cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבחן רומברג
העיקרון
בשלב השני, מסירים את חוש הראייה על ידי עצימת העיניים. במידה והחוש המוטורי תקין, עדיין יישמר שיווי המשקל. אבל במידה ויש פגם בתחושה המוטורית, אזי חסרים שני החושים והנבדק יאבד את שיווי המשקל וייפול.
מבחן רומברג איננו מבחן הבודק תפקוד מוחי, כפי שרבים טועים לחשוב. נבדקים הסובלים מאטקסיה צרברלית (פגם באינגרציה חושית-מוטורית) יתקשו בדרך כלל לשמור על שיווי משקל גם בעיניים פקוחות ולכן לא ניתן לבצע בנבדקים כאלה את מבחן רומברג ולא ניתן לתאר חולה הסובל מאטקסיה צרברלית כ"רומברג חיובי". מבחן רומברג נועד לבדוק אך ורק את התחושה המוטורית ואת תקינות הולכת התחושה המוטורית.
מבחן רומברג הוא חיובי במצבים מסוימים הגורמים לפגיעה בתחושה המוטורית, כגון:
בן חיים
שונות
}}
מונז'ואיק
מוּנְז'וּאִיק (בקטלאנית: Montjuïc) הן מספר גבעות המצויות במספר ערים בקטלוניה שבספרד. הידועה בגבעות אלה היא הגבעה שבברצלונה, אולם גבעות בשם זה מצויות גם בז'ירונה ובמיורקה.
מקור השם
מקור השם שמשמעו ״גבעות היהודים״ במנהג היהודי לקבור את המתים מחוץ לחומות העיר (בניגוד למנהג הנוצרי לקבור את המתים בתוך הקתדרלה שבמרכז העיר או בקרבתה). לאחר גירוש ספרד, ובהיעדר הסבר אחר לשם הגבעות סברו תושבי המקום ששם הגבעה במקורו בעיוות של השפה הלטינית - ובעצם מדובר ב"מונס ג'וביקוס" (Mons Jovicus), הר יופיטר.
בטקסטים בספרדית נכתב השם הזה בצורה Montjuich, על פי כללי הכתיב הישנים של הקטלאנית (לפני הרפורמה האורתוגרפית של פומפאו פברה).
מונז'ואיק בברצלונה
מונז'ואיק בברצלונה הוא גבעה נמוכה המשקיפה על נמל העיר, דרומית מערבית למרכז העיר. צידה המזרחי של הגבעה הוא מתלול המשקיף על נמל פורט ול. בראש הגבעה (173 מטרים מעל פני הים) נמצאת מצודת מונז'ואיק (Castell de Montjuïc) אשר נבנתה במאה ה-17 כחלק מסמלי השליטה של הקסטליינים בעיר ברצלונה לאחר ניסיונות המרידה של הקטלונים בימי מלחמת הירושה הספרדית. למצודה נוספו מספר תוספות במהלך המאה ה-18. בשנת 1842 הפציצו הכוחות הספרדיים אשר איישו את המצודה והיו נאמנים לממשלה שישבה במדריד את העיר ברצלונה.
המצודה שימשה ככלא עד תקופת פרנקו, ונערכו בה הוצאות להורג רבות, הידועה שבהם - בשנת 1897.
שימושי הגבעה והתערוכות העולמיות
האצטדיון האולימפי הנמצא בפארק קרוי על שמו של לואיס קומפנייס המנהיג הליברלי שהוצא להורג בידי כוחותיו של פרנקו בסמוך לאצטדיון. האצטדיון שבנייתו הושלמה בשנת 1929 נועד לשמש לצורך המשחקים האולימפיים האלטרנטיביים שתוכננו להיערך כהתנגדות לאולימפיאדת ברלין שנערכה בגרמניה הנאצית. משחקים אלה לא נערכו בשל פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית.
בשנת 1992 נבחר מונז'ואיק לארח את האולימפיאדה של 1992. האצטדיון האולימפי שופץ ונוספו לו מושבים רבים, וכיום הוא מסוגל להכיל 55,000 צופים. כמו כן נבנה הפלאו סן ז'ורדי ששימש כאולם ספורט המרכזי לכל התחרויות וכיום משמש לאירוח תחרויות ספורט ומופעי מוזיקה.
כמו כן נבנו מתקני ה-Anella Olímpica - "המעגל האולימפי" הכולל את מרכז מדעי הספורט (Institut Nacional d'Educació Física de Catalunya ) בנייני בריכת השחייה ומגדל התקשורת שתוכנן על ידי האדריכל סנטיאגו קלטרווה.
כיום משמש הפלאו נסיונל כמשכנו של המוזיאון הלאומי לאמנות קטלנית (Museu Nacional d'Art de Catalunya).
תחבורה
אל ראש הגבעה ניתן להגיע ברגל, במדרגות הנעות העולות לגבעה או באמצעות פוניקולר ורכבל. בגבעה נוסעים שני קווי אוטובוס פנימיים קווים 50, 55
אתרים במונז'ואיק
אתרים נוספים המצויים על הגבעה:
סמסונג גלקסי נוט 8
Samsung Galaxy Note 8 (בתעתיק לעברית: סמסונג גלקסי נוט 8) הוא סמארטפון מבוסס אנדרואיד מבית סמסונג המהווה את מכשיר הדגל השני ומהסדרה היוקרתית יותר, "Galaxy Note" לשנת 2017. המכשיר הוכרז ב- 4 באוגוסט 2017 כיורשו של סמסונג גלקסי נוט 7, באירוע אותו ערכה סמסונג בניו יורק. המכשיר הושק בישראל ב-13 בספטמבר 2017 בייבוא רשמי של חברת סאני תקשורת. סלוגן המכשיר הוא "Do Bigger Things" (בתרגום חופשי: "תעשו דברים גדולים יותר").
מראה המכשיר חדשני ומכיל מסך עם שוליים דקיקים, בדומה לעיצוב של גלקסי S8 שהוכרז מוקדם יותר באותה השנה. המכשיר מכיל מעבד חדשני, מצלמה בתצורה כפולה, חיישן טביעות אצבע, סורק רשתית, עמידות בפני מים ואבק וטעינה אלחוטית.
תכונות, מפרט טכני ומאפיינים
הגלקסי נוט 8 עשוי ממגוון חומרים והעיקריים שבהם הם מתכת וזכוכית. המכשיר מכיל רמקול מונופוני בתחתית המכשיר לצד שקע אוזניות בעובי 3.5 מילימטר ומגיע במשקל 195 גרם ובגודל 162.5x74.8x8.6 מילימטר. המכשיר מכיל רכיב NFC ותומך בבלוטות' (Bluetooth) בגרסה 5.0 ובוויי פיי (Wi-Fi) בתקן 802.11a/b/g/n/ac. המכשיר תומך ברשתות אלחוטיות בטכנולוגיות GSM, HSPA ו-LTE ומגיע בצבעים שחר חצות, <font color=#B0C4DE>אפור סחלב, <font color=#DAA520>זהב מייפל , <font color=#40E0D0>כחול ים ו<font color=#FFC0CB>ורוד כוכב.
חומרה
המכשיר מכיל רכיב זיכרון נדיף (RAM) בגודל 6GB ורכיב אחסון בגדלים 64GB \ 128GB או 256GB עם תמיכה בהרחבת זיכרון בעזרת כרטיס microSD עד לנפח של 256GB נוספים. המכשיר מגיע עם סוללה מסוג ליתיום-יון (Li-Ion) בקיבולת 3,300mAh שתומכת בטעינה מהירה ובטעינה אלחוטית. המכשיר כולל גם את תקן IP68 לעמידות בפני מים ואבק למשך 30 דקות עד לעומק של 1.5 מטרים.
המכשיר מגיע עם חיישן ביומטרי לזיהוי טביעת האצבע הממוקם בגב המכשיר, לצד חיישני המצלמה, הדופק והמבזק (פלאש). אפשרות נוספת לפתיחת המכשיר בצורה ביומטרית היא סורק רשתית העין, הממוקם בקדמת המכשיר לצד אפשרות לפתיחת המכשיר באמצעות זיהוי פנים.
תוכנה
המכשיר מגיע עם מערכת ההפעלה אנדרואיד בגרסה 8.0 אוראו, עם ממשק המשתמש המותאם של סמסונג, Samsung Experience בגרסה 9.0. במעמד ההשקה המכשיר הגיע עם אנדרואיד בגרסה 7.1.1 נוגט אך מאז כבר הספיק להתעדכן לגרסת אוראו.
המכשיר מגיע עם העוזרת הווירטואלית של סמסונג, Bixby, המאפשרת לבצע מגוון פעולות כמו הפעלת מוזיקה, התחלת שיחה לאיש קשר, הצגת תחזית מזג האוויר ועוד בשליטה קולית. העוזרת היא המקבילה ל-Siri של אפל.
תצוגה
המכשיר מגיע עם מסך בעל שוליים דקיקים במיוחד (83% יחס מסך לגוף) מסוג Super AMOLED, בגדול של 6.3 אינץ' וברזולוציה של 1,440x2,960 ביחס 18.5:9 (+Quad HD) עם צפיפות פיקסלים של 521 ppi. התצוגה תומכת בתקן HDR10 עם 16 מיליון צבעים ומכילה כפתור בטכנולוגיית 3D Touch הנותן פידבק רטט המקנה לו תחושה של כפתור פיזי אמיתי. החלק הקדמי של התצוגה (וגם חלקו האחורי של המכשיר) מצופה בזכוכית הגנה מסוג Gorilla Glass 5. המסך נהיה קמור בקצוות ויוצר את מה שסמסונג קוראים לו "מסך Edge" המוסיף אלמנט עיצובי למכשיר ומאפשר לבצע פעולות שונות כגון תפריט שנשלף מהמסך הזה, התראות על שיחות ועוד. פיצ'ר נוסף שהמסך מכיל הוא ה-"Always-On Display" המאפשר הצגה של השעה, תאריך והתראות מאפליקציות כל הזמן, גם כשהמסך כבוי. התכונה הזאת הופיעה גם במכשירים קודמים של החברה.
מצלמה
הגלקסי נוט 8 מגיע עם מצלמה אחורית כפולה בטכנולוגיית Dual-Pixel עם חיישני 12 + 12 מגה-פיקסל, שניהם במפתחי צמצם של f/1.7 לצילום בתנאי תאורה קשים ותומכים בצילום וידאו ברזולוציית 2,160p ב-30 פריימים לשנייה ומייצב תמונה OIS. המצלמה יושבת לצד מבזק ה-LED שנועד להאיר את התמונות ולשמש כפנס. מצב Live Focus (הנקרא גם "Bokeh או פורטרט)" המגיע עם המכשיר מאפשר לכוון את הפוקוס במצלמה בזמן הצילום עצמו כדי לשלוט בטשטוש סביב האובייקט המצולם והגדלת הפוקוס על האובייקט עצמו. במצב הזה המצלמה תופסת שתי תמונות, כך שניתן לשנות את הפוקוס גם לאחר הצילום. אפקט ה-Dual Capture שנמצא גם הוא במצלמה של המכשיר מאפשר צילום של שתי תמונות ביחד, האחת עם זווית רחבה יותר והשנייה עם זווית רגילה, כך שניתן לבחור את התמונה הטובה ביותר המופקת מהצילום ולשמור אותה.
ענת ברון
ענת בָּרוֹן (נולדה ב־12 באוקטובר 1953) היא שופטת בית המשפט העליון.
ביוגרפיה
למדה משפטים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב וסיימה את לימודיה לתואר ראשון ב־1977. את התמחותה עשתה בלשכת היועץ המשפטי למערכת הביטחון, ועם סיומה ב־1979 הוסמכה כעורכת דין, ועבדה מאז במקצועה. בפברואר 1991 מונתה כשופטת בבית משפט השלום בתל אביב, וביולי 2002 – כשופטת בבית המשפט המחוזי בתל אביב. היא התמחתה בעיקר בתיקים אזרחיים. בין התיקים הידועים שעסקה בהם הייתה התביעה האזרחית של ענת קם, שדרשה פיצויים מהעיתון "הארץ".
בספטמבר 2014 נבחרה לשמש כשופטת בבית המשפט העליון, יחד עם מני מזוז. היא נכנסה לתפקידה בינואר 2015, וצפויה לכהן בו עד שנת 2023.
ברון היא המנהלת המקצועית, יחד עם השופט יגאל מרזל, של ההשתלמות התלת-יומית במיומנות כתיבת פסקי דין במרכז להכשרה ולהשתלמות שופטים.
בתפקידה כשופטת
ברון נחשבת לשופטת בעלת גישה ליברלית מובהקת.
משפט מנהלי
במתח שבין שיקולים ביטחוניים וזכויות אדם, ברון היא בין השופטים הנוטים יותר לכיוון של הכרעה בהתאם לזכויות האדם. היא נמנתה עם שופטי הרוב שביטלו את פסילתה של חברת הכנסת היבה יזבק מהתמודדות בבחירות לכנסת ה-23 והייתה בדעת מיעוט שיש לפרסם את זהותם של מבצעי חפירות ארכאולוגיות באזור יהודה ושומרון, למרות שבקשו ששמם לא יפורסם ובניגוד לעמדת משרד החוץ שלפיה פרסום המידע עלול להוביל לפגיעה ביחסי החוץ של ישראל.
ברון מתנגדת להריסת בתי מחבלים וסוברת שיש לשנות את ההלכה המתירה הריסת בתי מחבלים שנקבעה בבג"ץ 8091/14. כל עוד ההלכה בתוקפה, ברון מבדילה בין מקרים בהם בני המשפחה אינם מתגוררים בדירה שהריסתה התבקשה, שאז היא מאשרת את ההריסה לפי . כן מתייחסת ברון, לשאלת ידיעת בני המשפחה על הכוונה לבצע את הפיגוע ולהתייחסותם אליה לאחר הפיגוע. ככל שבני המשפחה לא היו מעורבים במעשה הטרור, לא הייתה בידם ידיעה קונסטרוקטיבית בדבר כוונותיו הרצחניות של המחבל, ולא הביעו תמיכה בפיגוע אחריה, הפגיעה בזכויותיהם לשיטתה אינה מידתית ועל כן היא סוברת שיש למנוע את ההריסה במקרים אלו.
משפט אזרחי
בפסק דין משנת 2016 קבעה חובת זהירות חדשה על בית חולים לדאוג שרופאים העובדים בו, ואינם עובדי בית החולים, יבוטחו בביטוח אחריות מקצועית. לקביעה חדשה זו הסכים השופט ניל הנדל, כנגד דעתו החולקת של השופט נעם סולברג.
חיים אישיים
ברון נשואה לגבי, יזם בתחום הנדל"ן ויושב ראש הוועד המנהל של הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב. מתגוררת בצפון תל אביב. היא אם לשניים. באפריל 2003 שכלה את בנה הבכור, רן, מוזיקאי בן 22, בפיגוע במועדון מייק'ס פלייס בטיילת תל אביב, לשם הגיע לנגן. בעקבות האירוע כתב אחיו הצעיר, עידו (יליד 1983), את השיר "ממתקים" לארקדי דוכין. אחותה הצעירה ממנה ב-4 שנים היא השופטת בדימוס אורלי סלע, שכיהנה כנשיאת בית הדין האזורי לעבודה בבאר שבע בין השנים 2017-2010.
יחסי ארמניה–צרפת
ייצוג
ב-2 באוקטובר 2009 מונה ויגן צ'יטצ'יאן לשגריר מיופה כוח של הרפובליקה של ארמניה בצרפת.
ב-5 בנובמבר 2010, אנרי רינו, שגרירה מיופה הכוח של צרפת לארמניה, הציג את כתב האמנתו לנשיא סרז' סרקזיאן. ב-1 בדצמבר 2011 מונה ורדן סירמקס לקונסול הכללי של הרפובליקה של ארמניה במרסיי, העיר השנייה בגודלה בצרפת.
רצח העם הארמני
צרפת הכירה רשמית ברצח העם הארמני בשנת 1998 יחד עם בלגיה.
ב-6 באוקטובר 2011, במהלך ביקור רשמי בבירת ארמניה, ירוואן, קרא נשיא צרפת ניקולא סרקוזי לטורקיה להכיר בטבח שביצעה בארמנים ב-1915 כרצח עם. הוא אמר כי "טורקיה היא מדינה גדולה, ועליה לבקר את ההיסטוריה שלה, בדיוק כמו שעושות מדינות אחרות בעולם, דוגמת גרמניה וצרפת. רצח העם הארמני הוא עובדה היסטורית וצרפת מכירה בה. הכחשה קולקטיבית גרועה אף יותר מהכחשה של בודדים, והיא אינה מקובלת. עלינו להיות חזקים ולהישיר מבט אל ההיסטוריה".
נועם אבירם
נועם אבירם (נולד ב-26 באוקטובר 1961) הוא קריין, מגיש רדיו ומגיש טלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה
נועם אבירם החל את דרכו המקצועית בשנת 1977 כטכנאי וכמגיש רדיו בתחנת קול השלום. הוא חובב רדיו מורשה. לאחר שירותו הצבאי למד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב. במקביל הוא שימש כשדר חוץ בתוכנית הטלוויזיה "רואים 6/6" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 1990 היה מגישה הראשון של תוכנית הטלוויזיה "בוקר טוב ישראל" יחד עם רוני יובל.
בשנת 1992 הגיש יחד עם רוני יובל את תחרות הקדם אירוויזיון.
בשנת 1993 עם הקמתה של תחנת הרדיו גלגלצ היה מנהלה הראשון.
הגיש תוכניות רדיו ברשת ג' של קול ישראל. עד שנת 2012 שימש כמגיש מהדורות חדשות בגלי צה"ל.
נועם אבירם משמש כקריין בפרסומות בטלוויזיה וברדיו, ונחשב לאחד הבכירים שבהם.
סופרבול LVII
סופרבול LVII (סופרבול 57) הוא משחק פוטבול שנערך ב-12 בפברואר 2023 בין אלופת עונת 2022 של חטיבת ה-NFC פילדלפיה איגלס לאלופת חטיבת ה-AFC קנזס סיטי צ'יפס, ושימש גמר ליגת ה-NFL. המשחק שוחק באצטדיון סטייט פארם בגלנדייל, אריזונה. זה היה הסופרבול הרביעי שמתארח באזור המטרופולין של פיניקס, כשהאחרון הוא סופרבול XLIX ב-2015, שנערך גם הוא באצטדיון סטייט פארם (נקרא אז אצטדיון אוניברסיטת פיניקס). המשחק שודר בטלוויזיה הארצית בארצות הברית על ידי פוקס. קנזס סיטי צ'יפס שניצחה במשחק בתוצאה 38–35 וזכתה באליפות ה-NFL לעונת 2022.
בחירת מיקום המשחק
מערכת חדשה לבחירת המארחת נכנסה לתוקף בסופרבול LVI, ובמקום התהליך הקודם, שאפשר לערים להגיש מכרזים על האירוח, הליגה בוחרת באופן חד צדדי אצטדיון יחיד עבור כל משחק, ואינה מאפשרת לערים אחרות להציע הצעות; לאחר מכן העיר הנבחרת מרכיבה הצעה שעליה מצביעים בפגישות הבעלים של הליגה.
אריזונה הייתה המקום הראשון שנבחר בתהליך זה, והצעתה התקבלה פה אחד ב-23 במאי 2018.
הלוגו הרשמי למשחק נחשף ב-14 בפברואר 2022. הוא עוקב אחר תבנית הלוגו המעודכנת שהחלה בסופרבול LVI, עם תמונות של קניון מדברי ושמיים (המזכירים את דגל אריזונה) כדי לשקף את הנופים של האזור המארח.
שידור
סופרבול LVII שודר בטלוויזיה בארצות הברית על ידי פוקס (לפי הרוטציה בין שלוש רשתות הטלוויזיה המשדרות את ה-NFL: פוקס, NBC ו-CBS).
מופע מחצית
ב-23 בספטמבר 2022, אפל מיוזיק הוכרזה כנותנת החסות החדשה למופע המחצית של הסופרבול, במקום פפסי, שנתנה חסות לעשרת מופעי המחצית הקודמים. תיאוריות שהופצו ברשתות החברתיות טענו שהזמרת והיוצרת האמריקאית טיילור סוויפט תוביל את המופע, בהתבסס על הקשרים שלה עם אפל ועם יריבתה המסורתית של פפסי, קוקה-קולה. כלי תקשורת דיווחו לאחר מכן כי סוויפט דחתה את ההצעה, וסירבה להופיע עד שתהליך ההקלטה מחדש שלה יושלם.
ב-25 בספטמבר הוכרזה הזמרת הברבדית ריהאנה כמובילה של מופע המחצית, ההופעה החיה הראשונה של הזמרת מזה למעלה מחמש שנים. ריהאנה הייתה מועמדת בעבר למופע המחצית של 2019, לו סירבה לאות תמיכה בקאפרניק, ומופע המחצית של 2015, לו לבסוף הועדפה קייטי פרי על פניה.
פרובינציית הריין
פרובינציית הריין (בגרמנית: Rheinprovinz), המכונה גם פרוסיה הריינית (Rheinpreußen) או שם נרדף Rheinland (ריינלנד), הייתה המחוז המערבי ביותר של ממלכת פרוסיה והמדינה החופשית פרוסיה, בתוך הרייך הגרמני, מ-1822 עד 1946. היא הוקמה מאיחוד מחוזות הריין התחתון וייליך-קלווה-ברג. בירתה הייתה קובלנץ ובשנת 1939 היו בה 8 מיליון תושבים. פרובינציית הוהנצולרן הייתה קשורה צבאית לאוברפרזידנט של פרובינציית הריין.
מחוז הריין תחום בצפון על ידי הולנד, ממזרח על ידי המחוזות הפרוסיים של וסטפאליה והסן-נסאו, והסן-דרמשטאדט, בדרום מזרח על ידי פפאלץ (מחוז של ממלכת בוואריה), בדרום ובדרום מערב על ידי לורן, ובמערב על ידי לוקסמבורג, בלגיה והולנד.
המובלעת הקטנה של וצלר, שהייתה תקועה בין הסן-נסאו והסן-דרמשטאדט הייתה גם חלק ממחוז הריין. נסיכות בירקנפלד, לעומת זאת, הייתה מובלעת של הדוכסות הגדולה של אולדנבורג, מדינה נפרדת של הקיסרות הגרמנית.
בשנת 1911, היקף המחוז היה ; אורכו הקיצוני, מצפון לדרום, היה כמעט, והרוחב הגדול ביותר שלו היה קצת פחות מ. זה כלל כ- של מהלך הריין, שיצר את הגבול המזרחי של המחוז מבינגן לקובלנץ, ולאחר מכן הוא זורם בכיוון צפון-צפון-מערב בתוך המחוז, בערך בעקבות גבולו המזרחי. כיום היא חלק מנורדריין-וסטפאליה, ריינלנד-פפאלץ, זארלנד והסן.
דמוגרפיה
אוכלוסיית מחוז הריין בשנת 1905 הייתה 6,435,778, כולל 4,472,058 קתולים, 1,877,582 פרוטסטנטים ו-55,408 יהודים. הגדה השמאלית הייתה קתולית ברובה, ואילו בגדה הימנית כמחצית מהאוכלוסייה הייתה פרוטסטנטית. חלק הארי של האוכלוסייה היה גרמני מבחינה אתנית, אם כי כמה כפרים ועיירות בחלק הצפוני (מחוז יוליך-קליבס-ברג ) היו מכוונים יותר לכיוון הולנד. בגבולות המערביים והדרומיים (במיוחד בחבל הסאר) התגוררו קהילות קטנות יותר דוברות צרפתית, בעוד שבאזור התעשייה של הרוהר שכנו מהגרים פולנים שהיגרו מהפרובינציות המזרחיות של האימפריה.
מחוז הריין היה החלק הצפוף ביותר של פרוסיה, הממוצע הכללי עמד על 617 נפשות לקמ"ר. המחוז הכיל מספר רב יותר של ערים גדולות מכל מחוז אחר בפרוסיה. למעלה ממחצית האוכלוסייה נתמכה על ידי עיסוקים תעשייתיים ומסחריים, ובקושי רבע על ידי חקלאות. היה בה את אוניברסיטת בון, והחינוך היסודי היה מוצלח במיוחד.
ממשל
למטרות ניהול חולק המחוז לחמשת המחוזות (Regierungsbezirke) של קובלנץ, דיסלדורף, קלן, אאכן וטריר. קובלנץ הייתה הבירה הרשמית, אם כי קלן הייתה העיר הגדולה והחשובה ביותר. בהיותה פרובינציית גבול, ארץ הריין הייתה מאובטחת, והריין נשמר על ידי שלושת המבצרים החזקים של קלן עם דיוץ, קובלנץ עם ארנברייטשטיין, ווסל. המחוז שלח 35 חברים לרייכסטאג הגרמני ו-62 לבית הנבחרים הפרוסי.
חקלאות
מכלל השטח של מחוז הריין כ-45% נכבשו על ידי אדמה חקלאית, 16% על ידי כרי דשא ומרעה, ו-31% על ידי יערות. ניתן היה לגדל מעט, מלבד שיבולת שועל ותפוחי אדמה, ברמות הגבוהות בדרום המחוז, אך עמקי הנהרות והשפלה הצפונית היו פוריים ביותר. חלקה הגדול של האדמה היה בידי בעלים קטנים, ונטען כי הדבר הביא לעיכוב מסוים בהתקדמות החקלאות המדעית. עם זאת, גידולי הדגנים הרגילים גודלו כולם בהצלחה, וטבק, כשות, פשתן, קנבס וסלק סוכר גודלו למטרות מסחריות. כמו כן הופקו כמויות גדולות של פירות.
תרבות הגפנים תפסה שטח של כ, כמחציתו בעמק המוזל, שליש בעמק הריין עצמו, והיתר בעיקר בנהר והאהר. במחוזות ההרריים יותר ממחצית פני השטח היו תפוסים לעיתים על ידי יערות, ומטעים גדולים של אלון ניטעו על מנת להשתמש בקליפת העצים.
עדרי בקר ניכרים גדלו על שטחי המרעה העשירים של הריין התחתון, אך מספר הכבשים במחוז היה קטן יחסית, ולא עלה בהרבה על זה של העזים. הגבעות המיוערות היו מלאות בצבאים, וזאב תועה מצא את דרכו מדי פעם מיערות הארדנים לאלה של ההונסרוק.
דיג הסלמון של הריין היה פרודוקטיבי מאוד, ופורלים היו בשפע בנחלי ההרים.
משאבים מינרליים
עושר המינרלים הגדול של מחוז הריין סיפק את תביעתו המשמעותית ביותר לתואר "התכשיט העשיר ביותר בכתר פרוסיה".
מלבד חלקים ממרבצי הפחם של הסאר והרוהר, הוא הכיל גם מרבצי פחם חשובים ליד אאכן. עפרות ברזל נמצאו בשפע ליד קובלנץ, בבלייברג באייפל היה אספקה בלתי נדלית לכאורה של עופרת, ואבץ נמצא ליד קלן ואאכן. התוצרים המינרלים של המחוז כללו גם ליגניט, נחושת, מנגן, ויטריאול, סיד, גבס, אבנים וולקניות (המשמשות לאבני ריחיים) וצפחה. ללא ספק הפריט החשוב ביותר היה פחם.
מבין המעיינות המינרלים הרבים, הידועים ביותר היו אלה של אאכן וקרויצנאך.
תעשיות
המשאבים המינרלים של מחוז הריין, יחד עם מצבו הנוח ומתקני המעבר שמאפשרים לו נתיב המים הגדול שלו, הפכו אותו למחוז הייצור החשוב ביותר בגרמניה.
התעשייה התרכזה בעיקר סביב שני מרכזים ראשיים, אאכן ודיסלדורף (עם עמק הוופר ), בעוד שבאופן טבעי היו מעט יצרנים במחוזות ההרריים של הדרום או באזורי הביצות של הצפון. מפעלי הברזל והפלדה הגדולים ביותר היו באסן, אוברהאוזן, דואיסבורג, דיסלדורף וקלן, בעוד שסכו"ם וכלי מתכת קטנים אחרים יוצרו בהרחבה בזולינגן, רמשייד ואאכן.
הבד של אאכן והמשי של קרפלד היוו פריטי ייצוא חשובים. התעשיות העיקריות של אלברפלד - ברמן ועמק הוופר היו אריגת כותנה, הדפסת קליקו וייצור של צבע אדום טורקי וצבעים אחרים. פשתן יוצר ברובו במנשנגלדבאך, עור ב- Malmedy, זכוכית במחוז סאר וסוכר סלק ליד קלן.
המסחר נעזר רבות על ידי הנהרות הניתנים לשיט, רשת נרחבת מאוד של מסילות ברזל, והכבישים המצוינים שנבנו בתקופת המשטר הצרפתי. היבוא היה מורכב בעיקר מחומרי גלם לעבודה במפעלי המחוז, בעוד שהיצוא העיקרי היה פחם, פירות, יין, צבעים, בדים, משי ומוצרים מיוצרים אחרים בתיאורים שונים.
תוצאות מלחמת העולם הראשונה
לאחר שביתת הנשק של 1918, כוחות בעלות הברית כבשו את ארץ הריין עד לנהר עם כמה ראשי גשר קטנים בגדה המזרחית במקומות כמו קלן. על פי תנאי חוזה ורסאי משנת 1919 נמשך הכיבוש והנציבות העליונה של בעלות הברית בריין הוקמה כדי לפקח על העניינים. האמנה קבעה שלושה אזורי כיבוש, שהיו אמורים להתפנות על ידי חיילי בעלות הברית חמש, עשר ולבסוף 15 שנים לאחר האשרור הרשמי של האמנה, שהתרחש ב-1920, לפיכך נועד הכיבוש להימשך עד 1935. בתחילה, הוקמו 5 אזורי כיבוש של חבל הריין, אך הכוחות האמריקאים מסרו את אזורם ב-1923, מאחר שלא אשררו את חוזה ורסאי, לידי הצרפתים. ההסכם גם הפריד בין הסאר למחוז ונוהל על ידי חבר הלאומים עד למשאל העם ב-1935, אז הוחזר האזור לגרמניה. למעשה, חיילי בעלות הברית האחרונים עזבו את גרמניה חמש שנים מוקדם יותר, ב-1930, בתגובת רצון טוב למדיניות הפיוס של רפובליקת ויימאר בעידן גוסטב שטרזמן והסכם לוקרנו. חלקים מאזור הריין, שהיו שייכים בעבר לדוכסות לימבורג של הולנד ההבסבורגית, סופחו לבלגיה על פי חוזה ורסאי. הקנטונים Eupen, מאלמדי וסנקט וית' למרות (למעט מאלמדי) שהיו גרמנים בתרבות ובשפה, הפכו לקנטונים המזרחיים של בלגיה. אף על פי שנערך משאל עם בתחילת 1920, הוא לא נערך כהצבעה חשאית אלא חייבה רק את המתנגדים לסיפוח הבלגי לרשום את מחאתם הרשמית. רק מעטים עשו זאת בגלל האיום בהחרמת כרטיסי הקצבה. גרמנית היא כעת השפה הרשמית השלישית של בלגיה, יחד עם צרפתית והולנדית.
לאחר הרחבת אזור הכיבוש הצרפתי על ידי הנסיגה האמריקנית מהכיבוש (1919–1930), עודדו הצרפתים את הקמתה של רפובליקה ריינית עצמאית על ידי התבססות על טינה אנטי-פרוסית מסורתית בהיסטוריה של פפאלץ. בסופו של דבר, הבדלנים לא הצליחו להשיג שום תמיכה מכרעת בקרב האוכלוסייה, שכן הם נתפסו כבובות של הצרפתים.
הסכם ורסאי גם קבע את פירוז האזור כולו כדי לספק חיץ בין גרמניה מצד אחד לבין צרפת, בלגיה ולוקסמבורג (ובמידה פחותה, הולנד) מהצד השני, מה שאומר שכוחות גרמנים לא יכלו להיכנס לאזור גם לאחר שכוחות בעלות הברית נסוגו. יתר על כן, בצורה בלתי נסבלת למדי מנקודת המבט הגרמנית, האמנה העניקה את הזכות לבעלות הברית לכבוש מחדש את ארץ הריין לפי רצונן אם בעלות הברית ימצאו באופן חד צדדי את הצד הגרמני אחראי לכל הפרה של האמנה.
התקופה הנאצית
בבחירות הפדרליות הגרמניות החופשיות האחרונות במרץ 1933, שניים מארבעת המחוזות הפרלמנטריים של מחוז הריין (קלן-אאכן וקובלנץ-טריר) היו המחוזות היחידים בגרמניה שבהם המפלגה הנאצית לא זכתה בריבוי הקולות.
תוך הפרה של הסכם ורסאי ורוח הסכם לוקרנו, גרמניה הנאצית פרסה את צבאה מחדש באזור הריין בשבת, 7 במרץ 1936. הכיבוש נעשה עם מעט מאוד כוח צבאי, הכוחות נכנסו על טרקטורים ולא נעשה כל מאמץ לעצור אותו במהלך הפיוס המערבי של היטלר. למרות שלצרפתים היה כוח מוחץ בקרבת מקום. צרפת לא פעלה בגלל חוסר היציבות הפוליטית שלה, ומכיוון שהמיליטריזציה התרחשה במהלך סוף שבוע, ממשלת בריטניה לא יכלה לברר או לדון בפעולות שיש לנקוט עד יום שני הבא. כתוצאה מכך, הממשלות נטו לראות במיליטריזציה מחדש עובדה מוגמרת.
אדולף היטלר לקח סיכון כששלח את חייליו לאזור הריין. הוא אמר להם "להסתובב לאחור ולא להתנגד" אם יעצרו אותם חיילי הצבא הצרפתי. הצרפתים, לעומת זאת, לא ניסו לעצור אותם כי הם עמדו לקיים בחירות לחקיקה, הנשיא אלבר לברן לא רצה לפתוח במלחמה לא פופולרית נגד גרמניה והמודיעין הצרפתי העריך מאוד את מספר החיילים הגרמנים.
ממשלת בריטניה לא התנגדה באופן עקרוני למיליטריזציה מחדש, ולורד לותיאן קבע כי "הגרמנים בסופו של דבר רק נכנסים לחצר האחורית שלהם". עם זאת, ממשלת בריטניה דחתה את אופן ביצוע המעשה הנאצי, שעליו היו מוכנים להודות במשא ומתן עם גרמניה. וינסטון צ'רצ'יל תמך בפעולה צבאית בשיתוף פעולה של הבריטים והצרפתים אך לא דרש מלחמה בנושא.
המיליטריזציה מחדש של חבל הריין נתמכה על ידי רוב האוכלוסייה המקומית בגלל תחיית הלאומיות הגרמנית והמרירות שנוצרה על כיבוש מדינת הריין של בעלות הברית עד 1930 וסארלנד עד 1935.
תופעת לוואי של הכיבושים הצרפתיים הייתה צאצאים של חיילים צרפתים ונשים גרמניות. הילדים הללו, שנתפסו כזיהום הצרפתי המתמשך של התרבות הגרמנית, נמנעו מהחברה הגרמנית הרחבה יותר ונודעו בתור הממזרים של ריינלנד. ילדים של חיילים קולוניאליים צרפתים או אמריקאים ממוצא אפריקאי זכו לבוז במיוחד והפכו למטרות של תוכניות עיקור נאציות בשנות ה-30. המשורר האמריקני צ'ארלס בוקובסקי נולד ב-1920 באנדרנאך כבן לאם גרמנייה וחייל אמריקאי, ששירתו בכוחות הכיבוש.
1944–1945 מסעות צבאיים
שני מסעות צבאיים שונים התרחשו בחבל הריין. המבצע הראשון של המערכה היה מבצע מרקט גארדן של בעלות הברית שביקש לאפשר לארמייה הבריטית השנייה להתקדם על פני הצלע הצפונית של קו זיגפריד ולהיכנס לאזור התעשייה של הרוהר. לאחר כישלון הפעולה במשך חמישה חודשים, מספטמבר 1944 ועד פברואר 1945, נלחמה הארמייה האמריקנית הראשונה בקרב יקר כדי לכבוש את יער הירטגן. השטח המיוער והגדוש בכבדות שלל את יתרונות הנשק המשולבים של בעלות הברית (תמיכה אווירית קרובה, שריון, ארטילריה) והעניק עדיפות למגינים הגרמנים. צבא ארצות הברית איבד בקרב 24,000 חיילים. ההכרח הצבאי של הקרבתם נדון על ידי היסטוריונים צבאיים.
בתחילת 1945, לאחר קיפאון חורפי ארוך, התחדשו הפעולות הצבאיות של רוב כוחות בעלות הברית בצפון מערב אירופה במטרה להגיע לנהר הריין. מתפקידי החורף שלהם בהולנד, הארמייה הקנדית הראשונה בפיקודו של הגנרל הארי קריראר, מתוגברת על ידי גורמים מהארמייה השנייה הבריטית בפיקודו של גנרל מיילס דמפסי, התקדמה דרך ארץ הריין החל מהשבוע הראשון של פברואר 1945. מבצע ממשי נמשך מספר שבועות, כשהתוצאה הסופית הייתה פינוי כל הכוחות הגרמניים מהצד המערבי של נהר הריין. המבצע התומך של הארמייה האמריקנית הראשונה, מבצע רימון, תוכנן לחפוף מנהר רור, בדרום. עם זאת, המבצע התעכב במשך שבועיים בגלל ההצפה הגרמנית של עמק רור.
ב-7 במרץ 1945, פלוגת חיל רגלים משוריין של דיוויזיית השריון האמריקנית ה-9 כבשה את הגשר האחרון ללא פגע מעל הריין ברמאגן. הארמייה השלישית של גנרל ג'ורג' פטון חצתה גם את הנהר יום לפני מעבר הריין המיוחל על ידי קבוצת הארמיות ה-21 (הארמייה הקנדית הראשונה והארמייה הבריטית השנייה) תחת פילדמרשל מונטגומרי בשבוע השלישי של מרץ 1945. מבצע נבחרת היה מבצע מוטס מאסיבי שנערך בשילוב עם מבצע ביזה, המעברים האמפיביים. בתחילת אפריל, הריין נחצה על ידי כל צבאות בעלות הברית שפעלו ממערב לנהר, והקרבות על חבל הריין הסתיימו.
בהיסטוריה הרשמית של הצבאות הבריטיים והקנדיים, המונח ריינלנד מתייחס רק ללחימה ממערב לנהר בפברואר ומרץ 1945, ואילו פעולות שלאחר מכן על הנהר וממזרח לו כונו "מעבר הריין".
פירוק המחוז
לאחר הכניעה ללא תנאי של גרמניה ב-1945, אזור הריין פוצל בין אזור הכיבוש הצרפתי והבריטי.
חבל הריין ושאר המחוזות הפרוסיים בוטלו ב-1946 וביטול פרוסיה ב-1947 סיים רשמית את קיומה של פרוסיה כמדינה. השטח של המחוז לשעבר שולב בשלוש מדינות שונות של הרפובליקה הפדרלית החדשה של גרמניה. החלק הצפוני של המחוז, בניהול בריטי, אוחד עם פרובינציית וסטפאליה לשעבר ויצר את נורדריין-וסטפאליה. רוב החלק הדרומי, שהיה תחת הממשל הצרפתי, אוחד עם הפפאלץ (שבעבר הייתה מובלעת של בוואריה) ושטחים שונים אחרים כדי ליצור את ריינלנד-פפאלץ. הצרפתים ארגנו את חבל הסאר כמדינת חסות נפרדת ב-16 בפברואר 1946 ובסופו של דבר היא הצטרפה לרפובליקה הפדרלית כמדינה נפרדת ב-1957.
בתוך נורדריין-וסטפאליה, (LVR), שהוקמה ב-1953 כמועצה אזורית, עדיין מחזיקה בכוח מינהלי ניכר וניתן לראות בה כיורש ישיר של מינהלת מחוז הריין. אין יורש מקביל בריינלנד-פפאלץ או בחבל הסאר.
טרנר
טרנר (Turner) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו עובד עם מחרטה.
אנביאניום
אנביאניום הוא שמו של יסוד כימי היפותטי בטבלה המחזורית. מספרו האטומי 121 והוא היסוד ה-18 בסדרת היסודות העל-כבדים וה-29 בסדרת היסודות הטרנס-אורניים.
היסוד הוא יסוד כימי היפותטי עם הסמל Ubu ומספר אטומי 121. בטבלה המחזורית, הוא צפוי להיות הראשון מבין הסופרקטינידים, והיסוד השלישי במחזור השמינית: ליד לנתן ואקטיניום, הוא יכול להיחשב כיסוד החמישי בקבוצה השלישית וכהיסוד הראשון בקבוצה מתכות מעבר בשורה החמישית. הוא משך תשומת לב בגלל תיאוריות מסוימות שחזו שהוא יכול להיות אי של יציבות, אם כי חישובים חדשים צופים שהוא יופיע במקום נמוך יותר, קרוב לקופרניקיום והפלרוביום.
המקום של אנביאניום בטבלה המחזורית אומר כי תכונותיו של היסוד דומות לאלו של הקרובים אליו, כגון הסקנדיום, האיטריום, הלנתן, והאקטיניום. עם זאת, השפעות יחסיות עשויות לגרום לחלק מתכונותיו להבדיל מאלו שצפויים כתוצאה מכך שכנראה הוא פחות יציב מהם, על פי מגמות תקופתיות.
רקע
יסודות על-כבדים, כמו אנביאניום, מיוצרים על ידי היתוך גרעיני. ניתן לחלק את תגובות ההיתוך שלהם, אך זה תלוי באנרגיית העירור של גרעין היסוד. בתגובות היתוך, מואצים אקטינידים קלים מאוד עם אנרגיה גבוהה מאוד לעבר אקטינידים כבדים יותר, מה שמביא גרעינים מורכבים באנרגיות עירור גבוהות (בערך 40–50 MeV), אשר עשוי לבקע או להתיך כמות נייטרונים מסוימת (3 עד 5). כאשר הגרעינים המותחים מתקררים, הם פולטים נייטרון אחד או שניים בלבד.
ניסיונות הסינתוז של יסודות 119 ו-120 דוחפים את גבולות הטכנולוגיה הנוכחית, בשל חתך פעולה גבוה של תגובות הייצור וזמן מחצית החיים הקצרה שלהם, אשר צפויה להימשך בסדר גודל של מיקרו-שניות. יסודות כבדים יותר, המתחילים ביסוד 121, ככל הנראה יהיו קצרי מועד מכדי שניתן יהיה לאתר אותם עם הטכנולוגיה הנוכחית, ולדעוך בתוך מיקרו-שנייה לפני שהם מגיעים לגלאים. איפה ידוע גבול זה של מיקרו-שניות אחד של שקר מחצית החיים, וזה עשוי לאפשר סינתזה של כמה איזוטופים של יסודות 121 עד 124, כאשר המגבלה המדויקת תלויה במודל שנבחר לחיזוי המוני גרעינים. ייתכן גם שיסוד 120 הוא האלמנט האחרון אליו ניתן להגיע בטכניקות ניסוי נוכחיות, ואילו יסודות 121 ואילך ידרשו שיטות חדשות.
ג'ון פנטסיל
קריירה
פנטסיל גדל בקבוצת הנוער של המועדון הגאנאי ברקום ארסנל. לאחר שעלה לבוגרים שיחק גם בליברטי, וכשעזב את גאנה שיחק תקופה קצרה בקבוצה הפולנית וידז'ב לודז'.
בעונת 2002/2003 הגיע פנטסיל לישראל ושיחק במכבי תל אביב תחת המאמן ניר קלינגר. על אף שלא השתלב בקבוצה מבחינה חברתית, באותה עונה זכה פנטסיל יחד עם מכבי תל אביב באליפות. יכולתו הטובה גם בעונה שלאחר מכן, זיכתה אותו בזימון לנבחרת גאנה הצעירה ששיחקה באולימפיאדת אתונה, ואף הפתיעה במהלך הטורניר את נבחרת איטליה. בעונת הגיע עם מכבי תל אביב לשלב הבתים בליגת האלופות. במהלך משחק ביתי נגד באיירן מינכן הכשיל פנטסיל את רוי מקאיי ברחבה וגרם לפנדל, שעלה לצהובים בהתמודדות. בהמשך העונה ישב פנטסיל רבות על הספסל, ובמקביל המשיך להפגין סממנים של אי השתלבות חברתית בקבוצה, שהתפוצצו בריב מתוקשר עם בלם הקבוצה, אבי סטרול, שהוביל להשעייתו של פנטסיל משורות מכבי תל אביב.
בחלון ההעברות של אמצע עונת 2004/2005, במהלך נדיר של חילופי שחקנים, לאור היריבות בין המועדונים, עבר פנטסיל להפועל תל אביב תמורת אדוארדו מרקש, שעשה את הדרך ההפוכה. המאמן שייע פייגנבוים, שהגיע זמן קצר קודם לכן לקבוצה שנקלעה לתחתית הטבלה, הביא את פנטסיל למועדון כדי לחזק את חוליית ההגנה של הקבוצה, ואכן הייתה לו תרומה נכבדה במסע ההישארות של המועדון באותה עונה. פנטסיל הפך לאחד השחקנים המובילים בקבוצה, ועונה אחת לאחר מכן, היה שותף לזכייתה בגביע המדינה ב-2006.
בשנת 2005 הבטיח פנטסיל יחד עם נבחרת גאנה את העלייה למונדיאל 2006 שנערך בגרמניה. פנטסיל סייע לנבחרתו להעפיל עד לשלב שמינית הגמר, בו הודחה מול נבחרת ברזיל. אירוע יוצא דופן נרשם במהלך המשחק השני של הנבחרת, בו ניצחה 2–0 את נבחרת צ'כיה בשלב הבתים, כאשר פנטסיל הניף את דגל ישראל לאחר הבקעת כל אחד משני שערי נבחרתו ובסיום המשחק. המהלך, ששודר בשידור ישיר בערוצי הטלוויזיה ברחבי העולם, גרם לתגובות נזעמות מצד מדינות ערב, והתאחדות הכדורגל של גאנה פרסמה התנצלות על המקרה. בישראל עורר המהלך אהדה רבה כלפי פנטסיל ונבחרת גאנה.
הצלחת נבחרת גאנה במונדיאל 2006 עוררה עניין רב בפנטסיל מצד קבוצות בחו"ל. ב-1 באוגוסט 2006 עזב את ישראל וחתם בוסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג האנגלית. פנטסיל התקשה להתאקלם בקבוצה, ולאחר שנתיים עבר לקבוצה לונדונית נוספת, כשחתם בפולהאם ב-16 ביולי 2008. עם פולהאם הגיע פנטסיל בשנת 2010 לגמר הליגה האירופית, שם הפסידה הקבוצה לאתלטיקו מדריד. באותה שנה נכלל בסגל נבחרת גאנה למונדיאל שנערך בדרום אפריקה. ב-21 ביולי 2011 חתם בשורות לסטר סיטי. כשהמאמן סוון-יוראן אריקסון עזב את הקבוצה, פנטסיל לא הצליח לתפוס מקום בהרכב ובתום העונה שוחרר מהמועדון.
ב-12 באוגוסט 2012 שב לישראל, וחתם לעונה אחת בהפועל תל אביב. פנטסיל לא הצליח לשחזר את יכולתו מתקופתו הקודמת במועדון ושותף רק בתשעה משחקי ליגה בעונת 2012/2013, ובינואר 2013 שוחרר מהמועדון.
לאחר כמעט שנה שלא שיחק, ב-10 באוקטובר 2013 חתם פנטסיל בקבוצת סנטוס מליגת המשנה בדרום אפריקה, ובמדיה שיחק עונה אחת. ב-8 ביולי 2014 חתם בקבוצת מריצבורג יונייטד מהליגה הבכירה, ובמדיה שיחק שנתיים.
ב-23 ביוני 2016 הודיע פנטסיל על פרישה ממשחק פעיל.
מייד לאחר פרישתו מונה פנטסיל לתפקיד עוזר המאמן בקבוצת קייזר צ'יפס מהליגה הבכירה בדרום אפריקה. בינואר 2018 מונה ליועץ בכיר באקדמיית הכדורגל "וויז'ן אקספלוררס", ולמאמן הקבוצה של האקדמיה אשר משחקת בליגה השנייה בגאנה.
דראפט ההרחבה של שנת 1989 ב-NBA
דראפט ההרחבה של שנת 1989 בליגת ה-NBA היה דראפט ההרחבה התשיעי בתולדות הליגה. הדראפט התקיים ב-15 ביוני 1989 בעקבות הצטרפותן הצפויה של 2 קבוצות חדשות לליגה בעונת 1989/90: מינסוטה טימברוולבס ואורלנדו מג'יק.
תהליך הבחירה
דראפט הרחבה הוא הליך המאפשר לקבוצות חדשות לבחור שחקנים מתוך הסגל של קבוצות קיימות, למעט שחקנים שהקבוצה בוחרת "להגן" עליהם. בדראפט הנוכחי כל קבוצה יכלה להגן על שמונה שחקנים מתוך סגל הקבוצה. מינסוטה ואורלנדו ניתנה זכות לבחור שחקן אחד מכל אחת מקבוצות הליגה, למעט שארלוט הורנטס ומיאמי היט שהצטרפו לליגה רק בעונה האחרונה.
לפני ביצוע הדראפט נערכה הטלת מטבע על מנת לקבוע את סדר הבחירה של הקבוצות בדראפט ההרחבה ובדראפט הרגיל. אורלנדו זכתה בהטלת המטבע וקיבלה את זכות הבחירה הראשונה בדראפט ההרחבה ואת הזכות לבחור 12 שחקנים. מינסוטה קיבלה את הזכות לבחור 11 שחקנים בדראפט ההרחבה וקיבלה אפשרות בחירה גבוהה יותר בדראפט 1989.
המג'יק השתמשו בזכות הבחירה הראשונה בשביל לבחור את סידני גרין מניו יורק ניקס. 9 מתוך 12 השחקנים שבחרה הקבוצה בדראפט שיחקו בקבוצה בעונתה הראשונה, ורק שני שחקנים שיחקו בקבוצה יותר מ-3 עונות.
מינסוטה בחרה בבחירה הראשונה שלה את ריק מהורן, הפאוור פורוורד של דטרויט פיסטונס, אך הוא סירב להצטרף לקבוצה ונשלח בטרייד לפילדלפיה 76' לפני תחילת העונה. רק 4 שחקנים מתוך ה-11 שבחרה הקבוצה שיחקו בה לבסוף, ורק שחקן אחד (טיירון קורבין) שיחק בה יותר מעונה אחת.
California Love
California Love הוא סינגל של הראפר האמריקאי טופאק שאקור, בהשתתפות ד"ר דרה ורוג'ר טרוטמן. השיר יצא לאור בתור "סינגל הקאמבק" של שאקור לאחר שחרורו מן הכלא בשנת 1995. לשיר יצא רמיקס פופולרי שמופיע באלבום הסטודיו הרביעי של שאקור משנת 1996, All Eyez on Me. הוא אחד השירים המפורסמים והמצליחים ביותר של שאקור, כשהגיע למקום ה-1 במצעד הבילבורד הוט 100 והיה מועמד לפרס גראמי (לאחר מותו של שאקור) בקטגוריות "ביצוע הראפ הטוב ביותר" ו"ביצוע הראפ הטוב ביותר על ידי צמד או הרכב" בשנת 1997.
הגרסה המקורית של השיר לא נמצאת באף אחד מאלבומי האולפן של שאקור, אך נמצאת באלבום הלהיטים הגדולים שלו, Greatest Hits. השיר דורג במקום ה-51 במצעד "100 השירים הטובים ביותר של שנות ה-90'" של VH1.
המנגינה נלקחה מהשיר Woman to Woman של הזמר הבריטי, ג'ו קוקר. קולות הרקע "In the City of Compton" ו-"California knows how to party" נלקחו מהשיר West Coast Poplock של רוני הדסון ואנשי הרחוב, וברמיקס ישנו סמפול מהשיר Intimate Connection של להקת הפאנק האמריקאית, Kleeer.
רקע
California Love הוא אחד משני השירים שהופקו על ידי ד"ר דרה באלבום All Eyez on Me, לצד Can't C Me. שני קליפים צולמו באותו הזמן לשתי הגרסאות של השיר, והופיעו בפעם הראשונה בסוף דצמבר 1995 ב-MTV באופן חלקי. את הגרסה המקורית של הקליפ הפיק הייפ ויליאמס, כשהאנשים לבושים בסגנון מקס הזועם וחוגגים את הצטרפותו של שאקור לחברת התקליטים Death Row.
הקליפ לשיר היה מועמד לפרס VMA בקטגוריית "קליפ הראפ הטוב ביותר לשנת 1996". הוא הגיע למקום ה-9 במצעד "10 הקליפים הטובים ביותר שנוצרו אי פעם" של MTV בשנת 1999. הוא גם הגיע למקום ה-1 במצעד "100 הקליפים לשירי הראפ הטובים ביותר" של MTV הצרפתי בשנת 2006.
איגנץ ואגהלטר
איגנץ ואגהלטר (בגרמנית: Ignatz Waghalter; 15 במרץ 1881 – 7 באפריל 1949) היה מלחין ומנצח יהודי-פולני-גרמני.
לימודים
ואגהלטר נולד למשפחה יהודית דלת-אמצעים בוורשה ונסע לברלין בגיל 17, שם החל את לימודיו אצל פיליפ שארוונקה. הנער עורר את עניינו של יוזף יואכים, כנר גדול וידיד קרוב של יוהנס ברהמס. בעזרת יואכים התקבל ואגהלטר לאקדמיה לאמנות של ברלין, שם למד קומפוזיציה וניצוח בהדרכת פרידריך גרנסהיים. המוזיקה הקאמרית המוקדמת של ואגהלטר גילתה דמיון מלודי מובהק, העתיד לאפיין גם את יצירותיו הבאות. רביעיית מיתרים מוקדמת, ברה מז'ור, אופוס 3, זכתה לשבחי יואכים. הסונאטה לכינור ופסנתר בפה מינור, אופוס 5, קיבלה את פרס מנדלסון היוקרתי בשנת 1902, כשהמלחין היה בן 21 בסך הכל.
קריירה
ואגהלטר התמנה ב-1907 למנצח האופרה הקומית בברלין, שם צבר לו מוניטין. בהמשך באה תקופת כהונה קצרה בתיאטרון העירוני באסן (1911-1912). מינויו של ואגהלטר למנצח ראשי בדויטשאופרהאוס ביסס את מעמדו בשורה הראשונה של המוזיקה הגרמנית. בית האופרה החדש נחנך בניהולו של ואגהלטר ב-7 בנובמבר 1912 בהצגת "פידליו" של בטהובן. ואגהלטר עודד את ביצוע יצירותיו של פוצ'יני, שהאופרות שלו לא זכו עד אז באהדת הקהל הגרמני. הביצוע הראשון בגרמניה של "הנערה מן המערב" של פוצ'יני התקיים בניצוחו של ואגהלטר במרץ 1913 בדויטשה אופר ברלין. הצלחתה הגדולה הבטיחה מקום של כבוד לאופרות של פוצ'יני ברפרטואר של בתי האופרה הגרמניים.
שלוש מן האופרות של ואגהלטר עצמו זכו להצגות בכורה בדויטשה אופר: "מנדראגולה", המבוססת על קומדיה של מקיאוולי מתקופת הרנסאנס, בינואר 1914; "נוער", המבוססת על יצירה טרגית ריאליסטית של המחזאי הגרמני מקס האלבה, בפברואר 1917; ו"סטאניאל", בהשראת מעשיה פנטסטית פולנית, במאי 1923. המלודיות הנלהבת של היצירות האלה ציינה את ואגהלטר כאחד המלחינים האופראיים הליריים ביותר בגרמניה שלפני 1933.
ואגהלטר עזב את הדויטשה אופר ב-1923. הוא נסע לארצות הברית, שם שימש כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של מדינת ניו יורק, בעונת 1924-1925. הקשר העמוק שלו לחיי התרבות של ברלין הניע אותו לדחות את ההצעה להישאר בתזמורת האמריקאית ולחזור לגרמניה. הוא חיבר אופרטות אחדות והיה פעיל כמנצח אורח. ואגהלטר התמנה למנהל מוזיקלי של האופרה הלאומית של ריגה, לטביה לעונת 1931-1932. זמן קצר אחרי שובו לברלין, עלו הנאצים לשלטון. ב-1934 יצא ואגהלטר לגלות, תחילה לצ'כוסלובקיה ואחר לאוסטריה, שם חיבר את האופרה האחרונה שלו, "אחשוורוש ואסתר". שבועות אחדים אחרי כניסת הנאצים לאוסטריה, נמלטו ואגהלטר ואשתו לארצות הברית.
זמן קצר לאחר הגיעו לניו יורק, הקים ואגהלטר תזמורת קלאסית של נגנים אפרו-אמריקאים, שלא האריכה ימים. אבל ההזדמנויות לניצוח שהוצעו לו היו מוגבלות, והוא מת באלמוניות יחסית בניו יורק, ב-7 באפריל 1949, בגיל 68.
ואגהלטר היה אמנם אחד מרבים בקרב המוזיקאים עתירי הכישרון, גרמנים ויוצאי מרכז אירופה, שחייהם והקריירות שלהם נופצו עקב השואה, אך האלמוניות הממושכת שאליה שקע, לעומת סדר הגודל של חשיבותו ומעמדו עד 1933, יוצאת דופן לפי כל קנה מידה. את גורלו של ואגהלטר אפשר אולי להסביר, במידה רבה, במהפך הקיצוני שחל באסתטיקה המוזיקלית לאחר מלחמת העולם השנייה. ואגהלטר לא ערך ניסויים באטונאליות ומחויבותו למלודיות הציבה אותו הרחק ממחוזות האוואנגרד המוזיקלי. אבל חקירה ביקורתית מאוחרת יותר של האטונאליות ובמקביל לה, התחדשות העניין במלחינים, שיצרו בניב מלודי, מעודדות בחינה מחודשת של ואגהלטר. הדויטשה אופר ברלין (היורשת של הדויטשה אופרהאוס) ביצעה בהפקה קונצרטנטית את "נוער" של ואגהלטר בשנת 1989 והקלטה חדשה של המוזיקה הקאמרית המוקדמת שלו יצאה למכירה במרץ 2006. את האותנטיות הרגשית ועוצמת הליריות של ואגהלטר, יחד עם האיכות הטכנית הגבוהה של חיבוריו, יש אולי להעריך באופן הנכון ביותר כביטוי מובהק של תרבות מוזיקלית אבודה, שהכחדתה הייתה בין התוצאות הטרגיות של הברבריות, ששיסעה את אירופה תחת שלטון הפאשיזם.
יצירות נבחרות
האוטוביוגרפיה של ואגהלטר, Aus dem Ghetto in die Freiheit יצאה לאור בצ'כוסלובקיה ב-1936
סדנה פתוחה
"סדנה פתוחה" הוא שמה של תערוכה שהוצגה בסתיו 1975 במוזיאון ישראל בירושלים. התערוכה נחשבת לאחד משיאי האמנות המושגית בישראל. בתערוכה, שאצרו יונה פישר וסרג' שפיצר, הוצגו, לצד יצירות אמנות במדיה מסורתית, גם עבודות מיצג ומיצב, שבחנו את מקומה של האמנות בהקשרים תרבותיים ופוליטיים.
על משתתפי התערוכה נמנו האמנים מיכה אולמן, עדינה בר-און, אביטל גבע, תמר גטר, גדעון גכטמן, משה גרשוני, דוד גינתון, דב הלר, יחזקאל ירדני, פנחס כהן גן, רפי לביא, מוטי מזרחי, מיכל נאמן, צבי צימרמן, אוסוולדו רומברג, גבי קלזמר ושרון קרן ("גבי ושרון"), אסתר שוורצמן (הלברכט).
היסטוריה
שנת 1975, כעשור לאחר הקמתו של מוזיאון ישראל, מהווה ציון דרך בתולדותיו של המוסד. ראשית, בתקופה זו השתחרר המוזיאון מאיום הסגירה שעמו התמודד בשנת 1974, בעקבות התמעטות התרומות בתקופה שלאחר מלחמת יום הכיפורים. שנית, בשנה זו נשלמה בנייתו של "ביתן בילי רוז" במוזיאון ישראל. הביתן, ששכן בגן הפסלים שתרם בילי רוז, נועד להציג אמנות אוונגרדית ו"ניסיונית" במוזיאון. לבסוף, באוגוסט פרשה האוצרת הראשית ומקימת אוסף הגרפיקה - אלישבע כהן.
ההצעה לקיום תערוכת "סדנה פתוחה" הייתה יוזמה של האמן סרג' שפיצר, תלמיד במחלקה לעיצוב בבצלאל, שיחד עם קבוצה של אמנים אל המוזיאון ואל יונה פישר, אז אוצר לאמנות בת-זמננו, והציעה לקיים שורה של פעולות אמנותיות בין כותלי מוזיאון ישראל. ב-5 במאי 1975 אישרה ועדת התערוכות של המוזיאון את התערוכה. מרטין וויל הסביר לשאר חברי הוועדה כי "כל העת יהיה במקום אחד האמנים - כשהמטרה היא ליצור מפגש בין האמנים האלה לקהל, להסביר תהליך עשית אמנות מודרנית, להראות תהליך זה וכו'". הנחת הוועדה הייתה שבתקופה זה זרם המבקרים במוזיאון הוא דליל ותערוכה כזו עשויה למשוך קהל שאיננו מגיע לתערוכות הרגילות של המוזיאון.
האמנים שלחו לפישר הצעות לתצוגה וב-7 בנובמבר הוזמנו לחלל הביתן כדי לחלק ביניהם את שטחו. התערוכה נפתחה בתאריך 11 בנובמבר ונמשכה עד ה-12 בדצמבר 1975. היא נפתחה ללא שנשלחו הזמנות רשמית וללא אירוע פתיחה. ההודעה לעיתונות שפרסם המוזיאון הציגה אותה ככזו שבה "אמנים עובדים לעיני הקהל" והמשלבת אמנים מוכרים באופן יחסי כגרשוני, אולמן ולביא עם אמנים צעירים בוגרי "בצלאל" ו"המדרשה".
היצירות בתערוכה
בשונה מתערוכות אחרות, חלל התצוגה של "סדנה פתוחה" השתנה במשך תקופת התצוגה. חלק מן העבודות שהוצגו בה השתנו במהלך התצוגה, בעוד אחרות התחלפה. כמה מן האמנים הציגו יצירות אמנות מסורתיות, אולם, חלק גדול מהם יצר עבודות המערבות מדיה אוונגרדית שונות (כגון מיצב או מיצג). האמנים התייחסו אליהן לא כאובייקט אלא כ-"פעולה" אמנותית.
מיכה אולמן לדוגמה, הציג בתערוכה עבודה בשם "הכנות ליציקה". במסגרת הפעולה בנה אולמן בכל שבוע אובייקט אחר - תבנית ליציקת ספסל, תבנית רצפה או תבנית ליציקת שני עמודים - בעזרת חומרי בניין שנגנבו מאתרי בנייה שונים בשטחים שכבשה ישראל בגדה המערבית. על פי יגאל צלמונה העבודה הציבה את השאלה הפוליטית של הבעלות על האדמה לצד היותה שלב מוקדם בשימוש של אולמן בריהוט ובחללים "נגטיביים" (תשליל) ביצירתו הבשלה.
עבודות נוספות שהשתנו בזמן התצוגה היו עבודותיהם של אסתר שוורצמן, שבנתה מבנה מעוגל עשוי אדמה שהוצב בפינת האולם. ועבודתם של "גבי ושרון". השניים יצרו את "טראסה" קיר טרסה עשוי אבן בשיטות מסורתיות שנבנה על ידי פועלים ערבים במהלך ימי התצוגה. העבודה שיבשה את היחס שבין 'פנים' ל'חוץ' ובין 'חלל מוזיאלי' ל'חלל פעולה', תוך שהיא מדגישה את הערכים החברתיים והפוליטיים של ה-"נוף". בשנת 1998 שוחזרה העבודה כחלק מן התערוכה "העיניים של המדינה" במוזיאון תל אביב לאמנות. כחלק מן השחזור הוקם קיר "בלוקים" מחופה באבן נסורה שהוזמן מקבלן. לצד הקיר הופיעה כתובת של האמנים המתארת את שיחזור העבודה. "לא יכולנו לשחזר עבורכם את הטראסה וגם לא את הרגש", כתבו האמנים והוסיפו - "לכו קיבינימאט. אתכם הסליחה".
דב הלר לדוגמה, הציב בתערוכה דוכן ובו מכר תפוחי אדמה לקהל הרחב. הקהל הוזמן לרכוש באופן עצמאי מן התוצרת החקלאית. לצורך כך הוכנו שקיות ועליהם הכיתוב "מוזיאון ישראל ירושלים, סדנה פתוחה 1975". "רציתי שאנשים ייצאו מהמוזיאון לא רק עם 'רוח' אלא גם חומר. ביקשתי למנוע פערי תיווך", הסביר הלר בדיעבד. "מכרתי לפועלי המוזיאון את תפוחי האדמה במחיר המגדל. ראיתי בזה אקט סוציאליסטי".
מספר עבודות עסקו בסוגיות של איקונוגרפיה וביקורת חברתית באמצעים מסורתיים. תמר גטר יצרה ציור קיר שכונה "חצר תל-חי (ערוכה בשני מגדלים)". הציור נוצר בעזרת גירי פחם על גבי שני קירות בפינת הביתן. ציור זה מבוסס על מוטיב "חצר תל חי" שבו הרבתה להשתמש בשנים אלו. אל מול טור של ייצוגים איזומטריים אנכי של המבנה, יצרה גטר תיאורים מאוזנים נוספים בקנה מידה גדול יותר של המבנה, המתוארים על צידם. בשנת 1988 שוחזר הציור בתערוכה במוזיאון תל אביב לאמנות.
דוד גינתון, שתכנן ליצור פורטרט באמצעות ציירי קלסתרון, הציג לבסוף שלוש עבודות בטכניקה מסורתית בשמות "מה תלוי במיתלה" (1975), "תכולת הזהב" (1975), ו-"נשיקת יהודה" (1975). היצירות שילבו דפי עיתון ודיקט בנוסח "דלות החומר". פנחס כהן גן הציג את "דגל ארצות הברית" (1975) - דגל בד גדול ממדים (446x274 ס"מ) שנתפר על פי הזמנת האמן בצורה חד כיוונית ונראה כתמונת ראי של דגל ארצות הברית המקורי. גדעון עפרת ראה בעבודה כביטוי להתמודדות עם אימפריאליזם תרבותי.
לעומת אמנים אלו הציגו אחרים פעולות אמנותיות שעירבו היבטים של מיצב ומיצג. עבודתה של מיכל נאמן, לדוגמה, התייחסה אל ספרו של פיודור דוסטויבסקי "האדיוט" (1869). נאמן תלתה קטע מן הספר המתייחס לאירוע של שבירת כד. בצמוד לטקסט הוצב כן ועליו כד אותו הוזמן הצופה לשבור.
גדעון גכטמן יצר את העבודה "עבודה עברית" (1975). במסגרתה עבד גכטמן כפועל בניין בבנייה שנערכה באותה עת במוזיאון ובלילות ישן גכטמן בביתן. העדויות לעבודתו של גכטמן בחלל התערוכה היו חפציו בביתן - מזרן ואמצעי בישול מאולתרים, תצלומים של מגורי פועלים ערבים באתרי בנייה שונים וכן תליית מודעות ועליהן הכיתוב "עבודה עברית" המעוצבות כמודעת אבל. שיחזור העבודה נמצאת כיום אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות והוצג ב"ארט פוקוס" (1999) ובתערוכתו הרטרוספקטיבית של גכטמן בשנת 2010 במוזיאון ישראל.
עדינה בר-און הציגה במשך התערוכה ארבעה מיצגים בפני קהל. באחד, צעדה לאורך קיר הטרסה שיצרו גבי ושרון כשבכול אחת מידיה מרובע של בריסטול בצבע תכלת. לאחר מכן התיישבה על כיסא שהוכן מראש כשפניה אל קיר הביתן. במיצג שני, נכנסה בא-און לחלל התערוכה כשעל גבה ריבוע של נייר בצבע זהב. היא ביצעה כמה פעולות על גבי שני שטיחים שהוכנו מראש בחלל. למרות שלבר-און כתבה טקסטים אישיים כהכנה למופעים, הרי שהמיצגים היו לא מילוליים באופיים ועסקו ביחס שבין פעולת האמן לקהל הצופים ולחלל.
משה גרשוני הציג בתערוכה גרסה מוקדמת של המיצב "יד ענוגה" (1978), במסגרתו הושמע שירו של זלמן שניאור "יד ענוגה" בקולו של גרשוני מרמקול על גגו של המוזיאון כמעין "מואזין".
אוסוולדו רומברג ורפי לביא הציגו, סרטי וידאו
מוטי מזרחי יצר, כנראה, מיצג ששילב גם צילומים ומקרן שקופיות.
פרשנות וביקורת
במשך השנים תפשה התערוכה "סדנה פתוחה" מעמד של אירוע חשוב בתולדות האמנות הישראלית. בעיתונות בת התקופה, לעומת זאת, לא זכתה התערוכה כמעט להתייחסות. יוצא מן הכלל היה מאמר אוהד של יגאל צלמונה בעיתון "מעריב", ששיבח את השילוב בין אמנים ותיקים לחדשים. יונה פישר טען בראיון מאוחר כי התערוכה הצליחה, לראשונה, לשלב בין קבוצת האמנים ה"ירושלמים", שזוהו עם "בצלאל" ועם אמנות מושגית כגון מיכה אולמן, משה גרשוני, אוסוולדו רומברג ואחרים, עם קבוצה של אמנים "תל אביבים", שבראשם רפי לביא.
מבחינה היסטורית התערוכה היוותה חלק ממגמה רווחת של בחינת מעמדו של האובייקט האמנותי, על ידי שימוש במדיה אוונגרדית, שרווחה בישראל בין השנים 1969-1979.
במשך השנים הודגש בביקורת הפן הפוליטי שעלה מעבודות שונות. יגאל צלמונה, לדוגמה, תיאר את התערוכה בספרו "100 שנות אמנות ישראלית" (2010), ובייחוד את יצירותיהם של גכטמן, אולמן וגבי ושרון כביטוי אמנותי המצביע על "נקודת העיוורון של המבט הישראלי על הפלסטינים", שעבודות אלו משמשות לה כ-"עקבות מרוקנות מנוכחות". בשנת 1998 הוצגו חלקים מן התערוכה בתערוכה "העיניים של המדינה" ובקטלוג הנלווה אליה, שאצרה אלן גינתון במוזיאון תל אביב לאמנות. התערוכה עסקה בהיבטים הפוליטיים של האמנות הישראלית במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20.
טיבינגן
טיבינגן (בגרמנית: Tübingen, ) היא עיר במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה.
גאוגרפיה
העיר נמצאת 30 קילומטר דרומית לשטוטגרט, והיא שוכנת לגדות נהר הנקר, יובלו של הריין. יובלו של הנקר עצמו, האָמר (Ammer), עובר אף הוא בעיר. בשנת 2002 התגוררו בעיר כ-83,000 תושבים. שטחה גדול יחסית - 108 קמ"ר - וצפיפות האוכלוסייה בה נמוכה - כ-760 איש לקמ"ר.
בטיבינגן שלושה מכוני מקס פלאנק: מכון לביולוגיה התפתחותית, מכון לקיברנטיקה ביולוגית ומכון למערכות אינטליגנטיות (לאחרון קיים סניף נוסף בשטוטגרט). זוכת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1995, כריסטיאנה ניסליין-פולהרד, מנהלת את אחת המחלקות במכון לביולוגיה התפתחותית.
טיבינגן מהווה עיר תיירותית ראשונה במעלה, ותיירים רבים פוקדים אותה מדי שנה, במיוחד בחודשי הקיץ. העיר העתיקה של טיבינגן היא מהגדולות והנאות שבערי גרמניה; היא נשתמרה בצורה טובה ולא נהרסה במלחמת העולם השנייה. בעיר העתיקה עשרות סמטאות צרות, מפותלות ומרוצפות אבן. שלושת האתרים החשובים ביותר בעיר העתיקה הם כנסיית גאורג הקדוש, הכנסייה הראשית של טובינגן; בית העירייה העתיק, אשר חזיתו מכוסה כולה בציורים נאים; וטירת הוהנטיבינגן (Hohentübingen), המוקפת חומה והנמצאת כ-50 מטרים מעל לפני העיר העתיקה. הטירה צנועה יחסית לטירות אחרות, כגון טירת היידלברג, וחלק מחדריה משמשים את אוניברסיטת טיבינגן - בטירה שוכנות המחלקה לארכאולוגיה והמכון לחקר ההיסטוריה של האמנות.
טיבינגן מהווה מרכז תחבורתי אזורי. בעיר ארבע תחנות רכבת; התחנה המרכזית גדולה יחסית לגודל העיר.
ילדי המחשבה
ילדי המחשבה (באנגלית: Children of the Mind) (1996) הוא הספר הרביעי (והשמיני מבחינה כרונולוגית) בסדרת המדע הבדיוני 'המשחק של אנדר' מאת אורסון סקוט קארד.
עלילה
הספר מתאר את פתרון הסיבוך העלילתי שאליו נקלעה פלנטת לוזיטניה עם סיום הספר הקודם, "קסנוסייד": צי התקיפה של הקונגרס הבין-כוכבי מתקרב אל השלמת משימתו – השמדת הפלנטה, שעליה חיים לצד בני האדם שני גזעי חייזרים תבוניים המתקיימים על פלנטה זו בלבד: הבאגים והחזרזירים (Pequeninos). במקביל, מתכנן הקונגרס להשמיד את התוכנה התבונית ג'יין – צורת חיים ייחודית נוספת – המסייעת לאנדר ולידידיו בלוזיטניה.
שני הגופים המופעלים על ידי נשמתו של אנדר (העתקים של אחיו פיטר ואחותו ולנטיין) פועלים במטרה להשפיע על הקונגרס לעצור את שתי התקיפות ובמטרה להפיץ את גזע החייזרים בפלנטות נוספות, כדי למנוע את הכחדתו. פיטר וויגין פועל בעזרת סי-וונג-מו על מנת להשלים את המשימה הראשונה, בעת שוולנטיין פועלת בלוזיטניה ביחד עם בני משפחת ריברה, מדעניה האנושיים של לוזיטניה, על מנת להשלים את המשימה השנייה. במקביל הם מחפשים דרך להציל את ג'יין במקרה שהקונגרס יצליח לפעול למחיקתהּ.
בסופו של דבר נכשלים פיטר וסי-וונג-מו במשימתם, אך היות שג'יין ניצלת ממוות בעזרת מלכת הבאגים, רשת העצים של החזרזירים ורשת גיבוי בין-עולמית של בני האדם, עולה בידהּ לקבל את גופהּ של ולנטיין מידי אנדר, וכך לשרוד. בעזרת ג'יין עוצר פיטר את מתקפת צי הקונגרס על לוזיטניה. במהלך חיפושיה אחרי עולמות ראויים ליישוב מוצאת הקבוצה את עולם הבית של הגזע שהפיץ את וירוס הדסקולדה ההרסני, ומחליטה להטיל עליו הסגר עד אשר יתאפשר דיאלוג עם בני הגזע.
אנדר, שבמהלך כל הספר שוהה במנזר מקומי בלוזיטניה, מת מעט לפני תום הספר; הוא מוותר על גופה של ולנטיין לטובת ג'יין, ואת נשמתו מעביר לגופו של פיטר.
פסל רולנד בברמן
פסל רולנד (בגרמנית: Bremer Roland, "רולנד של ברמן") הוא מונומנט עתיק הניצב בכיכר השוק בעיר ברמן כשמבטו מופנה אל הקתדרלה, ומתאר את הגיבור האגדי רולנד. זו כנראה הדוגמה המפורסמת ביותר לז'אנר "פסלי רולנד", שהיו נפוצים בעיקר בערי צפון ומזרח גרמניה ונועדו לסמל את ההגנה על זכויות העיר; נוסף לכך, זהו הפסל הגרמני הגדול ביותר מימי הביניים. "הרולנד של ברמן" הוא אחד מסמליה של העיר. ב-2004 הוכר הפסל, ביחד עם בית עיריית ברמן שלפניו הוא עומד, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
גובהו של הפסל 5.47 מטר, והוא ניצב על כן בגובה 60 סנטימטר; מאחוריו עמוד תמיכה שבראשו בלדקינו ("סוכך" בסגנון כנסייתי) גותי. ביחד עם הכן והבלדקינו מתנשא המונומנט כולו לגובה 10.21 מטרים.