cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האימפריה האתיופית
תור הזהב
אולם רובם נכנעו עוד בימי חיו. אך תנועה אחת צלחה לשורד דורות רבים. והיא התנועה האווסטטית על שם הקדוש אווסטטאיס. התנועה הנזירית צמחה במאה ה-14 במחוז תיגרה ופרחה שם, התנועה התנגדה רבות לאבונא (המנהיג אתיופיה הדתי) הן בשל שהיה קופטי-מצרי והתנגד לזיקתם של האווסטטים לקדש את יום שבת על פני יום ראשון. כמו כן, הנזירים האווסטטים היו בקשר להדוק עם האצולה המקומית וזכו להגנה מפני האבונא, שמעמדו עם הקיסר הלכו והתחזקו. אומנם בלכתו של עמדה ציון לא נשכחו המאבקים הדתיים. והם גברו אף יותר בתקופתו של דווית השני קיסר סולומנים. דווית משל בין השנים 1380 - 1412. בתקופתו כנראה בוצע רוב תרגומי כתבי הקודש לגעז שהפכה לשפת הפולחן הנוצרי הרשמי. כמו כן, הספר נסי מרים, שנכתב באותה תקופה, היה הביטוי הראשון לקשר שבין הנצרות האתיופית לבין פולחן הבתולה, הלא קידושה של מרים אם ישו. כמו כן, יצר הקיסר קשר עם אירופה הנוצרית בראשית המאה ה-15. ונראה שהיה הראשון להביא לאתיופיה את שרידי הצלב האמיתי, מה שיחזק את פולחן הצלב בנצרות האתיופית וגם הפכה לאחד הסמלים החשובים ביותר בדת זו לדורות הבאים. שלטונו של דווית השני וכן בנו הבכור יאצחאק, לא שינה דבר ביחס לתנועות האווסטטים והמאבק הדתי בניהם לבין הכמורה האלכסנדרונית נותר מתוח. אך עם זאת, המשיכו הקיסרים בתהליך ניצור של העמים הנכבשים תחת מרותם לרבות הנסיכויות האסלאמיות בתיגרה ובשוואה.
הקיסר המשמעותי ביותר בתור הזהב האתיופי, היה ללא ספק בנו הצעיר של דווית השני ואחיו של הקיסר איצחאק, הלא הוא הקיסר זרע-יעקוב (1434–1468). זרע-יעקוב המשיך את מפעלו של אביו, הוא בסס את פולחן הבתולה והצלב ומציאת פתרון לפולחן השבת בקרב הקהילה האטווסטית. וזאת כדי לאחד את הכנסייה תחת מרותו וחסותו של הכתר האתיופי. ולכן, בתקופתו של זרע-יעקוב נעשו רפורמות משמעותיות בדת. פולחן האיקונין שהגיע בימיו של הקיסר דווית בידי הכמורה האלכסנדרונית, התקבל באופן רשמי בימיו והיה בשימוש להדרת הקיסרות והדת הנוצרית. כמו כן, ספרים כגון ספרי נסי מרים ותפילות עלייה הפכו לקנוניות ומחייבות בכנסייה. זרע-יעקוב כונן 33 מועדים וחגים ייחודים לכבודה של מרים, כדי לחזק את פולחנה. וכן השתמש באיקונין שלה בפסטיבלים ואירועים דתיים. גם הצלב זכה לחיזוק משמעותי, שרידי הצלב האמיתי הועברו לכנסיות שבשוואה, ופולחן הצלב קיבל חיזוק משמעותי כסמל דתי וסמל של בית המלוכה. אך האתגר הקשה ביותר של היה כנגד התנועה האטווסטית ומאבקה עם האבונא. לשם כך, ניסה לאחד את הקיסרות תחת פשרה בין הפלגים וזאת שמירה על קידוש השבת לצד קידוש יום ראשון. זרע-יעקוב היה תומך נלהב של התנועה האטווטית. ולכן פשרה זאת, לא התקבלה בעין יפה בימי-חיו.
תקופת השפל
יורשיו של זרע-יעקוב לא הצליחו כאביהם וסבם להמשיך במדיניות הכיבוש והכלכלית והותירו בדורות הראשונים לאחר מותו במצב של התגוננות בעיקר מפני איומים חיצוניים חדשים, כגון הקיסרות העות'מאנית האסלאמית, נסיכיות הראר שרק באו תחת חסות הקיסרות אך מעולם לא נכבשו וכוח חדש ולא מוכר, הם הפורטוגזים הקתולים שהחלו להתיישב לאורך שטחיה של סומליה של היום. אולם, במישור הדתי הותירו את מדיניותו על כנה ואף חיזקו את מעמדה של הכנסייה הנוצרית ושמרו על מעמד הרם של המלכים והמרות על נוהלי הכנסייה ועל התאולוגיה. נראה היה, כי עד מרד גרן, המשיכה לפרוח אתיופיה ללא מפרעה, בנושאים הדתיים, תרבותיים ופוליטיים. למרות אי-הצלחה יתרה במישור הצבאי והכלכלי. כמו כן, בשלהי המאה ה-15 החלו כוחות פורטוגזים לעגון בשטחי סומליה של היום. והקשר בינם לבין הקיסרות האתיופית החל להתחזק. אך בין השנים 1527–1543 חוותה הקיסרות האתיופית הנוצרית טלטלה חמורה, הידוע גם בשם - מרד גרן. אחמד אבן איברהים אל-גאזי, הידוע בכינוי, גרן. היה אימאם מקומי מסולטנות אדל, הסמוכה על נסיכיות הראר האסלאמיות. חלם- חלום, כי שעת הכושר הגיע ואללה שולח אותו, כדי לכבוש את הקיסרות האתיופית הנוצרית ולכונן מדינה אסלאמית.
בשנת 1525 הצליח גרן להשתלט על נסיכות הראר ולהדיח את שליטה המקומיים. עם חוש כריזמטי, הוא הצליח לאחד סביבו מוסלמים רבים מדרום קרן אפריקה ולמרוד בקיסרות האתיופית ולבסוף גם לערוך בה במשך 17 השנים הבאות פשיטות חסרות תקדים. מרד גרן, הוביל לכיבוש רחב של ערים סולומניות והחרבה של כנסיות, מנזרים וכפרים רבים. ההרס והחורבן, הוביל במהירות לצניחה של כל מפעילי התרבות הרחבים של קיסרי הסולומנים בחמש מאות שנים האחרונות. וחוסר היכולת של הקיסרים להתמודד מול האיום, הוכיח את חולשתם. רבים מהאתיופים נאלצו להתאסלם בתקופה זאת, הדת הנוצרית נפגעה מכך רבות, והקיסרות עמדה על כיליון. בלב בררה, הקיסרים ביקשו את עזרתם של הפורטוגזים שידם על גרן הצליחה במאבק עיקש אשר הסתיים רק בשנת 1543, לאחר התאבדותו של גרן. ואכן מאז זעזוע גרן, אשר נותרה חקוקה זיכרון האתיופי, לא קם כוח אסלאמי מאיים נוסף על הקיסרות והיא הצליחה להשתקם במהרה, אף שהמרד הוביל לחיזוק משמעותי של האצולה המקומית וירדת כוחה של המלוכה הריכוזית.
למרות זאת, הצליחו השליטים האתיופים לא לאבד את כיתרם ולהישאר ברמה האזורית כשליטים כאשר ידם על העליונה, מכל איום עתידי לרבות האצולה והמיסיון הישועי. אולם, הקיסרות מעולם לא צלחה להשיב לעצמה את יוקרת שלפני המרד. וכל מפעלי התרבות של קיסרה לדורות אבדו באש. כמו כן, במשך מאה השנים הבאות עד שנת 1635, פעלה ברחבי הקיסרות מיסיון קתולי-ישועי נרחב ובחצר המלכות נמנו רבים מהכמרים והספנים הפורטוגזים כיועצי המלך, אשר קראו תיגר על הדת האורתודקסית ועל המנהגים האתיופים לדורותיה, עובדה שיצרה ניכור מתמשך בין ההנהגה המסורתית לבין המלך ובין הנחלות של האצילים ששמרו את דתם האורתודקסית. עם כן, מערכת היחסים המורכבת והתיגר שהציבה הדת הקתולית לכריסטולוגיה והתאולוגיה האתיופית, הגיעו לסיומן במאה ה-17, בעת צו גירוש שיזמו הקיסרים האתיופים כנגד המשלחות הפורטוגזיות והמיסיונרים הישועים. בהדרגה החלו הקיסרים לעקור משורש את ההשפעה הפורטוגזית בחצרם ולאחר מכאן מענו את פעילותם של המיסיון הקתולי, ולהשיב את יוקרתה המסורתית של מוסד הכנסייה האורתודקסי לכס הקיסרות האתיופית.
בשנת 1635 העבירו הקיסרים את בירתם לגונדאר אשר בערים. המעבר לעיר גונדאר, סימל את תקופת ההסתגרות של הקיסרות וגירוש הפורטוגזים מאדמתה. אך גם, בשל פלישת שבטי האורמו מדרום, האיצה את תהליך ההסתגרות והוכיחה את השחיקה שעברה הקיסרות בשליטה של שליטי אתיופיה באתיופיה גופא, שרק הלכה והתרופפה לידי שליטים מקומיים ושבטי האורמו עיונים. האורמו החלו במאה ה-17 לפלוש לצפון קרן אפריקה ובהדרגה קיבלו על עצמם את האסלאם והעמידו אתגר דתי-צבאי עיקש לקיסרות האתיופית הגוועת לישוע.
תקופת התחייה
גירוש המיסיון הקתולי והמעבר לגנדאר הצילו במידה רבה את הקיסרות האתיופית מחורבן. אולם, לא הצליחו לעצור את הידרדרות המתמדת של הקיסרות במישור הפוליטי. שליטת על האימפריה המשיכה להידרדר בין השנים 1635–1769. לאורך כל התקופה, אצולה המקומית התחזקה ופוררה עת-לעת את הריכוזיות בממלכה מימיו של זרע-יעקוב. כמו כן, כוחם של האורמו התחזק במידה רבה והחל לחדור לשטחי הקיסרות בתיגרה, ליסט והרמה האתיופית ולקרוא תיגר על סמכות הקיסרות האתיופית בשטחים לעיל. בנוסף הנסיכויות האסלאמיות כמו זאת של הראר בדרום המדינה, יצרו קשרים עם השליטים הטורקים ומאוחר יותר המצרים, והפכו לבני חסותם, במקום הקשר המסורתי עם קיסרי אתיופיה מה שהחליש את השפעת הקיסרות על קרן אפריקה באופן מתמיד. ולכן בראשית המאה ה-17 האתיופים שבו להיות מובלעת נוצרית בתוך עולם אסלאמי, כפי שהיה לפני התקופה הסולומונית.
איזוקליניות
בתורת החבורות, איזוקליניוּת היא יחס שקילות בין חבורות, המתייחס עבור חבורה G למבנה המשותף של המנה ותת-חבורת הקומוטטורים G'=[G,G]. היחס מאפשר מיון של מחלקות במקום שמיון שלם של חבורות, עד כדי איזומורפיזם, אינו אפשרי או אינו רצוי. כל החבורות האבליות איזוקליניות זו לזו. את היחס הגדיר פיליפ הול ב-1939.
האימפריה האתיופית
תקופת התחייה
לפיכך, חוסר היכולת להשליט את המרותה, הובילה להידרדרות צבאית וכלכלית הולכת מחריפה, אשר כולם יהיו תקדים לתקופת השופטים. אולם, לא רק המצב הכלכלי והפוליטי החריף. גם במישור הדתי תאולוגי, החל להיסדק ההגמוניה האורתודקסית שמשלה ללא ערעור בכיפה הנוצרית של אתיופיה. הכריסטולוגיה הנוצרית של הכנסייה התערערה בידי המיסיון הקתולי, שאף כי בשנת 1635 הוא פסק חלוטין, הד השפעתו לא הסתיימה. וויכוחים חדשים סביב מהות האלוהית של ישו (בהשפעה ישירה מהנצרות הקתולית) וכן שוב נידונו מחדש מנהגי הכנסייה האתיופית על דורותיה. תהליכים אלו ואחרים המשיכו לתוך המאה ה-18, ניכור בין האצולה, הכמורה והמלוכה המשיך והחריף. וכן האיומים מצד האורמו החלו וגדלו, הובילו בשנת 1769 לרצח של הקיסר איואס ובכך לראשית תקופת ביניים הידוע בשם - תקופת השופטים.
אולם אף על מצבה המדרדר של אתיופיה בתקופת התחייה, דווקא ניתן לציין מספר אירועים, אשר נעו במישור החיובי. כך למשל בתקופת הקיסר פאלדיסו, נערכו תיקונים דתיים ונבנו מחדש כנסיות ומנזרים רבים שחרבו בתקופת גרן. הספרות המשיכה לפרוח. וכן, הדת האורתודקסית החלה לייצר סביבה ספרות פולמוסית ענפה, כנגד זרמים נוצרים עיונים לרבות הקתולים. ספרות זאת, תשמור את גחלת הנצרות האורתודקסית הייחודית של אתיופיה למשך דורות גם אחרי תקופת התחייה. ותמשיך בזכותם להוות אבן ייסוד לגיבוש התודעה האתיופית למשך דורות.
איזוקליניות
הגדרה
ההגדרה מבוססת על-כך שפעולת הקומוטטור מוגדרת היטב.
האימפריה האתיופית
תקופת השופטים
שליטתם של הקיסרות האתיופית מהבירה גונדר החלה והתרופפה לאורך המאה ה-18. שליטים מקומיים תפסו מעמדות כוח, והקיסר חדל מלהוות גורם משפיעה על הפוליטיקה האתיופית. המצב הפוליטי המשיך והדרדר בהדרגה לאורך המחצית הראשונה של אותה מאה, עד אשר בשנת 1769 תפס את כס השלטון תכלה-הימנות השני, לאחר שאביו יוהאנס השני נרצח בהרעלה. עלייתו לשלטון של תכחלת-ימנות השני, החלה תקופה ארוכה של סכסוכים, חוסר אחדות ואתגרים תאולוגיים קשים לכנסייה במשך קרוב למאה שנה. תקופה זאת היודע בשם - "תקופת השופטים" הייתה סימן להחלשות הקיסרות האתיופית ואחדות הכתר והצלב שאפיינה אותה במשך מאות שנים. בתקופת השופטים, התפוררה למעשה הקיסרות האתיופית ליחידות פוליטיות עצמאיות וקטנות. הקיסר שהיה לראש המדינה, הפך ללא יותר מתואר ייצוגי בלבד נטול כל השפעה על הפוליטיקה האתיופית. בתקופת השופטים, ידוע כתקופה של מאבקים פנימים רבים, הן במישור הדתי והן במישור הצבאי-פוליטי. כמו כן, חוסר האחדות ומלחמות פנים, הורידו עת-עת את תהילת העבר של הקיסרות.
איזוקליניות
הגדרה
חבורות G,H הן איזוקליניוֹת אם יש איזומורפיזמים ו-, המקיימים  (כאשר  הם הנציגים של x,y בחבורות המנה).
האימפריה האתיופית
תקופת השופטים
הבירה גונדר, נבזזה ונכבשה שוב-ושוב, האוכלוסייה הידלדלה במהירות והאיכרים סבלו מרעב כבד, בעקבות המלחמות ונטל המיסים הכפוי. גם מוסד הכנסייה עמד באתגר קשה במיוחד, הכריסטולוגיה הנוצרית של הכנסייה האתיופית המשיכה להגביר את המחלוקות הקשות סביב מהותו של ישו. עוד במאה ה-17 היוניוניסטים, מאמיני אחדות המהות של ישו מול האוניקציוניסטים, מאמני הדעה הדיאופיסטית על שתי המהויות המתגלמות בבשר אחד. נאבקו אחד בשני בחורמה. ועתה באמצע המאה ה-18, הצטרפו למאבק גם הנזירים החסידיים (גרייסיסטים) שהאמינו בגואלת ישו כבן האלוהים רק בזכותה של רוח הקודש. אמונה זאת קראה תיגר על שתי הכריסטולוגיות המתחרות ובזכות אי-האחידות הפוליטית בתקופת השופטים, זכו האמונות הכריסטולוגיות הללו לפרוח ולשחוק את מעמדה של הכנסייה הנוצרית באתיופיה. בעקבות כך, מעמד האבונא החל להיסדק בעוד מעמדו של האצ'גה - ראש הנזירים - החל לעלות. האצג'ה היו מספר ראשי מנזרים, אשר נטלו את מעמדו של האבונא בעיני מאמיניהם. בשל הפילוג וחוסר יציבותו של ממסד מלוכני שייצב את מעמדו של האבונא.
בין השנים 1823 ועד 1833 בכלל לא התקיים מוסד אבונא באתיופיה. החלו מאמצים רבים בקרב ראשי המנזרים לקיים כנסיות לאומיות קטנות בדומה לדגם של הכנסייה הארמנית ומנותק מהכנסייה באלכסנדריה עליה היו קשורים הכמרים והנזורה האתיופית במשך 1,500 שנה. כמו כן, תקופת השופטים הביאה עימה אתגרים נוספים פרט להיחלשות המוסדות המלוכה והדת המסורתיים. אתגר דתי נוסף החל במחצית השנייה של המאה ה-19, והוא המיסיון הפרוטסטנטי והקתולי אשר החל לחדור אל אפריקה בידי מדינות קולוניאליות כצרפת ובריטניה. אתגר המיסיון הוביל לניצור של עמים רבים באפריקה ובהם גם אתיופים רבים שנטשו את דרך הכנסייה המסורתית ועברו אל חיק הכנסייה הפרוטסטנטית או הקתולית. האוניקציוניסטים היו מבין הנזירים אשר הושפעו רבות מתנועת המיסיון הפרוטסטנטית, וקיבלו על עצמם את תורתם בשל הקרבה הכריסטולוגית ששררה ביניהם. למרות הצלחת המיסיון, רבים עדיין נותרו נאמנים לאמונות המקומיות והכנסייה המסורתית. אף על פי שהמאה ה-19 נפתחה באתגרים רבים הניצבים בפני הכנסייה והקיסרות האתיופית, כבר במחצית השנייה של המאה ה-19, עלו מספר מנהגים דתיים ופוליטיים אשר החזירו את אתיופיה לגדולתה ופטרו את אתיופיה מצרת המיסיונרים האירופאים.
איזוקליניות
הגדרה
חבורה G היא איזוקלינית לחבורה סופית אם ורק אם סופית.
האימפריה האתיופית
תוודרוס השני
תקופת השופטים, כתשה את אתיופיה מבחינה כלכלית, צבאית, פוליטית ודתית. אולם בין השנים 1852–1855, הצליח מנהיג צבאי זוטר, נצר לשושלת הסולומנית, לאחד את הקיסרות. לאחר מספר קרבות גדולים במחוז שוואה ובעיר גנדאור ומחוז ליס, הקיסר איחד בשנת 1855 את הקיסרות וקרא לעצמו בשם המיסטי-היסטורי, תאודורוס השני, מעיין משיח חדש לקיסרות האתיופית. בהיותו מאמין בצדקת דרכו כמלך משיחי נקב בשם תוודרוס (מתנת האל), על שם קיסר קדום. תאודרוס חי חיי פרישות, סלד מפוליגמיה בחצר המלכות, וכונן רפורמות צבאיות ודתיות נרחבות ברחבי הקיסרות שאיחדו את שבריה מתקופת השופטים. הוא ייסד מוסד בירוקרטי וצבא בדגם של צבא לאומי אתיופי. כמו כן, הוא כונן ברית בינו לבין אבונא סאלמה, שעמד בראש הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, וחיזק את מעמד הכנסייה האורתודוקסית המאוחדת בתמורה לנאמנות לקיסר. הוא אסר על כריסטולוגיה המנוגדת לחוואדה המסורתית, זאת שנתמכה בידי הכנסייה באלכסנדריה. בנוסף, הוא אסר על מיסיון קתולי בארצו, אך אפשר מיסיון פרוטסטנטי, רק לא בנוצרים אורתודוקסים אתיופים אלא בקבוצות מיעוט מנוגדות כגון אסלאם, יהדות וקבוצות שמאניסטיות. בתקופתו ספרי הקודש נכתבו והודפסו באמהרית בהשפעה פרוטסטנטית והופצו לכל.
אחת הבעיות שעמדו בפני תאודרוס במהלך תקופת שלטונו הייתה מאבקים מבית עם הכמורה המסורתית. תאודרוס הבין את בעיית המיסוי הכפוי והעוני הרב ששרר בקרב איכרים, אשר היה עלול להוביל למרידות כנגדו. על כן הוא פנה לרפורמה פיננסית מקיפה לצמצום שליטתה של הכנסייה על הקרקעות והפקעתן לטובת נתיני הממלכה, כדי להקל על האיכרים את עול המיסוי הכפוי והגיוס ההמוני לצבא הלאום. התנגדות עיקשת מצד הכהונה המסורתית לא חדלה כל ימי חייו, ואף גלשה למחוזות דתיים בארגון הכנסייה. חששו של תאודרוס מכוחה ההולך וגובר של מצרים המוסלמית ויצירת קשרים עם נסיכות הרר, עוררו דאגות בקשר לנאמנותו של אבונא סאלמה ודרג הכמורה הקופטי שברשותו. כמו כן, עלייתה של מדינת המהדייה האסלאמית והתעוררות תנועות משיחיות אסלאמיות ברחבי אפריקה והמזרח התיכון, היוו איום שקשה היה להתעלם ממנו בתקופת חייו של תאודרוס השני. אך עם זאת, העימות הקשה והחריף הגיע דווקא מבית. העימות בין אבונא סאלמה לבין הקיסר המשיך להחריף, כאשר אבונא סאלמה וכל דרג הכנסייה נחשדו כמשתפי פעולה עם מצרים המוסלמית. בשנת 1864 נטש האבונא את אתיופיה ולא שב אליה עד מינוי של אחד חדש. אולם לא רק מאבקים עם האבונא וחשש מתמיד מאיום מוסלמי מסביב למדינה הנוצרית הקטנה. בנוסף יחסיו עם המיסיון הפרוטסטנטי עלו על שרטון ובשנת 1863 החל הקיסר לכלוא מיסיונרים אירופאים, בשל חשש להמרה דתית בקרב נוצרים אורתודוקסים בחצר. בעת שחרורם בשנת 1868 בהתערבות בריטניה חש תאודרוס כנבגד בידי בעלי בריתו ואנשיו, ולאחר שורה של הפסדים וכישלונות צבאיים הוא התאבד.
איזוקליניות
אינווריאנטים
נסמן ב- את החבורות בסדרה המרכזית היורדת והסדרה המרכזית העולה של חבורה G, בהתאמה. המנות והחיתוכים  אינם תלויים ב-G, אלא עד כדי איזוקליניות.
האימפריה האתיופית
יוהאנס הרביעי
בשנת 1872 ארבע שנים לאחר מות תאודורס השני, מלא את החלל הריק שהותיר הקיסר המאחד, הקיסר יוהאנס הרביעי. יוהאנס עלה על כס השלטון אחרי תקופה של ארבע שנים ללא קיסר. אומנם, יואנהס כניגוד לתאודורס היה תיגרי ולא אמהרי. ולכן, נקט קוו פוליטי זהיר יותר. הוא עודד ריכוזיות אך בלא כפייה בכוח. וללא אכיפתה במידה יתרה על הנדרש. אומנם, במישור הדתי, גיבש מספר רפורמות דתיות מרחיקות לכת, כדי לסיים את המחלוקות הדתיות שלא צלח קודמו, תאודרוס להשלים. יוהאנס הכריז על תורת ה"אוחדו" (התאולוגיה היוניסיטית) כדוקטרינה היחידה במדינה. כמו כן, הוא דרש מידי הכנסייה הקופטית במצרים לשלוח ארבע "אבונא" (רק שלושה הגיעו בפועל). והסמיכו כמרים בהתאם לנאמנותם לדוקטרינה היחידה שהותרה בימיו. הכמרים הוסמכו בהתאם לצו הקיסר. והיו הוכחה לחיזוק כוחו ויצרת אחדות מחודשת בקיסרות האתיופית בנושא הדת. כמו כן, יוהאנס התנהג כ"צלבן". הוא פעל כנגד המוסלמים ביד הרמה ואצלם להתנצר בכפייה, וכן הדף ניסיונות כיבוש מצד מצרים המוסלמית וגם המהדייה בסודאן. לבסוף הוא מת במהלך מאבק צבאי בסודאן בשנת 1888. בדיוק לאחר מותו פרץ ברחבי הקיסרות האתיופית, "הרעב הגדול" אשר נמשך לתוך כהונתו של יורשו מנליק השני עד שנת 1892.
מנליק השני
בשנת 1889 שיאו של הרעב הגדול, הוביל למותם של רבים והידלדלות מהירה של האוכלוסייה באתיופיה. עם מותו של הקיסר, יוהאנס הרביעי, עלה בכס השלטון הקיסר מנליק השני, אשר היה אמהרי ונטל את שמו של הקיסר הגדול ואבי כל האתיופים, מנליק בן-שלמה ומלכת שבא. מנליק הוכתר בעזרתם של האיטלקים שלאחר ועידת ברלין, השתלטו על הנחלות של אקסום העתיקה, הלא היא, אריתריאה המודרנית. ובראשית ימי שלטונו, רוב האיומים האסלאמים על המדינה נחלו תבוסה ניצחת למעצמות האירופאיות. המוסלמים במצרים וסודאן, נכבשו בידי האימפריה הבריטית בשנת 1882. ובין השנים 1884 - 1889 נכבשו סומליה האסלאמית ואריתריאה בידי האיטלקים, הבריטים והצרפתים. האיום המוסלמי שירד אפוא לא הותיר את אתיופיה שוב מאיומת. אך צפון המדינה נותר ללא יכולת כיבוש. ולכן מנליק השני פנה לראשונה מזה מאות שנים דרומה. והחל במסע כיבוש נרחב לכובש את שטחי האורמו ואת נסיכיות הראר ולכלולם באימפריה שלו. עם הכיבושים למעשה שינה קיסר את המאזן הדמוגרפי באתיופיה לעד. עם הכנסתם של שני מיליון תושבים חדשים בתוך עשור אחד. רובם כללם היו בעיקר מוסלמים. ומבני עמים שונים, כושים ולא שמים. דוברי שפות שונות. ובעלי שלטון ומסורת חיים שונה מזאת של האמהרים האתיופים.
איזוקליניות
איזוקליניות לתת-חבורות ולחבורות מנה
חבורה G היא איזוקלינית לתת-החבורה H אם (אם  סופית, גם ההפך נכון). כאשר G סופית, G איזוקלינית לתת-החבורה H אם ורק אם.
האימפריה האתיופית
מנליק השני
אולם, האיום הגדול לא היה כיבוש הדרום אלא איטליה הצפונית באזור אריתריאה. בשנת 1896, פלשו האיטלקים אל אוודה (גבול בין המדינות) ולחמו כנגד מנליק השני. אולם נחלו תבוסה וניצחונו של מנליק הונצח לכל כניצחון האדם השחור על הכובש הלבן. לאחר הניצחון ייסד מנליק בירה חדשה, היא אדיס אבבא. בנאים מוסלמים, יהודים ונוצרים עזרו לבנותה. וזאת כדי לחזק את מדיניותו על השטחים הרבים ולהוכיח את גדולתה ועוצמת של המדינה והריכוזיות שלה תחת בירה לאומית אחת. כמו כן, האמהרית הפכה לשפת השלטון היחידה. והחל תהליך של אהמריזציה כלל ניצור של העמים השונים, הנחלת השפה האמהרית על התושבים השונים, שנוספו לאימפריה. חלק הצטרפו ברצון ומתוך זהות עם הכבוש או רצון לשפר את חייהם ולהצטרף לחלק מפעל האימפראלי הגדול וחלק אחר לא הסכים. אולם הכנסייה האתיופית לא הקלה על המצטרפים אשר מנהגי דתה ושפתה היו קשיים להם. הכנסייה האורתודקסית לא וויתרה על הגעז כשפת פולחן שהייתה שונה אף מאמהרית. היא אינה וויתרה על החגים, הצומות ומצוות הקשות על המתנצרים החדשים מהדרום. וכתוצאה מכך, ההמון שהתקשה לקבל את הנצרות האורתודקסית, קיבל על עצמו את הנצרות הפרוטסטנטית המקלה יותר והנגישה ואילו האליטה בשל היכולת שלה והן הרצון להשתלב היטב במערג הפוליטי של האימפריה, קיבלו את הנצרות האורתודקסית. בשנת 1889 עלה כאבונא מיתאוס מעיר שואה. לצד האבונא מתיגרה פטרוס שהיו לשניים החשובים ביותר של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בהנהגה הדתית האתיופית.
מנליק השני לא היה "צלבן" באופיו כשני קודמיו. הוא לא העלה על נס את מאורעות "גרן" ככלי תעמולתי יעיל למלחמה באסלאם, לא היה בכך צורך, שכן האסלאם הוכח בתבוסה למדינות אירופה והן למנליק עצמו שהיה עטור תהילה גם כך לאחר ניצחון קרב אדווה. בנוסף, מנליק אינו כפה התנצרות בקנה מידה רחב על אוכלוסייה לא נוצרית ולרוב הניצור היה מתוך רצון של האוכלוסייה להשתלב באימפריה. ולכן כל מי ששמר נאמנות למנליק, בין אם מוסלמי, יהודי או פגני, לא נכפה עליו להתנצר. מנליק השני נפטר בשנת 1903 והותיר מורשת מפוארת לנכדו, ליג' יאסו, שלא הצליח כאביו והיה למלך השנוא ביותר בקיסרות.
איזוקליניות
איזוקליניות לתת-חבורות ולחבורות מנה
חבורה G היא איזוקלינית לחבורת המנה G/N אם (אם G' סופית, גם ההפך נכון). כאשר G סופית, היא איזוקלינית לחבורת המנה G/N אם ורק אם.
האימפריה האתיופית
ליג' יאוסו
יורשו של מנליק, נכדו, ליג' איאסו. היה מלך לא אהוד בלשון המעטה על האצולה בקיסרות. הואשם לא פעם בקשרים עם המוסלמים ואף נטען כי התאסלם (אף שנשא נשים נוצריות וקיים אורך חיים נוצרי). יאוסו הסתבך בשל ראוותנותו וחוסר הניסיון שלו עם האצולה בשוואה. והקשרים בינו לבין המוסלמים הסתיימו כמעט במרחץ דמים במאבק הירושה וזאת בזכותו של מתאוס, אשר היה ליד ימינו של הקיסר למרות בקשתם החוזרת והנשנית של האצולה להדיחו. לבסוף בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, ברח הקיסר לנסיכות הראר. ואזי ראש המנזר של שוואה (האצ'גה) כפה על מתאוס להכיר בהכתרתה של זוואדיתו, ביתו של מנליק לקיסרית. ולצידה בנה היילה סלאסי. תקופת שלטונו של ליג' יאוסו הייתה קצרה מאוד בין השנים 1913–1915.
היילה סלאסי
במותה של הקיסרי זוואדיתו בשנת 1930. מונה היילה סלאסי (הראס-תאפרי) לקיסר יחיד בקיסרות האתיופית. כניגוד לקודמיו, אשר לא הצליחו להשיג אחדות לאומית ולכן לא הצליחו לבצע רפורמות משמעותיות בכנסייה. כונן הקיסר שינויים מהותיים, בריכוז המדינה, במתן לגיטימציה לפן הלאומי שלה ברמה החוקתית במקום המסורת. וכן, ביצע רפורמות מרחיקות לכת בכנסייה. היילה סלאיס כונן חוקה. בה הוא מרחיב את סמכויות הקיסר על חשבון האצולה והכמורה, שעד אז הייתה שווה לו, או לפחות נאמנה לו, בזכות מותרות רבות שסיפק לה. היילה סלאסי החל להנחיל את השפה האמהרית כשפת פולחן התפילה בכנסייה והתנ"ך תורגם בשנת 1934 תחת חסותו. וזאת במקום שפת הפולחן המסורתית, הגעז שהייתה מסורבלת ולא מובנת לרוב האוכלוסייה ונותרה רק בחסדי יחידי סגולה. פעולות אלו, למעשה החלו לנתק את הכנסייה מהמסורת ומהכנסייה הקופטית על קשריה במשך אלפי שנים, אך עדיין נותרו בקשר הדוק כבעבר והאבונא והכמרים המשיכו להיות כמרים קופטים שמונו בידי הבישוף של אלכסנדריה. אומנם, היילה סלאסי עוד לא היה בחסדי הכנסייה אלא עתה הוא-הוא הכנסייה ומנהיגה. בנוסף עודד הקיסר מיסיון וגם כמרים רבים נשלחו למצרים בתקופתו להיות כשרים להנהיג את הקהילה הנוצרית בארצו. מפעלו של היילה סלאסי נקטע לתקופה קצרה בזמן הכיבוש האיטלקי (1936–1941) ושב לתפקד ביתר שאת לאחר גירושו. היילה סלאסי שיקם עד שנת 1959 את הכנסייה הפגועה מהכיבוש האיטלקי.
איזוקליניות
איזוקליניות לתת-חבורות ולחבורות מנה
לכל שתי חבורות איזוקליניות G,H יש כיסוי משותף ומעטפת משותפת, במובן הבא. יש חבורה M, איזוקלינית ל-G,H, כך ש-G,H מנות של M; ויש חבורה N, איזוקלינית ל-G,H, כך ש-G,H תת-חבורות של N. אם G,H סופיות, יש כיסוי משותף סופי ומעטפת משותפת סופית.
האימפריה האתיופית
היילה סלאסי
היילה סלאסי, כונן מערכת חוקית, פיננסית ושיפוטית. בה הקיסר הוא ראש המנהל ותחתיו הכהונה והכמורה, ולכן גברה בד-בד תלות הכנסייה במדינה. בשנת 1959 בוטל הקשר היסטורי בין הכנסייה הקופטית לזאת האתיופית. והיא לא תוכל יותר להכתיר את ראשיה לאבונא. החוקה החדשה שנחתמה כמה שנים קודם לכן, בשנת 1955. קבע שהדת האתיופית היא הרשמית והיחידה במדינה. הקיסר קיבל זכויות חקיקה על הכנסייה, כלל מינוי אבונא ובישופים. והחליף את תפקידו המסורתי של הבישוף באלכסנדריה וגם חיזק את מעמד הקיסר על פני המעמד של המוסד הכנסייה עצמו והנזורה. בנוסף, גם פעילות המיסיון שהמשיכה בחסותו של היילה סילאסה הוגבלה ונשמרה תחת פיקוח הדוק בפעילותה. אומנם יהיה זה מהמוגזם להגיד שהכנסייה השתלבה באופן מלא במארג המדינה החדשה שכונן הקיסר, אך הצלחה זאת גם אם הייתה חלקית. הן במישור המיסיון והן במישור הפיכת הכנסייה לכלי בידי הממשל, אך הייתה שינוי משמעותי מיתר הקיסרים שקדמו לו. הכנסייה עדיין נותרה עצמאית לקיסר, ושמרה על הקשר הישיר עם העם, בעוד הקיסרות הייתה מרוחקת. הכנסייה המשיכה ונותרה המוסד העשיר והחזק במדינה וזאת בזכות היותה שולטת על שליש מאדמות המדינה. עושר שצברה ממיסוי מאיכרים ועבודות כפייה. דבר המשך אש רב וביקורת מצד ההמון על הכנסייה, בייחוד בתקופה זאת, שהקומוניזם פרח בקרן אפריקה.
כמו כן, הכנסייה לא סיגלה לעצמה את המודרניזציה ביעילות. החינוך של רוב הכמורה שלה היה מוגבל עד מאוד. ורק מעטים זכו לחינוך ראוי במצרים. מעמדם של הכמרים בערים ירד לצד מוסדות מדיניים אחרים. והעשור הכלכלי, הבורות והקיבעון לצד קיומם של מוסדות מדיניים שונים, רוח קומוניזם מרחפת באוויר כעשן דליק וייסודה של אוניברסיטה לתאולוגיה נוצרית, עמדו כולם כאיום ואתגר לכנסייה המקובעת שאינה לוקטת במהרה שינויים. ואינה משתנה עם המציאות. כולן השפיעו בסופו של דבר על הקיסרות עצמה. בשנת 1960, הצליח סיילס לשרוד במזל ניסיון הפיכה והפלת המלוכה. וזאת בעזרת האבונא בזיליוס. כמו כן, דיכא מרידות מקומיות עד שנות ה-70 בהצלחה רבה. מרידות אלו, היו הקדם למאורעות שיבואו בראשית המאה שנות ה-70 להפיכה נוספת שתביא לסיום קיומה של הקיסרות. אומנם, עדיין, הצליח הקיסר לכונן חוקה ליברלית ביעילות, שתציב את הקיסר בראש המדינה, כונן סנטרליזיצה כמעט מלא של הקיסרות. ויצר רפורמות מרחיקות לכת בכנסייה, בכך שהצליח להפרידה מהכנסייה הקופטית ולכוננה ככנסייה לאומית לצד הפיכת למטיבה עם העם ולכן אימץ בחיקה את השפה האמהרית המובנת ולא הגעז, תוך הענקת חינוך טוב לבישופים ולכמורה שעתה הם נמצאו תחת סמכותו ומונו בידיו.
איזוקליניות
נציגים מינימליים
בכל מחלקת איזוקליניות יש חבורה T המקיימת (חבורה כזו נקראת חבורת גזע). יתרה מזו, אם G נוצרת סופית ו-G' סופית, אז G איזוקלינית לחבורת גזע סופית, ובמקרה זה חבורה איזוקלינית ל-G היא בעלת סדר מינימלי (במחלקת האיזוקליניות) אם ורק אם היא חבורת גזע.
האימפריה האתיופית
היילה סלאסי
בנוסף לכך, הצליח היילה סלסאי לסלק את הכוחות הבין לאומיים מאריתראה ולהפוך אותה אט-אט מארץ חסות בשנת 1952 לחלק מהאימפריה האתיופית בשנת לקראת שנות ה-60. באשר לאסלאם באתיופיה, שמנה כמעט מחצית מאוכלוסיית הקיסרות. נהג היילה סליאסה במתינות רבה. עם שובו בשנת 1941 לכס השלטון, נהג בקירוב לבבות בקרב המוסלמים. חוקת המדינה אומנם הכירה רק בדת הנוצרית. אך, הייתה מתינות רבה וסובלנות דתית כלפי המוסלמים. המסגד הגדול שאדיס אבבא הושלם בידי הקיסר. והמוסלמים השתלבו במערכת החיים של הקיסרות. ונהנו מהסובלנות הדתית שהפגין הקיסר. אולם אינם זכו כמעט להשתלב במעמדות מפתח ממשלתיות. ומעטים אף יותר היו המוסלמים שנכנסו לאזורים שהוגדרו - נוצרים. כמו כן, החוקה לא הכירה באסלאם ובדיניה במערכת המדינית של הקיסרות. הקיסרות נותרה אמהרית ונוצרית ודחתה קבוצות לשוניות, אתניות ודתיות שלא היו כמותה לפניה. דבר שיצר מתח דתי-עדי הולך וגדל במדינה ולצד רעיונות קומוניסטים, השפעה נאצזרניסטית על מוסלמי אתיופיה ואריתראה וכנסייה עשירה שהמשיכה מחד לשמור על עצמות מפני הקיסר ומאידך להיות לנטע זר ועול על האוכלוסייה הענייה. הובילו בסופו של דבר לפריצה של מתח מדיני וראשיתה של המהפכה האדומה באתיופיה בשנת 1974. אומנם אף על כל זאת, מפעלו של היילה סאליס שחלקם צלחו וחלקם באופן מוגבל. נחשב לאחד מארבעת הקיסרים הגדולים של אתיופיה בעת המודרנית ועיצב את דמותה ופניה של המדינה לעד.
פרשת חבש
ניצחנו של מנליק השני בשנת 1896 בקרב עדווה, שם קץ לשאיפות אירופאיות לכבוש את הקיסרות האתיופית. מנליק, שהוכתר בזכותם של האיטלקים, כדי לגבור על אויבים מבית. הצליח להושיע את ארצו מידי איום הכובש האיטלקי וכן להגדיל את שטחה של הקיסרות האתיופית, כאשר סיפח לקיסרות את נסיכיות הראר האסלאמיות ואת שטחי שבטי האורמו, אשר במשך שנים היו האיום הגדול ביותר על הקיסרים האתיופים. ניצחונותיו המזהירים, וגיבוש הקיסרות האתיופית, הפכו את הקיסרות למדינה מוכרת בתום מלחמת העולם הראשונה וחברה בחבר הלאומים. אומנם, באיטליה עם עליית הפאשיזם, תחת הנהגתו של מוסלוני, כחלק מתאוריית הים שלנו, היה בעל כוונת זדוניות לעתידה של אתיופיה. משנתו של מוסליני הייתה ברורה - נקמה באתיופים על הבושה שנחלו האיטלקים בקרב אוודה. הצורך בנקמה, לצד מניעים אימפרליסטים ותעמולה פרו-אסלאמית שהנחיל מוסליני בתור - מגן האסלאם. קרא לעצמו בקרב המוסלמים שבאריתראה וסומליה האיטלקית, את התואר - "גרן החדש" - גייס צבאות איסלאמיים ואיטלקיים כאחד, ובשנת 1936 כבש את שטחי הקיסרות האתיופית, הקיסר היילה סלאייס נאלץ להגלות את עצמו. והשלטון האיטלקי-פאשיסטי החל לפעול ביד רמה ברחבי שטחי הקיסרות לשעבר. האיטלקים ביטלו את קיומה של אתיופיה המסורתית.
איזוקליניות
נציגים מינימליים
נאמר שחבורה G היא "מינימלית לתת-חבורות" אם אין לה תת-חבורה H כך ש- (אחרת, כפי שצוין לעיל, G איזוקלינית לתת-החבורה הזו). כל חבורה מינימלית לתת-חבורות מקיימת, כאשר \Phi(G) היא תת-חבורת פרטיני; ההפך נכון אם נוצרת סופית.
האימפריה האתיופית
פרשת חבש
שטחי הקיסרות חולקות למחזות בהתאם לחלוקה האתנית-דתית (שטחי שוואה ולינס נקראו בשם אמהריה). כמו כן, נקבעו מספר בירות לשטחי השליטה ושטחי ראר נכנסו כחלק ממדינת סומליה האיטלקית. לאורך חמש שנות השלטון האיטלקי, פעלו הכוחות הפאשיטים בתעמולה פוליטית ודתית כאחד. הראשונה, היא לשמור על מאזן דתי ומתן חופש דתי לקבוצות מיעוט מוחלשות, כדי להחליש את הכנסייה ההגמונית, היא הכנסייה האתיופית אורתודקסית שראשה, האבונא, (הבישופים) אשר היו בשעתו כפופים לבישוף של אלכסנדריה, אך בפועל כפופים למוסד הכתר האתיופי. כמו כן, הדחת הכנסייה וראשיה לצד מינוי של בישופים ואבונא פרו-איטלקי על-פני פרו-קיסרים. החלישו את הכנסייה האתיופית אף יותר. שלישית, דאג השלטון האיטלקי לחזק את מעמד המוסלמים, על ידי מציאת קווים מאחדים בניהם לבין מוסלמי ארצות ערב. הערבית הפכה לשפה רשמית, נלמדת וחובה ברחבי קרן אפריקה האיטלקית. בנוסף, הפשיסטים מימנו בנייה של מסגדים, שיירות חאג' ומינוי קצינים ואימאם מוסלמים כחלק ממארג הכוחות הפשיסטים. וזאת תמוך הצדקת הקשר בין היותו של מוסלוני מגן האסלאם מחד, ומאידך מגן קבוצות מיעוט קטנות על פני ההגמוניה הנוצרית. אולם, בשנת 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה, כבשו הבריטים את אריתראה ואתיופיה. והקיסר שב אל הכס וביטל את תקנות הפשיסטים, אך לא צלח למחוק את הרגש הלאומי, האנטי-אתיופי שיצרו בתקופת שלטונם האיטלקים בייחוד באריתראה.
המהפכה האדומה וסוף האימפריה
ארבע עשרה שנות שלטונו האחרונות של היילה סלאסי היו רצופות במרידות מקומיות, בעיקר בידי איכרים מרודים, אשר סלדו מעושר הכנסייתי מחד ומאידך מהניכור הקיים במוסד הכתר של הקיסרות. אריתראה עוד משנות ה-50 בעת הפכה לחלק מהקיסרות האתיופית. החלה לגבש מתכון לתוכנית לאומית עצמאית, מנותקת מזאת של אתיופיה. לאורך שנות שלטון איטלקי רצוף במשך שישים שנה ועוד עשור של שלטון בין-לאומי. התקיימה באריתראה מנגנון מנהלי עצמאי של מפלגות וממשל אוטונומי, תיגרי נוצרי. עם הפיכת לחלק מאתיופיה בשנת 1952, איבדה למעשה אריתראה את עצמאותה והחלו להתגבש בה בעזרת של מצרים תחת הנהגתו של נאצר, תנועות שחרור לאומיות אריתראיות. התנועות, דרשו עצמות ולא בחלו בשימוש בטרור כדי להשיג את מטרתם. הם הושפעו מאוד מהרעיון הפאן לאומי ערבי הגדול של נאצר או הנאצריזם. חינוך או יותר נכון לומר, מטווה של אריגים אידאולוגים שצצו במצרים בשנות ה-50 וה-60 ובואו לידי ביטוי, באמונה כי העולם הערבי מחולק לשלושה מעגלים. המעגל הערבי, המעגל האפריקני האסלאמי ומעגל קרן אפריקה. כולם בכללות שייכים לאומה אחת מאוחדת. שיווניות, אנטי-קולונאלית, אנטי-מערבית ואנטי-ליברלית. ולכן, בקהיר התאמנו וחונכו אנשי האופוזיציה כנגד השלטון האתיופי שנראה כהמשך של הקולוניאליזם ואף מעוז הליברליות של אפריקה. אולם, מלבד עזרה לעודד קבוצות לאום מוסלמיות, נרתע נאצר מלנקוט עמדה מוצקה מול אתיופיה, שלטענתו הייתה חלק מהמארג ליצירת איחוד אפריקאי, כנגד המערב. לבסוף השפעות נאצזרייות, קומוניסטיות וכן התנהלות לקויה של הממשל, כנראה הובילה לבסוף למהפכה בדגם קמוניסטי של החונטות האתיופיות אשר תפסו בתחילת שנות ה-70 את השליטה במדינה. בשנת 1983 נתפס השלטון גם בידי הרודן מנגיסטו היילה מריאם שניהל בשנים 1987–1993 מדיניות קומוניסטית ברחבי המדינה.
איזוקליניות
נציגים מינימליים
נאמר שחבורה G היא "מינימלית למנות" אם אין לה תת-חבורה נורמלית N כך ש- (אחרת, כפי שצוין לעיל, G איזוקלינית לחבורת המנה G/N). חבורה G היא מינימלית למנות, אם ורק אם כל תת-חבורה נורמלית מינימלית שלה מוכלת ב-G', ו- חבורה מפותלת.
האימפריה האתיופית
המהפכה האדומה וסוף האימפריה
בשנת 1974, עם כינון המשטר הקומוניסטי, בסיום המהפכה באתיופיה, כנגד מוסד המלוכה התאוקרטי ותחתיה יסודה של מדינה קומוניסטית. יסוד המשטר המהפכני יצר פגעה קשה במעמדה היסטורי של אתיופיה. המשטר הפריד בין הדת והמדינה. והבטיח שיוון בין כל הדתות1. בעקבות כך, בסיס הכלכלי של מוסדות הכנסייה האתיופית, נפגע איפוא קשה מאוד ואדמות רבות שבהם שלטה הכנסייה, הושמטו לטובת ה"קולקטיב”. ואף חמור מכך, המשטר המהפכני הצהיר על עצמו כאתאיסטי ולא נמנע להערים קשיים רבים על מאמיני הכנסייה. עם זאת, הוא אינו תקף באופן ישיר את הנצרות ואת מאמינה ולכן רוב האוכלוסייה בתקופת המשטר הדתי יכלה לקיים את אורח חייה ואת החגים ללא חשש מהמשטר. כמו כן, בימיו של הכומר סולומון, חרף הדחתם של בישופים רבים, ואשמתם בשחיתות ובפגיעה בהמון. המשיך לקיים מגיעים ישירים עם השלטון. במידה דומה כפי שהתקיימה בתקופת הקיסרות האתיופית.
אומנם, אכן ניתן לראות פגיעה במעמד הכנסייה כמוסד מוניציפלית. המוסד הכנסייתי נראה כמיושן ונצלני, קיבל את אהדת המשטר הקומוניסטי להדיח את הכנסייה מהשפעת על המדינה הרבתית. וזאת במיוחד גובה בידי בני המיעוטין – המוסלמים – אך גם בידי שכבת העם הרחבה שסבלה מעול שיעבוד הכנסייה. אומנם, למרות הפיכת של הכנסייה האתיופית לגורם שוליי בתוך המערג הפוליטי של אתיופיה הקומוניסטית, דווקא נראה שלקראת סוף שנות ה-70, המשיכה הכנסייה האתיופית לשוב ולקבל בקרב מאמינה מעמד מיוחד ויחודי. מה שהטיב עם הכנסייה מאוד והשיל ממנה את האשמה בשחיתות, רודנות וניצול של ההמון כפי שהיה בראשית המהפכה. הכנסייה נחשבה מעתה כמשמרת הנצרות וכן בתור התרסה וחתרנות אנטי-מהפכנית. לפיכך, עצם איבוד מעמדה הפוליטי ורכושה לידי המשטר המהפכני - פתח בפני הכנסייה האתיופית צוהר להתקרב אל מאמינה ושוב לחזק את תמיכתם שאבדה בשנים קודם לכן. בעקבות המהפכה, הובילה את הכנסייה, שקודם לכן לא הייתה מוכנה לשינוי, להעבור רפורמות מרכזיות שבהן מתן הכסף לכנסייה יעשה מתוך נדיבות ואדיקות דתית של המאמין ולא מתוך חובה וציווי כפי שהיה בתקופה הקיסרית. כמו כן, נהנת הכנסייה בתקופת המשטר המהפכני לתמיכה רבה הן של המון העם והן של מדינות וארגונים נוצרים זרים שחרדו לגורלה של הכנסייה האתיופית הייחודית. ובכך שימר את מעמדה של הכנסייה בעייני ההמון, הוביל לרפורמות חשבות שהכנסייה הייתה זקוקה להם ולכן עם קריסת המשטר הקמוניסטי למעשה המשיכה הכנסייה האתיופית להוות גורם חשוב ומכריעה באתיופיה עד ימינו אלו.
לסיכום, אף על פי שמהמשטר המהפכני יצאה כנגד מוסד הכנסייה הנוצרית. והוביל אותו לפגיעה כלכלית ופוליטית וחברתית קשה. וזאת אנו רואים, בהשמטת האחיזה של הכנסייה בקרקעות, הפרדת דת ומדינה והדחתם של בישופים רבים ממוקדי הכוח הפוליטיים. לצד יחס שפל לכנסייה בתור מוסד מיושן, חתרני ורודני המזיק לקולקטיב ונראה בעיני נושא הדגל של המהפכה הקומוניסטית באתיופיה בתור, מייצגי הבורגנות ואנטי-מהפכנים. ועם זאת, למרות ניתוק הקשר היסטורי שבין הכתר לצלב בשנת 1974, לאורך תקופת המשטר המהפכני נערכו מספר רפורמות בכנסייה, נוצרו מגיעים בין המשטר לכנסייה וכן מעמדה לא נפגע בקרב ההמון, אף הוטב ורבים ראו בו כמקור משמר גחלת הנצרות וכחותר תחת המשטר הקמוניסטי מה שישמר את הכנסייה האתיופית ולמעשה הוביל מפגיעה קשה בה לצמחייה ועלייה מחדש. אך האימפריה האתיופית אינה שבה לקדמותה. מוסד הקיסרות לא שוקם. והקשר בין הכתר לצלב אבד במהפכה הקומוניסטית לעד.
לטריזם
לטריזם (Lettrism או Letterism) היה זרם באמנות ששאף לזקק את האולטרה-מינימליזם לצורתו הפשוטה והטהורה ביותר.
על פי ז'אן-פול קורטה (Jean-Paul Curtay) בספרו "השירה הלטריסטית", שהופיע בפריז בשנת 1974, הלטריזם נוצר ברומניה, בשנת 1942, על ידי איזידור איזו, שהיה באותה עת בן 16 בלבד.
הלטריסם נמנע ומסתלק מרצון משימוש במילים ככלי לביטוי העצמי. ומעדיף להתחבר ולבטא את עצמו דרך שימוש באונומטופיה, ובפיוט שנשמע מאחורי מהמילים.
הלטריזם היא אמנות המבוססת על הארגון של אותיות וסימנים, אשר מציע לכל רכיב (טקסט, תמונות, חפצים ...) מעבר למשמעות המיידית, כמו תמיכה ופיתוח של עובד נפש טהורה, דמיוניים או בלתי נתפסת, המבוסס על התערבויות יצירתיות, נפשית או הטון.
אפשר לומר שהלטריזם מבוסס ושואב את הבסיס הרעיוני שלו ממקורות יהודיים שכן מייסדיו למעשה היו יהודים. איזידור איזו ששם משפחתו הוא למעשה גולדשיין נולד ברומניה והתחבר בפריז לאומנים נוספים ביניהם רוברדהי (Roberdhay) שגם הוא יהודי ממוצא אלג'יראי.
הגרעין של הלטריזם מקדש את השימוש באותיות מאשר את המילים ועושה העדפה מתקנת וכבוד לאות הכתובה מאשר למילה הכתובה. הספרות מקדשת את המילה הכתובה והלטריזם את האות הכתובה.
לפי המסורת היהודית בורא העולם ברא את העולם בצירופי אותיות, מפורסמת יצירתו כביכול של הגולם, שעל פי המסורת יצר המהר"ל מפראג באמצעות שימוש באותיות הקודש. גם הגר"א, לדברי תלמידו ר' חיים מוולוז'ין, התחיל ביצירת גולם, אולם הפסיק לאחר שראה אות משמים. מקור לזה נמצא אף בדברי הגמרא על מספר אמוראים שיצרו אף הם אדם כל זה מצירופי אותיות [סנהדרין סה:].
הלטריזם בעצם חוזר אחורה לבריאת העולם לוקח בהשאלה את האותיות בהם נברא העולם אלא הפעם לא כדי ליצור את העולם או את הגולם מפראג אלא כדי ליצור את האמנות האנושית.
ג'ורג' ג'ון יאנגהאזבנד
ג'ורג' ג'ון יאנגהאזבנד (באנגלית: Sir George John Younghusband; 9 ביולי 1859 – 30 בספטמבר 1944) היה קצין בכיר בצבא בריטניה. במהלך שנות שירותו השתתף במספר מלחמות וביניהן במלחמה המהדית, במלחמה האנגלו-בורמזית, במלחמת הבורים ובמלחמת העולם הראשונה. במהלך מלחמה זו שירת תחילה במערכה על סיני וארץ ישראל ובהמשך במערכה במסופוטמיה שם פיקד על הדיוויזיה השביעית "מירוט" במהלך הניסיונות הכושלים לחילוצה של הדיוויזיה ה-6 "פונה" ומפקדה צ'ארלס טאונסנד מהמצור על כות.
נעורים
ג'ורג' נולד ב-1859 בעיר דרמסאלה שבהודו כבנם הבכור של ג'ון וויליאם יאנגהאזבנד וקלרה ג'יין שאו ואח לעוד 2 בנים ו-3 בנות (ביניהם פרנסיס יאנגהאזבנד ). האב, ג'ון וויליאם, היה קצין בצבא הודו הבריטית והגיע לדרגת מייגור גנרל.
ג'ורג' למד בתיכון קליפטון שבפרברי בריסטול והמשיך בלימודי צבא באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט אותה סיים ב-1878 כקדט.
השירות המוקדם
עם סיום הכשרתו באקדמיה הוענקה לג'ורג' דרגת לוטננט משנה והוא הוצב ברגימנט הרגלים ה-17 של הצבא הבריטי והיחידה סופחה לצבא הודו הבריטית. זמן קצר לאחר מכן השתתף ג'ורג' עם הרגימנט במלחמה האנגלו-אפגנית השנייה (1878-1880) ובסיומה הועלה לדרגת לוטננט.
השירות בצבא הודו הבריטית
ב-1883 צורף ג'ורג' לצבא הודו הבריטית ובמהלך השנים הבאות, עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, השתתף במספר מערכות מלחמה:
במהלך תקופה זו זכה ג'ורג' למספר העלאות בדרגה:
מלחמת העולם הראשונה
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מונה ג'ורג' לפקד על בריגדת הרגלים ההודית ה-28 ונשלח עם יחידתו להגן על תעלת סואץ.
ב-1916 נשלחה הבריגדה להילחם במערכה בתימן ואחרי זמן קצר הועבר ג'ורג' למערכה במסופוטמיה.
עם הגיעו לבצרה מונה ג'ורג' למפקדה של הדיוויזיה השביעית "מירוט" שהועברה לזירה מהחזית המערבית בצרפת והיוותה ציר מרכזי ב"קורפוס החידקל" שהוקם במטרה לפרוץ את המצור על כות. במהלך החודשים הבאים השתתפה הדיוויזיה, בפיקודו של ג'ורג', במספר קרבות לפריצת המצור וביניהם קרב שייח' סעד, קרב ואדי, קרב אום-אל-האנה ואחרים. הכישלון בפריצת המצור ופציעה ממנה סבל הביאו לשליחתו של ג'ורג' בחזרה לאנגליה.
משפחתו
ג'ורג' נישא והפך לאב לבן יחיד. בנו, ג'ורג' אדוארד יאנגהאזבנד, היה איש צבא אף הוא, בדרגת בריגדיר, ולחם במלחמת העולם השנייה.
ספריו
בנוסף לפעילותו האינטנסיבית בשירות הצבאי, כתב ג'ורג', במהלך חייו, מספר רב של ספרים שנגעו בתחומים בהם היה מערב בתקופת השירות:
פיום קנה
פיום קנה (טרכאוסטומיה) הוא ניתוח בו יוצרים חור בקנה הנשימה ובעור הצוואר באזור הנקרא Suprasternal Notch, ומחדירים צינור אל תוך קנה הנשימה המקשר אותו עם האוויר החיצון כדי לשמור על מעבר פתוח לאוויר העוקף את מערכת הנשימה העליונה (לוע, תיבת הקול, פה ואף). ניתוח כזה נעשה כאשר מערכת הנשימה העליונה מושחתת בטראומה, כשישנו גידול באזור מיתרי הקול החוסם את הגישה לדרכי האוויר העליונות, כשישנו צורך בהנשמה מלאכותית ממושכת, וכו'.
פיום קנה יכול להעשות בבית החולים כשהמטופל נמצא במצב יציב, או בשטח בו אדם נפצע. אם לא מצוי בשטח ציוד לפיום קנה, אדם מיומן יכול לאלתר ציוד לניתוח דומה שנקרא פיום תיבת הקול (קוניוטומיה). בבתי חולים יעדיפו להחליף פיום תיבת קול שנעשה בשטח בפיום קנה ויעדיפו לעשות מלכתחילה דווקא פיום קנה ולא פיום תיבת קול משום שפיום קנה פחות מסוכן למטופל בעת עריכתו ומשום שהשארת נתיב אוויר פתוח למשך זמן רב (למשל אצל אדם עם איבוד הכרה המתמשך יותר מימים אחדים) אפשרית בעזרת פיום קנה ולא בעזרת פיום תיבת הקול. אסור להשאיר בקנה צינור הנשמה המוכנס דרך תיבת הקול למשך יותר מיממה משום שהדבר מביא להרס רקמות בקנה.
עידן המידע
עידן המידע או העידן הדיגיטלי הוא מושג המגדיר תקופת זמן בתולדות האנושות המאופיינת במרכזיות טכנולוגיית המידע. עם התפתחות טכנולוגיית המידע והשלכותיה על החיים המודרניים, רבים רואים בה כמגדירה תקופה בפני עצמה, יש שיגדירו שעידן המידע החל בשנות השבעים לאחר סיום השפעותיהם הכבירות של המצאות תעשייתיות כמו המזגן ומכונת הכביסה על חיינו היום יומיים והמצאות גדולות החלו לעסוק במידע דיגיטלי וזאת בדומה למנהג לכנות תקופות על סמך הטכנולוגיה המאפיינת אותן, כגון "עידן האבן" או "תקופת הברזל".
בישופות קיסריה
בישופות קיסריה הייתה בישופות נוצרית-קתולית באזור השרון בתקופת ממלכת ירושלים הצלבנית. הארכיבישופות הוקמה עם כיבוש קיסריה על ידי הצלבנים על בסיס של דיוקסיות קדומות של קהילות נוצריות מקומיות. עם כיבוש ממלכת ירושלים על ידי הממלוכים בשנת 1291 חדלה הדיוקסיה מלהתקיים כיחידה מנהלתית עצמאית, אך התואר ארכיבישוף של קיסריה המשיך להתקיים בהיררכיה הקתולית כתואר של כבוד.
רקע
על פי האנציקלופדיה הקתולית (1911), הבישופות הוקמה על בסיס של הקהילות הנוצריות הקדומות ביותר והוקמה על ידי פטר הקדוש, ומסמכים קדומים של הבישופות מיוחסים למאה ה-2. בתקופה הביזנטית הייתה קיסריה המטרופולין של פלשתינה פרימה ומרכז נוצרי חשוב. בין השאר חיו בה אבות הכנסייה אוריגנס (אשר כתב בעיר את "הקספלה" - תרגום התנ"ך ליוונית בחמש גרסאות, 232), ואוזביוס (אשר כתב בעיר את "האונומסטיקון" - רשימת יישובי ארץ ישראל, ואת "תולדות הכנסייה"). לעיר חשיבות גדולה בעיני הנוצרים, מאחר שבה, לפי המסורת הנוצרית, התנצר עובד האלילים הראשון - הוא הקנטוריון קורניליוס.
התפוררות השלטון של האימפריה הביזנטית, הביאה לסדרה של זעזועים ותהפוכות שהורגשו גם בבישופות קיסריה, ועם ירידת כוחו של השלטון המרכזי עלתה חשיבות מרכזים אדמיניסטרטיביים מקומיים. עם הכיבוש הפרסי של ארץ ישראל שאירע במאה ה-7 חלה ירידה דרסטית במספר התושבים הנוצרים בתחום השפעת הבישופות. במאה ה-9, עם התרופפות השלטון המרכזי, הפכה הבישופות למרכז נוצרי חשוב ומרכז של עולי רגל נוצרים מאירופה לארץ הקודש. במאה ה-10 חזרה השפעת ביזנטיון לארץ הקודש וחשיבות בישופות קיסריה ירדה, והוכפפה לפטריארך קונסטנטינופול. לאחר פילוג הכנסייה הנוצרית של שנת 1054, השתייכה הבישופות לנצרות יוונית-אורתודוקסית והייתה כפופה לפטריארך אנטיוכיה.
כיבוש קיסריה
בתקופה הצלבנית – תחילת המאה ה-12, נשארו רק שרידים מועטים מקיסריה ההרודיינית והנמל העתיק. קיסריה הערבית הייתה – ככל הנראה – דומה בגדלה לקיסריה הצלבנית, שהריסותיה מעטרות היום את חוף הים. בשנת 1101, לאחר מצור של שבועיים נכבשה העיר על ידי הצלבנים בהתקפה על החומות ביום ה-17 במאי. אוכלוסיית העיר, שנמלטה למסגד, נטבחה. ממוות ניצלו רק הנשים, הקאדי ומפקדה הצבאי של העיר. העיר עצמה נבזזה.
בתוך השלל מצאו המלחים הגנואזיים, באחד מבתי העיר, כלי זכוכית בצבע ירוק. הכלי נלקח לגנואה וזוהה כגביע הקדוש שממנו שתה ישו (ישוע) בסעודה האחרונה ואליו אסף יוסף הרמתי את דם ישו לאחר הצליבה. הכלי הגנואי המשושה ידוע בכינוי sacro catino - בעברית: האגן הקדוש. באופן מסורתי נטען שהוא גולף מאיזמרגד, אך לאמתו של דבר החומר ממנו עשוי הגביע הוא זכוכית מצרית ירוקה בקוטר של כ-37 ס"מ.
מסגד קיסריה הפך לקתדרלה שהוקדשה לפטרוס הקדוש, והעיר הוכרזה מרכז של הדיוקסיה של קיסריה, ובראשה הועמד בישוף מטרופוליטני שעמד, עם הגידול באוכלוסייה הנוצרית באזור השרון, בראש פירמידה של עשרה בישופים סופרגנים - כלומר בישוף הכפוף לארכיבישוף הדיוקסיה ובהם הבישוף של סבסטיה. לאחר קרב קרני חיטין, משאבדה ירושלים, שימשה הדיוקסיה של קיסריה כמרכז הדתי ומקום מושב הפטריארכיה הלטינית של ירושלים - הסמכות הדתית הגבוהה ביותר במדינה הצלבנית שלעיתים ניתנה לדיוקסיה של צור בזמנים בהם הייתה קיסריה מחוץ לתחומי השלטון של ממלכת ירושלים.
בשנת 1265 נפלה קיסריה סופית לידי ביברס הממלוכי, המבנים בעיר נהרסו עד היסוד והדיוקסיה עברה מהעולם. מאז ועד היום התואר של ארכיבישוף של קיסריה הוא ריק מתוכן וניתן לבישופים טיטולריים על ידי האפיפיור שישב ברומא.
מיליבויה נובאקוביץ'
מיליבויה נובאקוביץ' (נולד ב-18 במאי 1979) הוא כדורגלן עבר סלובני ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים
נובאקוביץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אולימפיה ליובליאנה, אך הוא לא זכה לשחק עבור הקבוצה הבוגרת. בגיל 19 חתם בקלופיירנסי האוסטרית וכעבור שנה בקלגנפורט ובהמשך שיחק עבור ויטסבורג. בקיץ חתם במטרסבורג מליגת העל, אך לא זכה בה לדקות משחק רבות ובמהלך העונה חתם בל.א.ס.ק. לינץ. בשנת חתם בליטקס לובץ' הבולגרית בה היה מלך שערי הליגה עם 16 שערים ב-24 משחקים. באותה עונה הוא אף רשם את דקות המשחק הראשונות שלו במסגרת אירופית לאחר שהקבוצה העפילה לגביע אופ"א והגיע לסיבוב 32 הגדולות בו נעצרה על ידי שטרסבורג.
את עונת התחיל בליטקס לובץ', על אף הצעות מפ.צ. קלן, בית"ר ירושלים ולבסקי סופיה. אך באוגוסט  החליט להצטרף לפ.צ. קלן מהבונדסליגה השנייה. בעונתו הראשונה במועדון כבש 10 שערים ב-25 הופעות, ובעונתו השנייה כבש 20 שערים והיה מלך שערי הליגה ובתום העונה חזרה קלן לבונדסליגה, בעונת  הפך לקפטן המועדון והיה מלך השערים של המועדון עונה שנייה ברציפות כאשר כבש 16 שערים. בנובמבר  נלקח ממנו סרט הקפטן.
בתום עונת ירדה קלן לבונדסליגה השנייה, וב-1 באוגוסט 2012 הושאל לאומייה ארדיג'ה היפנית עד דצמבר. בתום תקופת ההאלה חזר נובאקוביץ' לקלן, אך-26 בינואר 2013 הוארכה תקופת השאלתו עד דצמבר. בשנת עזב את המועדון אך נשאר ביפן לאחר שחתם בשימיזו ס-פולסה. בתום העונה חתם בנגויה גראמפוס.
קריירה בינלאומית
נובאקוביץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובניה בשנת. ב-31 במאי 2006 הבקיע שלושער בניצחון 1-3 נגד שהיו שערי הבכורה שלו בנבחרת. נובאקוביץ' השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2010. בפברואר החליט לפרוש מהנבחרת, אולם כעבור שנה חזר בו מההחלטה. נובאקוביץ' מדורג שני בטבלת מלכי השערים של הנבחרת בכל הזמנים עם 32 שערים.
איבראקי (מחוז)
מחוז איבראקי (ביפנית: Ibaraki-ken 茨城県) הוא אחד ממחוזות יפן השוכן בחבל קאנטו שבאי הונשו. בירת המחוז היא העיר מיטו.
היסטוריה
בעבר נקרא המחוז היטאצ'י, אך ב-1871 שונה שמו לאיבראקי.
גאוגרפיה
מחוז איבראקי שוכן בחלק הצפון-מזרחי של חבל קאנטו, בין מחוז טוצ'יגי לאוקיינוס השקט, ובין מחוז פוקושימה מצפון ומחוז צ'יבה מדרום. המחוז אף גובל במחוז סאיטאמה בדרום-מערב. רובו של המחוז שטוח ומנוקד באגמים, מלבד חלקו הצפוני ביותר שהוא הררי.
ערים
במחוז איבראקי ישנן שלושים ושתים ערים:
כלכלה
כלכלתו של מחוז איבראקי נשענת בעיקר על תעשיות אנרגיה, בעיקר אנרגיה גרעינית, על תעשיות כימיות ועל תעשיות אלקטרוניקה. חברת היטאצ'י נוסדה בעיר המחוז הנושאת שם זה.
תרבות
המחוז גם ידוע בהיסטוריית האייקידו שלו. מוריהי אואשיבה, מפתח השיטה, בילה את חייו הבוגרים בעיר איוואמה, שהיא כיום חלק מקסאמה, והדוג'ו שהקים עודנו קיים.
הבירה מיטו ידועה כביתו של קאיראקו-אן, הנחשב אחד משלושת הגנים היפנים היפים ביפן.
הרפורמה ברשות השידור
הרפורמה ברשות השידור היא שורת הסכמים שנחתמו בין אגודת העיתונאים ירושלים להנהלת רשות השידור בין השנים 2009–2013 במטרה לשקם את הרשות, ובעיקר את הערוץ הראשון של הטלוויזיה, לאחר קיצוץ באגרת הרדיו והטלוויזיה שגרם לירידה חדה בתקציב הרשות. שר התקשורת גלעד ארדן החליט באפריל 2014 לבטל את ההסכמים ובמקום זאת קבע כי רשות השידור תיסגר ויוקם גוף שידור חדש. על הליך השינוי המליצה ועדה שכורה בראשות רם לנדס ואת החוק ניסחה ועדת הכנסת המיוחדת לדיון בהצעת חוק השידור הציבורי בראשות חברת הכנסת קארין אלהרר. החוק אושר בכנסת ב-29 ביולי 2014. במסגרת השינוי נסגרה רשות השידור והוקם תאגיד השידור הישראלי.
הרקע לרפורמה
במשך השנים חלה הידרדרות חמורה במעמדה ובתפקודה של הרשות, בתכניה ובאיכות השידור בערוציה השונים, ובהתאם גם קהל הצופים והמאזינים הלך והצטמצם. אחת מהסיבות המרכזיות להידרדרות הייתה הקיצוץ שקבעה הכנסת באגרת הרשות, ובעקבותיו פחת והלך תקציבה של רשות השידור. קול ישראל ובעיקר רשת ב המשיכו להיות גורמים מובילים בתקשורת הישראלית. ועדות ציבוריות שונות בחנו את מצבה של רשות השידור והמליצו בין היתר על שינויים מבניים ברשות ועל שינויים בחוק רשות השידור. בשנת 2007 אישרה מליאת הרשות תוכנית כוללת לשינוי ארגוני בה שיאפשר שידור ציבורי ברמה נאותה ובאמצעים סבירים. כחלק מהמהלכים ליישום הרפורמה נחתם באפריל 2009 הסכם בין רשות השידור ומשרד האוצר לבין ארגוני העובדים המייצגים את עובדיה, ולפיו יפרשו ממנה 700 עובדים לאחר חתימת הסכמי עבודה חדשים.
בחודש יולי 2013 שכר שר התקשורת גלעד ארדן חברת ייעוץ חיצונית לבחינת עתיד רשות השידור, על מנת להחליט האם נכון לסגור את הרשות, ובספטמבר 2013 הציג ארדן את הוועדה לבחינת השידור הציבורי בראשות איש התקשורת רם לנדס שהוקמה, לדברי ארדן, משום שרשות השידור זקוקה לשינוי משמעותי שבניגוד לעבר לא יובל על ידי אנשי הרשות עצמם. במעמד זה הבהיר ארדן כי אין כל כוונה לסגור לחלוטין את השידור הציבורי בישראל בשל הרב-תרבותיות בחברה הישראלית המצדיקה את קיומו של ערוץ ציבורי שאינו מוכוון רייטינג ובשל המבנה הכלכלי של ישראל, שכן בהיעדר שידור ציבורי גופי השידור יהיו בידי בעלי הון המונעים מאינטרסים. לוועדה הוקצבו שלושה חודשים לגיבוש מסקנות בטרם יחל הליך החקיקה המבוסס על המלצותיה.
ב-6 במרץ 2014 כינס ארדן מסיבת עיתונאים בהשתתפות שר האוצר יאיר לפיד להצגת מסקנות ועדת לנדס. במסיבת העיתונאים הכריז ארדן כי הוא מתכוון ליישם את מסקנות הוועדה באמצעות מנהלת שתהיה אמונה על סגירת הרשות והקמת גוף שידור חדש, מבלי לגרום להפסקת השידורים במסגרת התהליך. בניגוד להצהרותיו בעבר, הבטיח ארדן כי במסגרת התהליך תבוטל אגרת הטלוויזיה.
דיוני הוועדה המיוחדת לדיון בהצעת חוק השידור הציבורי
הוועדה, בראשות חברת הכנסת קארין אלהרר החלה את דיוניה ב-11 ביוני 2014 וקיימה מספר ישיבות רב בזמן קצר על מנת לאפשר את סיום הליך החקיקה עד תום מושב הכנסת בחודש יולי, דבר שעורר ביקורת מצד כמה מחברי הכנסת. ב-9 ביולי אושר נוסח הצעת החוק והיא הועברה למליאת הכנסת לקריאה שנייה ושלישית, שם אושר חוק השידור הציבורי בסוף החודש. משמעות החוק היא סגירת רשות השידור במתכונתה הנוכחית ופתיחת תאגיד השידור הציבורי בסוף ספטמבר 2016 וכן ביטול אגרת הטלוויזיה.
ההתנגדות לרפורמה
מאז הגישה ועדת לנדס את המלצותיה, החלו לצוץ גילויי מחאה מצד עובדי רשות השידור. עובדי הרשות השתמשו בזמן השידור שברשותם לניהול המחאה. בשידורי הרדיו שובצו תשדירים בהם נשמעים אישי ציבור שונים הקוראים לשר התקשורת לבצע רפורמה ברשות הקיימת ולהימנע מסגירתה, תשדירים בהם נשמעים אנשי ציבור המשבחים את עשייתה רבת השנים של הרשות, וכן תשדירים הכוללים קטעי ארכיון המציגים את רשות השידור כגוף ותיק המלווה את המדינה משנות הקמתה. בטלוויזיה בלט במיוחד איומם של העובדים שלא לשדר את מונדיאל 2014, ושקופיות שהופיעו בזמן שידורי המונדיאל בהם נראים עובדי הרשות מחזיקים שלטים המוחים על ההחלטה לסגור את הרשות. היועצת המשפטית של רשות השידור קבעה כי מחאה זו הייתה מנוגדת לחוק.
עיקרי החוק וביצועו
ב-29 ביולי 2014 אישרה הכנסת את חוק השידור הציבורי, התשע"ד-2014
החוק קבע שב-31 במרץ 2015 יחלו שידוריו של תאגיד השידור הציבורי ויפסקו שידורי רשות השידור. מועד זה נדחה פעמים אחדות, עד ל-15 במאי 2017, היום בו עלה התאגיד לשידור. הרשות תיסגר באופן סופי כשיודיע הממונה על פירוקה כי סיים לממש את נכסיה ולשלם את כל חובותיה.
ב-3 בספטמבר 2015 תוקן חוק רשות השידור כך שסגירתה תידחה ממרץ 2015 למרץ 2016, התיקון גם מרחיב משמעותית את סמכויות המנכ"ל הזמני של תאגיד השידור החדש אלדד קובלנץ ומאריך את כהונתו. כמו כן חוקק "סעיף ההשתקה", שקובע כי בשידורי הרשות יש להימנע מחד צדדיות, ממשפט קדום, מהבעת דעה אישית, ממתן ציונים והדבקת תווים, מהעלמת עובדות או מהטמעתן באורח סלקטיבי שלא לפי ערכן החדשותי". סעיף זה עורר ביקורת רבה ועתיד להיות מתוקן בעתיד.
בחודש מרץ 2016 הוחלט להעביר את האולפנים החדשים אל הגן הטכנולוגי של הר חוצבים בירושלים.
בסוף אוקטובר 2016, לאחר שוועדה שמונתה כדי לטפל בנושא לא הגיעה להכרעה, הודיע בנימין נתניהו בפתיחת מושב הכנסת כי יפעל לסגירת תאגיד השידור הישראלי ולשיקום רשות השידור הודעה שעוררה ביקורת רבה מכל קצוות הקשת הפוליטית.
במרץ 2017 נתניהו הודיע כי הוא חוזר לקדם את סגירת תאגיד השידור הישראלי, שעל הקמתו הוחלט בקדנציה הקודמת שלו כראש ממשלה, בנימוקים של בזבוז כספי ושל הטיה פוליטית של ראשי התאגיד. למהלך התנגד בתוקף שר האוצר, משה כחלון. לאחר משבר פוליטי והצהרות על הקדמת הבחירות, הוסכם ביניהם שהתאגיד יקום ללא חטיבת החדשות, וזו תוקם כגוף נפרד על בסיס עובדי החדשות של רשות השידור. לאחר פחות משנה מהקמת התאגיד נכללה אף חטיבת החדשות ברפורמה והייתה חלק משינוי ושדרוג מפת השידורים בטלוויזיה וברדיו, ששויכה לתאגיד השידור הישראלי, דבר זה התבטא בתוכניות חדשות, ואנשי תקשורת חדשים שנכנסו לתאגיד..