cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הונדה
הונדה מוטור (יפנית: ) הוא יצרן יפני של מכוניות, משאיות, אופנועים, טרקטורונים, גנרטורים חשמליים ורובוטים. כמו כן, החברה מייצרת ציוד ימי, ציוד גינון ורכיבים בתחום התעופה. בשנת 2007 דורגה הונדה במקום ה-73 בין החברות המסחריות הגדולות בעולם עם שווי שוק של 68.3 מיליארד דולר. בדירוג ה-Global 500 של המגזין פורצ'ן לשנת 2011, מוקמה הונדה במקום ה-45.
סריג יוני
חומרים יוניים
חומרים יוניים מיוצגים באמצעות נוסחה אמפירית, המביעה את היחס השלם הקטן ביותר בין היונים המרכיבים את החומר. למשל, בנתרן כלורי (מלח שולחן), היחס בין יוני הנתרן ליוני הכלור הוא 1:1 (שכן מטענם החשמלי של יוני הנתרן הוא 1+ ואילו זה של יוני הכלור הוא 1-), ועל כן נוסחתו היא NaCl. לעומת זאת, נוסחת סידן כלורי היא CaCl2, שכן מטענם החשמלי של יוני סידן (Ca) הוא 2+, ולכן, על מנת לאזן את מטענו של כל יון סידן דרושים שני יוני כלור.
הונדה
הונדה היא היצרן הגדול בעולם לייצור מנועים, כאשר מדי שנה מייצרת החברה 14 מיליון מנועי בעירה פנימית. רמז לכך ניתן למצוא בשמה של החברה המרמז על עיסוק במנועים. עם זאת, בקרב הציבור הרחב החברה מוכרת בעיקר בשל המכוניות והאופנועים שלה. הונדה סופר קאב מתוצרת החברה, הוא כלי הרכב המנועי הנמכר בהיסטוריה עם למעלה ממאה מיליון יחידות שנמכרו החל משנת 1958.
סריג יוני
חומרים יוניים
חלק מן היונים מורכבים משני אטומים או יותר, ונקראים יונים מורכבים. כך, למשל, יון ההידרוקסיד, -OH שמורכב מזוג אטומים או יון האמון, +NH4.
הונדה
מרכז החברה ממוקם בטוקיו ומשרדים ראשיים נוספים ממוקמים בשוקי היעד הגדולים, בעיקר בארצות הברית. מפעלי החברה ממוקמים במדינות רבות בעולם.
סריג יוני
תכונות החומרים היוניים
ככל שהרדיוסים היוניים של היונים המרכיבים את החומר היוני קטנים יותר, וכן ככל שמטענו החשמלי של כל יון גדול יותר, כך הקשרים היוניים חזקים יותר, וטמפרטורות ההתכה והרתיחה של החומר היוני גבוהות יותר.
חלק מן החומרים היוניים מסוגלים להתמוסס במים. בתהליך ההמסה במים, מתפרק החומר ליונים המרכיבים אותו, ומולקולות המים עוטפות את היונים במבנים הנקראים כדורי מיום. במבנים אלה, אטומי המימן המרכיבים את מולקולות המים, הטעונים במטען חיובי חלקי, פונים לכיוון היונים השליליים, ואטומי החמצן המרכיבים אותן, הטעונים במטען שלילי חלקי, פונים לכיוון היונים החיוביים. חומרים יוניים המתמוססים בקלות במים נקראים קלי תֶמֶס.
הונדה
ACURA - אקורה היא חברת הבת ומותג רכבי היוקרה של הונדה (כהשוואה, לקסוס היא מותג רכבי היוקרה של חברת טויוטה ואינפיניטי הוא מותג רכבי היוקרה של ניסאן). החברה התחילה להשתמש במותג "אקורה" משנת 1986 כדי לבדל בשוק האמריקני את רכבי היוקרה של הונדה מן הדגמים הזולים.
סריג יוני
תכונות החומרים היוניים
במצב מוצק, היונים המרכיבים את החומר היוני אינם חופשיים לנוע. עם זאת, במצב נוזל, בדומה לתמיסה מימית, מתפרק החומר היוני ליונים המרכיבים אותו, והם חופשיים לנוע. לכן, חומרים יוניים מוליכים חשמל במצב נוזל ובתמיסה מימית בתהליך של אלקטרוליזה.
הונדה
היסטוריה
ב-24 בספטמבר 1948 הקים סויצ'ירו הונדה את הונדה מוטור בנצלו את הצורך בתחבורה זולה ובסיסית בזמנים הקשים כלכלית של יפן אחרי מלחמת העולם השנייה. הוא החליט לייצר אופניים עם מנוע עזר. לפני כן, היה הונדה בעל עסק ליצור בוכנות שנהרס במלחמה. סדנת הייצור הראשונה פעלה אמנם במבנה עץ פשוט אך תוך עשור התקדמה החברה להיות יצרן שמוכר את תוצרתו בכל העולם. ב-1958 הוקמה חברת הבת האמריקנית 'אמריקן הונדה'.
סריג יוני
תכונות החומרים היוניים
חומרים יוניים אינם ניתנים לריקוע, משום שהזזת שכבה גורמת להעמדת היונים בעלי המטען החשמלי הזהה, אשר ביניהם קיימת דחייה הדדית, זה מול זה, ועל כן לשבירת החומר.
הונדה
היסטוריה
עד ל-1960 יצרה החברה אופנועים בלבד, אך החל משנה זו היא התחילה לייצר גם מכוניות קטנות בעיקר לשוק היפני. במהלך שנות ה-60 התקדמה החברה במורכבות האופנועים שייצרה ובהדרגה הם הפכו ברי השוואה ולעיתים אף עלו על האופנועים האירופאים שהובילו באותה תקופה. תהליך זה בא במקביל להשתתפות המסיבית במרוצי אופנועים ובמיוחד במרוצי גרנד פרי שם הונדה השיגה עליונות בקטגוריות רבות. ב-1969 השיקה הונדה אופנוע שהפך אותה ליצרנית מובילה. היה זה ה-CB750 - אופנוע כביש בעל מנוע ארבעה צילינדרים לרוחב שעלה בכוח מנועו בצורה משמעותית על האופנועים המתחרים. מהעת הזו הפכה הונדה ליצרן האופנועים הגדול בעולם ומאז נשארה כך.
הונדה ניסתה למכור מכוניות בארצות הברית אך לא בהצלחה מרובה עד לתקופת משבר האנרגיה העולמי של תחילת שנות ה-70, אז היא החלה להצליח עם הסיוויק. מכוניות אלו שהיו כבר גדולות מקודמותיהן אך עדיין קטנות משמעותית מהדגמים האמריקאיים המקובלים, היו בעלות יתרון גדול בצריכת הדלק. ב-1976 הציגה הונדה את האקורד שהפכה לרב מכר עקב התאמתה לגודל הרכב האמריקאי הפופולרי, בעוד היא שומרת על החסכנות והאמינות שהחלה להיקשר במוצרי החברה. ב-1982 הייתה הונדה יצרן הרכב היפני הראשון שהקים מפעל בארצות הברית באוהיו. בהמשך הוקמו מפעלים נוספים שעזרו להונדה לייצר דגמי מכוניות ואופנועים המותאמים בצורה הטובה ביותר לטעם האמריקאי ואף לא היו מוגבלים בשום צורה על ידי מגבלות ותקנות שנועדו לעזור ליצרני הרכב האמריקאיים. דוגמה לכך הייתה המיסוי הנוסף שהוטל בשנות ה-80 על אופנועים מיובאים בנפח של מעל 700 סמ"ק במטרה לעזור ליצרן האופנועים המקומי הרלי דייווידסון.
ב-1989 יצאה הונדה בחידוש במנועי המכוניות שלה שכונה VTEC ועיקרו היה מערכת תזמון שסתומים משתנה. בעזרת התזמון המשתנה ניתן להשיג כוח מנוע גבוה יותר בסל"ד נמוך מבלי לפגוע בכוח בסל"ד גבוה המאפיין מנועי מרובי שסתומים.
בשנת 2001 הציגה הונדה את דגם ה-הונדה ג'אז אשר קרוי ביפן "הונדה פיט".
בתחום האופנועים הציגה הונדה בסוף שנות ה-70 את הגולדווינג - אופנוע גדול ממדים שמתאים במיוחד לשוק האמריקאי. הוא מיוצר מאז ללא הפסקה בעיקר בארצות הברית כשהוא הולך ומשמין וכיום מגיע נפח מנועו ל-1800 סמ"ק. ב-1992 הובילה הונדה את אופנועי הספורט הגדולים כשהיא מציגה את ה-CBR900RR שהיה אופנוע ספורט עם מנוע גדול, לא חזק במיוחד כשייחודו במשקל הקל של אופנוע ספורט קטן. מגמה זו המשיכה מאז אצל כל יצרניות האופנועים אך להונדה זכות ראשונים.
נתוני מכירות
על פי נתוני קארזון (עיבוד מאגר רכבים פרטים ומסחרים עד 3.5 טון):
הרובוט אסימו
הונדה היא אחת החברות המובילות בעולם בפיתוח רובוטים דמויי-אדם (אנדרואידים). הרובוט מתוצרתה, המכונה "אסימו" - ראשי תיבות באנגלית של Advanced Step in Innovative MObility, וגם קריצה לשמו של הסופר אייזק אסימוב, שרובוטים היו גיבורים של רבים מספריו, מסוגל ללכת על שתי רגליים, לעלות ולרדת מדרגות, ולבצע פעולות רבות הדומות לפעולות אנושיות.
פיתוח הרובוט החל ב-1986, עם פיתוח רגליים מכניות שיכלו ללכת, אם כי מאוד לאט. דגם זה כונה E0. בין 1987 ל-1991 פותחו שלושה דגמים מתקדמים יותר, E1, E2 ו-E3, בעלי מהירות גדלה והולכת, עד הדגם האחרון מסדרה זו שהלך במהירות שלושה קילומטר לשעה, מהירות ההליכה של אדם. בין 1991 ל-1993 פותחו שלושה דגמים נוספים, תוך מחקר של המכניקה של ההליכה של האדם ושל חיות. האחרון שבהם, E6, כבר היה יכול ללכת על משטחים לא מאוזנים ועל מדרגות, ולעבור מעל מכשולים. בין 1993 ל-1997 פותחו שלושת הרובוטים הראשונים שהיו בעלי גפיים עליונות, והם כונו P1, P2 ו-P3. דגם P1 עדיין היה מורכב משלדה חשופה, אך היה מסוגל להפעיל מתגים, והיה בעל יכולת ראשונית של תיאום בין היד לרגל. P2 היה הרובוט הראשון שהוצג לציבור, והיה מכוסה במעטפת פלסטית ששיוותה לו מראה של מוצר מוגמר. הוא היה הרובוט הראשון בסדרה שלא היה מחובר לכבלים, בזכות מערכת תקשורת אלחוטית שהותקנה בו. הוא היה מסוגל גם לדחוף עגלות.
ב-1997 הוצג P3, הקטן בממדיו משני הרובוטים הקודמים (גובה 1.6 מטר), בעזרת שימוש בחומרים מתקדמים יותר ופיזור מערכת הבקרה. בשנת 2000 הוצג הרובוט אסימו, שהיה המשך הפיתוח של P3. רובוט זה, עם שיפורים שהוכנסו בו מאז, מסוגל לזהות בני אדם, לזהות מחוות אנושיות ולפעול על פיהן, לזהות צלילים ולזהות פנים. הוא מסוגל לזהות תנועה של בני אדם ולעקוב אחריהם. הוא יכול לזהות יד המוגשת לו ללחיצה וללחוץ אותה לשלום. הוא יכול לזהות מכשולים בסביבתו ולעקוף אותם. בעזרת קישוריות רשת וקישוריות אינטרנט, הוא יכול להעביר מידע מהמצלמה המשמשת לו כעיניים, ומהמיקרופונים שלו, אל מקום אחר, וכן לספק מידע מן האינטרנט, כגון דיווחי חדשות, או תשובות לשאלות. אף כי הוא עדיין לא נמכר לציבור הרחב, הונדה מקווה שגרסאות משוכללות יותר של אסימו יוכלו לבצע משימות כגון סיוע לקשישים, טיפול בחומרים מסוכנים ושריפות, ומשימות רבות אחרות.
פוליטיקה של אוסטריה
הפוליטיקה באוסטריה מתקיימת במסגרת חוקתית של רפובליקה פדרלית המבוססת על דמוקרטיה ייצוגית, עם קנצלר המכהן כראש הממשלה ונשיא כראש המדינה. סמכויות ביצוע נתונות בידי הממשלות, מקומיות ופדרלית. סמכות ביצוע פדרלית מופקדת בידי הממשלה ושני בתי הנבחרים, המועצה הלאומית והמועצה הפדרלית. מאז 1949 המפה הפוליטית נשלטת על ידי שתי מפלגות מרכזיות, מפלגת העם האוסטרית השמרנית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הממוקמת במרכז שמאל. הרשות השופטת היא עצמאית בטבעה, ומנותקת לחלוטין מהרשויות המחוקקת והמבצעת. הרשות השופטת פדרלית לחלוטין, לא קיימים בתי משפט נפרדים למחוזות השונים.
אוסטריה היא מדינת הלאום הומוגנית מבחינה תרבותית ואתנית המהווה זכר קטן אך מצליח של האימפריה האוסטרו-הונגרית, אימפריה שהפסיקה מלהתקיים עוד ב-1918. היישות המדינית שקדמה לרפובליקה האוסטרית היא מונרכיה חוקתית שגופיה המחוקקים הוטלו בספק מבחינת תפקוד. אף על פי כן ניאל פרגוסון מצביע על כך שלאימפריה האוסטרו-הונגרית היה פרלמנט ייצוגי יותר מלבריטניה באותה תקופה, ושבאימפריה האוסטרו-הונגרית הונהגה על ידי קואליציית מרכז-שמאל.
הניסיון הראשון של אוסטריה להיות רפובליקה עלו בתוהו בעקבות העלויות הכלכליות הגבוהות במיוחד אשר נגבו על ידי מדינות ההסכמה לאחר מלחמת העולם הראשונה. הרפובליקה האוסטרית הראשונה (1918–1938) התדרדרה לאט לאט דיקטטורה פשיסטית-קלריקלית בין 1933–1934, בעיקר בגלל האיום מבחוץ של גרמניה הנאצית. איום זה הודגם בצורה מצוינת ב-1934 בהתנקשות בקנצלר האוסטרי אנגלברט דולפוס אשר הונהגה על ידי הנאצים. כל משטר המזכיר רפובליקה באוסטריה הסתיים עם סיפוח אוסטריה לגרמניה באנשלוס ב-1938. עם הבסת גרמניה ב-1945 וסיום משטר מדינות ההסכמה עשר שנים מאוחר יותר, אוסטריה חזרה למשטר רפובליקה. הכניסה למאה העשרים ואחד סימנה עבור אוסטריה חמישים שנה עם משטר יציב בעל אופי שלרפובליקה פדרלית עם חוקה. המשטר מובל בצורה של דמוקרטיה ייצוגית ושלטון החוק. התשתית החוקתית של הפוליטיקה באוסטריה והעוצמה של היישום של החוקה ידועים בתור חזקים בפני שינוי אך מסייעים לעדכונים נכונים.
חוקה
על אף היותה מדינה קטנה יותר ממיין, סקוטלנד או הוקיאדו חוקתה של אוסטריה מאפיינת אותה כרפובליקה עם תשע מדינות עצמאיות. גם תשע המדינות העצמאיות וגם הרפובליקה הגדולה מחזיקות חוקות אשר מגדירות אותן ישויות מדיניות הנשלטות ע"פ עקרונות הדמוקרטיה הייצוגית. על אף שמדינות אוסטריה לוקות בחסר בתחום השיפוטי והאוטונומיה שלהן היא תאורטית לרוב, מבנה הממשל האוסטרי דומה לזה של רפובליקות גדולות בהרבה ממנה כמו גרמניה וארצות הברית.
הרשות המבצעת
ראש המדינה באוסטריה הוא הנשיא אשר נבחר בבחירות כלליות לכהונה של שש שנים, ורשאי להיבחר לשתי כהונות רצופות בלבד. הממשלה הפדרלית כוללת את קנצלר אוסטריה, אשר ממונה על ידי הנשיא ומספר שרים, הממונים גם הם על ידי הנשיא בהתאם להמלצותיו של ראש הממשלה, הקנצלר. מסורתית הנשיא ממנה את ראש המפלגה בעלת מספר המושבים הגדול ביותר בפרלמנט להרכיב את הקבינט הפדרלי. לנשיא יש את הזכות התאורטית למנות כל מי שנבחר לכהן במועצה הלאומית כשר או קנצלר, אך בפועל עליו לכבד את רצונה של המועצה הלאומית, בה מיוצגות באופן יחסי המפלגות שעל בסיס הקואליציות ביניהן יורכב הקבינט. הקנצלר והקבינט הפדרלי תלויים באמון המועצה הלאומית והם מחויבים להתפטר אם מתקבלת הצעת אי אמון.
תפקיד הנשיא באוסטריה הוא ברובו סמלי, אך החוקה באוסטריה מאפשרת לנשיא לפזר את הקבינט או את המועצה הלאומית ולהכריז על בחירות חדשות. האספה הפדרלית המורכבת מהמועצה הלאומית ומהמועצה הפדרלית בישיבה משותפת, היא במידה רבה מוסד טקסי. האחריות העיקרית שלה היא השבעת הנשיא הפדרלי והיא גם יכולה לקרוא למשאל עם להדחת הנשיא במידה והנשיא הפר את החוקה.
הממשל הפדרלי מושפע מאיגודים מקצועיים ושדולות אשר מאושרים בצורה רשמית על ידי המדינה. בתקופות בהן התבסס השלטון על קואליציה של שני הגושים המרכזיים בשלטון, השמרנים והסוציאל-דמוקרטים, השיטה הזאת הובילה למצב המכונה באוסטריה פרופורצ, שיטה המובילה לכך שכלל המשרות במגזר הניהול הציבורי מחולקות שווה בשווה בין חברי שני המחנות. בשיטה זאת מתקיים גם מצב של שיתוף כלכלי סוציו-אקונומי בין חלקי הממשל האחראים על מסחר ותעסוקה. החלטות מסוג זה מתקבלות בישיבות בדלתיים סגורות ועוברות ללא דיון בפרלמנט לאחר מכן. מאז כניסתה של אוסטריה לאיחוד האירופי ב-1995 אוסטריה מאצילה סמכויות ליבה לגופים על-מדינתיים בקצב הולך וגובר.
הרשות המחוקקת
הפרלמנט האוסטרי מחולק לשני בתי נבחרים. המועצה הלאומית מונה 183 חברים, שנבחרו לכהונה של חמש שנים בשיטת ייצוג יחסי, מרכזת את סמכות החקיקה הפדרלית של אוסטריה, והיא הבית המשפיע יותר מבין שני הבתים. כדי להיות מיוצג במועצה הלאומית, מפלגה צריכה לזכות בלפחות ארבעה אחוזים מסך הקולות ברחבי המדינה או לזכות במושב באחד מ-43 המחוזות האזוריים באוסטריה.
בית הנבחרים שהשפעתו פחותה מבחינה פוליטית הוא המועצה הפדרלית אשר מונה 64 חברים אשר נבחרים לכהונות של בין חמש לשש שנים, התלות היא במחוז שבוחר את הנציג שלו. כוחה של המועצה הפדרלית מוגבל, מכיוון שעל פי רוב סמכותה להטיל וטו על הצעות חקיקה שמתקבלות על ידי המועצה הלאומית, עשויה לכל היותר לעכב את הצעות החוק, בשל יכולתה של המועצה הלאומית לערער על ההחלטה.
תנאים פוליטיים
מאז מלחמת העולם השנייה אוסטריה נהנתה מיציבות פוליטית. איש מדינה סוציאליסט ידוע, ד"ר קרל רנר, ארגן בימים שלאחר המלחמה שלטון אוסטרי ובחירות כלליות לשלטון נערכו בנובמבר 1945. בבחירות ההן המפלגה השמרנית זכתה במחצית מהקולות, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPO) ב-45% מהקולות והקומוניסטים בעוד כחמישה אחוזים. הממשלה המורכבת משלוש מפלגות שלטה עד שלהי 1947 שבה הקומוניסטים עזבו את הממשלה. הסוציאל-דמוקרטים והשמרנים הובילו קואליציה מאוחדת עד 1966. בארבע שנים לאחר מכן המפלגה השמרנית זכתה ברוב מוחלט בבחירות עד 1970 שבה היוצרות התהפכו והסוציאל-דמוקרטים זכו ברוב מוחלט לאחר מערכת בחירות שהובלה בצד שלהם על ידי המנהיג כריזמטי שלהם ברונו קרייסקי. בין 1971 שבה הסוציאל-דמוקרטים זכו ברוב שלהם ועד 1999 הם שלטו ביד רמה, לעיתים לבד ולעיתים בקואליציה עם המפלגה השמרנית. השנים היחידות שבהן מצב זה לא עמד היה בין השנים 86–1983 שבהן הייתה לסוציאל-דמוקרטים קואליציה עם מפלגת החירות האוסטרית. קואליציה זאת התפרקה כאשר ירג היידר, הפוליטיקאי הלאומני הימני, הפך למנהיג של מפלגת החירות.
ב-2005 ירג היידר פרש ממפלגתו וייסד את מפלגת הברית למען עתיד אוסטריה (BZO). הישג השיא של המפלגה היה 21 מושבים בפרלמנט בבחירות של 2008, אך 13 ימים לאחריהן, היידר נהרג בתאונת דרכים.
מפלגות מרכזיות
מפלגת העם (OVP) הוקמה על ידי מנהיגי המפלגה החברתית-נוצרית לשעבר בשנת 1945 כמפלגה שמרנית ימנית-מרכז בעלת קשרים רופפים לכנסייה הקתולית. תומכת במדיניות כלכלית שמרנית וכן בהפרטת התעשיות הלאומיות האוסטריות. היא זוכה לתמיכה מצד חקלאים, בעלי עסקים קטנים וגדולים, קבוצות קתוליות, אך גם מצד מצביעים ללא השתייכות מפלגתית מסוימת, עם מעוזים באזורים הכפריים של אוסטריה. מאז 1991 המפלגה חברה במפלגת העם האירופית. בבחירות האוסטריות ב-2019 זכתה המפלגה ב-37.5% מהקולות והיא המפלגה הראשונה בגודלה מתוך חמש מפלגות במועצה הלאומית, עם 71 מתוך 183 מושבים.
הערות שוליים
অস্ট্রিয়া
טורקית
טורקית (Türkçe, IPA: ['t̪yɾcʧɛ], ; בכתיב ארכאי: תורכית) היא שפה טורקית דרום-מערבית המדוברת כשפת אם בפי 56 מיליון איש בטורקיה, בקפריסין, בבולגריה, במקדוניה וביוון. ניב הטורקית המדובר בפי משכילי איסטנבול נחשב כמאפיין את השפה התקנית.
מאז התאסלמות הטורקים ועד 1928 נכתבה הטורקית באמצעות גרסה של האלפבית הערבי ונקראה "טורקית עות'מאנית", אך מאז ועד היום נכתבת הטורקית באלפבית טורקי המבוסס על האלפבית הלטיני עקב הרפורמה במערכת הכתב שהנהיג אטאטורק.
במהלך השנים הושפעה הטורקית מהערבית ומהפרסית עד ש-20 אחוז מאוצר המילים שלה היו שאולים משתי שפות אלו. עם זאת, במהלך שנות ה־30 ניסו הטורקים "לטהר" את שפתם ולהוציא משימוש מילים ממקור זר – בעיקר מילים שאולות מהשפות הערבית והפרסית – מה שפישט מאוד את הסגנון הספרותי של השפה הטורקית והפך אותה דומה יותר לטורקית העממית. גם כיום, כ-10% מאוצר המילים התקני בטורקית הם ממקור ערבי ופרסי, דבר המאפשר למצוא עשרות מילים בשימוש יומיומי שדומות למילים עבריות, ובין היתר: merkez (מרכז, מערבית: مركز), sebep (סיבה, מערבית: سبب), iptal (ביטול, מערבית: إبطال), nokta (נקודה, מערבית: نقطة), saat (שעה, מערבית: ساعة), hürriyet (חירות, מערבית: حرية), tembel (טמבל, מילה שקיימת גם בפרסית, ואולי הגיעה לעברית דרך ערבית מדוברת; בטורקית משמעותה "עצלן" ולא "טיפש").
תנועות
אין דיפתונגים בשפה הטורקית.
דקדוק
הטורקית היא שפה צירופית (אגלוטינטיבית). כללי המורפולוגיה של השפה מאפשרים יצירת מילים באמצעות שרשור מספר רב של סיומות אחרי בסיס המילה. לכל סיומת יש משמעות אחת מובחנת, כך שמשמעות המילה כולה נגזרת מן הבסיס ומכלל הסיומות המצטרפות אליו. התחביר הטורקי שונה במידה רבה מזה של שפות הודו-אירופיות או שמיות, וכך גם באשר לטיב הקשר בין המילים במשפט.
Devlet içindeki, fakat demokratik hukuk devletinin denetimi dışındaki bazı örgütler ve güçler gün yitirmeksizin kontrol altına alınmalıdır. Kontrgerilla harekat halindedir ve 1 Mayıs'ta parmağı vardır
מדינה פנים+ב+עצמה, אבל דמוקרטי חוק מדינה+של שליטה+שלו+של חוץ+ב+עצמה כמה ארגון+רבים ו כוח+רבים יום א.ב.ד+שם-הפועל+מבלי+של שליטה תחת+שלו-ל ל.ק.ח+חייב-is. גרילת-הנגד מתקפה מצב+של+ב+is ו אחד מאי+ב אצבע+שלה יש+is.
"יש להשתלט מבלי לאבד רגע (במקור: "יום") על מספר ארגונים וכוחות של המדינה גופא, אך הנמצאים מחוץ לשלטון מדינת החוק הדמוקרטית (עצמה). גרילת הנגד נמצאת במצב של מתקפה והייתה לה יד ב (אירועי ה-)1 במאי".
"Davetimizi kabul edip etmeyeceği, işini yarın akşama kadar bitirmiş olup olmamasına bağlıymış"
הזמנה+שלנו+את קבלה ע.ש.ה+ip ע.ש.ה+שלילה+עתיד, עבודה+שלו+את מחר ערב+ל עד ג.מ.ר+עבר-גמור ה.י.ה+ip ה.י.ה+שלילה+ש+ל קשור+מסתבר-ש.
"(השאלה) אם ייענה (במקור: "יעשה קבלה") להזמנתנו או לא, קשורה, כך נראה (ymiş-), לשאלה אם יסיים או לא (יסיים) את עבודתו עד מחר בערב (במקור "אם עבודתו תהיה או לא תהיה גמורה...")".
"Arkadaşla dövüşülür mü?"
חבר-עם ה.כ.ה+אחד-את-השני+סביל+הווה האם?
"האם רבים ("הולכים מכות") עם חברים?" (במקור: "האם הכאה אחד את השני נעשית עם חברים"?)
תחנות מספרים
תחנות מספרים הן תחנות רדיו מסתוריות ששידוריהן כוללים הקראה של מספרים, אותיות (על פי רוב באלפבית צלילי), או מילים. העומדים מאחורי הפעלתן וסיבת פעולתן אינה ברורה ברוב המקרים, אך הסברה הרווחת היא שמדובר באמצעי שמטרתו ליצור קשר עם מרגלים. הסברה היא כי התחנות משדרות באמצעות צופן המכונה "פנקס חד-פעמי", ששבירתו בלתי אפשרית, כל עוד נעשה שימוש יחיד בכל מפתח.
על פי רוב תחנת המספרים משדרת אותיות באלפבית צלילי באמצעים אוטומטיים, כגון רשמקול או מחשב. בדרך כלל משדרות התחנות בגלים קצרים.
במקרה אחד לפחות אושרה באופן רשמי זהותה של תחנת מספרים. היה זה בארצות הברית, בעת משפטם של חברי רשת ריגול קובנית, שנתפסו שם בשנת 1998. חברי הרשת הואשמו במשפטם כי קיבלו מסרים באמצעות תחנת מספרים המכונה "Atención". במקרה אחר השתמשו חובבים בציוד לאיתור שידורי רדיו, בעזרתו איתרו כי תחנת מספרים משדרת מתוך מתקן צבאי בפלורידה שבארצות הברית.
ידוע גם לפחות על מקרה אחד נוסף של אישור "רשמי" לתחנת מספרים השייכת לאנגליה ומשדריה ככל הנראה ממוקמים בחוות המשדרים הנמצאת באי קפריסין אשר משמשת עד היום באופן חלקי את ה-BBC.
תחנות מספרים ידועות וזהותן המשוערת
אנשים המתעניינים בתחנות אלה העניקו כינויים לרבות מתחנות המספרים. להלן חלק מהידועות שבהן:
יחיעם ויץ
יחיעם וַיְץ (ימי) (נולד ב-20 בינואר 1951) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה
יחיעם ויץ נולד בישראל, וגדל בשכונת בית הכרם בירושלים. בנעוריו למד בבית הספר התיכון שליד האוניברסיטה (סיים בשנת 1969). בצבא שירת בחיל התותחנים.
ויץ הוא בן למשפחה ידועה בתולדות היישוב: אביו רענן ויץ וסבו יוסף ויץ היו מראשי תנועת ההתיישבות בישראל. דודו יחיעם ויץ, אשר על שמו הוא נקרא, נהרג בשנת 1946 בליל הגשרים, בקרב על גשר אכזיב, שהיה חלק מפעולה גדולה של הפלמ"ח במסגרת תנועת המרי העברי שנועדה לפוצץ את גשרי הגישה לארץ ישראל, כדי למנוע מכוחות ערביים מחוץ לארץ ישראל להצטרף לערביי הארץ במלחמתם נגד היישוב העברי.
יחיעם ויץ לימד שנים רבות באוניברסיטה הפתוחה והצטרף לסגל החוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה בשנת 2011. התמחותו היא בהיסטוריה של תקופת טרום המדינה ושל תקופת המדינה. תחומי מחקרו הם:
שנים לאחר שמשפט קסטנר הסעיר את דעת הקהל בארץ, פרסם יחיעם ויץ את ספרו על חייו של ד"ר ישראל קסטנר, על המשפט בו היה מעורב, ועל רציחתו, ובו ניתח ניתוח היסטורי את פעולותיו של ד"ר קסטנר בזמן השואה והוביל למסקנה המציגה באור חיובי את פעולות ההצלה של קסטנר. יחיעם ויץ שלל את טיעוניו של עו"ד שמואל תמיר במשפט, שנבעו לדבריו מהשקפת עולמו של תמיר, מתח ביקורת על פסק הדין של השופט בנימין הלוי ותמך בהחלטת הרוב בערעור, אשר ניקתה את קסטנר מאשמת שיתוף פעולה עם הנאצים בהשמדת יהודי הונגריה.
ביוני 2000 עבר אירוע מוחי ששלל ממנו את יכולת הדיבור והכתיבה, אך בעקבות תהליך שיקום מאומץ חזרו אליו יכולות אלה.
אחד מילדיו של יחיעם ויץ הוא העיתונאי גידי וייץ.
ויץ היה פעיל במפלגות השמאל רצ, מחנה של"י, מפלגת מוקד ומרצ. בבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013 הוצב ברשימת מרצ במקום ה-98.
האנטר (סדרת טלוויזיה)
האנטר (באנגלית: Hunter) היא סדרת טלוויזיה מז'אנר דרמת הפשע והפעולה ששודרה בין השנים 1984–1991 ברשת NBC האמריקאית.
הפקה
בסדרה השתתפו פרד דרייר כסמל ריק האנטר וסטפני קריימר כסגן די די מק'קול, בלשים במחלק הרצח של משטרת לוס אנג'לס. הסדרה נוצרה על ידי פרנק לופו, יוצר סדרות אחרות משנות ה-80 כצוות לעניין וסוכן סמוי. הסדרה הופקה בשנתה הראשונה על ידי סטיבן ג'יי קאנל.
בשנים 1995, 2002 ו-2003 יצאו שלושה סרטי טלוויזיה המבוססים על הסדרה, ולאחריהם סדרה מחודשת בת חמישה פרקים בלבד.
שחקנים ראשיים
{|
גוטפריד פון ביסמרק
הרוזן גוטפריד אלכסנדר לאופולד פון ביסמרק-שונהאוזן (בגרמנית: Gottfried Alexander Leopold Graf von Bismarck-Schönhausen; 19 בספטמבר 1962 – 30 ביוני 2007) היה בנו של הנסיך פרדיננד אשר היה נינו של אוטו פון ביסמרק הקנצלר הראשון של האימפריה הגרמנית.
משפחתו
גוטפריד נולד בעיר אוקלה אשר בבלגיה לבית ביסמרק. דודו של אביו היה הרוזן גוטפריד גרף פון ביסמרק שונהאוזן, חבר המפלגה הנאצית אשר נחשד במזימה להתנקשות באדולף היטלר הידועה כקשר העשרים ביולי. אחותו הצעירה של גוטפריד, הרוזנת ונסה פון ביסמרק (נולדה ב-26 במרץ 1971) ידועה כדמות ציבורית בחברת יחסי ציבור בארצות הברית. אחיו הגדול הוא הרוזן קרל אדוארד פון ביסמרק (נולד ב-16 בפברואר 1961), פוליטיקאי גרמני וחבר פרלמנט בבונדסטאג. לגוטפריד עוד אח בשם גריגור פון ביסמרק (נולד בשנת 1964).
שנותיו הראשונות ולימודיו
הרוזן גוטפריד גדל בעיקר באחוזה העתיקה של משפחתו ליד המבורג, לימים למד בבתי ספר בגרמניה ובשווייץ ורכש התמחות קצרה בבורסה לניירות ערך בניו יורק לפני שנרשם ללימודים באוניברסיטת אוקספורד אשר באנגליה, שם למד פילוסופיה כלכלה ופוליטיקה.
הטרגדיה באוקספורד
באוקספורד ארעה הטרגדיה הידועה, עקב מותה של יורשת תואר האצולה אוליביה קנון, בתו של הלורד פול קנון חבר הפרלמנט הבריטי. אוליביה מתה ממנת יתר של הרואין, כאשר נמצאה ללא רוח חיים בחדרו של גוטפריד בשנת 1986. הרוזן גוטפריד הואשם בשימוש בסמים, הוא נמצא נקי מאשמה במותה של אוליביה, אך מותה רדף אותו שנים רבות. לאחר זמן מה עזב גוטפריד את אוקספורד למכון גמילה מסמים בגרמניה, בעקבות בקשתו של אביו הנסיך פרדיננד.
קריירה
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה בגרמניה (שם כתב עבודת תזה על מערכת הטלפון המזרח גרמנית) נסע גוטפריד לבקר את אחוזת משפחתו בשונהאוזן, אשר אבדה בתקופת השלטון הקומוניסטי במזרח גרמניה, שם עבר חוויה מעמיקה על מסלולה ההיסטורי של משפחתו. לאחר זמן מה עבר גוטפריד ללוס אנג'לס שם עבד כמנהל בחברת טלמונדה (TELEMONDE), כשניסה להעלות את הון החברה עד לקריסתה בבורסה בשנת 2002.
חייו המאוחרים
באוגוסט 2006, אנתוני קייסי בן 41, נפל מגובה 20 מטרים אל מותו מדירתו של גוטפריד ברובע צ'לסי בלונדון, אנגליה. גוטפריד לא נעצר, והמשטרה מסרה כי לא נמצאו סמים בדירתו. בעקבות פרשה זו, התקרית הלא נעימה גרמה לו לקריאת התעוררות, כי "הקללה מהעבר חוזרת אליו" לפי דבריו במדורי הרכילות של אותם זמנים. בעיתון הלונדוני "הדיילי מייל" נטען כי התקרית ארעה בעקבות שימוש בקוקאין, ועוד כמה האשמות והסברים. מהמשטרה נמסר כי אומנם לא נמצא אלכוהול בגופו של קייסי, אך נמצאה כמות משמעותית של קוקאין.
מותו של גוטפריד
ב-2 ביולי 2007, נמצא גוטפריד ללא רוח חיים, ליד דירתו בצ'לסי, שעמדה למכירה תמורת 5 מיליון ליש"ט. הוא היה בן 44 במותו. חקירה על נסיבות מותו נפתחה ב-6 ביולי. תוצאותיה נמסרו על ידי הפתולוג סבסטיאן לוקס, אשר אמר כי גוטפריד הזריק קוקאין על בסיס שעתי יום לפני מותו, כמו כן גופו היה מלא בכמות גדולה של מורפיום.
שברולט מונטה קרלו
שברולט מונטה קרלו (באנגלית: Chevrolet Monte Carlo) היא מכונית סלון בתצורת קופה, 2 דלתות אשר יוצרה על ידי חטיבת שברולט בקונצרן הרכב ג'נרל מוטורס האמריקאי בין השנים 1970–1988 ו-1995–2007.
דור שני 1972-1977
-1975)
עקרון האי-ודאות
עֶקְרון האי־ודאות של הייזנברג הוא עקרון יסוד במכניקת הקוונטים, שעל פיו לא ניתן לקבוע בו-זמנית ערכים מדויקים לזוגות של משתנים מדידים של חלקיק יסודי יחיד (לדוגמה מהירותו המדויקת ומיקומו המדויק במרחב), גם אם כלי המדידה הם בעלי דיוק אין-סופי. עיקרון זה פורסם בשנת 1927 על ידי הפיזיקאי זוכה פרס נובל, ורנר הייזנברג, ונקרא מאז על שמו.
עיקרון זה מתייחס לזוגות של משתנים מדידים המקיימים ביניהם יחס מסוים, וקובע שככל שמצבו של אחד המשתנים בזוג כזה מוגדר בדיוק רב יותר, כך מצבו של בן זוגו מוגדר בדיוק קטן יותר. לדוגמה, זוג המשתנים מיקום-תנע: ככל שמיקומו של חלקיק (למשל, אלקטרון) מוגדר בדיוק גדול יותר, כך התנע שלו מוגדר במידה קטנה יותר של דיוק (ולהפך).
עקרון האי-ודאות חל על כל הגופים, אולם הוא ניכר רק במדידות בסדר גודל של קבוע פלאנק, ומכאן שהוא משפיע בדרך כלל רק על אטומים וחלקיקים תת-אטומיים. לכן, בפיזיקה קלאסית, העוסקת בגופים גדולים, האי-ודאות הנובעת משגיאות מדידה גדולה בדרך כלל בסדרי גודל מהאי-ודאות הנובעת מעקרון הייזנברג, ועקרון האי-ודאות נעשה זניח.
לעיתים מבלבלים מושג זה עם מושג אפקט הצופה או עם בעיית המדידה, המתייחסים לכך שעצם פעולת המדידה משנה את מצבו של האובייקט הנמדד.
עבור מיקום ותנע
באופן כמותי, עבור המיקום והתנע, ניתן לנסח את עקרון אי-הוודאות כך: כאשר
באופן כללי
הניסוח הכללי ביותר של עקרון אי-הוודאות הוא:
זוגות של משתנים צמודים / אופרטורים שאינם חילופיים:
ניתן להכליל את העיקרון גם ליחס בין אנרגיה לזמן, אף על פי שזמן אינו אופרטור: עבור כל גודל מדיד שמיוצג על ידי אופרטור A, מתקיים היחס:
פרשנות אחת של יחס זה היא שהאנרגיה של מערכת מוגדרת עד כדי השינוי היחסי של משתנה נמדד בזמן.
עקרון האי-ודאות בתרבות
קביעתו של הייזנברג כי עקרון האי-ודאות אינו תוצאת בעיה של מדידה, שאולי תיפתר עם שכלול השיטות והמכשירים, אלא תכונה בסיסית ומהותית של הטבע, השפיעה עמוקות על הפיזיקה ועל הפילוסופיה של התודעה. בתחום זה של הדעת הוא מעורר בעיות קשות ועמוקות של פרשנות, שכן נראה שלא ניתן עוד לדעת את המציאות באופן מדויק. פרשנויות אלו עודן שנויות במחלוקת בקרב הפיזיקאים והפילוסופים. ויכוח זה גרם לכך שעקרון האי-ודאות הוא אחד מהעקרונות הפיזיקליים המפורסמים ביותר.
בסרט "האיש שלא היה שם" מאת האחים כהן, משמש עקרון האי-ודאות מקור השראה לעו"ד פרדי רידנשניידר.
בספרי מדע בדיוני רבים (כגון: "החתול העובר דרך קירות" של רוברט היינליין) משתמשים בעקרון האי-ודאות כדי ליצור עולמות שנראים על פניהם דמיוניים ובהם מגיע העיקרון למימוש ברמה יום-יומית.
בסדרה "שובר שורות" (Breaking Bad באנגלית) מאת וינס גיליגאן, הדמות הראשית, וולטר ווייט, מכנה עצמו בשם "הייזנברג", כדי לרמוז על כך שהוא "לא צפוי" כמו עקרון האי-ודאות.
חשוב לשים לב כי "עקרון האי-ודאות" אינו מתייחס כלל לוודאות או להסתברות, אלא לדיוק ולרזולוציה הקיימת בעולם הפיזיקלי מעצם מבנהו. מסיבה זו הייזנברג התרעם מאוד על כך שקראו לתגליתו בשם המעורר טענות כה רבות שאין להן קשר למדידה או לערכים של פרמטרים מדידים – "אי-ודאות".
הבוגר
הבוגר (באנגלית: The Graduate) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת הקומדיה הדרמטית שיצא לאקרנים בשנת 1967. את הסרט ביים מייק ניקולס, והוא מבוסס על רומן בעל אותו שם משנת 1963 מאת צ'ארלס ווב. את התסריט כתבו קאלדר וילינגהאם ובאק הנרי, שאף הופיעו בסרט בהופעת קמאו כפקידים בבית המלון.
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב ובפרס באפט"א, זיכה את ניקולס בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, ודורג על ידי מכון הסרטים האמריקאי במקום השביעי ברשימת "מאה שנים... מאה סרטים".
עלילה
בנג'מין בראדוק (דסטין הופמן) שב לביתו, זמן קצר לאחר שסיים את לימודיו לתואר ראשון במכללה בצפון-מזרח ארצות הברית, היישר למסיבה לכבוד סיום הלימודים שעורכים לו הוריו בביתם שבפסדינה. בנג'מין חש אי-נוחות במסיבה, שבה נוכחים בעיקר שכנים וחברים של הוריו, המטרידים אותו בשאלות על תוכניותיו לעתיד. בזמן שהוא לבד בחדרו, נכנסת לחדר גברת רובינסון (אן בנקרופט), אשתו של השותף לעבודה של אביו, ומבקשת ממנו להסיע אותה הביתה. הוא נעתר לה בחוסר רצון.
בינתיים, אביו של בנג'מין לוחץ עליו להירשם ללימודי תואר שני. בנג'מין, שממש לא מעוניין להמשיך וללמוד, מתעלם מרצונותיו של אביו ומבלה את זמנו במחיצתה של גברת רובינסון. מר רובינסון (מאריי המילטון), שאינו מודע לרומן שמנהלת אשתו, מעודד את בנג'מין להתקשר לבתו איליין (קתרין רוס), וגם הוריו של בנג'מין חוזרים ומפצירים בו לצאת איתה. במהלך אחד ממפגשיהם, גברת רובינסון סוחטת מבנג'מין הבטחה שהוא לעולם לא יצא עם איליין. בין אם מתוך פחד מתגובתה של גברת רובינסון ובין אם מתוך הכרה עצמית בכך שיציאה עם בתה של המאהבת שלו עלולה להוביל לתוצאה הרסנית, הוא מנסה ככל יכולתו להימנע מכך, אבל הלחץ הבלתי פוסק מצד שלושת ההורים האחרים מביא לכך שבסופו של דבר הוא יוצא עם איליין. הוא מנסה להבטיח שהדייט איתה יהיה כישלון, כך שלא תרצה להיפגש איתו שוב. הוא נוהג בפראות, מתעלם מאיליין ולוקח אותה למועדון חשפנות, שם היא מושפלת ומתחילה לבכות. לאחר שהיא בורחת מהמקום, הוא מתמלא ברגשות אשמה, רץ אחריה, מתנצל בפניה ואז מנשק אותה. בין השניים מתפתח רומן מקביל - בדיוק הדבר שבנג'מין וגברת רובינסון ניסו להימנע ממנו.
מכאן והלאה, חייו של בנג'מין מתחילים להתמוטט. לאחר שגברת רובינסון מאיימת לספר לה על כך בעצמה, הוא מתוודה בפני איליין על הרומן שלו עם אמה. היא מגיבה בכעס ואומרת לו שאינה רוצה לראות אותו יותר. הוא מגיע בעקבותיה לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם היא לומדת, אך ללא הועיל. היא מתארסת לגבר אחר, שזוכה לברכתם של הוריה. למרות זאת, בנג'מין, שמאמין שאיליין אוהבת אותו, מסרב לאבד תקווה, חרף אזהרותיו ואיומיו של מר רובינסון, שנודע לו על הרומן שניהלה אשתו.
בנג'מין יוצא לנסיעה ארוכה, בניסיון נואש למנוע את חתונתה של איליין בסנטה ברברה. הוא נאלץ לעצור ולבקש הכוונה, ולאחר מכן למכוניתו נגמר הדלק ואת סוף הדרך הוא עושה בריצה. הוא מגיע לחתונה בדיוק כשהחתן והכלה עומדים להתנשק, ומביט על הזוג דרך החלון. לרגע הוא חושש שהגיע מאוחר מדי, אך בכל זאת הוא מתחיל לדפוק על החלון ולצעוק: "איליין! איליין!". כשאיליין צועקת לעברו בחזרה: "בן!", פורצת במקום מהומה. לאחר מאבק אלים עם הוריה של איליין ועם אורחי החתונה, בנג'מין ואיליין בורחים ועולים על אוטובוס. הם מתיישבים על הספסל האחורי ומחייכים, כשכל נוסעי האוטובוס נועצים בהם עיניים.
הפקה
רוב צילומי החוץ של בנג'מין בקמפוס צולמו למעשה בקמפוס של אוניברסיטת דרום קליפורניה בלוס אנג'לס, ורק חלק קטן מצילומי הקמפוס התבצעו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
הסצנות בבית המלון צולמו במלון אמבסדור הידוע בלוס אנג'לס, אותו מלון בו נרצח רוברט קנדי, שהיה סנאטור ומועמד לנשיאות ארצות הברית, פחות משישה חודשים לאחר צאת הסרט.
הכנסייה שבה נעשה שימוש בסצנת החתונה היא הכנסייה המתודיסטית המאוחדת בלה ורן, לוס אנג'לס. בפרשנות שצורפה לסרט בגרסת ה-DVD שלו הודה דסטין הופמן כי חש שלא בנוח בזמן צילומי הסצנה בה הלם בחלון הכנסייה, בשעה שהבעלים של הכנסייה צפה בצילומים במורת רוח.
הסצנות בבית משפחת רובינסון צולמו בבית בפאלם דרייב שבבוורלי הילס.
דסטין הופמן ואן בנקרופט לא היו הבחירות הראשונות של הבמאי מייק ניקולס לתפקידים הראשיים. צ'ארלס גרודין לוהק תחילה לתפקיד בנג'מין, אך המשא ומתן בינו לבין ההפקה התפוצץ בשל מחלוקת על שכרו. אן בנקרופט לוהקה לתפקיד גברת רובינסון רק לאחר שאווה גרדנר, דוריס דיי, פטרישה ניל וסוזן הייוורד דחו את ההצעה לגלם אותו. רוברט רדפורד נבחן לתפקיד של בנג'מין, אך ניקולס לא האמין שרדפורד יוכל לשכנע בדמות ה"אנדרדוג". ג'ין הקמן נבחר לגלם את דמותו של מר רובינסון, אך פוטר מהתפקיד זמן קצר לאחר תחילת הצילומים והוחלף על ידי מאריי המילטון.
הרגל הנשית המופיעה בכרזת הסרט המפורסמת הייתה רגלה של לינדה גריי, שבאותה עת הייתה דוגמנית לא ידועה, ועשור לאחר מכן גילמה את דמותה של סו אלן יואינג בסדרה "דאלאס".
לפי עדותו של מייק ניקולס, במאי הסרט, צילומי הסרט אופיינו בהקפדה רבה ובעבודות הכנה רבות. לדוגמה, ההפקה העבירה יום עבודה שלם בהתלבטויות אם להראות סימני שיזוף על גופה של גברת רובינסון בסצנה בה היא מתפשטת. אולם, דווקא סצנת הסיום, בה מתיישבים בנג'מין ואיליין בירכתי האוטובוס ומסתכלים על המצלמה כשהבעת פניהם משתנה אט אט, הייתה פרי אלתור. לצורך צילומי הסצנה נחסמו כמה רחובות לכלי רכב, והיה צורך לסיים זאת כמה שיותר מהר. ניקולס סיפר כי בשעת מעשה הוא הרגיש לא בנוח עם העניין, אך למחרת כשצפה בקטע הבין כי "הנה הסוף של הסרט: הם מתים מפחד".
פסקול הסרט
פסקול הסרט הזניק את הקריירה של צמד הפולק-רוק סיימון וגרפונקל, שהיו אחראים למרבית השירים באלבום הפסקול. האלבום, שהכיל את הלהיט "Mrs. Robinson" ("גברת רובינסון"), יצא ב-21 בינואר 1968 על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס, והגיע מספר חודשים לאחר מכן לצמרת מצעד האלבומים האמריקאי, כשהוא מדיח משם את "האלבום הלבן" של הביטלס. האלבום הופק על ידי תיאו מסרו.
השיר "Mrs. Robinson" נכתב במקור על ידי פול סיימון ללא קשר לסרט, ועסק בכלל בגברת רוזוולט ובג'ו דימאג'יו. סיימון שינה את שם השיר ומילותיו לבקשתו של מייק ניקולס. הגרסה שמופיעה בסרט ובאלבום הפסקול שונה באופן בולט מגרסת השיר שיצאה מאוחר יותר כסינגל. הסינגל הגיע למקום הראשון במצעד האמריקאי ושהה בו במשך שלושה שבועות, וכן זיכה את סיימון וגרפונקל בפרס גראמי. ב-2004 דורג השיר על ידי מכון הסרטים האמריקאי במקום השישי ברשימת 100 שירי הסרטים הטובים של כל הזמנים. השיר זכה במהלך השנים לגרסאות כיסוי רבות, בין היתר של פרנק סינטרה ובון ג'ובי, כשהידועה ביותר היא זו של הלמונהדס מ-1992.
שיר מפורסם נוסף של סיימון וגרפונקל מתוך הפסקול היה "The Sound of Silence" ("צליל הדממה"). השיר הושמע שלוש פעמים במהלך הסרט, ואף הוא יצא כסינגל והגיע למקום הראשון במצעד האמריקאי.
הצלחת הסרט
עם יציאתו זכה הסרט לשבחי המבקרים. איי.די. מרפי מהמגזין "וראייטי" תיאר את הסרט כ"דרמה קומית סאטירית מרנינה", והמבקר הנודע רוג'ר איברט קבע שמדובר ב"קומדיה האמריקאית המצחיקה ביותר של השנה".
הסרט זכה גם להצלחה מסחרית גדולה. תקציב הפקתו עמד על כ-3 מיליון דולרים בלבד, בעוד שהוא הניב הכנסות של מעל 104 מיליון דולרים. נכון ל-2010, הסרט מדורג במקום ה-18 ברשימת הסרטים המכניסים ביותר של כל הזמנים בארצות הברית וקנדה, המותאמת לאינפלציה.
ברשימת 100 הסרטים הטובים של כל הזמנים, שפרסם מכון הסרטים האמריקאי בשנת 1998, לכבוד 100 שנים לקולנוע, דורג הסרט במקום השביעי. הציטוט המפורסם ביותר מתוך הסרט: "Mrs. Robinson, you're trying to seduce me. Aren't you?" ("גברת רובינסון, את מנסה לפתות אותי, נכון?") דורג על ידי מכון הסרטים האמריקאי במקום ה-63 ברשימת 100 הציטוטים הגדולים מתוך סרטים, ובמקום החמישי ברשימת "100 המשפטים הגדולים מתוך סרטים" של המגזין "פרמייר".
עיבוד למחזה
בשנת 2000 ג'ון ריד הפיק מחזה שהתבסס על הסרט, וזכה להצלחה הן בווסט אנד של לונדון והן בברודוויי. מספר שחקניות מוכרות גילמו את דמותה של גברת רובינסון במחזה, בהן קת'לין טרנר, לוריין בראקו, ג'רי הול, מורגן פיירצ'יילד, אן ארצ'ר ולינדה גריי. בהפקה של ברודוויי משנת 2002 הופיעו בתפקידים הראשיים קת'לין טרנר, ג'ייסון ביגס ואלישה סילברסטון.
במחזה נכללת הסצנה שהופיעה ברומן, אך לא בסרט, שבה בנג'מין נוסע בטרמפים ברחבי אמריקה. במחזה נעשה שימוש בשירים של סיימון וגרפונקל שלא הופיעו בסרט, כמו גם בשירים של להקות פופולריות נוספות מאותה תקופה, דוגמת הבירדס והביץ' בויז.
בבולט
בבולט (בצרפתית: Babolat) היא חברה צרפתית המייצרת ציוד לטניס, סקווש בדמינטון ופאדל שבסיסה בליון.
קונטינגנציה
קונטינגנציה הוא מושג בפילוסופיה ובלוגיקה המתאר מצב של טענות אשר עשויות להיות אמיתיות או שקריות, בהתאם לערכי האמת של מרכיביהן. בזאת הן שונות מטענות שהן אמיתיות לכל השמה אפשרית (טאוטולוגיה), ומטענות שהן שקריות לכל השמה אפשרית (סתירה).
טענה קונטינגנטית אינה נכונה או שקרית בהכרח אלא תלויה בערכי האמת של מרכיביה, אשר קובעים את ערך האמת של הטענה כולה (contingent = תלוי). מכאן שאמיתותה של טענה קונטינגנטית נשענת על עובדות, זאת בניגוד לטענה אנליטית אשר אמיתותה אינה תלויה בעובדות אליהן היא מתייחסת.
בבולט
החברה נוסדה בשנת 1875 כיצרנית גידים טבעיים למחבטי טניס. בשנת 1994 החלה לייצר לראשונה את המחבט עצמו ושיווקה את המחבט באירופה ויפן. כיום בבולט נחשבת לאחת החברות הגדולות בטניס, שחקנים רבים מהדרג הבכיר משחקים עם מחבטיה ושחקן הדגל של החברה הוא רפאל נדאל.
קונטינגנציה
לצד טענות קונטינגנטיות, קיימות לפחות שלוש קבוצות אחרות של טענות, שחלקן חופפות:
קונטינגנציה ורלטיביזם ברטוריקה
ניסיונות עבר של פילוסופים ורטוריקנים להתייחס לרטוריקה כתחום בפני עצמו הוביל לניסיון לשייך את הרטוריקה לעניינים רלטיביים וקונטינגנטיים. אריסטו הסביר בכתבו רטוריקה, "חובת הרטוריקה היא התמודדות עם עניינים כמו אלה שאנו מהרהרים בהם ללא אמנויות או שיטות להדריך אותנו... " אריסטו מדגיש את הקונטינגנציה כי אף אחד לא דן על ההכרחי או על הבלתי אפשרי. הוא האמין כי נוכחות "בלתי נמנעת ובלתי נשלטת של אפשרויות מרובות" או טבען המורכב של החלטות יוצרים ומזמינים רטוריקה. השקפתו של אריסטו מערערת על השקפתו של אפלטון, שאמר כי לרטוריקה אין שום נושא פרט לרמייה, ונותנת לרטוריקה את עמדתה בפסגת הוויכוח הפוליטי.
הפארק הלאומי וסטלנד טאי פאוטיני
הפארק הלאומי וסטלנד טאי פאוטיני (באנגלית: Westland Tai Poutini National Park) הוא פארק לאומי במערבו של אי הדרומי בניו זילנד, ומאז שנת 1990 הוא מוכרז כאתר המורשת העולמית טה ואהיפוונמו יחד עם שלושה פארקים לאומיים נוספים.
הפארק הוקם בשנת 1960 במלאת מאה שנים ליישוב האירופי במקום, והוא משתרע על פני שטח של 1,175 קמ"ר. בשטחו של הפארק שוכן הר טסמן הנישא לגובה של 3,498 מטר, והוא יודע בקרחון פראנץ יוזף ובקרחון פוקס שבשטחו. סמוך לחופיו של ים טסמן משתרעים יערות גשם ממוזגים, מספר אגמים, וכן שרידיהם של יישובים שהוקמו לאורך חופי הים ושתושביהם עסקו בכריית זהב.
משחק מונוטוני
בתורת המשחקים, משחק מונוטוני מתאר משחק שיתופי בו שוויה של כל קואליציה עולה או נשאר ללא שינוי כאשר מתווספים אליה שחקנים נוספים.
הגדרה פורמלית
משחק (N,v) נקרא מונוטוני אם לכל שתי קואליציות S ו-T,, מתקיים:
מן ההגדרה משתמע שככל שקואליציה היא גדולה יותר, כך שוויה גדול יותר (או לפחות אינו קטן). בפרט, מתקיים כי לכל קואליציה S.
דוגמה
יהי (N,v) משחק פשוט הנתון על ידי:
זהו משחק בו שוויה של כל קואליציה שאינה N הוא '0', ורק כאשר כולם מתאגדים יחדיו שוויה הוא '1'.
בפרט, תנאי הגדרת המונוטוניות מתקיימים ולכן זהו משחק מונוטוני.
שקילות אסטרטגית
ניתן להראות שכל משחק שיתופי, בין אם הוא מונוטוני או לא, שקול אסטרטגית למשחק מונוטוני. זאת לעומת משחקים סופר אדטיביים ששקולים מונוטונית רק למשחקים אחרים המקיימים את תכונות הסופר אדיטיביות.
לדוגמה, יהי משחק (N,w) השקול אסטרטגית ל(N,v): כאשר b_i=-1 לכל i\in\N
נראה כי (N,w) אינו משחק מונוטוני.
ניקח למשל את הקואליציה {S={1,2,3,...,8, עבורה מתקיים w(S)=-8, וניקח את הקואליציה N עבורה w(N)=-9.
קיבלנו כי במשחק (N,w) קיימת קואליציה S קטנה ממש מ-N כך ש: וזה כאמור מעיד כי המשחק אינו מונוטוני.
פמיניזם לסבי
פמיניזם לסבי הייתה תנועה חברתית משפיעה שפעלה בין השנים 1970–1980 במהלך הגל השני של הפמיניזם, בעיקר בצפון אמריקה ומערב אירופה. התנועה העלתה סוגיות הנוגעות מקומן של הלסביות והנשים בחברה. היא שוללת את ההטרונורמטיביות ומבקרת חריפות את החברה הפטריארכלית. העיקרון המרכזי בפמיניזם הלסבי הוא העמדה כי מינניות והטרוסקסואליות שזורים זה בזה; כך גם תפקידן המיני כנשים תורם לדיכויין, דיכוי נשים ולסביות הוא רק אבטיפוס לשאר הדיכויים. דמויות מפתח ואקטביסטיות בולטות בזרם זה הן מרילין פריי, שרלוט באנץ' (Charlotte Bunch), ריטה מיי בראון, אדריאן ריץ', אודרי לורד, ג'יל ג'ונסטון (Jill Johnston), פט פארקר, מרי דיילי (Mary Daly), שילה ג'פריס (Sheila Jeffreys), מוניק ויטיג, צ'רי מורגה, אנדריאה דבורקין. בארץ מזוהות חנה ספרן, דלית באום ועמליה זיו עם הזרם.
היסטוריה
הפמיניזם הלסבי נבע מתוך התנועה לשוויון זכויות האזרח, תנועות הסטודנטים ותנועות השלום של שנות ה-60 של המאה ה-20 בארצות הברית. הגורם העיקרי להתפצלות מתנועת הנשים נבע מדחיקת הלסביות הצידה על ידי התנועה לשחרור האישה, מחד ומינניות מצד התנועה החדשה לשוויון זכויות של הומואים ולסביות, מאידך. בתנועת הנשים, התעלמו לחלוטין מן הלסביות, התגובות כלפי הלסביות היו עוינות מצד פמיניסטיות רבות, הן ראו בלסביות בעיה על רקע נטייה מינית ולא על רקע פוליטי. בטי פרידן ראתה בהן איום על ארגון נשים לאומי (NOW), וחששה כי הזדהות איתן תפגע במאבק התנועה, להשיג זכויות פוליטיות. כמו כן היה חשש כי הדעות הקדומות לגבי נשים "גבריות" תפגע בהן, כמו גם "שנאת" הנשים לגברים. התגובות ההומופוביות בתוך התנועה ונידוי הלסביות החוצה זירז את הלסביות לפתח אידאולוגיות פוליטיות העונות על הצרכים הייחודיים שלהן. סיבות אחרות להתפתחות זרם פמיניסטי לסבי הן:
לסביות רדיקליות
קבוצות שונות קמו וביניהן הלסביות הרדיקליות: הזרם הספרטיסטי התפצל מהזרם הרדיקלי כי הוא התעלם מסוגיות של גזע, מעמד, צבע ונטייה מינית. בתוך הפמיניזם הלסבי גם התעוררו חילוקי דעות, לסביות רבות הגיעו למסקנה כי עקב המציאות החברתית, בה השלטון מופקד בידי גברים, עליהן למצוא דרך אחרת, רבות סברו כי לסביזם הוא הפתרון האולטימטיבי של הפמיניזם. הן האמינו כי הערכה עצמית תגרום להערכת נשים אחרות וכך באופן טבעי ינתבו את האנרגיה הרגשית מגברים ויתמקדו בעצמן. הן רצו אומה משלהן. הספרטיסטיות יצרו תרבות נשית נפרדת, אשר כללה ספרות נשית, מוזיקה נשית, חנויות ספרים, בתי קפה, מסעדות ופסטיבלים, אשר קהל היעד בהם נשים ולסביות. אחד מהרעיונות הרדיקליים של ג'ונסטון, שהפך לאבן פינה בתנועה הספרטיסטית של שנות ה-70 של המאה ה-20: "כל הנשים לסביות למעט אלה, שעדיין לא יודעות זאת".
אופנה ומיניות
הפמיניסטיות הלסביות הבדילו עצמן מ"בוצ'ה ופמית" (Butch and femme) אשר היו חלק מסצנת הבארים, וחלק מהתרבות הלסבית היחידה באותה תקופה. המונח בוץ' ופם מתאר מאפייני התנהגות זכריים או נקביים. מנקודת מבט פמיניסטית הלסבית הבוץ' זוהתה כגברית ואקטיבית והפם זוהתה כפסיבית הלכודה בתפקיד האישה. הביקורת נבעה מהאשמה של חיקוי ושכפול מערכות יחסים הטרוסקסואליות. חיקוי התפקידים מנציח פטריארכליות ומהווה איום על הפמיניזם. קוד הלבוש בחלק מקהילות לסביות פמיניסטיות, כלל טישרט, אוברול, ג'ינס, מגפיים, מראה נטול איפור, שיער קצר ורגליים לא מגולחות.
המתיחות עם הטרוסקסואליות
החוויה הלסבית נתפסת בעיני ההטרוסקסואליות כסטייה מהנורמה החברתית המקובלת. הפמיניסטיות ההטרוסקסואליות הפגינו עוינות כלפי הפמיניסטיות הלסביות, הפער בדרישות הפוליטיות של כל קבוצה התעצם, הן לא ראו את הדרישה לשוויון באותו אופן. בנוסף, הייתה אי-הסכמה בנושאים הקשורים במיניות כמו פורנוגרפיה ו-BDSM. הפמיניסטיות הלסביות ביקשו מהפמיניסטיות ההטרוסקסואליות לבקר מחדש את המוסד ההטרונורמטיבי השמרני, המאפשר דיכוי נשים.
המתיחות עם טרנסג'נדריות
קיימים קולות שונים בפמיניזם הלסבי לגבי טרנסג'נדריות, טרנסקסואליות וטרנסווסטיזם, הדעות הקיצוניים טוענים כי בשינויי מין יש הטלת מום בגוף, וניתוחים לשינוי מין הם רק שלוחה נוספת לתעשיית היופי, העושה שימוש בפתרונות קוסמטיים ובכך רק מעמיקה את הבעיות, בחברה לא מגדרית לא יהיה בכך צורך. רופאים יכולים לייצר אנשים נשיים אך אינם יכולים לייצר נשים.
הביקורת על הפמיניזם הלסבי
ביקורת רבה הופנתה מצד לסביות היספניות ושחורות על הלובן של הפמיניזם הלסבי ועל ההתעלמות שלו משאלות של גזע ומעמד.
יבגני יבטושנקו
ביוגרפיה
יבטושנקו נולד בעיר זימה, מחוז אירקוטסק שבסיביר, ברית המועצות למשפחה שמקורה באוקראינה. בעודו ילד עבר למוסקבה.
בשנים 1955–1958 הוא היה נשוי למשוררת בלה אחמדולינה.
ב-20 בספטמבר 1961 פרסם יבטושנקו, בעיתון של אגודת הסופרים של ברית-המועצות "ליטרטורניה גזטה", את שירו הנודע "באבי יאר", שבו תקף את האדישות הסובייטית לזכר הנרצחים היהודים}. באותה שנה בה פורסם "באבי יאר", פרסם יבטושנקו גם את "יורשי סטלין", שבו טען כי מורשת הסטליניזם עדיין שולטת במדינתו. באותה שנה ביצע מארק ברנס את שיר המחאה האנטי-מלחמתי ״האם הרוסים רוצים מלחמה?״ (Хотят ли русские войны) אותו כתב יבטושנקו.
בפברואר 1963 הקריא את שירו באבי יאר לפני קהל של 6,000 צופים בפריז. בעקבות שיריו מעוררי המחאה, נאסר על יבטושנקו בשנת 1963 לצאת מתחומי ברית המועצות, אך לחץ בינלאומי הביא להסרת מגבלה זו שנתיים לאחר מכן.
בשנת 1966, ביקר לראשונה בארצות הברית וערך סיבוב הופעות, שארגן האמרגן יהודי-אמריקאי סול יורוק, בו קרא את שיריו. בינואר 1972 היה בניו יורק בעת שהליגה להגנה יהודית זרקה פצצות תבערה במשרדו של יורוק במנהטן. בפיצוץ נהרגה מזכירתו אייריס ג'ונס, ויורוק ואחרים נפצעו. את הפיגוע ארגנה הליגה להגנה יהודית מכיוון שהתנגדה לסיורי ההופעות בארצות הברית של אמנים מברית המועצות. בתגובה כתב ופרסם שיר,.
לאחר התפרקות ברית המועצות יבטושנקו הפך לפעיל בקידום יצירותיהם של משוררים דיסידנטים לשעבר, בתחומי איכות הסביבה ובהנצחת זכרם של נספי הגולאגים. בשנת 1991 עבר להתגורר בארצות הברית. יבטושנקו לימד שירה וקולנוע רוסיים ואירופאיים באוניברסיטת טולסה באוקלהומה, ארצות הברית.
בשנת 1988 ביקר לראשונה בישראל והשתתף בטקס לזכר הרוגי באבי יאר ביד ושם. כמו כן ערך מופע בתיאטרון ירושלים בו קרא משיריו. הערב לא זכה להצלחה רבה ומבקרת ספרות מאיה קגנסקיה כתבה עליו:.
בשנת 2007 ביקר שוב בישראל והשתתף בטקס הוקרה מיוחד שנערך עבורו ביד ושם והקריא בקולו את "באבי יאר".
ב-31 במרץ 2017 הוא אושפז במרכז הרפואי הילקרסט שבטלסה, במדינת אוקלהומה שבארצות הברית. ב-1 באפריל 2017 הלך לעולמו והוא בן 84. בצוואתו ביקש להיקבר בבית הקברות פרדלקינו, סמוך למצבתו של בוריס פסטרנק.
נויה רימלט
נויה רימלט (נולדה ב-1965) היא פרופסור חבר בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה ופעילה חברתית ישראלית.
ביוגרפיה
ב-1993 הקימה רימלט את "המרכז לסיוע משפטי בזכויות אזרח" בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, קליניקה משפטית ראשונה מסוגה שפעלה במסגרת פקולטה למשפטים בישראל. הקליניקה, אותה ניהלה עד 1999, התמקדה במתן סיוע משפטי ליחידים ולקבוצות בתחום של זכויות אדם ואזרח, תוך שילובם של סטודנטים למשפטים בהיבטים השונים של הפעילות. בשנים אלה התמקדה פעילות המרכז בעיקר בקידום זכויותיהן של חולי נפש, ילדים ונשים וכן בביסוס מעמדן של זכויות חברתיות וכלכליות כגון הזכות לחינוך והזכות לבריאות. במאה ה-21 ממשיך פרויקט קליני זה לפעול באוניברסיטת תל אביב תחת השם "הקליניקה לזכויות אדם". רימלט היא חברה בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד שינויי המשטר שהוצעו במערכת המשפט בשנת 2023.
תחומי ההוראה והמחקר של רימלט מתמקדים במשפט פלילי וכן בניתוח פמיניסטי ביקורתי של המשפט, והיא עוסקת בהוראתם של קורסים וסמינריונים שונים בתחומים אלה כגון משפט ופמיניזם, מין, מגדר ומשפט פלילי, וכן שוויון ומגדר בשוק העבודה ובמשפט הפלילי. מחקריה בעשור השני של המאה ה-21 התמקדו בתופעה של סרבנות מצפון בקרב נשים בישראל, בחוק למניעת הטרדה מינית, ובתופעה של אלימות נגד נשים בישראל.
רימלט שימשה פעמיים כעורכת כתב העת "משפט וממשל".
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
מסמיה
מַסְמִיָּה או אל-מסמיה (ערבית: المسمية) היה יישוב ערבי באזור השפלה, ליד גדרה של היום. תושביו היו חורנים, ועדות לקיומו מצויה כבר בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19.
היישוב מסמיה היה מחולק לשני יישובים:
מסמיה היה נחשב לכפר ידידותי ליהודים. אולם במחצית השנייה של 1938, במהלך המרד הערבי הגדול, המצב השתנה ולאחר חבלות רבות לציוד הגיע לשיא כאשר תקפו חלק מתושבי הכפר בסיוע תושבי כפרים נוספים בסביבה עובדי חברת חשמל ונוטרים יהודיים במה שנודע כקרב צומת מסמיה. בעקבות האירוע הרסו הבריטים מספר בתים בכפר.
במהלך מבצע אנ-פאר במלחמת העצמאות נכבשו היישובים ביולי 1948 בידי חטיבת גבעתי ותושביהם נמלטו.
על אדמות שני היישובים נבנו היישובים ינון, כפר הרי"ף, חצב, תלמי יחיאל, בני עיש, בני ראם, שערי אברהם, ברורים ואחווה. בכפר עצמו התיישבו במאי 1950 עולים מיהדות תימן שהתארגנו במסגרת תנועת פועלי אגודת ישראל. התיישבות זאת התפתחה להיות מעברת מסמיה, או בשמה הרשמי מעברת "משמיע שלום". רוב תושביו עברו להתגורר בבני עי"ש בתחילת 1958, אולם היו כמה משפחות שנשארו בכפר גם לאחר מכן.
שמו של היישוב הערבי נשתמר בכינויו הלא-רשמי של הצומת הנמצא במקום - צומת מסמיה. שמו הרשמי של הצומת הוא צומת ראם, על שם האדמו"ר מגור, הרב אברהם מרדכי אלתר, שעל שמו נקרא גם מושב בני ראם הסמוך. בשנות החמישים כונה האזור משמיע שלום.
מבני בתי הספר לבנים ולבנות של מסמיה אל כבירה נותרו על תילם עד ימינו.
נאו-נאציזם
נאו-נאציזם (Neo-Nazism) הוא מונח המתייחס בהגדרתו המצומצמת לכל אדם או תנועה חברתית או פוליטית, המעוניינים להחיות את הנאציזם, ולהגשים את חזון הרייך הרביעי. בהגדרה מורחבת, מתייחס המונח לכל אדם או קבוצה בעלת עמדות פשיסטיות, אשר תומכות ומעודדות גזענות, לאומנות לבנה, אנטישמיות, הכחשת שואה, שנאה ואלימות.
סמלים
נאו-נאצים רבים משתמשים בסמל צלב השמש כדי לייצג את הגזע הארי. כמו צלב הקרס, גם סמל זה היה בשימוש העמים ההודו-אירופיים בעת העתיקה, באלף השני לפני הספירה, בהקשרים שונים של תרבות וארכיטקטורה. סמל דומה משמש את ארגון הקו קלוקס קלאן.
אידאולוגיה
הרעיונות המדויקים שאומצו על ידי קבוצות נאו-נאציות מאופיינים בהערצת תורותיו של אדולף היטלר, ובשנאה לאנשים מקבוצות אתניות שאינם אירופאים לבנים, כדוגמת שחורים, אסייתים ועוד, בדומה למאפייני "טוהר הגזע" שהוגדרו על ידי גרמניה הנאצית בשנים 1933 - 1945, וכן בחוסר סובלנות לדתות שונות, כדוגמת יהדות, אסלאם והינדואיזם.
הקבוצות הנאו-נאציות מאשימות את הזרים והמהגרים, שאינם "לבנים", בבעיות החברתיות של החברה (אלימות, ניצול המדינה על ידי הזרים שאינם ראויים לכך, הנוטלים עבודות, משכורות וביטחון מהשכבות ה"לבנות" הראויות לכך, וכדומה), תוך התייחסות לקונספירציה יהודית כלל-עולמית, כגון תאוריית ממשלת הכיבוש הציונית.
חשדנות ואלימות פנים ארגונית
ג'ף סקופ עמד בראש התנועה הנאציונל-סוציאליסטית, הארגון הנאו-נאצי הגדול ביותר בארצות הברית. בתקופתו שלטונו צמח הארגון מקבוצה של כמה עשרות פעילים שרובם הגדול מרוכז במדינת מינסוטה לתנועה נאו נאצית מרכזית בארה"ב שיש לה אלפי פעילים ועם 60 סניפים הפרוסים על פני מדינות רבות בארצות הברית.
לאחר עשרות שנות פעילות הוא פרש במפתיע מהארגון בשנת 2019. לדבריו הדבר התרחש בגלל עדויות של שני יוצרים שחורי-עור סרטים תעודיים שנפגשו איתו לצורך הפקת סרטים. בשני מקרים נפרדים הם חלקו איתו כיצד קיבלו יחס אלים כילדים בגלל צבע עורם, ולדבריו דבר זה גרם לו למהפך מחשבתי. יש המפקפקים במניעים של סקופ לגבי סיבות פרשיתו (במקביל מתנהל נגדו משפט), אך העדות שלו מאפשרת הצצה לאוויריה ולתרבות הפנים-ארגונית בתוך בארגונים של ימין קיצוני.
סקוף העיד כי התנועה שלו פעלה כדיקטטורה לא כדמוקרטיה. חלק מהאנשים עזבו או הועזבו. אנשים אחרים שהתגנדו לו זממו לרצוח אותו.סקופ טוען כי חברים בתנועות ימין קיצוני, בין אם זה תנועה נאו-נאצית או קו קלוקס קלאן חיביים להיות "פרנואדים כל הזמן", שכן כולם חושדים בכך שאנשים אחרים הם סוכנים חשאיים של הממשל.
בדומה לכת, סכסוכים בין חברי התנועה לא יוצאים החוצה, כך שמנהיג התנועה מתפקד כהורה, כמשטרה וכבית משפט. הדבר נוגע גם להתערבות בחיי המשפחה של הפעילים. לדוגמה בעל שהכה את אשתו קיבל טיפול אלים מטעם פעילים שנלשחו על ידי סקופ.
תנועות וארגונים נאו-נאציים
באירופה פועלות קבוצות נאו-נאציות רבות אשר מונות עשרות אלפי פעילים ופעילותם מכוונת נגד מהגרים לא אירופאים וכן נגד היהודים.
באיראן פעלה בשנות ה-50 "סומכא" - מפלגה נאו-נאצית.
בשנות הששים המוקדמות, הארגון הימני-קיצוני 'טאקוארה' בארגנטינה היה נאו-נאצי מובהק. ב-1962, כתגובה (לכאורה) לחטיפת אדולף אייכמן בידי המוסד, הארגון חטף ועינה נערה יהודיה בשם גרסיאלה סירוטה.