cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
למידה מרחוק
היבטים אתיים בלמידה מרחוק
בעיה אתית היא רמאות: תרינלהום מציין שבעוד שרמאות (העתקה מאחרים, פלאגיריזם, שיתוף פעולה בלתי תקין, הצגה כוזבת של זהות) היא ההתנהגות, הרי שהעיקרון האתי שמופר כאן הוא היושרה האקדמית. רמאות היא חוסר יושר אקדמי, והספרות משקפת דאגות עמוקות ביחס להפרה זו של התנהגות אתית. נושאים ספציפיים שזוכים להתייחסות כוללים את מידת חוסר-היושר האקדמי בקרב סטודנטים הלומדים מרחוק, מניעים אישיים וגורמים מבניים, וגישות לטיפול בבעיה. הספרות על אחוזי הרמות בלימודים המסורתיים מספקת קונטקסט מסוים. אף על פי שחוקרים חלוקים ביניהם על השאלה האם אחוזי הרמאות בקרב סטודנטים עלו בעשורים האחרונים או שאולי הטרמינולוגיה הלא-עקבית גרמה לעליות לכאורה, כולם מסכימים שרמאות בקרב סטודנטים בכל הרמות של מערכת החינוך הפורמלית מתרחשת בשיעורים גבוהים המעוררים דאגה. אין כמעט נתונים אמפיריים שעליהם ניתן לבסס השוואה של רמאות בסביבות לימוד מסורתיות לעומת סביבות של לימוד מרחוק. אחת האבחנות הנפוצות אצל חוקרים היא שהמחקרים מתחום זה הם מעטים ולא שיטתיים. כתוצאה מכך, אין מספיק ראיות שבעזרתן נוכל להבדיל בין התרשמויות לבין מציאות. התייחסויות להזדמנויות מוגברות לחוסר-יושר ונטייה לחוסר יושר אצל סטודנטים הלומדים מרחוק מופיעות לעיתים קרובות בספרות.
לקריאה נוספת
Daniel, J. (2020). Education and the COVID-19 pandemic. Prospects, 49(1), 91-96
Lie to Me (שיר של מיקולאש יוזף)
Lie to Me (בעברית: שקרי לי) הוא השיר שייצג את צ'כיה באירוויזיון 2018 שהתקיים בליסבון, פורטוגל. השיר אשר בוצע על ידי הזמר מיקולאש יוזף, הולחן ונכתב על ידו. השיר נבחר ב-29 בינואר 2018 בתחרות "אירוויזיון סונג CZ" ששודרה בערוץ Česká televize והיוותה את הקדם הצ'כי.
לאודיקה השלישית
לאודיקה הייתה בתו של מיתריטדס השני, מלך פונטוס ושל אשתו לאודיקה. אחיה היה מיתריטדס השלישי, והייתה לה אחות נוספת ששמה היה לאודיקה. בשנת 221 לפנה"ס נישאה לבן דודה מצד אמהּ, אנטיוכוס השלישי, מיד לאחר המלכתו למלך בשנת 222 לפנה"ס. טקס הנישואים התקיים בעיר זאוגמה ("סלאוקיה שעל הפרת"), שנוסדה על ידי סלאוקוס הראשון. זאוגמה הייתה עיר מבצר הלניסטית ששכנה על הגדה המערבית של הפרת בטורקיה של היום.
ברתולד יאקוב
ד"ר ברתולד יאקוב סלומון (בגרמנית: Berthold Jacob Salomon 12 בדצמבר 1898 בברלין - 26 בפברואר 1944 בברלין), שהשתמש גם בשמות העט חייל ותיק (Ein alter Soldat), מרצ'ל רולין (Marcel Rollin) וברתולד ג'יי (Berthold Jay) היה עיתונאי ופציפיסט יהודי-גרמני.
לאודיקה השלישית
לאודיקה הוכרזה כמלכה באנטיוכיה על ידי אנטיוכוס לפני יציאתו ב-221 לפנה"ס למסע מלחמה במזרח הממלכה כנגד מולון, האחשדרפן שמרד בו.
ברתולד יאקוב
חייו
הסופר והעיתונאי ברתולד יאקוב היה לפציפיסט ולמבקר חריף של המיליטריזם הגרמני בעקבות התנסויותיו במלחמת העולם הראשונה. מאמריו חשפו את התחמשותה הסודית של גרמניה לצד נהלים בלתי-חוקיים אחרים בצבא. כתוצאה מכך עמד למשפט באשמת בגידה, נקנס ונשלח למאסר של תשעה חודשים במצודה. בקיץ 1932 עקר לשטרסבורג, שם ניהל שירות עיתונות עצמאי. הוא הגביר את מאמציו לחשיפת ההכנות הנעשות בגרמניה לקראת מלחמה. שמות הקוד שהשתמש בהם היו מרצל רולין וברתולד ג'יי.
לאודיקה השלישית
ללאודיקה ולאנטיוכוס נולדו שמונה ילדים. בנם הבכור היה אנטיוכוס שנולד בעת המסע כנגד מולון, עם ילדיהם הנוספים נמנו סלאוקוס הרביעי, ארדיס (Ardys), לאודיקה הרביעית שהייתה אשתו של סלאוקוס הרביעי, קלאופטרה הראשונה שהייתה אשתו של תלמי השישי ואנטיוכוס הרביעי שנולד בשם מיתרידטס.
ברתולד יאקוב
חייו
בשנת 1935 עשו סוכני הגסטאפו בשווייץ שימוש במלשין, שמשך אותו בדרכי רמיה אל בזל, משם העבירו אותו בכוח את הגבול לגרמניה. ממשלת שווייץ מחתה נמרצות נגד הפרת ריבונותה הלאומית, ומחאה זאת, יחד עם לחץ דיפלומטי ומחאות ציבוריות מצד גרמנים גולים, הביאו לשחרורו מן הכלא הגרמני כעבור חצי שנה ולהחזרתו לשווייץ, אך לנוכח איומי הנאצים עבר יאקוב לצרפת, שם המשיך בעבודתו עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
לאודיקה השלישית
כתובת לאודיקה
בשנת 193 לפנה"ס הוציא אנטיוכוס השלישי צו מלכותי שבו ציווה על הקמת כת הסוגדת לאשתו לאודיקה כאלה. את הצו הוציא באמצעות פרסום כתובת רשמית ביוונית. כתובת זאת נקראת היום כתובת לאודיקה. הכתובת שרדה בשלושה עותקים שונים, שניים באזור ממלכת מדי, ליד הערים לאודיקיאה-ניהבנד וקרמנשה, הנמצאות שתיהן בדרך המסחר המרכזית מסלאוקיה שעל החידקל אל אחמתא, ואחד סמוך לעיר אריזה שבחבל הארץ פריגיה.
לאודיקה לא זכתה ליהנות זמן רב ממעמדה האלהי, שכן הלכה לעולמה בתוך שנה או שנתיים לאחר פרסום הכתובת.
Die Young
Die Young הוא שיר של הזמרת קשה. השיר יצא לאור ב-25 בספטמבר 2012 כסינגל הראשון מאלבום האולפן השני של קשה, Warrior.
השיר הגיע למקום השני במצעד הסינגלים האמריקאי בילבורד הוט 100.
השיר ירד מהאוויר בתחנות הרדיו בארצות הברית מיד לאחר הטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק, בניוטאון, קונטיקט, עקב שמו ותוכנו.
רמיקס לשיר יצא מאוחר יותר בנובמבר 2012 המארח את הראפרים, ויז קאליפה, ג'וסי ג'יי ואת הזמרת בקי ג'י.
גנצ'י גמבוטסו
גנצ'י גמבוטסו (ביפנית:現地現物 ובאנגלית: Genchi Genbutsu) הוא מונח יפני מהתחום העסקי האומר "לך תראה במו עיניך". המונח הוא עיקרון מפתח של מערכת הייצור של חברת טויוטה והוא מכונה לפעמים גם "לך וראה". על פי עיקרון זה, על מנת לקבל החלטות נבונות על בסיס הבנה אמיתית של הסיטואציה צריך להתבונן במה שקורה באתר בו מתבצעת העבודה בפועל.
יישום העיקרון
טאייצ'י אוהנו, מייסד מערכת הייצור של טויוטה, נהג לקחת מהנדסים חדשים שהגיעו למפעל טויוטה, מצייר עיגול גיר על הרצפה והיה אומר למהנדס לעמוד במעגל, להתבונן ולציין את מה שהוא רואה. אם המהנדס לא ראה מספיק הוא היה מתבקש להמשיך ולצפות. אוהנו ניסה להטביע במהנדסים העתידיים שלו שהדרך היחידה להבין באמת מה קורה ברצפת הייצור היא ללכת לשם. על פי אוהנו, אם הבעיה קיימת ברצפת הייצור, יש להבין אותה ולפתור אותה ברצפת הייצור.
גנצ'י גמבוטסו נקרא גם יחס ל"גמבה" (Gemba). כאשר "גמבה" הוא המונח היפני ל"מקום" במקרה זה "המקום שבו זה קורה בפועל". מכיוון שערך אמיתי נוצר ברצפת הייצור, זה המקום שבו מנהלים צריכים לבלות את זמנם.
עיקרון זה הושווה לרעיון של טום פיטרס ורוברט ווטרמן הנוגע ל"ניהול על ידי שיטוט". מושג זה הפך לאוניברסלי עד שכיום מנהלים חדשים יודעים באופן אינסטינקטיבי שהם חייבים "להסתובב" באזורים השונים של המפעל על מנת להגיע לרמות יעילות גבוהות. בעוד שרעיונות אלה, הם כנראה רעיונות טובים, הם עלולים לפספס את הטבע המהותי של גנצ'י גמבוטסו, שהמהות מבחינתו היא פחות "לבקר" ויותר "לדעת" בכך שהוא שם. לחברת טויוטה יש רמות גבוהות של נוכחות הנהלה בפס הייצור שתפקידם "לדעת" ולהשתפר כל הזמן.
המלך ג'ון (מחזה)
המלך ג'ון (באנגלית: King John) הוא מחזה היסטורי של ויליאם שייקספיר שמתאר את שלטונו של ג'ון, מלך אנגליה בין השנים 1199-1216, בנו של הנרי השני, מלך אנגליה ואלינור, דוכסית אקוויטניה, ואביו של הנרי השלישי.
מניחים שהמחזה נכתב באמצע שנות התשעים של המאה ה-15, אך לא פורסם עד 1623, אז הופיע במהדורת הפוליו הראשונה.
תקציר
המלך ג'ון מקבל שגריר מצרפת שדורש כי הוא יוותר על כסאו לטובת אחיינו ארתור, שהוא, לדעת מלך צרפת, פיליפ, היורש הראוי לכס המלוכה. הוא מאיים עליו שאם הוא לא יסכים, צרפת תפתח במלחמה.
הממזר ואחיו הצעיר נכנסים למחלוקת לגבי האדמות שירשו. ג'ון פוסק שלממזר יש זכות לאדמות, משום שצאצאיה של אישה הם יורשי האב, ולא משנה מי האב האמיתי. אמו של ג'ון, אלינור, מחבבת את הממזר, משום שהשמועה אומרת שאביו היה בנה ואחיו של ג'ון, ריצ'רד לב הארי. היא מציעה שהוא יוותר על אדמותיו לאחיו הצעיר ויצטרף לצבא שלה תחת שמו של ריצ'רד לב הארי. הוא מסכים, וג'ון מעניק לו תואר אבירות.
בצרפת, המלך פיליפ וצבאו מכתרים את אנז'ה, עיר שנמצאת תחת שלטון אנגלי, ומאיימים בהתקפה אלא אם כן אזרחי העיר יתמכו בארתור. פיליפ נתמך על ידי אוסטריה שהוא מאמין שהרגה את ריצ'רד לב הארי. משלחת אנגלית מגיעה. אלינור וקונסטנט, אמו של ארתור, מחליפות דברי עלבון. המלכים פיליפ וג'ון שוטחים את טענותיהם אל מול אזרחי אנז'ה, אך ללא הועיל: הנציג שלהם אומר שהם תומכים במלך ראוי, אך הם אומרים שהם יתמכו במלך החוקי.
הממזר מציע שאנגליה וצרפת יתאחדו כי להעניש את אזרחיה הסוררים של אנז'ה, ובשלב זה הם מציעים אלטרנטיבה: בנו של פיליפ, לואי, יתחתן עם בלנקה, אחייניתו של ג'ון. תוכנית שנותנת לג'ון עילה חזקה לתביעת חזקה על כס המלוכה, ואילו לואיס מקבל שטח עבור צרפת. למרות שקונסטנס זועמת ומאשימה את פיליפ על נטישת ארתור, לואי ובלנקה נשאים.
הקרדינל פאנדלוף מגיע מרומא עם האשמות לפיהם הוא לא ציית לאפיפיור ומינה בניגוד לדעתו ארכיבישוף. ג'ון מסרב לחזור בו, ולפיכך מנודה. פאנדלוף מתחייב על כך שיתמוך בלואי, למרות שפיליפ מהסס לאור העובדה שהוא רק לאחרונה נקשר בקשרי משפחה עם ג'ון. פאנדלוף מדבר על ליבו ומצביע על כך שקשריו לכנסייה ישנים יותר ומוצקים יותר.
הוברט מנסה להרוג את ארתור אבל הוא כל כך מוקסם מתמימותו והוא אינו מסוגל. בינתיים, האצילים של ג'ון מבקשים שישחרר את ארתור, וג'ון מתרצה ומעניק לארתור את חרותו. אלא שאז הוברט נכנס ומודיע כי ארתור מת; האצילים מאמינים כי ארתור נרצח ומצטרפים לצבאו של לואי. הממזר חוזר מהמנזרים ומדווח שהם אינם מרוצים מניסיונו של ג'ון לקחת את כספם. ג'ון והוברט נקלעים לוויכוח סוער בעקבות מותו כביכול של ארתור, שבסופו הוברט מגלה לג'ון כי ארתור עדיין בחיים. ג'ון שמח, ושולח את הוברט אחרי האצילים כדי שיספר להם את החדשות.
ארתור מנסה להשתחרר מכלאו אך מת כשקופץ מעל קיר הטירה ונופל אל מותו (עובדה זו נתונה לפרשנות - האם ארתור ניסה לברוח, או שהוא התאבד). האצילים מאמינים כי הוא נרצח על ידי ג'ון, ומסרבים להאמין לדבריו של הוברט לפיהם ארתור היה חי כשעזב אותו ומאשימים את הוברט שהרג אותו. בעקבות כך הם יוצאים לפגוש את לואי. ג'ון מנסה לעשות עסקה עם פאנדלוף לפיה הוא יכבד את דבריו של האפיפיור אם פאנדלוף יגרום לצבאו של לואי לחזור מהמלחמה נגד אנגליה. הממזר מופיע ומדווח על עזיבתם של האצילים. ג'ון מספר לו על העסקה שלו עם פאנדלוף. ג'ון מורה לממזר להוביל את צבאו נגד צרפת.
אבראהים אל-ג'עפרי
אבראהים אל-ג'עפרי שנולד בשם אבראהים עבד אל-כרים אל-אשייקר (בערבית: إبراهيم عبد الكريم الأشيقر; נולד ב-25 במרץ 1947) שימש כראש ממשלת עיראק בתקופת ממשלת המעבר בין השנים 2005–2006 ובנוסף כיהן כשר החוץ בין השנים 2014–2018. אל-ג'עפרי היה הדובר של מפלגת הדעווה האסלאמית והיה ממתנגדיו הבולטים של סדאם חוסיין.
חייו האישיים
אבראהים אל-ג'עפרי נולד בעיר כרבלא ב-1947 ואחרי סיום לימודיו התיכוניים בעיר עבר ללמוד רפואה באוניברסיטת מוסול וב-1974 קיבל ממנה תואר דוקטור לרפואה. עם סיום לימודיו, חזר לכרבלא והחל בפעילות פוליטית במסגרת מפלגת הדעווה, שאליה הצטרף כבר ב-1968. בסוף שנות ה-70, החריף הסכסוך בין מפלגת הדעווה למפלגת הבעת' וסדאם חוסיין אף הורה על עונש מוות לפעילי מפלגת הדעווה. כתוצאה מכך, אל-ג'עפרי נאלץ לעזוב עם משפחתו לאיראן, שם עבד עם מועצת המהפכה האסלאמית בעיראק שתמכה באופוזיציה העיראקית. כדי להגן על משפחתו מפני המשטר העיראקי, שינה את שם המשפחה מאל אשייקר לאל-ג'עפרי. מאוחר יותר עבר ללונדון, שבה המשיך בפעילותו הפוליטית והפך לדובר של מפלגת הדעווה.
פעילותו בגלות
בשהותו מחוץ לעיראק, היה חבר בתנועות אופוזיציה עיראקיות בגלות ומיקד את העיסוק הפוליטי שלו בגיבוש "הזהות העיראקית השיעית". כנציג מפלגת הדעווה יצר קשרים עם מפלגות עיראקיות אחרות בגלות במטרה לתכנן את עתידה הדמוקרטי של עיראק.
תחילה התנגד להתערבות בינלאומית בדיכוי המשטר הדיקטטורי של סדאם חוסיין וסבר כי יש להפיל את המשטר בכוחות עיראקיים עצמיים. הוא ראה בהתערבות האמריקנית החלשת מעמדן של מפלגות האופוזיציה בעיני העם העיראקי. ג'עפרי קרא למפלגות האופוזיציה ליצור עמדה מאוחדת נגד משטר סדאם וביקש להקים ממשלה שתייצג את כלל המגזרים והדתות בעיראק. לתפיסתו, הסונים, השיעים והכורדים הם שלושה מרכיבים עיקריים בחברה העיראקית ומטרתו היא החלפת המשטר הדיקטטורי של סדאם חוסיין בשיטת ממשל רב-מפלגתית מבוססת חוקה.
תקופת שלטון
לאחר יותר מ-20 שנות גלות, עם הפלת משטרו של סדאם חוסיין חזר אל-ג'עפרי לעיראק. ביולי 2003 מונה כחבר במועצת הממשל העיראקית וביוני 2004 הפך לסגן נשיא בממשלה בראשות איאד עלאווי. בינואר 2005 נערכו הבחירות הכלליות הראשונות בעיראק לאחר הפלישה האמריקנית, שבמסגרתן עלתה הברית העיראקית המאוחדת ובמרכזה מפלגת הדעווה כך שלבסוף ב-3 במאי 2005 מונה באופן רשמי לראש ממשלת המעבר העיראקית.
סקר דעת קהל שנערך באותה התקופה בין אזרחי עיראק הראה כי אל-ג'עפרי זכה לאהדה רבה בקרב הציבור ונתפס כדמות מאחדת שבכוונתה להשיב את הערבים הסונים למרחב הדמוקרטי לאחר שהודרו ממנו במסגרת מדיניות הדה-בעת'יפיקציה, אף על פי כן עלייתו של ראש ממשלה שיעי יצרה חששות בקרב מיעוטים כגון הכורדים והערבים הסונים.
לאורך השנים, הביעו מתנגדיו של אל-ג'עפרי ביקורת וחשדות בנוגע לקשריו עם איראן וטענו שהוא עלול להוביל לשיטת ממשל דומה לזו הנהוגה באיראן, המבוססת על שלטון של חכמי ההלכה. בנוסף, אל-ג'עפרי ספג ביקורת עקב זיהויו עם מפלגת הדעווה, המפלגה הפוליטית השיעית הראשונה והחשובה בעיראק. מתנגדיו מציינים לחובתו שברח מעיראק בשעתה הקשה, בתקופת שלטונו של סדאם חוסיין בשלטון.
מבקריו הפוליטיים של אל-ג'עפרי טוענים כי תקופת כהונתו כראש ממשלת עיראק הייתה אחת התקופות האלימות והעקובות ביותר מדם בעיראק מאז הפלת שלטון סדאם חוסיין. בתקופת שלטונו הייתה עליה ניכרת באלימות העדתית וההתקוממות בעיראק ועלו אף עדויות על כליאה, עינוי והריגה של ערבים סונים בידי שיעים וכן, קריאות של הסונים לאו"ם ולארגוני זכויות אדם לגינוי הפרת זכויות האדם שבוצעו בתקופה זו. כל אלו הובילו את מבקריו לייחס לאל-ג'עפרי את חוסר היכולת והעדר הכוח למגר את העלייה באלימות וראו בממשלתו שותפה לטיהור עדתי.
פעילותו לאחר תקופת השלטון
על אף ניצחונו בבחירות ב-2006, היה אל-ג'עפרי מזוהה עם כישלון מיגורה של האלימות בעיראק ועם כישלון שיפור השירותים לאזרחים ועל כן נתקל בהתנגדות מצד הסונים והכורדים להמשך כהונתו כראש ממשלה. לאחר לחץ רב שהופעל עליו במערכת הפוליטית הפנימית וכן, לחץ מצד ארצות הברית, הוא נאלץ לבסוף לפרוש מהתפקיד באפריל 2006.
ב-2008 הקים אל-ג'עפרי מפלגה שיעית חדשה בשם זרם הרפורמה הלאומי, ששיתפה פעולה עם מתנגדיו של ראש הממשלה באותה התקופה, נורי אל-מאלכי. באותה העת, שררה מתיחות בין מנהיגים פוליטיים שיעיים בשל פעולות צבאיות שאל-מאלכי הוביל כנגד איש הדת, מוקתדא א-סדר וכן, בשל משא ומתן שניהל בנוגע להסכם ביטחון ארוך טווח מול ארצות הברית שלא זכה לאהדה רבה. אלו יצרו הזדמנות עבור אל-ג'עפרי לזכות בתמיכת הציבור במפלגה החדשה שהקים. בעקבות סכסוכו עם אל-מאלכי והקמת המפלגה, בוטלה חברותו במפלגת הדעווה, איתה היה מזוהה לאורך שנים רבות.
בין השנים 2014–2018 כיהן כשר החוץ בממשלתו של ראש הממשלה חיידר אל-עבאדי. במהלך תקופה זו התמודדה עיראק עם פלישת ארגון המדינה האסלאמית והתבססותו בשטחים נרחבים שלה עד שהצליחה לשחרר את העיר מוסול ובתוך כך פנתה אל הקהילה הבין-לאומית בבקשת סיוע לבנייה מחדש של השטחים שנהרסו. ב-2017 בעצרת הכללית של האו"ם פנה אל-ג'עפרי אל המדינות המחזיקות באנרגיה גרעינית במתן סיוע בבניית כור אטומי בעיראק למטרות שלום.
שרון וכסלר
שרון וכסלר (נולדה ב-17 בינואר 1970) היא חזאית ואשת תקשורת ישראלית.
ביוגרפיה
וכסלר למדה בבית הספר התיכון בויאר. היא בעלת תואר שני בחינוך מן האוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 2016, החלה ללמוד לימודי אוצרות באוניברסיטת תל אביב.
משנת 1993 עד סגירת רשות השידור הגישה וכסלר את תחזית מזג האוויר במהדורת מבט של הערוץ הראשון בטלוויזיה הישראלית. בין השנים 2003–2008 שימשה כחזאית בתוכניתו של רפי רשף, "נכון להבוקר" ששודרה בגלי צה"ל, ואף השתתפה בפינה יומית יחד עם הכתב מנחם הורוביץ. וכסלר אף נמנתה למשך כמה חודשים עם צוות מגישי התוכנית הלילית "כל היום" ששודרה ברשת ב' של קול ישראל.
ב-2008 השתתפה בעונה הרביעית של תוכנית הטלוויזיה "רוקדים עם כוכבים", ששודרה אז בערוץ 2 וסיימה במקום הרביעי.
מאז עליית תאגיד השידור הישראלי "כאן" לאוויר במאי 2017, היא מגישה את תחזית מזג האוויר במהדורות המרכזיות. בנוסף, הגישה עם אורי לוי את התוכנית "מבט לאחור" ומאז סיום שידורה, היא מגישה עם לוי את התוכנית "שרון ואורי" בימי שישי בשעה 5 בערב. מעת לעת, היא משמשת גם מגישה מחליפה ב"חדשות הלילה".
בנובמבר 2021 החלה להגיש גם לצידו של אורי לוי, את תוכנית הרדיו "כאן בסביבה" בכאן ב'.
חיים אישיים
וכסלר מתגוררת בהר אדר, נשואה לעורך הדין ינון סרטל, ולזוג חמישה ילדים.
יהודה ליב וילנסקי
יהודה ליב ניסן וילֶנסקי (ברוסית: Лев Вольфович (Иегуда Лейб Нисан) Виленский; יולי 1870, תמוז תר"ל – 17 בספטמבר 1935, י"ט באלול תרצ"ה, חיפה) היה פעיל בתנועה הציונית, מראשי הוועד למען עבודה עברית וממייסדי ההתאחדות העולמית של הציונים הכלליים. רבה של העיר ניקולאייב בשנים 1903–1905.
קורות חיים
וילנסקי נולד בקיץ 1870 בעיירה צֶ'צֶ'רְסְק (ברוסית: Чечерск) שליד העיר הומל, בפלך מוהילוב שבאימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה), במשפחת רבנים חסידי חב"ד. סבו, רבי דוב בער וילנסקי, היה "רב מטעם" בבוברויסק במשך 28 שנה, עד מותו. אביו, ברוך זאב (וולף) וילנסקי, אף הוא חסיד חב"ד, היה מראשוני חובבי ציון בעירו קרמנצ'וג, וממשתתפי ועידת היסוד של הוועד האודיסאי ב-1890.
למד ב"חדר" ובהוראה פרטית עד כניסתו לגימנסיה ממשלתית בפולטבה, שם סיים את לימודיו ולאחר מכן יצא לגרמניה ולמד פילוסופיה וכימיה בבית הספר הטכנולוגי הגבוה בברלין (כיום Technische Universität, TU). ב-1889 היה ממייסדי אגודת הסטודנטים הציונים בברלין "אגודה מדעית יהודית-רוסית", עם ליאו מוצקין, שמריהו לוין, נחמן סירקין וחיים ויצמן. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת בזל ב-1894 בתואר דוקטור בכימיה (כותרת הדיסרטציה: "Beitrage zur Kenntnis des 1, 2, 4-Triamidonaphtalins und seiner Abkömmlinge").
בשובו לרוסיה בשנת 1895 הצטרף לאגודת "בני משה" והיה מראשוני התנועה הציונית, בה פעל עד מותו כעבור 38 שנים. ב-1897 נשלח כציר לקונגרס הציוני הראשון מטעם העיר קרמנצ'וג, והשתתף בקונגרסים ברציפות עד הקונגרס ה-19. במהלך השנים היה מראשי הוועד למען עבודה עברית וממייסדי ההתאחדות העולמית של הציונים הכלליים.
בשנת 1896 התגורר במינסק והיה בעל בית חרושת. בשנים 1897–1903 התגורר בקרמנצ'וג, ושם נולדו לו ולאשתו הדסה לבית ליפשיץ ילדיהם שמואל ומרים (ב-1903 נולד ילדם השלישי, עמנואל). בסוף שנת 1902 נבחר לרב הקהילה בעיר ניקולאייב, חרף התנגדות על רקע היותו חסר סמיכה לרבנות. הוא עבר לניקולאייב עם משפחתו וכיהן כרב העיר עד סוף 1905. בפעילותו הציונית נמנה עם חברי הסיעה הדמוקרטית של צעירי הציונות, ובשנת 1902 השתתף בוועידת מינסק. בתקופה זו יצא את גבולות רוסיה, ועד 1910 התגורר בברלין כחמש שנים, עד שעם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בהיותו נתין רוסי, נאלץ לשוב לרוסיה. הוא התגורר במינסק, בפטרבורג ובחארקוב. במחצית הראשונה של המלחמה נפטרה אשתו. לאחר מהפכת 1917 נבחר בחארקוב למנהיג הסניף המקומי של התנועה הציונית ולראש הקהילה היהודית, עמד בראשן עד 1919, והשתתף במועצה היהודית הלאומית של אוקראינה ובקונגרס הציוני הכול-רוסי (1917). בשנת 1920, לאחר שנידון למוות על ידי שלטונות רוסיה בגין פעילותו הציונית, עלה לארץ ישראל, שם ישב בנו הצעיר עמנואל. באותה שנה עלתה בתו, ואחריה גם בנו שמואל.
בקיץ 1935 נסע ללוצרן כדי לעבור ניתוח לטיפול בסרטן, אך החליט לשוב לארץ ונותח בבית חולים פרטי בחיפה. הניתוח הצליח, אך לבו נחלש וכעבור ימים ספורים נפטר בביתו שבחיפה. בן 65 במותו.
משפחתו
בנו הבכור של יהודה ליב וילנסקי, היה מהנדס הבניין שמואל וילנסקי (מולה). שני ילדיו האחרים הסבו את משפחתם ל"ילן", כראשי התיבות של שמו (יהודה ליב ניסן). בתו, מרים ילן-שטקליס, ילידת 1900, הייתה סופרת ומשוררת עברייה, מחברת ספרי ילדים ושירי ילדים, כלת פרס ישראל הראשונה לספרות ילדים (1956). בנו הצעיר, עמנואל ילן (וילנסקי) (מנולי), יליד 1903, היה אדריכל וארכאולוג חובב, פרופסור בטכניון.
אלכס ג'ונסון
אלכסנדרה ספנסר "אלכס" ג'ונסון (באנגלית: Alexzandra Spencer "Alexz" Johnson; נולדה ב-4 בנובמבר 1986) היא זמרת, מחברת מילים ולחן ושחקנית קנדית הידועה בעיקר בתפקידיה בסרט "יעד סופי 3" ובסדרות "So Weird" ו"לפתע כוכבת", סדרת הנעורים המצליחה בה שיחקה את התפקיד הראשי - ג'וד האריסון, ואף הייתה מועמדת עליו לשני פרסי ג'ימיני (המקביל לפרס אמי בקנדה).
קורות חייה
אלכס ג'ונסון נולדה בניו וסטמינסטר שבקולומביה הבריטית בקנדה והיא הילדה השישית במשפחה בת עשרה ילדים. אחותה ג'נה היא שחקנית תיאטרון, ואחיה ברנדן הוא מוזיקאי איתו היא משתפת פעולה לעיתים.
So Weird
ג'ונסון נבחנה לתפקיד בעונה האחרונה של "So Weird", סדרת טלוויזיה של דיסני. מפיקי הסדרה חיפשו שחקנית ראשית שיכולה גם לשיר. היא קיבלה את התפקיד מיד לאחר מבחן הבד. התפקיד היה קשה, מכיוון שרוב מעריצי הסדרה כבר התרגלו לעלילה שונה והם לא היו מרוצים כשאווירת הסדרה השתנתה מ-"darker" ל-"lighter". הם היו מודאגים שהשחקנית הראשית הקודמת, כרה דליזיה, לא השתתפה בסדרה בעונה האחרונה. אף על פי שהרבה מעריצים של הסדרה הרגישו כך, הסדרה בכל זאת שמרה על הפופולריות שלה, ומעריצים התחילו להעריץ את ג'ונסון בגלל יכולות המשחק והשירה שלה.
הסדרה "לפתע כוכבת"
ב-2004 ג'ונסון עברה מבחן בד לסדרה הבאה מהיוצרים של דגראסי, "לפתע כוכבת". הם חיפשו במפורש נערה קנדית שיכולה לשחק ולשיר עבור התפקיד הראשי, ג'וד האריסון.
אלכס ג'ונסון שרה את כל השירים שהדמות שלה, ג'וד, שרה. היא הקליטה 3 פסקולים ללפתע כוכבת שיצאו עד כה (של שלוש העונות הראשונות). היא כתבה חמישה מתוך שירי העונה הראשונה: Twenty Four Hours ,Let Me Fall ,Criminal ,Skin ,That Girl. היא לא כתבה שירים בעונה שנייה והשלישית כדי להתמקד בכתיבת והלחנת שירי אלבום הסולו שלה.
בגלל ההתחלה המוקדמת שלה, ג'ונסון מופיעה כבר יותר מעשור.
בהופעה החיה, אלכס ג'ונסון הייתה עם הלהקה שלה מהסדרה Spiederman Mind Explosion. הנגנים בלהקה הם: טיילר קייט (וינסנט ספידרמן – "ספיד") על גיטרה, כריסטופר גאד ("וואלי") על הבס ואין בלאקווד ("קייל") על התופים.
תפקידים אחרים
ג'ונסון נבחנה גם לתפקיד של ג'ולי כריסטנסון בסרט האימה "יעד סופי 3". היא זכתה בתפקיד של ארין אולמר, שאמנם לא היה גדול אבל היא בכל זאת זכתה לשבחים מצד המבקרים על ביצועה.
ג'ונסון אמרה שהתפקידים שלה בלפתע כוכבת ו"יעד סופי 3" נתנו לה הרבה ניסיון במשחק, ושהיא רוצה להמשיך את קריירת המשחק שלה אבל לא להפוך את זה לקריירה העיקרית שלה. בספטמבר 2007 ג'ונסון הופיעה בתפקיד הראשי ב-"Devil's Diary" – סרט טלוויזיה. הוא הופיע בתור סרט השבוע ב-Lifetime Television בארצות הברית.
ג'ונסון שיחקה גם בסרט בהפקה עצמאית של אחיה מאט ג'ונסון.
2009-הווה: VOODOO ואחריו
מיד לאחר סוף העונה הרביעית של לפתע כוכבת, החלה ג'ונסון לעבוד על אלבום משלה שלא יהיה קשור לתוכנית בחברת epic records. במהלך שנת 2009 החברה נכנסה למשבר ונמכרה, ולכן גם נאלצה לשחרר שליש מאמניה, ביניהם ג'ונסון. הזכויות על הדמואים שהקליטה בחברה אינן שיכות לה, ומסיבה זו האלבום ההוא לא יצא. לאחר מכן, הוציאה ג'ונסון הודעה באתר שלה שהיא תוציא אלבום עצמאי עם אחיה. ב-9 במרץ 2010 הוציאה את האלבום המדובר, Voodoo. הסינגל הראשון שהוציאה היה trip aroubd the world, אליו הוציאה גם קליפ שצולם בניו-אורלינס. מאחר שהאלבום לא צלח ולא כמעט שלא שודר בתחנות הרדיו. בשנת 2011 הוציאה את The Basement Recordings, יחד עם המשכו The Basement Recordings II, ובשנת 2012 הוציאה את המיני-אלבום Skipping Stone.
נשפוניים
הנִּשְׁפּוֹנִיִּים (שם מדעי: Vespertilionidae) היא משפחה של יונקים בסדרת העטלפים (עטלפאים). זוהי המשפחה הגדולה ביותר בסדרת העטלפאים – היא כוללת 44 סוגים טקסונומיים ובהם 300 מינים. פירוש השם, הן בעברית והן בלטינית, הוא "עטלפי ערב" או "עטלפי לילה" (המילה "נשפון" מקורה ב"נשף", מילה נרדפת לערב או לילה).
מאפיינים
הנשפוניים היא משפחה של עטלפי חרקים קטנים ובינוניים. מידותיהם: אורכם נע בין 3 ל-10.5 סנטימטר (ס"מ), אורך זנבם עוד 2.5–7.5 ס"מ ומשקלם 4–40 גרם. מבנה הראש פשוט, ללא קרומים שונים דוגמת אלה שיש לפרספיים. סגנון התעופה שונה מגוון ושונה ממין למין.
עיניהם קטנות וראייתם חלשה. לעומת זאת אוזניהם גדולות ובעלות צפיר. שמיעתם מצוינת והם משדרים קולות בתדרים על-קוליים לצורכי אקולוקציה ותקשורת. הם משתמשים באיכון באמצעות הד כדי לנווט וכדי לצוד טרף. הם טורפים בעיקר פרוקי-רגליים (ובהם גם חרקים גדולים), ולעיתים טורפים גם חולייתנים קטנים (בהם דגים, זוחלים ואף יונקים זעירים). המין נשפון דייג ניזון בעיקר מדגים וסרטנים ימיים. חלק ממיני הנשפוניים צדים בקבוצות ומשתפים פעולה בציד.
ההתמודדות עם החורף שונה בין המינים השונים של הנשפוניים: יש כאלה שאוגרים שומן ונכנסים לתרדמת חורף ומקטינים את קצב חילוף החומרים (הפרעה לנשפוניים בתרדמת החורף שלהם עלולה להיות קטלנית לגביהם: כאשר הם מתעוררים, קצב חילוף החומרים עולה לרמה גבוהה והם "שורפים" את עתודות השומן שלהם, דבר שגורם להם אחר כך לגווע מרעב. לכן, אסור להיכנס למערות בהם לנים הנשפוניים), ואחרים נודדים למקומות חמים יותר בהם יש מזון.
רבייה: עונת ההזדווגות ועונת הלידה תלויות באקלים של אזור המחיה. בחלק מהמינים ההפריה מושהית עד לסוף החורף. ההריון נמשך 40–100 יום ובכל לידה נולד רק גור אחד או שניים לכל היותר.
הנשפוניים נפוצים בכל העולם למעט בקטבים. בארץ ישראל 19 מיני נשפוניים: נשפון דק-אוזן, נשפון פגום-אוזן, נשפון גדות, נשפון משופם, נשפון גדול, נשפון מצוי, אפלול מצוי, אפלול הנגב, שחור-כנף זעיר, עטלפון אירופי, עטלפון לבן-שוליים, עטלפון אריאל, עטלפון סאבי, עטלפון בודנהיימר, עטלפון ריפל, אודנן, אוזנן הנגב, אוזנן החרמון, כנפן מצוי, בלומף שחור, רמשן לילי - כמעט כולם נדירים ונתונים בסכנת הכחדה מנופי ישראל.
Performance Based Logistics
Performance Based Logistics (בראשי תיבות: PBL) הוא מונח מתחום הכלכלה והלוגיסטיקה העוסק במתן שירות אחזקה ופתרון תקלות על בסיס חוזה גלובלי.
מספק השירות מקבל סכום קבוע ועליו לדאוג לתחזוקה שוטפת ופתרון תקלות תמידי. בצורה זו, גם לנותן השירות אינטרס, שכן המערכת שעבורה הוא נותן שירות תעבוד בצורה היעילה ביותר שכן הוא מפסיד כסף בכל פעם שהיא מתקלקלת ועליו לתקנה.
קלאב מד
קלאב מד (מצרפתית: Club Med, קיצור של Club Méditerranée - "מועדון הים התיכון") הוא תאגיד צרפתי בתחום התיירות, המפעיל אתרי נופש ("כפרי נופש" או "מועדנים") הפרושים ברחבי העולם. בנוסף מפעילה הרשת את הקלאב-מד 2, ספינת מפרשים גדולה בעלת 5 תרנים שיכולה לשאת כ-400 נוסעים, המשייטת בקיץ בין ערי נמל שונות בים התיכון ובחורף מהקריביים עד לדרום אמריקה.
קלאב מד הייתה בין הרשתות הראשונות שהפעילו נופש בשיטת "הכול כלול", שלפיה זכאים הנופשים באתר למגוון הטבות ושירותים, ללא תשלום נוסף. כמו כן צוות האתר דואג לאורחים לפעילויות פנאי, ובמיוחד במגוון ענפי ספורט.
היסטוריה
את החברה הקים בשנת 1950 ז'ראר בליץ, שחקן כדורמים יהודי-בלגי. אתר הנופש הראשון נפתח באי הספרדי מיורקה, אשר בים התיכון, כמתחם של אוהלים שהוקם לקיץ באופן זמני. בליץ קידם את התפיסה של חופשה פעילה באתר מבודד, עבור תשלום אחד בו "הכול כלול", כולל מזון, לינה ותחבורה לאתר. אתר הנופש השני שהוקם היה מחנה אוהלים באי ג'רבה בתוניסיה. לאחר שהעסק נקלע לקשיים כספיים, ז'ילברט טריגנו, יהודי-צרפתי בן למשפחת סוחרים מאלג'יריה שהיה ספק האוהלים של החברה, הצטרף כמשקיע ב-1954, ובמשך שנים היה נשיא החברה יחד עם ז'ראר בליץ, (שניהם היו פעילים בתנועת ההתנגדות הצרפתית בתקופת מלחמת העולם השנייה). אחר כך בנו של ז'ילברט טריגנו, סרג' טריגנו שימש כמנכ"ל.
אתר הנופש הראשון שבנתה בעצמה חברת "קלאב מד" היה ב-1954 בסלרנו, איטליה. האתר הראשון היה פשוט, הנופשים שהו בבקתות קש לא מוארות על חוף הים, וחלקו מתקנים משותפים, כולל חדר אוכל וחדר כביסה. אחר כך הוחלפו בקתות קש בכפרי הנופש במבנים או צריפים מודרניים עם שירותים צמודים. ב-1956 הוקם כפר נופש חורפי ראשון, אתר סקי בלזאן, שווייץ.
החברה הייתה על סף פשיטת רגל בשנת 1961, וקיבלה מימון מהברון אדמונד אדולף דה רוטשילד, שהיה אז בן ה-35, לאחר שביקר באתר נופש של הרשת ונהנה מהשהייה שלו. עם המימון מרוטשילד, מספר כפרי הנופש גדל במהירות. ב-1965 אתר הנופש הראשון מחוץ לתחומי הים התיכון, בטהיטי. "קלאב מד" התרחבה לקהל חדש על ידי פתיחת כפרי נופש ב ובפלורידה, שבהם אנגלית ולא צרפתית הייתה השפה העיקרית. במקור משך המועדון בעיקר רווקים וזוגות צעירים, מאוחר יותר הפך המועדון פנה בעיקר למשפחות, עם "המיני קלאב" הראשון הכולל פעילות לילדים שנפתח ב-1967.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, המועדון קנה מקלוד ללוש את סירת המפרש המהפכנית שלו Vendredi 13, היא הוצבה במרטיניק ושימשה לשייט של יום אחד עד מספר ימים. בעקבות ההצלחה שלה, בשנת 1976, החברה קנתה את ספינת מפרש ענקית ושינתה את שמה ל-Club Médiderranée אחר כך רכשה ספינת מפרש שנייה בשם "Club Med 2". בסוף שנות ה-80 הרשת הפעילה 105 כפרי נופש, בחמש יבשות, וההכנסות השנתיות שלה היו כ-1.2 מיליארד דולר.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, הפופולריות של אתרי הנופש של החברה ירדה, מכיוון שמתחרים העתיקו את הקונספט שלה והנופשים דרשו אתרי נופש מתוחכמים יותר. לאחר שהחברה צברה הפסדים של 68 מיליון דולר במחצית הראשונה של 1997, בעלי המניות פיטרו את ז'ילברט וסרג' טריגנו והחליפו אותם בפיליפ בורגיניון, לשעבר מנכ"ל רשת נובוטל בארצות הברית. בורגיניון החליט לשנות את המועדון מחברת כפרי נופש לחברת שירותים. המועדון רכש רשת של חדרי כושר בצרפת, השיק מתחמי ברים ומסעדות בשם "קלאב מד וורלד" בפריז ובמונטריאול, והחל בשיווק נופש "הכול כלול" המיועד לצעירים.
בתחילת המאה ה-21, בעקבות המשבר בתיירות אחרי התקפת הטרור ב-11 בספטמבר 2001, נתקלה החברה בקשיים ונאלצה לסגור רבים ממועדוניה ברחבי העולם. נשיא החברה שמונה בשנת 2002, הנרי ז'יסקר ד'אסטן (בנו של נשיא צרפת לשעבר ז'יסקר ד'אסטן), ניסה להוביל קו אסטרטגי חדש להעלאת רמת האירוח של המועדונים לדרגה גבוהה, כך שתמשוך אליה אורחים בעלי אמצעים. בדצמבר 2005, הציגה רווח ראשון אחרי חמש שנים של הפסדים.
בישראל
החברה החלה לפעול בישראל בשנת 1959, בשם "מועדון הים התיכון", המייסד ז'ראר בליץ הגיעה לביקור בישראל במטרה לחפש מיקום להקמת כפר נופש של החברה. בקיץ 1960 נחתם הסכם עם חברת "אל על" להטסת חברי המועדון לטיולים מאורגנים בישראל, וז'ילבר טריגאנו הודיע על פתיחת כפר נופש החל מקיץ 1961. כפר הנופש הוקם באכזיב, ופעל רק בעונת הקיץ בין מאי לאוקטובר, בבקתות קש שהוקמו במקום עם קיבולת של כ-500 נופשים. הנופשים בכפר היו מגיעים ברובם מצרפת לכשבועיים, כאשר בכל מחזור נופש רק 20 מקומות הוקצו לישראלים. חלק כגדול מהצוות גם הגיע מצרפת. בקיץ 1961 התארחו נופשים של המועדון גם בקיבוץ מעגן שעל שפת הכנרת.
בקיץ 1967 קיבלה הרשת את ניהול מלון "קיסריה", שהוקם על ידי הברון אדמונד אדולף דה רוטשילד. מלון "קיסריה" פעל בניהול הרשת כל השנה כולל עבור תירות חורף. בינואר 1968 הכריז המועדון כי במשך שבע שנות פעילות הביא לישראל 25,000 נופשים. בקיץ 1970 הרשת לא הפעילה את כפר הנופש באכזיב, עקב המתיחות הביטחונית במהלך מלחמת ההתשה. בנוסף מלון "קיסריה" נמכר לרשת "מלונות דן". בינואר 1971 חתמה הרשת על הסכם חדש, לחכירת שטח כפר הנופש באכזיב (לאחר שההסכם הקודם פג לאחר עשר שנים). במשך שתי עונות ניהלה רשת "קלאב מד" גם את "כפר הנופש הצרפתי" באשקלון. כפר נופש שהוקם ב-1963 על ידי "היסתור", חברת התיירות והנסיעות של ההסתדרות, בשיתוף חברת התיירות של איגוד העובדים הצרפתי. חברת התיירות הצרפתית נרכשה על ידי "קלאב מד" ב-1969, ושנתיים אחר כך מכרה את חלקה בכפר ל"היסתור".
אתר קלאב מד באכזיב נסגר לאחר שביוני 1995 נפלה באתר קטיושה, עובד החברה נהרג ושמונה נופשים נפצעו. האתר המשיך לפעול עד שנת 2000, אז נסגר בעקבות פריצת האינתיפאדה השנייה. בשנת 2004 שכרה קבוצת יזמים את האתר במטרה להפעיל אותו מחדש, ללא השימוש במותג "קלאב מד". ב-2005 הודיעה הרשת שתחזור לפעול בתחילת 2007 אחרי שיפוץ, אך בעקבות מלחמת לבנון השנייה ביטלה התוכנית. בקיץ 2008 נשכר המקום על ידי חברה מסחרית גדולה להפעלת כפר נוער, והפעילות במקום הופסקה סופית כאשר השטח הועבר לידי רשות הטבע והגנים בשנת 2012. מאז הפך לחלק מגן לאומי אכזיב.
ביולי 2013 הודיעה הרשת כי תפתח מועדון חדש בישראל. בדצמבר 2014 הודיע נשיא החברה כי המועדון החדש יפתח בחוף דור, אך הוא לא נפתח לבסוף. עם זאת החברה ממשיכה להיות פעילה בישראל, בעיקר בשיווק חבילות נופש לתיירים ישראלים לאתרי הסקי שלה, ולמועדונים הפופולרים באיים המלדיביים, ברפובליקה הדומיניקנית ובקנקון שבמקסיקו.
פרויקט מוהול
פרויקט מוהול (באנגלית: Project Mohole) היה ניסיון לקדוח את קרום כדור הארץ אל תחום אי הרציפות מוהורוביצ'יץ'. הפרויקט מומן על ידי ממשלת ארצות הברית, באמצעות הקרן הלאומית למדע.
השלב הראשון של הפרויקט החל בשנת 1961, מול חופי מקסיקו. בוצעו חמישה קידוחים, שהעמוק בהם מגיע ל-183 מטר מתחת לקרקעית האוקיינוס שנמצאת כ-3,500 מטר מתחת לפני החוף. היה זה עומק חסר תקדים לאותה עת, פי 30 ממה שנקדח עד לאותה עת.
חלק מהגאולוגים והגיאו-פיזיקאים התנגדו לפרויקט בטענה שהרווח המדעי הצפוי מהקידוחים לא מצדיק את התקציב העצום שניתן לפרויקט. הם ראו בפרויקט פעלול הנדסי בעל ערך מדעי מועט.
השלב השני של הפרויקט בוטל בשנת 1966, עקב מגבלות תקציביות ובעיות טכנולוגיות.
מכונית קופה
מכונית קוּפֶּה היא מכונית בעלת סגנון גוף קבוע, הכולל גג קבוע, בדרך כלל בעלת שתי דלתות, שניים או ארבעה מושבים, ובדרך כלל גב הגג משופע.
בנוסף, יוצרו מכוניות 4 דלתות אשר שווקו כ"קופה" בשל קו הגג שלהם שתוכנן בסגנון ה-"קופה" בחלקו האחורי אלא נקראות "גראן קופה".
היסטוריה
המונח "קופה" הוחל לראשונה על עגלות מהמאה התשע עשרה שבהן גובה הגג של המושבים הפונים לאחור היה נמוך משמעותית מקו הגג הכללי.
מקורו של סגנון הגוף coupé מגיע מ-עגלת סוסים. מקור השם "קופה" בצרפתית ומשמעותו ״חתוך״.
המאה ה-17
ה"סדאן" הייתה אחת הדגמים הראשונים של עגלת ארבעת הגלגלים עם תא הנוסעים ודלתות הצד של התקופה המודרנית. נראה כי האטימולוגיה של המונח נובעת מהעובדה שדגם דומה הוקם לראשונה בברלין עבור פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, במאה ה-17, ולנוחותו ורבגוניותו, דגם מרכבה זה התפשט במהירות ברחבי אירופה, והתקבל בברכה. בעידוד מיוחד באיטליה.
כמו מונחים רבים אחרים, ההגדרה של "סדאן" עברה לעולם הרכב על ידי זיהוי דגם מכונית המסוגל להכיל לפחות ארבעה נוסעים על הסיפון.
המאה ה-19
במאה ה-19 הוצגה גרסת ה-"coupé" של ה- berline, ("Berlin (carriage)" ) שהייתה גרסה מקוצרת (ללא "מושב אחורי"). בדרך כלל, לגרסת ה-"קופה" היה חלון זכוכית קבוע בחלק הקדמי של תא הנוסעים. המונח "berline coupé" נקצר מאוחר יותר ל "coupé". הקופה נחשב כרכב אידיאלי עבור נשים לשימוש לקניות או לביקורים חברתיים.
מעצבי גוף לרכב השתמשו לעיתים קרובות במונחי בניית קרוואנים מסורתיים כדי לתאר עיצובים חדשים. מעצבים לקחו חירויות יצירתיות עם מונחים חדשניים כמו גם מנהלי מכירות שניסו ליצור הילה של כלי רכב ספורטיבים.
המאה ה-20
מכוניות הקופה הראשונות היו בעלות צורה זהה לזו של עגלת הקופה, כשהנהג פתוח בחזית, והמארז מאחוריו לשני נוסעים על מושב אחד.
בשנת 1916 האגודה של מהנדסי רכב הציע מינוח עבור גופי המכונית שהוגדרה כקופה: מכונית סגורה מופעלת מבפנים עם מושבים לשניים או שלושה ולפעמים מושב רביעי הפונה לאחור.
בשנות החמישים ועד תחילת שנות השבעים של המאה העשרים יצרנית הרכב האמריקאית שברולט, שיווקה דגמים דו-דלתיים בכינוי "קופה ספורטיבית", תוך שימוש בהגייה הצרפתית המקורית.
מאז שנות ה-60 של המאה העשרים המונח "coupé" התייחס בדרך כלל למכונית דו-דלתית עם גג קבוע
בשנת 1977, תקן בין-לאומי "ISO 3833-1977" הגדיר "Coupé" כבעל גוף סגור, בדרך כלל עם נפח אחורי מוגבל, גג קבוע שבו חלק יכול להיות פתוח, לפחות שני מושבים בשורה אחת לפחות, שתי דלתות בצד ואולי פתח אחורי, ולפחות שני חלונות צד.
מילון אחד קובע כי "coupé" הוא קצר יותר מאשר מכונית נוסעים / סלון של אותו מודל.
לקריאה נוספת
(What's What in Automobile Bodies Officially Determined". The New York Times. 20 August 1916. Retrieved 22 April 2015. "Here it is, with other body types and distinctions, officially determined recently by the Nomenclature Division of the Society of Automobile Engineers")
שליח שנת שירות
תוכנית שנת השירות של הסוכנות היהודית היא תוכנית בה נשלחים נציגי שנת שירות, לשנה של התנדבות בקהילות יהודיות בתפוצות. המיזם החל בשותפות 2000 של אזור עפולה גלבוע עם אגד הקהילות בדרום ניו אינגלנד ובעיקר בקונטיקט. התוכנית החלה בקיץ 1999 בו נשלחו שני שליחים ראשונים לווסטפורט שבקונטיקט ארצות הברית. התוכנית גדלה וצומחת, ובשנת 2022 יצאו 188 שליחי שנת שירות לקהילות ברחבי העולם.
מטרות התוכנית
מטרת העל של התוכנית היא חיזוק הזהות היהודית של צעירים יהודים בתפוצות והטמעת הקשר לישראל כחלק מזהות זאת. על מנת לממש מטרה זו, יוצרים השליחים קשרים בלתי פורמליים ומפעילים תוכניות חינוך במוסדות בתוך כל קהילה - כדוגמת בתי כנסת, בתי ספר, תנועות הנוער. התוכנית חושפת למעשה את הקהילה היהודית לישראל, דרך עיני בני נוער בגיל טרום צבא.
השליחים יחזרו לארץ עם הכרות מעמיקה של הקהילות היהדות מחוץ לישראל והשוני בחיים היהודים של יהודי ישראל ויהודי התפוצות. השליחים יכירו זרמים שונים ביהדות כמו היהדות הרפורמית, היהדות הקונסרבטיבית, רקונסטרוקטיביסטים, וכשיחזרו לישראל, יוכלו לחשוף ישראליים אחרים לזרמי יהדות אלו.
פעילות בשנת שירות
פעילות השליחים מגוונת ומשתנה בהתאם לאזור השליחות אליו הם נשלחים. בדרך כלל, יעבדו השליחים בבקרים בבתי ספר יומיים יהודיים בהעברת תוכני ישראל, ציונות ועברית. אחר הצהריים יעבדו השליחים בבתי ספר משלימים (Supplementary School). בנוסף לכך יעבדו השליחים בבתי הספר של יום ראשון ובתנועות הנוער הציוניות. בדרך כלל, יהיה השליח חבר בבית כנסת בו יעביר תכנים לכלל חברי הקהילה: גיל הזהב, בוגרים, ילדים וגיל הרך בנושאי ישראל ועברית.
מגורים
המגורים במהלך שנת השירות מתחלקים לשני סוגי מגורים:
משפחות מארחות
השליחים לצפון אמריקה ומקסיקו (קנדה, ארה״ב) גרים אצל משפחות מארחות מהקהילה בה הם עובדים לתקופות המשתנות בין אזורי השליחות (בממוצע חמישה חודשים). האירוח במשפחות המארחות יוצר רובד נוסף לתוכנית ומקשר משפחות רבות בתפוצות לישראל בצורה אישית ומעמיקה.
קומונות ודירות
בשאר קהילות העולם (רוב העולם) גרים הש״שינים בקומונות ודירות משותפות. מקומונות גדולות, למשל בלונדון (10 ש״שינים) ועד דירות, למשל בארגנטינה (2 ש״שינים). הדירות והקומונות ישרתו את השליחים למהלך כל שנת השירות. מטרת הקומונות והדירות היא ליצור חיבור משמעותי בין השליחים וליצור זוג או קבוצה חזקה.
הקהילות היהודיות המשתתפות בתוכנית
עד קיץ 2022, יצאו השליחים לקהילות הבאות:
לאפה
לאפה (בערבית: لَفَّة) היא סוג לחם שטוח ודק כעין רדיד בצק עגול. מקורה המדויק איננו ידוע בשל שכיחותה הרבה בקרב עמים רבים במזרח התיכון ומערב אסיה. מרכיביה הם קמח ומים בלבד (עם קורטוב מלח). היא נאפית בטאבון בחום גבוה ובאש גלויה. ללאפה הרגילה הנפוצה קיימות שתי גרסאות הנפוצות בארץ, פיתה עיראקית ופיתה דרוזית, הראשונה עבה יותר וכוללת גם שימוש בשמרים, והשנייה דקה יותר ואינה מכילה שמרים.
הלאפה, בדומה לפיתה, משמשת לעטיפתם של מאכלים המוכנסים לתוכה, כדוגמת חומוס, פלאפל או שווארמה. להבדיל מפיתה, הלאפה אינה בצורת כיס, אלא מניחים עליה את המאכל ומגלגלים אותה לשם עטיפתו. מאכל שנהוג לעטוף דווקא בלאפה אך לא בפיתה הוא לבנה.
פיתה דרוזית
פיתה דרוזית היא סוג של פיתה שטוחה וגדולה יותר הנאפית בטאבון או על סאג'. מקורה בעדה הדרוזית אך היא נפוצה גם במטבח הים התיכוני ובמטבח המזרחי.
מכיוון שבפיתה הדרוזית, בדומה ללאפה, אין כיס, הפיתה הדרוזית משמשת לעטיפתם של מאכלים המוכנסים לתוכה.
צרס
צרס (קרואטית Cres; איטלקית Cherso; לטינית Crepsa) הוא האי הגדול בקרואטיה.
גאוגרפיה
האי שוכן במפרץ קוורנר בצפונו של הים האדריאטי, בין האי לושין מדרום, לאי קרק ולחצי האי איסטריה מצפון. שטחו של האי הוא 405.78 קמ"ר, אורכו 66 ק"מ ורוחבו בין 2 ל-12 ק"מ. צרס והאי השכן לו, לושין, היו בעבר אי אחד, אך כיום מפריד מצר ים שרוחבו 11 מטרים בלבד בין שני האיים, וגשר מקשר בין שתי גדותיו. אורך חופיו של האי כ-270 ק"מ והאקלים השורר בו הוא ים תיכוני. אגם ורנה (Vrana) ששטחו 5.75 קמ"ר הוא האגם היחיד על האי. עומקו המרבי של האגם הוא 76 מטר, דהיינו כ-50 מטרים מתחת לפני הים, והוא משמש כמקור מי השתייה לצרס ולאי השכן לושין. לפי אגדה מקומית שוכנת טירה על קרקעית האגם ובעת שרוח נושבת במקום, ניתן, לעיתים, לשמוע את פעמון הטירה מצלצל.
היסטוריה
קיימות עדויות לכך שהאי צרס היה מיושב כבר בתקופת האבן. היוונים העניקו לצרס וללושין את השם המשותף "אפסירטידס", ובמאה ה-1 לפנה"ס נכבשו שני האיים על ידי הרומאים. עם חלוקת האימפריה הרומית, נותר האי צרס בשליטת האימפריה הביזנטית, ובמאה ה-6 הגיעו אליו ראשוני השבטים הסלאבים. בשנים 1000 עד 1358 נשלט האי על ידי ונציה, ולאחר מכן עבר לידיהם של המלכים הקרואטים-הונגרים. ב-1409 חזר האי לשליטת ונציה שהחזיקה בו עד סוף המאה ה-18. בעקבות הסכם רפאלו סופח האי לאיטליה ב-1920. ב-1945 היה האי לחלק מיוגוסלביה, ומאז שהתפרקה ב-1991, הוא שייך לקרואטיה.
אוכלוסייה וכלכלה
באי התגוררו בשנת 2001 3,184 תושבים, רובם המכריע בעיר צרס (2,959 תושבים). רוב התושבים מתרכזים לאורך חופו המערבי של האי. נתוניו של האי הביאו להתפתחות התיירות המהווה את ענף התעסוקה העיקרי, לצד דיג וחקלאות. בשל מבנהו הארוך וצר של האי, עובר כביש אחד לאורכו מנמל המעבורת שבצפונו ועד לגשר המחבר אותו עם האי לושין, סמוך לעיירה אוסור (Osor).
פרשת סטרוסברג
פרשת סטרוסברג הוא כינוייה של שערורייה הנוגעת לזיכיונות שנתנה ממשלת רומניה ליזם בתל הנרי סטרוסברג לבניית רשת מסילות ברזל, בראשית שלטונו של קרול הראשון, מכירת המניות ואיגרות החוב של החברה שהוקמה לשם כך, פשיטת הרגל ופעולות אחרות שנעשו בלחץ בעלי החוב וממשלותיהם.
הזיכיון
בסמוך לעלייתו לשלטון החל קרול הראשון לפעול לשם פיתוח רשת מסילות הברזל של רומניה, רשת שהייתה בראשית פיתוחה. קרול פנה לסטרוסברג, שכונה בארצות הגרמניות בשם "מלך מסילות הברזל" וביקש ממנו לקחת על עצמו את עיקר המלאכה. סטרוסברג הגיש הצעה והיא התקבלה וב-10 בספטמבר 1868 הועבר בפרלמנט הרומני "חוק זיכיון מסילות הברזל הרומניות", שאישר את הענקת הזיכיון לסטרוסברג. על פי חוק זה הוענק לסטרוסברג זיכיון ל-90 שנים, כדי שיפתח מסילות ברזל שיחברו את היישובים: רומן - מרששט - טקוץ' - גאלאץ, גאלאץ - בראילה - בוזאו - פלוישט - בוקרשט, בוקרשט - פיטשט - סלטינה - קראיובה - טורנו סברין - ורצ'יורובה. חברות נוספות קיבלו זיכיון לקווים אחרים.
ההתחייבויות
לביצוע הפרויקט נדרשה השקעה של 247,000,000 לאי, כשהמשקיעים היו אמורים לתפעל את הקווים ולהנות מההכנסות במשך 90 שנים, שלאחריהן המסילות יעברו לרשות ממשלת רומניה.
לגיוס הממון הקים סטרוסברג חברה שהנפיקה איגרות חוב המבטיחות ריבית שנתית של 7.5%. בשלב ראשון הונפקו איגרות חוב בשווי המקביל לערכם של 300 קילומטרים של מסילות ברזל. הקונסורציום המנפיק היה ערב לאיגרות חוב אלה עד אשר יושלמו 300 הקילומטרים של מסילות ברזל ומשלב ההשלמה הערבות הייתה צריכה לעבור לכתפי ממשלת רומניה. סדרות נוספות של איגרות חוב היו אמורות להיות מונפקות רק לאחר התקדמות נוספת בבניית מסילות הברזל. מטעם רומניה מונה משגיח על הנפקת איגרות החוב. המשגיח היה גרמני בשם אמברון (Ambron) והיה מקורב לקרול הראשון מאז התבקש לכך על ידי אביו, בעקבות הפסדיו של קרול בבורסה לניירות ערך, לפני שנבחר להיות שליט רומניה.
ב-18 בדצמבר 1868, בברלין, התחילה המכירה של הסדרה הראשונה של איגרות חוב אלה והקונים, פקידים בכירים, נשות חצר וכל הצמרת הברלינאית, עמדו בתור, כדי לקנות אותן, בגלל הריבית הגבוהה. האיגרות, שמכר הקוסורציום של סטרוסברג, התחזו להיות איגרות של ממשלת רומניה, בניגוד למה שהוסכם בחוזה שבין הקונסורציום ובין ממשלת רומניה.
ביטול הזיכיון
בניית מסילות הרכבת ברומניה נתקלה בקשיים שנבעו משימוש בחומרי גלם באיכות נמוכה, חוסר מקצוענות של העוסקים בכך וניהול כושל, לכן הקונסורציום לא עמד בלוח הזמנים שנקבע בזיכיון. עסקיו של סטרוסברג נפגעו קשה ממלחמת צרפת–פרוסיה (1870-1871) ובדצמבר 1870 הכריז שבגלל קשייו אינו רואה עצמו מסוגל לשלם את התלוש המתאים של איגרות החוב, שהיה צריך להיפדות ב-1 בינואר 1871 ושלח את מחזיקי איגרות החוב לתבוע את התשלום מממשלת רומניה. ממשלת רומניה, שלא קיבלה לידיה את מקטע מסילות הברזל, שרק לאחר קבלתו הייתה אמורה לקבל על עצמה את האחריות לתשלום איגרות החוב, התנערה מכל אחריות.
ב-5 ביולי 1871 קיבל הפרלמנט הרומני החלטה המבטלת את הזיכיון שהוענק לקונסורציום של סטרוסברג, שבינתיים יותר ויותר מעסקיו, המושפעים מהמלחמה, פשטו את הרגל.
ב-4 באוקטובר, באותה שנה, בית דין בינלאומי של בוררים קבע שהצדק עם הרומנים ואישר את החלטת הפרלמנט הרומני. בעלי איגרות החוב והמניות, מרביתם בני החברה הגבוהה של גרמניה, הפעילו לחצים חזקים, לחצים בגללם התערב בנושא אוטו פון ביסמרק, שהפעיל את השפעתו על המלך הרומני, גרמני במוצאו ונסמך במידה רבה על קרובי משפחתו בחצר המלוכה הפרוסית.
נושאת המטוסים אדמירל קוזנצוב
נושאת המטוסים אדמירל קוזנצוב (רשמית "אדמירל הצי הסובייטי קוזנצוב"; ברוסית: Адмирал Флота Советского Союза Кузнецов) היא נושאת המטוסים היחידה בשירות הצי הרוסי. נושאת המטוסים נבנתה במיקולאייב, אוקראינה, על ידי מספנת הים השחור (ChSZ), ונושאת את שמו של האדמירל ניקולאי גרסימוביץ' קוזנצוב, שהיה מפקד הצי הסובייטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
במסגרת נושאת המטוסים מסדרת "אדמירל קוזנצוב", נבנו בפועל שתי נושאות מטוסים:
נכון להיום, נושאת המטוסים מפעילה מסיפונה את כלי הטיס הבאים:
ב-5 בדצמבר 2007, נושאת המטוסים הובילה צי של אוניות קרב לתמרונים באוקיינוס האטלנטי ובים התיכון, כחלק מרצונו של הצי הרוסי להתפשט ולהגדיל את עוצמתו הימית.
הבנייה
נושאת המטוסים הכבדה "טביליסי" (שמה הראשון של "אדמירל קוזנצוב") הייתה נושאת המטוסים החמישית של ברית המועצות והיא הושקה על ידי מספנת הים השחור ב-1 בספטמבר 1982. ב-22 בנובמבר 1982 נושאת המטוסים הפכה לנושאת המטוסים "ליאוניד ברז'נייב". בדצמבר 1985 הורדה הספינה למים.
ב-21 באוקטובר 1989 הספינה ביצעה סדרת ניסויי טיסה של מטוסי קרב. בבדיקות אלה בוצעו ההמראה והנחיתה הראשונים. ב-4 באוקטובר 1990 שינתה את שמה שוב והפכה ל"אדמירל קוזנצוב". באותה שנה נושאת המטוסים נקלטה לשירות בצי הצפוני והעיר סברומורסק הייתה למעגן הראשי שלה.
בשירות הצי
ב-23 בדצמבר 1995, במלאת 300 שנה לצי הרוסי, נושאת המטוסים יצאה אל הים התיכון וביצעה תמרונים צבאיים משותפים עם הצי האמריקני והיא שבה לבסיסה רק ב-22 במרץ 1996.
נושאת המטוסים מבצעת תמרונים ותרגילים צבאיים להגדלת מוכנותה וטרם השתתפה במערכה צבאית. במהלך השנים עברה נושאת המטוסים שיפוצים רבים (בשנים 1996-1998, בשנים 2001-2004 ובשנים 2007-2008). תאגיד "סבמאש", שהיה מעורב בייצור נושאת המטוסים, מתכנן שורת תוכניות מודרניזציה נרחבות בשנים 2012-2017.
בשנת 2000 נושאת המטוסים השתתפה במבצעי חילוץ והצלה לאחר טביעת הצוללת הרוסית קורסק וב-2004 נטלה חלק בתרגיל צבאי ימי גדול שבו השתתפו כל ספינות הדגל של הצי הרוסי, לרבות סיירת הקרב פיוטר הגדול וסיירת הקרב מרשל אוסטינוב.
בינואר 2009 הגיעה "אדמירל קוזנצוב" לבסיסי הימי הרוסי שבטרטוס, סוריה, יחד עם לוחמים וספינות קרב נוספות. ב-17 באוקטובר 2016 נצפתה שוב בסוריה כשהיא מפליגה יחד עם לוחמים וספינות קרב נוספותת בדרכה למערכה בסוריה. בעת שהותה בסוריה המריאו ממנה מטוסים להפצצות במסגרת המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה, תחת פיקוד שייטת הים התיכון של הצי הרוסי, מנובמבר 2016 ועד 6 בינואר 2017. תקלות טכניות הביאו להתרסקותם של שני מטוסים בניסיון נחיתה לאחר סבב הפצצה.
שיפוץ ושדרוגים
הצי הרוסי הודה לא פעם כי נושאת המטוסים "אדמירל קוזנצוב" ממלאת את תפקידה נאמנה אך יש צורך בנושאות מטוסים נוספות, חרף ביטול פרויקט נושאות המטוסים מסדרת קייב. לבניית נושאת המטוסים החדשה התגייסו שלוש מספנות שונות, כדי לענות על דרישות הסיוע האווירי של הצי. עם זאת, המשבר הכלכלי והארגוני בשנות ה-90 הפך אפילו את אחזקת "אדמירל קוזנצוב" למשימה קשה.
המפקד העליון של הצי הרוסי, אדמירל ולדימיר מאסורין, הצהיר באופן רשמי ב-23 ביוני 2007 כי חיל הים בוחן מפרטי עיצוב לנושאת מטוסים גרעינית חדשה. המכרז לבניית נושאת המטוסים החדשה יצא לדרך ב-2010 במפעל זבזדוצ'קה בעיר סברודבינסק. נושאת המטוסים החדשה עתידה להשתוות במראה לנושאת המטוסים שארל דה גול הצרפתית. האדמירל הודיע כי "נושאות מטוסים ענקיות כמו שהצי האמריקני בונה הן ספינות שנושאות 100-130 מטוסים ולא נוכל לבנות דבר כזה". התוכנית לבניית נושאת מטוסים משקפת את התפקיד המסורתי בחיל הים הרוסי, של המטוס כספק פלטפורמה לסיוע אווירי עבור סיירות טילים וצוללות.
נכון לשנת 2012, רוסיה אינה בונה ספינות ונושאות מטוסים מסוג זה. עם זאת, מתוכננת בנייתן של נושאות מטוסים גרעיניות בעתיד בשנים 2015-2020. על פי תוכניות המודרניזציה של הצי, בכל אחד מציי רוסיה (הצי הצפוני, צי הים השחור, צי האוקיינוס השקט, הצי הבלטי) תמוקם נושאת מטוסים אחת ונושאת מטוסים נוספת לשימור, על מנת שתשמש תחליף במקרה של צורך בשיפוץ.
ב-2014 נושאת המטוסים "אדמירל קוזנצוב" עברה מודרניזציה בהיקף מלא, שבוצעה במספנת סבמאש והסתיים בשנת 2016. למטוסי האונייה התווספו מטוסים חדשים מדגם מיג-K29.
באוקטובר 2018 נושאת המטוסים ניזוקה בעת עבודות שדרוג בנמל צף שקרס.
בדצמבר 2019 פרצה שרפה על נושאת המטוסים במהלך עבודות תחזוקה בנמל מורמנסק. שלושה מלחים נעדרים ועשן כבד נראה עולה מכלי השיט
Don't (שיר של אד שירן)
Don't (בעברית: לא) הוא שיר של הזמר-יוצר הבריטי אד שירן, על אלבום האולפן השני שלו, × (2014). השיר נכתב על ידי שירן ובני בלנקו, והופק על ידי בלנקו וריק רובין. בנוסף, בשיר ישנם אלמנטים המעצבים לו אופי דומה לשיר "Don't Mess with My Man" של הזמרת לוסי פרל. תחילה תוכנן השיר כסינגל המוביל של האלבום, אך הועבר לבסוף ל-"Sing". השיר פורסם באופן עצמאי ב-15 ביולי 2014, וכן ב-24 באוגוסט 2014 כסינגל השני מתוך האלבום.
השיר הגיע בשיאו למקום השמיני במצעד הסינגלים הבריטי. בארצות הברית, הפך לשיר הראשון של שירן שנכנס לעשירייה הפותחת במצעד הבילבורד הוט 100. בישראל, הגיע השיר למקום השני במדיה פורסט.
וידאו קליפ
הקליפ הנלווה פורסם בערוץ היוטיוב של שירן ב-4 באוגוסט 2014. הווידאו בוים על ידי אמיל נאוה ועוקב אחר רקדן (בגילומו של פיליפ צ'ביב מתוך קבוצת I.aM.mE) אשר מתחיל כאדם עני וחסר בית ומתקדם בהדרגה עד לאישיות של אדם עשיר ובעל אחוזה.
הופעות חיות
ב-12 באפריל 2014, הופיע שירן עם השיר בסאטרדיי נייט לייב. ב-17 בספטמבר 2014, ביצע את השיר בגמר העונה התשיעית של תוכנית המציאות "America's Got Talent". ב-6 בפברואר 2015, הופיע שירן עם השיר בלייט לייט שואו, יחד עם ג'ון מאייר כנגן ליווי בגיטרה.
היל
היל (Hill) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו גבעה.
ג'ון מקנרו
ג'ון פטריק מקנרו, ג'וניור (באנגלית: John Patrick McEnroe, Jr.; נולד ב-16 בפברואר 1959 גרמניה) הוא טניסאי עבר אמריקני, נחשב לאחד משחקני הטניס הטובים בכל הזמנים. הוא דורג במקום הראשון בעולם במשך 170 שבועות (6 בכל הזמנים) ובמשך ארבע עונות רצופות הוא סיים במקום הראשון בעולם (1984-1981). מקנרו ידוע בעיקר בזכות התמודדויותיו הידועות והנשנות עם הטניסאים ביורן בורג, ג'ימי קונורס ואיוון לנדל. בעונת השיא שלו, 1984, ניצח מקנרו ב-82 משחקים והפסיד בשלושה בלבד, שנת שיא לטניסאי כלשהו בהיסטוריית הטניס העולמי.
ביוגרפיה
מקנרו נולד בבסיס צבאי אמריקאי בגרמניה המערבית וגדל ברובע קווינס בניו יורק. הוא פרץ לבימת הטניס הבינלאומי כאשר הגיע לחצי הגמר טורניר ווימבלדון ב-1977, בגיל 18, כשחקן אלמוני שנזקק לטורניר מוקדמות על מנת לזכות במקום בטורניר. הוא למד באוניברסיטת סטנפורד, וזכה בתואר היחידים של ה-NCAA בשנת 1978. מקנרו התפרסם בגלל מזגו החם וההפכפך, ועימותיו עם שחקנים ועם שופטים. הוא הרבה להטיח בשופטים את הביטוי "אתה לא רציני" ("You cannot be serious"), שלימים היה לכותרת האוטוביוגרפיה שלו. בתחילת הקריירה שלו זכה מקנרו לביקורת ולסלידה מצד הקהל, בעיקר באנגליה, אולם עם הזמן זכה להערכת ציבור הצופים ולכינוי החיבה "הילד הרע של הטניס".
מקנרו היה חבר קבוע בצוות האמריקאי בגביע דייוויס.
לאחר פרישתו ממשחק, מונה למאמן צוות גביע דייוויס האמריקאי.
בשנת 2001 ביקר מקנרו בארמון בקינגהאם, בהזמנתה של המלכה אליזבת השנייה. ב-2002 פרסם את אוטוביוגרפיה.
במשך יותר מעשור, שימש מקנרו פרשן ומגיש טלוויזיה ברשת CBS, רשת NBC, רשתות כבלים בארצות הברית וכן ב-BBC בבריטניה. נכון ל-2005 התגורר במנהטן שבניו-יורק עם אשתו השנייה, הזמרת פטי סמיית' (לא להתבלבל עם זמרת הפאנק פטי סמית') וששת ילדיו (שלושה מהם מאשתו הראשונה טאטום אוניל, שניים מסמיית' ועוד אחד מנישואיה הקודמים של סמיית').
מקנרו מנהל אקדמיית טניס מצליחה במנהטן וממשיך לשחק טניס במשחקי ראווה של שחקנים וותיקים. הוא מופיע בתפקיד עצמו במספר רב של סרטים וסדרות טלוויזיה, ובין היתר הופיע בסדרות "רוק 30", "אמת או חובה" ו-"תרגיע", בתוכנית הבידור "Saturday Night Live" ובסרטים "מיסטר דידס", "אל תתעסקו עם הזוהן" ו-"סדנה לעצבים".
הישגים
בניגוד לרוב המכריע של טניסאי הצמרת מסבב היחידים, שיחק מקנרו באופן קבוע ובהצלחה רבה גם בסבב הזוגות בטורנירים בהם השתתף, והגיע למקום הראשון בדירוג העולמי הן ביחידים והן בזוגות. במהלך הקריירה שלו זכה מקנרו ב-77 תוארי יחידים וב-78 תארים בזוגות גברים. שותפו העיקרי למשחקי הזוגות, פיטר פלמינג, טען פעם שהזוג הטוב בעולם הטניס הוא "ג'ון מקנרו וכל אחד אחר".