cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בג"ץ אבו גוש נגד היועץ המשפטי לממשלה
ביקורת על פסק הדין
מרדכי קרמניצר ויובל שני ביקרו את החלטת בית המשפט בפרשת אבו גוש, שכן לדעתם בג״ץ קבע בפסק דין הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל כי הגנת הצורך הקבועה בחוק העונשין אינה יכולה לשמש מקור משפטי לביסוס סמכות של חוקרי השב״כ להפעיל אמצעי חקירה בלתי חוקיים, מכיוון שלהגנת הצורך אופי אד-הוקי. אופי הסייג נוגע למקרים בהם נוכח התרחשות בלתי צפויה, כתוצאה של אימפרוביזציה, מתקבלת הכרעה אינדיבידואלית שלאדם המגיב למצב עובדתי נתון. מסיבה זו בג״ץ קבע שרק הוראת חוק חדשה שמסמיכה חוקרי שב״כ להפעיל אמצעים פיזיים תשמש בסיס לשימוש בהגנת הצורך. בנוסף, ביהמ״ש בפס״ד הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל וכן המשפט הבינלאומי מתירים את השימוש בהגנת הצורך רק במקרים נדירים בלבד, המערבים נסיבות מיוחדות לפיהן אין זה צודק להטיל דופי פלילי בחוקר, ולא ניתן באמצעות הנחיה מנהלית פורמלית או אמצעים בירוקרטיים מסוג "צידוק" להתיר מראש שימוש באמצעי חקירה העולים כדי יחס אכזרי, בלתי אנושי או משפיל. האמור לעיל סותר את החלטת בית המשפט בעניין אבו גוש, בכל הנוגע לאופי סייג הגנת הצורך, ומכאן הביקורת.
כותבי המאמר גורסים גם כי בית המשפט הציג עמדה לפיה במקרים של שימוש באמצעי חקירה בלתי חוקיים אשר אינם עולים כדי עינויים לפי סעיף 1 לאמנה נגד עינויים אזי הגנת הצורך עשויה לחול, משמע, הסייג יכול לחול באשר לשיטות חקירה בעלות יחס אכזרי, בלתי אנושי או משפיל כמובנו בס' 16 לאמנה נגד עינויים.
הדבר מצביע על עמדה נורמטיבית המרחיבה את היקף הפטור מאחריות פלילית של חוקרי השב"כ גם למקרים בהם הלחץ המופעל על העותר מתקרב במאפייניו לעינוי אסור וכן עם מקרים שבהם ספק רב אם מוצו הדרכים החלופיות לחילוץ מידע מהנחקר דבר זה מעמיד בספק את קיום התחייבותה של ישראל להעניק סעד אפקטיבי בגין הפרות לכאורה של איסור העינויים הקבוע באמנה נגד עינויים. זאת ועוד, לדעת קרמניצר ושני עצם אי קיום החקירה המשטרתית בנושא מעיד על חסינות של החוקרים והצדקת מעשיהם גם כאשר ננקטו אמצעים בלתי חוקיים, דבר המטיל ספק ביכולת המדינה לעמוד באופן מלא בהתחייבותה הבין לאומית לקיים חקירה עצמאית ויעילה של טענות באשר לשימוש באמצעי חקירה בלתי חוקיים.
בנוסף, לדעת הכותבים, פסק הדין ממחיש את קושי הנחקרים לבסס טענה באשר להעמדתם לדין פלילי של חוקרי השב"כ ומצמצם את המקרים בהם האיסור כנגד עינויים צפוי להיאכף הלכה למעשה. שכן, ישנו נטל ראייתי כבד המוטל על העותר להוכיח כי האמצעי שבו נחקר גרם לו לנזקים או לכאב וסבל חמורים כאשר למעשה החקירה מתקיימת בלא תיעוד חזותי וקולי.
התפתחויות מאוחרות
בפסק דין בעניין פראס טביש (9018/17), דנו בהנחיית היועמ״ש שעלתה לדיון גם בפסק דין אבו גוש. העותרים טענו כי הנחיות היועמ״ש מאפשרות התייעצות של חוקרים עם דרגים בכירים באשר להפעלת ״אמצעים מיוחדים״ במהלך החקירות, באופן המנוגד לדין, ולכן ביקשו לבטלן. העותרים הסבירו כי הרציונל של טענת הצורך בבג״ץ העינויים מתמסמס לחלוטין בעקבות ההנחיות הפנימיות בשב״כ שקיבלו הכשר של היועמ״ש. אם יש הנחיות פנימיות הדנות בשאלה מתי ניתן להפעיל אמצעים מיוחדים אז בפועל, לדעת העותרים, מתקיים מנגנון בירוקרטי שמאפשר עינויים אד הוק, וההגנה לפיכך היא לא ספונטנית ומפספסת את אופי הגנת הצורך, ואף אינה בסמכות שכן לא חוקק חוק כנדרש. עוד טענו כי לדידם ניתן לטעון לקיומה של הגנת צורך רק בשלב בו החל ההליך הפלילי להתנהל בבית משפט.
בית המשפט פסק כי בנסיבות העניין הפעלת האמצעים המיוחדים חוסה תחת סייג הצורך. נסיבות חקירת העותר מלמדות כי החקירה נועדה למנוע סכנה מוחשית לחיי אדם, אשר התקיימה ברמת ודאות גבוהה, ואת הצורך בבסיס החקירה יש להבין ולפרש על רקע המציאות הביטחונית המורכבת של מדינת ישראל. בנוגע לסייג הצורך, קבע בית המשפט כי מקום בו שוכנעו רשויות התביעה כי עומדת לחשוד הגנת הצורך, אין הצדקה לנקוט נגדו בהליכים פליליים שסופם ידוע, והיועמ״ש רשאי להדריך עצמו באשר לנסיבות בהן לא יועמדו לדין חוקרים שפעלו מתוך תחושת ״צורך״.
באשר להנחיות היועמ״ש, בית המשפט לא קיבל את פרשנות העותרים, וציין כי החלטות היועמ״ש ניתנות בכל מקרה לגופו, תוך בדיקה פרטנית של כל המרכיבים, וקיומו של אישור אד-הוקי שיינתן בזמן אמת לביצוע פעולת החוקרים הוא מרכיב אחד מבין מכלול מרכיבים בהנחיות, וביניהם מידת הצורך ומיידיותו, חומרת הסכנה והפגיעה שנמענו ומוחשיותן, החלופות למעשה ומידתיות האמצעים, ועוד. נקבע כי אין פסול לפיכך בהנחיות היועמ״ש הקובעות כללי היוועצות טרם הפעלת אמצעים מיוחדים בחקירה מסוימת, שכן כן כללים אלו מבטיחים ששימוש באמצעים מיוחדים יעשה במקרים חריגים ביותר המצדיקים זאת, ובהתקיים תנאים נדרשים, בהתאם לשיקול דעת של גורמים בכירים ומנוסים בשב״כ.
היבט נוסף בו הוזכר פס״ד אבו גוש הוא ביחס לקביעה לפיה בית המשפט יתערב בשיקול דעתו של היועמ״ש בכל הנוגע להעמדה לדין במקרים חריגים בלבד, בהם נעשתה פגיעה מהותית. קביעה זו אוזכרה בשלל פסקי דין כעשור לאחר מכן שעסקו בדרישה מרשויות המדינה ומן היועמ״ש בפרט בקבלת החלטה אם להאשים או לא להאשים גורמים בפלילים. כמ כן בפס״ד בעניין פראס, בו טען התובע כי עבר עינויים בשב״כ, וביקש מבית המשפט לחייב את היועמ״ש לפתוח בהליך נגד חוקריו, עלה פס״ד אבו גוש בתור תקדים מחייב לכך שהתערבות בית המשפ"ט בהחלטת היועמ"ש תפגע קשות בסמכותו, אשר הוא בעל הכישורים הנדרשים לצורך קביעות מסוג זה. פסק הדין המשיך את המגמה של מתן שיקול דעת רחב ליועמ״ש, ועורר ביקורת לפיה הרף הראייתי שנדרש מעותרים כנגד עינויים גבוה מדי, וכן ביקורת על העובדה שחלק מפסק הדין התבסס על חומר סודי שהוגש לשופטים באופן חד צדדי על ידי המדינה, חומר שאף העותר לא זכה להיחשף אליו.
יקי אדמקר
יקי אדמקר (נולד ב-7 בינואר 1991) הוא עיתונאי חרדי ישראלי המשמש ככתב כנסת וחרדים של אתר וואלה, מגיש תוכנית יומית ברדיו קול ברמה ופאנליסט קבוע בתוכנית הפטריוטים בעכשיו 14.
ביוגרפיה
בבחרותו התנתק ממשפחתו ומהחסידות ולמד ב"ישיבת נהורא", ישיבה חרדית המשלבת לימודי בגרות, ושנה ב"ישיבת אופקים".
אף שלא למד בישיבה בגיל גיוס, אדמקר לא שירת בצבא, לטענתו משום שהחברה הגבילה אותו. הוא אמר "זה חבל לי, לא גאה בכך אבל האמת היא שאני גם לא מסתובב עם נקיפות מצפון".
קריירה
את דרכו התקשורתית החל בגיל 14 ברדיו "קול חי". תחילה כעורך ומפיק, בהמשך כמנחה תוכנית בידור יומית, בה שוחח עם בני נוער בשידור, וכמגיש פינות בתוכניות שונות. במקביל החל גם לכתוב באתרי מוזיקה חרדיים כגון "חסידיניוז" ו"שלאגר.נט", כל זאת במקביל ללימודיו בישיבה.
במאי 2010 התקבל לצוות תחנת הרדיו "קול ברמה", שהוקמה אז כמתחרה לרדיו "קול חי" הוותיק. שם שימש ככתב חדשות, הגיש תוכנית שבועית בשם "האנציקלופדיה המשודרת" ואת תחרות השירה "שירה חדשה" שניהם עם יניב מאירי. באותו חודש הצטרף גם ככתב באתר "בחדרי חרדים".
בינואר 2011, בגיל 20, עזב את הישיבה ומונה לשמש ככתב הפרלמנטרי של "קול ברמה", תפקיד אותו עזב בסוף אותה שנה.
בפברואר 2012 עזב את תפקידיו ב-"קול ברמה", והצטרף לתחנת הרדיו "גלי ישראל". מונה לשמש ככתב לענייני חרדים והגיש תוכנית מאזינים ומוזיקה לילית בשם "לא נרדמקר", ותוכנית שבועית לדירוג מוזיקה בשם "הנבחרת".
במקביל ב-2013 הגיש לצד ארי גלהר, תוכנית שבועית באתר nrg בשם "המיץ של הצ'ולנט", תוכנית בידור אינטרנטית שעסקה בחברה החרדית.
ביולי 2013 הצטרף אדמקר לאתר וואלה, ככתב בערוץ יהדות החדש שהוקם באתר. באוגוסט פרש אחרי שלוש שנים מאתר "בחדרי חרדים" ומרדיו "גלי ישראל", ומונה לשמש ככתב לענייני חרדים ותחקירים של אתר "וואלה". באוקטובר 2016 מונה לכתב הפרלמנטרי של האתר לצד העיתונאית טל שלו, תפקיד בו הוא משמש עד היום.
מדצמבר 2015 הגיש אדמקר יחד עם דודי שוומנפלד את תוכנית הבוקר "ישר ולעניין" ברדיו "קול ברמה". בינואר 2021 החל להגיש תוכנית חדשה בשם "שמונה אפס אפס" עם ישי לפידות.
מינואר 2020 מגיש תוכנית אירוח בשם "אחד על אחד" באתר הידברות.
מסוף אותה שנה, משתתף כחבר פאנל קבוע בתוכנית "הפטריוטים" של עכשיו 14.
חיים אישיים
אדמקר נשוי לתמר לבית קאהן, אב לבן ולשתי בנות. בת נוספת, רננה חיה, נפטרה בשנת 2020 עקב מום מולד. בספטמבר של אותה שנה קיימו אדמקר ואשתו הכנסת ספר תורה, לעילוי נשמתה. אדמקר מתגורר בבית שמש בשכונת רמת עזרא.
תא דם אדום
תאי דם אדומים (בלעז: אֵרִיתְרוֹצִיטים, Erythrocytes) הם המרכיב העיקרי של הדם. התאים הם אלו המקנים לדם את צבעו האדום, והם אחראים לתפקידו העיקרי של הדם: נשיאת חמצן אל כל תאי הגוף וסילוק פחמן דו-חמצני מהם, תהליך המושפע מלחץ חלקי של חמצן ופחמן דו-חמצני ושל pH. ההמוגלובין הוא המקנה לאריתרוציטים את צבעם האדום. כמות התאים האדומים בפלזמה היא הגבוהה ביותר מבין כל תאי הדם. כמות שבין 4.5 מיליון תאים ו-6 מיליון תאים למיקרוליטר (מיליונית ליטר) דם נחשבת לנורמלית.
תפקוד
תאי הדם האדומים מופרשים לדם ממח העצם, שם הם נוצרים, ובמצב זה הם מכילים בתוכם חלבון המוגלובין אשר תכונתו העיקרית היא נטייתו לקשור חמצן באופן רופף. כאשר ההמוגלובין נחשף לסביבה עשירה בחמצן, בריאות, חמצן מהאוויר הנשאף עובר לתוך הדם ונקשר להמוגלובין. הדם זורם דרך הלב לכל חלקי הגוף, שם ישנה סביבה ענייה בחמצן ועשירה בדו תחמוצת הפחמן. בסביבה כזו ההמוגלובין נוטה עקב תכונותיו הכימיות לשחרר את החמצן המחובר אליו. במצב רגיל, יקשר חמצן כמעט ל 100% מההמוגלובין כאשר הדם עובר דרך הריאות, ואילו בגוף ישתחרר חלק מחמצן זה, ורק 75% מההמוגלובין יישאר קשור לחמצן. וכך ההמוגלובין בתוך תא הדם האדום זורם דרך הדם, ומעביר את החמצן מהריאות לכל תאי הגוף האחרים. פחמן חד-חמצני פוגע בתפקוד ההמוגלובין משום שהוא נקשר אליו באופן בלתי הפיך ומונע אספקת חמצן לתאים.
מחלות הקשורות בתאי הדם האדומים
בעיות בתאי הדם האדומים מתבטאות בכמות לא מתאימה שלהם (חוסר - אנמיה, או עודף - פוליציטמיה (אריתרוציטוזיס)), או בתפקוד לקוי שלהם.
הבעיה השכיחה ביותר של תאי דם אדומים היא אנמיה, חוסר תאי דם. זו יכולה לנבוע מבעיית ייצור תאי דם (הסיבה הנפוצה ביותר לאנמיה בכלל היא חוסר ברזל), מהרס מוגבר, או מאיבוד דם. תפקוד לקוי של תאים אדומים יכול להביא לבעיה באספקת חמצן לאזורים שונים בגוף, או בהצטברות תאי דם וחסימת כלי דם. בארץ הסיבות הנפוצות לאנמיה הן, מלבד אנמיה של חוסר ברזל הנפוצה בנשים בגיל הפריון: חוסר ויטמין B12 וחוסר חומצה פולית (ויטמין B9), אנמיה של מחלה כרונית, אנמיה כתוצאה מטיפול תרופתי, דימומים סביב פציעות וניתוחים, הרס תאי דם אדומים בחשיפה לחומרים בסובלים מחוסר באנזים G6PD ("רגישות לפול"), ונשאות לתלסמיה - מצב שאינו מחלה אך יכול לגרום מחלה בצאצאים. בדרך כלל אנמיה, בעיקר בגברים או בנשים לאחר גיל הפריון, דורשת בירור רפואי, כדי לשלול מחלות הניתנות לגילוי וטיפול מוקדם. בעיקר דורשת התייחסות אנמיה של חוסר ברזל, גם אם היא קלה, כיוון שזהו לעיתים הסימן הראשון לגידול במערכת העיכול.
רוב הבעיות של תפקוד לקוי או של יתר תאי דם אדומים הן נדירות. תפקוד לקוי של תאי דם אדומים יכול להיווצר בחשיפה לחומרים כימיים שונים, בחשיפה לתרופות, במחלות תורשתיות שונות הגורמות לבעיה בייצור תא הדם או ההמוגלובין.
יתר תאי דם אדומים (פוליציטמיה/אריתרוציטוזיס) נדיר יותר מאנמיה, אך עדיין קיים בחלק קטן של האוכלוסייה. במעשנים או חולי ריאות צפוי להיווצר עודף תאי דם אדומים עקב חוסר החמצן הקבוע, בדומה לאנשים החיים בהרים גבוהים. מחלה נדירה היא פוליציטמיה ורה ("יתר אמיתי של תאי דם") שהיא מחלה הנובעת מהפרעה במח העצם, הגורמת לייצור מוגבר של תאי דם אדומים. מחלה זו מתבטאת בכמות גדולה של תאי דם אדומים בספירת הדם, ללא קשר לרמת החמצן בדם.
סיווג פתולוגי של תאי דם אדומים
במחלות שונות, כדוריות דם מופיעות במשטח בצורות שונות:
אוורי פישר
אוורי רוברט פישר (באנגלית: Avery Robert Fisher 4 במרץ 1906 - 26 בפברואר 1994) היה כנר חובב, חלוץ בתחום שיעתוק צליל היי פידליטי, מייסד חברת הרדיו הפילהרמונית ו"פישר אלקטרוניקה", ופילנתרופ, שתרם מיליוני דולארים לארגוני אמנויות ולאוניברסיטאות.
ילדות ונעורים
אוורי פישר נולד בברוקלין, מדינת ניו יורק, הצעיר בששת ילדיהם של צ'ארלס (אנשל) (1946-1868) ומרי (מרים) (בייראך מנעוריה) (1945-1869). הוריו היו יהודים, שהיגרו לארצות הברית מקייב, אז חלק מרוסיה בשנת 1903, 3 שנים לפני הולדתו.
פישר למד בתיכון דוויט קלנינטון, סיים את אוניברסיטת ניו יורק בתואר ראשון להנדסה בשנת 1929 ולאחר זאת עבד במשך שש שנים בהוצאת ספרים ועיצובם. במשך הזמן הזה החל פישר, כנר חובב, לערוך ניסויים בעיצוב שמע ואקוסטיקה. הוא רצה לבנות רדיו שהמוזיקה שישמיע תהיה כמו נגינה של תזמורת חיה - רדיו שישיג הפקת היי פידליטי של הצליל המקורי.
ראשית קריירה
פישר הסביר את רצונו לעזוב את ההוצאה לאור ולעבור לעיצוב שמע במילים אלה, "כך התחלתי להתפרנס למחייתי כשסיימתי את הקולג'. עבדתי עם בית הוצאה לאור, דוֹד, מִיד ושות' - שלהם אני חייב הכל, אם לרדת לשורש הדברים. עבדתי בבית ההוצאה אצל האדם היחיד האכזרי ביותר שפגשתי בחיי - ואינני מגזים. האיש הזה היה מבוגר ממני רק בשנה. הוא היה בנו של הבוס, ואני חושב שהוא זיהה את החשש שלי בנושא עבודה, כל עבודה שהיא. התחלתי לעבוד שם בשנת 1933, אחרי שעבדתי בסוכנות הפרסום שטיפלה בחשבון שלהם. הסוכנות הזאת נסגרה כשהבנקים נסגרו באותה שנה, ואני נשארתי מובטל למשך כשישה חודשים. בסתיו של אותה שנה, פניתי אל "דוד ומיד" לשאול, אם יוכלו להיעזר בשירותי, והם שכרו אותי ב-$18 לשבוע. אחרי כשישה חודשים, אולי מתוך רגש אשמה או משהו, נתנו לי תוספת של שני דולר. עשיתי שם אותה עבודה שעשיתי בשבילם בסוכנות, והסוכנות גבתה מהם $100 לעיצוב עלון קידום מכירות. הייתי מוציא שניים או שלושה עלונים כאלה בשבוע, ועדיין קיבלתי רק 18 או 20 דולר.
פישר המשיך, "ב-1937 שמתי לב, שמחלקת הפרסום של דוד ומיד קונה את תחריטי הצילום שלהם ממקור אחד ומחלקת ייצור הספרים קונה ממקור אחר. אם יאחדו את שתי הקניות האלה ויקנו ממקור אחד, יוכלו לחסוך, הודות להנחת הכמות שיקבלו, כמעט 10,000 דולר לשנה. הלכתי לממונה עלי, אד דוד, ואמרתי לו את זה. הוא אמר, ,זה רעיון מעולה, פישר.' הוא מעולם לא קרא לי בשמי הפרטי - תמיד בשם המשפחה, כמו נער סיפון. הוא אמר, אני חושב שאעשה משהו בעניין מזה,' וכך עשו. ואני אמרתי, ,דרך אגב, אעריך זאת מאד אם אוכל לקבל תוספת של חמישה דולר לשכרי.' הוא היה יכול להגיד, ,טוב, לא ברגע זה.' אבל מה שהוא אמר היה, ,מה, לא. קרוב לוודאי שנוכל להשיג איזה בחור מייל לעשות את העבודה שלך בפחות ממה שאנו משלמים לך.' אותו יום ארתי לעצמי, ,אני צריך להסתלק מכאן כך או אחרת,' והתחלתי להרכיב מכשירי רדיו-פונוגרף לחברים. עשיתי זאת כעבודה נוספת, והמשכתי בכך במשך שנים אחדות עד שהייתי בעמדה שאפשרה לי להתפטר ולהקדיש את כל זמני לעבודה הזאת. עד 1943, כבר הבאתי את החברה שלי, פילהרמוניק רדיו, לנקודה שבה יכולתי להוציא ממנה די כסף למחייתי. אז כבר היו לי אישה וילד. מכאן שאני חייב להם [דוד ומיד] הכל, כי באמת אהבתי את עבודתי כמעצב ספרים, והוצאתי מתחת ידי כמה דברים משובחים, שזכו בפרסים. אחד הספרים שעיצבתי נקרא Grassroot Jungles, שהיה לאחד מ-50 הספרים המצטיינים של השנה לעיצוב גרפי - מבין 40,000 כותרים - ואד דוד לא הרשה לי מעולם לציין את שמי בספר כאחראי לעיצוב. אם כן, הרי לך תשובה ארוכה לשאלתך הפשוטה, מה הביא אותי לעסוק בהיי-פיי. זה היה מעשה של יאוש - וגם של אהבה, משום שבאמת נהניתי מהאזנה לציוד טוב."
עבודה למען הקהילה ופילנתרופיה
פישר, פילנתרופ לאורך שנים, ישב במועצות המנהלים של מרכז לינקולן לאמנויות הבמה, הפילהרמונית של ניו יורק, האגודה למוזיקה קאמרית של מרכז לינקולן ובית הספר למוזיקה ופסטיבל מרלבורו. כמו כן יצר בשנת 1974 את תוכנית אוורי פישר לאמנים, הכוללת את פרס אוורי פישר ומלגות אוורי פישר לפיתוח קריירה.
פרס אוורי פישר
אוורי פישר הוא שיזם תוכנית זו ב-1974.
זוכה "פרס אוורי פישר" עמנואל אקס אמר על הפרס, "אחת הבעיות שניצבת לפני מוזיקאים היא, שאנחנו כל הזמן עומדים למשפט. ניסיתי לא להסתמך על דעה חיצונית, משום שאם אתה עושה זאת, אתה עלול לצאת מדעתך, והסוף הוא, שאינך יכול לבטוח בשיפוט שלך עצמך. באופן כללי, גם אינני מאמין בפרסים. הגמול מצוי בתוכך פנימה. אבל "פרס אוורי פישר" היא הכרה מיוחדת במינה, ומה שגורם לסיפוק הכביר שהוא מעניק היא העובדה, שהוא מגיע מן השווים לך, שממליצים עליך לקבלתו - שאומרים, ,הוא מנגן היטב, הוא עושה דברים טובים והוא ראוי להיות פסנתרן אמריקאי.' אינני חושב, שהמטרה היא בהכרח לקדם את הקריירות שלנו. זה יותר כמו פרס פוליצר או פרס נובל, בכך שהוא מכיר בעובדה, שהשגת משהו ראוי לשמו."
מרכז אוורי פישר למוזיקה ומדיה
מרכז אוורי פישר למוזיקה ומדיה (שנקרא במקור "חדר ההאזנה של אוורי פישר") בספריית אלמר הולמס בובסט של אוניברסיטת ניו יורק נוסד בשנת 1987 בעזרת קרן אוורי וג'אנט פישר. פישר הסביר את הסיבה לתרומתו למחלקת הספריות של אוניברסיטת ניו יורק, "הייתי בוגר אוניברסיטת ניו יורק," אמר, "ואני חייב להם הרבה מאוד, משום שלמדתי שם במלגת עובד."
תרומות נוספות ממשפחת פישר עזרו למרכז אוורי פישר לרכוש ציוד חדש בשנת 20017.
יוהאן גאורג השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה
יוהאן גאורג השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה (גרמנית: Johann Georg III, Kurfürst von Sachsen; 20 ביוני 1647 - 12 בספטמבר 1691) היה נסיך בוחר של סקסוניה בין השנים 1680–1691.
ביוגרפיה
יוהאן גאורג נולד ב-20 ביוני 1647 בדרזדן, ליוהאן גאורג השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה לבית וטין ולמגדלנה זיבילה מברנדנבורג-ביירוית, בתם של כריסטיאן, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית ומריה מפרוסיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית. יוהאן גאורג קיבל חינוך מעולה, שכלל תאולוגיה לותרנית, שפות, אמנות, ודרכי הלחימה.
בשנת 1680 מת אביו יוהאן גאורג השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ויוהאן גאורג עלה במקומו לשלטון. עם עלותו לשלטון קיצץ יוהאן גאורג את גודל החצר, והקים צבא קבע של 12,000 חיילים, על פי המודל של צבא ברנדנבורג. במדיניות החוץ היה יוהאן גאורג פחות הפכפך מאביו, הוא ניתק את קשריו עם ממלכת צרפת, וניסה להקים קואליציה של הנסיכים הגרמניים נגדה. בשנת 1683 לחם יוהאן גאורג עם צבאו לצד לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בקרב וינה, וסייע בהסרת המצור על העיר. בשנת 1686 לחם שוב יוהאן גאורג לצד הקיסר, והשתתף במלחמה הטורקית הגדולה.
יוהאן גאורג לא הצטרף בשנת 1686 לברית הגדולה, אך בשנת 1688 נסע באופן אישי להאג, על מנת להיפגש עם וילם השלישי, נסיך אורנז', פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג וגאורג וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג, על מנת לתכנן מהלכים שונים נגד לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. עם פרוץ מלחמת תשע השנים הצטרף יוהאן גאורג עם צבאו למלחמה נגד צרפת, ואף השתתף במצור על מיינץ.
בשנת 1690 מונה יוהאן גאורג למפקד צבא האימפריה הרומית הקדושה, אך לא הצליח בתפקידו עקב סכסוכים עם גנרל-פלדמרשל הנס אדם פון שנינג.
ב-12 בספטמבר 1691 מת יוהאן גאורג בטיבינגן כתוצאה מכולרה, ובנו יוהאן גאורג הרביעי, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
בשנת 1666 התחתן יוהאן גאורג עם אנה סופיה מדנמרק, בתם של פרדריק השלישי, מלך דנמרק וסופיה אמליה מבראונשווייג-לינבורג, ממנה נולדו לו שני ילדים:
יעקב לייקין
יעקב לייקין (בפולנית: Jakub Lejkin; 1906 - 29 באוקטובר 1942), היה יהודי-פולני, מפקד שירות הסדר היהודי בגטו ורשה. לוחמי מחתרת אצ"י בגטו התנקשו בו בשל אכזריותו לתושבי הגטו.
לפני המלחמה
יעקב לייקין היה עורך דין פולני. אביו היה סוחר עשיר. לייקין סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי הפולני בירוצין.
במהלך המלחמה
לייקין שימש כסגן מפקד המשטרה היהודית בגטו ורשה, תחת פיקודו של יוסף שרינסקי. לייקין הצטיין בחריצותו וביחסו הרציני לתפקידו. הגרמנים כינו אותו "נפוליאון הקטן" והעריצו את אכזריותו. במאי 1942, עקב מעצרו הזמני של מפקד השירות יוסף שרינסקי בידי הגסטפו, בעוון הברחת פרוות מהגטו לצד הארי של העיר, התמנה לייקין במקומו כמפקד שירות הסדר היהודי, תפקיד בו כיהן עד יולי 1942. ללייקין היה תפקיד מוביל בגירוש יהודי גטו ורשה למחנות ההשמדה.
הירצחו
לייקין היה מהראשונים שהוצאו להורג על ידי לוחמי מחתרת שפעלו בתוך הגטו. פרטי ההתנקשות לוטים בערפל. על פי גרסת לוחמי אי"ל, שני לוחמי המחתרת (אמיליה לנדאו וישראל גוטמן) עקבו אחריו, רשמו את הרגליו ולמדו את מסלול הליכתו ושגרת יומו. אחרי האקציה הראשונה בגטו, שנמשכה 58 ימים ובמהלכה גורשו 300,000 גברים, נשים וילדים להשמדה במחנה טרבלינקה, ב־29 באוקטובר 1942, נורה לייקין לאור היום ב־ 18:10, בידי לוחם ההתנגדות היהודי אליהו רוז'ינסקי, ברחוב גדשה (Gęsia) בוורשה. על-פי גרסת לוחמי אצ"י, ההתנקשות בוצעה על ידי חברי המחתרת, שהיו אחראים לחיסולם של מרבית הבוגדים בגטו.
ההתנקשות ביעקב לייקין שימשה כמסר לחבריו במשטרה, ופסק-דין המוות שגזרו עליו ישראל פירסט ודוד שולמאן, היווה אזהרה ליודנראט.
מקום קבורה
יעקב לייקין נקבר בבית הקברות היהודי בוורשה.
VEB ארנה
הבנייה החלה בתחילת מאי 2007 במקום האצטדיון הישן שנהרס. עלות הבנייה הגיעה ל-350 מיליון דולר ופתיחתו הרשמית נערכה ב-23 באוגוסט 2016.
היסטוריה
האצטדיון המקורי, אצטדיון צסק"א פסצ'אנויה ע"ש גריגורי פדוטוב, נפתח בשנת 1961 והכיל 10,000 מקומות ישיבה. האצטדיון שימש כאצטדיון הבית של צסק"א בשנים 1974–2000 ובשנת 2000 נסגר האצטדיון והוא נהרס ב-2007.
במאי 2007 החלה העבודה לבניית האצטדיון החדש במימון VEB, שעל שמו נקראת הארנה.
משחק הבכורה בו נערך ב-10 בספטמבר 2016 במשחק ידידות של צסק"א מול צ'לסי. סמוך לאצטדיון ישנם 1,500 מקומות חנייה.
ב-7 באוגוסט 2020 יארח את הסופר קאפ הרוסי בכדורגל.
פלזמה (דם)
פלזמה היא נוזל שקוף בגון צהבהב הזורם בכלי הדם של בעלי חוליות. הפלזמה מהווה כ-55% מנפח הדם ומכילה בעיקר מים המהווים כתשעים אחוז מהרכבה, וכן חלבונים שונים כגון: גלובולין, אלבומין, ופיברינוגן, מלחים כגון: סידן, זרחן, נתרן, אשלגן וחומרים רבים אחרים שנמצאים בשיווי משקל עם תכולתם ברקמות השונות. הפלזמה מכילה את תאי הדם ומאפשרת את תנועתם בכלי הדם. כיוון שדם שבא במגע עם האוויר נקרש, הנוזל שמתקבל בדגימת דם (ללא תוספת חמרים מונעי קרישה) יהיה שונה מהפלזמה, הוא לא יכיל גורמי קרישה שנוצלו ליצירת הקריש. נוזל זה נקרא נסיוב או סרום.
הרכב הפלזמה מאפשר מעבר טסיות דם המהוות חלק ממנגנון קרישת הדם, תאי דם אדומים המובילים חמצן, תאי דם לבנים של מערכת החיסון, הורמונים, אנזימים, ליפופרוטאינים, חומצות אמינו וסוכרים הדרושים לתפקוד יעיל של הגוף וכן רכיבים נוספים כמו חומרי מזון החיוניים לתחזוקת תאי הגוף. כמו כן מאפשר נוזל הפלזמה הוצאה וסילוק פסולת אל מחוץ לגוף. כאשר מסרכזים דם במבחנה, ניתן לראות שנוצרו שלוש שכבות. החומר העליון הוא נוזל הפלזמה, השכבה הדקה שמתחתיו אלו הן כדוריות דם לבנות ולמטה נמצא נוזל אדום אלו הן כדוריות הדם האדומות.
שימוש בפלזמה ובנסיוב במעבדה
לצורכי רוב הבדיקות ניתן להשתמש הן בפלזמה והן בנסיוב. ניתן לבודד נסיוב על ידי הקרשת הדם טרם השימוש בצנטריפוגה. הנסיוב מועדף בדרך כלל כאשר גורמי הקרישה יכולים להטות את תוצאות הבדיקה. בבדיקות המשתמשות באלקטרופורזה, למשל, שימוש בפלזמה יכול להוביל להופעת "פס" נוסף בג'ל, אשר ניתן לזהות אותו בטעות כפאראפרוטאין. בדיקות קרישה כגון (INR או APTT), לעומת זאת, דורשות שימור של כל גורמי הקרישה בדם, ולכן אינן יכולות להתבצע על נסיוב.
התפקיד העיקרי של הפלזמה הוא להעביר מזון לכל תאי הגוף (להעביר חמצן).
קישורים חיצוניים
Blood
אלפא-סינוקלאין
אלפא-סינוקלאין (באנגלית: alpha-synuclein או α-synuclein) הוא חלבון ממשפחת הסינוקלאינים, הנמצא בכמות גדולה במוח האדם. כמויות קטנות יותר נמצאות בלב, בשרירים וברקמות אחרות. במוח, אלפא-סינוקלאין נמצא בעיקר בקצות תאי העצב, בתוך מבנים הנקראים "קצוות טרום-סינפטיים". שם הוא נכנס לאינטראקציה עם פוספוליפידים ועם חלבונים.
במסגרת תהליך של העברה סינפטית, הקצוות הטרום-סינפטיים משחררים חומרים הקרויים מוליכים עצביים מתוך שלפוחיות סינפטיות. תהליך זה משמש להעברת איתותים בין תאי העצב והוא חיוני לתפקוד התקין של המוח. על אף שתפקיד האלפא-סינוקלאין אינו מובן כהלכה, ישנם מחקרים לפיהם הוא ממלא תפקיד בשמירה על אספקת השלפוחיות הסינפטיות בקצוות הטרום-סינפטיים באמצעות היווצרותן של אשכולות (clustering) של שלפוחיות סינפטיות. הוא עשוי גם לסייע בבקרת השחרור של דופמין, סוג של מוליך עצבי שהוא חיוני, בין השאר, לבקרת התחלתן ועצירתן של תנועות בלתי רצוניות. האלפא-סינוקלאין הוא גם המרכיב העיקרי של גופי לוי האופייניים למחלת פרקינסון.
התבטאות ברקמות
אלפא-סינוקלאין הוא חלבון מסוג סינוקלאין בעל תפקיד לא ידוע היטב הנמצא בעיקר ברקמת עצב והמהווה כ-1% מכלל החלבונים שבציטוזול של תאי המוח. נמצא בייחוד בנאוקורטקס, היפוקמפוס, החומר השחור, תלמוס ובמוחון. אלפא-סינוקלאין הוא בראש ובראשונה חלבון נוירונלי אך נמצא גם בתאי גלייה. במלנוציטים התבטאות החלבון מווסתת על ידי הגורם MITF - Microphthalmia-associated transcription factor. הימצאות האלפא-סינוקלאין בגרעיני הנוירונים שבמוחות היונקים רומז על תפקיד האלפא-סינוקלאין בגרעין של התא. עם זאת הוא נמצא בעיקר בקצוות הטרום-סינפטיים, גם כשהוא חופשי וגם כשהוא קשור לקרום התאי. בכל רגע נתון 15% מאלפא-סינוקלאין שבנוירונים קשור לקרום התא. מאוחר יותר נמצא כי אלפא סינוקלאין ממוקם במיטוכונדריות הנוירונליות. הוא מתבטא בצורה מוגברת במיטוכונדריה של פקעת ההרחה (Olfactory bulb), ההיפוקמפוס, הסטריאטום ובתלמוס, אזורים שהם עתירים גם באלפא-סינוקלאין ציטוזולי. אולם קליפת המוח והמוחון מהווים יוצאים מן הכלל, בכך שמכילים הרבה מאוד אלפא-סינוקלאין ציטוזולי ורמות נמוכות מאוד של אלפא-סינוקלאין מיטוכונדרי. הוכח כי אלפא סינוקלאין מתמקם בקרום הפנימי של המיטוכונדריות ושההשפעה המעכבת של אלפא-סינוקלאין על הפעילות I המורכבת בשרשרת הנשימה היא תלוית מנה. כמו כן הועלתה הסברה שהאלפא-סינוקלאין במיטוכונדריות מתבטא באופן שונה באזורים מוחיים שונים ושרמות הרקע של האלפא- סינוקלאין עלולות להפריע לתפקוד המיטוכונדריה ולהביא נוירונים מסוימים לניוון.
פעילות אוטופורטאוליטית
בעזרת ספקטרומטריית מסה המבוססת על ניידות יונים (IMS-MS) בעלת רזולוציה גבוהה על אלפא-סינוקלאין מטוהר בעזרת HPLC in vitro נמצא כי אלפא -סינוקלאין יכול להיות אוטופרוטאוליטי, כלומר לפרק את עצמו תוך היווצרות מגוון של קטעים קטנים. ייתכן כי תוצרים אוטופרוטאוליטים כאלה ממלאים תפקיד כחומרי ביניים או קואנזימים בצבירת האלפא-סינוקלאין in vivo.
מבנה
אלפא-סינוקלאין נחשב לחלבון בעל מבנה פנימי משובש, כלומר חסר מבנה תלת-ממדי יחיד ויציב. נכון לשנת 2014 דיווחים רבים רמזו על קיומם של מבנים חלקיים או של מצבים אוליגומריים מובנים בתוך מבנה התמיסה של אלפא-סינוקאלין, אפילו בהיעדרם של ליפידים. מגמה זו נתמכת גם על ידי מספר רב של מדידות של מולקולות בודדות באמצעות מלקחיים אופטיים על עותקים בודדים של אלפא-סינוקלאין מונומרי ועל דימרים או טטרמרים חלבוניים מחוזקים קוולנטית.
רצף
המבנה הראשוני של אלפא-סינוקלאין מחולק בדרך כלל לשלושה מתחמים שונים: קצה אמיני אמפיפאתי שבו בולטים ארבעה שיירי-11 חוזרים, הכוללים רצף הסכמה KTKEGV. לרצף זה נטייה מבנית לסליל אלפא, הדומה לזו של מתחמים המקשרים אפוליפיופרוטאינים.
תפקיד
באוכלוסייה בדידה של קצוות טרום- סינאפטיים במוח בעת תקופה של סידור סינפטי מחדש נמצא ויסות-מעלה של אלפא-סינוקלאין. מחקרים הצביעו על אינטראקציה משמעותית בין אלפא סינוקלאין לטובולין ואלפא-סינוקלאין מסוגל לפעול לפעמים כחלבון העשוי להלוות למיקרוטובולים, כמו חלבון טאו.
לפי מחקרים נוספים ייתכן כי אלפא-סינוקלאין יכול לפעול כחלבון סוכך ("שפרון" מולקולרי) ביצירת קומפלקסים SNARE. הוא נקשר בעיקר לפוספוליפידים של קרום התא דרך תחום הקצה האמיני ולסינפטוברווין-2 דרך הקצה הקרבוקסילי, ומעורבותו חשובה בפעילות הסינפטית. הצטברו עדויות כי אלפא-סינוקלאין מעורב בתפקוד מערכת גולג'י של הנוירון ובמעברי הבועיות. לכאורה אלפא-סינוקלאין הוא חיוני להתפתחות הנורמלית של התפקודים הקוגניטיביים. עכברי נוקאאוט עם אינאקטיבציה ממוקדת של התבטאות האלפא-סינוקלאין סובלים מפגיעה בלמידה המרחבית ובזיכרון העבודה.
אינטראקציות עם ליפידים
אלפא-סינוקלאין נקשר במישרין עם קרומי הליפידים, תוך התחברות לשטחים הטעונים שלילית של פוספוליפידים. הוא יוצר מבנה מורחב הליקלי על בועיות קטנות. חד-למלריות אלפא-סינוקלאין נראה יוצר חלקיקים דמויי-דיסקה ליפידיים הדומים לאפוליפופרוטאינים. היו מחקרים שתמכו באפשרות של פעילות נוגדת חימצון של האלפא-סינוקלאין בקרום.
אינטראקציות עם חלבונים
הוכח שאלפא-סינוקלאין נכנס לאינטראקציה עם:
משמעות קלינית
מנגנון הצבירה של אלפא-סינוקלאין אינו ברור. קיימות הוכחות לצורת ביניים עתירת משטחי בטא היכולה לבשר את הצבירה ובסופו של דבר קודמן של גופי לוי. מחקר יחיד משנת 2008 רמז כי אלפא סינוקלאין קיים כתערובת באיזון של קונפורמר בלתי מובנים, של מבני סליל אלפא ועתירי משטח בטא. מוטציות או של בופר הידועים כמשפרים את הצבירה מגבירים בצורה ניכרת את כמות הקופנורמרים בטא. ממצא זה מצביע כי זו קונפורמציה הקשורה לצבירה פתולוגית. בין האסטרטגיות בטיפול הסינוקלאינופאתיות נשקל השימוש במעכבים של צבירת אלפא-סינוקלאין. הוכח למשל כי מולקולה קטנה של קומינאלדהיד מעכב פיברילציה של אלפא-סינוקלאין. במחלות אלה יש חשד במעורבות הנגיף אפשטיין בר.
במקרים נדירים של צורות משפחתיות של מחלת פרקינסון, קיימת מוטציה בגן המקודד את אלפא סינוקאלין. זוהו חמש מוטציות נקודתיות. דווח על השפעה של מוטציות מסוימות בשלבי ההתחלה וההגברה של תהליך הצבירה. דופליקציה וטריפליקציה של הגן נראות כסיבה נדירה של מחלת פרקינסון במשפחות אחרות, אך יותר שכיחה מהמוטציות הנקודתיות. מכאן ההשערה כי מוטציות מסוימות של אלפא סינוקלאין עלולות לגרום לפיברילים דמויי-אמילואיד התורמים להיווצרות מחלת פרקינסון.
ייתכן כי צורת פריונית של החלבון אלפא-סינוקלאין היא הסוכן הפתוגני של מחלת האטרופיה המערכתית הנפוצה.
קישורים חיצוניים
Characterization of the human alpha-synuclein gene: Genomic structure, transcription start site, promoter region and polymorphisms
יחסי אלג'יריה–מקסיקו
היסטוריה
בשנת 1962, לאחר סיום מלחמת העצמאות של אלג'יריה וקבלת העצמאות האלג'יראית מצרפת, מקסיקו הייתה המדינה הראשונה שהכירה במדינה החדשה. יחסים דיפלומטיים רשמיים בין שתי המדינות כוננו ב-21 באוקטובר 1964. בשנת 1965, שגריר מקסיקו בקהיר הואמן לטפל בענייניה של אלג'יריה. בשנת 1974 שלחה מקסיקו שגריר תושב ראשון לאלג'יריה ובשנת 1975 פתחה אלג'יריה שגרירות במקסיקו סיטי.
בשנת 2008, כאות של ידידות הדדית, נחנך במקסיקו סיטי פסל של עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי. בשנת 2011, נחנך באלג'יר פסל של אמיליאנו ספאטה. בחודש אוקטובר 2014, שתי המדינות חגגו 50 שנה ליחסים הדיפלומטיים.
מסחר
בשנת 2015, המסחר בין שתי המדינות הסתכם בסך של 243 מיליון דולר. אלג'יריה היא שותפת הסחר האפריקאית השנייה בגודלה של מקסיקו בעוד מקסיקו מדורגת במקום ה-38 מבחינת גודל הסחר של אלג'יריה.
ביקורים רשמיים מאלג'יריה למקסיקו
בשנת 1981 ביקר במקסיקו נשיא אלג'יריה שאד'לי בן ג'דיד. הוא ביקר שנית במקסיקו בשנת 1985. בשנת 2002 ביקר במקסיקו הנשיא עבד אל-עזיז בותפליקה.
ביקורים רשמיים ממקסיקו לאלג'יריה
בשנת 1975 ביקר באלג'יריה נשיא מקסיקו לואיס אצ'ווריה אלברס. בשנת 2005 ביקר באלג'יריה הנשיא ויסנטה פוקס.
ייצוג
לאלג'יריה יש שגרירות במקסיקו סיטי ולמקסיקו יש שגרירות באלג'יר.
ולטר טבנס
ולטר קספר טבנס (בגרמנית: Walter Caspar Többens וכן Walther Többens; 19 במאי 1909, מפן – 16 בנובמבר 1954) היה הבעלים של ה"טבנסוורקה" בגטו ורשה.
ביוגרפיה
טבנס, איש עסקים במקצועו, עבד בבית קפה בברמן עד 1934. מאז 1932 רכש שבע חנויות שהיו שייכות בעבר לאזרחים יהודים, במסגרת האריזציה. בשנת 1937 הצטרף ל. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה היה טבנס מנהל קבוצת עסקים סיטונאית וקמעונאית בברלין. הוא עבד תחת ניהולו של ד"ר לאוץ (Lautz), מטעמו היה סיטונאי בטומשוב מזובייצקי בפולין. במפעליו הועבדו עובדי כפייה יהודים. בשנת 1941 הובא טבנס לגטו ורשה, שוב מטעם לאוץ, על מנת לבצע פקודות של הוורמאכט כחבר בוועדת ייצור גרמנית. הוא היה חסר הון עצמי, ולכן השתמש בתוצרתם של מפעלים יהודים בגטו ורשה כדי לצבור הון ולפתח עסק עצמאי. הוא הקים את "מפעלי טבנס" (Többenswerke) בגטו ורשה. מפעלים אלה כללו בית מלאכה לחייטות, בית מלאכה לנעליים, מפעל כובעים ומפעל גומי. כ-25,000 עובדי כפייה יהודים נאלצו לעבוד בעבודות כפייה במתקני הייצור הללו בתנאי מגורים ועבודה ירודים. אקציות התקיימו באופן קבוע ועובדים גורשו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
אחראי על עבודת כפייה במפעל ולטר טבנס בפוניאטובה
בתחילת 1943 דרש הימלר ממפקד האס-אס ומשטרת הביטחון בגנרלגוברנמן, פרידריך-וילהלם קריגר, לבצע ביקורת במפעלי טבנס. טבנס הצליח למנוע את הביקורת ובתחילת 1943 מונה על ידי אודילו גלובוצניק לנציג מורשה לשם העתקת החברות היהודיות בוורשה, למטרת העברתם של עובדי המפעלים שלו וקרוביהם למחנה באזור לובלין. כך נמנע מהאס-אס להשתלט על עסקיו ונמנעה העברת העובדים היהודים למחנה הריכוז מיידנק. במקביל, אחרי מרד ינואר 1943 בגטו ורשה, ביקשו הגרמנים להימנע מאבדות שהיו כרוכות בכניסה לגטו. כחלופה ביקשו הגרמנים מטבנס להציע ליהודי הגטו לצאת בדרכי שלום למפעליו. טבנס נכנס לגטו להציע זאת ליהודים, אך לא נענה בהתנדבותם, עקב האווירה ששררה בגטו אחרי האקציה ההמונית של קיץ 1942, בה נשלחו להשמדה כרבע מיליון מתושבי הגטו.
איימי מרקהאם
איימי מרקהאם היא דוגמנית אמריקאית ואושיה טלוויזיונית. היא מתגוררת בלוס אנג'לס, קליפורניה.
ולטר טבנס
אחראי על עבודת כפייה במפעל ולטר טבנס בפוניאטובה
באפריל ומאי 1943, במהלך מרד גטו ורשה, הועברו 10,000 עובדי כפייה ובני משפחה של פלוגות טבנס למחנה עבודות הכפייה פוניאטובה. מתקני הייצור של מפעלי טבנס הועברו גם הם לפוניאטובה. ב-4 בנובמבר 1943 נורו כ-15,000 יהודים ממחנה העבודה במסגרת "אקציית ארנטפסט". לאחר מכן הקים טבנס מתקן ייצור חדש בוורשה ובפברואר 1944 קנה מפעל בברמן. בסוף 1944 העביר טבנס את מפעליו לדלמנהורסט.
אחרי המלחמה
ב-11 בספטמבר 1945 נעצר טבנס ונכלא על ידי אנשי חיל המודיעין הנגדי בברמן. בינואר 1946 הצליח להימלט ממאסר. ביוני 1946 נתפס שוב, אך נמלט מהכלא בדרמשטט ב-22 בנובמבר 1946. בית המשפט בברמן הצהיר, בהיעדרו, כי הוא פושע מלחמה נאצי. לאחר תום הדה-נאציפיקציה הסגיר עצמו טבנס לרשויות באפריל 1951 ובהסתמך על הצהרות של עובדים לשעבר, סווג רק כ"אוהד הנאצים" במאי 1952. טבנס נהרג בנובמבר 1954 בתאונת דרכים עם מזכירתו.
איימי מרקהאם
נערותה
מרקהאם היא ביתו של איש צבא אמריקאי ואמא קוריאנית. היא נולד בסיאול, קוריאה הדרומית. את ילדותה בילתה ב-Babenhausen, גרמניה. את רוב זמנה בילתה בקילין, טקסס, אשר היא רואה בה את עיר מולדתה.
קריירת הדוגמנות
מרקהם החל לדגמן לראשונה בשנת 2010, בזירת ייבוא הרכבים היפניים. היא דגמנה עבור מספר חברות, מגזינים, באירועים, כמו גם בתחרות דריפטים מקומית, ב"מגזין אוטו וקול" ועוד. מגזין המיינסטרים הראשון שלה היה Rukus בארצות הברית. בעקבות הפרסום שלה, היא הופיעה במספר פרסומים בינלאומיים, כולל "ווג", "מקסים", FHM, GQ, "אסקווייר" וג'נטלמן. ב-2013, היא הייתה דוגמנית FHM המבוקשת ביותר.
אוניברסיטת ג'קסונוויל
אוניברסיטת ג'קסונוויל (באנגלית: Jacksonville University; בראשי תיבות: JU) היא אוניברסיטה פרטית הממוקמת בעיר ג'קסונוויל במדינת פלורידה שבארצות הברית. האוניברסיטה הוקמה כמכללה דו-שנתית בשנת 1934, בשם ג'קסונוויל ג'וניור קולג'. ב-1956 הוקמה גם אפשרות לתואר ארבע-שנתי ובשנת 1958 היא הוכרזה כאוניברסיטה. היא חברה באגודת המכללות ובאוניברסיטאות הפרטיות בפלורידה ומוסמכת על ידי האגודה הדרומית למכללות ובתי ספר (SACS) והאגודה לקידום בתי ספר קולגיים לעסקים (AACSB).
באוניברסיטה לומדים סטודנטים המגיעים ממעל ל-40 מדינות בארצות הברית ומעל ל-45 מדינות ברחבי העולם. באוניברסיטה ישנן 18 קבוצות אתלטיקה.
היסטוריה
המוסד נוסד בשנת 1934 על ידי ויליאם ג'יי פורטר. וכונה במקור אוניברסיטת ויליאם ג'יי פורטר. הממוסד התחיל כמכללה פרטית של תארים דו-שנתיים. מאחר שטרם נרכש מקום קבוע, השיעורים התקיימו באודיטוריום בקומה השלישית של בניין החינוך של הכנסייה הבפטיסטית, במרכז העיר ג'קסונוויל. 60 סטודנטים נרשמו בשנה הראשונה.
בשנת 1935, שינתה המכללה את שמה לג'קסונוויל ג'וניור קולג'. המוסד עבר שלוש פעמים במהלך חמש עשרה השנים הבאות, כולל תקופה בבניין תיאטרון פלורידה, אך עקב ריבוי תלמידים לאחר מלחמת העולם השנייה, הצריך מקום קבוע. בשנת 1947 נרכשה קרקע בשכונת ארלינגטון בג'קסונוויל שעליה הוקם הקמפוס הנוכחי. הבניין הראשון הושלם ב-1950 והשיעורים החלו באופן רשמי. באותה שנה קיבל המוסד הסמכה מלאה כמכללה דו שנתית מהאגודה הדרומית למכללות ובתי ספר.
בשנת 1958 התאחד ג'קסונוויל ג'וניור קולג' עם מכללת ג'קסונוויל למוזיקה, והשם החדש של המוסד היה אוניברסיטת ג'קסונוויל. בשנת 1959 סיים המחזור הראשון, שכלל 100 תלמידים, את התואר הארבע-שנתי. בשנת 1961 קיבלה האוניברסיטה הסמכה מלאה כבית ספר ארבע שנתי מהאגודה הדרומית למכללות ובתי ספר. בשנות ה-60 של המאה ה-20 האוניברסיטה גדלה באופן משמעותי. עקב כך, נבנו מעונות, שני מתחמים חדשים הוקמו ונבנה אצטדיון באוניברסיטה. מעונות הסטודנטים הראשונים נפתחו בסמסטר הסתיו של 1965 בחלק הדרומי של הקמפוס, בסכום כולל של 2.4 מיליון דולר. המעון השישי נפתח בשנת 1968.
בשנת 1970, השתתפה לראשונה נבחרת הכדורסל של האוניברסיטה באליפות NCAA.
לאחר פתיחת אוניברסיטת צפון פלורידה בשנת 1972, כמות הנרשמים לאוניברסיטה ירדה, בנוסף למצב הכלכלי הקשה אליו נקלעה האוניברסיטה, לאחר הסרת המימון הציבורי שלה והעברתו לאוניברסיטת צפון פלורידה. בשנות ה-90 אוניברסיטת ג'קסונוויל הגדירה את עצמה מחדש, כמכללה לאמנויות ליברליות ופתחה במסע גיוס כספים משמעותי, שסיפק בניית מבנים חדשים ועדכון של תוכנית האב של הקמפוס.
בשנת 1997 נבנתה קפיטריה חדשה, נפתח אגף לאמנות חזותית, ודירות הכפרים בקמפוס סיימו את בנייתו ונפתחו לסטודנטים בחלק הצפוני של הקמפוס. שניים ממעונות הסטודנטים נהרסו ב-2007 על לפנות מקום למתחם מעונות מודרני בן 500 מיטות, וחניון חדש.
לימודים
באוניברסיטה יש מעל ל-100 קורסים ומגמות לתואר ראשון ו-23 לתואר שני ודוקטורט. האוניברסיטה מחולקת לארבע מכללות ושני מכונים: המכללה לאמנויות ומדעים, מכללת דייוויס לעסקים, המכללה לאמנויות, המכללה למדעי הבריאות, מכון המחקר למדעי הים והמכון למדיניות ציבורית.
הלימודים במכללה לאמנויות ומדעים כוללים את בית הספר לחינוך, בית ספר למדעים ומתמטיקה, לימודי מדעי החברה, מדעי הרוח, וחיל ההכשרה לקציני מילואים של הצי. לאוניברסיטה יש את תוכנית ההדרכה של קציני מילואים מהצי השנייה בגודלה במדינה והתוכנית הארוכה ביותר בפלורידה.
פסטיבל וודסטוק 1999
פסטיבל וודסטוק 1999 (באנגלית: Woodstock 1999) היה פסטיבל מוזיקה שנערך ביולי 1999 בעיר רומא בצפון מדינת ניו יורק שבארצות הברית בשטח של בסיס חיל האוויר של ארצות הברית לשעבר. באירוע השתתפו מעל 250 אלף איש.
הפסטיבל התפתח לאירועי אלימות חמורים ביותר, בין היתר תגרות אלימות בין המשתתפים, ביזה של דוכני האוכל וציוד, וונדליזם והצתות של כלי רכב ציוד הגברה ומבנים, הטרדות מיניות רבות ומעשה אונס.
משתתפים
באירוע השתתפו כל כוכבי ולהקות הרוק של אותה התקופה כמו הרולינג סטונז, רייג' אגיינסט דה מאשין, רט הוט צ'ילי פפרז, שריל קרואו, קון, לימפ ביזקיט. ג'יימס בראון, קיד רוק ועוד.
טענות להתססה מצד האומנים
לאחר האירועים נשמעו טענות רבות על התתסת האמון על ידי האומנים שהופיעו בספטיבל בין היתר נטען כי הרולינג סטונז הורה למעריצים לזרוק בקבוקי פלסטיק על הבמה, וגרם להשלכה מופרעת של אלפי בקבוקים על הבמה, וכן שבר גיטרה על הבמה.
גם לימט בזיקיט – פרד התסיס את הקהל, בפרש התנהג בפראות ואף עודד לשבור דברים ואמר כשהשיר הזה יתחיל אני רוצה שתתחילו לבעוט.
בתרבות
מספר סרטים דקומנטרים עוסקים באירועי וודסטוק 99:
דיטריך פון קולטיץ
גנרל דיטריך פון קולטיץ (בגרמנית: Dietrich von Choltitz; 9 בנובמבר 1894 – 4 בנובמבר 1966) היה המושל הצבאי הגרמני של פריז בעת סיום הכיבוש הגרמני של העיר בזמן מלחמת העולם השנייה. הפר את פקודתו של היטלר להחריב את פריז בשלב הלחימה האחרון.
קריירה צבאית
בשנת 1907 הצטרף פון קולטיץ כשוחר למסגרת קדם-צבאית בדרזדן. במרץ 1914 הצטרף לרגימנט ה-8 של חיל הרגלים המלכותי הסקסוני בלייפציג בדרגת פאהנריך (Fähnrich, מקביל למועמד לקצונה). במלחמת העולם הראשונה שירת פון קולטיץ בחזית המערבית וזכה לדרגת לויטננט בספטמבר 1914. מאוחר יותר שימש כשליש הגדוד השלישי באותו רגימנט. הוא המשיך לשרת ברייכסווהר בתקופת רפובליקת ויימאר, והגיע לדרגת האופטמן בחיל הפרשים בשנת 1929. מאוחר יותר הפך למפקד הגדוד השלישי של רגימנט הצנחנים ה-16 (Luftlande-Infanterieregiment), ראשית בדרגת מיור ומ-1938 כאוברסט-לויטננט.
מושל פריז
ב-1 באוגוסט 1944 הועלה פון קולטיץ לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-7 באוגוסט מונה למושל הצבאי של פריז. הוא הגיע לעיר בתשעה בחודש, זמן קצר לפני שהחלה בה התקוממות של מחתרות תנועת ההתנגדות הצרפתית. בשישה-עשר הימים הבאים הפר פון קולטיץ מספר פקודות מפורשות של אדולף היטלר להחריב את העיר. פקודתו של היטלר מ-23 באוגוסט הייתה: "אל לעיר ליפול בידי האויבים אלא כשהיא עיי חורבות". טענה מקובלת היא שהיטלר טילפן אל פון קולטיץ בזעם, וצווח לעברו "האם פריז בוערת?" ("?Brennt Paris").
פון קולטיץ הצליח לסכל התקוממות רחבה של תושבי פריז, וקרבות פנים אל פנים בתוככי העיר, בעזרת מגעים פעילים מסוגים שונים עם אויביו; משא ומתן עם הרזיסטנס מחד, והפגנת שרירים מאידך, שסייעו לו למנוע נזק חמור לעיר. פון קולטיץ, יחד עם 17,000 איש שהיו תחת פיקודו, נכנעו לגנרל הצרפתי פיליפ לֶקלֶרק דֶה אוֹטקלוֹק ומנהיג הרזיסטנס אנרי רול טנגי, בתחנת הרכבת מונפרנאס ב-25 באוגוסט 1944. הודות לכך שמנע גרסה נוספת של סטלינגרד, נחשב פון קולטיץ על ידי רבים כ"מצילה של פריז".
פון קולטיץ הוחזק בשבי לתקופה מסוימת בטרנט פארק שבצפון לונדון. במתקן שבי זה הוחזקו שבויים גרמנים רמי-דרג רבים. הוא שוחרר משבי בעלות הברית באפריל 1947 ועבר להתגורר בעיר המרפא באדן-באדן.
ניסן בנימיני
ניסן בנימיני (1930 – 8 בינואר 2017) היה מומחה לחקלאות ובוטניקה, פרופסור באוניברסיטת תל אביב. התפרסם במחקריו על הפטריות של ארץ ישראל.
ביוגרפיה
גדל בירושלים. היה חבר "ההגנה" והשתתף במלחמת העצמאות בפריצת דרך בורמה לירושלים ובליווי השיירות לירושלים.
סיים לימודי תיכון בתיכון ערב א' בתל אביב. את לימודיו האקדמיים החל באוניברסיטה העברית בירושלים ובהמשך בפקולטה לחקלאות ברחובות. שם למד חקלאות והשתלם אצל פרופ' יצחק ואהל ואצל פרופ' מינה שיפמן-נדל. בתקופה זה החל להשתלם בתחום הפטריות.
את עבודת המאסטר והדוקטורט הוא עשה באוניברסיטת תל אביב. הוא השתלם גם בתחום הפטריות בשווייץ ובדנמרק.
בשנת 1959 החל לעבוד באוניברסיטת תל אביב. לימים, היה לפרופסור מן המניין במחלקה לבוטניקה באוניברסיטה עד צאתו לגמלאות בשנת 1999. כן בנה את אוסף הפטריות במרכז הלאומי לחקר המגוון הביולוגי באוניברסיטה.
במחקריו בתחום הפטריות הוא הגדיר מעל 600 מיני פטריות הגדלות בארץ ישראל, וספריו בתחום הם ספרי היסוד בתחום הפטריות של ארץ ישראל.
ספריו
כן השתתף עם יואב ויזל וששון כהן בכתיבת הספר - צמחי רעל בישראל, ספרית פועלים, תל אביב, 1981
אפתאיזם
אַפָּתֵאִיזְם (הלחם בסיסים של אפתיות ותאיזם/אתאיזם) ידוע גם כאתאיזם פרגמטי או אתאיזם מעשי, היא אדישות או חוסר עניין כלפי נושא האמונה או חוסר אמונה באל.
אפתאיסטים רואים בשאלה האם קיים אל שאלה לא משמעותית ולא רלוונטית, ואין להם עניין לקבל או להכחיש את קיומו. הם גם אינם דוחים את האפשרות שקיים אל על הסף, אך קיום האל או אי-קיומו לא ישנה את התנהגותם וארחות חייהם. לפיכך, העיסוק בשאלה מבחינתם חסר תוחלת.
הגדרה
אפתאיזם יכול לנבוע מסיבות שונות וללבוש צורות שונות:
הנטורליזם המתודולוגי
צורה של אפתאיזם מעשי עם השלכות כלפי הקהילה המדעית הוא הנטורליזם המתודולוגי - "אימוץ או הנחה שבשתיקה של הנטורליזם המתודולוגי במסגרת השיטה המדעית עם או בלי לקבל ולהאמין בכך באופן מוחלט."
אפתאיזם אגנוסטיקני
אפתאיזם אגנוסטיקני אוחז כי אין שום אפשרות להוכיח או להפריך קיומו של אל או אלים, וגם אם הם קיימים אין להם עניין בגורלם של בני האדם. לפיכך, קיומם האפשרי הוא בעל השלכה מועטת על חייהם האישיים של בני האדם, ומשכך העניין התאולוגי בהם אמור להיות מועט.
היסטוריה
היסטורית, אתאיזם פרקטי נחשב בדרך כלל ככשל מוסרי, בורות מכוונת וחילול הקודש. הטענה נגדה הייתה כי זו גישה הדוגלת שאלוהים, אתיקה ואחריות חברתית לא קיימים; שחבריה זנחו את החובה וחיבקו את הנהנתנות.
לדברי הפילוסוף הצרפתי אטיין בורן, "אתאיזם פרקטי הוא לא הכחשה של קיים האל, אלא התעלמות מוחלטת ממנו; זו גישה לא מוסרית שאינה באה לשלול את תוקפו של החוק המוסרי, אלא פשוט מורדת נגד עצם קיומו". בתגובה לוולטיר, כתב הפילוסוף הצרפתי דני דידרו: "זה מאוד חשוב לא לבלבל בין רוש לפטרוזיליה; אבל ההבדל בין להאמין באל או לא משמעותי קצת פחות."
טיעונים אפתאיסטים נפוצים
אפתאיסטים מצדיקים את גישתם באחת או כמה מהגישות הבאות:
היעדר מוטיבציה דתית
על פי טיעון זה, מוסר הוא חלק מהווייתה של החברה האנושית ולא נסמך על דת דווקא. אפתאיסטים מכירים בכך שדת יכולה לספק נחמה עבור אנשים רבים ברחבי העולם, אך היא אינה חלק הכרחי בגיבוש המוסר האנושי.
אין זה משנה (Indifference)
על פי טיעון זה, כל הדתות שוות ערך. השימוש במושג זה בהקשר זה מופיע אצל קאנט בביקורת התבונה הטהורה. קאנט טוען כי indifferentism מייצג צורה קיצונית של ספקנות הטוענת כי אין קרקע רציונלית לקבלת כל עמדה פילוסופית שהיא. טענה זו נקשרת לעיתים קרובות עם מוסר רלטיבי.
האנציקלופדיה הקתולית מייחסת indifferentism לאתאיזם, מטריאליזם, פנתאיזם ואגנוסטיציזם, כמו גם לפלורליזם דתי, כמו בזה בו דגל רוסו.
חוסר ראיות
טיעון זה מגישה יותר מדעית ויש בו ביקורת על אמונה עיוורת - אמונה שאינה נסמכת על ראיות לוגיות. לפי טיעון זה, אם האל או האלים היו רוצים שאנשים יאמינו בהם, הם היו מוכיחים את קיומם על ידי ניסים, ומסבירים את תוכניותיהם או, לחלופין, היעדרן. הרי הם כל יכולים, לפיכך, אם באמת היו רוצים שבני האדם יאמינו בהם הם היו שולחים סימן אלוהי, ולא משאירים את הנושא לפרשנות. זהו טיעון פופולרי באנטי-תאיזם; הפילוסוף מאט דלחאנתי עושה בו שימוש רב.
שאד'לי בן ג'דיד
שאד'לי בן ג'דיד (בערבית: الشاذلي بن جديد; 14 באפריל 1929- 6 באוקטובר 2012) היה איש צבא ופוליטיקאי אלג'יראי שכיהן כנשיא אלג'יריה במשך 13 שנה.
ביוגרפיה
שאד'לי בן ג'דיד נולד ב-14 באפריל 1929 בקולוניה הצרפתית באלג'יריה. הוא שירת כמש"ק בצבא צרפת והשתתף במלחמת הודו–סין. בשנת 1954 ערק אל החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה בתחילת מלחמת העצמאות של אלג'יריה. הוא היה בן טיפוחיו של הווארי בומדיין, שהעניק לו את הפיקוד על הכוחות בעיר אוראן. עם השנים, הוא התקדם בסולם הדרגות והיה לבכיר בצבא אלג'יריה, והגיע לדרגת קולונל בשנת 1969.
קריירה פוליטית
בנובמבר 1978 התמנה בן ג'דיד לשר ההגנה של אלג'יריה על ידי הנשיא הווארי בומדיין. עקב מותו המפתיע של בומדיין בתחיל 1979, התמנה בן ג'דיד לנשיא אלג'יריה. הוא היה המועמד המרכזי בבחירות מטעם החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה, וניצח בבחירות את שר החוץ עבד אל-עזיז בותפליקה. הוא תמך במודרניזם וקידם ליברליזם. במהלך כהונתו הפחית את מעקב הממשלה אחר אזרחים. בשנות השמונים המאוחרות, כלכלת אלג'יריה נמצאה בשפל עקב מחירי נפט נמוכים.
באוקטובר 1988 (שכונה "אוקטובר השחור") החלו מהומות והפגנות נגד נשיאותו. בהפגנות אלו השתתפו גורמים אסלאמיסטים קיצוניים. הצבא ירה על המפגינים, וגרם לקורבנות אחדים ולזעזוע כבד בציבור האלג'יראי. בעקבות זאת ניסה בן ג'דיד ליזום מהלכים לכיוון דמוקרטיה רב מפלגתית אך בסוף 1991 כאשר 'חזית ההצלה האיסלמי' עמדה לנצח בבחירות תפס הצבא את השלטון וביטל את הבחירות, מה שהוביל למלחמת האזרחים האלג'יראית, שבעקבותיה הוא התפטר.
לאחר נשיאותו
לאחר עלייתו של עבד אל-עזיז בותפליקה לנשיאות אלג'יריה היה בן ג'דיד נתון במעצר בית לאחר שכשל בניהול מלחמת האזרחים באלג'יריה, בין השנים 2002-1999. הוא נראה בציבור בשנת 2008, כאשר נאם נאום שנוי במחלוקת בעיר הולדתו.
מחלתו ומותו
בינואר 2012 אושפז בן ג'דיד בפריז עקב מחלת הסרטן. הוא שב לבית החולים שוב במאי ובאוקטובר אותה שנה. ב-6 באוקטובר הודיעו על מותו.
מפרץ קולבוקורסס
מפרץ קולבוקורסס (באנגלית: Colvocoresses Bay) הוא מפרץ בארץ וילקס שבאנטארקטיקה.
המפרץ ממוקם בשפכו של קרחון ויליאמסון, היוצרת זווית ישרה החודרת אל תוך היבשת.
רוחב מפתחו (שפכו אל הים) של המפרץ 56 קילומטרים.
במפרץ מצויים לשונות קרחוניים ושברי קרחונים צפים שמקורם בקרחון ויליאמסון ובקרחון ויטל.
מיפוי המפרץ
המפרץ מופה לראשונה בשנת 1955 על ידי ג'י. די. בלודג'ט (G.D. Blodgett), בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית במהלך מבצע היי ג'אמפ (מבצע קפיצה לגובה), שנערך בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבין השנים 1946–1947.
מקור השם
שמו של המפרץ ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (Advisory Committee on Antarctic Names ;בראשי תיבות: US-ACAN), של ארצות הברית.
המפרץ נקרא על שם ג'ורג' קולבוקורסס (George Colvocoresses), ששירת כפרח קצונה (מידשיפמן (Midshipman)) על הסלופ ונסנס (Vincennes ), במהלך מסעה כחלק ממשלחת החקר מטעם ארצות הברית (שנערכה בין השנים 1838–1842), בפיקודו של לוטננט צ'ארלס וילקס.
קולבוקורסס, שלימים קיבל דרגת קפטן, פרסם בין השנים 1852–1855 את חוויותיו במהלך משלחת החקר, בספרו: "ארבע שנים במשלחת החקר מטעם ממשלת ארצות הברית, בפיקודו של קפטן וילקס" ("Four Years in the Government Exploring Expedition Commanded by Captain Wilkes").
משפטי לייפציג
משפטי לייפציג הם סדרת משפטים, שהתקיימו בשנים 1921-1922, נגד פושעי מלחמה גרמנים ממלחמת העולם הראשונה. המשפטים התקיימו בבית המשפט הקיסרי בלייפציג. שבעה-עשר גרמנים הועמדו למשפט בגין חשד לפשעי מלחמה בשנים-עשר משפטים. ההליכים המשפטיים ותוצאותיהם זכו לביקורות רבות הן בגרמניה והן במדינות ההסכמה.
רקע
במהלך מלחמת העולם הראשונה מנהיגי מדינות ההסכמה הציגו רעיון חדש, לפיו, ברגע שיושג ניצחון, על מנהיגי האויב לעמוד לדין בגין הפרות של החוק הבינלאומי שנעשו במהלך המלחמה. ב־25 בינואר 1919, במהלך ועידת השלום בפריס, ממשלות בעלות הברית הקימו ועדה האחראית ליישום הרעיון. כתוצאה מכך, סעיפים 227–230 לחוזה ורסאי קבעו את מעצרם ומשפטם של חיילים ומפקדים בצבא גרמניה שהוגדרו כפושעי מלחמה על ידי ממשלות בעלות הברית. סעיף 227 קבע את הקמתו של בית דין מיוחד, בראשות שופט מכל אחת המעצמות ממדינות ההסכמה העיקריות - בריטניה, צרפת, איטליה, ארצות הברית ויפן. הסעיף זיהה את הקיסר וילהלם השני לשעבר כפושע מלחמה, ודרש בקשת הסגרה לממשלת הולנד, אשר העניקה לו מקלט מאז הסתלקותו בנובמבר 1918. סעיף 228 אפשר לממשלות מדינות ההסכמה לשפוט את פושעי המלחמה הגרמניים בבתי הדין הצבאיים שלהם, על אף כל ההליכים שננקטו נגד אותם אשמים בבתי המשפט בגרמניה. ממשלת גרמניה נדרשה לעמוד בכל צו הסגרה שהוצאו על ידי מעצמות בעלות הברית לשם כך.
ב־3 בפברואר 1920 הגישו בעלות הברית לממשלת גרמניה רשימה, הכוללת שמות של 900 אנשים המואשמים בביצוע פשעי מלחמה. עם זאת, הגרמנים סירבו להסגיר אזרחים גרמנים מסוימים לממשלות בעלות הברית, והציעו במקום זאת לשפוט אותם במערכת המשפט הגרמנית, כלומר ברייכסרגייכט בלייפציג. בעלות הברית נעתרו וביום 7 במאי 1920 הציגו רשימה קצרה בהרבה עם שמות ארבעים וחמישה חשודים ופרטי פשעיהם לכאורה. לרשימה צורפה הערה רשמית, ובה נאמר כי כוונת הרשימה הראשונה הייתה לבדוק את רצינות המחויבות העצמית של הגרמנים וכי הרשימה החדשה הזו אינה אלא "מבחן". לא ניתן היה לאתר את כל האנשים הללו, ובמקרים אחרים היה קושי למצוא ראיות אמינות. בסופו של דבר רק 12 מקרים הועמדו לדין
המשפטים
המשפטים התקיימו לפני בית המשפט העליון בלייפציג – (הרייכסגריכט) בהרכב של שבעה שופטים בין 23 במאי ל -16 ביולי 1921. ארבעת המקרים הראשונים הועמדו לדין בהתעקשותה של בריטניה, בית המשפט ביסס את פסיקותיו על הקוד הצבאי הגרמני מבין אלה, שלושה היו מעורבים בהתעללות בשבויי מלחמה, בעיקר בצורת מכות של שבויי מלחמה בריטים, ואלו הם:
סמל קארל היינן, מפקד מחנה שבויים קטן הואשם בהתעללות בשבויי מלחמה בריטיים, נידון לעשרה חודשי מאסר בפועל.
סרן אמיל מולר, מפקד מחנה שבויים הואשם בהתעללות בשבויי מלחמה בריטים, נידון לשישה חודשי מאסר בפועל.
טוראי רוברט נוימן, חייל במשמר המחנה שהואשם בהתעללות בשבויי מלחמה בריטים, נידון לשישה חודשי מאסר בפועל.
המקרה הרביעי עסק במפקד קארל נוימן מספינה UC-67 באישומים כי ספינת בית חולים בריטית "dover castel" הוטבעה על ידו במהלך לוחמת הצוללות הגרמנית. מפקד הצוללת קארל ניומן זוכה בטענה כי פעל לפי הוראות הממונים עליו.
מקרים נוספים של הוצאות להורג של חיילים צרפתים כלואים או פצועים והתעללות באסירי מלחמה, היו האישומים בחמשת המקרים הבאים:
רס"ן בנו קרוסיוס וסא"ל קרל שטנגר - רס"ן בנו קרוסיוס נמצא אשם בהריגה ונידון לשנתיים מאסר, סא"ל קרל שטנגר - נמצא לא אשם.
סגן ראשון אדולף לול - נמצא לא אשם.
אל"ם הנס פון שאק והאלוף בנו קרוסקה, שניהם נמצאו לא אשמים.
בעקבות האשמות שהובאו על ידי בלגיה וצרפת מקס רמהר חבר במשטרה הצבאית החשאית הואשם בתקיפה וכליאת שווא במסגרת חקירת אזרחים בלגים, בפסק הדין מקס זוכה.