cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוזיקה דתית
גם ביהדות יש מסורת מוזיקלית עתיקה וחזקה, למעשה טעמי המקרא הם מהעדויות הראשונות לכתיבת תווים.
גם במסורות המזרח כדוגמת הינדואיזם יש מקום חשוב עבור המוזיקה, כמו גם לדתות מאפריקה.
ישיבת וולוז'ין
ישיבת וולוז'ין (בשמה הרשמי ישיבת עץ חיים, וכונתה תדיר בשם אם הישיבות) הייתה ישיבה שפעלה במאה ה-19, והייתה הראשונה שפעלה באופן עצמאי ובלתי־תלוי בקהילה המקומית. הישיבה שימשה כאב טיפוס למבנה הישיבות הליטאיות שבאו אחריה. הישיבה נוסדה על ידי רבי חיים מוולוז'ין, תלמידו המובהק של הגר"א, ב-תקס"ב (1802) בעיירה וולוז'ין שבפלך מינסק (ברוסיה הלבנה), בתחום המושב של האימפריה הרוסית (מאז חלוקת ברית המועצות בבלארוס), והתקיימה עד תרנ"ב (1892). בשנת תרנ"ה (1895) נפתחה הישיבה מחדש על ידי הרב רפאל שפירא והתקיימה עד תקופת השואה.
יסוד הישיבה
בראשית המאה ה-19, לאחר פטירתו של רבו, ייסד ר' חיים את ישיבת עץ חיים בוולוז'ין ובכך הפך לאבי הישיבות הליטאיות הגדולות. לקראת ייסודה של הישיבה, יצא ר' חיים בעשרת ימי תשובה שנת ה'תקס"ג, במכתב גלוי אל "אוהבי התורה" בליטא, ובו הכריז על הקמת הישיבה.
הישיבה הוקמה על ידי רבי חיים על פי הדרכת הגר"א, במטרה לרכז בתוכה את טובי הלומדים בליטא. בעיתונים שפורסמו באותה תקופה נכתב שלא ישלחו לוולוז'ין תלמידים שלא יודעים ללמוד לבדם דף גמרא, רש"י ותוספות (הנקרא בלשון הישיבות גפ"ת).
תקופת הנצי"ב
השערורייה שהתחוללה בישיבה יצאה אל מחוץ לכתליה ושימשה נושא לדיון ציבורי. הוויכוחים בין ראשי הישיבה לתלמידיה גרמו לחיכוכים פנימיים ויחסים מתוחים בין בחורי הישיבה. הנצי"ב היה כבר תשוש כח, וכאשר ביקשו ממנו שייקח שוב את המנהיגות התקיפה בידיו, ענה ואמר "פשטתי את כותנתי איככה אלבשנה". כאמור, בני הישיבה בוולוז'ין לא היו שבעי רצון מראש הישיבה החדש ונהלו איתו מלחמה "בכלי זיינה של תורה", הקיפוהו בשאלות ובקושיות באמצע השיעור כדי להביא אותו במבוכה.
שקיעת הישיבה
לאחר שהנצי"ב ביקש למנות את בנו הרב חיים (שהיה הרב של מוסקבה) לראשות הישיבה במקומו, ניסו קבוצת יהודים חברי תנועת ההשכלה לגרום לסגירת הישיבה, ולשם כך הלשינו לשלטונות שבישיבה אין לימודי חול. שר ההשכלה, שבדק את המצב, החל לתבוע שהישיבה תעמוד בעיקר בדרישה של לימוד של השפה הרוסית, אך לאחר שתביעה זו לא התממשה על פי רצונו, הוא הפעיל לחץ בלתי פוסק על הנצי"ב, דבר שהביא לסגירתה של הישיבה, בה' בשבט ה'תרנ"ב (1892).
הסיבה המכרעת שגרמה לסגירת הישיבה הייתה ההוראה להכניס לימודי חול בסדרי הלימודים בישיבה. באספת רבנים שנערכה בעיר וילנה, בה השתתפו גדולי הרבנים באותה תקופה, הוחלט לא להסכים לגזירת המלכות, ולסגור את הישיבה. בחודש שבט תרנ"ב (1892) נסגרה הישיבה בוולוז'ין בגזירת הממשלה, וכל התלמידים נשלחו לבתיהם. ראשי הישיבה, ר' חיים ברלין, ר' חיים סולובייצ'יק והנצי"ב, נצטוו לעזוב את וולוז'ין. מכיוון שהישיבה נשארה עמוסה בחובות, נדד ר' חיים ברלין באירופה לאסוף כסף ולפרוע את חובותיה
הטענה הרווחת היא שהנצי"ב החליט לסגור את הישיבה, כדי שלא ילמדו בה רוסית. גרסה זו אף הפכה למיתוס בעולם הישיבות החרדי על חשיבות ההתנגדות ללימודי חול בישיבות. תימוכין לטענה זו יש המוצאים בדברי בנו, הרב חיים ברלין במכתב שכתב לעסקני ירושלים ובו הורה להם להתנגד להכנסת לימודי חול בכל צורה אל תוך המסגרת הישיבתית:
עם זאת, הרב מאיר בר-אילן, בנו הצעיר של הנצי"ב, מצביע על כך שהנצי"ב דווקא אישר מתחילה לימוד חלקי של השפה הרוסית מחוץ לכותלי הישיבה, כפי שנעשה, וכפי שהוא כותב בשו"ת "משיב דבר": "אם יצטרכו על פי המלכות ללמוד למודי חול גם כן, יהא בהשגחה מהרב וראשי ישראל, שיהא המורה ירא אלוהים", אך נתקל בהתנגדות עזה של ראשי הישיבה האחרים. לימוד הרוסית שנעשה באופן רשלני, לא סיפק את שר ההשכלה הרוסי, שהכביד בתגובה את דרישותיו ודרש בנוסף: תביעות אלו סתמו את הגולל על הישיבה. שלוש שנים לאחר סגירת הישיבה, בשנת תרנ"ה (1895), היא נפתחה שוב. אך לא הייתה זו ישיבה ברמה ובמעמד של "ישיבת וולוז'ין" המקורית. במהדורתה החדשה נוהלה הישיבה על ידי חתנו של הנצי"ב הרב רפאל שפירא, מחבר "תורת רפאל", אשר נפטר במינסק בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה. אחריו כיהן בראשות הישיבה בנו הרב יעקב שפירא, מחבר "גאון יעקב", ולאחר פטירתו כיהן חתנו הרב חיים וואלקין בראשות הישיבה. יד הכורת בשואה שמה קץ מוחלט לישיבת וולוז'ין. לאחר השואה, הקים הרב שמעון לנגבורט, חתן נוסף של הרב יעקב שפירא, את ישיבת "גאוני וולוז'ין", בתחילה בתל אביב ולאחר מכן בבני ברק.
עם השנים נעשו במבנה הישיבה שימושים שונים (למשל, קונדיטוריה). נכון לחורף 2015, הרשויות המקומיות העבירו את מבנה הישיבה לאיחוד הקהילות היהודיות הדתיות ברפובליקת בלארוס (ИРО).
סדר הלימוד בישיבה
פרטים מדויקים על דרכה הלימודית של הישיבה ישנם רק מימי הנצי"ב, ולפיהם שילבה הישיבה לימודי עיון ובקיאות ברמה גבוהה. בישיבה הקפידו על סדר לימוד בקיאות בו למדו את כל הש"ס, בהספק של דף ליום בימי השבוע, וחזרה על כל דף שתים עשרה פעמים בממוצע. בימי שישי למדו את פירוש הרא"ש על חמשת הדפים שלמדו כל השבוע. לרוב התלמידים הייתה נקודת פתיחה טובה בלימוד ולפי עדות החפץ חיים (שרבו היה מתלמידי ישיבת וולוז'ין) רבים מתלמידי ישיבת וולוז'ין ידעו כבר בגיל ארבע עשרה ש"ס, מה שהעניק להם בסיס לימודי רחב לקראת הלימוד בישיבה. על בסיס זה היוותה הישיבה את המוקד להתפתחות העיון האשכנזי המרכזי בישיבות עד היום, על בסיס שיטת הלימוד המחודשת של רבי חיים מבריסק.
רבי ברוך הלוי אפשטיין מספר בספרו "מקור ברוך" שראש הישיבה (הנצי"ב-דודו) לא הרשה לתלמידים ללמוד מעבר לגפ"ת כלימוד ראשוני. ישיבת וולוז'ין הייתה "ישיבה ללא הפסקה" והתקיימו בה משמרות לימוד עשרים וארבע שעות ביממה. בישיבה התקיים פולמוס בנוגע ללימוד המוסר, וכאם הישיבות הליטאיות הנאמנות לדברי הגר"א התנגדו בישיבה זו לחסידות.
בתקופת כהונתו של הנצי"ב, שרחש אהדה רבה למפעל ההתיישבות בארץ ישראל, והיה חבר פעיל בתנועת "חובבי ציון", הוקמו אגודות סתרים של "חיבת ציון" בישיבה. הראשונה נוסדה בשנת תרמ"ה בשם "נס ציונה" (שהרוח החיה שבה היה הרב איסר זלמן מלצר), שלא בידיעת הנצי"ב, ונסגרה לאחר שהמשטרה גילתה את פעולתה, והשנייה בשם "נצח ישראל" נוסדה בשנת תר"ן בידיעתו.
כולל בראדסקי
מסגרת לימודים שהתקיימה בוולוז'ין החל משנת תרמ"ו התקיימה בזכות תרומתו של הנדיב הידוע ישראל ברודסקי, בעל בית חרושת לסוכר בקייב. במסגרת זו למדו עשרה מהמובחרים בתלמידי ישיבת וולוז'ין שנקראו "הברודסקאים" לתקופה של חמש שנים, תלמידים אלה התחייבו לכללים תובעניים יותר משאר תלמידי הישיבה. לרוב לא נשארו ברודסקאים למשך כל חמש השנים ולפני סיום מסלול הכולל נתמנו לרבני ערים.
תלמידים בולטים
בישיבת וולוז'ין למדו הרבה תלמידי חכמים שהתפרסמו אחר כך, ובהם:
בתקופת הנצי"ב ורבי חיים מבריסק
כמו כן למדו בה גם כאלו שהתפרסמו בתחומים שונים (לא תורניים):
צבי צלמן
צבי צלמן (יידיש: צבֿי הערשל צעלמאַן; 1912 קפרשטי - 5 באוקטובר 1972 אופה; בתקופת מגוריו בבשקיריה שמו היה גרגורי מואיסייביץ' צלמן (רוסית: Григорий Моисеевич Цельман)) היה משורר עברי ויידי.
ביוגרפיה
הוא נולד בבסרביה בשטעטל קפרשטי הנמצא לגדות הנחל ראוט (יידיש: רעוועט), להוריו קראו משה וזלאטע צלמן. את חינוכו קיבל בתלמוד תורה. בשנת 1931 הוא החל ללמוד בבית ספר להכנת מורים בצ'רנוביץ, יחד איתו בבית הספר למדו גם יחיאל שרייבמן, אליעזר פודריאצ'יק, מאיר חרץ וברל רויזן. הוא החל לפרסם שירים בעברית עוד בתקופת לימודיו.
לאחר סיום לימודיו הוא עבר להתגורר בבוקרשט שם התיידד עם שרול ברונשטיין ופרסם שירים ביידיש. בסוף שנות ה-30 הוא פרסם 3 קובצי שירים ביידיש בבוקרשט, כמו כן הוא פרסם שירים בעברית בעיתון העולם בברלין.
לאחר הסיפוח הסובייטי של בסרביה ובוקובינה הצפונית הוא חזר לקפרשטי ואז הפסיק לפרסם. עם תחילת מלחמת העולם השנייה הוא גויס לגדוד הנדסה של הצבא האדום, לקראת סוף המלחמה הוא, יחד עם גדודו הועבר לבשקיריה, שם הם עסקו בעבודות שיפוץ.
לאחר המלחמה הוא עבד במפעל ובתחנת דלק באופה. הוא יצא לפנסיה ב-6 ביוני 1972, הוא נפטר ב-5 באוקטובר אותה שנה. הוא אף פעם לא פרסם בתקופת מגוריו בברית המועצות.
רייצ'ל מקאדמס
רייצ'ל אן מקאדמס (באנגלית: Rachel Anne McAdams; נולדה ב-17 בנובמבר 1978) היא שחקנית קנדית.
מקאדמס זכתה לפריצה הגדולה שלה לאחר שגילמה את רג'ינה ג'ורג' בסרט הקאלט "ילדות רעות". היא קיבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2015 על תפקידה בתור העיתונאית סשה פייפר בסרט "ספוטלייט".
ביוגרפיה
מקאדמס נולדה בלונדון, אונטריו שבקנדה, למשפחה נוצרית-פרוטסטנטית ממוצא בריטי. הוריה הם סנדרה (לבית גייל) ולאנס מקאדמס. גדלה בסיינט תומאס, אונטריו, כבכורה לאחות ולאח צעירים. בצעירותה החליקה על קרח והשתתפה בתחרויות רבות.
בגיל 13, שהתה בקייטנת קיץ לתיאטרון, שארכה כשנה. היא כיכבה בסרט סטודנטים בשם "I Live in a Little Town", ולמדה תיאטרון באוניברסיטת יורק שבטורונטו.
קריירה
בשנת 2002 מקאדמס הופיעה בתפקיד ראשי בסרט "חתיכה בהפתעה", אך הצלחתה הגיעה כששיחקה בסרט "ילדות רעות" משנת 2004 לצידה של לינדזי לוהן. בזמן ליהוקה היא הייתה בת 23 כששיחקה את רג'ינה ג'ורג'. קודם לכן השתתפה בעונה הראשונה של תוכנית הטלוויזיה הקנדית "Slings and Arrows" אך עזבה ולא המשיכה לעונה השנייה, עם הפרסום לו זכתה לאחר משחקה ב"ילדות רעות". באותה השנה שיחקה בסרט "היומן" (2004). בסרט זה היא הכירה את בן זוגה לשעבר ראיין גוסלינג, שגם הוא בא מקנדה. היא משחקת את אלי המילטון, שפוגשת ומתאהבת בבחור צעיר, שאותו משחק גוסלינג, ונאסר עליה לקיים איתו מערכת יחסים.
בשנת 2005 שיחקה לצד אוון וילסון בסרט הקומדיה "לדפוק חתונה", בקומדיה "עד שהמשפחה תפריד בינינו" ובמותחן "טיסת לילה".
בינואר 2008 היא החלה להצטלם לסרט "State of Play" שיצא ב-2009.
ב-2009 שיחקה בתפקיד "איירין אדלר" בסרט "שרלוק הולמס". בשנת 2011 שיחקה בסרט ההמשך "שרלוק הולמס: משחק הצללים".
באוגוסט 2013 יצא סרטה "כל הזמן שבעולם" שם היא משחקת לצד דונל גליסון וביל ניי. הסרט מגולל את סיפורו של בחור שיש לגברים במשפחתו את היכולת לחזור בזמן. זואי דשנל הייתה אמורה לשחק במקום מקאדמס, אבל קצת לפני תחילת הצילומים התחרטה. מקאדמס שיחקה בעבר בסרטים שדיברו על מסע בזמן, אולם בריאיון אמרה שתפקידה בסרט היה שונה בתכלית ממה שעשתה לפני כן.
בשנת 2015 הצטרפה לעונה השנייה של הסדרה "בלש אמיתי" לצד קולין פארל. בנוסף שיחקה לצד ג'יימס פרנקו בסרט הדרמה "הכל יהיה בסדר" בתפקיד אם שמאבדת את בנה בתאונת דרכים.
בינואר 2016 היא קיבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בתור כתבת "הבוסטון גלוב" סשה פייפר בסרט הדרמה "ספוטלייט" שביים וכתב טום מקארתי. עוד בשנת 2016 שיחקה מקאדמס בסרט גיבורי-על מבית מארוול קומיקס, "דוקטור סטריינג'" לצידם של בנדיקט קמברבאץ', צ'ואיטל אג'יופור וטילדה סווינטון.
בשנת 2020 כיכבה לצד ויל פרל בסרט הקומדיה ‏המוזיקלי "תחרות הזמר של האירוויזיון: סיפורה של Fire Saga" מבית נטפליקס.
פרסים והישגים
למקדאמס היו חמש מועמדויות ושלוש זכיות בפרסי הקולנוע של MTV, היא גברה על מועמדות כמו ביונסה נואלס, ג'סיקה אלבה וג'סיקה סימפסון.
חיים אישיים
בשנת 2016, מקאדמס החלה לצאת עם התסריטאי האמריקאי ג'יימי לינדן. באפריל 2018, היא ילדה את בנם הראשון. בתחילת שנת 2021 הביאה לעולם את בנה השני.
מקאדמס היא אקטיביסטית ובין השאר פעילה גם בנושאי איכות הסביבה, כשבשנים 2007–2011 אף הפעילה אתר אינטרנט עם שני חברים (GreenIsSexy.org) שתמך בנושאים ירוקים.
דגל סומלילנד
דגל סומלילנד הוא דגלה של סומלילנד שהיא חלקה הבריטי לשעבר של סומליה. הוא הונף באופן רשמי לראשונה ב־14 באוקטובר 1996, כאשר אושר על ידי האספה הלאומית של סומלילנד. סומלילנד הכריזה על עצמאותה ב־18 במאי 1991, אולם עד היום (2022) עדיין לא הכירה בה אף מדינה בעולם.
הדגל מכיל את הצבעים המזהים את הפאן־ערביות: ירוק, שחור, לבן ואדום. על הפס הירוק מופיעה הכרזת האמונה האיסלמית, שהאדה, באותיות לבנות. אותו כיתוב מופיע אף על דגל ערב הסעודית. על הפס הלבן מופיע כוכב מחומש, המצביע על חמשת האזורים בהם חיים בני העם הסומלי. חמשת האזורים הללו הם: סומלילנד הבריטית, סומלילנד האיטלקית, סומלילנד הצרפתית (ג'יבוטי), מדינת סומלי שבאתיופיה וצפון מזרח קניה.
ב־31 במאי 2001 אושרה החוקה של הרפובליקה של סומלילנד. סעיף 7 בחוקה, אשר כותרתו: "הדגל, הסמל וההמנון הלאומי" קובע:
1903-1950
כאשר בריטניה סיפחה את השטח שכלל את סומלילנד בשנת 1903, הם יצרו במקום מדינת חסות בריטית (פרוטקטורט) אשר הפכה לחלק מן האימפריה הבריטית. הבריטים ייחסו חשיבות רבה לאזור הגאוגרפי של סומלילנד לצורך הקשר המסחרי עם הודו ומצרים. הבריטים קבעו למקום, ששמו הרשמי היה סומלילנד הבריטית, דגל חדש. כמו ברוב מדינות חבר העמים הבריטי אף בדגלה של סומלילנד הבריטית היה רקע כחול כהה ועליו בפינתו השמאלית העליונה דגל הממלכה המאוחדת. על הדגל הופיעה גם תמונה של קודו (סוג של אנטילופה הנפוצה באזור זה), זאת על רקע אליפסה לבנה. הדגל הונף על ספינות הצי הסומלי וכן על בנייני ממשלה בסומלילנד הבריטית.
1950-1960
בשנת 1950 השתנה סמלה של מדינת החסות, סומלילנד הבריטית, ועקב כך השתנה גם דגלה. הדגל עדיין נושא דגל קטן של הממלכה המאוחדת. אולם, תמונתו של הקודו הוסרה ועתה מופיע רק ראש האנטילופה, מעל מגן מלכותי, כשהוא מביט היישר אל הצופה. בין קרני האנטילופה מופיע סמל כתר המלכות כדי לסמל את המשפחה המלכותית ואת האימפריה הבריטית.
המגן המלכותי עצמו לשלושה, פס אופקי זהוב ומתחתיו חלוקה אנכית לצבעים ירוק וכחול. על הרקע הזהוב מגן של צ'יף סומלי לפני שתי חניתות מוצלבות שחודן פונה כלפי מטה. על הרקע הירוק מופיע צריח מסגד לבן. על הרקע הכחול מופיע ציור של סירת דאו ערבית במפרש מלא על גלי הים, מתחתיה עוגן זהוב.
דגל זה כאמור הונף משך תקופה קצרה בלבד, היות שב־26 ביוני 1960 הוכרזה עצמאותה של סומלילנד וביום 1 ביולי, אותה שנה, אוחדה סומלילנד עם סומליה.
יוסי לנגוצקי
יוסף (יוסי) לַנגוֹצקי (נולד ב-24 בינואר 1934) הוא גאולוג ישראלי, יוזם קידוחי הגז בים התיכון של שדות "תמר" ו"דלית". את שירותו בצה"ל סיים בדרגת אלוף-משנה, זכה בעיטור המופת, בפרסי ביטחון ישראל, בתואר "חבר כבוד על מפעל חיים" של החברה הגאולוגית הישראלית, אות אביר איכות השלטון ו"דוקטור לשם כבוד" מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
שירותו בצה"ל
לנגוצקי התגייס לצה"ל בשנת 1951 ושירת ב"סיירת 150".
בשירות המילואים שירת בסיירת של חטיבת ירושלים וב-1962 מונה למפקדה. בתפקידו זה, בדרגת רס"ן, פיקד על הסיירת בקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים. הוא הוביל את היחידה בכיבוש "מתחם ארמון הנציב", מוצבי ה"נקניק" וה"פעמון". על תפקודו בקרב על מוצב ה"פעמון", מוצב ירדני המצוי בין רמת רחל לכפר צור באהר, זכה לעיטור המופת על כך שהוביל את חייליו בלחימה בתעלות, ולחם לבדו בחלק מהתעלות עד גמר ביצוע המשימה. לאחר המלחמה קטע לנגוצקי את לימודי הדוקטורט והתנדב לשירות בצה"ל שכלל אימון סיירות המילואים, הסבה לשריון ופיקוד על שני מעוזים בקו בר-לב בתקופת מלחמת ההתשה. ב-1969 נקרא על ידי אברהם ארנן להקים את ענף המבצעים המיוחדים (ענף המ"מ) במחלקת האיסוף של אגף המודיעין. הוא פיקד על היחידה במשך שלוש שנים. בשנים 1971 עד 1975 פיקד על היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין, שהייתה אחראית גם להפעלתם של האמצעים המיוחדים, הוא שימש בתפקיד גם בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים שבה סירב ראש אמ"ן אלי זעירא להפעילם. בתקופת הפיקוד על היחידה זכה פעם בפרס ביטחון ישראל אישי ופעם בפרס ביטחון ישראל יחידתי. כיהן כראש מחלקת איסוף באמ"ן, בין יולי 1976 לאוגוסט 1979 כיהן כנספח צבאי לענייני מודיעין וצבא היבשה בארצות הברית. השתחרר בדרגת אלוף-משנה ב-1979. בתקופת מלחמת לבנון הראשונה נקרא לשירות מילואים על מנת לשמש כפרויקטור מיוחד של המצור על מערב ביירות. בתקופת כהונתו של משה יעלון כרמטכ"ל התנדב, במילואים, לתפקיד "יועץ הרמטכ"ל לנושא המלחמה באיום המנהרות". על תרומתו של לנגוצקי אמר הרמטכ"ל גדי איזנקוט "הוא הציע רעיונות מעשיים, דחף לפתרונות ושיטות טיפול. הוא שותף להישג מבצעי חסר תקדים שבו נחשפו והושמדו 18 מנהרות חמאס וכן נחשפו והושמדו כלל מנהרות החזבאללה במגן צפוני".
גאולוג
לאחר שחרורו משירות סדיר למד גאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמהלך השנים 1956–1959 שימש כמזכיר הסתדרות הסטודנטים באוניברסיטה. ב-1961 סיים לימודי M.Sc בגאולוגיה ובשנים 1965–1967 היה תלמיד מחקר לתואר דוקטור לגאולוגיה. בשנות ה-60 לנגוצקי עבד כגאולוג במכון הגיאולוגי לישראל עסק בנושאי מחקר בתחום הנפט, והתקדם לתפקיד סגן מנהל המכון.
עם שחרורו משרות קבע בצה"ל ב-1979, מונה לנגוצקי למנכ"ל חברת חיפושי נפט השקעות (חנ"ה). שהייתה חברת בת של חברת הנפט הלאומית וביצעה את הקידוחים בפועל. בשנת 1982, בעקבות ריב סמכויות בין לנגוצקי ואלעזר ברק, מנכ"ל החברה האם, החליט שר האנרגיה, יצחק ברמן, על איחוד החברות ופיטורי לנגוצקי. מהלך איחוד החברות הוקפא על ידי שר האנרגיה החדש, יצחק מודעי, אך לנגוצקי הודיע על פרישתו מתפקיד מנכ"ל חנ"ה בסוף 1982.
לנגוצקי עבר בשנת 1986 לייעץ לחברת פאן אם בענייני אבטחה. בהמשך לנגוצקי היה מנכ"ל של מספר חברות אחרות לחיפושי נפט בישראל ובעולם: שדות נפט, תמר חיפושים, ו-Caribbian Oil Exploration, במסגרתו גילה שדה נפט ימי בקובה.
בשנת 1998 לנגוצקי הקים את "גל חיפושים", ופעל בשליחות ישראמקו לאתר שותף לביצוע חיפושי נפט וגז בים התיכון. לאחר פגישות עם קרוב למאה חברות שדחו אותו, הצליח לנגוצקי להביא את בריטיש גז להשקיע בישראל. מיוני 1999 עד ספטמבר 2000 בוצעו 8 קידוחים בים התיכון ובכולם נמצא גז.
לאחר שחברת בריטיש גז עזבה את ישראל גייס ב-2005 את קבוצת דלק ולאחריה ב-2006 את נובל אנרג'י. לנגוצקי עצמו חבר לאיש העסקים בני שטיינמץ ויחד הקימו שותפות מוגבלת בשם STX אשר החזיקה ב-5% מזכויות מיזם חיפושי הגז. ביוזמתו של שטיינמץ פרשה השותפות מהקונסורציום לביצוע באוקטובר 2008, חודש וחצי לפני תחילת קידוח "תמר 1", לאחר שסירב להשקיע עוד כסף במיזם. לנגוצקי לא הצליח למצוא משקיע חלופי ואיבד את זכאותו לחלק ברווחי הקידוח. בינואר 2009 החיפושים הביאו לתגליות שדות הגז של "תמר" (על שם נכדתו הבכורה) הנמצא במרחק 85 ק"מ מחיפה ו"דלית" (הקרוי על שם בתו) הנמצא במרחק 50 ק"מ מחדרה. בהליך בוררות, קבע הבורר בועז אוקון כי חברת סקורפיו של שטיינמץ תפצה את לנגוצקי בסך של כ-50 מיליון ש"ח. קביעה זאת אושרה על ידי בית המשפט.
בשנת 2010 תבע לנגוצקי את חברת רציו בטענה שמאגר הגז לוויתן נתגלה הודות למידע מסחרי סודי שנלקח ממנו, אך הוא משך את תביעתו וחויב בהוצאות של 1.4 מיליון ש"ח. ערעור על גובה ההוצאות נדחה על ידי בית המשפט העליון.
פעילות ציבורית
בביקור שערך בברית המועצות עם אביו ב-1966 הואשמו השניים בהפצת תעמולה ציונית וגורשו מהמדינה. בשנים האחרונות עוסק לנגוצקי בחקר המערכה על ירושלים במלחמת ששת הימים. במסגרת זאת הוקם, בהנחייתו, באתר גבעת התחמושת מודל תלת-ממדי הכולל חיזיון אור-קולי של המערכה. כמו כן גם סיכם את הנושא בשתי מצגות מקיפות. לנגוצקי מרבה להרצות בהתנדבות בנושאי המערכה לשחרור ירושלים כולל סיורים במסלולי הקרבות, וכן בנושא חיפושי הגז והנפט בים-התיכון כמו גם בנושא חברת האשלג הארץ-ישראלית (1925-1922). לנגוצקי התנגד לניכוס של שחרור ירושלים בזמן המלחמה בידי חטיבת הצנחנים, במקום לתת את הקרדיט לכלל הכוחות המשתתפים- חטיבת הראל, החטיבה הירושלמית וחיל האוויר.
לנגוצקי נמנה עם מייסדי אלו"ט (האגודה הלאומית לילדים אוטיסטים) בה שימש במשך שנים רבות כחבר פעיל בוועד המנהל של האגודה. לנגוצקי שימש מספר תקופות כחבר בוועד המנהל של עמותת גבעת התחמושת ועומד בראש עמותת "נאמני מורשת ים-המלח". במסגרת פעילות זאת יצאו לאור, בהוצאת מאגנס, שבעה שנתוני "מלח הארץ-סדרה למחקרי ים המלח- יד למשה נובומייסקי ומשה לנגוצקי" כוללים 42 מאמרים המסכמים מחקרים הקשורים באזור ים המלח. יוסי לנגוצקי יזם בשנת 1988 את הקמת אתר המבקרים הלאומי של חברת האשלג בשטח מחנה העובדים הישן שלמרגלות הר סדום.
ב-2013 זכה בתואר אביר איכות השלטון בקטגוריית מפעל חיים. ב-2014 זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים. ב-2016 לנגוצקי תרם חצי מיליון ש"ח לאוניברסיטה העברית בירושלים לצורך מימון מלגות לסטודנטים וחוקרים בחוג לגיאולוגיה.
לאחר גילוי שדות הגז תמר ולווייתן לחופי ישראל והסכסוך שהתגלע בינו לבין בעלי המאגרים היה לנגוצקי מהמתנגדים הבולטים לאפשר יצוא גז. בכנס "עוצרים את מונופול הגז" בכנסת אמר לנגוצקי: "ישראל מהמרת על עתידה האנרגטי. אין סיכוי לגלות עוד מאגרי גז גדולים".
באוגוסט 2022 דחה בג"ץ עתירה של לנגוצקי (יחד עם אל"ם (בדימוס) יואב דייגי) נגד היועץ המשפטי לממשלה, בתביעה שיורה על פתיחת חקירה פלילית נגד ראש "המוסד" לשעבר, יוסי כהן, בחשד לביצוע עבירות של מסירת סודות ביטחוניים, בנוגע לשיטות ואמצעים של פעילויות מבצעיות שביצע "המוסד", במסגרת ראיון טלוויזיוני שנערך עמו ושודר בערוץ 12.
האפ קאזאק
האפ קאזאק הוא אלבום סולו מספר 13 של הזמר-יוצר החסידי אברהם פריד. האלבום יצא ב-1996 בחברת גל פז והוא מורכב מ-12 ניגוני חב"ד.
בוא, כלב, בוא!
בוא, כלב, בוא! (באנגלית: ) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית־קנדית חינוכית לילדים בהנפשה ממוחשבת, שמבוססת על ספר ילדים בעל אותו שם מאת פ. ד. איסטמן שיצא לאור ב־1961. הסדרה פותחה עבור נטפליקס על ידי אדם פלצמן והופקה על ידי DreamWorks Animation Television ו־WildBrain Studios.
תומאס דה
תומאס דֶה (בגרמנית: Thomas D; נולד ב-30 בדצמבר 1968) הוא ראפר בלהקת ההיפ הופ הגרמנית Die Fantastischen Vier ("די פנטסטישן פיר", גרמנית: 'ארבעת המופלאים'). מנהל גם קריירת סולו.
בוא, כלב, בוא!
עלילה
הסדרה מתרחשת בעיר בדיוניות בשם הב-סטון, בה מתגוררת קהילת כלבים תוססת. היא עוקבת אחר עלילותיה של טאג בארקר, כלבלבה בת שש שאוהבת את החיים. טאג היא מכונאית מיומנת, שידועה בכושר ההמצאה והיצירתיות שלה, כאשר בכל פרק היא עוברת הרפתקה חדשה עם חברה הטוב סקוץ'.
אולימפיאדת הפועלים הבין-לאומית
אולימפיאדות פועלים בין-לאומיות היו אירוע ספורט בינלאומי שאורגן בין השנים 1925–1937 על ידי SASI – ארגון ספורט-פועלים סוציאליסטי, שנתמך על ידי מפלגות סוציאל-דמוקרטיות והפדרציה הבינלאומית לאיגודים מקצועיים. אולימפיאדת הפועלים הייתה אירוע חלופי ל ומטרתו הייתה פוליטית ופחות ספורטיבית ולכן האיכות והרמה היו בהתאם. המשתתפים היו חברים באגודות ספורט של מקומות עבודה והגיעו בעיקר מאירופה. אירועים דומים כיום הם משחקי העולם של CSIT (קונפדרציה בינלאומית לספורט חובבנים ועובדים).
היסטוריה
איגוד ספורט הפועלים הסוציאליסטי הבינלאומי הוקם בלוצרן, שווייץ בשנת 1920. אולימפיאדת הפועלים הבלתי רשמית הראשונה נערכה כעבור שנה בפראג, צ'כוסלובקיה. בעוד הוועד האולימפי הבינלאומי החרים את המדינות שנוצחו במלחמת העולם הראשונה (גרמניה, אוסטריה, הונגריה, בולגריה וטורקיה) מהשתתפות באולימפיאדת אנטוורפן (1920) ואת גרמניה מהשתתפות מאולימפיאדת פריז (1924), אולימפיאדת הפועלים איפשרה למדינות אלה להשתתף. שלוש עשרה מדינות מאירופה השתתפו באולימפיאדת הפועלים הראשונה ב-1921. אולימפיאדת הפועלים הרשמית הראשונה הייתה משחקי החורף בשנת 1925 בעיירה שרייברהאו הגרמנית, שכיום היא חלק מפולין בשהתתפות 4 מדינות. משחקי הקיץ הרשמיים הראשונים נערכו באותה שנה בפרנקפורט בהשתתפות 11 מדינות.
אולימפיאדת הפועלים נוצרה כמשקל נגד למשחקים האולימפיים, שנמתחה עליהם ביקורת על היותם מוגבלים למעמדות החברתיים העליונים. תנועת הספורט הבינלאומית של הפועלים לא האמינה שניתן לבטא את הרוח האולימפית האמיתית בתנועה אולימפית הנשלטת על ידי ההנהגה האריסטוקרטית. אולימפיאדת הפועלים, התנגדה להדרת נשים מתחרויות הספורט ולגזענות. המשחקים האולימפיים התבססו על תחרות בין אומות, בעוד אולימפיאדת הפועלים הדגישה את הבינלאומיות, הידידות, הסולידריות והשלום. לא נעשה שימוש בדגלים לאומיים, אלא בדגל האדום של תנועת הפועלים הבינלאומית. לספורטאים האלופים הוענקו תעודות, בניגוד למדליות שהוענקו במשחקים האולימפיים. מרבית הספורטאים המתארחים שהו בבתיהן של משפחות מקומיות.
אולימפיאדת הפועלים הבינלאומית הייתה פסטיבל שהתבסס על השתתפות המונית, שלא הגביל את ההשתתפות על רקע יכולת ספורטיבית ולכן, אולימפיאדת הפועלים שנערכה בווינה בקיץ 1931 הייתה האירוע הגדול ביותר, בהשתתפות כ-100,000 ספורטאים מ-26 מדינות מאירופה. אולימפיאדת הפועלים בווינה משכה כרבע מיליון צופים. פרטרסטדיון (כיום אצטדיון ארנסט האפל) הוקם בין השנים 1929 ל-1931 לקראת האולימפיאדה בשנת 1931. אולימפיאדת הפועלים האחרונה באנטוורפן ב-1937 הייתה אירוע משותף עם הספרטקיאדה שאורגן על ידי הספורט האדום הבינלאומי (ארגון ספורט שנתמך על ידי הקומינטרן).
ספורטאים בודדים בלבד ברמה הבינלאומית, השתתפו באירועים אלה, מרביתם מברית המועצות ומפינלנד.
ביקורת על אולימפיאדת הפועלים
מטרת האירוע הייתה פוליטית וקידום הסוציאליזם ולא ספורטיבית בניגוד למשחקים האולימפיים ולכן האיכות והרמה הספורטיבית היו בהתאם. עובדה היא שאין כמעט תיעוד של התחרויות, של הספורטאים המשתתפים והישגיהם.
באולימפיאדת הפועלים השתתפו ספורטאים רק ממדינות אירופה, בניגוד לרעיון של האירוע, לעומת זאת במשחקים האולימפיים השתתפו ספורטאים מכל העולם, עשירים לצד עניים. ספורטאים מאמריקה הלטינית, אסיה, אפריקה וספורטאים מ"גזעים" שונים (כהי עור ואסייתים מכל הסוגים), השתתפו בתחרויות ואף זכו במדליות.
ההכרזה שאולימפיאדת הפועלים דגלה בשוויון מגדרי לעומת המשחקים האולימפיים היא בעייתית, כי בפועל היו מעט מאוד ספורטאיות ומעט מאוד תחרויות לנשים ונשים לא לקחו חלק בארגון ובניהול. בתמונות הקיימות מצולמים רק גברים. באותה העת במשחקים האולימפיים השתתפו כמה עשרות נשים בכמה ענפי ספורט. כך שמעמדן של נשים בשני האירועים היה נמוך ביותר.
תומאס דה
חייו
נולד בשנת 1968 בעיירה דיצינגן (Ditzingen) הסמוכה לשטוטגרט, במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה, בשם תומאס דיר (Thomas Dürr). לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון, החל דיר לעבוד כשוליית-ספר. מאחר שעבד הרבה כשרת (בגרמנית: האוסמייסטר), נודע בשם הבמה "האוסמייסטר תומאס דה" (Hausmeister Thomas D).
אולימפיאדת הפועלים הבין-לאומית
נציגות היישוב הארץ-ישראלי באולימפיאדות הפועלים
באביב 1931 יצאו מהארץ שמונה רוכבי אופניים ממועדון הפועל, עברו ברכיבה באיטליה, שווייץ, צרפת - שם ביקרו בפתיחת הביתן הארצישראלי בתערוכה העולמית בפריז, המשיכו לבלגיה וגרמניה, ואל הקונגרס הציוני ה-17 בבזל ומשם אל אולימפיאדת הקיץ של הפועלים שנערכה ביולי 1931 בווינה, בה עוטרו בפרס מיוחד עבור מסעם. בדרכם הפיצו את הרוח הארצישראלית ועשו נפשות לרעיון הציוני בקרב יהודים וגויים. גם 11 חברי קבוצת האופנועים ערכו מסע בדרכם לאולימפיאדה, מארץ ישראל דרך סוריה, טורקיה, יוון, בולגריה, יוגוסלביה, איטליה, שווייץ ואוסטריה. 75 חברים נוספים של "הפועל" הגיעו בהפלגה. קבוצת הכדורגל נשלחה באיחור וללא אימון מספק, שיחקה ארבעה משחקים בשלושה ימים, מהם ניצחה בשניים והפסידה בשניים. הספורטאים נציגי היישוב הצטרפו למשלחת של כ-500 נציגים ממועדוני ספורט יהודים מפולין, ליטא, רומניה, צ'כוסלובקיה וגרמניה, וזכו לאהדה ציבורית רבה.
ב-1936 קבעה האספה הכללית של הפועל כי היא מצטרפת לחרם על אולימפיאדת ברלין (1936), ומעודדת את ארגון SASI בהכנותיו לאולימפיאדת הפועלים ש"תשמש מנוף למעמד הפועלים הבינלאומי נגד נחשול הריאקציה והפאשיזם". אולימפיאדת הקיץ של הפועלים ב-1937 נתפשה כהפגנת שלום ואחווה מול כוחות השחור והטירוף שאחזו בעולם באותה עת. מהיישוב נשלחו נבחרות אתלטיקה קלה, שחייה, איגרוף, כדורגל, כדורסל, כדורעף, כדורמים, התעמלות וכדוריד. קבוצת הכדורגל הגיעה ישירות מהאונייה, בה הפליגה בתנאים עלובים, אל משחק מול נבחרת נורווגיה. הניסיונות לדחות את המשחק לא צלחו והנבחרת הארץ-ישראלית המדוכדכת נחלה הפסד בלתי נמנע. למרות התפקוד הבלתי-מספק מבחינה ספורטיבית, נתפשה המשלחת כהצלחה לאומית, בהיותה זרקור להפצת הרעיון הציוני ומטרותיו.
תומאס דה
חייו
במשך שנים היה טבעוני, ותמך בארגון זכויות בעלי החיים PETA. ב-2003 ספג ביקורת על התייצבותו מאחורי התערוכה Holocaust on Your Plate (אנגלית: "השואה [מוגשת] על צלחתך"), שהשוויתה את תנאי הגידול של חיות משק לפשעי השואה.
אולימפיאדת הפועלים הבין-לאומית
מדינות ואגודות משתתפות
הערה: הטבלה שלהלן אינה שלמה. רק המידע לגבי מדינות שהשתתפו באולימפיאדות החורף 1925 ו-1937 ובאולימפיאדת הקיץ 1925 מלא.
תומאס דה
חייו
תומאס דה נשוי, ואב לבת ולבן.
יצירתו
לצד פועלו של תומאס דה במסגרת להקת Die Fantastischen Vier (גרמנית: 'ארבעת המופלאים'), הוא מנהל קריירת סולו מצליחה, שבמהלכהּ הוציא ארבעה אלבומים: Solo (1997), Lektionen in Demut (2001) ו-Kennzeichen D (2008), שמהם יצאו הסינגלים Rückenwind, Frisör, Liebesbrief ו-Solo (עם נינה האגן).
לעולם ישנה אדם לתלמידו דרך קצרה
מקור
מקור הציטוט הוא בגמרות בחולין ובפסחים, ובשתיהן מובא הכלל בשם התנא רבי מאיר.
הרמב"ם הביא את הכלל בלשון הגמרא במשנה תורה, ובנוסף כתב:.
Supaplex
Supaplex (בעברית: סופפלקס) הוא משחק מחשב שיצא בשנת 1991 ל-DOS ולאמיגה, ומטרתו היא איסוף פריטים המכונים אינפוטרונים והגעה ליציאה.
המשחק מורכב משלבים, כאשר כל שלב בנוי ממשבצות. על השחקן לנוע על פני המסך בארבעה כיוונים. בכל שלב מוטל על השחקן לאסוף כמות מסוימת של אינפורטונים. ברוב השלבים יש לאסוף את כל האינפורטונים בשלב. (ובחלק מהשלבים, קיימים אינפוטרונים עודפים) לאחר מכן נדרש השחקן להגיע למשבצת היציאה. המסך מלא במשבצות "אכילות" שמחזיקות מה שנמצא מעליהן, וניתנות לדריסה על ידי השחקן - ואז הן נעלמות.
השחקן מסוגל לדחוף אבן (אחת, ולא יותר) ימינה ושמאלה, בתנאי שאין דבר החוסם את התנועה מצדה השני של האבן. ישנן משבצות שמהוות קיר ואין אפשרות לדחפן או לעבור דרכן. ישנם יצורים המסתובבים במסך וגורמים למות השחקן אם הם נוגעים בו לדוגמה: יצור כדמות כוכבים מנצנצים, כאשר השחקן נוגע ביצור זה השחקן נפסל. יצור זה הופך בעצמו לתשעה אינפוטרונים עם נפילת אבן (או אינפוטרון) על ראשם. יצור אחר, מספרים, לא הופך לכלום כאשר הוא נפגע. שני סוגי היצורים יוצרים פיצוץ שמשמיד קירות מסוימים, ברדיוס של משבצת אחת לכל כיוון, לרבות אלכסון.
להלן פירוט של הפריטים במשחק:
במשחק הסופפלקס ישנם 111 שלבים בדרגות קושי שונות. את השלבים יש לעבור לפי הסדר, אך ניתן לדלג על עד שלושה שלבים בכל פעם.
המשחק הוא גרסה מורחבת של Boulder Dash והיא שולבה במשחק "Rocks'n'Diamonds".
מיסה פארודית
מיסה פארודית (באנגלית: Parody Mass) היא יצירה מוזיקלית הכתובה לטקסט של מיסה, על פי רוב מן המאה ה-16, העושה שימוש בריבוי קולות מיצירה מוזיקלית אחרת, קודמת, כגון קטע של מוטט או שאנסון חילוני, כחלק מן החומר המלודי שלה. היא נבדלת משני הסוגים האחרים, הבולטים ביותר, של המיסה כיצירה מוזיקלית בתקופת הרנסאנס, קנטוס פירמוס ומיסת פרפרזה. למושג "פארודיה", במובן זה, אין על פי רוב שום קשר להומור, בניגוד למובן המודרני של המילה; אם במקרים מסוימים נעשה באמת שימוש בשירי זימה חילוניים בחיבורי מיסות, הרי במקרים אחרים, תדירים בה במידה, הייתה זו מוזיקת קודש שאינה ליטורגית, כגון מוטטים, שהיוותה את הבסיס למיסות פארודיות. המונח "מיסת אימיטאציה" הוצע כתחליף ל"מיסה פארודית", כמדויק יותר וקרוב יותר לשימוש המקורי, הואיל והמונח "פארודי" מבוסס על קריאה שגויה של טקסט משלהי המאה ה-16.
בהגדרתו הרגילה, המונח "מיסה פארודית" מתייחס אך ורק למיסות שבהן נעשה שימוש בקטע פוליפוני. מיסות המשלבות רק קול אחד מן המקור הפוליפוני, שאיננו מטופל כקנטוס פירמוס, אלא עובר תוך עיבוד ושכלול בין קולות שונים, ידועות בשם "מיסות פרפרזה".
דוגמאות למיסות פארודיות מוקדמות הן Missa Malheur me bat, Missa Mater Patris, Missa Fortuna desperata מאת ז'וסקן דה פרה, וה-Missa de Dringhs מאת אנטואן ברימל. החל באמצע המאה ה-16 שימשה טכניקת הפארודיה בחלק ניכר מן המיסות.
עץ בינומי
בתורת הגרפים ובתאוריה של מבני נתונים, עץ בינומי (binomial tree) הוא עץ בעל שורש, המארגן \ 2^n צמתים לתת-עצים שכולם בינומיים בעצמם.
מבניה זו נובע (באינדוקציה) שלעץ הבינומי Bn יש 2n צמתים; גובהו n; יש בו בדיוק צמתים בעומק i עבור i=0,...,n; ודרגת השורש היא n, והיא גדולה מדרגתו של כל צומת אחר.
זמן בניית העץ הבינומי היא (O(n, את העץ הבינומי ניתן לבנות ממערך בדומה לבניה של ערמה.
אוגוסט אברדינג
אוגוסט אֶבֶרדינג (בגרמנית: August Everding; 31 באוקטובר 1928, בוטרופ, גרמניה – 26 בינואר 1999, מינכן) היה במאי אופרה ומנהל אופרה גרמני.
בשנת 1988 שופץ תיאטרון פרינצרגנטן בחסותו ובהנחייתו ונפתח מחדש כתיאטרון ובית אופרה. במבנה שוכנת גם האקדמיה הבווארית לתיאטרון.
הפקותיו עלו על בימות על בתי האופרה החשובים בעולם: האופרה של וינה, פסטיבל זלצבורג, בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, לה סקאלה במילאנו, האופרה הלירית של שיקגו, מטרופוליטן אופרה בניו יורק, האופרה של סן פרנסיסקו ואופרה אוסטרליה בסידני.
בשנות ה-80 וה-90 ראיין מספר רב של זמרי אופרה מפורסמים בטלוויזיה הגרמנית, בהם האנס הוטר, קרלו ברגונצי, אוטו אדלמן, אסטריד ורניי, גונדולה ינוביץ, קרל רידרבוש, בירגיט נילסן, ארמגרד זיפריד, מרתה מדל, גוסטב נידלינגר, האנס הופף, האנס זוטין, פרנץ קראס ויוזף גריינד. ברבים מן הראיונות האלה אפשר לצפות עכשיו ביוטיוב בגרמנית.
הקלטות
רבות מן ההפקות הקלאסיות הוקלטו על גבי DVD, בהן "הנזל וגרטל" (1981) (דויטשה גרמופון B000AXSKB8) וחליל הקסם (דויטשה גרמופון B000ASAEQW
אברדינג נטה לחשיבה מהפכנית ואינדיבידואלית בתחום התיאטרון, והיה לכך ביטוי בעבודתו.
לינצ'ינג
בשל התעלה הגדולה היה לעיר תפקיד כלכלי חשוב בהיסטוריה של סין. בתקופות השלטון של שושלת מינג ושושלת צ'ינג הייתה העיר מרכז גדול לסחר במוצרי טקסטיל. העיר הייתה גם המרכז הגדול ביותר בצפון סין לאחסון והפצת של דגנים. הממשלה המרכזית בנתה אסמים בעיר ומשרד ממשלתי פיקח על הפצת הדגנים. לתעשיית הלבנים של העיר יצא שם ברחבי סין והעיר הייתה חייבת לספק מיליון לבנים בשנה לבניית הארמונות הקיסריים. לינצ'ינג התפרסמה כמקום בו יוצרו הרעפים בשימוש החומה הגדולה של סין והעיר האסורה. כיום מבוססת הכלכלה המשגשגת של העיר על מספר מפעלי תעשייה קלה.
מלבד התעלה הגדולה של סין כוללים מוקדי המשיכה התיירותיים של העיר את הצוק הבולט של העיר, סטופה, מסגד וחורבות בית המכס ששימש פעם לגביית מס מעבר מתעבורת הסחר בתעלה הגדולה. פגודת שֶׁאלִי בסמוך לתעלה הגדולה היא נקודת ציון ידועה בעיר.
דוקסאזוסין
פעילות התרופה היא הרפיית שרירים חלקים, הנמצאים בכלי דם, בלוטת הערמונית ועוד. כתוצאה מכך, עשויים להיפתר חלק מהתסמינים המופיעים בעת הגדלת ערמונית, למשל הקלה על מתן שתן; עם זאת, התרופה אינה יעילה בהקטנת הערמונית.
במצב של יתר לחץ דם, התרופה נועדה להרפות את כלי הדם מהתכווצותם, ובכך להנמיך את לחץ הדם.
נדרשת זהירות בתקופה ההתחלתית של נטילת התרופה עד להסתגלות הגוף אליה, בעיקר בנוגע לתנועות מהירות וחדות, כגון מעבר משכיבה לקימה או מישיבה לעמידה, זאת כדי להימנע מתופעות לוואי של סחרחורת ועילפון. תיתכן הפרעה בפריון הגבר, משום שנוזל הזרע עלול להיכנס לשלפוחית השתן ולהיפלט החוצה עם השתן, אך התופעה היא הפיכה ונפסקת בגמר הטיפול.
התרופה אסורה לשימוש במצבים של הגדלת ערמונית שפירה עם לחץ דם נמוך; עבר של תת לחץ דם בעמידה; הגדלת ערמונית עם גודש דרכי השתן או חסימה שלהן, זיהום ממושך בדרכי השתן או אבנים בשלפוחית השתן; אי שליטה במתן שתן בשל מילוי יתר של השלפוחית או כשל כליות בייצור שתן וכן היא אסורה לשימוש אם יש רגישות (אלרגיה) לדוקסזוסין, פרזוסין, טרזוסין או אחד ממרכיבי התרופה האחרים.
אברך (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
שומר הראש והמתנקש
שומר הראש והמתנקש (באנגלית: The Hitman's Bodyguard) הוא קומדיית פעולה אמריקאית. שומר ראש מקצועי (ראיין ריינולדס) מקבל במקרה משימה לאבטח מתנקש מקצועי (סמואל ל. ג'קסון) המשמש עד מדינה ולהביא אותו בזמן קצוב לבית המשפט. הסיפור מסתבך כשנודע שלמתנקש יש אויב חזק מאוד שמנסה למנוע ממנו להעיד.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-18 באוגוסט 2017, וגרף 176 מיליון דולר ברחבי העולם. הסרט קיבל ביקורות מעורבות.
עלילה
מייקל ברייס (ריינולדס) הוא שומר ראש שנשכר להגן על טאקאשי קורוסאווה, סוחר נשק יפני. הכל הולך טוב, עד שהלקוח נורה בראשו דרך חלון מטוס ובכך יורד לטמיון דירוגו המקצועי יחד עם זוגיותו של ברייס. שנתיים לאחר מכן, ולדיסלב דוקוביץ' (גארי אולדמן), דיקטטור חסר רחמים בבלארוס מועמד לדין בגין פשעים נגד האנושות בבית הדין הפלילי הבינלאומי. התביעה אינה מסוגלת להתקדם נגדו, ללא ראיות פיזיות ודוקוביץ' מתנקש בכל העדים שיכולים לעשות זאת. תקוותה האחרונה של התביעה היא דוריוס קינקייד (סמואל לי ג'קסון), קינקייד פושע ידוע לשמצה מסכים להעיד נגד דוקוביץ' בתמורה לשחרור אשתו סוניה (סלמה הייק) מהכלא.
למשימת ההעברה של קינקייד מוקצית אמיליה רוסל, בת זוגו לשעבר של ברייס. במהלך ההעברה השיירה נתקלת במארב והורגת את כולם מלבד קינקייד ורוסל אשר נסוגים לבית בטוח. לאחר שרוסל מבינה שמישהו מהאינטרפול בגד בהם והיא צריכה מישהו מבחוץ שהיא יכולה לסמוך עליו, יוצרת רוסל קשר עם ברייס אשר מסכים לסייע להם בתמורה לשיקום המוניטין שלו.
דוקוביץ' מאיים על אחד מבכירי האינטרפול שכעת נחשף שהוא הבוגד. דוקוביץ' דוקר אותו ביד ומודיע לו שהוא יקבל תשלום רק כאשר קינקייד ימות. אנשי דוקוביץ' מצליחים לעקוב אחרי קינקייד דרך הטלפון הנייד שלו ומנסים להרוג אותם במארב. במהלך הניסיון שליחיו של דוקוביץ' מתים והרכבים שבהם יכלו קינקייס וברייס לברוח מושמדים. השניים תופסים טרמפ ומגיעים לאמסטרדם, שם מוחזקת סוניה.
כשהם מגיעים לאמסטרדם, קינקייד בורח לברייס רק בשביל לשלוח פרחים לסוניה, ברייס מאתר אותו והורג עוד כמה שכירי חרב על הדרך. במהלך עימות בין השניים מגלה ברייס כי קינקייד הוא שהרג את קורוסאווה לפני שנתיים. זועם על הגילוי כי הוא בילה שנתיים להאשים את רוסל כי הדליפה את המידע, כאשר במציאות מות הלקוח היה מקרי לגמרי, מתעמת ברייס עם קינקייד ונוטש אותו.
בזמן שברייס מבכה את כישלונותיו, קבוצה של מתנקשים מתקיפה את קינקייד. ברייס משנה את דעתו ועוזר לקינקייד לברוח, אבל נתפס. אנשיו של דוקוביץ' מענים את ברייס בניסיון למצוא את קינקייד שברגע האחרון מציל את ברייס. השניים מגיעים לבית המשפט שם קינקייד מציג לכולם הוכחות מצולמות של רצח ההמונים שביצע דוקוביץ'.
דוקוביץ' מפעיל את תוכנית הגיבוי שלו ומסמן לאנשיו שמפציצים את בית המשפט באמצעות משאית תופת ומתחילים בלחימה לטובת בריחת מנהיגם. דוקוביץ' חוטף אקדח ומנסה לירות בקינקייד אך פוגע בברייס שקפץ להגן על חברו. קינקייד רודף אחר דוקוביץ' לגג הבניין, שם הוא מנסה להימלט על ידי מסוק. קינקייד מפיל את המסוק ובועט את דוקוביץ' מהגג אל מותו.
סרט המשך
במאי 2018, הוכרז כי ישנם מגעים בין ההפקה לשחקנים בדבר סרט המשך שכותרתו "שומר הראש ואשתו של המתנקש", עם תוכניות להתחיל לצלם לקראת סוף 2018. בנובמבר 2018 לוהקו ראיין ריינולדס, סמואל ל. ג'קסון וסלמה הייק לגילום דמויותיהם גם בסרט ההמשך.
בסרט ההמשך מככבים ראיין ריינולדס, סמואל ל. ג'קסון, סלמה הייק, פרנק גרילו, ריצ'רד גרנט, טום הופר, אנטוניו בנדרס ומורגן פרימן ותוכנן לצאת לאקרנים באוגוסט 2020 אך יציאתו נדחתה בשנה, בעקבות מגפת הקורונה. הסרט יצא לאקרנים ב-16 ביוני 2021 על ידי ליונסגייט.
ג'ייסון בקר
ג'ייסון בקר (באנגלית: Jason Becker, נולד ב-22 ביולי 1969) הוא גיטריסט ומלחין מטאל נאו-קלאסי אמריקאי, אשר זכה לפרסום על נגינתו כבר בגיל 16. הופיע כחלק מהצמד "Cacophony" שכלל גם את מרטי פרידמן.
חייו
בקר הוציא שני אלבומים במסגרת הצמד Speed Metal Symphony בשנת 1987 ו-Go Off! שנה לאחר מכן. בנוסף הוא הוציא אלבום סולו בשם Perpetual Burn ב-1988.
בגיל 20, קיבל הצעה להצטרף ללהקה של דייוויד לי רות', אך בעת ההכנות לסיבוב הופעות ב-1990, החל להרגיש חולשה בידיו וברגליו; הוא אובחן כחולה במחלת העצבים המוטוריים ALS, ונמנע ממנו להשתתף בסיבוב ההופעות. האלבום בו השתתף A Little Ain't Enough זכה באלבום זהב, ונחשב כאלבומו הטוב ביותר של רות'.
בהמשך הוציא בקר את האלבום Raspberry Jams (1999), שכלל הקלטות דמו שלא יצאו קודם. לאחר מכן יצא אלבומו Blackberry Jams (2003), שכלל הקלטות דמו שפורסמו באלבומים אחרים ועובדו מחדש.
אף על פי שמחלתו של בקר פגעה ביכולתו לזוז ולדבר, הוא ממשיך להלחין מוזיקה, בעזרת מחשב ומוזיקאים אחרים. בדרך זו הוא הוציא את Perspective בשנת 1996.
Dirt
Dirt (תרגום מילולי לעברית: עפר) הוא האלבום השני של להקת הגראנג' אליס אין צ'יינס.
הפקה
זהו אלבום הפריצה של הלהקה ולדעת רבים אלבומה הטוב ביותר. האלבום נחשב לאחד מהאלבומים שהביאו את הגראנג' אל הזרם המרכזי של הרוק האמריקאי ולקלאסיקה של הז'אנר. Dirt כונה בשם "אלבום דיכאון" בפי רבים, בגלל הטקסטים האפלים שלו, שהושפעו ממוזיקת ההבי מטאל שהזרם המרכזי עדיין לא היה מורגל אליה. האלבום הגיע למקום השישי במצעדי המכירות ועם הזמן הגיע למעמד של פלטינה מרובעת. לדברי חברי הלהקה, האלבום עוסק בכל חוויה אפלה שהם התנסו בה מאז ומעולם, כמו טראומת ילדות, אהבה אבודה, הרואין, אלכוהול, דיכאון וזעם.
הווידאו קליפ שצולם עבור השיר "?Would" זכה להצלחה ב-MTV וגרר אחריו השמעות מרובות בתחנות הרדיו. השיר נכתב לזכרו של אנדרו ווד (סולן להקת הגראנג' מאת'ר לאב בון) שמת כתוצאה ממנת יתר של הרואין. הוא נכלל גם בפסקול הסרט סינגלס והפך ללהיט הראשון מתוך האלבום.
האלבום הוקלט בתקופה שבה נאבק סולן הלהקה ליין סטאלי בהתמכרותו להרואין והוא מכיל שירים שבהם מתאר סטאלי את חוויותיו כמכור לסם, כמו "Sickman" ,"Junkhead" ו-"Dirt". סטאלי אף הלחין באלבום זה מספר שירים. השיר "Rooster" מתאר את חוויותיו של אביו של ג'רי קאנטרל כחייל במלחמת וייטנאם, שם כינויו היה "Rooster" (תרנגול). הרצועה "Iron Gland" מופיעה לפני השיר "Hate to Feel" אך איננה מוזכרת ברשימת השירים שעל העטיפה ומתארח בה סולן סלייר טום אראיה, כאשר הוא מבצע את הצרחה המפורסמת שאותה ביצע במסגרת השיר "Angel of Death" של סלייר. השיר "Sickman" עוסק בחוויותיו של סטאלי כמכור להרואין ("מה אני לעזאזל? מרבה עיניים, זבוב. או אז אהיה בר-מזל, ביום מותי. איש חולה. אני יכול להרגיש את ההגה אך איני יכול לנווט, כשמחשבותי הופכות לפחדי הגדול ביותר").
קטע מן השיר Them Bones שימש בתוכנית הטלוויזיה הסאטירית הישראלית "הרצועה" החל מעונתה השלישית כקטע הפתיחה והמעבר של התוכנית.
ריפיוזד
היסטוריה
ריפיוזד הוציאו לאור את הסינגל הראשון שלהם Refused ב-1991. האלבום הראשון, "This Just Might Be the Truth", יצא לאור ב-1994. רגע השיא של הלהקה הגיע ב-1996 עם הוצאת האלבום "The Shape of Punk to Come". בשלהי 1998 החליטה הלהקה להתפרק במהלך מסע ההופעות האחרון שלה, בשל מתחים חברתיים בין חברי הלהקה. ההופעה האחרונה של הלהקה נוגנה בארצות הברית והופסקה באמצע על ידי המשטרה. בינואר 2012 הכריזה הלהקה על איחוד מחדש והחלה במסע הופעות ברחבי אירופה וארצות הברית.
מט עזר
מט עזר הוא סוג של בעיית שחמט שבה שני הצדדים משתפים פעולה על מנת להנחית מט על השחור. במט עזר ב-n מסעים, השחור נע תחילה, ואז הלבן, ושני הצדדים נעים n מסעים, על מנת שבמסע ה-nי של הלבן הוא ינחית מט על השחור. בבעיית מט-עזר בשני מסעים, לדוגמה, השחור משחק, הלבן משחק, השחור משחק והלבן מנחית מט. אף על פי שהשחקן שולט בשני הצדדים, כל המסעים חייבים להיות חוקיים. בבעיות שחמט מסמנים את מספר הבעיות כ- H#n, כאשר n הוא מספר המסעים.
בעיה עם מספר פתרונות
להבדיל מבעיית שחמט רגילה, שבה על הפותר לבדוק כל אפשרות תגובה של השחור, במט עזר הפותר שולט על שניהם, ולכן בעיות עם יותר מפתרון אחד נפוצות יותר. בדרך כלל יהיו שניים, ולעיתים יהיה ביניהם קשר. לדוגמה בבעיה משמאל שני הפתרונות הם: 1.ר:ב8 רד5 2.פג7 ר:ז5 ו- 1.צד:ד8 רג6 2.פד7 צ:ב-3. כפי שניתן לראות, שני הפתרונות דומים מאוד: בתחילה, השחור מכה כלי (זה שנותן את המט בפתרון השני). לאחר מכן, הלבן מזיז את הרץ כדי שהשחור לא יאיים בשח בתורו הבא, והשחור מזיז כלי כדי לסגור את השורה שתאפשר ללבן להנחית מט.
קישורים חיצוניים
fa:همدست (فیلم)
מצפה עופר
מצפה עופר הוא מצפה יערנים של קק"ל, השוכן ביער חוף הכרמל, על מורדותיו המערביים של הכרמל, בין היישובים כרם מהר"ל ממזרח וצרופה ממערב. המקום קרוי על שמו של מושב עופר הסמוך.
במקום שכן בעבר הכפר הפלסטיני ג'בע (כרמל), שהיה אחד משלושת יישובי המשולש הקטן אשר הטרידו את התחבורה היהודית לאורך מישור החוף. במהלך מבצע שוטר ב-24 ביולי 1948 וביום המחרת, נכבש האתר בידי חטיבות אלכסנדרוני וכרמלי. בשנותיה הראשונות של המדינה ניטע במקום יער עצי אורן, בין היתר, כדי לספק תעסוקה לתושבי האזור. בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוקם בלב היער מגדל תצפית מכספי תרומות של יהודי אוסטרליה, ניו זילנד והונג קונג. כאשר גבהו אמירי העצים סביב המגדל שנועד לאתר שריפות, הוספה לו קומה נוספת, וכיום הוא מתנשא לגובה של ארבע קומות. מראש המגדל נשקף נוף פנורמי על רכס הכרמל ואל מישור חוף הכרמל. במקום הוכשר חניון ואתרים לעריכת פיקניקים, חלקם נגישים לבעלי מוגבלות פיזית, שבילי הליכה ורכיבה על אופני הרים. בנוסף חולף שביל ישראל בסמוך למצפה.
מרוץ אפריקה אקו
מרוץ אפריקה אקו  (Africa Eco Race) הוא מרוץ ראלי רייד הנערך מדי שנה בצפון אפריקה מאז 2009, בעקבות ביטול ראלי דקר ב-2008, והעברתו לאמריקה הדרומית. בדומה לראלי דקר, המרוץ נערך בדרך כלל בחודש ינואר למשך כשבועיים.
הראלי נותן דגש מיוחד לביטחון המשתתפים ופיתוח בר-קיימא. בנוסף להיבט הספורטיבי של הראלי, הוא שם דגש על מודעות אישית לאחריות אקולוגית. מאהלי החנייה הליליים נבחרים רחוק מערים ושדות התעופה והמתחרים מוצאים את עצמם באמצע המדבר, רחוק מכל דבר, ותלויים בעזרה הדדית, סולידריות וידידות.
היסטוריה
הראלי נערך לראשונה ב-2009 על ידי צוות מארגן צרפתי. תוואי המסלול דמה למסלולי ראלי דקר המקוריים וכלל קטע תחרות קצר במרסיי בצרפת ומשם, בהפלגה לעבר מרוקו. התוואי, באורך של כ-6,500 קילומטר, עבר דרך מאוריטניה והסתיים בדקר, סנגל. גם בשנים הבאות נבחר תוואי דומה, אך הזינוק החל ממקומות שונים בדרום אירופה. ב-2016 ו-2017 הוזנק המרוץ ממונקו.
במרוץ משתתפים רוכבי אופנועים, נהגי מכוניות ונהגי משאיות. בקרב נהגי המכוניות, הצרפתי ז'אן לואי שלסר הוא המנצח הבולט בכל שנות המרוץ עם שישה ניצחונות מ-2009 עד 2014 במכונית מטיפוס באגי שעוצבה על ידו.
במרוץ בינואר 2017 זכה בקטגוריית האופנועים הישראלי גב סלע, בטרם מלאו לו 18 שנה. הוא ניצח בהפרש מצטבר של 50 דקות את יריבו הנורווגי פאל אנדרס אוליוולסטר שהיה המנצח בשנתיים שקדמו.
הילרי וג'קי
תקציר עלילה
הסרט מחולק לשני חלקים, הראשון מראה את המאורעות מנקודת המבט של הילרי, והשני מנקודת מבטה של ג'קי. פתיחת הסרט הוא בילדותן של הילרי וג'קי הלומדות מוזיקה ומחול אצל אמן, שתי הילדות מנגנות, ג'קי בצ'לו והילרי בחליל צד. בהתחלה ג'קי אינה מתאמנת מספיק, אך כשהיא מתחילה להתייחס ברצינות לנגינה היא הופכת לנגנית וירטואוזית, ועד מהרה זוכה להכרה בינלאומית. בהמשך היא מתחתנת עם הפסנתרן והמנצח דניאל בארנבוים. הילרי, לעומתה, מנגנת בתזמורת קהילתית ומתחתנת עם כריסטופר פינצי, בנו של המלחין ג'רלד פינצי. למרות שהסרט מתרכז בעיקר בג'קי, הוא מדגיש את היחסים בין שתי האחיות והמסירות שלהן זו לזו. הילרי מסכימה שג'קי תנהל רומן עם בעלה, כדי לעזור לה להתגבר על התמוטטות העצבים שהיא עוברת.
חלקו האחרון של הסרט מתעד את חמש עשרה השנים האחרונות בחיי ז'קלין די פרה אז אובחנה כחולה בטרשת נפוצה ומערכת העצבים שלה נפגעה. עם הזמן הפכה למשותקת, חרשת ואילמת עד שלבסוף היא מתה. הסרט מסתיים כשרוח רפאים של ג'קי עומדת על החוף שבו נהגה לשחק בילדותה, ומתבוננת בעצמה ובאחותה כילדות קטנות משתובבות בחולות.
הפקת הסרט
סצינות מתוך הסרט צולמו בבית הספר Blue Coat School, ב-County Sessions House, ב-George's Dock וגלריית ווקר שבליברפול. סצינות נוספות צולמו באקדמיה המלכותית למוזיקה ובויגמור הול שבלונדון. סצינות שבתוך הבית צולמו באולפני שפרטון שבסארי.
הסרט לא יצא לאקרנים בצרפת כדי להימנע מתביעה משפטית מצד דניאל בארנבוים.
מחלוקת ומחאה בעקבות הסרט
אף על פי שהסרט זכה בהצלחה קופתית וביקורתית והיה מועמד למספר פרסי אוסקר הוא גרם להתפרצות זעם במיוחד בלונדון מקום פעילותה העיקרית של ז'קלין די-פרה. כמה מעמיתיה המוזיקאים, בהם הצ'לן רוסטרופוביץ' וג'וליאן לויד ובר, שלחו מכתב זועם לטיימס.
בתה של הילרי, קלייר פינצי, טענה שהסרט הוא "פירוש מוטעה שאי אפשר שלא לערער עליו". סטודנטים מהקולג המלכותי למוזיקה הקימו משמרת מחאה בזמן הקרנת הבכורה, אם כי נודע אחר כך שהם הוצבו שם מטעם חברת הפרסום של הסרט. ברנבוים, שמעריצי די-פרה נטו ליחס לו רשעות, אמר "האם הם לא יכלו לחכות עד שאמות?"
הילרי, אחותה של ג'קי, ושותפה לכתיבת הספר הגנה בתקיפות על הספר ועל הסרט שנעשה בעקבותיו. מתוך דבריה בעיתון הגארדיאן: "בתחילה לא יכולתי להבין מדוע אנשים אינם מאמינים לסיפור שלי, כי אני שאפתי לספר את כל האמת. כשאתה מספר אמת על משפחתך, אתה לא מצפה שיגידו שזה שטויות. אבל ידעתי שג'קי הייתה מכבדת את מה שעשיתי. אם הייתי מספרת חצאי אמיתות היא הייתה קורעת את הספר. היא הייתה רוצה שכל הסיפור יסופר. עוד אמרה הילרי לניו יורקר "אם אתה אוהב מישהו, אתה אוהב את כולו. אלה שהתנגדו לסרט רוצים לראות רק את החלקים בחייה של ג'קי שהם יכולים להסכים להם. אני לא חושבת שהסרט נטל חירות לעצמו, ג'קי הייתה אוהבת אותו לחלוטין".
23 שנים (ספר)
23 שנים: מחקר הקריירה הנבואית של מוחמד (בפרסית: منظور از ۲۳ سال دورۀ پیغمبری محمد بن عبدالله است), הוא ספר שנכתב על ידי הסופר האיראני עלי דשתי.
הספר, שמכיל 228 עמודים, עוסק בחייו של מוחמד, נביא האסלאם. דשתי מציג בו את גישתו, לפיה מחשבה והטלת ספק עדיפות על אמונה עיוורת:
הוא דחה נסים שהמסורת המוסלמית ייחסה למוחמד, והכחיש את הקוראן כמילות האל עצמו. במקום זאת העדיף בחינה יסודית וספקנית של כל מערכות האמונה המסורתיות. לדבריו, הקוראן אינו מכיל שום דבר חדש, כלומר רעיונות שלא הציגו אחרים קודם לכן, וכל המצוות המוסריות של הקוראן מובנות מאליהן.
עלי דשתי נאסר, ונגזר עליו גזר דין מוות בפני בית המשפט של המהפכה האסלאמית בשל ביקורת שהעביר על האסלאם. זהו אחד הספרים האסורים לקריאה ולמכירה באיראן. לא ידוע בדיוק מתי מת, אך עיתון איראני פרסם שהדבר קרה בחודש העשירי של שנת 1360 לפי הלוח הפרסי, כלומר בתחילת שנת 1982.
הספר תורגם לשפה האנגלית, אך טרם ראה אור בשפה העברית.
רומבה
המונח רומבה מתייחס לכמה תופעות שונות: מלכתחילה בא המונח לציין את הרומבה המסורתית האפרו-קובנית, אך במהלך הזמן התרחב השימוש במושג לתופעות נוספות: שם של ריקוד סלוני לטיני, קטע אינסטרומנטלי לכלי הקשה במסגרת הסלסה, ועוד. הערך הנוכחי עוסק רק ברומבה המסורתית האפרו-קובנית.
הרומבה היא יצירה קובנית עממית המשלבת ריקוד, תיפוף ושירה של מקהלה וסולן. נהוג לחלק את הרומבה לשלושה סוגים: יאמבו, ואואנקו וקולומביה. היאמבו נחשב לעתיק ביותר והוא ריקוד זוגות בטמפו מתון. הואואנקו אף הוא ריקוד זוגות אך בטמפו מהיר יותר ואילו הקולומביה הוא ריקוד סולני גברי ווירטואוזי בטמפו מהיר מאד.
מקורותיה של הרומבה אינם ידועים בוודאות אך נהוג להגיד שהיא צמחה בשכונות עוני בהוואנה ומטאנסאס, שהיו מאוכלסות בעבדים משוחררים, בשלהי המאה ה-19 (במקביל היו במזרח קובה ז'אנרים דומים שנקראו טומבה). מלכתחילה היה מדובר בהתקהלות ספונטנית קולקטיבית בה שרו ורקדו. אחר כך בא המונח לציין ז'אנר מוזיקלי ספציפי.
לגבי מקור ומשמעות המלה רומבה יש כמה השערות: ייתכן שהיא מגיעה ממילים בדיאלקטים אפרו-קאריבים שמשמעותן חגיגה קולקטיבית, ייתכן שהיא מגיעה מהמונח "נשות הרומברו" שהיו יצאניות במועדוני ריקודים. יש הטוענים גם שפירוש המילה "רומבו" הוא הילולה ושיכרות.
מרבית היסודות המוזיקליים של הרומבה שואבים מהמסורת של מערב אפריקה - משם הגיעו עבדים בני שבטים של יורובה ובאנטו לקובה. יסודות אלו הם:
הרומבה מכילה גם יסודות ספרדיים: השפה בה שרים היא לרב ספרדית, חלק מתנועות הריקוד והלבוש מקורן בספרד.
הכוריאוגרפיה של היאמבו והואואנקו מושתתת על חיזור כאשר הגבר מנסה לכבוש את האישה והיא מצידה מנסה להתחמק, הכל באווירה הומוריסטית וקלילה. ייתכן כי מקור ריקודים אלו בריקודי פולחן-פוריות אפריקאים.
כאמור הקולומביה בשונה מהואואנקו והיאמבו מבוצעת על ידי רקדן גבר סולן. זהו ריקוד וירטואוזי הקשור לאחוות דתיות סודיות. הרקדן מבצע תנועות אקרובטיות המדמות רוחות מכת האבאקווה (Abakua).
מבין שלוש הסוגות, לואונאקו נודעה ההשפעה הגדולה ביותר על ז'אנרים מסחריים ריקודיים לטינים.
מבנה הרומבה
מבנה זה הוא הגדרה של חוקרים בניסיונם להבין את הרומבה אך אין הוא מחויב המציאות כלל: רומבות רבות יתנהגו לפיו אך רומבות רבות לא.
ההרכב הכלי של הרומבה נקרא קומפרסה. ההרכב יכול להשתנות אך בדרך כלל הוא כולל:
הטקסטים של השירים יכולים להיות על מגוון רחב של נושאים, שמחים ועצובים, הומוריסטים ורציניים, אישיים או ציבוריים, אך בדרך כלל הם יעסקו במשהו עכשווי ואקטואלי ולא סיפורים מהעבר הרחוק. הרומבה שימשה כמעין היסטוריה של מעמד הפועלים המועברת בע"פ- מאפיין של חברות לא אורייניות. בדומה לז'אנרים קאריבים נוספים, פעמים רבות הטקסט נסוב סביב המוזיקה עצמה, הריקוד, השירה והתיפוף.
הרומבה זוהתה עד למהפכה הקומוניסטית עם השכבות הנמוכות ובעיקר עם האוכלוסייה האפרו-קובנית. היא נחשבה למשהו מופקר ופרימיטיבי בעיני הבורגנות וזוהתה עם בורות, עוני, כישוף ופגאניות. המהפכה הקומוניסטית (1961) ניכסה את הרומבה, עודדה וקידמה אותה כריקוד לאומי, על אף שלא הייתה חלק מהמיינסטרים. המטרות הפוליטיות היו כלפי חוץ לייצג את קובה וכלפי פנים ליצור סולידריות בין הקבוצות השונות בקובה. המהפכה גם מיסדה את הרומבה, הוציאה אותה מההקשר הספונטני, שכונתי פנים-קהילתי ויצרה פסטיבלים, תחרויות, בתי ספר והופעות רשמיות.
אין תמימות דעים בנוגע למידת הדתיות או החילוניות של הרומבה והקשר שלה לדתות הסנטריה: רוב החוקרים טוענים שהיא ז'אנר חילוני אך לעומתם יש הגורסים שהיא דתית. כמו כן אין תמימות דעים בנוגע למשקל היחסי של המורשת הספרדית לעומת המערב-אפריקאית ביצירת הרומבה. ברור לכל שזוהי יצירה קובנית אך יש הנוטים להדגיש את האלמנטים האפריקאים ויש הנוטים להדגיש דווקא את הספרדים. ויכוח זה אינו מוזיקולוגי בלבד, אלא טעון ברגשות ושאלות של זהות.