cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרפובליקה הנשיאותית בצ'ילה
שלטון האיחוד העממי (1970 - 1973)
ביום 3 בנובמבר 1970 נכנס סלבדור איינדה לתפקידו כנשיא צ'ילה וניסה לכונן חברה המבוססת בו בזמן הן על הסוציאליזם הן על עקרונות הדמוקרטיה, ניסיון ראשון מסוגו בעולם. בין הצעדים הראשונים בהם נקט היו המשך הרפורמה האגררית והלאמת מפעלים שנחשבו חיוניים לכלכלה הלאומית. בהתבססה על חור משפטי שמקורו בחוק משנת 1932 שקבע כי ניתן להלאים חברה המעכבת את הייצור, קבעה ממשלת האיחוד העממי כי עיכובי ייצור שנובעים משביתות הפועלים מאפשרות הלאמות של מפעלים כחוק.
אמצעים אלו נדחו בידי הימין, דבר שלא סייע לפרויקט הממשלתי המרכזי שזכה לתמיכה פוליטית רחבה: הלאמת תעשיית הנחושת. ב-15 ביולי 1971 אושרה הלאמת הנחושת פה אחד בשני הבתים הציליאניים (בית הנבחרים והסנאט). באמצעות התאגיד הלאומי לנחושת של צ'ילה, שנוסד ימים ספורים קודם לכן, הלאימה המדינה את כלל חברות הפקת הנחושת, תוך תשלום של פיצוי זעום שהתבסס על המיסים הנמוכים, אם בכלל, ששילמו החברות בשנים שקדמו להלאמה. כך, למשל, אנקונדה וקנקוט, מהחברות המרכזיות בענף הכרייה, לא קיבלו כלל פיצוי על המכרות של צ'וקיקאמאטה ואל טניינטה בהתאמה. כתוצאה הוכרז חרם כלכלי על משטרו של איינדה בהנהגת הנרי קיסינג'ר, ונשללו מצ'ילה הלוואות בינלאומיות. ההעלאה המשמעותית במשכורות הפועלים מחד, והקפאת המחירים מאידך, הביאו לעלייה של 8% בתוצר הלאומי הגולמי ולאינפלציה נמוכה. היו אלו רגעי השיא של האיחוד העממי, בהם זכה האיחוד ב-49.73% מהקולות בבחירות העירוניות. בנוסף, אחד מאנשיו, פאבלו נרודה, זכה בפרס נובל לספרות לשנת 1971.
החל מהשנה השנייה לשלטון האיחוד העממי החלו להופיע תופעות של אלימות, אשר הפריעו ליישומן של הרפורמות. החרמת האדמות במסגרת הרפורמה האגררית הביאו למותם של מספר חקלאים שניסו להגן על נחלותיהם. החברה הפכה מקוטבת יותר ויותר והתנגשויות בין תומכי איינדה ומתנגדיו הפכו תכופות והחלו להופיע הקסרולסוס, הפגנות עממיות בהן מרעישים המפגינים באמצעות הכאה על סירים וכלי מטבח אחרים. באווירה זו עורר ביקורו של נשיא קובה, פידל קסטרו את אנשי הימין להתחיל במהפכה עממית על בסיס חלוקה מעמדית של החברה, דבר שהיה הפוך לחלוטין מהדרך שבה ביקש איינדה לצעוד. מבחינה כלכלית נמוג הנס של השנה הראשונה לנוכח הופעת הסימנים הראשונים של מחסור כלכלי.
הייתה זו ההתנקשות באדמונדו פרס סוחוביק, שהואשם בידי השמאל ברצח של 10 בני אדם בטבח פוארטו מונט, אחד מאירועי האלימות הקשים שאירעו תחת שלטון הדמוקרטים הנוצריים שהתרחש בשנת 1969, שעוררה את הנוצרים הדמוקרטיים לפעולה, והם החליטו להתאגד עם המפלגה הלאומית כדי להתנגד למשטרו של איינדה. כתוצאה מההתנקשות הצליחה האופוזיציה, בחסות החוקה, להביא להדחתו של שר הפנים, חוסה טואה. איינדה, שחזר ומינה אותו לשר ההגנה, מינוי אשר עורר התנגדות עזה. ב-19 בפברואר 1972 הצליחה האופוזיציה לאשר בקונגרס רפורמה חוקתית שביקשה להסדיר את הרפורמות של האיחוד העממי. ב-21 בפברואר הכריז איינדה כי לנוכח הוטו המגביל שהועבר הוא יפתח בחקירה, שהגיעה לסיומה ב-6 באפריל.
בקרב מפלגות השלטון גבר הרצון להקצין את הרפורמות, בעיקר מצידו של מנהיג המפלגה הסוציאליסטית, קרלוס אלטאמיראנו ומצד תנועת השמאל המהפכני שהגבירה את התקפותיה, עליהן הגיבה תנועת הימין הקיצוני מולדת וחירות.
בבחירות לפרלמנט של שנת 1973 זכה האיחוד העממי ב-43% מהקולות, ואילו האיחוד הדמוקרטי, קואליציה של מפלגות האופוזיציה שהוקמה בשנת 1972, זכה ב-55%. איינדה לא הצליח להבטיח את הרוב הדרוש על מנת להניע את הרפורמות ששאף לבצע, ואילו האיחוד הדמוקרטי לא הצליח לזכות בשני שלישים מהקונגרס על מנת להדיח את הנשיא. על אף שאיינדה ניסה להגיע להבנות עם פטריסיו איילווין, מנהיג הדמוקרטים הנוצריים, סירבה המפלגה הסוציאליסטית להתפשר והמגעים נעצרו.
מתנגדיו של איינדה החלו לראות בכוחות המזוינים את הפתרון היחיד למשבר שפקד את המדינה. תפיסתם של ראשי הצבא, רנה שניידר ("כל עוד מתקיים משטר חוקי הכוחות המזוינים אינם חלופה לשלטון") ושל קרלוס פראטס ("כל עוד מצייתת המדינה לחוק על כוחות השיטור לכבד את החוקה"), עמדה בניגוד לפרונונסיאמיינטו צבאי, כלומר לכניסתו של הצבא לפוליטיקה, מה שמנע מחלק גדול מהיחידות מלהתקומם. על אף שהמפלגה הקומוניסטית התעקשה על שמירת השלום והימנעות ממלחמת אזרחים, הכריז אלטאמיראנו, מנהיג הסוציאליסטים, כי "לא נלחמים בהפיכה בדיבורים, מוחצים אותה בכוחו של העם." בו בזמן התרחש משבר נוסף בין הנשיא לקונגרס על רקע סירובו של זה האחרון לאשר את הרפורמות, ואלו נעצרו. לפתרון המשבר הביא איינדה את הבעיה לפתחו של בית הדין החוקתי של צ'ילה, אולם זה הכריז על עצמו כבלתי כשיר, ותמך בבית הנבחרים ובסנאט. כדי להכריע בסוגיה הכריז איינדה על משאל עם, אולם זה לא עבר את ההליך המשפטי הדרוש ובשל כך נחשב בעיני האופוזיציה כבלתי חוקי.
ביום 22 באוגוסט אישר הקונגרס את "הסכם בית הנבחרים על השבר החריף בסדר החוקתי והחוקי ברפובליקה", שנגרם כתוצאה מכך שהקונגרס מנע מהרשות המבצעת להוציא לפועל את הרפורמה החוקתית בתחומי הכלכלה.
ב-22 ביוני, הותקף בעלבונות קרלו ספראטס במקום ציבורי, ובחששו מהתנקשות דומה לזו של שניידר קודם לכן, ירה בתוקף שהסתבר כנערה תמימה. כתוצאה מכך הציע את התפטרותו, אותה דחה איינדה. ב-29 ביוני התקומם רגימנט בלינדדו מספר 2 בפיקודו של הקולונל רוברטו סואופר והתקדם לעבר ארמון הנשיאות. ניסיון התקוממות זה, שנודע בשם טנקטאסו, נבלם בידי כוחות תחת פיקודו של פראטס, והמורדים נסו וביקשו מקלט בשגרירות אקוודור, בהשאירם אחריהם 20 הרוגים, רובם אזרחים.
ארמייה לודובה
ארמייה לוּדוֹבה (פולנית: Armia Ludowa, "צבא העם") היה ארגון מחתרתי צבאי קומוניסטי שלקח חלק בתנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה. בתחילת פעולתו נקרא הארגון "גוורדיה לודובה" (משמר העם).
גוורדיה לודובה
הגוורדיה לודובה (Gwardia Ludowa) הוקמה על ידי מפלגת הפועלים הפולנית (PPR) ב־6 בינואר 1942. משימתה העיקרית הייתה להילחם כנגד גרמניה באמצעים של לוחמת פרטיזנים, חבלה, ופעולות תגמול. בנוסף לכך הייתה הגוורדיה לודובה קשורה לשירותי המודיעין של ברית המועצות.
במאי 1942 החלה הגוורדיה לודובה לוחמת באזור פיוטרקוב וראדום. בסוף שנה זו הייתה כבר הגוורדיה לודובה פעילה בכל שטחי הכיבוש הגרמני, ומחולקת לשבעה מחוזות: ורשה, לובלין, קילצה–ראדום, קרקוב, לודז', שלזיה ולבוב.
פעילות הגוורדיה לודובה בלבוב מעולם לא צלחה, ובשנת 1943 פורק מחוז לבוב של הגוורדיה, ואת מקומה בהתנגדות לגרמנים מלאו הפרטיזנים הרוסים.
הגוורדיה לודובה הייתה תחת פיקודו הישיר של ראש ה־PPR. יחידותיה חולקו ליחידות שעסקו בלוחמת פרטיזנים, ויחידות של "חיל מצב" ששהו בערים, ויצאו לפעולות מהירות מהן היו שבים לבתיהם. בסוף שנת 1943 היו בארגון בין 10,000 ל־20,000 חברים. רוב פעולות הגוורדיה בשלב זה היו פעולות חבלה, ובמיוחד חבלה בפסי רכבת. לעיתים היו אנשי הגוורדיה נלחמים כנגד אנשי הארמייה קריובה והנ.ס.ז'.
בניגוד לאנשי הארמייה קריובה שראו את תפקידם כהכנת התקוממות גדולה כרקע לתפיסת השלטון בידי הממשלה הפולנית הגולה, קראו אנשי הגוורדיה לודובה למלחמה בגרמנים בכל עת ובכל מקום. בין פעולותיהם היו שוד בנקים גרמנים, והתנקשות בקצינים גרמנים במרכזי הערים.
ארמייה לודובה
ביולי 1944 הוקם בלובלין, אשר נכבשה על ידי הצבא האדום, ועד בשם "קריובה רדה נרודובה" (המועצה הלאומית של הארץ - KRN), שהתיימר להוות ממשלה קומוניסטית המתחרה בסמכות הממשלה הפולנית הגולה אשר ישבה בלונדון.
כשם שהממשלה הפולנית בלונדון הפעילה צבא סדיר ("צבא אנדרס", בפיקודו של הגנרל ולדיסלב אנדרס), וכן ארגון מחתרת פעיל בפולין עצמה (הארמייה קריובה), כך התיימרה ממשלת לובלין להפעיל צבא סדיר (אשר היה קיים מאז מרץ 1943 וכונה "איחוד הפטריוטים הפולנים") וארגון מחתרת פעיל על אדמת פולין. כהכנה לכך הוכרז ב־1 בינואר 1944 כי ה"גוורדיה לודובה" מוחלפת ב"ארמייה לודובה". מטרת ה-KRN הייתה ליצור ארגון גג שיאחד אל מסגרתו מספר ארגוני שמאל שפעלו בשטח. בתוך זמן מה מנו אנשי הארמייה לודובה כ־34,000 חברים. חלקם אנשי הגוורדיה לודובה, חלקם פרטיזנים שפעלו ביערות והצטרפו למסגרת החדשה שהוקמה, וחלקם התגייסו ישירות אל הארגון החדש. מפקד הארמייה היה הגנרל רולה ז'ימיארסקי וראש המטה היה פרנצישק יוזביאק.
במהלך פעילותה ביצעה הארמייה לודובה כ־1,500 פעולות צבאיות מסוגים שונים. שבעה חודשים לאחר הקמתה, ב־21 ביולי 1944, אוחדה הארמייה לודובה עם הצבא הפולני שפעל לצד הצבא האדום, והמסגרת המאוחדת נקראה "לודובה וויסקו פולסקי" (Ludowe Wojsko Polskie) צבא העם הפולני. עד לסיום המלחמה, פעלו בשורות הצבא הפולני המאוחד כחצי מיליון אנשים.
ארמייה לודובה והיהודים
אנשי הארמייה לודובה קיימו קשרים טובים עם האוכלוסייה היהודית, וקיבלו ברצון יהודים לשורותיהם. ידועה יחידת הפרטיזנים של יחיאל גרינשפן, אשר הצטרפה אל אנשי ה־AL ומפקדה קיבל דרגת קפיטן. מאות חיילים יהודים לחמו בשורותיה.
אנשי הארמייה לודובה סייעו לארגון היהודי הלוחם במהלך מרד גטו ורשה באספקת נשק ובפעולות כנגד הגרמנים שנשלחו לדכא את המרד. בפעולות אלו שובשו קווי התחבורה של הגרמנים אל הגטו. במהלך המרד סייעו אנשי הארגון בהברחת יהודים מתוך הגטו אל מקומות מסתור בערים.
במהלך מרד ורשה פעלו יחידות הארגון היהודי הלוחם אשר נותרו בחיים, כפלוגה במסגרת ה"ארמייה לודובה" אשר הצטרפה ללחימה.
תמיכה דומה הגיש הארגון גם ללוחמי המחתרות היהודיות במהלך מרד גטו קרקוב.
The Turbans (להקת מוזיקה)
The Turbans הוקמה כאשר אושן מהוני ודריוס לוק תומפסון (שניהם חצי איראניים), נפגשו ברכיבה על אופניים בנפאל. החברים הנוספים: מקסים שצ'דרוביצקי נולד בבלארוס וגדל בישראל, מירוסלב מורסקי הוא גם זמר פופ ידוע בבולגריה, הבסיסט פרדי שטיץ היה חבר ב- Razorlight. כולם גרו בשלב מסוים ברובע האקני בלונדון.
באפריל 2018 הוציאו את אלבום הבכורה שלהם בשם The Turbans. ביוני 2019 הם ניגנו בפסטיבל גלסטונברי.
סברמן
סַבְּרָמן (מלשון "צבר" באנגלית, Sabra) הוא סיפור קומיקס ישראלי מאת אורי פינק משנת 1978 שנושאו הרפתקאות גיבור-על ישראלי בשם "סברמן". זהו ספר הקומיקס הראשון בישראל שעסק בגיבור-על כלשהו וכן אחד הקומיקסים הראשונים שיצאו בארץ. הגיבור, "סברמן", הוא גיבור-על ישראלי פטריוטי בישראל בהשראת גיבור-העל האמריקאי סופר מן.
היסטוריה
גיבור הקומיקס הופיע שוב בשנת 1998 בפרסום אחר של פינק בשם "פרופיל 107", שם מאבד הגיבור את כינויו סברמן וחי במציאות שבה גיבורי-על מוצאים מחוץ לחוק אך הממשלות משתמשות בהם בסתר, בדומה לעלילת הקומיקס המפורסם "Watchmen" שפינק אמר כי היה אחד מ"מקורות ההשראה" שלו.
דמותו של סברמן
הגיבור של החוברת, סברמן, הוא אזרח ישראלי בשם דן בר-און, חייל אמיץ ואידיאליסטי, בן להורים ניצולי שואה. בר און נפצע בקרבות החווה הסינית במלחמת יום הכיפורים, שחלה 5 שנים לפני פרסום הקומיקס. בגופו הושתל איבר תותב בשם "מוט אטומי" שמעניק לו כוחות על טבעיים. הגיבור נלחם בשרות צה"ל והמדינה בשם "סברמן", מן המילה צבר, שהיא כינוי לאזרחים ישראלים שנולדו בארץ. החוברת הראשונה של הקומיקס זכתה להצלחה יחסית וצוירה מחדש על ידי פינק לגרסה בשפה האנגלית. חוברת נוספת הופיע בשם "סברמן נגד שליחי השאול", ובה עלילה פנטסטית יותר, בה סברמן נלחם נגד מכשפים שעבדו בשירות צה"ל בעבר. חוברת שלישית אותה חיבר פינק נגנזה על ידי המוציא לאור, ולא פורסמה. לעומת קודמותיה, החוברת הכילה מוטיבים פציפיסטיים; בחוברת, סברמן הוצג מנסה להשכין שלום בין גיבורי על ישראלים וערבים הנאבקים זה בזה.
ויהי חושך ויהי אור
ויהי חושך ויהי אור (באנגלית: Let there be light) הוא סרט תיעודי העוקב אחר חייו של מנחם (מני) פיליפ, זמר לשעבר ובמאי קולנוע שיצא בשאלה.
הסרט, בבימויים המשותף של נעם ראובני ומני פיליפ, השתתף בפסטיבל ירושלים בשנת 2007, היה מועמד לפרס וולג'ין, שודר בערוץ 8 והוקרן בסינמטקים ברחבי הארץ.
עקב העיסוק ביציאה בשאלה, עורר הסרט הדים רבים בקרב המגזר החרדי.
עלילה
הסרט פותח בתיאור חייו של מנחם פיליפ, גבר צעיר, חרדי נשוי ושומר מצוות, בן למשפחה בת 11 אחים ואחיות, ואב לחמישה ילדים. את חייו מלווים לבטים ושאלות אמונה קשות במקביל לנישואין לא מוצלחים לאישה אותה מעולם לא אהב ואשר הכירהּ רק באמצעות שידוך.
בהמשך הוא מתגרש, ובמשך מספר שנים, מפתח את הקריירה המוזיקלית שלו והופך לאחד מהזמרים המצליחים ביותר בתחום המוזיקה החסידית, אבל הוא עדיין מרגיש זר בעולם בו הוא חי, והוא מחליט לעזוב הכל ולשנות את חייו. בסוף שנת 2000 הוא נוסע לטיול במזרח הרחוק משם הוא חוזר כחילוני.
בעקבות חזרתו בשאלה משפחתו מתנכרת אליו ופותחת במאבק להרחקתו מילדיו באמצעות צו בית דין רבני. הסרט מתאר את הקרע שנוצר בין הילדים המשתוקקים לפגוש את אביהם מול ההתנגדות הנחרצת של המשפחה החרדית, המאבק מסתיים לאחר זמן ממושך בהכרעת בית דין שמאפשר לו לקיים מפגשים קצרים בני שעתיים פעם בשבוע, בתנאי שמקום המפגש יהיה בביתה של משפחה חרדית.
מפעל חייו של מנחם כזמר חסידי יורד לטמיון כאשר הציבור החרדי מחרים את שיריו ומופסקת השמעתם בערוצי הרדיו הדתיים.
במקביל מתחילים אחים נוספים של מנחם לצאת בשאלה, וגם הם מנודים ממשפחתם עקב כך. עודד אחיו עובר לארצות הברית יחד עם אשתו. אחותו לאה'לה בת ה-18 מתחתנת ועוברת לאנגליה שם היא משנה את שמה ל"לי", לזוג נולד ילד אולם לאחר שנה היא מתגרשת וקורסת נפשית, מני נוסע אליה כדי לתמוך בה, והאחים שחזרו בשאלה מבינים שעליהם לאחד כוחות והם מקימים בינם לבין עצמם משפחה חלופית למשפחת ההורים שנגזלה מהם.
ישעיהו שפירא
הרב ישעיהו שפירא (י"א בשבט תרנ"א, 28 בינואר 1891 – ה' בסיוון תש"ה, 17 במאי 1945) היה מנהיג חסידי ציוני נלהב, ממנהיגי תנועת העבודה של הציונות הדתית. כונה "האדמו"ר החלוץ".
ביוגרפיה
ב-1914 עלה לבדו לארץ ישראל, שם פגש את הרב קוק והושפע רבות מאישיותו. בגלל נתינותו הרוסית גורש חזרה לפולין על ידי הטורקים שהיו במצב של מלחמה עם רוסיה.
הרב שפירא עלה שנית לבדו לארץ ב-1920 וחי לבדו בארץ עד 1924 עקב התנגדותו של חותנו לעליית שאר בני המשפחה. במשך כשנתיים, מתרפ"ב עד תרפ"ד היה בן בית אצל בן דודו האדמו"ר מדרוהוביץ' בירושלים. האדמו"ר היה חובב ציון נלהב ותלמיד של הרב קוק. בשנים אלו היה הרב שפירא בין מייסדי תנועת "הפועל המזרחי", ואף עמד בראש התנועה כמה שנים. בשנת 1923 היה חבר ב"ועד העיר ליהודי ירושלים". היה מקורב לתנועת ברית שלום בראשית דרכה, אך לצד תמיכה בחלק מעמדותיה וברצונה למצוא דרכים להסכמה בין יהודים לערבים בארץ ישראל גם הסתייג מהצעות הפשרה שהציעה ביחס לערבים ושלל את עקרון הדו-לאומיות שבו דגלה.
במסגרת פעילותו נסע לארצות אירופה ולאמריקה מטעם הקרן הקיימת לישראל. הוא נבחר לנשיאות קק"ל ומונה למנהל בנק זרובבל. ב-1930 ליקט וערך את הספר 'ארץ חפץ', אמרות על ארץ ישראל ובניינה, מאת הראי"ה קוק. הרב שפירא תמך בקבוצות ההתיישבות של תנועת הפועל המזרחי, ובמאבק כנגד ההסתדרות שלא ראתה את ההתארגנות הנפרדת בעין יפה. עם זאת תמך בשיתוף הפעולה עם אנשי ההסתדרות. בראשית שנות ה-40 היה חבר הסיעה המרכזית "תורה ועבודה" של הפועל המזרחי, בראשות משה שפירא.
כשהגיע לגיל 50 החליט לממש את שאיפתו להיות עובד אדמת ארץ ישראל, מכר את נכסיו, עזב את הבנק ואת תפקידיו הציבוריים, ובשנת 1942 התיישב במושב הדתי כפר פינס, שם עסק בחקלאות. ביתו בכפר פינס הפך למרכז לעלייה לרגל של קהל אוהדיו, והרב שפירא היה עורך "שולחן", כמנהג האדמו"רים, ומלהיב את שומעיו בניגונים חסידיים, מהם פרי יצירתו. אחד משיריו הוא השיר "אילו היה לי כח".
עם קבלת הידיעות על היקף השואה באירופה, והירצחם של בני עמו, ובמיוחד אחיו הגדול האדמו"ר מפיאסצנא, הידרדר מצב בריאותו, ובערב חג השבועות ה'תש"ה (1945) נפטר בירושלים, והובא לקבורה בבית הקברות בהר הזיתים.
על שמו רחוב "הרב שפירא" בשכונת שיכון ה' בבני ברק, ורחוב "האדמו"ר החלוץ" בשכונת המשקפיים בבית שמש.
בנו הרב אלימלך שפירא, היה לימים האדמו"ר לחסידי גרודזיסק-פיאצסנה. בנו, יוסף (יוסק'ה) שפירא כיהן לימים כשר מטעם המפד"ל. נכדו, בנו של הרב אלימלך, הוא הרב קלמן מנחם שפירא האדמו"ר מפיאצסנה-בית שמש, רב בית המדרש 'אש קודש' ברמת בית שמש.
משה מרום
משה מרום (נולד ב-1 בינואר 1949) הוא קצין חיל הים במיל' בדרגת תת-אלוף. זכה פעמיים בפרס מפקד חיל הים לחשיבה יוצרת. בתפקידו האחרון בשירות שימש כנספח צה"ל הראשון בסין. באזרחות סייע בפיתוח עסקי ושיתוף פעולה טכנולוגי בין חברות הייטק ישראליות לסיניות והקים את אוניברסיטת גואנגדונג-טכניון, המיזם המשותף לטכניון ולאוניברסיטת שנטאו שבסין.
משפחה ועלייה
האב אריק מרום היה ניצול שואה שברח מגרמניה והגיע לשאנגחאי בסין, שם פגש את לאה (לו-צ'יי), בת למשפחה יהודית שחיה בסין מדורות רבים. לקראת סוף מלחמת העולם השנייה עברו לעיר הנמל צ'ינגדאו ובני הזוג פתחו בר בקרבת הנמל. בשנת 1949, עם עליית הקומוניסטים לשלטון, נאלצו לסגור את העסק. באותה שנה נולד משה. לזוג נולדו עוד חמישה ילדים.
בשנת 1955 יצאה משפחת מרום באונייה בריטית להונג קונג, שם עברו לאונייה איטלקית שנסעה דרך תעלת סואץ לג'נובה. משם יצאו באונייה ישראלית והגיעו ביולי 1955 לחיפה.
לאחר שהות של כחודש במרכז הקליטה "שער העלייה" בחיפה התיישבה משפחת מרום עם ששת ילדיהם במושב העולים שדה אליעזר בגליל העליון. שם נולד בן הזקונים אלי מרום בנובמבר 1955.
לימודים
ב-1963 החל משה את לימודיו בבית הספר לקציני ים עכו אותם סיים בשנת 1967 במגמת המכונאות הימית.
קריירה צבאית
מרום התגייס לצה"ל בשנת 1967 אחרי שסיים את בית הספר לקציני ים עכו ושירת בחיל הים. ב-1970 התגייס לצבא הקבע ושירת במספן מודיעין של החייל. ב-1975 נשלח ללימודי הנדסת אלקטרוניקה בטכניון אותם סיים ב-1979. ב-1981 מונה לקצין אלקטרוניקה של בסיס חיפה, ב-1984 מונה לרע"ן אמל"ח אויב במחלקת מחקר של מספן מודיעין בדרגת סא"ל. ב-1987 נשלח ללימודי תואר שני בארצות הברית אותם סיים בהצטיינות והמשיך לתואר שלישי. משה סיים את לימודיו ב-1990 שזיכו אותו בתואר שני בהנדסת אלקטרוניקה ותואר שלישי באוקיינוגרפיה פיזיקלית. ב-1991 מונה לרמ"ח אלקטרוניקה ושילובים בדרגת אלוף-משנה במנהלת פרויקטים להב דולפין שניהלה את - בניית צוללות הדולפין בגרמניה, ספינות סער 5 בארצות הברית ופיתוח מערכות הלחימה של כלי השייט בארץ.
נספח בסין
בשנת 1993 נשלח מרום להיות נספח צה"ל הראשון של ישראל בסין. בתפקיד זה קודם לדרגת תא"ל. בתקופת כהונתו כנספח, שנמשכה עד שנת 1997 מוסדו קשרים צבאיים ראשונים עם הצבא העממי הסיני, ביקרו בסין ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין והרמטכ"לים אהוד ברק ואמנון ליפקין-שחק ועוד משלחות רבות מהתעשיות הביטחוניות בישראל.
קריירה אזרחית
ב-1998 לאחר שהשתחרר מצה"ל החל מרום לעבוד בחברת סאיטקס ומונה לדירקטור לפיתוח עסקי באסיה עם פוקוס על סין. נחתמו הסכמי שיתוף פעולה עם חברות מובילות בתחום הדפוס הדיגיטלי בסין.
בשנת 2003 מונה מרום למנהל פיתוח הנדסי במחלקת המו"פ של חברת קריאו שרכשה את סאיטקס ולימים קודאק שרכשה את 'קריאו', תפקיד אותו מילא עד סוף 2011. היה אחראי לפיתוח וייצור של מערכת לפיתוח גלופות הדמיה דיגיטליות במפעל בסין שהיה ראשון מסוג זה בחברה. מערכת זו השלימה את מערכת הקדם דפוס הדיגיטלי של קודאק. על פרויקט זה זכה מרום לציון לשבח ממנכ"ל קודאק העולמית. בתקופת עבודתו זו היה מרום שותף לתשעה פטנטים חדשים שנרשמו בארצות הברית.
בסוף 2013 קיבל מרום על עצמו את פרויקט הקמת טכניון בגואנגדונג בדרום סין. בנוסף לאחריות על בניית הקמפוס היה מרום אחראי גם לגיוס והקמת הארגון האדמיניסטרטיבי של האוניברסיטה. מרום היה המנכ"ל וסגן נשיאה הראשון של טכניון גואנגדונג, תפקיד אותו מילא עד סוף 2017.
מחקר מדעי - בנוסף לתפקידיו בתעשייה עסק מרום במחקר באוניברסיטת תל אביב בנושא ניתוח שבלים של כלי שיט בהדמיות מכ"ם מִפְתָּח סינתטי מוטס או מלווין. המחקר מומן על ידי מפא"ת משרד הביטחון. ממצאים מהמחקר פורסמו בעיתונים מדעיים חשובים.
השכלה ושפות
בנוסף לעברית, מרום דובר אנגלית וסינית מנדרינית. מרום למד במוסדות השכלה גבוהה מחזיק בתארים הבאים:
משפחה
מרום נישא לרונית ממשפחת פליס אותה פגש בקריית שמונה שם שירתה ביחידת המורות של צה"ל. לזוג נולדו שני ילדים מיכל ואוהד. מיכל עוסקת בפיתוח הדרכה בחברת אמדוקס. ואוהד מרום עוסק בפיתוח עסקי בין סין לישראל בעולם הסטארטאפים. בשנת 2003 התגרש מרום, ובשנת 2005 נישא בשנית לדינה ממשפחת ששון העוסקת בגמולוגיה בבורסת היהלומים ברמת גן. למרום יש 4 נכדים, זהר, אלה, יאיר ושקד.
פרסומים
בתקופת עבודת הדוקטורט החל מרום בכתיבת מאמרים בג'ורנלים מדעיים: 9. M. Marom, R.M. Goldstein, E.B. Thornton, L. Shemer (1990), Remote sensing of ocean wave spectra by Interferometric Synthetic Aperture Radar. Nature, 345, 793-795
קריאה נוספת
Link: https://www.gtiit.edu.cn/viewNews_217.aspx
קרחון בלקוול
קרחון בלקוול (באנגלית: Blackwall Glacier; מילולית: קרחון הקיר השחור) הוא קרחון שאורכו 9 קילומטרים, המנקז את מערבו של מישור נילסן שבאנטארקטיקה.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי משלחות המחקר של אוניברסיטת אוהיו, שחקרו את האזור בין השנים 1963–1964 ו-1970–1971. הקרחון נקרא בשם זה היות שהמצוקים שסביבו שחורים בצבעם.
לקריאה נוספת
• Gunter Faure, Teresa M. Mensing, The Transantarctic Mountains: Rocks, Ice, Meteorites and Water, P 180
• Edmund Stump, The Ross Orogen of the Transantarctic Mountains, P 179
מסנן (אלקטרוניקה)
היסטוריה
המסננים הראשונים הם מסננים פאסיביים אנלוגיים ליניאריים הבנויים מנגדים קבלים וסלילים וידועים כמעגלי RC, RL ו RLC בעלי קוטב פשוט יחיד. מאוחר יותר פותחו מסננים מעורבים עם מגברי שפופרות.
BPF
BAND PASS FILTER -מסנן מעביר פס - תפקידו להעביר רק רוחב סרט מסוים, ומסנן את כל שאר התחומים. בדרך כלל ממומש במקלטים או מגברים.
LPF
LOW PASS FILTER -מסנן מעביר נמוכים - מעביר רק אותות עד תדר מסוים. כל תדר גבוה יותר מסונן. משמש לסינון רעשים מאותות שמע.
HPF
HIGH PASS FILTER - מסנן מעביר גבוהים - תפקידו להעביר אותות שהתדר שלהם גבוה מתדר מסוים. כל תדר נמוך יותר מסונן.
BSF
BAND STOP FILTER - מסנן עוצר פס - תפקידו לחסום תחום-תדר מסוים ואת השאר להעביר (נקרא גם Notch). בדרך כלל משמש במקומות שבהם תדר מסוים מפריע לקליטה.
סוגים נוספים
קיימים מספר סוגי מימוש של מסננים, בין היתר מסנן מוטות ומסנן SAW FILTER - Surface Acoustic Wave.
באלקטרוניקה קיים רכיב הנקרא DC BLOCK שהוא בעצם קבל (HPF) ותפקידו למנוע כניסת זרם DC למעגל. במקביל אליו קיים רכיב הנקרא RF CHOKE שהוא בעצם סליל (LPF) ותפקידו למנוע כניסת זרם AC למעגל.
מסננים ספרתיים
עיבוד אותות ספרתי מאפשר יישום זול של מבחר רחב של מסננים. האותות נדגמים על ידי ממיר אנלוגי לדיגיטלי לזרם של מספרים. תוכנית מחשב הרצה במעבד או DSP מממשת את המסנן והתוצאה מומרצת חזרה על ידי ממיר דיגיטלי לאנלוגי.
האיגרת השנייה אל טימותיוס
האיגרת השנייה אל טימותיוס היא אחת מאיגרות הרועה - איגרת שמשויכת לשליח פאולוס (שאול התרסי) ומהווה חלק מאיגרות פאולוס. האיגרת היא אחת מספרי הברית החדשה - ספרי הקודש של הנצרות.
מחבר האיגרת ותיארוכה
מרבית החוקרים סבורים כיום כי איגרת זו, יחד עם יתר איגרות הרועה (האיגרת הראשונה אל טימותיוס והאיגרת אל טיטוס) לא נכתבו על ידי פאולוס, אלא נכתבו על ידי אחד מתלמידיו לאחר מותו של פאולוס בשלהי המאה הראשונה או ראשית המאה השנייה, ושויכו לו.
יחד עם זאת, השפה, הביטויים והרעיונות באיגרת השנייה שונים משתי איגרות הרועה האחרות, ודומים יותר לאיגרות פאולוס האחרות - ועל כן, מרבית החוקרים סבורים כי מחבר איגרת זו הוא תלמיד אחר של פאולוס ולא התלמיד שכתב את שתי איגרות הרועה האחרות. ריימונד בראון מסביר את הדמיון בין איגרת זו לאיגרות המאוחרות של פאולוס (שאין מחלוקת שנכתבו על ידיו) בכך שמדובר בתלמיד של פאולוס אשר שהה עמו בשנת חייו האחרונה. ג'רום מרפי אוקונור סבור כי מדובר אכן באיגרת שפאולוס כתב בשל הדמיון לאיגרות שאין מחלוקת שהוא כתב.
גביע המדינה בכדורסל 1994/1995
גביע המדינה בכדורסל לעונת 1994/1995 היא התחרות ה-35 מאז היווסדו של המפעל.
בני הרצליה זכתה בגביע המדינה הראשון בתולדותיה, לאחר ניצחון בגמר על הפועל חולון.
הגמר
בני הרצליה, תחת המאמן אפי בירנבוים, זכתה בגביע המדינה הראשון בתולדותיה.
בסיום המשחק, שלטון ג'ונס מחולון ומיקי הרמן מהרצליה החליפו מהלומות, בהמשך השליכו האוהדים חפצים ומושבים לפרקט. נשיא המדינה עזר ויצמן איים לעזוב, הבעלים/ספונסר של חולון נחום מנבר לקח את המיקרופון ואמר לאוהדים שאם לא יחדלו יעזוב את הקבוצה.
רובן איילנד
האי רובן (אנגלית Robben Island; אפריקאנס Robbeneiland, מהולנדית "אי כלבי הים") הוא אי השוכן במפרץ השולחן באוקיינוס האטלנטי, כ-9.3 ק"מ מצפון לחופי העיר קייפטאון בדרום אפריקה ובמרחק של כ-6.5 ק"מ מהחוף שממזרח לו. לאי צורת אליפסה, אורכו כ-3.5 ק"מ ורוחבו כ-1.5 ק"מ, והוא מכסה שטח של 4.75 קמ"ר. האי הוא פסגתו של הר תת-ימי, הוא שטוח כמעט לחלוטין ומגיע לגובה של מטרים ספורים בלבד מעל פני הים.
היסטוריה
לא ידוע אם האי יושב לפני בוא האירופים, אך סביר שהראשונים שדרכו במקום היו אנשיו של ואסקו דה גאמה בדרכם הימית דרך נתיב הכף לעבר דרום-מזרח אסיה. אלה עצרו באי ב-1498 בחיפוש אחר מקלט ואספקה. במאה ה-16 ובמאה ה-17 פקדו את האי ספינות אירופיות נוספות, שכן הוא סיפק מזון והגנה מהשבטים בחופי היבשת עצמה וניתן היה לאסוף בו מי גשמים לשתייה. מאידך היו חופי האי למקום בו נטרפו מספר ספינות בשל הרוחות החזקות וגלי הגאות הפוקדים את חופיו הצפוניים והמערביים.
הבריטים שהשתלטו על האזור באופן סופי בשנת 1806 הקימו באי את המבנים הניצבים בו עד היום. מבנים אלה שנודעו בכינוי "הכפר" המשיכו ושימשו כמתקן כליאה עד 1846, עת הוקם במקום בית חולים שיועד לחולים כרוניים, אנשים הלוקים בנפשם ומצורעים, אם כי עדיין נשלחו אליו גם אסירים פוליטיים חשובים. החל בשנות השישים של המאה ה-19 החלה הנהלת בית החולים להפריד בין האסירים והחולים בהתאם לגזעם. ההשגחה הרפואית באי הייתה ירודה ועד מהרה הוא הפך למושבת המצורעים העיקרית באזור, ובה מעל אלף איש. ב-1931 נסגר בית החולים והועלו תוכניות להפיכת המקום לאתר נופש, אך אלה נגנזו עם התקרב מלחמת העולם השנייה. האי הוכרז כשטח צבאי והיה למעוז ההגנה הקידמי על מפרץ השולחן. בחלקו הצפון-מזרחי הוקם המעגן ששרד בו עד היום, והוצבו בו סוללות תותחים, מגדלי שמירה, מחסני תחמושת, קסרקטין וסוללות הגנה לאורך החוף. לאחר המלחמה המשיך האי לשמש כבסיס אימונים וב-1951 עבר לרשות חיל הים הדרום-אפריקאי.
ב-1959 הוקם באי מתקן כליאה ברמת רגישות גבוהה לאסירים פוליטיים שנשפטו על ידי משטר האפרטהייד וכן לאסירים רגילים. האסירים הפליליים הראשונים, שהיו כולם שחורים, הועברו אל האי ב-1961, ושנה לאחר מכן הגיעו אליו ראשוני האסירים הפוליטיים. אלה השתייכו בעיקר לקונגרס הלאומי האפריקני ולקונגרס הפאן-אפריקאי, והאסיר הידוע ביותר שהוחזק באי הוא ללא ספק נלסון מנדלה. מנדלה, מנהיג הקונגרס הלאומי האפריקני ולימים נשיא דרום אפריקה, היה אסור באי למשך 18 שנה, עד מרץ 1982. באמצע שנות השישים של המאה ה-20 נסלל צינור לאספקת מים אל האי, וזה הונח על קרקעית הים. לאחר ביטול משטר האפרטהייד, עזבו אחרוני האסירים את האי בשנת 1991, וב-1996 נסגר מתקן הכליאה באופן סופי והיה ל"מוזיאון רובן איילנד", שמטרתו לשמר את מורשת המקום במישור הלאומי והבינלאומי. המוזיאון בחר לעצמו לוגו בו נראים ארבעה קווים אנכיים המתפתחים מסורגים משמאל לדמות אנושית שזרועותיה מושטות כלפי מעלה מימין, וזאת כסמל לחירות. אלה מצוירים על רקע כחול, המסמל את תכול השמיים שנראו מחלונות מתקן הכליאה, ועל כן את התקווה.
ברית אוסטנדה
ברית אוסטנדה (בספרדית: El Pacto de Ostende) היה ההסכם שנחתם ב-16 באוגוסט 1866 בעיר הבלגית אוסטנדה על ידי שני מחנות פוליטיים בספרד - המפלגה הפרוגרסיסטית והמפלגה הדמוקרטית, מיוזמת הגנרל הפרוגרסיסטי חואן פרים על מנת להדיח את המשטר המלוכני של המלכה איזבלה השנייה לבית בורבון. לברית זו הצטרף בהתחלת שנת 1868 גם "האיחוד הליברלי" (האוניוניסטים). בעקבות הברית פרצה בספטמבר 1868 "ההפיכה המהוללת" -"La Gloriosa" שהדיחה את המלכה.
המאורעות המקדימים
ביוני 1866 פרץ במדריד מרד שנועד לשים קץ לשלטונה של איזבלה השנייה ושל ממשלת "האיחוד הליברלי" שבראשות הגנרל לאופולדו או'דונל. מרד זה נודע כ"המרד בקסרקטין סן חיל" מכיוון שתוכנן על ידי הקצינים הזוטרים ביחידת תותחנים שישבה באותו קסרקטין. כעבור חודש הדיחה המלכה איזבלה את הגנרל או'דונל שנחשב על ידה רכרוכי מדי בדיכוי המורדים. רק 66 מהם הוצאו להורג ביריות. כראש ממשלה חדש התמנה הגנרל רמון נרבאאס, מנהיג "מפלגת המתונים".
נרבאאז אימץ מיד מדיניות אוטוריטרית ודכאנית, מה שעשתה את הקואליציה עם האוניוניסטית לבלתי אפשרית. אלו, בראשותו של או'דונל, החליטו לגרום ל"ואקואום" בסנאט על ידי חוסר שיתוף פעולה עם הממשלה. לפי הנחיותיו של או'דונל נפסלה גם כל אפשרות של הבנה עם הפרוגרסיסטים, שעמדו מאחרוי המרד בקסרקטין סן חיל, ובמיוחד עם מנהיגם, חואן פרים, ועם כל הכוחות הפוליטיים שדרשו את הדחת המלכה איזבלה השנייה. אולם אחרי מותו של או'דונל בנובמבר 1867, גם מפלגתו, האיחוד הליברלי בראשות המנהיג החדש שלה, הגנרל סראנו, החליטו להצטרף לברית אוסטנדה שחתמו שנה קודם לכן הפרוגרסיסטים והדמוקרטים.
הברית
ברית אוסטנדה בין הפרוגרסיסטים בראשות חואן פרים, פראקסדס מאטאו סגאסטה ואחרים לדמוקרטים נחתמה איפוא ב-16 באוגוסט 1866 בעיר הבלגית אוסטנדה. היא קיבלה גם את ברכתם של אישים כמו קריסטינו מארטוס בלבי, מראשי הדמוקרטים וגם של סלוסטיאנו דה אולוסאגה. במעמד השתתפו כ- 45 נציגים של שת שתי המפלגות, רובם מהגרים פוליטיים שמצאו מקלט בלונדון, פריז, בריסל, ז'נבה וכו'. הם עמדו בקשר עם גולים נוספים שנמצאו באיים הקנריים. ההסכם כלל שני סעיפים:
הניסוח הלא ברור של הסעיף הראשון איפשר את צירופם של אישים וכוחות פוליטיים נוספים. אז, אחרי מותו של או' דונל, חואן פרים וסראנו, שלמרבה האירוניה של הגורל, הנהיג את דיכוי המרד בקסרקטין סן חיל, חתמו במרץ 1868 על הסכם ביניהן. בהתאם לחתום, האיחוד הליברלי הסכים להיכנס לתהליך המכונן הנוכחי, לחיפוש אחרי שושלת חדשה, ובהתאם לסעיף השני של הברית, הסכים לעיקרון הסוברניות היחידה של הלאום והנהגת בחירות כלליות, לפי זכות הצבעה אוניברסלית. סראנו התקרב אל קבוצת הפרוגרסיסטים והדמוקרטים שחתמו על ברית אוסטנדה, לאחר שהרגיש נעלב בגלל מעצרו בעבר (באשמה שכתב מכתב למלכה שבו דרש את פתיחתו מחדש של הפרלמנט) ואחרי שכיו"ר מועצת המנהלים של "חברת הרכבות של הצפון", ציפה לסיוע של הממשלה בגין ההפסדים שרשמה החברה בשנים 1866–1867. מטרת הברית הייתה הרחקתם מן השלטון של המלכה איזבלה ושל אנשי שלומה והשכנת זכויות אוניברסליות, ובראש ובראשונה זכות ההצבעה הכללית, שנדרשה על ידי הדמוקרטים. אחרי שיעלו לשלטון תכננו בני הברית להקים אספה מכוננת שתבחר את שיטת הממשל הרצויה, מונרכיה או רפובליקה. כתוצאה מן הברית הוקם ועד פעולה בראשות חואן פרים, שכלל נציגים של שלוש המפלגות - פרוגרסיסטית, דמוקרטית בראשות קריסטינו מארטוס והאוניוניסטים בראשות סראנו. תמכו בברית גם רפובליקנים בראשות פרנסיסקו פי אי מרגאל הגולה בפריז וקציני צבא בכירים רבים.
ההשלכות
ברית אוסטנדה היווה את השלב המקדים של מהפכת 1868, הקרויה "המהפכה המהוללת" שהביאה לנפילת שלטונה המלוכני של איזבלה השנייה. בעקבות המהפכה נאלצה המלכה לצאת לגלות צרפת והתחילה התקופה הידועה בתולדות ספרד כ"שש השנים הדמוקרטיות", שנמשכה עד לדצמבר 1874.
תקופה זו התחלקה לשלושה שלבים:
מיילס דייוויס
מיילס דייוויס (באנגלית: Miles Davis; 26 במאי 1926 – 28 בספטמבר 1991) היה מוזיקאי ג'אז, חצוצרן, מלחין ומעבד מוזיקלי אמריקאי. בשנות פעילותו, שארכו למעלה מחמישה עשורים, המציא את עצמו בכל פעם מחדש ודחף קדימה את גבולות הז'אנר, עד כי בשנותיו האחרונות ניתן לטעון שהיה יותר מוזיקאי רוק מתקדם מאשר מוזיקאי ג'אז. בכל המהפכות שפקדו את הג'אז המודרני השתייך דייוויס ליוזמים או לראשוני המאמצים של המהפכה; כך היה מחלוצי הבי בופ, יוזם הקול ג'אז, מראשוני הזרם השלישי, ההארד בופ, הג'אז המודאלי והפיוז'ן. דייוויס כונה "הפיקאסו של הג'אז" בשל חיפושו המתמיד אחר דרכים חדשות להבעה עצמית, שהתבטאו בתקופות, שלא היו רק אינדיבידואליות אלא השפיעו על עולם הג'אז כולו.
מרכזיותו של דייוויס הייתה לא רק כתוצאה מההערכה הרבה שרחשו לו כחצוצרן מחונן, אלא בעיקר בשל היותו בעל אישיות כריזמטית של מנהיג ומוביל. צליל החצוצרה שלו היה ייחודי, מלודי ולירי, מתואר במילים כ"רך", "מלטף" ו"עגול", והפך לחד ומחוספס יותר ברבות השנים. הוא היה גם מורה רוחני ו"צייד כישרונות", שבהרכביו השונים לאורך השנים נתן במה למוזיקאים צעירים שהפכו לכוכבי על של הג'אז – מג'ון קולטריין וקנונבול אדרלי, דרך ביל אוונס, דייב הולנד וצ'יק קוריאה ועד ג'ון מקלפלין ורבים אחרים.
דייוויס היה חבר בולט בתנועת המחאה של האפרו-אמריקאים נגד מדיניות ההפרדה הגזעית, תמך בצד הרדיקלי יותר של התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית והיה מראשי הקוראים לבדלנות שחורה. מפיו נרשמו מספר התבטאויות בוטות וגאות כנגד הגזענות של הממסד הלבן בארצות הברית וכנגד ה"תרבות הלבנה". דייוויס לא פעל רק דרך התבטאויות פוליטיות וציבוריות אלא, היה גם מבין המובילים של מגמת ההינתקות מהאסתטיקה האירופית במוזיקה, וחתר ליצירת מוזיקה שחורה המושפעת ממקצבים אפריקאיים, אסתטיקה אפריקאית וסולמות לא-אירופיים. מאידך, רבים מחבריו האישיים ושותפיו-לדרך, כמו גם חלק מהנשים בחייו של דייוויס, היו לבנים. מעמדו היה גבוה במיוחד באירופה (בעיקר בצרפת), שבה הגזענות האנטי-שחורה בשנות החמישים והשישים הייתה נמוכה בהרבה מזו ששררה באמריקה.
שנים ראשונות
מיילס דייוויס נולד באלטון, אילינוי, וגדל באיסט סנט לואיס שבאילינוי. אביו היה רופא שיניים ואמו הייתה מורה למוזיקה, ומשפחתו נהנתה מרווחה כלכלית (בניגוד לרקע שממנו הגיעו רוב אמני הג'אז). דייוויס ניגן בחצוצרה מגיל צעיר (בגיל 13 קנה לו אביו את חצוצרתו הראשונה), והוא נהג לבקר בהופעות להקות ביג בנד שהגיעו לעירו. כמו כן האזין למופעי גוספל ובלוז. בעודו תלמיד בבית ספר, עבד באופן מזדמן כנגן בברים ובבתי קפה, ולמד נגינה ממטופל של אביו. כשהיה בגיל 16 וחצי ביקרה בעירו להקתו של בילי אקסטיין. חברתו של דייוויס (ומי שתהיה לאשתו הראשונה), איירין בירת', עודדה אותו לנגן עם הלהקה. אקסטיין לא התלהב מהחצוצרן הצעיר, אך כישרונו תפס את אוזנם של שני נגנים צעירים שניגנו במקרה בלהקה זו זמן קצר; היו אלה דיזי גילספי וצ'ארלי פארקר, אבות סגנון הבי בופ. זמן קצר לאחר מכן עבר דייוויס לניו יורק, והחל ללמוד בבית ספר ג'וליארד לאמנות הבמה. אולם במקום ללמוד הוא בילה ברחוב 52, שבו שקקו מועדוני הג'אז וצ'ארלי פארקר החל להמציא את הבי-בופ.
Birth of the Cool
גיל אוונס, ג'רי מאליגן ומיילס דייוויס היו אלה שהלחינו, עיבדו ופיתחו את הפילוסופיה של המוזיקה החדשה שיצרו, ודייוויס הפך, בכוח אישיותו, למנהיג ההרכב, שעמד בסופו של דבר על תשיעייה (נונט) שכללה חצוצרה, סקסופוני אלט ובריטון, טרומבון, קרן יער, טובה וחטיבת קצב שבה מערכת תופים, קונטרבס ופסנתר. הרכב הנגנים שהשתתפו בהקלטות החומר החדש כלל חבורה של 17 נגנים, אשר התחלפו בין הקטעים. בין 1949 ו-1950 הקליט ההרכב, במספר מפגשים, את מה שהפך לאלבום Birth of the Cool, שהגדיר את הקול ג'אז והפך לאחד האלבומים החשובים והמשמעותיים ביותר בג'אז המודרני. האלבום, שהוקלט בחברת התקליטים "קפיטול", היה ריאקציה לבי-בופ המהיר, התובעני והדחוס. הצליל של Birth of the Cool הרבה יותר רך, איטי ולירי, ושיתוף הפעולה בין הנגנים מורכב יותר מאשר בבי בופ, אשר שם דגש על וירטואוזיות אישית של הנגן. ההקלטות שיצאו לאור מהאלבום, שיצא במלואו רק ב-1957, נחלו כישלון מסחרי חרוץ, והתשיעייה התפרקה עד מהרה. סגנון נגינתו של דייוויס הושפע בתקופה זו מחצוצרן לבן משנות ה-20, ביקס ביידרבק.
1949 - 1953: "השנים האבודות"
לאחר שהתפרקה התשיעייה, נסע דייוויס עם פארקר במאי 1949 למסע הופעות בפריז. דייוויס, שזו הייתה לו הפעם הראשונה שיצא מארצות הברית, נדהם; האווירה החופשית והנינוחה, שבה היה לכוכב אהוב על קהל לבן, מבלי שהשגיחו בצבע עורו או הִפלו אותו, הייתה בעבורו חוויה מטלטלת. הפתיחות המוזיקלית שהפגין הקהל הצרפתי הצעיר (לא רק כלפי דייוויס אלא כלפי הג'אז האמריקאי בכלל) הייתה בעבורו ניגוד חריף למאבקים בניסיונות הבלתי פוסקים של המבקרים בארצות הברית "לתייג" את המוזיקה ולשים אותה בתוך "תבניות" של ז'אנר על מנת להתמודד עִמה. דייוויס היה לדמות ידועה ברחוב סן ז'רמן דה-פרה, והכיר את ז'אן-פול סארטר, בוריס ויאן, פבלו פיקאסו ואת הזמרת והשחקנית הצרפתייה ז'ולייט גרקו, שעִמה פיתח קשר רומנטי.
חזרתו לארצות הברית לאחר כחודש, הייתה מכה קשה. האפליה הגואה, המיתון בתעשיית המוזיקה שגרם לסגירת מועדונים והעובדה שחברת "קפיטול" סירבה לחדש את החוזה עמו לאחר גניזת Birth of the Cool, גרמו לו לייאוש כבד ולהתמכרות להרואין. ב-1951 חתם חוזה עם חברת התקליטים "פרסטיג'", אך לא הקליט וכמעט לא הופיע. באוקטובר 1951 הקליט שני אלבומים לפרסטיג': Dig ו-Conception (שהיו שיתוף פעולה ראשון עם סאני רולינס). הוא התגרש מאשתו הראשונה, ומכיוון שלא היה מסוגל לשלם מזונות, הושלך לכלא. כך עברה עליו שנת 1952. ב-1953 החליט להיגמל. הוא נכנס לבית אביו, סגר עצמו לשבועיים בחדר ונגמל מההרואין בבת-אחת (שיטה הידועה כ-Cold Turkey, הגורמת לייסורים קשים ויכולה להסב לנגמל פגיעות נוירולוגיות בלתי הפיכות). בשנת 1953 הקליט את האלבום השני שלו Blue Period בחברת ההקלטות פרסטיג'.
1954 - 1955: הארד בופ
דייוויס חזר לניו יורק מלא ביצירתיות ואנרגיה. הוא הקליט עם הוראס סילבר (פסנתר) ופרסי הית' (בס), ארט בלייקי וקני קלארק (תופים) עבור בלו נוט תקליטים כ-Walkin (יחד עם ג'יי ג'יי ג'ונסון, סוני רולינס ואחרים), אשר בהם שילב דגש חזק יותר על חטיבת הקצב, באופן שהושפע מרית'ם אנד בלוז וגוספל. חלק מהקטעים היו סטנדרטים, אך רובם היו פרי עטו של דייוויס או של יתר חברי ההרכב. מוזיקה זו נודעה כ"הארד בופ", וגם אם דייוויס לא המציא אותה, הרי שהיה מראשוניה והבולט שבהם. בדיוק בשעה שהקול ג'אז הפך לזרם מרכזי (בעיקר בחוף המערבי של ארצות הברית) דייוויס כבר היה צעד אחד הלאה.
ב-1954 הקליט דייוויס לפרסטיג' עם שניים מהחשובים והבולטים שבזירת הג'אז, ת'לוניוס מונק (Miles Davis and the Modern Jazz Giants) ומילט ג'קסון (Bags' Groove). בהקלטות אלה ואחרות מאותה תקופה החלה להתגבש סביב דייוויס חטיבת קצב קבועה שכללה את פרסי הית' ומקס רואץ'. הוא קיבל ביקורות קשות מצד מבקרים על התנהגותו בהופעות משום שלא תיקשר כלל עם הקהל. בשעת נגינת סולו לא יצר קשר עין, וכאשר לא ניגן, הפנה לקהל את גבו.
בשנת 1955 יצר דייוויס צליל ייחודי, שבו עתיד היה להשתמש שנים רבות, שנוצר משילוב של שימוש בעמעם ונשיפה סמוך מאוד למיקרופון (Close Miking).
1955 - 1956: החמישייה הגדולה הראשונה
ההרכב הקבוע הראשון של דייוויס היה חמישייה בהרכב של חצוצרה, סקסופון (בתחילה רצה דייוויס את סאני רולינס אך נאלץ "להסתפק" בסקסופוניסט טנור צעיר בשם ג'ון קולטריין), פסנתר (רד גרלנד), תופים (פילי ג'ו ג'ונס) ובס (פול צ'יימברס). חטיבת הקצב נחשבה לטובה בזמנה. אף על פי שכיום מדובר בחמישה שמות מהמפורסמים בג'אז, באותו הזמן חברי ההרכב היו צעירים ולא מוכרים יחסית. דייוויס זכר לחברת פרסטיג' חסד נעורים והקליט עבור חברת התקליטים ארבעה אלבומים: 'Relaxin', Cookin', Steamin ו-Workin' With The Miles Davis Quintet. שהוקלטו באולפנו של רודי ון גלדר במהלך ג'אם סשן שהתפרס על יומיים באוקטובר 1956, באופן טבעי ללא חזרות מיוחדות ובעריכה מינימלית. באלבומים שולבו סטנדרטים מוכרים ואהובים וקטעים של חברי ההרכב או חברים אחרים (כגון סאני רולינס), בגישת הארד בופ מתונה, יותר מלודית. האלבומים, שלא יצאו מיד לאור אלא ב"טפטוף" במשך כשלוש שנים, הפכו להצלחה והזניקו את פרסטיג' מעמדת שוליים לעמדה מרכזית בג'אז. הצעד הבא היה להחתים את החמישייה בחברת תקליטים גדולה - Columbia Records. אולם, למעט תקליט אחד, Round About Midnight, החמישייה (המכונה "החמישייה הגדולה הראשונה") לא הקליטה ככזו בקולומביה, כיוון שדייוויס פיטר את קולטריין וגארלנד על רקע שימוש בהרואין.
Miles Ahead
עבור דייוויס הגיעה השעה להמציא את עצמו ואת הג'אז מחדש פעם נוספת. הוא החל להקשיב למוזיקה קלאסית מודרנית של מלחינים כארם חצ'אטוריאן, מוריס ראוול, וקלוד דביסי וחבר לגונתר שולר, ג'ון לואיס, ג'ימי ג'ופרה וג'יי ג'יי ג'ונסון בהפקת התקליט הראשון של הזרם השלישי (ניסיון של לבצע סינתזה בין ג'אז למוזיקה קלאסית), The Birth of the Third Stream.
בהמשך, בשנת 1957, חבר דייוויס שוב לגיל אוונס וביחד הנהיגו תזמורת של 19 נגנים, עם דייוויס כסולן בחצוצרה ובפלוגלהורן (הוא היחיד המנגן קטעי סולו). האלבום שהקליטו נקרא Miles Ahead (משחק מילים - "מיילים רבים קדימה" וגם "מיילס דייוויס ראשון"), שם שנטבע על ידי מפיק Columbia Records, ג'ורג' אוואקיאן. המוזיקה והעיבודים באלבום הושפעו ממוזיקה של פרדריק דיליוס וקלוד דביסי כמו גם מדיוק אלינגטון ומסורת ארוכה של תזמורות סווינג. בתקליט זה נעשה ניסיון לשלב בין "הזרם השלישי" לסווינג, אשר השפיע על מוזיקאים כג'ימי ג'ופרה וקרלה בליי ליצירת הדור המודרני של הביג בנד.
1957 - 1959: פריז, שישייה וג'אז מודאלי
בסוף 1957 נסע דייוויס שוב לפריז למסע הופעות עם המתופף קני קלארק שחי אז בעיר. בפריז שב וביקר אצל ז'ולייט גרקו על מנת להיפרד ממנה, כיוון שהחליט להיות נאמן לאשתו החדשה, הרקדנית פרנסיס טיילור. בשהותו בפריז התבקש דייוויס על ידי הבמאי לואי מאל להקליט פסקול לסרטו "מעלית לגרדום" (Ascenseur pour l'echafaud). את הפסקול הקליט בלילה אחד ארוך. למעשה, האלבום עם פסקול הסרט הוא אלבום הג'אז המודאלי הראשון של מיילס דייוויס.
עם חזרתו של דייוויס מפריז, החזיר את קולטריין וגרלנד להרכב המקורי, הוסיף להרכב החמישייה את קנונבול אדרלי בסקסופון אלט והחליף את פילי ג'ו בג'ימי קוב וכך יצר את "השישייה הגדולה". ההערכה שחש דייוויס לאדרלי הייתה כה גדולה עד שהסכים, בצעד חסר תקדים, להופיע בתקליטו של אדרלי Something Else, כחצוצרן תחת אדרלי כמוביל. האלבום הרשמי היחיד שהקליטה השישייה היה Milestones (שוב משחק מילים עם שמו - "אבני דרך" וגם "אבנים של מיילס"). הנגינה באלבום זה שונה מההקלטות של החמישייה והיא יותר אינטנסיבית, מהירה ותובענית, קטעי הסולו ארוכים יותר והאלתור חופשי יותר, דבר שהושפע גם מכיווני החקר החדשים של קולטריין באותה עת. חטיבת הקצב הגיעה בו לשיא של שלמות בתיאום, בשליטה ובהובלה. הקטע הנושא את שם האלבום הוא קטע ג'אז מודאלי המנבא את הכיוון אליו יצעד דייוויס מעתה.
Kind of Blue
מיד לאחר הקלטת האלבום חל שינוי קריטי בהרכב השישייה. גרלנד פוטר שוב ובמקומו שכר דייוויס פסנתרן צעיר (ולבן) בשם ביל אוונס. ביל אוונס היה לא רק פסנתרן אלא גם מעבד, והשפעתו על הצליל והפילוסופיה של המוזיקה של דייוויס הייתה גדולה ביותר. התוצר החשוב ביותר של השישייה עם אוונס היה האלבום הנמכר ביותר בתולדות הג'אז, "ההגדרה של אלבום ג'אז", "אחד התקליטים הטובים והחשובים ביותר לא רק בג'אז אלא במוזיקה בכלל" - Kind of Blue.
ביל אוונס כתב בהערות האלבום המקוריות שהנגנים לא ביצעו חזרה על הקטעים שניגנו לבסוף בהקלטה (שהייתה באפריל 1958). כל האלתור באלבום נעשה באופן מודאלי רגוע, לא באמצעות שינויי אקורדים, כפי שהיה נהוג במסורת מאז הבי בופ. המלודיות הפשוטות יחסית שרובן הולחנו על ידי מיילס דייוויס קיבלו גוון ייחודי בזכות העיבוד של אוונס והאלתורים של קולטריין, הנחשבים בעיני רבים לגאוניים. מבקרים שונים מציינים את היותו של האלבום רב-רבדים. מצד אחד הוא תקליט "אווירה" (אמביינט), אך בשמיעות נוספות מתגלים בו רבדים רבים של עומק ומורכבות של האלתורים של שישיית נגנים מהמעולים שידע הג'אז, בתקופתם הפורה ביותר.
לאחר הקלטת האלבום התפרקה השישייה שיצרה אותו. דייוויס הרכיב מספר הרכבים, הנודע שבהם הוא חמישייה עם קולטריין ועם וינטון קלי בפסנתר, פול צ'יימברס בבס וג'ימי קוב בתופים שהופיעה במספר פסטיבלים. הרכב זה פעל כשישייה, עם האנק מובלי בסקסופון שני, בהקלטת Someday my Prince Will Come. בהופעות השישייה באירופה החליף סאני סטיט את קולטריין.
בשנת 1958 שיתפו דייוויס וביל אוונס פעולה פעם נוספת והקליטו עם תזמורת עיבוד לפורגי ובס וב-1959 הקליטו את Sketches of Spain, יצירה המושפעת ממוזיקה ספרדית, כמוזיקה של חואקין רודריגו, מנואל דה פאיה ומנגינות פלמנקו, אותן הכיר דייוויס באמצעות אשתו, פרנסיס טיילור. בניגוד להקלטות החמישייה הגדולה הראשונה, אך שנתיים קודם לכן, שנתנו תחושת "ג'אם סשן" חופשי, עבד כעת דייוויס עם העורך באולפן לאחר ההקלטה וביצע עריכה עמוקה של ההקלטה החיה, באופן חסר תקדים במוזיקה ה"קלה" של התקופה.
על אף מעמדו היה דייוויס קורבן להתנכלות משטרתית על רקע גזעני. ב-26 באוגוסט 1959 עמד לפני מועדון בירדלנד בניו יורק וסירב להישמע להוראת שוטר "להמשיך לנוע" ("Keep moving"), שנבעה מתקנה מפלה שאסרה על שחורים להתגודד ברחוב. הוא הוכה ונעצר למספר שעות. כאשר שוחרר הצטלם כאשר חולצתו מוכתמת בדם והפך לסמל של המאבק במדיניות ההפרדה ובאפליה.
1960 - 1964: דריכה במקום
בראשית שנות השישים היה דייוויס עסוק בהרכבת הרכב חדש. הוא אסף סביבו מוזיקאים צעירים ומוכשרים (שיהפכו לימים לשמות נודעים בעולם הג'אז). כבכל הרכביו השקיע דייוויס בהקמת חטיבת קצב מגובשת. הוא גייס את הבסיסט רון קרטר, הפסנתרן הרבי הנקוק והמתופף הצעיר והדינמי טוני ויליאמס והחל לבצע חזרות. מאוחר יותר הוסיף את ג'ורג' קולמן בסקסופון והשלים, שוב, חמישייה. החמישייה הופיעה בפסטיבלים והוקלטה בפסטיבל אנטיב בצרפת, ב-12 בפברואר 1964, הקלטה חיה שיצאה על גבי שני תקליטים My Funny Valentine ו-Four and More. תקליט חשוב נוסף מאותה תקופה הוא Seven Steps to Heaven שהוקלט עם ויקטור פלדמן כסקסופוניסט נוסף.
בעוד שבמחצית השנייה של העשור הקודם חי דייוויס חיי משפחה שלווים ומוצלחים עם אשתו פרנסיס וילדיהם, החלו נישואיו מתפרקים ב-1963. הוא התגרש, שקע בדיכאון והתמכר לקוקאין. למרות זאת הופיע במסעי הופעות אינטנסיביים באותה תקופה, בין היתר ביפן (עם סם ריברס במקום קולמן) ובברלין (תקליטי ההופעות הללו Miles in Berlin ו-Miles in Tokyo, הם משיאי התקופה של חמישייה זו).
החמישייה של ראשית שנות השישים נחשבת ל"דריכה במקום", דייוויס לא חידש והמשיך לנגן את החומר של החמישייה הראשונה עם נגנים אחרים. את הדריכה במקום סיים צירופו של סקסופוניסט טנור חדש להרכב - ויין שורטר.
1964 - 1968: החמישייה הגדולה השנייה
עם שורטר הורכבה החמישייה הגדולה השנייה של דייוויס. התקליט הראשון של החמישייה הוא .E.S.P, שיצא ב-1965 ובו נוגנו רק קטעים מאת חברי ההרכב (ואף לא סטנדרט אחד), דבר שסימן יציאה לדרך יצירתית חדשה, אף על פי שהסגנון היה חזרה להארד בופ. מבחינה אישית היה מצבו של דייוויס בכי רע, ההתמכרות לקוקאין גבתה ממנו מחיר בריאותי והוא נכנס ויצא מבתי חולים, גם מבחינה נפשית היה שבור עקב גירושיו. למרות זאת היצירתיות של החמישייה השנייה לא נפגעה והיא הפיקה סדרה של תקליטים בהם Miles Smiles (אוקטובר 1966), Sorcerer (מאי 1967), Nefertiti (יוני 1967) ו-Miles in the Sky (מאי 1968). סגנון האלתור הפך לחופשי יותר ויותר, עם נגיעות של אוונגרד, אך המסגרת הייתה הארד בופ מבחינה מבנית עם אלתור חופשי על בסיס מודאלי. חטיבת הקצב ביצעה מספר שינויי מקצב במהלך כל קטע ובאופן הדרגתי הפכו מפגשי הנגינה לנגינה רצופה בה לא ניכר הבדל בין קטע לקטע. דייוויס העניק מקום רב לאלתור חופשי אינדיבידואלי של שותפיו, בעיקר לשורטר, שדייוויס ראה בו יורשו של קולטריין.
1969: מהפכת החשמול: מ-Filles de Kilimanjaro ל-In a Silent Way
פרשת הקלטת האלבום Filles de Kilimanjaro מסמלת את המעבר של דייוויס לצעד הבא - שילוב כלים חשמליים ואלקטרוניים. דייוויס התלהב מהכלים החשמליים של הרוק ששלט בתרבות הפופולרית ודחק את הג'אז, וביקש לראות כיצד ניתן לשלב צליל יותר "מחושמל" בג'אז. לרעיונותיו היו שותפים גם ויליאמס ושורטר, אך לא רון קרטר והרבי הנקוק, שעזבו לאחר הקלטת מספר "טייקים" של Filles de Kilimanjaro. את קרטר החליף דייוויס בצעיר אנגלי בשם דייב הולנד ואילו הנקוק הוחלף בפסנתרן צעיר בשם צ'יק קוריאה. הולנד ניגן בגיטרה בס חשמלית וקוריאה ניגן בפסנתר חשמלי Fender Rhodes, דבר ששינה לחלוטין את הצליל של החמישייה. יחד השלימו את הקלטת Filles de Kilimanjaro. גם כאן דייוויס לא היה חלוץ, הקדים אותו ב"חשמול" ג'אז הקלידן של חמישיית קנונבול אדרלי, ג'ו זאווינול, אך כאשר דייוויס עשה דבר מה הדבר הכה גלים בעולם הג'אז. לטוב ולרע. דייוויס ספג ביקורת עזה על ה"חשמול", על "בגידתו" בצליל הג'אז ועל מתן יד למבקשים להחריב את הג'אז. דייוויס, כרגיל, לא התרגש במיוחד מהביקורת.
דייוויס לא עצר. רצונו ליצור יצירת פיוז'ן גבר. בין יולי 1968 לפברואר 1969 צירף אליו את זאווינול בתור קלידן והחזיר את הנקוק. לאחר שנפגש עם ג'ימי הנדריקס ב-1968, הבין דייוויס שהמפתח לצליל החדש שהיה מעוניין בו נעוץ בגיטרה החשמלית וחיפש אחר נגן מתאים, טוני ויליאמס המליץ בפני דייוויס על גיטריסט צעיר בשם ג'ון מקלפלין ודייוויס יצר הרכב שונה מכל שידע עולם הג'אז עד אז - שלושה כלי מקלדת (פסנתר, עליו ניגן הנקוק; פסנתר חשמלי עליו ניגן קוריאה ואורגן חשמלי עליו ניגן זאווינול), גיטרה חשמלית (מקלפלין), סקסופון טנור (שורטר), חצוצרה (דייוויס), בס (הולנד) ותופים וכלי הקשה (ויליאמס). על חצוצרתו הרכיב דייוויס אפקטים חשמליים לעיוות הצליל. את הלחנים להרכב כתב זאווינול ויחד נכנסו חברי ההרכב לאולפני קולומביה על מנת להקליט תקליט בשם In a Silent Way. החומר שהוקלט הוא שעות של ג'אם סשן ארוך וחופשי ביותר, לעיתים מושפע מרוק (בעיקר ויליאמס ומקלפלין) ללא מלודיה וללא מסגרת מלודית. לאחר ההקלטה הצטרף דייוויס למפיק תיאו מסרו ויחד ביצעו עריכה לחומר המוקלט, שכללה הדבקה של קטעים ויצירת לולאות (לופים), באופן המזכיר את עבודתו של מפיק הביטלס ג'ורג' מרטין באלבומים המאוחרים של הלהקה. התקליט כלל רצועה אחת ארוכה בכל צד המאופיינת בנגינה מתמשכת ומתפתחת לאיטה, והכוללת צלילים אלקטרוניים שלא נשמעו קודם לכן בג'אז. הקהל קיבל את היצירה בתימהון. במבט לאחור מדובר בניסיון נועז ביותר בתחומי הביצוע, האלתור החופשי המשותף, הסאונד, ההקלטה והעריכה, ניסיון שפתח את הדרך ל"מפץ הגדול" - Bitches Brew.
Bitches Brew
ב-19 באוגוסט 1969 הזמין דייוויס לאולפני קולומביה חבורה בת 12 נגנים. פרט לחצוצרה של דייוויס השתתפו שורטר בסקסופון סופרן, בני מופין בקלרינט בס, ג'ון מקלפלין בגיטרה, צ'יק קוריאה וג'ו זאווינול בפסנתרים חשמליים, חטיבת הקצב המורחבת מאוד כללה את המתופפים ג'ק דז'ונט, לני וויט וצ'ארלס "דון" אליאס (בתופי קונגה), את נגני הבס דייב הולנד (קונטרבס) והארווי ברוקס (גיטרה בס) ואת ג'ים ריילי (או ג'ומה סנטוס) בכלי הקשה. דייוויס חילק הוראות כלליות בקשר למסגרת המלודית כגון מהלך אקורדים, ונתן קצב התחלתי והקבוצה החלה לאלתר באופן חופשי למדי על סמך הנחיות אלה. הכיוון היה מושפע ממוזיקת הרוק הפסיכדלי וה-פאנק (Funk) של ג'ימי הנדריקס וסליי אנד דה פמילי סטון שסיימו להופיע על בימת פסטיבל וודסטוק רק יום אחד קודם לכן, וממוזיקת רית'ם אנד בלוז כגון זו של ג'יימס בראון. לחטיבת הקצב המורחבת ניתן מקום מרכזי (בדומה לרוק). הקצב וההרמוניה בסיסיים ודומיננטיים בסגנון רוק או הארד בופ בעוד האלתור בכלי הנשיפה מזכיר ג'אז חופשי. קטעי הסולו הם כמעט רק בביצוע דייוויס. שורטר ומאפין מגיחים מ"שום מקום" על רקע הטקסטורות של כלי הקצב, ושבים ונעלמים. החצוצרה של דייוויס נשמעת חדה וצלולה ודייוויס מגיע, בניגוד להרגלו, לרגיסטרים הגבוהים.
ההקלטות כללו חמישה קטעים ארוכים: Pharaoh's Dance ללחן של זאווינול, Bitches Brew, Spanish Key,  John McLaughlin  ו-Miles Runs the Voodoo Down מאת דייוויס ו-Sanctuary ללחן של שורטר. חלק מהקטעים היו מוכרים לחברי הלהקה מקודם, אך רובם היו חדשים. חלק מהקטעים נוגנו מספר פעמים, כאשר ניגנו לא ידעו הנגנים האם הם בחזרה או האם הם מוקלטים. בשנת 1998 הוציאה חברת קולומביה קופסה ובה ארבעה דיסקים המתעדים את כל החומר שהוקלט עבור האלבום.
שמאחי (כדורגל)
מועדון הכדורגל שמאחי (באזרית: Şamaxı Futbol Klubu, באנגלית: Shamakhi FK), הוא אחד ממועדוני הכדורגל הנחשבים ביותר באזרבייג'ן. קבוצת הכדורגל ממוקמת בעיר שמאחי, אזרבייג'ן. לקבוצה שתי אליפויות הליגה הבכירה באזרבייג'ן (בעונות 2007/08 ו-2009/10).
מיילס דייוויס
Bitches Brew
דייוויס לא רק חצה את גבול הג'אז, הוא יצר "מפץ גדול" שברא את הפיוז'ן הסינתזה בין רוק לג'אז. דייוויס החליף קהל, רבים מאוהדיו עד Bitches Brew נטשו אותו בזעם כיוון שהלך רחוק מדי. מאידך, רבים אחרים, שלא הכירו את מסורות הג'אז או בזו להן, חברים לדור פסטיבל וודסטוק, אימצו אותו ככוכב חדש.
במהלך עבודת האולפן והקלטות ההשלמה ל-Bitches Brew הופיע דייוויס עם חמישייה שכללה את ויין שורטר, צ'יק קוריאה, דייב הולנד וג'ק דז'ונט. בחלק מההופעות צורפו לחמישייה אמנים אורחים כהרבי הנקוק ונגן כלי ההקשה איירטו מוריירה. החמישייה מהווה "חוליה מקשרת" בין העולם של החמישייה הגדולה השנייה והעולם של Bitches Brew, כאשר החומרים שלה כללו גם סטנדרטים קלאסיים, גם חומר מקורי של תקופת החמישייה השנייה וגם קטעים שעמדו בבסיס Bitches Brew כ-Miles Runs the Voodoo Down ו-Sanctuary. במהלך ההופעות השתנתה צורת הנגינה של החמישייה מביצוע אקוסטי לביצוע חשמלי (בבס, בפסנתר ובאפקטים על החצוצרה) ועצבני יותר. פעימות חטיבת הקצב הפכו לרוקיסטיות יותר וההופעה הפכה לרצף ארוך של קטעים בזרימה חופשית, ללא הפסקה ביניהם. במשך שנים רבות נחשבה החמישייה ל"אבודה", כיוון שלא היו הקלטות רשמיות של הופעותיה, אלא רק בוטלגים. בשנת 2001 יצאה לאור הקלטת הופעתה האחרונה של החמישייה מה-7 במרץ 1970 בפילמור איסט שבניו יורק. בשנים הבאות יצאו הקלטות נוספות באופן רשמי.
שמאחי (כדורגל)
היסטוריה
המועדון סיים שוב במקום הרביעי ב-2006/2007, ועונה לאחר מכן ב-2007/2008, לקחה את האליפות הראשונה באזרבייג'ן. לאחר עונת האליפות שלה, אינטר העפילה להופעה הראשונה אי פעם בליגת האלופות של אופ"א. בעונת 2008/2009 השתתפה הקבוצה לראשונה במוקדמות ליגת האלופות. בסיבוב המוקדמות הראשון ניצחה הקבוצה את רבוטניצ'קי קומטל סקופיה ממקדוניה. בסיבוב המוקדמות השני הפסידה הקבוצה לפרטיזן בלגרד מסרביה והודחה מהטורניר.