cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האגם המערבי
שאריות שלג על הגשר השבור
מקור שם הגשר אינו ידוע, ייתכן כי הוא קרוי על שם משפחה מקומית בשם דְווָאן או בשל העובדה שהפשרה חלקית של שלג על הגשר יוצרת את האשליה שהוא שבור. הגשר הוא אחד האתרים הידועים ביותר באגם המערבי בעיקר משום ששימש רקע לאחת מארבע אגדות העם הידועות ביותר בסין, אגדת הנחש הלבן. הגיבור והגיבורה באגדה נפגשו בפעם הראשונה על גשר זה. הגשר נבנה לראשונה בתקופת שושלת טאנג (לפני המאה ה-7) ועבר שיפוצים רבים מאז. הגשר הנוכחי בנוי מאבנים. אורכו 8.8 מטרים, רוחבו 8.6 מטרים והוא נשען על קשת חצי עגולה שמפתחה 6.1 מטרים.
האלמנטים הנופיים באתר זה כוללים את הגשר השבור, ביתן האסטלה והאסטלה שבתוכה, הביתן שעל שפת המים בקצה הצפוני של הגשר שנבנה בתקופת קאנגשי, דרך שְׁהָאן, שהייתה פעם הדרך העיקרית בין האגם לעיר, סוללת באי וגשר גִ'ינְדָאי (Jindai), וכן הצמחייה באתר הכוללת עצי אפרסק וערבות על הסוללה ולוטוס באגם. מהאתר נשקף נוף האגם דרומית (האגם החיצוני) וצפונית (האגם הפנימי הצפוני) לסוללה, הר גושן והר גֶלִינְג (Geling).
צורת ביתן האסטלה משושה בעל גג מחודד וגובהו 4.6 מטרים. בתוך הביתן מוצבת על בסיס ריבועי אסטלת אבן, שחזור מ-1977 של האסטלה המקורית. בחזית האסטלה חרות בכתב ידו של הקיסר קאנגשי משושלת צ'ינג התיאור "שאריות שלג על הגשר השבור".
גשר גִ'ינְדָאי הוא הגשר בקצה המערבי של סוללת באי. הגשר הראשון שנבנה במקום היה קרוי גשר הָאנְבִּי, והוא הוקם בתקופת שושלת סונג. בתקופת הקיסר ואן-לי משושלת מינג (המאה ה-16) נבנה גשר עץ שכונה גשר גִ'ינְדָאי (אבנט הברוקד). בתקופת הקיסר קאנגשי (המאה ה-17) נבנה הגשר באבן על מפתח קשתי. הגשר הנוכחי נבנה ב-1941 וחופה בלבנים בשנות ה-50 של המאה ה-20.
צפייה בדגים באגם פרחוני
"צפייה בדגים באגם פרחוני" (花港觀魚, בפין-יין: Huāgǎng guānyú) הוא אתר המשתרע על שטח של 2.5 דונם מערבית לחלקה הדרומי של סוללת סו בין גשר יִינְגְבָּוֹ לגשר סְווֹלָאן (30.23454°N, 120.1373°W). בתקופת שושלת סונג הדרומית היה האתר חווילה של הסריס לוּ יוּ'נְשֶׁנְג (Lu Yunsheng) והשם הפיוטי מתייחס לבריכה מוקפת הפרחים בחווילה ולמיני הדגים הנדירים שבה. האתר הוזנח בשלהי תקופת שושלת סונג הדרומית, ושופץ בעקבות ביקורו של הקיסר קאנגשי במקום ב-1699. נבנו ביתנים, מסלעות ובריכת נוי ובה דגים.
האלמנטים הנופיים באתר זה כוללים את הגן, בריכת הדגים, המסלעות, ביתן הסחלבים (牡丹亭) וביתן האסטלה והאסטלה שבתוכה, כולם נבנו בתקופת הקיסרים קאנגשי וצ'יינלונג, וכן כמה אלפי דגי קרפיון צבעוני בבריכה והצמחייה באתר, הכוללת צמחי מים ועצי אפרסק. לציון מיוחד ראוי גן פרחי האדמוניות, הנחשב לאתר הראשון במעלה מסוג זה באזור. מהאתר נשקף נוף האגם הפנימי המערבי, ההרים שמדרום לאגם וסוללת סו הנטועה עצי אפרסק וערבות בוכיות.
אל האתר מוביל גשר שטוח מסוללת סו. הבריכה שוכנת בצפון האתר. אורכה 30 מטרים, רוחבה 23 מטרים ושטחה 708.4 מטרים רבועים. צורת ביתן האסטלה ריבועית, ובתוכו מוצבת על בסיס ריבועי אסטלת אבן, שחזור מ-1980 של האסטלה המקורית. בחזית ובגב האסטלה חרות בכתב ידו של הקיסר קאנגשי משושלת צ'ינג התיאור: "צפייה בדגים באגם פרחוני".
זהבנים שרים בערבי הנחל
"זהבנים שרים בערבי הנחל" (柳浪聞鶯, בפין-יין: Liǔlàng wényīng) הוא אתר המשתרע על שטח של 5.4 דונם, 50 מטרים צפונית למקדש המלך צְ'ייֵן במזרח הגדה הדרומית של האגם (30.2462°N, 120.15293°W). בתקופת שושלת סונג הדרומית היה האתר גן ג'וּ'גִ'ינְג (聚景园, בפין-יין Jù jǐng yuán,- גן אוסף הנופים), גן שנבנה בהוראת הקיסר שְׂיָאודְזונְג (孝宗, בפין-יין Xiàozōng, שלט 1189–1194) מחוץ לשער צִ'ינְגְבָּוֹ (清波门, בפין-יין Qīngbō mén), אחד מהשערים במערב העיר. מקור השם בשירת ציפורי השיר ממשפחת הזהבניים בערבות הבוכיות שבגן. האתר הוזנח בשלהי תקופת שושלת סונג הדרומית, ושופץ בעקבות ביקורו של הקיסר קאנגשי במקום ב-1699.
האלמנטים הנופיים באתר זה כוללים את ביתן האסטלה והאסטלה שבתוכה, כולם נבנו בתקופת הקיסרים קאנגשי וצ'יינלונג, הצמחייה באתר הכוללת ערבות, וציפורי השיר. מהאתר נשקף נוף האגם החיצוני וההרים שמדרום, מצפון וממערב לאגם.
ביתן האסטלה שוכן כ-60 מטרים מהבריכה שבחזית מקדש המלך צְ'ייֵן. צורתו ריבועית, ובתוכו מוצבת על בסיס ריבועי אסטלת אבן, שחזור מ-1980 של האסטלה המקורית. בחזית ובגב האסטלה חרות בכתב ידו של הקיסר קאנגשי משושלת צ'ינג התיאור "זהבנים שרים בערבי הנחל". התקופה המומלצת לביקור באתר היא באביב שאז מלבלבות הערבות הבוכיות ונשמעת שירתם של הזהבנים. בלילות הקיץ נערכים במקום מסיבות שירה וריקודים.
שלוש בריכות משקפות את הירח
"שלוש בריכות משקפות את הירח" (三潭印月, בפין-יין: Sāntán Yìnyuè) הוא אתר המשתרע על שטח של 76.7 דונם באי "יִינְגְג'וֹאוּ הקטן" (小瀛洲, בפין-יין: Xiǎo yíng zhōu) בדרום מערב האגם החיצוני ובמים שמדרום לאי (30.24105°N, 120.14074°W). מקור השם בשלוש פגודות מתקופת שושלת סונג שהוקמו במטרה לסמן אזור אסור בשתילה והשם התייחס לבבואתן במים באור הירח. הפגודות הוזנחו והתמוטטו. בעקבות מיזמים של דליית הטין מהקרקעית בתחילת המאה ה-17, בתקופת שושלת מינג, נקבעו תצורת האי כגן על פני המים בדמות התו הסיני "田" (טיאן, מילולית "שדה"), בתוספת שלוש הפגודות במים מדרום לאי. שם האי משקף את שמו של אי מיתולוגי שמלומדים מתקופת ממלכת צ'י (תקופת המדינות הלוחמות) האמינו כי קיים בים מזרח סין. המקום עבר שיפוץ משמעותי בתקופתם של הקיסרים קאנגשי וצ'יינלונג משושלת צ'ינג ונשמר מאז. ייחודו של האתר במבנה האי היוצר "אגמים בתוך אגם", הצמחייה העשירה הכוללת ערבה בוכייה, לוטוס, אדר והיבסקוס (Hibiscus mutabilis), והפגודות שבשעת לילה נוהגים להדליק בהם נרות, ושיחד עם הירח המלא המשתקף במים יוצרים אפקט מיוחד.
האלמנטים הנופיים באתר זה כוללים את האי "יִינְגְג'וֹאוּ הקטן", המגדלים, המרפסות, הביתנים, הגשרים אסטלות האבן ואלמנטים נוספים השייכים לגן, והצמחייה והדגים שבבריכות הפנימיות והפגודות במים שמדרום לאי. מאתר נשקפים האגם החיצוני, האיים האחרים שבאגם, סוללת סו והר גושן.
האי בנוי בדמות התו הסיני "田" כאשר אורך הסוללה החיצונית 928 מטרים ורוחבה 26 מטרים. במרכז מצוי אי סגלגל בשטח של 2,446 מטרים רבועים. הציר העיקרי הוא מצפון לדרום ולאורכו המבנים שעל האי, כאשר הציר ממזרח למערב הוא סוללה מחברת ברוחב של 5.8 מטרים ובאורך 232 מטרים.
מכלול המבנים על האי הבנוי על הציר צפון דרום ובמים הוקם לראשונה בשלהי תקופת שושלת מינג (תחילת המאה ה-17) ושופץ בתקופת הקיסר יונגג'אנג משושלת צ'ינג (תחילת המאה ה-18). המבנים על האי מדרום לצפון הם:
שתי פסגות חודרות מבעד לעננים
"שתי פסגות חודרות מבעד לעננים" (雙峰插雲, בפין-יין: Shuāng fēng chā yún) מתייחס לשתי הפסגות הגבוהות ביותר, הצפונית (בֵּייגָאו - 北高峰, בפין-יין: Běi gāofēng) בגובה 314 מטרים, והדרומית (נָאנְגְאָו - 南高峰, בפין-יין: Nán gāofēng), בהרים שממערב לאגם ונקודת התצפית עליהם מגשר חונְגְצ'וּן (Hongchun) (30.25305°N, 120.12612°W). המרחק בין שתי הפסגות הוא 5 קילומטרים, ועל כל פסגה הייתה פעם פגודה מתקופת שושלת סונג הדרומית. בימים מעוננים או מעורפלים אפשר היה לצפות מהאגם כיצד קצות הפגודות מציצות מעל לעננים ומכאן שם האתר. שתי הפגודות התמוטטו בתקופת שושלת צ'ינג. הקיסר קאנגשי ביקר במקום ב-1699 ולכבוד הביקור הוצבה במקום אסטלה עם שם האתר בתוך ביתן.
הנוף הכלול באתר הוא נוף ההרים הנשקפים מכמה נקודות באגם: גשר חונְגְצ'וּן, גשר וָאנְגְשָׁאן בסוללת סו והר פֶנְגְחְוָאנְג ונוף האגם הנשקף מפסגות ההרים.
14 מטרים מגשר חונְגְצ'וּן הוצבה ב-1980 אסטלת אבן המשחזרת את האסטלה המקורית מתקופת הקיסר קאנגשי ובה הכתובת "שתי פסגות חודרות מבעד לעננים". האסטלה הוצבה בתוך ביתן מבטון בעל גג משושה בסגנון שושלת צ'ינג.
פגודת לֵייפֶנְג בזוהר השקיעה
"פגודת לֵייפֶנְג בזוהר השקיעה" (雷峰夕照) הוא אתר המשתרע על שטח של 132 דונם בסמוך להר שִׂיגָ'או בחוף הדרומי של האגם המערבי (30.23387°N, 120.14501°W). מקור השם בצללית הפגודה הבולטת על הפסגה בשעת הדמדומים על רקע השמים האדמדמים, במיוחד כפי שהיא נצפית מגשר צָ'אנְגְצְ'יָאו (Changqiao). האתר מפורסם ברחבי סין כרקע לסיפור האהבה "סיפורו של הנחש הלבן", אחת מאגדות העם הידועות ביותר בסין.
פגודת לֵייפֶנְג (雷峰塔, בפין-יין Léi Fēng Tǎ – "פגודת הפסגה הרועמת"), האלמנט הבולט ביותר באתר, נבנתה בשנת 977, בתקופת ממלכת ווּיְוֵּ'ה (שלטה 907–978), על מרכז הרכס של הר שִׂיגָ'או (夕照, בפין-יין Xìzhào - "שקיעת החמה"). בתקופת שושלת מינג עלו באש מזחילות העץ, והפגודה נותרה במצבה ההרוס למחצה. במשך שנים רבות דמתה הפגודה למגדל. הפגודה המקורית התמוטטה ב-1924, וב-2002 הוקמה פגודה חדשה באתר שבו התמוטטה פגודת לֵייפֶנְג המקורית. הפגודה החדשה היא מבנה מתומן בן חמש קומות וגובהו, כולל הצריח, כ-72 מטרים. הפגודה היא אחד האתרים הפופולריים באזור האגם ויש בה מעליות המאפשרות לתיירים תצפית נרחבת על האגם.
פגודת לֵייפֶנְג, יחד עם פגודת בָּאוצ'וּ בצד הנגדי של האגם, מהווים את הסמלים שנתנו להאנגג'ואו את הכינוי "הממלכה הבודהיסטית של דרום מזרח אסיה" בתקופת חמש השושלות, התקופה שבה פרח הבודהיזם באזור האגם המערבי.
אלמנטים נוספים באתר כוללים את הר שִׂיגָ'או, ביתנים, האסטלה הקיסרית מתקופת הקיסר קאנגשי, הצמחייה הכוללת כמה מינים של חזרן ועצי אורן ותשתית מודרנית שהוקמה במטרה לשמר את האתר ולאפשר את הביקור בו. הנוף הנשקף מהאתר כולל מרבית נוף האגם המערבי וההרים שממערב מצפון ומזרח לאגם.
13 מטרים מזרחית מהכניסה הוצבו אסטלות המציינות את ביקוריהם של הקיסרים קאנגשי וצ'יינלונג במקום בשנים 1699 ו-1751 בהתאמה. ב-2002 שוחזרו שתי האסטלות והם מוצבות בביתנים מתומנים בעלי מזחילות כפולות וגג מחודד בסגנון צ'ינג.
פעמון הערב מצלצל על הר נָאנְפִּינְג
"פעמון הערב מצלצל על הר נָאנְפִּינְג" (南屏晚鐘, בפין-יין Nánpíng Wǎnzhōng) הוא אתר המשתרע על שטח של 39 דונם על הר נָאנְפִּינְג בחוף הדרומי של האגם המערבי (30.23072°N, 120.14443°W). מקור השם בפעמון של מקדש גִ'ינְגְצְה (净慈寺, בפין-יין: Jìngcí sì – "מקדש טוב הלב המטוהר") שעל המדרון הדרומי של ההר, שאת צליליו אפשר לשמוע ברחבי האגם. זהו ככל הנראה האתר העתיק ביותר מבין העשרה משום שגָ'אנְג דְזֶדְווָאן (張擇端, בפין-יין: Zhāng Zéduān; 1145-1085), אחד הציירים הידועים ביותר משלהי תקופת שושלת סונג הצפונית, יצר ציור המכונה "פעמון הערב מצלצל על הר נָאנְפִּינְג".
מקדש גִ'ינְגְצְה (הוקם בשנת 954) ומקדש לִינְגְיִין שבצפון האגם הם האתרים העיקריים לביצוע טקסים בודהיסטיים באזור שהיה מכונה "הממלכה הבודהיסטית של דרום מזרח אסיה" בתקופת חמש השושלות, התקופה שבה פרח הבודהיזם באזור האגם המערבי. צלילי צלצול פעמון הערב הגדול נישאים על פני האגם ומהדהדים כשהם פוגשים בהר גֶלִינְג ונוצר אפקט של צליל ארוך ומהדהד. תושבי האנגג'ואו מגיעים לאתר על מנת לצלצל בפעמון בערב השנה הסינית החדשה על מנת לקבל את השנה החדשה.
האלמנטים הנופיים באתר זה כוללים את הר נָאנְפִּינְג, מקדש גִ'ינְגְצְה, פעמון הארד של המקדש, ביתן האסטלה והאסטלה שבתוכה, שנבנו בתקופת הקיסרים קאנגשי וצ'יינלונג, וכן הצמחייה באתר הכוללת עצי אורן, ברושים, חזרן ולוטוס הגדל ב"בריכה לשחרור בעלי חיים בשבייה" שבשטח המקדש. מהאתר נשקף נוף ההרים שסביב הר נָאנְפִּינְג.
מקדש גִ'ינְגְצְה הוקם במקור בשנת 954 ונהרס ונבנה פעמים רבות מאז. המבנים הנוכחיים הם מתקופת שושלת צ'ינג. גם פעמון הארד נפגע ונוצק מחדש בפעמים שהמקדש נפגע. הפעמון הנוכחי נוצק ב-1984 כשאת המימון לבנייתו תרמו בודהיסטים מיפן. הפעמון שוקל כעשרה טון, גובהו 3.6 מטרים וקוטרו בבסיס 2.3 מטרים ועל דפנותיו חרותים 68,000 הסימנים של סוטרת הלוטוס. כל הקשה יוצרת רטט הנמשך קרוב לשתי דקות. 17 מטרים מזרחית מהכניסה למקדש גִ'ינְגְצְה הוצבה אסטלה המציינת את ביקורו של הקיסר קאנגשי במקום ב-1699. ב-2002 שוחזרה האסטלה, והיא מוצבת על מסד ריבועי ועליה חרות בכתב ידו של קאנגשי שם האתר. האסטלה מוצבת בביתן עץ משושה בעל גג מחודד בסגנון צ'ינג. על העמודים הריבועיים של הביתן חקוקים חרוזים מתקופת שושלת צ'ינג ועד תקופת הרפובליקה של סין. 70 מטרים מזרחית לאולם הראשי של מקדש גִ'ינְגְצְה הוקמה פגודה בגובה 3.8 מטרים כמצבה לנזיר ז'וּגִ'ינְג (如净, בפין-יין: Rújìng), אב המנזר של מקדש גִ'ינְגְצְה שנערץ ביפן על ידי המאמינים בזרם הסוטו של הזן בודהיזם, שמייסד הזרם היה מתלמידיו.
אתרים ומונומנטים היסטוריים
במשך אלף השנים שעברו מאז שממלכת ווּיְוֵּ'ה הקימה את בירתה בהאנגג'ואו והפכה את האזור למרכז בודהיסטי בדרום מזרח סין, נבנו על גדות האגם ועל ההרים סביבו מבני תרבות רבים הקשורים לזרמים הדתיים העיקריים בתרבות סין: קונפוציוניזם, בודהיזם וטאואיזם או שנועד לסמן מאורעות היסטוריים חשובים. האתרים כוללים: פגודות, מקדשים, מנזרים, פסלי אבן, שרידים של שער העיר, ארמונות וספריות. מתוך למעלה ממאה מבנים או מקבצי מבנים נכללו ארבעה עשר באתר המורשת.
אתרים בודהיסטיים
מתוך עשרות האתרים הקשורים לבודהיזם סביב האגם כלולים באתר המורשת העולמית האתרים הבאים: פגודת בָּאוצ'וּ יחד עם פגודת לֵייפֶנְג בצד הנגדי של האגם, הן בין הדוגמאות הבולטות ביותר למקור הכינוי "הממלכה הבודהיסטית של דרום מזרח אסיה" שניתן לעיר האנגג'ואו בתקופת חמש השושלות. מקדש גִ'ינְגְצְה שבדרום האגם ומקדש לִינְגְיִין שבצפון האגם הם האתרים העיקריים באזור שבהם מתבצעים טקסים בודהיסטיים.
מונומנטים הקשורים בדמויות ידועות
האגם המערבי מפורסם בתרבות הסינית כאתר המייצג בצורה הטובה ביותר את הנוף התרבותי. מלומדים, סופרים, משוררים וציירים התגוררו במהלך השנים על שפת האגם, והנוף שימש מקור השראה ליצירותיהם. בין היוצרים הידועים: המשורר המתבודד לִין בּוּ (林逋, בפין-יין: Lín bū; 1028-967), המדינאי פָאן ג'ונְגְיֵן (范仲淹, בפין-יין: Fàn zhòngyān; 1052-989), האציל מחצר קיסרות שושלת מינג יוּ' צְ'ייֵן ( 于謙, בפין-יין: Yú qiān; 1457-1398), ואמן הלימודים הסיניים הקלאסיים יוּ' יְוֵּ'ה (俞樾, בפין-יין: Yú yuè; 1907-1821). סביב האגם פזורים כ-30 אתרים המנציחים יוצרים אלה, ובהם בולט:
אתרים היסטוריים מהתקופה המודרנית
בין 1840 ל-1949 עברה החברה הסינית שינויים גדולים בחשיבה, בתרבות ובמבנה החברתי. כמה מגדולי המדינאים והסופרים של התקופה המודרנית הקימו את ביתם למשך תקופה מסוימת ליד האגם המערבי. בהם סון יאט-סן, לין יוטאנג (林语堂, בפין-יין: Lín Yǔtáng 1976-1895) ולְיוֹ יָאדְזְה (柳亞子, בפין--ין: Liǔ Yàzǐ 1958-1887). ב-1928 הוקם בסמוך המכון הלאומי לאומניות היפות שגידל דורות של אמנים והפך את האזור למרכז לאומניות. בין עשרים האתרים ההיסטוריים מתקופה זו בולט:
אתרים היסטוריים של תרבות הזן-תה
עצי תה ניטעו לראשונה באזור האנגג'ואו בגבעות סמוך למקדש לִינְגְיִין בתקופה בה הוקם המקדש במאה הרביעית. הרישום ההיסטורי הראשון על גידול התה היה ב"ספר התה" (茶經, בפין-יין: Chá jīng הודפס בערך 758), המונוגרפיה הראשונה על גידול וסוגי התה. באותה תקופה כבר ניטעו עצי תה על ההרים שמצפון לאגם. מטעי תה ניטעו גם בגבעות שמדרום לאגם בתקופת שושלת סונג הצפונית ובהדרגה הפכו למטעים הראשיים. מייחסים שינוי זה לנזיר הבודהיסטי בּייֵנְצָאי (辯才, בפין-יין: Biàncái; 1091-1010) שחי במנזר שׁוֹאוּשֶׁנְג על הר נָאנְשָׁאן שאהב לשתות תה תוך כדי שיחה עם ידידיו. החל בתקופת שושלת מינג נחשב התה מהסוג לונְגְגִ'ינְג מאזור האגם המערבי לתה הירוק הטוב ביותר.
האזור סביב באר לונְגְגִ'ינְג שעל רכס פֶנְגְחְוָאנְג דרומית מערבית לאגם המערבי הפך למקום התוועדות של נזירים זן בודהיסטים, פילוסופים ומשכילים שאהבו להתבונן בנוף, לנגן, לחבר שירים ולשתות תה. בהדרגה הפכה שתיית תה לונְגְגִ'ינְג לחלק חשוב בפעילות התרבותית, ולתה יש אם כך חלק חשוב בתרבות שהתפתחה סביב האגם.
לקריאה נוספת
על האגם המערבי נכתבו בסין סיפורי עם, שירים וספרי מסע רבים. בשנים 2004 עד 2008 פרסמו חוקרים בראשות וָאנְג גְווֹפִּינְג (Wang Guoping) 30 כרכים של "האוסף המלא של ספרות הקשורה לאגם המערבי" (בתרגום לאנגלית The Complete Collection of Literature concerning the West Lake) הכוללת למעלה מ-20,000 פריטים, החל מתקופת שושלת טאנג. מסמך ה-Nomination File שהוגש לאונסקו מפרט מתוכם 101 ספרים הדנים בהיסטוריה ובתיאור האתר, 47 ספרי שירה, ו-30 רומנים ומחזות. בהשוואה לשפע המידע בסינית יש יחסית מעט מידע בשפות אחרות. להלן רשימה של ספרים באנגלית המכילים תרגומים של אגדות עם על האגם, תרגומים של שירים שנכתבו בעקבות ביקור באגם, ציורים היסטוריים, ספרי היסטוריה וספרי הדרכה: </DIV>
מלחמת הנשמות
מלחמת הנשמות היא טרילוגיית ספרי פנטזיה המבוססת על עולם המערכה רומח הדרקון פרי עטם של מרגרט וייס וטרייסי היקמן. האירועים המתוארים בטרילוגיה מתרחשים כ-70 שנים לאחר מלחמת הרומח, המתוארת בספרי רשומות רומח הדרקון וכ-40 שנים לאחר מלחמת הכאוס, המתוארת בספר דרקוני להבת קיץ. קבוצת גיבורים חדשה מוצאת עצמה מגנה על העולם מפני כוחות הרוע של אלת האופל טאקיזיס, ששבה לקרין במסווה האל האחד, לצד כמה מגיבורי הרומח שנותרו בחיים.
הטרילוגיה פורסמה בין השנים 2000–2002 ונכללה ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
הספרים המרכיבים את הטרילוגיה הם:
עלילת הטרילוגיה
40 שנים חלפו מאז מלחמת הכאוס (המתוארת בספר דרקוני להבת קיץ) וכעת מתחיל עידן התמותה, שבו האלים עזבו את קרין, ודרקונים שולטים ביבשת, הנותרת שסועה ומחולקת. דרקונים אלה חזקים ומאיימים יותר מאלה המקומיים, שמצאו את מותם בדרך זו או אחרת או ששועבדו. זאת ועוד, הדרקונים המתכתיים נעלמו כליל.
עם עזיבת האלים, הקסם בקרין אף הוא נחלש, ומסדרי הקוסמים כבר התפרקו. למרות שפאלין מאז'ר הצליח להחזיק במידה מסוימת של כח כושפות. הדרקונים נמנעים ממלחמה ביניהם הודות להסכם שלום שברירי האומר שמעט הקסם שנותר בקרין מחולק שווה בשווה ביניהם. אבירי טאקיזיס נהפכים לאבירי נראקה, כעת כשאיבדו את מקור כוחם, היינו, אלת הזדון טאקיזיס. אולם, מסדר אבירות חדש זה אינו מכובד כקודמו.
סהר-פז, אחת מאחרוני גיבורי הרומח, מקימה יחד עם ג'ספר כור-אש את מגדל האור באי שלסי אשר בעיר האלפים קלינסטי. קרמון מאז'ר, על ערש מותו, שולח אביר סולאמני בשם ג'רארד למסע יחד עם גדילן קוץ-רגל, שחזר באמצעות מכשיר ההעברה בזמן על מנת למצוא את סהר-פז. הם עורכים מסע מסוכן לכיוון קלינסטי כדי לברר עם פאלין מאז'ר את דבר הימצאה. בינתיים, אומת הקלינסטים מאוימת בהשמדה על ידי שליט הדרקונים שלה, מכיוון שאחד מהממצאים הקסומים החזקים ביותר מוחזק בה, ובשל כך שייך לה מבחינה חוקית.
אלהנה צפריר ממשיכה לנסות ולחדור את שדה הכוח שמגן על העיר סילבנוסט. שדה הכוח הונח במקום על ידי הדרקון הירוק, שליטם הרודני שמאמינים כי הוא גם האלף החכם סילבנושיי, בנה של אלהנה. הוא מוצא דרך לתוך סילבנוסט ומומלך למלך. מינה, נערה בת 17 בעלת כוח מסתורי שהופיעה יש מאין לאחר הסערה הגדולה, הצליחה להשתלט על אבירי נראקה בזכות עיני הענבר שלה וקסמיה, והיא כעת מובילה אותם לניצחון על העולם תחת בשמו של האל האחד, ממנו היא ירשה את כל כוחותיה. צבאה של מינה מצטרף למצור על העיר סנקטיון, וכאשר הם מביסים את אבירי סולאמניה בעיר הם נשלחים לתקוף את סילבנוסט. בעזרתו של האל האחד, אבירי נראקה מצליחים לחדור את המגן על העיר באורח קסם.
המגן מעל העיר האלפית סילבנוסט נשבר כאשר הדרקון הירוק כרתי רועץ-דם מובס, ומינה וצבאה יחד עם הדרקונית האימתנית בריל מביאים לניצחון על העיר הכבושה. בינתיים, סהר-פז עורכת מסע לאורך נהר הנשמות בעקבות הנשמות התועות, והדבר מאיים על שלום כולם.
מתגלה זהותה של האלה האחת, וכי מדובר באלת הזדון טאקיזיס בכבודה ובעצמה, אשר חזרה להטיל את חתיתה על היבשת, והסיבה לעזיבתם של האלים היא משום שטאקיזיס גנבה את כוכב הלכת קרין והחביאה אותו משאר האלים. האלפים הסילבנסטים מגרשים מאדמתם את סילבנושיי, את אימו אלהנה צפריר ואת אביו פורתיוס קנן וכעת גילתאס יושב על כס המלכות, בובת חוטים בידי הסנאט, כאשר למעשה העיר נשלטת על ידי אבירי נראקה. לאורנה נשארת מאחור כדי להילחם בבריל הדרקונית ומתה בהגנה על העיר קלינוסט. סילבנושיי מתאהב במינה, אך זו מנצלת ובסוף הורגת אותו, לא לפני שהוא מצליח להרוג את טאקיזיס. אלהנה מציעה כי גילתאס בנה ימלוך על שתי אומות האלפים לאחר מותו של סילבנושיי.
מייק איזל
ביוגרפיה
איזל נולד בעיירת החוף פאסקגולה (Pascagoula) שבדרום מיסיסיפי. אביו, ס. ה. "באק" איזל, היה שוטר במקצועו. איזל למד באוניברסיטת דרום מיסיסיפי, שם השלים לימודי תואר ראשון במשפט פלילי. בשנת 1981 סיים את לימודיו באקדמיה להכשרת קציני אכיפת החוק במדינת מיסיסיפי, וב-1990 נהיה לבוגר האקדמיה הלאומית של לשכת החקירות הפדרלית. ב-1980 החל את הקריירה שלו כשוטר, וכעבור תריסר שנים התקדם לדרגת קפטן במחלקת הבילוש של המשטרה ב-1992.
בשנים 1998–2000 היה מפקד משטרת העיר אושן ספרינגס. לאחר שירותו כמפקד המשטרה באושן ספרינגס, שב איזל לפאסקגולה, שם הצטרף לכוח המשימה של ה-FBI ל"בטיחות ברחובות". מאוחר יותר שימש כראש אכיפת החוק במחוז בית הספר של פאסקגולה ומערכת הבריאות של נהר הסינגינג. בבחירות 2014 נבחר לשריף מחוז ג'קסון, בעקבות התפטרותו של השריף הקודם מייק בירד.
בראשית ינואר 2023 הושבע איזל לתפקידו כחבר הקונגרס.
ג'יזיה
ג'יזיה (בערבית: جزية) היא מס גולגולת שתושבי העולם המוסלמי שאינם מוסלמים (כמו יהודים ונוצרים) שילמו לשליט המוסלמי. בסורה 9 נאמר כי נתינים לא מוסלמים החיים במדינה הנשלטת על פי חוקי האסלאם הוגדרו כד'ימים, ובתמורה לתשלום הג'יזיה יכלו לקיים את דתם ואת חייהם, אך נשארו אזרחים ממדרגה שנייה.
על המילים "בעודם מושפלים" ניטש ויכוח בין פרשני הקוראן. יש כאלו שהבינו זאת כהשפלת ראש (סימן לכניעות) ויש כאלו שהבינו זאת כהשפלת האדם, בהם איבן חאתם מקורדובה ומחמוד אבן עומד אל-זמח'שרי משפטנים שמו דגש על גביית המס, לדוגמה אבו יוסף טען "אין להכות אף אחד מבין אנשי הד'ימה כדי לסחוט את תשלום הג'יזיה, ולא יעמידום בשמש הלוהטת, ולא יעשו דברים נתעבים בגופם, או בדומה לכך. להפך יש לנהוג בהם ברחמנות". בכל מקרה אבו יוסף המליץ על גבייה קפדנית של הג'יזיה: "יש לאסור אותם עד שישלמו את חובם. אין לשחרר אותם ממעצר עד שמס הג'יזיה יתקבל מהם במלואו".
תשלום המס איפשר לדתות אלו להתקיים לאורך הדורות בתוך "ארץ האסלאם".
פיוס אוגוסט, דוכס בבוואריה
פיוס אוגוסט, דוכס בבוואריה (1 באוגוסט 1786 - 3 באוגוסט 1837), היה דוכס בווארי מבית ויטלסבאך אשר היה סבה של אליזבת, נסיכת בוואריה ("סיסי"), וסבא רבא של אליזבת מבוואריה, מלכת הבלגים.
ביוגרפיה
פיוס אוגוסט נולד בלנדסהוט שבנסיכות הבוחר מבוואריה ב-1 באוגוסט 1786, לוילהלם, דוכס בבוואריה ומריה אנה מצווייבריקן-בירקנפלד, בתם של פרידריך מיכאל, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד ומריה פרנצסקה, רוזנת פפאלץ-זולצבאך.
בצעירותו התגייס פיוס אוגוסט לצבא הבווארי, ומאוחר יותר מונה למפקד רגימנט הרגלים הבווארי ה-8 בביירוית, והועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-26 במאי 1807 התחתן פיוס אוגוסט בבריסל עם אמלי לואיזה, נסיכת ארנברג, בתם של לודוויג מריה, דוכס ארנברג ומארי אדלייד ז'ולי דה מאלי, ממנה נולד לו בן אחד:
פיוס אוגוסט ואשתו לא כל כך התעניינו בחינוך ילדם מקסימיליאן, והוא חונך בעיקר על ידי סבו וילהלם, דוכס בבוואריה. פיוס אוגוסט אהב לטייל ברחבי העולם, ובשנת 1815 קיבל תואר חבר כבוד של האקדמיה הבווארית למדעים. ב-3 באוגוסט 1837 מת פיוס אוגוסט בביירוית, שבה חי רוב ימיו.
קיירי תומאס
דטרויט פיסטונס
בדראפט 2018 נבחר תומאס במקום ה-38 והקבוצה שבחרה בו הייתה פילדלפיה 76', לאחר שנבחר בדראפט הוא הועבר בטרייד לדטרויט תמורת שתי בחירות דראפט עתידיות בסיבוב השני. את משחקו הראשון הוא שיחק נגד אטלנטה הוקס ורשם שלוש נקודות בארבע דקות. באותה עונה תומאס העמיד ממוצעים של: 2.3 נקודות, 0.8 ריבאונדים ו-0.3 אסיסטים ב-7.5 דקות. בעונה זו הפיסטונס הגיעו עד לסיבוב הראשון בפלייאוף שם הפסידה 0-4 בסדרת הטוב משבעה למילווקי באקס תוך כדי שתומאס מעמיד ממוצעים של: 4.7 נקודות ו-0.7 ריבאונדים ב-5.0 דקות. בעונתו השנייה בקבוצה העמיד תומאס ממוצעים של: 2.1 נקודות, 0.4 אסיסטים ו-0.1 ריבאונדים. באותה עונה הפיסטונס סיימו במקום ה-13 במזרח עם 20 לעומת 46 הפסדים. בכל אותה עת היה חתום תומאס על חוזה כפול והוא שיחק גם בקבוצת ליגת הפיתוח של הפיסטונס שנקראת גרנד ראפידס דרייב.
יוסטון רוקטס
ב-7 במאי 2021 חתם תומאס ביוסטון רוקטס לעשרה ימים. בימים הראשונים שלו תומאס הספיק לשחק שני משחקים שבהם רשם: 21.5 נקודות בממוצע: במשחקו הראשון רשם תומאס 16 נקודות ובמשחקו השני הוא רשם: 27 נקודות (שיא קריירה), 5 ריבאונדים, 5 חטיפות, 3 אסיסטים ו-2 חסימות בהפסד 124-116 ליוטה ג'אז. לאחר שהסתיים החוזה הראשון הוא חתם על חוזה נוסף עד לסוף העונה.
מכבי תל אביב
ב-10 בינואר 2022 תומאס חתם במכבי תל אביב מליגת העל ומהיורוליג.
אברהם פצ'ורניק
אברהם פָּצ'וֹרְניק ("פצ'ו") (Patchornik; 24 ביוני 1926 – אוקטובר 2014) היה כימאי אורגני ישראלי, פרופסור במכון ויצמן למדע, ראש המחלקה לכימיה אורגנית במכון והמדען הראשי הראשון של משרד הפיתוח (1970–1973).
חקר חומצות אמיניות, פפטידים וחלבונים וציקליזציה (יצירת מולקולות מעגליות), והתמקד במדע שימושי: בין היתר המציא שיטות לביקוע חלבונים (המשמשות במחקר ביוכימי) והניח יסודות לשימוש בריאגנטים פולימריים בסינתזה (בעיקר של פפטידים). חתן פרס רוטשילד במדעי הכימיה (תשמ"ח-1988).
ביוגרפיה
אברהם פצ'ורניק נולד בשנת 1926 בנס ציונה, דור רביעי לחקלאים במושבה, בנם של בלה לבית קרימן ויהושע פצ'ורניק. אמו עלתה לארץ מרוסיה ב-1923, ואביו, יליד המושבה, היה חקלאי בענף גידול הדבורים כאביו לפניו, ברוך משה פצ'ורניק, שבתורו המשיך את דרכו של חותנו (סבא-רבא של אברהם פצ'ורניק), ראובן לרר (פצ'ורניק), מראשוני הדבוראים בארץ ישראל וממייסדי נס ציונה.
למד בגימנסיה הריאלית במושבה ראשון לציון (במחזור הראשון). לימודי הכימיה בגימנסיה העצימו את אהבתו למדע, ובמהלך לימודיו הקים בכוחות עצמו מעבדה בפאתי הפרדס המשפחתי, שבה ביצע ניסויים בחומרים שהשיג בבית המרקחת, בדשנים כימיים וכיוצא בזה. לאחר תום לימודיו, נסע ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, תחילה מתמטיקה ולאחר מכן כימיה. מאחר שהגימנסיה לא הייתה מוכרת על ידי מחלקת החינוך, נאלץ להשלים במשך שנתיים לימודים לתעודת בגרות, ובמקביל למד באוניברסיטה. תוך כדי לימודיו התגייס לחי"ש, ועם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס ללחימה. בשל הרקע שלו בכימיה, היה לחבלן. הוא נפצע בקרב בלטרון, ולאחר שהחלים השתתף בכיבוש הגליל.
וכך ב-1952 החל פצ'ורניק את עבודת הדוקטור שלו במכון ויצמן בהנחייתו של קצ'לסקי. עבודתו נסבה על סינתזה של פולִי-אלפא-חומצות אמיניות (Poly(α-Amino Acid)) (כמודלים של חלבונים), ובפרט סינתזה של מרכיבים בפולי-טריפטופן ובפולי-היסטידין (כותרת העבודה: "פוליטריפטופן: תכונת הטבעת האימידזולית שבהיסטידין פוליהיסטידין", תשט"ז-1955). ב-1956 קיבל תואר דוקטור בכימיה ונסע לפוסט-דוקטורט במכונים הלאומיים לבריאות (NIH) של ארצות הברית שבמרילנד. שם עבד אצל פרופ' ברנהרד ויטקופ, ופיתח ביחד איתו גישה חדשה בחקר המבנה הראשוני של החלבונים. הוא פיתח בעזרתו שיטות כימיות לביקוע חלבונים במקומות מוגדרים מראש באמצעות ריאגנטים, וכעבור שנה של עבודה הצליח להראות כיצד ניתן לבקע חלבונים לחומצה אמינית אחת מוגדרת – טריפטופן.
פצ'ורניק עבד עם מורו קציר במחלקה לביופיזיקה דרך ארוכה, עד שיצא לדרך עצמאית במכון. בשנות ה-60 פיתח בעזרתו וביחד עם תלמידם מתי פרידקין את השימוש בריאגנטים פולימריים (כלומר, מגיבים כימיים הקשורים למולקולות גדולות בלתי מסיסות), המאפשרים לסנתז תרכובות כימיות באופן אופטימלי, בעיקר בסינתזה של פפטידים (לרבות פפטידים בעלי חשיבות ביולוגית).
ב-1968 התמנה לפרופסור מן המניין במחלקה לביופיזיקה. באפריל 1970 התמנה למדען הראשי הראשון של משרד הפיתוח, שהיה המשרד השני שמונה לו מדען ראשי (בעקבות המלצת ועדת קצ'לסקי, בראשותו של אפרים קצ'לסקי (קציר), לייסד לשכות מדענים ראשיים במשרדי הממשלה). הוא כיהן בתפקיד זה עד סוף שנת 1973, ובמקביל המשיך בעבודתו המדעית במכון ויצמן, ובראשית שנות ה-70 התמנה לראש המחלקה לכימיה אורגנית במכון.
לאחר פרישתו לגמלאות כפרופסור אמריטוס בשנות ה-90 המשיך בעבודתו המדעית, ולצד זאת חקר את ההיסטוריה של העלייה הראשונה בכלל ושל נס ציונה בפרט.
חיים אישיים
פצ'ורניק התגורר בנס ציונה עם אשתו צפורה עד מותו. הוא היה אב לבת ושלושה בנים: נונה אורבך (אמנית ומטפלת באמנות), שוקי, שחר וגיא פצ'ורניק (שהלך בעקבות אביו, והוא מרצה בכיר במחלקה לכימיה ביולוגית באוניברסיטת אריאל בשומרון).
אברהם פצ'ורניק היה אדם חסון, גבוה ורחב כתפיים, שומר מסורת, ודבוראי מומחה, שרחש חיבה רבה לדבוראות והוסיף לעסוק בכך מפעם לפעם לצד עבודתו המדעית. הוא נפטר באוקטובר 2014, בגיל 88. הותיר את אשתו, ילדיו ומשפחותיהם.
קישורים חיצוניים
מפרסומיו:
גרייט אולימפיקס
גרייט אולימפיקס היא קבוצת כדורגל מהעיר אקרה, בירת גאנה. הקבוצה זכתה בשתי אליפויות גאנה ובשני גביעים גאנאיים כאשר תור הזהב של הקבוצה היה בעיקר בשנות ה-70 אך הקבוצה המשיכה להישאר מבין קבוצות החל העליון של טבלת הליגה הגאנאית הבכירה, למרות שלא שיחזרה מאז שנות ה-70 את ימי הזוהר שלה.
הוף ון קלווה
המסעדה נבחרה במקום ה-14 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם בשנת 2007. במקום ה-23 בשנת 2006, במקום ה-28 בשנת 2008, במקום ה-26 בשנת 2009, במקום ה-17 בשנת 2010. במקום ה-15 בשנת 2011.
המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
פטר חוסנס זכה בתואר "שף השנה" ב-2004 ממדריך גו מיו, מאז אותה שנה, המסעדה מחזיקה בניקוד של 19.5 מתוך 20 במדריך גו מיו. באזור בנלוקס, הוף ון קלווה היא בעלת הניקוד הגבוה ביותר בגו מיו, למעט המסעדה ההולנדית Oud Sluis שמקדימה אותה, עם ניקוד של 20/20.
שף המסעדה הוא פטר חוסנס (Peter Goossens; נולד ב-1964 ב-Borsbeke). בשנים 2007–2009 הוא הפעיל בראסרי במוזיאון לאמנויות יפות בבריסל. הבראסרי הגיש מטעמים בלגיים מסורתיים. חוסנס הוא אורח קבוע בתוכניות טלוויזיה. הוא אחד השופטים בתוכנית "המסעדה שלי" (Mijn Restaurant) בתחנת הטלוויזיה הפלמית vtm. בסתיו 2010 הוא היה אחד מהיזמים של התוכנית Njam!, בערוץ הבישול החדש Studio 100.
קיסר הודו
באהאדור שאה השני
שליטי האימפריה המוגולית לא נשאו בתואר "קיסר הודו" אלא בתואר "פאדישאה" שמשמעו "קיסר" מבלי ציון שם הקיסרות או האזור הגאוגרפי. בתקופת המרד ההודי הגדול של שנת 1857 הכריז באהאדור שאה השני על עצמו כ"פאדשא -אי -הינד" - "קיסר הודו". לאחר תום המרד גורש באהאדור שאה לרנגון שבבורמה בשנת 1858 ושושלתו הגיעה לקיצה.
הקיסרים הבריטיים
לאחר נפילת האימפריה המוגולית השתלטה בפועל חברת הודו המזרחית הבריטית על הודו. לאחר פירוק החברה עברה הודו לשליטה מלאה של ממשלת הממלכה המאוחדת וב-1 במאי 1876 קיבלה המלכה ויקטוריה את התואר "קיסרית הודו". הקיסרות כללה את הודו הבריטית שבשטחה נמצאות המדינות בנות ימינו: הודו (למעט המושבה הפורטוגזית גואה, מדינת סיקים והמושבה הצרפתית פודוצ'רי), פקיסטן, בנגלדש ובורמה. התואר ניתן למלכה ויקטוריה ביוזמת ראש ממשלת בריטניה בנג'מין דיזראלי לאחר שהתברר שבתה של המלכה הנסיכה ויקטוריה תישא בתואר קיסרית עם הכתרת בעלה וילהלם הראשון לקיסר גרמניה.
קיסרי הודו נהגו להוסיף לחתימתם את האותיות R (קיצור של המונח הלטיני: Rex/Regina - "מלך") ו-I (קיצור של: Imperator/Imperatrix).
נשות המלכים נשאו בתואר "מלכה-קיסרית" אולם תואר זה לא סימן שליט מכהן אלא אשת שליט מכהן (בניגוד לוויקטוריה שהייתה בפועל הקיסרית המכהנת).
המלוכה ההודית
ג'ורג' השישי המשיך לשאת בתואר "מלך הודו" גם לאחר עצמאות הודו, בתקופת כהונתו של לואי מאונטבאטן כמושל הכללי של הודו, ורק עם הפיכת הודו לרפובליקה ב-26 בינואר 1950, נזנח תואר זה.
המלוכה הפקיסטנית
ג'ורג' השישי נשא בתואר "מלך פקיסטן" עד מותו בשנת 1952. המלכה אליזבת השנייה נשאה בתואר זה ארבע שנים עד שפקיסטן הפכה לרפובליקה, ב-23 במרץ 1956.
קישורים חיצוניים
Władcy Indii
אוונגרד קורסק
מועדון הכדורגל "אוונגרד" קורסק (ברוסית: Футбольный клуб „Авангард“) הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר קורסק שברוסיה המתמודד בליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה ב-1958 כ"טרודובוי רזרזבי קורסק" ונקראה כך בשנים 1958–1965, ובשנים 1967–1972. בעונת 1961 העפילה עד לשלב 16 האחרונות ב במה שהיה להישג השיא שלה. ב-1966 היא נקראה "טרוד" ומאז 1973 נושאת הקבוצה את שמה הנוכחי.
לאורך כל התקופה הסובייטית, שיחקה הקבוצה בליגות הנמוכות ולא הצליחה להעפיל לליגה הבכירה ואף לא לליגת המשנה הסובייטית.
ב-1992 הקבוצה המשיכה לשחק בליגה הרוסית השנייה ורק בשנת 2005 הצליחה להעפיל לליגת המשנה הרוסית, בה שיחקה עד עונת 2007 כשסיימה במקום האחרון והודחה בחזרה לליגה השנייה, כשהישג השיא שלה היה המקום ה-10 בליגת המשנה בעונת 2006.
המ-2008 הקבוצה המשיכה להתמודד בליגה השנייה, תוך מאמץ להעפיל בחזרה לליגת המשנה הרוסית. היא הצליחה לבסוף להעפיל לליגת המשנה בסיום עונת 2016/2017.
בעונת 2017/2018 גברה על צסק"א מוסקבה בתוצאה 1:0 והעפילה לראשונה בתולדותיה לשלב שמינית גמר הגביע הרוסי בכדורגל והתקדמה עד לגמר, אחרי ניצחונות על טמבוב, אמקאר פרם ושיניק ירוסלבל. אך לבסוף הפסידה בגמר הגביע לטוסנו
בתום עונת 2019/2020, הנהלת הקבוצה הודיעה על כוונתה לרדת לליגה המקצוענית בצעד שנועד לחסוך בהוצאות כלכליות על רקע קיצוצים בתקציב הקבוצה, בעקבות התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה שאילצו את ממשלת המחוז לקצץ בתקציבי הספורט.
הישגים
ליגת המשנה הסובייטית / ליגת המשנה הרוסית הליגה הסובייטית השנייה / הליגה הרוסית השנייה הליגה הרוסית השלישית גביע רוסיה הסובייטית בכדורגל הגביע הסובייטי בכדורגל / הגביע הרוסי בכדורגל גביע ליגת הכדורגל הלאומית: גביע ליגת הכדורגל המקצוענית
זרם הקרח אוונס
זרם הקרח אוונס (באנגלית: Evans Ice Stream) הוא זרם קרח גדול, המנקז את ארץ אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
זרם הקרח נשפך אל חלקו המערבי של מדף הקרח רון, בין כף זומברג ומעלה הקרח פאולר.
קרחון מילס זורם במקביל לזרם הקרח אוונס, מדרום מערב לו.
גילוי ומיפוי זרם הקרח
זרם הקרח צולם לראשונה ב-5 בפברואר 1974 בתמונות של לווין לנדסאט.
מקור השם
שמו של זרם הקרח ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
זרם הקרח נקרא על שמו של סטנלי אוונס (Stanley Evans) פיזיקאי בריטי, אשר בשנת 1961 פיתח מנגנון הד רדיו, לבדוק ממטוסים את עומקם של כיפות קרח וקרחונים; כמו כן הוא חקר מהאוויר את מדף הקרח בראנט בין השנים 1956–1957.
לקריאה נוספת
• Ashmore, David & Bingham, Robert G & Hindmarsh, Richard. (2012), Mapping in situ radar absorption within Evans Ice Stream, West Antarctic, Annals of Glaciology, 67, 29-38, doi: 10.3189/2014AoG67A052.
• C.J. van der Veen, Johannes Oerlemans, Dynamics of the West Antarctic Ice Sheet: Proceedings of a Workshop held in Utrecht, May 6 - 8, 1985, PP 59, 71
• Ute Christina Herzfeld, Atlas of Antarctica: Topographic Maps from Geostatistical Analysis of Satellite Radar Altimeter Data, P 201
• Sykes, H.J., Murray, T., Luckman, A., The grounding zone of the Evans Ice Stream, Antarctica, investigated using SAR interferometry and modelling, Annals Glaciol., 50(52), 35-40, 2009, DOI (Published version): 10.3189/172756409789624292
זהר ליבה
זוֹהר לִיבּה (נולד ב-20 בספטמבר 1977) הוא שחקן ודוגמן ישראלי.
ביוגרפיה
את שירותו בצה"ל עשה כלוחם בסיירת דוכיפת (94). בגיל 23, לאחר שאביו נפטר, עזב את ישראל ועבד כדוגמן במשך מספר שנים, שלאחריהן חזר לישראל והחל גם בקריירת משחק.
טלוויזיה
בטלוויזיה הוא הופיע לראשונה בסדרה "ג'וני", שם גילם את יעקב, בן זוגו של ג'וני (יונתן קוניאק). בשנת 2005 גילם את דמותו של עילי ב"טלנובלה בע"מ" בבימויו של שי קפון, ושודרה בערוץ הוט 3.
בשנת 2006 הצטרף לעונה השלישית של סדרת הנוער "השמינייה" בה גילם את דמותו של עומרי, והמשיך לשחק ב"השמיניה הדור הבא" למשך שתי עונות נוספות.
בשנים 2007–2010 ליבה שיחק בסדרת הנוער "האי" במשך שלוש עונות.
ב-2007, שיחק גם בטלנובלה "בובות" של חברת HOT. ליבה גם הופיע בתפקיד אורח בטלנובלה "האלופה", שם גילם את דמותו של סגן מאמן קבוצת לאציו בכדורגל.
ב-2007 השתתף בסדרה "הכל דבש" בערוץ 2 (רשת). באותה שנה הצטלם לקליפ "עליך ועליי" של הזמרת שרית חדד.
ב-2011 השתתף ליבה בעונה השנייה של הסדרה "עספור" של חברת HOT, בתפקיד חוויאר.
החל מ-2012 השתתף בסדרות של Yes "נויורק" (במשך שלוש עונות) ו"שביתה" (שתי עונות).
ב-2014 השתתף בסדרה "עממיות" ששודרה בערוץ 2.
ב-2015 השתתף בתוכנית "גולסטאר" שמשודרת ב-HOT.
ב-2016 השתתף בסדרה "נעלמים" ששודרה בערוץ ניקלודיאון בתור גיורא גולדין.
ב-2018 השתתף בסדרת הדרמה "פמת"א" ששודרה בערוץ כאן 11.
ב-2020 השתתף בסדרה הספרדית "El Cid" המשודרת באמזון פריים.
בקולנוע
ב-2006 גילם את דמותו של גולן בסרט "הבועה" של איתן פוקס וגל אוחובסקי.
ב-2007 שיחק בסרט "ריקוד מסוכן" של מנחם גולן וב-2011 שיחק בסרט הדרמה "עדות" של הבמאי שלומי אלקבץ.
ליבה הצטלם לצד מירב פלדמן ומורן רוזנבלט לסרט הישראלי-אוסטרי "באומשלאגר" שעלה לאקרנים ב-2017 ושנתיים לאחר מכן, שיחק בסרט הקומי "מבצע שלאגר".
ב-2019 השתתף בסרט "פול גז".
ליבה נשוי למאמנת והשחקנית אורית שר, והתגורר במושב חרות, אך היגר לספרד. לזוג ארבעה ילדים.
קרב מרנגו
קרב מרנגו הוא קרב שהתרחש ב-14 ביוני 1800, בין כוחות צרפתיים תחת פיקודו של נפוליאון בונפרטה ובין כוחות אוסטריים ליד העיר אלסנדריה, בפיימונטה שבאיטליה. לקראת סוף היום, התגברו הצרפתים על מתקפת הפתע של הגנרל מיכאל פון מלאס, גירשו את האוסטרים מאיטליה וחיזקו את מעמדו הפוליטי של בונפרטה בפריז כקונסול הראשון של צרפת בעקבות ההפיכה שלו בנובמבר הקודם.
מופתע מההתקדמות האוסטרית לעבר ג'נובה באמצע אפריל 1800, בונפרטה הוביל בחיפזון את צבאו מעל האלפים באמצע מאי והגיע למילאנו ב-2 ביוני. לאחר שניתקו את קו האספקה של מלאס על ידי חציית נהר הפו והביסו את פלדמרשל-לויטננט פטר קרל אוט פון באטורקץ במונטבלו ב-9 ביוני, סגרו הצרפתים את הצבא האוסטרי, שהסתבך באלסנדריה. בונפרטה הלך שולל על ידי סוכן כפול מקומי, שיגר כוחות גדולים לצפון ולדרום, אך האוסטרים פתחו במתקפת פתע ב-14 ביוני נגד הצבא הצרפתי הראשי, בפיקודו של הגנרל לואי-אלכסנדר ברתייה. בתחילה, נהדפו שתי ההתקפות שלהם מעבר לנחל פונטנונה ליד הכפר מרנגו, והגנרל ז'אן לאן חיזק את הימין הצרפתי. בונפרטה הבין את המצב האמיתי והוציא פקודות בשעה 11:00 בבוקר להחזיר את הדיוויזיה תחת ז'נרל דה דיוויזיה (GdD) לואי דסה בזמן שהוא הניע את העתודות שלו קדימה. בשמאל האוסטרי, הטור של אוט כבש את קסטל צ'ריולו, והמשמר הקדמי שלו נע דרומה כדי לתקוף את האגף של לאן. מלאס חידש את ההתקפה העיקרית, והאוסטרים הבריעו את העמדה הצרפתית המרכזית. בשעה 14:30, הצרפתים נסוגו, ודרגונים אוסטרים תפסו את חוות מרנגו. בונפרטה הגיע עד אז עם העתודה, אבל חייליו של ברתייה החלו לסגת לעבר שורות הגפנים הראשיות. ביודעו שדסה מתקרב, בונפרטה היה מודאג מטור של חיילי אוט שצעד מצפון ולכן הוא פרס את חיל הרגלים של המשמר הקונסולרי שלו כדי לעכב זאת. לאחר מכן נסוגו הצרפתים בהתמדה מזרחה לכיוון סן ג'וליאנו וקיו כשהאוסטרים כוננו טור בעקבותיהם, כאשר אוט התקדם גם בגזרה הצפונית. הגעתו של דסה בסביבות השעה 17:30 יצבה את העמדה הצרפתית, שכן רגימנט חיל הרגלים הקל התשיעי עיכב את ההתקדמות האוסטרית במורד הכביש הראשי ושאר הצבא שיפר עמדות מצפון לקשינה גרוסה. כשהגיעו הכוחות האוסטרים הרודפים, שילוב של אש מוסקטים ואש ארטילריה הסתיר את מתקפת הפתע של חיל הפרשים של ז'נרל דה בריגדה (GdB) פרנסואה אטיין דה קלרמן, שהדף את המרדף האוסטרי לנסיגה לא מסודרת בחזרה לאלסנדריה, עם כ-14,000 הרוגים, פצועים או שבויים. ההרוגים הצרפתים היו פחותים במידה ניכרת, אך כללו את דסה. כל הקו הצרפתי רדף אחרי האוסטרים כדי להחתים את une victoire politique (ניצחון פוליטי) שהבטיח את אחיזתו של בונפרטה בשלטון לאחר ההפיכה. לאחר מכן התקיים מסע תעמולה שביקש לשכתב את סיפור הקרב שלוש פעמים במהלך שלטונו.
רקע כללי
ב-9 ביוני ניצח הגנרל ז'אן לאן את פלדמרשל-לויטננט פטר אוט בקרב על מונטבלו. זה גרם לבונפרטה להיות בטוח יתר על המידה. הוא השתכנע שמלאס לא יתקוף ובנוסף לכך שהאוסטרים עומדים לסגת. כאשר כוחות צרפתיים אחרים סגרו ממערב ומדרום, המפקד האוסטרי הוציא את רוב חייליו מעמדותיהם ליד ניס וג'נובה לאלסנדריה על הכביש הראשי טורינו-מנטובה.
תוכניות אוסטריות ומהלכים צרפתיים ראשוניים
האוסטרים תכננו לפלס את דרכם החוצה מזרחה בלחימה אבל - באמצעות סוכן כפול מקומי, הידוע בדרך כלל בשם הכיסוי שלו פרנסואה טולי - ניסו להונות את בונפרטה לחשוב שהם ינסו לצעוד צפונה, לחצות את הפו ולפנות למילאנו, יחד עם שאר החיילים הצועדים מג'נובה. המרגל ייעץ לבונפרטה לצעוד דרך סאלה בצד הצפוני של המישור, כדי שיוכל להילחם עם האגף השמאלי האוסטרי; בינתיים הכוח העיקרי יעבור דרך הכפר מרנגו במרכז, יפנה צפונה ויחבור לאגף השמאלי הצרפתי. אוט הגיע ממונטבלו ב-13 ביוני במועצת מלחמה. הגנרלים הבכירים של הצבא האוסטרי אישרו בתוקף תוכנית זו, שכן החלופה הייתה פירושה שהצבא היה צריך לסגת לאורך נהר הפו ולהשאיר את פיימונטה לאויב ללא קרב. אף על פי כן, על ידי נטישת מישור סן ג'וליאנו, שבו הפרשים האוסטריים העדיפים היו יכולים להעניק לו יתרון, מלאס כנראה עשה טעות חמורה.
בונפרטה ידע שלאוט אין מוצא מאלסנדריה, אבל לא היה לו מושג על עמדתו של מלאס. בעקבות פגישתו עם המרגל וחשש שהגנרל האוסטרי ינסה להימלט, בונפרטה פרש את צבאו בפריסה רחבה בכך ששלח את לואי דסה עם הדיוויזיה של ז'נרל דה דיוויזיה ז'אן בודה (6,000 איש) דרומה לנובי ליגור ואת הדיוויזיה של ז'נרל דה דיוויזיה ז'אן פרנסואה קורנו דה לה פויופ (3,500 איש) צפונה על הגדה השנייה של הפו. צפונה יותר, מוורצ'לי ועד אגם מאג'ורה, הוצבו הדיוויזיות של אנטואן דה בת'נקור וז'וזף שאברן, ובהמשך מאחור, צפונית לפיאצ'נצה, הדיוויזיה של ז'אן תומאס גיום לורז'. השקפתו של בונפרטה אושרה כאשר הגנרל קלוד ויקטור-פרין, שנתמך על ידי חיל הפרשים של ז'נרל דה דיוויזיה ז'ואקים מירא, סילק במהירות את החטיבה האוסטרית של פלדמרשל-לויטננט אנדריאס או'ריילי פון באלינלו מהכפר מרנגו באותו אחר הצהריים. לאחר מכן פרס ויקטור את הדיוויזיות של הגנרלים גספאר אמדה גארדן וז'אק-אנטואן דה שמברלאק דה לאובספין לאורך מהר פונטנונה. המפקדה האוסטרית דנה בבניית גשר צפונה כדי לאגף את הצרפתים, אך המחסור בפונטונים ובזמן אילץ את האוסטרים לחצות את נהר הבורמידה ואז לפתוח בהתקפה אחת וישירה על פני גשר פונטנונה.
שדה הקרב
הקרב התרחש ממזרח לאלסנדריה, במישור שחוצה נהר הבורמידה המפותל, שעליו התקינו האוסטרים ראש גשר. במישור נפרשו כפרים וחוות רבים שייצגו נקודות אסטרטגיות. שלושת האתרים העיקריים של הקרב יצרו משולש, עם מרנגו במערב, קסטל צ'ריולו בצפון וסן ג'וליאנו וקיו במזרח. נחל קטן, פונטנונה, עבר בין מרנגו לבורמידה. הקונסול הראשון הקים את המפקדה שלו בטורה גארופולי, שהיה רחוק יותר מזרחה.
סדר הכוחות
ל-30,000 האוסטרים ו-100 התותחים שלהם התנגדו בתחילה 22,000 צרפתים ו-15 התותחים שלהם. לאחר הגעתו של דסה, 6,000 חיילים תגברו את צבאו של בונפרטה.
המפקד העליון של הצבא האוסטרי באיטליה היה מיכאל מלאס יליד טרנסילבניה בן ה-70. הוא היה גנרל יעיל שהצטיין בקרבות קודמים בחזית האיטלקית בעת פלישתו הראשונה של נפוליון (1796–1797). ראש מטהו של מלאס היה גנרל אנטון ריטר פון זאך בן ה-52. פוך זאך קיבל את הכשרתו הצבאית בחיל ההנדסה וכישוריו המתמטיים הקנו לו מקום במטה הכללי של הצבא האוסטרי. כמו מלאס, זכה בעיטור על חלקו בקרב נובי (1799).
המערכה ב-1799 התישה את הצבא האוסטרי באיטליה, אבדות ומחלות צמצמו כמה רגימנטים ל-300 איש. המרכיב הגדול ביותר של הצבא היה בפיימונטה ובעמק הפו השכן; רק יחידות בודדות הועברו למגורי חורף באזורים עם אספקה טובה יותר. מרחקים ארוכים מבסיסי הבית, מהם שאבו הגדודים תגבורת, גרמו לכך שמשלוחי החיילים נאלצו לסבול תנאים אומללים, כך שרק כ-15% הגיעו לצבא השדה. הצבא של מרץ 1800 היה בקושי גדול יותר מאשר בסיום המערכה ב-1799. הציוד והמדים שופרו ועודכנו. אף על פי שהוצגו מדים פשוטים יותר, עם קסדת עור ומוסקטים בקליבר קטן יותר, מעט הגיע לצבאות השדה עד שנת 1800. נעשו מאמצים לבצע סטנדרטיזציה בציוד, אך יחידות רבות השתמשו במגוון דגמי מוסקט וחרבות. מלאס חילק את צבאו לשלושה קורפוסים מול הבורמידה, בחזית אלסנדריה. בצפון פיקד אוט על המשמר הקדמי של פרידריך היינריך פון גוטסהיים בתוספת הדיוויזיות של יוזף פון שלנברג ולודוויג פון פוגלזאנג. בדרום הייתה הדיוויזיה של פלדמרשל-לויטננט אנדראס או'ריילי פון באלינלו. מלאס עצמו פיקד על המרכז, עם הדיוויזיות של קרל יוזף האדיק פון פוטאק, קונרד ולנטין פון קאיים, פרדיננד יוהאן פון מורצין ואנטון פון אלסניץ.
בשנת 1799 36,000 החיילים הצרפתים באיטליה היו במצב נואש דומה לזה שבסוף 1795. אספקה מכל הסוגים לא הייתה מספקת, המשמעת התפוררה, העריקות גברו, ובמקרים בודדים, יחידות שלמות צעדו לעורף בחיפוש אחר מזון. הניצולים יהיו בעלי ערך לחימה מוגבל. בהקמת צבא המילואים בצרפת, המהלך הראשון של בונפרטה היה לשקם את מערכת האספקה כדי לספק לחיילים מזון רגיל ומדים הגונים. בהיעדר העליונות הגדולה בחיל רגלים ובתותחנים ממנה נהנו במסעות רפובליקאים רבים, ליבת המילואים של בונפרטה הייתה 30,000 איש, רובם מהרפובליקה הבטאווית, ששימשו תחת גיום מארי אן ברון כדי לרסק את המרד בוואנדה. חיילים ותיקים נוספים הגיעו משרידי צבא אנגליה לשעבר. הדוקטרינה הצבאית החדשה הדגישה את ההתקפה, הניידות והכידון על פני כוח אש ליניארי. מול הצבא האוסטרי הוצבו, במרנגו ומדרום לו, הקורפוס של ויקטור (ז'אק-אנטואן דה שמברלאק דה לאבספין וגספאר אמדה גארדאן), נתמך משמאל על ידי כוח הפרשים של פרנסואה אטיין דה קלרמן, ובהמשך לכיוון צפון מזרח, הקורפוס של לאן (הדיוויזיה של פרנסואה ואטרין, הבריגדה של מיוני) יחד עם שתי חטיבות פרשים. ממזרח לקסטל צ'ריולו עמדה הדיוויזיה של ז'אן-שארל מונייה, בתמיכת המשמר, שהיווה את העתודה. ויקטור היה זה שיישא בנטל של המתקפה האוסטרית.
התקפה אוסטרית
הכוחות האוסטרים התקדמו מאלסנדריה מזרחה על פני נהר בורמידה על ידי שני גשרים שפופים בעיקול צר של הנהר (את הנהר לא נחצה בקלות במקומות אחרים). עבודת מטה אוסטרית לקויה מנעה כל התפתחות מהירה של התקפתם וכל הצבא נאלץ לעבור דרך ראש גשר צר. התנועה החלה בסביבות השעה 6 בבוקר עם היריות הראשונות בסביבות השעה 8 בבוקר, אך ההתקפה לא התפתחה עד 9 בבוקר.
המשמר המתקדם האוסטרי בן 1,200 איש, תחת אוברסט יוהאן מריה פיליפ פרימונט ודיוויזיה של 3,300 איש בפיקודו של פלדמרשל-לויטננט או'ריילי, דחקו את המוצבים הצרפתיים לאחור והתפרסו כדי להפוך לאגף הימני האוסטרי, והרחיק את האויב מחוות פדרבונה, אחר כך יוצאים דרומה כדי להתמודד עם הצרפתים בחוות לה סטוריגליונה. המרכז האוסטרי (כ-18,000 חיילים תחת מלאס) התקדם לעבר מרנגו עד שנבלם על ידי חיל הרגלים הצרפתי של גארדאן שנפרס מול נחל פונטנונה. בשמאל האוסטרי, 7,500 איש תחת פטר אוט המתינו עד שהדרך תתפנה לפני שהלכו לכפר קסטל צ'ריולו, מצפון לעמדות הצרפתיות. מהלך זה איים על כיתור של הימין הצרפתי, או על התקדמות נוספת לניתוק קו התקשורת הצרפתי עם מילאנו.
אנשיו של גארדאן נתנו דין וחשבון טוב על עצמם, כשהם עיכבו את הפריסה האוסטרית לזמן ניכר. כשהדיוויזיה של גארדאן הייתה מותשת, ויקטור משך אותה אחורה מאחורי הפונטנונה והכניס לפעולה את הדיוויזיה השנייה שלו תחת שמברלאק (קצין זה איבד עד מהרה את עצביו וברח). הצרפתים החזיקו את הכפר מרנגו ואת קו הפונטנונה עד הצהריים בערך, כששני האגפים באוויר. ראשית, בשעה 8 בבוקר, הטיל מלאס את הדיוויזיה של קרל יוזף האדיק פון פוטאק (ארבעה גדודים) לעבר הגנותיו של ויקטור, בתמיכת סוללת המשמר המקדימה של פרימונט לאורך הנחל. בשל האדמה הרעה ונחל פונטנונה הוא נאלץ לרכז את כוחותיו, ובעקבות כך המתקפה של האדיק ספגה אש משני צדדים ונכשלה, כשהאדיק נהרג. המפקד האוסטרי הכניס אז לפעולה את הדיוויזיה של קונרד ולנטין פון קאיים, אך גם התקפה זו סוכלה עד 11 בבוקר. לבסוף, כשהעמדה הצרפתית חוזקה על ידי כוח הפרשים של פרנסואה אטיין דה קלרמן וההרכב של ז'אן לאן היה בדרך, נשלחה דיוויזיית הגרנדירים המובחרת של פלדמרשל-לויטננט פרדיננד יוהאן פון מורצין לתקוף את הכפר מרנגו. מלאס ביצע גם טעות טקטית חמורה, וניתק את החטיבה של גנרל מיור נימפטש, המונה 2,300 הוסרים ושתי סוללות ארטילריה בחזרה מעל גשר בורמידה כדי לחסום את הקורפוס של הגנרל לואי גבריאל סושה, אשר דווח בטעות בסביבות השעה 9 בבוקר מאקווי טרמה כמתקרב לאלסנדריה מדרום. מלבד עיכוב חציית האגף השמאלי האוסטרי, זה גם גרם לכך שבהיותה 30 קילומטרים משם, החטיבה של נימפטש לא מילאה כל חלק בקרב.
קיפאון במרכז סביב מרנגו
לקח לבונפרטה (5 קילומטרים ממרנגו) עד 10 בבוקר בערך כדי לזהות שהפעילות האוסטרית לא הייתה התקפת הסחה כדי לחפות על הנסיגה הצפויה של מלאס. פקודיו העלו את כוחותיהם לתמיכה בקורפוס של ויקטור. הקורפוס של לאן התפרס על האגף הימני המכריע. הכוח של גנרל מיור פרידריך יוזף אנטון פון בלגרדה מהדיוויזיה של קאיים חצה את פונטנונה מצפון למרנגו וכבש את חוות לה ברבוטה. לאן הנחה את חיל הרגלים של ואטרין להדוף את בלגרדה בחזרה. הם חצו לזמן קצר את פונטנונה לפני שתותחי עתודה אוסטריים הדפו את הצרפתים בחזרה. חטיבת הפרשים הכבדה של קלרמן והדרגונים ה-8 תפסו עמדת חיפוי בצד שמאל, תוך שהם ריסקו ניסיון של חטיבת הדרקונים הקלה של ג'ובאני פילאטי, שניסתה לחצות את נחל פונטנונה התלול בקצהו הדרומי כדי לכתר את אגפו של ויקטור. מימין, ז'נרל דה בריגדה פייר שאמפו נהרג בניסיון לעצור את התקדמות הטור של אוט. חלק קטן מה-6ème Légère (רגימנט חיל הרגלים הקל ה-6) כבש את קסטל צ'ריולו מצפון, אך עד מהרה יחידותיו המובילות של אוט תפסו אותו בסביבות השעה 11:30 בבוקר והחלו להפעיל לחץ על האגף הימני הצרפתי. אוט לא ראה שום סימן להתקדמות הצרפתית העיקרית הצפויה מסאלה (לצפון מזרח), אז הוא שלח את המשמר המתגבר של גנרל מיור פרידריך היינריך פון גוטסהיים לאגף את לאן מצפון למרנגו. עד 11 בבוקר בונפרטה הגיע לשדה הקרב. הוא שלח פקודות דחופות לכוחותיו המנותקים לאחרונה וזימן את העתודות האחרונות שלו. כשהם הגיעו, הדיוויזיה של ז'נרל דה דיוויזיה ז'אן-שארל מונייה והמשמר הקונסולרי היו מחויבים להרחיב ולחזק את הימין הצרפתי, במקום לנסות להחזיק את מרנגו היכן שחסרה לאנשיו של ויקטור תחמושת.
פריצה אוסטרית מעבר לפונטנונה
לקראת השעה 12:30 לאן העביר את שאר כוחו להתמודד מול גוטסהיים בצורת וו, בעוד קאיים תקף שוב, אבל הפעם נגד האגפים של ויקטור. לאופברוקה (גשר קטן) הושלך מעל הפונטנונה ונתמך על ידי ארטילריית עתודה. הגרנדירים של גנרל מיור כריסטוף פון לטרמן חצו כדי להעסיק את שתי חצאי החטיבות של אוליבייה מאקו ריבו דה לה ראפינייר שהגנו על הכפר מרנגו, בעוד שארבע האסקדרונים של בלגרדה ופרימונט פיצלו את כוחו של ואטרין. למרות שריבו כבש מחדש את הכפר, או'ריילי כבש את סטורטיגליונה עד השעה 14:00, ובצפון, אוט התכונן לשלוח את הטור של פלדמרשל-לויטננט יוזף פון שלנברג לתמוך בגוטהיים. לאחר אבטחת גשר פונטנונה, פרשיו של פילאטי חצו את הגשר אך שוב הותקפו והובסו על ידי קלרמן. עם זאת, ויקטור כבר לא יכול היה להחזיק את עמדותיו ונסוג לדרום מזרח אל חגורת הגפנים הראשית (גפני ענבים מונחות בין עצי התות). חיל המצב של חוות מרנגו ננטש ובסביבות השעה 14:30 מלאס הוביל שתי אסקדרוני פרשים כדי ללכוד אותם.
הצרפתים נסוגו כ-3 ק"מ וניסו להתארגן מחדש כדי להחזיק את הכפר סן ג'וליאנו. מאחר שהצרפתים היו נחותים במספרם ונסוגו מעמדת ההגנה הטובה ביותר שלהם, הקרב הסתיים בניצחון האוסטרים. מלאס, שנפצע קל, העביר את הפיקוד לרמטכ"ל שלו, גנרל אנטון פון זאך, וקאיים. המרכז האוסטרי התגבש לטור רדיפה עצום במטרה לרדוף את הצרפתים משדה הקרב, עם המשמר הקדמי בפיקודו של גנרל מיור פרנץ קסאפר סן-ג'וליאן. הטור התגבש סביב ספינטה, מדרום מזרח למרנגו, והתקדם במורד הדרך החדשה. עם זאת, עיכובים באגפים הובילו לכך שהצבא האוסטרי יצר צורת סהר עם גזרה מרכזית מתוחה עד דק. באגף הימני האוסטרי, או'ריילי בזבז זמן על כיבוש גזרה צרפתית בת 300 איש בפיקוד אשיל דמפייר (שנכבשה לבסוף) ועבר לדרום מזרח. זה הרחיק את חייליו מאפשרות לתת תמיכה עבור הגוף הראשי האוסטרי. בשמאל האוסטרי, אוט היסס ללחוץ חזק נגד הצרפתים מכיוון שחטיבת הפרשים הצרפתית הקטנה של ז'נרל דה בריגדה ז'אן ריוו ריחפה צפונה.
התקפת נגד צרפתית
עם זאת, דסה, האחראי על הכוח שניתק מבונפרטה דרומה, האיץ את התקדמותו והגיע לצומת דרכים קטנה מצפון לקשינה גרוסה (3 ק"מ מערבית לסן ג'וליאנו). מעט לפני השעה 17:00, הוא דיווח לבונפרטה באופן אישי עם החדשות שהכוח שלו (6,000 איש ו-9 תותחים של הדיוויזיה של בודה) לא הרחק מאחור. האגדה מספרת כי, כששאל בונפרטה מה דעתו על המצב, ענה דסה: "הקרב הזה אבוד לחלוטין. עם זאת, יש זמן לנצח באחר."
הצרפתים מיהרו להטיל ולפרוס את הכוחות הטריים מול סן ג'וליאנו, והאוסטרים האטו לפתוח בהתקפתם. בודה ו-9ème Légère (רגימנט חיל הרגלים הקל ה-9) הועברו במהירות ליציאה מחגורת הגפנים הראשית, שם הפתיעו את ראש הטור של סן ז'וליאן. בזמן שחיל הרגלים האוסטרי נפרס בצד הדרומי של הכביש, ה-9ème Légère ביצע נסיגה יציבה למשך 30 דקות חזרה לעמדתו של דסה. שם הוא הציב את הבריגדה של לואי שארל דה גנאן בצד הצפוני בזמן שרוב הצבא הצרפתי שנותר (מונייה ולאן) התרכז צפונה משם. האוסטרים פרסו שלוש סוללות ארטילריה בצד הצפוני של הכביש הנתמכות על ידי גדוד דרגונים. ז'נרל דה בריגדה אוגוסט דה מרמון הציב את התותחים הצרפתי שנותרו נגד האוסטרים כשהם התקדמו. הדיוויזיה של בודה התקדמה בשורה של בריגדות מול ראש הטור האוסטרי, תוך שהיא מנצחת את החטיבה האוסטרית המובילה של סן ז'וליאן. פון זאך קידם את חטיבת הגרנדירים של גנרל מיור לטרמן לראש הטור וחידש את ההתקפה. נוכח המשבר, נפוליאון שלח את דסה שוב קדימה והורה על התקפת פרשים שדרש דסה. ה-9ème Légère עצרו כדי להתמודד עם ההתקדמות האוסטרית העיקרית ותותחיו של מרמון הפגיזו את האוסטרים עם קלע אשכול מטווח קצר. עוד אחורה, ריכוז תחמושת אוסטרי התפוצץ. במהלך רגעי הבלבול הללו, המערך של לטרמן הותקף באגפו השמאלי על ידי חיל הפרשים הכבד של קלרמן (כ-400 איש) והתפרק. ברגע המכריע של הקרב, דסה נורה מסוסו, אך פון זאך ולפחות 2,000 מאנשיו נלקחו בשבי.