cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Wow (שיר של פוסט מאלון)
קידום
פוסט מאלון הצהיר מוקדם יותר בדצמבר כי ברצונו להוציא "גוף עבודה" נוסף לפני שהשנה תסתיים; הסינגל הקודם שלו היה "Sunflower" עם סוואה לי, הסינגל הראשי מתוך פסקול הסרט ספיידרמן: ממד העכביש, שיצא לאור בדצמבר 2018.
קבלה ביקורתית
מגזין HipHop-N-More הצהיר כי השיר מרגיש כמו "יותר מסתם זריקה", וטען כי הוא "יכול להיות עוד רגע גדול עבור פוסט במצעדים וברדיו". מגזין NME תיאר אותו כ"אחד השירים הפשוטים ביותר של פוסט מאלון עד כה", ואמר שהראפ שלו על הביט הוא "ניגוד מוחלט" לקולו הקודם בעל האוטו-טיון ולמוזיקה "בהפקה כבדה". מגזין בילבורד אמר כי השיר "קופץ על מקצב טיק-טוק ותוף בס עמוק", ותיאר עוד את השיר ככרוניקה של עלייתו של פוסט לתהילה.
רמיקס
הרמיקס הרשמי של השיר, בהשתתפות הראפרים האמריקאים רודי ריץ' וטייגה, יצא לאור ב-15 במרץ 2019. לרמיקס שתי גרסאות אודיו. האחת היא הגרסה הגסה והשנייה היא הגרסה הנקייה, המופיעה באלבום האוסף ''Now That's What I Call Music! 71'', משנת 2019. הווידאו קליפ לרמיקס פורסם ב-25 במרץ 2019 בערוץ היוטיוב של מאלון. הרמיקס מופיע גם בפסקול של משחק הווידאו NBA 2K20.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר פורסם ב-19 במרץ 2019 בערוץ היוטיוב של מאלון. ביום צאתו של השיר, פורסם קליפ אנימציה בסגנון חג המולד. הווידאו קליפ כולל צילומים של מאלון עם רד הוט צ'ילי פפרז, די ג'יי חאלד ומייק אלנקורט. את הקליפ ביים ג'יימס דפינה. הקליפ לרמיקס לשיר בהשתתפות רודי ריץ' וטייגה פורסם שישה ימים לאחר מכן ב-25 במרץ 2019, בערוץ היוטיוב של מאלון.
זרטל
זֶרטָל הוא שם משפחה יהודי ישראלי. {{פירושונים|
ראו גם
}}
מנחם אורן (מחנך)
מנחם אורן (כ"ט בטבת תרס"ט, 9 בינואר 1909, סאנוק בגליציה – ג' באדר תשמ"ה, 24 בפברואר 1985, בית השיטה) היה חלוץ ציוני וסוציאליסט, מחנך, מדריך במחנות המעפילים בקפריסין, הוגה דעות ומרצה במוסדות מחקר קיבוציים.
תולדות חיים
מנחם אורן נולד בכ"ט בטבת תרס"ט, 9 בינואר 1909, לשמריה ורבקה ברגנבוים, בעיר סאנוק בגליציה. שנות ילדותו עברו עליו בבית סבו, רבי אהרון ברגנבוים, וסבתו דבורה זיסל, שגרו בפוסדה-אולכובסקה, פרבר כפרי בפאתי סאנוק, לשם עקרה המשפחה בשל נסיעות האב לשווייץ.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה חזר האב והמשפחה נדדה ממקום למקום. מילדותו פגש מנחם אורן עולמות רוח מגוונים. הסב הכניס אותו לעולם המסורת היהודית, ואביו בעל השקפת העולם המתקדמת העניק לילדיו השכלה אוניברסלית רחבת אופקים.
בגיל 17 נסע מנחם עם אחיו, חיים ברגנבוים (לימים רופא למחלות ריאה), לווינה. בהשפעת סבו נרשם אורן לבית מדרש לרבנים, לצד לימודיו באוניברסיטת וינה. הוא הצטרף למערכת עיתון יהודי באוסטריה, ושם עוצבו עקרונות תפיסתו הפוליטית.
בתום לימודיו האקדמיים בשנת 1932 החל ללמד בגימנסיה העברית בעיר מונקאץ', שהייתה אז בשליטת צ'כוסלובקיה. בפעילותו בארגון "החלוץ" גילה את הנוער בכפרים הדלים של קרפטרוס, והודות לקריאתו עלו רבים מחניכיו לארץ ישראל ושמרו על קשר איתו שנים רבות.
בשנת 1938 נשא מנחם את חנה לבית שיינפלד, תלמידתו, ובאותה שנה הם עלו ארצה. את ביתם המשפחתי הם בנו בקיבוץ תל-יוסף, ושם נולדו ילדיהם – שאול, ניצה ויוחנן. מנחם ביקש לעבוד בעבודת כפיים בכרם הענבים, אך כבר בשנתו השנייה נבחר להדרכת הנוער העולה. לאחר מכן הצטרף לסגל המורים בבית הספר המשותף לקיבוצים תל-יוסף ועין-חרוד. תלמידיו, שבתוך זמן קצר התגייסו לפלמ"ח ומילאו תפקידי פיקוד קרביים במלחמת העצמאות, ראו בו דמות מופת חינוכית.
ב"שבת השחורה" נעצר ברפיח, שם לימד עברית. בשנת 1947 יצא מנחם אורן בשליחות תנועת "הקיבוץ המאוחד" וארגון "ההגנה" להדריך קבוצות נוער במחנות המעפילים היהודים שגורשו מהארץ לקפריסין.
ד"ר מנחם אורן ניחן בכושר אינטלקטואלי חריף, בחכמה עמוקה ובחום אנושי, והיה דמות מרכזית בחברת בית-השיטה.
מנחם אורן נספה בתאונת דרכים בליל ג' באדר תשמ"ה, 24 בפברואר 1985, ונטמן בבית העלמין בבית-השיטה.
דרכו החינוכית
במשך כיובל שנים עסק ד"ר מנחם אורן בחינוך ובהוראה. דרכו כמחנך החלה בהוראה בגימנסיה העברית במונקץ' בצ'כוסלובקיה, בהיותו דוקטור צעיר ומבטיח בן 23 שנים בגיל קרוב מאוד לזה של תלמידיו. הוא קירב אותם לעולם הספרות, האמנות והציונות. במהלך הוראתו בגימנסיה נרתם להדרכת נוער בתנועת "החלוץ הצעיר" בקרפטרוס (חבל ארץ בצ'כיה) והדביק את חניכיו בהתלהבות רבה ברוח הציונות ואהבת ארץ ישראל. רבים מחניכיו עלו ארצה.
עם עלייתו ארצה השתלב אורן בהוראה בבית הספר המשותף לקיבוצים תל-יוסף ועין-חרוד. הוא העשיר את תוכניות הלימודים בתפיסות ההשכלה האקדמית ובערכי התרבות האירופאית. עם הקמת מחנות המעצר בקפריסין למעפילים שגורשו בידי השלטונות הבריטיים, התנדב להדרכה ולהוראה במחנות אלה. הוא פעל במחנות בשנים 1947–1948, עד להחזרת המגורשים למולדת. לדבריו, תקופה זו הייתה החשובה ביותר בחייו.
בתקופת הפילוג בקיבוץ המאוחד, בשנים 1951–1952, עסק ד"ר מנחם אורן בהוראה בסמינר אפעל, שהיה בראשית דרכו. עבודתו לצד יצחק טבנקין, מנהיג הקיבוץ המאוחד, תרמה לגיבוש השקפתו הרעיונית ודבקותו בדרך הקיבוץ המאוחד. עם המעבר מתל-יוסף לבית-השיטה השתלב מידית בצוות המורים בבית הספר המקומי בבית-השיטה, והיה מחנך אהוב ונערץ.
כביש 10 (הולנד)
כביש מהיר 10 (בהולנדית Rijksweg 10 - "דרך ממלכתית 10" או A10) הוא כביש הטבעת של העיר אמסטרדם, בירת הולנד, והוא מוכר גם בשם זה (Ring Amsterdam). חלקים מהכביש מסומנים גם ככבישים מהירים אירופים E22 (החלק המערבי) ו-E35 (החלק המזרחי והחלק הצפוני).
היסטוריה
סלילת הכביש החלה בשנת 1962 ומקץ ארבע שנים הושלמה מנהרת קונטונל שהייתה הקטע הראשון של הכביש. ב-1975 נחנך חלקו המערבי של כביש הטבעת, ב-1981 החלק הדרומי וב-1990 הושלמה סלילת כל תוואי הכביש, כאשר נחנכה מנהרת זיבורחרטונל.
מאפיינים
אורכו של הכביש הוא 32.4 ק"מ והוא מתחיל במחלף קונפליין (Coenplein) שבמפגש הכביש עם כביש מהיר A8 צפונית-מזרחית לעיר. המרחקים נמדדים מנקודה זו עם כיוון השעון. 18 היציאות ממוספרות לעומת זאת נגד כיוון השעון, בשל כך שהסלילה התקדמה בכיוון זה (ראו להלן). כל היציאות משמשות כגישה לצירים העירוניים המובילים אל מרכז העיר אמסטרדם (Stadsroute או S-wegen) והמסומנים כ-S101 עד S118. צירים אלה מתחברים בסופו של דבר אל כביש הטבעת שבמרכז העיר (Centrumring Amsterdam), הידוע גם כ-S100 ואשר אינו מסווג ככביש מהיר, אלה כדרך עירונית.
מועצה אזורית מרחבים
מרחבים היא מועצה אזורית בנגב הצפוני. אוכלוסייתה מונה כ-13,000 תושבים ושטחה כ־585,000 דונם, מהגדולים שבשטחי המועצות האזוריות. נכון לשנת 2017, בתחום המועצה האזורית "מרחבים" כלולים 15 מושבים, יישוב קהילתי אחד, כפר נוער חינוכי ובסיס חיל האוויר חצרים.
הקמת המועצה
שר הפנים אישר את הקמת המועצה, בנובמבר 1951. סיבת ההקמה הייתה איגוד מנהלי של היישובים החקלאיים באזור זה - אזור סביבות "כביש הרעב". היישובים באזור כללו אז את הקיבוץ אורים ושבעה מושבים: בטחה, גילת, מסלול, פדויים, פטיש, רנן, ותפרח. במועצה התגוררו כ-2000 בני אדם. משרדי המועצה נקבעו בתחילה במושב פדויים וישיבתה הראשונה התקיימה בינואר 1952.
המועצה יזמה את הקמת אופקים בשנת 1955 כמרכז אזורי עבור יישובי המועצה. בשנת 1963 סופחה למועצה האזורית "מרחבים", המועצה האזורית "שלחים". יישובי "שלחים" היו: אשבול, ניר משה, ניר עקיבא, פעמי תש"ז, קלחים, שדה צבי ותלמי ביל"ו והמרכז האזורי מבועים. בשנות ה-70 הועבר קיבוץ אורים מתחומי המועצה (שבה לא היו קיבוצים מלבדו) אל המועצה האזורית אשכול, הכוללת קיבוצים רבים.
כמה מיישובי המועצה על כביש הרעב קרויים באופן סמלי על שם מילים המופיעות בחזון הנביא ישעיהו, המתאר את הפרחת השממה:
כיום במועצה פועלת תנועת הנוער של האיחוד החקלאי ותנועת הנוער בני עקיבא.
אתרים ומוסדות
בלב המועצה שוכנת קריית החינוך ובה בתי הספר האזוריים, הכפר השיקומי "עדי נגב"- מעון חינוכי המספק בית חם לבעלי צרכים מיוחדים, מרכז תעסוקה קהילתי "מעברים" ומתנ"ס. כמו כן, יש בשטח המועצה שני פארקי תעשייה במבועים ובאופקים ופארק התעשייה "נ.ע.מ" המשותף גם למועצה האזורית שדות נגב ולנתיבות. הזרועות הכלכליות החשובות של המועצה הן החברה הכלכלית של המועצה וחברת "מושבי הנגב", החברה החקלאית הגדולה ביותר במזרח התיכון, ובה שותפים כל המושבים במועצה.
היישובים במועצת מרחבים הם בעלי צביון כפרי, מתבססים על חקלאות ונהנים מנוף ירוק ופתוח המשלב גבעות נמוכות עם נחלים, צמחייה ומרחבים מישוריים פתוחים.
בתחום המועצה אתרי תיירות חדשים ומגוונים, מסלולי הליכה ורכיבה על אופניים, אתרי לינה, יקבים, גלריות של אמנים מקומיים, מחלבות לייצור גבינות, מסעדות ביתיות למאכלים אתניים, אתרי ספא ועוד. בתחום המועצה יש שמורות טבע ונוף: הגן הלאומי פארק הבשור (אשכול), שמורת נחל הבשור, שמורת נחל גרר ועוד.
בית הספר מרחבים
מרחבים הוא בית ספר למחוננים ולמצטיינים שנוסד בתחום מועצה אזורית מטה יהודה בספטמבר 1989 ושכן בבית שמש. בשנת 1990 הוא עבר למקומו הנוכחי, בין קריית ענבים למעלה החמישה, בסמוך לבית הספר היסודי "אלון". בבית הספר לומדים תלמידים מכיתות ג'-ט'. התלמידים בבית הספר מגיעים ממגזרים וממקומות שונים: דתיים, חילונים, יהודים וערבים, בני מושבים ובני קיבוצים, בני ישובים קהילתיים וערים. התלמידים מגיעים מיישובי מטה יהודה ומהסביבה. בית הספר מרחבים הוא מוסד רשמי של משרד החינוך, הפועל תחת הנחייתו ופיקוחו של האגף למחוננים ולמצטיינים.
תוכנית הלימודים
הנושאים הנלמדים בבית הספר כוללים אומנות, מדעים ועיון. התלמידים המחוננים, לומדים יום אחד בשבוע במרחבים ובשאר ימות השבוע בבית הספר שלהם, ולעומת זאת, הילדים המצטיינים לומדים בשעות אחר הצהריים. בית הספר עצמו פועל ארבעה ימים בשבוע, בכל יום לומדת שכבת גיל אחרת, מלבד כיתות ו'-ט' שלומדות ביחד.
בכיתות הנמוכות (ג'-ה'), מחולקים התלמידים לקבוצות ולומדים קורסים שונים שבית הספר בחר. מכיתה ו' ומעלה, בוחרים התלמידים את הקורסים אותם ירצו ללמוד. בסוף השנה מתקיים הפנינג, המסכם את שנת הלימודים בכל המקצועות.
א.א.ק. לרנקה
'''א.א.ק. לַרְנָקָה (ביוונית: ΑΕΚ Λάρνακας , קיצור של Αθλητική Έvωση Κιτίου Λάρνακας''' – איגוד הספורט של קיטיון לרנקה) הוא מועדון כדורגל קפריסאי מהעיר לרנקה, המתמודד בליגת העל הקפריסאית ובליגה האירופית.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1994 לאחר איחוד של שני מועדונים מהעיר: איפא לרנקה ופזופוריקוס לרנקה. למועדון יש קבוצת כדורגל, קבוצת כדורסל לנשים וגברים וקבוצת כדורעף לנשים.
צבעי המועדון הם צהוב וירוק, המסמלים את אדמירל קימון, שנהרג בהגנה על העיר קיטיון (לרנקה העתיקה) בקרב גדול בקפריסין מול הפרסים בשנת 450 לפנה"ס.
בעונת 1996/1997 הקבוצה הופיעה לראשונה באירופה במסגרת גביע אירופה למחזיקות גביע. בסיבוב המוקדמות הקבוצה ניצחה את קבוצת קוטייק מארמניה ובסיבוב הראשון הקבוצה הפסידה לברצלונה.
מאז האיחוד, זכתה א.א.ק. לרנקה בתואר אחד, הגביע הקפריסאי בשנת 2004, כשניצחה את א.א.ל. לימסול בתוצאה 2-1. הקבוצה הגיעה לשני גמרים נוספים, אך בשניהם נוצחה על ידי אפואל ניקוסיה: 0–2 לאחר הארכה בשנת 1996 ו-2–3 בשנת 2006.
שני המועדנים שהובילו לאיחוד, זכו בנפרד במספר תארים: "איפא לרנקה" זכתה בשלוש אליפויות, שמונה גביעים וגביע סופר-קאפ קפריסאי, ואילו "פזופוריקוס לרנקה" זכתה בשתי אליפויות וגביע.
הקבוצה העפילה לשלב הבתים של הליגה האירופית בעונת 2011/12 לאחר ניצחון על רוזנבורג, מלאדה בולסלאב ופלוריאנה. הקבוצה סיימה במקום האחרון בבית והודחה מהטורניר.
שלוחת הנסן
שלוחת הנסן או שלוחת האנסן (באנגלית: Hansen Spur) היא שלוחה הררית (רכס הרים) שאורכה 15 קילומטרים, היורדת מהצלע הצפון מערבית של מישור נילסן, בהרי המלכה מוד שבאנטארקטיקה.
השלוחה מסתיימת בקצה של קרחון אמונדסן, ממזרח לצוקי אולסן. קרחון בלקוול זורם צפונית מזרחית לשלוחה אל תוך קרחון אמונדסן.
היסטוריה
השלוחה מופתה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, באמצעות תצלומי אוויר שערך צי ארצות הברית בין השנים 1960–1964.
שמה של השלוחה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והיא נקראת על שם לודוויג הנסן שהיה אחד מחברי הצוות של האונייה Fram שהביאה את משלחת הקוטב הדרומי בראשות רואלד אמונדסן בין השנים של 1910 - 1912, וזאת לאחר שאמונדסן קרא לאחד ההרים באזור "הר ל. הנסן" אולם לא ברור כיום לאיזה הר.
אסי דייוויס
אסתר "אסי" דייוויס (באנגלית: Esther "Essie" Davis; נולדה ב-7 בינואר 1970) היא שחקנית אוסטרלית. היא מוכרת בעיקר מהופעותיה בתפקיד פרין פישר בסדרת הדרמה "Miss Fisher's Murder Mysteries", ובתפקיד אמיליה ואנק בסרט האימה "באבאדוק". תפקידים בולטים נוספים שלה כוללים את השחקנית ליידי קריין בעונה השישית של סדרת הטלוויזיה "משחקי הכס", ואת אליזבת וודוויל בסדרה ההיסטורית "נסיכה לבנה" עיבוד לרומן מאת פיליפה גרגורי.
ביוגרפיה
דייוויס נולדה וגדלה בהובארט שבאי טסמניה (שייך לאוסטרליה). אביה הוא אמן מקומי בשם ג'ורג' דייוויס. היא למדה בבית הספר התיכון קלרנס, ברוזני קולג', באוניבסיטה של טסמניה, שם הייתה חברה בלהקת התיאטרון אולד ניק קומפני, ובמכון הלאומי לאמנות הדרמה (NIDA) בסידני.
קריירה
הקריירה של דייוויס החלה עם להקת התיאטרון בל שייקספיר, עם סיום הלימודים ב-NIDA, כשלוהקה לתפקיד יוליה בהפקה של המחזה "רומיאו ויוליה" משנת 1993. עוד באותה שנה שיחקה עם הלהקה במחזות "המלט" ו"ריצ'רד השלישי", וב-1994 הופיעה במחזות "מקבת'" ו"אילוף הסוררת".
דייוויס המשיכה להופיע על הבמה באוסטרליה בתפקידים כגון גוונדלין פרפקס בסיבוב הופעות לאומי של "חשיבותה של רצינות" בשנת 2000, במחזה "School for Scandal" עם להקת תיאטרון סידני ב-2001. ב-2003 זכתה דייוויס בפרס לורנס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה על הופעתה בתפקיד סטלה קובלסקי לצדה של גלן קלוז בהפקה של טרוור נאן למחזה "חשמלית ושמה תשוקה" מאת טנסי ויליאמס בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון. ב-2004 כיכבה בהפקת ברודוויי של המחזה "Jumpers" מאת טום סטופארד בתיאטרון ברוקס אטקינסון, עליו הייתה מועמדת לפרס טוני. ב-2005 גילמה דייוויס את גברת נלי לובט בהפקה של ה-BBC של "סוויני טוד" יחד עם ריי וינסטון.
ב-2008 שיחקה בתפקיד אמה השתלטנית של אסתר בסרט "Hey, Hey, It's Esther Blueburger". עוד ב-2008 הופיע בסרט "אוסטרליה" לצדם של ניקול קידמן ויו ג'קמן בבימויו של באז לורמן. באותה שנה שיחקה בתפקיד מגי במחזה "חתולה על גג פח לוהט" עבור להקת תיאטרון מלבורן.
דייוויס חזרה לטסמניה ב-2008 כדי להשיק את להקת התיאטרון הטסמנית, לתמוך בתיאטרון המקומי ולעודד את הנוער להמשיך לקחת חלק בקידום האמנויות. ב-2011 הייתה דייוויס מועמדת לפרס לוגי על תפקידה בדמות אנוק במיני-סדרה האוסטרלית "הסטירה". בשנים 2012, 2013 ו-2015 שיחקה דייוויס בתפקיד פרין פישר בדרמה התקופתית "Miss Fisher's Murder Mysteries" של רשת ABC Television.
ב-2014 כיכבה דייוויס בסרט הבכורה של ג'ניפר קנט "באבאדוק". על הופעתה בסרט הייתה דייוויס מועמדת לפרס AACTA לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי, לפרס AACTA הבינלאומי לשחקנית הטובה ביותר, ופרס Fangoria Chainsaw לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
ב-2016 הצטרפה דייוויס לצוות שחקני הסדרה "משחקי הכס" בעונה השישית בתפקיד ליידי קריין. הדמות לא הופיעה בעונה השביעית. ביוני 2016 החלה להצטלם לסדרה "נסיכה לבנה" בתפקיד המלכה האלמנה אליזבת (אליזבת וודוויל). הסדרה עלתה לשידור ב-2017.
חיים אישיים
ב-2002 התחתנה דייוויס עם הבמאי והתסריטאי ג'סטין קורזל. לבני הזוג יש שתי בנות תאומות, סטלה ורובי.
גנאדי קרנס
גנאדי משה קרנס (באוקראינית: Геннадій Адольфович Кернес, בתעתיק עברי: הנאדי אדולפוביץ' קֶרְנֶס; 27 ביוני 1959 – 17 בדצמבר 2020) היה פוליטיקאי יהודי-אוקראיני, ששימש כראש העיר של חרקוב משנת 2010 ועד למותו.
קורות חיים
קרנס נולד לאדולף ואנה בחרקוב (אז חלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית שבברית המועצות, כיום באוקראינה). הוא סיים לימודי משפטים באקדמיה למשפטים על שם ירוסלב הנבון, ולימודי שירות ציבורי באוניברסיטה הלאומית הכלכלית של חרקוב.
בשנת 1998 נבחר לראשונה למועצת העיר. משנת 2005 הוא חבר במפלגת המחוזות של ויקטור ינוקוביץ'. משנה זו הוא נחשב גם כבעל בריתו של מיכאיל דובקין, שנבחר מאוחר יותר לראש עיריית חרקוב ומושל מחוז חרקוב.
בשנת 2008 נימול קרנס וקיבל את השם היהודי משה. הוא נהג לפקוד באופן קבוע את בית הכנסת ולתרום לבית הכנסת ולקהילה של חסידות חב"ד בעיר. בשנת 2010 נבחר לראשות העיר.
ב-28 באפריל 2014 נורה בגבו על ידי צלף במהלך ניסיון התנקשות ונפצע קשה. הוא נותח בחרקוב, ומשם הועבר לטיפול בישראל, תחילה בבית חולים אלישע, ואחר כך בבית החולים רמב"ם והתאושש מפציעתו.
קרנס נראה לאחרונה בציבור באוגוסט 2020, בעקבות העובדה שחלה במחלת נגיף קורונה 2019 במגפת הקורונה באוקראינה; הוא אושפז בבית החולים שאריטה בברלין שבגרמניה, שם נפטר מסיבוכי המחלה ב-17 בדצמבר 2020.
גלי טימן
גלי טימן (נולדה ב-1969) היא אמנית פלסטית קונספטואלית ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בתל אביב, בתם של עפרה ושלי טימן. סבה, אבי אביה, הוא שחקן תיאטרון המטאטא, יעקב טימן. סבה, אבי אמה, הוא עו"ד נחמיה סלומון, מוותיקי עורכי הדין בישראל, בן למשפחת סלומון הירושלמית. היא בוגרת בית הספר לאמנות "קמרה אובסקורה" ו"המדרשה לאמנות" ברמת השרון. בעלת תואר ראשון בספרות. השלימה תואר שני באמנות ב-Central Saint Martin בלונדון.
טימן הציגה מספר תערוכות יחיד בישראל ובלונדון, וכן השתתפה בתערוכות של אמנות קונספטואלית ובפרויקטים שונים של אמנות רב תחומית. כמו כן היא אוצרת של תערוכות ופרויקטים של אמנות רב תחומית. אצרה תערוכות שונות בחללים אלטרנטיביים, כולל במכולת שכונתית ברח' רש"י בלב תל אביב, שירותי קולנוע 'לב' ועוד.
עבודות צילום שלה מעטרות את כתב העת המקוון לשירה "דג אנונימי?".
מליסה ג'ורג'
מליסה סוזן ג'ורג' (באנגלית: Melissa Suzanne George; נולדה ב-6 באוגוסט 1976) היא שחקנית טלוויזיה וקולנוע ויזמית אוסטרלית. ג'ורג' החלה את קריירת המשחק שלה באופרת הסבון האוסטרלית "קרוב רחוק" (1993–96). לאחר שעברה לארצות הברית, ביצעה את הופעת הבכורה שלה בסרט הדיסטופי "עיר אפלה" (1998). מאוחר יותר היו לה תפקידי משנה בסרטים "הקשר האנגלי" של סטיבן סודרברג (1999), "מלהולנד דרייב" (2001) של דייוויד לינץ', ובתור קתי לוץ בסרט האימה "אימה באמטוויל" משנת 2005. בטלוויזיה, לג'ורג' היו תפקידים חוזרים בסדרות כמו "זהות בדויה" (2003–04), "האנטומיה של גריי" (2008–09) ו-"האישה הטובה" (2013–14). היא קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר על גילומה של לורה היל בסדרת הדרמה "בטיפול" ברשת HBO. בשנת 2011, היא כיכבה בתפקיד הראשי במיני-סדרה האוסטרלית "הסטירה", עבורו קיבלה פרס לוגי, ובשנת 2015 היא הופיעה בעיבוד האמריקאי לסדרה "הסטירה", וגילמה את אותה דמות, רוזי, שגילמה בגרסה הקודמת. בשנת 2018 היא כיכבה בתור דיאן הגרטי בסדרה "המשימה הראשונה" של רשת הולו, ובשנת 2021 החלה לככב בסדרה "חוף מוסקיטו" בשירות אפל TV פלוס.
ביוגרפיה
ג'ורג' נולדה בפרת', אוסטרליה המערבית. לפמלה, אחות, ולגלן, פועל בניין. יש לה עוד שלושה אחים, כאשר היא השנייה מבין ארבעה ילדים, היא גם בת דודה של זמרת האופרה טארין פיביג.
ג'ורג' למדה בתיכון וורוויק, ומגיל צעיר היא פיתחה התעניינות בריקוד, והיא למדה מספר סגנונות ריקוד כמו ג'אז, סטפס, בלט ומחול מודרני. ההתלהבות שלה לריקוד התפתחה בסופו של דב להחלקה אמנותית על גלגיליות. הא זכתה באליפות אוסטרליה בהחלקה על גלגיליות וזכתה במדליות ארד באליפויות הלאומיות ב-1989 וב-1990. היא זכתה במדליית כסף באליפות העולם לנוער ב-1991.
קריירה
משנת 1992, דיגמנה באוסטרליה. באותה שנה לוהקה לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה האוסטרלית "קרוב רחוק". במהלך צילומי הסדרה עברה לסידני, ואחרי שלוש שנים היא עזבה את הסדרה כדי לפתח את קריירת המשחק שלה. בסוף שנות ה-90, אחרי שהיא עברה לארצות הברית, הופיעה בסדרה "שאגה" לצד הית' לדג'ר. שיחקה מספר תפקידים בינוניים בסרטים: "עיר אפלה", "הקשר האנגלי", ו"לגמור עם האהבה". שיחקה גם בתפקיד משני בסדרה "מכושפות".
בשנת 2001 החלה לגלם את דמותה של הפושעת ריטה בסדרה "גנבים" בABC, הסדרה לא שרדה הרבה וירדה מן המרקע לאחר 10 פרקים. באותה שנה שיחקה בסרטים "מלהולנד דרייב", "הנמל הדרומי החדש", ו"הורמונים בפעולה".
בשנת 2005, קיבלה שני תפקידים ראשיים בסרטים: "אימה באמטוויל", ו"מחיר הבגידה". ב-2006, היא שיחקה בסרט "התיירים" לצד ג'וש דוהאמל. ב-2007 שיחקה בסרטים "המוזיקה שבפנים", "משוואת פרייס", "30 יום של לילה" ו"הנבגדת".
בשנת 2008 החלה להופיע בסדרת הטלוויזיה "בטיפול" (אשר מבוססת על הסדרה הישראלית באותו שם), בתפקיד לורה, רופאה שמתאהבת בפול. שיחקה גם בעונתה החמישית של הדרמה הרפואית "האנטומיה של גריי" בתפקיד סאדי האריס. בשנת 2009 קיבלה תפקיד ראשי בסרט האימה "המשולש", שם גילמה את דמותה של ג'ס.
בשנת 2011 שיחקה בסדרה האוסטרלית "הסטירה", ושיחקה בסרטים "מקום בודד למות בו" ו"זוג בהחלפה" לצד מרטין פרימן.
בשנת 2012 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרה הבריטית "ניצודה" בBBC, את דמותה של סמנת'ה האנטר. סדרה זו ירדה מן המרקע לאחר שמונה פרקים.
בשנת 2021 החלה לשחק את התפקיד הראשי בתור מרגו לצד ג'סטין ת'רו בסדרה "חוף מוסקיטו" ברשת אפל TV פלוס, שמבוסס על הספר באותו שם מאת סטיבן קינג.
חיים אישיים
ב-1998 פגש ג'ורג' את מעצב הרהיטים ובמאי הסרטים הצ'יליאני קלאודיו דאבד בבאלי. הם נישאו בשנת 2000, והתגוררו בבואנוס איירס, ארגנטינה. בשנת 2011, הם הודיעו על גירושיהם.
בשנת 2011, ג'ורג' פגשה את היזם הצרפתי ז'אן דייוויד בלאנק (בנו של המוזיקאי סרז' בלאנק), במסיבת פרסי BAFTA. יחד יש להם שני בנים, רפאל (נ' 2014) וסולאל (נ' 2015). בספטמבר 2016, ג'ורג' נפרדה מבלאנק בעקבות האשמות על התעללות במשפחה שהתרחשו לכאורה בביתם בפריז. ג'ורג' אושפזה עם פציעות ראש וצוואר, ובלאנק וג'ורג' קיבלו אישומים על תקיפה ביתית בשל התקרית, כאשר בלאנק טען שג'ורג' יזמה את העימות. בלאנק חויב לשלם לג'ורג' 1,000 יורו פיצויים.
זמן קצר לאחר התקרית, ניסתה ג'ורג' לטוס לארצות הברית עם שני בניהם של בני הזוג לצורך עבודה, אך נמנעה זאת על ידי השלטונות הצרפתיים לאחר שבלאנק טען כי היא מנסה לחטוף את ילדיהם. ג'ורג' הכחישה זאת, ואמרה שהתכוונה לחזור לצרפת עם הילדים לאחר שתסיים את סידוריה בעבודה.
בשנת 2008 קיבלה ג'ורג' אזרחות אמריקאית, בנוסף לאזרחותה האוסטרלית מלידה.
באת'לת
באת'לת (באנגלית: Bat'leth) היא חרב מעוגלת טקסית עם ידיות אחיזה בחלקה האחורי. היא נוצרה על ידי דן קארי, מפיק אפקטים ויזואליים של סדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הדור הבא", בעבור זיכיון "מסע בין כוכבים". בקאנון של "מסע בין כוכבים", החרב משמשת בעיקר את הקלינגונים, גזע חייזרים בזיכיון. החרב נחשבת לדימוי אייקוני של "מסע בין כוכבים", והעתקים שלה זמינים באופן נרחב לרכישה באמצעות האינטרנט, כאספנות או כחלק מתחפושת; היו מקרים שנעשה שימוש בחרב במהלך ביצועם של פשעים.
היסטוריה
הבאת'לת מורכבת מלהב מעוקל עם בליטות קוצניות בשני הקצוות ועם ידיות לאורך מרכזו של חלקו האחורי של הלהב, ואורכו כחמישה מטרים. הידיות משמעות על מנת לסובב ולפתל את הלהב במהירות; את הנשק ניתן לאחוז ביד אחת או בשתי ידיים. דן קארי יצר את הבאת'לת עבור דמותו מ-"מסע בין כוכבים: הדור הבא" של מייקל דורן, וורף בשנת 1990. הוא ביסס את הרעיון על פי הגואן דאו - נשק מוט סיני. דן קארי, בעצמו אמן לחימה, פיתח סגנון לחימה הדומה לטאי צ'י, שיתאים לשימוש בנשק זה.
מק'לת
בשנת 1995 דן קארי פיתח גרסה מוקטנת של הבאת'לת, מק'לת (באנגלית: Mek'leth), לדורן, לשימוש כאשר דמותו של וורף צורפה אל "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9". הוא ביסס כלי נשק זה על פי חרב של חיל הפרשים של צפון טיבט. המק'לת מיועד לשימוש ביד אחת, והיא דומה בצורתה לחרב סימיטר, אך גודלה כמחצית באת'לת בגודל מלא.
קאנון
על פי הקאנון של מסע בין כוכבים, קיילאס הבלתי נשכח הקלינגוני יצר את הבאת'לת הראשון בסביבות השנה 625 לספירה. על פי המיתולוגיה הקלינגונית, הוא יצר את הלהב על ידי השלכת שיערו אל תוך לבה מתוך הר הגעש קרי'סטאק, לאחר מכן קירר, עיצב והיקשה אותו באגם לורסור. לאחר מכן הוא איחד את קרונוס, כוכב הבית של הקלינגונים, על ידי הריגת עריץ בשם מולור עם הנשק שיצר, שנודע מאז בשם "חרבו של קיילאס". מאוחר יותר, החרב נגנבה על ידי זן חייזרים הנקרא הור'ק, במהלך פלישתם לקרונוס. בפרק "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" "The Sword of Kahless", וורף וקלינגון נוסף בשם קור מגלים מחדש את החפץ, אבל בסופו של דבר הם משגרים את החרב אל החלל, כדי למנוע מהם להשתמש בה כדי לתקוף האחד את השני. בשפה הקלינגונית, באת'לת בתחילה נקראה באתלה'אתלה (באנגלית: Batlh'etlh), אך בהמשך קוצר השם לבאתלאה (BetleH, באנגלית). משמעות המילה "באת'לת" היא "חרב של כבוד", בתרגום מילולי לשפה הקלינגונית. בקאנון של "מסע בין כוכבים", הבאת'לת עשויה ממתכת מחוזקת הנקראת באקונייט.
הבאת'לת הופיע ב-29 פרקי טלוויזיה של הסדרות השונות של זיכיון "מסע בין כוכבים", וכמו כן - נעשה בו שימוש גם בסרט הקולנוע משנת 1994 "מסע בין כוכבים: דורות". בנוסף לסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", המק'לת מופיעה בסרט הקולנוע משנת 1996 "מסע בין כוכבים: המפגש". חלק מהשימושים הבולטים של הבאת'לת נראו בפרק "Reunion", שבו וורף מלמד את בנו, אלכסנדר, כיצד להשתמש בבאת'לת. כמו כן, וורף משתמש בה כדי להרוס את דוראס, קלינגון אחר שהרג את בת-זוגו של וורף, ק'אהלייר.
בתרבות הפופולרית
הבאת'לת נחשבת לאחד הדימויים האיקוניים של "מסע בין כוכבים". לחרב רפליקות רבות הנחשבות מוצר אספנות על ידי אחדים, וניתנות לרכישה בנקודות מכירה שונות, כגון חנויות מסחר, חנויות נשק ובתי עבוט. אחד מהאנשים שברשותו חרב כזו הוא רונלד ד. מור שעבד גם על "מסע בין כוכבים" וגם על "Battlestar Galactica". חרבו של מור נמצאת בתצוגה, במשרדו. עם זאת, בשל הסכנות של באת'לת אמיתית, אין חרב רשמית, או גרסת העתק מורשות, המופצים למכירה מטעם סרטי פרמאונט או קארי.
העלייה בפופולריות של הבאת'לת הובילה להקמתם של צוותים של אמנויות לחימה, אשר הוקמו כדי לנסות ולפתח אמנות לחימה ייחודיות, שונות מזה שפיתח קארי בתחילה, העושה שימוש בבאת'לת. צוותים אלו שילבו מהלכים מואמנויות הלחימה ג'ו ג'וטסו, קנדו, קינג'יטסו, ונונצ'קו. תחרויות באת'לת מתקיימות בכנסים כגון מיילקון וסטארקון.
חוקיות
לעיתים קרובות, העתקים של באת'לת מיוצרים ממתכת, ויכולים להיחשב למסוכנים. דובר משטרה אמר כי באמצעות באת'לת עשויה מפלדת אל-חלד ניתן, "מילולית, להוריד למישהו את הראש". עם זאת, הבאת'לת נחשבת לסוג של חרב אמנויות לחימה, מה שאפשר היה לראות כקשור לעבודתו של דן קארי בתחום אמנויות הלחימה בסרטים. בדיווחים בתקשורת, על תיעוד מקרים של שימוש בהעתקי באת'לת במהלך ביצוע פשעים, התייחסו אל הנשק כאל "חרב-כפולה קלינגונית בצורת חצי סהר", "חרב מסוג קלינגוני", "חרב מסוג קלינגוני של מסע בין כוכבים", או כ-"חרב סימיטר כפולה".
בבריטניה
בבריטניה, אין זה בלתי-חוקי להיות הבעלים של חרב באת'לת; עם זאת, היא עלולה להיות מוחרמת אם תיחשב להיות "ראיות פוטנציאליות לאורח חיים פלילי". באת'לת מסווגת כנשק, ולפיכך קיים איסור להחזיק בהן במקום ציבורי.
העתק באת'לת היה בין הלהבים אשר נמסרו למשטרת גלוסטרשייר, כחלק מתוכנית חנינת הסכינים בבריטניה, בשנת 2006. בשנת 2008, גרסה מיניאטורית של באת'לת נתפסה באוקספורד, אוקספורדשייר לאחר שאדם בן 17 נתפס מנסה להבריח אותה למכללת "Oxford and Cherwell Valley". הבאת'לת המיניאטורית תוארה כ-"מחרידה ביותר" על ידי המשטרה. האדם נעצר ונידון לשישה חודשים במוסד לעבריינים צעירים. בשנת 2009, אדם מבילינגהאם, מחוז דארהאם, נעצם בגין אחזת באת'לת מיניאטורית ברחוב ציבורי. במסמכי בית המשפט, החרב כונתה "חרב מרובת להבים", והשופט אמר: "מעולם לא ראיתי דבר כמו זה בחיים שלי לפני כן". הנאשם הודה באשמה בבית משפט הכתר בטיסייד, ומאוחר יותר נגזרו עליו 13 שבועות בבית סוהר. בית המשפט הורה שאת הבאת'לת יש לחלט ולהשמיד. עוד בבריטניה, באת'לת שהוכנה בהזמנה מיוחדת נתפסה בשנת 2009, באקרינגטון לנקשייר.
בארצות הברית
חוקיותה של הבאת'לת בארצות הברית שונה ממדינה למדינה. בהעתק של באת'לת נעשה שימוש במהלך שוד מזוין של שתי חנויות סבן אילבן בקולורדו ספרינגס, קולורדו, בשנת 2009. משטרת קולורדו ספרינגס אמרה שלדעתה זהו "נשק קטלני", בדיוק כמו אקדח או סכין. גם בניו ג'רזי חרבות באת'לת נחשבות לכלי נשק, והן עלולות להיות מוחרמות. באת'לת נתגלתה ונתפסה על ידי הבולשת הפדרלית האמריקנית, יחד עם מצבור של כלי נשק אחרים, כחלק מחקירת הונאת מדיקר בהיקף של 4,000,000 דולרים אמריקאים, בניו ג'רזי, בשנת 2010.
הערות שוליים
Völker und Gruppierungen im Star-Trek-Universum
חיים באר
חיים באר (רכלבסקי; נולד ב־9 בפברואר 1945) הוא סופר ומשורר ישראלי, פרופסור אמריטוס לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון.
ביוגרפיה
חיים באר (ראשי תיבות של בן אברהם רכלבסקי, ולחלופין ראשי תיבות של שמות הוריו ושם משפחתו מלידה: ברכה ואברהם רכלבסקי) נולד בכ"ו בשבט תש"ה (9 בפברואר 1945) בשכונת כרם אברהם בירושלים להורים שומרי מצוות. אביו, אברהם, נולד באוברוץ' שבפלך ווהלין (כיום באוקראינה), ועלה לארץ ישראל בשנות ה-30. אמו, ברכה לבית וולס, הייתה בת למשפחה מהיישוב הישן, מצאצאי רבי ישראל משקלוב, מחבר הספר "פאת השולחן" ומחלוצי עליית תלמידי הגר"א לארץ ישראל בתחילת המאה התשע-עשרה.
באר למד בבית הספר היסודי "מעלה" מזרם "המזרחי" ובבית הספר התיכון של סמינר "המזרחי" בירושלים, היה חניך בשבט משואות של עדת הצופים - הצופים הדתיים. בשנים 1963–1966 שירת בצה"ל ברבנות הצבאית, במערכת כתב העת "מחניים". במקביל עבד בלילות כמגיה בעיתון "דבר". בשנת 1964 הופיע בעיתון זה שירו הראשון, "עיר של זהב".
לצד הפעילות המו"לית הענפה היה באר עיתונאי פעיל. משנת 1963 ואילך פרסם באופן שוטף כשבע-מאות רשימות ומאמרים בנושאי ספרות, תרבות, חברה והיסטוריה של ארץ ישראל. בשנים 1981–1992 שימש חבר מערכת העיתון "דבר" ופרסם מדור קבוע בדבר השבוע, "מזיכרונותיה של תולעת ספרים", שהיה לשם דבר, הן בחקר הספרות והתרבות הן בענייני חברה, דת ומדינה. מקצת רשימות אלה כונסו בספריו גם אהבתם גם שנאתם: ביאליק, ברנר, עגנון, מערכות יחסים (1992), מזיכרונותיה של תולעת ספרים (2011), קשר לאחד (2017) ומסע דילוגים (2019).
רומן שפרסם בשנת 1979, "נוצות", ביסס את מעמדו כסופר, תורגם לשפות אחדות ואף הומחז בידי שמואל הספרי והוצג בתיאטרון הקאמרי בשנת 1987. בהמשך פרסם באר רומנים נוספים, שזכו אף הם להערכת הביקורת ולאהדת הקהל, ורובם תורגם לשפות אחדות: "עת הזמיר" (1987), "חבלים" (1998), "לפני המקום" (2007), "אל מקום שהרוח הולך" (2010) ו"חלומותיהם החדשים" (2014). שלושת הרומנים הראשונים שלו תוארו כ"מעין טרילוגיית התבגרות שדמותו של נער ירושלמי מתבגר נבחנת בה מזוויות שונות".
במקביל לכתיבתו הדריך באר בשנים 1980–2002 סיורים ספרותיים בירושלים, בין השאר במסגרת החברה להגנת הטבע, בית הסופר בירושלים, יד יצחק בן-צבי, בית שמואל, וכן בקורס מורי דרך של משרד התיירות; בתוך כך גם הנחה באותן שנים סדנאות לכתיבה יוצרת בבית הסופר בירושלים ובתל אביב, באוניברסיטה הפתוחה ובבית אריאלה, וליווה מאות כותבים צעירים.
בסוף שנות ה-80 שימש כתב לענייני חרדים. ב-4 בינואר 1990 הוצתה דלת ביתו על ידי ארגון הימין "הסיקריקים", על רקע בחירתו להדליק משואה ביום העצמאות. בעקבות רצח רבין הוריד את הכיפה. לימים מתח באר ביקורת על הציונות הדתית וטען שהיא החמיצה את שליחותה ההיסטורית ואף דימה אותה לגידול סרטני בחברה הישראלית, מאוחר יותר הבהיר שכוונתו הייתה להנהגה בלבד ולא לציבור בכללותו, והתנצל.
שימש מרצה באקדמיה לאמנות בצלאל (בשנת 1988), מרצה בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטת חיפה (1988-1987), מרצה אורח בחוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים (1999) ובחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב (2000), כפרופ' אורח לספרות עברית ב-JTS, ניו יורק (2004) ובמוסדות אקדמיים נוספים.
בשנת 2014 מונה לעורך הפרוזה במפעל קסת לספרות ביכורים.
ביוני 2022 קיבל באר תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים. באר נשא דברים בשם כלל מקבלי התואר בטקס שנערך באמפיתיאטרון הר הצופים (תיאטרון המעלות) בירושלים
באר הוא אספן ספרים. נשוי לבתיה ואב לשלושה ילדים. מתגורר שנים רבות ברמת גן, ובשנת 2016 הוענק לו תואר יקיר העיר רמת גן. הוא מרבה להביע דעתו בשאלות חברה ומדינה.
ארכיונו האישי שמור במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית.
פרופ' יגאל שוורץ אמר על באר:
ספריו
כמעט כל ספריו של באר ראו אור בהוצאת עם עובד.
ספרים וסופרים ביצירתו
ספרים וסופרים תופסים מקום מרכזי ביצירתו של באר:
באר הסביר את מרכזיותו של תחום זה בכתיבתו: "אני אוסף חומרים מהעולמות שאני מכיר. אני לא רואה את עצמי הולך וכותב רומן על תיאטרון, כי אני לא מבין את המכניזם, את התנועה שלו ואת עולם היצרים האמיתי שם. עבדתי ב'עם עובד' משנת 66' ולסירוגין עד 99'. הייתי מגיה, עורך זוטר, עורך בכיר – עשיתי את כל התפקידים. הייתי מ'ראשֵי ומחשובֵי', וראיתי את הסופרים במלוא אנושיותם המביכה."
לקריאה נוספת
ספריו של חיים באר עוררו עניין רב בין קוראים, מבקרים וחוקרי ספרות, בהם מלכה מוצ'ניק, יצחק הררי, אברהם בלאט, נורית גוברין, ידידיה יצחקי, שלום חולבסקי, משה ידעיה, גבריאלה אביגור-רותם, אהוד נהיר, שלום רצבי, נפתלי הרץ טוקר, ניצה בן-דב, טליה הורביץ, לאה ברץ, יהושבע בנטוב, יוסף אורן, דוד פישלוב, הלל ויס, דב סדן, זיוה שמיר, רעיה הרן, ירון גולן, רנה לי, שרה כ"ץ, חיים נגיד, גרשון שקד ואחרים.
פאולו בוזלי
פאולו בוזלי (באיטלקית: Paolo Boselli; 8 ביוני 1838–10 במרץ 1932) היה מדינאי איטלקי, ראש ממשלת איטליה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
חייו
בוזלי נולד בעיר סאבונה שבאיטליה. הוא כיהן כפרופסור לכלכלה באוניברסיטת רומא בשנת 1869.
בשנת 1870 נבחר בוזלי לחבר בפרלמנט האיטלקי מטעם מפלגת הימין. בשנת 1881 מונה לכהן כשר לתשתיות ציבוריות, תפקיד אותו מילא עד שנת 1891, וכן שימש בתפקיד שר החקלאות.
לאחר התפטרות ראש ממשלת איטליה, אנטוניו סלנדרה, בעקבות תבוסת איטליה לכוחות האוסטריים בקרב אסיאגו, מונה בוזלי לתפקיד ראש הממשלה. בוזלי, שנחשב לאחד מחברי הפרלמנט הוותיקים באיטליה, הושבע לתפקידו ביוני 1916. בוזלי אולץ להגיש את התפטרותו בחודש אוקטובר 1917 לאחר תבוסה נוספת של צבא איטליה בקרב קפורטו.
בוזלי, כחברים רבים ממפלגת הימין, גילה אהדה רבה לעלייתו לשלטון של בניטו מוסוליני בשנת 1922 לשלטון באיטליה. מוסוליני מצדו גמל לבוזלי על תמיכתו בו והעניק לו בשנת 1924 אות כבוד מטעם המפלגה הפשיסטית האיטלקית.
בוזלי נפטר ברומא בשנת 1932 בגיל 93. בוזלי היה ראש הממשלה האיטלקי שהאריך חיים יותר מכל ראש ממשלה אחר באיטליה.
חומת אורליאנוס
חומות אלה הקיפו את שבע גבעות רומא (שהוקפו עוד בחומת סרוויוס) וכן את שדה מרס ואת מחוז טרסטוורה בגדתו השמאלית של נהר הטיבר.
תיאור החומות
אורכן של חומות אורליאנוס כ-19 ק"מ והן הקיפו שטח של 13.7 קמ"ר. החומות נבנו מלבנים ובטון, עוביין הגיע ל-3.5 מטרים, וגובהן ל-8 מטרים. מגדלים ריבועיים נבנו כל 100 רגלים (כל 29.6 מטרים).
במהלך המאה החמישית הוגבהה החומה לגובה של 16 מטרים. באותה עת היו בחומה 383 מגדלים, 18 שערים ראשיים ו-2,066 חלונות תצפית.
היסטוריה
החל מראשיתה של הקיסרות הרומית, בשל השלום הרומאי והשגשוג שבעקבותיו, גדלה העיר רומא אל מעבר לחומת העיר הישנה (חומת סרוויוס שנבנתה עד בתקופת הרפובליקה הרומית, בשלהי המאה הרביעית לפנה"ס). עוצמת הצבא הרומי בראשית הקיסרות, שמרה על שלום תושבי העיר מבלי צורך בחומות.
במהלך המאה השלישית, בשל החלשותה של האימפריה הרומית תקפו שבטים ברבריים מבעד לגבולות הקיסרות מצפון. בשנת 270 הגיעו הוונדלים לצפונה של איטליה בטרם הצליח הצבא הרומי להדפם. מרד שפרץ בעיר והביא למותם של כ-7,000 תושבים היה גורם נוסף לבנייה.
בעקבות פלישה זו והמרד החלה בניית החומות על ידי הקיסר אורליאנוס. פרויקט הבנייה היה הגדול ביותר ברומא מאז ימי ראשיתה של האימפריה. הפרויקט בא להבהיר לתושבים מהי עוצמתו של הקיסר, וליצור רושם של יציבות בעיר, מתוך כוונה למנוע מרידות נוספות. אורליאנוס עצמו מת לפני השלמת העבודה.
על מנת לחסוך בעלויות שולבו מבנים שונים קיימים בחומות - בהם אמפיתיאטרון קסטרנסה, קסטרה פרטוריה, אקווה קלודיה ופירמידת קסטיוס. מעריכים כי כשישית מהחומה נבנתה ממבנים קיימים ששולבו בה.
השטחים שמחוץ לחומות נוקו על מנת לאפשר תצפית למגיני העיר.
יעילותה של החומה נתונה במחלוקת, בשל המספר הקטן של הלוחמים שהוקצו להגנה על העיר - כ-25,000 לוחמים של המשמר הפרטוריאני. ואולם החומה לא נבנתה על מנת להתגונן בפני מצור ממושך. כוחות הברברים שתקפו את האימפריה נהגו לתקוף מתקפות פתע, ולא לצור תקופה ממושכת, ומפני מתקפות אלה יכלה החומה להגן על תושבי העיר.
בתקופת שלטונו של הקיסר מקסנטיוס, בין השנים 306–312 לספירה, הוכפל גובהה של חומת אורליאנוס ותוגבר המשמר הפרטוריאני, על מנת לאפשר לעיר לעמוד במצור ממושך. זאת מפני ששלטונו של מקסנטיוס הוכרז בשנת 308 כשלטון 'בלתי חוקי' על ידי הקיסרים והאוגוסטים המכהנים בשלטון המרובע של אותה העת - הטטררכיה, והעיר נדרשה לעמוד בהתקפות מצבאות סדירים של קיסרים ואוגוסטים שונים באימפריה.
בתקופת שלטונו של טוטילה מלך האוסטרוגותים, בשנת 545 נהרסו כשליש מהחומות, על מנת למנוע מהאימפריה הביזנטית להגן על העיר רומא, במלחמתו בה.
יתרת החומות נותרו חלק מהגנת העיר עד ה-20 בספטמבר 1870 עת שנהרסו חלק מהחומות (בסמוך לפורטה פיה) על ידי חיילי ממלכת איטליה, והעיר נכבשה על ידם במטרה שתהפוך לבירת המדינה.
החומות נותרו גבולה של העיר עד אמצע המאה ה-19, וכמעט לא הייתה בנייה מחוץ לחומות עד תקופה זו.
בשל שימושן הממושך לא נעשה שימוש משני באבני החומות והן נותרו עד ימינו. בקרבת פורטה סן סבסטיאנו (שער סן סבסטיאן) הוקם מוזיאון החומה.
שערי החומות
השערים בחומת אורליאנוס (עם כיוון השעון, החל מהצפוני שבשערים):
שערים בטרסטברה (החל מהדרומי ביותר, עם כיוון השעון):
דקה (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
אורבנוס השלישי
אורבנוס השלישי (בלטינית: Urbanus; מת ב-20 באוקטובר 1187), כיהן כאפיפיור בין השנים 1185 – 1187.
ביוגרפיה
נולד בשם אוברטו קריוולי בתחילת המאה ה-12. הוא מונה כקרדינל וכארכיבישוף של מילאנו על ידי האפיפיור לוקיוס השלישי, אותו ירש ב-25 בנובמבר 1185. הוא המשיך את ריבו של קודמו עם קיסר האימפריה הרומית הקדושה פרידריך ברברוסה, כולל הוויכוח אודות ירושת האדמות של הרוזנת מתילדה מטוסקנה. אפילו לאחר מינויו כאפיפיור, הוא המשיך להחזיק בכהונת הארכיבישופות של מילאנו, וסירב להכתיר את בנו של פרידריך ברברוסה, כמלך איטליה, לאחר שהתחתן עם יורשת ממלכת סיציליה. האגדה מספרת שהוא מת מצער כאשר שמע את החדשות על תבוסת הצלבנים ביולי 1187 בקרב קרני חיטין. אחרי מותו נבחר גרגוריוס השמיני.
מייסטר אקהרט
מייסטר אקהרט (בגרמנית: Meister Eckhart; סביבות 1260 – 30 באפריל 1328), הידוע גם כאקהרט פון הוכהיים (Eckhart von Hochheim), היה תאולוג, פילוסוף ומיסטיקן גרמני, שנולד ליד ארפורט בתורינגיה תחת שלטון האימפריה הרומית הקדושה. "מייסטר" היא המילה הגרמנית ל"מאסטר", שמקורה בתואר האקדמי שקיבל באוניברסיטת פריז.
סקירה כללית
אקהרט היה אחד מהנאו-פלאטוניסטים הנוצרים המשפיעים ביותר, אם כי מבחינה טכנית הוא היה תומיסט נאמן (כחבר בולט במסדר הדומיניקני). הוא כתב בעיקר על מטאפיזיקה ועל פסיכולוגיה רוחנית, כשהוא שואב רבות מדימויים מיתיים. פילוסופים גרמנים חשובים, מהגל ועד היידגר, הושפעו מהגותו.
אקהרט חידש במטפיזיקה הנוצרית מושגים שסטו מהקאנון הסכולסטי: לדעתו של אקהרט, המאפיין העיקרי של האל הוא פוריותו. מתוך שפע של אהבה הוליד האל הפורה את הבן, ישו, הוא המילה (הלוגוס). רעיון זה (לבד מהמטפורה החזקה יחסית של "פוריות") מושרש ברעיון הנאו-אפלטוני של ה"שפע" של האחד, שאינו יכול להגביל את עושר הקיום שלו. אקהרט ראה את הבריאה לא כשפיעה "מחויבת", אלא כפעולה של רצון חופשי של אל השילוש. רעיון יוצא דופן נוסף הוא ההבדלה של אקהרט בין האל לאלוהות (Godhead). רעיונות אלה היו קיימים בכתביו של פסבדו-דיוניסיוס האראופגיטי וב"מחלקות הטבע" (De divisione naturae) של ג'ון הסקוטי, אך אקהרט הוא שעיצב מחדש את המטפורות הראשוניות האלה להבנה עמוקה של הקוטביות בין המוחלט המתגלה והמסתתר.
אקהרט כתב בלטינית בספרים שהיו מיועדים לכמורה, ובגרמנית בדרשותיו. רעיונותיו מגיעים לגבהים ועומקים המיוחדים לו. צורת הביטוי שלו מופשטת, ועם זאת ברורה דיה כדי להיחשד בכפירה בשנותיו האחרונות. הוא מת לפני שהדין נפסק, אך הוא ראה עצמו כבן נאמן לכנסייה הקתולית עד יום מותו.
ביוגרפיה
את השאלה ארוכת השנים לגבי מקום הולדתו של אקהרט יישב הנרי דנפיל, שקבע כי הוא נולד בהוכהיים, כפר הנמצא כ-12 קילומטר מצפון לגותה. שנת לידתו היא בסביבות 1260, והוא הצטרף לדומיניקנים בארפורט. הוא כנראה למד את הנושאים הבסיסיים יותר בקלן. לאחר מכן הוא היה ראש המנזר בארפורט. ב-1300 הוא נשלח לפריז להרצות ולקבל תואר אקדמי, ונותר שם עד 1303. בשנה שלאחר מכן שב לארפורט, שם מונה לאחראי על מנזרי המחוז בסקסוניה, מחוז גדול למדי. טענות נגדו בשל אי-סדרים שונים במחוז שלו כנראה לא היו מבוססות, שכן האחראי עליו, איימריק, מינה אותו בשנה שלאחר מכן להיות סגנו בבוהמיה עם הסמכות המלאה לסדר מחדש את המנזרים שם. ב-1311 מונה אקהרט בידי שלטונות הכנסייה של נאפולי כמורה בפריז. לאחר מכן יש תקופה ארוכה עליה אנו יודעים רק כי הוא העביר חלק מזמנו בשטרסבורג. פסקה בכרוניקה של השנה 1320, הקיימת בכתב יד, מזכירה ראש מנזר בשם אקהרט בפרנקפורט שנחשד בכפירה, אך לא סביר כי אדם שנחשד בכפירה ימונה כמורה באחד מבתי הספר החשובים ביותר של המסדר.
לאחר מכן מופיע אקהרט כמורה בקלן, והארכיבישוף, הרמן פון וירנבורג, האשים אותו בכפירה בפני האפיפיור. אך ניקולאס משטרסבורג, שהיה אחראי מטעם האפיפיור על המנזרים הדומיניקניים בגרמניה, זיכה אותו. הארכיבישוף לא ויתר והזמין את אקהרט יחד עם ניקולאס למשפט בפני בית הדין שלו. אקהרט טען כי אין בסמכות בית הדין של הבישוף לדונו, וביקש כי האפיפיור ידון בנושא. ב-13 בפברואר 1327 טען בערעור שלו, שנקרא בציבור, כי תמיד שנא כל דבר רע, וכי אם יוכלו למצוא משהו מסוג זה בכתביו, הוא יחזור בו ממנו מיד. על המשך המשפט אין מידע נוסף, מלבד איגרת שפרסם האפיפיור יוחנן העשרים ושניים ב-27 במרץ 1329, שבה מוגדרת סדרת אמירות של אקהרט ככפירה, וסדרה אחרת נחשדת ככפירה. לבסוף מצוין כי אקהרט חזר בו לפני מותו מכל שקר שהוא לימד, בכך שהוא נותן את עצמו ואת כתביו להחלטת האפיפיור. ללא ספק הכוונה כאן להצהרה של ה-13 בפברואר 1327; ייתכן כי מותו של אקהרט, עליו אין יודעים דבר, התרחש זמן קצר לאחר ההצהרה. ב-1328 החליט השלטון הכללי של המסדר בטולוז לקדם הליכים כנגד דרשנים ש"מבקשים ללמד דברים עדינים ועמוקים, שלא רק שאינם מקדמים את המוסר, אלא גם מובילים את העם לטעות". תלמידיו של אקהרט הוזהרו להיזהר יותר, אך בכל זאת הם שמרו על זכרו של מורם.
כתבים ודוקטרינות
במשך מאות שנים לא היו ידועים כתבים של אקהרט חוץ מכמה דרשות, שנמצאו במהדורות ישנות של דרשותיו של יוהאן טאולר. ב-1857 פרנץ פפייפר, בכרך השני של ספרו "מיסטיקה גרמנית" (Deutsche Mystiker), ושהוקדש כולו לאקהרט, הוסיף חומר רב מכתב יד. אחרים הוסיפו חומר נוסף, אך ישנם כתבים שאמיתותם בספק. ב-1880 וב-1886 גילה דנפיל בארפורט וקוס שני כתבי יד של כתבים בלטינית של אקהרט, שקיומם היה ידוע אך הם נחשבו לאבודים. אין ספק כי הם מקוריים ואמיתיים, אך כתבי היד שהתגלו הם כנראה רק חלק קטן מיצירה גדולה הרבה יותר, ה"אופוס טריפרטיום", שעל פי ההקדמה עסק בחלקו הראשון ביותר מאלף הנחות תאולוגיות, בחלקו השני עסק בכמה שאלות מיוחדות, ובחלקו השלישי היו דרשות על טקסטים מקראיים ולאחר מכן הסברים על ספרי התנ"ך על פי הסדר, עם התייחסות מיוחדת לפסקאות חשובות.
דעותיו על אלוהים
בימינו קיים קושי להגיע להחלטה ברורה לגבי דעותיו של אקהרט. ובכל זאת, אפשר לנסות להגדיר את מחשבותיו היסודיות, בהתבסס על החומר הקיים. הצורך הגדול של האדם הוא שנשמתו תהיה מאוחדת עם האל; עבור זה נצרכת הבנה של האל והיחס שלו לעולם, והבנה של הנשמה והדרך שבה עליה ללכת. אקהרט אינו מטיל ספק בכך שההבנה הזו מצויה באמונה המסורתית של הכנסייה, אך אין זה מספיק למי שעורג לגאולתו. עליו להגיע אליה בכוחות ההבנה שלו. לפיכך אקהרט אינו חי ופועל במסורת הכנסייתית, כמו ברנרד מקלרבו או הוגו מסנט ויקטור; החשיבה שלו לגבי השאלות הגדולות ביותר היא עצמאית ובדרך זו הוא מגיע לדעות שאינן מתאימות לתורות הכנסייה, אם כי נראה שהוא לא מודע לסתירה ביניהם. המטרה האחרונה והסופית של החשיבה היא ה"אלוהות", כלומר האלוהית הכללית בשונה מהישויות הנבדלות שלה, אם כי אקהרט משתמש פעמים רבות ב"אל" כ"אלוהות", במקום שבו הוא אינו מנסה להגדיר דברים במדויק. האלוהות היא לחלוטין ללא הגדרה והבחנה מבחינת מקום או אופן. לא ניתן להגדיר את האלוהות באף מאפיין ששייך לישות סופית; אך אין פה רק ריקנות או שלילה. ישות סופית היא היא השלילה; והאלוהות, כשלילה של הישות הסופית, היא השלילה של השלילה, כלומר המלאות האבסולוטית של הקיום. עבור אקהרט, התאולוגיה השלילית של פסודו-דיוניסוס היא בבירור מוטעית. כשבפסקאות אחרות אקהרט מגדיר את האל כלא קיים, הוא מתכוון רק שאין לו את המאפיינים של הקיום הסופי. אפשר למצוא סתירה לכאורה, כאשר אקהרט מצד אחד קורא לאל הישות המוחלטת, ומצד שני אומר כי הוא אינו ישות כלל; אך הוא מפשר בין שני הצדדים האלה במקום אחר. כך גם לגבי ביטויים פרדוקסליים לכאורה, לדוגמה שהאל אינו טוב, ובדומה לזה. המרכיבים המהותיים של דברים סופיים נמצאים באל, אך בצורה נעלה ובאופן שהאדם אינו יכול להבין.
אוניברסיאדת טורינו (1970)
אוניברסיאדת הקיץ השישית נערכה בטורינו, איטליה ב-1970, כאשר טקס הפתיחה והמשחקים נערכו באצטדיון האולימפי בטורינו. במשחקים השתתפו 2,084 ספורטאים. במקור המשחקים היו צריכים להתקיים בליסבון בשנת 1969, אך בשל סירובה של ליסבון לקיים את המשחקים הם נדחו בשנה והועברו לטורינו.
מייסטר אקהרט
תהליך השילוש
לישות המוחלטת של האלוהות קורא אקהרט גם "הטבע הלא טבעי". אך הטבע הלא טבעי הזה מגשים את עצמו בטבע הטבעי, הוא השילוש. השילוש הוא ההתגלות העצמית של האלוהות. בהתאם לכך, אקהרט מייחס לאב סוג של לידה; רק האלוהות היא לחלוטין ללא התקדמות וקיימת בנצח בעצמה. האב נעשה על ידי עצמו. אקהרט מגדיר את ההתגלות העצמית הזו של האל כחשיבה, דיבור או התנהגות. האב מבין את כוליותו של האלוהות; או, במילים אחרות, הוא אומר את המילה (הלוגוס) האחת, הכוללת את הכל. הוא יוצר את הבן; שכן האב הוא אב רק כאשר יש בן. הבן הוא לחלוטין כמו האב, אלא שהוא לא יוצר. המהות של האב היא גם זו של הבן, והמהות של שניהם היא זו של האלוהות. מההנאה והאהבה שיש לשניהם אחד מהשני נוצרת רוח הקודש. אקהרט אינו מותיר מקום לספק שכל התהליך הזה אינו מתרחש בזמן, אלא הוא תהליך נצחי. פרגר חשב כי יש להבין את ההבדלה של אקהרט בין האלוהות והאל כהבדלה בין פוטנציאליות ומימוש, כוח ופועל. דניפל התנגד נחרצות לפירוש זה, והוא ציטט את כתביו הלטיניים של אקהרט, שבו הוא (יחד עם תומאס אקווינס ואחרים) מגדיר את האל כ"פעולה הטהורה" (actus purus), כלומר שאין בו כל פוטנציאליות אלא כולו מימוש ופעולה. דניפל צודק, בכך שאקהרט לא מבדיל את ההבדלה הזו באופן מודע ורצוני, אך המושגים שלו מובילים להבנה הזו. חשוב במיוחד ההסבר של אקהרט שבו הוא מנסה להראות את היחס בין האבהות כפי שהיא מוגדרת באלוהות לבין האבהות של האב, על ידי הזדקקות ליחס בין האמהות של מריה באופן כללי, לבין האמהות שלה כשהיא הרה. זהו בדיוק היחס בין הכוח והפועל. אמנם, קשה ליישב בין שתי הדעות האלה של אקהרט – היה לו עושר רעיוני גדול, והוא לא תמיד הצליח לסדר אותם למערכת מסודרת.
אוניברסיאדת טורינו (1970)
באוניברסיאדה זו נערכו תחרויות בתשעה ענפי ספורט: אתלטיקה, התעמלות מכשירים, טניס, כדורמים, כדורסל, כדורעף, סיף, קפיצה למים ושחייה.
מייסטר אקהרט
האל ביצירה
לאחר ההגשמה העצמית של האל בשילוש מגיעה ההגשמה בבריאה שלו. כל דבר בהם שהוא אמיתי ממש, הוא הקיום הנצחי של האל; אך יצירתו של האל אינה מגשימה את עצמו במלאתה. על פי אקהרט, ליצורים הנבראים אין רק (כמו דעתו של תומאס אקווינס) קיום אידיאלי קודם באל, כלומר מהות מושגית שמגיעה ממחשבתו של האל, כאשר הקיום הממשי שלהם זר לאלוהות, אלא הקיום הממשי שלהם גם הוא אימננטי בישות האלוהית. מצד שני, מכיוון שכל הגדרה המבדילה את היצורים זה מזה מקטינה ומנמיכה, הנבראים הם למעשה שום דבר. אם האל יתרחק מברואיו, הם ייעלמו כמו שהצל על הקיר נעלם כשהקיר מוזז. הקיום הסופי הזה הוא הנברא כשהוא בתוך הגבולות של הזמן והמרחב. מצד שני, כל נברא על פי מהותו האמיתית, הוא נצחי. לצורך הבנה כזו יש לשנות גם את ההבנה של בריאה. אפילו אוגוסטינוס ואחרים כמוהו חשו בבעייתיות הזו, ואם כי הם לא קשרו ישירות בין הקיום של העולם לישותו של האל, הם חשבו כי לא ניתן לייחס לאל כל פעילות גשמית. אלברט הגדול, אחד ממוריו של אקהרט, ניסה להימנע מהבעיה במשפט, "האל יצר את כל הדברים מהנצח, אך הדברים לא נוצרו מהנצח"; אך משפט כזה קל יותר לומר מאשר להבין. לפי האיגרת האפיפיורית של 1329, אקהרט טען כי "אפשר לומר כי העולם הוא מהנצח". על פי אקהרט יש קרבה בין התהליך של השילוש לבין התהליך, או הלידה, של העולם – האמיתי והאידיאלי.
אוניברסיאדת טורינו (1970)
סך הכול הוענקו 242 מדליות, מתוכן 58 לברית המועצות.
מייסטר אקהרט
היחס בין הנשמה לאל
האלוהות, השילוש (לידת הבן או המילה הנצחית), ויצירת העולם הם כולם לדעתו שלושה רגעים מידיים, הבאים זה לאחר זה מבחינה קונספטואלית, ולא מבחינת הזמן. לכל היצורים יש חלק במהות האלוהית, אך דבר זה נכון לגבי הנשמה עוד יותר. ביצור הלא-רציונלי יש משהו מהאלוהות; אך בנשמה, האל מתגלה. אם כי האל דובר את מילתו בכל היצורים, רק יצורים רציונליים יכולים לשמרה. במילים אחרות, בנשמה, שם יש לו מקום לשכון, האל הוא סובייקטיבי (כלומר, מצוי כסובייקט), ואילו בשאר הבריאה הוא אובייקטיבי בלבד (מצוי כאובייקט). הנשמה היא דמותו של האל, בכך שהכוחות העיקריים שלה – זיכרון, היגיון ורצון, מקבילים לישויות האלוהיות. ראייה זו מתאימה לזו של אוגוסטינוס. כפי שיש אלוהות מוחלטת, שהיא נעלה מהישויות האלוהיות הנפרדות, כך גם בנשמה יש משהו שהוא נעלה על הכוחות הנפרדים שלה. זוהי הפנימיות של הנשמה, אותה אקהרט מכנה "ניצוץ", או "ניצוץ קטן". במהותה, בסיס זה של הנשמה הוא אחד עם האל. אקהרט אומר במקום אחד שהיא נוצרה, ואילו במקום אחר שהיא לא נוצרה – אך אין סתירה בין אמירות אלו, משום שמצד אחד היא קיימת לנצח באלוהות ומצד שני היא הגשימה עצמה בקיום הזמני של הנשמה, כלומר היא נוצרה. אולם הנשמה אינה מגיעה לשלמות בשל האחדות המקורית שלה עם האל, אלא – כיצור סובייקטיבי – עליה לפנות אל האל, על מנת שהעיקרון המהותי הטבוע בה יתגשם. לא מספיק שהיא נעשתה על ידי האל; האל גם צריך לבוא ולהיות בה. אך דבר זה התרחש בשלמות רק בנשמה האלוהית של ישו. לכל שאר הנשמות, החטא הוא מכשול.
חטא וגאולה
לפי אקהרט החטא איננו טמון בסופיות, שהיא תמיד חלק מהנשמה, אלא בכיוון הרצון לסופי ולהנאה שבאה מכך. האפשרות של חטא מיוסדת על הסופיות, יחד עם הרצון החופשי של היצור. המטרה של הנשמה היא להיות מקום שכינה לאל, ואילו הכיוון של הרצון לסופיות אינו מאפשר זאת, וזהו החטא. הגאולה, לפיכך, יכולה להתרחש רק כאשר הנברא מפנה מקום בנשמתו לאל; והתנאי לכך הוא ההתרחקות מהסופיות. כי האל תמיד מוכן להגיע לנשמה, אם לא מפריעים לו והנשמה מוכנה להשפעתו, וזהו הבסיס של כל החיים הדתיים. ומה האל עושה בנשמה? מוליד את הבן. מכיוון שהנשמה היא הדמות של האל, אם היא ממלאת את תפקידה כראוי, אותו התהליך שבו האלוהות מתפתחת לשלוש ישויות צריך להתרחש גם בה. האב מוליד את הנשמה-הבן. דבר זה קורה במהלך החיים ובזמן; ועם זאת, לא בנקודה מסוימת, אלא באופן רציף ופעמים רבות. אין כאן רק העתק של התהליך העליון, האלוהי, אלא זהו אותו התהליך עצמו, וכך הוא נעשה, בחסד האל, למה שבן האלוהים הוא בטבע. מראייה זו מגיעים כמה אמירות חזקות, שבהן אקהרט מצהיר כי הנשמה חולקת במאפיינים ובפעולות של האל, כולל הבריאה. אולם, על פי אקהרט, אחדות גמורה של הנשמה והאל אינה מתרחשת לעולם.
מקומו של ישו
על פי אקהרט, החטא אינו הסיבה האמיתית של ההתגלמות של הבן האלוהי בבשר. האל ביקש לקבל את מהות הדברים באופן גשמי וזמני, כפי שהיה לו אותם בנצח בתוך עצמו. כפי שלאדם יש מקום מרכזי בעולם מכיוון שהוא מוביל את כלל היצורים חזרה לאל, כך ישו ניצב במרכז האנושות. אפילו ביצירה של האדם הראשון ישו כבר היה המטרה; ועתה, לאחר שקיים חטא בעולם, ישו גם כן עומד במרכז הגאולה. לאחר הנפילה, כל היצורים פעלו יחד ליצור אדם שישיב את ההרמוניה. דבר זה קרה כאשר מריה נכנעה לחלוטין למילה האלוהית כך שהמילה הנצחית תוכל להגשים עצמה בצורת אדם בתוכה. אולם, הלידה הגשמית הזו של הבן שוב כלולה בלידה הנצחית שלו. ועתה על האל להוולד בנו. בחייו האנושיים ישו נעשה לדוגמה ותבנית עבור האדם; ובכל מה שהוא עשה וחווה, במיוחד במותו וייסוריו, ישנו כוח עצום שמושך את האדם אל האל ומחדש באדם את שכבר אירע לראשונה בישו, שהוא הדרך היחידה להגיע אל האב.
אתיקה
הדעה הפנימית של האדם, נטיית ליבו, היא עבורו הדבר העיקרי. בשבילו למעשים חיצוניים יש רק ערך מועט, והמטרה העיקרית היא כי האדם יפנה מבחינה פנימית אל האל. אין לחקות את מעשיו של קדוש כלשהו, אלא כל אדם קיבל את הכוח לעשות את משימתו המיוחדת. על האדם להיות צדיק בפנימיותו לפני שיוכל לעשות את המעשים הנכונים. הוא גם אינו אומר שיש לברוח מהעולם, אלא יש לברוח מהעצמיות ומהאגו. אם כי הוא אכן רואה בייסורים את הכלי הטוב ביותר לטהרה, אין הוא מתכוון לייסר את עצמך, אלא לקבל באהבה ייסורים שהאל מביא עליך.
פסיכולוגיה
הפסיכולוגיה של אקהרט הייתה מקורית למדי. הוא הבדיל, כמו גנוסטים המוקדמים כוולנטיוס, בין האלמנטים הנפשיים והרוחניים באדם. את ה"ניצוץ הנשמתי" הוא מקביל ל"דמות אלהים" מהתנ"ך. האלמנט הנצחי והאלהי הזה באדם הוא עבור אקהרט רק פוטנציאליות, דבר שיש להעיר ולהזין על ידי מעשים טובים ורוחניות כדי שתגדל ותפרח, בניגוד, לדוגמה, ל"אטמן" ההינדי.
אקהרט בימינו
המעמד של אקהרט בכנסייה בימינו אינו ברור. המסדר הדומיניקני לחץ בשנות ה-90 לטיהור מוחלט ואישור של האורתודוקסיה התאולוגית שלו; האפיפיור יוחנן פאולוס השני הצהיר כי הוא מוכן לכך, אך העניין עדיין נמצא במסדרונות הוותיקן.
כבר ב-1891 מצא קארל איוגן ניומן, שתרגם חלקים גדולים מהטיפיטאקה, מקבילות בין אקהרט לבודהיזם. במאה ה-20 הושוו דעותיו של אקהרט למיסטיקנים מזרחים בידי מלומדים רבים, ביניהם רודולף אוטו וד. ט. סוזוקי.