cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פליקס החתול
המצאת פליקס החתול
סאליבן היה בעליו של האולפן ולכן, כמו כמעט כל יזמי הסרטים, היה בעל זכויות היוצרים על כל יצירותיהם של עובדיו. מסמר, כמו אנימטורים רבים בזמנו, לא קיבל קרדיט על עבודתו. לאחר מותו של סאליבן ב-1933 הבעלות על הדמות נכללה בנכסיו האוסטרלים. רק שנים רבות לאחר מותו, אנשי הצוות של סאליבן (האל ווקר, האל אגסטר, ועורך הדין שלו - הארי קופ) הצביעו על מסמר כיוצרו של פליקס. הם טענו שפליקס בוסס על דמות אנימציה של צ'ארלי צ'פלין, שמסמר יצר מוקדם יותר עבור אולפנו של סאליבן. לחתול ב-"Feline Follies" היו אישיות ותנועות אופייניות ששיקפו מאפייני מפתח של צ'פלין, וגופו היה הגוף השחור המוכר של פליקס, אם כי חסון יותר (בעיני מסמר צורות מוצקות היו קלות יותר להנפשה).
מסמר עצמו איזכר את גרסתו ליצירת החתול בריאיון עם היסטוריון האנימציה ג'ון קנמקר:
היסטוריוני אנימציה רבים (בעיקר אמריקאים ואנגלים), מגבים את הטענות של מסמר. בהם: מיקל ברייר, ג'רי באק, קולין וטימותי קואלס, דונלד קרפטון, דייוויד גרסטיין, מילט גריי, מארק קאוסלר, לאונרד מלטין וצ'ארלס סולומון.
בלי קשר לשאלה מי יצר את פליקס, סאליבן שיווק את החתול בנחישות, ומסמר המשיך לייצר כמות עצומה של סרטוני פליקס, ומשנת 1923 יצר גם רצועת קומיקס שהופצה על ידי סינדיקט קינג פיצ'רס.
פופולריות חסרת תקדים
כשהסכם ההפצה עם פרמאונט פקע ב-1922, סאליבן החל להפיץ את סרטוני האנימציה באמצעות מרגרט ג. וינקלר, והפופולריות של פליקס גאתה לשיאים חדשים.
ב-1923 החתול היה בשיא קריירת הקולנוע שלו. "פליקס בהוליווד", סרטון שהופץ בשנה זו, משתמש בפופולריות של פליקס ומפגיש אותו עם ידוענים עמיתים כמו דאגלס פיירבנקס, ססיל ב. דה-מיל, צ'ארלי צ'פלין, בן טרפין ואפילו הצנזור ויל ה. הייס. דמותו הופיעה על שעונים, קישוטי חג המולד, וכבלון הענק הראשון של תהלוכת חג ההודיה של מייסיס. פליקס היה גם נושאם של מספר שירים פופולריים. אפילו פול ויטמן, מלך הג'אז, עשה קטע על החתול הנמרץ. בעקבות ההצלחה הופיעו גם דמויות משנה חדשות רבות, ביניהן וילי בראון אדונו של פליקס, יריבו סקידו העכבר, אחייניו אינקי, דינקי, ווינקי וחברתו קיטי.
רוב סרטוני פליקס המוקדמים שיקפו את רוח התקופה בארצות הברית. סטריאוטיפים אתניים הופיעו בסרטונים כמו "פליקס רעב" (1924). פלאפריות הוגחכו ב"פליקס מתעשר בפתאומיות" (1923). פליקס אפילו היה מעורב בהתארגנות של איגוד מקצועי ב"פליקס מורד" (1924). בסרטונים רבים היו התייחסויות לאלכוהוליזם ולתקופת היובש, למשל ב"פליקס מגלה" (1924) וב"פליקס מחפש כיף" (1930). ב"פליקס מפענח" (1924) פליקס מנסה לעזור לחברו הנווד שמוטרד בשל אפו האדום. בסוף הסרטון החתול מוצא מרפא לאף המטופש: "המשך לשתות והוא יהפוך לכחול".
פליקס היה גם הדמות הראשונה ששודרה בטלוויזיה. ב-1928 בחרה חברת RCA בובת פליקס עשויה מעיסת נייר (papier-mâché) לניסוי באמצעות תחנת הטלוויזיה הנסיונית W2XBS ניו יורק בפארק ואן קורטלנד. הבובה נבחרה בשל ניגודי הגוונים ועמידותה באור העז שנדרש לניסוי. הבובה הוצבה על משטח מסתובב של פונוגרף וצולמה כשעתיים ביום. לאחר תשלום חד פעמי לסאליבן, נותרה הבובה על המשטח המסתובב כמעט עשור, במהלכו RCA כווננה את הגדרות התמונה.
הצלחתו הגדולה של פליקס הולידה חקיינים רבים. המראה והאישיות של כוכבים חתולים אחרים בשנות ה-20, כמו ג'וליוס מסדרת קומדיות אליס של וולט דיסני, וואפלס מסרטי איזופוס של פול טרי ובייחוד חתול משוגע של ביל נולן מ-1925, כולם נראים כאילו נגזרו על פי דמותו של פליקס.
גם המבקרים אהבו את הסרטים המצוירים של פליקס. הם שיבחו אותם כדוגמאות יצירתיות להפליא של סוריאליזם קולנועי. נאמר על פליקס שיחסו אל הפנטסטי - יוצר אותו כשאינו בנמצא ומתייחס אליו כמובן מאליו בהימצאו - מייצג את תודעת הפלא של ילדים. צעידתו המפורסמת - ידיים מאחורי הגב, ראש מורכן, שקוע במחשבות - הפכה לסמל מסחרי שנותח ופורש על ידי מבקרים בכל העולם. זנבו האקספרסיבי של פליקס, שיכול להיות את חפירה לרגע וברגע הבא סימן קריאה או עיפרון, מדגיש כי הכול אפשרי בעולמו.
מראינוע לקולנוע
עם הופעת הסרטים המדברים, אדיוקישונל פיקצ'רס שהפיצה אז את סרטוני פליקס, דחקה בפאט סאליבן לעלות מדרגה לסרטים מצוירים "מדברים". הוא סירב, והוויכוח הממושך הוביל למשבר ביחסיהם. סאליבן זיהה את הפוטנציאל של הקול בסרטים המצוירים רק ב-1928, כשהסרטון "אנית הקיטור ווילי" של וולט דיסני בכיכובו של מיקי מאוס היה לסרט המצויר המדובב הראשון עם פסקול מסונכרן. סאליבן חתם חוזה עם פירסט נשיונל פיקצ'רס ב-1928 אך מסיבות לא ידועות ההתקשרות לא החזיקה מעמד. סאליבן העביר את הפצת סרטי פליקס המדובבים לקופלי פיקצ'רס. ב-16 באוקטובר 1929 הופיעה פרסומת בעיתון בה פליקס מכריז, בסגנונו של אל ג'ולסון: "עוד לא שמעתם כלום!".
אך לרוע המזל, המעבר לקולנוע לא צפן בשורות טובות לפליקס. תוצאות המעבר היו הרסניות, ויותר מתמיד נראה היה שעכברו של דיסני מרחיק את הקהל מכוכבו האילם של סאליבן. אפילו "פליקס מחפש כיף" האקסצנטרי ו"בלבול באפריל" בסגנון סדרת "סימפוניות שטותיות" של דיסני (שניהם הופצו ב-1930) לא הצליחו לזכות באמון הקהל, וחוזה ההפצה בקופלי בוטל. סאליבן הצהיר על תוכניות להקים אולפן חדש בקליפורניה, אך הן לא הוגשמו. המצב הלך והידרדר כשבעקבות מותה של אשתו של סאליבן, מרג'ורי, במרץ 1932, סאליבן התמוטט. הוא שקע בדיכאון אלכוהולי, במהרה הידרדרה בריאותו וזיכרונו התעמעם. הוא לא יכל אפילו לפדות המחאות עבור מסמר שכן חתימתו הצטמצמה לשירבוט קלוש. הוא נפטר ב-1933 והותיר את האולפן בקריסה.
ב-1935 פנו אולפני ואן ביורן למסמר ושאלוהו אם יוכל להחזיר את פליקס אל המירקע. הם אף הציעו לו צוות מלא ואת כל האמצעים הדרושים. מסמר דחה את ההצעה, אך המליץ על בארט ג'ילט, שעבד בעבר עם סאליבן וכעת עמד בראש הצוות של ואן ביורן. ב-1936 קיבלו אולפני ואן ביורן את הסכמתו של אחיו של סאליבן להפיק סרטוני פליקס חדשים, בקול וצבע. ג'ילט, בהשפעת הסגנון של דיסני, מחק בסרטוניו את אישיותו הבולטת של פליקס והפכוהו ברוח הזמן לדמות משעשעת סתמית. הסרטונים החדשים לא זכו להצלחה, ולאחר הפקת שלושה פרקים בלבד הפסיקו אולפני ואן ביורן את הסדרה.
שיבת החתול
ב-1953 רכשו אופישל פילמס את סרטוני סאליבן ומסמר, הוסיפו להם פסקול והפיצו אותם לשוק הביתי ולטלוויזיה. מסמר עצמו המשיך לצייר את רצועות הקומיקס של פליקס בימי ראשון עד שהופסקו ב-1943, ומאז במשך אחת עשרה השנים הבאות, הוא כתב וצייר ספרי קומיקס חודשיים של פליקס עבור דל קומיקס. ב-1954 מסמר פרש מרצועות הקומיקס היומיות ועוזרו ג'ו אוריאולו החליפו. אוריאולו ובעליו החדש של פליקס, אחיינו של פאט סאליבן, החליטו ליצור סדרה חדשה של סרטוני פליקס לטלוויזיה. החל משנת 1958 כיכב פליקס ב-260 סרטונים שאוריאולו הפיק לטלוויזיה, ושהופצו על ידי טראנס-לוקס. בדומה לאולפני ואן ביורן לפניו, אוריאולו יצר פליקס מבוית וחדגוני יותר, מותאם יותר לילדים, והוסיף אלמנטים כמו תיק התעלולים הקסום של פליקס שמשתנה בצורתו ובתכונותיו לפי רצונו של פליקס. התוכנית זכורה גם בשל שיר הנושא שלה, שנכתב על ידי ווינסטון שארפלס (1958):
"פליקס החתול החתול המופלא, המופלא! בעת צרה בתיק התעלולים ימצא עזרה!".
התוכנית לא כללה חלק נכבד מדמויות המשנה הקודמות של פליקס, ובמקומן הופיעו דמויות חדשות, בהן פרופסור מוסטשיוד הזדוני, פוינדקסטר האחיין הלמדן הגאון (עם אי. קיו 222, ידוע כ״מבריקוני״ בגרסה העברית), רוק בוטום בעל פני הבולדוג, עוזרו השלומיאל של הפרופסור, מאסטר צילינדר, רובוט גלילי מרושע ו"מלך הירח", ו-וה-וום, אסקימוסי קטן, צנוע וידידותי, שקולו היחיד הוא זעקה של שמו בעוצמה מרעידת אדמה. דמויות אלו דובבו על ידי ג'ק מרסר.
כיום, דון, בנו של אוריאולו, ממשיך לשווק את החתול. ב-1989 פליקס כיכב בסרטו הראשון והיחיד באורך מלא: "פליקס החתול: הסרט", בו פליקס, הפרופסור ופונידקסטר מבקרים במציאות חלופית. הסרט נכשל בקופות. בין השנים 1995 עד 1997 פליקס הופיע שוב בטלוויזיה, בסדרה שנקראה "הסיפורים המטורפים של פליקס החתול" (״הרפתקאותיו החדשות של פליקס החתול״ בישראל). ב-2000 הופצה סדרת האנימה "פליקס התינוק" לשוק היפני, והסרט "פליקס החתול מציל את חג המולד" שהופץ ישירות לווידאו. אוריאולו יצר גם גל חדש של מוצרי מרצ'נדייז עם דמותו של פליקס, שכללו כל מוצר אפשרי, כגון ספלים ועוד.
בשנת 1993 כיכב פליקס החתול במשחק וידאו לקונסולות ה-NES וה- Game Boy של נינטנדו, ובו היה על פליקס להציל את חברתו קיטי מהפרופסור. בשנת 1998 שוחרר משחק פיראטי של פליקס החתול לקונסולת ה-NES, והיה מבוסס על אחד סרטוני פליקס החתול של אולפני ואן ביורן, "האווז שהטיל ביצי זהב". משחק פיראטי נוסף של פליקס החתול הוא גרסת סגה מגה דרייב של משחק ה-NES הרשמי.
מאז הופעת ספרו של ג'ון קנמקר: "פליקס: הסיפור המטורף של החתול המפורסם ביותר בעולם" ב-1991 נוצרה התעניינות מחודשת בסרטונים המוקדמים של סאליבן ומסמר. הם זכו למהדורות רבות בוידאו וב-DVD, הראויות ביותר לציון הן: מהדורת "קבלו את פליקס החתול" של בוסקו וידאו, "פליקס!" של לומיויזן, "בטרם מיקי" של אינקוול אימג'ס אינק, "פליקס החתול ונדירים של שנות ה-20" של ת'נדרבין אנימישן.
פליקס כקמע
עקב הפופולריות חסרת התקדים של פליקס, והעובדה ששמו נגזר בחלקו מהמילה "אושר" בלטינית, אנשים וארגונים אימצו את פליקס כקמיע. בין האנשים ווינסלו ב. פליקס, סוחר שברולט מלוס אנג'לס וחבר של פאט סאליבן שפתח חדר תצוגה ב-1921. שלט הניאון בעל שלושת הצדדים של שברולט פליקס, עם דמויות החתול המחייך הענקיות, המשקיף על רחוב Figueroa ועל הכביש המהיר Harbor, מהווה כיום ציון דרך ידוע של לוס אנג'לס. בין האחרים שאימצו את פליקס כקמיע: הניו יורק יאנקיס של 1922, והטייס צ'ארלס לינדברג שלקח עמו בובת פליקס בטיסתו הטראנס-אטלנטית ההיסטורית.
הפופולריות של פליקס נמשכה. בסוף שנות ה-20 יחידת מפציצים של הצי האמריקאי (VB-2B) אימצה סמל הכולל את פליקס המחייך נושא פצצה עם פתיל בוער. הסמל שימש אותם במהלך שנות ה-30. בתחילת מלחמת העולם השנייה, כשיחידה זו כבר פורקה, יחידה אחרת של הצי האמריקאי (VF-31) החליפה את הלוגו שלה בסמל זה, ונושאת אותו עד היום על המעילים ועל כלי הטיס שלה.
כיום ישנה יצרנית מוצרי מזון לחתולים, הנושאת את שמו ותמונתו של פליקס.
פטר קארלסון (שחקן טניס שולחן)
פטר קארלסון (בשוודית: Peter Karlsson; נולד ב-29 במאי 1969) הוא שחקן טניס שולחן שוודי.
קארלסון זכה בשנת 1991 באליפות העולם לזוגות ובשנת 2000 זכה באליפות אירופה ליחידים.
השירג'ימה
הַשׁירָג'ימָה (יפנית: 柱島; האי הַשׁירָה) הוא אי בדרום מפרץ הירושימה, אשר בים הפנימי סטו, מחוז ימאגוצ'י, יפן. האי נמצא 26 ק"מ דרומית לעיר איוָואקוּני, והוא חלק מאיי קוּטְסוּנָה בתוך שרשרת איי בּוֹיוֹ.
שטחו של האי הוא 3.12 קמ"ר, ואוכלוסייתו מונה 282 נפשות. הנקודה הגבוהה ביותר באי היא הר קינְזוֹ. הפעילות הכלכלית באי מרוכבת מדיג, חקלאות וגידול פירות הדר. ישנה מעבורת המחברת את האי עם נמל איווקוני בכל יום שני.
האי ידוע במיוחד בשל תפקידו במהלך מלחמת העולם השנייה, בתור אזור עגינה והיערכות. בשל היותו ממוקם כ-40 ק"מ ממספנת הצי בקורה, ספינות הצי הקיסרי היפני שלא הזדקקו לתיקונים, היו עוגנות שם. האזור שימש גם כאתר היערכות טרם יציאה לים.
אולריך השני, רוזן וירטמברג
אולריך השני, רוזן וירטמברג (בסביבות 1254 – 18 בספטמבר 1279) היה רוזן וירטמברג מ-1265 עד 1279.
אולריך היה בנם של אולריך הראשון ומכטהילד מבאדן. הוא עלה לשלטון בשנת 1265, בגיל 11, ולכן, ככל הנראה, היה תחת הדרכתו של הרטמן השני, רוזן גרונינגן. הוא מוזכר לראשונה במסמכים בסביבות 1270. לא ידוע אם אולריך היה נשוי.
אחיו למחצה אברהרד הראשון ירש אותו. גופתו נקברה בכנסיית ביוטלסבאך. בשנת 1316 או 1320 שרידיו הועברו ל- Stiftskirche בשטוטגרט.
ז' בתשרי
בר מצווה
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בז' בתשרי היא בדרך כלל פרשת האזינו. אם ראש השנה חל ביום חמישי בשנת בר המצווה, תיפול שבת בר המצווה ביום כיפור, ואז דוחים את הקריאה בתורה לסוכות.
קאזאנקה (כדורגל)
קאזאנקה (ברוסית: Футбольный клуб «Казанка») הוא שמו של מועדון כדורגל רוסי ממוסקבה. הוקם בשנת 2008 בשם לוקומוטיב-2 כקבוצת בת של קבוצת הכדורגל לוקומוטיב מוסקבה. מתמודד באזור מערב של הליגה הרוסית השנייה ומארח את משחקי הבית באצטדיון ספסאן בן 10,000 המושבים.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה לראשונה כקבוצת מילואים בשנת 1992 ושיחקה בליגה הרוסית השנייה ובליגה הרוסית השלישית, אך בפועל הוקמה הקבוצה בפברואר 2008 כ"לוקומטיב-2" שהורכבה מבוגרי האקדמיה לכדורגל של לוקומוטיב ומתמודדת מאז בליגה השנייה.
הקבוצה העפילה לשלב 16 האחרונות בגביע הרוסי בכדורגל בעונת 2012/2013. ביולי 2014 הקבוצה פורקה, אך הוקמה מחדש בשנת 2017. באפריל 2017 הוכרז רשמית על הקמת קבוצת הבת "קאזאנקה-לוקומוטיב" שהחלה להתמודד בליגה הרוסית השנייה
אחד השחקנים הידועים ששיחק בשורות הקבוצה היה דמיטרי סיצ'ב.
פקיעין החדשה
פקיעין חדשה הוא מושב באזור הצפון ליד הכפר פקיעין, השייך למועצה אזורית מעלה יוסף.
היסטוריה
היישוב נוסד על ידי שתי קבוצות עולים ממרוקו. הקבוצה החלוצית הראשונה הגיעה בפברואר 1955 וכללה יהודים מהערים: פאס, רבאט וקזבלנקה - ערים שהיו תחת שלטון קולוניאלי צרפתי. הקבוצה השנייה הגיעה באוקטובר 1955 וכללה יהודים מהערים: מלילה, אל-קסר אל-כביר, תטואן, לראש וטנג'יר, ערים במרוקו הספרדית שהיו טריטוריה עצמאית בחסות ספרד שבהם היהודים דיברו בחכיתיה וספרדית.
באוקטובר 2007, פרצו עימותים קשים בכפר פקיעין הסמוך, בעקבות הצבת אנטנה סלולרית בפקיעין החדשה. המגבר של האנטנה שהוצב בלול של תושב פקיעין החדשה הוצת. לטענת התושבים הקרינה מהמגבר גורמת לסרטן. בעימותים נפצעו 31 תושבים מירי של המשטרה. דו"ח הוועדה המשטרתית שחקרה את האירועים קבע כי הפיקוד והשליטה באירוע לקו בחסר, אך לא הוגשו כתבי אישום נגד שוטרים שפתחו באש באירוע.
כלכלה
בתחילה, היישוב הוגדר כמושב שיתופי. ענפי המשק הראשונים היו גידול טבק וענבים לייצור יין. בשנות השבעים המושב עסק בגידול דובדבנים, אפרסקים, אגסים, שזיפים וכן תרנגולות מטילות. באמצע שנות השבעים חוסל ענף גידול הדובדבנים, עקב מחלה אשר פגעה בעצי הדובדבנים. בשנים אלה, הוקצו למושב קרקעות נוספות בסמוך למושב חזון, שם גודלו עצי תפוחים, אגסים וזיתים. באמצע שנות השמונים נעשו מספר ניסיונות להכניס ענפי חקלאות נוספים, במסגרת זו נוספו גידולי עזים לחלב וגידול פטריות שמפיניון. ענפים אלא לא שגשגו וחוסלו לאחר שנים בודדות. כיום, תושבי המקום מגדלים תרנגולות מטילות, עוסקים באירוח כפרי ותעסוקה בענפי התעשייה מחוץ ליישוב.
ג'וזף הוקר
ג'וזף הוקר (באנגלית: Joseph Hooker; 13 בנובמבר 1814 – 31 באוקטובר 1879) היה איש צבא אמריקאי בדרגת מייג'ור גנרל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. הוקר החל דרכו הצבאית במלחמות האינדיאנים ומלחמת ארצות הברית–מקסיקו קודם מלחמת האזרחים. לאחר שהראה את יכולותיו הפיקודיות במהלך קרב פרדריקסברג, מונה הוקר בידי הנשיא אברהם לינקולן למפקד ארמיית הפוטומק במקום ג'ורג' מקללן. הוקר הנהיג מתקפה של ארמיית הפוטומק לעבר ריצ'מונד (וירג'יניה), בירת הקונפדרציה, אך הובס נחרצות במהלך קרב צ'נסלורסוויל נגד כוחות הקונפדרציה בפיקודו של רוברט אדוארד לי. לקראת מתקפת הנגד של לי שהובילה לקרב גטיסברג, הוקר הוחלף בג'ורג' מיד והועבר לפיקוד בזירה המערבית תחת מייג'ור גנרל ויליאם שרמן. לאחר שלא הועלה בדרגה, הוקר התפטר מתפקידו בכעס זמן קצר לפני כיבוש אטלנטה בידי כוחותיו של שרמן.
קריירה מוקדמת
הוקר נולד בהאדלי, מסצ'וסטס, ב-13 בנובמבר 1814, בנם של ג'וזף הוקר האב, איש עסקים לא מצליח, ומרי סימור. סבא רבא שלו, ג'וזף הוקר, לחם במלחמת הצרפתים והאינדיאנים (1755–1763), וסבו, אשר גם כן נשא את אותו השם, היה קפטן בצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית (1775–1783). לאחר שלמד באקדמיית הופקינס בהאדלי, הוקר סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט-פוינט בשנת 1837, וסיים במקום עשרים ותשע בכיתה של חמישים ונשא עם מוניטין של אדם בעל נטייה לבקר צוערים צעירים כמותו. לאחר ששירת בחיל הארטילריה במהלך מלחמת הסמינול השנייה (1835–1842) חלק ממלחמות האינדיאנים בפלורידה, הוא חזר לווסט פוינט בשנת 1841 כשליש.
תחת גנרל ברונסייד
הוקר פיקד על דיוויזיה במהלך מערכת חצי האי בשנת 1862 ומילא את משמעות כינויו; "ג'ו הלוחם" באותו קיץ בויליאמסברג ובמספר קרבות נוספים. בקרב אנטיאטם ב-17 בספטמבר 1862 הוא פיקד על צבא הקורפוס הראשון של ארמיית הפוטומק וספג פציעה מירייה בכף רגלו במהלך לחימה פראית באגף הימני של כוחות האיחוד. הוא ראה לחימה רבה כמו כל גנרל אחר בארמיית הפוטומק באותו קיץ ובסתיו, אך כינויו, באופן אירוני, היה תוצאה של טעות משרדית - כותרת בעיתון, "ג'ו הוקר - הלוחם", איבד בטעות את המקף והודפס כ"ג'ו הוקר הלוחם" - והוקר נעלב והתלונן שזה גורם לו להישמע כמו גנרל ראשי חסר ערמומיות, מיומנות או השכלה. לעיתים קרובות היה הוקר דעתן ומיהר לזלזל בקצינים אחרים.
הוביל הוקר את הדיוויזיה המרכזית במרכז המערך של ארמיית הפוטומק במהלך קרב פרדריקסברג בדצמבר בתקיפה חזיתית הרת אסון על גבעות מרי. הוא מתח ביקורת על הפעולה מראש והסביר את כישלונו בסופו של דבר בהתקפה באומרו כי "איבדתי כמה שיותר גברים שההוראות שלי חייבו אותי להפסיד." פקודות אלה הגיעו מהגנרל אמברוז בורנסייד, עליו הוקר גם כן מתח ביקורת לאחר שניסה לפטר אותו. הוקר בסופו של דבר התפטר מהפיקוד תחת בורנסייד לאחר הקרב. הוקר, שכל חייו תמך במפלגה הדמוקרטית, אפילו התפרץ על הנשיא וממשלו הרפובליקני, וסימן אותם כחסרי יכולת ואף כינה את הממשל "דיקטטורי". לאחר כישלון הפיקוד של ג'ורג' מקללן לינקולן הציע בפני הוקר את הפיקוד על ארמיית הפוטומק, ובמקביל הרתיע אותו כשאמר כי: "רק אותם גנרלים שזוכים להצלחות יכולים להקים דיקטטורות. מה שאני מבקש ממך עכשיו זה הצלחה צבאית, ואני אסכן את הדיקטטורה שלי ." מפקדיו של הוקר בקרב פרדריקסברג הוכיחו חוסר מסוגלות אל מול פיקוד צבא הקונפדרציה תחת רוברט אדוארד לי ולכן הייתה ציפייה רבה מהוקר.
מפקד ארמיית הפוטומק
כמה חיילים היו סקפטיים ביחס אל הוקר, לאחר שראו חמישה גנרלים מפקדים באים והולכים בשנה שקדמה למינויו, אם כי היו מעטים שהעריצו את הוקר מבין דרג הקצונה שהוסדר תחת פיקודו בארמיית הפוטומק. הוקר ארגן מחדש את הצבא במיידית, איחד את יחידות חיל הפרשים ליחידה אחידה ובעל אפקטיביות גדולה יותר, הגדיל את השימוש בסמלים של כל חיל, צמצם את סך כמות העריקות, קבע מוצבים סדירים ליחידות חי"ר ופרשים, הקים איסוף מודיעיני יעיל ומדויק יותר, ושיפר דרכי אספקה ולוגיסטיקה בכלל. צעדים אלה הגבירו את המורל בקרב הגברים והאמונה בו כקצין בכיר. באביב 1863, עם 135,000 איש, טען הוקר כי יצר את "הצבא המשובח ביותר על פני כדור הארץ" והודיע לאנשיו: "שאלוהים ירחם על הגנרל לי, כי לי לא יהיו כל רחמים."
התוכנית של הוקר למערכת צ'נסלורסוויל כללה שליחת חיילי פרשים של האיחוד תחת ג'ורג' סטונמן מאחורי הקווים של לי כדי לקצץ את קשרי התקשורת והאספקה של הקונפדרציה. הוקר, בינתיים, תכנן להוביל בשקט את חיל הרגלים על פני נהרות רפאהאנוק ורפידן במאמץ להפתיע את אגף השמאל הקונפדרציה באזור סבוך ומיוער כעשרה קילומטרים מערבית לפרדריקסברג. ההתקפה, שהחלה ב-1 במאי 1863, הצליחה בתחילה, בין השאר מכיוון שצבאו של לי היה מפוצל והתפרש על שטח נרחב שהקשה על פעילותו עקב המיעוט המספרי לעומת ארמיית הפוטומק: שתי דיוויזיות היו בדרום-מזרח וירג'יניה והטילו מצור על העיר סאפול עשירת האספקה, ואילו כוחות תחת ג'ובאל פרי היו מוצבים בפרדריקסברג, שם אוימו בידי הקורפוס השישי של ארמיית הפוטומק.
עם זאת, ב-2 במאי, לי חילק מחדש את צבאו, ושלח את תומאס ג'ונתן ג'קסון "סטונוול", בפיקוד הקורפוס השני, סביב אגף הימין של כוחות האיחוד, והחל במתקפת פתע שהעמידה את קורפוס ארמיית הפוטומק האחד-עשר, תחת פיקודו של אוליבר הווארד, במלוא המרץ לפעולה. הוקר הורה על נסיגה חזרה למערך צבאי הגנתי, וב-3 במאי יריית תותח ארטילרי פגעה במפקדה שלו והותירה אותו עם זעזוע מוחי קשה. לאחר שמחליפיו בפיקוד לא הצליחו לפעול ביעילות אל מול מתקפת הפתע של הקונפדרציה נותרו הכוחות בעמדת מגננה ממושכת. כשפרשיו של "סטונוול" ג'קסון נכשלו במשימתם לפרק את מערך האיחוד, הוקר הורה על נסיגה חזרה לנהר רפאהאנוק ב-6 במאי. כמות הנפגעים הייתה כבדה משני הצדדים (כ-17,000 אבדות לאיחוד ו-13,000 אבדות לקונפדרציה). האחריות על תבוסת האיחוד הוטלה על גנרל לי, שהחל במתקפת נגד לעבר וושינגטון הבירה זמן קצר מאוחר יותר. לי סבל מהפסד אחד בסופו של הקרב, כאשר בלילה האחרון שלו, חיילי קונפדרציה לא זיהו את "סטונוול" ג'קסון בחשכה וירו לעברו. ג'קסון מת מפצעיו לאחר שמונה ימים.
לאחר קרב צ'נסלורסוויל, הנהגת ארמיית הפוטומק שוב סערה. הוקר האשים את התבוסה בכפופיו, בעוד שאלו בעיקר כיוונו אליו את אצבעותיהם בהאשמה. כוחות האיחוד, בינתיים, היו בנסיגה ולא יכלו להוציא לפועל מתקפה נוספת לעבר וירג'יניה. בלי קשר להטלת האשמה והאחריות על התבוסה בקרב, לינקולן החליט להשאיר את הוקר בפיקוד, אך כאשר הוקר ביקש תגבורת כדי להגיע לעבר כוחותיו של לי בפנסילבניה, לינקולן וראש המטה הכללי הנרי האלק סירבו לדרישה. כתוצאה מכך הוקר ביקש מלינקולן להעביר את הפיקוד על הארמייה מידיו. שלושה ימים בלבד לפני התנגשות כוחות האיחוד בצבאו של לי במהלך קרב גטיסברג שקבע את הדרך לוושינגטון, הוקר הוחלף בפיקוד על ארמיית הפוטומק בג'ורג' מיד.
בחזית המערבית
אחרי פיטוריו מהנהגת ארמיית הפוטומק קודם קרב גטיסברג, הוקר הועבר אל הזירה המערבית במלחמת האזרחים. תחת פיקודו הוטלו הקורפוסים ה-10 וה-11 של צבא האיחוד והיה עליו לשנות את המערכה לטובת האיחוד לאחר ההפסד הקשה במהלך קרב צ'יקמוגה. תחת פיקודו של יוליסס ס. גרנט, הוקר שלח את כוחותיו להרים את המצור על צ'טנוגה, במדינת טנסי. לאחר שהגיעו, תקפו אנשי הוקר את מערך הקונפדרציה חלש והסיעו אותו מאזורי הגבעות מסביב לעיר ב-24 בנובמבר (היה זה במסגרת קרב צ'טנוגה הכולל, שנערך בין ה-23 ל-25 בנובמבר 1863, אשר זכה לכינוי "הקרב מעל העננים"). במהלך השנה הבאה, חייליו של הוקר ראו פעולה נוספת במערכה להפלת אטלנטה תחת פיקודו של ויליאם טקומסה שרמן.
שנים אחרונות
כאשר אוליבר הווארד - ששירת בתור כפוף תחת הוקר במהלך קרב צ'נסלורסוויל - קיבל קידום מעל הוקר לפיקוד על ארמיית טנסי, הוקר זעם על כך, והעיר כי שירת ב"צבא שמתעלמים בתוכו מדרגות ושירות". שוב ביקש מהממונה עליו, הפעם היה זה שרמן, להתיר לו לרדת מדרגת הפיקוד שלו. הוקר שימש כמפקד מחלקתי בזירה המערבית עד סוף המלחמה, ולאחר מכן קיבל את הפיקוד על מחלקת הכיבוש המזרחית. ב-3 באוקטובר 1865 נישא לאוליביה גרוסבק, אחותו של חבר קונגרס דמוקרטי לשעבר מסינסינטי, אוהיו. ב-15 באוקטובר 1868 הוקר הפך למשותק חלקית עקב שבץ מוחי, מה שאילץ לבסוף לצאת לפרישה מהשירות הצבאי. הוא המשיך חייו בגמלאות ונפטר ב-31 באוקטובר 1879 בגארדן סיטי, ניו יורק.
גיז'רמו וארלה
גיז'רמו וארלה אוליברה (בספרדית: Guillermo Varela Olivera; נולד ב-24 במרץ 1993) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת המגן ימני בקבוצת פלמנגו.
קריירת מועדונים
וארלה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פניארול. ב-5 ביוני 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 0–1 לראסינג קלוב דה מונטווידאו.
ב-11 ביוני 2013 חתם וארלה לחמש עונות במנצ'סטר יונייטד מהפרמייר ליג תמורת 2.8 מיליון אירו.
בספטמבר הושאל לריאל מדריד קסטיליה, קבוצת המילואים של ריאל מדריד. בנוסף, נרשם בסגל הקבוצה הראשונה בליגת האלופות, אך לא זכה לדקות משחק. במדי ריאל מדריד קסטיליה, וארלה שיחק 33 משחקי ליגה וכבש שער אחד.
בעונת חזר ליונייטד. ב-5 בדצמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו ביונייטד במשחק הליגה נגד וסטהאם יונייטד. שלושה ימים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות בהפסד 2–3 נגד וולפסבורג. ב-19 באפריל 2016 כבש בזמן פציעות את שער האליפות של מנצ'סטר יונייטד עד גיל 21.
ב-23 ביולי 2016 הושאל וארלה לאיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה עד לסיום העונה. וארלה, שגילה יכולת טובה ברוב שלבי העונה, הושעה על ידי הצוות המקצועי לקראת סיום העונה לאחר שעשה קעקוע שממנו התפתח לו זיהום.
ב-12 באוגוסט 2017 חזר לפניארול. 8 ימים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה המחודשת שלו בקבוצה.
ב-20 בדצמבר 2018 חתם לארבע וחצי עונות בפ.צ. קופנהגן מליגת העל הדנית.
קריירה בינלאומית
וארלה השתתף בצעירותו בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 ביחד עם אורוגוואי מולדתו.
ב-5 במרץ 2016 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת. ב-10 בנובמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 0-0 נגד. וארלה נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018.
נכלל בסגל נבחרת אורוגוואי בטורניר מונדיאל 2022.
קת'אי פסיפיק
קתאי פסיפיק איירליינס (באנגלית: Cathay Pacific ; בסינית מסורתית: 國泰航空) היא חברת התעופה הלאומית של הונג קונג, שבסיסה נמצא בנמל התעופה הבינלאומי של הונג קונג.
תולדות החברה
קת'אי פסיפיק נוסדה בהונג קונג בשנת 1946. בשנת 1998 החברה ייסדה ביחד עם החברות אמריקן איירליינס, בריטיש איירוויז, קנדיאן איירליינס וקוואנטס את השותפות Oneworld.
בשנת 2006 קנתה החברה את דראגונאייר, חברת התעופה השנייה בגודלה בהונג קונג.
בשנת 2008 דורגה כחברת התעופה הטובה ביותר.
ובשנת 2019 זכתה במקום הרביעי בתואר 'חברות התעופה הטובות ביותר'.
מאז תחילת מגפת הקורונה נמצאת החברה בצרות בשל סגירתו הכמעט מוחלטת של האי הונג קונג לתנועת מטוסים ולאחר מכן בשל מגבלות מחמירות לצוותי האוויר של החברה. מהתוצאות הכספיות של החברה לשנת 2021 עולה כי הפסידה 5.5 מיליארד דולר קונג קונג (כ-703 מיליון דולר אמריקאי).
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לאוגוסט 2020:
פעילות החברה בישראל
החברה החלה להפעיל ב-26 במרץ 2017 ארבע טיסות שבועיות ישירות בין הונג קונג לנמל התעופה בן-גוריון באמצעות מטוס איירבוס 900-A350. מ-2 באוקטובר עד 1 בדצמבר 2018, החברה הפעילה את חלק מטיסותיה גם באמצעות מטוס האיירבוס A350-1000.
במאי 2017, הודיעה החברה כי תוסיף החל מ-1 בספטמבר טיסה חמישית בקו בימי שישי. החל מ-1 במרץ 2019 החלה החברה להטיס טיסה יומית בקו במטוסי האיירבוס A350-1000.
החברה מפעילה כיום שלוש טיסות שבועיות מתל אביב בימים ראשון שלישי וחמישי.
במאי 2023 פורסם כי בין החודשים יולי לאוקטובר 2023 תפעיל החברה את טיסותיה מתל אביב במטוסי 777-300ER.
יוראי אורון
יוראי אורון (נולד ב-1965) הוא נגן גיטרה בס וקונטרבס ישראלי. מלמד בבית הספר למוזיקה רימון וב.
תחילת דרכו הייתה בירושלים, אז חבר למוזיקאי ירון גוטפריד (בנו של הפסנתרן דני גוטפריד) ולמתופף יקי לוי. אחרי שיתוף פעולה ארוך שנים, הקימו בשנת 1998 את להקת "קדמה", שניגנה בבימות הג'אז בארץ, בפסטיבל הג'אז באילת, ואף הופיעה בקונצ'רטי יחד עם התזמורת הקאמרית הישראלית.
היה חבר בלהקתו של רמי קלינשטיין - "המועצה", ואף הופיע על עטיפת תקליטו "תפוחים ותמרים". כמו כן שיתף פעולה עם זמרים רבים.
אורון הוא בוגר מכללת ברקלי למוזיקה בהצטיינות יתרה.
צו הרחקה
צו הרחקה או צו הגנה הוא צו בו עושה בית המשפט שימוש על-מנת להגן על אדם, עסק, חברה, מוסד, גוף או הציבור הרחב. במצב של אלימות קשה במשפחה לכאורה, הטרדה, הצקה, או תקיפה מינית, לפעמים אף במצב של דיבור. צו הרחקה הוא שם שגור לכמה סוגי צווים, שמטרתם להגן על אנשים בודדים או על הציבור ככלל, על ידי הרחקת אדם המהווה להם סכנה. למעשה מדובר בכמה סוגים שונים: צו להבטחת מדור שקט ושלו בתביעת מזונות, צו הגנה למניעת אלימות במשפחה וצו למניעת הטרדה מאיימת.
קיים גם צו הרחקה ממדינת ישראל שלמרות הדמיון בשם, מטרתו שונה. צו נוסף המכונה בדרך כלל צו הרחקה הוא צו צמצום המוגדר בתקנות ההגנה.
צו הגנה למניעת אלימות במשפחה
צו שבסיסו החוקי בחוק למניעת אלימות במשפחה. ב נקבע:
הצו הוא אמצעי חירום שנועד להעניק הגנה מיידית למי שסובל/ת מאלימות במסגרת המשפחה. את הבקשה לצו מגישים לבית המשפט לענייני משפחה או לבית משפט השלום. ניתן לקבל אותו במעמד צד אחד אך יש לקיים דיון נוסף לגביו בתוך שבעה ימים מרגע הוצאתו. הצו ניתן לתקופה מרבית של שלושה חודשים אך ניתן להאריך אותו במקרים מסוימים. עם זאת לא ניתן להאריך אותו ליותר משנה.
צו למניעת הטרדה
נקבע שהצו שאותו מוציא בית המשפט יכול לכלול גם איסור "להימצא במרחק מסוים מדירת מגוריו, מרכבו, ממקום עבודתו או ממקום לימודיו של הנפגע או ממקום אחר שהנפגע נוהג להימצא בו בקביעות."
צו זה מהווה סעד לכל מי שסובל מאלימות או הטרדה ונעשה בו שימוש במקרים רבים ולא רק במקרים של אלימות בתוך המשפחה. הבקשה להוצאת הצו נעשית במעמד צד אחד אך דיון נוסף במעמד כל הצדדים צריך להיערך תוך שבעה ימים מרגע הוצאת הצו. את הבקשה ניתן להגיש בבית משפט השלום. אם מדובר במקרה של אלימות בתוך המשפחה ניתן להגיש את הבקשה בבית משפט לענייני משפחה. אם הפוגע או הנפגע הוא קטין ניתן גם לפנות לבית משפט לנוער.
צו להבטחת מדור שקט ושלו בתביעת מזונות
זהו שמו הרשמי של הצו המכונה בדרך כלל ובקיצור צו הרחקה. הבסיס לצו זה הוא המשפט העברי שלפיו, במסגרת זכותם לקבלת מזונות, אישה וילדיה גם זכאים למדור שקט ושליו – מקום מוגן לגור בו. כאשר בן הזוג ו/או האב הוא אלים כלפי בני המשפחה הוא פוגע בזכותם זו ולכן ניתן להרחיק אותו מהם על מנת שהם יזכו למדור שליו.
מדובר בצו שהוא אמצעי קיצוני יותר מהקודמים: בעוד הם מוגבלים בזמן, צו זה יכול להינתן גם ללא הגבלת זמן (אם כי בתי המשפט מעדיפים להגביל גם אותו בזמן). צו זה אינו יכול להינתן במעמד צד אחד והוא מהווה סעד קבוע לעומת הצווים האחרים שמהווים סעד זמני. כדי שיוצא צו שכזה צריכים להתקיים התנאים הבאים:
צו הרחקה ממדינת ישראל
צו שמשתייך לתחום אחר מהצווים שתוארו עד כאן. צו זה מוגדר ב:
הגוף הממונה על הוצאת צווי הרחקה מסוג זה הוא מטה זרוע ההרחקה ברשות האוכלוסין וההגירה שבמשרד הפנים. מי שקיבל צו הרחקה יושם במשמורת עד שיורחק מהארץ אלא אם כן ניתן לאשר את שחרורו בתנאים מגבילים. לשם כך יוצא צו משמורת הנמצא תחת פיקוח משפטי של בתי הדין לפיקוח משמורת במשרד המשפטים. לפי החוק, מרגע שהמורחק מקבל את הצו לידיו יש להמתין שלושה ימים לפני שהצו יוצא לפועל, אלא אם כן מי שקיבל את הצו מסכים לעזוב את המדינה עוד קודם לכן. במקרים שבהם מתעורר בכך צורך, ניתן לעכב את ביצוע הצו לתקופה של עד 14 ימים ואף להאריך את התקופה בגלל סיבות הומניטאריות.
שימוש לרעה בצווי הרחקה במסגרת תהליכים משפטיים
צו הרחקה מכל סוג שהוא מהווה פגיעה בזכויות האדם שכנגדו מוצא הצו. פגיעה זו מוצדקת על ידי הצורך להגן על אנשים אחרים או על הציבור בכללותו. עם זאת יש המבקרים את השימוש בצווים שכאלה בגלל הפגיעה הלא מידתית בזכויותיו של מי שכנגדו הוצא הצו. במקרים מסוימים אף נעשה שימוש לרעה בצווים הללו על ידי מבקשי הצו.
סעיף זהה מופיע גם בחוק למניעת אלימות במשפחה.
בהתאם לכך היו מספר מקרים שבהם שופטים אכן פסקו פיצויים במקרה של תלונות שווא שהובילו להוצאת צו הרחקה.
שבעה (סרט)
פירוט כללי
הסרט "שבעה" הוא הסרט השני בטרילוגיית סרטים, קו-פרודוקציה ישראלית-צרפתית, מבית היוצר של האחים שלומי ורונית אלקבץ, אשר גם משחקת בו תפקיד מרכזי. עלילת הסרט הראשון של השניים, "ולקחת לך אישה", אשר יצא לאקרנים בשנת 2005, עוקבת אחר סיפורה של ויויאן (רונית אלקבץ), המנהלת חיי משפחה מתפוררים ועגומים עם אליהו (סימון אבקריאן), בעקבות רומן עם מאהבה לשעבר ומתקשה ליזום פרידה בעקבות חוקיו הנוקשים של התא המשפחתי ומעמד האישה בתא זה. רק מקצת הדמויות מופיעות בשני הסרטים: אחיה של ויויאן, דוד (דוד אוחיון) וצ'ארלי, אותו מגלם אחיהם של רונית ושלומי, יחיאל אלקבץ, ומי שמגלמת את אמה, חנינה (סוליקה קדוש). "ולקחת לך אישה" קצר שבחים בארץ ובעולם וזכה בפרסים כגון פרס המבקרים ופרס הקהל בפסטיבל ונציה ופרס השחקנית הטובה ביותר (עבור רונית אלקבץ) בפסטיבל ירושלים.
בנובמבר 2007 החלו צילומי הסרט השני בטרילוגיה, "שבעה", אשר נמשכו כחודש ימים בתל אביב וסביון. ב-14 במאי 2008 פתח "שבעה" את שבוע המבקרים של פסטיבל קאן היוקרתי בצרפת, אשר נחשב במה ליוצרים חשובים בתחילת דרכם. בפסטיבל זכה הסרט להערכה עולמית רבה. ביוני פתח "שבעה" את פסטיבל הקולנוע שדרות. ביולי, טרם יציאתו לאקרנים בישראל, יצא הסרט לאקרנים בצרפת, בהפצת חברת "פילמס דו לוסאנג'", שם זכה לחשיפה תקשורתית יוצאת דופן ולביקורות אוהדות, מה שהביא לצפייה של 30 אלף איש בשבוע יציאתו. ב-18 ביולי זכה "שבעה" בפרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים בקטגוריות הסרט והשחקנית הטובים ביותר (עבור חנה אזולאי הספרי). בספטמבר יצא "שבעה" לאקרנים בארץ, ותוך שבועיים בלבד צפו בו 45 אלף איש. ב-23 בספטמבר זכה "שבעה" בשני פרסי אופיר (מתוך 13 מועמדויות), בקטגוריות הצלם (עבור ירון שרף) ושחקנית המשנה (עבור אוולין הגואל) הטובים ביותר. ב-22 באוקטובר גרף "שבעה" שלושה פרסים בפסטיבל הסרטים הים-תיכוני בספרד, בקטגוריות הסרט, הבימוי והשחקנית (עבור אלקבץ, אזולאי-הספרי, הגואל, יעל אבקסיס, חנה לסלאו וקרן מור) הטובים ביותר.
עלילה
עלילת "שבעה" נפתחת בקריית ים, בתקופת מלחמת המפרץ (ינואר 1991), בהלווייתו של מוריס אוחיון, אשר נפטר במפתיע. משפחתו המרוקאית של אוחיון מתקבצת לטקס השבעה המסורתי. המשפחה כוללת, מלבד אם המשפחה, חנינה (סוליקה קדוש), ואלמנתו של מוריס, אילנה (קרן מור), שישה אחים: מאיר (אלברט אילוז), חיים (משה איבגי), איתמר (אלון אבוטבול), ז'אקי (רפי אמזלג), דוד (דוד אוחיון) וצ'ארלי (יחיאל אלקבץ), ושתי אחיות: סימונה (חנה אזולאי הספרי) וויויאן (רונית אלקבץ). כמעט לכל אחד מהאחים נלווית דמות נוספת- אשתו של ז'אקי, לילי (יעל אבקסיס), אשתו של חיים, איטה (חנה לסלאו), השותף במפעל של חיים, בן-לולו (גיל פרנק), אשתו של איתמר, רותי (אורית שר), אשתו של מאיר, תרז (רובי פורת שובל) ואחותה, אוולין (אוולין הגואל) ובעלה של ויויאן, אליהו (סימון אבקריאן), אשר מסרב לתת לה גט. מוריס המנוח, על אף שלא היה האח הבכור, הוא שהחזיק את משפחת אוחיון מלוכדת. על רקע השבעה שני אסונות, המלחמה המאיימת לתת אותותיה בכל רגע והתמוטטות העסק המשפחתי, המפעל שמנהל חיים, בתמיכתה הכספית של אשתו, איטה (לסלאו), כשכל אחיו מתנערים מהאחריות לתמוך בו. למרות הכלל הדתי, השגרתי והמוסרי, להתעסק אך ורק בענייני האבל, נאלצים בני המשפחה, שבעל כורחם מתקיימים וישנים יחד באותו הבית במשך שבעה ימים, להתעסק בבקעים, בקרעים ובסודות המשפחתיים, שמביאים להתמוטטויות תכופות, על רקע הצורך להתאחד כמשפחה ולשמור על הערך המשפחתי העליון שהוא כבוד המשפחה.
האמר HX
האמר HX (באנגלית: Hummer HX, קרוי גם: האמר H4) הוא דגם של מכונית קונספט מהמותג האמר המוגדר רכב שטח בתצורת SUV, בעל הנעה כפולה 4x4, שהוצג על ידי יצרן כלי הרכב האמריקאי ג'נרל מוטורס בתערוכת הרכב של דטרויט בשנת 2008.
ברטי אהרן
ביוגרפיה
ברטי אהרן נולד בדבלין בשנת 1951 במשפחה רפובליקנית מסורתית. אביו שירת שירות פעיל במלחמת העצמאות האירית, ובמלחמת האזרחים האירית בתחילת שנות העשרים. אהרן נכנס לפוליטיקה עוד בהיותו בן 14 והיה מעורב בבחירות משנה במחוזו לטובת מועמד מפלגת פיאנה פול (המפלגה הרפובליקנית, המפלגה הגדולה ביותר באירלנד, אשר נוסדה על ידי איימון דה ואלירה). לאהרן ניתנה המשימה לטפס על עמודי חשמל ולתלות שם כרזות. במהלך משימה זו נפגש אהרן עם צ'ארלס הוהי, לימים ראש ממשלה, ומורהו הפוליטי (אשר מעורבותו בפרשיות שחיתות הכתימה את שמו). אהרן השתלם כמנהל חשבונות ומצא עבודה בבית חולים בדבלין.
קריירה פוליטית
בשנת 1977 זכתה פיאנה פול בניצחון גדול, והכניסה חברים חדשים רבים לדאל אירן, הפרלמנט האירי, ובהם אהרן. את שירותו בדאל החל אהרן כחבר פרלמנט חדש בספסלים האחוריים של מפלגת השלטון. בשנת 1979 תמך אהרן במורהו צ'ארלס הוהי לתפקיד יורשו של ראש הממשלה ג'ק לינץ', ולאחר ניצחונו של הוהי מונה לסגן "מצליף" הסיעה. בשנת 1981 ו-1982 עברה אירלנד שתי מערכות של בחירות כלליות, ובשתיהן הגדיל אהרן את כוחו במחוז הבחירה שלו. פיאנה פול הפסידה בבחירות אלו ונותרה באופוזיציה עד שנת 1987, כאשר בשנת 1986 מונה אהרן לראש עיריית דבלין.
עם עליית המפלגה לשלטון קיבל אהרן את תפקיד שר העבודה. להצלחתו בתפקיד זה חלק ניכר בדחיפה שקיבלה הכלכלה האירית בשנים אלו ולאחר מכן. אהרן הצליח היטב במשא ומתן עם האיגודים המקצועיים על השגת הסכם קיבוצי לכלל המשק אירי.
בשנת 1991 קיבל אהרן את תפקיד שר האוצר בממשלתו של צ'ארלס הוהי. בשנת 1994 שימש אהרן תקופה קצרה כסגן ראש הממשלה של ראש הממשלה אלברט ריינולדס בטרם נאלץ ריינולדס להתפטר.
מנהיג פיאנה פול
לאחר התפטרותו של ריינולדס העמיד עצמו אהרן לתפקיד מנהיג פיאנה פול. בבחירות עצמן לא עמדו כנגדו מועמדים. לאחר בחירתו של אהרן החליטה שותפתה של פיאנה פול לקואליציה, מפלגת העבודה האירית, לפרוש מן הממשלה ולהקים ממשלה חלופית עם יריבתה ההיסטורית של פיאנה פול, מפלגת פיין גייל, כך שאהרן מצא עצמו כראש האופוזיציה, ולראש הממשלה מונה ג'ון ברוטון. הקואליציה החדשה החזיקה מעמד עד שנת 1997, שבה נערכו שוב בחירות כלליות. לאחר הבחירות יכול היה אהרן להקים ממשלה בסיוע המפלגה הדמוקרטית הפרוגרסיבית ומספר חברי פרלמנט עצמאים.
קריירה כראש ממשלה
ב-26 ביוני 1997, בגיל 45, הפך אהרן לראש הממשלה הצעיר ביותר בהיסטוריה של אירלנד.
הישגו ההיסטורי של אהרן היה במעורבותו בתהליך השלום בצפון אירלנד. בחג הפסחא בשנת 1998 הבשיל משא ומתן בן שנים להסכם יום שישי הטוב, אשר היה מוסכם על הצדדים הניצים בצפון אירלנד, כמו גם על ממשלות אירלנד ובריטניה הגדולה, ועל עמיהם של מדינות אלו. אהרן השכיל להביא לתמיכה של למעלה מ-90% בהסכם במשאל עם שנערך, ובו בוטלו סעיפים 2 ו-3 לחוקה האירית לפיהן צפון אירלנד היא חלק בלתי נפרד מהרפובליקה של אירלנד. אהרן ממשיך לשמש כצד וכיוזם בתהליך השלום. ב-8 בדצמבר 2004 נפגש אהרן עם ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר בבלפסט והשניים הצהירו כי תהליך השלום קרוב לפריצת דרך, וכי הושגה הסכמה עקרונית על פירוק ה-IRA מנשקו. השניים הצהירו כי אמנם קיימים עדיין מכשולים, אך נראה כי המשא ומתן בין הפרוטסטנטים והקתולים בצפון אירלנד שהתקיים מזה חודשים בחשאי, הגיע לשלב בלתי הפיך.
לאחר הבחירות הכלליות באירלנד בשנת 2002 הצליח אהרן לקבל רוב גדול יותר למפלגתו. הייתה זו הפעם הראשונה בה בחר העם האירי בממשלה מכהנת לכהן שוב מאז ממשלתו של ג'ק לינץ' בשנת 1969.
ההאצה הכלכלית הגדולה בכלכלה האירית, המכונה "הנמר הקלטי", שהחלה באמצע שנות התשעים, נמשכה גם בתקופת כהונתו של אהרן. בין השנים 2001 ו-2003 נבלמה הצמיחה, במקביל להאטה בכלכלה העולמית, אך בין 2003 ל-2006 זינק המשק האירי שוב (בתקופה שזכתה לכינוי "הנמר הקלטי 2") ובשנים 2004 ו-2005 נרשמה בו הצמיחה הגבוהה ביותר מכל מדינות האיחוד. השגשוג הכלכלי גרם להפחתה חדה בחוב הציבורי של אירלנד, לירידה באבטלה לרמות נמוכות משמעותית מאשר ברוב מדינות האיחוד האירופי, ואף להפיכת כיוונו של מאזן ההגירה, משלילי לחיובי.
חיים אישיים
אהרן פרוד (אך לא גרוש) מאשתו מרים. למרות הפירוד השניים שומרים על יחסים טובים. לאהרן שתי בנות מנישואיו - ססיליה, שהיא סופרת, וג'ורג'ינה הנשואה לזמר ניקי ביירן מלהקת "ווסטלייף".
ז'אן-פרנסואה לה גאל
ז'אן-פרנסואה לה גאל (בצרפתית: Jean-François Le Gall; נולד ב-15 בנובמבר 1959) הוא מתמטיקאי צרפתי העוסק בתורת ההסתברות, ובפרט בתהליכים מקריים והקשר שלהם למשוואות דיפרנציאליות חלקיות, תהליכי-על, תהליכי לוי, עצים אקראיים, גרפים אקראיים ועוד.
ביוגרפיה
עסק במחקר במרכז הלאומי למחקר מדעי (CNRS) ובאוניברסיטת פייר ומארי קירי, שבה מונה לפרופסור בשנת 1988. במקביל שימש בשנים 1997–2007 פרופסור באקול נורמל סופרייר. בשנת 2006 מונה לפרופסור באוניברסיטת פריז דרום באורסיי ומאז 2013 חבר האקדמיה הצרפתית למדעים. עם תלמידיו לדוקטורט נמנה ונדלין ורנר, זוכה מדליית פילדס.
הוא חתן פרס רולו דוידסון לשנת 1986, פרס לואב  לשנת 1997, פרס פרמה לשנת 2005, פרס סופי ז'רמיין לשנת 2005 ופרס וולף לשנת 2019.
מנחם אלקינד
מנחם (מנדל) אֶלְקִינְד (ברוסית: Мендл (Менахем)  Элькинд; 1897, בריסלב, פלך חרסון, האימפריה הרוסית – 1938, מוסקבה, רוסיה הסובייטית) היה חלוץ מאנשי העלייה השלישית, ממנהיגי "גדוד העבודה" ומחתרת "הקיבוץ" בשנות העשרים. היה בין מייסדי ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל, ומוסדותיה. באמצע שנות העשרים נתגלעו בגדוד העבודה חילוקי דעות עקרוניים, כאשר בגדוד הלך ובלט אגף שמאל רדיקלי. בסופו של דבר, חילוקי דעות אלה גרמו לפילוג הגדוד. לאחר הפילוג, הפך אלקינד למנהיגו של הפלג השמאלי. בשנת 1927 חזר לברית המועצות בראש קבוצה מאנשי הגדוד, שם ייסד את המושבה העברית "וויו נובה" (אספרנטו: "דרך חדשה"). בסופו של דבר נעצר והוצא להורג בתקופת הטיהורים של סטלין.
תולדות חייו
מנדל אלקינד נולד בעיירה בֵּרִיסְלָב (Берислав) שבפלך חרסון, בתחום המושב היהודי באימפריה הרוסית, כבן בכור למשפחה יהודית אורתודוקסית. והיה הבכור בין 7 אחים, אח ושש אחיות. (שניים מאחיו הגיעו אחר כך, בעקבותיו, לגדוד העבודה). אביו, שלמה, שימש רב בעיר סימפרופול, בחצי האי קרים (בהווה ברוסיה, לפני זמן קצר היה חלק מאוקראינה). בשנים ההן היה נהוג באימפריה הרוסית ה"נומרוס קלאוזוס", אשר איפשר רק לילד יהודי אחד ללמוד בכל כיתה. משהגיע הנער לגיל בית הספר התיכון, לא נמצאה כיתה שבה יוכל להיקלט. אביו עבר בין הגויים והבטיח מימון לימודיהם, כדי לאפשר לבנו את הלימודים בתיכון. משנסתיימה השנה נתפזרו ילדי הגויים, והמשפחה לא הייתה יכולה עוד לממן שני ילדים. מנדל אלקינד נשלח לקייב להמשיך את לימודיו, ושם פגש בדעות חדשות: ציונות, סוציאליזם וקומוניזם, ונתפס אליהן. עם תום לימודיו חזר לבית הוריו ונקלע למלחמת אזרחים בין הצבא האדום לצבאות הלבנים, שבמסגרתה נערכו גם פוגרומים ביהודים. כל אחד מן הצבאות גייס נערים לשורותיו בכפייה. המשפחה, שהחליטה להצילו מגורל מר (חטיפה לצבא או פוגרום), רכשה סירת דיג מאחד משכניהם, ציידו אותה כראוי, ואלקינד ואחד מחבריו הפליגו בה לטורקיה. בטורקיה הצטרף אלקינד לקיבוץ הכשרה, שהקים שם יוסף טרומפלדור. זמן רב חלף עד שנודע גורלו בביתו, ועוד שנים רבות שילמה המשפחה את מחיר הסירה וציודה. לקראת 1920 הגיע אלקינד לארץ ישראל והצטרף למייסדי "גדוד העבודה", שנקרא על שמו של יוסף טרומפלדור, לאחר שנפל בתל חי. עד מהרה התבלט בזכות כישרונותיו, והפך לגזבר פלוגת העבודה שלו ואחר כך לגזבר הגדוד. לדברי החוקרת אניטה שפירא, אישים שהכירוהו אז ראו בו את אחד מעמודי התווך של הציונות הסוציאליסטית בארץ ישראל, יחד עם יצחק בן-צבי, ברל כצנלסון ודוד בן-גוריון, ולא היה ספק בליבם שלוּ היה חי בארץ היה הופך לאחד המנהיגים המרכזיים של אחדות העבודה.
הירידה מהארץ ואחריה
אלקינד, שעבר לחיות בתל יוסף, הפך למנהיג הפלג השמאלי בגדוד ותמך בתפיסה ריכוזית על פני אוטונומיה לפלוגות וליישובים, בהעדפת האינטרס הגדודי על זה של המשק הבודד ובעידוד אופי קומוניסטי-מהפכני. הוא גיבש סביבו קבוצה בת כשלושים איש, שראו בברית המועצות וסטלין דגם להערצה והתרחקו אט אט מן הציונות. ב-1926, בעיצומו של משבר כלכלי קשה ואבטלה, ומתוך ויכוח עז עם הרוב בהנהגת הגדוד, ירד מנדל, מלווה באשתו מניה ושני בניו, בראש קבוצתו מהארץ ואלה הקימו "קיבוץ" בחצי האי קרים, בשם ויוו נובו (דרך חדשה, באספרנטו, משום שלא יכלו לקרוא למקום בשם עברי, ושם ביידיש או רוסית לא רצו).
לגבי גורלו של אלקינד לאחר 1934 ידוע אך מעט. הוא עזב את ויוו נובו ללנינגרד ולמד באוניברסיטה הנדסה, אך לא סיים. ב-1936 עבר למוסקבה ועבד במערכת העיתון היידי הקומוניסטי "דער עמעס". ב-1937 נולד בנו השלישי וסבו בא כדי למול אותו. כעבור חודשיים, ב-2 בדצמבר, נעצר אלקינד (או משום שהייתה הלשנה על ברית המילה, או משום ש"דער עמעס" הפך ללא חוקי או בשל עברו הציוני שהחשידו כמרגל). ב-19 בפברואר שנת 1938 הוצא אלקינד להורג בירייה בעיר מוסקבה.
מניה אשתו, שהייתה רופאת ילדים, חיה עם שלושת ילדיה במוסקבה. בכור הבנים, אורי (יליד תל יוסף), התגייס לצבא האדום ונפל בחזית סטלינגרד. שני הבנים הנותרים למדו והמשיכו לחיות ברוסיה.
חבורת פופיק
חבורת פופיק היא סדרת ספרי ילדים שיצאה לאור בשנים 1975-1967 בהוצאת עופר. את הספרים כתבה ארנונה גדות, סופרת תל אביבית, שפרסמה גם סדרות נוספות לילדים, דוגמת עופר ועופריקו, שלומצי ופוק וחבורת צ'ופצ'יק. בשנות השבעים ספרי הסדרה נקראו בעיקר על ידי ילדים בגילאי בית הספר היסודי. החל מאמצע שנות השמונים דעכה הפופולריות שלה.
בניגוד לסיפורי חבורות אחרים שנכתבו על ידי סופרים ישראלים, סיפורי "חבורת פופיק" אינם מתרחשים בישראל כי אם על אדמת ארצות הברית. כל חבריה מתגוררים בעיר סן פרנסיסקו שבקליפורניה. בראש החבורה עומד מייסדה, המכונה פופיק (שמו האמיתי וכן שם משפחתו אינם ידועים), ואליו מצטרפים חבריו המתגוררים בשכנות לדירתו - תומאס (תום) רובסון, שירלי בל, פיט אשלי ואליזבט אשלי (אחותו של פיט). עם היווסדה מחליטים בני החבורה ששמה הרשמי יהיה "חבורת גשר שער הזהב", על שם המונומנט המסמל את עירם, אך בהמשך מתפרסמות הרפתקאותיהם תחת השם "חבורת פופיק".
מגב
מַגֵּב הוא כלי בעל להב גומי חלק, המשמש לשליטה או עצירה של זרימת נוזל על משטח חלק. המגב משמש לניקוי משטחים ולהדפסה. מקורו של המגב הוא כלי עשוי עץ ששימש דייגים לקרצוף סיפוני סירותיהם. המגב המודרני בעל הלהב היחיד נרשם כפטנט על ידי אטור סתקון בשנת 1936. זה היה מכשיר קל משקל בעל להב גומי גמיש וחד מאוד. "חברת מוצרי אטור" היא עדיין המובילה ביצור מגבים.
חבורת פופיק
לאורך כל עלילות הסדרה בולטת מנהיגותו של פופיק. ילדי החבורה מקבלים אותה ללא עוררין ואף אינם מתנגדים שחבורתם תזוהה בשמו ולא בשמה המקורי. החבורה מגלה אומץ ותושיה רבים ואינה נמנעת מהתמודדות עם קשיים פיזיים משמעותיים. בעקבות הצלחותיהם בפתרון תעלומות ובהתמודדות עם עבריינים מתוחכמים זוכה החבורה אף להערכה ציבורית ותקשורתית.
מגב
מגב רצפות
למגב המשמש לניקוי רצפות ידית ארוכה ודומה במעט למטאטא שבקצהו להב גומי ולא מברשת. ניתן להשתמש בו לאחר שהרצפה נשטפה במים או במי סבון, כדי לגרוף את המים לפתחי ניקוז. ניתן גם לכרוך עליו סחבה שנטבלה במי סבון ובאמצעותה לשטוף את הרצפה או ליבש את הרצפה לאחר שטיפתה באמצעות סחבה יבשה.
מגב חלונות
מגב החלונות משמש בעיקר להורדת נוזלי הניקוי והקצף המלוכלך מחלון הזכוכית שנוקה. בתחילת המאה ה-20, מנקי חלונות התחילו להשתמש במגב שיקגו, כלי מגושם בעל שני להבי גומי כבדים. החלפת הלהבים דרשה שחרור של שנים עשר ברגים נפרדים.
הדפסה
בהדפס משי משתמשים במגב כדי שהדיו יתפרס באופן שווה על גב השכפול, כך שנוצרת תמונה חלקה על משטח ההדפסה. למגבי מסכי משי יש להבים דקים יותר ופחות גמישים ממגבי החלונות. מגב דומה (המכונה "שפכטל") משמש ליישור טיח בריצוף או ריעוף.
המגב משמש גם בחדר חושך, בהדפסת תמונה, לייבוש נייר הצילום לאחר השטיפה ולפני הייבוש, למניעת קמטים.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הלטבית
היסטוריה
בספטמבר 1939 מטוסי ברית המועצות החלו לאסוף מודיעין על המדינות הבלטיות. בקיץ 1940 ברית המועצות כבשה את מדינות אלו, לאחר הצבת אולטימטום. סטלין רצה לחסל את ההנהגה הפוליטית, ולכן מינה ממשלת בובות. מאוחר יותר הפכה לטביה לרפובליקה סובייטית שירשה את ממשלת הבובות. בקיץ נערכו בחירות מפוברקות. בין 1941 ל-1944 הרפובליקה נכבשה על ידי גרמניה הנאצית, אולם נכבשה בשנית על ידי הסובייטים ב-1944. בתקופת הכיבוש הנאצי כמעט ולא הייתה התנגדות בקרב הלטבים, הלטבים שיתפו פעולה עם ההנהגה הנאצית באזוריהם. לאחר שחרור השטח מהכיבוש הגרמני על ידי הצבא הסובייטי התחדש שילוב הרפובליקה בברית המועצות. בשנת 1946 בוצע רפורמה בתחום החקלאות והחל תהליך הקמת הקולחוזים. עוד בשנת 1940 השלטון החדש החל בגירוש המוני של המעמד המבוסס ופקידות לסיביר. מדיניות זו חודשה במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20. בתגובה, החל במאבק מזוין של הלטבים נגד השלטון הקומוניסטי. מאבק זה נמשך במשך כמה שנים והסתיים בתחילת שנות ה-50. במרץ 1949 במהלך הגירוש הגדול של מרץ גורשו לסיביר כ-42 אלף אזרחים. בשנת 1949 הוגבל השימוש בשפה הלטבית.
תקופת שלטונו של ניקיטה חרושצ'וב התאפיינה בחיזוק משמעותי התעשייה הלטבית. עקב כך, גדל הצורך הגדול בעובדי כפיים. לשם מילוי מטרה זו, הועברו פועלים רבים ללטביה לעבוד במפעלים ובשכך ירד אחוז הלטבים האתניים.
בסוף שנות ה-80, עם תחילת מדיניות הפרסטרויקה של מיכאיל גורבצ'וב עד מהרה קמה תנועה לאומית שדרשה ניתוק הרפובליקה מברית המועצות וחידוש המדינה העצמאית. בשנת 1988 הוחזר השימוש בדגל הלאומי הישן. מאבק זה קיבל תנופה משמעותית לאחר בחירות חופשיות שהתקיימו במרץ 1990 וקבלת רוב לתנועות האופוזיציה בסובייט העליון של הרפובליקה. בחודשים לאחר מכן נערך משאל עם ותוצאותיו הראו רוב ברור בעד עצמאות. לטביה הכריזה על עצמאותה ב-21 באוגוסט 1991, יום שבו נכשל המהפך בברית המועצות. הכרזת העצמאות הוכרה על ידי מוסקבה ב-6 בספטמבר של אותה שנה.
אוכלוסייה
במהלך השלטון הסובייטי חלו שינויים מהותיים בהרכב אוכלוסיית לטביה:
שינוי זה היה תוצאה של מספר תהליכים:
ארון קודש
ישנם כיום שני סגנונות מבניים עיקריים: הראשון הוא ארון עץ הצמוד לקיר בית הכנסת, והשני הוא גומחה בקיר בית הכנסת הנסגרת בעזרת דלתות. בעבר הסוג הראשון היה המקובל בקרב יהודי אשכנז, ובשל הקרבה הסמבולית לארון הברית, נקרא ארון קודש. כיום ניתן למצוא בבתי כנסת אשכנזיים גם ארונות קודש מהסוג השני.
התיבה והתיק
בבתי הכנסת של העת העתיקה ה"תיבה" שמשה כמקום אחסון לחפצי הקודש ובעיקר לספרי התורה. התיבה הייתה ניידת, כך שהסברה המקובלת כיום היא שעד המאה השלישית התיבה הוחזקה בחדר סמוך לאולם התפילה, או במבנה נפרד. את התיבה היו מכניסים לאולם התפילה לפני הקריאה בתורה, ומיד לאחר התפילה החזירו את התיבה למקומה. במקורות תלמודיים (למשל, מגילה כו ע"ב. יש גם אזכור יחידני במשנה) נזכר חפץ נוסף לתוכו הכניסו את ספר התורה. שמו "תיק" והשימוש בו לא היה קבוע. ממצאים ארכאולוגים שנתגלו בארץ ישראל ובארצות הגולה בעת העתיקה מעידים על התפתחותן של שני טיפוסים עיקריים של אותו מקום קדוש בו אוחסנו ספרי התורה - גומחה ארכיטקטונית ("היכל") וארון עץ ("ארון קודש"). שני האחרונים השפיעו, בהתאם, על סוגי אריזת ספר התורה – תיק מעץ ומעיל בד. התגבשות ארון הקודש או ההיכל כמקום אחסון קבוע של ספרי התורה החלה בגולה במאה השלישית, ובארץ ישראל במאה הרביעית.
בימינו שרד ארון קודש בודד מאותן תקופות בבית הכנסת העתיק באום אל-קנאטר. גולת הכותרת של ממצאי החפירה באום אל קנאטר הייתה "היכלית" - ארון הקודש מפואר, בצמוד לקיר החזית הדרומית הפונה לירושלים. ההיכלית בנויה כיחידה בפני עצמה, בגובה 5.25 מטר והשתמרה כמעט בשלמותה. היא כוללת במה בעלת גרם מדרגות, מעוצבת בתבליטים עשירים של גפן הצומחת מתוך אמפורה, קשתות ועיטורים גאומטריים וכרכובים מעוטרים. בראש כל עמוד תבליט מנורת שבעת הקנים המלווה בסמלים יהודיים מובהקים כמחתה, כשופר וכארבעת המינים. על ראשי העמודים הונחו כותרות, שעל אחת מהן תבליט נשר. מעליהן התנוסס גמלון סורי. זהו בית הכנסת הקדום היחידי בו נמצאה היכלית.
ארון מעץ
העדות המוקדמת ביותר לארון מעץ הניצב כרהיט בבית הכנסת היא מן המאה הרביעית, ונמצאת בתיאורי הארונות שעל גבי זכוכיות זהב שנמצאו בתוך קטקומבות ברומא. על חלק מהן מתואר ארון אנוכי בעל שתי דלתות פתוחות, כאשר בתוכן נראות מגילות המונחות בצורה אופקית על גבי מדפים או בתאים נפרדים. מכיוון שככל הנראה המגילות לא היו עטופות, שלמותן הייתה תלויה בסגירותו של ארון העץ. ככל הנראה בבית כנסת של חמת טבריה ניצב ארון מעץ.
ארון הקודש לאורך הדורות
ארון הקודש באירופה בסביבות המאה ה-12, ה-13 ותחילת המאה ה-14 נקבע כחלק אינטגרלי (משולב) בקיר המזרחי, לעיתים בתוך מגרעת בקיר. הארון נסגר על ידי שער ברזל או דלת מעץ. במשך השנים נעלמת המגרעת (במקומות בהם הייתה), וחל ניתוק בינו ובין הקיר המזרחי. הארון נבנה מאבן וקושט בחלקו העליון באורנמנטיקה של שושנים, אשכולי גפן, עלים וכיוצא בזה. החל מהמאה ה-16 צורת ארון הקודש נעשית דומה לארון פשוט. רק החל מהמאה ה-17 ממדי הארון מתחילים להתרחב מאוד. הארון נקשר שוב באופן אורגני לקיר המזרחי, נוספים קישוטים אדריכליים כגון עמודים (המזכירים את יכין ובועז), הדומים לאדריכלות כנסייתית. אדריכלות זו אופיינית במיוחד לבתי הכנסת הפולניים בתקופת הבארוק, וכן לבתי כנסת ספרדיים במערב אירופה, כמו בית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם.
החל מהמאה ה-17
במאה ה-18 וה-19 במרחבי פולין שלפני חלוקתה, ניתן למצוא ארונות קודש מגולפים בעץ העשירים ומורכבים מאוד מבחינה איקונוגרפית. הארונות היו ברובם מאוד גבוהים, ולעיתים היו בני כמה קומות כאשר קודקוד הארון הגיע עד תקרת בית הכנסת. אל הארון היה ניתן להגיע בעזרת מדרגות כאשר לעיתים הכניסה למדרגות הייתה מעוצבת כשער. מעל החלל שבו אחסנו את ספרי התורה, הארון היה מורכב מפריטים ארכיטקטוניים רבים, כגון עמודים, ספינים, כותרות, כרכובים, בסיסים וכנפיים צדדיות.
מבחינה רעיונית, ארון הקודש בבית הכנסת נתפס כארון הברית בבית המקדש, ולכן חלקו העליון של הארון היה מדומה לכפורת שכיסתה את ארון הברית, כאשר מעליו ניצבו הכרובים. נוסף לזאת היו תבליטים של לוחות הברית, כתרים, ידיים בתנוחת של ברכת כוהנים, זרי פרחים ושאר צמחים, בעלי חיים ועוד. בין בעלי החיים ניתן למצוא, דמויות של אריות, נשרים, נמרים, צביים, דובים, איילים, כבשים, עיזים, תיישים, איילות, סנאים, ארנבות, חסידות ונחשים. בעלי חיים שכיחים פחות הם השור והלווייתן, הרומזים לסעודת משיח. נוסף לאלה היו תבליטים של חיות דמיוניות, שפלג גופן העליון היה מורכב מחיה יבשתית מוכרת, כגון אריה, לביאה, נמר, זאב, סוס ועוד, ופלג גופן התחתון היה מעוצב כדג בעל סנפירים, זנב וקשקשים. לאחרונה נתגלה כי פרקי שירה מתוך המקורות שמשו מקור ספרותי לבחירת דימויי בעלי החיים בכמה מן ארונות הקודש.
תפיסת הארון כשער לשמים השפיע על עיצובם של ארונות קודש בכמה קהילות, כך שהארון עוצב בצורת שער ארכיטקטוני.
באיטליה ובפולין עוצבו ארונות קודש מפוארים באופן מיוחד. ארון הקודש העשיר ביותר (לפחות זה הידוע לנו) היה בעיירה דרוייה, שבמחוז ויטבסק, כיום ברוסיה הלבנה, סמוך לגבול עם ליטא. הארון נבנה בשנת 1774/4 עבור בית הכנסת שנבנה כעשר שנים לפני כן. ארון הקודש עלה באש ביוני 1942 כאשר הגרמנים שרפו את הגטו. גובהו של ארון קודש זה היה כ-8 מטרים, כאשר בתחתיתו 6 מדרגות המובילות אליו. הארון עוצב כמבנה בעל שלוש קומות, ההולכות וצרות כלפי מעלה.
בארץ ישראל
בארץ מקובל לעצב את ארון הקודש בסגנון הבא: החומר הוא עץ, מיתאר הארון הוא בקווים ישרים, מעל הארון כתר - כמקובל. הפרוכות משתנות בהתאם למועדי השנה ועליהם נרקם שמות התורמים. עם פתיחת הפרוכת, נראית הדלת, מאחוריה סורג ובפנים ספרי התורה.