cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המשטרה המלכותית של גיברלטר
המשטרה המלכותית של גיברלטר (באנגלית: Royal Gibraltar Police ובקיצור הנהוג בדרך כלל RGP) היא סוכנות אכיפת החוק האזרחית המרכזית בגיברלטר, וכוח השיטור הוותיק ביותר בחבר הלאומים הבריטי מחוץ לממלכה המאוחדת. הוקמה ב-25 ביוני 1830, 9 חודשים לאחר שסר רוברט פיל הקים את משטרת המטרופולין של לונדון.
המשטרה המלכותית של גיברלטר קיבלה את התחילית "מלכותית" בשנת 1992 על ידי המלכה אליזבת השנייה, ולפני כן נקראה רק "משטרת גיברלטר". מספר החירום של המשטרה הוא 199.
מבנה
ה-RGP נחלקת למספר יחידות שונות, בהן מחלקת חקירות פליליות (CIDׂׂ), מחלקת סמים, יחידה חמושה, יחידת זיהוי פלילי, מחלקת תנועה, יחידת ימית, מחלקת מבצעים והענף המיוחד (Special Branch). כוח האדם של ה-RGP כולל כ-220 שוטרים. מפקד המשטרה מאז 2012, הוא אדוארד יום.
היחידה הימית של ה-RGP הוקמה על מנת לאכוף את החוק במים הטריטוריאליים של גיברלטר, ולעיתים קרובות פועלת בשיתוף פעולה עם סוכנויות מקומיות ובינלאומיות שונות. היחידה הימית משחקת תפקיד מרכזי וחיוני במבצעים למניעת הברחות סמים באזור גיברלטר. הספינות של היחידה הימית הן: סר יהושע חסן (Sir Joshua Hassan), סר ויליאם ג'קסון (Sir William Jackson), סר פרנסיס ריצ'רדס (Sir Francis Richards) וסר ג'ון צ'אפל (Sir John Chapple).
מאז הקמתה ועד ל-1999, אז הוקם סניף של הארגון אמבולנס סנט ג'ון, שימשה ה-RGG כשירות האמבולנסים היחיד בגיברלטר. במקרי החירום שבהם נדרשו האמבולנסים, הוקצו זמנית למשימה שוטרים ממחלקת המבצעים של המשטרה. נוסף על כך, עד תחילת שנות ה-90 פעלה ה-RGP כמשטרת הגירה בכל נקודות הכניסה לגיברלטר.
המטה הראשי הנוכחי ממוקם ב-New Mole House Police Station, דרך רוֹסיה (Rosia Road). תחנה נוספת ממוקמת ב-Irish Town מס' 120, שם שכן בעבר המטה הראשי.
גמר גביע אופ"א 1999
גמר גביע אופ"א 1999 התקיים באצטדיון לוז'ניקי במוסקבה, רוסיה ב-12 במאי 1999, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר גביע אופ"א לעונת היא פארמה האיטלקית, שניצחה במשחק את אולימפיק מרסיי הצרפתית בתוצאה 0-3. הייתה זו המהדורה ה-28 של המפעל.
פארמה הניפה את גביע אופ"א השני בתולדותיה, בהופעתה השנייה בגמר והשלישית בלבד במפעל. זכייתה הקודמת הייתה בעונת, אז ניצחה בשלב הגמר 2-1 את יובנטוס בסיכום שני מפגשים. הייתה זו זכייה איטלקית תשיעית בסך הכול ושנייה ברציפות, אחרי אינטר מילאנו בעונה הקודמת. עבור מרסיי, הייתה זו הופעה ראשונה בגמר המפעל, והופעה צרפתית שלישית בסך הכול. גם ההופעות הצרפתיות הקודמות בגמר (בסטיה ב-1978 ובורדו ב-1996) לא הצליחו לזכות בתואר.
שתי הקבוצות העפילו לטורניר עקב מיקומן בליגה בעונת. פארמה סיימה את העונה במקום השישי בטבלת הסרייה א', הנמוך ביותר המוביל לגביע אופ"א. מרסיי מוקמה רביעית בליגה הצרפתית. במשחק עצמו הובילה פארמה 2-0 במחצית משערים של הרנן קרספו ופאולו ואנולי, ובמחצית השנייה קבע אנריקו קייזה את תוצאת המשחק, 3-0 לפארמה בסיום.
פארמה
פארמה החלה את דרכה בסיבוב הראשון מול פנרבחצ'ה הטורקית. במשחק הראשון באצטדיון שיקרי סראג'ולו נכנעה פארמה לשער של ויורל מולדובן עוד במחצית הראשונה, והפסידה 1-0 בסיום. במשחק הגומלין הביתי עלתה פארמה ליתרון כפול של 2-0 עם תום המחצית הראשונה. פנרבחצ'ה השכילה לכבוש במחצית השנייה שער מצמק שקבע 2-1, והיה מעלה אותה לשלב הבא, אלא ששער ניצחון של אלן בוגוסיאן כרבע שעה לסיום קבע את תוצאת המשחק, 3-1 לפארמה, וניצחון 3-2 בסיכום שני המפגשים.
לשמינית הגמר העפילה פארמה לאחר שני סיבובים מותחים, ושם פגשה את גלאזגו ריינג'רס. במשחק הראשון בחוץ נהנתה פארמה משער יתרון של אבל באלבו, אך ריינג'רס איזנה לשוויון 1-1 בסיום. בגומלין הביתי ספגה פארמה ראשונה וירדה למחצית בפיגור 1-0, אך הגיבה עם שלושה שערים במחצית השנייה בדרך לניצחון 3-1 במשחק. פארמה העפילה לרבע הגמר עם 4-2 בסיכום.
בשלב רבע הגמר פגשה פארמה את בורדו הצרפתית. במשחק הראשון בחוץ, נכנעה פארמה פעמיים בשלהי במחצית הראשונה, יוהאן מיקו וסילבן וילטור קבעו 2-0 בהפסקה. בדקות הסיום כבש קרספו שער מצמק, אך פארמה נכנעה 2-1 בסיום. במשחק הגומלין החזיקה בורדו מעמד עד לדקה ה-37, אך מאותה הדקה פארמה השתלטה לחלוטין על המשחק. עד למחצית מחקה פארמה את יתרונה של בורדו מהמשחק הראשון והובילה 2-0. במחצית השנייה הוסיפה ארבעה שערים בדרך לניצחון 6-0 מרשים. צמדים של קרספו וקייזה ושערים של רוברטו סנסיני ובאלבו הובילו את פארמה לחצי הגמר.
פארמה העפילה לחצי הגמר מבלי שהשיגה ניצחון כפול בשום שלב קודם לכן. בשלב חצי הגמר, מול אתלטיקו מדריד הספרדית, הצליחה פארמה לעשות זאת. במשחק הראשון הובילו אותה קייזה (צמד) וקרספו לניצחון 3-1, ובגומלין הביתי שערים של באלבו וקייזה קבעו 2-1, וניצחון 5-2 בסיכום שני המפגשים בדרך לגמר.
אולימפיק מרסיי
מרסיי החלה את דרכה לגמר הראשון בתולדותיה, כאשר פגשה במסגרת הסיבוב הראשון את סיגמה אולומואוץ מצ'כיה. במשחק הראשון הובילה מרסיי 1-0, אך סיגמה הפכה לפני המחצית ל-2-1. בדקות הסיום כבש אריק רוי את שער השוויון, 2-2 בתום המשחק הראשון. הגומלין הביתי בסטאד ולודרום התנהל בשליטה מוחלטת של המארחת, צמדים של כריסטוף דוגארי ושל רובר פירס קבעו 4-0 בסיום, ובסיכום שני המפגשים 6-2 למרסיי.
מרסיי העפילה לסיבוב השני, שם המתינה ורדר ברמן הגרמנית. במשחק הראשון בחוץ העלה פלוריאן מוריס את מרסיי ליתרון לאחר 67 דקות, אך אנדריאס הרצוג איזן כעבור שתי דקות בלבד וקבע את תוצאת הסיום, 1-1. ההכרעה עברה לסטאד ולודרום, שם קבע מוריס 1-0 לפני ההפסקה. ורדר ברמן עוד חזרה ואיזנה עם פתיחת החצי השני, אך מרסיי הגיבה עם צמד ועלתה ליתרון 3-1. הרצוג צימק כעשר דקות לסיום וקבע 3-2, אך ברמן לא השכילה לכבוש שער נוסף, ובסיכום שני המפגשים 4-3 למרסיי.
בשמינית הגמר פגשה מרסיי את בת ארצה מונקו. במשחק הראשון בחוץ הובילה מרסיי פעמיים (פירס וטיטי קמארה), אך ספגה פעמיים שערי שוויון (דויד טרזגה בפנדל ולודוביק ז'ולי) שקבעו 2-2 בסיום. בגומלין הביתי כבש קמארה את השער היחיד במשחק בדקה ה-71, ומרסיי העפילה לרבע הגמר עם 3-2 בסיכום.
בשלב רבע הגמר הוגרלה מרסיי למפגש מול סלטה ויגו הספרדית. במשחק הראשון בבית כבש פלוריאן מוריס פעמיים מול שוויון זמני של אלכסנדר מוסטובוי, 2-1 למרסיי בסיום. הגומלין בחוץ הסתיים בשוויון 0-0, ומרסיי העפילה לחצי הגמר.
בחצי הגמר פגשה מרסיי את בולוניה האיטלקית. במשחק הראשון במרסיי לא נכבשו שערים והקבוצות נפרדו בשוויון 0-0. במשחק הגומלין ספגה מרסיי ספגה מרסיי מרגליו של מישל פרמאטי כבר לאחר 18 דקות. עד לדקות הסיום כשלה מרסיי למצוא את השוויון והייתה בדרך להדחה, אך בדקה ה-86 כבשה מפנדל של לורן בלאן, קבעה 1-1 והעפילה לגמר בזכות חוק שערי חוץ.
מחצית ראשונה
פארמה של המאמן אלברטו מלזאני הגיעה למשחק אחרי שכבר זכתה בקופה איטליה באותה העונה, וחיפשה גביע שני באותה העונה. פארמה עלתה למשחק עם שלושה ארגנטינאים בהרכב ואחד נוסף על הספסל (אבל באלבו שעלה כמחלי, בהם הקפטן רוברטו סנסיני. בשער הקבוצה עמד ג'אנלואיג'י בופון, מגדולי שוערי איטליה בכל הזמנים, והסגל עצמו כלל שחקנים בכירים כגון ליליאן תוראם, פאביו קנבארו, דינו באג'ו ועוד. מנגד, קבוצתו של רולאן קורביס הגיעה לגמר גביע אופ"א הראשון בתולדותיה כאשר היא נאלצת להתמודד עם ארבעה שחקנים חסרים, בעקבות משחק ההעפלה לגמר מול בולוניה. באותו המשחק איבדה את פבריציו ראבנלי ואת ויליאם גאלאס, שניהם עקב צבירת כרטיסים צהובים, וכן את כריסטוף דוגארי ואת חמאדה ג'מבאי, ששניהם ספגו עונשי הרחקה ממושכים בעקבות קטטה בה היו מעורבים במנהרה לחדרי ההלבשה בתום אותה התמודדות.
בדקה ה-25 עלתה פארמה ליתרון ראשון במשחק, אחרי טעות לא אופיינית של קפטן מרסיי לורן בלאן. סנסיני שלח כדור גבוה לחצי המגרש של מרסיי. חואן סבסטיאן ורון המשיך את הכדור בנגיחה לאחור. בלאן ניסה להחזיר את הכדור בראשו לשוער סטפן פוראטו, אך הכדור היה חלש מדי, וקרספו שהגיח מאחור הגיע ראשון לכדור והקפיץ אותו מעל לשוער היוצא, 1-0 לפארמה. פארמה נראתה טוב יותר בדקות אלו, ובדקה ה-36 הכפילה את התוצאה. תוראם מצא את דייגו פוזר באגף ימין, והגבהה מוצלחת שלו מצאה את ראשו של פאולו ואנולי, שנח היטב לקרקע ולפינה הימנית של פוראטו כדי לקבוע את תוצאת המחצית, 2-0 לפארמה.
מחצית שנייה
פארמה הוסיפה לשלוט גם בדקות הפתיחה של המחצית השנייה, והייתה קרובה להגדיל את התוצאה בדקה ה-52. בסיומה של התקפת מעבר מהירה, קיבל תוראם כדור עומק וחדר לתוך הרחבה. תוראם בעט תוך כדי החלקה, אך הכדור עלה גבוה מעל למשקוף. שלוש דקות אחר כך כבשה פארמה שער נוסף, בסיומו של מהלך התקפי נאה. תוראם פרץ היטב באגף ימין תוך שהוא מותיר מאחוריו שלושה שחקני הגנה, והשאיר את הכדור לחואן ורון. הארגנטינאי הקפיץ היטב לתוך הרחבה לכיוונו של קרספו, שנתן לכדור לעבור אותו, מה שהטעה את הגנת מרסיי, והותיר את קייזה לבדו. קייזה בעט מהאוויר לחיבורי השער, וקבע את תוצאת המשחק, 3-0 לפארמה.
פארמה הפגינה משחק מרשים, שלטה לאורך רוב דקות המשחק, והתוצאה עשתה צדק עם יחסי הכוחות על המגרש. 3-0 לפארמה, שמניפה בפעם השנייה בתולדותיה את גביע אופ"א.
פעילות ביולוגית
כאשר סם מורכב מתערובת מסובכת, הפעילות הביולוגית נקבעת על פי המרכיב הפעיל או על ידי הפרמקופוריה של החומר, אך היא יכולה להשתנות על ידי השפעת התרכובות השונות בתערובת. פרמטר נוסף הקובע את פעילותו הביולוגית של החומר הוא המינון. נפוץ למדי שההשפעה של הסם משתנה בהתאם למינון, ולכן פעמים רבות ההשפעות יכולות להפוך מעוזרות להרסניות בלקיחת מינונים שונים. הפעילות הביולוגית תלויה באופן קריטי בספיגה, בהובלה, במטבוליזם ובפליטה (בראשי תיבות ADME).
בעוד שהחומר נחשב פעיל ביולוגית כל עוד מבצע אינטראקציה או משפיע על רקמת התאים בגוף האדם, חומר הנחשב פעיל פרמקולוגית בדרך כלל מתאר חומר בעל השפעות חיוביות. הפעילות הביולוגית הנפוצה ביותר בטבע היא רעילות של חומר.
בתחום הביומינרליזציה, המונח "פעילות ביולוגית" לרוב מתאר יצירה של מאגרי סידן פוספט על שטח הפנים של אובייקטים הממוקמים בתמיסה המדמה נוזלי גוף (בופר עם ריכוז יונים הדומה לדם).
היקף הפעילות הביולוגית נמדד ביחידות בינלאומית.
שלי אליזבת טיילור
שלי אליזבת טיילור (באנגלית: Shelley E Taylor; נולדה בשנת 1946) היא פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. טיילור קיבלה את הדוקטורט שלה מאוניברסיטת ייל והייתה חלק מהפקולטה של אוניברסיטת הרווארד באופן רשמי. כמי שכותבת שפע של ספרים ומאמרים אקדמיים, טיילור היא דמות מובילה בתחום הפסיכולוגיה החברתית, בשני תת-תחומים: קוגניציה חברתית ופסיכולוגיית הבריאות. ספריה כוללים את אינסטינקט ההשגחה ואת קוגניציה חברתית , האחרון מאת שלי טיילור וסוזן פיסק.
טיילור נכנסה לתפקיד באקדמיה האמריקנית למדעים ב־2009. היא נבחרה לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ב־2018.
בית הספר לתארים מתקדמים באוניברסיטת ייל
באוניברסיטת ייל טיילור עבדה בקצרה עם מטיי, אולם תחומי העניין והסגנונות האישיים שלהם לא היו תואמים. טיילור ביקשה לעבוד עם ריצ'רד ניסבט אבל המעבדה שלו הייתה מלאה. בסופו של דבר, טיילור עשתה את עבודת המחקר שלה בנושא תאוריית הייחוס אצל ג'ון מקונאהיי. עבודת המחקר שלה התמקדה בתאוריית התפיסה העצמית של דריל בם והתייחסה לשאלה אם אנשים מסיקים את עמדותיהם מהתנהגותם. היא מצאה, כי משוב שלילי על התנהגותו של אדם, מתקבל כבסיס לגישותיו, רק אם הוא תואם את עמדותיו שהיו קיימות קודם לכן.
טיילור אף הושפעה מתנועת הנשים של שנות השישים. היא הצטרפה לתנועת השחרור לנשים של ניו הייבן וסייעה בארגון הפגנות, ישיבות, הפגנות וכנסים. היא נעצרה פעם אחת משום שהסתערה על מורס, מועדון בייל שבמקור היה פתוח רק לגברים. בתוך חודשים, המדיניות שונתה והותרה כניסה לנשים. את הדוקטורט שלה בפסיכולוגיה חברתית קיבלה טיילור בייל בשנת 1972. כשהייתה בייל, טיילור פגשה גם את בעלה לעתיד, האדריכל מרווין פרננדס. לאחר פועלה בייל היא קיבלה משרה בהרווארד.
הרווארד
לאחר ייל, טיילור ובעלה עברו לקיימברידג, והיא עבדה במחלקה לפסיכולוגיה ויחסים חברתיים של הרווארד. בשלב זה, היא התעניינה מאוד בקוגניציה חברתית והתבססה רבות על תאוריית הייחוס. טיילור במאמרה בשנת 1982, הייתה בין הראשונים ליישם את עבודתם פורצת הדרך של דניאל כהנמן ועמוס טברסקי על היוריסטיקה והטיות לתחום הפסיכולוגיה החברתית.
קוגניציה חברתית
עם תואר ראשון בהרווארד, טיילור החלה בתוכנית מחקר בנושא "בולטות" וההשפעות שיש לבולטות על מסקנות האנשים. טיילור עשתה גם עבודות אחרות בנושא בולטות בכל הקשור לסטריאוטיפים והטיות קוגניטיביות. לדוגמה, במאמרה בשנת 1981 היא גילתה שאם אדם בתחום שלך הוא חבר בודד בקבוצה, יש סיכוי גבוה יותר שיראו אותו בתפקיד סטריאוטיפי מאשר אם האדם היה חבר בקבוצת הרוב וזהותו הייתה בולטת יותר. כך, כאשר אנשים התבוננו בקבוצת גברים ונשים המנהלים דיון, הצופים ארגנו את זיכרונם סביב מגדר. בעוד אנשים עשויים לייחס באופן שגוי תגובה מאדם לאדם אחר, זה בדרך כלל היה ערבוב הערות של אישה עם אישה אחרת או שילוב הערות של גבר עם גבר אחר.
טיילור תרמה תרומה לקוגניציה חברתית עם תופעה בשם "top of the head phenomena". במאמרם של טיילור ופיסק בשנת 1978, נמצא כי בתופעה זו "ככל ששחקן בולט יותר כך הצופה ייחס לו או לה יותר עניין וסיבתיות מאשר לשחקנים פחות בולטים. כך, במאמרם של גוטלס ועמיתים בשנת 2004, דווח כי במצב עם מנהיג ברור, המנהיג נתפס כגורם לאירוע לעומת אירועים חיצוניים או לעומת שחקנים אחרים פחות בולטים, גם כשזה לא נכון. השערתם היא שאנשים מתמקדים בעיקר בבולטות של אדם לצורך קביעת החלטות, לעומת הבנה אמיתית של מצב נתון.
בשנת 1984, טיילור כתבה יחד עם תלמידתה לשעבר סוזן פיסק ספר שכותרתו קוגניציה חברתית. ספר זה שימש בהרחבה כלי המגדיר את התחום המתהווה של הקוגניציה החברתית. מהדורה שנייה פורסמה בשנת 1991, אשר נכתבה תחת הכותרת "קוגניציה חברתית: ממוח לתרבות" אשר הופיעה בשנת 2007. טיילור ערכה מחקר על תהליכי השוואה חברתיים וממשיכה גם היום לערוך ולפרסם מחקרים בנושא קוגניציה חברתית לאורך שנות ה -90 וה -2000.
פסיכולוגיית הבריאות
בסביבות 1976, ג'ודית רודין יצרה קשר עם טיילור, על מנת שתעשה מצגת בנוגע לפרספקטיבה של פסיכולוגיה חברתית על סרטן השד. אך באותה תקופה עוד לא היו מחקרים ששילבו בין פסיכולוגיה חברתית לבריאות. לכן טיילור, וחברה חולת סרטן השד באותה תקופה, סמדר לוין, החליטו לחקור את הקשר בין פסיכולוגיה חברתית למה שידוע כפסיכולוגיית הבריאות. טיילור, בשיתוף עם פסיכולוגים חברתיים נוספים, כגון האוורד פרידמן וכריסטין דנקן-שכטר, סייעו בהתפתחות פסיכולוגיית הבריאות כמומחיות. אך בשל קשיים בפיתוח התחום בהרווארד ובשל המרחק הרב בין בית הספר לרפואה למרכז הקמפוס, טיילור ביקשה מנשיא האוניברסיטה באותה תקופה, דרק בוק, סכום התחלתי לפיתוח תוכנית בפסיכולוגיה חברתית בהרווארד. הוא סיפק 10,000$ הדולר הראשונים לפיתוח התחום בהרווארד. אולם, תקופת עבודתה של טיילור בהרווארד תמה, והיא עברה לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס
בתקופה זו, גברה התעניינותה בדרכי התמודדותן של נשים חולות בסרטן השד. טיילור החלה בסדרת ראיונות אינטנסיבים של החולות ובני זוגן לגבי התנסותם עם המחלה. דרך רעיונות אלו, טיילור גילתה שחלק מאמונותיהן של הנשים היו בדרגה מסוימת אשליות. הן יצרו אמונות אשלייתיות לגבי יכולתן להחלים מהמחלה. מחקרה של טיילור בשנת 1983 על נשים אלו הוביל לפיתוח התיאוריה של טיילור על עיבוד קוגניטיבי. עיבוד קוגניטיבי גורס כי כאשר אדם עומד בפני מצב מסכן חיים, הסתגלותו מתרכזת סביב חיפוש משמעות, השגת שליטה בסיטואציה והגברת ההערכה העצמית. מחקר זה החל את דרכה באחד מהנושאים החשובים בה עסקה, אשליות חיוביות.
אשליות חיוביות
ב 1988, טיילור ועמיתה לתחום ג'ונתן בראון פרסמו מחקר בנושא "אשליות וחלומות: פרספקטיבה פסיכולוגית חברתית על בריאות הנפש", אחד מהכתבים המפורסמים בפסיכולוגיה בכל הזמנים. מחקרה של טיילור על אשליות חיוביות הוא אחד מעבודותיה המשפיעות והידועות. טיילור תיארה את השימוש באשליות חיוביות כך: "יותר מהתפיסה של עצמם, של העולם, ושל העתיד בצורה נכונה, רוב האנשים מתייחסים לעצמם, לנסיבותם, ולעתיד בצורה חיובית יותר ממה שנכון מבחינה אובייקטיבית. אשליות אלו נגלות כברות הסתגלות, וכמקדמות את בריאות הנפש יותר מהחלשתה".
עבודתה של טיילור בשנת 1993 על אשליות חיוביות גררה ביקורת רבה מפסיכולוגים חברתיים רבים. לדוגמה: שדלר, מיימן, ומניס דיווחו על עדויות לאפשרות שאשליות חיוביות אינן ניתנות להסתגלות. אנשים בעלי ראייה חיובית גבוה מדי היו בעלי הסתגלות נמוכה מדי בראיונות קליניים. בנוסף לכך, אנשים בעלי "בריאות נפשית אשלייתית" הם גם בעלי תגובות ביולוגיות חזקות יותר בהשפעת משימות מלחיצות. ממצאים אלו נגדו לממצאיה של טיילור שמצאו שחולי סרטן בעלי אשליות חיוביות היו בעלי אחוזי תמותה פחותים מחולי סרטן ללא אשליות חיוביות. בעקבות זאת טיילור ביצעה מחקרים נוספים שהוכיחו כי חולי איידס (AIDS), בעלי אשליות חיוביות בנוגע ליכולתם להחלים מהמחלה, חיו חיים ארוכים יותר וסיכוייהם לפתח תסמינים אופייניים למחלה היו נמוכים יותר לאורך זמן.
מדעי החברה
באמצע שנות ה-90, טיילור לקחה חלק ברשת מקארתור על מצב כלכלי ובריאות, ופתחה עניין במנגנון המחבר בין מצבים פסיכולוגיים לתוצאות בריאותיות. טיילור, בשיתוף עם קולגות מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, רנה רפטי ותרזה סימאן כותבות מאמר בעיתון פופולרי: "פסיכולוגיית הבריאות: מהי סביבה שאינה בריאה וכיצד היא חודרת תחת העור?". במאמר זה הן חוקרות תהליכים בהם סביבות בעלי גירויים מלחיצים כגון עוני, אלימות, איום, וגורמי לחץ כרוניים אחרים, מובילים להבדלים בתוצאות בריאותיות בהתאם למעמד חברתי כלכלי. טיילור השתמשה בקונספט עומס אלוסטטי, של ברוס מקאוון, הצטברות סימני בלאי על הגוף. בעבודה עקבית עם רפטי וסימאן, טיילור מצאה שסביבות משפחתיות בעלות סיכון, חוזים תופעות כגון לחץ דם וקצב לב גבוהים, מדרון קורטיזול שטוח מוגבה במשימות מעבדתיות מלחיצות. טיילור התעניינה בנוסף בתמיכה חברתית והתקשרותה לביולוגיה. היא חקרה הבדלים תרבותיים ומיניים בתמיכה חברתית וכיצד הם משפיעים על ההסתגלות לאירועי חיים מלחיצים. היא מצאה בנוסף, שאנשים בעלי משאבים פסיכולוגיים סובלים פחות מתגובות הלב וכלי הדם, וציר ההיפותלמוס-בלוטת יותרת המוח-בלוטת יותרת הכליה, ללחץ. התעניינותה בתמיכה חברתית השפיעה על מודל הנטייה וההתיידדות שפיתחה טיילור.
טיילור נעשתה דמות מובילה בתחום המתחדש של מדעי המוח. עבודה זו בשנת כללה מחקר בשימוש בדימות תהודה מגנטית תפקודי (fMRI), שנעשה בשיתוף עם קולגות מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, מתיו ליברמן ונעמי אייזנברגר. באחד המחקרים של טיילור עם עמיתיה בשנת 2006, נמצא שילדים ממשפחות וסביבות בסיכון בעלי ויסות רגשות נמוך בתגובה למצבי לחץ, שניתן לראות ברמה עצבית במחקר נוסף בשנת 2007, נמצא שרמה גבוהה של תמיכה חברתית, הכרחית לתגובות מחלישות נוירואנדוקריניים ללחץ, דרך אקטיבציה מופחתת של אזורי מוח שונים כגון dACC. הם עשו מחקרים נוספים על מוביל הסרטונין, פולימורפיזם, ועל פלאזמה אוקסיטוצין פלאזמה ווזופרסין.
מודל הנטייה וההתיידדות
בשנת 2000, טיילור וקולגות פיתחו את מודל הנטייה וההתיידדות כתגובה ללחץ. מודל זה עומד בניגוד ל"תגובת הילחם או ברח", המצהירה שבעומדנו בפני גורם לחץ מסכן, תגובתנו תהיה מלחמה, או בריחה. בניגוד לכך, הנטייה וההתיידדות מתפתחת מבחינה אבולוציונית וטוענת ש"אנשים, ובמיוחד נשים, פיתחו אמצעים חברתיים להתמודדות עם לחץ, שעירב דאגה לצאצאים, הגנה עליהם בפני נזק, ופניה לקבוצה החברתית להגנה על הפרט וצאצאו." טיילור הניחה שהילחם או ברח לא יהיה הסתגלותי מבחינה אבולוציונית לנשים, כמו לגברים, בגלל היותן אמהות לילדים צעירים. כדבריו של ראגאן גורונג, קולגה של טיילור ומפתח התאוריה:
"מודל ה"הילחם או ברח" מבוסס על ההשערה הפשוטה שגופינו מכין אותנו לפעולה, להילחם עם אויב או לברוח ממנו. אך מעמדה אבולוציונית נשים התפתחו כמטפלות; בייחוס מודל ההילחם וברח לנשים, אם הבחירה היא מלחמה והאישה מפסידה, התוצאה היא הפקרה של צאצא. באותה מידה אם הבחירה היא בבריחה, הבריחה קשה יותר עם הצאצא כאשר אין אפשרות להשאירו מאחור".
על כן, נשים נוהגות ליצור חברויות על מנת למצוא עזרה במצבי לחץ. ממחקרם של טיילור ורפטי נמצא, שבמצבי לחץ נשים בדרך כלל פנו לטפל בילדיהם הפגיעים, לעומתם גברים שהתרחקו מחיי המשפחה. אוקסיטוצין- הורמון רבייה נשי מעורב בדרך כלל בהתחברות בזוגות, ואנדורפינים- חלבונים משככי כאבים, הושערו להיות מנגנונים ביולוגיים בהם אנו משתמשים לנטייה והתיידדות. מתחום מחקר זה, טיילור כתבה: "אינסטינקט הנטייה וההתיידדות: נשים, גברים, והביולוגיה של מערכות יחסים"
דוד פוקס
הרב דוד פוקס (ל' באב ה'תרצ"א, 13 באוגוסט 1931 – כ"א בכסלו ה'תש"פ, 19 בדצמבר 2019) היה רב ישראלי, מחנך ופדגוג, מרבני ישיבת נתיב מאיר, ממייסדי כולל מר"ץ וישיבת חברותא, ומעצב תוכניות להוראת גמרא בבתי הספר והתיכונים הממלכתיים־דתיים.
ביוגרפיה
דוד פוקס נולד בשיקגו בשנת ה'תרצ"א (1931) ליעקב ושרה חנה. למד בבית ספר ובתיכון ממשלתי, ואת לימודי היהדות השלים אחרי הצהרים ב"היברו־סקול". לאחר לימודי התיכון נרשם ללימודי ביולוגיה וכימיה באוניברסיטת שיקגו. בהיותו סטודנט פגש ברב חיים קרייזווירט, ראש ישיבה בבית המדרש לתורה בעיר, והיה לתלמידו המובהק. בעקבות המפגש ביניהם, עזב פוקס את לימודיו באוניברסיטה והחליט להקדיש את חייו לחינוך. שימש כמדריך בתנועת בני עקיבא.
בשנת ה'תשי"ב (1952), בגיל 21, נישא פוקס לברכה לבית ורשבסקי (נפטרה באב ה'תשפ"א, יולי 2021). החל ללמד גמרא בתיכון היהודי "Chicago Jewish Academy" וכן בתלמוד תורה בעיר. במסגרת עבודתו התיידד עם הרב יהודה קופרמן, ומאז נעשו השניים לידידים קרובים במשך כל חייהם.
עלייה ארצה והוראה בנתיב מאיר
בשנת ה'תשי"ז (1957) עלה ארצה, בעקבות ידידו הרב קופרמן, התיישב בשכונת בית וגן בירושלים והחל ללמד בישיבת נתיב מאיר, אז בראשות הרב אריה בינה. הרב פוקס לימד בישיבה כעשרים שנה ונודע כמחנך יוצא דופן, בעיקר בזכות גישתו הייחודית לחינוך ודרכי הוראת הגמרא בהן נקט. במקביל לימד במכללת ירושלים לבנות, בעיקר בנות תוכנית חו"ל, שהגיעו מארצות הברית לשנה בארץ. במסגרת עבודתו בישיבה העמיד תלמידים רבים, ביניהם ידועים כרב והסופר חיים סבתו, הרב יובל שרלו, הרב רא"ם הכהן, הרב רפי פרץ, אלחנן גלט, הרב יעקב מדן, ואחרים.
מאז עלותו ארצה נקשר במיוחד לרב שלמה זלמן אוירבך, אשר עמד בראש ישיבת קול תורה בשכונתו, הושפע ממנו רבות לאורך עשרות שנים והיה לתלמידו המובהק. כן היה מקורב לרב בן ציון פריימן.
כולל מר"ץ, ישיבת חברותא ומסגרות נוספות
באלול ה'תשל"ד (1974), עם ייסוד כולל מר"ץ, הציע הרב אורי כהן לפוקס ללמד הלכה בכולל שנוסד במבשרת ציון. לאחר כשנה, נעתר הרב פוקס והחל ללמד בקביעות בכולל כר"מ. ברבות השנים הפך פוקס לבר־סמכא בהוראת גמרא, והוזמן לבימות רבות ושונות כדי להציג את גישתו הלימודית.
בשנת ה'תשנ"ב (1992), לקראת ייסוד ישיבת חברותא, הזמין הרב שמעון אדלר, תלמידו של פוקס מישיבת נתיב מאיר, את רבו להצטרף להקמת הישיבה ולכתיבת תוכניות הלימוד הייחודיות למסגרתה המותאמת לתלמידים מתקשים. מלבד כתיבת התוכניות, הדריך פוקס את צוות ההוראה בישיבה מדי שבוע.
בשנת ה'תש"ס (2000) שב אדלר, שנתמנה בינתיים לראש מנהל החינוך הממלכתי הדתי (החמ"ד), והזמין את פוקס לייסד קבוצת חשיבה אשר תעסוק בשיפור הדרכים להוראת גמרא בחינוך הדתי. המסגרת הראשונה נקראה "ללמוד וללמד", והיא פעלה בשיתוף קרן וולפסון.
לאחר מכן הועמד פוקס בראש בית המדרש "לפניהם", במסגרתו עסקו עשרה ר"מים מישיבות תיכוניות בשאלת הוראת הגמרא בישיבות התיכוניות. לצד פוקס עמד ד"ר שלמה בן אליהו, אשר הופקד על ההיבטים המקצועיים של תוכניות הלימוד, ההערכה ועוד. התפיסה הפדגוגית שפותחה ב"לפניהם" השפיעה רבות על הלמידה במנהל החינוך הדתי, ובעקבותיה נוצרו תוכניות "תורת חיים" ו"לב לדעת". רבנים רבים מבוגרי התוכנית המשיכו להגדיר עצמם כתלמידיו גם לאחר סיום התוכנית עודד וליווה את הרב דניאל ברק ווינט בפרויקט גמרא סדורה. לדברי הרב ד"ר פנחס היימן, הרב פוקס היה בין תומכי גישת שיטת הרבדים.
פטירתו
הרב דוד פוקס הלך לעולמו ביום חמישי, כ"א בכסלו ה'תש"פ (19 בדצמבר 2019), בהיותו כבן 88, ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
בשנת ה'תשפ"ג, 3 שנים לאחר פטירתו, יזמו תלמידיו פרויקט לזכרו בשבת פרשת וישלח, "שבת ר' דוד", שבה תלמידיו הרבים מסרו שיעורים לזכרו בכל רחבי הארץ.
משפחתו
אחיו פרופ' סימור (שלמה) פוקס, עמד במשך 14 שנים בראש בית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית, יוזם ומקים מכון מנדל למנהיגות ואביו של הבמאי איתן פוקס.
לרב דוד פוקס ואשתו ברכה שבעה ילדים. ביניהם האלוף יהודה פוקס, המשמש מפקד פיקוד המרכז. בנו ארל'ה פוקס הוא מנכ"ל קיבוץ נען. אחת מנכדותיו, רות, נולדה כשהיא סובלת ממוטציה קשה של מחלת סיסטיק פיברוזיס (CF). לצד משפחתה, טיפל בה פוקס במשך השנים, ליווה את הטיפולים בה, והושפע במיוחד מחוויית חייה. היא נפטרה כבת שתים עשרה.
אהרן ששון
אהרן ששון ("המורה"; 1872, בגדאד – 1962, ירושלים) היה מחנך ומשורר יהודי-עיראקי, הנחשב לאחד מאבות הציונות בעיראק.
קורות חיים
ששון נולד בבגדאד, עיראק, בשנת 1872. במקצועו היה מחנך, ונודע בקרב יהודי עיראק בכינוי "המורה". היה אחד המורים הראשונים בבגדאד שלימדו בשיטות מודרניות וביחד עם הרב ד"ר משה ונטורה היו מהראשונים שלימדו עברית בבגדאד בשיטת עברית בעברית. בשנים תרס"ג–תרע"ד (1903–1914) לימד עברית ולימודי קודש בבית ספר של כל ישראל חברים בבגדאד. בשנים תרע"ד–תרפ"ד (1914–1924) לימד בבית ספר "אל-תעאוון" (שלימים נודע בשם "רחל שחמון").
מפעלו החינוכי החשוב ביותר היה הקמת בית הספר העברי "פרדס הילדים" (1924–1935). בבית ספר זה היו שמונה כיתות וכ-15 מורים ועובדים, וששון ייסדו ועמד בראשו. בית הספר היה בעל אוריינטציה ציונית, ניתן בו דגש על לימודי העברית המודרנית ואף הועלו בידי התלמידים מחזות עבריים שהוצגו בפני הקהל הרחב. בית הספר היה מרכז חשוב לפעילות ציונית בבגדאד.
בשנת 1921 היה מהמייסדים של "ההסתדרות הציונית לארם-הנהריים", שריכזה את עיקר הפעילות הציונית בבגדאד, ופעלה באישור שלטונות המנדט הבריטי. לאחר עצמאות ממלכת עיראק ותיקון "חוק האגודות" העיראקי, ההסתדרות ביקשה הכרה רשמית מממשלת עיראק אך נדחתה. עם זאת ההסתדרות המשיכה לפעול תוך העלמת עין מצד הממשלה העיראקית עד שנת 1935. ההסתדרות ארגנה פעילויות רבות להתרמת כספים לקרנות הלאומיות, להפצת הרעיון הציוני, להפצת ידיעת העברית המודרנית ולסיוע לעלייה לארץ ישראל.
בשנת 1925 הוציא לאור את ספרו "שירי התחיה", ספר שירה עברי בן שלושה כרכים שכולל שירים יהודים לאומיים וציונים ובשבח ארץ ישראל. הכרך הראשון של הספר מורכב משירי אהבת-ציון שאסף מהספרות העברית לדורותיה, מעמנואל הרומי ויהודה הלוי לביאליק ונפתלי הרץ אימבר. הכרכים השני והשלישי מורכבים משירים פרי עטו של ששון.
רחוב "אהרון ששון (המורה)" סמוך לשוק מחנה יהודה בירושלים קרוי על שמו בסמטה ללא שם המקבילה לרחוב אלפנדרי, יוצאת מרחוב נבון עד רחוב גיטל דינוביץ.
על השלט נכתב הכיתוב הבא: "מחנך, משורר, איש ציבור ואבי הציונות הדתית בבגדאד ועיראק (תרל"ז - תשכ"ב)".
Witness
Witness (בעברית: עֵד') הוא האלבום האולפן החמישי של הזמרת-יוצרת האמריקאית קייטי פרי. האלבום יצא לאור ב-9 ביוני 2017, על ידי חברת התקליטים קפיטול רקורדס. מתוך האלבום יצאו חמישה סינגלים.
רקע והפקה
אחרי 3 וחצי שנים ליציאת אלבומה ה-4 של פרי Prism, וסיום סיבוב ההופעות "Prismatic World Tour", פרי הכריזה ואמרה למגזין ניו יורק טיימס שהיא מתחילה לחפש ולכתוב חומר לאלבום, היא לקחה הפסקה של כחצי שנה מהקריירה ואמרה שזה למטרת אזירת כוח מנטלי לקראת כתיבת החומר החדש. לאחר ההפסקה, פרי אמרה שישנם 40 שירים "בעבודה" שכתבה ומצאה שהם אופציות לאלבום. לאחר מכן, פרי אמרה לראיין סיקרט שהיא מתחילה לנסות מפיקים חדשים, שילובים שונים וסגנונות שונים. ב-פברואר 2017, פרי אמרה שהאלבום בשבילה היא "התחלה חדשה ישנה" והמוזיקה תהיה שונה, מודרנית וחדשה והייתה גאה בזה. חודש לאחר מכן, אמרה ל-Capital FM שלפני יציאת האלבום, היא מבטיחה שבכל שיר ושיר, היא תתן את מאת האחוזים. בחודש מאי 2017, אמרה פרי למגזין אנטרטיינמנט ויקלי שמתוך כך 40 השירים, 15 מהם נבחרו לאלבום ו-2 נוספים, שמורים לגרסת הדלוקס, כך יוצא שהאלבום יכיל כ-17 שירים.
סיבוב הופעות
ב-14 במאי 2017, פרסמה פרי שאלבומה ייקרא "Witness", והכריזה שתצא לסיבוב ההופעות הנקרא; Witness: The Tour, שעבר באמריקה הצפונית, אירופה ואוסטרליה מ-19 בספטמבר 2017, והסתיים ב-21 באוגוסט 2018.
קישורים חיצוניים
ביקורות
יוברט וילקינס
סר ג'ורג' יוברט וילקינס (באנגלית: Sir (George) Hubert Wilkins; 31 באוקטובר 1888 - 30 בנובמבר 1958) היה חוקר קוטב, גאוגרף, צלם, טייס ואורניתולוג אוסטרלי. אבי הרעיון למעבר צוללת מתחת לקוטב הצפוני. היה הראשון שההגיע לקוטב הימי הצפוני (הקודה המרוחקת ביותר מכל קו חוף באוקיינוס הצפוני).
מלחמת העולם הראשונה ואחריה
במלחמת העולם הראשונה חזר לאוסטרליה והצטרף לחיל האוויר המלכותי האוסטרלי. ב-1918 היה לצלם מלחמה רשמי. ביוני אותה שנה זכה בעיטור צלב ברזל צבאי (Military Cross and Bar) על חילוץ נפגעים במהלך קרב פשנדל. בהמשך קודם לדרגת קפטן ופיקד על יחידת צילום ותיעוד. במהלך אחד הקרבות על קו הינדנבורג נטל פיקוד על יחידת חיילים מחיל המשלוח האמריקאי שאיבדה את מפקדיה וניהל אותה עד חילוצה.
בשנים 1921–1922 הצטרף כאורניתולוג למשלחתם של ארנסט שקלטון וג'ון קווילר רואט מהאי ג'ורג'יה הדרומית לאוקיינוס הדרומי. לאחר ששב, העמיק לחקור בתחום האורניתולוגיה במשך שנתיים במוזיאון הבריטי והתמקד בציפורי אוסטרליה הצפונית.
במימונו של איל ההון ויליאם רנדולף הרסט יצא לטוס מעל אנטארקטיקה. הוא גילה אי סגלגל בצורת כיפה בים ודל לו קרא "אי הרסט" (Hearst Island), על שם מממנו (-69.41667°N, -62.16667°W). כאות תודה העניק הרסט לווילקינס ולכלתו טיסה בצפלין.
מסע נאוטילוס
ב-1930 יזם וילקינס מסע טרנס אטלנטי שיחלוף מתחת לאוקיינוס הארקטי באמצעות צוללת, במטרה לחקור מזג אוויר באזורי הקוטב, שיוכל להעיד על שינויי אקלים. על מנת לממן את המסע, גייס וילקינס תרומות של בעלי הון, ובהם ויליאם רנדולף הרסט שתרם 61,000 דולר, וזאת בתמורה לזכויות על סיפור המסע. וילקינס עצמו תרם מכספו 25,000 דולר.
וילקינס חכר צוללת ותיקת מלחמת העולם לחמש שנים במחיר סמלי של דולר ליום. הוא כינה את הצוללת "נאוטילוס" על שם הצוללת מספרו של ז'ול ורן, 20,000 מיל מתחת למים. לצוללת USS O-12 מודל 1918, שארכה היה 53.34 מטר (175 רגל) ומשקלה 560 טון, חובר מכשיר ייחודי לקידוח בשכבת קרח על מנת לספק חמצן. הצוללת יכלה לתמוך בצוות של 20 איש במשך חמישה ימים. וילקינס הרכיב בקפידה צוות בן 18 איש, בהם בוגרי האקדמיה הימית של ארצות הברית וותיקי צוללות ממלחמת העולם.
תוכנית המסע הייתה שאפתנית וכללה מסע טרנס-אטלנטי לפלימות', אנגליה, משם דרך הים הצפוני לשפיצברגן וממנה, מתחת לכיפת הקרח עד לקוטב הצפוני שם יועד להמתין לצוללת צפלין.
למרות כישלון המסע הצליח וילקינס להוכיח שצוללת מסוגלת לפעול מתחת לכיפת הקרח. הצוללת הראשונה שביצעה משימה זו נקראה אף היא נאוטילוס.
מותו והנצחתו
וילקינס נפטר בארצות הברית וגופתו נשרפה. כחצי שנה לאחר מותו, ב-17 במרץ 1959, פוזר אפרו בקוטב הצפוני על ידי אנשי הצוללת סקייט (SSN-578) שעלתה אל פני השטח בקוטב.
על שמו נקראים מדף הקרח וילקינס באנטארקטיקה, נמל התעופה של ג'יימסטאון, דרום אוסטרליה ומסלול המראה בשדה התעופה של אדלייד. כתביו שמורים במכון לחקר הקטבים שבאוניברסיטת המדינה של אוהיו.
חבל גאולוגי
את השימוש במונח "חבל גאולוגי" ניתן להרחיב לעידן הגאולוגי בו נוצרו סלעיו:
מקור החבלים הגאולוגיים
החבלים הגאולוגיים מוגדרים על-פי התהליכים שיצרו אותם והמבנים שנוצרו בעקבותיהם:
אטומיק קיטן
אטומיק קיטן (אנגלית: Atomic Kitten) היא להקת בנות אנגלית, שמקורה בליברפול. בלהקה חברות ליז מקלרנון ונטשה המילטון. עם השנים חברו לצמד ג׳ני פרוסט (בין השנים 2001-2008), אשר החליפה את חברת ההרכב המקורי קרי קטונה (אשר היוותה מבין חברות הלהקה המקוריות עד לעזיבתה הראשונה ב-2001, אך שבה לאחר האיחוד ב-2012 ועזבה שנית ב-2017 ). חברת הרכב אחרת, היידי ריינג', עזבה את הלהקה לטובת השוגאבייבז. אטומיק קיטן מכרו למעלה מ-12 מיליון אלבומים ושמונה מיליון סינגלים ברחבי העולם. שיריהם, בהם "Whole Again", "Eternal Flame", ו-"The Tide Is High", הצליחו להשתלב בצמרת מצעדי העולם.
היסטוריה
אטומיק קיטן הוקמה ב-1997 על ידי אנדי מקלוסקי, חבר להקת "Orchestral Manoeuvres in the Dark" וכללה את היידי ריינג'. עם זאת, היידי עזבה את הלהקה והשתתפה רק בהקלטות הדמו. שמה המקורי של הלהקה היה "Honeyhead". שם זה שונה בהמשך ל-"Automatic Kittens", ולבסוף קוצר לשם הנוכחי.
הסינגל הראשון של הלהקה, "Right Now", יצא בדצמבר 1999 והשתלב בעשירייה הראשונה של המצעד הבריטי. לאחר הצלחה זו יצאה הלהקה לסיבוב הופעות באסיה. אלבומם הראשון, שנקרא גם הוא "Right Now", יצא ביפן במרץ 2000.
הלהקה התפרקה ב-2004 ובינואר 2008 התאחדה והוציאה את הסינגל "Anyone Who Had a Heart", גרסת כיסוי ללהיט של דיון וורוויק מ-1963; הסינגל הגיע למקום ה-77 במצעד הסינגלים הבריטי. לאחר מכן התפרקה הלהקה שוב וחזרה לפעול ב-2012 באמצעות ספיישל מיוחד אשר שודר בערוץ ITV2 ביחד עם קרי קטונה (אחת מחברות ההרכב המקורי) במקום ג׳ני פרוסט (אשר פרשה מעסקי הבידור באותה שנה). 5 שנים לאחר מכן עוזבת קטונה בשנית לאור שמועות על סכסוך עם נטשה המילטון, אך עם זאת, לא שוחררה סיבה רשמית לעזיבתה , מה שהוביל את המילטון ומקלרנון להמשיך את ההרכב כצמד.
ספסרטין
ספסרטין (בעבר היה מכונה גם ספסרטיט) – מינרל נזוסיליקטי השייך לקבוצת הגארנט.
תכונות
נוסחת המבנה הכימי של ספסרטין טהור היא Mn+23Al2(SiO4)3, אם כי בדרך כלל נוכחים במינרל יסודות נוספים בכמויות קטנות. ספסרטין משתתף בשורות איזומורפיות (מצב בו אטום אחד או יותר במבנה המינרל יכולים להיות מוחלפים על ידי אטומים אחרים מבלי שיחול שינוי במבנה המינרל) עם המינרלים פירופ (Mg3Al2(SiO4)3), ואלמנדין (Fe+23Al2(SiO4)3) הידועים באופן קיבוצי כקבוצת הפיראלספיט (פירופ, אלמנדין, ספסרטין), כשמגנזיום וברזל מחליפים את המנגן במבנה הספסרטין.
אופטית המינרל הוא איזוטרופי, אך למרות זאת יש דגימות בהן המינרל הוא דו-צירי בצורה חריגה. מקדם השבירה הממוצע של הספסרטין הוא 1.8, והנפיצה שלו חלשה. צבעו הנפוץ של הספסרטין הוא אדום עד כתום.
הספסרטין נתגלה לראשונה בשנת 1832 במחצבת זומר (Sommer) שברכס הרי ספסרט (Spessart), סמוך לעיירה הייבאך (Haibach), שבנפת אשפנבורג (Aschaffenburg) במדינת בוואריה שבגרמניה. מקור שם המינרל הוא ברכס ההרים בו נתגלה לראשונה.
שימושים
השימוש המסחרי הנפוץ ביותר הוא כאבן חן. הקשיות הגבוהה יחסית, והגוונים האדומים שלו הפכו אותו לאבן חן פופולרית, אם כי ספסרטין באיכות של אבן חן הוא נדיר למדי.
מקור ותפוצה
הספסרטין מופיע בעיקר בפגמטיטים גרניטיים, בגרניט, בריוליט ובסוגי סלע נלווים. כמו גם בסלעים מותמרים בדרגה נמוכה ובינונית כדוגמת פיליט, ובסלעי סקארן וסלעים עשירים במנגן שעברו מטאסומטיזם.
המקורות העיקריים לספסרטין באיכות של אבן חן הם סרי לנקה ומדינת מינאס ז'ראיס ברזיל. ספסרטין בגוון של צהוב תפוז נמצא בטסיליזינה (Tsilaizina) ובאנז'נאבונוניה (Anjanabonoina) שבמדגסקר. ספסרטין בגוון אדום-סגול נמצא בסלעי הריוליט באזור נתרופ (Nathrop) שבמחוז צ'אפי (Chafee) במדינת קולורדו, ובמדינת מיין שבארצות הברית. מקומות נוספים בהם אפשר למצוא ספסרטין כוללים את רכס הרי ספסרט (Spessart), סמוך לעיירה הייבאך (Haibach), שבנפת אשפנבורג (Aschaffenburg) במדינת בוואריה שבגרמניה (שם נמצא המינרל לראשונה); סריפוס שבאיים הקיקלאדיים שביוון; מארינפלוס (Mariefluss) שבנמיביה; ברוקן היל שבמדינת ניו סאות' ויילס באוסטרליה; ובהר סנט-אילר בפרובינציית קוויבק שבקנדה.
בישראל ניתן למצוא ספסרטין (אם כי לא באיכות של אבן חן) באפליטים ובסלעי הגרניט של נחל שלמה באזור אילת.
הפלגת הרקולס
הפלגת הרקולס  היה השם שניתן למבצע הקפת יבשת אפריקה על ידי שתי פריגטות של חיל הים הישראלי, מזירת הים התיכון לזירת הים האדום במסלול של כ-13,000 מייל ימי (כ-24,000 קילומטרים). הפריגטות אח"י מזנק (ק-32) ואח"י מבטח (ק-28) הפליגו מחיפה לשארם א-שייח', זו אחר זו, מסביב ליבשת אפריקה. משך המבצע היה כחודשיים, מ-12 בנובמבר 1956, כאשר יצאה אח"י מזנק (ק-32) מחיפה, עד 16 ינואר 1957, כאשר אח"י משגב (ק-30) חזרה לחיפה.
מטרת ההפלגה
היערכות כלי שיט בים האדום לאבטחת שייט חופשי לאילת.
ניסיון עבר
הפריגטות ערכו הפלגות ארוכות בים התיכון. בשנת 1954 ערכו את הפלגת 'מבצע תיכון' בו ביקרו במספר נמלים ושהו זמן רב מחוץ לישראל. הפריגטה אח"י משגב (ק-30) בפיקוד אדוארד שרון, ביצעה הפלגת אימון לקורס חובלים מחזור ד' את מבצע משווה. הפריגטה יצאה ב-15 פברואר 1955 מנמל חיפה וחזרה ב-2 יוני 1955. במהלך הפלגתה בים התיכון נקלעה לסערה עזה ועברה אותה בלי נזקים. תדלקה בגיברלטר המשיכה לפריטאון בסיירה לאון חצתה את קו המשווה והגיעה לנמל קייפטאון, הקיפה את קצה יבשת אפריקה ונכנסה ללורנצו מרקס במוזמביק שהייתה אז בשלטון פורטוגל. במהלך 108 ימי המסע עברה הפריגטה 18,000 מיל ימי, חצתה פעמיים את קו המשווה ונכנסה ל-11 נמלים. הניסיון שנרכש נתן ביטחון ביכולת הפריגטות לצאת להפלגת הרקולס.
הכנות להפלגה
בתום הקרבות ב-5 בנובמבר 1956, הייתה כל סיני - פרט לרצועה צרה ליד התעלה- בידי ישראל. כולל השליטה במפרץ אילת בשארם א-שייח' ובאזור המֵצרים בראס נצרני, ששם היו מוצבים התותחים המצריים שחסמו את המעבר, איי טיראן וסנפיר ורוב החלק של מפרץ סואץ.
על ממשלת ישראל הופעלו לחצים רבים וב-8 בנובמבר הכריז דוד בן-גוריון על כך שישראל מסכימה לסגת מהשטחים שכבשה בסיני. עם זאת, כדי לממש את אבטחת השייט החופשי לאילת וממנה, החליטה ממשלת ישראל, להפגין נוכחות כח ימי באזור על ידי משלוח של שלש פריגטות להקפת אפריקה ולהגיע לאילת דרך הים האדום.
הפלגת אח"י מזנק
כל אחת משלוש הפריגטות הפליגה לבדה להקפת אפריקה כדי להגיע לים האדום. בדרכה נכנסת לתדלוק בנמלים: פלרמו בסיציליה, דקר בסנגל, קייפטאון בדרום אפריקה, ביירה במוזמביק וג'יבוטי שהייתה אז בשלטון צרפתי, הפלגה לאורך 12,500 מייל ימי במשך 54 יום. מהירות ממוצעת על הנתיב 14 קשר
מחיפה לפלרמו ודקר
ב-12 בנובמבר 1956 בשעה 17:00 יצאה אח"י מזנק (ק-32) לים – לאחר שחיפה והר הכרמל נעלמו באופק הרחוק, נתבשרו אנשי הצוות כי הם עומדים להקיף את אפריקה בדרכם לפרוץ את המֵצרים ולהגיע לאילת. ב-15 בנובמבר לפני הצהריים עברו בתעלת מסינה. משם בדרך לפלרמו התפתח מזג אוויר סוער ופריגטה הגיעה ונכנסה לנמל ב-16 בנובמבר בבוקר. מילוי דלק ללא חופשה בחוף ובערב יציאה. ב-19 בנובמבר בשעות הבוקר עוברת הפריגטה את מיצר גיברלטר - גלים חזקים. ב-21/11 נכנסת האנייה לסערה חזקה מאוד. למחרת הגלים חזקים מאחור והחום עולה. ומגיעים ב-23 בנובמבר בבוקר נכנסים לנמל דקר בסנגל הצרפתית. פוגשים את אוניית צים א.מ. יהודה, ממלאים דלק וזוכים לחופשת חוף.
מסנגל - לקייפטאון
ב-24 בנובמבר בשעות הערב יוצאת הפריגטה מנמל דקר ומפליגים דרומה. מזג אוויר חם. בדרך ליווי על ידי דולפינים בלהקות ומדי פעם גשם שוטף. ב־27 בנובמבר בשעות הערב חצתה אח"י מזנק את קו המשווה מצפון לדרום. ב-28/11 בשעות הבוקר טקס טבילה בבריכת הדלק הצוות כולל המפקד לוקח חלק בחגיגות מעבר קו המשווה. בערב מסיבת חנוכה בירכתי הפריגטה. ב-4/12 סערה בים, בשעה 20:00 זריקת עוגן במפרץ לפני הנמל. ב-5 בדצמבר בשעות הבוקר נכנסת הפריגטה לנמל קייפטאון. מפקד האנייה ניסה להקטין את החשיפה אך הקהילה היהודית במקום שהופתעה יצאה מגדרה. במשך יומיים היו ביקורים של הימאים בחוף ושל המקומיים באניה.
מקייפטאון למוזמביק וג'יבוטי
לאחר יומיים מנוחה וביקורים יוצאת הפריגטה מקייפטאון ב-7 בדצמבר בבוקר לים סוער. ב-9 בדצמבר עוקפים את כף התקווה הטובה ונכנסים לאוקיינוס ההודי ים סוער. ב-11 בדצמבר אחרי הצהריים נכנסים לנמל ביירה במוזמביק מתדלקים יוצאים לחופשת חוף כולל סיור בג'ונגל. סגל השלטונות הפורטוגזים מגיע לביקור בפריגטה. למחרת אחרי הצהריים עוזבים את נמל ביירה. ים שקט עוברים ליד איי קומורו ומבחינים בעצי הקוקוס. ב-15 בדצמבר תקלה באחת המכונות מפליגים על מכונה אחת. ב-16 בדצמבר בשעה 16:20 מעבר קו המשווה מדרום לצפון - חגיגות מעטות יותר מהמעבר הראשון. ב-17 בדצמבר גלי גיבוע חזקים הפריגטה מיטלטלת לצדדים ב-18 בדצמבר בערב עוקפים את קרן אפריקה ונכנסים למפרץ עדן. בבוקר 20 בדצמבר כניסה לנמל ג'יבוטי פוגשים עיר יפה ונקייה השפה צרפתית וערבית. מתדלקים מקבלים משלחת של השלטונות הצרפתיים במקום. אנשי הצוות יורדים לסיור קצר בעיר ונתקלים בתגובות עוינות של המקומיים. רכשת מזכרות פסלוני פילים שחורים וסנדלי אצבע מגומי שנקראו זמן רב "ג'יבוטים".
מג'יבוטי לשארם א-שייח' ואילת
ב-21 בדצמבר בשעות לפני הצהריים עוזבים את נמל ג'יבוטי ובשעה 14:07 עוברים במצרי באב אל-מנדב ונכנסים אל הים האדום. מפקד האנייה מכריז ברמקול ב-24 בדצמבר בשעות הערב מגיעים לשארם א-שייח' ומתקבלים בשמחה על ידי אנשי צה"ל. מיד מתקיימת מסיבה עם שני כבשים הנצלות על האש מתנת מרדכי לימון מנהל חברת אינקודה. קציני מפקדת חיל הים ואחרים קיבלו הזמנות בכתב למסיבת קבלת פנים על סיפון אח"י מזנק לשעה 21:00 24 בדצמבר והמשיכו איתה לאילת. וכך, עם מצטרפים רבים על הסיפון יוצאת אח"י מזנק בבוקר 25 בדצמבר משארם א-שייח', עוברים במיצרי טירן וממשיכים לאילת.
קבלת פנים באילת
ב-25 בדצמבר שעה 17:00 מגיעה אח"י מזנק לקרבת נמל אילת ומטילה עוגן. ההפלגה של אח"י מזנק הגיעה לסיומה. סוף המסע סימן לאנשי המילואים בצוות שחרור מהשירות. אנשי אילת קיבלו את האנייה בשמחה רבה. נתן אלתרמן נתן ביטוי לכך בשירו "מזנק" שפורסם בטור השביעי באותו שבוע. היות שהיו פריגטות נוספות בדרך הוצנעה הידיעה למקום האחרון בחדשות קול ישראל. אך כל העיתונים כיסו את הנושא בכתבות.
הפלגת אח"י מבטח
ממוזער|250px|תרשים הפלגת הרקולס של [[אח"י מבטח (ק-28) דצמבר 1956.{[ביאור|דף פתיחה בחוברת איורים של ירון ליואי שהוכנה והופצה לצוות במהלך ההפלגה.]] בתקופה הקצרה בה הופעלה אח"י מבטח (ק-28) במבצע קדש התגלו ליקויים המחייבים טיפול. ב-6 בנובמבר נערך בלב ים טקס שחרור אנשי המילואים. אך בחזרתה לנמל נקרא מפקדה סא"ל יהודה בן-רון למפקדת חיל הים וקיבל הוראה להכין את הפריגטה להפלגה לאילת. המועד הקרוב ביותר שנראה אפשרי היה ל-27 בנובמבר 1956. אך הייתה דרישה להקדים ונקבע לצאת מחיפה ב-19 בנובמבר 1956. קיצור תקופת ההכנות גרם עומס רב. בין היתר הגיעו מדים לצוות במידות גדולות מאוד.
מחיפה לפלרמו
ההפלגה עברה עם מספר תקלות שתוקנו על ידי צוות המכונה. הרוח המזרחית סייעה ונתנה פיצוי לעיכובים. מעבר מיצר מסינה נעשה 12 שעות לפני המועד שתוכנן. ב-23 בנובמבר נכנסה הפריגטה לנמל פלרמו התדלוק החל רק ב23:00 ולאחר שלוש שעות יצאה מהנמל לכיוון דקאר.
מפלרמו לדקאר
בקרבת חופי אלג'יר עבר מעל האנייה מטוס סיור צרפתי. הדרך עברה בצורה חלקה רק 400 מיל לפני הנמל התקלקל המצפן החשמלי לא היו חלקים לתקנו והניהוג נעשה לפי מצפן מגנטי. בצהרי 30 בנובמבר הגיעה האנייה למפרץ דקאר ונכנסה אל הרציף הצי הצרפתי. קצין קישור מהצי המתין וסייע ככל יכלתו. תדלוק יעשה ישר ממכלית, החלפת דולרים למטבע מקומי ונתנה רשות לאנשי הצוות לרדת לחוף בלבוש אזרחי. בדקאר אוכלוסייה יוצאי סוריה והופעה הפגנתית במדי ישראל הייתה עשויה לגרום בעיות. נמצא טכנאי שתיקן את מצפן הג'ירו בכך ש"השאיל" חלק תקין מאחת מאוניות הצי הצרפתי במקום. מפקד האנייה ביקר את האדמירל מפקד הצי במקום והשיחה נסבה על הפעילות באזור פורט סעיד בעת מבצע מוסקטר.
מדקאר לקייפטאון
הדרך עברה ללא בעיות מיוחדות. ב-5 בדצמבר חוצה הפריגטה את קו המשווה ונערך הטקס חציית המשווה המסורת. ב-13 בדצמבר 1956 בשעה 8 בבוקר נכנס לקייפטאון. התברר כי הצירות המצרית דרשה למנוע את הביקור. נעשתה מסיבת עיתונאים שקיבלו מידע והתבקשו שלא לפרסם. ופגישות עם אנשי הקהילה היהודית. השאיפה של הצוות להאריך את הביקור עד אחרי השבת לא צלחה. הקהילה תרמה חליפת עבוד מכנסי ג'ינס וחולצה כחולה לכל אחד מהימאים. ביום ששי 14 בדצמבר לפני כניסת השבת, בערפל כבד, יצאה האנייה מקייפטאון ויעדה נמל ביירה במוזמביק.
ביירה וג'יבוטי
ההפלגה לביירה ללא בעיות מיוחדות. הנמל נמצא בין שני נהרות גדולים והכניסה בתעלה צרה ומתפתלת. השלטונות הפורטוגלים היו יעילים במיוחד. תוך 12 שעות יצאה הפריגטה מתודלקת לכיוון ג'יבוטי. בנמל ביירה אליו הגיעו ב-21 בדצמבר רכשו כמות גדולה של בננות וקוקוסים שהספיקה להם עד סוף ההפלגה ויצאו למחרת. ב-28 בדצמבר הגיעה אח"י מבטח לנמל ג'יבוטי. במקום הייתה הסיירת הבריטית "ניו פאונדלנד" ומספר משחתות צרפתיות. נעכה פגישה של נציגי הכוחות שלחמו במפרץ סואץ. מפקד הסיירת הבריטית שיתף את מפקד הפריגטה בנתוני המודיעין על הכוחות המצרים ב. אנשי הצוות עשו הכרה לראשונה עם סנדלי אצבע רכשו מהם וגם פסלוני פילים שחורים. ב-29 בדצמבר במוצאי השבת יצאה המבטח מג'יבוטי ובאותו הלילה עברה במיצרי בב אל-מנדב ונכנסה לים האדום. תעלת סואץ חסומה וכל החופים הם של מדינות ערב מכאן שכל כלי שיט שיתגלה יהיה עוין. על כן האנייה הפליגה בכוננות מלאה.
פרסומים פנימיים
באח"י מבטח (ק-28) הצטבר צוות מושכי עט: מידד גיסין, אורי פורת וירון ליואי המאייר. ועד למען החייל בחיפה תרם לפני היציאה מכונת שכפול ועם מכונת הכתיבה של האנייה יצרו במהלך ההפלגה 36 גליונות של ביטאון הצוות "קרש" בו ליקטו וערכו את החדשות שנקלטו במכשירהקשר וברדיו. ירון ליואי בעזרת אליעזר הרצברג הפיק חוברת איורים וקריקטורות. נערכה תחרות לכתיבת סיפורים שהניבה תיאורים תוססים על חוויות במהלך ההפלגה. המראות לאורך ההפלגה הארוכה היו מעניינים מאוד: לווייתנים ודולפינים שליוו את האנייה והתחרו מתחת לחרטום. דגים מעופפים רבים שבלילה נחתו על הסיפון ונאספו למחבת המטבח.
הפלגת אח"י משגב
אח"י משגב (ק-30), בפיקוד רס"ן יצחק גזית (סמברג), יצאה מחיפה ב-26 נובמבר 1956 והפליגה באותו מסלול ונמלי ביניים כמו קודמותיה. סדר היום באונייה התחלק לפני הצהריים עבודות תחזוקה ואחרי הצהריים אימונים. מצב הים היה סביר והפריגטה הקדימה את לוח הזמנים. בקרבת הסטרומבולי עצרה ל-12 שעות כדי לסיים צביעה חיצונית של האנייה. בפלרמו הצטיידה במזון ומים. במערב הים התיכון נקלעה לסערה שנמשכה כשלושה ימים ונאלצה להוריד מהירות. בתכנון הייתה רזרבה מספקת והפריגטה הגיעה לדקר מספר שעות לפני המועד המתוכנן. נמל דקר היה עמוס ביותר עקב סגירת תעלת סואץ וחל עיכוב בהספקת הדלק. היציאה נעשתה רק לאחר חצות. והדרך לאורך חוף מערב אפריקה ארכה 9.5 יממות ועברה ללא קשיים מיוחדים. גם כאן הקדימה את התוכנית בחצי יום. ב-18 בדצמבר הגיעה הפריגטה למפרץ לפני קייפטאון. במקום התחוללה רוח חזקה ביותר והורגש גם זרם נגדי. הפריגטה עגנה כשעתיים ולאחר מכן נכנסה לנמל הישן. היה צורך לבצע תיקונים במיסבי מכונת ההגה וכן למצפן הג'ירו. משך התיקון הוערך ל-3 יממות.
שינוי כיוון
באותו לילה של הכניסה לנמל קיבלה אח"י משגב (ק-30) אישור להארכת העמידה בקייפטאון ביומיים לצורך התיקונים והוראה לחזור על עקבותיה לחיפה. החלטה נבעה משיקולי המטה הכללי להסתפק בשתי פריגטות בים האדום. ההפלגה לדקר נעשתה עם דוד קיטור יחיד ונמשכה 12 יממות. מצב הים היה 3–4 בופור. בדקר שהתה אח"י משגב (ק-30) 24 שעות לתדלוק והצטיידות ויצאה משם לנאפולי. בנאפולי שהתה 24 שעות לתדלוק ומנוחה. המשיכה והגיעה לחיפה ב-16 בינואר 1957 בשעה 07:00. לאחר הכניסה השתחררו אנשי המילואים ובכך הגיע "מבצע הרקולס" לסיומו.
הפלגות מאוחרות יותר
לאחר כשנה נמכרו שתי הפריגטות לסרי לנקה והועברו אליה בהפלגה. ממשלת סרי לנקה בניגוד לעצה הישראלית ביקשו רשות ממצרים לעבור במיצרי טירן וקיבלו תשובה שלילית. חיל הים העביר את הפריגטות לסרי לנקה. ראשונה נמסרה אח"י מבטח (ק-28) בפיקוד נפתלי רוזן בהעברה בלב ים בדרום הים האדום. אח"י מזנק (ק-32) בפיקוד מנחם כהן (קצין) הפליגה עם צוות ישראלי לסרי לנקה ונמסרה בטרינקומאלי. הצוות חזר בטיסה.
לאחר מלחמת יום הכיפורים הועברו שש ספינות סער ושלוש נחתות 60 מטר, סביב אפריקה בנתיב דומה אל הים האדום. זוג ספינות סער 4 - אח"י רשף ואח"י קשת בפיקוד סא"ל גדעון רז הועברו בהפלגת מוניטין והגיעו לשארם א-שייח' ב-1 באפריל 1974. זוג שני של ספינות סער 4 - אח"י רומח (סער 4) ואח"י כידון (סער 4), בפיקוד סא"ל אברהם אשור, הועברו בהפלגת בציר ענבים והגיעו לשארם א-שייח' ב-16 באוקטובר 1974. זוג שלישי של ספינות סער 2 - אח"י חיפה (סער 2) ואח"י עכו בפיקוד סא"ל אברהם בן שושן הועברו בהפלגת יופי והגיעו לשארם א-שייח' ב-1975.
שלושת הנחתות מדגם 60 מטר עברו את המסלול כשהן מפליגות כל אחת בנפרד, בדומה לפריגטות - הפלגת ציפור עדן.
מייק דוגן
מייק דוגן (באנגלית: Mike Duggan; נולד ב-15 ביולי 1958) הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כראש עיריית דטרויט שבמישיגן.
ביוגרפיה
דוגן נולד בדטרויט ולמד בתיכון קתולי בעיר. הוא בעל תואר ראשון מאוניברסיטת מישיגן ותואר JD מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן. הוא נשוי ללורי ואב לארבעה ילדים
דוגן שירת כתובע המחוזי של מחוז ויין ולאחר מכן כמנכ"ל המרכז הרפואי של דטרויט.
ג'ון לינל
ג'ון לינל (באנגלית: John Linnell; 16 ביוני 1792 – 20 בינואר 1882) היה חרט אנגלי, וצייר פורטרטים ונוף. הוא היה חוקר טבע ומתחרה עם האמן ג'ון קונסטבל. היה לו חיבה לאמנות הצפון אירופית של הרנסאנס, במיוחד לאלברכט דירר. הוא התיידד עם אדוארד תומאס דניאל, ועם ויליאם בלייק.
ביוגרפיה ועבודה
ג'ון לינל נולד בבלומסברי, לונדון ב-16 ביוני 1792, שם אביו היה מעצב בזהב. הוא היה בקשר עם אמנים מגיל צעיר, ובגיל עשר צייר ומכר דיוקנאות שצייר בגיר ובעפרון. המורה הראשון שלו לאמנות היה האמן יליד אמריקה, בנג'מין וסט, והוא בילה שנה בביתו של הצייר ג'ון וארלי, שם היו גם ויליאם האנט וויליאם מולרידי ותלמידים אחרים. בשנת 1805 התקבל ללימודים בהאקדמיה המלכותית לאמנויות, שם השיג מדליות לרישום, דוגמנות ופיסול. הוא הוכשר כחרט, וביצע חריטה של "קבורת שאול" של וארלי.
בשנת 1808 עבר ג'ון לינל בן ה-16 לביתו של הצייר ויליאם מולרידי, שאשתו האשימה אותו בבגידה בנשים וגברים אחרים. הקשר של ג'ון לינל עם ויליאם מולרידי גרם אולי לפירוק הנישואים של מולרידי.
מאוחר יותר בחייו, עסק לינל בחריטה, והוציא לאור בשנת 1833 סדרת תחריטים מציורי הקיר של מיכלאנג'לו בקפלה הסיסטינית, ובשנת 1840 פיקח על מבחר הלוחות מהתמונות בארמון בקינגהאם, אחת מהן, נוף טיציאני, אותו חרט בעצמו. בהתחלה הוא פרנס את עצמו בעיקר בציור מיניאטורות ובביצוע דיוקנאות גדולים יותר, כמו דמותם של מולרידי, ריצ'רד וואטלי, פיל ותומאס קרלייל.
הוא צייר נושאים שונים כמו "המטיף סנט ג'ון", "ברית אברהם" ו"מסע לאמויאוס", שבהם הנוף בולט בדרך כלל, אך לדמויות יש חשיבות מספיקה כדי לספק את כותרת היצירה. אך שמו התפרסם בעיקר בציור נופים לשמם. עבודותיו עוסקות בדרך כלל בסצנה כלשהי של נוף אנגלי חסר אירועים אופייני, אשר מרשים על ידי אפקט של זריחה או שקיעה. הם מלאים בתחושה פואטית אמיתית, ועשירים וזוהרים בצבעם.
לינל הקפיד על מחירים גבוהים עבור תמונותיו, ובשנת 1850 הוא רכש נכס ברדהיל, סארי, שם התגורר עד מותו ב-20 בינואר 1882, וצייר עד השנים האחרונות לחייו. הוא הקדיש את עצמו לציור נופים, בעיקר של צפון דאונס וקנטיש וולד.
בשעות הפנאי שלו הוא עסק בחקר המקרא, והוא פרסם כמה חוברות ומאמרים על ביקורת המקרא. לינל היה אחד החברים הטובים והפטרונים האדיבים ביותר של ויליאם בלייק. הוא העניק לו את שתי עבודות גדולות ושילם לו 150 ליש"ט עבור רישומים ותחריטים לספר איוב, וסכום דומה לאלה המלווים את הספר של דנטה אליגיירי.
שמעון צבר
שמעון צבר (5 במרץ 1926 - 19 במרץ 2007) היה סופר, מאייר, קומיקסאי, צייר, קריקטוריסט ופובליציסט ישראלי. היגר ללונדון עקב התנגדותו למדיניות ישראל.
ביוגרפיה
צבר נולד בתל אביב בשם שמעון הרטפלד למשפחה של בעלי מלאכה. כשהיה פעוט בן כשנתיים היגרו הוריו חזרה לפולין, והשתקעו בעיר לודז'. המשפחה שהתה בפולין כמה שנים ושבה לארץ ישראל בשנת 1935. הוריו היו מוכרי עופות בשוק הכרמל. שמעון הצעיר למד תחילה במסגרת דתית, בבית הספר העממי דתי ביל"ו בשדרות רוטשילד (כיום הישיבה לאמנויות ולמדעים בר-אילן), ואחר כך בבית ספר תיכון חילוני. כישרונו לציור נתגלה בגיל צעיר מאוד, ובצד לימודיו הכלליים למד ציור במכון אבני הישן. צבר, שגדל כנער חבר בית"ר, היה חבר מחתרת הלח"י, ואף היה במשך כשנה (1945–1946) אסיר במחנה המעצר בלטרון. לאחר מכן גויס לפלמ"ח, השתתף בקרבות על ירושלים, ואף נפצע בשכונת שייח' ג'ראח. לאחר שחרורו שירת בצבא הקבע כצייר המערכת והעורך הגרפי של "במחנה". באותה עת מבחר מהקריקטורות והאיורים שלו פורסמו בעיתונים "דבר", "דבר השבוע", "על המשמר", "בשער", "ניב לנוער חבר הקבוצות" ו"במחנה", ונאספו לספר תחת השם "קוצו של צבר", שיצא לאור ב-1951. בין השנים 1954–1960 פרסם טור קבוע בעיתון "הארץ", "בעיני צבר", שבו שילב גם קריקטורות ואיורים. בשנים 1960–1962 כתב טור ופרסם קריקטורות בעיתון "העולם הזה". עד מלחמת ששת הימים נתנה מערכת עיתון "הארץ" גיבוי מלא לדעותיו השנויות במחלוקת, אך לאחר המלחמה, התרבו מספר הקוראים שביטלו את מינוים על העיתון במחאה על כתיבתו מעוררת המחלוקת של צבר. הוא היה לחבר ב"קבוצת העשרה", קבוצה בת עשרה ציירים צעירים בוגרי "הסטודיה" של יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי, שקראה תיגר על האומנות המופשטת של חברי הקבוצה השלטת באומנות בישראל דאז, "אופקים חדשים", וקראה ליצור אומנות ריאליסטית ובעלת סממנים מקומיים של החיים בישראל. עבור צבר, האומנות המופשטת של "אופקים חדשים" הייתה אומנות של האינטליגנציה הזעיר-בורגנית, אומנות המנותקת מהמציאות ומההמונים. בשנת 1953 הצטרף למק"י. מאוחר יותר פרש מן המפלגה כשהבין שהוא אדם א-פוליטי במהותו.
בשנת 1954 הציג תערוכת יחיד בגלריה לאמנות כ"ץ בתל אביב. אחת מעבודותיו הבולטות בתל אביב משנות ה-50, על אף הזנחתה, היא בריכת נוי שתכנן ועיצב בפתח גן העצמאות, בקצה רחוב נורדאו. במשך השנים התמלאה הבריכה בחול והעיטורים הייחודיים על דפנותיה נשחקו, אולם ב-2009 היא שופצה במסגרת שיקומו של גן העצמאות, ועיטורי הפסיפס של צבר שוחזרו בנאמנות לעיצובו המקורי.