cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אפרים הכהן
ביוגרפיה
מספרים עליו שהיה מתענה ימים שלמים בלא ידיעת אדם. כן היה ידוע באהבתו לבריות.
יוסף ויצמן
יוסף ויצמן (נולד בשנת 1976) הוא עורך דין המכהן כמשנה לראש לשכת עורכי הדין ומרצה לשעבר חבר הוועדה למינוי רשמי הוצאה לפועל דירקטור חבר מועצה ודירקטוריון ועד הפועל של מגן דוד אדום וראש הוועדה ההומניטרית לסיעוד במשרד הפנים.
ביוגרפיה
נולד בבני ברק, את לימודיו היסודיים למד בבתי ספר חרדים וכן בישיבות חרדיות. לאחר נישואיו עבד שנה כמדריך בפנימייה, וחמש שנים כמנהל פנימייה, את לימודי המשפטים למד בקריה האקדמית אונו, שם כיהן במקביל כחבר נציגות הסטודנטים.
ב-2007 סיים את לימודי המשפטים וב-2008 הוסמך לעורך דין, סמוך להקמת משרד עורכי דין בתחום ההוצאה לפועל שאותו ייסד.
השכלה ופעילות אקדמית
ויצמן הוא בעל תואר ראשון ושני במשפטים ומוסמך בגישור בוגר לימודי מנהיגות ציבורית באוניברסיטת הרווארד לעסקים בבוסטון. מכהן כמנהל ומרצהבקליניקה 'הוצאה לפועל' בקריה האקדמית אונו מינואר 2011 ועד היום. מרצה בלשכת עורכי הדין בתוכנית צעד אחר צעד לעורכי דין, וכן בלשכת רואי החשבון, רכז אקדמי במדרשה למשפט מעשי ומנהל פורום ההוצאה לפועל וחדלות פירעון בלשכת עורכי הדין.
ממרץ 2021, ויצמן היא עמית בתוכנית העמיתים של ארגון מעוז (ארגון) שמטרתו להכשיר מנהיגים בחברה הישראלית.
פעילות ציבורית וקריירה
בשנת 2008 הקים ויצמן משרד עורכי דין בתחום המשפט האזרחי. בשנת 2012 הקים את 'הקליניקה לסיוע בהליכי הוצאה לפועל' בהקמפוס החרדי - הקריה האקדמית אונו.
בשנת 2016 הקים סיעה עצמאית בשם "אמונה במקצוע" בבחירות למוסדות לשכת עורכי הדין שנערכו ב-16 לחודש יוני בשנה זו. הסיעה זכתה בארבעה מושבים.
אחראי על הקמתו וייסודו של מרכז ״גישור לפועל״ אשר עוסק בגישור ארצי לתיקי הוצאה לפועל ומנהל של בית הספר ״פרקטיקה מקצועית״.
ויצמן כותב טור משפטי קבוע בעיתון News1 ובאתר כיכר השבת ומכהן כראש תחום עצמאיים דתיים חרדים בלהב - לשכת ארגוני העצמאים והעסקים בישראל
ספרות
בשנת 2016 הוציא ויצמן ספר בתחום ההוצאה לפועל בשם הוצאה לפועל - מעשה והלכה. השקת הספר התקיימה בקריה האקדמית אונו בה מרצה ויצמן במעמד שרת המשפטים, ראש ועדת חוקה חוק ומשפט, הרב הראשי לישראל, נשיא בית המשפט המחוזי תל אביב, חברי הוועדה לבחירת שופטים, שופטים רשמים וכ-600 עורכי דין וסטודנטים.
הספר יצא בהוצאה לאור של לשכת עורכי הדין, ומצוטט בפסקי דין רבים לרבות של בית משפט העליון ונמכר ביותר מ-1,000 עותקים.
בשנת 2019 הוציא ויצמן ספר נוסף בהוצאת ספרי ניב בשם סיפורי אולם המשפט בו יש סקירה על פסקי דין רבים עם מסקנות בצידם
תרומה לקהילה
ויצמן מטפל בהתנדבות באופן קבוע במיעוטי יכולת בכל תחומי המשפט ומשרדו נבחר זו השנה הרביעית על ידי דן אנד ברדסטריט כאחד מתוך עשרת המשרדים המובילים בישראל בפעילות פרו בונו בתחום ההוצאה לפועל. מנהל בהתנדבות את המחלקה המשפטית של חסדי נעמי אשר מגישים עזרה למיעוטי יכולת שידם אינה משגת לקבל ייעוץ משפטי. כמו כן עו"ד ויצמן מקבל קהל במתנ״סים השונים ברחבי הארץ ומסייע בייעוץ לנזקקים. כמו כן, משמש בהתנדבות כחובש רפואת חירום ונהג אמבולנס במגן דוד אדום.
דייב סנדלר
דייב סנדלר הוא אתלט יהודי-דרום אפריקאי בעבר, אלוף המכביה השלישית (1950) בריצת 200 מטר ואלוף המכביה הרביעית (1953) בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר.
ביוגרפיה
סנדלר גדל במשפחה של ספורטאים. אחיו, סול אף הוא אתלט מצטיין ואלוף המכביה.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכו בשנת 1950 זכה סנדלר ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב, בריצת 200 מטר בשיא מכביה חדש של 22.2 שניות, לפני איירה קפלן מארצות הברית (22.7 שניות) ואצן מאנגליה (23.2 שניות). מדליית כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.7 שניות, אחרי איירה קפלן (10.6 שניות) ולפני גרוסברגר מארצות הברית (11.0 שניות). מדליית ארד בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 44.9 שניות, אחרי ארצות הברית (43.3 שניות) ואנגליה (44.8 שניות).
בתחרויות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכו בשנת 1953 זכה סנדלר בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.9 שניות, לפני ג'קס מאוסטרליה (11.0 שניות) וק. בייליס מארצות הברית (11.0 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 22.4 שניות, לפני ק. בייליס (22.5 שניות) וג'ייקובס מאנגליה (22.7 שניות).
המוזיאון הלאומי של טוקיו
"המוזיאון הלאומי של טוקיו" (ביפנית: 東京国立博物館) הוא מוזיאון לאמנות הממוקם בפארק אואנו, ברובע טאייטו של העיר טוקיו, יפן. המוזיאון, שהוקם בשנת 1872 הוא המוזיאון הגדול והוותיק ביפן. אוספו, המכיל למעלה מ-100,000 פריטים, כוללים פריטי ארכאולוגיה, אומנות ואמנות מיפן ומרחבי המזרח הרחוק. בין מוצגיו 87 פריטים הנחשבים לאוצר לאומי (National Treasure) ו-610 פריטים המוגדרים כבעלי חשיבות תרבותית (Important Cultural Property).
היסטוריה
ראשיתו של המוזיאון הלאומי של טוקיו היא בתערוכה שאורגנה בשנת 1872 על ידי מחלקת המוזיאונים במשרד החינוך של יפן. בשנת 1882 עבר המוזיאון למיקומו הנוכחי שבפארק אואנו. בשנת 1886 הפך המוזיאון ל"מוזיאון האימפריאלי" של האימפריה היפנית. בשנת 1900 שונה שמו ל"מוזיאון בית הנכות האימפריאלי של טוקיו" (Tokyo Imperial Household Museum). בשנת 1923 נפגע בניין המוזיאון ברעידת האדמה והצונמי בקאנטו. ב-1925 הופרדו ממנו אוספי הטבע, שהיוו את הבסיס להקמת מוזיאון הטבע והמדע הלאומי. ב-1938 נפתח המוזיאון במבנה מחודש - בניין הונקאן (Honkan) - בסגנון "אימפריאלי" (Imperial Crown Style). כיום משמש הבניין כמבנה הראשי של המוזיאון. בשנת 1947 שונה שמו ל"מוזיאון הלאומי של טוקיו".
בשנת 1968 נוסף למוזיאון בניין טויוקטן (Tōyōkan), המציגה אמנות אסייתית שאינה יפנית. בשנת 1999 נפתח בניין הייקייסן (Heiseikan) לציון נישואיו של נארוהיטו, נסיך יפן. הוא מציג בעיקר פריטי ארכאולוגיה ואמנות יפנית. שטח המוזיאון כולל גם את מבנה היוקייקאן (Hyōkeikan), שהוקם בשנת 1909 לציון נישואיו של יושיהיטו, לימים קיסר יפן, ומשמש כחלל לתצוגות מתחלפות וכן את בניין אוצרות הוריו-ג'י (Hōryū-ji Hōmotsukan), המציג כ-300 פריטים ממקדש הוריו-ג'י.
מרגרט מורי קוקסלי
מרגרט מורי קוקסלי (באנגלית: Margaret Murray Cookesley; 1844–1927) קיבלה את השם מורי עם נישואיה, הייתה ציירת אנגלייה. היא נסעה למזרח התיכון וציירה סצנות מזרחיות בשמנים ובצבעי מים. היא הציגה באקדמיה המלכותית לאמנויות (RA) וב (SWA).
חיים וקריירה
כפי שדיווחה העיתונאית, קוקסלי ביקרה בקונסטנטינופול שם הזמין הסולטאן דיוקן של בנו; הוא היה כל כך מרוצה שביקש ממנה לצייר גם את נשותיו, אבל לא היה לה זמן לעבודה הזו. היא זכתה ב ובמדליית הזהב לאמנויות היפות באימפריה העות'מאנית. יצירתה, "קירקה זוהרת" (1913) נמצאת באוסף של.
חלק מציוריה מוחזקים באוספים, כולל ה, באת',, ברנלי, , ליברפול, , שפילד ו, ברדפורד.
עבודתה של קוקסלי מיוצגת בצורה פחותה במוזיאונים לאמנות. עם זאת, ציוריה מופיעים באופן קבוע בקטלוגים של בתי מכירות פומביות מובילים כמו סותביס וכריסטיס. החוקרת, ג'וליה קוהן, הסבירה זאת בכך שעבודתה של קוקסלי נועדה לשוק המוני ולא לתצוגה של אמנות גבוהה. כך, ציוריה נכנסו ל שם הם ממשיכים להיסחר בין אספנים. היא ציירה סצנות הרמון רבות.
ג'ימי בנט
ג'יימס מייקל בנט (באנגלית: James Michael Bennett; נולד ב-9 בפברואר 1996) הוא שחקן ומוזיקאי אמריקאי. הוא ידוע בשל תפקידיו בסרטים "אבא בא לגן", "בן ערובה", "פוסידון", "מבול של צרות", "היתומה" ו"קצרים"; ובשל תפקידו כג'יימס טיבריוס קירק הצעיר בסרט "סטארטרק", ובשל תפקידו כג'יי ג'יי פאוול בסדרה "הבלתי רגילים" של ABC.
ביוגרפיה
בנט נולד בסיל ביץ' שבקליפורניה, וכיום גר עם הוריו ועם אחותו בהנטינגטון ביץ' שבקליפורניה. משפחתו מנהלת בעיר החוף מסעדת קרפים שנושאה הארד רוק. מלבד קריירת המשחק שלו, בנט מנגן בגיטרה ושר, ומעלה זאת לערוץ היוטיוב שלו. הוא גם כתב וביצע את השיר "Summer Never Ends", המושמע בסופו של הסרט "קצרים" מ-2009 שבו הוא משחק.
קריירה
בנט הופיע בכמעט 30 פרסומות, וכן בפרקים של סדרות הטלוויזיה "The Guardian" ו"רפואה שלמה", לפני שלוהק לתפקיד טוני, הילד שרוצה להיות פלאש, בקומדיה בכיכובו של אדי מרפי "אבא בא לגן". הוא הופיע בתפקידים קטנים יותר בסרטים "והרי החדשות" ו-"Arthur Hailey's Detective", והופיע גם בסדרות הטלוויזיה "המשפט של איימי", "CSI" ו"אוורווד". הוא העניק את קולו לדמויות מצוירות בסרטים "רכבת לקוטב", "פו הדב: האביב של רו" ו"אני רוצה כלב לחג המולד, צ'ארלי בראון". הוא היה מועמד לפרסי האמן הצעיר (Young Artist Awards) חמש פעמים.
בשנת 2010 שיחק בסדרה "הבלתי רגילים" של ABC, שם גילם את ג'יי ג'יי פאוול, נער מחונן עם אינטליגנציה עצומה לאחר שחווה התרסקות מטוס.
באוגוסט 2011 הוציא לאור את סינגל הבכורה שלו, "Over Again", המלווה בווידאו קליפ.
טענות לתקיפה מינית
באוגוסט 2018 דיווח העיתון "הניו יורק טיימס" על טענתו של בנט כי השחקנית והבמאית האיטלקייה אסיה ארג'נטו, ממובילות תנועת, תקפה אותו מינית ב-2013. בנט אמר כי לאחר המפגש הוא החל להרגיש "מבולבל מאוד, מושפל ונגעל", וכי פחד לדבר על מה שאירע. עורך הדין של בנט כתב כי שנים לאחר האירוע, בנט היה שקוע כל כך בטראומה שלו, שהופעותיו בסרטים, הכנסתו, ובריאות הנפש שלו התדרדרו. ארג'נטו ובנט נפגשו לראשונה כאשר בנט גילם את בנה של ארג'נטו בסרט "The Heart Is Deceitful Above All Things" כשהיה בן שבע. לאחר שהטענות נשמעו לראשונה סודרו העניינים בין בנט לארג'נטו בצורת תשלום של 380,000 דולר, כתב העיתון. בנט ועורך דינו, גורדון סאטרו, עובדים עם שריף מחוז לוס אנג'לס על חקירה של טענות אלו לתקיפה מינית.
אדריכלות השינטו
אדריכלות השינְטוֹ, כמו דת השינטו, היא ייחודית ליפן. על אף השפעת האדריכלות הבודהיסטית, היא שמרה על מאפייני המבנים היפניים מהתקופה הפרהיסטורית. מקדשי שינטו (גִ'ינְגָ'ה) התפתחו מרחבה מגודרת בה נערכו טקסים למכלול מורכב של מבנים. בדרך כלל הבניין הראשי של המקדש הוא הוֹנְדֵן; השער הקדוש - טוריאי - הוא אחד מסמלי השינטו. ישנם סגנונות רבים של אדריכלות השינטו, שרובם מבוססים על צורתם של אסמים עתיקים.
היסטוריה
מקורה של אדריכלות השינטו היא בתקופת היָאיוֹאי. באותה תקופה התגוררו רוב היפנים בבתים תת-קרקעיים למחצה. עם התפתחות החקלאות, הם החלו לבנות אסמי עץ עם רצפה מוגבהת - טָאקָאיוּקָה (高床式倉庫). אסמים אלה שימשו כאבטיפוס לבניין הראשי של המקדש.
דת השינטו מבוססת על פולחן של אינספור רוחות (קאמי), הכוללים רוחות של אבות קדומים, תופעות טבע, ומקומות יפים או יוצאי דופן. דוגמאות לאתרי טבע כאלה הן חורשות קדושות, הרים ומפלים. בעת העתיקה לא היו קיימים מקדשים קבועים - בתקופת החגים הדתיים גודר האתר הקדוש בגדר או בחבל ובכניסה אליו הותקן שער טקסי. גם כיום ישנם כמה מקדשים שלהם אין בניין ראשי, כמו מקדש אוֹמִיבָה בסָאקוּרָאִי וסָנָטָארָה בסאיטאמה - כשמושא הפולחן הוא ההר עצמו, או כמו במקרה של מקדש מוּנָקָטָה טָאִישָה - האי כולו.
בתקופת יָאיוֹי, כאשר הפסטיבלים החקלאיים הפכו לסדירים, נוצר צורך במקומות תפילה קבועים. בהתחלה חפצים פשוטים שנקראו יוֹרִישִירוֹ שימשו כהתגלמות של קאמי - למשל, עמוד עץ שניצב במרכז אזור מגודר. כהמשך למסורת זו, בחלק מהמקדשים עדיין קיים עמוד מרכזי מקודש (心の御柱; שִין-נוֹ-מִיהָשִירָה), הממלא תפקיד סמלי בלבד. ככל הנראה, המקדשים הראשונים היו קטנים וניידים, בדומה למִיקוֹשִי (神輿) של היום, בהם משתמשים במהלך פסטיבלים (מָצוּרִי). הדבר בולט במיוחד במקדשי קָסוּגָה בנארה ובמקדשי קאמוֹ בקיוטו. מקדשי שינטו ומקדשים בודהיסטים התפתחו במקביל, לעיתים קרובות הם היו ממוקמים סמוך זה לזה או באותו אתר. כתוצאה מעירובן של שתי הדתות ניתן היה למצוא דמויות בודהיסטיות במקדשי השינטו, ואלמנטים של שינטו, כדוגמת טוריאי, במקדשים בודהיסטים. עד ההפרדה הרשמית של שתי הדתות בסוף המאה ה - 19 (שִינְבּוּצוּ בּוּנְרִי) כהנים בודהיסטים אף יכלו לערוך טקסים במקדש השינטו. אף על פי כן, רוב מקדשי השינטו שמרו על ייחודם הארכיטקטוני. המקדשים העתיקים והחשובים ביותר הם מקדש אִיסֵה, אִיזוּמוֹ-טָאיישָה וסוּמִייוֹשִי-טָאיישָה, שמהם התפתחו הסגנונות העיקריים של אדריכלות השינטו - שִימְמֵיי-זוּקוּרִי, טָאיישָה-זוּקוּרִי וסוּמִייוֹשִי-זוּקוּרִי.
מקדשי השינטו קיבלו מעמד שווה לזה של מקדשים בודהיסטיים בסוף המאה השביעית, כאשר האלה אמטראסו, לה סוגדים במקדש אִיסֵה, הוכרה כאלה היפנית העליונה וכאב הקדמון של המשפחה הקיסרית. מאז מקדש אִיסֵה היה המקדש החשוב ביותר במדינה והיה בקשר הדוק עם פוליטיקה.
סוגי בניינים
אדמת המקדש נחשבת לקדושה, ולכן הגבול בין העולם הרוחני והיומיומי מסומן תמיד בדרך כלשהי. על השביל המוביל למקדש (סאנדוֹ) מותקן למטרה זו שער הטוֹרִיאִי, לעיתים יותר מאחד. ניתן לחלק את הטוריאי לשני סוגים עיקריים - שִימְמֵיי טוריאי, שלהם עמודים פשוטים וקורות ישרות, והם נמצאים לעיתים קרובות במקדשים הקשורים למקדש איסה. למיוֹג'ין טוריאי, היותר שכיחים, קורה עליונה מעוקלת, והתחתונה חוצה את העמודים. בסמוך לכניסה ממוקם ביתן לטיהור הידיים והפה - טֵמִיזוּיָה (手水舎) ופסלי חיות המשמר - קוֹמאיינוּ. לאחר טיהור הידיים, המאמינים הולכים לאולם המתפללים (拝殿, הָיידֵן). בהיידן סוגדים לקאמי ועורכים חלק מהטקסים. מאחוריו עשוי להימצא אולם המנחות (הֵיידֵן), לשם רק כוהנים מורשים להיכנס, ומאחוריו - המקדש הפנימי המרכזי, הוֹנְדֵן (本殿), המכיל את התגלמותו של הקאמי - גוֹ-שִינְטָאי. ההוֹנְדֵן סגור לכולם, אף הכהנים נכנסים לשם רק במקרים נדירים, לשם ביצוע הטקסים החשובים ביותר. האזור סביב ההוֹנְדֵן עשוי להיות פתוח, אך בדרך כלל הוא מוקף בגדר טאמאגאקי (玉垣), הבנויה מעץ או מאבן.
בנוסף למבנים הראשיים, מתחם המקדש עשוי לכלול גם אולם לריקודים טקסיים (קָאגוּרָה), חדר ישיבות של ארגון המקדשים (מִיאָזָה), חדר שאליו פורשים הכמרים לאחר שהגישו מנחות לאלים, אוצר או חדר אחסון למנחות וציוד.
סגנונות
מקובל לחשוב כי כל סגנונות המקדשים מקורם באסמי כלונסאות עתיקים בעלי רצפה מוגבהת (טאקאיוּקָה). בניגוד לאדריכלות בודהיסטית, מקדשי השינטו לא נבנו ע"פ דגמים סיניים, אלא פיתחו מערכת עקרונות אדריכליים מקורית משלהם.
ניתן למיין מקדשים לקטגוריות גם לפי מאפיינים ספציפיים. לדוגמה, סגנון המקדשים עם גג גמלוני נקרא קִירִיזוּמָה-זוּקוּרִי (切妻造). אם הכניסה היא מצד הגמלון הסגנון נקרא צומאירי (妻入), ואם הכניסה היא מצד הרכס - הירָאִירי (平入造). מבנים בסגנון קָאקֵה-זוּקוּרִי (懸造) בנויים על צוקים או מדרונות תלולים. במקרה זה, כדי ליצור משטח אופקי הוצבה פלטפורמת עץ על עמודים באורך המתאים. בניינים אלה עמידים יחסית לרעידות אדמה.
סנגו
מאז ימי קדם, מקדשי שינטו רבים פורקו ונבנו מחדש באופן קבוע. לדוגמה, קאסוּגָה-טָאיישָה בנארה נבנה מחדש כל 20 שנה, איזוּמוֹ-טָאיישָה - כל 60 שנה, סוּמִייוֹשִי-טָאיישָה - כל 30 שנה. בנייה מחדש כזאת נקראת "סֵנגוּ" או "שיקינֵן סֵנגוּ" (式年遷宮). במקדש איסֵה ישנן שתי חלקות סמוכות, במהלך הבנייה מחדש משתמשים בהן לסירוגין. במקדש קאמיגָמו בקיוטו ישנן גם שתי חלקות, אך העיקרית היא המזרחית, המערבית משמשת להצבה זמנית של גוֹ-שינְטאי במהלך תיקונים או הבנייה מחדש. ככל הנראה, מנהג זה איפשר לשמר את הסגנון והטכניקה של הבנייה; תוך כדי כך, מתלמדים צעירים יכלו ללמוד את השיטות מאומנים בעלי ניסיון. סיבות אפשריות אחרות למנהג הן הצורך בהחלפת הכלונסאות באקלים היפני הלח, כמו גם תפיסת הטיהור בשינטו, לפיה יש צורך "לחדש" את כוח הקאמי והמקדש אחרי פרק זמן מסוים. אף על פי שבדרך כלל הבנייה המחודשת שיחזרה את צורת הבניין הישן במדויק, לעיתים הוכנסו אליו אלמנטים חדשים, השאולים למשל מהאדריכלות הבודהיסטית. בנוסף, מעת לעת היו תנועות של חזרה למקורות, תוך פישוט סגנון המקדש.
רובובי
רוֹבּוֹבִּי (מאנגלית: RoboBee; מילולית: רובוט-דבורה) הוא רובוט המסוגל לעוף, אשר פותח על ידי אוניברסיטת הרווארד.
גודל הרובוט כ-3 ס"מ, ומשקלו כ-80 מיליגרם והוא מנופף בכנפיו 120 פעמים בשנייה. והוא המכשיר בעל יכולת טיסה הקטן ביותר שיוצר אי-פעם.
הרובוט עתיד לשמש למטרות שמירה והצלה ולהאבקה מלאכותית.
אשת הגיבור
התסריט נכתב על ידי בתיה לנצט ויוסף נצר והוא מבוסס על סיפור מאת מרגוט קלאוזנר.
פרט לשלושת השחקנים הראשיים השתתפו בסרט עשרות חברים מהקיבוצים שער הגולן, אלומות, אפיקים, אשדות יעקב, בית זרע, דגניה א' ומסדה.
את המוזיקה חיבר מל קלר ובסרט מושמע השיר "ביתי אל מול גולן" מאת חיים ברקני ויוסף נצר בביצוע יפה ירקוני.
הסרט קיבל ביקורות שליליות ולא הצליח מבחינה כלכלית. כעבור שנתיים ערך שוב פריי את הסרט וקיצר אותו.
תקציר העלילה
רחל (בתיה לנצט) היא ניצולת שואה החיה בקיבוץ. חבר הקיבוץ, אליעזר, פגש אותה במחנה עקורים, התאהב בה, הביא אותה לקיבוץ והם נישאו. אליעזר נהרג במלחמת העצמאות בהגנה על הקיבוץ ורחל נשארה אלמנה צעירה בקיבוץ. יוסף, (גדעון שמר) שהיה חברו הקרוב של אליעזר, מנסה להתקרב אליה אך היא לא מגיבה, מסתובבת הרבה בחופי הכנרת וליד קברו של בעלה.
חברי הקיבוץ, דובי (ברוך קלס) ואשתו רבקה (לילי קלס) מנסים לקרב בין רחל ליוסף אך ללא הועיל.
חלפו 15 שנה מאז מות בעלה ורחל עדיין בודדה. היא ממונה על ידי הקיבוץ לנהל אולפן ללימוד עברית למתנדבים יהודים מארצות שונות.
ג'רי פורק כל עול, גונב ג'יפ, מארגן מסיבה עם שתיית אלכוהול ומתקוטט עם חבר קיבוץ. הוא אינדיבידואליסט המעדיף את "אני" על "אנחנו". באספת החברים מועלית הצעה לגרשו עוד לפני סיום האולפן אך רחל מתערבת לטובתו ומציעה שיישאר עד לסיום האולפן והיא תערוב להתנהגותו.
הסורים מפגיזים את הקיבוץ ודליקה גדולה ניצתת ומאיימת להדליק חביות דלק. ג'רי נחלץ לעזרה, מסכן את עצמו ומצליח להרחיק את החביות מהאש. ברגע אחד הוא הופך ממנודה לגיבור ורחל כעת מסכימה להתמסר אליו ללילה אחד.
הסרט מסתיים כאשר ג'רי נושק לרחל ועולה לאוטובוס המסיע את תלמידי האולפן מהקיבוץ.
אלכסנדר זוסיה טוליפמן
אלכסנדר זוסיה טוליפמן (1867 – 1935) היה איש העלייה הראשונה, ממתיישבי ראשון לציון וחבר ועד המושבה.
ביוגרפיה
נולד באוקראינה, בנו של יעקב טוליפמן. בשנת תרנ"א (1891) עלה עם משפחתו לארץ ישראל. בתקופה הראשונה התיישב ביפו ועבד ביקב בראשון לציון. כעבור זמן בנה את ביתו במושבה ועבר להתגורר בה. הוא נטע כרם ענבים ושקדים ועסק בגידולו.
בשנת 1909 היה חבר בוועד המושבה. בתקופה הראשונה שלאחר הקמת אגודת הלוואה וחיסכון כיהן כגזברה. היה מיוזמי הקמת בית המכבי בראשון לציון.
נפטר בשנת 1935 ונקבר בבית הקברות הישן בראשון לציון. על שמו רחוב בעיר.
משפחתו
לטוליפמן היה בן יחיד, דוד, וחמש בנות. דוד נישא לשפרה, בתו של השו"ב יעקב מרדכי זינגר. אחותיה נישאו ליעקב איכילוב (בנו של אברהם זלמן איכילוב) ושמעון כהנוב (בנו של פייבל כהנוב) וכן לשניים מבני משפחת גיסין. דוד טוליפמן נרצח בעת עבודתו בפרדסו בידי שודדים ערבים בשנת 1943. בנם של דוד ושפרה הוא המדען יוסף טוליפמן ובתם היא שולמית אשת אליקום אוסטשינסקי, ראש המועצה הראשון של ראשון לציון. אחת מבנותיו של אלכסנדר זוסיה טוליפמן, לאה, נישאה לנתן כהן, בנו של הרופא ד"ר אליאס כהן. בנם הוא השופט אליעזר כהן. בנות נוספות: רבקה ברניצקי, שרה בלוך, רחל חודורובסקי וחנה אברמוביץ (אחותה התאומה של לאה).
איימונה, רוזן סבויה
איימונה, רוזן סבויה (באיטלקית: Aimone di Savoia; 15 בדצמבר 1291 – 22 ביוני 1343), היה רוזן סבויה בין השנים 1329–1343.
ביוגרפיה
איימונה נולד ב-15 בדצמבר 1291 בשיאמברי, לאמדאו החמישי, רוזן סבויה ולסיביל מבאז'ה, בתם של גידו השני, רוזן באז'ה ובאטריצ'ה ממונטפראט. בשנת 1321 פיקד איימונה על ניהול המצור על קורבייר, ולאחר מכן התיישב באביניון בחצרו של האפיפיור יוחנן העשרים ושניים.
בשנת 1323 מת אביו אמדאו החמישי, רוזן סבויה, ואחיו אדוארדו, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו, ואילו איימונה קיבל את השליטה על אזור ברס. בשנת 1329 מת אחיו אדוארדו, ואיימונה עלה לשלטון במקומו. עם עלותו לשלטון תבעה אחייניתו ג'ובאנה מסבויה את השליטה ברוזנות, והסכסוך ביניהם הסתיים רק לאחר ששילם לה איימונה פיצוי כספי. זמן קצר לאחר עלותו לשלטון הצליח איימונה לפתור את המחלוקות עם דודו אמדה השלישי, רוזן ז'נבה, ובשל כך נקרא "משכין השלום".
במהלך רוב שנותיו הראשונות בשלטון, נלחם איימונה נגד גיגה השמיני, רוזן ויינואה, ולאחר מותו של הלה במצור על לה פרייר, השיג פיליפ השישי, מלך צרפת הפסקת אש בינו לבין יורשו של גיגה - אימבר השני, רוזן ויינואה.
בשנת 1333 ניסה אדוארד השלישי, מלך אנגליה לשכנע אותו שיעמוד לצידו במלחמתו הצפויה עם צרפת, אולם איימונה סירב לתפוס צד בסכסוך.
בשנת 1330 הקים איימונה את משרת הקנצלר לצורך ניהולה הרשמי של הרוזנות, ובשנת 1340 הקים בתי משפט שיטפלו בסכסוכים השונים עם בעלי הטירות ברוזנות.
ב-22 ביוני 1343 מת איימונה במונמליאן, ובנו אמדאו השישי, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
ב-1 במאי 1330 התחתן איימונה עם יולנדה פלאולוגינה ממונטפראט, בתם של תאודורו הראשון, מרקיז מונטפראט וארגנטינה ספינולה, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
בנוסף היו לאיימונה כמה ילדים לא חוקיים, מפילגשיו השונות.
מונטגיו
במאה ה-19 החליף מונטגיו סמואל את שמו הפרטי ושם משפחתו. כך נוצרה שושלת יהודית-בריטית שנושאת את השם, אף שהשם אינו יהודי במקור. הוא היה יהודי אורתודוקסי עשיר, וילדיו היו ממייסדי זרם היהדות הליברלית בבריטניה. {{פירושונים|
גאוגרפיה
}}
ועדת שביתת הנשק
במסגרת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות הוקמו ועדות שביתת הנשק לשם פתרון מחלוקות בין ישראל למדינות ערב החתומות על הסכמים אלה: מצרים, ירדן, סוריה ולבנון.
הוקמו ארבע ועדות: בכל אחת מהוועדות השתתפו נציגים של שתי המדינות הרלוונטיות, ובראש כל ועדה עמד נציג של האו"ם.
בהסכם בין ישראל למצרים נקבע שהוועדה תהיה "מורכבת משבעה חברים, אשר כל צד להסכם זה, ימנה שלושה מהם ואשר היושב-ראש שלה יהיה ראש המטה של ארגון או"ם לפקוח על ההפוגה, או קצין גבוה מקרב משקיפי או"ם, אשר יתמנה על ידי ראש המטה לאחר התייעצות עם שני הצדדים להסכם זה. הוועדה המעורבת לשביתת הנשק תקיים את מושבה באל-עוג'ה ותכנס את ישיבותיה במקומות ובזמנים שתמצאם לנחוצים לשם ניהול יעיל של עבודתה."
בהסכם בין ישראל לירדן נקבע שהוועדה תהיה "מורכבת מחמישה חברים, אשר כל צד להסכם זה ימנה שניים מהם ואשר היושב-ראש שלה יהיה ראש המטה של ארגון האו"ם לפיקוח על ההפוגה, או קצין גבוה מקרב משקיפי או"ם, אשר יתמנה על ידי ראש המטה לאחר התייעצות עם שני הצדדים להסכם זה. הוועדה המעורבת לשביתת הנשק תקיים את מושבה בירושלים, ותכנס את ישיבותיה במקומות ובזמנים שתמצאם לנחוצים לשם ניהול יעיל של עבודתה." בהסכם בין ישראל לסוריה נקבע לוועדה הרכב דומה, ונקבע שמושבה יהיה בתחנת המכס ליד גשר בנות-יעקב ובמחניים. גם בהסכם בין ישראל ללבנון נקבע לוועדה הרכב דומה, ונקבע שמושבה יהיה בתחנת הגבול מצפון למטולה ובתחנת הגבול הלבנונית בנקורה.
משה ברגובסקי
משה בֶּרֶגוֹבסקי (בכתיב יידי: בערעגאָווסקי; ברוסית: Моисей Яковлевич Береговский; 28 בדצמבר 1892 – 12 באוגוסט 1961) היה חוקר ואספן של מוזיקה יהודית אשכנזית במזרח אירופה.
ועדת שביתת הנשק
החלטה 89 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-17 בנובמבר 1950, ביקשה מוועדת שביתת הנשק ישראל-מצרים להקדיש תשומת לב דחופה לתלונה על גירושם של אלפי ערבים פלסטינים מארץ ישראל. המועצה קראה לשני הצדדים להפעיל את כל יכולתה של הוועדה, ולהחזיר את כל הערבים שהוועדה סבורה כי הם זכאים לשוב.
משה ברגובסקי
ביוגרפיה
יואכים בראון הציע בספרו "Jews and jewish Elements in Soviet Music" כרונולוגיה שונה. על פי בראון, ברגובסקי כיהן כראש המחלקה למוזיקה עממית בין השנים 1928–1936. אז עבר למחלקה לפולקלור של הקונסרבטוריון של קייב, ובין השנים 1941–1949 ניהל את המחלקה למוזיקה עממית של המחלקה לתרבות יהודית של המכון לספרות באקדמיה האוקראינית למדעים.
ועדת שביתת הנשק
נושא עיקרי שבו עסקו הוועדות היה תלונות על הפרה של הסכם שביתת הנשק, בעיקר בעקבות תקריות הגבול הרבות שבין ישראל לשכנותיה. תלונות אלה הסתיימו לפעמים בגינוי למדינה המפרה, ופעמים אחרות הסתיימו ללא הכרעה.
משה ברגובסקי
ביוגרפיה
ברגובסקי פרסם בשנת 1934 ברוסית וביידיש את הכרך הראשון של קובץ הפולקלור המוזיקלי היהודי. ב-1938 יצא לאור בקייב אוסף השירים שערך יחד עם המשורר איציק פפר לשירי עם יהודיים.
ועדת שביתת הנשק
בתקרית שאירעה ב-26 במאי 1958 בהר הצופים, נהרגו ארבעה חיילים ישראלים שנתקלו במארב ירדני בגן הבוטני של מתחם האוניברסיטה העברית, ונהרג גם היושב ראש הקנדי של ועדת שביתת הנשק, לויטננט קולונל ג'ורג' פלינט, שבא לתווך בין הצדדים.
משה ברגובסקי
ביוגרפיה
בשנת 1946 הקים ספרייה שצברה למעלה מ-7,000 פריטים ובה נכלל אוסף המוזיקה המזרח אירופאית בן חמשת החלקים המשמעותית שלו. חלק מהאוסף הזה אבד במהלך מלחמת העולם השנייה, ומה ששרד אוחסן במכון לתיאטרון, מוזיקה וקולנוע בלנינגראד. "שירי עם יידיים", הכרך השני של ברגובסקי, המוקדש לשירי העם היידיים הודפס בשנת 1938 אבל לא יצא לאור. הכרך כולל הקדמה ארוכה שנכתבה על-ידו שבה טוען ברגובסקי שאין משהו אחיד במה שמכונה 'מוזיקה עממית יהודית', בהתייחס לתוכן, נושאים וביטוי. באוגוסט 1950 הוא נעצר ונשפט ל-10 שנות גלות בסיביר. ברגובסקי שוחרר בשנת 1955 מסיבות בריאותיות. רק בשנת 1956 הוא נוקה מכל אשמה.
ועדת שביתת הנשק
פעולת הוועדות נפסקה במלחמת ששת הימים, שבעקבותיה הודיעה ישראל על ביטול הסכמי שביתת הנשק.
משה ברגובסקי
ביוגרפיה
ברגובסקי קונן על חוסר תשומת לב לשירים עממיים מהפכניים, והקדיש חלק גדול מהקדמתו לסוגה זו של שירים, אותה חילק לשתי קטגוריות עיקריות: שירים שנוצרו לפני התארגנות העובדים ושירים שנוצרו כדי לשרת את ההתארגנות העובדים המהפכנים. ברגובסקי כלל 83 שירים עממיים מהפכניים, שאותם חילק לקבוצות הבאות: שירים על עבודה, ניצול ועוני, שירים והמנונים מהפכניים ונעימות לשירים מאת וינצ'בסקי, אדלשאט ואחרים. הוא גם כלל שירים על חיי היום יום, חיילים ומלחמה, כדי להבהיר מה הפולקלור של הפועלים הכניס למוזיקה היהודית העממית.
אפוקליפסה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פאבל פאבליקובסקי
פאבל אלכסנדר פאבליקובסקי (בפולנית: Paweł Aleksander Pawlikowski; נולד ב-15 בספטמבר 1957) הוא במאי ותסריטאי יהודי-פולני המתגורר בבריטניה. סרטו "אידה" זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1957 בוורשה לאב רופא ואם פרופסור לספרות אנגלית באוניברסיטת ורשה. במהלך חייו הבוגרים גילה כי אמו של אביו הייתה רופאה יהודיה מתבוללת שנספתה באושוויץ. בגיל 14 עזב לגרמניה ולאיטליה לפני שהתיישב בבריטניה. לאחר תקופה ארוכה באוקספורד ובפריז עבר בחזרה לוורשה. כשהחל לכתוב תזה על המשורר האוסטרי גיאורג טראקל, הוא נמשך לתחום קולנוע. הוא השתלב במחלקה התיעודית של ה-BBC שבה יצר סרטים על מדינות המזרח.
בשנת 1998 הוא ביים את סרטו הראשון באורך מלא, The Stringer.
קמליה פוטק
קמליה אלינה פוטק (ברומנית: Camelia Alina Potec, נולדה ב-19 בפברואר 1982) היא שחיינית רומניה. היא אלופה אולימפית, בעלת שתי מדליות ארד מאליפות עולם ואלופת אירופה (בעלת 17 מדליות מהן 4 זהב, 3 כסף ו-10 ארד). היא השתתפה ב-3 אולימפיאדות, ב-5 אליפויות עולם וב-8 אליפויות אירופה.
פאבל פאבליקובסקי
ביוגרפיה
בשנת 2003 הציב הגרדיאן את פאבליקובסקי במקום ה-33 ברשימת 40 במאי הקולנוע בני זמננו הטובים ביותר.
קמליה פוטק
ביוגרפיה
פוטק נולדה בבראילה.
פאבל פאבליקובסקי
ביוגרפיה
סרטו אידה, שיצא בשנת 2013, הוא הסרט הראשון שלו מאז חזרתו לפולין. הסרט שצולם בשחור לבן במימד של 3×4 כפי שצולמו הסרטים הפולניים בשנות ה-60, מספר את סיפורה של אנה, נזירה שמגלה ששמה אידה והיא יהודיה. הוא זכה להערכה רבה, וקיבל את פרס האקדמיה האירופאית, ופרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר.
זכה בפרסים במספר פסטיבלים בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר.
קמליה פוטק
ביוגרפיה
באליפות העולם בשחיה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1998 סיימה פוטק במקום 13 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:01.83 דקות, במקום 20 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:19.65 דקות ובמקום שביעי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:10.06 דקות.
אלופת אירופה
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיסטנבול, טורקיה בשנת 1999 זכתה פוטק ב-2 מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:58.79 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:08.09 דקות ובמדליית ארד במשחה שליחות 4x200 מטר מעורב בתוצאה של 8:07.75 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בהלסינקי, פינלנד ביולי 2000 זכתה פוטק במדליית זהב במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:03.17 דקות וב-3 מדליות ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.32 דקות, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:11.76 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:10.05 דקות. בנוסף, היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:46.45 דקות, 3 מאיות השנייה ממדליית ארד.
באליפות העולם בשחיה שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2001 זכתה פוטק במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:58.85 דקות, אחרי ג'יאן רוני מאוסטרליה (1:58.57 דקות) ויו יאנג מסין (1:58.78 דקות). בנוסף, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:11.67 דקות, המנצחת במשחה זה הייתה יאנה קלוצ'קובה מאוקראינה (4:07.30 דקות), במקום עשירי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:41.35 דקות, במקום 11 במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:20.56 דקות ובמקום 11 במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:11.06 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2002 זכתה פוטק במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:57.80 דקות ובמדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:09.49 דקות. בנוסף, היא סיימה במקום עשירי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:40.22 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה במדריד ספרד במאי 2004 זכתה פוטק במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:58.20 דקות, במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:09.31 דקות ובשתי מדליות ארד, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:37.56 דקות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:06.26 דקות.
אלופה אולימפית
באליפות העולם בשחיה שנערכה במונטריאול, קנדה ביולי 2005 סיימה פוטק במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:08.06 דקות, המנצחת במשחה זה הייתה מנודו (4:06.44 דקות), במקום חמישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:34.40 דקות, המנצחת הייתה קייט זיגלר מארצות הברית (8:25.31 דקות) ובמקום 11 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:59.41 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה באיזמיר טורקיה באוגוסט אותה שנה זכתה פוטק במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:10.88 דקות ובמדליית ארד במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:33.33 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2006 סיימה פוטק במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:09.17 דקות, במקום שישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:59.40 דקות, במקום שישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:36.30 דקות ובמקום עשירי במשחה ל-4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:12.98 דקות.
באליפות העולם בשחיה שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007 סיימה פוטק במקום 15 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:11.83 דקות, במקום 15 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:38.78 דקות, במקום 17 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.05 דקות ובמקום 16 במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:18.35 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיינדהובן, הולנד במרץ 2008 זכתה פוטק במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:57.47 דקות, ובשתי מדליות ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:05.62 דקות ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:25.28 דקות ובמקום תשיעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:44.79 דקות, בשלב המוקדמות היא דורגה שביעית אך היא נמחקה מהשתתפות בשלב הגמר.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה פוטק במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:56.87 דקות ולא הצליחה להגן על תוארה, המנצחת במשחה הייתה פלגריני שקבעה שיא עולם חדש של 1:54.82 דקות. בנוסף, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:23.11 דקות, 8 מאיות השנייה ממדליית ארד, המנצחת במשחה הייתה רבקה אדלינגטון מבריטניה שקבעה שיא עולם חדש של 8:14.10 דקות, שיפור לשיא הוותיק ביותר שהיה קיים, שיאה של ג'נט אוונס מארצות הברית (8:16.22 דקות) ומקום שישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:04.66 דקות, המנצחת במשחה זה הייתה שוב אדלינגטון (4:03.22 דקות).
באליפות צרפת הפתוחה בשחייה שנערכה במונפלייה באפריל 2009 קבעה פוטק את שיאיה האישיים במשחה ל-800 מטר חופשי תוצאה של 8:16.70 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי תוצאה של 15:52.37 דקות.
מרדכי ברכיהו
מרדכי ברכיהו (בורוכוב; נכתב גם: ברוכוב, בורכוב) (פורים תרמ"ב, מרץ 1882 – 8 בדצמבר 1959) היה רופא ארצישראלי, איש העלייה השנייה, מניח היסודות להחדרת המודעות להיגיינה ורפואה מונעת בארץ.
RTJ4
RTJ4 הוא אלבום האולפן הרביעי של צמד ההיפ הופ האמריקאי ראן דה ג'ולס. האלבום יצא לאור ב-3 ביוני 2020, על ידי חברות התקליטים ג'ול ראנרס ו-BMG רייטס מנג'מנט, יומיים מוקדם מהמתוכנן, עם מהדורות פיזיות שפורסמו בספטמבר 2020. כמו אלבומיהם הקודמים של הצמד, האלבום יצא לאור להורדה בחינם דרך האתר של הצמד, עם אפשרות לשלם עבורו באמצעות ספקים דיגיטליים אחרים. האלבום מכיל הופעות אורח של גרג נייס, די ג'יי פרמייר, 2 צ'יינז, פארל ויליאמס, מאוויס סטייפלס, ג'וש הום וזאק דה לה רוחה.
מרדכי ברכיהו
תולדותיו
ברכיהו נולד בשם מרדכי בורוכוב בעיירה מיישָגולה (מיישעגאָלע) שליד וילנה, ליטא (רוסיה), בנו של הרב אבא יעקב הכהן בורוכוב, בעל ה"חבל יעקב", שכיהן כר"מ בישיבת מרכז הרב. למד בחדר ובישיבת טלז וסיים לימודים בגימנסיה רוסית. למד רפואה באוניברסיטאות שווייץ (ברן, בזל וציריך). בשנת 1910 הוסמך כדוקטור לרפואה, ולאחר מכן השתלם בבית החולים "מואבּיט" בברלין. בשנת 1912 עלה לארץ ישראל ועבד כרופא הגימנסיה העברית "הרצליה". בבית ספר זה החליף את הרופאה הד"ר סוניה בלקינד שהייתה הרופאה של התלמידות בלבד. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא האימפריה העות'מאנית ושירת בו כרופא עד 1918. לאחר מכן היה רופא במושבות הגליל, ממקום מושבו בראש פינה.
RTJ4
האלבום זכה לשבחים נרחבים ממבקרי המוזיקה והגיע היישר אל המקום העשירי במצעד הבילבורד 200, 38,000 יחידות שקולות לאלבום (מתוכן 30,000 מכירות אלבום טהורות) ובכך הפך לאלבומם הראשון שהגיע לעשירייה הפותחת במצעד. האלבום נתמך על ידי שלושה סינגלים: "", "Ooh La La" ו-"Just".
מרדכי ברכיהו
תולדותיו
בשנת 1919 עבר ברכיהו לירושלים וייסד עבור "הדסה" מחלקה היגיינית לבתי ספר. בתחום זה הרבה לעסוק בעשורים הבאים והיה ממפתחי תחום ההיגיינה והרפואה המונעת, החדיר את התחום הרפואי למוסדות חינוך, ופיתח את תחום ה"היגיינה הרוחנית". הרבה לעסוק גם בהיבטים פסיכולוגיים. במהלך השנים, החל ב-1929, ייסד בארץ בתי ספר ראשונים מסוגם לילדים בעלי פיגור שכלי וכן תחנות לטיפול בילדים במצבי דחק.
את דרכו הספרותית החל טרם עלייתו במאמרים עיתון העברי "המליץ", ולאחר מכן כתב בכתבי עת שונים, בעיתונות בשפה הגרמנית, וכן "הארץ", "דבר" ואחרים. לעיתים חתם בשמות עט: 'מ. אסיא', 'מ. בן-יעקב', 'מ. אבירות' ועוד. ברכיהו היה עורך ירחון "היגיינה רוחנית". החל בשנה הראשונה לשהותו בארץ ישראל החל לפרסם ספרים בתחום הרפואה והיה עורך הוצאת "לעם", שנוסדה בימי העלייה השנייה ועסקה בהוצאת פרסומים מדעיים לקהל הרחב.
בשנת 1952 פרש לגמלאות מ"הדסה", בתום 40 שנות עבודה רפואית בארץ. בשנת 1953 זכה בפרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית מטעם עיריית תל אביב (פרס כבוד), על פעולתו החלוצית בהיגיינה בבתי הספר ובשילוב הרפואה בחינוך בארץ.
ברכיהו נפטר בביתו שבירושלים בדצמבר 1959, בגיל 77, ממחלת לב ממושכת. הותיר אישה, הרופאה ד"ר חנה ברכיהו, ושתי בנות.
לאחר מותו נדפסו זיכרונותיו, שהשאיר בכתב יד.
מפרסומיו
לאחר מותו:
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
איגוד תעשיית ההקלטות הטאיוואני
איגוד תעשיית ההקלטות הטאיוואני (בסינית: 財團法人台灣唱片出版事業基金會), הידועה גם כ-RIT וכ-IFPI Taiwan, הוא הארגון המרכזי המייצג את ענף ההקלטות של טאיוואן. הארגון חבר בפדרציה הבינלאומית לתעשייה הפונוגרפית.
הסמכה להקלטת מוזיקה
RIT החלה לספק אישורי הקלטת מוזיקה באוגוסט 1996, במקביל להקמת מצעדי המוזיקה. מאז 2011, אישורים אלו מבוססים על מספר היחידות הפיזיות שנמכרו או על הערך הכולל של המכירות, כולל מכירות דיגיטליות, כאשר לאלבומים וסינגלים נקבע הערך הסיטונאי שלהם (300 דולר טאיוואני חדש לאלבום ו-100 דולר טאיוואני חדש לסינגל). קריטריוני ההסמכה הם כדלקמן: לפני 2011, ההסמכה התבססה על יחידות פיזיות שנמכרו: RIT מספקת ארכיון של כל אישורי העבר, אך מאז 2012 לא פרסמה אף אישור הקלטת מוזיקה. האישור להקלטת מוזיקה האחרון שניתן היה עבור האלבום Second Round של מיידיי, שקיבל אישור הסמכה של 10× פלטינה על מכירות של 128,754 יחידות ו-56,158,622 דולר טאיוואני חדש. האישור להקלטת מוזיקה הגבוה ביותר שניתן על ידי RIT היה אישור הסמכה של 21× פלטינה עבור האלבום Titanic: Music from the Motion Picture של ג'יימס הורנר.
פרסי מנגינת הזהב
פרסי מנגינת הזהב הוא טקס פרסים המוענק על ידי משרד התרבות של טאיוואן  להכרה בהישגים יוצאי דופן בתעשיית המוזיקה הפופולרית והמסורתית. הטקס מאורגן בשיתוף RIT מאז הקמתו ב-1990.
פסטיבל המוזיקה הפופ-אסייתי בהונג קונג
RIT הוא אחד מהמארגנים של פסטיבל המוזיקה הפופ-אסייתי בהונג קונג (HKAMF) מאז הקמתו ב-2011.
הר זאנוק
הר זאנוק (באנגלית: Mount Zanuck) הוא הר בהרי גות'יק בהרי המלכה מוד שבאנטארקטיקה.
אורכו של ההר 8 קילומטרים, ועליו שלוש פסגות חדות בקו מזרח - מערב.
גובהה של הגבוהה מבין שלוש הפסגות 2,525 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם לגדתו הדרומית של קרחון אלבאנוס, בנקודה בה נשפך קרחון אלבאנוס לקרחון סקוט.
גילוי ומיפוי ההר
ההר התגלה על ידי ריצ'רד בירד, בטיסתו אל הקוטב הדרומי בנובמבר 1929.
הראשונים שהגיעו אל ההר, הייתה הקבוצה הגאולוגית של משלחת בירד לחקר אנטארקטיקה; הקבוצה, שחקרה את האזור בשנים 1933–1935, בהנהגתו של קווין בלקברן (Quin Blackburn), הגיעה אל ההר בדצמבר 1934.
מקור השם
בירד קרא להר על שמו של דריל פ. זאנוק (Darryl F. Zanuck), בכיר בחברת אולפני פוקס - המאה ה-20, שסייע במשלחת בירד לחקר אנטארקטיקה (שחקרה את אנטארקטיקה בשנים 1933– 1935), בהכנת סרטי קולנוע לתיעוד מחקרים, ובהמשך סיפק לשירות האנטארקטי של ארצות הברית (אשר חקר את אנטארקטיקה בין השנים 1939–1941), עם מקרני קולנוע.
לקריאה נוספת
• Damien Gildea, Transantarctic Mountains - Mountaineering in Antarctica: Travel Guide
יוסף גרינוולד
הרב יוסף גרינוולד (כ"ד באלול תרס"ג, 1903 - י"ג באב תשמ"ד, 11 באוגוסט 1984) היה ראש ישיבת "קרן לדוד" בסאטמר ורבה האחרון של פאפא שבהונגריה. לאחר השואה שימש כאדמו"ר ואב"ד פאפא, רב הקהילה וראש ישיבתה בברוקלין.
חייו
נולד בברזוביץ לרב יעקב יחזקיה גרינוולד, רבה וראש ישיבתה של פאפא ובנו של רבי משה גרינוולד, ה"ערוגות הבושם". למד אצל אחי סבו, הרב אליעזר דוד גרינוולד בעל "קרן לדוד", ובשנת תרפ"ה (1925) נישא לבתו המאומצת, שהייתה בתו של רבי יעקב יחזקיה אחיהם של רבי אליעזר דוד וסבו רבי משה.
לאחר נישואיו התגורר בסאטמר, שבה כיהן הרב אליעזר דוד גרינוולד כרב וכראש ישיבה. זמן קצר לאחר נישואיו התמנה כדיין בסאטמר. הוא היה מקורב לרבו וחותנו-החורג ועסק בהדפסת ספריו. לאחר פטירת הרב אליעזר דוד גרינוולד, בשנת תרפ"ח, עמד רבי יוסף בראש ישיבת "קרן לדוד" בסאטמר. בשנת תרצ"ח (1938) כשהוטל בניו יורק חרם כלכלי [באיקאיט] על מוצרים של רומניה, כתב רבי יוסף מכתב ליהודי ניו יורק, שלא להכניס את השליבוביץ בין המוחרמים כי זה פוגע ביהודייה.
בשנת תש"א (1941), לאחר פטירת אביו הרב יעקב יחזקיה, עבר להתגורר בפאפא ומילא את מקום אביו ברבנות ובראשות הישיבה. לאחר שלוש שנים, לאחר חג השבועות תש"ד, החלו הנאצים לשלוח את יהודי פאפא לאושוויץ. רבי יוסף גם נשלח לעבודות כפייה, במהלכן התעללו בו הנאצים. אשתו ועשרת ילדיו נרצחו בשואה. נישא בשנית למרים, בת רבי ישכר וובר, חתן דודו רבי דוד אויש מפאקש.
לאחר מלחמת העולם השנייה שב הרב גרינוולד לפאפא בניסיון לשקם את חיי הקהילה, אולם לאחר שנכשלו מאמציו עזב את הונגריה יחד עם עשרות תלמידי הישיבה. במשך מספר שנים התגורר באנטוורפן שבבלגיה.
בשנות ה-50 עבר להתגורר בברוקלין, ניו יורק, שם כונן את "קהלת יעקב - פאפא" ושימש בה רב, אדמו"ר וראש ישיבה. היה חבר בארגון התאחדות הרבנים ומשנת תש"מ נשיא.
הוא ואביו היו נוסעים לאדמו"רי בעלז ונמנה עם חסידיו של האדמו"ר מבעלז. גם לאחר המלחמה, נסע לארץ ישראל לאדמו"ר מבעלז, שכיבדו ועמד לכבודו. בויליאמסבורג עבד יד ביד עם האדמו"ר רבי יואל טייטלבוים מסאטמר (שהיו בידידות מעת אשר שימש כדיין וכמו"ץ בעיר סאטמאר באונגארן) להקמת ושגשוג היהדות אחרי המלחמה.
רבים מפסקיו מובאים בספרי נטעי גבריאל.
משפחתו
בניו: רבי יעקב יחזקיה - ממלא מקומו כאדמו"ר מפאפא בוויליאמסבורג; רבי ישראל מנחם - אב"ד קהל תולדות יוסף בבורו פארק; רבי אהרן - דיין הקהילה בוויליאמסבורג. חתניו: הרב משה רוזנר (בן הרב יהודה רבה של טרצאל) - אב"ד טרצאל - מונסי, בעבר אב"ד הקהילה במונסי; הרב יעקב שלמה מייזליש - אב"ד לימנוב.
עונת 1986/1987 בסרייה א'
עונת 1986/1987 בסרייה א' הייתה העונה ה-85 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית ונוהלה על ידי "ליגת הכדורגל" (Lega Calcio). המשחקים החלו ב-14 בספטמבר 1986 והסתיימו ב-17 במאי 1987.
בליגה השתתפו 16 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
אסקולי, ברשה ואמפולי היו הקבוצות שעלו מהליגה השנייה.
כדורגלנים מצטיינים
פייטרו פאולה וירדיס שחקנה של מילאן, כבש 17 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
בית הקברות היהודי בפאס
בית הקברות היהודי בפאס, מרוקו, נוסד בשנת 1884. במקום קבורים רבנים וצדיקים, ובשל כך מהווה המקום אתר תיירות ותפילה.
רקע: יהדות פאס
לפי מקורות ערביים היהודים נכחו היהודים בפאס כבר מעת ייסודה בשנת 798. מצב היהודים בפאס ידע עליות ומורדות, אך בתקופת תור הזהב שגשגו היהודים בתחומים רבים. בפאס של אז שכנו יוצרים מפורסמים בתחום הלשון העברית, מהם: דונש בן לברט, יהודה אבן חיוג' ויהודה אבן עבאס.
באותה התקופה פעלו בעיר רבי מיימון הדיין והרמב"ם בנו, אשר כתבו אגרות ליהודי המקום לצורך עידוד והנחיה דתית, אמונית ומעשית, בעתות של שמד. כמו יהודים רבים משפחת רבי מימון עזבה את פאס. רבי אברהם אבן עזרא קונן על חורבן הקהילה, בקינתו המפורסמת איך נחרב המערב.
בשלהי המאה ה-15 הציפו את העיר גלי הגירה מספרד ופורטוגל, בעקבות גירוש ספרד. המגורשים, בהם רבנים נכבדים, הביאו עמם שגשוג רוחני וכלכלי למקום. באותה התקופה נפלו יהודי פאס העיר לשתי קהילות: קהילות המגורשים שהיו הרוב, וקהילות התושבים. קהילת המגורשים בפאס השפיעה על יהודי מרוקו במספר תחומי-דת, וביניהם: נוסח התפילה, פסיקה הלכתית, מנהגים, ותקנות. ממשפחות המגורשים ידועות שושלות מפורסמות של חכמים, שחלקן התפרסמו בעולם היהודי כולו, ומהן: אבן עטר, אבן צור, אזולאי, חאגיז, הצרפתי, מנסאנו, מונסונייגו, סירירו, עוזיאל.
במפקד אוכלוסין ב-1931 מנו יהודי פאס 10,496 נפש. בשנות החמישים של המאה ה-20 היגר הרוב המוחלט של היהודים מפאס, בעיקר לצרפת ולישראל.
בתי הקברות שנחרבו
במשך מאות שנים שכנו בפאס שני בתי קברות, האחד של קהילת המגורשים והשני של התושבים. במאה ה-18 שלט במרוקו מולאי יזיד שהציק הרבה ליהודים ואף לא פסח על שוכני העפר, ובשנת 1790 הורה על חילול בתי הקברות. מאורע זה הביא לאבל בקרב יהדות מרוקו, וכמה חכמים, בהם רבי דוד בן חסין, חיברו קינות המבכות את החרבת בתי הקברות. באותה העת הצילו היהודים את עצמות רבי יהודה בן עטר ורבנים אחרים ממגורשי ספרד ופורטוגל. עם זאת, באגרת המפורסמת "יחס פאס" ששוגרה ב-1879 לאנשי כי"ח, כתב מחברה, רבי אבנר ישראל הצרפתי, על בית הקברות בזמנו: אך הוא מציין שרק קברו של רבי אליהו הצרפתי נותר עומד במקומו.
בית הקברות שנבנה אחרי 1790 שכן ליד ארמון ומסגד עתיק הנקרא "דאר אל מכזאן", בשטח שהיה בבעלות משפחת אבן דנאן. הימצאות בית הקברות בסמוך לארמון הסולטן הייתה בעיניו לרועץ. בשנת 1877 הורה הסולטאן חסן הראשון לפנות חלקים מבית הקברות, אך פעולותיהם של אנשי פאס ועירובם את הממשלה הבריטית מנעו את הפינוי. בשנת ה'תרמ"ד (1884) הורה הסולטאן שוב להעביר את בית הקברות חלק מאדמות בית הקברות על מנת ולהרחיב את הארמון, וכך התפנו חלקים ממנו אל המקום הנוכחי שהוקצה לקבורת היהודים. ביומן עיר פאס מסופר שלא הצליחו היהודים לפנות "כי אם חלק אחד ממאה" מעצמות הנקברים. בשנת ה'תרמ"ח (1888) פונו החלקים שנשארו מבית העלמין הישן אל בית העלמין הנוכחי, והדבר גרם לצער ולאבל בקרב אנשי הקהילה.
בית הקברות הנוכחי
בית הקברות הנוכחי ממוקם בצמוד למלאח של פאס מצד מזרח. שטחו כ-30 קמ"ר. כאמור, אל המקום הובאו קברים ושרידי קברים מבית העלמין הישן, ואף ניתן למצוא כיום מצבות של רבנים רבים שהובאו לשם. מהם: רבי יעקב קניזל (ראו תמונה), ממגורשי ספרד, רבי וידאל הצרפתי (ראו תמונה), מחכמי פאס במאה ה-16 וראש המאה ה-17 ומחבר הספר צוף דבש, רבי יהודה בן עטר ורבי שמואל בן אלבאז (ראו תמונות), שהיו מגדולי הרבנים במרוקו בשלהי המאה ה-17 וראש המאה ה-18, ועוד רבים אחרים.
בין הקברים המיוחדים המושכים תיירים ומתפללים הוא קברה של סוליקה, נערה יהודיה שנולדה בטנג'יר ב-1817. מסיבות בלתי ברורות נתבעה להתאסלם, ומשסירבה הובאה בפני בית המשפט המוסלמי בפאס שדן אותה למיתה. בקיימם את צו בית המשפט הרגו אותה הערבים בחוצות העיר פאס בשנת 1834, לעיניהם של היהודים ההמומים. יהודי פאס ערכו מגבית ופדו את שרידי גופתה וקברום בעירם.
לקריאה נוספת
יוסף תדגי, "בית העלמין היהודי בפאס", בתוך: מקדם ומים ט, עמ' 140-93, אוניברסיטת חיפה, תשס"ו.
Les oiseaux du bonheur
Les oiseaux du bonheur (באנגלית: The Birds of Happiness, ובעברית: ציפורי השמחה) הוא אלבום האוסף השני של הזמרת הקנדית סלין דיון. אלבום האוסף יצא לאור בשנת 1984, על ידי חברת התקליטים Pathé-Marconi.
בסמוך לצאתו של אלבום האוסף, הוציאה דיון את אלבום הלהיטים הראשון שלה, Les plus grands succès de Céline Dion.
רקע והפקה
אלבום האוסף הופק על ידי אדי מרנאיי, רודי פסקה, והיה לאלבום הראשון של דיון אשר לא הופק על ידי רנה אנג'ליל. אלבום זה מכיל שירים שונים של דיון, אשר יצאו מתחילת הקריירה שלה, ועד אותה התקופה בה יצא. בשונה מ-Les plus grands succès de Céline Dion, אלבום אוסף זה כלל בתוכו שירים מ-Mélanie.
מתוך אלבום האוסף יצא הסינגל "Mon rêve de toujours", אשר הצליח להגיע בשיאו אל המקום הרביעי במצעד השירים של קוויבק.
חבית היין של היידלברג
חבית היין של היידלברג נמצאת במרתף טירת היידלברג, בעיר היידלברג שבגרמניה. זוהי החבית הרביעית במספר שהוצבה במרתף הטירה – הראשונה שבהן הוצבה שם בשנת 1591 (לפי עדות של אנטון פרטוריוס). החבית הנוכחית הוצבה שם בשנת 1751, ונפחה המקורי היה 221,726 ליטרים (עקב התייבשות עץ החבית נפחה כיום הוא 219,000 ליטרים).
כאשר תפס הצבא הצרפתי את העיר ואת הטירה בשלהי המאה ה-17, סברו חייליו כי החבית הריקה מלאה יין. סימני מכות הגרזנים שלהם על גביה ניכרו על פניה לאחר מכן.
החבית שימשה רק לעיתים רחוקות לאחסנת יין. היא מהווה אטרקציה לתיירים ואתר למסיבות ריקודים, לאחר שהותקן על גביה משטח ריקודים.
החבית זכתה לאזכורים רבים בספרות בשפות שונות, לרבות בספרים "הרפתקאותיו המפתיעות של הברון מינכהאוזן" מאת רודולף אריך ראספ, "חמישה שבועות בכדור פורח" מאת ז'ול ורן, "עלובי החיים" מאת ויקטור הוגו, "The Specter Bridegroom" מאת וושינגטון אירווינג, "A Tramp Abroad" מאת מארק טוויין, ו"מובי דיק" מאת הרמן מלוויל.
הרי גות'יק
הרי גות'יק (באנגלית: Gothic Mountains) הם קבוצת הרים, בהרי המלכה מוד, בשטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
גאוגרפיה
הרכס ממוקם ממערב למצוק ווטסון.
אתרים עיקריים
ברכס מצויים האתרים הבאים:
גילוי ומיפוי ההרים
הראשונים שהגיעו אל ההרים, הייתה הקבוצה הגאולוגית של משלחת בירד לחקר אנטארקטיקה; הקבוצה, בהנהגתו של קווין בלקברן (Quin Blackburn), הגיעה אל ההרים בדצמבר 1934.
מקור השם
שמם של ההרים הוצע על ידי אדמונד סטאמפ (Edmund Stump), שעמד בראש המחלקה הגאולוגית של התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית, בשיתוף עם המשלחת הגאולוגית של אוניברסיטת מדינת אריזונה, שערכה מחקרים גאולוגיים באנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1980–1981.
שמם של ההרים הוא תיאורי. סלעי הגרניט נשחקו על ידי תנאי מזג האוויר, ולמצוקים צורה המזכירה צריחים של קתדרלה גותית.
מוסכמות קידוד
מוסכמות קידוד הן אוסף של הנחיות לשפת תכנות ספציפית הממליצות על סגנון תכנות ושיטות עבודה עבור כל היבט של תוכנית הנכתבה בשפה זו. מוסכמות אלו בדרך כלל כוללות הנחיות בנוגע לארגון קבצים, הזחה, הערות, הצהרות, מוסכמות על שמות, שיטות תכנות, וכדומה. למפתחי תוכנה מומלץ מאוד לעקוב אחר ההנחיות הללו כדי לעזור לשפר את קריאות קוד המקור שלהם ולהקל על תחזוקת התוכנה. המוסכמות עשויות להיות רשמיות ברשימה מתועדת של כללים שצוות או חברה עוקבים אחריהם, או עשויות להיות לא פורמליות כמו שיטות הקידוד הרגילות של אדם. מוסכמות קידוד אינן נאכפות על ידי מהדרים.
תחזוקת תוכנה
הפחתת עלות תחזוקת התוכנה היא אחת הטענות המרכזיות למעקב אחר מוסכמות קידוד. בהקדמה שלהם למוסכמות הקוד עבור ג'אווה, סאן מיקרוסיסטמס סיפקה את הרציונל הבא: מוסכמות קוד חשובות למתכנתים ממספר סיבות:
איכות
סקירת עמיתים של תוכנה כוללת לעיתים קרובות קריאת קוד מקור. סוג זה של ביקורת עמיתים הוא בעיקר זיהוי באגים. יהיה קל יותר לבודקים אחרים להבין, לתקן ולשפר קוד שנכתב תוך שימוש במוסכמות באופן עקבי, מה שמשפר את היעילות של תהליך זיהוי הבאגים.
ארגון קוד מחדש
Refactoring מתייחס לפעילות תחזוקת תוכנה שבה קוד המקור עובר שינויים על מנת לשפר את הקריאות או את המבנה שלו. תוכנה עוברת לעיתים קרובות ארגון מחדש כדי להתאים אותה למוסכמות הקידוד המוצהרות של צוות לאחר השחרור הראשוני שלה. כל שינוי שלא משנה את התנהגותה של תוכנה יכול להיחשב לארגון מחדש. שינויים נפוצים מסוג זה הם שינוי שמות משתנים, שינוי שמות של שיטות, העברת שיטות או מחלקות שלמות ופירוק שיטות גדולות לקטנות יותר.
מתודולוגיות פיתוח תוכנה זריזות מתכננות ארגון מחדש קבוע (או אפילו מתמשך) מה שהופך אותה לחלק בלתי נפרד מתהליך פיתוח התוכנה של הצוות.
שירות מבוסס מיקום
שירות מבוסס מיקום (באנגלית: Location-based service, בקיצור LBS) הוא יישום למכשירי תקשורת ניידים, המאתר את מיקומו הגאוגרפי של המכשיר ומשתמש ביכולת זו על מנת לספק מידע למשתמש. המערכת הוותיקה והבולטת שעושה שימוש בטכנולוגיה זו היא ה-GPS, אך ישנן שיטות נוספות לאיתור מיקומם של מכשירים על ידי האנטנות הקרובות ביותר הנותנות שירות למכשיר.
שירותים מבוססי המיקום משמשים למטרות שונות, החל מהכוונה לאתרים בקרבת המשתמש (תחנת דלק, כספומט וכו'), וכלה בניטור רכבים ומטענים על ידי תג RFID. בנוסף ישנם שירותים היוצרים התראות בעלי היבט מסחרי, כולל פרסום ממוקד והכוונה לאירועים מסחריים קרובים.
סוג מסוים של שירותים מבוססי מיקום, אשר החלו לצבור פופולריות החל משנת 2008, הם רשתות חברתיות מבוססות מיקום (Location-Based Social Networks), המאפשרות למשתמשים בעלי סמארטפונים לראות בכל רגע נתון איפה החברים הקרובים שלהם נמצאים, לשתף את מיקומם או לאתר חברים פוטנציאליים. בין הרשתות הבולטות בסוג זה ניתן למנות את פורסקוור, Loopt, PostAround.Me, Facebook Places, Yelp ועוד. מרכיב המשותף למרבית הרשתות החברתיות מבוססות המיקום הוא היכולת לבצע פעולה המכונה "צ'ק אין", המודיעה לחבריו של המשתמש כי הוא נכנס למקום מסוים.
דחיפה ומשיכה
התראות מבוססות קרבה נחלקות לשתי קטגוריות - שירותי משיכה (Pull) ודחיפה (Push). שירותי משיכה מתבססים על בקשה ישירה מהמשתמש לקבלת תוכן, כמו בקשה לחפש שירות עסקי קרוב, או לקבל התראה לגבי המצאות שירות שכזה בקרבת מקום. שירותי דחיפה מכוונים תוכן אל המשתמש ללא בקשה ישירה או דרך בקשה עקיפה בלבד. אלו יכולים גם לשמש כשירות לציבור במקרים של יידוע על מפגע סביבתי או מזג אוויר מסוכן.
אוגוסט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג
אוגוסט הזקן, דוכס בראונשווייג-לינבורג (18 בנובמבר 1568 - 1 באוקטובר 1636) היה הבישוף הלותרני של רצבורג בין השנים 1610–1636 ונסיך לינבורג בין השנים 1633–1636.
ביוגרפיה
אוגוסט נולד ב-18 בנובמבר 1568 כחמישי מבין חמישה עשר ילדים והיה בנם של וילהלם השישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג ואשתו דורותיאה מדנמרק. בצעירותו היה קולונל בשירותו של הקיסר רודולף השני ולחם במסעות נגד ממלכת צרפת והאימפריה העות'מאנית. בשנת 1610 הפך אוגוסט לבישוף הלותרני של הנסיכות-בישופות של רצבורג.
כדי למנוע שאיפות תורשתיות, מועצת קתדרלת רצבורג, גוף הבחירה, התעקש שעם עלייתו לשלטון כנסיך-הגמון, התחייב אוגוסט בכתב הבחירות שלו לא להתחתן. למרות זאת הוא חי עם אילזה שמידצ'ן, פשוטת העם, ב'קשר דמוי נישואים' והיו להם 12 ילדים; הוא בנה לה בית ליד מקום מגוריו, טירת צלה. מאוחר יותר הועלו הילדים לדרגת אצולה תחת השם פון לינבורג.
בשנת 1633 ירש אוגוסט את אחיו, כריסטיאן, שמת, כנסיך לינבורג. במהלך מלחמת שלושים השנים הוא המשיך במדיניות הנייטרליות שהחל אחיו. הוא מת בצלה ב-1 באוקטובר 1636.
אירו (פירושונים)
{{פירושונים| אנשים בשם זה
ראו גם
}}
Compact Memory
Compact Memory היא ספרייה דיגיטלית זמינה לכול, ובה 356 כתבי עת יהודיים בשפה הגרמנית מהתקופה שבין 1806 ל-1938.
העיתונים – הכוללים בסך הכול יותר מ-700,000 עמודים (137 גיגהבייט) – עברו דיגיטציה בין השנים 2000–2006, בפרויקט שמומן על ידי האגודה הגרמנית למחקר (Deutsche Forschungsgemeinschaft, DFG). בין העיתונים נמצאים מקורות חשובים להיסטוריה היהודית, בהם Allgemeine Zeitung des Judentums, Der Israelit, Ost und West וה-Jüdische Rundschau.
השותפים לפרויקט היו RWTH Aachen (אוניברסיטת RWTH באאכן), האוסף המיוחד ליהדות בספרייה האוניברסיטאית ע"ש יוהאן כריסטיאן זנקנברג של אוניברסיטת גתה בפרנקפורט וספריית Germania Judaica בקלן.