
רבים מתושבי אגרובנק עברו לגבעת אולגה שהוקמה מערבית למעברה, מעברו השני של כביש החוף ועד לאזור חוף הים של חדרה.
לקראת סוף שנת 1961 פעלה עיריית חדרה לפנות את 130 המשפחות האחרונות במעברות אגרובנק וברנדייס לשיכון בדירות של חברת עמידר.
פרד הייז
פרד הייז (באנגלית:, נולד ב-14 בנובמבר 1933) היה טייס ניסוי אמריקאי, מהנדס אווירונאוטיקה בחיל הים האמריקאי, ואסטרונאוט מטעם נאס"א. הוא היה אחד מעשרים וארבעה האסטרונאוטים שטסו לירח. הוא טס לירח במסגרת אפולו 13.
לאחר שעזב את נאס"א הוא עבד בחברות שונות.
ביוגרפיה
פרד הייז נולד בעיירה בילוקסי שבמיסיסיפי. לאחר סיום בית ספר עירוני הוא התגייס לחיל הים של ארצות הברית ועבר קורס טיס. לאחר סיום הקורס הוא ביצע מספר תפקידים. החל משנת 1959 הוא למד באוניברסיטת אוקלהומה וסיים אותה עם תואר בהנדסת אווירונאוטיקה.
בשנת 1959 הייז נקלט בנאס"א ועבד כטייס ניסוי. בשנת 1966 הוא נבחר ליחידה להכנת אסטרונאוטים. הוא היה בצוות משנה של אפולו 8 ו-אפולו 11. באפריל 1970 הוא שוגר לחלל כטייס של אפולו 13. הוא היה אמור לנחות על הירח. בגלל פיצוץ בלון חמצן והשלכותיו על ציוד החללית הנחיתה בוטלה. היה חשש לנחיתה על כדור הארץ אך היא הסתיימה שלום.
בהמשך הייז היה בצוות משנה של אפולו 16 ומפקד של "אפולו 19", אך שיגור בוטל.
בשנים 1976-1978 הוא היה בצוות בדיקות של מעבורת החלל אנטרפרייז וביצע כמה טיסות ניסוי. הוא היה מתוכנן לעשות עם המעבורת גם טיסה לחלל. בגלל בדחיות של טיסה הוא החליט לעזוב את נאס"א בשנת 1979.
בשנים 1979-1996 הייז עבד בחברת גראמן.
הייז התחתן בשנת 1954 והתגרש בשנת 1978 לזוג נולדו 4 ילדים. בשנת 1979 הוא התחתן שנית. בשנת 1973 הוא עבר תאונה קשה במהלך נחיתה וסבל בכווייה.
קים פיק
קים פיק (באנגלית: Kim Peek; 11 בנובמבר 1951 - 19 בדצמבר 2009) היה אמריקני שנחשב שוטה-עילוי בעל זיכרון חזותי, שהצטיין במיוחד בזכירת תאריכים היסטוריים וידע כללי רחב מאוד. בתחילה שיערו כי הוא לוקה באוטיזם, אך ב-2008 נמצא כי סבל כנראה ממחלה נדירה בשם תסמונת FG בה אין הפרדה בין חלקו השמאלי והימני של המוח והוא פועל כאחודה אחת, עקב פגיעה בקורפוס קלוסום. בהשראת חייו צולם הסרט "איש הגשם".
ביוגרפיה
קים פיק נולד בסולט לייק סיטי שביוטה עם מקרוצפליה (ראש גדול מעבר לנורמה). אביו, פראן פיק, ליווה אותו מלידתו, וגם לאחר שאובחן כאוטיסט המשיך קים לחיות עם אביו.
ב-1984 פגש התסריטאי בארי מורו את קים פיק והחליט בהשראת דמותו לכתוב תסריט. מורו שיתף בתסריט את דסטין הופמן, שלמד לגלם את הדמות בתסריט המבוססת על פיק. כביטוי להערצה כלפיו, אמר הופמן לפיק "I may be the star, but you are the heavens" ("אני אולי הכוכב (בסרט) אבל אתה השמיים"). התסריט יצא לפועל בסרט "איש הגשם", שיצא לאקרנים בשנת 1988. על חייו ודמותו של פיק נעשה לאחר מכן, ב-26 בנובמבר 2006, הסרט הדוקומנטרי "איש הגשם האמיתי".במחקר שנעשה ב-2008 נמצא כי קים פיק לא סבל כנראה מאוטיזם, אלא ממחלה גנטית נדירה בשם תסמונת FG הקשורה לכרומוזום X, ויוצרת עיכוב התפתחותי ובעיות גופניות שמתבטאות במקרוצפליה, טונוס שרירים נמוך, פיגור שכלי, הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות, תווי פנים ייחודיים ועוד.
פיק נפטר ב-2009, בגיל 58, לאחר התקף לב.
יכולותיו של קים פיק
בין יכולותיו של פיק ניתן למנות זיכרון כל דף ספר שקרא לאחר קריאה אחת בלבד, ואף הקריאה עצמה התבצעה על שני העמודים בו זמנית. במספר מקרים נעזרו ביכולותיו של פיק בעבודה עם חולי מחלת אלצהיימר מבוגרים - בזכות ידיעת ההיסטוריה המקיפה שלו הוא עזר לחולים לשחזר את ילדותם באמצעות ידיעותיו לגבי השנה בה נולדו וחישוביו לגבי המדינות בהם שהו בזמנים שונים.פיק היה גם עורך הרצאות בהם היה מסביר על מחלתו ומדגים את יכולתו הפנומנלית.
עם זאת, פיק סבל מקשיים בתפקוד היומיומי, למשל לא היה מסוגל להתגלח לבד, הוא הבין מטפורות באופן מילולי ולא הבין מושגים מופשטים מדי, הוא זיהה יצירות מוזיקה קלאסיות רבות אך התקשה לנגן אותן.
בסרט "המוח הגדול" שנעשה על הגאון האוטיסט דניאל טאמט, אמר פיק לדניאל "יום אחד תהיה גדול כמוני".
פחון
פחון הוא מבנה פשוט העשוי מלוחות פח או פח גלי אשר בנייתו היא פשוטה מאוד וזולה עד כדי כך שחומרי בנייתו עשויים להיות שאריות של תוצרי בנייה אחרים. במקומות רבים בעולם בנויים פחונים כמגורים לשכבות סוציו-אקונומיות נמוכות מאוד, דוגמת הפאבלות הברזילאיות או ה-Townships בדרום אפריקה.
בישראל
פחונים היו גם מקום מגורים לעולים חדשים בימים הראשונים לקיום מדינת ישראל. המבנה בא למלא את מקומו של האוהל שנטה ליפול ברוח ולהירטב בגשם והיה חשוף לשינויי האקלים בקיץ ובחורף. הוקמו גם בדונים שהיו עמידים מעט יותר לרוח מאשר האוהל. הפחונים היו פשוטים לבנייה וקלים לניוד ממקום למקום.
בדרך כלל הוקמו שכונות הפחונים בקרבה למקומות שבהם עמדו להקים את מבני הקבע. כך העולים שגרו בפחונים יכלו לעקוב אחרי הבנייה של בתיהם, כאשר ברוב המקרים היו שותפים לבנייה בתור פועלי בנין.
קישורים חיצוניים
Cabaña
בורה לסקין
בורה לסקין (באנגלית: Bora Laskin; 15 באוקטובר 1912 - 26 במרץ 1984) היה משפטן יהודי-קנדי, שכיהן כשופט בית המשפט העליון של קנדה משך 14 שנה, וכנשיאו בין השנים 1973–1984. היהודי הראשון שכיהן בתפקידים אלה בקנדה.
חייו
לסקין נולד בשנת 1912 למשפחה יהודית בפורט ויליאם שבאונטריו. הוא התקבל ללימודים באוניברסיטת טורונטו והשלים שם תואר במשפטים ותואר שני(MA). בשנת 1937 השלים לימודי תואר שני נוסף במשפטים (LLM) באוניברסיטת הרווארד. עם סיום לימודיו פנה לקריירה אקדמאית. בין השנים 1965-1940 שימש כמרצה למשפטים באוניברסיטת טורונטו.
בשנת 1965 מונה לסקין לשופט בבית המשפט לערעורים באונטריו, ובשנת 1970 מונה על ידי ראש ממשלת קנדה, פייר טרודו, לכהונה כשופט בית המשפט העליון של קנדה, בהיותו היהודי הראשון הממונה לתפקיד זה.
כהונתו כנשיא בית המשפט העליון
שמאל|ממוזער|160px|בית המשפט העליון בעיר אוטווה ב-27 בדצמבר 1973 מונה לסקין על ידי טרודו לנשיא בית המשפט העליון של קנדה, תפקיד בו החזיק עד מותו בשנת 1984. לסקין נודע כליברל בהשקפותיו המשפטיות, התמחה בדיני עבודה ובמשפט חוקתי.
בדרך כלל תמך בסקין בפסיקותיו בעליונות סמכויות הממשל הפדרלי על סמכויות הפרובינציות בקנדה. עם זאת בשנת 1981 פסק כי ראש-הממשלה פייר טרודו יהיה חייב להגיע להסכם עם הפרובינציות אם בכוונת הממשלה לשנות את החוקה. בשנת 1982 בימי כהונתו בתפקיד יזמה הממשלה את חקיקת כתב הזכויות והחירויות הקנדי שחיזק את זכויות האדם במדינה ואפשר לבתי המשפט לפסול חוקים של הפרלמנט שנוגדים את החוקה.
תרבות החירשים
תרבות החירשים היא תרבות המהווה מכלול של אורח חיים, רעיונות, מנהגים, מיומנויות ואמנויות, שהתגבשו בקרב קהילת החירשים על ידי שימוש בשפת הסימנים כדרך תקשורת בתקופה נתונה.
כדי להישאר כקהילה ולחלוק את התרבות, יש צורך בשפה אחת, כפי שנכתב גם בסיפור מגדל בבל.
בקרב החירשים התפתחה תרבות עשירה ועצמאית, שהגורם לה הוא שפת הסימנים. מאפייני תרבות אלה הם ניהול שיחות בשפת הסימנים בווידאו בסמארטפון, מפגשים תכופים בין חברי הקהילה, נסיעות בצוותא בטיולים רגילים או בטיולי אקסטרים, ויצירת קשר עם חירשים אחרים בכל העולם.
בקרב החירשים יש אנשים רבים המחשיבים חרשות כחוויה אנושית שונה ולא כמחלה, לקות או נכות. יש גם אנשים שאינם רואים סתירה בין היות החירשות לקות לבין היות החירשים בני תרבות עצמאית. חירשים אחרים ואנשים המקורבים להם רואים בקהילה החירשת קהילה דומה לקהילות אתניות, ובעלת שפה משלה.
באנגלית, מקובל להבדיל בין התופעה הפיזיולוגית (deaf) ובין התופעה התרבותית בעזרת השימוש באות D גדולה במילה 'Deaf', הן בדיבור והן בכתיבה.
קהילת החירשים בישראל
בשנות השלושים עלו ארצה מספר צעירים חירשים מגרמניה. הראשון היה משה במברגר, שעלה לארץ ישראל ב-1934. באופן טבעי הוא חיפש להיות בחברת חירשים, וב-1935 כאשר העתיקה משפחתו את מקום מגוריה לירושלים הוא פנה לבית הספר לחירשים. המנהל, שהכירו מגרמניה, הפנה אותו לאריה צוקרמן, אדם חירש שהתגורר בירושלים. בביתו של צוקרמן פגש במברגר את יחזקאל סלע, אף הוא חירש, שהשתייך לקבוצת חירשים ירושלמית שהתפתחה בעיר בראשית המאה העשרים. כך נוצר גרעין ראשוני של קבוצת חירשים.
בפברואר 1944 נבחר הוועד הראשון לאגודה שבדרך, וב-3 ביוני 1944 הוקמה באופן רשמי אגודת החירשים, בהשתתפות 44 חברים. יושב ראש האגודה הראשון היה משה במברגר, והאגודה קיבלה את האישור של ממשלת המנדט הבריטי.
שפת הסימנים הישראלית היא השפה הטבעית לחירשים ומשמשת כאמצעי התקשורת העיקרי של חברי אגודת החרשים.
במאה ה-21 מונה אגודת החרשים בישראל תשעה סניפים ומועדונים בישראל, כולל מועדון קלנסווה במגזר הערבי, וחברים בה כ-6,000 איש. מועדוני האגודה משמשים לחירשים מקום מפגש חברתי ומציעים מערך מגוון של חוגים ופעילויות.
זהות האדם החירש
זהות 'חירשת' מייחדת את האנשים החירשים בחברות שונות, כמיעוט עם תרבות ושפה משלו, שהיא שפת הסימנים. על פי המודל הרפואי, קיימת חברה אחת שהיא חברת השומעים, ויש לשאוף לשילוב מוצלח של אנשים חירשים וכבדי שמיעה בחברת הרוב ובתרבותה. זאת על ידי הדגשת התקשורת האוראלית – שימת דגש על שיפור הדיבור והשפה. השאיפה ל'נרמל' ולשקם את האדם מצביעה על כך שאנשים ללא מוגבלות רואים את החירשות כנכות טהורה, ושאדם מוצלח עם "לקות שמיעה" (כהגדרת השומעים) הוא מי שהצליח להשתלב בצורה מלאה בעולם השומע.
גישה שלישית, שמקורה בארצות הברית, מתייחסת לאנשים חירשים לא כחלק מקבוצה תרבותית נפרדת, אלא כאל קבוצת אזרחים המתחברים זה לזה בשל צרכים תקשורתיים משותפים, החווים חוויות משותפות ויש להם העדפות משותפות. כלומר, ההפרדה בין אנשים חירשים ואנשים שומעים היא בשל מכשולים תקשורתיים. בארצות הברית, שכיח לראות אנשים שומעים השולטים בשפת הסימנים, ושכיח לראות מעורבות חברתית בכל תחומי החיים בין אנשים חירשים ושומעים בצוותא, כיוון שהאנשים השומעים מכירים בחשיבותה של שפת הסימנים, ושולטים בה. התופעה של נישואי תערובת וחיים משותפים בין אנשים שומעים לחירשים בישראל היא פחות נפוצה, בשל העובדה שבתרבות החירשת בישראל, ידיעה של שפת הסימנים היא תנאי חשוב אך אינו מספיק כדי לראות את האדם השומע כשייך לקהילה החירשת.
מאפיינים תרבותיים של קהילות החירשים
קהילה מספקת לאנשיה תחושת השתייכות ורציפות, יש לה היסטוריה משותפת, סולידריות בינלאומית, מיתוסים. ההיסטוריה יוצרת תחושה של שייכות וזהות אישית. החיים בקהילה בעלת תרבות משותפת מספקים תחושות רגשיות, המעצבות את הזהות הקולקטיבית על ידי המיתולוגיה והאתוס המשותפים, אשר מחזקים כוחות פנימיים, כוחות יצירה והתפתחות קהילתית. מעֶבֶר לחוויות ייחודיות לאנשים עם מוגבלות מסוימת, ומעֶבֶר לַשוני שגורמת מוגבלות מסוימת לצורת התפיסה של האדם עם המוגבלות, לחירשים יש שפות משלהם, מוסדות חינוך משלהם, שהם הרבה פעמים פנימייתיים, כולל מכללות ואוניברסיטה של חירשים, מועדונים חברתיים, אירועי תרבות ובידור משלהם, ואמצעי תקשורת משלהם (טלכתב ושירות ממסר טלפוני). הבדלים אלה בין החירשים לבין החברה הכללית מחייבים גם שוני בחוויות קולקטיביות ובערכים. קבוצה אחרת של אנשים עם מוגבלות המתקרבת למצב כזה, היא קבוצת האוטיסטים בתפקוד גבוה. גם בקהילת האוטיסטים בתפקוד גבוה יש אנשים הטוענים שלא רק שהאוטיזם יוצר תרבות, הוא גם אינו ראוי להגדרה כלקות.
בבגרותם, רוב החירשים, גם מי שחונכו על פי האסכולה האוראלית, מוצאים את עצמם משתייכים לחברה החירשת, והם מרגישים בה נוח כשהם ביחד. יש להם שפה משותפת קולחת, מאגר של התנסויות אופייניות דומות, היסטוריה, הומור, ודקויות משותפות שזר לא יבין. קהילת החירשים היא קבוצת מיעוט בעלת אפיונים תרבותיים.
קהילות אחרות של אנשים עם חוויות ייחודיות, קשר תוך קהילתי, וקהילה ברמת ארגון גבוהה, כנכי מלחמות ועיוורים, אינם מנותקים מהחוויות של הציבור הכללי, ואינם יוצרים תודעה חברתית נפרדת.
בשנת 2017 אמיליו אינסולרה יצר סרט במרכזו גיבורי-על חרשים המשתמשים בשפת הסימנים.
השתל השבלולי ותרבות החירשים
השתל השבלולי הוא נושא טעון בקרב קהילות החירשים בישראל ובעולם. עם הופעתו הביעו אגודות החירשים בעולם, ובהן אגודת החרשים בישראל, התנגדות רבה לשימוש בו. לדעתם, האדם החירש הוא אדם שלם שאינו דורש תיקון. לפי טענה זו, לחירשים שפה ותרבות מפותחים, ומאחר שאינם פגומים, הם אינם זקוקים ל"תיקונים" על ידי החברה השומעת, אלא לקבלתם כשווים. ההנחה היא כי החרשות אינה "נכות" אלא תרבות, ועל כן זכותם לבחור עבור ילדיהם את ההשתייכות לתרבות ההורים החירשים. שיקול נוסף נעוץ בגיל המוקדם יחסית, בו מתבצע הניתוח. גיל המושתל אינו מאפשר לו לקבל ההחלטה בוגרת, מושכלת ונטולת לחצים בנוגע להשתלה. בנוסף טוענים המתנגדים כי המגבלות הרבות על המושתל (לדוגמה, האיסור להרטיב את השתל, או הטיפולים השיקומיים והתרגולים הרבים והממושכים הנדרשים), פוגעות באיכות חייו, וסביר שללא ההשתלה היו נחסכות ממנו.
במהלך השנים התקבל השתל השבלולי על ידי חירשים וכבדי שמיעה, כדרך להתאים את עצמם לדרישות השמיעתנות, אך עדיין מדובר בנושא טעון ומעורר התנגדות בקרב חירשים וכבדי שמיעה.
סוגיות תרבותיות נוספות
פרשה נוספת שעוררה דיון ציבורי בנושא עסקה בזוג לסביות חירשות בארצות הברית, שרצו לגדל ילד באמצעות הפריה חוץ-גופית. הן פנו לבנק הזרע בבקשה לקבל דגימת זרע של אדם חירש כדי שהילד יצא גם הוא חירש. בנק הזרע התנגד, בטענה שחירשות היא מחלה ואסור לו לקבל זרע מתורמים "חולים". לבסוף, הנשים נאלצו להשיג תרומת זרע פרטית מחירש.
לאיומו של השתל השבלולי על קיומה של שפת הסימנים, קדמו החלפתו של הטלכתב ב-SMS (מסרון) שאיפשר לחירש לסמס לכל אדם ולא רק לחירשים, וסיכן את קיומה של תרבות החירשים. כתוצאה משימוש במסרונים, הצטמצמו הקשרים הבלתי-אמצעיים בין החירשים, עקב הירידה בתכיפות הפגישות בין חירשים. את התקשורת הוויזואלית בין החירשים החליפה התקשורת בכתב. אמצעים נוספים שהחלישו את קיומה של תרבות זו היו הדואר האלקטרוני שהוריד מחשיבותו של הטלפון והפחית את הסתגרותם של החירשים, וכן כתוביות סמויות ותרגום לשפת הסימנים בשידורי הטלוויזיה, שהפכו את הטלוויזיה הכללית לנגישה לחירשים.
באביב 2004 פרסם ד"ר דירקסן באומן מאוניברסיטת גאלדט בוושינגטון מאמר בן שמונה עמודים בשם "שמיעתנות: הכרות עם מציאות הדיכוי". במאמר זה ניתח ד"ר באומן את הדרך שבה מתייחס הציבור הרחב לתרבות החירשים, והסביר כי ברגע שיימשכו החוצה שורשי השמיעתנות, יתגלה עד כמה עצומות ונסתרות הן מערכותיה.
כפי שהשתמרות שפות ותרבויות של בני מיעוטים אחרים הייתה תלויה בהמשך בידודם מהחברה הכללית, כך היה חשש לירידה בשפת הסימנים ולהיחלשותה של תרבות החירשים. הרשת החברתית פייסבוק מנעה ירידה זו וחידשה את תרבות החירשים, על ידי האפשרות שסיפקה לשידור סרטוני וידאו בשפת הסימנים בפני ציבורים גדולים של חירשים בארץ ובעולם.
חירש או לקוי שמיעה
בתרבות החירשים, המונח 'לקוי שמיעה' פוגע כמו 'חירש אילם', והוחלף ל'ירידה בשמיעה'. הביטוי מתייג קולקטיבית אנשים עם ירידות שונות בשמיעתם – כלקויי שמיעה, אינו מתייחס לזהותם התרבותית כחירשים ואינו אקטואלי בתרבות החירשים. אנשים בוגרים או מבוגרים שהתפתחה אצלם ירידה בשמיעה, רואים את עצמם לעיתים קרובות כלקויי שמיעה, ותרבות החירשים מקבלת הגדרה זו שלהם, אך איננה מקבלת שימוש גורף בביטוי לכלל חברי הקהילה, כפי שנוקט בו הציבור הרחב. אנשים שומעים אינם רואים את הביטוי כפוגע, אך בתרבות החירשים הביטוי פוגע ומהווה סימן לבורות.
הגדרת 'חירשות' מתאימה לאנשים שהירידה בשמיעה או אי-קיומה היא חלק מזהותם, בעוד שהגדרת 'לקוי שמיעה' מתאימה לאנשים עם ירידה בשמיעה, אחרי שכבר גיבשו את זהותם כשומעים.
בישראל, בית הספר אורט כו"ח גאולה הכיר בתרבות החירשים כשבחר בביטוי 'כו"ח' לכבדי שמיעה וחירשים, וקהילת החירשים בישראל אימצה אל ליבה ביטוי זה במקום ביטוי "לק"ש" (לקויי שמיעה). גם חטיבת ביניים גולדה מאיר מנס ציונה הכירה בתרבות החירשים, ומקיימת כיתות כו"ח בבית הספר.
הפיגוע בצומת אריאל (2018)
הפיגוע בצומת אריאל הוא פיגוע דקירה בצומת אריאל בשומרון, שבו נרצח הרב איתמר בן גל, תושב הר ברכה, בידי מחבל פלסטיני ב-כ' בשבט תשע"ח (5 בפברואר 2018).
הרקע לפיגוע
כחודש קודם לפיגוע אירע פיגוע הירי ליד חוות גלעד בשומרון בו נרצח הרב רזיאל שבח. הפיגוע עורר הדים נרחבים בחברה הישראלית ובחברה הערבית, בין השאר בשל העובדה שבוצע בידי חוליה מאורגנת, שתכננה אותו מראש והצטיידה בנשק חם, רצחה אדם ונעלמה בלי להותיר עקבות.
באותה עת קיימו ארגוני הטרור הפלסטיניים, בראשם חמאס והג'יהאד האיסלאמי, מסע תעמולה נרחב לעידוד המשך מה שכינו "אינתיפאדת אל קודס", אשר חלק נרחב ממנה בוצע בפעולות טרור אישיות ("אינתיפאדת הבודדים"). כלי משמעותי עבורם היה הרשתות החברתיות של החברה הפלסטינית, בהן חוללו הסתה רציפה ועמוקה כנגד מה שכינו "הכיבוש הציוני". המאורע שציין עבורם את תחילת גל הטרור הפלסטיני היה רצח איתם ונעמה הנקין, שאירע באוקטובר 2015, והם קיוו להמשיכו ולהעצימו.
מקום הפיגוע
צומת אריאל בשומרון נחשב למועדף על מפגעים בודדים, בין השאר בשל מרכזיותו היחסית, ורצונם של מחבלים להיחרט בתודעה הציבורית, וליצור שיח ברשתות חברתיות כחלק מ"פיגועי אווירה". שנתיים וחצי קודם לפיגוע אירע בו פיגוע דקירה נוסף, וחודשים לאחר מכן נדקרה ונפצעה בו חיילת. בשני המקרים כוח צה"ל המוצב בצומת חיסל את המחבלים. כשנה לאחר הפיגוע אירע בצומת הפיגוע המשולב בצומת אריאל, בו נרצחו חייל צה"ל גל קיידאן והרב אחיעד אטינגר. לאחר פיגועים נוספים, תחקירים והפקת לקחים, ערך צה"ל שינויים טקטיים במבנה כוחותיו במקום, אשר מנעו פיגועים נוספים בצומת.
הפיגוע
בצהרי כ' בשבט תשע"ח (5 בפברואר 2018), בשעה 14:20 לערך, עמד הרב איתמר בן גל תושב הר ברכה, בטרמפיאדה בכיכר שבכניסה הראשית לאריאל, בדרכו מגבעת שמואל לברית מילה של אחיינו שנערכה בהר ברכה. הרב בן גל (בן 29), נשוי ואב לארבעה, שימש כרב ומחנך בישיבת בני עקיבא גבעת שמואל. קודם לכן שימש בהוראה בישיבת הר ברכה.
באותה עת הגיע במונית שירות פלסטינית לצומת אריאל המחבל עבד אלחכים עאצי, ערבי-ישראלי בן 19 בעל תעודת זהות כחולה, בן לערביה-ישראלית ילידת נצרת ותושבת חיפה, ולאב ערבי-פלסטיני משכם. הוא הפעיל חשבון פייסבוק בו התבטא פעמים רבות בשבח פיגועי טרור נגד יהודים, אולם קיים קשרים עם נערות יהודיות. התגורר בעבר ביפו ואף שהה מספר שבועות בבית השנטי - עמותה שמטרתה לסייע לנוער בסיכון. קודם בואו לצומת רכש והצטייד בשתי סכינים באורך של כ-27 ס"מ.
הרוצח ירד בעברו השני של הכביש, וזיהה את בן גל העומד בטרמפיאדה כיהודי בשל בגדיו והכיפה שחבש לראשו. הוא התקרב אל הרב בן גל מאחור, שלף את אחת הסכינים, ודקר את הרב בן גל בעוצמה רבה בחזהו ובבטנו. הרב בן גל נאבק וניסה לנוס מן המקום. הרוצח רדף אחריו במטרה להמשיך ולדקור אותו. הדבר נמנע בזכות עובר אורח, קצין צה"ל בחופשה שהבחין במתרחש ופגע במחבל ברכבו.
בן גל רץ לכיוון אוטובוס חברת אפיקים שעמד באזור, דפק על שמשת הדלת, צעק אל עבר הנהג "פיגוע, דקרו אותי", והתמוטט במקום. הוא פונה לבית החולים בילינסון בפתח תקווה, תוך כדי פעולות החייאה, אולם הרופאים נאלצו לקבוע את מותו כעבור זמן קצר. תיעוד הפיגוע ממצלמות האבטחה פורסם בכלי תקשורת עוד באותו יום.
לאחר הפיגוע
הרב איתמר בן גל הובא בבוקר יום המחרת למנוחות בבית העלמין ביישובו הר ברכה. בהלווייתו השתתפו מאות בני אדם, ביניהם יושב ראש הכנסת יולי אדלשטיין, שר החקלאות אורי אריאל, הרב אליעזר מלמד, הרב שרגא פרוכטר ואישי ציבור נוספים.
המצוד אחר המחבל
מיד לאחר הפיגוע, נמלט המחבל עבד אלחכים עאצי בסיוע רכב פלסטיני אל הכפר כיפל חרת' הסמוך ומצא בו מחסה זמני. כוחות צבא גדולים פתחו במרדף אחר הרכב באמצעותו נמלט, וחיילים ביצעו סריקות באזור העיירה סלפית והכפרים הסמוכים לה. כן הוחרמו מצלמות אבטחה של בעלי עסקים ובתים פרטים בתוואי ההימלטות של המחבל. בערב הסמוך לפיגוע פעלו כוחות מיוחדים של צה"ל בשכם, סביב ביתו של אבי המחבל. במהלך התפרעויות בהשתתפות מאות פלסטינים אשר ידו מטענים, בקבוקי תבערה ואבנים, נעצרו שבעה מהפורעים.
המחבל המשיך בבריחה לשכם, שם הסתתר במשך כחודש וחצי, עד לכידתו בידי כוחות שב"כ, ימ"מ וחטיבת שומרון (גדוד 90) של צה"ל. בבית בו נלכד, צפונית לקסבה של שכם, שהו גם ילדים. בחקירתו התברר כי החליף מספר מקומות מסתור במהלך מנוסתו. עמו נעצרו פלסטינים אשר סייעו לו להסתתר, חרף העובדה שלא היה תושב המקום.
ההרשעה
כתבי אישום נוספים הוגשו נגד אביו וסייענים נוספים, אשר סייעו לרוצח בזמן מנוסתו. ארגון חוננו קרא להעמיד לדין את כלל הסייענים הקשורים למחבל, וכן את הצוותים הרפואיים שטיפלו בו בבתי החולים אל-רחמה ורפידיה בשכם, מבלי לדווח על הימצאותו. עוד קרא הארגון לשר הפנים אריה דרעי לשלול את אזרחותו הישראלית של המחבל.
הדלקת משואה על ידי האלמנה
בעקבות הפיגוע הדליקה אלמנתו מרים בן גל משואה ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, לצד יעל שבח אלמנת הרב רזיאל שבח שנרצח בפיגוע ירי שבועות ספורים קודם לכן. בעקבות הפיגועים התכופים בין השתיים נרקם קשר.
תגובות בישראל
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין ואישי ציבור נוספים, פרסמו דברי תנחומים למשפחת בן גל, והבהירו כי מדינת ישראל תעשה כל מאמץ ללכוד את המחבל. ראש עיריית אריאל אלי שבירו, בשטחה אירע הפיגוע, התבטא ברוח דומה וקרא להחיל את ריבונות מדינת ישראל על יהודה ושומרון. ראש המועצה האזורית שומרון יוסי דגן אמר: "לצערנו מדובר במקום עליו התרענו אינספור פעמים בעבר, מקום שמשמש כמקום לירידה של המוני שבח"ים מהתחבורה הציבורית הישראלית בשומרון. פיגוע קשה שני בחודש. תושבי השומרון חזקים. הטרור לא ינצח אותנו".
במהלך השבעה ביקרו בבית המשפחה בהר ברכה נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין, רעיית ראש הממשלה שרה נתניהו, שר הכלכלה אלי כהן, סגנית שר החוץ ציפי חוטובלי, ראש האופוזיציה יצחק הרצוג, ואחרים.
לאחר הפיגוע פרסמה אשת הנרצח מרים בן גל, מספר פעמים קריאה לראש הממשלה נתניהו לאשר בניית מאות יחידות דיור חדשות ביישוב הר ברכה, כחלק מאישור תב"ע ליישוב, כמענה ציוני לפיגוע.  בתגובה הודיע נתניהו באמצעות ראש לשכתו יואב הורוביץ, אשר ביקר בבית המשפחה במהלך השבעה, כי "נעשה הכל" על מנת להרחיב את הר ברכה.  הגשת התב"ע התקדמה בצעדים מדודים.
תגובות בין-לאומיות
שר החוץ הגרמני זיגמר גבריאל, שביקר בישראל שבוע קודם לפיגוע, התבטא: "זהו פשע הדמים השני שמתרחש בתוך חודש. הרצח ממלא אותנו בצער רב ובדאגה רצינית. אלימות וקריאה לאלימות לא יובילו לכך שישראלים ופלסטינים יוכלו לחיות זה לצד זה בשלום ובביטחון". שגריר האיחוד האירופי בישראל עמנואל ז'ופרה כתב: "היום נדקר אזרח למוות סמוך לאריאל. מחשבותיי עם משפחת הקורבן. אין שום הצדקה לאלימות ולטרור. אני מקווה שהתוקף יובא לדין".
תגובות ברשות הפלסטינית
ארגון הטרור הפלסטיני חמאס שיבח את הפיגוע וכינה אותו "פעולת גבורה מוצלחת", לאחר פיגוע הירי ליד חוות גלעד בו נרצח כחודש קודם לכן הרב רזיאל שבח. בהודעה שפרסם כתב: "פיגוע הדקירה מוכיח שאינתיפאדת אל-קודס נמשכת". סמוך באותו חודש פרסם הארגון פוסטר בו תמונות נרצחי פיגועים, ביניהם הרב בן גל. ארגון הטרור הפלסטיני הג'יהאד האיסלאמי בירך אף הוא על הפיגוע, ופרסם הודעה בה נאמר: "מדובר בפעולת גבורה הבאה כתגובה טבעית לפשעי הכיבוש של הציונים נגד העם הפלסטיני".
תחנת הרכבת באר יעקב
תחנת הרכבת באר יעקב היא תחנת נוסעים של רכבת ישראל המשרתת את העיר באר יעקב. התחנה ממוקמת בקילומטר ה-3.751 של מסילת לוד - אשקלון.
היסטוריה
במסגרת הנחת מסילת הברזל חיפה-קנטרה של הרכבת המנדטורית, הונחה מסילה בין ראשון לציון ולוד דרך חוות שפון, היא "ביר סאלם" (بئر سالم). בתחילה הוקמה תחנה ליד חוות שפון, אולם לבקשת תושבי באר יעקב הועברה התחנה יותר קרוב למושבתם.
ב-2022 החלו להתבצע בתחנה עבודות להתקנת מערכת הזנה חשמלית עילית על ידי חברת SEMI הספרדית וב-10 בספטמבר 2022 התבצעה נסיעה ראשונה של רכבת חשמלית בתחנה. המערכת מספקת מתח חילופין של 25 אלף וולט בתדירות של 50 הרץ ומאפשרת לציוד נייד רכבתי בעל פנטוגרף לפעול בתחנה. כיום יש לרכבת ישראל קטרי בומברדייה טראקס הגוררים קרונות דאבל דק מאותו יצרן וקרונועים חשמליים מדגם Desiro HC תוצרת סימנס.
מנוריאליזם
מנוריאליזם או סניורליזם הוא שמו של ארגון הכלכלה והחברה האיכרית בתקופת ימי הביניים במערב ובחלקים ממרכז אירופה. השיטה המנוריאלית אופיינה בהאצלת הכוח הכלכלי והמשפטי לאדון, שחי על האדמות שבבעלותו ועל מיסוי שגבה מאוכלוסיית האיכרים והצמיתים שתחתיו. התחייבויות מיסוי אלו שלהם ניתן היה לשלם באמצעות עבודה (קורווה), באמצעות מוצרים ("ברטר") או לעיתים נדירות כסף.
הסניורים קנו לעצמם בדרך כלל את אחוזותיהם באחת מארבע דרכים מקובלות: כירושה של וילה (חווה) רומית, שבעליה המקוריים נטש אותה, חוסל על–ידי האדון החדש, או הפך לשותף חלקי או מלא, שווה או כפוף לאדון חדש; כמתנה (aprisio) שהעניק השליט העליון מתוך כלל אדמות המלוכה (הפיסק, fisc) והייתה מותנית בתנאים מסוימים; כאדמה בבעלות מלאה (נחלת אבות, אלודיום, allodium) של האדון; או כבנפיקיום או פרקריה (benefice, precaria)—אדמה שהוענקה לאדון באופן מותנה. בפועל, כל הצורות נטו להפוך עם הזמן לאדמת אלודיום, ויכולתו של המלך שהעניקם לשלול את האדמות מן הוסאלים הייתה לרוב מוגבלת.
תכונות המערכת המנוריאלית
בכל סניוריה היו שלושה סוגים של אדמה:
האדון נהנה, נוסף להכנסות אלו, מהכנסות על כל פעולה שבוצעה באחוזה, כולל שימוש בטחנת הקמח, במאפייה או בבית היין, או עבור הזכות לצוד או לתת לחזירים לרעות בשטח המיוער של האחוזה, כמו גם הכנסות בכל פעם שבה השתנה החוכר של חלקת אדמה. בגלל ההוצאות הגבוהות שהיו כרוכות בניהול האחוזה, נטו בעלי אחוזות קטנות להסתמך פחות על חכירת הווילנים.
בין המערכות המנוריאליות השונות היו הבדלים ניכרים ממקום למקום ומתקופה לתקופה. לא כל האחוזות כללו את כל שלושת סוגי האדמה. בדרך כלל, הדומנה היוותה בערך שליש מהאדמה וחלקות הווילנים היוו מעט יותר, אך חלק מהאחוזות כללו רק אדמת דומנה ואילו אחרות אדמות איכרים בלבד. היחס שבין חלקות חכירה חופשית ולא חופשית השתנה אף הוא במידה ניכרת, ודרש הסתמכות גדולה או קטנה יותר על עבודה שכירה לביצוע העבודה החקלאית בדומנה.
היחס שבין האדמה המעובדת לדומנה נטה לטובת הדומנה באחוזות הקטנות יותר, ולהפך באחוזות הגדולות יותר, בהן עמד לרשות האדון מספר רב יותר של וילנים לעיבוד אדמותיו. אחוז החכירה החופשית השתנה פחות, אך נטה להיות גדול יותר באחוזות קטנות.
האחוזות היו שונות גם בארגון הגאוגרפי שלהן. רובן חפפו לשטח שני כפרים או יותר, ולעיתים קרובות היו כפרים שהיו בו-זמנית בשליטה של שתי אחוזות, דבר שהוביל לעיתים להחלפת עבודות הדומנה בתשלום אצל האיכרים המרוחקים מאחוזת האדון. הדומנה כמו גם חלקות האיכרים לא היה יחידה אחת אלא בית מרכזי שסביבו אדמה ובנייני אחוזה, וכן רצועות שונות שפוזרו ברחבי האחוזה לצד חלקות הווילנים.
בעלי האחוזות לא היו תמיד וסאלים לוחמים שהעניקו שירותי לחימה או כסף לווסאל שמעליהם. חלק לא מבוטל מהאדונים (17 אחוז באנגליה בשנת 1086) חבו נאמנות ישירות למלך, וחלק גדול עוד יותר (כרבע) היו בבעלות בישופויות ומנזרים. האחוזות מן הסוג האחרון היו בדרך כלל גדולות יותר והיה בהן חלק ניכר הרבה יותר של אדמת וילנים בהשוואה לאחוזות האחרות.
פרויקט אנה ניקולאייבנה
פרויקט אנה ניקולאייבנה (ברוסית: Проект «Анна Николаевна») הוא סדרה קומית מדע-בדיונית רוסית שמשודרת בפורטל Kinopoisk.ru. העונה הראשונה זכתה להצלחה רבה והוזמנה עונה שנייה ששידורה מתוכנן ל-16 בספטמבר 2021.
מדענים מקומיים יצרו שוטרת אנדרואיד. היא מושלמת מכל הבחינות, סרן אנה ניקולאייבנה קורולקביץ' נשלחת לשרת בעיר פרובינציאלית כדי לראות את החיים האמיתיים, כדי להידמות לאדם. עמיתיה חושבים שהיא בתו של סגן שר הפנים עד שטיבה האמיתי נחשף.
עונה 1
מחלקת המשטרה בעיירה המחוזית קורצ'מה מקבלת לידיה מגויסת חדשה: השוטרת היפה, הזריזה והנועזת, אנה ניקולאייבנה קורולקביץ'. עמיתיה חושבים שאנה ניקולאייבנה היא בתו של סגן השר ורק הבוס הישיר שלה ויקטור סרגייביץ' גלוזו יודע שבמציאות היא רובוט אנדרואיד בשווי 11 מיליון יורו. כלפי חוץ אי אפשר להבדיל בין אנה ניקולאיינה לאישה רגילה. אבל היכולות שלה חזקות מאלה האנושיות: היא חמושה בנשק וטכניקות לחימה יד ביד, יש לה גישה לכל מאגרי המידע, מה שמאפשר לה לאתר מידע בשבריר שנייה, היא בעלת ידע אנציקלופדי נרחב בכל דבר בעולם ויכולה לנהל כל שיחה. אם כי הדגם שלה אינו חף מבעיות.
משימתו של גלוזו היא לשמור בסוד על מקורה של אנה ניקולאייבנה כשתפקידה בשיפור המאבק בפשיעה, נועד להיות מקרה מבחן להכנסת דגמים נוספים שלה. אנה ניקולאיינה מחשבת באומנות רבה את העבירות הזעירות ביותר, אף ששיטת העבודה הכנה במיוחד שלה לפעמים לא תואמת את האופן שבו שוטרים אנושיים מאתרים עבריינים. לכן בהתחלה הם נזהרים מהעובדת החדשה במחלקה, אך עם הזמן, עמיתיה מבינים שלבלונדינית המקסימה, אכן יש יותר מהנראה לעין...
עונה 2
אחרי חוויית השירות בפרברים, סגן אלוף גלוזו והחוקרים ראטוב וליאפין נשלחים לעבוד במשטרת מוסקבה. כאן מצטרפת אליהם אנה ניקולאייבנה ויהיה עליהם להיאבק לא רק בפושעים, אלא גם בשחיתות במוסקבה.
האופרה של מונטה קרלו
האופרה של מונטה קרלו (בצרפתית: Opéra de Monte-Carlo) היא להקת האופרה של נסיכות מונקו.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 סבלה מונקו ממחסור בבידור תרבותי והנסיך שארל השלישי החליט, יחד עם ה-Societe des Bains de Mers, לבנות בית אופרה במקום נישא המשקיף אל הים התיכון. בראשיתו היה זה התיאטרון הפרטי של שארל השלישי, עם כניסה ראשית שנשמרה למשפחת המלוכה וגרם מדרגות פרטי, שהוליך אל התא המלכותי, עתיר הקישוטים. תיאטרון זה היה ל-Salle Garnier, שנפתח בשנת 1879.
סאל גרנייה
תוך שמונה חודשים הושלם ה"סאל גרנייה", או "אולם גרנייה", בפיקוח האדריכל שארל גרנייה, שתכנן גם את "ארמון גרנייה" בפריז. "אולם גרנייה" החדש היה העתק מיניאטורי מדויק של בית האופרה הפריזאי. הוא מכיל רק 524 מושבים. כמו קודמו, משקף גם אולם זה את סגנון הבל אפוק.
האולם נחנך ב-25 בינואר 1879 בהופעתה של שרה ברנאר בלבוש נימפה. האופרה הראשונה שהועלתה שם הייתה "האביר גסטון" של ז'אן-רובר פלנקט, ב-8 בפברואר 1879. אחריה באו עוד שלוש אופרות בעונה הראשונה.
הודות למנהל המוזיקלי הראשון, ז'יל כהן (שמילא תפקיד חשוב בהבאת אדלינה פאטי) ולשילוב המוצלח של ראול גינסבור, המנהל החדש משנת 1883, והנסיכה אליס, אשתו האמריקאית חובבת האופרה של אלבר הראשון, יורשו של שארל השלישי, תפסה הלהקה את מקומה על בימת הקהילה האופראית העולמית. גינסבור נשאר על כנו במשך שישים שנה, שבהן פיקח מגבוה על הפקות בכורה כמו "קללת פאוסט" של ברליוז בשנת 1893 ועל הופעותיו הראשונות, בינואר 1894, של הטנור האיטלקי פרנצ'סקו טאמאניו באותלו של ורדי, שאת התפקיד הראשי בה גילם בהצגת הבכורה של האופרה באיטליה.
בשנים הראשונות של המאה ה-20 היו בין הזמרים שהופיעו בסאל גרנייה נלי מלבה ואנריקו קרוזו ב"לה בוהם" של פוצ'יני וריגולטו של ורדי (1902); פיודור שאליאפין בהצגת הבכורה של דון קישוט של ז'יל מאסנה (1910), ראשיתו של קשר ממושך בין הלהקה למאסנה והאופרות שלו, ששתיים מהן הוצגו שם לאחר מותו. עוד הופיעו שם טיטה רופו, ג'ראלדין פאראר, מרי גארדן, טיטו סקיפה, בנימינו ג'ילי, קלודיה מוציו, ז'ורז' טיל ולילי פונס, כולם במהלך השנים הראשונות לקיומו של בית האופרה.
עוד מלחינים הציגו שם אופרות פרי עטם בהצגות בכורה, ביניהם קאמי סן-סנס (הלן, 1904); מסקאני ("אמיקה", 1906); ופוצ'יני ("לה רונדין", 1927). מאז נחנך, אירח התיאטרון 46 הצגות בכורה עולמיות של אופרות.
באולם זה בוצעה הבכורה של הבלט רוח הורד מאת מיכאיל פוקין על ידי הבלט רוס בכיכובם של ואצלב ניז'ינסקי ותמרה קרסבינה.
"תור הזהב" של הסאל גרנייה חלף לבלי שוב, כיוון שלהקות קטנות עם בתי אופרה קטנים אינן מסוגלות להעלות הפקות בעלויות אסטרונומיות. אף על פי כן, גם כיום מעלה הלהקה עונה של חמש או שש אופרות.
לקריאה נוספת
Zeitz, Karel Lynn, Opera: the Guide to Western Europe’s Great Houses, Santa Fe, New Mexico: John Muir Publications, 1991. ISBN 0-945-465-81-5
ف
האות פא (בערבית: فاء; ב-פ רפה) היא האות העשרים באלפבית הערבי. לפניה באה האות غ|ע'ין ואחריה האות ق|קאף.
פא מייצגת את העיצור /f/ (כמו פ|פ"א רפה). בסגנון הכתיבה המגרבי פא נכתבת עם נקודה מתחתיה ולא מעליה, כך: ڢ. אמנם כיום צורה זו אינה רווחת כלל, אך בארצות המגרב, למעט לוב, משתמשים בה עד היום בכתיבת הקוראן.
מעניין שבמילים שאולות קדומות מופיעה ف מול העיצור הזר P. כך, למשל, מול Palestine יש فلسطين, מול Platon יש افلاطون, מול Pars (שמה הקדום של איראן) יש فارس, מול Singapore יש سنغافورة ועוד. גם השם התנ"כי פּוטיפר נכתב בערבית فوطيفار. ייתכן שיש כאן רמז להגייה כפולה של עיצור זה בערבית: סותם וחוכך, כפי שבעברית ובארמית.
פא המנוקדת בפתחה משמשת כתחילית שמשמעותה "הרי ש...", כך למשל نكتب (נַכְּתֻּבּ) תרגומו "אנחנו כותבים", ו-فنكتب (פַנַכְּתֻּבּ) פירושו "הרי שאנחנו כותבים".
על בסיס האות פא נוצרה האות ﭪ|וא (ﭪ, בעלת שלוש נקודות דיאקריטיות) לייצוג העיצור /v/ (כמו ב|בי"ת רפה) במילים שאולות. בג'אווי, כתב המהווה ואריאנט של האלפבית הערבי, ڤ מייצגת /p/ (כמו פ"א).
בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין וגם מצד שמאל, כמו בשאר האותיות למעט אותיות "דוד'ארז".
מקור האות פא הוא ב"פה" הפניקית, ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים, אם כי ברובם היא מייצגת /p/, מאחר שזה היה ביטויה המקורי בפיניקית. בערבית, לעומת זאת, התרחש חיכוך של האות, וכך היא הפכה למייצגת /f/.
מפלי טריברג
מפלי טריברג (בגרמנית: Triberger Wasserfälle) הם סדרה של מפלי מים רצופים הממוקמים בקרבת העיירה טריברג שביער השחור, במדינת באדן-וירטמברג, גרמניה. גובה המפלים הכולל הוא 163 מטרים, וביחד הם אחד המפלים הגבוהים ביותר בגרמניה (הגבוהים ביותר מחוץ להרי האלפים), והמפורסם שבהם. המפלים נחשבים בעיני רבים לאתר הטבע היפה ביותר במדינה.
מפלי טריברג מחולקים לשני חלקים עיקריים: המפלים העליונים הכוללים שלוש מדרגות סלע נמוכות יחסית, ומובילים את המים במדרון תלול מגובה 872 מטרים לגובה 856 מטרים מעל פני הים, והמפלים התחתונים הכוללים שבע מדרגות סלע גבוהות מגובה 805 מטרים ועד 713 מטרים מעל פני הים ובאורך כולל של כ-230 מטרים.
גאוגרפיה
מקור המים במפלים הוא בנהר הגוטאך (Gutach) המנקז אליו זרימות מהרמה של מרכז היער השחור ודרך מספר מדרגות סלעי גרניט אל תוך העמק המיוער בכיוון מרכז טריברג.
אזור מפלי טריברג הוא תוצר של שחיקת הקרקע והסלע מתקופת הפשרת הקרחונים האופיינית לאזור המדרון הצפון מזרחי של הרמה. המדרון התלול אופייני לאזורי שבר בעלי מבנה חרוטי והוא מתפרס בכיוון צפון מזרח בהתאם לקו השבר וזרימת הנהר גוטאך. באזור אגן הניקוז של המפלים ניתן למצוא מספר מפלים נוספים קטנים יותר שנוצרו גם הם בהשפעת שחיקת הקרקע ותנועת הקרחונים באזור קווי השבר, ביחד עם התחתרות הזרימה של הנהר.
פיתוח ותיירות
הפיתוח התיירותי של המפלים החל במחצית המאה ה-19 עם סלילת קו הרכבת של היער השחור ודרכי תעבורה וגישה נוספות. בשנת 1877 נערך במפלים ביקור של המשפחה המלכותית אשר כללה את וילהלם הראשון, קיסר גרמניה עצמו, וכן אשתו אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה ובנו הנסיך, לימים פרידריך השלישי, קיסר גרמניה.
בשנת 1884 הייתה העיירה טריברג הראשונה בגרמניה שבה הותקנה תאורת רחוב חשמלית וזאת באמצעות ניצול כוח המים הנופלים במפל להנעת גנרטור. גם כיום מותקנות לאורך המפל, בהפרשי גובה של כ-100 מטר האחת מהשנייה, שתי טורבינות המפיקות 2.4 מיליון קוט"ש בשנה.
טריברג
טריברג (בגרמנית - Triberg im Schwarzwald) היא עיירה בת 4762 תושבים (דצמבר 2013) הצמודה למפלים. יש בה חנויות רבות של שעוני קוקייה והיא ידועה כ"בירת שעוני הקוקייה של היער השחור". את המפלים מבקרים יותר מחצי מיליון תיירים בשנה התורמים לכלכלתה. בטריברג נמצא גם שעון הקוקייה הגדול בעולם.
רועי בארי
רועי בארי (נולד ב- 1969) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. בתפקידו האחרון כיהן כמפקד מחוז דרום בפיקוד העורף.
חייו
בארי התגייס לשייטת 13. לאחר קורס קצינים עבר לחטיבת גבעתי ומונה למפקד מחלקה. בהמשך שימש כמפקד פלוגה. לאחר מכן מונה למפקד פלוגה בבה"ד 1. בהמשך שירת כסגן מפקד גדוד שקד. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של חטיבת גבעתי. לאחר שהועלה לדרגת סא"ל מונה לסגן מפקד חטיבת אפרים כולל במהלך מבצע חומת מגן. בהמשך שימש מפקד גדוד לביא בשנים 2003–2005. בשנת 2005 הקים את בא"ח כפיר ושימש כמפקדו עד שנת 2007. לאחר מכן שימש כמפקד צוות במכללה לפיקוד טקטי עד שנת 2010.
בשנת 2010 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת הערבה, שתחת פיקודו ביוני 2011, הפכה מחטיבת מילואים לחטיבה מרחבית, האחראית על אזור מזרח הנגב והגבול עם ירדן, בתפקידו שימש עד שנת 2012. ב-26 בדצמבר 2012 מונה למפקדה הראשון של חטיבת אילת, שהוקמה מחדש כחטיבה מרחבית, האחראית על אזור עוטף אילת, ושימש בתפקידו עד 9 באוקטובר 2013. ב-2013 מונה למפקד מחוז דרום בפיקוד העורף כולל במהלך מבצע צוק איתן, ושימש בתפקידו עד אוגוסט 2015. לאחר מכן פרש מצה"ל.
לאחר השחרור, הקים ביחד עם שותף חברת Home Land Security בשם M.T.S.
הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה
הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה (לעיתים קרויה רשמית הממשלה הזמנית של צ'כוסלובקיה, בצ'כית Prozatímní státní zřízení československé) הייתה תוארה הבלתי רשמי של ועדת השחרור הלאומי הצ'כוסלובקית, תחילה על ידי הכרה דיפלומטית של ממשלת בריטניה. השם התקבל על ידי בעלות הברית האחרות כאשר גם הם הכירו בממשלה הגולה מאוחר יותר. במקור הוועדה נוסדה בפריז באוקטובר 1939 על ידי נשיא צ'כוסלובקיה לשעבר, אדווארד בנש. ניסיונות שנכשלו לנהל משא ומתן עם צרפת על מעמד דיפלומטי, כמו גם כיבוש צרפת על ידי הגרמנים, אילצו את הוועדה לסגת ללונדון ב-1940. מלונדון עברה הוועדה לאסטון אבוטס (Aston Abbots) שבבקינגהאמשייר ב-1941, בה חיפשה הגנה יחסית מהבליץ של לונדון.
הייתה זו הממשלה הלגיטימית של צ'כוסלובקיה במהלך מלחמת העולם השנייה. כממשלה שהייתה אנטי פשיסטית במפורש היא שאפה לבטל את הסכם מינכן ואת הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה שבא בעקבותיו, ולהחזיר את הרפובליקה לגבולותיה בשנת 1937. על סמך עקרונות אלו היא קיבלה בסופו של דבר הכרה, על ידי המדינות שהכירו בה, כהמשך חוקי לרפובליקה הצ'כוסלובקית הראשונה.
מוועדה לממשלה
כאשר ראה כי סופה של הרפובליקה היא עובדה מוגמרת, התפטר אדווארד בנש מתפקיד נשיא הרפובליקה הצ'כוסלובקית הראשונה, שבוע אחד אחרי שבהסכם מינכן נמסר חבל הסודטים לגרמניה הנאצית. בתחילה הוא נמלט לאוניברסיטת שיקגו, שם מצא מקלט בקרב אותה קהילה שנתנה מחסה לידידו וקודמו בתפקידו, טומאש מסריק. בהיותו שם, לחצו עליו לחזור במהרה לאירופה על מנת לארגן צורה כלשהי של ממשלה בגולה. משום כך חזר לאירופה והתגורר בפריז יחד עם כמה מהדמויות הבולטות בממשלו הקודם. לאחר שמלחמת העולם השנייה פרצה רשמית, הייתה הקבוצה ידועה כ"ועדה הצ'כית לשחרור לאומי", והחלה מיד לחפש הכרה בינלאומית בה כממשלה הצ'כוסלובקית הגולה. בשלהי 1939 קיבלה הוועדה אישור מצרפת ומבריטניה לחתום בריתות בינלאומיות – צרפת ב-13 בנובמבר ובריטניה ב-20 בדצמבר 1939 - אך הן לא ראו בבריתות אלו ככאלו שנחתמו בשמה של הרפובליקה הצ'כוסלובקית.