cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דה נייס
היסטוריה
באוקטובר או'ליסט עזב את הלהקה ולא הוחלף, דה נייס הפכה לשלישייה של קלידים, בס ותופים. בנובמבר יצא אלבומם השני "ארס לונגה ויטה ברוויס" (האמנות ארוכה, החיים קצרים). האלבום כלל עיבוד לאינטרמצו מתוך סוויטת קרליה מאת סיבליוס. הצד השני הוקדש כולו לסוויטה בשם האלבום, שפרקה השלישי הוא עיבוד של הקונצ'רטו הברנדנבורגי מס' 3 בסול מז'ור מאת באך. במהלך ביצוע של "אמריקה" בהופעה באלברט הול בלונדון אמרסון שרף את דגל ארצות הברית. הנהלת האלברט הול החליטה להחרים את הלהקה ולא לאפשר לה לנגן באולם.
הלהקה התפרקה לאחר שאמרסון עזב על מנת להקים את להקת אמרסון, לייק ופאלמר ביחד עם הבסיסט גרג לייק והמתופף קרל פאלמר. ההופעה האחרונה של הלהקה התקיימה בארמון הספורט בברלין ב-30 במרץ 1970. ג'קסון הקים את להקת ג'קסון הייטס שהוציאה חמישה אלבומים בין 1970 ל-1973 ודיווידסון הקים את להקת Every Which Way שהוציאה אלבום בשנת 1970. האלבום החמישי "אלגיה" יצא לאחר פירוק הלהקה באפריל 1971 וכלל גרסאות מחודשות לקטעים שהוקלטו או בוצעו בהופעות חיות בעבר. בשנת 1973 ג'קסון ודיווידסון הקימו ביחד עם הקלידן פטריק מוראז את להקת רפיוג'י שהוציאה אלבום בשנת 1974.
מאסימו טרואיזי
מאסימו טרואיזי (באנגלית: Massimo Troisi; 19 בפברואר 1953 – 4 ביוני 1994) היה שחקן, במאי קולנוע ומשורר איטלקי.
טרואיזי היה מועמד לשני פרסי אוסקר בקטגוריית פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ובקטגוריית התסריט המעובד הטוב ביותר לשנת 1995 על עבודתו בסרט "הדוור".
תחילת הקריירה
ב-1969 החל טרואיזי ללמוד משחק בתיאטרון מקומי. מותה המוקדם של אמו עורר אצל טרואיזי בעיות לב שהיו ידועות אצלו בעבר, לרבות התקף קדחת שגרונית שעבר בילדותו. עוד בנעוריו נסע לארצות הברית למטרת ניתוח מסתמי הלב, שמומן בחלקו בסיועם של חבריו.
את הקריירה האמנותית שלו החל ב-1972 כשהחל להופיע במופעי קברט. לאחר מספר הופעות קומיות בסדרות מקומיות וברדיו, קיבל מעמד של כוכב ברחבי איטליה. טרואיזי התפרסם גם בזכות היותו חקיין מוכשר.
בימוי ומשחק בסרטים
את קריירת הקולנוע שלו החל בשנת 1981 כשביים ושיחק בסרטו הראשון "Ricomincio da tre". על עבודתו בסרט הבכורה קיבל שבחים רבים וביקורות נלהבות והוא הפך לאחד הבמאים האיטלקיים המבטיחים ב-שנות ה-80. ב-1984 שיחק לצידו של רוברטו בניני, בקומדיה "לא נותר אלא לבכות" (Non ci resta che piangere) אותה ביימו השניים במשותף.
ב-1989 זכה בפרס "פסטיבל הסרטים של ונציה" בקטגוריית השחקן הטוב ביותר על משחקו בדרמה של אטורה סקולה "Splendor". עלילת הסרט עסקה בניסיונות בעל אולם קולנוע ועובדיו למנוע את מכירת אולם הקולנוע הכושל ליזמים. בהמשך אותה שנה, השתתף בסרט "Che ora è?" בבימויו של סקולה בו גילם דמות בן הפוגש את אביו מרצ'לו מסטרויאני לאחר פרידה של שנים. סקולה כבמאי וטרואיזי כשחקן המשיכו לשתף פעולה ב-1990 בסרט "קפיטן פראקסה" (Il viaggio di Capitan Fracassa) שעסק במסעה של חבורת שחקני תיאטרון נודד. סרטו האחרון כבמאי, בו גם שיחק בתפקיד ראשי והשתתף בכתיבת התסריט, היה "Pensavo fosse amore, invece era un calesse". גם סרט זה, שיצא ב-1991, התמקד בקשיים היומיומיים המתעוררים באהבה בין גבר לאישה, שגולמה על ידי השחקנית פרנצ'סקה נרי.
מותו
ב-4 ביוני 1994, 12 שעות בלבד לאחר סיום צילומי הסרט, נפטר טרואיזי מדום לב בבית אחותו שבאוסטיה, בן 41 היה במותו. על משחקו בסרט, היה טרואיזי מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר והפך לאחד משמונת השחקנים שהיו מועמדים לפרס לאחר מותם. על השתתפותו בצוות התסריטאים של הסרט היה שותף טרואיזי למועמדות נוספת לפרס אוסקר בקטגוריית התסריט המעובד הטוב ביותר. בנוסף, קיבל טרואיזי שתי מועמדויות לפרס באפט"א באותן הקטגוריות.
לפרקון (סרט)
לפרקון (באנגלית: Leprechaun) הוא סרט אימה משנת 1993, אשר בוים ונכתב על ידי מארק ג'ונס. בסרט זה, גילמה ג'ניפר אניסטון את אחד מתפקידיה הראשונים. הסרט זכה למספר סרטי המשך, אולם רק הראשון והשני שבהם הוקרן בקולנוע, ואילו האחרים הופצו ישירות לוידאו ול-DVD. עלילת הסרטים מתמקדת בעיקר בדמותו של לפרקון (מעין שדון מהמיתולוגיה האירית), אשר בכל סרט יוצא למסע רצח המוני.
עלילה
הלפרקון הוא שדון בן 600 שנה שנכלא בתוך ארגז עץ. לאחר 10 שנים, עוברת משפחה לגור בבית בו שוכן הארגז. הלפרקון משתחרר במקרה מהארגז ומתחיל במסע רציחות סדרתי בעיירה הסמוכה לבית.
הצלחה מסחרית וביקורות
הסרט הוקרן ב-620 בתי קולנוע בשבוע הראשון וגרף $3,279,000. בארצות הברית הגיע הסרט להכנסות כלליות של $8,556,940, הנחשבות להצלחה לאור העובדה שתקציבו היה $900,000 בלבד. הסרט זכה לביקורות מעורבות אבל הפך מידי לסרט קאלט וצבר פופולריות רבה. סרטי המשך בסדרת לפרקון לא רובם זכו להצלחה וקבלו לביקורות שליליות.
רחוב בלפור (בת ים)
רחוב בלפור הוא אחד מן הרחובות הראשיים הארוכים בעיר בת ים.
גאוגרפיה
הרחוב מתחיל ברחוב יצחק שדה שבדרום העיר וממשיך עד לגבול בין בת ים ליפו, הוא מסתיים בכיכר ההפרדה שבין יפו לבת ים. ציר הרחוב ממשיך דרך רחוב יפת, רחוב רזיאל, רחוב אילת, דרך יפו תל אביב ודרך מנחם בגין עד לפתח תקווה.
ברחוב זה פועלים עסקים רבים - בנקים, חנויות, מסעדות, קיוסקים ועוד.
ברחוב בלפור עוברים מרבית קווי האוטובוס בעיר, ומצוי בו נתיב תחבורה ציבורית שנועד לשרת בין היתר את קו 1, הקו המקדים לקו האדום ברכבת הקלה (תחנת בלפור).
אורך הרחוב הוא 2,480 מטרים, והוא כולל מעל 140 בניינים.
במשך שנים רבות סבל הרחוב בחורף ממערכת ניקוז לקויה, שגרמה בימות הגשמים להצטברות שלוליות גדולות בחלקו הנמוך של הרחוב.
מגפת הקורונה השפיעה רבות על הפעילות ברחוב, שמאכלס חנויות רחוב לכל אורכו, וכעשרה אחוזים מהן נסגרו.
קחו עמכם דברים
קחו עמכם דברים הוא שם האלבום השני של ירמיהו, שיצא לאור בשנת 2009. שמו של האלבום הוא כשם אחד השירים בו, הלקוח מפסוק בספר הושע.
באלבום 10 שירים, ובניגוד לאלבומו הראשון שהכיל בעיקר ניגונים ללא מילים, באלבום זה לרוב השירים יש מילים הלקוחות מהמקורות. שותפים באלבום בין השאר הוד דיין (המדרגות) וחיליק פרנק.
האלבום יצא לאור לאחר יותר משמונה שנים מאז האלבום הראשון, "כנגן המנגן", והוא מכיל מאפיינים חדשים שלא היו קיימים באלבום הראשון. לדברי ירמיהו, האלבום השני בא לאחר תהליך של הבשלה והתבגרות, "מדובר בתהליך רוחני ונפשי. כל ניגון ירד לעולם רק לאחר שהכלים הראויים הובשלו".
פיג'ו 207
פיג'ו 207 (בצרפתית: Peugeot 207) היא מכונית סופרמיני שמיוצרת על ידי חברת המכוניות הצרפתית פיג'ו החל משנת 2006. על פי "JATO Dynamics" הדגם היה הדגם הנמכר ביותר באירופה בשנת 2007.
גובהה של המכונית עומד על כ-1.472 מטר ורוחבה עומד על כ-1.748 מטר.
קישורים חיצוניים
.
Skin (סרט קצר, 1995)
Skin הוא סרט קצר באורך 11 דקות בבימויו של וינסנט או'קונל, בכיכובם של יואן ברמנר ומארשה רוז. הסרט הופק על ידי Tapson/Steel Films וצולם בספטמבר 1995. התסריט נכתב בקיץ של אותה שנה על ידי המחזאית הבריטית שרה קיין.
התסריט של הסרט היה רק העבודתה השנייה של קיין, שנכתב אחרי יצירת הביכורים שלה "ארורים" בשנת 1995, אבל לפני "פדרה מאוהבת". התסריט נכלל באוסף המלא של יצירותיה של שרה קיין, Sarah Kane: Complete Plays, שיצא לאור בשנת 2001.
ברמנר ורוז, שמעולם לא נפגשו קודם לכן לפני הפקת סרט זה, הכירו והפכו לזוג במהלך הצילומים. לזוג נולדה בת, בשם הרמוני, על שם הבמאי הרמוני קורין.
מסרשמיט Bf 110
פיתוחו של ה-Me 210, שהיה אמור להחליף את המסרשמיט, החל לפני תחילת המלחמה, אך עקב בעיות בייצורו שירת ה-Bf 110 לצד מחליפיו, ה-Me 210 וה-Me 240, במגוון רחב של תפקידים עד לסופה.
היסטוריה
המטוס הוכתר כהצלחה במבצעים הראשונים של המלחמה, פלישת גרמניה לפולין, המערכה בנורווגיה ובקרב על צרפת. חולשתו העיקרית של המסרשמיט הייתה חוסר זריזותו ויכולות תמרון נמוכות. חיסרון זה של המטוס ניכר בקרב על בריטניה, כאשר טייסות שלמות של מסרשמיט נסוגו מהקו עקב אבדות כבדות והוצבו מחדש כמטוסי קרב במתקפות לילה, תפקיד שהתאים לו. המטוס נהנה מתקופה מוצלחת לאחר הקרב על בריטניה כמטוס קרב למשימות עליונות אווירית. במהלך המערכה בבלקנים, המערכה בצפון אפריקה ובחזית המזרחית הוא שימש כמטוס קרב-הפצצה ותרומתו לצבא הגרמני, הוורמאכט, הייתה רבה. מאוחר יותר במלחמה היה תפקידו העיקרי כמטוס קרב בגיחות ליליות, והוא הפך למטוס הקרב הלילי העיקרי של הלופטוואפה. רוב טייסי הלופטוואפה הטיסו בשלב זה או אחר של המלחמה מטוס זה, ואלוף ההפלות שהטיס מטוס זה היה מיור היינץ וולפגנג שנאופר, שטען ל-121 הפלות ב-164 משימות.
איאן לוסטיק
איאן סטיבן לוסטיק (בשם מלא באנגלית: Ian Steven Lustick; נולד ב-3 באוקטובר 1949) הוא חוקר אמריקני בתחום מדע המדינה, המתמחה בהיסטוריה המודרנית ובפוליטיקה של המזרח התיכון.
ביוגרפיה
לוסטיק נולד בסירקיוז, ניו יורק. אביו היה רופא ילדים, והיה להוט לצאת מ'מרוץ העכברים' של חיי המטרופולין, המשפחה עברה לאזור הכפרי הצפוני של ווטרטאון שבמחוז ג'פרסון, שם סבו, באופן יוצא דופן עבור יהודי, היה חקלאי. לוסטיק השווה את התנאים שם לאלה של שטעטל, ולעיתים הוא היה מושא להתנכלויות אנטישמיות, אם כי למשפחה הייתה תחושה חזקה של זיקה פטריוטית למדינה, האופיינית למהגרים יהודים ממוצא אירופי. עם סיום לימודיו בתיכון המשיך לאוניברסיטת ברנדייס, והגיע בשנת 1967 בדיוק כשגל תרבות הנגד של אקטיביזם של סטודנטים פרח.
לוסטיק קיבל את תואר הדוקטור שלו ב-1976 מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, על עבודה שכותרתה: "ערבים במדינה היהודית: מחקר בשליטה האפקטיבית באוכלוסיית מיעוט" (Arabs in the Jewish State: a study in the effective control of a minority population). המחקר יצא לאור כספר בשנת 1980, ואף תורגם לעברית על ידי אורה גרינגרד, ופורסם בהוצאת מפרש בשנת 1985. בספר כותב לוסטיק כי הדרך בה מתייחסת מדינת ישראל אל המיעוט הערבי בתוכה היא דרך המתאימה למודל של שליטה, בניגוד, למשל, למודל הסדרי.
בשנים 1978 עד 1980 עבד ב”משרד למודיעין ולמחקר” במשרד החוץ האמריקאי. והיה אחראי להערכת מדיניותה של ישראל בכל הקשור להתנחלויות ולהפקעת אדמות בגדה, והשלכותיה על המשא ומתן לכינון אוטונומיה, שהתנהל באותה עת בין ישראל, מצרים וארצות הברית. לוסטיק טוען שהיה ברור לו שממשלתו של מנחם בגין מנצלת בשיטתיות את השיחות המסובכות על נוהלי המשא ומתן כדי להסוות את הסיפוח בפועל של הגדה.
לוסטיק לימד בדארטמות' קולג', וכיום הוא פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת פנסילבניה. הוא המייסד ושימש כנשיא של האגודה ללימודי ישראל (Association for Israel Studies) ומייסד כתב העת שלה Israel Studies Review,, והיה הנשיא של אגף הפוליטיקה וההיסטוריה של ההתאחדות האמריקנית למדע המדינה.
בשנת 2006 פרסם לוסטיק ספר בשם "לכודים במלחמה נגד הטרור" - "Trapped in the War on Terror", בו טען כי מדיניותה של ארצות הברית המכונה "המלחמה נגד הטרור" היא מדיניות לא רציונלית ככל שמדובר במלחמה באויביה של אמריקה. הוא טען כי הרעיון של המלחמה נגד הטרור נהגה על ידי הוגים נאו-שמרנים שרצו להזיז את המוקד של מדיניות החוץ האמריקנית למדיניות של פעולה חד צדדית - יונילטרליזם. אך בשל מאפיינים ייחודיים לשיטה הפוליטית בארצות הברית, טוען לוסטיק, מדיניות זו יצאה מכלל שליטה.
בשנת 2013 פרסם לוסטיק מאמר דעה בניו יורק טיימס בו הוא טוען כי פתרון שתי המדינות בארץ ישראל המנדטורית אינו סביר עוד, וכי יש סבירות גבוהה יותר כי מדינת ישראל תיעלם כיישות ציונית כמו שנעלמה ברית המועצות ודרום אפריקה של ימי האפרטהייד. בין הסיבות לחוסר הסבירות של פתרון שתי המדינות מונה לוסטיק את ההתנחלויות, דרישת ישראל לסיפוח מזרח ירושלים, דרישת ישראל לויתור על שיבת הפליטים. במקום מדינת ישראל צפויה לקום מדינה דמוקרטית בעלת רוב מוסלמי, גם אם תהליך זה יהיה מדורג- ראשית, מאחר שהרשות הפלסטינית מאבדת את סמכויותיה ללא אופק מדיני, היא תהפוך לבלתי רלוונטית וישראל תשוב לשלוט על שטחי הגדה המערבית באופן ברוטלי ואלים, הדיכוי הישראלי יגרום לבידודה וניתוקה מארצות הברית ובעקבותו משבר כלכלי ויאוש מן המצב. מצב זה יוביל לבריתות בין האוכלוסייה הפלסטינית ובין קבוצות ישראליות המתמרמרות על המצב כגון ישראלים פוסט ציוניים, מהגרים רוסיים, עובדים זרים ויהודים חרדים, אליהם יצטרפו ישראלים מזרחיים בעלי תודעה ערבית ופלסטינים אזרחי מדינת ישראל. כל אלו יתבעו את זכויותיהם הדמוקרטיות וידרשו איחוד פוליטי מלא בין כל חלקיה של פלשתינה המנדטורית.
בשנת 2019, יצא לאור ספרו "הפרדיגמה האבודה" (Paradigm Lost), בו הוא טוען כי במציאות הנוכחית קיימת בין הים לנהר רק מדינה אחת בפועל, בה כולם, פלסטינים וישראלים, להלכה כפופים לחוקיה ולנוהליה של מדינת ישראל. הספר יצא לאור בעברית בשנת 2022 ("הפרדיגמה האבודה: מפתרון שתי המדינות למציאות המדינה האחת", בהוצאת רסלינג).
פיליס פלגי
פיליס פלגי (4 במרץ 1920–15 ביוני 2015) הייתה אנתרופולוגית ישראלית. היא נחשבת למייסדת תחום האנתרופולוגיה היישומית בישראל. עסקה בעיקר בממשק שבין אנתרופולוגיה לבריאות הנפש. מזווית זו חקרה מנהגי קבוצות שונות בדרום אפריקה ובישראל. כאנתרופולוגית ראשית בשירותי בריאות הנפש במשרד הבריאות פעלה להגברת המודעות של הממסד הרפואי והחברתי למנהגים הייחודיים של העדות השונות בציבור הישראלי. כמו כן יזמה את שילוב תחום מדעי ההתנהגות בלימודי רפואה בישראל במטרה לשפר את יחסי הרופאים עם המטופלים.
ביוגרפיה
פיליס פלגי לבית רבקין נולדה ב־1920 בקייפטאון, דרום אפריקה לשם היגרה המשפחה מליטא.
אביה של פיליס, לויק, היה סוחר בעל תודעה סוציאליסטית שתמך בשוויון לשחורים ואף חשף את ילדיו וביניהם את בתו פיליס לבעיותיהם.
כבר בגיל 16 החלה את לימודיה לתואר הראשון במדעי החברה באוניברסיטת קייפטאון ושלוש שנים לאחר מכן השלימה את התואר השני. את עבודת השדה בחרה לערוך בקרב קהילה של "צבעוניים" (דרום-אפריקנים שאינם שחורים ואינם לבנים) והייתה פעילה בסיוע לאוכלוסיית השחורים.
בגיל 20 הייתה גם שותפה ליסוד תנועת נוער ציונית סוציאליסטית והייתה חברה בהנהלת התנועה.
את התואר השלישי השלימה מאוחר יותר באוניברסיטת קולומביה בניו יורק בהנחיית פרופסור מרגרט מיד, האנתרופולוגית הנודעת. הדוקטורט עסק ב"מאפיינים תרבותיים ועדתיים בבריאות הנפש".
ב־1944 התנדבה לצבא דרום אפריקה ואיתו הגיעה לקהיר, לצלב האדום ולסוכנות הפליטים של האו"ם, אונר"א. בד בבד פעלה בארגון ה"הגנה" וב"המוסד לעלייה ב'" בקהיר.
בדצמבר 1946 ייצגה פיליס את תנועת הנוער הציונית-סוציאליסטית הדרום אפריקאית בקונגרס הציוני הראשון שהתקיים אחרי מלחמת העולם השנייה בבזל, שווייץ.
בשנת 1945, בעת שהותה בקהיר, הכירה את מי שעתיד להיות בעלה, יואל פלגי, מצנחני היישוב, שחזר אז מאירופה. יואל השתייך לקבוצה של 37 שליחי "ההגנה" שנבחרו לצנוח באירופה הכבושה כדי לארגן הצלה של יהודים. רובם צנחו, 12 מחברי הקבוצה נפלו בשבי ו 7 הוצאו להורג על ידי הנאצים ביניהם שני חבריו לחולייה בהונגריה, פרץ גולדשטיין וחנה סנש, שנתפסו ונרצחו. בעקבות שליחותו באירופה חיבר יואל פלגי את ספרו "רוח גדולה באה".
בשנת 1947 עלתה פיליס ארצה והצטרפה לקיבוץ מעגן בעמק הירדן, קיבוצו של יואל, שאותו עזבו כעבור שנים אחדות.
בשנת 1953, כדוקטורנטית צעירה, שחזרה מלימודים בארצות הברית, מונתה פלגי לאנתרופולוגית הראשית הראשונה בישראל על ידי ד"ר לואי מילר, גם הוא מדרום אפריקה, שהיה ראש שירותי בריאות הנפש במשרד הבריאות וממייסדי התחום בישראל.
בראשית שנות 1960 עת כיהן יואל פלגי כשגריר ישראל בטנזניה, הרצתה פיליס באוניברסיטה בדאר א-סלאם ויעצה לממשלה בנושאי נשים וילדים.
ב-1969 הייתה פלגי שותפה ליישום הרעיון של בריאות הנפש בקהילה ביוזמת ד"ר לודוויג טרמר וד"ר לואי מילר, שהיו באותה עת ראשי שירתי בריאות הנפש במשרד הבריאות.
המטרה הייתה למנוע אשפוזים בבתי החולים הפסיכיאטריים או לקצר את משך האשפוז ולטפל במשתחררים בקהילה.
המרכז הקהילתי הראשון לבריאות הנפש הוקם ביפו בסוף שנת 1970 וכלל יחידות לבני כל הגילים ולכל מדרג האבחנות. אוכלוסיית היעד באזור אופיינה ברקעים תרבותיים שונים, הן של יהודים בני כל העדות והן של רוב הדתות והצורך באנתרופולוג מנחה היה רב.
אחד ההישגים הגדולים של פיליס היה בכך שהצליחה לשבץ תקן של אנתרופולוג במסגרת של בריאות הנפש אך ההישג של העסקת תקני אנתרופולוגים במערכת הבריאות לא הועתק ליחידות אחרות ולא נשמר לאורך שנים, ההישג שנחשב כל כך מתקדם בעיני אנתרופולוגים בעולם, נעלם כליל עם פרישתה מהמשרד של פיליס פלגי.
במקביל לפעילותה במשרד הבריאות, בשנת 1970, הייתה פלגי בין המייסדים של המחלקה למדעי ההתנהגות בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב וגם בכך הייתה חלוצה. היא שמה לה למטרה לפתח בקרב פרחי הרפואה כישורים של רגישות חברתית "להיות בני אדם" ודרך כך להיות "רופאים טובים יותר". פיליס הוציאה את הסטודנטים לרפואה מהכיתות והפגישה אותם הן עם בעלי תפקידים בקהילה והן עם מטופלים. פלגי לימדה בבית הספר לרפואה תל אביב עד לפרישתה בשנת 1990.
מלבד בבית הספר לרפואה הרצתה פלגי במסגרות רפואיות נוספות כבתי ספר לאחיות, ריפוי בעיסוק ואחרות.
פיליס נחשבת ל'אם" האנתרופולוגיה היישומית בישראל. המונח מתייחס לשימוש בתאוריות ובשיטות המחקר של האנתרופולוגיה לצורך ניתוח ופתרון בעיות ממשיות בתחומים שונים, ביניהם בתחום הרפואה.
נקודת המוצא האנתרופולוגית שלה הייתה שהתנהגות נורמטיבית בחברה אחת עלולה להיחשב פתולוגית בחברה בעלת תרבות אחרת.
הבנה זו הנחתה את פועלה במשרד הבריאות. בשנות ה־1950 התמודדה מדינת ישראל הצעירה עם גלי עלייה המונית על סיכוניה הבריאותיים, הגופניים והנפשיים.
כשנכנסה פלגי לתפקידה במשרד הבריאות גילתה שהגישה השלטת במערך הרפואי הייתה אתנוצנטרית. גישה זו לא רק שלא תרמה לקשר בין המטפלים למטופלים אלא הגבירה את הניכור ואת חוסר שיתוף פעולה בין הצדדים והכשילה את ניסיונות הטיפול. הממסד הרפואי נהג בזלזול כלפי אמונות עממיות של עולים, באשר למחלות ולדרכי ריפוין בייחוד של בני עדות המזרח. דפוסי התנהגות לא מוכרים פורשו כמחלות נפשיות. הגישה השלטת התבססה על ניסיון להנחיל את "יתרונות הציוויליזציה", כדבריה, לאנשים החלשים בחברה. "ראיתי את תפקידי בראש ובראשונה בהגברת ההבנה בקרב אנשי המקצוע, המינהל ומקבלי ההחלטות לגבי האוכלוסיות הפגועות. ניסיתי ליצור לגיטימציה למנהגים השונים של הקבוצות האתניות".
האוריינטציה של פלגי באנתרופולוגיה הייתה פסיכולוגית. פיליס חקרה אמונות עממיות ודרכי התנהגות ייחודיות של הקבוצות השונות: יהדות תימן, מרוקו, עיראק ואחרות. היא ביקרה במושבים ובכפרים בכל רחבי הארץ, למדה את אורחותיהם ואת שלמדה הביאה לידיעת המטפלים. בכך תרמה להבחנה נכונה יותר בין התנהגות נורמטיבית, כלומר מקובלת על הקבוצה, להתנהגות סוטה מהנורמה ולשיפור התקשורת בין מטפלים למטופלים.
פלגי הייתה מומחית ל"גירוש שדים" ועסקה בייעוץ לבתי החולים הפסיכיאטריים הן בנושא זה והן בעזרה לקביעת אבחנה על ידי הבחנה בין הפתולוגיה הנפשית לבין מנהגים עדתיים.
פלגי חקרה גם את מנהגי האבלות במקומות שונים בעולם ושל העדות השונות בישראל. לבקשת משרד הביטחון, אחרי מלחמת ששת הימים, כתבה פיליס חוברת המתארת מנהגים אלה. במלחמת יום הכיפורים שרת המידע הזה את משרד הביטחון גם לצורך קביעת תגמולים מיוחדים לאבלים לימי השבעה, לסעודות האבל ועוד ובייחוד איך להתמודד עם השכול.
לתודעת הציבור הרחב הגיעה פלגי דרך התכנית "חיים שכאלה" בטלוויזיה שבה השתתפה ב־1973. באותה עת היה רק ערוץ אחד וקהל הצופים הרב נכבש על ידי דמותה הצבעונית של פלגי, סיפוריה המעניינים וההומור הרב שלה.
פיליס פלגי היא אימן של ד"ר אילנה קופמן (מדעי המדינה) ושל ד"ר ענת פלגי-הקר, פסיכולוגית קלינית ופסיכואנליטיקאית, סבתא לארבע נכדות וסבתא רבתא לנינים.
בהקדמה לספרה "מאי-מהות לאימהות" כתבה בתה, ד"ר פלגי-הקר: "גדלתי במשפחה שבה זכותה של אישה, ואף חובתה, לעצב את חייה כרצונה מובנות מאליהן והגשמה עצמית במונחים של קריירה אינה נופלת בחשיבותה מהקמת משפחה, ואף עולה בערכה על דאגה למטלות הבית."
Tattoo
"Tattoo" (בעברית: "קעקוע") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת השוודית לורן. את השיר הוציאה לאור ב-25 בפברואר 2023 חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ. באמצעות המלודיפסטיבלן נבחר לייצג את שוודיה באירוויזיון 2023, שנערך בליברפול שב. בערב הגמר דורג במקום הראשון עם 583 נקודות, והפך את לורן לאישה היחידה שזוכה בשתי מהדורות שונות של תחרות הזמר של האירוויזיון.
לאחר זכייתו במלודיפסטיבלן דורג במקום הראשון במצעד הסינגלים השוודי. אולם לאחר עונת האירוויזיון כבש את פסגות מצעדי המוזיקה השונים ברחבי תשע מדינות נוספות, דוגמת אוסטריה, בלגיה, יוון, איסלנד, ישראל, הולנד ושווייץ. בנוסף, הוא נכנס לעשרת השירים הפותחים בעשר מדינות אחרות, דוגמת פינלנד, גרמניה, הונגריה, אירלנד, ליטא, נורווגיה והממלכה המאוחדת.
ביום שלאחר גמר האירוויזיון גרף "Tattoo" 4,275,290 השמעות בספוטיפיי – מספר ההשמעות הגבוה ביותר בפלטפורמה לשיר אירוויזיון ביום בודד. מי שהחזיקה בשיא הקודם הייתה להקת מונסקין עם שירה "Zitti e buoni". בנוסף, הוא שבר שיא עבור מספר ההשמעות הגבוה ביותר שנצבר על ידי שיר של אמנית שוודית.
באמצע הלילה
באמצע הלילה (באנגלית: The Dead of Night) הוא הספר השלישי בסדרת הספרים קהילים נגד וספרים, סדרת ההמשך ל-"39 רמזים". הספר נכתב על ידי פיטר לרנג'יס. הספר יצא לאור ב-6 במרץ 2012 בארצות הברית ותורגם לעברית בשנת 2013 על ידי הוצאת צלנטר מודן.
עלילה
הספר מתחיל עם אטיקוס רוזנבלום, שנחטף על ידי האחים ויומינג בסוף הספר הקודם. אטיקוס קשור במשאית לחם, והם נוסעים לשדה התעופה בפראג כדי לטוס למפקדה ווספרית. בשרותי שדה התעופה הוא מפעיל מכשיר המשדר לדן ואיימי איפה הוא נמצא. הם נוחתים בטורקיה, ונוסעים לגרמה. הם נכנסים למערה, אשר בתוכה יש מפקדה ווספרית, ומנסים להוציא מאטיקוס מידע על הגוננים. אטיקוס משקר לאחים ויומינג שהוא יודע צופן למידע על הגוננים, ומפעיל בטעות מנגנון השמדה עצמית.
Tattoo
רקע
בנובמבר 2022 דיווח העיתון השוודי Aftonbladet על חזרתה של לורן למלודיפסטיבלן, הקדם השוודי לתחרות הזמר של האירוויזיון. קודם לכן השתתפה באירוע שלוש פעמים עם השירים "My Heart Is Refusing Me", "Euphoria" ו-"Statements" בשנים 2011, 2012 ו-2017 בהתאמה. לדבריה, היא כלל לא רצתה להגיש את השיר לאירוע. אולם הסביבה דחפה אותה לעשות זאת.
באמצע הלילה
עלילה
אטיקוס בורח למנהרה וקספר ושאיין רודפים אחריו. הוא מטפס, יוצא מהמנהרה ופוגש את דן, איימי, וג'ייק, אבל המקום מתפוצץ והם בורחים. הם מגלים ששאיין וקספר לא מתו, והם מתקשרים עם ווספר אחת דרך הטלפון של שאיין. הם מגלים לו שהיעד הבא הוא סמרקנד שבאוזבקיסטן, והוא שולח להם "הביא לי א' לב צורט". הוא שואל אותם מאיזה קהיל הם רוצים להיפרד אם הם לא ישלימו את המשימה. בשנייה האחרונה דן בוחר באליסטר הו.
הם פוגשים את ארסמוס יילמז, שמספר להם שויליאם מקינטייר מת. איימי שולחת את ארסמוס, המילטון הולט וג'ונה וויזרד לפומפיי, כדי לחקור רשימה שמקינטייר עבר עליה לפני שמת. במלון דן ואטיקוס מעלים השערה ש"לב צורט" זו אנגרמה, ומנסים למצוא את המילה הנכונה. במעלית המלון איימי רואה אדם עם משקפי שמש וחליפה שחורה. היא חושדת שהוא ווספרי אבל מתברר שזה היה חשש שווא. מנהל המלון, בארטו, מסגיר אותם לאינטרפול.
Tattoo
רקע
בריאיון ל-NME ציינה לורן כי "Tattoo" הוא שיר אהבה פשוט. – אמרה בריאיון.
באמצע הלילה
עלילה
במקביל, החטופים מנסים להימלט דרך מעלית המזון, אבל נכשלים, ואיאן קברה מגלה שאימו קשורה לווספרים.
התפלגות t
בתורת ההסתברות, התפלגות t של סטודנט (Student's t-distribution), או בפשטות התפלגות t, היא התפלגות המתארת את הערכים הצפויים למדגם מתוך אוכלוסייה המקיימת התפלגות נורמלית, כאשר גודלו של המדגם קטן וסטיית התקן של האוכלוסייה אינה ידועה. הצורה הכללית של התפלגות ה-t דומה לזו של ההתפלגות הנורמלית וכאשר מספר הפרטים במדגם גדול היא אף מתכנסת אליה. התפלגות ה-t היא הבסיס למבחן t, המשמש לבדיקת מובהקות ההבדל בין שני מדגמים של אוכלוסיות.
Tattoo
לפני האירוויזיון
במהדורה ה-63 של המלודיפסטיבלן התחרו עשרים ושמונה שירים, שחולקו לארבעה מקצים בני שבעה אמנים. בארבעת המקצים התקיימו שני סבבי הצבעה. השיר שקיבל את מספר הנקודות הגבוה ביותר בסיבוב הראשון העפיל ישירות לגמר. לאחר מכן התקיים סבב הצבעה נוסף, שהורכב מקבוצות גיל שונות בשוודיה (3–9, 10–15, 16–29, 30–44, 45–59, 60–74 ו-75 ומעלה). מספר הנקודות שכל קבוצת גיל הייתה יכולה להעניק עמד על 1, 3, 5, 8, 10 או 12 – בדומה לשיטת "שתים עשרה הנקודות" של תחרות הזמר של האירוויזיון. השיר שקיבל את מספר ההצבעות הגבוה ביותר בסיבוב השני העפיל גם כן לגמר. שני שירים נוספים שמוקמו במקום השני והשלישי בסיבוב זה עברו לשלב חצי הגמר. בניגוד למהדורה הקודמת, בו הונהגו שני חצאי גמר, השנה הוחלט לאחד את שמונת השירים שהגיעו לשלב זה לערב אחד, בו יעלו לגמר ארבעה מתוכם. בגמר, זהות הזוכה נקבעת באמצעות שילוב בין קולות חבר השופטים הבין-לאומי והצבעות הקהל ביחס שווה.
באמצע הלילה
עלילה
באינטרפול, לונה אמאטו (השותפה של מילוש וואנק), משחררת את דן ואיימי ונותנת להם לאכול ארוחת צהריים. דן ואיימי מגלים שלונה היא ווספר-5, ובורחים מביתה. הם נוסעים לשדה התעופה ועולים על הטיסה לסמרקנד, מחופשים, ומגלים שווספר אחת יודע על התחפושות שלהם. דן ואיימי נוסעים למצפה עם אטיקוס וג'ייק וחוקרים על אולוג בג. הם רואים את סקסטנט פחרי, ומגלים שישנה מגדת עתידות בשם לבצ'ה רט. איימי וג'ייק הולכים אליה, ודן ואטיקוס הולכים בינתיים לאכול פלוב. דן רוצה לקנות מזכרת, ואטיקוס חושד בגיטריסט מדוכן המזון שהוא ווספרי. דן קונה את ההפרשה של תולעי המשי, שהיא הרמז הכי קשה להשגה, ובינתיים הגיטריסט אומר לאטיקוס שאביו מתגעגע אליו וקורא לו לחזור הביתה. ווספר אחת שולח לדן ואיימי תמונה של החטופים, עם הכיתוב "נשאר עוד יום וחצי". בתמונה נלי מחזיקה לטאה ודן ואיימי מבינים שאם יצליחו לפענח מאיפה בעולם הלטאה הזו הם יגלו את המיקום של החטופים.
התפלגות t
התפלגות ה-t פורסמה לראשונה ב-1908 על ידי ויליאם גוסט, אשר עבד באותה העת ככימאי במבשלת הבירה של גינס בדבלין. גוסט פיתח את ההתפלגות לצורך בקרה על איכות הבירה במבשלה, ולכן נאסר עליו לפרסמה תחת שמו, והוא נאלץ לפרסם את תגליתו תחת השם "סטודנט".
באמצע הלילה
עלילה
בינתיים, בפומפיי, המילטון הולט וג'ונה וויזרד חושפים בטעות את הזהות של ג'ונה, וכל המעריצים רודפים אחריהם. בבניין האו"ם איאן קברה שואל את אימו על קשריה עם הווספרים, ומגלה שהעמותה שלה "עזרה עושה פלאים" היא כיסוי לפעילות אחרת. הוא נוסע לתחנה של "עזרה עושה פלאים" באמצע יער ואומר לעובדים שכל העמותה היא שקר. ובמפקדה באטלבורו שינייד חושבת שאיאן הוא חפרפרת ווספרית, ומנסה לזהות את הלטאה שנלי החזיקה בתמונה. היא מגלה שאוון פרסם את תמונת הלטאה בלוח המודעות הקהילי, ומנסה להכריח אותו ללבוש מכשיר מעקב. אוון מתנגד ובורח.
Tattoo
לפני האירוויזיון
ב-25 בפברואר 2023 ביצעה את השיר במקצה הרביעי של התחרות. במהלך הופעתה התפרץ פעיל למען איכות הסביבה כשהוא אוחז בשלט מחאה. ללורן ניתנה הזכות להופיע פעם נוספת ללא הפרעה כמה דקות לאחר מכן. היא דורגה במקום הראשון, והעפילה ישירות לאירוע הגמר, ששודר ב-11 במרץ. באותו הערב יצא לפלטפורמות הסטרימינג השונות, דוגמת ספוטיפיי ואפל מיוזיק, כסינגל מסחרי. הוא הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים השוודי – שירה השני שעושה זאת. בערב הגמר גרף 177 נקודות, זכה בתחרות, ונבחר לייצג את שוודיה באירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שב.
התפלגות t
פונקציית צפיפות ההסתברות של התפלגות t היא:
כאשר \nu הוא מספר דרגות החופש ו-\Gamma היא פונקציית גמא.
Tattoo
באירוויזיון
על פי חוקי האירוויזיון, כל האומות למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת) נדרשות להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר ; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) פיצל את המדינות המתחרות לחמישה סלים שונים בהתבסס על דפוסי הצבעה מתחרויות קודמות, כאשר מדינות עם דפוס הצבעה דומה הוכנסו לאותו סל. ב-31 בינואר 2023 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו. שוודיה שובצה למחצית השנייה של חצי הגמר הראשון, שהתקיים ב-9 במאי 2023.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2023 הוחלט סדר השירים לחצי הגמר על ידי מפיקי התוכנית ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. שוודיה שובצה כמדינה ה-11, אחרי מולדובה ולפני אזרבייג'ן. ב-9 במאי 2023 ביצעה לורן את "Tattoo" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2023. עם הקראת התוצאות של שלב זה היא נמנתה בין האמנים שהעפילו לגמר. ב-12 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. שוודיה הופיעה תשיעית, לפני אלבניה ואחרי ספרד.
באמצע הלילה
עלילה
דן ואיימי מגלים שהמשימה הבאה שלהם היא לגנוב תכשיט יקר ערך מברלין, גרמניה. בסוף הספר דן שואל את אביו שאלה שרק אביו יכול לענות עליה, ואביו עונה נכונה.
אסתרית בלצן
אַסְתְרִית בַּלצָן (Astrith Baltsan; נולדה ב-24 באוקטובר 1956) היא פסנתרנית ישראלית בתחום המוזיקה הקלאסית, יוצרת ז'אנר הפסנתר המדבר, וחוקרת מוזיקה. ידועה בשל ביצועיה ליצירות בטהובן, סדרות הקונצרטים המוסברות לקהל הרחב, תוכניות הרדיו והטלוויזיה, והמחקר על ההמנון הלאומי של ישראל, "התקווה". כלת פרסי ביצוע, חינוך, תרבות ואמנויות הבמה בישראל ובעולם. בוגרת תואר ראשון ושני בפסנתר ובמוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ותואר דוקטור למוזיקה בבית הספר מנהטן למוזיקה בניו יורק. מרצה בכירה באוניברסיטת תל אביב, מייסדת ומנהלת מכללת הקתדרה למוזיקה בתל אביב.
ילדות והשכלה
אסתרית בלצן נולדה בתל אביב בשנת 1956, אחות לד"ר רויטל בלצן-שסקין (1953) ואחותו התאומה של אביקם בלצן. אמה רוזליה רות גַרטי (1925–1999) הייתה רופאת ילדים ילידת סופיה, שעלתה לישראל ב-1949. אסתרית נקראת על שם סבתה מצד אביה, אסתר בלצן מקישינב, אשר נרצחה בשואה. שמה ניתן לה על ידי אביה, חיים בלצן (1910–2002), שחידש מילים רבות בעברית. אביה נולד בקישינב, עלה לארץ ישראל ב-1935, היה עיתונאי בעיתונים "הבוקר" ו"הארץ" מייסדה של סוכנות עתי"ם ("עיתונות ישראלית מאוגדת") ומנהלה הראשון. סבו, ר' שמואל בלצן, הגיע לקישינב בשנות ה-80 של המאה ה-19, היה לסוחר ולאחד מראשי הציונים בקישינב, ממייסדי "המזרחי" בעיר, סגן נשיא התנועה בבסראביה וצירהּ לקונגרס הציוני ה-12. בנו הבכור של שמואל, בן-ציון בלצן (1885–1941), המשיך בדרכו, היה סוחר וממשכילי העיר, סופר עברי וחוקר תנ"ך, פעיל הציונים הכלליים ובערוב ימיו ממארגני "העובד הציוני" ו"החלוץ" הכלל-ציוני. נספה בשואה. (אחיו ד"ר פנחס בלצן היה רופא ועסקן ציבור, עלה לארץ ישראל והיה היחידי מבין האחים ששרד.) חיים בלצן היה בנו הבכור של בן-ציון.
בלצן החלה ללמוד מוזיקה בגיל 8. זכתה במלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל, והיא בוגרת האקדמיה הישראלית למוזיקה ע"ש רובין ובוגרת החוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב (בהדרכתם של מינדרו כץ ואריה ורדי). זכתה במלגת לימודים לתואר שני בבית הספר למוזיקה ג'וליארד בניו יורק ובגיל 26 קיבלה תואר "ד"ר למוזיקה בהצטיינות יתרה" מבית הספר מנהטן למוזיקה בניו יורק, תלמידתו של ארתור בלזם (Artur Balsam). בין השנים 1981–1985 זכתה בפרסים בתחרויות פסנתר בארצות הברית, קנדה וצרפת. השתתפה כפסנתרנית אורחת בפסטיבל טנגלווד בבוסטון, נורפוק באוניברסיטת ייל בארצות הברית, באנף בקנדה ולה ג'ס בצרפת.
קריירה
בשנת 1985 הצטרפה כמרצה בכירה לסגל האקדמיה למוזיקה ולבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב. הייתה ממנהלי וממקימי אנסמבל מוזיקה נובה (פרס ביצוע המצטיין למוזיקה ישראלית 1993), עיצבה את תוכנית הלימודים בבית הספר לאמנויות בת"א (פרס החינוך 1990), ובבית הספר רימון למוזיקה עכשווית. בשנים 1988–1989 ניהלה את הפסטיבל הקאמרי ע"ש פייר מונטה במיין, ארצות הברית. הופיעה כפסנתרנית, עורכת ומנחה של תוכניות ייחודיות בתזמורת הקאמרית הישראלית (1988–1996), בתזמורת הפילהרמונית הישראלית (2000–2019) בפסטיבל ישראל (כולל נגינת כל הסונאטות של בטהובן ב-1987, שזכתה לביקורות נלהבות) ובאופרה הישראלית החדשה. ב-1992 הקליטה דיסק ביצועי בכורה ליצירות ישראליות (הוצאת איגוד הקומפוזיטורים).
החל מ-1990 מפיקה ומגישה סדרת קונצרטים "קלאסיקה במימד אישי", בה יצרה ז'אנר ייחודי המשלב קלאסיקה ומולטימדיה שהפך להצלחה רבתי ולמודל לחיקוי. הז'אנר, שכונה בפי נעמי שמר "הפסנתר המדבר, ההרצאה המזמרת", גרם למהפך באורחות התרבות בארץ, והביא המונים אל אולם הקונצרטים ואל תרבות המוזיקה הקלאסית. ברסיטלים שלה משלבת בלצן קטעי קישור המוסיפים ממד נוסף לממד המוזיקלי: תרגום ועריכה של מכתבי מוצרט בחריזה שנונה, באופן שתואם את ההתפתחות היצירתית של המלחין; השפעת המהפכה הצרפתית ונפוליאון על עולמו של בטהובן; הפילוסופיה של שופנהאואר והגל והשפעתם על וגנר וברהמס; המעשייה הספרותית של א.ת.א. הופמן והשפעתה על הכתיבה של שומאן, היחסים המורכבים בין שופן למיצקביץ' ולז'ורז' סאנד, ועוד. על כל אלה זכתה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה של עיריית תל אביב ב-2001 תחת הכותרת "בלצן מהווה סיפור ענק של הצלחה שאין לו אח ורע בחיי התרבות בארץ. תרומה ייחודית של יוצרת בעלת ידע ועומק בלתי נדלים".
ב-1996 הקימה יחד עם בעלה, פרופ' משה זורמן, את "הקתדרה למוזיקה", מכללה מוזיקלית למבוגרים ומרכז השתלמויות למורים - הקתדרה למוזיקה במרכז ענב לתרבות בתל אביב. הקתדרה מהווה מרכז תרבות הכולל סדנאות מוזיקה ופגישות היכרות עם מוזיקאים, אמנים ויוצרים מתחומים שונים. מדי שנה לומדים בקתדרה מאות סטודנטים.
ב-2002 ערכה בלצן ביחד עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ואולפני הרצליה סדרת קונצרטים מוסברים המשודרים בטלוויזיה החינוכית ובערוץ 1, תחת הכותרת "המסע המופלא אל הקלאסיקה". הסדרה זכתה לשבחי הקהל והביקורת.
ב-2003 בלצן כתבה שני ספרים, "מכתבים ממוצרט" ו"היידן ובטהובן - מורה ותלמיד" (הוצאת "מודן"), והוציאה שני תקליטורים בסדרה "מוזיקה במבט אחר".
ב-2005 החלו הקלטות של 50 תוכניותיה של בלצן ושידוריהן בקול המוסיקה ובתוכניות הרדיו של גבי גזית ב-103 FM. בינואר 2006 זכתה בפרס כפול – פרס חביבת הקהל של ידיעות אחרונות, ופרס היזמות והמעוף של מגזין "ממון" לאור תרומתה האדירה לחברה הישראלית, הצלחתה חסרת התקדים בשטח התרבות בארץ והתעקשותה להיות הגוף התרבותי היחיד בארץ שאינו ממומן בכספי ציבור. ב-2006 הוציאה בהפקת הקתדרה למוזיקה את החוברת "מפתחות למוזיקה", ספר בסיסי להתמצאות ולהיכרות עם מוזיקה קלאסית, הכולל הגדרות של מונחים, סגנונות, ותהליכים במוזיקה אמנותית ומהווה תשתית לקורסים במכללת הקתדרה במרכז ענב לתרבות.
בפברואר 2008 זכתה בפרס לנדאו של מפעל הפיס בתחום המוזיקה הקלאסית על תרומתה המשמעותית לחיי התרבות והאמנות בישראל והפצת המוזיקה הקלאסית בקרב הקהל הרחב, לרבות נוער. ביולי אותה שנה קבלה את פרס שר התרבות למבצעי מוזיקה בישראל, עבור המצאת ז'אנר של "הפסנתר המדבר", ויצירת תכנים חדשים ברמה אמנותית מרשימה בפעילות רבת שנים בחיי המוזיקה בארץ. בקיץ 2008 השתתפה בשלוש תוכניות סולו בפסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון.
ב-2009 השלימה את ספרה "התקווה – עבר, הווה, עתיד", מסע רב-תחומי סביב ההמנון הלאומי, בהזמנת משרד החינוך. הספר נבחר כנושא מרכזי בבחינת הבגרות באזרחות, וכהרצאת-חובה לקציני צה"ל. המחקר כולל 200 עמודים, ושני דיסקים עם הקלטות היסטוריות ומבחר עיבודים אמנותיים נדירים של ההמנון. בעקבות הספר יצאה בלצן במופע יחיד "התקווה - מהרצל עד סאבלימינל", החוגג מאות הופעות בישראל ובעולם. ב-2010–2011 יצאו לאור שני דיסקים נוספים "אור ירח" (מיצירות מוצרט, בטהובן, שופן, דביוסי, ואלתורים של בלצן) ו"גריג והקונצ'רטו לפסנתר (הכולל הרצאה וביצוע של בלצן לקונצ'רטו לפסנתר של גריג). ב-2012–2013 יצרה ביחד עם העיתונאי גבי גזית קורס מוזיקה רדיופוני, 50 פינות רדיו קצרות על מוזיקה קלאסית, מבאך ועד בכלל ששודרו באופן קבוע בימי ראשון ברדיו 103FM וזכו להדים רבים ולמועדון מעריצים ומגיבים קבוע. ב-2012–2019 התרבו סיורי הופעות בכל רחבי תבל, מדי שנה בארצות הברית ובאירופה בנוסף לסיורים באוסטרליה, דרום אפריקה, סקנדינביה, דרום אמריקה, מרכז אמריקה והמזרח הרחוק.
ב-2012 החל פרויקט הקלטות של כל הקונצ'רטי הגדולים לפסנתר, ומחזורי הוואריאציות הגדולים לפסנתר ("וריאציות דיאבלי" של בטהובן בצד "וריאציות גולדברג" של באך), הביצועים משולבים בפרשנות, בהרצאות ובדיאלוגים באומר ובצליל עם מיטב המנצחים והתזמורות. חלק מארכיון ההקלטות של מאות תוכניות לאורך קריירה בת 25 שנה הועבר לקול המוסיקה, והוא משודר החל מאוגוסט 2012 בקביעות בשבתות ובחגים תחת הכותרת: קלאסיקה במימד אישי - אסתרית בלצן מנגנת ומפרשת.
בתום מבצע "צוק איתן" גויס מופע "התקווה" למטרות גיוס כספים לעוטף עזה בארצות הברית. לאחר התקפות הטרור על יהודי צרפת בנובמבר 2015, תורגם מופע "התקווה" לצרפתית והוצג במופע חגיגי ב-8 בדצמבר 2015 בפריז בנוכחות ראש עיריית פריז ושגרירת ישראל.
בלצן הוזמנה להופיע בתפקיד עצמה בסרטו של ערן קולירין "מעבר להרים ולגבעות" (2016). ב-2016–2018 מונתה כמנהלת מוזיקלית לסדרת הקונצרטים לכל המשפחה של התזמורת הסימפונית ראשון לציון. ב-2018 הוזמנה לתוכנית חגיגית בנושא התקווה לציון 70 למדינה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית. החל מ-2020 מנהלת מוזיקלית בסדרה מוסברת למבוגרים בתזמורת הסימפונית ירושלים.
משפחתה
בלצן נשואה למלחין משה זורמן, והיא אם לכנר איתמר זורמן, לזמרת-יוצרת רעות זורמן ולפסנתרנית עלמה זורמן.
אנדריי קומאץ
אנדריי קומאץ (בסלובנית: Andrej Komac; נולד ב-4 בדצמבר 1979) הוא כדורגלן עבר סלובני ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה
קומאץ החל את הקריירה ככדורגלן בקבוצה המקומית גוריצה שבעיר מגוריו נובה גוריצה. לאחר שנה עבר ל-NK פרימורה. בעונת 2001/2002 שיחק באולימפיה ליובליאנה, ולאחר מכן חזר לשנתיים לפרימורה. ב-2004 חזר לקבוצת נעוריו גורציה, שם שיחק עד 2005 וזכה בשתי אליפויות. בהמשך עבר קומאץ לפורטוגל ושיחק למשך שנה בקבוצת מאריטימו, אך חזר ב-2006 לזמן קצר לגוריצה. לאחר מכן שיחק שלוש שנים בקבוצת יורגודן השוודית.
באוגוסט 2009 הגיע קומאץ לישראל וחתם במכבי תל אביב לעונה אחת. בתום אותה עונה חתם בקבוצת רוך חוז'וב הפולנית. בשנת 2012 חזר לגוריצה, ולאחר תקופה קצרה עבר לשחק בליגות הנמוכות באיטליה, תחילה בטרוויזו ולאחר מכן במנזנסה.
בנבחרת סלובניה ערך קומאץ 43 הופעות והיה חלק מהסגל שלה למונדיאל 2010. לאחר המונדיאל פרש מהנבחרת.
אידלגו (מדינה)
המדינה משתרעת על שטח של 20,813 קמ"ר. בשנת 2010 מנתה אוכלוסיית המדינה 2,665,018 אנשים.
היא מחולקת ל-84 רשויות מקומיות (municipios).
שמה של המדינה נגזר משמו של אחד ממנהיגי מלחמת העצמאות המקסיקנית, הכומר מיגל אידלגו קוסטייה.
במדינה זו עומדות חורבותיה של תרבות הטולטקים העתיקה בעיר טולה.
4-וקטור
4-וקטור הוא וקטור בעל 4 רכיבים שבין מערכות ייחוס משתנה לפי טרנספורמציות לורנץ.
כדי להבין את ההגדרה, נחשוב על וקטורים דו־ממדיים: נסתכל על שני וקטורים דו־ממדיים, מיקום של חלקיק שנמצא בנקודה (1,1) ורשימה של ממדי מלבן עם אורך 4 ורוחב 5 (4,5). אם נסובב את הצירים ב-45 מעלות, נקבל שהחלקיק נמצא על ציר x והמיקום השתנה להיות. עם זאת, רשימת ממדי המלבן לא השתנתה: (4,5). במובן הזה, וקטור המיקום הוא 2-וקטור ולעומת זאת וקטור ממדי המלבן הוא לא 2-וקטור (כלומר, זוהי פשוט רשימת מספרים שלא קשורה לצירים). ההבחנה בין וקטורים שמשתנים בהתאם לטרנספורמציות שעברו הצירים לכאלו שלא היא הבנה חשובה, משום שממנה ניתן להבין אילו וקטורים שומרים על תכונות גאומטריות. לדוגמה, הזווית בין שני 2-וקטורים נשמרת לא משנה באיזה מערכת צירים מסתכלים (משום ששני הווקטורים עוברים אותה טרנספורמציה בהתאם).
4-וקטור הכי בסיסי הוא המיקום-זמן במרחב מינקובסקי שהוא בעל ארבעה ממדים: שלושה ממדי אורך ומימד זמן אחד. 4-וקטור A מיוצג על ידי ארבעת הרכיבים שלו,. הרכיב ה-\mu של 4-וקטור מסומן A^\mu ובדרך כלל משתמשים בסימון מרושל במעט ואומרים כי A^\mu הוא 4-וקטור, כאשר למעשה משמעותו המדוקדקת של סמל זה היא רכיב מסוים.
על מנת שארבעת הרכיבים יהוו 4-וקטור, עליהם לעבור (לפי הגדרה) טרנספורמציית לורנץ כך: המספרים מייצגים טרנספורמצית לורנץ ממערכת אחת לאחרת. 4-וקטור הוא טנזור מדרגה ראשונה. השתמשנו כאן, כפי שמקובל בטיפול ב־4-וקטורים, בהסכם הסכימה של איינשטיין.
מקובל, כאשר ההקשר ברור, לקרוא ל-4-וקטור פשוט "וקטור".
מתמטיקה של 4-וקטור
התיאור הבסיסי ביותר של 4-וקטור הוא באמצעות 4 רכיביו במערכת ייחוס מסוימת, כפי שנאמר בתחילת דף זה, וגם מקובל לאגד את הרכיבים המרחביים לווקטור מרחבי ("3-וקטור") כך. אם נדקדק יותר, הרי שזה היה וקטור קונטרה וריאנטי, וכמובן יש גם וקטורים קו-ווריאנטים,.
הקשר בין וקטור קונטרהוריאנטי לבין הגרסה הקווריאנטית של הווקטור הוא בעזרת המטריקה,
כאשר המטריקה היא זו של מינקובסקי, כלומר
שהיא טנזור קווריאנטי וגם טנזור קונטרהווריאנטי מדרגה שנייה. באופן מעשי מסמנים
כלומר הגרסה ה"נורמלית" של 4-וקטור היא הקונטרה-וריאנטית, והיא מגדירה את הגרסה הקווריאנטית. בחירה זו היא כמובן שרירותית, אך מקובלת ברב הספרים החדשים יותר. בעזרת המטריקה מגדירים מכפלה סקלרית של שני 4-וקטורים: ואז הנורמה היא כאשר השתמשנו בהסכם הסכימה של איינשטיין (סכימה על אינדקס שמופיע פעם עליון ופעם תחתון). כדאי להדגיש שזו אינה "נורמה" או "מכפלה סקלרית" במובן הרגיל, משום שה"נורמה" הזו יכולה להיות מספר מדומה (נורמה בריבוע שהיא מספר שלילי).
המאורע/המקום
הראשוני ביותר בין ה-4-וקטורים הוא וקטור המקום (או נכון יותר ה"מאורע"), שמייצג נקודה מסוימת במרחב זמן:, כלומר (ct,x,y,z).
נהוג למיין 4-וקטורים לפי הסימן של המכפלה שלהם עם עצמם, להלן (ההערכות בסוגריים מתייחסות למקרה שהווקטור הוא הפרש בין שני מאורעות):
המהירות והתאוצה
4-וקטור המהירות הוא, כאשר \ \tau\ הוא הזמן העצמי של החלקיק, ונקרא "4-מהירות". באופן דומה ה-"4-תאוצה" מוגדרת כך,.
הקשר בין ה-4-מהירות לבין המהירות של החלקיק, כלומר הוא
הביטוי האנלוגי עבור התאוצה מסורבל ולא שימושי, ולכן לא מופיע כאן. ה-4 מהירות מקיימת תמיד, וזה לא משתנה עם תנועת החלקיק. לפיכך ניתן להסיק "אורתוגונליות" בין ה-4 מהירות ל-4 תאוצה במובן הבא:
4-תנע והכוח
מ-4-וקטור המהירות אפשר לקבל את 4-וקטור התנע-אנרגיה, שנקרא גם ה-"4-תנע",
מחישוב הנורמה אפשר לקבל את יחס הנפיצה שנמצא שימושי למדי בפיזיקה יחסותית. עבור פוטון או חלקיק חסר מסה,.
את 4-וקטור הכוח מגדירים על ידי הכללה של החוק השני של ניוטון,
הסמל \ m\ שמופיע כאן הוא מסת המנוחה של החלקיק.
4-וקטורים באלקטרומגנטיות
באלקטרומגנטיות (חשמל ומגנטיות) אפשר להגדיר 4-וקטורים שימושיים:
משחק ההישרדות (סדרת טלוויזיה)
משחק ההישרדות (Игра́ на выжива́ние) היא סדרת טלוויזיה רוסית מז'אנר מותחן פסיכולוגי, בבימויו של קארן אוגנסיאן. הפרויקט הופק על ידי חברת אמדיה. שידור פרק הבכורה של הסדרה נערך ב-31 באוגוסט 2020 בערוץ הטלוויזיה TNT ובשירות הווידאו פרמייר.
עלילה
16 אנשים מאזורים שונים ברוסיה מגיעים לטייגה הסיבירית כדי לצלם תוכנית ריאליטי קיצונית בשם "השורד". ברדיוס של יותר ממאה ק"מ, אין אף יישוב, כבישים, אינטרנט ותקשורת סלולרית. תחת תנאים אלה המשתתפים יצטרכו להשקיע חודש אחד. מחולקים לשתי קבוצות, כל אחד מהגיבורים מבקש לקבל את הפרס הכספי הגדול ביותר בתולדות הטלוויזיה הרוסית - מיליון יורו, שיוענק רק למשתתף אחד שיצליח להגיע לסוף. רק מי שיכול להישאר אנושי ינצח. לפתע מתחילים להתרחש אירועים מסתוריים, צוות הצילום נעלם ומתחיל משחק הישרדות אמיתי.
הפקה
עבור 16 הדמויות הראשיות, נבחנו 300 מועמדים ובשלבי ההפקה המוקדמים נקראה בשם "השורד" (Вы́живший).
הצילומים התקיימו מאוגוסט עד דצמבר 2019 באבחזיה. במשך 47 יום נערכו צילומים בהרים, ואז עברו לים וליבשה.
הפרויקט הוצג בשם "המשחק הגדול" לשוק וירטואלי של המהדורה הדיגיטלית של פורום Key Buyers Event Digital Edition, שהתקיים בתאריכים 8 עד 14 ביוני 2020.
הקרנת הבכורה של הסדרה התקיימה במוסקבה ב-29 באוגוסט 2020 בקולנוע אילוזיון במסגרת הקמפיין השנתי של ליל הקולנוע. שני הפרקים הראשונים הוצגו ולאחר מכן נערך דיון על הפרויקט עם הבמאי קארן אוגנסיאן והמפיקה מריה שוחנינה. על פי אתר "מדיה-סקופ" (Mediascope), הפרק השני הפך לאחד הפופולריים ברוסיה.
אנצו מרסקה
קריירת משחק
לאחר דשדושים בקבוצת הנוער של קליארי ובלי הופעה אחת בכדורגל המקצועני האיטלקי, מרסקה עשה את דרכו לווסט ברומיץ' אלביון האנגלית, במדיה שיחק למשך שתי עונות באליפות הפוטבול ליג, השנייה בחשיבותה לפרמייר ליג.
ביוני 2000, נרכש מרסקה והוא כבן 19, על ידי מועדון הפאר האיטלקי יובנטוס, תמורת 4.3 מיליון לירות שטרלינג. ארבעה חודשים לאחר מכן השאילה אותו יובנטוס לקבוצת בולוניה, שם רשם לזכותו 23 הופעות.
בעונת 2001-2002 מרסקה שב ליובנטוס, הופיע במדיה 16 פעמים וכבש שער אחד, שער שוויון מאוחר במשחק הדרבי מול טורינו, שנחקק בזיכרון אוהדי יובנטוס, בעיקר בשל המחווה של מרסקה, שחגג את השער על ידי חיקוי שור, סמלה של היריבה העירונית טורינו. בעונת 2002-2003 היה מרסקה מושאל לפיאצ'נצה, שגם קנתה מיובנטוס חצי מהבעלות על חוזהו. בעונת 2003-2004 שוב חזר ללבוש את השחור-לבן של יובנטוס, שהשיבה לעצמה את הבעלות המלאה עליו. אך במהרה חזרה הגברת הזקנה והשאילה אותו, הפעם לפיורנטינה, שם ב-26 הופעות הצליח לכבוש 6 שערים.
בקיץ 2005, לאחר שלא הצליח לכבוש מקום של קבע ברכב יובנטוס, נמכר לקבוצה הספרדית סביליה, תמורת 2.5 מיליון אירו. במהרה היה לשחקן מפתח בלב הקישור של סביליה, שזכתה בגביע אופ"א. בגמר המפעל האירופי המשני הבקיע מרסקה צמד שערים בניצחון 4-0 על מידלסברו האנגלית. עונה לאחר מכן, כאשר סביליה זכתה פעם נוספת בגביע אופ"א, פתח מרסקה במשחק הגמר בו גברה קבוצתו על אספניול בדו-קרב בעיטות עונשין, והוחלף בתום המחצית הראשונה.
ב-13 ביולי 2009 עבר מרסקה לאולימפיאקוס מליגת העל היוונית, וחתם על חוזה לשלוש שנים, אולם בשנת 2011 עבר למאלגה מליגת העל הספרדית. ב-30 באוגוסט 2012 לאחר 7 שנים חזר לארצו איטליה וחתם בסמפדוריה. בינואר 2014 חתם בפלארמו מהליגה השנייה. בספטמבר 2016 חתם בשורות הלאס ורונה, במדיה פרש ממשחק פעיל כעבור כחצי שנה, בגיל 37.
קריירת אימון
מרסקה החל את קריירת האימון לקראת עונת, כעוזרו של פולביו פיורין באסקולי מהסרייה ב', אך עזב את התפקיד לאחר כחמישה חודשים. בסיום אותה השנה התמנה לתפקיד עוזר המאמן של וינצ'נצו מונטלה בסביליה. מונטלה סיים את תפקידו באפריל 2018, אך מרסקה נותר במערכת עד לסיום העונה כחודשיים לאחר מכן, כמאמן טכני תחת המאמן הזמני חואקין קפארוס. לקראת עונת התמנה לעוזרו של מנואל פלגריני בווסטהאם יונייטד, ושימש בתפקיד במשך כשנה וחצי.
בעונת אימן מרסקה את קבוצת הנוער של מנצ'סטר סיטי (עד גיל 23), והוביל אותה לזכייה באליפות. לקראת עונת חזר מרסקה לאיטליה וקיבל את תפקיד אימון הבוגרים הראשון בקריירה, כשהחל לאמן את פארמה מהסרייה ב'. הוא החזיק בתפקיד כחצי שנה בלבד, לאחר שהוביל את הקבוצה לארבעה ניצחונות ליגה בלבד ב-13 מחזורים.
לקראת עונת התמנה לתפקיד עוזרו של ז'וזפ גוארדיולה במנצ'סטר סיטי.
ב-16 ביוני 2023 מונה למאמן לסטר סיטי.
נחל נבלט
נַחַל נְבַלָּט הוא נחל אכזב בצפון שפלת יהודה, שראשיתו ברום של כ-200 מטרים מעל פני הים בסמוך לכפר קביא, וסופו בחיבור לנחל בית עריף, יובל של נחל איילון מדרום לשוהם.
א.א.ק. אתונה
'''א.א.ק. אָתוּנָה (ביוונית: AEK, קיצור של Αθλητική Ένωσις Κωνσταντινουπόλεως''' – איגוד הספורט של קונסטנטינופוליס) הוא מועדון כדורגל יווני מהעיר אתונה, המתחרה בליגת העל היוונית.
נחל נבלט
שמו של הנחל נגזר משמה של העיר מתקופת המקרא ומתקופת בית שני נְבַלָּט, אשר חורבותיה מצויות בסמוך לנחל, החוצץ בינן ובין היישוב בית נחמיה.
א.א.ק. אתונה
המועדון הוקם ב-1924 על ידי פליטים יוונים מקונסטנטינופול, שהיגרו לאתונה בעקבות מלחמת יוון–טורקיה. קבוצת הכדורגל של המועדון היא אחת הקבוצות המצליחות ביותר בכדורגל היווני, ולזכותה 12 אליפויות ו-15 גביעים. הישג השיא של הקבוצה במפעלים האירופיים הוא העפלתה לרבע גמר גביע אירופה לאלופות בעונת 1968/1969, והיא הקבוצה היוונית הראשונה שהשתתפה בשלב הבתים של ליגת האלופות, בעונת 1994/1995. בנוסף הגיעה הקבוצה פעמיים לרבע גמר גביע המחזיקות, והיא הקבוצה היוונית היחידה שהגיעה לחצי גמר גביע אופ"א.
צבעי המועדון הם צהוב ושחור, וסמלו הוא עיט דו-ראשי. מגרשה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון איה סופיה המכיל 31,800 מקומות ישיבה.
שנים ראשונות
האוכלוסייה היוונית הגדולה בקונסטנטינופול (כיום איסטנבול), בניגוד לאלה בשאר אזורי האימפריה העות'מאנית, המשיכה במסורת האתלטיקה ואף הקימה מספר מועדוני ספורט על מנת לקדם את האתלטיקה ההלניסטית ואת האידיאלים התרבותיים. רוב הספורטאים ממועדונים אלה נמלטו מהעיר בעקבות מלחמת יוון–טורקיה, ובמהלך חילופי האוכלוסין ההמוניים התיישבו מחדש באתונה ובסלוניקי.
ב-13 באפריל 1924 נפגשה קבוצה של מהגרים מקונסטנטינופול ומאנטוליה, בהם אתלטים מהמועדונים שהוקמו בקונסטנטינופול, ב"חנות הספורט של אמיליוס ומנלאוס לונאס" ברחוב וראנזראו שבמרכז אתונה, והקימה את א.א.ק. - איגוד הספורט של קונסטנטינופוליס - במטרה לספק צורך ספורטיבי ותרבותי עבור אלפי הפליטים שהתיישבו בפרברים החדשים של אתונה.
האהדה לקבוצה עלתה במהירות במהלך שנות ה-20, והאפילה על מועדוני מהגרים ותיקים יותר באתונה כמו פאניוניוס ואפולון סמירניס, הודות לכמות הגדולה של המהגרים החדשים שהגיעו לעיר ומשמעות המילה "קונסטנטינופול" עבורם, וכן הודות לקשרים הפוליטיים ולעושרם של חלק מחברי הנהלת הקבוצה. ללא אצטדיון משלה, הקבוצה שיחקה את משחקיה הראשונים במגרשים שונים באתונה. הנשיא הראשון של א.א.ק, קונסטנטינוס ספאנודיס (1871–1941), עיתונאי וחברו של ראש הממשלה היווני דאז, אלפתריוס וניזלוס, עתר לממשלה להקצות אדמה להקמת מגרש ספורט. ב-1926 נתרמה אדמה בפרבר האתונאי פילדלפיה החדשה, שהייתה מיועדת במקור לשיכון פליטים, לטובת מתחם אימונים למהגרים. א.א.ק החלה להשתמש בשטח זה לאימוניה באופן לא רשמי, ובשנת 1930 המגרש הוחכר לקבוצה. בהמשך אישר וניזלוס את התוכניות לבניית אצטדיון חדש לקבוצה, אצטדיון ניקוס גומאס ששירת את המועדון ב-70 השנים הבאות. המשחק הביתי הראשון התקיים בנובמבר 1930, והיה משחק ראווה נגד אולימפיאקוס אשר הסתיים בתיקו 2–2.
בשנת 1928 פרצה מחלוקת בין פנאתינאיקוס, אולימפיאקוס וא.א.ק לבין התאחדות הכדורגל היוונית שרק הוקמה, כאשר המועדונים החליטו לפרוץ מעבר לגבולות אתונה ויצרו את "ברית POK" (ראשי התיבות של הקבוצות, כאשר האות K מסמלת את המילה קונסטנטינופול בשמה של א.א.ק.), והחלו לארח באופן עצמאי קבוצות מחוץ לאתונה למשחקי ידידות. בעקבות המחלוקת לא השתתפו שלוש הקבוצות בעונה הראשונה של הליגה היוונית שיצאה לדרך, ובשנת 1929 הסתיימו הדיונים וקבוצות אתונה הוכנסו לליגה היוונית.
בשנת 1932 זכתה א.א.ק לראשונה בגביע היווני, עת ניצחה בגמר 5–3 את קבוצת אריס סלוניקי. הקבוצה התפארה בכוכבים כגון קוסטאס נגרפונטיס הוותיק שהיה שחקן באחד המועדונים המקוריים בקונסטנטינופול, קלינטיס מרופולוס, תריפון צנטיס, מיכאליס דלאביניאס, גיורגוס מגריאס וספירוס סקלאבונוס.
הקבוצה המשיכה להצליח לאורך שנות ה-30, כשהשיא היה אליפות ראשונה ודאבל בשנת 1939. תחת אימונו של שחקנה לשעבר, קוסטאס נגרפונטיס, זכתה הקבוצה באליפות שנייה בשנת 1940. העונה שלאחר מכן נפסקה עם תחילת מלחמת איטליה–יוון, ובעקבות הפלישה הנאצית ליוון נערכו רק אליפויות מחוזיות עד תום מלחמת העולם השנייה ב-1945.
לאחר מלחמת העולם השנייה
בהדרכתו של המאמן האנגלי, ג'ק בבי, ובהנהגת השחקנים הוותיקים, מרופולוס, צנטיס, דלאביניאס ומגריאס, ובחיזוקם של קוסטאס פוליס, גיורגוס גוליוס ופאבלוס אמנואלידיס, זכתה א.א.ק. בגביע בשנת 1949 (ניצחון 2–1 על פנאתינאיקוס) ובשנת 1950 (ניצחון 4–0 על אריס סלוניקי). הקבוצה אף ניצחה באליפויות מחוז אתונה בשנת 1950 ובשנת 1952, אבל משחקי הפלייאוף הארציים לא שוחקו עקב זימונם של שחקנים רבים בקבוצה למחנה האימונים של הנבחרת הלאומית.
בתחילת שנות ה-50 החלו את דרכם בקבוצה הכוכבים של הדור הבא, ג'יאניס קנאקיס, אנדראס סטאמטיאדיס והשוער סטליוס סרפידיס. ביחד עם פוליס ואמנואלידיס הוותיקים זכתה הקבוצה בגביע של שנת 1956, לאחר ניצחון 2–1 על אולימפיאקוס במשחק הגמר. בשנת 1957 הצטרף לקבוצה אחד החלוצים הטובים ביותר באותו עידן, קוסטאס נסטורידיס שעבר מפאניוניוס לאחר שנה של הסגר מאז עזב את קבוצתו הקודמת מכיוון שלא הושג הסכם העברה בין המועדונים. בשנים 1958 ו-1959 סיים נסטורידיס כמלך השערים של הליגה, אך הקבוצה לא זכתה בתארים וסיימה פעמיים ברציפות במקום השני אחרי אולימפיאקוס.
הקבוצה המשיכה בהצלחות עם זכייה בגביע בשנים 1964 ו-1966, ובשנת 1968 זכתה באליפות נוספת לאחר שובו של קסאקאנדי לעמדת המאמן ובזכות שחקנים מוכשרים כגון קוסטאס ניקולאידיס, גיורגוס קראפסקוס ואנדראס פאפמנואיל. בעונת 1968/1969 הפכה א.א.ק. לקבוצה היוונית הראשונה שמגיעה לרבע גמר גביע אירופה לאלופות, תחת הדרכתו של המאמן היוגוסלבי ברנקו סטנקוביץ', וברבע הגמר הודחה על ידי הקבוצה הצ'כוסלובקית ספרטק טרנבה. לאחר הצטרפותם של אפוסטולוס טוסקאס והשוער סטליוס קונסטאנטינידיס זכתה הקבוצה באליפות נוספת ב-1971.
בשנת 1974 הפך לוקאס בארלוס לנשיא הקבוצה, ובעזרת המאמן פראנטיסק פאדרונק בנה את אחת הקבוצות הטובות בהיסטוריה של המועדון כאשר החתים את השחקנים הטובים ביותר ביוון, וביניהם קריסטוס ארדיזוגלו, גיורגוס דדס, גיורגוס סקרקיס, דיוניסיס צאמיס, פאנתליס ניקולאו, פטרוס ראבוסיס, טאקיס ניקולודיס, סטאפנוס תאודורידיס, כריסטוס איצוגלו, ניקוס כריסטידיס, בנוסף לוולטר ואגנר וטימו זאנלייטר הגרמנים ודושאן באייביץ' היוגוסלבי.
פאפיואנו מונה לקפטן הקבוצה, ובעונת 1976/1977 הפכה א.א.ק. לקבוצה היוונית הראשונה שהעפילה לחצי גמר גביע אופ"א, לאחר שהדיחה את דינמו מוסקבה, דרבי קאונטי, הכוכב האדום בלגרד וקווינס פארק ריינג'רס. בחצי הגמר הפסידה הקבוצה ליובנטוס, שזכתה בגביע אופ"א בתום העונה. באותה תקופה צורף לקבוצה החלוץ תומאס מארבוס מפאניוניוס, מלך שערי הליגה היוונית בכל הזמנים, ויחד עם באייביץ' יצר חוליית התקפה חזקה. מארבוס היה מלך שערי הליגה פעמיים ברציפות כאשר זכתה הקבוצה בדאבל ב-1978 ובאליפות נוספת ב-1979.
שנות ה-80 וה-90
עם נשיא חדש, מיקאליס ארקאדיס, ותחת הדרכתו של המאמן הלמוט סנקוביץ', זכתה א.א.ק. בגביע היווני בשנת 1983, לאחר ניצחון 2–0 על פאוק סלוניקי במשחק הגמר שהתקיים באצטדיון האולימפי החדש באתונה, משערים של מארבוס והקפטן ואנגליס ולאצ'וס.