cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קול (אי)
היסטוריה
קול היה ביתו של ענף משבט מקליין; אנשיו מתגוררים באי כ-500 שנה. ב-1590 פלשו בני מקליין מטירת דיוארט לאי קול במטרה לכבוש אותו. תושבי קול הביסו אותם, ערפו את ראשיהם והשליכו אותם לפלג שנקרא עד היום "פלג הראשים".
בעבר שכנו באי הרבה יותר תושבים; בסוף המאה ה-18 חיו בו כ-1,000 איש שהתבססו על חקלאות ודיג. במהלך פינוי ההיילנד בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19, עזבה רוב האוכלוסייה. רבים מתושבי האי היגרו לאוסטרליה, קנדה או דרום אפריקה.
צפרות
האי ידוע גם בשל אוכלוסיית המלכישליו שבו. ציפורים אחרות שמאכלסות את האי הן ברנטה לבנת-לחי, סיקסק, ביצנית אדומת-רגל ואווז לבן-מצח.
שמורת אור
קול הוא האי היחיד בסקוטלנד שקיבל מעמד של שמורת טבע אור-כוכבים בינלאומית והוא אחד מתוך 22 מקומות בעולם שחולקים תואר זה.
רמית
שמה האמריקני של המערכת הוא Israeli Low Altitude Aircraft Detection System) ILAADS). המערכת נבנתה על ידי חברת "סנדרס", שב היא חלק מתאגיד "לוקהיד מרטין".
מכ"מ הרמית מסוגל לגלות מטוסים ומסוקים מנמיכי טוס. היא שימשה להגנת המרחב האווירי של בסיסים ואתרים אסטרטגיים וכן לאורך הגבולות.
השם הישראלי "רמית" ניתן על ידי אחד מקציני חיל האוויר שהשתתפו בפרויקט, סא"ל עובדיה מעוז, על שם בתו, רמית מעוז-סגל, שהייתה אז בת מספר חודשים (לימים בעצמה קצינה בחיל האוויר).
הארד רוק
הארד רוק (באנגלית: Hard Rock; לעיתים מכונה בעברית רוק כבד) הוא תת-ז'אנר של מוזיקת רוק ששורשיו נמצאים בבלוז רוק, רוק הפסיכדלי וגראז' רוק של אמצע שנות ה-60 של המאה ה-20. הוא מאופיין על ידי שימוש נרחב בגיטרה חשמלית עם אפקט דיסטורשן, גיטרה בס, מערכת תופים ולעיתים גם פסנתר או קלידים.
ההארד רוק נעשה חלק בלתי נפרד מהמוזיקה הפופולרית במהלך שנות ה-70 עם להקות כמו לד זפלין, בלאק סבאת', דיפ פרפל, אירוסמית', קיס, AC/DC, זי זי טופ, קווין וואן היילן, אולם הוא הגיע לשיאו המסחרי במהלך שנות ה-80. להקות גלאם מטאל כמו בון ג'ובי, דף לפרד וגם Guns N' Roses עם סאונד יותר מלוכלך מחברותיהן לז'אנר, הפכו להצלחות גדולות במחצית השנייה של העשור, לפני שאיבדו את הפופולריות שלהם לטובת ז'אנר הגראנג' בשנות ה-90. למרות זאת, להקות פוסט-גראנג' רבות בעשור הראשון של המאה ה-21 אימצו סאונד שמושפע מאוד מהארד רוק, וזאת במקביל לגל חדש של פופולריות וקהל חדש וצעיר יותר אצל הלהקות הוותיקות יותר.
איבונה קרוגליאק
איבונה קרוגליאק (נולדה ב-25 באוגוסט 1971) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1990, דוגמנית ושחקנית.
ביוגרפיה
קרוגליאק נולדה בלטביה הסובייטית, כבת לזוג רופאים. בגיל שנתיים עלתה לישראל עם הוריה והתגוררו בבת ים ולאחר מכן בבאר שבע. הוריה התגרשו ואמה עזבה לארצות הברית. לקראת גיל 12 עברה לאמריקה אל אמה שנישאה מחדש, אך בגיל 14 שבה לישראל לחיק משפחת אביה. לקרוגיליאק, שלוש אחיות למחצה מהנישואים השניים של הוריה. קרוגליאק עשתה את שירותה הצבאי בחיל המודיעין,
בשנת 1990 בגיל 19 ובזמן שירותה הצבאי זכתה בתחרות מלכת היופי, לאחר מכן ייצגה את ישראל בתחרות מיס תבל שנערכה בארצות־הברית. בסיום שנת ההכתרה הייתה קרוגליאק דוגמנית מסלול ודוגמנית הבית של חברת הקוסמטיקה ד"ר פישר. כמו כן השתתפה בסדרת טלוויזיה" כחול עמוק", מעין עיבוד ישראלי לסדרה האמריקאית "משמר המפרץ". עבדה כאשת מכירות של חברת יגואר, לאחר מכן פתחה חברת הפקות וארגון אירועים בשם "פארטי טיים". משסגרה את החברה עבדה בהפקת פרסומות טלוויזיה בחברה הפרסום גיתם BBDD. היא בעלת תואר ראשון בתקשורת מהמסלול האקדמי המכללה למינהל.
קרוגליאק השתתפה בין השאר בפרק אחד בעונה הראשונה של הסדרה "שמש" ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2003 התחתנה עם אורן זכאי, ובאותה שנה הקימו את חברת הפקת פרסומות לאינטרנט "איבונה קרוגליאק הפקות". בשנת 2007 נולדה בתם הבכורה, ובשנת 2012 נולד בנם.
יהושע סופרסקי
יהושע סוּפּרַסקי (1879, תרל"ט, ליד ביאליסטוק, רוסיה – 25 באוקטובר 1948, כ"ב בתשרי תש"ט, תל אביב) היה איש עסקים ועסקן ציבור, מראשי הציונים הכלליים ברוסיה ולאחר שעלה לארץ ישראל בשנת 1920 (תר"פ) והשתקע בתל אביב, גם בארץ ישראל. מהמתנגדים לתוכנית אוגנדה. חבר מועצת עיריית תל אביב ויו"ר ועד קהילת יהודי יפו ותל אביב.
נפטר בתל אביב בשנת 1948. נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
על שמו נקראת שכונת נווה יהושע ברמת גן.
ביוגרפיה
בצעירותו למד בחדר ובישיבה ובמקביל למד שפות ולימודי חול באופן פרטי, כבר בצעירותו היה פעיל ציוני וארגן את חבריו להשלים את לימודי ההשכלה ולפתוח בית ספר עברי חדיש וספרייה עברית, בגיל 18 ישב בכלא שלושה חודשים על כך שהעז לשלוח למפקדי צבא הצאר קובלנה על אי יושר של מפקד המחוז שבו גדל, בזמן שהותו בכלא ניחם את עצמו בכך שיום יבוא ומדינת היהודים תקום ושם לא תהיה שחיתות.
נשא לאישה את חנה בת מיכאל טוניק שהיה סוחר מטימקוביצי שבפלך מינסק בברית המועצות (כיום בלארוס).
עסק במסחר תבואות ובתעשייה ובמקביל היה מראשי הפעילים הציוניים באזורו, ב-1902 השתתף כציר בוועידת ציוני רוסיה שהתקיימה במינסק וכן היה ציר בקונגרסים הציוניים ה5 עד ה19 היה חבר מרכז ציוני רוסיה ופעל למען משיכת משקיעים ובעלי הון מרוסיה לארץ ישראל ואף תרם ליישוב הארץ מהונו הפרטי, יהושע ביקר בישראל פעמיים לפני עלייתו לארץ בתרע"ב ובתרע"ד.
בזמן מלחמת העולם הראשונה היה חבר מרכז ציוני דרום רוסיה וחבר הוועד המרכזי לעזרה לפליטים בשנת תרע"ז נתמנה לחבר במועצה הכול רוסית ליד ממשלת קרנסקי, ושנה לאחר מכן בתרע"ח לחבר מרכז הקהילות היהודיות במוסקבה.
בשנת תר"פ בעקבות עליית המשטר הבולשביקי עלה יהושע לארץ והשתקע בתל אביב והמשיך בפעילותו הציונית, בשנת תרפ"א הקים את חברת "המנחיל" שמטרתה הייתה גאולת קרקעות, בשנת תרפ"ב בנה יהושע שכונה חדשה בתל אביב בשם "המנחיל" (כיום הרחובות י, ל, פרץ והגדוד העברי) על האדמות שגאל, כמו כן היה יהושע חבר הנהלת חברת "גאולה" ויו"ר חברת "רענניה" וגם במסגרתן פעל לגאולת קרקעות והכשרתן לגידול ולהתיישבות, היה ממייסדי חברת "חמי טבריה" וחברת "כנרת", היה סגן יו"ר הנהלת קופת עם בתל אביב, חבר בוועד הלאומי, סגן יו"ר ועד הקהילות ביפו ת"א, חבר מועצת עירית תל אביב בשנים תרפ"ה-תרצ"ב, יו"ר ברית הציונים הכללים בארץ, ממייסדי המפדה האזרחי ויו"ר הארגון, חבר ועדת הביטחון היישוביית בתקופת ההנהגה לשעת חירום בוועד הלאומי, ועוד.
בזמן מלחמת העולם השנייה היה חבר בוועד למען גולי קפריסין.
נפטר בתל אביב בכ"ב בתשרי תש"ט (25.10.48), נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב ליד קברו של מאיר דיזנגוף, הספידו אותו בהלווייתו: יוסף הפטמן ויוסף שפרינצק.
יוסף אלמנצי
יוסף בן ברוך אלמנצי (באנגלית: Joseph Almanzi; י"א בניסן תקס"א, 25 במרץ 1801 – י"ג באדר תר"כ, 7 במרץ 1860), היה משכיל, סופר, משורר, אספן ספרים וסוחר יהודי איטלקי.
קורות חיים
אלמנצי נולד בפדובה שבאיטליה לברוך, שהיה סוחר עשיר. אלמנצי לא למד בבית ספר או ישיבה, ולמד בביתו אצל מורים פרטים ובהם ר' ישראל קוניאן מחכמי פדובה, שלימדו בביתו עד גיל 23. שלט בשפות עברית, לטינית, איטלקית, גרמנית, וצרפתית. לא התחתן ולא השאיר צאצאים.
אביו רכש את ספריית החיד"א מבנו רפאל ישעיה באנקונה, ואלמנצי רכש עם השנים הרבה כתבי יד וספרים יהודים נדירים.
ימים של אהבה (אלבום)
האלבום ממשיך את הקו אותו יצרה באלבומה הראשון, סיפור מכור. האלבום יצא במרץ 2006 ויצאו ממנו הסינגלים "ימים של אהבה" (כשם הסרט "ימים של אהבה", בכיכובה), "חופים", "רק אל תגיד", "רק אותך רוצה" ו"בלעדיך".
בדיסק חידשה בוסקילה את השיר "חופים", במקור של צוות הווי הנח"ל, בביצוע שהוקלט לכבוד מצעד הפזמונים השנתי של רשת ג' בשנת 2004. כבונוסים צורפו לאלבום שלושה שירים שמבצעת בוסקילה בשפה האנגלית וגרסת רמיקס לשיר "רק אל תגיד".
רשימת רצועות
בונוסים:
אורי בר-לב
אוריאל (אורי) בר-לב (נולד ב-1959) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, כיהן כמפקד מחוז דרום ונציג המשטרה והמשרד לביטחון הפנים בארצות הברית. היה מועמד לתפקיד מפכ"ל המשטרה. בין שאר תפקידיו, כיהן גם כמפקד יחידת דובדבן בצה"ל ויחידת הגדעונים.
ביוגרפיה
בר-לב נולד במושב עין ורד לעזרא ולמתי בריל, ובגיל צעיר עבר עם משפחתו למושב משמר איילון, שם עסקו בגידול פרחים.
בר-לב התגייס לצה"ל ב-1977 לסיירת שקד ואת מסלול הפיקוד עבר בהנדסה קרבית. בשנת 1980, והוא כבר מ"פ, פיקד על ארבעה לוחמים, שנשלחו לפעולה מעבר לגבול. בגמר הפעולה המוצלחת כשלעצמה, כשהם כבר שהו ברמת הגולן, התפוצץ אחד הממצאים אותו הביאו מהשטח וגרם לפציעת בר־לב וחייליו באורח קשה. הפיצוץ השאיר את בר־לב קטוע רגל מתחת לברך. לאחר השיקום חזר לשירות קבע כקצין אג"ם של חטיבת בנימין, ב-1987 התמנה למפקד יחידת דובדבן שבתקופתו הפכה מצוות לוחמים לגדוד, וכיהן בתפקיד עד שנת 1989. באותה תקופה התגורר בעפרה במשך כשלוש שנים.
בתום שירותו הצבאי גויס בר-לב על ידי יעקב טרנר למשטרת ישראל ונדרש להקמת יחידת הגדעונים, יחידת המסתערבים של משטרת ישראל, עליה פיקד בשנותיו הראשונות במשטרה. על פעילותו כמפקד יחידת המסתערבים המשטרתית הוענק לו בשנת 1992 עיטור השירות של משטרת ישראל.
במהלך שנותיו במשטרה, מילא שורת תפקידים: מפקד ימ"ר ירושלים, ראש לשכת מפכ"ל משטרת ישראל אסף חפץ, מפקד מרחב איילון, מפקד מרחב ירקון, סגן וממלא מקום מפקד מחוז המרכז ונציג משטרת ישראל במועצה לביטחון לאומי. בשנת 2004 הוענקה לו דרגת ניצב עם מינויו לראש אגף המודיעין של המשטרה, תפקיד בו החל להפנות משאבים למאבק בפשע המאורגן בישראל. חודשים ספורים לאחר מכן מונה למפקד המחוז הדרומי, עליו פיקד במהלך ביצוע תוכנית ההתנתקות. בשנת 2006 נבחר לאיש השנה של קשת ומעריב ובשנת 2007 הוענק למחוז הדרומי בראשות בר-לב אות ראש הממשלה בגין צמצום הפשיעה במרחב נגב שיצרה את התשתית ההכרחית לפעילות כלכלית ועסקית תקינה באזור.
בשנת 2008 הודיע השר לביטחון פנים, אבי דיכטר, על כוונתו לסיים את שירותו של בר-לב במשטרה לאחר שזה סירב לצאת לתקופת לימודים ולבזבז את כספי הציבור מאחר שבר-לב מחזיק בשני תארים, אולם באפריל 2009 הורה השר לביטחון פנים יצחק אהרונוביץ' לבטל את כוונת הפיטורים ולמנות את בר-לב לנציג המשטרה בארצות הברית.
ב-18 בנובמבר 2010 החליט היועץ המשפטי לממשלה, יהודה ויינשטיין, לפתוח בחקירה נגד בר-לב בחשד להטרדה מינית של ד"ר אורלי אינס, יועצת חיצונית למשרד לביטחון פנים. בעקבות החקירה הודיע בר-לב על הסרת מועמדותו לתפקיד המפכ"ל באופן וולנטרי ובחר לצאת לחופשה. ב-4 באפריל 2011 הודיעה המחלקה לחקירות שוטרים על סגירת תיק החקירה נגד בר לב. לאחר שקיבלה את טענתו של בר-לב כי לא הייתה במעשיו כוונה מינית. ב-7 באפריל 2011 החליט היועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין לסגור סופית את תיק החקירה, בהחלטתו נקבע כי "אין עוד הצדקה למיצוי ההליכים בפרשה זו, זאת גם לאחר שבר לב התנצל בפני המתלוננת והודיע על פרישתו מהמשטרה. לאחר סגירת התיק, המשיך בר-לב לשרת במשטרת ישראל בתפקיד נספח לביטחון פנים ולאחר מכן פרש על פי בקשתו.
מאז פרישתו מהמשטרה בר-לב הוא איש עסקים בעל מספר חברות המקיימות קשרים ומספקות שירות בשוק הבינלאומי ומכהן כיושב ראש עמותת יחידות החילוץ בהתנדבות (חילוץ בישראל ומחוצה לה).
לבר-לב ארבעה ילדים. מתגורר במושב משמר איילון.
הר ת'ול (נונאווט)
הר ת'ול (באנגלית: Mount Thule) הוא הר ברכס הרי באפין על האי ביילוט, בטריטוריית נונאווט, שבקנדה.
רכס הרי באפין הוא חלק מהקורדילרה הארקטית.
הר ת'ול ממוקם 34 קילומטרים מצפון לכפר האינואיטי מפרצון פונד שבאי באפין.
גובהו של הר ת'ול 1,711 מטרים מעל פני הים.
מיכאל ויגודה
מיכאל ויגודה (נולד ה'תשי"ט, 1959) הוא ד"ר למשפטים וחוקר בתחום המשפט העברי. משנת 2000 עומד ויגודה בראש "היחידה למשפט עברי" המהווה חלק מאגף ייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים.
במקביל, ויגודה מרצה באוניברסיטה העברית, מנהל כנסים וכותב בכתבי עת תורניים-משפטיים.
ביוגרפיה
מיכאל ויגודה נולד בשטרסבורג בצרפת, לטובה ושלמה ויגודה. בגיל 13 (1972) למד ויגודה לנגן בגיטרה ונהג להלחין שירים כתחביב. בנעוריו למד ויגודה בבית הספר היהודי בעירו (בית ספר "עקיבא"), ובגיל 15 (1974), החל ללמוד בישיבת "עץ חיים" בעיר מונטרה בשווייץ, בתנאי פנימייה, שבמסגרתה התכונן ועבר את בחינות הבגרות הצרפתית.
בשנת 1978 עלה ויגודה לישראל, שירת בנח"ל המוצנח ולמד בישיבת הר עציון. עם סיום לימודיו בישיבה החל ויגודה ללמוד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית במטרה "להרחיב את האופקים, וכדי להבין טוב יותר את ההלכה מצידה המשפטי".
ב-1982 חזר ויגודה לשווייץ כדי לשמש מגיד שיעור בישיבת עץ חיים בה למד. בשנת 1985 עלתה הישיבה כולה לישראל על צוותה ותלמידיה. ויגודה המשיך ללמד בישיבת עץ החיים במושבה החדש בישראל עד שנת 1995, ולימד במת"ן (מרכז תורני לנשים). במקביל לתפקיד ההוראה התמחה ויגודה בעריכת דין בפרקליטות המדינה ולאחר מכן אצל נחום רקובר במחלקה למשפט עברי באגף ייעוץ וחקיקה.
בשנת 1998 קיבל ויגודה תואר ד"ר למשפטים מהאוניברסיטה העברית, על עבודה בהנחייתו של פרופ' ברכיהו ליפשיץ. לאחר קבלת הדוקטורט לימד ויגודה במסגרות שונות ביניהן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, המכללה למשפטים ברמת-גן ומכללת שערי משפט.
בשנת 2000, לאחר פרישתו של רקובר מניהול המחלקה, מינה היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין את ויגודה לעמוד בראש המחלקה. בשנת 2001 יזם, יחד עם אביעד הכהן, עלון שבועי של "פרשת השבוע ברוח משפטית" בהוצאת משרד המשפטים והמרכז האקדמי שערי מדע ומשפט. השנים משמשים עורכי העיתון.
בתחילת 2009 הוציא ויגודה דיסק שירי קודש בביצועו. הדיסק בשם "בגן עדן מקדם", הורכב מלחנים שחיבר בנערותו. הדיסק הושק בלשכת עורכי הדין בירושלים בנוכחות מכובדים בהם שופט ביהמ"ש העליון אליקים רובינשטיין.
בתפקידו כראש "היחידה למשפט עברי", ויגודה מופיע בפני ועדות שרים וועדות הכנסת ונוטל חלק בדיונים המתקיימים במשרד המשפטים ובצוותים בין-משרדיים, כדי להביא בפניהם את עמדת המשפט העברי בסוגיות העומדות על הפרק. בית המשפט העליון התבסס על ספריו ומאמריו של ויגודה בפסקי דין רבים.
ויגודה נשוי לרבקה (לבית מרצבך), אחותם של הרב ראובן מרצבך, פרופ' עלי מרצבך והרב דן מרצבך. אב לחמישה וסב לתשעה. אחיו הוא הפילוסוף שמואל ויגודה.
עמדותיו
במאמריו, ויגודה סבור שלמחלקה למשפט עברי בייעוץ וחקיקה לא ניתנים די משאבים, לדעתו ראוי להקים בכל בית משפט מחלקה שתהיה אמונה על המשפט העברי ותסייע לשופטים בתחום. ויגודה קובל על שבית המשפט העליון רוקן מכל תוכן את חוק יסודות המשפט שנועד לבסס את המשפט העברי כיסוד לפסיקה במקרה של לאקונה, והפך אותו לאות מתה, ומצר על העדר התייחסות מספקת למשפט העברי בפסיקות בית המשפט העליון. לדעתו "מעמד המשפט העברי מידרדר בשל בורות השופטים". עם זאת, ויגודה חש בשנים האחרונות התעוררות בנושאי יהדות שמובילה לקרבה של שופטים אל הפסיקה היהודית, וחש שחוות הדעת שמבוססות על המשפט העברי זוכות למעמד ראוי.
ויגודה התנגד ליוזמת החקיקה של ניסן סלומינסקי ב-2016 שבקשה להקים "מכון הנגשה למשפט העברי", בנימוק שמלאכת הנגשת המשפט העברי צריכה להיעשות בידי 'היחידה למשפט עברי' ב'ייעוץ וחקיקה' בשיתוף מורשת המשפט בישראל - "שכבר הוכיחו את עצמן ביכולתן להנגיש את המשפט העברי" ויגודה רואה את חוקי מדינת ישראל כמעין "תקנות הציבור" שיש להם מעמד גם לפי דין תורה. ויגודה מתנגד להקמת "מדינת הלכה" בצורה של העתקת מודל, אך מאמין שיש בהלכה עקרונות שיש בהן כדי להתמודד עם הבעיות מן הזווית ההלכתית.
ויגודה סבור שיש להחזיר לבתי הדין הרבניים את הסמכות לקיים בוררויות בדיני ממונות, עם זאת ויגודה סבור שיש לעיתים צדק בביקורת שנמתחת על התנהלות בתי הדין הרבניים. ויגודה תומך בקיום בתי דין וולונטריים לממונות (לצד מערכת המשפט): "פרט לכך שזה חשוב מצד עצמו, הכרחי שאנשי הלכה יתמודדו עם הריאליה. ברגע שצריך להתמודד עם בעיות וסכסוכים אמיתיים, זה מחייב את אנשי ההלכה לתרגם את עקרונות ההלכה למציאות של ימינו, מה שתמיד היה תפקיד ההלכה".
אז'ן דלמאר
אז'ן דלמאר (באנגלית: Eugene Delmar; 12 בספטמבר 1841, ניו יורק – 22 בפברואר 1909, ניו יורק) היה שחמטאי יהודי-אמריקאי, ואלוף השחמט של ניו יורק ארבע פעמים בשנים 1890, 1891, 1895 ו-1897.
בשנת 1885 דלמאר ניצח באליפות מועדון השחמט של מנהטן וחזר על ניצחונו גם בשנת 1886. בשנת 1888 ניצח את שמואל ליפשוץ +5 -3 =0 בדו-קרב שהתקיים בניו יורק. ניצח בדו-קרב את רוברט בארנס +7 -0 =1. ב-1895 הוא ניצח את ניקולאי יסנוגרודסקי 1.5-5.5.
בגיל 60 הגיע למקום האחרון בתחרות קיימברידג' ספרינגס בשנת 1904 +3 -9 =3 אך סיים בתיקו או ניצח גדולי שחמט כמו קרל שלכטר וז'ק מיזס.
זמן קצר לאחר מכן נוצח על ידי נער מתבגר בשנות העשרה בשם חוסה ראול קפבלנקה באחד ממשחקיו הראשונים בזירה הבינלאומית.
ספרות קנדית
הספרות הקנדית היא ספרות שמקורה בקנדה. ניתן לחלק אותה על פי שפות המקור אשר השפיעו על היווצרותה, מחד הספרות הצרפתית ומאידך הספרות הבריטית. עם זאת, ספרות זו הפכה לייחודית לקנדה וליוצריה, והיא מושפעת גם מתרבויות ילידיות, תרבויות מהגרים ואחרות.
לעיתים קרובות הספרות הקנדית משקפת את אורח החיים הקנדי, הטבע, חיי הסְפר ומעמדה של קנדה בעולם - שיוצרים "מנטליות חיל מצב" (garrison mentality), מושג ייחודי בחקר הספרות הקנדית המתאר את אופייה. רבים מן הסופרים הקנדים מדגישים את השפעת האקלים והגאוגרפיה בקנדה על חיי הדמויות בספרים. חיי הסְפר מודגשים כמיתוס תרבותי: רבים כותבים למשל על ההתפשטות מערבה בתקופת יישוב קנדה; עוסקים בחייהם של ציידים או דייגים; או בחיים בספר הצפוני של קנדה. במקרים רבים, סופרים קנדיים מתייחסים גם ל"איום" התרבותי שמציבה התרבות האמריקאית (או דוברת האנגלית, במקרה של סופרים ויוצרים קנדיים צרפתים). הגיוון האתני בקנדה משתקף אף הוא בספרות הקנדית, וסופרים רבים מתארים חיים של קבוצות אתניות שונות בקנדה.
DNA זבל
DNA זבל (באנגלית: Junk DNA) הוא מונח פופולרי לחלק מן הגנום של יצורים איקריוטיים, שאין לו תפקוד מועיל לאורגניזם, ונראה כי הוא נוצר וממשיך לעבור שכפול כתוצאה מתאונות אקראיות.
DNA זבל מורכב בעיקר מטרנספוזונים ורטרוטרנספוזונים, כגון רצפי Alu, מהם כאלו שעדיין משועתקים ל-RNA ובחזרה, ומהם שאינם משועתקים עוד אך עדיין משוכפלים עם שאר הגנום. מונח רשמי יותר בתחום הגנטיקה הוא "DNA בלתי-תפקודי" (אנגלית: non-functional DNA). יש שאינם מבחינים בין DNA זבל ל-DNA לא-מקודד (אנגלית: non-coding DNA ובכינוי מקוצר ncDNA). ואולם DNA בלתי מקודד כולל גם רצפים בעלי תפקידים חשובים מאוד בבקרת גנים אף על פי שאינם מתורגמים לחלבון.
חלקו של DNA זבל בגנום האדם עדיין נתון במחלוקת עזה בתחום הגנטיקה, ומרבית ההערכות נעות בין 20% ל-90%.
תולדות המונח ומשמעותו
גנטיקאים עשו שימוש בלתי-רשמי במונח כבר משנות ה-60, אך הוא נטבע לראשונה בפרסום מדעי רשמי על ידי הגנטיקאי היפני סוסומו אונו בשנת 1972. בתחום הגנטיקה כיום המונח ניתן לתיאור כרשמי-למחצה - גנטיקאים רבים מעדיפים בפרסומים מדעיים את המונח המדעי הנייטרלי יותר "DNA בלתי-תפקודי" (אנגלית: non-functional DNA). ואולם השימוש הפופולרי במונח "DNA זבל" נפוץ גם בקרב מדענים וגם בציבור הרחב.
כמה ממתנגדי המונח טוענים שהמונח הנכון הוא "DNA בלתי-מקודד", כלומר DNA שאינו עובר תרגום לחלבון. ואולם DNA כזה עשוי להיות בעל תפקידים חשובים מאוד בבקרת גנים, בעוד שההגדרה הנכונה של DNA זבל היא חוסר תפקוד כלשהו, אפילו כזה שאיננו תרגום. טענה קרובה היא שהכינוי "DNA זבל" ניתן על ידי גנטיקאים לרצפי DNA בלתי-מקודד רק משום שעדיין לא הצליחו למצוא להם תפקוד כלשהו, ולכן ההגדרה משקפת כשל לוגי מטיפוס "לא ראינו - אינה ראייה". ואולם כבר במאמרו המקורי של אונו הוצגו ראיות כבדות משקל שחלק ניכר מן הגנום של איקריוטים הוא אכן חסר תפקוד, כגון תעלומת ערך C או העובדה שחלקים רבים בגנום עוברים מוטציות בקצב שהיה אמור להוציא אותם מכלל פעולה אילו היה להם תפקוד התלוי ברצף.
מבין התומכים בחשיבותו של DNA זבל כמרכיב עיקרי בגנום של יצורים איקריוטים ובכללם האדם, יש הכוללים תחת המונח רצפים בעלי תפקוד "אנוכיי" אשר אינו מועיל לאורגניזם עצמו. לעומתם יש המעדיפים לכלול תחת המונח רק רצפים "מקולקלים" אשר אין להם אפילו תפקוד אנוכיי, ואינם עוברים תהליך כלשהו פרט לשכפול.
בשנת 2012 החריפה המחלוקת בנושא כתוצאה מפרסום תוצאות של פרויקט ENCODE לקיטלוג רצפי גנום האדם העוברים שיעתוק. מאמר מדעי של ראשי הפרויקט תיאר את תוצאותיו, ביניהן ש-80% מן הגנום הוא בעל "תפקוד ביוכימי" (אנגלית: biochemical function) כלשהו. בתקשורת ובציבור הרחב פורשה אמירה זו כראיה נגד קיומו של DNA זבל. כמה מראשי פרויקט ENCODE גם הביעו דעות, בראיונות וכתבות שלא עברו ביקורת עמיתים, נגד קיומו של DNA זבל. ואולם במהרה התפרסמו ביקורות מדעיות נוקבות נגד המאמר, אשר הצביעו על כך ש"תפקוד ביוכימי" הוגדר בו באופן כללי ביותר, והראיות כבדות המשקל לקיומו של DNA זבל לא נידונו בו כלל. אף כי הפרסומים בתקשורת יצרו בציבור הרחב רושם ש"DNA זבל הוא מיתוס שהופרך", המחלוקת בנוגע לחלקו בגנום האדם עדיין חיה וקיימת בתחום הגנטיקה. הביולוג המולקולרי הישראלי דן גראור, הוא בין המבקרים החריפים של פרויקט ENCODE.
גוסטב מורו
גוסטב מוֹרוֹ (בצרפתית: Gustave Moreau; ) היה צייר סימבולי צרפתי.
ביוגרפיה
מורו נולד בפריז לאב ארכיטקט, שזיהה את כישרונו. למד אצל פרנסואה אדוארד פיקו והתיידד עם תיאודור שסריו ואף הושפע ממנו בסגנונו.
הנושא המרכזי של מורו היה התיאור של דמויות נוצריות ומיתולוגיות. כצייר של רעיונות ספרותיים יותר מאשר של תמונות חזותיות, ציוריו פנו לדמיון של סופרים ואמנים סמליים, והוא ראה את עצמו כקודם לזרם שלהם.
במותו, הוריש את ביתו ברובע ה-14 בפריז, על אוסף הציורים שלו ושל אחרים שהיו בו וכן חפצי אמנות נוספים, במטרה לפתוח בו מוזיאון. מוזיאון גוסטב מורו קיים עד היום ויש בו שחזור של חדר העבודה של מורו.
שניים מציוריו של מורו היו כביכול תלויים בביתו של הדוכס דז אסנט, גיבור הספר "להפך" של ז'וריס-קרל הויסמנס. מת בפריז ונקבר בבית הקברות של מונמארטר.
אברהם דוד ריווח
הרב אברהם דוד ריווח (ה'תרמ"ג, 1883 - כ"א בניסן ה'תרצ"ח, 1938) היה ראש ישיבה בסאלי, ורבה של סטאט שבמרוקו בראשית המאה העשרים. מחבר השו"ת 'ויען אברהם'.
קורות חייו
נולד בסאלי שמרוקו. בנערותו למד אצל הרב אפרים פרץ, ולאחר מכן למד ושימש את הרב רפאל אנקווה. סביב שנת ה'תרס"ה, נסמך להיות שוחט ובודק על ידי הרב שלמה בירדוגו. ושימש בתפקיד זה בין השנים ה'תרע"א - ה'תרע"ד יחד עם רבי יצחק אנקאווא.
בשנת ה'תרפ"ד כיהן כראש ישיבה בעירו סאלי. במקביל, שימש כסופר בית הדין וכשליח ציבור באחד מבתי הכנסיות של העיר.
לא יאוחר משנת ה'תרפ"ט, כיהן ברבנות העיר סטאט שבמרוקו, עד לפטירתו.
בשבתו ברבנות, נשא ונתן עם חכמי מרוקו כדוגמת המשמ"ח אליקים. ובעיקר עם חכמי רבאט וסאלי כדוגמת רבי חיים רפאל עטייא, רבי דוד צבאח, רבי חיים יקותיאל בירדוגו, הרב אפרים חסאן.
בעקבות תופעת החילון שהחלה בזמנו, התתמודד עם שאלות אקטואליות. בין השאר פסק, שילד בכור שאביו הוא גוי ואמו יהודיה, ראוי לבית הדין לפדות את הילד, על אף שבית הדין לא מחויב לכך מצד ההלכה. במקרה הפוך, שהאב יהודי והאם גויה, וההורים רוצים למול את בנם, הסתייג, משום שחשש שבמקומות שלא רושמים את הילדים הנולדים בצורה מסודרת, ישכחו שהילד גוי.
בתו קלארה נישאה להרב שמעון כהן, מדייני מרוקו. בתו זהרא נישאה לרב יחייה בן הראש, רבה של פור-ליוטי.
פטירתו
רבי אברהם נהג לבקר יהודים שנעצרו ונכלאו בבית כלא על ידי השלטונות הצרפתים בעוון חתירה נגד השלטון. בביקורו היה מספק להם די מחסורם, ואף העביר להם שיעור בפרשת השבוע. בביקורו האחרון, נדבק בבית הכלא במחלת הטיפוס, ולאחר זמן קצר נפטר ממנה, בליל שביעי של פסח בשנת ה'תרצ"ח בסטאט. עם פטירתו פרץ ויכוח היכן יקבר רבי אברהם, אם בעיר סטאט או בעיר הולדתו סאלי. לאחר מאמצים רבים מצד אנשי סאלי, רבי אברהם נקבר בעירם.
נבחרת אזרבייג'ן בכדורגל
נבחרת אזרבייג'ן בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של אזרבייג'ן. הנבחרת הוקמה בתחילת שנות ה-90 לאחר שאזרבייג'ן הכריזה על עצמאותה, בעקבות פירוק ברית המועצות.
בפברואר 2004, מונה קפטן נבחרת ברזיל בזמן מונדיאל 1970, קרלוס אלברטו, לתפקיד מאמן הנבחרת. למרות שהחל את הקדנציה שלו ברגל שמאל, לאחר תבוסה 6:0 לנבחרת ישראל ב-18 בפברואר, הוביל קרלוס אלברטו את אזרבייג'ן לניצחון הראשון שלה בכל הזמנים, לאחר שניצחה את קזחסטן בתוצאה 3:2 ב-28 באפריל.
ביוני 2005, לאחר תבוסה 3:0 לפולין, סיים קרלוס אלברטו את דרכו כמאמן הנבחרת, והוחלף על ידי ואגיף סאדיגוב, שהחל את הקדנציה השלישית שלו כמאמן הנבחרת. החל מ-2008 מאמן את הנבחרת האזרית, המאמן הגרמני, ברטי פוגטס.
שיאי שחקנים
נכון ל-17 ביוני 2023.
איוב ורעיו
"איוב ורעיו" הוא תחריט מאת הצייר הישראלי נחום גוטמן.
תיאור
בהדפס זה מופיעים שלושת רעי איוב - אליפז התימני, בלדד השוחי וצופר הנעמתי - כשהם יושבים על הארץ. הם מוצגים בתנוחות של דיבור ושל הקשבה ומחשבה. לפניהם שוכב איוב על בטנו כשמתחתיו פרוש בד או מחצלת וכן כד מים. גוטמן מחלק את התיאור למישור קדמי, בו נמצאות הדמויות, שמאחוריהן כמה תרנגולות, ולמישור אחורי מרוחק, ובו מתואר נוף מדברי ובו עיזים, גבעה וכמה פרטים נוספים.
ארנוואנדש השלישי
אַרְנוּוַאנְדַש השלישי ומלך החתים בין השנים 1209 - 1207 לפנה"ס. היה בנו של תודחליאש הרביעי. מעט מאוד ידוע לחוקרים על מלך זה פרט לכמה התכתשויות עם ממלכת אַרְזַוַוה במערב אנטוליה שמרדה בחתים וככל הנראה הצליחה להשיג עצמאות.
תקופת מלכותו של ארנוואנדש השלישי נמשכה רק שנתיים, אותו ירש שופילוליומש השני אחרון מלכי החתים.
הפיגוע בעין נטפים
פרטי הפיגוע
איימן מוחמד חוסני, שוטר של משמר הגבול המצרי, ששירת בתצפית בהר שני והכיר את האזור, הסתנן עם שחר לישראל, והסתתר בתעלה הנמצאת לצד כביש 12. המפגע, אשר היה חמוש ברובה AK-47, ולבוש במדי צבא מצרים, החל בשלב מסוים לירות מהתעלה לעבר כלי רכב חולפים.
בתחילה, בסביבות 06:30, ירה המחבל לעבר טנדר צבאי. נהג הטנדר נפגע מהירי אך הצליח להימלט. לאחר מכן ירה לעבר אוטובוס אזרחי שבן חמישים נוסעים. נהג האוטובוס נפצע קל והמשיך בנסיעתו צפונה. דקות ספורות לאחר מכן נורה למוות רס"ם מיכאל צברי בטנדר פיג'ו צבאי בעת שנסע צפונה. הרכב הבא שהותקף היה אוטובוס צבאי ללא נוסעים. נהג האוטובוס, רס"ם אבי סרלין, נרצח ביריות על ידי המפגע. רכב צבאי נוסף, מסוג בלייזר, הגיע למקום בנסיעה דרומה ורס"ר חיים אשכנזי שנסע ברכב נורה למוות מטווח קצר על ידי המחבל.
בהמשך הגיעו למקום שני אוטובוסים עם אזרחים רבים שעשו דרכם לבסיס צבאי סמוך לבסיס עובדה. המפגע יצא מן התעלה ועצר את האוטובוסים. לאחר מכן פתח באש בחזית האוטובוס הראשון כאשר הוא רצח את הנהג, אליעזר והבה, ופצע נוסעים רבים. לאחר מכך טען מחדש את נשקו והמשיך לרסס בירי את האוטובוסים. דוד בוהנה, מאבטח חמוש בתת-מקלע עוזי, שנסע באוטובוס, ירה לעבר המפגע ופצע אותו. בעקבות כך המחבל נסוג בחזרה למצרים.
ב-13 בדצמבר 1990 נפטר מפצעיו יהודה ליאון בן-אבו, אזרח עובד צה"ל.
בפיגוע נרצחו 3 חיילים ישראלים ושני אזרחים. 27 בני אדם נפצעו, 5 במצב חמור.
המחבל נשפט במצרים, ונדון ל-12 שנות מאסר.
תגובות לפיגוע
שר הביטחון משה ארנס האשים את מצרים במישרין באחריות לפיגוע בשל שליטתה הרופפת על אזור הגבול עם ישראל.
שר החוץ דוד לוי אמר לתקשורת: "זה מצב מאוד חמור שצריך להגיע לסיומו, אנחנו מצפים שהמצרים יעשו את כל הדרוש כדי קודם כל להעמיד את המפגע לדין, ושנית לשים קץ להמשך הטבח של ישראלים בשטח מצרים ולאורך הגבול עם מצרים".
הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני נטל אחריות לפיגוע. בהודעה שפרסם הארגון בעמאן נאמר כי "הבוקר, אחת מיחידותינו הפועלות במצרים פגעה באוטובוס ציוני במעבר בין פלסטין למצרים. חמישה יהודים נהרגו וחלקם נפצעו ואנשי היחידה שלנו חזרה למקום בטוח לאחר מכן."
במצרים נעצר חייל בחשד ש"פתח באש על מספר כלי רכב ישראליים שנשאו חיילים ועובדים ישראלים". שר החוץ המצרי אחמד עסמט עבד אל-מגיד אמר כי "מדובר באירוע מצער מאוד, ואנו בהחלט מתנגדים למעשים מסוג זה, ונחקור את הפרשה בפרטי פרטים".
בחדרי חרדים
בחדרי חרדים הוא אתר חדשות למגזר החרדי. לצד האתר קיימת מערכת פורומים, כשהעיקרי בהם הוא פורום "בחדרי חרדים".
אתר החדשות
באתר מופיעות ידיעות חדשותיות על המתרחש במגזר החרדי, מבזקי חדשות, מאמרים, דעות ותצלומים. בנוסף לידיעות החדשותיות והאקטואליה היומית, האתר מביא לגולשיו כתבות, ידיעות וסיפורים מתוך חצרות הרבנים והאדמו"רים, ידיעות פוליטיות פנים-חרדיות, וכן בתחום האינטרנט והמחשבים, פרסום ושיווק, כלכלה וצרכנות, מוזיקה ועוד. האתר מכיל מדור וידאו ואלבומי תמונות בעלי זיקה לקהילה החרדית. התמונות מגיעות מהגולשים עצמם, מהפורומים וכן מצלמים השולחים את תמונותיהם לאתר בהתנדבות. באתר גם מדור גמילות חסדים הפתוח לכולם להציע תרומות לגולשים נזקקים.
בשנת 2007 נרכש האתר על ידי חברת גלובל נטוורקס, שבבעלות גיא כהן. כהן הפך את האתר לפורטל תוכן שמפרסם ידיעות בתחומים מגוונים (פוליטיקה, כלכלה, מוזיקה, חדשות מחצרות הרבנים ועוד). בשנת 2011 הקים האתר אנציקלופדיה אינטרנטית בשם "בחדריפדיה" אך זו נסגרה לאחר שנים מעטות.
באוגוסט 2013 נרכש האתר על ידי הפרסומאי מאיר גל, ב-10 מיליון ש"ח. מעט לאחר מכן עזב דוד רוטנברג, שכיהן עד אז כעורך ראשי, את האתר. גל השיק מגזין שבועי אינטרנטי ומהדורת חדשות ויזואלית תחת השם "הכוורת". בינואר 2014, פורסם תחקיר שנערך על ידי תוכנית הטלוויזיה "המקור", שבו נשמע מאיר גל מנחה את העורך דוד רוטנברג לנקוט קו שבו האתר יתמוך בפוליטיקאי אלי ישי.
בספטמבר 2018 מכר גל את רוב חלקו לקבוצת משקיעים בראשות מיקי ברזל בעליה של ספקית האינטרנט נתיב.
תוכן, פיקוח וצנזורה
בדצמבר 2009 פרסמו בכירי הרבנים החרדים קול קורא חריף כנגד אתרי האינטרנט החרדיים. בעקבות האיסור נסגרו רוב אתרי האינטרנט החרדיים. העורכים הראשיים של "בחדרי חרדים", דוד רוטנברג ודב פוברסקי, התפטרו ובמקומם מונה עורך אנונימי. סגירת כמה מהאתרים המתחרים חיזקה את אתר בחדרי חרדים וכוח האדם בו גדל. המנכ"ל גיא כהן נשאר בתפקידו והפך לאחראי הלא אנונימי היחיד מאחורי הפורום. עם זאת, באפריל 2010 אישרו בעל פה כמה מבכירי החותמים על החרם את המשך פעילות האתר החדשותי תחת פיקוח מבקר מטעמם על התכנים. הם עשו זאת מתוך הבנה שהסדר זה עדיף על כך שגולשים חרדים יגלשו באתרים חילוניים. בעקבות כך חזרו רוטנברג ופוברסקי לתפקידם.
גם לאחר ההסדר החדש מתנהלים הפורומים בנפרד וללא פיקוח רשמי מטעם רבנים. כך מתאפשר פרסום ידיעות שיש בהן ביקורת על החברה החרדית והנהגתה. עם זאת, הפורום המרכזי "בחדרי חרדים" אינו מאפשר אזכור נושאים שנחשבים לטאבו בציבור החרדי. כך למשל בפורום לא תוכל להיכתב הודעה בנושאים מיניים. הפתיחות והאנונימיות של המשתתפים גולשים לעיתים קרובות הדיונים בפורום ל"מלחמות חסידים" ולחילופי מהלומות מילוליות בין פלגים שונים של היהדות החרדית והדתית.
למרות הפתיחות היחסית של הפורום ביחס לחברה החרדית, נוסח לו תקנון, שמטרתו לשמור על הסדר בפורום, על מסגרת בה לא יהיו בעיות הלכתיות, ולמנוע הופעת הודעות הנוגדות את ערכי החברה החרדית. לדוגמה חל בו איסור לכתיבת הודעות בשבת.
הפורום
פורום "בחדרי חרדים" נוסד בינואר 2002 בקטגוריית האקטואליה והחדשות של אתר הפורומים "הייד פארק". שמו, "בחדרי חרדים" הוא הרמז לביטוי "חדרי חדרים", הלקוח מאימרה תלמודית נודעת של רב יהודה בשם רב: הפורום הוא למורשי כתיבה בלבד וחברים בו מעל ל-10,000 חברים. כל המעוניין להצטרף מחויב לענות על שאלון לגבי השתייכותו החרדית (באיזו ישיבה למד, לאיזו חצר שייך וכדומה), וכן שאלות שאמורות לבדוק את מידת התאמתו לפורום. הפורום עוסק בעיקר בפוליטיקה חרדית וכללית והוא כולל דיווחים עיתונאיים. בפורום ישנה התייחסות לעולם העיתונות החרדי ולעיתונאים חרדים הפועלים בעיתונות החילונית. עד 2011 נכתבו בפורום מעל למיליון הודעות.
מקים הפורום ומנהלו עד לשנת 2009 היה דוד רוטנברג, שפעל בו בכינוי דוד10. הפורום ידוע בגישתו הליברלית יחסית במונחים חרדיים לנושאים של חופש ביטוי וסובלנות, ולדעות חריגות או לא מקובלות. כך לדוגמה על אף שהפורום מוגדר כ"חרדי" חברים בו גם כאלו המשתייכים לציבור הדתי לאומי. הפורום גם מאפשר ביטוי לבעלי דעות שנחשבות לא שגרתיות בזרם המרכזי של הציבור החרדי, כגון תומכים במסירת שטחים, או בעלי קו אנטי-ציוני חריף כאנשי נטורי קרתא הירושלמים ואנשי חסידות סאטמר מניו יורק.
לצד הפורום נפתחו באתר במרוצת השנים פורומים רבים נוספים העוסקים בזרמים בתוך הציבור החרדי, מוזיקה חסידית, אזורים שבהם יש ריכוז חרדים גבוה, וכן פורומים שבהם מתקיימים הדיונים בשפת היידיש (ורוב משתתפיהם הם תושבים מחוץ לישראל).
מנהלי אתר הייד פארק, שנמכר בשנת 2005 לבעלי אתר "חבר'ה", זיהו את הפוטנציאל שבדיווחי החדשות בפורום והקימו את "אתר בחדרי חרדים".
סחיטה באיומים
ב-1 באפריל 2012 נעצרו מספר בכירים בהנהלת האתר ובראשם המנכ"ל גיא כהן בחשד לסחיטה באיומים של מיליוני שקלים מרבנים, חצרות, אישי ציבור ואנשי עסקים, בעיקר מתוך המגזר החרדי. על פי החשד, אנשי האתר דרשו מאישים שונים תשלום שנע בין אלפי שקלים למאות אלפי שקלים, בתמורה להסרה או מניעה של פרסומים שליליים ולחלופין פרסום חיובי עליהם באתר. תמורת התשלום הם גם התחייבו להסיר טוקבקים שליליים שנכתבו עליהם בפורומים של האתר. על פי החשד, חלק מהטוקבקים נכתבו בידי אנשי האתר עצמם, לצורך הסחיטה. ביוני 2015 הוגש כתב אישום נגד כהן ונגד אורי צור, לשעבר סמנכ"ל המכירות באתר. בדצמבר 2017 הושג הסדר טיעון, במסגרתו יודה כהן בעבירת סחיטה באיומים וייגזר עליו עונש מאסר בין 6 ל-8 חודשים.
נבחרת לאוס בכדורגל
נבחרת לאוס בכדורגל לגברים מייצגת את לאוס מאז 1961.
במוקדמות מונדיאל 2006 השיגה נבחרת הכדורגל של לאוס תיקו במשחק אחד והפסידה במשחק השני, עלתה לבית בו הפסידה לנבחרת איראן בכדורגל, נבחרת ירדן בכדורגל ונבחרת קטר בכדורגל.
קוואקווא
קווא-קווא (באנגלית ובאפריקאנס: QwaQwa) הייתה בנטוסטן זעיר במזרח דרום אפריקה של תקופת האפרטהייד. היא השתרעה על שטח של 655 קמ"ר במזרח מדינת אורנג' החופשית, גובלת עם לסוטו. כבירתה הוכרזה פותאדיטז'אבה. קווא-קווא הוקמה במקור עבור שני שבטים של בני הבאסותו, דוברי שפת הסותו, שהושארו מחוץ לשטחה של מדינת לסוטו עם עצמאותה. אוכלוסיית קווא-קווא מנתה כ-180,000 מאלו.
תומאס מרשל
תומאס ריילי מרשל (באנגלית: Thomas Riley Marshall; ) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כסגן נשיא ארצות הברית ה-28 בשנים 1913–1921 תחת הנשיא וודרו וילסון. כעורך דין בולט באינדיאנה, הוא היה חבר פעיל ונודע במפלגה הדמוקרטית שנשא נאומי בחירות בכל רחבי המדינה למען מועמדים אחרים וכמי שארגן את העצרות של המפלגה, פעילות שסייעה לו מאוחר יותר להיבחר כמושל אינדיאנה ה-27. כמושל, הוא ניסה ליישם שינויים בחוקת אינדיאנה שהתבססו על סדר היום הפרוגרסיבי, אך מאמציו אלו היו שנויים במחלוקת ונבלמו על ידי בית המשפט העליון של המדינה.
הפופולריות של מרשל כמושל אינדיאנה, ומעמדה של המדינה כמדינה מתנדנדת, סייעו לו להבטיח את מועמדותו לסגנות הנשיא מטעם המפלגה הדמוקרטית כשותפו למרוץ של וילסון ולנצח בבחירות של 1912. קרע אידאולוגי שהתפתח בין שני האישים במהלך תקופת כהונתם הראשונה, הוביל את וילסון להגביל את השפעתו של מרשל בממשל. הסתייגותו של וילסון מחוש ההומור של מרשל גרמה לו להעביר את לשכתו של מרשל אל מחוץ לבית הלבן, וכך לבודד אותו עוד יותר. מרשל היה מטרה לניסיון התנקשות ב-1915 על תמיכתו במעורבות במלחמת העולם הראשונה. במהלך תקופת כהונתו השנייה של מרשל הוא נשא נאומים להעלאת המוראל ברחבי ארצות הברית בתקופת המלחמה, והיה סגן הנשיא הראשון שניהל את ישיבות הקבינט כאשר וילסון היה באירופה במהלך שיחות השלום. כשהיה נשיא הסנאט של ארצות הברית, הכניס מספר קטן של סנאטורים מתנגדי המלחמה את הבית למבוי סתום כשסירבו לסיים את הדיון. כדי לאפשר לחקיקה חשובה של תקופת המלחמה לעבור, גרם מרשל לסנאט לאמץ את הכלל הפרוצדורלי הראשון שלו שאפשר לסיים פיליבסטרים בהצבעה ברוב של שני-שלישים, כלל שווריאציה שלו קיימת עד היום.
קוואקווא
ב-1 בנובמבר 1974 הוקמה קווא-קווא כבנטוסטן. ב-27 באפריל 1994 היא אוחדה מחדש עם דרום אפריקה שלאחר האפרטהייד. שליטה המרכזי במשך התקופה היה קנת מופלי.
תומאס מרשל
תקופת כהונתו של מרשל כסגן הנשיא זכורה בעיקר בשל משבר מנהיגות שנוצר בעקבות השבץ המוחי שהגביל את הנשיא וילסון באוקטובר 1919. בשל סלידתם האישית ממרשל, שאפו יועציו של וילסון ורעייתו אדית להסתיר ממנו את המידע על מצבו של הנשיא כדי למנוע ממנו לקחת על עצמו את סמכויות הנשיא. רבים, כולל חברי הקבינט ומנהיגי הקונגרס, דחקו במרשל להיות הנשיא בפועל, אך הוא סירב לקבל בעל כורחו את סמכויותיו של וילסון, זאת כדי לא לקבוע תקדים לכך. ללא מנהיגות חזקה בראש הרשות המבצעת, גרמו יריבי הממשל לכישלון האשרור של הסכם חבר הלאומים, ולמעשה השיבו את ארצות הברית למדיניות החוץ הבדלנית. מרשל סיים את כהונתו כסגן הנשיא הראשון מאז דניאל טומפקינס, כמעט מאה שנה קודם לכן, שכיהן בתפקיד שתי תקופות כהונה מלאות, וכסגן הנשיא הראשון מאז בחירתו של ג'ון קלהון, שנבחר לתקופת כהונה שנייה.
מרשל נודע בשל שנינותו וחוש ההומור שלו. אחת מהבדיחות שעליהם הוא נהג לחזור עוררה צחוק בקרב עמיתיו לסנאט במהלך דיון במליאת הבית. בתגובה לרשימת הצרכים של האומה שהוצגה על ידי הסנאטור ג'וזף בריסטו, התלוצץ מרשל ואמר, "מה שהארץ הזאת צריכה הוא סיגר טוב בשווי של חמישה סנטים". לאחר תום כהונתו כסגן הנשיא, פתח מרשל משרד עורכי דין באינדיאנפוליס, וכתב כמה ספרי משפטים ואת ספר זכרונותיו. הוא המשיך לנסוע ולנאום בציבור. תומאס מרשל נפטר ב-1925 כתוצאה מהתקף לב כאשר היה בדרכו לוושינגטון.
רקע משפחתי
סבו של תומאס מרשל מצד אביו, ריילי מרשל, היגר לאינדיאנה ב-1817 והתיישב בחווה בשטח שמהווה היום את מחוז ויטלי. הוא התעשר כאשר מאגר בינוני של נפט וגז טבעי התגלה בשטח חוותו. כאשר הוא מכר את הנכס ב-1827 הוא הפיק רווחים של 25,000 דולר. סכום זה אפשר לו לרכוש אחוזה צנועה ולבלות את שארית חייו כחבר פעיל במפלגה הדמוקרטית של אינדיאנה, ולכהן כחבר הסנאט של המדינה, כיושב ראש המפלגה, וכתורם בולט לקופתה. בזכות עושרו עלה גם בידו לשלוח את בנו היחיד, דניאל, לבית ספר לרפואה.
אמו של תומאס מרשל, מרתה פטרסון, התייתמה בגיל 13 כאשר חיה באוהיו, ועברה לאינדיאנה כדי לחיות עם אחותה בשכנות לבית משפחת מרשל. מרתה נודעה בשל חוש ההומור שלה, וממנה ירש אותו בנה. מרתה ודניאל מרשל הכירו ב-1848 ונישאו.
תומאס ריילי מרשל נולד במנצ'סטר הצפונית שבאינדיאנה. שנתיים אחריו נולדה לו אחות, אך היא נפטרה בינקותה. מרתה פיתחה שחפת, ובן זוגה דניאל האמין שהמחלה הייתה הסיבה לבריאותה הלקויה של התינוקת שנפטרה. כאשר היה תומאס מרשל ילד צעיר, העתיקה המשפחה את מקום מגוריה מספר פעמים בחיפוש אחר אקלים טוב למען בריאותה של אם המשפחה. בתחילה הם עברו לקווינסי, אילינוי ב-1857. בתקופה שהם התגוררו שם, לקח דניאל מרשל, שהיה תומך באיחוד ואיש המפלגה הדמוקרטית, את בנו בן הארבע, תומאס, לצפות בעימות בין לינקולן לבין דאגלס בפריפורט, אילינוי, שהתקיים ב-1858. לימים נזכר מרשל שבמהלך העצרת הוא ישב לסירוגין על ברכיהם של סטיבן דאגלס ואברהם לינקולן כאשר השני נשא את נאומו. אירוע זה היה אחד הזיכרונות המוקדמים ביותר שלו.
ב-1859 עברה המשפחה לאוסווטומי, קנזס, אך האלימות באזור הספר גרמה להם לעבור ב-1860 למיזורי. בסופו של דבר, עלה בידו של דניאל מרשל לרפא את רעייתו ממחלתה. ערב פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, פשתה האלימות במיזורי במהלך אירועי קנזס המדממת. באוקטובר 1860 דרשו כמה אנשים בהובלתו של דאף גרין שדניאל מרשל ייתן סיוע רפואי לאנשי סיעת תומכי העבדות, אך הוא סירב והאנשים עזבו. כאשר הזהירו השכנים שגרין מתכנתן לשוב ולרצוח אותם, ארזה המשפחה את חפציה במהירות ונמלטה באוניית קיטור לאילינוי. הם נשארו באילינוי לזמן קצר בלבד, ולאחר מכן עברו לאינדיאנה, שהייתה אף רחוקה יותר מאזור הגבול.
לימודים
משפחת מרשל התיישבה בפירסטון, אינדיאנה, שם החל תומאס מרשל ללמוד בבית ספר ציבורי. אביו וסבו נקלעו לסכסוך עם הכומר המתודיסטי שלהם כאשר הם סירבו להצביע עבור המפלגה הרפובליקנית בבחירות של 1862. הכומר איים לנדות אותם מהכנסייה, ולכך השיב מרשל הסב שהוא מוכן "לקחת את הסיכון בהגעה לגיהנום, אך לא בהצבעה למפלגה הרפובליקנית". סכסוך זה גרם למשפחה להעתיק שוב את מקום מגוריה לפורט ויין ולהמיר את אמונתה לפרסביטריאניזם. בפורט ויין למד תומאס מרשל בבית ספר תיכון, אותו הוא סיים ב-1869. כשהיה בן 15 שלחו אותלו הוריו לקולג' ובאש שבקרופורדסוייל, שם הוא קיבל חינוך קלאסי. אביו יעץ לו ללמוד רפואה או להיות לכומר, אך שני התחומים הללו לא עניינו אותו. הוא החל את לימודיו מבלי לדעת לאיזה מקצוע הוא יוכשר בתום לימודים.
בתקופת לימודיו בקולג' הצטרף מרשל לאחוות פי-גאמא-דלתא, השתתף בפעילויות של אגודות ספרותיות ובדיבייט, וייסד את המועדון הדמוקרטי. הוא היה חבר במערכת עיתון הקולג' והחל לכתוב טורים פוליטיים שהגנו על מדיניות המפלגה הדמוקרטית. ב-1872 הוא כתב טור ביקורתי על אחת המרצות בקולג', והאשים אותה בהתרועעות עם סטודנטים צעירים במעונות. המרצה שכרה את שירותיו של לואיס וולאס, שכתב את הספר בן חור, והגישה תביעת לשון הרע נגד מרשל בסכום של 20,000 דולר. מרשל יצא לאינדיאנפוליס כדי לחפש עורך דין שיגן עליו ושכר את שירותיו של בנג'מין הריסון, לימים נשיא ארצות הברית, ואז עורך דין בולט בעיר. הריסון הצליח לבטל את התביעה בכך שהוכיח שההאשמות שהוטחו על ידי מרשל היו ככל הנראה נכונות. בזכרונותיו של מרשל הוא כתב שכאשר הוא ניגש להריסון כדי לשלם את שכר טרחתו, הוא הודיע לו שלא ייגבה ממנו תשלום על שירותיו, אך תחת זאת הטיף לו מוסר על האתיקה של הטחת האשמות כאלו בפומבי. מאוחר יותר נזכר מרשל שהוא לקח את העצה הזאת לתשומת ליבו, ויותר לא הואשם באמירת או כתיבת דברים שיכלו להתפרש כלשון הרע.
בשנת לימודיו האחרונה בקולג' נבחר מרשל לאחוות פי בטא קפא. הוא סיים את לימודיו ביוני 1873 לאחר שקיבל את הציון הגבוה ביותר בכיתתו ב-14 מתוך 26 הקורסים שלמד, בתוך כיתה של 21 סטודנטים. על רקע תביעת הדיבה שהוגשה נגדו הוא החל בהדרגה לגלות עניין במשפטים וחיפש מישהו ללמוד אצלו. באותה תקופה, הייתה ההתלמדות אצל עורך דין פעיל דרך מקובלת לקבל הכשרה במקצוע. דודו הגדול, וודסון מרשל החל לסייע לו, אך עד מהרה עבר מרשל הצעיר לקולומביה סיטי שבאינדיאנה כדי לחיות עם הוריו. הוא המשיך בהתלמדות בעיר במשרדו של וולטר אולדס, לימים שופט בבית המשפט העליון של אינדיאנה, וב-26 באפריל 1875 התקבל ללשכת עורכי הדין.
קריירה משפטית
בשנות השלושים לחייו חי מרשל עם הוריו. אביו נפטר בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 ואמו נפטרה ב-1894 והם הורישו לו את האחוזה והעסק המשפחתי. ב-1895, בעת שעבד על ייצוג בתיק משפטי, הכיר מרשל את לויס קימסיי שעבדה כפקידה במשרד עורכי הדין של אביה. על אף הבדל הגילים של 19 שנים שהיה ביניהם, השניים התאהבו ונישאו ב-2 באוקטובר אותה שנה. היחסים בין בני הזוג מרשל היו קרובים ובמשך שלושים שנות נישואיהם הם בילו רק שני לילות בנפרד.
האלכוהוליזם של מרשל החל להפריע לחייו המקצועיים עוד לפני נישואיו. בכמה מקרים הוא הגיע לבית המשפט במצב של חמרמורת ולא היה מסוגל להסתיר את ההתמכרות שלו בעיר הקטנה בה הוא התגורר. רעייתו סייעה לו להתגבר על בעיית השתייה שלו ולוותר על צריכת האלכוהול לאחר שהיא נעלה אותו בביתם במשך שבועיים כדי לעבור טיפול קפדני. לאחר מכן הוא החל להיות פעיל בארגוני התנזרות מאלכוהול ונשא כמה נאומים על הסכנות שבשתייה. אף על פי שהוא הפסיק לשתות, התמכרותו לאלכוהול הוזכרה נגדו על ידי יריביו במהלך מסע הבחירות שלו למשרת המושל.
מרשל המשיך להיות פעיל במפלגה הדמוקרטית לאחר תבוסתו ב-1880 והחל לשאת נאומי בחירות עבור מועמדים אחרים ולסייע לארגן את עצרות הבחירות של המפלגה ברחבי אינדיאנה. נאומיו זכו לציון בשל גישתו המפלגתית, אך הרטוריקה שלו התרחקה בהדרגה מנקודת המבט השמרנית במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 כאשר הוא החל לזהות את עצמו עם התנועה הפרוגרסיבית. ב-1904 הוא היה לחבר בוועדה המרכזית של המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה, תפקיד שהעלה את הפופולריות ואת השפעתו במפלגה.
מרשל ורעייתו היו מעורבים בכמה ארגונים פרטיים. הוא היה פעיל בכנסייה הפרסביטריאנית, לימד בבית ספר של יום ראשון, ושימש כחבר בוועד של היריד המחוזי. לאחר שהתעשר מעסקי המשפטים שלו, הוא נעשה מעורב בפעילות צדקה מקומית. כחבר פעיל בלשכה המקומית של הבונים החופשיים בקולומביה סיטי, הוא היה חבר בגופי נוסח יורק של המדינה, קיבל ב-1898 את הדרגה ה-33 של הנוסח הסקוטי, וב-1911 היה לחבר פעיל במועצה העליונה הצפונית של הבונים החופשיים. הוא המשיך להיות חבר פעיל בבונים החופשיים עד יומו האחרון ושימש בכמה מועצות צדקה של האגודה. לאחר מותו, שולם הסכום של 25,000 דולר, עלות הקמת המאוזוליאום שלו בבית הקברות קראון היל שבאינדיאנפוליס, על ידי המועצה העליונה הצפונית של הבונים החופשיים.
מסע הבחירות
ב-1906 דחה מרשל את הצעת מפלגתו להיות מועמדה לקונגרס. עם זאת, הוא רמז למנהיגי המפלגה באינדיאנה שהוא יהיה מעוניין להתמודד על מרשת מושל אינדיאנה בבחירות 1908. עד מהרה הוא זכה לתמיכה של כמה איגודים מקצועיים מרכזיים, ולתמיכתו של עיתונאי ה"אינדיאנפוליס סטאר" לואיס לודלו. על אף תמיכה זו, היה מרשל סוס שחור בוועידת המפלגה המדינתית. בתחילה הוא לא קיבל את תמיכתו של תומאס טגרט, הבוס של הדמוקרטים באינדיאנה, זאת בשל תמיכתו בחוק היובש. טגרט היה מעוניין שהמפלגה תבחר במועמד שהתנגד לחוק היובש, סמואל רלסטון, אך סיעת תומכי חוק היובש ומתנגדיו של טגרט התאחדו עם תומכיו של מרשל. כדי להציב אופוזיציה מול ל. ארט סלאק, מועמד מטעם תומכי חוק היובש, שיכנע טגרט את הנציגים תומכי רלסטון לתמוך במרשל ולהעניק לו את הקולות שהוא נזקק כדי לזכות במועמדות.
יריבו של מרשל בבחירות הכלליות היה חבר הקונגרס הרפובליקני ג'יימס א. ווטסון. מסע הבחירות שלו התמקד בשאלת חוק היובש. מיד עם ראשית מערכת הבחירות, העבירה ממשלת המדינה שנשלטה אז בידי הרפובליקנים חוק מקומי שאפשר למחוזות המדינה לאסור מכירת משקאות חריפים. החוק הפך לסוגיית הוויכוח המרכזית בין המפלגות ובין מועמדיהן למשרת המושל. הדמוקרטים הציעו שהחוק ישונה כך שההחלטה לאסור מכירת משקאות חריפים תתקבל ברמת הערים והעיירות. הצעה זו קיבלה את תמיכתם של מתנגדי חוק היובש, שראו אותה כהזדמנות לבטל את האיסור בכמה אזורים, וכחלופה היחידה האפשרית לאיסור הגורף שאותו ניסו הרפובליקנים לקדם. עמדת הדמוקרטים גם סייעה לשמור על תמיכת מצדדי חוק היובש באמצעות השארת ההחלטה על האיסור בידי הקהילות שבהן רוב התושבים תמך בו. המפלגה הרפובליקנית הייתה אז בעיצומה של תקופת אי-יציבות, כאשר היא התפצלה בין הפרוגרסיביים והשמרנים. בעיותיהם הפנימיות הוכחו כגורם המכריע במערכת הבחירות, וכך זכה מרשל ברוב צר: הוא קיבל 48.1 אחוזים מהקולות מול 48.0 אחוזים שקילב ווטסון. הוא היה המושל הדמוקרטי הראשון באינדיאנה לאחר שני עשורים. הדמוקרטים גם זכו ברוב בבית הנבחרים של אינדיאנה, גם שם ברוב קטן, אף על פי שהרפובליקנים עדיין החזיקו בשליטה בסנאט המדינתי.
סדר היום הפרוגרסיבי
ב-11 בינואר 1909 הושבע מרשל כמושל אינדיאנה. מאחר שמפלגתו הייתה מחוץ לשלטון במשך שנים רבות קודם לכן, מטרתה הראשונית הייתה למנות לעמדות מפתח פוליטיות דמוקרטים רבים ככל האפשר. מרשל ניסה להימנע ממעורבות ישירה במערכת המינויים. הוא התיר לסיעות המפלגה השונות לקבל מינויים ומינה מעט מאוד אנשים שנבחרו על ידו. הוא אפשר לטגרט לנהל את התהליך ולבחור מועמדים, אך הוא היה זה שחתם על כתבי המינוי. אף על פי שעמדתו בנושא המינויים הפוליטיים שמרה על השלווה במפלגה, היא מנעה ממנו לבנות בסיס פוליטי חזק.
במהלך תקופת כהונתו כמושל התמקד מרשל בעיקר בקידום סדר היום הפרוגרסיבי. הוא קידם בהצלחה את העברת החקיקה בנוגע להעסקת ילדים ונגד שחיתות שלטונית. הוא גם ביצע שיפורים בסוכנויות הביקורת של המדינה וטען שהוא חסך לממשלה מיליוני דולרים. הוא הצליח להעביר את שאר צעדי החקיקה הפרוגרסיביים או לשכנע את בית המחוקקים לכנס ועידה לשיכתוב חוקת המדינה כדי להרחיב את סמכויות המושל.
מרשל התנגד מאוד לחוקי האיגניקה והעיקור הכפוי שחוקקו זמן קצר קודם לכן, והורה למוסדות המדינה לא ליישם אותם. הוא היה מראשוני ומראשי המתנגדים לחוקים אלו, ולאחר מכן המשיך בהתנגדותו זו גם כאשר כיהן כסגן הנשיא. תקופת כהונתו כמושל הייתה הראשונה בה לא בוצעו במדינה הוצאות להורג, זאת בשל התנגדותו לעונש המוות ונוהגו להעניק חנינה ולהמתיק את עונשיהם של אלו שנידונו למוות. הוא תקף על בסיס קבוע תאגידים ועשה שימוש בחוק ההגבלים העסקיים שנחקק זמן קצר קודם לכן כדי לנסות להחליש את כוחם. הוא השתתף במספר אירועים טקסיים, כולל הנחת לבנת הזהב האחרונה להשלמת סלילת הדרך המהירה של אינדיאנפוליס ב-1909.
מסע הבחירות של המפלגה הדמוקרטית הדגיש את פעילותו של מרשל כמושל, כשאחד הפרסומים מ-1912 כלל רשימת חוקים שונים שנחקקו במהלך תקופת כהונתו כמושל. אלו כללו חוקים לחקירת החינוך התעשייתי והחקלאי, חיזוק חוק המזון לעניים, הקמת מגרשים משחקים ציבוריים, מתן טיפול נגד כלבת, פיקוח על מכירת קוקאין וסמים אחרים, מניעת עיוורון בלידה, דאגה להיגיינה בבתי הספר וביצוע בדיקות רפואיות לתלמידים, פיקוח על מכירת מוצרים בקירור, קיצור שעות העבודה של הילדים, ודרישה להימצאות ציוד רפואי ברכבות. פרסום זה מנה גם חוקים שונים להגנת העובדים שגם הם קודמו על ידי מרשל. אלו כללו חוקים שדרשו חלונות להגנה מפני סערות בקטרי הרכבת, דרישה לחילופי צוותים מלאים, דרישה לקרון מאסף, דרישה לפיקוח על הדוודים של הקטרים, דרישה לפנסים ראשיים בקטרים, דרישה לאביזריי בטיחות בתפעול הקטרים, דרישה לצוותי רכבת מלאים, הקמת סוכנויות תעסוקה עצמאיות, הקמת משרד לפיקוח על בתי חרושת, בתי מלאכה, מכרות ודוודים, ותשלום שכר שבועי.
תיקון החוקה
שכתוב חוקת אינדיאנה נעשה מוקד פעילותו של מרשל כמושל, ולאחר שהאספה הכללית של המדינה סירבה לכנס ועידת חוקה הוא חיפש אחר דרכים אחרות לכינון חוקה חדשה. יחד עם ג'ייקוב פיאט דאן, ידידו הקרוב ומנהיג אזרחי, הוא כתב נוסח חוקה חדשה שהרחיבה את הסמכויות הרגולטוריות של המדינה באופן משמעותי, קבעה שכר מינימום, והעניקה הגנות חוקתיות לאיגודים המקצועיים. רבים מרפורמות אלו נכללו גם במצע של המפלגה הסוציאליסטית בהנהגתו של יליד טר הוט שבאינדיאנה, יוג'ין דבס. הרפובליקנים האמינו שהחוקה של מרשל הייתה ניסיון לזכות בבחירות על סמך קולותיהם של תומכיו של דבס, שלהם הייתה נוכחות חזקה באינדיאנה. החוקה גם התירה יוזמות דמוקרטיה ישירה וקיום משאלי עם. האספה הכללית המדינתית, שנשלטה על ידי הדמוקרטים, הסכימה לבקשה וכללה את הצעדים האלו בפתקי ההצבעה. מתנגדיו של מרשל תקפו את סעיפי הדמוקרטיה הישירה, בטענה שהם היוו הפרה של חוקת ארצות הברית, שדרשה מהמדינות להפעיל ממשלה בעלת אופן רפובליקני. בחירות אמצע הכהונה של 1910 העניקו לדמוקרטים שליטה גם בסנאט של אינדיאנה, ובכך הגדילו את הסיכויים לאימוץ החוקה החדשה. מרשל הציג את נוסח החוקה באספה הכללית ב-1911, והמליץ שהיא תועבר לאישור הבוחרים בבחירות 1912.
הרפובליקנים התנגדו לתהליך האשרור, וזעמו על כך שהדמוקרטים ניסו לשנות את כל החוקה מבלי לכנס ועידת חוקה, כפי שנעשה באינדיאנה בשתי החוקות הקודמות שלה. מרשל טען שאין צורך בשום ועידה, שכן החוקה הקיימת לא נוסחה בוועידה. הרפובליקנים עתרו בנושא לבית המשפט ובית המשפט של מחוז מריון הוציא צו מניעה להסיר את הצעת תיקון החוקה מפתקי ההצבעה של בחירות 1912. מרשל עתר לערכאה גבוהה יותר, ובית המשפט העליון של אינדיאנה אישר את החלטת קודמו בפסיקה שבה נקבע שחוקת אינדיאנה לא תוכל להיות מוחלפת באופן כולל ללא כינוס ועידת חוקה, זאת בהתבסס על תקדים שנקבע בשתי החוקות הראשונות של המדינה. מרשל זעם על ההחלטה ונשא נאום בו הוא תקף את בית המשפט והאשים אותו בחריגה מסמכותו. הוא הגיש עתירה סופית לבית המשפט העליון של ארצות הברית, אך כהונתו הסתיימה בינואר 1913 כאשר העתירה עוד נדונה. מאוחר יותר באותה שנה, דחה בית המשפט את העתירה, לאחר שהחליט שהנושא היה בסמכות השיפוטית הבלעדית של בתי המשפט של אינדיאנה. מרשל היה מאוכזב מהתוצאות. חוקרים מתקופות מאוחרות יותר, כמו לינדה גוגין והמשפטן ג'יימס סנט קלייר, כינו את התהליך ואת המסמך "לוקה בחסר באופן רציני" וטענו שאם החוקה הייתה מתקבלת, חלקים נרחבים ממנה היו ככל הנראה מוגדרים כבלתי חוקתיים על ידי בתי המשפט הפדרליים.
הבחירות
באותה תקופה עדיין הייתה בחוקת אינדיאנה הגבלת כהונה שמנעה מהמושל לכהן בשתי תקופות כהונה רצופות. מרשל תכנן להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית לאחר תום כהונתו כמושל, אך במהלך חודשי כהונתו האחרונים נקרתה בדרכו הזדמנות אחרת. אף על פי שהוא לא נכח בוועידה הדמוקרטית הארצית של 1912 שהתקיימה בבולטימור, שמו הוצג כאפשרות למועמד המפלגה לנשיאות. הוא הוצע כמועמד של פשרה, אך ויליאם ג'נינגס ברייאן והנציגים מטעמו תמכו בוודרו וילסון על פניו של צ'אמפ קלארק, ובכך הבטיחו את מועמדתו של וילסון. נציגי אינדיאנה קידמו את שמו של מרשל כמועד לסגן נשיא ארצות הברית בתמורה לתמיכה בווילסון. אינדיאנה הייתה מדינת נדנדה, ווילסון קיווה שהפופולריות של מרשל תסייע לו לנצח בבחירות הכלליות. הוא הניע את נציגיו לתמוך במועמדתו של מרשל לסגנות הנשיא. בשיחות פרטיות דחה מרשל את המועמדות, בהניחו שהתפקיד יהיה משעמם ומוגבל בסמכויותיו. הוא שינה את דעתו לאחר שווילסון הבטיח לו שהוא יאציל לו תחומי אחריות רבים. במהלך מסע הבחירות נסע מרשל ברחבי ארצות הברית ונשא נאומים. וילסון ומרשל ניצחו בקלות בבחירות לנשיאות, זאת בשל הפילוג בין המפלגה הרפובליקנית לבין המפלגה הפרוגרסיבית.
וילסון לא חש חיבה יתרה למרשל, שכן הוא היה חלוק עליו בכמה סוגיות. אף על פי שווילסון הזמין את מרשל לישיבות הקבינט, רעיונותיו של מרשל נחשבו בלתי אפשריים ליישום בדרך כלל, ובסופו של דבר חדל מרשל מלהשתתף בישיבות. ב-1913 שבר וילסון את המסורת ארוכת הימים ונפגש עם סנאטורים לדיון בענייני מדיניות. נשיאים קודמים עשו שימוש בסגניהם כמקשרים, אך וילסון לא בטח במרשל בסוגיות עדינות. בזיכרונותיו, ההערה השלילית היחידה של מרשל כלפי וילסון הייתה, "חשבתי לעיתים שאנשים גדולים מהווים הרס לציוויליזציה, הם הסיבה האמיתית למרירות ולמחלוקת שמסכמים את כל אשר קורה בעולם". מערכת היחסים בין השניים תוארה כ"עוינות מתפקדת".
פעילותו בסנאט
מרשל לא חש פגוע מחוסר העניין של וילסון ברעיונותיו, וראה את עיקר תפקידו לשמש בתפקידו החוקתי כנשיא הסנאט. הוא ראה בסגנות הנשיא כתפקיד חקיקתי, לא כתפקיד ביצועי. כאשר הוא ישב בראש ישיבות הסנאט, עלו לעיתים רגשותיו לרמות גבוהות. במהלך הדיון על משבר הגבול עם מקסיקו ב-1916, איים מרשל להרחיק כמה סנאטורים מאולם המליאה על התנהגותם הצורמנית, אך לא מימש את איומו. בכמה הזדמנויות, הוא הורה על פינוי היציע באולם. בשמונה הזדמנויות שונות הוא הצביע כדי לשבור את השוויון בהצבעה.