cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בוריק זאדאר
היסטוריה
הכינוי של הקבוצה הוא "פונטמיצ'ארי". מאז עונת 2009/2010, יושב ראש המועדון הוא מירקו יוסיץ'. הקבוצה מארחת בהיכל הספורט יאזין שנבנה בשנת 1967 ומכיל 3,200 מקומות ישיבה. ההיכל שימש עד שנת 2008 גם את היריבה העירונית ק.ק. זאדאר.
אסן סויצ'מזוב
אָסֶן סוּיְצְ'מֶזוֹב (בבולגרית: Асен Суичмезов; 6 ביולי 1899, קיוסטנדיל, נסיכות בולגריה – 4 ביולי 1978, קיוסטנדיל, הרפובליקה העממית הבולגרית) היה איש עסקים ותעשיין בולגרי. סויצ'מזוב הוא חסיד אומות העולם, על חלקו בהצלת יהודי בולגריה מגירוש אל מחנות ההשמדה הנאציים בעת מלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה והצלת יהודי בולגריה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזו הבולגרים על נייטרליות, אך נקטו במדיניות פרו גרמנית מובהקת וזאת על מנת לזכות בתמיכה של מעצמה אירופית מובילה במטרה להשיב לממלכה את השטחים שאבדו לה לאחר חתימת חוזה ניי שסיים את מלחמת העולם הראשונה. חלק מתהליך התקרבות זה, לווה בשורת צעדים אנטישמים ממוסדים. ב-23 בינואר 1941 פורסם החוק להגנת האומה, שדמה במתכונתו לחוקי נירנברג. ב-1 במרץ 1941, חתם ראש הממשלה הבולגרי הפרופסור בוגדאן פילוב בווינה על ההסכם התלת-צדדי, במסגרתו הפכה בולגריה רשמית לבעלת בריתן של מדינות הציר. כוחות צבא גרמנים נכנסו באין מפריע לשטח הממלכה, תקפו מאדמתה וכבשו את ממלכות יוון ויוגוסלביה.
ב-22 בפברואר 1943 אישרה הממשלה הבולגרית את גירושם של כל היהודים מהשטחים שסופחו לבולגריה למחנות ההשמדה הגרמנים, בכפוף להסכם שחתם אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לענייני יהודים עם תיאודור דנקר נציגה של גרמניה הנאצית. ב-1 במרץ 1943 החלו שוטרים בולגרים לבקר בבתי יהודים לבדיקת נתונים כגון כתובת, מוצא ומספר נפשות. ב-4 במרץ 1943 החלו הבולגרים במעצרם וגירושם של יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט והם נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
ב-6 במרץ נצטוו יהודי קיוסטנדיל על ידי המשטרה המקומית להיערך לגירוש ובכלל זה להצטייד במזון ובגדים למספר ימים. בהלה אחזה ביהודי העיר ומנהיגי הקהילה פנו לאישי הציבור בקיוסטנדיל בבקשת עזרה. עשרות אישי ציבור הודיעו על תמיכתם בקהילה היהודית ועל כוונתם לצאת במשלחת לסופיה כדי להביא לביטול צו הגירוש. המשלחת שעמדה לצאת בשיירת כלי רכב התעכבה מאחר שמושל העיר בהנחיית השלטון המרכזי סירב להקצות דלק לנסיעה. סויצ'מזוב שכר מכספו כרכרות במטרה להוביל את חברי המשלחת לתחנת רכבת בעיירה סמוכה אם תמנע יציאתם מקיוסטנדיל. הוא נעזר בבנו גרגור אשר דיווח לו ולבני הקהילה היהודית שהרכבות בהן יועדו בני הקהילה לגירוש הגיעו לתחנת הרכבת בעיר. השלטונות החלו מפעילים לחצים כבדים על נכבדי קיוסטנדיל שלא לצאת לסופיה.
הורכבה משלחת בראשותו של חבר הפרלמנט פטר מיכאלב ואליו נילוו ולדימיר קורטב, איוואן מומצ'ילוב וסויצ'מזוב. ב-8 במרץ 1943 יצאה המשלחת מקיוסטנדיל לסופיה. במקור הביעו את הסכמתם לצאת במשלחת 40 אישי ציבור אך איומי השלטונות הובילו לצמצום מספר חבריה ל-4.
בהגיעם לסופיה בשעות הערב המאוחרות פנו חברי המשלחת לדימיטר פשב סגן יושב הפרלמנט הבולגרי ובן העיר קיוסטנדיל, תארו בפניו את ההכנות לגירוש ונדברו להיפגש למחרת היום. בסופיה פשטו שמועות על הגירוש הקרב ומנהיגי הקהילה היהודית בעיר פנו לסויצ'מזוב כדי שיתלווה אליהם ל"בית העם" לצורך דיווח על המתרחש בקיוסטנדיל וכך עשה. מאוחר יותר הצטרף לחבריו שנפגשו עם פשב בביתו. סויצ'מזוב תיאר בפני פשב את המאורעות בעירו והייאוש שאחז במרבית חבריו בני הקהילה היהודית.
חברי המשלחת שוחחו עם מספר חברי פרלמנט ותארו בפניהם את המצב בקיוסטנדיל, אך רובם לא האמינו או לא רצו להאזין לטיעוני המשלחת. מאוחר יותר, נועדו ארבעת חברי המשלחת ודימיטר פשב עם פטר גברובסקי שר הפנים במטרה לעצור את הגירוש המתוכנן. במהלך הפגישה טענו חברי המשלחת כי גירוש יהודי "בולגריה הישנה" מנוגד לחוקה, שכן החלטת הממשלה שנתקבלה אישרה רק את גירוש היהודים מהשטחים שסופחו לבולגריה. שר הפנים הכחיש את דבר הגירוש, אך לאחר איום מרומז על חייו שהשמיע ולדימיר קורטב, הודה גברובסקי שניתנה פקודת גירוש ל-10 במרץ והוא מוכן להשעותה כדי לשקול את טענות חברי המשלחת. גברובסקי התקשר למושל קיוסטנדיל והורה לו שלא לבצע את הגירוש,
ב-10 במרץ לפנות בוקר תקפו לאומנים פאשיסטים את ביתו של סויצ'מזוב בקיוסטנדיל. לעבר הבית הושלכו אבנים גדולות, כל חלונותיו נופצו ועל קירותיו צוירו כתובות נאצה. ב-10 במרץ בבוקר עם ביטול העוצר בעיר, הגיעו מספר בעלי מלאכה יהודים לביתו של סויצ'מזוב ותיקנו בהתנדבות את כל הנזקים שנגרמו.
אחריתו
לאחר עליית הקומוניסטים לשלטון בבולגריה ירד סויצ'מזוב מנכסיו. מצבו הכלכלי היה ירוד והוא סבל מבריאות לקויה. גם לאחר עלייתם לישראל, המשיכו חברי הנהגת הקהילה היהודית בקיוסטנדיל להפגש עם סויצ'מזוב ולתמוך בו כלכלית. ב-1973 לאחר פעילות מאומצת של ברוך לזרוב ממנהיגי קהילת קיוסטנדיל, הכיר ארגון יד ושם בסויצ'מזוב כחסיד אומות העולם. אסן סויצ'מזוב נפטר בקיוסטנדיל ב-1978 והוא בן 79 שנים. רחוב מרכזי בעיר קיוסטנדיל נקרא על שמו.
בנג'מין דרבולה
בנג'מין דרבולה (בצרפתית: Benjamin Darbelet; נולד ב-13 בנובמבר 1980) הוא ג'ודוקא צרפתי אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג.
דרבולה התחרה פעמיים במשחקים האולימפיים בשנים 2004 ו-2008. בבייג'ינג 2008 הוא זכה במדליית הכסף לאחר שהגיע עד שלב הגמר והפסיד למסאטו אוצ'ישיבה היפני.
דרבולה מחזיק בחמש מדליות מאליפויות אירופה, מדליית זהב (2003), מדליית כסף (2006) וארבע מדליות ארד (2004, 2005 ו-2007).
ג'ונתן ביילי (שחקן)
ג'ונתן ביילי (באנגלית: Jonathan Bailey; נולד ב-25 באפריל 1988) הוא שחקן אנגלי, הידוע בעיקר מהופעותיו בסדרת הדרמה "ברודצ'רץ'", בדמות לאונרדו דה וינצ'י הצעיר בסדרה "לאונרדו", ובקומדיה "קמפוס" של ערוץ 4 ובתור אנתוני בסדרת נטפליקס המצליחה "ברידג'רטון".
ביוגרפיה
ביילי נולד בכפר בנסון באוקספורדשייר. הוא הצעיר במשפחה ויש לו שלוש אחיות. בגיל 5 החליט שהוא רוצה להיות שחקן אחרי שראה הפקה של המחזמר "אוליבר!".
קריירה
הופעותיו הראשונות של ביילי כשחקן היו בסדרה "ברמוול" של ITV. הוא שיחק בתפקידים קטנים בסדרות טלוויזיה ובסרטים, ואחר כך לוהק לסיטקום "קמפוס". ב-2011 גילם את לאונרדו דה וינצ'י בסדרה "לאונרדו", והופיעה לצדה של שרה אלכסנדר בסדרה הקומית של ה-BBC "אני וגברת ג'ונס".
ב-2012 היה ביילי מועמד לפרס התיאטרון של האיבנינג סטנדרד לשחקן מצטיין חדש על הופעתו במחזה "South Downs" מאת דייוויד הר.
החל מדצמבר 2013 שיחק ביילי בתפקיד טים פרייס במחזמר "אמריקן פסיכו" בתיאטרון אלמיידה בלונדון.
בסדרה "ברודצ'רץ'" של ITV גילם ביילי את אולי סטיבנס, הכתב בעיתון המקומי.
עוד שיחק בתפקיד ג'ק פאטרסון בסדרה הקומית "W1A" של ערוץ BBC Two, והופיע בכל שלוש העונות של הסדרה.
בשנת 2019, הוא לוהק לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה של נטפליקס, ברידג'רטון, בתפקיד הויקונט אנת'וני ברידג'רטון. הסדרה עלתה לאוויר בדצמבר 2020.
בשנת 2021, הוכרז כי ביילי יככב לצד טארון אגרטון בהפקה של "Cock" בתיאטרון אמבסדורס, לונדון, בשנת 2022.
ביילי צפוי לככב בתפקיד פיירו בסרט "מרשעת: חלק 1" לצד סינתיה אריבו ואריאנה גרנדה המבוסס על המחזמר "מרשעת".
חיים אישים
בשנת 2018 ביילי יצא מהארון כהומו בראיונות לעיתון הטיימס ולכתב העת Attitude.
מציאת עצמותיו של אבשלום פיינברג
פרשת מציאת עצמותיו של אבשלום פיינברג מקיפה את הניסיונות לזהות את מקום הירצחו של חבר ניל"י, אבשלום פיינברג, בהיתקלות עם בדואים כשהיה בשליחות ניל"י, את מציאת עצמותיו על ידי רב-סרן שלמה בן אלקנה, ואת הבאתו לקבר ישראל בטקס צבאי ממלכתי בחלקת עולי הגרדום שבבית הקברות הצבאי בהר הרצל, מקום אליו הועברו מאוחר יותר גם שרידי גופתו של יוסף לישנסקי.
אבשלום פיינברג נעלם בחולות המדבר באזור רפיח שבחצי האי סיני – קו החזית הטורקי-בריטי באותה העת – ב-20 בינואר 1917. הניסיונות הראשונים לחפש את גופתו נעשו בתקופה הסמוכה להירצחו, הן על ידי הבריטים והן על ידי אנשי ניל"י. בראשית שנות ה-30 מצא המהנדס בנימין רן את מקום הקבר, אך מסיבות שונות לא נחקר דיו. רק לאחר מלחמת ששת הימים, משתפס צה"ל את השטח שבו נרצח פיינברג, פוענחה התעלומה באופן סופי על ידי שלמה בן אלקנה, והשלד שמצא זוהה כְּזה של אבשלום פיינברג, והועבר בטקס צבאי להר הרצל ב-29 בנובמבר 1967. מציאת השלד וזיהויו הביאו לטיהור שמו של יוסף לישנסקי, נגדו הועלו טענות שרצח את אבשלום, כמו גם עוררו דיון ציבורי בישראל אשר שפט באור חיובי יותר את פעולותיה של רשת הריגול ניל"י כולה. בעקבות זאת הועברו, בסופו של דבר, עצמותיהם של אנשי ניל"י נוספים להר הרצל בטקסים ממלכתיים ואנשי ניל"י זכו להנצחה רשמית של מדינת ישראל.
ההיעלמות בחולות המדבר
לאחר שנותק הקשר בין אנשי ניל"י שבארץ ישראל לבריטים שבמצרים, נעשו ניסיונות לחדש קשר זה. לאחר כמה ניסיונות שכשלו, החליט אבשלום פיינברג לנסות ולחצות את קו החזית הטורקי-בריטי באזור רפיח, שנכבשה על ידי הבריטים ב-8 בינואר. באותה עת היה כבר אהרן אהרנסון במצרים, וניסה ליזום את חידוש הקשר עם אנשי הארץ. הוא חשש (וגם קיווה) שפיינברג יעשה צעד כזה, וב-8 בדצמבר, בטרם הגיעו למצרים, רשם ביומנו:. פיינברג לא ידע כי אהרנסון נמצא במצרים, והלחץ הכספי של התחנה לניסויים חקלאיים בעתלית, שעליה היה מופקד בהיעדרו של אהרנסון, יחד עם גורמים נוספים, הניעוהו לצאת בדרך למצרים ולסכן את חייו.
בינואר 1917, ככל הנראה ב-13 בחודש, יצאו אבשלום פיינברג, יוסף לישנסקי ומורה דרך בדואי לדרכם אל עבר קווי הבריטים, רכובים על גמלים ומחופשים לבדואים. בלילה שבין ה-19 ל-20 בינואר תעו בחולות סביב רפיח, כיוון שלא היה להם מצפן והדרך לא הייתה מוכרת להם. מורה הדרך הבדואי נותר, ככל הנראה, מאחור. כשהאיר השחר, הותקפו פיינברג ולישנסקי בידי קבוצה גדולה של ערבים. פיינברג נהרג תוך חילופי היריות, ולישנסקי נפצע בכתפו אך הצליח להימלט, ונאסף בידי משמר אוסטרלי שהשתייך לחיל המשלוח המצרי. הוא אושפז במצרים, וימים אחדים אחר כך הודיע לאהרן אהרנסון את שאירע.
חיפושים ראשונים
חמישה ימים לאחר ההיתקלות עם הבדואים במדבר, נודע לאהרן אהרנסון, ששהה במצרים, שאבשלום נרצח. ביומנו רשם:. קרוב לאותה עת שלחו הבריטים שליח בדואי למקום הרצח, והוא שב ב-30 בחודש, וסיפר, שפיינברג נקבר ללא עקבות.
בראשית מאי אותה שנה התירו הבריטים ליוסף לישנסקי, שהיה במצרים לצורך פעילות ארגון ניל"י, לצאת למקום ולחפש אחר גופתו של פיינברג. שישה ימים לאחר מכן נפגש לישנסקי עם אהרן אהרנסון והודיע כי איתר את המקום המדויק בו נתקלו בבדואים, אך אין שום אפשרות למצוא את הגופה, כיוון שבוצעו במקום עבודות ביצור נרחבות ונבנו פסי רכבת מעל הקבר. המחקר המודרני קבע שלישנסקי טעה, אך לא באופן ניכר: מקום קברו של אבשלום היה קרוב מאוד אל פסי הרכבת והכביש אשר נבנו שם. ביומנו רשם אהרנסון ב-8 במאי את המסקנה:.
כשישה חודשים לאחר הרצח עצרו הבריטים את מוח'תאר העיירה ח'אן יונס, שהיה מעורב במעשה הרצח אך סירב להודות בכך בחקירתו, והוא שוחרר מחוסר ראיות.
במשך הזמן שבין היעלמו של אבשלום לבין נפילתה של ניל"י בידי העות'מאנים לא ידעו גם אנשי ניל"י עצמם (פרט ליחידים, ובהם יוסף לישנסקי, ואהרן ושרה אהרנסון) היכן אבשלום. דבר זה גרם לנעמן בלקינד, שחש שמשהו אינו כשורה, לצאת למצרים לחפש את אבשלום, והביא על ניל"י, בסופו של דבר, את קִצהּ. גם נעמן לא הצליח לפתור את תעלומת אבשלום, ואפילו לא הצליח לגלות כי מת: בצוואתו, שנכתבה זמן קצר לפני הוצאתו להורג, הזכיר את אבשלום בין שאר ידידיו וקרובי משפחתו החיים.
יעקב ירושלמי, חייל יהודי יליד טורקיה, אשר שירת בצבא העות'מאני במלחמת העולם הראשונה באזור רפיח, הוזעק על ידי בדואים או חיילים טורקים לערוך טקס קבורה יהודי להרוג שזהותו לא הייתה ידועה לו. הוא אמר קדיש ושמע ישראל ליד הקבר, אך נמנע מאמירת אל מלא רחמים, כיוון שלא ידע את שם המת. הייתה סברה כי ההרוג הוא פיינברג, אך שלמה בן אלקנה דחה אותה בספרו "אבשלום פיינברג שב מן המדבר" על ידי מספר נימוקים (עיקר טענתו היא, שלא שמע מן הבדואים על כך, וששלדו של פיינברג היה קבור בקבורה לא יהודית).
מחקרו של בנימין רן
בסוף שנות ה-20 החל הסופר יעקב יערי-פולסקין בכתיבת ספרים על אודות ניל"י, ובשנת 1930 התפרסם ספרו הראשון, "מרגלים או גיבורי המולדת?". בנימין רן, מהנדס שעבד במערכת הרכבות בחיפה, קרא את הספר והחליט לנסות ולחפש את קברו של אבשלום. הוא ביקש וקיבל העברה לאזור רפיח, ושם ניסה לדובב את הבדואים ולגלות מה אירע. רן יצר קשרים טובים מאוד עם הבדואים באזור, והם הובילו אותו אל מקום שנקרא בפיהם 'אלקבר אליהודי' – "הקבר היהודי". מעל הקבר צמח תמר, ככל הנראה מגלעין תמר שהיה בכליו של פיינברג בעת שנרצח. הוא צילם את התמר (ראו תמונה), וחשב שבכך נפתרה התעלומה. מיד לאחר מכן, במרץ 1931, נסע לזכרון יעקב, פנה אל אלכסנדר אהרנסון, גילה את ממצאיו והראה את התמונה שצילם. אהרנסון פקפק בדבר ופנה אל קצין בריטי ממכריו, שיבקש מן המושל הבריטי של סיני, מייג'ור קלוד ג'רוויס לבדוק אם נכונים דברי רן והאם אמנם טמונה גופת פיינברג באותו מקום.
ככל הנראה, במהלך הפנייה למייג'ור ג'רוויס חל שיבוש מסוים, וכתוצאה מכך, במקום לנסות לאתר את הדקל ברפיח שאותו מצא רן, הוא עשה ניסיונות לאתר את הקבר באזור שיח' זוויד, במרחק של כ-15 קילומטרים משם. ניסיונותיו לא צלחו, והצעת זיהוי מקום הקבר בידי בנימין רן נדחתה שלא בצדק. רן עצמו, שככל הנראה לא ידע על החקירה של מושל סיני הבריטי, חש כי אין דעת המשפחה נוחה מחשיפה מחדש של הקבר, ואין לה עניין לפתוח מחדש את הפצעים ולעורר מחדש את הטרגדיה, ועל כן ויתר ולא התעקש על חקירה מחודשת.
מציאת הקבר על ידי שלמה בן אלקנה
ב-21 בינואר 1966, יום למחרת יום השנה ה-49 למותו של אבשלום, נתפרסמה בעיתון "הארץ" כתבה של העיתונאי אורי קיסרי שעסקה באבשלום ובנסיבות מותו. את הכתבה קרא גם פקד שלמה בן אלקנה, קצין במשטרת ישראל וחוקר תולדות ארץ ישראל, אשר התמחה בפענוח תעלומות היסטוריות מסוג זה, ואף פתר, שנים מספר קודם לכן, פרשות נעדרים בעלות קווים דומים לזו (פרשת לזרוביץ-קירז'נר, פרשת היעלמותו והתאבדותו של החייל חיים יערי ועוד). הוא החליט לנסות ולפתור גם את התעלומה הזו, ולמצוא את קברו של פיינברג. הוא פנה לאורי קיסרי, וכתב לו:
על פי עצת קיסרי, למד בן אלקנה על אודות אבשלום פיינברג ומה שהיה ידוע על מקום קברו. הוא הבין כי מושל סיני הבריטי, קלוד ג'רוויס, לא הצליח למצוא את הקבר בראשית שנות ה-30 משום שבגין טעות בדיווח חיפש אותו בשייח' זוויד ולא ברפיח, והבין כי חיפוש נוסף בסביבות רפיח עשוי להוביל למציאת הקבר. באותה עת רפיח הייתה שטח בתחום מצרים, ועל כן נטה בן אלקנה לנהל את החקירה בחשאי: הוא נפגש עם שני שייח'ים בדואים ישראלים שהכיר, ובירר אם יוכלו לשלוח שליח בדואי שיחצה את הגבול לאזור הקבר, יוציא את העצמות מתחת לדקל ויביאן לשטח ישראל, תמורת פרס כספי. הם השיבו שזה אפשרי. לאחר בירור זה פנה אל בני משפחתו של אבשלום, בניסיון לרתום גם אותם לעניין. הם הביעו התנגדות חריפה, בנימוק שאין לדעת מה יביא השליח הבדואי, ולא ניתן לסמוך על זיהוי העצמות כאלו של אבשלום. מעבר לזה, טענו כי הם התרגלו למצב שבו אין קבר מסודר לאבשלום.
דחייה זו לא הרתיעה את בן אלקנה, היות שחשב כי. הוא רצה לגייס את משאבי המדינה לכך, לקבל ממנה סיוע כספי ולדאוג לעריכת לוויה צבאית כאשר יוחזרו העצמות. על כן ניסה ליצור קשר עם ראש ממשלת ישראל לוי אשכול, ולקבל את אישורו. ניסיונותיו, שנמשכו כמה חודשים, לא צלחו. באוגוסט אותה שנה אסר עליו מפכ"ל המשטרה פנחס קופל להמשיך בחקירת הפרשה, עקב תלונה שהגיש נגדו איש "ההגנה" יוסף קוסטיקה, כשחקר את פרשת כ"ג יורדי הסירה במקביל לניסיון להביא את עצמות פיינברג.
מציאת השלד
לאחר מלחמת ששת הימים הועבר בן אלקנה מהמשטרה לצה"ל, והפך יועץ לעניינים ערביים בלשכת אל"ם מרדכי גור. כיוון שבעת זו היה שייך לצה"ל, ויתר על כן - השטח שבו נמצא קבר אבשלום היה בידי ישראל – דבר לא מנע ממנו לפעול. הוא יצר קשר עם שייח' פרייח, בדואי מרצועת עזה שעמו היה ביחסים טובים עוד מימי מלחמת סיני, וביקש ממנו לנסות ולברר עם בדואים בני משפחת אבו צפרה משבט אל-סננה שבמטה אלרמלייאת באזור רפיח, האם הם יודעים משהו על רצח אבשלום. בני המשפחה הראו לבנימין רן עוד ב-1931 את הדקל שצמח מעל קבר אבשלום, ובן אלקנה הניח שבשלב זה עדיין אפשר למצוא עדי שמיעה ואולי אף עדי ראייה לרצח. השייח' פרייח בירר ומצא בדואים אשר הכירו את המעשה וסיפרו פרטים על אודות התקרית.
זיהוי ודאי
הבדיקה במכון הפתולוגי העלתה כי השלד שנמצא מתחת לדקל הוא שלדו של פיינברג, מעבר לכל ספק: השלד השתייך לזכר כבן 30 (פיינברג היה כבן 27 כשנרצח); הערכת גובהו תאמה כמעט לגמרי את זה של פיינברג; רסיסי עצם קטנים באחת מאצבעות היד העידו על פציעה באצבע – כזו חווה אבשלום כשפלט אקדחו קליע בשעה שניקה אותו, ב-1911; סתימות רבות בשיניו של הקבור העידו כי אין מדובר בערבי תושב האזור, וחריץ ייחודי באחת משיניו היה זהה לזה שהיה לפיינברג, שנפצע מברזל בצעירותו. בשלד נמצאו שלושה נקבים של קליעים – שניים בגולגולת (נקבי כניסה ויציאה) ואחד בירך הימנית.
העברת העצמות להר הרצל
גילוי השלד וזיהויו הוודאי עורר פולמוס באשר לשאלה היכן המקום המתאים לקברו. היו שטענו כי יפה וראוי לקברו היכן שנרצח, בחולות המדבר מדרום לרפיח. מנגד דרשו אנשים אחרים, ובהם ארוסתו של אבשלום, רבקה אהרנסון, כי יש לקבור את פיינברג בעתלית, שם פעל ועבד בשנותיו האחרונות. עיריות ראשון לציון וחדרה ומועצות זכרון יעקב וגדרה רצו שייקבר בשטחן, כי גם בהן חי במהלך חלקים מחייו. לבסוף הוחלט כי אבשלום פיינברג ייקבר, אחרי מסע שיעבור בראשון לציון, נס ציונה, רחובות וגדרה, בלוויה צבאית בחלקת עולי הגרדום בהר הרצל, בתאריך כ"ו בחשוון תשכ"ח, 29 בנובמבר 1967. שקיקי עפר מהמקומות האחרים שאליהם היה קשור הונחו על קברו, ואף ניטע לצידו חוטר מן הדקל שצמח מכיסו (חוטר נוסף ניטע במאי 2009 בחצר בית הוריו של אבשלום בחדרה).
אבשלום פיינברג נקבר בצמוד אל קברו של יוסף לישנסקי.
נציגים מהכנסת, מהממשלה ומבית הנשיא באו להשתתף בטקס הלוויה. יו"ר הכנסת קדיש לוז נשא נאום וכן הרב שלמה גורן.
בלוויה אמר הרב גורן:
השפעה
מציאת שלדו של אבשלום גרמה להכרה רשמית של מדינת ישראל בארגון ניל"י. בלוויה הצבאית אמר יו"ר הכנסת קדיש לוז את הדברים הבאים:
הכרה זו המשיכה גם לאחר מכן, בין השאר כאשר הוענק עיטור לוחמי המדינה גם לאנשי ניל"י, וכן כאשר החלה מדינת ישראל לחלק, ב-1981, "אות ניל"י" לשרידי אנשי ניל"י ולבני משפחותיהם.
השלכה מהותית של מציאת השלד, ובעיקר של פרסום עדויות הבדואים, הייתה טיהור שמו של יוסף לישנסקי מאשמת רצח אבשלום. פעמים רבות הואשם לישנסקי כי הוא זה אשר רצח את פיינברג כחלק מריב רומנטי על לבה של שרה אהרנסון, ואף היו שמועות כי נמצאה על אצבעו טבעתו של אבשלום או שנראתה אצלו תמונתה של שרה אהרנסון עם הקדשה לאבשלום בכתב ידהּ. אמנם גם לפני כן העלו מחברי הספר "ניל"י – תולדותיה של העזה מדינית" טענות כנגד ההאשמה, אך הן לא הפריכו אותה באופן חד כל-כך, ולא זכו לפרסום כפי שזכה לו גילוי קבר אבשלום. הודאת הבדואים ברצח הפריכה כליל את הטענה, ובעקבות מאבק ציבורי זכה לישנסקי לקבורה מחדש בטקס ממלכתי-צבאי בהר הרצל, סמוך לקברו של אבשלום, באוגוסט 1979.
הנצחת האירוע
עקב מציאת עצמותיה של אישיות היסטורית חשובה זו, התעורר רצון לציין את האתר במעשה ציוני המסמל חיים (כניגוד לרצח) – התיישבות.
בי"ז בתמוז תשכ"ט עלתה היאחזות הנח"ל ה-44 "נח"ל דקלה", כ-10 קילומטרים דרומית לרפיח. היישוב אוזרח בכ"ב באייר תשל"א ונקרא דקלה. על-פי המקורות הרשמיים, מקור שם היישוב הוא "הדקל שצמח מן התמרים שהיו בכיסו של אבשלום פיינברג, שנקבר בקרבת מקום". אתר הדקל עצמו, מדרום לרפיח, נקרא "דקל אבשלום". ניטע בו דקל חדש והוצב שלט, ובמשך שנים היה המקום מוקד למבקרים. בעקבות מסירת סיני למצרים והוצאת היהודים מהשטח, הוקם היישוב דקל שנושא שם דומה, ואף אתר הדקל ננטש.
בחודש אב תשל"ג הוקם "מרכז-גושי" לפִתחת רפיח בשם אבשלום (היישוב נקרא גם בשם מרכז אבשלום). גם יישוב זה נקרא על שם פיינברג ומנציח את אירוע מציאת קברו באזור. בעקבות מסירת סיני למצרים, הוקם היישוב אבשלום כשם היישוב המקורי.
הסופרת והפזמונאית תלמה אליגון-רוז כתבה בלדה בשם "אבשלום", אותה הלחין הזמר שלמה ארצי, בה נפרשים סיפור חייו ומותו של פיינברג. את השיר ביצעה להקת פיקוד הדרום בתוכניתה "חול בקפה" כאשר הסולנית היא אביבה שמואלי, לימים אביבה אבידן.
בעונה השלישית של תוכנית ההומוריסטית היהודים באים הוצגה חוליית ניל"י המתכננת את המסע למצרים. הקטע מציג את לישנסקי כמתכנן להרוג את פיינברג על רקע רומנטי ומציין את מציאת גופתו לפי עץ תמר.
נואל קאוורד
סר נואל פירס קאוורד (באנגלית: Sir Noël Pierce Coward; 16 בדצמבר 1899 - 26 במרץ 1973) היה שחקן אנגלי זוכה פרס האוסקר, גם זמר, במאי, מחזאי ומלחין של מוזיקה פופולרית.
ראשית חייו
נואל קאוורד נולד בטדינגטון, בריצ'מונד שעל התמזה שבאנגליה לארתור סאבין קאוורד (1856–1937), פקיד, ולאשתו ויולט אגנס (1863–1954), בתו של הנרי גורדון וויטש, קברניט ומודד בצי המלכותי הבריטי. הוא היה השני מבין שלושת ילדיהם, שהבכור שבהם נפטר ב-1898 בגיל שש. נואל קאוורד החל להופיע בתיאטרון וסט אנד בגיל צעיר. היה חבר ילדות של הרמיון ג'ינגולד, חרף העובדה שאמה לא רוותה נחת מהקשר.
בגיל 14 הוא נעשה מאהבו של פיליפ סטריטפילד, צייר בוהמיין שלקח אותו תחת חסותו והציגו בפני החברה הגבוהה בסלונה של מרת אסטלי קופר. היא קיבצה מסביבה אומנים והזמינה אותו לחיות באחוזתה בהאמבלטון, רוטלאנד, אולם הוא הוזמן להתארח בחוות ביתה ולא בבניין האחוזה ההדור, מחמת מעמדו החברתי הנמוך. סטריטפילד נפטר משחפת בשנת 1915.
קאוורד שיחק במספר הפקות בצוותא עם סר צ'ארלס הוטריי, שחקן ויקטוריאני וקומיקאי, שאותו העריץ והיה תלמידו עד לגיל 20. מהוטריי למד קאוורד טכניקות משחק קומיות ומחזאות. הוא גויס לצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה, אולם שוחרר מפאת בריאותו הלקויה. קאוורד הופיע בשנת 1918 בסרט 'Hearts of the World' של דייוויד לוולין וורק גריפית' בתפקיד ללא קרדיט. הוא החל לכתוב מחזות שהוא וחבריו יוכלו לככב בהם ובה בעת כתב ביקורות.
הצלחתו
קאוורד כיכב בתפקיד מרכזי במחזה הקומי 'I'll Leave It To You' ב-1920, בגיל עשרים. בשנה שלאחר מכן הוא השלים את כתיבתה של סאטירת סולו, 'The Better Half', אודות מערכות יחסים שמנהל גבר עם שתי נשים, הסאטירה הוצגה למשך זמן קצר בליטל תיאטר שבלונדון ב-1922. המחזה נחשב לאבוד עד שכתב היד התגלה בשנת 2007 בארכיב הלורד צ'מברלין, שהיה אז הצנזור של כל המחזות שהוצגו ברחבי בריטניה.
קאוורד זכה להצלחה צנועה עם מחזהו 'The Young Idea', מחזה שדמה למחזותיו של ג'ורג' ברנרד שו ב-1923. מחזהו הבא 'The Vortex' היה שנוי במחלוקת היות שהוא הכיל רמיזות להומוסקסואליות ולהתמכרות לסמים, והפך אותו לסנסציה בן לילה משני צדי של האוקיינוס האטלנטי. קאוורד המשיך בשלושה להיטים דרמטיים 'Hay Fever', 'Fallen Angels' (שניהם ב-1925) ו-'Easy Virtue' ב-1926.
חלק ניכר מעבודתו הטובה ביותר של קאוורד נעשתה בשלהי שנות ה-20 ובראשית שנות ה-30. הפקות ענק שזכו גם לפופולריות רבה ביותר, כגון האופרטה 'Bitter Sweet' בשנת 1929 והמחזה 'Cavalcade' שהוצג בשנת 1931, שהיה אקסטרווגנטי מאוד ודרש צוות שחקנים גדול, תפאורות גרנדיוזיות ובמה הידראולית ומורכבת, כמו גם קומדיות כמו 'Private Lives' שהציגה ב-1930, ובה כיכב קאוורד לצד שותפתו הפופולרית גרטרוד לורנס, והקומדיה השחורה 'Design for Living' שנכתבה עבור אלפרד לנט ולין פונטיין.
קאוורד חבר בשנית ללורנס ב-'Tonight at 8:30' ב-1936, סדרה של עשרה מחזות קצרים, כשבכל העלאה שלהם נבחרו והוצגו באקראי שלושה מהם. אחד ממחזות אלו, 'Still Life', הורחב ב-1945 לסרט פגישה מקרית של דייוויד לין. בין השנים 1929 ל-1936 הקליט קאוורד בחברת HMV כמה משיריו הידועים ביותר. רבים מהם זכו ברבות השנים להוצאה מחודשת. בין להיטיו הפופולריים ביותר של קאוורד היו השירים הרומנטיים 'I'll See You Again' ו-'Dear Little Café' והשירים הקומיים 'Mad Dogs and Englishmen' ,'The Stately of England' ו-'(Don't Put Your Daughter on the Stage) Mrs Wortington'.
מלחמת העולם השנייה
בעת פריצתה של מלחמת העולם השנייה ב-1939 עבד קאוורד קשה מתמיד. בזמן שהמלחמה פרצה הוא עזב את פריז. היה זה פסק זמן שלקח מכתיבה על מנת להופיע בפני החיילים, אולם לאחר זמן מה גמלה ההחלטה בלבו לשוב למלאכת הכתיבה. בצד סיוריו המתוקשרים ביותר שבידרו את כוחות בעלות הברית, הוא גם הועסק בעבודת מודיעין בשירות ריגול החוץ הבריטי MI6. תכופות היה מתוסכל מהביקורת שהוטחה כלפיו בשל אורח חייו הראוותני, כשנדמה היה שהוא חי את חיי החברה הגבוהה בעוד שאנשי הארץ סבלו - במיוחד הדבר התבטא בטיוליו לאמריקה קאוורד היה חסר אונים אל מול הביקורת מכיוון שלא יכול היה לגלות כי עבד עבור השירות החשאי.
שירותו החשאי של קאוורד החל בשנת 1937 כאשר דיפלומט בריטי בכיר בשם רוברט ונסיטארט החליט לנצל את הראוותנות, התבונה והזיכרון המושלם של קאוורד כדי לסייע לרשת מודיעין אנטי-נאצית בלתי רשמית שוונסיטארט הקים באירופה. בשליחותו של ונסיטארט יצא קאוורד לסיורים בוורשה, במוסקבה ובהלסינקי, שבמסגרתם שר והופיע בפני קהל ובמקביל אמד את ההשפעה הנאצית בקרב האח"מים שבפניהם הופיע. עם פרוץ המלחמה נשלח קאוורד לפריז, שם בילה רבות בחברתם של הדוכס מווינדזור ואשתו ווליס סימפסון שהיו אוהדי הנאצים והיו בגדר סיכון לחזרה לכס המלוכה בבריטניה בחסות הנאצים, אם אלה יכבשו את בריטניה. קאוורד הלך למסיבותיהם של בני הזוג, כדי להשגיח עליהם. לאחר פינוי דנקירק יצא קאוורד לארצות הברית, שם התלווה לקרי גרנט, שפעל בחשאי בשירות ה-FBI, כדי לאמוד את התחושות בימין ובשמאל האמריקאי ביחס למלחמתה של בריטניה. בימין נכללה קבוצת כוכבי קולנוע, ביניהם ארול פלין שנחשדו באהדה לנאצים והשמאל הושפע מהברית של סטלין והיטלר וחיכה לתבוסת בריטניה. ב-1973 זמן לא רב לפני מותו הודה קאוורד, בפני כותב הביוגרפיה שלו, בעברו כמרגל. ידידו הקרוב, ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת, עודד את הממשלה להעניק לקאוורד תואר אבירות בשל מאמציו ב-1942. וינסטון צ'רצ'יל בלם את הדבר, בשל הסתייגותו מסגנון חייו הנוצץ של קאוורד. סיבתו הרשמית של צ'רצ'יל היה הטלת קנס של מאתיים לירות שטרלינג בשל עבירות מטבע זר (הוא הוציא 11,000 לירות שטרלינג בטיולו באמריקה). לו הגרמנים היו פולשים לאנגליה היה קאוורד עלול להיאסר ולהיהרג בשל הכללתו ב'ספר השחור' שלהם, ביחד עם אישי ציבור נוספים בשל דעותיו הסוציאליסטיות. כמה סבורים, לעומת זאת, כי תואר האבירות נמנע ממנו בשל ההומוסקסואליות שלו. מתיעוד שהתגלה לאחרונה נמצא שקאוורד היה ברשימת החיסול של הנאצים בשל שירותו ב-MI6.
קאוורד כתב ופרסם כמה שירים פופולריים ביותר במהלך המלחמה, המפורסמים שבהם הם 'London Pride' ו-'Don't Let's Be Beastly to the Germans'. הוא התלונן בפני וינסטון צ'רצ'יל חברו לציור כי הוא חש שאינו עושה די על מנת לתמוך במאמצי המלחמה. צ'רצ'יל הציע להפיק סרט שיתבסס על הקריירה של סרן לורד לואי מאונטבאטן. התוצאה הייתה סרט דרמה ימי, 'In Which We Serve', שבו קאוורד כתב, כיכב, הלחין את המוזיקה וביים בשיתוף פעולה עם דייוויד לין. הסרט נחל הצלחה משני עבריו של האוקיינוס האטלנטי וקאוורד זכה בפרס אוסקר לשם כבוד.
בשנות ה-40 כתב קאוורד כמה ממחזותיו הטובים ביותר. הפרשנות החברתית 'This Happy Breed' והדרמה הקומית המורכבת והאוטוביוגרפית למחצה 'Present Laughter', שניהם ב-1939, ששולבו מאוחר יותר עם הקומדיה השחורה המוצלחת ביותר 'Blithe Spirit', ב-1941, כשקאוורד מככב בעת ובעונה אחת בשלושתם יחד. 'Blithe Spirit' הייתה שובר קופות שהגיעה לשיא הכנסות שלא נשבר עד לשנות ה-70, ועובדה מאוחר יותר לסרט קולנוע שביים דייוויד לין.
עבודתו המאוחרת
במהלך שנות ה-50 חלה ירידה חדה בפופולריות שקאוורד זכה לה, כאשר מחזות כגון Nude with Violin, Quadrille, Relative Values ו-South Sea Bubble לא קצרו שבחים רבים מצד הביקורת ולא זכו לאהדה רבה בקרב הקהל. חרף זאת הוא שמר על פרופיל ציבורי גבוה, בהמשיכו לכתוב (ולעיתים לככב) בהצלחה מתונה במחזות הווסט אנד, הוא ביצע קברט סולו שנחל הצלחה בלאס וגאס (זמין בתקליטור), ושיחק בסרטים כמו Bunny Lake Is Missing, מסביב לעולם בשמונים יום (1956), האיש שלנו בהוואנה (1959), Boom! והג'וב האיטלקי.
הפקתו האחרונה של קאוורד הייתה Suite in Three Keys משנת 1966, טרילוגיה שהתרחשה בסוויטת בית מלון, בו הוא גילם את התפקיד הראשי של הטרילוגיה. הטרילוגיה זכתה לתשבחות רבות מהמבקרים והיא מילאה היכלות בבריטניה. קאוורד תכנן לככב במחזה זה בברודוויי, אולם לא עלה בידו לנסוע מחמת מחלתו. רק שניים ממחזותיו הועלו בניו יורק, כשהכותרת השתנתה ל-Noel Coward in Two Keys ולתפקיד הראשי נכנס יו קרונין.
מותו
בשלב זה סבל קאוורד מדלקת מפרקים ומאובדן זיכרון לפרקים, שפגם בעבודתו בסרט הג'וב האיטלקי, קאוורד פרש מהתיאטרון. ב-1970 הוענק לו תואר אבירות. הוא נפטר בג'מייקה ב-26 במרץ 1973 מדום לב בגיל 73. הוא נטמן שלושה ימים מאוחר יותר בפיירלי היל שבג'מייקה, בראש גבעה המשקיפה על החוף הצפוני של האי. ב-28 במרץ 1984 הסירה המלכה אליזבט את הגולל מעל מצבת זיכרון ב-Poets’ Corner שבמנזר וסטמינסטר.
קאוורד כתב מעל חמישים מחזות ואריכי נגן רבים של שירים מקוריים, הוא חיבר תסקורות מבדחות, שירה, מספר כרכים של סיפורים קצרים ואת הרומן Pomp and Circumstance בשנת 1960; כמו כן חיבר שלושה כרכי אוטוביוגרפיה. פרט לכך ראו אור מספר ספרי מוזיקת שירים פרי עטו, יומנים ומכתבים.
קאוורד היה צייר נלהב, כרך ובו שיעתוקים של כמה מעבודות האומנות פרי מכחולו ראו אור. תיאטרון נואל קאוורד ברחוב סנט מרטין נפתח ב-1 ביוני 2006, לאחר שיפוץ נרחב, עבור הבכורה של אבניו Q בלונדון. התיאטרון פתח את דלתותיו ב-1903 כתיאטרון החדש, ושמו הוסב לתיאטרון אלביי ב-1973. הופעת הבכורה של קאוורד בווסט אנד בתיאטרון החדש, הייתה ב-1920.
חייו האישיים
קאוורד היה הומוסקסואל ולא נישא מעולם. קאוורד נהנה ממערכת יחסים בת תשע עשרה שנים עם הנסיך ג'ורג', דוכס קנט, וכן היו לו רומן קצר עם השחקן הנודע סר מייקל רדגרייב, ומערכת יחסים ארוכה נוספת עם שחקן הבמה והסרטים גרהאם פיין, למשך כמעט שלושים שנה עד למותו. מאוחר יותר היה פיין עורך שותף עם שרידן מורלי של אסופת יומניו, שפורסמה ב-1982. הוא גם היה קשור למלחין רד רורם, ופרטי מערכת היחסים שלהם פורסמו ביומניו של רורם.
קאוורד סירב לצאת מהארון ולהודות בנטיותיו המיניות, בהצהירו באירוניה: "יש עדיין אישה בכיכר פדינגטון שמעוניינת להינשא לי, ואיני רוצה להכזיב אותה". מאז נעוריו תיעב קאוורד שיח גלוי לגבי מין והתייחס לסצנת הגאווה המודרנית בבוז. דבר זה לא מנע ממנו לתקוף קשות את ידידו, הסופר האנגלי המהולל סומרסט מוהם, הומוסקסואל-בארון נודע, על פרסומיו הגלויים של מוהם אודות נישואיו לרעייתו ואם בתו סיירי. קאוורד גם כתב מחזה ("שעת הדמדומים") על דמותו המיוסרת של מוהם. קלייב פישר, בביוגרפיה המזהירה שלו על קאוורד, חושף אדם בעל אישיות חזקה ש"בחר לחיות חיים כפולים ללא כל חרטה או מצמוץ", והיה נדיב מאוד לחבריו ואהוביו.
במהלך חייו ניהל מערכות יחסים ידידותיות וקרובות עם נשים רבות, ביניהן השחקנית והסופרת אזמה ויין-טייסון, השותפה הראשונה שלו וידידתו התמידית, המעצבת וידידתו לכל אורך חייו גלאדיס קאלטרופ; מזכירתו ואשת סודו לרן לוריין; המוזה שלו, השחקנית המוזיקלית המחוננת גרטרוד לורנס; השחקנית ג'ויס קארי בת ארצו באמצע חייו, שחקנית הקומדיה הקלה ג'ודי קמפבל; ו'אהובתו הנאמנה לכל אורך חייו' (במילותיו של קול לסלי), כוכבת הסרטים מרלן דיטריך. הוא היה חבר קרוב של ויוויאן לי, ג'ין טירני, ג'ודי גרלנד, אליין סטריץ', הנסיכה מרגרטה והמלכה אליזבט. הוא היה גם חבר קרוב של איבון נובלו ווינסטון צ'רצ'יל.
הוא היה נשיא The Actors' Orphanage, בית יתומים שנתמך על ידי תעשיית התיאטרון. בכלל זה סייע לפיטר קולינסון הצעיר, שהיה תחת ההשגחה של בית היתומים, והפך לסנדקו של קולינס וסייע לו לפלס את דרכו בעולם הסרטים. כאשר קולינסון היה במאי מוצלח הוא הזמין את קאוורד לשחק בסרטו "הג'וב האיטלקי"; גרהאם פיין שיחק אף הוא בתפקיד קטן.
שכנו של קאוורד בג'מייקה היה יוצר ג'יימס בונד איאן פלמינג ואשתו אן, ליידי רוטרמר לשעבר. קאוורד חיבב מאוד את הזוג פלמינג אך התעייף ממריבותיהם התכופות ויחסיהם הגרועים ותיעד זאת ביומניו. בזמן עיבוד רומן ג'יימס בונד הראשון "ד"ר נו" לקולנוע, הוצע לקאוורד תפקיד הנבל. הוא הגיב להצעה במשפט: "Doctor No? No. No. No".
עבודותיו של קאוורד מוחזקות באוסף מיוחד באוניברסיטת ברמינגהאם.
בתוכנית הטלוויזיה של ה-BBC מ-11 באוקטובר 2006 מגלה האנטר דייוויס כי קאוורד סיפר לו במהלך ראיון שהוא אהב להיות נוכח ולצפות בניתוחי בתי חולים בזמנו החופשי; ככל הנראה כשדייוויס שאל אותו עוד בעניין זה נרתע קאוורד מהנושא וסירב לפרט.
פרודיות ותרבות פופולרית
פרודיות של וכמחווה לקאוורד וסגנונו כוללות את:
יחסי פלאו–צרפת
יחסי פלאו–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של פלאו לבין הרפובליקה הצרפתית.
נשיא פלאו ביקר בצרפת פעמיים בשנת 2015. פעם אחת לצורך ייצוג פלאו בוועידת האקלים בפריז, ובפעם השנייה לכבוד השתתפותה של פלאו בוועידה של אונסק"ו בצרפת. היחסים העיקריים של פלאו עם צרפת הם היחסים שלה עם קלדוניה החדשה, פולינזיה הצרפתית וואליס ופוטונה.
האימפריה הגלקטית
האימפריה קמה בשנת 19 BBY והיא צמחה מתוך הרפובליקה הישנה. היא הוקמה על ידי תוכנית על של הקנצלר פלפטין שניצל את מלחמת המשובטים הממושכת אותה יזם בסתר. פלפטין הציג את המשטר החדש כדרך לטפל בשחיתות של הרפובליקה ובחוסר יכולתה לבצע החלטות מדיניות ולאט לאט נגס בעוד חלקים של הדמוקרטיה עד שלבסוף הפכה הרפובליקה למשטר דיקטטורי שקיסר עומד בראשו. האימפריה הגלקטית שרדה במשך 23 שנה עד פירוקה לכאורה על ידי ברית המורדים. לאחר פירוקה שינתה האימפריה את אופי ארגונה והפכה לגוף הקרוי המסדר הראשון שדרכי התנהלותו זהים כמעט לחלוטין לאלו של האימפריה.
הולדת האימפריה
האימפריה הגלקטית נולדה מחורבותיה של הרפובליקה הגלקטית הישנה. אף על פי כך, זרעים של שינוי נשתלו במשך מלחמת המשובטים, המלחמה הקשה בין הרפובליקה וקונפדרציית המערכות העצמאיות. כאשר היקף האיום הבדלני נעשה ברור, הסנאט של הרפובליקה ובית המחוקקים העבירו לידי הקנצלר העליון פלפטין כוחות לשעת חירום. פלפטין במקביל מרחיב את הסמכיות שלו על מנת להתמודד עם האיום הבדלני. הסכסוך הזה נתן לפלפטין הזדמנות להישאר במשרד הקנצלר זמן ארוך יותר מאשר מותר לו על פי חוקת הסנאט וגורם לסנאט לבנות לו תפקיד חדש שהומצא וניתפר במיוחד בשבילו הקנצלר העליון. פלפטין מבטיח לפנות את תפקידו ולהחזיר את כוחו וסמכיותיו לסנאט ברגע שבו יושג שלום, והביטחון יוחזר לגלקסיה.
ככל שהמלחמה המשיכה, כך הכוח של הקנצלר המשיך לגדול עד אשר הוא הפך לדיקטטור. כאשר מועצת הג'די הבינה שפלפטין הוא אדון הסית', הג'די ניסו לעצור אותו אך נכשלו, עקב התערבותו של אנקין סקייווקר. הוא השתמש במקרה להצדקה להוציא לפועל את פקודה 66 המורה על כל קציני צבא המשובטים לבגוד ולהרוג את מפקדי הג'די שלהם. במושב חירום של הסנאט, פלפטין הצהיר על בגידתם של הג'די ברפובליקה והופך אותם לאויבי הגלקסיה.
בעקבות הפלת מסדר הג'דיי פלפטין בטוח בעוצמתו ומוציא הצהרה על כוח חדש בגלקסיה וממנה עצמו לקיסר, כ-19 שנה לפני הקרב של יאבין.
ארגון הכוח של האימפריה
הקיסר פלפטין שלט באימפריה בכוח מוחלט, יחד עם השליש שלו, הוזיר הגדול, מאס אמדה שהיה אחראי על ההתנהלות היום יומית של האימפריה (הוא היה ראש הסנאט הגלקטי במשך שנים רבות, במשך שלושת סרטי הפריקוולים והיה נאמן לקיסר במשך שנים רבות וייתכן כי אף ידע על תוכניותיו האפלות לגבי הרפובליקה והג'די). ודארת' ויידר אדון הסית' היה שולייתו של הקיסר וגם האסטרטג הצבאי הראשי ומפקד עליון של הכוחות הקיסריים לאחר מותו של גראנד מוף טארקין. שני היועצים הבכירים של פלפטין היו ג'אנאס גריג'אטאס וסים אילו, והם התלוו עם פלפטין אל כוכב המוות השני. השניים היו חלק ממעין ממשלה איפריאלית שנקראה "המועצה השולטת האימפריאלית" שבה היו חברים גם סאט פאסטאג' ואמדה עצמו. ההנהגה של האימפריה נקראת "המעגל הפנימי הקיסרי", ופלפטין עמד בראשם. הסנאט המשיך להתקיים 19 שנים אחרי הקמת האימפריה הגלקטית ונקרא הסנאט הקיסרי או הסנאט האימפריאלי, אבל כעת הוא קטן יותר ולא היה יותר ממועצה מייעצת חסרת כוח. פלפטין פיזר את הסנאט לפני הקרב על יאבין. באופן רשמי הסנאט האימפריאלי "הופסק לתקופת החירום הגלאקטי" (קרבות המורדים), אך ההודעה הרשמית לא הצליחה להערים על איש, כולם ידעו שהסנאט האימפריאלי לעולם לא יתכנס עוד. והכוח האמיתי הועבר לגראנד מופים כמו טארקין ומושלים אזוריים אחרים. מועצת המופים הוקמה לשלוט בסקטורים יחידים ואזורים שונים של האימפריה ביתר יעילות. המשובטים לא הורשו לשרת עוד כצבא, ורק כמה חיילות מובחרים של משובטים נותרו בצבא האימפריה. מדי המשובטים הולבשו על צבא פלוגות הסער והשייטת, שהורכבו מבני אדם שונים בשרות צבאי סדיר. צבא זה היה כפול במספר מצבא המשובטים שקדם לו, ואפשר לאימפריה לשלוט בשטחיה ביתר יעילות.
גזענות באימפריה
בניגוד לרפובליקה הסובלנית, באימפריה קיימת גזענות רבה, ובה חוקי גזע המגדירים את תפקידם של גזעים שונים. אך ורק לבני אדם מותרת התגייסות צבאית, דיפלומטית או פעילות שלטונית (למעט מקרים מסוימים), וגזעים כמו הווקים ניתנים לשעבוד. אפילו משובטי קאמינו, למרות לחימתם במלחמת המשובטים, והעזרה לפלפטין בעלייתו לשלטון, לא הורשו לעזב את הכוכב. עקב צמצום מקורות הפרנסה, פנו גזעים רבים שאינם בני-אדם לפעילויות לא חוקיות כמו ציד ראשים וסחר לא חוקי. מרביתם התקבצו בנמל החלל מוס אייסלי שבטטואין, ומצאו עבודות לא חוקיות אצל הגנגסטר ג'אבה ההאט. הוא שליט הכוכב וגם היחידי באימפריה שהורשה להמשיך לשלוט בכוכב למרות היותו חייזר. ברית המורדים ניצלה גזענות זו על מנת לגייס חייזרים כאלה לכוחותיה.
משה זאב פלדמן
הרב משה זאב פלדמן (14 בנובמבר 1930 - 9 בפברואר 1997) היה ראש הישיבה הקטנה "אמרי אמת", יושב ראש אגודת ישראל וחבר הכנסת מטעמה.
ביוגרפיה
משה זאב פלדמן נולד באייזנשטט באוסטריה, כבנם הצעיר של רייזל ואהרן פלדמן שהיגרו מבודפשט בתחילת המאה ה-20. בעקבות עליית השלטון הנאצי באוסטריה עבר פלדמן בשנת 1936 לאנגליה, שם גדל אצל משפחה יהודית משכילה. בצעירותו למד בבית ספר למחוננים, ולאחר מכן המשיך ל"ישיבת הרב מליעזש" בסטיינז שליד לונדון.
בשנת 1949 עלה לישראל, בה התקרב לחסידות גור ולמד בישיבת שפת אמת. בהמשך הוסמך לרבנות והתמנה לראש הישיבה הקטנה "אמרי אמת" של החסידות בבני ברק. בשנות ה-70 הוא היה מחברי הוועדה להקמת הקריה של חסידי גור בחצור הגלילית. בשנת 1977 הוא הוצב במקום השישי של רשימת אגודת ישראל בבחירות לכנסת התשיעית כנציג שני של חסידות גור אחרי יהודה מאיר אברמוביץ.
ב-1988 לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה החליף את אברהם יוסף שפירא כנציג ראשון של חסידות גור ברשימת אגודת ישראל. הוא נבחר לכנסת ובהסכם עם הליכוד יועד לנהל כסגן שר תיק ביצועי בשם רווחת הציבור שתרכז נושאים שונים בהם בטיחות בדרכים, בינוי ירושלים, איכות הסביבה ודיור להשכרה. לאחר ששמיר חזר בו מההסכמים והקים ממשלת אחדות עם מפלגת העבודה, כיהן פלדמן כסגן שר העבודה והרווחה. בתוך אגודת ישראל הייתה התמרמרות רבה על הליכוד שלא מילאה לטענתם את ההסכמים עימם, ובתחילת אוקטובר 1989 הגיש את התפטרותו מהתפקיד לראש הממשלה, לאחר שלטענתו לא ההסכם הקואלציוני עם אגודת ישראל לא כובד. באותה שנה היה פלדמן מעורב במאבקים פנימיים בתוך נציגי חסידות גור מול אברהם יוסף שפירא ויעקב ליצמן.
במהלך "התרגיל המסריח" הוביל פלדמן את ההליכה של אגודת ישראל עם המערך. לאחר כישלון התרגיל המסריח הוסכם שפלדמן ימונה ליושב-ראש ועדת הכספים של הכנסת. אולם המינוי התעכב ויצא לפועל רק בפברואר 1991. בכניסתו לתפקידו נשאל לגבי כישוריו וענה שסבתא שלו לימדה אותו חשבון.
פלדמן לא התמודד לכנסת ה-13 ובמקום זאת מונה, בשנת 1992, ליושב ראש אגודת ישראל.
הרב פלדמן נפטר בשנת 1997. על שמו נקראו רחובות בבני ברק ובירושלים.
אלף קירקן
אלפרד ג'ון "אלף" קירקן (באנגלית: Alfred John "Alf" Kirchen: 26 באוגוסט 1913 - 18 באוגוסט 1999) היה כדורגלן אנגלי.
ביוגרפיה
קירקן נולד בשולדהאם שבנורפוק, והחל את הקריירה שלו במועדונים מקומיים. ב-1934 הוא הוחתם על ידי המאמן טום פארקר מנוריץ' סיטי שבליגה השנייה, וב-14 משחקי הליגה הראשונים שלו הבקיע שבעה שערים, כאשר בארבעת משחקי גביע ה-FA הראשונים שלו הוא הבקיע שלושה שערים. יכולתו של קירקן משכה את תשומת לבו של צוות האימון בארסנל מהליגה הראשונה, ובמרץ 1935 הוא הוחתם במועדון הלונדוני תמורת 6,000 לירות שטרלינג.
כיוון שהגיע לארסנל מאוחר מדי הוא לא זכה לקבל את המדליה המוענקת לשחקני המועדון שזכה באליפות (במקרה זה השלישית ברציפות של ארסנל), אך למרות זאת הצליח להשפיע במידה מסוימת והבקיע צמד שערים במשחק הדרבי של צפון לונדון מול טוטנהאם הוטספר ב-6 במרץ, והוביל את ארסנל לניצחון 6 - 0 בדרבי, המהווה שיא שטרם נשבר. קירקן, ששיחק בעמדת הקיצוני הימני, נאלץ להיאבק על מקומו בהרכב הראשון עם ג'ו האלם, אך עם תחילת עונת 1936/1937 תפס מקום קבוע בעמדת הקיצוני הימני במערך המשחק של ארסנל.
קירקן התפרסם בזכות שלוות המשחק והבעיטות החזקות שלו, שתוך זמן קצר זיכו אותו בתשומת לב בינלאומית; ב-1937 הוא השתתף בשלושה משחקים (והבקיע פעמיים) במהלך מסע המשחקים של נבחרת אנגליה בסקנדינביה, ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול נבחרת נורווגיה ב-14 במאי, ואת משחקו האחרון מול נבחרת פינלנד ב-20 במאי. למרות יכולתו הטובה הוא לא זומן יותר לנבחרת.
קירקן זכה עם ארסנל באליפות של עונת 1937/1938, והשתתף ב-19 משחקים במהלכה. אולם, מלחמת העולם השנייה קטעה את שיא הקריירה שלו. קירקן שירת בחיל האוויר המלכותי כמאמן כושר, שהיה תפקיד שאיפשר לו להמשיך לשחק במדי ארסנל במשחקים הלא רשמיים בזמן המלחמה. הוא השתתף ב-116 משחקים שבהם הבקיע 81 שערים, ואף בשלושה משחקים לא רשמיים במדי אנגליה. בעקבות פציעה קשה במשחק נגד וסטהאם יונייטד ב-1943 הוא נאלץ לפרוש. למעט המשחקים בזמן המלחמה הוא צבר לזכותו 101 משחקים רשמיים במדי ארסנל, והבקיע בהם 45 שערים.
אליפות העולם בשחייה
אליפות העולם בשחייה (באנגלית: The FINA World Championships או World Aquatics Championships) היא תחרות השחייה החשובה ביותר בעולם למעט תחרויות השחייה באולימפיאדה. האירוע מאורגן על ידי FINA (פדרציית השחייה הבינלאומית). ענפי הספורט שבהן מתחרים באירוע הם: שחייה, קפיצה למים, קפיצה למים מגובה, שחייה במים פתוחים, שחייה צורנית וכדורמים. תחרויות השחייה נערכות בבריכה אולימפית (50 מטר) בלבד.
לראשונה נערך האירוע בשנת 1973 בבלגרד, יוגוסלביה, ובמשך כ-20 שנה (1978-1998) נערך כל 4 שנים, שנתיים לפני ואחרי האולימפיאדה. המטרה הייתה ליצור אירוע נוסף בסדר גודל עולמי כל שנתיים (אליפות עולם ואולימפיאדה לסירוגין). משנת 1998 נערך האירוע כל שנתיים, בשנים אי זוגיות, בעקבות עליה במספר המדינות המשתתפות (מספר הפדרציות הלאומיות בשחייה עלה מ-106 בשנת 1978 ל-197 בשנת 2008) וכמות הספורטאים (במטרה לתת מענה לספורטאים רבים ככל האפשר להוכיח עצמם בסדר גודל עולמי). הכסף הרב המגיע מנותני החסויות, אפשר את העלאת התדירות של התחרויות.
תחרויות שחייה במים פתוחים החלו בפרת' 1991, בתחרות ל-25 ק"מ.
טבלת מדליות כללי
כולל את אליפות העולם בשחייה 2019
טבלת מדליות בשחייה בלבד
כולל את אליפות העולם בשחייה 2019
טבלת מדליות בשחייה במים פתוחים בלבד
כולל את אליפות העולם בשחייה 2019
תחרויות באליפות העולם בשחייה
מלבד השחייה הצורנית שהתחרות באליפות העולם היא לנשים בלבד, בשאר הענפים ההשתתפות היא של שני המינים.
קפיצה למים מגובה
התחרויות נכנסו למסגרת אליפות העולם מברצלונה 2013
השחייניות שזכו במרב מדליות הזהב באליפויות העולם בשחייה
שחייניות שזכו בלפחות 5 מדליות זהב (כולל אליפות העולם 2023)
{| cellpadding="2"
מדליות כללי
שחייניות שזכו בלפחות 10 מדליות בסך הכל אך לא צברו 5 מדליות זהב (כולל אליפות העולם 2019)
השחיינים שזכו במרב מדליות הזהב באליפויות העולם בשחייה
שחיינים שזכו בלפחות 5 מדליות זהב (כולל אליפות העולם 2023)
מדליות כללי
שחיינים שזכו בלפחות 10 מדליות בסך הכל אך לא צברו 5 מדליות זהב (כולל אליפות העולם 2019)
שקע ברומטרי
במטאורולוגיה, שקע ברומטרי או מערכת לחץ נמוך, הוא אזור בו הלחץ האטמוספירי (לחץ אוויר, בכדור הארץ) הוא נמוך יחסית לאזור שסביבו. לצד שקע ברומטרי תימצא, בדרך כלל, רמה ברומטרית. לעיתים מתייחסים גם לאפיק לחץ נמוך כשקע, כיוון שמאפייניהם והשפעתם דומה, פרט לעובדה שהראשון סגור והשני לא.
במפות מטאורולוגיות, מרכז שקע ברומטרי מסומן בדרך כלל באות L האות הראשונה במילה Low, כלומר נמוך, כיוון ששם לחץ האוויר מגיע למינימום מקומי. השקעים הברומטריים נחלקים לשלושה סוגים:
בורורי
בורורי (Bururi) היא עיר הבירה של מחוז בורורי שבדרום בורונדי. נכון לשנת 2012 אוכלוסיית העיר מונה 20,764 תושבים. ב-29 באפריל 1972 התרחש בעיר טבח בו חמושים מבני ההוטו ביצעו הפיכה, הדיחו את אנשי משטרו של הנשיא מיקומברו מבני הטוטסי והכריזו על הקמת רפובליקה חדשה. שבוע לאחר מכן דוכאה ההפיכה על ידי כוחות צבא בורונדי. בחודשים לאחר מכן בוצע טבח בקרב בני ההוטו.
שקע ברומטרי
שקע שרבי
שקע שרבי הוא קודם כל מערכת קרקעית. כלומר, השפעתו ניכרת בגובה פני הים ומעט למעלה מכך. זהו אזור לחץ אוויר נמוך באטמוספירה המאופיין בשרב, בעיקר באביב. שקע זה מסוכן לטיסה בגלל השינויים הפתאומיים. השקע נוצר עקב הפרשי טמפרטורה בין הים ליבשה (הים התיכון עדיין קר, לעומת צפון יבשת אפריקה שהספיקה להתחמם) והוא נע בעיקר ממערב למזרח. ככל שהשקע עמוק וגדול יותר תופעות מזג האוויר יהיו קיצוניות ומשמעותיות יותר.
לשקע שרבי יש שני מסלולים עיקריים שבהם ישפיע על מזג האוויר בישראל.
במפה המצורפת נראה שקע שרבי הנמצא בגבול בין מצרים ללוב, כשהוא בדרכו לישראל. זהו שקע עמוק מאוד ולחץ האוויר במרכזו הוא מתחת ל-1000 מ"ב. שקע זה גורם לטמפרטורות של מעל 30 מעלות בשעות הלילה במספר מקומות בארץ. ניתן להבחין כי מעל השקע לא נמצא אפיק רום, אלא רום נייטרלי על סף רכסי.
קישורים חיצוניים
מצד שמאל נמצאים מודלי חיזוי מזג אוויר (GFS,UKMO,EC,GEM,GME,JMA,NOGAPS)
שלושת המודלים המובילים: GFS, EC, UKMO
בכל אחד מהם יש תפריט. מפת 500 היא הראשונה בתפריט ומשמשת כברירת מחדל. ישראל נמצאת על גבול המפה בצד ימין.
קרב קלודן
קרב קָאלוֹדֵן (באנגלית: Battle of Culloden), שנערך ב-16 באפריל 1746, היה הקרב האחרון שהתחולל על אדמת האי הבריטי. הוא התקיים בין כוחות היעקוביטים, הנאמנים לטוען לכתר צ'ארלס אדוארד סטיוארט, המכונה "הנסיך צ'ארלי היפה", ובין כוחות הנאמנים למלך ג'ורג' השני. הקרב הסתיים בניצחון מוחץ לצבא קמברלנד של ג'ורג' השני מבית הנובר על היעקוביטים הסקוטים מבית סטיוארט.
רקע היסטורי
ממלכת אנגליה של סוף המאה ה-17 הייתה לאחר הרסטורציה, או השבת המלך צ'ארלס השני על כס המלוכה. העם האנגלי הכיר בצורך במלך כגורם מאחד והמליך עליו בנפש חפצה את צ'ארלס, ולאחר מותו את אחיו ג'יימס השני לבית סטיוארט. אך לאחר עליית ג'יימס השני אל כס המלוכה, הסתבר כי מדובר בקתולי אדוק בדתו, דבר שעמד בניגוד לנטיית לבם של רוב האנגלים, ובניגוד לאינטרסים של האומה האנגלית ביבשת, דהיינו ברית עם הגורמים הפרוטסטנטים כנגד המלך הצרפתי העולה לואי ה-14. התנהלותו האישית של ג'יימס אף היא לא סייעה להשקטת הרוחות, ולבסוף הודח ג'יימס מכס המלוכה באירוע ללא שפיכות דמים אשר כונה לימים "המהפכה המהוללת", בשנת 1688. בתחילה משלו על אנגליה בנותיו של ג'יימס: מרי השנייה (ובעלה ויליאם השלישי) ולאחר מכן אן, אך עם מותה של אן ללא ילדים, עלה הצורך ביורש פרוטסטנטי לכתר, והעם האנגלי הזמין את ג'ורג' הראשון לבית הנובר, נסיך גרמני, שהיה קרוב קרבת דם לשושלת המלוכה האנגלית, לשלוט בו.
שלטון בית הנובר היה על פי הלקחים משתי המהפכות האנגליות שקדמו לעלייתו לשלטון. מהפכת קרומוול ו"המהפכה המפוארת". המדובר במלוכה בחסות הפרלמנט ועל פי הרשאתו. הפרלמנט נשלט על ידי המפלגה הויגית הליברל-דמוקרטית, אשר ניסתה לייצב את מצב האומה האנגלית, תוך שמירה על האינטרסים הפרוטסטנטים באירופה.
בסקוטלנד ראו את הדברים באופן שונה. מאז האיחוד ב-1707 הייתה סקוטלנד חלק מממלכת בריטניה הגדולה, ובית סטיוארט היה סקוטי במוצאו. סילוקם של אנשי סטיוארט הסקוטים והקתולים, והעלאת ההנוברים הגרמנים והפרוטסטנטים במקומם, הביאה למורת רוח רבה בעם זה, שהראה זה מכבר נטייה למרדנות. באזורי ההרים המרוחקים של סקוטלנד, ה"היילנדס", לא הייתה אחיזה לשלטון המרכזי, והם נשלטו בידי ראשי שבטים, שתמכו בגלוי בבית סטיוארט. התומכים בבית סטיוארט נקראו יעקוביטים על שם המלך ג'יימס - יעקב.
מדי פעם היה גורם זה או אחר מעלה את נס בית סטיוארט וקורא למרד, כאשר המרידה המשמעותית ביותר התרחשה בשנת 1715. בין לבין נפטר ג'יימס השני בגלות, ובנו "הטוען לכתר הזקן", ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, הוליד בן פעלתן והרפתקן בשם צ'ארלס אדוארד סטיוארט, אשר כונה "הנסיך צ'ארלי היפה" (Bonnie Prince Charlie) בשל יפי תארו.
ההתקדמות אל לונדון
הנסיך צ'ארלי החליט, בחודש יוני 1745, לתפוס את הכתר האנגלי, המגיע לו, לשיטתו, כיורש החוקי של בית סטיוארט. כקתולי נאמן, סבר שיקבל את תמיכת שבטי ההיילנדס, אנשי ההרים, הקתולים. הוא הפליג מהעיר נאנט שבצרפת, ונחת באיים המערביים של סקוטלנד (באי אריסקיי) ב-23 ביוני 1745, והתקבל בהתלהבות על ידי אנשי ההרים ה"היילנדרים".
היה זה מעשה נמהר וחסר אחריות. אנשי ההרים היו אמנם לוחמים נועזים, אך לא ניתן היה לשלוט בהם באופן יעיל. אנשי השפלה הסקוטים השלימו עם השלטון ההנוברי ועם המצב הכלכלי המצוין שהביא עמו, וראו באנשי ההרים חבורות של שודדים והרפתקנים. תמיכת השבטים ההרריים הבטיחה לצ'ארלי חיילים נאמנים, אך הנשק והכסף נמצאו אצל אנשי השפלה.
בחודש ספטמבר הביס צ'ארלי כוחות הנובריים בקרב פרסטונפאנס. כאלף ומאתיים יעקוביטים הביסו כשלושת אלפים מאנשי הנובר תחת פיקודו של סר ג'ון קופ. ניצחון מפתיע זה הביא לכך שצ'ארלי (כביכול כנסיך הכתר), השתלט על חלק ניכר מסקוטלנד בשם אביו "המלך ג'יימס השמיני". הוא התיישב באדינבורו, ותכנן את צעדיו הבאים. באופיו היה הרפתקן, ועתה החליט על תוכנית נועזת לכיבוש האי הבריטי כולו. בראש 5,000 איש חצה את הגבול שבין סקוטלנד ואנגליה, והתקדם דרך מנצ'סטר ודרבי אל לונדון.
בחודש דצמבר, 1745, הייתה, למעשה, הדרך ללונדון פתוחה בפניו, אך חלק מאנשי ההרים עזבו אותו וחזרו לבתיהם. השליטה ההנוברית בנמלי הים מנעה קבלת עזרה ממדינות קתוליות כצרפת, ומתנדבים פרוטסטנטים מהולנד וגרמניה הגיעו לתגבר את כוחות הנובר. צ'ארלי הורה על נסיגה ארוכה ומסוכנת בחזרה לסקוטלנד. במהלך הנסיגה זינבו כוחות הנובר בנסוגים, אך ניצחון נוסף של היעקוביטים בקרב פאלקירק דחה את התבוסה הבלתי נמנעת. לבסוף כותרו היעקוביטים באזור ביצת קלודן, בסקוטלנד, ב-16 באפריל 1746.
הקרב
בראש הכוחות ההנובריים עמד בנו של המלך ג'ורג' השני, הנסיך ויליאם, דוכס קמברלנד. יחד עמו היו כשמונת אלפים חיילים. כוחות היעקוביטים מנו כחמשת אלפים חיילים. היה זה קרב בין סיעות, ולא בין אומות. הצבא של קמברלנד מנה לוחמים אנגלים, גרמנים מהנובר, וכמה מאנשי השפלה הסקוטים. הצבא היעקוביטי מנה היילנדרים סקוטים, אשר בניגוד לאמונה הרווחת כי היו כולם מצוידים בחרבות, היו רובם מצוידים ברובים, ורק כרבע מהם נשא חרבות. כן לחמו בשורות היעקוביטים כמה אנגלים, אירים, ומתנדבים צרפתים.
צ'ארלי החליט לפקד על כוחותיו באופן אישי. מזג האוויר היה גרוע, ותנאי הקרקע היו לטובת קמברלנד. הייתה זו קרקע ביצתית, שהפכה את ההסתערות שבאמצעותה ניצחו בעבר ההיילנדרים בקרבות לבלתי יעילה. כוחותיו של קמברלנד נערכו בשתי שורות לקראת המפגש עם הכוח היעקוביטי. בינתיים פתחו קמברלנד וצ'ארלי בשיחות באזור נייטרלי בין הכוחות הנערכים. מטח ארטילריה מצד הסקוטים, הביא לסיום השיחות, ולהתחלת הקרב.
בעשרים הדקות הבאות כתשה הארטילריה ההנוברית, העדיפה ביחס של שלוש לאחד, את הכוחות היעקוביטים. הסקוטים לא יכלו לשאת זאת, ושבט קמרון החליט להסתער על דעת עצמו. ההסתערות הפכה לטבח, כאשר הכוחות היעקוביטים הסתערו אל מול קני רובים, כשהם נמצאים תחת אש ארטילרית יעילה. אמנם כמה מן הכוחות הסקוטים הצליחו להגיע אל אנשיו של קמברלנד, ואף נלחמו באומץ, אך המשמעת והעדיפות המספרית של אנשי הנובר הכריעו אותם לאחר זמן קצר. לאור האיום בקני הרובים ההנוברים, והגעתם של הפרשים ההנוברים לשדה הקרב, הורה צ'ארלי על נסיגה. בשדה הקרב נותרו 1,250 הרוגים יעקוביטים, אל מול 300 מאנשי קמברלנד שנפלו בקרב.
לאחר הקרב התחולל טבח, כאשר קמברלנד הורה לאנשיו להרוג את השבויים והפצועים היעקוביטים. כארבע מאות וחמישים איש נהרגו כך, בטבח שהכתים את שמו של הצבא האנגלי, ואת שמו של קמברלנד, שנודע מאז בכינוי "הקצב". כמה מבעלי הדרגות הגבוהות ששרדו את הטבח הוצאו לאחר מכן להורג בעיר אינוורנס.
תוצאות הקרב וחשיבותו
היה זה הקרב האחרון בין כוחות יבשתיים על אדמת האי הבריטי. קרב זה הביא לקיצו את פעולות הטוענים לכתר כנגד בית הנובר, וביסס את שלטונו של בית הנובר, על כל המשתמע מכך. עתה יכלו האנגלים להתפנות אל המעשים הגדולים שנכונו להם - במלחמות הקולוניאליות הגדולות באמריקה ובהודו, ולאחר מכן ככוח היחיד העומד כנגד שלטונו של נפוליאון.
השלכות על התרבות הסקוטית
אנשי הרמה הסקוטית שנותרו, קיבלו עליהם את עול השלטון הבריטי. בהיסטוריה הצבאית הבריטית שלאחר קלודן ידועים ההיילנדרים כלוחמים נועזים למען הכתר הבריטי.
במבט רטרואקטיבי, ניתן לומר כי התבוסה בקרב קלודן, אותו יזמו אנשי הרמה הסקוטית, היא שהביאה במידה רבה לסופה של התרבות הסקוטית כפי שהייתה עד אז, ולשילובם באי הבריטי.