cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארכיון האינטרנט
היסטוריה
ב-6 בנובמבר 2013, עלו משרדי הארכיון הראשיים של ארכיון האינטרנט בריצ'מונד קליפורניה באש, שהרסה ציוד והסבה נזק לדירות סמוכות. על פי הארכיון, הארגון איבד מצלמות, גופי תאורה, וציוד סריקה בשווי של מאות אלפי דולרים. הארגון, שהוא ללא כוונת רווח, ביקש תרומות כדי לכסות את הנזקים שהוערכו בכ-$600,000.
Wayback Machine
ארכיון האינטרנט ניצל את השימוש הפופולרי במונח "WABAC Machine" מקטע מסדרת האנימציה הישנה רוקי ובולווינקל (ספציפית, מתוך הקטעים של מר פיבודי ושרמן) והשתמש בשם "Wayback Machine" עבור שירותי האתר המאפשרים גישה ואחסון של ה-World Wide Web בארכיון. שירות זה מאפשר למשתמשים לצפות בדפי אינטרנט מהעבר שאוחסנו בארכיון. ה-Wayback Machine נוצר מתוך מאמץ משותף של אלכסה וארכיון האינטרנט כאשר בנו אינדקס תלת-ממדי. מיליוני אתרי אינטרנט ונתונים הקשורים אליהם (תמונות, קוד מקור, מסמכים וכו') שמורים במסד נתונים ענק. השירות מאפשר למשתמשים לראות כיצד נראו אתרים מסוימים בעבר, לתפוס את קוד המקור המקורי מאתרי אינטרנט שכבר לא זמינים, ואף לבקר באתרי אינטרנט שכבר לא קיימים. תנאי השימוש של ארכיון האינטרנט מציין שאסור למשתמשים ב-Wayback Machine להוריד נתונים מהאוסף. לא כל אתרי האינטרנט זמינים לתצוגה באתר מאחר שבעלי אתרים רבים בוחרים לא לכלול את אתריהם בארכיון. כמו בכל האתרים המבוססים על נתונים מזחלני רשת, ארכיון האינטרנט מחמיץ שטח גדול של האינטרנט ממגוון סיבות אחרות.
באוקטובר 2013 נוספה לאתר אפשרות לשמור דף בו במקום ("Save Page Now") הנגישה בדף הראשי של ה-Wayback Machine. ברגע שכתובת URL מודבקת ונשמרת, דף האינטרנט יהפוך לחלק מה-Wayback Machine של ארכיון האינטרנט. האתר לא מכבד הגדרות של פרוטוקול אי הכללת רובוטים (robots.txt).
Archive-It
שירות אשר הפך זמין בתחילת 2006. השירות מאפשר למנויים בתשלום לשמר אוספים של תוכן דיגיטלי.
נכון למרץ 2014, מעל ל-275 מוסדות שמרו ב-Archive-It עותקים של מעל ל-7.4 מיליארד כתובות URL במסגרת 2,444 אוספים ציבוריים. מוסדות אלו כוללים בין היתר אוניברסיטאות, מוסדות פדרליים, מוזיאונים, וארגונים תרבותיים.
יוזף ארפאד, ארכידוכס אוסטריה
יוזף ארפאד, ארכידוכס אוסטריה (בהונגרית: Habsburg–Lotaringiai József Árpád; 8 בפברואר 1933 - 30 באפריל 2017) היה חבר בסניף הפלטיני ההונגרי של בית הבסבורג-לורן.
ביוגרפיה
יוזף ארפאד נולד ב-8 בפברואר 1933 בבודפשט, ליוזף פרנץ, ארכידוכס אוסטריה ולאנה, נסיכת סקסוניה, בתם של פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה ולואיזה, ארכידוכסית אוסטריה. הוא היה נין של גיזלה, ארכידוכסית אוסטריה, בתו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
בצעירותו הוא קיבל תואר בכלכלה מאוניברסיטת ליסבון. יוזף ארפאד התחתן עם מריה, נסיכת לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, בתם של קרל, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג השמיני וקרולינה די קונטי ריניון. הם נישאו אזרחית ב-25 באוגוסט 1956 ובטקס דתי ב-12 בספטמבר 1956 בברונבאך, ורטהיים אם מיין, באדן-וירטמברג, גרמניה, ממנה נולדו לו שמונה ילדים. לאחר פטירת סבו, יוזף אוגוסט, ארכידוכס אוסטריה, בשנת 1962, ירש יוזף ארפאד את תאריו. באחרית ימיו חי יוזף ארפאד בספרד, וב-30 באפריל 2017 הוא מת במדריד.
משפחתו
ב-25 באוגוסט 1956 התחתן יוזף ארפאד עם מריה, נסיכת לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, בתם של קרל, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג השמיני וקרולינה די קונטי ריניון, ממנה נולדו לו שמונה ילדים:
קדיש סילמן
קדיש יהודה-ליב סילמן (28 בנובמבר 1880, חנוכה תרמ"א, ליטא – 13 בנובמבר 1937, ט' בכסלו תרצ"ח, ירושלים), היה מורה, משורר, סופר, מתרגם ובלשן ארץ-ישראלי, וגם מראשוני התשבצאים העבריים. ממייסדי תל אביב ושכונת בית הכרם בירושלים.
תולדות חייו
סילמן נולד בעיירה בוטרימאנצ'י שבליטא. למד בישיבת סלובודקה, ובנוסף למד לימודים כלליים ובהם עברית, שאותהּ גם לימד בחשאי את חבריו ללימודים. הוא הוציא לאור שבועון בשם "הקול". עם תום לימודיו, לימד בבית הספר העברי בווילנה, "יהודיה". בשנת 1899 החל לפרסם סיפורים ומאמרים בעיתון "המליץ". ב-11 בפברואר 1903 מספר עיתון "הצפירה" בהתרגשות רבה על נשף חנוכה מיוחד במינו שיזמו חברי ועד החדר העברי בהומל (פלך מוהילוב) ובו הוצג החיזיון "יהודה המכבי" שחיבר אחד ממורי החדר לייב סילמן והוצג בעברית. במחזה נכחו כשלוש מאות איש מהעיר וסביבותיה. בשנת 1905 נשא לאשה את אסתר כהן, בת עיירתו.
בשנת 1907 עלה סילמן לארץ ישראל, לבדו. רק בשנת 1909 הצטרפו אליו אשתו אסתר ובתם ימימה (בארץ ישראל נולדו לבני הזוג ארבעה ילדים נוספים). הוא השתקע ביפו, ולימד בבית הספר לנערות של יחיאל יחיאלי.
ב-1909 הייתה משפחת סילמן אחת מ־66 המשפחות שחברו לאגודת אחוזת בית להקמת העיר תל אביב. סילמן הגריל את המגרש ברחוב ליליינבלום 30.
סילמן היה נשיא לשכת בונים חופשיים רשב"י (רבי שמעון בר יוחאי) בירושלים. פרסם מאמרים רבים, חיבר ותירגם הרבה שירים עממיים, פרסם חוברות ועיתונים מסוגים שונים "אספקלריה", "סנסנים", חיבר מחזות לילדים ובהם "מגילת אסתר" בהצגת "אהל", הוציא ספרי לימוד לעברית, היה סופרו הקבוע של עיתון "הדואר" ועוד.
גם אסתר רעייתו עסקה בענייני ציבור והייתה פעילה בוועדת התרבות של בית-הכרם ובבית העם בירושלים, היא הייתה מחלוצות המאבק לזכויות האישה ולהקניית הלשון העברית.
בניו ובנותיו היו: ימימה קדרי - אשת הסופר שרגא קדרי, אברהם סילמן, הלשונאי ראובן סיון, פיוטה פלשנר והמורה שולמית בסוק - אשת המשורר משה בסוק.
יצירתו
קדיש יהודה סילמן פרסם מחזות, קובצי סיפורים ושירים, וספרי לשון ולימוד השפה העברית. כמה משיריו ידועים עד היום, רובם הולחנו על ידי חנינא קרצ'בסקי, כגון "כשהרבי אלימלך", "פז כולה רז כולה" ( מילים והאזנה ), (תרגום לשירי עם ביידיש), "להנהלה הציונית", "אם יעזור לנו אלוהינו", "שם שועלים יש", ו"משה בתיבה".
היה חבר מערכת "הארץ" ו"דואר היום", ערך את "הארץ לילדים" יחד עם יעקב פיכמן וכתב סיפורים, שירים, מאמרים וטורים הומוריסטים בעיתונים אלה ובכתבי עת אחרים בארץ ומחוצה לה. כמו כן היה הכתב הארצישראלי של ה"ניו יורק פוסט" במשך כעשרים שנה. הוא כתב תחת שמות עט רבים, ובהם: ליבבתיני, מקסימי, מרניני, אשנב, בן שמון, רבי קלונימוס, רס"י, בן אש, שמשון השני, הדוד, ד.י. אברבנאל ועוד.
לקראת חגים פרסם כתב עת הומוריסטי בשם "ליהודים" ובו בין היתר פורסמו המחזות הקצרים "החשמונאים הקטנים", "מגילת אסתר" (מתוכו השיר "שושנת יעקב צהלה ושמחה", בהלחנת ידידיה אדמון), "ויהי בימי אחשורוש" ו"מרדכי והמן". כן הוציא בירושלים שבועון ספרותי בשם "אספקלריה". במסגרת זו חידש את המילה "תשבץ".
נוישטרליץ
נוישטרליץ (בגרמנית: Neustrelitz) היא עיר במחוז מקלנבורגישה-זנפלטה שבמדינת מקלנבורג-מערב פומרניה שבגרמניה. העיר שוכנת לחופו של אגם צירקה (Zierker See) שבמחוז האגמים של מקלנבורג. בין השנים 1738 ו-1918 הייתה נוישטרליץ בירתה של דוכסות מקלנבורג-שטרליץ ולאחר מכן של הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שטרליץ. בין השנים 1994-2011 היא הייתה בירת מחוז מקלנבורג-שטרליץ.
השם שטרליץ מקורו בשפתם של השבטים הפולאבים, Strelci, ומשמעותו "יורה", או "לירות".
היסטוריה
הכפר שטרליץ מוזכר לראשונה ב-1278. הכפר גדל להיות עיירה קטנה במשך המאות הבאות. במאה ה-17 שטרליץ הייתה חלק מדוכסות מקלנבורג-גיסטרוב (Mecklenburg-Güstrow), שהפסיקה להתקיים עם מותו של הדוכס האחרון בשנת 1695. לאחר מכן הוקמה הדוכסות החדשה מקלנבורג-שטרליץ ב-1701. הדוכסות הקטנה כללה את המחוז של היום ואת המובלעת מסביב לרצבורג (Ratzeburg), שכיום נמצאת בשלזוויג-הולשטיין.
ב-1712 נשרפו עד היסוד העיירה והמצודה. לאחר אסון זה חיו הדוכס ומשפחתו בבקתת הצייד שלהם שליד אגם זירקר שמצפון-מערב לשטרליץ. סביב מקום זה נבנתה העיר החדשה של נוישטרליץ (שטרליץ החדשה). העיר נעשתה לבירה הרשמית של דוכסות מקלנבורג-שטרליץ ב-1736.
העיר העתיקה של שטרליץ המשיכה להתקיים לאחר השריפה של 1712 ככפר קטן שסופח לנוישטרליץ ב-1931.
אתרים חשובים
אמיל קרפלין, שנחשב לאבי הפסיכיאטריה המודרנית נולד והתגורר בנוישטרליץ.
שער הניצחון של אורנז'
שער הניצחון של אורנז' (צרפתית: Arc de triomphe d'Orange) הוא שער ניצחון של העיירה אורנז' הנמצאת בדרום-מזרח צרפת. השער שוכן בסמוך לכביש המהיר N7, במרחק 600 מטרים ממרכז העיירה.
היסטוריה
מועד הקמת השער שנוי במחלוקת, אחת הדעות המקובלות היא כי הוא נבנה בתקופת שלטונו של אוגוסטוס קיסר. השער נבנה על ויה אגריפה, שאינה קיימת עוד, על מנת לכבד את החיילים ששבו ממלחמת גאליה ואת הלגיון השני אוגוסטה. בתקופה מאוחרת יותר השער נבנה מחדש על ידי הקיסר טיבריוס לרגל ניצחונו של גרמאניקוס על השבטים הגרמאניים בקרב שהתרחש בחבל הריין. בשער יש כתובת המוקדש לטיבריוס ומתוארכת לשנת 27. במאה ה-13 ייעודו של השער השתנה והוא הפך למבצר קטן, על מנת להגן על נקודות הכניסה הצפוניות לעיירה. במהלך המאה ה-18 השער הוחזר למצבו המקורי.
האדריכל אוגוסטין כריסטי חקר את השער וניהל את עבודות השיפוץ שהתבצעו במאה ה-19 (עבודות נוספות בוצעו ב-1955 וב-1962). למרות ההתדרדרות במצבו השער של אורנז' הוא עדיין אחד השרידים המרשימים ביותר לתקופה הרומית בהיסטוריה של גאליה.
תיאור
השער מקושט במגוון תגליפים בעלי מוטיבים צבאיים, כולל קרבות ימיים, שלל המלחמה והרומאים הנלחמים בגרמאניים ובגאלים. בתבליט הקרב שבחזית השער הצפונית ניתן לראות חייל רגלי רומי הנושא את המגן של הלגיון השני אוגוסטה.
בנאי השער השתמשו בגושים גדולים של אבן גיר ללא טיח. בשער יש שלוש קשתות, כאשר המרכזית היא הגדולה ביותר. אורכו הכולל של השער הוא 19.57 מטרים, רוחבו 8.4 מטרים, וגובהו הוא 19.21 מטרים. בכל אחת מחזיתות השער יש ארבעה עמודים קורינתיים. השער הוא העתיק ביותר מסוגו ששרד. העיצוב של השער באורנז' דומה לזה של שער ספטימיוס סוורוס ושל קשת קונסטנטינוס, שנבנו בתקופות מאוחרות יותר.
נשיא טורקמניסטן
נשיא רפובליקת טורקמניסטן (בטורקמנית: Türkmenistanyň prezidenti) או טורקמנבאשי - אבי הטורקמנים (Türkmenbaşy) הוא ראש המדינה והעם בטורקמניסטן.
מעונו הרשמי של נשיא טורקמניסטן הוא הארמון הנשיאותי אוע'וזחאן שבאשגבאט. מאז 1992 נשיא טורקמניסטן הוא גם ראש הממשלה (בשנים 1991–1992 כיהן חאן אחמדוב כראש ממשלה ולאחר מינויו של ספרמורט ניאזוב לתפקיד הנשיא אוחד תפקיד הנשיא עם ראש הממשלה ונשיא המדינה הוא גם יושב ראש מועצת השרים וראש הממשלה).
דרישות התפקיד
בנוסף סעיף 51 בחוקת המדינה קובע שעל המועמד להיות בעל רקע עבודה בגופי המדינה, בארגונים חברתיים או בתחום המשק. סעיף 52 קובע שהמועמד נבחר לתקופת כהונה בת 5 שנים ללא הגבלת מספר הקדנציות שביכולתו לכהן.
סמכויות
על פי סעיף 53 בחוקת טורקמניסטן, נשיא טורקמניסטן:
הבחירות הנשיאותיות בטורקמניסטן
ב-21 ביוני 1992 נערכו בחירות ראשונות בטורקמניסטן לתפקיד נשיא המדינה. והמנהיג המכהן, ספרמורט ניאזוב שהיה מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית הטורקמנית, נבחר לתפקיד הנשיא. בינואר 1994, משאל עם תמך בהארכת כהונתו לשמונה שנים נוספות וב-1999, הפרלמנט החליט כי הוא הנשיא לכל חייו. הוא מת לבסוף בדצמבר 2006.
בחירות 2007
ב-11 בפברואר 2007 נערכו הבחירות הנשיאותיות החשובות ביותר במדינה, כשלראשונה השתתפו בהן שישה מועמדים.
בחירות 2017
ב-12 בפברואר 2017 נערכו הבחירות הנשיאותיות וגורבנגולי ברדימוחמדוב, זכה בבחירות ברוב של 97.69%.
UEFI
UEFI (ראשי תיבות של Unified Extensible Firmware Interface - ממשק קושחה מורחב מאוחד) הוא מפרט המגדיר ממשק תוכנה, בין מערכת ההפעלה לקושחת הפלטפורמה. UEFI נועד להחליף את ממשק הקושחה BIOS, הנמצא בכל מחשבי ה-IBM PC compatibleהאישיים.
מספר כמעט משוכלל
במתמטיקה, מספר כמעט משוכלל (לעיתים נקרא גם מספר פגום במעט) הוא מספר טבעי \,n כך שסכום כל מחלקיו שווה ל \,2n - 1 (סכום כל מחלקיו מלבד הוא עצמו שווה ל\,n - 1). המספרים הכמעט משוכללים היחידים שידועים כיום הם מהצורה \ 2^k, למספר טבעי כלשהו \,k. השאלה אם אלה הם המספרים הכמעט משוכללים היחידים היא בעיה פתוחה במתמטיקה. בפרט - לא ברור אם קיים מספר אי זוגי שהוא מספר כמעט משוכלל.
ג'יל סטרקל
ג'יל אן סטרקל (באנגלית: Jill Ann Sterkel; נולדה ב-27 במאי 1961) היא שחיינית ושחקנית כדורמים אמריקאית לשעבר. אלופה אולימפית, אלופת עולם ושיאנית עולם שהתמחתה בסגנון חופשי למרחקים קצרים.
ג'יל סטרקל זכתה ב-4 מדליות אולימפיות מ-3 אולימפיאדות (מונטריאול, לוס אנג'לס וסיאול). היא הספורטאית הראשונה שזכתה לייצג את ארצות הברית ב-4 אולימפיאדות (לא התאפשר לה לשחות באולימפיאדת מוסקבה עקב החרם האמריקאי). סטרקל שימשה כקפטן נבחרת השחייה האמריקאית ב-3 אולימפיאדות: ב-80, ב-84 וב-88.
ביוגרפיה
סטרקל נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה. בגיל 10 זכתה סטרקל לראשונה באליפות ארצות הברית בשחייה לגילה, תחת הדרכתו של דוק גרמון. בשנים 1971 - 1979 היא התאמנה תחת הדרכתו של דון למונט בקליפורניה. לאחר מכן התאמנה עד שנת 1983 תחת הדרכתו של פול ברגן. בשנים 1983 - 1988 היא התאמנה תחת הדרכתו של ריצ'רד קוויק ובסוף הקריירה שלה היא התאמנה תחת הדרכתו של מארק שוברט עד שנת 1991 באוניברסיטת טקסס באוסטין.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי בשנת 1975 זכתה סטרקל בשתי מדליות. מדליית זהב במשחה ל-4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:53.31 דקות ומדליית כסף במשחה ל-100 חופשי בתוצאה של 58.57 שניות אחרי בת ארצה קים פייטון (58.24 שניות).
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכתה סטרקל במדליית זהב ראשונה שלה במשחה ל-4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 3:44.82 דקות, יחד עם חברותיה פייטון, וונדי בוגליולי ושירלי בבשוף לפני המזרח גרמניות הפבוריטיות בראשות קורנליה אנדר בתוצאה של 3:45.50 דקות וקנדה בתוצאה של 3:48.81 דקות. סטרקל שחתה את המרחק בזמן המהיר ביותר בתחרות "בזינוק שליחים" (55.78 שניות). בנוסף, סיימה סטרקל במקום השביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.06 שניות, אחרי המנצחת אנדר שקבעה שיא עולם חדש 55.65 שניות ובמקום העשירי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:03.94 דקות ולא עלתה למשחה הגמר.
ההישג של האמריקאיות נראה גדול עוד יותר, לאחר שהתברר בשנת 1993 שהשחייניות המזרח גרמניות השתמשו באימרוץ לאחר שזכו ב-11 מדליות זהב מתוך 13 מדליות זהב במשחקים ובמדליות כסף וארד רבות נוספות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברלין, מערב גרמניה בשנת 1978, זכתה סטרקל במדליית זהב במשחה ל-4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש בתוצאה של 3:43.43 דקות, לפני מזרח גרמניה (3:47.37 דקות) וקנדה (3:49.59 דקות).
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בסן חואן, פוארטו ריקו בשנת 1979 זכתה סטרקל ב-4 מדליות. 3 מדליות זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:00.53 דקות, במשחה ל-4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:45.82 דקות, במשחה ל-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:13.24 דקות ומדליית כסף במשחה ל-100 חופשי בתוצאה של 56.24 שניות, שתי מאיות השנייה אחרי בת ארצה סינתיה וודהד (56.22 שניות).
ב-10 באפריל 1980 שיפרה סטרקל את שיא העולם ב-50 מטר חופשי פעמיים והעמידה אותו על 25.96 שניות.
סטרקל נבחרה לייצג את נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת מוסקבה (1980) כשהיא מוכנה ובשיא הכושר, מועמדת ל-3 מדליות זהב, אך בגלל החרם האמריקאי עקב הפלישה הסובייטית לאפגניסטן נמנע ממנה להשתתף במשחקים.
ב-3 באפריל 1981 שיפרה את שיאה העולמי ב-50 מטר חופשי והעמידה אותו על 25.79 שניות.
באוניברסיאדה שנערכה בבוקרשט, רומניה בשנת 1981 זכתה סטרקל ב-5 מדליות זהב. במשחה ל-100 מטר חופשי (57.17 שניות), במשחה ל-200 מטר חופשי (2:03.97 דקות), במשחה ל-100 מטר פרפר (1:01.91 דקות) במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי (3:55.05 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב (4:18.84 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בגואיאקיל, אקוודור בשנת 1982, זכתה סטרקל ב-3 מדליות. מדליות כסף במשחה ל-4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:45.76 דקות, אחרי המנצחות ממזרח גרמניה (3:43.97 דקות) ולפני הולנד (3:49.59 דקות), במשחה ל-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:08.12 דקות אחרי מזרח גרמניה (4:05.98 דקות) ולפני ברית המועצות (4:12.36 דקות) ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 56.27 שניות אחרי המנצחות בריג'יט מיינקה ממזרח גרמניה (55.79 שניות) ואנמארי ורסטפן מהולנד (55.87 שניות).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה סטרקל במדליית זהב במשחה ל-4x100 מטר חופשי כששחתה עבור מדינתה במוקדמות. הרביעייה האמריקאית ניצחה במשחה הגמר ולכן גם היא קיבלה את המדליה. הזמן שקבעה במוקדמות היה השני בטיבו בתחרות, ב"זינוק שליחים" (55.42 שניות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1986 זכתה סטרקל במדליית ארד כחברה בנבחרת הכדורמים של ארצות הברית.
באולימפיאדת סיאול (1988), זכתה סטרקל בשתי מדליות ארד. במשחה ל-50 מטר חופשי ביחד עם קטרין מייסנר ממזרח גרמניה בתוצאה של 25.71 שניות, אחרי המנצחות קריסטין אוטו ממזרח גרמניה (25.49 שניות) ושיאנית העולם מסין יאנג ווניי (25.64 שניות). מדליית ארד שנייה במשחה ל-4x100 מטר חופשי, כששחתה עבור מדינתה במוקדמות. הרביעייה האמריקאית סיימה במקום השלישי במשחה הגמר ולכן גם היא קיבלה את המדליה.
קריירת האימון
משנת 1986 ועד שנת 1991 סטרקל שימשה עוזרת מאמנת ראשית של נבחרת הנשים באוניברסיטת טקסס באוסטין בה למדה. לאחר מכן, משנת 1992 ועד שנת 2006 שימשה מאמנת ראשית של נבחרת הנשים עד שנת 2006.
השוק הסיטונאי בתל אביב
השוק הסיטונאי היה שוק סיטונאי של פירות וירקות שפעל במרכז תל אביב בין השנים 1952–2006.
היסטוריה
השוק הוקם בשנת 1952 על ידי חברת השוק הסיטונאי בע"מ (בקיצור - חברת השוק) שהייתה בבעלות של חברת תנובה (60%) וסיטונאים פרטיים. עד אותה תקופה פעל אתר למסחר סיטונאי, בשיטה של מכירה פומבית, במתחם שוק העלייה בדרום העיר בין הרחובות: "העלייה, וולפסון וצ'לנוב". חברת השוק חכרה ל-99 שנה שטח של 59 דונם השייך לעיריית תל אביב במתחם משולש בין הרחובות קרליבך, החשמונאים ודרך בגין (דרך פתח-תקוה דאז). בשנת 2009 הוחלט שהמבנה הישן ברחוב העלייה יהרס והקרקע תשמש לבנית מגורים לצעירים.
השוק כלל שלושה ביתנים מקורים שנקראו בפי הסוחרים "רמפות" ושימשו לאחסון התוצרת, למסחר ולפריקה וטעינה. כמו כן, הוכשרו בשוק שטחים נרחבים לתנועה וחניה של משאיות וכלי רכב. המסחר בשוק במהלך השנים התקיים במודל של היצע וביקוש כמקובל בשווקים מודרניים. בזמן הקמתו שירת השוק את מחוז תל אביב רבתי ומספר שווקים סיטונאים נוספים בישראל ולפני סגירתו שיווק השוק כ-360 אלף טונות תוצרת בשנה, כשישית מכלל הצריכה של הירקות והפירות בארץ.
מסביב למתחם השוק הסיטונאי שכנו הנהלות של חברות חקלאיות רבות, כגון: מועצת החלב, מועצת הדבש, מועצת הירקות ומועצת הפירות.
פינוי השוק
כשהוקם השוק הוא היה מרוחק יחסית ממרכז העיר, אך בשל ההתפתחות האורבנית המואצת והגידול בשטח העיר, הוא הפך תוך מספר שנים למובלעת בעיר עצמה. אזור השוק הפך למטרד בשל בעיות תברואה, ריחות רקבון, כניסת משאיות רבות למרכז העיר ועומס תנועה כבד בשעות הלילה והבוקר המוקדמות. כבר בשנת 1965 נהגתה תוכנית לפינוי השוק, בין השאר הוצעה להעבירו לשטח סמוך למזבלת חירייה וב-1997 אף התקבלה החלטת ממשלה על פינוי השוק. ב-1998 איתר משרד החקלאות ומינהל מקרקעי ישראל שטח של 350 דונם סמוך למחלף מסובים להקמת השוק החדש.
בינואר 2002 נחתם הסכם בין עיריית תל אביב ותנובה לפינוי השוק ושינוי יעוד המתחם למגורים. ועדת המשנה להתנגדויות של הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה מחוז תל אביב, אישרה למתן תוקף את התוכנית לפיתוח מתחם השוק בינואר 2005. סוחרי השוק שהחזיקו במניות חברת השוק תמכו באופן טבעי בפינוי בשל ההשבחה הצפויה בערך הנדלנ"י, ואילו הסוחרים ששכרו מחסנים ישירות מעיריית תל אביב ניהלו מאבק לקבלת פיצויים הוגנים.
ב-18 במאי 2006 נסגר השוק באופן סופי והמסחר עבר למתחם זמני לשוק הסיטונאי בצריפין. זהו מתחם מיושן אשר לא מתאים לצורכי השוק המודרני.
עם סגירת השוק שימש מתחם השוק לתקופת ביניים כחניון ענק ששירת את תושבי העיר ומבקריה, בעיקר את אלו הבאים להיכל התרבות, לתיאטרון הבימה, לסינמטק ולאזור הבילויים ברחוב הארבעה הסמוך. באפריל 2010, נמכר המתחם תמורת כ-1.5 מיליארד שקל לטובת בנייה בשטח.
בנייה בשטח השוק
במתחם השוק מוקמת על ידי החברות "משה ויגאל גינדי", "גינדי השקעות" ו"רבוע כחול נדל"ן", שכונת מגורים הכוללת 10 מגדלי מגורים של 12 קומות, מבני מסחר ותעסוקה, מבני ציבור ופארק. השכונה תכלול גם בית ספר יסודי, גני ילדים, קאנטרי קלאב, מוזיאון מדע וחניון תת-קרקעי ענק. המתחם תוכנן על ידי האדריכלים יעקב יער ובתו טלי יער-קוסט. מבני המגורים מתוכננים על ידי ישר אדריכלים, הקניון על ידי יסקי מור סיון אדריכלים ומבני הציבור על ידי אליקים אדריכלים. בהמשך מתוכננת הקמתם של שני מגדלי מגורים בני 45 קומות, 153 מטרים, כל אחד. בסך הכל מתוכננות להיבנות במתחם 1,800 דירות.
ב-24 במרץ 2017 נפתח במתחם קניון אופנה בשם קניון TLV, המוקף בבנייני מגורים ומתחמי מזון וקניות.
פרויקט השוק החדש במתחם מסובים
ב-1998 איתר משרד החקלאות ומינהל מקרקעי ישראל שטח של 350 דונם סמוך למחלף מסובים להקמת השוק החדש, וב-1999 פורסם מכרז לתכנון השוק. חברת "צנובר יועצים" זכתה במכרז לתכנון השוק, יחד עם חברת SEMMARIS הצרפתית, המנהלת את רנז'יס, השוק הסיטונאי של פריז, ומשרד האדריכלים אורבך. התוכנית שהוגשה בשטח כולל של 230 דונם; מהם 80 דונם מיועדים למסחר בירקות ובפירות, 24 דונם מיועדים למסחר בפרחים ובעציצים, 40 דונם מיועדים לשטחי קירור ואחסנה, 55 דונם מיועדים למנהלה, שירותים, מלונית שתשרת את הנהגים וחניה, ו-30 דונם ישמרו לעתודה, להגדלת נפח השוק בעתיד.
בשנת 2001 התקבלה החלטת הממשלה על הקמת השוק הסיטוני החדש בסמוך למחלף מסובים, "שנועד להביא להפחתה בפער התיווך ולעלייה באיכות התוצרת החקלאית, לרווחת הצרכנים והחקלאים".
בשנת 2002 אושרה התוכנית בוועדה המחוזית. ראש עיריית תל אביב, רון חולדאי, יזם מהלך להקמת איגוד ערים בגוש דן לניהול השוק, אך שר החקלאות ישראל כ"ץ הודיע שהוא יוקם על ידי חברה ממשלתית חדשה. הפרויקט לא קודם במשך מספר שנים.
הכשלים לבניית שוק חדש
לאחר סגירת השוק בתל אביב בשנת 2006 עבר השוק למתחם בצריפין ב"אופן זמני" עד להקמת שוק קבוע בשטח שהיקפו פחות משליש מהשטח של השוק שמתוכנן עם תנאי עבודה ירודים. המדינה התחייבה להקמת שוק חדש ומודרני בסמוך למחלף מסובים תוך שלוש עד חמש שנים, ממשלת ישראל לא הצליחה להוציא לפועל את החלטת הממשלה להקמת השוק. התנגדות השחקנים הגדולים שהן רשתות השיווק אשר קיבלו רישיון כסיטונאיות, לא הסכימו להקמת השוק אשר יתחרה בצורה ישירה במרכזים הלוגיסטיים שלהן והפעילו לחצים על הממשלה לא לבנות את השוק בטענה שהוא לא יכול לתת שירות לרשתות הגדולות עקב גודלו הקטן והיקף הסחורה הקטנה הנמכרת בו. כמו כן, במשך השנים הממשלה העלתה דרישות נוספות לא לצורך לבניית השוק אשר העלו את עלות בניית הפרויקט בכ-550 מיליון שקל.
באוקטובר 2010 שוב התקבלה החלטת ממשלה על הקמת השוק, שיהיה בבעלות המדינה וינוהל בידי חברה ממשלתית שתבחר בקבלן הקמה באמצעות מכרז BOT - בנה-הפעל-העבר. לצורך הקמתו נוסדה בפברואר 2011 החברה הממשלתית, "חברת שוק סיטוני לישראל בע"מ", שפרסמה ביוני 2013 מכרז להקמת השוק.
ביולי 2013 מונה אלכס ויסמן למנכ"ל החברה, שהבטיח להפעיל את השוק לקראת סוף 2014 ושמחירי הירקות והפירות בו יקבעו על בסיס נתונים שיוזרמו בזמן אמת לחדר בקרה ממוחשב. ויסמן התפטר מתפקידו לאחר שנה, על רקע טענות לאי-סדרים ובזבוז תקציבי בחברה. באפריל 2018 הודיע משרד החקלאות כי החברה תיסגר עד לסוף שנת 2018, בעקבות חוסר היכולת לקדם את הפרויקט. בעקבות עלות בניית הפרויקט בכ-550 מיליון שקל ביטלה המדינה את החלטתה להקמת השוק.
במאי 2019 פרסם מבקר המדינה דו"ח על הפרויקט, בו כתב:.
אפולוניה (פירושונים)
אפולוניה (מיוונית: Ἀπολλωνία) הוא שם תאופורי שנגזר משם האל אפולו. שם זה שימש ערים רבות ברחבי העולם ההלניסטי.
ויליאם מקאסקיל
ויליאם דייוויד מקאסקיל (באנגלית: William David MacAskill; נולד כ-ויליאם דייוויד קראוץ' ב-24 במרץ 1987) הוא פילוסוף ואתיקאי סקוטי, מהוגי תנועת האלטרואיזם האפקטיבי. מקאסקיל פרופסור חבר לפילוסופיה באוניברסיטת אוקספורד, חוקר במכון לעדיפויות גלובלי באוקספורד, ומנהל קרן Forethought לחקר העדיפויות העולמי.
מקאסקיל הוא גם המייסד והנשיא השותף של ארגון 80,000 שעות, המייסד וסגן הנשיא של היוזמה לתת כמה שאנחנו יכולים (Giving What We Can), והמייסד והנשיא של המרכז לאלטרואיזם אפקטיבי.
ראשית חיים והשכלה
מקאסקיל נולד בשם ויליאם קראוץ', בשנת 1987 וגדל בגלאזגו. אמו עבדה בשירות הבריאות הלאומי ואביו עבד בטכנולוגיות מידע (IT); הוא הצעיר משלושת הילדים במשפחה. מקאסקיל למד בביתי ספר פרטי. בנעוריו החל להתנדב עם אנשים עם מוגבליות ועבד בבית אבות. ב-2008 הוא סיים את תואר בוגר בפילוסופיה במכללת ג'יזס בקיימברידג; המשיך בשנת 2010 לתואר מוסמך בפילוספיה במכללת סנט אדמונד הול, אוקספורד, ואת הדוקטורט בהנחיית ג'ון ברום וקריסטר ביקוויס קיבל מקולג' סנט אן אוקספורד, בשנת 2014. לאורך כך שנות לימודיו, מקאסקיל התנדב במסגרות שונות אולם הוא לא הרגיש שרבים מהאנשים סביבו מבינים את העוני והתחלואה שאנשים ברחבי העולם סובלים ממנה. במקביל, החל לתרום אחוז הולך וגדל מהכנסותיו. עם סיום הלימודים, מקאסקיל חקר בעמנואל קולג', קיימברידג', עד שהפך פרופסור חבר בלינקולן קולג', אוקספורד.
קריירה ומחקר
מחקריו האקדמיים של מקאסקיל מתמקדים בקבלת החלטות תחת אי ודאות נורמטיבית, אלטרואיזם האפקטיבי ו-Longtermism.
אי וודאות נורמטית היא נושא הדוקטורט של מקאסקיל. אי ודאות נורמטית אינה עוסקת בשאלה מה ייקרה, על בסיס אילו עובדות יתקבלו החלטות אלא מבקשת לבדוק מה הם הנורמות העומדות מאחורי ההחלטות או האם למקבלי החלטות יש ידע נורמטיבי על מנת לקבל את ההחלטה. למשל, האם אנשי העתיד יפגעו משינויי האקלים (ידע אמפרי) לעומת מהי החשיבות המוסרית היחסית של האינטרסים של אנשי בהווה ושל האינטרסים של אנשי עתיד (ידע נורמטיבי)?
בתחום אלטרואיזם אפקטיבי, מקאסקיל פרסם בשנת 2015 את הספר ''Doing Good Better. בספר הוא טוען שדרכים רבות של עשיית טוב משיגות מעט מאוד בגלל חוסר מידע, נתונים גרועים ודעות קדומות. אך באמצעות איסוף מידע וניתוחו ניתן להגדיל את עשיית הטוב בעולם. לטענתו, רוב הדרכים לחולל שינוי משיגות מעט, אבל על ידי מיקוד המאמצים לעשות טוב בצורה אפקטיבית, לכל אחד יש כוח להפוך את העולם למקום טוב יותר. מקאסקיל מציע חמש שאלות לבחינת הדרך הטובה ביותר לעשות טוב: כמה אנשים יהנו מהתרומה / העשייה, ובכמה? האם זה הדבר היעיל ביותר שאני יכול לעשות? האם התחום הזה מוזנח? מה היה קורה אחרת? מהם סיכויי ההצלחה, וכמה תועלת תביא ההצלחה?''
ספרו "What We Owe the Future" יצא בשנת 2022 ודן ברעיון האתי Longtermism, שהוא הרעיון שהשפעה חיובית על העתיד הרחוק היא עדיפות מוסרית מרכזית של זמננו. ההשפעה שיש למעשינו היום על העתיד מחייבת אותנו לקחת בחשבון את אנשי העתיד והציוויליזציה כולה. שינויי אקלים, פסולת גרעינית רדיואקטיבית ודלדול משאבים משפיעים לא רק על האנשים החיים היום אלא הם משפיעים כבר עכשיו על חיי הדורות הבאים הקרובים (הנכדים) והרחוקים (והנכדים שלהם). מקאסקיל מבקש לכלול את אנשי העתיד בפיתוח טכנולוגיות חדשות, השקעה במדיניות בתכנון העתיד וברמת הפרט תמיכה בארגונים האפקאיבים הפועלים להפסקת הפגיעה בסביבה ובדיקה האם העבודה שהם עושים תפגע בעתיד או לא. אם כן, הוא ממליץ לבחון שינוי קריירה.
המלוריאן
המלוריאן היא סדרת ספרי פנטזיה אפית בת חמישה ספרים (פנטלוגיה), אשר נכתבה על ידי סופר הפנטזיה האמריקאי דייוויד אדינגס. הסדרה מהווה המשך ישיר לסדרת הבלגריאד.
עלילת הסדרה מתמקדת בגאריון הבוגר, גיבור הבלגריאד, שהפך למלך האי ריבא, ובארנד, נער עם עבר מסתורי, כאשר צילו של ילד אופל חדש מאיים על חייהם ועל גורל עולמם.
הסדרה זכתה להצלחה, אם כי לא כמו קודמתה. ביקורת הופנתה על סגנון וקווי העלילה, שלמעשה חזרו על עלילת הבלגריאד, עם שינויים קלים.
OXO
OXO היה משחק מחשב המדמה משחק איקס עיגול, שפותח על ידי סנדי דאגלס (Sandy Douglas) בשנת 1952 למחשבי ה-EDSAC. דאגלס כתב את המשחק כחלק מתזת הדוקטור לפילוסופיה (PhD) שלו, על אינטראקציית מחשב-אדם. OXO הוא המשחק הראשון הידוע, שהציג באופן חזותי עצמים על גבי מסך.
כדי לשחק ב-OXO היה על השחקן להכניס קלט באמצעות בקר טלפון חוגה, והפלט היה מופיע במחשב, על גבי שפופרת קרן קתודית בעלת 35×16 נקודות. המשחקים שוחקו כנגד המחשב שהיה בעל בינה מלאכותית.
מפה נושאית
מפה נושאית או מפה תמטית היא מפה המיועדת להדגים תמה מסוימת הקשורה לאזור גאוגרפי מסוים. כך לדוגמה, יכולה המפה להציג מאפיינים סוציאליים, כלכליים, פוליטיים, היסטוריים, תרבותיים, חקלאיים ואקלימיים של אזור גאוגרפי (יבשת, מדינה, מחוז או עיר).
בניגוד למפה כללית המציגה את כל המאפיינים הגאוגרפיים והמדיניים של אזור מסוים, מפה נושאית תציג רק את המאפיינים הרלוונטיים (תוך התעלמות ממאפיינים שאינם רלוונטיים לתמה). כך לדוגמה מפה מסוג זה תתעלם לעיתים מאתרים, מגבולות מדיניים או מחוזיים ומאתרים גאוגרפיים.
היסטוריה
מפות עתיקות שנוצרו בימי הביניים התיימרו להציג (בין בצורה מדויקת ובין בצורה סכמטית) את כל העובדות הידועות למצייר המפה. מפות אלה כללו אתרים גאוגרפיים, אירועים היסטוריים, אירועים חדשותיים, תיאורי בעלי חיים ואף סיפורים מיתולוגיים. התפתחות המיפוי כמדע מדויק מתוך כוונה לייצר מפות ניווט מדויקות או מפות צבאיות מדויקות הביאה להתפתחותן של מפות נושאיות, לצד המפות הגאוגרפיות. האסטרונום האנגלי אדמונד הלי הציג בשנת 1686 את המפה הנושאית הראשונה - מפה מטאורולוגית אשר הציגה את כיווני הרוחות בחצי כדור הארץ הדרומי. בשנת 1701 פרסם הלי את "המפה החדשה והמתוקנת להטייה מגנטית", המפה הראשונה אשר הראתה את ההטייה של השדה המגנטי של כדור הארץ. דוגמה ראשונה למפה נושאית עירונית הייתה מפתו של ג'ון סנואו משנת 1854, המציגה את אזורי התפרצות מגפת הכולרה בעיר לונדון. מפה זו מדגימה את השימוש במידע סוציאלי על מפה גאוגרפית לצורך הסקת מסקנות מתחום אחר (במקרה זה - תחום האפידמיולוגיה). סנואו השתמש במפת העיר לונדון שבה הוצגו משאבות המים האזוריות בעיר, סימן על מפה זו אתרים שבהם אירע מוות כתוצאה מכולרה, והראה כי מקרי המוות מצויים סביב משאבת מים באזור הסוהו של לונדון. לבקשת סנואו נסתמה משאבה זו, והמחלה נעלמה מהאזור. חקירה נוספת הראתה כי המשאבה למעשה שאבה מי ביוב ולא מים נקיים, וכך התגלה הקשר בין המחלה לבין מים מזוהמים.
סוגי מפות נושאיות
מפות נושאיות משמשות שלוש מטרות עיקריות: דוגמה למפה נושאית היא מפת צפיפות אוכלוסין, מפות נתונים מטאורולוגיים (כמות משקעים, כיווני רוחות), וכן מפות כלכליות.
שיטות מיפוי
מפות נושאיות מצוירות במספר אופנים:
פחד
פחד הוא תחושה רגשית ופיזיולוגית לא נעימה אצל בני אדם ובעלי חיים, הנגרמת כתוצאה מחשיפה לגירוי חיצוני מסוכן או מאיים (פיזית או מנטלית). למשל, פחד למראה חיה מסוכנת. ככל שהגירוי החיצוני הוא בלתי צפוי וגדול יותר - תחושת הפחד חזקה יותר. לפחד תפקיד מרכזי בשרידותו של האדם או בעל החיים, והוא משמש כאמצעי להרחקתו מהסכנה הנשקפת לחייו, ואף מהווה גורם המונע להיכנס מלכתחילה למצבים מסוכנים. עם זאת פחד יכול להגביל את תפקודו של האדם, ואת מרחב העשייה והפעילות שלו.
במישור הפיזי הפחד גורם להעלאת הורמון האדרנלין ומביא לתופעות אופייניות כמו הרחבת האישונים, הגברת קצב פעימות הלב, צמרמורת, העלאת לחץ הדם והרחבת כלי הדם אל השרירים כל זאת כדי להכין את מערכות הגוף להתמודדות פיזית אפשרית עם האיום או הסכנה. תגובה נורמלית לתחושת הפחד היא בריחה מאזור הסכנה, החזרת מלחמה, או קיפאון ושיתוק במטרה להסתוות, כאשר שתי האופציות הראשונות אינן אפשריות.
הבסיס הביולוגי לפחד
גירוי אמוציונלי שנקלט מגיע אל התלמוס הסנסורי. בו-זמנית נשלחים מהתלמוס מסרים אל שני אזורים מרכזיים אחרים: הקורטקס והאמיגדלה. אם המסר חזק מאוד, האמיגדלה תגיב מהר יותר מאשר הקורטקס ולכן תהיה הרגשה מהירה יותר ללא פיענוח קוגניטיבי. מהאמיגדלה נשלח מסר אל ההיפותלמוס, וההיפותלמוס מתחיל שרשרת של פעולות שסופה עוררות של מערכת העצבים האוטונומית וכניסה למצב הילחם או ברח.
לפעילות באמיגדלה מיוחסת כיום חשיבות גדולה בתחושה של פחד. היא פועלת על פי הוראה מהקורטקס אולם פועלת גם על ידי מסרים עוקפים. כאשר היא תעבוד ללא עזרה של ההיפוקמפוס הפחד יהיה לא ברור, לא נדע מהו הפחד הזה. האמיגדלה יוצרת פחד ברמה הרגשית, אך אנחנו לא יכולים לפרש אותו ללא מרכזים תומכים, ההיפוקמפוס והקורטקס. הקורטקס עוזר להבין ולשלוט על הפחד, ההיפוקמפוס מכניס את הפחד לקונטקסט. כאשר מסירים את האמיגדלה החיה אינה מפחדת. היא תוקפת "בלי חשבון". במחקרים שבוצעו בארצות הברית נמצא כי בקרב רוצחים סדרתיים האמיגדלה נוטה להיות קטנה מאוד, ואכן הם אינם מביעים פחד מענישה ומסנקציות חברתיות שיפעילו כנגדם.
קיימת מחלה נדירה הנקראת אורבך ויאט. במחלה זו חסר החלבון המקוּדד על ידי גן המכונה ECM1, דבר הגורם בין השאר לנזק במערכת העצבים המרכזית ובמיוחד באמיגדלה ולכן פוגעת ביכולת לחוש פחד, נכון להיום חולים בה כ-300 אנשים ברחבי העולם.
פחד והורמוני המין הנשיים
נשים נוטות פי שניים מגברים ללקות בחרדה, ניתן להניח שלהורמוני המין תפקיד בבקרת המערכות הביולוגיות העומדות בבסיס הפתולוגיות מן הסוג הזה, ושיכולות וויסות הרגש ישתנו לאורך המחזור כתוצאה מעליות וירידות בריכוז הורמונים אלו בגוף האישה. מצבי התודעה העומדים בבסיס הפתלוגיות האלו קשורים בין היתר לתהליכי למידה ושכחה של פחד, ואכן נמצא שהמנגנונים העומדים בבסיס תהליכי שכחה של פחד פועלים ביתר שאת כאשר רמות האסטרדיול בגוף האישה גבוהות, ובהתאמה תהליכי הלמידה של תגובת פחד לגירוי נמצאו מוגברים כאשר רמות האסטרדיול היו נמוכות.
פחד בתרבות
ניתן לפרש תגובות של פחד מזווית אבולוציונית כתגובות המגינות מפני מצבים של סכנה שמעלות את הכשירות (Fitness) של האורגניזם. עם זאת תחושות פחד עלולות לעורר תגובות חברתיות שליליות. למשל, אנשים שנוטים להביע פחד בצורה פומבית ייקראו "פחדנים" (Chickens) ולרוב תהיה להם תדמית שלילית בעיני סביבתם, אף על פי שאולי רק הביעו זהירות מונעת. כמו כן, ישנה נטייה חברתית לייחס לנשים צורות פחד רבות יותר לעומת גברים, בעיקר בסרטים ובספרים.
במסגרת פסטיבל הסרטים סאנדנס של שנת 2017 הוקרן הסרט "מגדל בגובה 10 מטרים" (באנגלית 10Meters Tower). שני יוצרים שוודיים תיעדו אנשים שונים שהתבקשו לקפוץ ממקפצה בגובה 10 מטרים לבריכה שמתחתיה. הסרט הציג את שלל התגובות השונות, ברובן תגובות של פחד מפני ביצוע המטלה, וכן את ההשפעה של לחץ חברתי על הרצון להתגבר על הפחד. היוצרים טענו שהסרט מציג יותר מכל את הפחד כתחושה מחברת ומאחדת בין כל בני האדם באשר הם, ללא הבדלי שפה, גזע, דת או תרבות.
פחד לעומת חרדה
בעוד שפחד הוא תגובה מידית לתופעה מסוכנת, קיימת אצל בני אדם ופרימטים אחרים גם תופעה של חרדה השונה מפחד בכך שהיא כללית ואינה מכוונת כלפי גורם סכנה מוגדר (ההבדל בין פחד ממכונית מתקרבת לפחד קבוע מלחצות כביש). בבני אדם נצפו סוגי פחדים כרוניים וקיצוניים (פוביה) רבים המוגדרים כלא רצויים וככאלה הפוגעים בתפקודו של האדם ומשבשים את חייו, חלקם ללא קשר אל המציאות. סוגי הפחדים רבים ומגוונים כדמיונו של האדם החל מפחד משהייה במים, במקומות סגורים ובחושך וכלה פחד מחרקים, הופעה בפני קהל ונסיעה ברכב.
הגישות הקוגניטיביות-התנהגותיות הן המוצלחות ביותר לטיפול בפחדים. שיטות הטיפול הן בעיקר הצפה, הקהייה שיטתית של הפחד והתניית נגד. הטיפול הפסיכודינאמי מתרכז בניתוח הקונפליקטים מהילדות ופתרונם.
הגות הפחד ביהדות
ביהדות היחס לפחד סתמי ללא כל סיבה הוא שלילי. האדם המאמין והבוטח באלוהיו אינו אמור לפחד ולדאוג, כפי שאמור בתהילים:
בפרשת הקללות כתוב שאחד העונשים בגלות יהיה מצב נפשי מתמשך של פחד תמידי ביום ובלילה:
בתלמוד מסופר על רב שגער בתלמידו שראהו מפחד וחושש, ואמר לו שהפחד מעיד על כך שהוא חטא, ולכן הוא מפחד מהעונש, על בסיס הפסוק כאשר התלמיד הקשה מהפסוק, השיב לו רבו שמדובר בפסוק זה, בחשש משכחה של לימודו ולא בפחד רגשי ממשי.
בהתאם לגישה זו כתב רבי נחמן מברסלב:
גם הראי"ה כתב מספר דברים בגנות הפחד ובמיוחד הפחד המופרז, שמקפיא את האדם:
אליס ווקר
אליס ווקר (אנגלית: Alice Malsenior Tallulah-Kate Walker; נולדה ב-9 בפברואר 1944) היא סופרת אפרו-אמריקאית, פמיניסטית ופעילה חברתית זוכת פרס פוליצר. בשנים האחרונות יוחסו לה גם דעות אנטישמיות.
ילדות ונעורים
מכיוון שבתי הספר באיטונטון התנהלו בהפרדה גזעית, ווקר למד בבית הספר התיכון היחיד שעומד לרשות השחורים, "תיכון באטלר בייקר". שם, הייתה תלמידה מצטיינת, ונרשמה למכללת ספלמן שבאטלנטה ב-1961, לאחר שהוענקה לה מלגה מלאה ממדינת ג'ורג'יה, על ההישגים האקדמיים הגבוהים ביותר בכיתתה. לווקר הוצעה מלגה נוספת, הפעם ממכללת שרה לורנס שבניו יורק, שם למדה שנה אחת במהלכה ביקרה במזרח אפריקה. ווקר נכנסה להריון בתחילת שנתה האחרונה בקולג' ועשתה הפלה; החוויה הזו, כמו גם התקף המחשבות האובדניות שבאו בעקבותיו, היוו השראה להרבה מהשירים שפרסמו ב-Once, אוסף השירה הראשון שלה, שפורסם ב-1968. ווקר סיימה את לימודיה בהצטיינות וקיבלה תואר ראשון בשנת 1965.
קריירה
לאחר סיום הלימודים עבדה לזמן קצר במחלקת הרווחה של העיר ניו יורק, לפני שחזרה לדרום. היא קיבלה עבודה בקרן ההגנה המשפטית של האגודה הלאומית לקידום מיעוטים בג'קסון, מיסיסיפי. מאוחר יותר היא חזרה לכתוב כסופרת הבית (writer-in-residence) באוניברסיטת ג'קסון סטייט (בשנים 1968–1969) ובמכללת טוגלו (בשנים 1970–1971).
ווקר פרסמה את הרומן הראשון שלה, "The Third Life of Grange Copeland", בשנת 1970. הרומן עוקב אחר חייו של בעל ואב מתעלל וחסר אחריות.
בסתיו 1972, ווקר לימדה קורס בספרות של נשים שחורות באוניברסיטת מסצ'וסטס בבוסטון.
ב-1973, לפני שהפכו לעורכת של מגזין Ms., גילו ווקר, וחוקרת הספרות שרלוט ד. האנט, קבר לא מסומן שלדעתם הוא של זורה ניל הרסטון בפירס, פלורידה. מאמר שפרסמה בשנת 1975 בשם "בחיפוש אחר זורה ניל הרסטון", שפורסם במגזין Ms., עזר להחיות את העניין בעבודתה של הסופרת והאנתרופולוגית זורה ניל הרסטון.
בשנת 2000, ווקר הוציאה אוסף סיפורים קצרים, המבוססים על חייה שלה, בשם "הדרך קדימה עם לב שבור", בה היא בוחנת את יחסיה עם מלווין רוזנמן לוונטל, בן זוגה בשנות ה-70.
בשנת 2007, ווקר תרמה את הארכיון וכתבי היד שלה לספריית אוניברסיטת אמורי. בנוסף לטיוטות של רומנים כמו "הצבע ארגמן", שירים וכתבי יד שטרם פורסמו והתכתבויות עם עורכים, האוסף כולל התכתבות ענפה עם בני משפחה, חברים ועמיתים, טיפול מוקדם בתסריט הסרט של "הצבע ארגמן", סילבס מקורסים שהיא לימדה, ודואר מעריצים. האוסף מכיל גם אלבום של שירה שנערך כשהיייתה בת 15, שכותרתו "שירי משוררת ילדות".
בשנת 2013 פרסמה ווקר שני ספרים חדשים, אחד ספר עיון והשני ספר שירה.
זכויות אזרח
ווקר פגשה את מרטין לותר קינג כשהייתה סטודנטית במכללת ספלמן בתחילת שנות ה-60. היא העידה שבזכות קינג החליטה לחזור לדרום ארצות הברית כפעילה בתנועה לזכויות האזרח. היא השתתפה במצעד בוושינגטון למען תעסוקה וחירות ב-1963. מאוחר יותר, היא התנדבה לרשום מצביעים שחורים בג'ורג'יה ובמיסיסיפי.
ב-8 במרץ 2003, יום האישה הבינלאומי, ערב מלחמת עיראק, ווקר נעצר יחד עם 26 אחרים, כולל עמיתיו הסופרים מקסין הונג קינגסטון וטרי טמפסט וויליאמס, בהפגנה מחוץ לבית הלבן, על חציית קו משטרה במהלך עצרת נגד המלחמה. ווקר כתבה על החוויה במאמרה "אנחנו אלה שחיכינו להם".
וומניזם
הפמיניזם של ווקר כולל התייחסות לבנות מיעוטים. היא טבעה את המונח, שפירושו "פמיניסטית שחורה או פמיניסטית צבעונית", בשנת 1979 בסיפור "Coming Apart", ולאחר מכן הרחיבה אותו בשנת 1983 באוסף "In Search of Our Mothers' Gardens". המונח נוצר כדי לאחד נשים צבעוניות והתנועה הפמיניסטית ב"צומת של דיכוי גזע, מעמד ומיגדר". ווקר קובע כי "'וומניזם' נותן לנו מילה משלנו". "כי זה שיח של נשים שחורות והסוגיות שהן מתמודדות איתן בחברה". וומניזם כתנועה יצאה לפועל בשנת 1985 באקדמיה האמריקנית לדתות ובאגודה לספרות תנ"כית כדי להתייחס לדאגותיהן של נשים שחורות מנקודת המבט האינטלקטואלית, הפיזית והרוחנית שלהן.
פציפיזם
ווקר הייתה נותנת חסות ותיקה לליגת הנשים הבינלאומית לשלום וחופש. בתחילת 2015 היא כתבה: "אני חושבת על כל תנועה לשלום וצדק כמשהו שנוגע לייצוב הרוח הפנימית שלנו, כדי שנוכל להמשיך ולהביא לעולם חזון שהוא הרבה יותר אנושי מזה שדומיננטי היום".
חיים אישיים
ווקר טענה שהיא הייתה במערכת יחסים רומנטית עם הזמרת-יוצרת טרייסי צ'פמן באמצע שנות ה-90, ואמרה, "זה היה מקסים ונפלא ונהניתי לגמרי, והייתי מאוהבת בה לגמרי, אבל זה לא היה עניין של אף אחד, אלא שלנו". צ'פמן לא הגיבה בפומבי על קיומה של מערכת היחסים, ומקיימת הפרדה קפדנית בין חייה הפרטיים לציבוריים.
יצירותיה
אליס ווקר כתבה יצירות רבות השייכות לז'אנרים שונים: רומנים, סיפורים קצרים, שירים, מאמרים, כתבות ועוד.
יצירותיה השונות משקפות את השקפותיה החברתיות והפוליטיות על נושאים שונים. ביצירותיה היא מתמקדת במאבק של האפרו-אמריקאים, ובמיוחד במאבק של הנשים האפרו-אמריקאיות נגד גזענות, סקסיזם, ושוביניזם. בכתביה היא נוטה להדגיש את הכוח של הנשים האפרו-אמריקאיות ואת החשיבות של המורשת והתרבות האפרו-אמריקאית. היא מרבה לכתוב על פמיניזם, זכויות האדם והאזרח, אקולוגיה ואיכות הסביבה, זכויות בעלי חיים ועוד.
ווקר זכתה בפרסים ספרותיים רבים, ובהם: פרס פוליצר על הרומן שלה "הצבע ארגמן" (שעובד לסרט קולנוע מצליח בשם זהה), פרס או. הנרי על סיפור קצר שכתבה, ועוד.
יחסה לישראל
בשנת 2009 הגיעה ווקר לביקור מתוקשר בעזה, עם כ-60 אקטיביסטיות כדי למחות נגד מדיניות ישראל ברצועה והכריזה ש"הכיבוש הישראלי הוא כמו האפרטהייד האמריקאי, הלבנים התייחסו לשחורים באותה צורה שבה הישראלים מתייחסים לפלסטינים". ביוני 2012 סירבה ווקר לאשר תרגום מחדש לעברית של ספרה "הצבע ארגמן" שפורסם בהוצאת ידיעות ספרים. בתשובתה לפניית ההוצאה, טענה ווקר כי ישראל "אשמה באפרטהייד וברדיפה של העם הפלסטיני, גם בישראל וגם בשטחים הכבושים". ווקר תומכת בחרם האקדמי והתרבותי על ישראל, בין השאר קראה לזמרת אלישיה קיז לא להגיע לישראל.
ווקר חתמה על עצומות הקוראות לשחרורן של דארין טאטור ועהד תמימי הפלסטיניות מהכלא הישראלי.
טענות לאנטישמיות
בראיון שהעניקה בשנת 2013 לתחנת הרדיו BBC Radio 4, נשאלה ווקר איזה ספר תבחר לו יכלה לקרוא רק ספר אחד. ווקר השיבה כי הייתה בוחרת בספר "Human Race Get Off Your Knees: The Lion Sleeps No More" של הסופר הבריטי דייוויד אייק, הידוע כתומך של תאוריות קשר. הספר המתאר את היהודים כ"זוחלים משני צורה דמויי אדם" (Shapeshifting reptilian humanoids) השולטים בעולם, בין השאר באמצעות "הרוטשילדים הציונים".
בשנת 2017 פרסמה ווקר בבלוג האישי שלה שיר אנטישמי בשם: "זוהי חובתנו (המפחידה) ללמוד את התלמוד". השיר כולל המלצה ללמוד באמצעות היוטיוב על "הצדדים המזעזעים של התלמוד", וכולל, בין השאר, את השורות: "האם הגויים (אנחנו) אמורים להיות עבדים של היהודים" ו"האם ילדות בנות שלוש (ויום) מותרות לנישואים? האם ילדים צעירים הם מטרה ראויה לאונס?" .
הסופרת רוקסן גיי כתבה בעקבות זאת: "אליס ווקר אנטישמית כבר שנים. אני מציינת את זה גם כשאני מספרת כמה אהבתי את "Possessing the Secret of Joy" (ספר אחר של ווקר).
בשנת 2020 הביעה הסופרת שריל סטרייד חרטה עמוקה על כך שראיינה את ווקר בפודקסט "Sugar Calling" שבאתר הניו יורק טיימס. לדבריה, היא לא הייתה מודעת לדעותיה האנטישמיות של ווקר ואמרה כי היא חשה "הרוסה" (mortified) וכי לו הייתה מודעת לכך מראש, לא הייתה מראיינת אותה. היא גם ציינה כי ברגע שהאנטישמיות של ווקר הוסבה לתשומת לבה, היא מחקה מיד כל קישור ברשתות החברתיות שלה לפרק הזה של הפודקסט.
מפה בתימטרית
מפה בתימטרית או מפה בטימטרית היא מפה טופוגרפית המציגה את פני השטח מתחת לפני הים בדומה לאופן בו מפה טופוגרפית מציגה את פני השטח מעל פני הים.
בעוד שבמפה טופוגרפית על מימית, גובה הייחוס הוא פני הים, וההרים נמצאים בנקודות הגבוהות יותר של המפה, במפה בתימטרית ה"הרים" התת-מימיים הם בעלי נתונים נמוכים יותר, ואילו הבקעים התת-מימיים הם בעלי הנתונים הגבוהים יותר של המפה.
מפה בתימטרית נועדה להציג את פני השטח, ובכך היא שונה ממפה הידרוגרפית (מפת ניווט ימי) אשר נועדה לצורכי ניווט ימי בטוח ומציגה בעיקר מכשולי ניווט (כאשר אין במפות אלה התייחסות לעומקים גדולים, משאלה אינם רלוונטיים לניווט הימי הרגיל.
ויל מלור
ויליאם מלור (באנגלית: William Mellor; נולד ב-3 באפריל 1976) הוא שחקן, זמר ודוגמן אנגלי. הוא ידוע בעיקר מתפקידיו בטלוויזיה בהם ג'מבו בולטון בסדרה "הוליאוקס", גז וילקינסון בסיטקום "שתי בירות וחבילת צ'יפס", הבלש ספייק טאנר בסדרה "No Offence", סטיב קונולי בסדרה "ברודצ'רץ'", ג'ורג'י בסדרה לילדים, ובדמות אולי קארי בסיטקום " White Van Man".
ביוגרפיה
מלור נולד בברדבורי שבמנצ'סטר רבתי.
ב-1990 זכה להכרה כשהופיע בתפקיד בן רולינגסון בתוכנית הטלוויזיה לילדים "Children's Ward". ב-1995 הצטרף לצוות שחקני אופרת הסבון "הוליאוקס" בה שיחק בתפקיד ג'יימס "ג'מבו" בולטון עד ל-1998. בפרק ספיישל חג המולד של "הוליאוקס" הופיע שוב בתפקיד קמע בדמות ג'מבו. מלור הוציא גרסת כיסוי לשירו של ליאו סאייר "When I Need You", שהגיע למקום החמישי במצעד הסינגלים הבריטי. אחר כך הוציא סינגל נוסף בשם "No Matter What I Do" שהגיע למקום ה-23. מלור הופיע בווידאו קליפ של להקת בויזון "When the Going Gets Tough" עבור הקומיק ריליף.
בהמשך שיחק מלור בתפקיד גרג בסרט הטלוויזיה. מ-2001 עד 2003 גילם את ג'ק וינסנט בסדרה "חדר מיון". בין 2001 ל-2011 כיכב בתפקיד גז וילקינסון בסדרה הקומית "שתי בירות וחבילת צ'יפס". מלור כיכב בתפקיד "ברמפוט" בדרמה "מיונים" על עובדי הדואר, ושיחק בדמות בלש המשטרה ג'ד גריפית'ס בעונה השנייה של הסדרה "Murder Investigation Team".
ב-2004 דיבב מלור את ג'ורג'י הכלב בסדרה של CITV. הוא גילם את טום בעונה השנייה של הסדרה "The Street". מלור זכה במקום הראשון בעונה הראשונה של תחרות השירה "Comic Relief Does Fame Academy" משנת 2003. ב-20 במאי 2007 החל להופיע באופרת הסבון "איסטאנדרס", בתפקיד וורן סטאמפ, סוכן מכירות רודף נשים.
מלור כיכב בתפקיד אורח בסדרת הפנטזיה של ה-BBC "מרלין". באוקטובר 2008 שיחק בתפקיד האסיר בסרט התיעודי "The Prisoner" אודות החיים בכלא. הוא גילם את כריס במותחן האימה הבריטי "The Reeds". מלור הופיע בערוץ הטלוויזיה לילדים CBeebies שם קרא ספרים בפני הקהל. ב-2011 כיכב בקומדיה "White Van Man" של ערוץ BBC Three, ובסדרת הדרמה "דרך ווטרלו" של ערוץ BBC One.
אוסטין פאוורס
אוסטין דיינג'ר פאוורס (באנגלית: Austin Danger Powers) הוא הדמות הראשית בסדרת סרטי "אוסטין פאוורס" – פרודיה על סרטי מרגלים משנות השישים (בעיקר סרטי ג'יימס בונד) ועל תרבות שנות השישים בכלל. את הדמות מגלם השחקן מייק מאיירס, המגלם במקביל דמויות נוספות בכל אחד מהסרטים.
הסרטים בסדרה הם:
אישיותו
מלבד היותו פרודיה לדמותו של ג'יימס בונד, אוסטין פאוורס מייצג גם את המוד הארכיטיפי של שנות השישים בשל אהדתו העזה לאהבה חופשית, נטייתו לבצע חיקויים של אישים חסרי חשיבות והסגנון של בגדיו (כולל חליפות קטיפה ומגפי הביטלס אותן הוא לובש - תחפושת שאותה לבש גם ג'ורג' לייזנבי כאשר גילם את ג'יימס בונד). אישיותו המוחצנת והופעתו המצועצעת באופן מכוון מבליטים אותו מסביבתו - אם כי באופן קבוע ובלתי מוסבר הוא אף פעם לא מתגלה כאשר הוא מסווה את עצמו.
במקרים רבים לאורך הסרט אוסטין נוהג להתפשט, וחושף חזה שעיר יתר על המידה. ניתן להגדיר גם את מערכות היחסים של אוסטין עם נשים כפרודיה על חוסר האשמה אותה חש ג'יימס בונד לגבי אובדן הנשים שאיתו. לדוגמה, לאחר שהוא מגלה כי בת זוגו ונסה קנזינגטון היא למעשה רובוטית אשר מתפוצצת במהלך ירח הדבש שלהם, אוסטין בוכה בתחילה, לאחר מכן צועק בעליזות - "רק רגע... זה אומר שאני רווק שוב!" כאשר לאחר מכן הוא רוקד בחדר המלון בעירום. חלק מכישוריו כוללים סוג של היפנוזה אותה הוא למד מגורו בשם שאסטרי בזמן מסעותיו להודו.
בסרט הראשון בסדרה מציין אוסטין שרק שני דברים מפחידים אותו - מלחמה גרעינית ואנשי קרקס.
עלילות אוסטין פאוורס לאורך סדרת הסרטים
פאוורס נולד ב-12 בנובמבר 1939. אוסטין הוא בנו של נייג'ל פאוורס (מגולם על ידי מייקל קיין), ואחיו של דגלאס "דאגי" פאוורס, הידוע גם בשם ד"ר רשע. אמם של אוסטין ודאגי נהרגה בעקבות ניסיון התנקשות בעודם תינוקות – מאורע אשר בעקבותיו נפרדו דרכם. אוסטין גדל לבד עם אביו, ובהמשך למד בפנימיה של בית ספר לביון יחד עם דאגי, שותפו לחדר, מבלי שידע שהוא למעשה אחיו. בזמן שאוסטין למד בפנימיה, הוענק לו התואר "איש מסתורין בינלאומי", למרות שדאגי היה אמור לזכות בתואר. אירוע זה הרס את היחסים בין השניים וגרם להם להיות אויבים.
לאחר לימודיו, פאוורס החל לעבוד במשרד הביטחון הבריטי והפך למרגל נודע. לאחר ששיגר את ד"ר רשע לחלל החיצון, אוסטין הוקפא בהקפאה קריוגנית בשנת 1967 למקרה שד"ר רשע יחזור מהחלל בעתיד. בסופו של דבר, ד"ר רשע חוזר ואוסטין מופשר ומצוות לשותפה מיס קנזינגטון, בתו של שותפתו בשנות השישים הגברת קנזינגטון. לאחר שהוא מופשר, אוסטין חווה הלם תרבות ומנסה להסתגל לתרבות העכשווית.
לאחר שונסה מתה (לאחר שמתגלה שהיא הייתה בעצם רובוטית), אוסטין חוזר להיות רודף נשים, עד אשר הוא מתאהב בסוכנת ביון אמריקנית בשם פליסיטי שגוול (מגולמת על ידי הת'ר גראהם). בין השניים מתפתחת מערכת יחסים במהלך אירועי הסרט השני בסדרה. אף על פי כן, פליסטי נעדרת מהסרט השלישי בסדרה כאשר נרמז כי השניים נפרדו בתקופת הזמן שבין הסרט השני לשלישי. בסרט השלישי אוסטין מנהל מערכת יחסים עם שותפה מינית מעברו, פוקסי קלאופטרה (ביונסה נואלס).
לואיז ריטר
לואיז דורותי ריטר (באנגלית: Louise Dorothy Ritter; נולדה ב-18 בפברואר 1958) היא אתלטית אמריקאית בעבר, אלופה אולימפית (סיאול 1988) בקפיצה לגובה.
ביוגרפיה
ריטר נולדה בדאלאס טקסס.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסן חואן, פוארטו ריקו בשנת 1979 זכתה ריטר במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.93 מטר, לפני בת ארצה פמלה ספנסר (1.87 מטר) ודבי בריל מקנדה (1.85 מטר).
באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 זכתה ריטר במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.95 מטר, אחרי טמרה ביקובה מברית המועצות (2.01 מטר) ואולריקה מייפארת ממערב גרמניה (1.99 מטר).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) סיימה ריטר במקום שמיני בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.91 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1987 סיימה ריטר במקום שמיני בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.93 מטר. המנצחת בתחרות הייתה סטפקה קוסטדינובה מבולגריה שקבעה שיא עולם חדש של 2.09 מטר, השיא הנוכחי, לפני ביקובה (2.04 מטר).
אולימפיאדת השיא
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת סיאול (1988) שנערכו באוסטין טקסס ביולי אותה שנה קבעה ריטר בקפיצה לגובה שיא אישי של 2.03 מטר. במשחקים עצמם ריטר וקוסטדינובה (אלופה ושיאנית העולם) סיימו בצוותא את התחרות לאחר שעברו כל אחת גובה של 2.01 מטר, ללא פסילות בשיא אולימפי חדש ולא הצליחו לעבור את הגובה הבא של 2.03 מטר בשלושה ניסיונות. ההכרעה ביניהן הועברה לקפיצה נוספת בגובה של 2.03 מטר אותו עברה ריטר וקבעה שיא אולימפי חדש וזכייה במדליית הזהב, לעומת קוסטדינובה שלא הצליחה וזכתה במדליית הכסף (2.01 מטר) ובמדליית הארד זכתה ביקובה (1.99 מטר).
הקפיצה הגדולה (סרט קצר)
הקפיצה הגדולה (באנגלית: 'Boundin) הוא סרט אנימציה קצר של חברת פיקסאר שהוקרן לפני הסרט "משפחת סופר על", ב-5 בנובמבר 2004. הסרט הוא אנימציה מוזיקלית על כבש רקדן שמאבד את הביטחון העצמי שלו, לאחר שגוזזים לו את הצמר. את הסרט כתב, ביים והלחין עובד פיקסאר, באד לאקי. המפיקה היא אסנת שורר. הסרט כלול ב-DVD של הסרט משפחת סופר על, כמו כן הוא הופץ באוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר, חלק 1.
עלילה
הסרט עוקב אחר כבש שחי במערב האמריקני. הריקודים האלגנטיים שלו פופולריים בקרב שאר בעלי החיים. יום אחד מגיעים רועי הכבשים וחותכים לו את הפרווה בשביל להכין צמר. לאחר שאיבד את פרוותו, בעלי החיים האחרים צוחקים על הכבש והוא מתבייש ומאבד את הביטחון לרקוד. אל הכבשה מגיע ה"ג'קאלופ" שהוא שילוב של ארנב ואנטילופה, הוא מתחבר עם הכבש הקטן ומלמד אותו את היתרונות של הקפיצה, ולא רק הריקוד (כלומר לקום בכל פעם שאתה נופל).
שמחתו של הכבש בחיים חוזרת. צמר הכבשים צומח בסופו של דבר בחורף, רק כדי שייחתך שוב, אך הפעם הוא שמח כיוון שיוכל לקפוץ כל פעם שיהיה חסר פרווה, מוסר ההשכל של הסיפור הוא לעולם לא להרגיש רע עם עצמך.
הפקה
זהו הסרטון הראשון של פיקסאר שכולל דיבורים, ולא רק צלילים. הוא גם הסרט הראשון לכלול דמויות מדברות שאינם מופיעים בסרטים הרגילים של פיקסאר. הסרט זכה בשנת 2004 בפרס אנני לסרט הקצר הטוב ביותר, כמו כן הוא היה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר. באתר עגבניות רקובות הסרט זכה לציון 64%.
הסרט בדיבוב עברי לווה בקריינותו של אלי גורנשטיין ותורגם בידי עמוס אטינגר, כאשר הדיבוב בוים והופק על ידי שפרירה זכאי.
אליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת
אליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת (Élisabeth de France, 2 באפריל 1545 - 3 באוקטובר 1568) הייתה בתו הבכורה של אנרי השני, מלך צרפת ורעייתו השלישית של פליפה השני, מלך ספרד.
ילדותה
הנסיכה אליזבת נולדה ב-2 באפריל 1545 בארמון פונטנבלו שמחוץ לפריז, צרפת. היא הייתה ילדתם השנייה ובתם הבכורה של אנרי השני, מלך צרפת ורעייתו, קטרינה דה מדיצ'י. היא גדלה יחד עם שמונת אחיה עם אחיותיה אך בילתה את רוב זמנה עם בת גילה מרי סטיוארט, לעתיד מרי, מלכת הסקוטים, שגדלה בחצר המלוכה הצרפתית. כבתו הבכורה של המלך הצרפתי המכהן אליזבת נקראה בתואר מאדאם רויאל.
נישואים וילדים
ב-22 ביוני 1559 נישאה הנסיכה אליזבת, שהייתה אז בת 14 בלבד, לפליפה השני, מלך ספרד, שהיה בן 32. נישואים אלו, שהיו הנישואים השלישיים של המלך פליפה, היו אחת מהתוצאות של שלום קאטו-קמברסיס בין אנרי השני לפליפה השני, הסכם שסיים את מלחמת הבסבורג-ולואה. אליזבת הייתה מאורסת לפני כן לבנו הבכור של פליפה, קרלוס, נסיך אסטוריאס, אך מניעים פוליטיים אילצו אותה להנשא לאביו המלך. למרות הפרש הגילים הגדול בין השניים פליפה אהב מאוד את רעייתו השלישית ונשאר לצידה אפילו כשחלתה באבעבועות שחורות.