cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קול ציון הלוחמת
החזרת השידורים
בשידור אחר, הופנה הכעס הרב כלפי המשטר הבריטי שהתעלם משואת היהודים באירופה והתעקש לא להקל בתנאי העלייה: "בפרוץ המלחמה הכריז עם ישראל על לויאליות כלפי ממשלת בריטניה, כדי לעזור לה במיגור אויב העולם וישראל... בריטניה הגדולה התכחשה לידידות זו... עם ישראל לא ישכח את הבגידה...". במקביל, החליטה מפקדת האצ"ל לחדש את מערכת התעמולה נגד השלטון הבריטי בארץ ולהפעיל שוב, את קול ציון הלוחמת ביתר שאת. עבודת בניית המשדר החדש בוצעה בחשאיות בדירתה של אסתר רזיאל נאור בת"א. ב-4.2.1944 שודרה הכרזת המרד נגד שלטון הבריטים בארץ ישראל.
תפיסת המשדר על ידי הבריטים
במהלך חודש ימים מרגע חידוש השידורים, הבריטים עשו הכל כדי לעלות על עקבותיהם של מפעילי התחנה. רוב הניסיונות לא העלו דבר אבל ב-2 במרץ 1944 האצ"ל וקול ציון הלוחמת ספגו מכה קשה. ביתה של אסתר רזיאל-נאור בתל אביב, ממנו חודשו השידורים, הוקף באישון לילה על ידי חיילים ושוטרים בריטים. לאחר חיפוש שביצעו בביתה, מצאו את המשדר ואסתר ובעלה, יהודה נאור, נעצרו. אסתר נשלחה לבית המעצר בבית לחם ובעלה עבר בכמה בתי מאסר עד אשר הוגלה למעצר באפריקה. ראש הממשלה השישי של מדינת ישראל, ומי שמונה למפקד האצ"ל ב-1943, מנחם בגין, תיאר את לכידת קול ציון הלוחמת בידי הבריטים: "אחד האמצעים החשובים בהסברתנו, הייתה תחנת השידור שלנו... התחלנו מכישלון כפול. היא נתפסה בגלל אי זהירות בביתה של אסתר רזיאל".
האצ"ל לא נשאר חייב וכתגובה תכנן להשתלט על תחנת השידור הממשלתית הבריטית ברמאללה שבבעלותה היה משדר רב עוצמה. המטרה הייתה לשדר לא רק לאנשי היישוב אלא בעיקר ליהודי הגולה כדי להפיץ את דבר המרד וכדי לקרוא לכל יהודי הגולה להגיע לארץ ישראל. הפעולה הצבאית בפיקודו של מפקד היחידה המבצעית של הארגון, איתן לבני, הוגדרה בהצלחה אבל אף אחד באצ"ל לא לקח בחשבון את האפשרות הלא סבירה שבתחנה לא יימצא מיקרופון, דבר שאכן קרה ולמורת רוחם של אנשי הארגון – המנשר אותו כתב מנחם בגין לא הושמע מעל גלי האתר.
לאחר תפיסת המשדר
לאחר האכזבה הגדולה מכישלון המשימה הבינו באצ"ל כי הארגון חייב לבנות משדר גדול ומשוכלל שישמש לא רק כתחנת שידור שתכסה חלק נרחב מהארץ אלא שתוכל לקשר בין המחוזות למרכז הארגון. הדרך להשיג את החלקים לבניית המשדר החדש הייתה להגיע אל חברי הארגון ששרתו בתפקידי אפסנאות ובעלי גישה למחסני הצבא הבריטי. לאחר מספר פעולות איסוף חשאיות של הפעילים, כל האביזרים הועברו למעבדה בה נבנו עם הזמן מספר משדרים. השידורים חודשו באופן סדיר החל מ-12.6.46 כשהאחראי לתחנה מטעם המפקדה הוא דוד טהורי, שהיה גם הקריין. והפעם, לא כבעבר, פעלה התחנה בזמנים קבועים בשבוע. אחרי העבודה הטכנית, לרשות קול ציון הלוחמת עמדו עשרה משדרים בעלי עוצמה ואת קולה ניתן היה לשמוע בחו"ל – עיתונאים, אנשי תקשורת ויהודי הגולה. התחנה המחתרתית שאורגנה מחדש הייתה מסודרת, מתקדמת ומשוכללת הרבה יותר מבעבר. בתחנה אוישו רוב בעלי התפקידים בהם קריינים, טכנאים, אחראים לפרסום ומאבטחים. החל מנובמבר 1947 התחנה פעלה מדירה של דבורה דוסט.
התגובה הבריטית והמאבק על הישרדות התחנה
בשורות המשטר הבריטי ידעו שמול ההתארגנות החדשה של האצ"ל בכל הקשור לקול ציון הלוחמת, הם חייבים להשקיע הרבה יותר משאבים מבעבר כדי להשבית את התחנה. לכן, הוקמו יחידות מקצועיות של הצבא הבריטי, בעלות ניסיון ומכשור טכני מתוחכם שפותח כמעקב אחר סוכני ריגול גרמניים במלחמת העולם השנייה. בידי הבריטים היו את הכלים הטכנולוגיים להעלות על מקור שידור בתוך מספר דקות. באחד השידורים, ב-23.6.1946, למפקדת האצ"ל התברר כי הבריטים הפעילו מנגנון מיוחד שהשתיק את קול הקריין של תחנת השידור המחתרתית בחלקו של השידור. בתוך כך, לארגון היהודי נודע על כך שהבריטים נערכו בצורה מאורגנת ויעילה ומאיימים על הפעלתה של קול ציון הלוחמת. במקביל, התארגנה מחדש היחידה לאבטחת תחנת השידור מהפחד שמא הבריטים יפשטו על התחנה. היחידה עבדה ביעילות יתרה: לפני היציאה למשימות האבטחה, נפגשו אנשי היחידה לקבל הוראות. נבדקו ידיעות לגבי סכנה צפויה ודרכי תגובה של אנשי היחידה. בתוך כך, נבדקו גם דרכי מילוט במקרה של היתקלות עם הבריטים והגשת סיוע לנפגעים. בכל יום בו שידרה קול ציון הלוחמת, ננקטו אמצעי זהירות מחמירים – שניים מאנשי היחידה היו מגיעים מבעוד מועד לדירה ממנה התחנה עתידה הייתה לשדר, בדקו את השטח על כל צדדיו. גם תצפיתנים היו בקרבת מקום כדי להתריע אם הבריטים יגיעו. זמן השידור נקבע ביחס ישיר ליכולתם של הבריטים להגיע במהירות אל תחנת השידור כאשר לפי החישובים נדרשו 10 דקות לשידור.
במפקדת האצ"ל, חיפשו פתרון שירתיע את הבריטים מניסיונות צפויים לפשוט על התחנה. לפי הצעתו של מנחם בגין, פורסמה הודעה בכתב בה נאמר: "אם קול האמת של קול ציון הלוחמת יושתק – יושתק גם קול השקר של תחנת השידור הממשלתית". אזהרה זו לא הועילה ולפיכך ב-26.6.1946 פרסם האצ"ל אזהרה נוספת, תקיפה יותר: "כל ניסיון להוציא מידינו את תחנת השידור שלנו יעלה בדם, בדם רב". האזהרה השנייה הועילה כי מאותו רגע הבריטים לא הפעילו כוחות מזוינים נגד מפעילי התחנה. היה ביכולתם לעלות על עקבות השידור ולשתק את התחנה אך לשם כך היה עליהם להיחשף ולהסתכן בעימותים ישירים, ללא עזרה של טנק או שריון, מול אנשי האבטחה היהודיים והבריטים נמנעו מהתנגשות חזיתית. למרות זאת, הם החליטו לנסות ולשתק את שידור התחנה על ידי שימוש בשיטות הפרעה שונות. הם הפעילו משדר בעל עוצמה חזקה אשר היה מגלה את תדר השידור ומשמיע צלילים צורמים בטונים גבוהים שהפריעו מאוד לשידור התקין של התחנה. בתחילת 1947, נבנתה תחנת שידור מרכזית ברחוב בן יהודה בת"א שכללה משדר 200 וואט. מפעילי התחנה הוציאו הודעה בדבר הפרעות הבריטים לשידור וברגע שהפרעות אלו מתחילות יש לעבור מיידית לתדר שונה שייקבע מראש. למורת רוחם של הבריטים, המכשירים בהם השתמשו היו מכוונים לתדרים קבועים מבלי יכולת לשנותם ולכן ברגע שתדר התחנה שונה, הם נותרו חסרי אונים.
תחנה נוספת בעיר תל אביב הוקמה בביתה של רות בן-שחר שהייתה לוחמת ומפקדת בארגון הצבאי הלאומי. רות נודעה בשם המחתרתי רות רפאלי וראש קבוצת "אורית". היא הייתה חברת האצ"ל בת"א והקימה בביתה את תחנת השידור "קול ציון הלוחמת" הבלתי לגאלית, ללא ידיעת משפחתה בביתם שברחוב ירמיהו בתל אביב.
השידורים לחו"ל וסופה של קול ציון הלוחמת
ב-21.6.1946 שידרה התחנה קריאה לאומות העולם לבוא לעזר ניצולי השואה היהודיים ברחבי אירופה. הקריאה שודרה בשלוש שפות שונות: צרפתית, אנגלית ורוסית. כמו כן, בקריאה הובהר כי מאבק האצ"ל נגד הבריטים בארץ ישראל אינו מאבק זמני אלא מרד שמטרתו לנקות את הארץ משלטון זר. המאבק הוא על חיים ומוות עד להשגת השלטון בארץ ישראל והקמת מדינה יהודית. בנוסף, העיתונות והסוכנויות הטלגרפיות באירופה קיבלו את תמלילי השידורים מיד עם תום השידור. כתוצאה מהפצת המסרים של קול ציון הלוחמת, החלו להתפתח קשרי ידידות בין עיתונאים זרים לאנשי האצ"ל. היו כתבים בעלי שם עולמי, שהורשו לראיין את מפקד הארגון היהודי, מנחם בגין או לשוחח עם דוברים בכירים בארגון. באצ"ל הבינו כי הצליחו להחדיר את מסריהם, מטרותיהם ובעיקר את צדקת מאבקם בדעת הקהל העולמית.
לאחר החלטת עצרת האומות המאוחדות בכ"ט בנובמבר 1947, בדבר סיומו של המנדט הבריטי בארץ והקמתם של שתי מדינות, ליהודים ולערבים זו לצד זו, האצ"ל החל עולה ועולה יותר מהמחתרת. במקביל גם שידורי קול ציון הלוחמת עלו דרגה. החשיפה היתרה התבטאה בהרחבת השידורים ובקיבוע התוכניות. בשנה האחרונה בה שידרה מעל לגלי האתר, הפעילה קול ציון הלוחמת את התוכנית: "קול ציון הלוחמת לנוער" אשר שידרה תכנים מיוחדים לבני הנוער בהנהלתה של חברת האצ"ל, שולמית כצנלסון. כצנלסון כתבה לתוכנית גם את התסכית "שנים עשר הענבלים" לזכרם של 12 עולי הגרדום.
למרות כל הקשיים ומאבק הבריטים בהפעלת התחנה מאז שהוקמה ב-1939, התחנה ככלי תעמולה הוכיחה את יעילותה. המאמצים שהשקיעו כל הצדדים, הבריטים שניסו להפריע ולבטל את השידורים והיהודיים שניסו להעביר את מסרם, מלמדים כמה הייתה חשובה התעמולה בשידורי התחנה. עם חלוף השנים מאז הקמתה, קהל המאזינים של התחנה הלך וגדל ואיתו גדלה תחושת ההשתתפות מעשית במאבק על חופש משלטון זר. ב-14.5.1948 התקיים השידור האחרון של קול ציון הלוחמת: מפקד האצ"ל, מנחם בגין נשא נאום לאומה בו הודיע על פירוק ארגון המחתרת והפיכתו למפלגה פוליטית. את דבריו סיים בגין בקריאה: "גור אריה יהודה, למען עמנו, למען ארצנו, קדימה לקרב, קדימה לניצחון".
גארפילד 2
גארפילד 2 (באנגלית: Garfield: A Tail of Two Kitties) הוא סרט קומדיה אמריקאי-בריטי מ-2006 אותו ביים טים הול, אשר מבוסס על רצועת הקומיקס "גארפילד" מאת ג'ים דייוויס. בסרט מככבים ברקין מאייר בתפקיד ג'ון ארבקל, ג'ניפר לאב יואיט בתפקיד ד"ר ליז וילסון, וביל מארי מדבב את קולו של גארפילד. הסרט יצא במקור לאקרנים בארצות הברית ב-16 ביוני 2006. הסרט, אשר הופק בתקציב של 60 מיליון דולרים, גרף 141.7 מיליון דולרים בקופות. זהו סרט המשך לסרט גארפילד: הסרט משנת 2004.
תקציר העלילה
ג'ון ארבוקל מתכנן להציע נישואין לחברתו, הווטרינרית ד"ר ליז וילסון, אשר נוסעת לנסיעת עסקים בלונדון. ג'ון נסע איתה ללונדון וגארפילד ואודי התגנבו למזוודה של ג'ון והצטרפו אליו לטיול. גארפילד ואודי יצאו מבית המלון עקב שיעמום, ולפתע אבדו ברחובות של לונדון.
בינתיים, בכפר האנגלי של טירת קארלייל, הצוואה של ליידי אלינור המונחת נקראת. היא מורישה את טירת קארלייל לחתול האהוב שלה, פרינס, אשר דומה מאוד לגארפילד במראהו. דבר אשר גרם לאחיינה לורד מנפרד דארגיס, לרצות להיפטר ממנו על מנת לשלוט על רכושו. לורד דארגיס לכד את פרינס בסלסלת פיקניק וזרק אותו לנהר.
גארפילד לפתע החליף מקומות עם פרינס לאחר שג'ון ראה את גארפילד מטפס מהביוב, וג'ון לקח את פרינס אל המלון וחשב בטעות שהוא גארפילד, כאשר המשרת של פרינס מצא את גארפילד ברחובות ולקח אותו אל טירת קארלייל לאחר שחשב בטעות שהוא פרינס.
באחוזה הגדולה גארפילד מתגורר, הוא זוכה לפינוק גדול ומיוחד, ביניהם משרת וחבורה של חיות אשר משרתים אותו ונאמנים לו. גארפילד מלמד את חבריו החדשים איך להכין לזניה, בעוד שפרינס מתרגל לחייו החדשים בביתו של ג'ון. דארגיס רואה את גארפילד וחושב שפרינס חזר ואם עורכי הדין יגלו זאת, דארגיס לא יקבל את האחוזה, דארגיס זומם להשמיד את הטירה והחווה ולהרוג את החיות ולבנות מלון ספא במקום הטירה. דארגיס ניסה פעמים רבות להרוג את גארפילד, כולל להביא את הכלב הטיפש וחסר הרחמים שלו רומל, אבל נכשל בכל הפעמים.
מהפכת התרבות בסין
מהפכת התרבות הפרולטרית הגדולה, הידועה בשם מהפכת התרבות או המהפכה התרבותית (בסינית: 无产阶级文化大革命; בסינית מסורתית: 無產階級文化大革命 ;תעתיק: ווּצַ'אן גְּ'יֵיגִּ'י װֶנחְװַה דַאגֶמִינְג), הייתה מערכה חברתית-פוליטית, שהתרחשה ברפובליקה העממית של סין בין השנים 1966 עד 1976 ביוזמת מאו דזה-דונג, יושב ראש המפלגה הקומוניסטית של סין. על פי מאו, מטרת המהפכה הייתה להבטיח את שלטון ערכי הקומוניזם בסין על ידי חיסול יסודות תרבותיים מסורתיים ואנטי-מהפכניים, פאודליים או קפיטליסטיים, בחברה הסינית. מהפכת התרבות עמדה בסימן הפגנת שליטתו המוחלטת של מאו במפלגה וחיזוקה לאחר שמעמדו התערער בעקבות שנות הקפיצה הגדולה קדימה הכושלת. המהפכה שיתקה את סין מבחינה פוליטית והשפיעה באופן משמעותי לשלילה על מצבה הכלכלי והחברתי.
המהפכה החלה במאי 1966, לאחר שמאו טען כי גורמים בורגניים הסתננו לממשלה ולחברה בכללותה במטרה להשיב את הקפיטליזם. כדי לחסל את יריביו במפלגה, דרש מאו כי "רוויזיוניסטים" אלו יוקעו מתוך העם תוך מאבק מעמדות אלים. קריאתו של מאו הובילה להקמת המשמרות האדומים ברחבי הארץ שהורכבו מבני נוער. התנועה התפשטה לצבא, לעובדים העירוניים ולהנהגה של המפלגה הקומוניסטית עצמה. מהלך זה הוביל למאבקים סיעתיים נרחבים בכל תחומי החיים. בצמרת ההנהגה החל טיהור המוני של בכירים רבים, שהחשובים שבהם היו ליו שאוצ'י ודנג שיאופינג. באותה תקופה התרחב פולחן האישיות של מאו אפילו יותר, לממדים חסרי תקדים.
מיליוני אנשים בכל רחבי סין נרדפו על רקע האשמות או חשדות להתנגדות פוליטית. אנשים אלו נפלו קרבנות לרדיפה פוליטית אלימה, שכללה אמצעים כמו השפלה פומבית, מאסר שרירותי, עינויים, עבודת פרך, הטרדות ממושכות, החרמת רכוש ולעיתים אף הוצאות להורג. חלקים נרחבים מהאוכלוסייה הועברו בכפייה ממקומות מגוריהם, כשלמשל, בני נוער עירוני הועברו לאזורים כפריים. במהלך המהפכה נהרסו שרידים וממצאים היסטוריים, וכן רוב האוספים הפרטיים של יצירות אומנות. יחד איתם הועלו באש ספרים רבים, ואתרים תרבותיים ודתיים נבזזו.
על פי ההכרזה הרשמית של מאו, המהפכה התרבותית הייתה אמורה להסתיים ב-1969, אולם למעשה השלב הפעיל שלה נמשך עד למותו של שר ההגנה לין ביאו בשנת 1971. תקופת חוסר היציבות הפוליטית בין 1971 ועד למעצרם של כנופיית הארבעה בשנת 1976 אף היא נחשבת לחלק מהמהפכה. לאחר מותו של מאו בשנת 1976 עלו לשלטון בהדרגה הגורמים הרפורמיסטיים שהתנגדו לו, בראשות דנג שיאופינג שהפך לשליט המדינה. רוב התקנות המאואיסטיות שנקבעו במהפכה התרבותית ננטשו ב-1978, ויחס הממסד אליה היה מאז כאל תופעה שלילית.
הקפיצה הגדולה קדימה
בשנת 1958, לאחר תוכנית החומש קרא מאו ל"סוציאליזם עממי" כדי להאיץ את קידום תוכניותיו להפיכת סין למדינה מודרנית ומתועשת. ברוח זו, הפיץ מאו את רעיונותיו לקפיצה הגדולה קדימה. קומונות עממיות הוקמו בכפרים והחל גיוס המוני של אנשים לקולקטיבים. במסגרת התוכנית נוצרו 25,000 קומונות, אליהן גויסו אלפים רבים של אנשים. היעדים שהוגדרו היו ייצור פלדה מסיבי שעל תפוקתה להיות גדולה יותר מהייצור הבריטי והאמריקאי באותה עת. קומונות רבות ייצרו דבר אחד - פלדה, ואלפי אנשים, בקומונות ובערים גויסו למטרה זו בלבד. על פי החזון של מאו, במקום מומחיות בייצור ומענה על דרישות ממשיות בסין היו אמורות לבוא התלהבות מהפכנית ויוזמות מקומיות. תוצאה של מהלך זה היה בזבוז המוני של כוח אדם של ייצור פלדה והפקת פחם שלא היה בהם צורך ובה בעת נזנח הצורך הבסיסי ביותר - מזון. מאו הבטיח להכפיל את תפוקת הייצור של 1957 פי שניים.
הזינוק הגדול קדימה היה כישלון כלכלי. החקלאים חסרי ההשכלה ניסו לייצר פלדה, נסמכים באופן חלקי על תנוריהם בחצר האחורית על מנת להשיג את יעדי הייצור שנקבעו על ידי עסקנים מקומיים (קאדרים, אנשי סגל). הפלדה המיוצרת הייתה באיכות נמוכה וחסרת תועלת. הזינוק הגדול קדימה הקטין באופן משמעותי את כמות היבולים והביא לירידה של כל המוצרים לבד מברזל ופלדה באיכות ירודה. יתרה מזאת, הרשויות המקומיות נהגו להפריז בדיווחיהן על כמויות הייצור, מה שהעמיק את הבעיה במשך שנים משום שהציג מצג שווא של יכולות ייצור.
בינתיים, כאוס שהשתרר בקולקטיבים, מזג אוויר גרוע וייצוא נרחב של מזון להשגת כסף, הוביל לרעב הגדול בסין. היה מחסור נואש במזון, וכמויות הייצור צנחו באופן דרמטי. הרעב גרם למותם של מיליוני אנשים, בעיקר באזורים העניים יותר בפנים הארץ.
כישלון הזינוק הגדול הקטין את יוקרתו של מאו בתוך המפלגה. מאו נאלץ לקחת אחריות על תוצאותיו של המהלך ובשנת 1959 התפטר מתפקידו כמזכיר הכללי של המפלגה והוחלף על ידי ליו שאוצ'י. ביולי אותה שנה, התכנסו מנהיגי מפלגה בכירים בוועידת לושאן, כדי לדון במדיניות המפלגה. בכנס, מרשל פנג דהחואי, שר ההגנה של סין באותה העת, מתח ביקורת על מדיניות הזינוק הגדול קדימה במכתב פרטי שכתב למאו בו כתב כי המהלך סובל מניהול כושל ומזהיר מפני עירוב שיקולים פוליטיים בחוקי הכלכלה. למרות הנימה המתונה במכתבו של פנג, מאו לקח את המכתב כהתקפה אישית כנגד מנהיגותו. בעקבות הוועידה, הוקיע מאו את פנג כ"אופורטוניסט ימני" והדיח אותו מתפקידיו. פנג הוחלף על ידי לין ביאו, גנרל צבאי שהפך בהמשך הקריירה שלו לתומך נלהב של מאו. עת וועידת לושאן שימשה כמכת מוות לפנג, המבקר הקולני ביותר של מאו, היא הובילה לחילופי גברי מתונים על ידי ליו שאוצ'י ודנג שיאופינג, שלקחו שליטה מסוימת בכלכלה לאחר 1959.
בתחילת שנות השישים, רבות מהגישות הכלכליות שהונהגו בזמן הזינוק הגדול קדימה ננטשו והוחלפו ביוזמות שהובלו על ידי ליו, דנג וג'ואו אנלאי. קבוצה מתונה זו לא התלהבה מרעיונותיו האוטופיים של מאו. ב-1962, בזמן שג'ו, ליו ודנג ניהלו את ענייני המדינה וכלכלתה, מאו לא עסק בקבלת החלטות כלכליות והקדיש חלק ניכר מזמנו בפיתוח הפילוסופיה המרקסיסטית לניניסטית החברתית בהתאם להשקפת עולמו, בדגש על התאוריה של "מהפכה מתמדת" אותה הגה. מטרתו של מאו בפיתוח תאוריה זו, הייתה להכין את השטח לקראת החזרתו לתוך המפלגה והעלאת יוקרתו האישית בה.
הפיצול הסיני-סובייטי ואנטי-רוויזיוניזם
בתחילת שנות החמישים היו ברית המועצות וסין המדינות הקומוניסטיות הגדולות בעולם. בעוד שתחילה היה בין שתי המדינות קשר טוב ושיתוף פעולה, הרי שבהמשך, בעקבות עלייתו של ניקיטה חרושצ'וב לשלטון בברית המועצות לאחר מותו של יוסיף סטלין, החלו להתעורר בעיות בקשר שבין שתי המדינות. בשנת 1956 גינה חרושצ'וב את סטלין ומדיניותו בנאום הסודי, ובהמשך ערך גם רפורמות כלכליות שגישתן הייתה שונה מגישתו הכלכלית של סטלין.
מאו ורבים מחברי המפלגה הקומוניסטית בסין התנגדו לשינויים אלו והאמינו שיהיו להם השלכות שליליות לתנועה המרקסיסטית בעולם כולו, שבעיני חבריה סטלין נחשב עדיין כגיבור. מאו האמין שחרושצ'וב לא נאמן להשקפה המרקסיטית-לניניסטית, אלא פונה לרוויזיוניזם ועורך את מדיניותו הרחק ממושגים מרקסיסטים בסיסיים, דבר שמאו חשש כי יאפשר לקפיטליסטים להשיג שליטה מחדש במדינה. היחסים בין שתי המדינות התדרדרו לאחר מכן, כאשר הסובייטים סירבו לתמוך ברצונה של סין להצטרף לאו"ם, וחזרו בהם מהתחייבותם לספק לסין נשק גרעיני.
מאו המשיך לגנות בפומבי את הרוויזיוניזם באפריל 1960. במקום להעביר ביקורת ישירות על ברית המועצות, בחר מאו להעביר ביקורת על בעלת הברית האידאולוגית שלה, הליגה של הקומוניסטים של יוגוסלביה. תגובתה של ברית המועצות הייתה בהעברת ביקורת על מפלגת העבודה של אלבניה, בעלת ברית של סין.
בשנת 1963 החלה סין לגנות את ברית המועצות בגלוי, עם פרסומה של סדרה בת 9 מאמרים פולמוסיים נגד הרוויזיוניזם המרקסיסטי של ברית המועצות. כותרת אחד המאמרים הייתה "על הקומוניזם המדומה של חרושצ'וב ושיעורים היסטוריים עבור העולם", בו טען מאו שחרושצ'וב הוא לא רק רוויזיוניסט אלא גם מגדיל את הסכנה שהקפיטליזם יחזור. נפילתו של חרושצ'וב בהפיכה הפנימית בשנת 1964 תרמה אף היא לתחושת הפגיעות הפוליטית של מאו, שתרם לה בעיקר כישלונו ב"זינוק הגדול קדימה" ואובדן יוקרתו הפוליטית בעקבותיו.
הסימנים המבשרים של המהפכה
עוד בטרם החלה המהפכה התרבותית, מאו החל במסע טיהורים פוליטיים של פקידים רבי עוצמה מבייג'ינג שנאמנותם לו הייתה מוטלת בספק. מהלך זה לא נעשה בקול רעש גדול, אלא הושג דרך כתבות בעיתונים, פגישות פנימיות, ויצירה מיומנת של רשת של בני ברית פוליטיים שלו.
בתחילת 1961 פרסם וו האן, היסטוריון וסגן ראש עיריית בייג'ינג, מחזה בשם "האי רוי מפוטר מתפקידו". במחזה, המתרחש במאה ה-16, מסופר על האי רוי, פקיד בכיר בשושלת מינג שמוחה בפני הקיסר על העוול שנעשה לאיכרים - המיסים הכבדים והחרמת אדמותיהם. הוא אומר לקיסר: "בשנים קודמות עשית כמה וכמה דברים טובים. אך כל הפקידים בעיר הבירה ומחוצה לה יודעים כי מחשבתך אינה כתקנה, כי נעשית שרירותי מדי, מושחת מדי. אתה סבור כי רק אתה לבדך צודק, אתה מסרב לקבל ביקורת ושגיאותיך רבות. זוהי הבעיה החמורה ביותר בארצנו". בתגובה לביקורת הזו, מדיח הקיסר את האי רוי מתפקידו. תחילה שיבח מאו את המחזה, אולם בפברואר 1965 הזמין בחשאי את אשתו, ג'יאנג צ'ינג, והתעמולן יאו וניואן לנסח מאמר המבקר את המחזה. במאמר שפורסם בשמו של יאו, הוא ביקר את המחזה וטען כי מדובר באלגוריה התוקפת את מאו: מאו הוא הקיסר המושחת ופנג דהחואי הוא עובד המדינה ההגון.
מאמרו של יאו שם את ראש עיריית בייג'ינג פנג ג'ן במגננה. פנג - פקיד רב עוצמה והממונה הישיר של וו האן, היה ראש "קבוצת החמישה", שהוקמה על ידי מאו כדי ללמוד את הפוטנציאל של קיום מהפכת תרבות. פנג ידע היטב כי הוא ייפגע אם וו האן אכן כתב טקסט אנטי-מאו ולפיכך קיווה למתן את השפעת מאמר הביקורת של יאו. בתחילה פורסם המאמר רק בעיתונים מקומיים נבחרים. פנג אסר את פרסומו ביומון העם שמופץ בכל הארץ ובעיתונים גדולים אחרים שהפצתם בשליטתו ונתן להם הוראה לכתוב רק על "דיון אקדמי" ולא לשים לב ל"פוליטיקה הקטנה" של יאו.
בעוד "הקרב הספרותי" נגד פנג משתולל, פיטר מאו את יאנג שאנגקון, מנהל המשרד הראשי של המפלגה, גוף ששלט על התקשורת הפנימית - על סדרה של האשמות חסרות בסיס, והציב במקומו את וואנג דונגשינג , נאמן נלהב שלו שהיה ראש מערך האבטחה שלו. פיטוריו של יאנג עודדו את בני בריתו של מאו לפעול נגד יריביהם במפלגה. בדצמבר, שר הביטחון ונאמנו של מאו, לין ביאו, האשים את הגנרל לואו רויצ'ינג, רמטכ"ל צבא השחרור העממי, על היותו מתנגד למאו, וטען כי לואו שם דגש רב מדי על אימונים צבאיים במקום על דיונים פוליטיים מאאוסיטים. למרות קיומם של ספקות ראשוניים בפוליטבירו באשמתו של לואו, דחף מאו ל"חקירה", שאחריה לואו הוקע, פוטר והוכרח למסור "ביקורת עצמית". לחץ האירועים גרם לו לנסות להתאבד. ב-18 במרץ הוא קפץ מגג ביתו. ניסיון ההתאבדות נחשב ל"בגידה במפלגה" ולואו הובא מיד לאספות גינוי המוניות, שבהן הועלה לבימה בסל גדול מכיוון ששבר את שני קרסוליו בקפיצה מהגג. פיטוריו של לואו הבטיחו שנאמנותו של הפיקוד הצבאי תהיה נתונה למאו.
ב-14 באפריל 1966 התפרסם המנשר של מאדאם מאו, "להרוג את התרבות".
מתווה פברואר
לאחר שהדיח את לואו ויאנג, מאו חזר להתמקד בפנג ג'ן. ב-12 בפברואר 1966, הוציאה "קבוצת החמישה" דין וחשבון הידוע בשם "מתווה פברואר" (二月提纲). המתווה, שאושר על ידי מרכז המפלגה, הגדיר את "האי רוי" כדיון אקדמי קונסטרוקטיבי, ומטרתו הייתה להרחיק את פנג ג'ן מרמיזות פוליטיות כלשהן. אולם ג'יאנג צ'ינג ויאו וניואן המשיכו את הוקעתם את וו האן ופנג ג'ן. בינתיים, מאו פיטר גם את מנהל מחלקת התעמולה לו דינגיי, בן בריתו של פנג ג'ן.
סילוקו של לו העניקה למאו גישה בלתי מוגבלת אל העיתונות. מאו הנחית את מכתו הסופית על פנג ג'ן בפגישה בולטת של הפוליטבירו באמצעות נאמניו, קאנג שנג וצ'ן בודא. הם האשימו את פנג ג'ן בהתנגדות למאו, תייגו את מתווה פברואר כ"הוכחה לרוויזיוניזם של ג'ן" וכללו אותו בקבוצה אחת עם שלושה בכירים אחרים שסר חינם כחלק מ"הקליקה האנטי-מפלגתית של פנג-לואו-לו-יאנג". ב-16 במאי עשה הפוליטבירו את ההחלטות לרשמיות באמצעות הוצאת מסמך רשמי שגינה במילים הקשות ביותר את פנג ג'ן ואת "בעלי-בריתו מתנגדי המפלגה", פירק את "קבוצת החמישה שלו" והחליף אותה בקבוצת המהפכה התרבותית המאואיסטית.
הודעת 16 במאי
במאי 1966 הוכרז על "ישיבה מורחבת" של הפוליטבירו בבייג'ינג. הוועידה, במקום שתהיה דיון משותף על מדיניות, כפי שנהוג, הייתה במהותה מבצע להנעת הפוליטבירו לתמוך באג'נדה הפוליטית של מאו. הוועידה הייתה עמוסה ברטוריקה פוליטית מאואיסטית על מאבק בין מעמדות, ומלאה ב"כתבי אישום" שהוכנו בדקדקנות על המנהיגים שהודחו לאחרונה, כמו פנג ג'ן ולואו רויצ'ינג. אחד המסמכים הללו, שהוצא ב-16 במאי, הוכן בפיקוחו האישי של מאו, והיה מגנה במיוחד: "הנציגים הללו של הבורגנות שהתגנבו אל המפלגה, הממשלה, הצבא וחוגי תרבות שונים, הם קבוצה של רוויזיוניסטים אנטי-מהפכניים. ברגע שהתנאים יהיו בשלים, הם יתפסו כח פוליטי ויהפכו את הדיקטטורה של הפרולטריון לדיקטטורה של הבורגנות. בחלקם כבר הבחנו; באחרים לא. בחלקם אנחנו עדיין נותנים אמון והם עוברים הכשרה כיורשינו, אנשים כמו חרושצ'וב למשל, שעדיין שוכנים לצדנו". דברים אלה, שנודעו בשם "הודעת 16 במאי" (五一六通知), סיכמו את ההצדקה האידאולוגית של מאו למהפכה התרבותית. באופן מעשי, הם רמזו שישנם אויבים לעניין הקומוניסטי בתוך המפלגה עצמה: אויבי המעמד "שמניפים את הדגל האדום כדי להתנגד לדגל האדום". הדרך היחידה לזהות את האנשים הללו הייתה דרך "הטלסקופ והמיקרוסקופ של הגותו של מאו דזה-דונג". בזמן שהנהגת המפלגה הייתה מאוחדת יחסית לגבי אישור הכיוון הכללי של האג'נדה של מאו, חברי פוליטבירו רבים לא היו נלהבים במיוחד, או שפשוט היו מבולבלים לגבי כיוון התנועה. ההאשמות כנגד מנהיגי מפלגה מכובדים כמו פנג ג'ן הדליקו נורות אדומות בקהילה האינטלקטואלית של סין ובקרב שמונה המפלגות הלא-קומוניסטיות.
אסיפות המונים מוקדמות
לאחר הטיהור של פנג ג'ן, ועדת המפלגה של בייג'ינג הפסיקה למעשה לתפקד, ובכך נסללה הדרך לאי-סדר בעיר הבירה. בסוף מאי הקים מאו משרד בשם "הצוות המצומצם של מהפכת התרבות", שנועד לארגן את הטיהור. בראש המשרד עמדה אשתו של מאו, מנהלו היה מזכירו לשעבר, צ'ן בודא, ונאמנו של מאו, קאנג שנג, שימש כ"יועץ". ב-25 במאי, תחת הדרכתה של קאו ייאו, אשתו של קאנג שנג, ני יואנזי, מרצה לפילוסופיה באוניברסיטת פקינג, חיבר כרזת אותיות גדולות ("דזיבאו") יחד עם אנשי שמאל נוספים והציב אותה על לוח מודעות ציבורי. ני תקף את הנהלת המפלגה של האוניברסיטה ואת מנהיגה לו פינג. ני רמז שמנהיגי האוניברסיטה, ממש כמו פנג ג'ן, ניסו לבלום להט מהפכני בניסיון "מרושע" להתנגד למפלגה ולקדם רוויזיוניזם. מאו מיד הביע את תמיכתו ב"דזיבאו" של ני כ"כרזת האותיות הגדולות המרקסיסטית הראשונה בסין".
ב-28 במאי הוקמה "קבוצה לענייני המפכת התרבות" שכללה 17 אנשים. הם התיישבו בדיאויוטאי סטייט גסטהאוס ומשם ניהלו את קידום רעיונות של מאו.
קריאתו לנשק של ני, שכעת קיבלה את חותם אישורו האישי של מאו, יצרה גלים בכל מוסדות החינוך ברחבי סין. תלמידים בכל מקום החלו להתמרד כנגד מוסדות המפלגה של בתי הספר שלהם. שיעורים בבתי ספר יסודיים ותיכוניים בבייג'ינג בוטלו מיד. המסרים המאשימים את המורים בהרעלת מוחות הסטודנטים ב"רעיונות בורגניים" הופיעו בהדגשה בעמוד הראשון של "יומון העם". הם דוקלמו בצווחנות ברדיו והושמעו באמצעות רמקולים שהותקנו בכל מקום, שיצרו אווירת אימה. המורים ואנשי המנהלה בתחום החינוך נבחרו כקורבנות הראשונים משום שעסקו בהקניית תרבות, אך גם משום שהיו מטרה נוחה לאספסוף הנוער. מכיוון שהשתתפות בפוליטיקה הייתה אסורה בתקופה זו, הייתה זו הזדמנות מלהיבה עבור המתעניינים בפוליטיקה להיעשות מעורבים. ב-2 ביוני תלתה קבוצת תלמידי חטיבת ביניים בבייג'ינג כרזת-קיר וחתמה עליה בשם "המשמרות האדומים", שמטרתם לשמור על מאו מפני אויביו. בכרזה הופיעו הערות כמו: "בוז ל'רגשות אנושיים'!", "אנחנו נהיה אכזריים!" ו"נכריע אתכם ארצה ונרמוס אתכם!". בתחילת יוני המוני מפגינים צעירים עמדו ברחובות הראשיים של הבירה כשבידיהם דיוקני ענק של מאו, והם מכים בתופים וצועקים סיסמאות כנגד מי שהכריז עליהם כאויבים. כדי לוודא שהנוער יהיה זמין לחלוטין לשימוש באלימות, הורה מאו להשעות ב-13 ביוני את הלימודים ברחבי הארץ. ב-18 ביוני נגררו מורים ועסקנים מפלגתיים באוניברסיטת בייג'ינג על ידי סטודנטים שלהם, שהתעללו בהם בפני קהל. הם אלצו אותם לכרוע ברך, השחירו את פניהם וחבשו לראשיהם כובעי ליצנים מחודדים. כמה מהם הוכו ובנשים אף התעללו מינית. אירועים דומים התרחשו אחר כך ברחבי סין והביאו גל של התאבדויות.
בתחילת יוני, כשנודע ברבים על הדחתם של פנג ג'ן והנהגה העירונית של המפלגה, נגרם בלבול גדול. הציבור נותר באפלה לגבי הסיבה להדחתו של פנג ג'ן. אפילו ההנהגה הבכירה של המפלגה נתפסה בלתי מוכנה על ידי גל המחאות האנטי-ממסדיות, והתחבטה לגבי הצעדים הבאים. לאחר שביקשו את הדרכת מאו בהאנגג'ואו, לי שאוצ'י ודנג שיאופינג החליטו לשלוח "קבוצות עבודה" (工作组) - למעשה פלוגות "הדרכה אידאולוגית" של קאדרים - לבתי הספר של העיר וליומון העם כדי להשיב אפילו מראית-עין של סדר ולייצב מחדש את שליטת המפלגה. קבוצות העבודה נשלחו בחיפזון ולחבריהן לא הייתה הבנה לרגש הסטודנטיאלי. בניגוד לתנועה הפוליטית של שנות ה-50, שיעדה היה האינטלקטואלים, התנועה החדשה התמקדה בקאדרים של המפלגה, שרבים מהם היו חברי קבוצות העבודה. כתוצאה מכך, קבוצות העבודה נחשדו בהיותם פשוט עוד קבוצה שמטרתה לסכל להט מהפכני. הנהגת המפלגה נחלקה בשל כך לגבי השארתן של קבוצות העבודה. ליו שאוצ'י התעקש על המשך מעורבות ודיכוי היסודות הרדיקליים ביותר של התנועה, מחשש שהתנועה תכנס לסחרור ללא שליטה.
"הקבוצה לענייני המפכת התרבות" האיצה את פולחן האישיות של מאו. תמונתו הופיעה בקביעות בעמוד הראשון של "יומון העם", שפרסם גם טור יומי מאמרותיו. החלו להופיע תגים עם שמו (בסה"כ יוצרו 4.8 מיליארד כאלה) והודפסו 1.2 מיליארד דיוקנים שלו. ספרו הודפס במהדורות חדשות וחולק לאוכלוסייה במהלך הקיץ. הסינים נשאו את הספר ונפנפו בו בכל אירוע פומבי.
"להפציץ את המפקדות"
ב-16 ביולי 1966, מאו בן ה-72 יצא לנהר יאנגצה בווהאן, כשהעיתונות נגררת בעקבותיו, למה שהפך לאירוע המפורסם של "שחייה על פני היאנגצה". מאו שחה בנהר במשך יותר משעה לעיני עשרות אלפי צופים, כדי להפגין את מוכנותו לקרב. לאחר מכן חזר לבייג'ינג במשימה לבקר את הנהגת המפלגה על התנהלותה בנושא קבוצות העבודה. מאו האשים את קבוצות העבודה בחתירה תחת תנועת הסטודנטים וב-24 ביולי קרא לנסיגתם המלאה. מספר ימים לאחר מכן נערכה אספה ב"היכל הגדול של העם", כדי להכריז על ההחלטה ולהנחיל את הצביון החדש של התנועה בקרב המורים והתלמידים באוניברסיטאות ובבתי הספר. מנהיגי מפלגה אמרו להמונים באספה ש"לא לפחד" ולקחת באומץ את השליטה בתנועה בעצמם, ללא התערבות המפלגה.
נושא קבוצות העבודה סימן תבוסה פוליטית מוחלטת מצדו של הנשיא ליו שאוצ'י; הוא גם סימן שמחלוקת בדבר אופן הטיפול בהתגלגלות האירועים של המהפכה התרבותית תגרום לשבר שלא ניתן לאיחוי בין מאו והנהגת המפלגה. ב-1 באוגוסט, המליאה ה-11 של הוועדה המרכזית השמינית כונסה בחיפזון כדי לקדם את האג'נדה הרדיקלית של מאו. מאו הראה באספה בוז מופגן כלפי ליו, כשהוא מפריע לליו שוב ושוב בזמן נאום הפתיחה היומי שלו. במשך מספר ימים, רמז מאו שוב ושוב שהנהגת המפלגה הפרה את חזונו המהפכני. קו מחשבתו של מאו התקבל בקרב משתתפי הוועידה בקבלת פנים פושרת. בהבחינו שעילית המפלגה, המפריעה ברובה, לא הייתה מוכנה לקבל במלואה את האידאולוגיה המהפכנית שלו, עבר מאו למתקפה.
ב-28 ביולי נציגים של "המשמרות האדומים" כתבו למאו וקראו למרד ומהומה כדי לשמור על המהפכה. ב-1 באוגוסט הוא כתב איגרת לקבוצה הראשונה שלהם, בה הכריז על "תמיכתו הלוהטת" בהם. את האיגרת ולצדה הכרזותיה הלוחמניות של הקבוצה, הוא הפיץ בין חברי הוועד המרכזי והודיע להם כי עליהם לקדם את פעילותם של המשמרות האדומים. פקידים אלה עודדו את ילדיהם להקים קבוצות של "משמרות אדומים" וילדיהם הפיצו את ההוראה בין חבריהם. חברי המשמרות האדומים קיבלו את המסר שמאו מעודד אלימות. ב-5 באוגוסט אירע מקרה המוות הידוע הראשון כתוצאה מהתעללות, בבית ספר לבנות בבייג'ינג, שבו למדו בנות רבות של פקידים בכירים (בהן גם שתי בנותיו של מאו). הבנות בעטו במנהלת, רמסו אותה ושפכו עליה מים רותחים. הן אלצו אותה לשאת לבנים כבדות וללכת הלוך ושוב, תוך שהן מצליפות בה בחגורות עור צבאיות בעלות אבזמי נחושת והכו אותה באלות עץ. המנהלת התמוטטה ומתה כעבור זמן קצר. מנהיגי הפעילים דיווחו על המקרה לאחר מכן ל"צוות המצומצם של המהפכה", אולם לא נאמר להם להפסיק את המעשים הללו.
ב-5 באוגוסט, ביום ההתעללות במנהלת בית הספר, השיב מאו למכתבים של נציגי "המשמרות האדומים" בכתיבת "כרזת אותיות גדולות" משלו, שכותרתה "להפציץ את המפקדות", שקראה לאנשים לתקוף את "מרכז הפיקוד (מפקדות) של מהפכת-הנגד". מאו כתב שאף על פי שעברה מהפכה קומוניסטית, אליטה בורגנית עדיין שגשגה ב"עמדות סמכות" בממשלה ובמפלגה הקומוניסטית. אף על פי שלא אוזכרו שמות, הצהרה פרובוקטיבית זו של מאו פורשה ככתב אשמה ישיר כנגד מוסד המפלגה תחת ליו שאוצ'י ודנג שיאופינג - "המפקדות הבורגניות" כביכול של סין. השינוי בהרכב האנשים במליאה שיקף עיצוב מחדש רדיקלי של ההיררכיה המפלגתית, כדי שתתאים לנוף האידאולוגי החדש. ליו ופנג שמרו על כיסאותיהם ב"וועדת הקבע של הפוליטבירו", אולם למעשה הורחקו מהנושאים היומיומיים של המפלגה. לין ביאו קודם למעמד האישיות השנייה בחשיבותה במפלגה, ואילו ליו שאוצ'י צנח בדרגתו ממספר 2 למספר 8 וכבר לא היה יורשו לכאורה של מאו.
במקביל לסילוק ההנהגה הבכירה מעמדות הכח, נערך חיסול יסודי של כל הבירוקרטיה הלאומית של המפלגה הקומוניסטית. מחלקת הארגון הנרחבת, המופקדת על הרכב המפלגה, פסקה להתקיים למעשה. "קבוצת המהפכה התרבותית", המשמר הפרטוריאני האידאולוגי של מאו, הוזנקה להפיץ את האידאולוגיה שלו ולכנס תמיכה עממית. הבכירים במחלקת התעמולה פוטרו, כאשר רבים מתפקידיה נופלים לידי הקבוצה.
המשמרות האדומים והרס "ארבעת הישנים"
ב-8 באוגוסט 1966 העבירה הוועדה המרכזית של המפלגה את "החלטתה לגבי המהפכה התרבותית הפרולטרית הגדולה", שנודעה מאוחר יותר בשם "שש עשרה נקודות". החלטה זו הגדירה את המהפכה התרבותית כ"מהפכה גדולה שנוגעת לאנשים עד עמקי נשמתם וכוללת שלב עמוק ומקיף בהתפתחות המהפכה הסוציאליסטית בארצנו": "אף על פי שהבורגנות מוגרה, היא עדיין מנסה להשתמש ברעיונות, התרבות, המנהגים וההרגלים הישנים של המעמדות המנצלים כדי להשחית את ההמונים, ללכוד את דעתם ולבצע שיבה. מעמד הפועלים צריך לעשות בדיוק את ההפך: הוא חייב להתעמת חזיתית בכל אתגר של הבורגנות... כדי לשנות את מראה החברה. כרגע, מטרתנו היא להיאבק ולמחוץ את אותם אנשים בשלטון שלוקחים את הדרך הקפיטליסטית, לבקר ולהתנכר לבעלי הסמכות האקדמיים הבורגנים הריאקציונרים ולאידאולוגיה של הבורגנות ושל כל שאר המעמדות המנצלים, ולהפוך את החינוך, הספרות והאמנות ואת כל החלקים האחרים של בניין העל שאינם תואמים את הבסיס הכלכלי הסוציאליסטי, כדי להקל על האיחוד והפיתוח של המערכת הסוציאליסטית". השלכותיה של החלטת "שש עשרה הנקודות" היו מרחיקות לכת. היא העלתה את מה שהיה קודם לכן תנועה של סטודנטים למבצע המוני ברחבי הארץ שידרבן פועלים, חקלאים, חיילים ועסקני מפלגה נמוכי-דרג לקום, לקרוא תגר על סמכות, ולעצב מחדש את "בניין העל" של החברה.
ב-18 באוגוסט 1966, מעל מיליון "שומרים אדומים" מכל רחבי הארץ נאספו בכיכר טיין-אן-מן בבייג'ינג וסביבה לריאיון עם היושב-ראש מאו. מאו התערבב במשמרות האדומים והטיל את משקלו בתמיכה במטרתם. באספה של אותו יום תפס לין ביאו את מרכז הבמה ובקול רם הוקיע כל סוג של מי שראה בהם אויבים בחברה הסינית שהיו מכשילים את "התקדמות המהפכה". זו הייתה הפעם הראשונה שנכתב על המשמרות האדומים בעיתונות הארצית. מאו הופיע לבוש במדי צבא, לראשונה מאז שנת 1949. אחת מיוזמות מעשי הזוועה שבוצעו בבית הספר שבו עונתה המנהלת למוות, ענדה לו את סרט-הזרוע של המשמרות האדומים. הוא שאל אם שמה, "סונג בין-בין", משמעותו "משכילה ועדינה", ובתגובה לתשובתה החיובית, אמר לה: "היי אלימה!". הנערה אכן שינתה את שמה בהתאם וגם בית ספרה שינה את שמו ל"בית הספר האלים האדום". בני נוער מיליטנטיים במיוחד חילקו תלמידים על פי הרקע המשפחתי שלהם והתעללו בבני משפחות של "לאומנים" ו"ריאקציונרים" כביכול, אותן כינו "שחורות". באותו בית ספר לבנות, קשרו לתלמידות ממשפחות כאלה חבל סביב הצוואר, הכו אותן והכריחו אותן לומר: "אני ממזרה של כלבה. מגיע לי למות".
מאו הופיע בכיכר שבע פעמים נוספות מול המון עצום. בין אוגוסט לנובמבר 1966 נערכו שמונה אספות המוניות, שבהן השתתפו מעל 12 מיליון איש מכל הארץ, רובם מהמשמרות האדומים. הממשלה מימנה את הוצאות נסיעותיהם של אנשי המשמרות האדומים ברחבי הארץ, בהן החליפו "חוויות מהפכניות". באספות של המשמרות האדומים, קרא לין ביאו גם להרס "ארבעת הישנים" : מנהגים, תרבות, הרגלים ורעיונות. נאומיו של לין, מלאים ברטוריקה אך חסרים בפרטים, לא ציינו מה צריך "להיהרס" כחלק מהמאבק הזה. מאו האמין שביצירת אי-סדר גדול, ההמונים צריכים לנווט את התנועה במקום להסתמך על השלטונות שיאמרו להם מה לעשות. כתוצאה מכך, התנועה הסתחררה במהירות מחוץ לשליטה.
הצעירים הסתערו על שלטי חנויות ושמות רחובות מסורתיים, ניפצו אותם בפטישים ונתנו להם שמות חדשים. מיליוני תינוקות שנולדו בתקופה זו קבלו שמות בעלי צליל "מהפכני". אולם צדדים אחרים של התקפת המשמרות האדומים היו הרבה יותר הרסניים, במיוחד בתחום התרבות והדת. אתרים היסטוריים בכל חלקי המדינה נשדדו ונהרסו. הנזק התבטא במיוחד בעיר הבירה, בייג'ינג, העשירה בהיסטוריה ומלאה בשרידים תרבותיים, שם נהרסו אלפי אתרים בעלי עניין היסטורי. משמרות אדומים גם צרו על מקדש קונפוציוס  בצ'ופו, במחוז שאנדונג. במשך חודשי האיקונוקלאזם, חיללו משמרות אדומים מהאוניברסיטה הנורמלית של בייג'ינג והרסו קשות את מקום קבורתו של קונפוציוס  עצמו וכן מצבות וחפצים היסטוריים רבים מאוד אחרים. גופתו של דוכס יאנשנג  מהדור ה-76 הוצאה מקברה ונתלתה ערומה על עץ מול הארמון. ספריות מלאות בכתבים היסטוריים וזרים נהרסו וספרים נשרפו. מקדשים, כנסיות, מסגדים, מנזרים ובתי קברות נסגרו ולפעמים הומרו לשימושים אחרים, נבזזו ונחרבו. תעמולה מרקסיסטית תיארה את הבודהיזם כאמונה טפלה, ודת נחשבה כאמצעי לחדירה עוינת זרה, כמו גם כמכשיר של "המעמד השולט". אנשי דת נאסרו ונשלחו למחנות. בודהיסטים טיבטים רבים אולצו להשתתף בהרס המנזרים שלהם תחת איום בנשק.
במשך שנתיים, עד יולי 1968 (ובמקומות מסוימים הרבה יותר מכך), המשמרות האדומים הרחיבו את אזורי השליטה שלהם והאיצו את מאמציהם ל"בנייה מחדש" סוציאליסטית. הם החלו בחלוקת עלונים המסבירים את פעולותיהם לפתח ולחזק את הסוציאליזם, ובפרסום שמותיהם של "מתנגדי-מהפכה" חשודים על לוחות מודעות. הם התאספו בקבוצות גדולות, ערכו "דיונים גדולים" וכתבו מחזות חינוכיים. הם ערכו מפגשים ציבוריים כדי לבקר ולסחוט "ביקורת-עצמית" מ"מתנגדי-מהפכה" חשודים. אחד מציטוטים רבים בספרון האדום של ציטוטיו של היושב ראש מאו דזה-דונג שהמשמרות האדומים יאמצו כמדריך, היה: "העולם הוא שלכם, כשם שהוא שלנו, אולם בסופו של דבר הוא שלכם. אתם האנשים הצעירים, מלאי מרץ וחיות, נמצאים בפריחה של החיים, כמו השמש בשמונה או תשע בבוקר. תקוותנו נתונה בכם... העולם שייך לכם. העתיד של סין שייך לכם". עד דצמבר 1967 הודפסו 350 מיליון עותקים של הספרון. זה היה המנגנון שהוביל את המשמרות האדומים להתחייב למשימתם כעתידה של סין. אף על פי שהחלטת 16 הנקודות והצהרות אחרות של המנהיגים המאואיסטים המרכזיים אסרו על "מאבק מזוין" לטובת "מאבק מילולי", מפגשי מאבק הובילו לעיתים קרובות לאלימות פיזית. מאבקים מילוליים בין קבוצות של פעילים הפכו לאלימים אף יותר, במיוחד לאחר שפעילים החלו להשתלט על כלי נשק מהצבא ב-1967. מנהיגים המאואיסטים המרכזיים הגבילו את התערבותם באלימות של פעילים לביקורת מילולית, לפעמים אפילו נראו כמעודדים "מאבק פיזי", ורק לאחר שצבא השחרור העממי החל להתערב ב-1969, החלו השלטונות לדכא את התנועה ההמונית.
ב-22 באוגוסט 1966, הוצאה הנחיה מרכזית להפסיק את התערבות המשטרה בפעילויות המשמרות האדומים. אלה בכוחות המשטרה שקראו תגר על ההודעה הזו תויגו כ"אנטי-מהפכניים". ב-23 באוגוסט הגיעו קבוצות של משמרות אדומים בגיל העשרה, רבות מהם בנות, לחצר אגודת הסופרים של בייג'ינג. הם הצליפו בחגורותיהם בעלות אבזם הנחושת הכבד בכמה מהסופרים המפורסמים ביותר בסין, שעל צוואריהם נתלו בחוטי ברזל שלטי עץ מעליבים. לאחר מכן הוסעו הקורבנות אל מקדש עתיק שבו שכנה הספרייה החשובה ביותר של בייג'ינג, שם אולצו סופרים חשובים, זמרי אופרה ואמנים אחרים לכרוע מול מדורה בה נשרפו אביזרים ותלבושות של האופרה, תוך שהם מוכים בבעיטות, אגרופים, מקלות וחגורות. אחד הסופרים היה לאו שה, שהטביע את עצמו למחרת באגם. דברי מאו בשבח המרידה היו למעשה תמיכה בפעולות המשמרות האדומים, שהפכו אלימות יותר ויותר. הביטחון הציבורי בסין הידרדר במהירות כתוצאה מכך שבכירים מרכזיים הסירו את הרסן מהתנהגות אלימה. שיה פוג'י, מפקד המשטרה הלאומית, אמר כי "זו לא בעיה גדולה" אם המשמרות האדומים מכים "אנשים רעים" למוות. המשטרה העבירה את הערתו של שי למשמרות האדומים ואלה פעלו בהתאם. במהלך שבועיים בערך הותירה האלימות כמאה מורים, פקידים בבתי ספר ואנשי סגל (קאדרים) משכילים מתים במחוז המערבי של בייג'ינג בלבד. ההיבטים הנתעבים ביותר של המאבק כללו מקרים רבים מאוד של עינויים, רצח והשפלה פומבית. רבים מאלה שהיו קורבן של "מאבק מילולי" לא יכלו יותר לשאת את הלחץ והתאבדו. באוגוסט וספטמבר 1966 נרצחו 1772 איש בבייג'ינג בלבד. בשנגחאי היו 704 התאבדויות ו-534 מקרי מוות הקשורים למהפכה התרבותית בספטמבר. באותה תקופה היו בווהאן 62 התאבדויות ו-32 רציחות. פנג דהחואי הובא לבייג'ינג והיה למטרה של לעג פומבי.
באוקטובר מאו כינס "ועידת עבודה מרכזית", שמטרתה לשכנע את אלה שבהנהגת המפלגה שעדיין לא ישרו קו עם ה"נכונות" של המהפכה התרבותית. ליו שאוצ'י ודנג שיאופינג תויגו כחלק מ"קו ריאקציוני בורגני" ומסרו ברוגז "ביקורות-עצמיות". לאחר הוועידה, ליו, שהיה פעם האדם החזק ביותר בסין אחרי מאו, הושם במעצר בית בבייג'ינג, ואז נשלח למחנה מעצר, שם נרקב לאיטו, נמנעו ממנו תרופות, והוא מת ב-1969. דנג שיאופינג נשלח שלוש פעמים לתקופה של "חינוך מחדש", ולבסוף נשלח לעבוד במפעל מנועים בג'יאנגשי.
1967
ב-3 בינואר 1967, לין ביאו וג'יאנג צ'ינג העסיקו כלי תקשורת וארגונים מקומיים כדי להניע את מה שנקרא "סופת ינואר", שבמהלכה הופלה הממשלה המוניציפלית של שאנגחאי. הדבר סלל את הדרך לעובד המפעל החתרני וואנג הונגוון  לקחת את השליטה על העיר כמנהיג "הקומונה העממית של שאנגחאי", שמאוחר יותר שונה שמה ל"וועדה המהפכנית המוניציפלית". בבייג'ינג, שוב היו ליו שאוצ'י ודנג שיאופינג מטרות לביקורת; אחרים תקפו את סגן ראש מועצת המדינה  טאו ג'ו, ובכך אותתו שאפילו בכירי ממשלה מרכזיים הם מטרה לגיטימית להתקפות. ב-8 בינואר שיבח מאו את הפעולות הללו באמצעות עיתון המפלגה "יומון העם", בעודדו את כל מנהיגי המפלגה המקומיים לקום ולמסור ביקורת-עצמית או לבקר אחרים החשודים ב"פעילות אנטי-מהפכנית". ממשלות מקומיות רבות נהגו בהתאם לדוגמת שאנגחאי, כאשר משמרות אדומים או קבוצות מהפכניות אחרות "לוקחות את השלטון" מגופי המפלגה והממשלה. ב-21 בינואר 1967 עונה למוות שר הפחם. הוא הוצג לפני קהל בתנוחה שנודעה בשם "מטוס סילון": הקורבן מכופף קדימה כלפי מטה כשזרועותיו קשורות מאחור בחוזקה ומורמות כלפי מעלה. צורת עינוי זו נעשתה באופן קבוע באספות הגינוי. בסופו של דבר כופפו את ראשו של השר אל הרצפה ורוצצו את ראשו באמצעות אבזמי החגורות הכבדים. ההתעללות צולמה במלואה.
בפברואר, ג'יאנג צ'ינג ולין ביאו, בתמיכת מאו, התעקשו שמלחמת המעמדות תורחב לצבא. גנרלים בולטים רבים של צבא השחרור העממי, שתרמו לניצחון הקומוניסטי במלחמת האזרחים הסינית הביעו את דאגתם ואת התנגדותם למהפכה התרבותית. שר החוץ צ'ן יי וסגן ראש מועצת המדינה טאן ג'נלין  גינו את מהלך האירועים בשאנגחאי, בהודיעם שהתנועה עומדת להרוס את המפלגה. קבוצה זו של מנהיגי המפלגה הוקעו לאחר מכן בכינוי "הזרם הנגדי של פברואר". רבים מהמבקרים הללו הואשמו בניסיון לחבל במהפכה, ומאז נידונו לקלון פוליטי. באותו הזמן, מספר ארגוני משמר אדום קמו למחות כנגד ארגוני משמר אדום אחרים, שהעבירו מסרים מהפכניים שונים משלהם, ובכך סיבכו עוד יותר את המצב והחמירו את האנדרלמוסיה. באפריל, על פי מצוות מאו, ניסתה ג'יאנג צ'ינג לרסן קבוצות של משמר אדום בהוציאה פקודה לעצור כל "פעילות חולה".
ב-1 באפריל 1967 האשים מאו ב"יומון העם" את ליו שאוצ'י שהוא "הנגוע בקפיטליזם" הגדול ביותר. מיד לאחר מכן אורגנה עצרת של 300 אלף איש, להשפלת אשתו, ואנג גואנג-מיי. העצרת צולמה בשלמותה. מאדאם מאו סיפרה למארגן העצרת שגואנג-מיי לבשה שמלות סיניות מסורתיות כשביקרה עם בעלה הנשיא באינדונזיה. גואנג-מיי אולצה בעצרת ללבוש שמלה כזאת מעל בגדיה וסביב צווארה נתלתה מחרוזת כדורי פינג פונג לבנים במקום מחרוזת הפנינים שענדה בחו"ל. ב-6 באפריל 1967 ליו שאוצ'י הוקע בפומבי על ידי סיעה שבין חבריה נכללו ג'יאנג צ'ינג וקאנג שנג. ב-5 באוגוסט נערך לבני הזוג משפט-שדה בג'ונגנאנחאי, שגם הוא צולם והוסרט. השניים ספגו מכות ונקשרו בתנוחת "מטוס סילון", כששערותיהם נמשכות בכוח לאחור כדי לחשוף את פניהם אל המצלמות. בשלב מסוים נרמס ליו על הקרקע על ידי המתאספים. כעבור כחודש, הואשמה גואנג-מיי בריגול ונכלאה במשך 12 שנים.
המצב נכנס לסחרור מהיר ללא שליטה. לא היו כל איזונים ובלמים על הפעילויות המהפכניות המקומיות. עם התפרקותם של ארגוני הממשלה והמפלגה בכל רחבי המדינה, כבר לא היה ברור מי שותף לחזון המהפכני של מאו ומי רוכב על גלי האנדרלמוסיה לתועלתו האישית. ביולי אלימות סיעתית הפכה נפוצה ברחבי הארץ. ב-22 ביולי ג'יאנג צ'ינג הורה למשמרות האדומים להחליף את צבא השחרור העממי אם יש צורך, מאחר שנאמנותן של יחידות צבא מקומיות ל"עניין המהפכני" כבר לא הייתה מובטחת. לאחר דברי השבח הראשונים של ג'יאנג צ'ינג, החלו המשמרות האדומים לבזוז מחנות צבאיים. פעילות זו, שמפקדי הצבא לא יכלו להפסיקה, המשיכה אל תוך סתיו 1968.
בעיר המרכזית ווהאן, כמו בערים רבות אחרות, הופיעו שני ארגונים מהפכניים חשובים, האחד תומך בממסד והאחר מתנגד לו. שתי הקבוצות נאבקו באלימות על השליטה על העיר. צ'ן זאידאו, הגנרל האחראי על האזור, עזר לדכא את המפגינים האנטי-ממסדיים. אולם בתוך ההמולה, מאו עצמו טס לווהאן עם פמליה גדולה של בכירים מרכזיים בניסיון להבטיח נאמנות צבאית באזור. בתגובה, מסיתים מקומיים חטפו את שליחו של מאו, וואנג לי, באירוע שנודע בשם "תקרית ווהאן". לאחר מכן הגנרל צ'ן זאידאו נלקח לבייג'ינג והוקע על ידי ג'יאנג צ'ינג ושאר חברי "קבוצת המהפכה התרבותית".
החיים בסין השתנו גם מחוץ למקום העבודה. הפנאי נעלם ואת מקומו תפסו אספות מורטות עצבים, שבהן קראו את כתביו של מאו ואת המאמרים ביומון העם. אנשים אולצו להשתתף באספות הגינוי האלימות. לא נותרו דרכים להפגת מתח, מכיוון שכבר לא היו ספרים, עיתונים, סרטים והצגות, וברדיו כבר לא הושמעה מוזיקה קלה. ב-1967 נאסר על חגיגות השנה הסינית החדשה. הן חודשו רק כעבור 13 שנים.
1968
באביב 1968 החל קמפיין מסיבי שמטרתו לקדם את מאו הנערץ למעמד של כמו-אל. ב-27 ביולי שליטת המשמרות האדומים על הצבא הסתיימה באופן רשמי והממשלה המרכזית שלחה יחידות להגן על אזורים רבים שנותרו כיעדים של המשמרות האדומים. כשנה לאחר מכן פורקו סיעות המשמר האדום לגמרי. מאו חשש שאי הסדר שהם גרמו לו, ועדיין יכלו לגרום, עלול להתחיל אג'נדה משלו ויופנה נגד מה שנותר מארגון המפלגה. מטרתם הושגה ברובה: מאו ועמיתיו הרדיקלים חזקו את כוחם הפוליטי. בתחילת אוקטובר מאו החל במסע טיהור מבכירים לא-נאמנים. רבים נשלחו לאזורי הכפר לעבוד במחנות עבודה. ליו "גורש לעד" מהמפלגה הקומוניסטית במליאה ה-12 של הוועדה המרכזית השמינית בספטמבר 1968 ותויג בתור "המפקדה המרכזית של הבורגנות".
בדצמבר 1968 מאו החל את "תנועת הירידה אל אזורי הכפר". תנועה זו נמשכה אל תוך העשור הבא, ובמהלכה נצטוו אינטלקטואלים צעירים עירוניים לעבור לאזורי כפר. המונח "אינטלקטואלים" היה בשימוש במובנו הרחב ביותר בהתייחסו לתלמידים שזה עתה סיימו את בית הספר התיכון. רק בשנות ה-70 המאוחרות הורשו "אינטלקטואלים צעירים" אלה לשוב לבתיהם בערים. תנועה זו הייתה בחלקה אמצעי להזזת משמרות אדומים מהערים אל אזורי הכפר, שם גרמו פחות לקרע חברתי.
שינוי בעמדות הכוח
הקונגרס הלאומי התשיעי של המפלגה הקומוניסטית של סין נערך באפריל 1969, ושימש אמצעי "להחיות מחדש" את המפלגה עם חשיבה רעננה ואנשי סגל (קאדרים) חדשים לאחר שחלק גדול מהמשמר הישן נהרס במאבקים של השנים הקודמות. המסגרת המוסדית של המפלגה, שהוקמה שני עשורים קודם לכן, התפרקה כמעט לגמרי: צירי הקונגרס הזה נבחרו למעשה על ידי "ועדות מהפכניות" ולא בבחירות על ידי חברי מפלגה. ייצוג הצבא גדל משמעותית לעומת הקונגרס הקודם. קציני צבא רבים שקודמו לעמדות בכירות היו נאמנים לגנרל לין ביאו, ובכך פתחו חלוקה סיעתית נוספת בין הצבא וההנהגה האזרחית.
לין ביאו הועלה באופן רשמי להיות הדמות השנייה בחשיבותה במפלגה, כאשר שמו הוכנס אל תוך החוקה של המפלגה הקומוניסטית של סין כ"חברו לנשק הקרוב ביותר" של מאו ו"יורשו המוכר בעולם". לין מסר את הנאום המרכזי בקונגרס: מסמך שנכתב על ידי השמאלנים הקיצוניים יאן ווניואן וג'אנג צ'ונצ'יאו  תחת הנחייתו של מאו. הדיווח היה ביקורתי מאוד כנגד ליו שאוצ'י ו"מתנגדי-מהפכה" אחרים, ושאב בהרחבה מתוך ציטוטים בספרון האדום של מאו. הקונגרס גיבש את התפקיד המרכזי של המאואיזם במפלגה, בהציגו אותו מחדש כאידאולוגיה המנחה של המפלגה בחוקה שלה. הקונגרס בחר פוליטבירו חדש. חברי הפוליטבירו של וועדת הקבע היו מאו דזה-דונג, לין ביאו, צ'ן בודא, ג'ואו אנלאי וקאנג שנג, כאשר לין, צ'ן וקאנג הגיעו למעמד הודות למהפכה התרבותית. ג'ואו, שהורד בדרגה, הביע בקונגרס את תמיכתו החד-משמעית בלין. מאו גם השיב לפעולתם מספר מוסדות רשמיים של המפלגה, כמו את פעולות הפוליטבירו של המפלגה, שפסק לתפקד בין 1966 ו-1968 מאחר ש"קבוצת המהפכה התרבותית המרכזית" שלטה במדינה בפועל.
צבא השחרור העממי תופס תפקיד בולט
מאמציו של מאו בארגון מחדש של המפלגה ומוסדות המדינה הביא לתוצאות מעורבות. מחוזות מרוחקים רבים נותרו במצב הפכפך בזמן שהמצב בבייג'ינג התייצב. מאבקים סיעתיים, רבים מהם אלימים, המשיכו ברמה המקומית למרות ההצהרה שהקונגרס התשיעי ציין "ניצחון" זמני למהפכה התרבותית. יותר מכך, למרות מאמציו של מאו להציג מצג של אחדות בקונגרס, החלוקה הסיעתית בין מחנה צבא השחרור העממי של לין ביאו והמחנה הרדיקלי בהובלת ג'יאנג צ'ינג התגברה. חוסר-אהדה אישי כלפי ג'יאנג צ'ינג משך מנהיגים אזרחיים רבים קרוב יותר אל לין ביאו, ובהם התאורטיקן הבולט צ'ן בודא.
בין 1966 ו-1968 סין הייתה מבודדת מבחינה בינלאומית, מאחר שהצהירה על איבתה הן כלפי ברית המועצות והן כלפי ארצות הברית. החיכוך עם ברית המועצות התגבר לאחר שאירעו התנגשויות בגבול על נהר האוסורי במרץ 1969, וההנהגה הסינית התכוננה למלחמה כוללת. באוקטובר פונו מבייג'ינג מספר מנהיגים בכירים. בתוך המתיחות הזו, הוציא לין ביאו ב-18 באוקטובר מה שנראה כצו מנהלי ל-11 אזורי הפיקוד הצבאיים להתכונן למלחמה, ללא אישור ממאו. הדבר עורר את זעמו של מאו, שראה בכך הוכחה ששלטונו נתפס מוקדם מדי על ידי יורשו המוצהר. הסיכוי לפריצת מלחמה העלה את חשיבותו של הצבא בפוליטיקה הפנים-סינית, והגדיל את מעמדו של לין ביאו על חשבונו של מאו.
לאחר שלין אושר כיורשו של מאו, התמקדו תומכיו בהשבתו על כנו של תפקיד יושב ראש המדינה (נשיא), שבוטל על ידי מאו לאחר סילוקו של ליו שאוצ'י. הם קיוו שבמתן אפשרות ללין לקבל תפקיד חוקתי, יושב-ראש או סגן יושב-ראש, ירושת השלטון של לין תהיה חוקתית. הקונצנזוס בפוליטבירו היה שמאו צריך לקבל את תפקיד היושב-ראש ולין יהיה סגן היושב-ראש, אולם מסיבה לא ידועה הביע מאו את התנגדותו המפורשת ליצירתו מחדש של התפקיד ולקבלתו אותו.
יריבויות סיעתיות התגברו במליאה השנייה של הקונגרס התשיעי, שנערך בסוף אוגוסט 1970 בלושאן. צ'ן בודא, שהשתייך עתה לסיעת הצבא הנאמנה ללין, עורר תמיכה בהחזרת תפקיד נשיא סין, למרות התנגדותו של מאו. צ'ן אף תקף את דזאנג צ'ונציאו, מאואיסט נאמן שבו גולם אי הסדר של המהפכה התרבותית לאורך התפתחותה של מורשת מאו. ההתקפות עליו מצאו חן בעיני משתתפים רבים במליאה, וייתכן שפורשו על ידי מאו כהתקפות עקיפות על המהפכה התרבותית עצמה. מאו התעמת עם צ'ן ישירות, הוקיע אותו כ"מרקסיסט מזויף" והדיח אותו מוועדת הקבע של הפוליטבירו. בנוסף לטיהור הזה, כאזהרה ללין, ביקש מאו מהגנרלים הראשיים שלו לכתוב "ביקורת עצמית" על עמדותיהם הפוליטיות. מאו גם הכניס כמה מתומכיו ל"וועדה הצבאית המרכזית" והציב את נאמניו בתפקידי הנהגה של אזור הפיקוד הצבאי של בייג'ינג.
בריחת לין ביאו
ב-1971 נראה היה שישנה הסתעפות בין האינטרסים האגף האזרחי והאגף הצבאי של ההנהגה. מאו היה טרוד בשל הבולטות החדשה של הצבא, וסילוקו של צ'ן בודא סימן את התחלתה של הפחתה הדרגתית במעורבותו הפוליטית של הצבא.
בנו של לין, לין ליגואו  (שכונה "הנמר"), וקציני צבא גבוהים אחרים, הקימו מנגנון הפיכה בשאנגחאי וכינו את תוכניתם לסילוק מאו בכח "מתווה לפרויקט 571", שנשמע במנדרינית דומה ל"התקוממות צבאית". מקורות רשמיים טוענים כי לין ביאו תכנן את ההפיכה, אולם הדבר שנוי במחלוקת בקרב החוקרים. המתווה כלל לכאורה בעיקר תוכניות להפצצות מן האוויר באמצעות חיל האוויר. אם התוכנית הייתה מצליחה, לין אמור היה לאסור את יריביו הפוליטיים ולתפוס את השלטון. על פי הגרסה הרשמית, ב-13 בספטמבר 1971 לין ביאו, אשתו יה צ'ון, לין ליגואו וחברים בצוות שלו ניסו לברוח לברית המועצות לכאורה כדי לבקש מקלט. בדרכם לשם, התרסק המטוס במונגוליה וכל נוסעיו נהרגו. הדלק במטוס ככל הנראה נגמר בעודו בדרכו לברית המועצות. צוות סובייטי שחקר את האירוע לא הצליח לקבוע את סיבת ההתרסקות, אולם שיער כי הטייס טס נמוך כדי לחמוק מקליטת רדאר ולא העריך נכונה את גובהו של המטוס באוויר. חוקרים זרים לא קיבלו את התיאור הרשמי כלשונו, והעלו ספקות לגבי בחירתו של לין בברית המועצות כיעד, מסלול הטיסה, זהות הנוסעים ולגבי עצם קיומו של ניסיון הפיכה. בספר "מאו: הסיפור הבלתי נודע" נטען כי דוֹדוֹ, אחותו שטופת המוח של "הנמר", היא זו שהלשינה על בריחת משפחתה.
ב-13 בספטמבר כינס הפוליטבירו ישיבת חירום כדי לדון בלין ביאו. רק ב-30 בספטמבר אושר מותו של לין בבייג'ינג, שהביא לביטול אירועי חגיגת היום הלאומי למחרת. הוועדה המרכזית שמרה על המידע בסודיות והחדשות על מותו של לין שוחררו לציבור רק חודשיים לאחר המקרה. רבים מתומכיו של לין חיפשו מקלט בהונג קונג. אלה שנותרו ביבשת האם הודחו. האירוע תפס את הנהגת המפלגה לא מוכנה. הרעיון שלין יכול היה לבגוד במאו שלל את הלגיטימיות של חלק ניכר מהרטוריקה הפוליטית של המהפכה התרבותית, מאחר שלין כבר עוגן בחוקת המפלגה כ"חבר לנשק הקרוב ביותר" של מאו ו"יורשו". במשך מספר חודשים מאז האירוע, נאבק מנגנון המידע של המפלגה כדי למצוא "דרך נכונה" להפוך אותו לניתן לעיכול על ידי הציבור.
עוינות כלפי ג'ואו ודנג
לאחר תקרית לין ביאו, הפך מאו למדוכא והחל להתבודד. בהיעדרותו של לין לא היו למאו תשובות מוכנות לגבי זהות יורשו. בתחושת אובדן כיוון, ניסה מאו להתחבר מחדש עם חברי מפלגה אותם הוקיע בעבר. בינתיים, בספטמבר 1972 העביר מאו לבייג'ינג את ואנג הונגוון, איש סגל בן 38 משאנגחאי, ועשה אותו סגן יושב-ראש המפלגה. נראה כי ואנג, פועל לשעבר במפעל מרקע כפרי, טופח עבור הירושה. מעמדה של ג'יאנג צ'ינג התחזק לאחר בריחת לין. הייתה לה השפעה אדירה על המחנה הרדיקלי. עם ההידרדרות במצב בריאותו של מאו, היה ברור שלג'יאנג צ'ינג היו שאיפות פוליטיות משל עצמה. היא חברה לוואנג הונגוון ומומחי התעמולה ג'אנג צ'ונצ'יאו ויאו וניואן ויצרה איתם את הקליקה שכונתה מאוחר יותר בבוז "כנופיית הארבעה".