cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מקס פריש
יצירתו
מחזותיו של פריש אירוניים יותר, ותוקפניים פחות, מהתיאטרון האפי של ברכט. הפרוזה שלו ספקנית יותר משהיא דוגמטית. אף המקהלה הכמו-קלאסית ב"בידרמן והפירומנים" נמנעת למעשה מלשמש בתפקידה הדידקטי המסורתי ומצטרפת לחלק מה"טמטום" הכללי שמבקש המחזה להציג.
היחס אל היהודים ביצירתו של פריש
במחזהו "אנדורה", המתחולל במדינה דמיונית בעלת שם זה, עוסק פריש בשאלת הדעה הקדומה שבאנטישמיות ובמשמעותה של הזהות היהודית כתווית אשר נקבעת בידי הזולת.
יער שקד
בנובמבר 1998 הוחלט לכרות את היער על מנת לאפשר הקמת בסיס צבאי על שטחו, במסגרת פריסה מחדש של מחנות צה"ל בשומרון. בניסיון למנוע את כריתת היער הוגשו לאלוף פיקוד המרכז שמונה הצעות חלופיות למיקום המחנה, אך כולן נדחו. באוגוסט 1999 החלה כריתת יער שקד. אולם, בעקבות עתירות של יישובי האזור לבג"ץ הוצא ב-3 באוגוסט 1999 צו על תנאי שעצר את הכריתה עד בירור העתירה. לאחר שמיעת עמדת צה"ל המליצו השופטים לתושבים למשוך את עתירתם. בינתיים פנו השרה לאיכות הסביבה והמדען הראשי של רשות שמורות הטבע ורשות הגנים הלאומיים לראש הממשלה ושר הביטחון אהוד ברק בבקשה למצוא פשרה שתמנע את כריתת היער ובעקבות זאת הוקמה ועדה בראשות דן שומרון ובהשתתפות ד"ר יוסי לשם אשר המליצה להקים את הבסיס על גבעה סמוכה ליער ובעקבות זאת בוטלה התוכנית לכרות את היער.
בספטמבר 2010 הורה שר התיירות, סטס מיסז'ניקוב, על העברת תקציב לצורך סלילת מסלולי אופניים ביער שקד.
אנדריי קונדראשוב
אנדריי אולגוביץ' קונדראשוב (ברוסית: Андрей Олегович Кондрашов; נולד ב-30 ביוני 1973, אלמטי, קזחסטן, ברית המועצות) הוא עיתונאי, מנחה ותסריטאי רוסי. פרשן פוליטי של VGTRK, סמנכ"ל VGTRK (מאז 2018).
ביוגרפיה
נולד ב-30 ביוני 1973 בבירת קזחסטן: אלמטי. סיים את לימודיו במחלקה לעיתונאות של האוניברסיטה הבינלאומית האקולוגית והפוליטית העצמאית (MNEPU) במוסקבה.
מ-19 באוגוסט 1991 עובד בתוכנית וסטי.
מאז נובמבר 1992 עובד בסגל החברה הרוסית הממשלתית לרדיו וטלוויזיה (VGTRK) ושימש ככתב במרכז אסיה. מאז 1999 במהדורה המוסקבאית של וסטי. סיקר את עבודת הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית והיה חבר בבריכת הקרמלין.
מאז 2003 משמש בתור הפרשן הפוליטי של מהדורת וסטי ומאז 2005 הנחה את התוכנית.
מפברואר 2007 ועד יולי 2008 הנחה את התוכנית "וסטי השבוע". הריאיון הקשה ביותר, לדבריו, היה השיחה עם אלכסנדר סולז'ניצין, שהתברר בתור תקשורת האחרונה של הסופר לפני מותו.
מאז ספטמבר 2008 היה אחד המנחים המרכזיים של מהדורת וסטי בשעה 20:00 יחד עם מריה סיטל, מרינה קים, סלימה זריף, טטיאנה רמזובה ופרידה קורבנגאלייבה. מיוני 2016 עד אוקטובר 2017, הוא הוביל את התוכנית לבד ופעם בשבוע לסירוגין עם ארנסט מאצקיאוויצ'יוס.
ב-28 באוגוסט 2014 נודע כי אנדריי קונדראשוב נכלל ברשימת הסנקציות שהוטלו על עיתונאים רוסים שנאסר עליהם להיכנס לשטחה של אוקראינה. הרשימה מורכבת מארבעים ותשעה עיתונאים. במרץ 2015, הוכרז כפרסונה נון גראטה במולדובה ונאסר עליו להיכנס למדינה במשך חמש שנים.
ב-2 באפריל 2018 נודע כי מונה לסמנכ"ל החברה הממשלתית הרוסית לטלוויזיה ורדיו, כשהוא אחראי לניהול מערך החדשות של החברה.
ביוני 2018 הנחה את תוכנית הקו הישיר עם פוטין יחד עם קיריל קליימיונוב.
בקיץ 2023, מונה למנכ"ל טאס"ס.
חיים אישיים
הוא נשוי ולו יש בת, אנה (ילידת 2002), שלמדה מוזיקה וניגנה במוסקבה בתחרות נגינת פסנתר ארצית. תחביביו הם ספרות פוליטית, צילום ותעופה.
הוא זכה במדליה על הישגים למען המולדת דרגה ראשונה, במסדר הידידות ובמדליה על הישגים למען המולדת דרגה שנייה.
פילמוגרפיה
אנדריי קונדראשוב ביים וכתב מספר סרטים תיעודיים נודעים כדוגמת:
היסטוריה של קפריסין
האי קפריסין שוכן על נתיבי התחבורה הימית באגן המזרחי של הים התיכון. מיקומו זה תרם להיותו מרכז תרבותי ומסחרי חשוב, שתרבותו החומרית משפיעה ומושפעת מיסודות תרבותיים שהגיעו אליו והופצו ממנו בסחר הימי הקדום. תנאיו הגאוגרפיים של האי קפריסין – מרבצי הנחושת שבו ונמלי עגינה נוחים – משכו את המעצמות הגדולות ששלטו בתקופה העתיקה באגן הים התיכון, ולהשפעתן התרבותית נודעת חשיבות בעיצוב תרבותו של האי. האי התפרסם בקשרי המסחר ובעיקר בכל הקשור להובלה ימית ולטכנולוגיה מתקדמת בבניית אניות. כן היה האי אחד המרכזים החשובים באגן הים התיכון לייצור נחושת, והמילה הלטינית לנחושת (cuprum) מקורה בשם האי.
פרהיסטוריה
האי קפריסין היה מבודד מהיבשת במשך מיליוני שנים ובמהלך הפליסטוקן התפתחו בו בעלי חיים אנדמיים כמו פילים ננסיים כמו פלאולוקסודון קפריסאי והיפופוטם קפריסאי גמדי. בני האדם הראשונים הגיעו לקפריסין בשלהי התקופה האפיפלאוליתית, לפני כ־11,500 שנים. הם היו ציידים־לקטים וככל הנראה לא הכו שורש באי. לפני כ־10,500 שנים החלו קבוצות נאוליתיות של איכרים יורדי־ים להקים יישובי קבע באי, במקביל לפריחת תרבויות התקופה הנאוליתית הקדם קרמית ב' בלבנט ובאסיה הקטנה. בעלי החיים הייחודיים שחיו עד אז באי (הפיל וההיפופוטם הננסיים) נכחדו בשלב זה. אחד האתרים הידועים משלב זה הוא כירוקיטיה, שתושביו גידלו דגנים והביאו מארצות מוצאם חיות משק בעיקר משלושה מינים – עזים, כבשים וחזירים, כמו גם חיות בר רבות כגון שועלים ויחמור פרסי, שלא היו מוכרות בעבר באי. הבקר הובא לאי כאלפי שנה מאוחר יותר.
בשנת 2004, שרידים של חתול בן כשמונה חודשים התגלו בקבר יחד עם בעליו, באתר ארכאולוגי נאוליתי בקפריסין, ותוארכו לכ־7500 לפנה"ס. החתול, הדומה לזן חתול הבר האפריקאי, נראה כעדות העתיקה ביותר בעולם להחזקתו כחיית מחמד, ומעיד כי קשרי אדם–חתול החלו כבר מלפני 9500 שנה, ולא בתקופת מצרים העתיקה כפי שסברו מדענים בעבר.
בארות מים שהתגלו על ידי ארכאולוגים במערב קפריסין, הם מן הבארות העתיקים ביותר בעולם, וגילם נע בין 9000 ל־10,500 שנים, התקופה הנאוליתית הקדם־קרמית ב'. הבארות מלמדות על התחכום של המתיישבים הראשונים, והמודעות המוגברת שלהם לסביבה.
תקופת הברונזה
[[קובץ:Cruche Chypre Musée de Laon 070908.jpg|ממוזער|כד מתקופת הברונזה המאוחרת, ממשפחת כלים ממורקים אדום (Red polished ware)
עדויות ארכאולוגיות וטקסטואליות מראות שקפריסין החלה לקיים קשרים הדוקים עם היבשות הסובבות במאות ה־16–15 לפנה"ס, והפכה לחוליה מקשרת בסחר בין הים האגאי והלבנט. תקופת הברונזה הוא הזמן בו החלו להיבנות באי הערים הראשונות, כגון . כרייה שיטתית של נחושת החלה, ומשאב זה נסחר באופן נרחב; ממלכת אלשיה היתה מקור לנחושת וסחורות רבות אחרות לארצות מזרח אגן הים התיכון, וכן היוותה מיקום אידיאלי לסוחרים להתעדכנות בביקוש ובהיצע לסחורות מגוונות. יוונים מיקניים אכלסו את האי מן השלב המאוחר של תקופת הברונזה (בסביבות 1600 לפנה"ס), אך השם היווני של האי היה קיים כבר מן המאה ה־15 לפנה"ס.
המאות 1200–1300 לפנה"ס היו תקופה של שגשוג מקומי. ערים כמו אנקומי נבנו מחדש, נבנו בניינים רבים ורחובות מתקדמים. בניינים רשמיים גדולים שנבנו מאבן גזית נועדו לשמירה על הסדר החברתי. חלק ממבנים אלה מכילים מתקנים לעיבוד ואחסון שמן זית. מקדש עם מזבח קרנות נבנה מאבני גזית. מקדשים אחרים אותרו באנקומי, קיטיון וקוקליה. לצורת הפריסה של הערים וטכניקות הבנייה החדשות ניתן למצוא את הקבלות הקרובות ביותר בסוריה, במיוחד באוגרית (שהיתה קשורה בקשרים מסחריים ודיפלומטיים הדוקים עם אלשיה ).
בתקופת הברונזה המאוחרת הייתה קפריסין חלק מהאימפריה החיתית, אבל הייתה מדינת לקוח, וככזאת לא נכבשה אלא נחשבה רק לחלק מהאימפריה, ונשלטה על ידי המלכים השליטים של אוגרית. כך, הייתה קפריסין למעשה "מנוהלת לבד עם התערבות קטנה בעניינים קפריסאים". עם זאת, בתקופת שלטונו של תודחליאש, האי נכבש לזמן קצר על ידי החתים, על מנת לאבטח את מרבצי הנחושת באי, או במטרה למנוע פיראטיות. זמן קצר לאחר מכן נכבש האי מחדש על ידי בנו סביב 1200 לפנה"ס.
תקופת הברונזה המאוחרת הייתה תקופה של סחר בין־לאומי, קפריסין הייתה מרכז לייצור כלי קרמיקה, וכלים רבים ייחודים לה נמצאו באתרים רבים בארץ ישראל ובלבנט, כמו כלי בסיס טבעת, כלים מחופים לבן ועוד.
תקופת הברזל המוקדמת
רוב החוקרים טוענים כי ממלכות הערים הקפריסאיות, שתוארו לראשונה במקורות כתובים במאה ה־8 לפנה"ס נוסדו כבר במאה ה־11 לפנה"ס. חוקרים אחרים מאמינים בקיומו של תהליך איטי של הגדלת מורכבות חברתיות בין המאות ה־12 וה־8. ובכל מצב, במהלך המאה ה־8 (התקופה הגאומטרית) מספר היישובים גדל בצורה חדה, כמו גם כמות הקברים. הקברים המלכותיים בעיר סלמיס למשל הופיעו אז לראשונה. זאת יכולה להיות אינדיקציה טובה יותר לתקופת הופעתה של הממלכות הקפריסאיות.
האימפריה האשורית החדשה
כמה מממלכות קפריסין היו כפופות, לפחות דה־יורה, למלכי האימפריה האשורית החדשה האחרונים. אסטלה שנמצאה בכתיון בשנת 1845, מנציחה את ניצחון סרגון השני (מלך אשור בין השנים 722–705 לפנה"ס); אותו מלך שלח לבקשתו של סילטה מלך צור חיילים אמיצים להטיל מורא על שבעת מלכי ארץ "יא" באדננה/ידננה (השם האשורי המאוחר לקפריסין) שמרדו הפסיקו לשלוח לסרגון מנחות, והם באו לבבל להגיש לסרגון מנחות. סרגון תאר את ארץ אדננה כארץ כה רחוקה שמלכי אשור שבאו לפניו לא שמעו עליה. האי אולי השתחרר זמנית מעול האשורים בתקופת סנחריב, שכן כאשר מלך צידון לולי המורד ברח לידננה (קפריסין), סנחריב לא תפס אותו. המלך אסרחדון טען ששלח מכתבים למלכי ידננה ויוון, והם נכנעו לו; לפי כתובותיו, הוא קיבל מסים מעשרת מלכי ידננה ושלח להם להביא לו חומרי בנייה ופסלים גדולים לארמונו בנינוה. מבין המלכים יש כמה ששמותיהם מזוהים כיווניים, וכמה ששמותיהם מזוהים כשמיים צפון־מערביים, אולי פיניקים: אכישתורה (אקסטור, יווני) מלך אדיל, פילגורה (פילגורס, יווני) מלך כיתרי, כיסו/כישו (שמי) מלך סלמיס, איתואנדר (אטוואנדרוס, יווני) מלך פפוס, ארסו, ארשו (שמי) מלך סולוי, דמסו (דמסוס, יווני) מלך קוריון , אדמסו (אדמסוס, יווני) מלך תמש, דמוסי (דמיסוס? יווני או שמי) מלך קרתי־חדסתי, אונסגוסו (אונסגורס, יווני) מלך לדרה ובוצוסו (בותיטס, יווני) מלך מריון . במהלך מסעו הראשון של אשורבניפל (668–627 לפנה"ס) נגד מצרים, עשרת המלכים המוזכרים בכתובות אסרחדון הוזכרו גם בכתובות אשורבניפל (יחד עם שנים־עשר מלכי הלבנט) כמלכי "לב הים" שבאו אליו להגיש לו מנחות ולנשק את רגליו, והוא הכריחם ללוות עם כוחותיהם ואניותיהם את חייליו בים וביבשה.
האימפריה הפרסית
קפריסין קיבלה עצמאות סביב שנת 669 לפנה"ס, אבל נכבשה מחדש בידי מצרים תחת אמסיס השני. האי נכבש על ידי הפרסים סביב שנת 545 לפנה"ס. ואף נחפר ארמון פרסי בחוף הצפוני של האי. בתקופה זאת ניסו התושבים להתקומם. בתחילת המאה ה־4 לפנה"ס, יוגורס הראשון, מלך סאלאמיס, השתלט על האי וניסה להשיג עצמאות מהפרסים. התקוממות נוספת התקיימה ב־350 אבל נמחצה על ידי ארתחששתא ב־344.
התקופה ההלניסטית
בעת המצור על צור, המלכים הקפריסאים הלכו עם אלכסנדר הגדול. ב־321 ארבעה מלכים קפריסאים צדדו בתלמי הראשון והגנו על האי נגד אנטיגונוס. לאחר קרב עזה ביטל תלמי את הממלכות המקומיות באי ונטל שליטה מלאה עליו, אך איבד אותה לדמטריוס פוליורקטס ב־306 ו־294 לפנה"ס, אבל לאחר מכן חזר האי לידי בית תלמי עד 58 לפנה"ס. בתקופה זאת נשלט האי בידי מושלים מצריים, וכמה פעמים נוצרה ממלכה תלמית קטנה באזור, במהלך מאבקי הכח של המאה הראשונה והשנייה. יחסים מסחריים איתנים עם אתונה ואלכסנדריה, שני המרכזים המסחריים החשובים ביותר של העת העתיקה, פותחו באותו הזמן.
התקופה הרומית
קפריסין הפכה פרובינקיה רומאית ב־58 לפנה"ס. באותה עת שלט בקפריסין תלמי מלך קפריסין שהיה אחיו של תלמי השנים עשר. על פי סטרבו, פובליוס קלודיוס פולכר, טריבון ברפובליקה הרומית, נטר טינה לתלמי ושלח את מרקוס קאטו לכבוש מידיו את האי. שנים אחר כך נתן יוליוס קיסר את האי במתנה לקלאופטרה מלכת מצרים, אך הוא חזר להיות פרובינציה רומאית לאחר תבוסתו בקרב אקטיום (31 לפנה"ס) ב־30 לפנה"ס. מאז 22 לפנה"ס היה האי מחוז סנטור.
בשנים 115–117 מרדו יהודי האי בשלטון הרומי כחלק ממרד התפוצות בהנהגתו של ארטמיון. כתוצאה ממרד זה נחרבה העיר סלמיס ונהרגו כ־240,000 מתושבי האי. ההיסטוריון הרומאי קסיוס דיו מספר כי לאחר מיגור המרד נאסר על היהודים לדרוך על אדמת האי, כאשר כל יהודי העובר על הוראה זאת דינו מוות. בין מדכאי המרד היה לוסיוס קווייטוס, שנשלח על ידי טראיאנוס.
סדרה של רעידות אדמה גרמו להרס נוסף של העיר סלמיס בתחילת המאה ה־4. באותו הזמן בצורת ורעב הכו את האי.
האימפריה הביזנטית
עם פיצול האימפריה הרומית במאה ה־4 לספירה, נכנסה קפריסין תחת שלטונה של האימפריה הביזנטית, ועיר הבירה שלה הפך לסאלמיס. באותה תקופה הבישוף שלה היה עדיין כפוף לכנסייה.
ההתנצרות
במהלך מסעותיו המסיונריים של השליח פאולוס הקדוש באסיה הקטנה, הגיע (יחד עם תלמיד נוסף – ברנבא) גם לקפריסין והמיר את דתם של אנשי המקום לנצרות. המסע מתואר במעשי השליחים (13, 4–5):
והמה המשלחים על ידי רוח הקדש ירדו אל סלוקיא (נמל העיר אנטיוכיה) ומשם באו באניה אל קפרוס (קפריסין)׃ ויבאו אל עיר סלמיס ויגידו את דבר האלהים בבתי הכנסיות אשר ליהודים ויהי להם גם יוחנן למשרת.
במהלך המאה ה־5 לספירה, כנסיית קפריסין זכתה בעצמאותה מאת פטריארך אנטיוכיה בועידת אפסוס ב־431.
ימי הביניים המוקדמים
עם התפשטות האסלאם מחצי האי ערב תקפו הערבים את האי כמה פעמים. בשנת 650 פלשו הערבים בכח לקפריסין, אך ב־688 הקיסר יוסטיניאנוס השני והח'ליף עבד אל־מלכ הגיעו להסכם חסר תקדים. במשך 300 השנים הבאות קפריסין הייתה תחת שלטון משותף של הביזנטים והערבים, למרות המלחמות הכמעט בלתי פוסקות בין הצדדים באותו הזמן. אמנם היו ניסיונות מצד הביזנטים לשחזר את שליטתם המלאה באי, ואף הצלחות קצרות מועד, אך בסופו של דבר הסטטוס קוו תמיד שוחזר.
מצב זה נמשך עד שנת 965, אז ניקטאס כוניאטס כבש את האי עבור האימפריה המתחדשת. בשנת 1185, המושל הביזנטי האחרון של קפריסין, יצחק קומונוס, ביצע מרד בו ניסה לתפוס את כס המלוכה של האימפריה. ניסיון ההפיכה שלו נכשל, אך הוא הצליח לשמור על שליטה בלעדית באי.
במאה ה־12 הפך האי יעד לצלבנים. ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה, נחת בלימסול ב־1 ביוני 1191, בחיפוש אחר אחותו וכלתו ברנגאריה, שספינתם נעלמה מהצי בשעת סערה. צבאו של ריצ'רד נחת באי לאחר שיצחק סירב להחזיר את בני הערובה (אחותו של ריצ'רד, כלתו, וכמה חיילים מהספינה), ויצחק ברח מלימסול. בסופו של דבר הוא נכנע, וויתר על שליטתו באי עבור מלך אנגליה. ריצ'רד נישא לברנגאריה בלימסול ב־12 במאי 1192. היא הוכתרה כמלכת אנגליה על ידי ג'ון פיצלוק, הבישוף של אוורה. הצבא של ריצ'רד המשיך בדרכו לעבר עכו.
ימי הביניים המאוחרים והרנסאנס
לאחר מותו של אמלריך, שלטו בממלכה מספר יורשים צעירים. החל משנת 1217 החלו בני משפחת איבלין להתערב בפוליטיקה של ממלכת קפריסין. משפחת איבלין הייתה משפחת אצילים בעלת השפעה וכח רב, והמחזיקה בפועל של השלטון בממלכת ירושלים. אחיו של ז'אן מאיבלין – פיליפ מאיבלין שימש עוצר הממלכה עבור המלך הקטין אנרי הראשון, מלך קפריסין. בספטמבר 1228 נערך העימות בין פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לצלבני ממלכת קפריסין וירושלים. הקיסר בחר להכות ביריביו העיקריים – משפחת איבלין. בארוחת ערב בארמון משפחת איבלין בלימסול פונה הקיסר לז'אן מאיבלין, אדון ביירות, ראש המשפחה, בגיבוי כוח צבאי קיסרי חמוש, ודרש כי הלה יעביר לידיו את העיר ביירות והכנסות המדינה הצלבנית בקפריסין. בניגוד לצפיותיו כי דרישותיו יתקבלו ללא ערעור, ויוציאו את משפחת איבלין מהמשחק, מעצם משקלן הפיננסי, נתקל הקיסר בהתנגדות מנומקת על פי החוק המקומי ודרישה מצד ז'אן מאיבלין להעמיד את תביעת הקיסר למבחן בית משפט של ממלכת ירושלים.
המצב הגיע אל סף רתיחה והצדדים פרשו למחנותיהם. בני משפחת איבלין העמידו את כוחותיהם באי בכוננות, אך לא היו מוכנים להיכנס לעימות צבאי מול הקיסר. הקיסר, מצדו, לא היה מוכן לסכן את מעמדו, המעורער בלאו הכי, בהיותו מוחרם על ידי הכנסייה. המסדרים הצבאיים תיווכו בשביתת נשק, שסיכומה הוא העברת מבצרי האי לשליטת המלך הקטין, מינוי מפקדים למבצרים מטעם הקיסר, והעברת הכנסות ממיסוי האי לידי הקיסר פרידריך השני, כמו גם התחייבות של שני הצדדים לשיתוף פעולה בארץ ישראל.
סיומו של מסע הצלב השישי פתח מלחמת אזרחים בין מפלגת האצילים המקומית בראשות משפחת איבלין לבין נציגי הקיסר ה"לומברדים", המאבק השתולל הן בארץ ישראל והן בקפריסין כאשר המסדרים הצבאיים והקומונות הימיות האיטלקיות לוקחות בו חלק פעיל וידוע כמלחמת הלנגוברדים, במהלכו של העימות לא הצליחו הצדדים להגיע לכלל הכרעה ומאזן הכוח התנדנד מצד לצד.
בסופו של דבר תומכיו של פרדריך הובסו במאבק בשנת 1233, על אף שהוא נמשך זמן רב יותר בממלכת ירושלים ובאימפריה הרומית הקדושה. משפחת איבלין המשיכה לשלוט באי עד שנת 1268, אז איחד הוגו השלישי מלך קפריסין את הממלכה עם ממלכת ירושלים.
לאחר מכן הפכה קפריסין למרכז חשוב של הסחר האירופי עם אסיה ואפריקה, דבר שהביא לחיכוכים בינה לבין סוחרים איטלקים. במהלך המאה ה־14 הלכה והתחזקה השפעתה של הרפובליקה של ג'נובה ושל סוחריה באי, ובעת הקרע המערבי צידדו מלכי קפריסין באפיפיורות אביניון מתוך תקוה שהצרפתים יניסו את האיטלקים מהאי. ב־1426 הפכו הממלוכים את האי למדינה וסאלית ממלוכית, ומלכיה איבדו את כוחם, עד שלבסוף אולצה המלכה האחרונה, קתרין קורנרו למכור את האי לוונציה ב־1489, שהקימו את 'הרפובליקה של ונציה' על האי. ונציה השתמשה באי כנקודת מסחר חשובה. בתקופה זאת נבנתה החומה הוונציאנית של ניקוסיה. לאורך תקופה זאת נחלקה האוכלוסייה בין עילית שלטת קתולית, ורוב העם שהיה יווני־אורתודוקסי. במשך כל התקופה הוונציאנית הייתה קפריסין נתונה להתקפות בלתי פוסקות מצד האימפריה העות'מאנית הצעירה, עד שלבסוף נכבשה בשנת 1571. 20,000 מתושבי ניקוסיה הוצאו להורג, וכל הכנסיות ומבני הציבור נבזזו. בכך בא הקץ לשליטת הקתולים באי. במשך מספר שנים נערך ניסיון עות'מאני ליישב בכפייה יהודים מרחבי האימפריה ואף הוצאו צווים לגירוש אלף משפחות יהודים מהעיר צפת צווים אלו לא מומשו לבסוף.
קפריסין הבריטית
השליטה העות'מאנית על קפריסין הסתיימה בשנת 1878, אז הועברה לידי בריטניה. העות'מאנים, שהובסו במלחמה העות'מאנית–רוסית (1877–1878), ביקשו את תמיכתה של בריטניה בקונגרס ברלין. בתמורה הם חתמו איתה על הסכם סודי, שנודע לאחר מכן כחוזה קפריסין, שבו העבירה טורקיה את קפריסין לשליטה אדמיניסטרטיבית בריטית, אף על פי שהריבונות על האי עדיין הייתה בידי האימפריה. רק בתקופת מלחמת העולם הראשונה, לאחר שבריטניה הכריזה מלחמה כנגד האימפריה העות'מאנית, סופח האי חד צדדית בידי בריטניה.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה, ועל פי הנחיות הסכם לוזאן, טורקיה ויתרה על כל תביעותיה בקפריסין, והכירה בשלטונה של בריטניה באי.
תחת שלטון בריטי, האי החל ליהנות מתקופה של עליה בחופש הביטוי, מה שתרם עוד לפיתוח הרעיון היווני־קפריסאי של ה'אנוסיס' (איחוד עם יוון).
בשנת 1925, בעקבות פירוקה של האימפריה העותמאנית, קפריסין הייתה למעשה מושבה בריטית.
בין השנים 1955 עד 1959 הקימו יוונים־קפריסאים לאומנים (בראשות גאורגיוס גריבס) את ארגון אאוקה שנאבק למען קבלת עצמאות לאי מבריטניה ואיחודו עם יוון. הקמפיין אמנם לא גרם לאיחוד האי בסופו של דבר, אך הוא הביא להקמת רפובליקה עצמאית, שנקראה 'הרפובליקה של קפריסין', בשנת 1960.
קפריסין העצמאית
החוקה שנוצרה עם ייסוד הרפובליקה ב־1960, קבעה צורת שלטון בה קיימת הפרדת רשויות וחלוקה של הכח. לפי החוקה – שבה נעשו ויתורים עבור המיעוט הקפריסאי הטורקי – סגן הנשיא, ולפחות 30% מחברי הפרלמנט יהיו טורקים־קפריסאים (בערך על פי חלקם באוכלוסייה). הארכיבישוף מקאריוס היווני (שהיה היוזם של הצעת פשרה זאת) יהיה הנשיא ופאדיל קוצ'וק הטורקי יהיה סגן הנשיא. אחד הסעיפים בחוקה זאת דרש יצירת רשויות מקומיות נפרדות, כך שהן הקפריסאים היוונים והן הטורקים יוכלו לנהל את העיריות בערים הגדולות.
השקט באי העצמאי לא החזיק הרבה זמן, וסכסוכים פנימיים שהפכו ללחימה חמושה בין שתי הקהילות, גרמו, בשנת 1964, לשליחת כוחות או"ם לאי למטרת שמירה על השלום. כוחות אלה נמצאים במקום עד היום. בשנת 1974, יוונים־קפריסאים ביצעו הפיכה צבאית בתמיכת החונטה הצבאית ביוון, במטרה להביא לסיפוח היווני. בעקבות זאת טורקיה פלשה אל החלק הצפוני של האי והשתלטה עליו, בטענה שהיא אחת משלוש הערֵבות הבינלאומיות לעצמאות קפריסין, כוחות צבא טורקים נותרו במקום גם לאחר הפסקת האש בין הצדדים, ולמעשה נמצאים שם עד היום.
האלימות הבין־קהילתית, ההפיכה, ולאחר מכן פלישת טורקיה לאי הובילו לעקירתם של מאות אלפי קפריסאים מבתיהם. בשנת 2010 קבעו שופטי בית הדין האירופי לזכויות אדם קבעו כי פליטים קפריסאים־יוונים לא יוכלו לשוב לבתיהם, ועליהם להסתפק בפיצוי שהוצע להם על ידי השלטון הטורקי. דה־פקטו, מדינת צפון קפריסין הוכרזה כבר בשנת 1975, ונקראה בשם 'המדינה הטורקית המאוחדת של צפון קפריסין'. השם שונה למתכונתו הנוכחית, 'הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין', ב־15 בנובמבר 1983. מדינה זאת איננה מוכרת על ידי האו"ם או מדינה כלשהי מלבד טורקיה, ותושביה נחשבים כתושבי קפריסין המאוחדת. על פי המשפט הבינלאומי, רפובליקת קפריסין (דהיינו המדינה המקורית) זכאית לריבונות מלאה באי, כפי שהיה עד 1974.
בשנת 2004 קפריסין הפכה לחברה באיחוד האירופי, היא אימצה את האירו כמטבע באי בשנת 2008, בהחליפה את הלירה הקפריסאית. צפון קפריסין לעומתה המשיכה להשתמש בלירה הטורקית, ומאז 2008, ב"לירה הטורקית החדשה".
במהלך העשור השני של המאה ה־21 כשלו כמה שיחות שלום בין הצדדים. בשנת 2021, נשיא טורקיה תמך בפיצול האי. תמיכה זאת ושינוי הסטטוס קוו בורושה, אתר הנופש הנטוש, גררו גינוי בינלאומי.
רוני בלקין
רון גרשון "רוני" בלקין (נולד ב-1960) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שפיקד בין השאר על יחידת מגלן, חטיבת העמקים וחטיבת הבקעה.
ביוגרפיה
נולד ברמת השרון. הוא בנם של זיוה ופסח בלקין, שהיה ראש המועצה החמישי של רמת השרון.
למד בבית הספר גולן ובשנת 1975 עבר ללמוד בפנימיה הצבאית לפיקוד בתל אביב.
בשנים 1971–1977 היה חניך ומדריך בתנועת הנוער העובד והלומד.
התגייס לצה"ל בשנת 1978 ושירת בסיירת מטכ"ל כלוחם וכקצין.
בשנים 1992–1993 פיקד על גדוד 50 (בזלת) של חטיבת הנח"ל. לאחר מכן השתחרר מצה"ל. בהמשך, שב לשירות קבע, ובשנים 1995–1997 פיקד על יחידת מגלן, והוביל אותה בלחימה ברצועת הביטחון בלבנון. בין היתר פיקד על היחידה במבצע ענבי זעם.
בשנים 2000–2002 פיקד על חטיבת העמקים, בין היתר במבצע חומת מגן. בשנים 2003–2004 פיקד על חטיבת הבקעה. בלקין פיקד על החטיבה בלחימה נגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. לאחר מכן שימש כסגן מפקד עוצבת הפלדה. בשנים 2007–2008 חזר לפקד על חטיבת הבקעה.
באפריל 2018 העניק הרמטכ"ל רב-אלוף גדי איזנקוט דרגת תת-אלוף במילואים לבלקין, במסגרת תפקידו כראש צוות התכנון באוגדה 98.
לאחר שחרורו מצה"ל, התמנה כסמנכ"ל פעילות החוץ של קבוצת "נקסטקום" והוביל מטעם החברה שורה של מיזמים ופרויקטים בינלאומיים בתחומי אנרגיה מתחדשת, תקשורת ובינוי במזרח אירופה ובאפריקה.
במאי 2018 הכריז בלקין על מועמדות לראשות עיריית רמת השרון, בהמשך דרכו של אביו, פסח בלקין, שכיהן כראש המועצה החמישי של רמת השרון, בין השנים 1969–1978. בבחירות לרשויות המקומיות באוקטובר 2018 הוא קיבל 31.7% מהקולות ועלה לסיבוב השני מול ראש העיר המכהן, אבירם גרובר, שחסרו לו קולות בודדים כדי לעבור את סף ה-40% בסיבוב הראשון. בסיבוב השני נבחר גרובר, ואילו בלקין קיבל 46.03% מהקולות. סיעתו "רמת השרון 1" זכתה במנדט אחד ובלקין נבחר למועצת העיר.
הוא משמש כחבר הוועדה החקלאית ברמת השרון, חבר הנהלת בית הראשונים וחבר הנהלת המוזיאון הגאולוגי העירוני.
בלקין הוא בוגר החוג לניהול וכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
משפחתו
בשנת 1992 נישא לעו"ד רוני פלוזניק, אותה הכיר במהלך לימודיהם המשותפים באוניברסיטה, שהייתה חוקרת בכירה ברשות לניירות ערך ושותפה במשרד עורכי הדין של יעל גרוסמן. לזוג נולדו שני בנים. בדצמבר 2016 נפטרה אשתו רוני כתוצאה ממחלת ריאות נדירה. מתגורר ברמת השרון.
הרברט באום
הרברט באום (בגרמנית: Herbert Baum; 10 בפברואר 1912 - 11 ביוני 1942) היה גרמני יהודי חבר בקבוצת מחתרת יהודית קומוניסטית אשר הייתה חלק מן ההתנגדות הגרמנית לנאציזם.
חייו
באום נולד בחבל פוזנן על גבול גרמניה ופולין והגיע לבירת גרמניה ברלין בילדותו. הוא התחנך כשוליה לחשמלאי ועבד במקצוע זה. החל משנת 1926 החל להיות מעורב בפעילות בקבוצות שמאלניות שונות, כמו גם בארגוני נוער יהודי. החל משנת 1931 הצטרף כחבר לליגת הנוער הקומוניסטית של גרמניה (בגרמנית: Kommunistischer Jugendverband Deutschlands - KJVD).
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה החל באום, יחד עם אשתו מריאן ובני הזוג קוכמן, אשר היו חברי ילדות והכירו עוד בתנועת הנוער היהודית, לארגן פגישות חשאיות עם חברים נוספים בביתם של הזוג קוכמן כדי לדון באיום השלטון הנאצי. חוג החברים, אשר רובם היו יהודים, מינו את הרברט באום לעמוד בראשם. עד למאה חברים צעירים השתתפו בפגישות אלה במועדים שונים, בהן דנו והתווכחו בנושאים מדיניים ותרבותיים, זאת אף על פי שפעילות זו הייתה בלתי חוקית באותה עת. הקבוצה שיתפה פעולה עם קבוצות התנגדות אחרות, לא יהודיות, ואף יזמה הפצת עלונים כנגד המפלגה הנציונל-סוציאליסטית.
בשנת 1940 נאסר באום ונשלח לעבוד כחשמלאי בעבודות כפייה במפעלי חברת סימנס ושוקרט (היום חברת סימנס). החל משנת 1941 החל מנהיג קבוצת עובדי כפייה במפעל אשר נמלטו וירדו למחתרת בברלין, כדי שלא להישלח למחנות הריכוז.
פעולת החבלה בלוסטגרטן ותוצאותיה
ב-18 במאי 1942 יזמה הקבוצה מעשה הצתה כנגד תערוכת תעמולה אנטישמית ואנטי-קומוניסטית בשם "גן עדן לפועלים" אותה יזם יוזף גבלס בלוסטגארטן בברלין. עיקר הפרטים על פעולה זו נודעו מתוך יומנו האישי של גבלס, רישומי חקירות הגסטפו, עדויות שרידי הקבוצה ומתוך ידיעות שהועברו בעל פה בציבור באותה עת. העיתונות הגרמנית, בהוראת הצנזורה, לא דיווחה כלל על האירוע. ידיעה ראשונה על הפעולה בעיתונות העולם התפרסמה רק כחודש לאחר הפעולה, בעיתון הניו יורק טיימס, כאשר נודע על המעצרים ההמוניים וההוצאות להורג כתגמול על הפעולה.
פעולת החבלה של קבוצת באום זכתה להצלחה חלקית בלבד, איש לא נהרג בפעולה, 11 איש סבלו משאיפת עשן והאש כובתה עד מהרה. למחרת נפתחה התערוכה מחדש, כאילו דבר לא אירע. בתוך ארבעה ימים נעצרו חלק מן המעורבים בחבלה, חמישה יהודים, שלושה יהודים למחצה ושניים ארים, בין העצורים היה גם הרברט באום, המכונה ביומנו של גבלס "מהנדס בסימנס". דבר החבלה הובא על ידי גבלס לידיעתו של היטלר וגבלס ביקש מהיטלר לפנות באופן מיידי מתחומי העיר למעלה מ-40,000 יהודים אשר עדיין חיו בברלין. לפעולה זו התנגד אלברט שפר אשר טען כי היהודים דרושים ככוח עבודה למפעלי החימוש הסמוכים לעיר. בינתיים גבלס קיבל מהיטלר רשות לפתוח בפעילות נרחבת לאיתור מקור ההתנגדות. ב-27 במאי 1942 נעצרו 500 יהודים נוספים בפעולת תגמול, מחציתם הוצאו להורג מיד ומשפחותיהם נשלחו למחנות ריכוז, 220 מן העצורים נשלחו למחנות ריכוז ו-30 שוחררו.
באום עצמו מצא מותו עוד בטרם הועמד לדין, ב-11 ביוני 1942, בנסיבות לא ברורות, כנראה עקב עינויים. חלק מאנשי הקבוצה הוצאו להורג בגיליוטינה ב-18 באוגוסט 1942. חלק נוסף של אנשי הקבוצה ב-4 במרץ 1943 וב-7 בספטמבר 1943, לאחר שנערך להם משפט קצר. מיעוטה של קבוצת באום נידונו לתקופות מאסר שונות, אולם אף אלה נשלחו למחנות השמדה. מתוך הפעילים המרכזיים בקבוצה ידוע על ניצול ודאי בודד, אשר הצליח להימלט מיד לאחר הפעולה להונגריה. באום נקבר בבית הקברות היהודי החדש שברובע וייסנזה.
ב-30 במאי תיעד גבלס ביומנו כי הצליח לשכנע את היטלר בצורך בפינוי מיידי של כל יהודי ברלין מן העיר והיטלר הורה לשפר למצוא כוח אדם חלופי למפעלי הנשק בדמות עובדי כפייה צ'כים. מעשה החבלה של קבוצת באום שימש לגבלס כדוגמה להוכחת מסוכנות נוכחותם של היהודים בתחומי העיר, לצורך שכנועו של היטלר בצורך המיידי בפינויים. הגברת קצב גרוש יהודי ברלין, תחילה לגטאות במזרח אירופה ואחר כך למחנות הריכוז, החל ב-13 ביוני 1942. גרוש יהודי ברלין החל עוד בטרם פעולת קבוצת באום, ב-18 באוקטובר 1941, אולם בחודש מאי 1942 לא התבצע גרוש של יהודים מתחומי העיר ואילו החל מחודש יוני הוגבר קצב הגרוש, לעיתים אף שישה משלוחים בחודש. העיר ברלין התרוקנה מרוב אוכלוסייתה היהודית בתוך שנה ממועד פעולת החבלה והמשלוח האחרון של יהודי ברלין מזרחה, אשר הכיל למעלה מ-100 יהודים, יצא את העיר ב-28 ביוני 1943.
הנצחה
בבית הקברות היהודי הגדול בברלין, בית הקברות היהודי בוייסנזה קיימת כתובת זיכרון לקבוצת באום ורחוב הסמוך לבית הקברות קרוי על שמו (Herbert-Baum-Straße). בלוסטגארטן בברלין קיימת אנדרטה, אשר הוקמה בשנת 1981 ועליה הכתובת: "לא ישכחו, מעשיה האמיצים ונחישותה של קבוצת התנגדות קומוניסטית אנטי-פשיסטית צעירה בהנהגתו של הרברט באום". מצידה השני של האנדרטה נחקקה הכתובת: "לנצח קשורים בידידות עם ברית המועצות", אולם כתובת זו נמחקה לאחר איחוד גרמניה ותחתיה נחקקו 34 שמות חברי קבוצת באום וקבוצת שטיינברינק-פרנק שהוצאו להורג. ממשלת גרמניה המזרחית אף קראה מספר בתי ספר על שם הרברט באום. פעולות אלה להנצחת זכר הקבוצה נעשו ביוזמת ממשלת גרמניה המזרחית, אשר הדגישה את הזדהות קבוצת באום עם הרעיון הקומוניסטי ודאגה לציין את יום הפעולה באירועים שונים לאורך שנות קיומה. לעומת זאת, בגרמניה המערבית הוצנע זכר קבוצת באום לאורך השנים, כך למשל, בשנת 1984 דחתה הנהלת האוניברסיטה הטכנית (Technische Universität) במערב ברלין בקשה של סטודנטים שמאלנים באוניברסיטה לקרוא לבניין הראשי על שם הרברט באום.
מספר היסטוריונים (כמו גם שרידי הקבוצה) ציינו כי למרות אימוץ מורשת הקבוצה על ידי המשטר הקומוניסטי בגרמניה המזרחית, חברי הקבוצה יצגו השקפות מדיניות ותרבותיות מגוונות והנצחת מורשתה בגרמניה המזרחית מתעלמת מחשיבותה של קבוצת באום כהתארגנות יהודית כנגד הנאציזם בגרמניה.
Wilted
Wilted (בעברית: נובל) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת האמריקאית פריס ג'קסון. האלבום יצא לאור ב-13 בנובמבר 2020, על ידי חברת התקליטים ריפבליק ויוניברסל. מתוך האלבום יצא סינגל.
לסלו פוגאן
לאסלו פוגאן (בהונגרית: Pogány László; 18 ביולי 1901 גיור, ממלכת הונגריה, אוסטרו-הונגריה – 7 ביוני 1956 טימישוארה, רומניה) היה עיתונאי, מוציא לאור, פוליטיקאי וסופר יהודי-הונגרי בטרנסילבניה, העורך הראשי של העיתון "טמשווארי הירלפ" שהופיע בהונגרית בעיר טימישוארה, בירת חבל באנאט. נודע גם בשם העט Civis.
ראשית חייו
לאסלו פוגאן נולד בעיר גיור (גייר או דייר) בהונגריה בימי האימפריה האוסטרו-הונגרית, בנם של העיתונאי והמוציא לאור מיהאי פוגאן ואאוגניה לבית פוקס שמוצאה ביישוב ז'בל בחבל באנאט. בשנת 1902 כשהיה בן שנה עברה המשפחה לגור בטמשוואר, כיום טימישוארה, בירת חבל באנאט, שבה פעל אביו כעיתונאי, ואחר כך כמוציא לאור ובהמשך כבעלים של העיתון ההונגרי "טמשווארי הירלפ". עיתון זה הפך לפני מלחמת העולם ובתקופת שבין מלחמות העולם לאחד משופרי דעת הקהל הקתולית ההונגרית בטרנסילבניה, קודם בימי השלטון האוסטרו-הונגרי ואחר כך, החל מ-1918, תחת השלטון הרומני. אחרי לימודי תיכון בטימישוארה נסע פוגאן ללייפציג ללמוד במכללה הטכנית לדפוס. משם המשיך ללמוד בכמה ערים בגרמניה והשתלם בתחום התקשורת בבודפשט, בירת הונגריה. פוגאן פרסם נובלות ומאמרים בעיתון "טמשווארי הירלפ" של אביו ובעיתונים אחרים בטרנסילבניה. ב-1920 הציג התיאטרון ההונגרי בטימישוארה מחזה שלו, Tükör (הראי). אחרי מות אביו בינואר 1924, נוהל העיתון לזמן קצר על ידי ד"ר שמואל ליגטי ואחר כך על ידי ד"ר אנדרה ווצ'טיץ' ואנדרה קובאן.
הקריירה כעיתונאי, מוציא לאור ופוליטיקאי
ב-21 במרץ 1926, אחרי שובו מהלימודים, לקח לסלו פוגאן על עצמו את תפקיד העריכה הראשית של העיתון. בימי ניהולו נחשב העיתון לאחד מטובי העיתונים ההונגרים באזור באנאט וטרנסילבניה. פוגאן הבן הפך אותו לאטרקטיבי יותר, עם יותר עמודים, ולמעורה יותר בחברה ההונגרית המקומית. החל משנת 1927 נבחר פוגאן ליועץ במועצת המחוז מטעם המפלגה הלאומית ההונגרית. נמנה עם מייסדי "הבית ההונגרי" בטימישוארה, נבחר למזכיר בפועל של החברה הספרותית על שם יאנוש אראן וניהל את ארגון הנוער של המפלגה הלאומית ההונגרית. פוגאן תמך כלכלית רבים מאמניה של טימישוארה, בהם אלברט קראוס ואנדרה ליטצקי, שציירו את דיוקנו, והקריקטוריסט נאנדור קורה-קורבר. לפוגאן הייתה הוצאה לאור משלו – "הוניאדי" – ובית הדפוס השני בגודלו בטימישוארה, שבו פורסמו בין שתי מלחמות העולם כ-30 עיתונים. ב"טמשווארי הירלפ" כתבו סופרים כמו רנה ארדש, בת דודה של אביו, פרידייש קארינתי ורודיון מרקוביץ'. כשהיו פוגעים בכבודו או כותבים נגדו ביקורות משמיצות נהג פוגאן לקרוא לאויביו לדו-קרב.
הקשיים של שנות ה-30
בשנות ה-30 של המאה ה-20 נתקל פוגאן בקשיים הולכים וגדלים מול השלטונות הרומניים. הוא נאלץ להתמודד עם צנזורה גוברת ובסופו של דבר באוקטובר 1938 נסגר עיתונו על ידי שלטון הדיקטטורה המלכותית של קרול השני. למשך תקופה כתב בעיתונים שהופיעו בעיר אוראדיה. בשנת 1939 נאלץ לוותר על בית הדפוס שלו, והמכונות החדישות הוצאו למכירה פומבית. פוגאן נכנס לחובות כבדים, ואיבד אף את בית משפחתו.
אחרי שנת 1940
אחרי הנהגת החקיקה נגד היהודים בשנים 1940–1941 כיהודי נאסר על פוגאן לנהל עסק ועבד בבתי דפוס רומניים. ב-1941 נלקח לעבודות כפייה על ידי היישוב שיריה, במחוז ארד. בתום המלחמה עבד כסוכן ביטוח ואחר כך כמוכר כרטיסי לוטו. השתתף במפגשי האגודה הספרותית "יאנוש אראן" בטימישוארה ובחוגי ספרות אחרים לצידם של זולטאן פראניו, רוברט רייטר, אלברט קראוס, אנדור קלמן.
פוגאן נפטר באופן פתאומי בגיל 55 בשנת 1956. בנו הוא המהנדס אנדריי מיכאי פוגאן.
סיפוריו תורגמו לרומנית על ידי אברם פ. טודור, אבל לא פורסמו עד היום.
מיקאל ניקוויסט
רולף אוקה מיקאל ניקוויסט (בשוודית: Rolf Åke Mikael Nyqvist; 8 בנובמבר 1960 – 27 ביוני 2017), ידוע כמיקאל ניקוויסט, היה שחקן קולנוע וטלוויזיה שוודי.
ביוגרפיה
הוא התחנך בבית הספר לדרמה במאלמה. התפרסם בעקבות גילום דמותו של קצין המשטרה באנק בסדרת הטלוויזיה אודות מרטין בק שנעשתה ב-1997. לאחר מכן גילם תפקיד ראשי בסרט Grabben i graven bredvid משנת 2002.
הוא התפרסם בעולם בעקבות גילום דמות העיתונאי מיקאל בלומקוויסט בסדרת סרטי "המילניום" המבוססים על ספריו של סטיג לארסון, וכן בגילום דמויות הנבלים בסרטים "משימה בלתי אפשרית – קוד הצללים" (כקורט הנדריקס) ו"ג'ון וויק" (כ-ויגו טרסוב). ב-2004 הוא שיחק תפקיד ראשי בסרט "כמו בגן עדן" (Så som i himmelen), שהיה מועמד לפרס האקדמיה האמריקאית לקולנוע בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
הוא נפטר בסטוקהולם ביוני 2017 מסרטן הריאה. בן 56 במותו.
אריק טשרניחובסקי
אריק טשרניחובסקי לשעבר מבכירי השב"כ אשר שימש כראש אגף המבצעים של שירות הביטחון הכללי.
ביוגרפיה
עם גיוסו לצה"ל התנדב טשרניחובסקי לחטיבת הצנחנים והתקבל לסיירת החטיבתית. בצנחנים עבר טשרניחובסקי מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. לאחר תום הקורס שב לחטיבה ושירת במגוון תפקידים בה ובסיירת מטכ"ל. בין היתר השתתף במבצע אנטבה. במלחמת לבנון הראשונה לחם כמפקד פלוגה בגדוד צנחנים במילואים 466. לאחר שיחרורו מצה"ל התגייס לשב"כ ושירת במגוון תפקידי מטה ופיקוד. הוא שימש ראש היחידה הממלכתית לאבטחת אישים ומשלחות לאחר רצח רבין שבעקבותיו הועלתה היחידה לרמת חטיבה באגף האבטחה. בתפקידו האחרון שימש כראש אגף המבצעים של השירות.
הוא בוגר תוכנית העמיתים של קרן וקסנר ישראל.
עיטם מדגסקרי
עֵיטָם מַדַגַסְקַרִי (שם מדעי: Haliaeetus vociferoides) הוא מין של עוף דורס מהסוג עיטם, האנדמי לאי מדגסקר ונתון בסכנת הכחדה חמורה.
מאפיינים
עיטם זה מצוי בסכנת הכחדה חמורה עקב הפגיעה ביערות הגשם, סחף הקרקע והפיכת הביצות בהן הוא נפוץ לשדות אורז. הוא גם עלול להיפגע מדיג-יתר אנושי הפוגע בזמינות מזונו. ע"פ סריקות שנעשו ב-1991 ו-1995 נצפו רק 222 פרטים בוגרים בטבע.
ממשלת ישראל השמונה עשרה
ממשלת ישראל השמונה עשרה, בראשותו של מנחם בגין, פעלה מ-20 ביוני 1977 עד 5 באוגוסט 1981, בתקופת כהונתה של הכנסת התשיעית.
הקמת הממשלה
בעת הרכבת ממשלתו הראשונה, הפתיע בגין כאשר מינה כשר חוץ את משה דיין, ממנהיגי תנועת העבודה. בגין גם הכריז בעת ביקור בהתנחלות אלון מורה: "בעתיד הקרוב יהיו הרבה אלוני מורה". סמוך לאחר הקמת הממשלה ביקר בגין בארצות הברית כאורחו של הנשיא ג'ימי קרטר והשניים הצהירו שנוצרה ביניהם מערכת יחסים קרובה.
ביקורת נמתחה על בגין, בתחילת דרכו כראש ממשלה, כאשר כיהן גם כשר המשפטים, על שהמליץ בפני הנשיא קציר להעניק חנינה לבנקאי יהושע בן-ציון.
כלכלה וחברה
מדיניותה הכלכלית והחברתית של הממשלה נגזרה, מחד, מדגילתה של מפלגת הליכוד בליברליזם כלכלי ושוק חופשי, ומאידך, ממחויבותה לעקרונות של "צדק סוציאלי", שהיווה נדבך חשוב באידאולוגיה של תנועת החרות ובמשנתו של זאב ז'בוטינסקי. בין היתר, כתב על כך: "צמצום אי השוויון הוא בהתקרבות בלתי פוסקת של הקצוות החברתיים, התקרבות לא בכיוון "מלמעלה למטה" המביא בהכרח לירידה ונסיגה כלכלית, אלא בכיוון "מלמטה למעלה" המביא לעלייה והתקדמות... הקידמה הכלכלית והחברתית לא תתבטא בביטול המותרות כי אם בתהליך של ביטול מושג המותרות, על ידי הפיכתם המתמדת למצרכים הנדרשים על ידי הכול והנרכשים על ידי הכל."
בתחום ה"צדק הסוציאלי" השקיעה הממשלה כספים רבים. במרץ 1978 הציגה הממשלה הצעת חוק לחינוך תיכוני חינם שאושרה באפריל. כמו כן, הושקעו כספים רבים באספקת דיור למשפחות שחיו בצפיפות של מעל שלוש נפשות בחדר, רמת צפיפות שהוגדרה כקו העוני לדיור. ב-1977 היו מתחת לקו העוני הזה קרוב ל-3% ממשקי הבית, כ-30,000 משקי בית. ב-1983 ירד השיעור ל-1.2%, כ-10,000 משקי בית, בלבד. בשנים שלאחר מכן הייתה ירידה לשיעורים אפסיים. יוזמה נוספת של הממשלה הייתה מפעל שיקום השכונות, שהוגשה לכנסת על ידי גדעון פת, שר הבינוי והשיכון, בשם הממשלה, במאי 1978. שנה אחר כך תיאר יגאל ידין את התוכנית במילים "המפעל החברתי הגדול ביותר שתוכנן אי פעם בישראל. ראשיתה ביוזמתו של ראש הממשלה לפתרון בעיות הדיור בשכונות המצוקה... מדובר כאן בשיקום אוכלוסייה של מאה ושישים שכונות ואזורי מצוקה בישראל בהיקף כספי גדול... הפרויקט הזה של שיקום השכונות... הוא מהפכה שלמה בכל דפוסי השיקום השכונתי".
בהיעדר מקור תקציבי לכספים הרבים שהשקיעה הממשלה, מומנו פעולות אלה באמצעות "הדפסת כסף", דבר שהגביר את האינפלציה. מנגנון ההצמדה של השכר שהיה נהוג המעיט את הפגיעה של האינפלציה בשכירים ואיפשר דו-קיום עם ההסתדרות, ועל כן בגין לא איבד מן הפופולריות שלו בשל כישלון המדיניות הכלכלית. בתחילה, הגידול בחוב החיצוני והפנימי של ישראל עדיין לא נתן את אותותיו, אולם בשנת 1980 המצב הידרדר ויגאל הורביץ שהתמנה לשר אוצר הנהיג מדיניות תקציבית מרסנת. אולם, לאחר פחות משנה החליף אותו יורם ארידור שהנהיג מדיניות הפוכה שכללה הורדת מכסים, בסיסמה שיש להיטיב עם העם, ובטענה שהקניות המוגברות יביאו לעלייה בהכנסות ממיסים.
חוץ וביטחון
עוד לפני הקמת הממשלה הגיע בגין להסכמה עם סאדאת על מגעים לשלום בין ישראל למצרים, ומדיניות החוץ של הממשלה הייתה מופנית בראש ובראשונה להשגת הסכם שלום עם מצרים. בנובמבר 1977 ביקר סאדאת בישראל וב-26 במרץ 1979 נחתם הסכם השלום בין ישראל למצרים, הסכם השלום הראשון שנחתם עם מדינה ערבית.
במרץ 1978, לאחר פיגוע אוטובוס הדמים, הורתה הממשלה לצה"ל לפגוע באש"ף בדרום לבנון, ובזאת החל מבצע ליטני. בשלהי כהונת הממשלה, ב-7 ביוני 1981, הפציץ חיל האוויר הישראלי את הכור האטומי בעיראק, במה שכונה מבצע אופרה.
הממשלה סיימה כהונתה עם פיזור הכנסת לקראת הבחירות לכנסת העשירית
הרכב הממשלה
עם כינונה מנתה הממשלה 13 שרים, מכיוון שהושאר מקום למשרות שרים לנציגי ד"ש לכשיצטרפו. הממשלה כללה 9 שרים מהליכוד (3 מתנועת החרות, 3 מהליברלים, 2 מלע"ם ואריאל שרון), 3 מהמפד"ל ומשה דיין שערק ממפלגת העבודה. באוקטובר 1977 הצטרפו 4 נציגי ד"ש, ומספר השרים עלה ל-17. בינואר 1978 צורפו שני שרים נוספים של הליכוד, אחד מהליברלים ואחד מתנועת החרות ומספר השרים עלה ל-19. בספטמבר 1978 התפטר מאיר עמית, באוקטובר 1979 התפטר משה דיין, במרץ 1980 צורף יצחק שמיר לממשלה, במאי 1980 התפטר עזר ויצמן ובאוגוסט 1980 התפטר שמואל תמיר. בכך ירד מספר השרים ל-16.
פורט וילה
פורט וילה היא עיר הבירה של ונואטו. העיר ממוקמת על החוף הדרומי של האי Éfaté.
במהלך מלחמת העולם השנייה פורט וילה הייתה בסיס אווירי אמריקני. בשנת 1987 ציקלון פגע קשות בעיר.
בפורט וילה ישנם שדה תעופה ונמל ימי חשובים שהופכים את פורט וילה למרכז כלכלי מסחרי. בעיר, נכון ל-2008, חיים כ-39,800 תושבים.
היסטוריה
האזור היה מיושב בידי מתיישבים מלזיים במשך אלפי שנים, ייתכן כי המתיישבים הראשונים הגיעו למקום באמצעות סירות קאנו לפני כ-3,500 שנה, מגינאה החדשה ומאיי שלמה.
בשנת 2004 נערכו חפירות ארכאולוגיות במקום, ונמצאו בו שרידים של אתר קבורה הכולל 25 מערות המכילות כ-36 גולגולות המשויכות לתרבות לפיטה.
המתיישבים האירופאים הראשונים הגיעו לפורט וילה בשנת 1606, כשמשלחת פורטוגזית שבראשה עמד פדרו פרננדש דה קיירוש. לאחר זמן קצר עזבו המתיישבים, וחזרו רק בשנת 1774, עם משלחת בראשות לואי אנטואן דה בוגנוויל. בשנה זו ג'יימס קוק קרא לאיים "ההברידים החדשים", שם שנותר עד שזכו בעצמאות.
ערים תאומות
הערים התאומות של פורט וילה הן:
KV
KV (ראשי תיבות של קלימנט וורושילוב) היא סדרה של טנקים סובייטים כבדים שהיו בייצור ממרץ 1940 ועד 1943. בזכות מיגונו הכבד היה ה-KV כמעט חסין לתותחי הנ"ט ותותחי הטנקים הגרמניים (ביניהם תותחי ה-37 מ"מ של הפאנצר 3 ו-75 מ"מ הקצר של הפאנצר 4) בחודשים הראשונים של הפלישה הגרמנית לברית המועצות, אולם עדיפותם הטקטית של הגרמנים יחד עם אימונים לקויים של צוותי השריון הסובייטים ובעיות מכניות הפחיתו מיעילותו של ה-KV. קרב קורסק ב-1943 היה שירת הברבור של טנקי ה-KV; הם לא הצליחו להתמודד עם הטנקים הגרמנים מבחינת כוח אש וניידות, עד שייצורם הופסק לבסוף באותה שנה. שלדת ה-KV שימשה בין היתר לפיתוחו של תותח הסער SU-152 ולפיתוחם של הטנקים מסדרת סטלין.
פיתוח
הלחימה של טנקים סובייטים לצידם של הכוחות הרפובליקנים במלחמת האזרחים הספרדית (1939-1936) הדגימה את חולשת השריון שלהם בפני תותחי הנ"ט החדשים בקוטר 37 מ"מ ובפני תותחי הארטילריה. הניסיון במלחמה הוכיח כי יש לשים דגש על שריון עבה יותר שיוכל להתמודד נגד איומים מצד תותחי נ"ט. בנובמבר 1937 הוציא ה-GABTU (ההנהלה של הכוחות המשוריינים הסובייטים) דרישה לפיתוחו של טנק כבד עם חמישה צריחים (כמו ב-T-35), עם שריון עבה דיו שיוכל לעמוד נגד תותחי ה-37 מ"מ מכל טווח ונגד תותחי ה-76.2 מ"מ בטווח של עד 1,200 מטרים, ואשר יהיה מונע על ידי מנוע דיזל ולא בנזין, שנטה להתלקח לכדור אש אם הטנק נפגע.
העבודה על פיתוחו של הטנק החדש ניתנה לשני צוותים מתחרים מלנינגרד, ה-OKMO בראשותו של נ. בריאקוב, וצוות הפיתוח בראשותו של ז'. קוטין, שלימים יהיה אחראי לפיתוחם של סדרת טנקי סטלין המרשימים. למרות שהדרישה הראשונית קראה לחמישה צריחים, שני הצוותים התנגדו לרעיון, והדרישה ירדה לשלושה. ב-4 במאי 1938 הציגו שני הצוותים דגמי עץ של הטנקים שלהם בפני מועצת ההגנה הסובייטית וסטלין; ה-T-100 של בריאקוב וה-SMK של קוטין (על שמו של המדינאי הסובייטי סרגיי מירונוביץ' קירוב שנרצח). במהלך הפגישה, קוטין פקפק ביעילות של שלושה צריחים, דבר שגרם לסטלין לגשת לאחד מדגמי העץ, לפרק את אחד הצריחים ולשאול: "למה להפוך את הטנק לחנות כל-בו?". בסיום הפגישה הוסכם כי הצוותים יפתחו מחדש את דגמיהם עם שני צריחים בלבד, הראשי עם תותח 76 מ"מ, והמשני עם תותח 45 מ"מ.
במהלך העבודה על ה-SMK, צוות הפיתוח של קוטין השתכנע כי עדיף יהיה להיפטר גם מהצריח המשני, שהוסיף רבות למשקל הטנק, ולהשתמש רק בצריח בודד עם תותח 76 מ"מ. בפברואר 1939, ללא אישור מדרג גבוה, החל קוטין לתכנן גרסה בעלת צריח בודד של ה-SMK בשם KV, על שמו של קלימנט וורושילוב, קומיסר ההגנה באותן שנים וחברו של סטלין. באוגוסט 1939, הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית ערכה מפגש לשם דיון על עתיד ייצור הטנקים. מלבד הצגתם של התוכניות המשופרות של ה-SMK ושל ה-T-100, קוטין גם הציג בפני סטלין את ה-KV, והאחרון אישר את בנייתם של אבטיפוסים לשלושת הדגמים.
ה-KV ירש רבים מהמאפיינים של ה-SMK, ביניהם פנים התובה, התמסורת והאופטיקה. ה-KV היה אמור להיות חמוש בתותח 76.2 מ"מ F-32, אולם התותח לא היה מוכן בזמן ותותח ה-L-11 (בקוטר 76.2) החלש יותר הותקן. אחד היתרונות של דגם האבטיפוס של ה-KV היה שהוא שקל כ-8 טונות פחות מה-SMK, ולמרות זאת היה בעל שריון עבה יותר. במבחני שדה שנערכו לשלושת האבטיפוסים בספטמבר, ביצועיו של ה-KV מבחינת ניידות היו גבוהים בהרבה משל ה-T-100 וה-SMK.
מאפיינים
ה-KV-1 היה אמור להיות חמוש בתותח 76.2 מ"מ F-32, אולם בעקבות עיכובים באספקת התותח השתמשו הדגמים המוקדמים של הטנק בתותח L-11 בקוטר 76.2 מ"מ החלש יותר. מאוחר יותר, ה-KV-1A דגם 1940 חומש בתותח F-32. ב-1941, לאחר שטנקי ה-T-34 החלו להצטייד בתותח ה-F-34 בקוטר 76.2 מ"מ בעל הקנה הארוך שביצועיו עלו בהרבה על ה-F-32, התקבלה החלטה להתקין את התותח גם ב-KV-1B דגם 1941, שם הוא נקרא ZiS-5. החימוש המשני כלל שלושה מקלעי DT 7.62 מ"מ, אחד מקביל לתותח, השני בתובה, והשלישי בחלקו האחורי של הצריח.
KV-2
הניסיון במלחמת החורף הוכיח כי הטנקים הסובייטים חסרים כוח אש כדי להתמודד בהצלחה כנגד בונקרים וביצורים. במהלך הלחימה, מפקדה של הארמייה השביעית קיריל מרצקוב דרש מספר פעמים שיפתחו בדחיפות טנק כבד עם תותח חזק שמטרתו להשמיד ביצורים. ניסיון להתקין תותח ימי בקוטר 130 מ"מ על ה-T-100 נכשל, וכך גם ניסיונות להתקין תותח הוביצר בקוטר 152 מ"מ או 203 מ"מ על שלדה מוארכת של ה-KV. פיתוח נוסף שכן התקבל, היה להרכיב את תותח ההוביצר 152 מ"מ בתוך צריח ענק על השלדה הרגילה של ה-KV. דגם אבטיפוס הושלם לקראת סוף חודש ינואר 1940, ונשלח למבחנים.
אחד המאפיינים הייחודיים של ה-KV-2 היה הצללית הגבוהה שלו, שניתנה לו בזכות הצריח הענק ששקל כ-12 טון. מאחר שהוא נועד לשמש כטנק שפורץ ביצורים, הוא צויד בתותח הוביצר 152 מ"מ שירה פגזים במשקל 52 קילו שיכלו לחדור כ-72 מ"מ של פלדה עד למרחק של 1500 מטר. יתרון נוסף של ה-KV-2 היה נעוץ במיגון שלו; בחודשים הראשונים של הפלישה הגרמנית לברית המועצות, הוא היה למעשה חסין לאש ישירה מתותחי הנ"ט, למעט התותחים בעלי מהירות לוע גבוהה בטווח מאוד קרוב. למרות יתרונות אלו, ה-KV-2 סבל מלא מעט בעיות בגלל משקלו הניכר. מאחר שהוא השתמש באותו מנוע V-2 של ה-KV-1, הוא הוגבל למהירות של 25 קמ"ש על כביש, ו-12 קמ"ש בדרכים כפריות. בעיה קשה נוספת הייתה שכדי לצדד את הצריח הכבד הטנק נאלץ לעצור ולעמוד בשטח מישורי. בסך הכול נבנו כ-334 KV-2 עד שייצורם הופסק באוקטובר 1941.
המשך הפיתוח
בתחילת 1941, המודיעין הסובייטי האמין כי הוורמאכט מפתח תותחי נ"ט חזקים יותר כתוצאה מהניסיון שלו במערכה על צרפת שנה קודם לכן. למעשה, הגרמנים עוד פיגרו בתחום הזה, ועדיין לא היה ברשותם תותח נ"ט המסוגל להשמיד את ה-KV או את ה-T-34 חזיתית. בעקבות המודיעין השגוי ודרישת הצבא האדום לטנקים כבדים יותר, צוות הפיתוח של קוטין החל לעבוד על שתי גרסאות משופרות של ה-KV-1 שנודעו כ-KV-3. הגרסה הראשונה, ה-Obiekt 222, שמרה על העיצוב הבסיסי של ה-KV-1, ומלבד השימוש בתותח ה-F-32 שהפך להיות זמין, השיפור המשמעותי ביותר היה בשינוי המערך בצריח. עד אותו זמן, בטנקים הסובייטים היו רק שני אנשי צוות בצריח, התותחן והמפקד, שתפקד גם כטען. ב-Obiekt 222 נוסף איש צוות שלישי לצריח ושימש כטען, ובכך אפשר למפקד להתרכז בתפקידו העיקרי. אבטיפוס אחד של הטנק הושלם ואושר לשירות במאי 1941, אולם פרוץ המלחמה גרם לסובייטים לזנוח את הפרויקט. הגרסה השנייה שפותחה הייתה ה-Obiekt 220, שהשתמשה בשלדה מוארכת של ה-KV-1 עם שריון עבה יותר, צריח גדול יותר, תותח יותר עוצמתי, ומנוע יותר חזק. בתחילה תוכנן להרכיב את תותח ה-85 מ"מ F-30 החדש על ה-Obiekt 220, אולם הרעיון טורפד על ידי מרשל קוליק, ראש מנהל הארטילריה הסובייטי (GAU) שהשתכנע ממידע מודיעיני מעורפל כי הגרמנים שיפרו את מיגון הטנקים שלהם, וכי תותחי ה-57 מ"מ ו-76 המ"מ אינם אפקטיביים יותר. בהחלטה שנויה במחלוקת הורה קוליק לעצור את ייצורם לטובת תותח ה-107 מ"מ ZiS-6, שנמצא בשלבי פיתוח והושלם רק ביולי 1941. ה-ZiS-6 הורכב ב-KV-2 למבחני ניסוי, אולם לא נכנס מעולם לייצור בגלל פרוץ המלחמה וההבנה שהשריון של הטנקים הגרמניים לא עבה כמו שקוליק חשב. אבטיפוס אחד או יותר של ה-Obiekt 220 הושלמו ביולי 1941 עם תותח ה-85 מ"מ F-30 כמו שתוכנן בתחילה, כשלפחות אחד מהם השתתף בהגנה על לנינגרד ב-1941. למרות שהטנק השתווה לטיגר העוצמתי (שהופיע רק שנה וחצי לאחר מכן) מבחינת ביצועים של כוח אש ושריון, גם הפרויקט הזה בוטל בגלל פרוץ המלחמה ובגלל ההעדפה של הסובייטים להתרכז בייצור סדרתי של טנקים קיימים.
מלבד שני הפרויקטים של ה-KV-3, המחלוקת שעורר קוליק הובילה גם לניסיון פיתוח של טנקים סופר-כבדים (Super Heavy Tanks) שיצוידו בתותח ה-107 מ"מ. הדרישה הייתה לשתי תוכניות: ה-KV-4 (Obiekt 224) שיהיה במשקל 92 טון ועם מיגון בעובי 130 מ"מ בחזית ו-125 מ"מ בצדדים, וה-KV-5  (Obiekt 225) שיהיה במשקל 150 טון ועם מיגון של בין 170–180 מ"מ בחזית ו-150 מ"מ בצדדים. המשימה ניתנה למספר צוותי פיתוח שונים שהגישו כ-22 הצעות שונות ל-KV-4 ול-KV-5, אולם העבודה על שני הפרויקטים מעולם לא עברה מעבר לשולחן השרטוטים ונזנחה בגלל המלחמה.
שיפור המיגון של דגמי ה-KV-1 בין השנים 1941–1942, שהוביל לעלייה במשקל ולמהירות מופחתת, החל ליצור השלכות קשות על היכולת של מערכי השריון הסובייטים להפעיל את ה-KV לצד ה-T-34 המהיר יותר. שני צעדים ננקטו כדי לפתור את הבעיה. הצעד הראשון היה להעביר את כל טנקי ה-KV לבריגדות טנקים נפרדות שתפקידם לסייע לחי"ר. הצעד השני היה לפתח דגם קל יותר ומהיר יותר של ה-KV. הדגם החדש נקרא KV-1S, כשהאות S מייצגת את המילה הרוסית Skorostnoi, או מהירות. כחמש טונות של משקל הופחתו מהטנק באמצעות הצגתו של צריח קטן בהרבה, וזאת, יחד עם מנוע חדש ומשופר עזרו ל-KV-1S לסגור את הפער עם ה-T-34. למרות שהדגם החדש היה שיפור לעומת קודמיו, בכירים רבים בצבא האדום העדיפו לזנוח את ייצור ה-KV לחלוטין לטובת ה-T-34, בטענה שה-KV-1S היה רק מעט יותר טוב מה-T-34, אולם היה כבד יותר ויקר יותר לייצור. למרות זאת אושר ה-KV-1S לייצור ב-20 באוגוסט 1942, וכ-1,300 יחידות הושלמו עד אפריל 1943.
תלונותיהם של מפקדי שריון סובייטים על הקושי בהפעלתם של סוגים שונים של טנקים הובילו את המפתחים הסובייטים ב-1942 לנסות ולפתח טנק 'אוניברסלי', שישלב בין השריון של ה-KV והניידות של ה-T-34. הטנק החדש, שנקרא KV-13, היה חמוש בתותח בקוטר 76 מ"מ והיה בעל שריון זהה מאוד לזה של ה-KV-1, אולם שקל רק 31 טונות לעומת ה-42 טונות של ה-KV-1, והצליח להגיע למהירות של 55 קמ"ש. אולם העדיפות שנתנו הגרמנים לשריון עבה יותר בטנקים שלהם הפכו את תותחי ה-76 מ"מ לכמעט חסרי תועלת, וזאת, יחד עם ההצלחה של ה-KV-1S הובילו לביטול הפרויקט של ה-KV-13.
דגמים
טבלת השוואה בין דגמי הטנקים הכבדים של הסובייטים במלחמת העולם השנייה:
שירות קרבי
בעת פלישת הצבא הנאצי לברית המועצות ב-22 ביוני 1941, כ-704 טנקי KV יוצרו, מתוכם רק 508 הונפקו ליחידות. למרות שהטנק היה בעל עדיפות טכנולוגית על פני יריביו הגרמניים, לצבא האדום היו רק מעט צוותי שריון שהתאמנו על הטנק, מאחר שמרבית טנקי ה-KV נשלחו ליחידות רק בשלושת החודשים לפני פרוץ המלחמה. בנוסף היה רק כעשירית מכמות הפגזים הנדרשת לתותחי ה-76 מ"מ, ולא היו פגזים חודרי שריון לתותח ה-152 מ"מ. לכמה יחידות של KV-2, כמו דיוויזיית הטנקים ה-41 לא הייתה תחמושת כלל.
על אף הביצועים העלובים של הצבא האדום, טנקי ה-KV היוו הפתעה לכוחות הגרמניים שנתקלו בהם לראשונה. חיילי הרגלים הגרמניים נדהמו לגלות כי הפגזים מתותחי הנ"ט בקוטר 37 מ"מ שלהם פשוט ניתזים על ה-KV, וכך גם צוותי השריון שנוכחו לדעת שתותחי ה-37 מ"מ, 50 מ"מ ו-75 מ"מ של הפאנצרים שלהם היו חסרי תועלת אפילו בטווח קרוב. דוגמה אחת לנחיתות תותחי הטנקים הגרמנים הייתה בקרבות סביב טולה. קבוצה של טנקים גרמניים הצליחה לבודד אחד מטנקי ה-KV שאיבד זחל; מנגנון הצידוד שלו נתקע, והצריח לא יכלו לנוע. "הסתדרנו מאחוריו והתחלנו לירות", מסביר מפקד טנקים גרמני. "ספרנו את הפגיעות בטנק הזה, אבל אף אחת מהן לא הצליחה לחדור מבעד לשריון. אז ראיתי את צריח הטנק נע. הנחתי שהם רוצים להיכנע והוריתי בקשר לאנשי להפסיק אש. אז פתחו הרוסים את מכסה הצריח לגמרי והחלו יוצאים ממנו". הצוות היה מבולבל, מזועזע וחירש, אך בריא ושלם. "זה היה מדכא מאוד לגלות את נחיתותם של תותחי הטנקים שלנו".
רסין
ב-23 ביוני 1941 הצליחו אלמנטים מדיוויזיית הפאנצר ה-6 הגרמנית לבסס ראש גשר על נהר דוביסה שבליטא, ליד העיר רסין (Raseiniai). הסובייטים שלחו KV-2 בודד (בליווי מספר חיילים) לצומת דרכים ברסין כדי לנתק את ראש הגשר משארית הדיוויזיה. משהבינו הגרמנים כי ראש הגשר שלהם נותק, הם שלחו שיירה של 12 משאיות כדי לחבור אליהם, אולם אלו הושמדו במהרה על ידי ה-KV-2. בצהרי אותו היום הגיעה סוללה של תותחי נ"ט חדשים מדגם PAK 38 בקוטר 50 מ"מ מראש הגשר והתקרבה למרחק של 600 מטרים מה-KV. הסוללה פתחה באש על הטנק המבודד, אך אף לא אחד מהפגזים הצליח לחדור, עד שלבסוף צוות ה-KV השיב באש והצליח לנטרל את הסוללה. באותו זמן הגיע למקום תותח נ"מ 88 מ"מ נגרר ותפס מחסה מאחורי אחד המשאיות החרוכות. בזמן שהצוות הגרמני הוריד את התותח מהגרר, הבחין בו ה-KV ופגע בו פגיעה ישירה ממרחק של 900 מטרים. בלילה עשו הגרמנים ניסיון נוסף להשמיד את ה-KV, כשיחידת חיילים מחיל ההנדסה התגנבו בחסות החשכה אל הטנק והטמינו עליו צמד מטענים על השלדה ופוצצו אותם. כשהתקרבו אל הטנק, גילו כי המטען רק שבר את הזחלים מבלי שתהיה לו כל השפעה על השריון. אחד החיילים הניח מטען נוסף על הקנה, אך התוצאה הייתה זניחה. למחרת בבוקר, פלוגה של טנקי פאנצר 35(t) התמקמה ביער ליד ה-KV ופתחה באש על הטנק במטרה להסיח את דעתו בשעה שתותח 88 מ"מ נוסף מובא לאזור. משהתמקם, הצליח ה-'88' להשיג 6 פגיעות ישירות ב-KV. צוותי הטנקים הגרמנים ירדו כדי לבחון את ה-KV, שאפילו לא עלה באש. משהגיעו אליו, הבחינו כי רק שניים מתוך ששת הפגזים של ה-88 הצליחו לחדור את השריון. משטיפסו הגרמנים על הטנק החל התותח לזוז לעברם, עד שלבסוף אחד החיילים השחיל רימון יד מבעד לחור שנוצר בצריח. ה-KV הבודד הזה מילא תפקיד חשוב בעיכוב ההתקדמות של קבוצת פאנצרים 4 הגרמנית ללנינגרד ומנע את השמדתה של דיוויזיית הטנקים ה-2 הסובייטית.