cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קסאבייה ולה
עד מלחמת העולם השנייה
ולה נולד במחוז ווקלוז למשפחה קתולית ושמרנית. בצעירותו היה פעיל בארגונים קתוליים, ואף הצטרף לקבוצת "הפעולה הצרפתית" (Action Française) המונרכיסטית, אחת הקבוצות החשובות בימין הקיצוני בפוליטיקה הצרפתית של אותה התקופה. הוא היה למורה בבתי ספר קתוליים, ולאחר מכן הצטרף לצבא. במהלך מלחמת העולם הראשונה נפצע קשה, איבד את רגלו השמאלית ועינו הימנית. בשנת 1919 נבחר, כמועמד עצמאי, לחבר האספה הלאומית הצרפתית מטעם מחוז ארדש. הוא שימש כחבר האספה עד לפיזורה בשנת 1940. בשנות השלושים נחשב לנציג מוביל של הימין הקתולי והאנטישמי בפרלמנט. הוא טען כנגד הפרוטסטנטים, הבונים החופשיים ובמיוחד כנגד היהודים, בטענה שהם חלק מקשר קושרים כנגד צרפת הקתולית. הוא התנגד לליברליזם, סוציאליזם וקומוניזם. עם זאת, בניגוד לרבים בימין הקיצוני לא תמך בהשבת המונרכיה, ועל אף שהיה מקורב אידאולוגית לפשיזם לא גילה אהדה לגרמניה, אלא הטיף ל"הגוש הלטיני" בו תהיינה חברות צרפת, ספרד, איטליה ופורטוגל. בשנת 1936 כאשר נבחר לראשות הממשלה לאון בלום, סוציאליסט יהודי, התקיף אותו ולה בסדרת מתקפות אישיות רטוריות, על רקע יהדותו.
יחידה 10003
היסטוריה
בסוף שנות השמונים פנו מספר מתקשרים שהציעו את עזרתם לשר ההגנה של ברית המועצות המרשל יאזוב. הם הבטיחו לסייע לאתר בקלות צוללות אויב, לאתר אוניות ואנשים, לאבחן ולטפל במחלות. המטה הכללי של הכוחות המזוינים של ברית המועצות קיבל את המשימה לנתח את ההצעות הלא-שגרתיות של הפונים ולבחון את האפשרות ליישם את "יכולותיהם העל-טבעיות" הלכה למעשה. לצורך זה בשנת 1989 הוקמה היחידה הצבאית מספר 10003 בהנחיית ראש המטה הכללי של כוחות צבא ברית המועצות, גנרל הצבא מיכאיל מויסייב.
למפקד היחידה מונה קולונל אלכסיי יורייביץ' סאבין, שעד אז ערך באופן עצמאי סדרת מחקרים בתחום.אנשיו של סאבין העריכו את רמת היכולות הפנומנליות של הנפש האנושית על בסיס הישגיו של האקדמאי יורי גוליאייב, פרופסור אדוארד גודיקה והאקדמאי ניקולאי דביאטקוב. לאלכסיי סאבין, בתחילת שנות התשעים התקבל מידע ממדיומים על פיצוץ גרעיני אפשרי באזור העיר הסקוטית גלאזגו, שדווח לרשויות הבריטיות, אם כי ממצא זה לא אושר ורבים ספקנים באשר לתועלתה של היחידה ואנשיה. אלכסיי סאבין אף טען גם כי במהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה, פיקודיו גילו שדות מוקשים של לוחמים צ'צ'נים, קבעו את מיקום עמדות הפיקוד שלהם ואת מטרות הפיגועים.
קסאבייה ולה
צרפת של וישי
על אף שהיה אנטישמי מוצהר, קשר ולה בין 'מחוות' לגרמניה בתחום הפעולה האנטי יהודית, ובין הקלות שציפה לקבל מהגרמנים שהחזיקו שלטון כיבוש בצפון צרפת ובמערבה, והחזיקו במחנות שני מיליון שבויי מלחמה צרפתים. על רקע זה הסתכסך עם הגרמנים, ובסופו של דבר, במאי 1942, לחץ השגריר הגרמני בוישי, אוטו אבץ, והביא להחלפתו בלואי דרקייה דה פלפואה.
ולה נותר בין הפעילים והתומכים במשטר וישי, וביוני 1944 לאחר הפלישה לנורמנדי עמד בראש תחנת הרדיו של משטר וישי, לאחר רציחתו של פיליפ אנריו, על ידי הרזיסטאנס. שידוריו נמשכו עד כיבוש התחנה באוגוסט על ידי בעלות הברית, וכללו מוטיבים אנטישמיים ניכרים.
יחידה 10003
היסטוריה
בשנת 1990 הושקעו רק 5 מיליון רובל ובחסות הוועדה הממלכתית למדע וטכנולוגיה של ברית המועצות, היחידה סייעה ביצירת מתקן בשם VENT שנועד לחקור שדות טורסיוניים שאינם קיימים בטבע ומהווה חלק ממחקר בתחום התאוסופיה.
קסאבייה ולה
לאחר המלחמה
במשפטו שנערך בדצמבר 1947 דבק ולה באנטישמיות לה הטיף, ודרש כי אחד השופטים, מוריס קריגל-ואלרימון ייפסל בשל יהדותו. הוא הכחיש קשר ישיר לגירוש יהודי צרפת, וטען כי בפעולותיו הביא דווקא להצלת יותר מחצי מהיהודים מגירוש. כן טען כי מדיניותה האנטי יהודית של צרפת של וישי התבצעה רק כתוצאה מלחץ גרמני. ולה נדון לעשר שנות מאסר, ובית הדין ציין כי התחשב בו בשל פציעתו הקשה במלחמת העולם הראשונה. הוא שוחרר ברישיון בשנת 1949, וקיבל חנינה מוחלטת בשנת 1954. כאדם חופשי שב לפעילות אנטישמית, אך התקשה למצוא תומכים בצרפת שלאחר המלחמה. בין 1962 ל-1966 שימש כעורכו של עיתון ימני קיצוני בשם "Aspects de la France".
ולה מת בשנת 1972. ציידי הנאצים סרז' קלרספלד וביאטה קלרספלד יצרו מהומה בהלווייתו, אליה הגיעו כשטלאי צהוב גדול תפור למעילם.
יחידה 10003
היסטוריה
בשנת 1997 קיבלה היחידה מעמד של אגף במטה הכללי, הוקם צוות שמורכב משני אלופים ושמונה קולונלים, ששלטו בפעילותם של יותר מ-120 ארגונים ומחלקות שונות וסאבין קודם לדרגת לוטננט גנרל.
בשנת 2000 מנתה המחלקה יותר מחמישים איש, מחציתם אזרחים. בראשית שנות האלפיים נמתחה ביקורת חריפה על פעילויות הממשל מצדו של אדוארד קרוגליאקוב, יו"ר הוועדה למאבק זיוף מחקר מדעי ומספר מדענים נוספים, שהביאו לפירוק היחידה בסוף שנת 2003.
מחקרים דומים ערכו מחלקת ההגנה של ארצות הברית וה-CIA במסגרת Stargate Project בשנים 1972–1995, בהתאמה, וגם הם הופסקו בשל חוסר התועלת בהם. המחקרים האמריקאים תועדו בספר גברים שבוהים בעיזים משנת 2004 ובעיבוד הקולנועי שלו משנת 2009.
ג'ו בייקר
ג'וזף הנרי "ג'ו" בייקר (אנגלית: Joseph Henry "Joe" Baker; 17 ביולי 1940 - 6 באוקטובר 2003) היה כדורגלן אנגלי בינלאומי.
קריירה
בייקר נולד בעיר ליברפול, ולאורך רוב ילדותו התגורר במאת'רוול שבסקוטלנד. הוא התפרסם בזכות היותו השחקן הראשון בהיסטוריה ששיחק במדי נבחרת אנגליה מבלי לשחק קודם לכן במערך ליגות הכדורגל האנגליות, ובכך שהבקיע 100 שערים בליגה האנגלית ו-100 שערים בליגה הסקוטית.
ב-1961 עבר בייקר לטורינו, שם שיתף פעולה עם דניס לאו. אולם, למרות שהצליח להבקיע בדרבי נגד יובנטוס הוא שיחק בטורינו זמן קצר מאוד, שכמעט והסתיים בטרגדיה; בייקר היה מעורב בתאונת דרכים קשה ב-7 בפברואר 1962. הוא ניסה לחצות כיכר עירונית נגד כיוון התנועה, ותוך כדי כך המכונית פגעה באבן שפה והתהפכה. כתוצאה מההתהפכות נפצע גם דניס לאו שנסע עם בייקר ברכב.
בייקר החלים מהפציעה שנגרמה בתאונה, וביולי 1962 הוא חזר לאנגליה והצטרף לארסנל של בילי רייט תמורת שיא מועדו של 72,500 £. בייקר ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל במשחק נגד לייטון אוריינט ב-18 באוגוסט 1962, ובסך הכל שיחק עבור ארסנל ארבע עונות. בשלוש מהעונות שבהן שיחק הוא היה המבקיע המצטיין של המועדון, ובסך הכל כבש 100 שערים ב-156 משחקים בכל המסגרות, והפך לאחד המבקיעים המצטיינים בהיסטוריה של ארסנל.
קצב המשחק והמהירות של בייקר הפכו אותו לשחקן תוקף יעיל ודינמי, והוא שיחק באותה רמה עם רגליו ועם ראשו, למרות שלא היה שחקן גבוה. בייקר וג'ף סטרונג, ששיחק איתו בארסנל, היו צמד התקפי פורה ביותר, אך ההגנה של ארסנל באותה תקופה לא הייתה טובה, כך שהמועדון התקשה להתחרות על אליפות הליגה או על מקום בטורניר אירופאי. במרץ 1966 עזב בייקר את ארסנל ועבר לנוטינגהאם פורסט, לאחר עונה לא טובה של המועדון שבסיומה פוטר המאמן בילי רייט.
בייקר עבר לסנדרלנד לאחר שלוש במדי פורסט, שבהן הבקיע 41 שערים ב-118 משחקים. לאחר שתי עונות בסנדרלנד הוא חזר להיברניאן ב-1971, אך לאחר 30 משחקים שבהם הבקיע 12 שערים הוא עזב את היברניאן, וב-1971 עבר לשחק עבור ריית' רוברס.
בייקר פרש ממשחק פעיל ב-1974, ובמהלך הקריירה שלו הבקיע 294 שערי ליגה בלמעלה מ-500 משחקים. בייקר הוא אחיו הצעיר של הכדורגלן גרי בייקר, ששיחק עבור מנצ'סטר סיטי, איפסוויץ' טאון וקובנטרי סיטי.
בייקר אימן לאחר פרישתו את אלביון רוברס בשתי קדנציות, אך מעולם לא עסק באימון באופן מלא, ובמקום זאת פנה לעסקים פרטיים ולפעילות למטרות צדקה. הוא מת בגיל 63 לאחר שלקה בהתקף לב בזמן טורניר גולף שנערך למטרות צדקה.
92
אירועים
באימפריה הרומית
גאוגרפיה של פינלנד
גאולוגיה ותצורות נוף
שטחה הכולל של פינלנד הוא 338,144 קמ"ר. פינלנד היא המדינה השמינית בגודלה באירופה, אחרי רוסיה, אוקראינה, צרפת, ספרד, שוודיה וגרמניה. מתוך שטח זה 10% מכוסים מים, 69% מיוערים, 8% מהווים אדמת חקלאות ו-13% אחרים.
צורתה של פינלנד מזכירה אדם בעל זרוע אחת. ישנה הקבלה בין צורה זו לבין הפרסוניפיקציה הלאומית של פינלנד - Finnish Maiden (בפינית- Soumi-neito) - והארץ כולה מכונה לעיתים בשפה הפינית בשמה של הגבירה. עניין זה מופיע גם בהקשר הרשמי - השטח שסביב Enontekiö בחלקה הצפון-מערבי של הארץ, בין שוודיה ונורווגיה, נקרא לעיתים "הזרוע" (käsivarsi). לאחר מלחמת ההמשך פינלנד ויתרה על חלקי אדמה נרחבים לטובת רוסיה, בהסכם שביתת הנשק של מוסקבה בשנת 1944, ונאמר על הדמות כי איבדה את זרועה האחרת כמו גם מכפלת מ"חצאיתה".
אקלים
קווי הרוחב מהווים את ההשפעה המרכזית על אקלימה של פינלנד. בגלל מיקומה הצפוני, החורף הוא העונה הארוכה ביותר. בממוצע, החורף נמשך מתחילת דצמבר עד אמצע מרץ באזור דרום-מערב ובארכיפלג, ומתחילת אוקטובר עד תחילת מאי באזור לפלנד. משמעות הדבר היא שהאזורים הדרומיים יותר של המדינה מכוסים בשלג במשך כ-4 חודשים מהשנה, והאזורים הצפוניים - כ-7 חודשים מהשנה. עונת החורף הארוכה גורמת לכמחצית מהמשקעים (500-600 מ"מ) בצפון לעטות צורת שלג. בדרום, כמות המשקעים נעה בין 600 ל-700 מ"מ בשנה. בדרום, כמו בצפון, המשקעים יורדים לאורך כל השנה, אך כמות השלג בו קטנה יותר.
האוקיינוס האטלנטי ממערב ויבשת אירואסיה במזרח הם שני גורמים הפועלים יחד לקביעת האקלים בפינלנד. מימיו החמים של זרם הגולף וזרם האוקיינוס האטלנטי, אשר מחממים את נורווגיה ושוודיה, מחממים גם את פינלנד. רוחות מערביות מביאות עימן זרמי אוויר חם לאזורים הבלטיים ולחופי המדינה, ובכך ממתנות את הטמפרטורות בחורף, בעיקר בדרום. רוחות אלו, בהשפעתן גם על עננים, מקטינות את כמות השמש המגיעה בקיץ. בניגוד לכך, מערכת הלחץ הגבוה שנמצאת מעל היבשת האירואסייתית מנטרלת את ההשפעות הימיות על האקלים בפינלנד וגורמת לחורפים קשים ולטמפרטורות גבוהות לעיתים בקיץ.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה בפינלנד היא C° 37.2 (ליפרי, יולי 2010). הטמפרטורה הנמוכה ביותר היא C° 51.5− (קיטילה, ינואר 1999). הטמפרטורות השנתיות הממוצעות גבוהות יחסית באזור הדרומי - C° 5 עד C° 7.5, עם חורף מתון וקיץ חמים. באזור הצפון-מזרחי של לפלנד הן נעות מ-C° 0 ל-C° 4−.
שטח וגבולות
שטח
גבולות יבשתיים וימיים
שיאי גבהים
משאבי טבע וניצול השטח
משאבים טבעיים: עץ, נחושת, אבץ, עפרת ברזל, כסף
ניצול השטח (נכון לשנת 1993):
המסע הפרוע של מר קרפד
המסע הפרוע של מר קרפד (באנגלית: Mr. Toad's Wild Ride) הוא מתקן שעשועים מסוג מתקן אפל שהיה מצוי בפארקי השעשועים של חברת וולט דיסני. כיום המתקן מצוי רק בדיסנילנד שבאנהיים, קליפורניה, והוא אחד המתקנים הבודדים שעדיין פעילים מיום פתיחת הפארק ב-1955. המתקן מתרחש בתוך סרט ההנפשה של אולפני וולט דיסני שנעשה על פי הסיפור "הרוח בערבי הנחל", "הרפתקאות איכבוד ומר טוד". בעבר היה מתקן זהה גם בממלכת הקסם בדיסניוורלד שבפלורידה אולם שם הוחלף המתקן (על אף מחאות רבות של מעריצים) והוחלף במתקן הרפתקאותיו הרבות של פו הדוב.
תיאור המתקן
המבקרים במתקן נכנסו באחת משתי כניסות למתקן, שם הועלו על כלי רכב שנסעו במסלולים שונים, כך שכל מבקר יכול היה לצפות במתקן מזווית שונה בהתאם למסלול בו נסע.
המבקרים עברו דרך סצנות מהסרט "הרוח בערבי הנחל": ראשית המסע באחוזות קרפד, שם המבקרים מתרסקים לתוך האח ומצליחים להימלט ברגע האחרון משריון נופל. משם נוסע הרכב בו נוסעים המבקרים דרך חצר המשק, רחוב כפרי ובית משפט.
אין מדובר ברכבת הרים, אולם במתקן פניות חדות והמכונית נוסעת במהירות רבה. באחד השלבים רואים המבקרים את המכונית המסיעה מבקרים מהמסלול האחר נעה לעברם במהירות, וברגע האחרון סוטות המכוניות זו מזו על מנת למנוע התנגשות.
סיום המתקן ידוע בכך שהרכב בו נוסעים מתנגש ברכבת, והמבקרים נלקחים ל"גהנום" - סצנה בחדר חם עם שדונים הקופצים סביב. אך בסרט ובספר אין אף סצנה שבה מר קרפד מגיע לגהנום
פסיפס
פְּסֵיפָס (בלעז: מוֹזָאִיקָה) הוא יצירת אמנות שבה מורכבות פיסות שונות לכדי ריצוף משטח – לרוב רצפה או כחלק מעיטור אדריכלי אחר. פיסות הפסיפס, העשויות אבן, זכוכית, או חומרים שונים קרויות בשם הכולל "אבני פסיפס" משובצות בתוך מלט או חומר אחר המחבר ביניהן. אופי השימוש בפסיפסים מגוון. לעיתים הפסיפס הוא ללא דוגמה, ולעיתים משולבים אבנים ססגוניות היוצרות דגמים ודמויות. בעת העתיקה שימש הפסיפס כחיפוי רצפה למבני ציבור, מבני דת, בתי מרחץ, בתי מגורים ועוד. איכותו של הפסיפס נמדדת בגודל האבנים המשובצות בו (ככל שהן קטנות יותר יכול האמן ליצור עיטור מורכב יותר), וכן ביכולתו של האמן ליצור נפחיות של הדמויות והעיטורים (על ידי תיאור אור-וצל) בעזרת אבני הפסיפס. הדגמים ברצפות הפסיפס היו לקוחים, כנראה, מתוך 'ספר דגמים' שהיה ברשות אמני הפסיפס, וחזרו במקומות שונים (דמיון בולט, למשל, נמצא בין הפסיפסים שנעשו בעבר הירדן לאלו של ארץ ישראל בתקופה הביזנטית).
אטימולוגיה
המילה פסיפס הגיעה לעברית מהמילה היוונית ψῆφος (תעתיק: פּסֶפוֹס) שמשמעותה המילולית היא אבן. היא נכנסה בתקופת חז"ל ובלשונם שימשה גם לתיאור גבול או שפה. ניתן למצוא מילה זו מספר פעמים במסכת אבות:
פסיפסים בעת העתיקה
הפסיפסים הראשונים בתרבות המערבית (מהמאה ה-6 לפנה"ס) נמצאו בגורדיון (טורקיה של היום) והיו עשויים חלוקי נחל בלתי מסותתים. בטכניקה זו יוצרו בתחילה צורות גאומטריות פשוטות אך במהרה התפתחה השיטה לכדי תיאור אילוזיוניסטי צבעוני על טהרת האבן הטבעית.
פסיפסים שנמצאו מסוף המאה ה-3 לפנה"ס עשויים כבר קוביות אבן מסותתות ומשוייפות.
לקראת המאה הראשונה לספירה מתחילות המוזאיקות לעטר קירות ולא רק רצפות. בעקבות התפתחות זו מתפתח גם השימוש באבני מוזאיקה- טסרה מזכוכית. דבר המאפשר פלטת צבעים רחבה בהרבה וייצור טסרות זהב.
פסיפסים בימי הביניים
במעבר הדרגתי עולות המוזאיקות מהרצפה לקירות ותקרות, לא מעט בעקבות קודקס תאודוסיאנוס (427 לספירה) שאסר הצבת סמלים דתיים על רצפות. בתקופה זו החומר השלט נעשה טסרת הזכוכית, אבן משמשת בעיקר ליצירת עור הפנים והידיים של הדמויות. התיאור נהיה קאנוני יותר ופחות אילוזיוניסטי.
פסיפסים באמנות המודרנית
לאחר ירידת חינו של הפסיפס בתקופת הרנסאנס, הוא זכה לתקופת זוהר נוספת שתחילתה בהקמת סדנת הפסיפס האפיפיורית בתחילת המאה ה-18. סדנה זו הוקמה לשם העתקת יצירות אמנות חשובות בטכניקת המוזאיקה אך עד מהירה החלו לייצר בסדנא גם מוזאיקות חדשות.
ב־1804 הקים נפוליאון סדנאת מוזאיקה קיסרית.
במחצית המאה ה-19, פיתח הדוקטור אנטוניו סאלוויאטי מוונציה את ייצור המוזאיקה לכלל תעשייה. בית המלאכה שלו היה אחראי לכמה מהמוזאיקות החשובות של התקופה, כגון מונומנט הנסיך אלברט בלונדון, עמוד הניצחון של ברלין ועוד. ב-1889 הוקם בברלין מפעל המוזאיקה פול & ואגנר שנחל הצלחה עולמית ואף נפתח עבורו סניף שני בארצות הברית.
באמנות החדשה קיים שימוש בפסיפס והוא מופיע בפסלים ומיצגים. בעידן המודרני, מומש רעיון הפסיפס, באמצעים טכנולוגיים, המאפשרים הפקת פסיפס תמונות - תמונה המורכבת מתמונות, קטנות.
אמנות פסיפס בישראל
בתל אביב מוצגים שני פסיפסים מאבנים צבעוניות מעשה ידיו של נחום גוטמן: בשדרות רוטשילד ובמבואת הכניסה המערבית של מגדל שלום.
האמנית דינה שנהב יוצרת פסיפסים המציגים דימויים מן העיתונות היומית תוך שימוש בחומרים מתכלים כגון ספוגים צבועים.
אמנים ישראלים נוספים המשתמשים בפסיפס ביצירותיהם: דוד וקשטיין ואילנה שפיר.
האמן הישראלי יוסי לוגסי יצר במשך מעל אלף דיוקנאות של אישים מפורסמים מפסיפס, המוצגים לקהל בבית המשפחה ביפו.
פסיפסים מפורסמים
פסיפסים מפורסמים ניתן לראות בכנסיית 'איה סופיה' באיסטנבול, בכנסית סן ויטאלה ברוונה שבאיטליה, במאוזולאום של 'גאלה פלאצידיה' באיטליה, בעתיקות פומפיי והרקולנאום, ברצפת כנסייה במידבא שבירדן הידועה כמפת מידבא ועוד. בישראל התגלו מאות רצפות פסיפס מתקופות עתיקות, בבתי מרחץ רומיים וביזנטיים, בבתי כנסת, במסגדים, בכנסיות, בגתות תירוש, בבתים פרטיים ובמבני ציבור ועוד. בין הפסיפסים בישראל מפורסמים הפסיפסים בעיר הרומית-ביזנטית ציפורי, הפסיפס שבבית הכנסת הקדום בבית אלפא המציג את גלגל המזלות, והפסיפס בבית הכנסת בעין גדי.
עלים אדומים
עלים אדומים הוא סרט דרמה ישראלי משנת 2014 בכתיבתו ובימויו של בזי גטה, עם דבבה אשטו, מאיר דסה וסולומון מרשה בתפקידים הראשיים.
הסרט דובר ברובו אמהרית והעלילה מתארת התנגשות בין התרבות והערכים האתיופים עליהם שומר ראש המשפחה באדיקות, אל מול המציאות שטופחת על פניו.
הסרט זכה בפרס "נמר הזהב" לשחקן ראשי (דבבה אשטו) בפסטיבל הקולנוע והטלוויזיה הבינלאומי בקנדה.
אשטו הוא שחקן ידוע באתיופיה והוטס לישראל לתפקיד הראשי בסרט הזה מכיוון שלא נמצא בישראל שחקן אתיופי בגיל מבוגר.
הסרט הופק בתמיכה ומימון של: קרן הקולנוע הישראלי; מועצת הכבלים והלוויין; קרן גשר לקולנוע רב תרבותי; קרן אבי חי; yes; ומפעל הפיס.
פרסי בחירת הנוער 2019
טקס פרסי בחירת הנוער 2019 נערך ב-11 באוגוסט 2019 בשעה 2:00 לפנות בוקר לפי שעון ישראל. הפרס מציין את הישגי השנה בתחום המוזיקה, הקולנוע, הטלוויזיה, הספורט, האופנה, הקומדיה והאינטרנט, ומוכרע על ידי צופים בגילאי 13 ומעלה מרחבי ארצות הברית באמצעות אתרי מדיה חברתית שונים.
עלים אדומים
תקציר העלילה
מסגניו טדלה (דבבה אשטו), הוא אלמן קשיש שעלה לפני שנים מאתיופיה לישראל עם אשתו ושלושת ילדיו - ברוך (מאיר דסה), משה (סולומון מרשה) ובוסנה (רותי אסרסאי).
הסרט מתחיל בטקס גילוי המצבה לסוף השלושים לזכר אם המשפחה ובארוחה המשפחתית שבסופה מודיע מסגניו כי החליט למכור את הבית תמורת מיליון שקל ולגור אצל ברוך ומשה. המשפחה מתנגדת לכך בחריפות אך ללא הועיל.
מסגניו נוסע לבנו ברוך במגדל העמק ומתקבל על ידי כלתו זהבה (חנה היילה) ונכדתו לי (אורית ואסה). בסעודת ליל שבת הוא מתרעם על הנכדים שמדברים בטלפון בשבת. בסעודת נוכחת גם בתו בוסנה (רותי אסרסאי) שהוא מתנגד לקשריה עם בן זוגה ורוצה לכפות עליה את רצונו כמו שנהוג היה בחברה הפטריארכית באתיופיה. בוסנה מסרבת והוא מכנה אותה "זונה" וגורם לה לברוח מהדירה.
הוא הולך לבקר אצל אחיו אצ'נפ (מולא מנגיסטו) שיש לו חוות עזים כמו באתיופיה ונהנה שם. בשובו לדירה הוא שומע את זהבה משוחחת בטלפון עם חברתה ומספרת לה על התנהגות מסגניו ועל רצונה שימות. הוא מגלה זאת לברוך שפוקד על זהבה שתבקש סליחה ותנשק את ברכיו של מסגניו. היא מסרבת בתחילה אבל לבסוף מסכימה כדי לשמור על שלום בית. מסגניו מסב לחרטה שלא באה מהלב ועוזב לביתו של בנו משה.
משה נשוי לאורלי (שולה מולא) ולהם בן, מתן (דוד גתהון). תוך זמן קצר מגלה מסגניו שמשה בוגד באשתו והוא נאלץ להתערב בסכסוך של הזוג שגולש לעימות מילולי בצעקות.
לבסוף מציעים ברוך ומשה לאביהם, מעבר לדיור מוגן. מסגניו נעלב עד עמקי נשמתו, צועק על בניו, בורח לרחובות העיר, נתקל בנערים שיכורים שחובטים בו ונעצר על ידי שוטר ושוטרת ממשטרת ההגירה.
נלקחת ממנו טביעת אצבעות והוא מצולם. בבוקר הוא משוחרר אך איש לא בא לקחתו והוא ממשיך בנדידה ברחובות לקראת עתיד לא ברור.
רנה ז'יסט אאיאי
רְנֶה זִ'יסְט אַאִיאִי (René Just Haüy) (28 בפברואר 1743 – 3 ביוני 1822) היה מינרלוג צרפתי ואחד מאבות הקריסטלוגרפיה. הוא ידוע גם בכינויו "האב אאיאי" (Abbé Haüy) לאחר שנעשה כומר של כבוד בקתדרלת נוטרדאם.
ביוגרפיה
אאיאי נולד בסן-ז'יסט-אן-שוסה (Saint-Just-en-Chaussée) שבמחוז ואז (Oise, אז חלק מאיל-דה-פראנס, כיום בחבל פיקרדיה). אביו היה אורג עני, ורק תמיכה כספית מאב המנזר המקומי של מסדר הפרמונסטרטנים, שהתרשם מכישוריו השכליים ומנטייתו לשירה כנסייתית, אפשרה לשלוח אותו ללימודים בפריז. תחילה שירת אאיאי זמן מה כזמר במקהלת הכנסייה ואחר כך התקבל ללימודי תאולוגיה במכללת נוואר (Collège de Navarre) שבאוניברסיטת פריז. משסיים את לימודיו החל אאיאי ללמד במכללה והיה מורה בה במשך 21 שנים. שנים אחר כך הוסמך ככומר קתולי, והחל ללמד במכללה של הקרדינל למואן (Lemoine).
ערכן של תגליותיו, שניסוחן המתמטי פורסם על ידי אאיאי בספרו "מסה על מינרלוגיה" (Traité de minéralogie), הוכר מיד, ודובנטון ולפלס האיצו בו לדווח עליהן לאקדמיה הצרפתית למדעים והוא הבטיח את מקומו באגודה זו. שמו של אאיאי ידוע גם בשל התצפיות שערך בתופעת הפירואלקטריות (היכולת ליצור מתח חשמלי בתגובה לחום).
כשפרצה המהפכה הצרפתית הושלך אאיאי לכלא סמינר דה סן-פירמן (Seminaire de Saint-Firmin) יחד עם אנשי כמורה אחרים שסירבו להישבע אמונים למשטר החדש, ספריו הוחרמו ואוסף הגבישים שלו פוזר. אאיאי שוחרר מהכלא בזכות התערבותו של אחד המדענים הצרפתים המובילים ותלמידו לשעבר, אטיין ז'ופרואה סנט-אילר (Étienne Geoffroy Saint-Hilaire). ב-1794 מונה לאוצר במשרד המכרות, ובאותה שנה התמנה לפרופסור לפיזיקה באקול נורמל סופרייר. נפוליון העריך אותו מאוד ודאג למנותו לכומר של כבוד בקתדרלת נוטרדם ולהעניק לו את אות לגיון הכבוד (בין הראשונים שזכו לכבוד זה). בשנת 1802 החליף אאיאי את הגאולוג דֵאוֹדָה דֵה דוֹלוֹמְייה (מגלה הדולומיט), שמת שנה לפני כן, בתפקיד פרופסור למינרלוגיה במוזיאון הלאומי הצרפתי להיסטוריה של הטבע שנוסד אחרי המהפכה. בתפקיד זה תרם אאיאי להרחבה ניכרת של אוספי המוזיאון. ב-1809 קיבל אאיאי מינוי זהה בסורבון, אולם לאחר 1814 הוא פוטר ממשרתו על ידי ממשל הרסטורציה של בית בורבון. עקב כך, חי אאיאי חיי דלות בשארית חייו, אבל האומץ ותכונות המוסר הנעלה שעמדו לצדו בצעירותו לא נטשו אותו בזקנתו והוא נשאר שמח בחלקו עד מותו בפריז.
אחיו, ולנטן אאיאי (Valentin Haüy), היה הראשון שהקים בית ספר לעיוורים.
מקורות
הערך הוא תרגום של הערך René Just Haüy מהוויקיפדיה האנגלית (שהעתיקה את הערך מהמהדורה האחת-עשרה של האנציקלופדיה בריטניקה הפומבית) תוך תיקון טעויות והרחבה על בסיס הערך René-Just Haüy מהאנציקלופדיה הקתולית ובתוספת מידע מגרסת 2004 של האנציקלופדיה בריטניקה.
שנטל אקרמן
שנטל אן אקרמן (Chantal Akerman, 6 ביוני 1950 – 5 באוקטובר 2015) הייתה במאית קולנוע בלגית יהודייה, אומנית ופרופסורית לקולנוע בסיטי קולג' של ניו יורק. סרטה הידוע ביותר הוא משנת 1975 בשם "ז'אן דילמן, רחוב דו קומרס 23, בריסל 1080", שנבחר בשנת 2022 כסרט הטוב ביותר בכל הזמנים, על ידי הירחון הבריטי Sight & Sound.
על פי חוקרת הקולנוע גוונדולין אודרי פוסטר, ההשפעה של אקרמן על הקולנוע הפמיניסטי והאוונגרדי הייתה משמעותית.
ילדות וחינוך
אקרמן נולדה בבריסל, בלגיה לניצולי שואה מפולין. היא הייתה הבכורה מבין שני ילדים, עם אחותה הצעירה, סילביאן אקרמן. אמה נטליה (נלי) שרדה שנים באושוויץ, שם הוריה נספו. מגיל צעיר, אקרמן ואמה היו קרובות במיוחד, והיא עודדה את בתה לרדוף אחר קריירה מאשר להתחתן בגיל צעיר. בגיל 18, אקרמן נכנסה לINSAS, בית ספר בלגי לקולנוע. אקרמן נשרה במהלך השליש הראשון של הלימודים כדי ליצור את סרטה הקצר "קפיצה לעיר שלי", עלויות הסרט סובסדו על ידי מסחר במניות יהלומים בבורסת אנטוורפן.
חיי משפחה
לאקרמן היו יחסים מאוד קרובים עם אמה, שאף קיבלו אזכור בכמה מסרטיה. ב"News From Home" מ-1976, המכתבים של אמה של אקרמן המתארים פעילויות משפחתיות משעממות משרתים בתור הפסקול לאורך הסרט. סרט נוסף של אקרמן הוא "No Home Movie" מ-2015 העוסק ביחסים בין אם לבת, ומתרחש במטבח והוא משמש כתגובה על מות אמה. השוט האחרון של הסרט מתפקד כ"ממנטו מורי" של דירת אמה.
אקרמן הצהירה כי אמה הייתה במרכז עבודתה והתוודתה כי הרגישה חסרת כיוון לאחר מותה. דימויים אימהיים יכולים להימצא לאורך כל סרטיה של אקרמן, כמחווה וכניסיון ליצור מחדש את הקול והתמונה של האם. ב"המשפחה בבריסל", אקרמן מספרת את הסיפור בכך שהיא מחליפה את קולה שלה עם זה של אמה.
עבודה מוקדמת והשפעות
בארכיון הסרטים הקלאסיים בניו יורק, אקרמן התרשמה מעבודתם של סטן ברקהאג', ג'ונאס מקאס, מיכאל סנואו, איבון ריינר ואנדי וורהול. היא הצהירה שסרטו של סנואו, "אזור המרכז", לימד אותה על היחסים בין קולנוע, זמן ואנרגיה.
פמיניזם
אקרמן השתמשה במסגרת של מטבח כדי לחקור את הקשר בין נשיות לבין חיי משפחה. המטבחים בעבודותיה של אקרמן מספקים חללים אינטימיים עבור קשרים ושיחות והם משרתים את תפקיד הרקע על דרמות של חיי היומיום. המטבחים, לצד מרחבים אחרים, מתפקדים כבתי כלא של הגבלה עצמית תחת התנאים של החברה הפטריאכלית. בעבודתה של אקרמן, המטבח פועל כמו תיאטרון ביתי.
אקרמן עובדת עם המוטו הפמיניסטי בו האישיות הפוליטית, וכדי ומסבכת אותו בכך שהיא חוקרת את הייצוגים הקשורים בין הפרטי והציבורי. בסרטה הידוע ביותר, "ז'אן דילמן", הגיבורה הראשית אינה מספקת שקיפות, ייצוג מדויק של מציאות חברתית מתוקנת. במהלך הסרט, ז'אן, עקרת בית וזונה, מתגלה כמורכבת, עם מספר רב של תהודות היסטוריות, חברתיות וקולנועיות. אקרמן עוסקת בייצוגים ריאליסטיים, צורה אשר מבוססת מבחינה היסטורית כדי לפעול בתור מחווה פמיניסטית ובו זמנית כ"מרגיזה" בקביעת קטגוריות של "אישה".
קריירה מאוחרת
ב-1991, אקרמן נמנתה עם חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-41 של ברלין. ב-2011, היא הצטרפה במשרה מלאה לסגל תוכנית ה-MFA בהפקת אמנויות מדיה בסיטי קולג' של ניו יורק.
צילום
טרי סולטן, היסטוריון אמנות, טוען שהנרטיב של אקרמן "מסומן על ידי תשומת לב כמעט פרוסטיאנית לפרטים וחסד חזותי". בדומה לכך, השפה הוויזואלית של אקרמן מתנגדת לסיווג קל, כך שלסיכום: הבמאית יוצרת נרטיב דרך תחביר קולנועי במקום התפתחות עלילתית.
אקרמן הושפעה מאומנות הקולנוע האירופאית, באותה מידה שבה הושפעה מהסרטים הסטרוקטורליסטיים. סרטים סטרוקטורליסטיים שימשו כניסויים פורמליסטיים שהציעו יחסי גומלין בין הצופה לתמונה. אקרמן תיארה את מייקל סנואו כסטרוקטורליסט מעורר השראה, במיוחד בשל סרטו "אורך גל", המורכב משוט אחד בו תמונה של ים על גג חומה, בעוד המצלמה מתקרבת בתנועת זום באיטיות לכיוון התמונה. אקרמן נמשכה אל העמימות הנתפסת של הסטרוקטורליזם משום שהיא מסירה את הדאגה הדומיננטית שקיימת בקולנוע בנוגע לעלילת הסרט. כנערה בבריסל, אקרמן הבריזה מבית הספר כדי לראות סרטים, כולל סרטים ניסיוניים מתוך פסטיבל נוקה-לה-זוט.
אקרמן מצלמת בסגנון המסתמך על תפיסת החיים שבשגרה. על ידי עידוד צופים לסבלנות בקצב איטי יותר, סרטיה מדגישים את האנושיות שבחיי היום-יום. קתי האלברייך קובעת כי הבמאית "יוצרת קולנוע של המתנה, של מעברים, של החלטות דחויות". רבים מסרטיה של אקרמן מתארים את התנועה של אנשים על פני מרחקים או את היבלעותם במרחבים קלסטרופוביים. האוצר ג'ון דייוויס קובע כי המשמעות הפנימית של ביתה של אקרמן "מסתירה עבודה מגדרית ואלימות, סודיות ובושה, איפה שטראומות גדולות וקטנות מתפשטות עם מעט עדים, אם בכלל."
מותה
אקרמן נפטרה ב-5 באוקטובר 2015 בפריז. "לה מונד" דיווח כי היא התאבדה. היא הייתה בת 65. סרטה האחרון היה סרט תיעודי בשם "לא סרט משפחתי", המתאר סדרה של שיחות עם אמה זמן קצר לפני מותה של אמה ; במהלך הסרט, היא אומרת, "אני חושבת שאם הייתי יודעת שאני הולכת לעשות את זה, לא הייתי מעזה לעשות את זה." על פי אחותה של אקרמן, היא אושפזה בשל דיכאון 10 ימים לפני מותה.
פנחס רוזנבליט
פנחס (אריך) רוזנבליט (Pinchas E. Rosenblüth; 23 ביולי 1906 – 22 ביולי 1985) היה מראשוני הפעילים בעליית הנוער, מנהל הסקטור הדתי במקוה ישראל, פובליציסט ומרצה באוניברסיטת בר-אילן.
קורות חיים
פנחס רוזנבליט נולד בברלין בשנת 1906, למשפחה אורתודוקסית ממוצא הונגרי, אשר הגיעה לברלין יחד עם הרב עזריאל הילדסהיימר בשנת 1869. בצעירותו למד בישיבת הרב ברויאר בפרנקפורט ובבית המדרש לרבנים בברלין, ובנוסף גם באוניברסיטאות של ברלין ולונדון. בתחילת שנות השלושים החל לעסוק בפעילות ציונית בברלין והיה מראשי הפעילים בארגון עליית הנוער, שהוקם בברלין ב-1932 על ידי רחה פריאר. במהלך פעילותו נפגש עם מרטין בובר ועם עקיבא ארנסט סימון למטרות איסוף כספים וארגון הנוער. בשנת 1934 עלה ארצה עם מספר חברים בארגון והם הצטרפו לקבוצת רודגס (על יד פתח תקווה) אשר הוקמה בשנת 1929, ושלימים הפכה לקבוצת יבנה.
מאוחר יותר התמנה למנהל הסקטור הדתי בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, בו למדו דתיים וחילוניים כאחד, ובתפקיד זה שימש במשך שנים רבות. בנוסף לכך, שימש רוזנבליט כמרצה להיסטוריה באוניברסיטת בר-אילן. מחקריו ומסותיו עסקו בעיקר בהיסטוריה של האידיאות ובמיוחד בעימות של היהדות עם המודרנה. בין השאר הקדיש חלק מעבודתו למחקר על הרש"ר הירש, ובכך שילב בין העולם שבו גדל (יהדות גרמניה) ובין תפקידיו כמחנך, לבין עבודתו האקדמית. בנוסף לכך, פרסם במשך השנים בעיתונות מאמרים רבים שעסקו בענייני השעה – במתרחש בעולם בכלל ובחברה הישראלית בפרט.
משפחתו
לפנחס רוזנבליט נולדו שלושה ילדים: בנו משה מרוז הוא עורך דין לייצוג פלילי, בנו דוד נופר הוא אדריכל ובת בשם חווה. בן דודו היה שר המשפטים הראשון של מדינת ישראל, פנחס רוזן (רוזנבליט).
תחנה מרכזית בית שאן
מסוף בית שאן הוא מסוף האוטובוסים המרכזי של העיר בית שאן ובקעת הירדן. התחנה שוכנת במרכז הצפוני של העיר, סמוך לכביש 90.
התחנה נפתחה בשנת 2017, לאחר שבניית התחנה הושלמה ב-2013 אך חלו עיכובים בפתיחתה.
מבנה התחנה
התחנה כוללת מספר תחנות מהן יוצאים קווי אוטובוס פנימיים לבית שאן ובינעירוניים לעפולה, ירושלים, תל אביב, טבריה ולבקעת הירדן.
קווים העוברים במסוף
מקרא סימנים:
♿ - אוטובוס עירוני נגיש
⁦⬅️⁩ - קו חד כיווני
את מרבית הקווים (עירוניים ובינעירוניים) מפעילה חברת סופרבוס, כאש את השאר מפעילה אגד בעיקר לתל אביב וירושלים, בנוסף קיים קו נוסף של אגד תעבורה אשר מאסף מאוד ועובר דרך עשרות יישובים בבקעת הירדן.
מכינה קדם-צבאית קשת יהודה
מכינת קשת יהודה, היא מכינה קדם-צבאית דתית, השוכנת ביישוב קשת שברמת הגולן. בראש המכינה עומד כיום הרב אביעד שינוול.
אריה אליאס
אריה (אלבר) אליאס (1 באפריל 1921 – 7 במאי 2015) היה שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה ישראלי. זוכה שני פרסי אופיר: האחד על תפקיד ראשי בסרט והשני על מפעל חיים.
מכינה קדם-צבאית קשת יהודה
המכינה הוקמה בשנת 1991 לאחר התייעצות עם הרב אלי סדן, ראש המכינה הקדם-צבאית הראשונה שהוקמה 3 שנים קודם לכן. מייסדי המכינה היו הרבנים אהרון בדיחי (רב העיר אבן יהודה), הרב יעקב פייגנבוים, הרב עמוס בדש והרב אילן פרלמן והמנהל הראשון של המכינה רבי יצחק ערמוני מרמת מגשימים.
אריה אליאס
ביוגרפיה
"אלה היו ימים יפים מאוד, הייתי מאוד מאושר, היה טוב ליהודים לחיות שם. בגיל 12 באתי להורים ואמרתי להם שאני רוצה להיות שחקן והם שאלו למה אני מדבר שטויות. אחר כך הם ראו שאני מופיע בדברים עם כבוד והתחילו לתת לי גב. עזבתי את בגדאד כשהתחילו שם הבעיות, בניתי לי חיים אחרים ואמרתי לעצמי תודה לאל שעזבתי".
אליאס היה היהודי הראשון שהתקבל לאקדמיה לאמנויות יפות בפקולטה לדרמה בבגדאד שבעיראק בשנת 1941. בעקבות הפרעות ביהודים והיחס המפלה מצד השלטונות החליטה המשפחה, בשנת 1947, לעלות לארץ ישראל.
מכינה קדם-צבאית קשת יהודה
כמחצית מן התלמידים מתגייסים לצה"ל לאחר שנה, וכמחציתם נשארים ללמוד שנה נוספת. הרבנים במכינה הם בוגרי ישיבות גבוהות.
במכינה מודגשים לימודי אמונה ומחשבת ישראל לאור תורת הרב קוק כהכנה לקראת המפגש עם החברה החילונית בשירות הצבאי.
חלק ניכר מהתלמידים ממשיכים במסלול קצונה ובתפקידי פיקוד.
במכינה לומדים מעל 100 תלמידים ויש לה כאלפיים בוגרים.
אריה אליאס
ביוגרפיה
אחותו של אליאס הייתה פעילה במחתרת הציונית בעיראק והצליחה לשחד נהג משאית שיבריח את אריה לארץ ישראל. הוא בילה חמישה ימים ולילות בתא המטען של המשאית, שהובילה תמרים מבגדאד, ולבסוף הגיע לנמל חיפה.
מיד לאחר עלייתו, שירת בפלמ"ח ובהמשך בצה"ל במלחמת העצמאות. אליאס נדחה מן הצ'יזבטרון בגלל מבטאו הכבד והצטרף ל"יחידת ש.מ. 2" - יחידת האזנה של המודיעין, שקדמה להקמת יחידה 8200. ביחידה הכיר את אשתו לעתיד, יהודית, ילידת הארץ, שהוריה הגיעו לארץ בעלייה השנייה ממזרח אירופה.
בשנת 1949 הומלץ אליאס, ביחד עם עוד שישה חיילים מיחידתו, לקבלת צל"ש על ידי חיים הרצוג, ראש מחלקת המודיעין בצה"ל באותה עת, אך הצל"ש לא ניתן בעקבות טענתו של דוד בן-גוריון כי המצב בו הייתה שרויה מדינת ישראל היה רגיש מדי.
נופי האגבה והמתקנים התעשייתיים הישנים בטקילה
נופי האגבה והמתקנים התעשייתיים הישנים בטקילה (בספרדית: Paisaje agavero y antiguas instalaciones industriales de Tequila) הם אתר מורשת עולמית במדינת חליסקו במערב מקסיקו שהוכרז על ידי ארגון אונסק"ו ב-2006.
אריה אליאס
ביוגרפיה
בסוף שנות החמישים שהה כשלוש שנים בפריז, שם למד קולנוע, עבד בתעשיית הסרטים בצרפת והשתלם באמנות התיאטרון אצל ז'אן-לואי בארו, מרסל מרסו, ז'אן וילאר ורנה סימון.
בתיאטרון
לאחר שהשתחרר החל אליאס לשחק בתיאטרון, אך ללא הצלחה רבה - לטענתו, מבטאו המזרחי היה לו למכשול בעת מבחני הקבלה לתיאטראות הממוסדים: "הבימה", "הקאמרי" ו"האוהל" - בהם שלטו, באותה עת, המבטאים המזרח-אירופאיים.
נופי האגבה והמתקנים התעשייתיים הישנים בטקילה
שטח האתר 350 קילומטרים רבועים בין הר הגעש לעמק העמוק של הנהר. האתר הוא חלק מנוף נרחב של שדות של מטעי, המעוצב כתוצאה מהשימוש בצמח שהוא המקור לטקילה, משקה אלכוהולי מזוקק, מאז המאה ה-16. הנוף מכיל גם מתקנים תעשייתיים המשקפים את הגידול בצריכת הטקילה במאות ה-19 עד ה-20. תרבות האגבה נתפסת כחלק מהזהות הלאומית המקסיקנית. נוף הטקילה תרם ליצירות אמנות רבות כגון קולנוע, מוזיקה, ריקוד וציורים.
אריה אליאס
בתיאטרון
על פי מאגר אנשי במה בישראל, אליאס שיחק בתיאטרונים ובהפקות הבמה האלה: בגלל חוסר הצלחתו להשתלב בתיאטראות הממוסדים באותן שנים, פנה לבימוי במגזר הערבי ועבד עם חובבים בעיילבון, כפר קאסם, כפר יסיף ונצרת. כמו כן, ביים ושיחק בתסכיתי רדיו בערבית בקול ישראל.
נופי האגבה והמתקנים התעשייתיים הישנים בטקילה
המקום כולל גם את הנוף החי והפעיל של תרבות האגבה והמקומות העירוניים של, מגדלנה, ו עם מפעלים גדולים בהם הליבה ("piña") של האגבה מותססת ומזוקקת. האתר כולל גם עדויות ל שבניה שינו את אזור הטקילה משנת 200 עד 900 לספירה, באמצעות יצירת טרסות לחקלאות, מגורים, מקדשים, גבעות פולחן ומגרשים למשחקי כדור.
אריה אליאס
בטלוויזיה ובקולנוע
ב-1954 שיחק בסרט "אבן על כל מיל", שכתבו חיים חפר ואריה להולה, שגם ביים.
בשנת 1963 ביים אליאס סרט בשם "אף מילה למורגנשטיין", שכתב אפרים קישון בתור מחזה.
ב-1965 גילם את לוי, אביו המובטל והאלכוהוליסט של נער צעיר בסרט "הילד מעבר לרחוב", שכתבו עדנה שביט ויוסף שלחין - שגם ביים. בסרט, בו גילם אליאס את אחד משני התפקידים הראשיים, על רקע העוני חסר המוצא, מתקשה האב להתאקלם ולתפקד במציאות הישראלית ומגיע לעימותים עם בנו המתדרדר לפשע. אליאס טען מאוחר יותר, כי הזדהה בכל ליבו עם התפקיד, דבר אשר סייע לו לגלם את האב באמינות רבה. הסרט זכה בביקורות מצוינות בעיתונות הישראלית והקהל נהר בהמוניו לסרט. הסרט אף השתתף וזכה בפרס מיוחד בפסטיבל הסרטים של ונציה.
לאחר "הילד מעבר לרחוב", נפתחה הדרך בפניו של אליאס והוא זכה לתפקידים משמעותיים יותר: ב-1967 גילם את אהרון מזרחי בסרט "עליזה מזרחי", שביים מנחם גולן. ב-1968 השתתף בסרט "הגמל והילד", שביים משה גז. בשנת 1969 השתתף בסרטו של גולן "מרגו שלי" ובסרט "לפני מחר", שכתבו יורם קניוק ואלידע גרא, שגם ביימה.
באותה שנה כיכב בסרט "אריאנה", שביים ג'ורג' עובדיה. ב-1972 גילם את חנוכה בסרט נוסף שכתב וביים עובדיה - "נורית". באותה שנה כיכב בסרט האמריקאי "תיק ירושלמי", שביים ג'ון פלין.
בשנת 1973, גילם את מושיקו בביוף בסרטו של מנחם גולן "קזבלן". בשנת 1974, גילם את זכי בן-חנניה בסרט "צ'רלי וחצי", שכתב אלי תבור וביים בועז דוידזון. באותה שנה גילם במאי פרסומות בסרט "שרית", וזה היה שיתוף הפעולה השלישי שלו עם ג'ורג' עובדיה.
ב-1975 גילם את חכם חלפון בסרט "חגיגה בסנוקר", שכתבו אלי תבור ואורי דן וביים בועז דוידזון.
בשנת 1976 החל לגלם את יחזקאל בסדרה "הילדים משכונת חיים", ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית. הסדרה, אשר צפייתה הייתה חובה עבור תלמידי זרם החינוך הממלכתי, הכירה את אליאס לדור שלם של ילדים.
באותה שנה השתתף בסרט "רחוב 60", שכתב וביים ג'ורג' עובדיה, וזאת הייתה העבודה הרביעית של השניים ביחד. בשנת 1977, גילם את חממה בסרט "הרשלה", שכתבו דוד גורפינקל ויואל זילברג - שגם ביים, וגילם את חכם משיח בסרט נוסף של עובדיה - "בדרנית בחצות". ב-1978 שיחק בסרט "סוסעץ", שביים יקי יושע.
ב-1980 גילם את אליאס בסרט "כוכב השחר", שביים עקיבא ברקין. ב-1982 גילם את אבא של אליס (ענת עצמון), בסרט "כביש ללא מוצא", שכתב (לצד אלי תבור) וביים יקי יושע.
ב-1983 שיחק בסרט "נורית 2" (סרט ההמשך של "נורית") וגילם את אוסמאט בסדרה "הבית של פיסטוק", שביים מוטי אבירם. ב-1984 שיחק בסרט "כאסח", שכתב אהרון בכר וביים חיים גיל, וגילם את ר' אברהם בסרט "אריות בירושלים", שכתב וביים חיים גיל (ע"פ ספרו של שמואל הופרט).
ב-1987 גילם את זכי, בסרט "המובטל בטיטו", שכתבו (ע"פ מחזה מאת טומי לפיד) ניסים עזיקרי וזאב רווח - שגם ביים. ב-1988 שיחק בסרט הדרמה "משחקים בחורף", שביים רם לוי, וגילם מבקר מסעדות בסדרה "המסעדה הגדולה".
ב-1989 גילם את ניסים "הדוקטור" בסרט "אבא גנוב 2", שכתבו פיני עדן ושלמה משיח (ע"פ רעיון של יהודה ברקן) וביים אבי כהן. באותה השנה גם גילם את מר שלוש בסרט "אש צולבת", שכתב בני ברבש וביים גדעון גנני, ואת הרב בסרט "צמות", שכתב וביים יצחק חלוצי.
ב-1992, הוענק לו תואר "יקיר העיר גבעתיים".
ב-1994 גילם את שלמה בסרט "בית", שכתב וביים דוד אופק. ב-1995 גילם את אליהו סיטון בסדרת הטלוויזיה "סיטון", שכתב בני ברבש וביים אורי ברבש, וגילם את אבו נאג'י בסדרה "תמונות יפואיות" שכתבו, לצד אביב טלמור, וביימו אריק לובצקי ומתי הררי, ע"פ ספריו של מנחם תלמי.
ב-1996, גילם את ניסים משולם בסרט "נשים", שכתב (על פי סיפור של יהודה בורלא) וביים משה מזרחי, וגילם את הסב בסרט "לילה לבן" שכתב וביים ארנון צדוק. ב-1997 גילם את ציולילו בסרט הטלוויזיה "הבחור של שולי", שכתבה דורית רביניאן וביים דורון צברי ובסרט "שקרים לבנים" של יצחק רובין.
ב-2000 גילם את יהודה, ואף השתתף בכתיבת התסריט לצד ירמי קדושי, בסרט "צעדים נואשים" שביים ימין מסיקה. ב-2003 גילם את הסבא בר-דיין בסרט "הכוכבים של שלומי", שכתב וביים שמי זרחין. באותה שנה גילם את סאלח בסרט "מסעות ג'יימס בארץ הקודש", שביים רענן אלכסנדרוביץ', ועל משחקו בסרט זכה בפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר, זאת בנוסף לפרס מפעל חיים שקיבל באותה שנה בטקס זה.
בין השנים 2004–2006, גילם את אליהו סעדה בסדרה "מעורב ירושלמי".
בשנות הקריירה המאוחרות יותר, עסק אליאס במקביל, בבימוי תיאטרון בבית הסוהר מעשיהו.
ב-2013, הוענק לו על ידי אמ"י פרס על מפעל חיים.
ב-7 במאי 2015 הלך לעולמו בגיל 94. נטמן בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא. הותיר אחריו את רעייתו, יהודית, וילדים.
ספרו
דבש תמרים, אוטוביוגרפיה, בעריכת שלומי חסקי, הוצאת אות למופת, 2005
הנצחתו
על שמו רחובות בנתיבות וברמלה. האולם המרכזי של תיאטרון גבעתיים נקרא על שמו.
קישורים חיצוניים
בעקבות מותו:
פאקר
פאקר (באנגלית: Packer) הוא שם משפחה. {{פירושונים|
ראו גם
}}
אבו קרינאת
אַבּוּ קְרֶינַאת (בערבית: أبو قرينات), נכתב גם אַבּוּ קֻרֶינַאת, הוא יישוב בדואי בנגב, כ־4 ק"מ מצפון־מערב לדימונה, לצד כביש 25. היישוב נמצא בתחומי מועצה אזורית נווה מדבר, עד נובמבר 2012 היה היישוב בתחומי מועצה אזורית אבו בסמה שפורקה לשתי מועצות אזוריות. תחילתו של היישוב ככפר בלתי מוכר בפזורה הבדואית של אנשי השבט הבדואי אבו קרינאת שהיישוב קרוי על שמם. לאחר שנים במעמד כפר בלתי מוכר, מדינת ישראל הכירה בהתיישבותו והוא קיבל תשתיות ושירותים.
אבו קרינאת יושב על שטח תב"ע 7,320 דונם. על פי טבלאות הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לסוף שנת 2022, אומדן האוכלוסייה בשטח היישוב המוכר הוא 2,205 אנשים. בנוסף מופיע בטבלאות יישוב חסר מעמד מוניציפלי, שאומדן אוכלוסייתו לא מפורט. באתר מועצה אזורית נווה מדבר מופיע אומדן של 5,000–7,200 איש.
בראש ועד היישוב עומד מוחמד אבו קרינאת.
אליס ובוב
אליס ובוב הם שמות מוסכמים לדמויות המוסרות או מקבלות מידע. הכינויים נפוצים בהסברים בנושאי הצפנה שונים. השמות משמשים לנוחיות ההסברים, מניעת משפטים כמו "דמות א' שולחת לדמות ב' הודעה", שמהר מאוד נהיים מסובכים למעקב. השמות הם שמות נייטרליים ואמורים לייצג את שני המינים, וגם משמרים את ההתייחסות לשתי הדמויות לפי שתי האותיות הראשונות באלפבית הלטיני ("ABC").
אבו קרינאת
שמו הקודם של היישוב היה "בית פלט".
אליס ובוב
בקריפטוגרפיה ובאבטחת מחשבים ישנם מספר שמות מקובלים של משתתפים בהצגות ודיונים על פרוטוקולים שונים. השמות המוסכמים הם משתנים מטה תחביריים, במידה מסוימת מעידים על עצמם, ולפעמים בעלי אלמנט של הומור. השמות אליס ובוב ככינויים לשולח ההודעה ולנמען הופיעו לראשונה במאמר של רון ריבסט, במאמר שהציג את שיטת ההצפנה RSA.
במימושים של פרוטוקולים, גורמים ממוחשבים יתפסו את תפקידיהם של אליס ובוב.
אבו קרינאת
ארכאולוגיה
בשנת 2016 התקיימה באתר חפירת בדיקה לפני עבודות פיתוח בשכונת אל ע'נאמי. בחפירה נמצאו עדויות לפעילות חקלאית אינטנסיבית באזור בעיקר בתקופות ההביזנטית, ממלוכית והעות'מאנית. באתר נמצאו שרידים דלים של מבנים (אחד מהם מוצע כמסגד פתוח), מתקנים, מערות מגורים, קברים, סכרים ומדרגות חקלאיות.
אליס ובוב
דמויות
רשימת הדמויות מובאת מהספר קריפטוגרפיה שימושית של ברוס שנייר.
תרגום לעברית
בעברית מתייחסים לעיתים לאליס ובוב כאיה ובועז, ובכך שומרים ל-א' ול-ב' את התפקיד של מחליפי המסרים.
צעדת הנגב
צעדת הנגב היא צעדה ספורטיבית עממית שהתקיימה החל משנות ה-60 של המאה ה-20 בנגב. היא יצאה ממקומות יישוב שונים לכיוון באר שבע, ולאחר מכן גם למקומות נוספים בנגב.
היסטוריה
הצעדה נוסדה ביוזמתו של המהנדס מאיר כץ ואורגנה על ידי "הפועל" כאחת מפעילויות הספורט העממיות שלו, יחד עם צליחת הכנרת ומרוץ הקפת התבור. הצעדה התקיימה לראשונה בשנת 1962. החל מהשנה השנייה התקיימה הצעדה בשני מסלולים, מסלול ארוך של בין 30–40 קילומטר למבוגרים, ומסלול קצר של כ-15 קילומטר לנוער. ברוב השנים התקיים המסלול הארוך למבוגרים בלילה והמסלול הקצר התקיים ביום. הצעדה הוזנקה מדימונה (1962, 1967), ערד (1963), משאבי שדה (1964), ירוחם (1965), אופקים (1969, 1973, 1977), שדרות (1966) ובית קמה (1970).
במרץ 1968, לאחר מלחמת ששת הימים, יצאה הצעדה מחברון. ראש עיריית באר שבע, אליהו נאוי אמר שהצעדה נועדה להדק את הקשר בין חברון לבאר שבע והדרך תישאר פתוחה לתמיד.
הצעדה בשנת 1967 הופרעה כאשר ב-2:30 לפנות בוקר, שעה וחצי לאחר הזינוק, החל גשם זלעפות שנמשך עד הבוקר. כך גם הצעדה של 1970 התקיימה במזג אוויר סוער. בשנת 1972 מת נער במהלך הצעדה, ככל הנראה ממאמץ יתר.
בשלוש השנים הראשונות התקיימה צעדת הנגב בליל שבת, אולם לבקשת גורמים דתיים הוחלט להעביר את הצעדה לימי חול ובשנה הרביעית היא התקיימה בליל פורים. בשנת 1967 התקיימה הצעדה במוצאי שבת ובשנת 1969 היא התקיימה בחול המועד פסח. בשנים 1970–1973 התקיימה הצעדה ביום פורים.
בצעדה חולקו פרסים לקבוצות מצטיינות על פי מגוון תחומים, בהם צורת ההליכה, משמעת, כניסה ויציאה מחניונים, ליווי מוזיקלי ועזרה הדדית.
הצעדה זכתה לציון לשבח בדו"ח של אונסק"ו כאחד ממפעלי הספורט העממיים הראויים לציון בישראל.
המרכז הגרמני לחקר החלל
המרכז הגרמני לחקר החלל (בגרמנית: Das Deutsche Zentrum für Luft- und Raumfahrt ובקיצור DLR, מילולית: המרכז הגרמני לנסיעה באוויר ובחלל) הוא הגוף הראשי וארגון-העל המאגד את כל הארגונים הרשמיים של המרכז הלאומי לחקר החלל וסוכנות החלל הגרמנית.
מוסדות הארגון
למרכז עצמו שמונה מוקדים עיקריים ברחבי גרמניה ביניהם ברלין ובון והגוף מאגד עשרות ארגונים ומוסדות כגון:
פרויקטים עיקריים
המרכז עצמאי בתפקודו ופועל במגוון פרויקטים רבים, אך בנוסף משתתף פעיל וחלק מסוכנות החלל האירופית ולכן עוסק בין השאר ב:
שוגר ריי רובינסון
שוגר ריי רובינסון (באנגלית: Sugar Ray Robinson; 3 במאי 1921 - 12 באפריל 1989), נולד כווקר סמית הבן (Walker Smith Jr), היה מתאגרף אמריקאי מקצועני, אלוף העולם, ונחשב לאחד המתאגרפים הגדולים ביותר בכל הזמנים. רובינסון התחרה בקטגוריות המשקל החצי-בינוני והמשקל בינוני. הופעותיו הובילו את מבקרי ספורט ליצור את הדירוג "pound for pound", שבו ישנה השוואה של ספורטאים ללא קשר למשקליהם. רובינסון נבחר ל"היכל התהילה הבינלאומי של האיגרוף" (International Boxing Hall of Fame) ב-1990.
רובינסון החזיק במאזן של 85 ניצחונות לעומת 0 הפסדים כחובבן, כאשר 69 מהניצחונות הללו היו בנוקאאוט, 40 מתוכם בסיבוב הראשון. הוא פנה לאיגרוף מקצועני ב-1940 בגיל 19 וב-1951 החזיק בשיא מקצועני של 2-1-128 ניצחונות עם 84 נוקאאוטים. רובינסון החזיק בתואר אלוף העולם למשקל חצי-בינוני מ-1946 עד 1951, וזכה בתואר אלוף העולם במשקל בינוני שנה לאחר מכן. הוא פרש ב-1952, ושב לזירה שנתיים וחצי אחרי כן והשיב לעצמו את התואר ב-1955. באותה עת הוא הפך למתאגרף הראשון בהיסטוריה שזכה בשתי אליפויות עולם חמש פעמים כל אחת (זכה חמש פעמים באליפות העולם למשקל חצי-בינוני וחמש פעמים נוספות במשקל בינוני), הישג אליו הגיע כשהביס את כרמן בסיליו ב-1958 ונהיה שוב אלוף העולם במשקל בינוני. רובינסון כונה "מתאגרף השנה" פעמיים; בפעם הראשונה עבור הופעותיו ב-1942, ותשע שנים ותשעים קרבות אחרי כן, בשל מאמציו ב-1951. הוא נלחם במספר סדרות של קרבות נגד מתאגרפים אחרים שהגיעו ל"היכל התהילה" כמו ג'ייק למוטה, כרמן בסיליו, ג'ין פולר ובוב אולסון. רובינסון השתתף בכמאתיים קרבות במהלך הקריירה המקצוענית שלו שנמשכה כמעט 26 שנים.
ה-Associated Press הכתירו את רובינסון כמתאגרף הגדול ביותר במאה העשרים, ו-ESPN.com בחרו אותו בשנת 2007 כמתאגרף הגדול ביותר בהיסטוריה. המגזין "הזירה" דירג אותו בשנת 1997 כמתאגרף הטוב ביותר בכל הזמנים בהשוואת 'פאונד לעומת פאונד'. מתאגרפים אחרים שנכללו ב'היכל התהילה' כמו ג'ו לואיס ושוגר ריי לאונרד התבטאו באופן דומה.
רובינסון נודע בשל סגנון חייו הראוותני מחוץ לזירה. הוא היה מהספורטאים הראשונים שהסתובבו עם פמליית עוזרים. לאחר שקריירת האיגרוף שלו הגיעה לקיצה, ניסה רובינסון את מזלו כבדרן, אולם כשל, וחי בעוני עד למותו ב-1989. ב-2006 הנפיק שירות הדואר של ארצות הברית בול לזכרו.
שנותיו הראשונות
רובינסון נולד כווקר סמית הבן. לא ידוע אם נולד באיילי (Ailey) שבג'ורג'יה (לפי תעודת הלידה שלו) - או בדטרויט, מישיגן (לפי האוטוביוגרפיה שלו). לווקר סמית האב ולילה הרסט רובינסון היה הצעיר מבין שלושה ילדים; אחותו הבכורה מארי נולדה ב-1917 ואחותו אבלין נולדה ב-1919. אביו היה חוואי כותנה, בוטנים ותירס בג'ורג'יה, ועבר עם משפחתו לדטרויט שם הוא מצא עבודה בתחילה כפועל בנייה. רובינסון מספר כי אביו עבד אחרי כן בשתי עבודות שונות על מנת לספק את צרכיה של משפחתו - מערבב מלט ופועל ביבים. "היה עליו להשכים קום בשש בבוקר והוא שב הביתה קרוב לחצות. עבד שישה ימים בשבוע. היום היחידי בו זכיתי לראות את פניו היה יום ראשון... תמיד התאוויתי להימצא במחיצתו יותר."
הוריו נפרדו והוא עבר לגור עם אימו בהארלם, שכונה ברובע מנהטן שבעיר ניו יורק, בגיל שתים עשרה. רובינסון שאף להיות רופא, אולם לאחר שנשר מבית הספר התיכון דה ויט בכתה ט' הוא שינה את מטרתו לאיגרוף. כאשר היה בן 14 ניסה להיכנס לטורניר האיגרוף הראשון שלו אולם נאמר לו שראשית כל עליו לרכוש כרטיס חבר ב-AAU (איגוד ספורט חובבני בארצות הברית). אולם, לא עלה בידו לרכוש כרטיס חבר עד שהיה בן 16. הוא קיבל את שמו כשהערים על הגבלת הגיל של ה-AAU בכך ששאל כרטיס מחברו ריי רובינסון. בשלב מאוחר אמר לו מנהלו לעתיד ג'ורג' גיינפורד, שסגנונו הוא "מתוק כסוכר", ומכאן נודע סמית הבן כ"שוגר" (sugar) ריי רובינסון. רובינסון העריץ בצעירותו את הנרי ארמסטרונג וג'ו לואיס, ולמעשה חי באותו גוש בניינים בו חי לואיס בדטרויט כשרובינסון היה בן 11 ולואיס בן 17. רובינסון הצהיר באוטוביוגרפיה שלו שהוא היה מתוסכל מכך שלואיס הפסיד למקס שמלינג ב-1936, הוא אפילו הרהר למשך זמן מה לנטוש את האיגרוף. מחוץ לזירה, רובינסון הסתבך בצרות רבות בנעוריו, והשתייך לכנופיית רחוב אלימה. הוא התחתן בגיל 16. נולד לו בן אחד מאשתו בטרם התגרש ממנה בגיל 19. הוא סיים את קריירת האיגרוף החובבנית עם מאזן של 85 ניצחונות ואפס הפסדים כש-69 מן הניצחונות הוא השיג בנוקאאוטים, מהם 40 בסיבוב הראשון. הוא זכה באליפות ה-Golden Gloves (אליפות ארצות הברית לחובבים הנערכת מדי שנה) במשקל נוצה לשנת 1939, ובאליפות הארגון למשקל קל ב-1940.
ראשית הקריירה
בינואר 1942 הכניע רובינסון את ציביק בנוקאאוט בסיבוב העשירי בקרב החוזר ביניהם. הייתה זו הפעם השנייה בלבד בקריירה של ציביק, שהשתרעה על למעלה מ-150 קרבות, שהוא הפסיד בנוקאאוט. רובינסון הפיל אותו בנוקאאוט בסיבובים התשיעי והעשירי לפני שהשופטים הפסיקו את הקרב. ציביק וצוותו מחו על עצירת הקרב; אולם ג'יימס דוסון מהניו יורק טיימס מספר כי, "הם מתחו ביקורת על צעד אנושי. הקרב היה טבח, אם ננקוט בלשון עדינה."
רובינסון זכה בארבעה קרבות עוקבים בנוקאאוט, לפני שהביס את סירבו בהחלטה מפולגת בין השופטים בקרב החוזר ביניהם במאי. לאחר שניצח בשלושה קרבות נוספים, התמודד רובינסון מול ג'ייק למוטה, רובינסון שקל 66 קילוגרמים בעוד שלמוטה שקל 73 קילוגרמים, אולם עלה בידו לשלוט בקרב ולמעשה הנחית את האגרופים החזקים יותר במהלך הקרב. אחרי כן זכה רובינסון בעוד ארבעה קרבות, בכללם שניים נגד איזי ג'נזו מ-19 באוקטובר ל-14 בדצמבר. רובינסון כונה בשל הופעותיו "מתאגרף השנה". הוא סיים את 1942 במאזן של 14 ניצחונות ללא שום הפסד.
רובינסון הגיע להישג של 40 ניצחונות ואפס הפסדים לפני שהפסיד בפעם הראשונה ללמוטה בסיבוב העשירי בקרב החוזר שנערך ביניהם. למוטה, שהיה בעל יתרון של 7.3 קילוגרמים על רובינסון, העיף את רובינסון מחוץ לזירה בנוקאאוט בסיבוב השמיני, וזכה בקרב לפי החלטת השופטים. הקרב התרחש בדטרויט, שהייתה עיר מגוריו בעבר של רובינסון, ומשך מספר צופים ללא תקדים. אחרי שרובינסון שלט בשלבים הראשונים של הקרב, התאושש למוטה ושלט בסיבובים המתקדמים. אחרי שלמוטה ניצח בקרב השלישי ביניהם, למוטה נלחם פחות טוב בקרב שלושה שבועות אחרי כן. אחרי כן הביס רובינסון את גיבור ילדותו, האלוף לשעבר הנרי ארמסטרונג. רובינסון לחם בארמסטרונג רק משום שארמסטרונג היה נתון בקשיים פיננסיים. כעת היה ארמסטרונג מתאגרף זקן, ורובינסון הצהיר מאוחר יותר שהוא ממש החזיק את ארמסטרונג על רגליו.
פרט להפסד ללמוטה בקרב החוזר ביניהם, ההפסד היחידי בתקופה זו היה בקרב בן עשרה סיבובים נגד חוזה בסורה.
אליפות העולם במשקל חצי-בינוני
בשנה שאחרי כן, לאחר ארבעה קרבות שלא היו על כתר האליפות, הגן רובינסון על תארו בפעם הראשונה לאחר שהביס בנוקאאוט את ג'ימי דויל, בסיבוב השמיני. לפני הקרב, חלם רובינסון חלום שהוא עומד בטעות להרוג את דויל בזירה. כתוצאה מכך, הוא החליט למשוך את הקרב. בכל מקרה, כומר ואיש כנסייה שכנעו אותו להתקדם בקרב. היריב שלו נפטר מפציעות שהוא ספג. רובינסון התבטא אחרי כן שהשפעת מותו של דויל עליו הייתה "קשה מאוד".
ב-1948 לחם רובינסון חמש פעמים, אולם רק אחד מהם היה לצורך הגנה על האליפות. מבין המתאגרפים שהוא הביס בקרבות שאינם על הכתר, היו אלוף העולם לעתיד, קיד גבילן, בקרב צמוד ושנוי במחלוקת בן עשרה סיבובים. גבילן הלם ברובינסון מספר פעמים במהלך הקרב, אבל רובינסון הצליח לשלוט בסיבובים הסופיים בסדרת סנוקרות וווים שמאליים. ב-1949, הוא התאגרף ב-16 קרבות, אולם רק בקרב אחד מהם הגן על כתרו. בקרב זה על התואר, הוא התמודד בשנית מול גבילן, רובינסון זכה שוב לפי החלטת השופטים. חציו הראשון של הקרב היה צמוד מאוד, אולם רובינסון היה דומיננטי יותר בחצי השני. היה על גבילן לחכות שנתיים נוספות על מנת להתחיל את שלטונו ההיסטורי באליפות המשקל החצי-בינוני. המתאגרף היחידי שהיה ברמתו של רובינסון אותה שנה היה הנרי ברים, שנלחם נגדו בקרב בן עשרה סיבובים בבאפלו שהסתיים בתיקו.
רובינסון נלחם 19 פעמים ב-1950. הוא הגן בהצלחה על כתר המשקל החצי-בינוני בפעם האחרונה נגד צ'ארלי פוסארי. הקרב בן ה-15 סיבובים נטה כל פעם לצד אחר והסתיים בהכרעת השופטים לטובת רובינסון, פעם אחת הפיל רובינסון את פוסארי בנוקאאוט. רובינסון תרם את כל רווחיו מהקרב, זולת דולר בודד, למחקר במחלת הסרטן. ב-1950 נלחם רובינסון נגד ג'ורג' קוסטנר, שגם החל לכנות את עצמו "שוגר" והצהיר בשבועות שקדמו לקרב שהוא ראוי לשם זה. רובינסון אמר: "עדיף שניגע בכפפות. כי זה יהיה הסיבוב היחידי," וברגע שהמתאגרפים הוצגו בקדמת הזירה אמר לקוסטנר: "שמך אינו שוגר, זהו שמי." רובינסון הכניע את קוסטנר בנוקאאוט תוך שתי דקות ו-49 שניות.
אליפות העולם במשקל בינוני
רובינסון הכריז באוטוביוגרפיה שלו שאחד מהמניעים העיקריים שלו בכך שעבר להתמודד במשקל בינוני הוא הקושי שלו לשמור על משקל של 67 קילוגרמים, שהיה התחום העליון שהותר בו להתאגרף במשקל חצי-בינוני. ברם, צעד זה גם הוכיח את עצמו פיננסית מכיוון שבקטגוריית המשקל הבינוני נלחמו באותה העת כמה מהשמות הגדולים ביותר בעולם האיגרוף. רובינסון התחרה באליפות פנסילבניה למשקל בינוני ב-1950 והביס את רוברט וילמן. מאוחר יותר באותה השנה, בהגינו על הכתר, הוא הכניע את חוזה בסורה, שבעבר הגיע לתיקו עם רובינסון. רובינסון הפיל את בסורה לקרשים בנוק אאוט בקרב החוזר ביניהם תוך 50 שניות מהתחלת הקרב ובכך הציב הישג שהחזיק מעמד 38 שנים. לאחר מכן רובינסון הביס את בובו אולסון, מחזיק תואר עתידי במשקל זה, שרובינסון הביס שלוש פעמים נוספות.
ב-14 בפברואר 1951, נפגשו רובינסון וג'ייק למוטה בפעם השישית. הקרב נודע כטבח יום ולנטיין. רובינסון זכה בתואר אלוף העולם למשקל בינוני בנוקאאוט טכני בסיבוב ה-13. רובינסון הלם בלמוטה במשך 10 סיבובים, ואז הכה את למוטה בסדרה של מכות אכזריות במשך שלושה סיבובים. לבסוף עצרו השופטים את התחרות בפעם הראשונה בסדרת המיתולוגית בת שש הקרבות ביניהם - והחליטו שלמוטה הפסיד בנוקאאוט טכני, הייתה זו הפעם הראשונה שלו ב-95 קרבות מקצועניים. קרב זה, וכמה מהקרבות האחרים בסדרה בת שש הקרבות בין למוטה לרובינסון, מתואר בסרט השור הזועם שביים מרטין סקורסזה. "נלחמתי בשוגר ריי לעיתים כה קרובות, שכמעט קיבלתי סוכרת". למוטה מספר.