cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צבע שמן נמסך במים
תכונות
צבעי שמן הנמסכים במים בנויים מפיגמנט וחומר קישור (Binder). בצבע שמן רגיל, חומר הקישור הוא שמן פשתן, ואילו בצבע שמן נמסך במים חומר הקישור שונה ברמה המולקולרית. החומר החדש דומה במרבית תכונותיו לשמן, אך המולקולות נמשכות בחלקן למים ובחלקן לשמן, בדומה לחומר מתחלב. על כן, הצבע אינו נפרד כאשר הוא במגע עם מים. בעת ערבוב עם צבעי שמן רגילים, מאבד הצבע המתקבל את תכונת הנמסכות במים, שכן שמן הפשתן מצבע השמן הרגיל יגרום להיפרדות. לא ניתן לערבב מנגד צבע שמן נמסך במים עם צבעי אקריליק או צבעי מים, על פי הוראות היצרנים. זמן הייבוש דווח כדומה לזה של צבעי שמן, ולעיתים אף מהיר יותר.
יצרנים
נכון לשנת 2008, ארבעה יצרנים גדולים מייצרים צבעי שמן נמסכים במים.
תגובות צרכנים
צבעי שמן הנמסכים במים הם מוצר חדש, שיצא לשוק לראשונה בשנות ה-2000. התגובות היו מעורבות, אך ברוב המקרים אמנים שנמנעו מצבעי שמן בשל ריחם החריף של חומרי הדילול העדיפו להשתמש בצבעים אלו. כיום נתח השוק של צבעי שמן נמסכים במים אינו גדול, בשל מיעוט יחסי של יצרנים, ותחרות על נתח השוק מצד צבעי שמן וצבעי אקריליק וגואש כאחד.
מבקר המדינה
מבקר המדינה הוא המוסד המרכזי בישראל לביקורת המדינה. מבקר המדינה עורך ביקורת חיצונית על מגוון פעולותיהם של גופי מינהל המדינה וגופים ציבוריים שונים, כדי להבטיח פיקוח על כספי ציבור ונשיאה באחריותיות (Accountability). תפקידו וסמכויותיו של מבקר המדינה נקבעו בחוק יסוד: מבקר המדינה ובחוק מבקר המדינה, תשי"ח-1958. מבקר המדינה המכהן הוא.
סמכויות
ביקורת המדינה מתוארת בחוק יסוד: מבקר המדינה:
בישראל, מבקר המדינה מבקר את משק הכספים של מדינת ישראל, את חוקיות אופן השימוש במשק הכספים, ההכנסות וההוצאות ואופן החזקת הרכוש הציבורי. כמו כן, המבקר בוחן את מידת החיסכון והיעילות שבה נוהגת הרשות המבצעת ואת טוהר המידות של אנשיה, אם לא מעלו בתפקידם או נטלו לכיסם מן הרכוש הציבורי המופקד בידם, ניהולם התקין של גופים אלו וכל עניין אחר שהמבקר רואה לנכון לבדוק ולבחון – הרשות נתונה בידו. מתוקף תפקידו, החל מ-1971, משמש המבקר גם כאומבודסמן – נציב תלונות הציבור.
יש הגורסים כי ראוי שמבקר המדינה יתמקד בביקורת מערכתית ואין זה ראוי שיעסוק במקרים ובאנשים פרטיים, אולם אין בחוק איסור על המבקר לערוך בדיקה פרטנית או לאזכר שמות של גורמים מעורבים ויש הגורסים שכך ראוי. כמו כן, יש הטוענים כי מבקר המדינה המשמש גם כנציב תלונות הציבור, הוא הגוף המתאים לשמש נציב זכויות האדם של ישראל, וכי יש לו את הסמכויות הנדרשות לשם כך.
הגוף הנתון לפיקוחו של המבקר הוא הרשות המבצעת, הכוללת את משרדי הממשלה, הרשויות המקומיות וכל מפעל, מוסד, קרן ותאגיד המתוקצבים על ידי המדינה, או שהממשלה שותפה באופן כלשהו בניהולם, או תומכת בהם במישרין או בעקיפין. כמו כן, כל גוף, מוסד, קרן ותאגיד שהכנסת החליטה שהם נתונים לביקורת המדינה – המפלגות השונות, מגן דוד אדום וחברת החשמל.
עם זאת, מתוקף תפקידו הייחודי כמפקח על ביצוע חוק מימון מפלגות (מאסדר), הוא רשאי להמליץ ליושב ראש הכנסת על הטלת סנקציות כספיות על מפלגות שלא פעלו כשורה.
לאורך שנות פעילות מבקר המדינה נחשפו שחיתויות וליקויים רבים, שהובילו לתיקון בעיות ולענישה, כולל הרשעתם של אישים בכירים בפוליטיקה המקומית - אהוד אולמרט, אריה דרעי, צחי הנגבי ועמרי שרון - בעקבות ליקויים שנתגלו בדוחות המבקר.
הפולמוס על מבקר המדינה כ"נציב זכויות האדם" במדינת ישראל
במאמר שפורסם בתחילת 2019 בכתב העת "השילוח" הובאו דברי אישים בכירים במשרד המבקר ומספר משפטנים בכירים, בראשם אהרן ברק ואחרים, מהם עולה כי בסוף העשור השני של המאה ה-21 התעצמה מגמה לפיה תפקידו של מבקר המדינה אמור להיות גם "נציב זכויות האדם" של מדינת ישראל. עם זאת, נטען כי מהלך זה דומה בהיקפו למהפכה החוקתית, משולל זכות חוקית, יפר את האיזונים בין הרשויות ויפגע באמון הציבור ובתפקודו של מוסד מבקר המדינה.
באפריל 2019 פורסם בעיתון מקור ראשון כי במדריך חדש ששמו "תחומי פעילות של מוסד ביקורת המדינה", המגבש באופן רשמי את סמכויות ונוהלי המבקר, כתבו אנשי המבקר שפירא כי "הדגשים והגישות של ביקורת המדינה השתנו לאורך השנים. בעבודת הביקורת מושם דגש על שמירת זכויות הפרט וערכי הדמוקרטיה במדינת ישראל, תוך בחינת פעולות הרשות המבצעת על בסיס אמות המידה החוקתיות הבאות לידי ביטוי בחוקי היסוד בדבר זכויות האדם".
במקביל פרסם מרכז מינרבה לזכויות האדם הפועל באוניברסיטה העברית, דו"ח העוסק בהקמת מוסד זכויות אדם מדינתי בישראל, ובו נבחן, בין השאר, משרד מבקר המדינה והתאמת פעילותו לעקרונות פריז . בשל היעדרו של מנדט מפורש, בלשון החוק, המטיל על מבקר המדינה את האחריות לשמירה על זכויות האדם, קוראים מחברי הדו"ח לשינויים שיעגנו את מעמדו של מבקר המדינה כנציב זכויות האדם בהתאם לעקרונות פריז: תיקון חוק יסוד: מבקר המדינה, קביעת הנחיות פנימיות במשרדו, מינוי מומחים לדיני זכויות אדם בינלאומיים במשרד, קיום קשרים עם מוסדות מדינתיים אחרים בנושא, ועוד.
בתגובה לטענות נאמר כי "חוק יסוד מבקר המדינה קובע ש'מבקר המדינה יבחן את חוקיות הפעולות'... וחוקיות הפעולות זה חוקי היסוד של המדינה". נטען גם שמדיניות זו מסתמכת על אמנות שאשררה הממשלה, ועל פרשנויות שניתנו "לזכות לכבוד" בבית המשפט העליון. עוד הוזכר כי אין למבקר המדינה סמכות לבטל חוקים והעיסוק בזכויות אדם הוא "כיפת ברזל למדינה".
מינוי וארגון
המבקר נבחר על ידי הכנסת בהצבעה חשאית לתקופת כהונה אחת של שבע שנים, ובאפשרותה גם להדיחו מתפקידו והיא אף קובעת את שכרו – בהחלטת ועדת הכנסת. כדי להבטיח את אי-תלותו ברשות המבצעת, שעליה הוא מפקח, תקציבו נקבע על פי הצעת המבקר עצמו על ידי ועדת הכספים של הכנסת, ולא על ידי משרד האוצר. כמו כן, המבקר אחראי בפני הכנסת בלבד – מקיים עמה קשרים והתיעצויות, ופעמיים בשנה – מגיש לה דין וחשבון על ממצאיו כפי שנתגלו בתוך תהליך הביקורת הנמשך, לעיתים, מעבר לשנה אחת, וכן המלצותיו לתיקון הליקויים ולמניעת הישנותם בעתיד. הדו"ח מוגש לידי יושב ראש הכנסת וליושב ראש הוועדה לענייני ביקורת המדינה של הכנסת, ועוד בטרם פרסומו – ליו"ר ועדת השרים לענייני ביקורת ולגופים המבוקרים, כדי שיוכלו לתקן את מה שהמבקר המליץ לתקן.
כדי להעביר את מבקר המדינה מתפקידו נדרשת הצבעה בכנסת שבה יושג רוב של שלושה רבעים מחברי הכנסת.
בניין מבקר המדינה
בשנת 2016 נחנך בניין הנהלת מבקר המדינה ברחוב מבקר המדינה בקריית הלאום בירושלים.
ערוצי היוטיוב הישראליים בעלי מספר המנויים הגדול ביותר
נכון לחודש נובמבר 2022, ערוץ היוטיוב הישראלי בעל מספר המנויים (סאבים) הגבוה ביותר ברשת החברתית המקוונת, הוא ערוץ TuTiTu שבבעלות יוסי דהן וטל גמליאל, המפרסם סרטוני אנימציה ומוזיקה לתינוקות, עם כ-5 מיליון מנויים.
הערוץ של כוכבת הרשת והמוזיקאית בר גרינזייד הוא החמישי במספר המנויים עם כ-2.19 מיליון מנויים, והיא האישה ויוצרת התוכן בעברית הגבוה ביותר ברשימה.
הערוץ של המוזיקאי כפיר אוחיון הוא השביעי במספר המנויים עם כ-1.87 מנויים, והוא הגבר הבודד המוביל ברשימה, בעוד מאשה והדוב הוא הערוץ המפרסם תוכניות טלוויזיה הגבוה ביותר ברשימה עם כ-1.7 מיליון מנויים.
"הכפתורים של יוטיוב" הם פרסים המוענקים על ידי יוטיוב ליוצרים על פי מספר המנויים שלהם. פרס כפתור הכסף, מוענק לערוצים שעברו את רף 100,000 המנויים, פרס כפתור הזהב, מוענק לערוצים שעברו את רף מיליון המנויים, פרס כפתור היהלום, מוענק לערוצים שעברו את רף 10 מיליון המנויים, פרס כפתור בהתאמה אישית, מוענק לערוצים שעברו את רף 50 מיליון המנויים ופרס כפתור היהלום האדום, מוענק לערוצים שעברו את רף 100 מיליון המנויים. בנוסף, קיימים עוד מספר הטבות אשר לא כוללות פרסים פיזיים או הכרזה מיוחדת. ב-2016 נערך לראשונה טקס חגיגי של חלוקת הפרסים בישראל.
יהודה סעדו
יהודה סעדו (נולד ב-29 באפריל 1983) הוא זמר ישראלי, זוכה העונה השלישית של תחרות "כוכב נולד" שנערכה בשנת 2005.
רקע
סעדו נולד בירושלים, כבן יחיד להוריו. למד מגיל צעיר נגינה על קלידים בקונסרבטוריון העירוני בנס-ציונה ולאחר מכן עם מורים פרטיים, שלימדו אותו נגינה ב"שיטה עיוורת" (ללא תווים) המבוססת על פיתוח שמיעה מוזיקלית שלטענתו נתנה לו את הכלים להבין איך מרגישים מוזיקה לא בצורה יבשה. שמיעתו המוזיקלית התפתחה וכל שיר ששמע כבר בשמיעה ראשונית החל לנגן אותו בגיל מאוד צעיר. בתקופת התיכון החל סעדו ללוות זמרים כקלידן במועדון "האדום 6", בין היתר את הזמר דודו אהרון.
ב-2002 התגייס לצה"ל ושירת כטכנאי "אל –הרס" (בדיקות מתכות למניעת נזקים) במטוסים בחיל האוויר. עם שחרורו המשיך לנגן והחל ללמוד כלכלה, אך הפסיק את לימודיו לטובת המוזיקה. הוא הופיע כקלידן והחל לשיר.
קריירה מוזיקלית
רק לאחר שנתיים, בשנת 2007, הוציא סעדו את אלבום הבכורה שלו, "עירום באתי". סעדו אף כתב והלחין את רוב השירים באלבום. על ההפקה והעיבוד היה אחראי נדב ביטון. מתוכו יצאו לרדיו הסינגלים "מצחיק מדי" שכתב והלחין סעדו ו"ממשיך במרדף", שכתב והלחין אביעד פניו.
ב-21 ביולי 2010 הוציא סעדו את הסינגל "לבחור בדרך", ובאוקטובר באותה השנה הוציא את הסינגל השני, "בצל דמותה".
בשנת 2013 הוציא סעדו את הסינגלים: ״מול כל העולם״, ״יום יום״, ״שבי אחרייך״, ״כשקר בחוץ״ ו״שירת מלאכים״.
לאחר חזרתו בתשובה, שיריו של סעדו נטו לכיוון הפיוטים ותפסו נופך אמוני.
סעדו ממשיך לעסוק ביצירה ומופיע בחתונות, פסטיבלים ואירועים מוזיקליים.
חיים אישיים
סעדו נשוי לאסתר ולהם חמישה ילדים. מתגורר בקיבוץ חפץ חיים.
מסטיקא
מסטיקא (ביוונית נקראת "מסטיכה", μαστίχα ומשמעה "לעיסה" או "ללעוס"), הוא חומר בצורת אבקה המופק משרף עצי אלה, בעיקר מהמין הנקרא אלת המסטיק (Pistacia lentiscus), ומשמש בעיקר כתבלין. שימושו המקורי של המסטיקא היה לייצור מסטיקים, ומכאן שמו.
משמש גם חומר קשירה, או חומר מייצב להכנת ממתקים, או קינוחים מזרחיים, כגון: רחת לוקום, נוגט, או גלידה מסטיק ומתאים להכנת פודינג, מלבי, סחלב (משקה), וגם להסמכה של ריבה ועוגה ומשמש גם בתור תחליף ל"קורנפלור" ול"ג'לטין". יכול אף להחליף את החומר הנקרא "אבקת C.M.C" המשמש לייצוב גלידה במקום אבקת חלב. חיקוי סינתטי של החומר ללעיסה משמש כמרכיב מרכזי בייצור מסטיק כבר 2400 שנה. לשרף המסטיקא ישנם שימושים נוספים לקוסמטיקה ותעשייה.
ניתן להפיק שרף מסטיקא גם מסוגים אחרים של עצי אלה כגון "אלה ארצישראלית" (Pistacia palaestina) הידועה בספרות חז"ל במדרשים ובתלמוד. ישנו שרף נוסף הנקרא "לבונה" המופק מעץ הלבונה (Boswellia) ונקרא אף הוא בחנויות תבלינים, בתי מרקחת, ובתי טבע בשם "מסטיק ערבי", או "מסטיק תימני", בגלל הדמיון לשרף עץ האלה שבפי יהודי תימן נקרא גם בשם "לובן".
הפקת השרף
כיום מגדלים את עצי אלת המסטיק בלבנון, סוריה, טורקיה. אחד המקומות המתאימים ביותר לגידול המסטיקא הוא ההרים באזור ״מסטיקוחוריה״ (״כפרי המסטיק״ ביוונית), אשר בדרום-מערב האי כיוס. מהאי כיוס מייצאים את גרגירי המסטיקא לכל העולם ובמיוחד לארצות המזרח התיכון וצפון אפריקה. המסטיקא בצורתה הגבישית הקשה יכולה להתאים גם להפקת קטורת בדיוק כמו שרף הלבונה. הפקת השרף והפיכתו לתבלין נעשית בתקופת הקיץ בחודשים שבין יוני לספטמבר כאשר השמש החזקה מייבשת את הנוזל לכדי חומר קשה שנחתך לכדי חתיכות קטנות. ואיסופו לאחר תקופת החריצה מעל מצע של גיר לבן המונע את הידבקות אל הקרקע. גידולים נוספים של עצי אלת המסטיק לצורכי הפקה של מסטיקא קיימים כיום גם בטורקיה וסוריה, ומהם מכינים חומרי גלם עבור תעשיית הממתקים.
בתקופת הכיבוש הע'ותמני באי כיוס נצלו תושבי אזור מסטיקוחוריה הודות לגידולי אלת המסטיק מהם הפיקו את המסטיקא, שהייתה חומר יקר עבור הסולטאן הטורקי ועבור נשותיו בהרמון ושימשה בתור חומר ליצוא של האימפריה העות'מאנית.
מוזיאון המסטיקא
בכפר "פירגי" באזור מסטיקוחוריה נפתח בשנת 2016 מוזיאון המוקדש לנושא המסטיקא וגידולו.
שימוש ברפואה
מקור השם מן אכדית, (בהגיית - 'מַשְׁטַקַל'MAŠTAKAL), וכבר בתרבות הקודמת-השומרית, שימש לריפוי וכישוף. השימוש במסטיקא ידוע עוד מימי קדם ואף במקורות בתור סם ריפוי ובעל חשיבות רבה ברפואה העממית והמסורתית של המזרח התיכון ושל יוון העתיקה כאשר שימש בתור תרופה נגד ארס של נחשים. בהודו ופרס העתיקה שימש בתור חומר לסתימת חורים בשיניים. במאה הראשונה לספירה חי רופא בוטנאי יווני בשם דיוסקורידס שכתב ספר בשם "אודות רפואי חומרים" על תכונות הריפוי של המסטיקא.
מסטיקא טובה בעיקר לבעיות של נשים, לחיזוק הרחם בזמן ההריון, לשיכוך כאבי המחזור ועצירת דימום הווסת. וטובה לעצירת הצטננות בחורף. מטפלת בבעיות דלקת חניכיים, עצירת דימומים כללים, מטפלת בזיהום מעיים. בעת לעיסת גרגירי מסטיקא משתחררות בתוך הפה תרכובות לקטילת חיידקים, מניעת עששת והכנת משחות להרגעת דימומים בחניכיים.
ברפואה העממית הערבית ישנו שימוש רב בשרף עץ האלה לטיפול בכאבי בטן, למניעת שילשולים, להפגת ריח רע מהפה, לטיפול בצרבות, לטיפול בכיב קיבה (אולקוס), כאבי שיניים, אקזמה, להמרצת העיכול ולעצירת שטפי דם מן הרחם, ולהכנת שיקוי להגברת חלב מניקות. במחקר שנערך בטכניון הוכח שהשרף מכיל כמויות של נוגדי חימצון המגינים על הכבד, המחקרים מראים שיש בשרף חומר שמחזק את רירית הרחם ומסייע להגברת הביוץ בשל התכונה של הורדת תכולת הפרולקטין. צריכה מרובה של מסטיקא עוזרת לקליטת הכולסטרול בגוף ובכך להקל על לחץ דם גבוה והורדת הסיכון של התקף לב.
"שמן מסטיקא" עוזר לבעיות עור ולייצור פלסטרים.
מחקרים על מאפייני הריפוי של המסטיקא נבחנו במספר מחקרים:
שימוש במאכלים
שימושו הראשון של התבלין היה בתור חומר לעיסה אשר שימש בעיקר לייצור "מסטיק" ומכאן שמו. במאכלים משתמשים במסטיקא בעיקר להסמכה של גלידות, בלבנון לתיבול רטבים. במצרים משתמשים במסטיקא להסמכה של ריבות המיוצרות מירקות שונים ויצירת ריבות בעלות מרקם נמתח הדומה לגומי לעיסה ובתור תוספת למאכלים רבים כגון בשרים ומרקים. במרוקו משמש לעישון מאכלים והסמכה של נוגט.
בטורקיה משתמשים במסטיקא לקינוחים כגון מלבי, רחת לוקום, גלידה מסטיק, פודינג כגון "סוטלץ'" (פודינג אורז טורקי), משקה סחלב ומשקאות מוגזים. בארצות המגרב משתמשים במסטיקא בעיקר לעוגות, ממתקים ודברי מאפה. ביוון משמש להכנת משקה ליקר ערק אלכוהולי בתוספת מסטיקא, משקאות, מסטיקים, עוגות, מאפים, ממתקים, קינוחים, לחמים, ואף לייצור גבינה.
שימושים נוספים
גרגירי המסטיקא משמשים גם בתור ציפוי לחומרים שקופים כגון זכוכית ופלסטיק, לייצור של ציפוי ורנית, בתור חומר גלם לדבק אפוקסי, ולציפוי מגן מפני שמש על סרטי צילום. כמו כן משמשת המסטיקא לתעשיית הקוסמטיקה לייצור בשמים, סבונים, שמנים לגוף, קרם גוף. בנוסף, משמשת המסטיקא לייצור חומרים לחיטוי פצעים, בזכות השרף הקוטל חיידקים, וכן לחניטה של מתים, לייצור משחות שיניים וסתימת חורים זמנית בשיניים ובתור תחליף לשעווה של נרות.
במקורות היהודיים
לשרף הנוטף מעץ האלה קראו היהודים בשם "הומה". את ההומה כינו "עסיסי הנבואה", ומי ששתה מעסיס זה עברה בו רוח נבואה מלאכותית, רוח תרדמה הייתה נופלת עליו והיה חוזה בעיני רוחו דברים שלא חזה בעיני בשר. אבותינו לעסו את שרף עץ האלה כדי להפיג ריח פה, ובתוספתא שבת, פרק יג' משנה ז' מובאת ההלכה הבאה: ללעוס את המסטיקא לרפואה, אסור, אבל אם לועס כדי להסיר את ריח הפה, מותר.
לדעת אשתורי הפרחי ורבי יצחק אברבנאל בושם "הצרי" (מור) שהיה אחד מסממני הקטורת בבית המקדש הראשון הוא שרף אלת המסטיק. אסף הרופא מציין שריחו של השרף הוא ערב והוא טוב להילוך המעיים, הרמב"ם טוען בספריו ששרף האלה מחזק את הקיבה, ואילו הרב אוחנה כותב בספר "מראה הילדים" מצוין שהשרף "מנקה את הגוף מכל חלאה וזוהמה". השימוש בשרף המסטיקא היה בעיקר בעדות המזרח:
חדר מיון
חדר מיון, או בשם המקובל בישראל בשנים האחרונות, מחלקה לרפואה דחופה (ובר"ת: מלר"ד) הוא מחלקה בבית חולים המעניקה טיפול רפואי ראשוני לחולים עקב מחלה או תסמינים הדורשים טיפול מיידי. לחלק מהחולים עלולה להיות בעיה מסכנת חיים הדורשת טיפול דחוף. חדרי מיון הוקמו במהלך המאה ה-20 בשל העלייה בצורך באבחון וטיפול רפואיים במצבים קריטיים. במדינות מסוימות חדרי המיון הפכו לנותני שירות רפואי כללי לחולים מעוטי יכולת כלכלית, שאינם יכולים לקבל טיפול רפואי במקום אחר.
רוב חדרי המיון פועלים 24 שעות ביממה, אך בשעות הערב והלילה הם עובדים במתכונת כוח אדם מצומצמת.
מבנה המחלקה
בחדר המיון ממוקמים מספר אזורים המותאמים לטיפול במחלות, פציעות או מצבים מסוימים.
באזור המיון הראשוני (טריאז') האחות הממיינת קובעת את רמת הדחיפות על פי בדיקת סימנים חיוניים והתרשמות מהמטופל, ומפנה את המטופל להמשך בירור באגף הרלוונטי.
חדר הטראומה, הנקרא לעיתים חדר ההלם או חדר טיפול נמרץ, הוא האזור הראשי בחדר המיון. בחדר זה מטופלים חולים ופצועים שמצבם מוגדר קריטי ונשקפת סכנה לחייהם או לאיבר מגופם. החדר מצויד במכשירי ניטור, הנשמה והחייאה, ובתרופות למצבי חירום. כמו כן ניתן למצוא בו מכשיר אק"ג ולעיתים אף מכשיר רנטגן לצילומי חזה ואגן ומכשיר אולטרה סאונד.
באזור השוכבים מטופלים חולים שמצבם הרפואי יציב, אך דורש טיפול בשכיבה. אזור זה בדרך כלל עמוס מאוד בחולים עם בעיות שונות, חלקן פנימיות וחלקן דורשות התערבות כירורגית. חלק גדול מהחולים הללו יזדקקו להמשך טיפול או אשפוז. חולים אלו יכולים להיות לדוגמה בעלי שבר בירך, סובלים מבעיות יציבה, חולים עם בעיות סיעודיות המונעות מהם ללכת, חולים הסובלים מהפרעות בקצב הלב הדורשות ניטור ממושך. זמן הטיפול בחולים אלו בדרך כלל ממושך יותר בשל מורכבות מחלתם.
באזור האמבולטורי, או אזור המהלכים, מטופלים חולים עם בעיות אורתופדיות וכירורגיות קלות שאינן דורשים שכיבה קבועה במיטה. באזור זה תמצא אחות, חדר טיפולים ומכשור מתאים. החולים באזור זה מתקבלים על פי סדר הגעתם.
דליה כרמל
דליה כרמל (נולדה ב-1 בספטמבר 1935) היא ישראלית המתגוררת בניו יורק, אשר בעת שירותה בצה"ל בשנות ה-50 שימשה כמזכירתו של ראש אגף המודיעין, בנימין גיבלי, והייתה מעורבת בזיוף מסמך המזכה את בנימין גיבלי מאחריות לעסק הביש, ומטיל את האשמה על שר הביטחון פנחס לבון.
חדר מיון
מבנה המחלקה
בבתי חולים שונים בישראל ניתן למצוא חלוקה נוספת לאזורים לפי התמחות, כגון מיון פנימי, מיון כירורגי, מיון אורתופדי, מיון אא"ג ולעיתים יחידה לכאבי חזה.
בחדרי מיון מסוימים ניתן למצוא אזור המתמחה בטיפול בילדים. אזור זה יכיל בדרך כלל משחקים ומתקנים לילדים, ולעיתים מטפל המתמחה בעבודה עם ילדים והרגעתם. בישראל ישנם מספר בתי חולים לילדים עם חדרי מיון משלהם, כגון בית החולים דנה לילדים בתל אביב ומרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל בפתח תקווה וכן בתי חולים כלליים עם חדר מיון נפרד לילדים כגון במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה בבאר שבע, מרכז רפואי וולפסון בחולון והמרכז הרפואי שערי צדק בירושלים.
דליה כרמל
מזכירה בלשכת ראש אמ"ן
ב-3 במאי 1953 התגייסה דליה כרמל לשירות סדיר בצה"ל. היא הוצבה לחיל המודיעין ושירתה תחילה תחת יהושפט הרכבי ובהמשך וכשנה אחרי כמזכירה בלשכת ראש אגף המודיעין, אלוף-משנה בנימין גיבלי עם שובו מארה״ב. אגף המודיעין (אמ"ן) הוקם באותה שנה כאגף במטה הכללי של צה"ל. עד אז פעלה במטכ"ל מחלקת המודיעין, שהייתה כפופה לאג"ם, אגף המטה הכללי (לימים אמ"ץ, אגף המבצעים). ראש מחלקת המודיעין הראשון היה סגן-אלוף איסר בארי וראש אגף המודיעין הראשון היה בנימין גיבלי. שמות שניהם נקשרו לפרשות חמורות; שמו של איסר בארי נקשר במספר פרשיות שהחמורה שבהן הייתה פרשת טוביאנסקי, הוצאתו להורג של קצין צה"ל מאיר טוביאנסקי, שהואשם על לא עוול בכפו, כפי שהתברר לאחר מעשה, בריגול. שמו של בנימין גיבלי עתיד להתקשר, במהלך שירותה של דליה כרמל כמזכירתו, בפרשת העסק הביש.
כשדליה כרמל החלה בתפקידה כמזכירתו היה בנימין גיבלי מפקד נערץ שזכה לנאמנות עיוורת מפקודיו. בתפקידה כמזכירתו הייתה דליה כרמל שותפת סוד למהלכים צבאיים ומודיעיניים. כן הייתה מודעת למערכת היחסים המורכבת שבין הדרג הצבאי לדרג המדיני.
פרשת המכתב המזויף
בתחילת שנות ה-50 התנהלו שיחות בין מצרים לבריטניה על פינוי הצבא הבריטי מתעלת סואץ. ממשלת ישראל ראתה בפינוי סכנה לביטחונה בשל הסרת החציצה שבקיום הבסיסים הבריטיים, בין ישראל לבין מצרים שבשלטון גמאל עבד אל נאצר העוין לישראל.
חדר מיון
מבנה המחלקה
בחדר מיון ניתן גם מענה למקרים הדורשים טיפול פסיכיאטרי, אם באזור מיוחד או באחד האזורים האחרים.
דליה כרמל
פרשת המכתב המזויף
לגיבלי לא הייתה כל ראיה לטענתו שלבון נתן את ההוראה לביצוע הפעולה, והוא החליט לייצר ראיה כזאת באמצעות הכנסת זיוף להעתק מכתב ששלח בשעתו לרמטכ"ל משה דיין. ב-12 ביולי 1954 נסע הרמטכ"ל לביקור בחו"ל. במהלך ביקורו נשלחו אליו מספר מכתבים מגיבלי אשר העתקיהם נשמרו בתיקי אמ"ן. העתק מכתבו של גיבלי לדיין מיום 19 ביולי 1954 זויף על ידי מזכירתו דליה כרמל, על פי הוראתו של מרדכי בנצור. גיבלי ידע על הזיוף, ואף הורה לבצעו. בזיוף הוכנסה למכתב המקורי בדיעבד הפסקה האומרת בין היתר: "על פי הוראתו של לבון הכנסנו לפעולה את החבריה של מאה שלושים ואחד".
ראש הממשלה משה שרת לא היה מעורב בפעולה, ונודע לו עליה רק אחרי הכישלון והמעצרים. שרת ביקש לברר מי היה האחראי לתסבוכת, והקים לשם כך את ועדת אולשן-דורי, שכללה את נשיא בית המשפט העליון השופט יצחק אולשן, ואת הרמטכ"ל בדימוס יעקב דורי. המכתב המזויף הונח על שולחנה של ועדת אולשן-דורי, ועל פי מסקנות השניים "הכניס ספק בלבנו בדבר האשמה כי שקר בפי ראש אמ"ן". למרות הטלת הספק לא הצליחה הוועדה להגיע לחקר האמת וכתבה במסקנותיה שהוגשו לשרת ב־12 בינואר 1955: "לא שוכנענו למעלה מכל ספק המתקבל על הדעת כי ראש אמ"ן לא קיבל את ההוראה משר הביטחון פנחס לבון. עם זאת, איננו בטוחים שלבון אמנם נתן את ההוראות המיוחסות לו".
חדר מיון
הגעת החולים והטיפול בהם
חולים מגיעים לחדר המיון על ידי אמבולנס או באופן פרטי. צוות האמבולנס מודיע לחדר המיון מראש על הגעתו ומתאר את מצב החולה. אם יש צורך בכך, הצוות יבצע פעולות מצילות חיים במהלך הנסיעה. אנשי יחידת הטראומה בחדר המיון מדריכים לעיתים את הצוות באמבולנס לגבי הטיפול הנדרש טרם הגעת החולה. חולים אלו יילקחו ישירות לחדר הטראומה שם יחכה להם צוות רופאים ואחיות.
דליה כרמל
פרשת המכתב המזויף
במהלך אותה שנה נשלחה דליה כרמל על ידי מפקדיה ללונדון, לשרת כמזכירתו של נספח צה"ל בבריטניה מיכאל בן-גל.
חדר מיון
הגעת החולים והטיפול בהם
עם הגעת חולה לחדר המיון, הוא עובר מיון ראשוני הכולל בדיקת סימנים חיוניים על ידי האחות הממיינת, בהם לחץ דם, דופק, חום, רמת הכאב, תיאור המחלה מפי החולה או המלווה ומכתב הפניה מהרופא אם בנמצא. סדר הקבלה והטיפול בפונים נקבעים על פי דרגת הדחיפות והחומרה של הבעיה הרפואית ולא בהכרח על פי סדר הגעתם. חולים ברמת דחיפות גבוהה יטופלו על ידי רופא בעדיפות על חולים עם סימפטומים פחות חמורים. לאחר המיון והטיפול הראשוניים, החולים מועברים לאחד האזורים בתוך המחלקה, מאושפזים באחת ממחלקות בית החולים, מועברים לחדר הניתוח, מועברים לבית חולים אחר מסיבות שונות או משוחררים לביתם.
דליה כרמל
פרשת המכתב המזויף
הצנזורה הצבאית הטילה איפול כבד על פרסום פרטי "העסק הביש", ובמשך שנים רבות הייתה ההתייחסות לנושא זה בעיתונות במילות קוד וברמזים בלבד. דליה כרמל קיבלה בתקשורת את הכינוי "המזכירה".
מזכירתו של לוי אשכול
בשנת 1957 השתחררה דליה כרמל מצה"ל וחזרה לישראל. מעורבותה בפרשת "העסק הביש" לא נסתיימה בכך והיא צפויה להמשך בעתיד בשנת 1960 כשהפרשה תשוב ותתעורר כפרשה פוליטית.
חדר מיון
הציוד והצוות הרפואי
הצוות הרפואי בחדר המיון כולל בדרך כלל רופאים מומחים, רופאים מתמחים ואחיות שעברו הכשרה מיוחדת ברפואה דחופה. כמו כן נמצאים בחדר המיון טכנאים רפואיים המפעילים את המכשור המגוון, עובדי כוח עזר (סניטרים), ואנשי צוות נוספים שעוזרים לתמוך בבני משפחתם של החולים.
דליה כרמל
מזכירתו של לוי אשכול
עם שובה לארץ החלה כרמל לעבוד כמזכירתו של שר האוצר לוי אשכול. בעבודתם במחיצה אחת החלו להקשר בין השר למזכירתו קשרים אישיים. אשתו של לוי אשכול אלישבע הייתה אז חולה מאוד ובמצב זה התחזקו קשריו עם דליה והוא מצא בה אוזן קשבת להביע בפניה את רגשותיו. אלישבע נפטרה בשנת 1959. לאחר פטירתה ביקש אשכול לשאת את דליה לאשה, אך הפרש הגילים ביניהם שהיה ארבעים שנה היה גבוה ודליה סירבה להנשא לו. בשנת 1960, כשביקשה להתרחק מעניין העסק הביש ומהעבודה במחיצת אשכול, טסה לניו יורק.
חדר מיון
הציוד והצוות הרפואי
לעיתים קרובות מגיעים לחדר המיון חולים במצב רפואי בלתי יציב הדורש טיפול מהיר. חולים מחוסרי הכרה אינם יכולים לספק לצוות הרפואי פרטים אודות ההיסטוריה הרפואית שלהם, אלרגיות ורגישויות לתרופות וסוג הדם. צוות חדר המיון מסוגל לטפל במצבים קריטיים גם בהימצא מעט מידע חיוני שכזה. הצוות נדרש, בנוסף, לתקשר עם צוותים רפואיים מחוץ לבית החולים כגון פרמדיקים וחובשים. הרופאים מתמחים בהסרת ציוד מיוחד כגון חוסם עורקים ולוח לקיבוע עצמות, פעולות הדורשות הפעלת פרוצדורות מיוחדות. בשל כך, ומסיבות נוספות, יכולים רופאים להתמחות ברפואת חירום ולהיות מועסקים בחדרי המיון.
דליה כרמל
1960 - פרשת לבון מתעוררת
דליה כרמל הספיקה לשהות בניו יורק כשלושה חודשים, ואז נקראה לשוב לישראל לחקירה נוספת. אברי אלעד, המפעיל של החוליה, שבשל אילוצי הצנזורה הצבאית כונה בתקשורת "האדם השלישי", הגיע לישראל אחרי שנותר שבועיים במצרים בלא שנעצר. תחילה נחשב לגיבור, אך בשנת 1958, בעת ששהה בחו"ל, גברו החשדות שפעל כסוכן כפול, והוא אשר הסגיר את אנשי החוליה למצרים. הוא פותה לחזור לארץ, נעצר, נחקר, והועמד למשפט בדלתיים סגורות. במהלך משפטו טען שבצה"ל זויפו מסמכים, וניתנו עדויות שקר במטרה לטייח את האחריות לעסק הביש. פרטי עדותו נשארו חסויים עד לשנת 1960, אך בשנה זו נפגש לבון עם ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון ודרש את טיהור שמו מן האחריות ל"עסק הביש". בן-גוריון סירב לטהר את שמו ובחר לקיים חקירה נוספת על ידי ועדה צבאית בראשות שופט בית המשפט העליון חיים כהן, שגויס למילואים לצורך זה והוענקה לו דרגת ייצוג של אלוף-משנה. שני עמיתיו של כהן לוועדה היו אנשי צבא – אלופי המשנה מתי פלד ואהרון דורון. לדליה כרמל הובטחה חסינות מפני הפללה בשל עדותה בפני הוועדה, אך העדות ניתנה על ידה בחו"ל, כאשר היועץ המשפטי לממשלה גדעון האוזנר הגיע לפריז לקבלת העדות. בעדותה מסרה כי בנימין גיבלי כתב ביולי 1954 מכתב לרמטכ"ל משה דיין אודות הפעולה במצרים. לדבריה היא הדפיסה מאוחר יותר עמוד נוסף למכתב, בו נוספה הפיסקה: "לפי הוראתו של לבון".
הוועדה חיזקה בממצאיה את טענותיו של לבון, אך לא הגיעה למסקנה חד-משמעית, ובכל מקרה בן-גוריון דחה את ממצאי הוועדה. בציבור ובתקשורת החל ויכוח פוליטי נוקב בשאלת האחריות לפעולה במצרים, שזכתה לכינוי "פרשת לבון".
חדר מיון
הציוד והצוות הרפואי
צוות חדר המיון חולק הרבה מן המשותף עם צוות האמבולנס, צוותי כבאות, חובשים קרביים, צוותי חיפוש והצלה וצוותי טיפול באסונות. מסיבה זו מתבצעות לעיתים הדרכות משותפות, תרגילים משולבים שמטרתם לאמן את המערכת הרפואית בכללותה. לעיתים אף חולקים חדרי המיון ציוד עם צוותי האמבולנס, ודואגים מאוחר יותר להחזרתו או החלפתו באחר.
דליה כרמל
אספנית הספרים
עדותה של דליה כרמל בפני היועץ המשפטי לממשלה, שנשלח לפריז מטעם ועדת כהן לגבות אותה, שבה הודתה בזיוף המכתב, הייתה הפעם האחרונה שהיא הייתה מעורבת באופן אישי בפרשה ובחקירות. עם זאת נזכר שמה עוד שנים רבות לאחר מכן בספרים ובפרסומים אודות הפרשה, בתחילה כ"המזכירה" ובמרוצת השנים, כשנחשפו השמות שמאחורי הכינויים שניתנו למעורבים בפרשה, בשמה האמיתי. היא לא שבה עוד לישראל, ונשארה לחיות בניו יורק, שם סידרו לה גורמי שלטון, שהיה להם עניין להרחיקה מישראל, עבודות במוסדות ישראליים שונים ובמשרדי הבונדס. לבסוף נתקבלה לעבודה במשרד אל על, ועבדה שם 37 שנים.
חדר מיון
הציוד והצוות הרפואי
בשל טיפול במקרים רבים של התקפי לב ומצבי טראומה נוספים, ניתן למצוא בחדר המיון ציוד ייעודי כגון דפיברילטור, מכונת הנשמה, מכשיר החייאה ואמצעים לחבישה ועצירת שטפי דם. סיכויי ההישרדות עולים בצורה ניכרת ככל שמתקצר זמן ההמתנה לטיפול, לכן בשנים האחרונות ניתן למצוא חלק מהמכשירים הללו גם באמבולנסים ובמקומות ציבוריים.
דליה כרמל
אספנית הספרים
בניו יורק נישאה ליהודי אמריקאי בשם הרברט גולדשטיין, ובמרוצת הזמן פנתה לעסוק בתחביבה, איסוף ספרי בישול ובהם מתכונים של מזון האופייניים לקהילות האתניות השונות ברחבי ארצות הברית. היא נהגה להשאיל ספרים לכל המעוניין, ותרמה יותר מ–11 אלף ספרים לאוניברסיטת ניו יורק במנהטן, ובביתה במנהטן נותרו עוד אלפי ספרים נדירים. דליה כרמל הפכה לאחת מאספני ספרי הבישול החשובים בעולם וקיבלה את הכינוי "The Angel of American Food Writers" (בעברית "המלאך של סופרי המזון האמריקאים"). לאחר מות בעלה היא ממשיכה לגור בניו יורק.
בשנת 2018 הוצג סיפור קשריהם האינטימיים של דליה כרמל ולוי אשכול במסגרת סדרתו של רביב דרוקר "הקברניטים", אודות ראשי ממשלה בישראל ששודרה בערוץ 10.
X-21
הנורת'רופ X-21 (באנגלית: Northrop X-21) היה כלי טיס ניסיוני שנועד לבחון כנפיים עם מערכת בקרת זרימה למינארית. המטוס התבסס שלדת דאגלס WB-66D, עם מנועים שעברו לאחורי המטוס ובכף פינו מקום למדחסי אוויר. המטוס טס לראשונה ב18 אפריל 1963 עם טייס הניסוי של נאס"א, ג'ק וולס. למרות שתוצאות הבדיקות היו שימושיות, התחזוקה השוטפת שנצרכה מערכת בקרת הזרימה הלמינארית, התוכנית בוטלה.
דליה כרמל
הריאיון
ב-17 באוגוסט 2018 התפרסם בעיתון "מעריב" ריאיון טלפוני שערך כתב העיתון אייל לוי עם דליה כרמל. בריאיון מודה דליה כרמל בזיוף העתק המכתב ששלח בנימין גיבלי לרמטכ"ל משה דיין ב-12 ביולי 1954 על ידי הוספת פסקה האומרת כי הפעולה בוצעה על פי הוראתו של לבון. יחד עם זאת היא טוענת כי לבון אמנם נתן את ההוראה, אך הזיוף נועד לחזק את טענתו של גיבלי כי לבון נתן את ההוראה, אשר לגיבלי לא היו ראיות מוצקות להוכחתה. ביטחונה בכך מסתמך על זכרונה כי גיבלי הלך לפגישה בארבע עיניים עם לבון וחזר ממנה נרגש והורה לה לכנס קבוצה של קצינים לישיבה איתו. לדבריה, היא לא נכחה בישיבה, אך היא סבורה כי משם יצאה ההוראה לביצוע הפעלה.
X-21
תכנון ופיתוח
בקרת זרימה למינארית היא טכנולוגיה אשר מציעה פוטנציאל שיפור משמעותי במקדם הגרר אשר יספק ניצול טוב יותר של הדלק, הגדלת טווח הטיסה, ועוד. בעיקרון, אם 80 אחוז מהכנף הייתה למינרית, הגרר הכולל היה מופחת בכ25 אחוזים. הדרך העיקרית לבקרת הזרימה הלמינארית היא "הסרת" כמות קטנה של אוויר על ידי יניקה של האוויר דרך חומרים נקבוביים, חריצים צרים או נקבים קטנים.
חדר מיון
הציוד והצוות הרפואי
ניתן למצוא כמו כן, בחדרי המיון, ציוד דיאגנוזה מקומי כגון מכשירי רנטגן, רדיולוגיה, טומוגרפיה ממוחשבת (CT), וציוד אולטרה סאונד. זאת על מנת לקצר את זמן התגובה הקריטי ולא להיות תלוי בציוד של מחלקות אחרות. כמו כן, ניתנת עדיפות במעבדות הרפואיות לבדיקות המגיעות מחדר המיון. לעיתים ניתן לבצע חלק מהבדיקות הבסיסיות בחדר המיון עצמו.
דליה כרמל
הריאיון
בדצמבר 2022 פרסם "ידיעות אחרונות" במוסף מיוחד קטעים נרחבים מהביוגרפיה הגנוזה שכתב הסופר אריה קרישק.
X-21
תכנון ופיתוח
שני שינויים גדולים נדרשו, הראשון היה הסרת מנועי הAllison J71 והחלפתם בזוג מנועי ג'נרל אלקטריק J79 בלי מבערים אחוריים, שחוברו לאחורי גוף המטוס. אוויר שהצטבר מסביב למנוע נשאב לתוך טורבינות שהיו בתחתית הכנפיים ובכך פינו את שכבת האוויר, והפחיתו את הגרר על המטוס. בX-21A הוכנסו מערכות בקרת זרימה מתוחכמות יותר.
חדר מיון
חדרי מיון בישראל
בישראל יש 26 חדרי מיון כלליים, מצוידים היטב, בבתי החולים הציבוריים, הנקראים לרוב בשם המחלקה לרפואה דחופה. מספר הפניות לחדרי המיון בארץ בשנת 2005 הסתכם ב-1.6 מיליון
דליה כרמל
הריאיון
לגבי מערכת היחסים שלה עם לוי אשכול היא אומרת כי אהבה אותו כבוס וטיפלה בו מכיוון שהתאלמן ובנותיו היו בבית הספר ובצבא ולא היה להן זמן לטפל בו. היא מוסיפה כי היו מיודדים, אבל לא כגבר ואישה. היא מודה כי הציע לה נישואין, אך היא לא נעתרה לו בשל פער הגילים ביניהם.
X-21
תכנון ופיתוח
טייס ישב בקדמת המטוס יחד עם שני מהנדסי טיסה. שני מהנדסי טיסה נוספים מוקמו ליד הכנפיים
פרישה
שני המטוסים שנבנו אוחסנו בסוף הניסויים בהם בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה. שרידי המטוסים עדיין נמצאים שם אבל לא נעשה אף ניסיון משמעותי לשחזור או להצגה במוזיאון.
חדר מיון
חדרי מיון בישראל
בדו"ח שחובר במשרד הבריאות צוין כי שליש מהפניות לחדרי מיון בישראל מיותרות.
ביקור בחדר מיון בישראל כרוך בתשלום על פי תעריפון משרד הבריאות. עם זאת, מכיר חוק ביטוח בריאות ממלכתי במקרים בהם יהיה פטור החולה מתשלום האגרה.
התמחות
רפואה דחופה מוכרת בישראל כתחום התמחות במספר מסלולים. המסלול הישיר מכשיר את הרופא שעדיין איננו מומחה לקראת הכרה כמומחה ברפואה דחופה (מבוגרים). מסלולי התמחות-על מכשירים רופאים מומחים להכרה כמומחים ברפואה דחופה, בנוסף להתמחות הראשונה שיש בידם. במסלול דומה מוכשרים גם מומחים ברפואת ילדים כמומחים ברפואה דחופה (ילדים).
ההתמחות ברפואה דחופה מתמקדת בכישורים הנדרשים מהרופאים במחלקות לרפואה דחופה בכל תחומי הרפואה. הרופא המתמחה ברפואה דחופה מתמקד במתן המענה הראשוני לכל הבעיות הדחופות בגינן פונים מטופלים למלר"ד. לפיכך, מקצוע זה מעניק לרופא יכולת רחבה, החל מטיפול הולם בחבלות, כולל תפירת חתכים וקיבוע שברים, דרך טיפול בהרעלות והפרעות בקצב הלב, וכלה בפרכוסים ושבץ מוחי.
הרצליה פיתוח
הרצליה פיתוח היא שכונה אמידה במערב העיר הרצליה הגובלת בין הים התיכון ממערב, לכביש החוף במזרח. בעבר רוב שטחי הרצליה פיתוח היו מכוסים בדיונות חול, בין הדיונות היו מפוזרים בוסתנים של תאנים וענבי דבוקי. השכונה הוקמה ב-1925 בשם ”הרצליה ג’”, כהמשך של המושבה דאז הרצליה.
השכונה
בהרצליה פיתוח נמצאות שכונת ריבלין, שיכון אכדיה (שיכון חיילים ועולים) ושיכון הפרוגרסיבים. כמו כן, נמצא באזור בית הכנסת האשכנזי "אוהל משה", בית הכנסת המרכזי הספרדי וחטיבת הביניים "סמדר". רחובות ראשיים של האזור: הנשיא (יצחק בן-צבי), וינגייט, רמת-ים, קרן היסוד ומדינת היהודים.
האזור נחשב לאחד מאזורי המגורים היוקרתיים בישראל, ומרבית בתי המגורים שבו הם וילות. רחוב גלי-תכלת, שצדו המערבי נמצא על המצוק הצמוד לחוף הים ומשקיף על הים, מאכלס את הבתים היקרים ביותר בישראל, ובו שכן, עד לשנת 2021, גם ביתו של שגריר ארצות הברית בישראל. שגרירים נוספים מתגוררים בהרצליה פיתוח. בשכונה דיירים נודעים רבים, שבראשם היו נשיא המדינה חיים הרצוג ושר החוץ אבא אבן (אחד הרחובות הראשיים באזור, המוביל ממזרח למערב, נקרא על שמו לאחר מותו). לפני קום המדינה התגוררה בשכונה משפחתה של גולדה מאיר, ברחוב נורדאו.
ברצועה הצמודה לחוף נמצאים בתי מלון אחדים, ובהם "השרון", "דניאל" ו"דן אכדיה". בקצה הדרומי של רצועת המלונות נמצאת המרינה של הרצליה, שעליה שוכנים שני מגדלים, האחד משמש את מלון "מלון ריץ-קרלטון" והשני משמש לדירות נופש. ברצועה זו נמצא גם בית החולים "הרצליה מדיקל סנטר". במרכז הרצליה פיתוח שכן מלון "תדמור", ששימש להוראת מקצועות המלונאות. בשכונה נמצאים גם בתי דירות יוקרתיים. בצדה הדרום-מזרחי שוכן אזור תעשייה, בו נבנו מספר מלונות.
הרצליה פיתוח מחוברת לחלקה המזרחי (העיקרי) של הרצליה ולכביש החוף בשני מחלפים: מחלף כפר שמריהו ומחלף הסירה. מכביש החוף יש גישה להרצליה פיתוח בכבישים נוספים.
אזור תעשייה
האזור ידוע בתעשיית ההיי-טק הגדולה שבו, שבה יושבות חברות כמו מיקרוסופט ואפל, לצד מלונאות ומשרדי תקשורת ושירותים. קיימת תוכנית מתאר גדולה להרחבתו דרומה.
יחסי מקסיקו–תאילנד
יחסי מקסיקו–תאילנד הם היחסים הדיפלומטיים שבין מקסיקו לתאילנד. שתי המדינות חברות בפורום APEC וכן באומות המאוחדות.
היסטוריה
היחסים הבלתי רשמיים הראשונים בין מקסיקו לתאילנד התקיימו בשלהי המאה ה-16 כשספרד שלטה במקסיקו (שכונתה אז מלכות המשנה של ספרד החדשה) וסחרה בכסף מקסיקני, צ'ילי ופירות עם ממלכת סיאם (תאילנד של ימינו) מהמושבה שלה בפיליפינים. הסחר בין שתי המדינות נמשך עד שמקסיקו השיגה את עצמאותה מספרד בשנת 1821. אחרי כן עברו עוד 150 שנה עד ששתי המדינות ייסדו יחסים דיפלומטיים. ב-28 באוגוסט 1975 מקסיקו ותאילנד כוננו באופן רשמי יחסים דיפלומטיים. בשנת 1978 פתחה תאילנד שגרירות במקסיקו סיטי ובספטמבר 1989 פתחה גם מקסיקו שגרירות בבנגקוק.
במרץ 2002 הפך ראש ממשלת תאילנד תאקסין צ'ינוואט לראש המדינה התאילנדי הראשון שביקר במקסיקו. בשנת 2003 ביקור לראשונה נשיא מקסיקו ויסנטה פוקס בתאילנד. ב-23 במאי 2014 מקסיקו גינתה את ההפיכה התאילנדית וקראה למצוא פתרון בדרכי שלום.
מאז ייסוד היחסים הדיפלומטיים, כל שנה מציעות ממשלות שתי המדינות מלגות לאזרחי המדינה האחרת ללימודים במקסיקו/תאילנד להכשרה דיפלומטית. בשנת 2015 חגגו שתי המדינות 40 שנה להקמת יחסים דיפלומטיים.
הסכמים
לאורך השנים שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו-צדדיים כמו הסכם תעופה ושיתוף פעולה תחבורתי (1992); הסכם לפטור מוויזה לדרכונים דיפלומטיים ורשמיים (1999); הסכם לשיתוף פעולה תרבותי וחינוכי (2003); ומזכר הבנות להקמת מנגנון התייעצות בעניינים שונים (2011).
סחר
בשנת 2018 הסתכם היקף הסחר בין שתי המדינות בכ-6 מיליארד דולר. עיקר הייצוא מתאילנד למקסיקו הם: מכשירי חשמל, גומי, ציוד רפואי, פלסטיק, מוצרי ברזל ופלדה, טקסטיל ובגדים, צעצועים וציוד ספורט, זכוכית וכלי זכוכית, הנעלה, מכוניות וחלקי רכב ומעבדי מזון. עיקר הייצוא ממקסיקו לתאילנד הם: מכוניות וחלקי רכב, ברזל ופלדה, כימיקלים, מכונות חשמל, אלומיניום, נחושת, קרטון ונייר, דגים, פירות ים ותרופות. מקסיקו היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של תאילנד באמריקה הלטינית, ואילו תאילנד היא השותפה הגדולה ביותר של מקסיקו באזור אסיה והאוקיינוס השקט.
מרגרט, העלמה מנורווגיה
ביוגרפיה
מרגרט נולדה ב-9 באפריל 1283, והייתה בתם של אריק השני, מלך נורווגיה ושל מרגרט מסקוטלנד, בתו של אלכסנדר השלישי, מלך סקוטלנד. אמה נפטרה בלידתה ועל פי הגסטא אנליה תאריך הלידה ופטירת אמה הוא ב-9 באפריל, אולם על פי כרוניקת לנרקוסט מרגרט נולדה ב-27 או ב-28 בפברואר.
בעקבות מות בניו של אלכסנדר השלישי, ולאחר מות רעייתו התעוררה שאלת הירושה לכס המלוכה הסקוטי. בשנת 1284 התכנס הפרלמנט הסקוטי ביוזמת המלך, והכריז על מרגרט, נכדתו (בת מרגרט בתו), כיורשת, אולם ב-1 בנובמבר 1285 אלכסנדר נשא לאישה את יולנד דה דרה בתקווה שיוולד לו בן יורש.
בעת מותו של אלכסנדר הייתה יולנד בהיריון, אולם ההיריון הסתיים בהפלה בנובמבר 1286 ומרגרט, נכדתו של אלכסנדר הפכה ליורשת. מרגרט נפטרה בטרם הוכתרה, בדרכה לסקוטלנד ב-26 בספטמבר 1290, והחלה תקופה בלא בית מלוכה שנמשכה כשש שנים, עד הכתרת ג'ון דה באליול כמלך ב-30 בנובמבר 1292.
אליקים גצל פשקס
הרב אליקים גצל פשקס (נולד בי' באב תרצ"ד; 22 ביולי 1934) הוא ראש ישיבת גבעת שאול בירושלים.
ביוגרפיה
נולד בווינה לנתן פייטל (צאצא של הרב יונגרייז בעל ה"מעדני אשר") ולחיה היינה. אביו שימש כראש הקהל של יהודי וינה. בזכות קשריו של אביו, פשקס שרד את השואה באמצעות הסתרתו אצל גויה במשך עשרה חודשים. אחרי המלחמה למד בישיבת מאקובה שבהונגריה. כיוון ששם למדו הלכות מעשיות בלבד, גבר בו הרצון לעלות לארץ ישראל כדי ללמוד בישיבה בסגנון ליטאי. בגיל חמש עשרה עלה לארץ, יחד עם אחיו ברוך, הקטן ממנו בשנה, והתקבל לישיבת פוניבז'. לאחר שלמד שם כחודש החליט, בהתייעצות עם החזון איש, לעבור לישיבת באר יעקב. בעת לימודיו בישיבה זו התקרב אל ראש הישיבה הרב משה שמואל שפירא, ואף למד עמו בחברותא במשך חמש שנים. הוא גם התקרב למשגיח הישיבה - הרב שלמה וולבה. לאחר מכן למד שלוש שנים נוספות בישיבת פוניבז'.
בחודש אלול תשנ"ד (1994) נפתחה על ידי הרב וולבה ישיבה בשכונת גבעת שאול בירושלים, שנקראה "ישיבת גבעת שאול" על שם מיקומה (כעבור זמן הועתקה הישיבה לרח' אהלי יוסף שבשכונת גבעת משה, אך שמה נשאר), והוא נקרא לשמש בה כראש הישיבה. תחילה נהג למסור שיעורים יומיים לתלמידי השנה השלישית, אך כיום הוא מוסר אחת לשבוע שיעור כללי לכל הישיבה ושיעורי "חבורה" לתלמידי ה"קיבוץ". הוא איננו נושא בעול ניהול הישיבה, דבר שמאפשר לו להקדיש את כל זמנו להרבצת תורה לתלמידיו בישיבה.
שיטתו אורחותיו
שיטתו בלימוד היא "שיטת בריסק", על פי דרכו של רבו הרב משה שמואל שפירא. הנהגותיו הן על פי שיטת החזון איש, בפסק ההלכה הוא נמשך אחר הרב יוסף שלום אלישיב. בדרכי המוסר הוא הולך בדרכו של רבו המובהק הרב שלמה וולבה, ואחר פטירת רבו נהג להתייעץ בנושאים אלו עם משגיח ישיבת כנסת חזקיהו הרב דב יפה. כמו כן היה מרבה להתייעץ עם הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן.
משפחתו
לרב פשקס שישה ילדים. בין חתניו הרב אברהם קירשנבאום, ר"מ בישיבת נחלת הלויים בחיפה; אברהם זורייבין, ר"מ ב"גבעת שאול"; והרב משה זאב איתן, ר"מ בישיבת נתיבות חכמה.
דיקטטור נאור
דִּיקְטָטוֹר נָאוֹר (באנגלית: benevolent dictator) הוא כינוי לאדם שיש לו סמכויות של דיקטטור, אך הוא משתמש בהן לטובת הכלל ולא לטובתו האישית בלבד. זאת בניגוד לדיקטטור רגיל (לא נאור), המשתמש בסמכויותיו לטובתו האישית בלבד או לטובת מספר קטן של אנשים.
במדע המדינה יש אסכולות הרואות את אי השחיתות ואי הפלגנות של משטר דיקטטורי מוחלט כסוג של אוטופיה לניהול יעיל ביותר, בו הדעה היחידה בעלת הסמכות מונעת דיונים טרומיים ומאפשרת פעולה. עם זאת, האוקסימורון בביטוי "דיקטטור נאור" הוא שמניסיון היסטורי ניתן ללמוד שלעיתים דיקטטורים מעבירים את רוב זמנם בחיזוק וביסוס שלטונם, בניית תשתית להאדרת שמם ולהנצחתו, והענקת טובות הנאה למקורביהם, לאו דווקא לעם שאותו הם לכאורה אמורים לשרת.
בקוד פתוח המונח "דיקטטור נאור" מתאר מצב שבו אדם אחד קובע ומכתיב לאחרים כיצד ייראה המיזם. לדוגמה, חידו ואן רוסום, הוא "דיקטטור נאור לכל חייו" של שפת פייתון. בדרך כלל סמכותו העיקרית של ה"דיקטטור" היא יכולת ההחלטה הסופית לגבי מה שיכנס לתוכנה. במקרה של תוכנה חופשית, לכל אדם אחר יש את האפשרות לקחת את הקוד הקיים ולהקים פרויקט מתחרה, לכן אותו "דיקטטור" יודע שסמכותו נובעת בעיקר מכך שיכולתו המקצועית הוכחה בעבר. לכן בפועל זו דוגמה למריטוקרטיה.
גוש אדומים
גוש אדומים הוא גוש התנחלויות בצפון-מערב מדבר יהודה המתפרס על מדבר אדומים. גוש אדומים נמצא מזרחית לירושלים וגובל בצפונה, בשכונת פסגת זאב. הגוש נקרא על שם "מעלה אדומים" אשר היוותה את הדרך המרכזית שקישרה בין ירושלים במערב לאדום במזרח.
הגוש כולל את היישובים מעלה אדומים, כפר אדומים, אלון, ענתות, נופי פרת, מעלה מכמש, מצפה יריחו וקידר. כיום כאשר מדברים על גוש אדומים מדברים בדרך כלל רק על היישובים כפר אדומים, אלון ונופי פרת. היישוב הראשון (שכיום עיר) שהוקם במקום היה מעלה אדומים. לפי ההגדרה המצומצמת, מתגוררות בגוש כ-980 משפחות (כ-4,900 נפש). לפי ההגדרה המורחבת, מתגוררים בגוש כ-50,000 תושבים, מרביתם כאמור במעלה אדומים.
בתחום הגוש נמצא שטח E-1 שנקרא גם מבשרת אדומים. ממערב לגוש שוכנים היישובים הפלסטיניים אבו דיס, אלעיזריה ובסמיכות למעלה אדומים נמצא ערב אל-ג'האלין, מקום מושבו של השבט הבדואי ג'האלין.
מגרה
ראו גם
}}
1980 בישראל
1980 (ה'תש"ם - ה'תשמ"א) הייתה השנה בה חגגה ישראל 32 שנה מיום היווסדה.
נולדו
(קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1980)
נפטרו
(קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1980)
אברהם אופק
אברהם אופק (14 באוגוסט 1935 – 13 בינואר 1990) היה צייר ופסל ישראלי.
ביוגרפיה
אברהם אופק נולד בשנת 1935 בעיר בורגס שבבולגריה, בן שלישי לדינה ויעקוב רובנוב. אביו, שעבד כפועל נמל, נפטר סמוך ללידתו של אברהם. אמו, שהייתה בת למשפחת מהגרים מאיסטנבול, חלתה לאחר הלידה ולא יכלה לטפל באברהם ולכן נמסר, בהיותו בן שבעה חודשים, לבני הזוג ליאון ומרים אלג'ם. בני הזוג אימצו את אברהם כשהיה בן שנתיים, לאחר מות האם. הוא גדל בסופיה ולמד בבית הספר היהודי בעיר. בילדותו השתתף אופק בפעילות במסגרת תנועת השומר הצעיר בבולגריה. בתקופת מלחמת העולם השנייה שהה שלוש שנים עם משפחתו בעיר פרדיננד.
על פי בקשתו שהה אופק במחנה "עליית הנוער" בקריית ביאליק. לאחר מכן עבר, למורת רוחם של הוריו, לקיבוץ עין המפרץ שבגליל המערבי, שם שהה בחברת נוער בולגרי. בקיבוץ למד ציור אצל הצייר אריה רוטמן (1921–2007), בעצמו מהגר יליד אוסטריה. אצל רוטמן התנסה אופק בעיקר בהעתקה של יצירות מופת וברישום בטבע.
בשנת 1952 מת אביו המאמץ, לאון אלג'ם. בשנת 1954 התגייס אופק לנח"ל ושהה עם הגרעין בקיבוץ בית זרע. בזמן שירותו הצבאי שימש אופק כחבר בהנהגה הראשית של השומר הצעיר ואף אייר לעיתון "על החומה" של התנועה.
בשנת 1957 התקיימה תערוכת היחיד הראשונה שלו במוזיאון עכו. בעקבות התערוכה הוזמן אופק להציג באולם התערוכות המכובד של בית הנכות בצלאל. רוב יצירותיו בשנים אלו ועד לראשית שנות השישים עשויות בטכניקה של גואש וטמפרה על נייר. מבחינה איקונוגרפית מאופיינים הציורים בשימוש בדימויים ממשיים כגון פרות, מכונות חקלאיות ונופי הארץ (נעדרי אדם ברובם), המתוארים תוך שימוש בצבעוניות מצומצמת וכהה, השונה מן הניסיון לשיקוף ה"אור הארץ ישראלי" הבהיר שהיה מקובל באותה תקופה בקרב האמנים המקומיים. מאוחר יותר הופיעו בעבודותיו של אופק דימויים של פועלים ערבים ושכונות עוני, אותן צייר בעת ביקוריו בחיפה, בעכו וביפו.
ב-1957 נשא אופק לאישה את תלמה ספיר. בשנת 1958 גילה אופק – בדרך מקרה – את עובדת היותו מאומץ. באותה שנה נסע אופק לאיטליה ולמד באקדמיה לאמנויות יפות בפירנצה. שם שהה יותר משנה, והשתלם בציור ובציורי קיר ובטכניקות הדפס שונות, בעיקר בתחריט ובאקווטינטה, ובטכניקת "שעווה רכה". בתקופת שהותו באיטליה נחשף אופק לאמנות האיטלקית על גווניה השונים. בנוסף להשפעות ציוריהם של ג'וטו וביאטו אנג'לו, נחשף אופק גם לאמנים מודרניים כגון גואסטי, ג'וספה גאטוסו לומונטה ואחרים. יצירותיו מאותה עת חושפת את העניין הגדל של אופק בתיאור ריאליסטי-סמלי, שישקף את המציאות הפוליטית של ארץ ישראל. עניין זה היה מנוגד לציור הצרפתי-המופשט, שהיווה מקור ההשפעה המרכזי על האמנים הארץ-ישראלים באותה עת. בשנים 1960–1961 נסע לספרד, בליווי רעייתו, שם יצר לראשונה סדרה של כ-50 ציורים קטני ממדים, העשויים בטכניקה של ציור שמן. בסוף הביקור בספרד נסע אופק ללונדון ופריז ואחרי כן גם לבולגריה ולאיטליה.
בשנים אלו בולט עיסוקו של אופק בחוויית ההגירה, אובדן הזהות ותחושת הזרות בחברה הישראלית. חוויה המקבלת משנה תוקף בעבודתו בסגנון הריאליזם החברתי שהתחרה בסגנון המופשט ששלט אז באמנות הישראלית. בספר "בית" (עמ' 10) מספר אופק למחבר עפרת על השפעת גילוי היותו מאומץ על עבודתו האמנותית: "...עד גיל 22 לא ידעתי מכל זאת. אז גיליתי במקרה על הורי האמתיים ועל אחי. הייתי אז בעין המפרץ. שנה לפני נסיעתי לאיטליה. עד איטליה כמעט לא ציירתי אנשים. ב -1958 באיטליה התחלתי לרשום בני אדם. ולמעשה, רק ב-67–1966 התייצבתי ביחסי כלפי דמות האדם. ואז בא המפנה: ב-68–1967 התחלתי בציורי השמן הגדולים. למעשה, זנחתי את התורה שהייתה לי כ"צייר נוף". אם בעבר ראיתי את עצמי בעיקר כצייר נוף, הרי שעתה ציירתי בני אדם..."
ב-1962, עם שובו לישראל, חזר אופק אל קיבוץ עין המפרץ, שם נולדה אפרת, בתו הבכורה. לאחר מכן עבר להתגורר בירושלים, וב-1966 החל ללמד ב"בצלאל". הוא הציג, בפעם השנייה, במסגרת ה"ביאנלה הבינלאומית לצעירים" בפריז. יצירותיו של אופק מתחילת שנות השישים הציגו את המעבר של אופק מציור נופים שוממים אל עיסוק בדמות האדם בצבעי שמן. עיצוב הדמויות של אופק הושפע מיצירותיהם של אמנים כיענקל אדלר ואהרון כהנא. ב-1963 שימש אופק כאחד מנושאי הארון בלווייתו של יצחק בן-צבי, נשיא המדינה השני. בנובמבר 1964 הוצגה תערוכה מעבודותיו ב"גלריה דוגית" בתל אביב. בתערוכה הציג אופק סדרה של רישומים ותחריטים שנושאם הוא פרים. יואב בראל ציין בביקורת שפרסם ב"הארץ" כי יצירותיו של אופק מציגות "גוון מיוחד ואישי של ריאליזם לירי". סדרת ליטוגרפיות נוספת הודפסה על ידי אופק באמצעות גלריה "בינט". נושאם של הדפסים אלו היו סצנות כפריות.
לאומיות וזרות 1966–1976
בשנת 1966 נפטרה אמו של אופק. באותה שנה עבר ניתוח כיב קיבה. תחת השפעות אלו שבו והופיעו ביצירתו התייחסויות ישירות למוות וללוויות. בראיון משנת 1972 תיאר אופק את מסע הלוויה כמעין "שיבה הביתה". גדעון עפרת קושר אירועים אלו להופעתה של סדרת רישומים שנושאם הוא עקדת יצחק.
איקונוגרפיה תנ"כית שבה והופיע אצל אופק לאורך יצירתו. בשנת 1969, לדוגמה, יצר אופק סדרה של ציורים שנושאם הוא חלום יעקב, יונה הנביא, ביקור שלושת המלאכים אצל אברהם ועוד.
בשנת 1968 נסע אופק לפריז ושהה שם כחצי שנה במסגרת "מרכז האמנויות הבינלאומי". באותה עת שהה במרכז גם מרדכי ארדון, והשניים בילו זמן רב במשותף. לאחר תקופה זו בילה אופק כחודשיים נוספים בפריז ביחד עם אשתו ובתו. בעקבות שהותו בפריז הפכה יצירתו של אופק לאקספרסיבית יותר. הוא הפך את צבע השמן לכלי הביטוי העיקרי שלו באותה עת, ויצר על גבי פורמטים גדולים יותר. בציור "פרימאוורה" (1969), לדוגמה, יצר אופק חיזיון אקספרסיבי ומרובה דמויות המכיל עירום נשי, חמור ודמויות גברים שונים (חלקם חשופי חזה).
ב-1968 הציג אופק את עבודתו בשלוש תערוכות של "קבוצת משקוף" שנערכו בשנה זו. באחת התערוכות הציג יצירה משותפת לו ולמשורר יהודה עמיחי. בעוד עמיחי רשם שיר על אבן, אופק עיטר אותה בדמויות. בתערוכה נוספת, שהתקיימה בבית האמנים בירושלים, הציג אופק ציור נוף גדול ממדים ובו דמויות לצד עצים.
מאז שובו מאיטליה חיפש אופק מקום לבצע בו ציורי קיר. ב-1970 התאפשר לו לצייר ציורי קיר בבית העם של מושב כפר אוריה. עבודתו שם נמשכה כשמונה חודשים. ציור הקיר כלל עיטור של שלושה קירות שכל אחד מהם באורך של 12.5 מטרים ובגובה של 3 מטרים. אופק בחר ליצור עבור הציור מסגרת סיפורית שנושאה הוא שיבת ציון וגאולה בארץ-ישראל. הקומפוזיציה של הציור מעידה על הניסיון לתיאור אפי, אולם בתוך מסגרת זו התמקד אופק בתיאורים משפחתיים של ילד אל מול עולם המבוגרים. "המחשבה הראשונה שעלתה בדעתי", טען אופק, "הייתה של אנשים הולכים, צועדים... הכול מתרחש בהליכה, במסע... כך צויר הקיר המזרחי. בעצם גם בניית הסירה, בקיר הצפוני היא כזאת. הסירה נבנתה כדי להשיט אותה, וכדי שתתור אחר איזה שהוא חוף, כמו הצועדים"
ב-1972 התאפשר לאופק לצייר על קיר בבית הדואר המרכזי בירושלים. לאחר מכן חיפש אופק אתרים נוספים לציור קיר. מספר הצעות שהגיש, ביניהן ציור קיר עבור חדר האוכל של מחנה פיקוד מרכז, הספרייה העירונית באשדוד (1974) לא בוצעו לבסוף. ב-1972 הציג אופק תערוכה ביחד עם הפסל ישראל הדני ובה 26 ציורי שמן בביתן הישראלי ביאנלה של ונציה וב-1973 הציג תערוכת יחיד הכוללת 80 ציורי שמן במוזיאון היהודי בניו יורק.
בשנים 1973–1974 זכה אופק בשתי הזמנות נוספות לציורי קיר. האחת בבית הספר אגרון והשנייה בבית ספר סטון (שני בתי הספר ממוקמים בקריית יובל בירושלים). שטח הקירות שהוקצה לציורים בשני בתי הספר מצומצם יחסית. בעוד הציורים בבית הספר ע"ש סטון מתמקדים בדמויות נשיות בעיקר, הרי הציור בבית הספר אגרון מאוכלס בדמויות גבריות. גם בציור זה שילב אופק בין דימוים תנ"כיים (יונה הנביא) וציוניים-היסטוריים ("חומה ומגדל") לבין דימויים מהווי הילדים. ציור נוסף הוזמן מאופק בשנת 1976 עבור הקיר המערבי של חלל הכניסה לספריה המרכזית באוניברסיטת תל אביב. אופק השתמש במוטיבים אשר הופיעו קודם בציוריו, כגון הסירה, וסמלים נוספים של גאולה.
לוויתן, 1976–1980
לאחר תקופת מלחמת יום הכיפורים החל אופק בתהליך של חיפוש זהות עצמית מחודשת. הוא אימץ מחדש את שם המשפחה שלו – "אלג'ם". באותה עת נחשף אופק לאירועים שונים שהעמיקו את חיפושי הזהות העצמית שלו. ב-1975 נהרג בנו של הצייר נפתלי בזם בפיגוע בירושלים ודניאל כפרי, פסל וידיד קרוב של אופק, חזר בתשובה. בנוסף, פוטר אופק ממשרת ההוראה שלו בבצלאל.
ב-1976 הקימו אופק, שמואל אקרמן ומיכאל גרובמן את "לוויתן". תנועה זו ביקשה לשלב בין סימבוליזם, מטאפיזיקה ויהדות לידי "סגנון לאומי כולל". במניפסט שפרסמו חברי הקבוצה קראו שלושת האמנים ליצירת אמנות שתשקף שילוב בין ציונות ומיסטיקה יהודית: "שלושת יסודות קובעים את עמדתנו האמנותית: 1. פרימיטיביות. 2. סמל. 3. אות." ב-1977 החל אופק ללמוד יהדות ב"ישיבת מרכז הרב".
יצירותיהם של חברי הקבוצה שיקפו את השפעת האמנות המושגית ואמנות האדמה הבינלאומית על האמנות הישראלית, והקבילו בהיבטים שונים לפעולות מושגיות של יצחק דנציגר ושל אמני "פרויקט מצר-מסר" (1972). בקיץ 1978 יצרו חברי הקבוצה פעולות מושגיות במדבר יהודה ובים המלח. בין הפעולות שיצר אופק היו הקרנה של אותיות עבריות וצורות נוספות על גבי הנוף המדברי בעזרת השתקפות אור ממראות.
ב-10 באוקטובר, בפעולה של הקבוצה שנערכה קרוב לעין-פשחה, רשם אופק בסיד צורה של אייל או פרה על אדמת המדבר ונעץ בה מוטות עץ. בפעולה בשם "קישוט לנוף", שהתרחשה ב-12 בפברואר 1979, פרש אופק משולשי בד על האדמה באופן המרמז על מעין חיות. עבודה מושגית נוספת הייתה יצירת הבגד "גלימה לסקילה", שהיה מעין פסל גוף מודולרי העשוי בד לבן, שנתפר על ידי תלמה אופק ובו שובצו כיסים לחפצים סמליים שונים. אברהם אופק שיתף פעולה עם הרקדנית והכוריאוגרפים רות אשל לה מסר את "גלימת הסקילה" לאינטרפרטציה תנועתית וקולית, וכן ביצירה "זמנים" שבה צייר עבור הרקדנית/כוריאוגרפיות ארבע ציורים להנחיות פעולה לאינטרפרטציה כוריאוגרפית שלה. האחרונה הועלתה בפסטיבל ישראל ב-1986.
שנים מאוחרות
ב-1978 החל אופק ללמד בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה, ושימש כיושב ראש אגודת אמני ישראל. במהלך העשור עסק אופק בצורות חדשות של ביטוי יצירתי, כשהוא זונח בהדרגה את האמנות האוונגרדית שאפיינה את יצירתו במסגרת קבוצת "לוויתן". בסוף שנת 1980 יצר אופק תפאורה ותלבושות עבור הבלט "יוסף ואשת פוטיפר" שבוצע על ידי להקת בת שבע. הוא עסק במגוון אמנויות דקורטיביות כגון ציור על זכוכית או עיצוב מגזרות נייר. עבודות אלו שילבו סמלים האופייניים לעבודתו הציורית של אופק. בנוסף עסק אופק גם בעיצוב ריקמה, טקסטיל ושטיחי קיר שבוצעו על ידי אשתו ועל ידי בתו אפרת.
בין השנים 1981–1983 שימש אופק כיועץ לענייני תרבות ומדע בשגרירות ישראל ברומא. באיטליה נחשף אופק לאמנות הפוסט-מודרנית, שהייתה קרובה ברוחה אל הסמליות האקספרסיבית של אופק. עם שובו ארצה ב-1983, חזר לאוניברסיטת חיפה ומונה לפרופסור חבר בה. ציורי הקיר היו הנדבך המרכזי בתוכנית ההוראה שלו. ב-1984 הוזמן אופק לצייר את קירות חלל הכניסה בבנין המרכזי של אוניברסיטת חיפה. הוא עבד על הציורים במשך 4 שנים.
הציור, המכונה "ישראל, החלום ושברו" מכיל דימויים סמליים מתולדות הציונות. באחד מחלקי הציור מופיע תיאור של יוסף חיים ברנר העומד על רקע שיחי צבר, אוחז טלית אדומה ולצידו מראות מלחמה. בחלק אחר של הציור מופיע תיאור של שיעור באמנות. במרכזור מופיע פסלו של יצחק דנציגר "נמרוד" (1939) וברקע מופיע תיאור של ציור מאת מארק שאגאל. בשנת 1986 נערכה במשכן לאמנות על שם חיים אתר תערוכה רטרוספקטיבית מיצירותיו של אופק בשם "בית, אברהם אופק, עבודות 1956–1986". התערוכה לוותה בספר בהוצאת ספריית פועלים ובו הציג גדעון עפרת פרשנות ביוגרפית ופסיכולוגית לעבודותיו של אופק. עפרת תיאר את רבים מציוריו של אופק כעוסקים ביחסים שבין זכריות ונקביות ומבטאים תשוקה, לצד ביטויים של ערגה וכמיהה למשפחתיות.