cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Second Time
רקע והצלחה
בשנת 2005 ראה אור אלבומו הבינלאומי הראשון של עופר ניסים, First Time, וזאת במקביל לשני אלבומים בישראל: גרסה מקומית ל-First Time ו-The Remixes, אלבום רמיקס שהפיק ניסים ללהיטים של זמרים ישראלים ובינלאומיים. עם סימנטוב הפיק מספר להיטים, בהם "Summer Night City", "Alone", "Perfect Love", "Rain", "Heart Breaking והשיר "כל העולם". לאור הצלחת First Time, יצא בשנת 2006 האלבום Second Time אשר כלל רמיקסים ושני שירים חדשים: "On My Own" והלהיט "Be My Boyfriend".
מסכת תמיד
מַסֶּכֶת תָּמִיד היא המסכת התשיעית בסדר קדשים, הסדר החמישי במשנה ובתלמוד. במסכת יש שבעה פרקים, שעוסקים בתיאור הקרבת קורבן התמיד של שחר, ושאר עבודות הבוקר במקדש והנהגת הכהנים מזמן עלות השחר ועד סוף הקרבת קורבן התמיד.
במשנה
במשניות מסכת תמיד כמעט ואין מחלוקות. שתי המחלוקות היחידות הן:
במסכת תמיד יש מקבילות לתאורים במסכת מידות ובמסכת יומא. המשנה האחרונה במסכת מונה את פרקי התהילים שהלויים היו שרים במקדש בכל יום מימי השבוע ונאמרים היום בשיר של יום. יש נוהגים לומר משנה זאת בסוף התפילה בשבת בבוקר.
בגמרא
מסכת זו היא הקצרה ביותר מהמסכתות שיש עליהן תלמוד בבלי (דפי תלמוד ומשנה יחד עולים לסך 8 דפים), ומסיבה זו צורפה בדפוסים למסכת מעילה. בשל כך המסכת אינה פותחת בדף ב' אלא בדף כ"ה (עמוד ב') ומסתיימת בדף ל"ב, מדף ל"ב עד דף ל"ג צורפו שלושת הפרקים האחרונים של המסכת הכוללים רק משנה.
מפרשי המסכת בגמרא
הפירוש על מסכת תמיד אינו פירוש רש"י אלא פירוש מאוחר יותר. ר' בצלאל אשכנזי כתב שהוא בעיקר ליקוט מפירוש רש"י למסכת יומא. ר' נתן בורג'יל ייחס את הפירוש לר' יצחק בן ברוך מבעלי התוספות. אמנם גם זיהוי זה לכאורה אינו נכון. על הדף נדפסו גם פירוש הרא"ש, ופירושים המיוחסים לרבנו גרשום וראב"ד. המיוחס לרבנו גרשום הוא למעשה קונטרס מגנצא. ולגבי המיוחס לראב"ד, הוא נכתב על ידי חכם אשכנזי. יש שייחסוהו לר' ברוך בן יצחק, בעל ספר התרומה אבל א"א אורבך דחה זיהוי זה. לידינו לא הגיעו תוספות למסכת, אבל השתמרו שרידים מהם בפסקי תוספות.
בנוסף לפירושים אלה נדפסו פירוש רבי שמעיה, ופירוש אשכנזי אנונימי, וכן פירוש נוסף שיוחס לרבי שמואל בר יצחק, אמנם גם זיהוי זה אינו ודאי.
מיקומה של המסכת בסדר קדשים
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, הטעם שמסכת זו סודרה אחר מסכת מעילה הוא "שאין בה דיבור לא על דרך חכמה, ולא על איסור ועל היתר, אלא סיפור, שהוא אומר היאך היו מקריבין התמיד, כדי לעשות כן תמיד".
פרקי המסכת
בסה"כ יש במסכת 34 משניות.
האהבה הזאת שלנו
האהבה הזאת שלנו הוא אלבום האולפן השביעי של הזמר הישראלי עברי לידר. האלבום יצא לאור בהוצאת חברת התקליטים הליקון, ב-5 בפברואר 2015. האלבום נכתב על ידי לידר עצמו, לצד יונתן פריג'.
סינגלים
כל ארבעת הסינגלים שנכללו באלבום נכנסו למצעד הסינגלים השבועי של רשת ג', ושלושה מהם אף דורגו מצעד השנתי של 2015. הסינגל המוביל, "האהבה הזאת שלנו", יצא לאור ב-11 בדצמבר 2014, וניצב שבועיים רצופים בראש המצעד השבועי. הוא אף דורג במקום ה-20 במצעד סוף השנה. גם "הכול בוער" הגיע למקום הראשון, ובמצעד השנתי ניצב במקום ה-29. השיר "ילדות והעיר הגדולה" הגיע למקום השני במצעד השבועי.
יחסי גרמניה–סנט לוסיה
יחסי גרמניה–סנט לוסיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין סנט לוסיה.
סקירה כללית
היחסים הפוליטיים שבין גרמניה לבין סנט לוסיה רגועים ומלאי שיתוף פעולה הדדי. שתי המדינות משתפות פעולה בעיקר בתחום פיתוח סנט לוסיה ובפרויקטים תרבותיים. בנוסף לכך, מרבות שתי המדינות לתמוך אחת בשנייה בארגון האומות המאוחדות.
היחסים הכלכליים שבין סנט לוסיה לגרמניה צנועים, וכוללים בעיקר ייבוא סנט-לוסיאני מגרמניה והגעת תיירים גרמנים לסנט לוסיה מפעם לפעם. בין גרמניה לבין סנט לוסיה קיים הסכם הגנה וקידום השקעות הדדי החל משנת 1987. שתי המדינות משתפות פעולה במסגרת הסכם של ארגון האיחוד האירופי עם הקהילייה הקריבית.
העזרה של גרמניה לסנט לוסיה בפיתוח המדינה מתבטאת בעיקר בפרויקטים לקידום השימוש באנרגיה מתחדשת, פרויקטים לצמצום שינוי האקלים עד כמה שניתן ופיתוח תשתיות. בנוסף תומכת גרמניה בפרויקטים קטנים לפיתוח סנט לוסיה שהתושבים המקומיים החליטו לקדם.
פרדינאן בויסון
פרדינאן אדוארד בויסון (בצרפתית: Ferdinand Édouard Buisson; 20 בדצמבר 1841, פריז – 16 בפברואר 1932, טיילואה, סנט אנטואן, צרפת) היה איש חינוך ופוליטיקאי צרפתי שוחר שלום, פילוסוף בהכשרתו. השתייך למפלגה הרדיקל-סוציאליסטית בצרפת. פרדינאן בויסון ניהל את הליגה לחינוך בצרפת משנת 1902 עד שנת 1906 (ניהל את החינוך היסודי) ואת הליגה הצרפתית לזכויות האדם משנת 1914 עד שנת 1926. בשנת 1927 הוענק לו פרס נובל לשלום יחד עם הגרמני לודוויג קווידה
בויסון היה יושב ראש האיגוד הלאומי של החושבים החופשיים. בשנת 1905 היה יושב ראש הוועדה הפרלמנטרית ליישום הפרדת הדת מהמדינה.
בעת המאבקים שלו למען חינוך חופשי מהדתות הממוסדות, בין השאר, באמצעות הליגה למען החינוך, טבע בויסון את המונח "חילוניות"
ביוגרפיה
פרדינאן בויסון נולד ב-1841 בפריז, לאביו השופט הפרוטסטנטי, ממוצא נורמדני פייר ביוסון, ולאמו הצעירה מאביו בעשרים ותשע שנים, אמלי-אדל דה ריבוקור, בתו של אורג פיקרדי. האב כיהן כשופט בבית המשפט בעיר סנט אטיין.
לימודיו
התחנך בילדותו ברוח הכנסייה הרפורמית הצרפתית. בואסון למד במכללה ד'ארז'נטאן ובבית ספר תיכון בסנט אטיין, אך עזב את בית הספר בגיל שש-עשרה כדי לסייע לפרנסת המשפחה אחרי מות אביו. לאחר סיום לימודי התיכון בתיכון קונדורסה בפריז למד תואר ראשון באוניברסיטת פריז. בהמשך עבר מבחנים להסמכה להוראת פילוסופיה. בגיל חמישים ואחת, עשה דוקטורט בספרות.
קריירה
בשנת 1866 סירב להישבע אמונים לקיסר, וכתוצאה מכך לא הצליח למצוא משרה. הוא מצא עבודה בשווייץ כפרופסור באקדמיה בנשאטל. בשנה שלאחר מכן השתתף בקונגרס ז'נבה, אותו קונגרס שהקים את "הליגה הבינלאומית". החל משנת 1867 השתתף בשלוש ועידות בינלאומיות של הליגה לשלום ולחופש. בקונגרס האחרון בלוזאן ב־1869 נשא נאום. במקביל, פעל להקמת כנסייה פרוטסטנטית ליברלית וצירף את הכמרים ז'ול סטג ופליקס פקו. לאחר הקמת הרפובליקה השלישית חזר לצרפת והיה מעורב באופן פעיל ביוזמות פוליטיות וחברתיות של עיריית הרובע ה -17 של פריז.
בדצמבר 1870 התמנה למנהל בית היתומים העירוני ה -17 שהיה בית היתומים הראשון, אשר שימש מאוחר יותר כבית היתומים של מחוז סן. הוא סירב ללמד את מקצוע הפילוסופיה משום שהעדיף לסייע לילדים העניים ביותר. מונה למפקח על החינוך היסודי בפריז על ידי ז'ול סימון, שר החינוך ברפובליקה השלישית, אך בגלל נאומיו וחוברותיו, בפנייה למערכת החינוך החילוני, התחוללה סערה בה הואשם באספה הלאומית בחוסר כבוד לכתבי הקודש והוא התבקש להתפטר. מתוך דאגה לעתידם של הילדים בבית היתומים, הוא קשר עם הפילנתרופ ז'וזף גבריאל פרבו וסידר את ילדי בית היתומים שניהל בבית היתומים שייסד פרבו בסמפווי, במחוז אואז. בשנת 1880 מינה את פול רובן כמנהל בית היתומים. בין השנים 1879 ל־1896 התמנה בויסון על ידי ז'ול פרי יורשו של ז'ול סימון, למנהל מערכת החינוך היסודי. בשנת 1890, התמנה ביוסון לפרופסור לחינוך בסורבון. פיקח על עבודת הכתיבה והתכנון של חוקי החילוניות. בשנת 1905, היה יושב ראש הוועדה הפרלמנטרית שכתבה את הטקסט בנושא חוק ההפרדה של הכנסייה ושל המדינה.
פרשת דרייפוס הציתה את רצונו של בויסון להיכנס לפוליטיקה. בשנת 1898, בתמיכתו של אלפרד דרייפוס, היה בין מייסדי הליגה הצרפתית לזכויות האדם, שבה שימש נשיא בשנים 1913–1926 וסגן נשיא בין השנים 1902–1914. בשנים 1919–1924, תמך במיוחד בחסידי החינוך המקצועי ובזכות הצבעה לנשים. בויסון דגל בזכות הבחירה של הנשים, שלא כמו רוב הרדיקלים. כאשר הצעתו של פול דיסוסואה על זכות ההצבעה של הנשים נבדקה בוועדה פרדינאן בויסון היה המדווח בוועדה זו. אך הצעת החוק נדחקה לתחתית סדר היום של ועדת ההצבעה. נשיאת הוועדה קבעה כי חשוב להפריד את שאלת הקולות לנשים מהשאלה החשובה יותר של ייצוג יחסי, שנחשבה קודם. כמה חודשים לאחר מותו של פול דוסאוסוי בואסון הגישה דו"ח נפרד על זכות הצבעה של נשים ב-16 ביולי 1909, הדו"ח שהגיש בויסון תמך בהצעתו של פול דיסוסואה במתן זכות הצבעה לנשים.
ב-23 במאי 1919 מתח ביקורת על חוזה ורסאי, אך בפרסומים אחרים ובנאומיו אישר את חבר הלאומים ככלי מעשי במאמץ להשגת שלום בין-לאומי. בתקווה לאחד את קבוצות השמאל, להצעיר את המפלגה הרדיקלית ולזכות בתמיכה במדיניות החינוכית שלו, הקים את הליגה של הרפובליקה בשנת 1921. הארגון החדש לא מנע את התבוסה בבחירות 1924 הוא פרש לגמלאות-סנטוי-סנט-אנטואן באואיז שם התמנה לחבר מועצת העיר ואפילו ניסה, ללא הצלחה, להשיג גיבוי רדיקלי-סוציאליסטי למושב הסנאט האזורי.
פרדינאן בויסון היה גם הקבלן הראשי לפרויקט עריכה יוצא מן הכלל, ה"דיקן של הפדגוגיה וההדרכה", על כתיבתו הוא הקיף את עצמו ביותר מ-350 עובדים. המהדורה הראשונה פורסמה על ידי הוצאת אשט בין השנים 1882- 1887. מהדורה חדשה פורסמה בשנת 1911. הוא לא היה רק אחראי על העריכה, בויסון כתב ערכים כגון חילוניות, אינטואיציה ותפילה. המילון שלו נחשב ל"מקרא" של מערכת החינוך החילונית הרפובליקנית, בו הציג את הרעיון של תחליף דתי חילוני. שר החינוך וינסאן פיליון שהיה אחד מתלמידיו תמך מתחילת חבר הלאומים. לאחר מכן בואסון הקדיש את עצמו להתקרבות הצרפתית-גרמנית, בייחוד לאחר כיבוש חבל הרוהר ב-1923 והוא הזמין פציפיסטים גרמנים לפריז.
הוא זכה בפרס נובל לשלום בשנת 1927 עם הפרופסור הגרמני לודוויג קווידה.
מישל פיירלי
ביוגרפיה
הופיעה במבחר תוכניות טלוויזיה בריטיות מפורסמות כמו "החשבון", (The Bill), "הולבי סיטי" ו"פעימת לב". הופיעה גם בסדרה "המפקח מורס". הופיעה בסרט "הארי פוטר ואוצרות המוות" בתפקיד גברת גריינג'ר, אמהּ של הרמיוני גריינג'ר (תפקיד אותו מילאה הת'ר בליסדייל בסרט "הארי פוטר וחדר הסודות").
בין השנים 2011–2014 הופיעה פיירלי כקייטלין סטארק בסדרת הפנטזיה "משחקי הכס", בשלוש העונות הראשונות. בשנת 2014, עם חידושה של הסדרה "24" הוותיקה לעונה תשיעית, גילמה פיירלי תפקיד מרכזי בסדרה, כטרוריסטית מרגו אל-חרזי. בשנת 2015 הופיעה בעונה השנייה של הסדרה "תחיית המתים" כמרגרט לנגסטון, אמם של גיבורי הסדרה, ושיחקה בסרט המתח "בלב הים" בכיכובו של כריס המסוורת'.
בשנת 2017 שיחקה במיני סדרה נסיכה לבנה, בתפקיד מרגרט בופורט, אימו של המלך הנרי השביעי, ושיחקה בעונה השנייה של המותחן הפסיכולוגי "רצח בדם קר". ב-2020 גילמה דמות ראשית במיני-סדרה "כנופיות לונדון".
בשנת 2023 פיירלי כיכבה בתפקיד אוגוסטה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג במיני סדרה "ברידג'רטון: סיפורה של המלכה שרלוט".
פריק (סלנג)
היסטוריה
המילה מגיעה מהשפה האנגלית, בה היא שימשה במקור לתאר אנשים בעלי עיוותים גופניים בולטים לעין. אנשים כאלה הוצגו לקהל ב"הופעות פריקים", בקרקסים הנודדים, שהיו מפותחים לפני המצאת הקולנוע וגן החיות, ובמופעי שוליים. הם הוצגו לצד חיות מאולפות, חיות ראווה, ליצנים ולוליינים. ביטוי תרבותי להופעות הפריקים הללו ניתן בסרט האימה "פריקים" משנת 1932.
עם המהפכה הערכית של שנות השישים, חריגות חברתית ועמה המושגים המתארים אותה החלו להיתפס באופן פחות שלילי. ההגדרה של המושג "פריק" גם התרחבה והחלה לכלול גם חריגות חברתיות. המושג פריק משמש במשמעות רחבה ביותר, לתיאור מגוון גדול של מתבדלים חברתיים מסוגים שונים, ותחת הגדרה רחבה זו עשויים להיכנס בני תת-תרבויות שונות, כגון היפים, פאנקיסטים או מטאליסטים. המילה שימשה בתחילה ככינוי מבזה, אבל עם הזמן, כפי שקרה לכינויי גנאי רבים, היא אומצה על ידי הציבור לו הופנתה, וכיום אנשים רבים, בעיקר ילדים ובני נוער, מזהים עצמם כפריקים מיוזמתם ולא רואים את הכינוי כעלבון. כיום, המונח פריק בעיקר מתייחס לאנשים שלבושם לא-מיינסטרימי, בדרך כלל בגדים שחורים וצמודים או לבוש היפסטרי, האזנה למוזיקה שונה, כמו ג'אז, קייפופ ומטאל, אומנות גוף כגון קעקוע ופירסינג, תספורות וצבעי-שיער בלתי מקובלים או השקפות חריגות לגבי העולם והחברה.
אלמור לנארד
אלמור ג'ון לנארד (באנגלית: Elmore John Leonard; 11 באוקטובר 1925 – 20 באוגוסט 2013) היה סופר ותסריטאי אמריקאי.
ביוגרפיה
בערך באותו זמן קרו שני דברים, שהשפעתם ניכרת במידה רבה ברבות מיצירותיו. גנגסטרים כדוגמת בוני וקלייד הגיעו לכותרות ראשיות בעיתונות הארצית, וכמוהם גם קבוצת הבייסבול הדטרויט טייגרס. בראשית שנות ה-30, בוני וקלייד יצאו למסעות השוד שלהם ונהרגו במאי, 1934. הנמרים הגיעו לאליפות בשנת 1934. בעקבות האירועים האלה הפכו הן ספורט והן אקדחים לנושאים, שריתקו את לנארד לכל ימי חייו.
לנארד סיים את לימודיו בתיכון הישועי של אוניברסיטת דטרויט בשנת 1943. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת לנארד בצי האמריקני בשייטת "דבורי הים" (Seabees) ולחם בחזית האוקיינוס השקט.
פריצת הדרך הראשונה של לנארד בשוק הסיפורת התרחשה בשנות ה-50, כאשר פרסם באופן סדיר מערבונים באיכות נמוכה. מאז ניסה את כוחו בספרי מתח, פשע וסוגות אקטואליות יותר, כמו גם בתסריטאות. המבקרים משבחים את הריאליזם המחוספס ואת הדיאלוג החזק שלו. בסגנון כתיבתו הוא מתיר לעצמו חירויות בסטייה מדקדוק ומתחביר נכון, לטובת שטף ורהיטות. בשנת 1959 פרסם את הרומן "עומד אחרון בנהר סאבר" שעובד לסרט טלוויזיוני ב-1997 לרשת TNT.
כמה מן הרומנים והסיפורים הקצרים שלו עובדו לסרטים, שהידועים ביותר ביניהם הם אולי תפוס את שורטי בשנת 1995, Rum Punch כסרט ג'קי בראון, משנת 1997, הסיפור הקצר שלוש - עשר ליומה שעובד לסרט פעמיים ב-1957 וב־2007 והסיפור הקצר Fire in the hole שעובד לסדרה צדק פרטי על קורותיו של המרשל ריילן גיבנס.
בשנת 1984 זכה בפרס אדגר על ספרו "לה בראבה".
בערוב ימיו התגורר לנארד במחוז אוקלנד, מישיגן. רבים מספריו המאוחרים יותר מתרחשים בדטרויט.
מטאור (סדרת לוויינים)
מטאור (ברוסית:Метеор) היא סדרת לווייני מזג אוויר שפותחה בברית המועצות. השיגורים החלו בשנות ה-60 של המאה ה-20 ונמשכו ברוסיה במהלך המאה ה-21. כל הלוויינים פותחו ב"מכון לחקר מכונות חשמל במוסקבה".
מטאור 1
תכנון הלוויין החל בשנת 1961 והסתיים בשנת 1964. הלוויין היה במשקל 4,730 ק"ג ואורך חיים המתוכנן היה כחודש. בלוויין הותקנה מצלמה ומכשירי מדידה. הלוויינים הראשונים שהיו מיועדים לבדיקת טכנולוגיה שוגרו בשנים 1964–1969 כחלק של סדרת לווייני "קוסמוס". בשנת 1969 החלו שיגורים של לוויין מבצעי והם נמשכו עד לשנת 1981. בסך הכול שוגרו 31 לוויינים מדגם "מטאור 1".
מטאור 2
פיתוח הדור השני החל בשנות ה-70. בשנת 1975 שוגר לוויין ראשון של הדור השני ושיגורים נמשכו עד לשנת 1991. הסדרה כללה 21 לוויינים.
הלוויין היה במשקל עד 2000 ק"ג ואורך חיים המתוכנן מעל שנה. הלוויין פעל בגובה 900 ק"מ עם זמן הקפה 102 דקות. מערכת פעילה כלל זוג לוויינים מבצעיים ו-1–2 לווייני תמיכה. היא איפשרה לאסוף נתונים מכ-80% משטח כדור הארץ.
מטאור 3
פיתוח הדור השלישי החל בשנות ה-80. בשנת 1984 שוגר לוויין ראשון של הדור השלישי ושיגורים נמשכו עד לשנת 1994. הסדרה כללה 7 לוויינים.
הלוויין היה במשקל כ-2150 ק"ג ואורך חיים המתוכנן היה שנתיים. הלוויין פעל בגובה 1200 ק"מ.
מטאור פרירודה
כחלק של מאמץ לפיתוח טכנולוגיות מתקדמות בשנים 1977–1983 שוגרו 7 לווייני ניסוי בשם "מטאור פרירודה". טכנולוגיות שפותחו בשלב זה היו בסיס ללווייני "מטאור M".
מטאור 3M
היה לוויין בודד לחקר שכבת האוזון. הוא שוגר בשנת 2001.
הלוויין היה במשקל כ-2476 ק"ג. הלוויין פעל בגובה 1020 ק"מ עם זמן הקפה 105 דקות. זמן קצר לאחר השיגור החלו בעיות בהעברת הנתונים לקרקע.
מטאור M
פיתוח הדור הרביעי הסתיים בשנת 2009 כאשר בוצע שיגור ראשון.
שיגור לוויינים נוספים של הסדרה מתוכנן להתבצע בשנת 2023.
קבר הרמב"ם
קבר הרמב"ם נמצא בטבריה. הרמב"ם נפטר במצרים בכ' בטבת ד'תתקס"ה (20 בדצמבר 1204), והאגדה אומרת שהוא ציווה כלשון צוואת יעקב אבינו לבניו:, ובעקבות כך הועברה גופתו ממצרים לטבריה ובה אכן עומד ציון שמקובל כמקום קבורתו.
בחלקה שבה נמצא קבר הרמב"ם מצוינים גם קבריהם של השל"ה הקדוש ורבן יוחנן בן זכאי, וכן האמוראים רבי אמי ורבי אסי. כן מצוינים שם קברי רבי מיימון, אבי הרמב"ם, ורבי דוד הנגיד נכד הרמב"ם, ורבים הם הבאים לעלות על קברים אלה.
בשנת 2009 נחנך בסמוך לקברו של הרמב"ם מרכז מבקרים חדש, מרכז מורשת הרמב"ם, המנציח את פועלו.
מבנה הקבר
קבר הרמב"ם, והקברים הסמוכים לו, המיוחסים לרבנים מתקופת התנאים ועד למאה ה-17 הם שרידים לבית הקברות היהודי העתיק שקדם לבית הקברות היהודי שהוקם במהלך המאה ה-18 דרומית לטבריה, והשתרע על פני המדרון שמצפון וממערב לטבריה. הקבר שרד בעוד שמרבית הקברים האחרים חוללו והושחתו, בשל יחס הכבוד שקיבל הרמב"ם גם מהאוכלוסייה הערבית.
מקום קבורתו של הרמב"ם
מקורות רבים החל מסמוך לאחר זמן פטירתו של הרמב"ם, מזכירים את קבורתו ואת קברו בטבריה. הראשון הוא המלומד והסופר המצרי ג'מאל אלדין אלקיפטי, בספרו 'תאריך אל חכמא' לתולדות חכמי הרפואה, שנכתב בשנת 1225, שם הוא כותב בתוך תולדות הרמב"ם, על כך שהוא. גם בחיבורים של נוסעים רבים מאותה תקופה כמו בחיבור "סימני הקברות" שנתחבר לפני שנת 1260 על ידי רבי יעקב השליח, וכן בשני החיבורים הקרובים זה לזה - קינת "קברי אבות" והחיבור "קבלת צדיקי ארץ ישראל" שנתחברו ככל הנראה בסוף המאה ה-13, כמו גם בשני חיבורים נוספים הקרובים זה לזה - חיבור "אלה המסעות" והחיבור "תוצאות ארץ ישראל" לתלמיד הרמב"ן מתחילת המאה ה-14, מזכירים כולם את קבר הרמב"ם בטבריה. גם העובדה שבשלהי המאה ה-13 נערכו על קברו של הרמב"ם בטבריה טקסי החרמות ונידויים נגד ספריו השנויים במחלוקת (כגון מורה הנבוכים). וכן הימצאות קבר נכדו, רבי דוד הנגיד, בסמוך למקום המיוחס לקבורת הרמב"ם, תומכות בכך. ישראל הרצברג כותב בספרו המחקרי על קברי הצדיקים בגליל: "אין חולק שהרמב"ם קבור בטבריה על אף שנפטר במצרים וייתכן שאף בתחילה נקבר שם.....שמואל ב"ר שמשון שביקר בטבריה חמש שנים לאחר פטירת הרמב"ם, לא מזכירו בטבריה, ואולי רק לאחר תקופה זו הועבר לטבריה ממצרים וכפי שמעיד ר' יוסף סמברי איש מצרים "וקברו אותו בבית המדרש שלו...במצרים, ומשם הוליכו אותו לארץ ישראל וקברוהו בטבריה".
יש אגדה מהמאה ה-18 שמופיעה אצל יוסף סופר, שעלה לארץ ישראל מברודי שבפולין. הוא כתב יומן מסע על ביקורו בארץ, ובין השאר כתב כך: "כמה שנים לפני מותו הוא (=הרמב"ם) היה מתאווה לילך לארץ ישראל, והמלך (=של מצרים) לא הניח לו לילך. כשבא יום פקודתו למות, קרא לתלמידים שלו וציווה להם קודם מותו, (שאחרי פטירתו) תיכף מיד ייקחו גמל אחד... ואחר כך יניחו אותו על הגמל, והגמל ילך למקום שירצה, ותלמידים ילכו עם הגמל. ובמקום שיעמיד הגמל את עצמו ולא ירצה לזוז משם, שם יקברו אותו. וכך עשו. והלך הגמל מאליו, מבוקר עד ערב, ובא הגמל עד עיר טבריה ועמד במקום אחד סמוך ל (קבר) רבי יוחנן בן-זכאי ולא רצה לזוז משם, וכיוון שראו תלמידים הנס הגדול הזה, לקחו אותו מן הגמל וקברו אותו שם".מאידך, היו ששללו מסורת זו וטענו שהרמב"ם נקבר, ככל הנראה, בחברון, בסמוך למערת המכפלה. דעה זו מובאת גם בהגהת ר' שמואל שולם על ספר יוחסין השלם:. לעומת זאת, ד"ר אהרן קמינקא כתב מאמר הטוען כי הרמב"ם נקבר במצרים. אך חוקרים רבים כמו יצחק בן-צבי, שמחה אסף ואחרים התווכחו עם קמינקא וביססו את הדעה המקובלת כי הרמב"ם קבור בטבריה.
לאגדה נוספת על קבורת אחת מבהונות הרמב"ם - ראו ערך בית כנסת הרמב"ם.
נוסח המצבה
בתקופת המחלוקת על כתביו, שעוררו רבי שלמה מן ההר ותלמידיו, כחמישים שנה לאחר מותו, מחקה יד זדונית את הכיתוב, ושינתה אותו ל: "רבי משה בן מיימון - מוחרם ומין". בתקופה מאוחרת יותר, חזרו בהם אותם מתנגדים (כנראה אחרי שרבי יונה גירונדי חזר בו מהתנגדותו) והסירו את הכיתוב (שלשלת הקבלה).
מגנוס האראלדסון
מגנוס האראלדסון (בנורדית עתיקה: Magnús Haraldsson, בנורווגית: Magnus Haraldsson; 1135 – 1145) היה מלך נורווגיה מ-1142 ועד מותו. הוא מלך יחד עם שלושת אחיו והיה בנו של האראלד הרביעי מפילגש ששמה לא ידוע.
מגנוס נולד בזמן כל שהוא לאחר שנת 1130, כאשר הגיע אביו לנורווגיה. הוא גודל על ידי ראש השבט, קירפינגה אורם, בסטולה שבסונדהורדלנד. לא נראה שהוא הוכרז כמלך לאחר מות אביו יחד עם אחיו זיגורד השני ואינגה הראשון. הוא מופיע בסאגות לראשונה ב-1142, כאשר הגיע לנורווגיה מסקוטלנד בנו הבכור של האראלד הרביעי, אייסטיין השני והוכרז כמלך, יחד עם מגנוס. בפואמה של משורר החצר, איינר סקולסון, כל ארבעת האחים נחשבו כמלכים בעת ובעונה אחת. בניגוד לשלושת אחיו שמעשיהם כלוחמים מתוארים במקורות, נאמר על מגנוס שהוא "השכין שלום בין האנשים". על פי הסאגות, היה מגנוס בעל רגל נכה והוא חלה ומת בגיל צעיר. מאוחר יותר הוא לא נכנס לרשימות המספור המלכותיות של מלכי נורווגיה. יחד עם זאת הוא מופיע בכמה מהרשימות.
קבר הרמב"ם
נוסח המצבה
הכתובת כיום על מצבת קבורתו של הרמב"ם היא: "ממשה עד משה לא קם כמשה".
היסטוריה
בתחילת המאה ה-20 עמד ציון הקבר המיוחס לרמב"ם בודד מדרום לטבריה ומשך אליו מבקרים רבים. לאחר שנתנה רשות לבנות בתים מחוץ לחומות העיר העתיקה של טבריה, החלו ערבים לבנות בתים מסביב לציון קבר הרמב"ם. הדבר עורר את הקהילה היהודית לייסד את הוועד המיימוני, בה היה חבר הרב יעקב משה טולידאנו, לצורך רכישת השטח עליו מצוי קבר הרמב"ם. מכתב בנושא הופנה גם לגבירה פרחה ששון, בו מתארים את מצב המוזנח של המקום ומבקשים את תרומתה לקנותו מהערבים ולשמרו בכבוד. בשנת 1914, בכספי תרומה של הברון רוטשילד, נרכש השטח הוקם גדר מסביבו. כן תוכנן להקים במקום בית כנסת. בסוף 1955 החלו באתר עבודות פיתוח מטעם משרד הדתות, ועד מהרה התגלו קברים רבים מסביב לקברו של הרמב"ם. עובדי מע"ץ המשיכו בעבודות למרות הימצאות הקברים, ומאוחר יותר הצטרפו לחפירות באתר עובדי אגף העתיקות והמוזיאונים ונטלו מהמקום ארונות קבורה ועצמות. לאחר מספר שבועות של עבודות באתר, ב-1 בינואר 1956, הוזמנו למקום אנשי חברה קדישא מטבריה, והם הובילו לקבורה את שאריות העצמות שהיו פזורות בשטח.
ידיעה שפורסמה ב-2 בינואר בעיתון "הארץ" על "טיהור חצר קבר הרמב"ם מטומאת הקברים הלא-ידועים שנתגלו בו", עוררה סערת רוחות בקרב החוגים החרדיים בישראל ובחו"ל. למול הפרסום בעיתון על "ספקות בדבר זהותם של מתים אלו אם הם 'בני ברית' או לא", טען רבה הראשי של תל אביב - הרב יעקב משה טולידנו - כי "סביבת קבר הרמב"ם מלאה לה קברי גדולי ישראל... מתקופת הנשיאים ובעלי המסורת... ואף אחד לא פקפק בזה לחשוב שיש שם קברים של לא-יהודים".
אחד מהמנהיגים הבולטים של הציבור החרדי אז, הרב יצחק זאב סולובייצ'יק, הזדעזע ממה שראה כחילול כבוד המתים. הוא פנה לרבני העדה החרדית ונטורי קרתא - הרב עמרם בלוי והרב אהרון קצנלנבוגן - וביקש מהם לארגן הפגנות ולמנוע ככל יכולתם את המשך העבודות בקברים שבטבריה. הם יצאו עם מספר רב של פעילים לאתר קבר הרמב"ם ומחו על הריסת הקברים. כ-200 אנשי נטורי קרתא בהנהגת הרב בלוי אף התבצרו במקום ועקרו עמודים שהיו במתחם. המחאות הועילו, ומשרד הדתות ומחלקת העתיקות נרתעו והחליטו להקפיא זמנית את העבודות באתר. הקפאת העבודות הביאה לשתי שאילתות בכנסת, שלהן השיב סגן שר הדתות זרח ורהפטיג.
לאחר תקופת-מה חודשו הפעולות שנתפסו בעיני החרדים כחילולי הקברים, ועימן המחאות וההפגנות מצד החרדים. אנשי נטורי קרתא הציבו משמרות סביב הקברים לאורך כל היממה על מנת למנוע בגופם מהפועלים ומהארכאולוגים להתקרב אל הקברים. קבוצות המוחים מנו מאות אנשים, והם ערכו גם הפגנות ברחובות טבריה. אנשי נטורי קרתא פרסמו כי הם שוקלים פנייה לאו"ם על מנת שיתערב בפרשה זו.
באחד הימים פגע אחד הטרקטורים שעבדו במקום בקברו הסמוך של השל"ה. אף כי הפגיעה הייתה בשוגג, פרצה במקום סערת רוחות, ונהג הטרקטור מיהר להימלט. בעקבות תקרית זו התחוללה מהומה קשה, והמחאה הקיצונית שהתרחשה ביום ההוא הביאה להחלטה הסופית להשעות את העבודות באתר קבר הרמב"ם. נציגי משרד הדתות והרבנות הראשית התחייבו ששום עבודת חפירות לא תתבצע עוד במקום. החרדים החלו מיד בליקוט העצמות המפוזרות וקבורתן - מלאכה שארכה שבועות אחדים. העצמות נקברו בסמוך לקבר הרמב"ם, והוקמה עליהן מצבה שעליה הכיתוב: "ליקוט עצמות".
צינור הגז מדגז
צינור הגז מדגז (באנגלית: Medgaz Gas Pipeline) הוא צינור גז המוביל גז טבעי מצפון אפריקה לאירופה. הצינור מוביל גז טבעי משדה הגז הסי ראמל באלג'יריה, דרך הים התיכון, לספרד. אורכו הכולל של הצינור הוא 757 ק"מ, עלות בנייתו הסתכמה ב-900 מיליון יורו והוא נמצא בשימוש משנת 2010.
היסטוריה
ההכנות למימוש הפרויקט החלו בשנת 2001 עם הקמתה של Medgaz Pipeline Company. בדיקות ההיתכנות בוצעו בשנים 2002-2003 והבניה החלה ב-7 במרץ 2008 בעיר הספרדית אלמריה. הנחת הצינור התת-ימי הושלמה בחודש דצמבר אותה שנה. הצינור נחנך ב-1 במרץ 2010, שנתיים אחרי תחילת עבודות הבנייה.
זרימת הגז לספרד דרך שני צינורות תת-מימיים ולאיטליה דרך הצינור הטרנס-ים תיכוני הגיעה ב 2018 לשיא של חמש שנים, 120 מיליון קוב ליום בממוצע.
היתרונות העיקריים של אלג'יריה כספקית גז מרכזית לאירופה כוללים את שפע הפחמימנים שלה וכן 4.5 טריליון מטר מעוקב של מאגרי גז, המאגר ה-11 בגודלו בעולם והשני בגודלו באפריקה, לאחר ניגריה. כמו כן מעריכים כי אלג'יריה מחזיקה בכמות השלישית בגודלה של משאבי גז פצלים בעולם - יותר מ-20 טריליון רגל מעוקב - וכ-5.7 מיליארד חביות של גז פצלים בר-השבה שניתן לשחזר ומשאבי נפט.
אלג'יריה היא יצואנית הגז השישית בגודלה בעולם, ושולחת למעלה מ-90% מיצוא הצינור שלה לספרד, איטליה ומדינות אירופה אחרות, כאשר השאר עובר למרוקו ותוניסיה כתשלום עבור דמי מעבר.
מומחי אנרגיה אמרו כי ספרד הופכת את עצמה יותר ויותר למוקד גז לאירופה בזכות מיקומה בסמוך לצפון אפריקה המאפשר לה להיות מקפצה לגז הנכנס ליבשת דרך הים התיכון והאוקיינוס האטלנטי. ספרד, באמצעות Fenosa, Endesa ו- Union Fenosa Gas, השקיעה מאז שנת 2000 כ-1.16 מיליארד דולר כדי לשפר את יכולת הפיזור שלה ולהקים נמלים מיוחדים. שבעה מתוך 22 מפעלי הפיזור של גז לאירופה נמצאים בספרד.
למרות ההצלחה של אלג'יריה עם השוק האירופי, היא שואפת לייצא מחצית מתפוקת הגז שלה למדינות נוספות, בעיקר באסיה.
מפרט טכני
אורכו של צינור הגז הוא 757 ק"מ (470 מייל) מתוכם 210 ק"מ מתחת למים ו-547 ק"מ על הקרקע. הקיבולת של הצינור 8 מיליארד מטר מעוקב (BMC) לשנה. עלות בנייתו של הצינור הייתה 900 מיליון יורו, מתוכם 630 מיליון יורו עבור החלק התת-ימי.
שטפן הראשון, דוכס בוואריה
שטפן הראשון, דוכס בוואריה (בגרמנית: Stephan I, Herzog von Bayern; 14 במרץ 1271 – 10 בדצמבר 1310) היה דוכס בוואריה התחתונה ממות אביו ב-1290 ועד למותו.
ביוגרפיה
שטפן נולד ב-14 במרץ 1271 בלנדסהוט, להיינריך השלושה עשר, דוכס בוואריה ואליזבת מהונגריה, דוכסית בוואריה, בתם של בלה הרביעי, מלך הונגריה ומריה לסקרינה. שטפן חשב לפתח קריירה דתית, וניסה להיבחר לארכיבישוף זלצבורג, אולם האפיפיור ניקולס הרביעי שרצה להפחית את השפעת בית ויטלסבאך טרפד את בחירתו.
בשנת 1290 מת אביו היינריך השלושה עשר, דוכס בוואריה, ושטפן ואחיו אוטו השלישי, דוכס בוואריה ולודוויג השלישי, דוכס בוואריה ירשו את נחלותיו. לודוויג התנהג בחצרו בפזרנות, ובשל כך העלה את המיסים על מנת לכסות את הוצאותיו. בשנת 1296 מת לודוויג השלישי, ושטפן ואחיו קיבלו את נחלתו. בשנת 1305 נבחר אוטו השלישי למלך הונגריה, ושטפן נשאר השליט היחיד בבוואריה עד לשנת 1308. שטפן היה מסוכסך עם בית הבסבורג, וב-10 בדצמבר 1310 מת במהלך מלחמה נגד פרידריך הראשון, דוכס אוסטריה, ובניו אוטו הרביעי, דוכס בוואריה והיינריך הארבעה עשר, דוכס בוואריה ירשו את נחלתו.
משפחתו
בשנת 1299 התחתן שטפן עם יוטה משוויידניץ, בתם של בולקו הראשון, דוכס שוויידניצה וביאטריקס מברנדנבורג, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
שמואל סיראט
הרב רנה-שמואל סיראט או סירא (בצרפתית: René-Samuel Sirat; 13 בנובמבר 1930 – 10 בפברואר 2023) כיהן כרב הראשי של צרפת בין השנים 1981–1988 ובהמשך כרב הראשי בקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת.
ביוגרפיה
נולד בבון, אלג'יריה (כיום – ענבה) ב-13 בנובמבר 1930 (כ"ב בחשוון ה'תרצ"א). והיה הרב הראשי הראשון של הקונסיסטוריה ממוצא ספרדי.
שימש כפרופסור וכראש המכון ללימודי עברית ויהדות במכון הלאומי לשפות ולאומי המזרח (INALCO) שבפריז בין השנים 1965–1992.
בשנת 2011 עלה לישראל והתיישב בירושלים. הוא המשיך בקשריו עם הקהילה היהודית בצרפת ובפעילותו הציבורית. היה מעורב רבות בדיאלוג הבין-דתי בין יהודים, נוצרים ומוסלמים, ואף נפגש מספר פעמים עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
בשנת 2019 הוענק לו "אות מופת הדור לחינוך יהודי בגולה" על-ידי הארגון העולמי של בתי הכנסת והקהילות האורתודוקסיות והמועצה העולמית לחינוך תורני. בין נימוקי הוועדה: "בהערכה לדמותו כהוגה דעות, בעל שיעור קומה, איש של פיוס, שלום ודיאלוג, שהשפעתו הקרינה על המעלה הרוחנית של הקהילה היהודית בצרפת ושל הקהילות היהודיות הפרנקופוניות בישראל מזה חצי מאה. על היותו מופת של מנהיגות יהודית רוחנית, מקור הסמכות המוסרית והדתית.....על כל המאמצים שעשה, על מנת להשרות רוח של פתיחות, דיאלוג והבנה הדדית בין הדתות השונות, לקידום חזון השלום והאהבה לזולת."
הלך לעולמו בירושלים ב-10 בפברואר 2023, י"ט בשבט ה'תשפ"ג.
Look What I Found
Look What I Found (בעברית: תראה מה מצאתי) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית ליידי גאגא, מתוך הפסקול הראשון שלה, A Star Is Born. השיר יצא לאור ב-5 באוקטובר 2018, על ידי חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס, ביחד עם שאר שירי הפסקול.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום התשיעי במצעד השירים שבסלובקיה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ליידי גאגא, מארק נילן ג'וניור, ניק מונסון, די ג'יי ווייט שאדו, לוקאס נלסון ואהרון רייטייר והופק על ידי גאגא, נילן ג'וניור, מונסון ודי ג'יי ווייט שאדו, תוך שהוא הוקלט באולפני וודרו וילסון שבלוס אנג'לס, קליפורניה ובדה וילאג' ווסט שבלוס אנג'לס, קליפורניה גם כן.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-95 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ שיצא עבור השיר פורסם בערוץ ה-Vevo של ליידי גאגא ב-8 באוקטובר 2018. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את גאגא ואת בראדלי קופר יושבים במסעדה. לאורכו של הקליפ, ניתן לראות קטעים הלקוחים מתוך הסרט "כוכב נולד", בו הוא נכלל.
אינפיניטסימל
במתמטיקה, אינפיניטסימל הוא גודל חיובי קטן לאין שיעור ("קטן כרצוננו"). הרעיון היה מובלע בעבודתם הגאומטרית של היוונים, שיחק תפקיד מרכזי בחשבון האינפיניטסימלי של המאה ה-18 ואיבד את מקומו לטובת הפיתוח המסודר של החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי ב. כיום יש תורות של אנליזה לא סטנדרטית העושות בו שימוש. במערכת מספרים היפר-ממשיים קיימים מספרים אינפיניטסימלים.
מקור השם הוא בביטוי בלטינית חדשה מהמאה ה-17, infinitesimus, שהתייחס לאיבר ה"אחרון" בסדרה אינסופית.
בשפת היומיום, גודל אינפיניטסימלי הוא דבר קטן מעבר ליכולת המדידה, ותהי זו מדידה של זמן, מרחק, ריכוז כימי, או כל דבר אחר.
היסטוריה
המתמטיקאי הראשון שעשה שימוש באינפיניטסימלים (בלי להשתמש במושג זה) היה ארכימדס (בערך בשנת 250 לפני הספירה), אף על פי שלא שיער את קיומם של אינפיניטסימלים פיזיקליים. תכונת ארכימדס, שהוגדרה בסוף המאה ה-19 על ידי אוטו שטולץ, מאפיינת מבנה סדור, שבו כל גודל קטן מכפולה של כל גודל אחר, ולכן אין בו אינפינטיסימלים שאינם משמרים תכונות חשבוניות.
בהודו, בתקופה שבין המאה ה-12 עד המאה ה-16, המתמטיקאי ההודי בהשקרה ומספר מתמטיקאים שעבדו בבית הספר המתמטי של מדינת קרלה בדרום הודו עשו שימוש באינפיניטסימלים במסגרת גרסה ראשונית של חשבון דיפרנציאלי.
האינפיניטסימל כרעיון עומד ביסוד עקרון קאוואליירי, הגדרת המשיק באמצעים אלגבריים, משפט פרמה, כלל לופיטל, תיאור קו השרשרת, בעיות הברכיסטוכרון והטאוטכרון. גם קפלר נעזר באינפינטסימלים לצורך מציאת שטח מעגל-תרבוע המעגל (כאמור עקרון קאוואליירי).
כאשר אייזק ניוטון וגוטפריד וילהלם לייבניץ פיתחו באופן בלתי תלוי זה בזה את החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי, על אף מערכת הסימונים השונה שניהם עשו שימוש באינפיניטסימלים. טענה טיפוסית הכוללת גדלים כאלה:
בעקבות זאת יצא חוצץ הבישוף והפילוסוף ג'ורג' ברקלי, בחיבורו "האנליסט", נגד עצם השימוש באינפיניטסימלים. ברקלי טען שהטענה הזו, אף על פי שהיא מעניינת במבט ראשון, ונותנת את התוצאה הנכונה, מבוססת על הנחות הסותרות זו את זו: אנו מחלקים ב-\ dt משום שזהו גודל חיובי שונה מאפס, ואז מחליפים אותו באפס, משום שהוא אינפיניטסימלי.
בין המאה ה-17 ועד המחצית השנייה של המאה ה-19, נעשה במערב שימוש מעשי בשיטות שהפכו לחשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי שבסיסן עקרון שנוי במחלוקת זה. רק אז ניתן לחשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי בסיס מתמטי פורמלי באמצעות הגדרת מושג הגבול. באופן דומה ניתן להמשיך ולהגדיר את יתר מושגי היסוד של החדו"א: רציפות, משפט ערך הביניים והכללותיו, גזירות, נגזרת ואינטגרל.
אינפיניטסימלים באנליזה הלא סטנדרטית
ב נמצא שניתן לטפל באינפיניטסימלים ישירות, באופן ריגורוזי, במסגרת האנליזה הלא-סטנדרטית.
בין המספרים הממשיים, לכל מספר שלם n יש מספר חיובי h קטן מ- \ 1/n. משפט הקומפקטיות מאפשר להפוך את סדר הכמתים, ולהסיק שקיימת מערכת מתמטית עם מספר חיובי h, הקטן מכל המספרים מהצורה \ 1/n גם יחד. מערכת זאת הנקראת שדה המספרים ההיפר-ממשיים, מרחיבה את שדה המספרים הממשיים, והיא מהווה "מודל לא סטנדרטי" שלהם, שבו מתקיימות כל הטענות מסדר ראשון הנכונות עבור מספרים ממשיים. המספרים הממשיים הרגילים מהווים "איברים סטנדרטיים" של המודל, ויש בו בנוסף גם איברים לא סטנדרטיים.
באיבר הלא-סטנדרטי h של המערכת החדשה אפשר לראות אינפיניטיסימל, משום שהוא קטן מכל הממשיים החיוביים. (באותה מידה המספר \ 1/h "גדול לאינסוף" - הוא גדול מכל המספרים הממשיים). גישה זו היא פיתוח של אברהם רובינזון, שיצר ב-1960 את האנליזה הלא-סטנדרטית.
בגישה אחרת מרחיבים את השפה, כלומר את מערכת האקסיומות, המתארת את המספרים הממשיים. מערכת אקסיומות כזו פותחה ב-1977 על ידי אדוארד נלסון, והיא נקראת IST, על-שם שלוש האקסיומות שהיא מוסיפה: Idealization, Standardization ו- Transfer. באופן הזה אפשר להגדיר אינפיניטסימלים, שהם קטנים בערכם המוחלט מכל מספר חיובי ממשי סטנדרטי.
יש גם גישות אחרות, שבהן רמות שונות של אינפיניטסימלים. כל הגישות הללו עקביות מבחינה מתמטית (במסגרת אקסיומות צרמלו-פרנקל).
הגישה האלגברית
כדי לחקות את התכונות האלגבריות המופשטות של האינפיניטסימלים של החשבון הדיפרנציאלי, אפשר ליצור מערכת חדשה שבה יש איבר "קטן לאין שיעור" במובן שונה מזה שהוצע עד כה - האיבר הזה הוא נילפוטנט, וריבועו אפס, אף על פי שהוא שונה מאפס. באינפיניטיסמל כזה אמנם אי-אפשר לחלק, אבל נגזרות אפשר עדיין לחשב, באמצעות גזירה אלגברית.
טרטומה בעצם הזנב
טרטומה בעצם הזנב (SCT) היא סוג של גידול, שמתפתח בבסיס עצם הזנב, שמקורו, כפי הנראה, במעי הפרמיטיבי של העובר (the primitive streak). טרטומה בעצם הזנב היא גידול שפיר ב-75% מהמקרים, ממאיר ב-12% מהמקרים, והשאר נחשבים כ"טרטומה לא בוגרת" שמכילה תכונות של גידול שפיר וגידול ממאיר. טרטומות שפירות מופיעות לרוב בילדים צעירים מגיל 5 חודשים, בילדים יותר מבוגרים נפוצה יותר הטרטומה הממאירה. שלישיית קוררינו, הנובעת ממוטציה בגן MNX1, מגדירה בין היתר גם את התופעה של הטרטומה בעצם הזנב מורכבת משלושה דברים:
התפתחות היסטורית
שכיחות הטרטומות היא 1:35,000 לידות חי, נחשבת לגידול הנפוץ ביותר המופיע בילודים. רוב הטרטומות מאובחנות בתינוקות וילדים, אבל יש דיווחים על אבחנה גם במבוגרים, והעלייה בבדיקות האולטרסאונד השגרתיות בהריון העלתה משמעותית את מספר העוברים המאובחנים. כמו טרטומות אחרות גם זו יכולה להגיע לממדים גדולים מאוד, לעיתים אף גדולים יותר משאר גופו של העובר.
SCT הוא הסוג הנפוץ ביותר של גידולי תאי נבט (germ cell tumors), שפירים או ממאירים, המאובחנים בילודים, תינוקות וילדים צעירים עד גיל 4. הגידול נפוץ יותר בבנות מאשר בבנים ביחס של 3:1 ואף 4:1.
מבחינה היסטורית קיימים שני דפוסים קליניים של טרטומות הקשורים לשלושה מרכיבים: עם התקדמות בדיקות האולטרסאונד הטרום לידתיות מתפתח דפוס קליני שלישי.
אבחנה
בבדיקת אולטרסאונד טרום לידתית, SCT עם מרכיב חיצוני עשוי להיראות כשק מלא נוזל או כגוש מוצק הבולט מגוף העובר. SCT עובריים בעלי מרכיב פנימי בלבד עשויים להתפספס אם הם קטנים. אבחנה, או לפחות חשד של SCT פנימי, אפשרית כאשר שלפוחית השתן העוברית מוסטת מעמדתה התקינה בשל דחיקת איברים אחרים על ידי הגידול.
בזמן הלידה, ההופעה הרגילה של SCT היא כגוש נראה, או כמסה מתחת לעור מעל חריץ הישבן. גם אם היא לא נראית לעין, לעיתים ניתן למשש אותה; לעיתים כמו ביצה שלוקה. בSCT קטן הנמצא כולו בתוך הגוף עלול לא להיות מאובחן במשך שנים עד שיגדל מספיק כדי לגרום כאב, עצירות ותסמינים אחרים של מסה גדולה באגן, או עד שהוא מתחיל להתפשט מחוץ לאגן. אפילו SCT גדולה יחסית עלולה להתפספס אם היא פנימית, כי האגן הגרמי מסתיר ומגן עליה. גידולים מדיאסטינליים (של בית החזה) כולל טרטומות, מוסתרים באופן דומה ומוגנים על ידי כלוב הצלעות.
חלק מהSCT אצל ילדים מתגלות כאשר הילד מתחיל לדבר (סביב גיל שנתיים), ומתלונן על כאבים בישבן או צורך להתפנות כשמושיבים אותו.
SCT קטנות עם מרכיב חיצוני המאובחנות באולטרסאונד טרום לידתי או בלידה לעיתים מאובחנות בטעות כספינה ביפידה. בעיקר קשה להבחין בין SCT ציסטי, לבין מילוציסטוצלה באותו אזור (myelocystocele) לאבחנה מדויקת יותר מומלץ MRI.
טיפול
הטיפול הראשוני המועדף הוא הסרה כירורגית מלאה. הגישה העדיפה לגידול קטן הוא דרך הנקבים (פרינאום). גידול גדול לעיתים דורש שילוב של כניסה דרך הבטן. ההסרה צריכה לכלול את עצם הזנב, ולעיתים גם חלק מעצם העצה. הניתוח חייב לכלול חיבור מחדש של השרירים והרצועות שהיו מחוברים לעצם הזנב, כדי לשחזר את אזור הנקביים האחורי על מנת למנוע סיכון מוגבר לבקע.
הסיווג המורפולוגי של SCT מתבצע לפי ההתפשטות היחסית בגוף ומחוצה לו: סיווג אלטמן משמעותי בהקשר של ניהול הלידה, גישה כירורגית וסיבוכים. מעקבי אולטרסאונד ו-MRI של עוברים בתוך הרחם הראו כי סיווג אלטמן יכול להשתנות עם הזמן. ככל שהגידול גדל, הוא יכול להידחק בין איברים אחרים ודרך הנקביים לשטח פני הגוף, בו הוא נראה כמו בליטה המכוסה רק על ידי עור. לעיתים, בליטת הגידול נעלמת בהמשך.
ניהול של עובר עם SCT
רוב הטרטומות דורשות מעקב בלבד בשלב העובר. לרוב משתמשים בעץ ההחלטות הבא: הסיבוכים כוללים תסמונת המראה אימהית (maternal mirror syndrome), ריבוי מי שפיר, ולידה מוקדמת. לניהול כושל, הכולל התערבות מוקדמת או מאוחרת מדי, עלולות להיות השלכות חמורות
מחקר רטרוספקטיבי קטן על 9 תינוקות עם SCT גדול מ-10 ס"מ הראה הישרדות מעט גבוהה יותר בתינוקות שנותרו ברחם מעט יותר זמן.
במקרים רבים, עובר עם SCT קטן (מתחת ל-5 או 10 ס"מ) ניתן ליילד בלידה רגילה.
לפני עידן הזיהוי הטרום לידתי, וכפועל יוצא הניתוחים הקיסריים המתוכננים, 90% מהתינוקות שאובחנו עם SCT נולדו במועד.
סיבוכים
סיבוכים אימהיים הריוניים עשויים לכלול תסמונת ראי.
סיבוכים אימהיים מילדותיים עשויים לכלול ניתוח קיסרי, או לידה נרתיקית עם דיסטוציה מכנית (dystocia).
סיבוכים של אפקט מסה בSCT גדול עלולים לכלול דיספלסיה של מפרק הירך, חסימת מעי, חסימה בדרכי השתן, הידרונפרוזיס (hydronephrosis) והידרופס פטאליס. אפילו SCT קטן יכול לגרום לסיבוכים של אפקט מסה, אם הוא פרה סקרלי (אלטמן סוג IV).
הידרונפרוזיס עוברי חמור עלול לפגוע בהתפתחות הריאות. גם פי הטבעת עלול להיות חסום ( imperforate anus).
סיבוכים מאוחרים יותר של אפקט המסה או הניתוח עלולים לכלול שלפוחית שתן נוירוגנית, או צורות אחרות של אי שליטה בשתן, אי שליטה במתן צואה, ובעיות כרוניות נוספות הנובעות מנזק או פגיעה טוטאלית בעצבים ושרירים בתוך האגן. הסרת עצם הזנב עלולה לגרום לסיבוכים נוספים. בסקירה אחת שכללה 25 חולים, הסיבוך השכיח ביותר היה מראה לא מושלם של הצלקת הניתוחית.
תופעות מאוחרות
שני סוגים: השלכות של הגידול עצמו, והשלכות של הטיפול, בעיקר הניתוח.
אם לא מסירים את עצם הזנב, הסיבוכים כוללים הישנות של הטרטומה וסרטן גרורתי. ממאירויות מאוחרות - אדנוקרצינומה - בדרך כלל מערבות כריתה לא שלמה של עצם הזנב.
במקרים נדירים, אישה שעברה טיפול בSCT תאלץ ללדת בניתוח קיסרי בשל צלקות אגניות.
נבחרת אוסטריה בכדורגל נשים
נבחרת אוסטריה בכדורגל נשים מייצגת את אוסטריה בתחרויות כדורגל נשים בינלאומיות. הקבוצה מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל האוסטרית.
הנבחרת מורכבת בעיקר משחקניות הבונדסליגה האוסטרית והגרמנית. בשנת 2016, הנבחרת העפילה לטורניר הגדול הראשון שלה אי פעם, אליפות אירופה בכדורגל נשים 2017.
אלינור קרוצ'י
אלינור קרוצ'י (נולדה ב-11 ביוני 1971) היא צלמת ישראלית-אמריקאית היא נולדה וגדלה בירושלים, למשפחה ממוצא מרוקאי ובוכרי. צילומיה חושפים רגעים אינטימיים מהחיים המשפחתיים.
ביוגרפיה
אלינור קרוצ'י נולדה וגדלה בירושלים. כילדה וכנערה ניגנה על פסנתר, למדה משחק אצל ניסן נתיב ולמדה מוזיקה קלאסית בבית הספר התיכון של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. החלה להתנסות לראשונה בצילום בגיל 15, כשנרשמה לחוג צילום בבית הספר מוסררה בירושלים ולמדה אצל מייסד בית הספר, אבי סבג.
לאחר שירות צבאי במשרד הביטחון החלה ללמוד צילום באקדמיה לאמנות בצלאל. בין השאר למדה בבצלאל אצל שמחה שירמן ויגאל שם טוב. בשנת 1995, מיד עם תום הלימודים בבצלאל, עזבה קרוצ'י את ישראל ועברה לניו יורק. תערוכתה הראשונה הייתה בגלריית "ריקו-מארסקה" (Ricco-Maresca), חמישה חודשים בלבד לאחר שסיימה את בצלאל.
מאז שנת 2000 מלמדת במחלקה לתואר שני לצילום בבית הספר לאמנות חזותית (School of Visual Arts) בניו יורק, מאז 2001 משמשת כמרצה אורחת במרכז הבינלאומי לצילום (The International Center of Photography) בניו יורק ומאז 2004 משמשת כמרצה אורחת באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 2001 זכתה בפרס ה"אינפיניטי לצלם הצעיר" של המרכז הבין-לאומי לצילום. ב-2002 קיבלה את אחד הפרסים המכובדים ביותר בעולם האמנות, מלגת גוגנהיים, המוענק על ידי אחוות גוגנהיים. בשנת 2004 בתערוכת "פוטו" (Photo NY), תערוכת הצילום הבינלאומית בניו יורק, נבחרה קרוצ'י להיות אורחת הכבוד בערב הפתיחה של התערוכה.
מאז עזיבתה את ישראל, הצליחה קרוצ׳י לבסס את מעמדה כאחת האמניות הישראליות המצליחות ביותר, ועם זאת לא זכתה להכרה דומה בישראל, בה הציגה תערוכות במספר גלריות קטנות. קרוצ'י התייחסה לקשר לישראל ואמרה: "אני רואה בעבודות שלי קשר ישיר לישראליות. הן אמנם לא עוסקות בפוליטיקה, שלרוב נחשבת כקשר הישראלי, אבל הן תוצאה ישירה לכך שישראל היא מקום כל כך משפחתי ולעובדה שאנחנו אנשים כל כך דרמטיים".
במרץ 2016 הציגה קרוצ'י תערוכת רטרוספקטיבה ראשונה בישראל, "The Family of (Wo)man", בגלריה החדשה של בית הספר לאמנות וחברה מוסררה על שם נגר, באוצרות של מנהל בית הספר - אבי סבג, שלימד אותה צילום בהיותה נערה.
מאז 1998 נשואה לערן בנדהיים אותו הכירה בבצלאל, נכדם של חלוצי הצילום הירושלמים חנה ואפרים דגני.
על יצירתה
מאז ומעולם היו מושאי הצילום של קרוצ'י האנשים בסביבתה הקרובה. תחילה צילמה בעיקר את הוריה ובהמשך גם את בן זוגה וילדיה. צילומיה אישיים ואינטימיים מאוד, אך עוסקים בדברים שהם גם אוניברסליים, כמו המורכבות של אימהות וגידול ילדים. קרוצ'י מקפידה על האינטימיות הזו על מנת להציף דברים שכואבים לה, מטרידים אותה, מעוררים בה מבוכה או רגשות, שהחשיפה עוזרת לה להתמודד אתם.
עוצמת העשייה של קרוצ'י טמונה בטווח התנועה מהאישי לקולקטיבי- הצופים בצילומיה נחשפים לסודותיה, למקומות ורגעים אינטימיים הטעונים בקונפליקט בין המותר לבין האסור וחווים את הסיפור האישי שלהם דרך הסיפור הפרטי שלה.
טכניקה ואופן עבודה
השאלה האם מדובר בצילומים מבוימים או בתיעוד אותנטי, מתבקשת ביחס לצילומיה של קרוצ'י. היא נעה בין שני הקצוות האלו- לפעמים משתמשת בתאורה מלאכותית המפוזרת דרך קבע בחדרי הבית (פלאשים, פנסי תאורה חמה ועוד), ולפעמים משתמשת בתאורה הטבעית שבבית ומצלמת סיטואציה בלי הכנה מראש. על טכניקת הצילום שלה, העידה קרוצ'י: "חלק גדול של הצילומים קרובים ל'סנאפ שוט' בחשיבה, חלק הם סיטואציות שאני רואה ואחרי חמש דקות אני מבקשת לשחזר אותם בשביל המצלמה. אני לא ממציאה מצבים אבל לפעמים אני משחזרת תוך שאני לא מביימת את הסיטואציה באופן חריג מזו המקורית. לפעמים המצלמה היא תירוץ להיווצרותם של מצבים ואז מישהו אומר: בואו נשב יחד, בואי תתני לי נשיקה. אז יוצא שאני פועלת בשלושה מצבים, אני מתעדת, אני משחזרת ואני יוזמת מצבים".
צילום מסחרי
לצד האמנות, קרוצ'י גם מצלמת עבור מגזינים שונים, ומצלמת בקביעות לניו יורק טיימס מגזין, ניו-יורק מגזין, והניו יורקר. אחד מהצילומים המסחריים הידועים ביותר שלה הוא הצילום שליווה את הסיפור הקצר "טיפוס של חתולים" מאת קריסטן רופניאן , שהתפרסם במגזין "הניו יורקר" בדצמבר 2017. הסיפור שיצא לאור בתקופת קמפיין Me Too, הפך במהרה לאחת התופעות האינטרנטיות החשובות והכתבות הנקראות ביותר במגזין באותה שנה. הצילום שהוזמן על ידי מחלקת הצילום של המגזין גרם גם הוא לוויכוחים, כמעט כמו הסיפור עצמו.
ספרים
קרוצ'י פרסמה ארבע מונוגרפיות צילום:
1.Closer (2002)
הספר מכיל 90 דיוקנאות בהם מופיעים שלושה דורות מאותה משפחה (אלינור עצמה, הוריה וסבה וסבתה) המצולמים ברגעים אינטימיים בחיי היומיום. הנושאים בספר הם רבים: החל בזהות הנשית במשפחה ועד הפגיעות שבהזדקנות.
2.Diary of a Dancer (2005)
קרוצ׳י החלה לרקוד ריקודי בטן במקביל לשירותה הצבאי והצטרפה ללהקת המחול הירושלמית "ערבסק". כשעברה להתגורר בניו-יורק המשיכה ללמוד ריקוד בטן ובהמשך אף יוצגה על ידי סוכנות, התפרנסה כרקדנית והופיעה במועדונים מקומיים. הספר מתעד את הופעותיה של קרוצ'י בארצות הברית כרקדנית בטן מקצועית.
3.Mother (2013)
הספר בן 144 העמודים מאגד עשור של צילומי משפחתה וילדיה של קרוצ'י. יש בו צילומים מתקופת ההריון, צילומים של הגוף אחרי הלידה, סימני מתיחה, תפרים מהניתוח הקיסרי, הנקה, סיטואציות הוריות, סצנות המתארות את המורכבות בלהיות אמא ויחסי זוגיות ומשבר. קרוצ'י בחרה להראות גם את הרגעים הפחות יפים שבאימהות, אלו שלרוב בוחרים להסתיר- העייפות, העצבנות, המתח וקריעת העור שנגרמת בלידה. הספר זכה להיכלל ברשימת 10 ספרי הצילום הטובים ביותר ב-2013 של ה"ניו יורק טיימס" והושק באוקטובר 2013 במסגרת התערוכה הקבוצתית "צילום, אימהות וזהות" בחלל הלונדוני “גלריית הצלמים” (The Photographers’ Gallery).
4.Midlife (2019) הספר עוסק בתקופה של אמצע החיים, ההתבגרות הגוף, אובדן הפוריות, הזדקנות ההורים והילדים המתבגרים ונישואים. הספר הושק בפורטפוליו במגזין ה"ניו יורקר".
צוות לעניין (סרט)
צוות לעניין (במקור: The A-Team) הוא סרט פעולה קומי אמריקאי משנת 2010 בבימויו של ג'ו קארנהאן ובכיכובם של ליאם ניסן, בראדלי קופר, קוונטין ג'קסון ושרלטו קופליי.
תסריט הסרט מבוסס על סדרת הטלוויזיה המצליחה משנות ה-80 של המאה ה-20 "צוות לעניין" שיצר סטיבן ג'יי קאנל וכולל גרסה מחודשת לעלילה שקדמה לסדרה. הסרט מגולל את סיפורו של צוות כוחות מיוחדים שנכלא בגין פשע שלא ביצע, נמלט ויוצא לנקות את שמו. הסרט הופק על ידי סטיבן ג'יי קאנל, רידלי סקוט וטוני סקוט. הסרט שוחרר לאקרנים ב-11 ביוני 2010 על ידי פוקס המאה ה-20.
הסרט היה בפיתוח מאז אמצע שנות התשעים כשעבר מספר כותבים ורעיונות לסיפור והפקתו הושהתה מספר פעמים. הסרט הצליח להכניס בקופות 177 מיליון דולר לעומת תקציב של כ-110 מיליון דולר וזכה להצלחה רבה וביקורות מעורבות. עם זאת לא הרוויח מספיק כדי להצדיק הפקת סרט המשך.
עלילה
ג'ון "חניבעל" סמית מוחזק בשבי במקסיקו על ידי שני שוטרים פדרליים הפועלים עבור הגנרל חוויאר טוקו. חניבעל בורח ויוצא לחלץ את חברו טמפלטון "פנים" פק, שמוחזק בשבי בחווה של טוקו. חניבעל מציל את פנים לאחר שגייס לוחם בריינג'רס, B.A. ברקוס, נוסע לחילוץ ברכב GMC Vandura שעבר שינוי. נרדפים על ידי טוקו, הם עוצרים בבית חולים צבאי סמוך כדי לגייס את הטייס התמהוני "האולינג מאד" מרדוק. הם בורחים במסוק רפואי, שנרדף על ידי טוקו, במרדף אווירי שמשאיר את BA עם פחד מטיסות. הקרב מסתיים כשהם מפתים את המסוק של טוקו למרחב האווירי האמריקני, שם הוא מופל על ידי מפציצי רפטור F-22 בגין הסגת גבול והרג טוקו ואנשיו.
שמונה שנים מאוחר יותר בזמן מלחמת עיראק, חניבעל יוצר קשר עם סוכן האגף לפעולות מיוחדות של ה-CIA, לינץ', שמבקש מהם להשתתף במבצע חשאי. לוחיות זהב ומזומנים של למעלה ממיליארד דולר אמורים לצאת מהמטבעה של בגדאד בשיירה משוריינת. מפקדו של חניבעל, גנרל מוריסון, מסכים למבצע אך מאהבתו לשעבר של פנים, סרן בשירות החקירות הפליליות של מחלקת ההגנה, צ'אריסה סוסה, מנסה להרתיע את החבורה מלהשיג את הלוחיות. המשימה מצליחה, אך כאשר הצוות חוזר לבסיס, גם הכסף וגם רכבו של מוריסון נהרסים על ידי החייל ברוק פייק ואנשיו מחברת האבטחה הפרטית Black Forest. ללא מוריסון (שהיה ההוכחה היחידה שהם הוסמכו לפעול), חניבעל, פייס, מרדוק ו-B.A. נידונים בבית משפט צבאי לעשר שנים בבתי כלא נפרדים ומשוחררים בקלון מהשירות הצבאי. מכיוון שהלוחיות היו באחריותה, סוסה עוברת שימוע ומורדת לדרגת סגן.
כעבור חצי שנה, לינץ' מבקר את חניבעל בכלא ואומר לו שאולי פייק מנסה למכור את הלוחיות בעזרת משקיע ערבי. חניבעל, שעקב אחר פייק בעצמו, מבצע עסקה עם לינץ': שיקום מלא ורישומים נקיים עבור החבורה בתמורה ללוחיות. לינץ' מסכים וחניבעל בורח, תוך שהוא מבריח את פנים, B.A., ומרדוק. הצוות חוטף מטוס תובלה מדגם C-130, שנהרס מאוחר יותר על ידי מל"טים מדגם "ריפר", אך לא לפני שהצוות צונח בטנק שהיה במטוס ומגיע לקרקע בבטחה. הצוות יוצא להשיג מחדש את הלוחיות ומצליח לחטוף את הערבי. מתגלה כי הוא אינו ערבי הוא למעשה הגנרל מוריסון בתחפושת מכיוון שהוא זמם עם לינץ'נופייק לגנוב את הלוחיות אך תחבר לפייק כדי לרמות את לינץ' ולזייף את מותו. לינץ' מורה על תקיפה אווירית כדי להרוג את הצוות ואת מוריסון, אך הצוות מצליח להימלט בזמן שמוריסון מת בפיצוץ.
חניבעל קובע לפגוש את סוסה על סיפון ספינת מכולות בנמל לוס אנג'לס, באומרו שהוא יעביר לידיה את "מוריסון" ואת הלוחיות. לאחר מכן פנים מתקשר לסוסה בטלפון ששתל עליה בתחנת רכבת קודם לכן, וקושר איתה תוכנית אחרת. הכל הולך על פי התכנון עד שפייק, שעובד כעת עם לינץ', מפוצץ את ספינת המכולה עם בזוקה ורודף אחרי פנים עד מוות. B.A. (לאחר שאימץ את הבודהיזם בזמן שהותו בכלא) מוותר לבסוף על דרכיו הפציפיסטיות ומתעמת עם פייק לפני ששובר את צווארו וחוט השדרה, הורג אותו ומציל את חייו של פנים. חניבעל מוביל את לינץ' למכולה עם מרדוק, שלובש קסדה חסינת קליעים מלאה בקטשופ, מחופש כמוריסון.מלינץ' יורה בראשו של מרדוק, כשהוא מאמין שהוא הרג את מוריסון ומאוחר יותר מודה שגנב את הלוחיות, אך לאחר מכן נתפס ונעצר על ידי סוסה בגין פשעיו.
סוכני ה-CIA בראשות "לינץ'" אחר מגיעים ותובעים משמורת על לינץ' המקורי. למרות הצלחתם ולאחר שהוכיח את חפותם, הצבא עדיין עוצר אותך על בריחתם מהכלא; הם וסוסה זועמים על כך, מכיוון שזה נעשה כדי שהבוס של סוסה לא יצטרך למלא ניירת. הבוס של סוסה אפילו מנסה לכסות על עקבותיהם. סוסה מועלית חזרה לדרגת סרן, אך היא מבטיחה לעשות כל שביכולתה כדי לשחרר את החבורה ומתנשקת את פנים כשכולם מובלים לניידת הכלא. ברכב, הצוות מתחיל לומר שהמערכת שרפה אותם שוב, אבל חניבעל אומר להם שתמיד יש דרך לצאת מכל מצב ופונה לעבר פנים, שמחייך ואומר "אני לא רוצה לגנוב לך את השורה, בוס, אבל... אני אוהב את זה כשתוכנית מסתדרת" ופותח את פיו כדי לחשוף מפתח לאזיקים שנתנה לו סוסה תוך נשיקה. הסצנה האחרונה כוללת קטע קריינות (המדובבת על ידי קורי ברטון) בדומה לקריינות הפתיחה של הסדרה המקורית.
מוזיקה
נעימת הנושא של הסדרה מושמעת בסרט, אבל המוזיקה של הסרט הולחנה ונכתבה בידי אלן סילבסטרי.
ביקורות ותגובות
הסרט קיבל ביקורות שליליות באופן כללי ולציון 46% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 198 ביקורות.
סרט המשך שבוטל
ניסאן, קופר, קופלי וג'קסון הביעו בתחילה עניין להשתתף בסרט המשך. ג'ו קרנהאן הביע עניין בבימחי סרט המשך ואמר שזה יהיה תלוי במכירות ה-DVD ו-Blu-ray. ב-10 במרץ 2011 הצהיר קופר שהסרט לא הניב די הכנסות כדי שתוצדק הפקת סרט המשך. זה אושר על ידי ליאם ניסן בריאיון. מאוחר יותר התייחס ניסאן בתחילת 2012 לכך כשהסביר מדוע הסרט לא הצליח: "צפיתי בו לפני כחודשיים ומצאתי שזה קצת מבלבל והייתי בעניין. פשוט לא הצלחתי להבין מי זה מי ומה נעשה לו ולמה". מאוחר יותר, בשנת 2013, אמר קרנהאן בחשבון הטוויטר שלו "למען הפרוטוקול חבר'ה וכמה שאני מעריך את כל האהדה לצוות לעניין. לא יהיה סרט המשך. זה לא הרוויח מספיק דולרים וזהו."
נתיב המים וולגה-בלטי
נתיב המים וולגה–בלטי, אשר היה ידוע בעבר בשם תעלת מארינסק (ברוסית: Мариинская водная система), הוא מערכת של תעלות ונהרות ברוסיה היוצרות נתיב מים המקשר בין נהר הוולגה לים הבלטי דרך נהר נייבה. חלק ממערכת המים העמוקה המאוחדת של רוסיה האירופאית.
אורכו הכולל של נתיב המים בין העיר צ'רפובץ וימת אונגה הוא 368 קילומטר.
נתיב המים נבנה במקור בתחילת המאה ה-19, הנתיב הורחב כדי לאפשר מעבר כלי שיט גדולים יותר בשנות ה-60 של המאה ה-20 והיה לחלק ממערכת נתיבי השיט העמוקים של רוסיה האירופית.
שמו המקורי של נתיב השיט "מרינסקי" מיוחס למריה פיודורובנה, קיסרית רוסיה, אשתו השנייה של פאבל הראשון, קיסר רוסיה.
היסטוריה
אחרי שפטר הגדול כבש את המפרץ הפיני משוודיה, התעורר צורך לנתיב שיט מאובטח בין סנקט פטרבורג על הים הבלטי ובין פנים היבשה במדינה הרוסית. תעלת השיט המוקדמת ביותר, תעלת וישני וולוצ'יק, הושלמה בשנת 1709, וחיברה סנקט פטרבורג על הים הבלטי עם ימת לדוגה. אולם מזג האוויר בימת לדוגה גרם לעיתים קרובות להרס אסדות מטען והביא לפרויקט תעלות לדוגה, על חופה הדרומי של ימת לדוגה.