cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מנוק ביי
שובו לבוקרשט. תיווכיו בין רוסיה הצארית לשלטון העות'מאני
מנוק התיישב בבוקרשט, הפעם ליותר זמן. הוא רכש בוולאכיה אחוזות רבות ביישובים דרגמורישטי דין ואלה, דרגומירשטי דין דיאל,(Dragomireştii din Deal, Dragomireștii din Vale),ג'ולשט (Giulești), מוארה סיאקה (MoaraSeacă),טנקבשט (Tâncăbeşti), פאסריה (Pasărea) שליד בוקרשט, כמו כן במחוזות אילפוב ופרחובה - בולאסקה, טרמודיאסקה, פופשט, מודורגן, ברובודץ, חאג'י גאורגה, קוחנשט. הוא קנה חוות לגידול בקר ("טמזליק") בקמפינה וכרמים בדיאלו מארה.
בשנים 1807–1808 בנה מנוק בבוקרשט בית הארחה מרשים הידוע כ"חאן של מנוק" שנותר עד היום ציון דרך בהתפתחות האדריכלית של העיר. ב-1809 שימש מנוק כמתווך בין הצבא הרוסי בפיקודו של מיכאיל מילוראדוביץ' ולחיל המצב המורד העות'מאני בעיר ג'ורג'יו. אמנם הוכשל במשימה זו על ידי בויאר בכיר רומני בשם קונסטנטין פיליפסקו, שאירח את הגנרל הרוסי ושידך לו את בתו, ובסופו של דבר מסר לעות'מאנים מידע על ההסכמים החשאיים המתוכננים. בגידה זו איפשרה התערבות מפתיעה של הצבא עות'מאני תוך גרימת אבדות כבדות לרוסים. מנוק הצליח לעומת זאת בעסקה אחרת שהביאה בזמנו לשחרורם של שבויים רומנים מידי רג'פ פאשה מאורשובה. ב-1811 עשה מנוק רכישות חדשות של אדמות נרחבות בהרים. קנה את ההר קלבוצ'ט, את פסגת קיינלוי, ואת החלק מצד סינאיה של הרי בוצ'ג'.
באותה שנה לפי בקשת השלטון העות'מאני מינואר 1811 מילא מנוק תפקיד חשוב במיוחד במשא ומתן עם רוסיה. בתחילת שנת 1811 גם השליח העות'מאני נומאן אפנדי וגם השליח הרוסי אנדריי איטלינסקי התארחו בבית ההארחה של מנוק. הצבאות של שני הצדדים קיבלו הלוואות ממנו. הגנרל הרוסי מילוראדוביץ' לא החזיר את החוב של 60000 שלקח בבוקרשט. גם הקצינים העו'תמאנים נותרו עם חובות למנוק, לרבות 50000 רובל ששולמו בערבות הנציג הרוסי איטלינסקי. בהמשך התחלף מילוראדוביץ' בגנרל קוטוזוב שקירב גם הוא את מנוק לחוג מקרוביו. אחרי מספר תבוסות של העות'מאנים ביולי ובאוקטובר 1811, המשא ומתן חודש בנובמבר 1811,קודם בג'ורג'יו ואחר כך בחאן של מנוק בבוקרשט. גם הפעם המשלחות היריבות שוכנו בחאן. עדים מוסרים שבחסותו של מנוק נציגים של שני הצדדים, כולל הגנרל קוטוזוב, ניהלו אז בבוקרשט חיי הוללות. ההסכם נחתם ב-16 במאי 1812 (28 במאי לפי לוח השנה הגרגוריאני), זמן לא רב לפני הפלישה של נפוליאון לרוסיה. האימפריה העות'מאנית ויתרה על שטחים נרחבים לטובת רוסיה, במיוחד על חשבון נסיכות מולדובה.
אחרי חתימת ההסכם הואשם מנוק ביי על ידי הצד העות'מאני בבגידה ולא העז לחזור שוב לשטחי האימפריה העות'מאנית. האחים מורוזי שבתור דרגומנים השתתפו גם הם במו"ם על ההסכם, הוצאו להורג. הוא נמלט לסיביו ולבראשוב בטרנסילבניה בעוד משפחתו נותרה מאחור כבני ערובה בידי העות'מאנים והוא שחרר אותם מאוחר יותר. תמורת 300,000 ליי זהב. הוא רכש מיוניצה ימנאדי (לפי מקורות אחרים - וגרסה פחות סבירה - מהנסיכה הרוסית דולגורוקי) אחוזה בבסרביה על יד היישוב חנצ'שט. הוא קנה שטחים גם על יד היישוב רני באוקראינה, מתוך שאיפה לבנות על ידו עיר גדולה שתיקרא "אלכסנדרופול" לפי שם הצאר הרוסי אלכסנדר הראשון. באותן שנים המשיך מנוק להיות מעורב בפוליטיקה האזורית ותמך כספית בשליטי מולדובה: אלכסנדרו איפסילנטי שלווה ממנו 160,000 טאלר וסקרלט קלימאקי.
פרישתו לחנצ'שט
בחסות הצאר אלכסנדר, זכה מנוק בדרכון רוסי שני ופרש לחבל בסרביה, שטחים מולדביים מעבר לפרוט שסופחו עקב הסכם בוקרשט לאימפריה הרוסית, הוא התגורר זמנית בווילה ("קונאק") שהשתייכה בעבר למשפחת ארבורה בקישינב ולאחר מכן עבר סופית לאחוזתו בחנצ'שט. שם שיפץ "קונאק" מרווח, אליו התווספו עם השנים אחרי מותו עוד מספר בניינים. מנוק מת שם בשנת 1817 בזמן שאירח שני גנרלים רוסים רמי מעלה: בניגסן ובחמטייב. הוא נפטר פתאום מקשיי נשימה בעקבות נפילה מעל סוס ערבי כשהדגים בפני האורחים הרוסים תרגילי רכיבה. סביב מותו נוצרו סיפורים ואגדות רבות, לפיהם הורעל על ידי סוכנים עות'מאנים או שנפילתו מעל הסוס בוימה על ידי הרוסים. מנוק הובא לקבורה על יד הכנסייה הארמנית בקישינב. השאיר אלמנה צעירה, מרים, ושישה ילדים, אחוזות בחנצ'שט, נכסים בבוקרשט ובשאר ולאכיה, בקישינב ועוד.
חייו הפרטיים. צאצאיו
מנוק היה נשוי בשנית למרים לבית חרותיון (1828-1783), וממנה נולדו לו שישה ילדים:שני בנים - יואן או איוואן או אובהנס מוראט מירזאיאן וגריגורה פייראט מירזאיאן וארבע בנות:אקתרינה (גאדארה), פֶמבֶּה (גאיאנֶה), מרים (מיירם) וטֶבֶּרה (גברה). רבים מצאצאיו התחתנו עם בני אצולה ארמנים או זרים. אקתרינה לבית מירזאיאן (1880-1806) התחתנה בשנת 1819 עם ראש השלכה (קאמרהר) כריסטופור אקימוביץ' לאזארב (1871-1799), בן למשפחת נסיכים ארמנים. הבן איוואן מוראט מירזאיאן (בארמנית: אובהנס) (1893-1810) נשא לאישה את נכדתו של אותו כ.א. לאזארב, יילנה דוידובנה דליאנובה (1870-1821), בת של אציל ארמני, הגנרל דוד דליאנוב ושל מריה יקימובנה, לבית לאזארב. פמבה מירזאיאן התחתנה עם יועץ החצר יאקוב מליכטורביאן.
ילדיהם של איוון מוראט מירזאיאן היו גריגור (רווק שחי בפריז),מריה דליאנובה (רווקה שחיה הפריז, 1939-1842) אקתרינה - קדר, שנישאה למרקיז האיטלקי פייטרו סקדוני ואלנה-הג'ינה-אולגה (1920-1854) שנישאה לרוזן בוניפציוס מקסימיליאן מריה האצפלד פון טראכנברג. הנכדות של איוואן היו אליזבטה שנטון, מלחינה באיטליה, והברונית אולגה הצפלד-טראכטנברג. הנכד של האחרונה היה האדריכל הקנדי פיטר פון קורף ב-1815 צוואתו של מנוק ביי, בשפה הארמנית עם תרגום לרוסית, נחתמה בשנת 1815 בעיר בראשוב (קרונשטאט) באישור הבישוף הארמני של בסרביה, גריגור.
אגדות ומסתורין. סוגיות שנויות במחלוקת
עד ימינו אין מידע ודאי על הרבה מפעילותו הדיפלומטית ואולי של ריגול של מנוק ביי. יש סבורים שהוא דגל בהתקרבות של האימפריה העות'מאנית לאימפריה הרוסית ומאמציו הדיפלומטיים כוונו למטרה זו. גישה כזאת הייתה בעוכרי הדיפלומטיה של נפוליאון שהיה מעוניין בהסחת כוחות רוסים בדרום בחזית נגד הטורקים. להבדיל הדיפלומטיה הבריטית עודדה את מאמצי השלום בין הרוסים לטורקים כדי לאפשר לרוסיה לפנות כוח צבאי מול נפוליאון. פעילותו של מנוק יצרה לפעמים רושם של היותו סוכן כפול של שתי האימפריות - רוסית ועות'מאנית. עד היום ישנם ברומניה המאשימים אותו באובדן שטחי בסרביה לטובת הרוסים. בתקופה הקומוניסטית טען המחבר שטפאן יונסקו שמנוק ביי היה אחד מראשי הריגול הרוסי בבלקן. הוא הציג אותו כאופורטוניסט שעבר ממחנה העות'אמנים לזה של הרוסים וגם "קפיטליסט" שהשתמש בפוליטיקה לטובת האינטרסים הכלכליים של עצמו. לפי הנוסע הצרפתי סטניסלס ברנז'ה שביקר בוולאכיה בימי התקנון האורגני, שהה מנוק כ-5 שנים בפריז. שם הוכיח את נדיבותו בהזדמנויות שונות, על ידי תרומות לעניי העיר. לפי דיווחים אחדים בשנת 1814 יחד עם מיטרופוליט ולאכיה הוא שהה בווינה בעת קונגרס וינה, כנראה לצורך שליחויות דיפלומטיות. יש שהפיצו את ההשמצה לפיה בבריחתו מאיסטנבול אחרי מותו של מוסטפא ביירקטר, לקח מנוק איתו את כל אוצרו של הווזיר המנוח שהוסתר בחביות דגים.
תפקידו בחיי העם הארמני
מנוק ביקר בארמניה, תרם תרומות למוסדות הכנסייה האפוסטולית הארמנית באצ'מיאדזין, קישינב וירושלים. מיוזמתו הוקם בית ספר ארמני ראשון בבוקרשט. לפי הגופ סירוני, הוא היה "אחד הארמנים החשובים ביותר במאה ה-19", לפי אורל סאבה (ה1941, מצוטט על ידי V.Arapu) מנוק היה "הבויאר הארמני הראשון בוולאכיה" והפך ל"סמל לקשר הרוחני בין העם הרומני לעם הארמני"
התוכנית לבניית עיר ארמנית בשם אלכסנדרופול
מנוק שאף להקים על יד רני בנפת טומורובה, באזור שפך הפרוט לדנובה, עיר-נמל ארמנית לפי הדגם של אודסה שתישא את השם "אלכסנדרופול" לכבוד הצאר אלכסנדר הראשון. עיר זאת נועדה להיות מרכז למסחר חופשי, פטורה ממסים ולהוות מופת לסובלנות דתית ולהתיישבות. לצורך זה הבטיח לו הממשל הרוסי 35000 דסטין (בערך= 350000 דונם). ב-24 באפריל 2016 כתב מנוק באיגרת אל הקיסר אלכסנדר שהעיר המתוכננת תוכל לקלוט כחצי מיליון ארמנים מן החלק האירופי של האימפריה העות'מאנית.
תרומתו ליישוב חנצ'שט
התיישבותו של מנוק ביי בחנצ'שט הביא לפריחה של היישוב. הוא ובניו הקימו בו מתחם בניינים מרשימים - ארמון משפחתי, ארמון ציד וכנסייה. בני מירזאיאן ייסדו בו בית ספר ראשון לבנים, בית חולים, אחר כך יזמו את החיבור בקו טלפוני עם קישינב. הם הקימו גם ספרייה, בית חרושת ללבנים, בית מלאכה לבורסקאות
נכסיו בוולאכיה, מולדובה ובסרביה
בשנת 1817 היו בבעלותו של מנוק כ-450000 דונם בוולאכיה, מולדובה ובסרביה.
במותו היו ילדיו עדיין קטינים. לכן רכושו בוולאכיה נוהל על ידי אופוטרופסים. רוב נכסיו נמצאו בוולאכיה ובגלל הקושי לנהל אותם מרחוק הם הוחכרו. בדצמבר 1827 כל הנכסים שם, לרבות החאן בבוקרשט, נחכרו על ידי דימיטריה ד. דדו וניקולאיה אלכסיו.
פרסים ואותות כבוד
-מטעם הצאר אלכסנדר הראשון
לקריאה נוספת
(ניאגו ג'ובארה - בין מזרח למערבץ הארצות הרומניות בתחילת התקופה המודרנית) (קונסטנטין ק. ג'ורסקו - תולדות בוקרשט. מן הזמנים הקדומים ביותר ועד היום) H. DJ. Siruni, "Eçer Manuk Beyi Geanken" [Manuk Bey'in Hayatından Sayfalar], Panper Hayastani Arkhivneri, 3/24 (1969), s. 157-90; 2 (1970), s. 147-172; 3 (1970) s. 141-166. (אנדריי טימוטין - הביוגרפיה של מנוק ביי לפי הנתונים בארכיון הלאומי הרומני שנאספו על ידי הגופ ג'ולולויאן סירוני) Mser Mserian - Istoria vieţii lui Manuc Bey Mirzaianţ (1841), Ararat, București 2013  -תרגום לרומנית מארמנית מאת הגופ סירוני (תולדות חייו של מנוק ביי מיזאיאנץ, 1841) 2011 מאמר רוויו מאת פאול בוגדן על ספרו של גאורגה בזוויקוני על חיי מנוק באתר scribd בתשלום
קישורים חיצוניים
תרגום מרומנית לרוסית מאת מריה אוזון, הוצאת "זנגאק-97 ", ירבאן Speranța Diaconescu, Maria Grigoriță - Documente din colecția Muzeului Muncipiului Bucuresti privind personalitatea lui Manuc Bey 2002 în S.Musteață - Tratatul de pace de la Bucuresti din 1812 200 ani de la anexarea Basarabiei de către Imperiul rus Materialele conferinței internaționale din 26-28 aprilie 2012 Culegere de studii,pp 71-81 Editura Pontos, Chișinău 2012
Alina Felea Câteva date despre urmașii lui Manuc Bei (sec.XIX-începutul sec. XX) Tyragetia, -Istorie, Muzeologie, serie nouă, nr. IV (XIX) nr.2 Museul Național de Istorie a Moldovei, Chișinău Emanuel Bădescu - Politică secretă, jaf și crimă la hanul lui Manuk - Ziarul Financiar, București מאמר מאת אנאהיט אסטויאן (Anahit Astoyan) באתר הארמני - עיתונאים חוקרים - Hetq Online 25.06.2013 Istoria lui Manuc Bey Mirzaianț - Țesătorul de destine Ararat online Contrafort nr.5-6 (211-212) mai-iunie 2012 Institutul Cultural Român
אליזבט נואלה-נוימן
אליזבט נואלה-נוימן (בגרמנית: Elisabeth Noelle-Neumann; 19 בדצמבר 1916, ברלין – 25 במרץ 2010) הייתה פרופסור גרמניה למדע המדינה. תרומתה החשובה ביותר לתחום היא תיאורית ספירלת השתיקה, שמצביעה על הקשר בין דעות המושמעות במרחב הציבורי לבין דעות הפרטים בחברה.
נולדה בברלין כשנייה מארבעת ילדיהם של אווה וארנסט נואלה, עורך דין. למדה פילוסופיה, היסטוריה, עיתונאות ולימודי אמריקה באוניברסיטת הומבולדט, באוניברסיטת קלינינגרד ובאוניברסיטת מיזורי וקיבלה תואר דוקטור בחקר דעת קהל בשנת 1940. באותה שנה עבדה לזמן קצר בעיתון הנאצי "דאס רייך". ב-1941 פרסמה מאמר בעיתון ובו תמכה בעמדה לפיה יהודים שולטים באמצעי תקשורת בארצות הברית. היא טענה כי היהודים הם בעלי העיתונים והכותבים בהם, ומחזיקים במונופול על אמצעי הפרסום.
ב-1947 ייסדה עם בעלה הראשון מכון לחקר דעת קהל, מכון אלנסבך, שהפך ברבות השנים לאחד ממכוני דעת הקהל היוקרתיים בגרמניה. משנת 1964 ועד 1983 שימשה כפרופסור באוניברסיטת מיינץ. שימשה גם כיושבת ראש באיגוד העולמי של מכוני דעת קהל בין השנים 1978 עד 1980.
טיפול באמנות
כאחד ממקצועות בריאות הנפש, הטיפול באמנות מיושם במקומות שונים ומגוונים ומופנה לקהלי יעד רבים. ניתן למצוא תהליכים של טיפול באמנות בסדנאות אמנים המתמקדים בפיתוח יצירתיות. מטפלים באמנות עובדים עם ילדים, מתבגרים ומבוגרים, ומציעים טיפול ליחידים, לזוגות, למשפחות, לקבוצות ולקהילות. אין צורך בידע קודם או בכישרון מיוחד בתחום האמנות כדי להיעזר בטיפול באמנות.
מטפלים באמנות משתמשים בתהליך היצירה ובתכנים שעולים באמנות כדי לסייע למטופל להתמודד במצבי מתח, משברים וחוויות טראומתיות, ולסייע לו בשיפור התפקוד הקוגניטיבי, בשיפור יחסיו עם משפחתו וחבריו, ובשיפור איכות חייו.
הטיפול מסב את תשומת לבו של המטופל, פועלו ומחשבותיו לאמנות ולתהליך היצירה; בכך מתרחק המטופל מהבעיה, מהקושי או מהמחלה, ומגלה מתוך התהליך על רגשותיו, ועל נקודות החוזק והחולשה שלו, ויחד עם המטפל הם מוצאים את הפתרונות, הכוחות להתמודדות ודרך להמשך החיים בכלל והתהליך בפרט.
מטרת הטיפול באמנות דומה למטרת כל טיפול פסיכותרפי: שיפור ושימור הבריאות הנפשית ואיכות החיים; אך בעוד טיפול פסיכולוגי מתמקד בתקשורת מילולית, וטיפולים שונים בהבעה ויצירה משתמשים בצורות אמנות שונות, הטיפול באמנות נעזר בכלים כמו ציור, רישום, פיסול, צילום ושיטות נוספות להבעה חזותית. הטיפול נותן מענה לקשיים בתחומי החיים השונים: רגשיים, התפתחותיים, קוגניטיביים, חברתיים ופיזיים.
מטפלים באמנות לומדים להכיר את הסמלים הלא-מילוליים שבתהליכי היצירה. מטפל באמנות מסייע למטופל לזהות את המחשבות והרגשות המובעים באמנות ואת משמעותן, ובכך המטופל מגלה תובנות לגבי יצירתו ומפתח הבנה מעמיקה יותר לגבי עצמו ודרך ההתמודדות שלו עם האנשים סביבו.
היסטוריה
אף על פי שטיפול באמנות הוא תחום טיפולי צעיר יחסית, שורשיו נעוצים בבתי החולים הפסיכיאטריים בסוף המאה ה-18. הטיפול באמנות החל להתפתח כמקצוע בפני עצמו באמצע המאה ה-20 באירופה ובארצות הברית. המטפלים הראשונים בתחום החלו להכיר בהשפעה של העיסוק באסתטיקה על תחומים אחרים: פסיכיאטריה, פסיכואנליזה, שיקום, חינוך לגיל רך וחינוך לאמנות.
האמן הבריטי אדריאן היל (Adrian Hill) טבע את המונח טיפול באמנות בשנת 1942. היל התמודד אז עם מחלת השחפת בבית הבראה והסתייע בתהליך החלמתו ברישום ובציור. לתפיסתו הערך של טיפול באומנות נובע מכך שהיצירה בטיפול, ומאפשרת למטופל. הוא המליץ על העבודה היצירתית גם למטופלים אחרים. זו הייתה תחילת העבודה הטיפולית שלו, אותה תיעד בספרו "אמנות מול מחלה" (Art Versus Illness) שפורסם בשנת 1945. הוגים אחרים בתחום הטיפול באמנות בבריטניה היו א. מ. לידיאט (E. M. Lyddiatt), מייקל אדוארדס (Michael Edwards) וריטה סיימון (Rita Simon). האגודה הבריטית לטיפול באמנות נוסדה ב-1964.
ראשוני המטפלים באמנות בארצות הברית, כמו מרגרט נאומבורג (Margaret Naumburg) ואדית קרמר, החלו לעסוק במקצוע בערך באותו הזמן כמו היל. נאומבורג הייתה מחנכת וטענה שהטיפול באמנות הוא בעל זיקה פסיכואנליטית, וכי ביטוי אמנותי חופשי הוא סוג של שיח סימבולי המרחיב את האפשרות לביטוי מילולי בתהליך הטיפולי. האמנית אידית קרמר נתנה דגש לחשיבותו של תהליך היצירה, מנגנוני הגנה פסיכולוגיים, והאיכות האמנותית. לטענתה ניתן להשיג סובלימציה כאשר בתהליך היצירה נוצרות צורות המכילות כעס, חרדה או כאב. הוגים אחרים בתחום הטיפול באמנות בארצות הברית הם אלינור אולמן (Elinor Ulman), רוברט אולט (Robert Ault) וג'ודית רובין (Judith Rubin). האגודה האמריקאית לטיפול באמנות נוסדה בשנת 1969.
במהלך השנים התרחבה הפעילות המקצועית בתחום לארצות נוספות, ואיגודים מקצועיים לטיפול באמנות פועלים במדינות רבות כמו ברזיל, קנדה, פינלנד, יפן, הולנד, רומניה, קוריאה הדרומית, שוודיה וישראל.
גישות בטיפול באמנות
מקובל להתייחס לשלוש גישות בתחום, המובחנות זו מזו על ידי המקום שניתן ליצירת האמנות בתהליך הטיפולי:
האמנות כמשחק וכפנטזיה
המשחק (play) הוא בעל ערך טיפולי רב. דונלד ויניקוט, פסיכואנליטיקאי ותאורטיקן אנגלי, טען שתוכן המשחק אינו חשוב אלא עצם ההשתקעות בדבר שאינו מציאות פנימית, אך אין הוא העולם חיצוני. ללא צורך בהזיות משלב המטופל חלום ותופעות חיצוניות. הוא הוסיף כי מהמשחק משתמע גם יצירת אמון ויצירת תהליך של חיפוש עצמי. הציור מאפשר משחקיות רבה תוך תנועה של הגוף וחקירה של החומר והצבע. המשחק והפנטזיה מקבלים מקום רב בטיפול באמנות. הם מסייעים לשחרור הילד שבאדם. אמנות ומשחק הם חיוביים מטבעם ומספקים את הכלים להחלמה.
העשייה האמנותית מאפשרת מימוש סימבולי של פנטזיה. פעולה סימבולית יכולה לעזור למטופל להתגבר על פחדיו כאשר הוא מעמיד במבחן את דמותו המצוירת, במקום את עצמו. בצורה דומה היא מתארת הבעה של רגשות כחלק ממשחק תפקידים דרך סימבולים כמו דמות או מסכה שיצר המטופל.
שימור קונקרטי של דימויים
בטיפול באמנות, הייצוג הפיזי של הדימויים בעבודת האמנות מאפשר שימור התכנים והמשמעויות גם לאחר סיום השעה הטיפולית. הדימויים יכולים לספר יותר ממה שהמטופל מוכן או יכול לומר; המילים עלולות להישכח, ושיחה ניתן להכחיש. תוך כדי יצירה יכולים לעלות אל המודע גם זיכרונות קדם-מילוליים. מטופלים שונים מתקשים לעיתים להחזיק רצף בין הפגישות, אך עבודות האמנות מהוות תיעוד של הנעשה ומאפשרים קשר מיידי למפגש האחרון ואפשרות לבדיקת רצף של תקופה ארוכה של טיפול, אם על ידי המטפל והמטופל יחדיו ואם על ידי המטפל בגפו. תכנים שאינם מודעים העולים בעבודת האמנות יכולים להשתמר בה עד שהמטופל מוצא את הכלים להבחין בתכנים אלו ולהשתמש בהם.
ביטחון כבסיס לקשר
הטיפול באמנות מעניק למטופל תחושה של ביטחון. הפעילות האמנותית מעניקה תחושה של רשות גדולה יותר כחלק מהחופש היצירתי. גם מטופלים שמתקשים להשמיע את קולם יכולים לתפוס מקום מעצם היותה של יצירת האמנות נוכחת בחדר. בטיפול קבוצתי, העבודה האמנותית בחלל אחד פחות מאיימת כיוון שכולם עובדים באותו זמן ולא מדברים על פי התור כנהוג בטיפול מילולי. למטופל יש אפשרות לבחון את אופן ביטויו לפני שהוא חושף אותו בפני הקבוצה כולה, אם בכלל.
השימוש בחומר מאפשר יצירת קשר סביבו. בקבוצה טיפולית, אפשר לבקש ממטופל אחר עיפרון או לחלוק איתו צנצנת מים למכחולים, ואף להשתמש באותו צבע לציור. פעולות אלו יוצרות קרבה מילולית ובלתי מילולית היכולות להוות משקל רב.
תכנים
מטופלים מסוימים עשויים להיות "מילוליים יתר על המידה" ולהתחבא מאחורי מילים ופירושים. האמנות בתהליך הטיפול בו היא כלי המנטרל את המטופל המילולי לעשות מניפולציה ובדרך זאת לאפשר למטפל באמנות חלון אמין לעולמו, דרכו ניתן ליצור קשר אמיתי ואותנטי.
יצירת האמנות יכולה להוות קמע ולסמל את הקשר בין העולם הפנימי לעולם המציאות. ייצוג הרגשות בחפץ מאפשר למטופל שליטה גדולה יותר על רגשותיו ויצירת גבולות עבורם.
האמנות היא כלי רב עוצמה ליצירת השלכות, שמטרתן יכולה להיות בין השאר השגת שליטה על העולם החיצוני. הדבר עשוי להתבטא גם אצל מטופלים פגועי נפש שעולמם הפסיכוטי נובע מתוך השלכות של תוקפנות כלפי העולם החיצוני.
האמנות יכולה לגלות ביטויי העברה. המטופל יכול להשתמש באמנות כתקשורת לא ישירה וביטוי תכנים שאין לדעת איך יתקבלו בדרך אחרת. בתהליך היצירה ניתן לבטא אלימות בדרך שאינה פוגעת באיש; תחת האיסור להיות אלים, יכול המטופל לגלות תוקפנות והמטפל יכול לשרוד התקפות אלו. המטופל יכול גם לתקן, לבנות מחדש, וכל זאת בלי לספוג ביקורת או עונשים. המטופל יכול להיות באותו זמן גם הרסני וגם יצירתי ולבחור אם לחלוק זאת עם אחרים או לא. העשייה החושפת רגשות מפחיתה את הסכנה הנובעת מרגשות עוצמתיים אלו. הבעת רגשות תוקפניים או חושניים וארוטיים מפחיתה את הצורך להביען מחוץ לטיפול.
התמודדות עם חוסר ארגון
השימוש במילים דורש מאדם להיות מאורגן וצלול. הדרישה הזו קשה למטופלים רבים ולעיתים מעוררת חרדה גדולה, בעיקר לחולים פגועי נפש, אך גם למטופלים עם פיגור שכלי או עם לקויות קוגניטיביות אחרות. האמנות מאפשרת גם לאדם מבולבל שמחשבתו מעורפלת או מוטרדת להביע את עצמו. הסמלים השונים שביצירה משקפים את כל אלה ובאמצעות כך ניתן לראות את עולמו הפנימי של המטופל כפי שמשתקף מיצירותיו. ניתן לראות ביטוי לרגש באמצעות החומרים השונים בהם המטופל משתמש בעבודותיו - רך או קשה, צבעוני או שחור-לבן ובאופן השימוש בהם.
כלי טיפול ייחודיים
כלי היצירה השכיחים מתחום האמנות הפלסטית הנמצאים בשירותם של מטפלים באמנות הם ציור ופיסול, אך לעיתים נעשה שימוש בטכניקות יצירה ייחודיות, אם בנוסף לכלים האלו, ואם באופן בלבדי. כך למשל, שימוש בצילום בתהליך טיפולי מתקיים לעיתים בתהליכי טיפול של מטפלים באמנות, אך מטפלים המגדירים עצמם כמטפלים באמצעות ארגז חול, עושים בו לרוב שימוש מרכזי או אף בלעדי ואינם משתמשים כמעט בכלים יצירתיים אחרים. באופן דומה, קבוצות טיפוליות יכולות להיות מוגדרות סביב טכניקות אמנותיות, ואז התהליך הטיפולי משתמש במנעד מצומצם של כלי יצירה. לדוגמה, בקבוצה טיפולית העוסקת בתיאטרון בובות יוצרים המטופלים בובות ותיאטרוני בובות ייחודיים לכל מטופל, ובתוצרים נעשה שימוש דרמטי על מנת לשקף את עולמם הפנימי או את עברם.
אבחון וטיפול באמצעות אמנות
מבחנים פסיכולוגיים רבים שמטרתם אבחון פסיכולוגי, מבוססים על ציור ובודקים תפקודים מנטליים שונים. ההתייחסות באבחון או בטיפול לציור מושפעת מההיכרות של תהליך התפתחות ציורי ילדים, המתאר את השינויים במאפיינים הגרפיים בציור, ונחשב לאוניברסלי ומושפע רק במעט מן הסביבה. תהליך זה מקביל לרוב לתהליך ההתפתחות הגופנית, השכלית והרגשית בשנות הילדות.
המבחן הראשון שנועד למטרות אבחון פסיכולוגי, נוצר בשנת 1906 על ידי הפסיכיאטר הגרמני פריץ מור (Fritz Mohr). בשנת 1926 יצרה החוקרת פלורנס גודינאף מבחן מבוסס על ציור דמות אדם, שנועד למדוד אינטליגנציה אצל ילדים על פי מספר הפרטים והמרכיבים של הדמות אותם צייר הילד. לאחר מחקר נוסף גילה כי תוצאות המבחן עשויות להצביע לא רק על האינטליגנציה, אלא גם על תכונות אישיות. מאז פותחו מבחנים פסיכולוגיים נוספים המבוססים על ציור דמות אדם או בית, וכן מבחנים של העתקת צורות כמו מבחן בנדר, המשמשים כלי אבחון פסיכולוגיים עד היום.
פסיכולוגים ומטפלים באמנות פיתחו מבחנים נוספים המשמשים ככלי אבחוני.
כלי אבחון אלו מדגימים שיטות אבחון שחלקן נמצאות בשימוש פסיכולוגים וחלקן בשימוש מטפלים באמנות:
טיפול באמנות בישראל
המרכז הטיפולי הציבורי הראשון בישראל שעסק בטיפול באמנות נוסד בשנת 1967, וכעבור שנתיים נוסד מרכז שני. במרכזים הטיפוליים הוכר כבר מההתחלה הטיפול באמנות ככלי טיפולי יעיל ואפקטיבי. הוא הונחה על ידי מורים לאמנות ואמנים עם ניסיון בחינוך מיוחד.
עד תחילת שנות ה-80 הטיפול באמנות לא הוכר בארץ כמקצוע בפני עצמו, בניגוד לטיפול בתנועה ובמוזיקה. מלבד אנשי מקצוע מעטים בעלי הכשרה בארץ, עבדו מורים לאמנות ואמנים עם מטופלים בבתי חולים ובמרכזים לטיפול בבריאות הנפש. בשנת 1980 החלו עולים חדשים וישראלים שקיבלו הכשרתם בחו"ל לעבוד במסגרות טיפוליות, ובאותו זמן החלו להיפתח מסלולי הכשרה בתחום. עם הרחבת קהילת המטפלים באמנות, התרחבו אפשרויות התעסוקה בבתי חולים פסיכיאטריים, מרכזים קהילתיים, בתי אבות, בתי ספר ומוסדות טיפוליים שונים. העבודה עם אוכלוסיות מגוונות באוכלוסייה הרב-תרבותית במדינת ישראל, הביאה את המטפלים באמנות להתמודד באתגרים חדשים ולפתח את תחום הטיפול באמנות באופן ייחודי. עם הזמן, השתלבו מטפלים באמנות במסגרות נוספות כמו בתי סוהר וסדנאות עם קבוצות חולים במסגרות צבאיות. המעסיק הגדול ביותר של מטפלים באמנות בארץ הוא משרד החינוך במסגרות של מרכזים טיפוליים ללקויי למידה, בתי ספר לחינוך מיוחד, ילדים במסגרות אשפוז פסיכיאטריים ועוד.
בתי חולים פסיכיאטריים ומועדונים שיקומיים המיועדים לחולים פוסט-אשפוזיים (כמו מועדוניות עמותת אנוש), משתמשים רבות בטיפול באמנות. טיפול באמנות מתאים במיוחד לאוכלוסייה הסובלת מבעיות נפשיות. בתי חולים מקבלים סטודנטים רבים להתמחות במסגרת קלינית. במחלקות מסוימות משולב הטיפול באמנות באופן אינטגרלי, גם מבחינת הקצאות התקנים למטפלים באמנות, וגם מבחינת התנהלות המחלקה ומעורבות הצוות הרב-תחומי בתהליכי ההתפתחות של המטופל באמצעות האמנות.
רשת הקיבוצים מפעילה קליניקות טיפוליות משלה שבהן משולבים מטפלים באמנות, ומטרתן לאפשר לחולי נפש מסגרת טיפולית בקיבוציהם. באופן זה מקבלים המטופלים טיפול המשלב במידת האפשר העסקתם בקיבוץ ושיתופם בחיי החברה, תוך קבלת טיפול מלא מבלי להוציאם מחוץ לקיבוץ.
מסלולי הכשרה
מסלולי ההכשרה של מטפלים באמנות הם מסלולי לימוד מתקדמים, ולכן מתקבלים אליהם בעלי תואר ראשון בלבד. בשל הדואליות של המקצוע העוסק הן בטיפול והן באמנות פלסטית, חלק מהמטפלים מגיעים מתחום הפסיכותרפיה (פסיכולוגים, עובדים סוציאליים, קרימינולוגים וכדומה) וחלקם בעלי רקע באמנות. האחרונים זקוקים על מנת להתקבל למסלול ההכשרה בהשלמות בפסיכולוגיה ובפסיכופתולוגיה. בנוסף, על מנת להתקבל למסלול ההכשרה יש להציג ניסיון מעשי של לפחות 500 שעות התנסות בתחום האמנות הרלוונטי. במהלך הלימודים הסטודנטים מתנסים בעבודה טיפולית כחלק מההתמחות הקלינית שלהם בבתי חולים, תחנות לטיפול בילד ובמשפחה, מרכזים לבריאות הנפש וכדומה. משך ההתמחות הקלינית הוא שנתיים או שלוש ומלווה בהדרכה מקצועית. נכון לעשור הראשון של המאה ה-21, רק מיעוט מתוכניות ההכשרה למטפלים ביצירה והבעה מעניקות תואר שני, אך המגמה היא להפוך את כל המסלולים למסלולי תואר שני.
תעודות הסמכה
מטפלים באמנות מוכרים על ידי משרד הבריאות מאז שנת 1988, אז החל להעניק לבוגרי המסלולים תעודת הכרה במעמדם כמטפלים. בפסק דין תקדימי, שניתן בחודש באפריל 2004, פסל בג"ץ את רישוי המקצועות הפרא-רפואיים באמצעות הסדרים מנהליים מתוך טענה של פגיעה בחופש העיסוק. בפסיקת בג"ץ נוספת, שניתנה בחודש יוני 2005, נאסר על המעסיקים הציבוריים והפרטיים להסתמך על תעודה זו בקבלה לעבודה של בעלי מקצוע פרא-רפואיים. מאז פסיקות אלו אין לבוגרי המסלול לטיפול באמנות הכרה רשמית של המדינה בהסמכתם, אך עם זאת הסדרי ההעסקה במוסדות ציבוריים ופרטיים נותרו על כנם, ומטפלים באמנות ממשיכים להיות מועסקים במגזר הציבורי והפרטי.
החל מסוף העשור הראשון של המאה ה-21 מתקיים תהליך חקיקה בכנסת להסדרת העיסוק במקצועות הפרא-רפואיים, לרבות טיפול ביצירה והבעה. חקיקה זו עתידה לפתור את הפגיעה בחופש העיסוק שהציג בג"ץ ולהסדיר מי מוסמך לעסוק בטיפול באמנות, ומה יהיו דרישות ההשכלה, ההכשרה המקצועית והסטאז'.
אתיקה מקצועית
האתיקה בטיפול פסיכולוגי מתייחסת לבעיות מקצועיות-מוסריות בצורת חוקים, תקנות, הנחיות ו'שבועות', שנוסחו עבור אנשי טיפול בדומה לאתיקה הרפואית. האתיקה מגדירה את האחריות של המטפל כלפי המטופל, את הנחות היסוד של המקצוע ואת מסגרת היחסים בין המטפל והמטופל תוך דגש על תחומים רגישים בהם עלול המטופל להיפגע.
מסגרת האחריות של המטפל כוללת התחייבות לחתירה אל בריאות ואיכות חיים אצל המטופל, לכיבוד זכויותיו ולשירות מיטבי בתחום הטיפול. האתיקה אוסרת כל סוג של אפליה.
הקוד האתי של מטפלים באמנות בישראל נקבע על ידי האיגוד הרשמי של המטפלים ביצירה והבעה; אך כיוון שאין החוק מגדיר מי רשאי לעסוק במקצוע זה, אין לאיגוד סמכות לשלול מאדם לעסוק במקצוע גם אם עבר על הקוד האתי. עם זאת, משמש הקוד האתי כקו מנחה למטפלים.
סודיות
כל מטפל בכל שיטה טיפולית נדרש להגן על הסודיות והחיסיון של המטופל ולא לחשוף אותו ברבים. תוצרי האמנות הייחודיים לטיפול באמנות, גם בהשוואה לשאר מקצועות הטיפול בהבעה ויצירה, מוגנים גם הם תחת חיסיון זה. מורכבות החיסיון על התוצרים רבה, בשל הנוכחות הפיזית של עבודות האמנות בחדר הטיפול, המשמש מספר מטופלים ולעיתים אף קבוצות מטופלים הפועלים בנפרד, אך בחלל משותף ובזמן משותף.
מחד, מהווה חשיפת התוצרים הפרה בוטה של החיסיון; מאידך, הצגת תוצרי האמנות של המטופל יכולה לקדם את התהליך הטיפולי בבניית ביטחון עצמי, הכרה וכדומה. לחשיפה מבוקרת בהסכמת המטופל ובפיקוח המטפל באמנות יש ערך טיפולי אצל מטופלים מסוימים. במסגרות טיפוליות דוגמת מחלקות אשפוזיות יש לכך ערך גם מבחינת הדינמיקה הקבוצתית. סוגיית הסכמת המטופל כשלעצמה היא מורכבת מבחינה אתית, כיוון שלמטופל לרוב אין כלים מתאימים להבין את השלכות חשיפת התהליך הטיפולי שלו.
לדוגמה, ברחבי העולם ובארץ מתקיימות תערוכות ציורים של מטופלים במסגרות אשפוז פסיכיאטריות, שנעשו בתוך מסגרות טיפוליות. תערוכות מסוג זה מהוות מוקד לדיון אתי בטיפול בהבעה ויצירה, כאשר מחד נבחן הערך הטיפולי במציגים בתערוכה ומאידך נבחנת פגיעה אפשרית במטופל נוכח אפשרות של שבירת המכל הטיפולי הנדרש כדי לקיים תהליך מעמיק ומוגן.
שימור היצירות
תהליכי הטיפול באמנות נעזרים בחומרים, יצירות (ציורים, פסלים, קלטות, סרטים ועוד) ותיעודן, המכילים את התכנים והנושאים המרכזיים העולים בטיפול. המטפל אחראי על שמירת תוצרים אלו והחיסיון שחל עליהם. אף כי היצירות נשמרות אצל המטפל, הן בבעלות בלעדית של המטופל. לרוב מטפלים באמנות נוהגים להחזיק את יצירות המטופל שנים רבות לאחר תום הטיפול. מנהג זה בעייתי בעיקר בטיפול במסגרתו יש תוצרים תלת־ממדיים שקשה לשמור אותם. כיום, עם נגישות האמצעים הטכנולוגיים, יש מטפלים המסתפקים בשמירת צילומים של עבודות המטופלים. במקרים ייחודיים מאפשרים המטפלים הוצאת עבודות מחדר הטיפול.
לשמירת התוצרים ערך טיפולי רב מבחינת האפשרות של המטפל והמטופל לראות את רצף ההתפתחות בטיפול באמצעות התבוננות בתוצרים לאורך התהליך.
אהרן אופנהיימר
אהרן אופנהיימר (18 באוגוסט 1940 – 26 בינואר 2022) היה פרופסור להיסטוריה של עם ישראל בתקופת המשנה והתלמוד באוניברסיטת תל אביב ומופקד על הקתדרה על שם סר אייזיק וולפסון למדעי היהדות.
חייו ופועלו
שימש במשך שמונה שנים העורך של כתב העת "קתדרה" ושלוש עשרה שנה היה עורך משותף של כתב העת "ציון". כיהן בתפקידים שונים באוניברסיטת תל אביב ובהם: ראש בית הספר למדעי היהדות, ראש החוג להיסטוריה של עם ישראל, ראש המרכז לחקר התפוצות וראש הלימודים הכלליים. שימש כפרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה של עם ישראל.
נפטר ב-26 בינואר 2022.
מחקרו
אהרן אופנהיימר עסק בעיקר בתקופת המשנה והתלמוד בתולדות עם ישראל, המקבילות לתקופה הרומית והביזנטית בקרב עמי העולם. הוא חקר את התקופה שמחורבן בית שני בשנת 70 לספירה ועד הכיבוש המוסלמי ב-638. הוא התמקד בהנהגה וחברה, בתפוצה בבבל, במרד בר כוכבא.
שיטות מחקרו
אהרן אופנהיימר שם דגש על שימוש בספרות התלמודית בתור מקור היסטורי וראה בה שתי בעיות:
האחת, לספרות התלמודית אין שום יומרות להיות ספר היסטורי, מכיוון שהיא נכתבה כספרות הלכתית המורה חוק דתי, יש בה אגדה תאולוגית של חינוך דתי.
בעיה שנייה היא שלפעמים מפריד זמן ממושך בין העריכה של המקור לבין התקופה שעליה הוא מספר. לפעמים יש גם הפרש במקום, למשל אם יש בתלמוד הבבלי ידיעה על מרד בר כוכבא או על כל אירוע בארץ ישראל בתקופת התנאים, יש לקחת בחשבון שהתלמוד הבבלי נערך כ-300 שנה אחרי סוף התקופה התנאית. כלומר סביב שנת 500 לספירה והוא בנוי בעיקר על חכמי בבל וכאשר חוקרים את ארץ ישראל ישנה גם בעיה של מרחק גאוגרפי מהמקום.
אלו הם הקשיים שיש להתגבר עליה ובגינם ישנם חוקרים הסבורים כי הספרות התלמודית פסולה כספרות היסטורית. אופנהיימר האמין כי זוהי שגיאה ודווקא משום שלא כתבו היסטוריה, יש בה תכונה של "משיח לפי תומו". היות שהכתבים הם קדושים בעיני כותביהם, לכן השינויים אינם גדולים כל כך. עם זאת, האירועים אוגדים סביבם הרבה נופך אגדי, ותפקיד ההיסטוריון הוא לנסות ולמצוא את הגרעין ההיסטורי בתוך כל הדברים שכוונתם הלכתית או אגדית.
עם זאת, יש בתלמוד תיאורים של חיי היום-יום שחסרים במקורות היסטוריים כלליים. דוגמה לכך היא פרטים בספרות הקלאסית על הצבא הרומי, שלא ניתן למוצאם אצל ההיסטוריונים הרומים. כאן הגיע אופנהיימר למתודת-עבודה שנייה שהירבה להשתמש בה במחקרו והיא לנסות ולהצליב בין עדויות מהספרות התלמודית והסופרים הרומים, אבות הכנסייה, הכרוניקות השומרוניות, ספרות בבלית, והממצא הארכאולוגי.
תוך כדי עיסוקיו השונים על פי המתודה שתוארה, הצליח אופנהיימר להגיע למסקנות וגם לחידושים במחקר.
הסיבות לגבי מרד בר כוכבא
ישנן שתי עדויות לסיבות למרד בר כוכבא. האחת מפיו של ההיסטוריון הרומי קאסיוס דיו, שסובר כי הסיבה הייתה בניינה של ירושלים כעיר נוכרית עם מקדש אלילי על ידי הקיסר אדריאנוס. השנייה היא של הספר "היסטוריה אוגוסטה", הכולל ביוגרפיות של קיסרים, שבו נכתב כי המרד פרץ כתוצאה מאיסור ברית המילה על ידי אדריאנוס. היו חוקרים שהעדיפו אחת משתי הסיבות, והיו שסברו כי התקיימו שתי הסיבות גם יחד.
אופנהיימר שילב במחקרו את ההיסטוריה הכללית בצוותא עם פרופסור בנימין איזק, והם מצאו את ה"היסטוריה אוגוסטה" כמקור בלתי אמין והדברים המוזכרים בו אודות יהודים, כוונתם יותר לבדר, מאשר לספר מהלכים היסטוריים אמיתיים. בהמשך לכך בדק אופנהיימר את המקורות התלמודיים שהביאו חוקרים שונים לתמוך בסיבה של איסור המילה, ומצא שאין בהם כדי סיוע כזה. התוצאה היא הרצאה בכנס שהפכה למאמר 'איסור ברית המילה כסיבה למרד: עיון מחודש'. במקביל לכך גילו הארכאולוגים מטמוני מטבעות שיש בהם מטבעות של 'איליה קפיטולינה', השם שאדריאנוס נתן לירושלים האלילית, עם מטבעות שקדמו למרד או בזמן המרד ובלי מטבעות יותר מאוחרים. דבר שמחזק את הטענה שבניין ירושלים כעיר נוכרית, היא הסיבה למרד בר כוכבא.
הקבורה מעבר לפרת
במשך עשר שנים עסק אהרן אופנהיימר בזיהוי היישובים בבבל שנזכרים בתלמוד הבבלי והוציא ספר שמוקדש לעניין הזה ושמו 'יהדות בבל בתקופה התלמודית' (במקור: Babylonia Judaica in the Talmudic Period). במסגרת המחקר מצא שנהגו לקבור יהודים מהצד המערבי של נהר הפרת שהיה מדברי. הדבר בא לידי ביטוי בספרות התלמודית, בספרות הגאונים, בממצא הארכאולוגי של בתי קברות יהודים ממערב לפרת ואצל הגאוגרפים הערבים בימי הביניים. הסיבה לכך שלקחו את גווייתו של מי שמת למשל במחוז ליד החידקל וטלטלו אותה אל מעבר לפרת, מרחק של עשרות רבים של קילומטרים, הייתה על מנת שהם ייקברו בגבולות ארץ ישראל המובטחת המגיעים עד נהר הפרת.
בגלל הירידה מארץ ישראל שאירעה אחרי מרד בר כוכבא, החלו חכמי ארץ ישראל לטעון שמי שקבור בארץ ישראל, כאילו קבור תחת המזבח ולעומת זאת יהודי שקבור בחוץ לארץ, ספק אם יקום לתחיה בתחיית המתים ואם כן, הרי רק אחרי תהליך לא נעים של גלגול מחילות (הכוונה היא להתגלגלות תת-קרקעית במערות ממקום המוות לארץ ישראל, שהרי רק בארץ ישראל מתים קמים לתחייה). אופנהיימר סבר כי המטרה של טיעונים אלה היא ברורה ושקופה והיא לבלום את הירידה מארץ ישראל.
באו יהודים שניסו לאחד את הנעים עם המועיל, כלומר לחיות בתפוצות, בעיקר בבבל שמחוץ לתחומי האימפריה הרומית ולצוות על העברתם לקבורה בארץ ישראל אחרי מותם וכך הסבירו חוקרים את מציאותם של קברים של יהודים מהתפוצות בבתי קברות מתקופת התלמוד, למשל בית שערים. כאן בא החידוש של מחקרו של אופנהיימר, בטענתו שלא כל יהודי יכול להרשות לעצמו להעביר גופה לארץ ישראל, שכן הדבר כרוך בלוגיסטיקה ובממון רב. יהודים שאינם עשירים אבל בכל זאת מעוניינים בתחיית המתים, נקברו מעבר לפרת, שזה הרבה יותר קרוב והרבה יותר פשוט וכבר נמצא בגבולות ארץ ישראל.
התמורות במצוות הדת לאורך ההיסטוריה
חוקרים רבים עסקו בפועלם של התנאים, שעמלו לסתום את החלל שנוצר עם חורבן הבית ולהבטיח קיום יהודי לאומי, בלי ירושלים ובהיעדר מקדש. לדוגמה חג הפסח בימי הבית התבטא בעלייה לרגל ובהקרבת קורבן פסח, שזה הקורבן היחיד שאדם אוכל בעצמו ללא שיתוף עם של כהן. אחרי החורבן התעוררה השאלה כיצד להגיב ולחגוג את חג הפסח, שכן ירושלים חרבה ואי-אפשר לעלות לרגל וגם אי-אפשר להקריב קורבנות בלי בית המקדש שבירושלים. בא רבן גמליאל, שהיה ראש לחכמים בתקופת יבנה, שאליה העבירו את המרכז מירושלים, והוא העביר את הפסח מהטקסים בחצרות המקדש אל כל בית בישראל, על ידי אמירת ההגדה של פסח ועל ידי העלאתם של המצה והמרור, שהיו בזמן המקדש תוספות לקורבן, לדרגה של מצוות עצמאיות. במקום בית המקדש והקורבנות, הועלה לימוד התורה למדרגת הערך המרכזי ביהדות ובמידה מסוימת גם התפילה בבית הכנסת.
במחקריו המשיך אופנהיימר הלכי חשיבה אלה, ושרטט את הצורות בהן ממשיכים התנאים בדרך זו עד ימי רבי יהודה הנשיא ועד בכלל. הוא טען שחורבן הבית שהיה מאורע טראומטי בזמנו, ואפשר שבטווח הארוך היטיב עם עם ישראל והפך אותו מעם המכיל בדתו אלמנטים פגניים כגון בית המקדש וקורבנות, לעם ששם דגש על האינטלקט ומשקיע את עיקר מאמציו ומשאביו בלימוד. מכאן מובן שרבי יהודה הנשיא רצה לבטל את צום תשעה באב, שכן לעם היהודי נמצא פתרון בדמות לימוד התורה, והמצב המדיני בימיו בא לידי ביטוי ביחסים מתוקנים עם השלטונות הרומיים. אופנהיימר הרחיב את הדיבור על נושאים אלה בביוגרפיה הקרויה רבי יהודה הנשיא, שיצאה בסדרה "גדולי הרוח והיצירה בעם היהודי".
הר טיטאנו
הר טיטאנו (איטלקית Monte Titano) הוא ההר הגבוה ברפובליקה של סן מרינו ושוכן במרכזה של המדינה. ההר הוא חלק מהרי האפנינים, והוא נישא לגובה 755.24 מטר בין העיר סן מרינו המטפסת על מדרונותיו המערביים לבין העיירה בורגו מג'ורה השוכנת צפונית לו.
בשל ממדיו של ההר, הנראה לעין מכל מקום ברפובליקה של סן מרינו, ואף נעשה לעיתים שימוש בשמו ככינוי לרפובליקה כולה (Repubblica del Titano). על שלוש פסגותיו של ההר שוכנות שלוש המצודות של סן מרינו (le tre rocche di San Marino). שלוש המצודות - גואָיטה (Guaita), צ'סטה (Cesta) ומונטאלה (Montale) - היו לסימלה של המדינה הקטנה, והן מופיעות על דגלה, סמלה ועל חלק ממטבעותיה. המצודות מופיעות גם על סמלה ודגלה של העיר סן מרינו.
רכבל באורך של 338 מטר מקשר את הקצה הצפוני של הר טיטאנו, שבתחומה של העיר סן מרינו, אל בורגו מג'ורה. הרכבל נחנך בשנת 1959 ושופץ בשנים 1995-1996. הוא מגשר על תהום של 166 מטר ומהירותו שישה מטרים בשנייה. הרכבל מסוגל לשאת חמישים נוסעים נוסף על הנהג, ויכול להעביר בסך הכול עד 1,190 נוסעים בשעה. נתיב מחבר בין שלוש המצודות לאורך פסגתו המוארכת של הר טיטאנו.
המשחקים הפיתיים
המשחקים נערכו מדי שנתיים: שנתיים לפני ושנתיים לאחרי כל אולימפיאדה, ובין המשחקים הנמאיים והמשחקים האיסתמיים, כחלק מהמחזור הארבע שנתי של המשחקים - האולימפיאד.
הר טיטאנו
גאולוגיה וגאוגרפיה
בתור השלישון שכן השטח המהווה כיום את סן מרינו מתחת לפני הים. בעקבות רעידות אדמה התרומם מסיב סלעי מעל פני הים במרחק של כ-80 ק"מ ממיקומו הנוכחי של ההר, וגלש באיטיות עד שהגיע למיקומו הנוכחי. מסיב זה הוא מקורם של מספר הרים באזור, ובהם הר טיטאנו. בשל עברו התת-ימי של האזור התגלו בו שרידי מאובנים של בעלי חוליות ימיים, בעיקר שיני כרישאים, והממצא החשוב ביותר הוא שרידיו של לווייתן ענק השמורים כיום במוזיאון בבולוניה שבאיטליה.
המשחקים הפיתיים
היסטוריה
המשחקים החלו במאה ה-6 לפנה"ס. בניגוד למשחקים האולימפיים, המשחקים הפיתיים כללו גם תחרויות של מוזיקה ושירה. תחרויות אלה קדמו לתחרויות הספורט. תחרויות הספורט נוספו למשחקים הפיתיים בשלב מאוחר יותר, בהשפעת המשחקים האחרים. תחרויות הספורט היו זהות לאלה שנערכו במשחקים האולימפיים. תחרות המרכבות (מרכבות הרתומות לארבעה סוסים) נערכה בהיפודרום של העיר, בקרבת חוף הים.
מקדש דלפוי (או "פיתו", על שם נחש הפיתון המיתולוגי שאפולו הרגו) שכן בשטח העיר הפוקית קריסה, ולפי האגדה הקים אפולו את המקדש שהתנשא בצורת מדרגה על גבי מורד תלול מתחת לצוקי פרנסוס הזקופים. אזור זה שימש סלע מחלוקת בין תושבי דלפוי וקריסה. הראשונים הזעיקו את ערי הצפון, הקימו ברית דתית כחבר שיפרוש חסותו על המקדש ויהיה מופקד על עריכת המשחקים. אין זה הפעם היחידה שמוקד תחרותי מתמסד כתוצאה ממריבה בין כמה ערים, ובסיומה מתנהלים משחקי ספורט מקודשים המנציחים את השלום ביניהן.
הר טיטאנו
החי והצומח
הצמחייה בהר היא ים-תיכונית אופיינית, ולמעט השטח הבנוי מכוסים מורדותיו בעצים ובשיחים. על העופות בהר נמנים הבז המצוי, התנשמת הלבנה, כוס החורבות, הלילית המצויה, העקעק הזנבתן ועקב החורף. מבין היונקים ניתן למצוא בהר טיטאנו את אייל הכרמל, חזיר הבר, היחמור, החמוס, ארנבות, הגירית המצויה, השועל המצוי ועוד.
המשחקים הפיתיים
היסטוריה
המנצחים עוטרו בזר עלי דפנה.
הר טיטאנו
מסורת והיסטוריה
האזור היה מיושב מאז העידן הפרה-היסטורי, אך הראיות הכתובות המוקדמות ביותר לכך הן מימי הביניים. במאה ה-11 הוקמה המצודה הראשונה על ההר, ובמשך מאתיים השנים הבאות נוספו לה שתי מצודות נוספות. בשנת 1320 חוברו שלוש המצודות בחומה היקפית אשר שרדה במקומות מסוימים עד היום. שטחה של סן מרינו כלל עד המאה ה-13 רק את הר טיטאנו.
מצודת גואיטה
המצודה הראשונה והגדולה ביותר מבין השלוש השוכנות על ההר, הנה מצודת גּוּאַיְטַה (Guaita), המכונה גם "המגדל הראשון" (Prima Torre) או "רוקה" (Rocca - "מצודה"). משמעות המילה "גואיטה" בניב המקומי היא "לשמור", והמצודה היא הצפונית מבין השלוש. הגרעין המרכזי של המבנה הוקם במאה ה-11 ושימש כמגן וכמקום מקלט לתושבי סן מרינו. המצודה עשויה משתי חגורות של חומות הגנה היקפיות.
מצודת צ'סטה
מצודת צ'סטה (Cesta), הידועה גם בכינויים "המגדל השני" (Seconda Torre) או "פראטה" (Fratta), שוכנת בין שתי המצודות האחרות, בשיא גובהו של הר טיטאנו, ברום של 755 מטר מעל פני הים. המקום שימש כעמדת תצפית כבר בתקופה הרומית, ומגדל השמירה נזכר לראשונה במסמך משנת 1253. בשנת 1320 הוקמה חומה חיצונית גבוהה סביב המגדל והיא חוברה לחומה ההיקפית שחיברה את כל שלוש המצודות.
אגם טאנה
אגם טאנה (באמהרית: ጣና ሐይቅ) הוא מקור הנילוס הכחול, מקור המים החשוב של אתיופיה ומצרים. הוא מספק 80% ממימי הנילוס. זהו האגם הגדול באתיופיה ושטחו, הנע סביב 3,156 קמ"ר שמשתרע בין העיר בהר דר לבין העיירה הקטנה קונזלה, הוא השלישי בגודלו באגן הנילוס. מחקר הידרולוגי העלה כי מפלס האגם צפוי להישאר יציב גם בתרחיש של בצורת קשה וממושכת: דרושה ירידה של 40-45% בכמות המשקעים הממוצעת באגן הניקוז של האגן למשך 7–8 שנים לפחות כדי שתקציב המים של האגם יצא משיווי משקל.
בראשית המאה ה-20 בריטניה בקשה להקים סכר באגם טאנה על מנת להסדיר את משטר המים באגן הנילוס, המשתרע על פני מצרים וסודאן, שהיו תחת השליטה הבריטית. אתיופיה לא קבלה את ההצעה. יש סברה, כי בריטניה גמלה לאתיופיה על כך, כאשר איפשרה לאיטליה את המעבר בתעלת סואץ בבואה לכבוש את אתיופיה.
איי האגם
באגם יש מספר איים. מספרם משתנה בהתאם לגובה פני האגם. ההנחה היא שגובה המים ירד בשני מטר בארבע מאות השנים האחרונות. המיסיונר הפורטוגזי, מנואל דה אלמיידה, שהיה במקום במאה ה-17 מספר על 21 איים באגם, כאשר על שמונה מהם יש מנזרים. הנוסע הסקוטי ג'יימס ברוס מעיד בספר אודות מסעותיו לגילוי מקור הנילוס בשנים 1768–1773 על אחד עשר איים מיושבים באגם. יש גם מקור נוסף, המונה 37 איים, כאשר ב-19 מהם יש כנסיות או מנזרים. באיים נמצאו שרידים מימי קיסרים אתיופיים מהעבר. כן מניחים כי אוצרות של הכנסיות נשמרו באיים אלה.
ההתיישבות היהודית סביב האגם
יהודים היו מתגוררים בעיירה הקטנה קונזלה ומסביב הכפרים לה בהם סקלט, גבגביט, פורהה, סנקרה. מרבית היהודים עלו לישראל עד שנת 2010.
נקמת בריטניה
החל משנת 1902 בריטניה, ששלטה במצרים ובסודאן, פנתה לממשלת אתיופיה העצמאית בהצעה להקים סכר ביציאה מאגם טאנה. בריטניה ראתה בהקמת הסכר חלק ממשטר ויסות המים באגן הנילוס. היה בסכר גם אמצעי להפקת די חשמל על מנת לחשמל את כל אתיופיה - דבר שעשוי היה לתרום רבות להעלאת הרמה הכלכלית והחברתית של אתיופיה. בנוסף לכך, הציעה בריטניה לאתיופיה מענק כספי גדול ואפילו יציאה עצמאית לים סוף באמצעות נמל בתחום סומליה, לשעבר סומליה הבריטית. ממשלת אתיופיה סרבה להצעה. היא חששה כי השתלבותה בתוכנית יגרור את צירופה לתחום השליטה הבריטית. אתיופיה החליטה לשמור על העצמאות שלה מפני האימפריה הבריטית. תחנת כוח הידרואלקטרית הוקמה לבסוף בשנת 2003 ומיתנה את ספיקת המים דרך מפלי הנילוס הכחול, שנותרה מרשימה רק בעונה הגשומה.
פרופ' חגי ארליך בהרצאה בגלי צה"ל ביום 28 אוגוסט 2007 מעלה את האפשרות כי בריטניה - אולי אפילו בתת-המודע - הזניחה או הקריבה את אתיופיה בשל סירובה להקים את הסכר על האגם. עובדה היא שבריטניה איפשרה החל משנת 1934 למוסוליני להעביר את צבא איטליה, דרך תעלת סואץ דבר שהביא לתקיפת אתיופיה על ידי איטליה.
לקריאה נוספת
.
נווט מכוכב אחר
נווט מכוכב אחר (באנגלית: Flight of the Navigator) הוא סרט מדע בדיוני של חברת וולט דיסני מ-1986, העוקב אחר ילד בשם דייוויד, אשר באופן מסתורי נעלם לילה אחד, ומופיע פתאום באותו מקום 8 שנים לאחר מכן, מבלי להזדקן.
תקציר העלילה
דייוויד סקוט פרימן הוא נער אמריקאי ממוצע בן 12 שחי עם משפחתו בפרברי פלורידה ב-1978. ערב אחד הוריו מבקשים ממנו ללכת להביא את אחיו הצעיר (בן ה-8) ג'ף מביתו של חבר בצדו השני של יער מאחורי ביתו. בזמן שהוא עובר ביער מועד דייוויד, נופל לתהום ומאבד את ההכרה. הוא מתעורר לאחר מה שנראה כמו רגעים ספורים, וחוזר לביתו, אך מגלה כי משפחתו כבר לא גרה שם אלא זוג קשישים.
הזוג מסגיר את דייוויד למשטרה והיא מגלה כי דייוויד נעדר כבר שמונה שנים. המשטרה מאתרת את משפחתו של דייוויד אשר הזדקנה בשמונה שנים (ואחיו הצעיר עתה בן 16). דייוויד מגלה במהרה כי השנה כעת היא 1986 והכול השתנה מלבד הוא עצמו.
באותו הזמן במקום אחר מתגלה חללית חייזרית שהתרסקה על קווי מתח. סוכני נאס"א משכנעים את המשטרה כי החללית שייכת להם והיא נלקחת לבסיס שלהם.
בינתיים דייוויד נלקח לבית החולים במטרה לקבוע היכן היה במהלך שמונה השנים האחרונות ומדוע לא הזדקן. המדענים שחוקרים אותו מוצאים כי במוחו מצוי מידע רב לא מפוענח. דייוויד חש לא בנוח עם הבדיקות, אך משתכנע לבסוף לבוא עם המדענים לבסיס שהחללית נמצאת בו. דייוויד מחובר למכונה, ולאחר בדיקות היא מגלה כי במוחו מידע חייזרי ומפות כוכבים. המדענים גם מצליחים להציב שאלות בפני מוחו של דייוויד מבלי לבקש את רשותו.
דייוויד שומע את החללית קוראת לו במוחו אך אינו יודע מי זה. בעזרת מתמחה בשם קרולין מקאדמס (שרה ג'סיקה פרקר), הוא מצליח לברוח מהתא שהיה נעול בו ולהגיע להאנגר שבו מאוכסנת החללית. באופן מסתורי החללית נפתחת בפניו והוא נכנס פנימה, אף על פי ששום טכנאי של נאס"א לא הצליח להיכנס אליה.
בזמן שהוא בתוך החללית, הוא פוגש את הטייס הרובוטי שבו, ומכנה אותו מקס. מקס מחובר לאורך מסילה והוא מסוגל לנוע על התקרה, על הקירות ועל הרצפה. מקס מכנה את דייוויד "הנווט". יחד הם נמלטים מהבסיס של נאס"א ונעצרים ליד עדר פרות ומאוחר יותר בתוך הים. מקס מגלה לדייוויד כי משימתו היא לחקור את הגלקסיה, לאסוף דגימות ולקחת אותן איתו חזרה לכוכב שלו, פאהלון, לצורך בדיקות מקיפות. לאחר שהבדיקות יבוצעו, יהיה עליו להחזיר את הדגימות למקום ולזמן המדויקים מהם הן נלקחו על מנת שלא יורגש כלל שהן נלקחו.
היוצרים של מקס גילו שבני האנוש משתמשים רק ב-10% ממוחם. הם חטפו את דייוויד אקראית כחלק מניסוי ומילאו את מוחו במידע. הניסוי נכשל משום שהמידע שבמוחו של דייוויד לא נשאר. מקס החזיר את דייוויד לכדור הארץ אולם לא לזמן המקורי שממנו נלקח, משום שפחד כי בן אנוש לא ישרוד מסע בזמן. כאשר מקס מנסה לעזוב את כדור הארץ ולחזור לפאהלון, מקס מתנגש בטעות בקווי מתח. ההתנגשות בקוי המתח מחקה את מפות הכוכבים הדרושות למקס על מנת שישוב לכוכב שלו, ולכן מקס זקוק למידע המאוכסן במוחו של דייוויד על מנת להשלים את משימתו ולחזור לפאהלון.
מקס סורק את מוחו של דייוויד ומעתיק את כל המידע. בעקבות תהליך זה קולו של מקס משתנה ונהיה יותר דמוי אנושי (המסקנה המתבקשת היא כי במהלך העתקת המידע מקס קיבל גם חלק מאישיותו של דייוויד).
מקס ודייוויד מטיילים בעולם, מנסים להחליט מה יעשו בשלב הבא ונאס"א עוקבים אחריהם כל הזמן. דייוויד מחליט לבסוף כי לא יוכל להישאר ב-1986 וכי עליו לחזור לזמן המקורי שממנו הגיע, על אף הסיכון שיתאדה. לאחר שמקס מחזיר אותו בזמן ל-4 ביולי 1978, דייוויד מתעורר ביער, חוזר לביתו, ומוצא את הכול כפי שהשאיר אותו לפני שנחטף. מקס איפשר לדייוויד לקחת חייזר קטן כחיית מחמד.
לה רומנה
לה רומנה (בספרדית: La Romana) היא העיר השלישית בגודלה ברפובליקה הדומיניקנית ובירת מחוז לה רומנה. העיר שוכנת על חוף הים הקריבי מול האי קטלינה במרחק של 210 קילומטרים מבירת הרפובליקה הדומיניקנית סנטו דומינגו.
היסטוריה
העיר הוקמה ב-1897 כאשר ניתן זיכיון לחברה קובנית להקים בית זיקוק באזור. ב-1917 הוקמה טחנה גדולה לייצור סוכר מקני סוכר מהמטעים בסביבת לה רומנה. עם זאת התעשייה קרסה עם עליית מחירי הסוכר בעולם בעשורים הבאים.
העיר התאוששה בתחילת שנות השישים כאשר תאגיד אמריקני קנה את הטחנה והתחיל להשקיע בתעשיית הבטון, וכמו כן השקיע סכום של כ-20 מיליון דולר בשיקום לה רומנה ובניית בתי ספר, מרפאות, בתים ותשתיות אחרות לעובדים הדומיניקנים שלהם.
כלכלה
בניגוד לערים אחרות ברפובליקה הדומיניקנית, מרבית העסקים בעיר נשלטים על ידי חברה אחת – "תאגיד מרכז רומנה". בעיר קרוב ל-100% תעסוקה, כשהרוב עובדים בתיירות או אצל התאגיד.
תיירות
לה רומנה היא אחד מיעדי התיירות הפופולריים ביותר במדינה, הודות לחופיה ולתשתית התיירות הנרחבת בה. בין האטרקציות בעיר ניתן למנות את אלטוס דה צ'בון, העתק של כפר אירופאי מסוף ימי הביניים, וקסה דה קמפו, אחד ממקומות הנופש הגדולים ביותר ברפובליקה הדומיניקנית.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי לה רומנה, המציע טיסות לארצות הברית, קנדה, אירופה, איים קריביים אחרים באזור כמו קובה וגם טיסות ליעדי פנים כמו סנטו דומינגו.
ויליאם מרדית'
בשנת 1950, עם פרוץ מלחמת קוריאה, התגייס שוב לשירות כטייס קרבי בצי, השתתף בפעולות רבות ואף זכה באותות הצטיינות. לאחר המלחמה שב ויליאם מרדית' אל האקדמיה, והיה במשך עשרות שנים מורה ומרצה לספרות ולכתיבה יוצרת באוניברסיטה של קולג' קונטיקט.
ויליאם מרדית' איבד את קולו לאחר התקף קשה של שבץ, אך זכה שוב ביכולת לדבר, אם כי בצורה מאוד מוגבלת, לאחר שעבר טיפולים רבים. מרדית' זכה בכמה פרסים על שירתו, פרס פוליצר ופרס הספר הלאומי האמריקאי. שירתו התפרסמה ברבים והוא אף זכה בתואר "יועץ ספריית הקונגרס לשירה", תואר שהיום הוא נקרא "שר השירה של ארצות הברית".
באחרית ימיו התעניין מאוד בספרות בולגריה, ישב שם תקופות ארוכות ותרגם וערך משירת בולגריה לאנגלית. על פעלו לקידום הספרות הבולגרית זכה באזרחות כבוד בולגרית שהוענקה לו בידי נשיא בולגריה.
לעברית לא תורגם אף ספר מספרי שירתו, אך שירים בודדים משלו תורגמו ונדפסו בכתבי עת ספרותיים בישראל.
שיר לדוגמה של ויליאם מרדית'
תרגם לעברית משה דור.
מרינה אורשל
מרינה אורשל (בגרמנית: Marina Orschel; נולדה ב-13 ביולי 1937) היא שחקנית ודוגמנית לשעבר גרמנייה.
ביוגרפיה
אורשל נולדה בברלין ובצעירותה למדה ריקוד בלט.
בשנת 1956, בהיותה תלמידת תיכון במגמת לימודים קלאסיים נבחרה למיס גרמניה. מעבר ליופייה היא הרשימה את שופטי התחרות במהלך בחינת אינטליגנציה וידע כללי כאשר דקלמה את אודיסיאה של הומרוס.
היא נבחרה לייצג את גרמניה בתחרות מיס תבל 1956 בארצות הברית, בתחרות היא זכתה בפרס "מיס פוטוגניק" על הפוטוגניות שלה ולבסוף נבחרה במקום השני כסגנית ראשונה, בתחרות גם אירעה התקרית בו מלכת היופי הישראלית סירבה להצטלם עמה.
ב-1956 שיחקה בסרט "Das Sonntagskind" (הילד של יום ראשון) המבוסס על פי מחזה מאת המחזאי הגרמני הנס מולר שלוסר.
בשנת 1957 הופיעה בסרט האמריקאי "השמלה הבלויה" כנערה בבריכה ביחד עם מיס שוודיה אינגריד גוד והשחקנית הישראלית זיוה רודן, לאחר מכן שיחקה במספר סרטים נוספים.
איזבלה מפורטוגל, מלכת קסטיליה
ביוגרפיה
איזבלה נולדה בשנת 1428, לז'ואאו, מושל פורטוגל ולאיזבל מברסלוש, בתם של אפונסו הראשון, דוכס ברגנסה וביאטריש פריירה דה אלווים. ב-22 ביולי 1447 התחתנה איזבלה עם חואן השני, מלך קסטיליה, אשר היה תחת השפעתו של ידידו אלוורו די לונה. איזבלה לא אהבה את הקשר בין חואן לידידו, ולאחר לידת בתם איזבלה שכנעה את בעלה שדי לונה ניסה להרעיל אותה, ובעקבות כך ובעקבות רציחתו של האציל אלפונסו פרז דה ויורו בשנת 1453, הוא הוציא אותו להורג. בשנת 1453 נולד בנם אלפונסו, ובשנת 1454 מת חואן, ובנו אנריקה הרביעי, מלך קסטיליה עלה לשלטון במקומו.
לאחר מות בעלה נכנסה איזבלה לדיכאון, אולם עד לשנת 1461 שהו עמה ילדיה בטירתה בארבלו. איזבלה הרגישה מוטרדת על ידי רוחות רפאים, ועם הזמן אף איבדה את שפיותה. בעת זקנתה באה בתה איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה, אשר עלתה לשלטון בשנת 1479, לבקר אותה, אולם איזבלה לא זיהתה אותה, וב-15 באוגוסט 1496 היא מתה בטירתה.
משפחתה
ב-22 ביולי 1447 התחתנה איזבלה עם חואן השני, מלך קסטיליה, ממנו היו לה שני ילדים:
מוני פנאן
שמעון (מוני) פנאן (11 במאי 1946 - 19 באוקטובר 2009) היה מנהל קבוצת מכבי תל אביב בכדורסל בשנים 1992–2008.
חייו
פנאן נולד בתל אביב במאי 1946. בן זקונים במשפחה של שמונה אחים ממוצא סורי-לבנוני. אביו שלמה היה יבואן של פירות וירקות מטורקיה ואמו אדל הייתה עקרת בית. אביו נפטר כתוצאה מהתקף לב פתאומי בילדותו, מה שדרדר את המצב הכלכלי בבית. את נעוריו העביר פנאן בעיקר ברחוב, לא סיים את לימודיו בתיכון, התגייס בהתחלה כלוחם, אך לאחר מכן ירד לתפקיד עורפי במחנה מטכ"ל.
החל את דרכו בקבוצת הכדורגל של מועדון מכבי תל אביב כיו"ר מחלקת הנוער, בעת שאחיו חביב היה יו"ר הקבוצה. במקביל, היה אוהד מושבע של קבוצת הכדורסל של המועדון. עוד בצעירותו היה ידוע כאוהד "שרוף". תחילה במשחקים, ולאחר מכן בשנות ה-70 של המאה ה-20 כבר היה בא לאימונים ולמשחקי חוץ באירופה על חשבונו. באותה תקופה הוא התחבר עם מנהלי הקבוצה שמעון מזרחי ושמואל מחרובסקי. בשנות ה-80 החל להתערב בעניינים מנהלתיים בקבוצה, ובשל מעורבותו בענייני הקבוצה הוחלט למנותו לחבר בהנהלת הקבוצה בשנת 1986. ב-1992, עם פרישתו של מנהל הקבוצה שמואל (שמלוק) מחרובסקי, התמנה פנאן להחליפו בתפקיד.
במשך שנים נחשב פנאן לאחד מסמלי הקבוצה. הוא הקדיש זמן ומשאבים רבים, לדאגה וטיפול בצרכיהם של השחקנים ומתן יחס אישי ומשפחתי לכל אחד מהם, מעבר למקובל בקבוצות מקצועניות אחרות. בשל כך היה לדמות נערצת על ידי שחקני הקבוצה לדורותיהם. כמו כן, היה מזוהה עם המחאות החוזרות ונשנות של אנשי מכבי תל אביב כלפי שופטי ליגת העל כאשר פסקו נגד הקבוצה.
בשנת 1999 היה מעורב בפרשה שכונתה "פרשת הפיצה", כאשר נפגש עם רדיסב צ'ורצ'יץ', שחקן עבר של מכבי תל אביב, שבאותה העונה שיחק בהפועל ירושלים, ערב פתיחת סדרת גמר הפלייאוף בין הקבוצות. בעקבות הפגישה חשדו ראשי ירושלים כי פנאן סיכם עם צ'ורצ'יץ' לגבי הצטרפותו לשורות מכבי בעונה שלאחר מכן, אך פנאן וצ'ורצ'יץ' הכחישו את הטענה.
בדצמבר 2006 הודיע פנאן על פרישתו מהתפקיד, אולם חזר בו לאחר זמן קצר. ביולי 2008 פרש סופית מהתפקיד, בשל סכסוכים פנימיים ומאבקי כוחות בהנהלת הקבוצה. לתפקיד מחליפו מונה שחקנה לשעבר של הקבוצה, גור שלף. בידיו של פנאן נותרו 5.5% ממניות הקבוצה, אולם זמן קצר לאחר הפרישה מכר אותן לאיש העסקים האמריקאי דייוויד סולומון.