cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנצאר א-שריעה (תוניסיה)
רקע
חברי אנצאר א-שריעה בתוניסיה לקחו חלק בקביעות בהפגנות נגד מה שהם כינו "חילול הקודש" ונחשדו במספר אירועים אלימים, אך מחוסר ראיות הארגון לא הוצא מחוץ לחוק. משרד הפנים התוניסאי האשים את הארגון בתכנון גל ההתנקשויות הפוליטיות בתוניסיה ב-2013. בין היתר הארגון תקף לכאורה: ערוץ טלוויזיה ששידר את הסרט פרספוליס באוקטובר 2011, תערוכת אמנות שנויה במחלוקת בחודש יוני 2012, ואת שגרירות ארצות הברית בעיר תוניס. הארגון מואשם גם כי התנקש בשוקרי בלעיד (שהיה מנהיג תנועת האופוזיציה 'הדמוקרטים הפטריוטים') בפברואר 2013, ובמוחמד בראהמי (שהיה המייסד של התנועה הפוליטית 'תנועת האנשים') ביולי 2013.
רפאל שפר
קריירת מועדונים
שפר נולד בפולין למשפחה ממוצא גרמני, שחזרה לגרמניה כשהיה בן שבע, במסגרת זכות שיבה של אנשים ממוצא גרמני שעזבו את גרמניה בתקופת מלחמת העולם השנייה. תוך מספר חודשים למד שפר גרמנית, והחל לשחק כדורגל בקבוצת ילדים באזור מגוריו. בגיל 12 החל לשחק בנוער של הנובר 96, אך לא הצליח להשתלב בקבוצה הבוגרת. בשנת 1998 עזב שפר את האנובר וחתם במועדון VFB ליבק ששיחק אז בליגה האזורית שהייתה השלישית בהיררכיית הליגות בגרמניה, והפך מיד לשחקן הרכב ראשון. עם זאת, שפר לא הצליח להעפיל עם לובק אל הבונדסליגה השנייה בשלוש העונות בהן שיחק במועדון.
ביולי 2001 עבר שפר לנירנברג, שזה עתה העפילה לבונדסליגה, בתור שוער המשנה של דריוס קאמפה. לאחר מספר הופעות חלשות של קאמפה, החליט מאמן נירנברג דאז קלאוס אאוגנטאלר להעניק לשפר את אפודת השוער הראשון במשחק ליגה מול בורוסיה מנשנגלדבך במרץ 2002. שפר הציג יכולת טובה במשחק זה, אך קאמפה חזר לעמדת השוער הראשון לאחר מכן, ונירנברג נשארה בליגה בתום אותה עונה. בעונת 2002/03 שפר המשיך להיות שוער המשנה של קאמפה, וערך שלוש הופעות ליגה באותה עונה, בסיומה נשרה נירנברג בחזרה אל הבונדסליגה השנייה. לקראת עונת 2003/04 סבלה נירנברג ממשבר פיננסי קשה, ומספר שחקנים עזבו את הקבוצה, שציפתה משחקנים המחזיקים מחוזים יקרים לעזוב את הקבוצה או להפחית בשכרם, כשאחד משחקנים אלה היה קאמפה. קאמפה בחר לא לעזוב, אך איבד את מקומו בהרכב לטובת שפר, על אף מחאותיהם של האוהדים שהעדיפו את קאמפה הוותיק. בתום עונת 2003/04, בה שבה נירנברג אל הבונדסליגה לאחר שסיימה את העונה במקום הראשון, נמכר קאמפה לבורוסיה מנשנגלדבך, ושפר המשיך להיות השוער הראשון של נירנברג. אוהדי נירנברג רבים פקפקו בהחלטה למכור את קאמפה ולתת את המושכות לשפר, אך הוא הציג יכולת טובה מאוד ובעונת 2004/05 נשאר עם הקבוצה בליגה. בעונת 2005/06 סיים שפר עם נירנברג במקום השמיני בבונדסליגה. בעונת 2006/07 היה שפר שותף לאחת העונות הטובות ביותר של נירנברג מאז שנות ה-60 של המאה ה-20, בה סיימו שפר והקבוצה במקום השישי בבונדסליגה, כשהקבוצה ספגה 32 שערים בלבד, ובצוותא עם שאלקה 04 סיימה את העונה עם מספר הספיגות הנמוך ביותר. בנוסף, זכו שפר ונירנברג בתום עונה זו בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2–3 בגמר על שטוטגרט, שזכתה באליפות באותה עונה.
בתום עונת 2006/07, עזב שפר את נירנברג, וחתם בשורות האלופה הטרייה שטוטגרט, במקום השוער טימו הילדברנד שנמכר לולנסיה. שפר ערך 23 הופעות ליגה במדי שטוטגרט בעונת 2007/08, אך לא הציג את היכולת לה ציפו בשטוטגרט. הקבוצה הרבתה לספוג שערים, וסיימה את העונה רק במקום השישי בבונדסליגה. גם בליגת האלופות כשלו שטוטגרט ושפר, כשסיימו את שלב הבתים במקום האחרון עם שלוש נקודות בלבד מתוך 18 אפשריות, והודחו מהמפעל. במחצית השנייה של העונה איבד שפר את המקום בהרכב לשוער המשנה סוון אולרייך. בתום עונה אחת בשטוטגרט, עזב שפר את הקבוצה וחזר לנירנברג, והוחתם במקומו ינס להמן.
בקיץ 2008 חזר שפר לנירנברג, לאחר עונה אחת בה לא שיחק בקבוצה. בעונה בה שפר לא שיחק בנירנברג, 2007/08, נשרה נירנברג אל הבונדסליגה השנייה, דווקא לאחר עונה בה סיימה במקום השישי וזכתה בגביע הגרמני. בעונת החזרה שלו לקבוצה, 2008/09 העפילו שפר ונירנברג בחזרה אל הבונדסליגה. בעונת 2009/10 שפר ונירנברג סיימו במקום ה-16 בבונדסליגה ונאלצו להתמודד בצמד משחקי הישרדות מול אאוגסבורג שסיימה במקום השלישי בבונדסליגה השנייה. שפר שמר על שער נקי בשני המשחקים, בהם נירנברג ניצחה 0–1 ו-0–2, ונשארה בבונדסליגה. בעונת 2010/11 רשמו שפר ונירנברג הישג נאה כשסיימו במקום השישי בבונדסליגה, ובעונות 2011/12 ו-2012/13 סיימו במקום העשירי. בעונת 2013/14 נשרו שפר ונירנברג אל הבונדסליגה השנייה, לאחר שהתמודדו לאורך כל העונה במאבקי תחתית. את עונת 2014/15 בבונדסליגה השנייה פתח שפר בשער נירנברג, אך איבד את מקומו לשוער המשנה פטריק רקובסקי החל מהמחזור השמיני. שפר חזר לשערה של הקבוצה לקראת סוף העונה, אותה סיימה נירנברג במקום התשיעי. את עונת 2015/16 פתח שפר על הספסל, כשהשוער הראשי של הקבוצה היה טורסטן קירשבאום, ובהמשך העונה שפר התחלק במשחקים עם רקובסקי. נירנברג ושפר סיימו במקום השלישי בבונדסליגה השנייה בעונה זו, שהקנה לקבוצה התמודדות במשחקי מבחן מול איינטרכט פרנקפורט שסיימה במקום ה-16 בבונדסליגה. המשחק הראשון בקומרצבנק ארנה הסתיים בתיקו 1-1 שהשאיר לנירנברג סיכוי נהדר לגומלין, אך נירנברג הפסידה 0–1 בביתה ונשארה בבונדסליגה השנייה. שפר שיחק את מלוא הדקות בצמד משחקי המבחן. את עונת 2016/17 פתח שפר בהרכב הראשון של נירנברג, אך איבד את מקומו לקירשבאום, וחזר לשער הקבוצה רק לקראת המחזורים האחרונים. משחקו האחרון של שפר במדי נירנברג היה במחזור ה-33 של עונת 2016/17, אותה סיימה נירנברג במקום ה-12 בבונדסליגה השנייה. במשחק זה הפסידה נירנברג 2–3 לפורטונה דיסלדורף בביתה, ושפר הוחלף בדקה ה-90 על מנת לקבל את תשואות הקהל. בתום עונה זו, פרש שפר ממשחק פעיל, לאחר ששיחק בנירנברג באופן כמעט רצוף החל משנת 2001, עם הפסקה של עונה אחת בשטוטגרט. שפר ערך ב-15 שנים 358 הופעות ליגה במדי נירנברג, מתוכן 250 בבונדסליגה הראשונה, והוא מדורג במקום השלישי בטבלת שיאני ההופעות של נירנברג בבונדסליגה בכל הזמנים, אחרי תומאס ברונר ואנדראס קפקה.
קריירה בינלאומית
שפר שיחק בחלק מנבחרות הנוער של גרמניה, כאשר האחרונה שבהן הייתה נבחרת גרמניה עד גיל 18. שפר מעולם לא זומן לסגל נבחרת גרמניה הבכירה.
תארים
עם נירנברג:
חאטרה
חאטרה (ערבית الحضر; כיום אלחאדר) היא עיר עתיקה אשר חורבותיה שוכנות בלב נווה מדבר במחוז נינוה בצפון-מערב עיראק, כ-290 ק"מ צפונית-מערבית לבגדאד וכ-110 ק"מ דרומית-מזרחית למוסול. העיר נוסדה בתקופת הממלכה הסלאוקית והתקיימה משך כ-500 שנה עד שחרבה בידי הסאסאנים. בשנת 1985 הוכרזה העיר כאתר מורשת עולמית.
בתחילת מרץ 2015 נמסר על ידי הממשלה העיראקית כי כוחות של המדינה האסלאמית החלו בהריסת שרידיה הארכאולוגיים של העיר העתיקה.
העיר
העיר נבנתה בצורת מעגל בדומה לערים פרתיות אחרות כמו ארביל וקטסיפון. במרכזה ניצב מתחם גדול לאל השמש שהשתרע על שטח של 12,000 מ"ר והיה המבנה היחיד בעיר שנבנה מאבן. יתר המבנים בחאטרה נבנו מלבנים שהוכנו מתערובת של אדמה וקש ויובשו בשמש. מתחם אל השמש כלל מספר מקדשים והיה מקום עלייה לרגל, והעיר התפתחה סביבו בכל הכיוונים. סביב העיר היו שתי חומות - החיצונית באורך של 8 ק"מ ובקוטר של 2 ק"מ הייתה עשויה לבנים והפנימית נבנתה מאבן ולאורכה נבנו 163 מגדלי הגנה שהמרחק ביניהם לא עלה על 35 מטר.
העיר נחקרה במהלך המאה ה-20, בעיקר על ידי משלחות איטלקיות, והמקדש שוחזר בתקופת שלטונו של סאדם חוסיין. רוב הממצאים שנמצאו בעיר שוכנו במוזיאונים במוסול ובבגדאד, אך חלקם נגנב מהאחרון בשנת 2003.
במרץ 2015 דווח כי אנשי המדינה האסלאמית השחיתו את שרידי העיר. ב-26 באפריל 2017 הודיעו כוחות ממשלת עיראק כי כבשו חזרה את חאטרה מידי המדינה האסלאמית.
תרבות
תושבי חאטרה דיברו, או לפחות כתבו, ארמית בכתב ייחודי לעיר. הם סגדו לאלים רבים ואימצו את אליהם של מספר תרבויות, בין היתר מהמיתולוגיה המסופוטמית והיוונית וכן אלים סורים וערבים פרה-איסלמיים. הפנתאון של חאטרה כונה בארמית "בית אלהא" ("בית האלוהים"), שם שהתייחס לעיתים לעיר עצמה, ובראשו עמד אל השמש. עוד היו בעיר מקדשים לנגאל, הרמס והרקולס היווניים, אתרתה הסורי, אלאת ושמייה הערביים ואלים רבים אחרים.
כלכלת העיר נשענה על נווה המדבר בו שכנה ועל חקלאות. העיר שכנה לאורך דרכי המסחר של מסופוטמיה, אם כי לא נמצאו בעיר תעודות בעניין זה כפי שנמצאו בתדמור ששוכנת על אותו ציר. כוחה הצבאי של חאטרה היה בעיקר בחומותיה שסיפקו לה הגנה טובה משך מאות שנים, ותושביה ייצרו תערובת נפיצה על בסיס נפט אשר זכתה לכינויי "אש חאטרה", ואותה השליכו באמצעות חיצים או קטפולטות לעבר הצרים על העיר (ראו לדוגמה אש יוונית).
תומאס צ'יפנדייל
עיצוביו של צ'יפנדייל היו מבוקשים מאוד על ידי האצולה האנגלית במאה ה-18 וזכו לתהילה מחודשת גם בסוף המאה ה-19. כדמות נערצת בתרבות האומנות האנגלית, זכה צ'יפנדייל להנצחה במספר מקומות ביניהם כפסל מפואר בחזית מוזיאון ויקטוריה ואלברט.
בנו, תומאס צ'יפנדייל הצעיר (Thomas Chippendale the younger 1749–1822) המשיך את דרכו.
כיום צ'יפנדייל היא מילה נרדפת לסגנון ריהוט בהשראת דגמיו. בנוסף לכך, צמד הטמיאסים המונפשים צ'יפ ודייל של חברת וולט דיסני נוצרו בהשראתו של צ'יפנדייל, דבר שאף קיבל התייחסות בסרט צ'יפ ודייל: יחידת הצלה.
ביזור
בִּזּוּר (בלעז: דֵּה-צֶנְטְרָלִיזַצְיָה או דֵּצֶנְטְרָלִיזַצְיָה; מצרפתית: Décentralisation) הוא תהליך של חלוקה מחדש או של פיזור סמכויות או תפקידים שמרוכזים במיקום מרכזי או בידי סמכות מרכזית. התהליך ההפוך נקרא מִרכוז (או "ריכוז"). מאחר שמעטים המקרים בהם המצב ההתחלתי הוא של מרכוז מוחלט, מצב של ביזור הוא תמיד יחסי למצב אחר.
ביזור סמכויות
ביזור סמכויות הוא מצב שבו סמכויות שונות נתונות לגופים שונים (או לעיתים לאישים שונים באותו גוף), למשל במדינת ישראל אין באפשרותה של הממשלה לחוקק חוקים או לקבוע תוצאות משפט מכיוון שסמכויות אלה מתחלקות בינה לבין הכנסת ובתי המשפט (הפרדת הרשויות).
הביזור נובע לרוב מארבע סיבות עיקריות:
מערכות מבוזרות במחשבים
משמעות המינוח ביזור במחשבים היא טכנית, וכוונתה לדרך בה מבוצע החישוב והיכן נמצאים הנתונים: בעוד שני אלמנטים אלו מופרדים לוגית, הרי לרוב הם מופיעים ביחד (למשל, חברה בעלת מספר אתרי מחשוב יכולה לחשב את נתוני המשכורות במספר אתרים ולאחסנם בכל האתרים). עם זאת, מוכרים גם מקרים שבהם נעשה שימוש בחישוב מבוזר בלבד (למשל חישוב מבוזר קהילתי) או באחסון מבוזר בלבד (למשל אתרי גיבוי נתונים באינטרנט).
שיקול לביזור נתונים ממוחשבים הוא הקטנת הסיכון שבפגיעה במקום אחסון הנתונים וביכולת להמשיך את תקשורת הנתונים - זו למעשה הייתה המטרה המקורית בהקמת רשת ARPANET.
ארגון שחקני ה-NBA
ארגון שחקני ה-NBA (באנגלית: National Basketball Players Association, בקיצור - NBPA) הוא איגוד עובדים המייצג את השחקנים הפעילים בליגת ה-NBA. מטרתו הרשמית של הארגון היא "להגן על זכויותיהם של השחקנים, ולסייע לשחקנים למקסם את ההזדמנויות שלהם ולהשיג את מטרותיהם, על המגרש ומחוצה לו".
הארגון הוקם בשנת 1954, כאיגוד העובדים הראשון של אחת מליגות הספורט הבכירות בארצות הברית, לפני שהוקמו ארגונים דומים ב-NFL, ב-NHL וב-MLB. מטה הארגון יושב במגדל "Park and Tilford" אשר בעיר ניו יורק.
יושבת ראש הארגון היא עורכת הדין מישל רוברטס. נשיא הארגון הוא השחקן סי. ג'יי. מקולום וסגניו הם אנדרה איגודלה, ג'יילן בראון, מלקולם ברוגדון, ביסמאק ביומבו, גארט טמפל, קיירי אירווינג וגרנט ויליאמס בנוסף לבעלי תפקידים אלה, לכל אחת מ-30 קבוצות ה-NBA יש שחקן נבחר המייצג את שחקניה בארגון השחקנים.
תפקידי הארגון
כמו כן עוזר הארגון לשחקני הליגה בקבלת ייעוץ משפטי וייצוג בסכסוכים, קבלת שכר ומידע רלוונטי כדי לסייע במשא ומתן על חתימת חוזה, הגשת תלונות נגד הליגה או אחת הקבוצות, הגשת ערעורים על קנסות או השעיות, עזרה בפתירת מחלוקות עם סוכני שחקנים והגנה על הטבות רפואיות וזכויות אחרות.
היסטוריה והסכמים קיבוציים
שחקן בוסטון סלטיקס בוב קוזי הקים את הארגון והפך לנשיאו בשנת 1954, בסיום עונתה השמינית של ה-NBA, אך בעלי הקבוצות בליגה הכירו בלגיטימיות של האיגוד רק כעשור לאחר מכן, במהלך עונת.
בשנת 1983 הגיע האיגוד להסכם היסטורי עם בעלי הקבוצות, אשר הוביל לקביעת תקרת השכר הראשונה בספורט המקצועני בארצות הברית.
בקיץ 1995 חלה השביתה הראשונה ב-NBA, אך הבעלים והאיגוד הגיעו להסכם קיבוצי חדש לפני פתיחת עונת, ובכך נמנע קיצור העונה.
השביתה השנייה ב-NBA הגיעה בקיץ 1998, ונמשכה כמעט 200 יום, עד פברואר 1999. בשל פתיחתה המאוחרת של עונת שיחקה כל קבוצה 50 משחקים בלבד באותה עונה (במקום 82 משחקים כמתוכנן).
בשנת 2005 הגיעו הצדדים להסכם קיבוצי אשר תוקפו פג בסיום עונת. משלא הצליחו להגיע להסכם חדש הכריזו הצדדים על שביתה, אשר בעקבותיה המיר עצמו ארגון השחקנים מאיגוד עובדים ל"איגוד סחר". ההפיכה לאיגוד סחר אפשרה לכל אחד מהשחקנים להיות מיוצג כמועסק פרטי בתביעה הייצוגית שהוגשה נגד ליגת ה-NBA בגין הפרות לכאורה של חוק הגבלים עסקיים. בחודשים הבאים הגיעו הליגה והאיגוד להסכם קיבוצי, בוטלה התביעה נגד הליגה וארגון השחקנים התאחד מחדש כאיגוד עובדים. בשל השביתה נדחתה פתיחת העונה ל-25 בדצמבר 2011, וכל קבוצה שיחקה 66 משחקים בלבד.
בפברואר 2013 הודח מתפקידו יושב ראש הארגון בילי האנטר, לאחר שהואשם בנפוטיזם וניצול ליקויים בחוזהו מול הארגון. כשנה וחצי לאחר מכן מונתה עורכת הדין מישל רוברטס כיושבת ראש הארגון, ובכך הפכה לאישה הראשונה שמכהנת כיושבת ראש ארגון שחקנים באחת מהליגות הבכירות בארצות הברית. במהלך עונת הובילה רוברטס לחתימה על הסכם קיבוצי חדש מול ליגת ה-NBA, אשר נכנס לתוקף בעונה העוקבת.
סגני נשיאים
בעבר
רוג'ר מייסון ג'וניור: 2017-2013
סטיב בלייק: 2017-2013
כרמלו אנתוני: 2019-2017
סטפן קרי: 2019-2017
פאו גאסול: 2020-2017
לברון ג'יימס: 2020-2017
סי. ג'יי. מקולום: 2021-2018
נוכחיים
אנדרה איגודלה: 2017-הווה (סגן הנשיא הראשון)
גארט טמפל: 2017-הווה
ביסמאק ביומבו: 2019-הווה
ג'יילן בראון: 2019-הווה
מלקולם ברוגדון: 2019-הווה
קיירי אירווינג: 2020-הווה
גרנט ויליאמס: 2021-הווה
ביופידבק
בִּיּוֹפִידְבֵּק או מָשׁוֹב בִּיּוֹלוֹגִי הוא שיטת טיפול באמצעות מערכת ממוחשבת המנטרת מדדי גוף, שנועדה לאפשר למטופל שליטה טובה יותר על גופו ועל תגובות פיזיולוגיות ורגשיות במצבים של כאב, לחץ וחרדה, ובמצבי גיוס משאבים משמעותי, פעילות ספורטיבית או חשיבתית.
הטיפול בביופידבק מבוסס על הרעיון שמערכת העצבים האוטונומית יכולה להיות נשלטת מבחינה רצונית על ידי התניה אופרנטית.
השיטה פותחה החל משנות ה-40 של המאה ה-20 והיא נמנית עם שיטות הרפואה האלטרנטיבית והטיפול הקוגניטיבי-התנהגותי.
מהלך הטיפול
הביופידבק פועל על עקרון הלמידה דרך משוב (פידבק) מיידי. הוא כולל שלושה תהליכים שונים המנוהלים על ידי המכשור האלקטרוני המשמש לטיפול:
הטיפול בביופידבק לרוב נמשך מספר שבועות או חודשים (10–15 מפגשים או יותר), לאחריהם המטופל אמור להיות מסוגל ליישם את מה שלמד גם מחוץ למסגרת הטיפול, בכל עת שהדבר נדרש. במפגש הראשון נערך על ידי המטפל איבחון פסיכופיזיולוגי באמצעות ערוצים שונים במכשור, ובהתאם לתוצאות הפרופיל נבנית תוכנית טיפול ולמידה מותאמת למטופל ולבעייתו הרפואית או הפסיכולוגית. המטופל מקבל הסבר על תוצאות האיבחון והוא שותף פעיל לתוכנית הטיפולית. השיטה היא סוג של רפואה אקטיבית המבוססת על תרגול הנלמד בקליניקה ויישום במצבי חיים יומיומיים. הטיפול מתבצע על ידי איש מקצוע בעל הכשרה וניסיון קליני מוסמכים ומוכחים בביופידבק.
שימושים
הביופידבק הוא חלק מתוכנית עבודה טיפולית מלאה, אשר כוללת על פי רוב גם הקניית טכניקות הרגעות, הנחיה בנוגע לתרגום וליישום המיומנויות שנרכשו, מסירת מידע בנוגע למקור הקשיים ומערכות האיברים המעורבים בהם ולעיתים גם טיפולים קוגניטיביים ממוקדים.
ביופידבק משמש לסיוע בטיפול במגוון רחב של בעיות רפואיות, נוירולוגיות ורגשיות. הוא משמש להקלה על תסמינים של מחלות אורגניות כגון כאבי ראש, קשיי שליטה על הסוגרים, אפילפסיה, בעיות במערכת העיכול, הזעת יתר, הפרעות בתנועה, הפרעת קשב ריכוז והיפראקטיביות, מחלות כלי דם, קשיי נשימה, שיקום שרירים, שיתוק מוחין, כאבים כרוניים ועוד. כן הוא משמשת בהפרעות פסיכולוגיות כגון הפרעות חרדה, הפרעות אכילה, הרטבת לילה, התמכרויות ועוד. פיזיותרפיסטים, יכולים להשתמש בשיטה על מנת לסייע לנפגעי שבץ מוחי לחדש את התנועה של איברים משותקים.
בתחומים כגון ריפוי בעיסוק ופיזיותרפיה, פועלת השיטה באמצעות אלקטרודות המוצמדות לשרירים, והמערכת מספקת נתונים חזותיים המשקפים את פעילות השריר שאמור לפעול. באמצעות הביופידבק ניתן להשוות בין מנחים שונים וצורות עבודה שונות ומביניהם לאתר את צורת העבודה היעילה ביותר, בעלת מינימום עומס על השרירים, ולסייע להטמעת הרגלי עבודה נכונים. באמצעות הביופידבק ניתן לחזק שרירים חלשים, להרפות שרירים ספסטיים ולהרפות תוך כדי פעילות.
בנוסף ביופידבק נועד לתרום לשיפור אורח חיים של אנשים בריאים, בשל שיפור יכולת הקשב והריכוז, התמודדות עם מצבי דחק ומתח בחיי היום-יום, ועוד.
היסטוריה
השימוש במונח ביופידבק החל בשנת 1969 במפגש מקצועי של חוקרים, אשר ייסדו את ה-Biofeedback Research Society. השיטה נחקרה במסגרת הפסיכולוגיה והרפואה הקונבנציונלית, והיא מוצעת על ידי פסיכולוגים, פסיכיאטרים ומרפאים בעיסוק לשילוב במסגרת טיפולים קונבנציונליים.
במשך יותר משלושים שנה השתנה המושג ביופידבק ממונח המציין עניין כללי במחקר אודות השפעת משוב חיצוני על שליטה בתגובות פיזיולוגיות, למערכת של הליכים קליניים המשמשים לטיפול שגרתי בסוג מסוים של מטופלים ובמגוון מצבים קליניים.
הנוירופידבק התפתח מאוחר יותר מתוך המדידות הראשוניות של האלקטרואנצפלוגרם שהתבצעו במסגרת טיפולי הביופידבק.
מחקר ויעילות קלינית
האגודה הבין-לאומית לפסיכופיזיולוגיה יישומית ומשוב ביולוגי AAPB פיתחה קריטריונים לקביעת מידת העדות ליעילות הטיפול (Moss & Gunkelman, 2002; LaVaque et al, 2002). קריטריונים אלו דומים מאוד לסכֶמת הדירוג שפותחה על ידי ארגונים אחרים ובהם אגודת הפסיכולוגים האמריקניים. יעילות של טיפול נקבעת באמצעות הערכה של מחקרים פורמליים שנעשו על כל אחת מההפרעות. כאשר נערך מחקר, יוצרים בקרה על אופן הניסוי. המטפלים העוסקים בהתערבות נדרשים למומחיות בסוג הטיפול ובתחום ההפרעה, והמטופלים נבחרים באופן קפדני. ממצאים תכופים בנוגע לטיפול במשוב ביולוגי מעודכנים ומופצים לקהל הרחב וכן לקהל המקצועי (Yucha & Gilbert, 2004; Yucha & Montgomery, 2008; Tan et al., 2016)
טיפול במיומנויות קשב וריכוז
הטיפול בביופידבק או נוירופידבק מוצע לצורך שיפור הריכוז או הפחתת חוסר המנוחה של אנשים עם הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות, בטענה שיכול להביא לתוצאות חיוביות בטווח הקצר והארוך. חלק מהמטופלים לומדים כיצד ניתן לבצע בעצמם תרגילים שיגרמו להם להתרכז או להרגע כאשר הם זקוקים לכך.
סיד בארט
רוג'ר קית' "סיד" בארט (באנגלית: Roger Keith "Syd" Barrett 6 בינואר 1946 - 7 ביולי 2006) היה מוזיקאי, מלחין, כותב שירים, זמר וצייר אנגלי. ידוע בעיקר כאחד ממייסדי להקת הרוק פינק פלויד. בארט היה הגיטריסט והזמר הראשי של הלהקה בשנותיה הראשונות, בנוסף גם כתב את מרבית שירי הלהקה בתקופה זו ואף נתן לה את שמה.
במהלך שנותיו כחבר הלהקה, הוציאה "פינק פלויד" ארבעה סינגלים, את אלבום הבכורה שלה, The Piper at the Gates of Dawn בשנת 1967 ומספר שירים נוספים שלא הופצו. בארט כתב את מרבית השירים באלבום הראשון וחלק מהשירים באלבומה השני של הלהקה, "A Saucerful of Secrets" שיצא בשנת 1968. בעוד הלהקה מתחילה לצבור הכרה, בארט הלך ושקע בעולם הסמים. באופן ששיבש לחלוטין את תפקודו. עקב כך, בשנת 1968 בארט הודח מהלהקה, דייוויד גילמור הצטרף כגיטרסט ואילו רוג'ר ווטרס הפך לזמר הראשי במקומו של בארט.
לאחר עזיבתו את פינק פלויד פתח בארט בקריירת סולו, במהלכה הוציא שני אלבומים; "The Madcap Laughs" ו-"Barrett", שיצאו שניהם בשנת 1970.
ביוגרפיה
בארט נולד בעיר קיימברידג' שבאנגליה למשפחה מהמעמד הבינוני-גבוה. אביו, ארתור מקס בארט היה פתולוג, ואמו, ויניפרד הייתה עקרת בית. כבר מגיל צעיר החל לגלות עניין במוזיקה, והוריו תמכו בעיסוקו בתחום זה. אביו נפטר ממחלת הסרטן בדצמבר 1961, כחודש לפני יום הולדתו ה-16 של בארט.
בארט למד בתיכון לבנים בקיימברידג', שם חבר בגיל צעיר לרוג'ר ווטרס, אותו הכיר בכיתה לאמנות בבית הספר. השניים שמצאו תחומי עניין משותפים הפכו לחברים קרובים ובילו זמן ממושך יחד. בנעוריו הרבה בארט לצייר, וציוריו יוצאי הדופן העידו על אישיותו הססגונית והבלתי שגרתית ועל עולמו הפנימי העשיר בדימויים פסיכדליים יוצאי דופן.
בשנת 1965 הגיע בארט ללונדון, ויחד עם סטודנטים שהכיר בקולג' לאדריכלות, היה חבר בהרכבים שונים. הווא הצטרף ללהקת "סיגמה 6" שנוסדה בשנת 1963, בה היו חברים: רוג'ר ווטרס (גיטרה), ריצ'רד רייט (קלידים), ניק מייסון (תופים), קלייב מטקאלף (גיטרה בס) וג'ולייט גייל (שירה). הלהקה ניגנה גרסאות כיסוי למוזיקת בלוז שחורה, והחלה לבצע שירים של בארט. שינוי הקו המוזיקלי גרר את שינוי שם הלהקה לפינק פלויד, על-שם שני נגני בלוז אלמונים שבארט אהב - פינק אנדרסון ופלויד קאונסל. בתחילת דרכה ב-1965, עזבו אותה מטקאלף וגייל, והלהקה כללה עתה את בארט עצמו, שלושת החברים הנותרים, ואת הגיטריסט בוב קלוז. מיד עם הקמתה, עזב בוב קלוז את הלהקה.
פעילותו במסגרת פינק פלויד
בתחילה ניגנה פינק פלויד גרסאות כיסוי לשירי R&B (רית'ם אנד בלוז) שונים, כמו להקות רבות אחרות באותה התקופה כגון הרולינג סטונז, היארדבירדס ועוד. לאחר מכן החלה הלהקה לגבש קו מוזיקלי משלה שהיה בעיקר רוק אנד רול מאולתר ששאב השראה מג'אז מאולתר ומפופ-רוק בריטי כמו הביטלס, שהחל להתפרסם באותה תקופה. הרוק הפסיכדלי הבריטי החל את תור הזהב שלו, ובאותן שנים נפתח בלונדון מועדון ה-UFO, שפינק פלויד הייתה להקת הדגל שלו. מהר מאוד עלתה פינק פלויד על הגל הפסיכדלי, והפכה לאחת הלהקות המפורסמות בסצנת המחתרת הפסיכדלית של לונדון.
חברת EMI החתימה את פינק פלויד על חוזה הקלטות. הסינגל הראשון של הלהקה, ארנולד ליין - (Arnold Layne) יצא בתחילת 1967. השיר, שנתפס כשערורייתי באותה עת, אודות גבר שנוהג לגנוב בגדי נשים מחבלי כביסה וללבוש אותם, נכנס ל-20 השירים הגדולים של בריטניה. השיר הבא, שיצא על EP ביוני, "See Emily Play" (שנחשב לאחד השירים הבולטים ביותר של בארט במסגרת פינק פלויד) כבר נכנס למקום השישי במצעד. השיר הנוסף ב-The Scarecrow" - EP", שיקף את תוכנית העבודה של בארט והיחס החם שלו לסמים, בעיקר ל-LSD. השיר נכנס לתקליט הראשון של פינק פלויד.
The Piper at the Gates of Dawn
האלבום הציג עולם הזוי של יוצר השקוע בעולם אגדות הילדים ומתעסק בהן באובססיביות. בארט בחר את שם האלבום על שמו של הפרק השביעי מתוך ספר הילדים הרוח בערבי הנחל, מאת הסופר האנגלי קנת גרהם. הסיפורים מלווים בצליל פסיכדלי ובקטעים אינסטרומנטליים בעלי סאונד חדשני, כמו גם בניסיונות מוזיקליים לא קונבנציונליים לאותה תקופה.
שימוש נרחב ב-LSD
במקביל להצלחת הלהקה, הלך וגבר השימוש של בארט בסמים עד ששיבש את תפקודו. התנהגותו הפכה יותר ויותר בלתי מוסברת ובלתי צפויה. בין היתר עלה וירד מהבמה במהלך הופעות, ניגן אקורד אחד במשך כל ההופעה או לא ניגן כלל. פעם אחת נעלם לשלושה ימים ומשחזר, נדרש לתקופת החלמה בעקבות שימוש בסמים.
בהופעה בתוכנית אירוח אחת סירב לנגן בטענה האבסורדית ש"אם ג'ון לנון לא מנגן כאן, אז גם אני לא מוכן לנגן כאן". סיבוב ההופעות של הלהקה באוקטובר 1967 בארצות הברית נקטע לאחר 8 ימים בלבד עקב מצבו הנפשי המעורער. במהלכה של אחת ההופעות באותו סיבוב שנערכה באולם הפילמור וסט שבסן פרנסיסקו, התיר בארט לאיטו את מיתרי הגיטרה שלו, והוציא אותה מכיוון.
התנהגותו המוזרה והלא מוסברת נמשכה גם בתוכנית האירוח הטלוויזיונית המפורסמת של פאט בון, אליה הוזמנה הלהקה. במהלך החזרות לתוכנית צולמה הלהקה בטכניקת הפקה ידועה, כאשר חבריה רק מזיזים את שפתותיהם, אך לא שרים. לאחר מכן נלקחים הצילומים ו"מולבשים" על הפסקול המוקלט בנפרד. בארט שיתף פעולה חלקית, אולם כאשר נדרש להזיז את שפתיו, נעמד ללא תנועה מול המצלמות כאשר פניו קפואים. לאחר מספר טייקים (ניסיונות צילום/הקלטה) שעלו בתוהו, וכאשר אנשי ההפקה שמו לב שמשהו מוזר ולא רגיל מתרחש באולפן, נחלץ רוג'ר ווטרס לעזרתו וביים בעצמו את הזזת השפתיים. המעריצים החלו לאבד סבלנות, כמו גם אנשי חברת התקליטים שדרשו מהלהקה שירים חדשים.
צירוף דייוויד גילמור ללהקה
השירים Scream Thy Last Scream ,Vegetable Man ו-Apples And Oranges מהווים עדות חיה להתדרדרותו הנפשית של בארט. יתר חברי הלהקה פנו לדייוויד גילמור בבקשה לצרפו כחבר חמישי בלהקה, כתגבורת בעקבות חששם מהתנהגותו הלא צפויה של בארט. לאחר מכן החליף גילמור את בארט לחלוטין. הרכב זה של הלהקה התקיים רק חודשים מעטים, ובתקופה קצרה זו הספיק בארט לעבוד עם הלהקה על אלבומה השני, צלוחית מלאה סודות. האלבום שיקף את רמת המעורבות של בארט ביצירתו ובהפקתו, כשבניגוד לקודמו הכיל הפעם רק שיר אחד שכתב (Jugband Blues), ושעסק ביחס הלהקה אליו.
מלבד החלל הריק שהשאיר אחריו בארט כגיטריסט המוביל וככותב מרבית החומר של הלהקה, היו פינק פלויד זקוקים למנהיג חדש. את התפקיד הזה מילא רוג'ר ווטרס. בינואר 1968, בדרך לאחת ההופעות, העלה ווטרס את הרעיון לא לאסוף את בארט מביתו. חברי הלהקה המיואשים ערכו הצבעה, ולבסוף הוחלט להשאירו בביתו. בארט מצידו היה במצב גרוע כל כך, עד שלא שם לב כלל לעובדה כי ננטש מאחור.
באפריל 1968 נדחק בארט סופית מהלהקה, ופינק פלויד יצאה לדרך חדשה, בדרכה לשנות את עולם המוזיקה. בארט נהג להמשיך לבוא להופעות, להסתנן אל השורה הראשונה ולבהות בגילמור הצעיר, שלא ידע כיצד לנהוג אל מול חברו הוותיק. מסופר גם שבארט היה "מבלה" זמן רב מחוץ לאולפן ההקלטות, מחכה להזמנה פנימה.
קריירת סולו
לאחר תקופת החלמה שב בארט לעבודת אולפן, ובמאמץ רב ובעזרתו הצמודה של דייוויד גילמור וחברים נוספים, הצליח להוציא שני אלבומי סולו בשנת 1970 - The Madcap Laughs ו- Barrett.
האלבום הראשון, "הכובען המטורף צוחק", הוקלט בשני חלקים- הראשון בין מאי ליוני 1968, והשני בין אפריל ליוני 1969. שני החלקים הוקלטו באולפני Abbey Road. על אף שהיו אלה אלבומים מעניינים, רוב מבקרי המוזיקה של התקופה ראו בהם עדות להתפרצות הטירוף באישיותו של בארט. ב-6 ביוני 1970 ערך בארט את ההופעה החיה הראשונה שלו כסולן מאז עזב את הלהקה, באולם האולימפיה שבלונדון. לבמה עלו איתו דייוויד גילמור שניגן בבס, וג'רי שירלי, מתופף להקת המבל פיי. השלושה ניגנו ארבעה שירים במשך פחות מחצי שעה. במהלך השיר הרביעי הניח בארט לאט ובנימוס את הגיטרה שלו, ועזב את הבמה.
שנים אחרונות
ב-1972 הרכיב בארט להקה חדשה- Stars. הלהקה ערכה הופעה בקיימברידג', וזו נחשבה לאסון גדול. אחד החברים בה, המתופף טווינק, סיפר בראיון שבארט הראה לו את הביקורת הגרועה שקיבלה ההופעה באחד העיתונים, ופרש במקום. ב-1974, שכנע פיטר ג'נר (ממנהליה הראשונים של פינק פלויד) את בארט לחזור לאולפני Abbey Road ולנסות להקליט, אך ניסיון זה נחל כישלון חרוץ. לאחר מכן, החליט בארט בשנית לפרוש מעסקי המוזיקה. הוא מכר את הזכויות על אלבומי הסולו שלו לחברת ההקלטות, ועבר להתגורר במלון דירות בלונדון. בהמשך שנות השבעים נדד בין דירות שונות בלונדון, הקריח והשמין, ונתקף סכיזופרניה שהחריבה סופית את אותו מוזיקאי צעיר ומוכשר שהביא את פינק פלויד לגדולה. בנוסף ייתכן שסבל מהפרעה דו־קוטבית ומתסמונת אספרגר. נראה שהשימוש הנרחב בסמים הזייתיים גרם לפרוץ המחלות אצלו. קיימים סיפורים רבים המתארים את ההתנהגות ההזויה ומצבו הקשה של בארט. באחד מהם מתואר מקרה בו בהתקף של טירוף הוא נעל את חברתו בחדר למשך מספר ימים, במהלכם פורר והשחיל חתיכות ביסקוויטים מתחת לדלת, שמא תגווע ברעב. ישנם גם תיאורים של אלימות מצד בארט כלפי חברתו. בנוסף, ישנם גם סיפורים המעידים על התעללות בבארט עצמו מצד גרופים (מעריצים) שפרצו לדירתו, ביניהם סיפור על נעילתו של בארט בתוך ארון מטבח (על אף שהאותנטיות של הסיפור מוטלת בספק).
ב-1978 עזב בארט במפתיע את המלון בו התגורר בלונדון, ואת שני החתולים שלו, פינק ופלויד (שלהם נהג לתת LSD עד שהפכו גם הם לבלתי מסוגלים לתפקד) וחזר ברגל לקיימברידג', שם התגורר עד יום מותו בבית אימו המנוחה. הוא המשיך לצייר, ואף נאמר עליו שכתב ספרים ועסק בגננות ובצילום, אך הוא סירב בתוקף להיחשף לציבור או להעניק ראיונות. אחותו, רוזמרי, הייתה הקשר היחיד שלו עם העולם החיצון, והיא טיפלה בו ולא אפשרה לאף אחד מחברי פינק פלויד לבקרו בטענה שכל דבר שמזכיר לו את העבר מכניס אותו לדיכאון ממושך. למרות הניסיון לנתק אותו מכל מגע עם העבר (מתוך דאגה לרווחתו), אפשרה לו רוזמרי לראות בביתה את הסרט התיעודי שה-BBC הפיק עליו. בארט אמר שהסרט היה "רועש מדי לטעמו", אך העיד שנהנה לשמוע את See Emily Play שוב. למרות הסתגרותו והתבודדותו של בארט, הציבור לא איבד בו עניין, ורבים אף נסעו לחפשו ברחבי קיימברידג'. אולם, ניסיונות אלו לא הניבו פירות רבים, ולבסוף רק תמונות הפפראצי שהתפרסמו מדי פעם, המשיכו להנציח את חייו של הגאון המטורף ששקע באותה מהירות שבה זרח.
למרות זאת, במשך כל אותה תקופה המשיך בארט לקבל עד יום מותו סכומי תמלוגים גדולים משירי פינק פלויד שהגיעו למיליונים, ודייוויד גילמור נהג "לוודא שהכסף הגיע כמו שצריך". באותה תקופה החלה אצל בארט גם הידרדרות פיזית, והוא לקה בכיבי קיבה ובסוכרת.
מותו
ב-7 ביולי 2006 נפטר בארט בגיל 60 כתוצאה מסרטן הלבלב - סיבוך של מחלת הסוכרת. הלווייתו הייתה מצומצמת ביותר, ואף אחד מחברי פינק פלויד לא נכח בה. לאחר מותו קבעה אחותו רוזמרי נחרצות שהוא לא סבל ממחלת נפש כלשהי ולא קיבל טיפול פסיכיאטרי.
Shine on You Crazy Diamond
כמה מקרים של היתקלות בין בארט המעורער לבין חברי הלהקה יישארו חקוקים בזכרונם של החברים לנצח. הבולט ביניהם הוא מקרה שאירע בזמן הקלטת האלבום "Wish You Were Here" (הלוואי שהיית כאן). זהו אלבום מחווה לבארט אשר עוסק בניכור של עולם המוזיקה, ובפרט של חברת ההקלטות, ועל אדם שהנוכחות שלו חסרה (בעיקר מדובר על נוכחות נפשית, שזהו תיאור מהימן של מצבו של בארט). בולטים מתוכו שני קטעים המביעים באופן רגשי עמוק ביותר את הגעגועים העזים של חברי הלהקה אליו. הראשון הוא "זרח לך יהלום מטורף" (Shine On You Crazy Diamond), והשני הוא כשם האלבום, "הלוואי והיית כאן".
ע"פ ספרו של ניק מייסון, כרעם ביום בהיר, הופיעה דמות גבר שמן עם ראש וגבות מגולחות וזה בהה בהם בזמן ההקלטה וכל כמה שניות הוציא מברשת שיניים, קפץ במקום וצחצח את שיניו. לאחר השתהות מסוימת זיהה רוג'ר ווטרס את האדם כסיד בארט, שעמו לא היה לחברי הלהקה כל קשר במשך שבע שנים, ופרץ בבכי. בארט מצדו התנהג כאילו הכול כשורה, שאל מתי מתחילים להקליט והביע רצון לחזור ללהקה. החברים לא לקחו את הצעתו ברצינות ופינו אותו מהאולפן. מרבה האירוניה, הופיע בארט דווקא באמצע הקלטת Shine On You Crazy Diamond, שיר המוקדש לו ישירות (ראשי התיבות של הכותרת השיר אף מרכיבות את המילה Syd).
גם הדמות הראשית (פינק) בסרט החומה (The Wall) שיצא בשנת 1982 בעקבות אלבום הלהקה משנת 1979, והמגולמת על ידי בוב גלדוף, מבוססת על בארט, המכונס בעצמו והשקוע בעולם הזוי ומטורף של סמים. הסצנה שבה פינק נראה בוהה בטלוויזיה בעודו מחזיק סיגריה מאופרת לחלוטין לקוחה ישירות מבארט, שנראה בתנוחה זו בדיוק באחד מביקוריו של רוג'ר ווטרס בביתו בתקופת ההתדרדרות. בנוסף ישנה בסרט סצנה בה פינק מגלח את גבותיו ואת כל שיער גופו.
השפעתו המוזיקלית
אמנים רבים העידו על השפעתו של סיד בארט על עבודתם. ביניהם דייוויד בואי (שהקליט כיסוי ל-See Emily Play), פול מקרטני, ג'ימי פייג', בריאן אינו ורבים נוספים. חלקם אף הביעו רצון לעבוד בשיתוף פעולה עמו בתחילת שנות השבעים.
ניתן לשמוע את השפעתו (הישירה והעקיפה) של בארט גם על אמנים צעירים רבים. ישנן מספר להקות הקרויות על שם שירים שכתב או שמות מתוכם: "The Gigolo Aunts" "The Baby Lemonades", "Jeniffer Gentle"."בנוסף, למצבו וגורלו של בארט הייתה השפעה רבה על יצירותיו וכתיבתו של רוג'ר ווטרס (במיוחד באלבומים Dark Side Of The Moon ו-Wish You Were Here). רוג'ר ווטרס אמר בראיון איתו, שבתחילת דרכו ככותב מילים, היה בטוח שהוא לא מסוגל לכתוב מילים שישתוו לאלה של בארט.
אוספים ואלבומים נוספים
בשנת 1988 הוציאה חברת EMI אלבום בשם Opel שכלל את עבודות האולפן של סיד וקטעים שלא ראו אור. בשנת 1993 הוציאה EMI אוסף של שלושה דיסקים בשם Crazy Diamond והוא כולל קטעים נוספים מקריירת הסולו של בארט שלא הושמעו לפני כן. באוסף זה ניתן לראות בבירור את ההתדרדרות התפקודית של סיד ואת חוסר היכולת או הרצון שלו לנגן את אותו קטע באותה צורה בהזדמנויות שונות. בשנת 2001 הוציאה החברה אלבום נוסף בשם The Best Of Syd Barrett: Wouldn't You Miss Me? שבו מובאים קטעים נוספים מתקופות שונות בחייו.
דיאון
דיאון (או בשמותיה האחרים אדון או קפיתוליאס) היא עיר עתיקה ששכנה בעבר הירדן והייתה חלק מערי הדקאפוליס. מיקומה המדויק של העיר עדיין נתון במחלוקת אבל מקובל לחשוב שהיא שכנה ליד העיר אירביד בירדן באתר הנקרא בית ראס או באתר הנקרא (אל)היש.
קישורים חיצוניים
Dion, Palestine
האצטדיון האולימפי (סטוקהולם)
אצטדיון האולימפי של סטוקהולם (שוודית: Stockholms Olympiastadion) המכונה בקיצור אצטדיון סטוקהולם (Stockholms Stadion) הוא אצטדיון המצוי בסטוקהולם שבשוודיה. האצטדיון נבנה בין השנים 1910–1912 כאצטדיון אולימפי עבור אולימפיאדת סטוקהולם של 1912, על פי תכנונו של האדריכל טורבן גרוט. באצטדיון נערכו תחרויות האתלטיקה ומשחקי הכדורגל במהלך המשחקים האולימפיים.
בשנת 1973 נפתחה בקרבת האצטדיון תחנת הרכבת התחתית של סטוקהולם.
מספר מקומות הישיבה באצטדיון נע בין 13,145 ל-14,500 בתחרויות ספורט ו-35,000 מקומות כאשר נערכים בו קונצרטים. לצורך המשחקים האולימפיים נבנתה באצטדיון רמה שנייה של מושבים עשויים עץ, שהגדילו את מספר המושבים ל-20,000. עם תום המשחקים פורקה טריבונה זו. האצטדיון הוא הקטן מבין האצטדיונים שנבנו עבור משחקי הקיץ האולימפיים, אולם על אף זאת מעולם לא היה האצטדיון מלא במהלך המשחקים.
באצטדיון סטוקהולם נשברו יותר שיאי אתלטיקה מבכל אצטדיון אחר - 83 שיאים.
כרזה
כְּרָזָה או פּוֹסְטֶר היא כל דימוי חזותי המיועד להצגתו לראווה, ולרוב מודפס על נייר גדול התלוי על קיר או משטח דומה לזה. זהו כלי שכיח עבור פרסומאים, תעמולנים, מפגינים וקבוצות אחרות המנסות להעביר מסר כלשהו. ניתן למצוא כרזות ככלי לפרסום, להעברת מסרים (בהפגנות למשל) וכאמצעי לביטוי אמנותי. בנוסף, משמשות כרזות שונות כאמצעי זול לקישוט קירות כפי שניתן למצוא בעיקר אצל אנשים צעירים.
עיצוב כרזות הוא לא פעם הפריט המזהה מעצב גרפי יותר מאשר תוצרים אחרים בעולם העיצוב. לדוגמה, המעצב יוסי למל מוכר בעולם בעיקר בגלל הכרזות הפוליטיות שלו, ופחות על פי סמלילים או עיצובים אחרים.
לכרזות שבהן מילים בלבד היסטוריה ארוכה: החל מימיו של שייקספיר עדכנו את האזרחים על הצהרות ממשלתיות במשך מאות שנים.
המהפכה הגדולה בתחום הכרזות היה פיתוח צבע של הדפסת-אבן (ליתוגרפיה) אשר אפשר הדפסה זולה של כרזות מאוירות בצבעים מלאי חיים. הרעיון פותח לראשונה בצרפת אך עד שנות ה-90 של המאה ה-19 הוא התפשט בכל אירופה. ישנם מספר אמנים מפורסמים אשר יצרו כרזות בתקופה זו והידועים מביניהם היו אנרי דה טולוז-לוטרק (צייר וחרט צרפתי) וז'ול שרט (צייר וליתוגרף צרפתי).
כרזות רבות, בהן כרזות המפרסמות ירידים בינלאומיים ותערוכות עם נושאים שונים, היו בעלות ערך אמנותי גבוה והפכו פריטי אספנים. בזמן מלחמת העולם הראשונה והשנייה נעשו כרזות גיוס לדבר נפוץ וחלקן אף חדרו לתודעה הלאומית. דוגמה טיפוסית לכך היא הכרזה האמריקנית – "הדוד סם רוצה אותך" – לגיוס צעירים לצבא ארצות הברית או "שפתיים חופשיות מטביעות ספינות" לאזהרה ממרגלים זרים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הפציעו תנועת הפופ ארט ותנועות מחאה במערב, שהשתמשו רבות בכרזות. הכרזות הנחשבות לטובות במיוחד עוצבו כנראה על ידי סטודנטים צרפתיים בהתקוממות הגדולה במאי 1968.
ביהדות החרדית נפוץ הפשקוויל, כרזה הכתובה בדרך כלל בשחור-לבן, המשמשת כאמצעי תקשורת, בדרך כלל לשם הודעה על בעיות או מחאה כנגד גורמים שונים.
המונח פוסטר משמש כיום גם לתיאור תצלום ענק על נייר, בדרך כלל של מוזיקאים (כגון כוכב רוק), ספורטאים (בפרט כוכבי כדורגל וכדורסל) ומכונות (בדרך כלל מטוסים ומכוניות על), שנועד לתלייה על הקיר. באמצעות איסוף הפוסטרים ותלייתם מבטא העוסק בכך את הערצתו לאובייקט שבפוסטר.
כרזות בד
במשך דורות רבים כרזות צוירו, נרקמו, נתפרו והוטלאו על בדים. שנקראים באנגלית Banner והאקדמיה ללשון העברית תרגמה ל'מודעה, ידיעה לפרסום, כרזה'. גם דגל ונס הם כרזת בד.
בתולדות ההרלדיקה מופיעות כרזות בד עם סמל המגן, כרזות עם סמלים וכתובות דתיות.
לתנועת העבודה הבריטית יש היסטוריה של צעדות עם כרזות בד רקומות.
אנשי שבט הפון [Fon] שבדהומיי כעת הרפובליקה של בנין ייצרו כרזות בד בהטלאה, מאז המאה ה-18, לקישוט בתיהם ולטקסים משפחתיים.
במלחמת העולם השנייה אמריקאיות שהיה להן בן משפחה בקרבות, הטליאו או רקמו כרזת בד עם כוכב כחול ותלו אותו בחלון הבית כהפגנה בעד הצבא הלוחם בחזית.
במאה ה-20 קבוצות של נשים יצרו כרזות בד לשיחות שלום. בבירמינגהם בשנות ה-1980 קמה קבוצה של נשים שהתמקדו ביצירת כרזות בד לשלום ולצדק חברתי. באוסף מוזיאון השלום באנגליה ישנם כמה כרזות שלום. ביניהן דגל ל'לא למלחמה במפרץ' שנתפר והוטלא ב-1991. ועוד.
יצירת כרזות בד נעשית גם בימינו, ובספרים ועיתוני מלאכת יד אפשר למצוא הצעות ליצירת כרזות לחגים, למסיבות ואירועים אישיים, וכולי.
מלון ריוגיונג
מלון ריוגיונג (בקוריאנית: 류경호텔) הוא שמו של מלון בלתי גמור הנמצא בפיונגיאנג, בירת קוריאה הצפונית. המבנה הוא גורד שחקים בגובה 330 מטר שבנייתו נפסקה בעבר. כיום, הושלמה בניית המלון, אך נכון להיום, הוא עודנו סגור. הבניין תוכנן להיות בית המלון הגבוה בעולם – עם 105 קומות. השם "ריוגיונג" הוא אחד משמותיה ההיסטוריים של פיונגיאנג שפירושו "בירת הערבות".
היסטוריה
בנייתו החלה בשנת 1987, נפסקה ב-1992 וחודשה בשנת 2008. המבנה עשוי כולו בטון מזוין וצורתו היא דמוית פירמידה המזדקרת באופן בולט וחסר מתחרים בקו הרקיע של העיר. הפירמידה בנויה משלוש שלוחות באורך 100 מ' כל אחת המתכנסות במרכז אל ראש המגדל הבנוי בצורת חרוט. קודקוד הבניין תוכנן להיות חלק מסתובב עם נוף פנורמי אל העיר. בקצה הקודקוד נמצא עגורן אשר שימש לבנייה אך תוכנן להישאר גם לאחר גמר הבניין כחלק מהתכנון האדריכלי.
בנייתו בשנות ה-80 הייתה ככל הנראה כתגובה לבניית מלון ווסטין סטאמפורד בן 73 הקומות בסינגפור על ידי חברה מקוריאה הדרומית בשלהי המלחמה הקרה או לקראת האולימפיאדה שנערכה בבירת קוריאה הדרומית שנה לאחר מכן והציגה לעולם את הישגיה הכלכליים של השכנה מדרום. הצפי בצפון קוריאה היה למשוך משקיעים זרים רבים מן המערב באמצעות מלון זה אשר תוכנן להיחנך כבר ב-1989. על פי הערכות, עלות הבנייה המתוכננת הייתה 750 מיליון דולר, כ-2% מהתוצר המקומי הגולמי הצפון קוריאני. קשיים במימון המיזם השאפתני עיכבו את הבנייה עד לכדי עצירתה ב-1992 והמלון הפך ל"פיל לבן", ככל הנראה הגדול ביותר בעולם.
הממשל ניסה במשך תקופה ארוכה לגייס כספים לחידוש הבנייה והשלמת הבניין. המבנה הבלתי גמור נחשב מסוכן מאוד ולכן נאסר השימוש גם בחלקים ממנו. במקביל, על אף היותו המבנה הבולט ביותר בפיונגיאנג, נעשים ניסיונות להצניעו על ידי הסרתו ממפות רשמיות של העיר ועל ידי מניפולציות גרפיות שלו בתמונות רשמיות של העיר. בשנת 2008 חודשה הבניה. תאגיד אוראסקום המצרי החל בשיפוץ הקומות העליונות של המבנה.
ב-2018 נודע שנוספו נורות LED לחזית המבנה, שהציגו את הדגל הצפון קוריאני, סצנות מסרטים ואנימציה, אך הבניין עדיין לא אוכלס, ונכון ל-2022 המלון עודנו סגור.
רוקוויל
רוקוויל (באנגלית: Rockville) היא העיר השמינית בגודלה במדינת מרילנד שבארצות הברית, והשלישית בגודלה במחוז מונטגומרי אחרי ג'רמנטאון וסילבר ספרינג. העיר נמצאת במטרופולין וושינגטון - בולטימור, ומהווה חלק ממסדרון הטכנולוגיה של כביש בין-מדינתי 270 המתאפיין בריבוי חברות היי-טק וביוטכנולוגיה. היא משמשת כבירת מחוז מונטגומרי.
היסטוריה
ההתיישבות הראשונה בעיר הייתה עוד בשנת 8000 לפני הספירה ונעשתה על ידי תושבים אינדיאנים. עד האלף הראשון לפני הספירה מרבית ההתיישבות הייתה בישובי קבע חקלאיים. בשטחי העיר נמצאו שישה אתרים פרה היסטוריים, ובהם נמצאו אתרים בני כמה אלפי שנים.
בשנת 1776, כאשר מחוז פרדריק חולק לשלושה מחוזות, נבחרה רוקוויל לבירת המחוז החדש עקב מיקומה המרכזי, למרות שהייתה קטנה בהרבה מג'ורג'טאון, שהייתה אז העיר הגדולה במחוז.
בשנת 1803 המושבה קיבלה את שמה ("עיר הסלע") על שם נחל סלעי שזרם באזור "הנחל הסלעי" (Rock creek). מסילת הרכבת הראשונה הגיעה לרוקוויל בשנת 1873, וקישרה אותה אל וושינגטון.
אנדרטה לזכר "גיבורי מחוז מונטגומרי, מרילנד" (מצבא הדרום), ממלחמת האזרחים שהייתה מוצבת בעיר, הועברה בחשאי, וללא הודעה מוקדמת, על ידי רשויות מחוז מונטגומרי, לאתר פרטי במחוז - ווייט'ס פרי. זאת לאור המחאות שהביאו להסרת אנדרטאות לזכר מנהיגי הקונפדרציה מהמרחב הציבורי ברחבי דרום ארצות הברית.
גאוגרפיה
העיר נמצאת במחוז מונטגומרי במדינת מרילנד. שטחה של העיר הוא 35.15 קילומטר רבוע כאשר 0.16 קילומטר רבוע הוא מים ושאר ה-34.99 קילומטר רבוע הוא אדמה.
האקלים באזור הוא אקלים סובטרופי לח, המתאפיין בקיץ לח וחם, ובחורף מתון, כאשר טמפרטורת המינימום השנתית נעה בין 15- לבין 18- מעלות צלזיוס.
העיר ממוקמת במרחק של כ-29 ק"מ מוושינגטון ובערך 64 ק"מ מבולטימור.
כלכלה
מרבית תושבי רוקוויל אינם עובדים בעיר, אלא באזור וושינגטון. בין החברות שמטותיהן ממוקמים ברוקוויל:
חינוך
ברווקויל פועלים בתי הספר הציבורים של מחוז מונטגומרי, לצד מספר בתי ספר פרטיים, ביניהם שני בתי ספר יהודיים.
בעיר נמצא הקמפוס הראשי של מכללת מונטגומרי, לצד שלוחות של אוניברסיטאות כגון אוניברסיטת מרילנד ואוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
רוקוויל בתרבות
בשנת 1984 שחררה להקת אר.אי.אם. את השיר "don't go back to) Rockville)". השיר נכתב על ידי בסיסט הלהקה, מייק מילס, ובו הוא מבקש מבת זוגו שלא תעזוב אותו ותחזור לבית הוריה ברוקוויל.
הסופר פ. סקוט פיצג'רלד ואשתו זלדה קבורים בבית הקברות של כנסיית סנט מרי ברוקוויל.
ישראלים ברוקוויל
רבים מן הישראלים העובדים באזור המטרופולין של וושינגטון, בין אם בשגרירות ישראל בארצות הברית, במוסדות מחקר, או חברות פרטיות, מתגוררים ברוקוויל, ויש בה קהילה ישראלית משמעותית. בעיר ישנן חנויות המתמחות במוצרים מישראל, מסעדות ישראליות, ואף שבט צופים ישראלי. שכונת רולינס פארק בעיר מכונה בפי ישראלים "הקיבוץ", מאחר שרבים מהבתים בה מושכרים לישראלים.
מנוע קיטור ימי
מנוע קיטור ימי (באנגלית: marine steam engine) הוא מנוע קיטור המשמש להנעת אוניות, ספינות וסירות. ערך זה עוסק במנועי קיטור ימיים בוכנאיים, הסוג בו השתמשו מאז הופעתה של ספינת הקיטור הראשונה בתחילת המאה ה-19 ועד סוף מלחמת העולם השנייה, אז פסק ייצורם כמעט לגמרי. את מקומם תפסו בהדרגה במהלך המאה ה-20 טורבינת הקיטור ומנוע הדיזל.
תולדותיו
מנוע הקיטור הראשון שהצליח מבחינה מסחרית פותח על ידי תומאס ניוקומן ב-1712. השכלולים והשיפורים שהגה ויישם ג'יימס ואט במחצית השנייה של המאה ה-18 הגדילו את נצילות המנוע והקטינו את ממדיו. השימוש המוצלח הראשון במנוע קיטור להנעת כלי שיט אירע כמאה שנים אחרי ניוקומן, ב-1802, כאשר המהנדס הסקוטי ויליאם סימינגטון בנה את "ספינת הקיטור השימושית" הראשונה בעולם – "שארלוט דאנדֶס" (Charlotte Dundas). ב-1807 בנה רוברט פולטון האמריקאי את ספינת הקיטור הראשונה בעולם שזכתה להצלחה מסחרית – "נורת' ריבר" (North River), המוכרת יותר בשם "קלרמונט", שהונעה על ידי מנוע קיטור של בולטון אנד ואט.
בעקבות הצלחתו של פולטון התפתחה במהירות בניית ספינות קיטור משני עברי האוקיינוס האטלנטי. טווח הפלגתן של ספינות הקיטור הראשונות היה קצר וכושר השיט שלהן לקוי בשל משקלן הרב, ההספק הנמוך של מנועיהן ונטייתן להתקלקל לעיתים תכופות, אך למרות זאת הן פעלו בהצלחה לא מבוטלת בנהרות ובתעלות ובהפלגות קצרות לאורך החופים. אוניית הקיטור הראשונה שחצתה את האוקיינוס האטלנטי הייתה "סבנה" (SS Savannah), שהפליגה ב-1819 מסבנה שבג'ורג'יה אל ליברפול באנגליה. אוניית הקיטור הראשונה שערכה הפלגות טרנס-אטלנטיות סדירות הייתה אוניית המשוטות "גרייט וסטרן", ב-1838.
ההתקדמות הטכנולוגית הכבירה במאה ה-19 לא פסחה גם על מנוע הקיטור ועל אוניית הקיטור. גלגל המשוטות פינה בהדרגה את מקומו למדחף היעיל פי כמה; השימוש בברזל ואחר כך בפלדה לבניין אוניות דחק בהדרגה את האוניות בעלות גוף העץ ואיפשר בניית אוניות גדולות יותר שנזקקו למנועים גדולים ומשוכללים.
סוגי מנועי קיטור ימיים
רוב מנועי הקיטור הראשונים היו חד-דרגתיים שנבדלו זה מזה בצורת העברת התנועה לגל הארכובה. על כן מסווגים את המנועים הימיים הראשונים בעיקר על פי מנגנון זה. כמה מן הנפוצים שבמנגנוני העברת התנועה הם הזרועות הצדיות (side-lever), הצריח (steeple), הקורה המהלכת (walking beam) וההנעה הישירה (direct-acting).
זרועות-צִדיות (side lever engine)
מנוע הזרועות הצדיות היה מנוע הקיטור הנפוץ הראשון בכלי שיט, תחילה באירופה בנתיבי מים פנימיים ולאורך החופים ואחר כך ובמשך שנים רבות באוניות טרנס-אטלנטיות משני עברי האוקיינוס.
מנוע זה הוא גירסה מותאמת לשימוש ימי של מנוע הקיטור המוקדם ביותר, מנוע הקורה (beam engine). למנוע הנפוץ מסוג זה היו שתי זרועות ברזל כבדות, אחת בכל צד של הצילינדר, בחלקו התחתון, שנקראו "זרועות צדיות". הן נעו כנדנדה סביב ציר בבסיס הצילינדר. מנגנון ראש צלב (crosshead) מעל הצילינדר ושני מוטות צד (side rods), העבירו את התנועה הקווית של מוט הבוכנה (piston rod) לקצות הזרועות הצדיות. הקצה השני של כל אחת מן הזרועות הצדיות הניע טלטל (connecting rod) שסובב את גל הארכובה (crankshaft).
חסרונותיו העיקריים של מנוע הזרועות הצדיות היו משקלו הרב וממדיו הגדולים, ואומנם בספינות ששטו במים פנימיים ולאורך החוף הוא נדחק לאחר תקופה קצרה על ידי מנועים קלים ויעילים יותר. סוג מנוע זה המשיך להיות דומיננטי באוניות טרנס-אוקיאניות במשך רוב המחצית הראשונה של המאה ה-19, משום שהוריד את מרכז הכובד של האונייה ולכן העניק לה יציבות טובה יותר בים גלי. הוא גם היה המנוע המוקדם הנפוץ באוניות מלחמה, כי בשל גובהו הקטן יחסית היה חשוף פחות לפגיעה מאש אויב. מאז ספינת הקיטור הראשונה של הצי המלכותי ב-1820 ועד 1840 הוכנסו לשירות בצי 70 אוניות קיטור, רובן צוידו במנוע זרועות צדיות, שהוזנו על ידי דודי קיטור בלחץ מקסימלי של 4 ליברות לאינץ' מרובע. הקוטר הגדול של הצילינדר במנועי זרועות צדיות הוכתב על ידי לחץ הקיטור הנמוך.
מנוע הזרועות הצדיות התאים לאוניות שהונעו על ידי גלגלי משוטות ולא לאוניות מדחף. האונייה הטרנס-אטלנטית האחרונה שהותקן בה מנוע מסוג זה הייתה אוניית המשוטות "סקוטיה" של קיונארד ליין (Cunard Line), שנחשבה למיושנת מבחינה טכנולוגית כבר בהפלגת הבכורה שלה ב-1862.
זרועות חרגול (grasshopper beam engine)
מנוע זרועות חרגול היה גרסה מותאמת לספינות של מנוע זרועות צדיות. הוא נבדל ממנו בכך שציר הסיבוב של הזרוע הצדית נמצא בקצהַ המרוחק ולא באמצעיתה, והטלטל שהעביר את התנועה לארכובה התחבר לאמצע הזרוע ולא לקצהַ השני.
היתרונות העיקריים של מנוע זרועות החרגול היו מחירו הראשוני הנמוך, חוזקו והתחזוקה המעטה שנדרשה לו בהשוואה למנועי קיטור ימיים אחרים. יתרון נוסף היה האפשרות להתניעו בקלות מכל מצב של גל הארכובה. כמו כל מנועי הקורות הצדיות הקונבנציונליים, חסרונותיו הגדולים היו משקלו וממדיו הגדולים. מנועים מסוג זה שימשו בעיקר בכלי שיט קטנים כמו ספינות נהר וגוררות.
ראש צלב (crosshead engine)
מנוע ראש צלב, שנקרא גם מנוע "ריבועי" (square), מנוע מנסרה (sawmill) או מנוע מסגרת-A (A-frame), שימש בארצות הברית להנעת ספינות משוטות, והיה הסוג הנפוץ ביותר בשנותיה הראשונות של ספנות הקיטור באמריקה.
הצילינדר האנכי הותקן מעל גל הארכובה, ומוט הבוכנה התחבר אל מנגנון ראש צלב. מראש הצלב עברה התנועה אל שני טלטלים, אחד בכל צד של הצילינדר, שסובבו כל אחד ארכובה נפרדת. ראש הצלב נע בתנועה קווית ישרה בין שני מובילים. שמו האחר של המנוע, "מסגרת-A", נקרא כפי הנראה על שום צורת המסגרת שנשאה את מובילי ראש הצלב. היו מנועי ראש צלב בעלי יותר מצילינדר אחד, ובהם התחברו על פי רוב כל מוטות הבוכנה לאותו ראש צלב. הגרסאות הראשונות של מנוע מסוג זה היו מצויידות בגלגל תנופה, שהונע דרך תמסורת גלגלי שיניים מגל הארכובה, ונועד לשמור על מהירות סיבובית קצובה של גל הארכובה. תמסורת גלגלי השיניים הייתה בדרך כל רועשת מאוד.
מאחר שהצילינדר בסוג מנוע זה נמצא מעל גל הארכובה, מרכז הכובד שלו היה גבוה ולכן לא התאים לאוניות אוקיאניות, אלא למים פנימיים. במהלך המאה ה-19 הלכו וגדלו ממדי המנועים ומשקלם, ומרכז הכובד הגבוה של מנועי ראש צלב היה לחיסרון בולט. בעשור הרביעי של המאה זנחו בוני האוניות את המנוע לטובת מנוע הקורה המהלכת.
שם המנוע מבלבל, משום ש"ראש צלב" הוא גם שמו הנוסף של מנוע הצריח. מקורות רבים באנגלית מעדיפים על כן להשתמש בשמו הלא פורמלי, "מנוע ריבועי", כדי למנוע בלבול. זאת ועוד, אין לבלבל בין מנוע ראש הצלב או המנוע הריבועי הימי שתואר כאן לבין המונח "מנוע ריבועי" (square engine) המתייחס למנועי שריפה פנימית, שם המשמעות היא שקוטר הצילינדר של המנוע שווה לאורך המהלך שלו.
קורה מהלכת (walking beam engine)
מנוע הקורה המהלכת, הידוע גם בשם "מנוע קורה עילית" (overhead beam) או סתם מנוע "קורה", היה פיתוח מוקדם נוסף של מנוע קורה, שהשתמשו בו בעיקר בארצות הברית. הוא היה בשעתו מנוע הקיטור הנפוץ ביותר באמריקה בספינות נהר ולאורך החופים. במנוע הקורה המהלכת הימי נישאה הקורה על שני עמודי תמך מברזל שהעניקו למנוע צורה של משולש. לעתים קרובות היו עמודי התמך מעץ, בשל מחירו הנמוך. הקורה נקראת "מהלכת" משום שהתנשאה לגובה רב מעל סיפון האונייה, ותנועת הנדנדה שלה, שנראתה למרחוק, דמתה לתנועת הליכה.
מנועי קורה מהלכת שימשו להנעת גלגלי משוטות, ולעתים נדירות להנעת מדחף. על פי רוב הותקנו באוניות ובספינות שפעלו בנהרות, באגמים ולאורך החוף. הם היו פחות נפוצים באוניות ים בשל גובהם הרב, שפגע ביציבותה של האונייה בים גלי. גם תפוצתם בכלי שיט מלחמתיים היה קטנה, משום שהמנוע היה חשוף לאש אויב ועל כן ניתן היה לשתקו על נקלה. הפופולריות שלהם בארצות הברית נבעה בעיקר מן העובדה שמנוע הקורה המהלכת התאים מאוד לספינות נמוכות-שוקע שפעלו בחופים הרדודים של אמריקה ובנתיבי מים פנימיים.
אף שאבד הכלח על מנוע הקורה המהלכת כבר בשלהי המאה ה-19, הוא הוסיף להיות פופולרי עד תחילת המאה ה-20 בספינות טיול, כי הנוסעים בהן רצו לראות "קורה מהלכת" בפעולתה, ואחדים נבנו אפילו בשנות ה-40 של המאה. הייתה גם סיבה טכנית לשרידותו של מנוע הקורה המהלכת באמריקה – הוא היה קל לבנייה ובנייתו דרשה פחות דיוק. ניתן היה לבנות את המסגרת הראשית מעץ ולא מברזל; זאת ועוד, הפחם באמריקה היה זול יותר מאשר באירופה, והנצילות הנמוכה של מנוע הקורה המהלכת הייתה לפיכך בעלת חשיבות פחותה. בונה האוניות מפילדלפיה צ'רלס ה. קרמפ תלה את האשם בהעדר תחרות בין תעשיית בניין האוניות האמריקאית לבין זו הבריטית מאמצע המאה ה-19 עד סוף המאה, ובשמרנות של בוני האוניות ובעלי חברות הספנות האמריקאים, שדבקו בעקשנות בטכנולוגיות מיושנות, כמו הקורה המהלכת וגלגל המשוטות, זמן רב אחרי שנזנחו בארצות אחרות.
צריח (steeple engine)
מנוע הצריח, הקרוי לעתים "מנוע ראש צלב" (crosshead), היה ניסיון מוקדם להיפטר מקונספציית הקורה שאיפיינה הן את מנוע הקורה המהלכת הן את מנוע הזרוע הצדית, ולפתח מנוע קטן ממדים, קל משקל ויעיל יותר. במנוע צריח התנועה הלוך ושוב האנכית של הבוכנה אינה מומרת לתנועה נדנדה אופקית כמו במנוע קורה. במקום זאת היא מועברת אל מכלול המורכב מראש צלב ושני מוטות, דרך מוביל אנכי בחלק העליון של המנוע, אשר מניע את הטלטל של הארכובה שמתחתיו. בדגמים הראשונים של המנוע הייתה למנגנון ראש הצלב צורת מלבן, אך עם השנים היא שוכללה וקיבלה צורת משולש מאורך. המכלול המשולש מעל הצילינדר הוא שהעניק למנוע את הכינוי "צריח".
מנועי צריח היו גבוהים כמו מנועי הקורה המהלכת, אבל צרים יותר, ועל כן חסכו מקום ומשקל. בשל גובהם ובשל מרכז הכובד הגבוה הם נחשבו, כמו מנועי הקורה המהלכת, כפחות מתאימים לאוניות ים, אבל נותרו נפוצים מאוד ובמשך עשרות שנים, במיוחד באירופה, בנתיבי מים פנימיים ולאורך החופים.
מנועי צריח הותקנו לראשונה באוניות קיטור בעשור של 1830, ושוכללו בתחילת העשור של 1840 על ידי בונה האוניות הסקוטי דיוויד נפייר.
סיאמי (Siamese engine)
המנוע הסיאמי, הנקרא גם מנוע " כפול צילינדרים", היה אלטרנטיבה מוקדמת נוספת למנוע הקורה ולמנוע הזרועות הצדיות. לסוג מנוע זה היו שני צילינדרים אנכיים זהים, שניצבו זה לצד זה, ואשר מוטות הבוכנה שלהם התחברו אל מנגנון ראש צלב משותף בצורת T. ראש הצלב והזחלנים נעו בתנועה קווית בין שני הצילינדרים האנכיים; הטלטל, שהתחבר אל פין ראש הצלב, סובב את גל הארכובה העילי.
המנוע הסיאמי הומצא על ידי המהנדס הבריטי ג'וזף מודסלי (Maudslay, בנו של הנרי מודסלי). הוא לא זכה לאותה הצלחה כמו מנוע הצילינדר המתנודד הימי שעליו רשם פטנט עוד קודם לכן, מאחר שהיה קטן וקל ממנוע הקורות הצדיות, שאותו אמור היה להחליף, רק במידה מועטת. מנוע מסוג זה הותקן באוניית המלחמה המדחפית הראשונה – אה"מ "ראטלר" ובכמה אוניות מלחמה נוספות באמצע המאה.
בוכנת טבעת (annular engine)
במנוע מסוג זה לבוכנה צורת טבעת. היא נעה בתוך צילינדר שגם לו צורת טבעת והוא סגור בצדו התחתון. מוטות הבוכנה מעבירים את התנועה הקווית למנגנון ראש צלב בצורת T מעל הצילינדר, וזרוע ראש הצלב ובקצהַ פין הבוכנה נמצאים בתוך השרוול הפנימי של הצילינדר, בדומה למנגנון של מנוע "סיאמי". יתרונו של המנוע בגובהו הקטן.