cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של הרפובליקה של הודו
סכסוך קשמיר
באותו יום, כשהפולשים הפקיסטניים היו קרובים לסרינגאר, הוטסו כוחות הודים מדלהי ונחתו בשדה התעופה המקומי, אבטחו אותו ופנו להניס את הפולשים מעמק קשמיר, אך עונת הגשמים הפכה את רוב שטחי קשמיר לבלתי עבירים. לאחר שבועות של לחימה אינטנסיבית בין הודו לבין פקיסטן, הכריזו מנהיגי המדינות על הפסקת אש ופנו לאו"ם שיתווך תוך שהם מבטיחים לקיים משאל עם.
בשנות החמישים והשישים
לאחר שהודו הפכה למדינה עצמאית, מפלגת הקונגרס, שאותה הובילו מהטמה גנדי וג'ווהרלל נהרו, הפכה למפלגת השלטון כאשר נהרו ובהמשך בתו אינדירה גנדי ונכדו רג'יב גנדי היו מנהיגי המפלגה ושימשו כראשי השלטון - למעט שני פרקי זמן קצרים בשנות השבעים והשמונים.
תחת נהרו נקטה המדינה מדיניות של התרחבות תעשייתית המבוססת על תעשייה כבדה, על ידי סדרת תוכניות חומש. מדיניות החוץ של נהרו הדגישה את הנייטרליות, והודו נעשתה לחברה מובילה בתנועת הנייטרליות. היא החלה ביחסים דיפלומטיים עם ברית המועצות, כתגובה ליחסיה של ארצות הברית עם פקיסטן.
ב-1961 פלשה הרפובליקה של הודו למושבה הפורטוגזית גואה וסיפחה אותה, בכך הגיעה לסופה ההתיישבות הפורטוגזית בתת-היבשת ההודית.
בשנת 1962 השתלטה סין על החלק הצפון-מזרחי של חבל קשמיר, וקראה לו בשם "אקסאי צ'ין". בעוד שסין לא הכירה בגבול הבינלאומי (קו מקמהון) בינה לבין הודו, שהוא ירושה מהמשטר הקולוניאלי הבריטי שהעניק את השטח להודו, משום שסין טענה שהאזור הוא חלק מטיבט, ולאור טענתה לבעלות על טיבט, טענה סין גם לבעלות על אזור זה. ב-20 באוקטובר 1962 פלשו כוחות סיניים לאזור בג'אמו וקשמיר, המהווה מבחינה גאוגרפית חלק מרמת טיבט. הסינים כבשו את האזור לו הם קראו "אקסאי צ'ין". מאז האזור נמצא תחת שליטת סין ומהווה נקודת מחלוקת מרכזית המהווה אבן נגף מרכזית ביחסי שתי המדינות. המלחמה הביאה להתמקדות בהתחמשות ולשיפור היחסים עם ארצות הברית.
עם מותו של נהרו ב-1964 עלה לשלטון לאל בהאדור שאסטרי.
בשנת 1966 הפכה אינדירה גנדי לראש הממשלה וממשלתה הנהיגה מדיניות סוציאליסטית, והיא שירתה כראש ממשלה עד 1977.
מלחמת הודו-פקיסטן השנייה
מלחמת הודו-פקיסטן השנייה הייתה השיא של שורה של התנגשויות אלימות שהתרחשו מאפריל ועד ספטמבר 1965 בין שתי המדינות. העימות החל בעקבות "מבצע גיברלטר" של פקיסטן שמטרתו הייתה להחדיר כוחות לג'אמו וקשמיר שייקחו חלק בהתקוממות כנגד השלטון ההודי. הודו הגיבה במתקפה בהיקף רחב על מערב פקיסטן. במלחמה, שהתמשכה על פני 17 ימים, נהרגו אלפים משני הצדדים, היה מעורב בה המספר הגדול ביותר של כלי רכב משוריינים והתנהלו בה קרבות השריון הגדולים ביותר מאז מלחמת העולם השנייה. פעולות האיבה הסתיימו לאחר שהוכרזה הפסקת אש בחסות האו"ם בעקבות התערבות דיפלומטית של ארצות הברית וברית המועצות וחתימתה של הכרזת טשקנט. רוב הקרבות התנהלו באמצעות כוחות הקרקע של הצבאות בקשמיר ולאורך הגבול המשותף של שתי המדינות. המלחמה עמדה בסימן של ההתכנסות הגדולה ביותר של כוחות צבאיים בקשמיר מאז חלוקת הודו ב-1947, שיא שנשבר רק במהלך הכוננות שהוכרזה בשנים 2001 – 2002 רוב הקרבות היו קרבות של שריון מול שריון ורגלים מול רגלים, שנעזרו בסיוע אווירי משמעותי וכן קרבות ימיים. רוב הפרטים על מלחמה זו, כמו שאר המלחמות שהתנהלו בין שתי המדינות נותרו עמומים.
במלחמה זו הייתה ידה של הודו על העליונה ואף על פי שהמצב נראה שקול בין שני הצדדים, מבחינה אסטרטגית ופוליטית נחלה פקיסטן תבוסה, שכן לא עלה בידה להשיג את השליטה על קשמיר וכן לא עלה בידה לקבל תמיכה משמעותית ברמה הבינלאומית. מבחינה בינלאומית הייתה מלחמה זו חלק מהמלחמה הקרה וכתוצאה ממנה התחולל שינוי גאופוליטי משמעותי בתת-היבשת ההודית. לפני המלחמה היו ארצות הברית והממלכה המאוחדת ספקיות הנשק העיקריות הן של הודו והן של פקיסטן. במהלך המלחמה ואחריה חשו הן הודו והן פקיסטן נבגדות בשל העדר התמיכה מצד מעצמות המערב בעמדותיהן. תחושות בגידה אלו הסלימו עם הטלת האמברגו על ידי ארצות הברית והממלכה המאוחדת על משלוחי נשק לשני הצדדים הלוחמים. כתוצאה מכך, פיתחו הודו ופקיסטן קשרים הדוקים יותר עם ברית המועצות ועם סין, בהתאמה.
בשנות השבעים
ב־1971 התערבה הודו במלחמת אזרחים במזרח פקיסטן הבנגלית; המאבק הביא לעצמאות של מזרח פקיסטן, מדינה ששמה היום בנגלדש.
החלו צרות במדינת החסות ההודית סיקים כנגד השליטה של הצ'וגייל, ובמשאל עם הצביעו אנשי סיקים בעד הפיכתה למדינה ה־21 של הודו. ב־26 באפריל 1975 נהייתה סיקים באופן פורמלי לחלק מהודו.
ב-1974 ערכה הודו את הניסוי הראשון עם פצצה גרעינית במדבר ראג'סטאן.
ב־1979 נפלה ממשלתו של דסאי. צ'אראן סינג יצר ממשלת מעבר, ואחריה חזרה גנדי לשלטון בינואר 1980. גנדי הידקה את יחסי הודו-ברית המועצות, סירבה לכונן יחסים דיפלומטיים עם ישראל וב-1980 העניקה הכרה דיפלומטית לאש"ף.
מלחמת הודו-פקיסטן השלישית
במהלך המלחמה התנהלו קרבות בו-זמנית בחזית המערבית ובחזית המזרחית. המלחמה הסתיימה עם חתימת הפיקוד המזרחי של הכוחות המזוינים של פקיסטן על מסמך כניעה ב-16 בדצמבר 1971 בדאקה, שציין את הפיכתה של מזרח בנגל למדינה העצמאית החדשה, בנגלדש. רשמית הודיעה מזרח פקיסטן על פרישתה מהאיחוד הפקיסטני עוד קודם לכן, ב-26 במרץ. בין 90,000 ל-93,000 אנשי צבא פקיסטניים נלקחו בשבי על ידי צבא הודו, כולל כ-80,000 איש שלא לבשו מדים, וכולל מספר קטן של חיילים בנגלים שנותרו נאמנים לפקיסטן. שאר השבויים, 10,000 עד 12,500, היו אזרחים, בני משפחות של אנשי צבא פקיסטן ומשתפי פעולה.
היקף האבדות בנפש באירועים שקרויים רצח העם הבנגלי לא ידוע בשום רמה של דיוק. ממשלת בנגלדש טענה ש-3 מיליון איש נהרגו, בעוד שוועדת חקירה רשמית של ממשלת פקיסטן העמידה את המספר על 26,000 הרוגים בקרב האוכלוסייה האזרחית. על פי דוח שחובר על ידי העיתונאית האמריקאית ממוצא הודי, סרמילה בוס, בין 50,000 ל-100,000 משתתפים פעילים בלחימה ואזרחים משני הצדדים איבדו את חייהם. מחקר שפורסם ב-2008 ב-British Medical Journal על ידי זיאד אוברמייר, כריסטופר ג'. ל. מוראיי ועימנואלה גקידו מעריך שכ-269,000 נהרגו כתוצאה מהעימות. מפרסמי המחקר ציינו שמספר זה גבוה בהרבה מההערכה הקודמת של אוניברסיטת אופסלה ושל מכון המחקר לשלום באוסלו, שעמדה על 58,000. על פי סרג'ור רחמן, ההערכה הרשמית של ממשלת בנגלדש שעמדה למעשה על 300,000 הרוגים (בבנגלית: "3 lahks"), תורגמה בטעות לאנגלית ל-3 מיליון. כתוצאה מעימות זה נמלטו בין שמונה לעשרה מיליון איש והפכו לפליטים בהודו.
בשנות השמונים
ביוני 1984 השתלטו אנשי התנועה הלאומית הסיקית, שדרשו אוטונומיה פוליטית ודתית רבה יותר לאזור פונג'ב, על מקדש הזהב באמריטסר. אינדירה גנדי נתנה הוראה לצבאה להסתער בכח על המקדש ובמבצע, שנקרא "כוכב כחול", נהרגו 492 אזרחים ו-83 חיילים והמקדש עצמו נפגע קשות. במהומות בימים שלאחר מכן נהרגו אלפי מפגינים.
ב-31 באוקטובר 1984 נרצחה אינדירה גנדי ביריות אקדח על ידי שני שומרי הראש. בנה הבכור של אינדירה, רג'יב גנדי, נבחר לראש הממשלה בעקבות ההתנקשות. גנדי התחייב לבצע רפורמות להפחתת התערבות המדינה בכלכלה וביקש לקדם את הפיתוח הטכנולוגי של המדינה. בתחום מדיניות החוץ הוא קירב את הודו לארצות הברית, תנועה המנוגדת למה שאמו עשתה בעשורים הקודמים.
בשנת 1987 פתחו פעילים אסלאמיים במערכה לשחרור קשמיר מידי הודו, אך נכשלו בכך. בעקבות הכישלון הוכפפו חבלי קשמיר וג'אמו לשלטון ההודי באופן ישיר.
ממשלתו של רג'יב שלחה כוח צבאי הודי לסרי לנקה, כאשר בהמשך נוצרו עימותים בין כוח צבאי זה לכוחות בדלנים טמילים בסרי לנקה. כתוצאה מסכסוך זה נרצחו אלפי חיילים הודים לאורך השנים בסרי לנקה והסכסוך יגבה בסופו של דבר גם את חייו של רג'יב גנדי.
בשנות התשעים
במאי 1991 נרצח רג'יב גנדי על ידי מחבלת מתאבדת טמילית מסרי לנקה בעת שלקח חלק במסע בחירות מקומי במדינת טאמיל נאדו. ארגון הנמרים הטמילים בסרי לנקה ביצע את הרצח כדי לנקום בגנדי על כך שבהיותו ראש ממשלה שלח כוח צבאי הודי לשמירת השלום בסרי לנקה, וכי חששו שאם הוא יבחר שנית לראשות הממשלה הוא ישלח שוב כוח דומה.
בבחירות זכתה מפלגת הקונגרס ב־213 מושבים והרכיבה קואליציה, שחזרה לשלטון תחת הנהגתו של פ"ו נרסימחה ראו. ממשלה זו שרדה את הכהונה של חמש שנים והחלה במהלך של ליברליזציה ורפורמה כלכלית, שפתחה את הכלכלה ההודית לסחר עולמי ולהשקעות עולמיות. הפוליטיקה הפנימית של הודו עוצבה גם היא מחדש, כשנאמנויות ישנות על פי קאסטה, אמונה ואתניות פינו את מקומן למפלגות אזוריות קטנות רבות.
בחודשים האחרונים של ממשלתו באביב 1996, הממשלה סבלה מכמה סקנדלים בשל שחיתות, שהביאו לתוצאות הגרועות ביותר עבור מפלגת הקונגרס בבחירות מעולם. המפלגה ההינדו־לאומית BJP נעשתה לאחר הבחירות במאי 1996 למפלגה הגדולה ביותר בלוק סאבאה (הבית התחתון של הפרלמנט), אך ללא הכוח המספיק להביא לרוב. תחת ראש הממשלה אטאל ביהרי ווג'פאיי, הקואליציה שלהם שרדה ל־13 ימים. כשכל המפלגות שואפות להימנע מבחירות חוזרות, קואליציה בת 14 מפלגות מונהגת בידי הג'אנאטה דאל קמה ויצרה ממשלה הידועה כחזית המאוחדת, תחת השר הראשי של קארנאטאקה, ה. ד. דווה גוודה. ממשלתו החזיקה שנה, עד שמנהיגה של מפלגת הקונגרס הפסיק את תמיכתו במרץ 1997. אינדר קומאר גוג'ראל נעשה לראש ממשלה תחת קואליציה רחבה מעט יותר.
בחירות חדשות הביאו ל־BJP את מספר המושבים הגדול ביותר בפרלמנט, והיא הצליחה להקים קואליציה. ב־11 במאי וב־13 במאי 1998, ממשלה זו עשתה מספר ניסויים בנשק גרעיני תת-קרקעיים, דבר שגרר אחריו סנקציות כלכליות יפניות ואמריקאיות, על פי החוק נגד התפשטות גרעינית. לאחר מכן הקואליציה התפרקה, ונערכו בחירות חדשות, אך התוצאה הייתה דומה לבחירות הקודמות.
ב-11 וב-13 במאי 1998 ערכה הודו סדרה של ניסויים גרעיניים תת-קרקעיים. ארצות הברית, תחת הנהגתו של ביל קלינטון, ביקשה בתגובה להטיל סנקציות כלכליות על הודו, אך הודו המשיכה לסרב לחתום על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
מלחמת קרגיל
מלחמת קרגיל (לעיתים מכונה גם "משבר קרגיל") היא מלחמה שהתנהלה בין הודו לבין פקיסטן בין מאי ליולי 1999, במחוז קרגיל שבחבל קשמיר. המלחמה החלה כאשר חמושים קשמיריים הנתמכים על ידי פקיסטן חצו את קו השליטה (LOC), המהווה גבול דה-פקטו בין הודו לפקיסטן בחבל קשמיר, והשתלטו על העמדות ההודיות בקרחון סיאצ'ן. בתגובה יצאה הודו למלחמה שנמשכה עד יולי, ובקרבות קשים הצליחו להשתלט על רוב השטחים שנתפסו על ידי הפקיסטנים. בסופו של דבר נאלצו הפקיסטנים לסגת גם משאר השטחים בלחץ אמריקאי. ההפסד הפקיסטני במלחמת קרגיל היה גורם משמעותי להפיכה הצבאית שהתרחשה בפקיסטן באוקטובר 1999, ובה תפס פרבז מושארף את השלטון.
קרחון סיאצ'ן, בו התנהלה עיקר המלחמה הוא שדה הקרב הגבוה ביותר בו התנהלו קרבות מעולם, ובהתאם לכך, מלחמת קרגיל היא המלחמה שהתנהלה במקום הגבוה ביותר מכל המלחמות, כ-5,000 מטר מעל פני הים. מלחמה זו חשובה גם בשל הממד הגרעיני שבה, זו המלחמה הראשונה שהתנהלה בין הודו לפקיסטן כאשר שתי המדינות היו חמושות בפצצות אטום. במהלך המלחמה הושמעו על ידי שני הצדדים 13 פעמים איומים לשימוש בנשק גרעיני. זו המלחמה הראשונה בהיסטוריה בה נלחמו שתי מדינות גרעיניות, שאף אחת מהן לא מעצמת על, באופן קונבנציונלי, ולפיכך הבנתה חשובה גם לתחום ההרתעה הגרעינית.ניתן לראות שבחודש פברואר של 2019 לאחר שארגון טרור בצע פיגוע בו נהרגו 45 שוטרים הודים חזוה לצין שארגון טרור זה נתמך על ידי פקיסטן. ההודים הגיבו בתקיפה אווירית הראשונה מאז מלחמת קרגיל. הפקיסטנים גם הם הגיבו ותקפו בהודו. במהלך התקיפה של הפקיסטנים שני מטוסים הודים הופלו וטייס אחד נלקח בשבי על ידי הפקיסטנים אך שוחרר כמה ימים לאחר מכן.
במאה ה-21
בשנת 2004 החלו הודו ופקיסטן בשיחות שלום על עתידו של חבל קשמיר.
בנובמבר 2008 נערכה מתקפת הטרור במומבאי שהייתה הגדולה מסוגה עם כ-200 הרוגים וכ-700 נפגעים.
בשנת 2014 אז עלתה לשלטון מפלגת העם ההודית בראשותו של נרנדרה מודי.
הודו היא כיום היא המדינה השביעית בגודלה בעולם בשטחה והשנייה בעולם בגודל אוכלוסייתה (לאחר סיןׂ), והיא מונה מעל למיליארד אנשים. הממשל בהודו הוא דמוקרטי, וכנגזרת מכך, הודו היא גם הדמוקרטיה הגדולה ביותר בעולם. במונחי תוצר לאומי גולמי, הודו היא כיום המעצמה העשירית בגודלה בעולם. הכלכלנים צופים שאם שיעור הצמיחה הנוכחי יימשך, עד 2020 הודו תהיה המדינה המאוכלסת ביותר על פני כדור הארץ, ובשנת 2050, הודו תהיה הכלכלה השלישית בגודלה בעולם.
הסימפוניה השביעית של שוסטקוביץ'
סימפוניה מס' 7 בדו מז'ור (מכונה גם "לנינגרד") היא סימפוניה שכתב דמיטרי שוסטקוביץ'. כתיבת הסימפוניה החלה בעיר לנינגרד בזמן המצור והושלמה בעיר סמרה (שנודעה אז כקויבישב) בדצמבר 1941.
הסימפוניה נוגנה לראשונה בעיר סמארה ב-5 במרץ 1942. תחילה, היא הוקדשה על ידי שוסטקוביץ' ללנין, אך לבסוף הוקדשה לעיר הנצורה של לנינגרד, שם גם הושמעה לראשונה בנסיבות הקשות של המצור על ידי הכוחות הגרמניים והפינים, ב-9 באוגוסט 1942, כמעט שנה לאחר תחילתו. הקונצרט הושמע ברמקולים ברחבי העיר וכן גם לכוחות הגרמנים במפגן חוסן והתרסה.
עד מהרה הפך הסימפוניה לפופולרית הן בברית המועצות והן במערב כסמל להתנגדות לפשיזם ולטוטליטריות, בין השאר הודות לשליחתה החשאית, דרך טהראן וקהיר לניו יורק, שם נוגנה לראשונה בשידור חי ב-19 ביולי 1942 על ידי המנצח ארטורו טוסקניני. מגזין טיים אף הציב את שוסטקוביץ' על השער שלו.
גם כיום, נחשבת היצירה כהנצחה מוזיקלית ל-27 מיליון הסובייטים שאיבדו את חייהם במלחמת העולם השנייה, והיא מנוגנת לעיתים קרובות בבית הקברות של לנינגרד, שם קבורים חצי מיליון הקורבנות של המצור על לנינגרד שנמשך כ-900 ימים.
מבנה
הסימפוניה השביעית היא הארוכה ביותר של שוסטקוביץ', וביצועה נמשך בדרך כלל כ-75 דקות. לאורך השנים היא הוקלטה אינספור פעמים, עם הבדלים פרשניים שונים, כמו ההקלטה עטורת השבחים של ליאונרד ברנשטיין משנת 1988, שנמשכה 85 דקות. ליצירה ארבעה פרקים, להם העניק שוסטקוביץ' תחילה תארים - מלחמה, זכרונות, מרחבים ביתיים וניצחון, אך עד מהרה חזר בו והשאיר את התנועות עם סימוני הטמפו שלהן לבד: אלגרטו, מודרטו, אדג'יו ואלגרו נון טרופו.
היסטוריה
ישנן עדויות סותרות מתי החל לכתוב שוסטקוביץ' את הסימפוניה. באופן רשמי, נאמר שהוא חיבר אותה בתגובה לפלישה הגרמנית. אחרים, כמו רוסטיסלב דובינסקי, מספרים שאת הפרק הראשון כבר השלים שנה קודם לכן. המלחין הצהיר, על פי עדותו, כי הוא תכנן את הסימפוניה לפני המתקפה הגרמנית וכי ראה לנגד עיניו "אויבים אחרים של האנושות" כשחיבר את "נושא הפלישה" של הפרק הראשון. השם "לנינגרד" התקבל על ידו מאחר שעל פי הדיווחים חשב שוסטקוביץ' שלא הייתה זו לנינגרד שעמדה במצור הגרמני, אלא הייתה זו לנינגרד ש"סטלין הרס והיטלר רק חיסל".
מוטיב "הפלישה"
הפרק הראשון של הסימפוניה ידוע במוטיב "הפלישה" שלו, והתקבל כך במיוחד במערב, כפרק המתאר את הוורמאכט הפולש לברית המועצות, במסגרת מבצע ברברוסה בחודש יוני 1941, וכך גם תואר בתוכנית הרשמית של הסימפוניה. במשך שנים רבות נחשב הדבר לנכון, עד כי טענה המוזיקולוגית לודמילה מיכאיבה ששוסטקוביץ' ניגן את הנושא והווריאציות שלו לתלמידיו עוד לפני תחילת המלחמה עם גרמניה.
בעוד שהמילה "פלישה" שימשה לאורך השנים פרשנים בביקורות ובמאמרים רבים, שוסטקוביץ' עצמו מעולם לא השתמש בה כדי לתאר את הפרק או המוטיב. בראיון עימו טען כי "לא שמתי לעצמי למטרה לתאר פעולה צבאית (שאגת מטוסים, התרסקות טנקים או ירי תותחים). לא הלחנתי מה שנקרא מוזיקת קרב. רציתי להעביר את ההקשר של אירועים קודרים". יש הטוענים ש"האירועים הקשים" ששוסטוביץ' למעשה אכן תיאר ביצירה מלבד המלחמה, הם הטיהורים ההמוניים של סטלין שקדמו לה.
לפי עדות המלחין, הסביר שוסטקוביץ' מאוחר יותר למה התכוון: "כאשר היטלר תקף את ברית המועצות, הוא עשה זאת בכל כוחו הצבאי. כמעט כל מי שחווה את זה זכר את האירוע כהלם מיידי של עוצמה אדירה. שום דבר מזה לא משתמע בסימפוניה. "מוטיב הפלישה" מתחיל בצליל מיתר המנגנים ברכות רבה, בפיאניסימו. בסופו של דבר, המנגינה הופכת למפלצת מייללת, אבל רק בהדרגה. אם הפרק היה מציג פלישה, הוא היה מתאר פלישה פתאומית, ואילו בפרק מושמעת השתלטות הדרגתית, כזו שעשויה להיראות כאילו באה מבפנים ולא מבחוץ".
שוסטקוביץ' מצטט בפרק זה קטע מתוך בשם "Da geh' ich zu Maxim", מתוך האופרטה "האלמנה העליזה" מאת פרנץ להאר, שהייתה גם האופרטה האהובה על היטלר. בנוסף, השתמש שוסטקוביץ' במספר תיבות מתוך המנון גרמניה הנאצית. כך, באמצעות שני הציטוטים הללו, יכולה הסימפוניה לתפקד כשני דברים בו-זמנית: באופן שטחי תמונה של הפלישה הנאצית ובסאב-טקסט כתמונה סאטירית של החברה הסטליניסטית בשנות השלושים. ציטוט שלישי שהוסיף שוסטקוביץ', אישי יותר, נמצא במחצית הפתיחה של הפרק, והוא מנגינת נושא מהאופרה שלו "ליידי מקבת ממחוז מצנסק", היצירה שבגינה ספג המלחין את הוקעתו הרשמית הראשונה בשנת 1936. . המנגינה עצמה שימשה קטעים מהליברית המתארים את הדרך בה סובלים מעריצות.
אילון שליו
אילון שליו (נולד ב-1951) הוא איש עסקים ועיתונאי ישראלי, לשעבר העורך הראשי של העיתון ידיעות אחרונות בשנים 1996–1999, והמנהל הכללי הראשון של חברת החדשות ומייסדה.
ביוגרפיה
שליו נולד בשנת 1951 ברמת גן ולמד בבית הספר היסודי חשמונאים שבעיר. בשנת 1969 הוא התגייס לשירות בגלי צה"ל ואחרי שחרורו מצה"ל ב-1973 נותר לעבוד בתחנה כאזרח עובד צה"ל.
הוא היה כתב לענייני כלכלה, כתב מדיני וכתב בחצי האי סיני בגלי צה"ל, עד שבשנת 1974 מונה למנהל מחלקת החדשות. בתפקיד זה גיבש את מתכונת יומני החדשות של התחנה והיה בין הוגי רעיון של מבזקי החדשות והתוכנית "אוניברסיטה משודרת". ב-1977 יצא לשנת לימודים גבוהים בארצות הברית. ב-1978 שב לתחנה ומונה לסגן מפקד גלי צה"ל עד שעזב את התחנה ב-1982.
ב-1983 מונה לעורך הראשי של רשת המקומונים "רחוב ראשי". רשת מקומונים זו לא האריכה ימים יותר משנה. לאחר סגירת רשת המקומונים, שליו הצטרף לצוות ההקמה של העיתון היומי "חדשות". בשנת 1985 עזב את העיתון "חדשות" והצטרף כעורך לרשת המקומונים של "ידיעות אחרונות". הוא שימש כעוזרו של דב יודקובסקי, העורך הראשי של "ידיעות אחרונות", עד לפרישתו של יודקובסקי בסוף שנת 1989.
בראשית שנת 1987 הקים יחד עם גיסו, יורם אלרואי, את חברת הרפואה הפרטית שח"ל - שירות חולי לב, ארגון המעניק שירות רפואי לחולי מחלות לב. שליו כיהן כדירקטור בחברה, ובחברות נוספות ביניהן סלקום, אביב גלעדי הפקות, טלעד ואגיס.
ב-1995 פרש מחברת החדשות של ערוץ 2 וביוני 1996 מונה לעורך הראשי של ידיעות אחרונות. ב-1999 פוטר מתפקידו כעורך הראשי עקב חילוקי דעות עם ארנון מוזס, המוציא לאור והבעלים של העיתון. בשנת 2000 מונה על ידי נשיא השקעות דיסקונט, יורם טורבוביץ' לסגן נשיא האחראי על תחום התוכן בחברה. שליו עזב את תפקידו בחברה כשנה לאחר מכן, בסוף ספטמבר 2001. שליו היה מבין ממקימי חברת לוגיה, זרוע התוכן הסלולרי של סלקום.
גבעת פנקה
גבעת פנקה (באנגלית: Penca Hill) היא גבעה סלעית ברמת דוספיי, בחצי האי ביירז, באי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
גובהה של הגבעה 217 מטרים מעל גובה פני הים, והיא מתנשאת מעל אגם דיומדס.
גבעת פנקה ממוקמת 2.77 קילומטרים מזרחית - דרום-מזרחית מגבעת סטארט;
גבעת פנקה ממוקמת 1.93 קילומטרים דרומית-מזרחית מגבעת באטנברג;
גבעת פנקה ממוקמת 2.28 קילומטרים מזרחית - דרום-מזרחית מגבעת דולו;
גבעת פנקה ממוקמת 2.15 קילומטרים צפונית - מזרחית מגבעת ואראדרו;
גבעת פנקה ממוקמת 4.36 קילומטרים צפונית - צפון - מערבית מחרוט צ'סטר.
מיפוי הרמה
הרמה מופתה לראשונה על ידי סוקרים צ'יליאנים בשנת 1971; מיפוי מדויק נעשה על ידי סוקרים ספרדיים בשנת 1992; מיפוי מדויק נוסף נעשה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2009.
מקור השם
שמה של הגבעה ניתן לה על ידי הממפים הספרדים.
זהו שם תאורי: "פנקה" בספרדית משמעו "עלה".
אזור אנטארקטי מוגן במיוחד
הגבעה ממוקמת באזור האנטארקטי המוגן במיוחד "חצי האי ביירז" - אזור מוגן מיוחד מספר 126 (ASPA 126), והיא באחד משני האזורים המוגבלים בו (restricted zones), שהכניסה אליהם אסורה.
פסגת דגר (אנטארקטיקה)
פסגת דגר (באנגלית: Dagger Peak; מילולית: פסגת הפגיון) הוא פסגה סלעית, בעלת מדרונות תלולים, העולה בתלילות בקצה של האי ג'יימס רוס, שלמול חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
הפסגה ממוקמת בקצה המערבי של רכס קומב, בחלקו של האי המצוי בסמוך מדרום לחצי האי טריניטי (שבחצי האי האנטארקטי).
גובהה של הפסגה 90 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי הפסגה
אזור זה נחקר לראשונה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1902 - 1903, על ידי המשלחת השוודית לאנטארקטיקה בפיקודו של אוטו נורדנשלד.
הפסגה מופתה לראשונה על ידי סוקרים של סקר שטחי חסות איי פוקלנד בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1945 - 1946.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה בשנת 1945 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
השם הוא תיאורי - הפסגה בעלת המדרונות הסלעיים התלולים מזכירה פגיון.
לקריאה נוספת
• CHRISTIAN HJORT, OLAFUR INGOLFSSON, PER MOLLER, and JUAN MANUEL LIRIO, Holocene glacial history and sea-level changes on James Ross Island, Antarctic Peninsula, JOURNAL OF QUATERNARY SCIENCE (1997) 12 (4) 259–273
• Rodney M. Feldmann, Dale M. Tshudy, Michael R. A. Thomson, Late Cretaceous and Paleocene Decapod Crustaceans from James Ross Basin, Antarctic Peninsula, Memoir (The Paleontological Society), Vol. 28, Supplement to Vol. 67, no. 1 of the Journal of Paleontology (Jan., 1993), pp. 1-41 Stable URL: http://www.jstor.org/stable/1315582
החתונות החד-מיניות בסן פרנסיסקו ב-2004
החתונות החד-מיניות בסן פרנסיסקו ב-2004 התקיימו בין 11 בפברואר ל-11 במרץ 2004, לאחר שראש עיריית סן פרנסיסקו גווין ניוסם הנחה את פקיד העיר במחוז להוציא רישיונות נישואים לזוגות מאותו המין. היועץ המשפטי לממשל בקליפורניה, ביל לוקייר, ומספר קבוצות אינטרס תבעו את העירייה כדי לסיים את הרישום. כ-4,000 רישיונות נישואים הונפקו לפני שבית המשפט העליון בקליפורניה הורה להפסיק את הרישום ב-11 במרץ. ב-12 באוגוסט 2004 ביטל בית המשפט העליון את כל החתונות שנרשמו.
המחלוקת המשפטית בנושא הוצאת רישיונות נישואין לזוגות מאותו המין הובילה לפסק הדין בעניין בנדון תיקי הנישואין בשנת 2008 על ידי בית המשפט העליון בקליפורניה, אשר חוקק נישואים חד-מיניים בקליפורניה.
רישיונות ואתגר משפטי
ראש העיר הטרי, גווין ניוסם ובעלי תפקידים אחרים בעיר, התחילו בהנפקת רישיונות נישואין בסן פרנסיסקו ב-12 בפברואר 2004. ניוסם טען כי סעיף ההגנה השווה של החוקה בקליפורניה נתן לו סמכות להעניק רישיונות לנישואין חד-מיניים. לדבריו, הוא קיבל השראה לאפשר נישואים חד-מיניים לאחר ששמע את הנשיא ג'ורג' בוש מתאר את הצורך במניעת נישואים חד-מיניים, אולי על ידי תיקון חוקתי פדרלי, בנאום מצב האומה שלו. בנובמבר קודם לכן, הוציא בית המשפט העליון של מסצ'וסטס צו שמאפשר לנישואין מאותו המין להתחיל באותה מדינה במאי 2004. פקידי העירייה אמרו שהתקיימו למעלה מ-900 חתונות בשלושת הימים הראשונים.
ב-13 בפברואר הגישו שני ארגונים, הצעה 22 קרן ההגנה והחינוך המשפטית, והקמפיין למשפחות בקליפורניה, תביעות בבית המשפט העליון בסן פרנסיסקו בבקשת שהייה מיידית לאסור על העיר להוציא רישיונות נישואין לזוגות מאותו המין. בית המשפט סירב לפרסם שהייה מיידית ב -20 בפברואר.
ב-19 בפברואר, תוך הגנה על הנפקת רישיונות בבית משפט אחד, יזמה העיר תביעה משלה נגד המדינה. היא האשימה כי תקנת המדינה המגדירה נישואין הפרה את חוקת המדינה על ידי אי הכללת זוגות מאותו המין.
ב-20 בפברואר 2004 הורה מושל קליפורניה ארנולד שוורצנגר ליועץ המשפטי לממשלה ביל לוקייר "להשיג החלטה שיפוטית מוחלטת" של המחלוקת. במהלך נאומו באותו יום בוועידה הרפובליקנית של המדינה, אמר שוורצנגר:
לוקייר הגיב בכך שהודה כי על לשכתו להגן על חוק המדינה "ולאפשר לבתי המשפט לקבוע אם העיר פעלה באופן לא חוקי", אך אמר כי אמונתו הפוליטית אוהדת את מתן הרישיונות:
היועץ המשפטי לממשלה וקבוצת משלמי מיסים הגישו עתירות נפרדות שבהן הם מבקשים מבית המשפט העליון בקליפורניה לפרסם צו מקורי מבית המשפט העליון. הם טענו כי מעשי העיר אינם חוקיים והצדיקו את התערבותו המיידית של בית המשפט.
ב-9 במרץ, מועצת העיר סן חוזה, בהצבעה של 1–8, הסכימה להכיר בנישואין מאותו המין של עובדיה שנערכו בתחומי שיפוט אחרים.
ב-11 במרץ הוציא בית המשפט העליון בקליפורניה צו המורה על מחוז סן פרנסיסקו "לאכוף את תקנות הנישואין הקיימות ולהימנע מלהוציא רישיונות נישואין שאינם מורשים על פי הוראות כאלה", עד להמשך בדיקתו של בית המשפט. ראש העיר ניוסם הסכים לעמוד בצו.
הליכים משפטיים
פסיקת בית המשפט העליון לא שינתה את הדיון המתוכנן בבית המשפט העליון בסן פרנסיסקו ב-29 במרץ בפני השופט רונלד קווידאשי, בו קמפיין המשפחות בקליפורניה וקרן ההגנה של הברית טענו כי מתן רישיונות הנישואין מאותו המין של סן פרנסיסקו אינו חוקי. מאוחר יותר עיכב קווידאצ'י את הדיון בהמתנה לתובענה של בית המשפט העליון של המדינה.
ב-25 במאי קיים בית המשפט העליון במדינה דיונים בדבר חוקיות הוצאת הרישיונות. סן פרנסיסקו רצתה את השאלה שהוחלטה תחילה על ידי משפטי מושבעים בבתי משפט נמוכים יותר ולא על ידי בית המשפט העליון של המדינה. בית המשפט העליון הציע כי סן פרנסיסקו תוכל להגיש תביעה משלה נגד המדינה, והעיר הגישה תביעה כזו באותו אחר הצהריים.
ב-12 באוגוסט, חצי שנה בדיוק לאחר הוצאת הרישיונות הראשונים לזוגות חד-מיניים בסן פרנסיסקו, קבע בית המשפט העליון במדינה פה אחד כי העיר ומחוז סן פרנסיסקו חרגו מסמכותה והפרו את חוק המדינה על ידי הוצאת רישיונות הנישואין. בהחלטה של 2–5 בעניין לוקייר נגד העיר ומחוז סן פרנסיסקו, בית המשפט גם הצהיר שכל הנישואין מאותו המין שנערכו בסן פרנסיסקו על סמך רישיונות אלה יתבטלו. היא לא הביעה דעה על חוקתיות שלילת זכויות הנישואין לזוגות מאותו המין.
התפתחויות מאוחרות יותר
בעקבות ההחלטה בלוקייר, העיר ומחוז בסן פרנסיסקו הגישו תביעה לבית המשפט העליון, בבקשה הצהרה כי "כל הוראות החוק בקליפורניה המגבילות נישואין לאיגודים בין גבר לאישה מפרות את החוקה בקליפורניה." פעולה זו ושורה של אחרים שהובאו על ידי קבוצות סנגור אוחדו בהליך יחיד בשם "תיקי נישואין", בו קבע בית המשפט העליון בקליפורניה ב-15 במאי 2008, כי שלילת רישיונות נישואין לזוגות מאותו המין הפרה את החוקה בקליפורניה.
הערכות פוליטיות
ב-18 בפברואר 2004 סירב הנשיא ג'ורג' בוש לומר אם לדעתו יש צורך בתיקון חוקתי לאיסור נישואים חד-מיניים, אך אמר:
ב-24 בפברואר הוא הודיע על תמיכתו בתיקון חוקתי פדרלי אשר "יגן באופן מלא על הנישואין תוך השארת מחוקקי המדינה חופשיים לבצע את בחירותיהם בהגדרת הסדרים משפטיים שאינם נישואין". תומכיו הפוליטיים ראו בכך דרך להדגיש את העובדה כי יריבו הסביר במירוץ לנשיאות, הסנאטור ג'ון קרי ממסצ'וסטס, הצביע נגד חוק ההגנה על נישואין משנת 1996, שהגדיר את הנישואין כאיחוד של גבר ואישה בלבד.
היועץ הרפובליקני אד רולינס ומנהיג הרפובליקאים של הסנאט בקליפורניה, ג'ים ברולט, חשבו שתמונות מהנישואים הללו יסייעו בגיוס המצביעים הרפובליקנים לקלפיות בבחירות 2004. מצד שני, ניוסם וסן פרנסיסקו האפילה בהצלחה את נישואי מסצ'וסטס שהתרחשו חודשיים לאחר מכן, מה שהיה מחזק את המועמד לנשיאות הדמוקרטית באותה שנה, ג'ון קרי, סנטור ממסצ'וסטס.
נציג ארצות הברית ממסצ'וסטס ברני פרנק, הוא בעצמו הומו גלוי, מתח ביקורת על מעשיה של סן פרנסיסקו ואמר שזו "נקודה סמלית" שהסיטה את תשומת הלב מהמאבק האמיתי למען זכויות ההומואים.
במשך זמן קצר בעקבות אירועי סן פרנסיסקו, הוציאו מספר ערים ומחוזות כגון סנדובל, ניו מקסיקו, ניו פאלץ, ניו יורק, מחוז מולטנומה, אורגון ואסברי פארק, ניו ג'רזי גם רישיונות נישואין לזוגות מאותו המין. גורמים רשמיים במחוז בנטון, אורגון היו אמורים להתחיל להנפיק רישיונות נישואין לזוגות מאותו המין, אך התחרטו לאחר שהיועץ המשפטי לממשלה אמר כי פקיד המחוז ייעצר אם יונפקו רישיונות כאלה.
יחסי גאנה–גרמניה
יחסי גאנה–גרמניה הם יחסי החוץ בין רפובליקת גאנה והרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
יחסים דיפלומטיים
גרמניה וגאנה מקיימות יחסים פוליטיים הדוקים ואינטנסיביים. גאנה היא שותפה מרכזית עבור גרמניה במערב אפריקה, כפי שממחיש לא פחות מכך הכללתה של גאנה ביוזמת G20 קומפקט עם אפריקה בראשות נשיא G20 הגרמני בשנת 2017 ובסיומה של רפורמה דו-צדדית ושותפות השקעות באותה השנה.
מגוון רחב של מוסדות גרמניים וארגוני תיווך פעילים בגאנה. ארגונים עסקיים גרמנים פעילים באקרה מאז 2011 באמצעות משרד צירים לתעשייה ומסחר גרמני. משרד סחר והשקעה גרמניה (GTAI) קיים גם הוא באקרה מאז תחילת 2014.
גאנה היא מדינה מועדפת לשיתוף פעולה פיתוח דו-צדדי גרמני. ל-Deutsche Gesellschaft für Internationale Zusammenarbeit (GIZ) משרד באקרה מאז 1983, ו-KfW Entwicklungsbank (בנק הפיתוח של KfW) ו-Deutsche Investitions- und Entwicklungsgesellschaft (DEG, חברת השקעות ופיתוח גרמנית) שמרו גם על משרדים בעיר. מאז 2008. בנוסף, DW Akademie וקרן בנקי החיסכון לשיתוף פעולה בינלאומי עוסקות בשיתופי פעולה עם גאנה.
ארגונים המזוהים עם הכנסייה (כגון MISEREOR ו-Bread for the World - Service Development Protestant) פעילים בתחומים כולל פיתוח כפרי והכשרה מקצועית. הכנסייה האוונגליסטית בגרמניה (EKD) שלחה כומר לקהילה דוברת הגרמנית בגאנה בשנת 2017, לאחר שהתפקיד היה פנוי תקופה ארוכה יותר.
כחלק מפעולות שמירת שלום ומניעת משברים, גרמניה עוסקת במאמצים לפתח ולייצב מבני ביטחון אזוריים, למשל באמצעות עבודתו של המרכז להכשרת שלום (KIPI), שהוקם בשנת 2004 עם תמיכה משמעותית מגרמניה. גרמניה מסייעת ל-KAIPTC להכשיר כוחות למשימות שלום מטעם האו"ם, האיחוד האפריקאי (AU) והקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה (ECOWAS), כמו גם אנשי משטרה ואזרחים לפריסה במצבים לאחר סכסוך. גרמניה גם מינתה יועץ משטרתי גרמני ויועץ צבאי גרמני שיסייע בפעילות זו.
בנוסף, גרמניה מספקת באמצעות תוכנית הסיוע לציוד קבוצת ייעוץ טכני של הכוחות המזוינים הפדרליים שתסייע לגאנה לבנות גדוד הנדסה לכוח התגובה המהיר המתוכנן של AU ו-ECOWAS. גרמניה תורמת ציוד גם לארבעת מרכזי התיאום הימיים הרב-לאומיים של ECOWAS (MMCC) הממוקמים על מפרץ גינאה, אחד מהם ממוקם באקרה.
יחסים כלכליים
גאנה היא אחת השותפות החשובות ביותר של גרמניה באפריקה שמדרום לסהרה. הסחר הבילטרלי של גאנה עם גרמניה הסתכם בשנת 2018 ב-628 מיליון אירו, המהווה גידול של כ-30% לעומת שנת 2017. גרמניה ייצאה סחורות בשווי 231 מיליון אירו לגאנה בשנת 2018, בעוד שהיא מייבאת סחורות בשווי 394 מיליון אירו. ממשלת גאנה מבקשת לעורר את כלכלת המדינה, בייחוד באמצעות חיזוק המגזר הפרטי, תוך מטרתה לפרק חסמים קיימים להשקעות זרות. גאנה חברה בחברת יוזמת G20 קומפקט עם אפריקה, שהושקה תחת נשיאות G20 הגרמנית כדי לשפר את התנאים להשקעה פרטית ובכך להגביר את החדשנות ויצירת מקומות העבודה באפריקה.
שיתוף פעולה בפיתוח
שיתוף הפעולה הגרמני עם גאנה מתמקד בתחומי העדיפות הבאים: בנוסף, שיתוף פעולה פיתוח דו-צדדי גרמני מספק תמיכה בתחומי האנרגיה המתחדשת ויעילות אנרגטית כמו גם מיחזור פסולת חשמלית ואלקטרונית.
בדצמבר 2017 גרמניה גם נכנסה לשותפות רפורמות עם גאנה תחת הגג של יוזמת G20 עם אפריקה. זה בא עם התחייבות של 100 מיליון אירו נוספים - תחת העיקרון המנחה של "אתגר ותמיכה". גרמניה סיפקה בסך הכל יותר מ-1.5 מיליארד אירו לתמיכה בפיתוח בר-קיימא של גאנה מאז כינון היחסים הדיפלומטיים הדו-צדדיים בשנת 1957. בתקופה שבין 2015–2017, הסיוע הבילטרלי הגרמני לגאנה הסתכם ב-141.1 מיליון אירו בתוספת 100 מיליון אירו עבור שותפות ברפורמות. כתוצאה מהמשא ומתן הבין-ממשלתי על שיתוף פעולה לפיתוח דו-צדדי עם גאנה בסתיו 2018, גרמניה סייעה לגאנה בהיקף של 16 מיליון אירו כדי להבטיח את אחזקותיה וחברותה בסוכנות לביטוח סחר אפריקאי (ATI), כהסכם המימון הראשון במסגרת הרפורמה שותפות השקעות עם גרמניה.
יחסי תרבות
מכון גתה פעיל באקרה כבר למעלה מ-50 שנה, ומציע קורסים ובחינות שפה וכן תוכנית רחבה של אירועי תרבות. שירות החליפין האקדמי הגרמני מחזיק סניף באקרה שממנו הצוות תומך בחילופי סטודנטים ואקדמאים ומקדם את גרמניה כמקום לימוד. מספר הסטודנטים הגנאים שמקבלים מלגות צמח ביותר מ-60 אחוזים בחמש השנים האחרונות.
כיום קיימות כ-50 שותפויות דו-צדדיות בין אוניברסיטאות בגאנה ובגרמניה. אוניברסיטת החינוך, ווינבה והמכון לשפות גאנה, בקמפוסים באקרה ובקומאסי, מציעים תוכניות בגרמנית כשפה זרה וכן בלימודי גרמנית ותרגום.
באמצעות תמיכה הניתנת על ידי משרד החוץ הפדרלי הגרמני במסגרת יוזמתו "בתי ספר: שותפים לעתיד" (PASCH) "הוראת השפה הגרמנית ניתנת גם באקדמיה באקרה ובבית הספר התיכון הבכיר של בנות ווסלי באקרה ובאופוקו וור, תיכון בכיר בקומאסי.
יוזמת המחקר של מרכז שירות המדע במערב אפריקה לשינויים באקלים ושימוש בקרקע מותאמת (WASCAL) הושק בשנת 2012 על ידי עשר מדינות מערב אפריקה (בנין, בורקינה פאסו, חוף השנהב, גמביה, גאנה, מאלי, ניז'ר, ניגריה, סנגל וטוגו) יחד עם גרמניה לטפח נטוורקינג מדעי בתחום חקר האקלים ולחזק את יכולת ההסתגלות לשינויי האקלים ולקדם שימוש קרקעי בר קיימא במערב אפריקה. WASCAL ממומנת על ידי משרד החינוך הפדרלי ומוחלת ומיושמת במשותף על ידי שותפים מערב אפריקאיים וגרמנים. האחריות לתיאום הפרויקטים מוטלת על המרכז לחקר הפיתוח באוניברסיטת בון.
במהלך ביקורו הממלכתי של נשיא גרמניה פרנק-ואלטר שטיינמאייר בדצמבר 2017, נחתם הסכם להקמת מרכז מחקר בנושא ממשל בר-קיימא בין אוניברסיטת גאנה לבין קונסורציום של מוסדות מחקר בהובלת אוניברסיטת פרייבורג. מכון מריה סיבילה מריאן החדש ללימודים מתקדמים באפריקה (MIASA), הממומן על ידי משרד החינוך הפדרלי והמחקר, החל לפעול באקרה בשנת 2018.
מקור משני
ישנם מקורות הנחשבים לראשוניים ומשניים גם יחד וההבחנה ביניהם תלויה בשימוש שנעשה במקור. לדוגמה, אם ספר העוסק במחקר היסטורי ומתבסס על מקורות ראשוניים יציג פרשנות או מסקנות חדשות והן תהיינה בסיס למקורות משניים נוספים, הוא יוגדר גם כמקור ראשוני וגם כמשני. מקורות שלישוניים מתבססים על מקורות ראשוניים ומשניים.
דוגמאות לסוגים שונים של מקורות משניים:
בסון (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-28
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-28 שמעניקה האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, נערך בשנת 1975, בו הוענקו פרסים לסרטים הטובים ביותר של שנת 1974.
זוכים ומועמדים
עמית באפט"א: ז'אק קוסטו
דורון ברגר
דורון ברגר (ברגרפרוינד) (נולד ב-25 במאי 1972) הוא עיתונאי ואיש תקשורת, עורך ומנהל אתרי אינטרנט ואפליקציות תקשורת וספורט. בעבר עבד כעיתונאי בעיתון "הארץ".
ביוגרפיה
דורון ברגר נולד בתל אביב, והתחנך בבתי ספר דתיים לאומיים. לאחר שירותו בצה"ל, יצא בשאלה והחל לעבוד כעיתונאי ספורט. ברגר הצטרף בשנת 1994 למדור הספורט של "הארץ", והחל משנת 1997 לסקר את ההתאחדות לכדורגל בישראל וקבוצות כדורגל שונות.
מספר מחשיפותיו הביאו את מבקר המדינה לערוך בדיקות אודות פעילות ההתאחדות לכדורגל בישראל. ברגר פרסם סקופ לפיו ההתאחדות לכדורגל העבירה סכום של 350 אלף דולר לקבוצת הפועל צפרירים חולון שאותה אימן גיא לוי, בנו של יו"ר ההתאחדות לכדורגל, גברי לוי. ברגר סיקר גם מספר קבוצות כדורגל, ביניהן מכבי חיפה, בני יהודה, הפועל חיפה והפועל תל אביב.
ב-2005 לאחר 11 שנים ככתב ב"הארץ", הצטרף למוסף הספורט של מקור ראשון. אחר כך הצטרף לחברת התוכנה "טלליין" והיה שותף להקמת אתר הספורט "telesport" וניהול אתרי ספורט. בשנת 2010 החל לעסוק בתחומי תקשורת נוספים, בעיקר עם המגזר החרדי.
באפריל 2016, לאחר מותו של מנכ"ל טלליין, יונתן (יוני) שור, בפיגוע ההתאבדות באיסטנבול, מונה ברגר למנכ"ל טלליין.
חיים אישיים
ברגר נשוי, אב לבן ובת ומתגורר בנתניה.
עתליה זילבר
עתליה זילבר (9 באוקטובר 1955 – 29 בדצמבר 2022) הייתה מתרגמת ועורכת לשונית ישראלית, זוכת פרס טשרניחובסקי.
ביוגרפיה
זילבר גדלה בכפר מרדכי. בילדותה למדה בבית הספר הממלכתי האזורי "גדרות" ובבית הספר התיכון האזורי בגדרה, ובמשך שנתיים למדה במכללה ללימודי יהדות בבית וגן בירושלים שלאחריהן התגייסה לצה"ל והייתה מש"קית קישור בהגנה מרחבית.
זילבר סיימה תואר ראשון בחוג לתורת הספרות הכללית ובחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. במסגרת לימודי תעודה בעריכה באוניברסיטת בר-אילן למדה תרגום ועריכה אצל אמציה פורת.
משנת 2002 עד שנת 2010 לימדה זילבר תרגום ועריכה במכללת עלמא.
בשנת 2000 זכתה בפרס היצירה למתרגמים ובשנת 2004 בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת.
רות מנדלה
רוזי רות מֶנְדלֶה-לבו (1922 – 2019) הייתה אתלטית רבגונית ארצישראלית, אלופת ארץ ישראל (1940) בריצת 100 מטר, זוכת מדליות ארציות בקפיצה לרוחק, בקפיצה לגובה, בהדיפת כדור ברזל, בהטלת כידון ובזריקת דיסקוס.
ביוגרפיה
מנדלה נולדה בשוויינפורט בוואריה, גרמניה, בת למשפחה של משפטנים ידועה. באפריל 1934 עלתה עם משפחתה המורחבת לחיפה. היא למדה בתיכון חוגים והתאמנה בקבוצת מכבי חיפה בהדרכתו של צורי. נוסף, לכך היא הייתה מפקדת נשות ההגנה במרכז הכרמל.
1940
באליפות ארץ ישראל שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב במאי 1940 זכתה מנדלה ב-6 מדליות, 2 זהב ו-4 ארד. מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 13.4 שניות, לפני יפה כהן ממכבי תל אביב (13.5 שניות) וחברתה לקבוצה אמירה זמיר (13.5 שניות) ובריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 1:00.9 דקות. מדליות ארד, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.22 מטר, אחרי חברתה לקבוצה נינה שרירא (1.37 מטר) ואסתר חכם ממכבי רחובות (1.32 מטר), בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 8.07 מטר, אחרי פרידה ליכטבלאו ממכבי תל אביב (9.42 מטר) ועליזה צ'מפין ממכבי ירושלים (8.84 מטר), בהטלת כידון בתוצאה של 23.20 מטר, אחרי עליזה צ'מפין (26.38 מטר) ומרגלית ספיר ממכבי תל אביב (26.13 מטר) ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 23.11 מטר, אחרי פרידה ליכטבלאו (33.80 מטר) ועליזה צ'מפין (24.10 מטר).
1942
באליפות ארץ ישראל שנערכה במאי 1942 היא זכתה ב-5 מדליות, 3 כסף ו-2 ארד. מדליות כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 14 שניות, אחרי אסתר חכם (13.8 מטר), בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 9.43 מטר, אחרי פרידה ברזון-ליכטבלאו (9.48 מטר) ולפני לאה פלטשר ממכבי תל אביב (7.13 מטר) ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 25.22 מטר, אחרי פרידה ברזון-ליכטבלאו (35.3 מטר) ולפני ריטה פסטנברג ממכבי תל אביב (20.63 מטר). מדליות ארד, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.48 מטר, אחרי אסתר חכם (4.86 מטר) ואמירה זמיר (4.40 מטר) ובהטלת כידון בתוצאה של 20.75 מטר, אחרי פרידה ברזון (21.55 מטר) ולאה פלטשר (20.76 מטר).
חיים אישיים
ב-13 באפריל 1945 נישאה מנדלה לחנן לבו (1917 – 2012). בני הזוג עבדו בחנות המשפחתית, "אורתופדיה לבו" (החנות הראשונה בארץ ישראל למוצרים אורתופדים) ונולדו להם שלושה ילדים, איתן (1947), עמוס (1949) ותמר (1952).
אחיה, יוסי מנדלה, צייר, פסל ואמן ממייסדי עין הוד.
עם בוא הסער
עם בוא הסער (באנגלית: The Gathering Storm) הוא הספר הראשון בטרילוגיית "זיכרון האור", הטרילוגיה המסיימת את סדרת הספרים מחזור כישור הזמן. בגרסה המתורגמת לעברית הוא מחולק לשני כרכים. לאחר מותו של רוברט ג'ורדן, מחבר הסדרה המקורי, בשנת 2007, נבחר הסופר ברנדון סנדרסון לסיים את סדרת "כישור הזמן". רוברט ג'ורדן הספיק לכתוב אחד-עשר ספרים בסדרה עד למותו ב-2007, כאשר היה מתוכנן ספר נוסף שיסיים את הסדרה. הספר הראשון, "עם בוא הסער", יצא לאור ב-27 באוקטובר 2009, הספר השני "מגדלי חצות" יצא לאור ב-2 בנובמבר 2010 והספר השלישי והחותם של הסדרה "זיכרון האור" בינואר 2013. בשל זכויות יוצרים, התעוררו קשיים בתרגום הספרים האחרונים לעברית.
בתמונת השער המקורית רואים את רנד מניף את ידו היחידה באוויר ומקלל את שאיטן אחרי התפוצצות השומר באחוזה. מאחוריו אביינדה, ולידו לורד באשר בראש חייליו. בתמונת השער בעברית (שעוצבה עבור ebook על ידי טוד לוקווד) רואים את אגווין נלחמת בסינצ'נים.
הספר
באחוזה של רנד ליד ארד דומאן, שומר מתפוצץ בלי שום סיבה. אביינדה מצליחה לכבות את האש עם סאידר לפני שנגרם יותר נזק, ורנד מקלל את אדון האופל בפני כולם. רנד מצווה על האיאלים לנסות להשיב סדר לארצות הגבול. בכפר נידח באזור הזה אוגדת סינצ'נים מפסידה לקומץ עירוניים המונהג על ידי מצביא מקומי בשם רודל איטורלד, כשהוא משתמש בדרכים ערמומיות כדי לרמות את הסיירים המעופפים שלהם. לפני שמת, מפקד האוגדה מבטיח לו שאחרים יבואו.
אגווין אלוור, שבויה במגדל הלבן ומוענשת מדי יום על התעקשותה להיקרא אמירלין, משתמשת בזכותה כחניכה להסתובב כמעט בחופשיות במגדל כדי לזרוע ספקות בין האחיות שלא מהאג'ה האדומה, ומסכסכת ביניהן לאלאידה, האמירלין של המגדל. היא מונה בזה אחרי זה את פשעיהן וכשליהן של אלאידה והאג'ה האדומה, כולל הדחת סיואן סנצ'ה מכס האמירלין והקרב הכושל בבארות דומאי. היא מגלה את האחווה הסודית של האחיות שמחפשות את האג'ה השחורה, ומזדעזעת מהרעיון להשתמש במוט השבועות כדי לכבול אחיות לשבועה רביעית, אך תומכת ברעיון הכללי. אלאידה מזמינה נציגה מכל אג'ה לארוחת ערב ומצווה על אגווין למלצר. כשאלאידה דוחה בסעודה בשאט נפש את הרעיון שהסינצ'נים אכן כובלים נשות מתעלות, ומצווה על אגווין "להודות" שזרעה את זה כשקר, אגווין מאבדת את הסבלנות ומטיחה באלאידה את כל האשמות שהצטברו לה בשנה שחלפה מאז הדחת סיואן. כשאגווין אמרה: "הייתי מוקיעה אותך כידידת אופל, אבל אדון האופל היה נעלב" אלאידה רותחת ומכה את אגווין בפני כולן עם סאידר, ומאיימת עליה בעונשים קשים יותר.
טואון, שחזרה למוצב הסינצ'ני באבו דאר, כעת נשואה למאט, מצווה על פלישה לטאר וולון בו המגדל הלבן, ומסכימה לדבר עם רנד.
האיאלים תופסים כמה ממועצת הסוחרים של אראד דומאן ורנד נכנס לבירה כדי להשליט סדר. הוא מגלה שהשליח האחרון של המלך הנעלם עונה למוות על ידי ליידי צ'דמאר, אחת מחברות המועצה, ואוסר אותה. נינאב מבקרת בצינוק ולתדהמתה היא מגלה שנער ניסה להרעיל את הליידי. היא מצילה את חייה בזמן, וגוררת את הנער לרנד. היא חושדת שהוא גם הרעיל את השליח, ומרפאה את הכפיה של גריינדל עליו. הנער מת, לא לפני שמצליח להגות את מקום הסתתרות הארורה: גבעת נטרין, מצודה נידחת בארד דומאן. רנד שולח לשם חבר מועצה סורר, והוא חוזר כפוי. רנד הולך לשם עם מין, נינאב והאיאלים ומשמיד את כל המצודה עם אש להט, לתדהמת כולם. כשנינאב בודקת את חבר המועצה היא מאשרת שהכפיה נעלמה: גריינדל מתה. השיחות בין רנד לטואון בפאלם לא עזרו, טואון מסרבת לברית.
אגווין שוחררה מהצינוק, ולמדה מהאחיות שהמועצה הענישה את אלאידה על אותה ארוחת ערב. גם סילביאנה, אחראית החניכות, מועמדת לענישה בגלל התחצפותה לאלאידה על זכויות אגווין. כשאגווין מגיעה סוף סוף לחדרה, היא נדהמת לגלות שם את וורין מת'וין עליה סמכה ובטחה במשך זמן רב. אגווין נסתה לדחות את הביקור, אך וורין אמרה לאגווין: "שמלתך ירוקה", דבר שהיה שקר מוחלט. אאס סדאי אינן מסוגלות לשקר. אגווין המומה, אך וורין הודתה שהיא הצטרפה לאג'ה השחורה כדי לרגל, ונתנה לאגווין 2 ספרים קסומים עם כל המידע האפשרי שאספה במשך השנים על ידידי האופל: שמות ומקומות. היא גם מסרה ש-2 השבועות שהאג'ה השחורה נושאות במקום ה-3 המקוריות של האאס סדאי הן: לא לבגוד באדון האופל, ולשמור על סודותיהן עד שעת מותן. וורין שתתה ברגעים אלה תה עם רעל מושהה, כדי שתוכל לעקוף את השבועה השנייה ולדווח לאגווין. וורין מתה, אחרי שאגווין מבטיחה לה ש"היא לא חומה, אלא לבנה מבפנים". אחת האחיות הנאמנות לאגווין מעלימה את הגופה, ואגווין, המזועזעת לגלות ששריאם (שומרת הרשומות) ומוריה (מהמועצה, שתיהן "כחולות") הן מהאג'ה השחורה, נכנסת לעולם החלומות מהר כדי להזהיר את סיואן. סיואן מסופקת, ולפתע אגווין "נשלפת" מעולם החלומות לכאוס חדש: הסינצ'נים תוקפים את טאר וולון מהאוויר. סיואן מבינה שאגווין בצרה ולוקחת את גאווין טרקנד, שהגיע למחנה כדי לנסות להציל את אגווין, גארת' בריין ועוד כמאה חיילים לעבר חור מים נסתר בחומת העיר. גארת' מצליח לשכנע את סיואן לקשור אותו כעוצר.
אגווין מארגנת את החניכות והמקובלות לקרב, ובעזרת מעגל מתעלות כוח סאידר חוזר אליה. היא פותחת שער למחסן האנגרילים, ולוקחת את כל חפצי הכח שהצליחה למצוא, ובעזרת החניכות והמקובלות משיבה מלחמה שערה. היא מצילה את אדלורנה באסטין, ראש האג'ה הירוקה, מהאדאם, ולוקחת פיקוד על הקומות העליונות של המגדל הלבן. בקומות התחתונות האאס סדאי מצליחות איכשהו להדוף את הפולשים, אבל יותר בגלל שהראקנים המעופפים נמשכו יותר לקומה 21, שם אגווין ירתה ברקים ואש על כל סולדאם ודאמנה שראתה. בסוף היום סיואן וגאווין לוקחים אותה, מותשת, בחזרה למחנה. סרין, שנאלצה לקחת פיקוד בהיעדרות אלאידה, נדהמת לגלות שהקומות העליונות ספגו הכי פחות אבדות, ואלאידה נלקחה בשבי כדאמנה.
אגווין, רותחת מזעם על סיואן ש"הצילה" אותה לפני שגמרה להשתלט על המגדל, מכנסת את המועצה לכינוס סגור. היא מוציאה לעיני כולן את מוט השבועות (אותו "שאלה" מהמגדל לפני סיום הקרב) ונשבעת את 3 השבועות. היא מצהירה שאינה ידידת אופל וכולן מסכימות שזה אמת. היא דורשת מכולן לחזור על כך ושריאם מנסה לתעל את סאידר. אגווין חוסמת אותה ומפציצה אותה בשאלות על קשריה עם האג'ה השחורה. שריאם מכחישה הכל ועונה בשלילה, אפילו על השאלה האחרונה- האם שערותיה אדומות. חברות המועצה המומות, ושריאם ניסתה לתרץ ש"לא הבינה בכלל את השאלה האחרונה", אבל זה לא שינה את העובדה שזהו שקר: הוכח ששריאם היא מהאג'ה השחורה. גם מוריה נתפסת, ואגווין מוודאת עם המוט שכל השאר אכן "שייכות לאור".
במגדל, הדבר היחיד עליו מסכימות כולן הוא שלא צריך להציל את אלאידה מהסינצ'נים- היא הרי עמדה על כך במשך חודשיים שהם לא מהווים איום, אם כן היא בידיים טובות. המועצה וראשי האג'ות רבות על שאר הדברים- ביניהן מי תהיה האמירלין החדשה. כל ראש אג'ה הציעה נציגה מאג'תה, והאג'ה החומה הציעה כמובן את סרין אסנובר, שהצליחה איכשהו לארגן את הקרב בקומות התחתונות, אך אפילו היא לא זכתה בתמיכת האחרות. בסוף הן מסכימות לקבל את אגווין אלוור.
בכפר המורדות אגווין מוציאה להורג יותר מ-50 אחיות שחורות, ביניהן שריאם ומוריה. שריאם מודה שגנבה את טבעות עולם החלומות ונתנה אחת לארורה שבמגדל הלבן (לא ידוע להן עדיין שזו מסאנה). אגווין דוהרת לטאר וולון עם הצבא, אך עשרה אאס סדאי מהמגדל יוצאות לעברה, בראש אחות אפורה (אג'ת הדיפלומטיה). אגווין מתקבלת כאמירלין ללא קולות האג'ה האדומה, והיא מחזירה את האג'ה הכחולה מהחרם של אלאידה.
רנד מנסה לארגן פגישה עם אנשי ארצות הגבול אך הם קובעים אותה בפאל מדינג, שם אי אפשר לתעל. רנד מעוצבן כמעט מחריב את העיר מרחוק, אך נינאב מצליחה איכשהו לעצרו. הוא חוזר לטיר שם הוא נדהם לראות את אביו המאמץ, טאם אלת'ור. טאם מנסה להרגיע אותו ומשוחח איתו, אך כשרנד מבין שזו יוזמה של קדסואן, הוא אוחז בסאידין וכמעט רוצח את טאם. ברגע האחרון הוא מתעשת ובורח דרך שער. מין אומרת לכולם שהיא מרגישה אותו (דרך קשר העוצרות) במערב, והאאס סדאי בטיר נחרדות: הן מבינות שהוא הלך לגמור את העסק עם הסינצ'נים אחת ולתמיד. רנד באמת מופיע באבו דאר כזר אקראי, הוא מתכנן להחריב את העיר עם אש להט וגשם אש, אך לבסוף מחליט לוותר בגלל החפים מפשע. הוא בורח להר הדרקון, היכן שלואיס תרין הרג את עצמו עם סאידין, וחשב על הכל. בסוף הוא נרגע ומפסיק לשמוע את הקול של לואיס במוחו, הוא משתמש בצ'ואדן קאל הזכרי על מנת להרוס את הטראנגריל העצום בדרום כשהצ'ואדן קאל נהרס בתהליך כמו האחד הנקבי בטיהור סאידין. הספר נגמר כאשר הוא מחליט לוותר על גישתו הקודמת ולאחר זמן רב, הוא צוחק ומשלים עם עצמו.
אגווין ממנה את סילביאנה כשומרת הרשומות שלה, כמחוות פיוס לאג'ה האדומה ומשום יעילותה ומיומנותה של סילביאנה (וגם התנגדותה לאלאידה). היא מוציאה להורג כמה אחיות שחורות שתפסה, אך רוב האג'ה השחורה נמלטה (כנראה קיבלו אזהרה מהשחורות שבמחנה המורדות לשעבר), והגרוע מכל: מסאנה לא נמצאה.
הספר של וורין
אף אחת מ-10 האחיות שנשלחו מסלידר כדי לסכסך במגדל אינה שחורה, וכמובן גם לא ציידות האופל.
יחסי איטליה–הפיליפינים
יחסי איטליה–הפיליפינים הם יחסי החוץ בין איטליה לבין הפיליפינים. היחסים הדו צדדיים בין איטליה לפיליפינים כוננו ב-9 ביולי 1947.
סקירה כללית
מהפכת כוח העם בשנת 1986 בפיליפינים סימנה את תחילתה של הרחבת היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות. איטליה הייתה המדינה הראשונה שהכירה בנשיאות קורסון אקינו בפיליפינים. איטליה והפיליפינים חתמו על כמה הסכמים, ביניהם שיתוף פעולה מדעי וטכני, שירותי אוויר, מיסוי, השקעות, שיתוף פעולה בפיתוח, תרבות, ביטחון סוציאלי, ארגונים קטנים ובינוניים, תחבורה ותקשורת והגנה. הפיליפינים קיבלו בברכה משלחת עסקית איטלקית גדולה של התאחדות התעשיות האיטלקיות, האיגוד הגדול ביותר של חברות ייצור ושירותים באיטליה. למשלחת היו תוכניות מגזריות מקבילות בנושא מסחר, תשתיות ואנרגיה. כמו כן נקבעו פגישות עסקיות בין חברות איטלקיות ופיליפיניות. בדצמבר 2015 נחתם הסכם תחבורה אווירית דו-צדדי בין שתי המדינות במהלך ביקורו של נשיא הפיליפינים בניגנו אקינו השלישי ברומא, כדי לאפשר הרחבת קשרי הסחר והתיירות.
פיליפינים באיטליה
הפיליפינים מהווים את קהילת המהגרים הרביעית בגודלה באיטליה, אחרי הקהילות הרומניות, האלבניות והצפון-אפריקאיות. איטליה היא גם יעד ההגירה האירופי הגדול ביותר עבור הפיליפינים. הבירה האיטלקית רומא היא ביתה של הקהילה הפיליפינית הגדולה ביותר. כ-108,000 פיליפינים מתגוררים באיטליה באופן חוקי כעובדים זמניים או תושבי קבע, וההערכות על מספר הפיליפינים הבלתי חוקיים משתנות מאוד בין 20,000 ל-80,000. בשנת 2008, ISTAT (Istituto Nazionale di Statistica), משרד הסטטיסטיקה באיטליה, דיווח כי 113,686 פיליפינים מתועדים כחיים באיטליה ואילו המספר עמד על 105,675 בשנת 2007. 63% מהאיטלקים הפיליפינים הם נשים והם עובדים בעיקר בתחום הסעד. מחלקת העבודה והתעסוקה הפיליפינית (DOLE) אומרת כי איטליה מאפשרת 5,000 עובדים לא-עונתיים/קבועים, לעומת 3,000 בשנת 2007. ה-DOLE אמר כי השינוי הוא "סימן הערכה לשיתוף הפעולה הדו-צדדי הטוב עם הפיליפינים בנושאי נדידה." באיטליה ישנם כ-60 ארגונים פיליפינים, שרובם מבוססים על כנסיות, אם כי ישנם גם מספר קבוצות תרבותיות ואזרחיות. אחת מקבוצות כאלה היא מועצת הנשים הפיליפינית במטרה ללמד מהגרות פיליפיניות על זכויותיהן. בשנת 2007, איטליה העניקה לפיליפינים עם רישיון נהיגה פיליפיני רישיון נהיגה איטלקי בחינם.
איטלקים בפיליפינים
מאז הקולוניזציה הספרדית מספר איטלקים נדדו לפיליפינים, בעיקר כמיסיונרים והיו גם כמה איטלקים שהתיישבו בפיליפינים. על פי מפקד האוכלוסין ב-2010, חיים בפיליפינים כ-1,459 איטלקים.
לודוביקו ג'וסטיני
לודוביקו ג'וסטיני (באיטלקית: Lodovico Giustini 12 בדצמבר 1685 - 7 בפברואר 1743) היה מלחין ונגן כלי מקלדת איטלקי מתקופת הבארוק המאוחרת וראשית התקופה הקלאסית. הוא היה המלחין הראשון, שידוע כי כתב מוזיקה לפסנתר.
חייו
ג'וסטיני נולד בפיסטויה, למשפחת מוזיקאים, שאחר שורשיה אפשר להתחקות עד ראשית המאה ה-17; בדרך מקרה נולד ג'וסטיני באותה שנה כמו יוהאן סבסטיאן באך, דומניקו סקרלטי וגאורג פרידריך הנדל. אביו של ג'וסטיני היה עוגבר ב"קהילת רוח הקודש" ( Congregazione dello Spirito Santo), קבוצה נספחת ליזואיטים, ודודו, דומניקו ג'וסטיני, היה גם הוא מלחין של מוזיקת קודש. בשנת 1725, עם מות אביו, תפס ג'וסטיני את מקומו כנגן העוגב בקהילה, ועשה לו שם כמלחין מוזיקת קודש, בעיקר קנטטות ואורטוריות. ב-1728 חבר אל ג'ובאני קרלו מריה קלארי בחיבור קובץ של קינות, שבוצע באותה שנה. ב-1734 נשכר כנגן עוגב בקתדרלת "סנטה מריה דל אוּמילְטה" בפּיסְטוֹיָה, משרה שבה החזיק לשארית חייו. נוסף לנגינה בעוגב בשני מוסדות הדת, ניגן גם בצ'מבלו במקומות רבים, במקרים רבים באורטוריות שלו עצמו.
יצירות והשפעה
עיקר תהילתו של ג'וסטיני נובעת מן הקובץ של 12 Sonate da cimbalo di piano e forte detto volgarmente di martelletti, אופוס 1, שיצא לאור בפירנצה בשנת 1732, המוזיקה הראשונה בכל סוגה שהיא שנכתבה אי פעם במיוחד לפורטה-פיאנו שבנה כריסטופורי. היצירות מוקדשות לדום אנטוניו דה בראגאנסה, אחיו הצעיר של המלך ז'ואאו החמישי מפורטוגל (החצר הפורטוגזית הייתה מן המקומות הבודדים שבהם הייתה נגינה בפסנתר המוקדם דבר שבשגרה.)
היצירות הראשונות שנכתבו במיוחד לכלי זה היו 12 סונאטות של ג'וסטיני, שהוקדשו לדודה של המלכה, דון אנטוניו מפורטוגל, גם הוא תלמיד של דומניקו סקרלטי אלה הן סונאטה דה קייזה, בפרקים מהירים ואיטיים לסירוגין (ארבעה או חמישה פרקים לסונאטה), המקדימות בתאריך כתיבתן בכ-30 שנה כל מוזיקה אחרת שחוברה במיוחד לפסנתר. ג'וסטיני השתמש בכל יכולות ההבעה של הכלי, כגון ניגוד דינמי רחב, אפשרויות ביטוי שלא היו זמינות בכלי המקלדת האחרים של תקופתו. מבחינה הרמונית, היצירות מגשרות על המעבר בין שלהי הבארוק לראשית התקופה הקלאסית, וכוללות חידושין כמו אקורדים של סקסטה מוגדלת ומודולציות לסולמות רחוקים.
ליטל ידין
ביוגרפיה
בשנות ה-90 שימשה מנהלת המחלקה לתכנון עיר בעיריית ירושלים, וסמנכ"לית לתכנון בחברה הממשלתית לתיירות.