cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוברט בלאק
ביוגרפיה
בעלי ביתו של בלאק גילו ב-1966 כי נהג להטריד מינית את נכדתם בת התשע לאורך השנים הקודמות, בכל פעם שהגיעה לבקרם. הם החליטו לפנות אותו מהמקום, אך לא דיווחו על מה שאירע למשטרה, בניסיון לחסוך מהילדה טראומה נוספת. בלאק איבד את עבודתו במהרה ושב לקינלוקלוון, שם עבר לגור בביתו של זוג נשוי אחר, הוריה של ילדה בת שש.
תוך פחות משנה דיווחו בני הזוג למשטרה כי בלאק הטריד מינית את בתם באופן חוזר ונשנה. לאחר מעצרו הודה באשמה בגין שלושה סעיפי תקיפה מגונה של ילדים, ונידון לשנת מאסר ב פולמונט,, מוסד מיוחד אשר התמחה בשיקום של עבריינים צעירים. על אף שבחייו המאוחרים שוחח בלאק בחופשיות על ילדותו ועל חייו הבוגרים, ואפילו על התקיפה המינית שחווה על בשרו בפנימיית רד האוס, הוא סירב בתוקף להרחיב בכל הנוגע לדברים שאירעו באותו מוסד, ורק אמר שלאחר שחרורו נדר כי לא ירשה לעצמו להיכלא שוב לעולם. שתיקתו הובילה למספר השערות שגרסו כי היה נתון לאלימות אכזרית ולתנאי מחיה קיצוניים ביותר בזמן שריצה את עונשו במקום.
שישה חודשים לאחר שחרורו ב-1968 עבר בלאק ללונדון. תחילה התגורר בחדר קטן ששכר לא הרחק מקינגס קרוס, ובשנתיים הבאות התפרנס מעבודות מזדמנות שונות. במשך תקופה קצרה עבד כמציל בבריכה ב, אולם פוטר לאחר שנתפס ממשש ילדה קטנה.
באותה העת ייסד בלאק את אוסף פורנוגרפיית הילדים שלו. תחילה אסף מגזינים ותמונות בלבד, אותם השיג דרך מכר שפגש בחנות ספרים סמוכה לבית מגוריו, ובהמשך עלה בידו להשיג גם סרטים וקטעי וידאו קצרים. כמו כן היה צלם חובב, ונהג לצלם ילדים, בדרך כלל בנות בגילאי שמונה עד שתים עשרה , במקומות ציבוריים. הוא צירף את התמונות הללו לאוסף שלו, אותו שמר בתוך מספר מזוודות נעולות היטב.
בזמנו הפנוי נהג בלאק לבקר בפאב שלושת הכתרים בסטמפורד היל, וצבר מוניטין בתור מטיל חיצים מיומן. במקום זה פגש לראשונה את אדוארד וקתי רייסון, זוג סקוטי שהתגורר בקרבת במקום, ועבר ללון בעליית הגג של ביתם ב-1972. הרייסונים התרשמו כי היה אדם אחראי, על אף נטייתו להתבודד, אשר בתור דייר לא עורר אצלם כל חשש או דאגה, למעט ההיגיינה הירודה שלו. מאוחר יותר הודו כי חשדו שהחזיק בידיו חומרים פורנוגרפיים, אבל לא תיארו כי הם היו עשויים להיות פדופיליים. בלאק נותר בביתם עד למעצרו הסופי ב-1990.
בניסיון לשפר את פרנסתו ולמשוך לדרכו הצעות עבודה נוספות, רכש בלאק רכב מסחרי לבן מתוצרת פיאט אשר איפשר לו לעבוד כנהג למחייתו, ואכן ב-1976 הוא מצא עבודה קבועה בתור נהג של חברת פוסטר, דיספאטץ' וסטורג' ל.ט.ד. אשר הייתה מבוססת ב. מעסיקיו התרשמו כי היה עובד בעל מוסר עבודה גבוה ומוכנות לקבל משימות נהיגה ארוכות שעמיתיו הנשואים העדיפו להימנע מהן.
במהלך עבודתו נדרש בלאק להוביל כרזות ושלטים ברחבי הממלכה המאוחדת, אירלנד, ושאר היבשת, ולמד במהרה את מבנה מערכת הכבישים האירופאית. ידע מקיף זה איפשר לו לחטוף ילדים ברחבי אירופה ולהיפטר מגופותיהם במרחק מאות קילומטרים מנקודת מוצאם.
בניסיון להתרחק מעיניהם של עדים אפשריים, השתדל בלאק לשנות את מראהו לעיתים תכופות, ונטה לגדל זקן ארוך, בטרם דאג להיראות בציבור כאשר הוא מגולח למשעי, כאשר לעיתים אף גילח את כל ראשו לחלוטין. כמו כן החזיק ברשותו עשרות זוגות משקפיים, ותמיד השתמש בזוג שונה לחלוטין מזה שעטה בעת החטיפה. בנוסף כיסה את החלונות האחוריים של רכבו בוילונות שחורים וכהים.
ג'ניפר קרדי
מקרה הרצח הראשון אותו הצליחו הרשויות להוכיח ולקשר לבלאק היה של ג'ניפר קרדי בת התשע, אשר נחטפה ונאנסה ב-12 באוגוסט 1981. היא נראתה לאחרונה בחיים בידי אמה בשעה 01:40 בצהריים אותו היום, כאשר רכבה על אופניה לכיוון ביתה של חברתה, אשר התגוררה ב, אנטרים. קרדי מעולם לא הגיעה ליעדה.
מספר שעות לאחר מכן נמצאו אופניה זרוקים בצדי הדרך, במרחק של פחות מקילומטר מביתה, מכוסים בענפים ובעלים יבשים. הכידון הונח על הרצפה כך שהאופניים שכבו על צדם, דבר שהציע כי עצרה קרדי את רכיבתה על מנת לשוחח עם חוטפה. חיפוש נרחב שכלל מאתיים מתנדבים לא מצא כל רמזים נוספים בדבר היעלמותה.
גופתה נמצאה בידי שני דייגים לאחר שישה ימים בשמורת טבע בכפר, במרחק עשרים ושישה קילומטרים ממקום מגוריה. בנתיחה שלאחר המוות נמצאו על גופה ועל תחתוניה סימני אונס. כמו כן נקבע כי קרדי מתה מטביעה, ככל הנראה בזמן שחוטפה חנק אותה בעזרת חבל. השעון שענדה על ידה נעצר בשעה 05:40 בצהריים.
המקום בו נמצאה הגופה, קרי בצומת דרכים מרכזית בין בלפסט לדבלין, העלתה את החשד כי הרוצח הכיר את האזור היטב. שמורת הטבע ממנה חולצה הגופה נמצאה בסמוך לכביש אשר חלפו בו נהגי שליחויות רבים, בייחוד כאלו שנסעו לאורך מרחקים ארוכים, ולצד אזור שירות, ממנו היה ניתן לראות את המקום באופן ברור.
סוזן מקסוול
קרוב לשנה לאחר מכן, סוזן קלייר מקסוול בת האחת עשרה מהכפר, נחטפה כאשר שבה חזרה לביתה ממשחק טניס ב. היא נראתה לאחרונה בחיים בשעה 04:30 בצהריים ב-30 ביולי 1982, בזמן שחצתה את הגשר שמעל נהר ה.
למחרת היום נפתח חיפוש משטרתי רחב ידיים אחר עקבותיה, בו השתתפו שלוש מאות שוטרים אשר הסתייעו ב. כמו כן נערכו בדיקות יסודיות בכל הבתים באזור. מספר אנשים דיווחו כי ראו רכב מסחרי מסתובב בכפר, ובמקרה אחד דווח כי אותו הרכב חנה בסמוך ליציאה לכביש.
גופתה של מקסוול נמצאה ב-12 באוגוסט בידי נהג משאית, והייתה לבושה באופן מלא למעט תחתוניה ונעליה, ומכוסה בצמחייה. תאריך מותה המדויק וסיבת המוות לא התגלו בנתיחה שלאחר המוות בשל הריקבון המתקדם ממנו סבלה. עם זאת נקבע שנקשרה, שפיה נסתם בעזרת פלסטרים, ושתחתוניה נתלשו והונחו תחת ראשה, שלושה סימנים אשר הציעו כי נאנסה לפני או לאחר מותה.
בדיקה מעמיקה של הממצאים קבעה כי מקסוול מתה זמן מה לאחר שנחטפה. היא נותרה ברכבו של בלאק במשך עשרים וארבע שעות, ספק חיה ספק מתה, בזמן שהשלים את תוכנית עבודתו וסיים את כל שליחויותיו באדינבורו, בדנדי, ולבסוף בגלאזגו, עד ה-30 ביולי. למחרת שב ללונדון ונפטר מהגופה בתוך סבך שיחים סמוך לכביש ב, יותר מארבע מאות קילומטרים מהמקום בו נתקל במקסוול לראשונה.
קרוליין הוג
הנרצחת הבאה, והצעירה ביותר מבין כל קורבנותיו של בלאק, הייתה קרוליין הוג בת החמש, אשר נעלמה בזמן ששיחקה מחוץ לביתה בביץ' ליין,, בערב ה-8 ביולי 1983. לאחר שלא שבה לביתה עד השעה שהוקצבה לה, קרי 07:15 בערב, החלו בני משפחתה לחפש אחריה ברחובות הסמוכים. ילד מקומי סיפר להם כי ראה אותה בחברת אדם מבוגר בטיילת הקרובה, בה חיפשו גם בטרם יצרו קשר עם.
החיפוש שהחל לאחר מכן היה הגדול ביותר, באותה העת, בכל ההיסטוריה הסקוטית, עם אלפיים מתנדבים וחמישים חיילים מ , אשר חיפשו תחילה בפורטובלו ולבסוף בכל אדינבורו. עד ה-10 ביולי תפסה היעלמותה של הוג את כותרות כל העיתונים בממלכה המאוחדת. תשעה פדופילים מוכרים שהו בפורטובלו באותה העת, אולם כולם החזיקו באליבי מוצק עבור זמן היעלמותה.
מספר עדים דיווחו כי ראו אדם קירח ומוזנח, בעל אופי חשוד, אשר הרכיב משקפיים עם מסגרות עשויות קרן, צופה בהוג בזמן ששיחקה, ולאחר מכן עוקב אחריה ליריד שעשועים קרוב. עדה נוספת, ג'ניפר בות' בת הארבע עשרה, טענה כי ראתה את הוג יושבת לצדו של אותו אדם על ספסל, ואף שמעה אותה עונה לשאלה שהפנה אליה, בטרם הלכו השניים יחדיו לכיוון היריד בעודם מחזיקים ידיים. כאשר הגיעו למקום, שילם אותו אדם חמישה עשר פני כדי שתוכל הוג לרכב על קרוסלה בזמן שצפה בה. עד נוסף סיפר למשטרה כי כאשר עזבו השניים את המקום בשעה 07:30 בערב, נראתה הוג מפוחדת.
בלאק המשיך בעבודתו השוטפת לאחר חטיפתה של הוג, והספיק לשנע משלוחי פוסטרים לגלאזגו ולתדלק את רכבו ב, כך שהיא נותרה ברכבו במצב לא ידוע במשך לפחות עשרים וארבע שעות.
גופתה העירומה נמצאה ב-18 ביולי בתוך תעלה, סמוך לכביש M1 ב, במרחק חמש מאות קילומטרים מהמקום בו נחטפה, לא הרחק ממקום מציאת גופתה של מקסוול כשנה קודם לכן. סיבת המוות המדויקת לא התגלתה בשל הריקבון ממנו סבלה הגופה, אולם פעילות החרקים שמילאו אותה הציעה כי הושלכה לתעלה מספר ימים קודם לכן, ב-12 ביולי. בלאק העביר משלוח ל באותה העת. היעדר פריטי הלבוש על גופה הציעו כי הוג נאנסה.
כעבור שנה שידר תאגיד השידור הציבורי של בריטניה שיחזור קולנועי של החטיפה. מספר עדים התנדבו להתראיין, ואביה של הוג אמר,.
שרה הרפר
חקירות נוספות שנערכו בידי המשטרה גילו כי רכב מסוג פורד טרנזיט נצפה באזור בזמן היעלמותה של הרפר. שני גברים חשודים נראו מסתובבים בדרך בה צעדה הרפר לעבר חנות הנוחות, ואחד מהם תואר כקירח ונמוך. בשל החשש שהרפר נחטפה ונרצחה שיגרה המשטרה המקומית טלקס לרשויות החוק ברחבי בריטניה וביקשה לערוך חיפושים חוזרים בכל המקומות בהם נמצאו בעבר גופות ילדים שנרצחו.
במסיבת עיתונאים שהתקיימה ב-3 באפריל הודתה אמה של הרפר כי חששה שבתה מתה, וכי העינוי הנורא ביותר שנאלצו היא ומשפחתה לעבור היה חוסר הודאות. היא פנתה באופן ישיר לאדם שחטף את בתה, וביקשה ממנו לחשוף את מקום הימצאותה של גופת בתה, באומרה,.
כעבור מספר ימים התקבל דיווח במשטרה על כך שבשעה 09:15 בערב ה-26 במרץ, רכב מסחרי לבן בו נהג גבר נמוך וקירח נראה חונה בסמוך לנהר ה, יובל של נהר הטרנט. בלאק תדלק את רכבו ב באותו אחר הצהריים, וייתכן שלקח את הרפר עמו לכפר והשליך את גופתה לנהר באותו הערב או בשעות הבוקר המוקדמות של היום הבא.
לאחר שהבינו את הסבירות לכך שרוצחה של הרפר נסע לאורך כביש M1 לפני שהשליך את גופתה לנהר, וכן שנאלץ לתדלק את רכבו בתום מסעו, החלו חוקרי התיק לגבות עדויות מעובדי כל תחנות הדלק אשר פעלו לאורך הכביש, החל מ, מערב יורקשייר, וכלה ב, נוטינגהאמשייר. במקרה אחד נמצא עד שהבחין ברכב מסחרי לבן אשר נראה חשוד בעיניו בערב ה-26 במרץ, על אף שלא הצליח להיזכר במראהו של הנהג.
חקירה
שתי הילדות נקשרו לפי מותן, וככל הנראה גם נאנסו. כל אחת מהן לבשה גרביים לבנות בעת החטיפה, דבר שאולי עורר פטיש רדום או פעיל במבוך נפשו של הרוצח. כמו כן, טבען הגאוגרפי והנסיבתי הרחב של העבירות הצביע על כך שהרוצח היה, ככל הנראה, אופורטוניסט.
מכנה משותף נוסף שנמצא בין שני הרציחות היה הזמן בו נחטפו הקורבנות, דהיינו בימי שישי, דבר שהוביל את המשטרה להניח כי הרוצח נאלץ להמשיך עם לוח הזמנים של סידור עבודתו תוך כדי החטיפה. לפיכך יצרו החוקרים קשר עם עשרות חברות הובלה שפעלו בסקוטלנד ואנגליה התיכונה, ותחקרו את הנהגים שעבדו ברשותן בכל הנוגע לפעילותם באותה העת.
מערכת הולמס
כל פרט ופיסת מידע שנגעו לרציחות נרשמו תחילה על דפים שהרכיבו כרטסת, אשר הכילה יותר מחצי מיליון אזכורים בדבר הרצח של מקסוול לבדו. בעקבות למידת הלקחים מתיק החקירה של הרוצח הסדרתי פיטר סאטקליף, אשר סבל מעומס רב של מידע בשל אותה שיטת פעולה, אחת מהחלטותיו הראשונות של קלארק הייתה לערוך היכרות בין רשויות החוק לבין טכנולוגיית המחשוב. קלארק ובכירים נוספים הסכימו כי הדרך היעילה ביותר לקיים חקירה בקנה מידה כה רחב הייתה לאסוף את כל הפרטים שהיו ברשותם לתוך מאגר מידע ממוחשב, אשר יהיה נגיש לכל הגורמים המעורבים.
הארכיון החל לתפוס תאוצה בינואר 1987, כאשר כל מידע אשר נגע לרציחות הוכנס אל תוך מערכת מחשוב חדשה בשם, אשר יישומה עלה למשרד הפנים הבריטי כרבע מיליון לירות שטרלינג. מאגר המידע, אשר היה מבוסס במשרדי הבולשת לרצח ילדים בברדפורד, המשיך להתרחב עד שהחזיק נתונים על כ-189 אלף אנשים ועל כ-220 אלף כלי רכב. כמו כן נשמרו בו תמלילי ראיונות שנערכו עם יותר מ-60 אלף נחקרים. חלק גדול מהמידע הגיע דרך קו טלפון אדום שהוקם ב-1984. מספר פשעים לא קשורים נפתרו בעזרת המאגר.
מכנה משותף
עם היעלמותה של הרפר הטילה המשטרה ספק בכך שהיעלמותה הייתה קשורה לרציחותיהן של מקסוול והוג, אולם עם מציאת גופתה בנהר הטרנט, נבחנו תיקי החקירה באור אחר, ונקודות דמיון רבות ביניהם החלו לפתע לבלוט: כולן היו ילדות שטרם הגיעו לגיל ההתבגרות, לבנות-עור, אשר גופותיהן נמצאו באנגליה התיכונה לאחר שנחטפו מהאזורים הצפוניים יותר של המדינה. כמו כן, כולן נמצאו מתות, במרחק של ארבעים ושתיים קילומטרים לכל היותר מהעיירה, לאחר שלא הושקע כל מאמץ בהסתרת גופותיהן.
מצוד נרחב
בעקבות הרצח של הרפר, ומאחר שבאותה העת היו מעורבות בתיק החקירה שש רשויות משטרתיות שונות, הסכימו כולן כי המצוד נגד הרוצח צריך להתנהל בידי הקטור קלארק, אשר קודם בדרגה ובאותו הזמן כבר היה המשנה למפקד הראשי של משטרת לות'יאן והגבולות. קלארק הורה על הקמת מפקדה חדשה ב אשר פעלה כמשרד קישור בין כל הגורמים המעורבים בחקירה.
ראש ענף המודיעין הפלילי של הסקוטלנד יארד כינס פגישת צמרת ב-21 באפריל 1986, במטרה לדון בדרך הטובה ביותר לחלוק את כל המידע הקיים על מקרי הרצח בין הרשויות השונות, וכן בכדי לקדם חקירות נוספות בנוגע לתשעה עשר מקרים אחרים של רצח קטינים אשר טרם נפתרו. בפגישה השתתפו בכירים משש עשרה רשויות משטרתיות שונות מרחבי הממלכה המאוחדת.
אחת ההחלטות שקודמו במהלך הפגישה הייתה יצירת קשר עם הבולשת הפדרלית של ארצות הברית, תוך בקשה למתן סיוע בבניית פרופיל פסיכולוגי של הרוצח בעזרת בחינה של שלושת מקרי הרצח. הכנת הפרופיל הסתיימה בראשית 1988. הרוצח היה, ככל הנראה, גבר לבן, מתבודד, בגילאי שלושים עד ארבעים. מראהו היה מוזנח, והוא למד פחות משתים עשרה שנות לימוד. הוא התגורר לבדו בדיור מושכר, בשכונה של מעמד הביניים הנמוך. המניע לרציחותיו היה מיני, והוא נהג לצפות בפורנוגרפיית ילדים ולשמור מזכרות מקורבנותיו. כמו כן הועלתה ההשערה כי ביצע מעשי נקרופיליה בגופות הקורבנות מעט לאחר מותם, בטרם נפטר מהם.
בכל הנוגע לקצות חוט שהופקו ממאגר המידע הולמס, בחנו החוקרים רק חשודים בעלי הרשעות חמורות ובעלות טבע אלים כלפי ילדים, קרי רצח, תקיפה, חטיפה או אונס. כל הכוחות המשטרתיים בממלכה המאוחדת התבקשו לחפש בארכיונים המחוזיים שלהם אחר אנשים מתאימים שהורשעו בעבירות דומות בעשר השנים שקדמו ל-1982. הצלבה זו צמצמה את מספר החשודים לארבעים אלף אנשים. שמו של בלאק לא הופיע ברשימה הסופית, היות שהרשעתו היחידה הייתה מ-1967.
ניסיון חטיפה
ניסיון חטיפה פתאומי אשר אירע ב, נוטינגהאם, ב-23 באפריל 1988, לא נראה כבעל חשיבות בעיניה של המשטרה המקומית ולפיכך לא דווח לקלארק או לחוקרים הבכירים של צוות המצוד הלאומי, על אף שכל השוטרים ברחבי הממלכה המאוחדת התבקשו להתריע על אירועים מסוג זה לגורמי החקירה. הקורבן הייתה תרזה ת'ורנהיל בת החמש עשרה, שגובהה היה מטר וחמישים סנטימטרים, מה שככל הנראה הוביל את בלאק לחשוב שהייתה צעירה יותר מגילה האמיתי.
ת'ורנהיל התפתלה ונאבקה בין ידיו של בלאק, בתוך מה שכינתה בהמשך בתור שלו. הוא החל למשוך אותה לתוך רכבו, אך היא הצליחה לתפוס את אשכיו וללחוץ עליהם בחוזקה, מה שגרם לו לאבד את אחיזתו בה ואיפשר לה לנשוך את ידו הימנית. בלאק צרח בכאב,, בזמן שת'ורנהיל החלה לצרוח גם היא לעזרה, וחילצה את רגליה מבעד לדלתות הרכב. בן זוגה של ת'ורנהיל, ביסטון, אשר שמע את הצעקות וכעת רץ לעברם, צעק,. כאשר שמע אותו שחרר בלאק את אחיזתו מת'ורנהיל, אשר נפלה מטה לכביש, רץ במהירות לקבינת הרכב, ונמלט מהזירה בבהלה.
הזוג המפוחד רץ לעבר ביתה של ת'ורנהיל, שם סיפרו להוריה על שאירע ודיווחו על כך מיד למשטרת נוטינגהאמשייר, אשר תישאלו את שני הצעירים. הם תיארו את החוטף כאדם מוזנח, שמן ומקריח, בעל מבנה גוף גדול, בגילאי ארבעים עד חמישים, שגובהו המשוער היה מטר ושבעים וחמישה סנטימטרים.
מעצר
בלאק נעצר בכפר ב-14 ביולי 1990, לאחר שדייוויד הרקס בן החמישים ושלוש, מנהל סניף דואר בדימוס, הבחין ברכב הטרנזיט הכחול שלו מאט לאורך הכביש הסמוך לביתו, בזמן שכיסח את הדשא. הרקס צפה בו יוצא החוצה ומעמיד פנים שהוא מנקה את שמשת הרכב, כאשר לפתע הבחין בבת השכנים בת השש חולפת מולו. הוא התכופף מטה בכדי לנקות את הפסולת ממדשאתו ושם לב כי רגליה של הילדה התרוממו מהמדרכה. לאחר שקם ראה את בלאק דוחף דבר מה בחיפזון מבעד לדלת הנוסעים, בטרם שב למושב הנהג ונסע מהמקום במהרה.
כאשר הבין כי זה עתה חזה בחטיפה, רשם הרקס את מספר לוחית הרישוי של הרכב, רץ לעבר בית משפחתה של הילדה והודיע על שאירע לאמה, אשר התקשרה למשטרה בזריזות. שש ניידות הגיעו לכפר תוך מספר דקות. בזמן שתיאר לשוטרים את הרכב שראה הבחין בו הרקס שוב וקרא,. אחד השוטרים זינק לעבר הכביש והורה לנהג לעצור. בלאק הוצא מהרכב ונאזק.
בין השוטרים שהגיעו לזירה היה אביה של הילדה שנחטפה, אשר פתח את הדלתות האחוריות של הרכב וטיפס פנימה, קורא בשמה של בתו. כאשר הבחין בתזוזות בתוך שק שינה שנח על הרצפה, פתח אותו לרווחה ומצא אותה בפנים כאשר ידיה קשורות מאחורי גבה, רגליה כבולות זו לזו, פיה סתום בפלסטרים, וברדס מכסה את ראשה.
בדרך לתחנת המשטרה ב אמר בלאק כי. כמו כן טען כי עם הילדה. עם הגעתה לבית החולים, מצאו הרופאים כי הילדה עברה אונס אלים. עם זאת, היא הצליחה לכוון את השוטרים לאזור השירות הסמוך ל בו הותקפה.
עם הגעתם לתחנת המשטרה הודה בלאק כי אנס את הילדה, והסביר כי מיהר במעשיו מאחר. הוא הואשם בחטיפה ונעצר עד תום ההליכים. בזמן שהמתין לשימוע שנקבע עבורו ל-16 ביולי, הבחין הבלש הראשי בנקודות הדמיון שבין החטיפה לבין שלושת מקרי הרצח הידועים של הילדות, ודיווח על חשדותיו להקטור קלארק.
קלארק הגיע למקום ביום השימוע בכדי לראיין את בלאק בתחנת המשטרה של סנט לאונרדס, אדינבורו. על אף שתשובותיו הקצרות הסתכמו בכן ולא, עזב קלארק את המקום בתחושה כי האדם שזה עתה ראיין היה הרוצח שחיפש מאז 1982.
הליכים קדם משפטיים
בשימועו המקדים של בלאק ב-16 ביולי נקבע כי יישפט בפני, בגין חטיפתה של הילדה מסטואו, והוא הועבר ל לשם מעצר עד תום ההליכים.
בחיפוש שנערך ברכבו נמצאו אמצעי ריסון שונים כגון חבלים, פלסטרים וברדסים, וכן מצלמת פולארויד, פריטי לבוש שונים של ילדות, מזרן, ומבחר אביזרי מין. בלאק טען כי במהלך הנסיעות הארוכות שערך במסגרת עבודתו נהג לעצור באזורי שירות, להתלבש בבגדי הילדים, ולאונן. הוא לא מסר כל הסבר "מתקבל על הדעת" לגבי שאר הממצאים.
לבקשתם של בלשי החקירה בוצע חיפוש נוסף במקום מגוריו של בלאק בסטמפורד היל בידי משטרת המטרופולין של לונדון. במקום נמצא אוסף גדול של פורנוגרפיית ילדים אשר כלל מגזינים, ספרים, תמונות וסרטים, ביניהם חמישים ושמונה קטעי וידאו שהכילו תוכן גרפי מפורט של אונס ילדים אשר בלאק טען שהשיג באירופה. כמו כן נמצאו במקום מספר פריטי לבוש של ילדים, עותק מוכתם בזרע של עיתון מ-1988 המתאר את חטיפתה של תרזה ת'ורנהיל, ושלל אביזרי מין.
משפט החטיפה
משפטו של בלאק בגין חטיפתה של הילדה מסטואו החל ב-10 באוגוסט 1990, בבית המשפט העליון של סקוטלנד, אדינבורו, בפני השופט, ונמשך יום אחד.
בהצהרת הפתיחה אמר עורך דינו, קריגאן, כי בלאק התכוון להודות באשמה בפני כל הסעיפים. לאחר מכן ביסס התובע מטעם המדינה,, את העובדות הידועות על המקרה. לדבריו, החפצים שנמצאו ברכבו של בלאק העידו באופן ברור על כוונת תחילה. כמו כן ציטט חוות דעת של מומחה רפואי שטען כי הילדה הייתה נחנקת תוך רבע שעה אילולא נחלצה מהרכב בזמן.
הריגת איימן א-זוואהירי
הריגת איימן א-זוואהירי על ידי ארצות הברית התרחשה ב-31 ביולי 2022. איימן א-זוואהירי היה מראשי ארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי המצרי, ולאחר הריגתו של אוסאמה בן לאדן, ב-2 במאי 2011, הוכרז כמנהיג ארגון הטרור הסוני אל-קאעדה. לאחר פיגועי 11 בספטמבר, בהם לקח חלק, התחבא א-זוואהירי, אך לבסוף אותר על ידי סוכנות הביון האמריקאית, ה-CIA, מספר חודשים לפני שנהרג. לאחר שקיבל אישור מנשיא ארצות הברית ג'ו ביידן ליזום את התקיפה, ירה ה-CIA שני טילי AGM-114R9X הלפייר לעבר מרפסת ביתו של א-זוואהיריי והרג אותו.
רוברט בלאק
משפט החטיפה
עדויות נוספות דיווחו שבלאק נסע עם הילדה לעבר אזור שירות קרוב בו אנס אותה, ואז שב לכפר ממנו חטף אותה לראשונה. בהצהרה מפי הילדה שהוקראה בפני בית המשפט, נאמר כי בזמן שהסתכל עליה ובטרם דחף אותה לרכבו.
מטעם ההגנה נמסר שהחטיפה לא הייתה מתוכננת, וכי בלאק התכוון לשחרר את הילדה לאחר שתקף אותה. קריגאן הדגיש את העובדה שבלאק הודה בחופשיות בסטיותיו הפדופיליות, וטען כי נלחם בהצלחה בדחפיו לחטוף ילדות צעירות עוד קודם לתקרית. כמו כן אמר שבלאק השלים עם הסכנה שהיווה כלפי ילדים, וביקש לעבור טיפול מתאים.
הריגת איימן א-זוואהירי
רקע
איימן א-זוואהיריי היה סגנו של אוסאמה בן לאדן ולאחר הריגתו מונה למנהיג אל-קעאדה. הוא היה מתכננם של פיגועי טרור רבים, ביניהם פיגועי 11 בספטמבר, בהם התפוצצו מגדלי התאומים. לאחר פיגועי 11 בספטמבר, פרסם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש רשימה של הטרוריסטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI, וא-זוואהירי הוצב במקום השני ברשימה, לאחר בן לאדן. למרות ניסיונות רבים לחסלו, הצליח א-זוואהירי להימלט ולהינצל מכולם.
בסוף 2001, בן לאדן וא-זוואהירי חמקו מהכוחות האמריקאים במהלך פלישתם לאפגניסטן. בן לאדן נהרג בפשיטה אמריקנית באבוטאבאד שבפקיסטן, ב-2 במאי 2011. לאחריה הפך א-זוואהירי למנהיג אל-קאעדה.
רוברט בלאק
ראיון מכונן
שבועיים לאחר משפטו של בלאק החליט קלארק לערוך עמו ראיון נוסף, ומינה שניים מעמיתיו, אנדרו ואט ורוג'ר אור, לשמש כמדובבים. הוא הנחה את שניהם להימנע משיפוטיות והעברת ביקורת, במטרה למנוע התעוררות של רגשות כעס או בושה אצל הנחקר.
הריגת איימן א-זוואהירי
רקע
לאחר כמעט 20 שנות מלחמה, ממשלת ארצות הברית ניהלה משא ומתן על הסכם נסיגה עם הטליבאן, שהתקבל על ידי ג'ו ביידן, לפיו הסכים הטליבאן לא לספק מקלט בטוח לאנשים המעורבים באל-קאעדה וארגוני טרור אחרים. ארצות הברית הסכימה לבצע פעולות צבאיות באפגניסטן רק בהסכמת ממשלת הטליבאן. כאשר הכוחות האמריקאים החלו לסגת, הטליבאן כבש מחדש את אפגניסטן ב-2021.
הכנות
לאחר נפילת קאבול, בירת אפגניסטן, לידי הטליבאן ב-2021, עברה משפחתו של א-זוואהירי לבית בטוח. על פי גורמים אמריקאיים, נודע להם על כך ב-2022. הם החלו לעקוב אחר משפחתו כחצי שנה לפני ההתנקשות, ובסופו של דבר נודע להם שגם א-זוואהירי עצמו עבר לשם מפקיסטן. על פי ארצות הברית, הוא מעולם לא עזב את הבית הבטוח לאחר שהגיע לשם, והרגליו היומיומיים נבדקו על ידי קהילת המודיעין האמריקאית במשך חודשים, כדי שיוכלו לאשר שזה אכן הוא.
רוברט בלאק
ראיון מכונן
במהלך הראיון בן שש השעות שוחח עמם בלאק בחופשיות על ניסיונותיו המיניים, על נזקי הפגיעה העצמית שנהג להטיל בעצמו, ועל משיכתו לילדים קטנים. הוא הודה כי אנס יותר משלושים ילדות בין שנות ה-60 לשנות ה-80, אך סירב לענות על שאלות שעסקו אפילו באופן קלוש במקרים ספציפיים, בהם חוקריו נקבו בשמות ילדות שנרצחו או שנעלמו. עם זאת סיפר על מקרה אחד בו פיתה שתי ילדות להיכנס לרכבו ב, ב-1985, לאחר שהעמיד פנים כי איבד את דרכו, אך הרשה להן לעזוב כאשר הבחין בעדי ראייה בוחנים אותם.
הריגת איימן א-זוואהירי
הכנות
ג'ונתן פיינר, סגן היועץ לביטחון לאומי של ביידן, ואליזבת שרווד-רנדל, יועצת לביטחון פנים, היו הראשונים שעודכנו על מיקומו של א-זוואהירי, בתחילת אפריל 2022. מאוחר יותר הודיעו על כך למספר אנשי ממשל. במהלך מאי ויוני, אנשי ממשל וסוכנים אמריקאים אימתו את המידע והכינו אפשרויות שונות עבור ביידן על מנת לבצע את ההתנקשות.
לאחר שנודע שא-זוואהירי נוהג לשבת במרפסת ביתו, בנו גורמים אמריקאים דגם מוקטן של הבניין בו התגורר, כדי להתכונן להתנקשות, ולהימנע מפגיעה בשאר דיירי הבניין. הדגם הוצג לביידן ב-1 ביולי. מספר אנשי ביטחון, ביניהם ויליאם ברנס, ראש ה-CIA, אווריל היינס, ראש המודיעין הלאומי וכריסטין אביזייד, מנהלת המרכז הלאומי ללוחמה בטרור, שוחחו על ההתנקשות עם ביידן במהלך היום. ב-25 ביולי הוא קיבל תדרוך אחרון, וכל הגורמים המעורבים בהחלטה על ביצוע הההתנקשות נתנו את אישורם פה אחד.
רוברט בלאק
ראיון מכונן
לקראת סוף הראיון עברו החוקרים להתמקד בשאלות שעסקו בתיקי חטיפה ורצח של ילדים, בייחוד המקרה של קרוליין הוג. לאחר שסיפרו לבלאק כי המשטרה כבר ידעה על כך ששהה בפורטובלו באותה העת בה נחטפה הוג, הוסיפו כי החזיקו ברשותם גם דיווחים מפי עדי ראייה, וקבלות של רכישותיו מתחנות הדלק באזור.
הריגת איימן א-זוואהירי
מהלך ההתנקשות
ב-31 ביולי 2022, בשעה 6:18 בבוקר, על פי השעון המקומי באפגניסטן, בעוד אל-זוואהירי עומד בחוץ במרפסת ביתו, ירה כלי טיס בלתי מאויש שהופעל על ידי ארצות הברית שני טילי AGM-114R9X הלפייר לעבר א-זוואהירי והרג אותו. ישנן הערכות האומרות שהטילים היו טעונים בסכינים כדי למזער נזקים וכדי לא לפגוע בשאר דיירי הבניין. על פי עיתון הטיימס, א-זוואהירי נפגע משני הטילים. הניו יורק טיימס דיווח כי הבית שנפגע היה בבעלותו של עוזר בכיר של סיראג'ודין חקאני, מנהיגה של ארגון הטרור חקאני וסגן מנהיג הטליבאן.
תושבים מקאבול דיווחו כי שמעו פיצוץ בבוקרו של 31 ביולי.
רוברט בלאק
ראיון מכונן
בניסיון נואש ואחרון לחלץ ממנו הודאה, שלף אחד החוקרים קלסתרון של האדם החשוד עמו עזבה הוג את יריד השעשועים, והניח אותו לצד תמונה של בלאק מאותה העת. בנקודה זו הפך בלאק לשקט והחל להתחמק מהשאלות שהופנו אליו. כאשר התבקש באופן ישיר להודות במעשיו ולסיים את סבלן של משפחות הקורבנות, שמר על שתיקה. אף על פי שהמידע שהופק מהראיון לא קידם כלל את חקירת הרצח, אמר קלארק בסופו לשני עמיתיו,.
הריגת איימן א-זוואהירי
מהלך ההתנקשות
הידיעה על האירוע התפרסמה יומיים לאחר ביצוע הההתנקשות, לאחר שהמודיעין אישר כי א-זוואהירי מת. ביידן אישר כי אישר את הפעולה שבוע קודם לכן וכי קהילת המודיעין האמריקאית עקבה אחר א-זוואהירי בתחילת 2022, כשעבר לקאבול.
בארצות הברית
נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בנאום בטלוויזיה הצהיר כי "הצדק נעשה, מנהיג הטרור כבר אינו איתנו" ושכוחות אמריקאים ימצאו ויחסלו כל מי שיהווה איום על ארצות הברית, תוך ציון מעורבותו של א-זוואהירי בפיגועים ב-11 בספטמבר כהצדקה.
רוברט בלאק
תגליות
בלשים מרחבי הממלכה המאוחדת אשר היו מעורבים בפרשת הרציחות פתחו במאמצים אדירים בניסיון לאסוף מספיק ראיות אשר ישכנעו את להגיש הליך משפטי חדש נגד בלאק, אשר באותה העת החליט לדבוק בזכויותיו וסירב לדבר או לשתף פעולה עם חוקריו.
הריגת איימן א-זוואהירי
בארצות הברית
רבים מחברי המפלגה הדמוקרטית שיבחו את פעולותיו של ביידן, כולל יושבת ראש בית הנבחרים ננסי פלוסי ומנהיג הרוב בסנאט צ'אק שומר. מספר סנאטורים המשתייכים למפלגה הרפובליקנית שיבחו גם הם את ביידן, אם כי מנהיג סיעת המיעוט הרפובליקנית, מיץ' מקונל, דחק בממשל ביידן להגביר את הפעולות נגד הטליבאן.
מחוץ לארצות הברית
הטליבאן גינה את המבצע ואמרו כי הההתנקשות בוצעה בבית מגורים באזור שרפור בקאבול. דובר הטליבאן אמר: "פעולות כאלה הן חזרה על האירועים הכושלים של 20 השנים האחרונות והן נוגדות את האינטרסים של ארצות הברית, אפגניסטן והאזור".
רוברט בלאק
תגליות
גורמי החקירה יצרו קשר עם חברת השליחויות בה עבד בלאק במשך שנים רבות, בניסיון להשיג לוח זמנים או סידור עבודה אשר יאמתו את מיקומו בתאריכים בהם נחטפו ונרצחו הילדות. לדברי החברה, נהג בלאק לשלם על הדלק שרכש באמצעות כרטיסי אשראי פרטיים, ורק לאחר מכן למסור את הקבלות למחלקת הנהלת החשבונות עבור החזר כספי. אותם מסמכים, יחד עם לוחות הזמנים של נסיעותיו, אוחסנו בארכיוני החברה.
בעזרת הראיות החדשות הללו גילו החוקרים כי בלאק ביצע שליחויות בכל המקומות ובאותם תאריכים אשר בסביבתם נחטפו שלושת הילדות. אף על פי שהשעה המדויקת בה שהה בהם לא הייתה ידועה, קבלות תחנות הדלק הצביע על כך ששהה בקרבת מקום בכל אחד ממקרי ההיעלמויות.
הריגת איימן א-זוואהירי
מחוץ לארצות הברית
הפרופסור הגרמני למשפט בין-לאומי פומבי, כריסטוף סאפרלינג, טען שההתנקשות מהווה הפרה של החוק הבינלאומי.
רוברט בלאק
תגליות
כמו כן נמצא כי עם חזרתו ללונדון לאחר נסיעותיו הארוכות בצפון אנגליה ובסקוטלנד, נהג בלאק ללון בבית מגורים ב אשר היה שייך לאחד מילדיו של בעל הבית שלו, קרוב מאוד לסביבה בה נמצאו כל שלושת הגופות. עם זאת, בנסיעותיו ל, נהג לישון ברכבו לאורך הלילה, לא הרחק מביתה של שרה הרפר.
מאוחר יותר למדו החוקרים כי חברת השליחויות בה עבד בלאק החזיקה בחשבונות משותפים עם כמה יבואני דלק, במטרה לאפשר לעובדיה לתדלק בתחנותיהם באופן חופשי. הם הצליחו לשים את ידם על שבע מיליון חשבוניות שהונפקו בין השנים 1982–1986 ונשמרו על מיקרופילם. המסמכים נשלחו לחדר הבקרה שהוקם בניוקאסל על הטיין, בו עמלו החוקרים על מציאת החשבוניות שנשאו את חתימתו הייחודית של בלאק. משימתם הסיזיפית הניבה פרי, ובתחילת אוקטובר 1990 הצליחו למצוא ראיות שהצביעו על הזמן המדויק בו תידלק בלאק את רכבו, בתחנות דלק סמוכות למקומות החטיפה, מעט לפני או אחרי כל אחד מהמקרים.
עד לדצמבר אותה שנה החליט צוות החקירה כי היו בידיו מספיק ראיות נסיבתיות על מנת לשכנע את כי הסיכויים להרשעתו של בלאק היו מוצלחים, על אף שקלארק הביע את חששו בנוגע לכך שלא נמצאו כל  אשר קשרו אותו לרציחות. נציגי הכתר הסכימו כי הראיות היו מספקות על מנת לשפוט את בלאק בגין שלושה סעיפי רצח וסעיף אחד של ניסיון הרצח של ת'ורנהיל, וכינסו מסיבת עיתונאים ב-11 במרץ 1992 בה הודיע קלארק לתקשורת כי.
מספר שימועים מקדימים נערכו בין יולי 1992 למרץ 1994 עד לתחילת המשפט. צוות ההגנה של בלאק עתר לבית המשפט בניסיון להפריד בין סעיפי האישום כך שיתקיימו מספר משפטים נפרדים עבור כל אחד מהם. כמו כן ביקשה ההגנה למנוע מהתביעה להדגים את קווי הדמיון שבין המודוס אופרנדי של כל אחת מהעבירות. השופט פסק נגד שתי העתירות, והרשה לתביעה להכניס את הרשעות החטיפה והאונס של הילדה מסטואו לתוך תיק הראיות. עם זאת, נאסר על התביעה להציג את תמליל הראיון שנערך באוגוסט 1990 בין בלאק לבלשים שעבדו תחת קלארק.
משפט הרצח
משפטו של בלאק בגין שלושת הרציחות של מקסוול, הוג והרפר, נפתח ב-13 באפריל 1994, בפני השופט ויליאם מקרפרסון, ב. בלאק טען לחפותו עבור עשרת האישומים השונים שהוגשו נגדו בגין חטיפה, ניסיון לחטיפה, רצח, ו.
תיק התביעה
בשלהי הנאום, אשר נמתח על פני חמש שעות, טען מילפורד כי בלאק חטף כל אחד מהקורבנות בכדי להשביע את סיפוקו המיני, והזכיר את תיקו הפלילי אשר היה מוכתם בשלל עבירות קודמות של תקיפה מינית בעלת אופי פדופילי, וכן את האביזרים השונים שנמצאו ברכבו ובדירתו שבלונדון. הוא סיים את הצהרתו בכך שהזכיר את לוח הנסיעות וקבלות הדלק שנמצאו במקום עבודתו, אשר לדבריו, הוכיחו מעבר לכל ספק את אשמתו.
ביום השני למשפט החלה התביעה להציג את העדים ואת הצהרותיהם, את הראיות הנסיבתיות שעמדו לרשותה, ואת דברי המומחים הפורנזיים. ראשית העלתה התביעה לדוכן העדים את כל עוברי האורח שחזו בתרחישים שקדמו לחטיפות, וכן את עובדי רשויות החוק אשר מצאו את הגופות. לאחר מכן הציגו החוקרים את הראיות שהצביעו על תנועותיו של בלאק באותה העת, וכמו כן ניסיון החטיפה של תרזה ת'ורנהיל ושל הילדה מסטואו.
הצהרות בנות אותו הזמן מאת אמהות הקורבנות הוקראו בפני בית המשפט, וכן עדות מטעם הרופאים אשר ניתחו את הגופות שנמצאו. כאשר שמעו את פרטי החטיפה והרצח פרצו חלק מקרובי המשפחות בבכי. בלאק לא הראה כל סימן של רגש לאורך ההליכים המשפטיים, ולא גילה כל עניין במתרחש סביבו.
כמה מהעדים הראשונים היו נתונים לתישאול אינטינסיבי מצד הסנגור של בלאק, רונלד ת'ווייטס, בנוגע לנושאים כגון הדיוק של זיכרונם, וההבדלים הדקים שהתקיימו בין רישומי חברת השליחויות בה בלאק עבד ובין חשבוניות תחנות הדלק, אשר הוכרו כראיות. מרבית העדים התעקשו בתוקף כי דבריהם היו מדויקים וכנים.
אחד העדים שתושאל ביום השלישי למשפט היה ג'יימס פרייזר, מומחה פורנזי, אשר בחן יותר משלוש מאות ממצאים שנאספו מרכבו ומביתו של בלאק. לדבריו, לא נמצא כל קשר פורנזי בין החפצים הללו לבין שלושת הקורבנות שנרצחו ביותר, מ-1,800 בדיקות מיקרוסקופיות שנערכו. עם זאת, כאשר תושאל בידי התובע, מילפורד, הודה פרייזר כי הפער הרחב שהתקיים בין זמן ביצוע העבירות לבין מעצרו של בלאק, וכמו כן עצם העובדה שהרכב המסחרי בו נעצר נרכש רק ב-1986, הפכו את הסיכוי למציאתן של ראיות פורנזיות לבלתי סביר.
עדי התביעה האחרונים היו בלשי כוחות המשטרה אשר היו מעורבים במצוד אחר בלאק. הם תיארו בדבריהם את קנה המידה הרחב של החקירה ואת הקשיים הרבים בהם נתקלו במהלך איסוף הראיות. העדות האחרונה נמסרה מידי הקטור קלארק, אשר טען כי שמו בלאק מעולם לא הופיע במאגר המידע של מערכת הולמס לכל אורך המצוד, מאחר שהרשעתו הקודמת קדמה לטווח התאריכים ממנו נאספו חשודים אפשריים. בנוסף אמר כי לא ידע על מקרים נוספים בהם גופות ילדים אשר נחטפו ונרצחו הועברו מעבר למרחקים כה ארוכים. הוא סיים את דבריו בהצהרה כי.
תיק ההגנה
ת'ווייטס החל לפרוס את תיק ההגנה בפני בית המשפט ב-4 במאי. ראשית הזכיר לחבר המושבעים כי המשטרה נכשלה לחקור את הפשעים הללו כראוי בשמונה השנים שקדמו למעצרו של בלאק ב-1990, וטען כי השתמשו בו בתור שעיר לעזאזל בניסיון לכסות על רשלנותם ולפצות את רגשות התסכול שהתעוררו בקרב הציבור בשל כישלונותיהם.
עדי ההגנה החלו להעיד ב-10 במאי. בניסיון לתמוך בטענתו של ת'ווייטס כי שלושת הרציחות לא היו חלק מסדרה ולא בוצעו בידי בלאק, הוזמנו לדוכן העדים עוברי אורח רבים אשר חזו בחשודים אחרים וברכבים מסחריים בסמוך לזירות החטיפה.
נאומי סיום
שני הצדדים מסרו את נאומי הסיום שלהם ב-12 במאי. הראשון מביניהם, התובע מילפורד, פתח את נאומו בכך שתיאר את נסיבות מעצרו של בלאק ב-1990 ואת הראיות הנסיבתיות הרבות שהוצגו לכל אורך המשפט. הוא הדגיש את העובדה כי אף ראיה פיזית לא נמצאה בשל הפער הארוך שהתקיים בין ביצוע העבירות לבין מעצרו של בלאק. כאשר התייחס לטענת ההגנה כי קרבתו של בלאק לכל אחד מהמקומות בהם נחטפו הילדות וכן הזירות בהן נמצאו גופותיהן, הייתה צירוף מקרים ותו לא, העיר מילפורד כי אם טענה זו הייתה נכונה, הרי שהיה זה. בתום הנאום ביקש מחבר המושבעים למצוא את בלאק אשם.
ת'ווייטס פתח את נאום ההגנה בשאלה לפני שהחל לתאר את בלאק בתור אדם בעל מוניטין רע, אולם כזה אשר לא היו בנמצא ראיות מוצקות נגדו. הוא הדגיש בתוקף את החשיבות הקיימת בהבחנה בין אנסים לרוצחים, והטיל ספק באמינותם של חלק מעדי התביעה. כמו כן תקף את המצוד הרחב שניהל המשטרה כנגד הרוצח, והצהיר במפורש,. לבסוף התייחס לעדים השונים שהציגה ההגנה, וטען כי לפיהן, הרציחות בוצעו בידי אנשים אחרים.
השופט מקפרסון מסר את הוראותיו הסופיות לחבר המושבעים ב-16 וב-17 במאי. הוא הפציר בהם להתעלם מכל סלידה אישית או רגשית שחשו כלפי בלאק בשל עברו הפדופילי הארוך, ולא לתת למעורבותו במקרה החטיפה והאונס של הילדה מסטואו ב-1990 להפריע לפסק הדין של המשפט הנוכחי. כמו כן הנחה אותם להתרכז בראיות שהוצגו בפניהם ולקבוע האם "קווי הדמיון", לכאורה, אשר הוצגו בפניהם, היו מספקים על מנת לקבוע את אשמתו של בלאק. בנוסף הזכיר כי כל קביעה של אשמה בגין סעיף אחד אינה בהכרח צריכה לחול על שאר הסעיפים. על חבר המושבעים נאסר לקרוא עיתונים, לצפות בטלוויזיה או לערוך כל שיחות טלפון, בטרם יגיעו להחלטה.
הרשעה
בתום יומיים של דיונים הגיע חבר המושבעים להחלטה, וב-19 במאי מצא את בלאק אשם בשלושה סעיפים של חטיפה, שלושה סעיפים של רצח, שלושה סעיפים של, ובמקרה של תרזה ת'ורנהיל, סעיף אחד של ניסיון חטיפה. הוא נידון למאסר עולם עבור כל אחד מהסעיפים, בהמלצה כי ירצה לפחות שלושים וחמש שנים בגין כל סעיף רצח בו נמצא אשם. כמו כן נקבע כי כל מאסרי העולם ירוצו באופן רצוף. עם הקראת גזר הדין, תיאר השופט מקפרסון את בלאק בתור.
בלאק לא הפגין כל רגש למשמע גזר הדין, אך כאשר עמד לעזוב את אולם בית המשפט פנה לעבר הבלשים הרבים אשר עמלו להרשיעו מאז 1982, ואמר,. כמה מהם פרצו בבכי בתגובה. לאחר מכן נלקח בלאק ל על מנת להתחיל את ריצוי עונשו, בתור.
מיד לאחר מכן יצאו עשרים הבלשים אשר היו מעורבים במצוד אחר בלאק אל מחוץ להיכל בית המשפט ונשאו הצהרה בפני התקשורת. הקטור קלארק אמר כי. כאשר נשאל בנוגע לרגשותיו האישיות כלפי בלאק, השיב קלארק כי.
אישומים נוספים
כעבור יותר מחמש עשרה שנים, ב-15 בדצמבר 2009, זומן בלאק ל שבצפון אירלנד בכדי להישפט עבור הרצח של ג'ניפר קרדי מ-1981. הוא הופיע בפני השופט רונלד ווטראפ ב-22 בספטמבר 2011 והואשם בחטיפה, באונס וברצח של קרדי. בתגובה הודה כי אכן שהה בצפון אירלנד באותה העת, אך טען לחפותו בפני האישומים.
תיק התביעה התבסס על ראיות נסיבתיות בדמות קבלות רכישה מתחנות דלק אשר נשאו את חתימתו של בלאק. צוות החקירה עבר על כ-560 אלף קבלות בטרם הוגשו הראיות בפני בית המשפט, והתובע, טובי הדוורת', פתח את דבריו בכך שטען כי חתימותיו של בלאק על המסמכים היו טובות באותה מידה כאילו חתם על הודאה משטרתית.
ביום השני למשפט הכירה התביעה את הקבלות בתור ראיות וטענה כי הוכיחו שבלק שהה בבלינדרי ביום חטיפתה של קרדי. ראייה משמעותית נוספת שהוצגה הייתה תלוש משכורת בשווי חמישים לירות שטרלינג שקיבל בלאק, אשר שולמה רק לנהגים שנסעו לצפון אירלנד. בלאק היה אחד משני העובדים היחידים אשר הסכימו לבצע את הנסיעות הללו בשל הסכסוך האלים שהתקיים בשנים האלו באותם אזורים. מסמכים נוספים הוכיחו שבלאק ישן באותו לילה על מעבורת שהפליגה מצפון אירלנד לליברפול, לפני שתידלק את רכבו בקובנטרי למחרת היום, בדרכו ללונדון.
בניסיון לערער את אמינות טענותיה של התביעה, הציע הסנגור של בלאק, דייוויד ספנס, כי הקבלות האחרונות העידו על כך שיעד השליחויות של בלאק היו לקובנטרי ביום שלאחר הרצח, ולפיכך כלל לא נכח בסביבתה של קרדי כאשר נעלמה. בחקירה נגדית העלה הדוורת' את אחד מעמיתיו של בלאק לדוכן העדים, והוכיח כי החברה כלל לא ביצעה שליחויות לקובנטרי עד לראשית שנות ה-80.
עדות נוספת שתמכה בהאשמותיה של התביעה נמסרה מפיו של נתניאל קארי, מומחה לרפואה פורנזית, אשר הצביע על נקודות הדמיון הרבות שבין הרציחות של ג'ניפר קרדי ושרה הרפר. לדבריו, הנסיבות בהן שתי הילדות מתו היו, והפציעות שנגרמו לגופן הציעו כי שתיהן היו בחיים, או לפחות מחוסרות הכרה, כאשר הושלכו אל תוך המים.
המשפט התנהל במשך שבועיים, ולאחר שחבר המושבעים התכנס בכדי לדון על פסק הדין, נמצא בלאק אשם ב-27 באוקטובר בחטיפה, באונס וברצח של קרדי. הוא נידון למאסר עולם נוסף, כאשר התקופה המינימלית שנאלץ לרצות מתוכו נותרה לא ברורה. השופט ווטראפ קבע ב-8 בדצמבר כי עונשו לא יפחת מעשרים וחמש שנות מאסר, ואמר לו כי.
עורך דינו של בלאק הודיע לבית המשפט כי לא יבקש להמתיק את גזר הדין בטענה ש. לאחר הקראת גזר הדין נאמר לבלאק כי ימלאו לו שמונים ותשע שנים בטרם יהיה זכאי לשחרור על תנאי.
מורשת
המצוד המשטרתי הנרחב בן שמונה השנים אשר הסתיים ב-1990 עם מעצרו של בלאק היה אחד מהמאמצים המתישים והיקרים ביותר של רשויות החוק הבריטיות בכל המאה ה-20. עד שהצליחו גורמי החקירה לאסוף מספיק ראיות בשביל לשכנע את הפרקליטות המלכותית להגיש נגד בלאק את אישומי הרצח של שלושת הילדות, שקלו כלל המסמכים שהיו בידיהם יותר מעשרים ושתיים טונות. עלותה של כל החקירה מוערכת ב-12 מיליון לירות שטרלינג.
ערעורו של בלאק על הרשעותיו מ-1994 הוצג בפני השופט ב ב-20 בפברואר 1995. לטענתו נמנע ממנו משפט הוגן בשל הרשעתו הקודמת מ-1990 בגין החטיפה והאונס של הילדה מסטואו, אשר הוכרה אל תוך תיק הראיות של התביעה. כמו כן התלונן בלאק על כך שההוראות הסופיות שמסר השופט לחבר המושבעים היו. ערעורו היה אמור להתפרס על פני שלושה ימים, אולם בסוף היום הראשון דחה אותו השופט בטענה שמשפטו היה הוגן, וכי אף אחת מתלונותיו לא הייתה מבוססת.
בלאק הותקף בתאו בבית הסוהר וייקפילד ביולי 1995 בידי שני אסירים אשר שפכו עליו מים רותחים שעורבבו עם סוכר, הכו אותו בראשו בעזרת רגל של שולחן, ודקרו אותו בגבו ובצווארו בעזרת דוקרן מאולתר. בלאק ספג פצעים שטחיים בלבד אשר כללו כוויות וחבלות על פלג גופו העליון. תוקפיו נידונו לשלוש שנות מאסר נוספות כל אחד, לאחר שהודו כי תקפו אותו במטרה לגרום לחבלה חמורה.
לדבריו של ריי וייר, אחד החלוצים בענף הטיפול בעברייני מין, בלאק מעולם לא לקח אחריות על אף אחד ממקרי הרצח בהם הורשע וסירב לשתף פעולה עם חוקריו למרות הסיכוי הקלוש לשחרורו מבית הסוהר. וייר קיים מספר ראיונות עם בלאק בין השנים 1990–1993. לטענתו, הסיבה לשתיקתו של בלאק נבעה מתוך רצון לשליטה. .
הפעם היחידה בה היה בלאק קרוב להודות בפשעים בהם הורשע הייתה מעט לפני תחילת משפטו ב-1994, כאשר נשאל מדוע לא הכחיש את האישומים שהופנו נגדו. הוא השיב בתגובה,.
מוות
בלאק מת בתאו ב לאחר שלקה בהתקף לב ב-12 בינואר 2016, בעודו בן שישים ושמונה. גופתו נשרפה בקרמטוריום רוזלון, מחוץ לבלפסט, ב-29 בינואר. בטקס הקצר לא נכחו כל חברים או בני משפחה, והכומר הפרסביטריאני של בית הסוהר ציטט כמה קטעים ממזמור תהילים צ'. אפרו של בלאק פוזר בים בפברואר אותה שנה.
קורבנות אפשריים
רשויות החוק עדיין מאמינות, עד לעצם היום הזה, כי בלאק היה אחראי למקרי רצח נוספים מלבד הארבעה בהם הורשע, ובלשים בכירים טענו שמספר הקורבנות האמיתי עשוי להגיע לפחות לשמונה.
ביולי 1994 נערכה פגישה בין גורמים שונים משש הרשויות המשטרתיות אשר היו מעורבות במצוד אחר בלאק, יחד עם נציגים נוספים מטעם רשויות חוק אחרות העוסקות בתיקים לא פתורים של היעלמויות ילדים. בפגישה נאספו כל הראיות הרלוונטיות למקרה בניסיון לקבוע האם בלאק אכן היה אחראי לרציחות נוספות. אף על פי שנמצא קשר ישיר בין בלאק לבין ארבעה עשר מקרי רצח נוספים של ילדות בין השנים 1969–1989, הודיעה הפרקליטות המלכותית ב-2008 כי אין ברשותה מספיק ראיות על מנת להשיג הרשעה.
אד מקאולי
צ'ארלס אדוארד "אד" מקאולי (באנגלית: Charles Edward "Ed" Macauley; 22 במרץ 1928 - 8 בנובמבר 2011) היה כדורסלן אמריקאי ששיחק במשך 10 עונות בליגת ה-NBA. מקאולי, שכונה "איזי אד" ("Easy Ed"), שיחק בעמדות הסנטר והפאוור פורוורד והתבלט בזריקת וו מדויקת. בשנת 1960 זכה להיכלל בהיכל התהילה של הכדורסל.
קריירת NBA
מקאולי, יליד סנט לואיס שבמדינת מיזורי, נבחר כבחירה טריטוריאלית בדראפט ה-NBA לשנת 1949 על ידי קבוצת סנט לואיס בומרס. לאחר עונת הרוקי, בה קלע 16.1 נקודות בממוצע למשחק, התפרקה קבוצתו ושחקניה הועמדו לבחירה על ידי שאר קבוצות ה-NBA. מקאולי נבחר בידי קבוצת בוסטון סלטיקס, במדיה שיחק במשך שש העונות הבאות. בבוסטון שיתף פעולה עם בוב קוזי וביל שרמן, אך לא הצליח להוביל את הקבוצה לסדרת גמר ה-NBA, למרות שהציג יכולת אישית טובה. בכל עונותיו בסלטיקס שותף מקאולי במשחק האולסטאר, ובעונת אף זכה בתואר ה-MVP של משחק האולסטאר שחולק בפעם הראשונה. כמו כן נבחר מקאולי שלוש פעמים לחמישיית העונה ב-NBA (-) ופעם אחת לחמישייה השנייה. לפני עונת הועבר מקאולי בטרייד לסנט לואיס הוקס, יחד עם זכויות הדראפט על קליף הייגן, בתמורה לזכויות הדראפט על ביל ראסל. מקאולי וראסל נפגשו פעמיים בסדרת גמר ה-NBA; בעונת זכו הסלטיקס של ראסל באליפות, וב- נקמו ההוקס, בהובלת מקאולי, הייגן ובוב פטיט, וזכו באליפות היחידה בתולדות המועדון. מקאולי שיחק עם ההוקס במשך שלוש עונות, עד אמצע עונת, אז הודיע על פרישתו ממשחק בגיל 30.
לאחר הפרישה
עם פרישתו עבר מקאולי לתפקיד המאמן של ההוקס, אותם הדריך במשך שנתיים. בעונות אלו העמידה הקבוצה מאזן ניצחונות חיובי של 89-48 והעפילה פעמיים לפלייאוף. בעונתו השנייה,, הגיעו ההוקס עד לגמר ה-NBA, שם הפסידו לסלטיקס בתוצאה 4-3. לאחר קריירת הכדורסל עבד מקאולי כבנקאי ולאחר מכן כשדר ספורט. ב-1989 הוסמך כדיאקון בכנסייה הקתולית והוציא לאור ספר העוסק בכתיבת דרשות.
בנובמבר 2011 מת מקאולי בביתו שבסנט לואיס, בגיל 83.
מורשת
ממוצעיו של מקאולי לאורך קריירת ה-NBA עומדים על 17.5 נקודות ו-7.5 ריבאונדים למשחק. בעת פרישתו דורג מקאולי במקום השלישי ברשימת קלעי ה-NBA בכל הזמנים (אחרי דולף שייז ובוב קוזי) עם 11,234 נקודות בסך הכול. בשנת 1960 נבחר מקאולי להיכל התהילה של הכדורסל. בכך הפך לשחקן הצעיר ביותר שהוצג כחבר בהיכל התהילה, בגיל 32. כהוקרה על תרומתו למועדון, הועלתה בשנת 1963 גופייתו של מקאולי עם המספר "22" לתקרת אולמה הביתי של הבוסטון סלטיקס. בשנת 2003 שובץ כוכב לכבודו ב"שדרת הכוכבים של סנט לואיס".
דייוויד רינטול
ביוגרפיה
רינטול נולד בשם דייוויד וילסון באברדין שבסקוטלנד. הוא למד באוניברסיטת אדינבורו וקיבל מלגת לימודים לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון. אחיו, דאגי וילסון, הוא מנהל במה ומי שזכה ב-£250,000 בשעשועון "מי רוצה להיות מיליונר". אחותו דורותי נשואה לאמן אלאן סנז (Alain Senez).
רינטול נשוי לשחקנית ויוויאן היילבורן. באוניברסיטת אדינבורו היה חבר ללימודים של השחקן איאן צ'ארלסון. הוא כתב פרק בספר שהוקדש לזכרו של צ'ארלסון "For Ian Charleson: A Tribute" שיצא לאור ב-1990.
בתיאטרון עבד רינטול עם התיאטרון המלכותי הלאומי ועם הלהקה השייקספירית המלכותית.
הופעותיו כוללות תפקידים שייקספיריים במחזות "חלום ליל קיץ", "הנרי הרביעי", "כטוב בעיניכם" ובתפקיד הראשי ב"מקבת'". תפקידים נוספים על הבמה היו במחזה "קנדידה" מאת ג'ורג' ברנרד שו ובמחזמר "מצחיקונת". ב-2010 גילם את דמותו של צ'ארלס דיקנס במחזה "Andersen's English" מאת סבסטיאן בארי.
בקולנוע הופיע רינטול בסרט האימה " Legend of the Werewolf" מ-1975, במיני-סדרה משנת 1985, בסרט הדרמה "Unrelated" משנת 2007, וב מ-2008. בשנת 1980 כיכב בתפקיד מר דארסי בעיבוד הטלוויזיוני של ה-BBC שכתבה פיי וולדון לרומן "גאווה ודעה קדומה" מאת ג'יין אוסטן. מ-1993 ועד 1996 שיחק בתפקיד ראשי כד"ר פינלי בסדרת הטלוויזיה באותו שם.
תפקידים נוספים בטלוויזיה היו במיני-סדרה "Prince Regent", בסדרה "טגארט", בסדרה "הורנבלואר - ימאי וג'נטלמן" ובסרט על פי "הרצח המסתורי בסטאייל" מסדרת "פוארו. בסדרת האנימציה לילדים "Peppa Pig" דיבב רינטול שלוש דמויות. עוד דיבב את האביר 'סר בוריס' בסדרת האנימציה "The Big Knights", ואת הנבל ג'ייק בגרסה החדשה של "Captain Pugwash". ב-2013 גילם את דמותו של נח בסדרה "התנ"ך" של ערוץ ההיסטוריה.
רינטול הקליט ספרי שמע רבים בהם "נשיא על הכוונת" מאת פרדריק פורסיית' ו-"Millenium People" של ג'יימס גראהם באלארד. בשנת 1986 הקליט סדרה של 13 מספרי ג'יימס בונד מאת איאן פלמינג עבור "Chivers Audio Books" בקלטות ובתקליטורים. עוד הקליט מספרי ההמשך שכתב ג'ון גרדנר את " Nobody Lives Forever" ואת "רישיון להרוג". לרוב הוא קרא בקולו הטבעי, אבל את הדיאלוגים של בונד קרא במבטא סקוטי קל.
קרוליין קרוגר
קרוליין קרוגר (בנורווגית: Karoline Krüger; נולדה ב-13 בינואר 1970) היא זמרת נורווגית.
קריירה
קרוגר נולדה בברגן.
הופעתה הראשונה בטלוויזיה הייתה בגיל אחת עשרה בתוכנית הילדים והנוער "Halvsju". ב-1986 החלה להופיע בתוכנית מוזיקה של NRK.
פריצתה הגדולה הייתה בהיותה תלמידת תיכון בת שמונה כשזכתה ב"מלודי גראנד פיקס", תחרות המוזיקה הבוחרת את נציגות נורווגיה לאירוויזיון עם שירה "For vår jord". היא השתתפה באירוויזיון 1988 שנערך בדבלין והייתה במקום החמישי.
היא שרה את שיר הנושא לסרט הקומדייה הרומנטית הצרפתי "L'Étudiante", בו שיחקה סופי מרסו. לאחר מכן בוצע השיר בגרסת כיסוי על ידי ריצ'רד סנדרסון.
ב-2008 הופיעה בתפקיד קטן בסרט "Mannen som elsket Yngve", סרט להט"ב אודות נער התאהב בבן כיתתו.
חיים אישיים
פרס ה-Karolineprisen, המוענק מדי שנה לתלמידי תיכון בעלי הישגים בתחום הספורט, האמנות והתרבות נקרא על שמה.
היא נשואה לזמר סיגווארד דאגסלנד (Sigvart Dagsland) ולהם שתי בנות.
קבלה נוצרית
הקבלה הנוצרית היא תנועה רוחנית שהתפתחה בחוגים נוצריים מסוף המאה החמש-עשרה. התנועה ביקשה להוכיח כי המשמעות הנסתרת של תורת הקבלה מכוונת לנצרות. כלומר, בבסיס תנועת הקבלה הנוצרית עמדה האמונה כי בקבלה נמצאת ההתגלות המקורית שאבדה למין האנושי, ורק על ידי גילויה המחודש ניתן יהיה להבין הן את תורותיהם של פיתאגורס ואפלטון והן את סתרי הנצרות. המלומדים הנוצרים שעסקו בקבלה נמשכו אליה בשל נקודות תאימות מסוימות שמצאו בה לאמונת הכנסייה, כמו רעיון השילוש, ולכן ראו בה את הגרעין המקורי והאמיתי של תורת ישראל, לעומת ההלכה וספרות חז"ל שנתפשו על ידם כהשחתה וסילוף כפרניים. הקבלה הנוצרית במהותה, היא הפנמה של הטענה היהודית הכללית כי מקורה של התורה שבעל פה הוא במסורת שניתנה למשה בהר סיני, והטענה המיוחדת של המקובלים שתורת הסוד שבידיהם היא חלק ואולי החלק החשוב ורב המשמעות ביותר של מסורת זו.
הרקע לצמיחתה של התנועה
הקבלה הנוצרית צמחה על רקע תנועת הרנסאנס שהופיעה באירופה החל מהמאה הארבע-עשרה וששיאה היה באיטליה במאה החמש-עשרה. הרנסאנס, התגבש סביב אנשי רוח שהעמידו בבסיס פעילותם התרבותית את העניין המחודש במורשת העולם הקלאסי, ולא פסח אף על המלומדים הנוצריים. אלו האמינו, כי התנאי הראשון לתחייה (רנסאנס) של העולם הנוצרי קשור גם הוא לשיבה אל הערכים והמקורות הנוצריים הקלאסיים, החבויים בתוך המורשת היהודית. תופעה מרכזית שצמחה בתוך המרחב המחשבתי הזה מכונה "הבראיזם", ומאפיינה העיקרי הוא פנייה של מלומדים נוצרים רבים ללימוד שיטתי של השפה העברית, והבעת עניין הולך וגובר בספרות היהודית לענפיה, ובייחוד בספרות התלמוד והקבלה.
זרם נוסף שהתפתח בתקופת הרנסאנס ותרם תרומה חשובה להתפתחותה של הקבלה הנוצרית הוא הנאו-אפלטוניזם. הנאו-אפלטוניזם הרנסאנסי הנוצרי יצא מנקודת המוצא שאפשר להציג תמונת עולם שתהיה מושתתת על הנצרות, אך שונה מתמונת העולם הנוצרית המקובלת. המחזיקים בתורה זו האמינו בקיומה של דת אחת המשותפת לכל בני האדם, אך בעלת ביטויים שונים. אמונתם זו הכשירה עבורם את הדרך לאימוץ אמונות ודעות מחוץ לנצרות, ובמיוחד כתבים אזוטריים קדומים שונים. הם הניחו, כי כתבים אלה אוצרים בתוכם אמת קדומה שיש לחשוף ולשלבה במסגרת הנוצרית הכללית. מטרתם הייתה ליצור סינתזה בין הנצרות לבין תורתו של אפלטון ותורות אחרות, רובן בעלות אופי מיסטי, ופנו ללמוד קורפוסים ספרותיים עתיקים שונים. גישה זו הוליכה בין היתר גם לעניין בספרות המיסטיקה היהודית – הקבלה, מתוך כוונה לאמץ את הכתבים היהודיים אליה, כעוד נדבך במבנה הנוצרי.
המשיכה הנוצרית לקבלה
אמנם, הקבלה היהודית התפתחה במסגרת יהודית נורמטיבית מובהקת. אולם לצד זאת, היא שאבה השפעות ורעיונות גם ממקורות חיצוניים, ובייחוד רבים בה רעיונות נאו-אפלטוניים. ניתן למצוא דמיון רב בין כמה מרעיונות היסוד הקבליים לבין עיקרי האמונה הנוצרית. רעיונות אלו הכשירו את הקרקע לקשר שבין הנאו-אפלטוניזם הרנסאנסי לקבלה, ומשם כגשר לנצרות. הקבלה כ"מקור האמת היהודית הקדומה" שימשה לא מעט ככלי להוכחת אמיתותה של הנצרות.
ייסוד תנועת הקבלה הנוצרית מיוחס לרוזן פיקו דלה מירנדולה (1494-1463) שהיהודי המומר פלביוס מיתרידטס תרגם עבורו ספרי קבלה יהודיים רבים ללטינית. דלה מירנדולה למד עברית, התרועע עם חכמים יהודים (מקובלים כמו יוחנן אלימנו, ולא-מקובלים כמו אליהו דלמדיגו) וביסס את תורתו הקבלית על מקורות אלה. ממשיכו העיקרי בתחום זה היה יוהנס רויכלין (1522-1455), שהפיץ בעולם הנוצרי את מפעלו של דלה מירנדולה בקבלה. ספרו "על אמנות הקבלה" זכה לפרסום רב. רויכלין אף תרגם קטעים רבים של חיבורים קבליים מעברית ללטינית והנחילם בדרך זו לכלל ציבור המלומדים באירופה.
בשנת 1486 פרסם פיקו דלה מירנדולה תשע מאות תזות שמטרתן הייתה להעמיד את האמת הנוצרית על מסורות ועל גופי ידע שונים ומגוונים. בתוך התזות האלו שתי סדרות מבוססות על לימוד הקבלה. האחת כוללת ארבעים ושבע תזות, מביאה את דברי המקובלים היהודיים. האחרת, ובה שבעים ושתיים תזות, מסכמת את דעתו ורעיונותיו של פיקו לגבי המסורת היהודית. בתזה התשיעית מבין אלה קובע פיקו: "שום חכמה אינה מוכיחה לנו את אלוהותו של כריסטוס ביתר וודאות משמוכיחה לנו אותה הקבלה". ואכן חקר הקבלה היה מעורה בתחילתו על ידי הנוצרים בשאיפות מיסיונריות, אולם מספר המתנצרים בעקבות הקבלה הנוצרית היה קטן וללא כל יחס למספר המתנצרים בכלל.
הקבלה הנוצרית כדיסציפלינה
כפי שכבר הוזכר לעיל, הקבלה הנוצרית בתחילת דרכה התרכזה בהוכחת אמיתותה של הנצרות על ידי קישורה לאמת האבודה החבויה בכתבי הסוד היהודיים. ואכן, במחציתה הראשונה של המאה השש-עשרה התעמקו מלומדים נוצרים בעיקר במקורות הקבלה היהודיים בעברית ובתרגומים לטיניים. כך לדוגמה החשמן אג'ידיו דה ויטרבו שספריו "השכינה" ו"על האותיות העבריות" הושפעו מ"ספר התמונה" ו"הזוהר" היהודיים, והנזיר פרנצ'סקו ג'ורגי מוונציה שחיבר שני ספרים שהיו גדולים וידועים מאוד בשעתם: De harmonia mundi (1525) ו"פרובלמטה" (1536) המסתמכים גם הם בעיקר על ספר הזוהר. וכן המיסטיקן הצרפתי הנודע גיום פוסטל (1510 – 1581) שתרגם ללטינית את ספר הזוהר ואת ספר היצירה ואף כתב להם פירושים. לסופרים אלה היו קשרים רבים עם חוגים יהודיים, ועיסוקם בקבלה היה קשור למקורה היהודי קשר הדוק. ואולם במשך הזמן נתמעטו הקשרים בין המקובלים הנוצרים לחוגים היהודיים, והקבלה הנוצרית החלה לצמוח כדיסציפלינה עצמאית שהקשר שלה לדת היהודית הוא שרירותי בלבד. קבלה נוצרית זו לא הייתה עוד פירוש נוצרי של קבלה יהודית, אלא פירוש מיסטי של הנצרות, עיקרי אמונתה וכתבי הקודש שלה (ביבליה), המסתייע באותן הדרכים שמקובל יהודי מסתייע בהן לשם גילוי האמת הכמוסה בתורה.
בנוסף, הקבלה הנוצרית שונה באופן מכריע מזו היהודית: הקבלה היהודית היא בעלת אופי מיסטי מובהק ואילו הקבלה הנוצרית לעומתה נוטה לכיוון המדעי-מאגי. ההיסטוריונית פרנסיס ייטס טוענת למשל במחקריה, כי למקובלים הנוצרים חלק בלתי נפרד בפיתוחו של מדע הטבע הניסיוני באירופה. לטענתה, הקבלה הנוצרית היוותה חלק מהתחום הנרחב של בקשת האמת על הטבע, דבר שאינו מאפיין את הקבלה העברית שמרבה לעסוק באל ובנשגב. גם מבחינת הפרופורציות הפנימיות בין תחומי העיסוק שלהן מובחנות השתיים זו מזו. כך לדוגמה בין תחומי העיסוק העיקריים של הקבלה הנוצרית הוא הנומרולוגיה (מיסטיקה של מספרים) וגימטריה, בעוד שתחומים אלו שוליים בקבלה היהודית.
היחס מצד העולם הנוצרי והכנסייה
פרסומן של תשע-מאות התזות של פיקו ובתוכן אמירתו "שום חכמה אינה מוכיחה לנו את אלוהותו של כריסטוס ביתר וודאות משמוכיחה לנו אותה הקבלה", עוררה סערה גדולה בעולם הנוצרי. גילויה של מסורת אזוטרית ביהדות שנעלמה עד אז מדעת הקהל הנוצרי המשכיל יצרה סנסציה, ובעקבותיה התעורר הוויכוח הראשון על ערך הקבלה בחוגים ההומניסטים והכנסייה. לא אחת הוטחה ביקורת כלפי מקובלים נוצרים והם נרדפו והואשמו במינות. אנשי הכנסייה הקתולית לא קיבלו בעין יפה את התנועה הרוחנית החדשה שרבים מחבריה היו מובילי התנועה הפרוטסטנטית, ויוהנס רויכלין הותקף בחריפות על ידי נזירים דומיניקנים ומומרים על יחסו החיובי לקבלה ולתלמוד. בשנת 1520 הוחרם רויכלין, וכתביו נאסרו לקריאה בבולה של האפיפיור לאו העשירי (לבית מדיצ'י) יחד עם מרטין לותר. היחס האוהד לכתביהם של היהודים העומד בבסיס תנועת הקבלה הנוצרית הועמד בבולה זו בשורה אחת עם פילוגה של הנצרות ושבירת ההגמוניה האוניברסלית של הכנסייה הקתולית בידי לותר ותלמידיו.
הפצצת דרזדן
הפצצת דרזדן הייתה הפצצה אסטרטגית שערכו חיל האוויר של ארצות הברית וחיל האוויר המלכותי במשך שלושה ימים בשלהי מלחמת העולם השנייה (13 – 15 בפברואר 1945) על דרזדן, בירתה של מדינת סקסוניה שבגרמניה. 1,300 מפציצים כבדים הטילו 3,900 טונות של פצצות ופצצות תבערה בארבעה גלי הפצצה של מאות מפציצים. מספר הקורבנות בהפצצה נאמד בכ-25,000 וכ-85% ממבני העיר על פני שטח של 34 קמ"ר במרכז העיר נחרבו כליל.
ההפצצה על העיר דרזדן, זכתה לפרסום, ונחקקה בזיכרון הקולקטיבי, בגלל השימוש המוצלח שעשתה בה התעמולה הנאצית בהוראת יוזף גבלס, שר התעמולה הגרמני, במטרה לזעזע את דעת הקהל במדינות בעלות הברית בניסיון לעצור את ההפצצות על ערים גרמניות.