cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויליאם קאלן
התחלת הקריירה הרפואית והאקדמית
בשנים 1734–1736 חזר ללימודי רפואה באוניברסיטת אדינבורו. באותה תקופה נמשך במיוחד למחקרים הכימיים ונמנה עם מייסדיה של החברה הרפואית הממלכתית. בשנת 1736 פתח קליניקה בעיר הולדתו, המילטון, וזכה מהר למוניטין. במקביל המשיך ללמוד מדעי הטבע, בעיקר כימיה. אחרי 1737 התמחה אצל האנטומיסט הנודע ויליאם האנטר ובשנת 1740 מורו הציע לו אף לפתוח קליניקה משותפת. באותה שנה סיים קאלן את עבודת הדוקטורט ברפואה MD באוניברסיטת גלאזגו.
ב-1741 התחתן והקים משפחה. ג'יימס דאגלס, הדוכס החמישי מהמילטון (1703 - 1743) קיבל אותו לעבודה כרופאו האישי, של משפחתו ובני ביתו. אחרי מות הדוכס, בשנת 1744 עבר קאלן לגור בגלאזגו. היה למרצה הראשון בקתדרה נפרדת לכימיה באוניברסיטה המקומית (1747) ונבחר נשיא הפקולטה לרפואה וכירורגיה. ב-1751 התמנה לפרופסור (רגיוס פרופסור) לרפואה וטיפול רפואי, אבל באותו זמן המשיך ללמד כימיה.
חייו ופועלו באדינבורו
בשנת 1755, אחרי שראש הקתדרה לכימיה, ומייסדה, אנדרו פלאמר (1696 - 1756) חלה, קאלן הצליח לגבור על התנגדויות בעזרת הלורד קיימס (Kaimes) חובב המדעים ושל הלורד ארגיל, ומונה לקו-פרופסור לכימיה ורפואה באוניברסיטת אדינבורו. נשאר היחיד במשרה זו אחרי מותו של פלאמר כעבור שנה. בשנה שלאחר מכן פרסם את ניסויו הפומבי בתחום יצירת ההקפאה המלאכותית. קאלן השתמש במשאבה על מנת ליצור וקואום חלקי במיכל שכלל דיאתיל-אתר, שבעת רתיחתו ספג את החום מסביב. כך הצליח ליצור כמות קטנה של קרח, אך הפרוצדורה לא מצאה יישום מסחרי. החל משנת 1757 התחיל להרצות בתחום הרפואה הקלינית בבית החולים הממלכתי באדינבורו. אחרי מותו של פרופ' צ'ארלס אלסטון בשנת 1760 נתבקש קאלן על ידי הסטודנטים להשלים את הקורס של "מטריה מדיקה" של המנוח. על בסיס רישומים מקורס זה פורמו הרצאותיו במהדורה לא חוקית בשנת 1771. בסופו של דבר הוא ערך אותן עריכה מחודשת ופרסמן כ"טרקטט על מטריה מדיקה" בשנת 1789.
תרומותיו לחינוך המדעי ולרפואה
בשמו של קאלן נקשר המעבר לשימוש בשפה האנגלית בלימודי הרפואה (1755 - 1756), במקום השפה הלטינית שהייתה נהוגה עד אז. לימד לרוב באנגלית, למרות ששלט מצוין בלטינית, שבה לימד עדיין את הקורס לבוטניקה. בתוך מגבלות הידע הרפואי בתקופתו, קאלן שאף לבסס את הרפואה על עובדות מוכחות. בכך ביקש להתרחק מהקפאון של תורת הרמן בורהאבה ששלטה אז בבתי ספר לרפואה ומהסברת כל המחלות על ידי שינויים בליחות הגוף בלבד. בשנת 1785 פרסם את ה"סינופסיס של הנוסולוגיה השיטתית" שבה עשה את סיווג המחלות לארבע קבוצות גדולות: בנוגע לנוירוזות, הוא כלל בתוכן את השלשולים, האסתמה, קלקולים של מערכת העיכול, ואת הקוליקה, שבהן ראה הפרעות בתנועות ה"טבעיות" או פנימיות. קאלן הדגיש מאוד את תפקיד מערכת העצבים. אף היה סבור כי, השם "נוירוזה" שהמציא קאלן ב-1777, והמופיע לראשונה בספר שלו "First Lines of the Practice of Physick", נשאר ברפואה, וקיבל מאוחר יותר משמעות של הפרעה נפשית לא פסיכוטית.
הנוסולוגיה - סיווג המחלות - שהציע - היה חדשני בזמנו. ספרו לנוסולוגיה תורגם לצרפתית בשנת 1785 ונתן השראה לרופאים רבים, בהם פיליפ פינל.
מרצה בחסד, מספר התלמידים בקורסים שלו עלה בקצב מהיר: מ-17 סטודנטים בשנתו הראשונה כמרצה לרפואה, ל-59 בשנה השנייה ועד ל-145 מאוחר יותר. כארבעים סטודנטים מארצות הברית באו ללמוד באוניברסיטת אדינבורו, בין השאר על מנת לשמוע את הרצאותיו. עמם נמנה גם בנג'מין ראש. ספרו לסטודנטים, על מלאכת הרפואה והריפוי, "First Lines of the Practice of Physick", שימש עדיין את הסטודנטים לרפואה גם במאה ה-19. שיטות הריפוי היו עדיין לרוב זהות לאלו מזמנו של היפוקרטס והיוונים הקדומים: הקזת דם, חומרים משלשלים, חומרים אמטיים, חומרים להגברת ההזעה. התווספו אליהם רפואות של אינדיאנים מאמריקה - כמו "קליפת הישועי" שכללה קינין נגד מחלות עם התלקחויות חום לסירוגין, גואיאקום נגד עגבת, איפקאקואנה לגרימת הקאה, תרופות שכללו ארסניק, כספית, אנטימון. קאלן המליץ על טיפולים לא תוקפניים מדי ולא מיושמים בצורה עיוורת אלא מותאמים למטופל. עקרונות הטיפול היו גם הם מקובלים עוד מימי היפוקרטס: תיקון הפרות האיזונים, אמצעים נגד פעילות יתר של המערכות, וגירוי ממריץ במקרה של חולשת המערכות.
דב ירמיה
דב ירמיה (24 באוקטובר 1914 - 30 בינואר 2016) היה פעיל שלום ישראלי, מוותיקי מפקדי "ההגנה" וצה"ל וממקימי רשות שמורות הטבע.
שנותיו המוקדמות
ירמיה נולד ב-1914 לדוד ירמנוביץ' ובלה לבית קובנר במושבה בית-גן (כיום חלק מיבנאל). הוריו עלו לארץ מרוסיה ונמנו על חלוצי העלייה השנייה. לאמו היה לפני נישואיה קשר רומנטי עם יוסף טרומפלדור. ב-1920 עברה משפחתו למושב נהלל, שם התיידד עם משה דיין. בבית הספר גילה כישרון מוזיקלי, הלחין מנגינות ולמד לנגן בכינור, באקורדיון ובמפוחית פה. בגיל 15 אף זכה לנצח על מקהלת תלמידים. בשנים 1933–1934 הלחין שירים שונים, ביניהם של רחל וזרובבל גלעד וכן שיר אחד לפחות, שאת מילותיו כתב - "אל הגליל".
קריירה ביטחונית וצבאית
ב-1929 התגייס ל"הגנה" והגן על נהלל בפרעות תרפ"ט. במהלך המרד הערבי הגדול השתתף בפעולות של פלוגות הלילה של אורד וינגייט. ב-1938 נמנה עם מקימי קיבוץ אילון ואף יצר את שמו כהלחם בין שמות העצים "אלה" ו"אלון". השתתף בהקמת חניתה ואחר כך מונה למפקד הנקודה ולמוכתר האזור.
במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי, שירת ביחידת תובלה ארצישראלית והשתתף בקרבות אפריקה והמזרח התיכון עד הפלישה לאיטליה ואחר כך לגרמניה. עם תום המלחמה השתתף עם אנשי הפלמ"ח, ובעיקר הפלי"ם, בפעולות הבריחה וההעפלה של שארית הפליטה.
ב-1948 התגייס לצה"ל, ובמלחמת העצמאות שירת כמפקד פלוגה והשתתף בקרבות הגליל המערבי והמזרחי ובכיבוש נצרת. בעת מבצע חירם שימש ירמיה סמג"ד בחטיבת כרמלי. ב-31 באוקטובר וב-1 בנובמבר 1948 נרצחו עשרות שבויים ערבים בכפר הלבנוני חולא ממערב למנרה. כאשר נודע לירמיה על טבח חולא שבוצע על ידי שני קצינים הוא הגיש נגדם תלונה והביא להרשעתו ברצח של המ"פ, שמואל להיס, בבית דין צבאי. במשך השנים פעל ירמיה למנוע מלהיס להתקדם מפני שותפותו בטבח חולא, אך ללא הצלחה. למרות מחאותיו של ירמיה, הומתק עונשו של להיס לשנת מאסר אחת, הוא התקבל כחבר בלשכת עורכי הדין בישראל ב-1955, לאחר שנקבע שהעבירה אותה ביצע לא נושאת קלון ולהיס אף שימש כמנכ"ל הסוכנות היהודית בשנים 1978–1981.
אחרי המלחמה נשאר ירמיה בשירות והגיע לדרגת סגן-אלוף. ביוני 1950 מונה למפקד חטיבה 3. הוא פרש מצה"ל בעקבות היותו חבר מפ"ם. ב-1954 חזר לשירות קבע ומונה למפקד בה"ד 4. במהלך שירותו הקים את להקת פיקוד ההדרכה.
ב-1967 מונה על ידי אלוף פיקוד הצפון, דוד אלעזר, למפקד ההגנה המרחבית של קריית שמונה, ומאז שירת במילואים בהתנדבות. ב-1974, למחרת אסון מעלות, הקים את המשמר האזרחי בנהריה. לאחר חמישה שבועות השתתף עם אנשיו בחילופי האש שהתרחשו בזמן פיגוע על ידי מחבלים שחדרו לנהריה. ב-1976, עם פתיחת הגדר הטובה, שירת במילואים ביחידת הממשל הצבאי. במבצע ליטני שירת כקצין-מינהל ושירותים ביחידת הממשל, שהוסבה ליחידה לסיוע לאזרחים.
אחרי פרישתו לגמלאות ב-1979, עבד כרכז ביטחון במועצה האזורית געתון.
במלחמת שלום הגליל התנדב לשרת ביחידת הסיוע לאזרחים. אחרי שהשתחרר פרסם ב"על המשמר" יומן בו הוא מתח ביקורת קשה על התנהגות צה"ל כלפי האוכלוסייה האזרחית הפלסטינית בלבנון. בעקבות כך סולק משירות מילואים.
פעילות ציבורית
בשנת 1950, במסגרת כינוס קציני מפ"ם בגבעת חביבה, הטיף דב ירמיה לתפיסת השלטון בכוח והנהגת מהפכה קומוניסטית בישראל. בספרה של הדסה מור, היא טענה שדב ירמיה ניסה לשכנע אותה להצטרף לקומוניזם "לפתע גיליתי כמה עמוק הוא שקוע בתזות הקומוניסטיות בהן הוא האמין" כתבה, וציינה ש"סטלין... היה אלוהיו של דב".
ירמיה היה פעיל במגזר הערבי מטעם מפ"ם והשתתף במאבק נגד הממשל הצבאי על ערביי ישראל. מאבק שהחל בו כאשר סירב, בתום המלחמה, לקבל תפקיד של מושל צבאי בנצרת. באמצע שנות ה-60 היה חבר בחוג להתקרבות יהודית-ערבית ומחה על שישראל אינה עושה די לספק שירותים בערבית.
ב-1965 היה ממקימי רשות שמורות הטבע במחוז הצפון, ועבד בה עד צאתו לגמלאות ב-1979.
לאחר מלחמת לבנון התפטר דב ירמיה מעבודתו כרכז ביטחון, ומאז הקדיש את כל זמנו למאבק ציבורי לעזרת פליטים פלסטינים. הוא יזם את הקמת הוועדה הציבורית בגליל המערבי שמטרתה לעזור לפליטים במחנות צור וצידון. כן היה פעיל מרכזי ב"שלום עכשיו" ובוועד נגד גזענות. ב-1983 קיבל את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג, המוענק מדי שנה על ידי האגודה לזכויות האזרח על תרומה מיוחדת לקידום זכויות האדם בישראל.
ב-1986 נמנה עם משלחת השמאל לדיאלוג עם אש"ף ברומניה.
חיים אישיים
בזמן שירותו, עת פיקד על בסיס טירונים, הכיר ירמיה את הדסה מור, ששירתה בבסיס. ירמיה התגרש מאשתו הראשונה, גרוניה, ואם שתי בנותיו הבוגרות, ונישא למור. ב-1956 נולד להם הבן רז, לימים פרופסור ומנהל המעבדה לפסיכונוירואימונולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר מכן הכירה מור את משה דיין דרך ירמיה. ב-1958 למדה מור באוניברסיטה העברית. באותה עת למד גם דיין באוניברסיטה ואילו ירמיה השתחרר מהשירות הצבאי והתגורר בקיבוץ שריד. בין דיין למור התפתח קשר רומנטי ובעקבות זאת היחסים בין ירמיה לדיין עלו על שרטון. לבסוף התגרשו ירמיה ומור.
אספהאן (פרובינציה)
שטחה 107,029 קמ"ר. בשנת 2012 מנתה אוכלוסיית הפרובינציה כ-4,879,312 תושבים. זהו המחוז השישי בגודלו באיראן. הוא כולל 17 תת-מחוזות ו -60 עיירות המאכלסות קבוצות אתניות ושבטים שונים. לפיכך, פסטיבלים אזוריים שונים כמו פסטיבל מי הוורדים וקאלי שואיאן מתקיימים באזורים שונים במחוז.
גבולות
פרובינציית אספהאן גובלת עם הפרובינציות: סמנאן, דרום ח'וראסאן, יזד, פארס, כהגילויה ובויראחמד, צ'הארמחאל ובח'תיארי, לורסתאן, מרכזי וקום.
יהודי אספהאן
באספהאן בירת הפרובינציה, חיים כיום כ-1,500 יהודים איראניים. בעיר ישנו בית כנסת מרכזי ועוד 13 בתי כנסת קטנים. היהודים באספהאן נמנעים מלעסוק בסוגיות פוליטיות ורואים עצמם איראנים לכל דבר. ליהודים באיראן בכלל ובאספהאן בפרט ישנו חופש דת והם אינם נדרשים להצניע את מורשתם היהודית.
ישראל במצרים (אורטוריה)
קטע ממנה נודע כהקלטה המוקדמת ביותר הידועה של מוזיקה קלאסית, מ-29 ביוני 1888, על גליל שעווה. בהקלטה זו, ב"קריסטל פאלאס" בלונדון שרה מקהלה בת כמה אלפי זמרים את "משה ובני ישראל". מחמת מגבלות טכנולוגיית ההקלטה של אותם ימים, יחד עם המספר העצום של הקולות, מרחק מכשיר ההקלטה מן הזמרים והאקוסטיקה של קריסטל פאלאס, הייתה ההקלטה רחוקה מלהיות איכותית, ומאז התדרדרה עוד יותר. על אף האיכות הירודה, אפשר עדיין לעמוד על נוהלי הביצוע שהיו מקובלים בשיאה של תופעת פסטיבל הנדל.
פרס זיכרון השואה האוסטרי
פרס זיכרון השואה האוסטרי (באנגלית: Austrian Holocaust Memorial Award) מוענק על ידי ארגון השירות האוסטרי בחו"ל משנת 2006. הפרס מוענק לאישים אשר תרמו לקידום זיכרון השואה.
סוזן וסלר
סוזן רנדי ווסלר (באנגלית: Susan Randi Wessler; נולדה בשנת 1953 בניו יורק) היא פרופסור לגנטיקה המכהנת באוניברסיטת קליפורניה ריברסייד. תחום מחקרה הוא גנטיקה מולקולרית של צמחים. בשנת 2015 זכתה ב.
קורות חיים
סוזן ווסלר נולדה בשנת 1953 בעיר ניו יורק. בשנת 1970 סיימה את תיכון ברונקס למדעים.
לאחר לימודי התיכון סיימה תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת סטוני ברוק והשלימה את לימודי הדוקטורט בביו כימיה בשנת 1980 מאוניברסיטת קורנל.
בשנים 1980–1982 שהתה בלימודי פוסט דוקטורט שלה במכון קרנגי למדע בוושינגטון. במסגרת לימודיה אלה הכירה את פרופסור ברברה מקלינטוק אשר זכתה בפרס נובל על גילוייה את האלמנטים הניתנים להעברה transposable elements) ( המכונים טרנספוזונים). מחקרה של ברברה מקלינטוק ריתק את סוזן ווסלר והוביל אותה להתמקד בתחום מחקר זה בקריירה האקדמית שלה.
בשנת 1983 עברה ללמד ולחקור באוניברסיטת ג'ורג'יה עד לשנת 2010 שאז עברה ללמד ולחקור באוניברסיטת קליפורניה שם גם ממוקמת המעבדה על שמה.
בשנת 2006 מונתה לפרופ' במכון הרפואי הווארד יוז בקלרמונט קליפורניה.
קריירה ומחקר
כאמור, תחום המחקר של סוזן ווסלר הוא גנטיקה מולקולרית של צמחים. היא התמקדה במחקרה בבחינת תפקידם של ה ביצירת מגוון גנטי בצמחים.
האלמנטים הניתנים להעברה מכונים טרנספוזונים. טרנספוזונים הם רצפי DNA ניידים, שאינם גנים, היכולים לנוע בתוך הגנום של אותו תא. הם עשויים לגרום למוטציה ובכך לשנות את הזהות הגנטית של התא. תהליך הטרנספורמציה שגורמים הטרנספוזונים מוביל לשכפולם.
תרומתה המדעית של סוזן ווסלר בתחום הטרנספוזונים היא בשני מישורים: האחד הינו גילוי תת-קבוצה של טרנספוזונים שלא היה ידוע והשני הוא הבנת היקף פעילותם של הטרנספוזונים בצמחים.
תת הקבוצה אותה גילתה סוזן ווסלר נקראת הנמצאים בגנום של בעלי חיים וצמחים.
ייחודה של קבוצה זו היא שמדובר בטרנספוזונים שאינם מקודדים (מייצרים חלבון) בעצמם על אף שהם עצמם נמצאים באזורים מקודדים. המשמעות היא שטרנספוזונים אלה מתפקדים כבקרים המשפיעים על בחירת גנים שיעברו קידוד (ייצור חלבון).
בנוסף, מחקריה מסבירים כיצד טרנספוזונים בצמחים מייצרים מגוון גנטי ושכפולים רבים מבלי לפגוע בצמח בו הם פועלים (בעיקר בצמחי תירס). היא הוכיחה במעבדתה כי טרנספוזונים אינם הגורם העיקרי למוטציות בתירס אלא רטרוטרנספונדים ובכך תרמה להבנת פעילותם של הטרנספוזונים בצמחים.
בנוסף לתרומתה המדעית, מעבדתה של סוזן ווסלר הייתה חלוצה ומייסדת שימוש באנליזה מחשבית (big data) לזיהוי טרנספוזונים ברצפים גנטים. השימוש בכלי חישובי זה נדרש, שכן הוא מסייע בזיהוי טרנסופוזונים רבים, עורך ביניהם השוואות, מאתר מוטציות ומסייע בהבנה עמוקה יותר של פעילותם והשפעתם על הגנום בו הם פועלים.
סוזן ווסלר תרמה מאוד גם בתחום הפדגוגי. היא פרסמה, יחד עם מחברים נוספים, ספר יסוד לימודי (text book) בתחום הגנטיקה שנקרא: "הקדמה לאנליזה גנטית" המשמש כלי עזר ומדריך לסטודנטים הנחשפים לראשונה לחקר הגנטיקה בכלל וחקר טרנספוזונים בפרט. כמו כן, פרסמה ספר בתחום עיסוקה שנקרא: "מוטציה של תירס", (mutations of maize) שזכה להתייחסות רבה בקרב העוסקים בתחום.
נולדתי לשלום
נולדתי לשלום הוא פזמון שכתב והלחין עוזי חיטמן ובוצע על ידי להקת "סקסטה". השיר יצא לאור בשנת 1979.
רקע
את השיר כתב עוזי חיטמן לרגל הולדת בנו עידו, בעת שהתנהל המשא ומתן שלפני חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
השיר מבטא את השאיפה לשלום, כשבאותה עת טרם חתמה מדינת ישראל על הסכם שלום עם אחת ממדינות ערב.
השיר בוצע בפסטיבל הזמר והפזמון על ידי להקת "סקסטה", אף על פי שהלהקה בכלל לא היו מעוניינות לשיר את השיר מאחר שהוא היה מנוגד לקו המוזיקלי שלהן, והגיע למקום הרביעי. חיטמן הקליט אף הוא את השיר שיצא בשנת 1979 במסגרת אלבום אוסף משיריו, שנקרא בשם "נולדתי לשלום".
במצעד בפזמונים העברי השנתי לשנת תשל"ט (1979) של רשת ג' הגיע השיר למקום התשיעי, ובמצעד השנתי של גלי צה"ל הגיע השיר למקום ה-22.
בשנת 1994 הוציא חיטמן את האלבום "עוזי שר חיטמן" ובו גרסה נוספת לשיר, שהכילה בנוסף למילים הקיימות גם בית נוסף בערבית.
שאלון מקוון
השימוש בשאלונים מקוונים: יתרונות וחסרונות
לשאלון מקוון ישנם מספר יתרונות וחסרונות, להלן העיקרים שבהם:
דרכי הפצה של שאלונים מקוונים
החל משנות ה-90 המאוחרות ולנוכח העלייה המתמדת במספר המשתמשים ברשת האינטרנט, גבר העניין וגברה המודעות לשימוש באינטרנט ובדואר האלקטרוני לצורכי מחקר. חוקרים החלו לעשות שימוש באינטרנט לצורך הפצת שאלונים ואיסוף נתונים במקביל, בנוסף לשיטות המחקר המסורתיות הנפוצות, אשר בין המקובלות שבהן ניתן לציין את השאלונים המדוורים (קרי, באמצעות הדואר) ואת הראיונות הטלפוניים.
שאלונים מקוונים מופצים בשתי שיטות מרכזיות :
גורמים מרכזיים לשיעורי היענות לשאלונים מקוונים
ישנם מספר גורמים מרכזיים, העשויים לשפר את שיעורי ההיענות בשאלונים מקוונים :
נמצא כי שאלונים שהופצו ברשת האינטרנט זכו לאחוזי היענות גבוהים ובתוך פרק זמן קצר יותר בהשוואה לשיעורי החזר של שאלונים בדואר. את אחוזי ההיענות הגבוהים ניתן להסביר באמצעות תיאורית החליפין, הטוענת כי פעולותיהם של נחקרים פוטנציאלים מונעות על ידי הרווחים אותם הם עשויים לקבל כתוצאה מהשתתפותם. כך עולה כי כאשר יתקיימו שלושה מרכיבים הכוללים: תגמולים, רווחים ואמון, יעלו אלה את הסיכוי להשתתף בסקר.
אתיקה ופרטיות בשאלונים מקוונים
האינטרנט הביא עמו אפשרויות תקשורת מסועפות בין אנשים שונים בנושאים שונים. מחקר באמצעות רשת האינטרנט מעלה נושאים קריטיים של סיכון ובטיחות ולכן חוקרים המשתמשים באינטרנט עלולים להיתקל בקונפליקטים בין דרישות מחקריהם ותועלתם לבין התלות בזכות האנושית לעצמאות, פרטיות והסכמה מדעת.
המחקר מקדם מקצועית את החוקר אך בד בבד אחריותו נתונה למען קידום הידע לטובת האנושות תוך שמירה על כללי האתיקה - שמירה על הזכות לחירות, פרטיות ועצמאות המשתתף. החוקר אחראי למנוע כל פגיעה אפשרית במשתתף כתוצאה מקיום המחקר.
חוקר המבצע את מחקרו באמצעות שאלונים מקוונים, מבקש מציבור מקבלי השאלונים לשתף פעולה עמו ולהשתתף במחקרו. משמעות שיתוף הפעולה היא, שהאדם המביע עמדות בשאלון מקוון מסתכן בכך שעמדותיו הפרטיות ייחשפו. נתוניו האישיים הכלליים (כגון גיל ופרנסה) עלולים אף הם להיחשף משום שהם מעובדים ומשמשים את החוקר להסבר ממצאיו וטיעוניו האקדמיים. כתוצאה מכל האמור לעיל, ממלא השאלון עלול לשלם מחיר גבוה עבור הסכמתו להשתתף בשאלון המקוון: המשתתף עלול להיפגע ולהינזק.
מתן גבעול
מתן גבעול (1 באוגוסט 1982 - 22 במאי 2011) היה כנר ישראלי, חבר בשלישיית תל אביב.
חייו
נולד לנילי וקובי גבעול, במשפחה בת שני ילדים. גדל בשכונת רמת החייל. מילדותו למד לנגן בכינור ואחיו הבכור, עירא, בצ'לו. שניהם למדו בבית הספר לאמנויות תל אביב. מגיל 10 למד במשך שמונה שנים אצל נאוה מילוא בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה, והוא אף למד בבית הספר התיכון על שם תלמה ילין. גבעול זכה בגיל 15 בתחרות וייניאבסקי הבינלאומית, בתחרות פרס קלרמונט, ובתחרות "קול המוסיקה לאמן הצעיר". הוא ניגן באנסמבל סולני תל אביב וכן הופיע כסולן עם תזמורות שונות בישראל.
בגיל 18 ייסד עם אחיו עירא והפסנתרן יונתן ענר את "טריו תל אביב". עקב מצבו הבריאותי (סבל מעיוות מולד - חזה קעור) קיבל פטור משירות בצה"ל ויצא ללימודים גבוהים בגרמניה, אצל זכר ברון בבית הספר למוזיקה בקלן ואצל אילן גרוניך בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין. משם נסע ללימודי מוזיקה בקונסרבטוריון ניו אינגלנד שבבוסטון. שם הכיר את הצ'לנית אליסה ויילרשטיין, עמה היה במערכת יחסים. הוא גם למד אצל אביה דונלד ויילרשטיין. באוגוסט 2009 שב לישראל. בדצמבר 2009 נפטר אביו מסרטן הלבלב. בפברואר 2010 יצא לאריזונה דרך גרמניה. הוא החליט להפסיק לנגן ובקלן השאיר את הכינור שלו אצל חברה. באריזונה תרגל דהאן יוגה (Dhan Yoga) ושב לישראל בקיץ אותה שנה, במטרה להקים מרכז יוגה דומה בירושלים. לאחר מספר חודשים בהם ניסה להקים את המרכז בירושלים, שב באוקטובר לדירת אמו בתל אביב ונטש את העיסוק ביוגה. בנוסף, חזר לנגן ולהופיע.
בערב פסח 2011 נמשה מן הים בחוף תל ברוך, במרחק של כ-500 מטרים מן החוף. הוא טען בפני אמו שיצא לשחות ולא ניסה להתאבד, למרות שהיה לבוש בבגדים ארוכים. לאחר שנמשה מן הים החל לקבל טיפול פסיכולוגי. ב-22 במאי 2011 הגיע לחזרות קונצרט סיום העונה של אנסמבל "סולני תל אביב" ובשעה 11 בבוקר ביקש לצאת להפסקה בטענה שסבל מכאבים. הוא לא שב מן ההפסקה וגופתו נמצאה בסמוך, לאחר שהשליך עצמו לפני רכבת נוסעת. בן 28 במותו.
איפסוויץ'
שם העיר נגזר משם מתקופת ימי הביניים, "ג'יפסוויק" (Gippeswick), שנקרא כפי הנראה על שם נהר ג'יפינג המהווה חלק מנהר אורוול.
היסטוריה
ג'ון, מלך אנגליה העניק ליישוב לראשונה מעמד של עיר בשנת 1200. בימי הביניים גברה חשיבות העיר כמרכז מסחרי, וכן הוקמו בה בית חולים ומספר כנסיות של זרמי נצרות שונים. בתקופה זו עלו לרגל צליינים רבים אל מקדש "Our Lady of Ipswich" בפאתי העיר; פסלה של מריה נלקח מהמקדש בתקופת הרפורמציה ללונדון במטרה לשרפו, אך יש הטוענים כי לא נשרף לבסוף וכי זהו הפסל המוצג כיום בעיר נטונו שבאיטליה.
ב-1475 נולד בעיר הקרדינל והפוליטיקאי תומאס וולזי, שבזכות תפקידו הבכיר בחצר הנרי השמיני, מלך אנגליה, הקים בעיר קולג' ב-1528; וולזי נותר עד היום אחת הדמויות הידועות של איפסוויץ'. בתקופת מרי הראשונה, מלכת אנגליה, הועלו על המוקד תשעת "קדושי איפסוויץ'" בשל אמונתם הפרוטסטנטית; אנדרטה לזכר האירוע ניצבת כיום בפארק כרייסטצ'רץ' בעיר. בשנים 1611–1634 היוותה העיר מוקד ליציאת מהגרים רבים לניו אינגלנד באמריקה.
ב-1835 התגורר בעיר הסופר הנודע צ'ארלס דיקנס, ונופיה שימשו אותו בכתיבת ספרו "רשומות מועדון הפיקוויקים".
העיר היוותה יעד להפצצות הגרמנים במהלך מלחמת העולם הראשונה, ובעיקר במלחמת העולם השנייה, אז נפגעו חלקים רבים בעיר ובנמל. העיר שוקמה לאחר המלחמה, ובעשורים האחרונים חלקים רבים בה נבנים מחדש, במיוחד סמוך לקו המים. העיר נחשבת כיום לעיר תעשייתית ומסחרית מרכזית במחוז סאפוק.
אלן בנט
אָלן בֵנְט (באנגלית: Alan Bennett; נולד ב-9 במאי 1934) הוא סופר, מחזאי ושחקן אנגלי.
חייו
בנט נולד בלידס להורים קשי יום, אביו קצב ואמו עקרת בית. בילדותו אהב שפות ולמד רוסית בבית ספר צבאי לשפות, דרכו התקבל בבגרותו לאוניברסיטת קיימברידג'. בהמשך עבר ללמוד היסטוריה באוניברסיטת אוקספורד, שם התמחה בהיסטוריה של ימי הביניים. לבסוף החליט שמסגרת אקדמאית איננה מתאימה עבורו ופנה לעולם הבידור.
באוגוסט 1960 הצטרף בנט לפיטר קוק, ג'ונתן מילר ודאדלי מור ויחדיו העלו את הקברט הסאטירי "מעבר לשוליים". ההצגה הפכה את הרביעייה למפורסמת בין לילה וזכתה להופעות חוזרות בלונדון וניו יורק.
בין יצירותיו הרבות מאז, סדרת המופת של מונולוגים לטלוויזיה "ראשים מדברים", המחזה הקומי "הזין של קפקא" (1986), המחזה "טירופו של המלך ג'ורג' השלישי" (1991) והתסריט לסרט המבוסס עליו "טירופו של המלך ג'ורג'" (1994), התסריט לסרט "זקוף ת'אוזן" (1987) וכן סיפורים קצרים רבים.
בנט זכה בפרס טוני על ההצגות "Beyond the Fringe" (1963) ו"נערי ההיסטוריה" (2006).
אסטריקס וירושלים של זהב שחור
אסטריקס וירושלים של זהב שחור (בצרפתית: L'Odyssée d'Astérix: האודיסיאה של אסטריקס) הוא הספר ה-26 בסדרת ספרי הקומיקס הצרפתית "אסטריקס". זהו הספר השני לצאת לאור לאחר מותו של רנה גוסיני ובשל כך נכתב ואויר על ידי אלבר אודרזו. הספר פורסם לראשונה בגרסה הצרפתית בשנת 1981. הספר תורגם לעברית בהוצאה לאור "דליה פלד מוציאים לאור בע"מ", בשיתוף עם הוצאת הספרים "מודן".
עלילת הספר מתמקדת בעלילותיהם של אסטריקס ואובליקס באזור המזרח התיכון. מקור ההשראה לעלילת הספר מגיע בעיקר מסדרת סרטי ג'יימס בונד ומכתבי קודש יהודיים ונוצריים.
תקציר העלילה
יוליוס קיסר מתעצבן משום שהכפר הגאלי מביס את צבאו כל פעם מחדש ומונע ממנו להשיג את סוד שיקוי הפלא. ראש השירות החשאי, קאיוס-פיופוס (בעברית "חפרפרוס"), מציג בפני הקיסר, מרגל ושמו "אפס-אפס-ששיקס" (במקור: Dubbelosix, כאשר המספר 6 שמבוטא באנגלית Six משחק עם הסיומת "ix" האופיינית לשמות הגאליים), גאלי שנכשל שש פעמים בניסיונו לקבל הסמכה של כהן-עץ והחל לתמוך בכוחות רומא. קאיוס-פיופוס שולח את אפס-אפס-ששיקס אל גאליה במסווה של כהן-עץ זר. במקביל, בכפר, אשפיקס (כהן הכפר) מחכה למשלוח מיוחד של שמן סלעים (נפט) שבעזרתו יוכל להפיק את שיקוי הפלא.
לאחר שאשפיקס מגלה כי רקתעמיס, הסוחר הפיניקי שמספק לו את שמן הסלעים, שכח להביא את שמן הסלעים, אשפיקס מקבל התקף לב ומתעלף. אסטריקס ואובליקס חוזרים מציד חזירי בר ומגלים את אפס-אפס-ששיקס רכוב על מרכבה מתקפלת עמוסת-פטנטים בדרך לגאליה וזה נענה לבקשתם להעיר את אשפיקס מהעילפון. אפס-אפס-ששיקס מעיר את אשפיקס כשהוא משקה אותו בשיכר סקוטי חריף, דבר שגרם לאשפיקס לשכרות למעט זמן. הסוחר שמייבא את שמן הסלע מודיע להם שעל מנת למוצאו יש לחצות את הים התיכון עד לבבל.
אסטריקס ואובליקס נענים לאתגר ולוקחים איתם את אפס-אפס-ששיקס למסע בחוסר ידע שהוא מרגל של הרומאים. בים עוברת החבורה הרפתקאות ומביסה פעם אחר פעם פיראטים ואוניות קרב רומיות.
לבסוף, הם עוגנים ביהודה, מתארחים אצל משפחה יהודית בבית לחם ואף נכנסים בסתר לירושלים כדי לפגוש את ספק שמן הסלעים. כאשר הם מטפסים על החומה הם מגלים שאפס-אפס-ששיקס הוא מרגל. בירושלים הם פוגשים את הספק, שמעון פלטפוס, שמספר להם שהרומים שרפו את כל המלאי שלו ויועץ להם לנסוע למסופוטמיה שם נמצא מקור שמן הסלעים.
אחרי מסע רצוף תלאות במדבר, שכלל התחמקויות חוזרות ונשנות ממטרי חצים שיורים עליהם עמי האזור המסוכסכים הם בטעות מוצאים שמן סלעים. הם לוקחים אותו בחזרה לאוניה בצידון אך על הסיפון מאבדים את הנאד עקב טעות של אובליקס ששש אלי קרב.
בעוגמת נפש הם חוזרים לגאליה שם הם מגלים שכהן-העץ אשפיקס הצליח למצוא תחליף לשמן הסלעים בדמות מיץ סלק, ולוחמי הכפר - ששתו את שיקוי הפלא החדש - מביסים את הרומאים ומגינים בהצלחה על הכפר.
הפקה
לפני מותו רנה גוסיני תכנן כי אסטריקס יגיע באחד מספרי הסדרה לאזור המזרח התיכון. אף על פי כן, משום שגוסיני עצמו יהודי, הוא פחד שיואשם בכך שהספר מהווה חומר תעמולה פרו-יהודי. משום כך, רק לאחר שגוסיני נפטר החליט אודרזו להפיק את הספר וזאת בעיקר בשל כך שבניגוד לגוסיני אודרזו איננו יהודי. לצורך הכנת הספר אודרזו אף נסע במיוחד לישראל על מנת שיוכל לאייר באופן מדויק את נופי ארץ ישראל בספר. אודרזו שיבץ כמחווה את דמותו של גוסיני בעלילת הספר בתור סוחר ירושלמי אשר עוזר לאסטריקס ולאובליקס.
האיורים של ירושלים בספר מבוססים על תמונות שצילם אודרזו של דגם ירושלים בסוף ימי בית שני (אשר שכן באותה העת בשטח מלון הולילנד בירושלים). דגם זה הועבר במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 אל מוזיאון ישראל שבירושלים.
קטלנית (אמצעי לחימה)
קטלנית (שם רשמי באנגלית: Samson Remote Controlled Weapon Station) היא עמדת כלי ירייה המותקנת על כלי רכב צבאיים או רכב קרבי משוריין ונשלטת מבפנים. הקטלנית פותחה ומיוצרת על ידי חברת רפא"ל הישראלית.
מאפיינים וחימוש
הקטלנית כוללת כלי ירייה המתופעל על ידי העמדה, ומערכת ראייה וכוונות יום/לילה. הקטלנית נשלטת מתוך כלי הרכב עליו היא מותקנת ובכך מונעת חשיפה של החיילים המתפעלים את כלי הירייה לאש אויב. הקטלנית נחשבת למערכת נשק מדויקת ובעלת כוח אש רב.
ב-2011 החלה זרוע היבשה של צה"ל בשדרוג עמדות הקטלנית המותקנות על גבי נגמ"שי הנמ"ר. השדרוגים כוללים עמדת שליטה נוחה יותר, מד טווח לייזר (מט"ל) והוספת אפשרות לירי תוך כדי תנועה.
לקטלנית יש גם גרסה ימית, הנקראת "מיני טייפון". בדומה לקטלנית, מערכת המיני טייפון מותקנת על כלי שיט במדינות רבות. בחיל הים הישראלי, מערכת המיני טייפון מותקנת בחלק מכלי הבט"ש מסוג דבור ודבורה, כשהיא חמושה במקלע כבד (מק"כ) מדגם M2 בראונינג.
לקטלנית קדמה עמדת מאג רפא"ל (OWS) שהורכבה ממקלע מאג שנשלט מתוך הנגמ"ש.
קרב ארטואה השני
קרב ארטואה השני היה אחד מקרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. הקרב נערך בארטואה בין 9 במאי ל-18 ביוני 1915, ובעיקרו היה התקפה צרפתית על הגרמנים, עם סיוע של חיל המשלוח הבריטי מצפון לחזית הלחימה הצרפתית, וזאת כדי לשבור את קיפאון מלחמת החפירות ששרר בחזית המערב מאז המרוץ אל הים, בסתיו 1914. למרות הצלחות ראשוניות, גם יוזמה זו, כמו אחרות לפניה ואחריה, משני הצדדים, נדונה לכישלון רווי דם. עם זאת, קרב ארטואה השני גרם להפסקת המתקפה הגרמנית בקרב איפר השני.
רקע - החזית המערבית ב-1915
סיום שלב קרבות התנועה שלאחר הדיפת המתקפה הגרמנית בפתיחת מלחמת העולם הראשונה, מאז 'המרוץ אל הים', בסתיו 1914, הביא למלחמת חפירות סטאטית, בעלת מאפיינים רבים של לוחמת מצור.
בהדרגה החלו להגיע לחזית המערבית גם כוחות בריטיים וכוחות מן האימפריה הבריטית, במספרים הולכים וגדלים, ואלה נטלו חלק גדול יותר ויותר באותם קרבות, שבעיקר עולם בשנים 1914 ו-1915 נשאו הצרפתים. אלא שכל הניסיונות לשינוי הסטטוס קוו נכשלו תוך אבדות כבדות.
ב-21 באפריל 1915 החל צפונה מגזרת ארטואה קרב איפר השני. עם זאת, באותו שלב, ולמעשה בכל מהלכה של שנת 1915, הגרמנים החליטו לרכז את מאמציהם בכיוון החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה, ופרט לקרב איפר השני, הסתפקו במגננה במערב. למגמה זו, של פסיביות יחסית גרמנית, מול תוקפנות יחסית צרפתית, תרמה העובדה שקו החזית במערב נמתח ברובו בטריטוריה צרפתית.
הרמטכ"ל הצרפתי, ז'וזף ז'ופר, למרות האבדות הכבדות, החזיק בדעה כי המשך הסטטוס קוו מועיל לגרמנים יותר מאשר למדינות ההסכמה, שכן הזמן החולף מאפשר להם לייצב את הישגיהם מתחילת המלחמה. ואכן, הגרמנים חיזקו בהתמדה את קו ההגנה שלהם בחזית המערבית בכלל, ובגזרה האמורה בפרט. מספר התקפות מקומיות שערכו הצרפתים במרס ובאפריל הוכיחו את עמידות המערך הגרמני. בכל זאת, שיפורים מסוימים בהתנהלות הצרפתים, כתוצאה מהתקפותיהם רוויות האבדות, כולל סיוע ארטילרי רב יותר, נתנו לדעת ז'ופר מקום לאופטימיות, ולפיכך, לאפשרות לתקוף פעם נוספת.
פני השטח והכוחות
סיום מלחמת התנועה בסוף סתיו 1914 הביא להיווצרות בליטה בקו הגרמני, החודרת מערבה אל תוך הקו הצרפתי, מצפון לאראס ומדרום ללנס, שם עבר קו החזית מצפון לדרום, ולזו היה פוטנציאל לסכן את קווי התחבורה של כוחות מדינות ההסכמה שבסמוך לחזית באותו מקום. בליטה זו, יחד עם היותה של לנס צומת כבישים ומסילות ברזל חשוב, היוותה מטרה לשורת התקפות של צבאות מדינות ההסכמה החל מן החודשים האחרונים של 1914. כך הפכה ארטואה למוקד של כמה מן הקרבות המרים ביותר במלחמה. בין 17 בדצמבר 1914 ל-13 בינואר 1915 לחמה הארמייה העשירית הצרפתית בקרב ארטואה הראשון, תוך שהיא מקבלת סיוע מהארמיות השנייה והשמינית, בהמשך השנה נערך בסמוך קרב רכס וימי. עד לאמצע 1915, כל הקרבות האלה הביאו לשינויים מעטים בלבד.
כללית, פני השטח בארטואה מישוריים, אך משובצים בגבעות סלעי גיר נמוכות. רכס וימי, המורכב משרשרת גבעות המתמשכת מספר ק"מ מדרום מזרח לצפון מערב, נמצא בבסיסה המזרחי של הבליטה בחזית הגרמנית. מצפון מערב לרכס וימי משתרע רכס נוטרה דאם דה לורט (Notre Dame de Lorette) העובר ממזרח למערב, בקירוב, והוא נכלל בחלקו בשטח שבשליטה צרפתית, וחלקו בשטח בשליטה גרמנית. בין שני הרכסים הנמוכים עבר מצפון לדרום הכביש מלנס לאראס. שני נהרות חוצים את הזירה, שניהם ממזרח למערב, סקארפ, מעט מצפון לאראס, וקארנסי (Carency), מלנס ועד לקצה המערבי של הבליטה.
על גזרת ארטואה, ממנן (Menin) בצפון, לאורך 90 ק"מ, ועד דרומה לאראס, הגנה הארמייה השישית בפיקודו של רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה. אותה ארמייה כללה 13 אוגדות, מהן שתיים בעתודה. מולה עמדה הארמייה העשירית הצרפתית, בפיקודו של הגנרל ויקטור ד'ורבל (D'urbal). זו כללה שישה קורפוסי רגלים, קורפוס פרשים ועוד שלוש אוגדות בעתודה. לצרפתים היו בגיזרה 1,075 תותחים. עם זאת, ייצור הפגזים הצרפתי לא עמד בדרישות מבחינת כמות ואיכות. כתוצאה, סבלו התותחים ממחסור בתחמושת, ובנוסף, חלק מן הפגזים התפוצצו טרם זמנם. מפקד חיל המשלוח הבריטי באמצע 1915 היה הגנרל ג'ון פרנץ'. הבריטים החזיקו בקטע של קו החזית צפונית לארמייה העשירית הצרפתית, עד לאיפר.
תוכניות והכנות
ההתקפה הצרפתית, נועדה להיערך בחזית שרוחבה 15 ק"מ. עיקר ההתקפה, בחזית שרוחבה 10 ק"מ, נועד להיערך על ידי שלושה קורפוסים של הארמייה העשירית, ומטרתו הייתה השתלטות על רכס וימי, ולאחר מכן התבססות על הרכס כנגד התקפות נגד גרמניות. בשלב זה יצטרפו הפרשים והאוגדות שברזרבה, וישטפו את הגרמנים מכיוון הרכס למישור סביב דואה (Douai). ק"מ מספר מצפון לגזרה האמורה, תוכננה התקפה של חיל המשלוח הבריטי. פרט לכיבוש השטח אותו יתקיפו, נועדה ההתקפה הבריטית להרחיב את החזית עליה יגנו הגרמנית, וכן לרתק ולהסיח כוחות גרמניים, וזאת על מנת להקל על הצרפתים בהתקפתם. במקרה של הצלחה בריטית, חדירה בכיוון מישור דואה יכולה לנתק קווי תחבורה גרמניים חשובים, ואף בכך לסייע להתקפה הצרפתית.
באשר לסיוע ארטילרי, אם כי ד'ורבאל תכנן הפגזה מקדימה קצרה יחסית, בת ארבע שעות, טרם ההתקפה, נאלץ לבטל את רצונו מפני רצונם של מפקדיו, ז'ופר ופרדיננד פוש, מפקד קבוצת הארמיות 'צפון', שכללה את הארמייה העשירית, אשר הכתיבו הפגזה בת ארבעה ימים. זאת כיוון שלדעתם כישלון ההתקפות הקודמות נבע מהכנה ארטילרית לא מספקת. עיכוב בריכוז הארטילריה הוביל לדחיית ההתקפה מ-1 ל-7 במאי. ההפגזה החלה ב-3 במאי. מזג אוויר גרוע, ועקב כך ראות גרועה, הביא לדחיית ההתקפה הרגלית, ובינתיים ההפגזה נמשכה, וארכה לבסוף כששה ימים, בהם נורו 265,430 פגזים.
9 במאי היה יום בהיר, והוחלט לצאת באותו היום, ב-10:00, להתקפה המיועדת. בהתאם, בשעות האחרונות להפגזה היא התמקדה בסיוע ישיר להתקפה הרגלית המתקרבת. כיוון שכך, הופגזו העמדות שבחזית הגרמנית, גדרות התיל, וקו החפירות הראשון של הכוחות שבעתודה. ואכן, הרס רב נגרם למטרות.
הארמייה העשירית
בין השעות 9:40 ו-9:50 ההפגזה פסקה. לקראת השעה 10:00 הפכה ההפגזה הצרפתית לאינטנסיבית ביותר, 'הפגזת סופה'. בשעה 10:00 החלה הארטילריה הצרפתית ב'הפגזה זוחלת', במגמה לסייע ישירות לכוחות הרגליים התוקפים. הכוחות הרגליים תקפו מזרחה, כאשר מוקד ההתקפה מעט צפונה מ'חוד' הבליטה הגרמנית (צפונה מערבה מסושה (Souchez)). התוקפים תפסו את שלושת קווי ההגנה הגרמניים שלפניהם, אך ספגו תוך כדי כך אבדות כבדות. עם חשיכה הקרב נמשך, אך תוך כדי כך החלו הצרפתים להתחפר על מנת לחזק את אחיזתם באותו חלק מן המערך הגרמני אשר נכבש. התוקפים, אשר כבשו את החפירות הגרמניות בקארנסי, ניסו, בניגוד לפקודות, להיכנס גם לכפר, אך נאלצו לעצור בשל אש הגרמנים. גורל דומה פקד את התוקפים מעט צפונה משם, את הכפרים קארנסי, סושה ואלבן (Albain). הם התקדמו קמעא עד למבואות הכפרים, ואש גרמנית עצרה אותם ואף אילצה אותם לסגת מעט. בסופו של דבר הסתכמה התקדמותם בכ-600 מ' מקו ההתחלה. ההתקפה על רכס וימי הצליחה יותר, ואם כי נותרו מספר עמדות גרמניות מבודדות בעורף הצרפתים, הושגה התקדמות של כארבעה ק"מ, וכוחות צרפתיים החלו להתחפר על הרכס. ההישגים יוצבו גם באמצעות תגבורות, אם כי הן התקשו להתקדם לנוכח אש ארטילרית גרמנית, ואלה כללו גם חוליות מצוידות במכונות ירייה. הצרפתים הגיעו בצהרים עד למבואות סושה ועד לז'יבנשי-אן-גואל (Givenchy-en-gohelle), תפסו כ-500 שבויים ולקחו שלל כ-30 מכונות ירייה, תוך שחלפו על פני הכביש סושה-נוויל (Neuville), אך אש ארטילרית גרמנית והתקפות נגד אילצו אותם לסגת עד לכביש. בסיכום היום מצבם של הגרמנים בקצה הבליטה, בקארנסי, התערער, שכן רוב תעלות הקשר בינה לבין העורף נכבשו או שנחסמו, והמעבר התאפשר רק דרך אלבן.
מעט דרומה משם, בקצה הדרומי מערבי של הבליטה שטפה אוגדה צרפתית את קווי הגרמנים שמול לה טרגט (La Targette). עקב תנופת ההתקפה ההתנגדות הגרמנית כמעט שלא הספיקה לבוא לידי ביטוי, והכפר נכבש ב-11:15 לפני הצהרים, תוך לקיחת כ-350 שבויים. גם כאן מיהרו הצרפתים, אשר המשיכו ולחצו לכיוון נוויל, לייצב את הישגיהם, ובנוסף, החישו קדימה את תותחי השדה שלהם באותה גזרה, על מנת שיעסיקו מטרות בעומק המערך הגרמני. בהמשך הצרפתים השיגו מדרס רגל בחלק מן הכפר. בימין (דרום) הגיעו הצרפתים עד למרגלות רכס וימי, אך נעצרו בשל התנגדות גרמנית עזה מכיוון ה'לבירינת'. מדרום לשם הצרפתים התקדמו רק מעט, אם בכלל, ולכל היותר הצליחו להשתלט רק על חלקים מקו החפירות הגרמני הראשון.
עד הלילה תפסה הארמייה העשירית כ-3,000 שבויים, עשרה תותחי שדה וכ-50 מכונות ירייה. ההצלחות החלקיות עלו בהוצאת תחמושת מרובה, דבר שחייב, לדעת פוש וז'ופר, את הגבלת המבצעים המתוכננים להמשך. כך, הצעתו של ד'ורבל לתקוף גם מדרום לאראס, נדחתה.
הבריטים - הקרב על רכס אובר
מעט לפני ההתקפה הצרפתית, וכדי לרתק חלק מכוחות הגרמנים, ולהאריך את חזיתם כלפי צפון, פתחה הארמייה הראשונה הבריטית, בפיקודו של דאגלס הייג, במתקפה בגזרת נב שפל (Neuve Chapelle). הבריטים תקפו מזרחה, מדרום לנב שפל, ודרומה, מצפון לנב שפל, כאשר שתי זרועות ההתקפה מתמקדות בכיוון רכס אובר (Aubers), רכס נמוך, הגבוה אך מעט מסביבתו השטוחה. כל אחת מזרועות ההתקפה כללה אוגדה אחת תוקפת ואוגדה אחת כעתודה לאוגדה התוקפת. ההתקפה החלה בהפגזה בשעה 5:00, אשר עוצמתה גברה ב-5:30. עשר דקות אחר כך החלה ההתקפה הרגלית. עד מהרה התברר שעוצמת ההפגזה לא היה בה די כדי לכרסם במערך הגרמני, וכן למנוע את תגבורו. אחת הסיבות לכך הייתה מצבם השחוק של תותחי הבריטים, עקב שימוש יתר. בנוסף לחוסר היעילות היחסי של ההפגזה, הבריטים לא הכינו עתודות בכמות ובמהירות הדרושים כדי לתגבר את המאחזים שבכל זאת נתפסו על ידי יחידות החלוץ, ואלה ננטשו בשעות הלילה. כן חסר היה מודיעין על חיזוקו של הקו הגרמני, או שלא ניתנה תשומת לב מספקת למודיעין הקיים. כיוון שלא הושגה שום הפתעה לגבי מועד ומיקום ההתקפה, הבריטים התוקפים ספגו אש עזה ממכונות ירייה ומרובים כבר בעת יציאתם משוחותיהם שלהם. ניסיונות לחדש את ההפגזה, או ההתקפה, בהמשך היום, לא העלו דבר. כך, ההתקפה הבריטית נחלה כישלון חרוץ, ללא שום הישגים קרקעיים, ובמחיר 11,161 אבדות. כמו כן, אין זה ברור אם אכן ההתקפה הבריטית סייעה במשהו לצרפתים, שלחמו כ-25 ק"מ דרומה משם, שכן תגבורות גרמניות עשו דרכן לגזרות שהותקפו על ידי הצרפתים.
הארמייה העשירית: 10 במאי
בגזרת ההתקפה העיקרית שררה ב-10 בחודש הפוגה יחסית, עת הצרפתים, כמו גם הגרמנים, התארגנו מחדש. בנוסף, כיוון שהארטילריה הצרפתית לא ידעה במדויק עד היכן התקדם חיל הרגלים, לא יכלה היא לסייע בהכנת התקפות נוספות, והסתפקה בהפגזת ריכוזי עתודות גרמניים, או באש נגד סוללתית. סיבה נוספת לעצירת הצרפתים הייתה שכוחותיהם הקדמיים ביותר עמדו בפני התקפות נגד, ואף סבלו ממחסור באספקה בשל קשיים בהובלתה עקב אש הגרמנים. באותו היום פקד ז'ופר על כמה אוגדות פרשים לנוע לשטח אותו תפסה הארמייה העשירית. כן פקד על התקפת הסחה צפונה מאזור ההתקפה העיקרית, לכיוון לוס (Loos). זו נעצרה לאחר התקדמות קלה, על ידי אש ארטילריה גרמנית מכיוון אנגרה (Angres). דרומה משם, ועד לאזור אלבן וסושה, לא התקדמו הצרפתים באותו יום, ספגו אבדות כבדות, ולנוכח ידיעות על ריכוז כוחות גרמניים להתקפות נגד, ביטלו התקפות מתוכננות נוספות באותה גזרה. בסופו של דבר הארטילריה הצרפתית מנעה גם מן הגרמנים לתקוף באזור אלבן. באותו יום נמשכו הקרבות בגזרת קארנסי, והגרמנים, בהתקפות נגד, השיבו לידיהם כמה מן העמדות, התעלות והמנהרות, שאיבדו ביום הקודם. דרומה משם, נהדפה התקפה צרפתית על נוויל לנוכח אש גרמנית כבדה, אך בית הקברות של הכפר נכבש על ידי הצרפתים, שאף החזיקו במקום חרף התקפות נגד.
הארמייה העשירית: 11 במאי
עד לבוקרו של אותו היום הכוחות הצרפתיים כבר הספיקו להתארגן מחדש, והיו ערוכים להתקפה נוספת, אם כי דווקא שתי האוגדות אשר מידת התקדמותן הייתה רבה ביותר, קיבלו באופן יחסי מעט תגבורות ואספקה, וזאת בשל האש הגרמנית. בכל זאת ד'ורבאל, אשר היה סבור שעם חלוף הזמן תתקשח ההגנה הגרמנית, החזיק בדעה שרצוי לחדש את ההתקדמות. ואכן, הצרפתים השיגו התקדמות נוספת בגזרת אלבן וקארנסי, והצליחו כך לאגף משני הצדדים את הגרמנים שהגנו על אלבן. אש גרמנית עזה, כמו גם התקפות נגד, גרמו לכך שהישגים אלה עלו בדם רב, וכן שהתקדמות הצרפתים הייתה מתונה. בכל זאת, האחיזה הצרפתית שהושגה ברכס לורט, שהורחבה בימים הבאים, הייתה בעלות חשיבות טקטית לא מבוטלת, וגררה התקפות נגד גרמניות, שנהדפו. התקפות צרפתיות מצפון ומדרום לגזרה האמורה נהדפו בדרך כלל, אם כי הושגה התקדמות קלה באזור נוויל והלבירינת.
הארמייה העשירית: 12 במאי - 12 ביוני
בבוקר 12 במאי, בסיוע הפגזה מקדימה, חידשו הצרפתים את התקפתם על קארנסי, ממזרח וממערב, כבשו את רובה, ושבו כ-1,000 מן החיילים הגרמנים שנותרו במקום. מקארנסי הצרפתים המשיכו ותקפו את אלבן, ושבו עוד כ-2,000 גרמנים. הנותרים נאחזו בקצהו המזרחי של היישוב. מכאן ועד 21 במאי כמעט שלא השתנה קו החזית. במקומות מסוימים הגרמנים נסוגו מעט על מנת ליישר את קו ההגנה. הצרפתים התבססו במאחזים שהשיגו. ניסיונות תקיפה צרפתיים נוספים, נהדפו על פי רוב, תוך אבדות כבדות. הדבר הביא לשינוי בטקטיקה הצרפתית. ההתקפות בהמון פסקו, והוחלט להסתפק מכאן ואילך בהתקפות מוגבלות תוך מתן סיוע ארטילרי מסיבי. אלה אכן הובילו להצלחות מוגבלות, כמו כיבוש שאריתה של שלוחת רכס לורט ב-23 במאי, התקדמות מוגבלת באזור אלבן ב-27 לחודש והתקדמות מוגבלת באזור סושה ב-31. לעומת זאת, התקפות הצרפתים בכיוון אנגרה בין 25 ל-28 במאי - נהדפו. בתחילת יוני, לאחר הכנה ארטילרית אדירה, הצרפתים רשמו התקדמות מוגבלת באזור נוויל, ועד 11 לחודש התקדמו כמה מאות מטרים.
הבריטים - קרב פסטובר
ב-15 במאי בשעה 23:30 - התקפת הלילה הבריטית הראשונה באותה מלחמה - חידשו הבריטים את התקפתם, זו הפעם לאחר הרעשה בת 60 שעות מ-433 קנים, שירו כ-26,000 פגזים. ההתקפה, שנועדה שוב לרתק כוחות גרמניים כסיוע לצרפתים דרומה משם, נערכה בגזרה של כחמישה ק"מ באזור הכפר פסטובר (Festubert) שמדרום מערב לנב שפל. עוצמתה המוגברת של ההפגזה, לקח מן ההתקפות הראשונות של קרב ארטואה השני, התבררה כבלתי מספקת, ככל הנוגע לערעור קווי הגרמנים. כך, למשל, לגרמנים נותרו קינים רבים של מכונות ירייה ומעט מאחור, גם עמדות רובאים רבות. בכל זאת, במזג אוויר טוב, הכוחות ההודים-בריטים, אשר נשאו בעיקר נטל ההתקפה, השיגו התקדמות מה. ההתקדמות התחדשה למחרת, 16 במאי. עוצמת ההתנגדות הגרמנית גברה, ועד 19 לחודש, מועד בו גם מזג האוויר הורע, הבריטים, שתוגברו באוגדה קנדית ובאוגדה הסקוטית ה-51 (היילנדס) ב-18 לחודש, נבלמו, והתחפרו במקום בו נעצרו. ב-20 עד 25 במאי תקפו הבריטים שוב, כבשו את פסטובר, ובסך הכל התקדמו למן פתיחת המתקפה כשלושה ק"מ במחיר 16,648 אבדות. לגרמנים היו כ-5,000 עד 5,500 אבדות, מהם כ-800 שבויים. נראה שפרט להישג הקרקעי הצנוע, אכן הושגה מטרת ההתקפה בריתוק כוחות גרמניים. בנוסף, ב-25 במאי הפסיקו הגרמנים את קרב איפר השני.
הצרפתים - 13 ביוני ואילך
באמצע יוני הצרפתים תכננו לתקוף שוב, הפעם בעזרת סיוע ארטילרי גדול בהרבה, מ-805 תותחי שדה ומ-355 תותחים כבדים, שהגיע לשיאו, כולל פגזי גז, בימים 16 עד 18 ביוני, ומספר התקפות הסחה, של הצבא הצרפתי, במקביל, חלקן בגזרות המרוחקות עשרות ואף מאות ק"מ מארטואה (כמו בקולמר). כן תוכננה במקביל התקפה בריטית בגזרת איפר וכן בצפון גזרת ארטואה. הסיוע הארטילרי תוכנן כך שייקשה על הגרמנים לנחש את כיוון ההתקפה המיועד. מטרות התקפה זו הייתה עיבוי וייצוב השטח שנכבש בחמשת השבועות הקודמים. לשם כך תוכננה התקפה משלוחת רכס לורט לז'יבנשי-אן-גואל (Givenchy-en-Gohelle). כן תוכננו השלמת ההשתלטות על נוויל, כיבוש סושה, כיבוש ה'לבירינת' וכיבוש רכס וימי. הגרמנים, מצידם, חיזקו את ביצוריהם, ובין היתר, הוסיפו כ-50 מ' לפני חזיתם גדר תיל נוספת, דבר שהתברר בהמשך כהפרעה רצינית לתוקפים, שכן ההפגזה רק סיבכה את הגדר במקום לפרצה. ב-13, 14 ו-15 לחודש נערכו מספר התקפות מוגבלות, אשר נהדפו על ידי הגרמנים, או שהשיגו הישגים צנועים יחסית. ההתקפות ב-16 ביוני, יחד עם התקפה בריטית בגזרת ז'יבנשי, בכוח של קורפוס, לא השיגו דבר כמעט, וחידושן ביום המחרת אף הוא לא השיג דבר. התקפת הסחה בריטית ב-16 לחודש, בגזרת איפר, למרות הצלחה ראשונית, אף היא נהדפה. ב-18 ביוני החליט ד'ורבאל להתרכז בהתקפה על רכס וימי, אלא ששוב, הצרפתים נכשלו. ז'ופר התערב, והפסיק את ניסיונות ההתקפה. חלק מהתקפות ההסחה הפכו לקרבות עצמאיים שגעשו לעיתים עד חודש יולי ואף עד אוגוסט. גם אלה נקלעו לבסוף לקיפאון ללא שינויים קרקעיים משמעותיים בקו החזית. אבדות הצרפתים באותם קרבות היו כ-37,500 איש, שהיוו כ-40% מאבדותיהם בקרב ארטואה השני כולו.
אחרית דבר
מספר אבדות הצרפתים בקרב ארטואה השני היה 102,533 ולגרמנים היו 73,072 אבדות. לבריטים, כולל כוחות מן האימפריה, היו 27,809 אבדות. לאחר קרב ארטואה השני, שלא הביא לשינויים רבים בחזית המערבית, המשיכו להיערך קרבות לא מעטים באותה גזרה, במטרה לשבור את הקיפאון. בין אלה ניתן למנות את קרב לוס וקרב ארטואה השלישי, שקדם למתקפה בשמפן בסתיו 1915, וקרב אראס (1917). כל אלה, כפי שמעידה סמיכות המקום של שדות הקרב, אף הם לא הביאו לתוצאות ניכרות ולשבירת הקיפאון בקווי החזית באזור.
קישורים חיצוניים
מפה של המצב בחזית ארטואה ב-9 במאי 1915, מתוך ההיסטוריה הרשמית הגרמנית:
מאמר באנגלית אודות מלחמת החפירות בצרפת:
באנגלית, על הקרב על רכס אובר:
באנגלית, קרב ארטואה השני:
צילומים בני ימינו של זירת הקרבות:
אתר בצרפתית ובו, בין היתר, תיאורי קרבות מלחמת העולם הראשונה:
פלמינגואים
פלמינגואים (שם מדעי :Phoenicopteriformes) היא סדרה של עופות מים במחלקת העופות הכוללת כיום רק משפחה אחת - פלמינגואיים (Phoenicopteridae) ובה 6 מינים.
מאפיינים
הפלמינגואים ארוכי רגליים וצוואר, וגופם דק וארוך. צווארם ורגליהם יוצרים קו אופקי במעופם. מקורם עבה ונטוי במרכזו לכיוון מטה. הפלמינגואים נולדים בצבע אפור, ומשום שהם אוכלים סוג אצות שמכילות פיגמנט בטא קרוטן, הם הופכים לוורודים או אדמדמים. הזכר והנקבה דומים בחזותם, מלבד הבדל קטן בגודל גופם. בצווארם הארוך 19 חוליות ובכנפיהם 12 אברות. הם חברותיים ומתקבצים ללהקות ענק. הם מקננים במושבות צפופות ומבודדות. מצויים בכל חלקי תבל מלבד אוסטרליה ואנטארקטיקה.
הפלמינגו המצוי חולף בשמי ישראל ולעיתים נדירות גם הפלמינגו הזוטר.
שם
מקור השם פלמינגו (Flamingo) בפורטוגזית, שבה פירושו: "להבה יוקדת". פירוש שמם המדעי הוא: "בעלי כנף אדומה" - שם המבוסס על הפניקס, עוף החול האגדי בעל הכנפיים האדומות כאש, שסימל אצל המצרים הקדמונים את השמש ופולחנו נערך בהליופוליס. גם בעברית שם העוף נגזר מצבעו: בספרו "תולדות הטבע" משנת 1866, מכנה שלום יעקב אברמוביץ' (הוא מנדלי מוכר ספרים) את הפלמינגו "להבי" - על שם צבעו הוורוד כלהבה, אך היום הוא קרוי בעברית בשם שקיטן.
מיון
עופות אלה הם קרוביהם של הטבלנאים לקבוצה מירנדורניטס, כשבעבר נחשבו לקרוביהם של השקנאים, החסידאים והאווזאים. הם החלו להתפתח במשך האאוקן, כנראה מאבות דמויי-חופמאים והסוג Juncitarsus נחשב לפלמינגו הראשון, אף שהוא לא דמה לפלמינגואים המודרניים.
כיום ישנם 6 מינים של פלמינגואים הכלולים במשפחה אחת - פלמינגואיים:
נוטיטיה דיגניטטום
נוטיטיה דיגינטטום (בלטינית: Notitia Dignitatum) הוא כתב יד מהאימפריה הרומית שמקורו ככל הנראה במאה ה-5. כתב יד זה, מהבודדים ששרדו, מפרט את המבנה של הממשל הרומי באימפריה המערבית ובאימפריה המזרחית (האימפריה הביזנטית), ומכיל רשימה של אלפי פקידים ונושאי תפקידים רשמיים מאנשי חצר הקיסר ועד למושלים בפרובינקיות, מפקדים לפי ההיררכיה הצבאית ומיקום ופרטי היחידות.
כתב היד המקורי אבד, וכיום קיימים עותקים שנכתבו במאה ה-15 ובמאה ה-16 והועתקו מקודקס שמקורו בספריית הקתדרלה של העיר שפייר. קודקס זה נכתב בשנת 1542 ואבד בשנת 1672.
בז'ה
בז'ה (בפורטוגזית: Beja) היא עיר בדרום פורטוגל, בירת מחוז בז'ה.
גאוגרפיה
העיר ניצבת על גבעה ברום של 227 מטרים מעל פני הים, מעל מישור אלנטז'ו, וחולשת על צומת דרכים חשוב.
היסטוריה
במקום התקיימה התיישבות עוד מימי הקלטים. בשנת 48 כבש יוליוס קיסר את המקום מידי הלוסיטנים והפך אותה לאחת משלוש הערים הראשיות של הפרובינקיה לוסיטניה.
לפני שנת 530 הפכה העיר למרכז בישופות בשם פאצ'ה (שיבוש של המילה הלטינית Pax, שלום). בשנת 713 נכבשה העיר על ידי המוסלמים מבית אומיה ושם העיר השתנה ל"באג'ה" (باجة).
בשנת 1031, עם התמוטטות ח'ליפות קורדובה הפכה העיר למרכז טאיפה (ממלכה מוסלמית קטנה ועצמאית). ב-1150 נכבשה עיר על ידי אל-מוואחידון, שצירפו אותה לח'ליפותם, שהשתרעה על פני צפון אפריקה ואל-אנדלוס.
ב-1162 נכבשה העיר על ידי צבאו של אפונסו הראשון, מלך פורטוגל. ב-1175 נכבשה שוב על ידי אל-מוואחידון והייתה בשליטתם עד 1234, אז נכבשה סופית על ידי סנשו השני, מלך פורטוגל וסופחה לפורטוגל. לאורך שנים אלה התדלדלה העיר ורק בשנת 1521 השיב לה מנואל הראשון, מלך פורטוגל מעמד של עיר. ב-1770 הושב לה גם מקומה כבישופות.
יהדות בז'ה
בעיר התקיימה קהילה יהודית, שאנשיה התאפיינו בניב ספרדי-יהודי ייחודי ושונה מהשפה הפורטוגלית הכללית. על קיום הרובע היהודי מעיד רחוב ששמו "רחוב היהודים". הידיעות הראשונות על ישיבת יהודים בפורטוגל הן מהמאה ה-12 וכבר אז היו קיימים רבעים יהודיים בליסבון, בז'ה וסנטרן. במאה ה-13 המלך אפונסו השלישי, מלך פורטוגל, הקים חטיבה נפרדת בממשל ליהודים והוא ניסה לנצל את קשריהם הכלכליים הטובים לפיתוח פורטוגל וזאת על אף שהיהודים הואשמו על ידי ההמון בהפצת המגפה השחורה.
מקורן של משפחות בג'איו, בז'רנו ובז'ה הוא מהעיר בז'ה ממנה נפוצו בימי גירוש פורטוגל ב-1498. עם זאת, רבים לא ברחו אלא התנצרו והפכו לאנוסים, כולל יהודים שהגיעו מספרד בעת גירוש ספרד. חלק ניכר מהאליטה בעיר הייתה מורכבת מאנוסים, והם שהקימו בה את האוניברסיטה הראשונה לרפואה בפורטוגל. עד הגברת האכיפה על ידי האינקוויזיציה הפורטוגזית במחצית השנייה של המאה ה-17 התקיימה קהילה מובחנת, לאחר מכן אין תיעוד לגבי קיומה וסביר כי חלק מן האנוסים נטמעו כליל בחברה הנוצרית וחלקם עברו למדינות אחרות כגון ארצות השפלה, אנגליה, דרום צרפת, מדינות הבלקן והעיר חברון.
Transmission Control Protocol
Transmission Control Protocol (בראשי תיבות: TCP; בעברית: פרוטוקול בקרת שידור) הוא פרוטוקול בתקשורת נתונים הפועל בשכבות התעבורה של מודל ה-OSI ובמודל ה-TCP/IP, ומבטיח העברה אמינה של נתונים בין שתי תחנות ברשת מחשבים באמצעות יצירת חיבור מקושר (Connection Oriented).
כאשר הוא משמש כחלק מחבילת הפרוטוקולים TCP/IP עושה הפרוטוקול שימוש בפרוטוקול ה-IP לצורך העברת הנתונים. TCP מעביר את הנתונים שהועברו באמצעות IP, מוודא את נכונותם, ומאשר את קבלת הנתונים במלואם או מבקש שליחה מחדש של נתונים שלא הגיעו בצורה תקינה.
הקמת קשר – לחיצת יד משולשת
בעת הקמת הקשר בין שתי תחנות, משתמש פרוטוקול TCP בלחיצת יד בשלושה שלבים (three-way handshake):
סגירת קשר
סגירת קשר מתבצעת באופן עצמאי כאשר כל צד מעביר חבילת <tt>FIN</tt>, והצד השני מאשר. לאחר אישור חבילת <tt>FIN</tt> לא יקבל הצד שאישר את החבילה חבילות נוספות. מכיוון ששני הצדדים צריכים לבקש את ניתוק הקשר (ולאשר אותו) ניתן לאפשר חיבור "חצי פתוח" אם רק אחד הצדדים סגר את הקשר.
לרוב מתבצעת סגירת הקשר על ידי לחיצת יד משולשת באמצעות שליחת ההודעות הבאה:
אמינות החיבור
בניגוד לפרוטוקול UDP שפועל גם הוא בשכבת התעבורה אבל דואג רק לריבוב ולא להעברה אמינה של הנתונים, פרוטוקול TCP דואג לשניהם מסיבה זו הוא גם יותר מורכב, יותר ארוך ומתאים להעברת סוגי מידע שונים שהאמינות אצלם יותר חשובה. בדיקת אמינות הנתונים נעשה באמצעות חישוב Checksum (בדרך כלל באמצעות CRC). מחשב המקור מחשב פונקציה על המידע הנשלח ומוסיף אותו כחלק מהפתיח של חבילת ה-TCP. כאשר מחשב היעד מקבל את החבילה הוא משווה את תוכן הפתיח עם תוצאת חישוב חדשה של הפונקציה שהוא מבצע. לאחר אימות הנתונים שולח מחשב היעד אישור למקור על מנת להודיע לו שהחבילה הגיעה באופן תקין. אם הנתונים הגיעו בצורה לא תקינה מבקש מחשב היעד שידור חוזר של החבילה. מאחר שמחשב המקור שומר עותק של הנתונים עד לקבלת אישור ההגעה שלהם מאפשר מנגנון לאשר קבלה של כל הנתונים שנשלחו. אם מחשב המקור לא מקבל את האישור הוא מבצע שידור חוזר.
בטיחות והצפנה
יש ל-TCP אפשרות להשתמש בפרוטוקול הצפנה SSL (Secure Sockets Layer), שיושב בין ה-TCP לאפליקציה והוא החלק התחתון של האפליקציה.
הוא דואג שכאשר האפליקציה נותנת מידע הוא עובר דרך ה-SSL והוא מצפין את המידע ומבטיח על ידי חתימה אלקטרונית שהמידע לא שונה בדרך ומספק זיהוי קצה.
לדוגמה: חיבור לבנק, אנו רוצים לדעת שאכן התחברנו לבנק ולא למתחזה. נושא זה בולט בתחום אבטחת המידע והעיסוק בו בעולם רב.
בקרת זרימה
לצורך בקרת הזרימה משתמש פרוטוקול ה-TCP ב"חלונות הזזה" (sliding windows) גודל החלון משתנה באופן דינמי במהלך התקשורת, כך שיתאים לרוחב הפס, וכן לכמות המידע שהיעד מסוגל לעבד. מחשב המקור ממספר את החבילות במספרים סידוריים, בסדר עולה, כך שמחשב היעד יכול לעקוב אחרי הגעתן של כל החבילות ולהתריע במקרה שאחת מהן לא הגיעה, ובכך לאפשר למחשב המקור לבצע שידור חוזר.
בקרת גודש
פרוטוקול TCP משתמש בארבעה אלגוריתמים לצורך בקרת גודש: Slow-start, congestion avoidance , fast retransmit ו־fast recovery. בקרת הגודש מתבססת על משוב עקיף (implicit feedback), אשר מבוסס על ההנחה כי עיכוב בקבלת אישור על חבילה שנשלחה מעבר לזמן שהוקצב לקבלתו נובע מעומס בין שני מחשבי הקצה. הנחה זו מתקיימת לרוב ברשתות פיזיות ופחות ברשתות אלחוטיות. עם זאת, במסגרת הרחבה לפרוטוקולים TCP ו-IP (2001), נוספה תמיכה אופציונלית בבקרת גודש מפורשת. הדגלים <tt>CWR</tt> ו-<tt>ECE</tt> נוספו לפתיח של הודעת TCP על חשבון השדה השמור שסמוך להם.
ניתן לסווג את האלגוריתמים למניעת גודש על פי תכונות שונות:
מבנה חבילת TCP
חבילת TCP כוללת פתיח באורך משתנה המורכב משדות קבועים בגודל 20 בתים ושדות אופציונליים בגודל של עד 40 בתים (בכל מקרה גודל הפתיח הוא כפולה של 32 סיביות). לאחר הפתיח מצורפת מסגרת המידע בגודל משתנה הקטן מ-65,495 בתים. החבילה אינה כוללת סוגר.
עקיבה פרוש
הרב עקיבה פרוש (ב' בסיון תרמ"א, 1881 – כ"ז בחשוון תרפ"ב, 28 בנובמבר 1921) היה מקובל, בן היישוב הישן בירושלים.
תולדותיו
נולד בירושלים לשלמה זלמן פרוש. מקטנותו סיגל לעצמו גינוני צדיקות ופרישות. עד גיל 13 למד בישיבת עץ חיים. לקראת הבר מצווה הכין עצמו בהכנות רוחניות מיוחדות, שכללו זהירות מדיבורים בטלים ושמירת העיניים. התקרב לרב צבי מיכל שפירא, נעשה לתלמידו המובהק וכונה בפיו "צדיק".
הקדיש את כל זמנו ללימוד תורה וקבלה כשהוא עטוף בטלית ותפילין. את מקום לימודו קבע בבית היתומים דיסקין. חבריו ללימוד היו תלמידי הרב צבי מיכל שפירא, הרב מאיר הלר והרב יעקב משה חרל"פ, עמו למד גמרא בחברותא לאורך רוב שעות היממה, במשך תקופה ארוכה. היה בעל ידע באסטרונומיה וחיבר את הקונטרס "בעקבי השמש" על ענייני הזריחה והשקיעה.