cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרישת הדוכס והדוכסית מסאסקס
הספר Spare
בשנת 2023 פרסם הנסיך הארי ספר אוטוביוגרפי בשם "Spare" (בתרגום חופשי לעברית: "גיבוי"), בו הוא מתאר את חוויותיו כנסיך שבא לעולם, על פי תיאורו, במטרה לשמש כגיבוי לאחיו הגדול. בספר מתאר הארי את חייו תוך שהוא מפנה ביקורת רבה כלפי אביו, אחיו, צלמי פפראצי ורבים נוספים. בספר חושף הנסיך פרטים רבים מחיי הארמון, לרבות פרטים חסויים ואישיים לגבי משפחתו ואופן ההתנהלות בארמון. הספר שבר שיאי מכירות רבים, כשמכר 1.4 מיליון עותקים כבר ביום הראשון לצאתו לאור.
יהודי גרמניה הנאצית
יהודי גרמניה הנאצית היו הקהילה הראשונה אשר סבלה תחת מדיניות הגזע הנאצית. המדיניות הנאצית נגד יהדות גרמניה נשאה אופי הדרגתי, ויש הטוענים כי פן זה היה חלק מתוכנית מכוונת. לעומתם, יש הטוענים כי ההדרגתיות משקפת התפתחויות של מערכת השלטון הנאציונל-סוציאליסטית.
עם עליית הנאצים לשלטון בינואר 1933 הורע מאוד מצב היהודים בגרמניה. מזמן עליית הנאצים לשלטון ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 נמלטו מגרמניה הנאצית רוב היהודים שגרו בה, ועברו לארצות הברית, אמריקה הדרומית, ארץ ישראל ובריטניה. יהודים מצאו מקלט בארצות השונות. בסוף שנות ה-30 גבר זרם המבקשים לעזוב, ובעיית הפליטים היהודים מגרמניה הנאצית החמירה. מדינות העולם השונות הסכימו לקלוט רבים מהפליטים, אך לא הגדילו בדרך כלל את מכסות ההגירה מעבר למכסות שקבעו. בריטניה הסכימה להתיר לילדים יהודים מגרמניה עד גיל 17 להגר לתחומה במבצע הקינדרטרנספורט.
בתקופה שבין עליית הנאצים לשלטון ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, נקלטו במדינות שונות בעולם כ-400,000 פליטים יהודים משטחי גרמניה הנאצית (כולל אוסטריה לאחר האנשלוס). רוב היהודים שלא יצאו בזמן משטחי גרמניה הנאצית, כ-225,000 איש, הושמדו במסגרת הפתרון הסופי במהלך שנות המלחמה.
הבידוד החברתי 1933–1934
בשנות ה-20 של המאה ה-20 חיו כ–500,000 יהודים בגרמניה. הם נהנו משוויון חוקי וחברתי, ובדרך כלל נטמעו בחברה הגרמנית במעמד הבינוני ומעלה, ואף מילאו תפקידי מפתח ברפובליקת ויימאר. היו להם ארגונים פוליטיים ודתיים רבים, כגון "האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית" ו"אגודת ישראל". עם זאת, היו להם בעיות אחדות של ארגון הקהילות יחדיו, בעיות עם המפלגה הנאצית, שילוב יהודי מזרח אירופה ביהודי גרמניה, כיצד לשלב בין הציונות לפטריוטיזם הגרמני ועוד.
הטענה הגרמנית לפיה היהודים שולטים בעולם סייעה לגרמניה לפעול כנגד היהודים מבלי לקבל על כך גינוי תקיף ונחרץ ממדינות העולם. יהודים בארצות הברית ובברית המועצות, בנסותם להשפיע על שלטונות מדינתם לסייע ליהודי גרמניה, איששו לכאורה בכך טענה זו.
בשנים 1933–1934 טרם חשף היטלר את כוונותיו האמיתיות, משום שחשש מדעת-קהל שלילית כלפי שלטונו מצד מדינות אירופה. הסוואת מטרותיו מהעולם ומהעם הגרמני ברובו אפשרה את הגשמתן באין מפריע.
יום החרם (1933)
ב-1 באפריל 1933 התקיים יום החרם, שבו פשטו פלוגות של בריונים, אנשי האס אה (שכונו "החולצות החומות"), על בתי-עסק יהודיים, חיבלו בציוד ובסחורה, פרעו בשכונות היהודיות והכו ביהודים. בראש החרם עמד יוליוס שטרייכר, בפיקוחו של יוזף גבלס, שר התעמולה. משמרות של אנשי האס-אה עמדו בפתחי חנויות יהודים ומנעו מקהל גרמני להיכנס. הופץ חומר תעמולה אנטישמי, שהורה להמשיך בחרם הכלכלי על היהודים. יום החרם היה הצעד המשמעותי הראשון נגד היהודים בגרמניה הנאצית.
לחרם היו מטרות אחדות מבחינת מדיניות הפנים של גרמניה. אחת מן המטרות הייתה הטבעת החותם הנאצי בקרב כל האוכלוסייה הגרמנית, כך שהאידאולוגיה תגיע לכל שכבות הציבור ותיראה כ"יצירת סדר חדש". זאת עשו בעזרת מכנה משותף – שנאת היהודים. יום החרם שימש גם כאמצעי לקרב לאידאולוגיה הנאצית את בני המעמד הבורגני, וזאת בדרך של פגיעה באותו מגזר אצל היהודים. יהודים רבים בגרמניה התפרנסו ממסחר, והחרם הכלכלי היה אמור למוטט את הקהילה היהודית כולה.
מטרת הנאצים בשלב זה היה לגרום לבידול חברתי של היהודים ולאלצם להגר מגרמניה, וכך לאפשר לבורגנים הגרמנים הלא-יהודים להתפתח כלכלית במקום היהודים. יעדים נוספים של החרם היה האחדה ("גלייכשלטונג") של העיתונות הגרמנית והפיכתה לאנטישמית, וכן האחדת המפלגה הנאצית ובדיקת יכולת הארגון והפעולה של המפלגה. היו בה קיצונים אשר קראו לפעולה מיידית, והיטלר חשש מאנרכיה שתפשה במפלגה ולכן מצא לנכון לתעל את הכעס כלפי היהודים.
בחרם ניתן למצוא מאפיינים ברורים של האידאולוגיה הנאצית: החרם מבוצע בידי האומה הגרמנית כולה, הנמצאת במאבק מתמיד מול העם היהודי. בהנחיות יום החרם נכתב לפגוע "במקומות הרגישים", על-פי האמונה שהיות שהיהודים הם נצלנים יש לפגוע קשות בכלכלתם.
תגובת העולם החופשי הייתה מיידית. מדינות רבות ובהן הולנד, צרפת, בלגיה, בריטניה וארצות הברית, הודיעו על הטלת חרם כלכלי על גרמניה. הנאצים המבוהלים הפסיקו את החרם הכלכלי באותו יום.
פיטורי יהודים ושריפת ספרים
ב-10 במאי 1933 נערכה שריפת ספרים פומבית בכיכר בבל בברלין, שבה הועלו באש כתבים של סופרים יהודים וכתבים שגינו את המשטר הנאצי. כמו כן נאסר על שימוש בפרי התרבות היהודית כגון המוזיקה (פליקס מנדלסון), המחזות, הפיזיקה (אלברט איינשטיין), הפסיכולוגיה (זיגמונד פרויד). בספטמבר 1933 הקים השלטון מחלקת תרבות חדשה, שריכזה את תחומי התרבות. יהודים לא התקבלו לשורותיה, ונמנע מהם כל עיסוק בפעילות תרבותית. היהודים הוגבלו בעיסוק במקצועות חופשיים, ומספרם במוסדות להשכלה גבוהה הוגבל לאחוז אחד.
חוקי נירנברג (1935)
חוקי נירנברג הם שני חוקי יסוד שנתקבלו בנירנברג במושב הרייכסטאג ב-15 בספטמבר 1935. עיקרם שלילת אזרחות הרייך המלאה מתושבי גרמניה היהודים, והוראות-חוק שתכליתן המוצהרת לשמור על טהרת הגזע הארי.
הוראות-ביצוע לחוקים אלה המשיכו להתפרסם זמן רב אחרי קבלת החוקים עצמם והם שימשו יסוד "חוקי" לרדיפת היהודים, לנישולם מעמדותיהם הציבוריות והכלכליות, להחרמת רכושם, וכן לרדיפות יהודים ויהודים למחצה על רקע גזעי.
בחוקי נירנברג בוטלה האזרחות של היהודים בגרמניה. עוד, נאסר עליהם להציג ולהניף את דגל הרייך. נאסר על יהודים להעסיק משרתות שהן למטה מגיל 45 (תחילת גיל הבלות). נוסף על כך, נאסרו לחלוטין נישואי תערובת. אנשים שעברו על חוק זה אולצו ללכת ברחובות הערים כשהם מושפלים עם שלטים.
אט אט התחילה אפליה של יהודים. ליהודים נאסר לשבת על ספסלים ציבוריים בגנים, נאסר עליהם לבקר במוזיאונים, בבתי קפה, בתיאטראות, בבתי קולנוע, בבריכות שחייה וכו'. בוטלו רישיונות הנהיגה שלהם, נאסר על יהודים לערוך קניות אלא לשעה בלבד. נאסר על יהודים להחזיק מעילי פרווה, מי שעבר על החוק היה צפוי לעונש מוות. נאסר על יהודים להחזיק חיות בית, אסור היה להם להביט מחלון ביתם החוצה, בבתי יהודים נותק החשמל והגז, נאסר להחזיק עציצים, להאזין למוזיקה כל שעות היום ורבים עוד האיסורים. המוני יהודים קיבלו מכתבי פיטורים ממערכות העיתונים, מבתי החולים, מהממשלה, מהאוניברסיטאות, מהתזמורות וממקומות עבודה נוספים.
האריזציה
לאחר חוקי נירנברג פורסמו חוקים נוספים, במסגרת תהליך האריזציה של המשק הגרמני: הפקעת בתי-עסק; שלילת רישיונות עבודה מעורכי-דין והרחקת יהודים ממקומות עבודה, כשלב בתהליך ניתוקם מחיי הכלכלה במדינה; כל יהודי נדרש להצהיר על רכוש מעל 5,000 מארק. עד סוף 1938 השתלטו הגרמנים על רכוש היהודים כולו, שנגזל מהם בעזרת שטרות מכר חוקיים לכאורה, אף שהסכום הנקוב בהם היה פרוטות. ערך מורחב בנושא זה: מס על רכוש יהודי (גרמניה 1938).
בתגובה לרדיפות היהודים, פעלו ארגונים יהודים ודמויות פוליטיות באירופה ובארצות הברית להחרים תוצרת גרמנית.
בשנת 1938 חלה החרפה ביחסם של הנאצים ליהודים, לאחר שגרמניה חידשה את מדיניות החוץ התוקפנית כלפי המדינות סביבה. אם לפני-כן היהודים לא היו רצויים, אך הותר להם להמשיך בחייהם הפנימיים בקהילה, הרי שמ–1938 הוחל בנישולם הכלכלי, עידוד הגירה וגירושם מגרמניה.
נאסר על יהודים לגדל כלבים ולהיכנס לגנים ציבוריים, למופעי בידור, לחנויות או לבתי-מלון שנועדו לגרמנים בלבד; הנסיעה ברכבת הותרה ליהודים בקרונות מסומנים בלבד. היו גם בודדים שנכלאו במחנות ריכוז וכאלה שסבלו מביטויי אלימות נגדם.
בראשית 1938 היה על כל יהודי גרמניה למסור את דרכוניהם, כאשר דרכונים חדשים הוצאו רק ליהודים שעמדו להגר; בחודש יולי הוציא משרד הפנים צו שעל כל היהודים לפנות עד סוף השנה למשטרה כדי לקבל כרטיס זיהוי, שאותו יישאו באופן קבוע; ב-17 באוגוסט יצא צו שהחל מ-1 בינואר 1939 על היהודים שאינם בעלי השמות הפרטיים המצוינים ברשימה המצורפת (שכללה שמות תנ"כיים ודמיוניים) להוסיף לפני שמם את השמות הפרטיים "שרה" או "ישראל".
במרס 1938 סופחה אוסטריה לגרמניה (ה"אנשלוס"). בעקבות הסיפוח נוספו לרייך כ–200 אלף יהודים, שהיו כפופים אף הם לחוקי נירנברג. המשרד הגרמני לענייני יהודים, שבראשו עמד אדולף אייכמן, היה האחראי לביצוע החוקים נגד היהודים ולגירושם מאוסטריה. היהודים נושלו מרכושם ואולצו להגר אל מחוץ לשטח גרמניה או אף אל מחוץ לשטחים שבשליטת גרמניה, בהתאם להחלטת הנאצים. הכסף המוחרם שימש למימון גירושם, והיתרה עברה לאוצר הגרמני.
לאחר האנשלוס, החליטה המועצה הפדרלית השווייצית (הרשות המבצעת של שווייץ) ב-28 במרץ 1938 לחייב את כל בעלי הדרכונים האוסטרים להצטייד באשרת כניסה, כאמצעי "הגנה" נגד זרם הפליטים היהודים מאוסטריה. משהוחלפו כל הדרכונים האוסטרים בדרכונים גרמנים, חלה דרישת האשרה על כל הנוסעים מגרמניה. לאחר משא ומתן, הסכימו הגרמנים להחתים את דרכוני היהודים באות "J" (האות הראשונה במילה Jude, יהודי בגרמנית), וב-4 באוקטובר אישרה ממשלת שווייץ את הצעדים עליהם הוחלט.
גבלס, הגאולייטר של ברלין, הפעיל את ארגוני המפלגה לצורך ביצוע "הפעולה היהודית" (Judenaktion) שהחלה ב-10 ביוני 1938: הטרדת יהודי העיר כדי לגרום ליציאתם ממנה. ב-22 ביוני תיאר זאת שגריר ארצות הברית בגרמניה וילסון במברק למזכיר המדינה הל: "קבוצות אזרחיות, בדרך־כלל של שניים שלושה אנשים, נראו צובעות את חלונות הראווה של חנויות היהודים במילה JUDE באותיות אדומות גדולות, וכן במגן דוד ובקריקטורות של יהודים... כל קבוצת צובעים הייתה מלווה בקבוצות גדולות של אזרחים שצפו בנעשה ונהנו כמדומה הנאה מרובה". בלה פרום כתבה ביומנה: "כשעמדנו להיכנס לחנות תכשיטים קטנטנה, ניפצו עשרות צעירים במדי 'היטלר יוגנד' את חלון הראווה של החנות ופרצו לתוכה, מנופפים בסכיני קצבים וצורחים, "לעזאזל האספסוף היהודי!"... הנער הקטן ביותר בחבורה טיפס ונכנס לחלון... הוא השליך לרחוב מכל הבא ליד. בתוך החנות שברו הנערים האחרים מדפי זכוכית ודלפקים, וזרקו... כל מיני זוטות אל חבריהם שעמדו בחוץ. פרחח קטן ישב בפינת החלון וענד עשרות טבעות על אצבעותיו ומילא את כיסיו בשעוני יד וצמידים. מדיו היו נפוחים משלל, והוא פנה לאחור, ירק הישר בפניו של בעל החנות וברח". הפעולה הופסקה לבסוף רק בהוראת היטלר.
ב-25 ביולי 1938 יצאה התקנה הרביעית לחוק האזרחות, ששמה קץ לעיסוק של יהודים ברפואה בגרמניה. רישיונות הרופאים היהודים בוטלו החל מ-30 בספטמבר. הצו, שנחתם ופורסם בביירוית בזמן שהיטלר היה שם לרגל הפסטיבל, קבע שהיהודים שקיבלו אישור להגיש סעד רפואי לחולים יהודים "אינם רשאים להשתמש בתואר 'רופא', אלא רק בתואר 'סועדי חולים'". ב-27 בספטמבר אושרה התקנה החמישית, שאסרה על היהודים לעסוק במשפטים. התקנה פורסמה רק ב-14 באוקטובר ונכנסה לתוקף בתחומי גרמניה "הישנה" ("אלטרייך") ב-30 בנובמבר ובאוסטריה לשעבר ב-31 בדצמבר.
ליל הבדולח (1938)
על פי מפקד שנערך בגרמניה ביוני 1933, חיו בה 56,480 יהודים זרים, אזרחי פולין, שמעל 40% מתוכם נולדו בגרמניה. בשנים 1933–1938 נקטה פולין בכל מיני צעדים מנהליים למניעת שובם של אזרחים אלה מגרמניה ובאוקטובר 1938 פרסמה צו על ביטול דרכוניהם של כל האזרחים הפולנים שחיים מחוץ לה ושלא קיבלו היתר מיוחד להיכנס אליה עד סוף החודש. בתגובה לצו הפולני, ב-27 וב-28 באוקטובר גירשה גרמניה בכפייה כ-16,000 יהודים פולנים אל שטח פולין. היהודים הועברו אל הגבול, אך ממשלת פולין סירבה לקבלם, והיהודים שהו בשטח ההפקר שבין שתי המדינות במשך החורף, ללא מזון, מים וקורת גג. יהודי פולין ניסו לתמוך במגורשים, אך רובם מתו בתנאים קשים. בין היהודים שהובלו אל הגבול היו גם בני משפחתו של סטודנט יהודי בן 17 בשם הרשל גרינשפן, שהתגורר בסתר בפריז. ב-7 בנובמבר, כמחאה על גירוש אלפי היהודים, התנקש גרינשפן בחייו של יועץ השגרירות הגרמנית בצרפת ארנסט פום ראט.
ראט מת מפצעיו כעבור יומיים. בתגובה להתנקשות, נערך ב-9 בנובמבר 1938 פוגרום נקמה של אנשי המשטרה הפוליטית ביהודי ברלין, ולראשונה נחשפו יהודי גרמניה לאלימות ולסכנת חיים. במהלך הפוגרום התנפלו הפורעים על בתי יהודים, הכו אלפי יהודים, הרגו 91 יהודים, שרפו מאות בתי-כנסת, בתי-ספר וחנויות, הרסו כ–7,500 בתי-עסק ואסרו 30 אלף יהודים במחנות ריכוז. הפוגרום כונה "ליל הבדולח" על-שם שברי הזכוכיות של חלונות-הראווה של חנויות היהודים.
במכתב סודי מ-19 בנובמבר לתובע הכללי של המבורג, קבע משרד המשפטים שהרס בתי הכנסת, בתי הקברות, חנויות ובתי היהודים, אם לא נעשה למטרות ביזה, אין לתבוע את מבצעיו לדין. רצח יהודים והסבת נזק גופני חמור ייתבעו לדין "רק אם נעשו מסיבות אנוכיות".
מטרת הנאצים הייתה לזרז את הגירת היהודים מגרמניה ואת נישולם מרכושם. בישיבה שהתקיימה במטה שלו ב-12 בנובמבר, הוציא גרינג כמה פקודות: היהודים יישאו בכל ההוצאות של תיקון העסקים שלהם; הרייך יחרים את כל התשלומים שיתקבלו מחברות הביטוח הגרמניות; ותשלום כופר לרייך הגרמני יוטל על כל היהודים נתיני גרמניה בסך 1,000,000,000 רייכסמארק. גרינג הורה על הפסקת כל הפעילות העסקית היהודית ב-1 בינואר 1939. היהודים היו צריכים למכור את עסקיהם, אדמותיהם, מלאי סחורותיהם, תכשיטיהם ויצירות אמנות שבבעלותם. גרינג העיר בישיבה: "לא הייתי רוצה להיות יהודי בגרמניה". לאחר מכן הוסיף: "אם יגיע הרייך הגרמני... להתנגשות בינלאומית, הרי זה מובן מאליו שנחשוב בראש ובראשונה על עשיית חשבון יסודי עם היהודים בתוך גרמניה". באותה ישיבה הועלו הצעות נוספות שהפכו בימים הבאים לאיסורים ממשיים: גבלס אסר על היהודים את הכניסה למוסדות תרבות וגם אסר על קיומה של עיתונות יהודית בגרמניה. במקום העיתון היהודי "יודישה רונדשאו" שנסגר, יצר גבלס את "יודישס נכריכטנבלט", שנועד להודיע ליהודים על כל הצעדים הרשמיים שננקטו כדי לחרוץ את גורלם. ב-15 בנובמבר סולקו מבתי הספר הגרמניים כל הילדים היהודים שעדיין למדו בהם. ב-19 בנובמבר הוצאו היהודים ממערכת הסעד הכללית. ב-28 בנובמבר הודיע שר הפנים לכל נשיאי המדינות הפדרליות של גרמניה שאפשר לאסור על היהודים את הכניסה לאזורים מסוימים ולהגביל את זכות הכניסה שלהם למקומות ציבוריים לשעות אחדות ביום. על פי הודעה זו, נאסרה ב-6 בדצמבר על יהודי ברלין הכניסה לכל התיאטרונים, בתי הקולנוע, הקברטים, אולמי הקונצרטים והאספות, המוזאונים, הירידים, התערוכות ומתקני הספורט והרחצה. ב-3 בדצמבר, על פי פקודת הימלר, נשללו מן היהודים רישיונות הנהיגה שלהם. ב-20 בדצמבר לא הורשו עוד היהודים לעבור הכשרה כרוקחים. ב-21 בדצמבר נאסר עליהם לעסוק במיילדות. על פי הוראה של היידריך מ-9 בנובמבר, החלה הגסטפו להחרים את כל ארכיוני הקהילות היהודיות, גם בעיירות הקטנות. החומר שנאסף נועד להתוסף לאוסף של מוסד המחקר החדש - המכון לחקר השאלה היהודית.
היהודים שלא הצליחו לברוח מגרמניה היו תלויים יותר ויותר בסעד ציבורי. רשויות הסעד הגרמניות העבירו את המעמסה לשירותי הסעד היהודיים, שכרעו תחת נטל הצרכים הגדלים. ב-20 בדצמבר 1938 הוציאה "לשכת העבודה וביטוח האבטלה של הרייך" צו המורה לכל המובטלים היהודים הכשירים לעבודה להירשם לעבודת כפייה. ליהודים ניתנה רק עבודה קשה שנבחרה בקפידה: אתרי בנייה, סלילת כבישים, סילוק אשפה, בתי־שימוש ציבוריים ומתקני ביוב, מחצבות, סחיבת פחם וגרוטאות.
ב-30 בינואר 1939 נאם היטלר בישיבה חגיגית של הרייכסטאג לציון יום השנה לעלייתו לשלטון. הוא תיאר בסרקזם את הרחמים שמביעות המדינות הדמוקרטיות ליהודים, בזמן שהן מסרבות להושיט עזרה ואינן רוצות לקבל את היהודים עליהם הן מרחמות ואז עבר לאיום חסר תקדים:
בפברואר 1939 תיאר גאורג לנדאואר, מנהל "המשרד המרכזי ליישוב יהודי גרמניה בארץ ישראל", את חיי היומיום של היהודים בתזכיר ששלח לארתור רופין: "מאחר שחוזי השכירות של היהודים בבניינים המאוכלסים ב'אוכלוסייה מעורבת' מתבטלים כל הזמן, הם עוברים יותר ויותר לגור זה בביתו של זה, ומהרהרים במר גורלם. רבים מהם עדיין לא התאוששו מ-10 בנובמבר ובורחים ממקום למקום בגרמניה או מתחבאים בדירותיהם. ... השכם בבוקר באים יהודים לסוכנויות הנסיעות וממתינים בתורים ארוכים לשאול אילו אשרות אפשר להשיג היום". בדוח של הס"ד כעבור חודשיים נכתב: "צעדי ההגנה של המדינה והמפלגה, שננקטים בזה אחר זה בלי הפוגה, אינם מניחים ליהודים שהות לנשימה; היסטריה של ממש השתררה בין הנשים והגברים היהודים. חוסר הישע שלהם מצא את ביטויו הנאמן ביותר במילותיה של יהודייה אחת מלודוויגסבורג, שהכריזה שאילו לא היו לה ילדים הייתה מתאבדת מזמן".
ב-4 ביולי 1939 קמה "ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה" (Reichsvereinigung) במקום כל הארגונים היהודיים הקיימים. תפקידה העיקרי הוגדר בסעיף 2: "מטרת ההתאחדות הארצית לקדם את הגירת היהודים". למעשה הייתה זו ראשונת היודנראטים.
רקע
יהודי גרמניה הגיבו למדיניות הנאצית בכמה דרכים. הרוב החליטו לנוכח הנסיבות הקשות להגר מהמדינה, אך היו שהאמינו כי הסערה תחלוף, כפי שהיה בעבר בעת גילויי אנטישמיות, משום שהתקשו להאמין שבארץ תרבותית כמו גרמניה הזוועה תימשך לאורך זמן. היות שהמדיניות הנאצית כלפי היהודים הייתה לא-עקבית ומדורגת, התקשו חלק מהיהודים להבין את הצפוי להם בהמשך. היו שהתארגנו לקדם את הבאות, והקימו ב-1933 את "הנציגות הארצית של יהודי גרמניה".
רוב היהודים שהיגרו מגרמניה נקלטו בארצות הברית, דרום-אמריקה, בריטניה, אוסטרליה ומערב אירופה, והיו שעלו לארץ-ישראל כחלק מהעלייה החמישית. ההגירה נערכה בשלושה שלבים:
אוסטריה הצטרפה ליוצרי בעיית הפליטים במרץ 1938, כאשר סופחה לרייך השלישי. לאחר הצטרפותה של אוסטריה לרייך הוטלו גזרות אנטישמיות רבות וכבדות על יהודי אוסטריה: יהודים גורשו לגבול הפולני, מאות יהודים נאסרו ונשלחו למחנות ריכוז ורבים הושפלו בעבודות בזויות. בחודש הראשון של שלטון הרייך על אוסטריה התאבדו כ-500 יהודים. נקודת המפנה שהחלה את ההגירה מאוסטריה הייתה פוגרום "ליל הבדולח" שאחריו החלה הגירה המונית (כ-66%) של יהודים מאוסטריה.
בסוף שנות השלושים החלה מדיניות נאצית חדשה של הנאצים שעודדה את היהודים להגר מגרמניה ומאוסטריה מרצונם, במטרה "לנקות" את הרייך הגרמני מיהודים. אייכמן התמנה כאחראי לביצוע המדיניות. נאסר על יהודים לקחת עמם את רכושם, למעט הלבוש שעל גופם. מדיניות זו הופעלה גם על יהודי צ'כיה, שסופחה לגרמניה זמן קצר אחרי סיפוחה של אוסטריה.
בסך הכל, מראשית השלטון הנאצי ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה, היגרו מגרמניה 282 אלף יהודים, כמחצית מיהודיה ואליהם נוספו עוד 117 אלף מהגרים יהודים משטחי אוסטריה המסופחת לגרמניה. אלה היו ארצות היעד העיקריות שקיבלו את המהגרים היהודים משטחי גרמניה הנאצית:
קשיי ההגירה
היהודים שהיגרו מגרמניה היו צריכים להתגבר על שורה ארוכה של קשיים, מפנים ומחוץ:
בעיית הפליטים
כשבעיית הפליטים היהודים החריפה, ניסה חבר הלאומים למצוא לה פתרון. הוא מינה נציב מטעמו לענייני פליטים, אך הצעותיו לפתרון נדחו על ידי מדינות אירופה. יהודי מערב אירופה הציעו להציל את הילדים היהודים מגרמניה, ולאחר מאמצים קשים הועברו 11 אלף בני נוער לאנגליה, לארצות הברית, לארץ-ישראל (עליית הנוער) ולכמה מדינות נוספות. גישתן של המדינות לבעיית הפליטים נבעה לא מעט מהעובדה שלא תמיד גילו גמישות רבה ביחס לחוקי ההגירה הכללים שהיו נהוגים במדינותיהם. הם הסכימו לקבל יהודים להגירה על פי הקריטריונים הקיימים, ורק לעיתים רחוקות הסכימו לסטות מכללים אלה.
המדינות המערביות הדמוקרטיות אמנם הסכימו לקלוט רבבות יהודים פליטים והביעו הומניות וסימפתיה, אך לא הסכימו להגירה חופשית, ובפועל הגבילו את הגירת היהודים לתוכן רק לבעלי אשרות עבודה או אשרות כניסה. בעיקר תרם לכך המשבר הכלכלי העולמי שהחל ב-1929, ותוצאותיו עדיין הורגשו בעולם המערבי. גם ארצות הברית, שאף ניסתה ליזום צעדים לפתרון הבעיה, לא הייתה מוכנה לקליטת כמות גדולה יותר של מהגרים יהודים מעבר ל-95 אלף היהודים שהיגרו אליה.
הפיליפינים בהנהגתו של הנשיא מנואל קזון אפשרו לכ-1,000 פליטים להגיע ולהתגורר בפיליפינים. רובם שרדו את המלחמה כולל הכיבוש היפני.
הוועידה התכנסה בעיר אוויאן שבצרפת ב-6 ביולי 1938, לדיון בבעיית הפליטים היהודים ופליטים לא יהודים אחרים, בעיקר כתוצאה מסיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית. מרבית המדינות שהשתתפו בוועידה סירבו לאפשר כניסת פליטים נוספים לשטחן מעבר לכמות הפליטים שהסכימו לקבל במסגרת מכסות ההגירה הקיימות. ועידת אוויאן לא השיגה כמעט דבר פרט להקמתה של ועדה בין ממשלתית לענייני פליטים. אף שקלטו רבבות של פליטים הראו המדינות הדמוקרטיות כי נכונותם להציע פתרון כולל לבעייתם של כל הפליטים היהודים והפליטים בכלל היא מוגבלת.
לאחר ליל הבדולח
ליל הבדולח הביא ממשלות בעולם לפעול ביתר שאת למענם של היהודים בגרמניה הנאצית. בעקבות ליל הבדולח והזעזוע שעורר בדעת הקהל החליטה ממשלת בריטניה לאפשר לילדים יהודים משטחי גרמניה הנאצית לעבור לבריטניה. העברתם של 10,000 ילדים יהודים אלה לבריטניה שהחלה בדצמבר 1938 כונתה קינדרטרנספורט. הנשיא האמריקני פרנקלין דלנור רוזוולט הורה בצו נשיאותי לאפשר לאלפי מבקרים מגרמניה להוסיף לשהות בארצות־הברית יותר מן התקופה שאושרה להם בוויזה. ממשלת צרפת התירה כניסה ל־200 ילדים פליטים בחודש. גם הולנד ושווייץ הסכימו לקבל ילדים יהודים פליטים.
באמצע 1939, בעקבות "ליל הבדולח", הפליגו 900 יהודים באונייה "סנט לואיס" מנמל המבורג בגרמניה אל קובה. שלטונות קובה הודיעו על ביטול אשרות הכניסה שניתנו ליהודים, והאונייה המשיכה לכיוון ארצות הברית, אך גם זו סירבה לקלוט את הפליטים. אחרי מסע של כחודש בים הודיעו הולנד, בלגיה, צרפת ובריטניה על נכונותן לקלוט את היהודים, והאונייה הוחזרה לאירופה לפיזור היהודים במדינות אלה. חיי היהודים שנקלטו בבריטניה ניצלו, אך לרוע מזלם של היהודים שנקלטו בהולנד, בלגיה וצרפת, מדינות אלו נכבשו מאוחר יותר על ידי הנאצים, ומרביתם נספו בשואה.
שנות המלחמה 1939–1945
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נותרו בגרמניה כ-225,000 יהודים. פרוץ המלחמה סגר סופית את שערי גרמניה להגירה יהודית החוצה, למעט במסגרת גירושים יזומים ומכוונים בידי השלטונות. חלק קטן מן הפליטים היהודים שנמלטו או גורשו מגרמניה נמצאו במדינות ובשטחי אירופה שנכבשו בהדרגה בידי הגרמנים. חלקם המשיכו את מסע הימלטותם מזרחה, דרומה או מערבה ככל שהתקדמו הכיבושים הגרמניים, ואחרים נלכדו בשטחים שנכבשו ומצאו עצמם שוב, וביתר שאת, קורבנות לרדיפה הנאצית.
היו יהודים שהעדיפו התאבדות על פני גירוש. כ-10,000 יהודים גרמנים התאבדו בשנות הרייך השלישי – כ-2% מיהודי גרמניה. בשנות הגירושים מברלין, 1943-1941, התאבד אחד מכל 25 יהודים וכן אחד מכל עשרה שקיבלו הודעה על גירושם הקרוב. רובם של יהודים אלה החשיבו עצמם גרמנים נאמנים. רבים מהם סברו שהעובדה האקראית שנולדו להורה יהודי אינה הופכת אותם – גרמנים בעיני עצמם – ליהודים. הם התאבדו בעודם מצטטים את גתה ושילר, מקשיבים לבאך ובטהובן ועונדים את המדליות שקיבלו על שירותם בצבא הגרמני. אחד המתאבדים כתב: "הייתי מעדיף להקריב את חיי למען המולדת". הוא התכוון לגרמניה.
השיקולים שהופעלו בשאלת גירושם ורציחתם של יהודי גרמניה היו שונים מאלו שהתקיימו בנוגע ליתר יהודי אירופה. חלק מיהודי גרמניה היו ותיקי מלחמת העולם הראשונה. חלקם – כ-1,500 יהודים בברלין בלבד – היו עובדי "ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה" (Reichsvereinigung der Juden in Deutschland). חלקם היו בעלי קשרים ומוניטין חברתיים. היו אף יהודים שעבדו כסוהרים וכמלשינים עבור הגסטפו, אם כי חלקם ניצלו את תפקידם כדי לנסות להציל יהודים, או לפחות לעכב את הסגרתם.
תשומת לבם של הגרמנים הייתה נתונה, בראש ובראשונה, לטיפול במיליוני היהודים בשטחים החדשים שנכבשו במזרח אירופה. בשלב הראשון רוכזו יהודי פולין בגטאות, ובהמשך התחילו לפעול יחידות איינזצגרופן לחיסול קהילות יהודיות שלמות בשטחים שנכבשו מברית המועצות. בערי גרמניה עצמה לא הוקמו גטאות לריכוז היהודים, ולא פעלו בעיירותיה ובכפריה יחידות איינזצגרופן, אלא הלכה והתגבשה התפיסה שאת שארית יהודי גרמניה יש לגרש לשטחים במזרח, שם יזכו לטיפול דומה לזה של היהודים המקומיים. באוקטובר 1941 התחיל גירושם של יהודי גרמניה ואוסטריה לגטאות לודז', מינסק, קובנה וריגה. בתחילת 1942 החל ריכוז יהודי גרמניה בבתי יהודים אך השלטון הנאצי נמנע מליצור גטאות בגרמניה.
בוועידת ואנזה שהתקיימה בברלין בינואר 1942 נתקבלו ההחלטות על המנגנון לביצועו של הפתרון הסופי. בפרוטוקול הוועידה צוין מספר היהודים בשטחי גרמניה "הישנה" כ-131,800, ובאוסטריה עוד 43,700. לאלה יועד גורל דומה לזה של כלל יהודי אירופה, 11 מיליון במספר. במהלך כשנה לאחר הוועידה קיבלו יהודי גרמניה הנותרים צווי גירוש בהם נדרשו להתייצב בתחנות הרכבת של ערי גרמניה השונות, שם הועלו על רכבות ונשלחו אל מחנות ההשמדה.
ב-26 במרס וב-27 באוקטובר 1942 התקיימו החלקים השני והשלישי של "ועידת ואנזה", בהם דנו הנאצים שוב ביחס לנישואים בין יהודים לבין בני הגזע הארי וכן לצאצאיהם של הנשואים, בני המוצא ה"מעורב" (Mischlinge). ההצעות כללו גירוש למזרח ועיקור בכפייה. לבסוף לא התקבלה החלטה מחשש שכל אחת מהאפשרויות שנידונו תפגע בקרוביהם הגרמניים הרבים של "בני התערובת". ואכן, כמעט כל היהודים שנותרו בגרמניה באופן חוקי לאחר 1942 היו נשואים ללא יהודים. בהופשטטן, למשל, נמנעו הנאצים מגירושה לטרזין של יהודיה "מיוחסת", כי היא הביאה אישור רפואי לפיו לא תעמוד בטרנספורט. אפילו יהודים שרק בעברם היו נשואים ל"ארים" וכעת דבר לא הבדילם לכאורה מיהודים אחרים, לא תמיד היו יעד מיידי לגירוש: ב-31 בדצמבר 1942 עדיין נותרו בהמבורג 121 יהודים, אף על פי שכבר היו גרושים מבני זוגם ה"אריים".
ב-19 במאי 1943 הוכרזה גרמניה "יודנריין" (Judenrein – גרמנית: נקייה מיהודים). יוצאי דופן מעטים שניצלו מן ההשמדה היו חלק מאלה שנישאו ב"נישואי תערובת" לארים, בני תערובת (מי שכונו Jüdischer Mischling), חולים ורופאים מבית החולים היהודי בברלין וקומץ יהודים ששרדו במחבוא בסיוע חסידי אומות העולם.
"אחרי קיץ 1943 נותרו בגרמניה רק כמה אלפי יהודים שירדו למחתרת או הסתתרו, וכן בני-תערובת ושאר 'מיוחסים' מפוחדים ומבוהלים, שנשארו בחיים בחסדי הגסטאפו עד סוף המלחמה". קשישים התקשו לעזוב את גרמניה בראשית תקופת השלטון הנאצי וחלקם היחסי בין יהודי גרמניה עלה. היו יהודים שנפטרו במסתור. סיפרה מסתירת יהודים בברלין:
רודי באל שיחק בשורות נבחרת גרמניה באולימפיאדת ברלין 1936 והמשיך לשחק הוקי קרח מקצועני בגרמניה במשך כל שנות המלחמה וההשמדה, עד 1944. גם לאחר מכן נשאר בגרמניה כשיהדותו ידועה ורק אחרי המלחמה היגר לדרום אפריקה, שם הצטרף לאחיו היינץ באל שהיגר עוד ב-1936. ארהרד מילך, סגנו של גרינג בחיל האוויר, היה יהודי למחצה; עשרות אלפי יהודים למחצה ולרביע שירתו בוורמכט במלחמת העולם השנייה, אם כי המספרים המדויקים שנויים במחלוקת.
כשיהודיה הייתה נשואה ל"ארי" או כשהילדים של בני הזוג המעורב גדלו כנוצרים, בדרך כלל היה הצד היהודי מוגן מגירוש לפני סוף 1944. הועלו הצעות לעקר יהודים שהיו בני זוגם של נוצרים וכך להימנע מגירושם אך הצעות אלה לא יושמו בגרמניה. גינתר, הוברטוס וקרל-היינץ שפלר, שירתו בצבא הגרמני כדי להגן על אמם היהודיה, הלנה לבית וייס. גינתר שרת עד סוף המלחמה בתקווה שכל עוד הוא משרת בצבא, הגסטפו יניח לאמו. קלאוס זבילסקי והוריו שרדו בברלין עד סוף המלחמה מכיוון שהאב היה הרוקח היחיד בבית החולים היהודי שהמשיך לפעול תחת פיקוח נאצי עד סוף המלחמה לשם טיפול ב"מישלינגה" (יהודים למחצה ולרביע). "בסופו של דבר ניצלו רוב בני התערובת מהשילוחים", כותב פרידלנדר.
מאות יהודים ניצלו בגרמניה בזכות 476 חסידי אומות העולם. רבים נוספים הצילו יהודים ושמותיהם אינם ידועים. היו יהודים שניצלו בזהות בדויה בזכות רשתות מחתרת אנטי נאציות – לפחות לתקופת-מה. כתבה רות אנדריאס-פרידריך, פעילה אנטי-נאצית ולימים חסידת אומות העולם: "אנו שקועים בעבודה קדחתנית. מחליפים תלושי מזון, מתכננים זיופי תעודות, בוחנים אפשרויות מגורים, מחפשים מקומות לנזקקים."
ביולי 1944 סיפר יהודי שחי בזהות בדויה בברלין, כנגן בתזמורת:
בהנובר, העיר השנייה בגודלה בצפון מערב גרמניה, נותרו 189 יהודים בינואר 1944 ועוד שישה יהודים שנולדו לנישואי תערובת אך הוגדרו "יהודים על פי התוקף" (Geltungsjuden) כי חונכו על פי הדת היהודית. בפברואר 1945 גורשו לטרזין היהודים מקרב הזוגות המעורבים וכן חלק מהיהודים למחצה בשטוטגרט, בהמבורג, בהנובר ובערים גרמניות רבות אחרות. כמעט כולם שרדו. בתום המלחמה נותרו מ-4,800 יהודי הנובר פחות מ-100 יהודים, שרובם ניצלו בזכות נישואין ללא יהודים. אחרי שחרור ברלין עלו מהמחתרת כ-1,400 יהודים. בשום עיר אחרת לא עלה מספר היהודים השורדים על 50.
אלפי יהודים נותרו בגרמניה, חלקם בגלוי, במשך כל שנות הרייך השלישי. הדבר התאפשר מכיוון שמול כוונות ההשמדה של המשטר הטוטליטרי צצו אינטרסים מקומיים ואישיים, אינטרסים כלכליים וחברתיים, וכן אי בהירות של החוק. כך נותר ליהודים, ובעיקר ליהודים למחצה, סיכוי לשרוד. יש בכך עדות לאופן שבו היו מסוגלים חלק מהיהודים לסבור, גם בעיצומם של השילוחים למזרח, כי יש להם סיכוי לשרוד בגרמניה - ויש בכך עדות לאהבתם לגרמניה, אותה החשיבו רובם למולדתם. רק בודדים מבין יהודי גרמניה ששרדו את המלחמה מחוץ לגבולות גרמניה שבו אליה לאחר המלחמה.
עמוס הוכשטיין
עמוס ג'יי הוכשטיין (באנגלית: Amos J. Hochstein; נולד ב-4 בינואר 1973) הוא איש עסקים, יועץ לענייני אנרגיה, דיפלומט ולוביסט אמריקאי ממוצא ישראלי, המשמש כיום כשליח ומתווך מטעם ממשל ביידן לסכסוך הגבול הימי שבין ישראל ללבנון ומתווך על שיחות ישראל–לבנון בנושא.
ביוגרפיה
הוכשטיין נולד בישראל להורים ממוצא אמריקאי. בשנת 1992 התגייס לצה"ל לחיל השריון ושירת בו עד 1995. לאחר שחרורו משירותו הצבאי היגר לוושינגטון די. סי.
בין השנים 2011–2017 עבד הוכשטיין בתפקידים שונים בממשל ארצות הברית, תחת הנשיא ברק אובמה. בשנת 2014 מינה אותו מזכיר המדינה ג'ון קרי לדיפלומט האנרגיה הראשי של ארצות הברית. בשנת 2015 מינה אותו הנשיא ברק אובאמה כתת-מזכיר המדינה לענייני אנרגיה. הוכשטיין עבד בשיתוף פעולה הדוק עם סגן נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, ליווה אותו בנסיעות בינלאומיות, ופעל לקידום תחום האנרגיה ככלי לקידום מדיניות החוץ של ארצות הברית.
פעילות במזרח התיכון
הוכשטיין שימש כמתווך המרכזי בעסקת מכירת הגז שנחתמה בשנת 2014 בין ישראל לירדן. במסגרת זאת, ביקר בירדן ארבע-עשרה פעמים.
בשנת 2015 נפגש עם בכירי ממשל בביירות ובירושלים בכדי לנסות למצוא פתרון לסכסוך על הגבול הימי שבין ישראל ללבנון.
ב-10 באוגוסט 2021, מזכיר המדינה של ארצות הברית, אנטוני בלינקן, הודיע על מינויו של הוכשטיין לשליח מיוחד ומתאם של ארצות הברית לענייני אנרגיה בינלאומיים. במסגרת זו השתתף ביולי 2022 בביקור נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בישראל. הוא תיווך בשיחות המשא ומתן בין ישראל ללבנון על גבולן הימי שהבשילו להסכם באוקטובר 2022.
בקיץ 2023 היה מעורב במאמצי ההרגעה והתיווך בין ישראל לחזבאללה בעקבות המתיחות בגבול ישראל–לבנון.
טאראס בולבה (סרט, 1962)
טאראס בולבה (באנגלית: Taras Bulba) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1962 המבוסס על חלק של רומן בשם זה מאת ניקולאי גוגול.
גוגול כתב את הרומן לראשונה ב-1835. הוא מתבסס על עובדות היסטוריות של המלחמות בין העות'מאנים, הקוזאקים והפולנים בסוף המאה ה-16. הדמויות בספר הן ספרותיות, פרי דמיונו של גוגול. המהדורה הראשונה הייתה פרו אוקראינית ובלחץ השלטונות הרוסים הוא פרסם גרסה שנייה ב-1841 עם מוטיבים רוסים לאומיים.
הפולנים בזו לקוזקים וראו בהם עם נחות שיודע רק ללחום. השנאה ביניהם הייתה גם דתית, הפולנים היו קתולים והקוזאקים היו אורתודוקסים. הקוזאקים ראו ביהודים משתפי פעולה עם הפולנים וערכו פוגרומים נוראים בהם. גוגול האנטישמי לא חסך תיאורים של הרג יהודים והטבעתם בנהר. בסרט לא מוזכרים היהודים כלל, כן לא מוזכר מותו של טאראס בולבה בקרב.
הסרט צולם בארגנטינה בסיוע צבא ארגנטינה ויש בו סצנות מרהיבות של קרבות עם מאות פרשים לוחמים. הפולנים מתוארים כמתורבתים בעוד שהקוזאקים חוגגים במסיבות הפרועות שלהם. טוני קרטיס המגלם את בנו של טאראס בולבה היה בן 37 בעת צילום הסרט וצעיר רק ב-5 שנים מאביו אותו גילם יול ברינר. הוא מתאהב בנערה פולנית אותה שיחקה השחקנית האוסטרית קריסטין קאופמן שהייתה צעירה ממנו ב-20 שנה. במשך ההסרטה הם התאהבו, נישאו והולידו שתי בנות.
המלחין פרנץ וקסמן היה מועמד לפרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב על הלחנת הפסקול המקורי של הסרט.
תקציר העלילה
קרב גדול מתחולל בין העות'מאנים והפולנים. הפולנים עומדים להפסיד אבל לפתע מופיעים הקוזאקים בראשותו של טאראס בולבה (יול ברינר) ומניסים אותם. כעת דורש בולבה מהפולנים את זכויותיהם של הקוזאקים בסיץ' הזפורוז'י אבל הפולנים בוגדים בהם ומניסים אותם אל ההרים.
לאחר מספר שנים נולדים לטאראס שני בנים: אנדרי (טוני קרטיס) ואוסטאפ (פרי לופז). טאראס מחנך אותם להיות לוחמים אבל לבסוף מחליט לשלוח אותם ללמוד במנזר פולני בקייב כדי שיילמדו את אורחות הפולנים ויידעו יותר טוב איך להילחם בהם.
בקייב זוכים האחים ליחס משפיל מצד הסטודנטים הפולנים. אנדריי נפגש עם נטליה, בתו של המושל הפולני (קריסטין קאופמן), מתאהב בה ומחזר אחריה. דבר זה גורם לעימות בין האחים לבין הפולנים בראשותו של אחיה של נטלי. בקרב שמתחולל דוקר אוסטאפ את אחיה של נטליה ושני האחים מצליחים בקושי להימלט מהעיר ולהגיע לחווה של אביהם.
הפולנים מציעים שוב לקוזאקים להצטרף אליהם בקרבות בארצות הבלטיות. אנדריי מתנגד כי יודע את אופיים האמיתי של הפולנים אך לאחר שהוא מואשם בפחדנות, הוא מצטרף ללוחמים. בינתיים משנה טאראס בולבה את דעתו, הוא נפגש עם מפקד הצבא הפולני ליד דובנו ומחליט להתקיף. הפולנים נסוגים לדובנו והקוזאקים מטילים מצור על העיר.
בעיר יש רעב כבד ומגפות. לאנדריי נודע שנטליה נמצאת בעיר. הוא נקרע בין התחייבותו לקוזאקים ובין אהבתו לנטליה הפולניה. הוא מתגנב בלילה לעיר, פוגש בנטליה ושניהם מנסים לברוח בהסתתרם מעל עגלה הנושאת את המתים מחוץ לעיר אך הם נתפסים ונאסרים.
נטליה מועלית על המוקד מול תאו של אנדריי. הפולנים מציעים לאנדריי שאם הוא רוצה להציל אותה עליו להוביל יחידה של פולנים למקום שבו ריכזו הקוזאקים את השוורים כדי להכניס אותם לעיר המורעבת. מבחינת אנדריי זו בגידה אבל הוא מחליט להציל את אהובתו הפולניה.
הוא יוצא בראש יחידה לבוש בגדי לוחם פולני. הקוזאקים מתקיפים אותם ואנדריי נופל בשבי. הוא מתייצב לפני טאראס המוכיח אותו על בגידתו והורג אותו ביריית רובה.
בינתיים תוקפים הפולנים את צבא הקוזאקים. הקוזאקים משיבים מלחמה והודפים את הפולנים לעבר קניון עמוק אליו הם נופלים אל מותם עם סוסיהם. טאראס בולבה מחליט לקבור את אנדריי בדובנו ומבטיח כי ינהג בתושבי העיר יותר טוב מהפולנים.
גרסאות נוספות
באפריל 2009 יצא לאקרנים סרט רוסי בעל אותו שם. סרט זה מתחיל מחזרתם של אנדריי ואוסטאפ לביתו של אביהם, טאראס, ומסתיים במותו של טאראס בולבה. בסרט זה נטליה אינה מועלית על המוקד אלא יולדת את בנו של אנדריי, אנדריי בוחר להצטרף לפולנים בשל אהבתו שנטליה, ונרצח על ידי אביו טאראס, ואוסטאפ נלכד על ידי הפולנים והם מוציאים אותו להורג בנוכחות אביו. בסרט רוסי זה, הקוזאקים, האוקראינים והרוסים מקבלים זהות ומייצגים כולם את ה"קומורדשיפ" (החברות) ואת הכנסייה האורתודוקסית (פראבוסלאבית) במאבקה בקתולים. בסרט זה ישנם מוטיבים אנטישמיים רבים שהופיעו אצל גוגול ונשמטו מהמהדורה האמריקנית של 1962. היהודים מתרפסים, מלשינים, חמדניים ותחמנים.
עונת 2004/2005 ביורוליג
עונת 2004/2005 ביורוליג הייתה העונה ה-48 של התחרות האירופית הבכירה לקבוצות כדורסל והחמישית שאורגנה על ידי חברת היורוליג של יול"ב.
המשחק הראשון התקיים ב-4 בנובמבר 2004 ותחרות הסתיימה ב-8 במאי 2005. בתחרות השתתפו 24 קבוצות.
העונה הסתיימה בניצחון של מכבי תל אביב, זה היה הניצחון החמישי בתולדות המועדון.
אנתוני פארקר (ארצות הברית) ממכבי תל אביב נבחר לכדורסלן המצטיין של העונה.
שארונאס יאסיקביצ'יוס (ליטא) ממכבי תל אביב נבחר לכדורסלן המצטיין של פיינל פור.
מתכונת התחרות
24 קבוצות החלו בעונה הסדירה כאשר המשחקים נערכו ב-3 בתים. בשלב הבא, 16 קבוצות התחרו ב-4 בתים. מנצח של כל בית וסגנו קודמו למשחקי רבע הגמר שהתקיימו עד ל-2 ניצחונות. פיינל פור נערך בקומפלקס הספורט אולימפיסקי, מוסקבה.
הפועל מגדל העמק (כדורגל)
הפועל מגדל העמק היא קבוצת כדורגל מהעיר מגדל העמק. כיום הקבוצה משחקת בליגה א' צפון.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה בשנת 1959 ובעונת 1963/64 הופיעה לראשונה בליגה ב'. בעונת 1970/71 זכתה בקבוצה באליפות ליגה ב' צפון ורשמה העפלה היסטורית לליגה א'. עונת הבכורה שלהם בליגה א' הייתה העונה המוצלחת ביותר של הקבוצה, כאשר הקבוצה סיימה במקום החמישי בטבלה וגם הדיחה קבוצה בכירה בדמותה של הפועל כפר סבא במסגרת גביע המדינה בתוצאה 2–5. בעונת 74–1973 הקבוצה סיימה בתחתית טבלת ליגה א' ושבה חזרה לליגה ב' לאחר שסיימה בתחתית מבחני פלייאוף הירידה.
מאז לקבוצה היו פרקי זמן בליגה א' בתחילת שנות ה-80 ובסוף שנות ה-90 עד תחילת שנות ה-2000, שלבסוף הסתיים בירידה לליגה ב'. בעונת 2011/12 הקבוצה חזרה לליגה א' לאחר שניצחה במבחני פלייאוף העלייה בפנדלים את צעירי ביר מכסור. בעונת החזרה לליגה א' הקבוצה סיימה במקום השלישי והשתתפה מבחני פלייאוף העלייה, הקבוצה ניצחה 0–3 את הפועל אסי גלבוע בסיבוב הראשון, ובסיבוב השני ניצחה 1–2 את הפועל הרצליה. בסיבוב השלישי הודחה מגדל העמק לאחר שהפסידה 0–1 לבית"ר כפר סבא, שאחר כך ניצחה בגמר פלייאוף העלייה.
בעונה החולפת הקבוצה סיימה במקום הרביעי, והיא השתתפה במבחני העלייה. את משחקה הראשון ניצחה מגדל העמק את הפועל כרמיאל צפת 0–2, ולאחר מכן בסיבוב השני היא הודחה בתוצאה 3–5 בפנדלים על ידי עירוני טבריה לאחר שהמשחק הסתיים בתום 120 דקות בתוצאה 1-1. בעונה לאחר מכן מגדל העמק סיימה במקום החמישי והשתתפה במבחני העלייה בפעם השלישית, הקבוצה הודחה כבר בסיבוב הראשון על ידי עירוני נשר שגברה עליה בתוצאה 3–4 בפנדלים, לאחר שהמשחק הסתיים בתוצאה 2-2.
בעונת 2017/18 סיימה מגדל העמק במקום ה-14 בליגה א' צפון המוביל למשחק המבחן אותו שיחקה מול בני פרדיס שהעפילה לאחרי משחקי הפלייאוף מליגה ב'. המשחק שנערך באצטדיון בעילוט הסתיים בתוצאה 0:5 להפועל מגדל העמק משערים של אופק מלול, לידור כהן, דוד אמזלג, רם סופר ויותם כהן. בזכות הניצחון הבטיחה הקבוצה עונה נוספת בליגה א'. במאי 2018 הודיע ראש העיר כי אושרה התוכנית לבניית אצטדיון חדש אשר יכיל 7,000 מקומות.
נישה איוב
נישה איוב (5 באפריל 1979) היא פעילת לזכויות טרנסג'נדרים מלזית. היא ידועה בזכות בפעילותה למען זכויותיהם של טרנסג'נדרים שנרדפים בגלל חוקי השריעה ברחבי מלזיה. איוב היא מייסדת שותפה של קרן הקהילתית סיד והארגון צדק לאחיות. איוב היא האישה הטרנסג'נדרית הראשונה שזכתה באות האומץ הנשי הבינלאומי לשנת 2016.
ראשית חייה
נישה איוב נולדה במלאקה, מלזיה ב 5 באפריל 1979. היא ממוצא מעורב הודי-מלזי, מלאי (Malays) וציילוני. כשהייתה בת חמש, נהגה לרקוד מכוסה בצעיף לשירי בוליווד. איוב גדלה אצל משפחתה הנוצרית של אמה אחרי שאביה נפטר שהייתה בת שש. אמה התאסלמה. בגיל תשע היא השתתפה בתחרות תחפושות שהיא לבושה כבלרינה עם שמלה שחורה ופאה. אז היא הבינה שזוהי זהותה האמיתית.
ביוגרפיה
כטרסג'נדרית החיה במדינה מוסלמית בה חוקי השריעה נאכפים, נישה איוב מתמודדת עם הטרדות והצקות קבועות. לגבר, על פי החוק המוסלמי, אסור ללבוש בגדי אישה, להתנהל כאישה או להופיע כאישה בציבור. הפרה זו דינה קנס של 1,000 רינגיט מלאזי (כ־257$ אמריקאי) ומאסר לתקופה של שישה חודשים עד שנה. חוקי השריעה נאכפים על ידי מחלקות הדת האיסלמיות במדינה. בשנת 2000, איוב נאסרה למשך שלושה חודשים. בזמן המאסר, בבית כלא לגברים, סוהרים ואסירים תקפו אותה מינית. איוב סיפרה על מאסרה: "הם דרשו ממני להתפשט לפני כולם וצחקו עלי כיוון שהגוף שלי לא מתאים למה שגוף של גבר או אישה אמור להיות".
עמרי תמיר
עמרי תמיר (נולד ב-1960) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שירת כטייס מסוקים וכראש להק אוויר למסוקים במטה חיל האוויר.
נישה איוב
ביוגרפיה
אחרי שיחרורה מהכלא איוב החלה לפעול למען זכויות טרנסג'נדרים. היא מסבירה: "עכשיו אני יודעת מה הזכויות שלי ומבינה את החוק, שלא כמו שהייתי בת 20. הייתי מאוד נאיבית בנוגע לחוק במלאזיה ולא ידעתי איך להגן על עצמי. עכשיו אני מודעת לכל". היא ייסדה שני ארגונים, קרן סייד וצדק לאחיות כדאי להביא לביטולי החוקים המפלים טרנסג'נדרים ולסייע לטרנסג'נדרים, עובדי תעשיית המין ואנשים החיים עם HIV. איוב מסבירה את המשמעות של הזהות הטרנסג'נדרית עבורה: "אתם יכולים לגזור את שערי, אתם יכולים להפשיט אותי ואתם יכולים לקחת ממני את הכבוד שלי. אתם יכולים להרוג אותי. אבל אתם לא יכולים לקחת ממני את הזהות שלי כטרנסג'נדרית".
עמרי תמיר
ביוגרפיה
תמיר התגייס לצה"ל ב-1978, סיים קורס טיס והוכשר כטייס מסוקים. במלחמת לבנון הראשונה ביצע למעלה מ-100 גיחות מבצעיות. ב-1994 מונה למפקד טייסת 125, טייסת מסוקי אנפה וב-1996 למפקד טייסת 114, טייסת מסוקי יסעור. ב-1998 מונה לסגן מפקד בסיס תל נוף ולאחר מכן שימש ראש ענף קצינים במטה חיל האוויר. בשנים 2004–2007 שימש ראש להק אוויר למסוקים, כולל במהלך מלחמת לבנון השנייה. הוא היה חבר בוועדה להמלצה על חלוקת העיטורים והצל"שים לפעולות במלחמה.
תמיר בעל תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה ותואר שני באסטרטגיה.
נישה איוב
הוקרה
ב־2015 איוב קיבלה את פרס אליסון דה פורגס (Alison Des Forges) של ארגון Human Rights Watch על פעילותה למען הקהילה הטרנסג'נדרים במלאזיה. באותה השנה, היא גם קבלה את התואר גיבורת השנה ופרס מ- Asia LGBT Milestone Awards (ALMA). ב-2016 היא קיבלה את אות האומץ הנשי הבנלאומי והייתה לאישה הטרנסג'נדרית הראשונה שקבלה את האות.
הפיגוע בצומת מגידו (2002)
הפיגוע בצומת מגידו היה פיגוע התאבדות שביצע מחבל פלסטיני באמצעות מכונית תופת, בשעות הבוקר של 5 ביוני 2002, בצומת מגידו שבעמק יזרעאל. 17 בני אדם נרצחו בפיגוע ו-43 נפצעו, מהם ארבעה באורח קשה. ארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני נטל אחריות לפיגוע.
הפיגוע
מעוצמת פיצוץ המכונית, האוטובוס התהפך על צידו ונשרף.
בפיגוע נרצחו 17 בני אדם, בהם 13 חיילים, ונפצעו 43, מהם ארבעה באורח קשה.
את מכונית התופת הכין המחבל איאד סוואלחה, שנהרג ב-9 בנובמבר 2002 בידי כוח צה"ל שבא לעצרו.
זיהוי ההרוג ה-17 בפיגוע
ההרוג ה-17 בפיגוע זוהה רק לאחר שישה חודשים, בעקבות יציאתו לאקרנים ב-2003 של הסרט הדוקו-אקטיביסטי "ההרוג ה-17" שעסק במאמצים לזיהויו.
נונאטאק דוסון
נונאטאק דוסון (באנגלית: Dawson Nunatak) הוא נונאטאק הממוקם 6 קילומטרים דרומית-מזרחית להר פיטר, ברכס אתוס, בהרי הנסיך צ'ארלס, באדמת מק. רוברטסון, שבאנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי המסיב
המסיב מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה.
מקור השם
המסיב נקרא על שמו של '''פ. ל. דוסון''' (P.L. Dawson), מכונאי דיזל בכיר בתחנת מוסון בשנת 1964.
האקאן הראשון, מלך שוודיה
האקאן הראשון, או האקאן האדום (בשוודית: Håkan Röde) היה מלך שוודיה שמלך במשך כעשור במחצית השנייה של המאה ה-11. המידע אודותיו מועט וברובו שנוי במחלוקת. דבר לא ידוע על תקופת מלכותו. כינויו "האדום" לקוח מרשימות המלכים שבתוך "החוק של וסטרייטלנד" (Västgötalagen), שנכתב במאה ה-13. אותו מקור טוען שהאקאן נולד בלוון שבוסטרייטלנד.
הרצף השושלתי
למרות הסתירה בין המקורות, מקובל להניח באופן כללי שמעמדו של האקאן כיורשו של סטנקיל כמלך שוודיה הוא נכון. הוא מלך החל משנת 1070 בכמה אזורים בשוודיה לאחר שירש את אלסטן סטנקילסון והחל משנת 1075 גם באופלנד, לאחר שרש את אנונד גרדסקה. ברשימת המלכים שמופיעה באנציקלופדיה הלאומית השוודית נמחק שמו של אנוד גרדסקה והאקאן מופיע כיורשו של אלסטן סטנקילסון. על פי הטענה באנציקלופדיה הלאומית ייתכן גם שהם משלו יחד עם אינגה הזקן בשנות השמונים של המאה ה-11. במכתב שנשלח על ידי האפיפיור גרגוריוס השביעי הוא פונה לאינגה יחד עם האקאן או עם אלסטן סטנקילסון כמלכי וסטרייטלנד ומורה להם לגבות מעשר כמורה ולשלוח כמרים לרומא כדי לעבור שם הכשרה.
באנציקלופדיה בריטניקה נאמר ש"בסוף התקופה הוויקינגית (1050 לערך), נותרה שוודיה כפדרציה רופפת של מחוזות. שושלת מונסו נכחדה ב-1060. לאחר מותו של חתנו של אחרון מלכי שושלת זו, סטנקיל, ב-1066, פרצה מלחמת אזרחים. בשנת 1080 לערך מלכו בניו של סטנקיל, אינגה, ואלסטן". אם המונח "מלחמת אזרחים" הוא התיאור המתאים לתקופה שבין השנים 1066 – 1080, השליטים של אותה תקופה יכלו להיות מוגדרים בתחום האפור שבין "מלך" ל"מצביא". תיאור תקופה זו בהיסטוריה של שוודיה כ"תקופת מעבר" (Translatio imperii) יכול להתבסס בעיקר על רוויזיוניזם היסטורי ספקולטיבי שהתרחש ככל הנראה במגמות סותרות החל מראשית המאה ה-13 לכל המאוחר.
אדם מברמן
על פי יצירתו של אדם מברמן, מעשי הבישופים של כנסיית המבורג, שנכתבה בשנות השבעים ובראשית שנות השמונים של המאה ה-11, היה האקאן מלך נבחר שכיהן לאחר שהודחו אלסטן, בנו של סטנקיל ואנונד גרדסקה.
החוק של וסטרייטלנד
על פי רשימות המלכים שבחוק של וסטרייטלנד, האקאן האדום מלך 13 שנים כיורשו של סטנקיל.
סאגות
בסאגה אודות מגנוס אולפסון, חלק ממחזור העולם של סנורי סטורלוסון, שנכתב ב-1225, רשום האקאן כיורשו של סטנקיל: "סטנקיל, המלך השוודי, מת בערך באותה עת בה נפלו של ההאראלדים, והמלך שמלך אחריו נקרא האקאן. אחריו מלך אינגה, בנו של סטנקיל".
לא ביום ולא בלילה
"לא ביום ולא בלילה" הוא שיר, שפרסם חיים נחמן ביאליק בכתב העת "השילוח" במרץ 1908. השיר פורסם כאחד מקבוצה של חמישה שירי עם.
בשיר מבקשת עלמה צעירה את עץ השיטה לספק לה פרטים על חתנה המיועד לה על ידי אביה. השיר דן, באופן היתולי, בחתן המיועד, מקצועו, מעמדו, תארו, ואף גילו של החתן, ומחשבותיה של הנערה בקשר לכך.
על השיר
ביאליק ביצע בשיר תמהיל מקורי בין שירי עם יהודים עממיים ושירי עם סלאביים. נערה פונה למעין עץ פלאים, שפותר לה חידות ומנבא עתידות.
השיר ערוך בצורת שאלות חסרות מענה בין הנערה הדוברת לבין השיטה השותקת. מתוך השאלות מצטיירת, מצד אחד, דמותו הנכספת של החתן; ומצד שני, מנהגי השידוך בחברה היהודית המסורתית והפטריארכלית של התקופה, בתרבות העיירה היהודית. ההחלטה של בחירת החתן המיועד נתונה בצורה שרירותית בידי האב, ואילו הנערה מצדה יכולה רק לתהות על מה שצפוי לה מהחלטתו.
חרש, באין רואים, בזמן שאינו מוגדר ("לֹא בַיּוֹם וְלֹא בַלָּיְלָה"), יוצאת הנערה מביתה ופונה למקום שאיננו מוגדר ("לֹא בָּהָר וְלֹא בַּבִּקְעָה"), אל השיטה הפלאית, ושוטחת בפניה את מצוקתה הנפשית: מי יהא חתנה? תחילה היא תוהה על מוצאו של הבחור. "המפולין אם מליטא?" - יוצאי פולין נחשבו לסוחרים, אנשים קלים ומלאי שמחת חיים, חסידים. לעומתם, יוצאי ליטא הם "מתנגדים", יבשים ומחמירים.
חשוב לנערה תארו של החתן המיועד, הסטטוס האישי שלו, ומצבו הכלכלי. לדוגמה, "הַבְּמֶרְכָּבָה יַעֲבֹר שְׁבִילוֹ, אִם בְּמַקְלוֹ וּבְתַרְמִילוֹ?" האם יגיע במרכבה, כלומר הוא אדם אמיד ובעל יכולת, או שיגיע במקלו ובתרמילו, משמע: הוא אדם עני שידו אינה משגת מרכבה או אפילו סוס לרכיבה. היא מתעניינת בנדוניה שיביא עמו. "וּמַה-יָּבִיא לִי שִׁלּוּמִים: חֲרוּזֵי פְנִינִים אִם אַלְגֻּמִּים?" אלגומים הם אלמוגים בשיכול עיצורים. (ומכאן היחיד אַלְגֹּם). אלמוגים אמנם מובאים מהים אך הם פחות יוקרתיים מפנינים.
תוך כדי השאלות, מספקת העלמה את התשובות בעצמה, כביכול, והמונולוג, לאמתו של דבר הוא בינה לבין עצמה; הנערה חולקת עם הקורא את חששותיה. ואז נחשף החשש העיקרי שלה: היא דואגת שמא אביה מכין לה חופה עם חתן לא צעיר, "זקן" כדבריה. לכך היא מביעה התנגדות עזה, ומביעה מעין מרד מנומס במנהג המקובל; מצד אחד היא קובעת: "אז לא אשמע, אז לא אבה", ומצד שני היא נופלת לרגליו ומתחננת לביטול ה"גזירה".
גם במבנה השיר, הבנוי מ-11 בתים מחורזים, המסודרים בחמש יחידות זוגיות, מובלט השינוי, מעין התהפכות של השיר לכיוון שונה; השיר מורכב מבתים 1–2, 4-3, 6-5, 8-7, 11-10. בתי היחידות מתקשרים ביניהם בקשרים רטוריים, תחביריים וכרונולוגים. ואילו ביחידה הבנויה מהבית התשיעי בלבד, מתפרצת מצוקתה האמיתית של הנערה, והבית בולט בבידודו. "שֶׁמָּא זָקֵן, שִׁטָּה טוֹבָה, אָז לֹא אֶשְׁמַע, אָז לֹא אֹבֶה" כאילו עומד בפני עצמו בשיר שנדמה כקליל עד כאן, ומכריז על ההיפוך במצב רוחה של הנערה.
אבנר הולצמן מתרשם, ששאלותיה של הנערה ורתיעותיה מתבססות על הנסיבות בחייה, ורומזות על כך ש"יש דברים בגו". וכך, הוא סבור, כמו בשאר שירי העם שבקבוצה, שבמרכזם עומדת נערה המצפה לחתנה - הציפייה "לא תביא עמה, כנראה, בשורות טובות"
לחנים וביצועים
כרוב שיריו של המשורר, נכתב השיר בהגייה אשכנזית, עם הטעמה במלעל ולא במלרע. הלחן, שמחברו אינו ידוע, משמר את ההגייה האשכנזית של השיר. הזמר "לא ביום ולא בלילה" היה פופולרי בישראל בעבר, ובוצע על ידי זמרים רבים, ביניהם: נחמה הנדל, חוה אלברשטיין (ביידיש) ריקה זראי, אופירה גלוסקא ואחרים. הלחן הוא עממי. אליהו הכהן סובר שמקור הלחן הוא ואלס רוסי.
קיים גם לחן מזרחי שכתב המלחין והזמר עזרא אהרן.
איינזצגרופן
האַיְינְזַצְגְרוּפֶּן (מגרמנית: Einsatzgruppen - "קבוצות משימה"), או עוצבות המבצע, הוא השם הכולל ל"עוצבות המבצע של האס דה והסיפּ"וֹ (משטרה)", אשר שימשו גורם מרכזי בהשמדת יהודי אירופה בתקופת מלחמת העולם השנייה. הן הורכבו ממספר רב של ממונעות שהתקדמו אחרי הצבא הפולש (ולעיתים השתתפו בלחימה) בחזית המזרחית, וביצעו מעשי רצח של יהודים, פולנים, וקומוניסטים רוסים.
רקע כללי
האיינזצגרופן הוקמו בפקודתו של ראש המשרד הראשי לביטחון הרייך, ריינהרד היידריך, סמוך לתחילת המלחמה. הן פעלו במסגרת האס אס שפעל בשטחים שנכבשו על ידי הגרמנים במזרח אירופה והיו מורכבות ממתנדבים נאצים נאמני המשטר. בראשן הועמדו מפקדים בעלי השכלה – שלושה מבין מפקדי ארבע היחידות המרכזיות של האיינזצגרופן היו בעלי תואר דוקטור. לאנשים שגויסו ליחידות אלו הייתה מוטיבציה אידאולוגית וקנאות פנאטית לרייך השלישי.
בתחילה היה תפקידו העיקרי של הכוח לפעול נגד מי שהוגדר כאויבי המשטר הנאצי, כמו יהודים פוליטיים, אנשי אינטליגנציה פולנים, חברי המפלגה הקומוניסטית ומתנגדי משטר נוספים; אך בהמשך, ובמיוחד מאוגוסט 1941, הורחבו תפקידיו והוא עבר מרצח ממוקד לרצח המוני של נשים וילדים. בשלב זה מטרתו העיקרית, כפי שהעיד איש האס אס הגנרל אריך פון דם באך-צלבסקי במשפטי נירנברג, הייתה: "השמדה של יהודים, צוענים וקומיסרים סובייטים". לאיינזצגרופן היה תפקיד מוביל ביישומו של הפתרון הסופי של "שאלת היהודים" בשטחים שנכבשו על ידי גרמניה.
על-אף שהאיינזצגרופן נשלטו על ידי האס אס, כוחותיהם הורכבו מאנשי משטרת הסדר הגרמנית (Ordnungspolizei), מאנשי האס אס החמוש (וָאפֶן אס אס) וממתנדבים מקומיים.
האיינזצגרופן בתחילת המלחמה
האיינזצגרופן הוקמו ב–1938 על ידי ריינהרד היידריך, ראש משטרת הביטחון בגרמניה הנאצית, ושימשו כיחידות למשימות מיוחדות. מטרתן, בראשית פעילותן, הייתה לטפל בגורמים עוינים למשטר הנאצי, לאתר מתנגדים פוליטיים ולעוצרם, להחרים נשק, ולאחר סיפוח אוסטריה וצ'כוסלובקיה – לבצע פעולות טרור נגד מתנגדי המשטר.
ערב הפלישה לפולין הוקמו שש קבוצות מבצע. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרפו האיינזצגרופן לצבא שפלש לפולין: קבוצות 1–5 סופחו כל אחת לארמייה, וה-6 פעלה עצמאית. האיינזצגרופן חולקו ל-15 איינזצקומנדו (אחד לכל קורפוס במסגרת הארמייה). אנשי היחידות גויסו מקרב המשרד הראשי לביטחון הרייך, שהיה הגוף שתחתיו פעלו היחידות ובראשו עמד היידריך.
כאשר הכינה גרמניה את מבצע ארי הים (הפלישה לבריטניה), הוכנו על ידי היידריך שישה איינזצקומנדו שהיו אמורות להיות תחת פיקודו של פרופ' פראנץ זיקס ואמורות היו לפעול ממשרדיהן בלונדון, בריסטול, ברמינגהאם, ליברפול, מנצ'סטר ואדינבורו. הם הוקמו למטרת לכידת אויבי המשטר, ולשם כך הוכנו שתי רשימות על ידי ולטר שלנברג (מהאס-דה). הכנתם הייתה חפוזה מכיוון ששלנברג היה עסוק בתכנון חטיפתו (שלא בוצעה) של הדוכס מווינדזור בליסבון. רשימה אחת כללה שמות אנשים: צ'רצ'יל ושאר חברי הקבינט, סופרים רבים (ה' ג' וולס, וירג'יניה וולף ועוד), מלומדים, מהגרים זרים וגרמנים (בהם חיים ויצמן וזיגמונד פרויד) ושרי הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה (הנשיא בנש ושר החוץ יאן מסריק). הרשימה השנייה כללה מוסדות כגון ה"פאבליק סקול", תנועת הצופים והכנסייה האנגליקנית. הפלישה לא יצאה לפועל.