cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהודי מנוחין
יוגה כמכשיר עזר
בשנת 1952 פגש מנוחין את היוגי רב-ההשפעה ב. ק. ס. איינגר והתיידד עמו. מנוחין ארגן לאיינגר הוראה מחוץ לגבולות ארצו, בלונדון, בשווייץ, בפריז ועוד. לאנשים רבים במערב הייתה זו ההזדמנות הראשונה להיחשף ליוגה.
קריירה מאוחרת
ב-1991 קיבל את פרס וולף באומנות אותו חלק עם המלחין והמנצח לוצ'אנו בריו.
לורד מנוחין מת בברלין לאחר מחלה קצרה, מסיבוכים של דלקת הסימפונות.
מנוחין הותיר אחריו ארבעה ילדים - קרוב וזמירה (שהייתה נשואה לפו צונג) מאשתו הראשונה נולה ניקולס (בתו של תעשיין אוסטרלי), שממנה התגרש, ושני בנים מאשתו השנייה, דיאנה גולד (שחקנית ובלרינה בריטית), ג'רארד וג'רמי, פסנתרן.
עובדות היסטוריות
בין תלמידיו נמנו נייג'ל קנדי והוויולן ההונגרי סאבה ארדלי.
מנוחין זקף לזכותו של הפילוסוף היהודי-גרמני קונסטנטין ברונר הענקת "מסגרת תאורטית, שאליה אני יכול להכניס את האירועים וההתנסויות שבחיי" (שיחות עם מנוחין: 32-34).
טענה שאפשר לחלוק עליה היא, שהכינור המפורסם ביותר של מנוחין הוא "לורד וילטון", כינור גוארנרי דל ג'זו, שנבנה בשנת 1742.
כמו כן בשנת 1950 רכש מנוחין כינור סטרדיוואריוס משנת 1714 הידוע בכינויו "סוייל" Soil הנחשב לכינור הטוב ביותר של סטרדיווריוס ובשנת 1986 נרכש הכינור על ידי הכנר יצחק פרלמן ומשמש אותו עד היום.
בשנת 1990 ניתן לו פרס גלן גולד היוקרתי, לאות הוקרה והכרה במפעל חייו, וב-1991 זכה בפרס וולף באמנות אותו חלק עם המלחין והמנצח לוצ'אנו בריו.
בשנת 1996 תמך מנוחין יחד עם הצייר דן רובינשטיין בבית החולים משגב לדך בירושלים לרכישת מכשירים לפגייה.
זמן קצר לאחר מותו, רכשה האקדמיה המלכותית למוזיקה את ארכיב יהודי מנוחין, אחד האוספים המקיפים ויקרי הערך ביותר שנוצרו אי פעם בידי מוזיקאי יחיד.
בנובמבר 2005 פוטר בנו, ג'רארד, ממשרתו כיושב ראש עמותת יהודי מנוחין על דעות נאו נאציות לכאורה.
דגל חמאס
דגל חמאס הוא דגלה של תנועת חמאס, תנועה אסלאמיסטית-סונית פונדמנטליסטית פלסטינית שהוקמה בשנת 1987 ומטרתה על פי אמנת חמאס: הקמת מדינה פלסטינית אסלאמית תאוקרטית בשטחי ארץ ישראל. התנועה מוגדרת על ידי מדינות רבות כארגון טרור.
הדגל, בדומה לדגל ערב הסעודית, מורכב מכיתוב בצבע לבן בקליגרפיה ערבית של השהאדה – הכרזת האמונה האסלאמית (لَا إِلٰهَ إِلَّا الله مُحَمَّدٌ رَسُولُ الله - "אין אלוהים מלבד אללה; מוחמד שליח אללה") על רקע ירוק חלק – הצבע המסורתי שמזוהה עם האסלאם. בדומה לדגלים אסלאמיים אחרים, הצבע נגזר, על פי המסורת, מהגלימה הירוקה שעטה הנביא מוחמד.
ברצועת עזה, הנשלטת על ידי הארגון, נעשה בדגל שימוש במקביל לדגל הפלסטיני וכן במפגני תמיכה של הארגון בגדה המערבית ובחלקים אחרים של העולם הערבי.
ב-2014, היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, הנחה את גורמי אכיפת החוק לפעול להעמיד לדין כל מי שיניף דגלים של ארגוני טרור כגון דאעש, חמאס וחזבאללה במקומות ציבוריים.
אוניברסיאדת דאיגו (2003)
אוניברסיאדת הקיץ ה-22 נערכה בדאיגו, קוריאה הדרומית ב-2003; טקס הפתיחה, טקס הנעילה ותחוריות אתלטיקה וכדורגל נערכו באצטדיון דאיגו. במשחקים השתתפו כ-4,200 ספורטאים.
באוניברסיאדה זו נערכו תחרויות ב-13 ענפי ספורט: אתלטיקה (45 תחרויות), ג'ודו (18 תחרויות), התעמלות (כולל התעמלות אמנותית (8 תחרויות) והתעמלות מכשירים (14 תחרויות)), טאקוונדו (16 תחרויות), טניס (5 תחרויות), כדורמים, כדורסל (2 תחרויות), כדורעף (2 תחרויות), כדורגל (2 תחרויות), סיף (12 תחרויות), קפיצה למים (12 תחרויות), קשתות (8 תחרויות) ושחייה (40 תחרויות).
סך הכול הוענקו 604 מדליות, מתוכן 81 לסין.
ישראל באוניברסיאדה
הספורטאים הישראלים זכו ב-2 מדליות:
א-תאבעון
התאבִּעוּן (נהגה גם: א-תאבעון. בערבית: التابعون) הם דמויות איסלאמיות שלא פגשו את הנביא מוחמד בן עבדאללה, וחיו בתקופה מאוחרת יותר לאחר מותו (במאה הראשונה ובמאה השנייה להג'רה) או חיו בתקופתו אך לא ראו אותו. למרות שהתאבעון קבלו על עצמם את דת האסלאם לאחר מות הנביא, היה להם תפקיד משמעותי: הם למדו את החדית'  מן הצחאבה ולימדו  אותו לאחרים. הם חיו בדיוק על פי המסורות ואורח החיים (סונה) של הנביא מוחמד.
הגדרת התאבעון
לפי הגדרת אבן חג'ר:תאבעי הוא מי שפגש באחד מחברי הנביא. לפי הגדרת אבן א-צלאח: תאבעי הוא מי שהתלווה לאחד הצחאבה, ומספיק שהוא שמע או פגש פעם את אחד הצחאבה.
התאבעון שייכים לגל השני של מוסלמים שקבלו את הדת והידע שלהם מהצחאבה, והלכו בעקבותיהם כנושאי שליחות האסלאם. התאבעון דבקו בצחאבה כדי ללמוד מהם את הקוראן, החדית' והשריעה. הם גם שימשו כחוליה המקשרת בין הצחאבה לבין הדור הבא של המלומדים שעיצבו את האוסכולות השונות.
מעלותיהם
על פי חלק מהפרשנויות, הם הוזכרו בפסוק הקוראני
הפסוק כלל שבחים רבים מאלוהים לשני המחנות הראשונים ואלה אשר הלכו בעקבותיהם, אמר אלוהים שהוא מרוצה מהם והם מרוצים.
סחיח אל-בוח'ארי ומוסלם סיפרו כי עמרן בן חוסיין אמר: שליח אללה מוחמד עליו השלום אמר (הטובים ביותר מהאנשים אלה שחיו בתקופה שלי, ואחריהם התקופה שאחריהם ואחריהם התקופה שאחריהם)
Heart Strings
Heart Strings (בעברית: מיתרי הלב) הוא אלבום האולפן השלושה עשר של הזמרת-יוצרת הוולשית בוני טיילר. האלבום יצא לאור ב-18 במרץ 2003, על ידי חברת התקליטים CMC אינטרנשיונל. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים.
א-תאבעון
לימודי החדית'
עומר בן עבד אלעזיז לא הסתפק באיסוף וכתיבת החדיתים הוא גם הוציא הוראה שכל המלומדים ילמדו חדית'ים במסגדים.
Heart Strings
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום ה-29 במצעד האלבומים של נורווגיה.
א-תאבעון
לימודי החדית'
תקופת התאבעין עשתה מאמצים מדעיים רבים בסיפור החדת'ים והסונה.
Heart Strings
רקע וביקורות
האלבום הופק על ידי דייוויד אספדן ומאט פריור. את הסינגל הראשון מתוך האלבום "", הוציאה טיילר כבר בשנת 2002, על מנת לעזור בקידום האלבום עצמו. השיר בוצע במקור על ידי פיל קולינס. בהמשך, יצא השיר "Amazed", כסינגל שיווקי באותה השנה בה יצא הסינגל הראשון. לבסוף, הוחלט להוציא את השיר גם כסינגל השני מתוך האלבום.
א-תאבעון
לימודי החדית'
בתקופת התאבעין כתיבת החדית'ים קבלה תאוצה רבה מאוד ובקנה מידה רחבה יותר מאשר בתקופת הצחאבה.
Heart Strings
רקע וביקורות
בשנת 2003, הוחלט להוציא את השיר "Learning to Fly", שבוצע במקור על ידי טום פטי, כסינגל השלישי והאחרון מתוך האלבום. האלבום עצמו בניגוד ל-All in One Voice, זכה לביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה, תוך שהצליח להיכנס למצעדי אלבומים שונים, כמו מצעד האלבומים של נורווגיה, ספרד, שוודיה וכדומה.
א-תאבעון
לימודי החדית'
ספרים שנכתבו בעידן התאבעין עד אין ספור, וד"ר מוחמד מוסטפא אל-אעד'מי מזכיר חלק גדול מהן:
Heart Strings
סיבוב הופעות
על מנת לקדם את האלבום ואת הסינגלים שיצאו מתוכו, יצאה טיילר ב-10 באפריל 2003, לסיבוב ההופעות הרביעי שלה "Heart Strings Tour". במהלך סיבוב ההופעות, ביצעה טיילר את מיטב להיטיה ושירי האלבום, כדוגמת "It's a Heartache", "Total Eclipse of the Heart" ו-"Holding Out for a Hero".
פייר לאוואל
פייר לאוואל (בצרפתית: Pierre Laval; 28 ביוני 1883 – 15 באוקטובר 1945) היה פוליטיקאי צרפתי, ששימש שלוש פעמים כראש ממשלת צרפת, בפעם השלישית בצרפת של וישי. לאחר שחרור צרפת מידי הנאצים במלחמת העולם השנייה, הועמד לאוואל לדין על שיתוף פעולה עם הנאצים, נדון למוות והוצא להורג.
קריירה מוקדמת
בין אפריל לאוקטובר 1925 הוא כיהן כשר לעבודות ציבוריות. בשנת 1927 הוא עבר מהשמאל לימין ובשנת 1930 נתמנה לשר העבודה בממשלה של הימין.
כהונותיו הראשונות כראש ממשלה
מ-1925 ואילך היה לאוואל חבר בממשלת צרפת בתיקים שונים. בממשלות צרפת בשנות השלושים של המאה ה-20 היה לאוואל דמות מובילה. לרוב שירת בקבינט, ואף היה לראש ממשלה בין 27 בינואר 1931 ל-6 בפברואר 1932 (לאחר שירש את אנדרה טרדייה). בשנת 1931 נבחר לאוואל לאיש השנה של השבועון טיים, כותרת השבועון הייתה "במרצו ובאנרגיה שלו החזיר לאוואל את צרפת למרכז הזירה הבינלאומית". בשנת 1934 החל לשמש כשר החוץ.
לאוואל נבחר לכהונה נוספת כראש ממשלה בין 7 ביוני 1935 ל-22 בינואר 1936. מלקחי כהונתו הראשונה, בה הסתכסך עם שריו באשר למדיניות החוץ והדבר הביא לנפילת ממשלתו, לקח לעצמו גם את תיק החוץ. במהלך כהונתו ניסה ליצור ציר צרפת - איטליה. ניסיונות אלה נכשלו עקב פלישתה של איטליה, שהייתה תחת שלטונו של בניטו מוסוליני לאתיופיה, שגרמה למשבר עמוק ביחסים הבינלאומיים. לאוואל, ושר החוץ הבריטי סמואל הור רקחו נוסחה, שאמורה הייתה להביא פתרון למשבר, לפיה תחזיק איטליה בשני שלישים מן השטח שכבשה ותרחיב את מושבותיה הנוספות במזרח אפריקה, ובתמורה תקבל אתיופיה את יתרת הטריטוריה שלה וכן מוצא לים. משדלף פתרון זה לעיתונות, נראה הדבר כצעד מרחיק לכת לטובת מוסוליני, שנתפס כתוקפן, ולאוואל נאלץ להתפטר.
ניצחון החזית העממית של לאון בלום בבחירות בשנת 1936 דחק את לאוואל לשולי הפוליטיקה הצרפתית. בשלב זה הבין לאוואל, כי המשטר הרופף של הרפובליקה הצרפתית השלישית בו קמות ונופלות ממשלות מדי מספר שבועות, וכל ממשלה נשענת על רוב קואליציוני רופף, לא יביא את תאוות השלטון שלו על סיפוקה. הוא החל להגות בפתרונות אחרים. בין שנת 1936 ושנת 1940 נשאר לאוואל בפוליטיקה, אך פיתח אימפריה עסקית ותקשורתית, שהשפיעה על העיתונות והרדיו.
צרפת של וישי
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היו בצרפת מספר מחנות פוליטיים מיוצגים בממשלה. המחנה ה"תקיף" עליו נמנה ראש הממשלה משנת 1940 פול ריינו ושר הפנים היהודי ז'ורז' מנדל תמך בהמשך לחימה כנגד אדולף היטלר עד להכרעתו. מחנה ה"תבוסתנים" ראה בהיטלר פתרון לבעיותיה של אירופה ולבעיות צרפת. היה זה צירוף של תבוסתנים ופאשיסטים, אשר חדר לכל דרגי הממשל והצבא הצרפתי. אחד מן הבולטים במחנה זה, פרו פשיסט במוצהר, היה לאוואל.
לאוואל החל את המהלך הפרלמנטרי שהביא לנפילת ראש הממשלה אדואר דאלאדיה בינואר 1940. מהלך זה לא הביא לעליית ממשלה תבוסתנית אלא לעלייתו של פול ריינו, שהיה מאז ומעולם תקיף בהתנגדותו לגרמניה ולנאצים. לאוואל נשאר מחוץ לממשלה זו, אך המשיך להיות קול בולט וקולני הקורא לפיוס עם היטלר.
לאחר מתקפת הצבא הנאצי על צרפת, במאי 1940 ועוד בטרם התבררו ממדי התבוסה, קרא לאוואל להתפטרותו של ריינו ולהצבתם של אנרי פיליפ פטן ומקסים וייגאן, מראשי המחנה התבוסתני, במקומו, וזאת בנאום שנשא בפרלמנט ב-17 במאי 1940. ריינו לא עמד בלחץ הציבורי. הוא הדיח את מפקד הצבא הצרפתי מוריס גמלאן, מינה במקומו את וייגאן, וקרא לפטן לחזור ממקום מושבו כשגריר צרפת במדריד על מנת שישמש כסגנו. היה זה מרשם ללחץ נוסף בכיוון התבוסתני, ואכן, לאחר נפילת פריז, כאשר הממשלה עברה לבורדו ורבים (כז'ורז' מנדל) דיברו על יצירת ממשלה גולה והמשך הלחימה ממושבות צרפת בצפון אפריקה, לא עמד ריינו בלחץ ותחת להוביל מהלך תקיף להמשך המלחמה, התפטר. במקומו מונה פטן אשר נכנע לגרמנים, הביא לחלוקת צרפת לשני אזורים - אזור הכיבוש הגרמני בצפון ובמערב והאזור שכונה "צרפת של וישי" - והכריז על עצמו כ"ראש המדינה", לאחר שהפרלמנט הצרפתי פיזר את עצמו. בכל אלו הייתה ללאוואל השפעה מכרעת. הוא השתמש במלוא השפעתו ובכל התכסיסים הפרלמנטריים והציבוריים שעמדו לרשותו, עד שהשיג מטרה זו. בתמורה, מינה אותו פטן ל"סגן ראש הממשלה" וליורשו המיועד. לאוואל ופטן היו מתומכי הרעיון כי הסכנה האמיתית לצרפת אינה בכיבוש הגרמני, שכן גרמניה חזקה היא כוח מייצב כנגד מגמות חברתיות חתרניות וכנגד הבולשביזם. ישועתה של צרפת תבוא משיתוף פעולה הדוק ככל האפשר עם גרמניה, לשם שמירה על הסדר החברתי השמרני לו הטיף פטן.
השגריר הגרמני בצרפת, אוטו אבץ, הביא לשחרורו של לאוואל, והעבירו לפריז, שהייתה אז חלק משטח הכיבוש הגרמני. בניסיון התנקשות ב-27 באוגוסט 1941 נפצע לאוואל, כאשר סקר את לגיון המתנדבים הצרפתים, אך לאחר מכן החלים ושב לשמש בממשלת וישי ב-18 באפריל 1942. עתה מונה לראש הממשלה והחליף בתפקיד זה את האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן. בתפקידו זה היה שני אך לפטן עצמו.
בנובמבר 1942 פלשו בעלות הברית למושבות צרפת בצפון אפריקה במסגרת "מבצע לפיד". לאוואל הובהל למינכן ל"התייעצויות". בעודו ממתין בטרקלינו של היטלר, הורה היטלר לצבאו לפלוש לשטח הבלתי כבוש. למחרת הציג היטלר את הפעולה בפני לאוואל כעובדה מוגמרת. הייתה זו אך הסרת המסווה מפניו של משטר וישי, משטר שיתוף הפעולה. מבחינת לאוואל לא היה זה הבדל גדול - הוא המשיך לעשות את דבר אדוניו הגרמנים כמקודם.
צרכיה של גרמניה בתחום החימוש, כמו גם הצורך בגיוס כל הגברים הכשירים, הביאו לדרישה בלתי פוסקת לכוח אדם במפעלים הגרמניים. זרם בלתי פוסק של עובדי כפייה מן המזרח הובאו לעבודה בתנאים בלתי אנושיים במפעלי החימוש והייצור הגרמנים, אך בכך לא היה די. אף צרפת נאלצה לתרום את חלקה. היה ברור כי העבודה היא בתנאים בלתי אנושיים, המקבילים לעבדות ורבים שיישלחו אל המפעלים לא ישובו בשלום לביתם. הדבר לא הרתיע את לאוואל, הלהוט לעשות רצון אדוניו הגרמניים. הוא עודד את יציאת העובדים לגרמניה. בתחילה נאם ברדיו והכריז כי הגיע להסכמה שעל כל שלושה עובדים, שיצאו לגרמניה ישוחרר שבוי מלחמה אחד. משגם הבטחה זו לא הצליחה לשכנע את הצרפתים להתנדב לעבודות אלו, הכריז בשנת 1943 על "שירות עבודה", שהפך לחובה והפעיל את המיליציה הצרפתית - "המיליס" שהייתה המשטרה החשאית של המשטר, על מנת לצוד עובדי כפייה ולשלחם לגרמניה. היה זה פשע בראש ובראשונה כלפי בני עמו.
כלפי היהודים היה לאוואל מראשי הרודפים, המסגירים והמסיתים במשטר וישי האנטישמי. הוא שילח ביהודים את המיליציה הצרפתית - "המיליס", וערך ציד אדם מקיף, על מנת למצוא יהודים ולשלחם להשמדה במזרח. הוא אף עודד גירוש ילדים מתחת לגיל 16 ביחד עם הוריהם למחנות הריכוז בשם הרעיון של "השארת המשפחה ביחד", למשל בעת גירוש יהודי פריז. לאוואל הוא בין האחראים העיקרים לשואת יהודי צרפת.
את המיליציה הצרפתית - "המיליס" יצר לאוואל בינואר 1943. הייתה זו משטרה חשאית בראשות ז'וזף דארנן, אשר הופעלה ליצירת משטר של טרור, לציד אנשים לעבודת כפייה, רדיפת יהודים ושילוחם להשמדה, ורדיפת צרפתים השייכים למחתרת.
לאחר שחרורה של צרפת בידי בעלות הברית בשנת 1944 עברה ממשלת וישי בתחילה לבלפור, ולאחר מכן לעיר זיגמרינגן בדרום גרמניה בחודש אוגוסט. במאי 1945 ניסה לאוואל להימלט. בתחילה נמלט במטוס לספרד אך גורש משם בחזרה לגרמניה באותו המטוס, בפקודת פרנקו. הוא הגיע לאוסטריה ושם הוסגר לכוחות צבא ארצות הברית. ב-30 ביולי 1945 הוסגר לידי הממשלה הצרפתית החדשה. הוא הועמד למשפט באשמת בגידה ושיתוף פעולה. בתחילת הדיון ניסה להפוך את הדיון לוויכוח פוליטי לגיטימי, בדבר האפשרויות הפוליטיות שעמדו לרשות צרפת בעת הכיבוש הגרמני. תקוותו הייתה כי עמדתו תראה כניסיון לגיטימי לשמר את הריבונות הצרפתית בזמנים קשים. תקווה זו נכשלה משעומת עם פשעיו - רדיפת היהודים, פשעי המיליס, ושילוח לעבודות כפייה. או אז הגיע לעימות עם שופטיו, והביא אותם לומר כלפיו דברים קשים. לאור דברי השופטים הכריז, כי בית המשפט הוא מוטה כנגדו וסירב להמשיך ולנהל את הגנתו. אף תכסיס זה לא הועיל. הוא נדון לעונש מוות, ובניגוד למרשל פטן, אשר זכה להמתקת עונשו, לא ביקש ואף לא קיבל את המתקת העונש. לאחר ניסיון התאבדות כושל, הוצא להורג בידי כיתת יורים ב-15 באוקטובר 1945. דה גול כותב בזיכרונותיו, כי לאוואל צעד זקוף אל מותו ומת באומץ לב. לאוואל, אף יותר מפטן, משמש סמל לחרפת שיתוף הפעולה הצרפתי עם הנאצים ועם השמדת היהודים במלחמת העולם השנייה.
סן קריסטובל דה לאס קאסאס
סן קריסטובל דה לאס קאסאס (בספרדית: San Cristóbal de las Casas) היא עיר ברמה הגבוהה במרכז מדינת צ'יאפס, מקסיקו, בגובה של כ-2,100 מטר מעל גובה פני הים. העיר קרויה על שם בישוף ספרדי שהיה מראשוני המגנים על זכויותיהם של האינדיאנים. העיר מונה לפי סקר האוכלוסין של 2005 כ-142,364 תושבים. היא העיר השלישית בגודלה בצ'יאפס והבירה התרבותית והתיירותית של המדינה.
אקלים
האקלים של העיר הוא מתון ולח. הטמפרטורה המקסימלית השנתית בעיר היא 30 מעלות צלזיוס, הטמפרטורה היומית המקסימלית היא 22 מעלות, בעוד הטמפרטורה היומית המינימלית היא 8 מעלות צלזיוס, הטמפרטורה הנמוכה ביותר היא מעלה אחת צלזיוס. הטמפרטורה הממוצעת השנתית היא 15.1 מעלות צלזיוס. החודש החם ביותר הוא יוני, והטמפרטורה הממוצעת בו היא מעל 18 מעלות. בחודש הקר ביותר, ינואר, הטמפרטורה הממוצעת לא יורדת מ-13 מעלות צלזיוס. בעיר גשמים רבים בין החודשים מאי ואוקטובר, סך הכל כ-1100 מ"מ גשם בשנה.
מקור השם
העיר שינתה מספר שמות רב במהלך ההיסטוריה שלה. היא נקראה בראשונה "ויאריאל" (Villareal) לאחר מכן סיודאד ריאל דה מאסארייגוס (Ciudad Real de Mazariegos). אחרי סיפוח צ'יאפס למקסיקו, העיר נקראה סן קריסטובל דה לאס קאסאס (San Cristóbal de Las Casas) על שם הקדוש של העיר ועל שמו של האח ברטולומה דה לאס קסאס, הבישוף הראשון של העיר ומהראשונים לבקר את היחס של הספרדים לאינדיאנים.
היסטוריה
נוסדה בשנת 1528 על ידי הכובש הספרדי דייגו דה מאסארייגוס (Diego de Mazariegos) כך שהיא אחת הערים הראשונות שנוסדו על ידי הספרדים באמריקה הצפונית. סן קריסטובל דה לאס קאסאס הייתה הבירה של צ'יאפס מתקופה הקולוניאלית ועד המאה התשע עשרה כאשר עיר הבירה עברה לטוקסטלה גוטיירס.
המרד הזפטיסטי
סן קריסטובל דה לאס קאסאס הייתה אחת מארבע הערים שהצבא הזפטיסטי לשחרור לאומי כבש בינואר 1994 במהלך המרד בצ'יאפס. כעבור מספר ימים העיר נכבשה על ידי הצבא המקסיקני, אך הנוכחות הזאפטיסטית בה ובסביבתה נותרה רבה. עם פרוץ המרד חלק מתושבי העיר, המחשיבים עצמם כמייצגים את האוכלוסייה המסורתית של העיר (Coletos), התנגדו באופן חד משמעי לתנועה הזאפטיסטית. באותה העת בעיר פועלת האוניברסיטה הזאפטיסטית ובשנת 2006 מסע הבחירות האלטרנטיבי של התנועה הזאפטיסטית החל ממנה "המערכה האחרת" (La otra campaña). מזכרות עם סמלי הזאפטיסטים נמצאים במספר גדול בשווקים התיירותיים של העיר.
דמוגרפיה
העיר גדלה החל משנות השמונים בקצב מהיר, אשר נובע בעיקר מהגירה גדולה של אינדיאנים מהכפרים, אשר הואצה עקב סכסוכים דתיים, בין קתולים ואוונגליסטים. אוכלוסיית העיר העכשווית היא בסביבות 200,000 נפש.
שפות
מלבד ספרדית רבים מתושבי העיר מדברים שפות אינדיאניות שונות.
מחוזות סורינאם
מבחינה מנהלית מחולקת סורינאם ל-10 מחוזות, שהם מחולקים לנפות.
החלוקה הראשונה של המדינה בוצע על ידי ההולנדים בשנת 1834. החלוקה הנוכחית גובשה בשנת 1980.
פלטלאוריניכוס
פלטלאוריניכוס (שם מדעי: Plataleorhynchus; פירוש השם: "חוטם כפן") הוא סוג של פטרוזאור ממשפחת הקטנוצ'סמטיים שחי באירופה במשך סוף היורה או בתחילת הקרטיקון. המאובנים של הפטרוזאור התגלו בשטחי חצי האי "Isle of Purbeck" שבדורסט, אנגליה. הם תוארו ב-1995 בידי החוקרים סטפורד האוס ואנדרו מילנר. הסוג כלל מין אחד - Plataleorhynchus streptophorodon, שמשמעותו: "שן צווארון", עקב המבנה של השן.
מאפיינים
הפטרוזאור הקדום היה קטן יחסית, עם גולגולת באורך 40 ס"מ. מבנה הלסת היה מוארך ושטוח עם דמיון למקור של כפן או למרית. מבין הלסתות בלטו 22 שיניים מעוקלות מעט החוצה מהפה ועוד 40 שיניים קטנות וקצרות יותר נמצאו באחורי הלסת. הלסת העליונה הייתה חסרת שיניים כלל. מבנה מוזר זה עזר לפטרוזאור לסנן מזון בדומה למקור הכפן. הצורה הרדודה מנעה ממזון כמו רכיכות או דגים לברוח מהמקור. חוקרים אחרים הסוברים שמבנים דמויי-שיניים נמצאו על החיך מרמזים על תזונה דומה יותר לזו של לווייתני מזיפות שמסננים את מזונם ומסייעים בשטיפת המים או הבוץ מהמקור של הפטרוזאור ולכידת טרף קטן בפנים.
מבנה זה דמה ללסתות פטרוזאורים מאותה משפחה כמו הפטרודאוסטרו והגנתוזאורוס (Gnathosaurus).
היטל (ייצוג גרפי)
היטל (באנגלית: projection) הוא כל שיטה לייצוג פני השטח של כדור או צורה תלת־ממדית אחרת על פני משטח דו-ממדי. היטל פני כדור הארץ על גבי מפה נקראת תורת ההיטלים. מטרתו של ההיטל הוא הצגת המפה במינימום עיוותים.
על מנת לבחור את סוג ההיטל יש צורך להתחשב בגודלה של המדינה אותה רוצים למפות ואת המאפיינים הגאוגרפים שלה, מדינה צרות וארוכות ימופו בהיטל שונה ממדינות שמתפרשות לרוחב, לכן ההיטל הוא פונקציה של גודלה, צורתה ומיקומה של המדינה על גבי כדור הארץ.
רקע
מפות יכולות להיות שימושיות יותר מאשר כדורים במצבים רבים: הן יותר קומפקטיות וקלות לאחסון; הן בקלות עשויות להתאים למגוון רב של שימושים; הן נצפות בקלות על צגי מחשב; הן יכולות להקל על מדידת מאפיינים של השטח ממופה; הן יכולות להראות מנות גדולות יותר של פני השטח של כדור הארץ בפעם אחת; והן זולות יותר לייצור ושינוע. תכונות שימושיות אלה הניעו את הפיתוח של היטלי המפות.
עם זאת, לפי תיאורמה אגרגיום שהוכיח קרל פרידריך גאוס, לא קיים היטל מושלם שאין בו שום עיוותים של הגדלים האמיתיים. כנ"ל לגבי משטחי התייחסות אחרים המשמשים כמודלים לכדור הארץ. כל עוד היטל מפה הוא ייצוג צורה עקומה במשטח מישורי, הוא יהיה מעוות באופן כזה ואחר. כל היטל המפה ייחודי מעוות את הייצוג באופן ייחודי. תורת ההיטלים היא האפיון של עיוותים אלה.
יחסי אוסטריה–מלטה
יחסי אוסטריה–מלטה הם יחסי החוץ בין אוסטריה לבין מלטה.
סקירה כללית
שתי המדינות הן חברות האיחוד האירופי, מועצת אירופה והאו"ם, ובנוסף הן חלק מאזור שנגן.
אוסטריה היא אחת המשקיעות הגדולות במלטה. היצוא של אוסטריה למלטה הגיע בשנת 2018 ל-46.4 מיליון אירו, והיבוא ממלטה ל-67.1 מיליון אירו. בין ינואר לספטמבר 2018 היצוא של אוסטריה לשירותים עמד על 137 מיליון אירו. נמוך יותר מאשר בתקופה המקבילה בשנת 2017. יבוא השירותים ממלטה ירד ל-61 מיליון אירו באותה תקופה.
בשנת 2018 רשם המשרד הלאומי לסטטיסטיקה של מלטה 39,029 מבקרים אוסטריים במלטה, המהווה עלייה של 31.7% בהשוואה לשנת 2017. המשרד הלאומי לסטטיסטיקה של אוסטריה מנה 15,257 מבקרים ממלטה לאוסטריה, המהווים עלייה של 15.1% בהשוואה לשנה הקודמת.
הוראס סמית'-דוריאן
עד מלחמת העולם הראשונה
נולד באחוזה במערב הרטפורדשייר, אביו היה קולונל בצבא הבריטי. התחנך בבית הספר הארו ובמכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. בשנת 1878 הוצב כקצין תובלה בדרום אפריקה. ב-22 בינואר 1879, במסגרת המלחמה עם הזולו, השתתף בקרב איסאנדלוואנה, והיה אחד החיילים הבריטים הבודדים שהצליחו להימלט מהשמדה.
ב-1882 הוצב במצריים, הועלה לדרגת קפטן ומונה לסגן מפקד משטרת אלכסנדריה ומפקד ההרגלים הרכובים של צבא מצריים. באותה עת יצר קשרים אישיים אמיצים עם הורשיו קיצ'נר, לימים שר המלחמה הבריטי. ב-1892 הוצב בבנגל שבהודו הבריטית וקודם לדרגת מייג'ור. ב-1898 הועבר שוב למצרים בדרגת לוטננט קולונל. במסגרת המלחמה המהדית לחם בקרב אומדורמאן ופיקד על הכוחות הבריטיים בתקרית פשודה.
מרכז חינוך בנושא השואה (יפן)
מרכז חינוך בנושא השואה (ביפנית: ホロコースト記念館; באנגלית: Holocaust Education Center), הוא מוזיאון לזכרם של 1.5 מיליון הילדים היהודים בשואה.
הוראס סמית'-דוריאן
עד מלחמת העולם הראשונה
ב-31 באוקטובר 1899, עם פרוץ מלחמת הבורים, הועבר לדרום אפריקה וקיבל פיקוד על הבריגדה ה-19 בדרגת מייג'ור גנרל, בכך היה לגנרל הצעיר ביותר בצבא הבריטי באותה עת. לאחר מכן קידם אותו מפקד הכוחות הבריטיים, פרדריק רוברטס למפקד הדיוויזיה הדרום-אפריקאית. סמית'-דוריאן התבלט כקצין דעתן, שלא היסס לבטא דעות עצמאיות מול מפקדיו וזכה להוקרה כאחד הקצינים הבריטים הבודדים שהצטיינו במלחמה זו.
ב-1901 זימן אותו קיצ'נר, מפקד הכוחות הבריטים בהודו, לשמש כעוזרו וכמפקד הדיוויזיה ההודית ה-4 של בלוצ'יסטאן בדרגת לוטננט גנרל. ב-1904 קיבל את אות אביר מסדר האמבט. בדצמבר 1907 שב לאנגליה ומונה למפקד "פיקוד הבית" (Aldershot Command) של הצבא הבריטי, שעסק בעיקר בהדרכה והכשרה. במסגרת זו טרח לשפר את התנאים הפיזיים של החיילים במתקני האימונים וביקש לטעת בכל חייל מוטיבציה ויוזמה עצמאית. הוא יצא נגד הנוהג לתת קדימות לפרשים כחיל העילית והנהיג אימוני רגלים גם לפרשים, מתוך תחזית שבשדה הקרב העתידי לא יתפקדו רוב הפרשים בתפקידם המסורתי. עמדה זו קנתה לו יריבים מקרב קצונת-הפרשים הוותיקה ובראשם ג'ון פרנץ' ודאגלס הייג. כן הנהיג הצטיידות גדודית במקלע ויקרס. ב-1912 היה למפקד פיקוד הדרום, הוא קודם לדרגת גנרל מלא והועלה לדרגת אביר-צלב-גדול במסדר האמבט שנה לאחר מכן.
מרכז חינוך בנושא השואה (יפן)
המרכז נמצא בעיר פוקויאמה שבמחוז הירושימה ביפן. הוא הוקם בשנת 1995, על ידי כנסיית ישו הקדושה של אגודת הנוצרים היפנים ידידי ישראל (הידועה גם בשם "בית שלום יפן"). בשנת 2007 עבר לביתן חדש שנבנה לזכרו של האב טקג'י אוצוקי, מייסד הקהילה.
הוראס סמית'-דוריאן
במלחמת העולם הראשונה
תפקידו המוגדר של סמית'-דוריאן עם פרוץ המלחמה היה מפקד כוחות ההגנה על המולדת (Home Defence Army), אולם עקב מותו המפתיע של גנרל ג'יימס גרירסון כתוצאה מהתקף לב ברכבת שהובילה אותו לחזית, הפך סמית'-דוריאן למפקד הקורפוס ה-2 של חיל המשלוח הבריטי. מפקדו הישיר היה ג'ון פרנץ', שכלל לא רצה בו (אלא בהרברט פלומר), אך קיצ'נר, שהיה עתה שר המלחמה, התעקש לשלוח לחזית את סמית'-דוריאן, עליו סמך כי יוכל לאזן את פרנץ'.
שני הגנרלים, דוריאן-סמית' ופרנץ', ניהלו במהלך הקרבות יומנים שהצדיקו איש-איש את החלטותיו ומניעיו. דיווחו של פרנץ', שראה אור בספר 1914, מכיל האשמות נגד סמית'-דוריאן המוצג כיהיר, פזיז ומרדן. פרנץ' מוצג ביומנו של סמית'-דוריאן כהססן שזרע דה-מורליזציה ופסימיזם בשורות הצבא. ככלל, סמית'-דוריאן צידד בהתקפיות. מאידך, פרנץ' ביקש בכל מאודו לשמר את 80,000 חיילי חיל המשלוח הבריטי, שכלל את חלק הארי של הכוח הלוחם המאומן הזמין של הצבא הבריטי (שלא היה מוצב ברחבי האימפריה) ולא לסכן אותם בקרב שהכרחיותו אינה ודאית לחלוטין. עם ההתקלות של כוח המשלוח עם חלוץ צבא האימפריה הגרמנית בקרב מונס (23-24 באוגוסט) נאלצו הבריטים להיכנס לקרב. סמית'-דוריאן הוביל מתקפה מוצלחת, אך נאלץ לסגת על מנת ליישר קו עם הארמייה החמישית של הצבא הצרפתי בראשות שארל לנרזאק שנסוג כדי להציל את כוחותיו ולא לחשוף את אגפו. שני הקורפוסים הבריטיים, הראשון של הייג והשני של סמית'-דוריאן המשיכו בנסיגה.
מרכז חינוך בנושא השואה (יפן)
זהו המרכז החינוכי הראשון ביפן עבור ילדים בנושא השואה. הוא נועד להעלות את המודעות לחשיבות של קידום השלום העולמי בקרב אנשים צעירים.
הוראס סמית'-דוריאן
במלחמת העולם הראשונה
ב-25 באוגוסט בלילה דחקו כוחותיו של אלכסנדר פון קלוק הגרמני את הקורפוס ה-2 סמוך לעיירה לה קאטו. הקורפוס ה-2 התנתק מהקורפוס ה-1 של הייג, שכלל שלוש דיוויזיות וכוח פרשים קטן והיה במרחק שמונה ק"מ מזרחה. הגיס של סמית'-דוריאן נקלע למצב בו גם נסיגה הייתה בהכרח חושפת אותו למתקפה גרמנית ועל כן החליט סמית'-דוריאן לתקוף למחרת בבוקר, על אף עייפות החיילים לאחר כמה ימי לחימה בנסיגה, בניגוד לדעת מפקדו, ג'ון פרנץ', שחשש מפני "סדאן שנייה" ולמעשה תוך הפרת פקודה מפורשת. בסופו של הקרב, אותו ניהל בהצלחה שגרמה לפון קלוק להאמין שהוא ניצב מול חיל המשלוח הבריטי כולו, הצליח סמית'-דוריאן להבטיח נסיגה מסודרת ויישור קו. למרות שמיד לאחר הקרב דיווח פרנץ' שסמית'-דוריאן הציל אישית את הגיס והחזית שבפיקודו ושהוא "מפקד בעל קור-רוח, החלטה ואומץ בלתי-רגילים", הרי שבכל כתביו בהמשך, כולל בספרו 1914, הוא תיאר את תפקודו של סמית'-דוריאן כפזיז בכך שסיכן את כל הכוח הבריטי וגרם לאובדן חיי-אדם רבים.
בהמשך המלחמה הוביל סמית'-דוריאן את חייליו לקרב על המארן, הקרב הראשון על האן וקרב איפר הראשון. לאחר "המירוץ אל הים" בסתיו 1914 התמקם הקורפוס של סמית'-דוריאן בקו שוחות ליד נובו שאפל. ב-26 בדצמבר 1914 קיבל סמית'-דוריאן את הפיקוד על הארמייה הבריטית השנייה. לפי דיווליו של דוריאן-סמית', פרנץ' לא פסק מלהקניט אותו ולבקר את החלטותיו. בקרב איפר השני הגנו הבריטים על מבלט קשה-להגנה ונחשפו תוך כך להתקפת הגאז הראשונה בהיסטוריה (22 באפריל 1915). סמית'-דוריאן חיווה את דעתו בפני פרנץ' שהחזקת הנקודה יקרה מדי בחיי-אדם וביקש לסגת. ב-27 באפריל דיווח סמית'-דוריאן לראש המטה הכללי ויליאם רוברטסון שלדעתו יש לסגת מן המבלט. פרנץ', בתגובה הודיע לסמית'-דוריאן שלדעתו יש לסמית'-דוריאן מספיק כוח-אדם ותחמושת להמשיך ולהחזיק במקום. כמה שעות לאחר מכן הנחה פרנץ' את סמית'-דוריאן למסור את הפיקוד על המבלט למפקד הקורפוס ה-5, הרברט פלומר, תוך שסמית'-דוריאן מודח למעשה מהפיקוד. פלומר ביקש אף הוא לסגת והפעם פרנץ' אישר את הבקשה. ב-6 במאי הגיש סמית'-דוריאן את התפטרותו, שהתקבלה בשורות הצבא כפיטורים. ב-14 במאי קיבל אות אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
המשך המלחמה ואחריה
ב-22 בנובמבר 1915 נשלח סמית'-דוריאן למערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה, אך בשל מצב בריאותי לקוי, מסר את הפיקוד על הכוחות ליאן סמאטס. בינואר 1917 התמנה למפקד מצודת לונדון.
בין ה-9 ביולי 1918 ל-26 במאי 1923 כיהן כמושל גיברלטר. לאחר פרישתו חי בפורטוגל ובריטניה ופעל בעיקר בהנצחת הרוגי המלחמה ויצירת וקידום ארגונים לדאגה לרווחת הנפגעים ומשפחותיהם. עם מותו של פרנץ' ב-1925, ועל אף שלעולם לא סלח לו על ספרו 1914, הגיע סמית'-דוריאן במיוחד להלווייתו והיה בין נושאי ארונו.
מרכז חינוך בנושא השואה (יפן)
חדרים במרכז
במרכז התצוגה ישנו חדר זיכרון המכיל נעל של ילד שנספה בתאי הגזים, כסמל ל 1.5 מיליון הילדים שנספו בשואה. החדר משמש להתייחדות ולקיום טקסי זיכרון.
הוראס סמית'-דוריאן
המשך המלחמה ואחריה
בשנת 1926 גילם את עצמו בסרט הקולנוע "קרב מונס".
ב-12 באוגוסט 1930 נפטר סמית'-דוריאן בעיר צ'יפנהם שבבריטניה בגיל 72.
מרכז חינוך בנושא השואה (יפן)
תצוגה
במרכז החינוך לשואה מוצגים פריטים שנתרמות על ידי קהילות יהודיות באירופה וישראל, כמו גם פריטים שנתרמו על ידי משפחתה של אנה פרנק.
הוראס סמית'-דוריאן
משפחתו
ב-1902, בעת חופשה, נישא בלונדון לאוליב קרופטון שניידר (Olive Crofton Schneider; 1881-1951). לזוג היו שלושה בנים: גרנפל הוראס ג'רלד (Grenfell Horace Gerald), נולד ב-1904, שירת בצבא כבריגדיר גנרל ונהרג באיטליה ב-13 בספטמבר 1944; פיטר לוקווד (Peter Lockwood), נולד ב-1907 ונהרג בפיצוץ מלון המלך דוד בירושלים ב-22 ביולי 1946 ודייוויד (1911-2001), שטיפח את מורשת אביו.
הליידי סמית'-דוריאן הקימה בזמן מלחמת העולם הראשונה ארגון שמטרתו הייתה לאתר ולהחזיר לפצועי-מלחמה שאושפזו בבתי חולים את חפציהם האישיים (Lady Smith-Dorrien's Hospital Bag Fund). על פעולה זו עוטרה בתואר דיים מפקדת של מסדר האימפריה הבריטית.
מרכז חינוך בנושא השואה (יפן)
תצוגה
התצוגה ממוקמת בקומה השנייה של הבניין. היא מכילה מוצגים ותמונות מימי השואה.
לקראת סיום התצוגה במרכז מוצבים שישה עמודים שקופים על רקע מגן דוד עשוי עץ, לזכר שישה מיליון היהודים שנספו בשואה. עמודים אלו מלאים ב-1.5 מיליון חרוזים המסמלים את כל אחד מהילדים שנספו בשואה.
בחצר האחורית של המרכז מוצג פסל של אנה פרנק.
שליחי בהאא אללה
שליחי בהאא אללה (בפרסית: نخستین پیروان بهاءالله, או پیروان اولیه بهاءالله) הוא תוארם של תשעה-עשר ממאמיניו המוקדמים של בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית. שליחי בהאא אללה מילאו תפקיד חשוב בהתפתחותה של הדת הבהאית במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, ומעמדם בעיני הבהאים דומה לזה של השליחים בנצרות או צחאבה באסלאם. התואר הוענק להם על ידי שוגי אפנדי, מנהיג הדת בין השנים 1921–1957.
השליחים
להלן תשעה-עשר השליחים (המספרים מתייחסים לדיוקנותיהם בתמונה משמאל). חלק מהם נמנים עם "ידי האמונה", כמפורט להלן:
ראו גם
אותיות הח"י
אבירי בהאא אללה
שאינם יודעים דבר (תנועה)
שאינם יודעים דבר (באנגלית Know Nothing) הייתה תנועה נייטיביסטית פוליטית אמריקנית אשר פעלה במהלך שנות ה-40 וה-50 של המאה ה-19. התנועה ניזונה מהפחדים של קבוצות בקרב האמריקנים שמהגרים איריים קתוליים, שנחשדו כעוינים לערכי היסוד האמריקניים וכנשלטים על ידי האפיפיור ברומא, עומדים להשתלט על המדינה.
מגילת מלחמת בני אור בבני חושך
מגילת מלחמת בני אור בבני חושך, הידועה גם בשם מגילת המלחמה, היא אחת ממגילות מדבר יהודה. נתגלתה יחד עם שבע המגילות הראשונות שנמצאו במערה מספר 1 בקומראן, והיא אחת משלוש המגילות שרכש אלעזר ליפא סוקניק עבור האוניברסיטה העברית בירושלים.
שאינם יודעים דבר (תנועה)
עיקר פעילות התנועה הייתה בשנים 1854 עד 1856, והיא פעלה לצמצם את ההגירה ואת האזרוח, אם כי מאמצים אלו זכו להצלחה מועטה. היו לתנועה מעט מנהיגים בולטים, ובין חברי התנועה, שכמעט כולם היו פרוטסטנטיים (למעט ציר בית הנבחרים היהודי מפילדלפיה לואיס צ'ארלס לוין), ובאו בעיקר מהמעמד הבינוני, הייתה מחלוקת רצינית בנושא העבדות. בסופו של דבר, בהגיע מועד הבחירות לנשיאות ארצות הברית של שנת 1860 הצטרפו רובם למפלגה הרפובליקנית.
התנועה נוסדה בניו יורק ב-1843 כמפלגה הרפובליקנית האמריקנית. היא התפשטה למדינות נוספות כמפלגה האמריקנית הנייטיביסטית (באנגלית: Native American Party, כלומר של ילידי המקום) והפכה למפלגה לאומית ב-1845. ב-1855 שנתה המפלגה את שמה למפלגה האמריקנית. מקור הביטוי "אינם יודעים דבר" היה בארגון החשאי למחצה של המפלגה. כשחבר במפלגה נשאל על פעולותיה, הוא היה אמור לענות "אינני יודע דבר".
מגילת מלחמת בני אור בבני חושך
במגילה מופיעה נבואה אפוקליפטית על המלחמה האחרונה והסופית בין כוחות הטוב – בני האור, לכוחות הרוע – בני החושך, ובסופה ינצחו בני האור ויביאו לביעור הרוע מן העולם. ראשית המלחמה במתקפה של בני האור על בני החושך, ולאחריה תבוא המלחמה כנגד "מלכי הצפון". המגילה מפרטת על אירועי המלחמה, וכן על הארגון והאסטרטגיה בהם יש לנקוט.
שם המגילה הפך ברבות השנים לניב שגור בעברית לתיאורה של מלחמה טוטאלית בה יש רע וטוב מוחלטים.
שאינם יודעים דבר (תנועה)
הגורמים הנסיבתיים
ההגירה במספרים גדולים של איריים וגרמנים קתולים לארצות הברית בתקופה שבין 1830 ל-1860 הפכה את הבדלי הדת בין קתולים לפרוטסטנטים לנושא פוליטי. המתחים שיקפו עימותים אירופיים בין קתולים לפרוטסטנטים. אלימות התפרצה מדי פעם על רקע בחירות.
ז'ורז'יניו
ז'ורז'ה דה אמורים קמפוש (בפורטוגזית: Jorge de Amorim Campos, נולד ב-17 באוגוסט 1964 בריו דה ז'ניירו שבברזיל), המכונה ז'ורז'יניו (בפורטוגזית: Jorginho), הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת המגן הימני, ומאמן כדורגל בהווה.
ז'ורז'יניו נחשב לאחד מטובי המגנים הימניים בתקופתו, וזכה עם נבחרת ברזיל בכדורגל במונדיאל 1994, ואף נבחר לנבחרת מצטייני המונדיאל.
קריירת מועדונים
קריירת הבוגרים של ז'ורז'יניו החלה בשנת 1984, בקבוצת אמריקה מעירו ריו דה ז'ניירו, כאשר היה בן 18. כעבור שנה עבר לפלמנגו, שם שיחק חמש עונות, צבר 188 הופעות, הבקיע שבעה שערים, וזכה באליפות בשנת 1987. בשנת 1989 עזב את ברזיל וחתם בבאייר לברקוזן מליגת הבונדסליגה. בלברקוזן שיחק שלוש עונות, צבר 87 הופעות והבקיע תשעה שערים.
בקיץ 1992 חתם ז'ורז'יניו בבאיירן מינכן, בה שיחק שלוש שנים, והיה חלק מחוליית הגנה קשוחה שכללה את לותר מתאוס, תומאס הלמר ואולף תון. חזרתו של המגן הימני מרקוס באבל לבאיירן מינכן מהשאלה בהמבורג, הביאה לפיחות במעמדו של ז'ורז'יניו בעונתו האחרונה בקבוצה, והוא עזב בקיץ 1995 לאחר שלוש שנים, בהן צבר 67 הופעות, הבקיע שישה שערים, וזכה באליפות בשנת 1994.
בקיץ 1995 חתם ז'ורז'יניו בקאשימה אנטלרס מליגת העל היפנית, ובעונתו הראשונה נבחר לשחקן העונה וזכה באליפות. לאחר שלוש שנים בקבוצה היפנית, בהן צבר 103 הופעות וכבש 17 שערים, בחר לחזור לברזיל, שם שיחק בסאו פאולו, ואסקו דה גאמה, עמה זכה בגביע מרקוסור בשנת 2000, ופלומיננזה, עד לפרישתו ממשחק פעיל בשנת 2002.
שאינם יודעים דבר (תנועה)
הגורמים הנסיבתיים
אף על פי שהקתולים טענו כי פוליטית הם בלתי תלויים בכמרים, האשימו הפרוטסטנטים שהאפיפיור פיוס התשיעי דיכא את המהפכות הליברליות של 1848 וכי הוא מתנגד לעקרון חירות האדם ולדמוקרטיה. חששות אלו העצימו תאוריות קשר בנוגע לתוכניותיו כביכול של האפיפיור להכפיף את ארצות הברית למרותו באמצעות גל הגירה מתמשך של קתולים הנשלטים על ידי בישופים איריים שנבחרו אישית על ידי האפיפיור ולכן מצייתים להוראותיו. ב-1849 יסד אדם בשם צ'ארלס ב. אלן בניו יורק אגודת סתרים שהמצטרפים אליה היו חייבים להישבע שבועת סתרים וכינוייה "המסדר של הדגל זרוע הכוכבים". היא הפכה לגרעין של קבוצות במפלגה האמריקנית.
ז'ורז'יניו
קריירה בינלאומית
ז'ורז'יניו צבר 64 הופעות בנבחרת ברזיל בכדורגל, בהן כבש שלושה שערים. ז'ורז'יניו ייצג את ברזיל בקופה אמריקה 1987, אולימפיאדת סיאול בשנת 1988, בה זכה עם הנבחרת במדליית כסף, מונדיאל 1990 וקופה אמריקה 1995, אך הצלחתו הגדולה ביותר הייתה במונדיאל 1994, בו היה חלק מחוליית הגנה ברזילאית חזקה במיוחד, שהייתה בורג משמעותי מהזכייה של ברזיל באותו מונדיאל. ז'ורז'יניו היה ממצטייני הטורניר ובסיומו נבחר לנבחרת מצטייני הטורניר.
שאינם יודעים דבר (תנועה)
הגורמים הנסיבתיים
פחד מההגירה הקתולית הובילה לאי שביעות רצון מהמפלגה הדמוקרטית, שמנהיגותה כללה באזורים רבים קתולים אירים אמריקניים. פעילים הקימו קבוצות חשאיות, תיאמו את ההצבעות והטילו את כובד משקלם מאחורי מועמדים שהיו אוהדים למטרתם. כשנשאלו לגבי ארגונים חשאיים אלו, היו החברים אמורים לענות "איני יודע דבר", דבר שהוביל לכינויים העממי "שאינם יודעים דבר". תנועה זו זכתה בבחירות בערים ראשיות משיקגו ועד בוסטון ב-1855, כמו גם בתפקיד מושל מדינת מסצ'וסטס ובבחירות לבית הנבחרים של מדינה זו.
ז'ורז'יניו
קריירת אימון
ז'ורז'יניו אימן החל משנת 2006 בעיקר קבוצות ברזילאיות כאמריקה בה החל את הקריירה, גויאס, פיגיירנסה, פלמנגו, פונטה פרטה, באהיה וסיארה. כמו כן היה עוזרו של דונגה באימון נבחרת ברזיל בכדורגל, ואימן בקבוצה היפנית קאשימה אנטלרס ובקבוצת אל-וואסל מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות. נכון לשנת 2018, מאמן ז'ורז'יניו בואסקו דה גאמה.
שאינם יודעים דבר (תנועה)
עלייה מטאורית
באביב 1854 זכו שאינם יודעים דבר בראשות הערים בוסטון, סאלם, וערים נוספות בניו אינגלנד. בסתיו 1854 הם גרפו את מרב הקולות בבחירות למדינת מסצ'וסטס, הניצחון הגדול ביותר שלהם. מועמד המפלגה הוויגית לראשות עיריית פילדלפיה היה עורך העיתון רוברט ט. קונרד, שהתגלה כחבר בתנועה "שאינם יודעים דבר", הוא הבטיח להילחם בפשע, לסגור את המסבאות בימי ראשון, ולמנות במשרדו אך ורק אמריקנים שנולדו בארצות הברית. הוא זכה בניצחון סוחף. בוושינגטון הבירה הביס ג'ון ט. טאורס, מועמד "שאינם יודעים דבר", את ראש העיר המכהן ג'ון ווקר מאורי, וגרם בכך להתנגדות כה נרחבת שהדמוקרטים, הוויגים וחברי מפלגת הקרקע החופשית בבירה התאגדו כ"מפלגת אנטי אלו שאינם יודעים דבר". בניו יורק בה עמדו לבחירה ארבעה מועמדים, הגיע נציג "שאינם יודעים דבר" למקום השלישי עם 26%. לאחר הבחירות של סתיו 1854, טענו חברי התנועה כי יש להם השפעה מכרעת במיין, אינדיאנה, פנסילבניה וקליפורניה, אך ההיסטוריונים אינם בטוחים באמיתות הטענה הן בשל החשאיות, הן משום שכל המפלגות היו במשבר והן משום שנושאים כמו ביטול העבדות וחוק היובש חפפו לנייטיביזם בדרכים מורכבות ומבלבלות. הם אכן הצליחו לגרום לבחירת סטיבן פאלפרי וב (Stephen Palfrey Webb) כראש עיריית סן פרנסיסקו ולבחירת ג'. נילי ג'ונסון (J. Neely Johnson) כמושל קליפורניה. הם היו עדיין תנועה בלתי רשמית בלא ארגון מרכזי. התוצאות של בחירות 1854 היו אוהדות ל"שאינם יודעים דבר" במידה כזו שהן הובילו להתאגדות חברי התנועה רשמית כמפלגה פוליטית הקרויה "המפלגה האמריקנית", ואליהם הצטרפו חברים רבים מהמפלגה הוויגית שהתפרקה, כמו גם קבוצה גדולה של דמוקרטים וחסידי חוק היובש. החברות במפלגה האמריקנית גדלה באופן דרמטי, מ-50,000 ללמעלה ממיליון איש בתקופה של כמה חודשים באותה שנה. אותו חבר היה יכול לבחור להצביע לדמוקרטים או לרפובליקנים, שכן הנאמנות למפלגה הייתה בלתי ברורה. במקביל, התבלטה מפלגה רפובליקנית חדשה ככוח המוביל במדינות צפוניות רבות. פוליטיקאים בולטים מעטים הצטרפו למפלגה האמריקנית, ומנהיגים מעטים בלבד מהמפלגה זכו בהמשך הדרך ליהנות מקרירה פוליטית. שני היוצאים מהכלל היו סקיילר קולפקס מאינדיאנה והנרי וילסון ממסצ'וסטס, שניהם הפכו לרפובליקנים ונבחרו לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית. היסטוריון של המפלגה מסכם:
ב-1854 גנבו כנראה חברים במפלגה האמריקנית גוש גרניט שנתרם על ידי פיוס התשיעי עבור אנדרטת וושינגטון והשמידו אותו. הם גם השתלטו על האגודה האחראית לבניית האנדרטה ושלטו בה במשך ארבע שנים. את ההתקדמות המעטה בהקמת האנדרטה שנעשתה במהלך שלטונם באגודה היה צריך אחר כך לבטל ולהכין מחדש.
ב-1854 יסד סם רוברטס (Sam Roberts) את הסניף המקומי של "אינם יודעים דבר" בסן פרנסיסקו. הקבוצה הוקמה מתוך התנגדות למהגרים הסינים והצ'יליאנים, כמו גם לאירים שהגיעו על מנת לעבוד במכרות הזהב. באביב 1855 נבחר לוי בון (Levi Boone) כראש עיריית שיקגו מטעם אלו שאינם יודעים דבר. הוא אסר על העסקת מהגרים במשרות בעירייה. אבל אברהם לינקולן הרפובליקני מנע את הצלחת התנועה במדינה עצמה (אילינוי). אוהיו הייתה המדינה היחידה ב-1855 בה המפלגה התחזקה. ההצלחה של התנועה באוהיו נבעה כנראה מהצלחה בקרב מהגרים, בייחוד לותרנים גרמנים ופרסביטריאנים סקוטים שחששו מהקתוליות. באלבמה היו "שאינם יודעים דבר" תערובת של ויגים לשעבר, דמוקרטים שהתנגדו למדיניות מפלגתם, ופוליטיקאים זרים שרצו שהמדינה תשקיע יותר בבניית מסילות רכבת. הדמוקרטים זכו בבחירות הסוערות של 1855 משום שהצליחו לשכנע את הבוחרים במדינה ש"אינם יודעים דבר" של אלבמה לא יגנו על העבדות מפני הדורשים את ביטולה מהמדינות בצפון.
הידרדרות
המפלגה הידרדרה במהירות בצפון ב-1855 ו-1856. בבחירות לנשיאות ארצות הברית של 1856 היא הייתה מפולגת על נושא העבדות. סיעה אחת תמכה במועמדותם של מילרד פילמור לנשיא ואנדרו ג'קסון דונלסון (Andrew Jackson Donelson) לסגן הנשיא, שזכו בסך הכל בשמונה האלקטורים של מרילנד וב-23% מסך הקולות. פילמור לא זכה במספיק קולות בפנסילבניה על מנת לחסום את כניסתו של ג'יימס ביוקנן לבית הלבן. רוב המתנגדים לעבדות מקרב חברי המפלגה האמריקנית הצטרפו למפלגה הרפובליקנית לאחר שבית המשפט העליון של ארצות הברית החליט על פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד מעורר המחלוקת. האגף שתמך בעבדות במפלגה האמריקנית היה עדיין חזק בבחירות ברמה המקומית או ברמת המדינה בכמה ממדינות הדרום, אך בהגיע הבחירות לנשיאות של 1860 הם כבר לא היו תנועה פוליטית לאומית משמעותית.
כמה היסטוריונים טוענים כי החברים בתנועת "שאינם יודעים דבר" בדרום היו שונים לחלוטין מהחברים במדינות הצפון, וכי הונעו בעיקר על ידי תמיכה שמרנית בשמירה על האיחוד עם מדינות הצפון יותר מאשר על ידי נייטיביזם או אנטי-קתוליות. רוב החברים בתנועה בדרום היו ויגים זקנים שחששו הן מהתמיכה הקיצונית בעבדות של המפלגה הדמוקרטית ומהתחזקותה של המפלגה הרפובליקנית המתנגדת לעבדות בצפון. בלואיזיאנה ובמרילנד גייסו שאינם יודעים דבר קתולים לשורותיהם. עם זאת, ההיסטוריון מייקל פ. הולט (Michael F. Holt) טוען כי "תנועת שאינם יודעים דבר צמחה במקור בדרום מאותן הסיבות שהיא התפשטה בצפון; נייטיביזם, אנטי-קתוליות, ועוינות כלפי הפוליטיקאים שלא הגיבו לבקשות מהם; לא בשל תמיכה שמרנית באיחוד". הוא מצטט את ויליאם ב. קמבל (William B. Campbell), המושל לשעבר של טנסי, שכתב בינואר 1855, "נדהמתי מהתמיכה הנרחבת בעקרונותיהם; נייטיביזם ואנטי-קתוליות – היא משתלטת בכל מקום".
מעטים מבין החברים בתנועה היו עשירים: רובם היו פועלים או חוואים זעירים שעבודתם ואורח חייהם היו מאוימים על ידי כוח העבודה הזול והתרבות הבלתי מוכרת של המהגרים החדשים. התנועה זכתה בניצחונות מפתיעים בבחירות במדינות הצפון ב-1854, כשהם משתלטים על בית הנבחרים של מסצ'וסטס וזוכים ל-40% מהקולות בפנסילבניה. אף על פי שמרבית המהגרים החדשים התגוררו בצפון, הכעס והטינה נגדם היו לאומיים, והמפלגה האמריקנית הצליחה היטב גם בבחירות בדרום, כשהיא מושכת לצדה את קולותיהם של ויגים דרומיים לשעבר. אבל בשנות ה-50 של המאה ה-19 לא הייתה אף מפלגה מסוגלת להתעלם מנושא העבדות. ב-1855 התפצלה המפלגה לסיעה צפונית (המתנגדת לעבדות) ולסיעה דרומית (התומכת בעבדות). מיד לאחר פיצול זה העבירו מצביעים רבים את קולותיהם למפלגה חדשה אחרת, כזו ששילבה רבים מהמאפיינים של הוויגים עם מדיניות ההתפשטות מערבה, וחלוקה חופשית של קרקעות. הייתה זו המפלגה הרפובליקנית שנוסדה ב-1854.
השימוש במונח
המונח "שאינם יודעים דבר" זכור כיום יותר מאשר המפלגה עצמה. בסוף המאה ה-19 קראו הדמוקרטים לרפובליקנים "שאינם יודעים דבר" על מנת להבטיח את קולותיהם של הקתולים. מאז תחילת המאה ה-20, המונח הוא הכפשה פרובוקטיבית, המרמזת כאילו היריב הוא נייטיביסט ובור. מאמר המערכת הראשי של הניו יורק טיימס מיום ראשון ה-20 במאי 2007 המתייחס לחוק ההגירה המוצע התייחס ל"דור זה של אלו שאינם יודעים דבר".
מצע
המצע של המפלגה האמריקנית קרא, בין השאר, ל:
בתרבות
המפלגה האמריקנית הוצגה בסרט כנופיות ניו יורק משנת 2002, כמי שהונהגה על ידי דניאל דיי-לואיס כוויליאם "ביל הקצב" קטינג (William "Bill the Butcher" Cutting), הגרסה הבדיונית של מנהיג התנועה האמיתי ויליאם פול (William Poole). שאינם יודעים דבר שיחקו תפקיד בולט ברומן ההיסטורי "שמאן" (Shaman) של הסופר היהודי נוח גורדון.
מגילת מלחמת בני אור בבני חושך
המגילה נשתמרה בכמה עותקים ופרגמנטים, כולל 1QM, 4Q491–496. הארכיטקטורה של היכל הספר במוזיאון ישראל, שם מוצג חלק קטן מהמגילות, אמורה לשקף את הנאמר במגילה זו – הכיפה בה נמצאת התצוגה היא בצבע לבן בוהק (בני אור) ומולה ניצב קיר שחור (בני חושך).
בשל הסגנון הלשוני ובשל השקפות דומות המובעות בהן, משייכים את כתיבתן לאותה כת.
תוכן המגילה
עיקר תוכנה של המגילה הוא תיאור המלחמה העתידה להתרחש כשישובו בני האור ממדבר העמים אל ירושלים. המלחמה תיערך בין בני האור לבני החושך: בני האור הם בני לוי, יהודה ובנימין ושאר בני ישראל, והם יזכו לעזרת כוחות הצדק והמלאכים. כנגדם יעמדו בני בליעל, אדום, מואב, בני עמון, העמלקים, הפלשתים, וכתיי אשור – ייתכן שהם יוונים, סלווקים או רומאים. בני החושך מכונים בכללות כתיים או בני בליעל, ואלו יזכו לעזרת "מרשיעי ברית" מבני ישראל. מערכה זו תימשך שש שנים, ולאחריה תבוא המערכה כנגד "מלכי הצפון" שתימשך עשרים ותשע שנים. בתוספת חמש שנות שמיטה, בהן לא יילחמו, הרי אלו ארבעים שנה המקבילות לתקופת נדודי בני ישראל במדבר. שלוש פעמים יגברו בני האור ושלוש בני החושך, ובפעם השביעית תכניע "יד־אל הגדולה" את בליעל וכל מלאכי ממשלתו.
המגילה מחולקת לשלושה חלקים: החלק הראשון עוסק ב"מועד הנקם" ובאויביהם של אנשי האור: "באויבנו להפיל גדודי בלייעל שבעת גוי והבל" (יד [11] 7–9). בהמשך המגילה מתברר שהאויבים העיקרים הם הכתיים. החלק האמצעי מתאר בצורה מפורטת ובסגנון עובדתי וחוקי את חוקי המלחמה והטקטיקה, בהם משולבים גם חוקי התורה ומצוות משה. החלק האחרון, הקרוי "סדרת שבעת הגורלות" או "סדרת הקרבות מול הכתיים", מוקדש לתיאור המלחמה הממשית ביתר דיוק.
עיקר תפקידה של המגילה הוא לפרט את חוקי המלחמה הנזכרים בתורה, לפרשם הלכה למעשה ולחייב את קוראי המגילה לקיים את הכתוב בה כלשונה. כותב המגילה מושפע ממספר ספרים חיצוניים בצורה מובהקת.
תיארוך המגילה
הפולמוס בנוגע לתיארוך המגילה מתרחש עד ימינו. על פי המחקרים השונים, טווח התאריכים המקובל של המגילה העתיקה ביותר (4Q493), נקבע בין המחצית הראשונה של המאה הראשונה לפני הספירה, לבין הזמן שבו נכתבו רוב הטקסטים האחרים המתוארכים למחצית השנייה של המאה הראשונה לפני הספירה.
תיארוך המגילה מתבסס בעיקר על זיהוי הכתיים. יש חוקרים אשר טוענים שהכתיים המוזכרים במגילה הם "כתיי אשור" ו"כתיי מצרים" מכאן ניתן להסיק כי הכתיים שהגיעו ממצרים היו ככל הנראה רומאים. ידין סבר שמחבר המגילה שאל ביטויים מספר דניאל פרק יא ושילב אותם בחיבור, אך התבסס רק על ביטויים לשוניים ולא על התוכן. חוקר אחר בשם פוליסר טען לעומתו, שניתן להסיק שהמחבר ידע על הנבואה שטרם התקיימה בספר דניאל וכך החליט על הנוסח שלה. על פי גישה זו הכתיים היו סלווקים או יוונים. בנוסף, תיאור הקרבות במגילה לא שונה רבות מתיאור הקרבות בזמן התקופה ההלניסטית.
כותבי המגילה
על־פי יגאל ידין אין אנו יודעים מי חיבר את המגילה, על כן מכנים אותה או את קוראיה בשם "אנשי הכת". מחקרים מאוחרים יותר טוענים כי באזור קומראן, במקום שנמצאו המגילות היה מנזר איסיי – עדה דתית הנודע בקיצוניותה הדתית ובחיים משותפים של חבריה. לא רק מיקומן של המגילות מעיד על כותביהן אלה גם מנהג חייהם ואורח חייהם שמתבטא הן באמצעים ארכאולוגים והן בעדותם של היסטוריונים בני אותה התקופה. על פי הממצאים, אנשי הכת האיסיית שללו את המשטר היהודי שהיה קיים באותה תקופה, שבו התנהלה עבודת המקדש ושאר ענייני המדינה שלא כמצוות התורה, לדעתם. תפיסתם של אנשי הכת הייתה שרק על ידי קיום כלל המצוות בתוכן מצוות המלחמה יגיעו לגאולה וינצחו בני אור את בני החושך ביום המיועד לכך. דבר זה יקרה רק אם בני האור ישובו מן המדבר (מטאפורה לאבדון) לירושלים וישמרו את תורת משה על־פי פירושי הכת. מתוך כך ניתן לחשוב שהמגילות, בתוכן מגילת "מלחמת בני האור בבני החושך", נכתבו על־ידם.
קיים מיעוט בקרב החוקרים אשר מאמין כי המגילות נכתבו על ידי הצדוקים, כוהני בית המקדש או אפילו הנוצרים הראשונים, וזאת בשל שונות באופן תיארוך ומחלוקת בנוגע לכמות האנשים שישבו בקומראן. על פי רחל אליאור, בספרה "זיכרון ונשיה: סודן של מגילות מדבר יהודה", כותבי המגילה היו קבוצה כוהנית מבני צדוק. כותבי המגילה הם בני האור (בשל אמונתם בלוח שנה שמשי) ומלחמתם היא בבני החושך – קבוצות כהנים אחרות והפרושים (בשל אמונתם בלוח שנה ירחי).
ברנאר פאקו
בֶּרְנָאר פָּאקוֹ (בצרפתית: Bernard Pacaud; נולד ב-29 בספטמבר 1947) הוא השף והבעלים של מסעדת "ל'אמברוזי" בפלאס דה ווז', שלה שלושה כוכבים במדריך מישלן האדום מאז שנת 1986 ועד היום (2011).
ביוגרפיה
הוא עבד לעבוד במסעדה הפריזאית "Mediterranean" ואז הצטרף כסגן שף למסעדת "La Coquille" ב-1973 והמשיך ועבד אצל קלוד פרו. ב-1981 הוא פתח את מסעדת "ל'אמברוזי" ברחוב בייבר ברובע החמישי של פריז. הוא זכה בכוכב ראשון במדריך מישלן בשנת 1982, כוכב שני ב-1984 וכוכב שלישי ב-1986.
ב-1986 העביר פאקו את מסעדתו "ל'אמברוזי" לפלאס דה ווז' ברובע הרביעי של פריז. מדריך גו מיו הכתיר אותו כ"אחד משמונת טבחי המילניום".
המסעדה נבחרה כ-16 בטיבה בעולם במשאל מדריך 50 המסעדות הטובות בעולם בשנת 2002.
נבחרה כ-23 בטיבה בעולם באותו משאל בשנת 2007.
סציבי
סָצִיבִי (בגאורגית: საცივი) הוא מאכל עוף ברוטב מרק אגוזים וכוסברה קר (ציבי בגאורגית פירושו קר) במטבח הגאורגי.
כדי להכין את המרק יש להוסיף למרק בשר (בדרך כלל בשר עוף), אגוזי מלך כתושים, בצל חתוך דק, חמאה (יהודי גאורגיה כמובן לא מוסיפים), ביצים ולבסוף כוסברה. את הסציבי ניתן להגיש עם עוף, דגים או ירקות, כאשר את הסציבי עוף מכינים ממרק בשר רותח כבסיס להכנתו.
סציבי שונה מהמאכל הבלקני והטורקי כמו טרטור ("Tarator") והעוף הצ'רקסי באופן הכנתו.
אלה הם חיי
אלה הם חיי (באנגלית: My So-Called Life) הייתה סדרת נעורים אמריקאית, ששודרה ברשת הטלוויזיה ABC למשך עונה אחת ב-1994–1995. השחקנית הראשית, קלייר דיינס, שהייתה בת 15 כשכיכבה בסדרה, זכתה על תפקידה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה, והייתה מועמדת לפרס אמי.
הסדרה מתארת את הדילמות וההתרחשויות בחייה של אנג'לה צ'ייס, נערה בת 15, בהתמודדויותיה בבית הספר התיכון, בקרב המשפחה, החברים ויחסיה עם בנים. היא עוסקת במגוון נושאים שאפיינו את דילמות גיל ההתבגרות באמצע שנות ה-90, כפי שהכותבים ראו אותן - אלימות בבית הספר, שימוש בסמים ואלכוהול בקרב בני נוער, מיניות, הומופוביה ועוד.
הסדרה הוקרנה למשך עונה אחת (19 פרקים), וזכתה לביקורות חיוביות בקרב המבקרים, אך לא חודשה לעונה נוספת, לאחר שקיבלה אחוזי צפייה נמוכים יחסית בארצות הברית. לאורך השנים היא שודרה בשידורים חוזרים רבים ב-MTV וכן בערוצים מקומיים ברחבי העולם.
יחסי ארגנטינה–פורטוגל
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-26 במאי 1812. פורטוגל הכירה בהכרזת העצמאות של ארגנטינה ב-1821. ב-23 באוקטובר 1910 הכירה ארגנטינה ברפובליקה הפורטוגזית שהוכרזה שבועיים קודם לכן.
שתי המדינות הן חברות מלאות של ארגון המדינות האיברו-אמריקאיות.
נינטנדו לאבו
נינטנדו לאבו (באנגלית: Nintendo Labo, ביפנית: ニンテンドーラボ) היא פלטפורמת משחקי קונספט שפותחה על ידי חברת נינטנדו לשימוש עם קונסולת המשחק נינטנדו סוויץ'. נינטנדו לאבו יצאה במקור לשווקים באפריל 2018.
הפלטפורמה משתמשת בערכות שונות הכוללות מגזרי קרטון ומספר חפצים פשוטים נוספים שיש להרכיב בשילוב עם הבקרים של נינטדו סוויץ' ועם הבקר Joy-Con כדי ליצור את הבקרים הנחוצים ליצירת אינטראקציה עם תוכנת המשחק. אחת מהמטרות של נינטדו לאבו היא לעודד את השחקנים הצעיר ללמוד עקרונות שונים בתחום ההנדסה והפיזיקה.
בלט מריאינסקי
בלט מריאינסקי (ברוסית: Балет Мариинского театра) היא להקת הבלט הקלאסית של תיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג, רוסיה. בלט מריאינסקי, שהוקמה במאה ה-18 ונודעה במקור בשם הבלט הרוסי הקיסרי, היא אחת מלהקות הבלט המובילות בעולם. בישראל וברחבי העולם בלט מריאינסקי ממשיכה להיות מוכרת גם בשמה הסובייטי לשעבר בלט קירוב. בלט מריאינסקי היא גם חברת האם של האקדמיה לבלט וָגָנוֹבָה, אחד מבתי הספר לבלט היוקרתיים והמובילים בעולם.
היסטוריה
בית הספר לתיאטרון הקיסרי, כפי שהיה ידוע במקור, הוקם ב-4 במאי 1738, בארמון החורף בסנקט פטרבורג. זהו גלגולה הראשון של האקדמיה לבלט וגנובה של ימינו. מייסדו ומנהלו הראשון של בית הספר היה הכוריאוגרף הצרפתי ז'אן-באטיסט לאנדה, ומטרת יצירתו של בית הספר הייתה להכשיר רקדנים צעירים ולהקים איתם את להקת הבלט הרוסית הראשונה. קבוצת התלמידים הראשונה כללה שנים-עשר בנים ושתים-עשרה בנות.
מעט מאוד מידע קיים משנותיו המכוננות של חברת הבלט, עם זאת ידוע כי גם בית הספר וגם חברת הבלט נקשרו בשמותיהם, והפכו לבית הספר לבלט הקיסרי ולבלט הרוסי הקיסרי, שמות שהמשיכו לשמשם עד לביטולו של השלטון הקיסרי. בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, הבלט הרוסי הקיסרי עלה במהרה לגדולה והיה מוכר בכמה מהשמות המשפיעים והמפורסמים ביותר בתולדות הבלט ובהם צ'ארלס דידלו, מארי טליוני, כריסטיאן יוהנסון, אנריקו צ'קטי, ז'יל פרו, פאני צ'ריטו וקרלוטה גריזי.
לאחר המהפכה הרוסית, ראתה ממשלת ברית המועצות בבית הספר ולהקת הבלט סמלים בלתי-רצויים של המשטר הצארי והחליטה לסגור את שניהם. להקת הבלט הייתה הראשונה שהוקמה מחדש, בשם הבלט הסובייטי. בית הספר נפתח מחדש לאחר מכן בשם בית הספר של המדינה לכוריאוגרפיה בלנינגרד, ושניהם נותרו במקומותיהם הקודמים.
לאחר ההתנקשות בחייו של המהפכן הבולשביקי סרגיי קירוב בשנת 1934, שונה שמו של הבלט הסובייטי לבלט קירוב, שם שלעיתים שוגים להשתמש בו עד היום. לאחר סיום המשטר הקומוניסטי, גם להקת הבלט וגם להקת האופרה בתיאטרון מריאינסקי נקשרו לתיאטרון בשמותיהם, והפכו לבלט מריאינסקי ולאופרה מריאינסקי ושתי החברות מנוהלות על ידי התיאטרון עצמו.