cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Last of Us Part II
The Last of Us Part II (בתרגום חופשי לעברית: האחרונים מבינינו: חלק 2) הוא משחק הרפתקאות-פעולה, שפותח על ידי חברת Naughty Dog ומופץ על ידי "Sony Computer Entertainment" באופן אקסקלוסיבי עבור פלייסטיישן 4. אירועי המשחק מתרחשים חמש שנים לאחר אירועי The Last of Us (2013), ובמהלכו השחקן ייכנס לנעליה של אלי, כעת בת ה-19, הנכנסת לקונפליקט הרה גורל מול פולחן נוצרי מסתורי בארצות הברית הפוסט-אפוקליפטית. המשחק מכיל מרכיבי אימה-הישרדות ומשוחק מנקודת המבט של אדם שלישי.
המשחק יצא לשוק ב-19 ביוני 2020, לאחר שהוא הוכרז בדצמבר 2016, אך יציאתו לשוק נדחתה פעמיים: בפעם הראשונה לטובת הליכי פיתוח נוספים שנועדו לשפר את חוויית המשחק, ובפעם השנייה בשל סוגיות לוגיסטיות שנבעו כתוצאה מהתפרצות מגפת הקורונה.
משחקיות
גם במשחק הנוכחי יופיע "מצב האזנה" מהמשחק הקודם, המאפשר לשחקנים לאתר אויבים באמצעות תחושת שמיעה מוגברת ומודעות מרחבית, המצוינים כקווי מתאר הנראים דרך קירות וחפצים. בנוסף, השחקן יוכל לאסוף חפצים ותוספות במטרה לשדרג את המיומנויות בעץ המיומנויות שלו. שלושת הענפים העיקריים של העץ הם הישרדות, יצירה והתגנבות - שדרוגי הישרדות ישפרו את הבריאות, את טווח מצב ההאזנה והזריקה למרחקים; שדרוגי יצירה יאפשרו לשדרג את כלי הנשק, ישפרו את המהירות בה אלי משתדרגת ויאפשרו לה ליצור פצצות עשן והלם; שדרוגי התגנבות ישפרו את מהירות התנועה במהלך הזחילה, את מהירות ההריגה במהלך מצב התגנבות ויאפשר לשחקן ליצור משתיקי קול לאקדחים. "Part II" יציג גם כלבי שמירה שיכולים לעקוב אחר ריחו של השחקן.
רקע
המשחק מתקיים במערב ארצות הברית הפוסט-אפוקליפטית ומופיעות בו הרבה דמויות שהופיעו במשחק הקודם, שהבולטות ביותר בהן הם אלי (אשלי ג'ונסון), ג'ואל מילר (טרוי בייקר), אחיו טומי (ג'פרי פירס) ואשתו, מריה (אשלי סקוט). המשחק נפתח בעיירת ג'קסון, ויומינג, המנוהלת על ידי טומי. בין אירועי שני המשחקים, אלי מתיידדת עם דינה (שאנון וודוורד), נערה יהודייה, ובן זוגה לסירוגין, ג'סי (סטיבן צ'אנג). הם נתקלים בחזית לשחרור וושינגטון; שחבריו הבולטים כוללים את אבי (לורה ביילי), מל (אשלי ברץ'), נורה (צ'לסי טאברס), אוון (פטריק פוגיט), ומני (אלחנדרו אדדה), ואת מנהיגם, אייזק (ג'פרי רייט). לאורך המשחק, השחקן נכנס לנעליהן של אלי ואבי. המשחק מתרחש גם בסיאטל, וושינגטון, וסנטה ברברה, קליפורניה, שם אלי פוגשת את הסרפייטס, קבוצת קנאים דתיים, ואת הפתנים, קבוצת שודדים, בהתאמה. בנוסף, אבי מתיידדת עם שני סרפייטס לשעבר, יארה (ויקטוריה גרייס), ואחיה לב (איאן אלכסנדר), נער טרנסג'נדר.
עלילת המשחק
חמש שנים לאחר אירועי המשחק הקודם, ג'ואל ואלי גרים כעת בג'קסון, עיירה הנמצאת תחת שליטתם וניהולם של טומי, אחיו של ג'ואל, ואשתו, מריה. אלי, לאחר שהתיידדה עם דינה וג'סי, מנהלת זוגיות גלויה עם דינה לאחר שזאת האחרונה נפרדה מג'סי. מאוחר יותר, לאחר שג'ואל וטומי נעלמים במהלך סיור בחיפוש אחר נגועים חדשים, אלי ודינה יוצאות לחקור. במקביל, נחשף שאבי וחברי קבוצתה נמצאים בפאתי ג'קסון במטרה להרוג את חברי העיירה. זמן קצר לאחר מכן, ג'ואל וטומי מצילים את אבי מהנגועים והם נמלטים מעדר גדול וחוזרים למאחז המנוהל על ידי הקבוצה של אבי. לאחר שהצמד מציג את עצמו, הם מותקפים על ידי הקבוצה של אבי. אלי מוצאת אותם אך מותקפת ומתבוננת בחוסר אונים במותו האלים של ג'ואל בידיה של אבי. מתגלה כי הקבוצה של אבי היא חלק מהחזית לשחרור וושינגטון. אלי, המושפעת מהאירוע, נשבעת לנקום. לאחר מכן, טומי, מתוסכל מכך שלג'קסון חסרים משאבים ללחימה בחזית לשחרור וושינגטון, רודף אחריהם עד לבסיסם בסיאטל בלבד. באישורה של מריה, אלי ודינה רודפות אחרי טומי. תוך הימנעות מסיור של החזית לשחרור וושינגטון בסיאטל, בנות הזוג מותקפות על ידי קבוצה גדולה של נגועים ובמהלך בריחתן, אלי מגלה את חסינותה בפני דינה, שבתורה מגלה לה שהיא בהיריון. למחרת, כשדינה נחלשת פיזית כתוצאה מההיריון שלה, אלי רודפת אחרי טומי לבדה ונתקלת בג'סי, שעקב אחריהן עד לסיאטל, שמשאיר את אלי להמשיך במסעה לבדה לאחר שהוא מתעייף. תוך כדי חיפוש אחר חברתה של אבי, נורה, היא נתקלת בסרפייטס, קבוצת קנאים דתיים שנאבקים בחזית לשחרור וושינגטון על השליטה בסיאטל. בסופו של דבר, אלי מאתרת את נורה וחוקרת אותה על מיקומה של אבי. כאשר נורה גוססת מפציעותיה, אלי לומדת שהיא גחלילית לשעבר, וגורמת לה להיזכר כיצד לפני שנתיים היא חקרה את בית החולים שג'ואל הציל אותה ממנה ומגלה שהוא שיקר לה על כך שהגחליליות לא מצליחים למצוא תרופה.
למחרת, אלי יוצאת למרדף בעקבותיה של אבי בזמן שג'סי רודף אחרי טומי. אלי נתקלת בשני חברים נוספים בקבוצה של אבי, אוון ומל, אותם היא נאלצת להרוג, אך רק אז היא מגלה לאימתה שמל הייתה בהיריון. אחרי שאלי נפגשת מחדש עם דינה, ג'סי וטומי, הם מחליטים לחזור לג'קסון, אך נקלעים למארב של אבי, שהורגת את ג'סי ומחזיקה את טומי כבן ערובה, תוך כדי שהיא חושפת בפני הקבוצה שהיא בתו של אחד המנתחים של הגחליליות שג'ואל הרג בזמן שהציל את אלי, ומגוללת את קורותיה בשלושת הימים האחרונים.
בפלשבק, לאחר שנודע לה כי אוון נעלם במהלך חקירת פעילות בה מעורבת קבוצת הסרפייטס, אבי מתעמתת עם אייזק על כך שהוא שמר זאת בסוד. אייזק חושף שייתכן ואוון הצטרף לסרפייטס, ומסביר את תוכניתו לתקוף את המאחז של הסרפייטס כדי להשמיד אותם. לאחר מכן אבי יוצאת לחפש את אוון, ולאחר שנלכדת, מחולצת על ידי יארה ולב. בתהליך, זרועה של יארה נשברת, אם כי בסופו של דבר, אבי מוצאת את אוון, שהתפכח מהמלחמה בין החזית לשחרור וושינגטון לסרפייטס, וניסה להפליג לסנטה ברברה, שם קבוצת הגחליליות מתארגנת מחדש. אבי לוקחת את יארה לקבלת טיפול רפואי אצל אוון ומל ומשיגה ציוד רפואי מבית החולים של החזית לשחרור וושינגטון בעזרתו של לב. לאחר כריתת זרועה של יארה, לב בורח על מנת לבקר את אמו, מה שמאלץ את אבי ויארה לרדוף אחריו. בדרכן, השתיים נתקלות במני, שנהרג לאחר מכן על ידי טומי. השתיים מוצאות לבסוף את לב, שנאלץ להרוג את אמו כאשר תקפה אותו, והשלושה נאלצים לברוח שוב כאשר מתחילה המתקפה של החזית לשחרור וושינגטון על הסרפייטס. יארה מקריבה את עצמה כדי לאפשר לאבי ולב לברוח, והורגת את אייזק בתהליך. השניים שבים למקום המסתור שלהם, שם הם מגלים את גופותיהם של אוון ומל, ומוצאים מפה שאלי השאירה אחריה, שמובילה למקום המסתור שלה.
בחזרה להווה, אבי יורה בטומי ונלחמת נגד אלי ודינה, ומכניעה אותן, אף שהיא חסה על חייהן לאור התעקשותו של לב, שמגלה על הריונה של דינה, בתמורה לעזיבת סיאטל מאחוריהן. חודשים לאחר מכן, אלי ודינה מתגוררות בחווה, שם הן מטפלות בתינוקה של דינה, למרות שאלי סובלת מהפרעת דחק פוסט-טראומטית בגלל מותו של ג'ואל. כאשר טומי מגיע עם מידע על מקום הימצאה של אבי, אלי, שאינה מסוגלת להשאיר את עברה מאחור, עוזבת במטרה להתעמת איתה. בינתיים, אבי ולב מגיעים לסנטה ברברה בחיפוש אחר הגחליליות ומצליחים ליצור עמם קשר. השניים מתבקשים לצאת לאי קטלינה, לפני שהם נלכדים על ידי קבוצת הפתנים. כאשר אלי מגיעה, היא מצילה את השניים, ובתחילה מאפשרת להם להתרחק לפני שהיא נזכרת בג'ואל המת ומחליטה להילחם באבי. אלי מצליחה לגבור על אבי, אך חווה התגלות מוסרית ונסוגה, ומאפשרת להם לעזוב. כשהיא חוזרת לחווה, מגלה אלי את המקום ריק, לאחר עזיבתה של דינה עם התינוק שלה. כשהיא נזכרת בשיחתה האחרונה עם ג'ואל, בה הבטיחה לנסות לסלוח לו, משאירה אלי את הגיטרה המיותמת של ג'ואל בבית החווה ופונה אל עבר עתיד לא ידוע.
פיתוח
פיתוחו של המשחק החל בשנת 2014, זמן קצר לאחר הפצת גרסת הרימאסטר של "The Last of Us". השחקנים טרוי בייקר ואשלי ג'ונסון שבים לגלם את דמויותיהם כג'ואל ואלי, בהתאמה. ניל דרוקמן שב לעבודתו על המשחק כבמאי הקריאייטיבי וכתסריטאי לאחר שעבד על "The Last of Us", אולם הפעם עלילת המשחק נכתבה שיתוף פעולה עם התסריטאי האלי גרוס. ברוס סטרלי, במאי המשחק המקורי, עזב את Naughty Dog בשנת 2017, ובמקומו נבחרו אנתוני ניומן וקורט מרגנאו לביים את "Part II"; ניומן שימש ככוריאוגרף הלחימה של "The Last of Us", ומרגנאו היה במאי המשחק "Uncharted: The Lost Legacy". המלחין גוסטבו סנטולוללה שב להלחין הפסקול עבור "Part II". התוכניות למצב מולטי-פלייר עבור המשחק בוטלו מכיוון שהמשאבים הועברו לשיפור היקפו. ב-Naughty Dog הצהירו כי "Part II" הוא המשחק הארוך ביותר שהם עבדו עליו.
"Part II" הוכרז במהלך אירוע ה-"PlayStation Experience" שהתקיים בדצמבר 2016. הטריילר הראשון חשף את חזרתם של אלי וג'ואל, חמש שנים לאחר המשחק הראשון. הוצהר כי השחקן ייכנס לנעליה של אלי בת ה-19, לאחר שהיה ניתן לשחק אותה בחלק קטן מהמשחק הראשון, בו ג'ואל היה הדמות הראשית אותו השחקן שיחק. בעוד שהמשחק הראשון עסק בתמות של אהבה, דרוקמן הצהיר כי "Part II" יעסוק בתמות של שנאה. העבודה על לכידת התנועה החלה בשנת 2017.
זמן קצר לאחר הפצת המשחק "The Lost Legacy" באוגוסט 2017, הצוות שעבד על המשחק הראשון עבר לסייע בפיתוח "Part II", כלומר, האולפן כולו עבד עליו. הטריילר השני למשחק יצא באוקטובר 2017 כחלק משבוע המשחקים בפריז, ובמהלכו נחשפו ארבע דמויות חדשות: יארה (ויקטוריה גרייס), לב (איאן אלכסנדר), אמילי (אמילי סוואלו), ודמות ללא שם שגולמה על ידי לורה ביילי. דרוקמן הצהיר כי הדמויות "אינן נלוות למסע הבא של אלי וג'ואל". המשחק הוצג בכנס E3 2018 של סוני. טריילר נוסף הוצג ב-"State of Play", מצגת הנוגעת למשחקי פלייסטיישן עתידיים שהתקיים בספטמבר 2019.
באפריל 2020, בייקר הפציר בשחקנים להיכנס לעלילת המשחק בראש פתוח וחשף כי לג'ואל יהיה "תפקיד מרכזי" בעלילה, ובנוסף הצהיר שהוא לא בטוח אם השחקנים יאהבו את הנרטיב או ישנאו אותו, אך לא יישארו "אמביוולנטיים" לגביו.
הפצה
ב-2 באפריל 2020, Naughty Dog הודיעה שפיתוח המשחק כמעט הושלם, אך תאריך יציאתו יידחה ללא הגבלת זמן בגלל בעיות לוגיסטיות שנגרמו כתוצאה מהתפרצות מגפת הקורונה.
ב-27 באפריל דלפו מספר קטעי וידאו ברשת, בהם נראו קטעים, משחקיות ופרטי עלילה. דרוקמן צייץ שהוא "שבור לב" עבור המעריצים וצוות הפיתוח, שהקדישו שנים על פיתוח המשחק. בהמשך אותו יום, הודיעה סוני שהמשחק יופץ לשוק ב-19 ביוני 2020. מספר ימים לאחר מכן הצהירה סוני כי היא זיהתה את המדליפים, וכי הם אינם קשורים לסוני או ל-Naughty Dog.
לפני יציאת המשחק לשוק
בעוד שהטריילר השני התקבל בביקורות חיוביות לרוב, הוא עורר ביקורת על האלימות המוצגת בו. נשיא "Sony Computer Entertainment" באירופה, ג'ים ראיין, הגן על הטריילר ואמר שהמשחק מיוצר על ידי מבוגרים ומיועד לאותו קהל. דרוקמן הסביר: "אנו מפיקים משחק על מעגל האלימות ואנחנו מצהירים על פעולות אלימות ועל ההשפעה שיש להם... [הרעיון] היה שהשחקן ירגיש דוחה בגלל חלק מהאלימות שהוא מבצע בעצמו."
תומאש פודסטבסקי
תומאש מרטינש פודסטבסקי (בפורטוגזית: Tomás Martins Podstawski; נולד ב-30 בינואר 1995 בפורטו שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירת מועדונים
פודסטבסקי שיחק בקבוצות פורטו, ויטוריה סטובל, פוגון שצ'צ'ין וסטאבק.
ב-1 בפברואר 2022 חתם בבני יהודה תל אביב מהליגה הלאומית. ב-4 באפריל, לאחר שבע הופעות ליגה בלבד במדי המועדון, שוחרר.
בקיץ פודסטבסקי חתם בקרמיוטיסה מליגת העל הקפריסאית.
קריירה בינלאומית
פודסטבסקי היה חלק מסגל הנבחרת האולימפית של פורטוגל לטורניר הכדורגל באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
הפרדה ציקלונית
אופן פעולה
קיימת גם גרסה הכוללת זרם אוויר נוסף שתפקידו לסלק את החלקיקים המצטברים על הדפנות. גרסה זו מאפשרת להציב את המפרד שלא במאונך לקרקע, כי הוצאת החלקיקים לא מתבססת על כוח המשיכה. במקרה של סינון אבק, ניתן לשפר את יכולת ההפרדה על ידי ריסוס של טיפות מים בתוך תא הציקלון; חלקיקי האבק מתנגשים בטיפות המים, מסתם עולה ועמה גם הכוח הצנטריפוגלי שמניע אותם כלפי חוץ.
להגברת יכולת הסינון משתמשים במולטי ציקלון, המורכב מכמה ציקלונים הפועלים במקביל. לכל הציקלונים כניסה ויציאה משותפת והם מבוססים על עיקרון זהה. היתרון שלהם על פני חלל אחד גדול הוא בקוטר הקטן של כל מכשיר, שמאפשר לסנן חלקיקים זעירים יותר, הודות לכוח צנטריפוגלי מוגבר. עם זאת, מפל הלחץ הדרוש להפעלת המולטי ציקלון הוא גבוה יותר מזה של ציקלון בודד בגודל דומה, ולכן הפעלתו דורשת אנרגיה רבה יותר.
מפרדי ציקלון יעילים לרוב להפרדה של חלקיקים בסדר גודל של כמה עשרות מיקרונים. הם נמצאים בשימוש במנסרות ונגריות, לסילוק נסורת ופסולת לטש, בתי זיקוק לנפט ומפעלים נוספים, בין היתר לצורך הפחתת זיהום האוויר. בנוסף, הם מהווים שיטת סינון מתקדמת בתחום שואבי האבק (כתחליף לשקיות אבק) ומשמשים לסילוק אדי שמן מהאוויר במטבחים תעשייתיים. לעיתים משמש מפרד הציקלון לסינון ראשוני לפני מתקן הפרדה עדין יותר כדי להפחית את העומס עליו. יתרונו הוא בהיעדר חלקים נעים ועמידות בתנאי לחץ וטמפרטורה גבוהים. מנגד, יכולת ההפרדה שלו מוגבלת (לא יעיל לחלקיקים בקוטר נמוך מחמישה מיקרון) והפעלתו דורשת מפל לחץ גבוה יחסית.
חישוב מהירות החלקיק
נתבונן בחלקיק שנסחף עם האוויר אל תוך הציקלון ונמצא במרחק r מהציר המרכזי. ניתן לפרק את מהירותו לשני מרכיבים: רכיב משיקי V_t ורכיב רדיאלי V_r שכיוונו החיובי כלפי חוץ. הכוחות הפועלים על החלקיק בכיוון הרדיאלי הם הכוח הצנטריפוגלי, כוח הגרר וציפה. תחת ההנחות של חוק סטוקס (צמיגות דומיננטית יחסית לאינרציה), כוח הגרר הפועל על חלקיק בזרימה (לאו דווקא רדיאלית) הוא: כאשר r_p מייצג את רדיוס החלקיק ו-\mu את צמיגות הזורם. במקרה של זרימה סיבובית, הכוח הצנטריפוגלי הפועל על החלקיק הוא: ואחרי הצבה של מסת החלקיק: מתקבל הכוח: כאשר \rho_p היא צפיפות החלקיק.
בנוסף לכך פועל על החלקיק כוח ציפה כלפי פנים. הכוח נובע מהפרשי הלחץ בין הרדיוסים השונים במערבולת, והוא זהה בגודלו לכוח הצנטריפוגלי שחווה זורם בנפח החלקיק (באופן כללי, אם נתבונן בפיסת נפח בתוך זורם מסוחרר נראה שאין תנועה בכיוון רדיאלי. הסיבה לכך היא שכנגד הכוח הצנטריפוגלי כלפי חוץ פועל כוח ציפה זהה כלפי פנים; כוח ציפה כזה פועל גם על החלקיק):
על פי החוק השני של ניוטון, סכום הכוחות הרדיאליים קובע את התאוצה על פי הנוסחא: להפשטת החישוב נניח שהחלקיק מגיע למהירותו הסופית; התאוצה מתאפסת והמשוואה מקבלת את הצורה: או בהצבת הכוחות לעיל: ניתן לבודד את המהירות V_r ולקבל: ניתן לראות שסימן המהירות נקבע לפי הצפיפות. כאשר צפיפות החלקיק גבוהה מצפיפות הזורם הוא ינוע כלפי חוץ (סימן חיובי למהירות), ולהפך. כמו כן, על פי תוצאות ניסויים, המהירות המשיקית V_t פרופורציונלית לריבוע הרדיוס.
מציאת רדיוס הפרדה
על מנת לקבוע מתי חלקיק ייפלט מהמערבולת, ניתן להשתמש במודל מקורב המניח זרימה למינארית בתוך הציקלון. על פי המודל, מספר הסיבובים שעובר הגז בתוך הציקלון הוא: כאשר H הוא רוחב פתח הכניסה של הגז, L_b גובה חלקו הגלילי של הציקלון ו-L_c גובה החלק החרוטי. הקירוב מניח שמערבולות האוויר בחלקו הצילינדרי של הציקלון הן בגובה פתח הכניסה, ובאזור החרוטי – כפול מכך (עקב הקטנת רדיוס החרוט תוך שמירה על ספיקה קבועה). קיימות שיטות מדויקות יותר להערכת מספר הסיבובים של הזורם, שמתחשבות בגורמים נוספים.
כדי שחלקיקים באוויר ייפלטו עליהם להתנגש בדופן לפני הגעת האוויר לתחתית הציקלון ועלייתו חזרה. שיעור הזמן שבו האוויר נע כלפי מטה מתקבל מחלוקה של הדרך שעובר האוויר במהירותו: כאשר D הוא קוטר הציקלון, ו-V_{in} מהירות הכניסה המשיקית של האוויר. ניתן להבחין כי המודל מתעלם מהקטנת הרדיוס לאורך החרוט ומהשפעתו על המהירות המשיקית (בפועל, המהירות המשיקית גדלה עם היצרות החרוט - שתי התופעות מקזזות זו את זו אך לא באופן מלא).
האוויר נכנס לציקלון דרך פתח בחלקו העליון המשיק לרדיוס. המערבולות החיצוניות שמתחוללות בציקלון הן ברוחב הפתח בקירוב, ולכן זהו המרחק המקסימלי שחלקיק בתוך האוויר יצטרך לעבור עד הפגיעה בדופן. כדי שהחלקיק יעבור את המרחק הזה מהירותו הרדיאלית צריכה להיות: כאשר W הוא רוחב הפתח (ניצב לאיור).
הצבה של שני הביטויים האחרונים במהירות החלקיק מהחישוב הקודם, תוך הנחת מהירות משיקית אחידה, וחילוץ רדיוס החלקיק יניבו את התוצאה: הביטוי לעיל מתאר את רדיוסו של החלקיק הקטן ביותר שיגיע לדופן, גם אם יימצא בנקודה הפנימית ביותר בכניסתו לציקלון.
לפי החישוב עד כה, כל החלקיקים בעלי רדיוס גבוה מ-r_p יסוננו ביעילות של 100%. בפועל, כתוצאה מקרובים שונים והזנחה של גורמים משפיעים נוספים יכולת הסינון פחותה יותר מזו שחושבה; רדיוס ההפרדה, שעבורו מחצית מהחלקיקים שבאוויר נפלטים ממנו, מתואר בצורה אמפירית על ידי הביטוי: קיימים מודלים נוספים, מורכבים יותר, בין היתר כאלה המתבססים על זרימה טורבולנטית. ניתוח מדויק יותר של התנהגות החלקיקים מתבצע על ידי סימולציות זרימה ממוחשבות. אחת המגבלות העיקריות ביצירת מודלים היא הקושי לחשב השפעה הדדית בין חלקיקים, והיצמדות של חלקיקים קטנים לגדולים יותר.
ראו גם
צנטריפוגה
משה אפרים נבון
משה אפרים נבון אפנדי (1848 – 22 בינואר 1918) היה איש ציבור ירושלמי, שופט והתובע הכללי בבית המשפט בעיר וחבר ועד העדה הספרדית.
קורות חיים
נולד בירושלים בשנת 1848 (ה'תר"ח) למשפחת הרבנים והעסקנים נבון. בצעירותו למד ערבית וטורקית, ובהמשך הקנתה לו השליטה בשפות אלו מעמד נכבד אצל המשפחות הערביות בירושלים.
כשבגר נישא לשרה, אחותו של הרב יעקב מאיר.
בשנת 1896 (ה'תרנ"ו) החל לשמש כשופט בבית המשפט בירושלים מטעם העירייה, ובשנת 1906 (ה'תרס"ו) נבחר לשמש כתובע הכללי בירושלים, וכיהן במשרות אלו עד לשנת 1916 (ה'תרע"ו).
הלך לעולמו ב-22 בינואר 1918 (ט' בשבט ה'תרע"ח).
סבו היה הרב יהודה נבון, ובן דודו היה יוסף נבון.
מסדרון וזארי
מסדרון וזארי (באיטלקית: Corridoio Vasariano) הוא מעבר על-קרקעי סגור בעיר פירנצה. המסדרון מחבר בין פאלאצו וקיו לפאלאצו פיטי דרך גלריית אופיצי ומעבר לארנו על גשר פונטה וקיו. המסדרון הוקם על ידי ג'ורג'ו וזארי ב-1564 לפי הזמנתו של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה, שביקש לנוע בין ארמונותיו ומבני השלטון מבלי לצאת לרחובות העיר.
מסלול המסדרון ומבנהו
המסדרון יוצא מצדו הדרומי של פאלאצו וקיו, עובר בגשר קטן מעל הרחוב ונכנס לגלריית אופיצי, שם הוא מתקדם בתוך הבניין ויוצא מצדו הדרומי אל גדת הארנו. המסדרון עובר מערבה לאורך גדתו הצפונית של הנהר על גבי ארקדה שקומתה התחתונה מהווה טיילת וחוצה אותו כקומה שנייה מעל הפונטה וקיו. אז מתפתל המסדרון ברובע שמדרום לארנו (Oltrarno), תוך שהוא עוקף את מגדל מנלי (Torre dei Mannelli) שמשפחת מנלי, שהיה בבעלותה, סירבה להסירו לצורך הקמת המסדרון, ונכנס לארמון פיטי דרך גני בובולי. אורך המסדרון פחות מקילומטר.
המסדרון בנוי בפשטות, מטויח בגוון בהיר, וגגו מחופה ברעפים. במסדרון קבועים לאורכו חלונות קטנים בגודל זהה.
בצדו הדרומי של הארנו עובד המסדרון בצמוד לכנסיית סנטה פליציה. במקום זה דופן המסדרון הפונה אל תוך הכנסייה הופכת למרפסת מחופה בסורג ברזל. הדבר איפשר למשפחת הדוכס להשתתף בטקסים בכנסייה מן המרפסת, מבלי להתערב בהמון.
היסטוריה
בניית המסדרון ארכה חמישה חודשים. קוזימו דה מדיצ'י, שצבר אויבים רבים מבית ומחוץ, חשש לעבור בקרב המון העם ברחוב וביקש דרך מעבר בטוחה ופרטית. בעקבות הקמת המסדרון מעל גשר פונטה וקיו, חוסל שוק הקצבים ששכן שם והיווה מפגע תברואתי. במקומו הוכנסו לחנויות שעל הגשר סדנאות צורפים.
ב-1939 הורחבו חלונות המסדרון המערביים במסדרון שמעל הפונטה וקיו בהוראתו של מוסוליני, לקראת ביקורו של היטלר בעיר. מאוחר יותר, עם כיבוש איטליה על ידי גרמניה ב-1944, הורה היטלר מפורשות לכוחותיו להרוס את כל גשרי הארנו אך להותיר את הפונטה וקיו על כנו. באוגוסט 1944 שימש המסדרון למעבר של פרטיזנים בין צפון העיר, שהייתה בשלטון פשיסטי, לדרומה, שהוחזק על ידי בעלות הברית.
חלקו של המסדרון העובר בתוך האופיצי משמש כגלריה להצגת דיוקנאות, חלקיו האחרים נמצאים גם הם ברשות הנהלת גלריית אופיצי והם סגורים לציבור הרחב.
ניל לביוט
ניל לבּיוּט (באנגלית: Neil LaBute; נולד ב-19 במרץ 1963 דטרויט) הוא במאי קולנוע, תסריטאי ומחזאי אמריקאי.
קורות חיים
ניל לביוט נולד בדטרויט, מישיגן, אביו, ריצ'רד לביוט עבד כנהג משאית כבדה ואמו הייתה פקידת קבלה בבית חולים. הוא גדל בספוקיין, בוושינגטון. בעת לימודי תיאטרון באוניברסיטת בריגהאם יאנג בפרובו שביוטה, הצטרף לדת המורמונית, "כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים". באותה תקופה התוודע לשחקן ארון אקהרט שעמד לגלם כמה תפקידים ראשיים בסרטיו ומחזותיו. לביוט יצר כמה מחזות שבדקו את הגבול של מה שנחשב למקובל באוניברסיטה הדתית השמרנית וכמה מהם הורדו מהבמה מיד אחרי הבכורה. עם זאת החוג לתיאטרון של האוניברסיטה כיבד אותו עם "פרס המחזאי המבטיח" מקרב הסטודנטים. בהמשך סיים לביוט תארים גם באוניברסיטת קנזס, באוניברסיטת ניו יורק ובאקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון.
לפי עדותו בראיון אצל רוברט אלדר, לביוט הרגיש עניין מיוחד בעשייה הקולנועית כאשר ראש הפעם הראשונה את הסרט La Peau Douce של פרנסואה טריפו, שהיה כדבריו "הסרט ששינה את חייו". חשב שזו הצורה שבו גם הוא היה רוצה להעביר סיפור אנושי באופן הכי פשוט באמצעים קולנועיים.
הקריירה כמחזאי ואיש קולנוע
ב-1993 חזר לאוניברסיטת בריגהאם יאנג לבכורת מחזהו "In the Company of Men" שזכה לפרס מטעם "האיגוד המורמוני לספרות". לימד בהמשך דרמה וקולנוע באוניברסיטת פרדו, אוניברסיטת אינדיאנה בפורט ויין. שם עיבד והפיק בשנות ה-1990 המוקדמות את המחזה שלו בסרט שסימן את פריצת הקריירה שלו כבמאי קולנוע. הסרט, שהוסרט תוך שבועיים ושהפקתו עלתה 25,000 דולר, זכה לפרס Filmmaker's Trophy של פסטיבל סאנדנס, וכן בפרסים חשובים נוספים -פרס חבר השופטים ב בפסטיבל הסרטים בדוויל (1997), הפרס של Independent Spirit Awards לתסריט הטוב ביותר (1997), מועמדות לפרס "אלכסנדר של זהב" בפסטיבל הסרטים בסלוניקי, הפרס לתסריט הטוב ביותר של מבקרי הקולנוע של טקסס (1997), הפרס לתסריט הטוב ביותר של חוג מבקרי הקולנוע מניו יורק (1997).
לביוט זכה להערכה על התמונות המטרידות שהציג, של גברים ונשים בקונפליקט. המחזה "In the Company of Men" תיאר שני אנשי עסקים מיזוגינים (אחד מהם משוחק על ידי אקהרט) המתכננים באכזריות למשוך אשה חרשת בקשר רומנטי ולאמלל את חייה. סרטו הבא של לביוט "Your Friends & Neighbors" עם ארון אקהרט ובן סטילר היה תיאור מזעזע של חיי המין של שלשה זוגות מהפרברים. בשנת 2000 כתב מחזה בשם " Bash: Latter-Day Plays", טרילוגיה של שלושה מחזות של מערכה אחת,- Iphigenia in orem, A gaggle of saints, and Medea redux שהציג שלוש דמויות של בני הדת המורמונית במצבים מטרידים ועושים דברים אכזריים. מחזה זה עלה למחבר הוצאתו מחוץ לשורות הכנסייה המורמונית.
בשנת 2001 כתב וביים לביוט בלונדון את המחזה The Shape of Things, עם פול ראד ורייצ'ל וייס בתפקידים ראשיים. המחזה עובד לסרט בשנת 2003. העלילה מתרחשת באוניברסיטה קטנה המידווסט האמריקאי ומתמקדת בארבעה סטודנטים מעורבים זה בזה רגשית ורומנטית., היצירה מעלה שאלות בנוגע לטבעה של האמנות ואורך קשרי האהבה. הצעירה המגולמת על ידי רייצ'ל וייס מסובבת את "פול ראד" וגורמת לו להשתנות לגמרי ולהתנתק מכל חבריו עת מנת שיהפוך ליותר מושך כלפיה. היא טוענת שהתאהבה בו ואף מציעה לו נישואים, כדי שאחר כך תשפיל אותו בפני קהל, תוך הודעה כי הכל היה חלק מ"פרויקט אמנותי" לצורך עבודת המאסטר שלה.
המחזה "The Mercy Seat" הייתה נכתבה בעקבות פיגועי הטרור במגדלי התאומים ב-11 בספטמבר 2011. עלילת המחזה מתרחשת למחרת הפיגוע ומספרים בו על אדם שעבד במרכז המסחר העולמי, אולם באותו יום גורלי לא היה במשרד אלא עם פילגשו. מפני שהוא מצפה כי המשפחה תאמין שנהרג בפיגוע, חושב לנצל את הטרגדיה על מנת לברוח והתחיל חיים חדשים עם האשה האהובה. השחקנים הראשיים היו לייב שרייבר וסיגורני ויבר. המחזאי סיפר שמחזה זה מציג לדעתו "מעין טרור רגשי שאנחנו מנהלים כלפי אלו שאנו מתיימרים לאהוב" והקדיש אותו לדייוויד הר כתגובה לעבודה הישירה, המחושבת והחוקרת של היוצר הבריטי.
"איש הקש" (2006) היה גרסה אמריקאית לסרט קאלט קלאסי בריטי וסרט האימה הראשון של לביוט. משחקים בו ניקולס קייג' ואלן בורסטין. המחזה "Reasons To Be Pretty" ב-2008 היה הראשון שהעלה לביוט בברודוויי (ב-2009), אם כי הורץ לזמן קצר. היה מועמד לשלושה פרסי טוני. לביוט ביים גם את Death at a Funeral, גרסה חדשה לסרט קומדיה בריטי באותו שם על תסריט מאת דין קרייג ועם כריס רוק בתפקיד הראשי. הוא כתב מבוא חדש וסצנות חדשות בשביל ההפקה של אילוף הסוררת על במת Chicago Shakespeare Theater. הכניס, בין היתר, לעלילה גם פרשת אהבים לסבית.
המחזה הראשון שהפיק לביוט, Filthy Talk for Troubled Times, הוקרא בשנת 1989 בבימוי המחבר בבית המאסר MCC במנהטן ביוני 2010 וונתרם ל-MCC's Playwrights' Coalition. באותו מקום הוצגה בשנת 2010 גם בכורת היצירה " The Break of Noon" "The Unimaginable", מחזה קצר מאת לביוט, הוצג ב-2010 בחלק מעונת Terror 2010 season בלונדון. לביוט השתתף גם בפרויקט "66 הספרים", במסגרתו הוא כתב מחזה המבוסס על פרק מתוך תרגום המלך ג'יימס של כתבי הקודש.
בשנת 2012 התמנה לביוט כאמן הבית של להקת התיאטרון Profiles Theatre בשיקגו.
ב-2013 נמנה עם זוכי הפרס לספרות של האקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות.
סגנונו
סגנונו של לביוט ממוקד מאוד לשפת גיבוריו. הוא תמציתי, קצבי ומבוסס מאוד על שפת הדיבור של התקופה. זהו סגנון שיש בו דמיון לזה של אחד ממחבריו האהובים, דייוויד מאמט. לביוט אף נוגע בכמה נושאים המעניינים את ממט, כמו יחסי מגדרים, תקינות פוליטית, וגבריות. בעיני מבקרי התיאטרון והקולנוע קנה לעצמו שם של "מיזנתרופ".
Red Eye (שיר של ג'סטין ביבר)
Red Eye (בעברית: עין אדומה) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר־יוצר הקנדי ג'סטין ביבר בהשתתפות המוזיקאי הבריטי TroyBoi. השיר נכתב על ידי ג'סטין ביבר, TroyBoi, דומיניק ג׳ורדן, ג׳ימי יאנוס, Poo Bear וסשה סירוטה, הופק בידי ג'וש גודווין ויצא לאור ב-8 באוקטובר 2021 כחלק מהמהדורה המורחבת של אלבום האולפן השישי שלו, Justice.
רקע
ב-5 באוקטובר 2021, כשבעה חודשים לאחר צאת אלבום האולפן השישי שלו, Justice, חשף הזמר־יוצר הקנדי ג'סטין ביבר כי קיימים עוד שלושה שירים שעתידים לצאת כחלק מהאלבום.
ב-8 באוקטובר יצאו לאור שלושת השירים, "Hailey", "Angels Speak" ו-"Red Eye". ובעוד שהראשונים הופיעו במהדורה היפנית של Justice, "Red Eye" הופץ כרצועת בונוס בחנות האינטרנט האירופית.
השיר נכתב על ידי ג'סטין ביבר, TroyBoi, דומיניק ג׳ורדן, ג׳ימי יאנוס, Poo Bear וסשה סירוטה, והופק בידי ג'וש גודווין.
דייוויד מוריסי
דייוויד מארק מוריסי (באנגלית: David Mark Morrissey; נולד ב-21 ביוני 1964) הוא שחקן ובמאי קולנוע אנגלי.
מוריסי נולד בליברפול, אנגליה שבממלכה המאוחדת, וגדל באזור קנזינגטון ונוטי-אש שבעיר. הוא למד משחק ב-Everyman Youth Theatre. בגיל 18 לוהק לסדרת הטלוויזיה "קיץ אחד" שבעקבותיה זכה להכרה ברחבי בריטניה. אחרי השתתפותו בסדרה החל ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה ולשחק בלהקה השייקספירית המלכותית ובתיאטרון הלאומי.
בשנות התשעים הרבה לגלם שוטרים וחיילים אם כי שיחק גם בתפקידים נוספים כמו ברדלי הדסטון בסדרת הדרמה "ידידנו המשותף" (1998), כריסטופר פינצי בסרט הקולנוע "הילרי וג'קי" (1998). בהמשך קיבל תפקידים נוספים בסרט "קולות" (2000) וב"המנדולינה של קפטן קורלי" (2001). ב-2003 זכה לשבחים על משחקו בסדרת הטלוויזיה "שם המשחק" ובסרט "העסקה" לצידו של מייקל שין כשגילם את דמותו של גורדון בראון. על "שם המשחק" הוא היה מועמד לפרס האקדמיה הבריטית לטלוויזיה בקטגוריית השחקן הטוב ביותר, וזכה בפרס מטעם Royal Television Society. החל משנת 2004 הוא היה הקריין של תוכנית "מי אתה חושב שאתה?".
בשנים הבאות שיחק בתפקידים ראשיים במיני-סדרה "תבונה ורגישות" (2008), "Red Riding" (2009), נער משום מקום (2009) ובסרט "צנטוריון" (2010). ב-2010 הוא כיכב בסדרת הטלוויזיה "ת'ורן" בהפקתו.
ב-2008 חזר להופיע על הבמה במחזה של ניל לביוט "In a Dark Dark House". ב-2011 שיחק בתפקיד הראשי במחזה "מקבת'" בהפקה של "ליברפול אברימן". בשנה לאחר מכן קיבל את תפקיד "המושל" בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "המתים המהלכים".
כבמאי מוריסי חתום על סרטים קצרים ודרמות טלוויזיוניות בהם "Sweet Revenge" (2001), ו-"Passer By". סרטו הראשון באורך מלא "Don't Worry About Me" הוקרן לראשונה ב"פסטיבל הסרטים של לונדון" בשנת 2009 ושודר ב-BBC במרץ 2010.
ילדות ונעורים
מוריסי נולד בליברפול הילד הרביעי של ג'ו וג'ואן. אחיו הגדולים הם טוני ופול ואחותו קארן ליין. הם גרו ברחוב סלדון בקנזינגטון שבליברפול בבית שהיה שייך למשפחתו עוד ממפנה המאה העשרים. סבתו התחתנה בבית הזה ואמו נולדה שם. ב-1971 עברה המשפחה לבית גדול ומודרני יותר באזור נוטי אש (Knotty Ash). מאוחר יותר הבית ברחוב סלדון נהרס.
בגיל 14 היה אחד משני חברי התיאטרון הצעירים שישבו במועצת המנהלים של "Everyman Theatre". איאן הארט, שהיה חברו מגיל חמש, היה בני דורו בתיאטרון וכן היו קתי טייסון והאחים מארק וסטיבן מקגאן. מוריסי התיידד עם האחרים מקגאן והם הכירו לו את אחיהם פול שהיה אז בהפסקה מלימודיו ב-RADA. כשהיה מוריסי בן 15 חלה אביו ונפטר מדימום בגיל 54. בגיל 16 עזב את לימודיו והצטרף ללהקת תיאטרון וולבהמפטון שם עסק בתפאורה ובתלבושות.
הסדרה One Summer ולימודים ב-RADA
ב-1982 עבר מוריסי מבחן בד לסדרה "One Summer" (קיץ אחד) של וילי ראסל ביורקשייר טלוויז'ן וצ'אנל 4. הסדרה עוקבת אחרי שני נערים מליברפול שקיץ אחד ברחו מבתיהם לוויילס. לראסל היה קשר עם תיאטרון אברימן במשך שנים רבות, ומוריסי ראה אותו בתיאטרון אם כי השניים לא הוצגו זה פני זה. מורסי השתתף לפחות בשמונה אודישנים, באחד מהם קרא את התפקיד של איקי (Icky) יחד עם פול מקגאן שנבחן על התפקיד של בילי. מקגאן, המבוגר ממוריסי בחמש שנים, חש שהוא מבוגר מכדי לשחק בתפקיד נער בן 16, והוא ויתר על התפקיד לטובת מוריסי. ספנסר לי שיחק כאיקי ואיאן הארט שיחק בתפקיד משנה כראביט. לראסל היו חילוקי דעות מקצועיים עם הבמאי, גורדון פלמינג, ועם המפיק, קית' ריצ'רדסון, על הליהוק של מוריסי בן ה-18 לתפקיד. ראסל עזב את הסדרה ושמו הוסר מרשימת הקרדיטים. אחרי חמישה חודשים של צילומי הסדרה, נסע מוריסי לטיול בקניה עם בני דודיו. כשחזר לבריטניה הסדרה כבר שודרה, והחלו לזהות אותו ברחוב.
מוריסי תכנן ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) בלונדון, אך עמיתיו בתיאטרון עודדו אותו לוותר על הלימודים כיוון שכבר היה חבר באיגוד השחקנים (Equity). ג'יימס הייזלדין, ששיחק איתו ב-"One Summer" שכנע אותו בכל זאת ללכת ללמוד. והוא נסע ללונדון לשנה. בהיותו בלונדון התגעגע לביתו, וכמו כן לא נהנה מלימודיו ב-RADA. בביקור בליברפול אמר שהוא שוקל לעזוב את הקולג'. אך פול מקגאן פגש אותו בלונדון והרגיע אותו שגם הוא עצמו עבר את שלב הגעגועים כשהתחיל ללמוד. מוריסי סיים את לימודיו ב-RADA ב-1 בדצמבר 1985.
משחק בתיאטרון ותחילת ההופעות בטלוויזיה
אחרי שנה ב-RADA חזר מוריסי לליברפול ושיחק ב-"WCPC" ב"ליברפול פלייהאוס". אחר כך שיחק במחזה "Le Cid" ובהלילה השנים עשר בלהקת התיאטרון "Cheek by Jowl". ב"רויאל שייקספיר קומפני היה חבר שנתיים ועבד בעיקר עם הבמאית דבורה וורנר. ב-1988 הוא גילם את באסטרד במחזה "המלך ג'ון". עוד שיחק בתיאטרון המלכותי הלאומי בתפקיד הראשי במחזה "פר גינט" בבימויו של דקלן דונלן. בתקופה זו חי בשכונת וייט סיטי שבלונדון עם שותפים לדירה ולעיתים קרובות היו קורבנות לפריצה.
תפקידו השני בטלוויזיה היה בשנת 1987 בעיבוד לטלוויזיה של "Cause Célèbre", מחזה מאת טרנס רטיגן, בו גילם את ג'ורג' באומן, נהג בן 18 שהאובססיה שלו לגבי המעסיקה והמאהבת שלו אלמה רטנבורי (הלן מירן) גורמת לו לרצוח את בעלה. בסוף שנות השמונים פגש מוריסי לראשונה את הבמאי ג'ון מאדן. מאדן חיפש לסרטו "The Widowmaker" שחקן שיגלם אדם רגיל ההופך לרוצח המונים. כבר מהאודישן הראשון ידע שמוריסי מתאים לתפקיד. שנה אחר כך הופיע מוריסי בתפקיד תסאוס בסדרת הטלוויזיה סיפורי עמים שביים מאדן (הפרק "תזאוס והמינוטאור", 1991), וכג'ון הקטן בסרט "רובין הוד" בבימויו של ג'ון ארווין משנת 1991. סרט זה יצא במקביל לרובין הוד: נסיך הגנבים בכיכובו של קווין קוסטנר שהיה שובר קופות, וסרטו של ארווין נותר בצל. במשך שמונה חודשים היה מוריסי מחוסר עבודה, לבסוף לוהק כבלש משטרה בדרמה "Clubland" של ה-BBC.
בשלב זה של הקריירה ניסה מוריסי לא להיות מזוהה עם תפקידי שוטרים או חיילים, אבל בשל תפקידו ב-"The Widowmaker" הוא קיבל הצעות רבות של דמויות אובססיביות. הוא שיחק בתפקיד שוטר ב-"Black and Blue", ב-"Framed", "בין השורות" וב-"Out of the Blue". כחייל גילם את דמותו של אנדי מקנב בסרט "The One That Got Away" (פול גרינגראס, 1996). את התסריטאי פיטר באוקר פגש מוריסי כששיחק בעונה השנייה של "Out of the Blue". ב-1994 גילם את גרי בירץ' בעונה הראשונה של סדרת הדרמה "The Knock", ואת סטיבן פיני (Finney) בסדרה בת 6 פרקים של ITV. בסדרה הוא מגלם את אותה דמות ששיחק סטינג בסרט "יום שני הסוער" (מייק פיגיס, 1988). הוא היה הבחירה הראשונה לתפקיד והיה צריך ללמוד לנגן בקונטרבאס.
תפקידים ראשיים בשנות ה-90
בשנות התשעים ביסס מוריסי את מעמדו כשחקן ראשי. ב-1996 הופיע בתפקיד מייקל רייד בדרמה של טוני מרצ'נט "Into the Fire", ושנה אחר כך גילם את שון סות'רנס בסדרת הדרמה של מרצ'נט "Holding On". על תפקיד זה היה מועמד לפרס "אגודת הטלוויזיה המלכותית" (Royal Television Society) כשחקן הטוב ביותר. ב-1998 שיחק לצידו של פול מקגאן במיני-סדרה "ידידנו המשותף"עיבוד הטלוויזיוני לרומן באותו שם. כחובב הספר רצה לגלם את דמותו של יוג'ין רייבורן, אך מקגאן קיבל את התפקיד. הבמאי ג'וליאן פארינו ייעד למוריסי את תפקיד מנהל בית הספר ברדלי הדסטון, תפקיד שבו מוריסי לא היה מעוניין, אך שינה את דעתו כשקרא את התסריט, וראה שחוסר האהבה לדמות והרצון שלו לעלות במעמד חברתי הם הגורמים לבעיות הנפשיות שלו. באותה שנה שיחק בתפקיד כריסטופר "קיפר" פינצי בסרטו של אנאנד טאקר "הילרי וג'קי". זואי ויליאמס תארה בגארדיאן את תפקידיו ב"ידידנו המשותף" וב"הילרי וג'קי" כפריצת הדרך בקריירה שלו.
ב-1999 חזר מוריסי להופיע בתיאטרון בתפקיד כפול של פיפ ותיאו במחזה "Three Days of Rain" בבימויו של רובין לפברה (Robin Lefevre) בתיאטרון דונמר ורהאוס. הוא המשיך לקבל הצעות לתפקידים בתיאטרון אך דחה אותם כי לא רצה להיות רחוק ממשפחתו. בהמשך כיכב בסרט "קולות" לצידם של דניאל קרייג וקלי מקדונלד בתפקיד פיט, אחיו של ריי (קרייג) הסובל מסכיזופרניה. כהכנה לתפקיד של פיט שהיה שף עקב מוריסי אחרי עבודתו של שף במסעדת " Terrace Restaurant" בקנזינגטון וחתך ירקות במטבח במשך שעתיים ביום. תפקידו הבא היה כקפטן ובר הנאצי בסרטו של ג'ון מאדן "המנדולינה של קפטן קורלי" משנת 2001. הוא חקר את נושא הנוער ההיטלראי וקרא את הביוגרפיה של אלברט שפר "Albert Speer: His Battle with Truth" מאת גיטה סרני (Gitta Sereny).
הצלחה בתפקידים דרמטיים
תפקידו הגדול הבא של מוריסי היה כחבר הפרלמנט סטיבן קולינס בסדרת הטלוויזיה "שם המשחק" שכתב פול אבוט וביים דייוויד ייטס ב-2003. מוריסי קיבל את התסריט של שלושת הפרקים הראשונים והיה להוט לקרוא את הפרקים הבאים. כיוון שהתסריט עדיין לא הושלם סיפר לו אבוט מה יקרה לקולינס בהמשך הסדרה. בעצת חברו הבמאי פול גרינגראס נפגש מוריסי על הפוליטיקאים קווין ברון ופביאן המילטון. משניהם למד כמה קשה לנסוע ללונדון ממחוז הבחירה שלהם שנמצא מחוץ לעיר הבירה. בנוסף ליווה מוריסי את איש מפלגת הלייבור פיטר מנדלסון במשך שבועיים בבית הנבחרים.
באותה שנה גילם את דמותו של גורדון בראון בדרמה של פיטר מורגן "העסקה" שביים סטיבן פרירס, על ברית שכרתו בראון וטוני בלייר (בגילומו של מרטין שין) בשנת 1994. בניגוד לדרמה הבדיונית "שם המשחק", הפוליטיקאים לא ששו לדבר איתו על הסרט המבוסס על מקרה אמיתי, והוא פנה לעיתונאים ג'ון סנואו וסיימון הוגארט. בנוסף נסע מוריסי לעיר הולדתו של בראון, קירקלדי (Kirkcaldy), ושקע בקריאת ביוגרפיות על האיש כולל צפייה בסרטים דוקומנטריים של רוס וילסון על הבחירות משנת 1997. הוא הרבה לשוחח עם חבריו של בראון והתרשם מתכונותיו שאינן מוצגות בפרסונה הציבורית שלו. כדי להיות דומה לבראון מבחינה חיצונית צבע מוריסי את שערו והעלה במשקל כ-13 ק"ג. הבמאי סטיבן פרירס רצה ללהק לתפקיד שחקן סקוטי, אך חברים בצוות ההפקה שכנעו אותו לקחת את מוריסי.
תפקידים בקולנוע ובדרמות תקופתיות
בשנים הבאות לוהק מוריסי לתפקידים בסרטי קולנוע בולטים. בזמן צילומי הסרט "Stoned", סרטו של סטיבן ווליי מ-2005 על חייו של בריאן ג'ונס, הוזמן לאודישן לסרט "אינסטינקט בסיסי 2" לתפקיד הפסיכיאטר ד"ר מייקל גלאס. הוא טס ללוס אנג'לס וערך מבחן בד במשך שעה עם שרון סטון. בין השניים נוצרו מיד יחסי קרבה שהובילו לכך שמוריסי קיבל את התפקיד. מוריסי נהנה מהסרט הראשון בסדרה ואהב את התסריט של סרט ההמשך. הוא קרא חומר בנושא פסיכיאטריה, והתעמל בחדר כושר כהכנה לסצנות העירום. הסרט נכשל בקופות וגם בביקורת. מוריסי קיבל ביקורות רעות שדיכאו אותו, לזמן קצר חשב לוותר על קריירת המשחק, אך לבסוף ראה בכישלון זה הזדמנות ללמוד.
ב-2007 מיד אחרי סיום צילומי "אינסטינקט בסיסי 2", החל להשתתף בצילומי סרט האימה "עשר המכות", סרטו של סטיבן הופקינס, בלואיזיאנה, בה שיחק לצידה של "הילרי סוונק" בתפקיד מורה למדעים דאג בלקוול. התפקיד הוצע לו בשלב מאוחר בהפקה והוא מיד טס לבאטון רוז'. כמעריץ של סוונק ושל הסרט "חיי פיטר סלרס" של הופקינס, שמח לקחת על עצמו את התפקיד. שבוע אחרי תחילת הצילומים פגעה במדינה סופת ההוריקן קתרינה וההפקה הושעתה. לוח הזמנים היה תובעני למדי, בעיקר שלושה שבועות של צילומי לילה וסצנה בה להקת ארבה תוקפת את הדמות שלו. מרבית הארבה נוצר בגרפיקה ממוחשבת, אך חלק מהלהקה היו אמיתיים וצולמו במצלמת קולנוע. הסרט יצא לאקרנים ב-2007 ואף הוא נכשל. למרות כישלון שני הסרטים, מוריסי היה אסיר תודה על כך שסרטים אלה היו פתח להצעות נוספות שהגיעו מהוליווד.
במרץ 2006 היה מוריסי בניו זילנד בצילומי הסרט סוס המים של ג'יי ראסל. בהיותו שם הוצע לו תפקיד בסדרת הטלוויזיה "Cape Wrath" בהפקת חברת "Ecosse Films", העוסקת במשפחה הנמצאת בתוכנית להגנת עדים, ועוברת להתגורר בכפר מסתורי. צילומי הסדרה נמשכו עד לסוף אותה שנה, וב-2007 שודרה בבריטניה ובארצות הברית. שנה אחר כך גילם את דמותו של קולונל ברנדון בעיבוד של אנדרו דייוויס לרומן "תבונה ורגישות" מאת ג'יין אוסטן. כאשר קיבל את התסריט, תהה אם יש צורך בעיבוד נוסף לרומן של אוסטן, אולם השתכנע לקחת את התפקיד כשראה שדייוויס נתן לדמויות הגבריות יותר זמן מסך מאשר בגרסה הקולנועית משנת 1995. עוד גילם את דמותו של תומאס הווארד, דוכס נורפוק בסרט "נערת בולין האחרת, סרטו של ג'סטין צ'דוויק. הוא השווה את נורפוק לכוכב רוק דוגמת למי הבסיסט של להקת מוטורהד, וכהכנה לתפקיד קראה ספרות היסטורית וספרות והמאה ה-16.
בשנת 2007 שיחק לצד הילרי סוונק בסרט האימה "עשר המכות" בבימויו של סטיבן הופקינס.
חזרה לבמה, דוקטור הו, דרמות פשע
מנובמבר 2008 ועד ינואר 2009 חזר מוריסי להופיע בתיאטרון, והשתתף בהצגת הבכורה הבריטית של המחזה "In a Dark Dark House" מאת ניל לביוט שעלתה בתיאטרון אלמיידה. הוא גילם את דמותו של טרי, אחד משני אחים שעברו התעללות בילדותם, ושיחק לצידם של סטיבן מקינטוש ולירה סטרנבך. הוא אהב את המחזה הקודם של ניל לביוט "The Mercy Seat" ולכן לקח את התפקיד. מוריסי חקר את הנושא של התנהגות מבוגרים אשר התעללו בהם בילדותם, וכיצד הם מתמודדים עם הבושה, ושילב רגשות אלה בגילום התפקיד. הוא היה יכול להתייעץ עם לביוט במהלך החזרות, אך נמנע מלשאול אותו איך בדיוק לשחק את טרי. המבקר צ'ארלס ספנסר כתב בדיילי טלגרף שבחים על הופעתו. בדצמבר 2008 הופיע לצד דייוויד טננט, עמיתו לסדרת הטלוויזיה "בלקפול", בספיישל חג המולד של סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו". בפרק שנקרא "הדוקטור הבא" גילם מוריסי את ג'קסון לייק, בן אנוש המאמין שהוא הדוקטור כיוון שמוחו נפגע מטכנולוגיה חייזרית. מוריסי קיבל הצעות להופיע בסדרה עוד קודם לכן, אך דחה אותן בגלל התחייבויות אחרות. הוא ניגש לגלם את הדמות כמו לכל תפקיד דרמטי אחר, והושפע משחקנים שגלמו את הדוקטור בעבר ויליאם הרטנל, פטריק טרוטון וטום בייקר. אופיו המדויק של הדמות הייתה אפופת סוד עד ליום השידור, והדמות כונתה רק בשם "הדוקטור האחר". בתקשורת הועלו השערות שמוריסי יחליף את טננט בתפקיד הדוקטור, אך למעשה הפרק שימש כ"כיסוי" לזהות האמיתית של השחקן שנבחר להיות הדוקטור ה-11 הוא מאט סמית.
ת'ורן, שייקספיר, המתים המהלכים
לקראת סוף 2010 החל מוריסי להופיע בסדרת הטלוויזיה "ת'ורן" כבלש המשטרה טום ת'ורן. הסדרה בת שישה פרקים הופקה על ידי Sky 1 עיבוד לספריו של מארק בילינגהם. בזמן צילומי הסרט "סוס המים" בניו זילנד קרא מוריסי את "Lifeless" ספרו של בילינגהם, אחר כך חיפש מידע נוסף על הספר באינטרנט. הוא גילה שבילינגהם ציין בראיון שאם יעבדו את סרטיו לקולנוע היה רוצה לראות את מוריסי בתפקיד ת'ורן. כשחזר מוריסי לאנגליה נפגש עם בילינגהם ויחד תכננו את סדרת הטלוויזיה. מוריסי הצטרף לשוטרים החוקרים מקרי רצח כדי להתרשם מעבודתם. את תחושות הקצינים שממעיטים בערך עבודתם הוא שילב בתפקידו כשוטר בסדרה. הסדרה שודרה ב-Sky ב-10 באוקטובר ומוריסי קיבל ביקורות אוהדות.
ב-2011 כיכב מוריסי בתפקיד רוברט קארן במיני סדרה "סאות' ריידינג" ובתפקיד דאנלופ בסרט "בליץ" בהפקת ליונסגייט. במאי 2011 חזר לבמה להופיע בתפקיד הראשי במחזה "מקבת'". כהכנה לתפקיד שוחח מוריסי עם קרימינולוגים, וערך הקבלות לרוצחים סדרתיים אמיתיים, הוא התמקד במעמדו של מקבת' כגיבור מלחמה ויחסיו עם ליידי מקבת' והיותם חשוכי ילדים. ביולי 2012 גילם עוד תפקיד שייקספירי, בהפקה של ה-BBC של המחזה "ריצ'רד השני" שיחק בדמות נורת'מברלנד במסגרת הסדרה "הכתר החלול".
ב-2012 הצטרף מוריסי לעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "המתים המהלכים". הוא מגלם את דמותו של "המושל", ארכי נבל מהרומן הגרפי שעליו מבוססת הסדרה. כדי להבין את האופי והמניעים של הדמות, מוריסי קרא את הפריקוול "Rise of the Governor". עוד כהכנה לתפקיד התאמן על המבטא שלו והקשיב לפוליטיקאים עם מבטא דרומי כולל ביל קלינטון. ב-2013 הופיע בעונה הרביעית של הסדרה. ב-2014 חזר מוריסי לטלוויזיה הבריטית בסרט הדרמה "The 7.39" של דייוויד ניקולס, ובמיני סדרה "The Driver" מאת דני ברוקלהרסט.
חיים אישיים
ב-12 באוגוסט 2006 התחתנו מוריסי והסופרת הבריטית אסתר פרויד (הנינה של זיגמונד פרויד), שהייתה שותפתו לחיים במשך 13 שנים, בטקס שנערך ב-"Southwold Pier". הם נפגשו בארוחה אצל השחקן דני וב שותפו לסרט "רובין הוד". לזוג נולדו שלושה ילדים אלבי, אנה וג'ין. אביה של אסתר היה הצייר לוסיאן פרויד ואחיותיה הן מעצבת האופנה בלה פרויד והסופרת סוזי בויט.
תומאס אלוי מרטינס
תומאס אלוי מרטינס (בספרדית: Tomás Eloy Martínez; 16 ביולי 1934 – 31 בינואר 2010) היה סופר ועיתונאי ארגנטינאי, שספריו תורגמו ל-36 שפות.
מרטינס נולד בטוקומאן, ארגנטינה ב-1934. את לימודיו האקדמיים סיים עם תואר ראשון בספרדית ובספרות באוניברסיטת טוקומאן. את התואר השני הוא סיים בסורבון אשר בצרפת. בין השנים 1957–1961 שימש כמבקר קולנוע בעיתון La Nacion ולאחר מכן הפך לעורך הראשי של המגזין Primera Plana. בין השנים 1969–1970 עבד כעיתונאי בפריז ובתקופה זו ראיין את נשיא ארגנטינה הגולה חואן דומינגו פרון, הראיונות עם פרון היוו את הבסיס לרומנים המפורסמים ביותר של מרטינס: הרומן של פרון (1985) וסאנטה אוויטה (1995). ב-1972 בהיותו עורך במגזין הפנורמה תיאר דיכוי התקוממות אסירים פוליטיים בבית כלא המצוי בפרובינציית צ'ובוט. הדיווח סתר את הגרסה הרשמית של ממשלת ארגנטינה. בין השנים 1975–1983 הוגלה מרטינס מארגנטינה והוא חי בקראקס, ונצואלה ועבד כעיתונאי עבור עיתון שייסד בוונצואלה. בשנות השמונים החל מרטינס לעבוד כמרצה באוניברסיטת מרילנד בארצות הברית. כשחזר לארגנטינה שב לעבודתו ב-La Nacion וגם החל לכתוב עבור הניו יורק טיימס. ב-2010 מת תומאס אלוי מרטינס בבואנוס איירס בעקבות מחלת הסרטן.
ברקבסרמן
ברקבסרמן (בהונגרית: Berekböszörmény) הוא כפר במחוז היידו-ביהר, בנפת ברטיואויפאלו.
נגישות
כביש 4215 בין ביהרקרסטש וקומאדי עובר לאורך כפר, רק בדרך זו ניתן להגיע לכפר מכיוון שבשני היישובים הסמוכים הכביש מסתיים. קו הרכבת אינו מגיע לכפר. תחנת הרכבת הקרובה ביותר היא בביהרקרסטש.
היסטוריה
ברקבסרמן היה פעם הכפר הגדול ביותר באזור. בשנת 1396 השתייך לטירה של קרשסג (Körőszeg). ב-1421, רישומי התקופה תיארו את ברקבסרמן ככפר ואת נאג'בסרמן כעיר. בשנת 1520 היו בני הזוג צ'אקי הבעלים של היישוב. הוא רשום במפקד המכס מאותה תקופה כבסרמן (Böszörmény) וכנקודת גביית מכס. הכפר היה פעם גם עיר שוק ובעשור הראשון של המאה ה-19 היה במקום מבשלת בירה.
יחסי ליטא–רוסיה
היחסים בין ליטא לרוסיה קיימים כבר מאות שנים, וחלק גדול מהתקופות שלטה רוסיה בליטא.
האימפריה הרוסית
בשנת 1733 פרצה מלחמת הירושה הפולנית, בעקבות ניסיונו של סטניסלאב לשצ'ינסקי לתפוס את כתר המלוכה הפולנית לאחר מותו של אוגוסט השני, מלך פולין. סטניסלאב לשצ'ינסקי נתמך על ידי ממלכת צרפת בראשות חתנו לואי החמישה עשר, מלך צרפת, אולם מאידך יריבו פרידריך אוגוסט השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה נתמך על ידי אוסטריה ורוסיה. המלחמה ניטשה בעיקר באיטליה ובחבל הריין, ולבסוף הסתיימה בחוזה וינה (1738) שבו הוכתר פרידריך אוגוסט מסקסוניה כמלך פולין, אך מאידך סטניסלאב לשצ'ינסקי קיבל את דוכסות לורן. כמו כן ספרד חזרה לשלוט בממלכת נאפולי ובסיציליה, בעוד דוכסות פארמה הועברה לשליטת בית הבסבורג.
בשנת 1768 פרצה מלחמת הקונפדרציה של באר, שבמהלכה ניסו חלק מאצילי פולין להגן על פולין מפני ההשפעה הרוסית. האצולה הפולנית נתמכה על ידי צרפת, אולם הם הובסו בשנת 1772, ובעקבות כך התרחשה חלוקת פולין הראשונה. בשנת 1792 ניסו הפולנים לחזק את המדינה, ולהשיב לידיהם את השטחים שנלקחו מהם, ובעקבות כך התרחשו החלוקה השנייה (1793) והשלישית (1795) של פולין, ורוסיה קיבלה את חלק הארי של החלוקות הללו.
לאחר החלוקה השלישית של האיחוד הפולני-ליטאי בשנת 1795, שלטה האימפריה הרוסית ברוב חלקי ליטא וכן בבירה וילנה. בשנת 1812 קיבלו הליטאים את כוחותיו של נפוליאון כמשחררים, אולם לאחר תבוסתו של הצבא הצרפתי ועזיבתו את האזור החל הצאר ניקולאי הראשון בתוכנית רוסיפיקציה אינטנסיבית.
האזור הדרום-מערבי של ליטא, שניתן לפרוסיה בשנת 1795 והיה לחלק מדוכסות ורשה קצרת הימים בשנת 1807, הפך בשנת 1815 לחלק מממלכת פולין החדשה – ממשלת בובות שנשלטה לגמרי על ידי הרוסים.
הליטאים והפולנים ניסו פעמיים למרוד באימפריה הרוסית, בשנת 1831 ובשנת 1863, אולם ללא הצלחה. ניסיון המרד ב-1863, שלו ניתן השם "מרד ינואר", החל כהתקוממות של פולנים צעירים כנגד גיוסם לצבא הרוסי, אליהם הצטרפו במהרה קצינים ופוליטיקאים ליטאים שביקשו להשיב את האיחוד הפולני-ליטאי. המורדים השתמשו בטקטיקות גרילה כנגד הצבא הקיסרי, אולם לא צלחו שום ניצחון חשוב. עונשים כבדים שניתנו למורדים, כמו הוצאות להורג וגלות בסיביר, גרמו לרבים לנטוש את רעיון המרד המזוין.
מרד ינואר שכנע פוליטיקאים רוסים רבים כי המכשול הגדול ביותר שעומד בפני רוסיפיקציה מלאה של ליטא הוא ההשפעה הפוליטית והתרבותית של פולין. הרוסים האמינו כי אם יצליחו להרחיק את האיכרים הליטאים מההשפעה של האצולה הפולנית ושל הכנסייה הקתולית, הם יושפעו יותר בקלות על ידי התרבות הרוסית ויתבוללו.
ב-13 במאי 1863 מינה הצאר הרוסי אלכסנדר השני את הפוליטיקאי מיכאיל ניקולאייביץ' מוראבנוב כמושל הכללי של גוברניית וילנה (רוב ליטא של היום), שתפקידו כלל את דיכוי המרד הליטאי-פולני ואת יישום תוכנית הרוסיפיקציה במחוז. מוראבנוב הכין תוכנית רוסיפיקציה ארוכת-טווח, שמטרותיה העיקריות היו: סילוק השפה הפולנית מחיי היום יום; מניעת העסקת קתולים במוסדות ממשלתיים; הגבלת הכנסייה הקתולית; הפצת הנצרות האורתודוקסית; החלפת בתי הספר הכפריים הליטאים בבתי ספר רוסיים; עידוד רוסים להתיישב בליטא; החלפת הכתב הלטיני בכתב הקרילי; איסור על הוצאת כתבים ליטאים בכתב לטיני.
ב-22 במאי 1864 אישר הצאר את התוכנית, ומספר ימים לאחר מכן פרסם מוראבנוב את הצו הרשמי שאסר על הוצאת עיתונים וספרים בכתב הלטיני. הוצאת כתבים בשפה הלטינית בכתב קרילי דווקא עודדה. האיסור, שנמשך כ-40 שנה, גרם להתעוררות תחושת הלאומיות הליטאית בקרב העם.
התעוררות לאומית
מאחר שהאצולה הליטאית הושפעה במשך מאות שנים על ידי התרבות הפולנית, ואפילו מעמדות הביניים והאיכרים הליטאים נטו לדבר בשפה הפולנית כמעין "סמל סטטוס", נחשבה השפה הליטאית ל"נחותה". במאה ה-19 החלו האזורים המזרחיים והדרומיים של ליטא להשתמש יותר ויותר ברוסית ובלארוסית, ורק באזורים המערביים, שנשלטו על ידי גרמניה, שמר המיעוט הליטאי על שפתו; אולם גם באזורים אלו איימו זרם המהגרים הגרמנים והשפעת הספרות הפרוסית איימו להכחיד לגמרי את הליטאית.
התעוררות הלאומיות באירופה במאה ה-19 לא פסחה על ליטא, והתנועה הלאומנית הליטאית המתהווה ביקשה להרחיק את עצמה מההשפעות הזרות על ידי שימוש בשפה הליטאית. התנועה החלה עם צעירים ליטאים שלמדו באוניברסיטאות ברחבי האימפריה הרוסית ובמדינות אחרות, שהחלו להבריח ספרים ועיתונים בליטאית לתוך ליטא. כתבים אלו נטו להאדיר את העבר של הדוכסות הגדולה של ליטא ולספר על גיבורי העבר של המדינה ועל כוחה. התעוררות השפה הליטאית החלה בשכבות הנמוכות של האוכלוסייה, אך התפשטה במהרה גם למעמדות הגבוהים.
ההתעוררות היוותה את חוד החנית של תנועת העצמאות הליטאית. לאחר אירועי יום ראשון העקוב מדם, שהובילו למהפכת 1905, הוכרז באימפריה הרוסית חופש דת, והאיסור על השימוש בשפה הליטאית הוסר. בדצמבר 1905 התכנסה לראשונה אספה לאומית בווילנה, שהחליטה לתבוע אוטונומיה פוליטית בתוך האימפריה. לאחר האספה הוחלפו פוליטיקאים רוסים ברחבי ליטא על ידי פוליטיקאים ליטאים, שהחזירו את הליטאית לבתי הספר והורו על הפסקת תשלומי המיסים לאימפריה. בכלליות התהליך עבר בשקט יחסי, אולם מספר מנהיגים ליטאים נעצרו והוגלו לסיביר.
מלחמת העולם הראשונה
במהלך מלחמת העולם הראשונה הובילו הכיבוש הגרמני של ליטא וקריסתה של האימפריה הרוסית להכרזת העצמאות של ליטא ב-16 בפברואר 1918. ב-11 ביולי באותה השנה בחרה האספה הלאומית בנסיך הגרמני וילהלם קרל, דוכס אוראך לתפקיד מלך ליטא תחת השם מינדאוגאס השני, אולם ארבעה חודשים לאחר מכן החליטה האספה להפוך את המדינה הליטאית החדשה לרפובליקה.
בין שתי מלחמות העולם
לאחר הכרזת העצמאות, תקפו הבולשביקים את ליטא ממזרח בניסיון למנוע ממנה את עצמאותה. גם מדינות אחרות בתוך ברית המועצות – גאורגיה, בלארוס ואוקראינה – הכריזו על עצמאותן באותה תקופה, אך הצבא הרוסי הצליח להשתלט עליהן מחדש לאחר שהסתיימה מלחמת האזרחים ברוסיה. אולם המצב בליטא היה שונה, שכן בעזרת מתנדבים סקסונים הצליחו הליטאים להגן על גבולותיהם ולהרחיק מהם את הרוסים.
הברמונטיאנים היו חיילים רוסים שנלקחו בשבי על ידי גרמניה במהלך מלחמת העולם הראשונה ושוחררו תחת הבטחה שיעזרו להילחם בקומוניסטים במלחמת האזרחים הרוסית. אולם במקום זאת הם החליטו, תחת הנהגתו של פאבל ברמונט-אבלוב, לתקוף את המדינות החדשות שגרמניה העניקה להן עצמאות – ליטא ולטביה. הברמונטיאנים הצליחו להשתלט על שטחים נרחבים במערב ליטא וכן על בירת לטביה, ריגה. אף על פי שהליטאים נאלצו ללחום הן בברמונטיאנים והן בבולשביקים בו זמנית, עלה בידם לכבוש מחדש את השטחים במערב. לבסוף הובסו הברמונטיאנים, ונשלחו בחזרה לרוסיה ברכבות.
העצמאות החדשה של ליטא ופולין הובילה לסכסוכי גבול ארוכים, במיוחד באזור העיר וילנה, שנחשבה לבירה ההיסטורית של ליטא אולם רוב האוכלוסייה בה הייתה ממוצא פולני. סכסוכים אלו הובילו בשנת 1920 למלחמת פולין-ליטא, שנמשכה מספר חודשים. באותו זמן ביקשו גם הסובייטים לכבוש שטחים אלו, אולם הם הובסו על ידי הפולנים במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית. באוקטובר 1920, לאחר שהחלו הסובייטים לסגת מהאזור, כבשו כוחות מורדים של הצבא הפולני את וילנה וסביבתה והקימו את רפובליקת מרכז ליטא. הרפובליקה התקיימה במשך 18 חודשים, שלאחריהם סופח האזור לפולין לאחר בחירות כלליות.
בשנת 1926 נחתם הסכם אי-תוקפנות ליטאי–סובייטי.
במאי 1939, לנוכח האגרסיביות הגרמנית הגוברת והחשש ממלחמה, הציעה ליטא לפולין לחתום על ברית צבאית בין שתי המדינות, אולם הפולנים סירבו להצעה.
מלחמת העולם השנייה
באוגוסט 1939 נחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין גרמניה הנאצית לברית המועצות, שקבע בין השאר את חלוקת המדינות הבלטיות בין שני הצדדים. למרות שלפי ההסכם ליטא הייתה אמורה להיות מסופחת לגרמניה, סירובה לתמוך בהתקפה הגרמנית על פולין גרם לכך שהיא סופחה לבסוף לברית המועצות. הצבא האדום, שכבש את וילנה מידי הפולנים, העביר את העיר לשליטת הליטאים. באוקטובר 1939 הוצבו במדינה 20,000 חיילים סובייטים. לפני הסיפוח נשא הנשיא סמטונה נאום רדיו בשפה הלטינית, כמחאה.
על אף שליטא וברית המועצות היו חתומות על הסכם אי-התקפה, הסובייטים הציבו בשנת 1940 אולטימטום, שלפיו אם מספר פוליטיקאים ליטאים בכירים לא יודחו וייעצרו – הם יתקפו את המדינה. הנשיא סמטונה התנגד לאולטימטום, וטען כי ליטא צריכה להילחם, אולם רוב חברי הממשלה תמכו בקבלת האולטימטום, שכן האמינו כי ליטא תפסיד במלחמה נגד ברית המועצות. לבסוף נכנעה ליטא לאולטימטום, וב-15 ביוני 1940, בעוד הנשיא עוזב את המדינה, נכנסו אליה 150,000 חיילים סובייטים ללא התנגדות.
לאחר קבלת האולטימטום הוקמה בליטא ממשלה חדשה, שהייתה נאמנה לסובייטים. שרי הממשלה וכן ראש הממשלה נבחרו לא בבחירות כלליות אלא לפי הוראותיו של ולדימיר דקנוזוב, השגריר הסובייטי בליטא, שבחר אותם מתוך המפלגה הקומוניסטית הליטאית. ב-21 ביולי 1940 הוחלט בפרלמנט הליטאי על הצטרפות לברית המועצות, והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית הוקמה באופן רשמי.
ב-22 ביוני 1941 פלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות. הליטאים, שהאמינו כי המתקפה תחליש את הסובייטים קיבלו את הבא הגרמני כמשחרר והכריזו על עצמאותם. הכוחות הסובייטים שנסוגו מליטא טבחו בדרכם מזרחה בעשרות אסירים פוליטיים ליטאים, במה שנקרא כיום טבח ראיניאי.