cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אפולו 13
ג'יימס לוֹוֶל
קפטן בצי ארצות הברית. שירת כטייס ניסוי במרכז הניסויים של הצי. היה מנהל תוכנית מטוס ה־F-4 פנטום, ובמקביל שירת כמהנדס בטיחות בטייסת הקרב 101. נבחר לתפקיד אסטרונאוט ב־1962, והיה אסטרונאוט גיבוי לג'מיני 4 ו־9. ב־4 בדצמבר 1965 שוגר בג'מיני 7, שהייתה הפעם הראשונה בה שתי חלליות נפגשו בחלל. ב־11 בנובמבר 1966 שוגר עם באז אולדרין בג'מיני 12, המשימה האחרונה בתוכנית ג'מיני. היה גיבוי של ניל ארמסטרונג באפולו 11, ובאפולו 13 היה מפקד המשימה.
פרד הייז
החל את שירותו הצבאי כטייס קרב בחיל הנחתים בשנת 1952. משם עבר לתפקיד טייס יירוט בטייסת 185 של המשמר הלאומי של אוקלהומה, וב־1959 עבר לנאס"א, שם שירת כטייס מחקר. היה טייס גיבוי לרכב הנחיתה הירחי באפולו 8 ו-11, ובאפולו 13 היה טייס רכב הנחיתה הירחי. מאוחר יותר היה מפקד גיבוי של אפולו 16. בסוף שנות השבעים השתתף בתוכנית המעבורת, שם שירת כעוזר טכני למנהל תוכנית המעבורת, והיה חבר באחד משני הצוותים שביצעו נחיתות ניסוי עם מעבורת החלל, ששוחררה מעל גבו של בואינג 747.
ג'ון "ג'ק" סוויגרט
שירת בחיל האוויר האמריקאי בשנים 1956-1953, בהן שירת גם כטייס קרב ביפן וקוריאה. משם עבר לשרת כטייס קרב במשמר הלאומי של מסצ'וסטס ושל קונטיקט. בשנת 1966 הצטרף לנאס"א. היה חלק מצוות הגיבוי באפולו 7 ו־11. באפולו 13 יועד לצוות הגיבוי, והחליף את תומאס מטינגלי מהצוות הראשי 3 ימים בלבד לפני השיגור, לאחר שעלה חשש שמטינגלי נחשף למחלת האדמת ללא שהיה מחוסן . לאחר פרישתו של סוויגרט מנאס"א נבחר לכהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך נפטר מסרטן לפני שנכנס לתפקיד.
מוחמד בן זאיד אאל נהיאן
שייח' מוחמד בן זָאיִד בן סולטאן בן זאיד בן ח'ליפה בן שח'בוט בן ד'יאב בן עיסא אָאל נַהְיָאן אל-פלאחי (בערבית: محمد بن زايد بن سلطان بن زايد بن خليفة بن شخبوط بن ذياب بن عيسى آل نهيان الفلاحي; ידוע גם בראשי התיבות הלועזיים MBZ; נולד ב-11 במרץ 1961) הוא נשיא איחוד האמירויות הערביות, האמיר של אבו דאבי והמפקד העליון של הכוחות המזוינים של איחוד האמירויות הערביות.
מוחמד נתפס כגורם המניע מאחורי מדיניות החוץ של איחוד האמירויות והוא מנהיג קמפיין נגד תנועות פרו-דמוקרטיות בעולם הערבי. בשל מצבו הבריאותי הרעוע של אחיו נשיא איחוד האמירויות, השייח ח'ליפה בן זאיד, מ-2015 ועד מות האח בשנת 2022, הוטל על מוחמד בן זאיד לקבל את רוב החלטות היום-יום של האיחוד והוא תואר לעיתים כשליט דה פקטו של איחוד האמירויות.
בשנת 2019, הניו יורק טיימס הגדיר אותו בתור השליט הערבי החזק ביותר. בשנת 2020 כינה אותו הניו יורק טיימס "אחד הגברים החזקים ביותר בכדור הארץ." והוא גם נבחר לאחד ממאה האנשים המשפיעים ביותר של שנת 2019 על ידי מגזין "טיים".
תחת תפקידו כיורש העצר, בשנת 2020 הוסכם על הסכם נרמול היחסים עם ישראל.
במאי 2022 כיממה לאחר מות אחיו, השייח' חליפה בן זאיד, המועצה הפדרלית העליונה של איחוד האמירויות בחרה בו לתפקיד נשיא איחוד האמירויות הערביות.
חינוך
השייח' מוחמד התחנך נוסף בבתי ספר באל עין, אבו דאבי ובית ספר קיץ בגורדונסטון עד גיל 18. בזמן ששהה באמירויות, אביו הפקיד את חוקר האסלאם המצרי מכובד של האחים המוסלמים המצריים בשם איזדין איברהים כאחראי על חינוכו.
ב-1979, הוא הצטרף לאקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט עד שסיים את לימודיו באפריל 1979. בזמן לימודיו בסנדהרסט סיים קורס שריון, קורס טיסה, קורס צנחנים והכשרה על מטוסים טקטיים ומסוקים, כולל טייסת הצבאים. במהלך שהותו בסנדהרסט, הוא פגש והתיידד טוב עם עבדאללה מפאנג, שלימים יהיה מלך מלזיה.
בשנות ה-80 כקצין צבאי צעיר בחופשה בטנזניה, פגש מוחמד את שבט המסאי וראה את מנהגיהם ואת מידת העוני במדינה.
הלך לפגוש את אביו ולספר לו אודות אשר ראה. אביו שאל אותו מה הוא עשה כדי לעזור לאנשים בהם נתקל.
מוחמד משך בכתפיו, ואמר שהאנשים שפגש אינם מוסלמים.
מוחמד אמר שאביו "אחז בזרועי, והביט בעיניי בחומרה רבה. הוא אמר, 'כולנו היצירות של אלוהים'". הוא הגדיר את האירוע הזה כאירוע מעצב באישיותו.
לאחר מכן חזר מוחמד הביתה לאיחוד האמירויות כדי להצטרף לקורס הכשרת קצינים בשארג'ה. הוא מילא מספר תפקידים בצבא איחוד האמירויות, מזה של קצין במשמר האמירי (שנקרא כיום המשמר הנשיאותי) ועד לשירות כטייס בחיל האוויר של איחוד האמירויות.
מהשילטון באבו דאבי ועד לנשיאות האמירויות
בנובמבר 2003, שייח' זייד מינה את בנו מוחמד לסגן יורש העצר של אבו דאבי.
מאוחר יותר באותו החודש, הוא הועלה לדרגת גנרל. מאז דצמבר 2004 הוא גם יושב ראש המועצה המבצעת של אבו דאבי, האחראית לפיתוח ותכנון האמירות של אבו דאבי וחבר במועצת הנפט העליונה.
כתוצאה מבריאותו הרופפת של שייח ח'ליפה, הפך מוחמד לשליט בפועל של אבו דאבי בינואר 2014 והיה אחראי על קבלת הפנים של נכבדים זרים במחוז הבירה של איחוד האמירויות הערביות בעיר אבו דאבי.
ב-13 במאי 2022, הוא הפך לשליט הרשמי של אבו דאבי, בעקבות מותו של אחיו ח'ליפה.
ב-14 במאי 2022, הוא נבחר לנשיא איחוד האמירויות הערביות.
מדיניות החוץ של איחוד האמירויות
בשנת 2018, מוחמד נסע לאתיופיה כדי לפגוש את ראש הממשלה האתיופי, אבי אחמד, לקראת התשלום הראשון של תרומת ענק בסך 3 מיליארד דולר מאיחוד האמירויות לאתיופיה, שנועדה לצמצם את המחסור שלה במט"ח. בעידוד ויוזמתו של שייח' מוחמד, איחוד האמירויות גייסה כספים כדי לספק סיוע לסומליה בתקופות של בצורת.
מוחמד הוא תומך של ממשלת תימן שקיבלה הכרה בינלאומית לאחר מלחמת האזרחים בתימן ותמך בהתערבות בהנהגת סעודיה, בתמיכת המערב, בתוך שטחה של תימן כדי לגרש את החמושים החות'ים לאחר ההשתלטות החות'ים בתימן.
במהלך ביקורו של שייח' מוחמד בצרפת בנובמבר 2018, קבוצה של פעילי זכויות הגישה תביעה נגד נסיך הכתר והאשימה אותו ב"פשעי מלחמה ושותפות לעינויים ויחס בלתי אנושי בתימן". בתלונה שהוגשה מטעם ארגון הזכויות הצרפתי AIDL נאמר: "במסגרת זו הוא הורה על הפצצות על שטח תימן."
ארצות הברית
מוחמד רואה בארצות הברית כבת בריתו הראשית ויש לו קשר חזק עם הממשל בארצות הברית, כולל שר ההגנה האמריקני לשעבר ג'ים מאטיס והיועץ לביטחון לאומי לשעבר של ארה"ב ומומחה למלחמה בטרור ריצ'רד א. קלארק. כיועצים ללא שכר, מוחמד מתייעץ איתם ועוקב אחר עצתם במאבק בטרור וחיזוק הכוח הצבאי והמודיעין של איחוד האמירויות. למוחמד היו יחסים טובים בתחילה עם ממשל אובמה, אך היחסים הידרדרו כאשר ברק אובמה לא התייעץ כלל לקראת ולא הכין את איחוד האמירויות להסכם הגרעין עם איראן.
לדברי יועץ בכיר באמירויות, "הוד מעלתו חש שאיחוד האמירויות הקריבה קורבנות ולאחר מכן הודחה". מוחמד המשיך לדבר עם אובמה בקביעות והציע לו עצות. הוא הזהיר אותו בזמן מלחמת האזרחים בסוריה שעלייתם של המורדים איסלאמיסטים עלולה להיות גרועה מהעריצות של בשאר אל-אסד ולא צריך להתעקש על הדחתו. הוא גם דחק באובמה לדבר עם הרוסים על שיתוף פעולה בסוריה.
מערכת היחסים התדרדרה עוד יותר כאשר אובמה העיר הערות מזלזלות בראיון ב-2016 ב"אטלנטיק", שתיאר את שליטי המפרץ כ"רוכבים חופשיים" ש"אין להם את היכולת לכבות את הלהבות בעצמם". לאחר בחירתו של דונלד טראמפ, מוחמד טס לניו יורק כדי לפגוש את צוות הנשיא הנבחר וביטל בהפגנתיות את ארוחת הפרידה עם הנשיא היוצא אובמה.
מוחמד חלק גישה זהה עם הנשיא טראמפ לגבי איראן והאחים המוסלמים, שכן טראמפ ביקש לפעול בתקיפות נגד שניהם.
באוגוסט 2020 הכריזו טראמפ, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ושייח' מוחמד במשותף על כינון יחסי ישראל-איחוד האמירויות הערביות במסגרת הסכמי אברהם, אשר נחתמו עם מספר מדינות ובכללן איחוד האמירויות.
לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, ה"וול סטריט ג'ורנל" דיווח כי אל-נהיאן סירב לקבל שיחות טלפון מנשיא ארה"ב ג'ו ביידן, כאשר ביידן ביקש להגדיל את תפוקת הנפט מסעודיה ומאיחוד האמירויות, וזאת בשל ביקורת על מדיניותו של ביידן במפרץ הפרסי.
מצרים
ב-22 במרץ 2022 נפגש שייח' מוחמד עם נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי ועם ראש ממשלת ישראל דאז נפתלי בנט במצרים. הם דנו ביחסים משולשים, מלחמת רוסיה-אוקראינה והסכם הגרעין עם איראן.
רוסיה
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין נפגש עם שייח' מוחמד בסנט פטרסבורג ב-11 באוקטובר 2022
מוחמד מקיים מערכת יחסים חזקה עם רוסיה ונשיאה ולדימיר פוטין, ותיווך בשיחות בין רוסיה לממשל טראמפ. בשנת 2016, מוחמד נמצא מעורב בהתערבות הרוסית בבחירות לנשיאות ארה"ב, שם ארגן יועצו ג'ור גה נאדר פגישה עבורו ועבור יורש העצר הסעודי מוחמד בן סלמאן בסיישל עם נציגים אמריקאים ורוסים, כולל אריק פרינס וקיריל דמיטרייב. שמו של מוחמד נקרא בדו"ח הסופי של היועץ המיוחד רוברט מולר על ההתנגשות לכאורה בין קמפיין טראמפ לרוסיה, שבו צויין שוועדת החקירה הגיעה מאוחר יותר למסקנה כי לא הייתה התנגשות בין הפגישה שהתרחשה עם מוחמד.
מערכת היחסים החזקה של מוחמד עם רוסיה וארצות הברית, כמו גם ההשפעה שהוא מפעיל בשתי המדינות, הובילה את הניו יורק טיימס לתיוג אותו בתור "השליט החזק ביותר של העולם הערבי".
פוטין קורא למוחמד "חבר ותיק" ו"חבר גדול של ארצנו, ידיד גדול של רוסיה". שני המנהיגים משוחחים ביניהם בטלפון בקביעות.
בביקור ממלכתי רשמי באמירויות, פוטין העניק מתנה מוחמד בז ארקטי רוסי. איחוד האמירויות גם אימנה את שני האסטרונאוטים האמירים הראשונים חזה אל מנסורי וסולטן אל ניידי, ושיגרה בהצלחה את האסטרונאוט האמירטי הראשון והערבי הראשון חזה אל מנסורי לתחנת החלל הבינלאומית בעזרת רוסיה.
ב-11 באוקטובר 2022, שייח' מוחמד נפגש עם פוטין בסנט פטרסבורג, ימים לאחר ש-OPEC+ צמצמה את ייצור הנפט.
ביוני 2023, שייח' מוחמד פגש את פוטין בפורום הכלכלי הבינלאומי של סנט פטרבורג (SPIEF), ואמר כי האמירויות מעוניינות לחזק את הקשרים עם רוסיה. שייח' מוחמד הפך למשתתף הבולט ביותר, שכן איחוד האמירויות הייתה מדינת אורחת מיוחדת באירוע. כמה פוליטיקאים ומשקיעים גדולים בארה"ב ואירופה נהגו להשתתף בפורום לפני הפלישה הרוסית לאוקראינה, אך מדינות המערב נעדרו כמחאה מהאירוע.
היועץ הדיפלומטי של שייח' מוחמד, אנואר גרגאש, אמר שזהו "סיכון מחושב" איחוד האמירויות הייתה מוכנה לקחת להסלמה בעולם יותר ויותר מקוטב. איחוד האמירויות ספגה ביקורת על כך שהיא תמכה במלחמתה של רוסיה באוקראינה, שם הפכו האמירויות גם למתווך בשליחת נשק סיני לרוסיה.
טורקיה
באוגוסט 2021, מוחמד ניהל שיחות עם נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן כדי לדון בחיזוק היחסים בין שתי מדינותיהם. זה בא לאחר שנים שבהן כל מדינה תמכה בצדדים מנוגדים בסכסוכים אזוריים. מערכת היחסים החלה להשתפר בין שתי היריבות האזוריות - איחוד האמירויות וטורקיה - בעקבות נפילת אפגניסטן לידי הטליבאן ונסיגת החיילים האמריקנים, והצורך לחזק בריתות צבאיות ומדיניות.
אנרגיה גרעינית אזרחית
תחת הנהגתו של מוחמד, איחוד האמירויות בנתה את כור הכוח הגרעיני הראשון אי פעם באזור, תחנת הכוח הגרעינית באראקה (ברכה בעברית). איחוד האמירויות וארה"ב חתמו על הסכם דו-צדדי לשיתוף פעולה גרעיני בדרכי שלום המשפר את הסטנדרטים הבינלאומיים של אי הפצת נשק גרעיני.
מוחמד ייצג את האמירויות בוועידת הפסגה לביטחון גרעיני של 2012 ו-2014, שהתארחו על ידי דרום קוריאה והולנד (בהתאמה).
דת באיחוד האמירויות
האיסלאם היא הדת הרשמית של איחוד האמירויות, ויש חוקים נגד חילול הקודש, גיור על ידי לא-מוסלמים והמרת דת מהאסלאם. החוקה של איחוד האמירויות הערביות מבטיחה את חופש הפולחן, אלא אם היא סותרת את תקנת הציבור או המוסר. ממשלת איחוד האמירויות מפקחת באופן הדוק על השמירה על המוסלמיות כאופי מדיני ואופי ציבורי בחיי היום-יום. נדרש אישור ממשלתי לקיים הרצאות על קוראן או להפצת תוכן הקשור לאיסלאם, וזאת במאמץ להילחם בהטפה מבוזרת של קבוצות איסלאמיסטיות. כל האימאמים חייבים לקבל את משכורתם מממשלת איחוד האמירויות.
מוחמד ביקר את האפיפיור פרנציסקוס ב-2016, ובפברואר 2019, הוא קיבל את פניו של פרנציסקוס לאיחוד האמירויות, בסימן ביקור האפיפיור הראשון בחצי האי ערב. הגעתו של האפיפיור פרנציסקוס חלה במקביל לוועידה שכותרתה "ועידה גלובלית לאחווה אנושית". הכנס כלל שיחות וסדנאות על איך לטפח סובלנות דתית. במסגרת ביקור זה ערך האפיפיור פרנציסקוס את המיסה האפיפיורית הראשונה שנחגגה בחצי האי ערב בעיר הספורט זאיד בה נכחו 180,000 מתפללים מ-100 מדינות, כולל 4,000 מוסלמים.
במהלך השנים האחרונות, ממשלת האמירויות מקדמת את ההינדואיזם ובנתה כמה מקדשים הינדים ברחבי המדינה.
צבא
מוחמד שירת כקצין במשמר האמירי (הידוע כיום כמשמר הנשיאותי), כטייס בחיל האוויר של איחוד האמירויות, כמפקד חיל האוויר וההגנה האווירית של איחוד האמירויות, וכסגן הרמטכ"ל של הכוחות המזוינים. בשנת 2005 מונה לסגן המפקד העליון של הכוחות המזוינים של איחוד האמירויות, ובהתאם הועלה לדרגת סגן גנרל.
בתחילת שנות ה-90, מוחמד אמר לריצ'רד קלארק, אז עוזר מזכיר המדינה, שהוא רוצה לקנות את מטוס הקרב F-16. קלארק השיב שהוא בוודאי מתכוון ל-F-16A, הדגם שהפנטגון מכר לבעלות ברית אמריקאיות. מוחמד אמר שבמקום זאת הוא רוצה דגם חדש יותר שקרא עליו בשבוע התעופה, עם מערכת מכ"ם ונשק מתקדמת. קלארק אמר לו שהמודל הזה עדיין לא קיים; הצבא לא ביצע את המחקר והפיתוח הדרושים. מוחמד אמר שאיחוד האמירויות תשלם עבור המחקר והפיתוח. המשא ומתן שלאחר מכן נמשך שנים, ולפי קלארק "בסופו של דבר הוא קיבל F-16 טוב יותר ממה שהיה לחיל האוויר האמריקני".
מוחמד הפך את הג'יוג'יטסו לחובה בבתי הספר. בשנת 2014, הוא הקים את תנועת גיוס החובה לצבא, וגייס צעירים אמירויות להשתתף בשנה של מחנה אימונים. בתחילה, ניהל פיילוט בתוך משפחתו שלו והכריח את בנותיו שלו להשתתף וזאת כדי לשמש דוגמה אישית להצטרפות למחנה. הוא הזמין את האלוף מייק הינדמרש, לשעבר בדימוס ראש פיקוד המבצעים המיוחדים של אוסטרליה, לסייע בארגון מחדש של צבא האמירויות. על פי ה"ניו יורק טיימס", כתוצאה מהחזון של מוחמד, הכוחות המזוינים של איחוד האמירויות הערביות הפכו לצבא המצויד והמאומן הטוב ביותר באזור מלבד ישראל. תחת הנהגתו של מוחמד, הכוחות המזוינים של איחוד האמירויות הערביות זכו לכינוי הנפוץ כ"ספרטה הקטנה" על ידי גנרל הכוחות המזוינים של ארצות הברית ושר ההגנה האמריקני לשעבר, ג'יימס מאטיס, כתוצאה מהיכולות הצבאיות הפעילות והיעילות, למרות סדרי כוח האדם הקטנים שלהם.
פילנתרופיה
מוחמד העניק במתנה 55 מיליון AED ליוזמה העולמית של האו"ם למלחמה בסחר בבני אדם, התחייב לגייס 100 מיליון דולר לקרן RLM - Reaching the Last Mile, התחייב ל-50 מיליון דולר לטובת מאמצי חיסונים לילדים באפגניסטן ופקיסטן, ותרם 30 מיליון דולר ל-Roll Back Malaria Partnership.
הקתדרה לידע מדעי ורפואי במחקר הסרטן באוניברסיטת טקסס נקראת על שמו של מוחמד לאחר תרומה למענק מימון ל-MD Anderson Cancer Center. הוא מארגן את מרתון הצדקה של זאיד בניו יורק מאז חנוכתו בשנת 2005. המירוץ מעלה את המודעות למחלת כליות, וההכנסות עוברות לקרן הלאומית לכליות של ארה"ב.
מוחמד בן זאיד היה מעורב בהקמת מוזיאונים לאמנות, כמו הלובר אבו דאבי ב-2017 והגוגנהיים אבו דאבי ב-2012, וכן אתרי מורשת תרבותית כמו קאסר אל-חוסן.
מוחמד היה מעורב במאמצים להגן על בזים פראיים, עופות חובתיים ועל הראם הערבי. הוא תרם מיליון דולר ליוזמה שמטרתה למנוע מקרי מוות של ציפורי בר הקשורות לקו מתח, כחלק מהשקת קרן שייח' מוחמד בין זאיד לשימור עופות דורסים בשווי 20 מיליון דולר. הוא עומד בראש הקרן לשימור מינים של מוחמד בן זאיד.
זן של לטאת עצים - Enyalioides binzayedi - נקרא על שמו של מוחמד לאחר שייסד את הקרן לשימור מינים על שמו, שסיפקה תמיכה כספית למשלחות שהובילו לגילוי המין בפארק הלאומי Cordillera Azul בפרו. בשנת 2017 נקרא על שמו Acer binzayedii, זן נדיר של עץ מייפל שנמצא ביער העננים ההררי של Jalisco שבמערב מקסיקו.
חיי משפחה
השייח' מוחמד בן זאיד נולד באל עין ב-11 במרץ 1961, במה שהייתה אז חבר המדינות הטריטוריאליות.
הוא בנו השלישי של זאיד בן סולטן אל נהיאן, הנשיא הראשון של איחוד האמירויות הערביות ושליט אבו דאבי, ושל אשתו השלישית, שייח'ה פטימה בינת מובארק אל קטבי.
יש לו חמישה אחים מלאים צעירים יותר: חמדאן, חזה, טחנון, מנצור ועבדאללה. הם מכונים בני פטימה - או בני פטימה.
נשוי ואב לתשעה.
הבחירות הכלליות בברזיל 1945
הבחירות לנשיאות ברזיל התקיימו ב-2 בדצמבר 1945 וכללו במקביל לבחירת הנשיאות גם את הבחירות לשני בתי הקונגרס הלאומי של ברזיל. היו אלו הבחירות הראשונות לנשיאות מאז 1934 והם התקיימו בהמשך להתפטרותו של הנשיא ז'טוליו ורגאס אשר נלחץ מפנים ברזיל ומחוץ להביא לסיום הדיקטטורה. הבחירות כללו שלושה מועמדים מרכזיים: גספאר דוטרה מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, אדוארדו גומס מטעם האיחוד הלאומי הדמוקרטי ויידו פלוזה מטעם המפלגה הקומוניסטית. הבחירות כללו אחוז הצבעה גבוה; 83.1 אחוזים לבחירות לנשיאות, 83.5 אחוזים לבחירות לבית הנבחרים ו-76.7 אחוזים לבחירות לסנאט.
גספאר דוטרה נבחר לנשיא ברזיל החדש לאחר השגת רוב קולות של 55.4 אחוזים (סך ההצבעות לגספאר היה 3,251,507). אדוארדו גומס השיג 2,039,341 קולות שהיוו 34.7 אחוזים מכלל הקולות (ניצח במדינות סיארה, פיאאוי, פאראיבה והעיר הפדרלית ריו דה ז'ניירו) ויידו פלוזה השיג 569,818 קולות שהיוו 9.7 אחוזים מכלל הקולות (המדינה היחידה שבה השיג פלוזה רוב הייתה רוריימה).
בל X-1
בל X-1 (בל מודל 44) היה מטוס ניסוי אמריקאי המונע במנוע רקטי. הוא היה הראשון ששבר את מחסום הקול. המטוס סומן בהתחלה (XS-1 (eXperimental Supersonic (נסיוני על-קולי).
זה היה פרויקט משותף לסוכנות הלאומית לאווירונאוטיקה (NACA) ולחיל האוויר של צבא ארצות הברית (שהפך באותו הזמן לחיל האוויר של ארצות הברית USAF). המטוס פותח ונבנה על ידי חברת בל איירקראפט.
ה X-1 שאותו הטיס בטיסה ההיסטורית קפטן צ'ארלס ייגר, היה המטוס המאויש הראשון שעבר את מהירות הקול בטיסה אופקית. הוא גם היה הראשון בסדרה של מטוסי ה-X שהיא סדרה של מטוסים נסיוניים אמריקאים המונעים במנועי רקטה או סילון. הם תוכננו לנסות טכנולוגיות חדשות ופורצות דרך בתחום התעופה והחלל.
בעיית מחסום הקול במטוסים
בסוף שנות השלושים ותחילת שנות הארבעים פותחו מטוסי קרב מונעים במנועי בוכנה, בעלי ביצועים גבוהים. כאשר מטוסים אלה נכנסו לצלילה בעוצמה מלאה הגיעו למצב של "קפיאת" ההגאים. חלק מהמטוסים התרסקו מחוסר יכולת לצאת מהמצב המסוכן וחלק יצאו בקושי רב מהמצב שתואר. ההסבר היה שגל הלם נוצר בדיוק על ההגאים מה שמנע את תפעולם התקין. גל ההלם שנוצר נבע מזרם האוויר שעל ההגאים שהתקרב למהירות הקול. התופעה נקראה "דחיסות" (compreesability). כתוצאה מכך נוצר מיתוס של "מחסום הקול" שלא ניתן לשבירה. לשם כך התחילו גורמים שונים, ממשלות, חילות האוויר, מכוני מחקר וחברות ייצור מטוסים להתעמק בנושא ואיך להתגבר על ה"מחסום".
פיתוח מקביל
ב 1942 התחילו הבריטים בפיתוח מטוס ניסוי לטיסה על-קולית בשם מיילס (M.52 (Miles. המטוס תוכנן להיות מונע על ידי מנוע טורבו-סילון (Turbo Jet). בפברואר 1946 התוכנית בוטלה על ידי ממשלת הממלכה המאוחדת, עקב קיצוצי תקציב ואמונה שהיעד של שבירת מחסום הקול אינו מעשי. לדברי בכירים בחברת מיילס, הם העבירו מידע לחברת בל בארצות הברית שסייעה להם בפיתוח ה X-1.
חברת דה-הבילנד (DeHavilland) הבריטית פיתחה מטוס מחקר ב 1945 שנקרא DH-108 "סווולו"(Swallow). מטרתו המקורית הייתה לבדוק את האווירודינמיקה הקשורה לפיתוח מטוס הנוסעים הסילוני "דה הבילנד קומט". בהמשך החליטו לנסות ולעבור את מהירות הקול בדגם השני של המטוס. בראשית 1947 ביצע מטוס זה טיסת ניסוי שבה הגיע ל 0.94 מאך אך התפרק באוויר וטייסו נהרג.
מחקר
הרעיון של ה XS-1 ׁ(השם שונה ל X-1 יותר מאוחר) נידון בדצמבר 1944. המפרט הראשוני היה עבור מטוס מאויש על קולי שיוכל להגיע למהירות של 1300 קמ"ש בגובה של 35000 רגל (11,000 מ') למשך 2 עד 5 דקות.
חיל האוויר של צבא ארצות הברית (US Army Air Force) והסוכנות הלאומית לאירונאוטיקה (ׁNACA), חתמו ב 16 בדצמבר 1945, על חוזה עם חברת בל איירקראפט אינק. לבניית 3 מטוסי X-1. המטרה הייתה השגת מידע על התנאים בטיסה טרנסונית.
לא השתמשו בכנפיים משוכות לאחור מפני שהיה ידוע מעט מאוד עליהן. מכיוון שהתכנון היה אמור להוביל לפיתוח מטוס קרב, ה X-1 היה אמור להמריא מהקרקע. בסוף מלחמת העולם השנייה הסתבר שהמפציץ B-29 סופרפורטרס, מסוגל להרים את ה X-1 לאוויר. לכן שונתה שיטת הניסוי והמטוס הורם לגובה הניסוי על ידי המפציץ ושם הוטל ומנועו הופעל. זה איפשר זמן פעולה ארוך יותר.
לאחר שהמטוס סבל מבעיות דחיסות (compressability). במשך שנת 1947, הוא שונה כך שייעשה שימוש במשטחי זנב הניתנים לשינוי זווית ההתקפה שלהם. זנב כזה מוגדר כזנב טס (flying tail). שינוי זה בוצע בעקבות מידע שהגיע מבריטניה במחקר ופיתוח שלהם. בעקבות שינוי זה והצלחתו בניסויים, שולב שינויי זה בכל המטוסים העל קוליים, חוץ מהמטוסים בעלי כנפי דלתא שבהם אין משטחי זנב. מנוע הרקטה היה בעל 4 תאי שרפה ונבנה על ידי חברת ריאקשן מוטורס אינק. (Reaction Motors Inc). זוהי אחת החברות הראשונות שייצרה מנועים רקטיים מונעים בדלק נוזלי. הדלק היה אתיל-אלכוהול מדולל במים והמחמצן היה חמצן נוזלי. כל אחד מ 4 תאי השרפה יכלו להיות מונעים ומופסקים בנפרד, כך שהדחף התקבל בחלקים של 1500 ליברות (6700 N). תאי הדלק של שני המטוסים הראשונים בסדרה, פעלו תחת לחץ של חנקן. עובדה זו גרמה לקיצור זמן הטיסה ב 1/2 1 דקות והגדלת משקל הנחיתה ב 910 ק"ג. יתר המטוסים שיוצרו השתמשו במשאבות טורבו לדחיפת הדלק למנוע. זה גרם לעליית הלחץ בתאי השרפה וכן בעליית הדחף שהמנועים סיפקו ומצד שני הביאו להקלת משקלו העצמי של המנוע.
טיסות לא ממונעות
טייס הניסוי הראשי של חברת בל איירקראפט, ג'ק וולמנס (Jack Woolmans) היה הראשון להטיס את ה-X-1. הוא ביצע טיסה לא ממונעת, טיסת דאיה, מעל שדה התעופה פיינקאסל בפלורידה, ב 25 בינואר 1946. וולמנס השלים עוד 9 טיסות דאיה (לא ממונעות) מעל פיינקאסל. הטיסות בוצעו כאשר מטוס בי-29 מטיל את הX-1 בגובה של 29000 רגל (8800 מ'). ה-X-1 נחת 12 דקות אחר כך.
לאחר מותו של ג'ק וולמנס מונה ב 30 באוגוסט 1946, טייס ניסוי ראשי חדש לפרויקט. זה היה צ'למרס "סליק" גודלין (Chalmers "Slick" Goodlin). הוא ביצע 4 טיסות דאיה בבסיס חיל האוויר מיורוק, קליפורניה (לימים בסיס חיל האוויר אדוארדס), לפני הטיסה הממונעת הראשונה.
טיסות ממונעות ראשונות
הטיסה הממונעת הראשונה בוצעה ב 9 דצמבר 1946. בטיסה זאת הוצתו 2 תאי שרפה, אך המטוס האיץ כה מהר כך שתא אחד כובה עד שהוצת מחדש בגובה 35,000 רגל (11,000 מ'). לאחר שהתאים כובו, המטוס ירד לגובה של 15,000 רגל (4,600 מ'), שם כל 4 התאים נוסו בקצרה. הוא ביצע 26 טיסות מוצלחות בשני מטוסי ה X-1 שהיו זמינים לניסויים. הטיסות עד מאי 1947. בטיסות אלה הגיעו למהירות של 0.80 מאך.
העברת הפרויקט לידי חיל האוויר
"סליק" גודלין היה אזרח עובד של חברת בל. הפרויקט עצמו הוזמן על ידי חיל האוויר ו NACA. לפי החוזה שלו הוא היה צריך להגיע ל 0.80 מאך ובזה הוא עמד. בחוזה העבודה החדש שלו לשבירת מהירות הקול של גודלין הוא דרש בונוס של 150,000 $. ודרש לחלק את הבונוס שלו לכמה שנים כדי להימנע מתשלומי מס הכנסה גבוהים. הנושא נכנס לוויכוח בין גודלין לחברת בל. זה גרם לעצירת הפרויקט. חיל האוויר איבד את הסבלנות והחליט לקחת על עצמו את הפרויקט עם טייסי ניסוי שלו. ראש מחלקת ניסויי הטיסה של חיל האוויר, קולונל אלברט בויד, החליט להטיל את הפרויקט דווקא על שני טייסים צעירים, שנראו לו כמתאימים ביותר לביצוע הפרויקט. אלה היו קפטן צ'ארלס "צ'אק" ייגר כטייס ראשי וקפטן בוב הובר כטייס מחליף. הוא מינה את ג'ק רידלי כמהנדס הפרויקט.
שבירת מחסום הקול
ב-14 באוקטובר 1947 תוכננה טיסה נוספת, התשיעית של קפטן ייגר. היא לא הייתה אמורה לעבור את מהירות הקול, אלא רק להתקרב אליה, ל-0.97 מאך. באותו אופן כמו בטיסות הקודמות, המטוס הנושא B-29, עלה לגובה 20,000 רגל ושם שחרר את ה-X-1. ייגר הצית את כל 4 תאי השרפה בזה אחר זה. המטוס טיפס לגובה של 36,000 רגל שם כובו 2 תאי שרפה. המטוס המשיך לטפס עד לגובה של 43,000 רגל שבו הוא התאזן. ייגר הדליק שוב תא שרפה נוסף והגיע למהירות של 0.96 מאך (לפי מכשירי המדידה במטוס). כאשר הגיע למהירות 0.965 מאך ראה שהמחוג בשעון המאך במטוס יצא מחוץ לסקאלה. המתכננים שהתקינו במטוס שתוכנן לטוס מעל 1.0 מאך, שעון מאך עד 1.0 מאך ולא יותר. ייגר הבין מיד שהוא עבר את מהירות הקול, ללא שום אירועים מיוחדים. הוא נשאר במהירות זאת כ 20 שניות ואז החל להאט. על הקרקע נשמע רעם שהיה בעצם הבום העלקולי הראשון מעשה ידי אדם. בפענוח מכשירי המדידה הקרקעיים נקבעה המהירות שהושגה ל-1.06 מאך, 700מייל לשעה, 1100 קמ"ש. זו הייתה. הטיסה ה-50 במספר של הX-1.
ייגר ביצע את הטיסה ההיסטורית עם שתי צלעות שבורות ויד ימין מתפקדת חלקית, זאת כתוצאה מנפילה מסוס שגרמה לשבר בצלעות, כמה ימים קודם לכן. ייגר לא דיווח על כך לאף אחד כדי שלא יקורקע, חוץ מלאשתו ולמהנדס הטיסה ג'ק רידלי. מכיוון שהכיר היטב את המטוס ידע שיוכל להפעילו ביד שמאל בלבד. כל מכשירי הבקרה היו על ההגה. הבעיה היחידה הייתה נעילת דלת המטוס כאשר ירד אליו ממטוס ה"אם", כאשר היו באוויר. הנעילה חייבה שימוש ביד ימין. ג'ק רידלי פתר את הבעיה על ידי שימוש במקל מטאטא מקוצר שאיפשר נעילת הדלת בעזרת יד שמאל. מקל המטאטא השתתף בטיסה ההיסטורית.
כאשר נחת ודיווח לממונים עליו על שבירת השיא, הוטל איפול מלא על הטיסה בגלל סודיות צבאית כדי למנוע מהרוסים מידע על החידושים הטכניים שנכללו במטוס בעיקר נושא הזנב הטס. הסיפור של הטיסה ההיסטורית דלף לכתב של המגזין אויאיישן וויק ושל הלוס אנג'לס טיימס, שבו הופיע הסיפור בכותרת ראשית בגיליון מה 22 בדצמבר 1947. במגזין הופיע הסיפור ב 20 בדצמבר 1947. חיל האוויר איים בפעולה חוקית נגד העיתונאי שחשף את הסיפור. אך האיום מעולם לא התממש.
ב-10 ביוני 1948 הודיע השר הממונה על חיל האוויר, סטיוארט סיימינגטון על שבירת מחסום הקול מס' פעמים על ידי 2 מטוסי ניסוי.
ב-5 בינואר 1949 הצליח ייגר לבצע במטוס 46–062 # את הטיסה הקונבנציונלית היחידה (המראה מהמסלול בכח המנוע הרקטי שלו) של הXS-1 והגיע לגובה של 23,000 רגל ב 80 שניות ולמהירות של 1.03 מאך.
בקיץ 1950 הוטען המטוס על מפציץ B-29 והוטס לוושינגטון די.סי. לתצוגת קבע במוזיאון סמיתסוניאן. לאחר מכן מוזיאון התעופה והחלל.
פרסים
שלושה השותפים לטיסה ההיסטורית זכו בפרס קולייר של האגודה הלאומית לאווירונאוטיקה ב 1948 על מאמציהם. הפרס נמסר להם על ידי הנשיא הארי טרומן בבית הלבן. הזוכים היו לארי בל עבור חברת בל, ג'ון סטאק עבור NACA וקפטן צ'ארלס ייגר עבור הטיסה עצמה.
מורשת
טכניקות המחקר שהיו בשימוש בתוכנית ה-X-1, הפכו למתכונת לכל פרויקטי הניסוי הבאים בסדרת מטוסי ה-X של חיל האוויר של ארצות הברית. פרויקט ה X-1 עזר ליצירת שיתוף פעולה, לאחר מלחמת העולם השנייה בין הצרכים הצבאיים של ארצות הברית, יכולות תעשייתיות, ומתקני המחקר. נתוני הטיסה שנאספו על ידי NACA מניסויי X-1 הוכחו כבעלי חשיבות רבה לתכנון מטוסי קרב עתידיים בכל החצי השני של המאה ה-20.
ב-1997 הוציא שרות הדואר של ארצות הברית בול דואר לציון 50 שנה לטיסה של ה-X-1 מס' סידורי 6062, כמטוס הראשון לטוס בטיסה על קולית במהירות של 1.06 מאך (1298.55 קמ"ש, 806.88 מייל/לשעה).
דגמים שונים
דגמים מאוחרים יותר של ה X-1 נבנו כדי לבדוק מאפיינים של טיסה על קולית. אחת מהטיסות הללו של ה X-1A, מוטס על ידי צ'ארלס ייגר, הציגה מאפיין מסוכן מאוד של טיסה במאך גבוה (2 מאך ויותר). התופעה שהתגלתה הייתה "צימוד אינרציאלי " (Inertia Coupling). רק יכולות הטסה גבוהות של ייגר מנעו אסון. יותר מאוחר, הטייס מל אפט נהרג כאשר הטיס את מטוס הניסוי בל X-2 בתנאים דומים לטיסה של ייגר.
X-1A
בל מודל 58A. מטוס זה הוזמן על ידי חיל האוויר ב 2 באפריל 1948. ה X-1A (מס' סידורי 48-1384ֳ) נועד לחקור תופעות אווירודינמיות במהירויות של מעל 2 מאך. (2451 קמ"ש), וגבהים מעל 90,000 רגל (27 ק"מ). נושא מיוחד שנועד להבדק היה יציבות דינמית ועומסי אוויר. המטוס היה ארוך וכבד מה X-1. היה בעל חופת תא טייס שונה להגדלת הראות מתא הטייס. ה X-1A היה מונע באותו מנוע של ה X-1, מנוע ה XLR-11. הטיסה הראשונה, ללא הפעלת מנוע נערכה ב-14 בפברואר 1953 בבסיס אדוארדס. הטיסה הממונעת הראשונה נערכה ב 21 בפברואר 1953. בשתי הטיסות, הטייס היה ג'ין "סקיפ" זיגלר, שהיה טייס הניסוי של חברת בל.
NACA החלה לבצע ניסויים של מהירויות גבוהות בעזרת מטוס הניסוי דוגלאס סקיירוקט. המטוס הגיע למאך 2.005 ב 20 בנובמבר 1953. הוא היה מוטס על ידי טייס הניסוי סקוט קרוספילד. ההישג הזה גרם לאנשי חיל האוויר לנסות להשיג מהירות גבוהה מזו באמצעות מטוס ה X-1A. מבצע זה כונה על ידי צ'אק ייגר "מבצע NACA בוכה". הניסויים הגיעו לשיא כאשר ב 12 בדצמבר 1953 (כ 3 שבועות לאחר השיא של קרוספילד) הצליח ייגר להגיע לגובה של 74,700 רגל (22.8 ק"מ) ומהירות של 2.44 מאך(2608 קמ"ש) בטיסה אופקית. אבל מיד אחר כך החל המטוס להסתחרר ללא שליטה כתוצאה מכניסה ל"צימוד אינרציאלי" (כנזכר לעיל). המטוס סבל מעומסים של 8 g כתוצאה מכך שבר ייגר את חופת תא הטייס בעזרת הקסדה שלו. כאשר הגיע לגובה נמוך יותר הצליח להשתלט על המטוס ולהנחיתו בשלום.
ב 29 במאי 1954, הגיע מייג'ור ארתור מאריי ב X-1A לגובה שיא של 90,440 (27.57 ק"מ).
המטוס הועבר ל NACA בספטמבר 1954 ושם הוכנסו בו שינויים.
מטוס ה X-1A אבד ב 8 באוגוסט 1955. הוא היה בהכנות להטלה ממטוס האם RB-50, כאשר פיצוץ קרע את מיכל החמצן הנוזלי שלו. בעזרת אנשי צוות מטוס הRB-50 הצליח טייס הניסוי, ג'וזף ווקר לצאת ממטוס הניסוי וניצל. המטוס עצמו הוטל והתרסק על אדמת המדבר.
X-1B
בל מודל 58B . מטוס ה X-1B (מס' סידורי 48–1385) היה מצויד בחימום אווירודינמי לכל ציוד המדידה שעל המטוס, לצורך מחקר חום (יותר מ 300 גששי חום הותקנו על משטחי המטוס). הוא היה דומה ל X-1A חוץ מאשר כנף שונה במקצת. ה X-1B שימש למחקר במהירות גבוהה על ידי חיל האוויר של ארצות הברית החל מאוקטובר 1954, לפני שהועבר ל NACA בינואר 1955. NACA המשיכה להטיס את המטוס עד ינואר 1958, כאשר סדקים שנתגלו במיכלי גרמו לקירקועו. ה X-1B השלים 27 טיסות. הישג משמעותי היה התקנת מערכת של רקטות תגובה קטנות לשימוש לצורך בקרת כיוון בגבהים גדולים, כאשר האוויר דליל וההגאים האווירודינמיים מתפקדים בצורה לא טובה או בכלל לא. זה הפך את ה X-1B למטוס הראשון שטס עם מערכת בקרה מתוחכמת זו. מערכת זו שימשה יותר מאוחר את מטוס הניסוי נורת אמריקן X-15.
ה X-1B נמצא היום במוזיאון הלאומי של חיל האוויר של ארצות הברית בבסיס חיל האוויר רייט-פאטרסון בדייטון, אוהיו. הוא מוצג בגלריית המחקר והפיתוח על שם מייג'ור ג'נרל אלברט בויד ומייג'ור ג'נרל פרד אסקני.
X-1C
בל מודל 58C. ה X-1C (מס' סידורי 48–1387) נועד לבחון חימוש וכלי ירי במהירויות טרנס - סוניות ועל-קוליות. הפרויקט בוטל כאשר עדיין היה בשלב של בניית דגם, זאת מכיוון שהפיתוח של מטוסים על קוליים סדרתיים היה כבר מתקדם בתחילת שנות החמישים, כך שהצורך במטוס ניסוי מיוחד נהיה מיותר.
X-1D
בל מודל 58D. ה X-1D ׁ(מס' סידורי #48-1386) היה הראשון ממטוסי הדור השני של מטוסים על קוליים רקטיים. הוא היה מוטל ממטוס אם EB-50A (מס' סידורי #46-006). הוא היה מיועד למחקר של מעבר חום. ה X-1D היה מצויד במערכת דלק חדשה בלחץ נמוך וקיבולת גדולה במקצת. היו גם שינויים קטנים אחרים בתחום האוויוניקה.
ב 24 ביולי 1951, הוטל ה X-1D מעל האגם היבש רוג'רס, מוטס על ידי טייס הניסוי ג'ין "סקיפ" זיגלר. טיסת הדאיה הלא ממונעת הושלמה לאחר 9 דקות של הנמכה. אך בזמן הנחיתה כן הנסע שבחרטום קרס והמטוס גלש לעצירה. התיקונים נמשכו מספר שבועות. טיסה שנייה תוכננה לאמצע אוגוסט. ב 22 באוגוסט 1951, ה X-1D אבד בהתפוצצות דלק בזמן ההכנות לטיסה הממונעת הראשונה. המטוס התרסק ונהרס לאחר ששוחרר ממטוס האם EB-50A.
X-1E
השינויים כללו:
נסיכות ארפורט
נסיכות ארפורט (בגרמנית: Fürstentum Erfurt; בצרפתית: Principauté d'Erfurt) הייתה מדינה קטנה בתורינגיה המודרנית, גרמניה, שהתקיימה בין השנים 1807–1814, הכוללת את העיר המודרנית ארפורט והארץ שמסביב. היא הייתה כפופה ישירות לנפוליאון, קיסר הצרפתים, במקום להיות חלק מהקונפדרציה של הריין. לאחר כמעט 3 חודשי מצור, נפלה העיר בידי הכוחות הפרוסיים, האוסטריים והרוסים. לאחר שהייתה בעיקר שטח פרוסי לפני מלחמות נפוליאון, רוב האדמות הוחזרו לפרוסיה על ידי קונגרס וינה.
בל X-1
X-1E
ה X-1E טס לראשונה ב 1955. זאת הייתה טיסת דאיה ובוצעה על ידי טייס הניסוי של חיל האוויר של ארצות הברית, ג'ו ווקר. הוא עזב את צכנית הניסויים של ה X-1E בשנת 1958 לאחר 21 טיסות. הוא השיג מהירות מקסימלית של 2.21 מאך (2704 קמ"ש). טייס הניסוי של NACA, ג'ון מקקיי החליף אותו בספטמבר 1958. הוא השלים 3 טיסות כאשר המטרה הייתה להגיע ל 3 מאך. (3675 קמ"ש). אבל המטוס קורקע אז סופית לאחר הטיסה ב 26 בנובמבר 1958 זאת עקב גילוי סדקים מבניים בקיר מכל הדלק.
נסיכות ארפורט
רקע והקמה
בעקבות מלחמות המהפכה הצרפתית והסכם לינוויל, האימפריה הרומית הקדושה עברה תהליך של ארגון מחדש טריטוריאלי מהותי הידוע בשם החילון הגרמני, במסגרתו ארפורט, שהייתה מאז המאה ה-10 נתינה של נסיכות הבוחר ממיינץ הועברה לממלכת פרוסיה, כדי לפצות על שטחים שפרוסיה הפסידה לצרפת בגדה השמאלית של הריין.
מחשש לעליית כוחה של האימפריה הצרפתית הראשונה של נפוליאון לאחר תבוסתם באוסטריה והקמת הקונפדרציה של הריין בחסות צרפת, התגייסו פרוסיה ורוסיה למערכה חדשה, וכוחות פרוסים התאספו בסקסוניה כחלק מהקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית. קרבות התאומים של ינה ואאורשטדט נערכו ב-14 באוקטובר 1806 על הרמה ממערב לנהר הזאלה, בין ה"גרנד ארמה" וכוחותיו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה. התבוסה המכרעת שספג הצבא הפרוסי הכניעה את פרוסיה לאימפריה הצרפתית עד להקמת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית ב-1813.
אחרי ינה ואאורשטדט, הופיעו מספר רב של פליטים במצודה הפרוסית של ארפורט. תחילה סירבו להם להיכנס, אך מאוחר יותר נפתחו השערים ועד מהרה התמלאה העיר בלפחות 12,000 חיילים מדוכאים. כמה קצינים עשו ניסיונות להחזיר את הכוחות לגדודים שלהם, אך הלוחמים סירבו לשתף פעולה. ז'ואקים מירא, מרשל צרפת, שלח את הקולונל הצרפתי לתוך ארפורט תחת דגל לבן. הצרפתי דרש כניעה מיידית, מה שהקומנדנט הפרוסי סירב בתחילה. קרל אוגוסט, דוכס סקסוניה-ויימאר וסקסוניה-אייזנך, המתין ליד ארפורט בתקווה שמספר גדול של חיילים יצטרפו לנסיגה; כאשר מעטים עשו זאת, הוא נסוג לכיוון לאנגנזאלצה. ללא תמיכה מהגנרלפלדמרשל, אשר התמוטט מפציעות שנגרמו לו באאורשטדט, חתם מפקד המבצר על כתב כניעה; כלולים בתנאים כניעת מצודת פטרסברג וכמויות גדולות של אבק שריפה ותחמושת. בסך הכל, כ-12,000 חיילים פרוסים וסקסונים תחת וילם השישי, נסיך אורנז'-נסאו, נשבו ו-65 כלי ארטילריה נתפסו. בזמן הכניעה היו למירא כ-16,000 חיילים ליד ארפורט. ההיסטוריון פרנסיס לוריין פטר ציין כי ארפורט הייתה הראשונה בסדרה של "כניעות מוגזמות" של מפקדי המבצר הפרוסי, וכתב כי ייתכן שתוכניותיו של נפוליאון היו מתעכבות אילו העיר הייתה מחזיקה מעמד לכמה ימים בלבד. במקום זאת, הקיסר הצרפתי הצליח לשגר מיד את כל כוחותיו אחרי אויביו הנמלטים.
שלטון צרפתי
ארפורט נוהלה על ידי סנאט אזרחי וצבאי תחת מושל צרפתי, שישב במקום מושבו בעבר של מושל העיר תחת נסיכות הבוחר. נפוליאון ביקר לראשונה בנסיכות ב-23 ביולי 1807, ובדק את המצודות והביצורים.
ב-4 באוגוסט 1807, נפוליאון צירף את טריטוריית סקסוניה-ויימאר של בלנקנהיין והכריז על נסיכות ארפורט ככפופה לו ישירות כ"תחום מדינה אימפריאלי", נפרדת מהקונפדרציה של הריין (שהייתה באופן נומינלי מדינת חסות צרפתית שהוקמה להחליף את האימפריה הרומית הקדושה שפורקה כעת), שאליה הצטרפו מדינות תורינגיה שמסביב.
ב-27 בספטמבר 1808, נפוליאון קיבל באופן חגיגי את מפתחות העיר ב-Brühler-Tor לפני שנסע לפגוש את הצאר אלכסנדר הראשון בוויימאר כדי להיכנס שוב לעיר עם הצאר. בין 27 בספטמבר ל-14 באוקטובר 1808, אירח נפוליאון את קונגרס ארפורט בנסיכות, שנועד לאשר מחדש את הברית עם הצאר, שנכרתה בשנה הקודמת עם הסכמי טילזיט בתום מלחמת הקואליציה הרביעית. הפגישה הפכה לוועידה גדולה שכללה מערך של מלכים, נסיכים, דוכסים, ברונים וידועים מכל רחבי אירופה, כולל מלכי סקסוניה, בוואריה, וירטמברג ווסטפליה (האחרון היה אחיו של נפוליאון ז'רום). האמנה שהתקבלה הכירה בכיבושים הרוסיים של פינלנד משוודיה ונסיכות הדנוביות מהאימפריה העות'מאנית וקבעה שאם צרפת תיכנס שוב למלחמה עם אוסטריה, על רוסיה להצטרף ללחימה לצידה, אך למרות זאת תמיכתו של הצאר במלחמת הקואליציה החמישית הייתה מינימלית.
במהלך הממשל שלהם, הצרפתים הכניסו תאורת רחוב ומס על סוסים זרים כדי לשלם עבור תחזוקת פני הכביש. כנסיית סבלה תחת הכיבוש הצרפתי, כשהמלאי שלה נמכר במכירה פומבית לכנסיות מקומיות אחרות - כולל העוגב, הפעמונים ואפילו המגדל של קפלת Corpus Christi - וספריית המנזר לשעבר נתרמה לאוניברסיטת ארפורט (ולאחר מכן לספריית בוינבורג כשהאוניברסיטה נסגרה ב-1816). באופן דומה מצודת Cyriaksburg ניזוקה על ידי הצרפתים כאשר חומות העיר פורקו חלקית במצוד אחר אוצרות דמיוניים מהמנזר, כאשר העובדים מקבלים תשלום ממכירת חומרי הבנייה.
בשנת 1811, להנצחת הולדתו של הנסיך הקיסרי (לימים נפוליאון השני), עמוד טקסי (Die Napoleonsäule) של עץ וטיח הוקם בעיר, ביוזמת הממשל הצרפתי תוך שהוא ממומן על ידי אוצר העיר. נחנך ב-20 במרץ 1811; הוא נשרף והושמד על ידי האזרחים ב-6 בינואר 1814 כאשר הקואליציה השישית נכנסה לבסוף לעיר לאחר יותר מחודשיים של מצור. באופן דומה, Napoleonshöhe - מקדש בסגנון יווני ובראשו ניקה מסמותרקיה עם מגן, חרב ורומח ומכיל פרוטומה של נפוליאון שפוסל על ידי פרידריך דל – הוקם ביערות שטייגר בהנחיית נשיא הסנאט פון רש; העיצוב כלל מערה עם מזרקה וערוגות פרחים, באמצעות אגן מים גדול שהוסר מכנסיית פטרסקירכה. נחנך בטקס ב-14 באוגוסט 1811 לאחר חגיגות אקסטרווגנטיות ליום הולדתו של נפוליאון, עם הספד על נפוליאון שניתן על ידי רש לחגיגה קטנה מצד האזרחים, המינהל הצרפתי הזמין ציור של המקדש בשנת 1812, אך הוא נשרף ב-1 בנובמבר 1813 ונהרס לחלוטין על ידי תושבי ארפורט בשנת 1814. חגיגות יום הולדתו של נפוליאון חזרו על עצמם בשנת 1812, עם קונצרט ב, בניצוחו של לואי שפור.
מצור ונפילה
לאחר פלישתו הרת אסון לרוסיה, הותיר נפוליאון לזמן קצר את שרידי הגרנד ארמה בארפורט ב-15 בדצמבר 1812, בדרכם חזרה לצרפת עצמה.
עם הקמת הקואליציה השישית לאחר התבוסה הצרפתית ברוסיה, ב-24 בפברואר 1813 הורה נפוליאון למצודת פטרבורג להתכונן למצור, וביקר בעיר ב-25 באפריל כדי לבדוק את הביצורים, במיוחד את שתי המצודות. השלטונות הצרפתיים אסרו על כל קבורה בבתי קברות בעיר החל מה-26 ביוני 1813, והקימו בית קברות מרכזי יחיד, הסדר שנמשך עד 9 בדצמבר 1816 לאחר החזרת העיר לפרוסיה. לאחר הטלת חוק צבאי על מצודת פטרסברג בשנת 1813, שימשה כמחסן ורוזני גלייכן נקברו מחדש בקתדרלת ארפורט.
ב-10 ביולי 1813, הפקיד נפוליאון על הגנתה של ארפורט את בריגדיר גנרל, ברון האימפריה. עם זאת, כאשר הצרפתים קבעו כי 1000 גברים יתגייסו לגרנד ארמה, למתגייסים הצטרפו אזרחים נוספים להתפרעות ב-19 ביולי שהובילה ל-20 מעצרים, מתוכם שניים נידונו למוות על ידי בית המשפט הצבאי הצרפתי; כתוצאה מכך, הורו הצרפתים לסגור את כל הפונדקים ובתי המזון.
עם הניצחון המכריע של הקואליציה השישית בלייפציג (16–19 באוקטובר 1813), כוחות צרפתים פנו לארפורט; נפוליאון ביקר ב-23 באוקטובר, ארפורט הייתה מחסן הנשק והאחסון העיקרי היחיד שלו ממזרח לנהר הריין. אולם תוך שבוע מקרב לייפציג, ארפורט הייתה נצורה על ידי חיילים פרוסים, אוסטריים ורוסים בפיקודו של הגנרל-לויטננט הפרוסי פון קלייסט. הפגזה של כוחות הקואליציה על מצודת פטרסברג ב-6 בנובמבר גרמה נזק משמעותי למחוזות מצפון לקתדרלה ולהרס של חלק גדול מבנייני המנזר בכנסיית פטרסקירכה.
לאחר כניעה שנחתמה על ידי ד'אלטון ב-20 בדצמבר 1813 נסוגו הכוחות הצרפתיים לשני המבצרים פטרסברג וקיריאקסבורג, מה שאיפשר לכוחות הקואליציה לצעוד לתוך ארפורט ב-6 בינואר 1814 דרך שער שמידטשטראסה, לקול צהלות ההמון; אנדרטה של נפוליאון נשרפה ונהרסה כסמל לדיכוי האזרחים תחת הצרפתים. לאחר קריאה למתנדבים 3 ימים לאחר מכן, 300 ארפורטרים הצטרפו לצבאות הקואליציה בצרפת.
לבסוף, במאי 1814, נכנעו הצרפתים, כש-1,700 חיילים צרפתים פינו את מבצרי פטרסברג וקיריאקסבורג. במהלך חודשיים וחצי של המצור עלה מאוד שיעור התמותה בעיר; 1,564 אזרחי ארפורט מתו ב-1813, כאלף יותר מהשנה שקדמה לה.
לאחר קונגרס וינה, ארפורט הוחזרה לפרוסיה ב-21 ביוני 1815, והפכה לבירת אחד משלושת המחוזות של פרובינציית סקסוניה, אבל כמה חלקים דרומיים ומזרחיים של אדמות ארפורט הצטרפו לבלנקנהיין בהעברה לדוכסות הגדולה של סקסוניה-ויימאר-אייזנך בספטמבר שלאחר מכן. למרות שהייתה תחומה על ידי שטח תורינגי במערב, בדרום ובמזרח, העיר נשארה חלק מפרובינציית סקסוניה הפרוסית עד 1944.
פיקו דו פוגו
פּיקוּ דוּ פוֹגוּ (בפורטוגזית: Pico do Fogo, מילולית "פסגת האש") הוא הר געש שכבתי פעיל באי פוגו, אחד מאיי כף ורדה, כ-640 קילומטרים מערבית לנקודה המערבית ביותר ביבשת אפריקה. פסגתו בגובה 2,829 מטרים מעל פני הים היא הנקודה הגבוהה ביותר בכף ורדה, והפסגה השנייה בגובהה באוקיינוס האטלנטי, אחרי הר הגעש הרדום טיידה שבאיים הקנריים. החרוט הגעשי התפרץ בפעם האחרונה ב-1675 וגרם בכך להגירה מסיבית מהאי. מקור ההתפרצויות שהתרחשו אחר-כך היה בקרקעית הקלדרה שבה שוכן החרוט, כמו בהתפרצות של 1951, או בחרוטים טפילים כמו בהתפרצויות של 1995 ו-2014. ההתפרצות הקטלנית היחידה הייתה ב-1847, כאשר רעידת אדמה גרמה למותם של כמה אנשים.
תיאור
האי פוגו שוכן מעל נקודה חמה. הר הגעש שבו הוא הצעיר והפעיל ביותר מבין הרי הגעש של כף ורדה, שרשרת של איים געשיים, שהצעירים ביותר בהם שוכנים בקצה המערבי, ונוצרו כאשר הלוח האפריקאי נע מזרחה מעל לנקודה החמה.
על מדרונות הר הגעש נוהגים החקלאים המקומיים לגדל קפה, והלבה משמשת כחומר בנייה. יישוב קטן, "שה דס קלדיירס" (Chã das Caldeiras), ובו קרוב ל-1,000 תושבים, שוכן בתוך הקלדרה.
ההתפרצות של 1995
ההתפרצות של 1995 החלה בלילה שבין 2 ל-3 באפריל, מחרוט טפיל (Pico Pequeno) על המדרון המערבי של החרוט העיקרי, שגובהו הגיע עם תום ההתפרצות ל-1,950 מטרים מעל פני הים, וכיסתה את האי באפר געשי. התושבים פונו משה דס קלדיירס, כשבתיהם נהרסו.
התושבים דיווחו כי להתפרצות קדמו מספר רעידות אדמה קטנות שהחלו כשישה ימים לפני התפרצות הלבה הראשונה. עוצמת רעידות אדמה אלו ותדירותן הלכה והתגברה עד 2 באפריל, ורעידה חזקה במיוחד ארעה בשעה 8 בערב, כארבע שעות לפני שהחלה ההתפרצות. זמן קצר לאחר חצות החלו להיפתח סדקים במדרון של פיקו דו פוגו. אחד התושבים אמר כי זה נראה כאילו החרוט "נחתך על ידי סכין". ההתפרצות החלה בפעילות סטרומבוליאנית, שלוותה תוך זמן קצר ב"מסך של אש", מזרקת לבה שהזינה קילוח שניתק את הכביש ליישוב פורטלה (Portela) בשעה 2 לפנות בוקר. 1,300 התושבים שהתגוררו בתוך הקלדרה נמלטו במהלך הלילה למקומות בטוחים בכפרים שעל החוף הצפוני. לא היו הרוגים, אבל כ-20 איש נזקקו לטיפול רפואי.
במהלך יום 3 באפריל כוסה האי בענן כהה סמיך של אפר שהגיע לגובה שבין 2.5 ל-5 קילומטרים. הקילוחים הראשונים היו של לבת מקלעות (פַּהוֹיהוֹי), אף שתחום ההתפשטות שלהם היה ככל הנראה קטן. ההתפרצות העזה יצרה פצצות געשיות בגודל של עד 4 מטרים שנפלטו עד למרחק של כ-500 מטרים ממקום ההתפרצות. ב-4 באפריל הגיעו מזרקות הלבה לגובה 400 מטרים מתחת לענן אפר בגובה שני קילומטרים. נוצר חרוט סקוריה חדש כשהוא פרוץ כלפי דרום מערב והוא הזין זרם הולך וגובר של לבת טרשים (אַאַ). ב-5 באפריל זרם אַאַ חדש הגיע לקיר הקלדרה המערבי והרס חמישה בתים ואת מאגר המים העיקרי. במהלך שלושת הימים הראשונים פינו הרשויות כ-3,000 תושבים. ההתפרצות התייצבה אחרי כמה ימים ומזרקות לבה אופייניות להתפרצות הוואית בגובה של 120-100 מטרים בנו חרוט התזה (spatter cone) שגובהו מעל ל-140 מטרים. קילוחי הלבה היו מטיפוס אַאַ והם זרמו מערבה עד לקיר של הקלדרה ואז פנו צפונה. קילוחים אלו התקדמו בהפסקות ככל שנבנה לחץ בלבה שנאגרה והתעבתה. ב-13 באפריל קילוח אַאַ נוסף החל לכסות את הקילוח הקודם, שהתקרש בינתיים, וזרם עליו עד 15 באפריל, כאשר הוא התפרש והרס בית נוסף. אפר געשי המשיך לנשור עד כשני קילומטרים דרומית ללועות שהתפרצו עד 15 באפריל. עד 17 באפריל הקילוח הגיע למרחק של 420 מטרים מפורטלה.
ב-18 באפריל החל סייסמומטר נייד לתעד רעידת אדמה חזקה יותר שהעידה על שינוי בסגנון ההתפרצות ממזרקות לבה בחזרה להתפרצות סטרומבוליאנית. הלבה החלה להיפלט במתזים כל 8-3 שניות מלווה בפליטות רועמות של גזים געשיים. בנוסף, קצב פליטת הלבה התגבר ו-300 המטרים הראשונים של הלבה היו בעיקר לבת מקלעות. קצב הפליטה, שהוערך מממדי הזרימה וקצב הזרימה בערוץ, נע סביב 4 ל-8.5 מיליון מטרים מעוקבים ליום.
בלילה של 18 באפריל התרחשה סדרה של התפרצויות מתפוצצות גדולות שייתכן שבעקבותיהן התמוטטו חלקים מהחרוט לתוך לועות הפליטה ועקב כך חלה התפוצצות שפינתה את השברים. למחרת בבוקר חזרה הפעילות למזרקות לבה והרישומים הסייסמיים היו שקטים הרבה יותר. קילוחי הלבה המשיכו להתעבות, והלבה יצרה מאגרים לאורך ערוץ הקילוח.
ההתפרצות של 2014
פיקו דו פוגו חזר לפעול זמן קצר אחרי השעה 10 ביום ראשון, 23 בנובמבר 2014. קדמו להתפרצות כמה ימים של פעילות סייסמית מואצת, אבל היא הוחמרה בשעה 8 בליל שבת. ההתפרצות החלה מחרוט טפיל שנוצר על המדרון המערבי דרום מערבי של החרוט של פיקו דו פוגו, סמוך למקום שממנו החלה ההתפרצות של 1995, ואז מלועות רבים נוספים. הפעילות התאפיינה בהתפוצצויות, מזרקות לבה ופליטת אפר.
התושבים של שה דס קלדיירס, כ-1,000 במספר, בילו את הלילה מחוץ לבתיהם בשל רעידות האדמה החזקות. והחלו להתפנות כשהתחילה ההתפרצות, ושדה התעופה המקומי נסגר. בדומה למה שאירע ב-1995 סירבו חלק מהתושבים לנטוש את בתיהם, אבל בהדרגה נשמעו להוראות הרשויות.
ברונו פאריה (Bruno Faria), וולקנולוג מכף ורדה, אמר כי עוצמת ההתפרצות כבר עלתה של זו של 1995, ומתקרבת לעוצמת ההתפרצות של 1951, אחת ההתפרצות העזות ביותר שתועדו על האי.
נכון ל-28 בנובמבר הרסה הלבה כ-4,000 דונם, שמתוכם 260 דונם קרקע חקלאית, והרסה 16 בתים.
ג'יימס קאן
ג'יימס אדמונד קאן (באנגלית: James Edmund Caan; 26 במרץ 1940 – 6 ביולי 2022) היה שחקן קולנוע יהודי-אמריקאי. היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט "הסנדק" (1972) ומועמד ל-4 פרסי גלובוס הזהב.
ביוגרפיה
קאן נולד ברובע הברונקס שבניו יורק. הבן של סופיה (לבית פלקנשטיין; 24 ביוני 1915 – 18 בינואר 2016), וארתור קאן (1909–1986), מהגרים יהודים מגרמניה. אביו היה סוחר בשר כשר וקצב. אחד משלושה ילדים, גדל קאן בשכונת סאניסייד, מערבית לקווינס. למד בתיכון בעיר ניו יורק ולאחר מכן הלך ללמוד באוניברסיטת המדינה של מישיגן. אחרי מעט זמן עבר ללמוד באוניברסיטת הופסטרה בלונג איילנד, ניו יורק אך לא סיים את לימודיו. מי שלמדו איתו באוניברסיטה היו בין היתר פרנסיס פורד קופולה ולייני קאזאן.
שנות ה-60
בשנת 1963 קיבל את תפקיד המשחק הראשון שלו בקולנוע, בסרט "אירמה לה דוס" בבימויו של בילי ויילדר. בשנת 1964 כבר קיבל תפקיד ראשי בסרט "גברת בכלוב" לצד אוליביה דה הבילנד. עוד באותה שנה שיחק בסדרת הטלוויזיה "קרב!" בכיכובו של ויק מורו.
בשנת 1965 היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לפריצת השנה על הסרט "The Glory Guys". בשנת 1967 הופיע בסרט "אל דוראדו" יחד עם ג'ון ויין ושנתיים לאחר מכן בסרט "אנשי הגשם" של פרנסיס פורד קופולה.
שנות ה-70
ב-1971 זכה לשבחים רבים על תפקידו בתור שחקן הפוטבול בריאן פיקולו בסרט "שירו של בריאן".
בשנת 1972 שיחק בסרט הדרמה של פרנסיס פורד קופולה "הסנדק" המבוסס על ספרו באותו שם של מריו פוזו, בתפקיד סאני קורליאונה, בנו הבכור וחמום המוח של ויטו קורליאונה (מרלון ברנדו). על תפקידו בסרט היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנת 1974 שיחק בדרמת הפשע "המהמר", שעל תפקידו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר. באותה שנה שיחק בסרט "המשטרה משתוללת" לצידו של אלן ארקין. שנה לאחר מכן, ב-1975 שיחק קאן בדרמה המוזיקלית "פאני ליידי", שעליו היה מועמד בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי. עוד באותה שנה שיחק בסרטו העתידני של נורמן ג'ואיסון "רולרבול", שם שיחק לצד ג'ון האוסמן, וזכה על תפקידו בפרס סאטורן לשחקן הראשי הטוב ביותר.
בשנת 1980 ביים קאן סרט קולנוע ראשון בשם "חבוי בזווית עין", שזכה לביקורות מעורבות. בשנת 1981 שיחק בסרט המוזיקלי הצרפתי "אלה והאחרים", של קלוד ללוש.
שנות ה-90 ואילך
בשנת 1990 שיחק קאן בסרט המבוסס על-פי ספרו של סטיבן קינג "מיזרי" לצדה של קתי בייטס. קאן גילם את דמותו סופר בשם פול שלדון אשר נאלץ להשתכן בביתה של בייטס לאחר תאונת דרכים. במהרה מגלה שלדון שהמארחת שלו אינה בדיוק כפי שהיא נראית, והיא מחזיקה אותו כשבוי בביתה. על תפקידו זה היה מועמד לפרס סאטורן לשחקן הראשי הטוב ביותר.
בשנת 1992 שיחק בסרט "ירח דבש בלאס וגאס", שהיה מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי. בשנת 1996 שיחק בסרטו הראשון של הבמאי וס אנדרסון, "פשיעות קטנות", דרמת פשע בכיכובם של אוון וילסון ולוק וילסון. בשנת 1998 שיחק בסרט הדרמה מבית HBO, "פודל ספרינגס" לצד דיינה מייר.
בשנת 2002 שיחק בסרטו של מאט דילון "עיר רפאים". בין השנים 2003–2007 שיחק בארבע העונות הראשונות של הסדרה "לאס וגאס". ב-2003 שיחק גם בסרטו של לארס פון טרייר "דוגוויל", ובסרטו של ג'ון פאברו "קטן עליו". בשנת 2005 שיחק בקומדיית האימה "האמת על סנטה".
בשנת 2010 שיחק בסרטים "אוהב אותך, ניו יורק" בבימויו של ברט ראטנר, ו"שחק אותה סמארט". באותה שנה גם דיבב בסדרת האנימציה "The Annoying Orange". בשנת 2011 שיחק בדרמה "מורה מחליף", ובשנת 2012 שיחק בקומדיה "זה הבן שלי", בקומדיה "דירות קטנות" לצד רבל וילסון ובתפקיד אורח בסדרה "הוואי חמש-אפס". בשנת 2013 שיחק בתפקיד הראשי בסיטקום "חזרה למשחק" ברשת ABC, אשר בוטלה לאחר עונה אחת כושלת.
בשנת 2014 שיחק תפקיד קטן בדרמת ההיאבקות "איש נלחם". בשנת 2016 שיחק במותחן "השכן הטוב" לצד לוגן מילר וקיר גילכריסט ובסרט מקורי של הולמרק "JL Ranch" לצד ג'ון ווייט ומלאני גריפית'. בשנת 2017 שיחק בסרט הקנדי "הסוכן הסמוי סבא". בשנת 2018 השתתף בסרט הפשע "Out of Blue" מאת הבמאית האנגלייה קרול מורלי.
בשנת 2021 שיחק לצד אלן בורסטין בסרט "Queen Bees", כמו כן לוהק לסרטו של פרנסיס פורד קופולה "Megalopolis" לצד קייט בלאנשט ופורסט ויטאקר; שעבודתו נמצאת כיום בשלבי הפקה.
חיים אישיים
קאן היה נשוי ארבע פעמים. ב-1961, נישא לדי ג'יי מאתיס; הם התגרשו ב-1966. נולדה להם בת, טרה (ילידת 1964). נישואיו השניים של קאן לשילה מארי ריאן (חברתו לשעבר של אלביס פרסלי) ב-1976 היו קצרי מועד; הם התגרשו בשנה שלאחר מכן. בנם, סקוט קאן, שהוא גם שחקן, נולד ב-23 באוגוסט 1976. הסנדק של סקוט קאן הוא הבוס של משפחת הפשע של קולומבו, אנדרו רוסו. ג'יימס קאן ואנדרו רוסו היו חברים מאז תחילת שנות ה-70.
קאן תמך בדונלד טראמפ במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016.
קאן נפטר ב-6 ביולי 2022, בגיל 82.
רמי הסמן
רמי הסמן (נולד ב-28 בספטמבר 1958) הוא איש פרסום, מרצה וחוקר לשיווק מדיני וחברתי, ומראשי המאבק באיידס בישראל. הסמן אובחן כנשא HIV במהלך הקריירה שלו כאיש פרסום ואסטרטגיה שיווקית, ומאז ניתב את פעילותו המקצועית-התנדבותית להנהגת המאבק במגפה ולקידום המודעות הציבורית לנושא.
ביוגרפיה
הסמן נולד בתל אביב, ובין השנים 1962-1968 חי עם משפחתו בשיקגו, ארצות הברית. הוא למד בתיכון עירוני א' בתל אביב וסיים ב-1977. בתקופת לימודיו שימש כיושב-ראש סניף תל אביב של ארגון 'נוער לנוער' ( 1975-1976).
לאחר שרותו הצבאי בצה"ל (1978-1982) כקצין נ"מ הוא סיים לימודי תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים, לימודי תואר שני בבית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה, וקיבל דיפלומה בפרסום בינלאומי מטעם איגוד הפרסום הבינלאומי (IAA).
במהלך הקריירה המקצועית שלו ניהל הסמן את מחלקות המחקר והאסטרטגיה ("פלנינג") במשרדי הפרסום גיתם ופוגל-לוין, והיה מראשוני האסטרטגים בענף הפרסום בישראל. הוא עסק בפיתוח וביישום של מודלים אסטרטגיים בתחום הפרסום והתקשורת השיווקית, ושימש כיועץ אסטרטגי למשרדי ממשלה שונים, לגופים ציבוריים ולתאגידים במגזר הפרטי. במקביל ריכז את תחום לימודי הפרסום במכללה למנהל, לימד מנהל עסקים בבית הספר לתיירות של משרד התיירות, ושימש כמזכיר איגוד הפרסום הבינלאומי בישראל.
בשנת 1996 אובחן אצל הסמן נגיף הHIV (הגורם למחלת האיידס) בשלב מתקדם. הוא עזב את עבודתו בחברת הפרסום והחל בפעילות התנדבותית ב"בלה דואגת" - זרוע הסברה ממוקדת לקהילה הגאה של הוועד למלחמה באיידס, שנועדה להילחם בהתפשטות מגפת האיידס בישראל ולהקל על חייהם של אנשים החיים עם הנגיף. הסמן הביא עמו את ניסיונו כפרסומאי וכאיש תקשורת שיווקית, והפרויקט הראשון שניהל היה הפקת חוברת הסברה בשם "יש חיים אחרי האיידס", שחולקה חינם לחולים ולנשאים.
בשנת 1997 שימש הסמן כיושב ראש מטה המאבק של ארגוני האיידס בישראל. גוף זה ריכז באותה תקופה את המאבק של ארגוני הבריאות בישראל על הכללת התרופות לטיפול במחלות האיידס, הסרטן והסוכרת בסל שירותי הבריאות, מאבק שלאחריו תוקן חוק ביטוח בריאות ממלכתי. הוא כיהן גם כיושב ראש הנהלת הוועד למלחמה באיידס במשך שלוש שנים, שבהן עסק בשדרוג המאבק באיידס בישראל במישור הממלכתי, התקשורתי, החינוכי והארגוני. במהלך שנים אלה גדל משמעותית תקציב הארגון, והוא הפך לאחד מארגוני הבריאות המשפיעים במדינה.