cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התכנית
תקציר העלילה
אילן הזמין את אליאנה לאולפנים של הערוץ הראשון כדי להציג לה את תוכניות הילדים והנוער של הערוץ הראשון, בתקווה שהיא תסכים להשתתף איתו במחווה לאחת מהתוכניות. לאחר שהציג לה את התוכניות "מועדון החתול שמיל" ו"הופה היי", אליאנה סירבה וניסתה לצאת מהאולפן, אך לא הצליחה מפני שאילן נעל את הדלת בלי ידיעתה. לאחר שגילתה זאת, ולאחר שגילתה שלטלפון של אילן יש קליטה, אילאנה חטפה מאילן את הטלפון וניסתה לברוח. היא התעלפה, וכשהתעוררה, מצאה את עצמה קשורה לכיסא על ידי אילן. בסופו של דבר אילן נתן לאליאנה לצאת מאולפן והיא הסכימה לעשות איתו את הספיישל, שמסתבר שכבר צולם בזמן שהוא ניסה לשכנע אותה להשתתף.
בסיום הספיישל בוצעה מחרוזת שירים של הסדרות שהוזכרו בספיישל על ידי משתתפי הספיישל, בנוסף הוצגו פספוסים מהצילומים.
הפקה
על פי ראיון של אילן רוזנפלד לאתר "פרוגי", הספיישל נועד לדור של שנות האלפיים כדי להציג לו את סדרות העבר. כדי שהדור של שנות האלפיים יצפה בספיישל, אילן אמר "גררתי מלא חברים להשתתף, ברמה של יש כאלו שבאים לעשות סצנה של שנייה וחצי וללכת וזאת הבדיחה". אילן הוסיף ששטף אותו פרץ נוסטלגיה כאשר הוא צפה בתכנים המופעים בספיישל.
Elementary OS
Elementary OS (יסודי) היא הפצת לינוקס המבוססת על אובונטו. למערכת זו יוצאת גרסה חדשה כמדי שנתיים, כאשר אובונטו משחררת גרסת תל"א (תמיכה לטווח ארוך). פרט לגרסה הראשונה, שהתבססה על גרסה שאינה כוללת תמיכה לטווח ארוך, כל גרסאות הפצה זו מתבססות על גרסאות תל״א.
ההפצה החלה את חייה כסט של ערכות נושא להפצת אובונטו (Ubuntu) אך הפכה עם הזמן להפצת לינוקס העומדת בפני עצמה.
התקנה
מערכת ההפעלה מופצת בחינם (עם אופציה לתרומה כספית חד פעמית לצוות הפיתוח בעת ההורדה), בתצורת דיסק חי (Live CD) ו דיסק און קי חי (Live USB), מה שמאפשר למשתמשים לבחור לנסות את המערכת ללא הצורך בהתקנתה.
דרישות מערכת
על פי אתר ההפצה, דרישות המערכת המומלצות הן:
קישורים חיצוניים
דף ההפצה באתר DistroWatch
אינוביד
אינוביד בע"מ (באנגלית: ) היא חברה ציבורית ישראלית-אמריקאית העוסקת בהזרמת פרסומות וידאו מותאמות אישית באמצעות טלוויזיות חכמות, מזרימי מדיה וכדומה.
היסטוריה
אינוביד מדיה בע"מ הוקמה ביולי 2007 על ידי צביקה נטר (מנכ"ל החברה), טל חלוזין (סמנכ"ל טכנולוגיות) וזק (צחי) זגדון (מנהל הפעילות הבינלאומית). קודם להקמת החברה נמנו נטר וחלוזין עם מקימי המיזם ללא כוונת רווח GarargeGeeks. החברה עוסקת בהזרמת פרסומות וידאו מותאמות אישית, תוך התבססות על כלי אנליטיקה. פלטפורמת החברה מאפשרת ללקוחותיה להפיץ פרסומות המשודרות בווידאו באמצעות טלוויזיות חכמות, מזרימי מדיה וכדומה, ולמדוד את יעילותן. השידור הוא אינטראקטיבי, ומאפשר בין השאר רכישה מידית.
בספטמבר 2019 רכשה החברה את חברת Herolens הארגנטינאית.
בדצמבר 2021 ציינה החברה שהיא מזרימה יותר ממיליארד פרסומות מדי יום, ומנתה בין לקוחותיה את החברות טויוטה, לוריאל, בנק אוף אמריקה וגלקסו סמית' קליין.
בפברואר 2022 הודיעה החברה על רכישת חברת TVSquared הסקוטית, העוסקת במדידת אפקטיביות פרסומות וידאו, תמורת כ-160 מיליון דולר.
גיוס הון
בשלב ראשון גייסה החברה 4.1 מיליון דולר מג’נסיס פרטנרס ומדויטשה טלקום, ובהמשכו גייסה שלושה מיליון דולר נוספים. באוגוסט 2011 גייסה החברה 9.5 מיליון דולר.
במרץ 2013 גייסה החברה 11 מיליון דולר.
במרץ 2015 גייסה החברה עשרה מיליון דולר.
בדצמבר 2015 גייסה החברה 15 מיליון דולר, ובנוסף גייסה חוב בסך 12.5 מיליון דולר.
בינואר 2019 גייסה החברה 30 מיליון דולר מבנק ההשקעות גולדמן זקס.
בדצמבר 2021 החלו ניירות הערך של החברה להיסחר בבורסה לניירות ערך בניו יורק, לאחר שהתמזגה עם חברת ספאק מקבוצת ION הישראלית. במסגרת המיזוג גייסה החברה 200 מיליון דולר, לפי שווי של 1.3 מיליארד דולר. עוד 51 מיליון דולר שימשו לרכישת מניות מעובדים ומשקיעים ותיקים (עסקת סקנדרי).
כביש 562
כביש 562 הוא כביש אורך ארצי באזור השרון. הוא מתחיל בצומת עם כביש 553 בתחומי המועצה המקומית תל מונד ומסתיים בצומת עם כביש 57 בתחומי העיר כפר יונה. אורכו הוא 7.6 קילומטרים. הוא מקשר בין כביש 57 (בעיקר מכיוון נתניה) והעיר כפר יונה למועצות המקומיות תל מונד וקדימה-צורן, אך גם בין יישובי המועצה האזורית לב השרון.
היסטוריה
בעבר, אורך הכביש היה 4.8 קילומטרים, והוא נמשך מתל מונד בדרום ועד לצומת גאולים בצפון – מעגל תנועה עם כביש 5613, ליד המושב גאולים. בעקבות התפחתותה של העיר כפר יונה לכיוון מזרח, הוחלט על הארכת הכביש, כך שיעקוף את העיר ממזרח. כמו כן, הוחלט להוסיף לעיר שתי כניסות ממעגלי תנועה בתוואי הכביש החדש. העבודות להארכת תוואי הכביש החלו במרץ 2017 והסתיימו בשנת 2018. בשנים 2016–2017 שופר תוואי הכביש מקדימה-צורן בדרום ועד צומת גאולים בצפון.
אמליה בלמור
אמליה בלמור (באנגלית: Amelia Bullmore; נולדה ב-31 בינואר 1964) היא שחקנית, תסריטאית ומחזאית אנגלייה. בתחילת הקריירה שלה הייתה בלמור שחקנית בלבד, אבל ב-1995 התחילה גם לכתוב. בין השאר כתבה תסריטים לפרקים בסדרות "החיים האלה", "Attachments", "Black Cab" ו"סקוט וביילי".
קריירה
בשנת 2000 הגיעה בלמור לשלב הגמר בהתמודדות על "פרס דניס פוטר" עבור המחזה "The Middle". המחזה הראשון שלה "Mammals" זכה בפרס סוזן סמית' בלקברן, והיה מועמד לפרס הקומדיה החדשה הטובה ביותר של "What's On". בשנים 1990 עד 1995 שיחקה בתפקיד סטף ברנס באופרת הסבון "קורוניישן סטריט". היא גילמה את סוניה, החברה האוקראינית של הדמות הראשית, בעונה השנייה של הסדרה הקומית "אני אלן פרטרידג'". עוד השתתפה בתוכנית הרדיו "Down the Line" של רדיו ה-BBC.
ב-2011 וב-2012 הופיעה בלמור בסדרת פרסומות עבור ביטוח ישיר "Direct Line Insurance" בדמות לקוחה תמהונית. בשנים 2011 עד 2014 כיכבה בסדרת הדרמה "סקוט וביילי" לצדן של לזלי שארפ וסוראן ג'ונס. היא גם כתבה פרקים אחדים של הסדרה בהם שני פרקי סיום העונה של שנת 2014, בהם הדמות שגילמה מתמודדת עם אלכוהוליזם.
ב-2013 כתבה בלמור את המחזה השני שלה "די, ויו ורוז" שהוצג בתיאטרון המפסטד. בתחילת 2015 הוצג המחזה בווסט אנד בתיאטרון וודוויל עד לחודש מרץ. את המחזה תרגם לעברית אלי ביז'אוי בשם "על אהבה וחברות" והוא הוצג בתיאטרון בית לסין בבימויה של עדנה מזי"א החל מספטמבר 2015.
ב-2016 כיכבה בלמור בעונה השנייה של הסדרה "עמק האושר" בדמות המאהבת הקנאית ויקי פלמינג.
חיים אישיים
בלמור נשואה לשחקן הסקוטי פול היגינס אותו הכירה ב-1992 כשהשניים הופיעו במחזה "מראה מעל הגשר" במנצ'סטר. לבני הזוג נולדו שתי בנות מרי ופלורה.
המצודה (סרט, 1938)
המצודה (באנגלית: The Citadel) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1938 בבימויו של קינג וידור, עם רוברט דונאט ורוזלינד ראסל בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "המצודה" מאת א. ג'. קרונין משנת 1938.
קרונין היה רופא שהקים מרפאה באזור מכרות בדרום ויילס והתמנה למפקח הרפואי של המכרות. מהתנסויותיו בחקר השפעותיה המזיקות של תעשיית הכרייה על בריאות העובדים הפיק חומר לספרים שכתב בהמשך, "המצודה" ו"כוכבים מציצים מרום".
העלילה עוסקת באתיקה רפואית - רופא צעיר ואידיאליסט שמטפל בכורים העניים והחולים של עמק המכרות בוויילס, עוזב אותם ומגיע ללונדון אל מרומי העושר והיוקרה של פרקטיקה פרטית עד אל פתח הסכנה שיאבד כרופא מקומי את כל הערכים שבהם האמין. כמוהו גם קרונין עבר ללונדון ונחל הצלחה רבה בעבודתו כרופא ברחוב הארלי.
תקציר העלילה
ד"ר אנדרו מנסון (רוברט דונאט) הוא רופא צעיר שאך עתה סיים את לימודיו. הוא נוסע ברכבת לעיירה בלנלי בויילס לשמש כעוזרו של ד"ר פייג' שאינו יכול לתפקד בגלל מחלה. במקום אין אמבולנס, מכשיר רנטגן או כל שרות רפואי נוסף פרט לאחות המקומית. את בדידותו מפיג ד"ר פיליפ דני (ראלף ריצ'רדסון) שגם הוא עוזר רופא. דני עוסק גם במחקר רפואי ומגלה כי בעיירה יש מספר גבוה של חולי טיפואיד בגלל תעלות ביוב סדוקות שהביוב חודר למי השתייה. לאחר שפניותיו למועצת הכפר לא נענות הם מחליטים לפוצץ את מערכת הביוב ואכן לאחר הפיצוץ משפצים ומשדרגים את המערכת והמגפה נבלמת.
מנסון מכיר בעיירה את המורה כריסטין ברלוב (רוזלינד ראסל) ומתחיל לחזר אחריה. כאשר הוא מקבל לידה קשה ומחייה את הוולד, הוא מקבל מהאבא צ'ק של 5 פאונדס כהוקרה. אך אשת הרופא גוערת בו כי לדעתה הכסף שייך לבעלה. לאחר חילופי דברים קשים הוא מחליט לעזוב.
בסמוך נמצאת עיירת כורים גדולה בשם אברלו ששם קיים גם בית חולים ושירותים רפואיים. מנסון מגיש את מועמדותו למשרת אחד מרופאי הכורים ומתקבל בתנאי שיהיה נשוי. כריסטין לא מהססת להשיב על בקשתו בחיוב. לקוחות רבים באים לקבל חופשת מחלה ובמקרים רבים הוא מסרב. מנסון שם לב לעובדה שרבים מהם משתעלים. הוא ממשיך את מחקריו ומשתמש בשפני ניסיון. לפי ממצאיו הכורים סובלים ממחלת ריאה שנגרמת משאיפה חלקיקי פחם וסיליקון. הנהלת המכרות אינה מרוצה מפעולתו ובפעם אחת הכורים מתפרצים למעבדה, משחררים את חיות הניסיון ושוברים את כל המבחנות.
הוא מסכן את חייו בירידה למכרה קורס לטפל בכורה שידו נתפסה בקורה. הוא מצליח לגדוע את היד ולסגת משם לפני שהקירות קורסים. למרות זאת הוא מקבל אולטימטום להפסיק את ניסיונותיו. הוא לא מוותר ועוזב ללונדון.
הוא פותח מרפאה בדרום העיר אך לא מגיעים חולים. יום אחד הוא נקרא לטפל דחוף בידוענית אשת החברה הגבוהה טופי לירוי (ניקול מורי) שהתעלפה בסלון אופנה מפואר. הוא מאבחן מיד שמדובר בהיסטריה ומלווה אותה לבית החולים שם הוא פגש את ד"ר לופורד (רקס הריסון) ואת ד"ר צ'ארלס אוורי (ססיל פרקר) שהוא כירורג של המעמד העליון. הם מכניסים אותו לחוג שלהם כולל משחקי גולף במועדון יוקרתי. הוא מתחיל לטפל בחולים עשירים שהם בעיקר היפוכונדריים. מצבו הכלכלי משתפר והוא פותח מרפאה מפוארת וקונה מכונית מפוארת בהתאם למעמדו. המחקר כבר לא מעניין אותו. במדורי הרכילות הוא מתואר במפגשים עם טופי לירוי. זה לא מוצא חן בעיני כריסטין שמוכיחה אותו ללא תועלת.
יום אחד הם נפגשים עם ידידם לשעבר ד"ר דני שמציע למנסון להצטרף למיזם שהוא מקים עם מומחים כדי לעזור לאנשים עניים. מנסון מתנשא מעליו ואומר כי כעת אינו יכול לרדת מרמת החיים שלו. כאשר דני משתכר נעלמות כל העכבות והוא אומר למנסון מה שהוא באמת חושב עליו ואחר כך עוזב במהירות ונדרס.
מנסון מבקש מד"ר אוורי לנתח את דני ומסתבר לו שאוורי הוא מנתח גרוע ביותר. דני מת בניתוח ומנסון מאשים את אוורי ברצח.
מנסון וכריסטין נוהגים לאכול במסעדה האיטלקית של גב' אורלנדו (מרי קליר). בתה אן חולה מאד ומנסון מתבקש לבדוק אותה. הוא נכנס לבית החולים בודק אותה ללא רשות וקובע שהיא סובלת מחזה אוויר. הוא חוטף אותה ומביא אותה לידידו ריצ'רד סטילמן שאינו רופא מורשה אך בקי בתהליך של גרימת תמט ריאה במקרים של שחפת. סטילמן מציל אותה אך מנסון נתבע על ידי ההתאחדות הרפואית על חטיפה וסיכון חיי חולה על ידי אדם שאינו רופא.
בנאום חוצב להבות הוא פונה למושבעים ואומר כי כל המטרה היא לעזור לחולים וכי גם לואי פסטר, פבלוב, פאול ארליך ואחרים לא היו רופאים והצילו רבים.
כריסטין מתבוננת בו באהבה ושניהם יוצאים מבית המשפט לפני החלטת המושבעים.
פרסים
הסרט היה מועמד לארבעה פרי אוסקר:
פולידור רקורדס
פולידור רקורדס (באנגלית: Polydor Records) היא חברת תקליטים בבעלות חברת יוניברסל מיוזיק גרופ.
היסטוריה
חברת פולידור הייתה בתחילתה מותג עצמאי של חברת דויטשה גרמופון. החברה הוקמה בשנת 1924 ונמכרה לדקה בשנות השלושים אך נעשתה פופולרית רק בשנת 1946 כאשר הפכה למותג של המוזיקה הקלאסית. בשנת 1949 נמכרו הזכויות ל-"His Master's Voice" נמכרו לחברת EMI. בתחילת שנות השישים הוחתמו אומנים לא מוכרים, טוני שרידן והביטלס שהפכו למפורסמים לאחר מכן.
בשנת 1969 נפתחה שלוחה של החברה בארצות הברית. המשרד האמריקאי לא זכה להצלחה רבה בתחילתו והתפרסם רק לאחר חתימתו של ג'יימס בראון על חוזה בשנת 1971. בשנת 1972 שיתפה חברת פולידור פעולה עם חברת "Phonogram Records" שבשליטת חברת פיליפס ויחד יצרו את המותג "PolyGram". בתחילת שנות השבעים החתימה החברה אומנים כמו גלוריה גיינור והבי ג'יז. לעומת זאת החברה חוותה קשיים לאחר שרוב תשומת הלב הייתה סביב חברת מרקורי רקורדס השייכת גם היא ליוניברסל.
בתחילת שנות השמונים החתימה החברה אומנים כמו איאן דורי וביל פיורי. קשיי החברה גדלו והיא התמזגה לתאגיד "PolyGram Label Group" ששלט על חברת פולידור בנוסף לאיילנד רקורדס, לונדון רקורדס, אטלס רקורדס וורב רקורדס. בשנת 1994 הוקם משרד של פולידור בנאשוויל, טנסי, המשרד נסגר בשנת 1996.
פולידור רקורדס בממלכה המאוחדת
בתחילת שנות השבעים משרד פולידור בממלכה המאוחדת היווה את מקור ההכנסה העיקרי עם החתמתם של ואמנים כמו הג'אם והמי. ב-2006 השיקה פולידור את המותג "Fascination Records" שאחראי על מוזיקת פופ בעיקר. האומנים המרכזיים של המותג הם Girls Aloud וסופי אליס בקסטור. מאוחר יותר נוצרה להקת הבנות הסאטרדייז דרך חברת פולידור. מספר אומנים שחתומים בחברת הוליווד רקורדס עברו למותג החדש של פולידור כדוגמת האחים ג'ונאס, מיילי סיירוס, דמי לובאטו ו-Selena Gomez & The Scene.
פולידור מהווה שלוחה בריטית למותגים החתומים באמריקה עם חברת "Interscope-Geffen-A&M" כדוגמת אמינם, The All-American Rejects, קווינס אוף דה סטון אייג', לימפ ביזקיט, טימבלנד, Yeah Yeah Yeahs, וויזר, בלאק אייד פיז, מרילין מנסון, הפוסיקט דולז, ג'נט ג'קסון, סנופ דוג, 50 סנט, מרי ג'יי בלייג', באסטה ריימס, גוון סטפאני, ד"ר דרה, ליידי גאגא, שריל קרואו, פרגי, אסתר דין, לנה דל ריי ונלי פורטדו.
בן-עמי פינקלשטיין
בן-עמי פינקלשטיין (באנגלית: Ben-Ami Finkelstein; 28 במאי 1910, ליאפייה – 3 בינואר 1975, קליבלנד) היה פסיכיאטר שווייצרי-אמריקאי ממוצא יהודי.
חייו
בן-עמי נולד בליאפייה, אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בלטביה. בשנת 1935 הוא סיים דוקטורט באוניברסיטת ציריך. במהלך מלחמת העולם השנייה בהיותו בשווייץ הוא נשלח למחנת עבודה. לאחר שחרור וסיום הלחימה הוא עבד בבית חולים פסיכיאטרי. שם הוא טיפל בניצול השואה ופרסם מספר עבודות על מחקריו בתחום זה. בהיותו בשווייץ הוא פסרם מחקרים משותפים עם מיצ'יסלב מינקובסקי.
בשנת 1952 הוא פרסם בכתב-עת "הפרואה" תוצאות מחקריו על השפעת העלייה על ניצולי השואה.
דיוויזיית המילואים הראשונה (בוואריה)
דיוויזיית המילואים הבווארית הראשונה (בבווארית: 1. Königlich Bayerische Reserve-Division) הייתה דיוויזיה בצבא הבווארי ובצבא הקיסרות הגרמנית, אשר לחמה במלחמת העולם הראשונה ופורקה ב-1919.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-2 באוגוסט 1914 כחלק מהגיוס הגדול של פרוץ מלחמת העולם הראשונה. היא נכללה במסגרת קורפוס המילואים הבווארי ה-1 בפיקוד קרל פון פאסבנדר, אשר בתורו נערך בחזית המערבית כחלק מהארמייה השישית בפיקוד רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה. הדיוויזיה הוקמה וגויסה בבוואריה, בעיקר בבוואריה העליונה ובפרנקוניה העליונה והתיכונה. כדיוויזיית מילואים, היא כללה חיילי מילואים רבים שהוחזרו לשירות. הדיוויזיה נטלה חלק בקרב לורן, ובאוקטובר 1914 הועברה צפונה, שם נטלה חלק בקרב אראס. בקיץ 1916 לחמה הדיוויזיה בקרב הסום, ולאחר מכן נשארה באזור הסום והאן עד ינואר 1917. לאחר מכן היא הועברה לעתודת הארמייה הראשונה כדי לנוח ולהתאושש. לאחר החזרה לקו, היא לחמה בקרב פשנדל, ובשנת 1918, לחמה הדיוויזיה בקרב איפר הרביעי. לאחר מכן נותרה הדיוויזיה באזור איפר, שם לחמה בקרב איפר החמישי לקראת סוף המלחמה.
יוסף לנג
יוסף (יוסי) לַנג (7 בפברואר 1944 – 19 באוגוסט 2013) היה היסטוריון, חוקר תולדות החינוך ותולדות עם ישראל, סופר ומחבר הביוגרפיה של אליעזר בן-יהודה.
ביוגרפיה
שימש כמורה, מנהל בית ספר, מפקח וסגן מנהל מחוז המרכז במשך 38 שנה, והיה ידוע בעשרות המחקרים שכתב על תולדות החינוך והתרבות בארץ ישראל. אלה ראו אור בבמות אקדמיות כמו כתב העת "קתדרה".
מפעלו המפורסם של לנג היה הביוגרפיה המקיפה על אליעזר בן-יהודה "דבר עברית!", המהווה תרומה יקרת ערך לחקר תולדות הלשון העברית והנחלתה ואשר זיכתה אותו בפרס יצחק בן-צבי. בשנותיו האחרונות שימש לנג כיועץ מדעי בארכיון לתולדות פתח תקווה ע"ש עודד ירקוני. בשנת 2012 ראה אור ספרו "לפתח תקווה", הסוקר אירועים, תופעות, מוסדות, ארגונים ואנשים שפעלו בפתח תקווה ועיצבו במעשיהם את דמותה של העיר.
דר' לנג התגייס לחידוש פעילותה של "ברית עברית עולמית" והרחבתה ותרם רבות בעצותיו הנבונות, כמו גם בעבודה מעשית.
בשנתו האחרונה עמל לנג על ביוגרפיה של מייסד בית הספר בצלאל, בוריס שץ, מפעל שלא הספיק לסיים.
נפטר במושבו, בני עטרות, ממחלה קשה באוגוסט 2013, ובמושבו גם נקבר. הותיר אישה, עדנה, ילדים ונכדים.
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
אירווין קרדונה
אירווין קרדונה (בצרפתית: Irvin Cardona; נולד ב-8 באוגוסט 1997) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת החלוץ באאוגסבורג.
קריירה
לאחר מספר שנים במחלקת הנוער של לה פונטט, ב-2012 הצטרף קרדונה למחלקת הנוער של מונקו. לקראת עונת 2016/2017 זומן לקבוצת המילואים של המועדון, וב-2 בפברואר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבכירה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-78 בניצחון קבוצתו 5–4 על צ'אמבלי במסגרת הגביע הצרפתי. את הופעת הבכורה שלו בליג 1 ערך ב-11 בפברואר, כשעלה כמחליפו של רדאמל פלקאו בדקה ה-81, בניצחון קבוצתו בבית 5–0 על מץ.
ב-12 באוגוסט 2019 רכשה אותו ברסט, העולה הטרייה לליג 1, תמורת מיליון וחצי אירו. ב-13 בספטמבר 2020 הבקיע שער בבעיטת יעף בניצחון 2–0 על דיז'ון, שהוגדר על ידי התקשורת כשער שצריך לזכות ב"פרס פושקש".
ב-18 בינואר 2023 חתם באאוגסבורג הגרמנית לארבע שנים וחצי.
מוטי מוסקל
מרדכי (מוטי) מוסקל (9 בינואר 1953 - 13 ביוני 1995) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה. שירת כמפקד החטיבה הדרומית באוגדת עזה וכסגן מפקד אוגדה 91.
ביוגרפיה
מוסקל נולד בבית דגן, בנם של חנה ואריה, ניצולי השואה. בגיל 10 עבר עם משפחתו לראשון לציון ולמד בבית ספר "בארי". בתיכון למד בבית הספר החקלאי כדורי. התגייס לצה"ל בנובמבר 1972 במסגרת גרעין נח"ל ששירת בקיבוץ מלכיה. הוא יצא לקורס מ"כים, במהלך הקורס פרצה מלחמת יום הכיפורים, ומוסקל נשלח עם חניכי הקורס להגנה על מעוז בודפשט. לאחר המלחמה הדריך בקורס מכ"ים (גדוד 906) ויצא לקורס קצינים. הוא שירת כמפקד מחלקה בגדוד 908 של הנח"ל, כמפקד פלוגה בבסיס ההדרכה ומפקד פלוגת מסלול בני משקים. שימש קצין אג"ם בענף אימוני חי"ר בבאלי"ש וכסמג"ד בגדוד ביטחון שוטף בבקעת הירדן. ב-1981 יצא ללימודים בפו"ם, במהלך הלימודים פרצה מלחמת לבנון הראשונה, מוסקל הצטרף לסגל כוחות מהנח"ל שלחו בגזרה המערבית ובמחנה הפליטים ראשידיה . ב-10 ביוני מונה למפקד גדוד 932 שמפקדו נפצע בקרב עין זחלתא, שירת בתפקיד עד סוף החודש במהלכו הוביל את הגדוד בלחימה עד כביש ביירות-דמשק. לאחר הקמת חטיבת הנח"ל שימש קצין אג"ם במטה החטיבה.
ב-1986 סיים את לימודיו בפו"ם ומונה למפקד גדוד נח"ל 908, בתפקידו הבא שימש סגן מפקד חטיבה 769 בלבנון ולאחר מכן שימש קצין אג"ם של אוגדה 91. לאחר שקודם לדרגת אלוף-משנה מונה למפקד מחנה 80. ב-1990 מונה למפקד החטיבה הדרומית באוגדת עזה, האחראית על ח'אן יונס ומחנות הפליטים באזורה. הוא סיים לימודים במכללה לביטחון לאומי ותואר שני במדע המדינה באוניברסיטת חיפה. לאחר הלימודים שירת כסגן מפקד אוגדה 91 בגבול הצפון. בתפקידו הבא היה אמור לשרת כנספח צה"ל בסקנדינביה, אך לפני יציאתו לשליחות נפטר מדום לב.
חיים אישיים
מוסקל היה נשוי לנחמה ואב לשלושה. בנו, דור, נמנה עם שלישיית ערוץ הכיבוד.
תאילנד במלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה, אימצה תאילנד מדיניות של ניטרליות, עד ל-8 בדצמבר 1941, אז פתחה יפן במתקפה של חמש שעות נגד תאילנד. המתקפה הסתיימה בשביתת נשק ובחתימה על הסכם שיתוף פעולה בין יפן לתאילנד. בתחילת המלחמה באוקיינוס השקט, יפן לחצה על ממשלת תאילנד לאפשר מעבר חיילים כדי לפלוש למלאיה ולבורמה שבשליטת הבריטים. לאחר הפלישה היפנית, תאילנד ויתרה. ממשלת תאילנד בראשות פלק פיבונסונגרם (פיבון) ראתה את שיתוף הפעולה עם יפן כהזדמנות להשיב לה את השטחים בהודו סין שאבדו במהלך השתלטות צרפת על האזור. בעקבות הפצצות בעלות הברית בבנגקוק והגברת הלחץ, הכריזה תאילנד מלחמה על בריטניה וארצות הברית והחלה לספח שטחים במדינות השכנות, ואף יצרה גבול עם סין בקרבת קנגטונג.
לאחר שהפכה לבעלת ברית של יפן, תאילנד שמרה על עצמאותה ועל כוחות הצבא שלה. גם המדיניות היפנית כלפיה הייתה שונה. היא לא ראתה בה דומה למדינת הבובות מנצ'וקוו, אלא כבעלת ברית בדומה לגרמניה, בולגריה ורומניה. עם זאת, יפן ובעלות הברית ראו בה "איטליה של המזרח" כלומר מעצמה משנית.
במהלך המלחמה צמחה התנועה לשחרור תאילנד, שתמכה בבעלות הברית, וכללה כ-90 אלף לוחמי גרילה. התנועה נתמכה על ידי אנשי ממשל מצד העוצר פרידי באנומיונג. פעילות הלוחמים הורגשה היטב, והם העבירו מודיעין לבעלות הברית, ביצעו פעולות חבלה, ולקחו חלק בהפלת פיבון ב-1944. אחרי המלחמה, תאילנד החזירה את השטחים שסיפחה, וקיבלה עונש מצומצם על השתתפותה לצד יפן בתקופת פיבון.
מניין ההרוגים בתאילנד במהלך המלחמה עומד על 5,569, רובם ממחלות. אירועים מרכזיים בהם נהרגו לוחמים בקרב הם הפלישה היפנית הקצרה והמלחמה נגד צרפת.
רקע
תאילנד, שנקראה קודם לכן סיאם, הייתה ערב המלחמה אחת מהמדינות העצמאיות הבודדות באסיה, והיא עשתה מאמצים לעבור מודרניזציה. תחת המונרכיה האבסולוטית במדינה, הממשלה הייתה מוגבלת. השירות הממשלתי לקה בחסר, שיעור העוני היה גבוה, ופקידי הממשל נתקלו בתקרת זכוכית. לפי האמונה בתאילנד באותם ימים, המדינה הייתה שייכת למלך. המונרכיה האבסולוטית הוחלפה בחוקתית אחרי מהפכת 1932 בידי מפלגת העם, אחריה תאילנד המשיכה להיאבק בדרך למדינה מודרנית.
הממשלה החדשה שהוקמה נקלעה לעימותים מול גורמים שמרניים. מצב זה גרם לדמוקרטיה לסיים את ימיה במהירות. באפריל 1933, ראש הממשלה פריה מנופקורן ניתיט'אדה ערך הפיכה ופיזר את הפרלמנט. לאחר מכן, הממשלה בראשותו החלה לאמץ סממנים מלוכניים ושמרניים. בתקופה זו הועברה לראשונה חקיקה אנטי–קומוניסטית, ששימשה גם ממשלות נוספות להשתקת יריבים פוליטיים. ביוני נערכה הפיכה נגדית מצד הקצינים החברים במפלגת העם, והממשלה שהוקמה ניסתה לפעול בהתאם לחוקה ולערוך בחירות. תחת ממשלה זו נערכה גם מלחמת אזרחים קצרה בה נהרגו 17 מתומכיה ומספר לא ידוע של מורדים. בסוף הסכסוך, ראתה תאילנד את הצבא מאמץ את הדמוקרטיה, הפרלמנט זכה לנציגים הנבחרים הראשונים, החזיק מעמד במשך ארבע שנות כהונה מלאות והוחלף בידי פרלמנט נבחר נוסף. ראש הממשלה, פריה פהונפונפיוהסנה עזב את תפקידו ב-13 בדצמבר 1938, תוך שהוא מציין את בעיות הבריאות שלו ואת העובדה שהצבא לא יכול לנהל את המדינה. החליף אותו פיבון, ובתקופת שלטונו הוחלשה הדמוקרטיה.
שלטון צבאי
טרם עלייתו לשלטון של פיבון, כששימש כשר ההגנה, הצליחו הצבא והליברלים לשתף פעולה. לאחר שהתחלף השלטון, שיתוף הפעולה הזה הופסק, והצבא צבר כוח רב יותר במדינה. המשטר החדש מיהר לאמץ מאפיינים פאשיסטיים. בתחילת 1939, 40 מתנגדים פוליטיים, מונרכיסטים ודמוקרטים, נעצרו וכמה מהם הוצאו להורג, לראשונה בסיאם מזה מאה שנה. אחרים הוצאו לגלות. פיבון החל בקמפיין נגד אנשי העסקים הסינים והביא לסגירת בתי ספר ועיתונים סינים, כמו גם להעלאת מיסים על העסקים שבבעלותם.
פיבון ודובר הממשלה ייבאו לסיאם את צורת התעמולה ששימשה את היטלר ומוסוליני, וכללה האדרה של המנהיג (לדוגמה, בקולנוע הציגו את תמונתו בסוף כל סרט, והקהל נדרש להשתחוות). הם השתמשו במונופול של הממשלה על שידורי הרדיו, ופרסמו בו ובעיתונים סיסמאות קבועות בשבחם. תמונותיו של פיבון נראו בכל המרחב הציבורי, בשעה שנאסרה הפצת תמונות ראמה השביעי, שביקר את המשטר האוטוקרטי. במקביל, העביר פיבון חקיקה אוטוריטרית שהעניקה לממשלה כוח בלתי מוגבל במעצר ובצנזורה. במהלך המלחמה, הונחו כלי התקשורת להפיץ ניצחונות של מדינות הציר בלבד.
ב-23 ביוני 1939, שינה פיבון את שמה של סיאם לתאילנד ("מדינת החופשיים"). מטרת השינוי הייתה לפגוע במיעוטים ולהדגיש את רעיון הפאן–תאילנד, שמטרתו מיזוג עמים תאילנדים שונים כמו לאו ושאן ליצירת ממלכה אחת גדולה, בווייטנאם, בורמה ודרום סין.
פיבון קידם גם את המודרניזציה של תאילנד. בנוסף לחיוב התאילנדים להצדיע לדגל, לשיר את ההמנון ולדבר את השפה הלאומית, הוא עודד אותם לעבודה קשה, להתעדכן באירועים אקטואליים ולהתלבש בסגנון מערבי. החוקים שעברו גרמו לביטול הופעות, מוזיקה ומחול בסגנון תאילנדי מסורתי והתירו הופעות מערביות.
1940: הפלישה להודו–סין הצרפתית
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, העלה המשטר טענות ישנות לשטח, עורר את הסנטימנט האנטי–צרפתי ותמך בהחזרת השטחים בקמבודיה ובלאוס. כמו כן, בהינתן ההססנות הבריטית וההתנגדות האמריקאית, הוא חיזק את הקשרים עם יפן. למרות שהייתה אחדות בתאילנד ביחס להחזרת השטחים האבודים, פיבון תמך ביפנים יותר מאשר פרידי באנומיונג, ולצידו שמרנים רבים שראו את הידוק היחסים עם יפן בחשש.
מלחמת תאילנד–צרפת
יפן, ששימשה כמתווכת בסכסוך, הפעילה לחץ על צרפת כדי למסור לתאילנד את השטחים שבמחלוקת. בסיום המלחמה הסכימה צרפת לוותר על 96 אלף קמ"ר. ההצלחה התאילנדית והניצחון על מעצמה אירופית הביא לעלייה בתמיכה בפיבון. עם זאת, המרוויחה העיקרית מהסכסוך הייתה יפן, שהצליחה להגביר את השפעתה הן בהודו–סין והן בתאילנד, ושהצליחה להפוך אותן לבסיסים שלה למלחמה העתידית בבורמה ובמלזיה.
מהצד התאילנדי, היא נאלצה לקבל בחזרה רק רבע מהשטחים שאיבדה במלחמה, וכן נאלצה לשלם שישה מיליון פיאסטרים לצרפת. עובדה זו גרמה למתיחות ביחסים בין תאילנד ויפן, וגרמה לפיבון לחפש שוב תמיכה בבריטניה ובארצות הברית, בתקווה להדוף את הפלישה היפנית הקרובה.
כמדינה ניטרלית
אחרי מלחמת צרפת–תאילנד, הגיעו פיבון ופרידי באנומיונג להסכמה על ניטרליות. פרידי עצמו קידם את הפקת הסרט "מלך הפיל הלבן", שכלל מסר אנטי–מלחמתי, וטען שתאילנד צריכה לפעול רק כדי להגן על עצמה מפני פולש זר.
המלחמה מגיעה לתאילנד
ב-8 בדצמבר, ארבע שעות אחרי ההתקפה על פרל הארבור, יפן פלשה לתאילנד. אחרי כמה שעות של לחימה בין הצדדים, תאילנד הסכימה לקבל את הדרישה היפנית לאפשר לכוחותיה לעבור בדרך לבורמה ולמלזיה, והושגה הפסקת אש. פיבון הצהיר כי הפעולה היפנית תוכננה מראש בתיאום עם ממשלת תאילנד האוהדת.
ב-25 בינואר 1942, תאילנד הכריזה מלחמה על ארצות הברית ובריטניה.
המלחמה במלאיה
צבא יפן עשה שימוש בתאילנד כבסיס לפלישה לחצי האי המלאי. המשטרה התאילנדית נלחמה בבריטניה בשעה שכוחותיה של האחרונה ניסו לפלוש לדרום תאילנד בדצמבר 1941 במסגרת מבצע קרוהקול. אחרי הפלישה ובתמורה לתמיכתה של תאילנד, היא קיבלה את ארבעת המדינות שהיו בעבר תחת שליטתה.
מסילת תאילנד–בורמה
ב-21 בדצמבר 1941, נחתמה בין תאילנד ליפן ברית הגנה–התקפה. ההסכם, שאושרר ב-30 בדצמבר, העניק ליפן גישה מלאה למצבורי הנשק, מסילות הרכבת, הכבישים, שדות התעופה, הנמלים, המחסנים, מערכות התקשורת ולצריפים. כדי לעודד את שיתוף הפעולה בין המדינות, פרידי באנומיונג הודח מהקבינט והוצע לו במקום זאת תפקיד פוליטי נטול השפעה במועצת העוצרות של ראמה השמיני הנעדר, תפקיד אותו הוא קיבל. במקביל, יפן הציבה 150 אלף חיילים בשטח תאילנד ובנתה את מסילת תאילנד–בורמה, תוך שימוש במאות אלפי עובדי כפייה, אשר רבים מהם מתו במהלך העבודות.
הפצצת תאילנד
מאחר ותאילנד שימשה כנקודת מעבר לכוחות יפניים בדרכם לתקוף את בעלות הברית, הן החלו להפציץ את בנגקוק. בתגובה ללחץ הגובר, פיבון הכריז מלחמה על בעלות הברית.
פערים בין יפן לתאילנד
ממשלת תאילנד הכריזה מלחמה על בעלות הברית ב-25 בינואר 1942. פיבון, שהתרשם מהכיבושים היפניים, האמין שאם יפן תנצח במלחמה, תאילנד תוכל לקבל שטחים נוספים, ואימץ את רעיון "ממלכת תאילנד הגדולה". עם זאת, היפנים תמכו ברעיון מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי. התאים, שחששו שיפן תתייחס אליהם כמדינת חסות, בדומה למנצ'וקוו, התנגדו בתחילה, אך בסופו של דבר קיבלו את התכתיבים היפניים.
עם זאת, תאילנד המשיכה לתמוך במדיניות תאילנד הגדולה, ופיבון אף נעדר ב-1943 מוועידת מזרח אסיה רבתי.
בניגוד לשגריר תאילנד בלונדון שמסר את הכרזת המלחמה לממשלת בריטניה, שגריר תאילנד בוושינגטון, סני פרומאג', מיאן לעשות זאת, וכך ארצות הברית לא הכריזה מלחמה על תאילנד. בסיוע אמריקאי, סני, אריסטוקרט שמרני אנטי–יפני, הקים את התנועה לשחרור תאילנד, וגייס סטודנטים תאים לעבוד במשרד לשירותים אסטרטגיים בארצות הברית. הוא הצליח לעשות כן, מאחר וארצות הברית המשיכה להתייחס אליו כאל נציגה של תאילנד, מה שאפשר לו להשתמש בנכסים תאילנדים שהוקפאו על ידי ארצות הברית.
המלחמה בבורמה
במהלך הפלישה היפנית לבורמה, הורשה הצבא התאילנדי לפלוש למדינות שאן שסופחו בהמשך לתאילנד.
ההצפות בבנגקוק וקשיים כלכליים
בספטמבר 1942 חוותה תאילנד חורף גשום במיוחד, עם הצפות בצפון ובמרכז המדינה. בבנגקוק גרמו השיטפונות נזקים לתשתיות למשך שלושה חודשים. באזורים החקלאיים גרמו השיטפונות לנזקים חמורים לגידולים, בדגש על גידולי האורז, מה שיצר מחסור, וממשלת תאילנד עודדה את התושבים לאכול נודלס במקום האורז. לפי אחת הסברות, זו הסיבה להופעת הפאד תאי.
למרות שבתחילת המלחמה הייתה תמיכה רחבה ביפן בזכות הניצחונות המרשימים שלה על בעלות הברית, זו התחלפה במהירות בעוינות בשל מה שנתפס כשחצנות יפנית ומהמחסור שיצרה המלחמה. כמו כן, התעוררו חיכוכים בנוגע להחרמת רכוש של בעלות הברית, עניינים כלכליים, והיחס לקהילה הסינית במדינה.
בשלב מוקדם של המלחמה התעוררה תחרות על המנסרות והיערות בבעלות בריטית, ואחריה עלו מחלוקות נוספות בנוגע לרכוש אחר של בעלות הברית במדינה. בתחילת המלחמה המשיכה גרמניה לרכוש מוצרים מתאילנד, אולם אחרי שסוגיית המשלוח הפכה בלתי פתירה, יפן הפכה לשותפת הסחר הגדולה היחידה של המדינה. כמו כן, תאילנד נאלצה להסתמך על יפן לייבוא מוצרים שבעבר הגיעו מארצות הברית ומבריטניה, וככל שהמלחמה נמשכה יפן התקשתה לספק את הסחורות הנדרשות. המחסור בסחורות הביא לעלייה באינפלציה ולירידה ברמת החיים. בנוסף, יפן החלה לדרוש לייבא סחורות בפטור מייבוא, מה שהפחית משמעותית את ההכנסות של ממשלת תאילנד.
המתקפה בסין
אחרי שהצבא היפני השתלט על רנגון, הבריטים והסינים נאלצו לסגת מבורמה. ב-9 במאי 1942, חצה צבא תאילנד את גבול בורמה–תאילנד והתעמת עם חיל המשלוח הסיני. התאילנדים הצליחו לשבות חיילים סינים רבים, וב-1943 פנו לכיוון דרום מחוז יונאן, אולם צבא סין הדף אותם.
בממשלת תאילנד התעורר החשש מפני אובדן אפשרי של הפופולריות של פיבון, והחלה להפיץ שקרים בקרב האוכלוסייה. לפי הפרסומים בתאילנד, הצבא הצליח לכבוש את שישהואנגבנה, עיר בדרום מחוז יונאן. תאילנד ניהלה גם את השלטון הצבאי בחלקים גדולים בגבול בורמה–סין, ממערב ליונאן. עם זאת, מה שכונה "תאילנד הגדולה" היה לא יותר מנמר של נייר. תאילנד המשיכה לדשדש, כלכלתה הוסיפה להיחלש וההצפות וההפצצות של בעלות הברית החמירו את המצב.
שטחים שסופחו
תאילנד סיפחה במהלך המלחמה שטחים שונים מבורמה, לאוס, קמבודיה ומלזיה, והם נותרו בשליטתה עד סוף המלחמה. אחרי נפילת ממשלת פיבון ב-1944, הממשלה החדשה בראשות חואנג אפחאיוונג העבירה מסר לבריטניה לפיו היא מוותרת על כל דרישותיה בצפון מלאיה, וכי תחזיר את השטחים שסיפחה לבריטניה. ממשלת בריטניה לא קיבלה את המסר התאילנדי, והייתה ערוכה להתקפה. צבא תאילנד פינה את מדינות השאן רק באוגוסט 1945.
תאילנד הוסיפה להיות בעלת ברית קרובה של יפן גם אחרי הכניעה, ולאחר המלחמה הושגו הסכמות בתיווך אמריקאי. ב-1946 תאילנד הסכימה להשיב את כל השטחים שסיפחה בתמורה להצטרפותה לאו"ם, וכל התביעות נגדה בוטלו, והיא קיבלה סיוע אמריקאי נדיב. בעקבות ההסכמה השטחים הוחזרו למדינות מהן סופחו, ומעמדם שב להיות דומה למעמד שלפני המלחמה.
תנועות התנגדות
בדצמבר 1942, עימות בין חיילים יפנים לכפריים ושוטרים תאילנדים הסלים לכדי חילופי ירי בראצ'בורי. למרות שהתקרית נפתרה במהירות, היא שימשה "אות אזהרה שהעיר את טוקיו בנוגע לחומרת הבעיות בתאילנד". אירוע זה הוביל למינויו של גנרל אקטו נקאמורה למפקד חיל המצב בתאילנד. יכולתו של נקאמורה להבין את נקודת המבט התאילנדית שיפרה משמעותית את היחסים בין המדינות. מטרת היפנים הייתה לסייע לתאילנד להתגונן מפני פלישה אפשרית של בעלות הברית מכיוון בורמה.
השינוי ביחסים בין המדינות התרחש במקביל להתהפכות הגלגל במלחמה לרעת יפן, דבר שרבים בממשלת תאילנד זיהו. בהבנה שבעלות הברית תפסו את היוזמה במלחמה, פיבון מיהר לבדל בינו לבין היפנים. בינואר 1943 הוחזרו לסין שתי קבוצות של שבויי מלחמה סינים כמחווה של רצון טוב, ובמטרה לפתוח במגעים חשאיים עם צ'ונגצ'ינג.
למרות ניסיונותיו של פיבון להתחמק מהכישלון היפני, כוכבו דעך במהירות. ההפצצות הגוברות על בנגקוק הביאו לצניחה בפופולריות שלו. היעדרותו התכופה מבנגקוק הביאה לירידה במורל הלאומי, והצהרה מפתיעה שלו על העברת האוכלוסייה מהבירה לפטצ'בון מוכת המלריה התקבלה בלגלוג אוניברסלי. הירידה בפופולריות של פיבון הביאה את האליטה השלטת למאוס בו, וגרמה לאיחוד בין המתנגדים לשלטונו.
גם היפנים החלו למאוס בפיבון. האפשרות שפעולה צבאית עומדת מאחורי רצונו של פיבון להעביר את הבירה לא נעלמה מעיניהם. המיקום שהוצע לבירה היה במרחק חצי יום נסיעה מהרכבת הקרובה ביותר, ושימש כמבצר הררי. יתרה מכך, הוא היה במקום שבו רוב הצבא התאילנדי רוכז.
כניעת איטליה ונפילת בניטו מוסוליני זעזעה את תאילנד, וגרמה לכינוס ישיבת חירום של הקבינט לדיון במצב באירופה. ההקבלה בין תאילנד לאיטליה הייתה מיידית. הכינוי "באדוליו" הפך פופולרי בתאילנד, והרמן גרינג שהיה ידיד קרוב של הידקי טוג'ו וקצינים תאילנדים רבים יעץ לנציג יפן בגרמניה לשים לב לתאילנד, פן תהפוך ל"איטליה מזרחית". עם זאת, פיבון המשיך להחזיק מעמד בתפקידו.
פרידי בתפקידו כעוצר הצליח לנהל תנועת התנגדות שבשיתוף עם בעלות הברית הצליחה לחמש 50 אלף תאים עד סוף המלחמה כדי להתנגד לשלטון וליפנים. ב-1944, הוא הצליח לגרום להדחתו של פיבון מתפקידו ולהחלפתו בידי חואנג אפחאיוונג, שהיה מקורב לשמרנים כמו סני, השגריר בארצות הברית. חואנג המשיך להציג כלפי חוץ שיתוף פעולה עם יפן, בשעה שגונן על תנועת ההתנגדות שנאבקה בה. במשימה זו הוא הצליח לשכנע את היפנים שתאילנד ממשיכה להיות בעלת בריתם.
בתחילת 1945 נערכו הכנות להתקוממות נגד יפן, שהתבססו על התקפת פתע של המשטרה נגד הפיקוד היפני. לקראת ההתקוממות הוצב מעקב על בתיהם של קצינים יפנים רבים, והיא תוכננה להתרחש במקביל להתקפה רחבה של הארמיה הממוכנת הראשונה. ביצורים, במסווה של מקלטים נגד התקפות אוויריות, נחפרו בצמתים מרכזיים, וחיילים הובאו לבנגקוק בלבוש אזרחי. כוחות תאילנד ברחבי המדינה הונחו למנוע מחיל המצב היפני לתגבר את הכוחות בבנגקוק על ידי השתלטות על שדות תעופה וניתוק קווי תקשורת.
אחרי המלחמה
בתחילת ספטמבר נחתו חיילים מדיוויזיית הרגלים ההודית ה-7 בתאילנד, ובהמשך אותו חודש הגיע סני פרומאג' מארצות הברית והתמנה לראש הממשלה. זו הייתה הממשלה הראשונה שנשלטה על ידי אזרחים מזה יותר מעשור. עם זאת, הפלגנות בתאילנד יצרה חילוקי דעות בין המנהיגים האזרחיים כבר ב-1945, והקלו על הצבא לצבור מחדש כוח במדינה.
בנוסף, שיתוף הפעולה עם בעלות הברית אחרי המלחמה החלישו את הממשלה. הפעילות של התנועה לשחרור תאילנד במלחמה מנעה מארצות הברית להתייחס לתאילנד כמדינת אויב, אולם בריטניה דרשה פיצויים בדמות משלוחי אורז למלאיה. הסכם שלום עם בריטניה נחתם ב-1 בינואר 1946, וב-3 באפריל נחתם הסכם נוסף עם אוסטרליה. צרפת סירבה לאפשר את צירוף תאילנד לאו"ם לפני החזרת השטחים שסיפחה מהודו–סין במלחמה, וברית המועצות דרשה את ביטול החקיקה האנטי–קומוניסטית.
שושנה פלמן
שושנה פֶלמן (באנגלית: Shoshana Felman; נולדה ב-29 בינואר 1942 בתל אביב) היא חוקרת ישראלית- אמריקאית בתחום הספרות ההשוואתית והספרות הצרפתית, פרופסור מן המניין באוניברסיטת אמורי באטלנטה ומחלוצות השילוב בין ספרות לפסיכואנליזה, היגרה לארצות הברית בשנות ה-60.
ביוגרפיה
פלמן נולדה בשנת 1942 בתל אביב לאם ילידת רוסיה, ואב יליד רומניה. אביה היה מהנדס חשמל שדיבר שבע שפות וסבה היה משכיל ציוני ובצעירותה רבות מחוויותיה נקשרו לציונות. במהלך שירותה הצבאי כקצינת חינוך החלה להתפתח תודעתה הפמיניסטית. ובהמשך התחברה לשפה הצרפתית בשל הליריות שבה.
בגיל 17 פרסמה פלמן את הטקסט הראשון שלה, בעקבות צפייה במחזה על חייה של חנה סנש, כתבה לאמה של סנש מכתב שתרגם עבורה להונגרית המשורר אביגדור המאירי. מאוחר יותר המאירי פרסם את שני הנוסחים, את העברי בעיתון "הארץ" ואת ההונגרי בעיתון הונגרי.
בוגרת תיכון עירוני ה' (תל אביב). פלמן סיימה לימודי תואר ראשון ושני בספרות אנגלית וצרפתית בהצטיינות באוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1964 ו-1966, ובשנת 1970 קיבלה את הדוקטורט מאוניברסיטת גְרֶנוֹבְּל שבצרפת על דיסרטציה שעסקה בסופר הצרפתי אנרי סטנדל.
סוראיה אספנדיארי בח'תיארי
סוֹרָאיַה אֵסְפַנְדֵיַארִי בַּחְ'תֵיַארִי (בפרסית: ثریا اسفندیاری بختیاری, ובערבית: ثريا إسفندياري; 22 ביוני 1932 – 26 באוקטובר 2001) הייתה איראנית קתולית שנישאה ב-12 בפברואר 1951 למוחמד רזא שאה פהלווי והייתה לאשתו השנייה. בחתונתם ביקשו השאה וסוראיה מאורחיהם לתרום את כספי מתנות החתונה לעניי איראן במקום לעצמם. לאחר נישואיהם עמדה סוראיה בראש אגודת ארגוני הצדקה של איראן.
שושנה פלמן
ביוגרפיה
פלמן ידועה בעיקר על השילוב בין ספרות לפסיכואנליזה, בעיקר זאת של לאקאן, שעל בסיסה בהמשך ניתחה ספרות מנקודת מבט פמיניסטית, בעיקר בחקר השיגעון והטראומה בעדותם של ניצולי שואה.
סוראיה אספנדיארי בח'תיארי
הנישואים התפרקו בשנת 1958, עקב אי-יכולתה של סוראיה להעמיד יורשים. לאחר הגירושים, בגיל 25, המשיכה סוראיה אספנדיארי בח'תיארי להחזיק בתואר נסיכה ועברה לצרפת, שם החלה בקריירת משחק קצרה.
שושנה פלמן
ביוגרפיה
בספר "עדות", שכתבה בשיתוף עם דורי לאוב, חקרה את נושא השואה, תוך התייחסות לעדויות ממשפט אייכמן, והשפעת השואה בתרבות המערבית, בין היתר דרך סרטו של קלוד לנצמן "שואה".
משנת 1970 שימשה מרצה לספרות השוואתית וצרפתית באוניברסיטת ייל, עד שבשנת 2004 עברה לשמש כפרופסור באוניברסיטת אמורי, תפקיד בו היא מחזיקה עד היום. בשנת 1982 הוענק לפלמן תואר קצינה (Officier) של מסדר הפאלם אקדמיק (Ordre des Palmes Académiques) מממשלת צרפת, עבור תרומתה לתרבות הצרפתית.
פלמן מתגוררת בארצות הברית משנות ה-60, ומגיעה לביקורים בישראל ובצרפת.
ספריה הרבים, שנכתבו במקור באנגלית ובצרפתית, תורגמו לשפות רבות בהן: יפנית, סינית, הולנדית, ספרדית ושוודית.
סויוז TM-27
סויוז TM-27(ברוסית: Союз TM-27) הייתה משימה מאוישת שהביאה לתחנת החלל מיר משלחת קבועה מס' 25. המשימה שוגרה ב-29 בינואר 1998 מקוסמודרום בייקונור, קזחסטן, כשבתוכה מספר אנשי צוות: שני קוסמונאוטים רוסים ואסטרונאוט צרפתי. בנוסף לתוכנית ניסויים והחלפת צוות קוסמונאוטים המשיכו בפעילות תיקון של מודול "ספקטר" הפגוע ועבודות תחזוקה של תחנת החלל.
תיאור המשימה
ב-29 בינואר 1998 החללית שוגרה וב-31 בינואר היא תחברה לתחנת החלל מיר. באותה עת לתחנת החלל כבר הייתה מחוברת חללית סויוז TM-26 ושהה בה צוות של משלחת קבועה מס' 24 שכלל אנטולי סולוביוב ופאבל וינוגרדוב מרוסיה ואנדרו תומאס מארצות הברית. הצוותים שכללו יחד 6 אנשים החלו בהכנות לביצוע ניסויים והעברת תחנת החלל לצוות קבוע מס' 25.
לאופולד אייארטס החל ביישום תוכנית "פגסוס" של סוכנות החלל הצרפתית. התוכנית כללה ניסויים בתחום רפואה, ביולוגיה, תורת החומרים וטכנולוגיה. ב-19 בפברואר חללית "סויוז TM-26" התנתקה מתחנת החלל ועל סיפונה אנטולי סולוביוב, פאבל וינוגרדוב ולאופולד אייארטס וחזרה לכדור הארץ. משלחת קבועה מס' 25 החלה לפעול לפי תוכנית.
ב-3 במרץ טלגט מוסאבייב וניקולאי בודארין היו מתוכננים לבצע פעילות חוץ רכבית. ניסיונות לפתוח המנעולים כשלו ופעילות בוטלה.
ב-14 במרץ לתחנת החלל התחברה חללית פרוגרס M-38 עם אספקה חדשה ומנוע שהיה צריך להחליף את המנוע הישן.
ב-1 באפריל טלגט מוסאבייב וניקולאי בודארין ביצעו פעילות חוץ רכבית. מטרת הפעילות הייתה להמשיך ניסיונות שיקום של מודול "ספקטר" הפגוע. הזמן שלקח לצוות להתקין מעקות היה מעבר למתוכנן ולכן לא נותר זמן לטיפול בפאנל סולארי. הפעילות נמשכה ב-6 באפריל. בגלל בעיות בערוץ תקשורת היה צורך להפסיק את הפעילות, אך רוב המטרות הושגו. ב-11 באפריל החלה פעילות חוץ רכבית שלישית. מטרתה הייתה לפרק מנוע ישן ולבצע הכנות להתקנת מנוע חדש. פעילות זו נמשכה ב-17 באפריל. ב-26 באפריל בוצע פעילות חוץ רכבית אחרונה במהלכה הותקן וחובר מנוע חדש. משך כולל של פעילויות חוץ רכביות היה 32 שעות ו-39 דקות.
ב-15 במאי 1998 חללית פרוגרס M-38 התנתקה מתחנת החלל. ב-16 במאי לתחנת החלל התחברה חללית פרוגרס M-39 עם אספקה חדשה.
ב-4 ביוני לתחנת החלל התחברה מעבורת החלל דיסקברי במסגרת משימה STS-91 (ג'ים ות'רבי היה מפקד צוות). צוותה כלל 7 אנשים כך בתחנת החלל גדל ל-10. מעבורת הביאה לתחנת החלל אספקה חדשה שכללה גם ציוד להמשך ניסויים. לאחר מספר ימים המעבורת התנתקה ועל סיפונה אנדרו תומאס לאחר שהייה של כ-4 חודשים בחלל. עם משימה זו הסתיים שיתוף פעולה במסגרת תוכנית "מיר".
ב-13 באוגוסט 1998 שוגרה חללית סויוז TM-28 ועל סיפונה צוות של משלחת קבועה מס' 26. החללית התחברה לתחנת החלל והחל הליך מסודר של העברת שליטה על התחנה למשלחת קבועה חדשה.
עוזי מחניימי
ביוגרפיה
עוזי מחניימי הוא בן לאחת המשפחות הציוניות הוותיקות בישראל. נצר לחלוצי עמק יזרעאל. הוא בנו של תת-אלוף גדעון מחניימי יליד קיבוץ עין חרוד ורעיה (לבית שניידר) ילידת קיבוץ גבעת ברנר. אביו היה מפקד בפלמ״ח, מראשוני הצנחנים, וממקימי חיל המודיעין בצה״ל. בהמשך היה יועץ לענייני ״מלחמה בטרור״ של ראשי הממשלה מנחם בגין ויצחק רבין.  סבו שלום מחניימי היה איש ״העלייה השניה״ וממקימי ״הקואופרציה״ מרחביה, היישוב הראשון בעמק יזרעאל. סבא רבא מצד אביו, חיים בר מחניימי היה עסקן ונדבן ציוני ותיק ומראשוני המושב בלפוריה. בני משפחתו הם מראשוני הקיבוצים עין חרוד, תל יוסף, בית קשת, גבעת ברנר, והמושבים מרחביה, בלפוריה וכפר ברוך.
משפחת סבתו, חנה לבית אילגובסקי הייתה מבעלי עיתון ״הבוקר״, מבוני שכונת ״קריית מאיר״ בתל אביב, ומהתורמים העיקריים לארגון האצ״ל. מצד אמו נצר ל-יהודה יום-טוב ליפמן הלוי נצר ליום טוב ליפמן הלוי שנודע בכינוי ״התוספות יום-טוב״, מגדולי חכמי אשכנז במאה ה-17.
מחניימי גדל בשיכון הצנחנים ברמת גן ולמד בתיכון בליך.
שירות צבאי
בשירותו הצבאי עוזי מחניימי היה רב-סרן ביחידה מבצעית של חיל המודיעין. השתתף במלחמת ״יום הכיפורים״ כסייר אוויר, במלחמת ההתשה בגולן ב-1973-1974, והיה בראש כח קטן של גדוד 13 של חטיבת ״גולני״ יחד עם המג״ד ברוך שפיגל שהגיע ראשון לפאתי ביירות בירת לבנון במלחמת לבנון 1982. לאחר המלחמה ובעת לווית אביו התפרסם בסירובו ללחוץ את ידו של אריאל שרון בו ראה אחראי למלחמת לבנון והשלכותיה.
עיתונות
עם שחרורו פנה לקריירה עיתונאית. בתחילה, בשנת 1984, ככתב לענייני המזרח התיכון בעיתון הקיבוץ הארצי ״על המשמר״ בו שימש גם ככתב העיתון בלונדון. בהמשך הוזמן ב-1987 על ידי עורך ״ידיעות אחרונות״ דב יודקובסקי לשמש כפרשן לענייני ערבים של העיתון. בתפקיד זה היה העיתונאי הישראלי הראשון שהגיע כאזרח ישראלי לראיין את יאסר ערפאת בתוניס. ב-1992 הוזמן על ידי אדם ברוך לכתוב לעיתונים ״שישי״ ו״גלובס״. באותה תקופה כתב גם עבור האקונומיסט הבריטי וכתב העת שלו ״פורין ריפורט״. ב-1996 הוזמן על ידי עורך ה-״סאנדיי-טיימס״ הלונדוני ג׳ון וידרוו לשמש ככתב ופרשן לענייני המזרח התיכון. במשך 18 שנה היה הכתב היחיד נושא תפקיד בעיתון שאינו מהעולם דובר האנגלית. בשנתו הראשונה ב״סאנדי-טיימס״ התגורר בעמאן, והיה העיתונאי הישראלי היחיד אי פעם שהתגורר בארץ ערבית וגם התקבל כתושב בממלכה. בעיתון זה פרסם ״סקופים״ רבים שזכו לתהודה ארצית ועולמית. ביניהם חשיפתה של סוכנת ה״מוסד״ שריל בנטוב שסייעה בחטיפת טכנאי הגרעין מרדכי ואנונו, וכבר בשנת 2000 פרסם את עובדת קיומם של טילי שיוט גרעיניים בצוללות חיל הים הישראלי.
בשנת 1994 כתב ספר אוטוביוגרפי פורץ דרך: Best of Enemies יחד עם בסאם אבו שריף, לשעבר אחד מראשי ארגון ״החזית העממית לשחרור פלסטין״. הספר שיצא לאור לראשונה באנגליה וארצות הברית בהוצאה היוקרתית Little Brown תורגם והופץ בלמעלה מעשר שפות. היה זה שתוף הפעולה הראשון בתחום הספרותי בין ישראלי לפלסטיני בחתירה למען שלום.
השכלה וחיים אישיים
בוגר ״האוניברסיטה העברית״ בירושלים בלימודי המזרח התיכון.
נשוי לאילנה לבית קרשיץ. אב לשתי בנות וסב לארבעה נכדים. מתגורר לסירוגין בתל אביב ולונדון.
פאבל אלכסנדרוב
ילדות וצעירות
אלכסנדרוב נולד בשנת 1896 בבוגורודסק, בפלך מוסקבה, ברוסיה, אז חלק מהאימפריה הרוסית כבן של הרופא סרגיי אלכסנדרוביץ' אלכסנדרוב, הרופא הראשי של בית החולים הנפתי בבוגורודסק (מאוחר יותר, בית החולים של פלך סמולנסק). אמו, צזאריה אקימובנה לבית זדנובסקי השקיעה הרבה בחינוך של בנה, ולימדה אותו, בין היתר, צרפתית וגרמנית. בגיל שנה המשפחה עברה לעיר סמולנסק. בשנת 1913 סיים עם מדליית זהב את הגימנסיה הציבורית של סמולנסק, שבה מורה למתמטיקה דגול ואיש ספרות ממוצא יהודי בשם אלכסנדר אייגס טיפח בו את המשיכה למדעים. אלכסנדרוב הוקסם במיוחד על ידי יסודות הגאומטריה והגאומטריה הלא-אוקלידית. ב-1913 נרשם אלכסנדרוב באוניברסיטת מוסקבה. כבר בקורס הראשון השתתף בסמינרים של דמיטרי יגורוב והחל מהקורס השני הפך לתלמידו של ניקולאי לוזין.
בשנת 1915 עוד כסטודנט בן 19, בהיותו מאותגר על ידי ניקולאי לוזין, פתר אלכסנדרוב שאלה על עוצמת קבוצות בורל. הוא הוכיח שכל קבוצת בורל שאינה בת מנייה מכילה תת-קבוצה מושלמת. השאלה נפתרה באופן עצמאית גם על ידי פליקס האוסדורף. לא רק פתרון השאלה היה בעל חשיבות בנוגע לתורת הקבוצות אלא גם השיטות שבהן השתמש אלכסנדרוב. הן הפכו לשיטות מן השימושיות ביותר בתורת הקבוצות התיאורית. הן נקראו על ידי מ. סוסלין, תלמיד אחר של לוזין, בשם "פעולות A" לכבוד אלכסנדרוב, אם כי הן ידועות במערב כ"פעולות סוסלין". אלכסנדרוב הציג את ממצאיו בישיבת האגודה המתמטית במוסקבה ב-13 באוקטובר 1915. בשנת 1917 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה. לוזין דחף אותו לגשת גם לפתרון בעיית השערת הרצף. משלא הצליח לפתור אותה (בשנות ה-1960 הוכח שלא ניתן להוכיח ולא להפריך אותה) היה אלכסנדרוב מתוסכל מאוד והחליט לעזוב את תחום המתמטיקה בכלל.
הוא נסע לנובגורוד-סוורסקי ופנה כדי לעסוק בהפקות תיאטרון. בהמשך נסע לצ'רניגוב באוקראינה. שם לקח חלק בהקמת תיאטרון. פרט לכך הרצה ברוסית ובשפות זרות, והתוודע ל ל.וו. סובינוב, שהיה האחראי על תחום האומנות במשרד קומיסר העם לחינוך של אוקראינה. התיידד בצ'רניגוב גם עם הרבה משוררים, אמנים ומוזיקאים. בסופו של דבר בימי מלחמת האזרחים ברוסיה, בשנת 1919 הושלך לכלא למשך שבוע על ידי השלטון ה"לבן" של הגנרל אנטון דניקין וחלה בטיפוס הבהרות. בשנת 1920 שב למוסקבה והצטרף לקבוצת המחקר "לוזיטניה" של לוזין ויגורוב באוניברסיטת מוסקבה, קבוצה שבה השתתפו גם פריבאלוב, סטפאנוב ואחרים. באותה שנה התמנה כמרצה בכיר באוניברסיטה.
המשך הקריירה האקדמית והמחקרית
אחרי שסיים את עבודת הדוקטורט שלו ב-1927 עבד באוניברסיטת פרינסטון יחד עם היינץ הופף, אותו הכיר מקרוב עוד בגטינגן. חזר לעבוד באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה והצטרף גם למכון למתמטיקה על שם סטקלוב. ב-1929 התמנה לפרופסור. למעשה כבר בשנים 1921–1923 העביר אלכסנדרוב לסטודנטים קורס לאנליזה ממשית וקורס ראשון מסוגו באוניברסיטת מוסקבה לטופולוגיה כללית.
ב-1936 בימי הטיהורים הגדולים שאורגנו על ידי משטרו של סטלין השתתף אלכסנדרוב באופן פעיל ברדיפות בתירוצים הפוליטיים נגד עמיתו ומורו לשעבר, שנודעו כ"פרשת לוזין". לאלכסנדרוב היו תלמידים רבים, ביניהם אלכסנדר קורוש, לב פונטריאגין ואנדריי טיחונוב בשנת 1953 הוא נבחר כחבר באקדמיה הרוסית למדעים. בשנת 1933 הוקמה באוניברסיטת מוסקבה קתדרה לגאומטריה גבוהה ואלכסנדרוב הועמד בראשה. ב-1935 הקתדרה חולשה לקתדרה לגאומטריה ולקתדרה לטופולוגיה, כשאלכסנדרוב עמד בראש האחרונה. ב-1943 שתי הקתדרות אוחדו מחדש ועמדו תחת ניהולו עד שנת 1982. בו זמנית בשנים 1935–1950 עמד אלכסנדרוב בראש מחלקת הטופולוגיה הכללית של המכון למתמטיקה על שם סטרלקוב של האקדמיה למדעים של ברית המועצות. בשנים -1932–1964 הוא כיהן כיושב ראש האגודה המוסקבאית למתמטיקה וב-1964 נבחר חיושב ראש לשם כבוד שלה. בשנת 1955 חתם על מכתב שלוש מאות המדענים שביקשו הפסקת המדיניות הרשמית של תמיכה בתאוריות של טרופים ליסנקו בתחום הביולוגיה והחקלאות. אלכסנדרוב היה עורך ראשי של הגאזטה "Успехи математических наук" (הישגי המדעים המתמטיים) ושל כתבי עת מתמטיים סובייטיים אחרים. בשנת 1935 נמנה עם המארגנים הראשונים של האולימפיאדה התלמידים למתמטיקה במוסקבה
אלכסנדרוב היה בעל ידע רב בתחום המוזיקה. ערבי המוזיקה הקלאסית והעכשווית שארגן בימי שלישי "הערבים של אלכסנדרוב" נהנו מפופולריות רבה בקרב הסטודנטים והדוקטורנטים.
אלכסנדרוב נפטר במוסקבה בשנת 1982. הוא הובא לקבורה בבית הקברות קווזינסק בנפת פושקינו שבמחוז מוסקבה.
פרשת לוזין
החל משנת 1931 הפכו ניקולאי לוזין ועמיתו דמיטרי ייגורוב, מוריהם של אלכסנדרוב, קולמוגורוב, ואחרים קרבן לרדיפות על רקע פוליטי. דמיטרי ייגורוב מת באותה שנהבעקבות שביתת רעב. ייגורוב הוחלף בראש המכון למתמטיקה על ידי ארנסט קולמן שעמד גם בהמשך בראש מסע רדיפות נגד לוזין. בשנת 1936 בעיצומם של הטיהורים הגדולים של סטלין, הוקע לוזין כאויב של המהפכה. אלכסנדרוב עם חבורת מתמטיקאים יותר צעירים שהיו תלמידיו של לוזין, קולמגורוב, שנירלסון, לזר ליוסטרניק, חינצ'ין ואחרים הצטרפו למסע נגד לוזין. הם האשימו אותו בפלגיאריזם - גניבת זכויות יוצרים - מכמה מתלמידיו, ביניהם פיוטר נוביקוב ומיכאיל סוסלין, כמו כן בנפוטיזם ובמניעת קידומם של קולומוגורוב וחינצ'ין. לוזין עבר שימוע בפני ועדה מיוחדת של האקדמיה, בסופו של דבר טוהר מההאשמות הפוליטיות, אבל הוזהר בנוגע לפלגיארזים וסולק מתפקידיו. מחלקתו במכון למתמטיקה נסגרה. החלטה זו הוכרזה בדיעבד כבלתי תקינה ובוטלה עשרות שנים אחרי מותו בשנת 2012. על אף הפרשה גורלו של לוזין שפר עליו, אולי בגלל העניין הפחות שגילה באותה תקופה סטלין לגבי המחלוקות בין המתמטיקאים. הסכסוך בין לוזין לבין אלכסנדרוב וקולמוגורוב לא שקט גם אחרי מלחמת העולם השנייה. בשנת 1946 כשלוזין הצביע נגד קבלתו של אלכסנדרוב כחבר מלא באקדמיה למדעים של ברית המועצות, בניגוד להבטחתו, סטר קולומוגורוב בפנים באמצע ישיבת מליאת האקדמיה. בעקבות מחווה זו איבד אז קולומוגורוב את משרותיו כפרופסור.
חייו הפרטיים - אשתו וידידיו
בשנת 1921 התחתן אלכסנדרוב עם יקטרינה אייגס, אחותו של מורו האהוב מהגימנסיה. הנישואים לא החזיקו מעמד זמן רב, מכיוון שערב חתונתו, לרגל קונצרט עם מוזיקה של בטהובן בתיאטרון בולשוי הכיר אלכסנדרוב את עמיתו פאבל אוריסון ויצר איתו קשר של ידידות נפש שלפי לורן גרהם וז'אן-מישל קנטור לבש ככל הנראה אופי הומוסקסאולי. קשרם נמשך עד למותו של אוריסון כעבור שלוש שנים. אחרי שסיים את בחינותיו ב-1921 התמנה אלכסנדרוב כמרצה באוניברסיטת מוסקבה ולימד מגוון נושאים, כולל פונקציות של משתנה ממשי, טופולוגיה ותורת גלואה ביולי 1922 יחד עם אוריסון בילה את הקיץ ביישוב בולשב על יד מוסקבה, וחקרו ביחד מושגים בטופולוגיה. הם התעניינו בתורתו של האוסדרוף על מרחבים טופולוגיים ומטריים שפורסמה בשנת 1914 בספרו המפורסם Grundzüge der Mengenlehre (קווי יסוד של תורת הקבוצות) שקיבלה השראה גם מעבודות של מוריס פרשה ואחרים. יחד עם אוריסון פיתח אלכסנדרוב תורה זו תוך כדי עבודה על מרחבים קומפקטים בני מנייה והגיעו לממצאים חשובים מאוד. בקייצים של השנים 1924 ו-1923 ביקרו אוריסון ואלכסנדרוב בגטינגן והרשימו את אמי נתר, את ריכרד קוראנט ואת דוד הילברט עם ממצאיהם, בייחוד בנוגע למרחבים הטופולוגיים המטריים. בקיץ 1924 הם בקרו בעיר בון גם את האוסדורף שנהנה לגלות את הכיוונים החדשים שהם חקרו בתחום הטופולוגיה. עם זאת האוסדרוף היה מודאג ממנהגם המסוכן של אוריסון ואלכסנדרוב לחצות מדי יום את הריין בשחייה. באוגוסט 1924 ביקרו אלכסנדרוב ואוריסון אצל לויצן בראואר בהולנד ובפריז ובילו חופשה בכפר הדייגים בא-סיר-מר (Batz-sur-mer או בור-דה-בא) בחבל ברטאן גם שם עסק בעבודה קדחתנית במתמטיקה. בבוקר היום 17 באוגוסט התחיל אוריסון לכתוב מאמר חדש. הוא טבע בעת ששחו במי ההאוקיינוס האטלנט מאוחר באותו יום. אלכסנדרוב הצטער מאוד שלא הצליח להצילו. הוא החליט להקדיש את השנים הבאות בהולנד - ב-1925 וב-1926 לפרסום עבודתו של אוריסון בעזרתו של בראואר.
אחרי מותו של אוריסון המשיך אלכסנדרוב לבקר בגטינגן כל שנה עד שנת 1932. הוא התיידד מקרוב עם האנס הופף. שניהם בילו בדרום צרפת יחד עם נויגבאואר והרצו בסמינר לטופולוגיה בגטינגן. בשנים 1927–1928 נסעו ביחד לפרינסטון, שם יצרו קשרי שיתוף פעולה מדעית עם סולומון לפשץ, אוסוולד ובלן וג'יימס וודל אלכסנדר. בפרינסטון התחיל לעבוד יחד עם הופף על הכרך הראשון לספרם המתוכנן המשותף לטופולוגיה.
החל משנת 1929 ולמשך עשורים רבים עד מותו היה אלכסנדרוב ידיד נפש של המתמטיקאי אנדריי קולמוגורוב אלכסנדרוב וקולומוגורוב טיילו הרבה ביחד לאורך הוולגה, על הדנייפר, ונהרות אחרים, בחבל קווקז, בחצי האי קרים ובדרום צרפת. ב-1935 שהו ביאלטה. בשנת 1935 קנו בית בכפר הקטן קומרובקה על יד מוסקבה והתגוררו ביחד. הם אירחו בביתם מתמיטקאים רבים שהגיעו מחו"ל, כמו ז'אק אדמר, פרשה, סטפן באנאך, הופף, קז'ימייז' קורטובסקי ואחרים. גם לגבי הקשר של אלכסנדרוב עם קולמוגורוב נפוצו שמועות כי לבש צביון הומוסקסואלי.