cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גוסטב קורבה
קבורה באורנאן
יצירתו הידועה ביותר היא "קבורה באורנאן". יצירתו מתארת את אשר צפה בהלווייתו של אבי דודו, והפכה ליצירת המופת הראשונה שלו בזרם הריאליסטי. בספטמבר 1848 נכח בהלוויית אבי דודו באורנאן, ולאחר מכן צייר על בד גדול את "קבורה באורנאן". הוא השתמש בנוכחים בהלוויה כדוגמנים עבור הציור, דבר חסר תקדים באמנות זמנו. לפניו השתמשו בשחקנים כדוגמנים, ובבחירתו לצייר את האנשים אשר נכחו בהלוויה הייתה חדשנות. הדבר נתן מבט ריאליסטי באנשי העיירה אורנאן, שאותם הכיר קורבה מילדותו. הם מוצגים אל מול רקע ריאליסטי, המראה כיצד חיים תושבי אורנאן. התמונה עוררה רעש רב. הייתה זו יצירה ענקית בגודלה, שלושה מטרים על שבעה מטרים, והראתה את ההלוויה הכפרית באותה מידת פירוט שצוירו בעבר הלוויות מלכותיות. היה זה בלתי רגיל להשתמש באירוע יום יומי ולתת לו את אותה הדרת כבוד וחשיבות שניתנה למלוכה. על ידי יצירת עניין בדרך זו של ציור סצנה יום יומית, התרגל הציבור לרעיונות הריאליזם. הפנטזיה המנוונת של הרומנטיקה איבדה פופולריות, והאנשים רצו לראות ציורים ריאליסטיים יותר הקרובים יותר למציאותם הביתית. קורבה התייחס לעבודתו לא כאל הלווית אבי דודו, אלא כאל הלווייתו של הסגנון הרומנטי.
המוניטין של קורבה בימי חייו
בשל זיהוי הריאליזם האמנותי עם רעיונות הסוציאליזם הפוליטי, קהלו היה מחויב לרעיונות של סוציאליזם ודמוקרטיה, והוא ניצל זאת לכתיבת מאמרים פוליטיים המקדמים את דעותיו. לידיד כתב בשנת 1850:
לקראת סוף שנות השישים של המאה ה-19 צייר קורבה סדרה של ציורים אירוטיים ששיאם הציור "מקורו של העולם" (1866), המתאר את אברי המין הנשיים, ו"הנמות" (1866) המתאר שתי נשים במיטה. על אף שלא הוצגו בציבור, היצירות הפכו את קורבה לאמן ידוע לשמצה.
סירובו לקבל את אות לגיון הכבוד שהוצע לו על ידי נפוליאון השלישי הפך אותו לפופולרי בקרב מתנגדי המשטר, ובשנת 1871 בזמן הקומונה הפריזאית מונה על ידי הקומונרדים כאחראי לכל המוזיאונים בפריז, וכך הציל אותם מביזה על ידי ההמון. לאחר נפילת הקומונה הואשם על ידי הממשלה החדשה בכך שהרס את העמוד בכיכר ונדום. בית דין צבאי דן אותו לשישה חודשי מאסר, ולקנס בן שלוש מאות אלף פרנק. הוא ריצה את מאסרו, אך לאחר שחרורו, בשנת 1873, נמלט לשווייץ, על מנת שלא ייאלץ לעבוד עבור המשטר החדש כדי לשלם את הקנס שהוטל עליו.
קורבה מת בשווייץ כתוצאה ממחלת כבד שהתפתחה עקב שתיית אלכוהול מוגזמת.
האזור האנטארקטי
האזור האנטארקטי הוא אחד משמונת האזורים הביוגאוגרפים המחלקים את שטח כדור הארץ והוא הקטן מביניהם כששטחו כולל 0.3 מיליון קמ"ר. היא כוללת בעיקר את אנטארקטיקה ומספר איים מבודדים לאורך דרום האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס ההודי. אזור זה מבודד מהיבשות הצפוניות ממנו ורוב החיים בו כוללים מינים ימיים או מעופפים.
אף שכיום אנטארקטיקה היא קפואה וקוטבית, בעבר היא השתייכה ליבשת גונדוונה לצד אוסטרליה ואמריקה הדרומית שהכילה מינים הדומים לאלה של שאר היבשות וכן מאובנים של מספר צמחים קרובים כמו אשור דרומי וצמחי Podocarpaceae וכן יונקי כיס שנכחדו.
פלורה ופאונה
האקלים באזור זה הוא אקלים קוטבי והוא קר כל כך שרק 2 מיני צמחים פורחים בו (בקיץ הקצר): Deschampsia antarctica ו-Colobanthus quitensis, החיים בחצי האי האנטארקטי. בנוסף חיים בה גם 250 מיני חזזיות, 100 מיני טחבי עלים, 25 עד 30 מיני טחבי כבד ו-700 מיני אצות ימיות ויבשתיות, הכוללות גם פיטופלנקטון שמשגשג בימים אלה. לאורך האיים סביבה ישנם גם טונדרות עם מספר צמחים, אך אין בה עצים מאחר שהאקלים קר וסוער מדי עבורם.
הפאונה באזור כוללת בעיקר מינים ימיים או מעופפים שיכולים לחצות את האוקיינוס. אלה כוללים עופות ימיים כמו פינגווינים, אלבטרוסיים, טורפים ימיים ביניהם דובי ים וכלבי ים, לווייתנאים ממגוון מינים, דגים אנטארקטיים וכמה רכיכות כמו דיונונים. החיים בימים אלה משגשגים עקב פריחה גדולה של הפלנקטון ושגשוג הקריל האנטארקטי בכמויות ענקיות.
בל 206
בל 206 (באנגלית: Bell 206) הוא השם הכולל למשפחת מסוקים קלים בעלי רוטור דו להבי ומנוע אחד או שניים מתוצרת חברת "בל הליקופטר" מארצות הברית. חברת בל תכננה את המסוק לכתחילה כדגם בל YOH-4 עבור מכרז של צבא ארצות הברית למסוק תצפית קל. המסוק לא נבחר במכרז, וחברת בל תכננה מחדש את גוף המסוק ושיווקה את הדגם המחודש שנקרא 206A ג'ט ריינג'ר כדגם אזרחי בעל חמישה מושבים שנמכר בהצלחה רבה. הדגם המחודש נבחר לבסוף על ידי צבא ארצות הברית וסומל OH-58 קיואה (Kiowa). בל פיתחה דגם מוגדל, בעל שבעה מקומות שנקרא לונג ריינג'ר, ומדגם זה פותח בהמשך דגם דו-מנועי שנקרא טווין ריינג'ר. חברת טרידאייר (Tridair) הציעה שדרוג דומה של הלונג ריינג'ר, לדגם שנקרא ג'מיני ST. המסוק יוצר במפעל לכלי טיס אזרחיים של "בל" במיראבל (קוויבק, קנדה).
המכרז הצבאי והג'ט ריינג'ר
ב-14 באוקטובר 1960 ביקש צבא ארצות הברית מ25 יצרניות מטוסים להגיש הצעות למסוק תצפית קל (LOH, Light Observation Helicopter), שנועד להחליף את מטוס התצפית הקל ססנה L-19 בירד דוג ואת המסוקים מדגמי בל H-13 סו והילר H-23. המפרט אותו דרש הצבא היה למסוק בעל משקל המראה של 1,100 ק"ג, מהירות שיוט של 204 קמ"ש וזמן שהייה של 3 שעות. מנוע המסוק נועד להיות מנוע טורבינה. 12 חברות הגישו 17 הצעות, ובהן הילר ויוז. חברת בל הגישה את הצעתה, דגם D-250. ב-19 במאי 1961 הכריז הצבא על חברות בל והילר כזוכות בתחרות התכנון, ומאוחר יותר הוחלט לצרף גם את חברת יוז לשלב זה. בל פיתחה את דגם D-250 לדגם 206, שסומל מחדש YOH-4A ב-1962. כל אחת מהחברות הזוכות ייצרה חמישה אבות טיפוס עבור הצבא לניסויים והערכה. אב הטיפוס הראשון של הדגם של חברת בל, שנודע בכינוי "הברווזון המכוער" על שם צורתו המריא ב-8 בדצמבר 1962. עם תום הניסויים וההשוואות בין הדגמים השונים הודיע הצבא במאי 1965 כי הדגם של חברת יוז, OH-6 קאיוז, זכה בתחרות, וזאת בעיקר משיקולים כלכליים.
בתחילת 1971 החלה חברת בל בשיווק דגם משופר שכונה דגם 206B ג'ט ריינג'ר II, שהחליף את דגם A. לדגם זה היה מנוע חזק יותר מתוצרת אליסון מדגם 250-C20 שהיה בעל הספק של 400 כוח סוס. התקנת המנוע החדש חייבה מעט שינויים, ולפיכך הציעה חברת בל לבעלי מסוקים מדגם A לשדרג לדגם המשופר. 56 מסוקים מדגם זה נרכשו על ידי אוסטרליה, 12 מהם יוצרו על ידי חברת בל והשאר יוצרו ברישיון על ידי חברת קומונוולת' איירקראפט קורפוריישן שביצעו את הרכבת המסוקים, אם כי המנועים ומערכות האוויוניקה היו מתוצרת ארצות הברית. המסוקים האוסטרלים כונו דגם 206B-1 קיואה.
שיווק הג'ט ריינג'ר II הסתיים ב-1977 ובמקומו החלה החברה לשווק את דגם 206B לונג ריינג'ר III. לדגם זה היה מנוע אליסון C20B עוצמתי יותר שאיפשר שיפור בביצועים. ב-1982 החלה חברת בל בייצור ושיווק דגם משופר של הלונג ריינג'ר III עם מנוע אליסון C20J וכן מכל דלק עם קיבולת מוגדלת, חלונות בועה בדלתות האחוריות ושינויים בתא הנוסעים. ייצור דגם זה הועבר ב-1986 למיראבל, בקנדה וכן נבנה ברישיון על ידי חברת אוגוסטה באיטליה.
OH-58 קיואה
הצלחת הדגם המסחרי עוררה עניין בכוחות המזוינים של ארצות הברית, וחברת בל זכתה להזדמנות נוספת לזכות במכרז של הצבא. המכרז הראשון, בו זכתה כאמור חברת יוז, הסתיים. חברת יוז לא הייתה מוכנה להציע שוב את המחיר הנמוך שהציעה במכרז הראשון (שהודות לו זכתה במכרז), והצבא החליט על פתיחה מחודשת של המכרז. חברת בל הציעה הפעם דגם צבאי של הבל 206 במחיר נמוך מהצעתה המחודשת של חברת יוז, והצבא החליט להזמין את המסוקים במכרז החדש מחברת בל. הדגם החדש נקרא בצבא ארצות הברית OH-58. כמקובל בצבא ארצות הברית, נקרא המסוק על שם שבט אינדיאני בשם זה. המסוקים הצבאיים נבדלים מהדגם האזרחי בכמה פרטים, ובהם שינויים בתכנון תא הנוסעים, רוטור ארוך יותר ותוספת מערכות אוויוניקה. המסוק הראשון סופק לצבא ארצות הברית ב-23 במאי 1969, וארבעה חודשים לאחר מכן כבר היה מסוק ראשון בפעילות מבצעית בוייטנאם. עד 1973 סיפקה חברת בל לצבא ארצות הברית 2,200 מסוקים מדגם זה. 74 מתוכם הועברו לכוחות הקנדיים, שהפעילו את המסוקים החל מדצמבר 1971. המסוקים הקנדיים סומלו COH-58, ומאוחר יותר שונה הסימול ל-CH-136. בינואר 1973 הזמין צבא ארצות הברית 74 מסוקים נוספים, במקום המסוקים שהועברו לקנדה.
צבא ארצות הברית ביקש לבחון שיפורים נוספים במסוק, ולצורך זאת הוחלף מנועו של מסוק OH-58A אחד במנוע אליסון T63-A-720 עוצמתי יותר, עם הספק של 420 כוח סוס. שיפור נוסף היה התקנת חופת זכוכית שטוחה יותר. המסוק המשודרג סומל מחדש OH-58C. שני מסוקים נוספים שודרגו לדגם זה כדי לאפשר ביצוע ניסויים נרחבים על ידי חברת בל וצבא ארצות הברית. בעקבות הצלחת השדרוג הזמין הצבא שדרוג של 275 מסוקים מדגם A לדגם B, החל ממרץ 1978. דגמים נוספים כללו את 12 מסוקים מדגם OH-58B, זהים לדגם A, שסופקו לחיל האוויר האוסטרי ב-1976 ואת דגם TH-57A סי ריינג'ר שהוזמן על ידי צי ארצות הברית ב-31 בינואר 1968 כמסוק אימון. 40 מסוקים מדגם זה סופקו לצי, והם זהים לדגם A למעט מערכות אוויוניקה מותאמות למערכות המופעלות בצי.
דגם 3 הופיע בקיץ 1977, וצויד במנוע בעל 420 כוח סוס. דגם זה נרכש גם על ידי צי ארצות הברית למטרות אימון, תחת הסימול TH-57B/C. גם מסוקי הקיואה שודרגו לדגם זה וסומלו OH-58C. במסגרת תוכנית AHIP (ראשי תיבות של Army Helicopter Improvement Program, תוכנית שיפור מסוקים, צבא) החל צבא ארצות הברית בשדרוג 578 מסוקי קיואה לדגם D. השדרוג כלל התקנת רוטור בעל ארבעה להבים, החלפת המנוע למנוע בעל הספק של 650 כוח סוס, התקנת מערכות אוויוניקה מתקדמות, תוספת מערכת תצפית חדישה הממוקמת מעל הרוטור, ועוד.
בל 206L לונג ריינג'ר
ב-25 בספטמבר 1973 הודיעה חברת בל על תחילת פיתוחו של דגם L, שבשיווקו הוחל באוקטובר 1976. דגם 206L, שכונה "לונג ריינג'ר", ארוך ב-64 ס"מ מהג'ט ריינג'ר, ובזכות הארכה זו יכול המסוק לשאת שני נוסעים נוספים בשני מושבים פונים לאחור, ובסך הכל שבעה אנשים (כולל שני טייסים). כדי להקל על כניסת נוסעים והעמסת ציוד שולבה בצידו השמאלי של המסוק דלת כפולה. שיפורים נוספים כללו את הארכת הרוטור הראשי ושילוב מערכת מתלים המורידה את הרטיטות בתא הנוסעים ובתא הטייס. השדרוג כלל עוד שילוב של קורה מבנית חדשה, מערכת תמסורת חדשה ומערכת דלק משופרת. למרות השיפורים, נחות דגם L מהדגמים הקודמים בכמה היבטים של ביצועי המסוק. באמצע 1978 החלה חברת בל בשיווק גרסה מתקדמת יותר של דגם זה, בל 206L לונג ריינג'ר II. לגרסה זו מנוע אליסון 20C גרסה 28B בעל הספק מקסימלי של 489 כוח סוס, תמסורת משופרת וכן שינויים קטנים נוספים. יוצרו שתי תת-גרסאות: 206L לונג ריינג'ר II ו-206L-1 לונג ריינג'ר II. נבנו 790 מסוקים משתי תת-הגרסאות הללו. תת-גרסה שלישית, 206L-2, ממנה יוצרו 17 מסוקים בלבד עד להחלפתה בגרסה 206L-3 לונג ריינג'ר III, שממנה יוצרו 612 מסוקים. גרסה זו יוצרה בקנדה, אליה הועבר הייצור.
במרץ 1992 הודיעה חברת בל על הדגם הבא, לונג ריינג'ר IV. דגם זה כלל תמסורת משופרת ועלייה במשקל ההמראה, מ-1,882 ק"ג ל-2,018 ק"ג. הדגם אושר לייצור בסוף אותה שנה, והוחל בשיווקו בדצמבר. חברת קרדואן (Cardoen) מצ'ילה פיתחה את גם C206L-III על בסיס הלונג ריינג'ר. זהו המסוק הראשון שיוצר בצ'ילה. למסוק טייס אחד בלבד, חופה שטוחה, ונקודות לנשיאת חימוש מתחת לגוף המסוק. אב הטיפוס טס לראשונה באמצע 1989.
בסך הכל ייצרה חברת בל יותר מ-1,700 מסוקים מדגם זה, בכל הגרסאות. ב-1981 הציגה חברת בל את הגרסה הצבאית של דגם זה, דגם 206L טקסס ריינג'ר. הגרסאות השונות של דגם L נבדלו במנועיהן, שהיו בעלי הספק גדל והולך, מגרסה לגרסה.
ב-2007 הודיעה חברת בל על תוכנית שדרוג לגרסאות 206L-1 ו-206L-3 שנועדה להביא אותן לסטנדרט של גרסה 206L-4. הגרסאות המשודרגות סומלו L-1+ ו-L-3+. השדרוג כלל את חיזוק שלדת המסוק, כולל מנור זנב חדש, תמסורת משופרת, ומנוע משודרג לדגם L-1. לאחר השדרוג שופרו ביצועי המסוק ומשקל ההמראה המרבי עלה בכ-140 ק"ג.
ב-24 בינואר 2008 הודיעה חברת בל על כוונתה לסיים את ייצור גרסה 206B-3, לאחר השלמת ההזמנות האחרונות עד 2010. עם זאת, ייצור מסוקים מגרסה 206L-4 עודנו נמשך, נכון ל-2016.
טווין ריינג'ר, ג'מיני ST ודגם 406
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 פיתחה חברת בל את דגם 400 שנקרא "טווין ריינג'ר", אך דגם זה לא נכנס לייצור סדרתי בשל העלייה הגדולה במשקלו של המסוק שהייתה כרוכה בכך, כ-680 ק"ג שהביאה לגניזת התוכנית.
תכנון המסוק החל לאחר שנשיא חברת טרידאייר, שהגיש ב-1986 הצעה למכרז של שירות היערות של ארצות הברית לחכירת מסוקי בל לונג ריינג'ר, למשימות כבאות אווירית, בעיקר כפלטפורמה ממנה ישתלשלו לוחמי אש בסנפלינג. שירות היערות עשה עד אז שימוש במסוקי בל 212, אך עלות חכירתם הלכה והאמירה. בשל כך בחן שירות היערנות מסוקים חד מנועיים בעלי רקע בטיחותי גבוה, ודגם בל 206 הוכיח עצמו ככזה. עם זאת, כאשר נעשו ניסויים השתלשלות ממסוקים אלה התברר כי אם תהיה תקלת מנוע בזמן הירידה מהמסוק תהיה לדבר משמעות קטלנית עבור לוחמי האש. גם במסוק בל 212 עלולה להיות לכך משמעות קטלנית: אמנם המסוק יוכל להתאושש, אך הצוות הנמצא במהלך ההשתלשלות עלול להיגרר על סלעים ועצים, ולהיפגע קשות. בשל כך החליטה החברה לנסות ולפתח דגם דו-מנועי של דגם 206, שיהיה בעל היכולת להמריא בעזרת מנוע אחד בלבד.
רשות התעופה הפדרלית העניקה לדגם ג'מיני אישור יוצא דופן. נוהלי הרשות קובעים כי שינוי במספר המנועים מחייב רישוי מחודש, ולפיכך היה על המסוק לקבל למעשה שני סוגי רישיונות, הליך יקר ומורכב. ואולם, ניתן לחרוג מכלל זה מטעמי בטיחות או חיסכון לגוף ציבורי, והדגם החדש עמד בשתי הסיבות הללו.
חברת בל הציעה מספר גרסאות של הלונג ריינג'ר שנועדו לשימושים צבאיים. גרסאות אלה נקראו דגם 206L טקסס ריינג'ר. לדגם זה הייתה יכולת נשיאת חימוש בכמה תצורות: חימוש נגד טנקים - ארבעה טילי BGM-71 טאו, 14 רקטות בקוטר 2.75 אינץ' (70 מ"מ) או שני מקלעים בקוטר 7.62 מ"מ.
דגם 406 הוא גרסה של דגם 206 עם רוטור בעל ארבעה להבים. דגם זה הוא למעשה שדרוג של דגם OH-58A קיואה לדגם OH-58D, וכולל גם כוונת על ראש הרוטור ומנוע אליסון 250 דגן C30R בעל הספק של 650 כוח סוס.
בל 206 בישראל
מלחמת ששת הימים ותחילת מלחמת ההתשה הוכיחו את הצורך החשוב במסוקים קלים, לצורך חילוץ נפגעים, סיור, תובלת מפקדים וקישור. מספר מסוקי האלואט II שהיו ברשות חיל האוויר הישראלי היה קטן מדי והיה ברור שיש צורך ברכישת מסוקים נוספים מדגם זה או מסוק חדש. לאחר בחינת מספר סוגי מסוקים הוחלט על רכישת מסוקי בל 206, בשל מהירותם הגבוהה יותר, טווח הטיסה הארוך יותר שלהם והנוחות הרבה יותר במהלך הטיסה. המסוקים הראשונים נרכשו מחברת אוגוסטה בל האיטלקית, מדגם AB206A, והגיעו לארץ בין השנים 1971 ל-1973, זמן קצר לאחר מלחמת יום הכיפורים. המסוקים כונו בחיל האוויר הישראלי סייפן. לאחר מלחמת יום הכיפורים רכשה ישראל מספר רב של מסוקים נוספים, הפעם מהדגם הצבאי OH-58B. אלה הגיעו לארץ החל מנובמבר 1974. רכש שלישי של מסוקים בל 206 היה בסוף 1978 ובתחילת 1979. בעסקה זו נרכשו מספר מסוקים מהדגם האזרחי, כדי למלא את מקומם של מסוקי האלואט שיצאו משירות וכן במקום מספר מסוקי בל 206 שאבדו בתאונות. מסוק נוסף נרכש מחיל האוויר האוסטרי ב-1981, יחד עם שני מסוקי CH-53 "יסעור". ב-1984 רכש חיל האוויר מספר מסוקים מדגם L, ואלה מכונים בחיל האוויר סייפנית.
על פי אתר אירופלייט הפעיל חיל האוויר הישראלי לפחות 53 מסוקי בל 206, 19 מהם מתוצרת אגוסטה (AB206), 10 מסוקים אזרחיים מתוצרת בל, מדגם B ועוד 23 מסוקים מן הדגם הצבאי, OH-58B. כמו כן הפעיל חיל האוויר שישה מסוקי בל 206L לונג ריינג'ר. המסוקים הופעלו על ידי טייסת 125 ("טייסת המסוקים הקלים") משדה דב, ועל ידי בית הספר לטיסה.
היחידה האווירית של משטרת ישראל (יחידה 55) מפעילה מסוקי בל 206 משנת 1993. מסוקי המשטרה מצוידים באמצעים לראיית לילה ובזרקורים. היחידה מפעילה ארבעה מסוקים מדגם B ושניים מדגם L. צוותי המסוקים מונים טייס וסייר אוויר בשעות היום, ושני טייסים במשימות לילה. בנובמבר 2016 הודיע המשרד לביטחון הפנים על החלפת המסוקים במסוקים חדשים מתוצרת איירבוס הליקופטרס, מדגם H125.
המסוקים שימשו בחיל האוויר למשימות אימון, סיור ותצפית, מרדפים, תובלת ציוד, תובלת מפקדים בכירים ואישים חשובים, חילוצים ופינויים. משנת 2003 משמשים המסוקים רק להדרכה בבית הספר לטיסה.
ב-12 בינואר 1994 נהרג אלוף פיקוד המרכז, נחמיה תמרי, כאשר מסוק סייפן שבו טס פגע במגדל האנטנה של מצודת כפיר, בעת הנמכה לנחיתה. בהתרסקות המסוק נהרגו גם ראש לשכתו, רס"ן, והטייסים סרן וסרן. ועדת החקירה שבדקה את ההתרסקות קבעה כי זו אירעה עקב תנאי מזג אוויר קשים בעת הנחיתה.
ב-14 בפברואר 2019 נמסר על חתימת הסכם לרכישת שבעה מסוקי אימון מתקדמים מדגם אוגוסטה ווסטלנד AW119 קואלה, שיחליפו את מסוקי הבל 206 של בית הספר לטיסה.
יחסי איטליה–בנגלדש
יחסי איטליה–בנגלדש הם יחסי החוץ בין בנגלדש לאיטליה.
היסטוריה
איטליה כוננה יחסים רשמיים עם בנגלדש ב-1972. ב-1974, איטליה הייתה אחת המדינות שנתנו חסות לכניסתה של בנגלדש לאו"ם. בשנת 2014 ביקרה ראש ממשלת בנגלדש, הסינה ואזד, ביקור רשמי באיטליה.
יחסים כלכליים
בנגלדש ואיטליה הקימו את "לשכת המסחר והתעשייה של איטליה-בנגלדש (IBCCI)" כדי להגביר את היחסים הכלכליים הדו-צדדיים. בין 2000 ל-2006, הסחר הדו-צדדי בין שתי המדינות גדל ביותר מ-200%. נכון לשנת 2012, הסכום הכולל של הסחר הדו-צדדי עמד על 1.286 מיליארד דולר, מתוכם היצוא של בנגלדש לאיטליה מהווה 1.036 מיליארד דולר. פריטי הייצוא העיקריים של בנגלדש לאיטליה כוללים מזון קפוא, מוצרים חקלאיים, תה, עור, יוטה גולמית, מוצרי יוטה, סריגים, בגדים ארוגים וכו'. פריטי הייצוא העיקריים של איטליה לבנגלדש כוללים מכונות, מוצרים אלקטרוניים, כלי רכב, מטוסים, כלי שיט וציוד הובלה נלווה.
פזורה בנגלדשית באיטליה
נכון לשנת 2016, חיו באיטליה 142,000 בנגלדשים.
מריה באנוש
מריה באנוש, שמה בלידה: מריאורה באנוש (Marioara Banuș) (רומנית: Maria Banuş ; 10 באפריל 1914 - 14 ביולי 1999) הייתה משוררת, סופרת ומתרגמת יהודיה רומניה.
חייה
מריוארה באנוש נולדה בשנת 1914 בבוקרשט, רומניה, כבתם של אנט לבית מרכוס ושל מקס באנוש, מנהל בנק "מרמורש בלאנק". היא החלה לפרסם את שיריה בגיל צעיר וכבר אז הייתה מושא לאהדת הביקורת. באנוש למדה במכון "פומפיליאן", ואחר כך בשנים 1931–1934 בפקולטה למשפטים ובפקולטה לספרות של אוניברסיטת בוקרשט. הסופר זכריה סטנקו המליץ לה לשנות את שמה ממריוארה למריה. שיריה הם בעלי אופי חושני ונסובים על האמהות והאהבה. לאחר השואה ביטאה בשיריה מגמות סוציאליסטיות ובשנים מאוחרות יותר חזרו שיריה ונהפכו לאישיים.
תרגמה משקספיר, רילקה ופושקין.
בנובמבר 1942 נכלל ברשימת הסופרים היהודים שנאסרו לפרסום ברומניה תחת משטר אנטונסקו.
מריה באנוש פרסמה לראשונה, בשנת 1928, בכתב העת של טודור ארגזי, "בּילֶטֶה דה פאפאגאל" ("כרטיסים של תוכי" Bilete de papagal), את השיר "בגיל 14":
מחנות המעצר בקפריסין
מחנות המעצר בקפריסין היו מחנות שהקימה ממשלת בריטניה בקפריסין לצורך כליאת המעפילים המגיעים לארץ ישראל. המחנות פעלו החל מאוגוסט 1946 ועד נובמבר 1949.
רקע להקמת המחנות
לאחר תום מלחמת העולם השנייה חידשו ביתר שאת ארגון "ההגנה" והנהגת היישוב את ההעפלה אל חופי ארץ ישראל של היהודים ששהו במחנות העקורים באירופה. ממשלת בריטניה, שהייתה נחושה למנוע שינוי במדיניות הספר הלבן של מניעת העלייה לארץ ישראל, חיפשה דרכים למנוע את ההעפלה. באוקטובר 1945 הציע מפקד כוחות בריטניה במזרח התיכון לעצור אניות מעפילים גדולות בדרכן לארץ ישראל ולהוביל אותן לקפריסין. לעומתו, הדיפלומט הבריטי ג'ורג' ויליאם רנדל הציע להחזיר את המעפילים למקומות מהם הגיעו, כצעד שירתיע מעפילים נוספים. אולם הנציב העליון, אלן גורדון קנינגהם טען שמדובר בצעדים מוגזמים, לאור ההיקף הדל עד אז של ההעפלה, שניתן היה פשוט לקזזה ממכסת הסרטיפיקטים. פקידי המנדט הבריטי גם חששו מתגובת היישוב היהודי לגירוש המעפילים ובמיוחד במקרה של אסון כמו שאירע לסטרומה ולפאטריה. בפברואר 1946 הציעו ראשי הצבא הבריטי במזרח התיכון לגרש את המעפילים לארצות מהן באו ולצורך כך לכלוא אותם באופן זמני בקפריסין. משרד המושבות התנגד למהלך זה ובמקום זאת הציע לכלוא את המעפילים בארץ ישראל ולשחרר אותם כנגד סרטיפיקטים מהמכסה החודשית. מושל קפריסין הביע גם הוא התנגדות לכליאת מעפילים באי.
בקיץ 1946 הגיעה ההעפלה לממדים כאלו שכבר לא יכלה בריטניה לקזז ממכסת הסרטיפיקטים. בהיעדר מקום במחנה המעצר בעתלית, שלטונות המנדט היו משחררים מעפילים על חשבון סרטיפיקטים שהוקצבו שלושה חודשים קדימה, וההנחה הייתה שהכליאה לא הייתה אפקטיבית. בנוסף, בעקבות השבת השחורה ביוני 1946, הרגישו שלטונות המנדט שגירוש המעפילים לא יוכל להרע את היחסים עם היישוב היהודי הרבה יותר משהיו ממילא. בעקבות פיצוץ מלון המלך דוד, הוחלט כצעד מרתיע לשבור את רוחם של המעפילים על ידי הרחקתם מארץ ישראל. האי קפריסין, שהיה גם הוא תחת שלטון בריטי, נבחר כמקום מתאים לכליאת המעפילים שנתפסו, בגלל קרבתו לארץ ישראל, ומעפילים הועברו אליו החל מאוגוסט 1946.
קפריסין שימשה עוד במהלך המלחמה לאירוח פליטים, בהם יהודים. לאחר טביעת האונייה "ויטרול" והסירה "דורה" ניתן לניצולים לשהות בקפריסין.
מעפילים שהופנו לקפריסין
בסך הכל גורשו לקפריסין כ-52,000 מעפילים שהובאו לשם ב-39 ספינות.
הספינות הראשונות שנוסעיהן גורשו לקפריסין היו "יגור" ו"הנרייטה סולד" שכ-1,300 המעפילים שהיו עליהן גורשו באניית הגירוש מדגם ליברטי "אמפייר ריוול" (Empire Rival) ושוכנו במחנה אוהלים ליד קראולוס.
רוב המעפילים שהגיעו לקפריסין היו יוצאי פולין ורומניה. בנוסף היו קבוצות קטנות יותר ובהן יוצאי בולגריה שהגיעו לחופי ארץ ישראל באונייה "בונים ולוחמים" וגורשו לקפריסין, ויוצאי צפון אפריקה שהגיעו באוניות "יהודה הלוי" ו"שיבת ציון".
במרץ 1947 הופנתה אוניית המעפילים מולדת ועליה כ-1500 מעפילים אל מחנה מעצר בקרבת ניקוסיה.
בדצמבר 1947, הופנו הפאנים, אוניות המעפילים "עצמאות" ו"קיבוץ גלויות", עם יותר מ־15,000 מעפילים הפליגו מנמל בורגס שבבולגריה, ישירות לנמל פמגוסטה בקפריסין. הפאנים יורטו על ידי הצי בריטי בנמל המוצא שלהן. בתיאום עם ההגנה ודוד בן-גוריון הם הופנו להפליג ישירות לנמל פמגוסטה מבלי להגיע לחופי ארץ ישראל, מתוך כוונה למנוע שפיכות דמים.
תנאי החיים במחנות
על אף שהרעיון לכלוא מעפילים בקפריסין הועלה כבר שנה לפני תחילת הגירוש, לא נעשו במקום הכנות לקבלת המעפילים. הצבא הבריטי בנה 12 מחנות בארבעה אתרים - פידולס, קראולוס, קסילוטימבו ודֵחֶליה. מחנות בהם הוקמו אוהלים כונו לרוב "מחנות קיץ", וכאלה שכללו צריפי פח כונו "מחנות חורף".
הצבא הבריטי סיפק לעצורים מים, מזון, טיפול רפואי וצרכי יום יום אחרים, אולם אלו סופקו במידה לא מספקת ואף לא היו במחנות אמצעי בישול מתאימים למצרכי המזון שסופקו כך שהכלואים היו על סף רעב רוב התקופה. על כן הג'וינט שלח לקפריסין משלחת לעזרה ליושבי המחנות. בלחץ של משה (מוריס) לאוב (נכתב גם לויב), מנהל פעולות הג'וינט בקפריסין, הוקמה במחנות מרפאת שיניים, שהעניקה טיפולי שיניים לעצורים במימון משותף של הצבא הבריטי והג'וינט. רבים מאנשי הצבא הבריטי שניהלו את המחנות הרגישו אי נוחות מכך שהם מתעסקים במעצר של אזרחים, סייעו לעצורים בלחץ על הדרגים הגבוהים לשיפור תנאי העצורים ואף נתנו לעצורים הקלות בניגוד להוראות. למשל, אחד המפקדים התיר לילדי מחנה 64 בקסילוטימבו לרחוץ בים בניגוד להוראות.
הוועד למען גולי קפריסין ארגן בארץ ישראל, בסוף שנת 1947, משלוחים של בגדי חורף ונעליים לעצורים במחנות. מכונית סבבה בתל אביב וקראה ברמקול לתושבי העיר לתרום ציוד למעפילים שגורשו. ההיענות של תושבי תל אביב הייתה גדולה מהציפיות ובאולם המרכזי של ארגון כסות חורף הצטברו כמויות גדולות של בגדים ונעליים. אלה מוינו, ותוקנו במידת הצורך, לפני שנשלחו לקפריסין.
למחנות הגיעו שליחים תושבי ארץ ישראל, שהגיעו בעיקר מהקיבוצים. עקב כך, השליחים ניהלו את המחנות בדומה לקיבוץ והקימו בתי ילדים וכפרי נוער. המתנדבים לימדו עברית, נגינה, מלאכה, לימודי יהדות וארץ ישראל, והכירו לעצירים את הווי הארץ. הם הפעילו בתי ספר, הקימו תנועות נוער, ואף יסדו סמינר למבוגרים.
עם הגידול במספר השוהים במחנות והקמת מחנות החורף, הוחלט ב"ועד למען גולי קפריסין" ובתנועות המפלגתיות בארץ ישראל שצריך לדאוג יותר לתחום התרבותי של המעפילים, לשם כך נשלח ב-1947 המחנך והמוזיקאי ד"ר ארנסט הורביץ מבית השיטה שמונה כאחראי על כל פעילות התרבות במחנות ואף הקים מקהלה ותזמורת.
באחד מהפרויקטים נפתחו סדנאות אמנות שניהלו האמנים זאב בן-צבי ונפתלי בזם. בן-צבי הפעיל בצריף עץ סדנה לפיסול ובה פעלו מעל 50 פסלים חובבים שיצרו דיוקנאות בגבס וחומר וכן ריקוע נחושת. הפיסול נועד, בעיני בן-צבי, לשמש ביטוי לחוויית השואה והעקירה. בזם יצר עם תלמידיו אלבום של הדפסים ובהם השתקפות של חיי המחנה. בנוסף הובאו לקפריסין הופעות של יוצרים מארץ ישראל. באפריל 1948 הגיעו לקפריסין שושנה דמארי ומשה וילנסקי לסבב הופעות.
לקפריסין נשלחו גם אנשי "ההגנה" והפלמ"ח, שאימנו בחורים צעירים אימוני קרב ושימוש בנשק על מנת להכשירם להיות לוחמים בעת עלייתם ארצה וכן לשם שמירה על הביטחון הפנימי במחנות. התארגנות סודית זו נקראה "שורות המגינים". כמו כן נחפרו בחשאיות שמונה מנהרות מתחת לגדרות המחנות, דרכן הצליחו לברוח כמה עשרות עצירים. במשך שלוש שנות הפעילות של המחנות שהו בהם 52,000 מגורשים, ו-2,200 ילדים נולדו במקום.
במהלך כל התקופה יצאו מעפילים ותיקים מהמחנות ועלו לארץ ישראל על חשבון מכסות העלייה, כך שלא היה זמן בו שהו בו זמנית במחנות למעלה מ-35,000 נפש.
הליך פינוי המחנות
עם ההכרזה על הקמת מדינת ישראל במאי 1948 היו במחנות קפריסין כ-24,000 מעפילים שהיו משוכנעים כי תוך ימים ספורים תבואנה ספינות שתקחנה אותם לישראל. הסוכנות היהודית ביצעה הכנות לקליטת העולים, ולאור סירוב הבריטים להביא את העצורים באוניות בריטיות, היה על הסוכנות לארגן אוניות להבאת העולים. משעברו שבועיים והעלייה לא החלה, פנו עצורי קפריסין לאו"ם בדרישה ללחוץ על בריטניה לשחררם וב-7 ביוני קיימו שביתת רעב של יום אחד'. לבסוף החלה העלייה מקפריסין בתחילת יולי 1948. שתי אוניות גדולות, "עצמאות" ו"קיבוץ גלויות", הביאו מקפריסין מעל ל-4,100 עולים, אולם על מנת שלא לסייע לישראל במלחמת העצמאות, אסרו הבריטים על עליית הגברים בגילאי גיוס, 18–45. בין השלטונות הבריטיים לבין העצורים התנהל מאבק סביב הדרישה לאפשר עליית אבותיהם של 170 תינוקות יחד עם התינוקות. למרות הסירוב הראשוני של הבריטים, העלייה אושרה לבסוף.
במחנות בקפריסין נותרו בסוף יולי 1948 כ-11,000 עולים שלא הורשו לעלות. המתווך פולקה ברנדוט הציע בתחילת אוגוסט 1948 שישראל תקלוט 100,000 פליטים פלסטינים והוא ישפיע על בריטניה לשחרר את עצורי קפריסין. העצורים פנו לדעת הקהל בישראל ובעולם, איימו בשביתת רעב ופנו לערכאות משפטיות. ב-17 בספטמבר 1948 פורסם בקפריסין חוק חדש שנועד להכשיר את המשך החזקת העצורים במחנות. בדצמבר 1948 הוסכם על מתן רשות ל-300 בחורי ישיבה לעלות לישראל, אולם הדבר התעכב בגלל רצונם של הבריטים להיות בטוחים שאכן בחורי הישיבה לא יתגייסו לצבא. בסוף דצמבר 1948 הגישו עצורי קפריסין תביעת הביאס קורפוס כנגד השלטונות. בסוף ינואר 1949, במקביל להכרה הבריטית במדינת ישראל, שוחררו שארית עצורי קפריסין והועלו לישראל.
בפברואר 1949 הסתיים באופן רשמי פינוי המחנות שבקפריסין וזה היה גם המועד בו עזבו אחרוני השליחים הארץ-ישראלים, אם כי היו משפחות ובודדים שהתעכבו, בעיקר בשל סיבות בריאותיות או מפני שהיו להם תינוקות רכים, עד נובמבר 1949.
הנצחה
במקומות אחדים בקפריסין הוקמו אתרי הוקרה לסיוע של בני קפריסין לעצורים במחנות. בכניסה לנמל לרנקה נקבע לוח "לאות תודה והוקרה בשם העם היהודי לידידים הקפריסאים הרבים אשר עודדו וסייעו ל-52,384 הפליטים היהודים אשר היו עצורים במחנות שהקימו הבריטים באי". שלט ברוח דומה נקבע בכפר קסילוטימבו. בניקוסיה הוצב לוח "לכבוד 2,200 הילדים שנולדו בקפריסין להורים ניצולי שואה בשנים 1946-1949". בלרנקה הוקם אתר הנצחה סמוך לבניין הקהילה היהודית ובו מוצג הצריף האחרון שהועתק מהמחנות ובו מוצגים עדויות. הקהילה בשלבי הקמת מוזיאון העפלה בקפריסין.
אלכס אזר
ביוגרפיה
אזר נולד בג'ונסטאון, פנסילבניה וגדל בעיר סולסברי שבמזרח מרילנד. אביו היה רופא עיניים ממוצא לבנוני.
בשנים 2005–2007 היה סגן מזכיר מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית תחת ממשל בוש. כן עבד כשתדלן מטעם חברות תרופות וכמנהל בתעשייה.
ב-13 בנובמבר 2017 מונה על ידי הנשיא דונלד טראמפ לכהן כמזכיר הבריאות ושירותי האנוש בממשלו. מינויו אושר על ידי הסנאט בינואר 2018 ברוב של 55 נגד 43. הוא חבר המפלגה הרפובליקנית.
ב-29 בינואר 2020 מונה לעמוד גם בראש כוח המשימה של הבית הלבן לנגיף הקורונה, שאמור להוביל את ההתמודדות עם התפרצות נגיף הקורונה בארצות הברית. בהמשך הועברה ההובלה של הצוות לסגן הנשיא מייק פנס, אך אזר נותר חבר מרכזי בו.
סאי
סאי (ביפנית: 釵) הוא כלי נשק ופגיון המשמש במסורת אמנויות הלחימה קראטה, טגומי וקובודו בסגנון אוקינאווה. רכיבי הסאי הם מוט, חוד ושתי שיניים בצדדים. ידית הסאי לרוב מצופת עור, והסאי משמש בתרבות הפופולרית ככלי המזוהה עם נינג'ות.
היסטוריה
לפני הגעתו של הסאי למחוז אוקינאווה, מדינות כמו תאילנד, וייטנאם, סין, מלזיה ואינדונזיה עשו שימוש בסאי. צורתו האינדונזית של הסאי נקראה "צ'אבאנגה" או "טז'אבאנג", ושימוש את מתרגלי הסילת. הסאי ככל הנראה פותח מהטרישולה, מעין קלשון, ועקב העובדה שמקור הטרישולה הוא באסיה, יש להניח שהסאי הומצא בהודו במקביל לעליית ההינדואיזם והבודהיזם. באוקינאווה, המשטרה המקומית השתמשה בסאי לעצירת פושעים, ונסיך אוקינאווה משנת 1668 עשה שימוש בסאי ככלי נשק. הסאי פותח לג'יטה, בעל עיצוב דומה לסאי אך בעל רק שן אחת בצד, ולעיצוב המאנג'י – בעל יוקו אחת כלפי מעלה ושנייה כלפי מטה.
טכניקה
לוחמים משתמשים בסאי בדרך כלל בזוגות: אחד בכל יד. הסאי נלמד בתרגול הקיהון והקאטה, וכולל הגנות ומתקפות ברמות גבוהות. הסאי משמש בעיקר לדקירות קצרות במקלעת הצליאק, אך יש בו גם טכניקות הגנה. ישנן דרכים שונות לאחיזה בסאי, הנותנות רבגוניות וקטלניות ללחימה: דרך אחד היא לתפוס את הטסוקה, ולדחוף את האצבעות במרווחים בין היוקו והטסיום. זה מאפשר לתפעל את הסאי כך שיהיה לחץ על הזרוע, ועוזר לשמור על האגודל בעת מתקפה נגדית. דרך נוספת היא ריכוז כוח האגרוף על הטסוקה, ובזמן שהטסיום משמש לדקירה, היוקו מסוגלות להגן על היד ממתקפה. השיטה הנפוצה ביותר היא אחיזת כל היד על הטסוקה, כמו הקטאנה והוואקיזאשי.
ג'אווי
ג'אווי הוא כתב המבוסס על האלפבית הערבי בו כותבים את השפה המלאית. זהו אחד משני סוגי הכתב הרשמיים בברוניי ובמלזיה, והוא בשימוש מוגבל במלזיה, באינדונזיה, בסינגפור ובפיליפינים, במיוחד בהקשרים דתיים.
ג'אווי התקיים כאלפבית במשך מאות שנים ברחבי מה שקרוי בפי המאלסים בשם "עאלם מלאיו", בהגיה משובשת "אלם מלאיו", "העולם המלאי", ובפי האינדונזים "נוסאנתארא", "בין האיים" כיום ככנוי חיבה לאינדונזיה בפי תושביה, וגם המאלסים מכירים אותו.
נהוג לקשר את פיתוח כתב ג'אווי להגעת האסלאם. הוא מורכב בעיקר מאותיות הלקוחות מהערבית בתוספת שש אותיות ייחודיות לג'אווי. זוהי צורת הכתב השנייה לכתיבת מלאית. הראשונה הייתה בכתב פאלי.
ראשית כתב ג'אווי מיוחסת לשנת 1082 לספירה הנוצרית. מצבת קבר שתאריכה האסלאמי מקביל לאותה שנה נתגלתה באי ג'אווה ולשונה ערבית בלבד. לכן דבק בכתב הזה השם "חרוף ג'אווי" שמשמעו בערבית "אותיות ג'אווי" והוא נהגה בשיבוש "הורוף ג'אווי". שם נוסף הוא "תוליסאן ג'אווי" שמשמעו במלאית "כתב ג'אווי". השימוש בכתב הזה איפשר למוסלמים בכל האזור לקרוא בקוראן, אבל עד היום רבים מהקוראים בו נזקקים לקוראן מתורגם, כי אינם מבינים ערבית. הוראת הכתב הג'אווי היא כלי לשימורו. ג'אווי היה בשימוש מתקופת האסלאם של פאסאי ועד תקופת סולטנות מלאקה, סולטנות ג'והור וסולטנות אצ'ה במאה ה-17. עדות לכך מצויה באבן הכתובה (של) תרנגגנו (באתו ברסורת תרנגגנו) המתוארכת ל-1303 (שנת 702 על פי לוח השנה המוסלמי), בעוד שהשימוש הראשוני באלפבית הלטיני באזור החל לקראת סוף המאה ה-19. הכתיב ההולנדי בכתב לטיני החל להיות בשימוש ב"הודו ההולנדית" בשנת 1894.
הספרות המלאית בכתב ג'אווי כללה בין היתר שלושה ספרים מפורסמים: "סג'אראה מלאיו", "תולדות המלאים" - תולדות ממלכת מלאקה, אבל סביר שנכתב מחוץ לה, כי באותו זמן נשלטה המדינה בידי פורטוגל, שתי גרסאות נכתבו, הראשונה בשנת 1536 והשנייה בשנת 1612; השני היה "חכאיאת סריבו מסאאל" והקרי של היום "היכאיאת סריבו מסאיל" ונקרא גם "סריבו מסאלאה", "סיפורי אלף הקושיות" - ספר פולמוסי דתי אסלאמי, שנכתב בשנת 1757 באי סומטרה. תרגומי הספר באנגלית ובהולנדית נמצאים בספרית הקונגרס בוושינגטון; השלישי היה "חכאיאת האנג תואה" ובקרי של היום "היכאיאת האנג תואה", "סיפורי האנג תואה", שנכתב במלאיה, ומאמינים שנכתב בשנת 1700 אבל הכתוב המלא ידוע משנת 1849. שלושת אלו נחשבים ליצירות האומנות הגדולות ביותר בשפה המלאית. מלבדם נכתב במלאית בכתב ג'אווי גם "חכאיאת ראג'א-ראג'א פאסאי", ובקרי של ימינו "היכאיאת ראג'א-ראג'א פאסאי", "ספורי מלכי פאסאי", שנכתב במאה ה-14 באינדונזיה.
שימוש בכתב על מטבעות
הכתב הג'אווי נפוץ מאוד במטבעות היסטוריים, סדרות שלמות של מטבעות בכל מדינות האזור המלאי נכתבו בו, כולל מה שהוטבע בזמן שלטונם של הבריטים במלזיה ועבור סינגפור הונפק מטבע תלת לשוני בממלכה המאוחדת שכלל כתב ג'אווי, אנגלית וסינית, וחלק נכר ממה שהטביעו ההולנדים באיי הודו המזרחיים ההולנדיים החל משנת 1753, כאשר הסדרות שראשיתן בשנת 1854 הן יצירות אומנות תלת לשוניות והכתב הג'אווי מתבלט בסגנון ה'ערבסקי' שלו. גם שני מטבעות לסרי לנקה בשם ציילון כתובים בכתב ג'אווי, והונפקו על ידי ההולנדים בשנים 1784 ו-1787. בשנת 1945 הונפקה בארצות הברית הסדרה האחרונה בשמה של הולנד עבור איי הודו המזרחיים ההולנדיים על 11 המטבעות מופיעות שלוש שפות, כולל מלאית בכתב ג'אווי. בשנים 1951 עד 1954 הונפקה סדרת המטבעות האחרונה באינדונזיה שכללו גם כתב ג'אווי. במלזיה במדינת קלנטן מונפקות החל מ-20 בספטמבר 2006 סדרות שלמות של מטבעות כסף וזהב, הראשונה בכתב ג'אווי בלבד, השנייה גם בכתב ג'אווי, גם בכתב לטיני ובערבית, וגם מדינת פרק החלה להנפיק מטבעות כוללים כתב ג'אווי בשנת 2011. מלזיה הנפיקה לפחות שני מטבעות הכוללים כתב ג'אווי בשנים 1981 ו-2000. חלק מהשטרות של מלזיה כוללים את הערך הנקוב וגם שם בנק המדינה שמנפיק אותם גם בכתב ג'אווי. בברוניי היו לפחות שני מטבעות היסטוריים שכתיבם רק ג'אווי ועוד מטבע תלת לשוני שכתוב בג'אווי, בערבית ובאנגלית. בימינו מופיע שם המדינה והערך הנקוב גם בכתב ג'אווי על חלק מן השטרות, ועל מטבעות זיכרון.
אין תמיד אחידות בכתיב. לדוגמה, במלזיה השטר של 50 רינגית כולל את הכתיב הלטיני BANK אבל ההקבלה בכתב ג'אווי היא "בנגך" כאשר האות "נגאא" נמצאת בו ואינה כלל ב-BANK בכתב לטיני, והאות "כאף" הסופית נכתבת כמו שהיא נכתבת בפרסית דווקא, שונה מצורת "כאף" סופית הערבית כצורת הופעתה בטבלת האותיות בערך זה. לפחות שניים מהמטבעות ההיסטוריים של אינדונזיה, מכילים את הספרה 4 כפי שהיא נכתבת בפרסית ۴, ואילו במטבעות של כלנתן מופיעה שנת 1427 ההג'רית עם ספרת 4 הנכתבת כמו בערבית ٤. חלק מהמוסלמים שהביאו את האסלאם אל האזור המלאי באו מאיראן, וגם צורת הכתיב שלהם נקלטה בכתב הג'אווי. מילים שמקורן ערבי נכתבות כמו בערבית אבל מילים מלאיות נכתבות לעיתים בכתיב חסר או בכתיב מלא. השם רופיה מופיע בשנים שונות رڤيه בכתיב חסר וגם روڤيه בכתיב מלא. שמה של אינדונזיה מופיע اندونسي "אנדונסי" על המטבעות עד לשנת 1954. מתוך מאמץ להאחדת השפה, כיום נכתב שם אינדונזיה בכתב ג'אווי כך: اندونيسيا 'אנדוניסיא'.
סלומון
{{פירושונים| אישים ששמם סלומון:
אחר:
ברטה לנדסמן
קורות חיים
ברטה לנדסמן נולדה בעיר ז'יטומיר שבאוקראינה בקיץ 1882. אביה, משה לנדסמן, נולד גם הוא באוקראינה, שם פגש את אשתו ג'סי וגמן. השניים נישאו בשנת 1880 והביאו לעולם חמישה ילדים. בשנת 1896 היגרה המשפחה לניו יורק שבארצות הברית, שם נפטרו ההורים. אביה נפטר בשנת 1941 ואימה בשנת 1949. בשנת 1913 סיימה לנדסמן את לימודיה כאחות מוסמכת בבית הספר לאחיות "לבנון" (כיום ברונקס לבנון) שבניו יורק.
במהלך השנה האחרונה ללימודיה התראיינה לנדסמן אצל הנרייטה סאלד, שחיפשה שתי אחיות אותן תוכל לשלוח לירושלים לשם עזרה וסיוע בבית החולים 'הדסה' בעיר. מכיוון שניסיונה המעשי לא היה רב, לא נבחרה לנדסמן לתפקיד, אך הפגישה עם סאלד הייתה עבורה בלתי נשכחת. בין השנים 1913–1920 עבדה כאחות בריאות הציבור במחלקת הבריאות העירונית בניו יורק, בתחנות בריאות לתינוקות ובהנחלת החינוך להיגיינה בבתי ספר ובמחלקת הרווחה בבית החולים הר סיני בניו יורק. כמו כן, הייתה פעילה ברשת המרכזים לחלוקת חלב לתינוקות בניו יורק שהפעיל הנדבן היהודי נתן שטראוס. בתחנות אלו ניתנו לאימהות בקבוקי חלב כדי להבטיח הזנה ראויה של ילדיהן.
בשנת 1919 עברה לנדסמן לגור באטלנטה ג'ורג'יה, שם עבדה בבית מרפא לחולי שחפת, ובשנת 1920 עלתה ארצה במסגרת גל עלייה של מומחי רפואה וסיעוד שבאו להשתלב בפעילות "היחידה הרפואית" בארץ אשר נלחמה במחלת השפעת ועזרה בבניית שירותי רפואה וקידומם. באותה שנה הצטרפה לשורות קבוצת עזרה מדיצינית ציונית אמריקנית (קעמצ"א). היא עבדה במשך שנתיים במחלקת הילדים בבית החולים 'הדסה' בירושלים ולאחר מכן יסדה את המחלקה לשירות ציבורי בהדסה, בה עבדה עד שנת 1936.
לנדסמן ארגנה והקימה בשנת 1922 את רשת התחנות לאם ולילד, שנודעה כעבור מספר שנים בתור טיפת חלב, הייתה שותפה ב"הסתדרות נשים עבריות" והמחלקות שבהנהגתה פעלו בסטנדרטים גבוהים שתאמו את הסטנדרטים האמריקאים. היא לא נישאה מעולם ולא היו לה ילדים.
הקמת התחנות לטיפול בתינוקות ובנשים הרות
בשנים הבאות התרחבה רשת התחנות של 'הדסה' בהנהגתה של לנדסמן. העלויות והאחזקה של התחנות היו מרובות וגבוהות והיה עליהן לגייס תרומות הן מהממשלה והן מארצות הברית על מנת להצליח ולטפל בכל התינוקות וכן במחלת המלריה שהתפשטה בארץ בשנים אלו.
במאמרה "עזרה ראשונה לתינוק" שפורסם בעיתון Palestine Post בשנת 1939, תיארה לנדסמן את התרחבותה של פעילות התחנה ואת פתיחתן של תחנות שירות גם בשכונות מוסלמיות ונוצריות בירושלים. היא ציינה כי היא וחברותיה עשו הכל על מנת לדאוג כי גם אוכלוסייה זו תקבל תקציב דומה לתחנות השירות בשכונות היהודיות.
האחיות הדריכו באופן אישי את הנשים שביקרו בתחנות. אחת למספר שבועות קיימו הרצאות קבוצתיות שכללו הדגמות במגוון נושאים, ביניהם, 'התפתחות העובר', 'הכלכלה בשעת ההריון', 'ההיגיינה האישית בשעת ההריון', 'הטיפול בשד וההלבשה' ו'האמבטיה'. בחלק מהתחנות התקיימו גם שיעורים קבוצתיים בבתיהן של האמהות הצעירות. כל זאת במטרה לרכוש את אמונן של הנשים ולהביא לעליית קרנו של שירות זה שביסודו רפואה מונעת לתינוקות, אותו ניסתה לנדסמן להנחיל בשירותי הרפואה ביישוב העברי המתפתח.
הקשיים בניהול תחנות "טיפת חלב"
תפקידה של ברטה לנדסמן העמיד אותה בפני אתגרים רבים. ראשית, עבודתה עם אמהות מתרבויות שונות. נשים אשר עלו מארצות שונות הגיעו עם ידיעות מגוונות לגבי טיפול בתינוקות ולנדסמן הייתה צריכה להתמודד עם השוני התרבותי ולהתאים עצמה. בשנת 1927 פנו אליה נשות שכונת בת גלים בחיפה, באותם ימים אוכלוסייה אמידה, בבקשה ש'הדסה' תפתח בשכונתן תחנת "טיפת חלב". לנדסמן דחתה את בקשתן מכיוון שסוג האימהות בשכונה היה "משכיל בעיקרו" ועל כן טיפולן בתינוקות היה משביע רצון מבחינתה וכי יש לפנות תחילה לאמהות שעדיין לא יודעות איך לטפל בצורה נאותה בילדיהן. לנדסמן זיהתה את הצורך לפתוח תחנות טיפת חלב באזורים בהם נזקקו לעזרתה, אך בשל התקציב הדל, העדיפה להתייחס לנחיצות בפתיחת התחנות תוך מחשבה מערכתית. תשובתה לבקשתן של הנשים בשכונת בת-גלים המחישה את תפישתו של הממסד הרפואי כלפי נשים שבאו מרקע תרבותי שונה: אלה שנתפשו כנזקקות להדרכה וסיוע לא נמנו עם בנות הארץ הוותיקות.
הקשיים בהתמודדות עם האמהות
קושי נוסף מולו עמדה ברטה לנדסמן עם הפעלת התחנות לאם ולילד היה קשור להערכתן של האימהות הצעירות את מידת כשירותן לטפל בתינוקותיהן. על פי רוב, הנשים העריכו את עצמן כמי שיודעות לטפל בתינוקות על סמך ניסיונן שלהן או ניסיונן של נשים קרובות להן כמו אימהות, אחיות ובנות משפחה אחרות. ועל כן, הן לא הרגישו שהן זקוקות להתערבות חיצונית בדמות הדרכה של האחיות. לעומתן, נשים אחרות הזדהו עם הגישה שעמדה בבסיס תהליך המדיקליזציה של האימהות אשר לפי הידע בתחומים אלה הוא נחלתו של הממסד הרפואי, ועל כן, חשו עצמן כמי שזקוקות להדרכה מקצועית. ניגוד זה התבטא גם במקרה של התחנה ברחובות, שנפתחה בשנת 1924, במטרה להפחית את תמותת התינוקות בקרב עולי תימן שם. בשנת 1926 הציעה 'הדסה' להעביר את התחנה מהמושבה לשכונת התימנים במושבה. צעד זה עורר את התנגדות מצד אימהות המושבה. בתגובה כתבה לנדסמן לאחות בתחנת רחובות:
המכתב מלמד כי לנדסמן השקיעה מחשבה רבה במיפוי מקומות התחנות השונות וכי פעלה בכובד ראש ולא חששה מעימותים גם עם האמהות עצמן. בהמשך המכתב הדגישה את חשיבות מקומן של האימהות בקהילה. מדבריה עולה, כי תמיד דאגה לבחון את העתיד לשם הבטחת איזון כלכלי חיובי בתחנות. על אף הצורך העז בפעילות התחנות, במיוחד באזורים בהם המעמד החברתי היה נמוך, הקפידה לשמור על סדר ומינהל תקינים:
מדבריה של לנדסמן קשה לדעת ממה נבעה עמדתן של נשי רחובות, שכן בתחילה ראו בתחנה לאם ולילד מוסד שמיועד לנשים עניות שעלו מתימן ואחר כך התנגדו להעברתו לשכונת התימנים. הן כנראה עשו זאת מפני שהזדהו עם תהליך המדיקליזציה של הטיפול בילדים דרך עבודת האחיות במקום, או מפני שנרתעו מהמפגש עם נשים שעלו מתימן.
התבססותן של תחנות טיפת חלב ביישוב העברי בארץ
דיווחי האחיות בטיפת חלב על עבודתן בקרב קהילות שונות הציגו סיפורי הצלחה לשיטתה של טיפת חלב. חלקם תיארו מאמצים ליצירת יחסי אמון בין האחיות למשפחות ושיפור ניכר בהענות נשים להיעזר בשירותי התחנה וחלקם תיארו היענות מיידית מצד נשי עדות המזר.
Sin Pijama
Sin Pijama (באנגלית: No Pajamas, ובעברית: בלי פיג'מה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת בקי ג'י, ביחד עם זמרת הרגאטון הדומיניקנית נאטי נטשה. השיר יצא לאור ב-20 באפריל 2018, על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק לטין, כסינגל השני מתוך האלבום Mala Santa.
ברטה לנדסמן
התבססותן של תחנות טיפת חלב ביישוב העברי בארץ
המידע לטיפול בתינוקות הכשיר את האמהות לעזור לחברותיהן שעדיין לא עברו הדרכה דומה. בדו"ח אודות הקמת התחנות שהכינה לנדסמן לקונגרס הציוני השלושה עשר בקרלסבד בשנת 1923, מסרה לנדסמן:
Sin Pijama
השיר הגיע למקום הראשון במצעד השירים שבצ'ילה, והראשון במצעד השירים שבאל סלוודור.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי בקי ג'י, נאטי נטשה, נייט קמפאני, קייל שירר, רפאל פינה, דדי יאנקי, גבריאל ריברה, ריקי מונטאנר, מאו מונטאנר, ג'ון לאונה, קמילו אצ'וורי והופק על ידי יאנקי, גבי מיוזיק, מאו וריקי, לאונה ואצ'וורי. בנוסף לכך, לשיר יצא רמיקס רשמי אותו עשה קומביה שפורסם ברשתות הסטרימינג השונות.
ברטה לנדסמן
ביקורי הבית של אחיות התחנה
ביקורי הבית של אחיות התחנה נערכו ללא הודעה מוקדמת. היו אחיות שנכנסו לבתים מבלי לדפוק בדלת, והיו גם שקיבלו את הוראתה של לנדסמן להיכנס אל הבתים בכל דרך שהיא גם אם זה דרך החלון. בספרו של משה מרלין לוין, “דרוש רק חלום”, מתואר מאבקן הסיזיפי של האחיות ושל האחות הראשית ברטה לנדסמן לשכנע את האימהות להגיע לתחנה:
Sin Pijama
רקע וכתיבה
השיר שהה למעלה מחמישה שבועות בפסגת מצעד השירים שבספרד והיה (ביחד עם "Lo malo", של איתנה ואנה גרה) לשיר היחיד באותה השנה שעשו זאת.
ברטה לנדסמן
ביקורי הבית של אחיות התחנה
רוב האימהות שילמו סכום סמלי עבור החלב שקיבלו מתחנות טיפת חלב. לנדסמן נהגה להציע ליולדות בבתי-החולים בגדי תינוקות ותערובת-חלב מפוסטרת אם יבטיחו לה שתגענה לביקורת קבועה עם תינוקותיהן בתחנה. הנשים שהגיעו בפעם הראשונה למרפאה קיבלו מיכל פח לנשיאת הבקבוקים ששירת אותן לפעמים הבאות. ברטה לנדסמן לא נישאה והחליטה ולהקדיש את חייה לטיפול בילדים. נראה כי הרגישה מחויבת לעבודתה ומעולם לא התפנתה לחייה האישיים.
Sin Pijama
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ ה-Vevo של בקי ג'י ב-20 באפריל 2018. בתחילת הקליפ ניתן לראות את הזמר-יוצר פרינס רויס מקבל הודעה מג'י ונטשה. לאחר מכן ניתן לראות את השתיים עורכות מסיבת פיג'מות. לאורך המסיבה, השתיים מבצעות תנועות ריקוד שונות, כמו גם לובשות בגדים שונים, בהתאם לסצנות.
ברטה לנדסמן
אזכורים במקורות
ברטה לנדסמן ותרומתה לרפואה הציבורית, לא הוזכרה במקורות המידע השונים בעברית, ובכלל אלו במקורות הכתובים על 'טיפת חלב' ומפעליה וכן אין אזכור בספר המלא של עובדי 'הדסה' במהלך השנים. היא אף אינה מוזכרת כחלק מקבוצת האחיות אשר פעלה בשירות 'הדסה'. יש הטוענים שמדובר כאן על הדרה של נשים.
Sin Pijama
וידאו קליפ
נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-1.7 מיליארד צפיות.
צ'מיירניקי
צ'מיירניקי (בפולנית: Czemierniki) הוא כפר במחוז רדזין פודלסקי שבפרובינציית לובלין בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
צ'מיירניקי נזכר מאמצע המאה ה-13, ובשנת 1509 הוענקו לו זכויות עיר. בשנת 1622 נבנו ביישוב ארמון, כנסייה וגני נוי.
במהלך המאה ה-19 הוקמו ביישוב מספר בתי חרושת, אך במחצית השנייה של אותה מאה נשלל מהיישוב מעמדו העירוני.
יהודי צ'מיירניקי
בשנת 1622 הוצא איסור על ישיבת יהודים בצ'מיירניקי, והגם שאיסור זה בוטל רשמית רק בשנת 1862, יהודים התיישבו בצ'מיירניקי עוד במאה ה-18, וניהלו במקום קהילה עצמאית. בשנת 1897 נמנו ביישוב 969 יהודים.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-700 יהודים, קרוב למחצית מתושביו, ואלו סבלו מהתנכלויות אנטישמיות וממצב כלכלי קשה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו חלק מיהודי היישוב מזרחה, ובמרץ 1940 נמנו ביישוב כ-700 יהודים, אליהם צורפו בהמשך עוד כמה מאות יהודים שגורשו מלבוב ומלובלין. באוגוסט 1942 בוצעה אקציה ביישוב, בה שולחו חלק מיהודיו לפרצ'ב, ומשם לטרבלינקה. ב-1 באוקטובר 1942 גורשו אחרוני היהודים מהיישוב ללוברטוב, ומשם לטרבלינקה. לאחר השואה רצחו פולנים לאומנים מספר ניצולים יהודים ששבו לכפר.
מפרץ פנמה
מפרץ פנמה (בספרדית: Golfo de Panamá) הוא מפרץ באוקיינוס השקט, בחופה הדרומי של פנמה. רוחבו המרבי 250 ק"מ ועומקו המרבי 220 מטר. תעלת פנמה מחברת את מפרץ פנמה עם הים הקריבי והאוקיינוס האטלנטי.
המפרץ כולל בתוכו כמה מפרצים קטנים יותר כמו מפרץ פאריטה ומפרץ סן מיגל, ויש בו מספר איים ובהם איי הפנינה. לאורך חופי המפרץ שוכנות כמה ערי נמל חשובות כמו פנמה סיטי, לה פאלמה וצ'יטרה.
בותריוספונדילוס
בותריוספונדילוס (שם מדעי: Bothriospondylus; מילולית: "החוליה שנחפרה") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד בן תור היורה שהיה קרוב לברכיוזאוריים. כיום מעריכים שסוג זה לא רלוונטי.
מאפייני הדינוזאור שנמצאו היו בעיקר חוליות רחבות בעלות כיסי אוויר בדומה לעופות. האורך המשוער של הדינוזאור הגיע ל-20 מטרים והוא היה יצור עבה ומגושם שניזון מצמרות עצים.
מאובניו של דינוזאור זה התגלו במזרח בריטניה לחופי הים הצפוני ונחקר ב-1875 בידי החוקר המפורסם ריצ'רד אוון, אשר נתן את השם לדינוזאורים. בסוג זה השתייכו מספר מינים אך הם הופרדו למינים אחרים, בעיקר לאורניתופסיס, Marmarospondylus ,Lapparentosaurus ו-Vouivria, מרביתם גם הם בוטלו מספק. המין האחרון Bothriospondylus suffossus עבר לסוג אורניתופסיס שנראה ששולב ממאובני צטיוזאורוס ואיגואנודון מאוחדים.
מוזיקה אבסולוטית
מוזיקה אבסולוטית, או בכינויה השכיח פחות, מוזיקה מופשטת, הוא מונח המשמש לתיאור מוזיקה, שאיננה מדברת במפורש "על" משהו, בלתי ייצוגית או בלתי אובייקטיבית. במוזיקה אבסולוטית אין מילים ואין הפניות לסיפורים או לדימויים או לכל רעיון חוץ-מוזיקלי אחר מכל סוג שהוא. היא מוכרת בהקשרים קלאסיים כמוזיקה מופשטת, בניגוד למוזיקה תוכניתית. ראיית מוזיקה אבסולוטית כמוזיקה "בזכות עצמה" לקוחה מן האובייקטיביות האסתטית של קאנט מתוך "ביקורת השיפוט האסתטי" (אשבי, 2004, עמ' 7). קרל דלהאוז מתאר מוזיקה אבסולוטית כמוזיקה ללא "רעיון, תכלית ומטרה".
דיון וביקורת
גם מוזיקאים מאוחרים יותר דגלו בגישה זו:
מוזיקולוגים רבים בימינו, שהנודעת בהם היא סוזאן מקלארי, ביקרו את מושג "המוזיקה האבסולוטית" בטענה, שכל מוזיקה, אם תוכניתית במפורש ואם לאו, מכילה תכנים משתמעים, שמשקפים את הטעמים, הפוליטיקה, הפילוסופיות של האסתטיקה והעמדות החברתיות של המלחין ואת הסיטואציה ההיסטורית שלו. מלומדים אלה טוענים, שרק לעיתים רחוקות מוצאים מוזיקה קלאסית ש"איננה עוסקת בשום דבר". המוזיקה משקפת טעמים אסתטיים, המושפעים מצדם מתרבות, פוליטיקה ופילוסופיה. מלחינים שבויים לא פעם ברשת של מסורת והשפעה, שבתוכה הם שואפים למקם את עצמם במודע ביחס למלחינים וסגנונות אחרים.
מרכז החלל הלאומי במוסקבה
מרכז החלל הלאומי (ברוסית: Национальный космический центр) הוא קומפלקס מבנים במוסקבה, שנבנה ברחוב זאבודסקאיה 18 ברובע פיליובסקי פארק, בשטחו של מרכז חרוניצ'ב למחקר מדעי וייצור בתחום החלל.
מרכז החלל הוא יוזמה שעלתה ב-22 בפברואר 2019 על ידי מנהל תאגיד רוסקוסמוס דמיטרי רוגוזין כפרויקט משותף עם עיריית מוסקבה שבו ימוקם מטה סוכנות החלל הממשלתית, מרכז בקרת הטיסה ועובדי רוסקוסמוס. אליהם יצורפו 17 מפעלים וחברות חלל.
מאפיינים
מרכז החלל הלאומי נועד לאגד, תחת קורת גג אחת, 18 מתוך 30 לשכות העיצוב של מוסקבה ומפעלי תעשיית החלל במוסקבה: בסך הכל כ-12 אלף עובדים חדשים (וכך, יחד עם 8 אלף עובדי מרכז חרוניצ'וב, המתחם יאכלס 20,000 עובדים). המרכז יהווה חלק מהאזור הכלכלי המיוחד המכונה טכנופוליס "מוסקבה" המאגד פארקי תעשייה וטכנולוגיות בעיר הבירה של רוסיה. פרט לתאגיד רוסקוסמוס שימקם במתחם את משרדיו הראשיים יועברו לכאן גם חברות חלל כמו תאגיד הטילים והחלל המאוחד, TsENKI, Glavkosmos ותאגידי חלל אחרים.
משרדי רוסקוסמוס ימוקמו במגדל, בשטח כולל של 250,000 מ"ר, שיהיה דומיננטי וגובהו יגיע ל-200 מטרים, המגדל בעל מראה משולש יכלול בניינים אופקיים המחוברים אליו. לבנייה הוקצה שטח של 6.9 דונם . לאחר הבנייה, בניין המרכז יועבר לידי מרכז חרוניצ'וב, בצעד שנועד לסייע בשיפור מצבו הכלכלי.
מטרה
ריכוז המפעלים והתעשיות בענף החלל נועד ליצור אפקט סינרגיסטי מגידול בעוצמת האינטראקציה ושיתוף הפעולה ביניהם, יצירת סביבה חדשה באופן איכותי וצמצום העלויות הכלכליות של המפעלים (מתוכנן חיסכון כולל של כמיליארד רובל לשנה).
היסטוריה
הרעיון של יצירת מרכז חלל לאומי הוצע בשנת 2018 על ידי ראש רוסקוסמוס דמיטרי רוגוזין; על משימת הקמתו הכריז נשיא רוסיה ולדימיר פוטין בנאומו בפני האספה הפדרלית בפברואר 2019 והרעיון להציב את המרכז בשטחו של מרכז חרוניצ'ב הציע ראש עיריית מוסקבה, סרגיי סוביאנין.
בניית מרכז החלל הלאומי מתבצעת על ידי חברת החזקות הבנייה וההנדסה "Mosinzhproekt". הבנייה החלה בשנת 2019, סיום הבנייה מתוכנן בשנת 2022 ובשנת 2023 ארגוני התעשייה השונים יעברו אליו.
בניית המרכז נמשכה גם בתקופת מגפת הקורונה ברוסיה, למרות הודעת העירייה על הפסקת עבודות בנייה במוסקבה.
תותח מתנייע M-110
תותח מתנייע M-110 הוא תותח מתנייע מתוצרת ארצות הברית בקליבר 203 מ"מ שהיה בשימוש צבאות נאט"ו וצבא ההגנה לישראל תחת השם "קרדום", והוא עדיין נמצא בשימוש בצבאות יוון, טורקיה וספרד. ה-M110 היה התותח מתנייע הגדול ביותר בארסנל של צבא ארצות הברית.
ה-M-110 הוא תותח כבד בעל דיוק גבוה וטווח גבוה - עד 30 ק"מ. את התומ"ת מפעילים 13 אנשי צוות עם אפשרות למקלע בראונינג 0.3 או מא"ג להגנה עצמית. קיימת תצורה נוספת הקרויה M-107 ובה מותקן קנה בקליבר 175 מ"מ על גבי אותה התובה.
התותח מסוגל לירות עד 3 פגזים בדקה או בקצב של 1–2 פגזים בירי מתמשך. הטווח שלו משתנה מ-16,800 מטר ל-28,800 מטר, תלוי בסוג הפגז.
ה-M110A2 הוא הדגם האחרון בעל בלם לוע כפול, לדגם ה-A1 היה בלם לוע פשוט. התומ"ת הוכנס לראשונה לצבא ארצות הברית בשנת 1963. הוא היה בשימוש במלחמת וייטנאם ובמלחמת המפרץ על ידי צבאות ארצות הברית ובריטניה.
בשירות צה"ל
תותחים מדגם זה נרכשו על ידי ישראל ב-1971. חיל התותחנים הישראלי הפעיל אותם במלחמת יום כיפור לאחר שהוסבו מתצורת "רומח" 175 מ"מ, כשאזלה התחמושת 175 מ"מ, לתצורת "קרדום" 203 מ"מ וכן במלחמת שלום הגליל.
גאורגי דוברינין
גאורגי פרוקופייביץ' דוברינין (ברוסית: Гео́ргий Проко́пьевич Добры́нин; 1907, סראטוב – מאי 1977, מוסקבה) היה קצין סובייטי. ממנהיגי הגולאג.
ביוגרפיה
משנת 1925 עד 1928 שירת דוברינין בשורות הצבא האדום: מאוגוסט 1925 למד בבית הספר לחי"ר בסראטוב, ומאוגוסט 1927 עד ספטמבר 1928 - בבית הספר לחי"ר אוליאנובסק.
במרץ 1930 הצטרף למפלגה הקומוניסטית (ב). כבר בשנת 1928 הצטרף דוברינין לסניף המשטרה החשאית בקאזאן. ב-7 באוקטובר מונה למפקד מחלקה של הגדוד ה-25, במרץ 1930 - הדיוויזיה ה-32 הנפרדת, במרץ 1932 - שוב חזר לפקד על הגדוד ה-25, ומאז דצמבר פיקד על מחלקה של המשטרה החשאית בזלנודולסק. ב-4 באוגוסט 1934 מונה למפקד אוגדת הגדוד ה-192 לביטחון הפנים של הנ.ק.ו.ו.ד.
בינואר 1939 סיים דוברינין את האקדמיה הצבאית על שם פרונזה, לאחר מכן עבד במערכת מחנות עבודת הכפייה של משרד הפנים של ברית המועצות. מ-7 במרץ 1939 עד 15 במאי 1943 עבד כסגן ראש מערך הגולאג של ברית המועצות: עד מאי 1939 - ראש מחלקת הביטחון, ממאי 1939 עד מרץ 1941 - ראש אגף בגולאג של ברית המועצות, ומרץ 1941 עד מאי 1943 - ראש המחלקה להגנה ומשטר הגולאג.
ב-13 באוקטובר 1941 מונה דוברינין לתפקיד ראש הביטחון של קלינין במוסקבה. מאז ספטמבר 1942 שירת בצבא, השתתף בהגנת הקווקז.
מ-15 במאי 1943 עד 2 בספטמבר 1947 עבד כסגן ראש המנהל הראשי של הגולאג. מאפריל עד מאי 1944 היה ראש המחלקה המבצעית הששית ביבפטוריה, שם כיוון את הפינוי מחצי האי קרים ומספטמבר 1944 היה ראש אספינדזה ותיאם יישוב מחדש מאזורי הגבול בגאורגיה.
ממאי עד 2 באוגוסט 1945 היה דוברינין בנסיעת עסקים לגרמניה, שם עבד כראש תחום המבצעים של נקוו"ד במקלנבורג-מערב פומרניה. ב-2 בספטמבר 1947, מונה לראש המינהל הראשי של מחנות העבודה במשרד הפנים של ברית המועצות, בו עבד עד 31 בינואר 1951, אז הועבר לתפקיד סגן ראש אגף הכוחות במשרד הפנים לענייני הגנה על רכבות ומתקני תעשייה חשובים במיוחד. ב-19 במרץ 1952 מונה לאחראי על הבנייה של תעלת וולגה-דון.
מ-12 בספטמבר 1952 עד ה-12 במרץ 1953, היה המפקד בפועל, ומה--18 בנובמבר 1952, הוא היה ראש המינהל הראשי במשרד לביטחון המדינה של ברית המועצות לבקרה ובדיקה של הביטחון המחלקתי.