cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טונה כחולת-סנפיר
מחקר ורבייה בתנאי שביה
המחקר הפיזיולוגי - חקלאי של דגי טונה מתבצע בכמה מקומות בעולם, בהם יפן, אוסטרליה, מספר מדינות באירופה וישראל. בנוסף לכך, מחקר חשוב מתבצע בארצות הברית בתחום הפיזיולוגיה והאוקיינוגרפיה של דגי הטונה. ביפן קיים הניסיון המצטבר הרב ביותר, ועדרי רבייה המוחזקים במפרץ שנסגר במיוחד לנושא (ממשלת יפן ואוניברסיטת קינדאי, יפן) הטילו שני דורות של צאצאים. המחקר היפני אינו מתמקד בפיזיולוגיה של הדגים, אך עם זאת ניסיון רב נצבר במתקן המחקר בנושא גידול הדרגות הצעירות. בתחילת שנת 2008 דיווחה קבוצה המחקר היפנית על פריצת דרך מרשימה, כאשר אלף וחמש מאות דגיגים שבקעו במכון הרבייה שווקו לחווה מסחרית. הקבוצה היפנית ממשיכה להתקדם בקצב מרשים ועד 2010 נשלחו כ-50,000 דגיגים לחוות גידול ביפן. כיום משווקים ביפן מאות אלפי דגיגי טונה לחוות הדגים בכל שנה, עם זאת אחוזי השרידה נמוכים מאוד ועדין דרוש מחקר רב להשלמת פיתוח הטכנולוגיה. באוסטרליה, חברה פרטית העוסקת בתחום (Clean seas) הקימה בשנת 2006 מערך רבייה יבשתי לדגי טונה דרומית, ובכך הייתה הראשונה בעולם להקים מתקן שכזה עבור טונה כחולת-סנפיר. בתחילת מרץ 2008 דיווחה החברה האוסטרלית על מחזור רבייה מוצלח ובקיעתן של לרוות (עובר חופשי- השלב הראשון בחייו של הדגיג הצעיר) במתקן הרבייה. העקבות קשיים מתמשכים החברה חדלה מפעילות רביית הטונה בשנת 2014. באירופה, קבוצת מדענים משמונה מדינות ובהן ישראל, חברו בשנת 2003 למחקר משותף שהתמקד ברביית המין בשביה. עדרי רבייה מחקריים (כמאה דגים) הוחזקו במתקן מחקרי בספרד לחופי הים התיכון. בשנת 2005 דיווחה קבוצת המדענים על פריצת דרך, כאשר לראשונה בעולם בוצעה הפריה מלאכותית מוצלחת של טונה כחולת-סנפיר, ולרוות בריאות בקעו מהביצים וגודלו במשך כארבעה ימים. בקבוצת המחקר חברים מדענים מהמרכז הלאומי לחקלאות ימית שבאילת. הקבוצה האירופית ממשיכה להתקדם, כאשר במהלך השנים 2009–2011 מתמקדים המדענים האירופאים והישראלים בלימוד הלרוות (דרגות צעירות) והדגיגים. בתחילת 2010 הודיעו החוקרים הספרדים על כוונתם להקים מכון רבייה יבשתי לדגי טונה כחולת-סנפיר. הקמה של מתקן יבשתי צפויה לייעל באופן משמעותי את העבודה עם להקות הרבייה. בחינת ההיתכנות להקמת מתקן דומה מתבצעת בישראל. נכון ליוני 2012, שוחים מספר עשרות דגי טונה צעירים, שבקעו במכון המחקר הספרדי, בכלוב לחופי ספרד. דגים אלה במשקל ממוצע מוערך של כארבעה ק"ג. פרויקט המחקר האירופי השלישי יצא לדרך בשנת 2012. בפרויקט זה להקות הרבייה מוחזקות במלטה ועיקר העבודה על הגידול הלרוולי התבצעה באיטליה, במלטה, ביוון ובישראל.
זיארה
זיארה (בערבית: زِيارة; באופן מילולי: "ביקור", "מקום פגישה") היא ביקור באתרים מקודשים לשם תפילה או לצורך עבודה פולחנית אחרת.
באסלאם, "זיארה" הוא כינוי לעלייה לרגל לאתרים שאינם הכעבה במכה, שעלייה לרגל אליה מכונה "חג'". האתרים לזיארה קשורים לחייו של הנביא מוחמד, מלוויו, צאצאיו ודמויות חשובות אחרות בהיסטוריה האסלאמית, כדוגמת האימאמים השיעים והקדושים הסופים. האתרים השונים כוללים מסגדים, קברים, ומקומות בהם התרחשו קרבות מפורסמים. הזיארה נפוצה במיוחד בקרב השיעה, וסונים רבים רואים בה כפירה ו"סגידה לקברים".
בנוסף לתיאור ביקור במקום קדוש, משמשת המילה "זיארה" גם לתיאור ביקור כלל.
בקרב יהדות ארצות האסלאם השתרש המושג "זיארה" ככינוי לעלייה לרגל והשתטחות על קברי צדיקים.
אטימולוגיה
מקור השם זיארה הוא בשורש הערבי ז.ו.ר (زور) שמשמעותו "לבקר". המילה נהגית ziyārah, עם תא מרבוטה (ة), שאינה נשמעת בסוף המילה. הגייה מקובלת נוספת של המילה היא "זיארת" (על פי הפרסית: زیارت, וגם בטורקית: ziyaret).
היסטוריה של הזיארה באסלאם
ריבוי אתרי הזיארה נובע מעניינם של משטרים רבים בעבר לקדם את אתרי הזיארה שהיו בשטחם, בשל מספר סיבות. אחת מהן היא רצונם של המשטרים להבטיח שתושביהם יוכלו לבקר באתרים קדושים, בעת בה הם אינם יכולים להגיע למכה, מדינה או אתרים קדושים משמעותיים יותר, בשל סכסוכים בין-שלטוניים ומלחמות (לדוגמה, בתקופת שלטון האימפריה הספווית באיראן במאה ה-16 שלחמה בעות'מאנים שמנעו מהשיעים לבצע את העלייה לרגל לאתרים בעיראק), או בשל סכנות בדרכים (שודדים, פגעי הטבע). כמו כן, היה גם מניע כלכלי משמעותי, לקיומם ובנייתם של אתרים חדשים לזיארה, שעודדו תיירות ומסחר.
למיקומם של אתרי הזיארה הייתה השפעה רבה על התפזרות האוכלוסייה במדינות המוסלמיות. אתרי הזיארה משכו אליהם מאמינים שרצו לחיות בצל המקדשים, שהקימו בתי מדרש, שמשכו אליהם תלמידים חדשים; האתרים גם משכו אליהם עוליי רגל, שמצידם הביאו סוחרים למקום. ערים רבות החלו כמסגד או קבר והורחבו לאחר מכן, עם הגעת התושבים החדשים.
הזיארה לעומת החג'
הזיארה אינה מצווה על המוסלמים, בניגוד לחג', שהוא אחד מחמשת עמודי האסלאם. עם זאת, העלייה לרגל למקומות שאינם מכה הייתה לעיתים הדבר היחיד שהתאפשר למאמינים. חלק מהמוסלמים מאמינים כי אם אין ביכולתם לבצע את החג', הזיארה למקדש או קבר מפורסם יכולה להוות תחליף לחג'. על כן, מכונה לעיתים הזיארה בשם "החג' של העני".
בסונה
באסלאם הסוני (ולא רק בקרב הסלפים והוהאבים) נאסר להשוות בין טקס העלייה לרגל למכה לבין טקס הזיארה, זאת כדי לא לפגוע בייחוד הדתי וקדושת הכעבה. מבחינה דתית, הטקס הייחודי אך ורק לכעבה הוא טקס הטואף, שבו על המאמין לבצע שבעה סיבובים סביב הכעבה. בכעבה ניתן גם להקריב קורבנות ולידור נדרים. בפועל, שני הטקסים האחרונים קיימים גם בטקס הזיארה, זאת משום אמונת אנשים רבים כי טקסים אלו יכולים להוות תחליף החוסך זמן וכסף, בהשוואה לביצוע העלייה לרגל למכה. ביצוע טקסים אלו שלא במכה פורש על ידי חכמי ההלכה הסונים כפגיעה ישירה באופי הדתי המיוחד לכעבה. לטענת חכמי ההלכה, האסלאם היא דת מונותאיסטית, והקרבת קורבנות לאנשים בשר ודם שהלכו לעולמם ונחשבים לקדושים, מקרבת את דת האסלאם לעידן הפלורליזם האלילי שהיה נפוץ בקרב הערבים בתקופת הג'אהיליה.
מהסיבות שתוארו לעיל, מרבית המסורות הסוניות מגנות את טקס הזיארה ומשוות אותו לפולחן אלילים. קיימת למשל מסורת האומרת כי "אלוהים מקלל את האנשים אשר עשו את הקברים כמו מסגדים". חלק מחכמי ההלכה ייחסו למוחמד את האמירה כי "אין לבקר אלא בשלושה מסגדים, מסגד הכעבה, מסגד הנביא, ומסגד אל-אקצא", כאשר המסורת בבירור נועדה לצמצם את הזיארה רק לשלושת המסגדים.
בפועל מסמל טקס הזיארה את האסלאם העממי (ולא זה הפורמלי, אשר עוצב על ידי הוגים וחכמי הלכה), של האנשים הפשוטים, שהתקשו להתמודד עם הפער הגדול בין חייהם הפשוטים לבין תפיסת האלוהים המונותיאסטית באסלאם, שנראית בלתי נתפסת להגיון האנושי, ורחוקה מהמציאות המוחשית והחומרית הקיימת. עבור מאמינים אלו, הזיארה יכולה לקרבם לאל באמצעות מתווך (דמות קדושה מוכרת), לו מקריבים קורבנות (פולחן חליפין), מאשר לפנות באופן ישיר לדמות הבלתי נתפסת (האל). על כן, דווקא בטקס הזיארה ניתן לראות את הפער הקיים בין האסלאם הפורמלי או הממסדי לבין האסלאם העממי, פער המתקיים גם בזמננו.
מחלוקת
ממשלת סעודיה תומכת בפירוש הווהאבי של האסלאם. כאחראי על שתי הערים הקדושות לאסלאם - מכה ואל-מדינה, מנסה לעיתים המשטר הסעודי למנוע מהשיעים והסופים לבצע זיארה במהלך ביקורם לשתי הערים לחג'. אתר פופולרי לזיארה, בית הקברות באקי, הוחרב עם יסודה של סעודיה בשנות ה-20, ומאז הוא מוקף במודעות ענק המכריזות על הכפירה שב"סגידה לקברים". במודעות, נקראים המבקרים בבית הקברות, לערוך את הביקור רק בשביל להעריך את אופיים הארעי של החיים.
אתרים מפורסמים
קיימים אלפי אתרי זיארה, במדינות שונות, ובהן איראן, עיראק, סעודיה, אפגניסטן, הודו, מרוקו, ישראל, מלזיה, פקיסטן, סינגפור, דרום אפריקה, סוריה, ואוזבקיסטן.
האתרים הגדולים והמפותחים ביותר כוללים את: בהודו יש כמה עשרות אתרי עלייה לרגל, אחד החשובים בהם הוא:
אתרים בישראל
האתר הראשי לזיארה בישראל הוא מסגד אל-אקצא בירושלים, ממנו מאמינים המוסלמים עלה מוחמד השמימה וכן כיפת הסלע הסמוכה. אתרים נוספים כוללים את מערת המכפלה בחברון, בה קבורים אברהם, יצחק, יעקב ונשותיהם, הנחשבים לקדושים גם באסלאם. קברו של יוסף בשכם וקברה של מריה, אם ישו בירושלים, גם כן מהווים אתרי זיארה פופולריים בישראל. בנוסף להם - נבי מוסא במדבר יהודה, נבי סמואל, קבר שיח' סולטאן באדר בדיר א-שיח', קברי יונה הנביא (יש אחד כזה בחלחול, אחד במשהד (מועצה מקומית) ועוד אחד בח'אן יונס) וכן קבריו של סלמאן הפרסי (יש אחד בלוד, אחד בירושלים ואחד בג'בל סלמן ליד יצהר הדרוזים מאמינים שקברו בנבי יעפורי ליד ברכת רם).
זיארה בקרב יהודי ארצות האסלאם
יהודים אשר גרו בארצות ערב העתיקו את מנהג העלייה לרגל למקומות קדושים ולקברי צדיקים במיוחד ביום הפטירה לקרנבלים חגיגיים והילולות.
בימנו מנהג זה כמעט ולא קיים למעט הילולת הבבא סאלי ולג בעומר במירון.
טסלה מודל 3
טסלה מודל 3 היא מכונית חשמלית, משפחתית, יוקרתית, בגודל בינוני המיוצרת על ידי חברת טסלה. בהתאם לפרסומי החברה, בהתבסס על בדיקות הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית למכונית בדגם הבסיסי טווח של 354 ק"מ ואילו בדגם לטווח ארוך ניתן לנסוע למרחק של 500 ק"מ בטעינה בודדת של המצבר. טסלה הודיעה כי המכונית מצוידת במערכת מלאה לנהיגה אוטונומית אותה היא מתכננת להפעיל במועד עתידי.
בתוך שבוע מחשיפת מודל 3, בשנת 2016, חברת טסלה קיבלה 325,000 הזמנות למכונית זו, יותר מפי שלושה ממכוניות מודל S שנמכרו עד סוף שנת 2015. סכום הרכישה של סך הזמנות זה הוא יותר מ-14 מיליארד דולר. באוגוסט 2017 דיווחה החברה על 455,000 הזמנות ל-מודל 3 ובממוצע נוספות כ-1,800 הזמנות מדי יום.
ייצור המוני בקנה מידה קטן של מודל 3 החל באמצע שנת 2017 והמכונית הראשונה יצאה מפס הייצור ב-7 ביולי 2017. מסירת ראשונה, של 30 מכוניות, ללקוחות התבצעה ב-28 ביולי 2017. מאז ועד לחודש מרץ 2018 נמסרו 9,946 כלי רכב ללקוחות החברה. בכנס בעלי מניות בחודש יוני 2018 הודיע מנכ"ל החברה אילון מאסק, כי החברה תגביר את קצב הייצור למעל 5,000 מכוניות בשבוע עד לסוף חודש יוני 2018. בין השנים 2018–2020 מודל 3 הייתה המכונית החשמלית הנמכרת ביותר בעולם, והמכונית החשמלית הנמכרת ביותר באירופה ב-2021.
הכרזות מוקדמות ותכנון
בחודש ספטמבר 2015 הכריזה טסלה כי מודל 3 יחשף לציבור בחודש מרץ 2016. בחודש מרץ 2016 הכריזה החברה כי מסירת המכוניות ללקוחות תחל בשלהי 2017, תחילה בחוף המערבי של ארצות הברית ובהדרגה באזוריה המזרחיים יותר של המדינה. החברה החלה לקבל הזמנות בהפקדת מקדמה של 1,000 דולר, ברשת האינטרנט או בחנויות החברה, ב-31 במרץ 2016. עובדיה של החברה ועובדי חברת SpaceX קיבלו אפשרות להזמין את המכונית לפני הציבור הרחב וכ-10,000 עובדים הזמינו את המכונית מבלי שקיבלו הנחה כלשהי במחיר. החברה הציעה אף קדימות בהזמנות ללקוחות ותיקים של החברה. ב-31 במרץ 2016 התייצבו עשרות אלפי קונים בחנויות החברה בארצות הברית, הפקידו מקדמה והזמינו את הרכב, אף שמועד המסירה הראשון נקבע ליותר משנה אחר כך. ביממה הראשונה לאחר פתיחת האפשרות להזמנת הרכב, הפקידו למעלה מ-115,000 איש את המקדמה הדרושה להזמנה, מספר הגדול מסך המכוניות שמכרה החברה מאז יסודה ועד לאותו מועד. מקץ שבוע היו לחברה למעלה מ-325,000 הזמנות והחברה הגבילה את כמות כלי הרכב שניתן להזמין מראש לשני כלי רכב ללקוח. הייתה זו כמות ההזמנות הגדולה ביותר בהיסטוריה לכלי רכב כלשהו. שיא ההזמנות המוקדמות הקודם עמד על כ-80,000 כלי רכב ב-10 הימים הראשונים לאחר חשיפת סיטרואן DS בתערוכת הרכב של פריז בשנת 1955, פחות ממספר ההזמנות ל-מודל 3 ביממה הראשונה.
נכון לסוף חודש אפריל 2018 טסלה השיבה לכ-23% מן המזמינים את המקדמה שהפקידו, לאחר עיכובים בזמני האספקה.
טסלה מכרה בסין בדצמבר 2020 סך של 23,804 יחידות מהמודל 3 (מקום שני במכירות לחודש דצמבר 2020 לאחר שמדגם מכונית המיקרו החשמלית וולינג הונגגוואנג מיני EV נמכרו 33,489 יחידות). בינואר 2021 נמכרו בסין 21,500 יחידות ממודל 3.
נתוני הרכב
בדגם הבסיסי של מודל 3 מצבר של 50 קוט"ש המאפשר לרכב טווח נסיעה של כ-350 ק"מ, בדגם לטווח מוגדל מצבר של 75 קילו-וואט-שעה המאפשר טווח נסיעה של כ-500 ק"מ. המצבר מורכב מתאי סוללות ליתיום-יון מדגם 2170. במצבר הדגם הבסיסי 2,976 תאי סוללות, בקבוצות של 31 סוללות, ובדגם לטווח מוגדל 4,416 סוללות בקבוצות של 46 סוללות האחת.
הוקי קרח ברוסיה
ההוקי קרח ברוסיה הוא אחד מענפי הספורט הפופולריים ביותר במדינה לצד הכדורגל והכדורסל.
הולדתו
נהוג לתארך את הולדתו של ההוקי קרח ברוסיה ל-22 בדצמבר 1946, כאשר החלה אליפות ברית המועצות בהוקי קרח, אולם משחקים לא רשמיים התקיימו כבר ב-1910.
ההוקי קרח הסובייטי
המשחק הבינלאומי הראשון על אדמת רוסיה נערך ב-1932, במוסקבה, בין קבוצת פיכטה הגרמנית וצסק"א המקומית. צסק"א התבררה כחזקה יותר, אף שרק החלה את צעדיה הראשונים כמועדון הוקי קרח. בשנת 1950 קבוצה חזקה של חיל האוויר הסובייטי נספתה כמעט כולה בתאונה אווירית בדרך למשחק ליגה.
בסתיו 1953, פדרציית ההוקי הסובייטית התקבלה לפדרציה הבינלאומית להוקי קרח וב-1954 הנבחרת הסובייטית נטלה חלק באליפות העולם בהוקי קרח בסטוקהולם ונפגשה לראשונה למשחק מול הנבחרת הקנדית אותה ניצחה 7:2, אותו ניצחון העניק לנבחרת הסובייטית את התואר הראשון שלה כאלופת העולם בהוקי קרח. שנתיים אחר כך זכתה הנבחרת במדליית זהב באולימפיאדת החורף. הנבחרת הסובייטית ניצחה גם ברוב אליפויות העולם מאז - בסה"כ היא זכתה ב-22 אליפויות העולם עד להתפרקות ברית המועצות בשנת 1990.
באליפויות ברית המועצות הורגשה דומיננטיות של קבוצות ממוסקבה. קבוצות אלו זכו בכל האליפויות ורק במספר בודד של מדליות זכו קבוצות מלנינגרד, קייב, צ'ליאבינסק, קייב וריגה - מדליה בודדת לכל אחד מהקבוצות.
התחייה
הנבחרת הרוסית החלה להתחזק משמעותית עם תחילת המאה ה-21, חברת גזפרום נטלה בכך חלק פעיל כשהייתה לנותנת החסות הרשמית של אליפות רוסיה בהוקי קרח. באליפות העולם ב-2007 הנבחרת הרוסית העפילה לחצי הגמר, שנה לאחר מכן זכתה הנבחרת בטורניר והייתה לאלופת העולם בהוקי קרח, אחרי שניצחה את הנבחרת הקנדית בגמר. ב-2009, שוב נערך משחק הגמר בין רוסיה לקנדה ובפעם השנייה ברציפות זכו בטורניר אחרי ניצחון על הקנדים. ב-2010, שוב העפילו הרוסים לגמר, הפעם מול צ'כיה שהראתה נחישות יוצאת מן הכלל וגברה על הרוסים. למרות התבוסה, שמרה הנבחרת הרוסית על מעמדה כנבחרת ההוקי קרח הטובה ביותר בעולם.
באליפות 2011 גברו הרוסים על הקנדים ברבע הגמר - אך הפסידו לפינים בחצי הגמר ונפגשו עם הצ'כים במשחק על המקום השלישי, בו הפסידו הרוסים וסיימו במקום הרביעי בטורניר.
ב-2008 הוקמה ליגת ההוקי הקונטיננטלית הנחשבת לליגת ההוקי קרח הטובה באירופה ומאגדת קבוצות הוקי קרח מרוסיה, בלארוס, קזחסטן, לטביה וסלובקיה. בספטמבר 2011 ספג ההוקי קרח ברוסיה מכה קשה מאוד עם התרסקות טיסת RA-42434 שעליה שהו כל שחקני ואנשי קבוצת ההוקי קרח לוקומוטיב ירוסלבל.
תחרויות
נכון לשנת 2018 מתקיימות התחרויות הבאות: בליגות KHL ו-VHL השתתפו ומשתתפות גם קבוצות הוקי קרח מאירואסיה כדוגמת בלארוס, הונגריה, קזחסטן, לטביה, ליטא, מולדובה, סלובקיה, אוקראינה, קרואטיה ופינלנד. נוסף לזה ישנן גם: בנוסף יש ברוסיה ליגה חובבנית המכונה "ליגת ההוקי הלילית" (Ночная хоккейная лига) ואליפות רוסיה בהוקי קרח לנשים. כל הטורנירים מנוהלים על ידי פדרציית ההוקי הרוסית.
דוכס יורק
דוכס יוֹרְק (באנגלית: Duke of York) הוא תואר אצולה בבריטניה. התואר מוענק מאז 1385, בדרך כלל לבן השני של הריבון הבריטי. תואר האצולה הסקוטי המקביל היה דוכס אולבני, וב-3 מקרים במהלך המאה ה-18, בעקבות חוקי האיחוד של 1707 ואיחודן של אנגליה וסקוטלנד תחת כתר אחד, הוענק התואר "דוכס יורק ואולבני".
ראשון הדוכסים מיורק היה אדמונד מלאנגלי, דוכס יורק, בנו הרביעי של המלך אדוארד השלישי שהעביר את התואר בירושה לבנו אדוארד, שנהרג בקרב אז'נקור. ממנו עבר התואר לאחיינו של אדוארד, ריצ'רד, וממנו לבנו אדוארד הרביעי, שתפס את המלוכה כנציג בית יורק במה שנקרא לימים מלחמות השושנים.
מאז 1474, בה הוענק התואר בפעם השנייה, אף אחד מעשרת הדוכסים שהחזיקו בתואר לא העביר אותו ליורשיו. ארבע פעמים מת הדוכס ללא בנים, וחמש פעמים הפך הדוכס למלך.
משנת 1986 נושא הנסיך אנדרו, בנה השני של המלכה אליזבת השנייה, בתואר הדוכס מיורק. מאחר שלאנדרו אין בנים (אלא רק בנות) הוא לא יוריש את הדוכסות. מקומות רבים נקראו על-שם דוכסי יורק השונים, ביניהם העיר ניו יורק שנקראה על שמו של ג'יימס סטוארט, בנו השני של צ'ארלס הראשון שלימים מלך בשם המלכותי ג'יימס השני.
אשתו של הדוכס מיורק נושאת בתואר דוכסית יורק.
היסטוריה
בתקופת השלטון הויקינגי באנגליה, נקראה יורק בשם "יורוויק" (Jorvik), והיא הייתה ממלכה זעירה בימי הביניים המוקדמים. בתקופת הביניים שבין נפילת יורוויק העצמאית, שהייתה תחת שלטונו של אריק "גרזן הדם", מלך מלך יורוויק האחרון, שנרצח ב-954, לבין יצירתה של דוכסות יורק, היו כמה אישים שכיהנו בתואר רוזן יורק.
התואר "דוכס יורק" נוצר לראשונה כתואר אצולה אנגלי ב-1385 והוענק לאדמונד מלאנגלי. בנו, אדוארד מנוריץ', שירש את התואר, נהרג בקרב אז'נקור ב-1415. התואר עבר לאחיינו של אדוארד, ריצ'רד פלנטג'נט, בנו של (שהוצא להורג על קשירת קשר נגד הנרי החמישי). ריצ'רד הצעיר הצליח ליצור את חידוש התואר, אך כאשר בנו הבכור, שירש את התואר, היה לאדוארד הרביעי, התמזג התואר עם הכתר.
הפעם הבאה בה נוצר התואר, הייתה עבור ריצ'רד משרוסברי, בנו השני של אדוארד הרביעי. ריצ'רד היה אחד משני הנסיכים שבמצודה, ובשל העובדה שהוא מת ללא יורשים, נכחד התואר שוב עם מותו.
הפעם השלישית בה נוצר התואר, הייתה עבור הנרי טיודור, בנו השני של הנרי השביעי. ב-1502, כאשר מת אחיו הבכור, ארתור, נסיך ויילס, היה הנרי ליורש בכוח לכתר. ב-1509, כאשר עלה הנרי למלוכה כהנרי השמיני, התמזגו תואריו עם הכתר.
התואר נוצר בפעם הרביעית עבור צ'ארלס סטיוארט, בנו השני של ג'יימס הראשון. כאשר אחיו הבכור, הנרי פרדריק, נסיך ויילס, מת ב-1612, היה צ'ארלס ליורש בכוח לכתר. ב-1616 הוא היה לנסיך ויילס, ובסופו של דבר הוכתר ב-1625 כצ'ארלס הראשון, והתואר התמזג שוב עם הכתר.
יצירת התואר החמישית הייתה לטובתו של ג'יימס סטיוארט, בנו השני של צ'ארלס הראשון, שנקרא גם דוכס אולבני. על שמו נקראו מדינת ניו יורק, בירתה אולבני והעיר ניו יורק. ב-1664 העניק צ'ארלס השני את השטחים שבין נהר דלאוור לבין נהר קונטיקט לאחיו הצעיר ג'יימס. לאחר כיבושן על ידי האנגלים, שונה שמן של המושבה ההולנדית לשעבר הולנד החדשה, והנמל הראשי שלה ניו אמסטרדם, לפרובינציית ניו יורק ולעיר ניו יורק, לכבודו של ג'יימס. שמה של פורט אורנג', ששכנה 240 ק"מ במעלה נהר הדסון, שונה לאולבני, לציון תוארו הסקוטי של ג'יימס. כאשר מת צ'ארלס השני ללא יורשים, ירש ג'יימס את הכתר כג'יימס השני, ושוב התמזג התואר עם הכתר.
במהלך המאה ה-18 נוצרה מספר פעמים הדוכסות הכפולה של יורק ואולבני כתואר אצולה בריטי. ראשון האוחזים בתואר זה היה, אחיו הצעיר של ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה. ארנסט אוגוסטוס מת ללא יורשים. היצירה השנייה של תואר כפול זה הייתה עבור, בנו הצעיר של ג'ורג' השלישי, והוא נפטר מבלי שנשא אישה וללא יורשים. הפעם השלישית בה נוצר התואר הכפול דוכס יורק ואולבני הייתה עבור הנסיך פרדריק, בנו השני של ג'ורג' השלישי. הוא שירת כמפקד העליון של הצבא הבריטי במשך שנים רבות, והוא זה שמוזכר בשיר ידוע כ"דוכס הגדול הזקן של יורק" (The Grand Old Duke of York). גם הוא מת ללא יורשים.
הפעם השביעית בה נוצר התואר הייתה עבור הנסיך אלברט, בנו השני של ג'ורג' החמישי, ואחיו הצעיר של מי שימלוך לימים כאדוארד השמיני. באופן בלתי צפוי, ירש אלברט את הכתר כאשר אחיו ויתר עליו, ומלך כג'ורג' השישי. שוב התמזג התואר דוכס יורק עם הכתר.
הפעם השמינית והאחרונה עד כה בה נוצר התואר, הייתה עבור בנה השני של אליזבת השנייה, הנסיך אנדרו. לאנדרו נולדו שתי בנות, וכך, אלא אם כן בעתיד ייוולדו לו בנים חוקיים, התואר ייכחד שוב עם מותו.
למעט ביצירת התואר בפעם הראשונה, כל המחזיקים בתואר דוכס יורק מתו ללא יורשים או שעלו לכס המלוכה ותואריהם התמזגו עם הכתר.
יצירה ראשונה (1415-1385, 1461-1425)
אדוארד פלנטג'נט עלה לכס המלוכה ב-1461 כאדוארד הרביעי והתואר התמזג עם הכתר.
יצירה שנייה (1474)
ריצ'רד משרוסברי נעלם ללא צאצאים ידועים והתואר נכחד.
יצירה שלישית (1494)
הנרי טיודור עלה לכס המלוכה ב-1509 כהנרי השמיני והתואר התמזג עם הכתר.
יצירה רביעית (1605)
צ'ארלס סטיוארט עלה לכס המלוכה ב-1625 כצ'ארלס הראשון והתואר התמזג עם הכתר.
יצירה חמישית (1644/1633)
התואר ניתן לג'יימס עם לידתו והוא היה לדוכס יורק באופן רשמי ב-1644. ג'יימס סטיוארט עלה לכס המלוכה ב-1685 כג'יימס השני והתואר התמזג עם הכתר.
יצירה שישית (1892)
ג'ורג' עלה לכס המלוכה ב-1910 כג'ורג' החמישי והתואר התמזג עם הכתר.
סומטרה
אטימולוגיה
בעבר הרחוק קראו ההודים לאי בשם SUWARNADIPA שמשמעו בסנסקריט "אי הזהב" בהיפוך סדר המילים וגם בשם SUWARNABHUMI שמשמעו ארץ הזהב. התיעוד הראשון לשם סומטרה הוא משנת 1017.
בשנת 1267 נוסדה על חופו הצפוני של האי עיר-מדינה בשם SAMUDERA PASAI העיר שלטה על גזרה קטנה בצורת חצי עגול בחוף הצפוני. משמעות השם SAMUDERA וגם SAMUDRA במאלאית/אינדונזית היא "אוקיינוס". העיר הייתה מראשיתה בשלטון מוסלמי, וסוחרים ערביים שסחרו אתה שבשו את שמה ל سومطرة "סומטרה" הקרי הנחצי של האות ط טאא ערבית המקבילה לאות ט בעברית, גרם לדייקני המעתיקים שלא כתבו באותיות ערביות לכתוב SUMATERA עם E באמצע. קצרנות, אפילו מקומית, ושבוש זר גרמו לאירופים לכתוב SUMATRA במפותיהם. הכתיב הרשמי SUMATERA אומץ על ידי האינדונזים ונקבע בחוק על ידי הנשיא סוקרנו בשנת 1954.
שם נוסף לסומטרה הוא "אנדאלאס" (Andalas), שהוא גם שמו של עץ בגובה 35 מטרים.
גאוגרפיה וטבע
האי סומטרה משתרע על 443,065.8 קילומטר רבוע (שטח מעט קטן יותר משוודיה). הוא האי השלישי בגודלו בארכיפלג המלאי והאי הגדול ביותר שכולו שייך לאינדונזיה.
בעבר היה סומטרה מכוסה ברובה יער גשם טרופי אך הפיתוח הכלכלי וכן כריתת-יערות בלתי-חוקית גבו מחיר כבד על החי והצומח באי. בין החיות שניתן למצוא על האי נמנים האורנגאוטן, הטיגריס הסומטרי (הייחודי לאי), פיל סומטרי, קרנף סומטרה והטפיר המלאי, כולם בסכנת הכחדה. כוח המים נפוץ באי. בסומטרה מספרים שיצורים אגדתיים כמו אורנג פנדק מסתובבים באי, והחוקרים חושבים כי מדובר באדם קדמון שמאובניו ידועים מהאי פלורס שנקרא "הומו פלורסיינסיס". מהצמחים המוכרים באי הוא רפלסיה, אשר ידוע משום שהוא מצמיח את פרח הגדול ביותר בעולם וכמו כן מפיץ ריח רע המזכיר ריח בשר נרקב.
בשנת 2004, בעקבות תזוזת לוחות טקטוניים באזור סומטרה, התרחשה רעידת אדמה שגרמה לצונמי. רעידה חזקה נוספת התרחשה ב-2005. רעידת האדמה שהתרחשה ב-2009 גרמה למותם של אלפי בני אדם והרס עשרות אלפי מבנים. באפריל 2010 התרחשה באי רעידת אדמה נוספת בעוצמה של 7.7 בסולם ריכטר שגרמה להרס רב של מבנים ובתי מגורים רבים, אך רק 12 בני אדם מצאו את מותם ברעידת האדמה.
ב-29 באוגוסט 2010 התפרץ הר הגעש סינבונג, הנמצא בצפון סומטרה, אשר התפרץ בפעם האחרונה בשנת 1600. בעקבות ההתפרצות פונו 10,000 תושבים
אוכלוסייה
בסומטרה חיים כ-20% מתושבי המדינה, כ-42 מיליון איש. צפיפות האוכלוסין בסומטרה היא 85 איש לקמ"ר (לעומת 864 איש לקמ"ר בג'אווה). הערים הגדולות באי הן (עם אוכלוסייתן בשנת 2000) מדן (קרי במאלאית "מידאן": "מקום מפגש", "ככר"), (1,703,885), פלמבנג (1,194,440), פאדאנג ("מישור") (705,044), טנג'ונגקרנג-טלוקבטונג (670,074) ופקאנבארו ("שוק חדש") (528,679).
היסטוריה
בשנת 671 נוסדה ממלכת סריוויג'יה בעיר פלמבאנג. עדות ראשונה משם הביא הסיני אי טסינג. הכתובת העתיקה ביותר בשפה המאלאית כתובת כדוכאן בוכית מעידה על סריוויג'יה וזמנה מיום 16 ביוני 682. הממלכה שלטה בשיאה על מאלאיה וסומטרה ומסחרה הגיע עד אל הפיליפינים. רוב אוכלוסיית האי קיבלה את האסלאם, שצץ באי בשנת 48 להג'רה, היא 668 / 669 לספירת הנוצרים. מצבת קבר ערבית נמצאה בבארוס ותאריכה מאותה שנה. על פי עדותו של נוסע סיני הוא פגש מוסלמים באי בשנת 674 לספירת הנוצרים.
בסומטרה נמצאה כתובת כדוכאן בוכית, מתוארכת לשנת 682, והיא הכתובת העתיקה ביותר בשפה המאלאית.
ממלכת סריויג'איא יצרה קשר עם הח'ליפה עמר בן עבד אלעזיז החל משנת 100 להג'רה 718 לספירה הנוצרית. אז שלח המאהאראג'א סרי אינדראוארמאן של סריויג'איא מכתב אל הח'ליפה בבקשה שישלח אליו מטיף ללמדו את האסלאם. אין בזה אשור לאסלום ממלכת סריויג'איא כי נתיניה המשיכו להאמין בבודהיזם. תשובת המוסלמים למכתב באה במכתב משנת 724 לספירת הנוצרים בלווי שפחה "זנג'ית" אפריקנית שחורה שנשלחה אל סרי אינדראוארמאן. מסחרה של סריויג'איא הגיע עד מדגסקר במערב, כולל מהגרים מסריויג'איא שנותרו שם בשנת 830 לספירה הנוצרית, הודו, תאילנד, הפיליפינים, מלאיה, סין וכל מרחבי הארכיפלג האינדונזי עד אל מערב גינאה החדשה. ישנה כתובת חרוטה על לוח נחושת שנמצאה בפיליפינים המעידה על קשר בין הפיליפינים לסריויג'איא והאי ג'אווה. הכתובת מכילה מילים מ 4 שפות: סנסקריט, מלאית עתיקה, טגלוג ושפת האי ג'אווה. זמנה מקביל ליום שני 21 באפריל שנת 900 לספירה הנוצרית. בשנת 1292 ביקר מרקו פולו בפאסאי הוא הזכיר שמוסלמים חיים לאורך החוף ובפנים האי פראים. בשנת 1346 בקר באי אבן בטוטה. בסביבות 1400 השלימה ממלכת מאג'אפאהית את כיבוש כל שטח סריוויג'יה. בשנת 1478 השלימו המוסלמים את כבוש כל חופי האי מממלכת מאג'אפאהית. בשנת 1496 כבר התקיימה סולטנות אצ'ה בצפון האי.
בשנת 1505 הופיעו הפורטוגזים לראשונה באינדונזיה. בשנת 1521 כבשו הפורטוגזים את פאסאי. שליטי אצ'ה כרתו ברית עם האימפריה העות'מאנית בשנת 1530. בשנת 1585 שלח סולטאן אצ'ה מכתב אל אליזבת הראשונה מלכת אנגליה בבקשו עזרה במלחמתו בפורטוגלים. המכתב היה מנוסח במאלאית קלאסית בכתב ג'אווי וכלל גם מילים שאינן נפוצות בדיבור בימינו.
בשנת 1599 הופיעו ההולנדים לראשונה באי והסתבכו בקרב שבו נהרג מפקדם קורנליס דה הותמאן. בשנת 1664 הצליחו ההולנדים לסלק את הפורטוגזים מהאי. בשנת 1685 נאחזו גם הבריטים באי. העיר בנגקולו הייתה בשליטתם ועוד מאחז אחד לפחות שמקומו לא ברור. בשנת 1821 פרצה מלחמת פאדרי שבה החלה הולנד לכבוש את האי החל מן הדרום. בשנת 1823 כבשו ההולנדים את סולטנות פלמבנג. המלחמה הסתימה בשנת 1837 בכבוש אזור מגורי מינאנגקבאו.
בשנת 1824 הוסכם על חלופי שטחים בין הולנד ובריטניה. בשנת 1825 נסוגו הבריטים ממאחזיהם שמדרום לסינגפור וקיבלו בתמורה בשנת 1825 את מלאקה. בשנת 1841 העיד הולנדי על אודות אכילת בשר אדם בפי בני אדם בארץ הבאטאק. "אוכל אדם" היה כנוי נפוץ בפי שונאי בני באטאק. בשנת 1855 הופיע במרכז ארץ הבאטאק בסביבות אגם טובה מיסיונר גרמני. הוא הצליח להחדיר את הנצרות לארץ הבאטאק באופן שהיא דחקה באופן חלקי את האנימיזם המקומי וגרמה להפסקת הקניבליזם. חלק אחר של בני הבאטאק התאסלם. בשנת 1855 היו בריטניה והולנד קרובות להילחם זו בזו בגלל מציאותם של מטבעות שהטביעו הבריטים לשימושם של סוחרים מסינגפור ואותם סוחרים מסינגפור הפיצום בשטחים שהולנד כבר שלטה בהם באי סומטרה. בשנת 1871 איימה הולנד על אצ'ה כשקיבלה הסכמת בריטניה וגרמניה שלא תתנגדנה להתקפה הולנדית נגד אצ'ה. בשנים 1872 עד 1895 כבשו ההולנדים את ארץ הבאטאק.
בשנת 1872 פנה סולטאן אצ'ה אל שגריר ארצות הברית בסינגפור בבקשה לקנות נשק. האמריקנים סרבו. כאשר שמעו ההולנדים על הניסיון לקנות נשק בידי אצ'ה מצאו להם עילה להכריז מלחמה נגד אצ'ה ב-25 בינואר 1873. סולטנות אצ'ה החזקה והעשירה, ניהלה מלחמה נגד צבא הולנד במשך עשרות שנים החל משנת 1873. ב-26 באוגוסט וב-27 באוגוסט 1883 הוצפה העיר טלוקבטונג בחופו הדרומי של האי בגלי צונאמי תוצאת התפוצצות האי קרקטואה. סביר להניח שרוב 36,380 ההרוגים באסון היו תושבי העיר. שוניות אלמוגים הושלכו אל סומטרה עד למרחק 300 מטר מן החוף. הרכבת ההולנדית נזרקה ממסילתה סמוך לחוף של סומטרה. בשנת 1886 קבל סולטאן מדינת דלי שמשל בעיר מדן את שלטונם של ההולנדים. ההולנדים בנו עבורו ארמון, איסתאנא מאימון. כדי לעזור להולנדים להתמודד עם המצב בסוף המאה ה-19 הגיע לאזור החוקר ההולנדי סנוק הורחרוניה שהיה מומחה לאסלאם. המלחמה נגד אצ'ה נמשכה גם לאחר כניעת הסולטאן האחרון לאחר שההולנדים לכדו את משפחתו ב-20 בספטמבר 1903. המרד נגד שלטון ההולנדים נמשך על ידי צ'ות ניאק דהיין שהייתה קרובת משפחתו של דאוד, שהנהיגה את המשך הלחימה מאז 1903 עד שהיא נפלה בשבי ההולנדים בשנת 1908 ואחר כך בהנהגת הע (ו)למאא, מנהיגי הדת המוסלמים, עד 1918. באשר לקציר הדמים, יש 2 גרסאות: הנמוכה הזכירה 50000 מתושבי אצ'ה ו 37000 הולנדים, והגבוהה הזכירה 250000 בני אדם. בעזרת סנוק הורחרוניה הצליח הצבא ההולנדי בסופו של דבר לסיים את מלאכת הכיבוש, בדכאם לוחמי גרילה בשנת 1918. בשנת 1937 העבירו ההולנדים את סוקרנו מכלאו בעיר אנדה באי פלורס, שם היה אסיר מאז 1933, וכלאו אותו בעיר בוכיתינגגי.
לקראת סוף שנת 1941 פרץ מרד באצ'ה נגד ההולנדים. ב-8 בדצמבר 1941 הכריזה הממשלה ההולנדית הגולה בלונדון מלחמה על יפן יום למחרת ההתקפה היפנית על נמל הפנינים. היפנים החלו בכבוש שדות תעופה באמצעות צנחנים, ותקפו כמה מטרות בו זמנית. בין המטרות הראשונות היה שדה התעופה של פלמבאנג. הולנדים נעזרו בכוחות ימיים של אוסטרליה הממלכה המאוחדת וארצות הברית ללא הועיל. בין המגינים ששלחו הבריטים אל האי סומטרה לעזרת ההולנדים היו 2 אנשי חיל האוויר, יהודים מארץ ישראל השניים היו עתידים לנפול בשבי. אחד מהם אברהם קיסין הפך לעד חשוב אודות קורות השבויים של בעלות הברית באינדונזיה. ב-7 באפריל 1942 השלימו היפנים את כבוש האי. בדרכם שחררו את סוקרנו שהפך למשתף פעולה, לפחות למראית עין, אבל הורה לאמיר שריפודין ולסוטאן שהריר לעבור אל סומטרה להכין שם את הגרילה. ב-3 במאי 1945 תקפו לוחמי גרילה בני אצ'ה עמדה יפנית בפאנדראה והרגו את כל חייליה. ב-10 ביוני 1945 צנחו הולנדים בצפון סומטרה.
ב-17 באוגוסט 1945 הכריז סוקרנו על עצמאות אינדונזיה. היה זה פחות מיומיים לאחר הודעת הכניעה היפנית ברדיו היפני. רק ב-22 באוגוסט 1945 הודיעו הכוחות היפניים באינדונזיה על כניעתם. ב-23 באוגוסט 1945 נחתו ההולנדים בעיר סאבאנג באי וה סמוך לקצה הצפון מערבי של סומטרה.
סומטרה במלחמת העצמאות האינדונזית
בשנת 1945 הודיע מנהיג בני אצ'ה דאוד באוראוה על נאמנותו לנשיא סוקרנו. הדבר אפשר ללוחמיה של אינדונזיה להתבסס במחוז אצ'ה לאחר פרוץ מלחמת העצמאות של אינדונזיה ב-23 באוגוסט 1945 אצ'ה הייתה האזור היחיד באינדונזיה שבו הצליח הצבא האינדונזי לארגן הגנה קווית מול ההולנדים, בנצלו את הרריות המחוז ואת הקנאות האסלאמית של תושביו. ב-14 בנובמבר 1945 נסוגו ההולנדים מאצ'ה, וישנה טענה שכלל לא ניסו לכבשו, רעיון שלא היה תמוה לנוכח העבר המר של מלחמת אצ'ה, אבל מעשי ההולנדים לקראת סוף המלחמה הוכיחו שכן ניסו אז לכבוש את אצ'ה. האי סומטרה היה השטח הגדול ביותר באינדונזיה שבו התנהלה לחימה.
הפיכות בסומטרה ורצח המשורר אמיר המזה ואחרים
ב-22 באוגוסט 1945 מינה סוקרנו את תאוכו מחמד חסן למושל במזרח סומטרה. באוקטובר 1945 נחתו ההולנדים והבריטים באזור מדן. ב-29 באוקטובר 1945 בחר מחמד חסן את המשורר אמיר המזה לנציגו בעיר בינג'אי. אמיר המזה לקח את התפקיד ברצון ועסק במשימות רבות והחל בהקמת אוגדה צבאית. בראשית 1946 נפוצו שמועות שאמיר המזה אכל בחברת נציגים הולנדיים. כאשר נמשך חוסר השקט פרצה ב-3 במרץ 1946 סדרת הפיכות ב 25 מקומות בסומטרה המזרחית, בין היתר כהתקוממות של אכרים נגד העילית המקומית. ב-7 במרץ החלו גם הקומוניסטים לפעול בבינג'אי, אמיר המזה אבד את כח שלטונו ונעצר על ידי קומוניסטים ב-7 במרץ או ב-9 במרץ. אשתו ובתו הצליחו לברוח. גורל משפחתו של מחמד חסן לא היה טוב יותר, כי בנותיו נאנסו, למרות שהוא נצל. הלכודים הועברו לכואלא בגומית מטע שנשלט על ידי קומוניסטים ונשפטו ב"אשמת" היותם "פאודלים ובורגנים", ועונו. ב-16 או ב-20 במרץ 1946, הוכרחו אמיר המזה ו-26 אנשים נוספים לכרות קבר לעצמם ונטבחו ונקברו שם. המרד דוכא במהלך שנת 1947.
סומטרה בתקופת עצמאות אינדונזיה
החלה ממשלת אינדונזיה לשנות את מבנה המדינה מ 16 "מדינות" תוצאת הסכם האג, כבר בשנת 1950 בחלקו נבע הדבר ממסקנות דכוי מרד באיי מאלוקו הדרומיים שפרץ ב-25 באפריל 1950. חולקה אינדונזיה מחדש ל 8 מחוזות, ולפי מבנה זה "סומטרה הצפונית" כללה את אזור אצ'ה ומחוז צפון סומטרה של היום. חוקה רכוזית חדשה קבעה את מבנה 8 המחוזות ב-17 באוגוסט 1950.
קליטת מהגרים ששבו אל אינדונזיה מסורינאם באי סומטרה
בשנת 1953 הוביל סאליכין הארג'ו קבוצה של 300 משפחות, 1200 בני אדם, בעברם מתוך 32,965 מהגרי-עבודה מהאי ג'אווה לסורינאם מהשנים 1890 עד 1939, לשוב אל אינדונזיה, מסורינאם שהייתה תחת שלטון הולנדי. הם בקשו להתגורר בג'אווה או במחוז למפונג הדרומי ביותר בסומטרה. ממשלת אינדונזיה אשרה להם להקים ישוב חדש: תונגאר, הנקרא גם "דסא לינכין בארו", צפונה-מזרחה מהעיר פאדאנג, במחוז מערב סומטרה. השבים נטמעו מהר בין אנשי מינאנגקבאו הגרים שם, נפוצו נשואין בין השבים לוותיקים, למרות ש-1200 השבים היו ברובם נוצרים ואנשי מינאנגקבאו ברובם מוסלמים.
בשנת 1954 שבו 8684 אינדונזים מסורינאם אל אינדונזיה.
דאוד באוראוה ומרד "דארול אסלאם" באצ'ה
דאוד באוראוה היה מושל מטעם סוקרנו באצ'ה בשנים 1945 עד 1953. הוא היה בעל השכלה אסלאמית והתאכזב מן העובדה ששילוב אצ'ה כחלק ממחוז "צפון סומטרה" סיפח אל המחוז גם מיעוט נוצרי ניכר מבין אנשי הבאטאק, בסביבות אגם טובה. ב-20 בספטמבר 1953 הוא הוביל מרד נגד ממשלת אינדונזיה, בהכריזו על עצמו כחלק מה"המדינה האסלאמית האינדונזית" (NEGARA ISLAM INDONESIA) או בשמה האחר "דארול אסלאם". זאת הייתה ההתפרצות השנייה מבין 4 של מרידות "דארול אסלאם" באינדונזיה. בשנת 1959 הצליחה ממשלת אינדונזיה לעשות שלום עם רוב המורדים באצ'ה בהבטיחה בשנת 1959 מעמד של מחוז מיוחד באצ'ה שבו תהיה השריעה האסלאמית מערכת חוקים מוכרת, אבל צבאה נאלץ לרדוף כמה ממנהיגי המורדים עד 1962 או 1963. דאוד באוראוה יצא ממחבואו רק לאחר שהובטחה לו חנינה.
הרקע
קצינים מסוימים בצבא אינדונזיה לא אהבו את העובדה שהבחירות הכלליות שנערכו שם בשני שלבים ב-29 בספטמבר 1955 וב-15 בדצמבר 1955, לא שנו את המצב הבסיסי באינדונזיה: סוקרנו נותר נשיא ובמג'לס ישבו שפע מפלגות, ולדעת אותם קצינים, המצב הכלכלי האומלל של מרבית העם האינדונזי נבע מכך שהממשלה המרכזית השקיעה יותר מדי באי ג'אווה ופחות מדי במה שזרים קראו בשם: "האיים החצוניים" זולת האי ג'אווה. קציני צבא אלה החלו להבריח קופרה ומוצרים אחרים כדי לשפר את מצבם הכלכלי. אחרי ההברחות באו דרישות לאוטונומיה רחבה יותר במובן הכלכלי והפוליטי. אחרי שלא נענו הדרישות, החלו קצינים להשתלט על השלטון המקומי בסדרה של הפיכות ללא שפיכות דמים, ולהקים מערכות שלטון חלופיות. באי סומטרה נכללו המורדים ב-3 מערכות: חשוב להזכיר שאמר המושל רוסלאן, שמסר את השלטון לאחמד חוסין: "למועצת הבאנתנג בפרט ועם סומטרה המרכזית בכלל, אין רצון לבנות מדינה בתוך מדינה, מפני שהיחסים בין הממשל האזורי והממשלה המרכזית של הרפובליקה האינדונזית, לבטח ישובו לתקנם כאשר יש ממשלה שיכולה להעלים כל תחושות מבוכה, מתח וחוסר שביעות רצון שמאיימים על הביטחון של המדינה האינדונזית והעם."
ממשלת PRRI - אתגריה וכשלונה
ממשלת PRRI הורכבה מ-11 או 12 שרים ובראשה עמד שאפרודין פראויראנגארא. כמוסד שראה את עצמו שליט ראוי לשמו, נסתה ממשלת PRRI להראות שהיא אחראית גם לתקינות המסחר, והנפיקה סדרת 7 שטרות כסף. הבעיה שהייתה לממשלת PRRI מראש הייתה שבין קצינים שתמכו בה היו חלקם שלא חשבו להקצין עד כדי כך שתקום באינדונזיה ממשלה שנייה, שתפריד בפועל את סומטרה משאר המדינה, והמחלוקת הייתה גם מצד קצינים ב"מועצת (ה)גארודא" הנזכרת למעלה ואפילו בתוך "מועצת (ה)באנתנג" שעמד בראשה אחמד חוסין. כל זאת לפני שיוזכר שהממשלה המרכזית של אינדונזיה, שסבלה את המרדנות במשך שנה קודם ליסוד ממשלת PRRI, החלה להגיב באמצעות הצבא הנאמן לה, וגם להפציץ תשתיות בסומטרה. התברר שלמרות שכמה משרי ממשלת PRRI היו קציני צבא לפני שפוטרו, הקצינים הנאמנים לממשלה המרכזית, כמו אחמד יאני שהיה אז קולונל ועבדול האריס נאסותיון היו יותר מנוסים מהם. ב-12 במרץ 1958 נחל צבא אינדונזיה ניצחון מהיר בפקאנבארו שם מנע מתומכי PRRI לפוצץ מתקני הפקת נפט. עד מאי 1958 היה יתרון צבא אינדונזיה נכר בהצלחה באי סומטרה. ערכה הממשלה המרכזית 4 מבצעים צבאיים, בפקודם של אחמד יאני ואיבנו סותווו. צרותיה של ממשלת PPRI נחשפו גם כאשר נתפש נשק אמריקאי בידי הצבא הנאמן לממשלה המרכזית. צבא אינדונזיה הורגל קודם לכן בציוד צבאי סובייטי. כאשר התרחבה הלחימה גם לאיים נוספים כמו סולאווסי ומאלוקו והמורדים התקראו בשם חדש: פרמסטה ונחשפה לעין כל מעורבות ה-CIA בתמיכה במורדים, עם לכידת אלאן לורנס פופ, ב-18 במאי 1958, ואחריה שבה ארצות הברית לתמוך בממשלת סוקרנו. קבוצות קטנות של חילים תומכי PRRI החלו להיכנע באפריל 1961. רוב תומכי PRRI נכנעו במאי, אחמד חוסין נכנע ב-29 במאי, ואחרון הנכנעים היה נציר, ב-28 בספטמבר 1961.
תוצאות מרד PRRI
הנזק החמור ביותר שנגרם לחלקם של תושבי סומטרה נפל על שבט מינאנגקאבאו. הדבר התבטא בהגירה המונית מביניהם אל ג'קרטה. לפני מרד PRRI הוערך מספר בני מינאנגקאבאו בעיר הבירה האינדונזית במאה אלף. בשנת 1971 נאמד מספרם של בני מינאנגקאבאו בעיר בחצי מיליון. האינדונזים טוענים שמקור ההגירה היה פסיכולוגי. המהגרים לא רצו להראות כ"מורדים", באשר מרכזם העירוני פאדאנג שמש כמושב ממשלת PRRI. זאת אחרי שבזמן השלטון ההולנדי העזו בני מינאנגקאבאו להילחם בהולנדים במלחמת פאדרי. המעורבים במרד PRRI שנותרו בחיים עד היום מתמידים לסרב שיתייחסו אליהם כאל מורדים.
מרד PRRI גם שינה את התנהגותו של סוקרנו וגורל ממשלתו. סוקרנו השיב בשנת 1959 את חוקת 1945 לתקפה אבל חדל מביזור הסמכויות שיש בה כמו התפקידים סגן נשיא וראש ממשלה. כאשר הקים סוקרנו את ממשלת ה"דמוקרטיה המודרכת" בשנת 1959 הייתה זאת מורכבת מצייתנים אומרי הן שבראשה עמד סובאנדריו.
מרד PRRI היה מהגורמים לעובדה שהעדיפה אינדונזיה לקנות נשק סובייטי גם בשנת 1962 בעסקה בזמן מבצע תריכורא.
כלכלה
המוצרים העיקריים של סומטרה הם נפט, גז טבעי, זהב הנכרה במכרה הזהב מארתאבה בצפון סומטרה, עץ, גומי, בדיל, טבק, שמן דקלים, תה, קפה, קופרה מאגוזי קוקוס ואורז. מפעל הגז הטבעי "ארון" בצפון מחוז אצ'ה סמוך לחוף תואר בנשיונל ג'יאוגרפיק בשנת 1988 כגדול בעולם, ובו צינורות זקוק באורך 10,000 מטר. באותו זמן הוא נוהל בידי אמריקאים שהקימוהו.
סריויג'איא
ממלכת סריויג'איא שהתקימה בשנים 671–1400, הייתה הראשונה הידועה שהנפיקה אמצעי תשלום מקומיים באי סומטרה והקדימה בזה את כל יתר אינדונזיה: מטילי ברזל ואמצעי תשלום מברזל דמויי בעלי חיים, וגושי זהב קטנים וגם מטבע בצורת כדור ומטבע עגול ובו ציור של פרח שקוע, כולם ידועים לאספני המטבעות כאמצעי התשלום החוקיים של סריויג'איא.
סאמודרא פאסאי ואצ'ה
מדינת סאמודרא פאסאי שהתקימה בשנים 1267–1521, וסולטאנות אצ'ה שהתקימה בשנים 1496–1903 הנפיקו שתיהן 50 סוגי מטבעות זהב זעירים, כולם דומים, בשם "קופאנג", במשקל 0.6 גרם. בנוסף נפוצו באצ'ה מטבעות עשויים מבדיל ומנחושת. ערך "קופאנג" אחד היה שוה לרופיה ורבע רופיה של האי ג'אווה וגם לגילדן ורבע של הולנד. סגנונו הצורני של ה"קופאנג" של אצ'ה דמה למטבעות זהב של האימפריה העות'מאנית, מהמאה ה-16, משום שבשנת 1530 נכרתה ברית בין שתי המדינות, הכתוב על המטבע מלא כמעט את כל שטחו משני צדיו, פרט למסגרותיו המנוקדות. הכתיב על ה"קופאנג" של סמודרא פאסאי היה קצרני ופשוט יותר מהכתיב על ה"קופאנג" של אצ'ה. גם מסגרותיו של ה"קופאנג" של סאמודרא פאסאי היו מנוקדות.
פלמבאנג
כ-50 שנה אחרי קץ ממלכת סריויג'איא בעיר פלמבאנג, הוטבע בה מטבע KETENG | KEPENG בסגנון סיני בכתב סיני, עם חור רבוע במרכזו, משנת 1450.הוטבע המטבע בשמו של שי דאן לי באו.
סולטנות פלמבאנג
סולטנות פלמבאנג שהתקימה בשנים 1750–1823 ידועה לאספני המטבעות בהמוני מטבעות PITIS עשויי-הבדיל שלה, דמויי טבעת בעלי חור עגול במרכז, ומוטבעים על צד אחד בלבד, כשהצד השני חלק.
מטבעות הבריטים ומטבעות סוחרים מסינגפור
מטבעות הבריטים שנועדו למאחזיהם בסומטרה, בעיקר העיר בנגקולו, נמצאו לפחות מאז שנת 1783. כולם הונפקו על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית נשאו את סמלה, והיו ראשוניהם דומים בסגנונם לאלו שנסחרו בהודו, אבל ערכיהם הוצמדו לערכו של מטבע 8 ריאל של האימפריה הספרדית. ידוע מטבע DUA SUKU "שני רבעים" במאלאית בכתב ג'אווי של מבצר מרלבורו בעיר בנגקולו, וערכו היה שוה ל 4 ריאלים של האימפריה הספרדית. הוא הוטבע בשנים 1783–1784. ערכו עצום. היה מטבע חצי DUDU בעיר בנגקולו, מאותה סדרה, שמקור שמו בצ'נאי בהודו. החל מה SEKEPING שהוא 1 KEPING וה 2, 3, 4 KEPING. באשר היה 1 KEPING שוה ל 1/400 של מטבע ה 8 ריאל של האימפריה הספרדית היו השלשה האחרים כפולותיו, עד לערך של 1/100 של ה 8 ריאל. 1, 2, 4 "כפינג" הוטבעו בשנת 1804. אחרי יסוד סינגפור הפיצו סוחריה בהיתר בריטי את ה"כפינגים" שלהם בערכים זהים ל"כפינג" של 1804 ככל שיכלו באי סומטרה, ולא רק שם. בשנת 1835 הוטבעו האחרונים שבהם, עד 11 שנים אחרי הסכם 1824, ו-10 שנים לאחר שהסתלקה הממלכה המאוחדת מהאי סומטרה ב-1825, המשיכו סוחרים מסינגפור להפיץ 100 סוגי "כפינג" בסומטרה. בשנת 1855 היו הולנד ובריטניה קרובות לסכנת מלחמה ביניהן, משום שמציאות המטבעות הללו בסומטרה נחשבה להפרת הסכם 1824.
מטבעות ההולנדים
כמה סדרות מתחלפות של מטבעות שמשו במקומות ששלטה בהם הולנד בסומטרה בהתאם לתחלופות שם שלטונה כולל בשם VOC ו"הודו הבאטאוית" שם ושלטון לואי נפוליאון בהולנד, חלקן על פי הגדרות בקטלוגים שמשו בסומטרה בלבד, בשם הלטיני שבו כונתה "הודו הבאטאוית": INDIAE BATAVORUM ובקצור INDIAE BATAV. בהמשך, בזמן ממלכת הולנד היו שלוש סדרות:
ממשל
אין ממשל מרכזי לכל האי והוא מחולק לשמונה פרובינציות ואזור מיוחד אחד (מבין שלושה הקיימים באינדונזיה, האחרים הם ג'קרטה ויוגיאקארטה). הפרובינציות הן: בנגקא-בליטונג, בנגקולו, ג'מבי, למפונג, צפון סומטרה, מערב סומטרה, דרום סומטרה וריאאו. האזור המיוחד הוא אצ'ה.
הבנדיטים
הבנדיטים (באיטלקית: I masnadieri) היא אופרה בארבע מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית מאת אנדראה מאפיה, המבוססת על המחזה "השודדים" (Die Rauber) מאת שילר. הצגת הבכורה התקיימה ב-22 ביולי 1847 בתיאטרון הוד מלכותה בלונדון, כשהמלחין עצמו ניצח על התזמורת.
היסטוריה
בשנת 1845 הוצגה בבכורה אנגלית האופרה ארנאני, בתיאטרון הוד מלכותה, בית האופרה הלונדוני שהציג אופרה איטלקית. גם הבכורות הלונדוניות של נבוקו והלומברדים, לא אחרו לבוא. האופרות התקבלו בהתלהבות רבה, ועלתה דרישה מצד הקהל הלונדוני, להזמין מורדי אופרה שתוצג בבכורה עולמית בתיאטרון. מנהל התיאטרון, בנג'מין לאמלי, פנה אל ורדי בבקשה כי יכתוב עבור התיאטרון אופרה, וורדי הסכים. תוכנן כי האופרה תוצג ב-1846, אך עקב בעיות בריאות נדחתה ל-1847.
בתקופה שורדי החלים, העלה בפניו ידידו אנדראה מאפאי, משורר, לבריתן ומתרגם, הצעה לכתוב אופרה לעיבוד המחזות מקבת' של שייקספיר, ו"השודדים" של שילר. מאפאי לקח על עצמו את כתיבת הלברית של הבנדיטים על פי המחזה של שילר, ופרנצ'סקו מריה פיאבה התבקש לכתוב לברית למקבת'. ורדי התעתד להעלות את הבנדיטים בבכורה בפסטיבל הקיץ של פירנצה, אך מאחר שלא יכל למצוא טנור מתאים עבור התפקיד שכתב לקרלו, העלה שם את מקבת' שהועיד לבכורה הלונדונית, ואת הבנדיטים ייעד להפקה בלונדון.
ורדי נסע ללונדון במאי 1847, כשבידו האופרה הגמורה, אך לא השלים את התזמור עד תחילת החזרות. בהפקה השתתפו זמרים ברמה בינלאומית, במיוחד זמרת הסופרן השוודית ג'ני לינד שהופיעה בתפקיד אמאליה. בבכורה נכחו המלכה ויקטוריה ובעלה הנסיך אלברט מסקסה-קובורג-גותה, הדוכס מוולינגטון וכל סלתה ושמנה של האצולה הבריטית. לאחר שכנועים, הסכים ורדי לנצח על התזמורת בפרמיירה. האופרה התקבלה בהתלהבות וזכתה לשבחים מהעיתונות. אך ההצלחה לא חזרה על עצמה, והאופרה מוצגת אך לעיתים רחוקות.
מערכה ראשונה
קרלו, בנו הגדול של הרוזן מסימילאמו מפסיק את לימודיו באוניברסיטת דרזדן, וחובר לחבורת שודדים רצחנית, משספי גרונות וצמאי דם, אשר מפילים את חיתיתם על האוכלוסייה המקומית, בהתנפלויות על עוברי אורח, סחיטות ואיומים. החבורה חיה חיים פרועים בשירה קולנית, ובמעשי שוד לאורך היום והלילה. אך לקרלו נמאס מחיי השחיתות, והוא מתגעגע לחזור לביתו ולבת דודתו האהובה אמאליה. הוא ממתין לתשובה למכתב ששלח לאביו בו ביקש מחילה על מעשיו הרעים.
רולה ושאר השודדים מופיעים ובידם המכתב המיוחל. אך שמחתו של קרלו מוקדמת - המכתב אינו מאביו אלא מאחיו הצעיר פרנצ'סקו המזהיר אותו שלא לשוב הביתה מאחר שאביו הרוזן רחוק ממחילה ואף מתכנן להעניש ולכלוא אותו. קרלו זועם (Nell'argilla maledetta), ומכריז כי הוא מתכחש מעתה לחייו הקודמים ונשבע להישאר נאמן לחבריו החדשים. השודדים בוחרים בהצבעה חשאית בקרלו כמנהיג החבורה. פרנצ'סקו מרוצה מהעובדה כי הצליח לטרפד את הגעת המכתב של קרלו לידיעת אביו. הוא יודע כי אילו מסיליאמו היה קורא את המכתב, היה מוחל לבנו הסורר ומחזירו הביתה. עכשיו כשעשה מה שעשה, נותר רק אביו הזקן בינו לבין התואר הנכסף והנכסים המרובים. פרנצ'סקו זומם להחיש את מות אביו. פרנצ'סקו מכריח את ארמיניו, אחד המשרתים, להתחפש לחייל שמופיע ומוסר את הבשורה המרה על "מות" קרלו. אמאליה משגיחה על הרוזן החולה. השניים שקועים במחשבות על קרלו הנעדר. פרנצ'סקו מכניס את ארמיניו המחופש אל החדר. ארמיניו מספר כיצד נלחם לצד קרלו בשירות המלך פרידריך השני, מלך פרוסיה בשדה הקרב ליד פראג, וכיצד הוא עצמו ראה את קרלו נפצע פצעים אנושים. ארמיניו מספר כי את מילותיו האחרונות, כתב קרלו בדמו על החרב שלו, כשהוא מותיר צוואה לפרנצ'סקו לישא את אמאליה לאישה. הרוזן ואמאליה, מזועזעים. הרוזן מתעלף כמת, ואילו אמאליה ההמומה בורחת מהמקום מותירה את פרמצ'סקו הצוהל על הצלחת תוכניתו.
מערכה שנייה
מאז הסצנה האחרונה חלפו מספר חודשים, ואמאליה נכנסת להתפלל ליד קברו של מסימיליאמו. קולות צהלה נשמעים במרחק, זהו פרנצ'סקו הרוזן החדש עורך נשף. ארמיניו השטוף רגשות אשם על חלקו במעשה הנבלה של פרנצ'סקו, עוקב אחרי אמאליה מן הטירה. הוא רק מספיק להודיע לה כי גם קרלו וגם הרוזן הזקן עודם בחיים, אך הוא נאלץ לברוח מאחר שפרנצ'סקו מופיע במקום. פרנצ'סקו עקב גם הוא אחרי אמאליה מאחר שהוא חפץ להציע לה נישואין. סירובה ההחלטי של אמאליה מצית את זעמו, והוא נעשה אלים. אמאליה משנה את דעתה ומחבקת אותו במטרה לשלוף את הפגיון שלו כדי שתוכל לברוח מהמקום אל היער. רולה נשבה בפראג, והשודדים ממתינים לשובו של המנהיג קרלו, שיצא לחלצו. החילוץ התבצע בהצלחה, אך במהלכו הצית קרלו את רוב בתי העיר, ואזרחים חמושים רבים רודפים אחריו. הסצנה מסתיימת כשקרלו מורה לחביריו הנועזים ללחום כזאבים להציל את חייהם.
מערכה רביעית
פרנצ'סקו מתעורר בבהלה מסיוטים הרודפים אותו בחלומותיו, הגורמים לו תחושות אשם נוראות. הוא מזמן אליו כומר, אך הלה מסרב למחול על חטאיו האכזריים. באותו רגע חברי הכנופיה שועטים אל הטירה, פרנצ'סקו יוצא החוצה נשבע להדוף את המתקפה. מסימיליאמו עדיין מבכה את בנו קרלו, איננו מזהה כי העומד לפניו הוא בנו "המת", ומברך את "הזר" על טוב ליבו ועל שהציל אותו. הכנופיה חוזרת ומדווחת כי לא הצליחה לתפוס את פרנצ'סקו. קרלו מרוצה מהידיעה, מאחר שחפץ לשנות את דרכיו. אמאליה מוכנסת בידי חברים מהכנופיה, קרלו נאלץ להודות בפניה ובפני מסימיליאמו כי הוא מפקד הכנופיה. מסימיליאמו מזועזע, אך אמאליה מכריזה כי למרות זאת היא אוהבת את קרלו ומעוניינת להישאר איתו.
למרות שהוא מעוניין לשנות את דרכיו, אך קרלו חש מחויב לכנופיה מאחר שנשבע להם אמונים. הוא לא רוצה להוריד את אמאליה לחיים שפלים פחותים וחסרי כבוד כאלה. את הפרדוקס הוא פותר כשהוא שולף את פגיונו ודוקר את אמאליה למוות. קרלו בורח מהמקום בהכריזו כי הוא הולך לחפש את מותו.
מארקה
מארקה (איטלקית: Marche) הוא מחוז באיטליה הגובל במחוז אמיליה-רומאניה בצפון, בטוסקנה וברפובליקת סן מרינו בצפון-מערב, באומבריה בדרום-מערב, באברוצו ובלאציו בדרום-מזרח, ובים האדריאטי במזרח.
בירת המחוז היא העיר אנקונה.
למעט רצועת חוף צרה ומספר עמקים בהם זורמים נהרות, המחוז ברובו גבעי והררי, דבר שגרם לו להיות מחוז מבודד ונידח לאורך ההיסטוריה. בתחילת המאה ה-19 הונחה לאורך רצועת החוף של המחוז מסילת רכבת, בין בולוניה לבין ברינדיזי, אשר פתחה אפשרויות לפיתוח כלכלי של המחוז.
השם
ה"מָארקַה" (ברבים מָארקֵה") הוא השם המקורי של המָארקֵה של העיר אנקונה בימי הביניים מארקה, במשמעות של אזור ספר מבוצר Marches. במקביל, היו קיימות מָארקֵה של קאמרינה (Camerino) ושל פארמו (Fermo). "מָארקַה אנקוניטנה" או ה"מָארקַה" של אנקונה, הוא שם של אחת מארבע פרובינציות שנוסדו בשנים 1198-1216 על ידי האפיפיור אינוקנטיוס השלישי בשנת שלטונו הראשונה, בתור חלק ממדינת האפיפיור ונשלט בידי ממונה מטעמו - ה"רקטור".
נמצאו גם מסמכים המעידים על קיום "רקטור" כללי, אשר תאם את הפעילות של הרקטורים מהפרובינציות והיה בקשר ישיר עם האפיפיור. בירת הפרובינציה לא הייתה אנקונה, אלא העיר מַצֶ'רַטָה היום עיירה ובירת נפת מצ'רטה במחוז מארקה באיטליה.
אנקונה באותה הימים הייתה רפובליקה ימית (Repubblica Marinara di Ancona), השנייה בגודלו, אחרי הרפובליקה של ונציה (Serenissima Repubblica di Venezia) בשליטה על הים האדריאטי. תחום שלטונה היה העיר בלבד ואילו האזור היה ה"מָארקַה" של אנקונה כחלק ממדינת האפיפיור.
מצב זה שרר בין המאה ה-12 לבין שנת 1532.
שמו של האזור שונה מה"מָארקַה" (ביחיד) ל"מָארקֵה" (ברבים) עם איחוד איטליה במאה ה-19 ואז הייתה למחוז של המדינה.
גאוגרפיה
שטח המחוז הוא 9,694 קמ"ר והוא משתרע על פני המורדות המזרחיים של הרי האפנינים עד לשפת הים האדריאטי. רוב המחוז הוא גבעות - 68.8% לעומת 23.2% באיטליה - השאר 31.2% - הרים. גובה ההרים אינו עולה על 2,000 מטר מעל פני הים, חוץ מהר ווטורה (Vettore) - בגובה של 2,476 מטר מעל פני הים. האזור נחצה על ידי שלש בקעות מקבילות הנוצרות מהנהרות הבאים: פורלו(Furlo), רוסה (Rossa) וג'נגה (Genga). אורך חוף הים הוא 173 קמ"ר, שטוח וצר, חוץ מאשר בצפון, בו ההרים הגיעו עד לשפת הים.
אקלים
האקלים של האזור שונה, מצפון לאנקונה הוא יבשתי בחלקו: בקיץ אקלים חם, הנעשה מתון בשל הרוחות המגיעות מהים. בחורף הטמפרטורה יורדת עד ל-3.8 מעלות צלזיוס, עם פיזור מקובל של ימי גשמים.
מדרום לאנקונה הוא נוטה להיות בעל אופי של אקלים ים תיכוני: בחורף הטמפרטורה יורדת רק עד 7.6 מעלות צלזיוס. באזור ההרים הקיץ נעים ובחורף יש סיכוי לשלג. בגבעות יש תקופות בעלות טמפרטורה נמוכה.
נפות המחוז
במחוז חמש נפות עם 246 רשויות מקומיות.
דמוגרפיה
בין השנים 1952-1967 הייתה הגירה שלילית מהמחוז - 4.9% עד 10% מהתושבים, הרבה מעל לממוצע הארצי. החל משנת 1981 יש עלייה באוכלוסיית המחוז. לפי אומדן שוהים באזור 115.299 ילידי ארצות זרות - 7.4% מאוכלוסיית מארקה.
יהדות מארקה
המחוז היה אחד האזורים המועדפים על יהדות איטליה בימי הביניים. נמל עמוק המים באנקונה משך התיישבות יהודית כבר במאה ה-10. החל מהמאה ה-15 חיו בה אחדים מחכמי ישראל הידועים כמו: רבי עובדיה מברטנורא, הרב יהודה מסר לאון, הרופא אמטוס לוזיטנוס והרב משה בסולה. יהדות אנקונה הגיע לדרגת חשיבות אשר נפלה רק מיהדות רומא.
מאנקונה ומרומא התפשטו הבנקאיים היהודיים למרכז איטליה. ברצועת החוף מסביב לאנקונה היו קהילות יהודיות עתיקות כמו בעיר הנמל פאנו שהיו בה יהודים כבר בשנת 1214. בעיר נוספת, בשנת 1334 הילוו לבעל העיר סכום גדול לקניית מבצר העיר. בסניגליה התיישבו יהודים במאה ה-15 הן בשל הנמל וכן היריד המפורסם. ריכוז יהודי גדול היה בעיר אורבינו אשר כלל ישיבה מפורסמת. ברקנאטי הייתה ישיבה כבר במאה ה-13. בעיר אסקולי פיצ'נו נחתם הסכם עם יהודים כבר בשנת 1297 והיה זה אחד המקומות הראשונים שבהם הוקם בנק להלוואות. המרכז היהודי החשוב היה של יהדות פזארו בו התיישבו יהודים כבר במאה ה-12.
לאחר העברת המחוז לשליטת מדינת האפיפיור, בשנת 1569, האפיפיור פיוס החמישי גזר שהיהודים במדינת האפיפיור יתרכזו רק בגטו אנקונה ובגטו רומא. היהודים שגרו בצפון האזור, ולא עברו לגור בתחומי גטו אנקונה, עברו להתיישב בערים: פזארו ופאנו בתחומי השלטון של דוכסות מונטפלטרו (Ducato dei Montefeltro) ושל משפחת דלה רוברה (Della Rovere) בנסיכות אורבינו, שם נהנו מתנאים טובים יותר מאשר באנקונה. מאז ירדה חשיבות יהדות מארקה עד היום הזה.
קצה אמיני
קצה אמיני (או N טרמינל) הוא קצה שרשרת חומצות אמינו (חלבון או פפטיד) אשר מסתיים בקבוצת אמין- NH2 או N+H3. לחומצת אמינו קבוצה אמינית, וקבוצה קרבוקסילית (COOH). חומצות האמינו מתחברות זו לזו בקשר אמידי בין אמין לקרבוקסיל, ליצירת פפטיד או חלבון, כך שנוצר מצב שתמיד קצה אחד אמיני, והשני - קרבוקסילי. ביצירת חלבונים על ידי הריבוזום, יוצא קודם הקצה האמיני, והשרשרת מתארכת מהכיוון הקרבוקסילי.
ראו גם
קצה קרבוקסילי
אברהם פוקסמן
אברהם (אייב) הנרי פוקסמן (באנגלית: Abraham Henry Foxman; נולד ב-1 במאי 1940) הוא עורך דין יהודי-אמריקאי שכיהן כמנהל הלאומי של הליגה נגד השמצה בשנים 1987–2015 ומאז 2016 מכהן כראש המרכז לחקר אנטישמיות במוזיאון המורשת היהודית.
שנותיו הראשונות
פוקסמן, בן יחיד, נולד בברנוביץ', חודשים ספורים אחרי שהעיר נלקחה מפולין בשל הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ושולבה בברית המועצות. כיום שוכנת העיר בבלארוס. הוריו של פוקסמן, הלן וג'וזף פוקסמן, היו יהודים פולנים.
השכלה וקריירה
פוקסמן היגר עם הוריו לארצות הברית ב-1950.
הוא למד בישיבה דפלטבוש בברוקלין, ניו יורק. הוא קיבל תואר ראשון במדע המדינה מסיטי קולג' בניו יורק. פוקסמן הוא גם בעל תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק. הוא חיבר עבודה לתואר מוסמך בבית המדרש לרבנים באמריקה ובכלכלה בינלאומית בניו סקול.
אברהם פוקסמן הצטרף לחטיבה ליחסים בינלאומיים של הליגה נגד השמצה ב-1965. ב-1987 הוא נבחר פה אחד בידי ההנהלה למנהל הלאומי החדש של הארגון, והחליף בכך את המנהל הוותיק נתן פרלמוטר.. בתחילת 2015 פרש מתפקידו אחרי 27 שנים.
בשנת 2007, פרסם את הספר "השקרים הקטלניים ביותר" ("The Deadliest Lies: The Israel Lobby and the Myth of Jewish Control"), בו ניסה להגדיר בלשון ברורה את הגבול הדק בין איבה למדינת ישראל לשנאת ישראל.
הכרה
פוקסמן זכה במספר פרסים ותוארי כבוד ממוסדות ללא כוונת רווח. ב-1998 זכה בפרס על מפעל חיים מוועדת הזיכרון הבין-דתית בשל היותו "מנהיג שנלחם נגד האנטישמיות, צרות-האופק והאפליה."
ב-16 באוקטובר 2006 העניק נשיא צרפת ז'אק שיראק, לפוקסמן את אות אביר לגיון הכבוד - אות הכבוד האזרחי הגבוה ביותר של צרפת.
ב-22 במאי 2008, העניקה ישיבה יוניברסיטי לפוקסמן תואר דוקטור לשם כבוד. בנוסף לכך כלל נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, את פוקסמן במשלחת הכבוד שליוותה אותו לירושלים לחגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל במאי 2008.
ביקורת
בשנת 2001, פעל למען מתן חנינה למארק ריץ', שנאשם בהתחמקות מתשלום מס והפרה של הסנקציות על איראן, לאחר שריץ' נתן תרומה גדולה לארגון הליגה נגד השמצה. אחר כך הודה פוקסמן כי "עשה שגיאה" כאשר שיגר מכתב, על נייר רשמי של "הליגה נגד השמצה", ובו המליץ להעניק חנינה לריץ'. הוא הסביר כי "ברור שמישהו שנותן לך 100 דולר, לא מקבל את אותה תשומת לב כמו מישהו שנותן לך 10,000".