cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תש"ח (ספר)
קרב הקסטל
קניוק מספר על הקרבות הקשים בקסטל. בהתקפה הערבית הוא נפצע מפגיעה של כדור ליד העין, שיצאה ממקומה והוחזרה על ידו. הוא מתאר את התקפת הפתע: "אחרי כן נשמע משהו דומה לים זוחל...המון רב כארבה הלוחך את האדמה טיפס במהירות. הכאפיות השחורות והאדומות עלו בסערה...היו שם מאות אנשים...לא ידענו מנין צמח הצבא הגדול הזה...היה מבהיל לראות אותו זורם כמו עדר קופים המטפסים על עצים ויורה". ההסתערות הערבית הייתה מלווה בצעקות "עליהום", "אללה אכבר" ו"אל-יהוד בסורמייה" (היהודי בסוליה). בין הכאפיות בלטה "כאפייה מהודרת מהודקת בעקאל מוזהב סביב לה", אותה לבש "איש מעוטר בחרב" שצעק אליהם באנגלית "Hello Boys" וממש כשהבין ששגה בזהות הנמענים ושלף את אקדחו, נפגע מירייה ונהרג. כעבור זמן-מה הגיעה תגבורת של 23 בחורים, "מפקדים מהטובים שבחיילי החטיבה" בפיקודו של נחום אריאלי, וסגנו שמעון אלפסי צעק "הטוראים לסגת. המפקדים יחפו על הנסיגה"! המפקדים "עמדו כמו שדרת אנשים משני צדי השביל" ונורו ונפלו, כשהם מסוככים על הטוראים העוברים ביניהם. עוד לפני שסיימו לכבוש את ההר, החלו התוקפים להתעלל בגוויות ולשחוט את הפצועים בסכינים. הטוראים הגיעו למטה, לקבר השייח' שליד הדרך לירושלים ופתאום ראו שהערבים נעצרים "ובמקום לכבוש את ההר שכבר היה בשליטתם, שמו פתאום על עצמם צער איום". הם התחילו "ליילל" ולצעוק ולהתנועע "כמו רקדנים שיכורים" ונמלטו בין הגוויות. כשהגיעו הטוראים לקריית ענבים, הביט אחד המפקדים בניירות שהוצאו מכיסו של בעל הכאפייה המהודרת וגילה שמדובר במפקד הכוחות הערביים באזור, עבד אל-קאדר אל-חוסייני. קניוק מהרהר על הסיסמה "אחרי", שבאה לידי ביטוי בהקרבתם העצמית של המפקדים לטובת הטוראים, ותוהה האם זה בכלל כדאי וחכם. הוא חושב שה'אחרי' היה "נפלא ונאצל, אבל שגוי...הטובים תמיד שווים יותר. הם היו יכולים לתרום את מה שאני לא אוכל לתרום".
האירוע בכפר
קניוק מספר על אירוע חמור שקרה באחד הכפרים שנכבשו בסביבת ירושלים. הוא לא חושף את שמו של הכפר, בו נתגלה לעיניהם מחזה מזוויע: "אחד משלנו...היה תלוי על עץ, חתוך לחתיכות קשורות בחבלים, והזין שלו תקוע בפיו". חייל שקניוק קורא לו "נ'" נתמלא זעם למראה "רפי", חברו הטוב התלוי, ונכנס לבית הסמוך, בו הייתה אשה כבת 40. הוא שלף סכין חבלנים והחל לדקור את האשה. חבריהם נותרו במקומם ועצרו בכח את קניוק, שרצה לעזור לאשה. נ' החל לגדף אותו והאשים אותו בצביעות: "לך לנגן להם באך עם האבא האינטליגנט שלך...אתה חתיכת אפס של השומר הצעיר, איך אתה ישן בלילה המזורגג שלך עם כל הערבים שאתה בעצמך הרגת? מה, הערבים שירית בהם הם לא אחוות עמים? הם לא האחים שלך...? הם לא דו־לאומי?". הוא הכה את האישה וילד כבן 8 נכנס בריצה. נ' תפס את הילד וקירב את הסכין אל צווארו. קניוק כיוון אליו את הנשק ואמר: "אתה עוזב את הילד או שאני יורה בך". נ' איים שאם לא יירה בילד, ישחט אותו וגם את אמו הגוססת. קניוק כיוון את הנשק אל נ', שעמד עם הילד במרחק של מעט יותר משני מטרים: "כולם עמדו וחיכו... כיוונתי היטב...ידעתי שאני צודק... כיוונתי לעבר נ' ונשמעה ירייה... נ' עמד בריא ושלם ואילו הילד נפל...הכדור היה מכוון אל נ', אני יודע שכיוונתי אליו, אבל מי שנהרג הוא הילד". קניוק מציין שאף אחד מהמחלקה לא סיפר אי-פעם מי מהם הרג את הילד ושגם הוא בעצמו לא רצה לזכור: "מה שידעו, שתקו. אני ידעתי. וגם אני שתקתי".
נבי סמואל
בקרב נבי סמואל נשלח קניוק במשוריין עם דוידקה לפעולת הסחה שכללה 4 משוריינים באזור בית איכסא, סמוך לרדאר הבריטי. בדרך עלו על מארב מוקשים ושלושה מתוך 4 המשוריינים התהפכו. החל ירי מן המארב וחיילים נפצעו. נהג המשוריין של המפקד, שלא נפגע, הצליח לסובב אותו והמפקד אמר שהוא חוזר למעלה החמישה להזעיק עזרה. החיילים התחננו לפניו שלא ייסע וטענו שאין שם אף אחד שיכול לעזור כי כולם משתתפים בהסתערות הגדולה על ההר. הם ביקשו שיגיד להם מה הם צריכים לעשות ושייקח איתו כמה פצועים. המפקד מיהר לעזוב ולא חזר עם עזרה. קניוק זוכר שהם שכבו פצועים ועשו עצמם מתים, כשהאויב צופה בהם ממקום גבוה יותר. הם שמעו את הערבים צוחקים, שרים ומבשלים קפה. מתוך שעמום, הם ירו על הגופות ובהן גם הפצועים שהתחזו למתים, תוך שהם צועקים בעברית "אנחנו הורגים את היהוד המתים". רק כעבור 3–4 שעות העז לקום ויחד עם שניים נוספים רצו במעלה ההר לעבר מעלה החמישה, כשהערבים לא מבינים מה קורה ומתחילים לירות מאוחר מדי. כשהגיעו תשושים למפקדה, קיבלו טיפול ומיד יצאו לחפש את המפקד שברח, אלא שהוא כבר הוטס לקרבות בנגב. לצדו של קניוק המתחזה למת, שכב גם מנחם, ידיד נעוריו, שנהרג. כעבור חצי שנה הלך קניוק החבוש בגבס לבית חברו כדי לנחם את הוריו. הוא סיפר לאימו של מנחם איך בנה מת והוא ניצל והיא אמרה שחבל שזה לא היה להפך.
מנזר סן סימון
מיד לאחר שנגמר הקרב במנזר, כבשו הלוחמים את קטמון. תושבי השכונה נמלטו מבתיהם ההדורים כשהם משאירים "אוכל על השולחנות ומיטות לא מוצעות". קניוק טוען שמעולם לא ראה פאר כזה: זהב, מראות ענקיות, נברשות בדולח, כלי כסף. הבתים היו של עשירים והלוחמים רצו מבית לבית וכעבור זמן מה נרדמו בבתים. כשיצאו משם, לקחו איתם בקבוקי משקה מהבתים וחזרו לבסיסם, שם התפשטו ושפכו זה על זה שמפניה וקוניאק צרפתי מהבקבוקים שלקחו. בדרכם חזרה ראו תושבים שממהרים לבזוז את הבתים. הלוחמים הלכו ברחובות ירושלים ושרו, ותושבי העיר מחאו להם כפיים. קניוק מספר שכעבור שנים סיפר לו דדו שהוא זוכר אותו מסן סימון, שם היה רגע שבו קניוק ירה והציל את חייו.
הפציעה מול שער ציון
קניוק השתתף בכיבוש הר ציון וזוכר שנורה ברגלו בפריצה לשער ציון. הוא נפל על הגב מול החומה בלי יכולת לזוז, וחבריו, שלא ראו אותו נופל, המשיכו לרוץ קדימה. הוא פקח את עיניו מול אור השמש המסנוור וראה חייל עטוי כאפייה אדומה של הלגיון הערבי על החומה, ככל הנראה מפקד בריטי, מכוון את נשקו אליו ממרחק של כ-20 מטרים. החייל ירה והחטיא. קניוק עצם את עיניו בציפייה לירייה נוספת ולמוות. כעבור זמן מה פקח את עיניו וחייל הלגיון נעלם. חוויה זו חזרה אליו במשך עשרות שנים, כשהתעורר שוב ושוב מחלומות בעתה על הלוע המכוון אליו. חייל הלגיון המסתורי יצר קשר טלפוני עם קניוק כשהיה בפריז בשנת 1950 ומאוחר יותר כשהיה בלוס אנג'לס בשנות ה-70, אבל לא הסכים להיפגש איתו או לספר לו מי הוא בדיוק, רק הסביר שירה בו ברגליים ונמנע מלירות בו שוב, כי נראה לו "כמו מלאך אלוהים יפה...כמו ישו בידיים פשוטות לצדדים".
במנזר האיטלקי
יחד עם פצועים אחרים, נלקח קניוק למנזר האיטלקי. בזמן ששכב תחת התקרה הגבוהה, שעליה היו ציורים דהויים של מלאכים, קרסה התקרה והנזירות-האחיות הובילו את הפצועים למרתף המנזר. במרתף נלקח "לחדר שנראה כמו בית מטבחיים" ואחד הרופאים הודיע לו שמצאו אצלו "תחילתה של גנגרנה" והם נאלצים לכרות את רגלו, כפי שכבר עשו לשניים מחבריו הפצועים שבאו איתו במשוריין, וזאת משום שאין להם פניצילין שיכול לעצור את הנמק, כי טייסי הפרימוסים כבר יומיים אינם מצליחים להצניח תרופות בגלל הרוח. קניוק סירב לכריתה. הוא נקשר למיטה ואסקימו, "המכה הגדול של החטיבה", השקה אותו קוניאק בכח והחל להכות אותו מכות חזקות. הרופאים שלפו מרגלו את אחד משני הכדורים שפגעו בו, זה שלא יצא החוצה. כעבור יום שלם, בו שכב "מעולף מכאבים", הודיע לו רופא שאחד משני הטייסים הצליח להצניח משלוח של פניצילין, כך שחייו (ורגלו) ניצלו. הוא הוחזר לאולם הגדול: "על המזרן לידי השכיבו אדם שלא היו לו עיניים ולא היו לו רגליים... מעולם קודם לכן לא ראיתי מישהו בוכה בלי עיניים. הבחור היה פגר אדם, וכל העת מלמל 'רה בי... רה בי'". נאמר לו שקראו פעם לבחור "מלך ירושלים".
רמלה
לאחר מספר שבועות של שיקום, ברח קניוק מבית החולים "דונלו" על שפת הים של יפו כדי לחזור לקרבות שעמדו להתחדש לאחר ההפוגה ונסע לרמלה. העיר הייתה "ריקה ומוקפת גדרות תיל". תושביה הותירו "ריחות, בגדים, רהיטים. היעדרותם הייתה בגדר נוכחות מסיבית". העיר "נראתה כמו עברה בה סופה... חיילים, שרובם היו עולים חדשים שלא דיברו עברית, שמרו עליה. חמורים תועים נעו ברחובות השוממים... בבתים נראו שולחנות שהיו ערוכים לסעודה. נראה מזון שיבש בצלחות. כלבים רעבים ורזים חיטטו בעצבנות במה שנשאר מגלי האשפה... מטאטא גדול עבר על העיר וטיאטא את כולם". קניוק מכנה את מה שראה "אינות", שגרמה לו צער והטרידה אותו אך לא גרמה לו לטראומה, כי נהיה "אטום" לאחר שכבר ראה זוועות במלחמה. כעבור יומיים-שלושה הלך בצליעה לבקר בלוד הסמוכה, שגם היא הייתה ריקה. בדרכו חזרה לרמלה ראה בצד הדרך הרבה מאד אנשים מתגודדים ליד קונצרטינה ארוכה: "הנשים בכו, ייללו והתחננו. ילדים צעקו בכעס ובכאב. הגברים צעקו וגם הם בכו וצווחו". קניוק ניסה להתקרב אליהם, אבל חייל, עולה חדש שזה עתה גויס, ש"רעד מפחד ונראה שאינו יודע איך מחזיקים את הסטן", פקד עליו לעזוב את המקום ולחזור לרמלה, תוך שהוא מכוון עליו את הנשק. קניוק טוען שהיו בו הרהורי חרטה: "חשתי שותף לדבר עבירה, הרגשתי שהמצפוניות שליוותה אותי בנעורי, ושעליה סמכתי תמיד, נרדמה בי ברגע הקריטי". כשחזר לרמלה, ראה אותו המפקד שלו מקיא ואמר לו שהם "נפקדים נוכחים". כעבור יומיים, הגיע בלילה "צי של משאיות", מהן קפצו עולים חדשים מאירופה ש"נראו כמו ארבה העט על עיר". הם עטו על הבתים הריקים ולדברי קניוק "היו מרי נפש... משוללי רומנטיקה או מחשבות על צדק" ולהבדיל ממנו, "לא הקיאו בשל מצפון מזויף". לשאלותיו על הפליטים הערבים, ענו: "אם לפליטים האלה יש לאן ללכת, הרי שמצבם טוב!... מה אתה, צבר אחד שכמוך מבין!" וגם: "שלא כמו לערבים, לנו לא היו ארצות שכנות ללכת אליהן!". לטענת קניוק, "איש לא נתן להם את הבתים, הם פרצו בכוח". הוא מתאר את שני הימים הראשונים של הפליטים היהודים בבתיהם החדשים: "הם לקחו מזון מהמקררים ואכלו, הם נטלו בגדים מן הארונות והשידות, קיפלו וארזו אותם, כאילו עוד מעט קט יאלצו שוב לנדוד. הם הבעירו אש בחצרות וצלו את בשר הכבשים שצדו בשדות...כאלף חמש מאות בני אדם...משתקעים בעיר זרה להם...ובו ברגע שהגיעו...נהיו בעלי הבית שלה. הם לא חדלו לנוע, מכרו וקנו. הלכו עם שעונים ענודים מתחת לשרוולי מעיליהם ומכרו שיני זהב וטבעות...הם היו מלאי משטמה עמוקה כלפי העולם... הפעם האחרונה שהיה למישהו מהם בית או דירה משלו לגור בה, הייתה בשנות השלושים". קניוק משווה בינם לבין הצברים: "לעומתם היינו אנחנו בדיחות מהלכות על שתיים, מנופחים מחשיבות עצמית כי ניצחנו באיזו מלחמת מיקי מאוס...הם עברו מלחמה שבה לא היינו יכולים לנצח...הם חשו שהם עלובי נפש והם ניצחו כי הם חיים".
ניצולי השואה
המלחמה נמשכה בנגב וקניוק הסתובב בתל אביב ב"חבורה של חיילים אבודים" ו"מבולבלים", שישבה בבקרים ב"קפה נוסבאום" על הטיילת. קניוק מספר על ניצול שואה שעבר "עם שעונים על שתי הידיים ושיני זהב" וצעק ביידיש. מישהו קרא לו "סבון" וקניוק הכה אותו בשל כך "מכות רצח". לאחר מכן, עלה לאנייה "פאן יורק" להביא פליטים. הוא מתוודה שכשראה אותם לראשונה עולים לאנייה, שנא אותם ואת העם היהודי, אך אחר כך שינה את דעתו: "התאהבתי בהם. הבנתי שהם הגיבורים הגדולים, לא אנחנו". על האנייה פגש נער שבגיל 12 באושוויץ "חיפש יהלומים ברקטומים של הוריו המתים כדי למכור אותם לאנשי אס-אס" ותוהה "איך מסבירים לו מה קרה בקסטל? הרי הקסטל היה סיפור ילדים נחמד לעומת מה שהבחור הזה מיעט לספר לי". כעבור שנים רבות זיהה אותו נער את קניוק ברחוב. הנער היתום מאושוויץ הפך לאדם מבוגר ובעל משפחה.
ביקורת על מפקדי הפלמ"ח
קניוק דן במושג "מדינה": "טעות לומר שלחמנו על הקמת המדינה הזאת. שכן מנין ידענו איך מקימים מדינות?". הוא מזכיר מספר פעמים בספר את בני מרשק, "הפוליטרוק", "המטורף המתוק", שהיה צועק "שנקים לו כבר את המדינה".
בפרק האחרון של הספר, מביע קניוק ביקורת על משמרי מורשת הפלמ"ח. על המיליונים שעלו "בית הפלמ"ח ובית מורשת רבין, שעוד לא נולד האיש שיסביר מהי אותה מורשת". על המפקדים והמקורבים אליהם ש"עזרו אלה לאלה ובראו פלמ"ח וירטואלי". על כך ש"שיר הרעות" מדבר עליהם: "הרעות של מה שעשיתי למען עצמי ולמען החבר'ה כל השנים האלה אחרי המלחמה". הוא טוען שלאחר המלחמה היו "אלפי דונמים לנתינה...ואלה שהיו ליד הצלחת קיבלו או קנו בפרוטות את הרכוש הנטוש...וידעו לייעץ לחבריהם ולספק להם ידע שיעזור להם בעסקיהם".
ביקורות ופרסים
הספר התקבל בביקורות חמות ונחשב כספר שמנציח את כישרונו של קניוק כסופר.
הספר עובד למחזה בתיאטרון חיפה בשנת 2011, בבימוי ובעיבוד של נויה לנצט.
הייבן
הייבן (באנגלית: Haven) היא דרמה על-טבעית אמריקאית-קנדית המבוססת באופן רופף על הספר "הילד מקולורדו" מאת סטיבן קינג. הסדרה עוסקת בחקירות מקרים על-טבעיים המתרחשים בעיירה הבדיונית הייבן במדינת מיין.
עלילה
סוכנת FBI בשם אודרי פרקר מגיעה לעיירה הייבן, ומגלה שרבים מתושביה נגועים ביכולות על-טבעיות שאינם מסוגלים לשלוט בהן. תושבים אלה מכונים "מוטרדים" (Troubled) והיכולות מכונות "צרות" (Troubles). אודרי, שגדלה כיתומה, מוצאת בהייבן תצלום של אישה הדומה לה ומניחה שזאת אמה. אודרי מתפטרת מהסוכנות ומתגייסת למשטרה המקומית כדי לעזור למוטרדים, להגן על תושבי העיירה ולגלות מידע על עברה.
בעל השבועה
בעל השבועה (באנגלית: Oathbringer) הוא הספר השלישי בסדרת הפנטזיה האפית "גנזך אורות הסער" של ברנדון סנדרסון, העוקבת אחר המלחמה המתפתחת בין גזע בני האדם לגזע הפרשנדים בעולם בשם רושאר. קדם לו הספר "רסיסים של אור" (2014). הספר ממשיך לעקוב אחר נקודות המבט של ארבע הדמויות העיקריות מצד בני האדם - קאלאדין, עבד שעולה בדרגות והופך לקפטן בצבא האלת'י. דאלינאר קולין, דודו של המלך המנסה לקדם איחוד פוליטי וצבאי של כל הממלכות הקטנות של אלת'קאר לקראת המלחמה בפרשנדים, שאלאן דאבאר, בת למשפחת אצולה קטנה שהופכת לשולייה של ג'סנה קולין, אחייניתו של דאלינאר, ואחותו של המלך; סזת' בן בן ולאנו - המתנקש בלבן משינובאר. ב"בעל השבועה", מתווספת לנקודות המבט של הדמויות ראשיות, ואנלי, חברה במועצה המנהלת של הפרשנדים, ומהמובילות של הפרשנדים במלחמתם הנוכחית - אחותה של הלוחמת הבולטת של הפרשנדים אשונאי.
"בעל השבועה" מורכב מפרולוג אחד, אפילוג אחד, 122 פרקים, ו-14 הפוגות, הספר הגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס לספרי בדיון בכריכה קשה עם צאתו ונשאר ברשימה 3 שבועות ברציפות.
הספר הבא אחריו בסדרת הגנזך, הוא "קצב המלחמה" שיצא בנובמבר 2020.
פיתוח והפקה
הכותרת של הספר השלישי השתנתה מס' פעמים במהלך עבודתו של סנדרסון על כתיבתו. סנדרסון דיווח בטוויטר שבתחילת העבודה, הוא שקל לקרוא לספר "אבנים מחוללות" (Stones Unhallowed) כשסזת' בן בן וולאנו תוכנן להיות הדמות העיקרית בסיפור, במהלך כתיבתו שמו שונה ל"שובר השמיים" (Skybreaker) ולבסוף נבחר "בעל השבועה" (Oathbringer) כשהדמות המובילה לבסוף היא זו של דאלינאר קולין. לפני פרסומו של "בעל השבועה", מספר פרקים פורסמו בבלוג של סנדרסון, נקראו בכנסים ופורסמו באנתולוגיות. סנדרסון סיפק המון דיווחים על ההתקדמות שלו ברדדיט. בדצמבר 2016, שלושה שבועות אחרי העדכון השישי של סנדרסון, הכריזה ההוצאה לאור שלו Tor שסנדרסון השלים את הטיוטה הראשונה לספר באורך של 461,223 מילים. ב-15 במרץ 2017, סנדרסון השלים את השכתוב השלישי מתוך חמישה מתוכננים, עם מניין מילים של 514,000. ב-15 ביוני 2017 סנדרסון השלים את השכתוב החמישי והאחרון של הספר והצליח לצמצם את הספר ל-450,000 מילים. ב-27 ביוני 2017 Tor פרסמו בלוג שמתאר את תהליך קריאת הבטא שבו הקוראים סיפרו על התגובות שלהם לספר ונושאים של המשכיות או בעיות בספר שהם נתקלו בהם.בשל אורכו של הספר, Tor נאלצו להדפיס אותו במקום שונה מהדפוס שהדפיס את "רסיסים של אור". ב-16 במרץ 2017, Tor חשפו את הכריכה המתוכננת ל"בעל השבועה" שנעשתה בידי מייקל וולן (Michael Whelan). בכריכה ניתן לראות את ג'סנה קולין מגינה על העיר נגד פלישה. היא מושיטה את ידה לחרב רסיס ובמקביל היא משתמשת בהטלת נשמה כדי לחסום חור גדול בחומות העיר.
רקע – עולם רושאר
העלילה מתרחשת ביבשת רושאר, בעולם שבו מתחוללות דרך קבע סופות אדירות הנודעות בשם סערות אימים, עולם עם צמחייה הצומחת מתוך סלעים, ובעלי חיים שפועלים לפי חוקיות לא ידועה.
כלכלה - הסופות הן אלו שטוענות את אבני-החן, אשר כלכלת רושאר מבוססת עליהן. באמצעות אבני-חן אלו, פיתחו בני האדם טכנולוגיות שונות, ויש להן קשר לא ידוע לחרב ושריון הרסיס. לאחר שהסופה טוענת אותן, האבנים זוהרות לתקופה של כחודש. נהוג במהלך סופה להשאיר אבנים מחוץ לבית, כדי שאלו יטענו מחדש באור של הסופה.
דת - הדת העיקרית ביבשת היא הדת הוורינית שלה יש אדיקויות שונות.
מיתולוגיה - בעבר התחוללו ביבשת סדרת חורבנות שלפי האגדה כמעט והשמידו את החיים על פני היבשת. כיוון שהסיפורים לא נשמרו היטב, הם מעורבבים עם דיווחים על מגוון יצורים אגדיים שחיו בימים עברו. חלק משמעותי מהאגדות מתייחס לאבות הריק - האויב שהביא על בני האדם את החורבן וההרס כל כמה מאות שנים, ואבירי האור - מדר אגדי שהגן על בני האדם, ונטש אותם אחרי החורבן האחרון. האופי הלא ברור של האגדות והסיפורים, הפך את אבירי האור לדמויות שנויות במחלוקת - מצד אחד הן מוערכות כחזקות מאוד ושליחות של האל; ומצד שני הם נחשבים לבוגדים שנטשו את בני האדם ואת האלים.
מעמדות - מדינת אלת'קאר שבה מתרחשת העלילה העיקרית, היא מדינה בעלת חברה מעמדית, המתחלקת לאצילים בהירי העיניים, ולשאר העם כהי העיניים. חלק גדול מהסדרה מתמקדת באנשי אלת'קאר וג'אה קבד. שתי האומות האלה מחלקות את האנשים למעמדות המבוססים בעיקר על צבע עיניהם- כהי העיניים (עם צבע עיניים כהה כגון חום, ירוק כהה, אפור פחם) משויכים למעמד הנאהן, ויהיו בעיקר איכרים (ואפילו עבדים). ובהירי העיניים (עם צבע עיניים בהיר כגון כחול, צהוב, ירוק, וכו ') משויכים למעמד הדאהן, ויהיו בעיקר אצילים, ובדרך כלל משכילים יותר. לנאהן ולדאהן יש עשר דרגות בתוכם. בעלי מעמד הנאהן נעים בין עבדים בנאהן העשירי, ועד לאזרחים מלאים בעלי זכות לנסוע ממקום למקום בנאהן השני. במערכת הדאהן, בהירי העיניים שבדאהן העשירי נחשבים רק למעט יותר טובים מכהי העיניים, ואיש או אישה כהי עיניים עשויים אפילו להתחתן עם משפחה בהירת עיניים מהדאהן העשירי. הדאהן הראשון מורכב מהמלך ומשפחתו. וכל אדם מעל הדאהן הרביעי הוא לורד בהיר/בעלים של שטחים, רכוש, משרתים, אחוזות, וכו'.
מנהגים - בתרבות האלת'קארית גברים מיועדים ללחימה בעיקר, ואינם מתעסקים כלל בלמידה עד כדי כך שאינם יודעים קרוא וכתוב, נשים הן המלומדות וקצינים רבים מחזיקים לבלריות הקוראות וכותבות עבורם. קריאה וכתיבה בידי גבר נחשבים לפחיתות מעמד, למעט במקרים של אנשי דת, שליחים ומלומדים.
עלילה
לאחר שדאלינאר גילה את עיר האוריים האבודה אורת'ירו הוא מתחיל לפעול על מנת ליצור ברית כלל עולמית, שתלחם בשנאה ובצבאותיו. אך זכרונות מעברו פוקדים אותו וגורמים לו לפקפק ביכולתו להנהיג את בני האנוש. ובנוסף לכך הגילוי שהפרשמנים הם תושבי רושאר המקוריים, ובני האנוש הם הפולשים מערער את צדקת המלחמה בהם, ומאיים לפרק את הברית הרעועה שדאלינאר מנסה ליצור עם שאר העמים ברושאר.
במקביל, קאלאדין, שאלאן, אדולין, ואלהוקאר נוסעים לקולינאר על מנת לשחרר אותה מהפרשמנים שמרדו ומאבות הריק. הניסיון נכשל ואלהוקאר מת על ידי מואש שהצטרף לאבות הריק. שאלאן נאלצת להתמודד עם עברה ויוצרת פיצולי אישיות, ואילו קאלאדין נאלץ להתמודד עם שבועתו להגן על כולם- כולל על הפרשמנים שהתמרדו. כישלונם זורק אותם למישור המחשבתי- צללעולם, והם מנסים למצוא את דרכם בחזרה למישור הפיזי על מנת להגן על דאלינאר במלחמתו באלוף של שנאה.
לבסוף בממלכת ת'אילן מתרחש העימות החזיתי הראשון מול צבאותיו של שנאה. שם דאלינאר מגלה ששנאה בחר בו לאלוף, אך דאלינאר מצליח להתנגד להשפעתו ומחבר את כל שלושת המישורים בפרץ עוצמה. החיבור מזמן את שאלאן, קאלאדין, ואדולין מהמישור המחשבתי, וביחד הם מצליחים להביס אותו, ומתכוננים לעימות הבא.
דמויות
הפרקים העיקריים בספר מסופרים מנקודת המבט של כמה דמויות עיקריות, בזמן שקטעי המעבר מסופרים מנקודות מבטן של דמויות שונות (חלקן חוזרות ומופיעות, וחלקן לא)
סן-מלו
גאוגרפיה
העיר סן-מלו שוכנת על חוף תעלת למאנש, ועל הגדה הימנית של שפך הנהר ראנס. העיר העתיקה, המוקפת חומה, הייתה במקורה אי המחובר כיום אל היבשה במספר דרכי גישה שהוגבהו על פני המים.
העיר נמצאת 18 קילומטרים צפונית לדינאן ו-75 קילומטרים צפונית לרן. העיר שוכנת על חוף מישורי, ובו שוניות אלמוגים רבות, הבולטות ויוצרות איים זעירים בסמוך לחוף. באזור החוף מתקיימת תופעת גאות ושפל דרמטית, המביאה לשינויים משמעותיים בקו החוף בתוך שעות. תופעה זו הביאה לבניית תחנת הכוח לה ראנס הסמוכה לחוף, התחנה הראשונה שהשתמשה בכוחות הגאות והשפל ליצירת אנרגיה. תופעת הגאות והשפל מושכת תיירים רבים. בדומה לאתר התיירות מון סן-מישל הסמוך, נחשפת בעת השפל רצועת חוף בת כמה עשרות קילומטרים רבועים, המהווה אטרקציה, ומושכת למקום תיירים רבים.
דמוגרפיה, זהות ותרבות
סן-מלו שייכת לחבל ברטאן שבו נהוגה השפה הברטונית. התרבות הברטונית והזהות הברטונית מובחנות מן התרבות הצרפתית. עם כל זאת, שמרה סן-מלו על זהות עצמאית חזקה, והמוטו של תושביה, החל ממלחמות הדת במהלך המאה ה-16, הוא "Ni français, ni breton, malouin suis" - איני צרפתי או ברטוני כי אם בן סן-מלו. זהות זו נשמרה גם לאחר איחודה של העיר עם סן-סרוון ופאראמה, בשנת 1967, שהכפיל את אוכלוסייתה, ו"דילל" את כמות בני סן-מלו המקוריים בתושבי היישובים הסמוכים שלהם יריבות היסטורית עם בני העיר. בני העיר מכונים "Malouines" (מלואינס), כינוי שהשתמר בשמם הספרדי של איי פוקלנד, "מלווינס", הנובע מכך שהראשונים שהתיישבו באיים, בשנת 1764, היו בני סן-מלו, שהגיעו למקום בעקבות הימאי לואי אנטואן דה בוגנוויל.
היסטוריה
האזור שבו מצויה העיר סן-מלו היה מיושב עוד בתקופת הקלטים. במקום שבו שוכנת כיום שכונת סן-סרוון נמצא מבצר רומי בשם אלת (Aleth), ששלט בשפך הנהר ראנס, ובאזור הימי שמאחוריו. במהלך המאה ה-5, כאשר עזב הצבא הרומי את האזור, עמדה אלת בפני מתקפות כבדות, והיה צורך בחיזוקה. במהלך המאה ה-6 פעלו במקום הקדושים הנוצרים ארון מאלת וברנדן מקלונפרט. תלמידם של אלו היה נזיר וולשי בשם מכוטוס המכונה אף מאלו. הקמת היישוב הראשון על האי סן-מלו, בשנת 541, מיוחסת למכוטוס, והעיר קרויה על שמו.
אלת המשיכה להיות היישוב החשוב באזור עד לתחילת המאה ה-11, כאשר מתקפות כבדות של הנורמנים הביאו לדעיכה במעמדה. באמצע המאה ה-12 עבר מושבו של הבישוף של אלת לסן-מלו. העיר, שהייתה ממוקמת במקום אסטרטגי, הייתה נושא למאבקים בין בריטניה וצרפת. בשנת 1490 ניצלו תושבי העיר מצב זה והכריזו על עצמם כעיר-מדינה עצמאית, למשך ארבע שנים. לאחר מכן עברה העיר לידי דוכסות ברטאן, ויחד עמה אוחדה עם צרפת במהלך המאה ה-16.
גילוי העולם החדש, והסחר הבינלאומי המתפתח הביאו לפריחה כלכלית, ולשינויים מפליגים בעיר. העיר הייתה למושבם של ספנים כז'אק קרטייה, שגילה את קנדה, אך גם לפיראטים שכונו "קורסיירים", שפעלו ברישיון ובפיקוח של ממשלת צרפת, וגבו מס מספינות בריטיות שעברו בתעלה. בשנת 1758 פשט הצי הבריטי בפיקודו של צ'ארלס ספנסר, הדוכס השלישי ממרלבורו על העיר, אך לא התקיף את העיר עצמה, אלא רק השמיד את הצי החונה בנמל, והחזיק במשך כשבוע בעיר סן-סרוון הסמוכה. במהלך המאה ה-19 חי ופעל בעיר הסופר והדיפלומט פרנסואה-רנה דה שאטובריאן.
במהלך מלחמת העולם השנייה נשלטה סן-מלו על ידי הגרמנים. בקרבות שלאחר הפלישה לנורמנדי שימשה סן-מלו נקודת מפתח בהתקדמות הכוחות האמריקאיים אל תוככי צרפת. ביולי-אוגוסט 1944, במהלך מבצע קוברה, נעשה מאמץ להשתלט על מספר נמלים חשובים באזור, ובמיוחד על נמל ברסט. סן-מלו שוחררה על ידי האמריקאים ב-17 באוגוסט, לאחר שהגרמנים חיבלו במתקני הנמל המצויים בה. חיל מצב גרמני החזיק עוד מספר ימים באי סזמבר הסמוך לעיר, שבוצר במסגרת הקמת החומה האטלנטית, עד תחילת ספטמבר. הקרבות העזים שניהלו מגני העיר הגרמנים, והשימוש שהשתמשו האמריקאים בפצצות תבערה להכנעתם הביאו חורבן והרס ל-80% מהמבנים בעיר העתיקה. העיר נבנתה מחדש בתהליך שנמשך עד שנות ה-70. כיום משמשת העיר מרכז תיירותי חשוב, וכן נמל מסחרי ומרכז לדיג ולספנות.
בשנת 1998 נערכה בעיר ועידת פסגה בין נשיא צרפת, ז'אק שיראק ובין ראש ממשלת בריטניה, טוני בלייר, שנגעה למדיניות ההגנה העצמאית המשותפת לאיחוד האירופי, שבה הכריזו הבריטים והצרפתים כי על האיחוד האירופי ליצור את האפשרות לפעולה צבאית עצמאית במקרה הצורך.
דגל טוגו
הדגל תוכנן על ידי אהיי פאול (Ahyi Paul).
סן-מלו
תחבורה
סן-מלו משמשת מסוף לשירותי מעבורת הניתנים על ידי חברות שונות, ומגיעים לערים פול, פורטסמות' וויימות' בחופי אנגליה, לעיתים דרך איי התעלה - ג'רסי וגרנסי, וכן לעיר הסמוכה דינאר. בעיר קיימת תחנת רכבת "Gare de Saint-Malo", המאפשרת קווי TGV ישירים לרן, לפריז ולמספר יעדים באזור. מספר חברות מפעילות קווי אוטובוסים המגיעים ליעדים סמוכים. תחנות האוטובוסים מצויות ליד תחנת הרכבת. שדה התעופה הסמוך לעיר הוא שדה התעופה של דינאר-פלורטואי-סן מלו (Dinard – Pleurtuit – Saint-Malo) שבו פועלות מספר חברות המציעות טיסות לגרנסי, ללונדון ולנוטינגהאם.
ערים תאומות
הערים התאומות של סן-מלו הן:
קמרון (אדריכלות)
קִמְרוֹן הוא קירוי קשתי, לרוב בהקשר של בנייה מאבן או בנייה בלבנים. השימוש בקמרונות באדריכלות התחיל באדריכלים הרומים שהמציאו ופיתחו את הקשת. קיימים סוגים רבים של קמרונות המחולקים לפי סגנונות ועיטורים ולפי עקרונות טכנולוגיים שונים לפיהם הם בנויים. שיטת הבנייה של הקמרון היא הגורם המרכזי הקובע את צורתו: סוג הפיגומים אשר משמשים להנחת הלבנים, סדר הנחת הלבנים ורכיבים מבניים הקשורים אליו משפיעים על הצורה שבה נראית בסופו של דבר התקרה. רכיבים אלו יוצרים על התקרה קווים קמורים אשר מכונים "קווי רכס" (באנגלית: Arris). קווי הרכס, בדומה ל"קו פרשת מים" הקיים בטופוגרפיה טבעית הם אוסף הנקודות הבולטות ביותר במשטח התקרה העקמומי שבניגוד לקו רכס טבעי - הם הפוכים יחסית לתקרה.
משה פרץ
משה פרץ (נולד ב-10 במאי 1983) הוא זמר, שחקן, מלחין ופזמונאי ישראלי.
ביוגרפיה
משה פרץ נולד להוריו מיגל ומרסל פרץ וגדל בטבריה. עוד בילדותו החל לשיר כפייטן בבית הכנסת "יעקב גז" בטבריה, הסמוך לבית הוריו. מגיל 16, החל לעבוד כספר עד שהתפרסם כזמר. פרץ התגייס לצה"ל בנובמבר 2001 לחיל החימוש. כאשר עלה לשיר את "שיר למעלות" בטקס יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל שנערך בבסיסו, קיבל משובים חיוביים, וקצין החינוך סייע בידו לגשת לבחינות הקבלה ללהקה צבאית. ביולי 2002 עבר את בחינות הקבלה בהצלחה והתקבל לצוות הווי פיקוד צפון, ובמקביל החל לעבוד על הפקת אלבום משלו.
2004-2013
פרץ החל להקליט את אלבומו הראשון כבר בתחילת שנת 2004. האלבום יצא לבסוף לחנויות ביוני 2005, לאחר שחרורו מצה"ל. אלבום הבכורה שלו קרוי על שם הסינגל הראשון שיצא ממנו לרדיו, "מביט אל המרומים". מהאלבום נמכרו בישראל למעלה מ-10,000 עותקים. סינגלים נוספים שיצאו מתוך אותו האלבום: "שחורת עיניים", "ילד מאוהב", "האישה שלי" ו"דרך ארוכה" (עיבוד מחודש לשירה של גלי עטרי).
פריצתו המשמעותית של פרץ באה עם הוצאת הסינגל "אש", אותו כתב, בסוף שנת 2006. בעקבות הצלחת הסינגל, הוא הוציא בנובמבר 2007, את אלבומו השני, שקרוי על שם הסינגל, "אש". פרץ כתב את רוב השירים והלחנים באלבום, כמו גם ביתר אלבומיו הבאים. סינגלים נוספים, שיצאו מתוך אותו האלבום לרדיו הם "זה הזמן", "כמו השקט", שנכתב במשותף עם דודו אהרון, "יש רגעים" ו"בחלומות שלי". סינגל נוסף שיצא לאחר מכן ולא נכלל באותו אלבום הוא "ורק איתך", שהופיע כחלק מן האלבום הבא שלו, האלבום השלישי, "אלייך".
כתיבה לזמרות ולזמרים אחרים
במהלך שנת 2008, כתב פרץ לאלבומה של שרית חדד "מרוץ החיים" את השיר "מילה טובה". זהו השיר הראשון שהוא כתב לאמן אחר. פרץ כתב גם לאלבומו של שלומי שבת "אני שר אלייך" את השיר "משתגע מאהבתך". כמו כן גם הלחין לתמיר גל את השיר "כל הבנות סביבי" מתוך האלבום "עכשיו זה בא", למילים של שרון אסולין. במהלך שנת 2009 פרץ ודודו אהרון כתבו והלחינו יחדיו לליאור נרקיס את השיר "מתוקה".
ביוני 2009, הוציא פרץ את הסינגל "שתיים בלילה", הסינגל הראשון מתוך אלבומו הרביעי, אשר הגיע למקום הראשון במצעדי גלגלצ ורשת ג' ונשאר בראשם במשך מספר שבועות. בספטמבר אותה שנה הוציא פרץ את הסינגל השני, "מהשמיים". בהמשך הוציא פרץ בערב ראש השנה את הסינגל השלישי, "אשמור עלייך". בראש השנה נבחר פרץ ל"זמר השנה" של "רדיו אמצע הדרך". בתחילת נובמבר 2009 החל פרץ להשתתף בעונה החמישית של תוכנית הריאליטי "רוקדים עם כוכבים", המשודרת בערוץ 2. בתוכנית הגיע פרץ לשלב הגמר וסיים במקום השני. ב-16 בנובמבר 2009 הופיע פרץ לראשונה ב"היכל התרבות", במופע מושקע אותו ביים צדי צרפתי ובו הושקעו לא פחות מ-100,000 דולרים. במהלך המופע חשף פרץ את הסינגל הרביעי מתוך אלבומו החדש, "אמא", אותו הקדיש לאמו שישבה בקהל.
בתחילת מרץ 2010, במהלך טקס "תחרות מלכת היופי", שר פרץ את הסינגל החמישי "איך שאת יפה", ולאחר כמספר ימים יצא האלבום הרביעי והמלא, "מהשמיים". אלבומו הרביעי של פרץ הגיע במהלך השנים 2010 ו-2011 למעמד אלבום פלטינה כפול, כשהוא מכיל בתוכו גם את השירים "אין כמו בבית", "עד שתשובי אליי", "מה קורה איתך" ו-"תמיד ידעתי". במרץ 2010 זכה משה פרץ ב"פרס אקו"ם" בקטגוריית הישג השנה במוזיקה. זכייתו בפרס ע"ש עוזי חיטמן נומקה על ידי חבר השופטים:
באפריל 2010, במהלך יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, השתתף פרץ בפרויקט "עוד מעט נהפוך לשיר" להנצחת חללי מערכות ישראל, בו מולחנים ומבוצעים שיריהם של חללי צה"ל, ואשר מופק בחסות גלי צה"ל וערוץ 2. פרץ הלחין וביצע את השיר "את הטמון בי לא תוכלי לדעת", למילים של רב-טוראי אלון שורק שנהרג בתאונת הרכבת בבית יהושע בשנת 2006. במהלך שנת 2010 במסגרת השקת אלבומו הרביעי החדש, יצא פרץ לסיבוב הופעות ברחבי הארץ, בשילוב עם עשרות נגנים, אורחים ורקדניות. לאחר שהופיע ב"היכל התרבות" בתל אביב, הסיבוב כלל גם בין היתר חמש הופעות שהתקיימו ב"אמפי קיסריה" במהלך סוף חודש מאי וחודש יולי אותה השנה. בספטמבר 2010 הוציא לרדיו את הסינגל הראשון מתוך אלבומו החמישי "אין כמוך", אותו כתב והלחין יחד עם גילי זכאי, בהפקתם ובעיבודם המוזיקלי של יעקב למאי וטל שגב. הסינגל הושמע רבות בתחנות הרדיו ואף עמד בראשי מצעדי הפזמונים שבועות רבים. בנובמבר אותה שנה הוציא את הסינגל השני, "ארוץ עד אלייך".
בינואר 2011 הוציא פרץ לאור את הסינגל השלישי, "קחי אותי אלייך". בפברואר 2011 הוציא את הסינגל הרביעי, "כמו מלך" וביצע אותו בסיבוב הופעות ראשון מסוגו בישראל. באפריל 2011 חבר פרץ אל יניב בן משיח והוציא איתו לאור את דואט התפילה "ואחרי ככלות הכל", אותו גם כתב והלחין. במאי 2011, יצא פרץ לסיבוב הופעות מחודש, שנקרא "ארוץ עד אלייך", על שם אחד הסינגלים מאלבומו החמישי, שהחל בהופעות ב"אמפי קיסריה" בשילוב עם נגנים, אורחים ורקדניות. במהלך ההופעה שלו ב"קיסריה", הוציא לאור פרץ את הסינגל "רחוק ממך". באמצע אוגוסט 2011 הוציא פרץ את הסינגל המצליח "אלף פעמים", וכעבור חודש את האלבום החמישי והמלא "זיקוקים". האלבום זכה להצלחה מיידית ברשת ולאחר חודשים ספורים הגיע למעמד פלטינה כפול עם מכירות של למעלה מ-80,000 עותקים. בתחילת שנת 2011 נבחר פרץ להשתתף בתוכנית הטלוויזיה "בית ספר למוסיקה" כחלק מצוות המורים, לצדם של הזמרים יהורם גאון, קרן פלס ומתי כספי ובהנחייתו של צביקה הדר. התוכנית, שעלתה לשידור לקראת סוף אותה שנה, שודרה בערוץ 2 במסגרת הזכיינית קשת. פרץ נאלץ להחמיץ את הפרימיירה של התוכנית בשל מסע הופעות שערך בארצות הברית לקראת סוף חודש נובמבר אותה שנה. במהלך מסע ההופעות שלו בארצות הברית הופיע פרץ בין היתר בעיר לוס אנג'לס ב"אמפיתיאטרון גיבסון" מול קהל בן יותר מ-6,000 איש.
מנטור בתוכניות טלוויזיה
בשנת 2012 הצטרף פרץ אל חבר השופטים של תוכנית המציאות "כוכב נולד". בתחילת ספטמבר 2012 בגמר כוכב נולד חשף פרץ לראשונה את הסינגל "אולי הלילה", הראשון מאלבומו השישי. בערב ראש השנה 2012 זכה שירו של פרץ "זיקוקים" בתואר שיר השנה במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג. ב-14 בדצמבר 2012 הוציא לאור את השיר "הראשונה" לקראת אלבומו השישי.
בינואר 2013 הוציא לאור את הסינגל "הטעם הישן". במרץ 2013 הוציא פרץ את הסינגל "חלמתי", אותו כתב יוסי בן דוד והלחין נדב אסולין. בשנת 2013, הדריך את אגם בוחבוט בת התשע, שזכתה במקום הראשון בתוכנית "בית ספר למוזיקה", המחזור השני. במאי 2013 עזב פרץ את התוכניות "כוכב נולד" ו"בית ספר למוסיקה", ועבר לתוכנית המתחרה "אקס פקטור". פרץ שימש כשופט וכמנטור בתוכנית שמשודרת בערוץ 2, גם בעונה השנייה. ביוני 2013 הוציא פרץ ביחד עם ליאור נרקיס את הדואט הקצבי "מול כל העולם" אותו גם כתב והלחין. בתחילת אוגוסט 2013 הוציא פרץ את אלבומו השישי במספר "כל המילים השמחות", מתוכו בלטו הדואט "ילדה קטנה" עם אגם בוחבוט והסינגלים "כל המילים השמחות", "את שאהבה נפשי" ו-"זיכרונות".
2014 ואילך
ב-19 בפברואר 2014 הוציא פרץ את הסיגל "אם זאת מלחמה", הראשון מאלבומו השביעי. ב-24 ביוני 2014 הוציא פרץ לתחנות הרדיו את הסינגל השני "תהיה מאושר". בערב ראש השנה 2014 זכו פרץ והילדה אגם בוחבוט עם השיר "ילדה קטנה" בתואר דואט השנה לשנת תשע"ד במצעד השנתי של אתר mako וערוץ 24.
ב-19 באפריל 2015 השתתף פרץ בפרויקט משותף של "ידיעות אחרונות" ושל המוזיקאי דורון מדלי לזכר חללי צה"ל שנפלו ב"מבצע צוק איתן", במסגרתו ביצע את שיר הזיכרון "אח שלי" למילים ולחן של מדלי. את קליפ השיר צילם פרץ ביחד עם משפחות החללים בעוטף עזה. ב-11 במאי 2015 הוציא פרץ את אלבומו השביעי בקריירה "סימני הזמן". בקיץ 2015 יצא פרץ ביחד עם הזמר עומר אדם למסע הופעות משותף ברחבי הארץ בשם "מהפכה" שזכה להצלחה ענקית מעבר למצופה. במהלך מסע ההופעות המשותף הוציאו פרץ ואדם את הדואט "היא רק רוצה לרקוד" שהפך לאחד השירים המצליחים והפופולריים ביותר באותה תקופה בישראל. באותה שנה הוציא קליפ מלא בו שר את השיר "מישהו הולך תמיד איתי" של עפרה חזה.
בסוף 2016, הוא הוציא את "כוס של יין" שהפך ללהיט גדול. לאחר מכן באו הסינגלים "לילות ארוכים" ו-"על משכבי", דואט עם חנן בן ארי, ולאחר מכן הוציא סינגל נוסף בשם "קרמלה" שהגיע למקום ה-12 במצעד השנתי של גלגלצ ולמקום ה-7 במצעד השנתי של רשת גימל. ב-7 ביוני 2017, הוציא את אלבומו השמיני "בחור חדש" שמכר בתוך כחודש 20 אלף עותקים והגיע למעמד אלבום זהב.
בפברואר 2018 הוציא ביחד עם נסרין קדרי את הלהיט "היינו שניים", שזכה להצלחה רבה בארץ, ואף נכלל באלבומה ה-3 לומדת ללכת. ביוטיוב, זכה הקליפ של השיר להצלחה חסרת תקדים גם כן, כאשר צבר למעלה מ-11 מיליון צפיות. ב-17 במאי 2018, הוציא פרץ שלושה דואטים עם אייל גולן: "הולכים להשתגע" ו"המילים החסרות" ו"כמה ימים"
ב-25 ביולי 2018, משה פרץ ואייל גולן שיתפו פעולה לראשונה על במה אחת במופע מוזיקלי משותף בשם "הולכים להשתגע". באותה שנה בחנוכה פרץ הופיע לראשונה במופע "#freestyle פסטיגל". לצד עידן רייכל, נועה קירל ויהונתן מרגי.
ב-12 בינואר 2023 הוציא את הסינגל "קרובים" עם שלומי שבת. ב-10 במאי הוציא את הסינגלים "געגוע" ו"לזוז", כשהראשון הגיע למקום ה-15 במצעד העברי של מדיה פורסט. ב-29 במאי 2023 הוציא את האלבום "געגוע". ב-13 ביולי הוציא את הסינגל "מתגעגע". ב-21 ביולי הוציא כסינגל גרסת כיסוי לשיר "אולסטאר וגופיות" של אנה זק. באוגוסט פורסם כי אגם בוחבוט ופרץ עומדים בפני הליכים משפטיים ונפרדים לאחר עשור של שיתוף פעולה. ההליכים המשפטיים הם בשל חילוקי דעות לגבי ההיבטים הכספיים של הפרידה המקצועית שלהם.
פרשות פליליות
באוגוסט 2010 עוכב לחקירה במשטרת ישראל בחשד להשתמטות ממס. הוא שוחרר בערבות עצמית ובהתנצלות, אולם מנהלו האישי אמנון זנדני שהה בהארכת מעצר מספר ימים. במאי 2013 הגישה רשות המיסים לבית משפט השלום ברמלה כתב אישום נגד פרץ ואמרגנו בגין העלמת מס בסדר גודל של כמיליון ש"ח. במרץ 2016, בעקבות הסדר טיעון, הודה פרץ והורשע, ובהמשך נדון לארבעה חודשי עבודות שירות, 8 חודשי מאסר על תנאי למשך שלוש שנים, וקנס של 60 אלף ש"ח.
חיים אישיים
פרץ נשוי ואב לארבעה, ומתגורר בבאר יעקב. הוא גיסו של הכדורגלן שובל גוזלן.
דחיסת קבצים
דחיסת קבצים (באנגלית: Compression) היא תהליך של דחיסת נתונים, המשמש להפחתת גודלו של קובץ כך שיתפוס פחות מקום מאשר בצורתו המקורית. תהליך הדחיסה מבוצע על ידי תוכנה ייעודית כגון: WinZip, WinRAR.
הדחיסה שימושית כאשר יש לאחסן את הקובץ על אמצעי גיבוי, לשדר אותו בקו תקשורת וכדומה. הדחיסה חוסכת נפח אחסון בעת גיבוי וזמן העברה בעת שידור בקו תקשורת.
כדי להשתמש בקובץ דחוס יש לפרוס אותו, כלומר לעשות את הפעולה ההפוכה לפעולת הדחיסה ולהחזירו למצבו המקורי. לפעולת הדחיסה והפריסה משמשות תוכנות שנועדו למטרה זו. ישנם מנופים שונים להכנסת קובץ למדחס, וכל אחד מהם יוצר קובץ דחוס מסוג אחר. תוכנות דחיסה מודרניות יודעות לטפל גם בקבצים שנדחסו על ידי תוכנות אחרות.
יעילותה של תוכנית הדחיסה מושפעת מאוד מסוג הקובץ הנדחס. בקבצים מסוגים שונים, כגון קבצים גרפיים מסוג PNG ,GIF ,JPEG, הנתונים מוחזקים דחוסים מלכתחילה, כך שלתוכנית הדחיסה השפעה מועטה ביותר על נפח הקובץ. בקבצים מפורמט שאינו דחוס מלכתחילה, כגון קבצים גרפיים מסוג מפת סיביות (BMP), קובצי טקסט ומסדי נתונים, הדחיסה עשויה לצמצם את נפח הקובץ במידה רבה מאוד. תוכנות הדחיסה מספקות מידע על מידת הצלחתן, ומציינות מה נפחו של הקובץ הדחוס יחסית לנפחו של הקובץ המקורי.
בנוסף לפונקציה העיקרית, של דחיסה ופריסה, מספקות תוכנות אלה פונקציות נוספות:
ראו גם
Data compression
ערוד
ערוד (שם מדעי: Equus africanus) הוא מין בתת-סוג חמור, שבסוג סוס. אחד מתת-המינים של הערוד הוא חמור הבית. לפני כששת אלפים שנה הוא בוית במצרים העתיקה ומאז משמש החמור את האדם.
תכונות
ערוד הוא חמור הבר האפריקני, גדול מן הפרא - חמור הבר האסייתי, ונבדל ממנו ברגליו המפוספסות בטבעות רוחב חומות כהות. גובה כתפיו 135 סנטימטר, ראשו גדול ואוזניו ארוכות. צבעו בקיץ הוא צהבהב-אפור ובחורף צבעו אפור יותר ואילו גחונו נותר בהיר.
התנהגות
הערוד חי בערבות עשב, באזורי מדבר, במישורים ובאזורים מבותרים ומטפס היטב במדרונות תלולים. הזכרים חיים ב"עדרי רווקים", אך זכרים בוגרים שומרים בקפדנות על נחלה ולכל זכר בוגר תחום מחייה (טריטוריה) משלו בהיקף של 5–10 קמ"ר המשמש גם קבוצות קטנות של נקבות וצעירים. הערוד מסמן את גבולות הטריטוריה בהשמעת קולות ועל ידי ערמות גללים גדולות. מלחמות גבול בין הזכרים הן אלימות במיוחד: בטבע המלחמה מסתיימת במנוסתו של המנוצח ובתנאי שבי אף ייתכן שהיא תסתיים במותו של אחד מהלוחמים. נקבות וצעירים חופשיים לנדוד בין השטחים.
הנקבות מגיעות לבגרות מינית כבר בגיל 18 חודשים ואילו הזכרים יכולים להזדווג רק לאחר שביכולתם להחזיק טריטוריה, בגיל שש בקירוב. לאחר תקופת חיזור שבה הנקבה בועטת בפראות ברגליה האחוריות בזכר המחזר. ההזדווגות נעשית כאשר הזכר עולה מאחורי הנקבה תוך נשיכות קלות של הכתפיים ומתקיימת כל שעה שעתיים במשך יום יומיים. ההריון נמשך כשנה, ומסתיים בעיר אחד בכל המלטה. בימים הראשונים לאחר לידתו של העיר, נוהגת האם ללקקו, ומונעת מנקבות אחרות להתקרב אליו כדי למנוע החתמה לא רצויה שלו כלפיהן. תקופת ההנקה נמשכת כשישה חודשים, והנקבה יכולה להתעבר מחדש רק כעבור חצי שנה עד שנה וחצי. בגיל שנתיים פורש העיר מאמו ומנסה לתחום נחלה לעצמו.
אורך החיים של הערוד בשביה כ-40 שנה, אך בטבע רק עד 20 שנה.
תפוצה בעולם ובישראל
הערוד היה נפוץ בצפון אפריקה ובמזרחה, אך מרבית הפרטים הושמדו בידי האדם בשל ציד ועל ידי הכלאה עם חמור הבית וכיום נותרו רק קבוצות בודדות שעדיין מתקיימות בדרום מזרח מצרים ובאתיופיה. בישראל הערוד לא היה נפוץ אף פעם.
כיום יש כ-500 ערודים בעולם ומתוכם כ-130 בגני החיות תחת גרעין רבייה בשל סכנת ההכחדה החמורה בה הם נמצאים (CR). בין השאר קיים גרעין רבייה בישראל, בחי-בר יטבתה.
בפברואר 2023 נולד ערוד בספארי ברמת גן בישראל, ובבוא היום יעבור לאחד מגני החיות בהתאם להמלצות תוכנית הרבייה האירופית.
השבת הערוד לישראל
הערוד הושב לישראל ב-1972 במבצע בזק אשר יזם אברהם יפה ונוהל על ידי החי-בר בישראל. המבצע החל בעת שסוחר איטלקי לחיות בר בשם רוברט נדיר זיהה מעל מדבר דנקיל באתיופיה עדר של תריסר ערודים בוגרים והציע אותם למכירה לאחד מבעלי גני החיות בניו יורק. אברהם יפה בדיוק שהה בנוכחותו בעת שמנהל גן החיות דחה את הבקשה בשל האיסור האמריקאי להכנסת בעלי חיים מאפריקה. יפה מיד שכנע אותו להפנות את הסוחר לחי-בר כך שיתאפשר להשיב את החיה שנכחדה חזרה לנופיה של ארץ ישראל. לאחר שפרופ' היינריך מנדלסון נשלח לזהות במו עיניו את הערודים המוצעים, גויסו 90,000 דולרים בסיועו של אברהם אגמון, מי שהיה למנכ"ל משרד האוצר ומנכ"ל קבוצת דלק, ובעזרתו של מרדכי הוד, מפקד חיל האוויר הישראלי, הועברו ב-14 בספטמבר 1972 תריסר הערודים שנקנו באמצעות מטוס הרקולס של החיל.
אזכורים בתנ"ך ובספרות חז"ל
בין בעלי החיים המקראיים שחיו בערבות ים המלח עד הדורות האחרונים היה גם הערוד, אבי החמור הביתי הדומה לגזע החמורים העדין ביותר. בתקופת התלמוד היה, כנראה, מצוי הרבה בארץ ישראל. זאת יש ללמוד מן ההלכות: "החמור והערוד, אעפ"י שדומין זה לזה, כלאיים זה בזה" (משנה כלאיים מ"ח, ה"ו). "מאימתי קורין את שמע בשחרית? - משיכיר בין תכלת ללבן... ר' עקיבא אומר: "בין חמור לערוד" (ב. ברכות ט', ע"ב).
ערוד מופיע לראשונה בספר איוב:
הערוד נזכר במשנה:.
ובתלמוד: "תניא רבי מאיר אומר משיכיר בין זאב לכלב רבי עקיבא אומר בין חמור לערוד" ופירש רש"י: ערוד - חמור הבר. במקום אחר מסופר: כי בית מר יוחני היו משתמשים בערודים לטחינה בריחיים במקום בחמורים.
לפי הפירושים המסורתיים, ערוד הוא בעצם שם נרדף לפרא שהוא גם כן חמור בר. התרגום הארמי מתרגם פרא - ערוד, גם במדרש רבה  משמע כי מדובר בשני שמות לאותו בעל חיים. במדרש שוחר טוב על תהילים (מזמור ט') מונים את הצמד פרא-ערוד, בין חמישה צמדי מילים נרדפות המופיעים בתנ"ך באותו פסוק. רק השערות מודרניות של חלק מהחוקרים מזהות את הערוד המקראי כחמור הבר האפריקני, בעוד חוקרים אחרים מקבלים את הזיהוי בין הערוד לפרא, או מזהים את הערוד עם הפרא הפרסי (אוֹנַגֶר).
בגמרא נזכר "ערוד" במשמעות נוספת, כיצור כלאים של נחש וצב: "אמר רב הונא בר תורתא: פעם אחת הלכתי לוועד וראיתי נחש שהוא כרוך על הצב, לימים יצא ערוד מביניהם, וכשבאתי לפני רבי שמעון החסיד, אמר לי: אמר הקדוש ברוך הוא הם הביאו בריה שלא בראתי בעולמי, אף אני אביא עליהם בריה שלא בראתי בעולמי ".
קמיצה
בהלכה היהודית, קמיצה היא אחת מהעבודות בבית המקדש, הנעשות בקרבן מנחה. הקמיצה נחשבת לעבודה, ומהותה - נטילת אובייקט המוקטר על המזבח ממקומו הקודם (בדומה לקבלת הדם) ולכן עליה להעשות על ידי כהן.
אופן הקמיצה
הקמיצה נעשית על ידי כהן העובד במשמרת השבועית שבבית המקדש. הוא שולח את ידו הפתוחה לכיוון כלי השרת בו מונח הסולת המוקדשת למנחה (לעיתים גם שמן ולבונה), לחלק מהפרשים נוטל חלק מהמנחה בשלוש אצבעותיו האמצעיות על ידי סגירת האצבעות (שמותיהם: אצבע, אמה, וקמיצה אצבע הקראת על שם פעולה זו), ובשתי האצבעות הצדדיות הוא משתמש כדי להוציא מכף היד את חלקי הקמח שלא נתחבו בתוך שלוש האצבעות, שכן חלקים אלו פסולים להקרבה, ואסור שינטלו יחד עם הקמח שנקמץ. במשנה נזכרת הלכה זו במילים אלו:. לדברי מפרשים אחרים (והרמב"ם בכללם) הקמיצה נעשית בחמש אצבעות.
במקרה שבמנחה מעורבים גם שמן ולבונה, עליו לקמוץ גם את השמן המעורב בקמח, אך לא את הלבונה. אם קמץ ועלה בידו צרור או גרגר מלח או קורט של לבונה פסול, מפני שבמקרה שעלה גרגיר מלח או לבונה בתוך הקומץ, נמצא חסר משיעור הקמח שצריך להיות בתוך הקמיצה, והרי זו כקמיצה חסרה שפסולה.
כלי הקמיצה
לפי זה לפעולת הקמיצה נצרכים שלושה כהנים: הכהן הקומץ, הכהן האוחז את כלי השרת שבתוכו מונחת הקורבן מנחה וממנו נעשית הקמיצה, וכהן שלישי שאוחז בידו כלי שרת אחר - ריק - אשר לתוכו נעשית הקמיצה.
לעומת זאת, פוסק רב ששת, כי גם אם הכלי מונח על הקרקע, ניתן לקמוץ מתוכו. לדבריו, ישנה ראייה מפורשת להלכה זו: כאשר נטלו הכהנים את שתי כפות הלבונה משולחן הפנים, הם לא הגביהו את השולחן; ומכיוון שמהותן שתי העבודות שוות - נטילה מכלי לצורך הקטרה - מוכח כי הקמיצה כשרה גם אם נעשית מכלי שרת שנמצא על גבי הקרקע.
רבא, הסתפק באופן דומה לגבי פעולת ההנחה: האם יש להניח את הקומץ לתוך כלי האחוז ביד כהן ואינו מונח על גבי הקרקע, או שמא גם אם הכלי מונח על גבי הקרקע הוא כשר. השאלה היא האם יש ללמוד ממנחה, שהנחתה בכלי השרת כדי לקדש אותה בקדושת קרבן מנחה כשרה גם כאשר הכלי מונח על גבי הקרקע, או מקבלת דם השחיטה בכלי שרת האחוז בידי כהן כדי לזרקו על המזבח.
פסולי קמיצה
במקרה שהקמיצה נעשתה באיסור על ידי זר - אדם שאינו כהן; - אדם שאחד מקרוביו מת באותו יום; טבול יום; מחוסר בגדים; מחוסר כיפורים; כהן שלא רחץ ידיו ורגליו לפני העבודה; ערל; טמא; כהן שיושב במקום לעמוד ככתוב בפסוק "לעמוד לשרת"; או כהן העומד על גבי כלים, על גבי בהמה או על רגלי חבירו - הקמיצה פסולה.
נחלקו חכמי המשנה, אם הקמיצה נעשתה בפסול, האם ניתן להחזיר את הקמח שנקמץ חזרה לכלי השרת, ובכך להכשיר את הכלי לקמיצה חוזרת באופן כשר. לפי רבי יהודה בן בתירה ניתן להחזיר את הקומץ לכלי שרת, אך חכמים חולקים עליו.
נחלקו חכמי המשנה והתלמוד בשיטת רבי יהודה בן בתירא, האם דבריו אמורים גם אם הקומץ הפסול כבר הונח בכלי שרת אחר - ובכך השלים למעשה את הקמיצה (אם כי באופן פסול), כלומר האם גם אז ניתן להחזיר את הקומץ לכלי השרת הראשון או לא. לפי שיטת רבי יוסי בן יוסי בן יאסיין ורבי יהודה הנחתום עם ההנחה הקמיצה נפסלה סופית ואין שום דרך להכשירה, אלא יש להביא מנחה אחרת בכלי שרת. לעומת זאת סבור רב, שגם באופן כזה הקמיצה לא נפסלה סופית, וניתן להחזירה לכלי השרת הראשון כדי לבצע שוב את הקמיצה באופן ראוי, שכן קמיצת פסולים אינה נחשבת לקמיצה כלל.
שיטת רבי יוסי בן יוסי בן יאסיין ורבי יהודה הנחתום
חכמי התלמוד התקשו בהבנת שיטת רבי יוסי בן יוסי בן יאסיין ורבי יהודה הנחתום: אם קמיצת הפסולים נחשבת לקמיצה, עליה להפסל לפני הנחת הסולת בכלי השרת; ואם קמיצת פסולים אינה נחשבת כקמיצה כלל, מדוע הנחתה בכלי שרת פוסלת את המנחה כך שלא ניתן להחזיר את הקומץ לכלי הראשון ולקמוץ שוב?
מכאן למדו חכמי התלמוד שני חידושים:
לימנובה
לימנובה (בפולנית: Limanowa; ביידיש: לימענעוו) היא עיירה בפרובינציית פולין קטן שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
לימנובה נזכרת לראשונה בסוף המאה ה-15, ובשנת 1565 הוענקו לה זכויות עיר. במהלך פלישת האימפריה השוודית לפולין באמצע המאה ה-17 הוחרבה העיירה.
בתחילת דצמבר 1914 נערך בסביבת העיירה קרב מרכזי במלחמת העולם הראשונה.
יהודי לימנובה
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-900 יהודים, כשליש מתושביה, ופעלו בה בית ספר עברי ותנועות נוער ציוניות.
ב-18 באוגוסט 1942 פשטו הגרמנים על הגטו שבעיירה, ורצחו במהלך אקציה כ-380 יהודים קשישים וחולים. יתר יושבי הגטו הורצו מרחק של כ-26 ק"מ עד נובי סונץ', תוך ירי בנכשלים. משם שולחו יהודי העיירה כעבור מספר ימים למחנה ההשמדה בלז'ץ.
ויליאם רנדולף הרסט
ויליאם רנדולף הרסט (באנגלית: William Randolph Hearst; 29 באפריל 1863 - 14 באוגוסט 1951) היה מו"ל עיתונות אמריקאי, מגדולי בעלי העיתונים בארצות הברית.
ביוגרפיה
הרסט נולד בסן פרנסיסקו שבקליפורניה. בגיל צעיר קיבל מאביו, שהיה איש עסקים עשיר וחבר הסנאט של ארצות הברית, עיתון בשם "San Francisco Examiner". הוא הגדיל את תפוצת העיתון, בעיקר בעזרת הוספת איורים ותמונות ושינוי סגנון הכתיבה לאנושי וסנסציוני יותר.
בשנת 1895 עבר הרסט לניו יורק ורכש את העיתון "New York Journal". הוא הפך את העיתון לפופולרי מאוד והחל להתחרות בג'וזף פוליצר, מה שסימל את תחילתה של העיתונות הצהובה בארצות הברית. בתוך זמן קצר עקף את פוליצר וב-1925 היה בעל רשת של 25 עיתונים יומיים במספר רב של ערים. לשם הפצת עיתוניו הקים את חברת ההפצה "קינג פיצ'ר".
עיתוניו של הרסט התאפיינו בסנסציות ובסיפורים מרגשים והרבו לעסוק בנושאי פשע, חברה, מין, רכילות ועוד. הייתה לו גם השפעה רבה על דעת הקהל ועל מדיניות הממשל האמריקאי. עיתוניו נקטו בעמדות שמרניות ולחמו בשחיתות של הממסד. הוא ניהל בשנת 1897 תעמולה למען יציאה למלחמה בספרד. לשם כך הובאו בעיתוניו סיפורי זוועות על אכזריות הספרדים שחלקם היו בדויים וחלקם מנופחים, אך תרמו ליצרת דעת קהל שתמכה במלחמה. לאחר מכן נאבק נגד הצטרפות ארצו למלחמת העולם הראשונה.
הוא נבחר בהצלחה ב-1902 לבית הנבחרים של ארצות הברית, כשייצג את המחוז ה-11 מטעם מדינת ניו יורק כחבר המפלגה הדמוקרטית, ושירת שם עד 1907. לאחר מכן רץ ללא הצלחה למספר תפקידים; בהם ראש עיריית ניו יורק, מושל ניו יורק ולבסוף לסגן מושל ניו יורק.
הרסט הואשם גם בקשירת קשר לחיסולה של תעשיית הקנאביס, אשר החלה להיווצר באמריקה בשנות ה-30 של המאה ה-20, זאת בשל העובדה שייצור נייר מקנביס היה פוגם ברווחיו מייצור נייר מיערות אשר היו בבעלותו. נטען כי ידו הייתה בהליכי החקיקה של משרד הבריאות האמריקאי להוצאת הקנביס אל מחוץ לחוק ושבמקביל הוא קידם דה-לגיטימציה ציבורית של הקנביס התעשייתי (Hemp) על ידי הצגתו בעיתוניו, תחת הסלנג "מריחואנה", כסם אשר "יובא" על ידי מהגרים מקסיקנים ואשר גורם להפקרות ושילוח-רסן מיני, למעשי אונס ואף לרצח בקרב בני נוער. מסע פרסום שלילי זה זכה בתודעה הציבורית האמריקנית לשם "קדחת הגראס" (Reefer Madness).
הסרט "האזרח קיין" מ-1941, שנחשב על ידי מבקרי הקולנוע כאחד הסרטים הטובים בכל הזמנים, נעשה בהשראת סיפור חייו של הרסט ומהווה ביקורת סאטירית עליו, מה שגרם לו לנסות למנוע את הפצתו. הסרט מציג את הרסט, מבלי לנקוב בשמו, כאיל עיתונות מושחת. הוא אסר לכלול פרסומות לסרט בעיתונים שבבעלותו: "סן פרנסיסקו אקזמינר" ו"ניו יורק ג'ורנל-אמריקאן".
ויליאם הרסט נפטר בשנת 1951 בגיל 88, והוריש את האימפריה ואת הטירה המלכותית שבנה לחוף האוקיינוס השקט לחמשת בניו.
מסכת כלה
מסכת כלה היא חיבור הנמנה עם המסכתות הקטנות. המסכת מכילה פרק אחד ארוך העוסק ברובו באופן הראוי לקיום יחסי אישות ובענייני צניעות על פי הדרכות חז"ל.
שמו נגזר מהמאמר הראשון העוסק בחובת ברכת הנישואין: "כלה בלא ברכה אסורה לבעלה כנידה".
מסכת כלה הוא חיבור קלאסי של המסכתות הקטנות בעוד מסכת כלה רבתי הוא חיבור ארוך יותר באותו שם 'מסכת כלה' שנמצא מאוחר יותר, וכדי להבדילו מהחיבור שהיה ידוע עד אז, נקרא 'מסכת כלה רבתי'.
אזכורים בתלמוד ובספרי הראשונים
במסכת שבת מובא מאמרו של רבי יוחנן הקובע מי מוגדר כ"תלמיד חכם": "איזהו תלמיד חכם שממנין אותו פרנס על הציבור, זה ששואלין אותו דבר הלכה בכל מקום ואומר, ואפילו במסכת כלה". מאמר דומה מובא בברייתא במסכת קידושין הדנה באדם שקידש אישה בתנאי שהוא "תלמיד חכם". על פי התלמוד על מנת שהקידושין יהיו תקפים אין צורך שהמקדש יהיה במדרגתם של שמעון בן עזאי או של שמעון בן זומא, אלא די בכך "ששואלין אותו בכל מקום דבר אחד בלימודו ואומרו, ואפילו במסכתא דכלה".
הראשונים פירשו את המילים "אפילו במסכת כלה" בכמה צורות. רש"י פירש כי מדובר בחיבור תנאי מסוים הנקרא מסכת כלה. לפי פירושו בזמן חז"ל הלימוד במסכת כלה לא היה נפוץ ולכן תלמיד חכם הבקיא אפילו במסכת זאת ראוי להתמנות פרנס על הציבור. מאידך, אף על פי שמסכת כלה אינה נחשבת כקשה להבנה, אדם שלמד אותה ובקיא בה, מוגדר כתלמיד חכם לעניין קידושין.
לעומת זאת, ראשונים אחרים, בהם ר"י הזקן, הרמב"ם, המאירי ורבי יהודה ברצלוני, העדיפו את הפירוש לפיו מדובר במסכת הנלמדת בשני כינוסי הלימוד השנתיים שהיו נהוגים פעמיים בשנה וכונו ירחי כלה. יש אף שגרסו בלשון התלמוד "הלכות כלה" ולא "מסכת כלה".
לפירוש השני נטה גם חנוך אלבק. לדבריו, המילים "ואפילו במסכת כלה" הוכנסו בשלב מאוחר יותר ואינם חלק מהברייתות או ממאמרו של רבי יוחנן. בהסבר זה מתייחס אלבק לדבריו של אייזיק הירש וייס שטען כי מנהג "ירחי כלה" הוא מאוחר והיה נהוג רק בבבל ולכן לא ניתן לייחסו לתנאים או לרבי יוחנן. בדברים אלו רצה וייס להוכיח כי מסכת כלה שהוזכרה בתלמוד היא חיבור נפרד. עם זאת, הוא סבר כי מסכת כלה המצויה בידינו הכוללת בעיקר בדברי אגדה, אינה זו המוזכרת בתלמוד ועסקה ככל הנראה בדיני כלה.
מהדורות ונוסחים
מסכת כלה שלפנינו מכילה פרק אחד בלבד. על קובץ זה קיימים פירושים מאת הרב יהוידע הכהן, הרב יעקב נאומבורג ("נחלת יעקב") הרב חיים יוסף דוד אזולאי ("כיסא רחמים"), הרב יעקב ב"ר דב בער ("קהלת יעקב"), הגהות של הגר"א ושל הרב יהודה בכרך (הגרי"ב), וביאור של הרב חיים קניבסקי.
בשנת תרכ"ד הדפיס נחמן נתן קורונל בווינה את הספר "חמישה קונטרסים" ובו כמה מסכתות קטנות שמצא בכתב יד שנכתב בסלוניקי בשנת רס"ט. בין המסכתות נדפסה גם "מסכת כלה" שכללה עשרה פרקים. נוסח זה היה רחב ומפורט הרבה יותר ממסכת כלה שהייתה ידועה עד אז, והתאים לאזכורים שונים של מסכת כלה בספרי הראשונים שלא התאימו לנוסח הקצר יותר.
קישורים חיצוניים
מהדורות - מסכת כלה: קישורים נוספים:
אנתוני פארקר
אנתוני מייקל פארקר (באנגלית: Anthony Michael Parker; נולד ב-19 ביוני 1975) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד, וכיום משמש כג'נרל מנג'ר של קבוצת ה-NBA אורלנדו מג'יק.
פארקר, המתנשא לגובה של 1.98 מטר, מוכר בישראל בעיקר בזכות שנותיו כשחקן בקבוצת מכבי תל אביב, אותה הוביל לשלוש זכיות באליפות אירופה. נחשב לאחד מהשחקנים הטובים באירופה בכל הזמנים ומהזרים הבולטים בהיסטוריה של הליגה הישראלית.
תחילת דרכו
פארקר, יליד נייפרוויל, אילינוי, עשה את צעדיו הראשונים בענף הכדורסל במדי מכללת בראדלי, בה שיחק 112 משחקים, במהלכם רשם ממוצעים מרשימים של 15.0 נקודות, 5.7 ריבאונדים ו-2.3 אסיסטים. ההצלחה היחסית שלה זכה בקולג', הביאה את קבוצת ה-NBA, ניו ג'רזי נטס, לבחור אותו במקום ה-21 בדראפט של שנת 1997. פארקר הועבר מיד לקבוצת NBA אחרת, פילדלפיה 76', שבה שיחק 39 משחקים בלבד מבלי להותיר חותם מיוחד עקב היותו מחליף לאלן אייברסון. באוגוסט 1999 עבר לקבוצת אורלנדו מג'יק, שבה שיחק כ-16 משחקים עם ממוצעים של 3.6 נקודות ו-1.7 ריבאונדים למשחק, ובהמשך העונה עבר לשחק בליגת הכדורסל CBA, שבה שיחק ביחד עם מייסאו באסטון בקבוצת קוואד סיטי ת'אנדר. בקוואד סיטי שיחק 26 משחקים והשיג ממוצע של 30 דקות וכ-12 נקודות למשחק. חוסר ההצלחה של פארקר בליגת ה-NBA גרם לו לשקול הצעות ממקומות אחרים, כולל מאירופה, שבמהלך השנים הפכה למוקד משיכה רציני לכדורסלנים אמריקאים שלא מוצאים את מקומם ב-NBA.
מעברו לאירופה
בעונת 2000/2001 עבר פארקר לשחק במכבי תל אביב, קבוצתו הראשונה מחוץ לארצות הברית. פארקר הפך בהדרגה לשחקן מרכזי בקבוצה, שאומנה על ידי פיני גרשון ודייוויד בלאט, וביחד עם שחקנים אחרים כאריאל מקדונלד, נייט האפמן וטל בורשטיין, סייע לקבוצה לזכות בשלושה תארים באותה עונה: אליפות ה"סופרוליג" (באותה עונה הוקמו באירופה שתי ליגות נפרדות, ה"סופרוליג" בראשות ארגון פיב"א וה"יורוליג" בראשות ארגון יול"ב, עקב סכסוך שפרץ בין הארגונים ומחלוקות כספיות), אליפות ישראל וגביע המדינה. פארקר המשיך במכבי תל אביב בעונת 2001/2002 ועזר לקבוצה לזכות בשני התארים המקומיים ולהעפיל לפיינל פור של היורוליג, ליגת הכדורסל האירופית המאוחדת, שנערך בבולוניה, איטליה שם הפסידה מכבי תל אביב בחצי הגמר לפנאתינייקוס.
בתחילת עונת 2002/2003 החליט פארקר לקחת הפסקה ממשחק הכדורסל עקב הולדת בנו הראשון, ואת המחצית הראשונה של עונה זו בילה בביתו שבארצות הברית. בינואר 2003 הצטרף לקבוצה האיטלקית, וירטוס רומא, והיווה גורם מרכזי בהעפלת הקבוצה לחצי גמר הפלייאוף של הליגה האיטלקית, מה שהקנה לה מקום ביורוליג בעונה שלאחר מכן.