cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
השושלת הבורג'ית
היסטוריה
ב-1467 תקפו העות'מאנים את הממלוכים לאחר שאחיו של הסולטאן העות'מאני באיזיט השני הורעל בזמן שהיה אורחו של הסולטאן הממלוכי קאיתבאי. באיזיט הטיל מצור על הערים אדנה וטרסוס אך הובס על יד קאיתבאי. קאיט ביי ניסה גם לעזור למוסלמים בספרד בכך שאיים על הנוצרים בסוריה, אך ללא השפעה מכרעת. הוא מת בשנת 1496 והשאיר אחריו חובות גדולים.
ב-1515 הצליחו העות'מאנים לכבוש את סוריה, ושנתיים מאוחר יותר ב-1517 הצליחו העות'מאנים לכבוש את קהיר. עם הכיבוש הפכה איסטנבול למרכז השליטה של האימפריה, אך משפחות הממלוכים המשיכו לשלוט במצרים אם כי הן היו כפופות לסולטאנים העות'מאניים. שלטונם של הממלוכים נמשך עד עלייתו של מוחמד עלי פשה אשר טבח במנהיגי הממלוכים.
תקופת שלטונם של הממלוכים הבורג'ים התאפיינה באי יציבות פוליטית וכלכלית, אשר הביאה לבסוף לנפילתם.
חוסר תום לב (אקזיסטנציאליזם)
בפילוסופיה של האקזיסטנציאליזם, חוסר תום לב (בצרפתית: mauvaise foi) הוא תופעה פסיכולוגית, המתייחסת למצב עניינים שבו אנשים פועלים באופן לא אותנטי, כאשר הם נכנעים ללחצי החברה לאמץ ערכים כוזבים, שאינם תואמים את הערכים האותנטיים שלהם, ומכחישים את החירות הפנימית המולדת שלהם, כבני אדם חיים וחושבים. המושג חוסר תום לב קשור גם למושגים הפילוסופיים: הונאה עצמית (Self-deception) וטינה (Ressentiment).
חופש ובחירה
טענה בסיסית בפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית היא שאינדיבידואלים תמיד חופשיים לעשות בחירות ולהנחות את חייהם לעבר מטרה או פרויקט שבו בחרו. בהנחה שטענה זו נכונה, הרי שאנשים אינם יכולים לחמוק מחופש הבחירה, אפילו בנסיבות חיצוניות בהן יש מעט מאוד אפשרויות בחירה. למשל, אפילו לקורבנות המושבות של אימפריה יש אפשרויות: להיכנע לשלטון, לנהל משא ומתן, להתאבד, להתנגד ללא-אלימות או להשיב בהתקפה.
בפילוסופיה של ז'אן פול סארטר וסימון דה בובואר, עובדתיות (Facticity) מסמלת את כל הפרטים הקונקרטיים שהם הרקע לקיומו של האדם, כמו גם הרקע למגבלות של חירותו. לדוגמה, הפרטים הקונקרטיים האלה עשויים לכלול את זמן ומקום הלידה, השפה, הסביבה, הבחירות הקודמות של האדם, כמו גם את ההסתברות הבלתי נמנעת של מותו. כך, אף על פי שנסיבות חיצוניות עשויות להגביל אנשים (כלומר, העובדתיות מגבילה), הם אינם יכולים להכריח אדם לבחור באחת מן האפשרויות הנותרות. במובן זה, לאדם עדיין יש חופש בחירה כלשהו, מבין האפשרויות הנותרות. מסיבה זו, אדם יכול לבחור בייסורים בהיותו מודע לחלוטין להשלכות שיהיו לבחירה זו. לפי סארטר, הטענה כי אחת מהאפשרויות הנותרות מקבלת עדיפות שאין להכחישה (למשל, "אני לא יכול לסכן את חיי כי אני חייב לפרנס את משפחתי") היא בעצם הבחירה בתפקיד של אובייקט בעולם, על פני הבחירה בהיות סובייקט חופשי. אובייקט הוא חופשי רק בחסדי הנסיבות, אבל הסובייקט, הישות בפני עצמה (Being in itself), כשהיא בוחרת להיות אובייקט, מהווה בבחירה זו את העובדתיות של עצמה, היא מצויה בתוך עצמה, ופועלת משם כמגבלה. מבחינת סארטר בחירה בהיות אובייקט בעולם, המכחישה את החירות הפנימית, היא למעשה הונאה עצמית.
חופש והאינטנציונאליות של התודעה
המושג אינטנציונאליות בפילוסופיה מאפשר הבחנה בין החומרי לבין הרוחני, כאשר החומרי מתקיים "כשלעצמו", ללא התכוונות (אינטנציונאליות), בעוד הרוחני מאופיין בהכרח בהתייחסות ובהתכוונות למשהו שמחוץ לעצמיותו. כך, לפי סארטר, בני אדם תמיד מודעים לכך, שהם יותר ממה שהם מודעים אליו. כלומר, בני אדם הם יותר מכל מה שהם מודעים אליו. במובן זה, לא ניתן להגדיר בני אדם כ"אובייקטים אינטנציונאליים" של תודעה, המוגבלים על ידי העובדתיות (Facticity); ההיסטוריה האישית, האופי, הגוף או האחריות האובייקטיבית. לפיכך, חזר סארטר לעיתים קרובות על הטענה "המציאות האנושית היא מה שהיא לא, והיא לא מה שהיא כן" (We have to deal with human reality as a being which is what it is not and which is not what it is). לדוגמה, רופא בבית החולים שחולם להיות אגרונום בכפר, הוא לא מי שהוא (רופא בבי"ח) וכן מי שהוא לא (אגרונום בכפר). כך, אדם יכול להגדיר את עצמו על דרך השלילה בלבד, על ידי הגדרת "מה שהוא לא" (what it is not), והשלילה הזו היא האופן הפוזיטיבי היחיד שבו ניתן להגדיר את "מה שהוא" (what it is).
אם אנחנו מקבלים את הטענה הזו, אנו נעשים מודעים לשלל התגובות האפשריות, ולחופש שלנו לבחור, מכיוון ששום מצב אובייקטיבי לא יכול להכתיב תגובה אחת בלבד. אנו מעמידים פנים שאפשרויות אלה נשללות מאתנו על ידי קבלת תפקידים חברתיים, סדרי עדיפויות וערכים חיצוניים שאינם מתאימים לאופי שלנו, אך בחירה זו כשלעצמה, נובעת מהחופש שלנו, ומהיותנו נפרדים מכל אותם תפקידים חברתיים, סדרי העדיפויות והערכים בהם בחרנו מלכתחילה, אך בתחושה של חוסר ברירה. חוסר תום לב הוא ההחלטה החופשית הפרדוקסאלית לשלול מעצמנו את החופש הבלתי נמנע לבחור.
ז'אן פול סארטר
ז'אן פול סארטר מתאר מלצר של בית קפה, שתנועותיו ואופן השיח שלו יותר מדיי "מלצריים". גוון קולו נוטף בלהיטות לרצות את בן שיחו; הוא נושא אוכל בצורה נוקשה וראוותנית; "התנועה שלו קדימה, קצת מדויקת מדי, קצת מהירה מדי". התנהגותו המוגזמת ממחישה שהוא משחק את תפקיד המלצר, ומתייחס לעצמו כאובייקט בעולם, אוטומט שעיקר מהותו היא להיות מלצר. אך ברור שהוא מודע לכך שהוא לא (אך ורק) מלצר, אלא מאמין באופן אקטיבי ומרמה את עצמו במודע.
סארטר מתאר דוגמה נוספת המתייחסת לאישה צעירה בדייט ראשון. היא מתעלמת מהרמיזות המיניות הברורות של המחמאות על המראה הגופני שלה, שנותן לה בן זוגה לדייט, ובמקום היא מקבלת אותן כמילים המופנות אליה כתודעה אנושית, וכשהוא לוקח את ידה, היא נותנת לה לנוח באדישות בידו, לכאורה "לא מסכימה ולא מתנגדת" ומתייחסת לעצמה כאובייקט בעולם, ללא בחירה, תוך שהיא מסרבת לקבל את המחווה או להתנגד לה. כך, היא מעכבת את הרגע בו עליה לבחור, להכיר בהתקדמותו, לדחות אותה או להסכים לה. היא רואה בנוחות את ידה רק כאובייקט בעולם, ואת המחמאות שלו כלא-קשורות לגופה, וכך היא משחקת במציאות האנושית הכפולה שלה כישות גופנית, וכתודעה נפרדת וחופשית מהגופניות.
סארטר טוען כי המלצר והאישה שוללים את החופש שלהם באמצעות פעולה בחוסר תום לב, פעולה שהם חופשיים לעשות בדיוק משום שהם באמת סובייקטים חופשיים, ולא אובייקטים בעולם. הם יודעים באופן ברור שהם חופשיים, אך בוחרים באופן אקטיבי שלא להכיר בכך. חוסר תום לב הוא פרדוקסלי משום שכאשר אדם פועל בחוסר תום לב, הוא שולל באופן אקטיבי את חירותו שלו, תוך שהוא מסתמך עליה (החירות) על מנת להתכחש לה.
סימון דה בובואר
סימון דה בובואר תיארה שלושה סוגים עיקריים של נשים הפועלות בחוסר תום לב: הנרקיסיסטית (Narcissist) השוללת את חירותה על ידי התייחסותה לעצמה כאובייקט נחשק; המיסטיקנית (Mystic), שמשקיעה את חירותה במוחלט; והאישה המאוהבת (Woman in Love), שמטילה את זהותה לתוך האובייקט הגברי שלה. דה בובואר התייחסה גם למה שכינתה האיש הרציני (Serious Man), שהכפיף את עצמו לסיבה חיצונית כלשהי, שבעטיה אין לו, לתפיסתו, חופש לבחור באפשרות אחרת, ולפיכך הוא, בחוסר תום לב, שולל את חירותו שלו.
כיום, טקטיקות מניפולטיביות של נרקיסיסטים, המכונות התעללות נרקיסיסטית, ביניהם, גזלות דעת, טריאנגולציות וקופים מעופפים, נחשבות כנגועות באותו חוסר תום לב, שדה בובואר מתארת ביחס לאישה הנרקיסיסטית, בדומה לתיאורי הנרקיסיזם בספרה של מארי-פראנס היריגוין, "הטרדה נפשית".
שני אופני תודעה
סארטר טוען שהתודעה באמצעותה אנו תופסים את סביבתנו, שונה מהרפלקסיה שלנו על תודעה זו (אינטרוספקציה); כלומר, התודעה של "עצמנו מודעים לסביבה זו". הסוג הראשון של התודעה, הקודם לחשיבה או הרהור אודות התודעה שלנו, נקראת תודעה קדם-רפלקטיבית (pre-reflective). הרפלקציה על התודעה הקדם-רפלקטיבית (אינטרוספקציה) נקראת תודעה רפלקטיבית (reflective). אך לפי סארטר, לא ניתן להתייחס לתודעה הקדם-רפלקטיבית כ"לא מודע" באופן שבו פרויד השתמש במונח. סארטר נותן את הדוגמה של ריצה אחרי אוטובוס: אדם לא מודע לרדיפתו אחר האוטובוס עד שהפסיק לרצוף אחריו, כי עד אז התודעה של האדם ממוקדת באוטובוס, ולא בעצמו, שרץ אחריו ורודף אותו.
לפי סארטר, מעצם קיומה של התודעה נובע שהאדם מודע לעצמו (being for itself), מכיוון שמבחינת סארטר, התודעה טומנת בחובה גם תודעה של נפרדות מהעולם, ומכאן חופש, שאליו אנחנו תמיד מודעים. אך ביכולתנו לתפעל את שתי רמות התודעה הללו כך שהתודעה הקדם-רפלקטיבית שלנו תפרש את הגבולות העובדתיים של מצבנו האובייקטיבי, כבלתי ניתנים להתגברות, בעוד התודעה הרפלקטיבית שלנו נותרת מודעת לאפשרויות הבחירה.
חופש ומוסר
אדם משכנע את עצמו, במובן מסוים, שהוא חייב באופן שבו הנסיבות החיצוניות מכתיבות, על מנת לברוח מייסורי החופש שלו. סארטר אומר כי אנשים "נידונים להיות חופשיים", בין אם הם מאמצים מערכת ערכים מוסרית "אובייקטיבית", או דואגים רק לצרכים הפרגמטיים שלהם, הם אינם יכולים שלא להיות מודעים לכך שהם פועלים גם באופן שאינו תואם את ערכיהם. יתרה מכך, כאובייקטים אינטנציונאליים אפשריים של תודעת האדם, אדם אינו חלק מעצמו באופן יסודי ובסיסי, אלא בדיוק מה שהוא, כתודעה, מגדיר את עצמך כנגדו; יחד עם כל מה שאדם יכול להיות מודע אליו (כלומר, אדם הוא כל "מה שהוא לא" וכל מה שהוא יודע על עצמו - בו זמנית).
סארטר מאמין שהאנושות לא יכולה לברוח מאחריות על ידי דבקות במערכת מוסר חיצונית, שכן דבקות כזו היא כשלעצמה בחירה, במשתמע או במפורש, ועל בחירה זו עלינו לקחת אחריות מלאה. סארטר טוען כי לא ניתן לחמוק מאחריות זו, שכן כל ניסיון לחלק את עצמך מחופש הבחירה הוא כשלעצמו הוכחה לכך שיש לך את חופש הבחירה, והבחירה תלויה ברצונותיו ובמאוויי ליבו של האדם. סארטר מצהיר "אני אחראי על עצם הרצון שלי לברוח מאחריות".
אדם לא יכול לטעון כי מעשיו נקבעים על ידי כוחות חיצוניים; זו הצהרת הליבה של האקזיסטנציאליזם. האדם "נידון" לחופש נצחי זה משום שבני אדם קיימים לפני שקיימת הגדרת הזהות האנושית (הקיום קודם למהות). אדם לא יכול להגדיר את עצמו כאובייקט בעולם משום שיש לו את החופש לבחור. האדם אינו "פילוסוף", שכן בשלב מסוים חייבים לחדול מהפעילות המגדירה את העצמי כ"פילוסוף". כל תפקיד שעשוי האדם לאמץ לעצמו אינו מגדיר אותו, שכן יש סוף לאימוץ התפקיד; כלומר תפקידים אחרים יוקצו לנו - "שף", "אם" או "פנסיונר". העצמי אינו קבוע ולכן אינו יכול להיות אובייקט בעולם. אף על פי שאיננו יכולים להקצות ערך חיובי להגדרות העשויות לחול על עצמנו, אנו נותרים מסוגלים לומר את מה שאנחנו איננו.
ייסורים פנימיים אלה על אי ודאות מוסרית הם נושא בסיסיים באקזיסטנציאליזם, שכן הייסורים מצביעים על תחושת האחריות האישית על הבחירות שאנו עושים במהלך החיים. כאשר לא שמים דגש על בחירה אישית, ניתן להשתמש במערכת המוסרית החיצונית ככלי לטיהור מוסרני של מעשים בלתי מוסריים בכל קנה מידה אחר, דבר המוביל לשלילת העצמי. על פי האקזיסטנציאליזם, אנשי מקצוע שמתבססים על הקודים המוסריים שלהם, כמו אנשי דת המפרשים את כתבי הקודש, עורכי דין המפרשים את החוקה, רופאים המפרשים את השבועה ההיפוקרטית - צריכים, במקום לבטל את האחריות העצמית במילוי תפקידם, להיות מודעים למשמעות של האחריות שלהם בתהליך. הכרה זו כרוכה בשאלת המוסר של הבחירה החופשית, לקיחת אחריות לתוצאות של בחירתו האישית; ולכן, יש צורך תמידי בהערכה מחדש של האנושות המשתנה כל העת, של אחרים ושל העצמי. אסור לפעול בחוסר תום לב על ידי שלילת חופש הבחירה והאחריות של העצמי. נטילת אחריות אישית בכל המצבים היא הצעה מאיימת - על ידי הצבעה על חופש הפרט, סארטר מבקש להדגים כי התפקידים החברתיים והמערכות המוסריות שאנו מאמצים מגנים עלינו מפני אחריות מוסרית אישית על מעשינו.
דרי (עיר בדיונית)
דרי (באנגלית: Derry) היא עיר בדיונית פרי עטו של סטיבן קינג המשמשת כמקום העלילה המרכזי בחלק מספריו. העיר ממוקמת ליד בנגור, מיין, אך קינג מודה שדרי היא תיאורו שלו לעיירה בנגור.
ועדת איתור
ועדת איתור היא ועדה ציבורית שתפקידה לאתר מועמדים לתפקיד בכיר. בשירות הציבורי משמשת ועדת האיתור כפשרה בין שימוש במכרז לבין מינוי חופשי על ידי הממנה, תוך פיקוח של ועדת מינויים, שכל תפקידה לוודא שהמינוי היה תקין.
היסטוריה
בשירות המדינה, מרבית המינויים טעונים מכרז, אך חלק מהתפקידים פטורים ממנו, אם מכוח הוראה מפורשת בחוק שירות המדינה (מינויים), ואם באמצעות החלטת הממשלה בהתאם להוראות חוק זה. במשך השנים נשמעו תלונות רבות על מינויים בלתי ראויים ועל מינויים פוליטיים. בעקבות הביקורת על מינוי רוני בר-און למשרת היועץ המשפטי לממשלה, הוחלט על הקמת ועדת איתור לתפקידים בכירים.
בשנת 1999 חילקה ממשלת ישראל העשרים ושמונה את המשרות הבכירות הפטורות ממכרז, בהיותן משרות אמון, לכאלו הדורשות ועדת איתור וכאלו הדורשות ועדת מינויים. ברוב המקרים, ועדת האיתור נהגה לבחור את המועמד לתפקיד ולהציגו בפני השר כמועמד יחיד. בשנת 2009, בעקבות פעילות של השר יעקב נאמן, ובניגוד לעמדתו של מני מזוז, היועץ המשפטי לממשלה, נקבע שוועדת איתור תמליץ על שלושה מועמדים והשר יבחר מביניהם את המועמד שהוא מעוניין בו.
רוב ועדות האיתור אינן מוקמות על פי חוק, אלא בהחלטת הגורם שממנה את בעל התפקיד שאיתורו הוא הדרוש. חריג לעיקרון זה מצוי בחוק הכנסת, הקובע את הרכבי ועדות האיתור שמטרתן למצוא מועמדים לתפקיד היועץ המשפטי לכנסת (ובעבר גם לתפקיד נציב הדורות הבאים), ואת סמכויותיהן.
ככלל, על הוועדה לפרסם קול קורא הפונה לכל מי שרואה עצמו מתאים לתפקיד להגיש את מועמדותו, אך בניגוד לוועדת מכרזים היא רשאית גם לפנות למועמדים בעצמה. בניגוד להליך של מכרז, פעילות ועדת איתור משאירה מקום להשפעה של הדרג הפוליטי.
תפקידים המחויבים בוועדת איתור
היו גם מקרים בהם מונתה ועדת איתור למרות שלא הייתה חובה לכך על פי החלטת הממשלה. כך למשל, מינוי לתפקיד מנהל רשות החברות הממשלתיות אינו חייב בוועדת איתור, אולם בשנת 2002 החליט אורי שני להפקיד את המינוי בידי ועדת איתור, שבחרה את אייל גבאי.
בהחלטת הממשלה המקורית בשנת 1999 נקבעו 9 משרות המחייבות ועדת איתור. מאז עלה מספר המשרות המאוישות דרך ועדת האיתור לכ-100 ב-2009, כאשר רק 30% ממשרות אלה אוישו קודם לכן ללא מכרז. כך למשל היה במינויים של הממונה על הגנת הצרכן והסחר ההוגן והממונה על מחוז הדרום במשרד הפנים אשר הממשלה קבעה להם פטור ממכרז והעדיפה שימוש בוועדת איתור.
הרכב ועדת האיתור
ועדת איתור מורכבת מאנשי מקצוע בתחומי העניין של התפקיד נשוא המינוי. כך, למשל, החליטה הממשלה להקים ועדת איתור לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה בראשות שופט בדימוס של בית המשפט העליון. ככלל, בוועדת איתור חמישה חברים הכוללים את מנכ"ל המשרד הממשלתי הרלוונטי, נציב שירות המדינה או נציגו, עובד מדינה הקשור לתחום המינוי, איש אקדמיה ונציג ציבור.
סמכות ועדת האיתור
ועדת האיתור משמשת כידו הארוכה של הגוף הממנה, ותפקידה לסייע בידו לתור אחר מידע בדבר המועמדים הרלוונטיים ולהעריכו. על-פי ההלכה הפסוקה, מסקנותיה של ועדת איתור צריכות להישקל בכובד ראש על ידי הגוף הממנה ועל דרך הכלל עליו לקבלן. עם זאת, על הממנה להפעיל שיקול דעת עצמאי באשר למינוי, וההכרעה הסופית לגביו מסורה לו. אולם סטייה מהמלצות ועדת האיתור חייבות מתן "טעם מהותי לדבר".
דיון ציבורי
בעוד ישנם הטוענים שוועדות איתור מביאות לתוצאות יותר טובות ומונעים מינויים פוליטיים, אחרים טוענים שוועדות האיתור מביאים לתוצאות בינוניות ומטה. מנגד, מבקר המדינה יצא נגד שימוש בוועדות איתור כדרך לעקוף את השימוש במכרז.
ועדות איתור במגזר הפרטי
אף שמקורן של ועדות האיתור במגזר הציבורי, במקרים מסוימים מינו גם גופים פרטיים ועדות איתור. דוגמאות לכך הן החלטת דירקטוריון בנק הפועלים למנות ועדת איתור לתפקיד מנכ"ל הבנק בשנת 2009 והחלטה דומה שקיבל באותה שנה דירקטוריון מעריב לגבי תפקיד עורך העיתון.
ברודית
ברודית (שם מדעי: Porzana) הוא סוג עופות ממשפחת הרליתיים.
מאפיינים
הברודיות חיות בכל היבשות ובכמה מאיי האוקיינוס השקט ושלושה מינים מגיעים לישראל. הברודיות חיות בתנאים ממוזגים עד טרופיים ולא בקטבים. אתרי הקינון נמצאים בדרך כלל במקומות נסתרים בשולי המים, אך הם יכולים להיות בכל גוש צפוף של צמחייה בין מים רדודים ואדמה יבשה, כפי שהמצב דורש.
הברודיות ניזונות מיצורים קטנים כמו חרקים ורכיכות מים שהן חוטפות מהמים או מהעלים. בעת מתקפה הן מסתתרות בסבך ומסתוות בעזרת צבען החום המנומר.
כמו רוב העופות גם הברודיות הן מונוגמיות.
יהדות בריטניה
יהדות בריטניה היא מהחשובות והגדולות ביותר בקהילות היהודיות במערב אירופה. קהילה זו היא מהמאורגנות בעולם כולו ולה מוסדות רבים הפועלים למען חבריה. אחד מראשי ממשלת הממלכה המאוחדת, שנבחר פעמיים, היה ממשפחה יהודית: בנג'מין דיזראלי.
נכון למפקד האוכלוסין ב-2011, יש בממלכה המאוחדת מעל ל-260 אלף יהודים, המהווים כ-0.4% מאוכלוסיית המדינה.
הקהילה הקדומה בימי הביניים
ראשיתה של הקהילה היהודית באנגליה היא ככל הנראה רק מזמן כיבושו של ויליאם הכובש בשנת 1066. אין תיעוד לקיומם של יהודים באנגליה לפני כן, ולכן ניתן להעריך כי רק בתקופה זו החלה התיישבות היהודים באזור זה.
ידוע מתיעודים של רוזנים ממחוזות שונים על כך, שוויליאם הכובש הביא עמו יהודים מרואן בשנת 1070 כדי לפתח את השטחים שכבש מבחינה כלכלית. בשנים 1073–1075 נוסדו הקהילות היהודיות הראשונות באנגליה.
אוניברסיטת פנסילבניה
אוניברסיטת פנסילבניה (באנגלית: University of Pennsylvania), הידועה בכינוייה פן (Penn) או יו-פן (UPenn), היא אוניברסיטה אמריקאית פרטית בעיר פילדלפיה שבפנסילבניה. חברה בליגת הקיסוס ונחשבת לאחת מהאוניברסיטאות הטובות ביותר בעולם. מוכרת כאוניברסיטה הראשונה בארצות הברית עם לימודים לתואר ראשון וגם שני, ולמוסד להשכלה גבוהה הרביעי הכי ותיק בארצות הברית. חברה באיגוד האוניברסיטאות האמריקניות וחברה בפורום מנהיגי האוניברסיטאות העולמי.
מייסד האוניברסיטה, בנג'מין פרנקלין, דגל בחינוך מעשי של תחומים כמו מסחר ושירות ציבורי על פני לימודים קלאסיים ותאולוגים. אוניברסיטת פנסילבניה הייתה בין האוניברסיטאות הראשונות שריכזה מספר פקולטות שונות תחת החסות של מוסד אקדמי אחד. התוכניות לתואר ראשון הן בין הסלקטיביות ביותר בארצות הברית (12.3% שיעור קבלה). אחת מתכונותיה הידועות ביותר של אוניברסיטת פן היא הדגש על חינוך רב תחומי, שהיא מקדמת באמצעות תארים משותפים, מרכזי מחקר, קמפוס מאוחד; והאפשרות הניתנת לתלמידים לקחת קורסים מכל אחת מהפקולטות.
כל הפקולטות של אוניברסיטת פן מציגות פעילות מחקר ענפה מאוד. אוניברסיטת פן כלולה באופן עקבי בין חמש אוניברסיטאות המחקר המובילות בארצות הברית ובין אוניברסיטאות המחקר המובילות בעולם, ביחס לכמות ואיכות המחקר. בשנת הכספים 2011, עמדה אוניברסיטת פן בראש ליגת הקיסוס בהוצאות מחקר אקדמיות, עם תקציב של 814 מיליון דולר, 4,000 אנשי סגל אקדמאי בכיר, 1,100 פוסט-דוקטורנטים, ו-5,400 אנשי סגל אקדמאי זוטר. כאחד ממרכזי המחקר הפעילים והפוריים ביותר, אוניברסיטת פן קשורה במספר חידושים ותגליות חשובים בתחומים רבים של מדע ומדעי הרוח, בהם המחשב האלקטרוני הראשון למטרות כלליות (אניאק), החיסונים לאדמת והפטיטיס B, רטין-A, טיפול קוגניטיבי, ניתוח conjoint ואחרים.
תשעה חברי סגל או בוגרי פן זכו בפרס נובל. בין בוגרי האוניברסיטה שלושה-עשר ראשי מדינות (כולל שני נשיאי ארצות הברית, ויליאם הנרי הריסון ודונלד טראמפ), שלושה שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית ושופטי בית משפט העליון של מדינות אחרות, מייסדי חברות טכנולוגיה, משרדי עורכי דין ומוסדות פיננסיים בינלאומיים, נשיאי אוניברסיטאות ו-18 מיליארדרים.
יהדות בריטניה
הקהילה הקדומה בימי הביניים
בתחילה עסקו היהודים בעיקר בעבודות הבנקאות, שכן הקתולים באותה תקופה ראו בעיסוק במקצוע זה חטא. בשנת 1144 אירעה עלילת הדם של נוריץ', ובכך הייתה אנגליה למדינה הראשונה שאירעה בה עלילת דם. סטפן (מלך בשנים 1135–1154) עצר את המהומות באנגליה כמעט לגמרי, ויהודים רבים ניצלו ממוות.
אוניברסיטת פנסילבניה
לאוניברסיטה שיתוף פעולה מחקרי עם בית החולים לילדים של פילדלפיה שפועל בסמוך לה.
יהדות בריטניה
הקהילה הקדומה בימי הביניים
המלך הנרי השני (מלך בשנים 1154–1189) הטיל על היהודים קנסות כבדים והחרים נכסים של יהודים שנפטרו. בשנת 1168 נשלחו יהודים רבים לנורמנדי כחלק מהסכם בין הנרי השני לפרידריך הראשון ויהודים אחרים חויבו בתשלום מיסים. עם התחלפות המלכים השונים השתנה מצב היהודים באנגליה. עד לשנת 1177 לא הורשו היהודים לקבור את מתיהם באף מקום למעט לונדון, אך משנה זו שונה החוק והם הורשו לקבורם ברחבי המדינה.
מעמד היהודים התחזק מאוד בשנים אלו וניתן לראות זאת במספר מקרים:
במקום פעלו מספר בעלי תוספות הבולט שבהם היה הרב משה בן הרב יום טוב מלונדריש. כמו כן פעלו באנגליה תלמידיו של רבנו תם, רבי יעקב מאורליינש (נהרג ביום הכתרת ריצ'רד לב הארי) ורבי יום טוב בן רבי יצחק מיואני (נהרג בטבח ביהודי יורק). כתב יד של בעל תוספות מאנגליה נמצא בספריית הפלטינה שבפארמה, איטליה ויצא לאור בשם תוספות חכמי אנגליה. כתבי יד נוספים שהתגלו בעשורים האחרונים הם "עץ חיים" של הרב יעקב מלונדרץ, "תוספות אלפס" של הרב משה בן הרב יום טוב מלונדריש, "פירושי ר' אליהו מלונדריש" לרבי אליהו בנו של הרב משה ועוד.
ב-3 בספטמבר 1189, בעת הכתרתו של המלך ריצ'רד לב ארי, נערך בלונדון טבח ביהודים על ידי תושבי העיר וצלבנים. כאשר נשבה המלך בגרמניה בדרכו חזרה ממסע הצלב השלישי, השתתפו יהודי אנגליה בתשלום הכופר לפדיונו.
בז' בניסן ד'תתק"ן, 16 במרץ 1190, נערך הטבח ביהודי יורק, אירוע קידוש השם שהתרחש בעיר יורק, שבאנגליה, כשהמון צר על חלק מיהודי העיר ודרש שימירו את דתם. בתגובה, העדיפו היהודים למות על קידוש השם מלהתנצר.בפוגרום נספו לפי אחת העדויות כ-150 יהודים. כיום יש קהילה יהודית קטנה ביורק ויהודים רבים לומדים באוניברסיטת יורק. יהודים רבים עדיין נוסעים למגדל קליפורד, מקום הפוגרום, כדי להנציח את המתים. במגדל קליפורד יש תערוכה וירטואלית גדולה המוקדשת לאירועים.
גירוש יהודי אנגליה
במרוצת המאה ה-13 סבלו יהודי אנגליה מרדיפות מצד השלטונות והאוכלוסייה. כוונת השלטון והכנסייה המקומית הייתה להעביר את היישוב היהודי על דתו. בשנת 1219 ויליאם מבלואה, הגמון ווסטר, אסר על היהודים להעסיק נוצרים כמשרתים ונוצריות כמיניקות. בשנת 1232 הוחרם בית כנסת בלונדון על ידי המלך והפך לבית תפילה נוצרי. בשנת 1244 נערכה התקפת סטודנטים על יהודי העיר אוקספורד.
בשנת 1275 נאסר על יהודי ווסטר להלוות כספים בריבית, הותר להם לגור בערים שבבעלות המלך בלבד. כל אדם מגיל 8 ומעלה חויב בסימון, וכל אדם מגיל 12 ומעלה חויב בתשלום מס. בשנת 1275 גירשה המלכה האם אליאנור את היהודים מכל הערים שבבעלותה, והם עברו לעריו של המלך אדוארד הראשון.
בעקבות סירוב לליוולין הנסיך מוויילס להצהיר נאמנות לממלכת אנגליה, יצא אדוארד הראשון מלך אנגליה למערכה נגד ויילס בשנים 1276 ו-1277, וכדי לממן את מלחמתו הטיל אדוארד מיסים על המלווים בריבית היהודים. ההוצאות היו כה גדולות, עד שהמלווים בריבית התרוששו. כשהיהודים לא יכלו לעמוד בתשלומים, האשימה אותם המדינה בחוסר נאמנות. אדוארד הגביל עוד יותר את זכויות היהודים ואסר עליהם לעסוק בהלוואה בריבית. הוא חייב את כל היהודים לענוד טלאי צהוב בצורת לוחות הברית: "כי כל אחד מהם אשר מלאו לו שבע שנים ישא על לבושו העליון סמל עשוי אריג צהוב בצורת שני לוחות, שש אצבעות אורכו ושלוש אצבעות רוחבו". אדוארד המשיך לרדוף את היהודים ואסר את כל ראשי המשפחות היהודיות, באשמת זיוף מטבעות והלוואה בריבית בניגוד לחוק. השופטים קיבלו הנחיות להחמיר עם העצירים היהודיים וב-17 בנובמבר 1278 הובלו כ-300 מהם למצודת לונדון ונתלו, ורבים אחרים נהרגו בבתיהם בפקודת השלטון.
בשנת 1287 נאסרו כל ראשי בתי אב יהודיים והוחזקו בכלא עד שישולם סכום של 20 אלף ליש"ט. בשנת 1290 היו בכל אנגליה כ-16,000 יהודים, שאדוארד החליט לגרשם בשנה זו מארצו. צו הגירוש ניתן ב-18 ביולי 1290. היהודים חויבו לצאת מכל אנגליה עד 1 בנובמבר, תוך איום במוות על מי שיישאר.מספר המגורשים נאמד בכ-4,000 נפש. היהודים שגורשו היגרו בעיקר להולנד וצרפת השכנות או שהרחיקו אף יותר מכך. היהודים הורשו לקחת איתם את רכושם אך בתיהם וכל מה שלא הצליחו לקחת עימם הפך באופן אוטומטי לרכוש המלך. מאז הגירוש ידוע רק על יהודים בממלכה המאוחדת שהתנצרו בצורה חלקית או שהתחזו למתנצרים. העדויות עליהם נמשכו רק עד שנת 1551, אף על פי שגם לאחר מכן הם לא עזבו את הממלכה המאוחדת.
התחדשות הקהילה היהודית
בתקופת שלטונו של המלך צ'ארלס הראשון (1625–1649) הגיעו ללונדון ראשוני האנוסים, רובם סוחרים. בשנת 1655 הגיע ללונדון מנשה בן ישראל, רב מאמסטרדם, ונשא ונתן עם אוליבר קרומוול, שהיה לשליט אנגליה בעקבות מלחמת האזרחים, על שיבת היהודים לאנגליה. הרב לא הצליח לשכנע את קרומוול ואת הפרלמנט להתיר את חזרתם של יהודים לאנגליה, אך ב-1656 אפשר קרומוול לקבוצת אנוסים שכבר ישבה באנגליה, לשוב בגלוי ליהדות, ובכך נתחדש היישוב היהודי באנגליה. יהודים ספרדים החלו להתיישב באנגליה משנת 1663 ובשנת 1690 הוקם בית הכנסת האשכנזי הראשון בלונדון. ב-1702 הוקם בסיטי של לונדון בית הכנסת הספרדי הראשון, בית הכנסת בוויס-מרקס.
היהודים שהתיישבו באנגליה לא קיבלו זכויות אזרח ולכן לא היו רשאים לרכוש נכסי דלא-ניידי. נעשתה שדלנות רבה על מנת שיוענקו להם זכויות אלו. בין הטוענים בזכות מתן זכויות היו יהושע צ'יילד ב-1693 והפילוסוף ג'ון טולנד ב-1714. כשלב ביניים פטרו בעשור האחרון של המאה ה-17 את יהודי אנגליה מתשלום מס הזרים. התהליך בו התאפשר ליהודים לזכות באזרחות בריטית היה מודרג, בשלב הראשון הוציא הפרלמנט הבריטי ב-1740 את חוק התאזרחות (Naturalization Act) שאיפשר לכל היהודים היושבים במושבות בריטניה ביבשת אמריקה להפוך לאזרחים. החוק לא נועד רק ליהודים ואיפשר גם להוגנוטים להתאזרח. ב-1753 חוקק חוק התאזרחות נוסף, על פיו הורשו יהודים להיות בעלי רכוש דלא ניידי ולשאת במשרות ללא צורך בשבועה נוצרית. הייתה התנגדות לחוק זה ונטען נגדו שהוא מביא לסוף הנצרות באנגליה. לכן בוטל החוק אחרי כשנה. ב-1826 בוטלה השבועה הנוצרית כתנאי להתאזרחות וזו הייתה הפעם הראשונה בה יכלו יהודים להתאזרח באנגליה ללא התנצרות.
מצבם היהודים מאז חזרתם לממלכה המאוחדת השתפר בהתמדה ובשנת 1837 קיבל משה מונטיפיורי תואר אביר. ארבע שנים מאוחר יותר קיבל יצחק ליאון גולדסמיד תואר ברון. בשנת 1855 נבחר לראשונה ראש עיר יהודי לעיר לונדון, דייוויד סלומונס.
שוויון זכויות
כבר בשנת 1829 הוסרו מספר הגבלות חוקתיות שהיו מוטלות על קבוצות מיעוט דתיות (קתולים בעיקר) וגם היהודים נהנו מתיקונים אלו. שוויון זה היה בהתחלה "על הנייר" בלבד מאחר שכל אדם שהיה מעוניין להתמנות לתפקיד ציבורי או לקבל תואר אקדמי היה צריך להישבע "לפי אמונת האמת של נוצרי", שבועה שיהודים לא יכלו להישבע. ב-1830 תיקנו את נוסח השבועה הנדרשת בהצטרפות לגילדות כך שהתאפשר ליהודים להצטרף לגילדות. ב-1837, עם הקמת האוניברסיטה של לונדון הותר ליהודים לרכוש בה תארים אקדמיים, אולם מגבלת השבועה הדתית נשארה באוניברסיטאות הנחשבות של אוקספורד וקיימברידג' עד 1871. בין השנים 1837–1838 כיהן משה מונטיפיורי כ"שריף של לונדון" (מעין סגן ראש עיר). באותה שנה העניקה לו המלכה ויקטוריה תואר אבירות. ב-1847 נבחר ליונל דה רוטשילד לבית הנבחרים הבריטי אולם לא הצליח להתמנות בגלל נוסח השבועה שמנע ממי שאינו נוצרי להצטרף לבית. בשנת 1858 קיבלו יהודי אנגליה אמנציפציה, בוטלה השבועה "לפי אמונת האמת של נוצרי" ובתי המשפט האנגלים הכירו בתוקפם של נישואים יהודיים ובסמכותם של הרבנים.
ב-26 ביולי 1858 הורשה ליונל נתן רוטשילד לשבת בבית הנבחרים הבריטי. בשנת 1868 נבחר בנג'מין דיזראלי (שנולד כיהודי, אך הוטבל בילדותו) לראשות ממשלת הממלכה המאוחדת וכיהן מאוחר יותר בכהונה נוספת בין השנים 1874–1880. בשנת 1882 מנתה הקהילה היהודית באנגליה כ-46,000 איש. החל משנת 1887 גדל מאוד מספר היהודים באנגליה בעקבות הגירת יהודים פליטי הרדיפות באימפריה הרוסית. שוויון הזכויות המלא ליהודים הושלם בשנת 1890 ומאז לא קם בית נבחרים שלא היו בו נציגים יהודיים, כמו כן הכיר החוק בקיומה של הקהילה היהודית. עד 1860 היו אוניברסיטאות אנגליה חסומות בפני יהודים ולכן לא היו כמעט יהודים בעלי מקצועות חופשיים או אקדמאים. רובם השתלבו במסחר או שהמשיכו לעסוק בחלפנות.
המאה ה-20 וכיום
יהדות בריטניה המודרנית נתגבשה מתוך שלוש קבוצות: בסוף המאה ה-19 חיו בה כ-60,000 יהודים ספרדים. בעקבות התחזקות האנטישמיות, הפוגרומים והחוקים כנגד היהודים במזרח-אירופה הגיעו אל בריטניה כ-300,000 יהודים, בגלי הגירה גדולים מרוסיה, אוקראינה וליטא ובכך הגדילו את מספר התושבים היהודים במדינה עד לכ-350,000 נפש בשנת 1919. הקבוצה השלישית היא של פליטי הנאציזם ומלחמת העולם השנייה; כ-75,000 - 90,000 פליטים יהודים ממרכז, דרום ומזרח אירופה הגיעו לבריטניה בעת שלטון הנאצים בגרמניה. בסוף המלחמה נשלחו לממלכה המאוחדת כ-10,000 ילדים יהודיים ניצולי מחנות ההשמדה והריכוז.
בתחילות המאה ה-20 חיו באיסט אנד של לונדון מעל 70,000 יהודים בתנאים מחרידים, רובם בשכונות ספיטאלפילדס (Spitalfields), סטפני (Stepney) ווייטצ'אפל (Whitechapel). העוני היה רב, ומספר הילדים הממוצע למשפחה היה 7.2, פי שניים מהממוצע הבריטי באותם ימים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שרתו בצבא הבריטי כ-50,000 יהודים, מתוכם נהרגו בשדות הקרב כ-10,000. כמו כן הוקם "הלגיון היהודי" ("הגדודים העבריים"), שעזר בכיבוש ארץ ישראל מידי האימפריה העות'מאנית, כאשר אחד משלושת הגדודים הורכב מיהודים, ממוצא רוסי בעיקר, שהתגוררו בממלכה המאוחדת.
בהתאם להצהרת בלפור, ובזכות הישגיו המדיניים המרשימים של ד"ר חיים ויצמן, הפכה הממלכה המאוחדת למחזיקה במושא התקוות של התנועה הציונית. עד מלחמת העולם השנייה, עת תפסה ארצות הברית יותר ויותר את מקומה, הייתה הממלכה המאוחדת מוקד הפעילות המדינית, ושם ישב מרכז הסוכנות היהודית.
קיבוץ יהודי זה, ברובו לא היה שומר מצוות, אך ההתבוללות בקרבם הייתה מעטה. רוב היהודים התגוררו בלונדון, כאשר יוצאי מזרח-אירופה התרכזו באזור איסט אנד, שם התקיימו חיים יהודיים נפרדים למדי מן החברה הכללית. כמעט כל יתר היהודים התגוררו בשאר הערים הגדולות. בין שתי מלחמות העולם שיפרו יהודי בריטניה את מעמדם הכלכלי, דבר זה התבטא, בין היתר, במעבר לאזורי מגורים טובים יותר, אך פחות יהודיים-מובהקים. בנוסף, עברו יהודי בריטניה ממלאכת כפיים לדפוסי תעסוקה של המעמד הבינוני. ניכר גם שיפור ברמת השכלתם. אף על פי שהתקופה הייתה רצופה קשיים כלכליים ואבטלה, הרי למרות עלייה באנטישמיות, נותרה זו שולית.
כמעט כל יהודי בריטניה השתייכו לבית-כנסת כלשהו. בית הכנסת, מלבד היותו מקום פולחן, שימש כמרכז ציבורי לקהילה. כאשר הקהילה הפעילה בנוסף בתי-קברות, מוסדות ללימודי יהדות ועברית ("בתי-ספר של יום ראשון") וכיוצא בזה. במוסדות אלה למדו כמה אלפי תלמידים באותה תקופה. נציגי בתי-הכנסת ומוסדות יהודיים נוספים, לאו דווקא בעלי סדר-יום דתי, הרכיבו את ועד שליחי הקהילות (Board of Deputies), שקם ב-1760, שהיה המוסד המייצג את יהודי בריטניה, והמוכר ככזה על ידי הממשלה. וועד זה הפך לציוני במהלך תקופת המנדט. מאז שנת 1967 הוועד נוקט בעמדות פוליטיות שמשקפות ותואמות את עמדות השמאל במדינת ישראל, רוב הקהילות הדתיות לאומיות אינן רואות בוועד כמייצג אותן וכל הקהילות החרדיות לא מיוצגות בוועד שבו חברים ארגונים רפרומים וליברלים מאד.
יהודי בריטניה קיימו מגוון של מוסדות חילוניים, בהם ניכרה לעיתים הפרדה בין ספרדים, מרכז-אירופאים ומזרח-אירופאים. המדובר באיגודים מקצועיים, איגודי נשים, חיילים משוחררים, אגודות ספורט, מסדרים, לנדסמנשאפטים וכו'. כמו כן, היו קיימות מאות אגודות צדקה, תנועות נוער לעשרותיהן (ולהן ארגון גג), מועדונים, מועדוני נוער ואיגודי סטודנטים. בנוסף התקיימו עיתונים, שהחשוב שבהם ה-Jewish Chronicle, ספריות, ארכיונים וכיוצא בזה. אף על פי שרוב יהודי בריטניה היו מאורגנים דרך בתי הכנסת, היו גם שאינם כאלה. למשל קומוניסטים.
ציונות
בבריטניה הייתה קיימת פדרציה ציונית שנהנתה באופן מסורתי מתמיכה המונית, אם כי נכרה הסתייגות ממנה בקרב היהודים הספרדים-הוותיקים. בנוסף, הייתה קיימת פדרציה של נשים ציוניות. כן היו קיימות תנועות נוער ציוניות שהגדולה בהן הייתה הבונים הסוציאליסטית שנוסדה בלונדון ב-1929 על ידי וולסלי (פנחס) אהרון. לעומת זאת, פרט להמזרחי, שלא הייתה מאוגדת ב"פדרציה", לא זכו מפלגות ותנועות נוער ציוניות להצלחה בקרב יהדות בריטניה. עם זאת, זכתה להצלחה פעילות איסוף הכספים של המגבית היהודית המאוחדת, כמו גם קק"ל וקרן היסוד.
עוד קודם למלחמת העולם הראשונה השתתפו יהודים מלונדון וממנצ'סטר ב"מפעל האחוזות". בעוד החברה שבמנצ'סטר הפסיקה את פעילותה במהרה, החברה בלונדון שנקראה "אחוזת לונדון א'" קנתה ב-1913 וב-1914 את האדמות עליהן הוקמה כרכור, ו-15 מתוך 83 חבריה התיישבו על האדמות לאחר מלחמת העולם הראשונה. הציונות הפכה מרכזית בקרב יהדות בריטניה משנות השלושים, וביתר שאת במלחמת העולם השנייה ואחריה. ב-1943 הפך ועד השליחים לגוף בעל רוב ציוני, כאשר נשיאו, פרופ' זליג ברודצקי היה חבר בהנהלה הציונית. עד אז סבלה הציונות מכמה מכשולים להפיכתה פופולרית יותר בקרב יהדות בריטניה. המכשול הראשון היה מה שנראה בזמנו כ"פתרון ללא בעיה". העלמות השלטון הצארי נראתה כפותרת את בעיית הדיכוי והקיפוח, וכך, למעשה, את רוב הבעיות שהציונות בקשה לפתור. מכשול אחר היה המצב הטוב בו הייתה שרויה יהדות בריטניה, עם השיפור המתמיד במצבה. המאמץ העיקרי היה נתון, אם כך, בהתקדמות כלכלית וחברתית וברכישת התרבות האנגלית בקרב המהגרים וצאצאיהם. עבור אלה שלא הצליחו בכך, ניקז אליו הקומוניזם חלק מהתמיכה. זאת גם עם התגברות הפשיזם, כאשר הקומוניזם הצטייר כלוחם חריף במגמה. בייחוד כאשר הציונות לא ריכזה תחילה מאמציה בכיוון זה. כך, ההגירה מבריטניה לארץ ישראל במשך כל תקופת השלטון הבריטי בארץ ישראל 1,574. לעומת זאת, נהנה היישוב מתמיכה של יהדות בריטניה, שהתבטאה במגוון רב של השקעות, למשל, שנעשו על ידי ציונים ולא-ציונים כאחד.
עידוד-מה קיבלה התנועה הציונית עת הגיעו לבריטניה יהודים מאירופה היבשתית, משנות השלושים ואילך. בנייניהם היו בעלי גישה ציונית חזקה יותר, הן עקב נסיבות הגירתם, שנבעה לרוב מרדיפות על רקע יהדותם, הן עקב רקע ציוני מארצות מוצאם. כך, למשל, פעלו בבריטניה תנועות נוער חלוציות, כמו הבונים או בני עקיבא, ש"יובאה" מגרמניה, ושבוגריה נקראו "ברית חלוצים דתיים" (בח"ד). אלה התאגדו תחת מטריית "החלוץ" והחינוך בהן כלל הכשרה חקלאית, לימוד עברית, מחנות קיץ, מורשת וכיוצא בזה. מבין בוגרי התנועות החלוציות היו שפנו ל"הכשרה" - שלוש הכשרות של הבונים, אחת של השומר הצעיר ואחת או שתיים - בני עקיבא. מדיניותה של הממלכה המאוחדת כלפי היישוב בשנות המנדט האחרונות הוציאה אותם לעמוד בראש הפגנות מחאה מדי פעם. עם זאת, היקף ההשתתפות בתנועות הנוער הציוניות היה קטן, בסיכומו של דבר.
לקראת סיום המנדט הבריטי נוספה לפעילות תנועות הנוער גם הכשרה קדם-צבאית, כמו קרב-מגע וכיוצא בזה. במהלך 1947 הקים ארגון ההגנה סניף בבריטניה, זה עסק בעיקר בגיוס מתנדבים וב"רכש" שכלל בעיקר ציוד צבאי שאינו נשק, כמו כבלים, טלפונים, שמיכות וכיוצא בזה. נתבצעה גם פעילות רכישת נשק בהיקף לא-גדול, יחסית. כן נאסף כסף בבריטניה לצורכי המלחמה בא"י, שחלקו הוברח אליה על ידי בעלי דרכונים בריטיים. בתקופת מלחמת העצמאות התנדבו מאות מיהודי בריטניה לעזרת היישוב במסגרת מח"ל.
אנטישמיות
האנטישמיות בבריטניה במאה ה-20 לבשה צורה תעמולתית בעיקרה וכללית, ללא פגיעה ממשית בציבור היהודים. לאחר עליית היטלר גברה פעילות המפלגה של אוסוולד מוסלי (Mosley). בכל זאת נראה שהאנטישמיות השפיעה בכיוון של אי-רצון להתבלט אצל היהודים, מה שמיתן את פעילותם למען קליטת פליטים יהודים בבריטניה. חשש מפני התגברות האנטישמיות גם הגביל פעולות שלא עלו בקנה אחד במלואן עם המדיניות הבריטית, למשל, מחאה כנגד היחס ליהודים בגרמניה בעת מדיניות הפיוס. בתקופת המאבק של היישוב, פעולות המחתרות הזינו רגשות איבה כנגד היהודים. כך, לאחר תליית שני חיילים בריטים ב - 1947, פרצו מהומות כנגד היהודים.
מלחמת העולם השנייה ואחריה
בבריטניה היו בשנות הארבעים כ-450,000 יהודים, מהם שרתו בצבאה כ-60,000. מספר ההרוגים היה כ-1,500. בשנים שחלפו מאז 1945, ירד מספר היהודים בממלכה המאוחדת וכיום מספרם מעורך ברבע מיליון בני אדם. בעבר ישבו יהודים בערים רבות ברחבי הממלכה, אולם כיום קיימת מגמה של התרכזות במספר מצומצם של ערים. הקהילה הגדולה ביותר נמצאת בלונדון, ומונה 200 אלף יהודים. רוב היהודים מרוכזים בשכונות הצפון מערביות של העיר ובראשן הנדון וגולדרס גרין, אך גם בהמפסטד. באזורים אלו קיימות חנויות ומסעדות כשרות רבות. הקהילה השנייה בגודלה במדינה יושבת במנצ'סטר, בעיקר בצפון העיר. הקהילה במנצ'סטר, בניגוד לזו בלונדון, יושבת באזור מרוכז יותר ואחוזי היהודים הדתיים בה, גבוה יותר. במנצ'סטר מתגוררים כ-40 אלף יהודים. בעיר לידס קיימת קהילה בת 8,000 בני אדם ובערים ברמינגהאם, ליברפול וגלאזגו אשר בסקוטלנד, מתגוררים כמה אלפי יהודים בכל אחת מהן. בערים אחרות, כגון ניוקאסל וקארדיף, בירת ויילס, מתגוררים כמה מאות יהודים. הארגון הגדול ביותר בקהילה היהודית בממלכה המאוחדת הוא ארגון המגבית הציוני ה-UJIA. כמו כן קיימים במדינה ארגונים כגון קק"ל.
בממלכה המאוחדת רשת חינוך יהודי בעיקר בלונדון מנצ'סטר ולידס. בעבר לא נהגו רוב הילדים היהודים ללכת לבית ספר יומי יהודי והסתפקו בחינוך שסופק על ידי תנועות הנוער היהודיות. עם התגברות ההתבוללות, עלתה התודעה בקרב הקהילה לגבי חשיבות החינוך היהודי וכיום ישנה עלייה במספר התלמידים בבתי ספר אלו. בין בתי הספר הללו ניתן למנות את JFS בלונדון ואת KING DAVID במנצ'סטר. לצד בתי ספר אלו, קיימים גם מוסדות תורניים רבים במדינה וישיבות כשהגדולה שביניהן, ולמעשה הגדולה באירופה, היא הישיבה בגייטסהד. ארגון החינוך לימוד שנוסד בבריטניה ב-1980 מקיים אירועים וקבוצות לימוד בנושאי תוכן יהודי ברחבי העולם באמצעות מתנדבים.
בממלכה המאוחדת מספר תנועות נוער יהודיות כשהגדולות שבהן הן בני עקיבא, הבונים דרור ותנועת FZY (תנועה מסורתית). תנועות אלו מקיימות פעילות שוטפת בלונדון ובערי השדה במדינה וכן מחנות בהם משתתפים אלפי ילדים, פעמיים בשנה.
ליהדות הממלכה המאוחדת מספר עיתונים קהילתיים, הוותיק ביניהם הוא הג'ואיש כרוניקל הלונדוני. ליהודי הממלכה המאוחדת קשר הדוק עם ישראל. מאז האינתיפאדה השנייה, חלה עליה דרמטית באירועים האנטישמיים במדינה, בעיקר מצד חוגים מוסלמיים. התקשורת בממלכה המאוחדת נחשבת כעוינת יחסית את ישראל בעיקר בהשוואה לזו האמריקאית. כל אלו משפיעים על התחושה בקרב הקהילה היהודית במדינה ובעיקר על הסטודנטים בקמפוסים שמאוגדים בארגון UJS. התחושות הלא נוחות גורמות לחלקים מהקהילה 'להוריד פרופיל' לגבי זהותם היהודית בעוד אחרים נעשים מעורבים יותר בחיי הקהילה ומעתיקים את מקום מגוריהם לאזורים בעלי דומיננטיות יהודית.
לאחר קבלת העצמאות בהודו וכשנה לאחר מכן בישראל, הייתה הגירה של אלפים מבני קהילת בני ישראל בהודו לכיוון ישראל. לעומת רבים בחרו להגר לאנגליה ולסקוטלנד וכך הצטרפו לקהילת 'בני ישראל, המקומית שמנתה עשרות בודדות בלבד מאז סוף המאה ה-19 - רובם ככולם צאצאים ללוחמים ששירתו תחת דגל בריטניה עוד מסוף המאה ה-17.
בתי הכנסת שייכים לכמה איגודים. הגדול בהם נקרא ק"ק כנסת ישראל שבחר, בהתייעצות עם גורמים אחרים, את הרב הראשי ליהודי בריטניה. הרב הראשי ברוב התקופה האמורה היה ג'וזף הרמן הרץ (1872 - 1949), ששימש בתפקיד בשנים 1913–1946 והיה ציוני, כמו גם יורשו ב-1948, ישראל ברודי (Brodie 1895 - 1979). מתחרהו העיקרי היה Federation of Synangogues שהתבסס על יהודים ממוצא מזרח ומרכז אירופי. היו קיימים עוד כמה איגודים כאלה: רפורמים, ליברלים, ספרדים, חרדים ועוד. כמו כן, קיימו יהודי בריטניה מוסדות דתיים נוספים, כמו בית מדרש לרבנים. החרדים קיימו ישיבות וכיוצא בזה. ב-1840 קם בית-הכנסת מערב לונדון על ידי פורשים אשכנזים וספרדים, שננקטה בו גישה נאו-קראית בתחילת ימיו. במחצית השנייה של המאה קמו גם שני בתי-כנסת רפורמיים מתונים בהשפעת ההתפתחויות בגרמניה. שלושת אלו הוחרמו ונודו על ידי הרבנות הראשית. בתחילת המאה ה-20, הקימו קלוד מונטיפיורי ולילי מונטגיו את האיחוד ליהדות ליברלית, גוף רפורמי קיצוני. שלושת בתי-הכנסת הלא-אורתודוקסיים המקוריים רכשו חברים רבים עקב הגירה מגרמניה לאחר עליית היטלר, ויחד עם קהילות חדשות אחרות של יוצאי ארץ זו הקימו בשנות ה-40 את הזרם הידוע כ'תנועה ליהדות רפורמית'. היהדות הליברלית קטנה יותר. שתיהן חברות כיום באיגוד העולמי ליהדות מתקדמת. ב-1962 סולק הרב לואיס ג'ייקובס מק"ק כנסת ישראל עקב קבלתו את ביקורת המקרא והוכרז ככופר. ג'ייקובס, שנותר שמרן מאוד, הקים את 'היהדות המסורתית', הסניף המקומי של התנועה הקונסרבטיבית הבינלאומית. כמו כן, בנוסף לאורתודוקסים המתונים, קיימת התאחדות קהלות החרדים שנוסדה ב-1926. בבריטניה מתגוררת כיום הקהילה החרדית הגדולה ביותר באירופה; על פי הערכה, בשנת 2010 נכללו בה 53,000 נפש. שיעור הילודה שלהם גבוה בהרבה מהממוצע היהודי ומחקרים שונים צופים שיהפכו לרוב בהמשך המאה ה-21. הקהילות הגדולות ממוקמות בלונדון, מנצ'סטר וגייטסהד.
בשנת 2010 נפתח בית הספר התיכון לקהילה היהודית, שהוא בית ספר תיכון יהודי ראשון בלונדון.
נכון ל-2016, היו 71.1% מבתי-האב היהודיים (שני הורים יהודים או ראש משפחה יהודי) בבריטניה, או 79,597 משפחות, רשומים בבית-כנסת. מבין הללו, 53% חברים בק"ק כנסת ישראל, "איחוד בתי-הכנסת" ובתי-כנסת עצמאיים, שכולם נחשבים ל"אורתודוקסים מתונים"; 19% השתייכו לתנועה ליהדות רפורמית; 13.5% חרדים, תת-הקבוצה היחידה שגדלה במהירות, וחברים בהתאחדות החרדים ובבתי-כנסת עצמאיים החולקים השקפה דומה; 8% בזרם הליברלי; 3% ספרדים ו-3% בתנועה המסורתית.
ליגת הכדורגל היהודית
ליגת הכדורגל היהודית באנגליה (באנגלית: JC-MSFL) היא ליגת כדורגל חובבנית של הקהילה היהודית המסוקרת באופן קבוע ומורחב בעיתון היהודי "ג'ואיש כרוניקל". הליגה קיימת למעלה מ-50 שנים. 60 קבוצות הליגה מתפרסות על פני 6 בתים (בכל בית 10 קבוצות). הקבוצות הן עם שחקנים יהודים בלבד מלונדון והסביבה. הקבוצה היחידה שרחוקה מהבירה האנגלית היא מכבי מנצ'סטר.
אלפא רומיאו אלפאסוד
אלפא רומיאו אלפאסוד (Alfa Romeo Alfasud) היא מכונית נוסעים איטלקית קומפקטית שפותחה על ידי חברת אלפא רומיאו בשנות ה-70 של המאה ה-20.
אלפאסוד היא המכונית הראשונה שנבנתה במפעלי אלפא רומיאו בפומיליאנו ד'ארקו, על יד העיר נאפולי בדרום איטליה, ושמה נגזר מהמלה Sud שפירושה "דרום" באיטלקית, בניגוד ליתר מכוניות אלפא רומיאו עד אז, שנבנו במפעלי אלפא רומיאו בצפון איטליה, ליד העיר מילאנו. המפעל הוקם ביוזמת ממשלת איטליה, ששאפה לקדם הקמת מרכזי תעשייה בדרום המדינה, שהיה נחשל מבחינה תעשייתית באותן שנים.
אתר המפעל שימש את חברת אלפא רומיאו לייצור מטוסים בזמן מלחמת העולם השנייה.
אלפאסוד תוכננה בידי המהנדס האוסטרי רודולף הרוסקה, שעבד קודם לכן בפורשה ופולקסווגן ועוצבה בידי המעצב הנודע ג'ורג'טו ג'וג'ארו מסדנת "איטלדזיין", תוך שימוש בחידושים טכניים רבים אשר הופיעו במכוניות נוסעים אחרות רק בשנים מאוחרות יותר: תיבת הילוכים בת 5 הילוכים קדמיים, בלמי דיסק בכל ארבעת הגלגלים, כאשר הקדמיים מוקמו ביציאת גלי ההנע מתיבת הדיפרנציאל ולא בגלגלים כמקובל, ומעל הכול ביצועים גבוהים והתנהגות כביש טובה, שעמדה בקנה אחד עם מכוניות חדשות יותר.
אלפאסוד הוצגה לראשונה בתערוכת טורינו, 1971, וחידשה את מסורת אלפא רומיאו גם בהנעה הקדמית, שהופיעה לראשונה בדגם זה במכוניות היצרן. כמו כן המנועים היו, לראשונה באלפא, בתצורת בוקסר, כמו בסובארו, בדגמי פולקסווגן שונים (בראשם החיפושית) ובפורשה 911.
איכות הייצור במפעל בפומיליאנו ד'ארקו לא הייתה מן המשופרות. שביתות וסכסוכי עבודה רבים מנעו אספקה בזמן, ובנוסף מכוניות אלפאסוד רבות סבלו מחלודה קשה עקב שימוש בפלדה זולה שיובאה מברית המועצות.
האלפאסוד הוחלפה בשנות ה-80 בהדרגה בדגם אלפא 33, אך חובבי רכב רבים רואים בה עד היום מכונית קלאסית ללא תחליף.
על בסיס שלדה דגם "אלפאסוד" הוצגה בשנת 1971 מכונית הקונספט אלפא רומיאו אלפאסוד קיימנו.
יחסי דנמרק–הודו
יחסי דנמרק-הודו הם יחסי החוץ בין דנמרק להודו. לדנמרק יש שגרירות בניו דלהי, ולהודו יש שגרירות בקופנהגן.
היסטוריה
טאנקבאר, עיר בדרום הודו במדינת טאמיל נאדו, הייתה מושבה דנית בהודו מ-1620 עד 1845. היא נמכרה, יחד עם שאר היישובים הדניים בהודו, ובראשם סרמפור (כיום במערב בנגל), לבריטניה הגדולה בשנת 1845. איי אנדמן וניקובר יושבו על ידי דנמרק, עד שנמכרו לבריטים בשנת 1868, שהפכו אותם חלק מהמושבה שלהם של הודו הבריטית.
לאחר קבלת העצמאות בשנת 1947, ביקור ראש ממשלת הודו, פאנדיט ג'וואהרלאל נהרו, בדנמרק ב -1957, הניח את הבסיס ליחסים ידידותיים בין הודו לדנמרק, שסבל מאז. היחסים הבילטראליים בין הודו לדנמרק הם לבביים וידידותיים, המבוססים על שיתוף פעולה בתחומים פוליטיים, כלכליים, אקדמיים ומחקריים. היו ביקורים תקופתיים ברמה גבוהה בין שתי המדינות.
ביקור ראש ממשלת דנמרק
אנדרס פוג רסמוסן, ראש ממשלת דנמרק לשעבר, בלוויית משלחת עסקית גדולה, ערך ביקור ממלכתי בהודו בין התאריכים 4–8 בפברואר 2008. הוא ביקר את אינפוסיס, את ביוקון ואת איים בנגלור בבנגלור ובאגרה. הוא השיק "תוכנית פעולה בהודו", שקראה לחיזוק הדיאלוג המדיני, לחיזוק שיתוף הפעולה בסחר ובהשקעות, מחקר במדע וטכנולוגיה, אנרגיה, אקלים וסביבה, תרבות, חינוך, חילופי סטודנטים ומשיכת כוח אדם מיומן ומומחי IT לדנמרק לתקופות קצרות. שתי המדינות חתמו על הסכם להקמת הוועדה המשותפת הדו-צדדית לשיתוף פעולה.
עמוד הקונגרס
עמוד הקונגרס (בצרפתית: Colonne du Congrès; בהולנדית: Congreskolom) היא אנדרטה הממוקמת בכיכר הקונגרס (בצרפתית: Place du Congrès, בהולנדית: Congresplein) בבריסל, בירת בלגיה.
יחסי דנמרק–הודו
בעיות
בחודש יולי 2012, החליטה ממשלת הודו לצמצם את הקשרים הדיפלומטיים שלה עם דנמרק לאחר סירובם לערער בבית המשפט העליון שלהם נגד החלטה של בית המשפט התחתון שלה לדחות את ההסגרה של מקרה הנשק הנוטף של פרוליה הנאשם קים דייוי שידוע גם כנילס הולק. כשהיא כועסת על סירובה של דנמרק לפעול על פי בקשותיה החוזרות ונשנות של הודו לערער בבית המשפט העליון שלהם כדי להקל על הסגרתו של דייוי להודו, פרסמה ממשלת הודו חוזר המנחה את כל הפקידים הבכירים שלא להיפגש או לארח כל דיפלומט דני שהופיע בהודו.
עמוד הקונגרס
האנדרטה מנציחה את הקמתה של בלגיה על ידי הקונגרס הלאומי בשנים 1830–1831.
היסטוריה
את הקמת האנדרטה יזם שארל רוג'ייה וזו תוכננה על ידי ג'וזף פואלאר ונבנתה בין השנים 1850–1859 בהשראת עמוד טראיאנוס.
בראש האנדרטה ניצב פסלו של לאופולד הראשון, מלך בלגיה. גובה העמוד 47 מטרים וגרם של 193 מדרגות מאפשר לעלות בתוך העמוד למרפסת התצפית שבראש האנדרטה.
פיסלו של המלך לאופולד נעשה על ידי הפסל ז'אן גיף. בתחתית האנדרטה חקוקים תאריכים חשובים בעצמאותה של בלגיה, שמות חברי הקונגרס הלאומי של בלגיה והממשלה הזמנית של בלגיה, וכן פסקה מתוך חוקת 1830.
יחסי דנמרק–הודו
הסכמים
הסכמים דו-צדדיים חשובים:
עמוד הקונגרס
היסטוריה
בבסיס האנדרטה ארבעה פסלים המסמלים ארבע חירויות: "חופש האחדות" מעשה ידי שארל פרייקין, "חופש הפולחן" מעשה ידי אז'ן סימוני, "חופש העיתונות" ו"חופש החינוך" מעשה ידי ז'אן גיף.
בחזית האנדרטה מוצבים שני אריות ברונזה מעשה ידי אז'ן סימוני.
דייוויד גאריסון
דייוויד גאריסון (באנגלית: David Garrison; נולד ב-30 ביוני 1952) הוא שחקן תיאטרון וטלוויזיה אמריקאי. ידוע בעיקר מתפקידו בתור סטיב רודס מנשואים פלוס בשנים 1987–1992.
ביוגרפיה
גאריסון נולד ב-1952 בלונג בראנץ' שבניו ג'רזי לארל ב. גאריסון, מנהל בית ספר ולמוד ב. גאריסון, מורה. למד בתיכון פרייהולד עד 1970 ולאחר מכן למד באוניברסיטת בוסטון שם סיים לימודי משחק בהצטיינות יתרה. לאחר לימודים עבר לוושינגטון.
גאריסון החל לשחק ב-1974 בתיאטרון במחזות זמר ואחרים ובהמשך עבר גם לתוכניות טלוויזיה שונות.
קריירת משחק
הוא הופיע בתיאטראות ברודוויי במנהטן במגוון הצגות כמו: מרשעת, טיטאניק, סיפור אהבה בשלושה פרקים, ללכת שבי אחריו, ברנשים וחתיכות, העטלף, קנדיד ועוד.
בנוסף על משחקו בתיאטרון הוא הופיע במספר סדרות טלוויזיה. בין 1984 עד 1985 שיחק את נורמן לאב בסדרה "זה המהלך שלך" וב-1987 שיחק בתפקידו הידוע בנשואים פלוס בתור סטיב רודס, שכנם של משפחת באנדי. הוא שיחק בתפקיד זה עד 1992, כשהוא העדיף את התיאטרון החי על הופעת סיטקום. מאז הוא הופיע בהופעות אורח בעוד עונות כשאת מקומו החליף טד מק'גינלי בתור ג'פרסון דארסי.
בנוסף על נשואים פלוס הוא הופיע בעוד סדרות ביניהם: קימי שמידט, מזכירת המדינה, הבית הלבן, רוק 30, חוק וסדר, הפרקליטים, ללא עקבות, כולם אוהבים את ריימונד, NYPD Blue, המשפט של איימי, מרפי בראון, פרקליטי אל איי, האשה הטובה וסדרת המוזיקה של רשת PBS "Great Performances".
מוסטפא דיראני
מוסטפא דיראני (בערבית: مصطفى الديراني, תעתיק מדויק מצטפא א-דיראני ; נולד ב-1951), הוא פעיל טרור לבנוני שהיה ראש הזרוע הצבאית של תנועת אמל בסוף שנות ה-80. דיראני ואנשיו החזיקו את נווט חיל האוויר רון ארד בשבי לאחר נפילתו. בשנת 1994 נחטף לישראל על ידי סיירת מטכ"ל במסגרת מבצע עוקץ ארסי כחלק מהמאמצים לאיתורו של ארד. הוא שוחרר בעסקת חילופי שבויים בשנת 2004.
ביוגרפיה
דיראני שירת ביחידת המודיעין של צבא לבנון. כאשר פרצה מלחמת האזרחים בלבנון בשנת 1975 והצבא התפלג, הצטרף דיראני לתנועת אמל השיעית בהנהגתו של נביה ברי בשנת 1978. בשנים 1988-1984 כיהן כקצין הביטחון של תנועת אמל, ותקופה מסוימת היה ראש הזרוע הצבאית של הארגון. במהלך מלחמת לבנון הראשונה לחם לצד המחנה המוסלמי הלבנוני ובעלי בריתו הפלסטינים בכוחות צה"ל ובפלנגות הנוצריות. דיראני נפצע קשה באחד הקרבות, עבר סדרת טיפולים ממושכת ונזקק למקל הליכה. נכון לעת זו הוא ממשיך לסבול מהפציעה, וב־1992 הוצא רסיס מראשו בניתוח מסובך. ב־1985 מינה אותו ברי לראש מחלקת הביטחון באמל באזור צור וצידון. באותה תקופה הוא הקים את ארגון "ההתנגדות המאמינה" כזרוע הצבאית של תנועת אמל. ב־1987 החל דיראני ליצור קשר עם חוגים פרו-איראניים, ובסופו של דבר נוצר קרע בינו ובין הנהגת ארגון אמל וברי הדיח אותו מחברותו בארגון. דיראני המשיך את דרכו בארגון "ההתנגדות המאמינה" יחד עם חברים מעטים ושיתף פעולה עם החזבאללה. במסגרת תפקידיו השונים היה דיראני אחראי לפעילות עוינת אינטנסיבית נגד כוחות צה"ל וצד"ל.
ב-1986 לכדו אנשיו של דיראני את רון ארד, אשר נטש את מטוס הפנטום שלו לאחר תקלה טכנית בעת תקיפת מחנה פליטים סמוך לצידון. בין אוקטובר 1986 למאי 1988 היה דיראני אחראי לכליאתו ולהחזקתו של ארד. בתפקידו זה איפשר דיראני לסורים ולגורמים אחרים לחקור את ארד. ההערכה היא שבמאי 1988 דיראני וארגונו מכרו את רון ארד או שהוא נחטף מידיהם והגיע במישרין או בתיווך סורי לחזקת איראן או לסיעה קיצונית בתנועת החזבאללה. קהילת המודיעין הישראלית אספה חומר על דיראני ביוזמתו ובעידודו של ראש אמ"ן, האלוף אורי שגיא, בשל מעורבותו של דיראני בחטיפת ארד. זאת אף שדיראני הצהיר כי ארד כבר אינו בידיו, משום שבאמ"ן רווחה האמונה כי דיראני יוכל להשלים פערים מודיעיניים על גורלו של ארד ומשום שניתן יהיה להשתמש בו כקלף מיקוח בהסכמי חילופי שבויים עתידיים. לאחר שנתגבשה תמונת מודיעין מספקת על התנהלותו של דיראני והסביבה בה הוא חי מחד, והכנות היחידה הגיעו לרמת מוכנות מספקת מאידך המליצו הרמטכ"ל, אהוד ברק וראש אמ"ן, שגיא, לראש הממשלה ושר הביטחון, יצחק רבין, לאשר את הפעולה. בליל 21 במאי 1994 ביצעה סיירת מטכ"ל, בפיקוד סא"ל דורון אביטל, את מבצע עוקץ ארסי, וחטפה את דיראני מביתו שבכפר קסר נבא, שבעמק הבקאע בדרום לבנון באישון ליל.
דיראני נחקר באינטנסיביות מיד עם הבאתו למעצר בישראל. הוא הוחזק במעצר מינהלי במשך שמונה שנים במתקן 1391 בלא שאופשר לו להפגש עם נציגי הצלב האדום, במטרה ללחוץ על שוביו של רון ארד. בשנת 1998 עתרו דיראני ועבד אל-כרים עובייד (שהיה כלוא בישראל מאז 1989) לבג"ץ בדרישה לאפשר להם להיפגש עם נציגי הצלב האדום. באוגוסט 2001 התקבלה עתירתם על ידי הרכב של 5 שופטים בראשות הנשיא אהרן ברק. בשנת 2002 הועבר למשמורת שירות בתי הסוהר והוחזק בכלא אשמורת בהתאם לחוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים שנחקק באותה שנה.
דיראני שוחרר ב-2004 במסגרת עסקת חילופי השבויים עם חזבאללה, בה שוחררו אלחנן טננבוים וגופות שלושת החיילים שנחטפו בהר דב בשנת 2000. באפריל 2004 כינס דיראני מסיבת עיתונאים והודיע כי ארגון "ההתנגדות המאמינה" מתמזג עם חזבאללה. בעקבות המיזוג מונה דיראני כ"אחראי מדיני" בחזבאללה.
תביעת נזיקין ממדינת ישראל
בשנת 2000 תבע דיראני נזיקין נגד מדינת ישראל, בטענה שעבר שני מקרים של התעללות מינית מצד חוקריו. בין השאר, גורס כתב התביעה כי רב-סרן ביחידה 504, המכונה "קפטן ג'ורג'", החדיר אלה לפי הטבעת של דיראני. לטענת דיראני, במהלך חקירתו עבר עינויים, הכוללים טלטולים, השפלות, מכות, מניעת שינה, וקשירתו בתנוחת כריעה למשך שעות ממושכות, ולשם השפלתו נחקר כשהוא עירום. קלטות חקירה, שצולמו על ידי יחידה 504, הוקרנו בתוכנית הטלוויזיה "עובדה" ב-15 בדצמבר 2011. באחד הסרטונים נראה החוקר ג'ורג' כאשר הוא קורא לאחד החוקרים האחרים ומורה לו להפשיל בפני דיראני את מכנסיו ומאיים על דיראני באונס אם לא ימסור מידע. על רקע הפרשה פוטר ג'ורג' משירות קבע בשנת 2002, ולימים התמנה ליועץ לענייני ערבים של מפקד מחוז ירושלים של משטרת ישראל.
ביולי 2011 פסק בית המשפט העליון, בדעת רוב, כי דיראני יוכל להמשיך לנהל תביעת נזיקין שהגיש נגד מדינת ישראל, למרות שהוא מתגורר במדינת אויב, ואף חזר למעורבות בפעילות עוינת נגד המדינה. לבקשת המדינה התקיים דיון נוסף, ובינואר 2015 נפסק שדין תביעתו של דיראני להימחק, בנימוק שלאחר שדיראני שוחרר ממעצר שב לשורותיו של ארגון טרור ששם לו למטרה להביא לפעול נגד המדינה ואף להביא להשמדתה, ולכן אינו רשאי לעשות שימוש במוסדות המדינה לצרכיו.
בדצמבר 2013 התיר בית המשפט המחוזי בתל אביב לפרסם כי "קפטן ג'ורג'" הוא דורון זהבי, המשרת כסגן ניצב במשטרת ישראל.
בספטמבר 2016 דחה בית המשפט העליון את עתירתו של דיראני לביטול צו החרמה של כספים בסך 21,000 דולר שהוחרמו מביתו במהלך מבצע לכידתו.