cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שוק העיר העתיקה בירושלים
השוק בימינו
לאחר איחוד ירושלים העתיקה והחדשה במלחמת ששת הימים ב-1967 החל פיתוחו של השוק בעיר העתיקה על ידי גופים ישראליים. בעשרות השנים האחרונות עבר השוק כמה "מתיחות פנים" שהתבטאו בריצוף חדש, צביעת דלתות החנויות בצבע אחיד (גוני כחול וירוק) וחיזוק הקמרונות. כן הותקנו "רמפות" קטנות במורד המדרגות, כדי לאפשר מעבר של כלי רכב קטנים, המביאים את הסחורות אל החנויות. כדי למנוע מצב של "גלישת" דוכני סחורה אל הרחוב הצר, התקינה עיריית ירושלים פסי מתכת בין אבני הריצוף, המסמנים מהו המרחק המקסימלי שאליו מותר לסוחר להוציא את מרכולתו.
שוק מוכרי הכותנה (רחוב החנויות)
זהו כינויו של רחוב מקורה ארוך (מאה מטרים) ורחב שנבנה בתקופה הממלוכית בקצהו המזרחי של הרובע המוסלמי, בצמוד להר הבית. השוק חוצה למעשה את תוואי נחל הטירופיאון, אך במקום להתאימו לתוואי השטח, ביכרו הממלוכים להעמידו על קמרונות ובכך להציבו בגובה זהה עם בתי העיר ועם הר הבית. מגמה זו של הממלוכים, ניכרת במבנים וברחובות נוספים שבנו בצמוד לכותל המערבי, ובכך פילסו למעשה את העיר כולה עם הר הבית ו"העלימו" את תוואי הגיא מתחת לקמרונות.
בשוק עושי הכותנה ניכרת ההקפדה שהושקעה בבנייתו, הכוללת קמרונות מסוגננים, פתחי אוורור ותאורה, וגרם מדרגות רחב המוביל את ההולכים אל שער מוכרי הכותנה, שהוא אחד משערי הר הבית הנמצא מול כיפת הסלע. נראה כי הכינוי דבק בשוק בשל הסחורה העיקרית שנמכרה בו בתקופה הממלוכית, אך היום נמכרים בו מיני סדקית, כלי בית חומרי ניקוי, צעצועים וממתקים. בשוק ממוקמים גם שני בתי-מרחץ (חמאם אל-עין וחמאם א-שיפא) וח'אן שבנה מושל ירושלים הממלוכי תנכיז, בשטחו ממוקם כיום המכון ללימודי ירושלים של אוניברסיטת אל-קודס.
עיריית ירושלים החליטה לקרוא לשוק "רחוב החנויות" כפי שנקרא בעבר (לפני כמאה שנה) על ידי יהודי ירושלים שקראוהו כך כזכר לחנויות שהקיפו את בית המקדש והמוזכרות במקורות.
הקארדו
השוק הנקי והמטופח ביותר מכל שוקי העיר העתיקה. הוא השוק היחיד הכלול בתחום הרובע היהודי, ועובר בציר צפון-דרום ברחובות המקבילים, חב"ד והיהודים. שוק זה נושא אופי תיירותי, ומוקדש למכירת חפצי אמנות, יודאיקה ומוצרי בריאות וקוסמטיקה מים המלח.
רוב בעליהן של החנויות בקארדו הם יהודים, בניגוד לרוב החנויות בשווקים האחרים, הנמצאות בבעלות של ערבים-נוצרים או ערבים-מוסלמים. בניגוד לשאר השווקים, מתחם השוק בקארדו ננעל מאחורי שערי-סורג עם תום שעות פעילותו.
רכס הריטג'
רכס הריטג' (באנגלית: Heritage Range; מילולית: רכס המורשת) הוא רכס הרים גדול, המהווה את המחצית הדרומית של הרי אלזוורת' באנטארקטיקה.
הרכס כולל מספר רב של פסגות, גבעות, מדרונות ונונאטאקים שביניהם קרחונים רבים.
היסטוריה
חלקו הצפוני של הרכס התגלה לראשונה על ידי לינקולן אלזוורת' במהלך הטיסה הטרנס אנטארקטית שלו ב-23 בנובמבר 1935. ב-14 בדצמבר 1959 טיסת סיור שיצאה מבסיס המחקר בירד גילתה את חלקו הדרומי הרכס. החוקרים נחתו על קרחון בפסגת פייפ בחלקו הצפוני של הרכס ב-26 בדצמבר. בעונות המחקר 1962-1963 ו-1963-1964 אוניברסיטת מינסוטה שלחה משלחות סקר של גאוגרפים וקרטוגרפים שמיפו את הרכס. הרכס כולו מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (ה-USGS) בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1961-1966.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והוא נקרא כך מאחר שההרים והאתרים השונים ברכס נקראו על שם אירועים הקשורים למורשת ארצות הברית.
גאוגרפיה
אורכו של הרכס 160 קילומטרים ורוחבו 48 קילומטרים. הרכס ממוקם דרומית מערבית לקרחון מינסוטה. הנקודה הגבוהה ברכס היא פסגת בורסיק שגובהה 2,500 מטרים מעל פני הים.
אתרים מרכזיים ברכס
אתרים מרכזיים ברכס הם:
הטרודונטוזאורוס
הטרודונטוזאורוס (שם מדעי: Heterodontosaurus; משמעות שמו: "לטאה שונת שיניים") הוא סוג של דינוזאור בעל אגן דמוי-עוף אשר חי בדרום אפריקה ביורה התחתון שלפני 190–200 מיליון שנה. נמצאו מספר דוגמאות של הדינוזאור שהראשון שבהם התגלה ב-1962 אך הוא כלל רק מאובני גולגולת. מאובנים שנמצאו מאוחר יותר כללו שלד כמעט שלם.
מאפיינים
ההטרודונטוזאורוס היה דינוזאור די קטן באורך 1.18-1.75 מטר ומשקל של 2–10 ק"ג והוא היה בעל מבנה ייחודי של שיניים המזכיר יותר שינים יונקים משיניים של זוחלים: הדינוזאור היה בעל גולגולת צרה ומשולשת עם מקור עשוי קרטין שבו היו 3 סוגים של שיניים: מאחורי המקור היו זוג שיניים קטנות דמויות-חותכות, מאחוריהם היו ניבים ארוכים ומעוקלים מהלסת העליונה ואחריה מהתחתונה ומאחוריהם היו שיני-מלתעות מרובות, כמו של שיני פרסתנים.
דינוזאור זה נחשב בתחילה כמין של בעל אגן דמוי לטאה או אף של תראפסיד, עקב המבנה המוזר והניבים המגודלים. למעשה הוא היה מאבות האורניתופודים בעלי מקור הברווז והיה קרוב למשפחת ההיפסילופודוניים הגדולה. דינוזאור זה חי רק בתחילת תור היורה וכנראה שהיה צמחוני או אוכל כל למרות מראהו המאיים.
בתרבות
דינוזאור זה הופיע בסדרה הדינוזאורים! ובמשחק פארק היורה 3: בניית פארק.
אליאס אבו שבכה
אליאס אבו שבכה (בערבית: إلياس أبو شبكة, 3 במאי 1903 – 27 בינואר 1947) היה סופר, משורר, עורך, מתרגם ומבקר ספרות לבנוני. הוא היה אחד ממייסדי "ליגת העשר" ונחשב לאחד מהבולטים בתנועת הנהדה הערבית. שיריו של אבו שבכה היו קודרים ואישיים ולעיתים קרובות הציגו קונפליקטים מוסריים. תרומתו לספרות הונצחה על ידי הפיכת ביתו שבעיר הולדתו ד׳וק מכאיל למוזיאון.
ביוגרפיה
אבו שבכה התחנך כנוצרי אדוק בבית הוריו המרונים. בשנת 1911 התקבל למכללת "יוסף הקדוש" בעינטורה שם למד בין היתר ספרות, צרפתית וערבית. אמו הכירה אותו לשירה ערבית דרך שיר שנכתב על ידי דודהּ, אליאס פרזאן.
בשנת 1914 נרצח אביו על ידי שודדים בעת שביקר בסודאן. אובדן אביו הותיר את אבו שבכה הצעיר במצב של מצוקה רגשית ודיכאון שיותירו חותם על המשך חייו. הוא המשיך את לימודיו במכללה עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, עת נאלץ לעזוב בעקבות בעיות כלכליות. בהמשך חזר ללמוד במכללה בג׳וניה אך כעבור שנה חזר למכללת "יוסף הקדוש". אבו שבכה לא סיים את הלימודים בעקבות מריבה שהייתה לו עם אחד ממוריו. למרות זאת המשיך בחינוך עצמי וקרא בהרחבה ספרי דת וספרות רומנטית צרפתית, מה שהיווה השראה לצעדיו הראשונים בתחום. מבין הסופרים הצרפתים אהב אבו שבכה במיוחד את יצירותיהם של שארל בודלר ואלפרד דה מיסה.
כשהיה בן 16 התאהב אבו שבכה בשכנתו אולגה סארופים, שהייתה מבוגרת ממנו בשנתיים. השניים נהגו להחליף ספרים ומכתבים ספרותיים. לאחר 10 שנות אירוסין התחתנו בדצמבר 1931. לזוג נולד ילד אחד שמת בלידתו בשנת 1932.
קריירה
לאחר שאיבד את אביו בגיל צעיר, נאלץ אבו שבכה ללמד כדי להתפרנס. בנוסף, עבד במספר עיתונים לבנוניים ומצריים. לבקשת המו"לים שלו תרגם אבו שבכה לערבית מספר חומרים ספרותיים צרפתיים מהמאה ה-17 עד המאה ה-19 כמו "ג'וסלין" ו-"נפילתו של מלאך" של אלפונס דה למרטין, "השומרונית" של אדמון רוסטאן, "פאול ווירג'יניה" של ז'אק-אנרי ברנרדן דה סן-פייר ויצירות רבות נוספות מאת אנרי בורדו, וולטר, אבה פרבו ומולייר. אבו שבכה הועסק במהלך מלחמת העולם השנייה כמתרגם בשירותי העיתונות והרדיו של הנציבות העליונה בצרפת.
בשנת 1926 פרסם אבו שבכה את השיר הראשון שלו, "הנבל". בשנת 1938 יצא לאור ספרו "נחשי גן העדן" שזכה להערכה של רבים כעל יצירתו הטובה ביותר ואחד ההישגים הטובים ביותר של השירה הרומנטית בספרות הלבנונית והערבית המודרנית. כתיבתו של אבו שבכה מאופיינת בדימויים רבי עוצמה וריאליזם וכללה לעיתים קרובות תיאורים גרפיים. אבו שבכה האמין שהאמנות הטהורה ביותר נוצרת מתוך רגש, שלדעתו הוא מקור החוויה האותנטית והאסתטית. בשיר אחד כתב אבו שבכה כי שירה אמיתית היא הטובה ביותר, בניגוד לאמירה הערבית הישנה כי השירה הטובה ביותר היא זו שמזייפת ביותר.
בנוסף לשירה פרסם אבו שבכה מספר מחקרים הכוללים מחקר בספרות השוואתית בשם "קשרים אינטלקטואליים ורוחניים בין הערבים והצרפתים", ובו ביקש להדגים את משקל ההשפעה הצרפתית על הספרות העולמית. בנוסף, הוא יצר סדרת דיוקנאות של אישים ספרותיים ופוליטיים שפורסמו לראשונה בכתב העת אל-מערד.
מורשת
אבו שבכה נפטר ב-27 בינואר 1947 מלוקמיה. לאחר מותו, חיברו חבריו של אליאס ספר המורכב מכמה מעבודותיו הנקרא "מחיק האלים". ב-11 ביוני 2008 חנכה עיריית ד׳וק מכאיל את מוזיאון אליאס אבו שבכה בבית המשורר.
מבצע גשם ראשון
מבצע גשם ראשון הוא שם קוד למכלול ההתקפות והפעולות של צה"ל ברצועת עזה, בעקבות ירי כבד של רקטות קסאם על שדרות ביום שישי ושבת ה־23 בספטמבר וה־24 בספטמבר 2005. זו הייתה הפעולה הצבאית הראשונה של צה"ל ברצועה מאז היציאה מרצועת עזה במסגרת תוכנית ההתנתקות שהושלמה ב־12 בספטמבר 2005. המבצע החל ב־23 בספטמבר 2005 והסתיים ב־1 באוקטובר.
רקע למבצע
בליל ה־22 בספטמבר ביצע כוח צה"ל פעילות מעצרים באזור טולכרם וזאת במסגרת מאבק כנגד תשתית הג'יהאד האיסלאמי שהתחזקה בעיר בעקבות מסירת האחריות הביטחונית לפלסטינים. במהלך הפעולה נתקל צה"ל ב־3 מחבלים חמושים מהג'יהאד האיסלאמי ובחילופי האש נהרגו שלושתם.
כנקמה, ירה למחרת הג'יהאד האיסלאמי כ־9 רקטות מדגם "אל-קודס" על העיר שדרות, אך הרקטות נפלו בשטח פתוח ולא גרמו לנפגעים, ולכן ההערכה הייתה שישראל תגיב רק בלחץ מדיני על הרשות הפלסטינית ותימנע מתגובה צבאית.
בערב יום השישי, ה־23 בספטמבר, ערך ארגון החמאס תהלוכת ניצחון במחנה הפליטים ג'בליה. במהלך התהלוכה נפלה רקטת קסאם מאחת המכוניות וגרמה לפיצוץ של כל התחמושת סביבה ורכב נוסף. מהפיצוץ החזק נהרגו בין 16 ל־19 פלסטינים, ביניהם לפחות 5 פעילי חמאס ו־2 ילדים (בעקבות מותם בהמשך של פצועים קשה עלה מספר ההרוגים הכולל ללמעלה מ־20). בנוסף, נפצעו כ-80 פלסטינים, חלק מהם קשה. בעוד שישראל הכחישה כל מעורבות בפיצוץ וגם משרד הפנים הפלסטיני אישר שמדובר ב־"תאונת עבודה" ו־"פיצוץ פנימי" של תנועת החמאס, כינס החמאס מסיבת עיתונאים וטען שבעת הפיצוץ נראו בשמיים כלי טיס ישראלים ושהפיצוץ נגרם כתוצאה מטיל שירה צה"ל. החמאס הבטיח נקמה קשה בישראל וכבר באותו ערב נורו עשרות רקטות קסאם על שדרות. הירי הכבד המשיך גם ביום שלמחרת וממנו נפצעו קל כ-7 תושבים.
בעקבות ההפגזה על שדרות, והביקורת שהוטחה על אוזלת ידה של הממשלה והימנעותה מתגובה משמעותית, ובייחוד לאור הבטחות הדרג המדיני והביטחוני שהיציאה מעזה משנה את כללי המשחק ונותנת זכות לישראל להגיב באופן חריף על כל התקפת טרור מהרצועה - הוחלט בקבינט הביטחוני להגיב באופן קשה על הירי במטרה להפסיק את הירי בטווח הקצר וליצור הרתעה שתמנע ירי נוסף בטווח הארוך.
פעולות צה"ל
במהלך השבת שלאחר ירי הקסאמים צה"ל החל להפעיל נכס לאומי והקפיץ מחופשת סוף השבוע לוחמים רבים לקראת מבצע קרקעי נרחב ברצועת עזה. עם צאת השבת, התכנס הקבינט הביטחוני במחנה רבין (הקריה) ושם הוחלט על נקיטת הצעדים הבאים:
כבר ביום שבת תקפו מסוקי צה"ל מטרות מחבלים בבית חאנון, שכונת זייתון בעזה וחאן יוניס. בצהריים התבצע הסיכול הממוקד הראשון מאז ההתנתקות כאשר מסוק קרב של חיל האוויר ירה מספר טילים אל עבר שתי מכוניות של פעילי חמאס שנשאו אמצעי לחימה, ובהם רקטות קסאם. מהירי נהרגו ארבעה מחבלים מהחמאס, ביניהם פעיל מרכזי בפרויקט הקסאמים, ועוד כ־9 נפצעו.
למרות הפעולה, המשיך ירי הקסאמים על שדרות וגם בלילה המשיך צה"ל לתקוף מטרות ברצועת עזה מהאוויר. במקביל, עצרו כוחות צה"ל במוצאי שבת כ־200 מבוקשים ביהודה ושומרון, ביניהם שייח חסן יוסף ומוחמד עז'ל, מראשי החמאס ביהודה ושומרון,
ביום ראשון 25 בספטמבר חיסלו מסוקי קרב של צה"ל את מוחמד שייח' חליל, בכיר הזרוע הצבאית של הג'יהאד האיסלאמי ברצועת עזה והאיש שתכנן את רצח טלי חתואל וארבע בנותיה. בתגובה לחיסול שייח' חליל יצא מחמוד א-זהאר ובה הוא הצהיר ש־"החמאס מחויב לרגיעה" ויפסיק בירי הקאסמים. בישראל דחו את ההודעה בביטול, ואילו החמאס המשיך בירי, אם כי במינון נמוך בהרבה.
ב-26 בספטמבר הותר לפרסום שהחמאס חטף אזרח ישראלי (ששון נוריאל, תושב ירושלים) ורצח אותו. המטרה המקורית של החמאס היה להשתמש בחטוף כבן ערובה על מנת להתמקח על שחרור אסירים, אך לטענתם הם רצחו אותו בעקבות פשיטות צה"ל ביהודה ושומרון במסגרת מבצע "גשם ראשון" - מאחר שנוריאל נרצח בליל 21 בספטמבר 2005, טענה זו הופרכה. מאוחר יותר שוחררה קלטת של נוריאל לפני רציחתו, בדומה לפעולות של ארגון אל-קאעידה בעיראק.
התקיפות המשיכו גם ב־26 בספטמבר וב־27 בספטמבר, אם כי מינונן ירד בהדרגה. בעקבות רקטת קסאם שפגעה בערב יום שלישי (27.9) במרכז שדרות, הגיב צה"ל לראשונה בירי ארטילרי של 4 פגזים לעבר שטח פתוח, ממנו בוצע השיגור. בלילה תקפו מטוסי חיל האוויר מטרות נוספות בעזה ואילו כוחות צה"ל המשיכו בפשיטות ומעצרים ביהודה ושומרון. במהלך הפעולה נחשפה והושמדה מעבדת נפץ בג'נין.
בליל יום רביעי (28.9) הרגו כוחות צה"ל שלושה מחבלים בג'נין במסגרת גל מעצרים, שהתדרדרו לחילופי אש. שניים מן המחבלים היו פעילים בג'יהאד האיסלאמי ואילו אחד מהם, סמיר סעדי, היה מפקד זוטר בגדודי חללי אל-אקצא המקומיים. בתגובה איים זכרייה זביידי, ראש הארגון בג'נין, בביטול הרגיעה וחזרה לפיגועים. יום חמישי היה שקט מקודמיו, מכיוון שנערכו בו הבחירות המוניציפליות למועצות המקומיות ברשות הפלסטינית, בהן יצא הפת"ח כשידו על העליונה.
למחרת בלילה הרגו כוחות צה"ל שני מחבלים נוספים (כנראה מגדודי חללי אל-אקצא) בקרב יריות ועצרו 11 מבוקשים, בפעולה במחנה הפליטים בלאטה שבשכם. ביום שישי (30.9) נורו מספר רקטות קסאם אל עבר הנגב המערבי.
במהלך כל אותו שבוע צה"ל גיבש טורים של משוריינים ולוחמים בכוננות למבצע קרקעי בחניון נביה מרעי בצפון-מזרח רצועת עזה. שם הקוד של הפעולה הקרקעית, שלא יצאה אל הפועל, היה אבן צור. הכוננות נשמרה גם בשבועיים שלאחר מבצע גשם ראשון עד אמצע אוקטובר 2005.
זילבר
זילבר (Zilber) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו המתכת כסף (לא אמצעי התשלום) {{פירושונים|
ריסרלדה
ריסרלדה (בספרדית: Risaralda) הוא אחד מ-32 המחוזות של קולומביה. המחוז נמצא במרכז קולומביה והוא גובל במחוזות אנטיוקיה בצפון, קלדס במזרח, טולימה בדרום-מזרח, קינדיו וואיה דל קאוקה בדרום וצ'וקו במערב.
המחוז משתרע על שטח של 4,140 קמ"ר. במחוז מתגוררים כמיליון תושבים (הערכה ל-2017). בירת המחוז היא העיר פריירה.
היסטוריה
בתקופה הפרה-קולומביאנית האזור היה מיושב על ידי שבטי ילידים שונים כמו הקימבאיה.
לאחר קבלת העצמאות של רפובליקת קולומביה הגדולה מהאימפריה הספרדית בתחילת המאה ה-19 האזור שויך לפרובינציית פופאיאן שהשתייכה למחלקת קונדינמרקה (שכללה את שטחי קולומביה ופנמה המודרניות). לאחר פיצול הרפובליקה ב-1830 האזור נכלל ברפובליקת גרנדה החדשה. ההתיישבות הלא-ילידית באזור החלה רק באותה תקופה על ידי חקלאים מאזור אנטיוקיה. ב-1857 הרפובליקה הפכה לפדרלית ונוצרה מדינת קאוקה שכללה את כל דרום ומערב המדינה, כמו גם חלקים נרחבים ממזרחה ואשר בירתה הייתה פופאיאן (במחוז קאוקה המודרני). ב-1863 הרפובליקה הפכה לארצות הברית של קולומביה והמדינות המקוריות המשיכו להתקיים. ב-1886 ארצות הברית של קולומביה הפכה לרפובליקת קולומביה הלא-פדרלית והמדינה הפכה למחוז קאוקה.
ב-1905 פוצל מקאוקה מחוז קלדס המקורי שכלל את שטחי מחוזו קלדס, ריסרלדה וקינדיו המודרניים. התושבים המקומיים רצו להתפצל מהמחוז, אך לא הצליחו בכך בעשורים הראשונים לקיומו. בסופו של דבר ב-1 ביולי 1966, בתקופת נשיאותו של גיירמו לאון ולנסיה, המחוז פורק ובמקומו נוצרו מחוזות קלדס ריסרלדה וקינדיו.
חלוקה מנהלית
בדומה לחלק גדול ממחוזות קולומביה, יש למחוז חלוקה מנהלית נוספת מלבד החלוקה לרשויות מקומיות והוא מחולק לשלוש פרובינציות (Provincias) כדלהלן:
קונקוונטור
קונקוונטור (שם מדעי: Concavenator ; מילולית: "הצייד הדבשתי של קואנקה) הוא סוג של דינוזאור טורף ממשפחת הקרכרודונטוזאוריים החי בקרטיקון התחתון לפני 130 עד 125 מיליון שנה. הוא התגלה באתר חפירות בספרד ב-2010.
מאפיינים
הקונקוונטור הגיע לאורך 6 מטר לגובה 2.5 מטר ושקל 1 טון. הוא היה בעל גב מוזר בעל דבשת שהזכירה מעט גמל אך דמתה לסנפיר כריש ומעל הזנב הייתה עוד בליטה נמוכה יותר. לא ברור למה הם שימשו אך משערים שהיה להם קשר לתוגת ראווה או אולי לוויסות חום בדומה לזיזי הסטגוזאורוס. ייתכן שהוא היה מאבותיו של האקרוקנתוזאורוס, קרוב משפחתו שהיה בעל מפרש גבוה על גבו.
ככל הנראה הוא היה יצור דו-רגלי שנע מהר, בעל זרועות בינוניות והייתה לו גולגולת של קרכרודונטוזאור בעלת לסתות חזקות ושיניים חדות. ייתכן שהוא גם כוסה בנוצות.
בתרבות
דינוזאור זה הופיע במשחקי המחשב עולם היורה: המשחק וJurassic World: Alive.
קרוליינה פנתרס
משרדי הקבוצה ממוקמים באצטדיון בנק אוף אמריקה בעיר שארלוט. האצטדיון גם משמש כמגרשה הביתי של הקבוצה, ונמצא בבעלותה.
היסטוריה
ב-15 בדצמבר 1987 הודיע שחקן העבר של בולטימור קולטס ותושב קרוליינה הדרומית, ג'רי ריצ'רדסון, כי הגיש הצעה רשמית לפתוח מועדון הרחבה לליגת ה-NFL במדינת קרוליינה הצפונית. ריצ'רדסון ייסד את חברת ריצ'רדסון ספורטס שנמצאת בבעלות משפחתו, כאשר מספר אנשי עסקים נוספים הביעו את עניינם בהצטרפות למועדון. ריצ'רדסון חיפש מספר מקומות אפשריים למיקום האצטדיון החדש של הקבוצה, ובחר באזור בעיר שארלוט. ב-23 באוקטובר 1993, בכנס בעלי הקבוצות של ה-NFL, החליטו פה אחד 28 בעלי הקבוצות לאשר את הצטרפותה של קרוליינה פנתרס לליגה. הפנתרס מכרו את זכויות שם האצטדיון החדש לחברת אריקסון השוודית, שגם שימשה כספונסר הראשי של המועדון. בשנת 1995, נכנסה קבוצת קרוליינה פנתרס לליגת ה-NFL ביחד עם קבוצת הרחבה נוספת, הג'קסונוויל ג'אגוארס. בעונה הראשונה של הפנתרס, הקבוצה שובצה לבית המערבי בחטיבת ה-NFC. דום קייפרס מונה למאמן הראשון של הפנתרס. הקבוצה שיחקה את משחקיה באצטדיון הזיכרון שבקרוליינה הדרומית עד שבניית האצטדיון החדש בעיר שארלוט הושלמה.
הפנתרס סיימו את עונתם הראשונה ב-NFL עם מאזן של 7–9, המאזן הטוב ביותר אי פעם לקבוצה בשנתה הראשונה. בעונה השנייה של הפנתרים, הם זכו באליפות הבית המערבי עם מאזן של 12–4. הפנתרס עלו לפלייאוף וזכו בעלייה אוטומטית לרבע הגמר. הפנתרס ניצחו את דאלאס קאובויס במשחק חצי גמר ה-NFC. במשחק הגמר של ה-NFC, הפסידו הפנתרס לזוכת הסופרבול באותה שנה, הגרין ביי פאקרס. לאחר שבעונת 1998 סיימה את העונה עם מאזן שלילי של 4–12, החליט בעלי המועדון, ג'רי ריצ'רדסון, לפטר את מאמן הקבוצה מאז העונה הראשונה של הקבוצה ב-NFL, דום קייפרס. הפנתרס מינו את ג'ורג' סייפרט, מאמנה של סן פרנסיסקו 49' דאז ובעונתו הראשונה (1999) סיימו הפנתרס עם מאזן של 8-8. ב-2001 רשמו הפנתרס שיא שלילי בתולדות ה-NFL כאשר סיימו עם מאזן של 1–15. הפנתרס ניצחו במשחק הראשון לעונה, אך הפסידו ביתר המשחקים ושברו את השיא השלילי של טמפה ביי באקנירס משנת 1976. בסיום העונה פוטר סייפרט. לאחר הרחבת הליגה ל-32 קבוצות בשנת 2002, הועברה קרוליינה פנתרס לבית החדש במחוז ה-NFC, הבית הדרומי.
לאחר פיטוריו של סייפרט, מונה מאמן ההגנה של הניו יורק ג'איינטס, ג'ון פוקס, למשרת המאמן הראשי בפנתרס. פוקס הוביל את הפנתרס למאזן של 7–9 ב-2002. עונת 2003 הייתה הטובה ביותר בתולדות הקבוצה. הפנתרס פתחו את העונה עם רצף של 5 ניצחונות. זו הייתה עונתו הראשונה של ג'ייק דלהום כקוורטרבק הפותח של הפנתרס, שהיה ה-MVP של העונה הסדירה והוביל את הקבוצה למאזן של 11–5, ולאליפות הבית הדרומי. הפנתרס ניצחו 29–10 את דאלאס קאובויס, בשלב רבע גמר ה-NFC. במשחק חצי גמר ה-NFC, שיחקו הפנתרס נגד סנט לואיס ראמס. כשהם ביתרון 11 נקודות, 3 דקות לסיום המשחק, הצליחו הראמס בעזרת טאצ'דאון, מהלך ל-2 נקודות, ובעיטת שדה להשיג 11 נקודות ולקבוע הארכה. ג'ון קסאיי וג'ף וילקינס אמנם פספסו את בעיטות השדה שהיו יכולות להכריע את המשחק, אך בהארכה השנייה מסירה של 69 יארד מידיו של ג'ייק דלהום לסטיב סמית' העניקה לפנתרס את הניצחון והעלייה לגמר ה-NFC, נגד פילדלפיה איגלס. האיגלס, להם זו הייתה הפעם השלישית ברציפות במשחק גמר ה-NFC, נוצחו 3–14 על ידי הפנתרס שזכו ב-NFC ועלו בפעם הראשונה בתולדות המועדון לסופרבול נגד הניו אינגלנד פטריוטס.
בסופרבול הפסידו הפנתרס 29–32 לניו אינגלנד פטריוטס שכבשו שער שדה בשניות הסיום. היה זה הסופרבול הנצפה ביותר עד אז והוא כונה על ידי כתב הספורט פטר קינג, "הסופרבול הטוב ביותר בתולדות ה-NFL". שנה לאחר מכן הפנתרס העפילו בפעם השלישית בתולדותיהם לגמר ה-NFC בשנת 2005 אך הפסידו 14–34 לסיאטל סיהוקס.
בשנת 2010 החליטו הפנתרס לחתוך את הקוורטרבק הראשון של הקבוצה מזה 6 שנים, ג'ייק דלהום, מהלך שהוביל את הפנתרס למאזן הגרוע ביותר ב-NFL באותה עונה, 14-2. חוזהו של ג'ון פוקס הגיע לסיומו בסיום העונה הזו ובהנהלת המועדון החליטו שלא להחזיר את המאמן לצוות הפנתרס. הפנתרס מינו את רון ריברה, שחקן העבר של שיקגו ברס, למשרת המאמן הראשי בקבוצה ובחרו במקום הראשון בדראפט 2011 את הקוורטרבק קאם ניוטון. הפנתרס סיימו את 2011 עם מאזן של 6–10. ניוטון זכה בתואר הרוקי ההתקפי של העונה לאחר שקבע שיא NFL כשרשם את כמות הטאצ'דאונים הגדולה ביותר (בריצה) לקוורטרבק בעונה אחת והפך לרוקי הראשון ב-NFL שמסר למעלה מ-4,000 יארד כבר בעונתו הראשונה, הוא גם היה הקוורטרבק הראשון שרץ מעל 500 יארד בעונתו הראשונה. הפנתרס פתחו את עונת 2012 עם חמישה הפסדים רצופים, מה שהוביל לפיטוריו של הג'נרל מנג'ר של הקבוצה מאז 2002, מארטי הארני. הפנתרס סיימו את העונה הסדירה עם מאזן של 7–9. הפנתרס סיימו את העונה שלאחר מכן עם מאזן של 12–4 וזכו באליפות הבית הדרומי בפעם השלישית בתולדותיהם, מה שהוביל אותם לעלייה אוטומטית לחצי גמר ה-NFC. הם נוצחו 10–23 בביתם על ידי סן פרנסיסקו 49'.
ב-2018 נמכרה הקבוצה לאיש העסקים דייוויד טפר. הקבוצה לא הצליחה להפעיל לפלייאוף בעונות 2018 ו-2019, המאמן רון ריברה פוטר ובמקומו מונה מאט רול.
אבו מוחמד אל-עדנאני
אַבּוּ מֻחַמַּּד אלְ-עַדְנַאנִיּ (בערבית: أبو محمد العدناني; שמו האמיתי הוא טַהּ סֻבְּחִי פַלַאחַה طه صبحي فلاحة; 1977–2016), היה טרוריסט סורי אשר נודע בתור הדובר הרשמי של ארגון המדינה האסלאמית (דאעש), ממקימי הארגון ומהבכירים שבו. לאחר סדרת חיסולים של בכירי הארגון בין 2014 ל-2015, אל-עדנאני הפך לשני בחשיבותו למנהיג המדינה האסלאמית, אבו בכר אל-בגדאדי, והיה מבין מקימי הארגון האחרונים שעדיין נותרו בחיים. דיווחים בתקשורת הציעו שבנוסף לתפקידיו הוא גם אחראי על יחידה מיוחדת בשם "אמני", שהוקמה על ידי הארגון בשנת 2014 ומטרותיה הן שיטור פנימי וביצוע פעולות מחוץ לשטח המדינה האסלאמית. מחלקת המדינה של ארצות הברית הציעה פרס של 5 מיליון דולר על מסירת מידע שיוביל לתפיסתו. ב-30 באוגוסט 2016 הודיעה סוכנות הידיעות של דאעש, "אעמאק", שאל-עדנאני חוסל סמוך לחלב. ב-12 בספטמבר 2016 אישר משרד ההגנה האמריקאי שכוחות הקואליציה חיסלו מהאוויר את אל-עדנאני.
ביוגרפיה
אל-עדנאני נולד בשנת 1977 בעיירה בינש באזורים הכפריים של נפת אידליב במערב סוריה. לאמו קראו ח'דיג'ה חאמד. בצעירותו הוא זומן לחקירה מספר פעמים ואף נעצר על ידי מנהל המודיעין הכללי הסורי לפחות שלוש פעמים; באחת הפעמים הוא נעצר באל-בוכמאל כאשר ניסה לראשונה לחצות לשטח עיראק. הוא בילה מספר חודשים בכלא ולבסוף שוחרר לאחר שסירב למסור מידע למרות העינויים. על פי הביוגרפיה פרי עטו של טורקי אל-בינאלי (מופתי בחרייני של המדינה האסלאמית), אל-עדנאני החל את חייו בתור טרוריסט בשנת 2000. מפקדו הראשון היה אבו אנס א-שאמי, מבכירי ארגון א-תוחיד. הוא נשבע אמונים לאבו מוסעב א-זרקאווי, יחד עם שלושים וחמישה פעילים אחרים מסוריה, כשבתוכניתם היה להילחם במשטרו של בשאר אל-אסד. עם זאת, לאחר הפלישה האמריקנית לעיראק התוכניות השתנו, ואל-עדנאני הפך לאחד הלוחמים הזרים הראשונים בעיראק שנלחם בכוחות הקואליציה בעיראק. בשנת 2004 היה אחד מאחרוני הלוחמים שנסוגו מהעיר פלוג'ה לאחר קרב עיקש עם הכוחות האמריקנים. במאי 2005 נעצר על ידי כוחות הקואליציה במחוז אל-אנבאר בעיראק תחת שם בדוי, "יאסר ח'לף חוסיין נזאל א-ראווי", והוא שוחרר סופית בשנת 2010. פקיד במודיעין העיראקי טען שהוא משתמש במספר רב של שמות בדויים כמו "ג'אבר טאהא פלאח", "אבו מוחמד אל-עדנאני", "טהא אל באנשי", "אבו בכר אל-ח'טאב", ו"אבו סאדק אל-ראווי". לאחר שחרורו הוא חי בעיר חדית'ה במחוז אל-אנבאר במערב עיראק, שהייתה כר פורה עבור ג'יהאדיסטים של ארגון אל-קאעידה בעיראק.
כחבר במדינה האסלאמית
בשל היותו וותיק למדי בארגון שנוסד על ידי א-זרקאווי, לאל-עדנאני היה כבר מקום מכובד בקרב חבריו הטרוריסטים. א-זראקווי סמך עליו עד כדי כך שאפשר לו לקבל החלטות באופן עצמאי ולבצען בלי להתייעץ עמו, ורק לעדכן אותו. בנוסף הוא היה המפקד של מנאף עבד אל-רחים אל-ראווי - מנהיג בכיר של אל-קאעידה באזור בגדאד. במהלך שהותו בכלא האמריקני, אל-עדנאני הכיר את אבו בכר אל-בגדאדי, שעתיד להיות ראש ארגון המדינה האסלאמית. לאחר שחרורו חזר לסוריה ולחם נגד המשטר הסורי תחת מנהיג אל-קאעידה בסוריה אבו מוחמד אל-ג'ולאני, ולאחר הקרע בין אל-קאעידה בעיראק להנהגת אל-קאעידה העולמית ו"בגידת" אל-ג'ולאני, הוא הפך ליד ימינו של אל-בגדאדי והפך לדמות דומיננטית בארגון בתחום ההסברתי והמבצעי. משרד ההגנה של ארצות הברית כינה אותו "האדריכל הראשי של פיגועי החוץ של דאעש" וטען שבין היתר היה אחראי על תכנון תקיפות במדינות המערב, תיאום תנועת פעילים ועידוד באופן ישיר לפעילות טרור נגד אזרחים ואנשי צבא. ב-18 באוגוסט 2014, מחלקת המדינה האמריקנית הכריזה עליו כעל טרוריסט עולמי וב-15 באוגוסט הדבר אושר על ידי מועצת הביטחון של האו"ם. ב-4 בינואר 2016 היו דיווחים שאבו מוחמד אל-עדנאני נפצע באורח קשה בתקיפה אווירית עיראקית ליד באראוונה שבחדית'ה בעיראק, וכי הוא עבר למוסול לצורך התאוששות.
נאומים
כדובר של המדינה האסלאמית, אל-עדנאני נתן מספר לא מבוטל של נאומים. בחלקם הוא תקף את המערב, ובחלקם את ארגונים יריבים כמו גם ארגון האם - אל-קאעידה ונודע כ"כלב התקיף" של המדינה האסלאמית. ב-22 בספטמבר 2014, אל-עדנאני נשא נאום ארוך אשר היה ההוראה הרשמית הראשונה של המדינה האסלאמית לתומכיה להרוג לא-מוסלמים במדינות מערביות. באותו נאום אל-עדנאני אמר בין היתר:
מותו
ב-30 באוגוסט 2016 הודיעה המדינה האסלאמית כי אל-עדנאני מת "מות קדושים" במחוז חלב. הפדרציה הרוסית טענה שאל-עדנאני חוסל בתקיפה של חיל האוויר הרוסי יחד עם כ-40 לוחמים. מאידך, גורם רשמי במשרד ההגנה האמריקני שלא הזדהה אמר כי כוחות הקואליציה ביצעו תקיפה אווירית בעיירה אל-באב צפונית לעיר חלב אשר התמקדה במנהיג בכיר של דאעש, וכי הם מנסים לאשר האם הוא אכן נהרג. גורם ביטחוני כינה את לקיחת האחריות על ידי הרוסים כבדיחה מגוחכת. איש מודיעין אמריקני טען שהוא נהרג מספר ימים לאחר שנפצע באל-באב. דיווחים אחרים מייחסים זאת לחיל האוויר הטורקי.
בעקבות מותו הוקדש לו פרק המתאר את אודותיו וספדו לו בביטאון "רומיה" מטעם מוסד ההסברה של דאעש, ותמונתו הופיעה בעמוד השער. בשלב זה לא ברורה זהות מחליפו בארגון דאעש.
קצב זניתי לשעה
באסטרונומיה, הקצב הזניתי לשעה (קז"ש) של מטר מטאורים הוא מדד של עוצמת המטר: זהו מספר המציין כמה מטאורים ייראו בשעה אחת בתנאי תצפית מיטביים, כלומר במקום חשוך עם שמיים נקיים. הספירה היא רק של מטאורים הניתנים לצפייה בעין ללא ציוד עזר, כלומר, מטאורים שדרגת הבהירות נראית שלהם קטנה מ־6.5 (שזו בקירוב דרגת הבהירות המרבית שבה יכולים בני אדם להבחין בתנאי תצפית מיטביים) ובהנחה שנקודת הרדיאנט (radiant) של המטר נמצאת בזנית. בפועל מספר המטאורים הנצפים בשעה יהיה קטן יותר, משום שרק לעיתים נדירות (ולזמן מוגבל) נמצאת נקודת הרדיאנט בזנית ממש. ככל שנקודת הרדיאנט קרובה לאופק, וככל שהצופה קרוב למקורות אור (או שהירח נמצא בשמים), כך ייראו פחות מטאורים.
ניתן לחשב את הקצב הזניתי לשעה על ידי תצפית ישירה ואז חישובו באמצעות הנוסחה:
כאשר:
הוא הקצב שנצפה בפועל (מספר המטאורים שנצפה מחולק בזמן התצפית בשעות).
הוא גורם תיקון כאשר לא ניתן לצפות בכל השמים (למשל עקב עננים או עצים/בניינים המסתירים חלק משדה הראיה) ו- k הוא האחוז משטח השמים שלא ניתן לצפייה. לדוגמה, אם רבע מהשמים מעוננים אז -.
r^{6.5-lm} הוא גורם תיקון כאשר הצופה לא מסוגל להבחין בעצמים עם דרגת בהירות גבוהה מ- lm ו- r הוא גודל המאפיין כמות המטאורים על פי בהירותם.
לדוגמה, עבור r=2 וצופה שמסוגל להבחין בעצמים עם בהירות מדרגה 6.0 לכל היותר, צריך להכפיל ב-.
sin(hR)‎ הוא גורם התיקון למיקום של נקודת הרדיאנט של המטר ו- hR הוא הגובה של נקודת המוצא מהאופק במעלות.
לדוגמה, אם נקודת הרדיאנט נמצאת בגובה של 30° מעל האופק צריך לחלק את תוצאת המדידה ב- sin(30)=0.5.
פחח
פַּחָח הוא אדם העוסק בעיבוד, תיקון או עיצוב עצמים מפח. חלק מן הפחחים הם אומנים המייצרים כלי פח לנוי ולתעשייה; אך כיום נפוץ המונח בעיקר לגבי העוסקים בטיפול ותיקון חלקי המתכת (בדרך כלל, אבל לא רק, פח) בכלי רכב, במסגרת תת-תחום הקרוי פחחות רכב.
פחחים בדרך כלל עוברים הכשרה הכוללת תקופת חניכות. חניכים המעוניינים להפוך לפחחים אשר מייצרים כלי פח, מתחילים מייצור צורות בסיסיות, כמו תבנית צורה לעוגיות. מאוחר יותר הם מייצרים כלים כמו תבניות ולבסוף גם צורות מורכבות כמו נברשות. חניכים המעוניינים להפוך לפחחי רכב עוברים בדרך כלל הכשרה במוסכים.
זהרון מקרין
זהרון מקרין (שם מדעי: Pterois radiata) הוא מין של דג זהרון ממשפחת העקרבנוניים. הוא מצוי באוקיינוס ההודי וכן בים סוף ובמפרץ אילת.
זהו דג שאורכו 20–24 ס"מ. הוא בעל צבעים אדומים כהים עם פסים לבנים וסנפירי חזה מגודלים דמויי-מניפה עם קוצים לבנים וורודים ארוכים המופנים כלפי מעלה ומשווים לזהרון מראה של דורבן ימי. הזהרון בעל "קוצים" מעל העיניים ולסתות גדולות. הקוצים שעל גופו מכילים רעל שאינו קטלני לבני אדם.
הזהרון חי בשוניות אלמוגים ושוכן בין האלמוגים והסלעים במשך היום. בלילות הוא יוצא לצוד. הזהרון מחפש טרף צמוד לאלמוגים ומסוגל לשאוב טרף קטן לפיו במהירות, בדרך כלל בהפתעה גמורה. הטרף מורכב מדגים וחסילונים קטנים הוא עט עליהם.
סקלטון
הענף הוא ספורט אולימפי החל מאולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002). קודם לכן נכלל במשחקי החורף האולימפיים באולימפיאדת סנט מוריץ (1928) ובאולימפיאדת סנט מוריץ (1948) כענף בו התחרו גברים בלבד. יחד עם ענף המזחלות מאורגן הספורט תחת התאחדות ה-IBSF.
מהירות הסקלטון נמוכה מזו של הלוז' אך המזחלת יכולה להגיע עד לכ-140 קילומטר לשעה. מזחלות סקלטון מודרניות עשויות בבסיסן מסיבי פחמן בתוך מסגרת מפלדה. אין בלמים או הגאים על המזחלת והניווט מתבצע על ידי הזזת הגוף של הנוסע.
יחד עם הנוסע והציוד שלו, המשקל המקסימלי המותר הוא 115 ק"ג לגברים ו-92 ק"ג לנשים כאשר מתוך זה, משקלה המקסימלי של המזחלת הוא 33 קילוגרם לגברים ו-29 קילוגרם לנשים. מגבלת המידות זהה לנשים וגברים: אורך בין 80 ל-120 ס"מ וגובה בין 8 ל-20 ס"מ.
מדידת הזמן מתחילה כאשר הנוסע עובר מרחק של 15 מטר מנקודת הזינוק, כאשר הנוסע יכול לדחוף את המזחלת עד מרחק של 65 מטר מקו הזינוק. אורך המסלול הוא בין 1,200 ל-1,500 מטר.
מתנד גבישי
מתנד גבישי הוא מתנד חשמלי, המתבסס על גביש פיאזואלקטרי ומגבר (בדרך כלל מגבר שרת), ליצירת תנודות חשמליות בדיוק רב בגורם איכות (Q) גבוה מאוד. תדר זה משמש לייצוב תדר במערכות קליטה ושידור בתדרי רדיו, שעונים, מחשבים ומערכות משובצות מחשב, ועוד. הגביש הנפוץ ביותר הוא גביש קווארץ.
אנרגיה ירוקה
אנרגיה ירוקה הוא כינוי כללי לסוגי אנרגיה אשר אינם מזהמים את הסביבה הטבעית. זאת בניגוד לתהליך הנפוץ ביותר של הפקת אנרגיה - בעזרת דלקים מאובנים (כגון פחם, נפט וגז טבעי), אשר גורם לזיהום הסביבה ולפליטת פחמן דו-חמצני ותורם להגברת אפקט החממה.
הגדרה
מקורות האנרגיה הירוקה מזהמים במידה פחותה ונחשבים יחסית ידידותיים לסביבה, ולכן הם מוגדרים כ"טכנולוגיות נקיות".
המונח "אנרגיה חלופית" משמש לעיתים לתאר אנרגיה מתחדשת. המונח מתייחס לאנרגיה שאינה מזהמת ומקורה אינו מעולם הדלקים המאובנים.
מקורות אנרגיה ירוקה
אנרגיה ירוקה כוללת תהליכי אנרגיה טבעיים שלא פולטים כלל פחמן דו-חמצני בעת הפקת החשמל: למרות שאנרגיות אלה לא פולטות פחמן דו-חמצני, לכל אחת מהן יש חסרונות. לדוגמה, אנרגיה סולארית ואנרגיית רוח דורשות שטח רב לייצור האנרגיה, ופוגעות במרחב המחיה של חיות בר. לעיתים קרובות חוות רוח פוגעות בציפורים ואף מביאות למותן. בנוסף, חציבת החומרים לייצור הלוחות הסולאריים מזהם במיוחד, והצורך להחליף לוח סולארי אחרי 20 שנות פעילות בערך מוביל לזיהום מוגבר.
אנרגיה ירוקה בישראל
בישראל נעשים מגוון שימושים בגורמי אנרגיה ירוקה. יחד עם זאת, מספר הפרויקטים עד כה בתחום זה במדינת ישראל נמוכים יחסית לנעשה במדינות אחרות והמדינה ממשיכה לשים את רוב מקורות האנרגיה שלה בדלקים מאובנים. בשנת 2008 החלה המדינה לתקן תקנות המעודדות שימוש באנרגיה סולרית ואף יצאה במכרז להקמת תחנות כוח כאלה בנגב.
אנרגיה סולרית
בישראל נעשה שימוש במספר טכנולוגיות שמייצרות אנרגיה סולרית:
אנרגיית רוח
בישראל הוקמו טורבינות רוח בגולן ברכס חזקה, ליד היישוב אלוני הבשן ובגלבוע ליד היישוב מעלה גלבוע. טורבינות אלה מספקות פחות מאחוז מצריכת החשמל בישראל. יש חילוקי דעות באשר לפוטנציאל של אנרגיה זו בישראל אך בכל מקרה לישראל אין פוטנציאל רוח גבוה יחסית למדינות אחרות.
אנרגיה הידרואלקטרית
אנרגיה הידרואלקטרית היא אנרגיה חשמלית הפועלת בעזרת אנרגיית תנועה של מים שנופלים ממקום גבוה (בדרך כלל מסכר או ממפל גבוה) מאוד שמסבבים גלגל שיניים גדול שיוצר תנועת סיבוב של הטורבינה ושל המגנט בתוך סליל נחושת שיוצר אנרגיה חשמלית. נכון להיום, אין כמעט תחנות הידרואלקטרית בישראל ובמזרח התיכון. בישראל הנהר החזק ביותר בישראל הוא נהר הירדן והוא לא מספיק חזק כדי להפעיל תחנה כזו, ולכן זה לא יעיל ולא משתלם כספית לבנות תחנות הידרואלקטריות בישראל.
MIRC
mIRC (קרי נפוץ בעברית: מירק) הוא לקוח IRC שפיתח ח'אלד מרדם-ביי למערכת ההפעלה חלונות, אך יש בו תמיכה גם בפרוטוקולי עזר ל-IRC: DCC ו-CTCP, שהתקשורת בהם ישירה, בלי שרת מתווך. התוכנה פותחה בשלהי שנת 1994, וגרסתה הרשמית הראשונה, גרסה 2.1, יצאה לאור ב-28 בפברואר 1995.
כיום mIRC היא לקוח IRC הפופולרי בעולם למשתמשי חלונות. התוכנה מופצת ברישיון "שיתופי" (Shareware), ויש לקנות אותה אחרי 30 ימי ניסיון.
טייארק וונק
טייארק וונק (Tjerk Vonck) פתח את ערוץ ה-IRC הרשמי הראשון של מירק, עיצב את האתר הרשמי של התוכנה, והיה מעורב בפיתוחה מאז שחרור הגרסה הראשונה. הוא גר בהולנד ומשמש כמפתח עלון השאלות הנפוצות של מירק וכבודק גרסאות בטה של התוכנה.
וונק מספר בעמוד האינטרנט שלו:
ג'ורג' פרקינס מארש
ביוגרפיה
ג'ורג' פרקינס מארש נולד בוודסטוק, ורמונט, למשפחה מוכרת. אביו, צ'ארלס מארש, היה חבר בבית הנבחרים האמריקני. ג'ורג 'מארש סיים את לימודיו באקדמיה פיליפס, אנדובר, מסצ'וסטס, בשנת 1816 וכן את מכללת דארטמות' בהצטיינות הגבוהה ביותר בשנת 1820. הוא למד משפטים בברלינגטון, ורמונט, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1825, ועסק במשפטים בברלינגטון. הוא גם התמסר למחקרים פילולוגיים. בשנת 1835 מונה למועצה של ורמונט. שימש כעורך לפרסום המחקר החשוב "מונומנטים עתיקים של עמק מיסיסיפי" שפורסם בשנת 1848.
בשנת 1849 מינה הנשיא זאכרי טיילור את מארש לשגריר ארצות הברית תושב באימפריה העות'מאנית. הוא השפיע על הגדלת הסובלנות האזרחית והדתית באותה אימפריה. בשנים 1852–1853 פעל במשימה ביוון בהקשר למאסרו של המיסיונר האמריקני ג'ונס קינג. הוא ביצע משימה זו במרץ שהפתיע את הדיפלומטים של אתונה והפגין בקיאות רבה בחוקה והחקיקה היוונית, כמו גם במשפט הבינלאומי.
מארש נבחר לחבר האגודה האמריקנית להיסטוריה בשנת 1851.
הוא חזר לוורמונט בשנת 1854. בשנת 1857 התמנה על ידי מושל ורמונט לחקור נושא הדייג. קודם לכן מונה לאחד הנציבים לבניה מחדש של בית המחוקקים במונפלייה, ובשנת 1857 מונה לנציב הרכבות.
בשנת 1861 מינה הנשיא אברהם לינקולן את מארש לשגריר ארצות הברית הראשון באיטליה. מארש היה השגריר האמריקאי שהיה במשימתו פרק זמן הארוך ביותר. הוא שימש כשגריר במשך 21 שנה עד מותו בולומברוסה בשנת 1882. הוא קבור בבית העלמין הפרוטסטנטי ברומא.
עבודה
מארש היה בלשן מוכשר. הוא היה מסוגל לדבר ולכתוב בצורה שוטפת בשוודית וחצי תריסר שפות אירופיות אחרות. הוא היה פילולוג יוצא דופן בימיו, ומלומד בעל רוחב אופקים. הוא ידע הרבה על מדעי הצבא, חריטה ופיזיקה. הוא התמחה באיסלנדית. הוא כתב מאמרים רבים לכתב העת האוניברסלי של ג'ונסון, ותרם ביקורות ומכתבים רבים לכתב עת "האומה".
הוא היה מעריץ של הגותים, עקב וחקר על נוכחותם בכל מה שקשור עם מקימי ניו אינגלנד. הוא היה הבעלים של האוסף הטוב ביותר של הספרות הסקנדינבית מחוץ לסקנדינביה. חלק ממנו הפך בסופו של דבר לרכוש של אוניברסיטת ורמונט, דרך הספרייה של פרדריק בילינגס. בחורף 1858/9 נתן קורס של שלושים הרצאות בנושא השפה האנגלית באוניברסיטת קולומביה, ושנה לאחר מכן העביר קורס שני, על ההיסטוריה הדקדוקית של הספרות האנגלית, לפני מכון לואל, בבוסטון. מארש מילא תפקיד ביצירת המהדורה הראשונה של מילון אוקספורד באנגלית, כששימש כמתאם עם הקוראים האמריקאים.
בשנת 1847 נשא מארש נאום בפני האגודה החקלאית במחוז רוטלנד, ורמונט, והפך להוגה המודרני הראשון שביצע תיאוריזציה של פעילות האדם והשפעתה על האקלים (אך לא הזכיר פחמן דו-חמצני):
"האדם לא יכול לצוות להנאתו על הגשם והשמש, הרוח, הכפור והשלג, ובכל זאת בטוח שהאקלים עצמו במקרים רבים השתנה בהדרגה והוחלף או התדרדר בגלל פעולה אנושית. ניקוז הביצות והשמדת היערות משפיעים באופן מורגש על התאיידות מהאדמה, ועל כמות הלחות הממוצעת המצויה באוויר. הדבר גורם לשינוי במצב החשמלי של האטמוספירה וכוח פני השטח לשקף, לקלוט ולהקרין את קרני השמש. כתוצאה מכך נוצרת השפעה על חלוקת האור והחום, ועל הכוח וכיוון הרוחות...הטמפרטורה הממוצעת של לונדון גבוהה במעלה או שתיים מזו של האזורים הסובבים אותה. ופלאס מאמין, כי גם אקלים של מדינה כל כך דלילת אוכלוסייה כמו רוסיה אקלימה השתנה בצורה ברורה על ידי סיבות דומות של פעולות האדם."
הספר אדם וטבע
ספרו "אדם וטבע: גאוגרפיה פיזית כפי ששונה על ידי פעולה אנושית" (1864) היווה יצירה מוקדמת של מדע האקולוגיה. מארש טען כי כריתת יערות עלולה להוביל למדבור. בהתייחסו לניצול אדמות שופעות פעם סביב הים התיכון, הוא טען "הפעלת הגורמים שנקבעו על ידי האדם הביאה את פני האדמה לשממה כמעט מוחלטת כמו זו של הירח." הוא טען כי הרווחה מובטחת כל עוד האדם מנהל משאבים ושומר עליהם במצב טוב. רווחת הדורות הבאים צריכה להיות אחת הקובעות בניהול משאבים. מחסור במשאבים הוא תוצאה של איזון לא נכון בשיווי משקל סביבתי. במילים אחרות: שיווי משקל סביבתי נובע מפעולה אנושית בלתי סבירה ולא נקבעת על ידי מחסור מוחלט במשאבים.
הוא קיבל את הרעיון ל"אדם וטבע" מהתצפיות שלו בביתו בניו אינגלנד ומסעותיו באזורים אחרים שהוקדשו לחקירות דומות. מארש כתב את הספר בהתאם לדעה שחיי אדם ופעולתו הם תופעה טרנספורמטיבית, בעיקר ביחס לטבע, ובשל אינטרסים כלכליים אישיים. הוא הרגיש שאנשים ממהרים מדי לברוח מהאחריות שלהם והוא "לא מוכן לעזוב את העולם גרוע מכפי שמצא אותו".
הספר היה אחד הספרים המשפיעים ביותר בתקופתו, לצד ספרו של צ'ארלס דרווין על מוצא המינים, והעניק השראה לשימור ולרפורמה בארצות הברית, מכיוון שהוא קידם את מה שקרה לציוויליזציה עתיקה כאשר היא מיצתה את משאבי הטבע שלה.הספר סייע ביצירתו של פארק אדירונדק בניו יורק והיער הלאומי של ארצות הברית. גפורד פינצ'וט, ראש שירות היערות של ארצות הברית, כינה זאת "ביצוע עידן" וסטוארט אודל כתב כי זו הייתה "תחילתה של חכמת האדמה במדינה זו."
משפחה
אשתו השנייה קרוליין (קריין) מארש (1816–1901), אותה נשא בשנת 1839, עסקה בתרגום שירה וספרות גרמנית. היא כתבה על חייו וכתביו של ג'ורג' פרקינס מארש (ניו יורק, 1888).
אוסף אמנות
מארש בחן ואסף באופן פעיל תחריטים, כולל הדפסים עתיקים אירופאיים. האוסף שלו כלל למעלה מאלף הדפסים של אמנים שונים, מהמאות ה -15 עד המאה ה -19, המייצגים יצירות של רמברנדט, אלברכט דירר, וויליאם הוגארת ואחרים. בשנת 1849 רכש המוסד הסמיתסוניאני קבוצה גדולה של הדפסים וספרי אמנות אירופיים של מארש, שהועבר בהפקדה לספריית הקונגרס בשנת 1865. במהלך שנות השמונים והתשעים של המאה ה-19 קיבל הסמית'סוניאן חלק מאוסף מארש, אך חלק ממנו נשאר בספריית הקונגרס.
תולדות הכותרת
תולדות הכותרת הוא אלבום אולפן של המוזיקאי והזמר הישראלי רמי פורטיס, אשר יצא באוגוסט 2015.
סקירה כללית
פורטיס הוציא את האלבום תוך כדי עבודתו בעונה השנייה של "אקס פקטור", תוכנית הריאליטי בה שימש כשופט. פורטיס הודה שהעבודה על האלבום לא ארכה זמן רב.
האלבום יצא בפורמט דיגיטלי ועל גבי תקליט ויניל בלבד, הראשון של פורטיס בפורמט זה מאז אלבומו "להתראות בחלומותי" מ-1992.
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "מעיר נעלמים", יצא ביוני 2015. עם יציאת האלבום עצמו בחודש אוגוסט באותה השנה, יצא כסינגל גם שיר הנושא "תולדות הכותרת". הסינגל השלישי, "לקשקש בזנב", יצא בחודש אוקטובר ולווה בוידאו קליפ באנימציה.
את מופע ההשקה לאלבום קיים פורטיס ב-11 בספטמבר 2015 בבית האופרה בתל אביב.
האלבום זכה לביקורות חיוביות.
באלבום פורטיס משתף פעולה בין היתר עם ברי סחרוף, יובל בנאי, גיא מר ואמיר פרי.
פליאו
פליאו הוא רובוט צעצוע שעוצב כדמות דינוזאור שיוצר על ידי חברת Ugobe.
פליאו עוצב על ידי קלב צ'אנג, שעזר ביצורו הצעצוע פרבי. פליאו נחשף לראשונה לציבור ב-7 בפברואר 2006 בכנס בסקוטסדייל, אריזונה. הפצת בובות פליאו לחנויות החלה ב-5 בדצמבר 2007.
עיצוב הרובוט
פליאו תוכנן על ידי קבוצת מומחי דינוזאורים, ציירי אנימציה, אנשי טכנולוגיה, מדענים, ביולוגים ומתכנתים. העיצוב כולל חיישנים ומערכת של בינה מלאכותית שיכולה ליצור תדמית טבעית בעלת תזוזות בסיסיות והתנהגות. לרובוט תכנה המאפשרת לו להשתדרג באמצעות כרטיס Secure Digital, או דרך ממשק ה-USB.
א-שוואוורה
א-שוואוורה (ערבית: الشواورة) הוא כפר פלסטיני הממוקם כ-12 ק"מ מדרום-מזרח לבית לחם. הכפר נמצא בנפת בית לחם שבצפון חבל יהודה. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה למעלה מ-3,737 תושבים בשנת 2007. שירותי הבריאות העיקריים מתקבלים בכפר זעתרה.
ג'ורת א-שמעה
ג'ורת א-שמעה (בערבית: جورة الشمعة) הוא כפר פלסטיני בהרי יהודה, הממוקם כשני קילומטרים ממזרח לאפרת וכעשרה ק"מ מדרום לבית לחם. הכפר משתייך לנפת בית לחם של הרשות הפלסטינית. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2007 מנתה אוכלוסיית הכפר 1,491 תושבים. שירותי הבריאות של הכפר מתקבלים בבית פג'אר.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, הכפר נמצא תחת שליטה ישראלית. האוכלוסייה במפקד 1967 שנערך על ידי הרשויות הישראליות הייתה 263 תושבים.
רחוב הרצל (תל אביב)
רחוב הרצל הוא רחוב מסחרי ראשי בעיר תל אביב הקרוי על שמו של בנימין זאב הרצל. הרחוב הוא הרחוב ההיסטורי המרכזי של אחוזת בית שהוקמה בשנת 1909, ונחשב לרחוב הראשון בעיר העברית הראשונה. אף שקיימים רחובות רבים בתחומי תל אביב שקדמו לרחוב הרצל (לא רק ביפו אלא גם בשכונות העבריות שקדמו לאחוזת בית), רחוב זה היה הראשון שתוכנן כרחוב עירוני שסביבו אמורה לצמוח עיר. הוא אף ממוספר כרחוב מספר 1 ברשימת רחובות העיר באגף מהנדס העיר תל אביב.
תוואי הרחוב
הרחוב הוא ציר צפון-דרום. בתקופת אחוזת בית הוא התחיל בגבעה קטנה שעליה עמדה הגימנסיה העברית הרצליה ("כרם ג'יבלי"), וממנה ירד דרומה עד לדרך יפו ומסילת הרכבת יפו–ירושלים, תוך שהוא חוצה רחובות מרכזיים כאחד העם, ושדרות רוטשילד. כיום ניצב במקומה של הגימנסיה העברית מגדל שלום מאיר, אשר נבנה בתחילת שנות השישים. בעקבות בניית המגדל הוארך הרחוב מעט צפונה, מתחת למגדל, וכיום מוצאו הצפוני הוא ברחוב גרוזנברג. בשנות העשרים הוארך הרחוב דרומה בקטע שמהווה רחוב מרכזי בשכונת פלורנטין וממשיך עד דרך קיבוץ גלויות. לאחר מלחמת העצמאות הוארך שוב הרחוב דרומה, וחובר לדרך שחצתה את מתחם אבו כביר, עד לדרך בן צבי בדרום העיר.
היסטוריה ותפקוד
חלוקת המגרשים של הרחוב נקבעה באמצעות הגרלה ב-11 באפריל 1909 וחלוקתם זו נשתמרה עד היום, כמו גם רוב הבתים הבנויים בחלקו הצפוני של הרחוב. הבתים שנבנו לאורך הרחוב היו תחילה בסגנון האקלקטי ובהמשך גם בסגנון הבינלאומי כמו בתים רבים בתל אביב החל משנות ה-20.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ועד הקמת המדינה לערך, שימש רחוב הרצל כרחוב הראשי של העיר ועמוד השדרה שלה אשר סביבה התפתחה אחוזת בית והתחברה אל שאר השכונות העבריות אשר היוו את תל אביב. בשנות העשרים המאוחרות, התפתח רחוב אלנבי כרחוב המסחרי המרכזי של תל אביב, ומעמדו של רחוב הרצל כרחוב הראשי של העיר החל להתערער. למרות זאת, בתקופה זו רחוב הרצל החל לשנות את אופיו, והפך מרחוב מגורים ראשי לרחוב מגורים בעל חזיתות מסחריות (רוב בתים החד קומתיים נהרסו או שנבנו להם קומות נוספות). בשנת 1925 נבנה ברחוב פסז' פנסק, הפסז' הראשון בארץ. ברחוב הרצל מספר 16 נמצאת המעלית הראשונה בארץ שנבנתה בתוך בניין מגורים ומסחר.
ברחוב הרצל פינת שדרות רוטשילד בבית בן קומה, הוקם בשנות העשרים, על ידי הד"ר ישעיהו אליהו מכון הרנטגן הראשון של תל אביב.
הצבתה של הגימנסיה הרצליה בקצה הרחוב, במיקום אסטרטגי חשוב מאוד מבחינה אורבנית, הפכה אותה לנקודת הציון העירונית החשובה ביותר והעמידה את אידיאל החינוך העברי כנושא מרכזי בקהילה העירונית החדשה. מגדל שלום, שנבנה במקומה, משמש לפונקציה אחרת לגמרי אך תפקידו העירוני נשאר, שכן הוא בניין בולט בקצה הרחוב בעל חזית סימטרית ראשית הפונה אל הרחוב האורכי. למעשה, רחוב הרצל הוא אחד הרחובות הבודדים בישראל בו ניצב בניין כנקודת ציון עירונית בקצה ציר ישר באופן מאוד ברור וסימטרי.
כבר כשנבנתה אחוזת בית היה ברור למייסדיה שבניית הגימנסיה בקצה הרחוב תמנע בעתיד את הרחבתו צפונה. רוב חברי ועד השכונה התנגדו למיקום זה, אולם חברת "גאולה", שהקצתה את קרקעות השכונה, דרשה שהגמנסיה תמוקם בראש הגבעה; וזאת, כדי שהנוסעים בדרך יפו ובמסילת הרכבת יוכלו להתרשם ממנה ומחשיבותו של החינוך ביישוב העברי.
בשנת 1949 הוצב ברחוב הרצל פינת רחוב דרך יפו הרמזור השני בארץ.
בתחילת המאה ה-21 השקיעה עיריית תל אביב-יפו מאמצים רבים לעידוד שימור המבנים ברחוב ובשנת 2011 גם הושלם שיפוץ של הרחוב עצמו שכלל תשתיות חדשות ופיתוח שטח. ב-2021 החלה העירייה בסלילת שביל אופניים במקום שורת חניות ברחוב, והוא הושלם בסוף 2022. הרחוב חוצה מספר רחובות מרכזיים נוספים (מצפון לדרום):
דרופקיק מרפיס
דרופקיק מרפיס (באנגלית: Dropkick Murphys) היא להקת פאנק קלטי אמריקאית. הלהקה הוקמה בקווינסי, מסצ'וסטס, בשנת1996, וצברה תאוצה מקומית דרך הופעות בבארים במסגרת החגיגות השנתיות של יום פטריק הקדוש בבוסטון. הפריצה המשמעותית של דרופקיק מרפיס לתודעה הציבורית הרחבה הייתה דרך הסינגלים "Tessie" ב-2004, ו"I'm Shipping Up to Boston" ב-2006, שהפך ללהיט הגדול ביותר של הלהקה.
הסגנון המוזיקלי של דרופקיק מרפיס משלב פאנק רוק יחד עם נעימות איריות מסורתיות, באמצעות כלי נגינה כגון חמת חלילים, בנג'ו, חלילית אירית וכינור. שירי הלהקה מבוססים על טקסטים מקוריים, וכן עיבודים חדשניים לשירים איריים, בריטים ואמריקאים מסורתיים. באמצעות שיריה, נוקטת דרופקיק מרפיס עמדות במגוון רחב של סוגיות אישיות, חברתיות ופוליטיות, כגון תמיכה בארגוני עובדים, גמילה מסמים והתנגדות למלחמות.
ההופעות של הלהקה ידועות כקולניות ואנרגטיות במיוחד, תוך אינטראקציה רבה עם הקהל ואף העלאת הקהל לבמה.
ועדת XX
רקע
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עלה בבריטניה החשש מפני מספר גדול מאוד של מרגלים גרמנים הנמצאים בתחומי בריטניה. חשיפת המרגלים הוטלה על "חטיבה B" של MI5 - סוכנות הביון שעניינה בנעשה בתוך גבולות המדינה. חשש סביר זה היה גם מוצדק, שכן ביולי 1940 כינס האבווהר - מנגנון המודיעין הגרמני את כל קציניו ונהגתה "תוכנית לנה" לגיוס מרגלים, אימונם והחדרתם לבריטניה. מכיוון שכבר בקיץ 1940 הצליחו אנשי בלצ'לי פארק לפענח את האניגמה - מערכת ההצפנה הגרמנית, ולהוציא דו"חות שכונו אולטרה, יכלו הבריטים לצפות לכל אחד מהמרגלים ששוגר לשטחם ולעצור אותו. המרגלים שנעצרו הובאו למחנה חקירות סודי, מחנה 020, בריצ'מונד ונבדקה לגבי כל אחד מהם האפשרות להפעילו כסוכן כפול. הוקם אגף B1A, שבראשו הועמד תומאס ארג'יל רוברטסון, שכונה בראשי תיבות שמו: TAR, ותפקידו היה להפעיל את הסוכנים הכפולים. רוברטסון נולד ב-27 באוקטובר 1909 כבנו של בנקאי סקוטי, החל את דרכו כקצין חי"ר ברגימנט המלכותי של סקוטלנד (Seaforth Highlanders) וגויס בשנת 1933 לשורות ה-MI5. נחשב איש מודיעין מוכשר, בעיקר בתחום גיוס סוכנים והפעלתם.
מטרת הפעלת הסוכנים הכפולים בראשית הדרך נגזרה מהיעד של MI5 והייתה הגנתית: לקבל מידע על כוונותיו של האבווהר לרגל אחרי בריטניה, ולאתר בזה אחר זה את כל שאר המרגלים הגרמנים בתחומי בריטניה באפקט דומינו.
הקמת הוועדה
ועדת XX הוקמה ב-2 בינואר 1941 כדי לתאם את עבודת הסוכנים הכפולים ולהזין אותם במידע, אותו יעבירו באופן מתואם לגרמנים, כדי להגביר את מהימנותם בעיניהם. שם הוועדה נבחר על פי משחק המילים בספרות רומיות XX (Double Cross - בגידה כפולה), ומשום כך נקראה גם "ועדת ה-20". מטבע הדברים לצד תיאום הידיעות נדרש גם מידור, הפרדה מלאה והסתרת עבודת הסוכנים זה מזה.
בראש הוועדה הועמד ג'ון מסטרמן, פרופסור להיסטוריה מאוניברסיטת אוקספורד, ספורטאי ומחבר ספרי מתח.
חברי הוועדה היו ראשי גופי המודיעין של הצבא; הצי, שנציגו היה יואן מונטגיו - הרוח החיה של מבצע קציצה; חיל האוויר; MI5; MI6 שנציגו היה פרנק פולי; וקציני אגף B1A, בראשם ת.א.ר. רוברטסון.
מלבד מפעילי הסוכנים מאגף B1A, לא הכירו כל חברי הוועדה את זהותם של הסוכנים, אלא ידעו רק על קיומם ואת כינויי הצופן שלהם. מיום שהוקמה ועד סיום המלחמה קיימה הוועדה 226 פגישות תיאום.
הסוכנים הכפולים
רשת הסוכנים כללה כמה סוכנים כפולים, כל אחד ואחת מהם בעל אופי, יכולות ומניעים משלו בין הסוכנים הבולטים היו:
פעילות הסוכנים
רשת הסוכנים הופעלה כמעט מתחילתה של מלחמת העולם השנייה. כדי לפעול נזקקה הרשת לתקציב שוטף גדול. אגף B1A הנחה את סוכניו להגביר את דרישותיהם הכספיות ממפעיליהם הגרמנים, בעיקר משום שאילו היו הגרמנים מתרשמים שיש לסוכנים מקורות הכנסה אחרים, יש לחשוד שהם משתכרים ממקור אחר. העברות הכספים נעשו באופן לא סדיר ולא מוצלח. האבווהר חיפש דרך אחרת להעביר את הכסף ו-MI5 חיפש דרך לסייע לו. דושקו פופוב הגה תוכנית שכונתה "תוכנית מידאס". הוא פנה למפעילו הגרמני פון קרסטהוף והציע לו צינור העברת כספים דרך סוכן תיאטרון יהודי בריטי אמיד, שהחזיק חשבון בנק בארצות הברית. האבווהר העביר כספים דרך חשבון זה ישירות לקופת MI5 וכך תיקצב את פעילות הרשת.
שינוי תפיסת הפעלת הסוכנים
בקיץ 1942 נקראה כמעט כל תעבורת הרדיו של הגרמנים והיה ברור למדי שאין בבריטניה שום סוכן גרמני שלא היה, למעשה, סוכן כפול. עד אותו מועד הייתה מטרת התיאום של ועדת XX ללכוד מרגלים נוספים, לאסוף מידע על כוונות הגרמנים לרגל נגד בריטניה, ולטעת בלבם הרגשה שברשותם רשת ריגול יעילה, אך בחודש יולי העלה רוברטסון רעיון מרחיק לכת: להשתמש ברשת לצורך הונאה שתזין את האבווהר, דרכו את ה-OKW - הפיקוד העליון של הוורמאכט ואף את היטלר במניפולציות שישפיעו על האסטרטגיה הגרמנית הכוללת.
המבצע הראשון בו נטלה רשת הסוכנים חלק היה מבצע לפיד - הפלישה לצפון אפריקה בנובמבר 1942. הרשת יצרה מצג שווא של פלישה צפויה לצפון צרפת ולנורווגיה. גם בשל מערך ההונאה, אך בשל חוסר אמונתם של הגרמנים ביכולת בעלות הברית לבצע פלישה לצפון אפריקה, בשל מחסור בספינות נחיתה מספיקות, אכן לא היו הגרמנים ערוכים לקראת הפלישה הזו.
בשלב זה הוכנס לתמונת הריגול ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל עצמו ובמרץ 1943 הוגש לו הראשון בדו"חות החודשיים בנושא הריגול, שכלל "ספירת מלאי" של העוסקים בנושא:
בועידת קזבלנקה בינואר 1943 נדרשו בעלות הברית המערביות על ידי סטלין לפעול להקלת הלחץ הגרמני בחזית המזרחית. הופעל מבצע הטעיה שנקרא מבצע קישוט, במסגרתו עמדו להיערך, כביכול, ב-8 בספטמבר 1943, שלוש פלישות לשלושה יעדים במערב אירופה, זאת במטרה לרכז ליעדים אלה כוחות גרמניים גדולים ככל האפשר ולהקל את הלחץ בחזית המזרחית. המבצע נכשל והגרמנים לא ריכזו כוחות, בסברם כי אין בידי בעלות הברית כוחות מספיקים לביצוע הפלישה שאכן לא הייתה. עם זאת, המפעילים הגרמנים העבירו את הערכתם לסוכנים על המידע האיכותי שהעבירו לגבי ריכוזי הכוחות וכן הוסקו מסקנות שכדי ליצור מצג שווא של הכנות לפלישה יש צורך בתיאום רחב היקף עם כל זרועות הצבא.
הרשת השתתפה במבצע ברקלי - מבצע הטעיה שקדם למבצע האסקי - הפלישה לסיציליה, ושבמרכזו עמד מבצע קציצה. סוכן המשנה דיק, סוכן 6 המזויף ברשת הריגול של "גארבו", דרום אפריקאי, השולט בשפות רבות, פעל, כביכול, בתוך מפקדת בעלות הברית באלג'יר. הוא דיווח שעל סמך מסמכים שראה כשעבד במחלקת המודיעין תתבצע ככל הנראה נחיתה בניס ובקורסיקה. הוא אף "גנב" מסמכים הנוגעים לפלישה והעבירם לפויול. "לרוע המזל" "נספה" דיק בהתרסקות מטוס בצפון אפריקה. הקצין המפעיל, בעל כתב היד הייחודי, שכתב את מכתביו של דיק, נהרג בתאונת מטוס בסקוטלנד, והוחלט לדווח על מותו של דיק.
מבצע פורטיטיוד
מבצע פורטיטיוד ("עוז רוח") היה מבצע הטעיה נרחב שקדם למבצע אוברלורד - הפלישה לנורמנדי. מטרת המבצע הייתה לגרום לגרמנים להאמין שהפלישה תהיה לפה-דה-קאלה (פורטיטיוד דרום), בדיוק כפי שטען היטלר. לצורך ההונאה הוקם צבא דמה שלם - FUSAG - קבוצת הארמיות הראשונה של צבא ארצות הברית, בפיקודו של ג'ורג' פטון, שהתרכז באזור קנט ותוכנן לנחות בפה-דה-קאלה. במקביל תוכנן שכביכול יונחתו כוחות בנורווגיה (פורטיטיוד צפון) ולשם כך הוקמה ארמייה מספר 4 של הצבא הבריטי, דמיונית אף היא, שלכאורה התרכזה בסקוטלנד. כל זאת כדי להסב את תשומת לבם של הגרמנים מאתר הנחיתה האמיתי - נורמנדי.
ננקטו גם אמצעי רמייה נוספים וכאן באו לידי ביטויים המשמעותי ביותר הסוכנים הכפולים. כל אחד מהסוכנים קיבל מהגרמנים משימות לבדוק ריכוזי כוחות בעלות הברית באתרים שונים, ובהתאם למשימותיהם כולם העבירו בדיוק את המידע שאותו רצו הבריטים להעביר, כך שהגרמנים יוכלו לבנות תמונת מודיעין ברורה, ממנה יעלה שיש לרכז כוחות באזורים המועדים לפלישה - אך לא תהיה פלישה לנורמנדי.
בעיצומה של עבודת ההטעיה במבצע פורטיטיוד חלו שני משברים: למרות זאת ולמרות חוסר הודאות שנגרם בשל גורמים אלו, המשיכו סוכני XX לספק מידע שיוביל את הגרמנים להנחה שהפלישה תתרחש בפה-דה-קאלה, וששבוע קודם לכן תהיה פעולת הסחה של פלישה בסדר גודל קטן יותר לנורמנדי.