cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סייר אוויר
היסטוריה
בשנת 1976 הוקמה יחידת "שלף" בחיל-המודיעין. הייתה זו הפעם הראשונה שסיירים החלו לפעול במסגרתה של יחידה עצמאית. לפני כן, נהגו מחלקות המודיעין של הפיקודים המרחביים להחזיק סיירי אוויר משלהם, שהיו כפופים לקמ"ן הפיקוד.
עד תחילת שנות האלפיים, לכל אחת משתי היחידות היו שיטות פעולה שונות ומסלול הכשרה שונה. עם כניסתן של מערכות תצפית חדשות, נהיה אופי העבודה דומה, ולכן הוחלט על איחוד שיטות ההכשרה של שתי היחידות.
משנת 2005, מתקיים קורס סיירי האוויר המאוחד.
קונקורד (קרוליינה הצפונית)
קונקורד (באנגלית: Concord) היא עיר במדינת קרוליינה הצפונית שבארצות הברית. נכון למפקד האוכלוסין של 2020, מנתה העיר 105,186 תושבים, ובכך היא העיר העשירית בגודל אוכלוסייתה בצפון קרוליינה.
בשנת 2015, האתר WalletHub דירג את כלכלת קונקורד ככלכלה ה-16 הצומחת ביותר בארצות הברית. העיר נחשבת גם למרכז תיירות אזורי.
היסטוריה
קונקורד יושבה לראשונה בסביבות שנת 1750 על ידי מהגרים גרמנים וסקוטים-אירים. קונקורד נחשבת לעיר עתיקה יחסית בסטנדרטים אמריקניים, שכן היא הוכרזה כעיר ב-1806. עוד בשלב מוקדם קונקורד הפכה למרכז מסחר וקמעונאות אזורי. בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 העיר חוותה תנופת בנייה משמעותית. במקביל, קונקורד הפכה למרכז משמעותי של ייצור תעשייתי של כותנה. בעיר אף הוקם מפעל הכותנה הראשון במדינה שהיה בבעלות אפרו אמריקאים. הפריחה הכלכלית והחברתית נפגעה בזמן ובהשפעת המהומות הגזעיות בווילמינגטון. לאחר מהומות אלו אלפי אפרו אמריקאים עזבו את קונקורד.
דמוגרפיה
נכון למפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בעיר 105,240 אנשים ב-30,660 משקי בית ו-21,013 משפחות.
דת
המתיישבים הראשונים היו בעיקר מהגרים לותרנים ופרוטסטנטים רפורמים סקוטים או פרסביטריאנים איריים. כיום יש למחוז מגוון דתי רחב. נכון לשנת 2000, יותר מ-63% מתושבי העיר מאוגדים באיזשהוא גוף דתי. יש בעיר אף קהילה יהודית.
ממשל
העיר מנוהלת על ידי ראש עיר ומועצה עירונית הנבחרים לכהונה של ארבע שנים, ללא הגבלת כהונה. מועצת העיר נחשבת לגוף החזק ביותר מבחינה פוליטית בעיר, וראש העיר מהווה יושב הראש שלה. ראש העיר זכאי להצביע במועצה רק במקרה של תיקו. מועצת העיר כוללת שבעה חברי מועצת העיר בנוסף על ראש העיר. ראש העיר הנוכחי של קונקורד הוא וויליאם סי. "ביל" דוש, שמכהן מאז 2017.
שדרת הקוסמונאוטים
שדרת הקוסמונאוטים היא שדרת זיכרון רחבת ידיים לזכר כל הקוסמונאוטים בתקופת ברית המועצות באתר ההנצחה המרכזי לזכר אנשי החלל הרוסי במוסקבה. השדרה הוקמה בשנת 1972 והיא מובילה אל אנדרטת כובשי החלל ואל מוזיאון החלל הרוסי. השדרה משמשת להולכי רגל בלבד והיא מחברת את מוזיאון ואת האנדרטה אל תחנת הרכבת התחתית של מרכז התערוכה של כל רוסיה.
השדרה בנויה בצורת סמטה בתוך פארק המלווה אנדרטאות אבן הגדולות של דמויות חשובות בתוכנית החלל הסובייטית. בסופה של השדרה ניצב פסל ענק של קונסטנטין ציולקובסקי היושב לרגלי האנדרטה.
שולמית
שולמית היא אופרטה יידית מאת המחזאי אברהם גולדפדן, שנכתבה בשנת 1880. היצירה זכתה בישראל לגרסה מעודכנת בעברית ונחשבת בעיני רבים ל"מחזמר העברי הראשון".
האופרטה, מלודרמה מוזיקלית בארבע מערכות ו-15 תמונות המתרחשת בתקופת הבית השני, מבוססת על הפואמה "עדים נאמנים או חולדה ובור" (1852) מאת חתנו של גולדפדן, אליהו מרדכי וֶרבֶּל, שבתורה מבוססת על האגדה התלמודית "חולדה ובור" הנרמזת במסכת תענית בתלמוד הבבלי. הסיפור מתמקד בשולמית, בתו היפה של מנהיג השבט, אשר נופלת לבאר תוך כדי שיטוט דרך הערבה. היא ניצלת על ידי נסיך יפה תואר, אבשלום. הם נשבעים להינשא, אך לפני שהם עושים זאת, אבשלום פוגש בנסיכה אביגיל ומתחתן איתה. מותם של שני ילדיהם מיוחסת לשבירתו של הנסיך את התחייבותו לשולמית והוא עוזב את אשתו כדי למצוא אותה, עד לסופה הטוב של העלילה.
האופרטה משאילה את עצמה לצורה של טרגדיה יוונית עם השפעה תיאטרלית, ש"נועדה גם לרומם את הנפש וגם לבדר".
גולדפאדן כתב ב"שולמית" שניים מהשירים הידועים ביותר שלו, "שיר החתן" ובעיקר -"צימוקים ושקדים" ("ראזשינקעס מיט מאנדלען"), שהפך למעין שיר עם יהודי:
בעיבוד של אדה דונאט האופרטה הועלתה על הבמה כ-500 פעמים.
העולים החדשים ממזרח אירופה הביאו את "שולמית" גם לארץ ישראל, והציגו אותו בהפקות חובבים, ביידיש ובעברית, באולמות בתי הספר בערים וביישובים השונים, מה שעורר את זעמם של קיצונים חרדים. בשנת 1922 החליט התיאטרון הדרמטי בתל אביב להעלות את האופרטה בגרסה בעברית.
ג'ורג' ואל, שהקים את תיאטרון דו-רה-מי, החליט ב-1956 לשלב מחזה מוזיקלי מקורי בתיאטרונו ובחר ב"שולמית". הוא החליט לעדכן את האופרטה להיות רלוונטית לישראל של שנות ה-50, שהייתה עסוקה בקליטת מספר רב של עולים חדשים, כולל מתימן, לכן בחר לתפקיד הראשי את הזמרת ממוצא תימני שושנה דמארי ואת אחיה סעדיה דמארי. משה וילנסקי כתב שירים חדשים ועדכן את הישנים ויחיאל מוהר כתב פזמונים. ההפקה הייתה עשירה ביותר, בהשתתפות רקדנים, מקהלה וסטים מפוארים. הביקורת שיבחה את "המיוזיקל העברי הראשון 'שולמית'" ובייחוד את הופעתה של דמארי הן כזמרת והן כשחקנית, אולם ההצגה לא האריכה ימים: התיאטרון נסגר לאחר מספר חודשים בודדים, עקב המשבר הכספי הקשה בו היה נתון מהצגות קודמות, ובעקבות גיוס המילואים למבצע קדש שפרץ לאחר הופעת הבכורה, והחמיר את מצבו הכלכלי.
מונה פאנדי
מאזנה אסמאעיל (במלזית: Mona Fandey; 1 בינואר 1956 – 2 בנובמבר 2001), הידועה בשם מונה פאנדי, הייתה זמרת פופ, רופאת אליל, ורוצחת מלזית. היא הוּצאה להורג ב-2 בנובמבר 2001, בגיל 45, לאחר שהורשעה בגין רצח של פוליטיקאי, מזלאן אידריס, ב-1993.
קריירה מוזיקלית
את השם מונה פאנדי אימצה אסמאעיל כשם במה, ונודעה בו גם לאחר שעזבה את עסקי המוזיקה. הקריירה שלה במוזיקה הייתה קצרה: היא יצאה רק באלבום אחד בהוצאה עצמית, בשם "דיאנה", והופיעה מספר פעמים בטלוויזיה. בנערותה הייתה פאנדי גם רקדנית בלט מים.
הרצח
לאחר שעזבה את עסקי המוזיקה, היא החלה להיות מעורבת בתחום הכישוף הרוחני, ונודעה כ"בומו" (bomoh), שאמאנית מקומית. היא הציעה מגוון שירותים ללקוחות, בעיקר מן המעמד הגבוה. לטענתה, סיפקה למספר פוליטיקאים מהמפלגה השלטת מגוון רחב של קמעות וקסמים.
מזלאן אידריס, חבר בית המחוקקים המייצג את מחוז באטו טאלאם במדינת פהנג, רצה לקדם את הקריירה הפוליטית שלו וביקש את שירותיה של מונה לשם כך. מזלאן רכש את השכלתו בארצות הברית, והיה פוליטיקאי שאפתן מהמפלגה השולטת, ארגון מלזי לאומי מאוחד (UMNO). באותו זמן, מונה עבדה יחד עם בעלה אפנדי מוחד נור אפנדי עבדול רחמן (44), ועם העוזר שלהם, ג'ורמי חסן (31). מונה ובעלה הבטיחו לסייע למזלאן בעזרת קמע עשוי מקנה סוכר ומכיסוי ראש מסורתי (sbatmi) אשר כביכול היה של נשיא אינדונזיה לשעבר, סוקרנו. מונה שכנעה את מזלאן שהוא יהיה "בלתי מנוצח" אם הוא יחזיק את הקמע. בתמורה, מונה דרשה 2.5 מיליון רינגיט מלזיים (RM). מזלאן שילם לזוג RM 500,000 כפיקדון, ונתן להם שטרות בעלות על עשרה חלקי אדמה כערבות עבור שני המיליון הנוספים.
הם קבעו פגישה בביתה של מונה כדי לערוך טקסי טיהור. על פי ממצאי בית המשפט, השלושה הורו למזלאן לשכב על הרצפה, על גבו, ומונה הניחה עליו פרחים. מונה אמרה למזלאן לעצום עיניים ולחכות שהכסף "ייפול מהשמיים". ג'ורמי אז נטל גרזן, וערף את ראשו. גופתו של מזלאן בותרה, ועורו נפשט חלקית. הגופה נמצאה ב-18 חלקים, קבורה במחסן ליד ביתם של מונה ומוחד בקמפונג פרואס, אולו דונג, ראוב פהנג.
משפט והוצאה להורג
ייתכן שמזלאן נעדר כבר מאז 2 ביולי 1993, לאחר שמשך סכום בשווי של $12,000 ממספר בנקים בקואלה לומפור. על פי התביעה, הרצח אירע בין תאריך זה ל-18 ביולי. לאחר הרצח, עדים ראו את מונה מבצעת קניות גדולות, כולל רכישת מרצדס וניתוח מתיחת פנים. הגופה נמצאה על ידי המשטרה ב-22 ביולי 1993; מונה, בעלה, וג'ורמי נעצרו וזמן קצר לאחר מכן החל המשפט המתוקשר. הם עמדו לדין בבית המשפט הגבוה בטמרלו, מול 7 מושבעים. בית המשפט הרשיע את שלושתם, וגזר עליהם עונש מוות בתלייה. מונה והאחרים הגישו ערעורים לבית המשפט הפדרלי וב-1999 בית המשפט דחה את הערעורים ואישר את גזר דין המוות. לבסוף, שלושת האסירים ביקשו לקבל חנינה או מיגור עונשם מוועדת החנינות של פהנג, אך עתירתם נדחתה. מונה, מוחד וג'ורמי נתלו ב-2 בנובמבר 2001 בכלא קג'אנג.
לאחר מותה
המשפט היה מן המתוקשרים בתולדות אסיה, והתקשורת דיווחה על מונה כעל סוג של כוכבת, כולל ניתוח של בגדיה והתנהלותה. לפי הדיווחים, היא התהדרה במחלצות אופנתיות וחייכה עבור הצלמים והכתבים. צבעונות בגדיה הייתה לידיעה חדשותית. לנוכח תשומת לב הרבה, מונה ציינה פעם ש"נראה כאילו יש לי הרבה מעריצים".
המשפט סוקר גם ברחבי עולם, ותנועות נגד עונש המוות, לרבות אמנסטי אינטרנשיונל, התגייסו להתנגד להוצאת השלושה להורג.
ב-2002, במאי הקולנוע המלזי אמיר מוחמד עשה סרט קצר בשם "מונה" כחלק מסדרתו 6horts. ב-2007, יצא סרט האימה של דיין אסקנדר סעיד, Dukun, אשר מבוסס חלקית על סיפורה של מונה. הסיפור גם הופיע כעלילת פרק של סדרת הטלוויזיה המלזית Frontpage ב-2008.
סיפורים רבים סופרו לאחר מותה על שהותה בכלא, כולל סיפורים על כישופים שכישפה, ועל יכולתה לעוף או לעבור ממקום למקום בטלפורטציה. מונה עצמה התכחשה ליכולות אלו, אך אסירות וסוהרות כאחת האמינו שיש לה כוחות, והמשיכו לספר על כך גם בעשורים מאז מותה.
כ-15 שנים לאחר הוצאתה להורג, החלו לצאת בעיתונות המלזית דיווחים על חפותה של מונה, כפי שהיא עצמה טענה במשפטה. המקור העיקרי לדיווחים אלה היו הסוהרות ששמרו על מונה במשך השנים שלה בכלא, ואשר שוכנעו שהיא חפה מפשע. גם לפי העדות של ג'ורמי במשפט מונה לא ידעה על התוכנית לרצוח את מזלאן, ומוחד שלח אותה לקטוף פרחים בזמן ששני הגברים הכינו את התוכנית.
מצד שני, קיימות השערות על היות הזוג רוצחים סדרתיים, מכיוון שבוצעו רציחות נוספות באופן דומה, אחד מהם בבית שגרו בו שנים קודם לכן.
ביתה, תא הכלא בו ישבה, וקברה של מונה הפכו לאתרים של עלייה לרגל מצד המאמינים בכישופיה, אשר באים לבקש קיום משאלות ומציאת שידוכים.
המשפט של מונה פאנדי היה אחד האחרונים שהתקיים מול חבר מושבעים במלזיה. האופי הסנסציוני של המקרה היה אחד הגורמים בהחלטת הממשלה להפסיק שיטה זו, ומשפטים עם מושבעים בוטלו החל מ-1 בינואר 1995.
יאקוזה
יאקוּזָה (ביפנית: ヤクザ או やくざ), או גוֺקוּדוֺ (極道, "הדרך הקיצונית" ),  הוא ארגון הפשע המסורתי של יפן. המשטרה היפנית והתקשורת, בהנחיית המשטרה, קוראים לחברי הארגון בּוֹריוֹקוּדָן (暴力団; קבוצה אלימה), והחברים מכנים עצמם נינקיו דנטאי (仁侠団体; ארגון אבירי). היאקוזה ידועים בשל קודי ההתנהגות שלהם וארגונם. היאקוזה תופסים מקום מכובד בעולם הקולנוע היפני. בשיאה, מספר החברים ביאקוזה הוערך בכ-200,000, אך בשנים האחרונות, חוקים ורגולוציות של ממשלת יפן נגד היאקוזה צמצמו משמעותית את פעילותה, ונכון ל-2019, היאקוזה מונה כ-30,000 חברים בלבד.
מקורות
אף על פי שמקורות היאקוזה אינם ברורים, את מקורות היאקוזה המודרנית ניתן למצוא באמצע תקופת אדו והם מתחלקים לשניים: טֶקִייָה (的屋), אנשים שסחרו בסחורה אסורה, גנובה או מפוקפקת; ובקוטו (博徒), אלה שעסקו בהימורים.
הטקייה היו מהמעמדות החברתיים הנמוכים ביותר באדו. עם התארגנותם לקבוצות מאורגנות החלו הטקייה למלא תפקידים מנהליים בתחום המסחר, כגון הקצאת מקום לדוכנים והגנה על הפעילות העסקית. במהלך פסטיבלי שינטו הקימו הטקייה דוכנים בסביבות המקדשים, וחלקם עסקו באבטחה. שאר הטקייה היו משלמים דמי שכירות עבור המקום והאבטחה.
התפשטות התופעה הביאה בסופו של דבר את הממשלה להכיר בארגונים אלה, העניקה לראשיהם שמות משפחה ולראשונה נתנה להם אישור לשאת ואקיזאשי - חרב סמוראים קצרה (הזכות לשאת קטאנה נותרה בלעדית למעמד הסמוראים והאצולה).
לבקוטו היה מעמד חברתי נחות עוד יותר, שכן הימורים לא היו חוקיים ביפן. בתי הימורים רבים קמו במקדשים נטושים בפאתי ערים וכפרים בכל רחבי המדינה. בנוסף על הימורים, עסקו הבקוטו גם בהלוואה בריבית, והחזיקו כוחות אבטחה משלהם. בתי ההימורים ועסקי ההלוואות, כמו הבקוטו עצמם, זכו לתדמית שלילית בקרב האוכלוסייה, ותדמית הבלתי-רצויים המאפיינת את היאקוזה מקורה בבקוטו; בכלל זה, גם מקור השם יאקוזה הוא במשחק קלפים פופולרי יפני, אוֹאִיצ'וֹ קאבּוּ, הדומה במקצת למשחק בלק ג'ק. במשחק זה, היד הגרועה ביותר היא 3-9-8, שבספירה יפנית נקראת יא-קו-זה.
כיום ניתן למצוא סימנים למקורות היאקוזה בטקסי החניכה שלהם, המשלבים אלמנטים פולחניים של הטקייה ושל הבקוטו. אף על פי שבחלוף השנים הפך עולם היאקוזה מגוון יותר, עדיין ישנן קבוצות המזדהות עם אחת מהקבוצות המקוריות; למשל, קבוצה של יאקוזה העוסקת בהימורים עשויה לקרוא לעצמה בקוטו.
מבנה
בתהליך התהוותה, אימצה היאקוזה מערכת היררכית בה הקוֹבּוּן (子分; ילד מאומץ) חייב אמונים לאוֹיָאבּוּן (親分; הורה מאמץ). בהמשך נוסף ערך הג'ינגי (仁義; צדק וחובה), לפיו על הנאמנות והכבוד להכתיב את אורח חייו של היאקוזה. קשרי אויאבון-קובון נוסדים בטקס בו חולקים שני הצדדים כוסית סאקה. הטקס אינו ייחודי ליאקוזה, והוא נהוג בחתונות שינטו.
במהלך המלחמה הפסיפית חלה ירידה במספר החברים בארגון מכיוון שמרבית האוכלוסייה התגייסה למאמץ המלחמתי והחברה כולה הייתה נתונה תחת שלטון קפדני. עם זאת, לאחר המלחמה שבה היאקוזה לפעילות.
בראש כל קבוצת יאקוזה עומד האויאבון, או קומיצ'ו (組長; ראש משפחה) שנותן פקודות לכפופים לו, הקובון. החברים קוטעים את כל קשריהם לחיים שקדמו להצטרפות, ונאמנותם עוברת לאויאבון שלהם. הם מתייחסים זה לזה כמשפחה - אבות, בנים, אחים גדולים ואחים קטנים. הרוב המוחלט של חברי היאקוזה הם גברים, ומספר הנשים המצומצם המשתייך לארגון נקראות נֶה-סאן (姐さん; אחות גדולה).
המבנה הארגוני של היאקוזה מורכב ביותר. לכל סינדיקט יש בוס, קומיצ'ו, וישירות מתחתיו נמצאים הסאיקו קומון (最高顧問; יועץ בכיר) והסוֹ-הוֹנבוּצ'וֹ (ראש המטה). תחתם נמצאים הוָוקַגָאשירה והפוקו-הונבוצ'ו, המנהלים מספר קבוצות באזור מסוים. לכל קבוצת יאקוזה מקומית באזור מסוים יש בוס מקומי, שנקרא שָטֶאיגָאשירה, ותחתיו משרתים סגנים, יועצים אנשי כספים וחיילים פשוטים.
דרגתו של חבר ביאקוזה נקבעת לפי היררכיית סאקזוקי, או עם מי הוא חלק כוסית סאקה. אדם שחלק כוסית עם האויאבון הופך לחבר המשפחה הקרובה שלו, או קובון, ומקבל דרגה לפי הוותק שלו (אח בכור או אח צעיר). כל קובון בותו רשאי לחלוק כוסית עם הכפופים לו, ובכך ליצור סניף של הקבוצה הגדולה. סינדקט ימאגוצ'י-גומי, למשל, חולש על כ-2,500 בתי עסק ועל כ-500 תתי-ארגונים, המגיעים לרמה החמישית מתחת לארגון הגג.
טקסים
אחד המנהגים הידועים ביותר של היאקוזה הוא היוביצומה (指詰め), או קטיעת הזרת כאות חרטה או התנצלות. לאחר שביצע עבירה, על האדם לקטוע את קצה הזרת השמאלית שלו, ולהגיש את החלק לבוס שלו. לעיתים יעשה זאת בוס אזורי אל מול האויאבון על מנת להציל את אחד מאנשיו מעונש כבד יותר.
מקור המנהג הוא בדרך בה אוחזים בחרב. שלוש האצבעות התחתונות אוחזות בניצב החרב בחוזקה, בעוד האצבע המורה והאגודל רפויות יותר. הסרת האצבעות התחתונות, הזרת תחילה ומעלה, מחלישה בהדרגתיות את אחיזתו של האדם בחרב. הרעיון מאחורי זה הוא שאדם כזה נאלץ להסתמך יותר ויותר על חברי קבוצתו להגנה, ובכך מסכל פעולה עצמאית. בשנים האחרונות החלו חברי יאקוזה להרכיב אצבעות תותבות על מנת להסתיר את הגדם.
ליאקוזה רבים יש כתובת קעקע, ונפוצות גם כתובות המכסות את כל הגוף. קעקועים המכסים את כל הגוף, הנקראים אירזומי, נעשים בשיטה המסורתית בה מכניסים את הדיו אל מתחת לעור תוך שימוש בכלים פשוטים ומחטים העשויות חזרן או פלדה. תהליך זה הוא איטי וכואב יותר מתהליך הקעקוע המקובל במערב, וגודל כתובת הקעקע מעידה על מחויבותו של האדם.
פעילות
המאפיין העיקרי של פעילות היאקוזה הוא חצי-חשאיות. הכוונה היא שרצח או גנבה, למשל, הם עיסוקים שנעשים לרוב בחשאיות, ולכן לא עוסקים בהם חברי היאקוזה מצד שני, יאקוזה אינם מנהלים בעצמם את עסקיהם, שכן זהו עיסוק שאינו חשאי כלל, ולרוב מנהלים אותם אנשים שאינם שייכים לארגון, אך משלמים לו דמי חסות. למעשה, היאקוזה פועלת למיגור הפשעים הקטנים באזוריהם, וכנופיות הרחוב מעדיפות להימנע מאזורים אלה.
פעילותה של היאקוזה מקיפה תחומים שונים, והיא כוללת הימורים, סחר בבני אדם, זנות, סחר בסמים, סחיטה, הונאה וגביית דמי חסות, אם כי קיים שוני בעיסוקים המותרים בין סינדקט אחד למשנהו. לרוב פועלים היאקוזה ברבעי קניות ובידור וברבעי החלונות האדומים.
העיסוק בסחיטה הוא מרכזי בעולם היאקוזה, והם מפעילים שיטה ייחודית הנקראת סוֹקָאִייָה (総会屋; אנשי ישיבות). אנשי הסוקאייה הם סחטנים מקצועיים, ותפקידם הוא לגלות מידע וסודות מביכים אודות חברי ההנהלה הבכירה של תאגיד מסוים. לאחר מכן הם משתמשים במידע על מנת לדרוש כסף בתמורה לכך שלא יפרסמו אותו בישיבת מחזיקי המניות או בתקשורת. בנוסף, לעיתים משיגים היאקוזה דריסת רגל בישיבות מחזיקי המניות של חברה מסוימת על ידי רכישת מספר קטן של מניות, ואז מאיימים על שאר מחזיקי המניות וכך למעשה משתלטים על החברה.
עם זאת, היאקוזה משקיעה גם באופן לגיטימי, ובבעלות הסינדקטים השונים חברות השקעות, חברות בנייה ועוד. ליאקוזה אף נוכחות בעולם הפיננסים של יפן, ויש להם קשרים לחברות פיננסיות רבות. התופעה הייתה נפוצה במיוחד בבורסה לניירות ערך של אוסקה, ובמרץ 2008 החליטה הרשות לניירות ערך לחקור את כל החברות בבורסה ולסלק את כל בעלות הקשרים ליאקוזה.
סיוע
בין היאקוזה ומשטרת יפן קיים הסכם לא-כתוב לפיו מותר לראשונים לסייע בעת משבר, אך מבלי לפרסם עצמם. למשל, לאחר רעידת האדמה בקובה ב-1995, החלו חברי סינדקט יאמגוצ'י-גומי, שבסיסו בקובה, לסייע לתושבים מיד לאחר הרעידה, תוך שהם מספקים להם מזון ומחסה. פעילות זו של היאקוזה זכתה לסיקור נרחב בכלי התקשורת, במיוחד על רקע התגובה האיטית של רשויות יפן לאירוע.
לאחר רעידת האדמה בסנדאי הפעילו קבוצות היאקוזה את מערך הסיוע שלהם פעם נוספת. הקבוצות שלחו משאיות עמוסות במזון, שתייה, שמיכות ושאר פריטים חיוניים מאזורי טוקיו וקובה לאזורי האסון. הסיבה לסיוע שמגישים היאקוזה בעתות משבר לחברה המנדה אותם היא ערך הנינקיו (侠映) בו מחזיק הארגון, המקדש נדיבות, צדק ועזרה לחלשים.
ארגונים
נכון לשנת 2019 ישנם כ-30,000 אנשים החברים בארגוני פשע שונים המרכיבים את היאקוזה. להלן שלושת הארגונים הגדולים ביותר, המאגדים תחתם את כל קבוצות היאקוזה ביפן:
המעצרים הפוליטיים בירדן (2021)
ב-3 באפריל 2021 נעצרו 20 בכירים בממלכה הירדנית בחשד שקשרו קשר להדחת המלך עבדאללה. בין הקושרים נמצא גם הנסיך חמזה בן חוסיין, אחיו למחצה של המלך. גורם מודיעיני בכיר בממלכה דיווח כי ההתרעה התקבלה משירותי המודיעין של ישראל ושל ארצות הברית. ירדן אסרה לדווח על המשבר בבית המלוכה ועל ההאשמות כלפי הנסיך חמזה.
סיכול הקשר
לפי דיווחים באמצעי התקשורת, ב-3 באפריל 2021 רשויות החוק בירדן סיכלו ניסיון הפיכה במדינה, אשר במסגרתו לקחו חלק חברים בבית המלוכה הירדני, בהם נסיך הכתר לשעבר, חמזה בן חוסיין. התקשורת הממלכתית בירדן הכחישה כי חמזה היה מעורב בהפיכה או נעצר, אך בכלי תקשורת בעולם דווח כי הוא נמצא במעצר בית בארמונו.
הוושינגטון פוסט דיווח כי בכיר בבית המלוכה טוען כי מעצרו של הנסיך, שלווה במעצרים נוספים, הוא חלק מסיכול תוכנית הפיכה נרחבת, בה השתתף בן משפחת מלוכה נוסף ועוד ראשי שבטים ומפקדים בצבא ירדן.
המידע שהוביל לקושרי הקשר התקבל מה-CIA האמריקני והמודיעין הישראלי. הנסיך חמזה כיהן כיורש העצר בממלכה במשך ארבע שנים לפני שאחיו למחצה, המלך עבדאללה, החליט להעביר את התואר לבנו הבכור הנסיך חוסיין. מעצרים נוספים צפויים בהמשך.
צבא ירדן הכחיש את מעצר הנסיך. הרמטכ"ל הירדני אמר בטלוויזיה הממלכתית בירדן: "אין אמת בטענות שפורסמו על מעצר הנסיך חמזה אבל הוא התבקש להפסיק בפעולות הפוגעות בביטחון ירדן ויציבותה במסגרת חקירות כוללות שביצעו מנגנוני הביטחון". בעקבות חקירות אלה נעצרו שריף חסן, אף הוא בן משפחת המלוכה, באסם עוודאללה שהיה במשך שנים יועצו הקרוב של המלך עבדאללה התחנך בארצות הברית ובעבר שימש יועץ ליורש העצר הסעודי, מוחמד בן סלמאן, ואף כיהן כשר האוצר בממשלה בריאד ואישים נוספים.
לאחר הכחשת הירדנים, פרסם הנסיך סרטון שבו הוא מאשר כי הוא נתון במעצר בית.
בירדן פורסם כי איש "המוסד" לשעבר יצר קשר עם הנסיך והציע לארגן לבני משפחתו פינוי במטוס פרטי מהממלכה. האדם שבו מדובר, רועי שפושניק, הגיב שאין לו כל קשר ל"מוסד", ואת הצעת העזרה הגיש עקב חברות אישית עם הנסיך חמזה.
בהמשך, הנסיך חמזה חתם על מכתב נאמנות למלך עבדאללה. המלך אמר ב-7 באפריל שהנסיך הבטיח להיות נאמן, הסכסוך נגמר.
נבחרת גואם בכדורגל
הנבחרת הוקמה ב-1975 אך צורפה לפיפ"א רק ב-1996.
בום על-קולי
הסבר לתופעה
מטוס (או חפץ אחר) שעובר דרך האוויר גורם לשינויי לחץ הנובעים מגלי קול ומכל הפרעה לא סדירה בזרימת האוויר, שמתפשטים לכל הכיוונים במהירות הקול (שאינה מהירות קבועה). גלי קול שמגיעים יחד לנקודה מסוימת נשמעים כרעש בעוצמה גבוהה. ייתכן מצב שבו אוסף של גלי קול מגיע בבת אחת לנקודות מסוימות בסביבתו של המטוס, והם מהווים את הבום על-קולי החזק שנשמע בנקודות אלו. מטוס שנע במהירות על-קולית יכול ליצור אוסף גלים כזה על הקרקע מאחוריו.
באופן תאורטי עבור גוף שטס בדיוק במהירות הקול, הבום יישמע מעט אחרי חליפתו, כלומר אדם שניצב על הקרקע ישמע את הבום מעט אחרי שהוא יראה את הגוף חולף מעליו. עבור גוף שמהירותו גבוהה יותר, הבום יישמע זמן ארוך יותר לאחר שהגוף יעבור מעל לצופה. באופן מדויק יותר, מכיוון שמהירות הקול תלויה בדחיסות האוויר ובטמפרטורה שלו, ומעבר גוף מוטס בגוש אוויר גורר סדרה של מפגשים בנקודות רבות סביבו היוצרים דחיסה וחימום, גם גופים במהירויות עבר קוליות עשויות ליצור בום על קולי.
מאחורי מטוס שנע במהירות על-קולית ניתן לשרטט חרוט דמיוני המתאר את התחום שבו ניתן לשמוע את גלי הקול שמקורם במטוס. זהו קונוס מאך. צורתו של החרוט תלויה במהירות, וככל שזו גבוהה יותר, כך זווית הפתיחה של החרוט קטנה יותר. במהירות קבועה, החרוט הדמיוני נע יחד עם המטוס, אולם צורתו לא משתנה.
גבולות החרוט מהווים גל הלם שמוגדר כשינוי חד ובלתי-רציף בלחץ האוויר. פעמים רבות, נוצרים שני גלי הלם. מקורו של אחד מהם בחרטום המטוס, ושל השני בזנבו. במקרים אלו, בום על-קולי יישמע פעמיים, בזה אחר זה.
השפעות על הסביבה
בום על-קולי הנוצר על ידי מטוס בקרבת הקרקע יוצר רעש חזק ואף הדף העשוי לגרום לניפוץ חלונות. עקב כך אסורה במרבית מדינות העולם טיסה במהירות על קולית מחוץ לאזורים מוגדרים, בדרך כלל אזורי אימונים צבאיים המרוחקים ממקומות מיושבים. יצירה מכוונת של בום על קולי בקרבת הקרקע עשויה גם לשמש כאמצעי לוחמה פסיכולוגית וכסוג של נשק אל הרג.
ישראל השתמשה פעמים אחדות בשיטה זו כאמצעי לחץ והרתעה מול אויבותיה במדינות. השימוש הראשון בהרעשה על קולית נעשה במלחמת ההתשה. ב-17 ביוני 1969 ביצעה רביעיית מטוסי מיראז' 3, שהייתה במשימת צילום מעל שדות תעופה במצרים, בום על-קולי בקהיר מעל ביתו של נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, וגרמה לניפוץ חלונות ביתו. ב-5 בנובמבר 1969 ביצעו שני פנטומים בום על-קולי מעל קהיר, וב-29 בינואר 1970, לאחר שמיג סורי חדר ועשה בום מעל חיפה, החזיר חיל האוויר בזוג פנטומים שעשו בום על קולי בדמשק, ובלילה נשברו באופן זה שמשות רבות גם בלטקיה, חומס, חמה וחלב כאות אזהרה לסורים. בשנת 1974 ביצעה ישראל גיחות הרעשה מעל לכפרים בפתחלנד בלבנון זאת בתגובה לפיגועים שבוצעו על ידי טרוריסטים שיצאו מאזור זה. כתוצאה מנזקי ההרעשה עזבו חלק מהתושבים את הכפרים.. בשנים 2003, 2006 ביצעה ישראל גיחות הרעשה בסוריה. בשנות ה-2000 השתמש צה"ל באמצעי זה גם להרתעה מול ארגוני הטרור ברצועת עזה.
Rodinná Pouta
Rodinná Pouta (בצ'כית: קשרים משפחתיים) היא אופרת סבון צ'כית ששודרה בין השנים 2004 עד 2006 ברשת Prima. הסדרה היוותה נקודת מפנה בתעשיית הטלוויזיה הצ'כית, משום שהייתה הסדרה הראשונה שהופקה על ידי ערוץ מסחרי בבעלות פרטית, בעוד שבעבר כל סדרות הטלוויזיה הופקו על ידי תאגיד השידור הציבורי, Česká televize. בנוסף לכך, הייתה זו אופרת הסבון הראשונה בשפה הצ'כית, כשבעבר שודרו בערוצי הטלוויזיה הצ'כיים רק אופרות סבון זרות בדיבוב לצ'כית. הסדרה זכתה להצלחה רבה ושברה את שיאי הרייטינג של רשת Prima, כשהגיעה בשיאה למעל מיליון צופים לפרק. הסדרה שודרה במשך שנתיים, וכוללת 3 עונות ו-264 פרקים באורך 50 דקות.
עלילה
הסדרה עוסקת בחייהן של שלוש משפחות צ'כיות, ומתחילה בכך שאדם, בן למשפחת רובש השמרנית, חוזר מלימודיו בחו"ל, מתחיל לעבוד בעסק המשפחתי ומתאהב באווה, צעירה חסרת השכלה ובת לאם חד הורית.
ברנרד ברוך
ברנרד מנס ברוך (באנגלית: Bernard Mannes Baruch; 19 באוגוסט 1870 - 20 ביוני 1965) היה איל־הון יהודי-אמריקאי רב־השפעה. ברוך הרוויח את הונו בספקולציות במניות, שהפכו אותו לאחד מהאישים הבולטים בוול סטריט של ראשית המאה ה-20. לאחר מכן הפנה את מרצו לפוליטיקה המפלגתית באמריקה, היה יועצם הכלכלי והמדיני של הנשיאים וודרו וילסון ופרנקלין דלאנו רוזוולט ואחד מהאנשים החזקים במפלגה הדמוקרטית של אותה תקופה.
ה"זאב הבודד של וול סטריט", (שנקרא כך על שום שסירב להצטרף לאחד מבתי ההשקעות הגדולים) היה באחרית ימיו מדינאי ותיק ומכובד, "Elder Statesman" שרבים ביקשו את עצתו. עד יום מותו היה נוהג לערוך התייעצויות מדיניות על ספסל בפארק לאפאייט שליד הבית הלבן, בוושינגטון הבירה, או בסנטרל פארק שבניו יורק.
ראשית דרכו
ברוך נולד בקמדן שבדרום קרוליינה, השני מבין ארבעה בנים. אביו סימון היה יהודי שהיגר מגרמניה ב-1855 ושירת במלחמת האזרחים האמריקנית כרופא בצבא הקונפדרציה בפיקוד רוברט לי. אימו איזבל (או בל) הייתה צאצאית של יהודים ספרדים שבאו לאמריקה במאה ה-17. משפחתו של סימון ברוך ייחסה את עצמה לברוך בן נריה, מחבר ספר ברוך.
הצלחותיו בוול סטריט
את העבודה הראשונה שלו בתחום הפיננסים השיגה לו אימו - התמחות בלא שכר אצל סוחר ארביטראז' בשם יוליוס קוהן. לאחר זמן קצר עזב וניסה את מזלו בכריית כסף בקולורדו. יוזמה זו כשלה מהר מאוד וברוך שב לוול סטריט והחל לעבוד בבית השקעות בשם א"א האוסמן אנד קומפני. הוא הצליח להמר נכון, גם בכסף שלווה מאחרים ומהר מאוד היה לשותפו של האוסמן. בטרם מלאו לו שלושים, הוא כבר התעשר וקנה לעצמו מושב בבורסה לניירות ערך בניו יורק, שאפשר לו לסחור באופן עצמאי. ב-1901 וב-1907 הוא הרוויח הון רב כאשר מכר מניות בחסר כשהחלו מפולות ולאחר מכן שינה כיוון וקנה מניות, לקראת ההתאוששות.
ברוך היה ידוע כמי שלא מהסס להמר הימורים גדולים, כאשר הוא משוכנע שהעובדות עמו. לדוגמה, ב-1901 הוא הרוויח הון על ידי קניית מניות יצרני גומי, לאחר שרכש מכונית ושם לב שצמיגיה דורשים החלפה תכופה. את הכינויים "מהמר" ו"ספקולנט" הוא דווקא ראה כתיאורים חיוביים.
מעורבותו בפוליטיקה ובממשל
ברוך החל את מעורבותו בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית כתורם גדול. רבים ממועמדי המפלגה זכו ממנו לתרומות נכבדות ומהר מאוד הוא היה איש הכספים המרכזי שלה. לקמפיין הנשיאותי של וילסון ב-1912 תרם 50,000 דולרים. בעצמו לא היה אף פעם מועמד למשרה פוליטית.
ב-1916 החל להיות יועצו של הנשיא וילסון. לאחר מכן מונה למועצת התעשיות המלחמתית (War Industries Board) שהקים וילסון בימי מלחמת העולם הראשונה. בתום המלחמה הוא התלווה לנשיא בועידת השלום בפריז.
בין שתי מלחמות העולם הלכה ופחתה פעילותו בשוק ההון והוא אף מכר את מושבו הבורסאי ואת רוב החזקותיו כדי שיוכל לשרת את הממשלה בלא ניגוד אינטרסים. בכל אופן נותרו בידו החזקות שאותן מכר זמן קצר לפני המפולת הגדולה של 1929, מה שגרם לקונגרס להזמין אותו להופיע בפניו, בהאשמה שהוא ואילי הון אחרים (כולל ג'וזף קנדי) עמדו מאחורי המפולת. הנרי פורד האנטישמי כתב על ברוך שהוא חבר בקנוניה יהודית בינלאומית, אולם ההמולה שכונתה "ציד הדובים נסתיימה בלא כלום. פרנקלין דלאנו רוזוולט שב ומינה את ברוך ליועץ נשיאותי ב-1934.
כיועצו של רוזוולט הוא השתתף בהגיית וביצוע ה"ניו דיל" בימי שלום, וכן עמד מאחורי מספר אמצעים כלכליים בימי מלחמת העולם השנייה. בין השאר ייעץ ליצור מאגרים של בדיל וגומי, ואף להשקיע במחקר ופיתוח של גומי סינתטי, שכן מקורות המשאב החשוב היו רובם ככולם בידי מדינות הציר. כמו כן היה חבר בצוות שהביא להקמת ארגון האומות המאוחדות. ב-1946 מונה על ידי הנשיא טרומן להיות נציגה של ארצות הברית בועדה לאנרגיה אטומית של האו"ם, לה הציע תוכנית מוקדמת לפיקוח ובקרה על הכח החדש שזה לא מכבר נוצר.
ב-16 באפריל 1947 טבע את המונח "המלחמה הקרה" בנאום. מי ששמע אותו, עשה שימוש רב בביטוי ופרסם אותו, היה העיתונאי וולטר ליפמן.
ספריו
אוטוביוגרפיה:
רוברט ריסקין
רוברט ריסקין (אנגלית: Robert Riskin; 30 במרץ 1897 - 20 בספטמבר 1955) היה תסריטאי ומחזאי אמריקני, זוכה פרס האוסקר, הידוע בעיקר בזכות שיתוף הפעולה בינו לבין הבמאי פרנק קפרה.
חייו
ריסקין, יליד ניו יורק, החל את הקריירה כמחזאי של תיאטראות מקומיים בניו יורק. שניים ממחזותיו זכו להצלחה כשהועלו על במות ברודוויי. הוא עבר להוליווד ב-1931 לאחר שאולפני "קולומביה" רכשו את הזכויות של כמה ממחזותיו. באותה שנה החל שיתוף הפעולה בינו לבין הבמאי פרנק קפרה, בקומדיה הרומנטית "בלונד פלטינה", בכיכובה של ג'ין הארלו, שבו כתב את הדיאלוגים בלבד.
ריסקין אמנם כתב תסריטים למגוון סרטים ב"קולומביה", אך הוא זכור בשל התסריטים שכתב לסרטיו של פרנק קפרה: "גברת ליום אחד" (1933), "זה קרה לילה אחד" (1934), "מר דידס הולך העירה" (1936), "הן לא תקחהו עמך" (1938) ו"קבלו את החתן!" (1951). על כל אחד מהסרטים הללו קיבל ריסקין מועמדות לפרס האוסקר, ועל "זה קרה לילה אחד" גם זכה בפרס. הוא הסתכסך עם קפרה במהלך עבודתם על הסרט "פגוש את ג'ון דו" (1941), ומאז לא עבדו יחד, מלבד בסרטים "Riding High" ו"קבלו את החתן!" מראשית שנות החמישים.
ב-1950 לקה באירוע מוחי שהחליש את גופו ומנע ממנו לכתוב תסריטים נוספים, ולבסוף נפטר בספטמבר 1955. לאחר מותו השתמש קפרה בתסריט ראשוני של ריסקין בסרט "גברת ליום אחד", שהיה סרטו האחרון של קפרה.
בין השנים 1942 - 1955 היה ריסקין נשוי לשחקנית פיי ריי. נולדו להם שני ילדים ובנוסף הם אימצו בת.
מסילת ישרים
מסילת ישרים הוא ספר שכתב רבי משה חיים לוצאטו - הרמח"ל, וכולל ענייני מוסר, תיקון מידות הנפש, והדרכה להתקרבות לאל. הוא נדפס לראשונה באמסטרדם בשנת ה'ת"ק (1740), ובהמשך במהדורות רבות נוספות, והתקבל כספר יסוד בתורת המוסר היהודית בקהילות ישראל. רבי אליהו מווילנה, הגאון, ראה בו הופעת אור חדש בעולם, ואמר שאם הרמח"ל היה חי בזמנו - הוא היה הולך ברגל כדי לקבל את פניו.
רקע לכתיבת הספר
במהלך ארבע השנים הבאות שרר שקט בין הצדדים.
בסוף שנת 1734 פנה לרבו על מנת לקבל רשות והסכמה להדפיס באמסטרדם את ספרו "חוקר ומקובל", המיועד להוכיח את אמיתות תורת הקבלה. לאחר שעיין בספר התיר הרב ישעיהו באסאן לרמח"ל להדפיסו, ורמח"ל עמד לצאת לאמסטרדם. השמועה הגיעה במהירות לוונציה, ורבני העיר חוללו שערורייה בטענה כי פרסום הספר מהווה הפרה של השבועה. מערכה זו עוררה הד ברחבי אירופה, ועוררה שנית את רבי משה חגיז נגד רמח"ל. רמח"ל הכחיש את כל ההאשמות נגדו, אך בעוברו בפרנקפורט בדרכו לאמסטרדם הובא רמח"ל בפני רב העיר, שאילץ את רמח"ל להודות בפני בית-דין כי הפר את שבועתו, ולהישבע עליה שנית. הכתבים נידונו לקבורה ומיעוטם לשריפה. עותקים בודדים של חלק מספרי רמח"ל שרדו בכתבי יד, ומהם הועתקו והופצו בסתר עד הדפסתם במחצית השנייה של המאה ה-20.
רמח"ל המשיך בדרכו מפרנקפורט לאמסטרדם. הוא השתקע באמסטרדם ולפרנסתו עסק בליטוש יהלומים. באמסטרדם חיבר והדפיס את ספריו "דרך ה'" ו"מסילת ישרים" שאינם עוסקים בקבלה, לפחות לא באופן גלוי, אך יש המשייכים להם רמיזות קבליות נסתרות. "מסילת ישרים" הוא הספר העיקרי אשר הקנה לרמח"ל לגיטימציה היסטורית, והפך עם השנים לספר יסוד תורני, ובפרט בתנועת המוסר.
גרסאות בכתיבת הספר
הרמח"ל כתב את הספר בשתי גרסאות, האחת היא סדר ויכוח והשנייה היא סדר פרקים. הגרסה המצויה והמוכרת היא סדר פרקים, אף שכנראה הגרסה המקורית היא סדר ויכוח, שמנוסח בסגנון של דו-שיח בין החכם לחסיד. כתב היד של סדר ויכוח היה מצוי בספריית לנינגרד, ולראשונה ראה אור בשנת תשנ"ד בהוצאת מכון אופק.
מבנה הספר ותוכנו
הספר מתווה דרך להתקדמות בעבודת הבורא ובתיקון המידות. בדומה לרוב הספרים התורניים, מקורות הידע והסמכות המרכזיים הם פסוקי התנ"ך ומאמרי חז"ל. יחד עם זאת, פעמים רבות מובאות בספר טענות שמבוססות על ההגיון האנושי.
בספר 26 פרקים, אך המחבר מציין בתחילת פרק י"ג, כי מעתה והלאה הוא עוסק במדרגה שונה של עבודת הבורא:.
הרמח"ל סידר את הספר על פי ברייתא המופיעה בתלמוד הבבלי:
.
לאחר ההקדמה והפרק הראשון הכללי, מסודר הספר בקבוצות של 3-4 פרקים, על פי הסדר של המידות בברייתא של רבי פנחס בן יאיר מן הזהירות ועד לקדושה. רמח"ל מבאר כל מידה ממידות הברייתא בפרק אחד, מפרט את חלקיה בפרק שאחריו ומביא את דרכי השגתה ואת המכשולים הקיימים בדרך להשגת המידה בפרקים לאחר מכן.
פירוט
הספר בנוי באופן שיטתי והדרגתי, במסלול של עלייה ממדרגה למדרגה. כשבכל מדרגה רוחנית הוא מגדיר את מהותה, מנתח אותה לחלקים, מציג את הדברים שמקרבים את האדם אליה, ולבסוף את הדברים שגורמים לאדם להתרחק ממנה.
בתחילת הספר הוא קובע שמטרת בריאתו של האדם היא להתענג על ה' וליהנות מזיו שכינתו, אך הנאה זו שמורה לעולם הבא והעולם הזה מיועד לעבודת הבורא ולמלחמה תקיפה ביצר הרע ובתאוות.
רוח הקודש
הספר מסתיים במדרגת ה"קדושה", כאשר "רוח הקודש", ו"תחיית המתים", הן אינן מדרגות ממש, אלא תוצאות של הקדושה שלא תלויות באדם עצמו.
יש הסוברים כי המדרגות העיקריות עליהן מושתת הספר הן: ישר, צדיק, חסיד וקדוש - בדומה להופעתן בתפילת "נשמת כל חי":
יש גם המחלקים את מידות הספר לשני נתיבים מקבילים: נתיב העשה, ונתיב הלא תעשה. נתיב הלא תעשה כולל את כל המידות הקשורות להתרחקות מהחטאים, ולמניעה מהם, ונתיב העשה לעומתו, עוסק בהתקרבות למצוות ובעשייתם. על פי חלוקה זו, נתיב הלא תעשה כולל ארבע מידות: הזהירות, שיזהר האדם מהחטאים, הנקיות, שיתנקה האדם לגמרי מכל חטא, הפרישות, שיוסיף האדם ויתרחק מהחטאים עוד מעבר לחובתו, ויראת החטא, שיהיה האדם ממש ירא מלעשות כל חטא. נתיב העשה, כולל גם הוא ארבע מידות: הזריזות, שיזדרז האדם לעשות המצוות, הטהרה, שיהיה האדם טהור לחלוטין מכל עיסוק שאינו במצוות עצמן, החסידות, שיוסיף האדם עוד לעשות בעבודת הבורא מעבר לחובתו, והענווה. בחלוקה זו, הקדושה אינה באף נתיב, והיא תוצאה של קניין כל המידות, וממנה, גם נובעת רוח הקודש ותחיית המתים.
מהדורה מעובדת
בשנת 2010 הופיעה באינטרנט מהדורה מעובדת לעברית קלה. מהדורה זו מיועדת לקורא הנתקל בקשיים בהבנת העברית בה כתוב הספר, שפה העלולה להיות זרה לקרוא בן זמננו. מהדורה זו נתקלה בהתנגדויות מאנשים שהתעקשו כי הרמח"ל כתב את ספרו בהקפדה על לשון מסוימת, שממנה ניתן לדייק דברים חשובים בנושא בו הספר עוסק, ולכן, אין לשנות כלל את הלשון המקורית בה נכתב הספר.
קישורים חיצוניים
החיבור מסילת ישרים
שי צ'ילאג
שי אור-צ'ילאג (בהונגרית: Csillag) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל.
ביוגרפיה
צ'ילאג נולד בהונגריה ועבר בה את מלחמת העולם השנייה. בשנת 1957 עלה למדינת ישראל ולמד לתואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. מאוחר יותר סיים תואר שני בתכנון כלכלי וחברתי מהמכון ללימודים חברתיים בהולנד.
עבד בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ובמשרד האוצר והיה הממונה על מערכות הביטחון באגף התקציבים. לאחר מכן הצטרף למשטרת ישראל ושימש בתפקידי חשבות, היה ראש מערך הכספים של המשטרה ונשלח לשמש נציג המשטרה בשגרירות ישראל בגרמניה. בשנים 1991–1993 עמד בראש אגף התכנון והארגון בדרגת ניצב. לאחר מכן היה נשיא חברת קרנות השוטרים.
כ-15 שנים שימש מנכ"ל מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל. משמש חבר דירקטוריון בחברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה.
פ.צ'. ביהור אוראדיה
מועדון כדורגל ביהור אוראדיה (רומנית: FC Bihor Oradea) הוא מועדון כדורגל רומני הממוקם באוראדיה שברומניה. המועדון נוסד ב-1902 בשם קלובול אתלטיק אוראדיה (רומנית: Clubul Atletic Oradea - מועדון האתלטיקה אוראדיה).
היסטוריה
מועדון הכדורגל, שנוסד בעיר הרומנית אוראדיה היה במשך השנים בשליטה לחלופין של האימפריה האוסטרו-הונגרית, רומניה, הונגריה ואז שנית רומניה. בעונת 1943/44 זכתה הקבוצה, אז בשם "נגיוורדי AC" באליפות הונגריה בכדורגל. בעונת 1948/49, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה והשינויים בגבולות המדינות האירופיות כתוצאה מהמלחמה, שיחקה ביהור אוראדיה בליגה הרומנית הבכירה וזכתה באליפות רומניה בעונה זו. הקבוצה זכתה גם בגביע הרומני בשנת 1956.
הקבוצה שינתה את שמותיה מספר פעמים במהלך ההיסטוריה, בין השמות היו: CA אוראדיה, IC אוראדיה, פרוגרסול וקרישול.
נביל בן טאלב
נביל בן טאלב (בערבית: نبيل بن طالب; נולד ב-24 בנובמבר 1994) הוא כדורגלן צרפתי-אלג'ירי המשחק בנבחרת אלג'יריה בעמדת הקשר באנז'ה.
קריירת מועדונים
בן טאלב התחיל את הקריירה שלו באקדמיה של ליל. אחרי שעבר בקבוצת מוסקרון ובקבוצת דנדרק, עבר בינואר למחלקת הנוער של טוטנהאם הוטספר. אחרי שהרשים במדי הקבוצה הצעירה של המועדון, הוא חתם לחוזה שישאיר אותו בטוטנהאם ל-4 שנים. ב-22 בדצמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במשחק נגד קבוצת סאות'המפטון כאשר נכנס כמחליף במקומו של מוסא דמבלה. ב-4 בינואר 2014 פתח לראשונה בהרכב, במסגרת הגביע האנגלי נגד ארסנל. אחרי שהצטיין פתח גם במשחק הליגה נגד קריסטל פאלאס בו הוא זכה בתואר "איש המשחק". ב-20 בפברואר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה האירופית נגד דנייפר דנייפרופטרובסק.
ב-25 באוגוסט 2016 הושאל לשאלקה 04 לעונה אחת. ב-27 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 0–1 לאיינטרכט פרנקפורט. ב-15 באוקטובר הבקיע את שערו הראשון בתיקו 1-1 נגד אאוגסבורג. בסיום העונה נרכש על ידי שאלקה.
ב-21 בינואר 2020 הושאל לניוקאסל יונייטד עד לסוף העונה.
ב-6 בינואר 2022 חתם באנז'ה לשנתיים וחצי.
קריירה בינלאומית
ב-14 בנובמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת צרפת בכדורגל עד גיל 19. אף על פי ששיחק בנבחרת הנוער של צרפת, חיזרה אחריו התאחדות הכדורגל האלג'ירית, וגם התאחדות הכדורגל האנגלית הביעה בו עניין, אך הוא לא עמד בקריטריונים שנדרשו בהסכם אומות הבית. ב-15 בפברואר 2014 הודיע כי ברצונו לשחק עבור ולאחר כמה ימים קיבל זימון לסגל הנבחרת לקראת משחק הידידות נגד. ב-5 במרץ 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו נגד בו ניצחה אלג'יריה 0–2 כאשר בן טאלב רשם משחק מלא. ב-4 ביוני 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד. בן טאלב נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2014.
ירין שטרן
ירין שטרן הוא נהג מרוצים ישראלי, אלוף ליגת ה-G1 Series האיטלקית בשנים 2019 ו-2018. התחרה בעבר באליפות אירופה בפורמולה 3 במשך שלוש שנים, וזכה חמש פעמים באליפות ישראל בקארטינג.
קריירת מרוצים
שטרן החל להתחרות באליפות ישראל בקארטינג בגיל 12. במרוץ הבכורה סיים במקום השלישי מתוך 25 מתחרים ועלה לראשונה לפודיום. בשנת 2009, עונתו השנייה באליפות, ניצח את קטגורית רוטקס מקס (Rotax Max) וסיים כשסגן האלוף בקטגוריית ימאהה KT-100. שנה לאחר מכן, זכה בתוארי האליפות בשתי הקטגוריות (Rotax Max ו-ימאהה KT-100). בשנת 2011 התחרה רק באליפות הימאהה KT-100 וזכה בתואר האליפות במרוץ המסכם שהתקיים באילת במהלך אירוע "פורמולה ישראל".
לקראת סיום שנת 2012 החל להתאמן בקטגוריית הפורמולה ב.מ.וו בקבוצת "אמילו דה-ויוטה מוטורספורט" הספרדית. אחרי יומיים של אימונים קיבל הזדמנות לנהוג ברכב הפורמולה 3 של הקבוצה והפתיע את מנהלי הקבוצה כשקבע זמני הקפה מהירים יותר מצמד נהגי הקבוצה בקטגוריה. בעקבות זאת הצטרף בשנת 2013 לנהגי הקבוצה באליפות אירופה הפתוחה בפורמולה 3. במרוץ השני, שהתקיים בתנאי גשם סיים במקום השני. בסיום העונה דורג במקום השמיני מתוך 36 נהגים. בעונת 2014 המשיך להתחרות באליפות, אך עבר לקבוצת ווסט-טק הבריטית. בשל גיוסו לצה"ל הפסיד את מרבית ההכנה לעונה. מרוץ פתיחת העונה התקיים יומיים לפני סיום הטירונות והוא שוחרר למרוץ רק יום לפני המרוץ. בעונה הגיע שש פעמים לפודיום ובסיומה דורג במקום החמישי עם 125 נקודות. גם את עונת 2015, עונתו השלישית באליפות, סיים במקום החמישי. במרוץ פתיחת העונה השיג את הפול פוזישן הראשון שלו באליפות.
בשנת 2016 החל שטרן בשיתוף פעולה עם חברת Griiip הישראלית המפתחת מכוניות מרוץ מדגם G1 בקטגוריית ה-F1000. בשנת 2017 התחרה עם רכב הקבוצה באליפות הפורמולה X האיטלקית וסיים במקום הראשון בקטגוריה ובמקום השני בדירוג הכללי, אף על פי שהתחרה מול מכוניות עדיפות מקטגוריית הפורמולה 3. שנה לאחר מכן הצטרף לאליפות G1 האיטלקית שנוסדה באותה שנה. הוא ניצח שבעה מרוצים וזכה באליפות. בשנת 2019 זכה באליפות בפעם השנייה ברציפות.
בשנת 2020 השתתף בתוכנית המציאות "נינג'ה ישראל".
הרולד גרין
מייג'ור גנרל הרולד ג'וזף "הארי" גרין (באנגלית: Harold Joseph "Harry" Greene; 11 בפברואר 1959 - 5 באוגוסט 2014) היה קצין לוגיסטיקה וטכנולוגיה בכיר בצבא ארצות הברית בדרגת מייג'ור ג'נרל, שנהרג במלחמת אפגניסטן. הוא הקצין הבכיר ביותר שנפל במלחמה זו והקצין האמריקאי הבכיר ביותר שנפל בקרב מאז מלחמת וייטנאם.
השכלה
גרין נולד בבוסטון. סיים לימודי תואר ראשון בהנדסת חומרים ותואר שני בהנדסת תעשייה וניהול במכון הפוליטכני רנסלר ותואר שני בהנדסת חומרים ותואר שני בהנדסה מכנית באוניברסיטת דרום קליפורניה. ב-1992 קיבל תואר דוקטור במדע חומרים מאוניברסיטה זו.
גרין למד גם במכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית ובאוניברסיטה לרכש ביטחוני (Defense Acquisition University). סיים גם תואר מוסמך בלימודים אסטרטגיים במכללה למלחמה של צבא ארצות הברית.
קריירה צבאית
גרין החל את שירותו הצבאי ב-1980 לאחר סיום קורס קציני מילואים, והיה לקצין הנדסה. במהלך 34 שנות שירותו מילא מספר רב של תפקידי פיקוד ומטה, לרבות בשירות ביוון, טורקיה וגרמניה. בשנת 2009 קודם לדרגת בריגדיר גנרל והיה לסגן מפקד פיקוד המחקר, הפיתוח וההנדסה של הצבא. שימש בתפקידים בכירים במטה תת-מזכיר הצבא לרכש, לוגיסטיקה וטכנולוגיה. בשנת 2012 קודם לדרגת מייג'ור גנרל. בינואר 2014 מונה לסגן מפקד מפקדת כוחות הקואליציה באפגניסטן שהופקדה על אימון הצבא האפגני לקראת פינוי כוחות הקואליציה מאפגניסטן ומסירת האחריות הביטחונית המלאה במדינה בידיו.
גרין עוטר בעיטורים שונים לרבות עיטור לגיון ההצטיינות.
מותו
ב-5 באוגוסט 2014 היה גרין בסיור ביקורת במחנה קארגה (Qargha), מחנה של כוחות הקואליציה בעיר קאבול בירת אפגניסטן, אשר שימש לאימון קרבי לחיילים אפגנים. חייל אפגני שערק אל מחנה הטליבאן הסתתר בתוך מבנה במחנה ופתח באש לעברו של גרין. גרין נפגע מאחור ונהרג במקום. 14 איש נוספים נפצעו בתקרית, לרבות גנרל גרמני, שלושה גנרלים אפגנים וחיילים מארצות הברית ומבריטניה.
ב-14 באוגוסט הובא גרין לקבורה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, במעמד מזכיר ההגנה וראש מטה הצבא.
גרין הותיר אחריו אב, אשה ושני ילדים.
Unix
יוניקס (סימן מסחרי רשמי UNIX®) היא מערכת הפעלה מרובת משימות ומרובת משתמשים, הנחשבת ליעילה ואמינה. דרישות המערכת הנמוכות מאפשרות להריצה גם על מחשבים חלשים יחסית. יוניקס שוכתבה ושימשה השראה למשפחה גדולה של מערכות הפעלה, ביניהן לינוקס, המהווה את הליבה של רוב שרתי האינטרנט ומרבית הציוד לניהול רשתות והעברת מידע ומערכת ההפעלה של חברת אפל, הנקראת macOS ובמידה פחותה גם מערכות ההפעלה לטלפונים אנדרואיד ו-iOS. יוניקס נכתבה, ברובה, בשפת תכנות עילית – שפת C, דבר שאפשר לה להיות מוסבת לארכיטקטורות מעבדים שונות, ולשרוד עם הזמן. זאת בעוד שמערכות הפעלה מזמנה, שנכתבו ברובן בשפת סף (אסמבלי), בדרך כלל לא שרדו את המעברים לארכיטקטורות מחשבים חדשות.
היסטוריה
באמצע שנות ה-60, חוקרים מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס שיתפו פעולה עם ג'נרל אלקטריק ומעבדות בל ליצירת מערכת הפעלה מסוג שיתוף זמנים שתיקרא Multics, על פי רעיונותיו של ג'יי סי אר ליקלידר. חוקרי מעבדות בל, שהתייאשו מגודלו וממורכבותו של הפרויקט, עזבו אותו. אחד החוקרים - קן תומפסון, החליט לשכתב את מערכת Multics כך שתתאים למיקרו-מחשב PDP-7. בשנת 1970, בעקבות הצלחת הפעלת המערכת על PDP-7, קרא פיטר נוימן למערכת UNICS, אך האיות השתנה עם הזמן ל-UNIX.
סטנדרטים
החל מסוף שנות השמונים, נעשו מאמצים לקבוע תו תקן אחיד למערכות דמויות יוניקס, הידוע בשם POSIX. מטרתו הייתה לספק בסיס לכלל מערכות ההפעלה. ארגון התקינה IEEE ביסס את POSIX על המבנה המצוי של גרסאות יוניקס נפוצות, והוציא לאור את המפרט הראשון מסוג זה בשנת 1988. באותה שנה יצא גם מפרט Single unix specification על ידי קבוצת אוסטין המבוסס על עבודות מוקדמות יותר של IEEE. החל מ-1998 החלו הסטנדרטים בפעולת מיזוג, וכיום הם מאוחדים.
במאמץ להשגת תאימות, הסכימו מספר יצרנים על מפרט המכונה ELF - Executable and Linkable Format כמכנה משותף למבנה הקבצים הבינאריים והאובייקטים. שיטה זו הבטיחה תאימות מסוימת בין קבצים בינאריים העובדים על אותו CPU.
היסטוריה של צ'ילה
ההיסטוריה של צ'ילה מגוללת את סיפור קורות האדם בחבל הארץ עליו משתרעת הרפובליקה של צ'ילה, בקצה הדרום-מזרחי של יבשת אמריקה הדרומית, התחום בין הרי האנדים במזרח, האוקיינוס השקט במערב ובמדבר אטקמה בצפון. הגאוגרפיה הייחודית של צ'ילה מיקמה את אוכלוסייתה באזור פורה ועשיר במשאבים, הנמצא בבידוד יחסי משאר חלקי אמריקה הדרומית. בתנאים אלו שגשגו במקום חברות עצמאיות וייחודיות.
החברות ששגשגו באזור נכבשו בידי הספרדים עם התפשטות האימפריה הספרדית באמריקה במאה ה-16, אולם התנגדותם העזה של בני המפוצ'ה לכיבוש, עימות מתמשך שזכה לכינוי מלחמת האראוקו, החזיקה מעמד עד לסוף המאה ה-19. החברה הקולוניאלית, שהתקיימה בצ'ילה במשך כ-250 שנה, הייתה ענייה באופן יחסי, ומבודדת, בשל המכשולים הטבעיים שהקיפו את העמק המרכזי של צ'ילה, אליו הייתה מוגבלת ההתיישבות הספרדית. עם פרוץ משבר המלוכה הספרדית בשנת 1808 עברה צ'ילה, בדומה לשאר אמריקה הספרדית, לשלטון עצמי ואף הכריזה על עצמאותה. לאחר תקופת כיבוש מחדש על ידי מלכות המשנה של פרו שחרר צבא האנדים את צ'ילה, ובשנת 1818 הכריז ברנרדו או'היגינס על עצמאות צ'ילה.
לאחר מספר שנים של שלטון אוטוריטטיבי של או'היגינס, סבלה צ'ילה מחוסר יציבות פוליטי, שהביא בשנת 1830 לעלייתו של שלטון שמרני. במחצית המאה ה-19 התחלף השלטון השמרני בשלטון ליברלי. במהלך השליש האחרון של המאה התפשטה צ'ילה לצפון - בעקבות מלחמת האוקיינוס השקט, ולדרום - בעקבות תהליך הרגעת אראוקניה. מלחמת אזרחים הביאה לעלייתה של שיטה פוליטית שבה נתן הקונגרס את הטון ואשר בה הפכו מכרות המלחת במדבר אטקמה למנוע הכלכלי של המדינה.
תהליכי עיור ותיעוש הכניסו קבוצות נרחבות ועממיות לתהליך הפוליטי ו"הבעיה החברתית" בצ'ילה הפכה למרכזית. משברים פוליטיים חריפים ששיאם בהפיכה צבאית הביאו למעבר לשיטה פוליטית של דמוקרטיה נשיאותית בשנת 1925. במחצית הראשונה של המאה ה-20 עברו בצ'ילה רפורמות רבות בתחומי הכלכלה, הבעלות על הקרקע ויחסי העבודה, והמערכת הפוליטית השתכללה עם היווסדן של מפלגות חדשות ואיגודים מקצועיים. בסוף שנות ה-40 התאחדו מפלגות השמאל ומשך כשני עשורים נבחרו נשיאים מהמפלגה הרדיקלית בזה אחר זה וכן חוותה צ'ילה תקופה של פופוליזם. אכזבה מהפופוליזם והתחזקות המלחמה הקרה הביאו למצב שבו שלושת הגושים העיקריים בפוליטיקה: הימין, השמאל ומפלגת הדמוקרטים הנוצריים זכו כל אחד בכשליש מקולות ציבור הבוחרים ופתחו את תקופת "שלושת השלישים" בפוליטיקה הצ'יליאנית. אחרי למעלה מעשור שבו שלטו הנוצרים הדמוקרטים עלה בידם של הסוציאליסטים ובני בריתם המאוחדים באיחוד העממי להביא לבחירתו של הנשיא הסוציאליסטי סלבדור איינדה ב-1970.
נשיאותו של איינדה, הנשיא המרקסיסטי הראשון בעולם שנבחר בבחירות דמוקרטיות, הייתה רצופה משברים וקשיים שאותם הערימה האופוזיציה. רפורמות כלכליות והלאמות החלו להתבצע, בעוד שאחרות נבלמו בידי האופוזיציה בקונגרס, שהביאה למצב של חוסר משילות. איינדה פנה, בצורה שאינה מעוגנת בחוקה, לתמיכה עממית בצורה של משאל עם מחד, ולהכללתם של קציני צבא בכירים בשלטון, על מנת למנוע הפיכה צבאית, מאידך. דבקותו בהליך הדמוקרטי הביאה לדחייתו את קריאות השמאל להתחמש לקראת המאבק הממשמש ובא, וכאשר התקומם הצבא, בתמיכת הימין ובסיוע ארצות הברית ב-11 בספטמבר 1973, נפלה ממשלתו של איינדה, והוא עצמו נפל חלל לדיקטטורה הצבאית.
שון או'קיף
שון צ'ארלס או'קיף (אנגלית: Sean Charles O'Keefe; נולד ב-27 בינואר 1956) הוא פרופסור באוניברסיטת סירקיוז. קודם לכן הוא היה יושב ראש הסניף הצפון-אמריקאי של חברת אירבוס, מזכיר הצי של ארצות הברית, מנהל נאס"א, הנגיד של אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה, וחבר הדירקטוריון של חברת דופונט.
ביוגרפיה
שון או'קיף נולד במונטריי, קליפורניה לפטריסיה (לבית קרלין) ופטריק גורדון או'קיף, שניהם ילידי ניו אורלינס. פטריק או'קיף היה מהנדס בצי ארצות הברית ובמשך שנים שירת בצוללות גרעיניות. בילדותו של או'קיף חיה המשפחה במספר בסיסים של הצי.
ב-1973 הוא סיים את לימודיו בבית הספר וילר שבנורת' סטונינגטון, קונטיקט. ב-1977 הוא סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת לויולה שבניו אורלינס. ב-1978 הוא קיבל תואר שני במינהל ציבורי באוניברסיטת סירקיוז.
לאחר סיום לימודי התואר השני, החל או'קיף לעבוד כמתמחה בצוותו של נשיא ארצות הברית. בהמשך הוא עסק בניתוח תקציבי עבור מחלקת ההגנה. במשך שמונה שנים הוא שימש כחבר בצוות של ועדת ההקצבות של הסנאט של ארצות הברית והיה מנהל צוות תת-ועדת ההקצבות להגנה.
מבקר מחלקת ההגנה
ב-1989 מונה א'וקיף כמבקר מחלקת ההגנה. היו כאלו שכינו אותו "מלאך המוות" (The Grim Reaper) והוא הוביל מאמצים לקיצוץ בתוכניות הגנה שצמרת הפנטגון ראתה כבלתי חיוניות ובזבזניות. הוא קצר שבחים על טיפולו בהיבטים הפיננסיים של מלחמת המפרץ, כאשר הצליח לאסוף כספים מבעלות הברית של ארצות הברית, כך שעלויות המלחמה פחתו באופן משמעותי.
מזכיר הצי
ביולי 1992 מינה הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש את או'קיף כמזכיר הצי בפועל. בסופו של דבר הוא מונה כמזכיר קבוע וכיהן בתפקיד זה עד תום נשיאותו של בוש בינואר 1993. אף על פי שכהונתו בתפקיד נמשכה פחות משבעה חודשים, היא הייתה רצופת אירועים. מלכתחילה הוא מונה כדי לטהר את האווירה שיצרה "שערוריית טיילהוק" שבה ביצעו יותר ממאה אנשי הצי וחיל הנחתים תקיפה מינית ב-83 נשים ובשבעה גברים במלון הילטון בלאס וגאס, אך הוא גם עסק בצמצום כוחותיהם של הצי ושל חיל הנחתים בתקופה שלאחר תום המלחמה הקרה ופרסום הצהרת מדיניות אסטרטגית חדשה עבור שתי הזרועות הללו שנקראה "...מהים" (...From the Sea).
לאחר תום נשיאותו של בוש, היה או'קיף פרופסור למנהל עסקי, עוזר לסגן הנשיא הבכיר למחקר ודקאן ללימודים מתקדמים של אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה. לאחר מכן הוא היה לפרופסור לעסקים ולמנהל ציבורי באוניברסיטת סירקיוז.
סגן מנהל משרד הניהול והתקציב
מינואר ועד דצמבר 2001 שימש או'קיף כסגן מנהל משרד הניהול והתקציב בממשלו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, משרה שחיזקה את המוניטין שלו כאיש תקציבים.
מנהל נאס"א
לאחר אישור מינויו על ידי הסנאט של ארצות הברית החל או'קיף לכהן כמנהל נאס"א ב-21 בדצמבר 2001. הוא הגיע לנאס"א ללא הכשרה פורמלית כלשהי במדע או בהנדסה (בדומה לג'יימס וב שכיהן בתפקיד בשנים 1961–1968). ניתן לחלק את תקופת כהונתו של או'קיף בת שלוש השנים לשלושה חלקים שווים במדויק: מדצמבר 2001 ועד ינואר 2003 הוביל או'קיף הוצאה של 5 מיליארד דולר מעבר לצפוי בבנייתה של תחנת החלל הבינלאומית. שנת 2003 עמדה בסימן אסון מעבורת החלל קולומביה והאירועים שאחריה. מינואר 2004 ועד פברואר 2005 הוביל או'קיף את הארגון מחדש של נאס"א כדי לעבוד על החזון לחקר החלל שעליו הכריז הנשיא ג'ורג' ווקר בוש לשליחת בני אדם לירח ולמאדים.
אחת ההחלטות השנויות במחלוקת של או'קיף התקבלה בינואר 2004, כאשר הוא ביטל את משימת מעבורת החלל המתוכננת לטיפול בטלסקופ החלל האבל המתיישן. או'קיף טען, שעל רקע אסון הקולומביה, משימה זו תהיה מסוכנת מדי, שכן כל נזק שייגרם למעבורת במהלך הביקור בטלסקופ, עלול למנוע את עגינתה בתחנת החלל כ"חוף מבטחים". בעוד שחברי ועדת החקירה לאסון הקולומביה תמכו בהחלטתו, רבים מהאסטרונומים חשו שהטלסקופ חשוב דיו כדי לקחת את הסיכון.
עם תחילת מערכת הבחירות לנשיאות של 2004 החלה המחלוקת על דפי העיתונות בין או'קיף לבין הקלימטולוג של נאס"א, ג'יימס הנסן. ב-2003 נטען שאו'קיף הזהיר את הנסן לא לדון בחלקה של האנושות בהתחממות העולמית. "המנהל [או'קיף] הפריע לי", אמר הנסן לעיתון הניו יורק טיימס, "הוא אמר לי שעלי להימנע מלדבר אודות השפעה אנושית מסוכנת, מכיוון שאיננו יודעים מספיק או אין לו עדויות מספיקות מה מהווה השפעה אנושית מסוכנת". דוברו של או'קיף אמר שהוא לא התכוון לנזוף בהנסן או לרמוז שמאמצי המחקר יקוצצו. הניו יורק טיימס דיווח ש"ד"ר פרנקו אינודי, ראש מנהלת מדעי כדור הארץ של נאס"א במרכז טיסות החלל גודרד, שהיה מנהלו הישיר של ד"ר הנסן, אמר שהוא נכח בפגישה של הנסן ושל או'קיף. אינודי אישר שאו'קיף הפריע למצגת כדי לומר שאלו 'סוגיות עדינות' ושישנה אי-בהירות רבה בנוגע אליהם. אך הוא הוסיף: 'בין אם זה ברור מאליו שיש לקבל זאת כהוראה, אם לאו, זו לא שאלה שנתונה לשיקול דעת. אני באופן אישי לא קיבלתי כזאת כהוראה'".
או'קיף הגיב ליוזמת הנשיא בוש, החזון לחקר החלל כשהעסיק את האדמירל בדימוס קרייג סטידל, שקודם לכן עמד בראש פיתוח תוכנית Joint Strike Fighter כמנהל שותף האחראי למנהל משימת מערכות מחקר של נאס"א. הוא פיתח את תכנון המשימה לחקר ירחי שהתבסס על ארבעה שיגורים של כלי רכב חלליים בינוניים וארבעה מפגשים לכל משימה, שבוטלו על ידי מייקל גריפין מיד לאחר הגיעו לנאס"א. 16 חודשים לאחר הכרזת החזון לחקר החלל של הנשיא בוש החלה נאס"א מחדש את חקר מערכות הגילוי. מהלך זה הוביל לשיגורים של ארס 1 וארס 5 שבהמשך בוטלו וחללית האוריון.
ב-13 בדצמבר 2004 הודיע או'קיף על התפטרותו מנאס"א. לכבודו נקרא האסטרואיד "שונאו'קיף 78905".
נגיד אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה
ב-21 בפברואר 2005 החליף או'קיף את מארק אמרט כנגיד אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה. לזכותו נזקפה המערכה של האוניברסיטה לגיוס תרומות בהיקף של 798 מיליון דולר. הוא הפך לפופולרי בקרב הסטודנטים של האוניברסיטה בזכות האינטראקציה שלו איתם, בעיקר במסגרת "השיחות עם הנגיד" התקופתיות שהתנהלו בכל רחבי הקמפוס ובמשך כל הסמסטרים, ובזכות הודעות הדואר האלקטרוני המעודדות שהוא שלח. או'קיף הנהיג את האוניברסיטה באוגוסט וספטמבר 2005, עת השתוללה הוריקן קתרינה והקמפוס שלה זכה לכינוי "בית חולים השדה לטיפול נמרץ הגדול ביותר שהוקם בהיסטוריה של האומה". בינואר 2008 הוא הכריז שב-1 בפברואר הוא יסיים את כהונתו כנגיד.