cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרסי קריסטל + לוסי לנשים בקולנוע
פרס אומץ נשים
פרס אומץ נשים נוסד בשנת 1992 כדי להכיר בנשים אשר מתמידות בתנאים קשים ונסיבות מאתגרות במהלך קידום הזכויות של כל הנשים בתעשיית הבידור והחברה בכללותה.
פרס מנהיגות נשים בתעשיית הקולנוע
הפרס נוסד כדי לכבד נשים מהצד העסקי של התעשייה, בחדר הישיבות ומאחורי המצלמה.
תחרות הפלה ברומח
בצורתו הראשונית שימש הג'אוסט (שנקרא אז טורנאי - tournai) כסימולציה של קרב אמת למטרות אימונים. לאחר התפתחות התחרויות, הביא עמו הניצחון בהן כבוד וממון רבים. המנצח זכה, על פי רוב, בשריון של יריבו (אשר במונחים של ימינו - השתווה במחירו בערך לשוויו של בית). לפיכך, אבירים רבים התעשרו בתחרויות אלו אך רבים גם הפסידו את כל כספם.
כתבי יד מימי הביניים מלמדים כי האימון הראשוני לג'אוסט, ברכיבה, נעשה על גבי סוס עץ עם גלגלים אשר נגרר על ידי מספר עוזרים. החניך נדרש לפגוע בלוח אשר רופד בחבל (על מנת למנוע החלקה של קצה הרומח על פני הלוח). בחלק מלוחות המטרה היה חריץ דרכו השקיף המאמן על החניך. בתרגולים מתקדמים עם סוס אמיתי נעשה שימוש במטרה מסתובבת.
סגנונות
קיימות שתי וריאציות עיקריות של התחרות - או פלייסאנס (au Plaisance - "בעונג", "בעדינות") מתייחס לתחרויות למטרות תענוג של המתחרים והקהל בטורניר, בהן נעשה שימוש ברומחים קהי-קצוות. או אוטראנס (au Outrance - "בהפרזה", "בהגזמה") התרחש לרוב בעיתות מלחמה בשדה הקרב - נעשה בו שימוש ברומחים חדי-קצוות, והוא נמשך עד מות אחד (או שני) הלוחמים. עם זאת, גם בקרבות "מעודנים" נגרמו פציעות קשות ואף מוות. גורם סכנה לדוגמה - נטייתו של מגן הפנים בקסדה להתרומם במהלך הדהירה, ולחשוף בכך לפגיעה את פניו של האביר.
באנגליה נפוצה צורה נוספת של התחרות בה חולקו נקודות עבור שבירת רומחים. הרוכבים דהרו זה מול זה משני צידיה של גדר עץ נמוכה, והקרב נפסק מיד עם נפילתו של מי מהם. הנקודות ניתנו עבור שבירת הרומח על ידי פגיעה מדויקת ביריב.
השריון
תחרויות הפלה ברומח נפוצו לראשונה בעת העתיקה וזכו לפופולריות עד המאה ה-16. במשך תקופה ארוכה זו חלה התפתחות באמצעי המיגון בהם השתמשו האבירים. בתחילה היו נפוצים שריון השרשראות, קסדה יצוקה (Helm) ומגן. החל במאה ה-15 נפוץ השימוש בשריון הלוחות. לעיתים הורכב שריון זה מחלקי מיגון, בעיקר לחזה, אשר ניתן היה להסיר למטרות רכיבה תחרותית ולהרכיב מחדש, על פי צורך, לקרב. בדומה, התפתחות הקסדה הסגורה הובילה לקסדות עם רכיבי מיגון נלווים. כאשר התחרויות נהיו יותר ממוסדות וכוחם של חיל הפרשים בשדה הקרב קטן, החל להתפתח שריון לוחות מיוחד לטורנירים. שריון זה היה עבה וכבד יותר, ותוכנן לספק הגנה מוגברת לאביר, בייחוד כנגד מכת רומח. שריון כזה יכול היה להגיע למשקל של פי 3 ומעלה משריון רגיל, דבר ההופך אותו לבלתי מעשי בקרב אמיתי עקב הפגיעה בניידות. חלק משריונות אלה כללו הגנה מוגברת לאזורים שנטו להיפגע מרומחים ותושבת מובנית לרומח.
הרומח
שימושו העיקרי של הרומח היה להפיל לקרקע יריבים רכובים על סוס. אביר טיפוסי בימי הביניים נשא עמו, לרוב, כלי נשק נוספים. כלי הנשק הנלווים השתנו בהתאם לתקופה, סוג התחרות וכן בחירת המתחרים.
ציוד רכיבה
הפרש רכב על אוכף ושלט בסוס בעזרת משוורת (ארכוף) ודורבנות. שיטת רכיבה מתקדמת זו אפשרה לאביר להשתמש בשתי ידיו ללחימה.
תחרויות הפלה ברומח בימינו
בגרסה המהווה את הספורט האישי הרשמי של מדינת מרילנד בארצות הברית נערכת תחרות השחלת הטבעות לפי שלבים - כאשר בכל שלב קטן קוטר הטבעת. בגרסה אחרת של התחרות המטרה היא כפיס עץ המונח על הרצפה ושנועד לדמות יתד-אוהל בה יש לפגוע עם קצה הרומח. התחרות מדמה את פשיטות ההפתעה שערכו חילות פרשים על מחנות האויב ובהן מוטטו עליהם את אוהליהם באמצעות הרומח על מנת ליצור בהלה.
בעיירה האיטלקית ארצו (Arezzo) מתקיימת מדי שנה תחרות ג'אוסט מסורתית אשר מקורה בימי מסעות הצלב. המתחרים לובשים מדים בצבעים המייצגים אזורים שונים בעיירה ופוגעים במטרה מרובעת המוצמדת לידה של בובת-עץ בדמות מלך סרצני (כינוי לעמים הבדווים בסיני בתקופה הרומית אשר מאוחר יותר שימש גם כינוי ערבים ומוסלמים בסיציליה ודרום-איטליה). בידה השנייה של הדמות "חתול שלושה-זנבות" - שלושה שרוכי עור ובקצה כל אחד כדור עץ כבד. המתחרים מסתערים על המטרה ברומח עם קצה עשוי מגיר וזוכים בניקוד לפי דיוק הפגיעה במטרה - אך עם זאת עליהם להתחמק מפגיעתם של כדורי העץ.
הנסיכים-שותפים של אנדורה
הנסיכים-שותפים של אנדורה הם ראשיה הרשמיים העליונים של אנדורה. תפקידם בעבר היה גם ביצועי, אך כיום הם ממלאים תפקידים סמליים בלבד. כיום מכהנים בתפקיד זה במקביל נשיא צרפת ובישוף אורז'ל (בקטאלנית: Urgell) ז'ואן אנריק ויווס אי סיסיליה.
היסטוריה
במהלך המאה ה-11 ועד המאה ה-13, התקיים סכסוך בין שליטים מקומיים על השליטה באנדורה, שנפתר בשנת 1278 בחתימת ה"שוויון" - חוזה שקבע שהשלטון באנדורה יהיה משותף בין רוזן פווה הצרפתי (שתוארו עבר, בסופו של דבר, לשליט צרפת - המלך ולאחר מכן לנשיא) והבישוף של אורז'ל, שבמחוז האוטונומי קטלוניה שבספרד.
הנסיכים-השותפים של אנדורה אינם מתגוררים בה, ולכן לא מבצעים את תפקידם באופן ישיר, אלא על ידי נציגים. את נשיא צרפת מייצג באנדורה פטריק סטרזודה (מכהן בתפקיד מ-14 במאי 2017), ואת ז'ואן אנריק ויווס אי סיסיליה מייצג נמסי מרקס אוסטה (מכהן בתפקיד מ-3 בינואר 1993).
תפקיד וסמכויות
עם התקבלותה של חוקת אנדורה בשנת 1993, צומצמו באופן ניכר סמכויותיהם של נסיכיה, ונהפכו לסמליות בלבד למעט זכות הטלת הווטו על החלטות הממשלה באנדורה.
כלבי ים
כלבי ים (שם מדעי: Phocidae) היא משפחת יונקים מסדרת הטורפים, קבוצת הטורפים הימיים.
לשפמו של כלב הים יש יכולת יוצאת מן הכלל לחוש את מהירות זרם המים. במהלך ניסוי, כלב ים שעיניו כוסו, הצליח לזהות דג שחלף סמוך אליו, תוך שימוש בשפמו, גם 30 שניות לאחר שהטרף עבר במקום. חוקרים מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס מנסים להבין את אופן פעולתה של מערכת חישה זו, המצטיינת ברגישות כה גבוהה.
המין היחיד המגיע לעיתים לחופי ישראל הוא כלב ים נזירי מצוי, המצוי בסכנת הכחדה חמורה בכל העולם. הפעם הראשונה שכלבת ים זו נצפתה לראשונה הייתה בחוף יפו.
ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר
ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר הראשון (באנגלית: John of Gaunt, 1st Duke of Lancaster; 6 במרץ 1340 – 3 בפברואר 1399), היה חבר בית המלוכה האנגלי מבית פלנטג'נט, בנם השלישי שהגיע לגיל בגרות של אדוארד השלישי, מלך אנגליה ושל פיליפה מאנו. הוא כונה "ג'ון מגונט" בשל היוולדו בעיר גנט שהשם גונט הוא ההגייה באנגלית לשם העיר שהיה נהוג אז. בתקופה מאוחרת יותר בחייו, כאשר זכה לחוסר אהדה ציבורית, נפוצו שמועות שהוא היה בנו של קצב מהעיר גנט, בשל כך שאביו לא נכח בלידתו. סיפור זה עורר תמיד את חמת זעמו.
כאחיו הצעיר של הנסיך מוויילס, אדוארד, הנסיך השחור, הייתה לג'ון השפעה רחבה על הכתר האנגלי במהלך התקופה שבה אחיינו, ריצ'רד השני מלך כמלך קטין, ובמהלך תקופת הסכסוכים הפוליטיים שבאו לאחר מכן, אך הוא לא נחשב לחלק מחוג מתנגדי המלך.
הבן הבכור לבית לנקסטר והיורש, הנרי בולינגברוק, הוגלה לעשר שנים על ידי המלך ריצ'רד השני ב-1398 כתגובה לריב בינו לבין תומאס מווברי (Mowbray), דוכס נורפוק. עם מותו של ג'ון מגונט ב-1399 הוכרזו רכושו ותאריו רכוש הכתר, כאשר ריצ'רד השני הוקיע את הנרי בולינגברוק כבוגד והחמיר את עונשו מגלות לעשר שנים לגלות עד סוף ימיו. בוליגברוק שב מהגלות כדי לתבוע את ירושתו, הדיח את ריצ'רד ומלך כהנרי הרביעי, הראשון מבין צאצאיו של גונט שישב על כס המלוכה האנגלי. הודות לנחלות גדולות שהוענקו לג'ון מגונט, הוא היה לא רק האיש העשיר ביותר בתקופתו, אלא אחד מהעשירים ביותר מבין אלה שחיו מאז. במונחים של היום, נאמד עושרו בשווי של 110 מיליארד דולר, ובכך הוא נכלל ברשימת העשירים בכל ההיסטוריה האנושית.
דוכס לנקסטר
ג'ון היה בנו הרביעי (והשלישי שהגיע לגיל בגרות) של אדוארד השלישי, מלך אנגליה. אשתו הראשונה של ג'ון, בלאנש, הייתה בת דודתו מדרגה שלישית ושניהם היו בני-נינים של הנרי השלישי. חתונתם התקיימה ב-1359 במנזר רדינג (Reading Abbey), כאשר אדוארד השלישי הסדיר את נישואי בניו עם יורשות עשירות. עם מותו של חמיו ב-1361, ירש ג'ון את מחצית אדמותיו, את התואר רוזן לנקסטר, ואת ההכרה כבעל הקרקעות הגדול ביותר בצפון אנגליה, כולל דוכסות לנקסטר. כמו כן הוא קיבל את התארים של הברון ה-14 של האלטון והברון ה-11 של באולנד. ג'ון ירש את המחצית השנייה של נחלותיו של חמיו כאשר גיסתו מתה ב-1362 מבלי להותיר אחריה צאצאים.
ב-13 בנובמבר 1362 העניק אדוארד השלישי לג'ון את התואר דוכס לנקסטר. הוא היה אז אדם מבוסס מאוד ובבעלותו היו לפחות 30 טירות ואחוזות ברחבי אנגליה וצרפת. את החצר שלו ניתן היה להשוות מבחינת הממדים והמבנה הארגוני לחצר מלכות. בבעלותו היו אדמות בכמעט כל המחוזות של אנגליה, שהניבו לו הכנסה שנתית של 8,000 - 10,000 ליש"ט (כמה מיליונים במונחים מודרניים).
לאחר מותו של אחיו הבכור, אדוארד, הנסיך השחור, נאלץ גונט להגן על הרפורמטור הדתי ג'ון ויקליף, ככל הנראה כדי לפעול כנגד כוחה החילוני ההולך וגדל של הכנסייה. יחד עם זאת, עליית כוחו הפוליטי התרחשה במקביל לתחושות טינה שחשו האנשים סביבו. בתקופה שבה נאלצו כוחות הצבא של אנגליה לבצע נסיגות במסגרת מלחמת מאה השנים נגד צרפת, וכששלטונו של אדוארד השלישי זכה לאהדה פחותה עקב מיסוי גבוה ועקב הרומן שניהל עם אליס פררס (Alice Perrers), קישרה דעת הקהל את הדוכס מלנקסטר עם כישלונותיה של הממשלה במהלך שנות השבעים של המאה ה-14. יותר מכך, בעוד המלך אדוארד והנסיך מוויילס זכו לשם של גיבורים הודות להצלחותיהם בשדה הקרב, ג'ון מגונט לא רכש מוניטין צבאי שווה ערך שיכול היה לחזק את שמו הטוב. למרות שנלחם בקרב נאחרה, למשל, ניסיונו הצבאי המאוחר יותר לא היה מוצלח.
עם מותו של אדוארד השלישי ב-1377, ירש את כסאו אחיינו בן העשר של ג'ון כריצ'רד השני והשפעתו של גונט התחזקה עוד יותר. יחד עם זאת, חוסר האמון נותר, והיו כאלה שחשדו כי הוא שואף לקבל את הכתר לעצמו. ג'ון טרח להוכיח שהוא מעולם לא היה מקושר לאופוזיציה למלכותו של ריצ'רד. כשליט בפועל של אנגליה במהלך התקופה שבה מלך ריצ'רד כמלך קטין, הוא קיבל החלטות לא נבונות בנוגע למיסוי וגרם לפרוץ מרד האיכרים האנגלי ב-1382, שבמהלכו החריבו המורדים את מעונו בלונדון, ארמון סבוי. שלא כמו כמה מהיועצים הלא אהודים של ריצ'רד, ג'ון שהה הרחק מלונדון בעת שפרץ המרד ובכך נמנע ממנו זעמם של המורדים.
מפקד צבאי בצרפת
בשל תוארו הרם היה ג'ון מגונט אחד המפקדים העיקריים של צבא אנגליה בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-14, למרות שיוזמותיו הצבאיות לא זכו ליוקרה מהסוג שזכה אחיו הבכור, הנסיך השחור, שהוכר כמנהיג צבאי כריזמטי.
עם חידוש המלחמה כנגד צרפת ב-1369, נשלח ג'ון לקאלה יחד עם הרוזן מהרפורד בראש כוח צבאי קטן שאיתו הוא פלש לתוך צפון צרפת. ב-23 באוגוסט הוא התעמת מול כוח צרפתי גדול יותר בפיקודו של פיליפ השני, דוכס בורגונדיה. כשהוא משמש לראשונה כמפקד צבאי, לא העז ג'ון לתקוף כוח עדיף אשר עליו בגודלו, ושני הצבאות ניצבו זה מול זה במשך כמה שבועות עד אשר תוגבר הכוח האנגלי על ידי הרוזן מווריק, אך בשלב זה נסוגו הצרפתים והקרב לא התנהל כלל. גונט וווריק החליטו אז להכות את ארפלור, בסיס הצי הצרפתי על נהר הסן. כשהם מתוגברים על ידי שכירי חרב גרמנים, הם צעדו לארפלור, אך עוכבו על ידי מבצעי גרילה של הצרפתים, בעוד שהעיר נערכה ללחימה. ג'ון צר על העיר במשך ארבעה ימים בחודש אוקטובר, אך איבד רבים מאנשיו למחלות הדיזנטריה והדבר והחליט להפסיק את המצור ולשוב לקאלה. במהלך נסיגתו נאלץ הצבא שלו לפלס את דרכו בלחימה לאורך מחוז סום והלוחמים ששרדו מהכוח הגיעו לקאלה, שם מת הרוזן מווריק מדבר באמצע נובמבר. אף על פי שסיום מסע המלחמה הצטייר ככישלון, אילץ גונט את שארל החמישי, מלך צרפת לנטוש את תוכניותיו לפלוש לאנגליה בסתיו.
בקיץ 1370 נשלח ג'ון עם צבא קטן לאקיטן לתגבר את אחיו הבכור החולה, ואת אחיו הצעיר אדמונד מלאנגלי. יחד איתם הוא לקח חלק במצור על לימוז' בספטמבר, כשהוא נוטל על עצמו את האחריות על פעולות המצור ובנקודת זמן מסוימת נלחם בקרב פנים אל פנים בתעלות הלחימה. לאחר אירוע זה הפקיד הנסיך השחור את הפיקוד על אקיטן בידי ג'ון והפליג לאנגליה. למרות שהוא ניסה להגן על הדוכסות כנגד הפלישות הצרפתיות במשך כמעט שנה, חוסר המשאבים והכספים גרמו לו לשלוט באופן רופף על הטריטוריה והוא התפטר מתפקידו הצבאי ושב לאנגליה בספטמבר 1371. זמן קצר לפני שעזב את אקיטן, ב-21 בספטמבר 1371, הוא נישא לקונסטנס מקסטיליה בת ה-17, בתו הספק-חוקית של פדרו, מלך קסטיליה. בשנה שלאחר מכן הוא לקח חלק בניסיונו הכושל של אביו לפלוש לצרפת בראש צבא גדול יותר.
הישגו הצבאי הראוי לציון ביותר של ג'ון אירע בחודשים אוגוסט-דצמבר 1373, אז ניסה לפלוש לאקיטן דרך היבשה, כשהוא מוביל צבא של כ-9,000 פרשים מקאלה במתקפה חזקה מצפון-מזרח לדרום-מערב צרפת לאורך 900 ק"מ. רכיבה זו שארכה ארבעה חודשים בתוככי שטח האויב, כשהם עוקפים את הצבאות הצרפתים, הייתה מהלומה נועזת שהרשימה את בני הזמן ההוא אך לא השיגה דבר. כשהוא מוקף מכל עבר במארבים של הצרפתים וכשחייליו סובלים ממחלות ומרעב, הם פילסו את דרכם בכוח דרך שמפאן, ממזרח לפריז, לתוך בורגונדיה, מעבר למסיף סנטרל ולבסוף למחוז דורדון. עקב חוסר יכולתם לתקוף מבצרים או ערים כלשהם, שדד כוח הפלישה את אזורי הכפר, פשט על עיירות וכפרים והחליש את התשתיות, אך הערך המוסף הצבאי של נזק זה היה זמני בלבד. הצעידה בחורף לאורך מישור לימוזן, כשהנחשלים נלכדים בידי הצרפתים, מספר גדול מקרב החיילים, ומספר גדול עוד יותר מקרב הסוסים, מתו מקור, ממחלות ומרעב. הכוח הגיע לבורדו הכבושה בידי האנגלים ב-24 בדצמבר 1373, כשהאבדות שהוא ספג בקרבות הגיעו לשיעור של לפחות שליש מגודלו המקורי, שליש נוסף מת ממחלות, ורבים נוספים נכנעו בהמשך למחלת הדבר שפשתה בעיר. כשהם סובלים ממחלות, כשהמוראל שלהם בשפל, וכשהם על סף מרד, לא הייתה לאנשיו של גונט יכולת להגן על אקיטן והחיילים החלו לערוק. לג'ון מגונט לא היו משאבים כספיים לשלם להם ולמרות הפצרותיו, לא נשלח דבר מאנגליה. כך, באפריל 1374 הוא נטש את המערכה והפליג הביתה.
עקב הכישלונות הללו ועקב כישלונות נוספים של מפקדים אנגלים באותה תקופה, היה ג'ון אחת הדמויות החשובות הראשונות באנגליה שהבינו שהמלחמה נגד צרפת היא חסרת תוחלת, הואיל ולצרפת היו משאבים גדולים יותר בכסף ובכוח אדם. הוא החל לדחוף לכיוון משא ומתן לשלום. כבר ב-1373, במהלך המסע הגדול שלו בצרפת, הוא נפגש עם אחיו ויועצו הפוליטי של האפיפיור גרגוריוס האחד עשר ודאג שדרכו ידע האפיפיור שהוא מעוניין בקיום ועידה דיפלומטית תחת חסות אפיפיורית. גישה זו הובילה בעקיפין לקונגרס אנגלו-צרפתי שהתקיים בברוז' ב-1374–1377 וכתוצאה ממנו החלה שביתת נשק קצרת ימים בין שני הצדדים. ג'ון עצמו נשלח כנציג לכמה התוועדויות שבסופו של דבר הובילו לחתימת הסכם ב-1389. העובדה שהוא נעשה מזוהה עם הניסיונות לחתור לשלום הוסיפה לחוסר הפופולריות שלו באותה תקופה כאשר רוב הציבור האנגלי האמין שניצחון במלחמה יהיה בידיהם אם הצרפתים יובסו באותו אופן כמו בשנות החמישים של המאה ה-14. מניע נוסף של ג'ון לחתור לשלום בצרפת היה הידיעה שכך יתאפשר לו לשחרר כוח צבאי מספיק כדי שיוכל לכפות את תביעתו על כתר קסטיליה.
בראשות הממשלה
עם שובו מצרפת ב-1374, החל ג'ון לקחת חלק החלטי ועיקש יותר בניהול מדינות החוץ של אנגליה ובמשך שלוש השנים הבאות, עקב מחלתם של אביו ואחיו, עמד הלכה למעשה בראש הממשלה. כשבבעלותו אחוזותיו הרבות, היה ג'ון האיש העשיר ביותר באנגליה באותה תקופה ועושרו, ראוותנותו, גישתו האוטוקרטית, מעונו המפואר בלונדון ומעורבותו בשלום הכושל שנחתם בברוז', הפכו אותו למטרה המרכזית לחיצי הביקורת החברתית. התקופה שבה ניהל את ענייני המדינה עמדה בסימן "הפרלמנט הטוב" של 1376 ו"הפרלמנט הרע" של 1377. הראשון מבין השניים התבקש להטיל מיסוי כבד כדי לכסות את הוצאות המלחמה, ותחת זאת החל בסוג של מהפכה פרלמנטרית, כאשר חברי בית הנבחרים ובתמיכה מסוימת מחלק מחברי בית הלורדים, חזרו להביע את מחאותיהם משכבר הימים על עשורים של מיסוי משתק, על ממשל גרוע ועל חשדות כבדים לשחיתות בקרב המעמד השולט. ג'ון נותר מבודד (אפילו הנסיך השחור תמך בקיום רפורמה) ובית הנבחרים סירב להקציב כספים נוספים למלחמה אלא אם כן יודחו רוב פקידי הממשלה הבכירים מתפקידם ופילגשו של אדוארד השלישי, אליס פררס, שהייתה מטרה נוספת לחיצי הביקורת הציבורית באותה תקופה, תנתק את קשריה עם המלך. גם כאשר נטתה הממשלה להסכים לדרישות, סירבו חברי בית הנבחרים לאפשר מימון נוסף של המלחמה.
מותו של הנסיך השחור ב-8 ביוני 1376 ותחילתה של מחלתו של המלך בעת נעילת מושב הפרלמנט ב-10 ביולי, הותירו את ג'ון מגונט כשכל מושכות השלטון בידיו. עד מהרה שכנע את המלך החולה להעניק חנינה לכל הפקידים שהודחו על ידי הפרלמנט ואליס פררס חזרה להיות רצויה בחצר המלכות. ג'ון העמיד לדין כמה ממנהיגי תנועת הרפורמה ודאג שיורשעו בהאשמות שונות. הפרלמנט של 1377 היה מבחינת ג'ון שונה באופן מהותי מקודמו. באופן מכריע, לא זכה בית הנבחרים שוב בתמיכתם של הלורדים וג'ון היה יכול כעת לבטל את ההחלטות שהועברו בשנה הקודמת. הוא גם הצליח לכפות על בית הנבחרים להסכים להטלת מס הגולגולת הראשון בהיסטוריה של אנגליה, מס שהקשה עד מאוד על השכבות העניות של החברה. התארגנה התנגדות לצעדים של ג'ון ובלונדון פרצו מהומות. כוחות הצבא של גונט נכשלו בכל מקום שבו פעלו והמפגינים הטיחו בג'ון חיצי לעג בנוגע ללידתו הבלתי-חוקית כביכול. בזמן מסוים הוא נאלץ להימלט אל מעבר לנהר התמזה, בעוד ארמון סבוי שבבעלותו ניצל מביזה. ברחבי אנגליה וצרפת נפוצה שמועה שרבים נטו להאמין לה, שגונט זומם לתפוס בעצמו את הכתר ולעקוף את זכותו של יורש העצר, אחיינו ריצ'רד, בנו של הנסיך השחור, אך ככל הנראה שמועות אלה היו חסרות כל בסיס ועם מותו של אדוארד השלישי ועלייתו למלוכה של המלך הקטין ריצ'רד השני, לא שאף ג'ון לקבל כל תפקיד בממשלת העוצרות ופרש לאחוזותיו.
"מלך קסטיליה"
עקב נישואיו לקונסטנס, נסיכת קסטיליה, ב-1371, קיבל ג'ון את התואר מלך קסטיליה ולאון, בזכות ירושתה של אשתו. הוא עמד על כך שחברי האצולה באנגליה יפנו אליו בתואר "אדון ספרד" (my lord of Spain) ושילב בשלט האצולה שלו את סמל מלכות ספרד. החל מ-1372 קיבץ ג'ון סביבו חצר מלכות קטנה של אבירים שגלו מקסטיליה והקים משרד שהכין מסמכים שנחתמו על ידו כמלך קסטיליה ופתחו במילים Yo El Rey (בספרדית: אני, המלך). הוא הכין כמה תוכניות לממש את תביעתו בכוח צבאי, אך במשך שנים רבות נותרו תוכניות אלו על הנייר עקב חוסר מימון ועקב המלחמות בצרפת ובסקוטלנד. רק לאחר 1386, כאשר פורטוגל, תחת מלכה החדש, ז'ואאו הראשון, כרתה ברית עם אנגליה, היה ג'ון מסוגל לנחות בראש צבא על אדמת ספרד ולהוביל כוח פרשים למערכה כושלת לתפיסת כתר קסטיליה. ג'ון הפליג מאנגליה ב-9 ביולי 1386 בראש צי אנגלו-פורטוגזי גדול, שנשא צבא של כ-5,000 איש יחד עם פמליה "מלכותית" מורחבת ועם אשתו ובנותיו. בדרכו עצר בברסט כדי לגרש את הכוחות הצרפתיים שצרו על העיר וב-29 ביולי הוא נחת בא קורוניה שבצפון ספרד.
דוכס אקיטן
עד יומו האחרון היה ג'ון מגונט יועץ חשוב ונאמן למלך. הוא אפילו לא מחה, כאשר אחיו הצעיר תומאס נרצח בפקודתו של ריצ'רד. ככל הנראה חש שעליו לשמור על נאמנותו כדי להגן על בנו, הנרי בולינגברוק, שהיה בין הלורדים שהתנגדו לריצ'רד, אך ב-1398 דן המלך את הנרי לגלות ולאחר מותו של גונט בשנה שלאחר מכן, החמיר את עונשו לגלות לכל החיים, החרים את רכושו של גונט והפך אותו לרכוש הכתר.
יחסיו עם צ'וסר
ג'ון מגונט היה פטרון וחבר קרוב של המשורר ג'פרי צ'וסר, הידוע בעיקר בשל יצירתו סיפורי קנטרברי. לקראת סוף חייהם נעשו גונט וצ'וסר גיסים. צ'וסר נשא ב-1366 לאישה את פיליפה, אחותה של קתרין סווינפורד, שהייתה פילגשו של גונט במשך כמעט 30 שנה וב-1396 נישאה לו כאשתו השלישית. למרות שפיליפה מתה בשנת 1387, השניים היו קשורים כאחים וילדיו של גונט מקתרין היו למעשה אחייניו של צ'וסר.
ספרו של צ'וסר, "ספר הדוכסית" (The Book of the Duchess), נכתב לזכרה של בלאנש, אשתו הראשונה של גונט.
מותו
ג'ון מגונט מת מוות טבעי ב-3 בפברואר 1399 בטירת לסטר, כשקתרין, אשתו השלישית לצידו. הוא נקבר לצד אשתו הראשונה, בלאנש, בבית המקהלה של קתדרלת סנט פול הישנה. קברם המפואר עוצב ונבנה בין השנים 1374–1380.
ג'יימס סטירלינג
ג'יימס סטירלינג (באנגלית: James Stirling; מאי 1692 - 5 בדצמבר 1770) היה מתמטיקאי סקוטי.
חייו
סטירלינג נולד בבית גארדן לא רחוק מהעיר סטירלינג שבסקוטלנד, באחוזה משפחתית. המשפחה הייתה תומכת ידועה של תנועת היעקוביטים וזה השפיע רבות על חייו.
הוא נסע לאוניברסיטת אוקספורד בשנת 1711. לא ידוע אם סיים את לימודיו באוניברסיטה, אך ברישומי החברה המלכותית משנת 1717 נרשם כי היה נוכח בישיבה.
בשנת 1717 פרסם סטירלינג את עבודתו הראשונה - Lineae Tertii Ordinis Neutonianae, בה הרחיב את עבודתו של אייזק ניוטון בנושא עקומות מסדר שלישי.
בשנים 1717 -1719 סטירלינג היה בוונציה. שם הוא פרסם את הספר Methodus differentialis Newtoniana illustrata והעביר אותו לחברה המלכותית.
בשנת 1724 חזר סטירלינג ללונדון ובשנת 1726 נבחר כחבר החברה המלכותית. באותה תקופה הוא היה פעיל מאוד בתחום המתמטי ופרסם ספר נוסף - Methodus Differentialis בשנת 1730.
בשנת 1735 שב לסקוטלנד ועבד כמנהל בחברת מכרות.
סטירלינג נפטר בשנת 1770 באדינבורו.
נוגאי חאן
נוגאי חאן (במונגולית: Ногай хан או Хар Ногай חאר נוגאי, בטטרית: Nuğay, Нугай בערך 1240/1235 ? - 1300/1299) היה מצביא מונגולי ושליט בפועל של אורדת הזהב, בתוקף תפקידו הרם כ"בקליארבק". נוגאי היה בן לנין של ג'ינגיס חאן. סבו היה בואל/באול/טוואל חאן, הבן השביעי של ג'וצ'י חאן. על אף שלא היה בעצמו החאן של אורדת הזהב, היה נוגאי חאן שותף לחאנים השליטים שהתחלפו בתקופתו ושלט ללא עוררין באזור שממערב לדנייפר (ה"אורדה הכחולה") עד לגדה השמאלית של הדנובה. אחרי שנות ה-1270 לא ציית נוגאי לחאנים מסאראי אל ג'דיד, להפך הם נמצאו תחת חסותו. בשיא כוחו נמנה נוגאי עם המנהיגים החזקים באירופה ונחשב למנהיג האמיתי של האורדה. הכרוניקנים הרוסים כינו אותו "צאר" והמיסיונרים הפרנציסקנים בקרים התייחסו אליו כאל קיסר שותף. בעקבות החאן ברקה התאסלם נוגאי חאן בסביבות שנת 1265 ותחת השםעיסא נוגאי חאן הפך לאחד המפורסמים שבמומרים לדת האסלאם. בנו צ'אקה נולד לו מאשתו העיקרית, אחה חאטון, וייתכן כי נשא לתקופה קצרה את התואר של צאר של הבולגרים בשנים 1299–1300. משמו של נוגאי נגזר שמה של קונפדרציה של שבטים מונגולים-טטרים:"אורדת נוגאי". צאצאיהם, הנוגאים, התיישבו בהמשך בעיקר בדאגסטן באזור הקווקז. המטה של נוגאי חאן נמצא על גדת הדנובה. סרביה והאימפריה הבולגרית השנייה ראו את עצמן בנות חסותו, גם הנסיכויות מדרום רוסיה וחלק מהנסיכויות מצפון-מזרח רוסיה. הוא התחתן עם אופרוסינה, בת בלתי חוקית של הקיסר הביזנטי מיכאיל השמיני פאלאולוגוס.
בוקו חראם
בּוֹקוֹ חַרַאם (בערבית: بوكو حرام; בתעתיק מדויק: בוכּו חראם), או בשמו הרשמי ג'מאעת אהל א-סונה ל-דעוה ואל-ג'יהאד (בערבית: جماعة اهل السنة للدعوة والجهاد, בתעתיק מדויק: ג'מאעת אהל אלסנה ללדעוה ואלג'האד – "קבוצת אנשי הסונה לדעוה ולג'יהאד") הוא ארגון טרור וג'יהאד אסלאמיסטי קיצוני סוני, מבני שבט האוסה. בשנת 2009 החל הארגון במרד מזוין נגד ממשלת ניגריה, שהתרחב בהמשך גם לשכנותיה.
שם הארגון "בוקו חראם" משלב בין המילה הערבית "חראם", שמשמעותה "אסור", והמילה בשפת ההאוסה "בוֹכּוֹ", שפירושה המקורי הוא "זיוף" אך במשך הזמן קיבלה משמעות נוספת והפכה בקרב דוברי ההאוסה לכינוי לחינוך מערבי. שם זה ("חינוך מערבי הוא אסור") משקף את העיקרון למענו נלחם הארגון, לפיו: "השפעה מערבית היא חטא" ו"ספרות זרה היא עוון". בהתאם לעיקרון זה פועל הארגון למניעת ה"התמערבות" - חדירת תרבות המערב, לאזורים בהם הוא פועל. אזורי הפעילות העיקריים של הארגון הם מדינות ניגריה הבאות: אדמאווה, באוצ'י, בורנו, יובה, קדונה וקנו. פרט לניגריה, הארגון החל לתקוף את קמרון בשנת 2012 ואת צ'אד, מאלי וניז'ר בשנת 2015.
הארגון הכריז על הקמת ח'ליפות אסלאמית בשליטתו עם הצלחות רבות-משמעות בהשתלטות על שטחים ויישובים.
היסטוריה
הארגון נוסד בשנת 2002 בידי מוחמד יוסוף. על פי קווי היסוד שלו, הוא שואף ליצור מדינה על טהרת האסלאם, ובכלל זה להפוך את חוקי השריעה לחוק המדינה.
הטרוריסטים חברי הארגון תוקפים את כוחות הביטחון ופוגעים במוסדות ממשלתיים. הארגון גרם למותם של 495 בני אדם בשנת 2011. בדצמבר נהרגו כ-70 בני אדם במדינת יובה שמהווה את מוקד הקרבות שנערכים בין כוחות הביטחון לבין הטרוריסטים. ארגון בוקו חראם תכנן וביצע גם את ההתקפה על מטה האומות המאוחדות באבוג'ה באוגוסט 2011, במהלכה נהרגו 24 בני אדם. ב-3 בנובמבר 2013, רצחו טרוריסטים מארגון בוקו חראם יותר מ-30 בני אדם שנסעו לחתונה בצפון מזרח ניגריה.
בינואר 2015 השיג ארגון הטרור שליטה רחבה על שטח של כ-50,000 קמ"ר (כשטחה של בלגיה) וכפה את שלטונו על כ-130 ערים וכפרים.
ב-7 במרץ 2015 הכריז ארגון בוקו חראם, באמצעות סרטון שפורסם באינטרנט, כי הוא נשבע אמונים למדינה האסלאמית. מאז כונה הארגון גם "מחוז מערב אפריקה של המדינה האסלאמית", עד להתפצלותם מהארגון בשנת 2016.
ב-24 בדצמבר 2016 הודיע נשיא ניגריה מוחמדו בוהארי על כיבוש הטריטוריה האחרונה של הארגון ביער סמביסה שנמצא בצפון-מזרח המדינה.
אירועי אלימות, חטיפות ופיגועים
ב-14 באפריל 2014 חטפו חמושים, אנשי הארגון, 276 תלמידות בית ספר בעיירה צ'יבוק. חלק מהן הצליחו לברוח, אולם למעלה מ-200 עדיין מוחזקות בידי החוטפים. מנהיג בוקו חראם, אבו בכר שקאו, אמר שארגונו מתכוון למכור את הנערות החטופות.
ב-9 ביוני 2014 פשטו חמושים של ארגון הטרור על הכפר גרקין-פולאני בצפון מזרח המדינה וחטפו כמה עשרות צעירות.
במהלך מאי חטפו פעילי הארגון 10 מהנדסי בניין סינים ורצחו אחד מהם. השאר שוחררו לאחר כמה חדשים. בסוף מאי 2014, הרגו חיילים מצבא קמרון, בהיתקלות עם חמושי הארגון, ארבעים מאנשיו.
ב-27 בדצמבר 2014 רצחו חמושי בוקו חראם 23 אנשים במחוז מוזוגו שבצפון קמרון. מוקדם יותר באותו חודש, בהתקפה כושלת של טרוריסטים על כוחות צבא קמרון, נהרגו 116 מאנשי בוקו חראם וכן חייל קמרוני אחד.
ב-14 בדצמבר 2014 לוחמים של הארגון נכנסו לבית ספר יסודי, שם הם קראו לכל התלמידים להתגייס לשורות הארגון. אלו שסירבו או היססו להתגייס הושבו בצד החדר ולוחמי הארגון שיספו את גרונם אחד אחד. לוחמי הארגון תירצו את פעולתם בכך שהתלמידים אינם מוסלמים "אמיתיים" מאחר שלא התגייסו לארגון. תקיפה קטלנית במיוחד של הארגון התרחשה ב-2 ביולי 2015 בעיר קוקאווה במדינת בורונו. בעיר לא הייתה נוכחות צבאית באותו הזמן ולכן הארגון בחר אותה כיעד לתקיפה במהלכה נהרגו למעלה מ-120 אזרחים. לוחמי הארגון הורו לתושבים לצאת מבתיהם וכינסו כ-58 תושבים מחוץ לבניין המועצה. אחד הלוחמים הורה לתושבים לשכב על רצפת הרחוב וירה בהם. תושבים אחרים נורו בבתיהם או בזמן שניסו להימלט. לפני שהארגון עזב את הכפר הוא הבעיר אותו באש. במתקפה נוספת בעיר ביא שהתרחשה ב-17 באפריל 2015 הארגון שם לו למטרה לפגוע באזרחים, רצח עשרות ושרף את בתיהם באופן שיטתי.
בשנת 2015 הארגון ביצע פיגוע בצ'אד.
בנובמבר 2020 פורסם כי פעילים מהארגון טבחו בכ-110 בני אדם בטבח שנערך במדינת בורנו
בדצמבר 2020 פשטו פעילי הארגון על בית ספר תיכון ששכן במחוז קטסינה שבצפון מערב ניגריה, לאחר הפשיטה חטפו הפעילים כ-400 מתוך 600 התלמידים ששהו במבנה באותו היום.
הפרת זכויות אדם על ידי בוקו חראם
הארגון בוקו חראם מבצע פעולות שונות, ברובן אלימות, כנגד כל מי שאינו מחזיק בתפיסת עולמו. מטרת העל של הארגון היא הקמת ח'ליפות אסלאמית הפועלת לפי חוקי השריעה, תוך התנגדות חריפה לאלו שאינם מאמינים בדרכם. תפיסת העולם של הארגון בעיקרה מתנגדת למודרניות ורצונה הוא להחזיר את החברה לימי עבר. כדי להגשים את מטרותיו, בוקו חראם מבצע חטיפות ודורש תשלומי כופר ממשפחות בעלות הכנסה מסוימת. מתקפות הארגון הן נגד קהלים ומקומות שונים, ביניהם מקומות בילוי מערביים, כנסיות, בסיסי צבא ומקומות המזוהים עם מתנגדיו. מלבד התקפות אלו, הארגון שולח מחבלים מתאבדים, מבעיר באש כפרים שלמים, חוטף אזרחים, אונס נשים וכופה נישואים והמרה לאסלאם. חברי בוקו חראם ביצעו מתקפות לוחמניות רבות בהן פגעו בכוחות הביטחון הניגרים, אך גם באזרחים.
בשנת 2015 הארגון השתכלל והפך למאורגן, קטלני ושיטתי יותר. מתקפות חמושות, הפצצות, ופשיטה על כפרים ועיירות הפכו לדבר שבשגרה. המתקפות של הארגון מגוונות, ויכולות להתבצע על ידי חמושים הרכובים על אופנועים וחלקן מאורגנות יותר ומבוצעות על ידי לוחמים רכובים על טנקים מצוידים בטילים נגד מטוסים.
במרוצת השנים, הפגיעה של הארגון בזכויות האדם מחריפה. לשם הגשמת מטרותיו הארגון מבצע פעולות מובילות לפגיעה בזכויות אדם רבות בניהן פגיעה בזכות לחיים, בחינוך, פגיעה בנשים, חופש תנועה, זכות לחירות, ובחופש הדת.
פגיעה בזכות לחיים
מאז הקמתו, בוקו חראם הוציא לפועל פעולות טרור רבות, אזרחים רבים נפצעו וחלקם אף איבדו את חייהם. המתקפות החמושות של הארגון בוצעו במרכזים אזרחיים, מסגדים, בשווקים, רחובות מרכזיים ובפקקי תנועה. משנת 2009 כ-20,000 אנשים נהרגו עקב המתקפות של בוקו חראם, בין 2014 ל-2015 למעלה מ-5,500 אנשים נהרגו באופן ישיר על ידי הארגון.
הארגון אינו פועל רק בגבולות ניגריה, אלא חוצה מדינות והפגיעה בזכות לחיים מתקיימת גם בלחימה של הארגון בצפון קמרון. למשל, בתאריך 22 ביולי 2015 שתי מחבלות מתאבדות ביצעו פיגוע התאבדות במרכז קניות בצפון קמרון בו לפחות 13 אנשים איבדו את חייהם ויותר משלושים נפצעו. שלושה ימים לאחר מכן, מחבלת מתאבדת נוספת פוצצה עצמה בבר הומה אדם, לפחות 80 אנשים נהרגו מהפיצוץ. ב-5 ביולי 2015 ארגון בוקו חראם ביצע שתי מתקפות חמושות בג'וס במדינת פלטנו בה נהרגו לפחות 40 אזרחים. אלו דוגמאות בודדות לפעולות רבות ושונות המובילות לפגיעה ברבים.
פגיעה בזכות לחינוך
הפרת הזכות לחינוך נעוצה בשם כינוי של הארגון "בוקו חראם"; תרגום המונח משפת ההאוסה הוא "החינוך המערבי אינו חוקי". הארגון כאמור שואף להקים מדינה אסלאמית טהורה ומתנגד לחינוך וערכים מערביים ורואה בו להרס המסורת והערכים של הקהילות המוסלמיות בצפון ניגריה. התנגדות הארגון לחינוך מודרני, נוצרי או מסוג אחר שאינו תואם את האידאולוגיה שלו באה לידי ביטוי במתקפות המכוונות נגד בתי-ספר ומרכזי חינוך. ב-6 ביולי 2013 קבוצת חמושים פשטה על פנימייה במדינת יובה ושרפה למוות 29 תלמידים ומורה.
בסרטון שפרסם אבו באכר שקאו, המנהיג הנוכחי של הארגון, קרא לבצע תקיפות חמושות. הוא חזר על עמדת הארגון המתנגדת לדמוקרטיה ולקדמה והסביר שהקוראן מלמד שיש להתרחק מדמוקרטיה, מהחוקה ומהחינוך המערבי.
התקפותיו של בוקו חראם על בתי-ספר, סטודנטים ומורים בצפון מזרח המדינה השפיעו בצורה הרסנית על החינוך. התקפות הרסניות אלו, הותירו כמעט מיליון ילדים עם גישה מועטה או ללא גישה כלל לבית הספר. ארגון בוקו חראם גירש את המורים, הילדים לא חוו מסגרת חינוכית כבר זמן רב, דבר שמגדיל את הפערים של היבשת עם המדינות המפותחות וכן גורם לכך שילדים אין עתיד. כוחות הביטחון של ניגריה הגדילו את הבעיה על ידי שימוש בבתי ספר כבסיסים צבאיים, והכניסו את הילדים לסיכון נוסף להתקפה מצד הארגון האסלאמי המזוין. האג'נדה של הארגון נוגדת את הערך הבסיסי המשותף לכל אדם, כאדם בעל הזכות להגשמה עצמית, להעצמה ולעלייה בסולם החברתי באמצעות החינוך. מנקודת מבט של זכויות אדם, החינוך הוא זכות מפתח אשר פותחת את ההנאה מזכויות אדם אחרות.
פגיעה במעמד האישה
הארגון החל לחטוף נשים ונערות הן למטרות פוליטיות והן למטרות רווח. אירוע מוכר שנעשה על ידי הארגון הוא חטיפת הנערות בניגריה ב-14 באפריל 2014. חמושים מהארגון חטפו 276 תלמידות אשר ייעודו למכירה בשוק לשפחות. אירוע זה גם למחאה ולזעזוע רב בעולם ובעקבות כך, נשלח סיוע בינלאומי לניגריה במטרה להשיב את הנערות.
בוקו חראם ידוע בשימוש שלו בנשים וילדות כמחבלות מתאבדות. הארגון חוטף את הנשים הצעירות למספר מטרות עיקריות ובניהן גיוס לכוחות הלוחמים של הארגונים, נישואי כפייה ועבדות מין. אלו רק שתי דוגמאות לאופן בו הארגון פועל, הורג אזרחים חפים מפשע ופוגע בצורה ישירה ומוחשית בזכות שלהם לחיים.
מ-2014 עד אמצע שנת 2015 לפחות 2,000 נשים וילדות נחטפו על ידי הארגון.
פגיעה פיזית בנשים
כתגובה על סירובן להתאסלם, נשים רבות היו נתונות להתעללות פיזית ופסיכולוגית, עבודת כפייה, השתתפות בפעולות צבאיות, כולל נשיאות תחמושת או פיתוי גברים למארב והתעללות מינית. בנוסף, כחלק מתפקידן, הן נדרשו לבשל, לנקות ולבצע מטלות ביתיות נוספות. אחרות שימשו כסבלות שנשאו את השלל שנגנב על ידי המורדים מכפרים ועיירות. רוב החטיפות התקיימו בדרום בורנו והקורבנות היו נוצריות. הן העידו על כי החטיפה הייתה לא רק על בסיס מין, אלא גם בגלל הדת שלהן. צעירה אחת שהוחזקה במחנה ליד גבוזה תיארה כיצד לוחמים הניחו לולאה על צווארה ואיימו עליה במוות עד שתתכחש לדתה. אחרות סבלו שוב ושוב בהצלפות, במכות או במוות אלא אם כן התאסלמו ועמדו בכללי ההלבשה האסלאמיים, כגון לבישת רעלה או חיג'אב. כאשר אחת הקרבנות, נערה בת 15 התלוננה בפני אחד ממפקדי בוקו חראם כי היא ושאר הבנות החטופות היו צעירות מדי לנישואין, המפקד הצביע על בתו בת ה-5 וענה לה שאם הבת שלו התחתנה בשנה שעברה, נערה בת 15 לא צעירה מדי כדי להינשא. נשים ונערות נוספות אמרו כי נראה שחלק ממפקדי בוקו חראם ניסו להגן עליהן מפני אלימות מינית. עם זאת, תועדו גם שמונה מקרי אלימות מינית שבוצעו על ידי לוחמי בוקו חראם; רוב מקרי האונס התרחשו לאחר שהקורבנות אולצו להתחתן. אינוס הנשים והנערות שנחטפו על ידי בוקו חראם לא פורסם בשל תרבות השתיקה, סטיגמה ובושה. נשים נוספות מספרות כי לאחר המעצר הראשוני שלהן על ידי הארגון הן אומנו לירות בנשק ולהפעיל פצצות. צעירה סיפרה לאמנסטי אינטרנשיונל שהיא אומנה כלוחמת ונשלחה להוציא מתקפה חמושה על הכפר שלה.
פגיעה בחופש תנועה וזכות לחירות
קשה להעריך כמה אנשים בדיוק נחטפו על ידי הארגון במרוצת השנים. ההערכות של גורמים שונים מגיעות למספרים של אלפי אנשים. בוקו חראם אימץ לעצמו דרך לחימה וגיוס כוח אדם וכספים באמצעות חטיפות. נשים רווקת וילדות הן רוב הנחטפות, עליהן נכפה להינשא עם לוחמי הארגון או להצטרף לשורותיו. בנוסף, הארגון עוצר אלפי אזרחים במחנות וערים תחת הנמצאות תחת שליטתו. לרוב האזרחים מוחזקים בבתים גדולים, בתי-כלא או בניינים אחרים תחת אבטחה חמושה. הארגון עוצר גברים בגיל המתאים ללחימה, את אלו שמשאיר בחיים הוא מכניס לבתי כלא שונים. בעיר באמה גברים הוחזקו בבית-כלא מספר שבועות עד שלבסוף הוצאו להורג. באזורים שונים תחת שליטת בוקו חראם חל איסור על יציאה מערים עצמן ואף לנוע בתוכן. במקרים מסוימים נאמר לאזרחים כי עליהם לבחור אם להישאר בביתם ולהצטרף לשורות הארגון או לעזוב את מקום מגוריהם.
בנוסף, הארגון מכוון את תקיפותיו גם לכפרים שאין בהם נוכחות צבאית. בדוחות של אמנסטי נכתב שהארגון מטיל פחד באזרחים, יורה למוות במי שנסה לברוח מהם ומוציא להורג גברים וילדים.
פגיעה בחופש דת
המסר העיקרי של אחד ממנהיגיה הקודמים של בוקו חראם היה להרוג כל נוצרי ולפוצץ כל כנסייה. בוקו חראם כאמור מחזיק באידאולוגיה אסלאמיסטית סונית קיצונית אותה הוא מפיץ ולפיה פועל. אזרחים הנמצאים בשטחו ונחשבים כמתנגדים לאידאולוגיה, מסומנים כ"לא מאמינים" ובכך הופכים למטרה לגיטימית לאלימות. נוצרים רבים סיפרו לארגון אמנסטי אינטרנשיאונל כי הם חושדים שחברים בקהילה המוסלמית מיידעים את הארגון הקיצוני היכן הנוצרים מתגוררים, או לכל הפחות לא מודיעים מראש על מתקפה מתוכננת. דבר זה יצר מתח בין הקהילות והרס את היחסים בניהם. יש הטוענים כי ניגריה היא המקום המסוכן ביותר להיות בו נוצרי. בשנת 2015, נרצחו 7,000 איש על ידי בוקו חראם, ויותר ממחצית מהם – היו נוצרים.
בנוסף, מאחר שהאוכלוסייה שהוגדרה כ"לא מאמינים" הופכת למטרה לגיטימית לאלימות מצד הארגון, ברור כי מתקיימת אפליה מובהקת בין מאמינים ללא מאמינים וכי חופש הדת של האינדיבידואל נפגע.
סרט
"בוקו חראם: הנערות החטופות", דוקומנטרי, HBO ,2018
הרי רילה
הרי רילה (בבולגרית: Рила) הוא רכס הרים בדרום-מערב בולגריה, מצפון להרי פירין וכ-70 ק"מ דרומית לסופיה.
גאוגרפיה
זהו רכס הרים אלפיני וגבוה (גובהו הממוצע 2,700 מטר מעל פני הים), הגבוה ביותר בבלקן. פסגתו הגבוהה ביותר, פסגת מוסלה, מתנשאת לגובה 2,925 מטרים. זהו רכס ההרים השישי בגובהו באירופה (אם מחשיבים רק את פסגתו הגבוהה ביותר של כל רכס), לאחר הרי הקווקז, הרי האלפים, הרי סיירה נבדה, הרי הפירנאים והר אטנה.
רובו של הרכס נמצא בתחומי הפארק הלאומי רילה.
על הרכס פזורים 120 אגמים קטנים (יש הטוענים שהמספר גבוה יותר), שנוצרו על ידי קרחונים, שכיסו את הרכס בתקופת הקרח האחרונה. בזכות האגמים היפים, הפך האזור לאחד מיעדי הטיול הפופולריים ביותר בבולגריה. מסלולי טיול מסומנים ובקתות הרים רבות משרתים את המטיילים. אחד ממסלולי הטיול הפופולריים ביותר הוא המסלול ל"שבעת אגמי רילה".
כמות המשקעים השנתית הממוצעת על הרכס היא כ-2,000 מילימטרים, כמחציתם הם שלגים, המכסים אותו החל מהסתיו ועד לאביב.
בהרי רילה, בגובה של 1,147 מטרים, לרגלי המאליוביצה, שוכן מנזר רילה, המנזר הגדול והמרהיב ביותר בבולגריה, שנבנה במאה ה-10 על ידי תלמידיו של איוואן רילסקי, נזיר מתבודד שחי במערה לא הרחק משם. המנזר נהרס ושוקם מספר פעמים עד ששוקם במאה ה-19 אחרי שרפה שהתרחשה בו. המנזר והמוזיאון שלידו הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. היישוב העתיק ביותר בהרים אלו הוא בורובץ, המהווה נקודת יציאה בקיץ למטפסי-הרים ומרכז לספורט חורף.
הסטירה
הסטירה (באנגלית: The Slap) היא סדרת טלוויזיה אוסטרלית, המבוססת על ספר בעל שם זהה מאת כריסטוס ציולקאס. הסדרה שודרה בערוץ ABC1 בשנת 2011.
עלילה
הקטור (ג'ונתן להפאליה) ואיישה (סופי אוקונדו) הם בני זוג שחיים במלבורן עם שני ילדיהם. הקטור, בן למשפחה יוונית, עובד במשרד האפוטרופוס הכללי ואיישה, ממוצא הודי, היא וטרינרית. בפרק הפתיחה עורכת איישה את מסיבת יום הולדתו ה-40 של הקטור. בין המוזמנים:
במהלך המסיבה, משחקים הילדים קריקט. הוגו נפסל, ונדרש לעזוב את המשחק. הוא מסרב, ומנופף במחבט לכל עבר. הארי ניגש אליו, משליך את המחבט וסוטר לו. הסטירה הופכת לאירוע מכונן שמטלטל את עולמם של המשתתפים במסיבה. האירועים שמתרחשים בעקבותיה גורמים לכל אחד מהם לבחון מחדש את חייו ואת מערכות היחסים שלו עם הסובבים אותו.
שמונת פרקי הסדרה שומרים על רצף כרונולוגי, אך כל אחד מהם מתמקד בדמות אחרת ובנקודת מבטו, בעזרת מספר יודע כל. הפרק הראשון מתמקד בהקטור, השני באנוק, ואחר כך הארי, קוני, רוזי, מנוליס, איישה וריצ'י.
שידור
מלבד באוסטרליה, שודרה הסדרה גם בבריטניה (בערוץ BBC Four), מזרח אירופה, ספרד, פורטוגל, יוון, טורקיה, ארצות הברית, קנדה, ברזיל, ניו זילנד, ישראל (בערוץ (HOT3), שוודיה, נורווגיה ופינלנד.
פרסים
הסדרה והמשתתפים בה זכו במספר פרסים באוסטרליה, והיו מועמדים לפרסים נוספים מחוצה לה. הסדרה עצמה זכתה בפרס ACTAA (פרס האקדמיה האוסטרלית לאמנות הקולנוע והטלוויזיה) בקטגוריית המיני-סדרה הטובה ביותר. אלכס דימיטריאדס זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה (ג'ונתן להפאליה היה אף הוא מועמד בקטגוריה זו), דיאנה גלן זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר, מתיו סאוויל זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר, וברנדן קאוול זכה בפרס התסריט.
הסדרה זכתה גם בפרס לוגי בקטגוריית סדרת הדרמה הטובה ביותר. פרס לוגי הוענק גם למליסה ג'ורג' בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר. אלכס דימיטריאדס ואסי דייוויס היו מועמדים בקטגוריית השחקן והשחקנית הטובה ביותר, בהתאמה, אך לא זכו בפרס. גילדת התסריטאים האוסטרלית העניקה לסדרה את פרס העיבוד הטלוויזיוני הטוב ביותר ליצירה כתובה וגילדת הבמאים העניקה למתיו סאוויל את פרס הבימוי הטוב ביותר בסדרת דרמה.
מחוץ לאוסטרליה, הייתה הסדרה מועמדת לפרס באפט"א בקטגוריית סדרת הטלוויזיה הזרה הטובה ביותר. המפיקים מייקל מקמאהון, טוני איירס והלן בודן, וכן השחקנים אנתוני הייז, בלייק דייוויס, מליסה ג'ורג' וסופי אוקונדו, היו מועמדים לפרסים בפסטיבל הטלוויזיה של מונטה קרלו.
קתדרלת לוזאן
קתדרלת הגבירה הצפונית של לוזאן היא כנסייה גדולה, הממוקמת במרכז העיר של לוזאן, בירת קנטון וו, שבשווייץ. הקתדרלה של לוזאן היא המבנה הגותי המפורסם ביותר בשווייץ. בנייתה החלה ב-1275 וארכה יותר ממאה שנה (קשה לקבוע מתי הושלמה ויש הטוענים שהיא מעולם לא הושלמה).
אורך הקתדרלה הוא כמאה מטרים וגובה הצריח המחודד שלה הוא כ-80 מטרים. אדריכל-מהנדס של כנסייה, בתקופת הבנייה השלישית שלה, היה ז'אן כוטרל (Jean Cotereel). שמם של שני קודמיו בתפקיד לא נשמר. כוטרל השלים את בניית מרבית מבנה קתדרלת לוזאן, שקיים כיום, כולל רחבת הכניסה, מגדל הפעמון והמגדל השני. התוכניות כללו מגדל שלישי, שמעולם לא הושלם.
קריצה
קריצה היא מחווה גופנית בה האדם סוגר את אחד מעפעפי עינו ואחר פותח אותו. הקריצה יכולה להיות רצונית ולשמש כמסר סמוי או גלוי, על פי קוד-התנהגות חברתי מוסכם או כעווית בלתי רצונית.
לא כל בני האדם מסוגלים לקרוץ, וחלק מהם מסוגלים לקרוץ רק בעין אחת (בדרך כלל בעין שאינה דומיננטית).
משך הקריצה
בעוד שמצמוץ היא פעולה ספונטנית החיונית לתפקוד העין, ומתרחשת במתואם בשני העפעפיים ולה מאפייני קצב וזמן שכיחים (בין 300 לבין 400 מילישנייה לפעולת מצמוץ אחת ובממוצע 10 פעולות מצמוץ בדקה) - הרי שקריצה יכולה להמשך זמן ממושך יותר והיא אינה מתאפיינת בקצב עפעוף מסוים.
מסר הקריצה בתרבות
תרבויות שונות מייחסות משמעויות שונות לקריצה. למשל, בחלק מהתרבויות קריצה של גבר לאישה או של אישה לגבר נחשבת למעשה בוטה או גס.
בתרבות בישראל הקריצה משמשת בהעברת מסרים שונים:
קדיש לוז
קדיש לוּז (לוּזִ'ינְסקי) (10 בינואר 1895 – 4 בדצמבר 1972) היה מנהיג פועלים, שר החקלאות ויושב ראש הכנסת.
ביוגרפיה
לוז נולד לאסתר (בת שמעון זלדוביץ) וצבי לוזינסקי ולאמו בבוברויסק שברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). היה קרוב משפחתו של שבתאי לוז'ינסקי.
למד ב"חדר מתוקן" ובגימנסיה המקומית, בטכניון בקרלסרוהה שבגרמניה, במכון לכלכלה בסנקט פטרבורג, במכון החקלאי ליד אוניברסיטת אודסה ובאוניברסיטת דורפט. בין השנים 1916–1917 שירת בצבא הרוסי, וסיים את בית הספר לקצינים. היה ממייסדי ”ברית החייל העברי” ברוסיה וממייסדי תנועת החלוץ.
בחודש תמוז תר"ף (1920) עלה לארץ ישראל. עבד כפועל חקלאי בקריית ענבים ובבאר טוביה. בשנת 1921 הצטרף לקבוצת דגניה ב'.
לוז היה חבר מפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י) מיום ייסודה. היה חבר הכנסת מטעם מפא"י החל מהכנסת השנייה ועד הכנסת השישית. היה חבר ועדת חוקה, חוק ומשפט וחבר ועדת הכספים בכנסת. בתקופת הכנסת השלישית כיהן כשר החקלאות. למרות היותו איש מפא"י מובהק, זכה להערכה רבה בכל המפלגות וכיהן כיושב ראש הכנסת הכנסת הרביעית, החמישית והשישית - במשך עשר שנים. בתקופת כהונתו כיושב ראש, בשנת 1966, נחנך משכנה של הכנסת בגבעת רם.
לוז כיהן גם כנשיא המדינה בפועל בין פטירתו של נשיא המדינה יצחק בן-צבי ב-23 באפריל 1963 לבין תחילת כהונתו של זלמן שזר ב-21 במאי באותה שנה.
לפי בקשתו, הובא למנוחת עולמים בקיבוצו דגניה ב' ולא בחלקת גדולי האומה בהר הרצל.
הנצחתו
על שמו רחובות בשכונת רמת ורבר בפתח תקווה, בשכונת רמות ספיר בחיפה, בקריית מוצקין, בכפר סבא וברמת שרת בירושלים.
חיים אישיים
היה נשוי לרחל (בת מנחם קנטורוביץ) ואב לארבעה: שתי בנות (אסתר דינר וחנה ברקן) ושני בנים (צבי לוז - סופר וחוקר ספרות, ואהוד לוז - חוקר מחשבת ישראל). השחקן והזמר עילי צ'פמן הוא הנין שלו.
כתביו
חוברות:
שלמה בלוך
הרב שלמה זלמן בלוך (ה'תרמ"ו, 1886 - י"א בסיוון ה'תשל"ו, 9 ביוני 1976) היה רב מקובל ליטאי, מהדמויות הבולטות בתנועת המוסר בדור שלאחר מלחמת העולם השנייה, תלמידו של החפץ חיים שהתפרסם כבעל מופת.
ביוגרפיה
נולד בברנוביץ', לאביו ר' אליעזר. בגיל חמש עשרה החל ללמוד בישיבת נובהרדוק אצל "הסבא", רבי יוסף יוזל הורוביץ. בתקופת לימודיו בנובהרדוק התקרב לרב העיר, רבי יחיאל מיכל אפשטיין. מאוחר יותר למד בישיבת ראדין, שם נעשה למקורבו ותלמידו של החפץ חיים ואף למד עמו בחברותא. הוא נמנה עם המניין שנשלח בידי החפץ חיים למשימות שונות שהצריכו "תפילת צדיקים".
לאחר נישואיו המשיך ללמוד זמן קצר בראדין, אחר כך עבר ללמוד בכולל הפרושים באיישישוק. באיישישוק נסמך לרבנות בידי רב העיר, הרב יוסף זונדל הוטנר. לאחר שנתיים עבר ללמוד בווילנה בה למד במשך חמש שנים ונסמך לרבנות בידי המו"צ הווילנאי ר' חיים סגלוביץ, מחבר "מקור חיים". ב-1917 שרר רעב בווילנה בשל מלחמת העולם הראשונה והוא עקר לקלם ולמד ב"תלמוד תורה" הנודע בעיר.
בשנת ה'תרפ"ה, 1925, עלה לארץ ישראל והשתקע בירושלים. הוא סירב לקבל משרות תורניות והתמיד בלימודיו ותפילותיו. יצא לו שם של צדיק ובעל מופת ורבים נהגו לבקש שיעניק להם ברכה. לפי דוד זריצקי, כבר רבו ה"חפץ חיים" הפנה אליו אנשים לברכה, ובין המפנים אליו לתפילה וברכה עבור חולים היה מאוחר יותר גם החזון איש.
הוא נפטר בגיל 90 בי"א בסיוון ה'תשל"ו, 9 ביוני 1976, ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים. רעייתו חנה אסתר נפטרה שש שנים לפניו, לשניים לא היו ילדים.
דונאיסקה סטרדה
דונאיסקה סטרדה (בסלובקית: Dunajská Streda, בהונגרית: Dunaszerdahely ובגרמנית: Niedermarkt; על ידי הקהילה היהודית כונתה דונא-סערדהעלי) היא עיר בדרום סלובקיה במחוז טרנבה שרוב תושביה הונגרים. עד לשואה היא נודעה בזכות הקהילה היהודית שלה ושתי ישיבות גדולות שהיו בה.
דונאיסקה סטרדה נמצאת במרכז שטח של 1,800 קמ"ר התחום בין שתי זרועות של הדנובה המתפצלות לפניה ומתמזגות שוב אחריה לערוץ הראשי של הנהר, שעיקרו אדמות לגידול חיטה ולמרעה.
משמעות השם דונאיסקה סטרדה היא "המקום של יום רביעי על הדנובה", המכוון לקיומו של יום השוק בעיירה ביום רביעי.
היסטוריה
העיירה מוזכרת בכתובים לראשונה בשנים 1253–1255 כעיירת שוק בשמות "Svridahal" ו-"Szerdahely". בשנת 1553 היא מוזכרת כעיירה מלכותית, אולם בשנת 1580 היא הועברה לידי משפחת הרוזן פאלפי. במהלך המאה ה-18 הייתה דונאיסקה סטרדה לבירה של תת-מחוז של מחוז פרשבורג והפכה לרשות מקומית עצמאית. עם הקמת צ'כוסלובקיה בשנת 1918 הוכללה בסלובקיה, אף שרוב תושביה היו הונגרים. בשנת 1938, עם התפוררות צ'כוסלובקיה, סופחה להונגריה, סיפוח שבוטל עם תום מלחמת העולם השנייה.
קהילה יהודית
ראשית הקהילה היהודית בסרדאהלי, כפי שכונתה אז, היה בסביבות שנת 1708, בהגירת יהודים ממוראביה בעקבות קשיי היהודים תחת שלטון מלכי בית הבסבורג ומרדיפות של פרנץ ראקוצי ההונגרי שמרד בבית הבסבורג, אל נחלתם של משפחת רוזני פאלפי מושלי מחוז פרשבורג. בשנת 1728 היו בסרדאהלי 19 משפחות יהודיות, ובינואר 1739 העניק הרוזן יאנוש פאלפי ליהודי המקום כתב זכויות שכלל הכרה ברב העיר, זכות לקיים מצוות, להקים בית כנסת ובית קברות, לסחור ולעסוק במלאכה באופן חופשי, וכן הבטחה כי לא ייענשו על ידי שופטים נוצרים בעונש חמור משהיה ניתן לנוצרי על אותה עבירה. כמו כן כלל כתב הזכויות קביעה של גובה המיסים שעל היהודים לשלם למושל.
האוכלוסייה היהודית בדונאיסקה סטרדה, שמנתה כמחצית מתושבי העיר, הושמדה רובה ככולה במהלך השואה, ובית הכנסת המרכזי שבה נחרב בהפצצה במהלך מלחמת העולם השנייה. במקום שבו עמד בית הכנסת במרכז העיר, הוקמה אנדרטה לזכר הקהילה היהודית שהושמדה, המעוצבת כלוחות הברית שליבם הרוס וקרוע. כיום גרות בעיר רק מספר משפחות יהודיות.
VoisFarsi
VoisFarsi (בפרסית: فارسی صدای اسرائیل, לשעבר "כאן פרסית") היא תחנת רדיו ישראלית ממלכתית, השייכת לתאגיד השידור הישראלי ומשדרת בפרסית ליהדות איראן.
היסטוריה
ב-10 במאי 2017 נסגרה חטיבת קול ישראל בפרסית כחלק מתהליכי סגירת רשות השידור כולה. עד אותה עת, שודרו תוכניות בפרסית בתחנות הרדיו רשת ה' ורק"ע של קול ישראל. בחודש לאחר התחלת פעילות התאגיד הופעלו מחדש שידורי החטיבה תחת השם "כאן פרסית", אך אלו הופסקו עד מהרה בעקבות עזיבת שדרנית התחנה.
בעקבות פנייה של מערך ההסברה הלאומי, בתאגיד השידור חזרו והפעילו את התחנה תחת השם "VoisFarsi", החל מהתאריך 17 בינואר 2018.
Days of Future Passed
Days of Future Passed (ימי העתיד חלפו) הוא האלבום השני ואלבום הקונספט הראשון של להקת המודי בלוז. האלבום יצא לאור בדצמבר 1967.
VoisFarsi
השידורים
בתחנה משודרת תוכנית יומית (בימים א'-ה'), ב-17:00 שעון ישראל. שידורים אלו מועברים בלווין Hotbird, ומועלים אחר כך גם לאינטרנט.
Days of Future Passed
הפקה
הקונספט של האלבום עוסק בשעות היום, כל קטע עוסק בכל זמן ביום (בוקר, צהריים, אחר הצהריים, ערב ולילה).
אלבום זה מסמן את עזיבתה המהירה של הלהקה את סגנון ה-R&B ואת עזיבתם של דני ליין וקלינט וורוויק, והשתתפותם של ג'סטין הייווארד וג'ון לודג'. אלבום זה התאפיין בשימוש בתזמורת ופונה יותר לסגנון הרוק הסימפוני. האלבום גם סימן מעבר הלהקה לחברת התקליטים Deram Records, המותג ה"פרוגרסיבי" של חברת התקליטים Decca.
VoisFarsi
השידורים
במקביל לשידורי הרדיו של התחנה, פועל גם אתר אינטרנט המפרסם כתבות חדשותיות בשעות היום, המופצות בעזרת חשבונות ברשתות החברתיות פייסבוק וטוויטר. אתר זה מהווה חידוש משמעותי לתדמית ולדרך עבודתה של התחנה, שכן בימי רשות השידור התחנה שידרה אך ורק תוכניות ברדיו. כחלק מתאגיד השידור, הוחלט לנסות ולפנות לקהל הצעיר באוכלוסיית איראן.
Days of Future Passed
הפקה
האלבום כולל את הלהיט Nights in White Satin שנחשב עד היום לשיר הגדול ביותר של הלהקה. כל שירי האלבום מורכבים מחלקים שבהתחלתם או בסופם הייתה מנגינה קצרה שהולחנה על ידי המנצח של התזמורת אשר ניגנה באלבום, פיטר נייט. הקטעים Nights with White Satin ו-The Day Begins כללו בתחילתם או בסופם פואמה קצרה מאת המתופף גריים אדג'. ב-2006, יצאה גרסת SACD לאלבום אשר כללה את השירים באלבום המקורי, וכמה רצועות בונוס.
VoisFarsi
מטרות
מטרותיה המוצהרות של התחנה הן:
Days of Future Passed
ביצוע
המודי בלוז: וגם:
הפנים במאדים
הפנים במאדים היא תצורת קרקע בכוכב הלכת מאדים באזור המכונה קידוניה. אורכה כ־3 ק"מ ורוחבה כ־1.5 ק"מ, והיא נמצאת בערך 10 מעלות מצפון לקו המשווה של מאדים. היא צולמה לראשונה ב־25 ביולי 1976 על ידי החללית ויקינג 1 שהקיפה את הפלנטה באותו זמן. התמונה הובאה לידיעת הציבור בהודעה לעיתונות של נאס"א שישה ימים מאוחר יותר.
פירוש זה נתמך על ידי עדויות צילומיות מהחללית Mars Global Surveyor בשנים 1998 ו־2001 והחללית Mars Odyssey בשנת 2002. כאן צולם השטח בתנאי תאורה שונים לגמרי וברמת הפרדה גבוהה הרבה יותר, ואכן התצלום לא ממש נראה כמו פני אדם (ראו בתמונה).
פרשנות אחרת של התצלום טוענת שהוא מייצג אנדרטה מלאכותית, ויש שטענו שקיומה היא הוכחה לקיום חיים אינטליגנטיים שחיו או ביקרו במאדים בנקודה כלשהי בעבר. התומך הבולט ביותר של תאוריה זו הוא ריצ'רד הואגלנד. בספרו משנת 1987: The Monuments of Mars: A City on the Edge of Forever, הואגלנד מפרש משטחים קרובים בסביבה כשרידים לעיר חרבה ופירמידות בנויות. פרסום ספרו עודד ופרסם את האמונה שמקור "הפנים במאדים" הוא מלאכותי.
הכיתוב המקורי
הכיתוב המקורי של הצילום היה כדלהלן:
גד אביגדורוב
גד אביגדורוב (1890 (ה'תרנ"א) - 9 באוגוסט 1936) היה מאנשי "השומר".
חייו
גד אביגדורוב בן נחמה וגדליה, נולד בשנת 1890 בברדיצ'ב שבאוקראינה (אז בתחומי האימפריה הרוסית).
בשנת 1906, בתחילת ימי העלייה השנייה, עלה לארץ ישראל והוא בן 15 בלבד. נענה לקריאתו של פרופ' בוריס שץ "לכבוש את הסתתות בירושלים", עבודה שהייתה באותה התקופה בעיקר של ערבים. יחד עם אלכסנדר זייד ומשה אינגברמן הוא החל לעבוד בסיתות, מלאכה שאותה הם למדו אצל פרופ' שץ, שזה עתה הקים את "בצלאל" ופתח בו קורס להנדסה וציור לקבוצת סתתים. בימים הם עבדו בבניין ובערבים ביקרו בשעורים ב"בצלאל". כעבור זמן הצטרפו אל החבורה אנשים נוספים שיחד איתם היוו את אחת הקומונות הראשונות בארץ ואולי הראשונה שבהן, היא קומונת "ירושלים החדשה". החבורה חייתה חיים פשוטים ומלאי אחווה. הם התגוררו בצריף עץ שעמד בחצר הגדולה של כנסיית החבשים. שם גם קיימו אספות ופגישות פועלים. החבורה התמסרה לארגון סניף מפלגת "פועלי ציון" בירושלים וארגון פועלי הבניין שמנה אז כ-70 חברים.
בשנת 1907 עבר חלק מחברי הקומונה לסג'רה (אילניה) להקים את "השומר". אביגדורוב הגיע גם הוא כעבור זמן קצר, ואחר כך הועבר לשמירה במלחמיה (מנחמיה). כעבור שנה נשלח למסחה (כפר תבור) עם קבוצת חברים, להכשרה חקלאית אצל האיכרים, זאת במטרה להתיישב בעתיד במושבות שומרים על גבולות הארץ. הם עזרו לארבעת השומרים שכבר היו במושבה ויחד איתם, בפקודת יהושע חנקין, עלו וכבשו את אדמת ה"זבּיח", היא האדמה הגובלת עם בית הספר החקלאי כדורי של היום. באחד הימים, נשלח אביגדורוב ל"כיבוש השמירה" ברחובות, ולאחר קרב עם הערבים נפצע קשה. בימי שלטון המנדט, רבים מהשומרים התגייסו למשטרה הבריטית. בשל מיומנותו ואומץ לבו היה אביגדורוב בין הראשונים שוועד "השומר" שלח לז'נדרמריה (משטרה). את שירותו עשה בגליל.
אביגדורוב שמר עוד במקומות רבים, אך כעבור זמן, בעצם ימי מלחמת העולם הראשונה, הוא חזר למסחה, המקום שבו התרכזו חברי "השומר" והתכוננו להתיישבות, ועלה יחד עם ארבע משפחות נוספות להתיישב באדמות "חמארה" שבגליל העליון, שם הקימו את קיבוץ השומרים "בר-גיורא" (כפר גלעדי).
אחרי המאורעות (1919-1920), עזב גד את כפר גלעדי (מחמת לחץ המשפחה) והתיישב במצפה. מטרתו הייתה לעבוד בה כאיכר ולקיים בה חיי משפחה. במצפה הוא גידל יחד עם אשתו רחל (1897–1984) את ארבעת ילדיו. אולם את עברו כשומר לא שכח, וכאשר הגיעו ימי מאורעות חזר לנשקו ולשמירה ושימש כמבקר השמירה במושבה. ב-9 באוגוסט 1936, תקפו ערבים את המושבה, אביגדורוב שעמד על משמרתו בעמדה הצפונית מערבית של מצפה (עד היום ניתן לראותה בקצה המושבה), נפגע מכדור שפילח את גולגולתו והוא נהרג במקום.
בנו של גד, אברהם אביגדורוב, שנלחם במלחמת העצמאות, זכה באות גיבור ישראל על גבורתו בתקיפת שיירת הנשק הערבית בקריית מוצקין.
מקורות
עדויות מ"קובץ השומר"
גרינוולד
גרינוולד (ביידיש: גרינוואלד), הוא שם משפחה יהודי נפוץ, שפירושו בתרגום חופשי מגרמנית "יער ירוק".
פתחת רפיח
באזור זה נסללה מסילת הברזל שחיברה בין רפיח ואל עריש ונסללו כבישי אורך ורוחב. כמו כן, הוקמו בזמן מלחמת העולם השנייה, מדרום מערב לרפיח, מחנות גדולים של הצבא הבריטי. הנקודה המרכזית באזור היא צומת רפיח אשר בו מצטלבים כביש עוקף עזה (המשכו של כביש 4) הממשיך לכיוון אל עריש וכביש רפיח - קוסיימה.
מיקומה האסטרטגי של הפתחה כמעבר המועדף בין ארץ ישראל וחצי האי סיני הביא לכך שניטשו עליה שלושה קרבות גדולים במלחמות בין ישראל ומצרים במאה ה-20. בשלושת הקרבות הללו הוחזקו מערכי פתחת רפיח על ידי הצבא המצרי והותקפו על ידי צה"ל.