cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אורי אלון (יזם היי-טק)
הפועל ירושלים בכדורגל
בדצמבר 2021 הודיע אלון שיתמוך כלכלית בקבוצת הכדורגל הפועל ירושלים, בזמן חלון ההעברות בינואר 2022. ב-1 ביוני 2022 נכנס אלון ספונסר ראשי בקבוצת הכדורגל של הפועל ירושלים שחברת Allon Ventures שבבעלותו תהיה נותנת החסות המרכזית לעונת 2022/2023.. בעונת 2022/2023 הפועל ירושלים העפילה לראשונה בתולדותיה לפלייאוף העליון של ליגת העל בכדורגל.ב-21 במרץ 2023 הודיע שחברת Allon Ventures תהיה נותנת החסות גם לעונת 2023/2024.
חיים אישיים
אלון בעל אזרחות ישראלית, אוסטרלית ואמריקאית, ומתגורר על הקו בין ניו יורק להרצליה. נשוי, ואב לשני ילדים.
ז'אק לאנג
ז'אק מתייה אמיל לאנג (בצרפתית: Jack Lang; נולד ב-2 בספטמבר 1939) הוא פוליטיקאי צרפתי, ממוצא יהודי. כיהן כשר התרבות והחינוך. על שמו קרוי חוק לאנג.
חייו
לאנג נולד למשפחה אמידה במירקור, לורן, לאם קתולית ולאב יהודי שהיה מעורב בתנועת ההתנגדות הצרפתית בתקופת מלחמת העולם השנייה. לאנג למד מדע המדינה ומשפט ציבורי בסיאנס פו בפריז וקיבל תואר דוקטור בשני התחומים. בעודו סטודנט הקים פסטיבל בינלאומי חשוב לתיאטרון חדש, פסטיבל ננסי, אותו ניהל בשנים 1963–1977. כמו כן ניהל את תיאטרון שאיו הלאומי שבארמון שאיו בפריז בשנים 1972–1974.
בשנים 1971–1981 כיהן כפרופסור למשפט בינלאומי באוניברסיטת ננסי. בשנים 1986–1988, וכן ב-1993–1997, היה פרופסור למשפטים באוניברסיטת נאנטר בפריז. הדעות הליברליות שהביע בדבר שוויון זכויות להומוסקסואלים, עידוד ההגירה לצרפת כדי להעשיר את תרבותה, סובלנות כלפי משתמשים במריחואנה לצד פיקוח ובדיקה של איכות הסמים במועדונים, סחפו אחריו תומכים אך גם עוררו עליו מתנגדים.
מחלף רוקח
מחלף רוקח הוא מחלף הנמצא בצפון תל אביב ומחבר את נתיבי איילון (כביש 20) לשדרות רוקח בעיר. המחלף נפתח לתנועה בינואר 1989.
מבנה המחלף
בשונה מרוב מחלפי נתיבי איילון, ציר שדרות רוקח עובר מתחת לשני גשרים של איילון דרום וצפון וגשרי רכבת. ברוב מחלפי נתיבי איילון חוצה ציר התנועה העירוני את הדרך המהירה באמצעות גשר בודד מלמעלה. כל שמונת כיווני המעבר קיימים במחלף, באמצעות מערכת של רמפות ורמזורים, ואף קיים חיבור מהמחלף לכביש הגישה לאוניברסיטת תל אביב.
מיקום
ליד המחלף נמצאים מוקדי עניין רבים, כגון אוניברסיטת תל אביב, מרכז הירידים והקונגרסים, הלונה פארק ותחנת הרכבת תל אביב אוניברסיטה. בסמוך למחלף נמצאת ההתפצלות של מסילת הרכבת הירקון ממסילת החוף הנקראת צומת תל ברוך (מסילת איילון מתחילה בתחנת הרכבת תל אביב מרכז ודרומה, זאת למרות שנחל איילון נמשך גם צפונה לה).
בעתיד צפוי להתחבר למחלף מכיוון מזרח כביש איילון מזרח.
גיישה
גיישה (ביפנית: 芸者), גייקו (芸子) או גייגי (芸妓) היא אשת בידור יפנית מסורתית, שכישוריה כוללים ריקוד ונגינת מוזיקה יפנית קלאסית.
במילה "גיישה", בדומה לכל שמות העצם בשפה היפנית, אין הבדלה בין יחיד ורבים. משמעות הקאנג'י המרכיבים את המילה היא 芸 ("גיי"), שמשמעותו "אמנות," ו-者 ("שה"), שפירושו "אדם" או "עושה". צירוף שתי הלוגוגרמות יוצר את הביטוי "אמן" או "איש אמנות." המונח גייקו משמש בעיקר לגיישות ממערב יפן, בעיקר מאזור קיוטו.
לפי מסורת הגיישות, הן חיות ב"עולם הפרח והערבה". לפני שנפסק המנהג, היו הקורטיזנות ה"פרחים", בשל יופיין, והגיישות נחשבו "ערבות", בשל עדינותן, כוחן וחינן.
המאה ה-18: הופעת הגיישה
לקראת סוף המאה ה-18 הפכו רובעי השעשועים, ובתי התה שבהם הופיעו הגיישות, למרכזי תרבות נחשבים, שלא הציעו מין בלבד. הקורטיזנות מהמעלה הגבוהה ביותר בידרו את לקוחותיהן בריקוד, בשירה ובנגינה, וחלקן אף היו משוררות והתמחו בקליגרפיה. בהדרגה התמקצעו הקורטיזנות במקצועות אלה, ומתוכן צמח מקצוע חדש, המוקדש כולו לבידור, שנקרא גיישה. תחילה נקראו גיישה הגברים שבידרו לקוחות שבאו לצפות באווירן.
בסוף המאה ה-17 צברו אודוריקו (踊り子; ילדה רוקדת) פופולריות. האודוריקו היו נערות שהופיעו בבתי סמוראים, ונחשבו לבידור יוקרתי. עם העלייה בפופולריות שלהן, כן הצטרפו נערות נוספות למקצוע, ורבות מהן הציעו גם שירותי מין לאחר הופעת הריקוד. נערות שהתבגרו, ולא יכלו להציג עצמן כנערות, שינו את שם המקצוע שלהן לגיישה.
האזכור הראשון לגיישה נשית הוא מ-1750, של גיישה בשם קיקוּיָה, שהייתה זמרת ונגנית שמיסן בטוקיו, והצלחתה תרמה לעלייה בפופולריות של הגיישות החל מאמצע המאה ה-18. עם עליית הפופולריות שלהן והצמיחה ביוקרתן, החלו הגיישות לספק אך ורק בידור, ולא פנו לזנות.
עליית הגיישה
על הגיישות שעבדו ברובעי השעשועים נאסר לעסוק בזנות, על מנת לשמר את מעמד האווירן, ולפיכך הן יצרו לעצמן תדמית של אמניות ומשכילות. עם זאת, בראשית מאה ה-19 החל להתערער מעמדן של האווירן, והתפתחה נטייה בציבור דווקא לכיוון הגיישות. בקהילת הגיישות התפתחה היררכיה, ובתחתיתה נמצאו הגיישות שעבדו בתוך רובעי השעשועים שנוסף על הבידור שסיפקו סיפקו גם שירותי מין, ונקראו קוּרוּוָוה (曲輪), ולעומתן נמצאו המאצ'י גיישה, שיצאו מהרובע להופיע במסיבות פרטיות, ולא נדרשו מהן שירותי מין, אם כי היו שסיפקו אותם בכל זאת. בנוסף, בראשית המאה ה-19 עבר לראשונה מספר הגיישות הנשיות את מספר מקביליהן הגבריים, ומאז שימש השם רק לנשים.
במהלך המלחמה הפסיפית המשיכה לפעול קהילת הגיישות עד 1944, אז נסגרו כל רובעי השעשועים וכל הנשים נאלצו לעבוד במפעלים ובייצור. לאחר המלחמה, ועם תחילת הכיבוש האמריקאי, נפתחו מחדש הרבעים, אך הגיישות החליטו שלא להתאים עצמן לבידור המערבי, אלא לשמר את ערכיה של יפן הפאודלית, שבה צמח המקצוע.
הכשרה
בעבר, החלו הגיישות את הכשרתן בגיל צעיר מאוד, לעיתים אף לפני גיל תשע, אך כיום נהוג להתחיל בגיל ההתבגרות. בנותיהן של גיישות גדלו לרוב להיות גיישות בעצמן. מאיקו הן למעשה חניכות, והיו קשורות לבית הגיישה בחוזה. בתי הגיישה סיפקו מזון, לינה, ביגוד והכשרה. תהליך הכשרה היה יקר מאוד והמאיקו הייתה מחזירה את חובה מהכנסותיה. לעיתים המשיכו השילומים לאחר שהפכה המאיקו לגיישה, ורק לאחר שהחוב שולם במלואו הייתה רשאית הגיישה לעזוב את הבית ולעבוד באופן עצמאי.
בשלב הבא הופכת המתלמדת למאיקו - גיישה מתלמדת - ושלב זה עשוי להמשך שנים. המאיקו מצטרפות לאונה-סאן שלהן לכל פגישותיה, ולומדות מהן. האונה-סאן תלמד את המאיקו דרכים להגשת תה, נגינה בשמיסן, ריקוד, כישורי שיחה ועוד, ואף תייעץ בבחירת שמה החדש של המאיקו, שצריך להכיל קשר כלשהו לשמה של המורה.
הכשרתה של המאיקו מתבססת על שלושה יסודות: הראשון הוא לימודי אמנות, ומתקיים בבתי ספר מיוחדים לגיישות הנמצאים בכל רובע גיישות. השני הוא בידור, אותו לומדת המאיקו בבתי התה ובמסיבות אליהן היא הולכת עם האונה-סאן שלה. והשלישי הוא כישורים חברתיים העוזרים לה להתנהל בתוך רובע הגיישות. יסוד זה נלמד ברחובות הרובע, וברכות שלום, מתנות וביקורים הם חלקים חשובים בתרבות היפנית, והם חיוניים להצלחתה של גיישה, המתבססת על רשת בתי התה ברובע.
המאיקו מהוות מוקד משיכה תיירותי ביפן, והן מהוות את פסגת האידיאל הנשי במדינה. הצווארון האדום של הקימונו המסורתי של המאיקו נח באופן רפוי על גבה על מנת להדגיש את עורפה, הנחשב לאזור מיני ביפן. את העורף צובעת המאיקו בצבע הלבן איתו היא צובעת את פניה, אך לרוב משאירה שניים או שלושה פסים של עור חשוף. הקימונו שלה ססגוני וקשור באובי הקשור בקפדנות ומשתלשל עד קרסוליה. לפיכך הולכות המאיקו בצעדים קטנים ונועלת נעליים מסורתיות הנקראות אוקובו, בעלות סוליה בעובי עשרה סנטימטרים. בנוסף, שלב ההתלמדות של המאיקו קובע את התסרוקת שלה, וישנן חמש תסרוקות שונות. התסרוקת המזוהה ביותר עם המאיקו היא ניהונגאמי, בה נמתח השיער משני צידי הראש, מלפנים ומאחור, ונקשר מאחור עם קישוטי קָנזאשי וסרטים אדומים, המעידים על תוֹמה. תספורות נוספות הן הוָורֶשינוֹבּוּ, בו נקשר השיער בצורת כדור על הראש וקושט בעיטורים, והאוֹפוּקוּ, שנקשר נמוך יותר על הראש ומכיל פחות עיטורים, שכן הוא מסמן שהמאיקו חוותה את ההתנסות המינית הראשונה שלה. מאיקו מבלות שעות אצל הספר וישנות על כריות מיוחדות בעלות חור במרכזן על מנת לשמור על התסרוקת. מאיקו עשויות לפתח קרחת קטנה בנקודה בה נקשר השיער, בשל מתיחתו במשך שנים. עם זאת, גישות נוהגות להציג קרחת זו בגאווה, כסוג של עיטור כבוד.
יחס לגברים
מבחינה היסטורית, המשיכה של גברים לגיישות שונה מאוד ממשיכתם לנשותיהם. הגיישה האידיאלית הפגינה את כישוריה ונראתה חסרת דאגות, בעוד אישה אידיאלית הייתה צנועה וטרודה בניהול משק הבית.
גיישה עשויה לפלרטט עם לקוחותיה, אך תמיד תישאר בשליטה ותשמור על חזות המארחת. במהלך שנות התלמדותן, ואחר כך במהלך הקריירה שלהן, לומדות הגיישות להסתגל למצבים חברתיים שונים ולאנשים בעלי אופי שונה, והופכות למארחות מקצועיות.
הגיישות הן רווקות, אך הן רשאיות לבחור לעצמן מאהב (נקרא ביפן דאנה) שיתמוך בהן כלכלית. הגיישות אף רשאיות להתחתן עם לקוח, אך לשם כך עליהן לפרוש מעיסוקן.
חברה מטריארכלית
קהילת הגיישות מנוהלת באופן בלעדי על ידי נשים. בעבר, נשים לא עבדו מחוץ למסגרת ביתן, ולהפוך לגיישה הייתה אחת הדרכים הבודדות להתקיים בזכות עצמן, ללא נישואים. מדי פעם ניתן למצוא גברים בקהילה זו, אך אלה לרוב עובדים כספרים, מלבישים (הקימונו עשוי לשקול מספר קילוגרמים, ויש צורך בכוח על מנת להלבישו) ורואי חשבון.
בעבר, נחשב מקצוע הגיישה לבריחה ממחויבותיה של האישה היפנית, אף כיום רבים רואים בגיישה המודרנית כסמל של פמיניזם משוחרר. גיישות רבות הן נשות עסקים מצליחות ויזמות, חלקן בעלות בתי תה משלהן ויש להן שליטה מוחלטת בחייהן.
הגיישה המודרנית
הגיישות המודרניות חיות בבתי התה המסורתיים באזורים הנקראים הָנַמיצ'י (花街; עיר פרחים), בעיקר בעת התלמדותן. גיישות ותיקות יותר יכולות להרשות לעצמן להתגורר לבדן. לפני המאה ה-20 התחילה הגיישה את התלמדותה בגיל ארבע, אך כיום לומדות הילדות בבית ספר ורק בגיל מאוחר יותר מקבלות את ההחלטה להפוך לגיישות. לעיתים גם נשים בוגרות מחליטות להפוך לגיישות.
הגיישה המודרנית עדיין לומדת את האמניות המסורתיות: ריקוד, שירה, נגינה בכלים שונים, משחקים, קליגרפיה, טקס תה, ספרות ושירה.
קיוטו נחשבת לעיר בה השתמרה מסורת הגיישות בצורה השלמה ביותר. בעיר חמישה רובעי גיישות, הנשים שגרות ועובדות בהם נקראות גֶייקו, ונדיר לראות אותן מחוץ לרבעים אלה. בשנות ה-20 של המאה ה-20 היו ביפן כ-80,000 גיישות, אך כיום הצטמצם מספרם לכ-1,000 בלבד. הגורם העיקרי לכך הוא המשבר הכלכלי אליו שקעה יפן בראשית שנות ה-90, שאילץ אנשי עסקים רבים לקצץ בהוצאותיהם (ארוחת ערב בחברת גיישה עשויה להגיע ל-80,000 ין - מעל לשבע מאות דולר) ולהעדיף את מועדוני קריוקי עם מארחות - בילוי זול בהרבה.
בדרך כלל שוכרים את שירותיה של גיישה למסיבות או מפגשים שנערכים, באופן מסורתי, בבתי התה או במסעדות יפניות מסורתיות. התעריף נקרא סֶנקוֹדאי (線香代; תעריף מקל קטורת) או גיוֹקוּדאי (玉代; תעריף יהלום), ובקיוטו הוא נקרא הָנַדאי (花代; תעריף פרח). הלקוח קובע את הפגישה באמצעות הקֶנְבּאן (検番), משרד ייעודי בו נמצאים לוחות הזמנים של כל הגיישות.
חדשנות
בעוד שבאופן מסורתי מנהלות הגיישות חיים פרטיים ומבודדים משאר הציבור, בשנים האחרונות החלה מגמה של היפתחות לציבור הרחב, ללא צורך בהכרת הגינונים וההקשר ההיסטורי. בולט במיוחד רובע הגיישות קאמישיצ'יקן (上七軒) שבקיוטו, בו נערך מדי שנה ב-25 בפברואר טקס תה מתחת לכיפת השמיים בפסטיבל פריחת השזיף, ובו מגישות הגיישות תה ל-3,000 אורחים. במספר ריוקאן, בתי הארחה יפניים, ברובעי הגיישות מגישות הגיישות בירה.
אמנות
הגיישות מתחילות את לימודי המוזיקה והריקוד שלה בגיל צעיר מאוד, וממשיכות בהם גם מאוחר יותר בחייהן. ריקוד הגיישה התפתח מריקודי תיאטרון הקבוקי. הריקודים הארוטיים והפרועים של הקבוקי עברו עידון, והגיישות הוסיפו להם סגנון ואיפוק. תנועות הריקוד מדויקות ביותר, בדומה לטאי צ'י, וכל מחווה גופנית היא בעלת משמעות לנרטיב, אם כי יש צורך בהכרת כל התנועות על מנת לזהות את הסמליות שבהן. למשל, תנועת יד קטנה משמעותה קריאת מכתב אהבה, החזקת פינת מטפחת בפה משמעותה גנדרנות, ושרווליו הארוכים של הקימונו מסמלים לעיתים דמעות.
את הריקוד מלווה מוזיקה יפנית מסורתית, והכלי העיקרי בה הוא השמיסן. מקורו של השמיסן הוא בכלי נגינה סיני, והוא בעל שלושה מיתרים, שעליו מנגנים באמצעות מפרט שנקרא "באצ'י". לרוב מתייחסים לשמיסן ככלי מלנכולי, מכיוון שבאופן מסורתי משתמשת מוזיקת השימסן באקורדים מינוריים. בנוסף, על כל גיישה ללמוד לנגן על קו-צוּזוּמי, תוף בעל צורת שעון חול, ועל תוף ריצפתי גדול בשם טאיקו. גיישות אף עוסקות בכתיבת שירה ומוזיקה וציור.
גיישה וזנות
קיים בלבול בקרב אנשים לא-יפנים לגבי אופי המקצוע של הגיישה, ורבים חושבים אותה לזונה. למעשה, גיישות אינן מספקות שירותי מין ללקוחותיהן כלל. מטרתן היא לבדר את הלקוחות על ידי ריקוד, שירה, נגינה ושיחה. הגיישה עשויה לפלרטט עם גברים ולשלב רמיזות מיניות, אך לקוחותיה יודעים שאל להם לצפות ליחסי מין.
לרוב מבלבלים בין הגיישות לקורטיזנות הנחשבות מתקופת אדו, שנקראו אווירן, שאכן היוו את המקור ממנו צמח מקצוע הגיישה. בדומה לגיישות, טיפחו האווירן תסרוקות מסוגננות, לבשו בגדים צבעוניים ועטו איפור לבן, אך קשרו את האובי מלפנים, על מנת שיוכלו לקשור אותו בעצמן לאחר שהסירו אותו.
במהלך תקופת אדו הייתה הזנות חוקית. העוסקות בזנות עבדו ברבעים מיוחדים, מוקפים חומה, באישור השלטונות. בשלהי המאה ה-18 החלו להופיע הגיישות הנשיות באירועים חברתיים ובמסיבות, אך מכיוון שחלקן אכן עסקו בזנות, וזו הייתה לא-חוקית מחוץ לרובע, הן נעצרו ונשלחו לרבעים המיועדים לכך.
ב-1872, זמן קצר לאחר רסטורציית מייג'י, אישרה הממשלה חוק ששחרר את הזונות ואת הגיישות. לשון החוק אמנם הגדירה הפרדה בין זונות לגיישות, אך בנוסף לבחינת כישוריהן האמנותיים, נדרשו הגיישות לעבור גם בדיקת עגבת אחת לחודש, מה שמעיד על דעת המחוקקים לפיה מין הוא חלק מעבודתן. הגבלות אלה נותרו על כנן עד תבוסת יפן במלחמה ב-1945.
יחסים אישיים עם לקוחות
גיישה לעולם תהיה רווקה, ואם ברצונה להתחתן עליה לפרוש מעיסוקה. עם זאת, בעבר היה נהוג שגיישה תיקח לעצמה דאנא, או פטרון. הדאנא היה לרוב אדם אמיד, לעיתים נשוי, שהיה בעל אמצעים לכלכל את הגיישה, על כל הוצאות החינוך שלה והוצאות אחרות. בתמורה, הקדישה עצמה הגיישה לפטרון בלבד, ויחסיהם נחגגו בטקס, הדומה לטקס נישואים.
Geisha Girls
Geisha Girls היו נשים יפניות שעסקו בזנות בתקופת הכיבוש האמריקאי. הן שירתו כמעט באופן בלעדי חיילים אמריקאים ששירתו ביפן, שקראו להן, בטעות: "גיישה גירלס" (Geisha Girls). נשים אלו לבשו קימונו וניסו לחקות את סגנונן של הגיישות, והאמריקאים לא הכירו את ההבדלים בין השתיים, וחשבו אותן לבעלות אותו מקצוע. בסופו של דבר הפך המושג "גיישה גירל" למושג המתאר אישה יפנית העוסקת בבידור לילי, כגון מארחות בבארים וזונות.
מיזואגה
מיזואגה (水揚げ) הוא טקס אותו עוברת מאיקו המסמל את התקדמותה של המאיקו בהכשרתה, והפיכתה מנערה לאישה צעירה. שינוי זה בא לידי ביטוי בהחלפת התסרוקת, ובשינויי מלתחה עדינים. התרגום המילולי של מיזואגה הוא "להרים מים", ומשמעות הביטוי הוא להרוויח, בהשאלה מעולם הדיג, כלומר הרווחים שגורפת המאיקו.
מכיוון שהטקס עצמו והשינויים שהוא טומן בחובו כרוכים בהוצאות רבות, התפתח מנהג בתקופת אדו לפיו פטרון יכול לקחת על עצמו את ההוצאות בתמורה לנטילת הבתולים של המאיקו. בדרך זו יכלו המאיקו לשלם את חובן לבית התה ולקדם את בכורתן בתור גיישות.
הופעה
הופעתה של הגיישה משתנה במשך הקריירה שלה, החל בהיותה מאיקו בעלת איפור כבד וילדותי, וכלה בהפיכתה לגיישה מבוגרת עם איפור עדין יותר. הגיישה גם מחליפה את תסרוקתה ואת קישוטי השיער שלה במהלך הקריירה, ואפילו אורך הגבות הוא בעל חשיבות, כשגבות ארוכות יותר מביעות בגרות.
איפור
בעת המודרנית הפך איפורה של הגיישה לאחד ממאפייניה המזוהים ביותר, אף על פי שגיישות מאפרות את פניהן בלבן באירועים מיוחדים בלבד.
האיפור המסורתי של מאיקו כולל שכבת בסיס לבנה המכסה את כל הפנים, שפתון אדום והדגשות אדומות ושחורות מסביב לעיניים ובגבות. בעבר הייתה שכבת הבסיס עשויה עם עופרת, אך לקראת סוף תקופת מייג'י, לאחר שהתברר שהחומר רעיל, החליפו אותו באיפור על בסיס אבקת אורז.
תהליך האיפור מסובך ואורך זמן רב, והוא קודם ללבישת הקימונו על מנת להימנע מלהכתימו. ראשית, מושחים את הפנים בחומר שמנוני, ועליו עוטים את שכבת הבסיס הלבנה, החל בצוואר ומעלה. את האיפור הלבן יוצרים מערבוב של אבקת האורז עם מים עד ליצירת משחה, אותה מושחים על הפנים באמצעות מברשת חזרן. האיפור הלבן מכסה את הפנים, את הצוואר, את החזה, ובעורף נותרים שניים או שלושה פסים של עור חשוף (באופן מסורתי בצורת האות W) על מנת להדגיש את האזור הנחשב ארוטי. לאחר מכן טופחים על האזור הלבן באמצעות ספוג על מנת לספוג את יתרת האיפור. נהוג להשאיר את אזור קו השיער לא מאופר על מנת לתת אשליה של מסכה.
השלב הבא הוא איפור העיניים. בעבר השתמשו בפחם, אך כיום משתמשים באיפור מודרני. צובעים את קצות הגבות בשחור ומאיקו מוסיפות צבע אדום מסביב לעיניהן.
את השפתיים צובעים באדום באמצעות מברשת קטנה. הצבע עצמו מגיע כמקשה אחת וממיסים אותו במים. לאחר מכן מוסיפים מעט סוכר על מנת להוסיף ברק לצבע. הגיישה לא צובעת את כל שפתיה, כפי שנהוג במערב, מכיוון שהבסיס הלבן ושפתיים אדומות רחבות יוצרות אשליה המגדילה את הפנים. תחת זאת, מאיקו צובעות את השפתיים באמצעיתן בלבד, אך בשנתן הראשונה הן משאירות את השפה העליונה ללא אודם. גיישות צובעות רק את השפה העליונה במלואה, ואת השפה התחתונה צובעות רק במרכזה.
מאיקו הנמצאות בשלב האחרון של הכשרתן צובעות את שיניהן בשחור לתקופה קצרה. מנהג זה היה נפוץ בעבר בקרב נשים נשואות בחצר הקיסרות. צביעת השיניים היא בעלת חשיבות חגיגית, והמאיקו חוגגת את סיום הכשרתה והפיכתה לגיישה, כשם שנשואה חדשה הייתה מתכוננת לחייה החדשים בבית בעלה. הצבע השחור נועד גם להסתיר את השיניים, שצבען מודגש על גבי האיפור הלבן, וייתכן שהעדר רפואת השיניים בעבר הביא לכך שהשיניים לא היו לבנות לגמרי.
המאיקו מתאפרת בדרך זו בשלוש השנים הראשונות של הכשרתה. תחילה היא מקבלת סיוע מהאונה-סאן שלה, או מבעלת בית התה בו היא מתגוררת, אך עם הזמן היא לומדת להתאפר בעצמה. לאחר שלוש שנים, בהן התבגרה המאיקו, מתמתן סגנון האיפור שלה על מנת להבליט את היופי הטבעי שלה. עם זאת, גיישה מבוגרת עשויה להתאפר כך באירועים מיוחדים, או בהופעות הדורשות איפור כזה.
מלפפון
מְלָפְפוֹן (שם מדעי: Cucumis sativus; מוכר גם בתור קישוא הגינה) הוא צמח מטפס חד-שנתי קיצי ממשפחת הדלועיים, בסוג מלפפון. המלפפון אינו דורש השקיה מרובה, ופריו המוארך עסיסי ועשיר מאוד במים. צבעו ירוק (למעט המלפפון הלימוני האוסטרלי). אוכלים אותו חי, כבוש במלח, או מוחמץ. מוצאו של הצמח בהודו, שם החלו בני אדם לגדל אותו לפני כ-3,000 שנה. נכון לתחילת המאה ה-21, המלפפון גדל בתפוצה גבוהה – בחממות או בשדות פתוחים.
גיישה
לבוש
גיישה תמיד לובשת קימונו. מאיקו לובשות קימונו צבעוני ואובי ראוותני, שתמיד יותר בהיר מהקימונו. המאיקו של אזור קיוטו קושרות את האובי בסגנון דָרארי, או מטלטל, בעוד שבטוקיו קיימים מספר סגנונות נוספים. הגיישות המבוגרות של קיוטו נוהגות לקשור את האובי שלהן בסגנון טאיקו מוּסוּבּי (太鼓結び; קשר תוף), קשר פשוט המקובל בקרב נשים נשואות. בטוקיו, בנוסף לטאיקו מוּסוּבּי, קושרות הגיישות המבוגרות את האובי שלהן בסגנונות היָנאגי מוסובי (柳結び; קשר ערבי) וצוּנוֹדָשי מוסובי (甬出結び)
מלפפון
מאפיינים
מבחינה בוטנית, המלפפון הוא פרי: בית קיבול לזרעים המוקפים ציפה בשרנית, שנוצר משחלה יחידה. מבחינה קולינרית, לעומת זאת, המלפפון מוגדר כירק, מכיוון שאינו מתוק או חמוץ.
גיישה
לבוש
בנוסף לאובי המטלטל, מתאפיין הקימונו של המאיקו בשרוולים ארוכים המגיעים עד לרצפה. במהלך הופעת ריקוד או נגינה על המאיקו ללפף את השרוולים סביב ידיה על מנת שלא תמעד.
מלפפון
מאפיינים
המלפפון בדרך כלל גלילי ומוארך, ועשוי להיות חלק או בעל בליטות. צבעו בדרך כלל ירוק, אך המלפפון הארמני (המכונה בארץ פקוס או "מלפפון ערבי") צבעו ירקרק והמלפפון הלימוני כדורי וצבעו צהוב. ישנם גם זני מלפפון קטנים, המיועדים לכבישה והפיכה לחמוצים.
גיישה
לבוש
הצבע, הדוגמה וסגנון הקימונו תלוי בעונות השנה ובאירוע בו משתתפת הגיישה. בחורף, למשל, לובשות הגיישות האורי - מעיל עליון עשוי משי המגיע עד למותניים או לירכיים. בקיץ הן לובשות קימונו עשוי חומר קליל ואוורירי יותר.
מלפפון
גידול מלפפונים
אורך היום משפיע על המלפפון: יום קצר מעודד הופעת פרחי נקבה, ויום ארוך מעודד הופעת פרחי זכר. הטמפרטורה משפיעה גם היא על מין הפרחים שבמלפפון: טמפרטורה נמוכה מעוררת נקביות וטמפרטורה גבוהה מעוררת זכריות. שני הגורמים פועלים יחד ומתגברים אחד את השני.
גיישה
לבוש
מאיקו לובשות קימונו בצבעי אדום ולבן, וצווארון הקימונו שלהן הוא לרוב אדום עם רקמת זהב או כסף. לאחר שלוש שנים מתחילת ההתלמדות, הצווארון האדום משלוב ברקמה לבנה, המעידה על הוותק שלהן. כשהופכת המאיקו לגיישה היא מחליפה את הצווארון שלה לצווארון לבן.
מלפפון
גידול מלפפונים
להשפעות הסביבה מצטרפת גם התורשה: זנים קלסיים הגדלים בקיץ מתחילים בהופעת פרחי זכר, עוברים לשילוב של פרחי זכר ופרחי נקבה ולפרחים דו מיניים, ומסיימים את גידולם עם הופעת פרחי נקבה בלבד. לעומת זאת, בעזרת הכלאות וברורים, ניתן ליצור צמחים שהם נקביים ופרתנוקרפיים (פרחים שיוצרים פרי נטול זרעים). זנים אלה הם המקור למרבית המלפפונים שבשווקים. זני מלפפון רגילים או ישנים דורשים הפריה על ידי התערבות חרקים מאביקים. אלה מעבירים את האבקה מפרחי הזכר לפרחי הנקבה. מנגד, הזנים הפרתנוקרפיים, שהם מרבית הזנים החדשים, אינם זקוקים להפריה, שעשויה לפגוע באיכות הפרי.
הזמן העובר מהזריעה לקטיף תלוי בעיקר בטמפרטורה של סביבת הצמח: בסביבה חמה הזמן בין זריעה לקטיף הוא כ-40 יום, ואילו בטמפרטורות קרות הוא יכול להגיע אף ליותר מ-80 יום.
גיישה
לבוש
גיישות נועלות זורי, סנדלים שטוחי-סוליה, כשהן מתהלכות בחוץ, ובפנים הן נועלות טאבי בלבד. במזג אוויר סוער נועלות הגיישות קבקבי גטה, המגביהים אותן מהקרקע. מאיקו נועלות קבקבי אוקובו בעלי הסוליה העבה, המונע מהן לדרוך על שרוולי הקימונו הארוכים שלהן.
מלפפון
ערכים תזונתיים
מלפפון טרי הוא מקור טוב לאשלגן, ומכיל אנטי אוקסידנטים.
כמו בירקות רבים אחרים, גם במלפפון יש אחוז גבוה של מים (כ-95%) ורוב הערכים התזונתיים מרוכזים בקליפתו.
גיישה
שיער
תסרוקות הגיישה השתנו במהלך ההיסטוריה. במאה ה-17 החלו נשים לסדר את שערן גבוה על הראש, ובתקופה זו אימצו הגיישות את תסרוקת השימאדה שלהן, שהיא למעשה איסוף שיער הראש בצורת לחמנייה.
מלפפון
שימושים שאינם למאכל
בקוסמטיקה, משתמשים בפרוסות מלפפונים המונחות על העיניים להורדת נפיחות סביב העיניים (שקיות). המלפפון המכיל 95% מים עשיר בלחות, וזו יחד עם אפקט הקירור מורידים את הנפיחות. מספר מוצרים קוסמטיים מכילים תמציות מלפפון ממספר סיבות, שביניהן העובדה שבמלפפון קיימים חומרים המסייעים בהחדרת הלחות לעור, פעילים נגד דלקות ומסייעים בהסרת תאים מתים.
ברפואה הסינית חשיבותו של המלפפון כירק מקרר ולכן הוא משתן, מרווה ועוזר לנקות רעלים מהגוף. נוסף על כך הוא חשוב כירק מתוק ולכן מסייע לאברים האחראים על עיכול והטמעת מזון ונוזלים בגוף.
גיישה
שיער
ישנן ארבעה סוגי שימאדה עיקריים: טאקא שימאדה, האופייני לרווקות צעירות, ובו יושב הקשר גבוה על הראש; צובושי שימאדה, שהוא קשר שטוח יותר, האופייני לנשים מבוגרות; אוּאיוָואטה, הדומה לטאקא שימאדה אך משלב עיטורי כותנה; ומוֹמוֹוָוארֶה, האופייני למאיקו והמזכיר בצורתו אפרסק חצוי. בנוסף, ישנם עוד סוגי תסרוקות האופייניות לאזורים מסוימים. את התסרוקות מעטרים מגוון קישוטים, סיכות ומסרקים.
מלפפון
שימושים שאינם למאכל
הנטורופתיה מייחסת לזרעי המלפפון תכונות קוטלות תולעים והם משמשים כתרופה ביתית כנגד תולעי מעיים.
שמו
מקורו של השם "מלפפון" ביוונית, ופירושו "מלון-תפוח". שמו של המלפפון נזכר במשנה (למשל ב) וצורת הריבוי שלו היא "מלפפונות". מפירושו של רבי עובדיה מברטנורא לאותה משנה עולה כי הירק שמכונה בעברית המודרנית מלפפון נקרא בעבר קישות (וברבים: קישואים), והמלפפון היה שמה של דלעת או שמו של המלון:
גיישה
שיער
הגיישות ישנות על כרית מיוחדת הנקראת טאקאמאקורה (高枕; כרית גבוהה) השומרת על שלמות התסרוקת. על מנת להטמיע את צורת השינה הזאת במאיקו נוהגות האונה-סאן לפזר אורז סביב הכרית, כך שאם יצנח ראשה של המאיקו ידבקו לשיערה גרגרי אורז. עם זאת, גם ללא תאונות נדרשת הגיישה ללכת למעצב השיער מדי שבוע. גיישות מודרניות משתמשות לעיתים בפאות נכריות, אך על המאיקו להציג את שיערה הטבעי בלבד. לאורך הקריירה, עשויות התסרוקות, המשלבות משיכת ומתיחת השיער, לגרום לקרחת קטנה בקודקוד ראשה של הגיישה, אותה הן מציגות בראווה כסימן של כבוד ושל ותק.
מלפפון
שמו
גם רש"י (על הפסוק "זָכַרְנוּ אֶת הַדָּגָה.. אֵת הַקִּשֻּׁאִים וְאֵת הָאֲבַטִּחִים") מפרש שהקישואים הם קוקומברו"שׂ בלע"ז. אכן, בראשית תחיית הלשון העברית שימשה המילה "קישוא" במשמעות "מלפפון", אך בלשון הדיבור התקבל השם הנוכחי לירק.
שדה שבו גדלים מלפפונים נקרא מִקְשָׁה, בדומה לשדה קישואים או דלועים.
במקורות היהדות
על פי מדרש שם של רבי ישמעאל, 'קישואין' נקראים כך "מפני שקשין לגופו של אדם כחרבות".
בתלמוד נפסק כי פיצוי על אובדן עבודה לאדם שניזק הוא כשכר של "שומר קישואים", עבודה שנחשבת ראויה לכל אדם, ושכרה הוא מינימלי.
ליאור אלמליח
ביוגרפיה
אלמליח נולד לשושנה וראובן, וגדל במשפחה מסורתית בקריית שמונה. מאז ילדותו נמשך ללמוד את השירה האנדלוסית בכלל ושירת הבקשות בפרט, ובגיל 13 החל להתחנך אצל גדולי הפייטנים, בהם הפייטן נסים שושן. בד בבד למד מוזיקה ונגינה על פסנתר בקונסרבטוריון ברמת גן, וכבר בילדותו החל להופיע ולרכוש מוניטין בישראל ומאוחר יותר גם בקהילות יהודיות בעולם.
התגייס לצה"ל בשנת 1992 ושירת כסולן במקהלת הרבנות הצבאית, בשירה בסגנון ים תיכוני. לאחר שחרורו הצטרף אלמליח לתזמורת האנדלוסית הישראלית ובה שימש במשך מספר שנים כסולן הבית. אלמליח הוא בוגר תקשורת ומדעי החברה של מכללת רמת גן.
בשנת 2004 ערך מופע יחד עם אהוד מנור לאחר שהשניים שיתפו פעולה באלבום של אלמליח "נשימה" (2002), המשלב בין שירת מזרח ומערב. לכבוד המופע הוציאו השניים חידוש ללהיט "אני אשתגע", במקור שיר דרום-אמריקאי. בשנת 2006 היה נבחר הקרן למצוינות בתרבות.
בשנת 2008 השתתף בפרויקט "ידידי השכחת" יחד עם המלחין חנן סורלו לוי. הפרויקט עסק בחשיפה של הפיוט היהודי לאלפי סטודנטים באוניברסיטאות השונות ולעשרות אמנים מובילים במוזיקה ישראלית. כהמשך של שיתוף פעולה עם חנן סורלו לוי ביצע ליאור אלמליח את השיר "יונה לבנה" של חנן סורלו לוי באוסף "גוונים" של משרד החוץ בהוצאת התו השמיני, אשר ייצג את ישראל.
בשנת 2009 ראה אור האלבום "אלמליח-לרוז-שטרית", פרויקט משותף של אלמליח עם הזמר מיכה שטרית ועם המעבד המוזיקלי חיים לרוז. האלבום הורכב משירי משוררים כדוגמת יהודה הלוי, ישראל נג'ארה ושלמה אבן גבירול, וכלל ברובו לחנים לא מקוריים. כסינגלים יצאו השירים "לבי במזרח" ו"ילדי זמן גפן". כמו כן הוציא מספר אלבומים של מוזיקת עולם, מוזיקה אנדלוסית ואלג'יראית וכן מוזיקה ישראלית שזכו להצלחה. שני אלבומים שלו, "נשימה" ו"צור שהחיינו", יצאו גם לשוק הבינלאומי.
בשנת 2014 הופיע יחד עם האנסמבל האנדלוסי ישראלי ועם חנן סורלו לוי באונסק"ו בקונצרט מיוחד המוקדש למוזיקה אנדלוסית.
אלמליח נחשב היום לאחד הפייטנים המוערכים בתחום החזנות הספרדית והמרוקאית, ומשתף פעולה באופן תדיר עם אמנים בינלאומיים מובילים במוזיקת עולם כגון ג'ורדי סאוול ומוריס אלמדיוני. בנוסף הוא מעלה מופע אישי המשלב חומרים אותנטיים וחדשנים, תוך שילוב ביניהם באופן ייחודי.
אלמליח השתתף בהפקה המוזיקלית של הסרט "בית"ר פרובנס" זוכה פרס המוזיקה, וכן בסרט "טהרה".
בשנים 2018-2020 השתתף בסדרה "שנות ה-80" בתפקיד אורח בתפקיד מיכאל עמר פייטן עיוור ידוע בטירת הכרמל.
בשנת 2022 שיחק בסדרה "שנות ה-90" שיחק רק בפרק אחד בתפקיד מיכאל עמר פייטן עיוור ידוע בטירת הכרמל. אותו תפקיד ששיחק בסדרה "שנות ה-80".
אלמליח מתגורר בהוד השרון, נשוי לזמרת נעמה טוב-אלמליח (בתו של מפקד תזמורת צה"ל בעבר יוסי טוב) ואב לשלושה ילדים.
אוניברסיטת סלנטו
אוניברסיטת סלנטו החלה את פעילותה בשנת הלימודים 56–1955 ועברה לרשות הממשלה בשנת הלימודים 1967/68.
האוניברסיטה היא האוניברסיטה החמישית הכי מובילה באיטליה. בשנת 2015, הייתה האוניברסיטה מדורגת ב-275 האוניברסיטאות הכי מובילות בעולם, אך ב-2018, הייתה בין המקומות 501–600.
היסטוריה
האוניברסיטה הוקמה ב-1955. השיעורים הראשונים באוניברסיטה התקיימו ב-22 בנובמבר 1955. כשהוקמה האוניברסיטה, הייתה בה רק פקולטה אחת, הפקולטה לספרות.
ב-1957, נחנכה גם הפקולטה למדעי הרוח, ובשנים 1967–68 נחנכה הפקולטה השלישית, למתמטיקה, פיזיקה ומדעי הטבע.
בשנת 1987, נחנכה הפקולטה לכלכלה ובנקאות, שהפכה לאחר מספר שנים לפקולטה לכלכלה. בשנת הלימודים 1990–91 נחנכה הפקולטה לכלכלה. ב-1998 נחנכה הפקולטה למשפטים. הפקולטה לרפואה וכירורגיה נחנכה בשנת 2021.
מבנה
האוניברסיטה מחולקת ל-9 פקולטות :
רקטורים
עד 2021, 10 אנשים כיהנו בתור הרקטורים של האוניברסיטה (כולל הרקטור הנוכחי).
ראטה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פיזיקה מולקולרית
פיזיקה מולקולרית היא חקר המאפיינים הפיזיקליים של מולקולות והקשרים הכימיים בין אטומים. מבין השיטות בענף זה, העיקרית והחשובה ביותר היא הספקטרוסקופיה. תחום זה קרוב במידה רבה לפיזיקה גרעינית וחופף בתחומים רבים עם כימיה תאורטית, כימיה פיזיקלית ופיזיקה כימית.
מחקרים רבים בתחילת דרכו של התחום, הראו כי בנוסף לתופעת עירור האלקטרונים והבאת המערכת למצב מעורר, מולקולות מסוגלות להסתובב ולרטוט. הסיבובים והתנודות בדידים, וכך גם רמות האנרגיה באטום. הפרשי האנרגיה הקטנים ביותר קיימים בין מצבים סיבוביים שונים, ולכן ספקטרום הסיבוביות מצוי בקצהו האינפרא אדום של הספקטרום האלקטרומגנטי (אורך גל של כ-30–150 מיקרומטר). לעומת זאת, ספקטרום התנודות מצוי בטווח אורך גל של 1–5 מיקרומטר. הספקטרום המתקבל ממעברי האלקטרונים הוא בעיקר בתחום הנראה ובתחום האולטרה סגול. מדידות של מאפיינים מספקטרום הסיבוב והתנודות של מולקולות, מאפשרות לדוגמה את חישוב המרחק בין גרעיני האטומים שבתוך מולקולה.
אחד ההיבטים החשובים של ענף זה הוא שתאוריית האורביטל האטומי הבסיסית מענף הפיזיקה גרעינית, מורחבת לתאוריית האורביטל המולקולרי.
תפילת שבע
תפילת שבע היא תפילת העמידה שנאמרת בתפילות שחרית, מנחה וערבית בשבת ויום טוב, וכן בתפילת מוסף בכל זמן (למעט תפילת מוסף של ראש השנה).
תפילה זו כוללת את שלוש הברכות הראשונות והאחרונות מתפילת שמונה עשרה, וברכה מיוחדת באמצע המחליפה את חלק הברכות האמצעי.
ברכה אחת במקום הבקשות בחול
בשבתות ומועדים מוחלפת קבוצת הברכות האמצעיות בתפילת שמונה עשרה שעיקרה הוא בקשות במגוון תחומים בברכה אחת העוסקת בשבת ובמועד. הסיבה לכך היא האיסור על בקשות הנוגעות לצרכיו של האדם בשבת. במקום חלק זה, נקבעה ברכה אחת העוסקת בשבת וביום טוב.
הנוסח בשבת
נוסח הברכה האמצעית הוא פיוטי, והפתיחה משתנה בין תפילות השבת, אך הסיום ('רצה נא במנוחתנו') והחתימה ('מקדש השבת') קבוע. היו שנהגו גם בשבת לפתוח את הברכה האמצעית באתה בחרתנו מכל העמים.
הקטע המסיים את הברכה משותף לכל תפילות השבת והוא פותח במילים: 'רצה (נא) במנוחתנו', וחותם ב'מקדש השבת'. קודם לו ישנו קטע נוסף המתחיל ב'ישמחו במלכותך'. קטע זה נאמר לפי רוב הנוסחאות בתפילת שחרית ומוסף, ויש אומרים גם בערבית, אך לא במנחה; בנוסח אשכנז, קטע זה לא נאמר אלא במוסף בלבד. המשפט קודם לחתימה שונה בין הנוסחאות. נוסח הספרדים הוא "וינוחו בה כל ישראל מקדשי שמך". נוסח אשכנז המקורי (בכל סידורי אשכנז עד המאה ה-17) הוא "וישמחו בך ישראל אוהבי שמך". בנוסח איטליה גורסים "וישמחו בך כל ישראל מקדשי שמך", ובנוסח תימן "וינוחו בם כל ישראל אוהבי שמך". בנוסח רומניא גרסו "וינוחו בו כל ישראל המקדשים את שמך", ובנוסח קטלוניה "וינוחו בו כל זרע ישראל מקדשי שמך". מאז המאה ה-17, רוב רובם של קהלות אשכנז אמצו את נוסח הספרדי, וגם אמצו שינוי קל בין התפילות: 'וינוחו (בתפילת ערבית: 'בה', בשחרית ומוסף: 'בו', במנחה: 'בם') ( בנוסח אשכנז משמיטים תיבה זו, אבל בנוסח ספרד אומרים אותה: כל) ישראל מקדשי שמך'; ההבדל בין כינוי השבת בלשון נקבה, זכר או רבים מבוסס על רעיונות קבליים, ויש קצת קהילות שגורסים בכל התפילות בלשון נקבה.
הנוסח במוסף של ראש חודש
בתפילת מוסף של ראש חודש החל בחול, הברכה האמצעית פותחת במילים: ראשי חודשים לעמך נתת, ולאחריה פירוט קרבן מוסף של ראש חודש. קטע החתימה פותח במילים: חדש עלינו את החודש הזה לטובה ולברכה. חתימת הברכה: מקדש (בשבת: השבת ו)ישראל וראשי חודשים.
בראש חודש החל בשבת הברכה האמצעית פותחת במילים: אתה יצרת עולמך מקדם, כילית מלאכתך ביום השביעי. ברוב הנוסחאות, משמיטים אז את הבקשות של קטע "קדשנו במצוותיך וכו'". אמנם, בנוסח רומניא ובנוסח פרובאנס שמרו עליהם, והערוך השלחן טוען שנשמטו בטעות.
הנוסח ביום טוב
בשלוש רגלים ערבית, שחרית ומנחה, פותחת הברכה האמצעית במילים: אתה בחרתנו מכל העמים, לאחר מכן מופיע הקטע האמצעי יעלה ויבוא. קטע הסיום פותח במילים: והשיאנו ה' אלוקינו את ברכת מועדיך. חתימת הברכה היא: מקדש (בשבת: השבת ו)ישראל והזמנים.
בתפילת מוסף של יום טוב וחול המועד, לאחר הפתיחה: אתה בחרתנו מכל העמים, נאמר הקטע הפותח במילים "(ו)מפני חטאינו גלינו מארצנו", ולאחריו ברוב הקהלות אומרים פירוט קרבן מוסף של אותו יום טוב (בנוסח הספרדים ונוסח פרובאנס לא נוהגים לומר את פסוקים המוספים בחגים). אחר כך אומרים בקשה שהקב"ה יחזיר את העבודה למקומה ("או"א מלך רחמן רחם עלינו"), וממשיכים "והשיאנו" כבכל תפילות יום טוב.
הנוסח בראש השנה
בראש השנה, בערבית, שחרית ומנחה מתפללים תפלת שבע הדומה לרגלים, אלא שבמקום קטע "והשיאנו" אומרים "או"א מלוך על כל העולם כולו בכבודך". בנוסח איטליה אומרים גם והשיאנו.
במוסף, מתפללים תפילת תשע.
הנוסח ביום הכיפורים
סדר הקטעים בברכה האמצעית ביום הכיפורים משתנה בין המנהגים השונים. אצל הספרדים נאמרים הקטעים: אתה בחרתנו (נאמר בכל החגים), אלהינו ואלהי אבותינו מחול לעוונותינו (ייחודי ליום כיפור), יעלה ויבוא (בכל החגים ובראשי חודשים), אלהינו ואלהי אבותינו מלוך על כל העולם כולו (רק בראש השנה וים הכיפורים), קדשנו במצוותיך (שבתות וחגים). אצל התימנים הסדר שונה: אתה בחרתנו, יעלה ויבוא, מחול לעוונותינו, מלוך על כל העולם ולבסוף קדשנו במצוותיך. במנהגי איטליה ואשכנז הסדר זהה כמעט לתימן, רק שמשמיטים את הקטע מלוך על כל העולם ובאיטליה גם את קדשנו במצוותיך.
חתימת הברכה
לפי רוב הנוסחים: ברוך אתה ה' מלך מוחל וסולח לעוונותינו ולעוונות עמו (נוסח אשכנז ונוסח ספרד מוסיפים: בית) ישראל ומעביר אשמותינו בכל שנה ושנה, מלך על כל הארץ מקדש (בשבת: השבת ו)ישראל ויום הכיפורים.
לפי תימן בלדי: ברוך אתה ה' מלך על כל הארץ מוחל וסולח לעונות עמו בית ישראל מקדש (בשבת: השבת ו)יום הכיפורים.
אנזא"ק
גיסות הצבא האוסטרליים והניו זילנדיים - Australian and New Zealand Army Corps (או ANZAC, או אנזק בראשי תיבות) היה כוח צבאי של חיילים אוסטרלים וניו זילנדיים שלחמו במלחמת העולם הראשונה לצד "מדינות ההסכמה" נגד "מעצמות המרכז" בגליפולי, במזרח התיכון ובחזית המערבית.
מכתב אחרון ופרידה
מכתב אחרון ופרידה (באנגלית: The Last Letter from Your Lover) הוא סרט דרמה רומנטית בריטי המבוים על ידי אוגוסטין פריזל. הסרט מבוסס על רומן באותו השם מאת הסופרת ג'וג'ו מויס והוא מגולל סיפור אהבה כפול-נרטיבי המתרחש בין לונדון לריביירה בימינו ובשנות ה-60.
אנזא"ק
באוסטרליה וניו זילנד, המונח משמש לא רק לציין את הלוחמים במלחמת העולם הראשונה, אלא לכל החיילים האוסטרליים והניו זילנדים בעת מלחמה. יום אנזא"ק נחגג כל שנה במדינות אלו לזכר החיילים שנפלו במלחמה, בשתי המדינות, ב-25 באפריל - יום נחיתת הכוחות הראשונה בגליפולי בשנת 1915 בחוף, שנודע לאחר מכן כ"מפרץ אנזא"ק".
מכתב אחרון ופרידה
הסרט עלה לשידור בשירות הזרמת המדיה של נטפליקס ב-23 ביולי 2021.
אנזא"ק
מלחמת העולם הראשונה
בראש הגיס המקורי שלחם בגליפולי עמד הגנרל ויליאם בירדווד והוא כלל את הדיוויזיה האוסטרלית הראשונה והדיוויזיה הניו זילנדית–אוסטרלית. שלוש החטיבות הרכובות האוסטרליות והחטיבה הרכובה הניו זילנדית הופעלו כרגלים במהלך מערכת גליפולי. הדיוויזיה האוסטרלית השנייה החלה להגיע מאוסטרליה באוגוסט 1915 וכמה חטיבות ממנה נלחמו בגליפולי בחודשים האחרונים של המערכה.
מערכת גליפולי הייתה כישלון. מתוך כ-15,000 חיילים חזרו רק כ-4,000 בחיים. זה היה כישלון צבאי צורב ביותר אשר הביא לאחר שנים ליצירת מורשת צבאית לאומית אוסטרלית.
לאחר פינוי גליפולי בנובמבר 1915, היחידות האוסטרליות והניו זילנדיות התארגנו מחדש במצרים. התגבורת שהגיעה מניו זילנד הרחיבה את השורות לכדי יצירת החטיבה הניו זילנדית. הכוח האימפריאלי האוסטרלי עבר ארגון מחדש משמעותי שתוצאתו יצירת שתי חטיבות חדשות - הדיוויזיות הרביעית והחמישית (הדיוויזיה השלישית התארגנה באוסטרליה ונשלחה ישירות לאנגליה, ומשם לצרפת).
מכתב אחרון ופרידה
הפקה
באוגוסט 2019 הוכרז כי הבמאית אוגוסטין פריזל תהיה אמונה על בימוי הסרט. בנוסף, הוכרז כי צילומי הסרט, שיככבו בו פליסיטי ג'ונס ושיילין וודלי שאף יהיו אמונות על הפקתו, עתידים להתחיל ב-14 באוקטובר 2019 במיורקה. צילומי הסרט התקיימו גם בבריטניה והסתיימו ב-15 בדצמבר 2019, לאחר 45 ימי צילום.
הפצה
הסרט עלה לשידור בנטפליקס ב-23 ביולי 2021 בכל המדינות בהן השירות זמין, למעט בצרפת, גרמניה, אוסטרליה, ניו זילנד וסקנדינביה, בהן הסרט יופץ באמצעות חברות ההפצה "StudioCanal" ו-"Svensk".
אנזא"ק
מלחמת העולם הראשונה
דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק התארגנה אף היא באותו זמן והכילה שלוש בריגדות פרשים קלים (Anzac Mounted Division) כמו גם את החטיבה הרובאית הרכובה הניו זילנדית. הדיוויזיה נלחמה כחיל רגלים רכוב ברחבי המזרח התיכון ובין השאר השתתפה בכיבוש ארץ ישראל מידי האימפריה העות'מאנית. האוגדה לחמה במצרים, בסיני (קרב רומני, קרב מגדבה וקרב רפיח) ובארץ ישראל (קרב עזה הראשון, קרב עזה השני, קרב באר שבע, כיבוש ירושלים, קרב עיון קרא, כיבוש יריחו, כיבוש בקעת הירדן, קרב עבר הירדן הראשון, קרב עבר הירדן השני, מגידו וקרב עבר הירדן השלישי) וסוריה.
ביער בארי נחנכה בשנת 1968 אנדרטת יד אנזא"ק (The Anzac Memorial) תרומת יהדות אוסטרליה וניו זילנד לזכר הכוחות משתי הארצות שפעלו במקום זה.
בחזית המערבית, עוצבות אנזא"ק השתתפו בקרבות רבים. דיוויזיות אוסטרליות וניו זילנדיות היו מעורבות במספר קרבות בקרב על הסום, כחלק מהגיסות הבריטיים, אך רק במהלך קרב פוזירס ב-23 ביולי 1916 השתתפו עוצבות אנזא"ק כמכלול. היה זה קורפוס אנזא"ק I (הדיוויזיות האוסטרליות הראשונה, השנייה והרביעית).
בווילר-ברטונו, בקרבות הראשונים של הסום בשנת 1918, הפסיקו להשתמש בסימון אנזא"ק כדי לציין גיסות המורכבים מאוגדות אוסטרליות וניו זילנדיות. קורפוס אנזא"ק I שינה את שמו לקורפוס האוסטרלי (שהכיל את הדיוויזיות האוסטרליות ה-4 וה-5 באותו זמן). הקורפוס האוסטרלי יכיל בסופו של דבר את כל חמש הדיוויזיות האוסטרליות ויהיה הקורפוס הגדול והחזק ביותר של מעצמות ההסכמה בחזית המערבית.
מערכות אחרות
במלחמת העולם השנייה הועמדה הדיוויזיה ניו זילנדית השנייה תחת פיקודו של הקורפוס האוסטרלי הראשון בזמן המערכה ביוון ובאותו זמן כונה הגיס כגיס אנזא"ק. עם מעבר מפקדת הגיס למצרים לאחר כשבועיים, חדל השימוש בשם זה.
במהלך מלחמת וייטנאם, שתי פלוגות של חטיבת הרגלים הניו זילנדית המלכותית פעלו כחלק מהגדוד הרביעי של החטיבה האוסטרלית המלכותית (4RAR), ואז הם סומלו כגדוד 4RAR/NZ (Anzac).
חלומות בהקיציס
חלומות בהקיציס הייתה תוכנית בידור ישראלית ששודרה בשנים 1999 - 2003, בהנחיית איל קיציס ובהשתתפות טל פרידמן בדמויות שונות.
התוכנית עלתה ברצועת הלייט-נייט החדשה של "שידורי קשת" בערוץ 2 יחד עם תוכניתה של דנה מודן "יחסים מסוכנים", בעקבות הצלחת תוכנית הלייט-נייט "פרפר לילה" של הזכיינית "רשת".
העונה הראשונה
העונה הראשונה עלתה לשידור בינואר 1999 ובה גילם פרידמן דמות בשם "מיכי שפיכי", שתואר כבן תשחורת היפראקטיבי, וכן דמויות מפורסמות נוספות כגון מדונה, ארנולד שוורצנגר וג'יימס בונד. בנוסף השתתפו בעונה זו אורחים אלמוניים הידועים בחוגים מסוימים בכישרונות מיוחדים או סיפורים וחוויות יוצאי דופן. האולפן בעונה זו התאפיין ברקע גוני אנימציית הפתיח של התוכנית. עונה זו קיבלה ביקורות שליליות ורייטינג נמוך.
העונה השנייה
בעונה השנייה, אשר החלה בסוף 1999, פרידמן המשיך להופיע בתור דמויות מפורסמות כגון ברבי, הדבורה מאיה, סינדרלה, מלאך המוות ויוסף טרומפלדור. עונה זו נסובה סביב תחרות בשם "משימה בלתי אפשרית", אשר במסגרתה המשיכו להופיע אורחים אלמוניים ויוצאי דופן בסגנון המוכר של התוכנית, אשר חלקם הופיעו לפני כן בעונה הראשונה. מראה האולפן השתנה לרקע דמוי קיר לבנים, אשר נשאר גם בעונה שלאחריה. העונה השנייה העלתה את התוכנית למעמד קאלט בעקבות אמרות כנף שונות אשר נאמרו בכל פרק (ביניהן "זה לא סקורסיזי", "מה, כבר נגמר?" ועוד). בעקבות זאת חדרה התוכנית משמעותית לתודעת הקהל והפכה לאחת מתוכניות הבידור הזכורות והמצוטטות בערוץ 2.
העונה השלישית
שידור העונה השלישית החל בקיץ 2001 והפעם פרידמן גילם חיות שונות, כגון צב, נחש, פיל, כריש וצבוע, אשר מחפשות אנשים שיאמצו אותן. בעונה זו האורחים המפורסמים התחרו ביניהם על פרס כספי בסך 6 שקלים ו-60 אגורות, בשעשועון פיקטיבי כפרודיה על התוכנית "מי רוצה להיות מיליונר?" אשר זכתה להצלחה בתקופה זו. גם במסגרת זו המשיכו להופיע בתוכנית אורחים בסגנון המוכר מהעונות הקודמות, ועונה זו המשיכה את הצלחת העונה השנייה.
העונה הרביעית - "נבחרת החלומות בהקיציס"
בעונה הרביעית, אשר עלתה לשידור בשנת 2002, שודרג שם התוכנית ל"נבחרת החלומות בהקיציס" וכן היא שודרה בשעה מעט מוקדמת יותר ושינתה מעט את מתכונתה. האולפן המוכר הוחלף באולפן גדול ואדום. בעונה זו האורחים נאלצו להיאבק על ה"רייטינג" שלהם על ידי ביצוע מעשים ביזאריים (לדוגמה, אבי גרייניק שר "יפה שלי" ברומנית). תפקידו של טל פרידמן הפך לדמות המתרוצצת בין פינות, פעם בתור שמחה המבקרת ופעם בתור שלי יחימוביץ', וכן שב לגלם דמויות מפורסמות שונות בדומה לשתי העונות הראשונות. הפורמט המחודש לא זכה להצלחה בקרב הצופים. בתוכנית סיום העונה, אשר שודרה במאי 2003, כוכבי ויוצרי התוכנית נפרדו מהצופים באווירת סיכום תקופת "חלומות בהקיציס" ובכך הסתמן סיומה של התוכנית.
פרסים
התוכניות זכתה פעמיים בפרס מסך הזהב בקטגוריית תוכנית האירוח.
שידורים חוזרים
בערוץ ביפ שודרו בשידורים חוזרים העונה השנייה והשלישית של התוכנית, כאשר פרקי העונה השנייה נערכו מחדש ושודרו בגרסה מקוצרת יותר ללא הפינות וללא הצגת אורח נוסף שהצטרף בשלב מאוחר יותר בחלק מהתוכניות (אבי ביטר, סער בדישי, אילנה אביטל ועוד). העונה השלישית שודרה בערוץ כמעט ללא שינויים. העונה הראשונה והרביעית של התוכנית לא שודרו שוב מאז שידורן הראשון בערוץ 2.
י"ח בשבט
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בי"ח שבט היא, ברוב השנים, פרשת יתרו. אבל אם בר המצווה חל בשנה שלמה המתחילה ביום חמישי (שנה מקביעות השא או השג) פרשת בר המצווה היא פרשת משפטים.
קבוצת מנורה
קבוצת "מנורה" הייתה המסגרת הארגונית הראשונה של תנועת בית"ר בארץ ישראל, אליה הצטרפו ראשוני העולים מבית"ר לטביה.
הקמת קבוצת מנורה
העולים הראשונים מבני תנועת בית"ר שהגיעו אל ארץ ישראל הגיעו כבודדים. הגרעין הראשון (שכונה גם "העלייה הראשונה") היה של שלושה חברים: גרשון שץ, צבי בן-יעקב ודוד (דולקה) ראפאפורט שהגיעו לארץ בסוף שנת 1925. בהמשך הצטרפו אל הקבוצה גם צבי אביעזר, דוב הרלב והלל צור. באותה תקופה שרר בארץ משבר כלכלי חמור, שהוחרף בשל התחרות הקשה מצד הפועלים הערבים.
על מנת לשפר את סיכויי מציאת העבודה של העולים, הוקמה מסגרת ארגונית שקיבלה את השם קבוצת מנורה. הקבוצה קראה לעצמה קבוצת מנורה משום שהשם הראשון בו בחרו, קבוצת טרומפלדור היה כבר תפוס על ידי קבוצה קטנה של בני החלוץ פולין שפעלה באזור פתח תקווה. הקבוצה של החלוץ התמזגה בסופו של דבר לתוך קבוצת מנורה, אך השם הפנימי הישן נשתמר.
פעלות באזור פתח תקווה
קבוצת מנורה החלה את פעילותה בחודש יולי 1926 באזור פתח תקווה בהנהגתו של גרשון שץ. הקבוצה קיבלה שטח ואוהלים מן המרכז החקלאי. הקבוצה סרבה לקבל תמיכה כלכלית מהמוסדות בארץ או מהבית, ובחרה במשטר צנע קשוח, כאשר רק עובד שיצא ליום עבודה קיבל תוספת מזון. כדי להרגיע את משפחותיהם שנשארו בחו"ל, הצטלמו אנשי הקבוצה עם פרות ממשק בפתח תקווה, ואת התמונות שלחו הביתה כאילו הכל בסדר, והם חיים במשק מסודר.
פעילות באזור בנימינה
ביוני 1927 עברה אל בנימינה לעבודה בייבוש ביצות כבארה מאחר שרוב העובדים סירבו להגיע לאזור בשל מחלת המלריה. באותה תקופה קיבלה הקבוצה את הכינוי "קבוצת הבוידעם" כיוון שגרו בעליית גג של רפת בבנימינה, שחציה היה מלא בחציר וחציה פונה למגורים. מאחר שלא היו בקבוצה בחורות, לא היה מי שיבשל להם, והם נאלצו לאכול במסעדת הפועלים המקומית. לבסוף הצטרפה אליהם בחורה מנוער בית אלפא, והיא יסדה את המטבח העצמאי. כשהגיעו בחורות בית"ריות נוספות, שכרה הקבוצה צריף והחלה חיי קבוצה סדירים.
חדף זעיר
חדף זעיר (שם מדעי: Suncus etruscus) הוא מין חדף, היונק הקטן ביותר מבחינת משקל (עטלף דבורה קטן יותר באורך הגוף). החדף הזעיר משתייך לסוג Suncus במשפחת החדפיים השייכת לסדרת אוכלי חרקים במחלקת היונקים.
מאפיינים
החדף הזעיר פעיל בלילה וביום, כאשר ביום הוא נע במנהרות בסבך צמחייה. משקלו 2.1-1.4 גרם; אורך גופו 42–51 מילימטרים; ואורך זנבו 23–32 מילימטרים. אורך הזנב מהווה יותר ממחצית אורך הגוף בדרך כלל.
בית הגידול האופייני לחדף הזעיר הוא אזור השפלה והעמקים, באקלים חמים יחסית, בעיקר בתוך צמחייה סבוכה. הוא אינו מצוי בהרים, מפני שטמפרטורת הסביבה הנמוכה אינה מאפשרת לו לאזן את חום גופו - הוא אינו יכול לשרוד בטמפרטורה הנמוכה מ-10 מעלות צלזיוס.
בשל ממדי גופו הזעירים, החדף הזעיר זקוק לכמויות אדירות של מזון - הוא צורך למעלה ממשקל גופו מדי יום. זאת בעיקר על מנת להגביר את רמת המטבוליזם בגופו. חילוף החומרים הגבוה מוביל ליצירת אנרגיית חום רבה, המפצה על התקררות גופו המהירה בשל היחס הגבוה מאוד בין שטח פנים לנפח בהשוואה ליצורים הומאותרמיים אחרים.
בשונה מקצב לבם של בני אדם שפועם 72 פעמים בדקה, קצב הלב של החדף הזעיר פועם עד כמקסימום של 800 עד 1200 פעמים בדקה.
עיר תעופה
אירוטרופוליס יכולה להיות עיר קיימת שנמל התעופה שלה הפך לגורם משמעותי בהתפתחותה בראשית המאה ה-21 כגון כלכלת דובאי שנמל התעופה הבינלאומי דובאי וחברת אמירטס מהווים מנוע עיקרי בהתפתחותה, נמל התעופה סינגפור צ'נגי, נמל התעופה הבינלאומי של הונג קונג או המטרופולין המתהווה סביב נמל התעופה סכיפהול בהולנד. זו יכולה להיות גם עיר חדשה לחלוטין כגון סונגדו הסמוכה לנמל התעופה הבינלאומי של אינצ'ון שבקוריאה הדרומית וערים בסין והודו (כגון דורגפור החדשה במערב בנגל) הנבנות לפי מודל דומה. נמלי תעופה ענקיים בארצות הברית כגון נמל התעופה הבינלאומי הרטספילד-ג'קסון אטלנטה, נמל התעופה של ממפיס, טנסי (מרכזה הלוגיסטי העולמי של חברת השילוח פדקס) ונמל התעופה שיקגו או'הייר מהווים אף הם דוגמה לאירוטרופוליס. האירוטופוליס הוא בסיס פעולה מרכזי של יותר מחברת תעופה גלובלית אחת ומרכז לוגיסטי של חברות שילוח בינלאומיות.
האירוטרופוליס מושך חברות ומפעלי היי-טק הרואים בקרבה לשדה התעופה יתרון תחרותי עקב הוזלת עלויות שילוח, קיום קהילת עובדים רב-לאומית ותחבורה יבשתית טובה לערים אחרות. כך מתהפכת התפיסה של שדה התעופה מתפיסתו כפרבר מרוחק לתפיסתו כמרכז תעסוקתי שלעיתים מתפקד כאזור סחר מיוחד. עבור המועסקים הרבים נבנה מעגל משני של נותני שירותים. האירוטרופוליס מנותק תרבותית מסביבתו ומחובר אל תקנים ותפיסות עולמיות של מסחר ושירותים, כגון פעילות כל ימי השנה, 24 שעות ביממה ושירות רב-לשוני. לינדסי וקסרדה מביאים כדוגמה את הונג קונג וסינגפור שהתפתחו כתחנות מסחר המחוברות יותר לעולם הגדול מאשר לסביבתן הקרובה.
לפי חזונם של לינדסי וקסרדה האירוטרופוליס ישקף את הגלובליזציה, יוקם ויתופעל לפי הגיון כלכלי שאותו יכוונו חברות התעופה, שילוח הסחורות והתיירות ויהיה קוסמופוליטי, נטול סממני לאומיות. לדבריהם, התחבורה הגדירה מאז ומתמיד את המקומות בהם יוקמו מרכזים עירוניים, אם אלו האוטוסטרדות במאה ה-20, צומתי רכבת במאה ה-19 או נמלי ים ותחנות שירות לנוסעים בדרכים לפני כן. באותו אופן תקדם התעבורה האווירית, המבוססת על תמהיל של טיסות "לואו קוסט" שוות לכל נפש, מטוסי סילון רחבי-גוף (כגון ה-איירבוס A380), שינוע סחורות בינלאומי מהיר ויעיל ושילוח בינלאומי (על ידי חברות גלובליות כפדקס או DHL) ומגוון רחב של שירותי קמעונאות, פנאי ותיירות את הכלכלה של האירוטופוליס.
סבטוסלב וקרצ'וק
סבטוסלב איוואנוביץ' וקרצ'וק (באוקראינית: Святослав Іванович Вакарчук; נולד ב-14 במאי 1975) הוא זמר ומלחין רוק אוקראיני, סולן להקת אוקיאן אלזי, פעיל חברתי ופוליטיקאי, ראש מפלגת הקול (Голос; כשם אחד משירי הלהקה) שהתמודדה בבחירות הפרלמנטריות ביולי 2019. וקרצ'וק, בעל תואר דוקטור בפיזיקה תאורטית הוא אחד הזמרים המצליחים באוקראינה. הוא פעיל בולט בתנועות להפיכתה של אוקראינה למדינה מערבית, נגד שחיתות שלטונית ונגד קשרי תלות עם רוסיה של ולדימיר פוטין והשתתף במהפכה הכתומה ובאירועי יברומאידאן.
ביוגרפיה
נולד במוקצ'בו שבמערב אוקראינה. שני הוריו פרופסורים לפיזיקה באוניברסיטת לבוב. אביו, איוואן וקרצ'וק, היה שר החינוך והמדע של אוקראינה בין השנים 2007–2010.
בשנת 2005 זכה בפרס הראשון בסך מיליון הריבניה בגרסה האוקראינית לתוכנית מי רוצה להיות מיליונר? ותרם אותו לבתי יתומים.
בדצמבר 2013 הוביל את להקתו להופעת-חינם בפני אלפי המפגינים ביכר מאידאן נזאלז'נוסטי, כחלק ממאחת יברומאידאן שקראה להפיכת אוקראינה חלק מאירופה המערבית.
בשנת 2014 חגגה הלהקה עשרים שנה ויצאה במסע הופעות מיוחד. רוב ההופעות התקיימו באוקראינה, כולל הופעה במרכז הספורט הלאומי אולימפיסקי בקייב מול 75,000 צופים. מסע ההופעות נפתח בהופעה יחידה בתל אביב. בשנים 2013–2016 היה גם מאמן בתוכנית The Voice.
בסקרים שנערכו לקראת הבחירות לנשיאות אוקראינה 2019 הביעו 64% מהמצביעים רצון לראות את וקרצ'וק בין המתמודדים ו-20% ראו בו (לו היה מתמודד) מועמד מועדף לנשיאות. עם זאת, וקרצ'וק לא התמודד בבחירות אלה ולא הביע תמיכה במי מן המתמודדים.
לשלום הנצחי
"לשלום הנצחי: שרטוט פילוסופי" (בגרמנית: Zum ewigen Frieden. Ein philosophischer Entwurf) הוא מאמר פילוסופי-פוליטי מאת עמנואל קאנט שראה אור ב-1795. המאמר דן בערובה התבונית לכך שביום מן הימים ייכון שלום עולמי.
תוכן
חיבורו של קאנט מטרים במובנים רבים את תורת השלום הדמוקרטי המודרנית. אף שהוא מתאר מדינות רפובליקניות ולא דמוקרטיות, אלו מגדרות כממשלות ייצוגיות, שבהן הרשות המחוקקת מופרדת מהרשות המבצעת. קאנט טוען שרפובליקות יכלו להתקיים בשלום זו עם זו, מכיוון שהן נוטות לפציפיזם יותר מכל צורת שלטון אחרת. אולם הפיכת הממשלות לרפובליקות אינה נתפסת כתנאי מספיק כשלעצמו.
קאנט מנה שישה תנאים לכינון שלום נצחי בין מדינות:
בנוסף לכך, קאנט מנה גם שלושה תנאים כדי להבטיח שהשלום הנצחי יישאר שריר וקיים.
קאנט גם מפרט ביחס לזכויות שמעניקה הכנסת אורחים אוניברסלית לזרים: מבקרים בארץ זרה לא יזכו ליחס עוין כל עוד לא יציגו כוונות זדונית. זכויות אלו הכרחיות להגשמת המטרה הסופית של יחסי גומלין ויחסי שלום בין האומות.
קאנט מסכם את השאיפה לכינון שלום נצחי בסיום המאמר:
השפעות וביקרות
יוהאן גוטליב פיכטה, האידיאליסט הגרמני, אימץ את מסקנותיו של קאנט בחיבור זה, וטען כי הבטחת השלום דרך המשפט הציבורי הוא עניין הכרחי כנגזרת ממטלתה של התבונה.
לעומתו גאורג וילהלם פרידריך הגל ביקר את המאמר בספרו קווי יסוד לפילוסופיה של המשפט, במהלך דיונו ביחסים בינלאומיים.
קצב קוד
בתורת הקודים, הקצב של קוד תיקון שגיאות הוא כמות המידע הערכי מתוך כלל המידע המקודד. קצב הקוד מסומן לרוב בתור השבר R=k/n כאשר k הוא אורך מילת המקור ו-n הוא אורך המילה המקודדת (מילת הקוד).
למשל, בקוד (קונבולוציה) בעל קצב חצי, R=1/2, כל ביט מקודד על ידי הפיכתו לשני ביטים, ועל כן כמות המידע ה"יעיל" הוא מחצית מהתשדורת.
בשנת 1948 הראה קלוד שנון כי עבור ערוץ תקשורת עם קיבול ערוץ C, לכל קצב R הקטן מקיבול הקוד - קיים קוד תיקון שגיאות בקצב R אשר מאפשר העברת המידע באופן בו ההסתברות לשגיאה היא זניחה (משפט הקידוד של שנון).
טנא בריאות
טנא בריאות היא עמותה ישראלית לקידום בריאות יוצאי אתיופיה בישראל. העמותה מקדמת פעילויות הסברה למניעה, לאיתור ולטיפול במחלות כרוניות כגון איידס באמצעות מומחי בריאות יוצאי אתיופיה ובשיתוף הקהילה.
מטרות העמותה
טנא בריאות פועלת לקידום בריאותם של יוצאי אתיופיה, שהם מיעוט לשוני ותרבותי בישראל. בנוסף פועלת העמותה להגברת המודעות של יוצאי אתיופיה לזכויות בריאות ולפיתוח תוכניות ומשאבים המבוססים על התאמה תרבותית, על מנת להתגבר על הפערים הקיימים בנגישות של יוצאי אתיופיה לשירותי בריאות.
משמעות השם
"טנא" באמהרית פירושו בריאות. הוא מציין תיבת תכשיטים, חפץ יקר ומיוחד הניתן כשי ויש לנצור אותו. שם העמותה משלב את הבריאות והשמירה עליה כמתנה יקרה.
פעילות העמותה
פעילות העמותה מתבססת על שיתוף פעולה בין מנהיגי קהילת יוצאי אתיופיה ונאמני בריאות מהקהילה, לבין עובדי ציבור מהממשל המקומי והלאומי, ארגוני בריאות וגורמים פרטיים. הפעילות של טנא בריאות מתמקדת בחמישה תחומים עיקריים:
ברניקי (בת מרים)
ברניקי הייתה בתם של מרים, בתו של מלך יהודה אגריפס הראשון, ושל יוליוס ארכילאוס בן חלקיה (אולי חלקיה, מפקד הצבא וחברו של אגריפס). היא נולדה לאחר שנת 50 לספירה. לאחר שהוריה התגרשו, היא עברה עם אמה לחיות באלכסנדריה עם בעלה השני, דמטריוס האלבארכוס.
קטרה (כפר)
קטרה (בערבית: قطرة) היה כפר ערבי בשפלה, כיום בצפון גדרה. קטרה נכבש בידי חטיבת גבעתי, במהלך מלחמת העצמאות, במאי 1948, ותושביו פונו.
היסטוריה
הכפר נוסד בתקופת העות'מאנית על תל היישוב הקדום "קדרון" המוזכר בספר חשמונאים א'. בתקופה הביזנטית התקיים במקום יישוב ובית מרחץ. תושבי הכפר היו מקומיים ומהגרים מלוב כולם מוסלמים, ועסקו בעיקר בחקלאות. רוב בתי הכפר היו בתי טיט בנויים מלבני בוץ וקש.
במפקד האוכלוסין העות'מאני מ-1596 מנו תושביו 336 נפשות. ב-1863 ביקר בכפר החוקר הצרפתי ויקטור גרן ודיווח על כ-600 תושבים. ב-1870 מנו עות'מאנים 161 בתים בכפר. ב-1882 ביקרה בכפר הקרן לחקר ארץ ישראל.
כמו במרבית היישובים הכפריים בארץ באותה תקופה, אדמות הכפר היו בבעלות אפנדי זר ותושבי הכפר חכרו את הקרקע או שהיו אריסים. ב-1884 מכר הקונסול הכללי של צרפת בעכו, 3,000 דונם מאדמות הכפר שהיו בבעלותו, לקבוצת ביל"ויים שהקימו במקום את המושבה גדרה.