cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מעבר (מדעי החברה)
רווחים ומחירים במעבר
מעבר מוצלח עשוי לאפשר הטבות, תגמולים, או עלייה משמעותית בקבלה חברתית כלפי האדם העובר ויכול לסייע לו להתמודד עם סטיגמות שהשייכות לקבוצה הקודמת הכתיבה לו. במקרים שונים משמש המעבר כסוג של שימור או הגנה עצמית, במקרים בהם הזדהות עם הקבוצה הקודמת עלולה להעמידו בסכנה.
מעבר יחייב את האדם העובר לעמוד בתנאי הקבלה לקבוצה החדשה (לדוגמה, להיות לעיתים בעל גוון עור מתאים, שם משפחה, או מאפייני התנהגות, המתאימים לקבוצה), ועלול להוביל להוביל לפרידה חלקית או מלאה מהקבוצה או מהקהילה שאליה השתייך בעבר. האדם העובר יידרש להיפרד לעיתים מהדת המקורית, מחוויות קודמות, מאמונותיו או מערכיו, ממקום מגורים, ובמקרים שונים אף מבני משפחה או מחברים שאינם עומדים בתנאי הקבלה לקבוצה החדשה ושנוכחותם בחייו תקשה על קבלתו אליה.
בעוד שמעבר מוצלח עשוי לתרום משמעותית לחוסן כלכלי, ולביטחון אישי וחברתי, ולהימנעות מסטיגמה חברתית, הוא עלול גם לגרום לצריכת משאבים רגשיים רבים מאוד, ואף לגרום לבדידות ונתק חברתי ולמצוקה נפשית, כתוצאה מהכחשת הזהות של העצמי, ועלול להוביל לדיכאון או לשנאה עצמית.
מעבר של מוצא אתני
המונח passing מדובר במדעי החברה לפחות מאז שלהי שנת 1920,, ונוסח כך לראשונה בהתייחס למוצא אתני.
לפיכך, התגמול שיכול היה להיות לאדם שחור שהצליח לבצע מעבר לחברה הלבנה, היה המשמעותי ביותר שניתן היה לשאוף אליו: חיי חירות. בהתאמה, הענישה על ניסיון התחזות הייתה קשה ביותר, ועצם המעבר היה כמעט בלתי אפשרי לאנשים שהוחזקו כעבדים. רוב סיפורי המעבר המוצלחים, בתחום זה, אינם ידועים לנו, מאחר שבמקרים בהם אנשים הצליחו במעבר, הם העלימו את עברם ולא סיפרו את הדבר לאיש, גם לא לבני זוגם ולצאצאיהם.
איליין גינסברג בספרה Fictions of Identity מצטטת מודעה משנת 1800, ובה דיווח על עבד נמלט ממוצא מעורב, בשם אדמונד קני, ש"התחזה לאדם לבן" ויש לתפסו בכל מחיר.
גם לאחר התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, שבו נאסרה העבדות בארצות הברית, עדיין נחשב ה"גזע" האפריקאי נחות, ועד המאה העשרים התקיימו בחלק ממדינות ארצות הברית חוקים שאסרו על קיום יחסי מין או נישואים בין עדתיים, ואסרו על אנשים שחורים כניסה למקומות שונים, קבלה לעבודה ציבורית, לימודים באוניברסיטאות, ועוד. לאור זאת, מעבר מסוג זה, שכבר לא נאסר בחוק, היה אפשרי במקרים שונים לשחורים ממוצא מעורב שעורם בהיר יחסית, ושיכלו להיחוות כאנשים לבנים.
מעבר מוצלח, הוא כזה שאיש אינו יודע עליו. לכן, אין נתונים מספריים על כמות האנשים ש"עברו" בארצות הברית, וקיימים סיפורים אישיים מועטים. אחת הדוגמאות לכך היא אלווירה פרדריק שסיפורה נחשף בשנת 2018, בתוכנית הראיונות Today של מגין קלי, ברשת NBC. בתוכנית הופיעה אישה הנחווית כלבנה, שפרסמה רק לאחר פטירת אימה, על כך שאימה נולדה כצבעונית ו"עברה" לחיות כאדם לבן, תוך מחיקת עברה והתנתקות מוחלטת ממשפחת המוצא שלה.
גם כיום, כאשר מבחינה חוקית בוטלה אפליית השחורים בארצות הברית, ניתן לדבר על מעבר של אנשים מקבוצה אתנית אחת לאחרת, על ידי שינוי המבטא, שינוי אופן הלבוש, טיפוח הרגלים, ואפילו שינוי שמות, בניסיון להיראות חברים בקבוצת הרוב ולא בקבוצת המיעוט.
בקבוצות אתניות אחרות, שינוי שם אפשר "מעבר" קל יותר לקבוצת הרוב. דוגמאות מוכרות של שינוי שם באופן זה, הן למשל, אשת העסקים האמריקאית אסתי לאודר, ששינתה את שם המשפחה היהודי לאוטר, או בוב דילן, ששינה את שם המשפחה היהודי צימרמן.
בתקופת השואה, בה רוכזו אנשים ממוצא יהודי ונשלחו אל מותם, היו מעטים שהצליחו להינצל על ידי התחזות ל"ארים" והעלמת כל סממן יהודי, ובכך שרדו בסביבה לא אפשרית.
מעמד חברתי וקאסטה
מעבר נוסף מקובל הוא הסתרה או מצג שווא של מעמד חברתי. ריבוד חברתי, כלומר חלוקה של אנשים לקבוצות וקטגוריות חברתיות מאורגנים במערכת מדרגית (היררכית) יציבה, הוא מאפיין מרכזי של המבנה החברתי ומתקיים כמעט בכל חברה אנושית. עם זאת, בניגוד להשתייכות אתנית או למגדר, מעבר ממעמד חברתי אחד למעמד חברתי אחר, גבוה יותר, הוא אפשרי וקל יותר יחסית.
המונח נובו ריש (בצרפתית: "עשיר חדש") הוא כינוי, שנאמר לרוב בנימת לגלוג וגנאי, דווקא לכישלון במעבר של מעמד חברתי. כלומר לבעל הון טרי שאיננו מורגל בנימוסים המקובלים בחברה האריסטוקרטית. בהתאם לכך, הוא נוהג להפגין בראוותנות את עושרו בכל הזדמנות, בעוד התנהגותו ונימוסיו נותרו לכאורה ברמה נמוכה וניתנת לזיהוי. הכינוי הופיע בזמן המהפכה התעשייתית, שבה נוצרה שכבה חדשה של אנשים שבדרך כלל לא היו משכילים, ועושרם נצבר במהירות ולא נבע מנכסים שעברו בירושה.
מערכת הקאסטה באמריקה הלטינית בתקופה הקולוניאלית הייתה דוגמה למערכת נוקשה, שהביא עמו האדם המערבי ונהגה במשך שנים באמריקה הלטינית. דוגמה נוספת שהביא לעולם האדם המערבי היא המערכת החברתית של ארבע הווארנות בהודו. עד התקופה הקולוניאליסטית הבריטית בהודו, לא תיארו הווארנות את המציאות אלא את תפיסתה האידיאלית בעיני הברהמינים. הבריטים שערכו סקרי אוכלוסין חייבו כל אדם לבחור לאיזה קאסטה או ג'אטי הוא שייך ובכך חידדו הבדלים ואילצו את ההודים להגדיר את עצמם במידרג נוקשה, המתקיים עד היום. בשתי מערכות אלה לא איפשרו החברות מעבר באופן פורמלי, אם כי יש להניח שהיו בודדים שביצעו מעבר.
נטייה מינית
כאשר מדובר בנטייה מינית, מעבר מתקיים כאשר אדם מפגין כלפי חוץ נטייה מינית, או העדפה מינית, שונה מהנטייה המינית הקיימת אצלו בפועל. נטייה מינית אינה גלויה אצל תינוקות וילדים רכים, אלא מתגלה לאדם בשלבי המעבר שלו מילדות לבגרות. בחברה ההטרונורמטיבית, המניחה שהאדם הוא הטרוסקסואל עד שיוכח אחרת, נמצאים רוב הלהט"בים בארון, עד ליציאה אקטיבית שלהם מהארון והזדהות כלהט"בים. כפועל יוצא מכך, רוב הלהט"בים בחברה נמצאים בתחילת דרכם במצב של מעבר - passing - שלרוב נכפה עליהם ללא כוונה מראש, המחייב אותם להתנהגות שאינו תואמת את פנימיותם ואת זהותם. במקרים בהם לא ייחשפו ללגיטימציה תרבותית וחברתית, הם עלולים להישאר בארון אף זמן ממושך, דבר העלול לגרום למצוקה רגשית וסבל.
עד תום המחצית הראשונה של המאה העשרים, הייתה הומוסקסואליות אסורה ברוב מדינות המערב. הדבר התבטא, לדוגמה, בהנהגת קוד הייז המחמיר בארצות הברית בשנות השלושים, והמשיך בבהלת הלבנדר - רדיפת הומואים במוסדות הציבור האמריקאיים בשנות החמישים והשישים, במקביל למקארתיזם. להט"בים שרצו לעבוד למחייתם, להופיע בציבור באופן נורמטיבי, לשמור על קשר עם משפחתם, להיות עם חיי חברה בסיסיים ולחיות את חייהם, נדרשו לעבור כהטרוסקסואלים, ולהסתיר לחלוטין את זהותם. במקרים שונים נמשך הצורך להסתיר ולעבור כהטרוסקסואליים גם במחצית השנייה של המאה העשרים. מדיניות "אל תשאל, אל תספר" של הצבא האמריקאי, הייתה דוגמה למדיניות שעוגנה בחקיקה, בה נדרשו להט"בים לעבור כהטרוסקסואלים בתוך הצבא או כוחות הביטחון האמריקאים, ולהסתיר לחלוטין את זהותם כלהט"בים, על מנת שלא יפוטרו ולא ישוחררו בקלון מהשירות. מדיניות זו נהגה עד שנת 2011.
להט"בים מפורסמים שנאלצו לעבור כהטרוסקסואלים ולהעלים לחלוטין רמזים למשיכה חד מינית, היו, לדוגמה, ג'יימס דין ורוק הדסון. בשני המקרים היה המעבר מוצלח ביותר, וזהותם כלהט"בים התגלתה רק לאחר מותם.
מגדר
מגדר הוא מונח במדעי החברה, המתייחס להבחנות תלויות חברה ותרבות, בין גברים לנשים. החברה מגדירה כיצד צפויים נשים וגברים להתנהג ולהיראות. בחברה המערבית, למשל, נשים צפויות להתנהג על פי קודים חברתיים ולהיות נשיות בהתאם לסטריאוטיפים ומאפיינים מקובלים של נשיות: לדוגמה, מצופה מהן להיות רכות ורגישות, ולהביע עניין באסתטיקה, קניות וניהול משק הבית. הגברים לעומת זאת מזוהים יותר עם המרחב הציבורי (עבודה, ניהול, פוליטיקה, מסחר), ומצופות מהם דעתנות, כוחנות, ופחות הבעת רגש. במשך רוב שנות החברה המערבית, לא יכלו נשים לכהן במשרות שונות ובתפקידים ציבוריים. במהלך ההיסטוריה היו נשים שניסו לעבור כגברים, על מנת להתפתח מקצועית או אקדמית. מעבר זה לא היה בהכרח קשור לנטיה מינית. באופן טבעי, רוב סיפורי המעבר המוצלחים אינם ידועים לנו, מאחר שהאדם הצליח במעבר. אך קיימים מיתוסים שונים המוכרים לתרבות, בהם "האפיפיורית יוהנה", בעולם הנוצרי. בספר Passing and the Fictions of Identity, מביא אלן גינסברג את סיפורו של ברנדון טינה, כדוגמה למעבר שסופו טראגי. ברנדון טינה היה גבר טרנסג'נדר, שנולד כנקבה. הוא ניסה לחיות כגבר בדרום ארצות הברית, בשנות התשעים של המאה העשרים, ובסופו של דבר נאנס ונרצח על רקע שונותו. חייו ומותו היו בסיס לסרט התיעודי עטור הפרסים "בנים אינם בוכים" (1998).
דת
מעבר חלקי, מסוג ספציפי, שסיפורו ידוע יותר, היו האנוסים, יהודים שנאלצו לחיות כנוצרים קתולים על מנת לשרוד, בסביבה שלא אפשרה חיים יהודיים. בניגוד לפרופיל המקובל של האדם ה"עובר", האנוסים שימרו את זהותם ותרבותם, נישאו לבני ובנות זוג בקרב קבוצתם בלבד, העבירו את המורשת במשך מאות שנים לצאצאיהם, ולכן סיפורם מוכר כיום.
נכות ולקות
ייתכן מעבר גם בתחומי השיקום, כאשר אנשים הלוקים בנכות או בלקות, מצליחים להסתירה על מנת להשתלב בחברה ולהימנע מסטיגמה של נכות. אחד המקרים הידועים של מעבר בתחום זה, היה של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט. רוזוולט היה משותק בחצי גופו התחתון, לא יכול היה להזיז עצמאית את רגליו, וישב בכיסא גלגלים. הוא למד לצעוד באופן לא עצמאי ועם סיוע, תוך שהוא נשען על אדם אחר המוליך אותו, כאשר לרגליו מוצמדים ברזלים המחייבים את הרגל להישאר ישרה. רוזוולט ועוזריו עמלו קשה בניסיון לשכנע אנשים כי מצבו משתפר. עובדת היותו נכה רגליים המשתמש בכיסא גלגלים לא הוחצנה מעולם על ידי התקשורת. רוזוולט גם דאג שלא להצטלם כשהוא יושב על כיסא גלגלים. בפני הציבור הוא הופיע כשהוא עומד ונתמך על ידי אדם נוסף (לרוב היה זה בנו או אחד מעוזריו), ואת נאומיו נשא כשהוא נשען על דוכן שהוקם במיוחד למענו. מאמציו אלה נשאו פרי, ובמהלך שנותיו הרבות בפוליטיקה, רוב אזרחי ארצות הברית לא היו מודעים לחומרת מצבו הגופני.
מעבר בסיפורת ובקולנוע
מעברים מסוגים שונים מתוארים בסיפורת ובקולנוע.
דוגמה מפורסמת למעבר חברתי מוצגת במחזהו של ג'ורג' ברנרד שו, "פיגמליון", שאף הפך למחזמר המצליח "גבירתי הנאווה" ולסרט קולנוע בשם זה. יצירות אלה עוסקות בפרופ' הנרי היגינס, שנתקל במוכרת פרחים בשם אלייזה דוליטל, שאופן דיבורה ההמוני והנבער צורם לאוזנו הרגישה. היגינס מתערב עם עמית - קולונל פיקרינג, בלשן המתמחה בסנסקריט, שנקלע אף הוא למקום - שתוך זמן קצר יצליח לשנות את שפתה של הנערה ולהפוך אותה ל"ליידי", גבירה בעלת מבטא והיגוי מושלמים.
מעבר של מוצא אתני מוצג בספרו של פיליפ רות, "הכתם האנושי", שגיבורו, קולמן סילק, אדם "צבעוני" ממוצא אפרו-אמריקאי, שבזכות עורו הבהיר יחסית התגייס לצי ארצות הברית כאדם לבן. לאחר שאהובתו הלבנה נפרדה ממנו ברגע שנודע לה מוצאו בעקבות ביקורה בבית הוריו, החליט סילק להסתיר את מוצאו ולחיות כאדם לבן, ועקב כך ניתק את קשריו עם אמו ואחיו, שמראם היה מסגיר את מוצאו. את מוצאו הסתיר גם מאשתו היהודייה, שבעקבות נישואיו לה נחשב אף הוא ליהודי, ומארבעת ילדיו.
מעבר מגדרי מוצג בסיפורו של יצחק בשביס-זינגר, "ינטל בחור ישיבה", שהפך לסרט קולנוע בשם "ינטל". ינטל היא בתו של רבי מנדל, מלמד כפרי דתי אדוק. היא חיה בשטעטל טיפוסי בפולין של תחילת המאה העשרים. אביה האלמן מלמד אותה בסתר את רזי התורה והתלמוד, מה שמקובל היה ללמד בנים בלבד. כאשר אביה נפטר היא מקצצת שערה, מתחזה לבחור ויוצאת למסע על מנת למצוא ישיבה. היא קוראת לעצמה "אנשל" (שמו של אחיה המנוח) ומתחברת במסעה לאביגדור, מי שנחשב לעילוי שבין תלמידי הישיבה ולומדת איתו בחברותא בישיבה שלו.
אדם נגייטיס
אדם מתיו נגייטיס (באנגלית: Adam Matthew Nagaitis; נולד ב-7 ביוני 1985) הוא שחקן בריטי. הוא מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד קורנליוס היקי בסדרת הטלוויזיה "האימה" של ערוץ AMC, ובתפקיד הכבאי וסילי איגנאטנקו במיני-סדרה "צ'רנוביל" של HBO.
ביוגרפיה
אדם נגייטיס נולד בצ'ורלי שבלנקשייר לבארי וסוזן נגייטיס. יש לו אחות גדולה בשם קייט. ב-2002 נפטר אביו אחרי שנפגע מאוטובוס במנצ'סטר.
בגיל 19 עזב נגייטיס את הממלכה המאוחדת כדי ללמוד בקונסרבטוריון סטלה אדלר בניו יורק. הוא סיים את הלימודים בשנת 2007. בהמשך למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) בלונדון. ב-2012 סיים תואר BA במשחק מ-RADA.
ג'יימס אלן (סנאטור)
ג'יימס אלן (באנגלית: James Browning Allen; 28 בדצמבר 1912 – 1 ביוני 1978) היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אלבמה במשך כעשור. טרם היבחרו לסנאט, כיהן כסגן מושל אלבמה בשתי תקופות כהונה, האחת בין השנים 1955-1951 והשנייה בין השנים 1963-1967. בראשית דרכו הפוליטית היה חבר בבית הנבחרים של אלבמה ובסנאט של אלבמה.
ביוגרפיה
ג'יימס אלן נולד בעיירה גדסדן באלבמה. הוא למד באוניברסיטת אלבמה ולאחר סיום הלימודים עסק בתחום המשפטים. בשנים 1938–1942 הוא היה חבר בית הנבחרים של אלבמה. בשנת 1943 הוא התגייס לצי של ארצות הברית. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ג'יימס אלן התמודד בבחירות לסנאט של אלבמה ונבחר לכהונה בשנים 1946–1950. במשך שתי תקופות כהונה הייתה סגן המושל (בשנים 1951–1955 ובשנים 1963–1967).
בשנת 1968 ג'יימס לאן נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית תוך ניצחון על הנציג המתחרה וקבלת 76% מהבוחרים. הוא היה בין הנציגים השמרנים של המפלגה. במרץ 1974 הוא תמך במועמדות של ג'ורג' וולאס לנשיא ארצות הברית.
בהיותו חבר סנאט הוא היה נחשב לאמן הפיליבסטר.
ג'יימס אלן נפטר מהתקף לב ואשתו מריון אלן נכנסה לסנאט במקומו. בבחירות פנים מפלגתיות היא הפסידה למועמד אחר ולכן בהמשך לא התמודדה בבחירות לסנאט של ארצות הברית.
טבעון צפון-אמריקאי
טבעון צפון-אמריקאי (שם מדעי: Rhineura floridana) הוא המין היחיד החי במשפחת הרינאוריים שבקבוצת הטבעונים, ומצוי בטבע רק בפלורידה.
מאפיינים
הטבעון מכיר במראהו תולעת ורודה וגדולה. אורכו 18–30 ס"מ, הוא בעל לסתות קטנות וראש מעובה העוזר לו להתחפר מתחת לקרקע. הוא חסר עיניים וחסר רגליים והעור שלו ורדרד ונטול קשקשים.
הטבעון חי בין החולות או שכבות העלים שעל הקרקע במישורי פלורידה. הם חיים רוב הזמן מתחת לקרקע, מוגנים מטורפים, אך יוצאים בעת ירידת גשמים. הם ניזונים מטרף הכולל חרקים ושלשולים וכל צור קטן שהם מצליחים לתפוס. הם מתרבים באמצעות הטלת ביצים.
מקסים גונאלון
מקסים גונאלון (בצרפתית: Maxime Gonalons; נולד ב-10 במרץ 1989 בליון שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקלרמון פוט.
קריירה
מקסים גונאלון נולד וגדל בעיר ליון שבצרפת וכבר מגיל 10 הצטרף לקבוצת הילדים של אולימפיק ליון בה החל את דרכו בכדורגל. כשהוא בן 18 בלבד, שיחק גונאלון באליפות צרפת לנוער עם ליון ורשם 26 משחקים בהם כבש שני שערים יחד עם קבוצת הנוער של המועדון. ב-6 ביולי 2009, כשהוא מסיים את גיל הנוער, חתם גונאלון על החוזה המקצועני הראשון שלו כשחתם לעונה אחת עם אופציה לשנתיים נוספות באולימפיק ליון והצטרף לסגל הבוגר של המועדון. גונאלון לבש את החולצה עם המספר 41 והתאמן עם הקבוצה באימוני קדם העונה של קיץ 2009. ב-25 באוגוסט, ערך גונאלון את הופעת הבכורה שלו במדי אולימפיק ליון בפלייאוף ליגת האלופות כשעלה כמחליף במשחק נגד אנדרלכט הבלגית. ב-20 באוקטובר, כבש גונאלון את שער הבכורה במדי ליון במשחק נגד ליברפול במסגרת ליגת האלופות. ב-16 בינואר 2010, כבש גונאלון את שער הליגה הראשון שלו עבור ליון במשחק נגד נאנסי. עשרה ימים לאחר מכן חתם גונאלון על הארכת חוזה בליון לארבע שנים נוספות. במהלך השנים גונאלון היה לאופציה הראשונה בקישור האחורי של ליון וזכה עם המועדון באליפות הליגה הצרפתית ובגביע הצרפתי כשהוא הופך להיות קפטן הקבוצה. ב-3 ביולי 2017 עזב את ליון לאחר 18 שנה במועדון וחתם לארבע שנים ברומא. ב-20 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 0–4 על בנוונטו. ב-20 באוגוסט 2018 הושאל לסביליה לעונה אחת.
קריירה בינלאומית
ב-11 בנובמבר 2011, זומן גונאלון לראשונה לסגל נבחרת צרפת למשחק ידידות נגד נבחרת ארצות הברית. לזכותו של גונאלון שבע הופעות עם נבחרת צרפת.
אבנר ברנע
אבנר ברנע הוא חוקר ומרצה למנהל עסקים ומדע המדינה, מתמחה בנושא מודיעין לאומי ובתחום המודיעין העסקי-תחרותי (Competitive Intelligence); בכיר לשעבר בשב"כ.
ביוגרפיה
ברנע נולד וגדל בפרדס חנה, שם גם סיים את לימודיו בבית ספר תיכון האזורי. הוא השתחרר מצה"ל בדרגת סגן. תפקידו האחרון בצבא היה סגן ממ"ח בבית הספר לקצינים.
ברנע שירת בשב"כ במשך 26 שנה, בשנים 1969–1995. פרש מהשב"כ לאחר ששימש בתפקידי מטה ושטח - בין היתר כעוזר ראש שב"כ, כראש חטיבה וכסגן ראש אגף.
לאחר פרישתו משב"כ עבד כמנהל באגף קשרי החוץ של האוניברסיטה העברית בירושלים, ובהמשך כמנהל תחום מודיעין תחרותי בחברת "תבל טלקום".
משנת 2000, מייעץ לחברות בישראל במגוון תחומי פעילות: טלקום, מזון, פרסום, צרכנות, ממשלה, תעשייה ביטחונית, פרמצבטיקה ומוצרים רפואיים. כמו כן, הוא מייעץ בנושאי מודיעין תחרותי גם לחברות באירופה ובמזרח הרחוק.
ברנע מלמד את הנושאים הבאים: מודיעין תחרותי, יזמות עסקית ואסטרטגיה עסקית במסגרת לימודי MBA (מנהל עסקים) במכללה האקדמית תל אביב יפו, בקריה האקדמית אונו ובמכללה האקדמית נתניה. מלמד את נושא המודיעין התחרותי גם בלימודי MA במחלקה למדעי המידע באוניברסיטת בר-אילן. תחום התמחות נוסף של ברנע הוא המודיעין המסכל (Counter Intelligence) ותאוריה של מודיעין אסטרטגי.
החל מ-2014 משמש יו"ר הפורום הישראלי למודיעין תחרותי (פימ"ת). חבר הדירקטוריון של ארגון Strategic and Competitive Intelligence Professionals (SCIP) שבארצות הברית ועורך משותף על המגזין (Competitive Intelligence Magazine (CIM) של SCIP. מרצה בכנסים השנתיים של SCIP באירופה וכן בכנסים אקדמיים נוספים בישראל ומחוצה לה, בתחומי מודיעין ומידע.
הוא משמש עמית מחקר במרכז לחקר הביטחון הלאומי (NSSC) באוניברסיטת חיפה. ב־2019 מונה לחבר ב- Editorial Advisory Board של International Journal of Intelligence and Counterintelligence.
משמש כחבר הנהלה במרכז ש. דניאל אברהם לדיאלוג אסטרטגי במכללה האקדמית נתניה.
ברנע הוא בוגר תוכנית "Top Executives Program" בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב ומוסמך ביחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית. הוא בעל תואר דוקטור מבית הספר למדעי המדינה, החוג ליחסים בינלאומיים שבאוניברסיטת חיפה. נושא הדוקטורט שלו הוא "מחקר השוואתי בין כישלונות מודיעיניים בתחום הלאומי ובתחום העסקי".
ב־2016 זכה בפרס ע"ש יואל בן-פורת על עבודת הדוקטורט שלו. וכך נאמר בנימוקי יו"ר ועדת הפרס, פרופ' אייל זיסר: "מחקרו של אבנר ברנע "ניתוח השוואתי של כישלונות מודיעיניים בתחום הלאומי ובתחום העסקי" הוא "מחקר חדשני, מקורי ופורץ דרך העוסק בסוגיה בעלת חשיבות להתמודדות לאומית ועסקית למול מצבי הפתעה". ב-2016 קיבל אות הוקרה "Distguished Member - Academia" מאת Strategic and Competitive Intelligence Professionals Association - SCIP.
ברנע נשוי ואב לארבעה. מתגורר בתל אביב.
מאמרים בנושא מודיעין לאומי
Anatomy of Operation Pimlico: Ben Macintyre: The Spy and the Traitor: The Greatest Espionage Story of the Cold War Crown, New York, 2019, 384 p., $13.56.: International Journal of Intelligence and CounterIntelligence: Vol 0, No 0 (tandfonline.com)
אנתוני פוקס
אנתוני רנארד פוקס (באנגלית: Anthony Renard Foxx; נולד ב-30 באפריל 1971) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר התחבורה של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ברק אובמה בין השנים 2013–2017. טרם כהונתו במחלקת התחבורה של ארצות הברית, היה פוקס ראש עיריית שארלוט, הגדולה שבערי קרוליינה הצפונית. מינויו של פוקס, חבר המפלגה הדמוקרטית, למזכיר התחבורה התקבל פה אחד בסנאט של ארצות הברית עם 100 תומכים.
ביוגרפיה
פוקס נולד בשלהי אפריל 1971 בשארלוט שבקרוליינה הצפונית. אמו, לורה פוקס, גידלה אותו ביחד עם סביו ג'יימס ומרי פוקס. הוא השלים את לימודיו התיכוניים בתיכון וסט שארלוט. במכללת דייווידסון רכש את השכלתו האקדמית, שם היה ב-1993 הנשיא האפרו-אמריקאי הראשון של התאחדות הסטודנטים במכללה. פוקס למד היסטוריה, והמשיך להשלים לימודי תואר ראשון בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק בשנת 1996.
בתום לימודי המשפטים שלו, שב פוקס לשארלוט כדי לעבוד במשרד עורכי דין. אחר כך עזב פעם נוספת כדי לעבוד כעוזר משפטי עבור השופט נתנאל ר. ג'ונס מבית המשפט הפדרלי השישי לערעורים של ארצות הברית שבסינסינטי. בהמשך עבד במחלקת המשפטים של ארצות הברית ובסגל ועדת המשפט של בית הנבחרים של ארצות הברית. בשנת 2004 היה מנהל מסע הבחירות של חבר בית הנבחרים האמריקאי מל ואט. ב-2001 שב לעיר הולדתו והיה לליטיגטור בדיני עבודה במשרד עורכי הדין "Hunton Andrews Kurth". בעודו חבר מועצת העירייה המשיך לעבוד במשרד זה במשרה חלקית.
ב-2005 נבחר פוקס לראשונה אל מועצת העיר של שארלוט, כנציג מחוז בחירה כללי. בשנת 2007 נבחר מחדש. כעבור שנתיים נוספות, בבחירות 2009, נבחר לראש העיר ה-54 של שארלוט, והיה לאדם הצעיר ביותר בתפקיד. הוא היה ראש העיר הראשון מטעם המפלגה הדמוקרטית מאז 1987, עת עזב ראש העיר הארווי גאנט את התפקיד. ב-2011 נבחר מחדש. עם היותו ראש העיר, ניצב פוקס בפני המיתון החד ביותר בשארלוט זה 80 שנה. העיר, המרכז הפיננסי השני בגודלו בקרוליינה הצפונית, איבדה למעלה מ-25,000 משרות בעקבות המשבר הכלכלי העולמי ב-2008. פוקס החיל רפורמה בתוכנית שכר הבטיחות הציבורית של העיר ופעל לצמצום שיעור האבטלה.
ב-29 באפריל 2013 הכריז נשיא ארצות הברית ברק אובמה על מינוי של פוקס למזכיר התחבורה של ארצות הברית. ב-27 ביוני 2013, אישר הסנאט של ארצות הברית פה אחד את המינוי. פוקס התפטר מתפקידו כראש העיר וב-2 ביולי הושבע לתפקידו. במהלך נאום מצב האומה ב-2015, היה פוקס השורד המיועד. בנובמבר אותה שנה ביקר פוקס בישראל, נועד עם שר התחבורה ישראל כ"ץ וביקר במטה חברת מובילאיי. עוד חודש לכן נודע כי פוקס ישתתף בוועידת ראש הממשלה השלישית לתחליפי דלקים בתל אביב.
ב-20 בינואר 2017 תמה כהונתו עם ההשבעה של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית. עד לאישור מינויה של איליין צ'או, מילא את מקומו מייקל הוארטה.
חוסה וייט
ביוגרפיה
חוסה וייט נולד בעיר מטנסס בקובה לאב ממוצא ספרדי ולאם ממוצא אפרו-קובני.
הוא החל לנגן בכינור בעזרת אביו שהיה כנר חובב. בגיל 18 נתן את קונצרט הבכורה שלו במטנסס בליווי המלחין והפסנתרן האמריקאי לואי מורו גוטשלק שהכיר בכישרונו, עודד אותו להמשיך בלימודיו בקונסרבטואר של פריז ואף אסף כסף למענו.
בפריז למד את הכנר ז'אן-דלפין אלאר וב-1856 זכה בתחרות כינור בפרס הראשון.
ב-1870 קיבל אזרחות צרפתית. הוא הוערך ביותר על ידי רוסיני.
בשנים 1877–1889 שימש וייט כמנהל הקונסרבטורין הקיסרי בריו דה ז'ניירו וכמלחין החצר של פדרו השני, קיסר ברזיל.
תיבת נח (תוכנית רדיו)
תיבת נח הייתה תוכנית בידור שבועית ששודרה בגלי צה"ל וקול ישראל מ-1948 עד 1959 ועל ידי גלי צה"ל משנת 1965 עד 1975.
מועד ואתר שידור
התוכנית התבססה על הקלטה חיה של הופעה במועדון תיבת נח. התכנית שודרה במקביל בקול ישראל ובגלי צה"ל וארכה כמחצית השעה. את התכנית הגיש אלימלך רם.
משנת 1948 התכנית שודרה בימי רביעי. במרץ 1952 עברה התכנית ליום שלישי. החל מתחילת 1958 נוסף לתוכנית מועד שידור בימי חמישי ובהמשך השנה נפסק השידור בימי שלישי. בעקבות הריסת מועדון תיבת נח הופסק שידור התכנית. במקומה שודרה בקול ישראל תוכנית בידור שיוצריה הדגישו שהיא המשך של "תיבת נח".
בסוף 1965 חידש גלי צה"ל את שידור התכנית שהוקלטה באולם בית החייל ברחוב ויצמן והתכנית נמשכה כשעתיים. בין המנחים היו גדי יגיל ומוטי ברכאן.
תוכן
בתוכנית הופיעו מיטב אמני התקופה, בהם יפה ירקוני, אריק לביא, שושנה דמארי, ג'טה לוקה, ישראל יצחקי, שמשון בר-נוי, שמואל פישר, רפאל אריה, אברהם וילקומירסקי, אילנית ופרדי דורה, בליווי תזמורת חיל האוויר בניצוחו של אריך טייך.
בשנות השישים ניגנו בתוכנית תזמורות נוספות בניצוח רומן מסינג, יצחק גרציאני ושירי הלהקות הצבאיות הפכו לחלק בלתי נפרד מהתוכנית.
בעיתון קול העם ביקרו את התכנית בראשיתה על שאינה מכילה תכנים ישראליים ייחודיים. תלונה אחרת נגעה לשימוש בשפת יידיש בתוכנית.
כוח הקרקע הרב-לאומי
כוח הקרקע הרב לאומי הוא כוח רב-לאומי המורכב מחיילים מאיטליה, הונגריה וסלובניה. הכוח שימש גם כקבוצת קרב של האיחוד האירופי במחצית הראשונה של 2007 ובמחצית השנייה של 2012.
היסטוריה
ב-14 בנובמבר 1997 נפגשו בבודפשט שרי ההגנה של איטליה, הונגריה וסלובניה וסיכמו על הקמת כוח צבאי משותף. שנתיים לאחר מכן אושרר ההסכם בידי הפרלמנטים של שלוש המדינות. נקבע כי בסיס הכוח יהיה באודינה שבאיטליה, והיא תוקם על בסיס הבריגדה האלפינית יוליה. ב-5 בספטמבר 2002 החלו להגיע לאודינה קצינים הונגרים וסלובנים כדי להקים את הכוח. ההקמה באופן רשמי הייתה ב-29 בנובמבר. נקבע כי מפקד הקבוצה יהיה גנרל איטלקי אשר משמש במקביל כמפקד הבריגדה האלפינית יוליה, וכסגניו משמשים קצין סלובני והונגרי. הפעלת הכוח אפשרית רק בהסכמה משותפת של שלוש המדינות.
בין 2003–2004 השתתף הכוח במשימת שמירת שלום בקוסובו. במחצית הראשונה של 2007 הוגדר הכוח כקבוצת קרב של האיחוד האירופי ולפיכך היה בכוננות עד סוף השנה. הכוח הוגדר מחדש כקבוצת קרב במחצית הראשונה של 2012.
וילהלמינה מפרוסיה, מלכת הולנד
ביוגרפיה
וילהלמינה נולדה ב-18 בנובמבר 1774 בפוטסדאם לפרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה ואשתו פרדריקה לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט. בילדותה היה חינוכה נתון תחת פיקוח דודה הגדול פרידריך השני, מלך פרוסיה.
ב-1 באוקטובר 1791 התחתנה וילהלמינה בברלין עם בן דודה וילם הראשון, מלך הולנד, כחלק מברית בין בית אורנז'-נסאו לפרוסיה, אולם בני הזוג התאהבו אחד בשנייה, והיו להם נישואים מאושרים.
בתחילת 1814 חזרה וילהלמינה להאג, ובשנת 1815 הוכתרה למלכת הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה. המלכה וילהלמינה הייתה צנועה ונשארה ברקע, ולא מילאה כל תפקיד דומיננטי בממלכה. וילהלמינה לא הייתה מלכה פופולרית, וספגה ביקורת על סגנון הלבוש הגרמני שלה. וילהלמינה התעניינה בציור, ביקרה בהצגות, עזרה להגן על מוזיאונים ותמכה באמנות.
בשנת 1820 החלה בריאותה של וילהלמינה להתדרדר, ומשנת 1829 כמעט לא נראתה בפומבי. ב-12 באוקטובר 1837 מתה וילהלמינה בהאג, והיא בת 63 שנים.
משפחתו
ב-1 באוקטובר 1791 התחתנה וילהלמינה בברלין עם בן דודה וילם הראשון, מלך הולנד, ממנו היו לה 6 ילדים:
דעיכת פרוטון
בפיזיקת החלקיקים, דעיכת פרוטון היא צורה תאורטית של דעיכת חלקיק שבו הפרוטון דועך לחלקיקים תת-אטומיים קלים יותר כמו פאיון נטרלי ופוזיטרון. דעיכת הפרוטון התאורטית נוסחה לראשונה על ידי אנדריי סקרוב ב-1967. למרות המאמצים הניסויים הקשים, דעיכת פרוטון לעולם לא נצפתה. אם הפרוטון היה דועך לפוזיטרון, מחצית מהחיים של הפרוטון הייתה לפחות 1.67× 1034 שנים. לפי המודל הסטנדרטי, פרוטונים, שהם סוג של באריון (מורכבים מ-3 קווארקים),יציבים עקב שימור המספר הבאריוני. על כן ניתן להסיק שפרוטונים לא ידעכו לחלקיקים אחרים בעצמם, כיוון שהם הבאריונים הקלים ביותר (ולכן הכי פחות אנרגטיים).
פליטת פוזיטרון (positron emission).שהוא תהליך רדיו אקטיבי, פרוטון מגרעין אטום הופך, על ידי אינטראקציה עם ובוזון W+ לנייטרון. תהליך זה אינו דעיכת פרוטון, שכן הפרוטון יוצר אינטראקציה עם חלקיקים אחרים באטום.
ישנן תיאוריות מעבר למודל החלקיקי אשר נקראות "תאוריה מאוחדת גדולה" (GUTׂ grand unified theories ) ששוברות בבירור את סימטריות המספר הבאריוני, תיאוריות אלו טענות כי פרוטון יכול לדעוך באמצעות חלקיק היגס, חד־קוטב מגנטי או בוזון אחר בעל זמן מחצית חיים של 1031 עד 1036 שנים. עד היום, כל הניסיונות לחזות בתופעה חדשה אשר נחזתה על ידי GUT (כמו דעיכת פרוטון או הקיום של המונופול המגנטי) נכשלו.
יש שיטות תאורטיות של הפרת באריון חוץ דעיכת פרוטון, הכוללות אינטראקציה עם שינויים של באריון גם/או שמספר הלפטון שונה מ-1 (כמו שמתבקש בדעיכת פרוטון).
באריוגנזה
אחת מהבעיות יוצאות הדופן בפיזיקה המודרנית זאת העליונות של החומר על האנטי-חומר ביקום. היקום ככלל כנראה בעל צפיפות של מספר באריוני חיובי ששונה מאפס - ככה שחומר קיים. כיוון שהונח בקוסמולוגיה שהחלקיקים שאנו רואים נוצרו בפיזיקה זהה לזו שאנו מודדים כיום, היה מצופה שהמספר הכולל הבאריוני יהיה אפס, כמו שחומר ואנטי חומר היו צריכים להיווצר בכמות שווה. זה הוביל למספר מנגנונים מוצעים של "שבירה סימטרית" שהבריאה העדיפה את החומר הנורמלי (ההפך מאנטי חומר) תחת תנאים מסוימים.
ניסויים שבוצעו ב-2010 בפרמילאב מדווחים שחוסר האיזון בין החומר לאנטי-חומר הרבה יותר גדול ממה שהניחו עד כה. בניסוי שכלל סדרת התנגשויות חלקיקים, כמות החומר שנוצר היה בקירוב 1% גדול מהכמות האנטי חומר שנוצרה. הסיבה לזה עדיין לא ידועה.
הוכחות מניסויים
דעיכת פרוטון זה אחד ממפתחות הניבוי של התיאוריה המאוחדת הגדולה. מאז שנות ה-80 המוקדמות, היו מאמצים ניסויים פיזיקליים אשר התמקדו במונופול המגנטי ודעיכת פרוטון. עד היום, כל הניסיונות לצפות כל הניסיונות לצפות באחת משתי תופעות אלו נכשלו. עם זאת, ניסויים אלו הצליחו לבסס את התחומים הנמוכים יותר של מחצית חיים הפרוטון. כרגע, התוצאה המדויקת ביותר הגיעה מה-"Super-Kamiokande" מקרינת הצ'רניקוב במים ביפן.
מוטיבציה תאורטית
על פי תיאוריות אלה, זמן מחצית החיים של הפרוטון הוא 1031 ל־1036 שנים, והפרוטון דועך לפוזיטרון ולפאיון נייטרלי שמיד דועך ל-2 פוטונים.
p+ → μ+ + π0
דעיכת פרוטון במדיה
כאשר וודי אלן בסרטו משנת 1980 פותח באווירה דיכאונית ואומר "האם מישהו קרא בעמוד הראשון של העיתון טיימס שהחומר דועך?", זו הייתה התייחסות כמעט ישירה לדגמי התיאוריה המאוחדת הגדולה של שנות השבעים בהתחשב בתקופת הסרט, ובחשיבות הדגמים הללו באותה תקופה, היו עשרות מאמרים גם בתקשורת הכללית על כמה מההשלכות הבולטות ביותר של הדגם, ובמיוחד הטענה של דעיכת פרוטון.
בפרק של חוק וסדר "המפץ הגדול" ישנו מרדף של מדען אחר ראיות שדעיכת פרוטון קיימת אשר מוביל לרצח המרכזי בפרק.
גמר מונדיאל 2022
גמר מונדיאל 2022 היה המשחק האחרון במונדיאל 2022, ובו ניצחה נבחרת את נבחרת  והפכה לאלופת העולם. המשחק התקיים ב־18 בדצמבר 2022, היום הלאומי של קטר, באצטדיון האייקוני לוסייל שבקטר, לעיני 89 אלף צופים, ונשפט על ידי השופט הפולני שימון מרצ'יניאק.
ארגנטינה הבקיעה שני שערים במחצית הראשונה, אך שער שלישי של קיליאן אמבפה ושער שני של ליונל מסי כפו תיקו 3–3 בסיום ההארכה. ארגנטינה ניצחה 4–2 בדו-קרב פנדלים, בדרכה לזכייה השלישית בתולדותיה והראשונה מאז 1986. המשחק רווי התהפוכות זכה לשבחים בתקשורת הספורט ובקרב האוהדים, ותואר כאחד ממשחקי הכדורגל הטובים בהיסטוריה ואחד מגמרי המונדיאל הגדולים בכל הזמנים.
אצטדיון
הגמר נערך באצטדיון האייקוני לוסייל, שבעיר המתוכננת לוסייל, כ-15 קילומטרים צפונית למרכז העיר דוחה. האצטדיון נועד לארח את הגמר, כחלק מהצעתה של קטר לאירוח המונדיאל, ואושר כמקום הסופי ב-15 ביולי 2020. האצטדיון אירח תשעה משחקים נוספים, שישה בשלב הבתים ושלושה בשלב הנוקאאוט.
האצטדיון האייקוני לוסייל, בבעלותה של התאחדות הכדורגל הקטרית, נבנה כחלק מהצעתה של קטר לאירוח המשחקים. האצטדיון תוכנן על ידי משרד האדריכלות הבריטי פוסטר & פרטנרס, וקורר באמצעות אנרגיה סולארית בעלת טביעת רגל פחמנית אפסית. הנחת אבן הפינה התקיימה באפריל 2017, והבנייה תוכננה להסתיים ב-2020. עם זאת, השלמת האצטדיון נדחתה, והפתיחה התקיימה רק בנובמבר 2021.
סיכום
צרפת בעטה את בעיטת הפתיחה בשעה 18:00 שעון קטר, לעיני קהל שמנה 89,966 איש. בדקה ה־23 קיבלה ארגנטינה בעיטת עונשין גבולית, כאשר אנחל די מריה הוכשל ברחבה על ידי עוסמאן דמבלה. הקפטן הארגנטינאי ליונל מסי כבש בבעיטה נמוכה לפינה הימנית של השער. ארגנטינה הכפילה את יתרונה בדקה ה־36, לאחר התקפה מהירה שהסתיימה בשער של די מריה לרשתו של הוגו לוריס. המאמן הצרפתי דידייה דשאן ערך שני חילופים כבר בדקה ה־41, וצרפת ירדה למחצית בפיגור שני שערים, בפעם הראשונה מאז גמר 1998. צרפת לא הצליחה לבצע ניסיון בעיטה לשער עד הדקה ה־70, אך בדקה ה־79 זכתה בבעיטת עונשין, לאחר שהמגן הארגנטינאי ניקולאס אוטמנדי ביצע עבירה ברחבה על המחליף הצרפתי רנדאל קולו מואני. קיליאן אמבפה המיר בהצלחה את בעיטת העונשין לשער, ופחות משתי דקות לאחר מכן השלים צמד מהיר והשווה את התוצאה. לאחר סיום הזמן החוקי, עבר המשחק להארכה, ועם תחילת המחצית השנייה השלים מסי צמד שערים והעלה את ארגנטינה שוב ליתרון. אך בדקה ה־118 העניק השופט לצרפת בעיטת עונשין שנייה, לאחר שכדור שבעט אמבפה פגע בידו של גונסאלו מונטייל בתוך רחבת העונשין של ארגנטינה. אמבפה כבש גם בעיטת עונשין זו, והפך לשחקן השני בלבד להבקיע שלושה שערים בגמר גביע העולם, לאחר ג'ף הרסט האנגלי בגמר 1966. לאחר שוויון 3–3 בתום ההארכה, המשחק עבר להכרעה בדו-קרב פנדלים. השוער הארגנטינאי אמיליאנו מרטינס הציל את בעיטתו של קינגסלי קומאן, אורליאן צ'ואמני בעט אל מחוץ למסגרת, ומנגד הארגנטינאים כבשו את כל ארבעת בעיטותיהם והעניקו לארגנטינה את גביע העולם בכדורגל לאחר ניצחון 4–2.
בית אוסף ספרים אשר למונטיפיורי
בית אוסף ספרים אשר למונטיפיורי הייתה ספרייה שפעלה במשך כשנתיים בירושלים. הספרייה הוקמה ב-1875 על ידי אנשי "חברת תפארת ירושלים" המשכילית, ונסגרה בעקבות התנגדותם העזה של אנשי היישוב הישן השמרנים.
ספרייה זו הייתה רשמית "ספריית חברים" אך שימשה בפועל מעין ספרייה ציבורית. והיא עסקה גם בפעולות תרבות, כך הוטל על חבריה למשל להתכנס כל יום לשיעור לימוד בתלמוד, תנ"ך ודקדוק בבית הספרייה. עדכונים בנוגע לספרייה התפרסמו בקביעות בעיתון החבצלת, אשר עורכו ישראל דוב פרומקין היה בין מקימיה.
הספרייה הנציחה את שמו של סר משה מונטיפיורי כאות כבוד לתמיכתו ביישוב היהודי בירושלים, מתוך תקווה שהוא יתמוך בה כלכלית בעתיד. ואכן בעיתון "הצפירה" מתאריך 19 בפברואר 1875 מודיע העורך כי מונטיפיורי תרם סך של 5 לירות שטרלינג עבור הספרייה. כמו כן מודיע העורך כי בתיאום עם אליעזר הלוי, נאמן ביתו של מונטיפיורי, הוחלט להנציח את אשתו המנוחה, יהודית, ובעקבות כך שונה שם הספרייה ל"בית אוסף ספרים אשר למשה ויהודית מונטיפיורי".
הספרייה, שהחזיקה לא רק ספרות תורנית אלא גם ספרות לא תורנית, כמו את ספרי יוסף בן מתתיהו וספרי הרמח"ל, שהיו שנויים-במחלוקת בקרב בני היישוב הישן, וייתכן שאף ספרות קראית (לפי טענת אנשי היישוב היישן – אולם הדבר הוכחש על ידי מייסדי הספרייה), היוותה סלע-מחלוקת עז בפולמוס ההשכלה שנסוב בקהיליית היישוב הישן בירושלים, במסגרת מחלוקת זו, הפיצו אנשי היישוב הישן, ובראשם הרב שמואל סלנט, את דיבת הספרייה כהיותה מקום לספרי כפירה, וכי היא משמשת כ"בית מדרש לרבנים", ובהמשך אף הכריזו בכל בתי הכנסת האשכנזיים בשם בית הדין של הפרושים כי חל איסור לפקוד את בית הספרים. סיבה נוספת להתנגדות היישוב היישן, היא טענתם שמשיכת תרומות לספרייה, ובכלל זה תרומות ממונטיפיורי, תפגע באיסוף הכספים לקיום תושביה העניים של ירושלים. וכאשר נודע כי מונטיפיורי תרם 5 לירות שטרלינג עבור הספרייה, קיבלה ההתנגדות אופי מוחשי עוד יותר. בי"ג באדר תרל"ה שלח מונטיפיורי למייסדי הספרייה כי יסירו את שמו מבית אוסף הספרים, בעקבות פניית הרבנים אליו; ומאז נקרא בית הספרים רק בשם הסתמי "בית אוסף הספרים".
את דבר החרם על הספרייה תיאר סר סמואל מונטגיו באמצע שנת 1875 בפני ועד שלוחי הקהילות בלונדון, במסגרת סקירתו את היישוב היהודי בירושלים, והוא מספר כי הקנאים גרמו לסגירת הספרייה, אולם בפועל הספרייה המשיכה לפעול בשלב זה. סקירות על בית הספרים ועל ספרים חדשים שנוספו הופיעו באופן קבוע בכתב העת "החבצלת" עד לאמצע שנת 1876.
הספרייה סגרה את שעריה כעבור פחות משנתיים מהיווסדה, עקב התנגדות היישוב הישן ומפאת חוסר תקציב.
בליניים
בליניים (שם מדעי: Blanidae) היא משפחת של קשקשאים מקבוצת הטבעונים. בה סוג אחד - טבעון (Blanus) בו 7 מינים. חלק מהחוקרים רואים בה תת-משפחה במשפחת המטבעוניים.
בני הסוג הם זוחלים קטנים המזכירים תולעת גדולה, עם קשקשים דמויי טבעות ועור חשוף. הם בעלי עיניים קטנות או בכלל לא וחיים מתחת לאדמה או לרקבובית עלים באגן הים התיכון, בעיקר באירופה ובצפון אפריקה. הלסתות שלהם מפותחות ו2 השיניים העליונות חדות ומזכירות ניבים.
האצטדיון העירוני כפר קאסם
אצטדיון עירוני כפר קאסם הוא אצטדיון כדורגל שעתיד להיבנות בכפר קאסם באתר מגרש הכדורגל הקיים בחלקה המערבי של העיר מ-1980 ומכונה "אצטדיון אבו חמיס", וישמש כמגרשה הביתי של קבוצת מ.ס. כפר קאסם המשחקת בליגה הלאומית.
בחודש יולי 2022 סוכם עם החברה הממשלתית של איחוד האמירויות הערביות כי במסגרת הסכמי אברהם היא תהיה זו שתממן את הקמת האצטדיון, והוא ייקרא אצטדיון "ח'ליפה".
חיים א' כהן
חיים אליעזר כהן (נולד במרץ 1949, ה' באדר תש"ט) הוא בלשן ישראלי, חבר האקדמיה ללשון העברית ופרופסור אמריטוס בחוג ללשון עברית באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
חיים אליעזר כהן נולד בשנת 1949 בתל אביב. למד באוניברסיטת תל אביב בחוגים ללשון העברית ולשפה וספרות ערבית. בשנת תשנ"ב קיבל תואר דוקטור על עבודה שכותרתה "ההיצב התחבירי של הכינויים בלשון התנאים".
מונה לפרופסור חבר בחוג ללשון העברית באוניברסיטת תל אביב. בשנים תשע"א–תשע"ה כיהן כראש בית הספר למדעי היהדות באוניברסיטה זו. תחומי מחקרו: לשון חז"ל ומסורות הלשון בסידור התפילה. בשנת 2018 יצא לגמלאות.
בשנת תשס"ג נבחר לחבר־יועץ באקדמיה ללשון העברית ובשנת תשס"ח נבחר לחבר בה. החל משנת תשע"א עורך המילון ההיסטורי ללשון העברית. בשנים תשנ"ד–תשס"ב היה עורך כתב העת "לשוננו לעם".
שימש חבר המערכת של מילון "רב מילים".
מרכז הסחר העולמי הפיננסי באוננג שן-יאנג
מרכז הסחר העולמי הפיננסי באוננג שניאנג (בסינית: 沈阳宝能环球金融中心; בפין-יין: Shěnyáng Bǎonéng Huánqiú Jīnróng Zhōngxīn) הוא גורד שחקים אשר נמצא בבנייה בשניאנג, ליאונינג, סין. גובהו של הבניין לאחר שבנייתו תסתיים אמור היה להיות 565 מטר, אך בהמשך הוטלה מגבלת גובה - 453 מטר. בניית הבניין החלה בשנת 2014, אך הופסקה ב-2019.
תעז (עיר)
תעִז (בערבית: تعز) היא עיר בדרום־מערב תימן, בירתו של מחוז תעִז. היא ממוקמת ברמת תימן ליד עיר הנמל מוח'א שעל יד הים האדום. גובהה כ-1,400 מטר מעל פני הים. זוהי העיר השלישית בגודלה בתימן כשלפניה ברשימה צנעא בירת תימן ועיר הנמל עדן. בזמני שלום נחשבה תעז לבירת התרבות של תימן.
במהלך המהפכה התימנית בשנת 2011, קרב בין תומכי ומתנגדי עלי עבדאללה סאלח הסתיים בניצחון המורדים. כחלק ממלחמת האזרחים התרחשו בעיר עימותים בין החות'ים לתומכי עבד רבו מנסור האדי. העיר הייתה תחת מצור והאו"ם הזהיר מפני מחסור חמור במזון בעיר באם הלחימה בעיר תימשך.
מקומות
בתעז יש רבעים ישנים יפים רבים בהם בתים שבנויים באופן אופייני עם לבנים חומות. המסגדים בדרך כלל לבנים. המסגדים המפורסמים בעיר הם אַשְרָפִיָּה, מֻכְּתַבִּיָּה, ומודחאפר. אחד המבנים המפורסמים בעיר הוא מבצר קהיר הממוקם על המדרון הצפוני של הר סאבר. המבצר נהרס ב-2015, במהלך מלחמת האזרחים בתימן. המבצר נכבש על ידי החות'ים ואז הותקף מהאוויר על ידי הקואליציה בראשות סעודיה. הר סאבר עצמו הוא אחד ההרים המפורסמים ביותר בתימן, בגובה של כמעט 3,000 מטר מעל פני הים ונשקף ממנו נוף פנורמי על העיר. בעיר יש גם מדרסה בעלת מעמד אוניברסיטאי.
מזג אוויר
בתעז שורר אקלים סובטרופי גשום.
דיוויזיית המילואים ה-54 (האימפריה הגרמנית)
דיוויזיית המילואים ה-54 (וירטמברג) (בגרמנית: 54. Reserve-Division (Württembergische)) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
לקראת סוף ינואר 1917 היא הוכפפה לקורפוס ה-12 (הסקסוני ה-1), במסגרת הארמייה השלישית, ובמאי 1917 הדיוויזיה הוכפפה תחת פיקוד קבוצת פרוסנס (הקורפוס ה-3 במסגרת הארמייה הראשונה) כדיוויזיית התערבות ולחמה עמו במהלך הקרב השני על האן, ובאוקטובר 1917 הוכפפה שוב לארמייה הרביעית. במרץ 1918 היא השתייכה לקבוצת Caudry (הקורפוס ה-13 (וירטמברג) במסגרת הארמייה השנייה, עמו לחמה במבצע מיכאל. ב-6 באפריל 1918 הוכפפה הדיוויזיה קורפוס המילואים ה-23 ולאחר מכן הוכפפה לקורפוס ה-54 ולבסוף פורקה ב-31 באוגוסט 1918.
המרכז לדמוקרטיה וזכויות עובדים
המרכז לדמוקרטיה וזכויות עובדים (DWRC) הוא ארגון ללא מטרות רווח פלסטיני, שאינו משויך לאף מפלגה פוליטית. DWRC הוקמה בשנת 1993 על ידי קבוצה של איגודים מקצועיים, עורכי דין, אקדמאים ואישים פוליטיים בחברה הפלסטינית כדי להגן על זכויות העובדים ולקידום צדק חברתי. המייסדים כוללים את חסן ברגותי (מזכ"ל הפדרציה הבינלאומית לאיגודי עובדי ההוראה בארצות ערב), וגסאן חטיב (שר התכנון לשעבר ועיתונאי ותיק) . DWRC ממוקמת ברמאללה וכן יש לה סניף בעיר עזה.
קדדיים
קדדיים או טבעונים קובנים (שם מדעי: Cadeidae), היא משפחה של טבעונים בעלת סוג אחד ובו 2 מינים, החיים בקובה. הקדדיים הם זוחלים מוארכים חסרי רגליים ובעלי עיניים קטנות, החיים מתחת לאדמה או פסולת העלים של יערות האי קובה. הם בעל ראש קשוח ולסתות חלשות. הם ניזונים בעיקר מחסרי חוליות.
המרכז לדמוקרטיה וזכויות עובדים
חשיבות הארגון
בשנת 2000 אישר הנשיא הפלסטיני את חוק העבודה הפלסטיני הראשון. עם זאת, על פיה- DWRC, חוק העבודה היה חסר שיניים ,
ועורכי דין ומאגדי עובדים מטעם DWRC פעלו כדי לעבוד עם מומחים משפטיים של הרשות הפלסטינית כדי להכניס תיקונים לחוק; בשלהי 2005, ה-DWRC הצליחה להשיג הסכמה לחוק עבודה פלסטיני חלופי במועצה המחוקקת הפלסטינית.
איחוד האיגודים המקצועיים הגדול ביותר בין הפועלים ברשות הפלסטינית כבר מזמן חדל להיות דמוקרטי על פי מגוון משקיפים; ב- PGFTU שנשלט על ידי הפת"ח לא נערכו בחירות מאז 1981. ה-DWRC, כעמותה עצמאית שאינה עצמה איגוד עובדים, עמדה בחזית הקריאה ל-PGFTU לתת דין וחשבון בתקשורת הפלסטינית כמו גם בבינלאומית, וארגנה מאות ועדי עובדים דמוקרטיים, ודוחפת לקיום שקיפות מלאה בתנועת הפועלים הפלסטינית.
בשנת 2007 ארגון ה- DWRC ארגן את איגוד האיגודים והעובדים העובדים העצמאיים והדמוקרטים בפלסטין, ויזם את הקמת הוועידה הראשונה בסדר גודל ארצי של האיגודים המקצועיים הדמוקרטים והעצמאיים הפלסטינים מזה עשרות שנים, המייצגת למעלה מ-50,000 נשים וגברים.
אלמדודלר
אלמדודלר (בגרמנית: Almdudler) הוא משקה מוגז מאוסטריה, שם הוא נחשב ל"משקה הלאומי" ושני בפופולריות שלו במדינה רק לקוקה-קולה.
האלמדודלר פותח בשנת 1957 על ידי ארווין קליין. מקור השם מהביטוי הנפוץ auf der Alm dudeln, שפירושו "לשיר בשדות האלפים".
המשקה נפוץ גם בצ'כיה, שווייץ, גרמניה, הונגריה, בלגיה, הולנד, אוסטרליה ובארצות הברית.
בהלת הלבנדר
בהלת הלבנדר (באנגלית: Lavender scare) הייתה פאניקה מוסרית שבמהלכה נרדפו הומוסקסואלים ועברו דמוניזציה על ידי ממשל הפדרלי של ארצות הברית בשנות ה-50 במקביל וכחלק מתופעת המקארתיזם האנטי-קומוניסטי. מכיוון שהקהילה הפסיכיאטרית התייחסה באותה התקופה לנטיות חד מיניות כאל מחלת נפש, נחשבו הומואים ולסביות למוּעדים לסחיטה ועל כן היוו ”סיכון ביטחוני“. את המונח טבע הסופר דייוויד קיי ג'ונסון בספרו ”בהלת הלבנדר: רדיפת הומואים ולסביות בממשל האמריקאי בתקופת המלחמה הקרה“.
רקע
בשנת 1950, השנה בה הסנאטור ג'וזף מקארתי טען כי 205 קומוניסטים ”מסתתרים“ במחלקת המדינה של ארצות הברית, הועלתה טענה דומה על ידי תת-מזכיר המדינה, ג'ון פיוריפורי (John Puerifory), ולפיה ישנה ”מחתרת הומוסקסואלית“ בשורות המחלקה. על כן, פיטרה הממשלה 91 עובדים הומואים בנימוק של סיבות ביטחוניות.
מכיוון שבשנות ה-50 נחשבה ההומוסקסואליות כעבירה על המוסר שדינה מאסר, וכהפרעה נפשית, היו מרבית ההומואים בארון וחלקם אף היו נשואים לנשים. מקארתי ואחרים טענו כי גורמים קומוניסטים יסחטו אותם על מנת שימסרו להם מידע מסווג על הממשל הפדרלי. מקארתי מינה לתפקיד יועץ בכיר לוועדת המשנה של הקונגרס את רוי כהן, משפטן שמרני, וביחד הביאו השניים לפיטוריהם של הומוסקסואלים רבים משירות המדינה וצבא ארצות הברית - חלקם איבדו לאחר מכן את בתיהם ומשפחותיהם, וחלקם אף התאבדו בעקבות כך.
הועלו כמה סיבות אפשריות שהביאו ל”בהלת הלבנדר“: הנראוּת ההולכת וגוברת של הומוסקסואליות, שינויים בחשיבה קונספירטיבית, משבר בתפישת הגבריות בארצות הברית וכן מאמצים פוליטיים מצד רפובליקנים שמרנים, שעלו לשלטון בארצות הברית לאחר הגמוניה ארוכה של המפלגה הדמוקרטית, לעקר את הגורמים בשירות המדינה שתמכו בניו דיל (מספר עובדי הממשל גדל מאוד בשנות הניו דיל). בנוסף, הועלתה כסיבה נוספת התפישה של הומוסקסואליות כבלתי מוסרית במידה זהה לקומוניזם: מכיוון שהומוסקסואליות הייתה בלתי-חוקית בארצות הברית באותם זמנים, נהגו הומואים ולסביות להתרועע בקבוצות סגורות ועל כן סומנו כ”מתביישים“, בדומה לפעילים הקומוניסטים.
המלחמה הקרואטית-בוסנית
המלחמה הקרואטית-בוסנית (מכונה גם המלחמה הקרואטית-מוסלמית) הייתה סכסוך בין הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה לבין הקהילה הקרואטית של הרצג-בוסניה שנתמכה על ידי קרואטיה, אשר היה חלק ממלחמת בוסניה. בהגדרה אחרת, המלחמה התקיימה בין הבוסנים המוסלמים שהיו נאמנים לרפובליקה של בוסניה והרצגובינה, לבין הבוסנים הקרואטים שהיו נאמנים לקהילה הקרואטית של הרצג-בוסניה, אם כי היו גם קרואטים שנלחמו לצד הרפובליקה. המלחמה פרצה ב-19 ביוני 1992 והסתיימה ב-23 בפברואר 1994, אך עיקרה היה במהלך 1993. באותה שנה לא היו שינויים משמעותיים בקווים עם הסרבים, ותשומת הלב העולמית הייתה נתונה לסכסוך הקרואטי-מוסלמי. בית הדין הבינלאומי ליוגוסלביה (ICTY) הגדיר את הסכסוך כמלחמה בינלאומית בין קרואטיה ובוסניה והרצגובינה.
לאחר שנחתם הסכם גראץ בין מנהיג הסרבים רדובאן קרדז'יץ' למנהיג הקרואטים מאטה בובאן, אשר היה הפסקת אש בין הצדדים, הם התפנו למלחמה בבוסנים המוסלמים. במהלך המלחמה ניסו הקרואטים להשתלט על שטחים בשליטת הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה ולספח אותם לקרואטיה. יש הטוענים שזה נעשה שהתאם להסכם קרג'ורג'בו לחלוקת בוסניה והרצגובינה בין סרביה וקרואטיה. למרות עליונותם הצבאית של הקרואטים, הצליחו הבוסנים להדוף את המתקפה ולהרחיב את השטח שבידיהם.
מספר פשעי מלחמה בוצעו במהלך המלחמה הקרואטית-בוסנית, בעיקר נגד הבוסנים. הידוע בהם הוא הטיהור האתני מעמק לשבה (Lašva), במהלכו נרצחו כ-2,000 אזרחים בוסנים מוסלמים. אין נתונים מדויקים אודות האבדות במלחמה. לפי מידע של מכון מחקר מסרייבו (IDC), רוב מתוך 10,448 ההרוגים המתועדים היו מוסלמים (62%), אחריהם קרואטים (24%) והסרבים במקום השלישי (13%). בחבל נהר הנרטבה, מתוך 6,717 הרוגים 54% היו בוסנים, 24% סרבים ו-22% קרואטים. הסכסוך עם הסרבים התבטא גם הוא באבדות. לדוגמה, טבח של אזרחים סרבים חפים מפשע בשנת 1992. המלחמה הסתיימה בשנת 1994 עם חתימת הסכם וושינגטון.
פרוץ מלחמת בוסניה והלאומנות הקרואטית
המלחמה הקרואטית-בוסנית הייתה חלק ממלחמת בוסניה, שפרצה בשנת 1991, אחת מהמלחמות שליוו את התפרקות יוגוסלביה. ב-5 באפריל 1992 הכריזה בוסניה והרצגובינה עצמאות, למרות התנגדות הסרבים במדינה ששאפו להישאר בשלטון סרביה. בעקבות הכרזת העצמאות הבוסנית תקפו הסרבים חלקים שונים בבוסניה והרצגובינה. הממשל המרכזי חדל לתפקד ואיבד שליטה על המדינה.
הקרואטים והסרבים שבבוסניה והרצגובינה שאפו להסתפח למדינותיהם ומרדו בשלטון הבוסני בתמיכת קרואטיה וסרביה. במרץ 1991 נפגשו נשיא סרביה סלובודן מילושביץ' ונשיא קרואטיה פרניו טוג'מן בעיר קרג'ורג'בו שבוויוודינה. השיחות החשאיות כונו הסכם קרג'ורג'בו, ובמהלכן חולקה בוסניה והרצגובינה לקרואטיה ולסרביה. במהלך מלחמות יוגוסלביה, מטרות הלאומנים מקרואטיה נתמכו על ידי הלאומנים הקרואטים מבוסניה והרצגובינה. מפלגת השלטון הקרואטית, האיחוד הדמוקרטי הקרואטי (HDZ), ארגנה ושלטה בענף הקרואטי של המפלגה בבוסניה והרצגובינה, והם שאפו לספח את החלקים הקרואטים בבוסניה והרצגובינה לקרואטיה ולהקים את "קרואטיה הגדולה". בסוף 1991, התחזקו החלקים הקיצוניים של המפלגה, ובעזרת פרניו טוג'מן וגויקו שושק תפסו את השליטה במפלגה.
הקרואטים ומנהיגם פרניו טוג'מן התכוונו להבטיח חלקים שונים של המדינה כקרואטים. ב-18 בנובמבר 1991 ענף ה-HDZ בבוסניה והרצגובינה הכריז על הקמת הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה, כמכלול "פוליטי, תרבותי, כלכלי וטריטוריאלי" נפרד על אדמת בוסניה והרצגובינה.
שיתוף פעולה קרואטי-בוסני
בתחילת המלחמה מועצת ההגנה הקרואטית (HVO) שיתפה פעולה עם צבא בוסניה והרצגובינה (ARBiH). ביולי 1992 שנקבע שיוקם פיקוד צבאי משותף כחלק מהסכם ידידות בין קרואטיה לבוסניה והרצגובינה, אך ההסכם לא יושם בפועל והנשיא אלייה איזטבגוביץ' דחה אותו למרות בקשות חוזרות ונשנות של הקרואטים. במרכז בוסניה, ה-HVO וכוחות ההגנה הטריטוריאליים הבוסנים (TO) ניסו ליצור יחידה צבאית אחת נגד התקפות צבא רפובליקה סרפסקה בתחילת 1992, הציע מטה החירום של ויטז להקים חטיבה משותפת שתורכב מגדוד HVO ומגדוד TO. מפקד החטיבה יהיה קרואטי ומוסלמי ישרת כסגנו וכראש מטה החטיבה. שאר המטה יורכב מקציני HVO ו-TO. למרות זאת, גרירת הרגליים של הבוסנים והתחמקות בנוגע לחטיבה המוצעת עורר מורת רוח בקרב הקרואטים, שהחלו לעזוב את הכוחות הבוסנים לטובת ה-HVO, אשר היה בהכנות להגנה מפני הסרבים. אף על פי כן, כוחות ה-HVO שהוקמו וחומשו בחופזה, יחד עם ה-TO ומעט עזרה מצבא קרואטיה, הצליחו להקים קו הגנה נגד הכוחות הסרבים שהיו עדיפים עליהם בחימושם ובמספרם. כוחות קרואטים-מוסלמים משותפים התמודדו עם איומי הסרבים במזרח ובמערב הרצגובינה, והצבא הבוסני נאבק לשמור על שליטתו בעיירות במזרח בוסניה שכותרו על ידי הסרבים.
בתקופה זו היו שלוש חזיתות עיקריות במרכז בוסניה: חזית צפונית, חזית מזרחית וחזית מערבית. בכולן שיתפו פעולה ה-HVO וה-ARBiH נגד כוחות צבא רפובליקה סרפסקה.
המתיחות בין המוסלמים לקרואטים
בעקבות המלחמה עם הסרבים, ובמיוחד לאחר נפילת יאיצה באוקטובר 1992, נמלטו פליטים מוסלמים רבים לאזורים בבוסניה והרצגובינה בהם חיו קרואטים ומוסלמים. דבר זה העלה את המתיחות בין שתי הקבוצות, בעיקר משום שהפליטים הצטרפו לצבא הבוסני והעניקו לו עדיפות על פני מועצת ההגנה הקרואטית.
ב-10 באפריל 1992, הכריז מאטה בובאן שכוחות ההגנה הטריטוריאליים הבוסנים, שהוקמו יום קודם לכן, אינם חוקיים על אדמת הרצג בוסניה. במאי 1992 חתמו נשיא בוסניה והרצגובינה איזטבגוביץ' ונשיא קרואטיה טוג'מן על ברית, אך היא מעולם לא יושמה. ב-6 במאי 1992, נחתם הסכם גראץ בין רפובליקה סרפסקה והקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה, בזמן שהסרבים שלטו על 70% מהמדינה. ההסכם היה הפסקת אש בין הצדדים, ואיפשר להם להתרכז במלחמה נגד הצד המוסלמי. יש הטוענים שההסכם היה המשך להסכם קרג'ורג'בו. ההסכם פיצל את הקרואטים בין הנאמנים לרפובליקה של בוסניה והרצגובינה לבין הבדלנים שתמכו בהרצג בוסניה. כוחות ההגנה הקרואטים (HOS) היו כוח קרואטי שלחם לצד הרפובליקה.
המתיחות בין הקרואטים למוסלמים התגברה במהלך שנת 1992, כששני הצדדים התחרו על השלטון ביישובים שונים במרכז בוסניה. הקרואטים והמוסלמים רבו על חלוקת השלל שהשאיר ה-JNA לאחר שנסוג מבוסניה והרצגובינה במאי 1992. הם ביקשו להשתלט על מתקנים ונקודות מפתח, ופעלו להגן על קהילותיהם. למרות מתיחות גוברת ועימותים הולכים ומתרבים, המשיכו ה-HVO וה-ARBiH בשיתוף הפעולה נגד הסרבים שנתמכו על ידי יוגוסלביה החדשה (סרביה ומונטנגרו) והחלקים הנותרים של ה-JNA.
בעקבות אירועים אלו, הפנו הקרואטים ביוני 1992את מאמציהם מהחזית הסרבית לעיירות נובי טרבניק (Novi Travnik) וגורני ואקוף (Gornji Vakuf) שבמרכז בוסניה. ב-18 ביוני 1992 קיבלו כוחות ההגנה היבשתיים הבוסנים בנובי טרבניק אולטימטום מה-HVO, שתבע מהם לבטל את הרשויות הבוסניות במקום, לקבל את סמכות הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה ולהשבע לה אמונים, להכפיף את הכוחות הבוסנים ל-HVO ולגרש פליטים מוסלמים, וכל זאת בתוך 24 שעות. אירועים אלו נחשבים לתחילתה של המלחמה הקרואטית-בוסנית. ב-19 ביוני ההתקפה יצאה לפועל. משרד הדואר ובית הספר היסודי נפגעו. גורני ואקוף עצמה הותקפה על ידי הקרואטים ב-20 ביוני, אך ההתקפה נכשלה. בתקופה ההיא ה-HVO החל לטהר את שורותיו מקצינים מוסלמים. הריגת מפקד כוחות ההגנה הקרואטים (HOS), בלאז' קרלייביץ' (Blaž Kraljević), על ידי ה-HVO באוגוסט 1992, בהוראת זגרב, היוותה גם היא זרז להתפרקות הברית הקרואטית-מוסלמית. עד אוקטובר 1992, הברית בין הקרואטים למוסלמים, שעדיין תפקדה בפוסבינה (Posavina) שבצפון בוסניה ובסרייבו הנצורה, התמוטטה. המצב הוחמר כאשר באותו החודש, כוחות קרואטים תקפו אזרחים מוסלמים בעיירה פרוזור (Prozor), הרגו אזרחים ושרפו את בתיהם. ה-HVO טיהר את רוב המוסלמים מפרוזור וממספר כפרים הסובבים אותה.
בתחילת 1993 הוצגה תוכנית ואנס-אואן (Vance-Owen) לחלוקת בוסניה והרצגובינה בין הקרואטים, הסרבים והמוסלמים. החלוקה תתבצע לעשרה קנטונים על פי הרוב האתני בכל קנטון, וסרייבו הבירה תהיה בשלטון משותף. מאטה בובאן, מנהיג הרצג בוסניה, קיבל את התוכנית, אשר מבטיחה לקרואטים שטחים נרחבים. בעוד נשיא הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה אלייה איזטבגוביץ' קיבל את התוכנית תחת לחץ בינלאומי, הסרבים דחו אותה. הקרואטים היו רוב בשלושה קנטונים שמספרם 3, 8 ו-10. קנטון 10 משתרע על אזור עמק לשבה ומרכז בוסניה, האזורים אשר עמדו במרכז המלחמה. הקרואטים קיבלו את תוכנית ואנס-אואן כבסיס לתביעותיהם והשתמשו כאמתלה לביצוע טיהור אתני בשטחים שיועדו להם.