cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פאביו לואיזי
חייו
לואיזי למד בקונסרבטוריון ניקולו פגניני אצל ממי סקיאווינה. אחרי קבלת התואר בלימודי פסנתר, המשיך ללמוד הוראת פסנתר אצל אלדו צ'יקוליני ואנטוניו באקלי.
לואיזי החל להתעניין בניצוח כשעבד בפסנתרן מלווה ונרשם ללימודי ניצוח בקונסרבטוריון של גראץ, אצל מילאן הורוואט. הוא עבד באופרה של גראץ כמלווה ומנצח. הופעתו הראשונה כמנצח הייתה באיטליה בשנת 1984. משנת 1990 עד 1995 כיהן כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של גראץ. משנת 1995 עד 2000 היה מנהל אמנותי ומנצח ראשי של תזמורת אמני הצליל בווינה. בשנים 99–1996 היה אחד משלושה מנצחים ראשיים (Hauptdirigenten) של תזמורת הרדיו של מרכז גרמניה בלייפציג, יחד עם מרצ'לו ויוטי ומנפרד הונק. משנת 1999 עד 2007 היה מנצח ראשי יחיד של תזמורת זו. כן היה מנצח ראשי של תזמורת שווייץ המערבית בשנים 1997 עד 2002. משנת 2005 ועד שנת 2013 כיהן לואיזי כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של וינה.
משנת 2007 ועד שנת 2010 כיהן לואיזי כמנצח הראשי של התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן ושל הזמפר-אופרה בדרזדן.
במרץ 2005 ניצח לואיזי לראשונה במטרופוליטן אופרה, על הצגה של דון קרלוס מאת ורדי. לואיזי ניצח על כמה הקלטות אופרה, בהן "ארולדו", "ירושלים" ו"אלזירה" של ורדי, ווילהלם טל של רוסיני.
בספטמבר 2022 התמנה למנצחה הראשי של התזמורת הסימפונית NHK בטוקיו.
TMS אינטרטיינמנט
TMS אינטרטיינמנט (ביפנית: 株式会社トムス・エンタテインメント) הוא אולפן אנימציה יפני. האולפן נוסד בשנת 1946.
TMS אינטרטיינמנט הוא אחד מאולפני האנימה הוותיקים והנודעים ביותר ביפן. הפקות אנימה בולטות לאורך השנים כוללות בין היתר את לופן השלישי, אנפנמן, סוניק X, והבלש קונאן. לאורך השנים האולפן היה גם מעורב בפיתוח של סדרות אנימציה מערביות כמו מכסחי השדים - האמיתיים, הרפתקאות פו הדוב, עלילות טייני טון, באטמן - הסדרה המצוירת, אנימניאקס, וספיידרמן: סדרת האנימציה.
בשנת 2010 TMS אינטרטיינמנט הפכה לחברת בת בבעלות מלאה של סגה סמי אחזקות, אשר נוסדה כתוצאה ממיזוג התאגידים סגה ו-Sammy Corporation בשנת 2004.
הרולד וילסון
ג'יימס הרולד וילסון (באנגלית: James Harold Wilson; 11 במרץ 1916 – 24 במאי 1995) היה ראש ממשלת בריטניה, מי שהוביל את מפלגת הלייבור לארבעה ניצחונות על השמרנים בבחירות כלליות, בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20; אינטלקטואל שמאלני-ליברלי, שבתקופתו הותרו בבריטניה הפלות ויחסים הומוסקסואליים ובוטל עונש המוות, אולם התקשה לאושש את כלכלת הממלכה שנקלעה לקשיים.
בנו של תעשיין העוסק בכימיה, וילסון התחנך באוניברסיטת אוקספורד וכבר בשנותיו באוניברסיטה דגל בביטוח סוציאלי ובאמצעי רווחה אחרים. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס וילסון לשירות המדינה. כמנהל כלכלה וסטטיסטיקה (1943–1944) במשרד הדלק והכוח, הפיק מחקר על תעשיית הכרייה. ספרו 'עסקה חדשה עבור פחם' היה הבסיס לתוכניות של מפלגת הלייבור להלאמת מכרות הפחם.
וילסון נבחר לראשונה לבית הנבחרים ב-1945 ומונה לנשיא מועצת הסחר ב-1947, והפך, בגיל 31, לחבר הקבינט הצעיר ביותר בבריטניה מאז ויליאם פיט הבן ב-1783. וילסון התפטר מתפקידו באפריל 1951 במחאה נגד העברת אגרות שירותי בריאות לאומיים למימון חימוש מחדש בעבור מלחמת קוריאה. הוא הפך לדובר הלייבור בנושאי חוץ וכספים, ובשנת 1960 הוא התמודד מטעם הפלג השמאלי של המפלגה מול יו גייטסקל והפסיד. במותו של גייטסקל ב-1963, וילסון נבחר למנהיג מפלגת הלייבור. הוא פעל לגיבוש המפלגה מחדש, ולאחר שהמפלגה ניצחה בבחירות הכלליות של 1964, הוא בתמנה לראש ממשלה.
ב-1965 לא הצליח וילסון למנוע הכרזת עצמאות חד-צדדית של ממשלת המיעוט הלבנה ברודזיה, ומאמציו להפיל את הממשלה על ידי שימוש בסנקציות כלכליות ולא בכוח צבאי כשלו. וילסון הרחיק את בריטניה ממעורבות צבאית ישירה במלחמת וייטנאם, אף על פי שנתן תמיכה מילולית למאמץ המלחמתי של ארצות הברית. ממשלתו קידמה רפורמות ליברליות והקימה את האוניברסיטה הפתוחה הבריטית. וילסון הרחיב את הרוב של מפלגתו בבחירות הכלליות של 1966, אך הפופולריות שלו ירדה בסוף שנות ה-60, בין היתר בגלל נטילת האחריות הישירה על המשבר הכלכלי זמן קצר לפני פיחות השטרלינג ב-18 בנובמבר 1967. עם עליית האבטלה והמחלוקות באיגודי העובדים, ניצחו השמרנים בבחירות 1970, ווילסון התפטר.
בבחירות הכלליות של פברואר 1974 השמרנים זכו ברוב קולות אך לא הצליחו להקים קואליציה, והמלכה הטילה על וילסון להקים ממשלה במרץ. ממשל זה החזיק מעמד עד אוקטובר, אז זכה ברוב דחוק לאחר בחירות כלליות חדשות, שניות באותה השנה. מיומנותו שלווילסון להחזיק יחד מפלגה של סוציאל-דמוקרטים, איגודים מקצועיים, סוציאליסטים וליברלים הייתה נתונה למבחן ב-1975. כאשר מפלגתו נחלקה בשאלת החברות החדשה של בריטניה בקהילה הכלכלית האירופית (EEC). במשאל עם ביוני על החברות ב-EEC, וילסון הצליח לא רק לאשר את החברות הבריטית בארגון ברוב מוחץ, אלא גם לשים קץ למריבה חריפה וארוכה בתוך מפלגתו. הקשיים הכלכליים נגררו הלאה, וב-16 במרץ 1976 - עם עליית האינפלציה ושביתות העובדים, וילסון הודיע על התפטרותו בפני קבינט המום. המניעים מאחורי התפטרות זו, שהתרחשה שלוש שנים לפני הבחירות המתוכננות הבאות, נותרו לא ברורים.
באפריל המלכה מינתה את וילסון לאביר במסדר הבירית, ובשנת 1983 הוא התמנה לחבר בית הלורדים לכל החיים. וילסון, פוליטיקאי מחונן, ניצח בארבע מתוך חמש בחירות כלליות בהן הנהיג את מפלגתו, יותר מכל מנהיג בריטי אחר של מפלגה כלשהי. באחרית ימיו כתב שלושה ספרי אוטוביוגרפיה על תולדות הקריירה הפוליטית שלו מגוף ראשון.
ראשית דרכו (1916–1945)
הרולד וילסון נולד בהאדרספילד שבאנגליה. אביו הרברט היה פעיל המפלגה הליברלית ולאחר מכן פנה לשורות מפלגת הלייבור. וילסון בן השמונה ביקר בלונדון והצטלם לתמונה שהייתה לימים מפורסמת, על מפתן הדלת בדאונינג 10, מעון ראש הממשלה. הוריו היו מעורבים פוליטית רבות, דבר אשר השפיע על חינוכו ועל אופיו. לאחר מסע לאוסטרליה ובחזרה בגיל 10, וילסון אמר לאימו לראשונה כי הוא עומד להיות ראש ממשלה. הביוגרף שלו, רוי ג'נקינס, ציין: "וילסון היה תלמיד מוצלח להפליא, הן ברוידס הול והן בבית הספר התיכון ויראל... הוא תמיד היה עובר בחינות בהצטיינות. אבל הוא לא גילה סקרנות אינטלקטואלית רחבה. הוא היה מעולה בסילבוס, אבל הוא היה סקרן אך במעט בנושאי תרבות. הוא גם לא היה מרדן או איקונוקלאסטי. מרכז הפעילות שלו מחוץ ללימודים היה הסניף המקומי של הצופים. הוא לא נמשך או הצטיין במשחקי הקבוצה, אבל התרכז בספורט הבודד למדי של ריצה למרחקים ארוכים ." ב-1931 חלה בטיפוס הבטן, כתוצאה משתיית חלב נגוע בטיול צופים. מאוחר יותר נדדה המשפחה לחצי האי וירל שבצפון-מערב אנגליה, שם מצא האב תעסוקה. בבית הספר המקומי שנוסד לא מכבר, נבחר וילסון לעמוד בראש התלמידים.
אוניברסיטת אוקספורד
עם זאת, וילסון לא הצטרף למועדון הלייבור של אוקספורד מכיוון שהוא נשלט על ידי אידאולוגים מרקסיסטים מבית הספר הציבורי. בזיכרונותיו נזכר ווילסון. "פגישה אחת... הספיקה לי... הרגשתי שאני לא יכול לסבול זה כל העקרונות המרקסיסטיים של בית הספר הציבורי שהתרוצצו סביב השיח על העובדים המנוצלים והצורך במהפכה סוציאליסטית... הרגשתי שמועדון הלייבור של אוקספורד לא היה בשביל אנשים כמוני... בוודאי שמעולם לא הייתה לי קרקע משותפת עם המרקיסיסטים של בית הספר הציבורי." בשנתו השנייה החליף את לימודי ההיסטוריה בפילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה, תואר בין-תחומי שהוא סיים בהצטיינות. עם סיום לימודיו הצטרף לסגל האקדמי והיה לאחד מהמורים הצעירים ביותר באוקספורד. הוא לימד כלכלה ואחר כך היסטוריה כלכלית. מחקריו עסקו באבטלה ומחזור העסקים.
וילסון היה סטודנט חרוץ מאוד והניצחון האקדמי הראשון שלו היה לזכות בפרס גלאדסטון לזיכרון על חיבור אקדמי ארוך על "המדינה ומסילות הברזל בבריטניה הגדולה 1823–1863". חיבור זה שיקף את העניין הרב שלו בתעשיית הרכבות הבריטית. נושא נוסף שהוא התעניין בו רבות היה מלחמת האזרחים האמריקאית. בשנה שלאחר מכן הוא זכה במלגת הבכירים של ג'ורג' ווב מדלי, שהעניקה לו 300 פאונד מדי שנה. הוא קיבל תוצאה ברורה ראשון, ונטען שהוא השיג את הציונים הגבוהים ביותר במלגת לימודי פילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה מכל לומדי תואר ראשון במסלול לאורך כל העשור. אחד המורים שלו חשב שגם בתוך המקצועות הנבחרים שלו הוא חסר מקוריות. "מה שהוא היה מעולה בו היה הטמעה מהירה של הידע, בשילוב עם היכולת לשמור אותו מסודר במוחו ולהציג אותו בצורה ברורה שנדמה שפונה ואומרת 'ברוכים הבאים' לבוחנים שלו."
ב-1937 החל וילסון לעבוד עם ויליאם בוורידג' על התיאוריות של ג'ון מיינרד קיינס. נטען כי העבודה האקדמית בין השניים נועדה רק בעבור מחקר, וכי ביניהם שררו יחסים קרים. בוורידג' כתב מאוחר יותר על הסגולות של וילסון: "אחד הקשיים של הכלכלנים בעבר היה שכל מי שהצליח ממש טוב בלימודיו (רמיזה לווילסון) היה עלול מיד להתחיל ללמד ולהעביר הלאה את מה שלימדו אותו, דרך קורסים של עבודה תאורטית. וילסון איתי עכשיו מיישם את הכשרתו הכלכלית לחקר בעיות קונקרטיות, ואני חרד שהוא יוכל להצליח בהן, כפי שאני מאמין שיעשה כדי שיוכל להיות מורה וכלכלן טוב עוד יותר בעוד שנתיים".
מלחמת העולם השנייה ונישואים למרי בולדווין
וילסון התפעם מווינסטון צ'רצ'יל. מאוחר יותר הוא כתב: "תכונותיו היו מעל לאנושיות. ראשית, הייתה תכונת האומץ הבלתי ניתנת לשליטה. אף לא בשעת הסכנה הגדולה ביותר עלה בו ספק בניצחון הסופי, הוא יכול היה לנזוף ולעורר לבבות חלשים יותר משלו. אותה ודאות פנימית שאפשרה לו לעמוד כמעט לבד בראיית הסכנה והזהירה גם מפני הסכנה, הוודאות הזו הפכה לסלע בלתי מעורער כאשר בריטניה וחבר העמים עמדו לבדם... לווינסטון צ'רצ'יל היה כוח בדבריו, אך עוד יותר השפיע כוחו על לבבותיהם של אחרים."
וילסון המשיך להתעניין בפוליטיקה והוא הפך לחבר בוועד המנהל של אגודת פביאן. ב-1944 הוא נבחר כמועמד מפלגת הלייבור למחוז הבחירה אומסקירק (Ormskirk) לקראת הבחירות הכלליות הקרבות ב-1945. עיתון אחד דיווח: "בגיל 28, מר וילסון נתפס על ידי סוציאליסטים כמתאים למשרת נשיא מועצת המסחר או שר האוצר." לאחר שהתפטר מתפקידו במשרד הדלק והאנרגיה התכוון לשאת משרת הוראה במכללה אוניברסיטאית. בשנה שלאחר מכן הוציא לאור את הספר 'עסקה חדשה עבור פחם' (New Deal for Coal). הספר היה לאמרה פוליטית-כלכלית מנומקת ולא דוקטרינרית שנגע למטרת הלאמת המכרות של מפלגת הלייבור. התיק הוצג כמעט כולו בנימוק של יעילות ולא של הגשמת חזון סוציאליסטי. וילסון אף הציע בתוכו שיו"ר מועצת הפחם העתידית יקבל משכורת של עד 15,000 ליש"ט בשנה - אז שכר גדול מאוד - כדי להבטיח איכות ניהולית. פרשת הלאמת הפחם עמדה במקום גבוהה בסדר העדיפויות של מפלגת הלייבור והבוחרים הבריטיים בבחירות 1945.
הבחירה לפרלמנט ונשיא מועצת המסחר
בתום המלחמה החל לחפש מושב מתאים בפרלמנט, על מנת להתמודד בבחירות הכלליות הקרבות ובאות. הוא הציג את מועמדותו הרשמית למושב הנבחר, אומסקירק, עוד לפני שהוכרזו הבחירות, ולכן נאלץ להתפטר מתפקידו הציבורי. בזמן שהתפנה לו בין לבין, הוא כתב ספר ובו קרא להלאמה של מכרות הפחם משיקולי יעילות. בחירות 1945 הסתיימו בניצחון סוחף של הלייבור. גם וילסון ניצח במחוז שלו ובגיל 29 היה לחבר הפרלמנט. ראש הממשלה הנבחר קלמנט אטלי מינה אותו במפתיע למזכיר פרלמנטרי (מעין סגן שר) במשרד העבודות. שנתיים לאחר מכן, ב-14 באוקטובר 1947 התמנה לשר המסחר והתעשייה. בגיל 31 הוא היה השר הצעיר ביותר מאז ויליאם פיט הבן. הוא הנהיג את ביטול רבות ממגבלות הקיצוב שנותרו מהמלחמה. ב-1950 הוא נבחר מחדש לפרלמנט בקושי, לאחר שמחוז הבחירה שלו שונה להאיטון שליד ליברפול.
מאוחר יותר נזכר וילסון כיצד אטלי שלט בהצלחה ב"חמישה סוסים חזקים" בממשלתו - ארנסט בווין, הרברט מוריסון, יו דלטון, סטפורד קריפס ואנורין בווין: "הכוח של אטלי בקבינט נבע בין השאר בשליטתו העסקית בהליכי ממשלתו ובשליטתו המוחלטת. יכולת ברורה לסכם את החלטותיו... אישיותו הממולחת של ראש הממשלה בקבינט שיקפה את איכותו הגדולה ביותר, אומץ לב... אטלי היה בשליטה מלאה, בעצמו, בקבינט שלו ובבית הנבחרים. תשובותיו בפרלמנט היו תמציתיות וברורות, עם חוש הומור קטן ומתקווץ."
נטען שווילסון היה שר מוכשר. "הוא לא ביצע טעויות גדולות; הוא לא נשא נאומים בלתי נשכחים. מלבד אולי בנושא אחד - זה של הסחר הסובייטי." ב-1947 שימש זמן מה כשר האחראי על סחר חוץ. במסגרת תפקידו זה נסע לברית המועצות מספר פעמים, לשאת ולתת. ביקורים אלו עוררו לימים חשד, שמא ניהל בהם מגעים מסוג אחר לגמרי וכי ייתכן ופעל מאחורי גב המערב בריגול בעבור ברית המועצות. לווילסון לא היו יחסים טובים עם שר הקבינט שתחתיו עבד, יו גייטסקל. שני הגברים נתפסו כמנהיגים עתידיים של מפלגתם. גייטסקל כתב ביומנו: "חבל שהרולד וילסון, שאני רואה בו כישרון יוצא דופן ורק מסיבה זו הוא בעל ערך רב ביותר לממשלה, יפגע בכל כך הרבה אנשים בהיותו כה נפוח בראשו... כמובן, אני נחשב ליריב שלו ולכן המקורבים אלי תמיד מדברים עליו במונחים מזלזלים. אבל אני לא חושב שזה בכלל המצב. מה שמדכא באמת זה שהוא אדם מאוד לא אישי. אתה לא מרגיש שאי פעם תוכל להיות חבר קרוב איתו, או בעצם שאי פעם יהיו לו חברים קרובים." פיליפ זיגלר, מחבר ביוגרפיה על וילסון שראתה אור ב-1993, הצביע על כך שאם "וילסון היה מנהל יומן דומה הוא היה מאשים את גייטסקל בהיותו סנוב, קנאי וצדקן."
התפטרותו מהקבינט
בפברואר 1950 קידם ראש הממשלה אטלי את יו גייטסקל לתפקיד השר לענייני כלכלה. כאשר סטפורד קריפס התפטר תשעה חודשים לאחר מכן, גייטסקל מונה לרשת אותו כשר האוצר. הקבינט היה חלוק בהקשר למינוי, הרברט מוריסון אישר את המינוי בעוד אניירין בוואן לא הסכים ושלח מכתב התנגדות לאטלי. כתוצאה ממלחמת קוריאה הופעל לחץ על ממשלת בריטניה להגדיל את הוצאות הביטחון. קלמנט אטלי הסכים בסופו של דבר להגדיל את תקציב ההגנה הבריטי מ-3,400 מיליון ליש"ט ל-4,700 מיליון ליש"ט. וילסון לא הסכים עם מדיניות זו כיוון שחשב שכל ניסיון להגיע ליעד ההוצאות יהיה אסון לכלכלה הבריטית. אניירין בוואן (שר הבריאות), ג'ון סטראצ'י (שר החוץ למלחמה) וג'ון פרימן (מזכיר פרלמנט במשרד האספקה) הסכימו עם וילסון אבל גייטסקל התעקש שהוא יוכל למצוא את הכסף כדי לשלם עבור ההוצאות המוגדלות על תקציב הביטחון.
גייטסקל החליט שאחת הדרכים להשיג את הכסף היא על ידי קיצוץ בהוצאות הממשלה. חוק הביטוח הלאומי יצר את המבנה של מדינת הרווחה ולאחר חקיקתו של חוק שירותי הבריאות הלאומיים ב-1948 הוביל לכך שאנשים בבריטניה זכו לאבחון וטיפול בחינם במחלות, בבית או בבית החולים, כמו גם שירותי שיניים ורפואת עיניים. גייטסקל אמר לעמיתיו שהוא מתכוון להטיל חיובים על משקפיים ועל שיניים תותבות שסופקו במסגרת ה-NHS. וילסון, בוואן ופרימן איימו כולם להתפטר. נעשו ניסיונות לשחד את שלושתם לחזור בהם. לווילסון הוצע מושב בטוח בבחירות הבאות. הרברט מוריסון נקט באיומים ואמר לווילסון שאם יתפטר יסגרו השערים בפניו "בפוליטיקה של הלייבור למשך עשרים שנים" הבאות. גייטסקל קיווה ששלושת הגברים יתפטרו. הוא אמר ליו דלטון, "נפטר היטב משלושתם!" ג'יימס קלהאן אמר לאיש הקשר שלו בשגרירות האמריקאית שאף על פי שווילסון ובוואן איימו להתפטר כמעט ולא היה להם בסיס תמיכה מתוך המפלגה. ב-11 באפריל, יום לאחר שגייטסקל הציג את התקציב שלו בפני בית הנבחרים, התפטר בוואן מתפקידו כשר הבריאות. בנאום שנשא בבית הנבחרים הסביר בוואן מדוע קיבל את ההחלטה להתפטר. הוא התחיל בבחינת הצעתו של גייטסקל להגדיל את הוצאות הביטחון של הממשלה ולאחר מכן המשיך ובחן את הקיצוצים בשירות הבריאות הלאומי. בוואן טען שהצעד של גייטסקל מערער את מדינת הרווחה.
לאחר נאום ההתפטרות שלו בפני בית הנבחרים, גם וילסון הודיע על התפטרותו מהקבינט. נאום ההתפטרות של וילסון היה פחות נלהב מזה שנשא בוואן. "אף על פי שעניין עקרוני, כפי שאני מאמין שהוא, מנתק אותי כעת מעמיתיי בקבינט, אני צריך, במקביל, למלא רצוני להביע את תחושת הזכות העמוקה שהייתה לי לקבל הזדמנות לשרת איתם ובאופן צנוע ככל שיהיה ליטול חלק בהישגיה האמיתיים והגדולים של הממשלה בשנים האחרונות. הישגים בחיינו הכלכליים והחברתיים שאני מאמין שאין להם כל אח ורע בהיסטוריה שלנו." גם וילסון וגם ג'ון פרימן פרשו מהממשלה. וילסון, בוואן ופרימן הצטרפו כעת לקבוצת הנותרים בחוץ (Keep Left). רשימת חברי המפלגה הבכירים שנותרו ללא משרץ קבינט בממשלות אטלי. וילסון טען שגייטסקל נקט פעולה זו כחלק מקרב שניהל עם בוואן. וילסון טען שהוא עזב את הממשלה כדי לתמוך בשר הבריאות היוצא. עם זאת, אחרים בקבינט הציעו לו לנקוט בפעולה זו משום שלדעתו זו הדרך הטובה ביותר לעלות בדרג הפוליטי לשורות הנהגת המפלגה. ג'ון פרימן הודה שההתפטרות שלהם הייתה חלק מתוכנית להפוך את בוואן למנהיג הלייבור. "כולם הבינו את ההתפטרות כטקטיקה להפוך את 'ניי' (הכינוי הפוליטי של בוואן) למנהיג".
בספסלי האופוזיציה
מאוחר יותר בשנת 1951 הפסיד הלייבור את הבחירות. לאחר זמן מה הפסיק וילסון להזדהות עם בוואן. ביד המקרה, היה זה וילסון שהחליף את בוואן בממשלת הצללים, לאחר שזה האחרון התפטר גם ממנה ב-1954. לאחר ההפסד בבחירות והמעבר לספסלי האופוזיציה, נקרעה מפלגת הלייבור בין קבועת הנותרים בחוץ לבין ההנהגה של יו גייטסקל, שהסתמן כיורשו המיועד של אטלי. כאשר אטלי התפטר ב-1955, גייטסקל הפך למנהיג החדש של הלייבור. וילסון לא חשב שגייטסקל היה למנהיג טוב. בזיכרונותיו טען: "ליו גייטסקל היו הרבה תכונות משובחות, כולל נאמנות בלתי מעורערת לחבורה הקרובה של מקורביו ולעקרונות הכלכלה כפי שפירש אותם, יחד עם קסם אישי רב. אבל ברגע שהגיע להחלטה, דבר לא היה יכול להניע אותו ממנה. בין אם הוויכוח התרחש בקבינט הצללים או בהנהגה הלאומית, כל עמית הנוקט בקו שונה משלו נחשב לא רק ככופר, אלא כאלוהי הכופרים. עושה צרות או פשוט אדם חסר שכל." וילסון מילא את תפקידו בממשלת הצללים ביעילות רבה. החל ב-1956 הוא היה צילו של שר האוצר ונאומיו בנושא זכו לשבחים על שנינותם ובהירותם. הוא טבע את המונח "גמדי ציריך", כינוי אותו הדביק לבנקאים השווייצרים אותם האשים בספקולציה כנגד הלירה שטרלינג. במקביל לכך הוא הוביל חקירה פנימית שנועדה לשפר את הטעון שיפור במפלגת הלייבור.
גייטסקל דחק בכניסתה של בריטניה לקהילה הכלכלית האירופית (EEC) אך לא הצליח לשכנע את רוב חברי הלייבור להסכים למדיניות זו. לאחר שהפסיד בבחירות הכלליות ב-1959 לשמרנים בראשות הרולד מקמילן, ניסה לשנות את מדיניות המפלגה בנושא ההלאמות. בוועידת המפלגה בנובמבר 1959 הוא טען: "מדוע ההלאמה הייתה כנראה גורם להפסד קולות? משתי סיבות, אני מאמין. ראשית, חלק מהתעשיות המולאמות הקיימות, בצדק או שלא, אינן פופולריות. חוסר הפופולריות הזה נובע ברובו המוחלט מנסיבות אשר אין שום קשר ביניהן לעצם ההלאמה. האוטובוסים הלונדוניים צפופים ואיטיים, לא מפני שוועדת התחבורה לא יעילה, אלא בגלל מצב התנועה של לונדון ש'ממשלת הטורים' (השמרנים) הזניחה כל השנים האלה. התנאים הנחשלים של מסילות הברזל לא נובעים מעצם ניהול גרוע, אלא השקעה לא מספקת בעבר, שהותירה את תאגיד הרכבות עם בעיה ענקית של מודרניזציה... מעל לכל, עלינו להתמודד עם העובדה שלהלאמה לא תהיה תמיכה ציבורית רחבה עד שכל התעשיות הללו יראו בבירור ביצועים לפחות כמו החברות הטובות ביותר במגזר הפרטי. כשנשיג את המטרה הזו, אז נוכל להתמודד להנהגת המדינה בביטחון מלא."
גייטסקל תמך במדיניות המפלגה של פירוק תוכנית הנשק הגרעיני של הממלכה המאוחדת באורח חד-צדדי. בוועידת המפלגה בסקרבורו באוקטובר 1960, התקבלו שתי החלטות חד-צדדיות, של עובדי התחבורה והמהנדסים, ומסמך המדיניות הרשמי בנושא הסדרי הביטחון נדחה. לנוכח תבוסת הלייבור בבחירות ב-1959, וילסון ניסה בלא הצלחה לקרוא תיגר על מנהיגותו של יו גייטסקל, על רקע ההפסד בבחירות וגם מחלוקות אידאולוגית. וילסון הפסיד בהצבעה של 166 ל-81 בקרב חברי הפרלמנט מטעם המפלגה. ב-1962 ניסה בלא הצלחה לזכות בסגנות המנהיגות ולאחר ניסיונות אלה הוא הועבר בממשלת הצללים לתיק החוץ. ביולי 1961 בקשת הכניסה ל-EEC של ראש הממשלה השמרני הרולד מקמילן נתקלה בוטו מצידו של נשיא צרפת דה גול. מהלך זה של מקמילן הוביל לכך שגייטסקל פנה נגד החברות בקהילה הכלכלית האירופית. מותו הפתאומי של גייטסקל ב-1963 זעזע את המפלגה. במאבק הירושה, היה וילסון מועמד האגף השמאלי בלייבור כאשר מולו התייצבו שני מועמדים ימניים יותר: ג'ורג' בראון וג'יימס קלהאן. פיצול קולות האגף הימני בין שני אלה הבטיח את ניצחונו של וילסון.
וילסון לא ראה בעין יפה את הדרך שבה התייחס גייטסקל לחברי האגף השמאלי במפלגה ואחת מפעולותיו הראשונות כמנהיגה היה להשיב לשורותיה חבורה קטנה של פעילים שגורשו שנתיים קודם לכן בגלל התנגדותם לפירוק נשק חד צדדי. עם זאת, הוא נאלץ לפעול באיטיות מול התנגדות מקרב מפלגתו שלו. הוא אמר למקורביו במפלגה מקרב האגף השמאלי, ריצ'רד קרוסמן, ברברה קאסל ומייקל פוט: "אתם חייבים להבין שאני מנהל מהפכה בולשביקית עם קבינט צללים צארי." כמנהיג הלייבור הוא תאם את תגובתם לפרשת פרופיומו, והצליח לזכות בהון פוליטי בלא להגרר אל תוך הלכלוך שבסקנדל. בעקבות הפרשה שרמסה את המוניטין של רבים מחברי המפלגה השמרנית, הכריז מקמילן בפני המלכה על התפטרותו מראשות הממשלה. מכיוון שסירב לקבל אישים רבי השפעה בשורות מפלגתו כגון אינוק פאוול כיורשיו בראשות הממשלה, החליט למנות את אלק דאגלס-יום כראש הממשלה ויושב ראש המפלגה במקומו. בוועידת הלייבור בסוף השנה וילסון הציג את עצמו כטכנוקרט המביט קדימה, מעבר לשיטת המעמדות הקיימת. וילסון החליט להפוך את תדמיתו בנוגע לפיתוח מדעי לגורם חשוב בקמפיין שלו לראשות הממשלה. בכנס השנתי של המפלגה באותה שנה בסקרבורו נשא וילסון נאום על סוציאליזם וטכנולוגיה. הוא עמד על כך שצמיחת האוטומציה חשובה בעבור פיתוח חברה סוציאליסטית. הוא הסביר את הצורך במדענים נוספים ומשמעות הדבר היא התרחבות במוסדות החינוך של בריטניה. וילסון העריך כי מימון מדיני יתרום לפיתוח מדעי.
מערכות בחירות ומוניטין ציבורי
הלייבור ניצחה בבחירות הכלליות של 1964 בפער זעום של ארבעה מושבים. וילסון היה לראש הממשלה, אולם ממשלתו התקשתה לתפקד עם רוב שכזה. ב-1966 הכריז וילסון על בחירות חדשות, בהנחה שהפעם תזכה הלייבור בתוצאה טובה בהרבה. ואכן, הלייבור ניצחה בשנית בהפרש ניכר, כאשר השמרנים איבדו כחמישים מושבים בפרלמנט והלייבור הרוויחה מספר דומה.
ראש הממשלה וילסון נהנה מתדמית ציבורית-תקשורתית של איש העם. חיתוך דיבורו היה של בן מעמד הפועלים והוא גם היטיב לטפח את תדמיתו הפופולרית, כפי שמעיד תואר האבירות שהחליט להעניק לחברי להקת הביטלס ב-1965. כמו כן היה ידוע באהדתו לקבוצת הכדורגל האדרספילד טאון. פעם העיר על קודמו בתפקיד דאגלס-יום, אציל שוויתר על תוארו על מנת לבוא בשערי בית הנבחרים, שהוא הרוזן הארבעה עשר מיום, כלומר אריסטוקרט מובהק.
מדיניות פנים כלכלית
את הבטחת הבחירות שלו לפעול למען המודרניזציה של בריטניה הוא אמנם קיים במידה רבה. ממשלתו הראשונה הקימה, לדוגמה, את האוניברסיטה הפתוחה הבריטית, אותה ראה לימים כאחד ההישגים הגדולים שלו כראש הממשלה. אולם כלכלת הממלכה הלכה מדחי אל דחי ושביתות פועלים רבות הקשו על המשק. אף שהיה איש שמאל, התנגד וילסון לרבות מהשביתות, שייצגו בעיניו דרישות לא מוצדקות של מפונקים המבקשים לחיות על חשבון הכלל. גם את המטבע מוכרח היה וילסון לפחת ב-1967. פרט לאלה, המורשת הכלכלית העיקרית שלו טמונה באשרור במשאל עם של הצטרפות בריטניה לשוק האירופי המשותף.
ראש האופוזיציה בשנית (1970–1974)
וילסון היה פוליטיקאי מיומן אך לא חף מטעויות. ב-1970 הוא הכריז על בחירות כלליות, בסברו כי כוחה של מפלגתו יתעצם. במקום זה הוא הפסיד את הבחירות ואת ראשות הממשלה לבן גילו ויריבו השמרני הגדול, אדוארד הית'. ב-1974 חזר הית' על אותו משגה עצמו והפסיד את הבחירות עליהן הכריז. כך שב וילסון לקדנציה שנייה בראשות הממשלה.
ראש הממשלה (1974–1976)
מדיניות החוץ שלו הייתה אנטי-מיליטריסטית. הוא לא נכנע ללחצים האמריקאים לשלוח את צבאו להשתתף במלחמת וייטנאם לצדם. במקום זה הציע את שירותיו כמתווך דיפלומטי בסכסוך. גם את המשבר ברודזיה - שם הכריזה ממשלת מיעוט לבן, לה התנגד עקרונית, על עצמאותה - ביקש לפתור בלא הפעלת צבא.
בשנת 1976, העניקה אוניברסיטת בר-אילן, תואר דוקטור לשם כבוד לווילסון.
ולקולינץ
ולקולינץ (סלובקית Vlkolínec) הוא חלק מהעיר רוז'ומברוק (Ružomberok) במחוז ז'ילינה (Žilinský kraj) בצפון סלובקיה, ובעברו היה כפר נפרד. בשנת 2005 התגוררו במקום 35 איש בלבד, חלקם הגדול קשישים.
הרולד וילסון
לאחר התפטרותו וערוב ימיו (1976–1995)
וילסון הפתיע את האומה ב-16 במרץ 1976 כשהודיע על התפטרותו. הסיבה הייתה, כך טען, תשישות פיזית ומנטלית. עוד אמר כי מאז ומעולם תכנן לפרוש בגיל 60. ייתכן כי כבר החלו להופיע אז סימני מחלת אלצהיימר שבה לקה, ובכך היה כדי להניע אותו להתפטר. גם מצבה הרעוע של הממשלה, שנגרם בין השאר מחופש ההצבעה שנתן לחברי הקבינט שלו בעניין השוק המשותף, ודאי תרם להחלטה.
וילסון החליט להמשיך לכהן כחבר הפרלמנט ולכן לא הוענק לו תואר האצולה המסורתי של ראשי הממשלה הפורשים. הוא קיבל אותו לבסוף ב-1983 ובא בשערי בית הלורדים. זמן לא רב לאחר מכן חלה התדרדרות מואצת בבריאותו והוא מיעט להיראות בציבור עד מותו ב-1995 מסרטן המעי הגס.
לאחר התפטרותו נבחר שר החוץ קלהאן להיות ראש הממשלה. מפלגת הלייבור נכנסה למשבר, שיש התולים אותו בווילסון ויש האומרים שהוא היה הגורם היחיד שעיכב אותו בכעשור. בין כה ובין כה, המפלגה שקעה במאבקים פנימיים וחדלה להיות אלטרנטיבה שלטונית של ממש. במשך כמעט שני עשורים שלטו השמרנים בבריטניה ללא עוררין, עד עלייתו לבמה של "הלייבור החדש" בהנהגת טוני בלייר.
ולקולינץ
תיאור המקום
האתר שוכן בגובה של 718 מטר ומשתרע על שטח של כקילומטר רבוע. הכפר מצטיין בבתים ייחודיים הבנויים בסגנון מסורתי שמאחוריהם ניצבות אורוות, אסמים ומבני שירות נוספים, והוא מחולק לחלקות ארוכות וצרות כפי שהיה נהוג באירופה בתקופה הפאודלית. הרחוב הראשי נמתח לאורך מורד תלול ומחולק במרכזו לגינות מוארכות. במרכזו של הכפר מתפצל הרחוב המרכזי לשני רחובות - האחד מוביל דרומה, והאחר מוליך מזרחה אל הכנסייה ואל מרכז העיר רוז'ומברוק.
הרולד וילסון
תאוריות הקשר שנקשרו בשמו
קצין הק.ג.ב. אנטולי גוליצין, שערק למערב, טען באוזני ה-MI5 שווילסון היה מרגל מטעם ברית המועצות ושמותו הפתאומי של יו גייטסקל ב-1963 לא היה אלא התנקשות סובייטית, שנועדה להחליף את גייטסקל הפרו-אמריקני בווילסון. סוכן ה-MI5 פיטר רייט כתב ספר ובו שם בפיו של ג'יימס אנגלטון, מי שהיה ראש הביון הנגדי של ה-CIA, את הטענה שווילסון היה סוכן סובייטי.
ולקולינץ
תיאור המקום
מחוץ לכפר שוכנות הקרקעות המשותפות וחורשות.
הרולד וילסון
תאוריות הקשר שנקשרו בשמו
יותר מעניינת מהטענה שווילסון היה מרגל, שאינה מגובה בראיות משכנעות, היא הטענה, שגם אינה מגובה בראיות משכנעות, שמנגנוני הביטחון הבריטיים, מתוך החשש שהוא אכן היה כזה, פעלו להצר את צעדיו, למדר אותו בענייני ביטחון ואולי אף תכננו הפיכה צבאית כנגדו. רשת ה-BBC שידרה ב-16 במרץ 2006, שלושים שנה בדיוק לאחר התפטרותו, תחקיר שטען את כל אלה, בין השאר על סמך עדותם של שני עיתונאים, רוג'ר קוריטור ובארי פנרוז, שווילסון עצמו התלונן באזנם על כך שה-MI5 פועל נגדו. לורד מאונטבאטן הואשם שעמד בראש הקושרים להפיכה צבאית. תרגיל צבאי שנערך בנמל התעופה הית'רו ב-1974 היה, לפי מזכירתו של וילסון מרשה פולקנדר, למעשה חזרה גנרלית לקראת הפיכה.
בעוד שהראיות לכך שווילסון היה משוכנע בקיומו של הקשר מתועדות היטב, קשה לומר את אותו הדבר לגבי הקנוניה עצמה.
עץ הדומים תפוס (סרט)
עץ הדומים תפוס הוא סרט קולנוע ישראלי מ-1994 בבימויו של אלי כהן ובהפקת גילה אלמגור ואיתן אבן. זהו עיבוד קולנוע לספר האוטוביוגרפי בעל אותו שם מאת גילה אלמגור שכתבה את התסריט יחד עם איל שר, אך עם שינויים מהסיפור המקורי. הסרט צולם בכפר הנוער בן שמן. זהו סרט המשך לסרטם הקודם של אלמגור וכהן, "הקיץ של אביה". בסרט זה צפו כ-50,000 איש, נמוך מהסרט שלפניו.
עלילת הסרט
העלילה מתרחשת בכפר נוער בו מתגוררים בני נוער, שחלקם עברו את השואה. אביה הגרה בכפר היא בת לאם הלוקה בנפשה. זאביק ויורק הם חברים טובים אשר משפיעים האחד על השני באופן הרסני, עד כדי כך שהוחלט להעביר אחד מהם לכפר נוער אחר. מירה היא בת להורים מכים, והיא טוענת כי הם אינם הוריה האמיתיים, ובדיון בבית המשפט מצליחה להיזכר מיהם הוריה האמיתיים.
פסטיבלים ופרסים
הסרט השתתף בפסטיבלים: וזכה בפרסים:
רבי ינאי
רבי ינאי הכהן היה אמורא שחי במחצית הראשונה של המאה השלישית לספירה, והשתייך לדור הראשון של אמוראי ארץ ישראל. הוא היה תלמידו של רבי יהודה הנשיא - חותם המשנה. רבי ינאי ייסד בית מדרש בעכברה ששכנה ליד צפת בגליל העליון ובו לימד תורה, וכן שימש כדיין בבית הדין בציפורי. בין תלמידיו נמנו רב - מחבר ספרא וספרי; רבי יוחנן - ממחברי התלמוד הירושלמי, ריש לקיש ועוד.
הישיבה בעכברא
עכברא הייתה עיר בגליל העליון, ובה הקים רבי ינאי את ישיבתו. בתלמוד הבבלי מכונה הישיבה "בֵּי רבי ינאי", ובתלמוד הירושלמי מופיע, לרוב, "בית רבי ינאי". בית מדרשו של רבי ינאי המשיך להתקיים גם לאחר מותו. הרב יצחק אייזיק הלוי מסיק ממקורות שונים בירושלמי, שתלמידי ישיבתו של רבי ינאי לא רק למדו עמו תורה, אלא גם עבדו עם רבם בקרקעות שהיו בבעלותו. הם חיו יחדיו והתפרנסו מעבודתם אצל רבם, ובכך קיימו את העיקרון של שילוב מלאכה עם לימוד, כמאמרו של רבן גמליאל בנו של רבי יהודה הנשיא: "יָפֶה תַלְמוּד תּוֹרָה עִם דֶּרֶךְ אֶרֶץ, שֶׁיְּגִיעַת שְׁנֵיהֶם מְשַׁכַּחַת עָוֹן. וְכָל תּוֹרָה שֶׁאֵין עִמָּהּ מְלָאכָה, סוֹפָהּ בְּטֵלָה וְגוֹרֶרֶת עָוֹן".
מתורתו
במסכת סנהדרין מסופר כי המיסים שהוטלו על בני העם היהודי מידיו של השלטון הרומאי היו כבדים, וכאשר הגיעה שנת השמיטה, הוחרף עוד יותר מצבם של החקלאים עקב אי-יכולת לעמוד בגובה המיסים. רבי-ינאי התיר לעבד את השדות בשמיטה באומרו "צאו וזרעו בשביעית, משום ארנונא". בכך הוקל לעובדי האדמה פשוטי העם.
במסכת בבא בתרא מובא שרבי ינאי היה לו עץ הנוטה לרשות הרבים, והיה אדם נוסף שהיה לו עץ הנוטה לרשות הרבים. בני רשות הרבים רצו למנוע מהאדם השני להשאיר את העץ במצב זה, ובא אותו אדם לפני רבי ינאי. אמר לו רבי ינאי לך היום, ותחזור לפני מחר. בלילה שלח רבי ינאי שיקצצו את העץ שלו, ולמחרת אמר לאותו אדם שיקצץ את העץ שעליו התלוננו בני רשות הרבים. אמר אותו אדם לרבי ינאי: והרי לאדוני יש גם כן עץ שכזה. אמר לו רבי ינאי: לך וראה, אם העץ שלי קוצץ, קצץ אתה את שלך. שואלת הגמרא: ויאמר לו רבי ינאי לקצץ, ולאחר מכן יקצץ רבי ינאי את העץ שלו. מיישבת הגמרא שעשה זאת משום דברי ריש לקיש קשוט עצמך ואחר כך קשוט אחרים.
משפחתו
בתלמוד הירושלמי מובא שמצאו במגילת יוחסין בירושלים שרבי ינאי היה מצאצאי עלי הכהן. אבל רבי אהרון היימן טוען שמגילת יוחסין זו מדברת על רבי ינאי התנא מכיוון שמצאנו שרבי ינאי האריך ימים ובני עלי נפטרים בגיל צעיר, וכן מכיוון שכל שאר החכמים המוזכרים באותה מגילת יוחסין הם תנאים ולא אמוראים.
במקום אחד בלבד הוזכר שם אביו, ושם נאמר ששמו היה "רבי ינאי בן רבי ישמעאל"; אולם בכתב-יד פירנצה כתוב "בן רבי שמעון" (וכך מסתבר, כיוון שאף לבנו של רבי ינאי קראו בשם זה). בירושלמי מוזכר בנו, "רבי שמעון בן רבי ינאי". וכן מופיע "רבי ינאי ברשב"י".
פלוגופיט
פְלוֹגוֹפִּיט, הידוע גם בכינוי "נציץ מגנזיום", הוא מינרל סיליקטי שגונו חום־אדמדם או חום־ירקרק. הפְלוֹגוֹפִּיט שייך לקבוצת הנציצים, מינרלים ממשפחת המינרלים הפילוסיליקטיים, שהם סיליקטים שמבנם דמוי לוחיות.
תכונות
נוסחת המבנה הכימי של הפלוגופיט היא KMg3AlSi3O10(F,OH)2. הפלוגופיט הוא הקצה העשיר במגנזיום של שורה איזומורפית עם המינרל ביוטיט (K(Mg, Fe)3AlSi3O10(F, OH)2).
כמו כל הנציצים בנוי הפלוגופיט מלוחיות זעירות ברוחב של מספר אנגסטרם. כל לוחית בנויה משלוש שכבות:
השכבה העליונה והתחתונה בנויות מטטרהדרונים של סיליקה (SiO4). שלושה מתוך ארבעת אטומי החמצן שבסיליקה נמצאים במישור השכבה ומתחברים לאטומי חמצן של הטטרהדרונים האחרים באותה שכבה ויוצרים בכך רשת של משושים. אטום החמצן הרביעי בסיליקה מתקשר עם שכבת הביניים (כלומר "מצביע" למעלה בשכבה התחתונה ו"מצביע" למטה בשכבה העליונה).
שכבת הביניים הם אוקטהדרונים (גופים בעלי שמונה מישורים) שבמרכזם מגנזיום או אלומיניום המוקפים באטומים של חמצן או בקבוצת ההידרוקסיל (OH). אלומיניום מחליף לעיתים את הצורן בטטרהדרונים. משום שהצורן הוא ארבע־ערכי בעוד שהאלומיניום הוא שלוש־ערכי נדרש פיצוי חשמלי שבא בצורת קטיון אשלגן. קטיון האשלגן מוקף ב-12 יוני חמצן ומשמש כמקשר בין הלוחות. אולם, משום שיון האשלגן גדול בנפח והוא בעל מטען חשמלי קטן (+1), הקשר בין הלוחות הוא קשר חלש ולכן קל לפצל את הנציצים לאורך המישורים ומכאן תכונת הפצילות המושלמת.
תכונותיו הפיזיקליות והאופטיות דומות מאוד לאלו של המינרל ביוטיט הנפוץ הרבה יותר והוא נבדל ממנו בכך שלפלוגופיט יש גוון בהיר יותר עם רמז לירוק זית. הפלוגופיט הוא דו-צירי, והוא ניחן בדיכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) בינוני. מזווית אחת הוא נראה צהוב ומשתי הזוויות האחרות הוא נראה, חום אדמדם, ירוק או צהוב. בקשקשים דקים המתפצלים מהפלוגופיט רואים לעיתים תופעה של אסטריזם (כוכב בעל שש קרניים) כאשר מקרינים אור דרכם. הסיבה לתופעה היא הימצאות תכלילים במינרל.
המינרל זוהה לראשונה ב-1841 מדוגמיות שנתגלו באדווארדס (Edwards) שבמחוז סנט לורנס במדינת ניו יורק. מקור השם ביוונית, "פְלוֹגוֹפוֹס". שמשמעו "דומה לאש" בשל הריצודים האדומים בתוך הגביש.
מקור ותפוצה
פלוגופיט הוא מינרל חשוב ויחסית נפוץ כאיזומורף של ביוטיט. נציצים של פלוגופיט מצויים בעיקר בסלעי יסוד, אף על פי שהוא כנראה נפוץ גם בסלעים מותמרים שעברו התמרה של מגע כאשר הסלע המקורי היה עשיר במגנזיום כדוגמת דולומיט או אבן גיר עשירה במגנזיום.
קשה לאפיין את התנאים בהם ימצאו נציצים של פלוגופיט בסלעי יסוד בדיוק משום שהתנאי העיקרי הוא הרכב הסלעים כמצופה, אבל יצירת הפלוגופיט תלויה גם בתנאים של התגבשות כגון טמפרטורה, לחץ ותכולת האדים של סלע היסוד. נוהגים לציין כמה סוגים של סביבות של סלעי יסוד המכילים פלוגופיט: בזלות עשירות באלומינה, סלעי יסוד עשירים באשלגן וסלעים אולטרה-מאפיים.
בזלות
פלוגופיט מופיע בבזלת פיקריט (picrite) (בזלת עשירה בגבישי אוליבין) ובזלות עשירות באלומינה. פלוגופיט יציב בהרכבים בזלתיים בלחצים גבוהים ולעיתים קרובות נוכח כפנוקריסטים שהתמוססו חלקית או כשלב נלווה בבזלות שנוצרו בעומק.
סלעי יסוד עשירים באשלגן
נציצים של פלוגופיט מהווים פנוקריסטים ומסת אם נפוצה בסלעי יסוד עשירים מאוד באשלגן כדוגמת למפרופיר, קימברליט, למפרואיט וסלעים נוספים שמקורם בתערובות מותכות אולטרה-מאפיות או עשירות במגנזיום המצויות בעומק מעטפת כדור הארץ. בסלעים מסוג זה יכול הפלוגופיט ליצור לוחיות גדולות שמורות היטב באורך של עד 10 סנטימטר, ומופיע כמינרל העיקרי במסת האם או יחד עם אמפיבול מסוג פרגזיט, אוליבין ופירוקסן. בתצורה זו פלוגופיט הוא המינרל העיקרי משום העומק שבו נוצרת ההתכה ולחץ האדים הגבוה.
סלעים אולטרה-מאפיים
פלוגופיט מצוי לעיתים קרובות יחד עם מחדרים אולטרה-מאפיים כשלב השינוי המשני בתוך השוליים המטאסומטיים של מחדרים מאפיים עד אולטרה-מאפיים משוכבים גדולים. בחלק מהמקרים משערים שהפלוגופיט נוצר על ידי שינוי פנימי במהלך ההתקררות. במקרים אחרים גרם תהליך ה המטאסומטיזם ליצירת כמויות גדולות של פלוגופיט כמו במסיב האולטרה-מאפי בפינרו (Finero), בתוך אזור איבראה (Ivrea) שבצפון איטליה. כמויות קטנות של פלוגופיט, שוב כנראה כתוצאה ממטאסומטיזם, נפוצות בתוך הקסנוליתים בעלי הגרגירים הגסים של פרידוטיט המצויים בתוך הקימברליט, וכך נראה שהפלוגופיט הוא מינרל קורט נפוץ בחלק העליון ביותר של מעטפת כדור הארץ.
שימושים ותפוצה
תכונות הפלוגופיט: התנגדות חשמלית גבוהה, חוזק דיאלקטרי גבוה מאוד, התפשטות תרמית מינימלית, עמידות לטמפרטורה גבוהה (עד 1000°), פיצולו ללוחות דקיקים, חוזקו המכני ותכונת האלסטיות שלו הופכים את הפלוגופיט לחומר גלם חשוב בתעשיית החשמל. הגבישים הנקיים משמשים בקבלים ולמנורות רדיו. הגבישים הנקיים פחות משמשים כחומר בידוד, וכחלונות לתנורי חימום והיתוך.
מקומות בהם ניתן למצוא פלוגופיט כוללים את ואל די פאסה (Val di Fassa) במחוז האוטונומי טרנטינו - אלטו אדיג'ה, ועל הר ברצ'יו (Monte Braccio) במחוז לומברדיה שבאיטליה; באדגרדן שבנורווגיה; באנקזייטי פוינט (Anxiety Point) במפרץ ננסי שבניו זילנד; בקמפולונגו (Campolungo) סמוך למעבר סנקט גוטהרד בקנטון טיצ'ינו שבשווייץ ;בפרנקלין שבמדינת ניו ג'רזי, במסצ'וסטס ובמחוז סן לורנס במדינת ניו יורק שבארצות הברית; בסמוך לפרקינס מילס (Perkin's Mills) שבמחוז גטנאו (Gatineau) בפרובינציות קוויבק ומכרה לייסי (Lacey mine ) במחוז פרונטנק (Frontenac) באונטריו (גבישים גדולים במיוחד) שבקנדה; בסמוך לימת באיקל בסיביר שברוסיה; ובאמפנדרנדווה (Ampandrandava) במדגסקר.
צביון פיטרס
צביון פיטרס (שם מדעי: Cephalophus callipygus; מכונה גם מומג'ומבי), הוא מין אנטילופה קטנה מתת-משפחת הצביונים, החי במרכז אפריקה. הוא תואר מדעית לראשונה 1876 על ידי חוקר הטבע הגרמני ומנהל מוזיאון ברלין - וילהלם פיטרס, וקרוי על שמו. בשל שיוכו לקבוצת "הצביונים האדומים", הטקסונומיה שלו לא הייתה ברורה בעבר, ובתקופות מסוימות נחשב כתת-מין של צביון נאטאל. מינים אחרים של צביונים שנחשבו בעבר לסירוגין כתת-מין שלו הם צביון הארווי וצביון ווינס. מלבד מינים אלו יש צביונים נוספים הדומים לו מאוד - ביניהם צביון אדום, צביון חום וצביון אוגילבי. עם זאת ניתן לזהותו ביתר קלות מהשאר בשל המאפיין הייחודי שלו כדלקמן. שמו המדעי נגזר מיוונית כדלהלן: kephale = ראש, "lophus" = פסגה; - מתייחס לציצית השערות המדובללת במצח. "callipygus" = עכוז יפה, ומתייחס לצבע פרוותו הבולט בחלק האחורי של גופו. צביון פיטרס הוא המין הרביעי בגודלו בתת-המשפחה לצד הצביון החום.
קרניים
צביון פיטרס מתאפיין כקרוביו בזוג קרני-חרוט פשוטות ובינוניות באורכן, המזכירות את קרני האוריבי. הקרן צומחת לכיוון מעלה באלכסון ומתעגלת מעט לאחור, ולעיתים ישרה בבסיסה ואז מתעקמת בחדות לאחור. מיקום הקרניים הוא במרכז המצח - רחוק מן העיניים וסמוך לאוזניים. הרווח בין הקרניים משתנה בין צר לרחב, לעיתים זהה לחלוטין בין הבסיס לקצוות ולעיתים מתרחב מעט כאשר הקרניים נוטות לצדדים. הקרניים עבות למדי לכל אורכם ובייחוד בבסיס, והן מסתיימות בשפיץ חד וצר. בבסיס יש מספר גדול יחסית של טבעות (בסביבות 5–8) אם כי אין זה נדיר שהן נעדרות, ושאר הקרן חלקה לגמרי. צבע הקרניים הוא שחור כחלחל, חלודה כהה\בהיר, אפרפר כהה\בהיר. אף על פי שלשני המינים יש קרניים הן משמשות כסימן זיהוי בולט ביניהם - לזכרים קרניים גדולות, ארוכות ועבות משמעותית משל הנקבות.
מראה חיצוני
הפרווה של צביון פיטרס קצרצרה וחלקה ומורכבת משערות זיפיות וצפופות באזור האחורי, ודלילות יותר באזור הקדמי והצוואר. הפרווה גם עבה יותר באזור האחורי ומשפיעה על גוני הפרווה. צבע הפרווה באופן כללי חום צהבהב-אדמדם, הנוטה להיות חיוור ובהיר יותר בפלג הקדמי ובצוואר, וכהה ובוהק בפלג האחורי ובגב בשל עובי הפרווה. עם זאת הצבע אינו קבוע, ומעבר לכך שהוא עליל להיות אחיד בכל הגוף, הוא עלול להשתנות לזהבהב חיוור, אדמוני עמוק, ערמוני, קפה, ואפלו חום כהה. לפרטים מסוימים הרגליים הקדמיות, הכתפיים, הצוואר והמצח עלולים להתכהות מן הרגיל. הגחון חיוור יותר משאר הגוף (אם כי הוא אינו לבנבן), וישנם מקרים רבים בו הוא שחור או חום כהה לגמרי. העורף נוטה להיות אפרפר. המאפיין הבולט ביותר של צביון פיטרס שגם היה הגורם העיקרי לסיווגו כמין נפרד, היא שלאורך הגב יש לו פס שחור דק שמתרחב בהדרגה בצורת משולש על כל פלג הגוף האחורי (כולל העכוז, הזנב והירכיים), ונראה כמעין "גלימה". למרות שהמשולש השחור מתפרש רק על הרגליי האחוריות, גם הרגליים הקדמיות נוטות לרוב להיות כהות. עם כל זאת, בשעת מנוסה או בצפייה מרחוק עדיין קשה מאוד להבדיל בינו לבין מינים אחרים כצביון אדום וכצביון חום. הזנב כאמור שחרחר בצידו העליון אך לבנבן בצידו התחתון.
צבע ראשו של צביון פיטרס משתנה בהתאם לצבע הגוף, ולרוב הוא נע בין אדמדם בהיר ודהוי עד לצהבהב. סימוני הפנים של מין זה מועטים למדי: המצח בצבע אדמדם כהה\בהיר כתמתם או ערמוני, ובמרכזו ציצת שיער בצבע זהה למצח. לעיתים היא דלילה ביותר ולעיתים סבוכה ומדובללת עד כדי כך שמכסה את מרבית הקרניים. במקרים בהם היא נעדרת לחלוטין יש במקומה משטח קטן של שיער סבוך על המצח בדומה לאיילנד מצוי. החרטום וסביב האף נוטים להתכהות לשחרחר דהוי. ישנם שני כתמים לבנבנים קטנטנים בקוטר של סנטימטר, הנמצאים מתחת ומאחורי כל אוזן. אזורים נוספים שעלולים להיות בהירים הם סביב השפתיים או הסנטר. מעבר לכך אין סימונים בולטים והפנים כאמור עלולות להיות בהירות או כהות מן הרגיל. האוזניים מתחלקות בין חום אפרפר\שחרחר בצד החיצוני, לחום דהוי בצד הפנימי כשהקצוות יהיו לבנבנות.
מבנה ומידות גוף
מבנה גופו של צביון פיטרס קומפקטי בכללי אך גדול יחסית למינים אחרים, ויש לו צוואר קצר ורחב עם מאורך וצר. רגליו קצרות ודקיקות, והאחוריות ארוכות במעט מהקדמיות ומשוות לו מראה שפוף. גבו עגלגל, חרטומו משולש ואוזניו עגלגלות ורחבות. הזנב קצר ודקיק בתחילתו, ומסתיים בציצת שיער עגלגלה. עצמות המצח של צביון פטרס עבות מאוד לעומת שאר הצביונים - עד 18 מילימטר, והן בולטות על רקע הפנים. חריצי בלוטות הריח אינם בולטים אצל מין זה משום שצבעם זהה לצבע הפנים. עיניו ואפו גדולים ושחורים, לועו רחב ומחודד, ופרסותיו קצרות וחדות. ההבדל בין הזכרים לנקבות נמוך למדי, ומתבטא בכך שלזכרים קרניים ארוכות יותר והם שוקלים פחות מהנקבות. מידות הגוף של צביון פיטרס: גובה הכתפיים: 65-45 ס"מ. אורך הראש והגוף: 115-80 ס"מ. אורך קרני הזכר: 14-8 ס"מ. אורך קרני הנקבה: 5-4 ס"מ. אורך הזנב: 16-10 ס"מ. משקל הזכר: 24-15 ק"ג. משקל הנקבה: 26-17 ק"ג.
תפוצה ובית גידול
צביון פיטרס אנדמי לאזור המערבי של מרכז אפריקה - מחופי האוקיינוס האטלנטי ועד לנהר קונגו. תפוצתו משתרעת על פני מרבית גינאה המשוונית וגבון, צפון ודרום קונגו, ודרום קמרון והרפובליקה המרכז אפריקאית.
בית גידולו של צביון פיטרס הוא בעיקר בגוש יערות הגשם המשווניים והלחים של מערב-מרכז אפריקה. יערות שפלה הם בית הגידול המועדף ביותר, אך הוא נפוץ גם ביערות ראשיים ומשניים, יערות הרריים בגבהים של עד 1,000 מטר מעל פני הים, וכמעט בכל מקום שבו יהיה לו סבך גבוה וצפוף למסתור. הוא נמנע לרוב מאגני ניקוז של נהרות ומיערות עם הפרעה אנושית, אך הוא נמצא לעיתים קרובות ביערות שהתחדשו בעקבות כריתה. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 30 מעלות לאורך השנה, וכמות המשקעים הממוצעת היא 3,000-1,000 מילימטר לשנה.
התנהגות וטורפים
צביון פיטרס הוא בעל חיים פעיל יום המבלה את מרבית זמנו בתוך היער; הוא נצפה לעיתים קרובות בסתיו באזורים ללא צמחייה בחיפוש אחר מזון כפירות ועלים, ותמיד יימלט לאזור של סבך צפוף כאשר ירגיש מאוים. את הלילה הוא מבלה באזורי מנוחה שנוטים להיות ממוקמים באזורי סבך דלילים יותר. בשל כך, למרות שהוא חופף לצביון חום ברוב התפוצה הוא אינו מתחרה איתו כלל על מזון, משום שהלה פעיל לילה. צביון פיטרס הוא אמנם בעל חיים סוליטרי הפעיל בבדידות כיתר מיני הצביונים, אך למרות זאת באופן יוצא דופן מרובם יש לו מערכת חברתית פעילה יותר המתבטאת בכך שהם מנהלים מעין חיים פוליגמיים (הזכר נמצא בקשר עם מספר נקבות), וצפייה בזוגות של צביונים ביער נפוצה יותר. נקבות בוגרות נמצאות רוב הזמן בשטחי פעילות קבועים בגודל של 40 דונם המכונים "שטחים ביתיים", וסביר להניח שהשטח חופף לשטחם של מספר נקבות אחרות. הזכרים הם ככל הנראה טריטוריאליים ומסמנים את העצים והשיחים בשטחם על ידי שפשוף בלוטות הריח שבצידי העיניים, אם כי לא ידוע מה גודל השטח שהם תופסים. צביוני פיטרס יכולים לחיות בצפיפות אוכלוסייה גבוהה - 15-4 פרטים לקמ"ר, אם כי במקומות רבים צפיפות האוכלוסייה הממוצעת עלולה להיות נמוכה למדי ובסביבות 0.6 פרטים לקמ"ר. הצפיפות למשל גבוהה יותר בגבון ובגינאה לעומת הרפובליקה המרכז אפריקאית.
כל הטורפים הגדולים והבינונים במרכז אפריקה הם אויבים של מין זה. במיוחד הנמר האפריקני ופיתון הסלעים, וכן חתול זהוב אפריקני, זבד אפריקאי ומנדריל. על מנת להגן על עצמו מטריפה צביון פיטרס יברח במהירות לאזורים בעלי צמחייה סבוכה וצפופה המקשה על טורפים לדלוק אחריו, בעוד שהוא ינוע שם בקלות בזכות מבנה גופו המקושת, והרגל ה"צלילה" שלו לתוך השיחים.
תזונה
בתור מין המוגבל ליערות טרופיים, צביון פיטרס הוא אחד ממיני הצביונים שתזותם מורכבת כמעט לחלוטין מפירות, אשר במקרים רבים נאספים על ידו מרצפת היער לאחר שהופלו מהעצים על ידי קופים וציפורים. בשני מחקרים שונים מ-1984 ומ-1989 המבוססים על ניתוח תוכן קיבתו של המין, נמצא שהפירות מהווים בין 89-82% מהתזונה. העלים הם הרכיב התזונתי השני בחשיבותו ומהווים בין 7.9% ל-10.0% מהתזונה, ולאחריהם בהפרש לא גדול השיחים והגבעולים המהווים כ-6.2% מהתזונה. פרחים, פטריות, ומזון מהחי (בעיקר חרקים), נמצאו בתדירות פחותה ביותר (בפחות מ-50% מהצביונים שנבדקו), והם מהווים ככל הנראה רק 1% מהתזונה. בכל אחד ממחקרי התזונה שנעשו בעבר תמיד נמצאו בקיבתם של צביונים אלו פירות ועלים, ואילו שאר רכיבי התזונה השתנו מפרט לפרט. מלבד חרקים צביון פיטרס צד חולייתנים קטנים לעיתים רחוקות יותר, וברפובליקה המרכז אפריקאית נצפה פרט ממין זה שצד אפרוח של ברווז מהמין ברווז הארטלאוב (Pteronetta hartlaubii). צביוני פיטרס צעירים ניזונים באופן פחות יותר מפירות מאשר הבוגרים - כ-50% מהתזונה הכוללת, והם ניזונים בצורה משמעותית יותר מעלים - בסביבות 37% מהתזונה. הגבעולים מהווים אצלם 9.8% מהתזונה, ופטריות כ-12%. הן אצל הבוגרים והן אצל הצעירים יש שינוי בצריכת מזון בין העונות: גידול משמעותי יותר של צריכת עלים בעיקר במהלך עונת הגשמים הקצרה של חודשי מרץ עד מאי, ובמקביל ישנה ירידה בכמות הפירות הנאכלת באותו זמן.
צביון פיטרס פחות בררן ממינים אחרים באכילת פירות, אך לרוב יש גודל קבוע לסוגי הפירות שהוא אוכל: 26%-40 מהפירות הנצרכים הם בקוטר של 0.2-0.1 ס"מ, ובסביבות 77-60% הם בקוטר של 3.0-1.5 ס"מ. בקיבות מסוימות של צביונים אלו נמצאו שרידים של כ-55 מיני פירות מזוהים, ובממוצע לפחות 8.5 מיני פירות שונים בכל קיבה שנבדקה. מיני הפירות המועדפים הם: האקסלופיה (מהאנונאים), הקילינדרוף (מההרדופיים), הקאנריום האפריקאי (מהדגניים) קליינדדוקסה גבונית (מהמלפיגאים), הקואלוקריום, הילומבה והסטאודטיה (ממשפחת מיריסטיסאה - בבעלי פרחים).
רבייה ומחזור חיים
צביוני פיטרס יכולים להתרבות לאורך כל השנה - ללא עונת רבייה מוגדרת, אך מכיוון שיש שיאים של לידות בגבון בחודשי מאי, יוני ודצמבר, זה מצביע על כך ששיא הרבייה מתבצע בחודשים מסוימים. בדרך כלל בחודשי הלידות הכמות והאיכות של הפירות הנצרכים על ידי מין זה גבוהים מן הרגיל, בדומה לאנטילופות רבות הממליטות בחודשי שפע של מזון. על פי תצפיות החוקרים מעריכים שתקופת ההריון של המין היא כ-240 ימים - זהה לצביון החום החי אף הוא באזור זה. הצביונית ממליטה עופר יחידי החבוי בשבועות הראשונים בצמחייה הסבוכה, כשהיא מגיעה מספר פעמים ביום להניקו. משקל העופר בשעת הלידה 3.0-2.7 ק"ג, גדול במקצת מעופרים של מינים כצביון שחור או צביון ווינס. העופר נולד בצבע חום כהה ברוב הגוף - כהה יותר מצבע הבוגרים, וכבר אז יש לו פס שחרחר בגב המתרחב באזור האחורי; צבע ראשו וצווארו חיוור יותר משל הבוגרים, וציצת השיער שבמצח בצבע אדמוני בוהק. גיל הגמילה של העופר לא ידוע, אך סביר להניח שהוא בסביבות 4 חודשים. כמו כן גיל הבגרות הוא כנראה 12–18 חודשים כאצל מינים אחרים. תוחלת החיים של המין אינה ידועה.
איומים ושימור
צביון פיטרס מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל היותו עדיין נפוץ במספרים גדולים לאורך הטווח ההיסטורי שלו. עם זאת, עלייה בלחץ הציד אשר לעיתים קרובות משולב בהתיישבות אנושית בתוך היער מצביעה על כך שמין זה עלול בסופו של דבר להיעלם מחלקים גדולים מתפוצתו המקורית. האיום העיקרי עליו כיום הוא אובדן בית גידול הנעשה על ידי כריתת עצים, התיישבות אנושית והרחבת החקלאות לתוך שטחי היער, וציד לבשר הנעשה בעיקר על ידי תפיסתו במלכודות הפרוסות ביער. בגבון למשל הוא המין השלישי הנפוץ ביותר בשוקי הבשר, וברפובליקה המרכז אפריקאית הוא מהווה 29% מכלל בעלי החיים הנתפסים במלכודות ביער. איום המלכודות נחשב אחד מהאיומים החמורים על המין, מכיוון שהמלכודת נפרשת לעיתים קרובות בעומק היער במקום בו הצביונים מרגישים בטוחים יותר, בניגוד למשל לציד רגיל שבו הצביון יכול לזהות את הצייד מרחוק ולהימלט מהאזור. במקומות שבהם יש לחץ ציד והפרעה אנושית גבוהה האוכלוסיות של המין יורדות במספריהם במהירות לרמות נמוכות מאוד.
צביון פיטרס מצוי באוכלוסיות יציבות במספר אזורים מוגנים כגון: שמורת החי דג'ה והפארק הלאומי לובאקה (קמרון), הסנגהה התלת-לאומי והפארק הלאומי באנגסו (הרפובליקה המרכז אפריקאית), הפארק הלאומי מונטה-אלן (גינאה המשוונית), הפארק הלאומי לופה הפארק הלאומי מינקאבה (גבון), והפארק הלאומי נדוקי-נואבאלה, הפארק הלאומי אודזאלה ואגם טאלה-יקואלה (קונגו).
אומדן האוכלוסייה העולמי של צביוני פיטרס הוערך בשנת 1999 בכ-382,000 פרטים.
נבופלאסר
נבופלאסר (תעתיק מאכדית: Nabû-apāl-uṣṣur; כתיב מקובל: Nabopolassar; 658–605 לפנה"ס), מלך בבל ומייסד מלכות בבל החדשה. מלך על בבל בין השנים 605-625 לפנה"ס
נבופלאסר היה מנהיג כשדי, שעמד בראש מרד נגד האימפריה האשורית (שליטת בבל במשך 200 שנים) לאחר מותו של מלכה הגדול האחרון אשורבניפל, והומלך על בבל בשנת 625 לפנה"ס.
המאבק על בבל
מאבקי השליטה באשור הביאו את בבל שהייתה מדינה וסלית של אשור במשך כ-200 שנים למרוד באשור. אשור נשלטה בתקופה זו על ידי המלך סין-שר-אישכון שהיה עסוק במאבק על שלטונו. נבופלאסר עמד בראש מרד של מספר מדינות וסליות. הוא הפך בשנת 626 לפנה"ס למנהיג הכשדי. בהמשך מאבקו הוא יצא למתקפה על העיר ניפור שהייתה המרכז האשורי באזור, כוח אשורי נשלח בחודש תשרי (אוקטובר) 626 לעיר וכבש אותה בחזרה, ורדף אחרי נבופלאסר עד ארך אך לא הצליח לכבוש אותה. בנוסף יצא נבופלאסר למערכה גם על בבל. בתמיכת תושבי העיר בבל הוא הצליח לכבוש אותה והביס את חיל המצב האשורי ששכן בעיר לאחר דיכוי המרד של סין-שום-לישיר. בשנת 625 לפנה"ס הוכתר נבופלאסר למלך בבל. כוח צבאי אשורי שנשלח לכבוש מחדש את העיר לא הצליח במשימה.
בשנים 625 ו-624 המשיך הצבא האשורי במאמצים לדכא את מרידתו של נבופלאסר, מאמציהם התרכזו בעיקר באזור שמצפון בבל. בשנת 625/624 יצא הצבא האשורי לכבוש את העיר סיפר וככל הנראה כבש אותה. באוגוסט 624 ניסה הצבא האשורי לכבוש את הדרך הראשית לניפור כדי לסייע לכוח האשורי ששהה בעיר, אך נכשל. המרד ברחבי האימפריה התרחב. העיר דיר מרדה באשור בקיץ 623 ככל הנראה שגם עילם הצליחה להשתחרר מהשלטון האשורי. הכוח האשורי יצא למתקפה כוללת למיגור המרידות השונות, בתחילה זכה הכוח האשורי בהצלחה. הם הצליחו להגן על ניפור בפני התקפה של נבופלאסר והצליחו לכבוש למספר שנים את העיר ארך בדרום מסופוטמיה. בשנת 623 לפנה"ס הוביל סין-שר-אישכון צבא למלחמה כנגד העיר בבל, הוא הצליח להביס את הבבלים והכשדיים, אבל מרד חדש באשור כנראה של מפקד כוחות אשור במערב, הביא להפסקת הלחימה בבבל. סין-שר-אישכון וצבאו עלו צפונה לדכא את המרידה בבית.
נבופלאסר ניצל זמן זה לבסס את מעמדו כשליט של רוב ממלכת בבל ולהוציא מידי אשור את המאחזים האחרונים שלה בממלכת בבל. בשנת 622 לפנה"ס יצא למאבק על ארך ולבסוף בשנת 620 לפנה"ס כבש אותה סופית. בשנת 620 או 619 לפנה"ס כבש מחדש את העיר ניפור והפך לשליטה של כל ממלכת בבל. הכוחות האשוריים נשארו באזור במשך ארבע שנים בניסיונם להדיח אותו משלטון על בבל.
המאבק על נינוה
בשנת 609 לפנה"ס כבש את חרן שהיוותה בסיס כוחות אשור עם נפול בירתם.
לאחר מיגור האשורים, נבופלאסר פנה לבסס את מלכות בבל תוך שהוא נלחם נגד האימפריה המצרית. בשנת 605 לפנה"ס, מעט לפני מותו, הביס בנו נבוכדנצר את המצרים בקרב כרכמיש, ובכך הגיעה ההגמוניה הבבלית עד אזור צפון סוריה.
בילגוריי
בילגוריי (בפולנית: Biłgoraj; ביידיש: בילגאריי) היא עיר בדרום-מזרח פולין, כ-90 ק"מ מדרום ללובלין, בירתו של מחוז בילגוריי. מאז 1999 משתייכת בילגוריי לפרובינציית לובלין. קודם לכן, משנת 1975, השתייכה לפרובינציית זמושץ'. במפקד שנת 2003 נמנו בה כ-27,000 תושבים.
היסטוריה
בילגוריי נוסדה בשנת 1578 בידי האציל הפולני אדם גורייסקי.
העיר מוקפת יערות, ועוברים בה שלושה נהרות. בעיר ישנו פארק שהוקם במאה ה-17, והוא מכונה "חורשת הקופים (Małpi Gaj). שערה המקורי של העיר עודנו ניצב בפארק.
יהודי בילגוריי
היישוב היהודי בעיר חודש במאה ה-18, ובמהלך מאה ה-19 תרמו היהודים רבות לפיתוחה הכלכלי של העיר. בתחילת המאה ה-19 הוקם בעיר בית דפוס עברי בידי משפחת קרוננברג.
בסוף המאה ה-19 כבר הייתה בילגוריי עיירה יהודית, שרוב תושביה יהודים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה סבלו יהודי העיר מהתעמרות חיילי הצבא הרוסי, ורבים מהם נמלטו ממנה. בנובמבר 1918 פרעו ביהודי העיר הנותרים חיילי הצבא הכחול.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיר פעילות ציונית, בהובלת תנועות החלוץ ובית"ר, וכן פעלו בה אגודת ישראל והבונד. כמו כן, פעלו בעיר בתי ספר מרשת בית יעקב ומרשת יבנה.
בשנות השלושים התגוררו בעיר כ-4,600 יהודים, רוב תושביה.
בשואה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לעיר פליטים יהודים ממערב פולין. ביום 6 בספטמבר 1939 הופצצה העיר בידי הגרמנים. כתוצאה מכך, מספר מתושביה נהרגו, ופרצה בה שרפת ענק, שכילתה גם את בית הכנסת המקומי.
ב-17 בספטמבר נכנסו הגרמנים לעיר, ועם כניסתם פינו יהודים רבים מדירותיהם. כמו כן, נלקחו יהודים לעבודות כפייה, ובוצעו ביהודים מעשי התעללות, ביזה ורצח מצד הגרמנים. ב-27 בספטמבר פינו הגרמנים את העיר לטובת הצבא האדום, אך כשבוע לאחר מכן שבו לעיר. במהלך שבוע זה נמלטו מהעיר כ-1,500 יהודים מזרחה.
במחצית השנייה של 1940 הוקם בעיר גטו בין שני רחובות, אליו הועברו כ-3,500 יהודי העיר. בקיץ 1941 הפך הגטו לסגור, ויהודים שנתפסו יוצאים ממנו ללא היתר הוצאו להורג. במרץ 1942 הועברו 221 יהודים מהגטו לטרנוגרוד, ויהודים נוספים הועברו למיידאנק.
באוגוסט 1942 נערכה בגטו אקציה ראשונה, במהלכה למעלה מ-1,000 יהודים הועברו בעגלות לתחנת הרכבת בצ'רנישווצה, ושם הועלו לקרונות משא, ושולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
בנובמבר 1942 נערכה בגטו אקציה שנייה, במסגרתה הועברו כ-1,500 יהודים באלימות קשה, ותוך רצח כ-200 יהודים במקום, לבניינים הסמוכים לבית העלמין היהודי העיר. מבניינים אלו הוצעדו היהודים רגלית אל תחנת הרכבת בצ'רנישווצה, תוך רצח עשרות יהודים תשושים בדרך, ושילוח היתר בקרונות משא לבלז'ץ.
הדרים
הדרים (שם מדעי: Citrus) הם סוג עצים ירוקי עד ומניבי פרי ממשפחת הפיגמיים.
היסטוריה
לארץ ישראל הגיע פרי ההדר הראשון, האתרוג, ככל הנראה מפרס. ברמת רחל בירושלים זוהתה אבקת צמחים שמקורה באתרוג עוד מתקופת המלך חזקיהו וכן נמצאו זרעי אתרוגים בקפריסין המתוארכים למאה ה15 לפנה"ס.
מקור שמו בעברית הוא בשמו הפרסי (תֻרֻנְג'). המושג "הדר" קדם להגעת פרי זה, ומקורו בפסוק המתייחס למצוות ארבעת המינים:.