cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שמעון ראבידוביץ'
תקופת ברלין
עם עלייתם ארצה של ביאליק ועגנון ב-1924, בעקבות התמוטטות עסקי הוצאת שטיבל, הפך ראבידוביץ' לדמות המרכזית במעגל "ההבראיסטי" בשנותיה האחרונות של רפובליקת ויימאר. הוא ערך כתבי-עת ואסופות מאמרים ("התקופה" בהוצאת שטיבל, "המצודה" בהוצאת אררט), כתב מאמרים שונים ("העולם", "מאזנים" ועוד), והוציא לאור את ספר דובנוב (אררט 1954), ואת מורה נבוכי הזמן לרנ"ק (עיינות, ברלין תרפ"ד). ראבידוביץ' הוזמן לערוך את החטיבה היהודית-גרמנית של כתבי משה מנדלסון לרגל שנת המאתיים להולדתו (Mendelssohn, Moses: Gesammelte Schriften. Jubiläumsausgabe. Band 7 Schriften zum Judentum I. Bearbeitet von Simon Rawidowicz. 1974. CLXXXIII, 515 S. Ln). הכרך הראשון מתוך ארבעה יצא לאור ב-1930.
ברית עברית עולמית
ראבידוביץ' חבר לסופרים נוספים, ובראשם ביאליק, ולאנשי רשת בתי הספר "תרבות" בפולין, וייסד ב-1931 את מושא חזונו: "ברית עברית עולמית" – ארגון מתנדבים ואנשי רוח לקידום והפצת השפה העברית ולחיזוק הקהילה היהודית בגולה באמצעות פעולות תרבות. ראבידוביץ' היה חבר הוועד המנהל של "הברית" ומנהלה בפועל. ה"ברית" – או בשמה המוקדם: "הכנסייה העברית" – ערכה ביוזמתו כינוסים, קידמה תוכניות חינוך, תמכה במו"לים והוציאה לאור ספרים (לוינסון: תולדות התנועה העברית בגולה, ורשה תרצ"ה) וכן ביטאון משלה: "עם וספר" (ירושלים 1936–1995). ב-1934 נתגלעה מחלוקת בין הוועד המרכזי, שמרכזו בברלין התפצל בינתיים למספר ועדים בוורשה, בלונדון ועוד, ובין הוועד בתל אביב בעניין מיקומו של הוועד המרכזי, בגולה או בא"י, עד כדי ניתוק יחסים גמור והליכה בשני נתיבים שונים. לימים יוחסה הקמת הברית באופן בלעדי לביאליק, רוזנפלד ולטשרניחובסקי, ולראבידוביץ' לא הועילו מחאותיו המנומסות, וגם לא תמיכת ידידים כזלמן שזר, מערכת "דבר" ואחרים, ושמו – בהקשר זה לפחות – נשכח (או הושכח). באופן רשמי ה"ברית" פעלה גם לאחר קום המדינה, אך השפעתה הייתה שולית.
קבלת דוקטורט ונישואיו
מחקרו על הפילוסוף הגרמני לודוויג פוֹיֶרְבאך נחשב לאחד היסודיים על אודותיו, ושימש בסיס לספר מקיף (Rawidowicz, S., 1964, Ludwig Feuerbachs Philosophie: Ursprung und Schicksal, 2nd ed, Berlin: Walter de Gruyter) שהוציא ראבידוביץ ב-1931. הספר היה בין העולים על המוקד ב"ליל הבדולח" ונדפס מחדש ב-1964.
באותן שנים עבד ראבידוביץ' לפרנסתו כספרן בספריית הקהילה היהודית.
תקופת לונדון
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה נענה לעמדתה הנחרצת של רעייתו ועקר לאנגליה, שם מצא פרנסה בלתי מספקת כחוקר ומרצה במוסדות השכלה גבוהה בלונדון ובלידס. באותן שנים גיבש את תפיסתו, בעקבות אחד העם, בנוגע ההכרח לקבל את הגולה כמצב נתון, ומכאן שיש להשקיע משאבים בחיזוק הגולה כמרכז רוחני לעם היהודי במקביל, ולא על חשבון, המרכז בארץ ישראל. תפיסה זו, שספגה ביקורת מצד ציוני ארץ-ישראל, ואפילו מצד בני משפחתו שלו, באה לידי ביטוי בספרו "בבל וירושלים" (אררט, ירושלים תשי"ז).
בשנים תש"ג–תשי"ד ערך את כתב העת "מצודה – קובץ לשאלות החיים למדע ולספרות" באוקספורד, בסיועו של נפתלי וידר.
תקופת שיקגו ובוסטון
ראבידוביץ' שהה באנגליה במהלך מלחמת העולם השנייה, וב-1948 הוזמן לשיקגו לשמש שם מרצה. גם כאן לא שבע נחת ממעמדו ומהיעדר הזדמנויות מחקר להן התאווה. גם מצבו הכלכלי העיק עליו, בעיקר לנוכח השקעותיו בישראל שירדו לטמיון. את אחיו ואחיותיו כמעט ולא פגש, עקב הריחוק, אך הקפיד לנהל אתם התכתבות ענפה ופעילה שנשמרה אצל בנו.
רק בחורף 1951 הגיע ראבידוביץ' אל הנחלה לה ייחל, והוזמן לייסד את הפקולטה לחקר המזרח הקרוב ומדעי היהדות באוניברסיטת ברנדייס שליד בוסטון. בברנדייס התבלט שוב במרצו ופועלו, ושקד על מחקריו על נחמן קרוכמל והרמב"ם ועל קידום תלמידיו. באותן שנים השלים את אסופת מאמריו על "ישראל, העם הגוסס תמיד" (Israel, the ever-dying people, and other essays, Rutherford [N.J.]: Fairleigh Dickinson University Press, 1986.), ספר הזוכה לציטוטים רבים בזכות הפירכה, לכאורה, שהוא מעמיד במרכזו: ההמשכיות היהודית מובטחת דווקא מפני שבכל דור ודור רואה עצמו יהודי כאילו הוא החוליה האחרונה בשרשרת. החשש המתמיד מפני איומים חיצוניים על עצם הקיום הוכיח בעבר ויוכיח בעתיד, לתפיסתו של ראבידוביץ', שהיא שעמדה לאבותינו, ולא אחד בלבד עמד עלינו לכלותינו, אלא שבכל דור ודור עומדים עלינו לכלותינו, והקדוש ברוך הוא מצילנו מידם.
ראבידוביץ' פרסם גם את החיבורים "שיחותי עם ביאליק" (דביר, ירושלים 1983), עיונים במחשבת ישראל (הוצאת ראובן מס, ירושלים 1969) ו"פנקס שיקגו" (The Chicago Pinkas Chicago, College of Jewish Studies, 1952).
בנו, בנימין חיים יצחק ראביד, הוא פרופסור באוניברסיטת ברנדייס.
סובארו R-2
סובארו R-2 (באנגלית: Subaru R-2) היא מכונית מיני, שהוגדרה בקטגוריית כלי הרכב ביפן "Kei car". 2 דלתות, תוצרת יצרן הרכב היפני סובארו (ביפנית: 株式会社SUBARU, באנגלית: Subaru Corporation), בין השנים 1969–1972.
יצרנית הרכב סובארו היא חברת בת של התאגיד הרב-לאומי היפני Subaru Corporation (שם רשמי: "פוג'י תעשיות כבדות בע״מ"" (באנגלית: "Fuji Heavy Industries", ביפנית: 富士重工業株式会社)
ליפ סינק
ליפ סינק (באנגלית: Lip sync, קיצור של: lip synchronization - סינכרון שפתיים) הוא מונח טכני עבור התאמת תנועות השפתיים עם קול (שיר מושר, דיבור וכדומה). המונח עשוי להתייחס לכל אחד ממספר תהליכים וטכניקות שונים, בהקשר של הופעות חיות, הקלטות ועוד.
במקרה של הופעות חיות, ליפ סינק הוא "קיצור דרך" נפוץ, אולם השימוש בו עלול להיחשב כשנוי במחלוקת. בהפקת סרטים, ליפ סינק הוא חלק בשלב הפוסט-פרודקשן.
דיבוב סרטים בשפה זרה, וכן דיבוב של דמויות בסרטי אנימציה דורשים ליפ סינק.
משחקי מחשב עושים שימוש נרחב בליפ סינק של קובצי קול.
נחמיה איש שיחין
נחמיה איש שיחין (לעיתים גם נחמיא איש שיחין) היה תנא בדור השלישי, אשר ישב בעיירה שיחין שבגליל התחתון.
החכם נחמיה משיחין נזכר מספר פעמים בתלמוד הירושלמי ובמדרשים, ועולה כי הוא עמד בקשרים עם רבי עקיבא. במקרה אחד אף העיד בפני רבי עקיבא לעניין הלכות סוטה:.
נודע בנדבנותו, ובתלמוד מובא מספר פעמים מעשה בו ביקש לסייע לאחד מנמלטי ירושלים (לאחר המרד הגדול), אולם לבסוף הביא למותו של האיש, לאחר שהאכיל אותו יתר על שהיה מסוגל לאכול באותה עת:.
במדרש בראשית רבה נזכרת דרשה שנשא:.
יישוב מוצאו או מושבו של התנא הוא שיחין, הנזכר רבות בכתבי חז"ל, על רקע תעשיית הקדרות הענפה שהתקיימה בו וסמיכותו לציפורי. אתר זה מזוהה בידי החוקרים בחורבה הסמוכה מצפון לציפורי, בה אותרו שרידי תעשיית קדרות וכן בית כנסת המתוארך לימיו של נחמיה איש שיחין.
רזא קוצ'אן-נז'אד
רזא קוצ'אן-נז'אד נור-ניא (בפרסית: رضا قوچان‌نژاد نورنیا; נולד ב-20 בספטמבר 1987) הוא כדורגלן איראני המשחק בעמדות החלוץ והקיצוני ימני בזוולה ובנבחרת איראן.
קריירת מועדונים
קוצ'אן-נז'אד נולד במשהד שבאיראן, וכשהיה בן ארבע היגרה משפחתו להולנד. קוצ'אן-נז'אד שיחק בנעוריו בקבוצת הנוער פירזיה, ובמחלקות הנוער של קמבור ושל הירנפיין. בשנת 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו כשחקן בוגר בהירנפיין, במשחק נגד א.ז. אלקמאר. בקיץ 2009 קוצ'אן-נז'אד סיים את חוזהו בהירנפיין, ושקל לא לחדשו על מנת להתמקד בלימודי תורת המשפט ומחשבה מדינית. בסופו של דבר באותו קיץ חתם בגו אהד איגלס.
בינואר 2010 קוצ'אן-נז'אד עבר לקמבור. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך ב-22 בינואר, נגד פיינדאם. במשחק זה כבש גם את שער הבכורה שלו בקבוצה, לאחר 9 שניות בלבד ממשחק הפתיחה, ובכך שבר את שיאו של יוהאן קרויף לשער המהיר ביותר בהולנד. במהלך התקופה בה שיחק בקמבור, החל לשחק גם כקיצוני. ב-14 בפברואר 2011 הוא כבש שלושער נגד אמן.
ביוני 2011 קוצ'אן-נז'אד חתם בסנט טרוידן מליגת העל הבלגית. הוא כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל הבלגית במשחק נגד קלאב ברוז'.
ב-31 באוגוסט 2012 קוצ'אן-נז'אד הגיע לסיכום על העברתו לסטנדרד לייז', שיצאה לפועל בינואר 2013. הוא חתם על חוזה בקבוצה ל-3 וחצי שנים. בקיץ 2013 מונה למאמן הקבוצה גיא לוזון הישראלי. תחת לוזון קוצ'אן-נז'אד שיחק חצי עונה בלבד, עד חורף 2014, אז עבר לצ'רלטון את'לטיק מהצ'מפיונשיפ. מאוגוסט 2014 הושאל קוצ'אן-נז'אד פעמיים: עד פברואר 2015 לאל-כווית מליגת העל הכוויתית ומפברואר 2015 לאל-וכרה מליגת העל הקטרית; לקראת עונת שב לצ'רלטון.
בקיץ קוצ'אן-נז'אד חתם באפואל ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית. ב-31 בינואר 2019 הושאל לסידני ב-2 בספטמבר 2019 חזר להולנד וחתם בזוולה.
נבחרת לאומית
בין השנים 2003 ו-2007 קוצ'אן-נז'אד שיחק בנבחרות הצעירות של הולנד.
ב-16 באוקטובר 2012 קוצ'אן-נז'אד הופיע לראשונה במדי נבחרת איראן, בניצחון 0-1 על במוקדמות מונדיאל 2014. בקמפיין מוקדמות גביע אסיה 2015 כבש 5 שערים, ובכך היה מלך השערים של קמפיין המוקדמות, יחד עם עלי מבחוט מאיחוד האמירויות הערביות.
קוצ'אן-נז'אד שיחק עם איראן במונדיאל 2014. הוא כבש שער אחד בטורניר, בהפסד במשחק שלב הבתים 3-1 ל. בכך הפך לשחקן הראשון של צ'רלטון את'לטיק שכובש בגביע העולם.
פיציקטו
פִּיצִיקָטוֹ (Pizzicato) היא טכניקת נגינה בכלי מיתר או בכלי קשת, על ידי פריטה על מיתריו באמצעות האצבעות. על כלי הקשת נהוג לנגן באמצעות קשת, שתנועותיה על המיתרים מרטיטות אותם ומפיקות את הצליל. בנגינת פיציקטו לא נעשה שימוש בקשת, אלא המבצע פורט על המיתרים באמצעות אצבעותיו. לרוב ינוגן הפיציקטו באמצעות יד ימין (היד המחזיקה בדרך כלל את הקשת), אך ניתן לנגן פיציקטו גם באמצעות יד שמאל (היד שמונחת על המיתרים).
לפיציקטו יש אפקט מיוחד גם בתזמורת, וגם ככלי סולו. בנגינת פיציקטו, הצליל המופק מן המיתר הוא חלש יותר מאשר צליל שמופק באמצעות הקשת.
צורת הרישום של "פיציקטו" בתווים היא .pizz, ועל מנת להורות למבצע לחזור לנגן בקשת נהוג לכתוב "arco" (שמשמעותו "קשת" בלטינית).
ישנן מספר דרכים לנגינת פיציקטו:
השימוש בפיציקטו במוזיקה מודרנית
בג'אז ובמוזיקה קלה מרבים להשתמש בפיציקטו, בתפקיד הקונטרבס בדרך כלל, כאשר לקונטרבס כתוב תפקיד של בס מהלך ונותן מקצב קבוע. בפסנתר נעשה שימוש גם כן בפיציקטו, אם כי לעיתים נדירות הרבה יותר ולרוב כ"קוריוז", כאשר הפסנתרן מנגן ישירות על מיתרי הפסנתר ולא על הקלידים.
ביצירות קלאסיות מודרניות ישנן אף הוראות לנגינת פיציקטו בכלי נשיפה שונים. טכניקה זו לא עושה, כמובן, שימוש במיתרים, אלא נעזרת בשסתומים ובאופן נשיפה שונה על מנת ליצור אפקט הדומה לזה שנוצר בנגינת פיציקטו בכלי קשת.
עינת קופר
עינת קופר (נולדה ב-29 בינואר 1970), מתרגמת ועורכת ישראלית. היא מהמתרגמים הישראלים הבודדים שמתרגמים פרוזה יפנית משפת המקור לעברית.
ביוגרפיה
מלבד ספריו של מורקאמי, תרגמה קופר לעברית מספריהם של יוקיו מישימה, שנחשב לגדול סופריה של יפן במאה ה-20 וסופרים נוספים, ביניהם בננה יושימוטו, אקירה יושימורה וטניזקי ג'ונאיצ'ירו. בנוסף ערכה מספר תרגומים או תרגמה אותם מחדש מהמקור ביפנית, והיא מרצה בפני קהלים מגוונים על יפן ועל ספרות יפן. עינת קופר מתגוררת בתל אביב.
מתרגומיה
ייעוץ במונחים יפניים ותרגום ליפנית:
דודו כרמל
דודו כרמל הוא אבובן ישראלי, חבר בחמישיית כלי הנשיפה הישראלית והאבובן הראשי בתזמורת הפילהרמונית הישראלית. כרמל הוא גם חבר בסגל האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
כרמל זכה במלגות קרן התרבות אמריקה ישראל ובתחרות פרנסואה שפירא בשנת 1990. כן זכה בתחרות הבינלאומית בטולון, צרפת בשנת 1996. הוא הופיע כסולן עם הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה, עם התזמורת הסימפונית של קוויבק, קנדה בניצוח יואב תלמי ועם תזמורות בגרמניה והונגריה.
הוא מרבה להופיע ברסיטלים ובפסטיבלי מוזיקה קאמרית ואף בשידורי רדיו. הוא מנגן בדואו חליל-אבוב עם חברו לחמישייה, אייל עין הבר, דודו כרמל הקליט עם החמישייה הישראלית לכלי נשיפה ועם החלילן אייל עין הבר.
מרכז רפואי הדסה
המרכז הרפואי האוניברסיטאי הדסה כולל שני בתי חולים אוניברסיטאיים בעין כרם ובהר הצופים בירושלים. ובנוסף חמישה בתי ספר למקצועות רפואה המשותפים להדסה ולאוניברסיטה העברית; מרפאות חוץ בבית הבריאות שטראוס, ברחוב שטראוס בירושלים, בגן הטכנולוגי מלחה (הדסה אופטימל) ומרפאות שר"פ בתל אביב. המרכזים הרפואיים הוקמו ומהווים את פועלם המרכזי של ארגון הדסה, הסתדרות הנשים הציוניות באמריקה מיסודה של הנרייטה סאלד.
בפברואר 2014 הגיש המרכז הרפואי הדסה בקשה להקפאת הליכים, לאחר שצבר גירעון של 1.3 מיליארד שקל, ובית המשפט הוציא צו הקפאה ל-3 חודשים.
הנהלת המרכז הרפואי, הממשלה, נשות הדסה, ועדי הרופאים וועדי העובדים חתמו על הסכם הבראה למשך 7 שנים, חלקה של המדינה בתוכנית ההבראה במונחים כספיים 1.3 מיליארד ש"ח.
מנהל המרכז הרפואי הוא פרופסור יורם וייס.
רחוב הנביאים
בשתי תקופות שונות שכן בית החולים הדסה בשני מבנים שונים ברחוב הנביאים בירושלים:
הדסה הר הצופים
בית החולים הדסה הר הצופים נפתח במאי 1939. אבן היסוד הונחה חמש שנים קודם לכן, ב-1934. את מבנה בית החולים תכנן האדריכל אריך מנדלסון.
בית החולים נפתח מחדש רק בשנת 1975, לאחר שנשות הדסה שיפצו והרחיבו אותו. כיום, בית החולים משרת את כלל השכונות היהודיות והערביות בצפון ירושלים ובמזרחה. בבית החולים כ-300 מיטות ויותר משלושים מחלקות ומרפאות, ביניהן מרכז שיקום ומרכז לטיפול תומך (הוספיס). מנהלת בית החולים הנוכחית היא ד"ר תמר אלרם.
הדסה עין כרם
קמפוס בית החולים הדסה עין כרם נפתח בשנת 1961, לאחר שבמשך 13 שנים סיפקה הדסה את שירותי הרפואה מאתרים שונים בירושלים משום שלא היה ניתן להפעיל את בית החולים בהר הצופים. המרכז הרפואי נבנה על גבעה בסמוך לשכונת עין כרם במערב ירושלים. בבית החולים 700 מיטות, 130 מחלקות ומרפאות, והוא מתמחה ברפואה שלישונית (רפואת מומחים).
קמפוס המרכז הרפואי כולל 22 בניינים, והוא בגדילה מתמדת מיום הקמתו. בשנת 2012 עם חגיגות ה-100 להדסה הסתיימה הקמתו של מגדל אשפוז חדש על שם דיווידסון בשטח כולל של 90 אלף מטרים מרובעים, אל הבניין החדש הועברו עד כה כל המחלקות הכירורגיות. בעתיד מתוכנן להעביר אף את חדרי הניתוח ולהמשיך את קו הרכבת הקלה של ירושלים עד לכניסה לבניין.
בשנת 2006 נפתחו מלון ומרכז מסחרי בשטח המרכז הרפואי המאפשרים למטופלי בית החולים מנוחה, מזון, שירותים ומוצרים נחוצים.
קמפוס עין כרם
לאחר המעבר של בנייני האוניברסיטה אל הקמפוס החדש בגבעת רם במערב העיר לאחר ניתוקו של הר הצופים הוחלט להקים את קמפוס קריית הדסה בעין כרם בדומה אל קמפוס בית החולים שהיה קיים בהר הצופים צמוד אל האוניברסיטה. בקמפוס עין כרם ממוקמים גם בתי הספר של הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה: בית הספר לרפואה, בית הספר לרפואת שיניים, בית הספר לרוקחות, בית הספר לסיעוד, בית הספר לריפוי בעיסוק, וגם הספרייה הלאומית לרפואה.
בתי הכנסת בעין כרם
בית הכנסת של הקמפוס נודע בשנים עשר חלונות שאגאל, ויטראז'ים של שבטי ישראל שנוצרו על ידי מארק שאגאל. קיים בקמפוס בית כנסת נוסף הנקרא קפלן על שמה של אלין קפלן בת משה ודבורה.
הרב רפאל יעקב מן ראקובסקי שימש שנים רבות כרב בתי החולים של הדסה. כיום משמש בתפקיד הרב משה קליין.
הדסה מדיקל מוסקבה
הדסה מדיקל מוסקבה הוא בית חולים שהוקם על ידי המרכז הרפואי הדסה במוסקבה.
עד לשנת 2021 מתקיים במקום טיפול אמבולטורי הנותן את השירותים: מרפאות וייעוץ רפואי, רפואה מונעת, חוות דעת שנייה, הדמיה רפואית: CT, MRI ממוגרפיה, אולטרה סאונד, צילום רנטגן, בדיקת צפיפות עצם וגסטרוסקופייה.
היקף פעילות
נכון לשנת 2018 כללו שני בתי החולים של הדסה למעלה 1,189 מיטות אשפוז ו-31 חדרי ניתוח. עבדו בהם 900 רופאים, 1,600 אחיות וכ-2,200 אנשי מקצועות פרא-רפואיים וסגל מנהלי. באותה שנה היו בשני בתי החולים 160,500 פניות למיון, 97,650 אשפוזים, 93,300 אשפוזי יום ו-40,100 ניתוחים ונערכו 872,400 ביקורים במרפאות החוץ.
נאווית כחולה
נאווית כחולה (שם מדעי: Aphanius mento), דג קטן ממשפחת הנאוויתיים. גודלו עד 5 ס"מ. בישראל נהוג לקטלג את הדג לשני תת-מינים - פסוסה ומנוקדת.
מאפיינים
מוצאו מאזור המזרח התיכון, איראן, טורקיה וישראל. בעבר היה נפוץ מאוד בנחלים שזרימתם איטית ובמקווי מים בכל רחבי הארץ, אך עם יבוש וזיהום מקורות המים התמעט מאוד.
דג "שרדן" שיכול לחיות בטמפרטורות גבוהות אך בעיקר בטמפרטורות נמוכות - עד 10 מעלות צלזיוס. הזכר כחול כהה ומנוקד בנקודות כחולות נוצצות בפרט בנוכחות זכרים אחרים או נקבות. הנקבה אפורה בהירה ועל גופה דוגמאות משתנות של נקודות כהות. מתרבה במהירות בחודשי האביב והקיץ בשיטת הטלה מפוזרת.
ניזון בעיקר ממזון חי כמו דגיגים, תולעים וחרקי מים.
דג תקיף ואלים יחסית. הזכרים כובשים שטחי נחלה ומגינים עליה בחירוף נפש ולא מהססים לתקוף דגים גדולים מהם שחודרים לשטחם, לרבות בנות זוג שדקות ספורות קודם לכן הטילו יחד ביצים.
הדג בטבע: כיום נאווית כחולה הוא דג מוגן ואסור בציד ובמסחר, בעבר היה נפוץ מאוד במקווי מים שונים ברחבי ישראל וכן נסחר בחנויות לדגי נוי. כיום נכחד מרובם, (לדוגמה הירקון) או כהראה נכחד (הכנרת).
בעבר ניתן היה לראות יציבות של הדג בעין תאו על יד קריית שמונה, אם כי נוכחתו במקום כרגע מוטלת בספק, בנחל תנינים, במעיינות ונחלים בגליל ובחוף בהם נותרה צמחייה טבולה.
בין הסיבות לירידה באוכלסייתו ניתן למנות את חדירת דג הגמבוזיה למקומות חיותו שטרפו כמעט את כולם, ואת המיעוט הגובר והולך בצמחי מים טבולים שהם שטחי המחיה והריבוי שלו.
ב-2015 החלה רט"ג הניסיון השבתו למקורות הירקון.
מוזיאון וילט הולטהאוסן
היסטוריה
המבנה נבנה עבור יעקב הופ, ראש עיריית אמסטרדם, בין השנים 1685–1867. ראשי עיר נוספים של אמסטרדם התגוררו בבניין זה מאוחר יותר. המבנה נבנה בסגנון הבארוק הצרפתי. בשנת 1895 הורישה לואיזה וילט הולטהאוסן את המבנה לעיריית אמסטרדם במטרה שיהפוך למוזיאון. המוזיאון מציג כלי בית ואמנות מאוספיהם של אברהם ולואיזה וילט הולטהאוסן. לואיזה וילט הולטהאוסן ירשה את המבנה בשנת 1858 מאביה, ג'ררד הולטהאוסן, אשר רכש את המבנה בשנת 1855.
בשנת 1996 שופץ המוזיאון.
מוצגי המוזיאון
בקומה הראשונה של המבנה משוחזרים מטבח המבנה (המטבח מהמאה ה-18 שוחזר בשנת 1972) וגן המבנה. בקומה הראשונה מוצגים חדרי המגורים התקופתיים, ובקומה השלישית משוחזרים חדרי השנייה התקופתיים. בחדרים מוצגים יצירות של יעקב דה ויט, וכן כלים תקופתיים ובהם כלי חרס, פורצלן וכלי כסף.
גרד מילר
גרהרד (גרד) מילר (בגרמנית: Gerd Müller; 3 בנובמבר 1945 – 15 באוגוסט 2021) היה כדורגלן גרמני ששיחק במשך רוב הקריירה שלו בקבוצת באיירן מינכן ובנבחרת גרמניה המערבית.
מילר כבש 68 שערים ב-62 הופעות בינלאומיות בנבחרת גרמניה המערבית ו-398 שערים ב-453 משחקי בונדסליגה במדי באיירן מינכן. הוא כבש 735 שערים במדי הקבוצות בהן שיחק ובמדי הנבחרת בקריירה שלו. הוא במקום השלישי בטבלת מלכי השערים בתולדות גביע העולם בכדורגל עם 14 שערים, ולפי הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל (IFFHS) הוא ממוקם במקום ה-7 בתולדות הכדורגל העולמי. כינוייו היו "מפציץ האומה" (Bomber der Nation) ו"מילר הנמוך והשמן" (kleines dickes Müller). מילר היה חלוץ מרכזי קלאסי, אשר ידע לנצל הזדמנויות מול השער באחוזים גבוהים. היה בעל חוש התמצאות נדיר ברחבת ה-16, יכולת בעיטה בשתי הרגליים ומשחק ראש טוב. באוקטובר 2015 דורג על ידי ה"בילד" הגרמני כשחקן הגרמני הגדול בהיסטוריה.
באיירן מינכן
מילר נולד בנורדלינגן שבבוואריה. הוא שיחק בשורות המועדון המקומי TSV 1861 נורדלינגן בשנים 1963–1964. ב-1964 הצטרף לבאיירן מינכן, שם חבר למי שהיו עתידים להתפרסם ככוכבי הכדורגל הגרמני: פרנץ בקנבאואר וספ מאייר. המועדון היה אז בליגה השנייה בגרמניה. לאחר עונה אחת, עלתה באיירן לבונדסליגה והפכה מאז לאחת הקבוצות הבכירות בגרמניה. יחד עם גרד מילר זכה המועדון בתארים רבים בשנות ה-60 וה-70. הוא זכה ארבע פעמים באליפות גרמניה, ארבע פעמים בגביע הגרמני, שלוש פעמים בגביע אירופה ובתארים בינלאומיים רבים נוספים. מילר כבש במסגרת שלושת המפעלים לקבוצות באירופה (גביע אירופה לאלופות, גביע אירופה למחזיקות גביע וגביע ערי הירידים) 62 שערים ב-74 משחקים. במשך שנים רבות היה זה שיא כיבושים, עד 4 בדצמבר 2007, אז הבקיע פיפו אינזאגי את שערו ה-63 במסגרות האירופיות ועקף את מילר (אם כי בימי פעילותו של מילר הייתה נהוגה שיטת הנוק-אאוט בכל השלבים, כלומר, שוחקו הרבה פחות משחקים מאשר בשנות האלפיים).
נבחרת גרמניה בכדורגל
מילר החל לשחק בנבחרת הלאומית של גרמניה ב-1966 וסיים ב-7 ביולי 1974 עם הזכייה במונדיאל 1974 במינכן. באותו טורניר הוא כבש את שער הניצחון במשחק הגמר מול נבחרת הולנד אשר הסתיים בתוצאה 1:2. ארבעה שערים בטורניר במינכן ועוד עשרה במונדיאל 1970 הפכו אותו למלך שערי גביע העולם בכדורגל, תואר אותו נשא עד מונדיאל 2006, בו שבר רונאלדו את השיא. במונדיאל 2010 השווה מירוסלב קלוזה את השיא, ובמונדיאל 2014 הפך קלוזה למלך השערים של כל הזמנים בגביע העולם.
ביורו 1972 זכה מילר עם נבחרת גרמניה בתואר וגם היה מלך השערים בטורניר כשכבש ארבעה שערים.
סיום הקריירה בארצות הברית
לאחר סיום הקריירה שלו בבונדסליגה, עבר מילר ב-1979 לשחק בארצות הברית בליגת ה-NASL, שם שיחק שלוש עונות בקבוצת פורט לאודרדייל סטרייקרס וכבש 38 שערים. הוא הגיע עם קבוצתו פעם אחת לגמר הליגה (1980) אך קבוצתו נוצחה במשחק הגמר 3:0 על ידי ניו יורק קוסמוס.
החיים לאחר הכדורגל
לאחר שסיים את הקריירה ב-1982, התקשה מילר לתפקד ללא התעניינות התקשורת ואור הזרקורים, והפך לאלכוהוליסט. חבריו לשעבר בבאיירן מינכן ובמיוחד אולי הנס שכנעו אותו לעבור גמילה. כשהצליח, הוא קיבל עבודה כמאמן נוער בבאיירן מינכן, שם עבד עד 2012.
באוקטובר 2015 פרסמו משפחתו ומועדון באיירן מינכן כי מילר לקה במחלת אלצהיימר והוא מאושפז. הוא נפטר ב-15 באוגוסט 2021.
שיר הרוק
שיר הרוק הוא המיני-אלבום השלישי של הזמרת הישראלית גילה אדרי. את האלבום הוציאה בשנת 1966 לאור חברת התקליטים התקליט חיפה. הגרסה הצרפתית שלו, "Bachelor Song", פורסמה בהוצאת דיסקוויס ווג. בניגוד להוצאותיה הקודמות כול רצועות האלבום היו חדשות.
התפתחות המוח האנושי
תהליך יצירת המוח מתחיל כבר בהיריון, נמשך בתקופת הינקות והילדות המוקדמת ומסתיים רק בגיל ההתבגרות כשהמוח מסיים את לימודיו הפורמליים. מרגע הוויצרותו של האדם ועד ללידתו פועלים רוב תאי המוח מנותקים זה מזה. מיום הלידה ובמהלך 3 השנים הראשונות של האדם, נבנים בקצב מהיר כ־1000 טריליון קשרים (סינפסות). הקשרים יוצרים רשתות עצביות אשר תפקידן להגיב לכמויות המידע העצומות הבא מן הסביבה ולקשרו לזיכרון. שילוב של תורשה והתנסות מעצב את התפתחות המוח, מחקרים מראים שטיפול ההורים בילד ומערכת החיסון שלו משפיעים רבות על התפתחות המוח ועל סיכויו של האדם להסתדר בעתיד. מוחו של אדם אשר לא זכה למגע וחום אנושיים יהיה פחות מפותח ממוח של אדם אשר זכה למגע ולחום אנושי.
התפתחות מוח העובר
שלבי התפתחות מוח העובר: שבוע 4- העובר מתכונן לתחילת יצירת המוח. שבוע 6- המוח מתחיל להתחלק לאזורים שונים ועמוד השידרה נוצר שבוע 8- מתחילה תנועה אצל העובר. שבוע 10- המוח מתחלק לאזורים הבסיסיים, תאי עצב מופיעים בחלק התחתון של עמוד השדרה. שבוע 12- החושים מתחילים להתפתח ומתחילה הפרשת ההורמונים. שבוע 20- תאי עצב מגיעים לחוט השדרה. שבוע 24- המוח סיים להתמיין, מתחילים רפלקסים. שבוע 28- מערכת העצבים מתחילה לפעול בגוף. (אם העובר יולד בשבוע זה יהיה לו סיכויי לשרוד באמצעות הנשמה כיוון שהמוח סיים את התפתחותו העוברית) מהשבוע ה-20 ועד לגיל 3- הנוירונים מתפתחים, גדלים ומסתעפים. (תקופה בעלת סיכון גבוה לנזק מוחי) מהחודש ה-3 להריון ועד גיל 5 המוח גדל במהירות והסביבה משפיעה רבות על עתידו ואופיו של האדם. בשנותיו הראשונות של הילדות, מוחו של האדם הוא מוח אמוציונלי (רגשי) ועם השנים המוח הופך להיות מוח רציונלי (הגיוני)
התפתחות מוח התינוק
תינוקות נולדים עם תאי מוח בסיסיים המוכנים להסתגל לשינויים בעקבות גירויים חיצוניים או צרכים פנימיים של הגוף. מוח הפעוט הוא מבנה מורכב שעתיד לבצע פונקציות מורכבות וקשות. המוח מתפתח בקצב מואץ בתחילת החיים: עד גיל 5 מגיע המוח ל 90% מהגודל הפוטנציאלי שלו. כלומר, רוב הבנייה של פעילות המוח מסתיימת בשנים הראשונות לחיי הילד. רוב החוקרים מסכימים שזהו חלון הזדמנויות התפתחותי ויש המגדירים זאת כתקופה הקריטית ביותר להתפתחות המוח. זוהי התקופה בה הילד מפתח את המיומנויות הבסיסיות שישרתו אותו במהלך החיים. ההורה מספק תזונה עשירה וטיפול יומיומי להישרדות התינוק, ויחד עם זאת אך לא פחות חשוב, ההורה מספק חיבוק, מגע וגילויי אהבה כלפי התינוק ובכך עוזר לתינוק לפתח קשרים מוחיים חשובים. קשרים אלו מהווים בסיס לדרך בה התינוק תופס את העולם ואת האנשים סביבו. התפתחות המוח היא נושא מורכב: זהו תהליך בו נוצרים קשרים בין תאי המוח לבין הנוירונים, שמאפשרים למוח לבצע מטלות חשיבה, מטלות קוגניטיביות, רגישות, תקשורת ומיומנויות רגשיות. מיומנויות החשובות להצלחתו בעתיד. בניית המוח של התינוק מתחילה כבר בלידה, המגע, החיבוק הראשון של הילד וגילויי האהבה הראשונים מאפשרים לילד לפתח מערכות חשובות כמו: פיתוח החושים, השפה ומערכות תקשורת, ובנית מיומנויות חברתיות. הבסיס להתפתחות המוח: 1. תחושת המגע: גילויי חיבה, לטיפה, חיבוק, אחיזה בידיים, מגע עדין ומסז' עדין - מחוות פשוטות אלה מאפשרות לילד לפתח את החושים העדינים. 2. אינטראקציה: איכות האינטראקציה מאוד מרכזית במשוואה הזו של הורים וילדים. הילדים לומדים מהר דרך אינטראקציה של משחק (משחק חכם), שפה, כללים, קריאת סימנים וכו'. קישורים שידרשו לו בעתיד. 3. הזנה: תנאי הכרחי לבניית המוח, תזונה נכונה, צעד ראשון לבניית ילד בריא פיזי ותנאי הכרחי להתפתחות תקינה של המוח. 4. משחק פעיל: ילדים לומדים דרך המשחק, הם צריכים לשחק כל יום בלי קשר לגיל או למצב הרוח שלהם, משחקים חכמים, יכולים לעזור לכם לגדל ילד חכם, מיומן ואינטליגנטי.
ההתפתחות המהירה של המוח בחודשים הראשונים לאחר הלידה מסבירה את השינויים הרבים החלים בתפקוד התינוק מפני שהיא תלויה בחוויותיו והתנסויותיו של התינוק. לדוגמה, תת תזונה בינקות עלולה לגרום לנזק מוחי בלתי הפיך בעקבות ירידה בתאי העצב או בפגיעה במורכבותה של רשת הסינפסות המתפתחת.
תוצאות מחקר על ההתפתחות המוחית המוקדמת א. תקופה רגישה- פרק זמן מסוים שבמהלכו חשוב ורצוי להתנסות בחוויות מסוימות, ולכן היא נמשכת יותר משלוש שנים. ב. לגורמים סביבתיים נודעת השפעה רבה על התפתחות המוח, כגון: מחסור בחומצה פולית בשלב מוקדם של ההיריון פוגע בהתפתחות התעלה העצבית. ג. המוח ממשיך להתפתח גם אחרי הגיל הרך ומקיים מידה מסוימת של גמישות לאורך החיים המאפשר שינוי והתפתחות מוחית. לסיכום– גורמי סביבה והתנסויות מוקדמות משפיעים על התפתחות המוח בדרכים רבות אך לחסכים חמורים וממושכים בשנים הראשונות יש השפעות מכריעות על התפתחות המוח.
התפתחות המוח אצל אדם בוגר
המוח של בני האדם אף פעם לא מפסיק להתפתח ולהשתנות, כל פיסת מידע חדש שהוא מעכל, כל זיכרון או חוויה חדשה המוח יוצר נוירונים חדשים ויוצר קשרים חדשים בין הנוירונים הקיימים במוח. עם זאת, בסביבות העשור הרביעי בחיי האדם, בנוסף ליצירת תאים חדשים, תאי המוח גם מתחילים להיהרס. הזדקנות זו מתבטאת בעיקר בחומר האפור והלבן במוח. שינויים אלה הם בלתי-נמנעים ומתרחשים בכל מוח בגיל שונה. דבר נוסף שנפגע הוא נפח המוח באזורים כמו קליפת המוח המצחית וההיפוקמפוס מה שעלול לגרום למחלות כמו אלצייהמר, פרקינסון ודימנציה. במוחם של קשישים חלה עליה בפעילות העצבית בקליפת המוח השמיעתית וכן ברשת של אזורים באונה המצחית ובאונה הקודקודית.
זמנים קריטיים בהתפתחות המוח
זמן קריטי הוא תקופה מוחית שבה המבנים שאיתם נולד התינוק זקוקים לגירוי על מנת לפעול ולהתפתח. בעקבות מחקרים וניסויים בבעלי חיים נמצא כי התקופה הקריטית לפגיעה ולגרימת נזקים במוח מתקיימת מהמחצית השנייה של ההיריון עד גיל שלוש, אך מצד שני, זו גם התקופה לטיפול ולשיקום. המוח זקוק לגירויים באופן תמידי על מנת לשמור על חיוניות והתפתחות מכיוון שללא גירוי ועירור מתאים למבנים שבמוח הם מידלדלים וניזוקים, ועלול להיגרם מצב של נזק בלתי הפיך. הזמנים הקריטיים החשובים במיוחד הם בהתפתחות מרכזי השפה, הדיבור, הראייה והשמיעה. כאשר מרכזים אלו אינם מגורים, עלול להיגרם נזק בלתי הפיך בתחומים אלו. במצבים בהם תגובת הילדים מעטה ודלה, הסביבה נוטה למעט בהתייחסות אליהם, תופעה זו אופיינית גם אצל ילדים בעלי מגבלות שמתקשים בדיבור ובתגובה אל ההורים והסביבה. אך, דווקא במקרים אלו חשוב לגרות ולהפעיל את הילד שאינו מגיב, או ששפתו דלה. גירוי מוגבר יכול לשמור על המרכזים המוחיים מפני דילדול. ברוב האורגניזמים קצב ההתפתחות ניתן לשינוי על ידי הסביבה למרות שתקופת התפתחותם של תהליכים עצביים נראית קבועה מראש.
משקל המוח
בשלבים הראשונים של ההתפתחות העוברית המוח הוא עיקרו של הגוף, בזמן הלידה המוח מהווה כשמינית ממשקל העובר (כ־340 עד 400 גרם) ובגיל 20 מגיע למשקלו המרבי, רק שאז הוא מהווה רק כ־2.53% ממשקל הגוף.
זבנג! (סדרת טלוויזיה)
זבנג! היא סדרת טלוויזיה ישראלית שהופקה ושודרה בין השנים 1998–1999 בערוץ 2, אשר התבססה על סדרת הקומיקס הישראלית המצליחה זבנג! עם שינויים קלים מהמקור. לאחר מכן, הסדרה שודרה בשידורים חוזרים בערוץ HOT בידור ישראלי ובערוץ הילדים.
עלילת הסדרה מתמקדת בחבורת תלמידי תיכון עירוני ל"א בתל אביב. דמויות הסדרה, בדומה לדמויות הקומיקס עצמו, מקצינות סטריאוטיפים ידועים (החנון, הבריון, מלכת השכבה, המורה המרשעת וכו').
שיר הפתיחה של הסדרה היה "השיר שלי" של מופע הארנבות של ד"ר קספר, ובכל פרק בוצעה גרסת כיסוי לשיר ישראלי מוכר (כולל שיר הפתיחה) על ידי להקת "הבריליאנטינס", שאותה גילמה להקת הזוהרים. תחת שם במה זה הוציאה הלהקה ב-1999 אלבום שכלל את כל הביצועים של הבריליאנטינס לצד קטעי קישור שנחתכו מתוך הסדרה.
סגל המורים
בנוסף, בסדרה השתתפה גם להקת הזוהרים, שגילמה את להקת "הבריליאנטינס" ובכל פרק ביצעה גרסת כיסוי לשיר אחר (כולל שיר הפתיחה). ב-1999 הוציאה הלהקה אלבום בשם "הבריליאנטינס" שכלל את כל הביצועים של הבריליאנטינס לצד קטעי קישור שנחתכו מתוך הסדרה.
אבן מאג'ה
אבו עבדאללה מוחמד בן יזיד בן מאג'ה אל-רבעי אל-קזויני (בערבית: ابو عبد الله محمد بن يزيد بن ماجه الربعي القزويني), אשר נודע בתור האימאם אבן מאג'ה, היה מומחה ממוצא פרסי מימי הביניים בתחום החדית'. הוא חיבר את אחד מששת האוספים החשובים ביותר בתחום החדית' בקרב המוסלמים הסונים.
ביוגרפיה
מאג'ה לא היה שמו של אביו, אלא כינויו של אביו, ולכן הוא נקרא אבן "מאג'ה", בנו של מאג'ה.
בשלב מסוים בחייו עזב את נוף ילדותו על מנת לטייל בעיראק, במכה, בלבנט ובמצרים, על מנת לרכוש ידע והשכלה.
בהמשך דרכו חזר לקזווין, שם נפטר בשנת 887.
כלי קשת
כלי הקשת הם כלי נגינה ממשפחת הכלים הקורדופוניים או כלי המיתר שבהם הנגינה מתבצעת בעיקר בעזרת קשת. כלי הקשת העממיים בתרבויות שונות וכלי הקשת העתיקים שהיוו שלבים בהתפתחות כלי הקשת המודרניים נקראים בשפה האנגלית בשם הכוללני "פידל" (fiddle ברבים fiddles).
את הצליל בכלי הקשת מפיקים בעיקר בעזרת קשת, ולעיתים באמצעות פריטה באצבעות (פיציקטו). הקשת, שאותה מעבירים על המיתרים, גורמת לרטט במיתרים אשר מתבטא בצליל, המועצם בדרך כלל על ידי תיבת תהודה.
כלי הקשת העיקריים במוזיקה המערבית הם קונטרבס, צ'לו, ויולה וכינור (מסודרים מהגדול לקטן).
מבנה כלי הקשת
לכל כלי הקשת המערביים אותו מבנה מלבד הקונטרבס, שבמבנהו יש שינויים קלים. מבנה כלי הקשת מודגם בתמונה: כל כלי הקשת מורכבים מצמרת, צוואר וגוף (שעיקרו תיבת התהודה). לאורך חלקי כלי הקשת מתוחים מיתרים.
- למרבית כלי הקשת יש בצמרת מפתחות כיוון, בעזרתם מותחים את המיתרים על מנת לשנות את גובה הצליל ההתחלתי המופק מהם. בכינור, ויולה וצ'לו - מפתחות אלה לא מחוברים לצמרת הכלי (כמו בגיטרה, למשל), אלא תפוסים לצמרת הכלי בעזרת לחץ. גודל המפתחות תלוי באורך המיתר ובגודל הכלי. בעת סיבוב המפתח, יש לדחוף אותו כלפי פנים, כדי שייתפס חזק בחורו. כדי להגביר את החיכוך בין היד למפתח, במפתחות עצמם ישנם שקעים. במפתחות הכיוון יש חור, ובו מושחלים המיתרים. מפתחות אלו, מחוברים למוט, שעליו מלופף המיתר. כאשר מסובבים את המפתחות, המוט מסתובב ומביא למתיחת המיתר ולהרפייתו. כך ניתן לשלוט על גובה הצליל. על מנת לכוון את הצליל בקלות, משתמשים בבורגי הכיוון הקטנים הנמצאים בתחתית הכלי. בעזרתם ניתן לכוון את צלילי המיתרים ביתר דיוק. בקונטרבס מפתחות הכיוון עשויים מתכת, והם מחוברים אל צמרת הכלי, בדומה לגיטרה, ולכן מאוד קל לסובב אותם.
צמרת הכלי בכלי הקשת המערביים מסתיימת לרוב בצורה של "שבלול".
מתחת למפתחות הכיוון נמצא הצוואר, ועליו יש "שחיף". הצוואר עשוי מחתיכה ארוכה של עץ, המעוגלת ברוחבה. השחיף (שצבעו שחור) ממשיך אל גוף הכלי. את המיתרים לוחצים כנגד השחיף בעזרת אחת מארבע האצבעות, כשמאחוריו מניחים את האגודל. קיצור המיתרים, הנגרם כתוצאה מהלחיצה משנה את גובה הצליל.
על גבי השחיף מתוחים המיתרים. המיתרים עשויים ממתכת מלופפת (בעבר היו עשויים ממעי או גיד), המיתרים המפיקים צלילים נמוכים יותר עבים מהמיתרים המפיקים את הצלילים הגבוהים. המיתרים קשים, וצריך ללחוץ עליהם בעוצמה מרובה (בצ'לו יותר, בכינור פחות) בשביל להפיק צליל ערב. כתוצאה מכך כריות אצבעות יד שמאל של נגני כלי הקשת הופכות קשות. הלחיצה על המיתר עלולה להכאיב לנגנים מתלמדים, עד שהם מתרגלים, וכריות אצבעותיהם נעשות קשות. ישנם גם תרגילים לפיתוח חוזק שרירי האצבעות, ההופכים את הלחיצה לקלה יותר. בכלי הקשת המערביים אין סריגים (סימונים על גבי השחיף המורים למנגן על מיקום הנחת האצבע, כמו למשל בגיטרה), ישנן "פוזיציות" ששמן נקבע על-פי המיקום של היד על גבי השחיף, והנגנים נדרשים לקלוע למיקום המדויק על גבי השחיף שיתן את הצליל הרצוי. לעומת זאת ישנם כלי קשת כדוגמת היילי טנבור הטורקי שבהם יש סריגים.
הגוף- בקצה הצוואר ישנה בליטה בחלקו האחורי של הצוואר. הנגנים מנצלים אותה במעברי הפוזיציות. מתחת לצוואר, מתחילה תיבת התהודה, שתפקידה להגביר את הצליל ולהוסיף נפח בצליל. בכינור, למשל, תיבת התהודה קטנה ולכן הצליל המופק פחות עמוק, ולעומת זאת לקונטרבס יש תיבת תהודה גדולה מאוד, ולכן צלילו רם יותר, ישנן עוד תוספות לכלים שמאזנות הבדל זה. לתיבת התהודה יש שוליים הבולטים החוצה לכל אורך תיבת התהודה, ומחזקים את הכלי שלא יתפרק. <BR> גב הכלי והדפנות עשויים עץ אדר, (מייפל) או עצים אחרים ובטן הכלי עשויה מעץ אשוח. הגב ובטן הכלי קמורים בדרך כלל, כדי להוסיף עוד נפח לתיבת התהודה.
לצד המחובר לצוואר של תיבת התהודה קוראים גם כתפיים. בכינור, ויולה וצ'לו הכתפיים ישרות, ואז מתעגלות כלפי מטה, ואילו בקונטרבס הכתפיים "שמוטות". בצידי תיבת התהודה של כלי קשת ישנם שקעים התורמים לכך שכאשר מנגנים עם הקשת על המיתרים החיצוניים (בכינור- מי וסול, בצ'לו- דו ולה), היא לא תתנגש בגוף הכלי. הצ'לנים נעזרים בשקעים אלו כדי לתפוס את הכלי בעזרת ברכיהם ולייצב אותו.
בסמוך לשקעים, ישנם שני חתכים המקבילים זה לזה הדומים לצורת S או f. החתכים גורמים לכך שהצליל יצא מתיבת התהודה אל חלל החדר. חתכים אלה נמצאים בכל כלי הקשת, והם הפכו לסימן היכר המאפיין את כלי הקשת. צורתם של החתכים השתנתה מעט לאורך ההיסטוריה.
בין שני החתכים, נמצא הגשר, עליו מונחים המיתרים. הגשר גבוה, ומעוגל (שלא כמו בגיטרה, בה הגשר שטוח), כדי שהנגן יוכל לנגן על כל מיתר בנפרד. הגשר בעל צורה קבועה בכל כלי הקשת המערביים, והוא לא מודבק לכלי, אלא מוחזק באמצעות הלחץ הרב של המיתרים המתוחים - כ-50 ק"ג בכינור, ובצ'לו כ-140 ק"ג. הגשר עשוי עץ ומונח בצורה אנכית לכלי. את הגשר לא מורחים בלכה, כמו את שאר הכלי, משום שתפקידו הנוסף של הגשר הוא להעביר רטט לגוף הכלי, ולכן הוא צריך להיות מונח כשכל בסיסו בא במגע עם הכלי. משום שאינו מצופה לכה, הגשר מתבלה מהר יותר משאר הכלי ולכן לעיתים מחליפים אותו. על הגשר ישנם ארבעה חתכים דקים שעליהם משעינים את המיתרים. החתכים מקבעים את המיתרים למקומם. מיקומו של הגשר קבוע, על תיבת התהודה ישנם שני "חצים" קטנים, ביניהם יש לשים את הגשר. לשם הדיוק שבהפקת הצליל, חשוב שהגשר ימוקם במרכז הכלי.
מתחת לרגל השמאלית של הגשר, יש חלק הנקרא נשמה, ולו תפקיד מרכזי בכלי. הנשמה היא מקל עץ ישר הנמצא בין הבטן לגב הכלי, ולה כמה תפקידים, האחד הוא לשמור שבטן הכלי לא תשקע מהלחץ המופעל על הגשר, והשני הוא לקבוע את גוון הצליל ('צבע' הצליל). הנשמה קובעת את כל גוון הצליל של הכלי, וכל תזוזה קטנה של הנשמה תשנה את אופי הכלי - אם יהיה חריף, עדִין, מתוק, וכו'... בוני כלי הקשת משחקים עם הנשמה בהתחלה כדי לבדוק מה הנקודה שבה הכלי מצלצל הכי טוב, בדומה למגבר שבו מגבירים את הבס, או את הטרבל. מאחר שהבטן וגב הכלי קמורים, גם הנשמה בקצוותיה בנויה לפי הקימור של הבטן והגב, ולכן יש כמה סוגי נשמות לפי מיקום הנשמה (שזז במילימטרים).
המיתרים מסתיימים בחלק הנקרא מִשְחָל, שהוא תוספת לכלי הקשת, המתוח בעזרת פלסטיק אל תחתית הכלי. חלק זה צר בתחתיתו, והולך ומתרחב, ובמעלה ישנם ארבעה ברגים, 'בורגי כיוון' עליהם מלופפים המיתרים. ברגים אלה עוזרים לכיוון המדויק של הצליל, בחלקיקי-הטון. יש הסבורים כי המשחל משפר את הצליל המופק מכלי הקשת, ויש החולקים עליהם וטוענים כי המשחל פוגע בצליל. פעם משחל זה לא היה קיים, וכיוונו את כלי הקשת רק בעזרת המפתחות. בכינור, לא נוהגים לשים בורגי כיוון בכל המיתרים, אלא רק במיתרים הגבוהים: במיתר מי, ולעיתים גם במיתר לה, ואילו בצ'לו נוהגים לשים בכל המיתרים את בורגי הכיוון מאחר שההשפעה על הצליל קטנה יותר. בקונטרבס אין בורגי כיוון, מאחר שהוא מתכוון בקלות בעזרת מפתחות המתכת (בניגוד למפתחות העץ בכלי הקשת האחרים).
הקשתות של הכינור, הויולה, הצ'לו והקונטרבס דומות אחת לשנייה מאוד, ובכולן מנגנים באותה שיטה, אך בכל זאת ישנם כמה הבדלים בין הקשתות. הקשת של כינור ארוכה יחסית לקשתות של קונטרבס וצ'לו. שערותיה של קשת של כינור יותר "צרות" כאשר הן נמתחות, ואילו שערותיה של קשת הקונטרבס יותר "רחבות". זאת משום שבכינור, בזמן הנגינה נהוג להזיז את הקשת מהר יותר יחסית לקונטרבס, משום שהזזה מהירה של הקשת נותנת צליל יותר פתוח (ישנם קטעים ביצירות בהם מזיזים את הקשת פחות מהר, אך עדיין לא לאט כמו בקונטרבס). בקונטרבס נוהגים לנגן עם קשת יותר מתוחה מאשר בכינור. קשת מתוחה מאפשרת הפעלת משקל רב יותר על הקשת, הדרוש לנגינה בקונטרבס משום שהמיתרים בקונטרבס יותר עבים וארוכים ממיתרי הכלים האחרים.
במהלך ההיסטוריה, השתנה המבנה של כלי הקשת. שינויים אלה נעשו בניסיון ליצור צליל יפה יותר. בעבר, הקשת הייתה דומה לחץ וקשת של פעם, אך במהלך הזמן השתנתה. גם היום בוני הכינורות עושים כל מיני ניסויים כדי להשיג צליל יפה יותר. בימי קדם, המיתרים היו עשויים ממעיים של כבש (הנקראים מיתרי גידים), כיום הם עשויים ממתכת, המשיגה צליל יותר מבריק וחזק. ניתן לראות את ההבדלים בין הויולה דה גמבה (כלי קדום הדומה לקונטרבס), לבין כלי הקשת של היום. מלבד הכלים עצמם, גם הקשת השתנתה, וגם אופן הכיוון של כלי הקשת השתנה (ראו להלן, כיוון כלי הקשת).
כיוון כלי הקשת ומיתריהם
לכל כלי הקשת המערביים ארבעה מיתרים. מיתריהם של כלי הקשת עשויים מתכת מלופפת, לרוב פלדה. המיתרים הנמוכים שבכל כלי (בכינור המיתר סול, בויולה וצ'לו המיתר דו, ובקונטרבס המיתר מי) הם העבים והמלופפים ביותר, ולהם הצליל העמוק יותר, והמיתרים הגבוהים שבכל כלי (בכינור מי, בויולה וצ'לו לה, ובקונטרבס סול) הם הדקים ביותר, ולהם הצליל החזק והבולט יותר. ביצירות קשות ומאתגרות, נעשה שימוש רב בצלילים הגבוהים, ולכן גם במיתרים הגבוהים, משום שהם הבולטים, וגם הקשים ביותר לנגינה.
מיתריהם של הכינור, הויולה והצ'לו מכוונים לפי קווינטות, ואילו המיתרים של הקונטרבס מכוונים לפי קוורטות (בדומה בגיטרה). המשותף לכל הכלים הוא שהם מכוונים לפי מרווחים זכים, ולכן הם יותר מהדהדים. את כל כלי הקשת מכוונים לפי הצליל לה, משום שבכל כלי הקשת נמצא המיתר לה. בעבר, כיוונו את מיתר לה לפי תדר נמוך יותר (בערך 415), השווה לצליל סול דיאז של היום (בהשוואה לתו לה בתדר 440), וכיום מכוונים את מיתר לה לפי התדר 440 (עד 445). יש נטייה להעלות את התדר, כדי לקבל צליל מבריק יותר, ולכן התדר של הצליל לה (וגם של שאר הצלילים הקיימים), עולה עם השנים. זאת משום שכשהצליל יותר גבוה, המיתר יותר מתוח, והצליל המופק ממנו יותר מבריק.
כאשר מכוונים את הכלים ברביעיית מיתרים או תזמורת מיתרים, הכנר הראשי מנגן את מיתר לה, ושאר הנגנים מכוונים את כלי הנגינה שלהם בהתאם. לשם כך, נגני כלי הקשת צריכים לפתח שמיעה טובה. נגני כלי הקשת מכוונים לפי מרווח זה משום שהמרווחים קווינטה וקוורטה הם מרווחים זכים אשר ניתן לחוש בהם זיוף ביתר קלות.
כלי הקשת בתזמורת
כלי הקשת הם חלק בלתי נפרד מן התזמורת הסימפונית, והם מנגנים ברוב הקטעים במהלך היצירה. בפרטיטורה כלי הקשת מופיעים אחרונים בסדר הכלים, אחרי משפחת כלי הנשיפה והפסנתר. כלי הקשת מסוגלים להפיק צליל רוטט, בעזרת ויברטו, והם עשויים גם להשמיע צליל תקיף, בעזרת הזזת הקשת במהירות. בדרך-כלל הכינורות מנגנים את המנגינה הראשית ביצירה, כאשר הויולה, הצ'לו והקונטרבס מלווים אותם. בכל תזמורת, או הרכב עם כלי קשת, ישנו כנר ראשי, שיושב ראשון, שנחשב ה"מוביל", מלבד המנצח. מקובל שבתחילת הקונצרט המנצח לוחץ עמו יד. מוביל התזמורת זז יחד עם המנצח, ועוזר לתזמורת לנגן ביחד. גם בכל קבוצת כלים ישנו מוביל (למשל, לכינור הראשון, לכינור השני, לויולה וכו'...), והוא עוזר לכל הקבוצה לנגן ביחד. בתזמורת, הכינורות מתחלקים לכינורות ראשונים, וכינורות שניים, כך שיש חמישה קולות בסך הכול (סופרן, מצו סופרן, אלט, טנור ובס). כלי הקשת מחזיקים את רוב ההרמוניה בתזמורת, וגם מבחינה מספרית הם הדומיננטיים בתזמורת הסימפונית.
טכניקה
בנגינה בכלי קשת - יד שמאל לוחצת על המיתרים בעזרת ארבע אצבעות, כשהאגודל מאחור, ויד ימין מחזיקה את הקשת, כאשר האגודל גם מאחור. בכלי קשת ניתן גם לפרוט על המיתרים, זה נקרא פיציקטו ומסמנים זאת בעזרת כתיבת .pizz. הצליל של הפיציקטו נשמע דק, ומשתמשים בו בעיקר בקטעים החלשים יותר מבחינה דינמית במהלך היצירה, מאחר שקשה להפיק צליל חזק בפיציקטו. כאשר רוצים לחזור לנגן בעזרת הקשת כותבים arco. בכלי הקשת נהוג לעשות ויברטו, הגורם לצליל להישמע רך ונעים לאוזן. ויברטו הוא הרעדה של הצליל, ונגרם משילוב של הזזת האצבעות אחורה וקדימה, ולמעלה ולמטה, אך הוא לא משנה את גובה הצליל בהרבה. ניתן לעשות ויברטו מהיר הנשמע "עצבני", ומצד שני ויברטו איטי ורחב בקטעים השירתיים.
על הקשת
יש אפשרויות רבות לנגינה בעזרת הקשת: אפשר לנגן כמה צלילים באותו כיוון של הקשת (לגטו), או לנגן כל צליל בכיוון אחר. בעזרת הקשת ניתן להשיג סוגי צליל שונים ומגוונים.
כאשר רוצים להשיג בכלי קשת צליל חזק (פורטה f), בדרך כלל מנגנים יותר קרוב לגשר, משתמשים בקשת מהירה ומפעילים הרבה משקל על הקשת, וכאשר רוצים להשיג צליל חלש (פיאנו p) מניעים את הקשת בצורה איטית בלי להפעיל משקל רב. ניתן להשיג צליל חלש גם על ידי קשת מהירה ובלי הרבה משקל, בדרך כלל רחוקה מהגשר.
ניתן לנגן אקורדים שבורים בעזרת הוספה של עוד צלילים לכפול.
אפוקליפסת זומבים
בחלק מהמקרים, הסיבה שבגללה המתים מתחילים לתקוף אינה ידועה, מה שהופך את המצב אליו הגיעו לבלתי מוסבר. במקרים אחרים, ידוע כי טפיל או זיהום ספציפי הם הגורם, ובכך מציגים את האירועים בדומה למגפה. בחלק מהסיפורים יש כל המתים הופכים לזומבים, ללא קשר לסיבת המוות, בעוד שאחרים דורשים חשיפה לגורם הזיהום.
בכל אחד מהתרחישים, הדבר גורם להתפרצות להפוך למשבר הולך וגובר באופן אקספוננציאלי: "מגפת הזומבים" המתפשטת שוטפת את ארגוני אכיפת החוק, הצבא ושירותי הבריאות, מה שמוביל לפאניקה ולהתמוטטות של החברה האזרחית עד שנותרו רק כיסים מבודדים של ניצולים. שירותים בסיסיים כמו מים וחשמל מושבתים, או מזוהמים במקרה של אספקת מים, שירותי התקשורת קורסים, והממשלה הלאומית של המדינות המושפעות קורסת או מסתתרת. השורדים בדרך כלל מתחילים לחפש מזון, נשק ואספקה אחרת בעולם שמצטמצם לשממה עוינת ברובה. בדרך כלל ישנו 'אזור בטוח' המנוהל בידי ניצולים אחרים או הממשלה, שבו אנשים שאינם נגועים יכולים לחפש מקלט ולהתחיל עידן חדש.
ספרות
יצירה מעוררת השראה מוקדמת של הסוגה הייתה הרומן אני האגדה של ריצ'רד מת'סון (1954), שהציג ניצול בודד בשם רוברט נוויל המנהל מלחמה נגד אוכלוסייה אנושית שהפכה לערפדים. הרומן עובד למספר סרטים, כולל האדם האחרון בכדור הארץ (1964), בכיכובו של וינסנט פרייס, ואיש האומגה (1971), בכיכובו של צ'רלטון הסטון. הגרסת הסרט משנת 2007, גם בשם אני האגדה בכיכובו של ויל סמית, מוצגת סביבה עכשווית יותר. ג'ורג' רומרו התחיל את הרעיון האפוקליפטי שלו עם ליל המתים החיים (1968) מאת מתסון, אך הוא החליף את הערפדים בזומבים.
סאבטקסט
הנרטיב של אפוקליפסת זומבים הוא בעל קשרים חזקים למצב החברתי הסוער של ארצות הברית בשנות ה-60, כאשר נוצר הסרט ליל המתים החיים. יש הטוענים שזומבים מאפשרים לאנשים להתמודד עם החרדה שלהם מסוף העולם.
מרכיבים בסיפור
ישנם מספר תמות נפוצות היוצרות אפוקליפסת זומבים:
בדרך כלל הזומבים במצבים אלה הם מהסוג האיטי, המעצבן והלא אינטליגנטי שהפך פופולרי לראשונה בסרט ליל המתים החיים משנת 1968. סרטי קולנוע שנוצרו בשנות ה-2000, לעומת זאת, הציגו זומבים זריזים, מרושעים, אינטליגנטים וחזקים יותר מהזומבי המסורתי.
מחקר אקדמי
על פי ניתוח אפידמיולוגי של אוניברסיטת קרלטון ואוניברסיטת אוטווה משנת 2009, התפרצות מגפת זומבים, אפילו של אלה האיטיים מליל המתים החיים "צפויה להוביל לקריסת הציוויליזציה, אלא אם כן תטופל במהירות". בהתבסס על המודלים המתמטיים שלהם, המחברים הגיעו למסקנה שאסטרטגיות התקפיות היו הרבה יותר אמינות מאסטרטגיות הסגר, בשל סיכונים שונים שעלולים לסכן הסגר. הם גם גילו שגילוי תרופה רק ישאיר כמה בני אדם בחיים, מכיוון שזה לא יעזור להאט את קצב ההדבקה.
המכון הזומבי למחקרים תאורטיים (ZITS) הוא תוכנית שלאוניברסיטת גלאזגו. ד"ר אוסטין העומד בראש המכון הוא דמות שנוצרה על ידי האוניברסיטה כדי להיות הפנים של ZITS. צוות ZITS מוקדש לשימוש במדע אמיתי כדי להסביר מה ניתן לצפות במקרה של אפוקליפסת זומבים אמיתית. רוב המחקרים שלהם משמשים כדי להפריך אמונות נפוצות לגבי אפוקליפסת הזומבים כפי שמוצגת בתרבות הפופולרית. הם פרסמו ספר אחד (Zombie Science 1Z) ומעבירים הרצאות פומביות בנושא.
ממשל
ב-18 במאי 2011, המרכז לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) פרסם מאמר בשם Preparedness 101: Zombie Apocalypse המספק עצות להתכונן לשרוד פלישת זומבים. המאמר אינו טוען שהתפרצות סבירה או קרובה, אך קובע: "נכון, אמרתי אפוקליפסת זומבים. אתה אולי צוחק עכשיו, אבל כשזה יקרה אתה תשמח שתקרא את זה...." ה-CDC ממשיך ומסכם התייחסויות תרבותיות לאפוקליפסת זומבים. הוא משתמש במאמר כדי להדגיש את החיוניות של שמירת מים, מזון, ציוד רפואי וצרכים אחרים כהכנה לכל האסונות הפוטנציאליים, בין אם הם הוריקנים, רעידות אדמה, סופות טורנדו, שיטפונות או המוני אל-מתים זוללים מוח.
הדזה
הָדְזָה (Hadza) או הָדְזָבֶּה (Hadzabe'e) היא קבוצה אתנית קטנה החיה באזור אגם אייסי והסרנגטי בצפון טנזניה. הם חיים כנוודים בקבוצות קטנות, ומקום המגורים שלהם משתנה בהתאם למצאי המזון. בשנת 2005 נאמד מספרם בכאלף בלבד, בין 300 ל-400 מהם חיים כציידים-לקטים, באורח חיים שלא השתנה מזה אלפי שנים.
ההדזה אינם קרובים גנטית לאף קבוצה אתנית אחרת. בעבר נחשבו בני ההדזה כמשויכים לקבוצת הקויסאנים, משום שלשתי הקבוצות מכנה שפתי משותף של 'קליקים' בדיבור, אך מחקרים גנטיים שנערכו הצביעו על כך שהם למעשה קרובים יותר לפיגמים. בני ההדזה דוברים שפה ייחודית להם, הכוללת שימוש בעיצורים מצוצים, ואינה דומה לשפות האחרות באזור.
בני ההדזה ניזונים מבשר ציד (בעיקר קודואים, אימפלות או בבונים) ומפירות, שורשים, פקעות ודבש שהם מלקטים, והם לא מתבססים כלל על חקלאות. הרגלי התזונה שלהם אינם קבועים, והם משתנים בהתאם להיצע הקיים. כך, למשל, בעונה היבשה, בה בעלי החיים נפוצים יותר, הם מבוססים על בשר יותר מאשר בעונה הגשומה.
ככלל, הגברים יוצאים לחפש מזון לבדם, ואילו הנשים, שלרוב אינן צדות, אלא מלקטות פירות, שורשים ופקעות, יוצאות בקבוצה, ולעיתים מלוות בגבר. מאז המאה ה-20, בהשפעת שבטים שכנים, החלו כמה מבני ההדזה להיעזר בכלבי ציד, אולם תופעה זו אינה רווחת. מרב הציד מתבצע באמצעות חץ וקשת. הציידים מקשטים את חיציהם בסימן מזהה, כדי שניתן יהיה לדעת מי מהם פגע בציד. שלל הציד מתחלק אומנם בין כל חברי השבט, אך צייד טוב יותר נחשב לגבר חזק ואיכותי יותר, וסיכוייו למצוא זיווג גבוהים יותר.
ניסיונות הממשל הטנזני, ועוד קודם לכן נסיונותיהם של הבריטים להעביר את בני ההדזה ליישובי קבע נכשלו. גם נסיונותיהם של מיסיונרים לנצרם נכשלו, ואין להם דת של ממש. בני ההדזה אף מקפידים לבדל עצמם מבני העמים הסובבים אותם – הדטוגה (Datooga), האיראקוו (Iraqw) והאיסאנזו (Isanzu), ואף שהם מקיימים איתם יחסי מסחר, הם אינם נטמעים בהם. אם בני השבט קרובים למקום מגורים קבוע, נשלחים לעיתים ילדיהם לבית ספר, אך בדרך כלל לשנה או פחות מכך. האנתרופולוג פרנק מרלו סבור כי התיירות האקולוגית מהווה איום של ממש על אורח החיים של בני ההדזה, שכן אספקת המזון והכסף שהתיירים מביאים עמם עשויה לגרום לבני ההדזה לנטוש את הציד, כפי שקרה לעמים אחרים באפריקה, ולהפוך אותו לפעילות ראווה בלבד. מרלו חושש כי במקרה כזה, עלולים התיירים לנטוש את השבטים, ואלו ייוותרו ללא המיומנויות שהיו לאבותיהם. מנגד, סבורים חוקרים אחרים כי התיירות מסייעת להדזה לשמור על אורחות חייהם.
אזור מגורים
בני ההדזה מתגוררים בסרנגטי בטנזניה, סביב אגם אייסי, מקווה מים גדול של מי מלח שמתייבש כמעט לחלוטין בעונה היבשה. כ-250 מבני ההדזה חיים במערב האגם. ה-750 הנותרים חיים ממזרח לאגם באזור שמשתרע על פני 2,500 ק"מ.
היסטוריה כללית
מאז המאה ה-18, בני ההדזה החלו לבוא במגע עם חקלאים ורועים שנכנסו לשטח המחיה שלהם. האינטראקציות היו עוינות לרוב וגרמו לירידה באוכלוסיית ההדזה בסוף המאה ה-19. המגע הראשון עם האדם הלבן האירופאי והכתבים המתעדים את בני ההדזה על ידי אירופאים הם מסוף המאה ה-19. מאז, בוצעו ניסיונות רבים מצד ממשלים קולוניאליים, הממשל בטנזניה ומסיונרים חיצוניים לגרום לבני ההדזה להתיישב בישובי קבע על ידי חשיפתם לאורח החיים החקלאי ולנצרות. רובם המוחץ של מאמצים אלו נכשלו, ובני הדזה רבים עדיין מנהלים את אותו אורח החיים שקיימו אבות אבותיהם. בשנים האחרונות, בני ההדזה נתונים תחת לחץ מקבוצות שכנות שמאיימות על אדמתם וכמו כן הם מושפעים מהעלייה בתיירות ומציד בספארי.
ההיסטוריה בעל פה של בני ההדזה על עברם מחולקת ל-4 תקופות, כל אחת מאופיינת על ידי תרבות אחרת. לפי מסורת זו, בתקופה הראשונה שבתחילת הימים, העולם היה מאוכלס על ידי ענקים שעירים שנקראו "אקאקאניב" או "גלניב" – מילים שמשמעותן אבות קדמונים. לפי המסורת, בני האקאקאניב לא השתמשו בכלים או באש. הם צדו על ידי נעיצת מבט בטרף. לאחר מכן, הטרף היה נופל ומת למרגלותיהם. הם אכלו בשר נא, ולא בנו בתים. בנוסף, הם ישנו תחת עצים, כפי שבני ההדזה נוהגים לעשות כיום במשך העונה היבשה. בגרסאות קדומות יותר של הסיפור, הסיבה לחוסר השימוש באש הייתה כי פיזית הדבר לא היה אפשרי במצב הקדום בו העולם היה נמצא. בני הדזה צעירים שהולכים לבתי הספר כיום טוענים כי בני האקאקאניב פשוט לא ידעו כיצד לעשות זאת.
בתקופה השנייה, בני האקאקאניב נוצחו על ידי טלאטלאניב – ענקים הזהים בגודלם לבני האקאקאניב אך אופיינו בחוסר שיער. הם השתמשו באש על מנת לבשל בשר, אך בתקופה זו ניצב בפניהם מכשול אחר – בעלי החיים נהיו מודעים יותר לסכנה הנשקפת מבני האדם ועל כן היה קשה לצוד אותם והיה צריך לרדוף אחריהם בעזרת כלבי ציד. בני הטלאטלאניב היו האנשים הראשונים שהשתמשו בתרופות ובקמעות על מנת להגן על עצמם מפני אויבים, והם חיו במערות.
התקופה השלישית הייתה מאוכלסת על ידי בני ההאמאקוואניב שהיו קטנים יותר בגודלם מהדורות הקודמים. הם המציאו קערות, חיצים, ומיכלים שמשמשים לבישול. כמו כן, הם התמחו בשימוש באש. בנוסף, הם בנו בתים כמו הבתים המשמשים את בני ההדזה כיום. בני ההאמאקוואניב היו הראשונים מבין האבות הקדמונים של בני ההדזה שיצרו קשר עם אנשים מקבוצות אחרות לצורכי מסחר. הם סחרו בעיקר בברזל על מנת לייצר סכינים וראשי חיצים.
התקופה הרביעית נמשכת עד היום והיא מאופיינת בבני האמאאישוניב (מודרניים). כאשר מדברים על תקופת האמאאישוניב, בני ההדזה יודעים להזכיר שמות ומקומות ספציפיים, ויכולים להעריך לפני כמה דורות אירועים התרחשו.
ארכאולוגיה והיסטוריה גנטית
בני ההדזה אינם קרובים גנטית לאף קבוצה אתנית אחרת. בעבר נחשבו בני ההדזה כמשויכים לקבוצת הקויסאנים, משום שלשתי הקבוצות מכנה שפתי משותף של 'קליקים' בדיבור, אך מחקרים גנטיים שנערכו הצביעו על כך שהם למעשה קרובים יותר לפיגמים. בני ההדזה דוברים שפה ייחודית להם, הכוללת שימוש בעיצורים מצוצים, ואינה דומה לשפות האחרות באזור.
בדיקות גנטיות מציעות כי בעבר התרחש ערבוב בין בני ההדזה לבני הבאנטו, וכמו כן ערבוב מועט עם אוכלוסיות נילוטיות וכושיתיות באלפי השנים האחרונות. כיום, מיעוט מנשות ההדזה מתחתנות עם גברים מקבוצות השכנות לבני ההדזה כגון בני הבאנטו. בעשורים קודמים, אונס או שבי של נשות הדזה על ידי גברים חיצוניים היה נפוץ למדי.
האבות הקדמונים של בני ההדזה ככל הנראה התגוררו בטריטוריה הנוכחית שמשמשת את בני ההדזה כיום. ממצאים ארכאולוגים מעידים כי האזור היה מיושב על ידי קבוצות של ציידים–לקטים כבני ההדזה לפחות מתחילת עידן האבן המאוחר, לפני כ-50,000 שנה.
אף על פי שבני ההדזה אינם מייצרים אמנות מאבן כיום, הם מחשיבים מספר אזורים של אמנות באבן הכלולים בטריטוריה שלהם ככאלה שנוצרו על ידי אבותיהם הקדמונים.
כמו כן, לפי ההיסטוריה שבעל פה שמסופרת על ידי בני ההדזה, הם לא עברו לשטח הנוכחי ממקום אחר אי פעם.
התקופה הפרה-קולוניאלית
החקלאים הראשונים באזור שנחשב כטזניה כיום היו דוברי שפות כושיות, ועבדו כרועי בקר. בהמשך הגיעו בני הבנטו לאזור, והביאו עימם אוכלוסייה של חקלאים, כלי ברזל וכלי נשק. הקבוצה האתנית הגדולה האחרונה שהצטרפה לאזור היו בני הבילוטיק שהיגרו דרומה מסודאן במהלך המאה ה-18. כל אחת מהאוכלוסיות הללו של רועים וחקלאים החליפו אוכלוסיות קדומות יותר של ציידים–לקטים, משום שאלו היו בנחיתות מבחינה דמוגרפית וגאוגרפית. על כן, קבוצות כמו בני ההדזה היו פעם גדולות הרבה יותר, ומאז ועד היום נמצאות תחת איום של פלישת החקלאות לאזורים שהם ניכסו לעצמם בעבר. שבטי האיראקוו והדאטוגה (Datooga) אולצו להיכנס לשטחי ההדזה בעקבות התרחבות של שבט המסאי. בני האיסאנזו עברו להתגורר מזרחה לשטח ההדזה באזור 1850. בני ההדזה גם יצרו קשרים עם שבט המסאי והסוקומה (Sukuma) מערבה לאגם אייסי. בני שבט האיסנזו היו עוינים כלפי בני ההדזה לעיתים, ולעיתים שבו אותם כחלק מעסקאות עבדים.