cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משוואת רציפות
אלקטרומגנטיות
חוק אמפר בצורתו המקורית לא מקיים את משוואת הרציפות הזאת, כי לפי החוק, צפיפות הזרם פורפורציונית לרוטור השדה המגנטי, מה שאומר שדיברגנץ צפיפות הזרם אמור להתאפס, דבר שלא קורה כאשר צפיפות הזרם משתנה בזמן. זו אחת מהבעיות בחוק המצריכות את תיקון מקסוול והגדרת זרם העתקה על מנת שהמשוואה תתקיים.
דוד לרון
ביוגרפיה
לאחר שחרורו מצה"ל, החל בלימודי תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת חיפה. עם סיום התואר ב-1980 התקבל לעבודה בשטראוס, שם עבד עד 2002 במגוון תפקידים, כולל בהנהלת הקבוצה וכמנכ"ל חברת הסלטים של שטראוס.
משוואת רציפות
מכניקת הזורמים
במכניקת הזורמים, משוואת הרצף קובעת כי, בתהליך יציב, קצב הכניסה של המסה למערכת שווה לקצב היציאה של המסה מן המערכת. המשוואה בהצגה דיפרנציאלית נראית כך:
דוד לרון
ביוגרפיה
בשנת 2003 התמנה לסמנכ"ל וראש חטיבת הלקוחות בסלקום.
משוואת רציפות
מכניקת הזורמים
כאשר: במערכות בהן הצפיפות קבועה (נוזל שאינו דחיס), מהירות הזרם נשארת קבועה לאורך כל הזורם:
דוד לרון
ביוגרפיה
משנת 2007 שימש כמנכ"ל חברת ההסעדה "ISS נורקייט", בה הקים חטיבה חדשה המספקת פתרונות כוללים של כלל השירותים התפעוליים לארגונים גדולים.
משוואת רציפות
מכניקת הזורמים
משוואה זו נכונה, מכיוון שכאשר הצפיפות והנפח קבועים, המהירות אינה יכולה להיות שונה בחלקים שונים של הזרימה, אחרת אחד מהשניים יהיו חייבים להשתנות עם הזמן.
דוד לרון
ביוגרפיה
בשנת 2007 עבר לתנובה, שם התמנה כיו"ר חברות הבת של הקבוצה והיה חלק בתהליך הפיכת החברות הללו לתשלובת אחת עם מטה וניהול משותף, אשר כללה בין השאר את סנפרוסט, מעדנות, מאמא עוף ומעדני טירת צבי.
בין השנים 2010–2014 שימש כמנכ"ל דלק קמעונאות במסגרת חברת דלק ישראל.
בשנת 2015, התמנה לתפקיד סמנכ"ל תפעול ושרשרת אספקה בשופרסל, בהמשך התמנה למשנה למנכ"ל הקבוצה.
החל מיוני 2022 משמש לרון כמנכ"ל דואר ישראל.
לרון מתגורר ברגבה. הוא נשוי ליעל, מנהלת קורסי הקיץ הבינלאומיים של להקת המחול הקיבוצית בגעתון. לזוג שני בנים ובת.
דוד מינץ
ראשית חייו ומשפחתו
מינץ נולד ב-8 במאי 1959 באנגליה ובשנת 1970 עלה עם משפחתו לישראל. בין השנים 1974–1977 למד בישיבה התיכונית מדרשית נעם ולאחר מכן, משנת 1977, למד בישיבת הר עציון, במסגרתה שירת כקצין בחיל השריון עד 1982.
בין השנים 1983–1986 למד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1984–1985, תוך כדי לימודיו, שימש כעוזר מחקר לפרופ' אליאב שוחטמן ולפרופ' ברכיהו ליפשיץ באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1986, התמחה אצל השופט יהודה וייס, נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים ושופט בפועל בבית המשפט העליון, וב-1987 התמחה שנה נוספת במשרד עו"ד בירושלים. במהלך אותה שנה גם הוסמך כעורך-דין, והחל ללמוד להסמכה לרבנות במכון אריאל בירושלים.
ב-1987 החל לעבוד כעורך דין, בתחילה כשכיר ובהמשך כשותף במשרד עורכי-דין.
במקביל לעבודתו המשפטית המשיך מינץ לשרת במילואים בחיל השריון, כמפקד מחלקה, סגן מפקד פלוגה ומפקד פלוגה. בשנת 1996 סיים קורס מפקדי גדוד, אך נבצר ממנו להתמנות למג"ד בפועל עקב מינויו לשופט. חרף זאת, לאחר קבלת אישור מנשיא בית המשפט העליון, המשיך לשרת במילואים כקצין במטה האוגדה עד שנת 2010.
ב-1994 עתר לבג"ץ עם אשתו ורדה נגד קביעתו של משרד החינוך שהנושא המרכזי לשנת הלימודים יהיה "תהליך השלום: ישראל במזרח התיכון". העתירה טענה כי זהו נושא פוליטי שנוי במחלוקת יסודית בחברה הישראלית, ועל כן יש להימנע מעיסוק בו בתחומי בית הספר. העתירה נדחתה.
השופט מינץ מתגורר בהתנחלות דולב שבבנימין, נשוי לורדה, ואב ל-5 ילדים. בנו, גלעד מינץ, משמש כר"מ בישיבת ההסדר ירוחם.
כשופט
ב-1998 מונה מינץ לכהן כשופט בית משפט השלום בירושלים. ב-2008 סיים בהצטיינות תואר שני במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. באוקטובר 2009 מונה לכהן כרשם ושופט בפועל בבית המשפט המחוזי בירושלים, ובמרץ 2011 מונה לשופט בבית משפט זה. כשופט בבית המשפט המחוזי כיהן כשופט הפירוקים והבראת חברות, ובין השאר עסק בהבראת מרכז רפואי הדסה בתחילת שנת 2014, פירוק רשות השידור החל מחודש אוגוסט 2014 והבראת דואר ישראל בספטמבר 2014.
בנוסף עסק מינץ במשפט מנהלי ובין השאר דן בתוואי הרכבת הקלה בירושלים, ובעתירה נגד תוכנית מתאר מקומית בבית שמש. כן דן בעתירה להגדיר את הבורסה כחברה לתועלת הציבור.
בשנת 2017 קיבל תואר דוקטור למשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושא "השפעת הכניסה להליך חדלות פירעון על צדדים שלישיים הקשורים לחייב". השופט מינץ משמש מרצה מן החוץ בפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים בדיני חדלות פירעון.
בפברואר 2017 נבחר לכהן כשופט בבית המשפט העליון, וב-13 ביוני 2017 הושבע לכהונתו והחליף את צבי זילברטל.
ענישה
בדעת מיעוט, הגם שהסכים לדעת הרוב שיש להקל בעונשו של נאשם בהברחת רכבי שטח לרצועת עזה, סבר שלא ניתן להסתפק בעונש של עבירות שירות ודרש שיוטל עונש מאסר מאחורי סורג ובריח.
מעמד אישי
בדיון נוסף של שבעה שופטים היה מינץ בעמדת יחיד שצו הורות פסיקתי לבן זוג ליילוד בהליך פונדקאות בחוץ לארץ, איננו חל רטרואקטיבית.
מודל קובלר-רוס
מודל קוּבּלֶר-רוֹס (Kübler-Ross), הידוע גם בתור חמשת שלבי האבל, הוא מודל שפיתחה הפסיכיאטרית אליזבת קובלר-רוס. המודל הופיע לראשונה בדפוס בספרה "על מוות וגסיסה" (1969), והוא מתאר את חמשת השלבים של התהליך שעוברים אנשים לאחר שנודע להם שהם חולים במחלה סופנית.
פרסום ספרה הביא בין השאר למודעות בציבור לטיפול העדין הנדרש עבור אנשים החולים במחלה סופנית, על מנת "להכין" אותם למוות. בהמשך הוכלל המודל עבור כל תהליך של אובדן קטסטרופלי עבור האדם עצמו (כגון גירושין, התמכרות, גילוי טרגי על עצמו או על יקיריו), או לאחר מותו של אדם קרוב לו.
מעבר בין השלבים אצל אנשים שונים
קובלר-רוס כתבה את השלבים הללו עבור אנשים הסובלים ממחלה סופנית או אנשים שאיבדו אדם יקר, ובהמשך הוחל המודל על כל אובדן קשה, כגון פיטורים מהעבודה, גירושים, התמכרות לסמים, או מחלה כרונית.
בניגוד לפרויד, שטען כי בשלבי האבל חובה לעבור שלב מסוים בשביל להתקדם לשלב הבא, קובלר-רוס טענה שהשלבים לא חייבים להתקיים לפי הסדר, וכן לא כל השלבים מתקיימים אצל כולם. עם זאת, לטענתה לפחות שניים מהשלבים מתקיימים אצל כל אחד במצבי אסון.
בנוסף, לטענתה של קובלר-רוס, אנשים החווים את שלבי המודל לא אמורים "לכפות" את קיומו של כל התהליך, ולהכריח את עצמם לעבור את חמשת השלבים, מתוך שכנוע עצמי שכך יגיעו להשלמה עם האסון; תהליך האבל הוא אישי ואין להאיץ או להאריך אותו, יש לתת לו להתקיים בצורה טבעית עד ההגעה לשלב האחרון של הקבלה.
ביקורת
במחקרים שערך פרופ' ג'ורג' בוננו מאוניברסיטת קולומביה נמצא כי לא קיימים שלבים של אבל כפי שמתואר בתאוריה של קובלר-רוס. לטענתו מה שמתאר את חוויית האבל אצל האדם הוא המונח "כושר התאוששות" (Resilience).
פרופ' שמשון רובין, מאוניברסיטת חיפה הציע מודל אחר, הקרוי המודל הדו-מסלולי של האבל. לפי מודל זה, יש להקדיש תשומת לב שווה לשני ההיבטים הבאים:
במחקריו של רובין ישנן הדגמות אמפיריות שמוכיחות את נכונות המודל התאורטי ומראות כי המציאות מנוגדת למה שהיה מקובל להניח שקיים בעקבות תאוריות השלבים של האבל. רובין מצא כי המתאבל אינו מגיע לשכחת המת ולחזרה לתפקוד רגיל כעבור תקופה קצרה, אלא שלאורך החיים ישנה התמודדות מתמדת עם שני הפנים שמיצגים המסלולים השונים שתיאר. מודל זה נחקר רבות באוכלוסיית המשפחות השכולות בישראל, ונמצא שגם שנים רבות לאחר מות בנם, ההורים משמרים קשר עימו.
Melophobia
Melophobia הוא אלבום רוק של הלהקה האמריקאית "Cage The Elephant". האלבום כולל רצועה המורכבת מ-10 שירים, ואורכו 37 דקות ו-23 שניות. זהו אלבום האולפן השלישי של הלהקה, והוא הוקלט על ידי חברת התקליטים RCA בהפקתו של ג'יי ג'ויס. האלבום הוקלט בין 2012 ל-2013, ויצא לאור ב-8 באוקטובר 2013.
האלבום זכה לשבחי המבקרים, הועמד לפרס גראמי לאלבום האלטרנטיבי הטוב ביותר וזכה גם להצלחה מסחרית בקרב הקהל עם מכירות גבוהות.
תיאור כללי
משמעות שם האלבום בשפה האנגלית, "Melophobia", היא פוביה ממוזיקה. הלהקה איננה התייחסה אל המונח בפשוטו כמשמעו, אלא חשבה עליו כעל "פחד ליצור מוזיקה כדי להקרין דימוי עצמי מתוכנן מראש של מוזיקה אינטלקטואלית או אמנותית או פואטית, במקום פשוט להיות אנשי תקשורת ישירה". לכן, במהלך עשיית האלבום חברי הלהקה הרחיקו עצמם מהאזנה להשפעות המוזיקליות שלהם במטרה ליצור מוזיקה ייחודית להם שתהיה עצמאית ככל הניתן. הסולן מאט שולץ ראה בהקלטה מעין "קרב" בניסיון "להישאר שקוף ולהישאר כנה", וסיפר כי אמירתו של המוזיקאי אייזק ברוק לפיה "אם אתה לא קצת נבוך לשיר את המילים, אתה כנראה לא כותב שיר טוב", השפיעה עליו. שולץ הוסיף וציין כי זה האלבום האישי ביותר שלו, וכי הוא מתעסק בו בבדידות ובדיכאון כמעין טיפול פסיכולוגי. במהלך הכתיבה, שולץ שרטט ציור עבור כל שיר כעזר ויזואלי.
"Come a Little Closer" נכתב בהשראת בוקר בו שולץ התעורר במלון בסאו פאולו וצפה מן החלון בזריחה מעל הפאבלות, כשבתחילה מצא את סגנון הבנייה דומה לקן נמלים אך אחר כך החל לתהות מה מרגישה כל נשמה בכל רובע, בין אם זה שברון לב, אהבה, אובדן או שמחה. "Telescop" היווה פריצת הדרך של שולץ בכל הנוגע לכנות, כשהוא ביסס את השיר על דיכאון שחווה לאחר ששב לביתו מסיבוב הופעות וחש בדידות וריקנות כואבים וקשים. הגיטריסט בראד שולץ ציין כי "It's Just Forever" הוא סיפור אהבה קיצוני, על גבר ואישה שאוהבים אחד את השנייה כל כך עד שזה "מצמרר". "Take It or Leave It" עוסק בהתחייבויות הדרושות בזוגיות, והשיר נכתב בהשראת "Heart of Glass" של הלהקה בלונדי. "Cigarette Daydreams" עוסק בניסיון לגבש זהות עצמית, ברקע כאב של שברון לב.
המכון למסים וליעוץ כלכלי
המכון למסים וליעוץ כלכלי בע"מ הוא הוצאה לאור של ספרות מקצועית בתחום המסים, הביטוח הלאומי ודיני העבודה. כמו כן, המכון למיסים עוסק בהעברת השתלמויות וקורסים במסגרות המכון, במסגרת משרדי ממשלה, לשכות וארגונים אחרים מאז 1978.
בראש המערך המקצועי של המכון למיסים עומד מנחם כהן, עו"ד (רו"ח), כלכלן ומוסמך למנהל עסקים.
בספרי המכון נכללים אוגדני החקיקה "חיקוקי מיסים", "ביטוח לאומי", אוגדן הפרשנות "דיני מיסים" ואוגדנים נוספים.
עיזאת א-רישק
עיזאת מוחמד אל-רישק (נולד ב-1960) הוא פוליטיקאי פלסטיני יליד חברון, חבר הלשכה המדינית של חמאס וראש המשרד ליחסים ערבים ואיסלאמיים של חמאס.
פעילות
בצעירותו הוא היה פעיל בתנועה האסלאמית הפלסטינית, והשתתף בהקמת גוש אל-חק האיסלאמי והליגה האסלאמית לסטודנטים פלסטיניים באוניברסיטת כווית.
בהמשך קודם ומונה לחבר המזכירות הכללית של ועידת המפלגות הערביות וחבר בחבר הנאמנים של קרן אלקודס הבינלאומית.
הוא מדור המייסדים של חמאס, וחבר הלשכה המדינית של חמאס מאז הקמתה והיה אחראי על התחום הפלסטיני במגזין החברה הכוויתית בין 1986–1991.
הוא היגר לכווית ב-1967 לאחר מלחמת ששת הימים, ונשאר שם עד פרוץ מלחמת המפרץ ב-1990, אז הוא עזב את כווית לירדן ונשאר שם עד לגירושו ב-1999.
הוא נעצר בירדן בקשר לתפקידו בחמאס בשנת 1996. הוא נעצר שוב בסוף 1999, כאשר גורש עם מספר מנהיגי חמאס, חאלד משעל, איברהים גוש וסמי ח'טר לבירת דוחה.
עיזאת התגורר בדוחה עד תחילת 2001, אז עזב לסוריה ושהה שם עד ינואר 2012, אז חזר לדוחה. הוא נטל על עצמו כמה תחומי אחריות מנהיגותיים בתנועה, ובראשן תיק התקשורת, ועמד בראש ועדת הבחירות העליונה של חמאס, שפיקחה על השתתפות התנועה בבחירות 2006.
חיים אישיים
עיזאת א-רישק נשוי, יש לו ארבעה ילדים, והוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת כווית.
בית עיריית בריסל
החלק העתיק ביותר בבית העירייה הנוכחי הוא האגף המזרחי (הנמצא בצד שמאל כשמתבוננים בחזית הבניין). אגף זה, עם מגדל פעמונים קטן, נבנה בשנים 1402–1420 בפיקוחו של יאקוב ון תינן (Van Thienen), והתוכניות המקוריות לא כללו אפשרות הרחבה עתידית. כשאישרו לגילדות העירוניות להצטרף למועצת העיר לצד נציגי האצולה, נוצר הצורך להרחיב את המבנה. אגף נוסף וקצר יותר הושלם בתוך חמש שנים מרגע שקארל האמיץ הניח את אבן הפינה ב-1444. את האגף הימני בנה גיום דה ווגל (בהולנדית וילם דה פוחל, De Voghel), שבנה ב-1452 גם את ה-Magna aula, חדר האסיפות.
הצריח בסגנון גותי-ברבנטי תוכנן על ידי יאן ון ראוסברוק, אדריכל החצר של פיליפ הטוב. ב-1455 כבר החליף הצריח את מגדל הפעמונים הישן. המגדל הרבוע הולך וצר, והופך למעשה שבכה מתומן, עטור בשפע צריחונים. מעל הצריח עומד פסל מתכת מוזהב בגובה חמישה מטר של מלאך-השרת מיכאל, הקדוש הפטרון של העיר, השוחט דרקון או שד. המגדל, דלת הכניסה שתחתיו וחזית בית העירייה אינם מתואמים, והדבר בולט לעין; על פי האגדה האדריכל התאבד בקפיצה מן המגדל כשגילה את ה"טעות". אבל סביר יותר שחוסר הסימטריה היה תוצאה צפויה מראש ומקובלת של מגבלות החלל והשינויים בתוכניות הבניין עם השנים.
חזית הבניין מעוטרת במספר רב של פסלים המייצגים אצילים, קדושים ודמויות אלגוריות. הפסלים בחזית הבניין כיום הם העתקים - הפסלים המקוריים שמורים במוזיאון העירוני הנמצא מול העירייה, בצידה השני של הכיכר.
בעקבות הפצצת בריסל ב-1695 על ידי הצבא הצרפתי בהנהגת הדוכס מווילרואה פרצה שרפה גדולה בכיכר ושרפה את החלל הפנימי של בית העירייה; הארכיון העירוני ואוספי האמנות עלו בלהבות. פנים הבניין נבנה מחדש, ותוספת של שני אגפים אחוריים הביאו את הבניין, שהיה בצורת L, לצורתו המוכרת כיום: מרובע עם חצר פנימית, שהושלם ב-1712 על ידי קורניי ון נרוון (Van Nerven). עיצוב הפְּנים הגותי שוחזר על ידי ויקטור ז'אמאר בסגנונו של המורה שלו, אז'ן ויולה-לה-דוק. ב-1868 הוצבו באולמות שטיחי קיר, ציורים ופסלים, רובם מתארים דמויות ומאורעות בהיסטוריה של בריסל.
בניין העירייה היה גם מקום מושבה של ממשלת בראבנט עד 1795. מ-1830, אחרי המהפכה הבלגית, התאספה בבניין גם הממשלה הזמנית של בלגיה. כיום עברו רוב משרדי העירייה לבניין משרדים חדש שנבנה בשנות השבעים של המאה ה-20; אבל כמה פונקציות טקסיות נותרו עדיין בבניין ההיסטורי, בהן משרדו של ראש העיר עצמו ואולם שבו נערכים טקסי נישואים אזרחיים.
ראש מטה הכוחות המזוינים (צרפת)
ראש מטה הכוחות המזוינים (בצרפתית: Chef d'État-Major des Armées, בקיצור: CEMA) הוא מפקד הכוחות המזוינים של צרפת. הוא ממונה בידי נשיא צרפת ומאושר בידי ראש הממשלה. ה-CEMA אחראי על הפעלת הכוחות והפיקוד על מבצעים צבאיים. סמכותו מוגבלת רק בנושא לוחמה גרעינית. הוא היועץ הצבאי של הממשלה.
מאז שנות החמישים מכהן בתפקיד קצין בדרגת גנרל חמישה כוכבים (OF – 9), מהצבא, מחיל הים או מחיל האוויר. החל מ-20 ביולי 2017 מכהן בתפקיד פרנסואה לקואנטר.
התפקיד המקביל בצה"ל הוא הרמטכ"ל.
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם הראשונה ורוב מלחמת העולם השנייה, סמכותו של ראש המטה הכללי הייתה מוגבלת יחסית, ולמפקדי הכוחות השונים (צבא, צי, אוויר) ניתנה עצמאות רבה. שארל דה גול אשר שימש כמפקד העליון של צבא צרפת החופשית, מינה לקראת סוף מלחמה העולם השנייה את אנטואן בייתואר כמפקד בפועל של הצבא. לאחר המלחמה, כשהוקם מחדש הצבא הצרפתי, התנגדו ראשי הכוחות בתקיפות להותרת משרת ראש המטה על כנה מחשש שיאבדו את עצמאותם, אולם חרף זאת, נוסד התפקיד ב-28 באפריל 1948. הראשון לאייש אותו היה שארל לשר.
אור בן מלך
אור בן מלך (נולד ב-30 באוקטובר 1986) הוא שחקן וזמר ישראלי.
ביוגרפיה
בן מלך הוא בנו של הזמר והשחקן איציק בן מלך.
בן מלך שירת בתיאטרון צה"ל והוא בוגר סטודיו למשחק ניסן נתיב.
בשנת 2009 שיחק בן מלך בעונה השלישית של "האלופה" בתפקיד רובי קמחזי, כוכב קבוצת הנוער. בשנת 2010 לוהק לשחק ב"עספור" את תבור, תלמיד תיכון הלומד יחד עם סיוון המבצע שליחויות עבור סרגוסטי. באותה שנה שיחק בן מלך בסרטו של הבמאי דובר קוסאשווילי "התגנבות יחידים" בתפקיד זכי.
בשנת 2011 שיחק בסדרה "אורים ותומים" בתפקיד עוז. בסוף שנת 2011 לוהק לסרטו של הבמאי יריב הורוביץ "רוק בקסבה".
בשנת 2012 גילם את חיליק בסרט "העולם מצחיק" של הבמאי שמי זרחין.
באותו שנה גילם את דמותו של עידו בהצגה "סוסים על כביש גהה" בתיאטרון בית ליסין. הוא היה מועמד לפרס התיאטרון הישראלי לשחקן המבטיח לאותה שנה.
באותה שנה ובשנת 2013 השתתף בעונה השנייה והשלישית של "גאליס", בתפקיד עילי.
בשנת 2013 החל לשחק בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "הבורר", בתפקיד יוגב מימון. ב-2014 השתתף בעונה השנייה של הסדרה "פלפלים צהובים".
בשנת 2017 החל לשחק בהצגה "אילוף הסוררת" לצד מיה דגן ויובל סגל ו"הקומה השלישית" כבנה של יונה אליאן בתיאטרון בית ליסין. באוקטובר אותה שנה שיחק בסדרה "כיפת ברזל", בתור חייל חילוני הגונב חפצים מהגדוד החרדי.
בשנת 2019 שיחק בתפקיד הראשי בסדרה "המדובב" של YES. בנוסף באותה שנה שיחק גם בסדרה "נחמה" של רשף לוי. כמו כן גילם את הרוצח יוסף חיים בן דוד בסדרת הדרמה "הנערים" של HBO.
בשנת 2021 שיחק בסדרה "ישמח חתני". באותה שנה התארח בסדרה הקומית "קופה ראשית" בתפקיד אורח בתפקיד אלירן מוצפי.
בשנת 2022 חזר לשחק בעונה החדשה של "המדובב". לאחר מכן, הצטלם לסדרה החדשה המבוססת על חייה של אנה זק, "לעוף על אנה".
בשנת 2023 עלתה לאוויר סדרת הנוער "לעוף על אנה" בה מגלם את דמותו של דקל בוטבול.
בנוסף לקריירת המשחק, בעבר היה בן מלך גם חבר בהרכב הראפ "דורג'מן", יחד עם עידו פרידמן ועפר סקר.
בשנת 2014 התחיל ללמוד אור בן מלך בסמינר הקיבוצים, תואר ראשון בחינוך ובשנת 2018 החל תואר שני באוניברסיטת תל אביב ב"מנהל ומנהיגות בחינוך".
חסידות מקארוב
חסידות מקארוב הייתה חסידות אוקראינית, ענף מחסידות צ'רנוביל. אבי החסידות היה רבי מנחם נחום טברסקי בנו הרביעי של רבי מרדכי מצ'רנוביל.
תולדות החסידות
רבי מנחם נחום נולד בשנת תקס"ד לרבי מרדכי ולפייגא בת רבי דוד לייקעס מתלמידי הבעל שם טוב. היה חתנו של רבי יוסף מטורטשין (בנו של החוזה מלובלין). לאחר פטירת אביו החל לכהן באדמו"רות במקארוב. נפטר בז' בתשרי תרי"ב.
בנו היה רבי יעקב יצחק, חתנו של רבי שמואל אבא מסלאוויטא. לאחר פטירת אביו החל לכהן באדמו"רות. בסוף ימיו התאספו אליו אלפים מחסידי צ'רנוביל מכל רחבי ווהלין. בין חסידיו נמנה החזן זיידל רובנר. חסידיו שעלו לישראל הקימו בית כנסת בעיר העתיקה בצפת (מתפקד עד היום). נפטר בל' בניסן תרנ"ב.
חתניו של רבי מנחם נחום היו רבי אשר מסטולין (השני) (בזיווג ראשון), אחיינו רבי ישעיהו משולם זושא מצ'רנוביל ורבי מרדכי מרגליות אדמו"ר בדוביסאר בנו של רבי מנחם נחום ממאצ'יב.
הדור השלישי
בניו של רבי יעקב יצחק היו: מחתניו היו: קרוב משפחתו רבי ברוך מאיר מאזרניץ בן רבי מנחם נחום השני מצ'רנוביל ורבי אליהו מליניץ באפלו.
הדור הרביעי
בנו של רבי משה מרדכי היה רבי צבי אריה מברדיטשוב, חתנו של דודו רבי יחיאל מקרילוביץ. נפטר בכ"א באייר תרצ"ח. בן נוסף היה רבי שמואל אבא ממקארוב-ויניפג, חתן דודו רבי דוד. חתנו של רבי משה מרדכי היה רבי שמואל אבא מהורודנקא. חתניו (שגם מילאו את מקומו): דוד שלמה הכהן נאוואסעלער, רב בפילאדעלפיא, ר' יצחק גדליה ליבערזאן, רב בסלאוויטא.
בני רבי דוד: בנו של רבי ישעיה היה רבי יעקב יצחק ממקארוב-שיקגו. נולד בשנת תרנ"ו. מילא את מקום אביו בעודו בחור. היה חתנו של רבי יהושע העשיל ממונסטריץ'. בשנת תרפ"ו היגר לארצות הברית והתיישב בשיקגו. נפטר בב' בסיוון תש"ה.
IWW
פועלי התעשייה של העולם (באנגלית: Industrial Workers of the World או בקיצור IWW) הוא איגוד מקצועי בינלאומי, בעל צביון אנרכו-סינדיקליסטי אשר החל את פעילותו בארצות הברית ב-1905. חבריו נקראים בכינוי הסלנג "וובליז" (Wobblies) או בצורת יחיד "וובלי" (Wobbly). בשיאו, בשנת 1923, מנה הארגון כ-40,000 חברים, וטען להשפעה על לפחות 300,000 איש נוספים. מספר החברים בארגון ירד באופן ניכר לאחר דיכוי ממשלתי חמור ופאניקה מוסרית שכונתה 'הבהלה האדומה', בין השנים 1918-1920, כחלק ממדיניות הממשל האמריקאי ובאמצעות מערכת המשפט האמריקאית, שראה בקומוניזם איום על יסודות החברה הליברלית. ירידה נוספת בכוחו אירעה לאחר הפיצול שהתחולל בו בשנת 1924, כתוצאה מוויכוחים פנימיים על עקרונות הארגון ועל אופן פעילותו העתידית. כתוצאה מהאירועים הללו, לא הצליח הארגון לשחזר את השפעתו ואת הישגיו ונותר גוף זניח יחסית משנות ה-40 ואילך, אם כי נותר פעיל עד היום ומונה 12,138 חברים פעילים, מתוכם 8,494 בארצות הברית בלבד נכון ל-2021.
החברות בארגון פתוחה לכלל העובדים. עובד יכול להצטרף לארגון, גם אם מקום עבודתו אינו חלק ממנו, וגם אם הוא חבר בארגון נוסף. טענה מרכזית בתפיסת העולם של ה-IWW היא שכל הפועלים צריכים להיות מאוחדים, וששיטת השכר צריכה להתבטל ובמקומה יש לאמץ מודל של חלוקת רווחים שוויונית בין כלל הפועלים. הארגון מביע תמיכה נלהבת במודל הניהול העצמי הדמוקרטי, על פיו העובדים בוחרים את המנהלים שלהם ושותפים להכרעות הארגוניות של מקום עבודתם.
רקע: ארצות הברית של תחילת המאה ה-20
ארצות הברית של תחילת המאה ה-20 הייתה מדינה בתהליכי התפתחות מהירים. לצד התפתחות תעשייתית מסיבית, שכללה ענפים כגון נפט ומסילות רכבת, תעשיות כריית פחם, טקסטיל ועוד, התפתחה מערכת כלכלית מורכבת, שהתרכזה סביב הפעילות של הבורסה לניירות ערך בניו יורק (שהוקמה ב-1817). פיתוחים אלו לוו בתהליך עיור אגרסיבי שהתחיל לפקוד את המרכזים של המדינות הגדולות וסביבותיהם. תהליך העיור גרם כתוצר לוואי, לראשונה להתפתחותן של שכונות עוני מוזנחות בערים הגדולות.
שינויים אלו יצרו תמורות משמעותיות בשוק העבודה ובאופן ארגונו. ההתפתחות הכלכלית האגרסיבית, והקשרים שנוצרו בין הענפים השונים בזכות מעורבות הבורסה ושוק ההון האמריקאי, גרמו למחזוריות של שנות צמיחה ושפל כלכליים בארצות הברית. כתוצאה מגלים אלו, עסקים קטנים התאחדו לחברות גדולות יותר, בשל הקושי שלהם לעמוד בתקופות השפל. תהליך אשר סייע לחיזוק מגמת המונופולים הגדולים של ארצות הברית בתחילת המאה ה-20. מונופוליזציה זו התרחשה בכל הענפים המרכזיים של המשק האמריקאי: טקסטיל, רכבות, נפט, חקלאות. ראשי המונופולים, אנשים דוגמת קרנגי, רוקפלר, ואנדרבילט, שכונו לעיתים בזלזול "הברונים השודדים", היו אנשי עסקים שביקשו למקסם את רווחי החברות שבראשן הם עמדו תוך השתלטות על כל חברה מתחרה שהיה ביכולתם לקנות או לגרום לפשיטת הרגל שלה. ידועה במיוחד אמרתו של ויליאם הנרי ואנדרבילט, יורשו של ואנדרבילט האב. כשנשאל מדוע החליט לבטל קו רכבת אקספרס, השיב לכתב: "הרכבות לא מנוהלות לטובתו של הציבור היקר, הן מנוהלות לטובת משקיעים המחזיקים במניות ואנשים שהשקיעו מהונם ומכספם ומצפים לקבל אחוז הוגן על השקעתם זו." בנוסף לחידושים אלו, התפתחה במקביל מערכת עיתונאית מורכבת בעלת תפוצה רחבה יותר מבעבר, אשר סייעה לתהליך העברת המידע והביקורת החברתית. עיתונים מרכזיים שהחלו להתבלט דוגמת ה-ניו יורק טיימס, הפכו למשפיעים במיוחד על דעת הקהל. שתי מגמות אלו יחדיו (ההתפתחות הכלכלית האגרסיבית, והתפתחות העיתונות), היוו פלטפורמה נוחה להתפתחות של תנועות ביקורת ציבורית לשינוי הנורמה החברתית האמריקאית, שהבולטת ביניהן היא תנועת העבודה.
הרעת תנאי הבטיחות של הפועל
בהתאם למצב החדש ותנופת הבנייה והכניסה של העבודה הממוכנת, החל מאמצע המאה ה-19, מתחילות הפגנות ודרישות לשינויים במבנה שוק העבודה לטובת העובד. התנופה העיקרית להפגנות בתחילת דרכן היה מצבם הפיזי הקשה של העובדים, שהיו נתונים לתאונות ולמקרי מוות, ללא אחריות מצד המעסיקים על תוצאות מעשים אלו. השיטה האמריקאית עודדה שימוש במכונות חסכוניות לייעול תהליך העבודה, אופיינה בהיעדר פיקוח מצד הממשל האמריקאי, בשילוב עם רצון המעסיקים למקסם את הרווחים, כך שמקום העבודה הפך למקום מסוכן. באקלים זה, תאונות עבודה החלו לקרות במספרים גבוהים שהציבור האמריקאי לא הכיר. לדוגמה, בשנת 1904 נהרגו 27,000 פועלים בעבודה במפעלים, בתחבורה ובחקלאות. ב-1914, על פי דוח נציבות יחי העבודה בארצות הברית, 35,000 עובדים נהרגו וכ-700,000 נפצעו. המעסיקים היו פטורים מפיצויים כלפי עובד שנפצע, איבד את כושר עבודתו או נהרג. מצב זה החל ליצור תסיסה בקרב הפועלים, שהתבטאה בהפגנות החל מאמצע המאה ה-19 כנגד ההזנחה והתנאים הירודים בהם הם פעלו.
אנסטסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית
ארטמיוס אנסטסיוס (מת ב-719 או 720, ביוונית: Αρτέμιος Ἀναστάσιος Β), המכונה גם אנסטסיוס השני היה קיסר האימפריה הביזנטית בין השנים 713 ל-715.
ארטימיוס היה מזכירו הצבאי של הקיסר פיליפיקוס ורדאניס. ב-3 ביוני 713 חוללו קציניו של פיליפיקוס מן הצבא בתראקיה הפיכה צבאית נגדו ולמחרת מינו את ארטימיוס לקיסר תחת השם אנסטסיוס השני. מעט אחרי עלייתו לשלטון, הוציא אנסטסיוס להורג את הקצינים שהיו מעורבים בהפיכה נגד קודמו והחל בביצוע רפורמות במבנה הצבא והצי ובהגנת הבירה.
IWW
התפתחות האיגודים המקצועיים
נשים שהיו בתקופה זו כחמישית מכוח העבודה, כלל לא יכלו להתקבל ל-AFL. עם זאת, אחת מכל 100 נשים עובדות הייתה מאוגדת (וסביר להניח שרבות יותר היו מאוגדות, לו היה מתיר ה-AFL את קבלתן לשורותיו). כמותן גם מיעוטים אתניים כגון שחורים ומהגרים לא יכלו להתאגד תחת ה-AFL.
אנסטסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית
ב-715 נפל אנסטסיוס למזימה מן הסוג שהוביל בעצמו, כשכוח צבא מרודוס ביצע הפיכה והעלה את תאודוסיוס השלישי לשלטון. באוגוסט 715, לאחר שישה חודשים של מצור על קונסטנטינופול, נמלט אנסטסיוס למנזר בתסליה. ב-719 שב בראש כוח צבא של בולגרים, בניסיון לכבוש את ביזנטיון מידי הקיסר לאו השלישי. הבולגרים מסרו את אנסטסיוס לידי לאו השלישי, והוא הוצא להורג על ידי הקיסר בקונסטנטינופול ב-719 או בתחילת 720.
IWW
התפתחות האיגודים המקצועיים
עם הרעת התנאים של הפועלים, וריבוי המקרים שפורסמו בעיתונות על הזנחה של הפועלים, החלו חלק מהעובדים לחפש איגוד עובדים רדיקלי יותר בתפיסתו. ארגון שדלתותיו פתוחות לכל פועל, אשר מבקש לשפר את מעמד הפועל על ידי קריאת תיגר על השיטה הקפיטליסטית ולאפשר חלוקה שוויונית יותר של המשאבים. בתוך אווירה ציבורית של מעמד הפועלים, התפתחה הדרך להקמת ה-IWW.
זירוז המהפכה הקומוניסטית
ארגון ה-IWW הושתת, מבחינה אידאולוגית, על תפיסות מרקסיסטיות וסינדיקליסטיות. מטרתו המוצהרת הייתה לקדם סולידריות ואחווה בין מעמד הפועלים, באמצעות מאבק לא מתפשר נגד מעמד בעלי ההון. בנוסף לשאיפת הארגון לשפר את תנאי העבודה והשכר של הפועלים הפשוטים, שאפו אנשי הארגון, ובראשם דניאל דה ליאון (Daniel De Leon), לממש את חזון המהפכה הקומוניסטית, אשר תתרחש לשיטתם, באמצעות הקמת איגודי עובדים מקצועיים מיליטנטיים. איגודים אלה היו אמורים להוות מכשיר לקידום המאבק נגד השיטה הקפיטליסטית בקרב הציבור הרחב. אנשי הארגון ראו בהקמת איגודים מקצועיים רבים, שלב ביניים בתהליך שינוע חברתי של ההמונים מהמבנה החברתי המודרני-קפיטליסטי, אל עבר מודל חברתי קומוניסטי. כך, האינטרסים של מעמד הפועלים ימומשו ובסופו של דבר השינויים החברתיים יובילו לכינון חברה על פי שיטה סוציאליסטית הניזונה מאידיאלים מרקסיסטיים.
פגיעה באחד היא פגיעה בכולם
המוטו של הארגון היה "פגיעה באחד היא פגיעה בכולם". מוטו זה ביטא את שאיפתו לכונן תודעה של אחווה וסולידריות בין כלל הפועלים, בכל ענפי התעשייה. מוטו זה נשען על הססמה הישנה "פגיעה באחד היא עניינם של הכלל", אשר הייתה שגורה בפי אבותיהם הרוחניים של ה-IWW, אבירי העבודה (Knights of Labor) - ארגון פועלים בעל אידאולוגיה רפובליקנית שפעל בתקופת המאה ה-19, בעיקר לקידום יום עבודה בן 8 שעות. ארגון אבירי העבודה דעך לאחר ירידת התמיכה הציבורית בו עקב מעורבות כושלת במהומות היימרקט וניסיון לא מוצלח להיכנס לתחום הפוליטי בסוף המאה ה-19. בחלל שנוצר עם היעלמותו של הארגון, הוכשרה הקרקע להקמתו של ה-IWW.
פוליטיקה של מאבק מעמדות
מבחינה פוליטית, הארגון תמך במאבק פועלים שהתבטא בשביתות, חרמות והפגנות ולא ביכר לפעול בשדה הפוליטיקה המקומית או הארצית בארצות הברית. בתחילת דרכו, הארגון ביקש להתרחק מפעילות בפוליטיקה המקומית, בטענה שזו רק מרחיקה את הארגון מעיקר עשייתו - דאגה לפועל ושיפור רווחתו הכלכלית והתעסוקתית. כבר מתחילת הדרך היה ברור שדמויות בעלות ניסיון פוליטי רב, כגון יוג'ין דבס (Eugene Victor "Gene" Debs) ודניאל דה-ליאון, לא יוותרו בקלות על הרצון להשפיע ולפעול בשדה הפוליטי, ואכן במשך השנים הארגון התפצל פעמיים על רקע שאלה זו. במרוצת השנים, הצליחו אנשי הארגון להישאר עם התפיסה כי הפוליטיקה עצמה ככלי, אינה מתאימה לאידאולוגיה הקומוניסטית, ויש להימנע ממנה כדרך להשפיע על ההמונים.
התנגדות לאידאולוגיה השמרנית של ה-AFL
מבחינה פוליטית, הארגון הוקם בעיקר כתגובת נגד של רבים מקרב הנהגת הפועלים שחשו כי פדרציית העבודה האמריקאית (AFL ראשי תיבות של American Federation of Labor) נכשלה בתפקידה לארגן את מעמד הפועלים האמריקני, ולא השכילה לאגד את הפועלים תחת גוף אחד. ה-AFL פעלו לאגד עובדים לפי נישות של מקצוע ומיקום גאוגרפי. לטענת אנשי ה-IWW, החלישה פעולה זו את כוחם של האיגודים השונים ויצרה הן הפרדה בין הפועלים והן ניגוד אינטרסים בבואם להיאבק על זכויותיהם. כחיזוק לטענה זו, הציגו הוובליז נתונים כי בשנת 1905 רק 5% ממעמד הפועלים באמריקה היו מאוגדים, באיגודים שונים.
התנגדות לשיטת הגילדות - כל הפועלים תחת אותו ארגון
הוובליז האמינו שכל העובדים היו צריכים להתאגד יחדיו כמעמד. תפיסתם הפילוסופית קיבלה ביטוי בפתיח לחוקה של ה-IWW אשר נוסחה בכנס הייסוד של הארגון על ידי תומאס האגרטי (Thomas Joseph Hagerty), ונותרה חוקתו עד היום:
ה-IWW נבדלו מאיגודים אחרים של תקופתם ברצונם לקדם איחוד תעשייתי כולל, בניגוד לתפיסת הפדרציה האמריקנית לעבודה והגילדות, שעודדו הקמת התאגדויות לפי מקצוע ספציפי (דוגמת התאגדות כורי הפחם המערבית - Western Federation of Miners), שהיו נפוצות בעיקר בארצות הברית.
ביטול שיטת השכר וההיררכיה במקומות העבודה
ארגון ה-IWW שם דגש על ביטול ההיררכיה בתוך הארגון עצמו, במטרה לבטל את עוצמתם של מנהיגים ספציפיים מבין הפועלים הנושאים ונותנים עם המעסיקים בשם העובדים. רעיון זה, מטרתו ליצור חברה שוויונית במקומות העבודה, בה אין יחיד הנמצא בעמדה בעלת השפעה (דוגמת מנהל, יו"ר, או מנכ"ל) ללא קבלת התמיכה המלאה של קבוצת האנשים אותה הוא מייצג.
עיקרון זה התבטא בסירובם של אנשי ה-IWW לחתום על חוזים, אשר לתחושתם, עלולים להגביל את יכולתם של העובדים לסייע אחד לשני בעת הצורך. חזונה של ה-IWW, אף על פי שלא נוסח לפרטי פרטים, היה להשתמש בשביתה ככלי נשק נגד שיטת השכר. בתקוותם הייתה כי יוחלף השכר בשיטה כלכלית חדשה אשר תשים דגש על רווחת בני האדם ולא על רווחים ותעודד שיתופי פעולה ולא תחרותיות.
רעיון ביטול שיטת השכר, היה מוטיב חוזר בהסברה של חברי ה-IWW למצטרפים חדשים, אם כי לא נרשמו ניסיונות בולטים לביטולה בפועל במהלך פעילות הארגון. בבסיס הרעיון התפיסה כי חלוקת הרווחים במקום העבודה צריכה להתבסס על חלוקה שוויונית לפי צורכי כלל הפועלים. בניגוד לשיטה הקפיטליסטית, בה חלוקת הרווחים נעשית רק בין חברי ההנהלה הגבוהה, בעוד שאר העובדים בארגון מקבלים משכורות קבועות מראש, שאינן מושפעות מגידול ברווחים, אך סובלות פגיעה בעת ירידה ברווחים.
שוויון
תרומתה החשובה ביותר של ה-IWW לתנועת העבודה ולקידום צדק חברתי הייתה בכך שבעת הקמתה הייתה הארגון היחיד שקיבל לשורותיו את כל הפועלים באשר הם, לרבות נשים, מהגרים, אפרו-אמריקאים ואסייתים. בכך הקדימה התנועה את הממשל האמריקני, שאפשר לנשים זכות הצבעה רק בשנת 1920, וביטל סופית את חוקי ההפרדה הגזעית רק בשנת 1964.
ברוח זו, רבים מחבריה הראשונים של התנועה היו מהגרים וחברי קבוצות מיעוט. חלקם, דוגמת קרלו טרסקה (Carlo Tresca), ג'ו היל (Joe Hill) ומרי ג'ונס (Mary Harris Jones), עלו לתודעה הציבורית כחלק ממנהיגי הפועלים המוכרים מטעם התנועה. הפינים היוו חלק גדול יחסית מחברי ה-IWW שהיו מהגרים.
העיתון Industrialisti שנכתב בשפה הפינית, ויצא לאור מחוץ לדולות', מינסוטה, היה העיתון היומי של הארגון שהופץ בשיאו ב-10,000 עותקים ביום. אמצעי תקשורת נוסף בשפה הפינית שהיה קשור ל-IWW, היה המגזין החודשי Tie Vapauteen (שפירושו המילולי הוא: הדרך לחופש). כמו כן, המוסד החינוכי הפיני של ה-IWW, קולג' אנשי העבודה בדולות', שהחל עם היווסדו בשנת 1903, כסמינר למהגרים דוברי פינית וכמזוהה במרוצת השנים (בעיקר משנת 1921 ואילך) עם תנועת ה-IWW ואת המרכז הקהילתי מקדש העבודה הפיני, בפורט ארתור, אונטריו, אשר שימש מספר שנים כסניף האדמיניסטרטיבי של ה-IWW בקנדה.
כחלק מהמאבק לשוויון הוקמה קבוצת פעילות בארגון בשם "ארגון הפועלים הכלואים", הפועלת למען זכויות האסירים. קבוצה זו הייתה בין היוזמות של שביתת האסירים בארצות הברית (2018).
כנס הייסוד (1905)
ה-IWW הוקם בשיקגו, בכנס הראשון שנערך ב-27 ביוני 1905, שבו השתתפו 203 סוציאליסטים, אנרכיסטים ואנשי איגודים מקצועיים רדיקליים מרחבי ארצות הברית (בעיקר מפדרציית הכורים המערבית), שהתנגדו למדיניות של פדרציית העבודה האמריקאית (AFL).
הכנס נקרא באותה עת הקונגרס התעשייתי, או כנס האיגוד התעשייתי. כנס זה נחשב אחד מהאירועים החשובים ביותר בהיסטוריה של האיגודים המקצועיים בארצות הברית. בין המארגנים הראשונים של ה-IWW נמנו: ביל הייווד (ביל הגדול), דניאל דה ליאון, יוג'ין דבס, תומאס האגרטי, לוסי פרסונס, "אמא" מרי האריס ג'ונס, פרנק בון, ויליאם טראוטמן, וינסנט סיינט ג'ון, ראלף צ'אפלין ואחרים.
כבר בתחילת דרכו של הארגון, וביתר שאת בשנותיו הראשונות, הוקעו אנשי ה-IWW על ידי עיתונאים ופוליטיקאים שראו ברעיונותיהם איום על השיטה הכלכלית, ובאנשיהם כמי שמנסים להשתלט על כוח העבודה באמצעים בלתי כשרים הגורמים לפגיעה בשוק החופשי. בעלי מפעלים נקטו באמצעים שונים, שחלקם היו אלימים, כדי לחבל בהתכנסויותיהם של אנשי ה-IWW. חברי הארגון נעצרו מדי פעם, ולעיתים אף קיפחו את חייהם בשל דעותיהם ובשל ניסיונם להפיצן בהפגנות, בנאומים ובעלוני הסברה. הניסיונות לפגוע בארגון, דווקא דרבנו את חבריו להתמיד במאבקם.
מחלוקת בארגון (1924-1908)
מיד עם הקמתו של ה-IWW, התעוררו ויכוחים בין חבריו. ויכוחים אלה נסובו סביב השאלה האם על הארגון לנקוט בעמדה פוליטית מוצהרת הכוללת השתתפות במערכת הפוליטית, כגון העמדת מועמדים לבחירות לקונגרס, או שמא על הארגון להישאר נאמן לדרכו, באמצעות שביתות ומאבקים נקודתיים שיסייעו לשיפור תנאי התעסוקה של הפועלים. בשנת 1908, 3 שנים לאחר הקמת הארגון, טענה קבוצת חברים, כי יש לנקוט בפעולות מתוך המערכת הפוליטית וכי על הארגון להצטרף למפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה (SLP) שמנהיגה היה דניאל דה ליאון, שהיה חבר בארגון. קבוצה זו האמינה כי פעילות מתוך המערכת הפוליטית, היא הדרך הטובה ביותר לקידום מטרות ארגון ה-IWW. קבוצות אחרות ב-IWW, בהנהגת וינסנט סיינט ג'ון, ויליאם טראוטמן ו"ביג" ביל הייווד התנגדו לקו מחשבה זה, שכן הם האמינו כי פעולה ישירה דוגמת שביתות, חבלה, תעמולה וחרמות, היא הגישה האפקטיבית ביותר למימוש מטרות ברות-השגה למעמד הפועלים. למעט קבוצת דה לאון, שאר הקבוצות התנגדו לתיווך ולשיוך מפלגתי. בסופו של המאבק, קבוצתו של הייווד קיבלה את מרב התמיכה, שהובילה לבסוף לפרישתו של דה-ליאון ושל תומכיו מהארגון, ולהקמת גרסה משלהם ל-IWW. הארגון של מפלגת דה-ליאון שנקרא בתחילת דרכו ה-"IWW הצהוב" או ה"IWW של דטרויט", שינה רשמית את שמו בשנת 1915 ל"עובדים, איגוד תעשייתי בינלאומי" (WIIU) והמשיך להתקיים עד פירוקו בשנת 1924.
ארגון פועלים, גיוס חברים ושביתות (1938-1906)
ה-IWW משך לראשונה תשומת לב בגולדפילד נוואדה ב-1906. מאוחר יותר, חדר הארגון לתודעה הציבורית בעת שביתת עובדי הפלדה למכוניות במקי רוקס, פנסילבניה ב-1909. הארגון זכה לתשומת לב ציבורית נוספת, כאשר נקט עמדה בזכות חופש הדיבור. דוגמה לפעילותו בנושא זה, ארעה בעיירה ספוקיין שבמדינת וושינגטון, כאשר אסיפות רחוב הוצאו אל מחוץ לחוק. מארגנת עבודה של הוובליז בשם אליזבת גורלי פלין נעצרה על אי-ציות לחוק זה בשל פעילותה לאגד עובדים באסיפות ציבוריות
התגובה הייתה פשוטה ואפקטיבית: כאשר חבר ארגון נעצר בעוון דיבור, מספר רב של חברים הגיעו למקום והזמינו את הרשויות לעצור אותם, עד שהמעצרים הפכו ליקרים מדי בשביל העיירה. בספוקיין, מעל ל-500 איש נכנסו לכלא, וארבעה אף מתו. נעשה שימוש אפקטיבי בשיטה זו, של מלחמה עבור חופש הדיבור על-מנת להפוך את מעשה התאגדות בפומבי לפופולרי, בפרסנו אברדין ובאתרים אחרים.
עד שנת 1912, הארגון כלל כ-25,000 חברים, לפי חלוקה גסה של עובדי נמל בצפון מערב ארצות הברית, עובדי חקלאות טקסטיל וכרייה באזור מדינות המרכז. ה-IWW היה מעורב בלמעלה מ-150 שביתות לרבות שביתת הטקסטיל של לורנס (1912), שביתת המשי של פטרסון (1913) ושביתות באזור הכרייה הידוע מרחב מסבי שבמינסוטה. הארגון גם היה מעורב במה שנודע להיקרא פרעות וויטלנד (1913), שאירעו בוויטלנד קליפורניה. בין 1915 ל-1917 הארגון החקלאי של ה-IWW, ה-AWO איגד למעלה ממאה אלף עובדי חוות נודדים במערב ארצות הברית ומרכזה. לעיתים ההרשמה לארגון נעשתה בשדה, במסילות הברזל ובאתרי מחייה של נוודים
באותה תקופה, חברות בארגון הפכה לשם נרדף עם נוודי הרכבת; עובדי חוות נודדים בקושי יכלו לממן אמצעי אחר של תחבורה כדי להגיע למקום העבודה הבא שלהם. לעיתים קרובות ניתן היה למצוא תעמולה של ה-IWW בקרונות הרכבות ששימשו נוודים אלו.
בין 1917–1924, לאור הצלחת ארגון החקלאים, ה-IWW השתמשו בטקטיקות גיוס זהות, כדי לאגד את חוטבי העצים תחת ה-LWIU. פעילותם כללה שני מוקדים עיקריים, דרום ארצות הברית וצפון מערב ארצות הברית וקנדה. שביתת חוטבי העצים של 1917, שאורגנה על ידי ה-IWW, הייתה בין הגורמים אשר הובילו לייסודו של יום עבודה בן 8 שעות, ושיפור תנאי העבודה של חוטבים בצפון מערב ארצות הברית.
למן 1913 ועד לאמצע שנות ה-30 של המאה ה-20, ארגון עובדי הנמל התעשייתי של האיגוד, ה-MTWIU, הוכיח שיש בכוחו להתחרות בפדרציית העבודה האמריקאית, שהייתה הארגון הדומיננטי בענף באותה תקופה. דוגמה בולטת לכוחו של הארגון בקרב עובדי הנמל היא סניף 8 מקומיים, שמנהיגו היה בן פלטשר. פלטשר ארגן אפרו-אמריקאים רבים בסניף בעיקר לאורך חופי פילדלפיה ובולטימור. מנהיגים נוספים של איגוד עובדי הנמל כללו את וולטר נף, מהגר שווייצרי; ג'ק וולש; אי.אפ דורי, והמלח הספרדי מנואל ריי. ל-IWW היו פעילים וחברי איגוד בנמלים רבים ברצועות החוף של ארצות הברית, קנדה, מקסיקו, האיים הקריביים, דרום אפריקה, אוסטרליה, ניו זילנד, גרמניה ומדינות אחרות. חברי ה-IWW היו מעורבים בשביתה הכללית של סן פרנסיסקו ב-1934, ובהתאגדויות ומאבקים נוספים לאורך רצועת החוף המערבית של ארצות הברית.
חברי הארגון לקחו חלק משמעותי בשביתות שונות ומאמצים מאורגנים של פועלי הרכב, תחת איגוד עובדי הרכב (UAW) בשנות השלושים בעיקר בדטרויט. אולם, הארגון מעולם לא קנה לו חזקה משמעותית בקרב עובדי תעשיית הרכב האמריקאים.
ה-IWW התקשו לשמר את התמיכה והחברות של העובדים, דווקא במקומות שבהם נערכו מאבקי עובדים מוצלחים. סיבה אפשרית לתופעה זו, היא ככל הנראה דרישתו הבלתי מתפשרת של הארגון למאבק מתמיד במעסיקים, גם לאחר ניצחון בשביתות. העובדים, לאחר שקיבלו הטבה בתנאים, לרוב לא היו מעוניינים להמשיך להיאבק במעסיקים שלהם, וכך התמיכה והחברות בארגון הידרדרה. דוגמה לתופעה זו ניתן לראות במקרה שביתת הטקסטיל של לורנס מסצ'וסטס. שנה לאחר הצלחת השביתה, הארגון איבד כמעט את כל החברים בו מעיירה זו.
ב-1938 קיבל ה-IWW את העמדה שחוזים עם מעסיקים והסדרה של תנאי עבודה הם מקובלים, כל עוד שהסכמים אלו אינם מערערים או חותרים תחת שביתה מסוג זה או אחר.
דיכוי ממשלתי (1921-1914)
פעולות ה-IWW נתקלו בהתנגדות שאין לה אח ורע, מכל דרגי הממשל בארצות הברית, החל ממנהלי חברות וסוכניהם וכלה באזרחים שלקחו את החוק לידיהם והתקיפו את חברי הארגון.
משפטו והוצאתו להורג של ג'ו היל (1915-1914)
ב-1914, ג'ו היל, פעיל IWW ידוע בעיקר בזכות שירים וקריקטורות שתרם לארגון, הואשם ברצח חנווני ובנו אשר טיילו בערב בעיר סולט לייק סיטי ונורו למוות. בערב הרצח הגיע היל לרופא בעיר, עם פציעת אקדח בידו. היל טען בפני הרופא שהפציעה היא תוצאה של ויכוח בינו לבין גבר אחר על אהבתה של בחורה, ומאן לתת פרטים נוספים. על אף שהראיות נגדו היו נסיבתיות בלבד, הוא הורשע על ידי בית המשפט, והוצא להורג על ידי מדינת יוטה ב-1915. משפטו של היל היה בעל פרופיל גבוה, וסוקר רבות בעיתונות. אישים רבים ופוליטיקאים ניסו להשפיע על גזר הדין החמור, אולם ללא הצלחה.
התנגדות הארגון למלחמה והשלכותיה (1917)
רבים מקרב חברי ה-IWW התנגדו להשתתפות של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה. הארגון אף אשרר הצהרה נגד המלחמה בכנס שנערך בנובמבר 1916. ניצנים להחלטה זו ניתן לראות כבר בכנס ההקמה של הארגון, שם הוצהר כי המלחמה מייצגת את המאבקים בין קפיטליסטים, אשר במהלכה העשירים מתעשרים, והפועלים העניים לעיתים קרובות מדי מוצאים את מותם מידי אחיהם למעמד, פועלים אחרים.
עיתון של ה-IWW בשם העובד התעשייתי, פרסם לפני הצהרת ארצות הברית על כניסה למלחמה: "קפיטלסטים באמריקה, אנו נאבק נגדכם, לא למענכם! אין כוח בעולם שיכול להכריח את הפועלים להיאבק בין עצמם כאשר הם מסרבים לכך". אולם כשהצהרת המלחמה עברה בקונגרס האמריקאי באפריל 1917, המזכיר הכללי וגזבר ה-IWW ביל הייווד, היה נחוש בדעתו שהארגון צריך לאמץ פרופיל נמוך לגבי המלחמה כדי להימנע מאיומים נוספים לקיומו. הדפסת סטיקרים אנטי-מלחמתיים הופסקה, מאגרים של פרסומים אנטי-מלחמתיים עברו לאחסון, ותעמולה אנטי-מלחמתית חדלה להיות קו מנחה של הארגון באופן רשמי. לאחר דיונים רבים בוועד המנהל בין מצדדי הייווד, אשר תמך בהורדת הפרופיל, לבין מצדדי פרנק ליטל, אשר תמך בהמשך התעמולה האנטי מלחמתית, פשרה גובשה בתיווכו של ראלף צ'אפלין. פורסמה הצהרה רשמית של הארגון אשר מגנה את המלחמה, אבל מייעצת לחברי ה-IWW לתעל את התנגדותם בצורה חוקית, דרך מנגנון הגיוס. הוובליז התבקשו כאשר הם מגיעים למעמד ההרשמה לצבא, לבקש פטור ולהסביר בקשה זו בכך שה-IWW מתנגד למלחמה.
למרות המתינות היחסית שננקטה על ידי ה-IWW, העיתונות המרכזית וממשלת ארצות הברית, הפכו את דעת הציבור כנגד הארגון באמצעות הדגשת הדעות האנטי-מלחמתיות שהוא ייצג. פרנק ליטל, הבולט ביותר מבין חברי ה-IWW שדיבר כנגד המלחמה, נרצח בלינץ' בביוט, מונטנה באוגוסט 1917. ארבעה חודשים בלבד לאחר הצהרת הקונגרס האמריקאי על הצטרפות ארצות הברית למלחמה.
משפט הייווד ובכירי ההנהגה (1921-1917)
בחמישה בספטמבר 1917, מחלקת המשפטים של ארצות הברית הורתה על ביצוע 48 פשיטות סימולטניות על מקומות מפגש של וובליז ברחבי ארצות הברית, וכמו כן על פשיטה על מפקדת הארגון בשיקגו. ב-28 בספטמבר 1917, 166 מנהיגים של ה-IWW, לרבות ביג ביל הייווד, נעצרו באשמת קשירת קשר למניעת גיוס, עידוד עריקה והפחדה של אחרים בנושאי חוקי עבודה תחת. מתוך 166 העצורים, 40 נעלמו בסמוך לתחילת המשפט, אחדים אחרים זכו להשתחרר ללא משפט. לבסוף הועמדו לדין 113 מחברי הארגון ונשפטו בפני השופט תומך המלחמה, קיינסו מאונטיין לנדיס. היה זה המשפט הפדרלי הגדול ביותר עד לנקודה זו. לנדיס שחרר תריסר מהנאשמים עם פתיחת המשפט עקב שינוי דעה לפי הודאתם (לרבות נאשם אחד שהגיע עם מדי צבא). בכך נותר מספר הנאשמים הסופי 101. העיתונאי הסוציאליסט הידוע, ג'ון ריד סיקר את המשפט, ואף חלק תיאור אוהד לשופט ומנהגיו הלא-פורמליים, דוגמת ביטול מנהג העמידה עם כניסת השופט לבית המשפט, והרשאתו של לנדיס לנאשמים לשבת באופן משוחרר (היינו, ללא הצורך במעילים וחליפות, וכמו כן אף אישר להם לנדיס לקרוא עיתונים תוך כדי המשפט). אולם, למרות אנושיותו של לנדיס במהלך המשפט, בעת מתן גזר הדין, ובהתאם לקביעת המושבעים כי כל הנאשמים אשמים, גזר לנדיס עונשים כבדים ככל שאיפשר לו החוק. על שני נאשמים, עם בעיות בריאותיות, גזר 10 ימים של כליאה בלבד. רוב הנאשמים (84) קיבלו עונש מאסר של שנה ויום (המקסימום שהותר לו בחוק). הייווד עצמו ועוד 14 נוספים ממנהיגי הארגון בעבר ובהווה נשפטו ל-20 שנות מאסר. לאחר שמוצו כל הערעורים, הייווד ברח לרוסיה הסובייטית ב-1921 ונותר שם עד מותו ב-1928. הייווד מעולם לא חזר לארצות הברית.
פרעות טלסה (1917)
ב-1917, במהלך תקרית שנודעה כפרעות טולסה, קבוצה של חברים בארגון "אבירי החופש", סיעה קצרת יומין של הקו קלוקס קלאן, התעללה ב-12 חברי IWW ו-5 מתומכיהם מחוץ לעיר. במהלך ההתעללות הם נמרחו בזפת וכוסו בנוצות והופקרו במדבר מחוץ לעיר. אנשי ה-IWW הורשעו זמן קצר לפני כן באשמת "אי-קניית אגרות מלחמה", והועברו על ידי הרשויות המקומיות לידי "אבירי החופש".
ירידת כוחו של הארגון בין שתי מלחמות עולם (1939-1919)
החקיקה הפדרלית, והאווירה השמרנית של הממשל האמריקאי, תרמו לגל של הסתה ושיסוי אשר הוביל לתקיפות של וובליז על ידי כנופיות של אזרחים באזורים רבים. גם לאחר המלחמה, הדיכוי של ה-IWW נמשך. בעיר סנטגרליה, וושינגטון, ב-11 בנובמבר 1919, ווסלי אוורסט, חבר IWW ובוגר מלחמת העולם הראשונה, נמסר להמון משולהב על ידי שומרי בית הכלא, ונערך בו לינץ' שבו מצא את מותו. אף על פי שזמן קצר לאחר המקרה הופצו שמועות על אכזריות הלינץ' (ובפרט שמועות על כריתת איבר מינו של אוורסט בידי ההמונים), הרשומות הידועות לא תומכות בגרסה זו.
חברי ה-IWW נתבעו והואשמו בהפרות של חוקים פדרליים ומדינתיים. הפעולות שנקט התובע הכללי של ארצות הברית, אלכסנדר מיטשל פאלמר, אשר נודעו כפשיטות פאלמר, בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה (1919–1920), הוציאו מחוץ לארגון את כל המהגרים שנולדו מחוץ לארצות הברית. עד לאמצע שנות ה-20 החברות בארגון ירדה משמעותית עקב הדיכוי הממשלתי, ואף ירדה יותר עקב קרע ארגוני עיקש שפרץ ב-1924 וגרם לפיצול נוסף בין "המערבים" ל"מזרחים". הקרע יוחס למספר נושאים, לרבות תפקיד האדמיניסטרציה הכללית (ויכוח שבקווים פשטניים ניתן להגדירו כמאבק בין התומכים בהנהגה ריכוזית לאלו התומכים בהנהגה מקומית), וניסיונות המפלגה הקומוניסטית להשתלט על הארגון. כתוצאה ממאבקים אלו, והשפעות הרדיפות, בתחילת שנות ה-30, החברות ירדה עד ל-10,000 חברים בלבד.
בתחילת משפטי מנהיגי המפלגות הקומוניסטיות ב-1949, בהנהגתו של ראש ה-FBI, ג'ון אדגר הובר, התאכזב הובר לגלות שהתובע קרא לדין מספר נמוך יותר של חברי המפלגה הקומוניסטית מאשר שקיווה - בזוכרו את המעצרים וההאשמות של למעלה מ-100 חברי IWW ב-1917. הובר אף הביע את אכזבתו בפני מחלקת המשפטים האמריקאית, באומרו "ה-IWW נמחץ ולא הצליח לקום מהריסותיו, פעולות דומות בזמן זה יהיו אפקטיביות באותה המידה כנגד המפלגה הקומוניסטית".
לאחר מלחמת העולם השנייה (2000-1949)
הארגון המשיך לאגד אנשים, למרות הדיכוי הקשה שנבע מהחוקים האנטי-התאגדותיים והאנטי-קומוניסטיים שנחקקו בשני העשורים הקודמים ולמרות שינויי ההנהגה הרבים שפגעו בארגון (מותם או עזיבתם של רבים מדור המייסדים של 1905, לרבות ביל הייווד הכריזמטי אשר ברח ונותר עריק עד למותו במוסקבה). לארגון הייתה נוכחות בקרב פועלי תעשיית הברזל בקליבלנד וערים אחרות באוהיו עד לשנות ה-50. לאור החקיקה האנטי-קומוניסטית שנמשכה בשנות ה-40 (אשר כונתה 1947-1957), ובפרט חוק טאפט-הארטלי מ-1947, הירידה במספר החברים בארגון המשיכה. ויכוחים לגבי האופן בו יש להתייחס לחקיקה בתוך הארגון תרמו אף הם לעזיבת פועלים רבים את ה-IWW. ב-1949, נכנס הארגון לרשימת הארגונים החתרניים של התובע הכללי של ארצות הברית ביוזמתו של התובע הכללי עצמו, טום קלארק. השלכות מעשה זה היו חמורות כלפי חברי הארגון. כל מי שנכנס ל"רשימה השחורה" לא היה זכאי לדיור ציבורי ולמענקים מהמדינה, ונאסר עליו להיות קבלן או עובד בשביל המדינה. פירוש הדבר היה מניעה של עבודה לפועלים רבים בפרויקטים ממשלתיים.
שנות ה-2000
בשנת 2005, עם חגיגות המאה להיווסדו, מנה הארגון כ-5,000 חברים רשומים, זאת בהשוואה ל-13 מיליון חברים בארגון ה-AFL–CIO (ארגון שהוא למעשה איחוד של פדרציית העבודה האמריקאית עם גוף נוסף בשם קונגרס ארגוני התעשייה). במהלך 2011, בזמן התפתחותה של תנועת המחאה של כיבוש וול סטריט, הודיע הארגון ביום החמישי להפגנות, על הצטרפותו למחאה וקרא לחברי האיגוד להגיע ולהפגין תמיכה בעצרות ובהפגנות השונות. האקטיביסט והאנתרופולוג דייוויד גרייבר היה חבר ב-IWW וממארגני תנועת המחאה "כיבוש וול סטריט".
ב-2012, העביר הארגון את משרדיו הראשיים לשיקגו, אילינוי.
הערכת השפעתו של הארגון
במשך שני עשורים קצרים של קיומו ה-IWW הובילו והשפיעו על מאבקי עובדים רבים, וזכו לחשיפה תקשורתית רבה שחיזקה את הארגון והוסיפה לו חברים. אולם, עם החשיפה התחילו ההתנגדויות והביקורות על התנהלות הארגון. אלו הגיעו לשיאן במהלך פשיטות פאלמר ב-1919, שבמהלכן נעצרו רבים מחברי הארגון לרבות מנהיגיו. בשלב זה ההנהגה של הארגון החלה להתפרק כשהייווד בורח לרוסיה ורבים אחרים נעלמים מעין הציבור. הארגון עצמו עוד המשיך להתקיים, אבל לא לקח חלק משמעותי או דומיננטי במאבקים הציבוריים עבור עובדים. למעשה, הארגון הפך לדוגמה בעין הציבור, להצלחת המדינה לדכא באפקטיביות ארגון אקטיביסטי. אחרי מלחמת העולם השנייה, המספרים המשיכו לרדת, והארגון עבר מתפיסה של קידום מהפכה קומוניסטית רדיקלית, להתמחות באיגוד וקידום איגודי עובדים בבתי עסק קטנים.
מאבקי חופש הדיבור 1912-1909
הארגון תרם למאבק על חופש הביטוי בצורה לא אלימה בין השנים 1909–1912. הוובליז, רצו שפועלים ידברו בעצרות וינאמו באופן פומבי על רעיונות רדיקליים בשבחי הקומוניזם, ובגנות השיטה הקפטיליסטית - פעילות שנחשבה אסורה בשל הערעור על השלטון, ויכלה להיחשב מספיקה כדי לכלוא את הדובר. כאשר נעצר אחד מחברי הארגון על דיבור עם פועלים בעד התאגדות, היו מגיעים מיד עוד וובליז רבים כדי לנאום ולהיעצר, עד שבתי הכלא של העיירה היו מלאים עד אפס מקום, והרשויות נאלצו לשחררם. במסגרת מאבקים אלו, החל הארגון לראשונה לקבל תשומת לב ארצית.
ה-IWW מובילים את תנועת העבודה האמריקאית 1913-1912
ההצלחה הגדולה ביותר של ה-IWW הייתה בשביתת הטקסטיל של לורנס, אם כי נרשמו לטובת הארגון ניצחונות נוספים בעיירות אחרות בארצות הברית כגון לוואוול, ניו-בדפורד, ליטל פולס, ועוד מרכזים של עבודת טקסטיל בארצות הברית. הניצחון של שביתת לורנס, הביא ל-IWW הכרה ארצית כארגון פועלים משמעותי וחזק בקרב הציבור האמריקאי. אולם, ההצלחה הייתה קצרת ימים. זמן קצר לאחר שביתת לורנס, נחל הארגון כישלון צורב בשביתת המשי בפטרסון, שנמשכה חצי שנה בין ינואר ליוני של 1913 והסתיימה ללא הישג משמעותי לטובת העובדים. השביתה בפטרסון לא הצליחה, בגלל חוסר יכולתם של הוובליז לארגן תמיכה עבור המאבק מחוץ לפטרסון. השביתה אף פגעה קשות בארגון מבחינה כלכלית וכמעט גרמה לפירוקו.
שמירה על הישגי שביתות
הארגון לא מינף את הצלחותיו בשביתות השונות ולא הצליח לשמר את הפועלים שהתאגדו בו, כחברים פעילים לאורך זמן. בלורנס למשל, שנה אחרי שכל הפועלים בעיר התאגדו ל-IWW (למעלה מ-25,000 פועלים ופועלות), כמעט ולא נותרו חברים פעילים בארגון.
הנהגה מבוזרת
סיבה נוספת לכישלון הארגון נעוצה בחוסר הנהגה. המבנה האנרכי, יצר הנהגה רחבה של אישים בולטים דוגמת דבס, טראוטמן, דה ליאון, הייווד, סיינט ג'ון וצ'אפלין - אשר לא חלקו חזון אחיד לגבי התפתחות הארגון. מבנה אנרכי זה, יצר מתיחויות ופיצולים, אשר החלישו את הארגון ופעילותו.
מחלוקות אידאולוגיות
בנאום של ג'יימס פ. קנון, פעיל לשעבר ב-IWW, בשנת היובל להקמתו, 1955, שיבח קנון את תפקידו ההיסטורי והחברתי החשוב והעלה את הנקודה שהארגון הכיל שתי מטרות מהותיות שונות - שינוי פוליטי חברתי ושיפור רווחת העובדים. שתי מגמות אלו דרשו מהמצטרפים לארגון אחידות מחשבתית לגבי קו הפעולה הפוליטי יחד עם הנכונות לפעול ולהפגין בעד זכויות לעובדים - בעוד שבארגון עובדים רגיל, האינטרס המשותף של המאבק על זכויות מאחד אנשים בעלי עמדות פוליטיות שונות. קנון טען שבשל מתחים אלו, הארגון לא הצליח להמשיך להיות שחקן מרכזי בזירת איגודי העובדים ולא בזירה הפוליטית.
פעולה ישירה מול פעולה פוליטית
בקרב אנשי ה-IWW הייתה מחלוקת רבה לגבי האופן שבו יש להתייחס לפוליטיקה. מצד אחד עמדו התומכים בפעולה ישירה כדרך הפעולה היחידה הרלוונטית לארגון. כלומר, ארגון הפגנות, חרמות ושביתות במטרה לשפר את תנאי העובדים. מנגד, ניצבו אלו התומכים ברתימת הכוח האנושי של הארגון לתחום הפוליטי, ולנסות להשפיע באמצעות הפוליטיקה על התוויית מדיניות שתשפר את מצב הפועלים. במשך שלוש שנותיו הראשונות של הארגון, נותר הנושא ללא הכרעה. אולם, על רקע מחלוקת אידאולוגית זו, החליט ארגון כורי הפחם המערבי, שהיה נדבך חשוב בארגון בתחילת ימיו, לעזוב את החברות ב-IWW בתחילת 1908. היה זה הארגון הגדול ביותר של עובדים מאוגדים שהיו תחת ה-IWW באותה תקופה, ועזיבתם היוותה מכה קשה לארגון. בהמשך אותה שנה, בכנס פעילים והנהגה, הוכרעה סופית עמדת הארגון כנגד פעילות פוליטית. כתוצאה מכך, הוחלט למחוק מההקדמה למניפסט של הארגון כל התייחסות לאופן פעולה פוליטי, זאת כדי להבהיר באופן חד משמעי את עמדת הארגון. כמו כן, החלטה זו היוותה איתות ברור של הארגון כלפי המפלגות שניסו להשפיע עליו, המפלגה הסוציאליסטית של אמריקה ומפלגתו של דניאל דה ליאון, מפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה, שניסיונות אלו לא יתקבלו בעין יפה. בגלל השפעתו הרבה של דה ליאון בעולם הפוליטי, החליטה הוועדה המארגנת של ה-IWW להוציא אותו ואת תומכיו מהארגון. בעקבות מהלך זה, הקים דה ליאון ארגון מתחרה ל-IWW שברבות השנים נקרא "ה-IWW הצהוב" או "ה-IWW של דטרויט".
We Run The Night
We Run The Night (בעברית: אנחנו רצים את הלילה) הוא סינגל של הזמרת והדי ג'יי האוסטרלית הוואנה בראון. השיר נכתב והופק על ידי קסי דייוויס וסנוב סקרילה מהצמד, מור מגה. השיר יצא להורדה דיגיטלית על ידי איילנד רקורדס כסינגל הבכורה של בראון. השיר נכלל במיני אלבום When The Lights Go Out ובאלבום הבכורה שלה Flashing Lights.
רמיקס
"We Run The Night" (בעברית: אנחנו רצים הלילה) הוא סינגל של הזמרת והדי ג'יי האוסטרלית הוואנה בראון בהשתתפות הראפר הקובני פיטבול. הרמיקס הופק על ידי רד וואן והצמד מור מגה. הקליפ לשיר יצא ב-7 במרץ 2012, וזכה למעל ל-65 מיליון צפיות, אשר נחשב לקליפ הכי נצפה של בראון. הרמיקס זכה להצלחה רבה והיה במצעדי שירים בקנדה, צ'כיה, נורווגיה וסלובקיה.
תקציר
הקליפ לרמיקס של רד וואן, מוגדר במסיבה של מועדון ריקודים וסובב סביב צילומים של בראון שרה, רוקדת ומצטלמת. בכמה סצנות, היא יושבת על כיסא אדום כשגופות ערומות למחצה רוקדות סביבה, כאילו לסגוד לה. בחלק מהסצנות מוצגות תקריבים של בראון בשמלת זהב צמודה כשהיא מפלרטטת עם האמן האורח פיטבול, במהלכו היא שרה את פסוק הפתיחה. פיטבול לבוש בחליפה עם מעיל אדום והוא מפלרטט עם בראון. לאחר מכן, נכנסת בראון לתא התקליטן ומתחילה לנגן מוזיקה למסיבת ריקודים, ובסוף הסרטון היא משתמשת בפטיש כדי לרסק את התא כאילו כדי "לרוץ את הלילה".
ביצועים חיים
ב-18 ביולי 2012, הופיע בראון כאורחת מוזיקלית באמריקן גוט טאלנט, והופיע עם השיר. בנוסף הופיע עם שיר זה ועם השיר Big Banana, בתוכנית האמריקאית Oh Sit! באפריל 2013. באוסטרליה, הופיע ביחד עם השיר בעונה השלישית של הגרסה האוסטרלית לאקס פקטור ועם השיר "Get It" ב-1 בנובמבר 2011.