cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קטניות
מאפיינים
לקטניות תכונה ייחודית של קיבוע חנקן אטמוספירי, בעזרת חיידקים סימביוטיים המכונים ריזוביום (rhizobia), החיים על שורשיהן. לתכונה זו חשיבות רבה באקולוגיה ובחקלאות, משום שהיא מאפשרת את העשרת הקרקע בחומרי הזנה, לאחר שנצרכו על ידי גידולים חקלאיים או על ידי הפרעה כגון שרפה. תכונה זו גורמת גם לתכולת חלבון גבוהה יותר בקטניות, בהשוואה לצמחים אחרים.
הזרעים של הקטניות משמשים מרכיב חשוב במאכל האדם, והם בעלי ערך תזונתי רב הכולל חלבונים, פחמימות, סיבים, וויטמינים שונים מקבוצת ה-B.
טקסונומיה
מִשְׁפַּחַת הַקִּטְנִיּוֹת כוללת שלוש תת-משפחות:
בעבר, לפני שנת 2009, כל אחת משלושת תת-משפחות המצוינות למעלה נחשבה למשפחה שעמדה בפני עצמה. בשנת 2009 פורסמה רשימה של סדרות ומשפחות של צמחים מכוסי הזרע (Angiosperms) המכונה APG III. ברשימה זו בוטלו שלושת המשפחות ואוחדו עם משפחת הקטניות. איחוד זה אושרר ברשימה APG IV לפי המידע הסיסטמטי, הפילוגנטי והאבולוציוני שעמד לרשות קבוצת הטקסונומיים המכונה APG) Group Phylogeny Angiosperm) מינים נפוצים: אפונה, עדשים, אגוז אדמה, שעועית, חומוס, פול, פולי סויה, תורמוס, בקיה, אספסת, מש ואזוקי.
בישול
רבים משרים את הקטניות במים לפני בישולם. ישנן כמה תועלות מן ההשריה:
בישראל
כבמקומות רבים אחרים בעולם, לקטניות מקום חשוב בצמחיית הבר של ארץ ישראל. מבחינה מספרית, 313 מינים של קטניות צומחים בר בארץ, ומבחינה איכותית, כמה מהמינים הם שולטים בבית הגידול שלהם ומאפיינים אותם, כדוגמת:
חלק ממיני הקטניות בארץ הם אנדמיים לארץ ישראל, כדוגמת תלתן דגול, וחלקם עצי נוי מיובאים כדוגמת: צחר כחלחל, קליאנדרה קליפורנית ושיטה כחלחלה. במסעדות מזרחיות נהוג להשרות קטניות כגון חומוס ופול במהלך הלילה עד לבישולם ביום המחרת.
איסור אכילת קטניות בפסח
בתקופת חג הפסח נוהגים האשכנזים וחלק מבני עדות נוספות שלא לאכול קטניות. ההגדרות של קטניות במנהג זה שונות מההגדרות המקובלות במדע, מפני שחלק מהטעמים לאיסור זה הוא הדמיון של הקטניות לחמשת מיני דגן והחשש לעירוב ביניהם, ולכן נאסרו תבלינים וזרעים רבים (על אף שאינם נכללים בהגדרה הבוטנית של קטניות). דוגמה לכך הוא האורז הכלול במנהג הקטניות, אך אינו נכלל בהגדרה הבוטנית שלהן.
גורנה אוריאחוביצה
גורנה אוריאחוביצה (בולגרית Горна Оряховица) היא עיר בצפון בולגריה בשטח מחוז וליקו טרנובו, ומהווה את העיר השלישית בגודלה במחוז מבחינת כמות האוכלוסין. העיר מרוחקת 230 קילומטרים מהבירה סופיה, 220 קילומטרים מהעיר וארנה, 100 קילומטרים מהעיר רוסה ו-7 קילומטרים מעיר הבירה של המחוז וליקו טרנובו. בעיר שורר אקלים ממוזג והטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 12.5oc.
היסטוריה
היישוב חזר לשגשג רק בראשית המאה ה-19, עידן התחייה הבולגרית ובעיר נבנו מוסדות ציבור, דת וחינוך. ב-1870 זכה היישוב למעמד של עיר. ב-1876, במהלך מרד אפריל הבולגרי כנגד העות'מאנים הייתה העיר מרכז יציאה לכוחות המורדים בצפון בולגריה ורבים מבניה התנדבו בהמשך למיליציית המתנדבים הבולגרית האופלצ'נצי, שפעלה לצד הכוחות הרוסיים במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). העיר שוחררה על ידי הכוחות הרוסיים ב-26 ביוני 1877 ובהמשך הפכה חלק מנסיכות בולגריה, אשר הפכה בהמשך למדינת הלאום, בולגריה.
כלכלה
העיר היא אחד המרכזים הגדולים בבולגריה לייצור סוכר ומוצריו וכן קיימים בתי מאפה ומפעלים לייצור ממתקים.
תחבורה
גורנה אוריאחוביצה מהווה צומת מסילות ברזל חשובה בצפון בולגריה ופועל בה אחד מששת נמלי התעופה הבינלאומיים המצויים בבולגריה. עורק תחבורה מספר 9 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים חולף בסמיכות לעיר.
הציפורים (סרט)
הציפורים (באנגלית: The Birds) הוא מותחן אימה משנת 1963, שבוים בידי אלפרד היצ'קוק ומבוסס באופן רופף על הסיפור "הציפורים" מאת דפנה דה מוריאה. הסרט מספר על כפר לחוף האוקיינוס בקליפורניה, בודגה ביי, שמותקף לפתע מסיבות בלתי מוסברות על ידי אלפי ציפורים אלימות במשך כמה ימים.
התסריט נכתב על ידי אוון האנטר. היצ'קוק ביקש ממנו לפתח דמויות חדשות ועלילה מורכבת יותר, אך לשמור על הכותרת של דה מוריאה ועל הרעיון של התקפות בלתי מוסברות של ציפורים.
עלילה
מלאני דניאלס, אישה צעירה מהחברה הגבוהה, פוגשת במיץ' ברנר, עורך דין, בחנות חיות מחמד בסן פרנסיסקו. ברנר מעוניין לרכוש זוג ציפורי אהבה ליום הולדתה ה-11 של אחותו, ומעמיד פנים שהוא טועה לראות בדניאלס מוכרת בחנות, מה שמכעיס אותה ומוביל אותה לבירור הסיבה להתנהגותו. הוא מזכיר את המפגש הקודם שהיה לו עמה. הוא מסקרן אותה, והיא מוצאת את כתובת ביתו בבודגה ביי שבקליפורניה. היא רוכשת זוג ציפורי אהבה, ונוסעת לבודגה ביי. שם היא שוכרת סירת מנוע, עוגנת ליד הבית, מתגנבת פנימה, ומשאירה בסלון את הכלוב עם הציפורים ומכתב עבור אחותו. בעודה עוזבת, מיץ' רואה אותה בסירה ונוסע לפגוש אותה. במהלך ההפלגה שחף מסתער עליה וגורם לחתך בראשה.
במהלך הימים הקרובים ממשיכות התקפות הציפורים, ומתפתחות מערכות יחסים בין מלאני לבין מיץ', אמו לידיה, אחותו הצעירה קאתי, וכן עם אנני הייוורת, המורה של קאתי, שהייתה בעבר חברתו של מיץ'. אירוע מוזר נוסף מתרחש כאשר מלאני נשארת ללון בביתה של אנני, ושחף מסתער על דלת הכניסה ומת. ההתקפה הבאה מתרחשת במסיבת יום ההולדת של קאתי, שם הילדים מותקפים על ידי שחפיים. באותו ערב, דרוריים ועורבים פולשים לבית ברנר דרך ארובת האח. בהמשך, לידיה מגלה חבר הרוג בחדר השינה שלו כשחלונות חדרו מנופצים, עיניו מנוקרות וציפורים מתות סביבו. לידיה חוזרת הביתה שם היא מנוחמת על ידי מיץ' ומלאני. לידיה מודאגת לגבי הבטיחות של קאתי בבית הספר, ומבקשת ממלאני לנסוע לשם. בעוד מלאני מחכה על ספסל מחוץ לבית הספר, עורבים מתאספים לאט על מתקני מגרש משחקים מאחוריה. מלאני מבועתת כשהיא מגלה את הציפורים. היא מזהירה את אנני, והשתיים מנסות לפנות את הילדים בבטחה. כשהם מתרחקים מבית הספר הציפורים מתקיפות את הילדים ופוצעות כמה מהם. בעקבות המתקפה מתפרץ ויכוח במסעדה מקומית על ההתנהגות המוזרה של הציפורים. שיכור מאמין שהמתקפות הן סימן של קץ העולם, אבל אם צעירה נוזפת בו ובאחרים על הפחדת ילדיה. גברת באנדי, חובבת אורניתולוגיה, עומדת על כך שלא ייתכן שמיני עופות שונים ישתפו פעולה בלהקה אחת או יתקפו יחד. למרות טענתה, ציפורים תוקפות נהג בתחנת דלק כשהוא ממלא בנזין במכוניתו; הוא מאבד את ההכרה והבנזין ממשיך להישפך החוצה לרחוב. נהג אחר, שאינו מודע לכך שהוא עומד בתוך שלולית גדולה של דלק, לא שומע את אזהרות האנשים במסעדה ומצית סיגר, שומט את הגפרור על הקרקע, וגורם לפיצוץ תחנת הדלק ולאש. הציפורים תוקפות אנשים ומלאני נאלצת לתפוס מחסה בתא טלפון. מיץ' מציל אותה והם חוזרים אל המסעדה, שם מאשימה האם הצעירה את מלאני שהיא הסיבה להתקפות, שהחלו עם בואה של מלאני לבודגה ביי. מלאני ומיץ' מוצאים לאחר מכן את אנני מתה מנקירות הציפורים במרפסת ביתה, ואת קאתי הבוכיה שהייתה עדה למאורע מתוך הבית.
מלאני ומשפחתו של מיץ' מתבצרים בבית ברנר ואוטמים את הפתחים בלוחות עץ. הבית מותקף על ידי הציפורים באכזריות רבה יותר מאשר אי פעם בעבר, והן כמעט מצליחות לפרוץ פנימה. מיץ' נפגע כאשר כמה ציפורים פורצות דרך החלון ומנקרות את ידיו. בערב, כשכולם ישנים, מלאני שומעת רעשים מהקומה העליונה והולכת לבדוק. היא מגלה כי הציפורים הצליחו להיכנס דרך הגג. הן תוקפות אותה באלימות עד שמיץ' בא ומציל אותה. הוא ולידיה מטפלים בה, אך מגלים שיש לה קטטוניה, והם חייבים לפנות אותה לבית החולים. הציפורים מתקבצות סביב הבית, אך אינן תוקפות כשמיץ', מלאני, לידיה וקאתי בורחים במכוניתם. הרדיו מדווח על התקפות ציפורים אחרות ביישובים הסמוכים. הסרט מסתיים, כשהמכונית עושה את דרכה לאט אל עבר הזריחה דרך להקות אינסופיות של ציפורים המכסות את הקרקע עד האופק.
אין הסבר חד משמעי לאלימות המוזרה של הציפורים אך נרמז כי הציפורים תוקפות בגלל כליאתן של ציפורי האהבה בתחילת הסרט.
צוות שחקנים
אלפרד היצ'קוק עושה הופעת אורח כאדם הולך עם כלבים מחוץ לחנות החיות בתחילת הסרט. שני הכלבים היו שייכים במציאות להיצ'קוק.
פיתוח
ב-18 באוגוסט 1961, התעוררו תושבי העיר קפיטולה שבקליפורניה, ומצאו כי ציפורים ממין יסעור הפיה נחבטו לתוך גגות הבתים שלהם, ורחובות העיר מכוסים בציפורים מתות. בדיווחי החדשות הוצעה הסברה שהרעלת חומצה (הרעלת צדפות הגורמות לשכחה) היא הגורם לאירוע. על פי עיתון מקומי, "סנטה קרוז סנטינל", ביקש אלפרד היצ'קוק עותק של החדשות ב-1961 לשימוש כ"חומר מחקרי למותחן שלו".
ליהוק
היצ'קוק תכנן ללהק את קרי גרנט וגרייס קלי לתפקידים הראשיים של הסרט, אך לא הצליח לעשות זאת. הוא לאחר מכן ליהק את רוד טיילור וטיפי הדרן וחתם עם שניהם על חוזים אישיים (אם כי רק הדרן חזרה לשתף פעולה עם היצ'קוק).
אפקטים מיוחדים
צילומי האפקטים המיוחדים בסצנות מתקפות הציפורים, נערכו באולפני וולט דיסני בידי האנימטור המומחה אב אייוורקס. הוא השתמש בטכניקת "המסך הצהוב", שבה מצולם האובייקט על רקע מסך מואר בספקטרום צר של אורות אדי נתרן שהוכן וצולם מראש.
מכונית הספורט שכיכבה בסרט הייתה ה-אסטון מרטין DB2/4 גרסת קבריולה.
חיל האוויר הברזילאי
חיל האוויר הברזילאי (בפורטוגזית: Força Aérea Brasileira או בקיצור: FAB) הוא הזרוע האווירית של הכוחות המזוינים של ברזיל. חיל האוויר הברזילאי מפעיל כ-800 מטוסים ובשורותיו משרתים כ-50,000 איש; ככזה, הוא החיל הגדול מסוגו באמריקה הלטינית, ומשקלו ביחס לזרועות האחרות של הכוחות המזוינים של ברזיל הלך וגדל עם השנים. כיום, מפקד על החיל לוטננט-בריגדיר ז'וניטי סאיטו, הניפו-ברזילאי הראשון שהגיע לדרגה הרמה ביותר באחד משלוש הזרועות המזוינים של ברזיל.
צעדים ראשונים
הצבא הברזילאי הראה עניין בתעופה צבאית עוד ב-1908, כאשר ביצע טיסה ראשונה בכדור פורח צבאי. ב-1910 התקיימו טיסות צבאיות ראשונות בברזיל; הטייסים הראשונים למדו במדינות אחרות, מכיוון שבברזיל לא הייתה תשתית ללימוד טיסה.
ב-1911 נוסד קלוב תעופה בברזיל, במטרה להחדיר את רעיון הטיסה במדינה. ב-1914 נוסד בברזיל בית הספר הראשון לטיסה; ב-1916 החליט הצי הברזילאי להקים זרוע אווירית משלו, לאור התמשכות מלחמת העולם הראשונה, ובסוף אותה שנה כבר שירתו בו שלושה מטוסים ימיים. ברזיל שמרה על נייטרליות במלחמת העולם הראשונה עד 1917. ב-3 באפריל באותה שנה הטביעה צוללת גרמנית אונייה ברזילאית ליד חופי צרפת, דבר שהביא לניתוק היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות. התקפה זו הייתה במסגרת לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת שעליה הכריזה גרמניה, בתקווה למוטט את צרפת ובריטניה. בהמשך השנה טובעו עוד חמש אוניות ברזילאיות, וברזיל הכריזה מלחמה על גרמניה ב-26 באוקטובר 1917.
ברזיל שלחה כוח משימה לדקר, בירת סנגל, כדי שיסייעו בליווי שיירות משם לגיברלטר. קצינים ברזילאים נשלחו לאימון בבריטניה, והשתתפו במשימות קרביות כחלק מחיל האוויר המלכותי. שיתוף הפעולה התבטא גם בהגעת משלחת צבאית מארצות הברית, על מטוסיה, לברזיל.
ייסוד חיל האוויר
הקמת חיל האוויר המלכותי של בריטניה ב-1918, מאיחודן של זרועות האוויר בצבא הבריטי ובצי הבריטי, ומהלכים דומים בצרפת ואיטליה, עוררו מחשבות גם בברזיל על איחוד דומה. אסטרטגים בברזיל הושפעו גם מהגותם של בילי מיטשל בארצות הברית, ג'וליו דואה באיטליה, ויו טרנצ'רד בבריטניה, שחזו את התפקיד המכריע שיהיה לחילות אוויר בעתיד.
בשנת 1928 פורסם קול קורא ראשון, על ידי קצין בצבא הברזילאי, להקמת חיל אוויר מאוחד. המהלך המשיך בהשפעתם של קצינים מצבא צרפת שסייעו לצבא ברזיל, והתחזק עוד יותר בהשפעתם של אנשי צבא ברזילאים ששהו באיטליה וראו את יתרונותיו של חיל אוויר מאוחד. מלחמת האזרחים בספרד ומלחמת העולם השנייה הראו עוד יותר יתרונות אלה. בסוף 1940 הוקם המבנה המינהלי של מינסטריון האווירייה, וב-20 בינואר 1941, הוקם המשרד פורמלית. מינסטריון האווירייה אחראי, כמפורט להלן, על כל הפעילות האווירית בברזיל, אזרחית וצבאית, וחיל האוויר הברזילאי כפוף לו. זרועות האוויר של הצבא והצי בוטלו, וכל המתקנים, כלי הטיס וכוח האדם הועברו לחיל האוויר החדש. בסך הכול הועברו כ-430 מטוסים, מדגמים רבים, ברובם מיושנים.
מלחמת העולם השנייה
המטוסים שהיו בידי חיל האוויר הברזילאי היו, כאמור, מיושנים, והתבקשה רכישת מטוסים חדישים. במסגרת הסכם השאל-החכר, קיבל חיל האוויר הברזילאי עשרה מטוסי קרטיס P-36 הוק, וכמה עשרות מטוסי קרטיס P-40. חיל האוויר הברזילאי, יחד עם חילות האוויר של בעלות הברית, השתתף במלחמה נגד הצוללות הגרמניות, מבסיסים בברזיל, בצפון אפריקה ובדרומה.
בסוף 1943 החליטה ממשלת ברזיל לשלוח כוח משימה שישתתף בקרבות החזית האיטלקית. הכוח היה מורכב מדיוויזיית חי"ר מוגדלת, יחידות ארטילריה, ומכוח אווירי. הכוח האווירי היה מורכב מטייסת קרב, שהורכבה ממטוסי ריפבליק P-47 ת'נדרבולט, מתוצרת ארצות הברית, שנמסרו עם הרכבת כוח המשימה, ומטייסת סיור, שהפעילו מטוסי פייפר קאב. הטייסים הברזילאים זכו להערכה רבה על תפקודם, על תכיפות הגיחות שביצעו, ועל מסירותו של הסגל התומך. בשנת 1986 העניק נשיא ארצות הברית ציון לשבח יחידתי לטייסת הקרב על הישגיה ופעילותה - מקרה נדיר של הענקת עיטור זה, של ארצות הברית, ליחידה בצבא זר.
לאחר מלחמת העולם השנייה והמלחמה הקרה
ארצות הברית סירבה למכור לברזיל מטוסי סילון, בטענה שהדבר יפר את מאזן הכוחות בדרום אמריקה. מכיוון שמטוסי הבוכנה החלו להתיישן, חיפשה ברזיל מטוסי סילון במקום אחר. ב-1952 הסכימה בריטניה למכור לברזיל את מטוס הקרב גלוסטר מטאור. ברזיל שילמה עבור כ-70 מטוסים מסוג זה ב-15,000 טון כותנה גולמית, בהיעדר מטבע חוץ.
עם התעצמות המלחמה הקרה, שינתה ארצות הברית את מדיניותה, והסכימה למכור לברזיל מטוסי קרב. בשנת 1956 הגיעו לברזיל מטוסים מדגם לוקהיד F-80 שוטינג סטאר ונגזרת האימונים שלו, AT-33.
ב-1972 החל חיל האוויר הברזילאי להצטייד במטוסי הקרב דאסו מיראז' 3. בשנות המלחמה הקרה הייתה ברזיל בעלת ברית של ארצות הברית ושל מדינות נאט"ו. קרבה זו איפשרה לה לרכוש ובזול, את מטוס הקרב נורת'רופ F-5 טייגר, שאותו שיווקה ארצות הברית לבעלות בריתה.
מפציצים
במהלך מלחמת העולם השנייה, רכש חיל האוויר הברזילאי כ-90 מפציצים מדגם נורת אמריקן B-25 מיטשל, אחד מדגמי המפציצים המוצלחים ביותר שפעלו במלחמה. מפציצים אלה שירתו עד 1970. ב-1944 התקבלו בברזיל גם 30 מפציצים מדגם דאגלס A-20 האבוק, שהוסבו מאוחר יותר למטוסי סיור וצילום. מטוסים אלו יצאו משירות עד 1955. מטוסי התקיפה וההפצצה כיום הם מתוצרת ברזיל; ראו להלן.
מטוסי תובלה
גם בתחום זה, כמו בתחומים אחרים, עשה חיל האוויר הברזילאי שימוש במטוסים שהיו בשימוש חיל האוויר של ארצות הברית. ב-1944 הגיעו לברזיל מטוסי תובלה מדגם דאגלס C-47 סקייטריין, הידועים יותר כ-DC-3 דקוטה. כ-80 מטוסים מדגם זה שירתו בברזיל עד תחילת שנות ה-80. בנוסף למטוסים אלו, שירתו בחיל האוויר הברזילאי מטוסי תובלה מדגמים שונים. ביניהם יש למנות מפציצים מדגם בואינג B-17 פליינג פורטרס, ששימשו לתפקידי תובלה וסיור. מטוסים אלו היו המטוסים בעלי הטווח הארוך ביותר שהיו בידי חיל האוויר של ברזיל בשנות החמישים; ככאלה, הם שימשו לתובלה מברזיל אל רצועת עזה, לסיוע לחיילים הברזילאים ששירתו שם כחלק מכוח השלום של האו"ם. מטוסים נוספים ששירתו כמטוסי תובלה היו - ועודם - מטוסי לוקהיד C-130 הרקולס, מטוסי בואינג 707, בגרסתו הצבאית (בעיקר לתדלוק) ומטוסי דה הבילנד קנדה DHC-5 בופלו, המצטיינים ביכולתם להמריא ולנחות במרחקים קצרים מאוד. מטוסי התובלה של חיל האוויר הברזילאי משמשים, למעשה, כזרוע החשובה ביותר של חיל האוויר. הם מגשרים על מרחביה העצומים של המדינה, ונוחתים לעיתים קרובות בנקודות נידחות שלא ניתן להגיע אליהם בדרך אחרת.
ייצור עצמי
תעשיית המטוסים הברזילאית "אמבראר" ("Embraer" - Empresa Brasileira de Aeronáutica, Brazilian Aeronautic Co) נוסדה ב-29 ביולי 1969, כחברה ממשלתית תחת חסות חיל האוויר הברזילאי. המטוס הראשון שיוצר על ידי "אמבראר" היה הבנדירנטה (EMB-110 Bandeirante), מטוס תובלה קל (עד 21 נוסעים), ששירת בחיל האוויר הברזילאי (הראשון נמסר ב-1973) וזכה גם להצלחה רבה מחוץ לברזיל. כחלק מצעדיה הראשונים ייצרה "אמבראר" ברישיון גם את מטוס האימונים האיטלקי המצליח ארמאקי MB-326, שנקרא בברזיל קסבנטה (Xavante). בתחילת שנות ה-80 הצטרפה "אמבראר" לפרויקט AMX, יוזמה משותפת לאיטליה ולברזיל, לייצור מטוס קרב קל. ב-16 באוקטובר 1985 המריא המטוס הברזילאי הראשון מדגם זה, המהווה כיום את עמוד השדרה של כוח ההתקפה של חיל האוויר הברזילאי. פרויקט מוצלח נוסף של "אמבראר" המשמש בתפקיד מרכזי בחיל האוויר הברזילאי הוא מטוס ההדרכה המוצלח טוקאנו T-27, שהמריא לראשונה ב-16 בדצמבר 1980. יותר מ-650 יחידות של מטוס זה נמכרו ברחבי העולם, עובדה ההופכת אותו לאחד ממטוסי ההדרכה המוצלחים ביותר בהיסטוריה. פיתוח של הטוקאנו, הסופר טוקאנו (EMB-314/A-29), נכנס לשירות בתחילת בשנות ה-2000 כמטוס הדרכה ומטוס תקיפה ללחימה בעצימות נמוכה.
כיום
עם ההתייצבות הכלכלית בתחילת שנות ה-2000, החל חיל האוויר הברזילאי בתהליך איטי של מודרניזציה.
מבנה
עד 1999 עמד בראש ההירארכיה השולטת על חיל האוויר שר, שהיה ממונה על כל נושאי האירונאוטיקה בברזיל. החל מאותה שנה, הוגדר הפיקוד על חיל האוויר כאחד משלוש הזרועות של הכוחות המזוינים של ברזיל, הכפופים למשרד ההגנה (Ministério da Defesa). בראש פיקוד האוויר (Comando da Aeronáutica, COMAer) עומד Comandante da Aeronáutica, מפקד האווירונאוטיקה, שהוא גנרל בעל ארבעה כוכבים, המדווח ישירות לשר ההגנה. ב- COMAer שישה מרכיבים עיקריים, ארבעה פיקודים כלליים ושלוש מחלקות: שלוש המחלקות הן:
מבנה היחידות האוויריות
היחידות האוויריות נחלקות ללהקים, כאשר בכל להק כמה טייסות, מאחת עד שש עשרה. בכל טייסת מספר משתנה של כלי טיס, בין שישה לשנים עשר בדרך כלל. קיימות גם מסגרות קטנות יותר. הלהקים מוגדרים על פי תפקידיהם השונים: כמה הגדרות נפוצות לטייסות:
מצבת המטוסים כיום
חיל האוויר הברזילאי מפעיל כיום כ-730 מטוסים, מתוכם כ-90 מסוקים וכ-170 מטוסי קרב. קרוב ל-70% נבנו או הורכבו בברזיל.
מבצעים
חיל האוויר הברזילאי שותף בשנים האחרונות במשימת ייצוב המשטר והשלטון בהאיטי, מטעם האומות המאוחדות. יחידות אוויריות של חיל האוויר הברזילאי מסייעות לכוח מטעם האו"ם, ובו חברות ברזיל, אורוגוואי וארגנטינה).
חיל האוויר הברזילאי מפעיל את מערכת SIVAM, קיצור של Sistema de Vigilância da Amazônia - מערכת מעקב באמזונס. מטרתה המוצהרת של מערכת זו היא מניעת פעילותם של סוחרי סמים ושליטה בשריפה או כריתה לא חוקית של יער גשם. המערכת כוללת שימוש במכ"ם קבוע ונייד, ובמטוסי אמבראר ERJ 145.
יבגני פלושנקו
יבגני פלושנקו (מרוסית: Евге́ний Ви́кторович Плю́щенко) הוא מחליק אמנותי רוסי המתחרה בקטגוריית גברים יחידים. הוא אלוף אולימפי (טורינו 2006 וסוצ'י 2014), שלוש פעמים אלוף עולם (2001, 2003 ו-2004), שבע פעמים אלוף אירופה (2000, 2001, 2003, 2005, 2006, 2010 ו-2012), ארבע פעמים אלוף הגראנד פרי ועשר פעמים אלוף רוסיה. פלושנקו מחזיק בשיא מספר המדליות האולימפיות הרב ביותר בהחלקה אומנותית, וכך גם המחליק השוודי גיליס גראפשטרם (Gillis Grafström).
חיים אישיים
יבגני פלושנקו נולד ב-3 בנובמבר 1982 בברית המועצות. ב-1994 הוא עבר להתגורר בסנט פטרבורג. ב-18 ביוני 2005 הוא התחתן עם מריה ארמק, סטודנטית לסוציולוגיה באוניברסיטת סנט פטרבורג. ב-15 ביוני 2006, נולד לשניים בנם הבכור איגור. בפברואר 2008 הם התגרשו באופן רשמי. ב-12 בספטמבר 2009 פלושנקו התחתן עם יאנה רודקובסקאיה, שעבדה כמפיקה מוזיקלית של הזמר הרוסי דימה בילאן. לשניים נולד בן, אלכסנדר, בינואר 2013.
קריירה בהחלקה אומנותית
אמו של פלושנקו רשמה אותו לחוג החלקה אומנותית על הקרח כבר בגיל ארבע. בגיל 14 היה פלושנקו לאלוף העולם לנוער הצעיר ביותר. יריבו המקצועי העיקרי של פלושנקו בתחילת הקריירה היה אלכסי יגודין, ובשנת 2000 פלושנקו הביס אותו באליפות אירופה.
פציעות
פלושנקו סבל מפציעות חמורות במהלך הקריירה שלו, כאלו שכמעט השביתו את הקריירה מספר פעמים. בשנת 2006 הודיע פלושנקו על פרישתו מספורט תחרותי עקב פציעת ברכיים. כעבור כשנה, לנוכח האכזבה מהכישלונות של מחליפיו בספורט הזוכה למעמד לאומי ברוסיה, הודיע על שובו לזירת ההחלקה כדי להשאיר את רוסיה על המפה באחד מענפי ספורט החורף החשובים ביותר. פלושנקו נאלץ להתמודד עם פציעה חמורה בגבו ובשנת 2013 עבר פלושנקו ניתוח במרכז הרפואי רמת אביב בישראל ובעקבות הצלחת הניתוח הודיע על היעד הבא שלו: השתתפות באולימפיאדת החורף 2014. באולימפיאדת החורף 2014, פלושנקו השתתף בשתי קטגוריות: גברים יחידים וקבוצות. הוא זכה במדליה האולימפית הרביעית שלו, זהב בקטגוריית "קבוצות", אך לאחר עלייתו לזירת ההחלקה לחימום שלפני השתתפותו בקטגוריית גברים יחידים, הודיע על פרישתו מהתחרות וזמן קצר לאחר מכן גם על פרישתו מהספורט התחרותי.
מאמן
בשנת 2017 החל בקריירה כמאמן בענף החלקה על הקרח. זמן קצר לאחר מכן הפך למאמנן של המחליקות אדלינה סוטניקובה ואלכסנדרה טרוסובה והוא מנהל את האקדמיה להחלקה על הקרח במוסקבה הנושאת את שמו (Angels of Plushenko).
איסוטלוס
איסוטלוס (שם מדעי: Isotelus) הוא סוג נכחד של טרילוביט מהאורדוביק שנמצא ברחבי ארצות הברית ובדרום קנדה. הוא המאובן הלאומי של אוהיו.
טרילוביט זה היה הטרילוביט הגדול ביותר שנמצא, ייתכן שלצד האוגיגינוס, כשהגדול ביותר היה המין Isotelus rex. הוא הגיע לאורך 700 מ"מ ורוחב של 400 מ"מ.
ליצור היה מגן ראשחזה רחב עם פתחי עיניים שקועים ו"צלעות" חיצוניות עבות מאוד. הגוף היה בצורה אליפסית. ייתכן שהיו ליצור מחושים ארוכים בחייו ששרידיהם לא נראים במאובנים שנמצאו.
יצור זה חי בדומה לחסילונים של היום והיה מכוסה בחול בו הוא סינן את מזונו. גופו הקשיח הגן עליו.
הגשש החיוור
הגשש החיוור היה הרכב קומי-מוזיקלי שפעל בענף הבידור הישראלי במשך כ-37 שנים. חברי הלהקה היו גברי בנאי, שייקה לוי וישראל פוליאקוב, המכונים גם "הגששים".
את הלהקה הקים האמרגן והמפיק אברהם דשא (פשנל) שהיה ההוגה, המייסד והמוביל שלה לאורך כל שנות פעילותה. פשנל, שהיה ידוע במקוריותו בבחירת שמות, הוא גם שהעניק להרכב את השם "הגשש החיוור". לדברי דן אלמגור, שם הלהקה נלקח מן הספר "המוהיקני האחרון" מאת ג'יימס פנימור קופר.
במעמד מתן הפרס נאמר כי ההרכב:
היסטוריה
שלושת חברי הלהקה, גברי בנאי ("גברי"), שייקה לוי ("שייקה") וישראל פוליאקוב ("פולי"), היו בוגרי להקת "התרנגולים", אשר פעלה בשנות השישים בהדרכת נעמי פולני.
ב-1963 החליט האמרגן אברהם דשא (פשנל) לקחת את השלושה (לאחר שחנן גולדבלט סירב להצעה להצטרף כחבר הרביעי) תחת חסותו ולהקים להקה ייחודית לעומת מה שהיה מוכר עד אז. התכנון הראשוני היה לשלב בין השירים מערכונים קצרים כקטעי אתנחתא, אך כעבור זמן מה הסדר התחלף והמערכונים היו אלה שהיוו את העיקר.
תוכניתה הראשונה של הלהקה, "שמחת זקנתי" (1964), נכתבה ובוימה על ידי שייקה אופיר. בהמשך הדרך פעלו עם השלישייה יוצרים הנחשבים לטובים בתחום אמנויות הבמה בארץ, בהם: נסים אלוני, יוסי בנאי, ירון לונדון ("שיר הטלפון"), אפרים קישון (שלושה מערכונים) ומוטי קירשנבאום. גם מוזיקאים נחשבים כתבו בעבור "הגשש החיוור", בהם: נעמי שמר, אריה לבנון, יצחק גרציאני, יאיר רוזנבלום, אריאל זילבר ודני סנדרסון. משכנה של הלהקה היה בהתחלה במועדון "הסנטר הכפול" ביפו, אחר כך במקומות שונים, בהם קולנוע דקל בתל אביב, קולנוע רמה ברמת גן ובסוף דרכם קולנוע מקסים בתל אביב. השלישייה העלתה לאורך שנותיה עשרה מופעים, ביניהם "תוכנית ד'" (שהייתה תוכניתם השנייה), "קנטטה לשווארמה", "קרקר נגד קרקר", "בעבור חוקן דולרים" והצגתם האחרונה "כוסות רוח".
ב-1975 יצא לאור "ספר הזהב" של הגשש החיוור, שהכיל את תמלילי חמש התוכניות הראשונות של הלהקה. הספר שימש סיכום דרכה של הלהקה עד אז, בהגיעה למצוות (13 שנים), וחברי הלהקה ביטאו אז כי הלהקה הגיעה, כנראה, לסוף דרכה. למרות זאת, פעילותה של הלהקה נמשכה, אף כי שכיחות העלאת תוכניות חדשות בשנים הבאות הייתה נמוכה יותר.
"הגששים" הופיעו גם בקהילות יהודיות בעולם. בארגנטינה "הגששים" הופיעו בקהילות היהודיות במערכונים ביידיש כגון "המכונית המגויסת". אברהם גוֹפְלַט (בעברו שחקן תיאטרון, עיתונאי, סופר ואביו של יוסי פלג, שהיה מנהלה האדמיניסטרטיבי של הלהקה), לקח על עצמו את המשימה, תרגם את המערכונים ליידיש ולימד את הגששים לדבר בגששית יידישאית.
בבחירות 1984 השלישייה הציגה מערכונים בתשדירי התעמולה של המערך, שהיוו עימות קומי לספי ריבלין בתשדירי הליכוד. תשדירים אלו אוזכרו במערכון "מִגרש השדים", בו גילם פולי את עצמו.
חברי הגשש החיוור השתתפו גם בפרסומות קומיות, ברוח מערכוניהם, לחברת המשקאות הקלים קריסטל בשנות השמונים ("החום בוטל, שותים קריסטל") ולטוטו בשנות התשעים ("מעכשיו החשבון שלך מוגבל... מוגדל!").
שלישיית "הגשש החיוור" לקחה את פעילותה ברצינות שהתבטאה בחזרות ובמופעים עצמם. הם לא העלו מופע מבלי שהיו משוכנעים שמיצו את הכול כדי שיהיה בנוי היטב מבחינת הטקסטים והחומר המזומר. כאשר גברי בנאי נשאל, מהו לדעתו סוד ההצלחה של הלהקה, ענה כי לדעתו היו אלה שני דברים: ההתמדה והעיקרון שקיבלו ממי שהדריכה אותם ב"תרנגולים", נעמי פולני, שתמיד אמרה: "צריך להסתכל על טובת העניין" וכך הם עשו, תמיד העדיפו את העבודה הקבוצתית והזניחו קטעי סולו, הן בשירים והן במערכונים.
ב-30 באוקטובר 2007 הלך לעולמו ישראל פוליאקוב. יום לאחר פטירתו הוצג ארונו בתיאטרון הקאמרי ונערך מופע לזכרו בו שרו שייקה וגברי את השיר "פנס בודד", כאשר בין המיקרופונים של השניים ניצב מיקרופון ריק. בעקבות פטירתו של פוליאקוב הודיע אסי דיין בטור אישי בידיעות אחרונות על דחיית הוצאתו של סרט ההמשך שתוכנן ל"גבעת חלפון אינה עונה" ל"אחרית הימים", כדבריו.
ב-2013, הוצגו בפסטיגל שירים ומערכונים של השלישייה כמחווה.
ב-2014, לרגל 50 שנה להקמת הגשש החיוור, ערך ערוץ yes קולנוע ישראלי את "העולם מצחיק אז צוחקים" - פרויקט שידורים חגיגי שכלל את כל סרטי הגשש החיוור, שידור יומי של מיטב המערכונים והשירים וחומרים ארכיונים נוספים ונדירים שחלקם לא שודר.
בראשית 2018, הופיעו גברי בנאי ושייקה לוי בערב של עמותת "מרכז טל" למען צעירים חולי סרטן, כאשר פולי "מצטרף" אליהם בהולוגרמה.
"החיים על פי הגשש החיוור" – סדרה דוקומנטרית, המשלבת בין קטעי ארכיון של הלהקה וראיונות עכשוויים עם בנאי ולוי, שודרה באפריל 2023 בערוץ HOT8.
תרומת הלהקה לחברה הישראלית
בין השאר העלו מערכוני הלהקה תרומות בדמות מונחים כמו "ישראבלוף", "הצ'ופצ'יק של הקומקום", "זרבוביתי, זרבוביתך..." ו"בוטיק ספרים". מטבעות לשון כמו "דבר אוטוסטרדה", "שאל בני ונען!", "היה מנוע?", "דייג אוהב דגים?", "מה שבע? מה כמה?", "למה? –מה?!", "חם בטבריה!", "טרם הספיקותי", "תכין לי איזה טורקי קטן", "אתה הבנת את זה, ברוך?", "מה תאמר על הבושה?!", "תהיה גבר, תשפיל את עצמך!", "הלו, זה רדיו?" ו"מי צריך לומר שלום, זה שעולה או זה שיורד?"' או שמות ייחודיים, כמו "הסופר א.ב.ג.ד.ה.ו. מנחם", "מיקי בר קיקי", "מנדלה מוכר ספרים בהנחה", "נחצ'ה", "נשרקה", "נצחיה", "רפי לירי" "גברת זליבנסקי" ו"גברת מועלם", "אברהם אדיבי" ואחרים.
בשנת 1992 נערך מצעד מערכוני הגששים, ביוזמת "ידיעות אחרונות" ורשת ג'. 27,000 ישראלים השתתפו במבצע "הגשש החיוור - כל המערכונים" ודירגו את המערכונים האהובים עליהם: למקום הראשון הגיע המערכון "קרקר נגד קרקר", למקום השני הגיע המערכון "הכה את המומחה" ולשלישי - "המכונית המגויסת".
בשנת 2000 הוענק לחברי שלישיית הגשש החיוור פרס ישראל עבור תרומה לחברה. אחד מחברי השלישייה, ישראל פוליאקוב, אמר בתוכנית טלוויזיה לזכרו של אמרגנם פשנל, לאחר שזה לא זכה בפרס ישראל, כי בעצם גזלו מפשנל את מה שהיה ראוי לו יותר מכולם. "בלי פאשה לא היה הגשש"...הוא המציא אותו, הוא יצר אותו, הוא היה הלב שלו."
שירים בולטים
שירים שבוצעו על ידי הלהקה זכו להצלחה רבה בזכות המקצועיות שבאה לידי ביטוי בשילוב הקולי, העיבודים והתלבושות.
זכור במיוחד ביצוע השיר "מים לדוד המלך" שחיבר עקיבא נוף לפסטיבל הזמר, בו השלושה היו לבושים בחצאיות "תנ"כיות" קצרות וכאשר הרימו את ידיהם במהלך הפזמון, בצבצו תחתיהן תחתוניהם. מספרים שכאשר ראש הממשלה דאז, גולדה מאיר, הייתה אמורה לחזות בהופעתם, ביצעו השלושה את השיר בלי החצאיות, שכן המארגנים סברו שזה לא יהיה מכובד להופיע כך. לאחר ההופעה הביעה גולדה את התפעלותה מהם ושאלה: "אבל למה לא הופעתם עם החצאיות?". כביקורת לאלו שבקרו את ההופעה עם החצאיות, כתבה נעמי שמר את השיר "למה צחקה מיכל" על הלעג שהביעה מיכל כלפי דוד כשרקד לפני ארון הברית בהעלותו ירושלימה.
במהלך מלחמת יום הכיפורים ביצעו "הגששים", יחד עם נעמי שמר, את שירה "לו יהי", שהפך לאחד מסמלי המלחמה.
שירים ידועים נוספים שלהם, שביצעו בהופעות כמעבר קומי בין המערכונים, היו "עובדים עלינו עבודה עברית" ו"שיר הטלפון".
אחד השירים הסאטיריים יותר של השלישייה הוא "אף אחד לא קם", אותו כתב ללהקה יוסי בנאי המלא אמרות שפר כמו "מי שקיבל צו קריאה חודשי לתשעים יום מילואים, ונהיה עצוב כי זה לא הספיק לו - שיקום. מי שהלך לשוק עם מאתיים לירות וחזר עם עודף - שיקום. אף אחד לא קם...".
מערכונים בולטים
דמויות הטבריינים של הגשש המשיכו למספר מערכונים נוספים כגון: מערכון שבו יוסף חזר בתשובה ומערכון מתוך ערב מחווה לחיים חפר שבו ישנה סאטירה לגבי השי לחג, כשבמערכון גברי וישראל קיבלו קומקום תוצרת יפן ואילו יוסף קיבל את ספר השירים של חיים חפר בתור שי לחג.
נעשו מספר מערכונים שכללו בין היתר: בחור (גברי) שנתלה על מטוס של בחור עשיר (שייקה) והוא מעוניין ממנו לקנות את המטוס, בזמן שהוא והטייס שלו(פולי) רואים בבקשה זו הלצה. מנהל בנק (פולי) ועוזרו (גברי) מגלים שהלקוח שלהם (שייקה) התעשר ואופנוען (גברי) מבקש מבחור אחד (שייקה) ומאשתו (פולי) לקנות מהם את רכבם.
תוכניות וסרטים
{|
מריאטה בלאו
מריאטה בלאו (גרמנית: Marietta Blau; 29 באפריל 1894 - 17 בינואר 1970) הייתה פיזיקאית אוסטרית.
ביוגרפיה
בלאו נולדה במשפחה יהודית מהמעמד הביניים, למאיר (מרקוס) בלאו, עורך דין ומוציא לאור למוזיקה, ולפלורנטין גולדזוויג. לאחר שקיבלה את תעודת החינוך הכללית מבית הספר התיכון לבנות של האגודה לחינוך המורחב של נשים, היא למדה פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת וינה מ-1914 עד 1918; היא סיימה את הדוקטורט שלה במרץ 1919.
בלאו ידועה בפיתוח של אמולציות גרעיניות מתפתחות (צילומי), אשר היו מסוגלות לדמות ולמדוד במדויק חלקיקים ואירועים גרעיניים. בנוסף, היא הקימה שיטה כדי לחקור במדויק את התגובות שנגרמו על ידי אירועי קרניים קוסמיות. האמולציות הגרעיניות שלה קידמו באופן משמעותי את שדה הפיזיקה של החלקיקים בזמנה. על עבודתה היא הייתה מועמדת לפרס נובל לפיזיקה בשנת 1950.
לפני מלחמת העולם השנייה
משנת 1919 עד 1923 כיהנה בלאו במספר תפקידים במוסדות מחקר תעשייתיים ואוניברסיטאיים באוסטריה ובגרמניה; ב-1921, עברה לברלין כדי לעבוד כיצרנית של שפופרות רנטגן, היא עזבה את העבודה הזו כדי להיות עוזרת במכון לפיזיקה רפואית באוניברסיטת פרנקפורט. משנת 1923 ואילך עבדה כמדענית מתנדבת במכון לחקר רדיום של האקדמיה למדעים בווינה. בזכות הקצבה שקיבלה מהאגודה האוסטרית של אוניברסיטת נשים היא עסקה במחקר גם בגטינגן (גרמניה) ובפריז (1932/1933).
בלאו נאלצה לעזוב את אוסטריה ב-1938 לאחר סיפוחה של גרמניה הנאצית, עובדה שגרמה להפסקה בקריירה המדעית שלה. תחילה נסעה לאוסלו. לאחר מכן, בעקבות התערבותו של אלברט איינשטיין, היא השיגה משרת הוראה במכון מקסיקו סיטי ומאוחר יותר באוניברסיטת ואסקו דה קרוגה, אך מאחר שהתנאים במקסיקו הפכו את המחקר לקשה ביותר עבורה, היא ניצלה הזדמנות לעבור לארצות הברית בשנת 1944.
אחרי מלחמת העולם השנייה
בארצות הברית עבדה בלאו בתעשייה עד 1948, ולאחר מכן (עד 1960) באוניברסיטת קולומביה, המעבדה הלאומית ברוקהייבן ואוניברסיטת מיאמי. במוסדות אלה היא הייתה אחראית ליישום השיטה הצילומית של זיהוי חלקיקים בניסויים עתירי אנרגיה במאיצי חלקיקים.
מותה
בלאו חלתה בעקבות טיפול לא מוגן בחומרים רדיואקטיביים ועישון סיגריות במשך שנים רבות ומתה בווינה מסרטן ב-1970.
מורשת
בשנת 1950, ססיל פאוול קיבל פרס נובל לפיזיקה על פיתוח השיטה לצילום של גילוי חלקיקים וגילוי של פיון על ידי שימוש בשיטה זו.
הלנה (אירוח)
הלנה מתייחס לשימוש בדירת מגורים לטווח קצר, בדרך כלל על ידי השכרת שטח המגורים או לפעמים באמצעות הסדר אחר. אנשים שמטיילים ושוהים הרחק מביתם במשך מעל ליממה, זקוקים לאפשרויות הלנה, בעיקר על מנת שיהיה להם מקום לישון בו, אך גם כדי להבטיח את שלומו של המטייל, את הגנתו מפני מזג האוויר קר, כמקום לאחסון התיקים, כמקום בו הם יוכלו להתקלח ו/או גם כמקום בו יהיה להם גישה לפונקציות אשר נפוצים בבתים. הלנה היא סוג של צריכה שיתופית. האיכות של אפשרויות ההלנה יכולים להשתנות במידה רבה בהתאם לסוג אפשרות ההלנה, והמיקום שלה.
הלנה יכולה להתקיים בבתי מלון, מוטלים, אכסניות, פונדקים, בתים פרטיים (לדוגמה בצימרים, בתי הארחה, דירת נופש, או באפשרויות מסוג הום סטיי), באוהל, בקראוון (לעיתים קרובות באתר קמפינג).
חוק ומסג
הערפילאים: חוק ומסג (באנגלית: Mistborn: The Alloy of Law) הוא ספר פנטזיה שנכתב על ידי הסופר האמריקאי ברנדון סנדרסון. הוא פורסם באנגלית ב-8 בנובמבר 2011 על ידי הוצאת תור, ותורגם לעברית באוקטובר 2018. חוק ומסג הוא הספר הראשון בסדרת "ווקס ווויין" והספר הרביעי בסדרת הערפילאים.
בספר מופיעים לראשונה דו-כוחיים, ערפילנים המסוגלים להשתמש גם באלומנטיקה וגם בתכמות, כמו כן מוצגות לקורא מתכות חדשות שלא הופיעו בטרילוגיה המקורית.
תקציר העלילה
הרקע לחוק ומסג היא אנלוגיה לסוף המאה ה-19, תחילת המאה ה-20, בעולם בשם סקדריאל, כ-300 שנה לאחר סיום הטרילוגיה המקורית. הספר מציג לראשונה את המושג "דו-כוחי", המתאר אנשים שנולדו גם עם כוח אלומנטי וגם עם כוח תכמותי.
הלורד ווקסיליום לדריאן ושותפתו לסי מנסים לתפוס רוצח סדרתי בעיירה קטנה בארצות הספר. הם מחליטים להתפצל, ווקס עוקב אחר עקבותיו של הרוצח הסדרתי, ומגיע לכנסייה קטנה, שם הוא מגלה שלסי נתפסה ומוחזקת כבת ערובה על ידי הרוצח. בזמן שהוא מנסה לשחרר אותה, ווקס הורג בטעות את לסי.
חמישה חודשים לאחר מותה של לסי, ווקס ויתר על רדיפת פושעים בארצות הספר, וחזר לאלנדל, שם לאחר מות דודו ואחותו (שהיו מעורבים בתאונת דרכים), הוא הפך לראש בית לדריאן. בשל ההשקעות הפיננסיות ההרסניות של דודו, ווקס צריך לנסות להציל את בית לדריאן מפשיטת רגל. הדרך היחידה לעשות זאת היא להתחתן עם מישהי מבית אצולה יציב כלכלית.
רגע לפני הפגישה עם ליידי סטריס ואביה, ווקס זוכה לביקור בלתי צפוי מחברו, סגנו ואמן התחפושת וויין (שהוא גם דו-כוחי כמו ווקס, עם היכולת ליצור בועות מהירות, והיכולת לאגור בריאות במוחות הזהב שלו), שהגיע לאלנדל כדי לחקור סדרה של מקרי שוד וחטיפות, שלהם אחראית כנופיה בשם "המעלימים". וויין רוצה את עזרתו של ווקס בפתירת המקרים. למרות שווקס נקרע בין חייו הקודמים לבין התחייבויותיו לבית לדריאן, ווקס מסרב להצטרף אליו. במהלך הפגישה עם ליידי סטריס, אביה ואחותה למחצה מרסי (המתחזה לבת דודה רחוקה של ליידי סטריס, כי היא נולדה באופן לא חוקי), וויין מעמיד פנים שהוא דודו הרחוק של ווקס. ווקס וליידי סטריס מגיעים להסכמה להינשא לאחר מספר חודשים של חיזור, ולהציג את עצמם כזוג לאצולה.
בחתונה שנערכה על ידי בית טקיאל, כנופיית המעלימים מופיעים ומנסים לחטוף את סטריס ומרסי. ברגע שהאירוע הופך אלים, ווקס ווויין, שעובדים כצוות, מצליחים להציל את מרסי, ולהרוג את רוב המעלימים. עם זאת, המנהיג שלהם וכמה אחרים מצליחים לחטוף את סטריס ולברוח. ווקס מחליט לחקור את המקרה ולהציל את אשתו לעתיד. לאחר סקירה מדוקדקת של אירועי החתונה, ווקס מגיע למסקנה שמנהיג הכנופיה הוא איש חוק לשעבר בשם מיילס חיי נצח, שהוא דו-כוחי בעל יכולת לרפא כל פציעה באופן כמעט מידי.
וויין מגלה את המחבוא של הכנופיה לאחר שחקר את אחד מהשודדים שנעצר לאחר החתונה, ונפגש עם ווקס ומרסי באחוזה של בית לדריאן כדי לחלוק את ממצאיו. שם המשרת של ווקס מנסה להרוג אותם, אך השלישייה מצליחה להימלט.
ווקס ווויין, מלווים במרסי, הולכים למחבוא של הכנופיה, ומוצאים אותו נטוש, כמעט ללא ראיות לכך שהשודדים היו שם. הם מבקרים מכרה ותיקה - נשקית בשם ראנט - יחד הם עולים על תוכנית ללכידת השודדים במהלך השוד הבא שלהם.
ווקס מסיק שהמעלימים ינסו לשדוד רכבת שמובילה כמויות גדולות של אלומיניום (שהיא מתכת בעלת ערך רב בשל חסינותה מפני אלומנטיות). הוא מצליח לחמוק לתא המטען של הרכבת. בינתיים, וויין ומרסי צופים בשודדים מחליפים את קרונות הרכבת, ומצליחים לעקוב אחריהם אל המחבוא החדש שלהם. שם, לאחר קרב ארוך, שבו כל השודדים נהרגים מלבד מיילס, ווקס ומרסי מצליחים להסיח את דעתו של מיילס (בעזרת היכולת האלומנטית של מרסי להאט את הזמן בתוך בועת מהירות) למשך מספיק זמן כך שוויין יוכל להביא מספיק שוטרים כדי להכניע וללכוד את מיילס. ליידי סטריס ניצלת, ולמרות שווקס מתאהב במרסי, הוא מחליט להמשיך בנישואים המתוכננים עם ליידי סטריס.
ווקס מגלה שמי שגייס את מיילס מלכתחילה הוא הלורד אדווארן לדריאן, דודו של ווקס, שכביכול מת בתאונת דרכים, שעדיין מחזיק בשאר הנשים החטופות. אדווארן משויך לארגון צללים בשם "הסט", והשתמש במעשי השוד של המעלימים לשם ביצוע הונאות ביטוח. ווקס ווויין מחליטים להישאר באלנדל כדי לנסות לעצור את לורד אדווארן והארגון שלו מלבצע את תוכניותיהם. מיילס מופשט ממוחות המתכת שלו ומוצא להורג בפומבי. עיני ברזל (מארש, שעכשיו סוגדים לו כהמוות בעצמו) מדבר עם מרסי ונותן לה ספר מסתורי.
רקע כללי
הטיוטה שהפכה לבסוף לחוק ומסג הייתה במקור תרגיל כתיבה, ללא כוונה לפרסמה, שסנדרסון עשה כדי לנסות לנקות את מוחו לפני שהמשך בעבודתו על זיכרון האור - ספר השלמה לסדרת מחזור כישור הזמן של רוברט ג'ורדן המנוח, ועל הספר הבא בסדרת גנזך אורות הסער. הטיוטה יצאה טוב מהצפוי ושוחררה לפרסום.
חוק ומסג שוחרר במקור כספר המשך יחידי לטרילוגיית הערפילאים המקורית. בדצמבר 2014, סנדרסון הכריז שהוא יכתוב טרילוגיית המשך לחוק ומסג, ומאוחר יותר חוק ומסג הפך לראשון מבין ארבעת הספרים בסדרת ווקס וויין.
הבחירות הכלליות בבריטניה 2015
הבחירות הכלליות בבריטניה (הממלכה המאוחדת) התקיימו ב-7 במאי 2015, ובמהלכן נבחר הפרלמנט ה-56 של הממלכה המאוחדת. כמו כן, באותו יום נערכו בחירות מקומיות ברחבי אנגליה, פרט ללונדון רבתי.
הסקרים שפורסמו טרם הבחירות צפו מאבק צמוד בין המפלגה השמרנית למפלגת הלייבור שיביא לפרלמנט תלוי, בדומה לתוצאות הבחירות הקודמות. באופן מפתיע, המפלגה השמרנית התחזקה והביסה את הלייבור, וקיבלה רוב מוחלט בפרלמנט. הלייבור הפסידה מושבים רבים, כשהמפלגה הלאומית הסקוטית נושפת בעורפה. המפלגה הסקוטית זכתה להישג היסטורי, כשניצחה ב-56 מתוך 59 אזורי הבחירה בסקוטלנד.
המפלגה הליברל-דמוקרטית בהנהגת ניק קלג, שהקימה קואליציה עם השמרנים לאחר הבחירות הקודמות, נחלה תבוסה מוחצת כשאיבדה את רוב מושביה בפרלמנט, כולל מושבים של חלק משרי הקבינט היוצא. מפלגת UKIP בראשות נייג'ל פרג' זכתה במושב אחד בלבד, שלא בהתאמה למספר הקולות שלה זכתה בספירה הכללית (מספר הקולות השלישי בגודלו).
עקב זכיית מפלגתו ברוב מוחלט, קיבל קמרון את המנדט להקמת ממשלה שנייה בראשותו. מיליבנד, קלג ופרג' התפטרו מתפקידיהם בשל אי הצלחתם בבחירות.
מפלגות קטנות
מפלגות שהתמודדו בוויילס:
מפלגות שהתמודדו בצפון אירלנד:
עצמאים:
יפית
היסטוריה
היישוב הוקם בספטמבר 1979 על ידי עולים מליון שבצרפת, ובסוף 1980 היו במושב שלוש עשרה משפחות, כולם עולים מצרפת. לכל משפחה היה כרם של חמישה דונם ו-20 דונם של גן ירק. בשנת 1983 עלה מספר המשפחות ל-19. בשנת 1984 שקע המושב לחובות כבדים. ב-1992 הצטרפו למושב עולים מרוסיה. בשנת 2001, בעקבות האינתיפאדה השנייה, עזבו חלק מהתושבים את היישוב.
יפית הוקמה כיישוב חקלאי, אך הניסיון לפתח אותה לא צלח, מאחר שהמייסדים עלו לישראל ללא כל רקע באגרונומיה. כיום רוב התושבים עובדים מחוץ ליישוב, למעט מספר מצומצם של תושבים המחזיקים מטע תמרים סמוך, בית אריזה לפרחים ומעט משק חי. בין תושבי היישוב יש חילונים וגם דתיים.
אליפות ישראל בהיאבקות יוונית-רומית 2017
אליפות ישראל בהיאבקות יוונית-רומית נערכה ברחובות ב-24 בפברואר 2017
לאורה אסקיבל
קריירה ספרותית
ברומן "כמו מים לשוקולדה",  אשר יצא לאור ב-1989, אסקיבל משתמשת בריאליזם קסום כדי לשלב את היומיומי והעל-טבעי. הסגנון שלה הושווה לאלו של הסופר הקובני אלחו קרפנטייר, גבריאל גרסיה מרקס הקולומביאני, והסופרת  הצ'ילאנית איזבל איינדה. עלילת הספר מתרחשת במהלך המהפכה המקסיקנית של תחילת המאה העשרים, וסובבת את המטבח של גיבורת הספר, טיטה, וחשיבות האוכל בחייה ובסביבה שלה. הרומן בנוי כשנה של גיליונות מגזיני נשים של התקופה, עם מתכונים, תרופות ביתיות, סיפורי אהבה, וכל פרק ("ינואר", "פברואר", "מרץ", וכן הלאה) פותח עם מתכון ערוך (מוסתר חלקית) של מאכל מקסיקני מסורתי עם הוראות הכנה. כל מתכון מזכיר למספרת אירוע משמעותי בחיי גיבורת הסיפור.
אסקיבל אומרת שהיא מאמינה שהמטבח הוא החלק החשוב ביותר של הבית, ומאפיינת אותו כמקור של ידע והבנה שמביא הנאה. כותרת הספר, Como agua para chocolate הוא ביטוי מקסיקני המתייחס למישהו שרגשותיו מתקרבים לנקודת הרתיחה, כמו שמים צריכים להיות מורתחים כדי להכין שוקולד. הרעיון לרומן עלה בראשה של אסקיבל בזמן שבישלה ממתכונים של אמה וסבתה. כפי הנראה, אסקיבל שאלה מחיי משפחתה בכתיבת הספר. הייתה לה דודה-רבא בשם טיטה, שמשפחתה סירבה להרשות לה להינשא, והיא העבירה את חייה בטיפול באמה. כשאמה נפטרה, טיטה גם נפטרה תוך זמן קצר.
למרות העובדה שהספר ספג ביקורות לא טובות במקסיקו, "כמו מים לשוקולדה" הפך לרב מכר, ו"יצר בום כלכלי של סופרת אחת, באופן חסר תקדים במקסיקו". הספר יצא במהדורה שנייה ושלישית תוך פחות משנה מהשקתו, והגיע למקום השני במכירות בשנת 1989, ולרב המכר הגדול ביותר של מקסיקו ב-1990. הספר תורגם ל-32 שפות, לפחות.
הספר עובד לקולנוע, והסרט באותו השם יצא לאקרנים ב-1994, במקביל לתרגום הספר לאנגלית. בארצות הברית, "כמו מים לשוקולדה" הפך לאחד הסרטים הזרים המרוויחים ביותר בהיסטוריה. (נכון לשנת השקתו, 1994, הסרט היה המכניס ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית) הסרט זכה בעשרה פרסי אריאל (האוסקר המקסיקני), בנוסף לעשרות פרסים בינלאומיים.
הרומן השני של אסקיבל, La ley del amor (חוק האהבה), שיצא ב-1995, מערבב ריאליזם קסום ומדע בדיוני, בסיפור אהבה קארמי. הספר זכה לביקורות בינלאומיות פחות טובות מאשר ספרה הראשון.
ספרה הבא של אסקיבל, Between Two Fires, משנת 2000, היה אוסף מאסות על החיים, אהבה, ומזון.
הרומן השלישי של אסקיבל Tan veloz como el deseo (במהירות התשוקה), יצא בשנת 2001. עלילתו מתרחשת במקסיקו סיטי בדירתה של יוביה, גרושה בגיל המטפלת באביה הנכה, חובילו. חובילו, מפעיל טלגרף לשעבר, נולד עם מתת המאפשרת לו להבין מה אנשים מבקשים לומר, במקום מה שהם אומרים בפועל. על פי המבקרת אליזבת וילינגהאם, "אסקיבל לראשונה מבקשת בספר זה שהקורא ישקול את הדיאלוג ההיסטורי של מקסיקו והאמיתות הנצחיות שלה," באווירה עכשווית בה הדמויות מחפשות פיוס משמעותי ומתמשך אשר מתעלה על שגיאות ואי הבנות היסטוריות.
הרומן הרביעי של אסקיבל הוא Malinche: novela, אשר יצא בשנת 2006. ספריה הבאים הם A Lupita le gusta planchar (2014, "לופיטה אוהבת ברזל") El diario de Tita (2016, "היומן של טיטה").
חיים אישיים
לאורה אליסיה פלומארס אסקיבל נולדה הילדה השלישית מבין ארבעת הילדים של חוליו סזאר אסקיבל, מפעיל טלגרף, וחוספה ולדס, עקרת בית. מותו של אביה בשנת 1999 היה ההשראה לספר Tan veloz como el deseo. אסקיבל למדה הוראה, עבדה כמורה בגן, ומאוחר יותר ייסדה סדנת תיאטרון לילדים, וכתבה והפיקה דרמות לילדים. היא נישאה לשחקן, מפיק ובמאי אלפונסו אראו, עמו שיתפה פעולה במספר סרטים. היא כתבה את התסריט עבור סרטו Chido One, el taco de oro, והייתה מועמדת על כך לפרס אריאל. הוא ביים את הסרט המבוסס על ספרה, "כמו מים לשוקלדה". אך זמן קצר אחרי צאת הסרט, השניים התגרשו, תוך כדי סכסוך שבו אסקיבל טענה שאראו לא שילם לה את האחוזים שלה מהסרט גורף הפרסים. מאוחר יותר, היא נישאה בשנית, לרופא השיניים חאבייר ולדס. סיפור אהבתם דומה, על פי פרשנים, למשהו מספריה: חברותיה טוענות שדמות הרופא ב"כמו מים לשוקולדה" היה התרשים לדמותו של הגבר שעתידה הייתה לחלוק עמו את חייה; אך יתרה מכן, היא פגשה אותו בשל הסכסוך עם גרושה על כספי הסרט. כשביקרה אצל עורך דין כדי לבקש את עזרתו בהשגת חלקה מרווחי הלהיט הבינלאומי, הוא ביקש ממנה לקרוא את סיפוריו של אחיו. לדבריו, רופא שיניים אך משורר בנשמתו, שכותב סיפורים קצרים, ומאוד יעריך את חוות דעתה. אסקיבל נאותה, וכל כך התרשמה מכתיבתו, ובמיוחד מטיפולו הרגיש בדמויות הנשיות, שביקשה לפגוש אותו. אחרי שנה של חברות, היחסים הפכו רומנטיים, והשניים נישאו.
במרץ 2009 אסקיבל רצה בהצלחה בבחירות כמועמדת מטעם מפלגת המהפכה הדמוקרטית למועצת העיר של מקסיקו סיטי. בשנת 2012 היא נבחרה לבית הנבחרים הפדרלי (בספרדית: diputada federal) מטעם מפלגת מורנה. היא כיהנה כיו"ר ועד התרבות של מקסיקו סיטי, וכחברה בוועד המדע והטכנולוגיה ובוועד למען הסביבה של מפלגת מורנה.
רמסייה
רמסייה (שם מדעי: Ramasayia) הוא סוג נכחד של יונק כיס נכחד ממשפחת הוומבטיים אשר חי ביבשת אוסטרליה בתקופת הפליסטוקן ונכחד בסופה. התגלו 2 מינים מהסוג: Ramasayia curvirostris (אשר קיבל את שמו מהחוקר האנגלי הידוע ריצ'רד אוון) ו-Ramasayia magna. הסוג עצמו נקרא ב-1951, לאחר שנקרא בשמות אחרים קודם (Ramasaya, Ramsaya ו-Ramsayia).
וומבט ענקי זה נכחד לקראת סוף הפליסטוקן, עם הגעת האדם לאוסטרליה.
בלנצ'ארד (דקוטה הצפונית)
בלאנצ'ארד הוא מקום המיועד למפקד בעיריית בלאנשארד, מחוז טרייל, דקוטה הצפונית בארצות הברית. האוכלוסייה במפקד 2010 הייתה 26.
בלאנצ'ארד נמצאת ליד גבול דקוטה הצפונית-מינסוטה, ליד הצומת של כביש 18 של דקוטה הצפונית וכביש 200 של דקוטה הצפונית.
תורן KVLY-TV ניצב ליד בלאנצ'ארד, תורן זה ידוע בכך שהוא המבנה הגבוה ביותר מעשה ידי אדם בחצי הכדור המערבי והרביעי בגובהו בעולם כולו. תורן KRDK-TV, המבנה השני בגובהו בארצות הברית, ממוקם כעשרה קילומטרים מבלנצ'ארד, ליד גיילסבורג.
אפיתרפיה
אפיתרפיה הוא תחום ברפואה האלטרנטיבית העוסק ברפואה על ידי דבורים וכוורות. האפיתרפיה משתמשת בתוצרי דבורת הדבש, כולל דבש, פולן דבורים, חלות דבש, פרופוליס, מזון מלכות וארס הדבורה ועוד מוצרים פחות מוכרים כגון לחם דבורים, שעשוי מפולן ודבש. באפיתרפיה עושים שימוש בכ-17 מוצרים שעשויים מגוף הדבורה או המלכה.
תומכי השיטה טוענים שביכולתה להיטיב ולרפא מצבים בריאותיים שונים, הטענות אינן נתמכות על ידי רפואה מבוססת ראיות.
היסטוריה
הפרסום המדעי הראשון בעניין טיפול באמצעות ארס דבורים הופיע בשנת 1850 בצרפת והתייחס לשיגרון, אך ישנם אזכורים קודמים לשימוש בדבורים בתנ"ך, בקוראן ואפילו בדתות ההינדואיסטיות הקדומות. היפוקרטס, רופא ביוון העתיקה שנהוג לראותו כאחד מאבות הרפואה המודרנית, הגדיר את ארס הדבורים כ"תרופה מסתורית".
רופא ממוצא צ'כי בשם פיליפ טרץ' (Filip Terč; 1844–1917), שחי באימפריה האוסטרו-הונגרית, נחשב כאחד מחלוצי המחקר על אפיתרפיה, ובמיוחד טיפול בארס דבורים. טרץ' פרסם מחקר בשם "דוח על הקשר המיוחד בין עקיצות דבורה וראומטיזם" (Ueber eine merkwürdige Beziehung des Bienenstiches zum Rheumatismus) בשנת 1888. פופולריות הנושא בתקופה מאוחרת יותר מיוחסת לצ'ארלס מראז (Charles Mraz; 1905–1999), דבוראי מוורמונט, ארצות הברית, במהלך שישים השנים האחרונות.
מהלך הטיפול
הטיפול באמצעות ארס הדבורים נקרא B.V.T - BEE VENOM THERAPY, והוא אחד ממספר טיפולים במסגרת התחום השלם הנקרא אפיתרפיה. בטיפול BVT מתבצעות עקיצות דבורים מבוקרות כאמצעי לעידוד המערכת החיסונית ולטיפול בבעיות פרקים ובמחלות דלקתיות. טיפולים נוספים כוללים אינהלציות בדבש לפתרון בעיות אסתמה, נרות שעווה החולצים את פקקי הדונג מאוזני ילדים, טיפולים קוסמטיים וטיפולים תזונתיים שונים. ברחבי העולם קיימות מרפאות ובתי חולים המטפלים באפיתרפיה. ראשון האפיתרפיסטים בישראל היה ביולוג חיפאי ומרפא אלטרנטיבי בשם משה אלמליח.
לפני התחלת הטיפול מבצעים למטופל בדיקת אלרגיה השוללת אפשרות של אלרגיה לעקיצות דבורים. החשיפה לכמות הארס היא הדרגתית כך שהחשיפה לארס הדבורים לא תהיה פתאומית והמערכת החיסונית של המטופל תורגל בטיפול.
עוקץ הדבורה מורכב ממחט תת-עורית, שני שרירים ושק ארס. כשהמחט חודרת מבעד לעור היא נתפסת בבשר ושני השרירים סוחטים באופן אוטומטי את השק. בכל עקיצה מוזרק כ-0.1 מיליליטר של ארס אל הרקמה העקוצה. במהלך הטיפול מונחות הדבורים על נקודות הדיקור המוכרות מהרפואה הסינית לאורך המרידיאנים. במקרים של דלקת מפרקים נעקץ המטופל באזור המודלק עצמו בנוסף לדיקור בנתיבי אנרגיית הצ'י. במהלך כל טיפול מונחות הדבורים על איברים שונים של המטופל, לעיתים אף עשרות דבורים במהלך טיפול אחד.
אורכה של סדרת טיפולים לחולים בבעיות כרוניות הוא לרוב כשלושה חודשים והמטופל נחשף לכ-150 עד 200 עקיצות במשך כל הטיפול במינון שהולך ועולה. ישנם מטופלים הלוקים במחלות שדורשות טיפול יומי קבוע והם עוקצים את עצמם על ידי שימוש בדבורים החיות בכוורת נישאת המכילה 100 עד 200 דבורים ונקראת "מלונית".
טיעונים בריאותיים
יש מגוון רחב של מחלות ותסמינים שעקיצות דבורים יכולות לטפל בהם. הגישה הטיפולית היא הוליסטית ומחזקת גוף. החומר הזר המוחדר לגוף מעורר את המערכת החיסונית לפעולה ולא פועל במקומה. הטיפול מיועד לסובלים ממחלות שונות, הפוגעות במערכת החיסונית, דלקות ומחלות ניווניות, וגם תופעות בריאותיות אחרות, כגון מיגרנות, אסתמה, תסמונת המעי הרגיז, תופעות תרום וסתיות, פרוסטטה, שלבקת חוגרת, מצבים של לחץ דם גבוה ועוד.
נטען כי לאפיתרפיה יש מגוון רחב של תועלות בריאותיות, כולל היכולת לטפל בטרשת נפוצה, להקל על סוגים שונים של כאב, לשפר את הבריאות הכללית ואף להגיע לעצירה של ההידרדרות הגופנית ולהחלמה. טענות אלו לא נתמכות על ידי הוכחות רפואיות.
שיטת טיפול זו נהוגה לא רק בבני אדם אלא גם בבעלי חיים. וטרינרים ברחבי העולם משתמשים בארס דבורים שנחלב מהדבורים ונשמר בהקפאה לצורך טיפול בדלקות פרקים אצל כלבים וסוסים.
פיליפ קלוצניק
פיליפ מוריס קלוצניק (באנגלית: Philip Morris Klutznick 9 ביולי 1907 – 14 באוגוסט 1999) היה פקיד ממשל ומנהיג ציוני אמריקאי-יהודי, שכיהן כמזכיר המסחר של ארצות הברית בשנים 1980–1981 בממשלו של הנשיא ג'ימי קרטר, וטרם לכן היה מנהיג ציוני בולט במספר חוגים וארגונים יהודיים, וכיהן כנשיא הקונגרס היהודי העולמי בשנים 1977–1979.
תחילת דרכו
אחרי תום לימודיו הגבוהים הוא עבד כעורך דין והיה מעורב בבניין דיור ציבורי. ב-8 ביוני 1930 נשא לאשה את אתל לבית ריקס. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה אחראי על בניית בתים עבור עובדי מערכת הביטחון האמריקאית במזרח ארצות הברית, כולל בניית אוק רידג' שבטנסי, בה פותחו חלקים מפצצת הביקוע הגרעיני "איש שמן" במסגרת פרויקט מנהטן. לאחר המלחמה הוא פעל להקמת מרכזי קניות בפרוורים באזורי שיקגו, בשיתוף עם רשת חנויות הכלבו בשיקגו "מרשל פילדס".
נשיא בני ברית
הקריירה של קלוצניק בשירות הציבורי התקדמה יחד עם הצלחתו בעסקים. אחרי מלחמת העולם השנייה, הוא הצטרף למפתחים קהילתיים אמריקאים כדי ליצור את "פארק יער", פרוור דרומי לשיקגו. ב-1953 נבחר לראשונה לכהונה בת שלוש שנים כנשיא ארגון בני ברית. נשיאותו התמקדה בחיזוק המבנה הפנימי של הארגון וחיזוקו מבחינה תדמיתית וציבורית. הוא ביקר בסניפי בני ברית ברחבי העולם ופעל למען חיזוק לשכות הארגון באירופה שלאחר המלחמה ובמדינת ישראל. במישור מקומי, הוא הנהיג יוזמה לחברות בארגון, הרחיב תמיכה בתוכניות נוער ונסע ברחבי דרום ארצות הברית כדי לדון בתמיכת בני ברית בביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר הדרומיים בגידול התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
קלוצניק פעל רבות, במסגרת תפקידו כנשיא ארגון בני ברית, לפיתוח ישראל הצעירה. ב-1 במאי 1956 נתן שר האוצר, לוי אשכול, אישור לתוכנית הקמת העיר אשדוד. לקראת סוף אותה השנה הוקמה "חברת אשדוד בע"מ" – חברת בת של "קבוצת בוני ערים בע"מ" – על ידי עובד בן עמי וקלוצניק. קלוצניק היה אז נשיא ארגון בני ברית בארצות הברית ובן עמי היה יזם בתחום העיתונות, היהלומנות ובינוי הערים (הקים גם את נתניה ועמד בראש העירייה שלה). קלוצניק ביקר בישראל פעמים רבות במהלך שלהי שנות ה-50 של המאה ה-20, וסייע לתכנן ולהקים את אשדוד הן מבחינה כלכלית והן מבחינת אדריכלות. בסוף יולי 1957 הגיע לישראל ביחד עם רעייתו, והחל לסייע בתכנון העיר אשדוד.
שליחות דיפלומטית
קלוצניק היה פעיל גם בעניינים בינלאומיים. ב-1957 הוא כיהן במשך שלושה חודשים כחבר במשלחת ארצות הברית לאומות המאוחדות. הוא עלה בדרג הדיפלומטי כשגריר ארצות הברית במועצה הכלכלית חברתית של האומות המאוחדות ב-1960, תוך שיתוף פעולה הדוק עם שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות, עדלי סטיבנסון. כעבור שנתיים, ב-1962, הגיש קלוצניק את התפטרותו מתפקידו כנציג ארצות הברית במועצה הכלכלית חברתית של האו"ם לנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי בתואנה כי כישלון בשילוב מטרות פוליטיות עם צרכים כלכליים וחברתיים מערער את האפקטיביות של הדיפלומטיה הבינלאומית. בשנים מאוחרות יותר, הוא נשאר פעיל בעניינים בינלאומיים, וערך סקר בתחום השיכון הברזילאי עבור ממשלו של הנשיא לינדון ג'ונסון, והיה נואם לעיתים תכופות בנושאים בינלאומיים ועובד עם איגוד האומות המאוחדות של ארצות הברית.
קלוצניק גילה עניין מיוחד במזרח התיכון וביחסי ארצות הברית–ישראל. כנשיא בני ברית, הוא נסע לישראל ודגל בניתוב כספי השילומים הגרמניים לתמיכה בארגונים יהודיים. הוא היה בין המנהיגים היהודים-אמריקאים שנועדו עם מזכיר המדינה של הנשיא דווייט אייזנהאואר, ג'ון פוסטר דאלס, כדי לדון במדיניות הממשל כלפי המזרח התיכון ובאירועים הפוקדים את האזור.
נשיא הקונגרס היהודי העולמי
בשלהי אוקטובר 1977 עלה שמו של קלוצניק כאחד המועמדים האפשריים לתפקיד נשיא הקונגרס היהודי העולמי, בעקבו פרישתו של נחום גולדמן. בראשית נובמבר נבחר על ידי הקונגרס לתפקיד. במהלך המשא ומתן שקדם להסכמי קמפ דייוויד, נפגש קלוצניק עם ראש ממשלת ישראל מנחם בגין, נשיא מצרים אנואר סאדאת וג'ימי קרטר, בדומה לפקידי ממשל אחרים. ב-1978 יזם קלוצניק ועדה בראשותו של גיא רוטשילד לבחינת ההשלכות הכלכליות של שלום ערבי-ישראלי עבור ישראל והקהילה היהודית הבינלאומית. שירותו של קלוצניק כנשיא הקונגרס היה קצר, והוא פרש מתפקידו עם מינויו למזכיר המסחר.