cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שקנאי מסולסל
מאפיינים
טרם זוהו תת-מינים של השקנאי המסולסל בטווח תפוצתו הרחב, אבל תואר תת-מין קדום (Pelecanus crispus palaeocrispus) בהתבסס על הבדלי גודל שנמצא בבינאגאדי, אזרבייג'ן.
דמוגרפיה של ארצות הברית
אוכלוסיית ארצות הברית היא השלישית בגודלה בעולם. נכון ליולי 2022, מונה אוכלוסיית ארצות הברית 333 מיליון תושבים בקירוב. ההגירה לארצות הברית ממדינות רבות לאורך השנים ובעיקר במחצית השנייה של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הייתה מקור מרכזי לגידול האוכלוסייה.
האוכלוסייה אורבנית ברובה; נכון ל-2008, מתגוררים 82% מתושביה בערים ובפרברים (שיעור האוכלוסייה האורבנית הממוצע בעולם הוא 50.5%). שטחים נרחבים אינם מיושבים (או מיושבים בדלילות רבה). קליפורניה וטקסס הן המדינות המאוכלסות ביותר בארצות הברית. ניו יורק היא העיר המאוכלסת ביותר.
שיעור הפריון הכולל בארצות הברית נמצא בירידה מתמשכת. הוא הוערך ב-2009 כ-2.01 ילדים לאישה, וב-2018 ב-1.73. עם זאת אוכלוסיית ארצות הברית גדלה בעקביות, בשיעור ממוצע של כ-0.75 אחוזים לשנה (נכון לעשור השני של המאה ה-21) יחסית למרבית המדינות המפותחות, וזאת בשל רמת פריון גבוהה יותר לאורך זמן והגירה.
אוכלוסייה
נכון למרץ 2018 מונה אוכלוסיית ארצות הברית כ-327 מיליון תושבים. שיעור הפריון בארצות הברית נכון ל-2018 הוא כ-1.73. אחוז הקשישים (מעל גיל 65) נכון ל-2018 הוא כ-15 אחוזים.
בשנה שהסתיימה ביולי 2014 הסתכם הגידול באוכלוסייה ב-2.36 מיליון תושבים: 3.96 מיליון לידות, 2.59 מיליון מיתות, כלומר גידול טבעי של 1.36 מיליון, ובנוסף הגירה של כמיליון תושבים חדשים. ב-2018 הסתכמו הלידות בכ-3.789 מיליון והפטירות בכ-2.835 מיליון. הריבוי הטבעי היה 953 אלף שהוא הריבוי הטבעי הנמוך ביותר אבסולוטית מאז 1936.
שיעור גידול האוכלוסייה הממוצע מ־2009 עד 2018 היה כ-0.75% לשנה, נמוך מהממוצע העולמי שעומד על כ-1.1% בשנה.
היסטוריה
כאשר נוסדה ארצות הברית ב-1776 עמדה האוכלוסייה על מעט יותר מ-2 מיליון. ב-1790 היא הגיעה ל-3.9 מיליון, מרביתם ממוצא אנגלי. האוכלוסייה המשיכה לצמוח במהירות, ל-5.3 מיליון ב-1800, 9.6 ב-1820, 17 ב-1840, 31.4 ב-1860.
ב-60 השנים הראשונות לקיומה (עד 1830) צמחה האוכלוסייה בקצב מהיר, צמיחה שהתבססה כמעט בלעדית על ריבוי טבעי, מהמהירים ביותר בעולם באותה עת. ההגירה הייתה שולית, כמה אלפי מהגרים לשנה. האוכלוסייה הכפילה את עצמה מדי כ-25 שנה, מה שגרם לדמוגרף תומאס מלתוס להתבסס על הכפלה זו כבסיס לתחזיתו (השגויה) במסה שכתב על עקרון האוכלוסייה. הגידול המהיר התבסס בעיקרו על שיעור פריון גבוה - מעל 6, ועל שיעורי תמותת תינוקות וילדים נמוכים יחסית למה שהיה באירופה.
קצב גידול האוכלוסייה הואץ משנות ה-40 של המאה ה-19 אבל החל להתבסס יותר ויותר על הגירה, מה שהביא הן לגידול מהיר וחסר תקדים באוכלוסייה והן ליצירת פסיפס אתני מגוון. בעוד שבין 1820 ל-1830 הסתכמה ההגירה ב־152,000 נפש, ובין 1830 ל-1840 בכ-600 אלף, בעשור של שנות הארבעים חל גידול משמעותי בה ל-17.1 מיליון בעיקר על רקע רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד, שהביא לראשונה אוכלוסיית מהגרים גדולה שאינה ממוצא אנגלי ואינה פרוטסטנטית. במחצית השנייה של המאה ה-19 הגיעו לארצות הברית קרוב ל-20 מיליון מהגרים, והאוכלוסייה קפצה מ-31.4 מיליון ב-1860 ל-76 מיליון בסוף המאה. בעוד המהגרים מגיעים בהמוניהם, נרשמה ירידה של ממש בשיעורי הפריון לקראת סוף המאה. בתחילת המאה ה-20 הגיעה ההגירה לשיא הן במספר המהגרים - 8.8 מיליון בעשור הראשון של המאה, או 10.4 אחוז מהאוכלוסייה. שיטפון המהגרים נמשך גם בעשור שלאחריו - 5.7 מיליון, למרות הקשיים שהציבה מלחמת העולם הראשונה, והביא את המחוקקים האמריקאים להציב גבולות להגירה, ובמיוחד את חוק ההגירה של 1924, שהביא לצניחה במספר המהגרים (528 אלף בלבד בעשור 1931–1940).
ב-1936 מנתה האוכלוסייה כ-128 מיליון בני אדם. השפל הגדול הביא לצניחה בילודה. שיעור הפריון ירד לשפל חסר תקדים - 2.15 ילדים לאישה, ומספר הלידות ירד לשפל של 2.35 מיליון בשנה. היציאה מהשפל במקביל למלחמת העולם השנייה הביאה לנסיקה במספר הלידות, במיוחד משנת 1946, והדור שנולד מאז ועד אמצע שנות השישים כונה דור הבייבי בום. בשיאו, בשנת 1957, נולדו מעל 4.3 מיליוני תינוקות.
ב-1966 חצתה אוכלוסיית ארצות הברית את רף ה-200 מיליון. באוקטובר 2006 חצה מספר אזרחי ארצות הברית את קו ה-300 מיליון. במהלך המאה ה-20 גדלה האוכלוסייה האמריקאית פי 3.7, מכ-76 מיליון ב-1900 ל-282 מיליון ב-2000. אם לאחר היווסדה התרכזה כל האוכלוסייה, להוציא אוכלוסייה ילידית, בחוף המזרחי, עם השנים ולאור ההתיישבות המסיבית בחוף המערבי וביתר המדינה עבר מרכז הכובד של האוכלוסייה מערבה (ראו משמאל).
פריון וילודה
שיעור הפריון לשנת 2018 מוערך ב-1.73. באוכלוסייה הלבנה שאינה היספאנית השיעור נמוך יותר ועומד על כ-1.7 לעומת כ-1.8 באוכלוסייה השחורה שאינה היספאנית וכ-2 באוכלוסיית ההיספאנים.
שיא במספר הלידות בארצות הברית נרשם בשתי תקופות: ב-1957, בשיאו של הבייבי בום, נרשמו כ-4.3 מיליון לידות, בשיעור פריון של 3.8. אוכלוסיית ארצות הברית הייתה אז 170 מיליון תושבים. השיא נשבר במעט חמישים שנה מאוחר יותר כאשר ב-2007 נולדו יותר מ-4.3 מיליון, לאוכלוסייה של 300 מיליון ושיעור פריון שהגיע שוב לרמה גבוהה לעומת שנות השבעים והשמונים - 2.12. מאז 2007 נרשמת ירידה עקבית בשיעורי הפריון, ומספר הלידות יורד אף הוא וב-2018 הסתכם בקירוב בכ-3.8 מיליון. ב-2020 נמשכה הירידה לכ-3.6 מיליון.
תוחלת חיים ותמותה
תוחלת החיים של תושבי ארצות הברית גבוהה בהשוואה עולמית, אך נמוכה יחסית למדינות המערב. נכון לעשור השני של המאה ה-21 תוחלת החיים בלידה הגיעה ל-78.7 (גברים 76.3, נשים 81.1; ממוקמת 31 בעולם) לעומת כ-84 ביפן ובשווייץ, זאת למרות ההשקעה הגדולה במערכת הבריאות האמריקאית (כ-18 אחוזים מהתמ"ג). בשנים 2016–2018 אף נרשמה ירידה קלה בתוחלת החיים בניגוד למגמות בעולם ולמגמות-עבר בארצות הברית, והיא מיוחסת בחלקה למוות מנטילת מינון יתר של אופיואידים. בשנת 2017 נרשמו כ-70,000 מקרי מוות מנטילת מינון יתר של תרופות.
שיעור התמותה הגיע למינימום ב-2009 (7.9 ל-1,000) ומאז הוא מטפס בהדרגה (8.7 ב-2017). שיעור התמותה צפוי להמשיך ולעלות על רקע הזדקנותו של דור הבייבי בום שגדול בהרבה מהדור שקדם לו, ועל רקע עליית שיעור הקשישים באוכלוסייה מכ-15 אחוזים כיום (2019) אל מעל 20 אחוזים תוך כעשור. מתוך 2.744 מיליון מקרי מוות ב-2016, כ-635,000 (23.1 אחוזים) מתו ממחלות לב וכלי דם, וכ-598 אלף (21.8%) מסרטן לסוגיו. ב-1980, להשוואה, אחוז המתים ממחלות לב היה 38.2 ומסרטן כ-21%.
מגפת הקורונה והשפעתה
לפחות על פי המקרים המדווחים, ארצות הברית הובילה במספר מקרי התמותה מקורונה בעולם - כמיליון ממרץ 2020 עד מרץ 2022. התמותה הכוללת ב-2020 הייתה כ-3.4 מיליון, לעומת כ-2.85 ב-2019, וב-2021 נרשם מספר דומה -כ-3.4 מיליון. כתוצאה, נרשם כמעט שוויון בין מספר הלידות והפטירות במדינה והגידול הטבעי ירד מתחת ל-200 אלף.
הרכב אתני
צאצאי המתיישבים האירופאים והחלוצים הראשונים שהיגרו לארצות הברית, מהווים כ-70% מהאוכלוסייה הכללית.
הקבוצה השנייה בגודלה היא צאצאי העבדים האפריקאים, המונה כ-42 מיליון נפש, כ-13% מכלל האוכלוסייה. קבוצת ההיספנו-אמריקנים מונה כ-36 מיליון נפש; רובם ככולם קתולים ודוברים בעיקר ספרדית. קבוצות נוספות הם הילידיים, צאצאי תושביה המקוריים של היבשת, המונים 1.3 מיליון נפש, צאצאי המהגרים האסיאתיים (סינים, יפנים, קוריאנים ופיליפינים) – כ-14 מיליון נפש.
דת
הדת הגדולה ביותר בארצות הברית היא הנצרות הפרוטסטנטית. ע"פ מחקר של מרכז פיו משנת 2007 מתחלקת האוכלוסייה לפי השתייכות דתית: 78.5% נוצרים, כאשר מתוכם 51.3% פרוטסטנטים, 23.9% קתולים. 1.7% יהודים, 0.7% בודהיסטים 0.6% מוסלמים 0.4% הינדואיסטים ו-1.2% אחרים.
בארצות הברית חיים יותר יהודים מאשר בכל מדינה אחרת בעולם, למעט ישראל. קשה לאמוד את מספרם המדויק, שכן שיעור ההתבוללות גבוה והגדרת מיהו יהודי הופכת נזילה יותר ויותר. ההערכה המקובלת היא שבשנת 2005 חיו בארצות הברית מעט פחות מ-6 מיליון יהודים.
יהודי ארצות הברית מתגוררים בעיקר בערים הגדולות, בדומה ליהודים במדינות רבות אחרות. בעיר הגדולה בארצות הברית, ניו יורק, מתגוררים יותר יהודים מאשר בכל עיר אחרת בעולם; מספרם קטן במעט ממיליון, כשישית מכלל יהודי ארצות הברית. ניו יורק היא מקום המושב הראשי של כמה חסידויות חרדיות; לשכונות שלמות בניו יורק אופי יהודי-חרדי מוחלט.
יצחק שילת
ביוגרפיה
נולד בירושלים בשנת תש"ו (1946) כיצחק גרינשפן. מצד אימו, רבקה לבית רבינוביץ', הוא אחיינו של פרופסור יעקב יוחנן רבינוביץ' וצאצא רבי חיים מקרסנה. אביו יהודה היה מורה.
למד בבית הספר "מעלה" ופעל כקומונר בסניף "בני עקיבא" בשכונת בית וגן. משנת 1960 החל ללמוד בישיבת מרכז הרב, בישיבת כרם ביבנה ובישיבת הכותל. בהיותו כבן חמש-עשרה, בשנת תשכ"א, פרסם את מאמרו המחקרי הראשון שעסק בנוסח המסורה של אהרן בן אשר. רוב לימודו היה ב"מרכז הרב", שם למד מפי הרבנים צבי יהודה הכהן קוק, עמו אף למד זמן מה בחברותא, והרב דוד כהן, "הרב הנזיר". מבין רבותיו ניתן גם למנות את הרב גדליה נדל, מתלמידי החזון איש ובעל קו מחשבה לא-שגרתי בציבור החרדי. שירת בצה"ל במסגרת הנח"ל. מוסמך האוניברסיטה העברית במדעי הטבע.
בשנת תשל"ז (1977) ייסד יחד עם הרב חיים סבתו את ישיבת ברכת משה במעלה אדומים, וכיהן שם כר"מ. בשנת תשע"ה החלו הוא והרב סבתו לשמש כראשי הישיבה, לצדו של הרב נחום אליעזר רבינוביץ ולבקשתו. הוא מלמד מחשבת ישראל וסוגיות תלמודיות והלכתיות. בהתאם לפסיקת הרמב"ם שאין ליטול שכר עבור לימוד תורה, אותה אימץ כבר בשנות לימודו בישיבת מרכז הרב, שימש הרב שילת בנוסף כספרן של הישיבה.
בשנת תשמ"ח (1988) הוציא לאור מהדורה מדויקת ומוערת של אגרות הרמב"ם, תרגם מחדש וביאר את הקדמות הרמב"ם וכן חלקים מפירוש המשנה לרמב"ם. מהדורה שנייה ומתוקנת יצאה לאור בשנת תשנ"ה.
מפעלו הגדול הוא הוצאת מהדורה מדויקת של חיבורו הגדול של הרמב"ם, "משנה תורה". בנושא הגרסאות של כתבי הרמב"ם הרב שילת חולק במקומות לא מעטים על הכרעותיו של הרב יוסף קאפח, שהקדיש שנים רבות למפעל ההדרה של כתבי הרמב"ם על־פי כתבי היד.
בשנת תש"ע (2010) תרגם מחדש גם את ספר הכוזרי לר' יהודה הלוי. כיתר תרגומיו, גם תרגום זה הוא לעברית של ימי הביניים. על פי דבריו בהקדמה, התקנת התרגום לספר הכוזרי נעשתה לקראת כתיבת חיבור השוואתי בין משנותיהם של הרמב"ם וריה"ל, חיבור שפורסם כעבור כשנה. בתשע"ג (2012) הוחלט להעניק לו את פרס הרב קוק לספרות תורנית בקטגוריות ספרי מחקר על ההדרת איגרות הרמב"ם וההקדמות לפירוש המשנה.
מעבר לעיסוקו במשנת הרמב"ם, מרבה הרב שילת לכתוב וללמד בנושאים הלכתיים ואמוניים שונים. הוא היה העורך הראשון של כתב העת צהר. במסגרת עיסוקו בענייני אמונה הוא מלווה את פרויקט הלימוד היומי באמונה של עמותת "בשביל הנשמה".
פרסם מספר מאמרים פוליטיים ב"נקודה" ובבמות נוספות.
החל משנת תשע"ד (2014) הוא גם ראש כולל ערב בישיבת מרכז הרב ומעביר שיעורים בסוגיות ברמב"ם.
פרסים
בתשע"ב (2012) קיבל את 'פרס היצירה היהודית' מאת 'הקתדרה לתורה ולחכמה' בגבעת שמואל.
בתשע"ט (2019) זכה הרב שילת בפרס של משרד הבריאות על הספר "רפואה, הלכה וכוונות התורה". בהתאם להנהגתו לא לקבל שכר על לימוד תורה, הוא חילק ספרים בשווי הפרס.
בשנת תשפ"א (2021) זכה בפרס כץ, על מפעליו הספרותיים, ובפרט המהדורה המדויקת של ספר משנה תורה לרמב"ם.
משפחתו
רעייתו, יהודית שילת, סגנית יו"ר אמונה לשעבר, היא גם מנהלת פורום תקנה לשעבר.. כיום, היא חברה בפורום תקנה, אך לא מנהלת אותו. לזוג 9 ילדים. הוא מתגורר בירושלים. בנו משה, מנהל את ארגון "תורת חב"ד לבני הישיבות".
ספריו
ההדיר, תרגם וביאר:
סלייגו רוברס
מועדון הכדורגל סלייגו רוברס (אנגלית: Sligo Rovers Football Club) הוא מועדון כדורגל אירי מהעיר סלייגו. המועדון הוקם ב-1928 והוא מועדון עממי, בשל העובדה שהבעלות עליו היא בידיהם של תושבי העיר סלייגו. הקבוצה משחקת באצטדיון שואוגראונדס, אצטדיון בו שיחקה מאז הקמתה. לקבוצה ישנו מסמך, לפיו האדמה של המגרש שייכת לקבוצה עד עולם וכי האדמה איננה ניתנת למכירה לגוף שאיננו חלק מהקבוצה.
היסטוריה
מועדון הכדורגל סלייגו רוברס הוקם ב-17 בספטמבר 1928 מתוך איחוד שתי קבוצות נוער מקומיות, סלייגו טאון וסלייגו בלוז. המשחק הראשון של הקבוצה נסתיים בניצחון 9-1 על קבוצה מבלישאנון ב-23 בספטמבר 1928. הקבוצה העפילה לראשונה לליגת העל האירית בשנת 1934 כאשר היא עלתה למשחקים בצבעי המועדון, אדום ולבן בתלבושת שהשתנתה לאורך השנים עם שמירה על שני הצבעים הללו.
בימי המשבר הגדול באירלנד במלחמת העולם השנייה, המשיכה הקבוצה להציג יכולת טובה כשהחתימה את מלך השערים של כל הזמנים בליגה האנגלית עד היום, דיקסי דין שהיה מכוכבי נבחרת אנגליה ואברטון.
זמניה הטובים ביותר של הקבוצה הגיעו בעונת 1937 ו-1977 כאשר זכתה באליפות אירלנד ובשנת 1983 כאשר גברה על קבוצת בוהמיאנס בגמר הגביע האירי.
הקבוצה חזרה לאירופה בעונת 1983/1984 כאשר שיחקה בגביע אירופה למחזיקות גביע, אז הפסידה כבר בסיבוב הראשון לקבוצת האקה הפינית. בעונת 1994/1995 שיחקה הקבוצה בגביע המחזיקות שנית, אז ניצחה בסיבוב המוקדם את קבוצת פלוריאנה ממלטה אך הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת קלאב ברוז' הבלגית.
בשנת 1994 זכתה הקבוצה בטרבל כאשר זכתה באליפות ליגת המשנה באירלנד ובזכייה בגביע הליגה האירית השנייה ובגביע האירי כאשר היא מנצחת בגמר את דרי סיטי. בעונה שלאחר מכן שיחקה הקבוצה בגביע המחזיקות, אז ניצחה בסיבוב המוקדם את קבוצת פלוריאנה ממלטה אך הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת קלאב ברוז' הבלגית.
בעונת 2006 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו, אז הוגרלה בשלב הבתים המוקדם מול קבוצות נאנט הצרפתית, הירנביין ההולנדית, FBK קאונאס הליטאית ולילסטרום הנורווגית. לבסוף סיימה סלייגו את הבית במקום האחרון עם מאזן של שתי תוצאות תיקו ושני הפסדים וללא אף ניצחון אחד כאשר ההפסד הגדול ביותר היה תבוסה 4-0 ללילסטרום בנורווגיה.
בעונות 2010 ו-2011 זכתה הקבוצה בגביע האירי השלישי והרביעי שלה בהיסטוריה אחרי 16 עונות ללא תואר. בעונת 2012 זכתה סלייגו רוברס באליפות ליגת העל האירית אחרי 45 שנים מאז תואר האליפות האחרון שלה.
הקבוצה ייצאה מאמנים לליגות האנגליות כאשר מאמן פולהאם, לורי סאנצ'ז, היה מאמנה של הקבוצה בעונת ומאמן ברנלי, סטיב קוטריל, היה מחליפו של סאנצ'ז לאחר עזיבתו וגם אימן בקבוצה.
בעולם התרבות, נכתב על הקבוצה בספר בשם "There's Only One Red Army" (בעברית: "יש רק צבא אדום אחד"), ספר שנכתב על ידי אמון סוויני ויצא לאור בשנת 1997.
נעם סולברג
נעם סולברג (נולד ב-22 בינואר 1962) הוא שופט בבית המשפט העליון, המכהן גם כיושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-26 וחבר בוועדה לבחירת שופטים.
קורות חייו
סולברג נולד וגדל בחיפה ליהודית ושאול סולברג, ניצולי שואה מהולנד. סב-רבו (סבה של יהודית) הוא שמעון דה פריס. סולברג למד בישיבה התיכונית "יבנה" בחיפה ובישיבת ההסדר "הר עציון" באלון שבות. התגייס לחיל האוויר ואת שירותו הצבאי סיים בדרגת רב-סרן. הוא בעל תואר ראשון ושני במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, השני בהצטיינות. ב-1990 החל להתמחות אצל מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה, פליאה אלבק, לאחר מכן אצל שופט בית המשפט העליון יעקב מלץ, ואצל היועץ המשפטי לממשלה יוסף חריש. שימש במשך 7 שנים עוזרם של שלושה יועצים משפטיים לממשלה: חריש בשנים 1991–1993, מיכאל בן יאיר בשנים 1994–1997, ואליקים רובינשטיין בשנים 1997–1998. כמו כן היה מרצה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1998 מונה לשופט בבית משפט השלום בירושלים, ובשנת 2005 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בעיר. בשנת 2009 עלה שמו לראשונה כמועמד לבית המשפט העליון ולאחר שלא נתמנה למשרה זו היה מועמד למשרת היועץ המשפטי לממשלה, וגם מועמדותו זו נדחתה. ב-6 בינואר 2012 נבחר לשופט בית המשפט העליון וב-21 בפברואר 2012 החל לכהן בתפקיד. באוגוסט 2023 סולברג מונה כחבר בוועדה לבחירת שופטים במקום השופט עוזי פוגלמן. לפי שיטת הסניוריטי הוא צפוי לכהן כנשיא בית המשפט העליון בין אוקטובר 2028 לינואר 2032.
חיים אישיים
מתגורר באלון שבות שבגוש עציון. נשוי למאירה, ולהם חמש בנות. בתם הדס סבלה מתסמונת רט, ונפטרה בגיל 33, במרץ 2018. מנהל אורח חיים דתי.
משפט חוקתי
סולברג דוגל בריסון שיפוטי בכל הקשור לפסילת חקיקה ראשית של הכנסת, ופעמים רבות נמצא סולברג בדעת מיעוט כנגד פסילת חוק. פעמים שהוא רואה יותר את היקף הזכויות החוקתיות כמצומצם יותר, ופעמים שהוא מסתייג מהאופן בו מיישמים שופטי הרוב את מבחני המידתיות.
עם זאת, סולברג כתב את חוות הדעת העיקרית של דעת הרוב בבג"ץ קווטינסקי נגד כנסת ישראל, בו נפסל חוק שהטיל מס ריבוי דירות, וזאת לא בשל פגיעה בזכויות חוקתיות אלא בשל פגם מהותי בהליך החקיקה. השופט מני מזוז התנגד בדעת מיעוט לפסיקה זו, שנשענת על עקרונות יסוד שאינם כתובים, בשונה מביקורת שיפוטית על חקיקה בשל סתירה לחוקי יסוד. מזוז הביע חשש לפגיעה בריבונות הכנסת. בתגובה למזוז כתב סולברג כי אדרבה, ביקורת על תוכנם של החוקים יותר פוגעת בריבונות הכנסת:
משפט מנהלי
על אף שכתב את פסק הדין בו פסל בג"ץ, בדעת רוב שופטי ההרכב, את מס ריבוי דירות, בנימוק פרוצדורלי של היעדר הזדמנות לדיון ראוי בוועדת הכספים, ככלל נחשב סולברג לשופט מרוסן בהקשר של משפט מינהלי.
סולברג הוא מהשופטים הממעטים להתערב בשיקול דעתה של המדינה בעניינים מנהליים. בשני דיונים על דיור ציבורי שבהם היה מחלוקת בין השופטים, מצא עצמו סולברג בצד שסירב להענות לבקשת העותרים להתערב למענם בשיקול הדעת של הרשויות.
בנושא אחר, הוא דחה ביחד עם יוסף אלרון עתירה נגד החלטת משרד הבריאות האוסרת על ביצוע לידות בית ב"מרכזי לידה טבעית" – החלטה שלטענת העותרים היא בלתי סבירה ובלתי מידתית – תוך שציין:
בדיון הנוסף, בה נדחתה עמדתו ברוב של חמישה שופטים נגד שניים, הציג עמדה מורכבת יותר וסיים בדברים: בין פסיקותיו בעניינים מנהליים:
עילת הסבירות
לדעת סולברג, יש לצמצם את השימוש בעילת הסבירות, מפני שבאופן בו היא מיושמת כיום, היא מהווה חדירה של הרשות השופטת לתחומה של הרשות המבצעת: לדבריו, השימוש שעושה בית המשפט ב"עילת הסבירות", מהווה לעיתים כיסוי לעילה אחרת שבה היה השופט מעוניין לעשות שימוש אלא שדיני הראיות מונעים זאת ממנו: כפועל יוצא, קרא סולברג לצמצם את עילת הסבירות ולהשתמש בה כלפי דרג מקצועי בלבד, ולא כלפי נבחרי ציבור.
כך, באחד מפסקי הדין שלו כתב, בביקורת על בית המשפט לעניינים מנהליים:
במקרה אחר, אף קרא לבטל לחלוטין את השימוש בעילת הסבירות במסגרת ההליך הפלילי, בין אם כחלק מדוקטרינת ההגנה מן הצדק, ובין אם במסגרת ביקורת מנהלית בפלילים - שלשיטתו, גם לה אין מקום.
לאחר שדעתו בעניין עילת הסבירות שימשה, בשנת 2023, כטיעון בוויכוח הציבורי על רפורמת לוין, פרסם סולברג הבהרה בה כתב:
לאחר פרסום הדברים הוציאה הרשות השופטת הבהרה בשמו כי הוא השיב לשאלה ביחס למאמר שפרסם שלוש שנים וחצי לפני כן, וכי אינו מביע עמדה באשר לחקיקה הנוכחית.
חופש הביטוי וחופש המידע
בהתייחס לחופש הביטוי וחופש המידע מרבה סולברג להתייחס לצורך באיזונים בין אינטרסים סותרים.
סולברג הבחין בין שימוש בדמותו של אדם בפרסומת לצורך עשיית רווחים, שבו עשויה לקום עילה של עשיית עושר ולא במשפט, לבין מקרה בו נעשה שימוש "בשמו, בכינויו, בתמונתו, בקולו של אדם, באישיותו או בסיפורו" לצורך חדשותי, בו "האינטרס הציבורי ... מחייב ... לסווגם כרכוש הכלל. סיווגם של סיפורים בעלי ערך חדשותי כרכוש הכלל נחוץ והכרחי לשם קיומה של תקשורת חופשית, לצורך מימוש חופש הביטוי, על מנת להבטיח זרימה חופשית של מידע כבסיס לקיומו של שיח חופשי וביקורתי בחברה תרבותית ודמוקרטית."
בדחייה פה אחד של ערעור נגד איסור על הפצתו של רומן, בנימוק שיש בו פגיעה בפרטיות, כתב השופט סולברג: "על כפות המאזניים החוקתיות יגבר כוחו של חופש הביטוי במצב דברים של פגיעה קלה ובינונית בזכות לפרטיות, אל מול פגיעה קשה בחופש הביטוי; כוחה של הזכות לפרטיות יגבר כשהפגיעה בחופש הביטוי היא קלה או בינונית, ולעומתה הפגיעה בליבּת הפרטיות היא קשה".
בפסק דין שדחה בקשה לקבל מכוח חוק חופש המידע תכתובות התייעצות בין ועדת השתיים לנשיאת בית המשפט העליון העוסקות בקידום שופטי בית המשפט השלום למחוזי, כתב סולברג: "שופטי השלום שבאים לפני הוועדה רשאים להניח כי פרטיותם תישמר במידה הנכונה".
בדיון על חוקיות חלוקת כתב עת במסגרת תעמולת בחירות של ישראל ביתנו, בהינתן החוק האוסר הענקת מתנות, כתב סולברג בדעת הרוב: "בעניין שהובא לפנינו, שבו מה שעומד לחלוקה הוא למעשה ביטוי, חלק בלתי נפרד מן המסר הפוליטי-המפלגתי-התעמולתי, מחופש הביטוי של העותרים – אין לנקוט באותה גישה דווקנית, מאיינת כל ספק ("אם יש ספק - אין ספק") לפרשנות גדרי האיסור על הענקת מתנה. אין לפסול את חלוקת הגיליון – בשל ערכו הכלכלי המסוים, שמא בוחר כלשהו יראה בו מתנה חומרית גרידא, או מפאת החשש מפני מדרון חלקלק. בכך אין משום איזון ראוי בין הערכים שעל הפרק."
במקרה בו התיר בית המשפט העליון, לבקשת עיתון הארץ, פרסום של החלטה משפטית, כתב: "החיסוי עד כה היה נחוץ מחמת הסיכון הממשי לשלומם של התובעים. מנגד, הפרסום עתה הוא הכרחי. זכות הציבור לדעת, פשוטו כמשמעו. רבּוֹת התלבטנו וארוכּות דנו, בִּמגמה להשיג מִתווה שיאפשר פומביות מקסימלית עם סכנה מינימלית. ... כמו כדי ללמדנו על ההכרח שבמתן פומבי, נתגלו במהלך ההתדיינות המשפטית לפנינו עניינים שחייבו לבדוק את אופן התנהלות המשטרה והפרקליטות ..."
דיני חברות
לעניין דרישת החוק שעסקה בין חברה לבין בעלי השליטה בה תאושר על ידי בעלי המניות, קבע שקולם של בעלי מניות המיעוט שהם בעלי עניין בעסקה, לא יימנה בין אם הם תומכים באישור העסקה ובין אם הם מתנגדים לה. זאת בניגוד לעמדה שהציגה רשות ניירות ערך. עם זאת, קבע סולברג כי לבעלי השליטה אין סמכות לקבוע מיהו בעל עניין בעסקה לצורך פסילת הצבעתו, אלא בעלי המניות עצמם הם שצריכים להודיע אם יש להם עניין אישי.
דיני חוזים
באחד מפסקי הדין שלו המתייחס לפסק דין אפרופים היה בדעת מיעוט שיש לפרש כתב ערבות על פי לשונו שלא כלל מגבלה על היקף הערבות, ולא על פי אומד דעת הצדדים שהערבות כוונה רק לעסקאות מסוימות.
נזיקין
באחד מפסקי הדין קבע השופט סולברג בדעת רוב כי אין לחייב בית חולים לחולי נפש באחריות על התאבדות מטופלת בבית החולים. בנמקו את פסיקתו כתב:
במקרה אחר, היה השופט סולברג בדעת הרוב שאין לחייב בנזיקין של לידת ילד פגוע, רופא שהמליץ על הפלה בגלל חשש ללידה מוקדמת, אך לטענת ההורים לא הסביר להם את הסיכונים של לידה מוקדמת. בין השאר כתב:
ענייני לשון הרע
בתקופה שבה כיהן כשופט בבית משפט השלום עסק סולברג בין היתר בתביעות לשון הרע רבות. תביעות אחדות שהוגשו נגד אמצעי תקשורת התקבלו על ידו. בשנת 2005 חייב את הוצאת עיתון "הארץ" והעיתונאי עקיבא אלדר לפצות את אריה קינג בסך 8,000 ש"ח. בשנת 2008 חייב את העיתון "ידיעות אחרונות" ואחדים מאנשיו, ובהם העיתונאי מרדכי גילת, לפצות את פקידת משרד הפנים, בתיה כרמון, בסך 200,000 ש"ח. סולברג הביע בפרשה זו את עמדתו כי תיאור דברים המציג רק את הצדדים השליליים ללא הבאת הסיפור השלם הוא "הצגת האמת החלקית בלבד" והוסיף: "חצי אמת גרועה לעיתים משקר, ועל פרסום חלקי שכזה לא תחול הגנת אמת הפרסום." לגבי הסתפקות בהבאת תגובה ליד סיפור של לשון הרע קבע באותו עניין כי "בכתבה אמנם הובאה תגובתה... אך שיקול הדעת שהפעילו הנתבעים היה שגוי. מנוסח תגובתה... היה עליהם להיווכח בטעותם ולהימנע כליל מפרסום הפרשיה הנדונה, או למצער לשנות את נוסח הפרסום. אין זה הוגן לפרסם את סיפור המעשה, כשלפי האמת אין סיפור. בתודעתו של הקורא נותר הרושם השלילי של דברי לשון הרע שבכתבה שאינם אמת, ולנתבעים לא תעמוד הגנת אמת הפרסום." לעומת זאת, קבע כי בלשון עיתונאית שיש בה גוזמה אין בהכרח פגיעה באמת הפרסום, שכן: "לא בביקורת על הסגנון העיתונאי עסקינן, סגנון שהקורא הסביר מוּדע לו, אלא בבחינת הדברים על-פי דיני לשון הרע." באופן דומה קבע לגבי שימוש בפרפרזה על סיסמה של חברה עסקית במדור הספורט, שהקורא מודע לכך שמדובר בפרפרזה ועל כן אין בסיס לתביעת לשון הרע.
בשנת 2004 דחה תביעת דיבה של ב. מיכאל כנגד עיתון "הצופה" וחנה אייזנמן בקביעה שדבריה של אייזנמן חוסים תחת ההגנה של לשון הרע שנאמרה בתגובה על לשון הרע. עם זאת, הוא הביע אי נחת מדבריה החריפים של אייזנמן ולא פסק לה הוצאות (גם מפני שהמשפט היה מהיר). בערעור הושגה פשרה על פיה הוסכם כי העיתון יפרסם הבהרה.
בשנת 2004, במסגרת תביעות דיבה הדדיות בין עורכי הדין יוסף ארנון ויראון פסטינגר, דחה את התביעה של ארנון כלפי פסטינגר מתוקף היות דבריו של פסטינגר הבעת דעה וחייב את ארנון ב-8,000 ש"ח והוצאות על דבריו כלפי פסטינגר. בעקבות ערעור שהוגש לבית המשפט המחוזי הסכימו הצדדים לפשרה לפיה ימשכו הדדית את שתי התביעות שהגישו בבית משפט השלום.
בשנת 2009, בבית המשפט המחוזי, הכריע בתביעת דיבה של קצין שנודע בכינוי סרן ר' נגד אילנה דיין וטלעד, עקב תחקיר אודותיו ששודר בתוכנית "עובדה" וייחס לו מעשה של וידוא הריגה בילדה ברצועת עזה. סולברג קיבל את התביעה, וקבע כי דיין וטלעד אשמים בהוצאת לשון הרע, משום שהסיפור שהוצג לצופים על מעשיו של סרן ר' היה ערוך באופן שלא הציג את כל הצדדים בפרשה. הוטל עליהם תשלום פיצוי כספי לתובע, הקראת עיקרי הכרעת הדין בתוכנית והבהרה לצופים כי הכתבה ששודרה בשעתו העבירה מסר שגוי לגבי התובע. בפברואר 2012 קיבל בית המשפט העליון את ערעורה של דיין על הפסיקה, ביטל את פסק הדין וקבע שלדיין עומדת הגנת "אמת דיברתי", שכן העובדות עליהן הושתתה התוכנית היו נכונות לשעתן. ביחס לטלעד, השופטים קבעו כי הקדימון ששודר לקראת התוכנית היווה לשון הרע ופסקו שהזכיינית "טלעד" תשלם לקצין פיצוי מופחת, בגובה מאה אלף שקלים. בדיון נוסף בהרכב מורחב של תשעה שופטי בית המשפט העליון הוחלט ברוב דעות לא לשנות מהתוצאה האופרטיבית של פסק הדין.
בשנת 2022 קבע ברוב דעות ששני פרסומים של לשון הרע הדומים בתוכנם אך נבדלים בקהלים אליהם הם מופנים ייחשבו לאירועים שונים מבחינת פיצוי ללא הוכחת נזק, כך שהפיצוי בגינם יהיה כפול.
נטל הראיה
בכמה מקרים סבר סולברג שיש להרשיע נאשמים מול אחרים בהרכב שסברו שיש לזכות. מנגד היו גם מקרים שבהם הוא היה מהמזכים. במקרה אחד הוא מצא את עצמו בדעת מיעוט בחולקו על הזיכוי של אדם שהגיע לזירת עבירה כחלק מחבורת תוקפים, אך לא היו ראיות שהוא עצמו היה שותף בתקיפה. על כך כתב סולברג: באחד המקרים שבהם היה בדעת הרוב שסירבה להרשיע נאשם שזוכה בבית המשפט המחוזי, כתב:
סולברג ממעט לזכות נאשמים בשל מחדלים של רשויות האכיפה. במקרה אחד היה ברוב שהרשיע קטין למרות מחדלי חקירה. במקרה אחר היה בדעת הרוב שאין לאפשר לנאשם לחזור בו מהודאה בגלל שחומרי החקירה לא הועברו לידיו. הוא כתב:
הגנה עצמית
בהיותו שופט בבית המשפט המחוזי, זיכה סולברג שוטר שירה למוות בתושב מזרח ירושלים, במהלך אירוע אלים, בקבלו את טענת השוטר שחש באותו רגע בסכנת חיים. בית המשפט העליון אישר את פסק הדין ברוב דעות.
בתחילת 2016 כתב סולברג את פסק הדין העיקרי בבית המשפט העליון שזיכה מחמת הספק, על סמך הטענה להגנה עצמית, אדם שהורשע בבית המשפט המחוזי בהריגה. הזיכוי נתקבל פה אחד.
באוקטובר 2019 היה בדעת מיעוט שאין להורות על העמדה לדין של שוטר שירה למוות בצעיר ערבי שהכה בסכין על חלונות ניידת משטרה.
ענישה
באוגוסט 2018 כתב את פסק הדין שקיבל ברוב דעות את ערעור המדינה, והכפיל עונש של תשעה חודשי מאסר שהוטל על לוחם מג"ב שהורשע בגרימת מוות ברשלנות של פלסטיני במהלך עימותים ביום הנכבה. את פסק דינו סיים סולברג במילים: "לצערנו, הנשק שניתן לדרי על מנת להציל את הנפש, שימש – בשל כוונת זדון לפצוע, ורשלנות חמורה שנלוותה לה – לשפיכות דמים. במבחן הזה כּשל דרי; עליו ליתן את הדין".
במקרה בו נחלקו עמיתיו בשאלת חשיבות השיקולים השונים לענישה בעבירות מין כתב:
עמדות, פרשנות וסגנון כתיבה
סולברג מזוהה בתור שופט שמרן, תודעה שיפוטית שבאה לידי ביטוי בתוכן פסיקותיו, תורת הפרשנות שהוא נוקט ותפיסתו את תפקיד השופט. עם זאת, ד"ר שאול שארף מציין כי גם אם "סגנון הצדקותיו מאפיין גישה שיפוטית שלעתים נוהגים לכנות "שמרנית" או "ריסונית", לפיה בית המשפט לא מנסח הכרעה מרחיקת לכת החוצה את גבולות הגזרה של החקיקה והפסיקה הקיימות [...] יש להודות כי סולברג אינו שמרן 'על מלא' כי בין השורות הוא מותיר פתח לפעלתנות מעבר לגבולות המשפט המקובל גם אם רק "למקרים חריגים בלבד".".
פרשנות תכליתית
לדעת סולברג, "בהתנגשות בין תכלית סובייקטיבית לתכלית אובייקטיבית יש לפעול על פי כלל הכרעה ברור שלפיו ידה של התכלית הסובייקטיבית על העליונה (ובלבד שהיא מעוגנת בלשון החוק)". סולברג אף מותח ביקורת על הגישה הקיימת (של העדפת "התכלית האובייקטיבית" על כוונת המחוקק), שמהווה למעשה ביקורת חוקתית במסווה של פרשנות.
משפט עברי
סולברג נוהג לאזכר את המשפט העברי בפסקי הדין שלו. בחלק מהמקרים מדובר בהערת אגב לאחר שקבע את הדין על פי החוק הישראלי. במקרים אחרים, השתמש סולברג במשפט העברי בגיבוש פסק דינו. לדוגמה, במסגרת סכסוך בין שכנים בבית משותף, קבע כי זיקת הנאה של זכות מעבר במקרקעין איננה חייבת להיות גורפת, וניתן להגבילה לשעות מסוימות ביממה, או לצורך שימושים מסוימים. קביעה זו היוותה חידוש פסיקתי, והשופט סולברג הסתמך גם על המשפט העברי לצורך גיבושה. בערעור שנדון בבית המשפט העליון, אושרה קביעה זו הגם שתנאי המעבר שקבע צומצמו במקצת. בהחלטות קצרות נוהג סולברג לנקוט בלשון קצרה לגבי דברים שנאמרו במהלך הדיון, תוך הפניה לפרוטוקול או שימוש בלשון כמו "הערתי את אשר הערתי" או "אמרתי את אשר אמרתי".
אמרות אגב
סולברג מעיר לא אחת לעמיתיו להרכב על כך שהם מביעים עמדות שאינן נדרשות להכרעה. כך למשל, כאשר המשנה לנשיאה, חנן מלצר כתב למעלה מן הצורך שייתכן שיש חובה חוקתית לקיים שידור ציבורי, כתב:
אות השירות בישראל
אות השירות בישראל הוא אות המוענק לנספחים צבאיים זרים המשרתים בישראל, לקראת סיום שליחותם בארץ. על ייסוד האות החליטה ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים ב-19 בדצמבר 2006 והחלטה זו קיבלה תוקף של החלטת ממשלה ביום 11 בינואר 2007.
זכאות לאות
האות יוענק לנספח הצבאי הזר בתום שירותו, בתנאי ששירת שנתיים לפחות בישראל, כביטוי סמלי וכהוקרה על שירותו בישראל. ראש אגף אסטרטגיה ומעג"ש בצה"ל רשאי, בנסיבות חריגות, לאשר הענקת אות השירות בישראל לנספח צבאי זר, אשר שרת בישראל תקופה קצרה יותר. ההחלטה להעניק את אות השירות בישראל תתואם מבעוד מועד עם הזכאי לקבלתו - כדי לקבל את הסכמתו או אישור הנחוץ לו לשם קבלת האות ממדינתו.
נספחים צבאיים עד דרגת קולונל יקבלו את האות מידי ראש החטיבה לקשרי חוץ באגף אסטרטגיה ומעגל שלישי של צה"ל. לנספחים צבאיים זרים בעלי דרגה הגבוהה מקולונל, יוענק האות על ידי ראש אגף אסטרטגיה בצה"ל.
ראש החטיבה לקשרי חוץ יהיה מוסמך, באישור הרמטכ"ל, לשלול מנספח את אות השירות בישראל אם ישתכנע כי הנספח פגע בביטחונה של מדינת ישראל או בחוקיה, או התבטא באופן פוגעני נגד העם היהודי ומדינת ישראל.
הספרייה היהודית הפופולרית
הספרייה היהודית הפופולרית (בהונגרית: Népszerű Zsidó Könyvtár) הייתה סדרת ספרים בהונגרית בשנות העשרים של המאה העשרים. הספרייה נערכה על ידי יוז'ף באנוצי ואיגנץ גאבור.
דוד סוסלן
דוד סוסלן (גאורגית: დავით სოსლანი, דַוית סוֹסלַני) (מת בשנת 1207) היה נסיך אלאני והמלך המלווה של הממלכה הגאורגית המאוחדת, כבעלה השני של המלכה השולטת תמר, שנישאה לו בסביבות 1189. הוא נודע בעיקר בזכות מבצעיו הצבאיים בתקופת המלחמות הגאורגיות כנגד שכניהם המוסלמים.
מקור
גרסה אחרת למוצא שושלת בגרטיד נמצאה מאוחר יותר בשני כתבים מהמאה השמונה עשרה של ההיסטוריון, הנסיך וחושטי בגרטיוני, שהתייחס לדוד סוסלן כצאצאו של גיאורגי הראשון (1014-1027) ואשתו האלנית, אלדה ובנם דמטרה (דמטריוס), טוען אומלל לכתר הגאורגי, שבנו דוד הוכרח על ידי בגרט הרביעי לגלות לאלניה. על פי וחושטי, דוד וצאצאיו, אטון וג'דרון, נישאו למשפחת בית המלוכה האלני, והפכו ל"מלכי האוסים (אוסטים)". ג'דרון זה, על פי וחושטי, הוא אביו של סוסלן. תיאור זה של השתלשלות העניינים מקבל מהימנות על פי מספר היסטוריונים גאורגיים. אף על פי זאת, סוגיית מקור הגנאלוגי של סוסלן נותר שנוי במחלוקת.
פיסקה מעניינת מהחיבור הגאורגי האנונימי, מהמאה השלוש עשרה, "היסטוריה ושבחים של שליטים", מציינת כי דוד היה תחת חסותה של הנסיכה הגאורגית רוסודן, בתו של דמטרה הראשון, דודתה של תמר מצד אביה, והגיע מ"צאצאי ("ძენი", "בני-") אפרים, שהיה אוסי נאה וחזק בקרב".
ההיסטוריון הגאורגי, קורנלי קקלידזה, מעלה את הסברה כי ייתכן שמשפחתו של סוסלן, "ה"אפרימידיסים", טענו כי הם מצאצאי אפרים מעשרת השבטים, ומשווה את האגדה המשפחתית לאגדה הבגרטידית, שמחשיבים את עצמם כצאצאי דוד המלך.
בשנת 1946, הארכיולוגית הצפון אוסטית, אבגניה פצ'לינה, הודיעה כי במהלך החפירות בקפלת נוזאל בערוץ ארדון, בצפון אוסטיה, היא גילתה, לכאורה, את קיברו של דוד סוסלן, שזוהה בכתובת שבקפלה בכתב אסומטברולי, והעלתה את הסברה כי ייתכן שדוד סוסלן היה ממשפחת צאראזון, שבט הרואי של הנוזאל הידועה במסורת הפולקלוריסטית של האוסטים. אולם היפותיזה זו לא התקבלה על ידי רוב ההיסטוריונים הגאורגיים, שהטילו ספק במסקנותיה.
המלך המלווה של גאורגיה
תמר נישאה לדוד סוסלן בארמון דידובה ליד טביליסי בין השנים 1187–1189, לאחר שהתגרשה מבעלה הראשון, הנסיך יורי בוגוליובסקי מרוס של קייב. רושם הרשומות הארמני, מחיטר גוש, דיווח בחיבורו "אישקאראקאן" ("דברים שראוי להזכירם") כי תמר "נישאה לאיש מהממלכה האלאנית, קרוב משפחתה מצד אימה, ששמו סוסלן, נקרא דוד לאחר שעלה לכס המלכות".
מעמדו של דוד סוסלן כמלך מלווה, כמו גם דמותו באומנות של ימי הביניים, דמותו המופיעה על מטבעות, הוכתב בדקדקנות לסיפוק הצורך בדמות מלך גברית, אבל נותר שליט נחות, שמלכותו נבעה מסמכויותיה של תמר, ולא היה בעל סמכות עצמאית.
דוד תמך בנמרצות במדיניות ההתפשטות של תמר והיה אחראי במידה רבה להצלחות הצבאיות של הממלכה הגאורגית. כל המקורות הגאורגיים מימי הביניים חד-משמעיים לגבי יופיו, כישרונו הצבאי, אומץ ליבו ונאמנותו לתמר. בשנות התשעים של המאה השתים עשרה, הוביל דוד את הגאורגים לפשיטה על ברדה (Bərdə), תאודוסיופוליס, גר'ארקוניק (Գեղարքունիք), באילאקאן (Beyləqan) וגנג'ה. ניצחונותיו על האילדגיזים של אזרבייג'ן בקרב שמקור (1 ביוני 1195), ועל הסלג'וקים של סולטנות רום בקרב בסיאן (1203), הבטיח את מעמדה של הממלכה הגאורגית במזרח ובמערב הקווקז. זמן קצר לאחר מכן הוא נהרג בסביבות שנת 1207.
ילדים
לתמר ודוד היו שני ילדים שהפכו מאוחר יותר למלכי הממלכה הגאורגית המאוחדת:
ריו דה ז'ניירו
ריוּ דה ז'ניירוּ (בפורטוגזית: Rio de Janeiro, בהגייה מקומית: ) "היו ג'י ז'נייהו", מוכרת גם כ"ריו") היא עיר השוכנת באזור הדרומי-מזרחי של ברזיל, על שפת האוקיינוס האטלנטי, בחלק הדרומי של האזור הטרופי. העיר הייתה בירתה של ברזיל מהתקופה הקולניאלית, ועד להעברת התואר עיר הבירה לברזיליה בשנת 1960.
ריו היא היעד התיירותי העיקרי במחצית הדרומית של כדור הארץ. היא המטרופולין השנייה בברזיל (אחרי סאו פאולו) מבחינת גודל אוכלוסייה, חשיבות כלכלית, מסחרית ועסקית, ופעילות תרבותית. היא עיר הנמל הגדולה בברזיל. עם למעלה מ-6.3 מיליון תושבים, היא העיר השישית בגודלה באמריקה וה-26 בעולם.
ריו היא העיר הברזילאית הידועה ביותר מחוץ לברזיל בשל אטרקציות מפורסמות בה, כגון חופי קופקבנה ואיפנמה, הר קורקובדו עליו שוכן פסל ישו הגואל (אשר הוכרז כאחד משבעת פלאי תבל החדשים), רכבל הר הסוכר העולה להר הסוכר, אצטדיון המרקנה, מפרץ הגואנברה, ומצעד בתי הספר לסמבה הנערך בזמן הקרנבל. היא נבחרה לארח את שלבי הגמר של מונדיאל 2014, ואת אולימפיאדת 2016. תושבי העיר מכנים אותה לעיתים קרובות "העיר המופלאה" (Cidade Maravilhosa) בשל יופייה הטבעי, הכולל צוקים מיוערים העולים בתלילות לגבהים של מאות מטרים, איים טרופיים, חופים לבנים, ומפרצים רחבים. הדימוי החיובי של העיר גם כולל את אופי תושביה, הנתפסים כרגועים ושמחים רוב הזמן, גם העניים שביניהם.
ריו סובלת מבעיות אורבניות רבות, דוגמת אלימות הכוללת גנבות ושודים מזוינים. בריו שורר אי שוויון קיצוני, ושכונות עוני (ה"פאבלות" - favelas) שוכנות לצד בנייני עשירים מפוארים.
משמעות השם ריו דה ז'ניירו הוא "נהר של ינואר" (בפורטוגזית החודש ינואר נהגה "ז'ניירו"). יליד ריו מכונה "קאריוקה" (carioca), מילה בשפת הטופי-גוארני שמשמעותה "בית האיש הלבן". בשנת 2012 הוכרז שטח של כ-72.5 קמ"ר בעיר, כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
כמה שנים לאחר הגעתם של הפורטוגלים לברזיל, הגיעו סוחרים צרפתים בחיפושם אחר עץ ברזיל לאזור העשיר בעל החשיבות הכלכלית והאסטרטגית, המשתרע בין חופי כף פריו (Cabo Frio) לבין החופים והאיים של מפרץ גואנברה.
ב-1555, נכבש אחד האיים במפרץ גואנברה, שכיום קרוי ויגניון (Villegagnon) על ידי קבוצה של 500 מתיישבים צרפתים תחת פיקודו של האדמירל ניקולא דוראן דה ויגניון. זה האחרון בנה על האי מבצר בניסיון לייסד את המושבה צרפת האנטארקטית, שנקראה על ידי הצרפתים "לה אנריוויל" (Henriville), על שמו של אנרי השני, מלך צרפת.
הפורטוגלים שאפו לגרש את הצרפתים מחלק זה של חופה של דרום אמריקה, אשר הוענק להם מתוקף חוזה טורדסיאס. המשימה הוטלה על אשטסיו דה סא (Estácio de Sá) שהיה אחיינו של מושל ברזיל מם דה סא (Mem de Sá). אשטסיו דה סא כבש ב-1565 את המישור המשתרע בין "גבעת פני הכלב" (Morro Cara de Cão) לבין הר הסוכר והר אורקה (Urca), ובכך הניח את היסודות למקום בו תוקם בהמשך העיר ריו דה ז'ניירו. לאחר שנתיים של קרבות עקובים מדם (1565-1567) שבהם נהרג אשטסיו דה סא והצרפתים גורשו מהאזור, בחר מם דה סא באתר חדש לעיר בשטח השוכן בחלק הפנימי יותר של הארץ על חופי המפרץ, על פסגתה של גבעת המנוחה (Morro do Descanso) הקרויה גם גבעת ינואר הקדוש (São Januário) ומאוחר יותר נקראה בשם גבעת המצודה (Morro do Castelo). ב-1568 קיבל היישוב צורה של מצודה ימיביניימית, המוגנת על ידי סוללת מגן ועל ידי תותחים.
האדמה הפורייה שסבבה את העיר הוקצתה למתיישבים הפורטוגלים על ידי מלך פורטוגל כשכל אחד מהם קיבל מגרש גדול מאוד. השטחים נוצלו לגידול קנה סוכר שהיו אמורים לספק למושבה את מקור ההכנסה העיקרי שלה. ב-1660 היישוב נעשה המרכז המנהלי של המחוזות הדרומיים של ברזיל. במחצית השנייה של המאה ה-17, גדלה אוכלוסיית המחוזות הללו ל-8000 מתיישבים, כששני שלישים מהם היו עבדים אפריקאים ואינדיאנים.
בראשיתה של המאה ה-18 החלה בברזיל פעילות כרייה של זהב ושל יהלומים, שהביאה לשינויים משמעותיים בכלכלת המושבה והגדילה את קצב ההגירה מאירופה, ועקב כך גדל שיעורם של תושבי המושבה ממוצא אירופאי. הכפר הקטן הפך להיות עיירה שמנתה 24,000 תושבים ב-1749. כאשר הועברה בירת המושבה מבאהיה לריו דה ז'ניירו ב-1763, העיירה התרחבה יותר ויותר, מעבר לחומותיה. שרידיה של אמת מים בסגנון רומי שנבנתה באותה תקופה עדיין נראים כיום בעיר.
בסופה של המאה ה-18 כלכלתה של העיירה, יחד עם כלכלתה של המושבה, הייתה במשבר בשל שקיעתם של המכרות ובשל התחרות מצדה של מרכז אמריקה על שוק הסוכר העולמי. ב-1796 היה ערכן של הסחורות שיוצאו מנמלה של ריו פחות ממחצית מאלה שיוצאו ממנו ב-1760.
ייצור הקפה והתיישבותה של משפחת המלוכה הפורטוגזית בברזיל ב-1808 סייעו לשגשוגה מחדש של המושבה. ב-1815 כאשר ברזיל הפכה להיות ממלכה, הייתה ריו גדולה מספיק כדי לשמש כבירתה. באותה תקופה השתנו פני העיר. בין השנים 1808–1818 נבנה בה כ-600 בתים וכ-100 בתי חווה יחד עם בניינים ישנים יותר ששופצו. רחובות רבים רוצפו ונמתחה בהם רשת תאורה עירונית, קרקעות נוספות הוכשרו לבנייה, רחובות חדשים נסללו ומזרקות ציבוריות נבנו. בין המבנים הציבוריים החדשים שנבנו היו בית הדפוס המלכותי, הספרייה המלכותית, תיאטרון, אקדמיה לאומניות, גנים בוטניים ובניין בנק ברזיל. כאשר ז'ואאו השישי שב לפורטוגל ב-1821 מנתה אוכלוסייתה של ריו כמעט 113,000 תושבים, מספר הבניינים בה עמד על 13,500 והיא התרחבה כלפי צפון ודרום. שנה מאוחר יותר זכתה ברזיל בעצמאותה. התפשטותם של מטעי הקפה במדינת ריו דה ז'ניירו נתנה דחיפה חדשה להתפתחותה של העיר. אצילים ובורגנים העתיקו את מגוריהם צפונה למחוז סאו קרישטובאו (São Cristóvão). בנקאים וסוחרים אנגלים בחרו לחיות בגבעת גלוריה (Outeiro da Glória) ובפראיה דו פלמנגו (Praia do Flamengo) בדרום או במחוזות בוטפוגו (Botafogo) ולארנז'ריאש (Laranjeiras) הסמוכים. הצרפתים, מאידך התגוררו בבתי חווה שהיו פזורים באזור טיז'וקה (Tijuca) שבמערב.
באותה תקופה, כאשר ברזיל הרחיבה את שוקי היצוא שלה למוצרי הקפה, הכותנה, הסוכר והגומי, שינתה העיר את פניה והאופי הקולוניאלי שלה הושפע מכך. ב-1829 נאסרה תנועת עגלות שוורים ברחוב אובידור (Rua do Ouvidor), הרחוב האלגנטי ביותר של העיר. ב-1838 החל לפעול אמצעי התחבורה הציבורית הראשון, אוטובוס הרתום לסוסים שנתן שירות לסאו קרישטובאו, לאנגנו ולו (Engenho Velho) ולבוטפגו. ב-1868 החלו לפעול הקרונות הראשונים, עדיין רתומים לסוסים. שירות ספינות קיטור לעיר ניטרוי החל לפעול ב-1835. קו מסילת הברזל הראשון נסלל ב-1852 לפטרופוליס וקו נוסף קישר את ריו לקוימדוש (Queimados) ולנובה איגואסו (Nova Iguaçu) ב-1858. ב-1854 החליפה תאורת הרחובות בגז את מנורות השמן ונחנך שירות טלגרף. רשת ביוב הוקמה ב-1864 ושירות טלפון החל לפעול ב-1877. עם הפיכתה של ריו מבירת האימפריה הברזילאית לבירת הרפובליקה של ברזיל ב-1889, היא הייתה כבר עיר הראויה לשמה. במפקד 1890 מנתה אוכלוסייתה יותר מ-520,000 תושבים ושטח העיר עמד על 158 קמ"ר, ובכך היא הייתה העיר הגדולה ביותר בברזיל ואחת הערים הגדולות בעולם. בחוקה של 1891 היא הוגדרה כמחוז פדרלי.
במהלך שלטונו הפדרלי של הנשיא רודריגס אלווס בין השנים 1902–1906 השתנו שוב פניה של העיר. צוות של מנהלנים ושל מהנדסים דאג לייבוש ביצות, פינה שכונות עוני, ריצף והרחיב את הרחובות ודאג לשיפור משמעותי בתנאי ההיגיינה, במיוחד הופחתו מקרי הקדחת הצהובה והאבעבועות השחורות. השדרה הראשית של העיר, שהחל מ-1912 נקראה שדרת ריו ברנקו (Avenida Rio Branco), נבנתה באותה תקופה, שדרת ביירה-מאר (Avenida Beira-Mar) שהשתרעה במקביל לה לאורך חלק מהחוף הדרומי גם היא נסללה ושדרות נוספות בעיר הוקמו.
באמצע שנות העשרים של המאה ה-20 גדלה אוכלוסיית ריו דה ז'ניירו מעבר לגבולותיה הגאוגרפיים הקודמים, בעיקר בשל הגירה מחלקים אחרים של ברזיל, בנוסף לריבוי טבעי בשיעור גבוה. אוכלוסיית הפרברים גדלה ביותר מפי שלושה ל-1.5 מיליון בין השנים 1940 ל-1960 ובאותו הזמן גדלה אוכלוסייתה הכוללת של העיר ל-3.3 מיליון תושבים. בעקבות העברתה של הבירה הלאומית לברזיליה ב-1960, הואט במקצת קצב גידול האוכלוסייה של ריו, אף על פי שאוכלוסיית הפרברים המשיכה לגדול. עד לשנת 1980 עלתה אוכלוסיית העיר על 5 מיליון תושבים ומספר תושבי הפרברים עלה על 3.6 מיליון. אף על פי שבשנים הבאות קטן קצב הגידול של האוכלוסייה, עם תחילת המאה ה-21 עלתה אוכלוסיית האזור המטרופוליני של ריו על 11 מיליון תושבים, כשמחציתם מתגוררים בפרברים.
החל מסוף המאה ה-20 התרחשו בריו שינויים רבים הנובעים מהגידול באוכלוסייה, מספקולציות בנדל"ן ומהגידול בשימוש בכלי רכב ממונעים. מערכת הכבישים המהירים הורחבה ואפשרה גישה לרבים מהפרברים. גורדי שחקים רבים המשיכו להיבנות בעיר ובמקביל אליהם נבנו מגדלי מגורים שבהדרגה החליפו את מקומם של בתי דירות קטנים. בעלי הקרקעות ואנשי המגזרים התעשייתיים והעסקיים צידדו בשינויים. יחד עם זאת מחירי שכירות גבוהים אילצו רבים מהדיירים העניים לעבור ממרכז העיר לפרברים או לפאבלות שנבנו במהירות על מורדות הגבעות. בינתיים, התיישבו משפחות אמידות רבות באזור הדרום מערבי של ריו, בעיקר באיפנמה, בלבלון (Leblon ) ובאזורים נוספים לאורך החוף.
ריו שמרה על מעמדה כמרכז התעשייתי השני בגודלו בברזיל לאחר סאו פאולו. בנוסף, מגזר השירותים של העיר הוא אחד מהחזקים במדינה והוא מספק מקומות תעסוקה רבים בענפים כמו הבנקאות, התקשורת, התיירות, הבידור, החינוך ותעשיית המחשבים. ריו נותרה מרכז ראשי לתערוכות ולכינוסים בינלאומיים ורבים מהברזילאים העשירים ובעלי ההשפעה מחזיקים בה בתים. למרות התנאים הירודים בבפאבלות של העיר, למרות השיעור הגבוה של הפשעים האלימים ברחבי העיר, למרות הרמה הגבוהה של זיהום האוויר והמים ולמרות בעיות נוספות, שומרת ריו דה ז'ניירו עדיין על המוניטין שלה כאחד מהאזורים האורבניים היפים בעולם.
טופוגרפיה
לטופוגרפיה של ריו דה ז'ניירו תפקיד מכריע בהתפתחות העיר. בשטח ריו ישנם שלושה מסיבים. בצד הדרום-מזרחי של העיר ניצב "מסיב הטיז'וקה" (Maciço da Tijuca), הקרוי גם "מסיב הקריאוקה" (Maciço Carioca); הוא כולל את הר קורקובדו (704 מ'), הר הסוכר (395 מ'), סלע גבאה (842 מ') ופסגת טיז'וקה (1022 מ'). במרגלות מסיב טיז'וקה התחילה העיר ריו הצעירה סביב הנמל שבמפרץ גואנברה. בגלל המסיב, לא הייתה העיר יכולה להתפתח מערבה, ולכן במהלך השנים נע המעמד הגבוה של החברה כלפי דרום-מערב, והשכבות החלשות צפון מערבה, כאשר המסיב חוצץ בין שתי האוכלוסיות.
במרכז שטחה של ריו עומד "מסיב הסלע הלבן" (Maciço da Pedra Branca), בו נמצאת הפסגה הגבוהה ביותר של העיר, "פיסגת הסלע הלבן" (1024 מ'). שלוחת המסיב כלפי מזרח מתחברת למסיב הטיז'וקה וכך מהווה חומה המפרידה את הצפון מהדרום. שלוחה נוספת של מסיב הסלע הלבן, לכיוון דרום מערב, מבודדת את האזור הצפון מערבי של העיר מצדה הדרומי.
בקצה הצפוני של העיר ישנו "מסיב ז'ריסינו" (Maciço de Gericinó). ביחד עם מסיב הסלע הלבן, הוא יוצר פרוזדור בכיוון מזרח-מערב בחלק הצפוני של העיר, בו נרשמות הטמפרטורות הגבוהות ביותר בריו.
אקלים
ריו היא בעלת אקלים טרופי, עם סיווג Aw על פי שיטת קפן. כלומר, אקלים חם ורטוב שבו הטמפרטורה גבוהה (ממוצע שנתי של 23.1 מעלות צלזיוס) וכמות המשקעים רבה, בעיקר בקיץ, עם עונה אחת (חורף) קרירה ושחונה יחסית. מכוון שריו שוכנת במחצית הדרומית של כדור הארץ, עונת הקיץ חלה בין החודשים דצמבר ומרץ ואילו עונת החורף בין יוני לספטמבר, שהוא ההפך ממה שמתרחש בישראל.
הלחות היחסית גבוהה בכל חודשי השנה, וזאת הסיבה לכך ששינויי הטמפרטורה לאורך השנה יחסית נמוכים.
אזורי העיר
העיר ריו דה ז'ניירו מחולקת ל-160 שכונות ב-34 יחידות ניהוליות, אשר משתייכות ל-19 תת-עיריות.
מקובל ליחס לריו ארבעה אזורים עיקריים: "מרכז העיר", "האזור הדרומי", "האזור הצפוני" ו"האזור המערבי".
מרכז העיר
"מרכז העיר" (Centro da Cidade), או פשוט "המרכז", הוא המרכז הפיננסי של ריו והעתיק מבין האזורים שלה. מבחינת גאומטריה, "המרכז" לא נמצא במרכז ריו אלא בקצה המזרחי שלה, על שפת מפרץ גואנברה. שם התפתחה העיר מסביב לנמל ובו התגוררו רוב התושבים במשך כשלוש מאות השנים לאחר ייסודה, עד שהתפתחה העיר כלפי צפון-מערב ודרום-מערב. מצוים ב"מרכז" גורדי שחקים רבים לצד בניינים היסטוריים, ושם מתרחשת עיקר הפעילות הפיננסית בעיר.
האתרים התיירותיים ונקודות הציון של המרכז כוללים:
האזור הדרומי
ה"אזור הדרומי" (Zona Sul) הוא האזור היוקרתי ביותר בעיר, בו מתגוררים מרבית האוכלוסייה העשירה (אם כי בעשור האחרון ניכרת תנועת רבה מאזור הדרום ל"ברה דה טיז'וקה" שבאזור המערבי).
האזור הצפוני
האתרים התיירותיים ונקודות הציון של האזור כוללים:
האזור המערבי
ה"אזור המערבי" (Zona Oeste) הוא האזור הרחב ביותר מבין הארבעה, הכולל יותר ממחצית משטחה של העיר, ובו כמחצית מאוכלוסייתה. הוא המרוחק ביותר מהמרכז וכולל שטחים כפריים ומיוערים לצד שכונות עירוניות.
האזור המערבי מכיל שני חלקים השונים אחד מהשני. החלק הדרומי שלו כולל שכונות יוקרתיות והוא בעל מאפיינים דמוגרפיים דומים לאלו של האזור הדרומי. החלק הצפוני של האזור המערבי, לעומת זאת, דומה יותר לאזור הצפוני מבחינה דמוגרפית, עם שכונות חלשות מבחינה סוציו-אקונומית. מהסיבה הזאת לפעמים מתייחסים לחלק הדרומי כאזור נפרד משאר האזור המערבי.
לחלק הדרום-מזרחי של אזור המערבי שייכת השכונה "ברה דה טיז'וקה" (Barra da Tijuca), שהיא בין היוקרתיות ביותר בעיר, ואשר נמצאת בתנופת בנייה גדולה במיוחד. שתי סיבות עיקריות ישנן לתנופה זאת. האחת היא תהליך הנדידה דרום-מערבה של השכבות העשירות של ריו, אשר מתרחש מאז שלהי המאה ה-19. הסיבה השנייה היא האולימפיאדה 2016, מכוון שחלק גדול מהמשחקים התרחשו בשכונה. על כן, ערך הנדל"ן בברה דה טיז'וקה עולה בצורה מתמדת.
האזור המערבי כולל גם את שכונת "עיר אלוהים" (Cidade de Deus), שכונת עוני המתוארת בסרט עיר האלוהים.
החופים הידועים
בריו כ-40 קילומטר של חופים מהמפורסמים בעולם אשר הומים אדם בכל שעות היממה. החופים משמשים בין השאר למשחקי כדורעף וכדורגל. האורות הנוצצים לאורך קו המים מוסיפים ליופייה של העיר.
קרנבל
בריו נערך הקרנבל המסורתי כמו בכל עיר ביבשת אמריקה הדרומית בחודש פברואר בדרך כלל, אך לזה של ריו יצא השם של הקרנבל הכי זוהר ומפואר. זאת בשל התחרות שמתקיימת בין בתי הספר לסמבה במשך שבוע הקרנבל. "מצעד המנצחות" הנערך אחרי כן בחוצות ריו לעיני כל הוא אירוע רב משתתפים ומרהיב ביופיו.
הניגודים בין העושר והעוני
בריו קיימים פערים חברתיים משמעותיים ביחס למערב. קרוב לשליש מתושבי ריו חי בפאבלות, ברמות איכות חיים שונות. על פי מדד HDI (מדד הפיתוח האנושי) השכונות באזור דרום (זונא סול) כמו איפנמה, גבאה או לבלון נהנים מאיכות חיים גבוהה מאוד (מעל 900), איכות חיים הדומה ואף גבוהה מזו של נורווגיה (955) לשם השוואה. קומפלקסו דו אלמאו היא בעלת איכות החיים הנמוכה ביותר מבין שכונות ריו, מדד הפיתוח שלה הוא 711 ודומה לזה של אלג'יריה ותוניסיה. בשנים האחרונות קיים שיפור במעמד השכונות ועליה באיכות החיים. באזורים רבים בעיר התפתחה אכלוסיה של מעמד ביניים שמשנה את הריבוד החברתי הקיים בעיר.
פני העיר
הבנייה בעיר צפופה ורבים בה רבי הקומות למגורים, גורדי שחקים למשרדים וכנסיות המעוטרות עיטורי זהב מן התקופה שבה הייתה ברזיל קולוניה של פורטוגל. בעיר שדרות רחבות ידיים וגנים ציבוריים רבים.
כלכלה ותשתיות
ריו דה ז'ניירו היא העיר השנייה בחשיבותה בברזיל מבחינה כלכלית, פיננסית ותעשייתית, אחרי סאו פאולו. התעשייה כוללת זיקוק נפט, עיבוד מתכות, כימיקלים ופטרוכימיקלים, ייצור ספינות, מוצרי מזון, תרופות, טקסטיל ועוד. הכלכלה המקומית מסתמכת גם על תיירות.
באנגרה דוס רייס בסמוך לריו פועלת תחנת הכוח הגרעינית אנגרה שהיא תחנת הכוח הגרעינית היחידה בברזיל.
מאבק בפשע
לפי החוק הברזילאי, כלי הנשק של שוטר שהיה מעורב בתקרית ירי שהסתיימה במוות מוחרם ונלקח לבדיקה עד תום חקירת האירוע. מינואר 2016 עד יולי 2019, הוחרמו משוטרים 12 אלף כלי נשק, כאשר ב-2018 נתפסו 316 כלי נשק משטרתיים בחודש בממוצע, וב-2019 נתפסו 354 כלי נשק בחודש בממוצע. 2,000 כלי נשק הוחרמו יותר מפעם אחת; 65 כלי נשק הוחרמו יותר מעשר פעמים; חמישה רובים הוחרמו 20 פעם לפחות ושוטר שהיה מעורב בתקריות רבות בפאבלות בצפון ריו דה ז'ניירו נאלץ למסור את כלי הנשק שלו 23 פעמים בתוך שלוש שנים וחצי.
בשנת 2019 נהרגו יותר מ-1,400 איש בעימותים עם המשטרה וב-81 מהמחוזות במדינה נהרג לפחות אדם אחד בהיתקלות עם המשטרה. לפי המגזין הברזילאי "אֶפּוֹקָה", משטרת ריו דה ז'ניירו היא הקטלנית ביותר בברזיל.
תחבורה
את העיר משרתים מספר נמלי תעופה:
יש קו מעבורת המקשר את ריו דה ז'ניירו לניטרוי. בנוסף יש מעבורות וסנפיריות השטות לאיים הקרובים לעיר.
בעיר נמצאת מערכת החשמליות סאנטה טרזה, הקרויה על שם השכונה בה היא בעיקר פועלת. היא העתיקה ביותר מסוגה בדרום אמריקה, וכיום משמשת בעיקר לצורכי תיירות. ב-2011 אירע שימוט בו נהרגו שבעה אנשים. עקב כך המערכת הושבתה לזמן מה.
חינוך ותרבות
את תושבי העיר והמדינה משרתים כמה אוניברסיטאות ומוסדות ללימודים והשכלה גבוהה. בעיר ישנם מוזיאונים רבים, בהם המוזיאון הלאומי של ברזיל, ובתי ספר לריקוד ולמוזיקה. נשפים חגיגיים נערכים מדי סוף שבוע במועדונים רבים לחברים רשומים בלבד. לאורך החופים פרושים מועדוני שיט רבים וספינות קטנות עוגנות בחופי האיים.
יהודים
בריו חיים למעלה משלושים אלף יהודים. הקהילה מאורגנת ביותר ונחשבת לעשירה מאוד. יש לה בתי כנסת, בתי ספר ללימודי עברית ומועדוני ספורט ונופש.
ספורט
בריו דה ז'ניירו פועלים מספר מועדוני כדורגל, הבולטים שבהם הם פלמנגו, בוטפוגו, ואסקו דה גאמה ופלומיננסה. העיר אירחה את משחק הגמר של מונדיאל 2014 באצטדיון מרקנה, המשמש בדרך כלל כאצטדיון הביתי של פלמנגו ופלומיננסה.
העיר אירחה את אולימפיאדת הקיץ ה-31 שנערכה בשנת 2016, ובכך היא הפכה להיות העיר הראשונה בברזיל בפרט ודרום אמריקה בכלל שאירחה את המשחקים האולימפיים. העיר גם אירחה את המשחקים הפאן-אמריקאיים בשנת 2007, אשר לצורכם נבנה אצטדיון אנז'ניאו, שישמש גם באולימפיאדה.
הגביע הבין-יבשתי בכדורסל בשנת 2014 נערך בריו דה ז'ניירו.
ערים תאומות
לריו דה ז'ניירו יש 20 ערים תאומות:
קוויאר
קוויאר הוא מאכל ביצי דגים מעובדות ומומלחות של כמה מיני דגים.
השם קוויאר בא מהמילה הפרסית خاگ‌آور (Khag-avar) שפירושה "מייצר ביצי הדגים". השם בפרסית משמש למעשה על מנת לתאר את דג החדקן עצמו ותוצרו, ביצי הדגים שמהן מיוצר הקוויאר. ברוסיה משתמשים במילה "איקרה" ("икра"), שפירושה "ביצי הדגים" או "ביצי חיות ים".
בימי הביניים היה הקוויאר מזון עממי של איכרים רוסים אך כיום מחירו גבוה במיוחד והוא קיבל את הכינוי "הזהב השחור". עקב מחירו הגבוה, מתייחסים לקוויאר בתרבות המערבית כאל מותרות וכסממן לסטטוס ועושר. במדינות מזרח אירופה ובתרבויות אחרות, על אף היותו מעדן יקר, הקוויאר הוא חלק נפוץ מסעודות חגיגיות, כגון חתונות ומסיבות חג. ידוע כי במזרח הרחוק שימש הקוויאר לרפואה מונעת והתייחסו אליו כאל מעדן המעניק בריאות, כח וחיוניות.
הקוויאר נמכר באופן מסחרי בכל רחבי העולם כמעדן ונאכל כקישוט למנה או כמתאבן, כאשר צורת אכילה נפוצה היא על גבי בליני. מקובל להגיש את הקוויאר אל השולחן בתוך כלי קיבול קטן המונח בכלי קיבול גדול יותר המלא בקרח. הקוויאר נאכל באמצעות כלי עץ, זהב או פלסטיק, אך לא בכלי כסף או פלדה, מכיוון שאלו עלולים לפגום בטעמו ובצבעו. במיוחד רווח השימוש בכפית קוויאר ייעודית, העשויה בדרך כלל מצדף.
בארצות הברית חוגגים ב-18 ביולי את "יום הקוויאר".