cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תוכנית ונרה
תוכנית ונרה (ברוסית: Венера, תרגום ונוס שהוא שמו של כוכב הלכת נוגה) הייתה תוכנית סובייטית לחקר כוכב הלכת נוגה.
סדרת הגשושיות של ונרה פותחה על ידי ברית המועצות בין השנים 1961–1984, ומטרתה הייתה לאסוף מידע מכוכב הלכת נוגה. בדומה לחלק מתוכניות החלל האחרות של ברית המועצות, הגרסאות המאוחרות של הגשושיות, שוגרו בצמדים. הגשושית השנייה שוגרה זמן קצר לאחר שיגור הגשושית הראשונה.
כל הגשושיות תוכננו במשרד תכנון לאבוצ'קין בראשות גאורגי בבקין (עד לשנת 1970), כאשר המרכז לתקשורת חלל רחוקה תחזק את התקשורת עם הגשושיות.
חידוש התוכנית
בשנת 2012 סוכנות החלל הפדרלית שיתפה פעולה עם האקדמיה הרוסית למדעים בפיתוח הגשושית ונרה D שמתוכננת להיות מוכנה לשיגור בשנים 2029–2031, כאשר הגשושית תשוגר מנמל החלל "ווסטוצ'ני" על גבי המשגר "אנגרה A5".
חרך ירי
חֲרַך ירי (בנטייה: חֲרַכֵּי ירי) הוא חריץ צר במעטה שריון של כלי רכב משוריין, חומה או קיר שמטרתו לאפשר ירי על האויב. על החָרָךְ להיות רחב מספיק כדי לאפשר דרכו ירי באמצעות קשת, רובה או מקלע, ועם זאת צר מספיק כדי שיהיה קשה מאוד לקלוע אל תוך החרך ולפגוע במי שנמצא מאחוריו (על-פי רוב מדובר בסנטימטרים בודדים).
החרכּים מופיעים בדרך כלל בצורת חלון אנכי צר, המאפשר ליורה לבחור את מידת ההרמה (וכתוצאה מכך הטווח) של הירי. בימי הביניים הופיעו חרכי ירי בצורת צלב, שהִקנו לקשת מידה רבה יותר של חופש (שכן הוא קיבל גם אפשרות צידוד רחבה יותר).
חרכּי ירי הופיעו כחלק מהביצורים כבר בעת העתיקה, והיו נפוצים במיוחד בתקופת ימי הביניים. הם שימשו גם בעת החדשה, עד ימינו, במוצבים, ביצורי פילבוקס ואפילו ברכב קרבי משוריין (למשל: בנגמחו"ן). ניתן לראות הבדל בולט בין חרכי ירי עתיקים לחרכים מודרניים: בעוד שחרכים עתיקים הם אנכיים, על מנת לאפשר ירי באמצעות קשת, הרי שחרכים מודרניים אופקיים בשל המבנה השטוח של המקלעים, והצורך לאפשר גזרת ירי רחבה. החל משלהי המאה ה-20, הולך ופוחת השימוש בחרכי ירי עם השימוש הגובר במערכות ירי בשליטה מרחוק (דוגמת הקטלנית והטייפון של רפאל), המאפשרת ירי מדויק ללא כל חשיפה ובכך מבטלת למעשה את הצורך בחרכי ירי.
חרכי ירי מותקנים לעיתים גם על רכב קרבי משוריין וכלי רכב בשירות צבאי או מלחמתי. בתקופת מלחמת העצמאות נבנו בשני צידי המשוריינים חרכי ירי להפעלת נשק קל. רוחב החרכים: 11 ס"מ גובהם: 9 ס"מ. המרחק בין חרך לחרך: 66 ס"מ. ברכבים הגדולים נבנו חרכים נוספים לפנים ולאחור. במשורייני הפרפר הקטנים, היו שלושה חרכים בצידי הרכב ואחד במרכז הדלת האחורית. בתקופת האינתיפאדה השנייה הותקנו חרכי ירי לרובה סער ומקלע על הצריח הפסיבי של הנגמחון (נגמ"ש הנדסה/ביטחון שוטף ממוגן-גחון). ב-2006 הותקנו על חלק מדחפורי ה-D9R המשוריינים של צה"ל חרך ירי כדורי על דלת המפקד, המאפשרת לו להשיב באש כאשר הדחפור מותקף.
פא תאט לואנג
המקדש נבנה במאה ה-16 על שרידים של מקדש קמר שהיה במקום מהמאה ה-13. מקדש הקמר נבנה על שרידים של מקדש הודי מהמאה השלישית שנבנה על ידי מיסיונרים בודהיסטים שהגיעו מהאימפריה המאורית, וככל הנראה נשלחו על ידי הקיסר אשוקה.
המקדש ניזוק במהלך הפלישה התאילנדית במאה ה-19, אולם שוקם מאוחר יותר. המקדש הפך לסמל הלאומנית הלאית, ומופיע על סמל לאוס.
רוד הספ
רודולפוס הוברטוס (רוד) הספ (בהולנדית: Rudolfus Hubertus (Ruud) Hesp; נולד ב-31 באוקטובר 1965 בבוסום שבהולנד) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק כשוער.
קריירה
הספ לא שותף באף משחק של נבחרת הולנד, אף על פי שזומן לסגלה ביורו 1996 ובמונדיאל 1998. בשני המקרים שימש שוער שני לשוערים הראשונים, אדווין ואן דר סר ואד דה חוי.
לאחר פרישתו החל לעבוד כמאמן שוערים. תחילה ברודה, ומאוחר יותר, ב-2007, עבר לאמן בכרונינגן. בנוסף, הספ הוא מאמן השוערים בנבחרת הולנד.
דייוויד סויר
דייוויד סויר (באנגלית: David Soyer; 24 בפברואר 1923 – 25 בפברואר 2010) היה צ'לן אמריקאי.
לימודים וראשית קריירה
סויר נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה והחל לנגן בפסנתר בגיל תשע. בגיל אחת-עשרה החל לנגן בצ'לו. אחד ממוריו הראשונים היה דיראן אלקסניאן. בהמשך למד אצל עמנואל פויירמן ופבלו קזאלס. הופעתו הפומבית הראשונה הייתה עם תזמורת פילדלפיה בניצוחו של יוג'ין אורמנדי בשנת 1942, ב"שלמה" של ארנסט בלוך.
קריירה כסולן ומוזיקאי קאמרי
למוזיקה קאמרית רחש אהבה מיוחדת. הוא היה חבר מייסד של רביעיית גוארנרי בשנת 1964 וניגן ברביעייה עד לפרישתו בשנת 2002. כחבר ברביעיית גוארנרי ניגן עם רבים מגדולי הנגנים בעולם, ביניהם: ליאונרד רוז, ארתור רובינשטיין, פנחס צוקרמן ורביעיית בודפשט. סויר ניגן בביצוע בכורה את הסונאטה לצ'לו סולו של זולטאן קודאי, באולם מועצת העיר במנהטן. כמו כן, ניגן גם את הסונאטה לצ'לו סולו של המלחין האמריקאי ג'ורג' קראמב בהופעת בכורה בניו יורק. לפני שהצטרף לרביעייה ניגן במקומות שונים, בין היתר עם "תזמורת הצבא" במלחמת העולם השנייה ולאחר מכן עם התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית בניצוחו של ארטורו טוסקניני.
קריירת הוראה
סויר כיהן בסגל המורים של מכון קרטיס למוזיקה, בית הספר מנהטן למוזיקה ובית הספר למוזיקה ג'וליארד. הוא לימד רבים מן הצ'לנים והמוזיקאים החשובים ביותר בימינו. את עונות הקיץ הוא עושה בהוראה ונגינה בפסטיבל מרלבורו בוורמונט.
בשנותיו האחרונות חי סויר במנהטן שבניו יורק, שם גם נפטר ב-25 בפברואר 2010, יום לאחר יום הולדתו ה-87.
אריק אליאס
אריק אליאס רבינוביץ' (בספרדית: Erick Elías Rabinovitz; נולד ב-23 ביוני 1980) הוא שחקן ודוגמן יהודי-מקסיקני.
ביוגרפיה
יש לו אח בשם אלקסיס אליאס שעוסק באותו מקצוע של אביו אמנות ועיצוב תעשייתי.
בגלל שרוב משפחתו עוסקים באדריכלות אריק החליט לפתוח את התחום שלו בתחום האמנויות, בייחוד משחק, שירה, ציור, פיסול ואפילו עיצוב רהיטים.
קריירה
בשנת 2007 השתתף בטלנובלה מבית טלמונדו זורו: החרב והוורד בתפקיד רנזו שם שיחק לצידם של כריסטיאן מאייר ומרלן פבלה.
באותה שנה מאוחר יותר השתתף בטלנובלה "סערה בן עדן" בתפקיד ניקולס.
בשנת 2008 השתתף בטלנובלה "בשם האהבה" בתפקיד גבריאל. בשנת 2010 שיחק בתפקיד ראשי של דריו אלארקון בטלנובלה "Niña de mi corazón" של רשת טלוויסה.
בשנים 2012 ו-2013 שיחק את דמותו של רוחליו בטלנובלה "כי האהבה קובעת" לצידם של פרננדו קולונגה בלנקה סוטו ומריה אליסה קמרגו
כמו כן בשנת 2014 שיחק בטלנובלה "גוון התשוקה" את דמותו של מרסלו שם שיחק לצידם של השחקנים אזמרלדה פימנטל וקלאודיה רמירז.
בשנת 2016 כיכב אליאס בתפקיד ראשי בטלנובלה התקופתית "מלון הסודות" לצידם של אירנה אזואלה דיאנה בראצ'ו ודניאלה רומו. שם גילם את דמותו של חוליו,
בשנת 2020 שיחק בסדרה האמריקאית "100 ימים להתאהב" בתפקיד של פלטארקו קואסטה. הסדרה מבוססת על טלנובלה ארגנטינאית באותו השם משנת 2018.
בשנת 2022 לוהק אליאס לתפקיד ראשי בסרטה של סלמה הייק "Quiero Tu Vida" שם יגלם דיפלומט המתגורר בלונדון.
חיים אישיים
בשנת 2010 התחתן אליאס בחתונה יהודית עם קרלה גווינדי ולהם שתי בנות פנלופה אליאס גווינדי נולדה ב-2011 ואוליביה אליאס גווינדי נולדה ב-2013
בשנת 2015 היגר אליאס עם משפחתו לארצות הברית עקב המצב הביטחוני במקסיקו.
רוטב אלף האיים
היסטוריה
לפי The Oxford Companion to American Food and Drink, שם הרוטב מגיע מאזור אלף האיים, הממוקם לאורך נהר סנט לורנס העליון בין ארצות הברית לקנדה. באזור זה, גרסה נפוצה אחת למקור הרוטב אומרת שאשתו של מדריך דייג, סופיה לונד, הכינה את התבלין כחלק מארוחת הערב של בעלה ג'ורג'. לעיתים קרובות בגרסה זו, השחקנית מאי ארווין ביקשה את המתכון לאחר שנהנתה ממנו. ארווין, נתנה את המתכון לאחרים. בגרסה שנייה נוספת של הסיפור, תושב עונת הקיץ של אלף האיים, ג'ורג' בולדט, שבנה את טירת בולדט בין השנים 1900 ו-1904 ומי שהיה הבעלים של "מלון וולדורף-אסטוריה", הורה למנהל הטבחים, אוסקר צ'ירקי, לשים את הרוטב בתפריט בשנת 1894 לאחר ששכח לשים רטבים על סלטים ואילתר עם אילו מרכיבים שהיו בהישג ידו באותה תקופה. מאמר של נשיונל ג'יאוגרפיק משנת 1959 קובע, "לפי הדיווחים, רוטב אלף האיים פותח על ידי השף של בולדט." למרות הטענות שהוא היה מעורב בהכנסת הרוטב לסלט בוולדורף, השף צ'ירקי לא הזכיר את הרוטב לסלט בספר הבישול שלו. שפורסם במהלך פרק הזמן הזה.
כאשר הסוציולוג של אוניברסיטת ויסקונסין מייקל בל ותלמידיו לתואר שני ניסו לקבוע את מקור רוטב אלף האיים ב-2010, הם גילו שהסיפור שונה בין כפרים ואיים באזור אלף האיים. הם גילו את קיומו של סיפור מקור שלישי שבו המתכון המקורי התבסס על רוטב צרפתי, אשר נתמך על ידי מתכון שפורסם במהדורה ה-11 של ספר הבישול של פאני פארמר שיצא לאור בשנת 1965. נראה כי כל הטענות מבוססות על מסורות בעל פה ללא מסמכים כתובים תומכים.
שימושים
הוא נמצא בשימוש נרחב במסעדות מזון מהיר ובסועדים בארצות הברית, שם הוא מכונה לעיתים קרובות "רוטב מיוחד" או "רוטב סודי". דוגמה לכך היא ה"ממרח" של In-N-Out Burger, המוגש על המבורגרים וכמה פריטי "תפריט סודי"; למרות שמו, הוא וריאציה של רוטב אלף האיים. רוטב אלף האיים משמש לעיתים קרובות ב"כריך רובן" במקום "רוטב רוסי". רוטב ה"ביג מק" של מקדונלד'ס הוא וריאציה על רוטב אלף האיים.
נמיית הצווארון
נמיית הצווארון (שם מדעי: Herpestes semitorquatus) היא מין של נמייה ממשפחת הנמייתיים, החיה בטבע באזור היערות של אינדונזיה, ברוניי ומלזיה. נפוצה בעיקר באי בורנאו.
מאפיינים
נמיית הצווארון מגיעה לאורך 45.5-40 ס"מ ומשקלה 4-3 ק"ג. היא בעלת פרווה חומה בהירה ורגליים שחורות. שיער הצוואר שלה גדול ועבה ומכאן שמה. כמו כן היא בעלת אף מוארך, אוזניים קטנות ורגליים וטפרים קטנים.
הנמייה חיה בטבע רק באי בורנאו יערות הגשם והיא מין המתמחה בטיפוס. היא חיה לבד ויוצאת לצוד בלילות אוכלת מה שנקרא בדרכה והיא מטפסת כדי לצוד עופות, עטלפים, לטאות עצים וביצים וגם תאכל פירות.
לנמייה זו שני תת-מינים:
יואב ברוק
יואב ברוק (נולד ב-6 במרץ 1972 במושב לכיש), שחיין עבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה, שהשתתף בשלוש אולימפיאדות (ברצלונה 1992, אטלנטה 1996 וסידני 2000), בשלוש אליפויות עולם בשחייה (1991, 1994 ו-1998) ובשש אליפויות אירופה בשחייה (2000-1991) במדי נבחרת ישראל.
השחיין הישראלי הראשון שהשתתף במשחה הגמר באליפות עולם בשחייה (1994, במשחה ל-50 מטר חופשי) ובאולימפיאדה (אטלנטה 1996, במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב). החזיק בשיאים הישראליים, במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי ובמשחה ל-50 מטר חופשי, 19 שנים, במשחה ל-200 מטר חופשי במשך 12 שנים, במשחה ל-50 מטר (בריכת 25 מטר) כ-17 שנים ובמשחה ל-100 מטר חופשי (בריכת 25 מטר) במשך 18 שנים.
ביוגרפיה
יואב ברוק גדל במושב לכיש, והחל כילד להתאמן באגודת הפועל בני שמעון בהדרכתם של אברי גביש ושרה שלהבת. מגיל 12 החל לשפר את שיאי ישראל בשחייה לגילאים. בגיל 16 חלה בצהבת והקריירה הספורטיבית שלו שרק התחילה עמדה בפני סיום. בשנת 1991 עבר לשחות עבור קבוצת הפועל נהריה בהדרכתו של עדי ולפמן ובשנת 1997 עבר לשחות עבור קבוצת מכבי חיפה עד לסיום קריירת השחייה התחרותית שלו.
1989
בתחרות השחייה של המכביה ה-13 שנערכה בבריכת השחייה באוניברסיטת תל אביב ביולי 1989 קבע ברוק את שיאו הישראלי הראשון לבוגרים בגיל 17, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.41 שניות כשקפץ ראשון למשחה השליחים 4x100 מטר חופשי (קבוצת השליחים קבעה שיא ישראלי חדש בתוצאה של 3:31.05 דקות וזכתה במדליית כסף אחרי ארצות הברית). הוא שיפר את שיאו של ניר שמיר שנקבע בכינוס הפועל בשנת 1983 ועמד על 52.49 שניות. נוסף לכך, הוא זכה בשתי מדליות כסף במשחי השליחים 4x200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 7:39.99 דקות ו-4x100 מטר מעורב בשיא ישראלי חדש נוסף של 3:53.93 דקות. במשחה ל-200 מטר חופשי הוא זכה במדליית ארד בתוצאה של 1:54.78 דקות. במשחה ל-100 מטר חופשי הוא סיים במקום רביעי בתוצאה של 52.84 שניות ובמשחה ל-50 מטר חופשי במקום חמישי בתוצאה של 24.49 שניות.
כחודש לאחר המכביה ומספר ימים לפני שנסע ברוק ללאס-וגאס, ארצות הברית לאימונים, בטרם סיים את לימודיו בתיכון, הוא השתתף באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה. הוא לא זכה להצלחה לה ציפה, להיות אלוף ישראל, כשזכה ב-3 מדליות כסף בלבד. במשחה ל-50 מטר חופשי בשיאי גילאי 17 ו-18 חדש של 24.20 שניות, בצוותא עם רזיאל רימר ואחרי יוסי אפל (23.98 שניות), במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.25 שניות, אחרי רז דר (53.21 שניות) ופני חברו לאגודה זוהר וייס (53.48 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:55.39 דקות, שוב אחרי רז דר (1:54.94 דקות) ולפני חברו לאגודה ברק עטר (1:56.20 דקות). בנוסף, הוא זכה בשתי מדליות זהב במשחי השליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:38.58 דקות ובמשחה ל-4x200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 7:56.71 דקות.
בלאס וגאס השלים ברוק את לימודי התיכון והתאמן בהדרכתו של דייוויד מארש.
1990
ברוק בחר להצטרף למאמנו מארש שעבר לאמן באוניברסיטת אובורן שבאלבמה. שם הוא למד בין השנים 1991 ל-1994 במסלול לתואר ראשון בתקשורת. הוא היה חבר בנבחרת השחייה של האוניברסיטה וזכה ב-18 תוארי אול-אמריקה (All-America), כולל שיא אוניברסיטה שבע פעמים. ברוק סייע לנבחרתו להיות מהטובות ביותר בארצות הברית. בזמן שלמד באובורן, טיפס ברוק בקביעות בדירוג העולמי במשחים הקצרים בסגנון החופשי. הוא התקדם מהמקום ה-96 למקום ה-15 בעולם במשחה 50 מטר חופשי ומהמקום ה-123 למקום ה-30 במשחה 100 מטר חופשי.
1991
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1991 סיים ברוק במקום ה-26 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.86 שניות, במקום ה-27 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.02 שניות ובמקום ה-27 במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 1:53.47 דקות, שיפור לשיא בן השנתיים של רז דר מהוד השרון בית ברל (1:53.50 דקות).
באליפות ישראל שנערכה ביולי אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.03 שניות, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.06 דקות, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:54.51 דקות, לפני ערן הירש ממכבי חיפה (1:55.22 דקות) ורז דר (1:57.67 דקות), בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 1:53.85 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באתונה, יוון באוגוסט אותה שנה קבע ברוק במשחה ל-50 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 23.72 שניות.
1992
באולימפיאדת ברצלונה (1992), סיים ברוק במקום ה-32 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.72 שניות ובמקום ה-31 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 51.46 שניות.
1993
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשפילד, אנגליה באוגוסט 1993 שיפר ברוק את כל שיאיו הישראלים. במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 23.36 שניות, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 51.12 שניות ובמשחה ל-200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש נוסף של 1:51.89 דקות, שיא זה החזיק מעמד כ-10 שנים עד ששי לבנת שיפר אותו ב"גביע חיפה" (1:51.61 דקות).
1994
הראשון ששחה 50 מטר חופשי מתחת ל-23 שניות באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1994, הגיע ברוק לשלב הגמר במשחה ל-50 מטר חופשי, לראשונה בהיסטוריה של שחיין ישראלי, כשקבע את התוצאה החמישית בטיבה בשלב המוקדמות בשיא ישראלי חדש של 22.85 שניות. בשלב הגמר הוא סיים במקום השמיני בתוצאה של 22.94 שניות. בנוסף, הוא סיים במקום ה-18 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.81 שניות.
1995
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה, בשנת 1995 סיים ברוק במקום השישי במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש 22.79 שניות. שיא זה החזיק מעמד 14 שנים עד שנישבר על ידי נמרוד שפירא בר אור. נוסף לכך, הוא סיים במקום ה-9 כללי כשסיים ראשון בגמר ב' במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש נוסף של 50.59 שניות, תוצאה שהייתה מדרגת אותו במקום שביעי במשחה הגמר.
1996
באולימפיאדת אטלנטה (1996), הגיע ברוק (יחד עם איתן אורבך, ודים אלכסייב ודן קטלר) במשחה ל-4x100 מטר מעורב לשלב הגמר, בשיא ישראלי חדש של 3:42.24 דקות, ובכך הייתה זו ההופעה הראשונה של שחיינים ישראלים בגמר אולימפי בשחייה. ברוק קבע בזינוק שליחים בסגנון החופשי תוצאה של 48.99 שניות. בגמר עצמו קבעה הנבחרת תוצאה של 3:42.90 דקות. במשחים האישיים סיים ברוק במקום ה-22 במשחה ל-100 מטר חופשי (50.61 שניות), ובמקום ה-24 במשחה ל-50 מטר חופשי (23.22 שניות).
1997
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בסביליה שבספרד באוגוסט אותה שנה, סיים ברוק במקום השישי במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש בתוצאה של 50.14 שניות, שיא זה החזיק מעמד 11 שנים, במקום השביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.03 שניות בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 22.90 שניות ועלה לשלב הגמר מהמקום הרביעי, במקום החמישי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:43.64 דקות, ביחד עם אורבך, אלכסייב וערן גרומי ובמקום השביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:23.10 דקות, ביחד עם אורבך, אורן אזרד וגרומי
ברוק זכה במכביה ה-15 שנערכה באותה שנה במשחים ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.46 שניות ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 51.30 שניות.
1998
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', בשנת 1998 סיים ברוק במקום ה-15 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.03 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 22.90 שניות. ובמקום ה-21 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.74 שניות.
באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בשפילד בריטניה בדצמבר אותה שנה סיים ברוק 3 פעמים במקום חמישי, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.35 שניות, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.78 שניות ובמשחה ל-200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 1:46.89 דקות.
1999
באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בהונג קונג באפריל 1999 סיים ברוק במקום השמיני במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:47.59 דקות.
2000
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בהלסינקי, פינלנד ביולי 2000 סיים ברוק במקום השמיני במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:43.48 דקות.
איש עסקים
לאחר פרישתו משחייה תחרותית בגיל 28, למד לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב והצטרף לחברת איסתא ליינס, בה הקים את איסתא ספורט, חברת בת המתמחה בתיירות ספורט, שהוא משמש כמנכ"ל ובעלים שלה. באולימפיאדת אתונה, באולימפיאדת בייג'ינג ובאליפות העולם בשחייה 2009 שימש ברוק כפרשן הערוץ הראשון לתחרויות השחייה.
ברוק נשוי לרומי, גרושתו של עידן עופר.
קריסה גדולת פרי
קריסה גדולת-פרי (שם מדעי: Carissa macrocarpa) או בשמה השני קריסה גדולת-פרחים היא צמח ותיק ומוכר לגננים רבים. בחלק נכבד מהשטחים בגנים הציבוריים בישראל נשתל בצמחים מסוג זה. מקורה בדרום אפריקה.
מאפיינים
הקריסה הוא שיח ירוק עד, קוצני, העלים דמוי ביצה בצבע ירוק כהה, גלדניים, צפופים ומבריקים. חלקי הצמח - העלים והענפים - מכילים מוהל חלבי צורב. מתאפיין בצימוח מהיר, מסועף וגבוה. מגיב היטב לגיזום ומפתח צורה צפופה ומפוסלת לאחר גיזום.
הפריחה לבנה וריחנית, בריח המזכיר את פריחת היסמין. הצמח פורח כתשעה חודשים בשנה.
בשנים האחרונות התרבה מאוד השימוש בזן Green Carpet - (גרין קרפט=שטיח ירוק). זן זה מתאפיין בצימוח איטי, צפוף ונמוך. ובעל עמידות טובה לתנאי קיצון בתאורה, השקיה, ואקלים.
מכירת ספרים בישראל
מכירת ספרים בישראל נעשית במגוון רחב של דרכים, המביאות כולן לתוצאה הסופית: העברת הספר מהיצרן (המו"ל) לצרכן. דרכים אלה כוללות:
שבוע הספר העברי הוא אירוע שנתי למכירת ספרים בישראל - משתתפות בו כל דרכי המכירה, כן נפתחים בערים הגדולות מתחמי מכירת ספרים לשבוע זה בלבד.
בחנויות
הבעלוּת של אחדות מהוצאות הספרים על רשת חנויות ספרים גדולה מאפשרת להוצאות אלה למכור ברשת את ספריהן במחירים נמוכים, שכן במידה מסוימת זו מכירה ישירה, מהמו"ל לצרכן, תוך צמצום עלותו של המפיץ (הגוף המקשר בין המו"ל לבין חנויות הספרים). מבצעים הנערכים ברשתות הספרים, שבהם נמכרים חלק מהספרים במחירים מוזלים ביותר, הביאו ליוזמה של מו"לים לקבוע בחקיקה הגבלות על מבצעי הנחה לספר בשנה הראשונה להופעתו. ביולי 2013 אישרה כנסת את החוק להגנת הספרות והסופרים בישראל (הוראת שעה), התשע"ג-2013, האוסר על חנויות ספרים למכור ספרות חדשה בעברית או בערבית (גם מקור וגם מתורגמת) במחיר שונה מהמחיר המומלץ לצרכן, עד שנה וחצי ממועד היציאה לאור (למעט בימי שבוע הספר). החוק נכנס לתוקף בתחילת 2014 ומבוטל בהדרגה החל מיוני 2016 ועד אוגוסט 2018.
לעיתים מהווה חנות הספרים חלק מפעילות תרבותית רחבה יותר. דוגמה לכך הם סלון מזל וקדמת עדן. אופנה שהתפתחה בסוף שנות ה-90 היא חנויות ספרים המשולבות בבתי קפה.
בנוסף לחנויות הספרים, נמכרים ספרים גם בחנויות אחרות. חנויות כלבו מקצים פינה למכירת ספרים, ובסופרמרקטים ובתחנות רכבת נמכרים ספרים בהיקף מצומצם יחסית (רבי-מכר, ספרי ילדים ועוד). בחנויות מתמחות שונות נמכרים ספרים הקשורים לתחום התמחותן.
ישנם סוחרי ספרים שאינם בעלי חנות קבועה, אלא עוברים בין ריכוזי קהל בעל נטייה לקניית ספרים. דוגמה לדבר זה הם סוחרי ספרים תורניים העוברים בין ישיבות ובתי כנסת ומוכרים שם מספריהם.
על חנויות הספרים אמר העורך וחוקר הספרות מנחם פרי:
ישירה
בניגוד לענפי מסחר רבים, שבהם יש הפרדה ברורה בין היצרן לבין הצרכן הסופי, שביניהם מתווכים מסחר סיטונאי ומסחר קמעונאי, מכירת ספרים מתקיימת גם ישירות מהמו"ל לצרכן הסופי. אחת הסיבות לכך, אך לא היחידה, היא שחנויות הספרים מחזיקות רק חלק קטן ממכלול הספרים שמציעים המו"לים, עקב אילוצים עסקיים (בעיקר גודלה המוגבל של החנות). מכירה ישירה נעשית במגוון דרכים:
בנוסף למכירה ישירה, אחדים מהמו"לים נמצאים בקשרי בעלות עם רשתות של חנויות ספרים:
באתרי אינטרנט
מחירי הספרים באתרי האינטרנט נמוכים, בדרך כלל, ממחיריהם בחנויות הספרים.
ספרים אלקטרוניים
בשנת 2010 החלה הפצתם של ספרים אלקטרוניים בעברית, תחילה על ידי האתר מנדלי מוכר ספרים ברשת ואחר כך על ידי האתר "עברית" - המיזם המשותף של סטימצקי וידיעות טכנולוגיות.
דרוזים בישראל
הדרוזים בישראל (בערבית: الدروز في إسرائيل) הם קבוצה אתנית דוברת-ערבית בישראל, המתגוררים בעיקר בכפרים בכרמל, בגליל, וברמת הגולן, ומקיימים דת ייחודית שהתפצלה מהאסלאם השיעי-איסמאעילי במאה ה-11. בסוף שנת 2021 נמנו כ-150,000 דרוזים מבין תושבי הקבע בישראל, מהם כ-125,400 אזרחים ישראלים, והיתר תושבי רמת הגולן בצדו הישראלי שמרביתם מסרבים לקבל אזרחות ישראלית. היישובים עם מספר הדרוזים הגדול ביותר היו דלית אל-כרמל (18.1 אלף), ירכא (17.7 אלף) מע'אר (13.0 אלף) בית ג'ן (12.3 אלף) ועספיא (9.6 אלפים).
מכירת ספרים בישראל
שיווק
בדומה למכירה בענפים אחרים, את תהליך המכירה מלווה תהליך של שיווק, שמטרתו לעורר בקונה הפוטנציאלי את הרצון לרכוש את הספר. תחילת הפצתו של ספר חדש מלווה במסע יחסי ציבור, הכולל ראיונות עם המחבר באמצעי התקשורת (לכך זוכים בעיקר מחברים נודעים) פרסום סקירה על הספר במדורי הספרות בעיתונים, פרסום, בעיקר בעיתונים, אך גם ברדיו, פרסום פרק ראשון מתוך ספר חדש באתר אינטרנט (של המו"ל או של גורמים אחרים), ועוד.
דרוזים בישראל
הדרוזים הם דוברי ערבית (דרוזית) בניב המיוחד להם, הדומה לניבים סוריים של ערבית. כמעט כל הדרוזים חיים באזור הגאוגרפי הכולל את לבנון, דרום סוריה וצפון ישראל. התיישבותם הררית ברובה, במטרה להישמר מאוכלוסייה עוינת. רובם אזרחים סוריים, אך יש קהילה דרוזית גדולה גם מבין אזרחי לבנון.
לדרוזים דת עצמאית, שעיקריה נשמרים בסוד ומקורה בהתפלגות מן האסלאם השיעי-איסמאעילי לפני כאלף שנים במצרים. הדרוזים מייחסים עצמם לנבי שועייב (יתרו) ומסרבים לקבל לשורותיהם מצטרפים חדשים. הם מגדירים עצמם כבני דת ייחודית נפרדת וכך גם מגדיר אותם החוק בישראל, על אף שישנן מדינות אחרות במזרח התיכון כמו איחוד האמירויות הערביות ולבנון, שם הם נחשבים כחלק מהאוכלוסייה המוסלמית. מבחינה לשונית הדרוזים דוברי ערבית בדומה לערבים המוסלמים והנוצרים. רוב הדרוזים בישראל מגדירים עצמם בתור ערבים (71%), והשאר מגדירים עצמם כ"דרוזים" או "דרוזים-ערבים".
מכירת ספרים בישראל
ספרים שיצאו לאור בחו"ל
בישראל קיים ביקוש מתמיד לספרים בשפות זרות, שיוצאים לאור בחו"ל. סיבות עיקריות לכך:
דרוזים בישראל
הדרוזים מהווים כ-1.5% מכלל אוכלוסיית ישראל.
מכירת ספרים בישראל
ספרים שיצאו לאור בחו"ל
עד אמצע שנות התשעים, קורא שנזקק לספר מחו"ל שאינו נמצא בחנויות, יכול היה להזמינו בחנויות שהתמחו בכך, כגון "אלף בית" שפעלה בתל אביב. מאמצע שנות התשעים, עם פתיחת חנויות הספרים באינטרנט, נפתחה הדרך לרכישה ישירה של ספרים בחו"ל, תוך צמצום בולט בצורך בסוכן ישראלי.
ספרים "יד שנייה"
מרבית חנויות הספרים מתמקדות במכירת ספרים חדשים, אך פועלות גם חנויות העוסקות במכירת ספרים משומשים ("יד שנייה"). חנויות אלה פועלות בשני מסלולים:
דרוזים בישראל
בתקופה העות'מאנית
יש הטוענים שבין הדרוזים והיהודים קיים קשר עוד מתקופות עתיקות יותר, מאחר שהדת הדרוזית שאבה רעיונות מסוימים מן היהדות (בעיקר מן הקבלה) וכמו כן יתרו (נבי שועייב), חותן משה, מקובל על הדרוזים כנביאם, ועל שמו נקרא חגם נבי שועייב. הנוסע היהודי בנימין מטודלה כתב על ביקורו בעיר צידון במחצית השנייה של המאה ה-12 כי הדרוזים "הם אוהבים ליהודים".
בתקופת המנדט הבריטי
בתקופת המנדט הבריטי נקטו הדרוזים עמדה נייטרלית כלפי הסכסוך בין היהודים לערבים ולא השתתפו במאורעות של שנות העשרים והשלושים. העמדה הנייטרלית של הדרוזים הביאה את ראשי היישוב לפנות אליהם בהצעה לשכנות טובה ויחסים תקינים. במיוחד פעלו בנושא אבא חושי, ששקד בעיקר על טיפוח הקשרים עם בני הכפר עספיא; יוסף נחמני, שפעל באזור טבריה בקרב הכפרים מע'אר וחורפיש; ויצחק בן-צבי, אשר קשר קשרים עם מנהיגי הדרוזים בגליל. תוכניתו של בן-צבי כללה בין היתר הצעת עזרה משפטית לדרוזים בשעת הצורך, ולאחר מכן לבוא בקשרים עם מנהיגי הדרוזים בסוריה ובלבנון.
במרד הערבי הגדול 1939-1936
מקרב הדרוזים בגליל, שברובם שמרו על עמדה נייטרלית במהלך המרד, הצטרפו מעטים לכנופיות הערביות. דרוזים השתתפו בכנופיות בהנהגת פאוזי קאוקג'י, חלקם כשכירים, ואף הייתה פלוגה דרוזית מיוחדת. המתנדבים הדרוזים מסוריה לא קיבלו את ברכת המנהיגות המסורתית של העדה וכנראה משום כך לא השפיעו על הדרוזים בארץ ישראל - שעליהם הופעלו לחצים חזקים להצטרף למורדים - לתמוך במרד הערבי. הכפרים הדרוזים על הכרמל אף סירבו לשלם לקרנות המרד. דרוזים השתתפו גם בכנופיות יוסוף אבו דורה, אולם כשזה החל לפגוע בכפרים הדרוזים (כפי שגם פגע רבות בכפרים הערביים), פנו לו הדרוזים עורף והחלו לפעול כנגד הכנופיות. ב-1939, לקראת סוף המרד, "עברו" כמעט כל הדרוזים תושבי הגליל לצד היהודי, אם כי מבלי ליטול חלק פעיל בלחימה עצמה. הדבר קרה בעיקר עקב התנכלויות של מורדים ערבים לכפרים דרוזיים. נראה כי המתיחות בין הדרוזים והמוסלמים בזמן המרד הייתה הרקע לשיתוף הפעולה של הדרוזים עם היהודים במלחמת העצמאות.
בשנות ה-40
באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20, מספר הדרוזים בארץ ישראל המנדטורית היה בין 10 ל-12 אלף, כ-6-7% מתוך כלל אוכלוסיית הדרוזים, שמנתה כ-180 אלף נפש. חלקם של הדרוזים בתושבי ארץ ישראל באותה תקופה היה פחות מאחוז אחד. בשנות ה-40 סייעו הדרוזים ליהודים במסגרת פעילותה של "ההגנה" ברכישת נשק ותחמושת, באיסוף ידיעות וסיוע למפעל ההעפלה.
אך עוד לפני הכרזת העצמאות כבר הוקמה פלוגה דרוזית בתוך הכוח הצבאי היהודי, ובחודש אוקטובר כבר נלחמו פלוגה זו ופלוגה צ'רקסית ב"מבצע חירם", בו נכבשו שטחים משמעותיים בגליל. עם זאת מאידך, בתחילת מלחמת העצמאות, פעל גדוד דרוזי בצבא ההצלה של פאוזי קאוקג'י, אשר לא נטל חלק פעיל בלחימה. אחרי שקאוקג'י נכשל בקרב משמר העמק, הוא הורה לגדוד לתקוף את רמת יוחנן. הגדוד הובס בקרב רמת יוחנן, ובעקבות הקשרים של יוסף נחמני, הגדוד, וכל הדרוזים, עברו לצידם של היהודים במלחמה.
הקשרים הלא רשמיים בתקופת המנדט הבריטי בין הדרוזים ליהודים, סללו את הדרך לקבלתם של הדרוזים ושילובם כאזרחים שווי זכויות וחובות במדינת ישראל.
לאחר הקמת מדינת ישראל
עם קום המדינה חיו בישראל כ-14.5 אלף דרוזים. בשנת 1957 הוכרו הדרוזים בישראל כעדה דתית מבחינה רשמית, דבר שלא זכו לו באף מדינה אחרת, ומאותה שנה הם משרתים בצה"ל שירות חובה. למטרה זו אף הוקם גדוד חי"ר דרוזי, גדוד חרב. שיעור הדרוזים המשרתים כקצינים וכנגדים בצה"ל גבוה בצורה משמעותית מחלקם היחסי באוכלוסייה. ניתן למצוא מחברי העדה קצינים בכירים רבים כגון; אלוף (מיל') יוסף מישלב, אלוף (מיל') כמיל אבו רוקון, אלוף רסאן עליאן, תא"ל (מיל') אמל אסעד, תא"ל (מיל') עימאד פארס, תא"ל מוניר עמאר.
ב-1961 הוקמה מועצה דתית דרוזית, ונכון ל-2015 היא מונה 60 אנשי דת דרוזיים (30 סאיסים המכהנים בבתי התפילה הדרוזיים, 15 ממונים על ידי ראשי מועצות מקומיות דרוזיות, 15 שממנה השר לענייני דתות), יושב הראש הראשון של המועצה היה השיח' אמין טריף.
ב-1962 נחקק חוק בתי הדין הדרוזים, מכוחו פועלים בתי הדין הדתיים הדרוזיים.
הדרוזים נהנים מייצוג יתר בבית המחוקקים. במהלך כהונת הכנסת השמונה עשרה, הגיע ייצוגם לשיא של שישה חברי כנסת, פי שניים וחצי משיעורם באוכלוסייה.
בשל האמונה כי העולם הזה הוא רק פרוזדור לעולם הבא, אין לדרוזים שאיפות לעצמאות והם מאמינים בנאמנות למדינה שבה הם חיים. דרוזים בישראל יתגייסו לצה"ל, דרוזים בסוריה יתגייסו לצבא סוריה וכו'. לפיכך ניתן למצוא מצבים בהם דרוזים משני צדי הגבול נלחמים זה בזה.
לבנות הדרוזיות וכן לדרוזים הדתיים (אלו שבאו בסוד הדת) יש בישראל פטור משירות בצבא. הדתיים אינם יכולים להתפלל במדים, והאווירה בצבא אינה מתאימה לחוקי דתם, ולכן הפטור ניתן כבר בעת חקיקת חוק גיוס החובה לדרוזים. שיעור הדתיים בגיל הגיוס נמוך מאוד, ומכאן אחוז הגיוס הגבוה שלהם.
אלשיך (1979), שחקר את הזהות הלאומית של הדרוזים בישראל, מצא כי לדרוזים בישראל יש שלוש תת-זהויות: זהות דרוזית, זהות ישראלית וזהות ערבית. מרבית הדרוזים רואים עצמם בראש ובראשונה דרוזים, אחר כך ישראלים ולבסוף ערבים. רוב הדרוזים בישראל מגדירים עצמם כערבים (71%), והשאר מגדירים עצמם כ"דרוזים" או "דרוזים-ערבים". אך מיעוט מהם (שחלקם מאוגדים בקבוצה שנקראת "החוג הציוני הדרוזי") רואים בעצמם קבוצה אתנית עצמאית שאין לה דבר עם הלאום הערבי. במאי 2001 מונה ח"כ הדרוזי סאלח טריף (מפלגת העבודה) כשר לענייני מיעוטים במשרד ראש הממשלה וכשר בלי תיק הממונה על המגזר הערבי. טריף היה השר הדרוזי הראשון בישראל. בכנסת השבע עשרה כיהן חבר הכנסת הדרוזי-ישראלי מג'לי והבה כממלא מקום נשיא המדינה במשך שלושה ימים, החל מ-8 ביולי 2007, זאת לאחר שלרגל נסיעתה מחוץ לישראל, מילא את מקומה של יושבת ראש הכנסת דליה איציק, שמילאה באותה העת את מקומו של הנשיא הנבצר משה קצב. בכך היה והבה לזמן קצר ממלא מקום נשיא המדינה הלא-יהודי (הדרוזי) הראשון של מדינת ישראל.
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 התאפיין הדור הצעיר, לעומת קודמיו, בהשפעות רבות יותר של הגלובליזציה ובקפיצת מדרגה בהכנסה הפנויה וברמת החיים. בתקופה זו עלה פי 10 שיעור הדרוזים שסיימו תואר שני. מחציתם נשים. המבנה הפוליטי במגזר הדרוזי לא השתנה, והוא המשיך להתאפיין בראשי מועצות שנבחרים על בסיס חמולה.
בשנת 2015 התגלה מטמון מטבעות על ידי צוללנים ליד חופי קיסריה. המטמון (2,580 מטבעות סה"כ) המתוארך למאה ה-11 נושא ברובו את שמו של החליף אל-חאכִּם בִּאמר אללה, אחד מהדמויות החשובות ביותר בעת ייסוד הדת הדרוזית.
בחודש יולי 2018 נחקק "חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי". החוק ספג לביקורת ומחאה בקרב חלק ניכר של העדה הדרוזית בטענה כי החוק, אף שהוא הצהרתי, פוגע בהם ורואה בהם שכירי חרב. חברי הכנסת חמד עמאר, סאלח סעד ואכרם חסון עתרו לבג"ץ נגד החוק, בעיקר בשל הטענה כי הסעיף הראשון בו מדבר על מימוש הזכות להגדרה עצמית לאומית במדינת ישראל רק לעם היהודי, ולא למיעוטים נוספים כמו הדרוזים והצ'רקסים, שחתמו על ברית דמים עם העם היהודי. אחת הדרישות המרכזיות שלהם היא להכניס את המילה שוויון לחוק. לעומת זאת, סאמר סעיד ביראני, חבר מועצת דלית אל כרמל ומנהיגים דרוזים נוספים, תמכו בחוק הלאום. ביראני אמר כי על הדרוזים לתמוך בהמשך קיומה של ישראל תמשיך להיות מדינה יהודית, ולא בשליטה ערבית. הוא אף התלונן על כך שבעדה יש המנסים להשתיק בכוח את העמדה שתומכת בחוק הלאום.
בשנת 2019 נבחרה לראשונה אישה דרוזית לכנסת ישראל, ר'דיר מריח שנבחרה מטעם רשימת כחול לבן.
ב־23 בנובמבר 2022, נחטף טירן פרו, נער דרוזי־ישראלי, בעודו מאושפז ומונשם בבית חולים בג'נין לאחר שעבר תאונת דרכים. גופתו הוחזרה לישראל למחרת.
דמוגרפיה
הדרוזים בישראל מתגוררים בשני מחוזות עיקריים: מחוז הצפון (כ-81% מאוכלוסיית הדרוזים)- בגליל וברמת הגולן, ומחוז חיפה (כ-19%). היות שהדרוזים אינם מקבלים נישואי תערובת ומרביתם נישאים בתוך העדה, רוב הדרוזים אינם עוזבים את הכפרים הדרוזיים ומעטות המשפחות אשר מתגוררות בערים בהן האוכלוסייה הדרוזית קטנה או שאינה קיימת כלל.
בסוף שנת 2018 מנו הדרוזים 143 אלף בני אדם המהווים כ-1.6 אחוזים מאוכלוסיית המדינה, ו-7.6 אחוזים מהערבים בישראל, רוב הדרוזים בישראל מגדירים עצמם כערבים (71%), והשאר מגדירים עצמם כ"דרוזים" או "דרוזים-ערבים". שיעור הגידול של האוכלוסייה הדרוזית בשנת 2017 (1.4%) היה נמוך מזה של האוכלוסייה המוסלמית (2.5%) ומזה של האוכלוסיות היהודית (1.7%). שיעור הפריון בקרב הנשים הדרוזיות נמצא במגמת ירידה מאמצע שנות ה-60. שיא הפריון, 7.9 ילדים לאישה, נמדד ב-1964. ב-1990 היה השיעור 4.1 ילדים, ב-2000 3.1 ילדים, ב-2010 -2.5 ילדים ב-2017 2.1 ילדים בממוצע בלבד.
הלמ"ס מגדיר את האוכלוסייה הדרוזית בישראל כמגזר בחינוך הערבי (אחד מתוך ארבעה), וכקבוצת אוכלוסייה הדרוזים נכללים כחלק מהאוכלוסייה הערבית (לצד המוסלמים והנוצרים-ערבים).
הדרוזים בצה"ל
חוק שירות חובה בצה"ל הוחל ב-1956 על גברים דרוזים בלבד – על פי בקשת ראשי הקהילה – ונשים דרוזיות אינן מתגייסות. גם קודם החלת החוק שירתו דרוזים בצה"ל על בסיס התנדבותי, במסגרת גדוד שכלל דרוזים, בדואים וצ'רקסים. את הבסיס לגדוד היוו לוחמים מגדוד דרוזי שגויסו בסוריה ובלבנון על ידי מפקד "צבא ההצלה" קאוקג'י במלחמת העצמאות וכן הדרוזים מדליית אל-כרמל, עוספיא ויישובי הגליל. הגדוד תקף יישובים יהודיים בקרב רמת יוחנן בין 12 ל-16 באפריל 1948, אך לאחר מכן, בעקבות מגעים בין מפקד הגדוד למשה דיין, בתיווכם של נכבדים דרוזים מהגליל ומהכרמל, נענו הדרוזים להצעה להצטרף לשורות צה"ל. הגדוד הדרוזי עסק בעיקר בעבודות שמירה על יישובים ערביים, גם בתוך אזור הממשל הצבאי. בנוסף הוקמה פלוגת רוכבים שיצאה למרדפים אחרי מסתננים ו"פדאיון". ב-1954 הציעו ראשי העדה הדרוזית להחיל את חוק שירות הביטחון גם על צעירי העדה הדרוזית. ראש הממשלה ושר הביטחון, דוד בן-גוריון, נענה לבקשה. בשנת 1956 התקבל חוק שירות חובה של דרוזים בצה"ל. כמו כן הוחלט להקים את היחידה הדרוזית כיחידה לכל דבר. הקצין הדרוזי הראשון הוא סנ"צ סלמן חמד שסיים קורס קצינים, כדרוזי ראשון בשנת 1955, ובראשית שנות ה-60 היו בצה"ל כבר מספר קצינים, אולם כולם שירתו עדיין ביחידה הדרוזית, שעסקה במשימות שמירה ואבטחה. הקצינים הדרוזים הצעירים, אשר היו בעלי מוטיבציה רבה להתקדם ולהשתלב החלו להפעיל לחץ לפתוח בפניהם תפקידים במסגרות וביחידות נוספות. באותה תקופה, תחילת שנות ה-60, החלו להתבלט קצינים שהתקדמו בצה"ל דרך מצוינות אישית וביניהם אל"ם סעיד עבד-אל-חק, אל"ם גדעון עבאס, תא"ל האיל סלאח, אל"ם חמזי עראיידה שכונה "אבי הגששים" בצה"ל ורבים אחרים.
בשנת 1967 קיבלה היחידה הדרוזית תפקיד נוסף: הוקמו "המשמרות" יחידות סיור בגודל של מחלקות שנועדו לסייר בסיני, וישבו בין באר שבע ושארם א-שייח' "המשמרות" יצאו לשטח לשלושה ימים כל פעם, עם גמלים, ג'יפים ומסוקים לחפש מחבלים וסמים מוברחים. תקופה זו הייתה גם תקופת "המרדפים": היחידה הדרוזית עזרה במרדפים אחרי מחבלים שהסתננו דרך הגבול.
בשנת 1968 החלה להתגבש בצה"ל חשיבה חדשה הנוגעת לשירות הדרוזים בצה"ל, חשיבה שעיקרה פתיחת אפשרויות תפקידים נוספים. בשנה זו הציע מוחמד מולא, קצין דרוזי מירכא, להקים סיירת דרוזית, לאחר שהרעיון התקבל, הוקמה יחידה התנדבותית מובחרת. במלחמת יום הכיפורים השתתף גדוד דרוזי סדיר שישב בצפון בקרבות רמת הגולן. הגדוד השתתף גם במבצע ליטאני כגדוד קרבי לכל דבר והשתלב בפעילות השוטפת של צה"ל בצפון: סיורים, חדירות, היתקלויות ויצא לו שם של גדוד מפואר ובעל הישגים. בסוף שנות השמונים שונה שם הגדוד ל"גדוד חרב" על מנת להעלות את גאוות היחידה, ולתרום להעלאת המוטיבציה בקרב הדרוזים להתגייס. בשנת 1979 מונה מח"ט ממוצא דרוזי ראשון בצה"ל – אל"ם האיל סלאח.
בשנת 1974 נפרצה הדרך לשילוב דרוזים בחיל המודיעין, במסגרת יחידת "חצב" בבסיס שהוקם בחיפה ברחוב יפה נוף לצד מחנה "מרקוס" בכרמל, ונקרא "עמיחי". באותה תקופה התקשה חיל המודיעין להתמודד עם הררי החומר הגלוי בשפה הערבית, שהלכו ונערמו על שולחנו וחייבו עיבוד מודיעיני משפה זו, בעוד מספר בוגרי המגמה המזרחנית בבתי הספר התיכון שהתגייסו לצה"ל מצומצם ואינו עונה על הצרכים. הרעיון לשילוב דרוזים, בכלל זה אקדמאים במודיעין הועלה על ידי רס"ן שלום הררי, ששירת אז במחלקת איסוף באמ"ן: שחיילים אקדמאים דרוזים, שהם לראשונה גם בוגרי אוניברסיטאות בארץ, ביודעם את השפה הערבית ואת השפה העברית על בוריין, הם בעלי כלי ניתוח אקדמיים והיכולת לצמצם את הפערים בצורכי כוח אדם בעל כישורים כאלה ביחידת "חצב", העוסקת בעיבוד חומר גלוי בעבור כל גורמי קהילת המודיעין. סא"ל אפרים לפיד העלה את הרעיון לרמ"ח איסוף אל"ם מנחם דיגלי ולאחר התחבטות קצרה אישר ראמ"ן אלוף שלמה גזית ב־12 באוגוסט 1974 לקדם את המהלך. לצורך זה נקבע כי החיילים המתגייסים ישרתו בחיפה, בקרבת יישוביהם ולא רחוק מאוניברסיטת חיפה, שבה יכלו להמשיך בלימודיהם, דבר שיצר ביקוש מוגבר לשרת ביחידה. הבסיס החדש נקרא על שם רס"ן עמיחי בוכוול, קמ"ן חטיבה 401 שנהרג במלחמת יום הכיפורים בכ"ב בתשרי תשל"ד ליד תעלת סואץ וקיבל את עיטור המופת לאחר מותו. על-פי נוהלי צה"ל אין לקרוא בסיסים ומחנות צבאיים על שם חללי צה"ל אלא אם כן מדובר בקצינים בדרגת אלוף ומעלה, אך במחלקת איסוף היה נוהג פנימי ולפיו הוגה רעיון של פרויקט כלשהו רשאי לכנותו בשם אחד מילדיו. בכור בניו של רס"ן שלום הררי נקרא עמיחי, על שם החבר שנפל. לפיכך אושר לקרוא לבסיס החדש על שם בנו, ובכך הונצח רס"ן עמיחי בוכוול.
בשנת 1982, לאחר פנייה של קצינים דרוזיים, הוחלט לפתוח בפני הדרוזים את האפשרות לשרת גם ביחידות אחרות בצה"ל. כיום הדרוזים נמצאים בכל חיילות צה"ל. המעוניינים לשרת כקצינים מקצועיים יכולים לבחור במסלול העתודה האקדמאית. בשנת 2015 נסגר גדוד חרב וחייליו פוזרו ביחידות ובמערכי צה"ל השונים.
שירו של יהונתן גפן "בלדה לדרוזי" מיטיב לתאר את חייהם של הדרוזים בישראל המשרתים בצה"ל.
בשנת 1986 הועלה לראשונה קצין ממוצא דרוזי לדרגת תת-אלוף, האיל סלאח. באוגוסט 2001 קצין ממוצא דרוזי קיבל לראשונה דרגת אלוף, יוסף מישלב. מאז קצינים רבים הגיעו לדרגות אלו, והם: האיל סלאח, יוסף מישלב, אמל אסעד, מעד'א חסבאני, כמיל אבו רוקון, עימאד פארס, חסון חסון, מופיד גאנם, מוניר עמאר, רסאן עליאן, טריף בדר ועלא אבו רוקן. יחידה בה רבים מבכיריה הם קצינים ממוצא דרוזי היא, מתאם פעולות הממשלה בשטחים. כך למשל בשנת 2020 כל ראשיה היו דרוזים, מפקד היחידה, אלוף כמיל אבו רוקון, מפקד המנהל האזרחי ביהודה ושומרון, תא"ל רסאן עליאן, ומפקד מנהלת התיאום והקישור ברצועת עזה, אל"ם איאד סרחאן.
בין הדרוזים ישנם פעילים נגד גיוס חובה, בהם הארגון "ועד היוזמה הדרוזי". על פי ארגון "התנועה הלאומית לקומוניקציה" ששותף למטרה, יש כרסום מתמיד בגיוס הדרוזים לצה"ל. עם זאת, בין השנים 2008–2014 אחוז הגברים המתגייסים הדרוזים על פי משרד הביטחון עמד על 83%, בדומה לאחוז המתגייסים קודם לכן ויותר מהממוצע בקרב יהודים. כצעד שנועד למנוע הימנעות מגיוס, צווי הגיוס אינם נשלחים לביתם של המועמדים אלא נמסרים בבית הספר, והם נוסעים בהסעה מאורגנת ללשכת הגיוס.
הדרוזים ברמת הגולן
ביוני 1967 כבשה ישראל חלק ניכר מרמת הגולן ובכלל זה את הכפרים הדרוזיים בצפון הרמה, שבהם חיים היום כ-20,000 נפש. הכפרים הם: מג'דל שמס, מסעדה, בוקעאתא ועין קנייא. הדרוזים ברמת הגולן הזדהו כחלק מהקהילה הדרוזית בסוריה. לאורך השנים נתגלו מספר פרשיות ריגול בהם היו מעורבים הדרוזים. אולם באופן כללי היחסים בין השלטון הישראלי לבין הדרוזים ברמת הגולן נוחים, בין היתר הודות לכך שב-1967 כבר התקיימה בישראל קהילה דרוזית גדולה שהשתלבה בחיי המדינה. ישראל אינה מכירה בדרוזים ברמת הגולן כאזרחים סורים, ורובם מוגדרים כמי שאזרחותם "אינה ברורה". בינם לבין סוריה מתקיים קשר מוגבל, בעיקר באמצעות שליחת צעירים ללימודים באוניברסיטאות בסוריה. הנהגת הדרוזים הכללית לרוב אינה מתערבת בסוגיית אזרחותם של הדרוזים בגולן.
בשנת 1981 נחקק חוק רמת הגולן שסיפח למעשה את הגולן למדינת ישראל. הדרוזים ברמת הגולן פתחו במחאה חריפה והכריזו על שביתה כללית, אם כי 5 ראשי יישובים דרוזים בגולן הצטרפו כבר ב-11 בינואר 1978 לקריאתם של ראשי היישובים היהודיים בגולן - לספח את הגולן לישראל באופן מלא.
הדרוזים ברמת הגולן מוכרים כתושבי קבע בישראל ולא כאזרחים. אמנם הם רשאים לקבל אזרחות ישראלית, אך רק מעטים מהם ניצלו את האפשרות. עד 2006 רק 677 איש מקרבם מימשו זכות זו. בעשור השני של המאה ה-21, בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה, נרשם זינוק של מאות אחוזים במספר הדרוזים בגולן שהגישו למשרד הפנים בקשה לקבלת אזרחות ישראלית. נכון ל-2016 נרשמו כ-1,700 בעלי אזרחות ישראלית, קרוב ל-10% מהאוכלוסייה.
בפברואר 2012, עתרו ארבע המועצות המקומיות לראשונה לבג"ץ נגד מדינת ישראל, בטענה לאפליה אסורה מצד המדינה, ודרשו להורות לממשלת ישראל להסביר מדוע היישובים הדרוזים בגולן לא זוכים לתוספת תקציבית כמו היישובים הדרוזים והצ'רקסים בשאר ישראל. בדצמבר 2013, החליטה ממשלת ישראל להפנות 209 מיליון שקלים לתוכנית רב-שנתית לפיתוח היישובים. הכספים הועברו בין 2014 ל-2017 והושקעו בחינוך, בתשתיות לתחבורה, מוסדות רווחה ובפיתוח ענף התיירות.
באוקטובר 2018, התקיימו לראשונה בחירות מקומיות במועצות הדרוזיות ברמת הגולן, לאחר עשרות שנים בהם מונו ראשי המועצות בידי משרד הפנים. משטר אסד האשים את ישראל בהפרת אמנת ז'נבה בשל קיום הבחירות.
בשנת 2014, הוקמה לראשונה קבוצת כדורגל המייצגת את המגזר הדרוזי ברמת הגולן, המסונפת להתאחדות לכדורגל בישראל - "בני ממב"ע הגולן". שמה המלא של הקבוצה מייצג תחתיו ראשי התיבות של ארבע המועצות: מסעדה, מג'דל שמס, בוקעתא ועין קנייא. הקבוצה החלה לשחק בליגה ג' וכבר בעונתה הראשונה העפילה לליגה ב'.
עקרונות הדת הדרוזית
התיאור המקובל מציג את הדת הדרוזית כדת סודית, שנוסדה במצרים לפני כאלף שנה, בימי שלטונו של איסמעאלי-שיעי-פאטימי. זוהי דת "מנטלית", ללא פולחן וכמורה, המאמינה בעולם רוחני ובגלגול נשמות, ונשענת על התפיסה המונותאיסטית של עדת המאמינים (ה"מוואחידון"). הפילוסופיה הדתית הדרוזית מושפעת ממקורות יווניים, הודיים וצופיים למיניהם.
האסלאם הנורמטיבי איננו מהווה מרכיב אינטגרלי בהקשרים ההיסטוריים והתאולוגיים של הדת הדרוזית, אף על פי שבלבנון, סוריה וירדן – אך לא בישראל – נהוג להגדיר את הדרוזים כאסכולה נפרדת בתוך האסלאם ("מד'הב"). ישנה טענה כי מבחינה היסטורית עקרונות הדת הדרוזית מנוגדים למקובל באסלאם. הדמות הבולטת בדת הדרוזית הוא הח'ליף חכים באמר אללה, העומד במוקד האמונה וההערצה כהתגלמות האלוהות כמעט, תפיסה נלעגת לפי עקרונות האסלאם (בפועל, מוצא הדת הוא מהאסלאם השיעי). במקום מוחמד כנביא האחרון מאמינים הדרוזים בסלמאן הפרסי. הדת הדרוזית ביטלה את המצוות העיקריות של האסלאם כגון, תפילה במסגד ועלייה לרגל למכה, וחמזה, כדמות משיחית, הטיף לאופיו האלוהי של חכים, ודחה את האסלאם תוך קביעה גורפת שהדת הדרוזית היא הדת היחידה בעולם. מיליוני שנים לפני בריאת העולם נתקיימו אמיתות הדת הדרוזית, ובעיקר האמונה באל אחד, ובאחרית הימים ייהרסו מכה והמסגדים עם שיבתו של הח'ליף חכים באמר אללה. המהפכה הדתית הדרוזית תבעה זהירות ואומץ לב מול העמים המוסלמים, ולכן לא הזכירו בפומבי אמונה זאת. בזיכרון העדה נחרט הרגע ההיסטורי המכונן של התפלגות הדרוזים מן האסלאם, שהביא אחריו לתקופת מצוקה ולניסיון רב-האובדן ("מהנה"). כאשר חשו הדרוזים חזקים ובטוחים נמנעו מלהעמיד פנים שהם מוסלמים, וכאשר חשו מאוימים, נקטו בטכסיס ה"תקייה", כלומר, העמידו פנים שהם מזדהים עם האסלאם. הפאטימים, הממלוכים, העות'מאנים והערבים שחטו את הדרוזים, שרפו את כפריהם, הענישו אותם על עיקשותם והכריחו אותם לאמץ, כלפי חוץ, את האסלאם. המצרים, הבדווים והצרפתים היו גם הם בין אויביהם, וסיכנו את חייהם באזור.
בישראל הדרוזים נחשבים לבני דת עצמאית, אולם בחלק מהמדינות הערביות, כמו בלבנון, סוריה, ירדן, ואיחוד האמירויות הערביות, הם נחשבים כחלק מהאוכלוסייה המוסלמית.
יישובים ישראליים עם אוכלוסייה דרוזית
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2020, הדרוזים בישראל גרים ביישובים הבאים: הערה: "מרום הגליל" אינו יישוב, אלא מועצה אזורית הכוללת יישובים רבים, ביניהם הכפר הדרוזי עין אל-אסד (عين الأسد).
ז'ורז' פרידל
ז'ורז' פרידל (בצרפתית: Georges Friedel; 19 ביולי 1865 במילוז – 11 בדצמבר 1933 בשטרסבורג) היה מינרלוג וקריסטלוגרף צרפתי. על שמו חוק פרידל ומלח פרידל.
ביוגרפיה
ז'ורז' פרידל היה בנו של הכימאי הנודע שארל פרידל שהיה חבר בקולז' דה פראנס כפרופסור למינרלוגיה ולכימיה אורגנית בפקולטה למדעים. שארל פרידל היה גם אחראי על האוספים של מינרלוגיה בבית הספר הלאומי למכרות (École nationale supérieure des Mines) שבפריז, ובתוקף תפקידו זה קיבל במוסד דירה ובה התגורר עד 1880. ז'ורז' פרידל נולד אומנם במילוז, אך ילדותו ונעוריו עד גיל 15 עברו במוסד זה. בין השנים 1885 ל-1887 למד פרידל באקול פוליטקניק שבפריז והמשיך אחר כך ללימודי הנדסה בבית הספר למכרות. מורהו בתקופה זו היה המינרלוג והקריסטלוגרף פרנסואה ארנסט מאלאר. אביו של פרידל היה עדיין האחראי על האוספים במוסד והשניים ערכו מחקרים על מינרלים יחד.
פרידל סיים את לימודיו ב-1891 והתמנה למהנדס האחראי על המכרות במולן (Moulins). ב-1893 הוא הצטרף לסגל ההוראה של בית הספר למכרות בסנט אטיין, כיום École Nationale Supérieure des Mines de Saint-Étienne, תחילה כמרצה לאבחון מינרלים ולמטלורגיה ואחר כך כמרצה לפיזיקה, מינרלוגיה, גאולוגיה ויישומי חשמל בהנדסת מכרות. תוך כדי כך המשיך פרידל לעסוק בתפקידו כאחראי על הנדסת המכרות עד אפריל 1894. מ-1899 הרצה פרידל על מינרלוגיה וגאולוגיה בלבד, ומ-1907, לאחר שנתמנה למנהל בית הספר למכרות, הוא הרצה על מינרלוגיה בלבד.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה חזרה אלזס לשליטה צרפתית. פרידל, יליד אלזס, שדחה בעבר הצעות לקבלת משרה בבית הספר הלאומי למכרות בפריז, רצה לחזור למחוז מולדתו והציע עצמו למשרה באוניברסיטת שטרסבורג. ב-1919 הוא מונה למנהל המכון למדעי הגאולוגיה באוניברסיטה, והעביר קורסים במינרלוגיה וקריסטלוגרפיה. בשל בריאותו הרופפת, הוא פרש לגמלאות מוקדמות ב-1930, ומת ב-1933.
פרידל היה נשוי ואב לחמישה ילדים.
עבודתו המדעית
כמו מאלאר שהיה המורה שלו, התרכז פרידל בתאוריות של אוגוסט בראבה, מחלוצי הקריסטלוגרפיה. פרידל הצליח להוכיח את ההשערות התאורטיות של בראבה (סריגי בראבה) בעזרת ניסויים שנערכו על גבישים בטכניקה של קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן. אחת התגליות החשובות ביותר שלו היה חוק פרידל הנושא כיום את שמו.
מלח פרידל
ב-1897 הצליח פרידל לבצע סינתזה ולזהות את הקלציום כלורואלומינט (Ca2Al(OH)6(Cl, OH) • 2 H2O), מינרל מחליף יונים הקרוי על שמו מלח פרידל. פרידל הצליח גם לבצע סינתזה של קלציום אלומינט ב-1903 במסגרת עבודתו על התאוריה של גבישים תאומים.
MS אמסטרדם
MS אמסטרדם (באנגלית: MS Amsterdam) היא אוניית נוסעים גדולה המוגדרת כאוניית תענוגות (באנגלית: Cruise ship) בבעלות קבוצת קרניבל המופעלת על ידי חברת הבת: חברת תיירות בריטית-אמריקאית Holland America Line הממוקמת בסיאטל, וושינגטון, ארצות הברית.
מבנה סיפון האונייה
בשטח ה-"MS אמסטרדם" נבנו 10 סיפונים:
וידאודרום
וידאודרום (באנגלית: Videodrome) הוא סרט קולנוע שביים דייוויד קרוננברג בשנת 1983. בסרט מככבים ג'יימס וודס ודבי הארי, סולנית להקת בלונדי, בתפקידה הקולנועי הראשון.
תקציר העלילה
הסרט מספר את סיפורו של מקס ראן, מנהל ערוץ טלוויזיה בכבלים המשדר סרטי פורנו. עובד שלו מעלה תוכנית, המראה סדרת עינויים בבחורה צעירה עד מוות. שניהם מתלהבים מהרעיון של הפקה זולה, פשוטה וריאליסטית. לאחר ניסיון התחקות של מקור השידור, מקס מגיע אל פרופסור אובליין. הסיפור מסתבך כאשר מתברר שהפרופסור אינו בחיים, אך השאיר ספריה ענפה של הקלטות עצמיות ובתו היא שמדברת בשמו, בעזרת הקלטות. מקס מתחיל להזות, וככל שהוא רואה יותר את וידאודרום, כך הופכות ההזיות לאלימות יותר ויותר. מקס מבין שיש קשר בין ההזיות לשידורים, הוא מגלה גידול בראשו שנגרם כתוצאה ישירה של אותות הטלוויזיה שמוקרנות מתוכניות הווידאודרום. הגידול מתגלה כאיבר חדש הנוצר בגופו. הגידול נשלט על ידי ידיד חברה בשם ספקטור אופטיקל. חברה אשר מנסה בעזרת וידאודרום ליצור עולם חדש. וכך מוצא עצמו מקס בין אנשי הרוח אשר מזהירים נגד שידורי הטלוויזיה, שהם פרנסתו של מקס, לבין חברות ענק שמנסות להפוך את עורו לרוצח, ועומדים בצד אחד עם תוכניות סנאף המשודרות לעולם.
הסרט מחולק לשלוש מערכות. במערכה הראשונה מתוודע הצופה למקס החלקלק והתעניינותו במין סאדו-מזוכיסטי (BDSM). בחלק הראשון, מודגש התעניינותו של מקס במציצנות, ובמערכה השנייה, ההזיות שתוקפות אותו בעקבות הצפייה בסרטי סנאף. המערכה הסופית והאחרונה שנפתחת בסצנה שבו נפער בבטנו פות, ומודעות לגופו החדש. מקס מתפתח ליצור חדש. על מנת להשלים את התהליך הוא חייב להתאבד.
ביקורת והמשכים
עלות ההפקה הייתה כ-6 מיליון דולר, והסרט הכניס רק 2 מיליון. הוא היה כישלון בקופות וגם אצל המבקרים: "וידאודרום אינו ראוי להיקרא מדע בדיוני, ועל אף מאמציו הנואשים של יוצריו, הוא גם אינו ראוי להיכלל בקטגוריית של פורנו סאדו מזוכיזם" (טוביה מנדלסון, דבר, 1989).
בשנת 1999 ביים קרוננברג את הסרט אקזיסטנז שיש הרואים בו המשך לווידאודרום, אך הפעם מדובר בעולם משחקי המציאות המדומה.
טימאיוס (היסטוריון)
טימאיוס איש טאורומניון (ביוונית עתיקה: Τιμαῖος; 356–260 לפנה"ס) היה אחד ההיסטוריונים היוונים הקדומים המשפיעים ביותר שכתבו על מערב הים התיכון עד לזמנו של פוליביוס (המאה ה-2 לפנה"ס).
ביוגרפיה
טימאיוס נולד למשפחה יוונית עשירה בעיר טאורומניון (טאורמינה המודרנית), במזרח סיציליה. אביו אנדרומכוס היה שליט שושלתי ששלט בטאורומניון מאז שנת 358 לפנה"ס לאחר שתפס את העיר מדיוניסיוס השני.
בשנת 316 או 315 לפנה"ס, נאמר כי טימאיוס גורש מסיציליה על ידי אגתוקלס, הטיראן של סירקוסאי, אולי בגלל עוינותו כלפיו, אם כי סביר להניח שהוא עזב את עיר הולדתו מוקדם יותר. טימאיוס הצהיר כי בילה לפחות 50 שנה באתונה, שם למד מפיליסקוס איש מילטוס, תלמיד של איסוקרטס. באותה תקופה הוא כתב את חיבורו ההיסטורי הגדול.
ייתכן שטימאיוס חזר לסיציליה בשנת 265 לפנה"ס לערך, בתקופת שלטונו של היירון השני. הוא נפטר זמן קצר לאחר שנת 264 לפנה"ס, לכאורה בגיל 96.
חיבורו
בהיותו באתונה השלים את חיבורו ההיסטורי הגדול, ה"היסטוריות", שכלל 38 ספרים. חיבור זה חולק לחלקים לא שווים, שהכילו את ההיסטוריה של יוון מימיה הראשונים ועד המלחמה הפונית הראשונה. החיבור עסק בהיסטוריה של איטליה וסיציליה בתקופות מוקדמות, של סיציליה בלבד ושל סיציליה ויוון יחד. חמשת הספרים האחרונים עסקו בפירוט בזמנו של אגתוקלס, וחיבור הסתיים ככל הנראה לפני שהרומאים עברו לסיציליה בשנת 264 לפנה"ס. טימאיוס כתב גם מונוגרפיה על המלך היווני פירוס, שבמרכזו עמדו כמעט בוודאות המלחמות נגד רומא.
טימאיוס הקדיש תשומת לב רבה לכרונולוגיה, והציג את מערכת חישוב הזמנים על ידי אולימפיאדות. כדי לקשור כרונולוגיות, הוא השתמש בשנותיהם של ארכונים של אתונה, של אפורים של ספרטה, ושל כוהנות של ארגוס. מערכת זו, אף כי לא אומצה בחיי היומיום, שימשה לאחר מכן בדרך כלל את ההיסטוריונים היוונים.
ייתכן שטימאיוס היה הראשון שזיהה בחיבורו את כוחה העולה של הרפובליקה הרומית, אם כי לא ברור אם הוא ראה ברומא חבר או אויב פוטנציאלי, וכיצד הבין את חשיבותה להיסטוריה של העולם הים תיכוני בכללותו.
קבלה
טימאיוס ספג ביקורת רבה מצד היסטוריונים אחרים, במיוחד על ידי פוליביוס, ואכן חוסר ההגינות שלו כלפי קודמיו, שזיכה אותו בכינוי "אפיטימאיוס" (Επιτίμαιος, מוצא טעויות), הציב אותו חשוף לתגובת תגמול. פוליביוס היה מדינאי ובקיא בענייני צבא, ואילו טימאיוס היה תולעת ספרים ללא ניסיון צבאי או ידע איש אודות המקומות שתיאר. האישום החמור ביותר נגד טימאיוס היה שהוא עיוות את האמת בכוונה, כשהוא מושפע משיקולים אישיים: כך הוא היה פחות מהוגן כלפי דיוניסיוס הראשון ואגתוקלס, בעודו רם בשבחו של טימוליאון חביבו.
מצד שני, כפי שאפילו פוליביוס הודה, טימאיוס התייעץ עם כל הסמכויות והרשומות הקיימות. גישתו כלפי המיתוסים, שלטענתו שמר אותם בצורתם הפשוטה (ומכאן כנראה כינויו "גראוסילקטריה" γραοσυλλεκτρία, "אשת סחבות זקנה" או "אספן סיפורי נשים זקנות", רמז לחיבתו לפרטים טריוויאליים), עדיפה על פני הפרשנות הרציונליסטית שתחתיה נעשתה זו אופנה להסוות אותם.
I Stay in Love
I Stay in Love הוא סינגל של הזמרת-יוצרת האמריקאית מריה קארי, מתוך אלבום האולפן האחד עשר שלה, E=MC². השיר יצא לאור ב-28 באוקטובר 2008, על ידי חברת התקליטים איילנד רקורדס, כסינגל מתוך האלבום. הוא מושפע מסגנון הרית'ם אנד בלוז, וכולל שימוש בפסנתר.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מריה קארי, בריאן-מיכאל קוקס ואדוניס שורפשייר והופק על ידי קארי וקוקס גם כן. כמו כן, יצא הסינגל בפורמט של רדיו איירפליי והורדה דיגיטלית. בין היתר, השיר הוא שיר בסגנון הרית'ם אנד בלוז. בארצות הברית, הוא נשלח לתחנות הרדיו העכשוויות והקצביות ב-28 באוקטובר 2008.
כמו כן, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, כמה שנים לאחר שיצא.
אגף תכנון וארגון
אגף תכנון וארגון הוא אגף מטה במשטרת ישראל שייעודו יזום תהליכי תכנון לבניין הכוח והפעלתו, להובילם ולערוך בקרה על יישומם.
היסטוריה
שורשו של האגף באגף הארגון שהוקם בשנת 1950, בראשות עמוס בן גוריון, וריכז את ענייני ההדרכה, התכנון והארגון של המשטרה. בשנת 1958 ביקש המפכ"ל לבטל את האגפים במטה הארצי, אולם הביטול לא יצא אל הפועל ואגף הארגון כלל אחרי הרה-ארגון את אגף השיטור ואת אגף כח אדם. בשנת 1969 עבר האגף לירושלים. בשנות ה-70 הפך אגף הארגון ל"אגף המבצעים" והושם דגש על משימות של ביטחון פנים.
בשנת 1980 הוקם מנהל תכנון וארגון במשטרה.
בשנת 1988 הוקם אגף תכנון וארגון על בסיס מינהל תכנון וארגון.