cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דמשק
מלחמת האזרחים בסוריה
ההתקוממות שהחלה בסוריה פסחה תחילה על העיר דמשק (כמו גם חלב). אך המתח בבירה עלה והממשלה החלה לבצר את הבירה, נוכחות כוחות הביטחון גדלה ובנייני הממשלה מוגנו ושקי חול נפרסו סביבם. במרץ 2012 נערכה הפגנה גדולה בכיכר מיידן לאחר שגם במהלך הלילה אירעו הפגנות בכמה מוקדים בדמשק.
במשך כשלושה שבועות בין ה-15 ביולי ל-6 באוגוסט 2012, תקפו כוחות המורדים הסורים והצבא הסורי החופשי את מרכזי השלטון וכוחות הביטחון בעיר דמשק. בקרב שזכה לכינוי 'הקרב על דמשק', הצליחו המורדים לכבוש ולהחזיק בכמחצית משכונות העיר כמו גם לפגוע במספר בכירי השלטון הסורי בשורה של פיגועים, בתגובה לכך הכניסו כוחות הביטחון כלים משוריינים, טנקים, מסוקים וכוחות לוחמים רבים כדי לבלום את אחיזת המורדים בעיר. בתחילת אוגוסט 2012, נסוגו כוחות המורדים לפרוורי העיר והלחימה נמשכה מחוץ לעיר בסדרת התקפות של כוחות הביטחון הסורים החל מאמצע אוגוסט.
בשנת 2013, לאור המשך הלחימה, הוכרזה העיר העתיקה בדמשק יחד עם כל אתרי המורשת העולמית בסוריה, כנתונה בסיכון.
גאוגרפיה וחלקי העיר
דמשק נמצאת כ-80 ק"מ מהים התיכון מאחורי הרי מול הלבנון על רמה שגובהה כ-680 מ' מעל פני הים. העיר העתיקה בנויה בגדה הדרומית של נהר ברדה או כפי שכונה בתנ"ך אבנה (אמנה) העיר הנוכחית מתפרשת על שתי גדות הנהר. העיר ממוקמת בדרום סוריה לא רחוק מהגבול הלבנוני וגם מזה הישראלי. למיקום הגאוגרפי המצוין של דמשק היה תפקיד חשוב בהתפתחותה והפיכתה לעיר חשובה כפי שהיא מוכרת לנו היום.
עד למאה ה-19 העיר דמשק התנהלה בין חומות העיר העתיקה, כאשר האזור מסביב היה ברובו חקלאי עם פרדסים ושדות רבים לאורך המעיינות, הנחלים והנהרות של העמק. סביב העיר התפתחו לאורך השנים מספר כפרים שנבנו לאורך הדרכים העיקריות המובילות לעיר, רבים ממתיישבים אלו היו פליטים מוסלמים מתקופת הכיבושים הצלבניים כמו גם פליטים כורדים שהגיעו לאזור העיר, אלו קיבלו את השם 'אל-מוהג'ירין' (המהגרים) ו-'אל-עכרד' (הכורדים). הכינוי לאזור ההתיישבות של פליטים אלו השתמר בשם השכונה 'מוהג'ירין' מצפון-מערב לעיר העתיקה.
לקראת סוף המאה ה-19, החלו השלטונות העות'מאנים בבנייה ממערב לעיר העתיקה, באזור שזכה לכינוי אל-מרג'ה (المرجة; 'המרעה'), שם הוקמו מספר מבני ציבור ובתי דירות, אזור זה נקרא 'כיכר אל-מרג'ה' (או בשמה המאוחר יותר 'כיכר השוהדה'; הקדושים). בהמשך התפתחה העיר לכיוון צפון-מערב לאזור 'צאלחיה' (الصالحية) ומרכז העיר עבר בהדרגה גם הוא לאזור זה, כאשר במהלך תחילת המאה ה-20 החלה העיר בתנופת בניין והתפתחות לכל הכיוונים אך בעיקר האזור בין העיר העתיקה להר קאסיון.
העיר מחולקת ל-15 רשויות מקומיות ('בלאדיה'), אלו מחולקות ל-95 שכונות. הרשויות הן:
תחבורה, כלכלה ומסחר
במרחק כ-20 קילומטרים מדרום-מזרח לעיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי של דמשק המשמש נמל התעופה הבינלאומי העיקרי של סוריה, מספר חברות תעופה ממספר מדינות בעולם מקיימות טיסות לנמל התעופה.
הכבישים והרחובות ברחבי העיר אינם לרוב רחבים במיוחד, בעיקר באזורים הוותיקים יותר של העיר, וכך שבמרכז העיר נוטות להיות בעיות תנועה ופקקי תנועה רבים. מדרום תחומה העיר בכביש מהיר אשר מתחבר במספר מחלפים עם כבישים ראשיים ומהירים המתחברים לערים המרכזיות ברחבי סוריה. בין היתר ניתן למנות את הכביש המהיר מס' 1 (כביש דמשק-ביירות) והכביש המהיר מס' 7 אשר יוצאים מהעיר לכיוון מערב, הכביש המהיר M5 והכביש המהיר מס' 110 אשר יוצאים לכיוון דרום, הכביש המהיר M5 עוקף את העיר מכיוון דרום-מזרח (שם הוא נקרא רח' אל-מותהליכ אל-ג'נובי) וממשיך לכיוון ערי החוף מצפון לעיר.
בתקופת השלטון העות'מאני בסוריה, הקימו העות'מאנים את מסילת הרכבת החיג'אזית אשר חיברה את דמשק למדינה. קו הרכבת החדש נחנך בשנת 1908 ומספר שנים לאחר מכן נחנכה תחנת הרכבת החיג'אזית של דמשק אשר שימשה לתחילת הקו, תחנה זו הוקמה במרכז דמשק באזור כיכר מרג'ה ונותרה פעילה רק עד 1920. מבנה התחנה משמש מסוף תחבורה ציבורית ותחנת רכבת אשר משמשת קו פנימי המגיע לתחנת הרכבת הראשית של דמשק בחלקה הדרומי של העיר.
בגלל המיקום המצוין של דמשק היא נחשבה ונחשבת עד היום לעיר מסחר מרכזית, דבר שתרם רבות להתפתחותה. בעת העתיקה היא נחשבה למקום מפגש בין המזרח למערב. אחת המלאכות הדמשקאיות הידועות ביותר היא האריגה, בה מתמחים הדמשקאים. תוצרת סורית מפורסמת נוספת היא הממתקים המזרחיים המסורתיים אשר נמכרים בכל רחבי העיר.
העיר העתיקה בדמשק
העיר העתיקה של דמשק היא המרכז ההיסטורי של העיר המודרנית, היא מוקפת חומה וכוללת מצודה בפינה הצפון-מערבית. סביב חומות העיר ישנם מספר מגדלים וסך הכל שבעה שערים, כאשר העתיק ביותר (שער שארקי) נבנה בתקופה הרומית. שטחה של העיר הוא בסביבות 1.28 קמ"ר, כאשר ממזרח למערב היא מגיעה לכדי כ-1,200 מטרים ובקו צפון-דרום היא מגיעה לכדי כ-750 מטרים.
במרכז העיר העתיקה, ממזרח למערב עובר 'הרחוב הישר' (ציר דקומנוס מקסימוס) החוצה את העיר, מה שמאפיין ערים רבות בעלות השפעת בנייה רומית. רחוב זה מחבר את השער המזרחי (שער שארקי) לשער המערבי (שלא קיים עוד) ולמעשה חילק באופן היסטורי את העיר לשני רבעים מדרום לו (הרובע היהודי ורובע שאגור ג'והאני) וארבעה רבעים מצפון (הרובע הנוצרי, רובע חדד, רובע אומיה ורובע חאריקה).
מצודת דמשק
המצודה נבנתה בשני שלבים עיקריים, ראשית בתקופה הסלג'וקית תחת שלטונו של עבאק אל-חווראזמי בשנים 1076–1078 ובהמשך שופצה המצודה באופן נרחב בתקופה ההאיובית בשלטונו של אל-עליל הראשון (אחיו של צלאח א-דין) בשנים 1203–1216. ייתכן כי המצודה בנויה באתר בו שכנה מצודה קדומה יותר, ייתכן אף המצודה הרומית, אך טרם נמצאו לכך עדויות.
המצודה מצויה בפינה הצפון-מערבית של חומות העיר העתיקה, היא מורכבת מ-12 מגדלים וחומה בין המגדלים. היא מתפרסת על שטח של כ-250 מטרים על כ-150 מטרים ומכילה שלושה שערים לאורך חומותיה, כאשר שער הכניסה הראשי היה השער הצפוני שניצב בצמוד לנהר הברדה וכיום הרוס ברובו. לאורך כמעט אלף שנות קיומה של המצודה היא שימשה פעמים בודדות בלבד ללחימה; במצור על דמשק בשנת 1148, המצור המונגולי בפיקוד קיטבוקה בשנת 1260 והמצור המונגולי-טימורי בפיקוד טימור לנג בשנת 1401. הפעם האחרונה ששימשה המצודה ללחימה הייתה כאשר כוחות המנדט הצרפתי הפגיזו עמדות של מורדים סורים מחומות המצודה במהלך המרד הסורי הגדול בשנת 1925.
עד לשנת 1986 שימשה המצודה את השלטונות הסורים כמחנה צבאי, מרכז פיקוד ובית כלא. למרות הפסקת השימוש במצודה באופן צבאי פעיל, היא לא פתוחה עדיין לציבור ונמצאת בתהליך שיקום וחפירות ארכאולוגיות. בין השנים 2000 ו-2006 נערכו חפירות ועבודות שיקום נרחבות בשיתוף עם צוותים צרפתיים, החל משנת 2007 החלו עבודות שיקום נוספות בשיתוף עם צוותים מאיטליה. כיום לאור חוסר היציבות וקרבות מלחמת האזרחים שהחלה ב-2011, לא ברור מצב עבודות השיקום והחפירה במצודה. כמו שאר העיר העתיקה, מוגדרת המצודה חלק מאתר מורשת עולמית (הוגדרה בשנת 1979) ולאור הלחימה הנמשכת, הוגדרה בשנת 2013 המצודה כמו שאר אתרי המורשת ברחבי סוריה כנתונים במצב סכנה.
חומות, מגדלים ושערי העיר
מתאר חומות העיר כמו גם העיר עצמה, הוא ככל הנראה נצר לתקופה הרומית. החומות כפי שהן נראות כיום שופצו ושודרגו לאורך השנים, אך צורתם הכללית נבנתה במאה ה-13. חומות העיר דמשק מוזכרות בתקופה מוקדמת יותר בסביבות המאה ה-9 לפנה"ס בספר ירמיהו, בתקופת ממלכת ארם דמשק תחת המלך בן הדד:
המסגד הגדול
המסגד הגדול של דמשק, או המסגד האומיי, נחשב לאחד המסגדים הגדולים והחשובים בעולם המוסלמי. בנייתו הושלמה בשנת 715 מספר שנים אחרי הכיבוש המוסלמי של דמשק. הוא הוקם בחלק הצפון-מערבי של העיר (כיום העיר העתיקה) בין מצודת דמשק לרחוב הישר ושימש המרכז הדתי של ח'אליפות בית אומיה שבירתה הייתה דמשק.
כאשר נבנה הוא נחשב לאחד המבנים הגדולים בעולם, הוא נבנה בהשראת סגנון הבנייה הביזנטי על ידי כ-200 אמנים ביזנטיים. הוא בנוי בצורת מלבן בגודל 157 על 100 מטרים, כאשר במרכזו חצר רחבה ובפאותיו שלושה מינארטים; 'מינארט הכלה' בדופן הצפונית, 'מינארט ישו' בפינה הדרום-מזרחית ו-'מינארט קיטבאי' בפינה הדרום-מערבית.
יהדות דמשק
על אליעזר עבד אברהם המופיע בפרשת לך לך מסופר שהיה דמשקאי. בתנ"ך מסופר שדוד המלך כבש את דמשק וסיפח אותה לממלכתו, לאחר מכן בזמן שדמשק הייתה בירת הממלכה הארמית, התקיימו איתה קשרים שידעו תמורות. החל מתקופת בית המקדש השני במאה ה-1 לספירה התחיל להתפתח יישוב יהודי בעיר. בתקופת המרד הגדול כנגד האימפריה הרומית, נהרגו כ-10,000 מיהודי דמשק אך עם זאת המשיכה להתקיים קהילה יהודית בעיר.
בעיר התפתח גם מרכז יהודי קראי חשוב שהתקיים עד המאה ה-19. בשנת 1840 התחוללה עלילת דם (עלילת דמשק) כנגד היהודים בעיר, ובעקבותיה החלה הגירת היהודים ממנה ומסוריה בכלל. מאז ירד בהתמדה מספר היהודים בדמשק. עם זאת במחצית השנייה של המאה ה-19 תנאי החיים בעיר השתפרו, הוקמו בתי ספר חדשים והייתה סובלנות דתית רבה יותר. בשנת 1860 חיו בעיר דמשק כ-4,000 יהודים.
מגמת ההגירה היהודית מסוריה רק התחזקה עם פרעות תרפ"ט- 1929, והקמת מדינת ישראל.
כיום עדיין יש בדמשק מספר קטן של יהודים שסובל מעול השלטון הסורי. בדמשק מספר בתי כנסת ובתי ספר יהודים (בעיקר מיסודה של אליאנס- כל ישראל חברים). עם התמשכות מלחמת האזרחים בסוריה, מספר רב ממבניה של הקהילה היהודית בעיר נפגעו. בשנת 2013, פעל איש העסקים הישראלי-אמריקאי מוטי כהנא לשימור בית הכנסת אליהו הנביא בג'ובר, אשר נפגע חלקית במהלך הקרבות בעיר. כהנא, פעל בשיתוף פעולה עם גורמים באופוזיציה הסורית, על מנת למנוע את הריסתו של בית הכנסת במסגרת הקרבות. כיום ממשיך לעמוד בית הכנסת, תוך שהוא ממשיך להיות מאובטח על ידי אנשי האופוזיציה הסורית.
הרובע היהודי של דמשק נמצא בפינה הדרום-מזרחית של העיר העתיקה של דמשק. בעבר הייתה בדמשק קהילה שומרונית גדולה, אך היא התחסלה במאה ה-17 ובית הכנסת השומרוני עבר לרשותם של היהודים בעיר.
העלייה הגדולה מהעיר של יהודים כונתה עליית האלף, שם עלו יותר מאלף יהודים, רובם ילדים, לארץ ישראל (אז תחת שלטון בריטי).
ערים תאומות
רשימת הערים התאומות של דמשק:
בלו הוריזונטה
בלו הוריזונטה (בפורטוגזית: Belo Horizonte, יש להגות: בֵּלוֹ אוֹריזוֹנְצ'י או בֵּלוֹריזוֹנְצ'י; פירוש השם: "אופק יפה") הוא אזור המטרופולין השלישי הגדול ביותר והעיר החמישית בגודלה בברזיל. העיר היא בירת מדינת מינאס ז'ראיס והיא ממוקמת בדרום-מזרח המדינה. אוכלוסייתה גדולה במקצת מ-2.4 מיליון, והאזור העירוני כולו מונה מעל 5 מיליון איש.
היסטוריה
העיר נוסדה ככפר ב-1701 על ידי הבנדייראנטה ז'ואאו לטה דה סילבה אורטיס מסאו פאולו. הוא הקים חווה שנקראה "קוהל דו ריי" (מילולית: "מכלאת המלך"), ואנשים מהאזור התיישבו סביבה ונוצר כפר. מהגרים נוספים הגיעו לכפר מאזור נהר סאו פרנסיסקו, שכן היו צריכים לעבור בכפר כדי להגיע לחלקים הדרומיים של ברזיל.
ב-1889 הוחלט להעביר את בירת מדינת מינאס ז'ראיס מאורו פרטו. ב-1893 נבחרה קוהל דו ריי, בזכות התנאים האקלימיים והטופוגרפיים שלה, להיות הבירה החדשה על ידי מושל מינאס ז'ראיס, תחת השם "סידדה דה מינאס" (מילולית: "העיר של מינאס"). העיר נחנכה ב-1897 והיא גדלה במהירות. ב-1906 שמה שונה לבלו הוריזונטה.
כלכלה
העיר היא צומת כלכלי חשוב בברזיל, וחברות בינלאומיות ולאומיות רבות, כמו גוגל, מחזיקות משרדים שלהן בעיר. העיר היא מרכז תעשייתי גדול, הכולל בעיקר תעשיות מטלורגיות. בנוסף התעשייה כוללת ייצור פלדה, רכבים וטקסטיל. בעיר מעבדים זהב, מנגן ואבני חן שנחצבים באזור.
אקלים
בלו הוריזונטה נמצאת באזור עם אקלים סובטרופי. הטמפרטורות הממוצעות נעות בין C° 13 ל-C° 28.
חינוך
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה האפיפיורית הקתולית של מינאס ז'ראיס והאוניברסיטה המדינתית של מינאס ז'ראיס.
תחבורה
את בלו הוריזונטה משרתים שלושה נמלי תעופה:
בעיר פועלת מערכת רכבת תחתית החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. המערכת כוללת קו אחד, כשיש תכנון לבניית שני קווים נוספים.
ספורט
בעיר פועלות כמה קבוצות כדורגל מקצועיות, כשהגדולות ביניהן הן אתלטיקו מיניירו וקרוזיירו. את הקבוצות בעיר משרת אצטדיון מינייראו, שנפתח ב-1965.
בלו הוריזונטה הייתה בין הערים שאירחו את מונדיאל 1950 ואת גביע הקונפדרציות 2013, והיא בין הערים שאירחו את מונדיאל 2014. לרגל מונדיאל 2014 שופץ אצטדיון מינייראו.
בנוסף לכדורגל, לקבוצות הכדורעף בבלו הוריזונטה יש נוכחות גדולה בענף בברזיל.
אקהארד מאאורה
אקהארד מאאורה (בלטינית: Ekkehardus Uraugiensis, בגרמנית: Ekkehard von Aura, המקובל באנגלית: Ekkehard of Aura; נפטר בשנת 1126) היה נזיר בנדיקט וכרוניקן.
אקהארד השתתף במסע הצלב של 1101 וכן הוא מקור חשוב לעלילות מסע הצלב הראשון והפרעות במהלכו ביהודי חבל הריין, הקרויות "גזירות תתנ"ו" (1096). משנת 1108 היה ראש המנזר של אורה (מנזר שנוסד בידי אוטו מבמברג על נהר סאלה בחבל הארץ פרנקוניה קרוב לבאד קיסינגן שבבוואריה).
אקהארד עדכן את "Chronicon universale" של הכרוניקן פרוטולפ ממיכאלסברג (Frutolf of Michelsberg) במידע היסטורי הנוגע לגרמנים בין השנים 1098–1125, בתקופת שלטונו של היינריך החמישי, ובכלל זה, בתקופת מחלוקת ההסמכה, ואף צדד בדעת האפיפיור.
הלמוט פופנדיק
הלמוט פופנדיק (בגרמנית: Helmut Poppendick; 6 בינואר 1902 - 11 בינואר 1994) היה רופא פנימי, ראש מטה השירות הרפואי של האס אס והמשטרה, מנאשמי משפט הרופאים בגרמניה.
ביוגרפיה
למד רפואה בשנים 1919-1926 בגטינגן, מינכן וברלין. קיבל את רישיונו הרפואי ב-1 בפברואר 1928. לאחר מכן עבד במשך ארבע שנים כסייען רפואי בקליניקה הרפואית בשריטה. מיוני 1933 עד אוקטובר 1934 היה סגן מנהל בית חולים גדול בברלין.
בשנת 1935 השלים את הכשרתו כמומחה ל"טוהר הגזע" במכון קייזר וילהלם לאנתרופולוגיה, לגנטיקה האנושית ולאאוגניקה. לאחר הכשרות אלה, היה לעוזרו של ארתור גיט במשרד הפנים של הרייך. אף החזיק בתפקיד ראש מטה השירות הרפואי של אס האס והמרכז הרפואי לגנטיקה, שבשנת 1937 נהפך למשרד ההתיישבות והגזע הראשי של האס אס. פופנדיק היה ראש המחלקה והצוות של המשרד הגנאלוגי.
בתחילת מלחמת העולם השנייה גויס כשליש של מחלקה רפואית בצבא ולקח חלק בהתקפה על בלגיה, צרפת והולנד. בנובמבר 1941 התקבל לשורות הוואפן אס-אס. בשנת 1943, ארנסט רוברט גרוויץ, הרופא הראשי של האס אס, מינה אותו לעמוד בראש צוותו. פופנדיק הצטרף גם לשורותיה של המפלגה הנאצית בשנת 1932 ולאס אס. באס אס הגיע לדרגת אוברפיהרר.
הלמוט פופנדיק היה מעורב בסדרת ניסויים שנערכו על אסירי מחנות הריכוז, כולל הניסויים שנערכו בראוונסבריק.
אחר מלחמת העולם השנייה
בפסק הדין של בית הדין הצבאי האמריקאי, ב-20 באוגוסט 1947, הוא זוכה מאשמה במעורבות בניסויים, אך נידון לעשר שנות מאסר בגין חברות בארגון פשע, ארגון האס אס. בפועל, שוחרר מהכלא ב-31 בינואר 1951.
קער
קַעַר (בלועזית: סִינְקְלִינָה) הוא מונח בגאולוגיה מבנית המתאר מבנה קעור – שקע, הנוצר בתהליך של מעוות וקימוט בעקבות מאמצי לחיצה עזים המופעלים על שכבות הסלעים. בקער נשמר סדר השכבות כפי שהיה לפני הקימוט והוא תואם את עקרון הסופרפוזיציה הגאולוגי.
המונח הקרוב 'סינפורם' משמש לתיאור מבנה קעור שיחסי הגיל בין שכבותיו אינם ידועים, ולכן לא ידוע אם חלו בהן מעוות וקימוט. מונח נוסף – קערוֹן (synclinorium) – משמש לתיאור קער נרחב המורכב מקמטים משניים, דוגמת אלה המרכיבים את אזור שכם, ג'נין והגלבוע ב.
היווצרות
קערים הם קמטים, ואלה נוצרים במגוון של תנאים ותהליכים הפועלים על מסלע שהיה במקורו מישורי. לקימוט אחראים כמה גורמים:
שני תהליכי הקימוט הפעיל האחראים להיווצרות קערים נבדלים זה מזה בכיוון פעולתם: עיקום – הפועל במקביל למבנה השכבות, וכיפוף – הפועל בניצב או באלכסון למבנה השכבות. תהליכים אלה עשויים להתרחש בקנה מידה גדול היוצר רכסי הרים או בקנה מידה קטן יותר היוצר קערים הנראים בשטח.
מאפיינים
קערים נוטים להיווצר בקבוצות בהן מצוי קמר בין קער לקער, ולהרכיב שרשרת קערים דוגמת אלה המצויים בין קמרי הקשת הסורית. בקבוצות כאלה נבדלים הקערים מן הקמרים בכך שעל קרקעיתם של קערים מצטברים משקעים חדשים רבים יותר מאשר על פסגתם של קמרים. במקרים רבים ניתן לראות במחשופיהם אי התאמה זוויתית המתאפיינת בנטייה שונה של השכבות מעל ומתחת למישור אי ההתאמה, המלווה במקרים רבים גם באי התאמה סחיפתית המתבטאת בהימצאות תוצרי סחיפה במישור אי ההתאמה.
במקרים רבים ניתן לזהות קערים במפה גאולוגית באמצעות רצף של שכבות סלע: במרכז מצויות השכבות הצעירות, וסביבן – הוותיקות יותר. חשיפה זו של השכבות העתיקות נובעת מתהליכי בליה וסחיפה, הפועלים בעוצמה רבה יותר על השכבות המצויות בשולי הקער מאשר בבסיסו.
מבנה של קערים
המבנה הכללי של קערים מורכב מכמה יחידות:
נטיית הצלעות בקער מצוינת בשני אופנים:
גאומטריה של קערים
קער הוא קמט קעור שאזור הציר בו נמוך מפסגת השכבות העליונות: כל קו המחבר בין שתי נקודות על חלקה החיצוני של השכבה העליונה יעבור מחוץ למבנה הקער.
קערים עשויים להיות סימטריים או אסימטריים בצורתם, חריפים וניכרים או עדינים – תלוי בטבעם ובחוזקם של הכוחות שפעלו על המסלע ובנטייתו של המסלע להתעוות. בקער סימטרי נטיית הצלעות משני עברי מישור ציר הקימוט דומה, ואילו בקער אסימטרי נטיית הצלעות משני עברי מישור ציר הקימוט אינה דומה. קערים סימטריים נוצרים ממאמץ לחיצה לא סיבובי, ואילו קערים אסימטריים נוצרים ממאמץ לחיצה סיבובי.
הקערים בישראל
לאורכה של ישראל מצויים קערים, בעיקר בין קמרי הקשת הסורית. נטייתם של הקערים המוארכים משתנה בהתאם לתנועתם של לוחות טקטוניים והיווצרות העתקים. עמקי הגליל העליון בצפון ישראל הם קערים השייכים לקשת הסורית וכיוונם צפון-דרום. הצפוני בהם הוא קער יראון הנמשך צפונה ללבנון, בו נחשף מסלע אאוקני. דוגמאות לקערים נוספים:
רמות מנשה
קער רמות מנשה בצפון-מזרח השומרון מפריד בין המורדות הדרומיים של רכס הכרמל לבין רכס אמיר, והוא מהווה חלק מקער אלונים הנמשך מאזור קיסריה בדרום-מערב לשפרעם בצפון-מזרח.
בסיס הקער מורכב מסלעי גיר ודולומיט מקרטיקון עליון. אבן הגיר הנקבובית שהורבדה מעל חרסית אטומה יוצרת אקוויפר, שהפך את הגבול בין שני סוגי הסלעים לנתיב התחתרות נוח לנחלים. לאחר היווצרותו התמלא הקער בגבעות קירטוניות שנוצרו באאוקן. סלעי קירטון אלה אמנם רכים אך הם אטומים למים, ולכן הנוף הנגלה ברמות מנשה אינו מחורץ. במזרח רמות מנשה, סמוך לקיבוץ מגידו, ניתן למצוא שרידים לגעשיות פליסטוקנית.
קער שכם
קער שכם שוכן בין קמר תרצה במזרח השומרון ובין קמר ענבתא במערבו ומשתרע מאזור ג'נין בצפון ועד סמוך לסלפית בדרום. לעיתים עשויה תבנית הנוף להצביע על קיומו של קער, אולם המבנה הטופוגרפי לא תמיד תואם למבנה הגאולוגי. קיימים מצבים של היפוך תבליט, בהם המבנה הטופוגרפי הפוך למבנה הגאולוגי. דוגמה להיפוך תבליט כזה נראה בשומרון: הר עיבל והר גריזים המצויים בקער שכם עולים בגובהם על הר כביר ורכס טמון המצויים בקמר תרצה (פריעה) הסמוך. ההרים בקער נוצרו כנראה מתוצרי הסחיפה של הקמרים הסמוכים. מצדו השני של קמר תרצה מצוי קער סרטבה ובצפון-מזרח השומרון מצוי קער גלבוע.
קערי הנגב
קערי הנגב מצויים בין קמרים וכיוונם מדרום-מערב לצפון-מזרח. הקערים ממערב למזרח: משאבי שדה, ירוחם, אורון, אפעה וצין. בכמה מן הקערים נחשפים סלעים צעירים יחסית, ובהם ריכוזים גדולים של פוספט. קער אורון מפריד בין קמר חתירה לקמר חצרה, בהם נוצרו מכתשי חתירה (המכתש הגדול) וחצרה (המכתש הקטן). קערי אפעה ודימונה מתנקזים לנחל חימר באמצעות יובליו: נחל אפעה ונחל דימונה, בהתאמה. היפוך תבליט דומה לזה שהתרחש בשומרון אירע גם בנגב, וכתוצאה ממנו מתנשא הר ארדון מעל נחל ארדון במזרח מכתש רמון.
בהרי אילת משתנה כיוון הקערים לצפון–דרום, במקביל לשבר הסורי-אפריקאי. תנועתם של המסיבים המרכיבים את הרכס גרמה לקימוט ולהיווצרות קערים דוגמת קער רחבעם וקער רחם.
פרנקו גונן
פרנקו גונן (נולד ב-1948) הוא מנהל ואיש צבא ישראלי בדימוס. כיהן כמנכ"ל עיריית ראשון לציון, שירת תקופה ארוכה בצה"ל, פיקד על אגד ארטילרי ושימש סגן קצין תותחנים ראשי.
גונן שירת בצה"ל בחיל התותחנים. פיקד על גדוד 55 ובמלחמת לבנון הראשונה פיקד על אגד 449 באוגדה 880. בשנים 1982 עד 1984 פיקד על עוצבת עמוד האש. שימש קצין התותחנים הפיקודי של פיקוד הצפון וסגן קצין תותחנים ראשי. הדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ומטה וכיהן כנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון בזאיר. השתחרר משירות הקבע בדרגת אלוף-משנה ב-1992. בשירות המילואים קודם לדרגת תת-אלוף.
לאחר שחרורו מונה למנכ"ל אגף הביטחון וחירום בעיריית ירושלים. ב-1995 מונה לסמנכ"ל תפעול ומינהל בעיריית חולון. ב-1999 מונה למנכ"ל עיריית ראש העין וב-2001 למנכ"ל עיריית רחובות. באפריל 2007 מונה על ידי שר הפנים לראש ועדה קרואה לניהול המועצה המקומית מעלה עירון וכיהן בתפקיד עד ספטמבר 2009. ב-2015 פרסם משרד מבקר המדינה ביקורת על תפקוד הוועדה הקרואה במעלה עירון. הביקורת העלתה מחדלים חמורים בתהליכי קבלת ההחלטות ובהתקשרויות עם נותני שירותים. כמו כן, ממצאי הביקורת לימדו על התנהלותה הבזבזנית של הוועדה ועל הטבות כספיות שהוענקו לעומדים בראשה. באוקטובר 2009 מונה למנכ"ל עיריית ראשון לציון וכיהן בתפקיד עד אפריל 2017.
גונן בעל תואר ראשון במדעי הרוח מאוניברסיטת תל אביב, בוגר המכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית בפורט לוונוורת', ובוגר המכללה לפיקוד ומטה של צה"ל.
ארמון החורף
ארמון החורף (ברוסית: Зи́мний дворе́ц) היה בית החורף של הצארים הרוסים בשנים 1732–1917. הוא נמצא על גדת נהר הנייבה, בסנקט פטרבורג שברוסיה. בנייתו הייתה הדרגתית ומבנהו עודכן לאורך רוב המאה ה-18, אך בין השנים 1754–1762 הוא הורחב באופן משמעותי וקיבל את המראה הדומה למבנה הקיים כיום.
החזית הדרומית של הארמון יוצאת לכיכר הארמון. הוא עוצב על ידי ברתולומאו רסטרלי, בסגנון אדריכלות הבארוק, בצבעים ירוק-לבן, הכולל 1,786 דלתות ו-1,945 חלונות. יקטרינה הגדולה הייתה המלכה הראשונה שקבעה בארמון המורחב את משכנה.
כיום הארמון הוא חלק ממבני מוזיאון ארמיטאז', אשר מחזיק באחד מאוספי האמנות הגדולים והחשובים בעולם. כחלק מהמוזיאון, רבים מ-1,057 חדריו ואולמותיו פתוחים לקהל הרחב.
זיוה להט
זיוה להט (1931 – 14 בפברואר 2019) הייתה ספרנית ישראלית ורעייתו של שלמה להט, שכיהן כראש עיריית תל אביב במשך כ-20 שנה. קיבלה את אות "יקיר העיר תל אביב-יפו" לשנת 2009.
ביוגרפיה
זיוה פריצקר נולדה בתל אביב ולמדה בבית ספר יסודי הכרמל ובגימנסיה הרצליה. הייתה חברה בארגון ההגנה. לאחר שירותה בצה"ל, למדה באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר במדע המדינה ומזרח תיכון, עם סיום התואר היא המשיכה ללמוד גם ספרנות ומידע.
ב-1961 נמנתה עם הצוות שהקים את הספרייה באוניברסיטת תל אביב. היא מונתה למנהלת הספרייה למדעי החברה ולניהול, ובמשך שנות ניהולה, גייסה תורמים להקמת מבנה חדש לספרייה.
נישאה לשלמה להט, ראש עיריית תל אביב, ונולדו להם שני בנים. כאשת ראש העיר הייתה פעילה בארגונים חברתיים ובמוזיאון תל אביב לאמנות, היא נסעה מטעם ארגון הנשים ויצו לשליחות בקנדה, ונלוותה לבעלה באירועים רבים, היא נמנית בין מייסדי האגודה לקידום הספרות העברית, היא הייתה בין היתר פעילה כמארחת בביקור נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד בישראל, ושל מזכיר המדינה של ארצות הברית הנרי קיסינג'ר.
ב-2009 ביום העצמאות קיבלה את אות "יקיר העיר תל אביב-יפו".
בנה דן להט הוא עורך דין שנבחר לכהן כחבר במועצת העיר תל אביב-יפו מטעם מפלגת הירוקים בבחירות של 2008. בן נוסף הוא אבנר להט.
נפטרה ב-14 בפברואר 2019, ונקברה לצד בעלה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
חנוכת בית
חנוכת בית היא אירוע או מסיבה חגיגית לרגל הכניסה לבית או מקום חדש.
מנהג החניכה רווח בתרבויות רבות, להבעת שמחה על המאורע, להציג את הבית החדש לידידים, ולעיתים גם יינתנו בו מתנות. ביהדות נהוג, בנוסף לסעודה, לומר קטעים שונים מהמקורות.
יש הרואים בחנוכת הבית טקס מיסטי לגירוש שדים ומזיקים מהבית.
רקע
ביהדות התפתחו בחלק מהעדות מנהגים שונים בחנוכת הבית, והם כוללים בדרך כלל מלבד המסיבה גם קביעת מזוזה, ברכת שהחיינו אמירת פרקי תהילים, ולימוד במניין מכתבי הקודש. החגיגה נהוגה יותר בקרב עדות המזרח, ואצלן היא כוללת קריאת קטעים קבועים מן המקרא, המשנה, התלמוד וספר הזוהר. לאחר מכן מוגשת סעודה.
מהות השם
הפועל "לחנוך" במקרא מובנו "להוציא מן הכוח אל הפועל" (וכן מובנו התחלה), כמו בפסוק: "חֲנֹךְ לַנַּעַר עַל פִּי דַרְכּוֹ גַּם כִּי יַזְקִין לֹא יָסוּר מִמֶּנָּה". אם הנער יגדל על פי טבעו הפנימי, גם בזקנתו לא יסור מן הדרך. כך בחנוכת הבית, מוציאים את הדירה מן הכוח (בית ללא דיירים) אל הפועל (בית שמתגוררים בו).
מקורות למנהג
בספר דברים הוזכרה חניכת בית במסגרת הפטורים מן המלחמה:
חניכה זו איננה טקס חגיגי, אלא התחלת המגורים בבית היא חניכתו.
חנוכת בית כטקס מוזכרת במקרא לגבי בית המקדש. על החגיגות שערך שלמה המלך לאחר סיום בניית הבית הראשון מסופר כי נערכו בהשתתפות "כל איש ישראל", והן כללו שמחה ואמירת הלל, כמו ביום התקדש חג והקרבת קורבנות "אשר לא יספרו ולא ימנו מרוב". על הפסוק: "מִזְמוֹר שִׁיר חֲנֻכַּת הַבַּיִת לְדָוִד" הדעות חלוקות, האם מדובר בחנוכת בית המקדש או בחנוכת ביתו הפרטי של דוד המלך.
המנהג לקיים "יומא טבא" ("יום טוב" בארמית) בעת סיום בניית בית חדש מוזכר בדרך אגב גם בשאילתות דרב אחאי.
חשיבות חנוכת הבית בארץ ישראל
בירושלמי אמרו שיש מצווה לאדם לבנות או לקנות בית בארץ ישראל משום ישוב ארץ ישראל.
בשו"ת באר שבע נפסק שסעודת חנוכת הבית בארץ ישראל היא מצווה. וכשם שעושים שמחה ומשתה ויום טוב בסיום לימוד תורה או השלמת קיום מצווה, כך יש לעשות סעודה על המצווה לבנות בית בארץ ישראל ולגור בו.
ביד אפרים (או"ח תקס"ח) כתב שמצווה לעשות סעודה בחנוכת הבית בארץ ישראל כדרך שעשו שמחה גדולה בחנוכת המקדש, שכן שניהם הם בנין של מצווה.
בספר השורשים כתב הרד"ק (ערך חנך) שזה גם הפירוש בתורה "ולא חנכו". וכך כתב:
בשו"ת דבר אליהו כתב שאם לא עשה סעודת חנוכת הבית מיד בהיכנסו לדירה, יכול לעשות כל השנה הראשונה.
שמחת שנה ראשונה
הבונה בית בארץ ישראל יש לו מצווה במשך שנה שלמה להיות שמח בקנינו ולהודות לה' על שזכה לבנות בית בארץ ישראל כדי לקיים את מצוות השמחה התורה פוטרת את החייל מכל שירות צבאי במשך השנה הראשונה. פטור זה אינו תקף למלחמת מצווה. סעודת חנוכת הבית היא חלק ממצוות השמחה שהיא מן התורה.
טעמים
למנהג זה יש טעמים רעיוניים:
1) הודיה לה' על כל דבר שהאדם מקבל.
2) התחלת המגורים במקום, על ידי תורה ועשיית מצוות (כמו הפירוש של חינוך= התחלה).
3) סעודת שמחה לגמרה של מצווה כמו שעשה שלמה בסיום המקדש, שכן כל בנית בית בארץ ישראל הוא בנין של מצוות ישוב הארץ
פוסקי ההלכה דנים על מעמדה ההלכתי של חגיגה זו, האם היא נחשבת כסעודת מצווה. הטעם העיקרי הוא עריכת סעודה לרגל סיום המצווה של בניית הבית בארץ ישראל דווקא, שיש בה מצוות יישוב ארץ ישראל. טעמים נוספים שהוזכרו הם התחלת המגורים בבית מתוך מצווה ודברי תורה, וכן קיום סעודת הודיה לה' על הזכות לגור במקום, גם בחו"ל.
מנהגי חנוכת הבית
הנוסח המקובל בעדות המזרח חובר על ידי החיד"א וכולל פסוקים, קטעי משנה וגמרא, הלכות מספר משנה תורה, וכן תפילות ופיוטים להצלחה ולברכה. כמו כן נהוג לקרוא קטעים ארוכים מהזוהר. מקובל לחלק את קטעי הקריאה בין המסובים, וכולם קוראים בצוותא, כל אחד את חלקו, ולבסוף בעל הבית קורא קטע מסוים.
ברכת שהחיינו והטוב והמיטיב
בני זוג שקנו בית, אם הם שותפים בו, שניהם צריכים לברך 'הטוב והמטיב'. ואם הבית שייך לאחד מהם ורשום על שמו, רק הוא יברך עליו, אבל הואיל ויהנו ממנו יחד, יברך 'הטוב והמטיב'. יחיד שקנה לעצמו בית, יברך 'שהחיינו'. אבל שוכר בית או מי שקיבל רשות לגור בבית מספר שנים, כיוון שהבית אינו שלו, אינו מברך עליו.
יש מקהילות הספרדים שאין מברכים על בית חדש, כמו שכתב (הבן איש חי שנה ראשונה פרשת ראה): ונהגו שילבוש בעל הבית בגד חדש בתוך אותה סעודה ויברך עליו שהחיינו ויכוין על הבית". אם לא היה לו דבר לברך עליו שהחיינו, יכווין בברכת הטוב והמטיב שבברכת המזון להודות על הבית החדש.
יש אומרים שהמנהג הספרדי שלא לברך היה מחוץ לארץ ישראל שאין מצווה לבנות בתים, אבל בארץ ישראל, שבה יש לפי ההלכה היהודית מצווה לבנות בתים, יש לברך שהחיינו
הטריטוריות הצפון-מערביות
הטריטוריות הצפון-מערביות (באנגלית: Northwest Territories; בצרפתית: les Territoires du Nord-Ouest; באינוקטיטוט: ᓄᓇᑦᓯᐊᖅ) הן אחת מטריטוריות קנדה.
גאוגרפיה
הטריטוריות הצפון-מערביות נמצאות מזרחית לטריטוריית יוקון, צפונית לפרובינציות קולומביה הבריטית, אלברטה וססקצ'ואן ומערבית לטריטוריית נונאווט.
בטריטוריות נמצאים ימת הדובים הגדולה (Great Bear Lake), וימת העבדים הגדולה (Great Slave Lake) וכן נהר מקנזי וקניוני נהר נאהאני - אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
הנקודה הגבוהה ביותר בטריטוריות היא הר נירוונה שגובהו 2,773 מטרים. האי המערבי ביותר בטריטוריות הוא אי הנסיך פטריק.
שפות רשמיות
על פי חוק השפות הרשמיות ישנן שמונה שפות רשמיות לטריטוריות:
לאנשי הטריטוריות יש רשות להשתמש ולקבל שירות בשפות אלה ממשרדי הממשלה, ממערכת המשפט, ובבית המחוקקים.
היסטוריה
הטריטוריות הצפון-מערביות נוצרו בשנת 1870, כאשר חברת מפרץ הדסון העבירה את השטח של ארץ רופרט ואת הטריטוריה הצפון-מערבית לידי ממשלת קנדה. שני אלה הפכו לטריטוריה הקרויה "הטריטוריות הצפון-מערביות".
שטח ענק זה כלל את כל שטחה של קנדה המודרנית למעט אזור קולומביה הבריטית, אזור הימות הגדולות ואזור קוויבק, ניופאונדלנד וחוף לברדור.
לאחר ששטח זה הועבר לקנדה, חלקים ממנו הוצאו והפכו לפרובינציות:
כלכלה
טריטוריה זו של קנדה עשירה במשאבים גאולוגיים: מרבצי יהלומים שהתגלו בשנת 1989 באזור אקאטי, זהב וגז טבעי.
חפירת משאבים אלו הביאה לדאגות מפני נזקים סביבתיים, ובייחוד נזקים לפארק הלאומי נאהאני - אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
פוליטיקה
בשל היותה טריטוריה, לטריטוריות הצפון-מערביות ישנן פחות זכויות וסמכויות מאשר לפרובינציה של קנדה. לאחרונה הוענקו מספר רב של סמכויות לטריטוריה מהממשל הפדרלי, ואפשרו לטריטוריה לקבל חלק גדול יותר מההכנסות מהמיסוי בגין אוצרות הטבע של הטריטוריה.
נציב הטריטוריות הצפון-מערביות ממונה על ידי השר לענייני אינדיאנים ולפיתוח הצפון של קנדה. בעבר היו לתפקיד זה סמכויות רבות, אולם מאז שנת 1967, כשנבחרה אספה מחוקקת, התפקיד הפך סמלי.
תפקיד הנציב דומה לתפקיד המשנה למושל בפרובינציות של קנדה, אולם הנציב הוא בעל תפקיד בממשל הפדרלי ולא נציגה של המלוכה הקנדית.
בניגוד לממשלות הפרובינציות, ממשלת הטריטוריות הצפון-מערביות אינה מורכבת ממפלגה פוליטית - אלא מדובר בממשלת אחדות לאומית המורכבת מנציג אחד מכל אחד מ-19 מחוזות הבחירה. כל נציג נבחר בבחירות דמוקרטיות וחשאיות.
לאחר הבחירות המועצה המחוקקת בוחרת מושל ויושב ראש למועצה בבחירות חשאיות. שבעה מהנציגים נבחרים כשרים, והיתרה מהווים את האופוזיציה.
סטניסלב רוסטוצקי
סטניסלב רוסטוצקי (ברוסית: Станислав Иосифович Ростоцкий; 21 באפריל 1922 – 10 באוגוסט 2001) היה במאי ותסריטאי קולנוע סובייטי. הוא בעל תואר אמן העם של ברית המועצות (1974), חתן פרס ברית המועצות (1970, 1975) ופרס לנין (1980).
על פעילותו הציבורית רוסטוצקי קיבל מספר עיטורים כולל עיטור לנין עיטור מהפכת אוקטובר, עיטור הדגל האדום ועוד.
ביוגרפיה
סטניסלב רוסטוצקי נולד בעיר ריבינסק (מחוז ירוסלבל) למשפחת רופא בעל שורשים פולנים. לאחר סיום בית הספר הוא התחיל ללמוד במכון לספרות ופילוסופיה במוסקבה. לרוסטוצקי היו בעיות בעמוד השדרה ולכן הוא שוחרר מגיוס חובה. למרות זאת, בפברואר 1942 הוא גויס לצבא אדום ובעקבות בעיות בריאות הוצב ביחידה עורפית. לאור בקשותיו בספטמבר 1943 הוא עבר ליחידה קרבית ונשלח לחזית מלחמת העולם השנייה. ב-11 בפברואר 1944 רוסטוצקי נפצע קשה ולאחר תקופת החלמה שוחרר מהצבא והוכר כנכה.
בחלק משמעותי של סרטיו, רוסטוצקי היה גם תסריטאי.
החל משנת 1975 הוא היה 5 פעמים יושב ראש חבר השופטים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה.
לאחר התפרקות ברית המועצות רוסטוצקי לא ביים אף סרט. הוא נפטר בשנת 2001 מהתקף לב.
קוקסהאפן
קוקסהאפן (בגרמנית: Cuxhaven) היא עיר עצמאית ובירתו של מחוז קוקסהאפן בסקסוניה התחתונה שבגרמניה. העיר כוללת את הנקודה הצפונית ביותר בסקסוניה התחתונה. היא ממוקמת על חופו של הים הצפוני, בתחילתו של נהר האלבה. רובעי העיר דונן, דזה וזאלנבורג הם פופולריים במיוחד מקומות נופש על הים הצפוני. בעיר מתגוררים 48,551 תושבים, נכון לדצמבר 2016.
בקוקסהאפן ממוקמים רציף דיג חשוב ונקודה לרישום ספינות עבור המבורג, כמו גם עבור תעלת קיל עד 2008. תיירות גם היא בעלת חשיבות רבה להתפחות העיר. העיר ואת קודמתה ריצביטל (Ritzebüttel) היו שייכות להמבורג מהמאה ה-13 עד 1937. האי נויוורק שבבעלות המבורג, ממוקם צפונית-מערבית לקוקסהאפן בים ואדן שבים הצפוני. סמלה של העיר, המכונה קוגלבאקה (Kugelbake), הוא משואה שפעם שימשה כמגדלור; ציון העץ בתחילתו של נהר האלבה מסמן את הגבול בין הנהר לים הצפוני וגם מעטר את סמלה של העיר.
היסטוריה
ריצביטל, היום חלק מקוקסהאפן, היה שייך לחבל האדלן (Hadeln), שבשטחה של דוכסות סקסוניה. אחרי פיצול השושלת בשנת 1296 הייתה ריצביטל לחלק מדוכסות סקסוניה-לאוונבורג. בשנת 1394 כבשה העיר המבורג את המבצר של ריצביטל ועשה אותה למעוזה כדי להגן על שפך נהר האלבה, שמחברת את העיר עם הים הפתוח.
חברת "קו המבורג-אמריקה" בנתה טרמינל אוניות נוסעים בקוקסהאפן בשנת 1900. הטרמינל, שחובר ישירות להמבורג על ידי קו רכבת ייעודי, שימש נקודת מוצא עיקרית למהגרים גרמנים ואירופאים עד שנת 1969, אז נפסקה קו הנסיעות מנמל קוקסהאפן. אולם האספה המצועצע ומבניו המשוריינים שרדו נזקים מימי מלחמה ושלום, ובשנת 1998 החל שימוש בו כמוזיאון וכמסוף של ספינת תענוגות.
ב-15 במרץ 1907 זכתה קוקסהאפן למעמד עיר במדינת המבורג. בשנת 1937 הפכה, בעקבות "חוק המבורג הגדולה", למחוז עירוני של חבל שטאדה בפרובינציית הנובר הפרוסית. בשנת 1972, שולבו כמה קהילות כפריות שכנות במחוז העירוני קוקסהאפן. ב-1977 איבדה קוקסהאפן את מעמדה כמחוז עירוני, ובמקומו נוצרה מחוז קוקסהאפן, שקוקסהאפן הייתה לבירתו.
בין 1945 ל-1964 בוצעו ניסויים שונים בטילים ליד קוקסהאפן.
תיירות
מקורותיה של התיירות בקוקסהאפן חוזרים לשנת 1816, אז נוסד בעיר מקום נופש לחוף הים. מאז 1964 בעיר מקומות נופש רבים הידועים בשל מזג האוויר הנוח שבהם (Seeheilbad) ומרכז נופש בשם "ארץ קוקס" (Cuxland, קוקסלאנד).
בג"ץ עדאלה נגד שר הביטחון
בג"ץ 8276/05 עדאלה - המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי ואח' נ' שר הביטחון ואח' שניתן ביום 30.8.06, בית המשפט העליון החליט בהרכב של תשעה שופטים על ביטול סעיף 5ג לחוק הנזיקים האזרחיים (אחריות המדינה) (תיקון מס' 7), התשס"ה 2005 אשר כונה "חוק האינתיפאדה", החוק נועד לחסום תביעות נזיקיות של פלסטינים שנפגעו כתוצאה מפעולות כוחות הביטחון הישראלים באזורי יהודה ושומרון וחבל עזה במהלך לחימה או במהלך מעשי ביזה, רשלנות, ירי ופגיעה ברכוש ללא צורך בתוך שטחים שעליהם הכריז שר הביטחון כאזורי עימות, גם כאשר הוא הכריז עליהם רטרואקטיבית משנת 2000. זו הייתה אחת הפעמים היחידות שבית המשפט העליון הכריז על הוראת חוק כבטלה משום שהיא פוגעת באופן בלתי מידתי בזכויות האדם לשלמות הגוף, החיים, הרכוש, והשוויון המוגנים בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו
תביעות האינתיפאדה
בסוף שנת 1987 החלה האינתיפאדה הראשונה אשר התרבו בה הפגנות, יידוי אבנים, בקבוקי תבערה, שימוש בנשק חם וקר לעבר כוחות הביטחון הישראלים ואזרחים ישראלים ביהודה ושומרון וחבל עזה. במהלך פעילות כוחות הביטחון נגרמו נזקי גוף ורכוש לתושבי האזור המעורבים והבלתי מעורבים בהפרות הסדר והביטחון. תושבי האזור הנפגעים מפעולות כוחות הביטחון הגישו תביעות רבות נגד מדינת ישראל בבתי המשפט בישראל בגין פעילות רשלנית או זדונית של כוחותיה וזאת מכוח דין הנזיקין הישראלי. התביעות הנזיקיות שהוגשו במהלך האינתיפאדה עוררו שאלות לגבי חסינותה של המדינה המעוגנת בסעיף 5 לחוק הנזיקים האזרחיים אשר פוטר את מדינת ישראל מאחריות בנזקים שנגרמים ממעשה שנעשה במהלך פעולה מלחמתית של צבא הגנה לישראל.
פרשת בני עודה
בדיון בבית משפט עליון בע"א 5964/92 - ג'מאל קאסם בני עודה ו-3 אח' נ' מדינת ישראל, נידונה סוגיית ירי כוחות הביטחון לעבר נמלטים כשלא נשקפה סכנה לחיי החיילים, ונקבע כי מצד אחד לא כל פעילות של כוחות הביטחון היא פעילות מלחמתית שבגינה המדינה חסינה מתביעות נזקיה ומאידך פעולה מלחמתית היא כל פעולה מבצעית או לוחמתית לרבות פעולות לחימה נגד ארגוני טרור או מניעתן; על מנת לקבוע כי מדובר בפעולה מלחמתית יש לבחון את נסיבות וזמן האירוע, מטרות ומשך הפעולה, זהות הכוח הצבאי והאיום שקדם וניצפה מהאירוע. בעקבות הפרשה עוררה הצעת חוק לטיפול בתביעות נגד כוחות הביטחון ביהודה ושומרון וחבל עזה, התשנ"ז 1997 אשר לא עברה ולא צלחה להרחיב את פירוש פעולה מלחמתית המוגדרת בחוק בכך שתכלול לחימה בטרור או מניעתו, שמירה על הביטחון ומניעת פעולת איבה או התקוממות אשר מסכנת חיי אדם.
צמצום אחריות המדינה-תיקון מס' 4
במהלך השנים 2000–2005 ובעקבות פריצת האינתיפאדה השנייה בשנת 2000 נפגעו יותר מאלף אזרחים ישראלים כאשר שמונה מאות מהם באזור יהודה ושומרון; כוחות הביטחון נדרשו לפעולה צבאית באזורי יהודה ושומרון וחבל עזה ולעיתים נלחמו בתוך אזורים מיושבים וצפופים ופגעו באלפי תושבים פלסטינים שחלק מהם השתתפו בפעילות חבלנית וחלק לא אשר הגישו תביעות נזיקיות רבות נגד מדינת ישראל ודרשו תשלום נזיקיהם שנגרמו לטענתם מפעילות רשלנית או זדונית של כוחות הביטחון. הכנסת דנה בשנית בהצעת החוק שנידונה בעקבות פרשת בני עודה להסדרת נושא סוגיית אחריות המדינה לנזקי האינתיפאדה והתקבל תיקון מס' 4 לחוק הנזיקים האזרחיים אשר צמצם את אחריות המדינה וחסם תביעות נגדה בנזקים שנגרמים כתוצאה מפעולה מלחמתית של כוחות הביטחון במסגרת לחימה בטרור או מניעתו, שמירה על הביטחון ומניעת פעולת איבה או התקוממות למדינה, בנוסף נקבעו הסדרים מיוחדים להגשת תביעה נגד המדינה בחובת ההודעה על הנזק בתוך 60 יום, בהגשת תביעת הנזק בתוך שנתיים, בחובת ההוכחה על התובע כי הנזק נגרם כתוצאה מרשלנות בפעולות כוחות הביטחון ובית המשפט מורשה לסטות מהסדרים אלו מטעמיו שיירשמו.
חסימת תביעות פלסטינים-תיקון מס' 7
בתאריך 27 ביולי 2005, צמצמה הכנסת עוד יותר את אחריות המדינה במעשי הנזק שנגרמו בתחומי אזור יהודה ושומרון וחבל עזה במהלך האינתיפאדה וזאת על ידי חקיקת תיקון מס' 7 לחוק הנזיקים האזרחיים אשר הוסיף את סעיף 5ב שפוטר את המדינה מאחריות לנזק שנגרם כאשר התובע הוא נתין של מדינה שהיא אויב, חבר או פעיל בארגון מחבלים למעט מי שניזוק כאשר היה נמצא במשמורתה של מדינת ישראל.
תיקון מס' 7 הוסיף גם את סעיף 5ג אשר פוטר את המדינה מאחריות בנזיקים שנגרמו בשטח שהכריז עליו שר הביטחון כאזור עימות גם כאשר ההכרזה היא רטרואקטיבית, למעט נזק שנגרם מביצוע עבירה, נזק שנגרם למי שנמצא במשמורתה של מדינת ישראל, נזק שנגרם על ידי מעשה של המינהל האזרחי ולא במסגרת העימות ונזק שנגרם כתוצאה מתאונת דרכים שרכב כוחות הביטחון מעורב בה שלא במסגרת פעילות מבצעית. נקבע סייג לחסימת תביעות הפלסטינים בשטח שהוכרז עליו כאזור עימות בכך ששר הביטחון מוסמך למנות ועדה שמוסמכת לאשר תשלום לפנים משורת הדין.
בתאריך 11 באוקטובר 2002, בעת שעברו שני כלי רכב של צבא הגנה לישראל באזור שכם נורו יריות מתוכם לעבר ביתה של גב' שאדן חג'לה אשר נהרגה ונפצע בעלה ובנה. בהסתמך על תיקון מס' 7, שר הביטחון הכריז על אזור שכם כאזור עימות בכל התקופה מחודש יוני 2001 ועד סוף מרץ 2003 דבר אשר חסם את משפחת חג'לה לתבוע פיצויים בגין הנזק שנגרם להם.
עדאלה-המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי בישראל, ארגוני זכויות אדם, עיזבון המנוחה שאדן עבד אלקאדר אבו חג'לה ושאריה וקבוצות נפרדות של תובעים אשר הגישו תביעות לתשלום נזקים בגין מוות או פציעה בבתי המשפט הישראליים הגישו עתירה נגד שר הביטחון ומדינת ישראל ואח' לבית משפט העליון וביקשו לבטל את תיקון מס' 7 אשר מעניק למדינה חסינות מפני תביעות פיצויים של פלסטינים שנפגעו מכוחות הביטחון הישראליים גם במהלך שלא בלחימה.
פסק הדין
השופט אהרן ברק קבע כי : השופטת דורית ביניש, השופטת אילה פרוקצ'יה, השופט אדמונד לוי, השופטת מרים נאור, השופט סלים ג'ובראן, השופטת אסתר חיות והשופט דוד חשין הסכימו עם דעתו של הנשיא בדימוס השופט אהרון ברק.
השופט אשר גרוניס הסכים עם דעתו של השופט אהרון ברק והוסיף כי:
השלכות פסק הדין
ביום 16.7.2012 חוקקה הכנסת תיקון מס' 8 לחוק הנזיקים האזרחיים שפוטר את המדינה מאחריות בנזיקים לפגיעה בפלסטינים בגוף או בנפש, שנגרמים כתוצאה מפעולות הלחימה של מדינת ישראל, התיקון הובא לכנסת ביוזמת הממשלה שנחשבה כיוזמה אשר עוקפת בג"ץ עדאלה והיא מרחיבה מאוד את הסעיף שלפיו המדינה לא תהיה אחראית לנזקים שנגרמו בפעולה מלחמתית ואף מרחיקה לכת מסעיפים 5ג ו5ב לתיקון מס' 7 לחוק הנזיקים האזרחיים שנקבעו בו כמה חריגים לפעולות של צה"ל שעליהן הייתה המדינה אחראית בנזיקין למשל תאונות דרכים ועבירות פליליות הרי בשתי ההוראות המוצעות בתיקון מס' 8 אין חריגים של ממש.
תיקון מס' 8 שינה מהוראתיו של תיקון מס' 7 בכך שהוא מגדיר מחדש את המונח "פעולה מלחמתית" והוא מחליף את הדרישה לסכנה ממשית לחייו או לגופו של חייל ישראלי בהגדרה חדשה לפיה פעולה מלחמתית היא פעולה "בעלת אופי לוחמתי, בהתחשב במכלול נסיבותיה, ובכלל זה במטרת הפעולה, במקומה הגאוגרפי או באיום הנשקף לכוח המבצע אותה", תיקון מס' 8 מאפשר גם חסימת תביעות הנפגעים הפלסטינים בבתי המשפט הישראליים בטרם הבאת הראיות ובשלב הראשוני לדיון בתביעה, מה עוד שבתיקון מס' 7 לחוק הנזיקים האזרחיים הייתה המדינה פטורה מאחריותה לפגיעות גופניות ונזקים שנגרמו לנתיני מדינת אויב, תיקון מס' 8 הוסיף לאלה גם "מי שאינו אזרח ישראלי, שהוא תושב שטח מחוץ לישראל אשר שהממשלה הכריזה עליה בצו כ'שטח אויב. עדאלה וארגוני זכויות אדם ראו בתיקון מס' 8 כחוק אינתיפאדה 2 אשר גורם לצירוף מדינת ישראל לרשימת המדינות המצורעות, אשר מערכת המשפט שלהן אינה מגינה על זכויות אדם שתוצאתו עלולה להיות מבול של תביעות בחו"ל נגד חיילים וקצינים בצבא הישראלי.
שואת יהודי רוסיה
השואה ברוסיה מתייחסת לפשעי הנאצים במהלך כיבוש רוסיה על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
ערב השואה
ברית המועצות העניקה שוויון לכל האזרחים ללא קשר למעמד, מין, גזע, דת ולאום. השנים שקדמו לשואה היו עידן שינוי מהיר בקרב יהודי ברית המועצות והותירו מאחור את העוני הנורא של תחום המושב. 40% מהאוכלוסייה בתחום המושב לשעבר עזבו לערים גדולות בתוך ברית המועצות, בעיקר למוסקבה ולנינגרד, ערים בהן נאסרה התיישבות יהודית בזמן השלטון הצארי. הדגש על חינוך ותנועה מהשטעטל ולערים מתועשות חדשות אפשר ליהודים סובייטים רבים ליהנות מהשיפור הכללי ולרכוש השכלה. בשל הדגש על הגירה לערים בין שתי מלחמות העולם ניצלו יהודים סובייטים רבים עם הפלישה הנאצית.
גרמניה הנאצית חדרה אל כל אזור תחום המושב לשעבר, אך נעצרה במרחק קילומטרים ספורים מלנינגרד ומוסקבה, שם היו יהודים רבים. גל הגירושים הגדול לסיביר מן השטחים שסופחו לברית-המועצות בהתאם לברית הנאצית-סובייטית הציל באורח פרדוקסלי מאות אלפי יהודים מגורשים. מצבם במחנות העבודה בסיביר היה נורא, אך חמור יותר היה גורלם של היהודים תחת אזורי השלטון של גרמניה הנאצית. הגירתם - הכפויה ברובה המוחלט - של יהודים רבים מתחום המושב מזרחה, הצילה לפחות ארבעים אחוז מאוכלוסיית היהודים באזור זה.
מלחמת העולם השנייה
ב-22 ביוני 1941 הפר אדולף היטלר את ברית האי-תוקפנות ופלש לברית המועצות. השטחים הסובייטיים שנכבשו בתחילת 1942, כולל בלארוס, אסטוניה, לטביה, ליטא, אוקראינה ומולדובה ורוב שטח רוסיה מערבית לקו לנינגרד-מוסקבה-רוסטוב על הדון, הכיל כ-4 מיליון יהודים, כולל מאות אלפים שברחו מפולין ב-1939 בעת כיבוש מערב פולין על ידי גרמניה. למרות התוהו ובוהו של הנסיגה הסובייטית, נעשה מאמץ לפנות יהודים שהיו מועסקים בתעשיות הצבאיות או היו בני משפחה של חיילים. מתוך 4 מיליון יהודים, כמיליון הצליחו לברוח מזרחה. שלושת המיליונים הנותרים נותרו לחסדיהם של הנאצים. למרות כפיפותם של כוחות היבשה הצבאיים של גרמניה לאדולף היטלר, לא סמך היינריך הימלר על הצבא שיסכים לביצוע הריגות בקנה מידה גדול של יהודים בשטחים הכבושים. משימה זו הוקצתה ליחידות SS שנקראו "איינזצגרופן" ("קבוצות משימה"), תחת פיקודו של ריינהרד היידריך. אלה היו בשימוש מוגבל בפולין בשנת 1939, אך עם הפלישה לברית המועצות אורגנו בקנה מידה גדול בהרבה. לדברי אוטו אולנדורף במשפטו לאחר המלחמה, "על האיינזצגרופן הוטלה המשימה להגן על עורפן של היחידות הצבאיות על ידי הריגת היהודים, הצוענים, הפקידים הקומוניסטים, הקומוניסטים הפעילים וכל האנשים שסיכנו את הביטחון". בפועל, הקורבנות שלהם היו כמעט כולם אזרחים יהודים חסרי הגנה. ראול הילברג כותב כי חברי האיינזצגרופן היו אזרחים מן השורה; רובם הגדול היו אנשי מקצוע בעלי השכלה אקדמית. הם השתמשו בכישוריהם כדי להפוך לרוצחים יעילים, על פי מייקל ברנבאום. עד סוף 1941 הרגו האיינזצגרופן רק 15% מהיהודים בשטחים הסובייטיים הכבושים, ונדמה היה כי לא ניתן להשתמש בשיטות אלה כדי להרוג את כל יהודי אירופה. עוד לפני הפלישה לברית המועצות בוצעו ניסויים בהריגת יהודים בחלק האחורי של משאיות, באמצעות גז מפלט, וכשזה היה איטי מדי, נלקחו בחשבון בניסויים גזים קטלניים יותר. לשם הריגה בקנה מידה גדול בגז, היו דרושים אתרים קבועים. הוחלט - ככל הנראה על ידי היידריך ואייכמן - שיש להביא את היהודים למחנות שיוקמו במיוחד לשם כך.
במלחמת העולם השנייה נספו בברית המועצות כ-26 מיליון אזרחים וחיילים והכלכלה הסובייטית נפגעה קשות. כ-1,710 עיירות ו-70 אלף יישובים נהרסו. השטחים הכבושים סבלו מפגעי הכיבוש הגרמני וגירוש עובדי הכפייה לגרמניה. שלושה-עשר מיליון אזרחים סובייטים הפכו לקורבנות מדיניות הדיכוי של הגרמנים ובעלי בריתם בשטח הכבוש, שם מתו בגלל רציחות המוניות, רעב, היעדר סיוע רפואי בסיסי ועבודת פרך. רצח היהודים בידי האיינזצגרופן ומשתפי הפעולה המקומיים הביא להשמדה כמעט מוחלטת של האוכלוסייה היהודית על פני כל השטח שנכבש באופן זמני על ידי גרמניה ובעלות בריתה. במהלך הכיבוש איבד אזור לנינגרד (סנט פטרסבורג) כרבע מאוכלוסייתו. 3.6 מיליון מתוך 5.5 מיליון שבויי מלחמה סובייטים מתו במחנות גרמניים.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר המלחמה לא פרסמה ברית המועצות מידע על פשעי הנאציזם נגד אזרחיה היהודיים והחשיבה באנדרטאות ובפרסומים את ההרוגים היהודים ואת הנרצחים היהודים בשואה כקורבנות הנאציזם עקב היותם קומוניסטים ואזרחים סובייטיים.
בשנת 1992 הוקם המרכז הרוסי לחינוך וחקר השואה.
תגובת הילחם או ברח
תגובת הילחם או ברח הקרויה לעיתים תגובת הילחם, ברח או קפא (באנגלית: Fight, Flight or Freeze) היא מונח מתחום הפיזיולוגיה והפסיכולוגיה המציין תבנית של שינויים גופניים, כחלק ממנגנון הישרדותי-אבולוציוני, אשר מכין את האדם או את בעל-החיים להתמודד פיזית עם איום או סכנה מיידית. באופן ספציפי יותר, ליבת יותרת הכליה מייצרת מפל הורמונלי המוביל להפרשת קטכולאמינים, במיוחד נוראדרנלין ואדרנלין. ההורמונים אסטרוגן, טסטוסטרון וקורטיזול, וכן המוליכים העצביים דופמין וסרוטונין, משפיעים גם הם על האופן שבו אורגניזמים מגיבים למצבי סכנה.
תגובה זו עוזרת להתגוננות מטורפים אצל בעלי חיים ואנשים, אך לטווח ארוך היא גורמת לדחק קשה וקושי להירגע.
תגובת מערכת העצבים
מערכת העצבים האוטונומית אחראית על ויסות פעולות שאינן מוכוונות באופן מודע, כלומר אינן נתונות לשליטת התודעה, ונמשכות גם כאשר אדם ישן או מחוסר הכרה (היא נשלטת על ידי גזע המוח), ועיקר תפקידה לשמור על הישרדות האדם בסביבה משתנה; מצד אחד שמירה על בריאות הגוף, איזון פעילות מערכות הגוף ושימור אנרגיה לאורך זמן (מערכת העצבים הפאראסימפתטית, Parasympathetic) ומצד שני הכנת הגוף לפעילות הישרדותית קצרת זמן במחיר תשלום גבוה (מערכת העצבים הסימפתטית, Sympathetic).
מלבד ויסות הפעילויות הפיזיולוגיות הרצופות, כגון נשימה ופעילות לב, עיקר אחריותה של מערכת העצבים הפאראסימפתטית (Parasympathetic) לשמור על איזון מערכות הגוף כשגרה - על פעילות של שימור, עיכול, הפרשה, הגדלת מאגרי אנרגיה, התחדשות של תאים, הפרשת הורמונים של גדילה ומין ושל מערכת החיסון.
פעילויות אלה חשובות להישרדות לטווח ארוך, אך במקרה של סכנה מיידית נדרשת פעולה מהירה, בין בדרך של הימלטות מפני הסכנה או בדרך של עמידה מול הסכנה. זה מקור המושג "הילחם או ברח".
למען פעולה כזאת, במצב של לחץ או בעיתות חירום אל מול איום פתאומי וקיומי מערכת העצבים הסימפתטית (Sympathetic) אחראית להפעיל את תגובת "הילחם-או-ברח" המנתבת מחדש את מערכות הגוף לטובת ריכוז המשאבים אך ורק במערכות ואיברים החיוניים להכרעתו של המצב על חשבונן של מערכות שיגרה שאינן חיוניות להישרדות המיידית.
הכלי המרכזי שמפעילה מערכת העצבים הסימפתטית למטרה זאת היא מערכת האדרנל, בלוטות הממוקמות על הכליות, שדרך שחרור הורמונים שונים (קורטיקואידים) מביאות לאֶשֶׁד של שינויים קיצוניים בגוף; שינויים בזרימת הדם לטובת שרירי השלד בעבור השגת כוח ותגובה מהירה, הפסקת פעילויות העיכול, התחזוקה התאית והחיסונית, העלאת הדופק, לחץ הדם ורמת הסוכר בדם, כיווץ של כלי הדם בעור למניעת דימום, הרפיה של שרירי הנשימה, הפרשת אדרנלין, הרחבת אישונים ועוד. לאדרנלין גם השפעות מנטליות וקוגניטיביות נרחבות. הוא פוגע בכושר הריכוז ומקשה על חשיבה צלולה ומעמיקה, וכן הוא מחדד את התפיסה החושית וגורם לאדם מודעות גבוהה יותר לתחושותיו הגופניות.
מנחת עין שמר
מנחת עין שמר הוא מנחת השוכן בשרון, דרומית למרכז לבריאות הנפש שער מנשה ולקיבוץ עין שמר. המנחת הוקם בתקופת המנדט הבריטי כבסיס טיסה צבאי.
בעשור השני של המאה ה-21, חלק מהמבנים של הבסיס הבריטי משמשים את בית החולים "שער מנשה". המנחת עצמו פועל לשימוש כלי טיס בלתי מאוישים של התעשייה האווירית בלבד, וכל שימוש אחר מחייב קבלת אישור מרשות התעופה האזרחית.
היסטוריה
לאחר המלחמה החלה התקופה השלישית של ההעפלה להעלאת פליטי השואה. שלטונות המנדט פעלו למנוע את הגעת ספינות המעפילים לחופי ארץ ישראל. לשם כך הופעלו סיורים אוויריים בעומק הים התיכון ומעל חופי ארץ ישראל. הסיורים האוויריים בוצעו על ידי שתי טייסות מפציצים מדגם לנקסטר שהוצבו בבסיס עין שמר (טייסת 37 וטייסת 38). טייסת 13 של מטוסי מוסקיטו הוצבה בבסיס לצורכי צילום אווירי. החל משנת 1946 נוספה טייסת לנקסטר שלישית וכן טייסת ספיטפייר (טייסת 32). בפברואר 1947 תקפו יהודים את שדה התעופה, אולם לא הצליחו לחדור אליו או לגרום לו נזק.
במרץ 1948 פרסם חיל האוויר הבריטי מכרז למכירת הבסיס והוא נקנה על ידי הסוכנות היהודית. בסוף אפריל 1948 תפס ארגון ההגנה את השדה. כוח של חטיבת אלכסנדרוני השתלט על השדה, והוא הופעל לעיתים כשדה תעופה חלופי, במקרים בהם ישראל העדיפה לחמוק מפיקוח משקיפי האו"ם. אולם בגלל קרבתו לגבול הירדני הוא סבל מהפגזות ולא ניתן היה להשתמש בו לצרכים מבצעיים. בספטמבר - נובמבר 1948 התנהלו בסמוך אליו קרבות עם הצבא העיראקי.
בשנת 1949 הוסב הבסיס למחנה עולים והוא שימש כאחד מארבעת מרכזי הקליטה לעולי תימן שהגיעו לארץ במסגרת מבצע על כנפי נשרים. מחנה העולים קלט כעשרת אלפים מעולי תימן ביניהם גם נכבדים ורבנים. במקום פעל גם בית דין פנימי של העדה. בנוסף קלט המחנה גם עולים מרומניה ומפולין. לאחר שרוב יושבי המחנה עברו למגורי קבע שימש חלק ממנו כבית מלאכה לייצור בדונים וצריפונים עבור המעברות השונות שהוקמו בישראל.
בשנת 2008 המליצה ועדה ציבורית בראשות הרצל בודינגר להעתיק את שדה התעופה הרצליה לשטח המנחת. הממשלה קיבלה את המלצות הוועדה וניסתה לקדם את העברת השדה בהכנת תכנון מפורט, אולם ראש המועצה האזורית מנשה, אילן שדה וראשי רשויות סמוכות התנגדו למהלך ופתחו במאבק ציבורי. בעקבות החלטת המועצה הארצית לתכנון ולבנייה באוקטובר 2009, לפיה ימשיך שדה התעופה בהרצליה לפעול חמש שנים נוספות, ירד הנושא מן הפרק. באוקטובר 2012 שוב הוצגה תוכנית לפיתוח שדה תעופה נוסף מלבד המנחת באזור עין שמר לקראת סגירתם המתוכננת של שדה התעופה הרצליה (ב-2016) ושדה דב בתל אביב (עד 2018) וכצפוי שוב עוררה ביקורת. תוכנית חלופית שהוצעה להעתקת חלק מפעילות התעופה לשדה התעופה בחיפה במקום למנחת עין שמר נדחתה אף היא. חלופה נוספת שנבחנת היא העתקת פעילות התעופה למנחת מגידו שישודרג לאחר שהתוכנית לפיתוחו כנמל תעופה בינלאומי נדחתה.
מש
מש או מאש ולעיתים שעועית מאש (שם מדעי: Vigna radiata) הוא סוג קטנית המשמש למאכל, ונפוץ בעיקר במזרח הרחוק. שמות נוספים שבהם משתמשים הם אפונה סינית או שעועית מונג.
שימושים
המש נפוץ מאוד בסין, שם הוא משמש בעיקר להכנת נבטים, המוכרים כ"נבטים סיניים". בהודו, פולי מש מקולפים משמשים להכנת דאל, תבשיל הודי מסורתי. המש משמש כחומר גלם בסוגי מאכלים רבים ושונים, בין השאר אפילו גלידות מש, הנפוצות בארצות המזרח הרחוק. בפיליפינים מכינים ממנו אפילו עוגות.
בריאות
לשעועית המש ערכים תזונתיים מצוינים, היא קלה לעיכול ומכילה סיבים תזונתיים, חלבונים, סידן, ברזל, אשלגן, זרחן וויטמיני B. עם ההנבטה נוספים ויטמין C וכמות ויטמיני ה-B עולה.
גידול
גידול טרופי (אף סוב-טרופי) גדל (בארץ ישראל) במהלך העונה החמה. זריעה באביב וגדילה בקיץ. יגדל בהצלחה בקרקע המכילה: חול, טין וחרסית.
זרעי המש נובטים היטב בחשיפה קצרה לאור ובשהיה בחושך רוב שעות היממה.
זרעי המש אינם נובטים בתנאי חומציות נמוכים 1-5 pH, אלה הם מעדיפים תנאי חומציות גבוהים pH 8.5-9.5, הם נובטים בתנאי גדילה עם מים.
איי פארו
איי פארו (בפארואזית: Føroyar, "איי הצאן", בדנית: Færøerne) הם קבוצת איים השוכנת בצפון האוקיינוס האטלנטי, בין סקוטלנד, נורווגיה ואיסלנד. האיים זכו למעמד של אזור אוטונומי בממלכת דנמרק בשנת 1948, ומלבד ענייני חוץ וביטחון, תושבי האיים (המכונים פארואזים) מנהלים את חייהם באופן עצמאי. איי פארו חברים במועצה הנורדית, ארגון בינלאומי אזורי של מדינות סקנדינביה.