cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שירת ימי הביניים של יהדות ספרד
טובה רוזן, ציד הצבייה: קריאה מיגדרית בספרות העברית מימי הביניים
ספר זה של רוזן הוא דוגמה לקריאה ביקורתית ומודרנית, שמבקרת את השירה, ו"מחלצת" ממנה פרטים בנוגע לחיים שהתרחשו בסביבה שבה נכתבה השירה. כלומר, היא משתמשת בשירים מתקופת תור הזהב על מנת ללמד על הקהילה שבתוכה הם נכתבו - הקהילה היהודית שחיה בספרד במימי הביניים. היא בוחנת את המגדר כפי שהוא משתקף בספרות, שהייתה נחלתם של גברים בלבד, כקוראים וככותבים. המשוררים בתקופה זו ראו בנשים גופניות וטומאה ולכן יצרו בשיריהם נשים אהובות, בלתי מושגות ומושלמות לצד נשים דמוניות בלבד. היא רואה בשירה כ"מכשיר חברתי" שכלל אסטרטגיות שמטרתן הייתה להרחיק את הנשים, להשתיק אותן, להחפיץ אותן ו"לאלף" אותן להיות הדמות הנשית הנכונה. רוזן חתרה בספר זה להבין את המשמעויות המגדריות הנסתרות שעולות מהיצירות שנכתבו באותה התקופה - מעמד האישה, הומוסקסואליות, מיניות, גבריות ונשיות וכדומה.
סן חוזה ארת'קווייקס
סן חוזה ארת'קווייקס (באנגלית: San Jose Earthquakes) היא קבוצת כדורגל מסן חוזה בקליפורניה שמשחקת ב-MLS, המועדון זכה פעמיים בגביע ה-MLS, ב-2001 וב-2003. מגרש הבית של הקבוצה היה אצטדיון ספארטן שהיה חלק מהקמפוס הדרומי של אוניברסיטת סן חוזה סטייט. בין השנים 1995 ועד 1999, נקראה הקבוצה "סאן חוזה קלאש".
סם בן שטרית
סם בן-שטרית (נולד ב-1938 במרוקו) הוא מורה, ופעיל חברתי ישראלי, מייסד ויו"ר הפדרציה העולמית של יהדות מרוקו. שימש במספר מקרים כמתווך בין ממשלת ישראל לארמון המלוכה במרוקו, בהם אירוע העלאת עצמות 22 מעפילי הספינה אגוז לקבורה בישראל, במסגרת המבצע הסודי "איילת השחר".
סן חוזה ארת'קווייקס
הסן חוזה ארת'קווייקס הוא שמה של קבוצת כדורגל ששיחקה ב-NASL בין השנים 1974 ועד 1982, ובליגת הווסטרן סוקר ליג בין השנים 1985 ו-1988. קבוצת ה-NASL, נקראה לפעמים "גולדן ביי ארת'קווייקס" שהייתה גם קבוצת כדורגל אולמות.
ב-15 בדצמבר 2005 החליטו בעלי הקבוצה לעבור ליוסטון, בתחילת עונת 2006. הקבוצה החדשה נקראה יוסטון דינמו. נציב ה-MLS, דון גרבר, אמר שהארת'קווייקס הם היסטוריה ולכן לא ייתכן שישנו את שמם. עוד הוסיף שה-MLS תעשה הכול כדי להחזיר את הארת'קווייקס לליגה. בתחילת עונת 2007 שבה הקבוצה לשחק.
סם בן שטרית
ביוגרפיה
בן שטרית נולד בתלשינת שבמרוקו ועלה לארץ ב-1963. יום לפני עלייתו נשא לאשה את אנט. קצין צה"ל במיל'. בוגר החוג לחינוך מהאוניברסיטה העברית. מחבר הספר "חזון והגשמה" ו"40 שנות עשייה". הוא מרבה לכתוב מאמרי-דעה והגות בעיתונים הגדולים: "מעריב", "ידיעות אחרונות", "הארץ", וכן "דבר" ו"חדשות" לפני שנסגרו.
בירושלים שימש כיושב ראש ועד שכונות קטמון ח'-ט', היה העורך של הביטאון "מבית ומחוץ" (עד שנת 1970), למד לתואר בוגר בחוג לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים ועבד כמורה לתלמוד ולעברית. במשך כ-30 שנה עבד באגודה לתרבות הדיור.
ב-27 בנובמבר 1979 פרסם בעיתון מעריב מאמר פובליציסטי בשם "מצוקה הכצעקתה?". בן שטרית תבע במאמרו מיוצאי צפון אפריקה להקצות את מירב משאביהם בעיצוב דרכם ועתידם של ילדיהם, למען יהיו מסוגלים להתמודד בחברה ההישגית והתחרותית הישראלית. במאמרו הוא עודד הפניית מאמצים לסיוע עצמי בטרם מפנים אצבע מאשימה כלפי הזולת וכלפי הממסד. לגרסתו, כל אדם זכאי לסיוע, אך בתנאי שהנזקק מסייע גם הוא לעצמו ונוטל חלק בשיקומו. בנוסף, בן שטרית כפר בקיום אפליה עדתית מכוונת או מוסווית במדינת ישראל; לדבריו, אף אם אפליה זו קיימת, מן החוכמה להתעלם ממנה, כדי שלא להחליש את המוטיבציה להתמודדות והתקדמות בקרב אלה שהמוטיבציה ממילא חלשה אצלם.
בעקבות מאמר זה, פנו אליו כארבעים אנשי רוח מיוצאי צפון אפריקה, כדי לייסד ולהקים "תנועת ביחד", התנועה לאחדות ישראל. הוא ייסד את התנועה ב-1979, ועמד בראשה עד פרישתו ממנה בשנת 1993.
ב-1980 ניסח פנייה מנומקת לממשלת ישראל להכרה ממלכתית ב-44 מעפילי אגוז שטבעו בדרכם לארץ ישראל ב-10 בינואר 1961. הממשלה קבעה את יום טביעתם כ"יום לאומי למחתרת ולהעפלה מצפון אפריקה", ומאז בכל שנה מתקיימת אזכרה מרכזית בהר הרצל. ב-1981 ייסד בן שטרית את המועצה הציבורית להנצחת מעפילי אגוז. משנת 1983, יזם בן שטרית ותרם לאיתור מקום קבורתם של 22 מעפילי אגוז שנקברו באל-חוסימה (מרוקו). הוא פעל בנושא זה כשליחם של המשפחות השכולות ושל ראשי ממשלות ישראל יצחק רבין, שמעון פרס ויצחק שמיר, אצל מלך מרוקו חסן השני, בעשרות שליחויות. בשנת 1986 הסכים מלך מרוקו כי עצמות טבועי "אגוז" יועברו לישראל. עצמותיהם של 22 הגופות הועלו ממרוקו לקבורה ממלכתית בהר הרצל בירושלים ב-14 בדצמבר 1992.
משנת 1980 היה מעורב בהפקתם של 38 סרטים בשיתוף רשתות הטלוויזיה, הדנים ביהדות מרוקו, ערכיה ותרבותה.
בן שטרית פעיל גם בתחום המאבק בהתבוללות. בשנת 1980 יזם וניסח את "האמנה לאחדות עם ישראל", עליה חתמו ראשי מדינת ישראל, הרבנים הראשיים, נציגי תפוצות הגולה ואזרחים ישראלים נוספים. הוא יזם את "ספר הזהב לאחדות עם ישראל", שעוסק במאבק בהתבוללות בתפוצות.
בשנת 1986 השתתף במשלחת של חברי כנסת יוצאי מרוקו, שערכו ביקור רשמי במרוקו, כאורחי המלך חסן.
ב-1992 יזם וייסד עם הנדבן שלמה אזולאי ממרוקו את הקמת בית הכנסת "בית אליהו" בבלמונטה שבפורטוגל. זהו בית הכנסת הראשון ליהודים האנוסים, מאז שהאינקוויזיציה פיקחה עליהם, לפני 500 שנה.
בן שטרית הוא יו"ר הוועד הציבורי להנצחת המלך חסן השני, אותו ייסד ב-1999. נשיא המדינה שמעון פרס כיהן כנשיא כבוד של הוועד.
באוקטובר 2020, פעל להסרת שמו של אהוד ברק מספר הזהב של יהדות מרוקו, עקב תמיכתו ב. שבוע אחר כך חזר בו מההחלטה.
פעילותו בפדרציה העולמית של יהודי מרוקו
ב-2001 ייסד בן שטרית את הפדרציה העולמית של יהודי מרוקו, והוא מכהן כנשיא הפדרציה עד היום.
במסגרת הפדרציה פועל בן שטרית לאיסוף תרומות והענקתם במסגרת "קרן מלגות" לסטודנטים מעוטי-יכולת מכלל קהילות ישראל (משנת 2004), הנחלת מורשת יהדות מרוקו בארץ ובתפוצות והדגשת חלקה ותרומתה בתקומת העם והמדינה, בכלי התקשורת ובהרצאות שונות. ב-2001 יזם את "ספר הזהב ליהדות מרוקו" כספר הרשמה והזדהות; נרשמו בו ראשי מדינה, ראשי מדינות ידידותיות, נבחרי עם, ראשי וחברי קהילות בתפוצות ונדיבי ואזרחים ישראלים אחרים. רבים הנציחו ומנציחים ב"ספר הזהב" את יקיריהם שהלכו לעולמם. בן שטרית גם יזם ב-2001 את "מדליון המעברה" ותעודת הצדעה ליוצאי המעברות, בחסות ראש הממשלה אריאל שרון.
פעולות נוספות שיזם בן שטרית במסגרת הפדרציה העולמית של יהודי מרוקו, כוללות את "יום הצדעה ליהדות מרוקו" ו"פסטיבל יהדות מרוקו", המתקיימים כל שנה בעיר אחרת בישראל (משנת 2003). הפדרציה מעניקה מדי שנה את אות "יקיר יהדות מרוקו" לדמויות מופת בעם ישראל; בין מקבלי האות היו ראש הממשלה אריאל שרון (2002), הרב הראשי לישראל ישראל מאיר לאו (2003), נשיא המדינה שמעון פרס (2004), שרת החינוך, התרבות והספורט לימור לבנת (2005), שקיבלה זאת "בשל אישיותה, נעימות הליכותיה, הופעתה הציבורית מעוררת הכבוד ויחסה הטוב לבריוֹת", דירקטוריון בנק הפועלים (2007), נשיא הקונסיטואר בצרפת ז'אן פייר בונשארד (2008), ויו"ר קבוצת IDB נוחי דנקנר (2009), האחים : ג'ו רפאל ואבי נקש (2010), לאון ומשה אדרי (2011), הרב משה ניסים דאדון-לונדון (2012).
אדום-החזה
אֲדֹם-הֶחָזֶה או אֲדֹם-חָזֶה (שם מדעי: Erithacus rubecula) הוא ציפור שיר קטנה שמאפייניה הבולטים הם פנים, גרון וחזה בגוון אדום-חלודה המופיע כאשר הפרט בוגר. אדום-החזה שייך למשפחת החטפיתיים, ובעבר היה שייך למשפחת הקיכליים. כמו כן הוא נחשב למין היחידי בסוגו, לאחר שהמינים אדום-חזה יפני (E. akahige) ואדום-חזה ריוקיו (E. komadori) עברו לסוג Larvivora.
המין נקרא באנגלית European robin. בכתביו של שייקספיר מוזכר בשמות Red-breast או Ruddock. בערבית נקרא אבו אלחינאא' (נשמע אבו אלחינאי). משמעות השם הלטיני "Erithacus rubecula" הוא "הבודדת האדומה הקטנה", בשל התנהגותו הטריטוריאלית של המין.
תיאור המין
אורכו של אדום-החזה 12.5 - 14 ס"מ, אורך הזנב 5 - 7 ס"מ, מוטת כנפיו 20 - 23 ס"מ. משקלו 16 - 22 גרם. פרטים בוגרים קלים לזיהוי בשל הניגוד בין קדמת הגוף האדומה והבולטת לבין הבטן הלבנה. חלקי הגוף העליונים והזנב בגוון חום-זית. על כנף המתבגרים מופיע פס צהבהב צר. הראש גדול יחסית. המקור חרוטי, צבעו חום ובסיסו בהיר. העיניים חומות וגדולות יחסית. הרגליים ארוכות למדי ודקות, צבען חום בהיר.
אצל אדום-החזה שני המינים (זכר ונקבה) זהים בהופעתם, הנמשכת לאורך כל השנה ללא שינוי. הניגוד בין החזה האדום לשפה האפורה המקיפה אותו, משמשים להבלטתו בשטח. ניגוד זה נראה בתנאי אור שונים, על כן משרת את אדום-החזה בשטחים פתוחים וכן ביערות בהן התאורה חלשה. שינויים אלו בניצוי, משמשים סימנים לבחירת בן-זוג על פי גילו.
תפוצת תת-מינים ומקום חיות
(האותיות E. r. מייצגות את שם המין בלטינית).
משערים כי למין אוכלוסייה כלל עולמית פורה המונה 87 - 170 מיליון פריטים. לא נמצא שום תיעוד ברחבי העולם על ירידה מספרית, כתוצאה מהתערבות האדם בשטח המחיה או כתוצאה מתנאים טבעיים. אוכלוסייתו האירופאית והים-תיכונית של המין לא נמצאת בסכנת הכחדה כלשהי. מספר הפריטים אף גדל ב-20% משנות ה-80.
בית הגידול של אדום-החזה הוא חורש, פארקים, גינות וכדומה. במקומות בהם אוכלוסייתו מבוססת ומתרבה, הוא מתקרב אף למשכנות האדם, לעיתים אף מזדמן לתוך בתי מגורים ומקנן בתוך חפצים עזובים.
האוכלוסייה חצי-נודדת, אזורי החריפה משתרעים מאירלנד ובריטניה מערבה עד מרוקו ודרום מזרח דרך אירופה. הזכרים נוטים לישיבת קבע (בגלל ההגנה על נחלותיהם). מרבית האוכלוסייה באי הבריטי אינה נודדת.
בישראל ארבעה תת-מינים:
האוכלוסייה החורפת מגיעה לישראל מסוף אוקטובר ובמשך נובמבר, ונודדת חזרה בחודש מרץ. מאחר שהאוכלוסייה בישראל חורפת בעיקרה או חולפת, לא קל להבחין בפריטים רבים, וזאת מכיוון שהמין ממעט בהתנהגות טריטוריאלית כאשר הוא חורף. הוא אינו משמיע שירה קצובה, אלא מעין צליל תקתוק שמטרתו הזדהות בפני אדומי-חזה אחרים. בישראל כמעט ולא ייצפה בשטח פתוח, אלא בשיחים סבוכים.
בישראל: חורף וחולף מצוי למדי, מקייץ נדיר למדי בצפון ובמרכז. נכון לעכשיו, לא תועד כמקנן.
ציפורים חורפות גם לא מגלות נטייה לחיזור ולקינון, פעולות שבהם משקיע אדום-החזה את שירתו היפה. מטרתה העיקרית של החריפה היא הישרדות ומציאת מזון ותנאי קיום, עד בוא האביב לארץ המוצא. קבוצות קטנות מגיעות לישראל אף בנדידת האביב ששיאה בחודש מרץ. הוא חוזר לארצות המוצא לפני חודשי הקיץ ונדיר לראותו בעונה החמה.
התנהגות טריטוריאלית
אדום-החזה נחשב מין טריטוריאלי ביותר לאורך כל השנה. בחורף מגנים הזכר והנקבה על הטריטוריה הפרטית שלהם ביחידאיות (כל אחד על שלו). ההגנה על הנחלה נעשית באמצעות שירה רמה המבוצעת ממקום אסטרטגי במרכז הנחלה, ובהצגה מוגזמת של החזה האדום. מחקרים הראו כי זכרים מכריזים לעיתים על מספר נחלות בעונה יחידה ומגנים עליהן בהתאם, אולם המין נחשב מונוגמי. גודלה של הנחלה הוא 2 - 10 דונמים בהתאם לכמות המזון ומקומות המסתור בה. נהוג לחשוב שבמהלך החורף מגן אדום-החזה ביתר חריפות על הטריטוריה שלו, בשל היעדר מזון.
לעיתים קרובות יתקפו אדומי-החזה מבקרים לא רצויים ויניסו אותם מהנחלה. המין אגרסיבי ביותר אל בני מינו ואף אל מינים אחרים שהוא רואה בהם מתחרים על מזונו. בישראל ניתן לראות התנהגות תוקפנית במיוחד כלפי ציפור השיר ירקון. תחילת המריבה בין אדומי-חזה יריבים שנפגשו כוללת מהלומות באמצעות הכנפיים והרגליים, שמטרתן להזיז את היריב ממקום מושבו. בהמשך המריבה שני היריבים מתגלגלים על האדמה כדי לצבור תאוצה, אז הם מזנקים על יריבם ומטיחים אותו על האדמה כאשר הם צמודים יחד. מרבית המריבות נמשכות פחות מדקה, כאשר המפסיד (לרוב הפרט שפלש לנחלה) מתעופף מהמקום, אולם נצפו מריבות חוזרות ונשנות הנמשכות שעות ואף ימים. המריבה מסתיימת לעיתים בפציעה חמורה, עיוורון בגלל מהלומות לאזור הפנים או מוות.
על פי רוב, הזכר שומר על הטריטוריה שלו למשך כל חייו ואילו הנקבה הנבחרת עוזבת את נחלתה בעונת הרבייה וחוברת אליו. בתקופה שבה היא נמצאת בנחלתו, הנקבה כמעט לא תרה אחרי מזון, והוא מסופק לה על ידי הזכר כחלק מחיזורו אחר הנקבה (Courtship feeding), כנראה כהכנה לכך שהיא לבדה דוגרת על הביצים. להתנהגות זו חשיבות רבה - חלוקת התפקידים הברורה בין המינים מסייעת להיווצרות הטלות מרובות במהלך עונת הרבייה וכן לשרידותם של הגוזלים בכל הטלה.
רבייה וגידול צאצאים
סברה מוטעית בארצות אירופה היא שאדום-החזה פעיל יותר בחודשי החורף. זאת מכיוון שמספרם הכללי של העופות באזור מסוים נוטה לרדת (בעקבות נדידה ושאר גורמים) ואז אדום-החזה בולט יותר לעין ולאוזן.
עונת הרבייה משתנה באזורי התפוצה השונים: באנגליה ובאירלנד מאמצע מאי עד אמצע יוני, באיים הקנאריים ממאי עד יוני, מאפריל עד מאי בצפון אפריקה ומאפריל עד יוני בשאר אירופה.
הקן נבנה על ידי הנקבה, בצורת ספל ומורכב מעלים יבשים, עשב, טחב, סיבי פירות, שיער ונוצות. הקן מונח לרוב בצמוד לגזע עצים ומוסתר בסבך 5 מטרים מעל הקרקע. הקן עשוי להיות ממוקם גם במקומות לא שגרתיים כגון כלי בית שהושלכו (קומקומי ברזל וכיוצא באלה), כיסי חולצות ומעילים ועל גבי מדפים. המין נוטה לקנן גם בתיבות קינון.
הטלת הביצים (גודל התטולה נע בין 4 ל-6 ביצים) מתרחשת בסוף חודש מרץ, הביצים חצי אליפטיות וחלקות, בעלות גוון לבן או כחלחל בהיר וניקוד אדמדם שלעיתים פזור, לעיתים מופיע ככתמים ולעיתים מכסה את כל הביצה. הנקבה דוגרת עליהן במשך 15 ימים לערך. בבקיעתם מהביצים, הגוזלים עירומים וחסרי ישע. בתקופה זו הם מואכלים על ידי שני בני הזוג. שלושה ימים מבקיעתם מופיעה פלומה על גופם. חמישה ימים מבקיעתם הם מתחילים לפקוח את עיניהם. הנקבה צמודה לקן ולגוזלים, בעוד הזכר מביא להם מזון בסבבים של שלוש פעמים לשעה. הנקבה ניזונה לעיתים מקליפות הביצים הבקועות, המכילות סידן החשוב לחיזוקה בתקופה זו. גידול הנוצות מתרחש במהרה, וכעבור 15 ימים מבקיעתם גדלות הנוצות המסייעות לתעופה והגוזלים מתנסים בהם בעזרת הוריהם, עד לרכישת המיומנות. הצעירים נהיים עצמאים כעבור שלושה שבועות, ומגיעים לבגרות מינית בגיל שנה.
לאדום-החזה שני מחזורי הטלה בממוצע בשנה, לעיתים קרובות שלושה מחזורים, ולעיתים רחוקות אף ארבעה. לפיכך, בשעה שהנקבה מתחילה מחזור הטלה נוסף, הזכר הוא הממשיך להגן ולהאכיל את הגוזלים מההטלה הקודמת. מיד לאחר שהגוזלים מההטלה האחרונה פורחים מהקן, נפרדים בני הזוג, והנקבה חוזרת לנחלתה הפרטית.
אחוזי התמותה אצל אדום-החזה גבוהים יחסית: כ-60% מהגוזלים פורחים מקן הוריהם ורבים מהם אינם שורדים את שנתם הראשונה. אמנם נצפה פרט אדום-חזה שחי 8.5 שנים, אולם תוחלת החיים של הבוגרים היא 18 חודשים. הלחצים הגורמים לכך הם פגעים סביבתיים, היעדר מזון, קן ארעי וחשוף ולחץ טריפה מוגבר מצד ציפורים אחרות, זוחלים כלטאות ונחשים ויונקים טורפים.
אנשים רבים מאמינים שאדום-החזה פוקד את גינותיהם שנה אחר שנה. עם זאת, מרבית הסיכויים שאלו אדומי-חזה אחרים בעלי אותם צבעים ומזג רוח, שהזדמנו לטריטוריה לא מיושבת. באזור מגורי האדם הטריטוריות הן פחות מוגדרות, בגלל לחצים טבעיים מוגברים מצידו.
שירה וקולות
לא נצפה הבדל בטיפוסי השירה בין שני הזוויגים, אולם לכל פרט שירה ייחודית. נקבות ממעיטות בשירתן מרגע שנמצאות בנחלת הזכר, הזכר ממשיך בשירתו, שמסמלת כי הוא מצא בת זוג ומוכן לרבייה (סמל סטטוס). אדום-החזה שר מהנץ החמה ולעיתים עד אמצע הלילה, אם הוא קרוב למקור אור בהיר (תאורת רחוב וכדומה).
הקריאה המזוהה עם המין היא "טיק" נוקשה, שמושמע בסדרות קצרות ומהירות. קריאת האזהרה היא "סיי" חד ביותר. פריטים הנודדים בלילה משמיעים "טסי" קצר וחלש. השירה כוללת צלילים ארוכים ודקים המשולבים בסלסולים נמוכים. מחוץ לעונת הרבייה, השירה חלשה ופחות מאולצת.
תזונה
תזונתו של אדום-החזה מתבססת בעיקר על חרקים, חיפושיות, נמלים ועכבישים, אך הוא ניזון גם מתותים שונים ומזרעים במהלך החורף. בהיעדר גישה למזון טבעי, הוא נצפה בקרבת מתקני האכלה המותקנים על ידי צפרים.
אדום-החזה עט על מזונו ממקום מושבו על ענפי העצים, ובולע אותו לאחר שחוזר שוב למקום מושבו. דרך נוספת היא איסוף מהקרקע, אך לעיתים רחוקות הוא מזיז עלים או ענפים כדי למצוא את מזונו. הוא אוכל רק את שנראה לעין. בחלקים באירופה בהם נפוץ יותר, הוא נצפה עוקב אחר גננים וחקלאים אשר הופכים את האדמה וחושפים תולעים ושלשולים, שלולא פעילותו של האדם, לא היו חלק מתפריטו של אדום-החזה. לעיתים נצפה תופס מזון בעת תעופה, בדומה למרבית בני משפחתו הטקסונומית.
המושבה הגרמנית (חיפה)
המושבה הגרמנית היא שכונה במערב העיר התחתית בחיפה.
אדום-החזה
אדום-החזה בתרבות
הפילוסוף היווני אריסטו שהבחין בהתנהגותו הטריטוריאלית של המין, טבע את האמרה: "אין שני אדומי-חזה דרים באותו שיח". אריסטו, שלא הכיר את תופעת הנדידה, הניח כי אדום-החזה משנה את צבע נוצותיו עם בוא החורף וכך הניח בעצם שחכלילית עצים ואדום-החזה הם אותו מין.
המושבה הגרמנית (חיפה)
המושבה נבנתה על ידי גרמנים חברי כת הטמפלרים בשנת 1868, והייתה הראשונה בגל השני של ההתיישבות הטמפלרית בארץ ישראל. גבולות השכונה הם דרך העצמאות וחוף הים בצפון, שדרות הציונות – עין-דור ותחנת הרכבת חיפה מרכז במזרח, רחוב הגפן והגנים הבהאיים בדרום ורחוב יצחק שדה במערב. מרכז המושבה בשדרות בן-גוריון. שדות המושבה השתרעו עד קריית אליעזר של היום.
אדום-החזה
אדום-החזה בתרבות
אדום-החזה מקושר לפולקלור ולאגדות העם של בריטניה. הוא מייצג מזל טוב ומזל רע כאחד, חיים ומוות. סיפורים רבים מנסים להסביר איך קיבל את סינרו האדום והבולט. אחד מהם מספר כי אדום-החזה צייץ באוזנו של ישו כאשר זה היה תלוי על הצלב, ודמו דבק בחזהו. הוא נחשב לאחד מסמליו המובהקים של חג המולד, ועל כן הוא מופיע בכרטיסי ברכה רבים. הדוורים הראשונים באנגליה נקראו "Robins", ולכן הוא מצויר לעיתים קרובות מחזיק מעטפה במקורו. בסקר שנערך על ידי עיתון טיימס בשנות השישים, רוב האנגלים טענו כי הם רצים להפוך את אדום-החזה לצפור הלאומית של בריטניה, אך הממשלה הבריטית אינה נוקטת בצעדים לקראת אמוץ צפור לאומית אנגלית כלשהי באופן רשמי.
המושבה הגרמנית (חיפה)
היסטוריה
הטמפלרים, אגודה שנוסדה בגרמניה בשנת 1861 בראשותו של התאולוג הפרוטסטנטי כריסטוף הופמן, הגיעו לארץ ישראל מתוך אמונה כי באמצעות התיישבות בארץ הקודש יצליחו להביא לגאולת העולם ולביאתו השנייה של ישו.
אדום-החזה
אדום-החזה בתרבות
אדום-החזה, יחד עם הגדרון, הם שני המועמדים הבולטים ביותר לתואר הצפור הלאומית של אירלנד.
המושבה הגרמנית (חיפה)
היסטוריה
קבוצת הטמפלרים שהגיעה לחיפה שבע שנים אחר כך, הבינה את הפוטנציאל של העיר הקטנה, ואת המעגן שהחל להיבנות במפרץ חיפה באותה עת. המעגן איפשר הבאת חומרי גלם לבניית המושבה מאירופה וייצוא ממנה לאירופה.
הטמפלרים תכננו את המושבה שבנו בדקדקנות, והחלו לבנות ולפתח אותה בפרט ואת העיר חיפה בכלל, באמצעות הקמת תעשייה מקומית חלוצית ותוך שימוש בכרכרות להובלת סחורות ונוסעים (קודם להגעת הטמפלרים לארץ נעשה המעבר בין ערי הארץ בשיירות). הטמפלרים ייסדו קווי נוסעים של תחבורה ציבורית ליפו, לעכו ולנצרת, ובכך איפשרו למעשה לראשונה מעבר מסודר של דואר בין הערים. הכרכרות היו עגלות שחלקיהן יובאו מאמריקה והורכבו במושבה הגרמנית. הן היו דו-מושביות ומוצלות, ונרתמו לשלושה סוסים. במשך הזמן נרכשו הכרכרות על ידי תושבים ערבים מחיפה, שקראו להן "חנאטיר" והפעילו את שירות ההסעה מכיכר חמרה.
בתחילת דרכם ניסו הטמפלרים להתפרנס מהחקלאות, כפי שעשו בגרמניה, תוך שימוש בשיטות חקלאיות אירופאיות מודרניות. כחלק מהעיסוק בחקלאות הם בנו טחנות רוח, אחת מהן, טחנת הרוח הטמפלרית, מחוץ לגבולות המושבה. לאחר זמן התברר להם כי החקלאים המקומיים הערביים, שקינאו בשיטותיהם החקלאיות, החדשניות לאותה תקופה, נהגו לגנוב ולהרוס את יבוליהם ואף להצית את שדותיהם. הטמפלרים נטשו את החקלאות והחלו לעסוק בתעשייה ובתיירות, בנו בתי מלון מודרניים ובתי מלאכה מכניים וכן בית חרושת לייצור סבון משמן זית.
המושבה שגשגה והתרחבה, ובסוף ימי השלטון הטורקי כללה כ-750 תושבים, כ-100 בתי מגורים ועשרות מבני משק.
כמו ביתר מושבותיהם, גם הטמפלרים בחיפה תמכו בגרמניה במלחמת העולם הראשונה וסבלו מתבוסתה ומכיבוש הארץ על ידי הגנרל אלנבי. בעקבות הכיבוש הבריטי השתנה יחסם של הטמפלרים לשלטונות המקומיים, ובשנות ה-30 תמכו חלק מתושבי המושבה בגרמניה הנאצית. עם תחילת מלחמת העולם השנייה הועברו התושבים למחנות הסגר, ובשנת 1944 גורשו מהארץ והוחלפו ביהודים מהונגריה.
עם היעלמותם של חברי הקהילה, הפכו בתי המושבה לאזור תעשייה נטוש בשולי מרכז העיר. מספר יוזמות של אבא חושי, ראש העירייה, לשפץ את המושבה הגרמנית לא צלחו.
המושבה שוקמה רק בשנות ה-90, במסגרת פרויקט הקמת גני המרכז הבהאי העולמי, וכיום מהווים בתיה, ששוחזרו בחלקם, מוקד בילויים ותיירות, לצד שימושים חדשים אחרים. שדרות דוד בן-גוריון, שחוצות את השכונה, קיבלו את מרבית ההשקעה העירונית של מפנה המאה ה-21. נתיבי הנסיעה הוצרו, על מנת להרחיב את המדרכות, וביניהם נסלל נתיב לתחבורה ציבורית. תיירים רבים נעמדים על הפס הצר של אי-התנועה על מנת לצלם את המראה המרשים של הגנים ומקדש הבאב, והמושבה היא חלק בלתי נפרד מסיורים מודרכים של קבוצות המגיעות לעיר. הבתים המשוחזרים משני עברי השדרה משכו אליהם מיד בתי עסק, כבתי קפה וברים, רובם המכריע בבעלות ערבים. קהל מבקרים מגיע בהמוניו אל הרובע העירוני התוסס והמתחדש, הן מהמשכונות החיפאיות וסביבתן ומהארץ כולה. יותר מכל מקום אחר בחיפה, ולמעשה בישראל, שדרות בן-גוריון הן היום לב תרבות הפנאי, החברה, היצירה וההגירה הפנימית של צעירי המגזר הערבי.
ב-2004 הועברה האקדמיה לעיצוב ויצו ממשכנה הוותיק בהדר עליון למבנה שפינתה העירייה במושבה הגרמנית. בכך הייתה מכללה זו למוסד האקדמי העברי הראשון שקם בעיר התחתית, ונוכחותם של הסטודנטים באזור, שאחדים מהם עברו להתגורר ברחובות סמוכים, הייתה המנוע לדחיפת קמפוס הנמל שהוקם במהלך אותו עשור מעט מזרחה משם.
בית העלמין
בבית העלמין השוכן בצדו הצפוני של רחוב יפו טמונות מספר דמויות מפתח מחיי המושבה הגרמנית ההיסטורית. במרכזו קבוע אובליסק שמציין את קורבנם של הגרמנים - תושבי המושבה, אך לא רק הם - במלחמת העולם הראשונה.
חוף הרחצה
הטמפלרים הביאו איתם מגרמניה תרבות ספורט וכחלק ממנה הכשירו למרגלות השכונה פיסת חוף לרחצה בים. לחוף, שנקרא "החוף הגרמני" (בערבית אל-בונד אל-אלמאני) הותרה כניסה רק ללובשי בגד ים מלא (גם גברים נדרשו להסתיר את פלג גופם העליון) והותרה בו רחצה מעורבת.
כאשר ביקר הקייזר וילהלם השני ב-1898 בארץ ישראל, הקימה הקהילה הטמפלרית מזח בחוף, על פי תכנונו של האדריכל גוטליב שומאכר, ואליו נקשרה הסירה שהביאה את הקייזר מאונייתו בהגיעו לארץ.
עם תום הביקור נזנח המזח היות שבחיפה היו כבר שני מזחים פעילים, והחוף שב לשמש כחוף רחצה עד שהחלה בנייתו של נמל חיפה בתחילת שנות ה-30. כתוצאה מבניית הנמל נאלצו הטמפלרים להעתיק את חוף הרחצה שלהם ל"חוף השקט" בבת גלים.
מבנה המושבה
המושבה הגרמנית הייתה הדוגמה הראשונה של תכנון אורבני בארץ ישראל. מבנה המושבה תוכנן מראש, כאשר במרכזה הרחוב הראשי - שדרות הכרמל, כיום שדרות בן-גוריון, רחוב זה נמתח מצפון לדרום, כשבקצהו הצפוני היה המעגן (כיום, מבנה ממגורות דגון). הרחוב תוכנן ברוחב של לא פחות מ-30 מטר, ומשני צדיו נסללו שני רחובות מקבילים צרים (כיום: רחוב הגנים ורחוב מאיר רוטנברג), ורחובות אנכיים - ממערב למזרח - חצו אותם (דרך יפו ורחוב אלנבי).
בקצה הדרומי של המושבה, על צלע הר הכרמל, גדלו כרמי המושבה, ומכאן שם הרחוב החוצה אותם – רחוב הגפן. כרמים אלה השתרעו הלאה במעלה ההר, במקום שבו נמצאים כיום הגנים הבהאיים.
בית העם הטמפלרי, וכן בית הספר של המושבה (כיום: מוזיאון העיר חיפה), שכנו בחלקו הצפון-מזרחי של הרחוב, ומזרחה להם שכן מכון הרדג.
המושבה כך שסביב כל מבנה מגורים הייתה גינת נוי, ולאורך הרחוב נשתלו עצים במטרה להצל על העוברים והשבים.
המבנים הראשונים נבנו בסגנון טמפלרי אופייני. בתקופת המנדט הבריטי החלה ניכרת השפעת הסגנון הבינלאומי על הבנייה הטמפלרית.
הערות שוליים
Tempelgesellschaft
לפני הזריחה
לפני הזריחה (באנגלית: Before Sunrise) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה וקומדיה רומנטית משנת 1995. הסרט בוים על ידי ריצ'רד לינקלייטר ונכתב על ידי לינקלייטר וקים קאריזן. הסרט מגולל את סיפורם של ג'סי וואלאס (אית'ן הוק), צעיר אמריקאי, וסלין (ג'ולי דלפי), צעירה צרפתייה הנפגשים במקרה בנסיעה ברכבת. הם יורדים בווינה ומבלים לילה יחדיו, וכך הם לומדים להכיר זה את זה.
העלילה מינימליסטית עקב העובדה שרוב הסרט סובב סביב שיחותיהם של השניים. למרות זאת אופי דמויותיהם מפורט באריכות; ג'סי מוצג כרומנטיקן המוסווה כאדם ציני בעוד שסלין מוצגת כאדם רומנטי עם הרבה חששות. הם מתייחסים למפגשם כחד-פעמי, וחושפים דברים שבאופן רגיל לא היה מרשים לעצמם לחשוף.
ג'סי וסלין הופיעו ללא ציון קרדיט בסרטו של לינקלייטר, "חיים בהקיץ" (2001). בנוסף, יצאו לסרט שני המשכים; "לפני השקיעה" (2004) המתרחש כתשע שנים לאחר מפגשם בסרט ו"לפני חצות" (2013) המתרחש כשמונה עשרה שנים לאחר המפגש המקורי.
עלילה
הסרט מתרחש בקיץ 1994 ברכבת בדרכה לבודפשט. ג'סי (אית'ן הוק) משוחח באקראיות עם סלין (ג'ולי דלפי) עקב מריבה בין בני זוג ששניהם היו עדים לה. ג'סי בדרכו לווינה שממנה יטוס לארצות הברית בעוד שסלין בדרכה לאוניברסיטה בפריז לאחר ביקור אצל סבתה. כאשר הם מגיעים לווינה, ג'סי מציע לסלין לרדת איתו ולבלות איתו את הלילה. הוא טוען שבעוד עשור היא עלולה להצטער על זה שהיא סירבה להצעה כי נישואיה לא יהיו מאושרים. הוא אומר שאם היא תרד איתו היא תבין שהיא לא הפסידה כלום. טיסתו של ג'סי יוצאת בבוקר, ולכן השניים משוטטים ברחובות וינה כדי להעביר את הזמן.
כאשר השניים עוברים ליד הדנובה, ניגש לעברם אדם המציע לכתוב להם שיר עם איזה מילה שהם יבחרו. הם בוחרים את המילה "מילקשייק", ולאחר קבלת השיר הם מוקסמים ממנו. מאוחר יותר הם יושבים בבית קפה וינאי ומשחקים משחק שבו כל אחד מתקשר לחבר ומביים שיחה לא אמיתית. סלין מגלה לחברתה שהיא הייתה מוכנה לרדת עם ג'סי מרכבת לפני שהוא אפילו ביקש, וג'סי חושף שלאחר שהוא נפרד מחברתו הוא רק רצה לברוח מחייו.
ככל שהזמן עובר הקשר בין השניים מתהדק. אולם הם מודעים לעובדה שככל הנראה הם לא ישובו להיפגש, ולכן עליהם לעשות את המירב ביחד. לאחר רמז שהיה ביניהם מפגש מיני, ג'סי אומר לסלין שהוא היה מעדיף להתחתן איתה מאשר לא לראות אותה יותר לעולם. למחרת השניים נפרדים בתחנת רכבת. הם מחליטים לא להחליף פרטים כדי ליצור קשר, אלא להיפגש באותו מקום בעוד שישה חודשים.
קבלה
מבקר הקולנוע ג'יימס ברנרדינלי הגדיר את הסרט כסרט הרומנטי הטוב ביותר בכל הזמנים. המגזין "אנטרטיינמנט ויקלי" דירג אותו במקום ה-25 ברשימת עשרים וחמישה הסרטים הרומנטיים המודרניים הטובים ביותר. בשנת 2008, המגזין "אמפייר" דירג את הסרט ברשימת 200 הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים.
בשבוע הראשון לצאתו של הסרט הוא הכניס כ-1.4 מיליון דולר ברחבי 363 אולמות קולנוע בלבד. בסיכום הכנסותיו, הסרט צבר כ-5.5 מיליון דולר, פי שניים יותר מתקציבו.
הפקה
ההשראה לסרט הגיעה מאישה שריצ'רד לינקלייטר פגש בחנות צעצועים בפילדלפיה בשנת 1989. הם הסתובבו יחדיו ברחבי העיר, ושוחחו עד אמצע הלילה. בתסריט המקורי, זהותם של שני האנשים ושל העיר בה הם בילו נשארה מעורפלת.
כיוון שעיקרו של הסרט הוא דיאלוג בין גבר לאישה, לינקלייטר החליט שחשוב לצרף גם אישה לתהליך הכתיבה. הוא בחר את קים קאריזן, שהופיעה בתפקידים קטנים בשניים מסרטיו הקודמים, "בטלנים בטקסס" ו"טריפ נעורים". לינקלייטר אמר שהוא אהב את "הדרך שבה הראש שלה עבד - זרם קבוע של רעיונות בטוחים וחכמים". לינקלייטר וקאריזן דיברו על הרעיון של הסרט והדמויות במשך זמן רב. הוא רצה לחקור "את הצד של מערכות היחסים בחיים ולגלות שני אנשים עם אנונימיות מוחלטת שמנסים לגלות מי הם באמת". הוא החליט למקם את ג'סי וסלין במדינה זרה בגלל ש"כשאתה מטייל אתה הרבה יותר פתוח לחוויות מחוץ לשטח הרגיל שלך". הוא וקאריזן עבדו הרבה על המתווה של הסרט, ואת התסריט עצמו כתבו תוך 11 ימים.
לינקלייטר התקשה למצוא את השחקנים המתאימים לתפקיד, ותהליך הליהוק נמשך תשעה חודשים. כששקל ללהק את אית'ן הוק לראשונה, הוא נראה לו צעיר מדי לתפקיד. מאוחר יותר הוא ראה אותו מופיע במחזה בניו יורק ושינה את דעתו לאחר ששניהם שוחחו. לתפקיד סלין פגש לינקלייטר את ג'ולי דלפי וחיבב את האישיות שלה. אחרי שנערכה הקראה סופית, לינקלייטר ידע שהוק ודלפי מתאימים לתפקידיהם.
לאחר שהם הסכימו להשתתף, הוק ודלפי נסעו לאוסטין ודיברו עם לינקלייטר וקאריזן במשך כמה ימים. ב-2016 דלפי סיפרה בראיון: "אית'ן ואני שכתבנו למעשה את כל התסריט. היה תסריט מקורי, אבל הוא לא היה רומנטי במיוחד, תאמינו או לא. היו בו בעיקר הרבה דיבורים במקום רומנטיקה. ריצ'רד שכר אותנו כי הוא ידע שאנחנו כותבים והוא רצה שנביא את הרומנטיקה לסרט. אנחנו הבאנו את הרעיונות הרומנטיים האלה, וכך כתבתי משהו שבאמת הופק לאחר מכן, מבלי שקיבלתי על כך קרדיט. אבל אם הייתי כותבת את 'לפני הזריחה' והייתי מקבלת על כך קרדיט אני בספק אם הסרט היה זוכה למימון". אף על פי שדלפי והוק לא קיבלו קרדיט על כתיבת התסריט, הם קיבלו קרדיט על כתיבת סרטי ההמשך.
מאיר גורביץ
מאיר גורביץ (1890 – 3 בפברואר 1950) היה מהנדס, מחנך ואיש ציבור ביישוב היהודי בארץ ישראל, יזם בתחומי התעופה והימאות, הוגה ומחדש הימאות העברית בארץ ישראל.
חייו
גורביץ נולד בעיר טאלין שבאסטוניה (אז חלק מן האימפריה הרוסית). סבו היה רבהּ של אסטוניה. הוא התחנך ברוסיה ורכש השכלה גם בארצות נוספות. בין היתר למד בז'נבה והוסמך כמהנדס תעופה באקדמיה בפריז. בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20 עשה דוקטורט בתחום הימי באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, וושינגטון ארצות הברית, ובסוף העשור השתלם שנתיים באגף הדיג של מחלקת החקלאות הפדרלית של ארצות הברית. תרומתו לימאות העברית מובהקת ונגדעה עקב גישה בלתי מתפשרת בה האמין. הוא עסק בסיוע לגופים וארגונים בתחום הימי והיה סוכן אוניות עד סוף ימיו.
חזון התעופה העברית והימאות העברית
גורביץ הגיע לארץ ישראל בשנת 1909, אך ממנה עוד יצא לתקופות לימודים ושליחויות ארוכות בחו"ל. משנכח כי ביישוב העברי אין ולו ימאי או טייס אחד, וחסרה המודעות לחשיבותה של ימאות ותעופה עברית, ובשנת 1913 בהיותו מורה בגימנסיה, בנה כלי טיס נסיוני ונכשל. הידע שהיה אז בעולם כולו בתחום התעופתי היה מוגבל למדי, ובוודאי הידע והחומרים שהיו לרשותו בתקופתו בארץ ישראל.
בסוף אותה שנה הרצה בפני שומעיו בתל אביב בנושא "האווירון", כאשר הדגם האמיתי שבנה עמד מאחוריו. הוא שכנע את שומעיו לערוך מגבית לרכישת שני אווירונים - האחד ללימוד בני נוער עברי ש'יקבל כנפיים', והשני יימסר לאוויריית השלטון העות'מאני, לשמירה על יחסים טובים ולמניעת תחושה, כאילו היישוב העברי צובר עוצמה שתסכן את השלטון. הוא שכנע בדבריו וגייס את כל הכסף, אך כוונתו לא התגשמה. שבועות לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כדי להציג טיסה, הזמין אווירון ללימוד. אירוע התרסקות האווירון העות'מאני בחולות ים תל אביב, גרם ליישוב לוותר על חזונו.
בראשית 1914 קידם את חזונו לכיוון הימי. תכנן הקמת 'מסגרת כלכלית' לתמיכה ב'בית ספר ימי' שיוקם ליד התכניון, ובו ילמד נוער עברי את מקצועות הים והתעופה. משנתגבשה תודעתו הציונית, היה פעיל בפועלי ציון.
לפרנסתו עבד כמורה למתמטיקה בגימנסיה הרצליה בתל אביב הקטנה, אך עיקר זמנו הוקדש לניסיונות להגשים את חלומו - הקמת צי עברי לכיבוש השמים והים.
בראשית 1914 תכנן להקים בית ספר ימי ותעופתי. המימון הראשון תוכנן להיעשות על ידי הקמת חברת ספנות ברוסיה, שרווחיה ישמשו להפעלת בית הספר ולהקמת צי עברי למסחר ולמגן, ומאוחר יותר, תורחב פעילות בית הספר לתחום האווירי, לתעופה. בסיוע איש עסקים חיפאי, יהודי ממוצא רוסי בשם יצחק ברגר, הוקמה חברת ספנות ברוסיה (אוקראינה) בעיר חרקוב ונקראה בשם "זבולון".
בתחילת דרכו להגשמת חזונו, התעת'מן גורביץ עקב חובת התעת'מנות שקבע ג'מאל פאשה כמושל סוריה (וארץ ישראל), ושם יהבו על קשרים טובים של היישוב היהודי בארץ ישראל עם השלטון העות'מאני; לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 יצא לשרת לצד הבריטים בגדודים העבריים, ונאלץ לעשות פסק זמן בתוכניות להגשמת חזונו. באותה תקופה התרחשה גם המהפכה הרוסית, וחברת הספנות בחרקוב שבה תלה תקוות חוסלה ב-1917. כשהסתיימה המלחמה החל השלטון הבריטי בארץ ישראל, וגורביץ יכול היה לחזור במלוא המרץ לתוכניותיו.
ועדת המים
ב-1918 הקים גורביץ את ועדת המים, כמשרד מיישב לפיתוח כלכלי על בסיס חקלאות ימית וכמשרד ימיה עברי. הוועדה שימשה כ"סניף הימים" של תנועת העבודה המאוגדת ופעלה בפיקוח הקפא"י. ועדה זו ראתה כעניינה את כל תחום המים בשטחי ארץ ישראל והימים שסביבה – בים, בנהר ובנחל, בציד ימי ובדיג, במחקר ובפיתוח תעשייה הקשורה בים, ובמסחר עם ארצות חו"ל. במסגרת הוועדה עסק גורביץ בחקר, פיתוח והקמה של צי עברי, ובמקביל המשיך בפעילותו החינוכית במסגרת הגימנסיה ומחוץ לה.
ב-1919 קיבל מג'יימס דה רוטשילד עבור ועדת המים זיכיון ל-200 דונם כולל הבניינים בחוף טנטורה, שם הקים כפר דייגים עברי ראשון בארץ ישראל וייסד בו קבוצת דייגים ראשונה מבין הסובוטניקים, הגרים שעלו לארץ ישראל מאסטרחן. לצורך זה קיבל מהנדבן יצחק גולדברג 20 לא"י, ואף הזמין את ש. בן-ציון לכתוב את 'שיר הים' העברי הראשון.
בין השנים 1920-1925, כיו"ר ועדת המים, הקים לראשונה בעזרת הקפא"י חברת מניות לספנות עברית בשם החברה לאסדות וספנות חופית וכמנהלה, מונה הסופר אברהם ריבוצקי. מניות החברה נמכרו בעיקר לאנשי הגדודים העבריים שהיו מוצבים במחנה סרפנד. אלה שנחשפו לנאומיו המרגשים של גורביץ על "חשיבות הצלחת כיבוש הים" נדבקו בהתלהבותו. לצורך פעילות החברה, ועדת המים רכשה על ידי תשלום מקדמה בכסף שנאסף מהגדודים את אניית הצי העברי ראשונה שנקראה "החלוץ". ספינה זו עקפה לראשונה את המצור היבשתי על מרכז הארץ בזמן הקרבות בין האנגלים לצרפתים ולכנופיות הצבא הערבי המפוזר, ויצאה לביירות להביא סחורות ליישוב. אולם מאחר שהתמורה ממכירת מחצית המניות שהועברו למכירה בארצות הברית, לא הגיעה, חזרה האנייה לבעליה מר ליפשיץ ושות' בתל אביב.
מאז הקים את ועדת המים, עמד גורביץ בקשרי עבודה עם ידידו הקולונל הבריטי סויאר שיצא מארץ ישראל בה שרת, ללמד ימאות באוניברסיטת וושינגטון, סיאטל, ארצות הברית. למימוש חזונו יצא גם גורביץ ללמוד שם. בדרכו, עבר בניו יורק ומסר למזכיר "ועד פועלי ציון", אלפיים ממניות חברת הספנות החופית (מחצית מהכמות) למכירה בציבור היהודי וקיבל אישור בכתב: "מעכשיו, הטיפול באלפיים המניות בידי ועד 'פועלי ציון-פלסטינא', בארצות הברית". אך התמורה לא הגיעה מעולם.
גורביץ שיצא ללמוד את התחום הימי באוניברסיטת וושינגטון שבארצות הברית, המשיך שם בתפקידו במשך כשלוש שנים (1921-1923), ועמד בחליפת מכתבים עם הזואולוג והביולוג הימי, היהודי ד"ר ולטר שטייניץ, שלימד באותה עת באוניברסיטת ברסלאו.
שטייניץ וגורביץ יצרו קשר עם 'מרכז התחנות ההידרולוגיות סביב אגן הים התיכון' שבמונקו לקראת הקמת תחנה בארץ ישראל. בעזרת נחום סוקולוב, ייבאה 'ועדת המים' שתי 'סירות מחקר' ממרכז המחקר ההידרולוגי במונקו.
הוקמה חברת מניות שנמכרו בכוונה להקים 'מרכז מחקר ימי' בחוף תל אביב, שנשיאו יהיה אלברט איינשטיין. מרכז שיכלול מעבדות, מחסנים וספריה מקצועית, וישמש גם כמרכז מבקרים באקווריום (32 אקווריומים), גם כיחידה כלכלית סגורה, כמרכז הכנסה למימון המחקר. נמכרו לציבור מניות, המחלקה הטכנית בעיריית תל אביב ערכה תוכניות, אך המרכז לא הוקם. עם זאת, אחד המחקרים היותר מפורסמים, הוא מחקרו של שטייניץ על ה"פאונה הימית בארץ ישראל" שפורסם בעולם האקדמי בשנת 1927.
האגודה הימית
משנת 1926 ביוזמתו הוסיף גורביץ על לימוד מתמטיקה בגימנסיה העברית הרצליה, גם לימוד ימאות. בזמן שפינה לכך, החל מעניין את תלמידיו בתחום הימאות, ויצא עמם אל חוף הים ללימוד מעשי. הוא ערך מגביות בקרבם, ובין אנשי חזון כמותו, ורכש סירה ראשונה לתלמידיו. באותן שנים נחשבו כתריסר העברים לגרעין האגודה הימית הראשונה, ולבית ספרה הימי, הראשון ביישוב שפעל במתכונת לימודים יומית.
לגרעין הראשון צורף חיים לייבוביץ, תעשיין יהודי מתל אביב, שהתגלה כבעל כישורים בהדרכה ומנהלה. בהמשך, משנדרש איש שטח נוסף מטעמו, שישלים אותו, גייס גורביץ למשימה פדגוג וביצועיסט ידוע, את המהנדס עמנואל טובים שלימד עד אז הנדסת מכונות בטכניון בחיפה. היה בוגר האקדמיה הימית בפטרוגרד רוסיה, ניהל תעשייה בתל אביב ושימש בה איש ציבור. משהקבוצה שהקים תיפקדה, יצא גורביץ בשליחות היישוב לארצות הברית, ללמוד ולייבא ידע לפיתוח תחום הימים. הוא שב לארץ ב-1930 ורשם את הקבוצה שהקים ארבע שנים קודם בשמה "'האגודה הימית' זבולון". פעילות האגודה גם החליפה את זו של "ועדת המים", שפעילותה בארץ גוועה במהלך היעדרותו.
הניהול השוטף של האגודה ופעילויותיה, שעבר שנתיים קודם לידי עמנואל טובים וחיים לייבוביץ, שינה את גישת גורביץ והרחיבה פעילותה בנוסף, גם 'בית ספר ערב' ו'מועדון שיט'. כשחזר גורביץ, נתגלעו חילוקי דעות בין "המקסימליסטים", אלה שביטאו את עמדת המייסד, גורביץ שראה את בית הספר הימי היומי כבסיס לימיה עברית מקצועית, וכמטרה ראשונה במעלה, לבין "המינימליסטים", אחרים שראו את האגודה בראש ובראשונה כמוקד לפעילות פנאי וללימודי ערב.
האחרונים 'ניצחו' ורשמו את פעילותם תחת שם חדש: אגודת יורדי ים זבולון א"י. ב 1932 נדחק בית הספר של גורביץ לחדר בעליית גג ליד 'המועדון העממי', בו לימד כדרכו. הוא רכש עם אחרים ורב חובל אריה באייבסקי ספינה מעוקלת בשם קינגפישר ממשטרת המנדט שתשמש אונית לימוד תוך כדי דיג והסעה למימון פעילותה ושינה שמה. משנטרפה 'ציפור הקרח' בשנת 1933, נסגר בית הספר הימי היומי של 'האגודה הימית' זבולון, עקב בעיות מימון. נותר 'בי"ס ערב' עם המורה הבכיר עמנואל טובים. וכך, חזר נפתח נסגר ונפתח שוב עד שנת 1938 עת חזר 'בית הספר היומי' לפעילות מלאה (עד 1958).
במהלך 1933 נבנה בית עץ דו קומתי כבית הסירות ע"ש "אם האגודה" ששימש עד שנת 1963, אז נבנה בניין דו קומתי ל"בית הספר הימי זבולון" מכספי צוואת אם האגודה הנרייטה דיאמונד, ולימודי היום חזרו למקום פעילות האגודה בשיתוף משרד החינוך עד ראשית שנות השבעים.
גורביץ צפה מהצד בהגשמת מפעלו המתפתח לנגד עיניו כצי עברי למסחר ולהגנה בארץ ישראל.
אחרית ימיו
במאי 1937 מסר גורביץ לעיתון 'דבר' סקירה במאמר שקרא לו "היקיצה הימית", מסמך מעודכן שערך כטיוטה עוד בשנת 1934, המתאר ומסכם את פעילותו לתחיית הימאות וראשיתו של צי סוחר ומגן עברי. הוא עשה זאת לכבוד יום הים החמישי, בשנה השלישית להיעדרותם של תלמידו מהגימנסיה רב חובל אריה גרבנוב שאף לימד לצידו כמורה בבית הספר של האגודה הימית זבולון, וחברו להגשמה, הקצין בנימין לוין והמכונאי שהצטרף אליהם אליהו רוזין שנעלמו עם האונייה עמנואל מאז הפלגתה בבוקר יום ה-30 בינואר 1934 מנמל פול בדרום אנגליה.
לימים, עזב את מפא"י בה היה חבר כשנתיים (1936-1938). עשה מעט לביתו (1938) והקים חברת מניות להובלה ימית בשם "דן" בשותפות של 25 עבריים. הוא ניסה להפיק ספרים על תולדות הימאות העברית ולא הספיק. במקביל ישב בדיוני "ליגה ימית ותעופה".
גורביץ נפטר ב-3 בפברואר 1950 (ט"ז בשבט תש"י). הוא נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
משפחתו
גורוביץ השאיר אחריו בן - נמרוד ובת - הגר. נמרוד היה ממיסדי קיבוץ גינוסר. על אף גילו המבוגר גויס לפלמ"ח על ידי יגאל אלון, חברו מהקיבוץ ושירת במטה הפלמ"ח עד סיום מלחמת השחרור. נמרוד היה נשוי לנעמי בקר ולהם נולד בן, עודד, ב-1936. לאחר מכן נישא לצוריה בורלא, בתו של יהודה בורלא ונולדו להם 3 ילדים: ליאורה, ערן ויובל.
מנחם ארנסטר
הרב מנחם אֶרְנְסְטֶר (נולד בט"ו בתמוז ה'תש"י, יוני 1950) הוא ראש ישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר (ויז'ניץ) בבני ברק, וחתנו של האדמו"ר רבי משה יהושע הגר.
קורותיו
נולד בישראל, בנם של שבע ברכה בת רבי חיים מאיר הגר מוויז'ניץ והרב משה ארנסטר, נשיא קריות מאור החיים בצפת ובירושלים. בא' באדר תשכ"ט נישא לבת דודו הינדא, בת האדמו"ר רבי משה יהושע הגר מוויז'ניץ.
לאחר פטירת סבו האמרי חיים הכתירו חותנו, שכיהן עד אז כראש ישיבת ויז'ניץ, לראש ישיבת ויז'ניץ בבני ברק. הוא מוסר שיחות מוסר שם מפעם לפעם.
בשנת תש"ם מונה לרב חסידי ויז'ניץ בפתח תקווה והיה מגיע מידי "שבת מברכים" לשבות שם.
במשך השנים סייע לחותנו. לאחר פטירת חותנו הוא מייצג באירועים את גיסו, רבי ישראל הגר מוויז'ניץ, וכן הוא מסדר את הקידושין בחתונות של החסידות.
הנרי הרביעי, חלק שני
הנרי הרביעי, חלק שני (באנגלית: Henry IV, Part 2; מסומן בקיצור 2H4) הוא מחזה מאת ויליאם שייקספיר. המחזה השלישי ברביעיית מחזות ה"הנריאנה" הכוללת בנוסף את המחזות ריצ'רד השני, הנרי הרביעי, חלק ראשון והנרי החמישי. המחזה נכתב בין 1597 לבין 1599. ב-1600 ראה המחזה אור במהדורת קוורטו. המקורות ההיסטוריים למחזה הם הכרוניקות של רפאל הולינסהד (המהדורה משנת 1587) ו-The Union of the Two Noble and Illustrate Families of Lancastre and Yorke מאת אדוארד הול. על אף שמו, ועל אף העובדה שהשתלשלות האירועים בהם הוא עוסק מתחילה לפני התחלתו ומסתיימת לאחר סופו - המחזה הוא יצירה שלמה ועצמאית. המחזה ממשיך אמנם את העלילה ההיסטורית מסיומו של החלק הראשון ב-1403 ועד למותו של הנרי הרביעי עשר שנים לאחר מכן, אך הוא בעיקר מרחיב את החלקים הפופולריים העוסקים בדמויותיהם של פאלסטאף, פיסטול, ברדולף, דול טירשיט והשופט שלו.
רקע
אירועי המחזה מתרחשים לאחר תום המחזה הקודם, הנרי הרביעי, חלק ראשון: המרד שיזם הנרי פרסי (הוטספור) שקע לאחר מותו בקרב, אך אש המרד לא שככה והוא חודש על ידי נורת'מברלנד יחד עם ריצ'רד לה סקרופ, ארכיבישוף יורק, מורטימר ואווין גלינדור, ראש המורדים מויילס. במישור הלא-היסטורי מתמקד המחזה בסיפוריהם של פאלסטאף המזדקן ושל הנסיך האל, המתבגר ומתקדם לקראת הפיכתו למלך הנרי החמישי, סיפורים המצטלבים רק לשני רגעים קלים. בניגוד לחלק הראשון טון העלילות העממיות פחות קומי ויותר אלגי.
תמצית העלילה
המחזה נפתח עם פאלסטאף ועם דמות חדשה - משרת שהעניק לו הנסיך האל. למרות הבטחתו בסוף החלק הראשון לחזור למוטב, הוא עדיין הולל העוסק בפשעים קטנים. פאלסטאף מתרברב בבריאותו, אף שהוא מודע לכל חולייו והולך לחפש לו פרוצה. כאשר מגיע השופט העליון לחפש אותו על מנת לחקרו בהקשר לשוד, הוא מתחזה לאחר. פאלסטאף נמצא בבית בושת, בחיקה של דול טירשיט, השואלת אותו ביחס ליחסיו המתקררים על הנסיך האל שהפנה לו עורף. כאשר מגיעות הידיעות על פרוץ מרד נוסף במלך, מתגייסים פאלסטאף וחבורתו שנית לחיל המלך ופאלסטאף יוצא אל הכפר לחבר ילדותו השופט שלו, על מנת לגייס מגויסים נוספים.
במקביל ובדומה לדמותו בחלק הראשון, הנסיך האל מתחיל כחבר לחבורות הרחוב של לונדון, ולא נראה כמתאים למלוכה. המרד השני אינו מוכרע בקרב אלא באמצעים של מניפולציה פוליטית על ידי ג'ון מלנקסטר, דוכס בדפורד, אחיו של האל. לאחר מכן שוקע הנרי הרביעי בחוליו. על ערש דווי נפרד ממנו הנסיך האל ונוטל את כתרו, כאשר הנרי מתעורר לפתע ומבחין בכך, השניים מתפייסים והנסיך האל, כעת הנרי החמישי, נמצא עם אביו עד מותו.
האפילוג
האפילוג בסוף המחזה מבטיח את המשך עלילותיהם של "הנסיך האל" ופאלסטאף במחזה הנרי החמישי, יחד עם דמויות חדשות שיוצגו ובהן קתרין מוולואה, בת מלך צרפת. למען האמת, פאלסטאף איננו מופיע כדמות על הבמה ב"הנרי החמישי", אף כי מותו מוזכר. דמות עממית אחרת המופיעה בהנרי החמישי במקומו היא דמותו של פיסטול, המופיעה גם במחזה נשות וינדזור העליזות.
תמות
הזדקנות, שקיעה ומוות (בפרט של דמויות האב של הנסיך האל), הזדקנותו של פאלסטאף במחזה מקבילה למחלתו, הזדקנותו ומותו של הנרי הרביעי.
התבגרותו של הנסיך האל ובנייתו כדמות שייקספירית עגולה וכמלך הנרי החמישי.
חברות ונאמנות, רוב חבריו לשעבר של הנרי הרביעי ומי שסייעו לו לעלות לכס המלוכה פונים נגדו ומורדים בו ונענשים בחומרה ובצער על ידי הנרי הרביעי. הנסיך האל מפנה עורף לחבריו פשוטי העם.
עיבודים
התרגום הראשון הידוע של שייקספיר לעברית הוא קטע בן חמש-עשרה שורות מ"הנרי הרביעי, חלק שני" שהופיע בספרו של המשכיל שלמה לויזון "מליצת ישורון" (1816).
המחזה היה תמיד פופולרי, אך פחות מהחלק הראשון המאוזן יותר. בפרט זכו לפופולריות העלילות הקומיות של פאלסטאף וחבורתו, המשולבות במספר עיבודים של החלק הראשון עם אירועים מקבילים ו"רזים" יותר בחלק הראשון, על מנת לעבות אותם. דמותו של פאלסטאף במחזה זה, בקודמו ובמחזה הנרי החמישי הופיעה גם במחזהו של שייקספיר נשות וינדזור העליזות ובאופרה פלסטף מאת ורדי וכן בסרטו של אורסון ולס מ-1965 "פעמונים בחצות" (Chimes at Midnight), המשלב את שני מחזות הנרי הרביעי לאחד (יחד עם קטעים מהנרי החמישי ונשות וינדזור העליזות) ומתרכז בעיקר בדמותו של פאלסטאף בגילומו של ולס עצמו עם ג'ון גילגוד בתפקיד הנרי הרביעי.
המחזה עצמו שולב במספר הפקות של ה-BBC, בהן המיני-סדרה An Age of Kings מ-1960 בכיכובו של רוברט הארדי כנסיך האל; בעונה השנייה של הפקת מחזות שייקספיר לטלוויזיה (BBC Television Shakespeare) מ-1979 עם ג'ון פינץ' כהנרי הרביעי ואנתוני קווייל כפאלסטאף; סרט הטלוויזיה "הנרי הרביעי" מ-1995, משלב את שני החלקים לאחד עם רונלד פיקאפ כהנרי הרביעי, דייוויד קלדר כפאלסטאף וג'ונתן פירת' כנסיך האל ובמסגרת הסדרה הכתר החלול מ-2012 עם ג'רמי איירונס כהנרי הרביעי, טום הידלסטון כנסיך האל וסיימון ראסל ביל כפאלסטאף.
מועצת המדינה של רוסיה
מועצת המדינה של הפדרציה הרוסית (ברוסית: Государственный Совет РФ) היא גוף ייעוץ ממלכתי הצמוד לראש המדינה. המועצה הוקמה על פי צו נשיאותי של ולדימיר פוטין ב-1 בספטמבר 2000. יושב ראש המועצה הוא נשיא הפדרציה הרוסית.
היסטוריה
אף שמועצת המדינה הוקמה בשנת 2000, המועצה נחשבת ליורשת גוף קודם שהתקיים עוד בתקופת הצאר והיה גוף ייעוץ לקיסר רוסיה. מועצת המדינה ששמה מתורגם כ"המועצה המדינית" היה מוסד ממשל עליון באימפריה הרוסית שהוקם ב-1806. עד לשנת 1906 תפקדה כמועצה מייעצת לקיסר ובשנים 1906-1917 היה הבית העליון של הפרלמנט הרוסי.
בשנת 2000 הוקמה מועצת המדינה והורכבה ממושלי המחוזות ברוסיה ושבעת מחוזות העל. המועצה הוקמה על ידי הנשיא ולדימיר פוטין כדי להבטיח תפקוד מתואם ואינטראקציה של גופי ממשל, כדי לקבוע את הכיוונים העיקריים של מדיניות הפנים והחוץ של המדינה ותחומי העדיפות של ההתפתחות החברתית-כלכלית של המדינה. המועצה דנה בנושאי הרפורמות בכלכלה, בעניינים חברתיים ובנושאים רבי חשיבות מבחינה ביטחונית, כמו הרפורמה הצבאית בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית. המועצה מקיימת לעיתים ישיבות משותפות עם מועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית בנושאי צבא. כך למשל התקיימה ישיבה משותפת עם המועצה לביטחון לאומי של רוסיה ב-6 בספטמבר 2008, בעקבות פרוץ המלחמה בדרום אוסטיה.
בינואר 2020 הנשיא פוטין הציע לערוך שינויי חקיקה שיעניקו למועצה סמכויות נרחבות יותר והפיכתה גוף על שלטוני. מומחים טענו כי החקיקה תהפוך את המועצה לבית שלישי של האספה הפדרלית, הפרלמנט הרוסי. בפועל, בהתאם לתיקונים לחוקת רוסיה, ב-21 בדצמבר 2020 פורסם אוקאז לפיו עוגן מעמדה של המועצה כגוף ייעוץ נשיאותי ובו חברים ראש הממשלה מיכאיל מישוסטין, סגן ראש סגל הקרמלין סרגיי קיריינקו, יושבי ראש מועצת הפדרציה והדומה הממלכתית, ראשי סיעות הדומה, מושלים, נציגי הנשיא במחוזות הפדרליים, יו"ר הפדרציה של האיגודים המקצועיים העצמאיים של רוסיה מיכאיל שמקוב, נשיא איחוד התעשיינים והיזמים הרוסי אלכסנדר שוכין וראשי סוכנויות פדרליות.
האראלד הראשון, מלך נורווגיה
האראלד הראשון (בנורדית עתיקה: Haraldr hárfagri; בנורווגית: Harald Hårfagre - האראלד נאה-השיער; 850 – 933) היה על פי היסטוריונים מימי הביניים מלך נורווגיה הראשון. על פי המסורות שהיו מקובלות בנורווגיה ובאיסלנד במאות ה-12 וה-13, הוא מלך משנת 872 ועד 931. רוב תולדות חייו לוטות בערפל, מאחר שרוב התיאורים הנוגעים אליו הועלו על הכתב בסאגות כ-300 שנה לאחר מותו. קיימים שרידים מועטים של שירת הלל של משוררי חצר המלכות שלו שהתייחסו לניצחונותיו על מתנגדיו בתוך נורווגיה. המידע שעולה בשירה זו לא עולה בקנה אחד עם הסיפורים בסאגות שהיא כלולה בהם והסאגות עצמן מטילות לעיתים ספקות בפרטי הרקע של הביוגרפיה שלו.
האראלד ירש את כס המלוכה לאחר מותו של אביו, האלפדאן השחור (Halfdan svart), בשנת 860, והפך לשליט של אזור קטן יחסית בדרום נורווגיה (בתחומי מחוז וסטפולד של ימינו). שניים מבניו, אריק הראשון והוקון הראשון, ירשו אותו והיו למלכי נורווגיה אחריו.
המקורות המוקדמים הראשונים שמזכירים את האראלד הן שתי פואמות שחוברו על ידי משוררים שפעלו בחצר מלכותו. הפואמה הראשונה, שרק חלקים ממנה שרדו בסאגות המלכותיות מהמאה ה-13, מתארת את החיים בחצר המלכות של האראלד, מזכירות שהוא התחתן עם אישה דנית ושהוא ניצח בקרב בהפרספויורד. הפואמה השנייה מתייחסת לסדרה של קרבות בהן ניצח האראלד.
חייו של האראלד מתוארים בכמה מהסאגות המלכותיות, שאף אחת מהן לא מאוחרת מהמאה ה-12. הדיווחים שלהם על האראלד ועל חייו שונים בכמה נקודות, וחלק מהתוכן שלהן לא ברור, אך לא ברור אם במאות ה-12 וה-13 היה מקובל שהוא איחד את נורווגיה לממלכה אחת. כמה היסטוריונים מודרניים הניחו ששלטונו היה מוגבל לאזורי החוף של דרום נורווגיה, על אף שאין בנמצא עדויות מהתקופה שיתמכו בטענתם או מקורות אחרים על חייו של האראלד.
התיאורים בסאגות
איחודה של נורווגיה קשור לסיפור אהבה. הוא החל בהצעת נישואים שהסתיימה בסירוב ובלעג מצדה של גידה, בתו של איריק, מלך הורדלנד. גידה אמרה שהיא סירבה להינשא להאראלד עד שהוא יהיה "המלך של כל נורווגיה". סירוב זה גרם להאראלד לנדור נדר שהוא לא יסתפר או יסרק את שערו עד שהוא יהיה מלכה היחיד של נורווגיה וכאשר הוא מילא את התנאי הזה עשר שנים מאוחר יותר, הוא שינה את כינויו מ"סבוך השיער" ל"נאה השיער".
ב-866 התקיימה סדרת הכיבושים הראשונה מני רבות של ממלכות קטנות רבות שמהם איחד האראלד את כל נורווגיה, כולל המחוז השוודי ורמלנד שהיה נאמן למלך שוודיה. ב-872, לאחר ניצחון גדול שנחל בהרפספיורד שליד סטוונגר, הפך האראלד למלך ממלכת נורווגיה כולה, אך לממלכתו נשקפו סכנות ממתנגדיו שמצאו מקלט באיסלנד שהתגלתה זה מקרוב, באורקני, באיי שטלנד, באיים ההברידיים, באיי פארו ובצפונה של יבשת אירופה. עם זאת, עזיבתם של מתנגדיו לא הייתה כולה מרצונם. ראשי שבטים נורווגים רבים שהיו בעלי ממון וכבוד, היוו איום על שלטונו של האראלד, ולפיכך הם היו נתונים להטרדות רבות מצדו והוא גרם להם לעזוב את נורווגיה. לבסוף, נאלץ האראלד לשגר משלחת לחלקה המערבי של הארץ כדי לטהר את סקוטלנד ואת האיים הסובבים אותה מוויקינגים שמצאו שם מקלט.
המקור הראשון שמזכיר את האראלד, "ספר האיסלנדים" (Íslendingabók) מהמאה ה-12, מציין שאיסלנד יושבה בימי חייו על ידי מתנגדים של האראלד שנמלטו מנורווגיה על רקע זה שהם דחו את זכותו להטיל מיסים על כל הארץ.
שנותיו האחרונות
על פי הסאגות, עמדו שנותיו האחרונות של האראלד בסימון המאבקים בין בניו הרבים. מספר בניו של האראלד משתנה על פי דיווחים שונים ועומד בין 11 ל-20. תריסר מבניו היו מלכים, שניים מתוכם על כל נורווגיה. הוא העניק לכולם תארים מלכותיים ונחלות שעליהן הם שלטו כנציגיו, אך הסדר זה לא שם קץ לעימותים שהמשיכו גם לאחר מותו. בערוב ימיו העביר האראלד את השליטה בממלכתו לבנו המועדף, אריק "גרזן הדם", שאותו הוא הועיד להיות יורשו. אריק משל לצדו של אביו לאחר שזה היה כבר בן 80. שלוש שנים לאחר מכן מת האראלד הראשון.
ריטה אורה
ריטה סהאטצ'יו אורה (באנגלית: Rita Sahatçiu Ora; נולדה ב-26 בנובמבר 1990) היא זמרת-יוצרת ושחקנית בריטית ילידת-קוסובו.
אלבום הבכורה שלה, שיצא בשנת 2012, זכה להצלחה רבה וכבש את צמרת מצעד האלבומים הבריטי. מתוך האלבום יצאו שני הלהיטים "" ו-"", אשר כבשו את צמרת מצעד הסינגלים הבריטי. בין היתר השתתפה בשיר "Hot Right Now" שזכה להצלחה רבה, ובלהיט הבינלאומי "Black Widow", שהוציאה ביחד עם איגי אזליה, והגיע אל המקום ה-3 במצעד הבילבורד הוט 100. בהמשך, הוציאה את "I Will Never Let You Down", שזכה להצלחה רבה, ואת "Poison", שזכה להצלחה גם כן.
ב-23 בנובמבר 2018 יצא אלבומה השני, Phoenix. האלבום מכיל בתוכו את ארבעת הלהיטים "Your Song", "Anywhere", "Girls", "Let You Love Me" ו-"Only Want You". בנוסף לכך, לאלבום צורף השיר "Lonely Together" עם אביצ'י והשיר "For You" עם ליאם פיין. כמו כן, אורה היא האמנית הבריטית עם מספר השירים הגבוה ביותר בעשירייה הפותחת של מצעד הסינגלים הבריטי. בתחילת שנת 2019, יצאה אורה לסיבוב ההופעות הרביעי שלה, "Phoenix World Tour".
ביוגרפיה
נולדה בשם ריטה סהאטצ'יו (באלבנית: Rita Sahatçiu) בפרישטינה שביוגוסלביה דאז (כיום בקוסובו) לאב אלבני-מוסלמי ולאם אלבנית-קתולית. משפחתה עברה עמה לבריטניה כתינוקת בת שנה, והיא גדלה במערב לונדון. הוריה הוסיפו את המילה האלבנית "אורה" (זמן) כדי שיהיה קל יותר להגות את שמם, כשלפני כן שם משפחתם היה רק "סהאטצ'יו" (שען). אורה דוברת אלבנית. בילדותה למדה במספר בתי ספר, בין היתר למדה משחק. היא החלה לשיר מגיל צעיר. ב-2004 היא הופיעה בסרט הבריטי "Spivs". כמו כן, אורה גם ניסתה להתמודד בקדם אירוויזיון הבריטי בשנת 2009 ששודר על ידי ערוץ הטלוויזיה BBC, אך פרשה לאחר מספר פרקים כיוון שהרגישה לא מוכנה.
ב-2015 הוענק לאורה תואר של שגרירת כבוד מטעם רפובליקת קוסובו במעמד נשיא המדינה.
2012–2007: פריצה ואלבום בכורה Ora
ב-2007 הקליטה אורה קולות רקע לשירו של קרייג דייוויד, "Awkward" ושנה לאחר מכן שוב בשיר "Where's Your Love" יחד עם טינצ'י סטריידר, שבו גם הופיעה בקליפ. באותה תקופה, החלה גם להופיע בברים וסביב לונדון, וב-2009 הוחתמה לחוזה עם Roc Nation, חברת תקליטים בבעלותו של הראפר ג'יי-זי, וכבר באותה שנה התארחה אורה בקליפים של ג'יי-זי ודרייק.
2017–2013: פרויקטים אחרים
ב-14 בינואר 2013 הודיעה אורה כי אלבום האולפן השני שלה יהיה ברור יותר. בנוסף אמרה "אני יודעת בהחלט מה אני רוצה יותר, וזה מועבר עם מה שאני מנסה להגיד באלבום השני". במהלך סיבוב הופעות הופיעה אורה עם השיר "Fair" והודיעה שהוא יופיע באלבום הבא שלה, המתוכנן לצאת לאור בקיץ 2014.