cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אבראהים, סולטאן ג'והור
מלחמת העולם הראשונה והשנים שבין מלחמות העולם 1941-1914
כתוצאה מעלייה במחירי הגומי נוצר עודף תקציבי בשאר שנות ה-1910. קמפבל שימש כיועץ כללי עד מותו ביוני 1918. ביוני 1918-דצמבר 1920 התחלפו זה אחר זה 5 יועצים כלליים. בזמן שהשלטון הקולוניאלי הרפה בהחלטיותו בניהול הסולטנות, ניסה הסולטאן אברהים להרחיב שוב את השפעתו. בדצמבר 1920 התמנה ליועץ כללי הייס מריוט וארגן בהמשך חידש את המנהל הממלכתי. החל משנות ה-1920 שמר הסולטאן תפקיד של מונרך טקסי בלבד, האחראי לפתיחת טקסים שונים ברחבי מדינתו. הוא הביע את דעותיו על המנהל והכלכלה, כל פעם שהייתה לו הערה כלשהי, והשלטונות הבריטים לקחו אותן בחשבון. בשנת 1924 נחנכה בממלכה כביש ומסילת רכבת חדשה בין צפון סינגפור וג'והור בחרו. החל משנת 1928 כשהוא חלה בשיגדון ובבעיות לב, הירבה שוב אבראהים לשהות תקופות ארוכות בחו"ל. היעד העיקרי היה לונדון, בה נהג להתקבל במדרש המושבות כל אימת שהיו תלונות נגד המנהל הקולוניאלי. עקב תלונותיו המרובות, יחסיו עם על יועץ כללי היו מתוחים. יוצא מן הכלל היה ריצ'רד אולאף וינסטדט ששימש כיועץ כללי בשנים 1933-1931. אותו הסולטאן הוקיר וביקש ממנו להישאר בתפקיד עד שנת 1935.מושל מושבות המיצרים (1934-1930), סר ססיל קלמנטי, לעומת זאת עורר את זעמו כשהעיר כי הסולטאן עצמאי מדי בניהול ענייני הממלכה והציע שיפנה אליו כמו אל מין נציב עליון. כתוצאה מכך החרים אבראהים את ועידת דורבר בפברואר 1934.
בשנות ה-1920 עלתה המודעות הלאומית המלזית בג'והור במיוחד אחרי שאון ג'אפאר, אציל מלזי, שהסולטאן התייחס אליו כמו אל בן מאומץ, עסק בעיתונאות וכתב מאמרים המוקדשים לאינטרסים של העם המלזי. אחרי שפרסם כמה ממאמרים בקורתיים כלפי מדיניות הסולטאן, הופיעו מתחים ביחסיהם. בעקבות מאמר שפרסם און ג'אפאר בעיתון "סאנדי מירור" בסינגפור, שבו מתח ביקורת על התנאים הגרועים של חיי החיילים הג'והורים ועל היחס הרע כלפי הילידים במסולטנות - ה-Orang Asli, גרש הסולטאן את העיתונאי ממדינתו. און הפך בהמשך לפופולרי מאוד אחרי פרסום של מאמרים נוספים אל הבעיות של המלזים ובשנת 1936 הזמן אותו הסולטאן לשוב לג'והור. בסביבות שנות ה-1930 לקח הסולטן לחסותו את מחלקת תעשיית העצים ועודד את המשרד האחראי על תעזיה זו להקצות חלק מהיערות לשמורות טבע, נוכח צמצום מאגרי העצים במדינה. עד 1934 שמורות הטבע כיסו 15% מאדמות הממלכה, במיוחד באזורים הצפוניים שלה.
ביחסי הסולטאן עם יורשו של קלמנטי, סר תומאס שנטון, נעשו עכורים אחרי שניסה תומאס ליצור איחוד מלזי מרכזי ולהביא את ג'והור ומדינות מלזיות הלא-פסדריות תחת הנהגה ישירה של מושל מיושבות המיצרים. ב-1939 כשפרצה מלחמת העולם השנייה הנהיג תומאד תוכנית מיסוי כלל-מלזי כדי לעזור במימון מאמץ המלחמה הבריטי. הסולטאן אברהים דחה את התוכנית ובמהלך מסעו לאירופה ב-1939, העניק למלך ג'ורג' השישי מתנת יומולדת בשווי 250,000 לירות שטרלינג במזומן.
בשנים 1934–1940 נקשר שמו של הסולטאן לזה של רקדנית הקברט לידיה ססיליה היל. בשנת 1940 היא נפטרה והובאה לקבורה באדינגטון, קנט. בנובמבר 1940 התחתן בפעם הרביעית בלונדון עם מרצלה מנדל, יהודיה, שהתאסלמה לצורך הנישואין וזכתה לשם פאוזיה בנתי עבדאללה.
הכיבוש היפני 1945-1942
עוד משנות ה-1920 התיידד הסולטאן עם טוקוגאווה יושיצ'יקה, צאצא למשפחת השוגונים היפנים טוקוגאווה ששלטה ביפן מן המאה ה-16 ועד למאה ה-19. כשפלשה יפן למלאיה, טוקוגאווה ליווה את צבאו של הגנרל יאמאשיטה טומויוקי ובהגיעו לג'והור באחרו בסוף ינואר 1942 התקבל בחום על ידי סולטאן אבראהים. יאמאשיטה וקציניו השתכנו בארמון הסולטאן, אסטאנה בוקיט סרנה, ובבניין מזכרות הממלכה, "בית סולטאן אברהים" ותכננו משם את הפלישה לסינגפור.
בפברואר 1942 הקימו היפנים ממשל צבאי של מלאיה. טוקוגאווה כיהן בו כיועץ מדיני, לפי המלצת הסולטאן. לאורך שנות הכיבוש היפני, היחסים בין הממשל הצבאי לסולטאן היו חמים בתחילה וטוקוגאווה ערך תוכנית לאיחוד הסולטאנויות המלזיות, כולל סולטנות פטאני, כשסולטאן אברהים יעמוד בראש האיחוד. עם זאת, אחרי 1943 היפנים נתקלו בקשיים כלכליים ובתבוסות צבאיות במערכת האוקיינוס השקט, עזבו תוכניות אלה והתמקדו בסוגיית החקלאות המקומית. הם המשיכו בסידור הבריטי של מינוי יועצים ממלכתיים בג'והור, והסולטאן התפנה לחיי הפנאי.
זמן קצר לפני שיפן נכנעה, גורש אבראהים מארמונו באיסטנה בוקיט סרנה ואולץ לעבור לגור בארמון יורש העצר, "איסטאנה פסיר פלאנגי".
איחוד מאליה. המאבק הלאומי המלזי
ימים ספורים לאחר חזרת הבריטים ב-5 בספטמבר 1945 לסינגפור, התחיל המינהל הצבאי הבריטי לעבוד שוב על תוכנית שקדמה למלחמה לשליטה מרכזית במדינות המלזיות. קצין משפטן ששירת בעבר בשרות האזרחי המלזי, ה.ס. וילאן, קיבל משימה לראיין את השליטים המלזים. ב-8 בספטמבר הוא התקבל אצל סולטאן אברהים שהתגורר אז באסטאנה פסיר פלאנגי יחד עם אשתו ממוצא יהודי-רומני. הוא התלונן על תסכוליו בעת הכיבוש היפני והציע את שרותיו למנהל הצבאי הבריטי. הסולטאן ביקש מווילאן את הרשות להציב את דגל בריטניה על מכוניתו בטקס הכניעה שתוכנן ל-12 בספטמבר ובקשתו אושרה. אחרי סיום הראיונות דו"חותיו של וילאן נמסרו למנהל הצבאי. סר הרולד מקמייקל, נציב עליון לשעבר של ארץ ישראל, הוסמך לתחום על הסכמים רשמיים עם שליטים המלזים בנוגע להקמת איחוד מלאיה. באוקטובר קיבל אברהים את ביקורו של מקמקייל. הוא הסכים מיד להצעת התוכנית, מפני שהשתוקק מאוד לבקר שוב באנגליה בסוף אותה השנה. שליטים מלזים רבים הביעו הסתייגויות עזות לתוכנית, מחשש כי יאבדו את סמכויותיהם וכי מדינותיהם היו עלולות ליפול לתחום ההשפעה הפוליטית של תאילנד. ההסכמים ידועים כ"הסכם מקמייקל" ציינו שלבריטניה נותרה סמכות מנהלית מלאה במדינות המלזיות פרט לתחומים הקשורים למנהגים ולדת. בקרב המלזים קמו מחאות חזקות נגד ההסכמים אשר היוו עקיפה של הסמכויות המוסריות והרוחניות של השליטים, שהיו חשובות ביותר בעיני העם. עלו גם המתחים בין המלזים למיעוט הסיני והציפייה להתאזרחות של תושבים הלא-מלזים נחשבה לבלתי מתקבלת על דעת המלזים. בג'והור היו הפוליטיקאים המקומיים מאוד מתוסכלים מהחלטת הסולטאן לחתום על ההסכמים עם מקמייקל וטענו שהסולטאן הפר את החוקה, שאסרה במפורש על כל השתלטות של מעצמה זרה על ניהול המדינה. בתחילת פברואר 1946 כמה מתנגדים פוליטיים בראשות אוואנג בן חסן ארגנו אספה נגד החלטת הסולטאן והזמינו גם את און בן ג'אפאר, ששימש אז כראש מחוז בבאטו פאהאט להצטרף. האספה התקיימה ב-1 בפברואר 1946 במסגד הממלכתי סולטאן אבו בכר. המפגינים דקלמו סיסמאות לאומניות וקראו להדחת הסולטאן אברהים אשר נטען כי בחתימת ההסכמים הוא בגד באומה המלזית. הסולטאן קיבל את הידיעות על האספה ב-22 בפברואר בזמן ששהה בGrosvenor House בלונדון. הוא ניגש למשרד המושבות והצהיר שהוא נסוג מתמיכתו בתוכנית. אבל מחווה זאת לא הרגיעה את המתנגדים ואון המשיך לארגן עוד הפגנות גם במדינות המלזיות האחרות כדי למחות נגד הקמת האיחוד המלזי. הם הקימו במאי 1946 את "הארגון הלאומי המאוחד של המלזים" UMNO.
בתחילת ספטמבר 1947 חזר הסולטאן לג'והור והשתתף באסטאנה בסאר במפגש הכללי השני של "הארגון הלאומי המאוחד של המלזים" שבראשו עמד הפוליטיקאי הצעיר חוסיין און, בנו של ג'אפאר און. אף על פי שהרבה מהפוליטיקאים הנוכחים עדיין ביקרו את הסולטאן, קיבלו אותו בברכה. אחרי שבינואר 1946 הקימו הבריטים את הפדרציה של מלאיה ששמרה את סמכויות השליטים, הבקורות נגד הסולטאן שככו. זמן קצר לפני שעזב לביקור חוזר לאנגליה, הסולטאן העניק תרומה של 5,000 דולר לארגון UMNO מתוך תקווה לשפר את יחסיו איתו ועם און עצמו, אותו מינה לראש ממשלת ג'והור.
מלזיה בדרך לעצמאות 1957-1948
הקמת הפדרציה של מלאיה לא התקבלה באושר על ידי המיעוטים ובראשם הסינים, מפני שתנאי התאזרחותם הורעו. בשנת 1949 הוקם איגוד הסינים המלזים MCA בראשותו של איש העסקים טאן צ'נג לוק, שהעלה תכופות טענות לגבי המגבלות בתחום ההתאזרחות שליוו את הקמת הפדרציה המלזית. כתוצאה מכך עלו המתחים בין המלזים לסינים ואון שמר מרחק מטאן. טאן נתקל בקשיים בלהתקבל אצל הסולטן, שלא היה רגיל למגעים עם אנשי עסקים סינים. אבראהים הרגיש למורת רוחו כי און מזניח את ענייני המדינה לטובת מחויבותו למפלגת UMNO. בתחילת שנת 1950 הסולטן אמר זאת בפניו, ובמאי 1950 העדיף און להתפטר מהתפקיד של "מנטרי בסאר". הסולטן חש יותר ויותר מתוסכל מרעיון השתלבות מדינתו ג'והור בפדרציה של מלאיה, במיוחד כשהפדרציה העצמאית המתוכננת אחרי השחרור מההתערבות הבריטית תהיה כפופה למהיגותו של טונקו עבדול רחמן. במכתב לעיתון The Straits Times בשנת 1953, תחת הכותרת "Straits Settlement Forever" (הסכם המיצרים לעולמים), הביע הסולטן ספקנות לגבי עתידה של ג'והור כחלק ממלאיה עצמאית, ותמיכה בהמשך שיטת ה"ייעוץ" הבריטי בג'והור. קריאותיו ליציאת ממלכתו מן הפדרציה נתנו השראה לתנועה פלגנית Persatuan Kebangsaan Melayu Johor (PKMJ) והראשה אונגקו עבדוללה בן עומר, קרוב משפחה של הסולטן, ששימש כיועץ ממלכתי. בעת אספה באמצע דצמבר 1955, הביע הסולטן תמיכה פומבית ב-PKMJ ובהתחלת שנת 1956 קיבלה מפלגה זו תמיכה אזרחית רחבה. מפלגת UMNO הגיבה בעוצמה לנסיבות הקמת PKMJ וקראה למועצה הפועלת של מדינת ג'והור לפקח על נאומיהם הפוליטיים העתידיים של הסולטאן ושל בני משפחתו.UMNO אימצה קו עוין מאוד כלפי מפלגת PKMJ וניסתה באופן פעיל לדכא את פעילותה ולהבאיש את ריחה. תוך זמן קצר יחסית PKMJ איבדה את רוב חבריה לטובת UMNO ובאמצע 1957 אונגקו עבדלה נשאר עם מפלגה של עשרה חברים. בינתיים במרץ 1957 בוועידת השליטים הצהיר טונקו עבדול רחמן כי בכוונתו להציע את בחירתו של סולטאן אברהים כנשיא -יאנג די-פרטואן אגונג - ראשון של מלזיה המאוחדת, אולם אברהים דחה את ההצעה מסיבות גיל ורצונו לפרוש בקרוב.
כעבור 4 חודשים ביולי 1957 פנה אונקו עבדלה פנייה אחרונה לסולטאן אברהים עם בקשה שלא יחתום על חוקת הפדרציה המלזית. הסולטאן, שהתגורר כבר בלונדון, הודיע לאונגקו עבדוללה, כי הסמיך את היורש העצר, טונקו אסמעיל (לימים הסולטאן אסמעיל) להכריע בסוגיה. טונקו אסמעיל לא נענה לבקשה של אונגקו עבדלה ובמפגש השליטים חתם על החוקה החדשה. כתוצאה מכך אונגקו עבדוללה פירק מה שנשאר ממפלגתו ימים אחדים לפני הכרזת העצמאות של מלזיה.
ימיו האחרונים
אברהים בילה את השנתיים האחרונות בחייו בדירתו ב"גרוסוונר האוס" בלונדון. נהג להביט בטלוויזיה, לבקר בהצגות תיאטרון ונהנה מחברת אשתו השישית, מרצלה מנדל, ושל בתו, טונקו מרים. הוא נפטר ב-8 במאי 1959 בדירתו, כשאשתו עמדה לצד מיטתו בשעותיו האחרונות.
בנו, טונקו אסמעיל, התמנה במקומו לסולטאן ג'והור. גופת הסולטאן הובלה על אונייה לג'והור בחרו שהגיעה לשם בחודש שלאחר מכן. הוא זכה ללוויה ממלכתית וגופתו הונחה ב־4–6 ביוני באסטאנה בסאר. ביום מותו היה הסולטאן ששלט למשך התקופה הארוכה ביותר בג'והור: 64 שנה.
יחסי חוץ
סולטאן אברהים בילה את מרבית זמנו באנגליה, תוך כדי מדע תכוף עם משרד המושבות הבריטי בלונדון. יחסיו עם אנגליה עברו עליות וירידות בסוגיות מדיניות ואישיות כאחד, על רקע טיב יחסיו עם הדמויות המובילות במשרד המושבות. החל מאמצע שנות ה-1930 יצר קשק ידידותי אישי עם מלך בריטניה, ותרם תרומה בשווי 500,000 ₤ במזומן ליובל הכסף של ג'ורג' החמישי, סכום ששימש במידה רבה לבניית בסיס הצי סמבוואנג בסינגפור. כעבור שלוש שנים ביקר אברהים בגרמניה, בה פגש את אדולף היטלר, ובכניסתו לצרפת אחר כך נעצר לזמן קצר על ישי משטרת צרפת שחשדה כי הוא מרגל. אברהים הפך למכר קרוב של טוקוגאווה יושיצ'יקה מאז שהאחרון ביקר בג'והור בשנת 1921. קשר התחזק על רקע היותו של טוקוגאווה דובר מלזית שוטפת ותשוקתם המשותפת לציד טיגריסים. ידידות זאת גרמה לאנשי עסקים יפנים להשקיע במטעי הגומי של ג'והור הלך משנות ה-1920. אברהים ביקר ביפן בשנת 1934 להזמנתו של טוקוגאווה.
נכסיו
בעת שלטונו נחשב הסולטאן אברהים לאחד העשירים המופלגים של התבל. היה לו שם של פלייבוי, שנהג בין היתר לשנות צבע סוסי המרוצים שלו כדי להציגם כלא ידועים ולשפר א סיכוייו בהרוויח, ונודע כפוקד תכופות את רובע החלומות האדומים של וינה. היה נדיב בתרומותיו. תרם טיגריסים ממאלאיה לגן החיות של אדינבורו וכאמור העניק סכום גדול לחגיגות היובל של ג'ורג' החמישי. היה אנגלופיל ושהה חלק גדול מחייו רחוק ממולדתו ומדינתו, תוך העדפה לחיי תענוגות באירופה. את בניו שלח להתחנך בבריטניה. לסולטאנה הלן אברהים העניק אוסף תכשיטים יוצא דופן - בין השארף אזמרגד לרגל יום הולדתה ויהלום לרגל יובל חתונתם, אפילו אחרי שהתגרש ממנה. האוסף התכשיטים שלה הפך לאחד המפוארים בעולם.
משפחתו
סולטאן אברהים היה בנו היחיד של צ'ה ואן אבו בכר, "טמנגונג" של ג'והור, מאשתו ממוצא דני ססיליה קתרינה לאנגה (1939-1848), הידועה כצ'ה פואן בסאר זוביידה. סולטאן אברהים נשא לפחות ארבע נשים רשמיות שהפכו לסולטנות של ג'והור: אלו היו: של ג'והור (1894–1981) לסולטאן נולד עוד בן, טונקו אחמד (1963-1898) מקשרו לחסנה בנתי ג'אפר
מורשתו
נכדו סולטאן אסכנדר כינה אותו "מיל מסיהור" - ("הגדול"), אך כינוי זה לא תפס בדעת הקהל. דמותו נותרה שנויה במחלוקת, בגלל התנגדותו לעצמאות, התרחקותו הממושכת מהממלכה ומבני עמו, בזבזנותו ונאמנותו הכמעט מוחלטת לבריטים.
השם והתואר
הוד מלכותו פאדוקה סרי סולטאן סיר אבראהים אל-משהור אבני אל-מרהום סולטאן סיר אבו בכּר אל-חליל.
Les premières années
Les premières années (באנגלית: The Early Years, ובעברית: השנים הראשונות) הוא אלבום האוסף הרביעי של הזמרת הקנדית סלין דיון. אלבום האוסף יצא לאור ב-10 בינואר 1994, על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק.
עם יציאתו נכנס אלבום האוסף אל המקום ה-12 במצעד האלבומים של ולוניה.
רקע והפקה
אלבום האוסף הופק על ידי דידייה ברבליביאן, אורס פיטר קלר, אדי מרנאיי, רומנו מוסומארה, רודי פסקל ואטילה סרפטוג. אלבום האוסף קיבל את מעמד הזהב בצרפת על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הצרפתי, על מכירות של למעלה מ-100,000 עותקים במדינה.
בנוסף לכך, הצליח אלבום האוסף להיכנס לשני מצעדי סוף שנה של ולוניה.
קדם-מידה
בתורת המידה, קדם-מידה (באנגלית: Pre-measure) היא פונקציה שהיא "כמעט" פונקציית מידה, במובן זה שמשפחת הקבוצות שהיא מודדת אינה מהווה סיגמא-אלגברה.
חשיבותה של קדם-מידה היא שכאשר היא מוגדרת על משפחת קבוצות המקיימת תכונות מסוימות, אז היא יכולה להתרחב לכדי פונקציית מידה על סיגמא-אלגברה הנוצרת על ידי משפחת הקבוצות הזו, לעיתים אף באופן יחיד. תכונה חשובה זו מכונה משפט ההרחבה, שלו שתי גרסאות: גרסת קרתאודורי עבור קדם-מידה המוגדרת על חוג למחצה של קבוצות, וגרסת האן-קולמוגורוב עבור קדם-מידה המוגדרת על אלגברה של קבוצות.
שיטה זו של בניית מידה על ידי בניית קדם-מידה היא חשובה ויסודית בתורת המידה, וכך למשל יש לה תפקיד מרכזי בבניית מידת לבג על המספרים הממשיים.
הגדרה
תהי X קבוצה, ותהי \mathcal{S} אלגברה של קבוצות או חוג למחצה של קבוצות מעל X.
פונקציה נקראת קדם מידה, אם היא מקיימת את שתי התכונות הבאות:
הסיבה לסימון \mu_0 היא כי קדם-מידה מיועדת להפוך למידה, כפי שמראה משפט ההרחבה, אותה מסמנים בדרך כלל \mu.
משפט ההרחבה
נסמן ב- את הסיגמא-אלגברה הנוצרת על ידי אלגברה של קבוצות או חוג למחצה של קבוצות \mathcal{S}. לכל קדם-מידה, קיימת מידה המרחיבה את \mu_0. כלומר, לכל מתקיים.
כמו כן, במצב בו \mu_0 היא סיגמא-סופית, אז \mu יחידה. במצב זה, כמובן גם \mu היא סיגמא-סופית.
ניתן להבחין כי אין כל הבדל בין אם קדם המידה מוגדרת על חוג למחצה של קבוצות או על חוג של קבוצות הנוצר על-ידה, שכן חוג של קבוצות הנוצר על ידי חוג למחצה של קבוצות הוא בדיוק אוסף כל האיחודים הסופיים של קבוצות זרות בזוגות מהחוג למחצה. לכן מאדיטיביות של קדם-מידה, היא מתרחבת באופן יחיד לכדי קדם-מידה על החוג הנוצר.
הגרסה של משפט ההרחבה עבור חוג למחצה של קבוצות נקראת משפט ההרחבה של קרתאודורי על-שם המתמטיקאי היווני-גרמני קונסטנטין קרתיאודורי. הגרסה של משפט ההרחבה עבור אלגברה של קבוצות נקראת משפט ההרחבה של האן-קולמוגורוב, על-שמם של המתמטיקאי האוסטרי האנס האן והמתמטיקאי הרוסי אנדריי קולמוגורוב.
אי היחידות של ההרחבה
כאמור במשפט, היחידות מובטחת רק כאשר המרחב הוא סיגמא-סופי ביחס לקדם המידה הנתונה. כאשר דרישה זו לא מתקיימת, אפילו אם המרחב כן סיגמא-סופי ביחס למידה המרחיבה, היחידות אינה מובטחת. להלן דוגמה לכך.
נתבונן במרחב, ותהי \mathcal{S} האלגברה של קבוצות הנוצרת על ידי הקטעים החצי-פתוחים במרחב, מהצורה.
נתבונן בקדם-מידה טריוויאלית על \mathcal{S} המקיימת לכל קטע. כמו כן נגדיר על הסיגמא-אלגברה מידה  ועוד מידה, כאשר  הוא הגודל של הקבוצה A, והוא \infty בכל מצב בו הקבוצה אינה סופית.
אלו שתי מידות שמקבלות ערכים שונים על כל קבוצה סופית של (יש קבוצות סופיות בסיגמא-אלגברה זו), וכמו כן ברור ששתיהן מרחיבות את הקדם-מידה \mu_0, שכן כל קטע  במרחב מכיל אינסוף איברים, ולכן.
בניית מידת לבג
היישום החשוב ביותר של משפט ההרחבה הוא בבניית מידת לבג על המספרים הממשיים. בבנייה זו מתחילים מהחוג למחצה או האלגברה הנוצרים על ידי, כאשר b יכול להיות גם אינסופי, ומגדירים עליו קדם-מידה להיות הנפח, כלומר. כאשר מדובר בקטע אינסופי, ערכה של הקדם-מידה יהיה \infty. ממשפט ההרחבה נובע שקיימת מידה על המרחיבה את \mu_0. מידה זו מכונה "מידת בורל".
מידת לבג עצמה מתקבלת על ידי עוד הרחבה של מידת בורל, המוגדרת על סיגמא-אלגברה גדולה יותר המכילה את.
כפי שנובע מהחלק הנוסף של משפט ההרחבה, היות שהמספרים הממשיים מהווים מרחב מדיד סיגמא-סופי ביחס לקדם-מידת הנפח, הרי שמידת לבג היא המידה היחידה על סיגמא-אלגברת בורל, שמקיימת את התכונה האינטואיטיבית שמידתו של כל קטע היא האורך שלו, b-a.
שמירה בבעלים
שמירה בבעלים (נקרא גם "בעליו עמו") הוא אחד מדיני שומרים, לפיו ישנו פטור מתשלומים כאשר בעל החפץ עבד עבור השומר בזמן שהשומר קיבל לשמור את החפץ. הפטור הוא רק כשהנזק לא נעשה על ידי השומר עצמו.
הלכות אלו מבוארות בהרחבה בתלמוד בפרק "השואל" שבמסכת בבא מציעא.
מקור
דין 'שמירה בבעלים' נאמר בתורה לגבי שואל:
בתלמוד למדו שדין זה תקף אף בכל ארבעת השומרים, מכוח היקש לשואל.
לפי דעתו היחידה של, לא נאמר פטור "בעליו עמו", אלא אם כן בעליו של החפץ היה עסוק באותה מלאכה עצמה שלשמה הושאל החפץ, ואף זאת רק אם היה עסוק במלאכתו של השואל משעת ההשאלה עד השעה שאירע האונס בחפץ. דעה זו נדחתה בתלמוד, מכוח משניות וברייתות.
טעם הדין
פרשני המקרא מסבירים הלכה זו בכך, שכאשר המשאיל היה עם השואל בשעת ההשאלה, השואל אינו מקבל על עצמו את חיוב השמירה באופן מלא, שכן גם בעליו של החפץ משתתף בשמירתו.
בתלמוד מוסבר כי מדובר בכך שבעליו של החפץ היה עם השואל במלאכתו, בכך שהוא עסק במלאכתו של השואל, אך נוכחות רגילה, שקיימת בעצם בכל השאלה כמעט, אינה פוטרת את השואל מתשלומין.
בלדה לנאיבית
בלדה לנאיבית הוא פזמון עברי משנת 1979 שנכתב על ידי יהונתן גפן, הולחן על ידי יצחק קלפטר ובוצע על ידי יעל לוי.
רקע
"בלדה לנאיבית" זכה לביצוע מחודש במסגרת פרויקט "עבודה עברית" בשנת 2008, על ידי אורן לוטנברג.
תוכן השיר
השיר עוסק באהבת נעורים שהתרסקה עם חיי הנישואין. מתוארת בו בחורה שחוותה אהבת נעורים לבחור, וכשבגרה, נקלעה אהבתם לקשיים. בן-זוגה נוהג לשוטט בלילות מחוץ לבית והתמכר גם לטיפה המרה. הבחורה מצידה לא איבדה מאהבתה אליו ומייחלת לשובו כשהוא עוזב את הבית. לדברי יעל לוי, השיר לא נכתב על בחורה מסוימת: "זה אף פעם לא פרטים ביוגרפיים אחד לאחד. זה תמיד המקום הזה מעבר. אין לי מושג למה המשורר התכוון כשהוא כתב ואני לא נכנסת לזה אף פעם".
חוק הגנת השכר
חוק הגנת השכר, התשי"ח-1958, חוקק בשנת 1958 במטרה להסדיר את תשלום השכר לעובדים שכירים במשק. הסוגיות בהן עוסק החוק הן סוגיות בסיסיות כגון אופן התשלום, מועדי תשלום והלנת שכר, ניכויים, עיקולים, מועד לתשלום פיצויים, מועד לתשלום קצבה ועוד.
חוק הגנת השכר הוא חוק מגן ונחשב בעת חקיקתו לחוק מתקדם ביחס לקיים בעולם באותה תקופה. כיתר חוקי המגן זהו חוק קוגנטי - העובד אינו יכול לוותר על הזכויות המגיעות לו לפי החוק.
חוק זה עולה בקנה אחד עם הגישה החד משמעית של המשפט העברי שאוסר על הלנת שכר ומשווה את האיסור הזה לדיני נפשות "ביומו תתן שכרו, כי עני הוא ואליו הוא נושא נפשו".
היסטוריה חקיקתית
שוק העבודה בישראל באותה תקופה היה צעיר לא מוסדר, אנשים התפרנסו בדוחק והיצע העבודות היה מצומצם. המעסיקים היו מודעים היטב לביקוש הגובר לעבודה, בין היתר בעקבות גלי העלייה לארץ, וניצלו לעיתים לרעה את ההזדמנות שנפלה בחלקם - שכר העבודה נקבע באופן שרירותי, העובדים הועסקו שעות רבות מדי יום ולא תוגמלו על שעות נוספות ועבודה בחגים ובשבתות. הלנת שכר נחשבה לתופעה שגרתית ולא חריגה. העובדים שלרוב לא היו מאורגנים ומיוצגים לא התלוננו, ולא השביתו את מקום העבודה במטרה לשפר את תנאי העסקתם. העובדים לא היו מודעים לזכויות שלהם ולא פנו לערכאות משפטיות כדי לתבוע את מימוש זכותם הבסיסית.
אולם, המחוקקים לא צפו פני עתיד והחוקים לא סגרו את כל הפינות. חוק הגנת השכר בנוסחו דאז הותיר פרצות רבות שנוצלו לרעה על ידי המעסיקים. גם בתי הדין לעבודה נדרשו לפסוק לפי החוקים החסרים ולקבוע פרשנויות והלכות פסוקות שהובילו את המחוקק לבצע תיקונים בחקיקה, וזאת על מנת להגן על העובדים מפני המעסיקים.
על רקע זה קבע בית הדין הארצי לעבודה בערעור שהובא בפניו בשנת 1972 (לב/32/3 ארצי, מרלן פרוימוביץ' נ דן בר אדון): "בית-הדין רואה חובה להפנות את תשומת הלב של הגורמים האחראיים לביצוע "חוקי מגן" שבמשפט העבודה, למצב העגום הקיים בתחום יישומם וקיומם של חוקים אלה. בחוקים אלה ניתן ביטוי למדיניות סוציאלית מעבר לאינטרס של הפרט הנוגע בדבר, והם כוללים הוראות המחייבות סדרי רישום, תיעוד ופיקוח. קיום הוראות אלה חיוני לצורך בירור תביעות משפטיות הקשורות בחוקים אלה. כמו כן יתרום הדבר למניעת התדיינות מיותרת ויביא לפישוט ההליכים המשפטיים".
תיקון 24 לחוק הגנת השכר
המחוקק נענה לרוח הפסיקות המנשבות מכיוון בתי הדין לעבודה וערך מספר תיקוני חקיקה והתקין תקנות תחת חוק הגנת השכר, מרבית התיקונים היו מינוריים וטכניים בעיקרם. התיקון המהותי והמהפכני ביותר היה בשנת 2008 בסעיף 24 לחוק הגנת השכר.
התיקון קבע את הנתונים שיש לפרט בתלוש המשכורת וקובע את האחריות הפלילית והאזרחית של מעסיקים שיפרו את הוראות החוק. הגדלת השקיפות של העובד לסעיפים השונים המרכיבים את משכורתו, אפשרה לחזק את מעמד השכירים במשק.
אחד הנתונים שיש להציג בתלוש הוא מספר שעות העבודה וימי העבודה שעבד העובד בחודש התשלום, ותקן השעות והימים בחודש זה. עיקר הפסיקות לאחר התיקון בסעיף 24 לחוק טיפלו במעסיקים שלא הרימו את נטל ההוכחה המחייב אותם להמציא את רישום השעות העבודה בפועל של העובד שתבע אותם על אי תשלום מלוא השעות או חלקן.
תור הכסף של הקומיקס
תור הכסף של הקומיקס (באנגלית: Silver Age of Comic Books) מתייחס לפרק זמן היסטורי בשוק הקומיקס האמריקאי שנמשך מאמצע שנות ה-50 ועד לסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, שבו חוברות הקומיקס זכו להתפתחות והצלחה מסחרית. בתקופה זו הוצגו גרסאות מחודשות לרבים מגיבורי-העל, ביניהם הפלאש בארי אלן, הגרין לנטרן האל ג'ורדן; כן הוצגו דמויות כגון הצייד ממאדים, ספיידרמן, הענק הירוק; ובנוסף הופיעו קבוצות גיבורי-על כגון ליגת הצדק, לגיון גיבורי-העל, האוונג'רס, ארבעת המופלאים ואקס-מן. תקופה זו היא המשכה של תור הזהב של הקומיקס, ולאחריה הגיעו תור הארד של הקומיקס והעידן המודרני של הקומיקס.
הפופולריות והיקף המכירות של חוברות קומיקס העוסקות בגיבורי-על דעכו בעקבות מלחמת העולם השנייה, ובשוק שלטו חוברות קומיקס העוסקות באימה, פשע ורומנטיקה. מחלוקות התעוררו בעקבות הקשר לכאורה שבין חוברות קומיקס לעבריינות נוער, תוך התמקדות בחוברות אימה ופשע. בשנת 1954, יישמו חברות הוצאה לאור את קוד האתיקה של הקומיקס כדי לווסת את התוכן המוצג בחוברות הקומיקס. עם הצגת שינויים אלו, המפרסמים החלו להציג מחדש סיפורים של גיבורי-על עם צאת החוברת Showcase #4 באוקטובר 1956 (הצגתו של בארי אלן, הפלאש מתור הכסף). כתגובה לדרישה גוברת והולכת לחוברות קומיקס, חברת DC קומיקס הוציאה חוברות נוספות כדוגמת ליגת הצדק, ואילו חברת מארוול קומיקס פרסמה את ארבעת המופלאים. האספנות אף היא החלה עם תור הכסף של הקומיקס, כאשר עותק של Amazing Fantasy #15 (הצגתו לראשונה של ספיידרמן באוגוסט 1962) נמכר בעבור 1.1 מיליון דולר בשנת 2011.
רקע
תור הזהב של הקומיקס נמשך מסוף שנות ה-30 ועד סוף שנות ה-40 של המאה ה-20. הייתה זו תקופת מלחמת העולם השנייה, שבה חוברות הקומיקס סיפקו בידור זול ונגיש לחיילים. מספר גיבורי-על נוצרו באותה תקופה, ביניהם סופרמן, באטמן, וונדר וומן, קפטן מארוול וקפטן אמריקה. בשנים שחלפו מאז היווצרותם, חוברות הקומיקס הואשמו בעלייה הולכת וגוברת של עבריינות נוער. כאשר עבריינים צעירים הודו בקריאת קומיקס, הדבר נתפס כגורם המעודד מקרי אלימות. מבקר ספרותי ידוע בתחום זה היה פרדריק ורתהם, מחבר הספר "פיתוי התמימים" (1954), אשר ניסה להעביר את האשמה מהוריהם של הילדים לחוברות הקומיקס שהם קוראים. התוצאה הישירה הייתה ירידה חדה במכירות תעשיית הקומיקס. כדי להתמודד עם הבעיה נוצר קוד האתיקה של הקומיקס, והוא יושם כדי למתן את האלימות בקומיקס. בכך הדבר ציין את תחילתו של עידן חדש.
DC קומיקס
תור הכסף החל עם הצגת הגרסה המודרנית של הפלאש בחוברת Showcase #4 מאוקטובר 1956 של חברת DC קומיקס. בתקופה זו, רק שלושה גיבורי-על - סופרמן, באטמן ווונדר וומן - עדיין פורסמו תחת סדרות משלהם. לדבריו של הכותב ויל ג'ייקובס, כותריו של סופרמן היו טובים בכמות המכירות אך לא באיכותם; כותרי באטמן הצליחו מעט יותר אך הרפתקאותיו לא נתפסו כבעלות אווירה מתאימה בהשוואה להרפתקאות מוקדמות יותר; וכותרי וונדר וומן לא הפכו לאידיאליסטים או מעניינים יותר כתוצאה מהחלפתם של הכותבים והמאיירים המקוריים. מאחורי המצאתו המחודשת של פלאש עמדו בין היתר העורך הראשי ג'וליוס שוורץ, הכותב גרדנר פוקס והמאייר קרמיין אינפנטינו. רוברט קניגר וג'ון ברום כתבו את סיפוריה הראשונים של הדמות.
עם הצלחתה של החוברת Showcase #4, מספר גיבורי-על נוספים הוחיו מחדש בגרסאות מחודשות, בהם גרין לנטרן, אטום, הוקמן וליגת הצדק, התשובה של תור הכסף לחברת הצדק של אמריקה מתור הזהב. רק שמות הדמויות נשארו דומים, בעוד תלבושותיהם, זהותם והסביבה בה הם חיים השתנו. בנוסף, צורף הסבר מדעי בדיוני למקור כוחותיהם, והיווה דפוס פעולה לסיפורים. שוורץ, חסיד מדע בדיוני, היה להשראה שמאחורי יצירתו המחודשת של גרין לנטרן: בעוד הגרין לנטרן מתור הזהב אלן סקוט ענד טבעת השואבת את כוחה מפנס קסום, הגרין לנטרן מתור הכסף האל ג'ורדן ענד טבעת השואבת את כוחה מסוללת כוח חייזרית שנוצרה בידי שומרי היקום. בנוסף, הוא היה חבר בחיל הפקחים הירוקים, כוח משטרתי בין-גלקטי.
באמצע שנות ה-60, חברת DC ביססה את מיקומן של דמויות תור הזהב שקדמו לתור הכסף ביקום בדיוני חלופי הנקרא ארץ-2. דמויות תור הכסף, לעומתן, התקיימו בארץ-1. עוד נקבע כי בין שני כדורי הארץ קיים שדה רטט אותו ניתן לחצות למקרה ודמויות משני היקומים יחברו יחדיו להרפתקאות משותפות.
למרות שהפלאש נחשב לגיבור-העל הראשון מתור הכסף, הצגתו לראשונה של הצייד ממאדים בחוברת Detective Comics #255 (נובמבר 1955) מקדימה את Showcase #4 בכשנה, ולפחות היסטוריון קומיקס אחד מחשיב את דמותו כגיבור-העל הראשון מתור הכסף. היו ניסיונות נוספים להחיות מחדש גיבורי-על לפני יצירתו מחדש של פלאש, והם כללו ביניהם את קפטן קומט בחוברת Strange Adventures #9 מיוני 1951; רוקט מן (1953); אמריקני לוחם (מאת יוצריו של קפטן אמריקה ג'ו סיימון וג'ק קירבי, 1954); פנטום ליידי (1954-1955); והחיפושית הכחולה (1955).
מארוול קומיקס
פרסומיה של חברת DC קומיקס משנת 1955 ועד 1960 עזרו במידה רבה לפאר את החייאתם מחדש של גיבורי-העל גם בחברת מארוול קומיקס, וזאת בעזרת סיפורים רבי דמיון ומתוחכמים ואפיוני דמויות מורכבים שלא נראו עד כה. בניגוד לתקופה קודמת, הדמויות מתור הכסף היו בעלות פגמים וחסרי ביטחון עצמי.
חברת DC עזרה למנף את הצלחתה עם הצגתה של ליגת הצדק בשנת 1960, קבוצה המורכבת מגיבורי-העל המוכרים והמפורסמים ביותר של החברה. שנה לאחר מכן, חברת מארוול יצרה את ארבעת המופלאים. בניצוחם של העורך והכותב סטן לי ומאיירים כדוגמת ג'ק קירבי וסטיב דיטקו, חברת מארוול החלה לצבור פופולריות עם כותרים בעלי חדשנות ויכולת סיפורית ששינו את תעשיית הקומיקס של אותם ימים. החוברת הראשונה של ארבעת המופלאים הציגה את גיבורי-העל במערומיהם - עם פגמים אנושיים וכשלים חברתיים, פחדים ושדים פנימיים, שהתקוטטו בינות עצמם על דאגות יומיומיות כמו שכר דירה. בניגוד לארכיטיפ הקפדני של גיבורי-העל באותה תקופה, דבר זה הוביל למהפכה של ממש. עם איוריהם הציוריים של אמנים כג'ק קירבי, סטיב דיטקו ודון הק, המשלימים את סגנון הכתיבה הפרוזאי של סטן לי, הסגנון החדש תפס עד מהרה פופולריות בקרב סטודנטים שחשו הזדהות עם הכאב ותחושת חוסר הכבוד של גיבורים כספיידרמן, אקס-מן והענק הירוק, במהלך תקופה של מרדנות חברתית ועלייתה של תרבות הנגד.
היסטוריון הקומיקס פיטר סנדרסון משווה את חברת DC של שנות ה-60 לאולפן הוליוודי גדול, ומציין שלאחר שהמציאה מחדש את ארכיטיפ גיבור-העל, חברת DC סבלה בחלקו האחרון של העשור מבצורת יצירתית. קהל הקומיקס לא היה עוד ילדים, וסנדרסון רואה במארוול של שנות ה-60 בתור מקבילתו של הגל הצרפתי החדש, המפתחת דרכי סיפורת חדשים שמשכו והצליחו לשמר קהל קוראים בשנות העשרה לחייהם ומבוגרים יותר, ובכך השפיעו על כותבים ומאיירים לעתיד.
הוצאות לאור אחרות
אחת מההוצאות לאור הגדולות של שנת 1956, הארווי קומיקס, ביטלה את ספרות האימה שלה לאחר ישומו של קוד הקומיקס, ושמה לעצמה מטרה למשוך קהל קוראים חדש. החברה התמקדה בעיקר בקהל יעד של ילדים ובנות עשרה, עם דמויות כגון ריצ'י ריץ', קספר הרוח הידידותית ודוט הקטנה. רבים מכותרי החברה הציגו דמויות אשר התריסו נגד ארכיטיפים ושלחו מסר קבלה לכל אותם אלה אשר היו שונים מהאחרים. למרות שדמויות החברה נתנו השראה למספר סרטי קולנוע נוסטלגיים, החברה לא זכתה לאותה פופולריות בשוק האספנים כמו DC קומיקס או מארוול.
חברות הוצאה לאור כגילברטון, דל קומיקס וגולד קי קומיקס השתמשו במוניטין שלהם כמפרסמים כדי להימנע מחתימה על קוד הקומיקס, ומצאו דרכים אחרות להמשיך ולפרסם קומיקס אימה. סדרת החוברות "קלאסיקס אילוסטרייטד" של גילברטון עיבדה מחדש יצירות ספרות קלאסיות כדוגמת פרנקנשטיין, דון קישוט ואוליבר טוויסט. "קלאסיקס אילוסטרייטד ג'וניור" הדפיסה מחדש גרסאות קומיקס לסיפורי ילדים כהקוסם מארץ עוץ, פעמונית ופינוקיו. חברת דל קומיקס פרסמה עיבודי קומיקס למדיום הטלוויזיוני כאזור הדימדומים, חתולים בצמרת וכן סרטי חברת וולט דיסני. גולד קי קומיקס, חברה שנוסדה בשנת 1962 בידי "ווסטרן הוצאה לאור", המשיכה במסורת עיבודי קומיקס לסדרות עם עיבודים לסדרות ההנפשה של האחים וורנר כמו באגס באני ורצועות קומיקס כמו ביטל ביילי. חברת שרלטון קומיקס הציגה את דמויותיהם של קפטן אטום, ג'ודומאסטר, השאלה ות'נדרבולט - דמויות אשר הוסיפו להתפתח כאשר החברה נקנתה בידי DC קומיקס בשנת 1983 בשל קשיים כלכליים.
עם הצלחתה של סדרת הטלוויזיה של באטמן בשנת 1966, מוציאים לאור שהתמחו במדיומים אחרים הוסיפו כותרים קאמפיים למותגים שלהם. זאת ועוד, כישרונות חדשים צצו והשתמשו בכישרונות יצירתיים מתור הזהב של הקומיקס.
קומיקס מחתרתי
לדבריו של ג'ון שטראוסבואו מעיתון הניו יורק טיימס, היסטוריונים של הקומיקס ה"מסורתי" מרגישים שלמרות שראוי לחקור את תור הזהב, האספקט היחיד הראוי בתור הכסף הוא התהוותו של הקומיקס המחתרתי - קומיקס בתפוצה מצומצמת יחסית אשר תוכנו הוא סאטירי ואשר נוגע בסוגיות חברתיות בוערות. קומיקס זה פורסם לרוב בשחור-לבן עם כריכה צבעונית והופץ בחנויות ספרים וחנויות לממכר טבק ואספנות. קומיקס מחתרתי היה מכוון למבוגרים ושיקף את תנועת תרבות הנגד של התקופה. הוא היה שונה מהקומיקס המקובל בכך שהוא מציג תוכן שנאסר לשימוש בידי קוד האתיקה של הקומיקס, בין היתר שימוש בסמים, מיניות ואלימות.
בשעה שרבים מאמני הקומיקס המקובל יצרו חומר מקורי משלהם במהלך תור הכסף של הקומיקס, כמו רבים אחרים מאז תחילתו של הקומיקס האמריקאי, עבודתם היא שונה וייחודית יותר מיצירותיהם של אמני הקומיקס המחתרתי כדוגמת גילברט שלטון ורוברט קראמב. זה האחרון היה קריקטוריסט בעל חיבה לפולקלור אמריקאי של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ולסאטירה נוקבת של התרבות העכשווית.
סופה של תקופה ואחריתה
היסטוריון הקומיקס ויל ג'ייקובס מעריך כי תור הכסף של הקומיקס הסתיים באפריל 1970 כאשר האדם אשר החל אותו - ג'וליוס שוורץ - העביר את מושכות הכתיבה והציור של חוברות גרין לנטרן לידי דניס אוניל וניל אדמס בתגובה להיקף מכירות נמוך. גם שטראוסבואו מקשר את סופו של תור הכסף בגרין לנטרן, ומציין כי בשנת 1960 הדמות משקפת את האופטימיזם הכל-יכול של התקופה. אולם, עד לשנת 1972, גרין לנטרן התעייף מעוולות העולם: "ימים אלה חלפו, חלפו לנצח. הימים בהם הייתי בטוח בעצמי. הייתי כל כך צעיר... כל כך בטוח שלא יכולתי לשגות! צעיר וחוצפן, זה היה הגרין לנטרן. ובכן, אני השתניתי. אני מבוגר יותר כעת. אולי גם חכם יותר... והרבה פחות שמח". שטראוסבואו חתם באומרו כי "תור הכסף הסתיים בקול ענות חלושה".
מלומד קומיקס בשם ארנולד ט. בלומברג תיארך את סופו של תור הכסף ביוני 1973, וזאת כאשר חברתו דאז של פיטר פארקר, גוון סטייסי, נהרגה בידי הגובלין הירוק בקשת הסיפור "הלילה בו גוון סטייסי מתה". הוא מציין כי עידן התמימות הסתיים בחטף עם שבירת המפרקת המבהילה והמחליאה שהביאה למותה של גוון סטייסי, סיום אשר הדהד ברחבי עולם הקומיקס. אולם, ההיסטוריון קרייג שאט מחה על קביעה זו, וציין כי "למרות שמותה של גוון סטייסי זעזע קוראים רבים והביא לסיום סימבולי (של עידן)... הרי שזה מאוחר מדי. יותר מדי כיוונים חדשים, במיוחד הטרנד החדש של ז'אנר חרבות וכשפים אותו החל קונאן הברברי ומפלצותיו".
לפי ההיסטוריון פיטר סנדרסון, "תנועת הנאו-כסף" שהחלה בשנת 1986 עם סיפורו של אלן מור, "סופרמן: מה קרה לאיש המחר?" הייתה למעשה רתיעה מתור הארד של הקומיקס וחזרה לעקרונות מתור הכסף. לדעתו של סנדרסון, כל דור קומיקס מורד בזה שלפניו, והתנועה הוקמה בתגובה לקשת הסיפור "המשבר בעולמות האינסופיים", שהייתה כשלעצמה התקפה על תור הכסף. יוצרי נאו-כסף יצרו קומיקסים אשר הכירו באספקטים היותר מתוחכמים של תור הכסף והטמיעו אותם בסיפוריהם.
מורשת
תור הכסף סימן את הירידה בחשיבותם של הקומיקסים בז'אנרים כגון אימה, רומנטיקה, הומור חיות ומערבונים. ז'אנרים אלה היו פופולריים יותר מהרפתקאות גיבורי-העל מסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 ועד לאמצע שנות ה-50. זאת ועוד, מעריצים של אותם ז'אנרים רואים בתור הכסף כאחראי להתדרדרות מאותה תקופה.
מרכיב חשוב בתקופה זו היה התפתחות אפיונם של גיבור-העל. ילדים קטנים ובנות נבחרו לשמש כקהל יעד של מספר מפרסמים, כמו הארווי קומיקס. גם קומיקס מחתרתי המיועד למבוגרים בלבד החל בתור הכסף. כמה מבקרים והיסטוריונים מציינים שאפיון אחד חשוב בתור הכסף היה זה שמדע בדיוני וחייזרים החליפו את הקסם ואת האלים. אחרים מציינים כי קסם היה אלמנט חשוב גם בדמויות מתור הזהב וגם מתור הכסף. בנוסף, כותבים ואמנים רבים של תור הזהב היו חובבי מדע בדיוני או כותבים מקצועיים של הז'אנר ששילבו אלמנטים מדע בדיוניים בסיפורי הקומיקס שלהם. מדע היה הסבר שכיח לסיפור מקורן של הדמויות מתור הכסף.
תור הכסף חפף במידה רבה עם עליית הפופ ארט, תנועה אמנותית שהשתמשה בכלים תרבותיים כמו פרסום ואריזה כמקור לאמנות התצוגה. רוי ליכטנשטיין, מציירי הפופ ארט הנודעים ביותר, בחר באופן ספציפי פאנלים מתוך חוברות קומיקס וצייר מחדש את התמונה. בכך, הוא אמנם שינה אותה, אך גם כלל מילים, בועות דיבור ונקודות צבע אשר חיקו את תהליך הצביעה שנעשה בחוברות הקומיקס המודפסות. תצוגה של אמנות רצועות קומיקס התקיימה בשנת 1967 במוזיאון לאמנות דקורטיבית אשר בארמון הלובר, ועד מהרה התפרסמו ספרים הדנים ברצינות על האמנות שבקומיקס ובטבעו של המדיום.
בינואר 1966 עלתה לשידור סדרת לייב אקשן של באטמן, והיא זכתה למדרוג גבוה. כמו הפופ ארט, הסדרה לקחה מאפיינים מחוברות הקומיקס והמציאה אותם מחדש בהקשרו של מדיום אחר. עבודת קריינות בכל פרק ופרק הטעימה את בועות הדיבור שבחוברות הקומיקס, בזמן שלקטעי קרב היו אפקטים קוליים כדוגמת "ביף", "באנג" ו"פאו", שנכתבו באותיות קומיקס עגולות על המסך. מחזור ההפצה מחוברות קומיקס כלליות לאספנות זיכיון באטמן הרקיע שחקים. אולם, עד לסוף שנות ה-60, השיגעון חלף. בשנת 1969, חוברות הקומיקס הנמכרות ביותר לא היו של גיבורי-העל, אלא של ההוצאה לאור ארצ'י קומיקס, העוסקות בהומור.
אמנים
מספר כותבים ואמנים חשובים תרמו בתחילת תור הכסף, ביניהם הכותבים סטן לי, גרדנר פוקס, ג'ון ברום ורוברט קניגר והאמנים קורט סוואן, ג'ק קירבי, גיל קיין, סטיב דיטקו, ג'ין קולן, קרמיין אינפנטינו, ג'ון בוסימה וג'ון רומיטה האב. עם סופו של תור הכסף, דור חדש של כישרונות צעירים נכנס לתחום, ביניהם הכותבים דניס אוניל, גארי פרידריך, רוי תומאס וארצ'י גודווין, והאמנים ניל אדמס, הרב טרימפ, ג'ים סטרנקו ובארי וינדזור-סמית.
ארלן שומר, מחברו של הספר "תור הכסף של אמנות חוברות הקומיקס", בחר בדמותו של פלאש שתחת איורו של קרמיין אינפנטינו כהתגלמותו של העיצוב השגור לאותה תקופה. שני אמנים ששינו בסוף שנות ה-60 את פני תעשיית הקומיקס באופן דרמטי היו ג'ים סטרנקו וניל אדמס, שנחשב לאחד מאנשי מלאכת האיור הטובים בדורו. שני האמנים הציגו לעיתים גישה קולנועית אשר שינתה את הפורמט הקונבנציונלי שהיה שכיח עד כה. אדמס ידוע בכך שהחזיר את באטמן למקורותיו האפלים לאחר הצלחתה של סדרת הטלוויזיה הקאמפית. סגנון הריאליזם שלו בתיאור אנטומי, הבעות פנים ותנועות מחווה שינה את סגנון הקומיקס בדרך שאותה רואה שטראוסבואו נשקפת ברומנים גרפיים של העידן המודרני.
עידו בנבג'י
עידו מרדכי בנבג'י (נולד ב-16 בפברואר 1992) הוא עיתונאי ישראלי ששימש ככתב הפוליטי של גלי צה"ל בין השנים 2018–2014. קודם לכן שימש ככתב לענייני השטחים וההתנחלויות.
ביוגרפיה
בנבג'י נולד וגדל בירושלים ליצחק, פרופ' לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב ולחגית פרופסור לפילוסופיה. הוא למד בתיכון הישראלי למדעים ולאמנויות. בנעוריו שימש חבר הנהגת נוער מרצ-יחד החדשה. התגייס בשנת 2011 לגלי צה"ל ושובץ ככתב במחלקת החדשות של התחנה. לאחר מכן שובץ ככתב לענייני שטחים והתנחלויות.
בפברואר 2015, במהלך הבחירות לכנסת העשרים, חשף לראשונה בגלי צה"ל כי תמונות המעידות על מצב לקוי של בית ראש הממשלה צולמו בשל המאבק בדו"ח מבקר המדינה שיצא באותו החודש.
במרץ 2018, החליט לעזוב את גלי צה"ל לטובת לימודים והוחלף במיכאל האוזר טוב.
הוא מתגורר בירושלים.
הוגסונד (כדורגל)
מועדון כדורגל הוגסונד (בנורווגית: Fotballklubben Haugesund) הוא מועדון כדורגל המשחק בעיר הוגסונד בנורווגיה. המועדון משחק בליגת העל הנורווגית.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1993 לאחר מיזוג 2 קבוצות כדורגל. המועדון התחיל לשחק בליגה השלישית בנורווגיה ובסוף עונת 1994 הגיע למקום הראשון בליגה השלישית ועלה לליגה השנייה. המועדון שיחק שנתיים בליגה השנייה ועלה לראשונה לליגת העל הנורווגית בסוף עונת 1996.
בעונת 1997 הגיע לרבע גמר הגביע הנורווגי והפסיד לקבוצת סטרומסגודסט. בעונת 1998 הגיע לשמינית גמר הגביע הפסיד לקבוצת סקייד. המועדון שיחק בליגת העל הנורווגית שנתיים. לאחר מכן שיחק עונה אחת בליגה השנייה, עונה אחת בליגת העל וחזר לליגה השנייה בסוף עונת 2000.
המועדון שיחק בליגה השנייה מעונת 2001 ועד עונת 2009 למעט עונה אחת ששיחק בליגה השלישית. בעונות 2003, 2004 הגיע לרבע גמר ושמינית גמר הגביע הנורווגי והפסיד לקבוצת רוזנבורג. בעונת 2007 הגיע בפעם הראשונה לגמר הגביע הנורווגי והפסיד לקבוצת לילסטרום. בעונת 2008 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת בודה/גלימט. בסוף עונת 2009 הגיע למקום הראשון בליגה השנייה ועלה לליגת העל הנורווגית.
הקבוצה משחקת ברציפות בליגת העל הנורווגית מעונת 2010. בעונות 2010, 2011 הגיעה לשמינית גמר הגביע והפסידה לקבוצות סטרמגודסט וויקינג בהתאמה. בעונת 2012 הגיעה לרבע גמר הגביע הנורווגי והפסידה לקבוצת IL הד. בעונת 2013 הגיעה לחצי גמר הגביע הפסידה לקבוצת רוזנבורג, סיימה את הליגה במקום השלישי והעפילה בפעם הראשונה למפעלים האירופים במסגרת הליגה האירופית בעונת 2014/2015. בסיבוב המוקדמות הראשון ניצחה את קבוצת איירבאס UK ברוטון מויילס. בסיבוב המוקדמות השני הפסידה לקבוצת סרייבו מבוסניה והרצגובינה והודחה מהטורניר.
סמל הטריטוריה הצפונית
סמל הטריטוריה הצפונית הוא סמלה של הטריטוריה הפדרלית "הטריטוריה הצפונית". זהו שלט אצולה הכולל את כל המאפיינים הייחודיים לטריטוריה, זוג הקנגורו האדומים כתומכים, העיט בציצה, וכותנת סטורט הצומחת על החלקה.
הסמל הוענק לטריטוריה בידי אליזבת השנייה ב-11 בספטמבר 1978 והוא ייחודי מבין הסמלים האוסטרליים שכן הוא כולל אלמנטים ילידיים שונים, כעיטורים שעל המגן והאבן הטקסית עליה ניצב העיט.
יחסי גינאה המשוונית–קוריאה הצפונית
יחסי גינאה המשוונית–קוריאה הצפונית הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין גינאה המשוונית לקוריאה הצפונית.
סקירה כללית
יחסים דיפלומטיים בין הרפובליקה של גינאה המשוונית ובין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה (הידועה כצפון קוריאה) כוננו ב-1969, שנה אחת לאחר הכרזת העצמאות של גינאה המשוונית מספרד. מנהיגה הראשון של המדינה, פרנסיסקו מסיאס נגמה שלאחר מכן הפך לנשיא וכיהן בתפקיד זה עד הוצאתו להורג, היה מנהיג של אחד המשטרים הכי אכזריים ביבשת האפריקאית. למרות גישתו האנטי-קומוניסטית, הוא שמר על יחסים קרובים עם ברית המועצות ועם מדינות פרו-סובייטיות אחרות, כשקוריאה הצפונית הייתה אחת מהן. כמו המשטר בזאיר של מובוטו ססה סקו, קוריאה הצפונית תמכה במסיאס נגמה למרות ההתנגדות האידאולוגית שלו לקומוניזם.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, גינאה המשוונית חתמה על הסכמים צבאיים, טכנולוגיים וכלכליים עם מדינות סוציאליסטיות רבות, כשאחת מהן הייתה צפון קוריאה. חיילים מצבא העם הקוריאני גם נשלחו כיועצים לצבא גינאה המשוונית. בהשראת מפלגת הפועלים של קוריאה, המפלגה החוקית היחידה במדינה, שונתה שמה של "המפלגה הלאומית המאוחדת" ל"מפלגת הפועלים הלאומית המאוחדת" ביולי 1971.
לאחר שפרנסיסקו מסיאס נגמה הודח משלטונו והוצא להורג על ידי האחיין שלו תאודורו אוביאנג נגמה מבאסוגו ב-1979, משפחתו ברחה לפיונגיאנג, שם שלושת ילדיו גודלו על ידי הממשלה הצפון קוריאנית. אחת מהם, מוניק, עזבה את קוריאה הצפונית ב-1994 אחרי 15 שנה. ב-2013 היא פרסמה את זיכרונותיה, בספר "אני מוניק, מפיונגיאנג".
למרות זאת, יחסים קרובים המשיכו להתקיים גם אחרי ההפיכה, ונשארו פעילים. ב-2011 יאנג היונג-סופ, סגנית נשיא אספת העם העליונה, הגיעה לביקור בן ארבעה ימים בגינאה המשוונית. ב-2013 הנשיא תאודורו אוביאנג נגמה מבאסוגו קיבל את "הפרס הבינלאומי הראשון של קים ג'ונג-איל" על ידי משלחת צפון קוריאנית. ב-2016, קים יונג-נאם מצפון קוריאה ביקר בגינאה המשוונית וניהל שיחות חביבות עם הנשיא תאודורו אוביאנג. ב-2018, גינאה המשוונית דיווחה שהיא ניתקה את קשריה הכלכליים עם צפון קוריאה והחזירה עובדים צפון קוריאנים למולדתם בהתאם לסנקציות של האומות המאוחדות. למרות זאת, צפון קוריאה דיווחה על המשך יחסי הידידות.
קולוס (כדורגל)
קולוס (באוקראינית: Футбольний клуб «Ко́лос» Ковалівка) הוא מועדון כדורגל אוקראיני מהכפר קובאליבקה, מחוז המשנה ואסילקובסקי, שבמחוז קייב.
המועדון נוסד בשנת 2012. בעונת 2015/16 שיחק בליגה השנייה באוקראינה, ומאז עונת 2016/17 שיחק בליגה הראשונה. הוא משחק בליגת העל מאז עונת 2019/2020.
היסטוריה
המועדון הוקם בשנת 2012. בעונה הראשונה הקבוצה זכתה באליפות מחוז קייב ואז זכתה עוד פעמיים נוספות בשנת 2013 וב-2014. בנוסף, בשלוש העונות הללו זכתה קולוס פעם אחת בגביע המחוז ושלוש פעמים בסופרקאפ המחוז. בנוסף, בשנת 2014 המועדון סיים במקום השלישי באליפות החובבנית של אוקראינה, ובשנת 2015 זכתה בטורניר מקארוב.
בעונת 2015/16 הקבוצה החלה להתמודד במסגרות מקצועניות בליגה השנייה של אוקראינה. בתום העונה זכתה באליפות הליגה השנייה והעפילה לליגת המשנה האוקראינית, בה התמודדה במשך עונה אחת שבתומה הבטיחה העפלתה לליגה הבכירה.
בשנת 2019 המועדון העפיל לפרמייר ליג האוקראיני לאחר ניצחון על צ'רנומורץ (אודסה) במשחק על ההעפלה בתוצאה 2:0. בכך הפכה קובאליבקה ליישוב הקטן ביותר בתולדות ליגת העל, שהמועדון שלו שיחק אי פעם בליגה הבכירה באוקראינה. לפני כן היישובים הקטנים ביותר היו אחטירקה (מועדון נפטיאניק-אוקרנפט) ושפטובקה (מועדון טמפ).
בעונת 2019/2029 סיימה שישית בליגה אחרי שגברה על אולכסנדריה במשחק פלייאוף העלייה לאירופה ובכל הבטיחה לראשונה בתולדותיה השתתפות במפעלים האירופיים.
בעונת 2020/2021 קולוס גברה על אריס סלוניקי בתוצאה 1–2 והעפילה לסיבוב המוקדמות השלישי במשחק הבכורה שלה באירופה.
אצטדיון הקבוצה
הקבוצה מארחת את משחקי הבית בכפרם באצטדיון קולוס, שמכיל 950 צופים, ומאז 2016 - 1,850.
אלן דושן
ביוגרפיה
דושן נולד באש-סור-אלזט ב-19 במרץ 1960. הוא התגייס לצבא לוקסמבורג ב-1978 ונרשם לקורס קצינים באקול רויאל מיליטר בבריסל. ב-1998 הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה לאחראי כוח אדם ויחסי ציבור במטה הכוחות המזוינים. במרץ 2008 הוא הועלה לדרגת קולונל. ב-30 בספטמבר 2017 הוא מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) במקום רומן מנסינלי.
כהונתו של דושן בתפקיד לוותה במחלוקת עזה בלוקסמבורג שכונתה "פרשת שלק". הפרשה החלה כאשר דושן הורה לסלק מהמודיעין הצבאי את איש האיגודים המקצועיים כריסטיאן שלק (Christian Schleck). האיגודים המקצועיים בלוקסמבורג מחו כנגד הפיטורין ודרשו לפטר את דושן עצמו. בינואר 2020 הצליח שר ההגנה פרנסואה באוש להגיע לפשרה על פיה הוחזר שלק לצבא.
חודש לאחר מכן הודיע דושן כי הוא פורש מהצבא בלי קשר לפרשת שלק. סטיב תול נקרא למלא את תפקידו.
שפרה ברוכסון-ארביב
שִׁפְרָה בָּרוּכְסוֹן-אָרְבִּיב (נולדה ב-12 בדצמבר 1951) היא פרופסור אמריטה במחלקה ללימודי מידע באוניברסיטת בר-אילן (מ-2008), ומתמחה בחקר ההיסטוריה והסוציולוגיה של אמצעי התקשורת. הייתה ראש המחלקה ללימודי מידע (1990–1998, 2008-2005, 2014-2012), ושימשה כדקאן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת בר-אילן (2015–2016). הישגיה העיקריים כוללים את מחקריה על תרבות הספר וחקר מדעי המידע, הובלת המחלקה ללימודי מידע בבר-אילן, ופיתוח התחום האקדמי של חקר המידע החברתי.
ביוגרפיה
שפרה ברוכסון-ארביב נולדה בשם "צפורה ברוכסון" בתל אביב, בדצמבר 1951, למשפחת רבנים ואנשי ספר. היא נשואה לחיים אריק ארביב. סבה מצד אביה, הרב יצחק ברוכסון, היה נצר ל-17 דורות דיינים מאנשי "תנועת המוסר" ומשגיח בשיבת לומז'ה בפתח תקווה. סבה מצד אמה, הרב אברהם סוחובולסקי, היה מסופרי הסת"ם הראשונים בתל אביב בשנות ה-30. אביה, שלמה ברוכסון, בעל הוצאת הספרים "שלום", היה לראשון בישראל שהפך את התנ"ך, הסידור וההגדה למתנה, זאת על ידי שילובי הדפסות מהודרות וכריכות כסף של עבודת בצלאל. דודה יהודה מקבי, בעל "החברה הבינלאומית להוצאה לאור", יזם והדפיס את הפרויקט ההיסטורי-ארכאולוגי הראשון בישראל. פרויקט זה יצא לאור בסדרת הספרים "פני עולם המקרא" בעריכת מיכאל אבי-יונה ואברהם מלמט ו"תורת המלחמה בארצות המקרא" מאת יגאל ידין. הרקע המשפחתי של ברוכסון-ארביב השפיע רבות על עבודתה המחקרית והמדעית.
ברוכסון-ארביב החלה את לימודיה באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1970 במחלקות לתנ"ך, לתולדות ישראל וללימודים ביבליוגרפיים וספרנות. את התואר השני והשלישי כתבה בתחום תולדות ישראל, בנושאים הקשורים לכתבי יד, לספרים נדירים ולתרבות הקריאה. בשנת 1974 החלה את עבודתה כעוזרת מחקר באוניברסיטה.
לצד עיסוקיה המחקריים למדה היפנוזה לפי שיטת מילטון אריקסון בארצות הברית, והוסמכה לטיפול בהיפנוזה במדינת ניו יורק.
השתתפה בכנסים בינלאומיים רבים והרצתה באוניברסיטאות כמו סורבון ואוניברסיטת קולומביה הבריטית. היא חברה בארגונים דוגמת: ICIE- International center for information Ethics, ו- RSA The Royal Society for Encouragement of Arts, manufactures & Commerce. כמו כן, ברוכסון-ארביב חברה במערכות כתבי עת, בהם כתב העת הישראלי 'עלי ספר – מחקרים בביבליוגרפיה ובתולדות הספר העברי המודפס והדיגיטלי', כתב העת האנגלי 'Journal of Communication & Ethics in Society' וכתב העת הפולני 'Przeglad Biblioteczny Library Review'. היא חברה גם בוועד המנהל של "קרן יהושוע וברכה ברזילי למחקרים ביבליוגרפיים", בוועד המנהל של "המרכז לחקר הלאדינו ע"ש נעימה ויהושע סלטי" ובוועדת המקצוע לבתי ספר תיכוניים "גילוי ואיתור דיגיטלי" במשרד החינוך והתרבות.
בנוסף להיותה דקאן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת בר-אילן, מלמדת ברוכסון-ארביב במחלקה ללימודי מידע קורסים וסמינרים בנושאי אינפו-אתיקה, האדם הדיגיטלי בחברת המידע, מידע חברתי וסביבת היעץ ומיומנויות מידע. בשנת 2013 ייסדה את פרויקט "מידע 21" שבמסגרתו מתקיים מדי שנה כנס בשם "מידע חברה ותעשייה".
עבודתה המחקרית
עד שנות ה-90 עסקו מחקריה של ברוכסון-ארביב בעיקר בנושאי חקר הספר העברי, כתבי יד, ספרים נדירים, תרבות הקריאה ומתודולוגיה של חקר הספר הידועה גם בשם "הביבליולוגיה החדשה". מאז שייסדה את המחלקה ללימודי מידע, מפרסמת ברוכסון-ארביב מחקרים בתחום מידע חברתי, ספריות ציבוריות, התנהגות מידע, ניהול ספריות ומיומנויות מידע.
חקר הספר העברי
בעבודת הדוקטורט שלה חקרה את הספריות הפרטיות של יהדות מנטובה בשלהי הרנסאנס. מחקר זה התפרסם בהמשך בספר "ספרים וקוראים", וכן במהדורה מתורגמת לצרפתית עם הקדמה של פרופסור ז'אן פייר רוטשילד. בספר ובמאמרים שנכתבו בעקבותיו קיימים חידושים רבים במחקר על האופק הספרותי ותרבות הספר וההדפסה של היהודים בתקופת שלהי הרנסאנס. הספר מבוסס על אוסף כתבי יד בן 628 עמודים הכולל כ-438 רשימות ספרים שהיו בבתיהם של כ-430 יהודי דוכסות מנטובה, ושהוגשו לבדיקת הצנזורה בשנת 1595. כל רשימת ספרים כתובה בכתב יד אחר, וברובן מוזכר גם שם בעל הספרייה. סה"כ היו באוסף כ-21,142 עותקים המתחלקים ל-1234 כותרים בשפות עברית, יידיש, איטלקית ולטינית. המחקר של ברוכסון-ארביב התבסס על פיענוח וניתוח כל הנתונים תוך התייחסות לרשימות המס של הקהילה, במטרה להגיע להבנת האופק הספרותי של בעלי הספרים והשפעת הרקע הסוציו-אקונומי על הרכב הספריות. הצנזורים שמונו לזיקוק הספרים ולבדיקתם (מחיקת קטעים אסורים כמו המילים גוי, עובד כוכבים, עבודה זרה וכדומה), היו שלושה מומרים ובראשם דומניקו הירושלמי. הצנזורים שקיבלו שכר גבוה מהקהילה היהודית, ביקרו בבתי היהודים, מחקו את הקטעים האסורים בדיו אדומה שעד היום מאפשרת לקרוא מה נכתב מתחת למחיקה, ובסוף הספר חתמו בשמם. מכאן ברוכסון-ארביב מצאה כי היה הסדר להשאיר את הספרים בידי היהודים, כיוון שאלו המשיכו לשבת במנטובה ולשלם מס לדוכס. לימים כתב דומניקו הירושלמי ספר בשם "ספר הזיקוק", מדריך לקטעים האסורים בספרי היהודים. חייו וחיבורו של דומיניקו הירושלמי, שהיה במוצאו רב בארץ ישראל, נחקרו בהרחבה על ידי דוקטורנטית של ברוכסון-ארביב, ד"ר גילה פריבור.
מחקרה של ברוכסון-ארביב אפשר לראשונה פתח לניתוח הספריות הפרטיות, בתקופה בה עלות רכישת ספר הייתה גבוהה מאוד. הדבר נכון בעיקר לספרי הפסיקה הגדולים שמחירם היה גבוה במיוחד, מחיר ה"מקראות הגדולות" לדוגמה היה שווה לשכר חודש וחצי של עבודה, מחיר ה"תלמוד" לשכר שלושה וחצי חודשי עבודה, ועבור "סדור תפילה" היה על הקורא לשלם שכר של יום עבודה. בתנאים אלה אין פלא שגודל הספרייה ברוב הקהילה נע בין 26 ל-50 ספרים, ובידי המשפחות העשירות היו בספריות בין 101 ל-350 ספרים. ברוכסון-ארביב מצאה כי הספרים הבולטים ביותר בספריות היו סידורים, חומשים, "מסכת אבות", "משנה תורה לרמב"ם" ו-"משניות". בחברה זו "ספר הזוהר" זכה לתפוצה בספריות של כ-10.5%, ו-"מורה נבוכים" לתפוצה של כ-9.5%, תופעה המלמדת על התעניינות אינטלקטואלית בחקר הנסתר והפילוסופיה. כמו כן נמצאו בספריות יהדות מנטובה עותקים של ספרות בשפות לטינית ואיטלקית, מאת גדולי הוגי הדעות של תרבות יון ורומא, ימי הביניים והרנסאנס, דוגמת ורגיליוס, קיקרו, דאנטה, בוקאצ'ו ואחרים. עם זאת, ברוכסון-ארביב מצאה כי החיבורים הפופולריים ביותר היו ספרו של לודוביקו אריוסטו "אורלנדו המטורף" ואוסף סונטות האהבה של פטרארקה.
ברוכסון-ארביב מצאה כי בקהילה המנטובנית ניכרו היטב הבדלי המעמד בתרבות הקריאה. היהודים העמידים, דוגמת הרופאים והרבנים היו בעלי הספריות הגדולות ואילו לחייט, לכובען ולמשרת היו ספריות בעלות מספר מועט של ספרים בודדים. המחקר האיר את העובדה שההתעניינות של הקהילה היהודית בספר הייתה רבה מההתעניינות בספר של החברה הסובבת אותה. המחקר גם העמיק בחקר בתי הדפוס, מחירי הספרים, דרכי הפצת הספרים והיחסים האמביוולנטיים של יהדות מנטובה עם הכנסייה והשליטים המקומיים. חלק מעותקי ספרי יהדות מנטובה נמצאים כיום בספריה הלאומית ובספרית אוניברסיטת בר-אילן. מלבד נתונים חדשים רבים שנחשפו בספר, המחקר בולט בזכות המתודולוגיה שלו הכוללת שילוב דיסציפלינות רבות, כגון היסטוריה, סטטיסטיקה, סוציולוגיה וביבליוגרפיה. בכך מצטרף מחקרה של ברוכסון-ארביב לזרם המודרני של חקר ההיסטוריה, ומיישם את האסכולה הצרפתית "ספר וחברה" במחקר היהודי. תחום מחקרי זה, המכונה גם "הביבליולוגיה החדשה", נדון גם בפרסומים אחרים של המחברת. כתוצר לוואי של מחקר הספריות המנטוביניות התגלו כ-202 פריטי דפוס שניתן להגדירם כבלתי ידועים, מבחינה כמותית חידושים אלו הם החידושים המקיפים ביותר שהתגלו עד כה בתחום זה. ברוכסון-ארביב המשיכה בחקר הספר העברי יחד עם הדוקטורנטית שלה ד"ר אסתר לפון קנדלשיין, בתחומי הספרים המדעיים במאה ה-16 והדפסת ספרות הלאדינו בארץ ישראל.