cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תאודור רומבוץ
אחרית יצירתו
הפופולריות של תנועת קרוואג'יו איבדה את חשיבותה אחרי שנת 1630. רומבוץ נטש את מאפייניהם תוך מעבר לפלטת צבעים בהירים יותר. דוגמה טובה לכך היא "הנישואין המיסטיים של קתרינה הקדושה". הסגנון המאוחר הזה מתקרב ליצירתו המאוחרת של רובנס, איתו הוא שיתף פעולה במימוש הקישוטים לכניסתו המפוארת של הקרדינל אינפנטה פרדיננד לאנטוורפן בשנת 1635. יצירה מאוחרת שהושפעה ישירות על ידי רובנס היא "ההורדה מהצלב" (1636), המבליטה בבירור את השפעתו של רובנס באותו נושא, בערך שני עשורים קודם לכן.
עליית פרינסס קאתלין
עליית פרינסס קאתלין (Princess Kathleen) הוא שמה של קבוצה גדולה של עולים, שהגיעה לארץ ישראל מאיטליה בימי מלחמת העולם השנייה ולאחריה על סיפון האונייה פרינסס קאתלין. האונייה לא הייתה אוניית מעפילים אלא אוניית עולים ליגאלית, שערכה שתי הפלגות מאיטליה לארץ ישראל ב-1945.
במסעה הראשון יצאה "פרינסס קאתלין" מנמל טאראנטו בדרום איטליה וכעבור שלושה ימים, בערב חג הפסח, י"א בניסן תש"ה, 25 במרץ 1945, הגיעה לנמל חיפה. נוסעי האוניה היו ניצולי שואה מאירופה, 900 במספר, שזכו ברישיון עלייה הודות לפעילות של נציג מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית ברומא שלמה אומברטו נכון והמלווה של הפליטים מטעם החיילים היהודים באיטליה, אריה אבישר.
האונייה
"פרינסס קאתלין" הייתה אונייה קנדית שנבנתה בסקוטלנד והושקה בשנת 1924. האונייה הפליגה מגלאזגו לוונקובר דרך תעלת פנמה והגיעה ליעדה ב-1925. יחד עם אוניית האחות שלה, "פרינסס מרגריט", הופעלה האונייה בקו נוסעים ומטען בין ונקובר, ויקטוריה וסיאטל, והייתה יכולה לשאת עד 1,500 נוסעים. מאוחר יותר הוגדלה קיבולתה ל-1,800 נוסעים.
בשנת 1939 גויסו "פרינסס קאתלין" ו"פרינסס מרגריט" על ידי הצי המלכותי הקנדי ושימשו להובלת גייסות. "פרינסס מרגריט", הוטבעה על ידי צוללת גרמנית ב-17 באוגוסט 1942, בדרכה מפורט סעיד שבמצרים לקפריסין. "פרינסס קאתלין" שרדה את המלחמה והוחזרה לחברת הספנות הקנדית שהפעילה אותה לפני המלחמה ב-1947. ב-1949 החלה האונייה לבצע הפלגות מוונקובר לאלסקה. ב-7 בספטמבר 1952 עלתה האונייה על שרטון ליד ג'ונו, אלסקה, וטבעה. נוסעיה חולצו בטרם הטביעה ולא היו נפגעים.
ארגון הנסיעה- הפלגה ראשונה
על ארגון הנסיעה הראשונה באיטליה היה ממונה מטעם הרשויות הסמל אריה אבישר. הוא התגייס לצבא הבריטי במסגרת התנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה והוצב בפלוגת מובילי המים 148 (PAL) WATER TANKS)). בספטמבר 1944 הגיעה יחידתו, שהייתה שייכת למחנה השמיני הבריטי, לפירנצה. אבישר נשלח יחד עם פלוגתו לספק מי-שתייה לתושבי העיר פיזה, שבארות המים שלה הזדהמו כאשר נהר הארנו עלה על גדותיו. הם הגיעו לעיר עם מכליות להובלת מים ועליהן סמל מגן דוד. כך נוצר המפגש עם פליטים יהודים שהסתתרו בעיר בזמן המלחמה.
פלוגת מובילי המים עסקו בריכוז וטיפוח ערכי הציונות בעיקר בפירנצה. אבישר נטל חופשה משירותו הפעיל והחל לרכז את הפליטים, בעיקר את הצעירים שבהם, במקומות מיוחדים - הכשרות - לקראת עלייתם ארצה. במקביל, חיילים יהודים, ממקומות אחרים באיטליה, החלו לרכז את הפליטים בריכוזים מיוחדים. במקביל, הם ניסו למצוא ילדים יהודים וגם מצאו, בכל טוסקנה.
לאחר פניות אל מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית בירושלים הודיעו לו כי קרוב לאלף רישיונות כניסה לארץ ישראל, שהיו נדירים בכל שנות המלחמה, עומדים לרשותו. בפני המארגנים היו בעיות אחדות:
בנמל חיפה
כתבה מעיתון הארץ מתארת את קבלת פני האוניה בנמל חיפה:
כאשר האוניה התקרבה לרציף המרכזי, נראו על סיפונה מתנוססים דגלי תכלת לבן וממנה נשמעו שירים עבריים מושרים מפי מאות נוסעים, המצטופפים לכל אורך האונייה. עם עגינת האונייה על יד הרציף, פרצו הנוסעים בשירת "התקוה". הגיעה למקום קבוצת סבלים גדולה מסבלי סולל בונה שהחלו בהטענת המטענים וחפציהם של העולים במכוניות-משא שהובאו למקום. הנוסעים, ברדתם מהאוניה, הופנו מיד לרכבת-המשא מיוחדת שהסיעה אותם למחנה עתלית.
העולים- הפלגה ראשונה
לפי ארץ מוצאם התחלקו 899 העולים כדלקמן: פולין - 300, יוגוסלביה - 120, איטליה - 172, והשאר צ'כוסלובקיה, גרמניה, אוסטריה ועוד. לפי גילם ומינם התחלקו הנוסעים כדלקמן: גברים - 381, נשים - 322, תינוקות עד שנה - 19, ילדים משנה עד שמונה - 43, מגיל 8 עד 16 - 134.
כ-250 מבין העולים היו חלוצים שקבלו הכשרה חקלאית ומקצועית בארבעה משקי הכשרה שאורגנו על ידי החיילים היהודיים בחוות חקלאיות עזובות בדרום איטליה. 50 מהבאים הם מעליית הנוער, 60 ילדים - יתומים. בין החלוצים 30 שהוריהם נשארו באיטליה והמתינו לתורם לעלות לארץ. חלק מהחלוצים אורגנו בקיבוצי ההכשרה הבאים: "דרור" - 38, "הבונים" - 25, "הראשונים" - 15, "הנגב" 24. ליותר מ-300 מהם היו קרובים בארץ.
בין הבאים הייתה הכשרת "בית החלוץ" של פירנצה. ממנה עלו קבוצה של 35 חלוצים אשר הוכנו לקראת התיישבות בארץ באמצעות אימוץ העיקרון של עבודה עצמית, שוויון והכנה לחיי ההתיישבות השיתופית.
דרוהיצ'ין
דרוהיצ'ין (בפולנית: Drohiczyn, ביידיש: דרוהיטשין) היא עיירה עתיקה במחוז סמיאטיץ' בפרובינציית פודלסיה שבפולין על גדת נהר הבוג ובה 2,086 תושבים (נכון לשנת 2006).
היסטוריה
בדרוהיצ'ין נתגלו שרידי יישוב נאוליתי, וכן משרפות וקברים מתקופת הברזל.
דרוהיצ'ין הייתה נתיב סחר בין אוקראינה ופולין, ובמאה ה-13 הייתה חלק מארץ בשם "ברסטיה", בנסיכות גאליץ'-וולין. היא עברה לשליטת מזוביה בשנת 1238, כשהיא הייתה עוד מדינה בפני עצמה, לפני שאוחדה עם ממלכת פולין. בשנת 1253, הנסיך דניאל מגליציה הוכתר על ידי הארכיבישוף בדרוהיצ'ין כמלך הראשון של כל רוּס (בלטינית: רוּסיאי).
מ-1443 דרוהיצ'ין הייתה בתחום ליטאי וב-1569, באיחוד לובלין, היא הועברה לפולין.
העיירה זכתה לזכויות עיר ב-1498 על ידי אלכסנדר יגיילו. מ-1520 עד לשנת 1795 היא שימשה כבירת חבל פודלסקיה. בשנת 1795 עברה לשליטת פרוסיה. משנת 1807 עד 1916 הייתה חלק מהאימפריה הרוסית, בשנת 1916 נכבשה על ידי הגרמנים וב-1918 דרוהיצ'ין חזרה להיות תחת חסות הרפובליקה הפולנית השנייה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-800 יהודים, כשני שלישים מתושביה.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים במבצע ברברוסה, ביצעו אלו מעשי שוד ורצח ביהודיה, והטילו עליהם גזירות שונות. באפריל 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו מגודר שהוקם במספר בתים רעועים בה, והועסקו בקבורת רבבות יהודים שנרצחו באזור בתעלות נגד טנקים. ב-2 בנובמבר 1942 בוצעה בגטו סלקציה, בה נרצחו הזקנים והתשושים, והיתר שולחו לגטו סמיאטיץ', וממנו לטרבלינקה.
ב-1991 העיירה נהפכה למקום מושבו של "הדיוקסיה הקתולית של דרוהיצ'ין" כחלק מה"ארכידיוקסיה הקתולית של ביאליסטוק".
פריץ זימרוק
זימרוק הוציא לאור כמעט את כל היצירות של ברהמס, מאופוס 16 עד אופוס 120, ועמד בקשרי ידידות קרובים עם ברהמס, שעמו אף יצא לחופשות באיטליה. זימרוק שילם בדרך כלל ביד רחבה לברהמס על המוזיקה שלו, אבל בקשריו עם דבוז'אק מיאן לא פעם להוציא לאור יצירות תזמורתיות, למשל, הסימפוניה השמינית שלו. מעורבותו של זימרוק בחייהם של מוזיקאים ידועי-שם הייתה רבה כל כך, שיוזף יואכים השתכנע, שאשתו אמלי בוגדת בו עם זימרוק וברהמס צידד בחפותה של אמלי ב"מכתב ארוך" מפורסם, "שהוצג כעדות במשפט הגירושין של הזוג יואכים". הגירושין לא אושרו.
על פי המלצת ברהמס, ניאות זימרוק לבחון את סיכוייו עם אנטונין דבוז'אק הצעיר. כבר אחרי היצירות הראשונות שהוציא משל דבוז'אק השתלם הניסוי – דבוז'אק נעשה עד מהרה לאחד המלחינים הפופולריים ביותר באירופה. כך היה זימרוק למו"ל הראשי של יצירות דבוז'אק במשך רוב שנות הקריירה של המלחין. עם זאת, יחסיהם היו מתוחים לא אחת, מכמה וכמה סיבות, בהן דרישתו הלא-מתפשרת של זימרוק שדבוז'אק יכתוב יותר יצירות קלילות, מיניאטוריות (כגון "מחולות סלאביים", אופוס 46, הפופולריים והמצליחים מאוד מבחינה מסחרית), בעוד שהמלחין הביע את רצונו להלחין יצירות תזמורתיות רחבות-יריעה, שלא נמכרו, לטענת זימרוק. זאת ועוד, זימרוק הביך לא אחת את דבוז'אק בהתנגדותו הבוטה לסנטימנטים הצ'כיים, שהיו מקובלים בזמן ההוא בקרב גרמנים אתניים באימפריה ההבסבורגית. דבוז'אק, מצדו, דבק ביושרה המוזיקלית והמוסרית שלו, הגיב בשלוות-נפש על מכתביו הנגועים בלאומנות של זימרוק והוכיחו על פניו בשל ניסיונותיו לכפות את דעתו על תהליך ההלחנה שלו. במכתב למו"ל בנוגע לקובץ שני של מחולות סלאביים פסק: "כל עוד אינני בהלך רוח מתאים לכך, איני יכול לעשות דבר". מכל מקום, ככל שגברה הפופולריות של דבוז'אק, החלו להגיע אליו הזמנות ליצירות רחבות-ממדים ממו"לים אחרים, בייחוד נובלו ושות' (Novello & Co) באנגליה, שקרצו לו יותר ויותר, על אף החוזה המילולי שלו עם זימרוק, שקבע כי יהיה זימרוק המו"ל היחיד שלו. בניגוד לחוזה זה, החל דבוז'אק לקבל הזמנות מנובלו ושות', על כך איים זימרוק בתביעה משפטית, אך לא הוציא את האיום לפועל.
Pachydiscus
Pachydiscus הוא סוג של רכיכה נכחדת מקבוצת האמוניטים אשר חי במימי הקרטיקון העליון ונכחד עם הכחדת הקרטיקון הגדולה לפני 66 מיליון שנה. הוא היה דומה מעט לנאוטילוסיים המודרניים.
מאפיינים
המבנה של אמוניט זה היה מסיבי ודמוי ספירלה עם שכבה קדמית דחוסה ורחבה מאוד. הטבעות של הקונכייה היו קשיחות מאוד כהגנה מטורפים ובעלות גז בתוך החללים, איתם היצור נע בזרמי המים. קוטר הקונכייה הגיע ל-50 ס"מ.
קונכיות האמוניט התגלו בעיקר לאורך האוקיינוס השקט שבין חופי אמריקה ליפן. היצור חי במים רדודים סביב המדף היבשתי של האזור ואולי יכל לצלול עד לעומק 200 מטר. על כמה מהקונכיות התגלו סימני נשיכה וקריעה שנוצרו ממוסזאוריים שצדו אותם, אולי בשל תפוצתם הנרחבת בתקופתם.
בתרבות
יצור זה הופיע במשחק פארק היורה 3: בניית פארק.
יחסי המלדיביים–יפן
יחסי המלדיביים–יפן הם היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת המלדיביים לבין יפן. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו רשמית בשנת 1967.
ביקורים רמי דרג
מאומון עבדול גאיום, נשיא האיים המלדיביים לשעבר, ביקר ביפן ארבע פעמים בין השנים 1984 עד 2001. בשנת 2014 נפגש עבדולה יאמין, נשיא האיים המלדיביים הנוכחי עם ראש ממשלת יפן, שינזו אבה בטוקיו.
נציגויות דיפלומטיות
המלדיביים מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא בטוקיו, בירת יפן. יפן מיוצגת באיים המלדיביים בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה במאלה בירת המדינה.
סיוע יפני בפיתוח האיים המלדיביים
בשנת 1987 פרצה סערה אדירה והציפה חלק גדול מהאיים המלדיביים. ההרס העצום בעקבות הסערה השפיע מאוד על מדינת האי באוקיינוס ההודי, הנזק שנגרם לתשתיות בבירת האיים המלדיביים, מאלה הוערך בעלות משוערת של כ-6 מיליון דולר. בעקבות הסערה התמ"ג של האיים המלדיביים צנח ב-5.70% בשנה זו. האיים המלדיביים פנו ליפן וביקשו את סיוע החירום של יפן לעזרה, וממשלת יפן ענתה בחיוב. יפן החלה בפרויקט הגנה אנטי-צונאמי סביב האיים, הפרויקט הסתיים והוכתר כהצלחה בשנת 2002. שנתיים בלבד לאחר השלמת פרויקט זה, בשנת 2004, אירע אסון נוסף: רעידת אדמה מתחת לפני הים שקרתה באוקיינוס ההודי ועוצמתה הייתה 9.1 ומעלה, ולאחר רעידת האדמה צונאמי שנוצר בעקבות רעידת האדמה תקף את חלקו המערבי האוקיינוס השקט וכמעט כל אזור חוף באוקיינוס ההודי כולל המלדיביים. צונאמי זה הרג 230,000–280,000 איש בסרי לנקה, הודו, תאילנד, מלזיה, מדגסקר, סומליה, קניה, טנזניה, דרום אפריקה והמלדיביים.  עם זאת, באיים המלדיביים, ההגנה האנטי-צונאמי שנבנתה על ידי יפן, הגנה על אלה שחיו במאלה.
חורפן
חורפּן (משם העונָה חורף; mink) הוא כינויָם של שלושה מיני בעלי חיים ממשפחת הסמוריים. הם ידועים בעיקר בזכות פרוותם, שממנה מייצרים בגדים יוקרתיים. תעשייה זו גררה ציד או גידול שלהם אשר בתורם העמידו את חלקם בסכנת הכחדה.
טקסונומיה
החורפנים שייכים למשפחת הסמוריים (הכוללת גם את הסמוריים, החמוסים והלוטרות) וכוללים את המינים הבאים:
בעבר, קוטלג החורפן האמריקאי כמשתייך לסוג-"Mustela", אך לאחרונה הועבר לסוג נפרד (Neovison).
תכונות
לכל מיני החורפן פרווה כהה, ויכולת לשחות.
החורפן האמריקאי גדול יותר מהאירופאי. לחורפן האירופאי יש תמיד כתם לבן על שפתו העליונה, ולחורפן האמריקאי לפעמים אין.
תפוצה וגידול בידי האדם
בשל הביקוש הרב לשימוש בפרוות החורפן ליצירת אביזרי ביגוד ערכה הכספי גבוה. בעקבות כך לאורך השנים היה ציד החורפנים לצורך מכירת פרוותיהם פופולרי למדי. לאורך העשורים האחרונים דעך ציד החורפנים בעקבות ריבוי החוות בהן מגדלים חורפנים.
חורפנים אמריקאים רבים מצאו את דרכם חזרה לטבע בדרום אמריקה ובאירופה, על ידי פעילות של ארגוני צער בעלי חיים ופעילי זכויות בעלי חיים ששחררו אותם מחוות הגידול, או על ידי בריחה מחיי השבי.
ב-17 ביולי 2020 פורסם כי רשויות הבריאות בספרד הורו להמית 93 אלף חורפנים בחווה במזרח המדינה, לאחר שהתברר כי רבים מהם הם נשאי נגיף הקורונה. המטרה בהמתה היא למנוע מבעלי החיים להדביק בני אדם בנגיף. בדנמרק ובהולנד הומתו חורפנים שהתבררו כנשאים של הנגיף. דנמרק היא היצרנית הגדולה ביותר של פרוות מחורפנים. למרות שהחורפנים לא פיתחו סימפטומים, הם הומתו על מנת למנוע הדבקה של בני אדם.
גידול בישראל
בתחילת 1961 הוחלט במחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית לבצע גידול נסיוני של חורפנים בישראל, כענף פרנסה עבור יישובי פרוזדור ירושלים ההרריים. באפריל 1961 הוחל בגידול נסיוני של חורפנים בחוות הלימוד, במטרה לבדוק האם הם יסתגלו למזג האוויר החם יחסית בישראל. לקראת סוף 1961, בעקבות הצלחת הניסוי, הוחלט על הקמת שתי חוות לגידול חורפנים בפרוזדור ירושלים. עם זאת, הופקו לקחים מטעויות שנעשו בתחילה בגידול החורפנים. התברר שהחזקתם בסככה ממוזגת ללא חשיפה לשמש הייתה בעוכריהם ומנעה מהנקבות להתעבר. בשנת 1963 הוקמה חוות גידול במבוא ביתר ובשנת 1966 הוקמה חווה נסיונית נוספת בקבוצת יבנה, במטרה לנצל פגרי עופות מענף הלול של הקיבוץ. בתחילת 1967 פרסם מבקר הסוכנות היהודית דו"ח ביקורת על ההשקעות בגידול חורפנים בו קרא לדיון מחודש בכדאיות הגידול בישראל. גידול החורפנים לא נפסק ובשנת 1968 הוקמה חוות חורפנים ליד כפר חסידים.
בסוף שנות ה-60 הענף התבסס ופרוות מינק היו לאחד ממוצרי הייצוא החקלאיים של ישראל. גידול החורפנים בישראל נפסק בתחילת שנות השבעים, ובשנת 1973 כבר לא היו חורפנים לתעשייה בישראל.
אברהם חיים נאה
רבי אברהם חיים נאה (י"ג באייר ה'תר"ן – כ' בתמוז ה'תשי"ד, 3 במאי 1890 - 21 ביולי 1954) (מכונה "הגרא"ח נאה" ו"בעל השיעורים") היה רב, דיין, בעל שיטה הלכתית חשובה ויסודית בנוגע למידות ושיעורי תורה ומחשובי רבני חב"ד. חתן פרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תש"ו-תש"ז.
תולדות חייו
נולד בחברון למוסיא והרב מנחם מנדל שהיה מראשי קהילת חב"ד בחברון. בגיל 11 נכנס ללמוד בישיבת "מגן אבות" בחברון שהוקמה על ידי רבי חיים חזקיהו מדיני והייתה בראשותו של אביו, רבי מנחם מנדל. בעודו בן 12 שנים בלבד נבחן על פה על מסכתות יבמות, חולין ונדה עם פירושי התוספות.
בסביבות שנת ה'תרס"ה עברה משפחת נאה לגור בירושלים, ומאז למד אברהם חיים בישיבת "אוהל משה" ואחר כך בישיבת תורת חיים בירושלים שבין החומות. אברהם חיים נסמך להוראה על ידי רבי יצחק ירוחם דיסקין, רבי יעקב אורנשטיין ורבי יצחק וינוגרד. כשהיה בן 15 בלבד התחתן עם דבורה, בתו של שאול יצחק פניגשטיין, מקים שכונת בתי ורשה ביפו.
בסביבות שנת ה'תר"ע נסע ללובביץ' לאדמו"ר הרש"ב מחב"ד, וזה בקשו שישמש ראש ישיבה שם, אך עקב התנגדות אביו לא יצא הדבר אל הפועל. בשנת ה'תרע"א, בעודו בן 21, עזב את ארץ ישראל על מנת לאסוף כספים לטובת עניי ארץ ישראל והגיע לבוכרה. הוא התקרב ליהודי בוכרה, בעיקר בעיר סמרקנד, ולימד שם תורה. במהלך שהותו שם, חיבר סיכום מפורט בשפה הבוכרית של הלכות תפילין בשם "חנוך לנער" עבור הנערים הבאים לכלל מצוות. בבוכרה כונה "אברהם חיים מנדלוב נאה" והוא לבש את הבגדים המיוחדים ליהודי בוכרה.
לאחר שנתיים של פעילות שב לארץ ישראל, אך אז פרצה מלחמת העולם הראשונה והוא גורש לאלכסנדריה שבמצרים משום שהיה נתין זר (אזרח רוסי). הוא הקים שם את "ישיבת ארץ ישראל", שבה למדו כ-200 בחורים ואברכים, ואף חיבר חיבור בשם "שנות חיים" העוסק בהלכות שימושיות שגם תורגם לערבית לצורך יהודי מצרים.
בתום המלחמה חזר הרב נאה לירושלים, והתמנה לספרא דדיינא (סופר) בבית הדין של העדה החרדית בירושלים. (נראה שבמשך השנים גם היה חבר בבית הדין של העדה החרדית. שכן בשנת תשי"ב הוא חתום כדיין על פרוזבול שנמסר על ידי החזון איש). מכאן ואילך היה שקוע בחיבוריו ובהדפסת ספריו הרבים. שימש כרבה של שכונת הבוכרים בירושלים שבה התגורר. התאלמן מאשתו בשנת ה'תרצ"ח. נפטר בכ' בתמוז תשי"ד לאחר שלקה בלבו והובא לקבורה בהר המנוחות.
פעילותו הציבורית
היה מראשי כולל חב"ד וממקימי ישיבת תורת אמת של חסידות חב"ד. היה תלמיד קרוב של שלושת האדמו"רים האחרונים של חב"ד. ליווה את האדמו"ר הריי"צ בביקורו בארץ ישראל בשנת תרפ"ט, ואף ליווה אותו בפגישתו עם הרב הראשי הראי"ה קוק. היה פעיל בהנהגת היהדות החרדית בארץ ישראל, ובין השאר השתתף בפגישה של רבי יוסף חיים זוננפלד ואחרים עם האמיר עבדאללה (לימים המלך עבדאללה הראשון מירדן) בירדן, אותה יזם יעקב ישראל דה האן בה הגישו לו תזכיר ובו הם מצהירים שאגודת ישראל היא גוף בפני עצמו המייצג יהודים רבים ברחבי העולם, ואינו כפוף להסתדרות הציונית, ולכן יש לקבל ממנו חוות דעת נפרדות בשאלות העומדות על הפרק, ומביעים את רצונם של היהודים בשלום, ובשיתוף פעולה בין כל התושבים לבניין הארץ. בעת הפילוג בין אגודת ישראל לבין העדה החרדית הירושלמית על רקע היחס למדינה ומוסדותיה, צידד בעמדת אגודת ישראל, היה בין תומכיה החשובים ופעל רבות למען המפלגה. היה חבר בוועד הרבנים שלה, ואף נאם עבורה בכנסי בחירות. היה בין מקימי ועד הכשרות של אגודת ישראל. בתקופה מאוחרת יותר השתתף בישיבת מועצת גדולי התורה שעסקה בהתנגדות לגיוס בנות לצה"ל.
חיבוריו
הדבר שהקנה לו את פרסומו הגדול הוא שיטתו ההלכתית בעניין מידות ושיעורי תורה. הרב נאה בירר שיטה מצמצמת בעניינים אלו, והוכיח אותה עם ראיות מדברי הראשונים והאחרונים. עיקר מחלוקתו היה עם הרב אברהם ישעיה קרליץ (החזון אי"ש), שהחמיר והגדיל את השיעורים. בקרב הציבור נהוג בעיקר כשיטת הרב נאה, שהסכימו לדבריו גדולי דורו והדורות שאחריו. למרות מחלוקתם בענייני מידות ושיעורים, כיבד החזון אי"ש עד מאוד את הרב נאה והייתה ביניהם הערכה הדדית, כפי שמשתקף ממכתביהם זה לזה. כשביקר הרב נאה אצל החזון איש בבני ברק ליוה אותו החזון איש בסיום ביקורו מביתו עד לרחוב, מחווה שלא הייתה מצויה אצלו. לעומת זאת, עם גיסו של החזון אי"ש, הרב יעקב ישראל קניבסקי, היו לרב נאה חילוקי דעות חריפים והם תקפו זה את זה בחיבוריהם ובעל פה. את שיטתו פרסם בספרים שיעורי תורה, שיעור מקוה, שיעורי ציון ובקונטרס השיעורים. בעת שהוציא את ספרו "שיעורי תורה" פרסם רבה של העדה החרדית רבי זליג ראובן בנגיס בשבועון החרדי קול ישראל מכתב ברכה, ובו שבחים על הספר ומחברו.
חיבר גם את קצות השלחן בתשעה חלקים, בו כתב קיצור לשולחן ערוך חלק אורח חיים עם הדגשה של פסקי רבי שניאור זלמן מלאדי ודברי רבי מנחם מנדל שניאורסון (הצמח צדק), מנהגי חסידות חב"ד בכל הלכה והלכה וליקוט הלכות מדברי הפוסקים האחרונים. ספרו נדפס עם הסכמות מרבי יוסף חיים זוננפלד, ורבי אליהו קלצקין ואחרים ששיבחו את חיבורו מאוד.
ספר קונטרס החליבה - אודות חליבת פרות בשבת. נדפס בהסכמת רבי יוסף צבי דושינסקי.
ערך את לוח כולל חב"ד - לוח שנה שמשולבים בו הלכות ומנהגים לפי סדר ימות השנה. הלוח פופולרי בקרב חסידי חב"ד.
הוציא לאור חיבור בשם דברי צדק - על סיפור המחלוקת בין רבי יחזקאל לנדא עם רבי יעקב שמשון משיפיטובקה אודות ספרו של רבי יעקב יוסף מפולנאה. ובסופו צירף ביאור על מדרש רבה קהלת.
במשך השנים פרסם מפעם לפעם טור הלכתי ביומון החרדי המודיע בשם "הערות למעשה", שבו דן בעניינים הלכתיים שבחיי היומיום, בין השאר, בהלכות שמיטה.
צאצאיו ומשפחתו
לרב נאה היו תשעה בנים ובנות. בנו שניאור זלמן דובער נרצח באזור שער הגיא בט' באלול תרצ"ט בגיל 8, במאורעות תרצ"ו–תרצ"ט. הרצח אירע בחזרת משפחת נאה מחתונת אחיהם, ברוך, שנערכה יומיים קודם בטבריה. שתי בנותיו נפצעו באותו אירוע.בנו הרב ברוך נאה הוציא מהדורה מדעית-תורנית על חלק ממסכת פסחים, חתנו הוא הרב חגי איזירר שכיהן כחבר בית הדין הרבני הגדול. נכדו של הרב נאה הוא הרב ד"ר חיים בורגנסקי, רב היישוב מצפה-הושעיה שבגליל. נינו של הרב נאה הוא המשורר והעיתונאי נדב הלפרין. הרב יצחק נאה היה אחיו של הרב אברהם חיים נאה. נכדיו של הרב יצחק נאה הם: אלחנן נאה; הרב אלעזר נאה, רב היישוב קשת שברמת הגולן; ופרופ' שלמה נאה, ראש החוג לתלמוד שבאוניברסיטה העברית, ומשמש גם ראש המכון למדעי היהדות שם. דודו של הרב אברהם חיים היה הרב שלמה יהודה ליב אליעזרוב (הרב מענדל נאה והרב אליעזרוב היו גיסים).
הנצחתו
חלק מנכדיו וניניו הקימו ארגון "איגוד צאצאי הגרא"ח נאה ז"ל" הפועל להנצחת זכרו ומקיים לפרקים כינוסים לזכרו.
פיוטר הראשון: הצוואה
פיוטר הראשון: הצוואה (ברוסית: Пётр Первый. Завещание) היא מיני סדרה רוסית משנת 2011, בבימויו של ולדימיר בורטקו על פי הרומן "ערבים עם פיוטר הגדול" מאת דניל גרנין. הסדרה הופקה על ידי 'אולפני 2-B-2 בידור' בהזמנת ערוץ הטלוויזיה רוסיה-1.
הסדרה מספרת על השנתיים האחרונות בחייו של פיוטר הראשון ומכילה אלמנטים של בדיה, שלא תואמים ממש לתיעוד ההיסטורי המודרני
עלילה
קו העלילה הרומנטי מתפתח במקביל לענייניו של האוטוקרט. פיוטר מנהל מאבק עקוב מדם ובלתי ניתן לפיתוי כנגד מעילות ושוחד, ממשיך לחזק את הצבא והצי הרוסי. הוא אף לוקח חלק בהצלת מלחים במים קפואים, אך פיוטר חולה מאוד ואנשי החצר מבינים שהוא גוסס. הם כבר הסכימו על חלוקת הכוח ולא נותנים לאף אחד להתקרב לשליט הגוסס.
ג'יבס וווסטר
ג'יבס וְווּסטר (באנגלית: Jeeves and Wooster) היא סדרת טלוויזיה קומית בריטית. הסדרה היא עיבוד טלוויזיוני של קליב אקסטון לספריו האהובים של פלהאם גרנוויל וודהאוס "סיפורי ג'יבס", בכיכובם של סטיבן פריי ויו לורי.
הסדרה הופקה ביו השנים 1990–1993 עבור רשת השידור הבריטית גרנדה, וכוללת ארבע עונות עם 23 פרקים סך הכל.
עלילה
הסדרה עוסקת בעלילותיהם של ג'נטלמן אנגלי עשיר ולא פיקח במיוחד, ברטראם (ברטי) ווּסטר (יו לורי), ומשרתו האישי המוכשר ג'יבס (סטיבן פריי). ברטי ווסטר שהוא רווק חביב, מהודר, ובטלן, מסתבך בעלילות רומנטיות ואחרות ונקלע למצבים בלתי אפשריים, מהם הוא נחלץ בעזרתו של משרתו הנאמן ג'יבס. במהלך הסדרה מנסה ברטי לחמוק מניסיונות השידוך של דודותיו אגתה ודליה, ולפתור את בעיותיהם הרומנטיות והכספיות של חבריו. אולם הפתרון לתסבוכת מצוי בכישרון, הידע והחכמה של ג'יבס.
העלילה מתרחשת בשנות השלושים של המאה העשרים באנגליה ובארצות הברית, ומציגה בהומור את חיי המעמד הגבוה באנגליה, ופער הדורות בין האריסטוקרטיה הוותיקה לדור הצעיר שלה. עלילות שלושת פרקים הראשונים בעונות השלישית והרביעית מתרחשות בארצות הברית.
בסדרה מככבים לורי ופריי, ששתפו פעולה עוד לפני בחירתם לתפקיד בסדרה כצמד שחקנים, והופיעו בתוכנית "קטעים עם פריי ולורי". מלבדם, לרבות מהדמויות מתחלפים השחקנים בין עונות הסדרה, כמו למשל הדודות אגתה ודליה.
לברטי בסדרה כישרון שירה ונגינה בפסנתר, שלא כמו במקור הספרותי, כך שבתפקיד זה באו לידי ביטוי כשרונותיו של לורי כזמר וכפסנתרן, בפרודיה על שירי התקופה.
הסדרה הייתה מועמדת לפרס האקדמיה הבריטית לטלוויזיה עבור סדרת הדרמה הטובה ביותר לשנת 1993.
נעימת הפתיחה בסגנון ג'אז-סווינג חוברה במיוחד לתוכנית על ידי אני דודליי ונקראת "ג'יבס וְווּסטר". הנעימה הייתה מועמדת לפרס האקדמיה הבריטית לטלוויזיה עבור מוזיקה מקורית לשנת 1993.
הסדרה שודרה בישראל במסגרת ערוץ 2 הניסיוני בראשית שנות התשעים.
אמציה לבקוביץ'
אמציה לביא-לבקוביץ' (27 בדצמבר 1937 – 4 בנובמבר 2021) היה כדורגלן ומאמן ישראלי, מגדולי הבלמים של ישראל, שיחק בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל.
קריירה
לבקוביץ' גדל גדל בשכונת נווה שאנן בתל אביב. מגיל 13 החל לשחק במחלקת הנוער של גדנ"ע יהודה אצל המאמן שוני מושקוביץ'ועלה לקבוצה הבוגרת של הפועל תל אביב במקום הבלם ישראל וייס בשנת 1955. לבקוביץ' לא עזב את הקבוצה עד שפרש ממשחק פעיל בשנת 1968. עם הפועל תל אביב זכה בשתי אליפויות, גביע המדינה, ובשנת 1967 זכה עמה באליפות אסיה לקבוצות, בפעם הראשונה בתולדותיה. בהפועל תל אביב שיחק לבקוביץ' 278 משחקים וכבש חמישה שערים. לבקוביץ' היה לכדורגלן הראשון בישראל שזוכה בתואר כדורגלן העונה בישראל וגם הראשון שזוכה בתואר פעמיים ברציפות (בשנים 1960-1961) עת לקחה הפועל תל אביב את גביע המדינה, וסיימה כסגנית אלופת הליגה.
לבקוביץ' נחשב לשחקן אהוד במגרש ומחוצה לו גם בזכות משחקו המסור וכן בזכות אישיותו השקטה והנעימה. בתקופתו נחשב לאחד הבלמים הטובים בישראל והיה חלק בלתי נפרד מסגל נבחרת ישראל. עם זימונו לנבחרת, הוא נדרש לעברת את שמו, ובתעודת הזהות שלו נרשם שם המשפחה לביא־לבקוביץ'. ב-8 באוקטובר 1957 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת צרפת. במאי-יוני 1964 זכה עם נבחרת ישראל בגביע אסיה. בתחילת המשחק הראשון בטורניר, נגד הונג קונג, נפגע לבקוביץ בראשו והוא אושפז במחלקה הנוירוכירורגית בבילינסון מחשש לסדק בגולגולת. למחרת התברר שפציעתו אינה חמורה והוא שוחרר לאחר כמה ימים מבית החולים כדי להספיק להגיע לטקס קבלת הגביע. בסך הכל שיחק במדי הנבחרת 42 פעמים וכבש שער בודד לזכותה. ב-13 ביוני 1965 ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת, במשחק מול נבחרת בולגריה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1966.
משנת 1969, לבקוביץ' היה עוזרו של עמנואל שפר, מאמן נבחרת ישראל וסייע לה להעפיל למונדיאל בשנת 1970. בשנים 1969–1972 היה מאמן נבחרת הנוער של ישראל והוביל אותה לזכייה בגביע אסיה. לאחר מכן אימן את הפועל ירושלים, אותה הוביל לזכייה בגביע בשנת 1973.
כמאמן הפועל באר שבע, לבקוביץ' זכה בשתי אליפויות רצופות (1976–1975). לאחר מכן אימן גם את הפועל פתח תקווה, ואת מרבית שנות ה-80 העביר באימון נבחרת סיירה לאון ובבופוטאצוואנה. לבקוביץ' חזר לארץ בשנת 1987, והוביל את מכבי חיפה לזכייה באליפות בשנת 1989, וזאת לאחר שהקבוצה סיימה לפני כן פעמיים בירכתי הטבלה במקום התשיעי. לאחר מכן אימן גם את בני יהודה, הפועל חיפה, בית"ר ירושלים ובית"ר תל אביב.
לבקוביץ' היה פרשן כדורגל בתוכנית הרדיו "שירים ושערים", ובערוץ הראשון במהלך מספר גביעי העולם. בנוסף, שימש כחבר בוועדה המקצועית מטעם ההתאחדות לכדורגל.
לבקוביץ הלך לעולמו ב-4 בנובמבר 2021 בגיל 83. נטמן בבית העלמין באבן יהודה.
ז'אן ד'אלברה
ביוגרפיה
ז'אן נולדה ב-7 בינואר 1528 בעיר סן-ז'רמן-אן-לה, כבתם של אנרי השני, מלך נווארה ושל מרגריט מנווארה שהייתה אחותו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת. כשהייתה בת 13 אולצה על ידי דודה, פרנסואה הראשון להינשא לוילהלם, דוכס יוליך-קלווה-ברג. נישואים פוליטיים אלה בוטלו כעבור ארבע שנים, היות שלזוג לא היו ילדים. ב-1548 אחרי מות פרנסואה הראשון ועלייתו לשלטון של אנרי השני, מלך צרפת, ז'אן ד'אלברה נישאה לאנטואן דה בורבון, דוכס ונדום שהיה יורש העצר הצרפתי במקרה שבית המלוכה של ולואה לא יעמיד בן זכר שיוכל לרשת את כתר צרפת. היא ילדה לו חמישה ילדים שמהם שרדו שניים בלבד: אנרי, (לימים אנרי הרביעי, מלך צרפת) וקתרין דה בורבון (1559–1604).
ב-25 במאי 1555 מת אביה, אנרי השני, מלך נווארה, וז'אן ובעלה הפכו לשליטי ממלכת נווארה. כמלכת נאווארה, ז'אן ד'אלברה תמכה בהוגנוטים והפכה את הקלוויניזם לדת הממלכה. היא גירשה מנווארה את הנזירות ואת הכמרים הקתוליים ופקדה על הרס הכנסיות הקתוליות. היא דאגה לתרגם את הברית החדשה לשפתם של הבסקים ושל אנשי בארן שהיו נתיניה.
המאבק בין הקתולים לבין הפרוטסטנטים התפשט ברחבי צרפת והפך למלחמות הדת בצרפת שהחלו ב-1562. בעלה של ז'אן ד'אלברה, אנטואן דה בורבון שנלחם נגד הקתולים, נפצע קשה במצור על העיר רואן ומת מפצעיו ב-13 בנובמבר 1562. כתוצאה, בנה אנרי הפך ליורש העצר הצרפתי. היא נמנעה מלתמוך באחד הצדדים עד 1568, כאשר הביעה את תמיכתה בפרוטסטנטים ועברה אל העיר לה רושל שהייתה מעוזם.
ז'אן ד'אלברה לקחה חלק בשיחות השלום בין הצדדים הלוחמים שהביאו לסיומה של מלחמת הדת השלישית ב-1570. באותה שנה הסכימה להשיא את בנה אנרי למרגריט דה ולואה, נסיכת צרפת, בתה של קטרינה דה מדיצ'י שניהלה את ענייני המדינה בשם בנה שארל התשיעי, מלך צרפת.
ז'אן ד'אלברה מתה במפתיע בפריז ב-9 ביוני 1572, חודשיים לפני שנערך טקס נישואים זה. פשטו שמועות שהורעלה בפקודת קטרינה דה מדיצ'י - שמועות שהופרכו מאוחר יותר.
השתלשלות מאורעות זו מתוארת בספרו של אלכסנדר דיומא האב "המלכה מארגו" (1845).
משפחתה
ב-20 באוקטובר 1548 התחתנה ז'אן עם אנטואן דה בורבון, דוכס ונדום, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
ארכנגלסק
ארכנגלסק (ברוסית: Арха́нгельск) היא עיר מחוז בצפון מערב רוסיה ובירת מחוז ארכנגלסק. העיר נמצאת קרוב לחוג הקוטב הצפוני והיא שוכנת על נהר דווינה הצפונית, ליד יציאתו לים הלבן. ארכנגלסק הייתה עיר נמל חשובה ברוסיה בימי הביניים. אוכלוסייתה מנתה כ-350 אלף איש על פי המפקד של 2015. ארכנגלסק סובלת מהגירה שלילית ב-20 השנים האחרונות – על פי המפקד של 1989 חיו בעיר כ-416 אלף תושבים.
היסטוריה
האזור היה ידוע בתקופת הוויקינגים כביירמלנד (Bjarmaland). במאה ה-12 ייסד ארכיבישוף נובגורוד את "המנזר על שם המלאך מיכאיל" (Михаило-Архангельский монастырь, שנתן מאוחר יותר את שמו לעיר ארכנגלסק שהוקמה בקרבתו) בשפך הנהר דווינה הצפונית וב-1478 האזור עבר לשליטת נסיכות מוסקבה יחד עם שאר האדמות של רפובליקת נובגורוד. המרכז המסחר העיקרי של האזור היה חולמוגורי, מעט במעלה הנהר.
בשנת 1555 העניק איוון האיום זכויות מסחר לסוחרים אנגלים שייסדו את חברת הסחר המוסקבאית (Muscovy Trading Company) והחלו לשלוח ספינות מדי שנה לנהר דווינה הצפונית. סוחרים הולנדיים החלו גם הם משיטים את ספינותיהם לתוך הים הלבן. ב-1584 הורה איוון האיום על הקמת "חולמוגורי החדשה" (Новые Холмогоры) שתאמץ במרוצת השנים את השם "ארכנגלסק" על שם המנזר לעיל.
באותה תקופה נשלטה הגישה לים הבלטי על ידי השוודים, כך שכאשר ארכנגלסק הייתה לכודה בקרח בחורף, היא הייתה המוצא היחיד של מוסקבה אל הים. התושבים המקומיים, הקרויים פומורים, היו הראשונים שחקרו את נתיבי המסחר לצפון סיביר והגיעו עד לעיר מנגזייה (Mangazeya) שבהרי אורל ומעבר לה.
בשנת 1683, הומלך פיוטר הראשון בגיל עשר ובשנת 1693 הוא הורה לייסד מעגן ספינות בארכנגלסק. שנה אחר כך, הספינות "סווטויה פרורוצ'סטבו" ("Светое Пророчество", "svyatoye prorochestvo", בתרגום: הנבואה הקדושה), "אפוסטול פוואל" והיאכטה "סוואטוי פיוטר" (פיוטר הקדוש) הפליגו לים הלבן. הוא הבין שארכנגלסק תהיה תמיד נמל ימי לא במשך כל השנה בשל חמשת החודשים שהיא מכוסה בקרח ואחרי המלחמה הצפונית הגדולה נגד שוודיה בים הבלטי, הוא ייסד את סנקט פטרבורג בשנת 1704.
העיר ארכנגלסק סבלה מירידה בחשיבותה במאה ה-18 כשחשיבות המסחר דרך הים הבלטי עלתה, אבל חשיבותה הכלכלית עלתה מחדש בסוף המאה ה-19 כשהושלמה מסילת הברזל למוסקבה וכשהמסחר בגזעי עץ הפך לענף יצוא חשוב. לאחר שמוצא רוסיה אל מיצרי הדרדנלים נחסם במלחמת העולם הראשונה עקב מצב הלוחמה עם האימפריה העות'מאנית, היה נמל ארכנגלסק הנמל הגדול היחיד ברוסיה (פרט לנמל ולדיווסטוק שבקצה המזרחי של סיביר) והיה הנמל היחיד שדרכו התקיימו סחר חוץ וקליטת אספקה עד לבניית נמל מורמנסק. העיר נלחמה בבולשביקים מ-1918 עד ל-1920 והייתה מרכז של הצבא הלבן. בקיץ 1918 נחתו בארכנגלסק כוחות של מדינות "ההסכמה": אמריקנים, בריטים, קנדים וצרפתים, שסייעו למלחמה בבולשביקים באזורים הסמוכים לעיר. התערבות זו, שנדונה לכישלון, נמשכה עד אמצע 1919, כלומר לאחר שביתת הנשק שסיימה את מלחמת העולם הראשונה.
בין שתי מלחמות העולם, ארכנגלסק הייתה נמל חשוב. בזמן מלחמת העולם השנייה, העיר נודעה במערב כיעד של השיירות הארקטיות שהובילו אספקה לעזרת ברית המועצות. יחד עם זאת לאור קיום נמל במורמנסק חשיבות הנמל של ארכנגלסק הלכה ופחתה. מפעלים רבים שהיו קשורים עם פעילות הנמל עברו למורמנסק.
העיר המודרנית
מיכאיל לומונוסוב הגיע לעיר מכפר פומורי באזור. אנדרטה לזכרו הוצבה ב-1829. אנדרטה לזכר פיוטר הראשון נוצרה ב-1872 והוצבה ב-1914.
העיר היום נותרה נמל ימי חשוב, הפתוח בכל ימות השנה בזכות שוברות קרח. העיר היא בעיקר מרכז דייג וסחר בעצים. ב-16 במרץ 2004, נהרגו 58 איש בפיצוץ בבניין דירות בעיר.
בשנת 2010, על בסיס מספר מוסדות להשכלה גבוהה שהיו קיימות בעיר, הוקמה אוניברסיטה פדרלית, האוניברסיטה הפדרלית הצפונית (Северный (Арктический) федеральный университет имени М. В. Ломоносова).
תחבורה
ארכנגלסק היא התחנה הצפונית של מסילת הרכבת המחברת אותה עם מוסקבה, וולוגדה וירוסלבל. בעיר ישנם שני נמלי תעופה: "נמל התעופה ארכנגלסק-טלאגי", השוכן 11 קילומטר דרומית לארכנגלסק ו"נמל תעופה ואסקובו", הקטן יותר מטלאגי.
שונות
סרטו של ג'יימס בונד, גולדן איי, מתחיל בסכר במפעל כימיקלים ליד ארכנגלסק. הסצנות עצמן צולמו בסכר בשווייץ והרים נישאים נראים ברקע, הרים שלא נמצאים מסביב לארכנגלסק.
למרות שהעיר מונה כיום כ-350 אלף תושבים, העיר חגגה כבר פעמיים הולדת התושב ה-400 אלף של העיר. הדבר מעיד על תנודתיות גדולה באוכלוסיית העיר.
רישומי פחם
האלבום הוא אלבום קונספט. הוא אפוף אווירה אקוסטית קודרת ומבטא תחושה של אפסות האדם מול הטבע, ותחושת מחאה כנגד המרוץ הקפיטליסטי והשעבוד לטכנולוגיה. מבקרים רבים תיארו את האלבום כקשה ביותר לעיכול מבין אלבומיו של אריאל.
בדומה לאלבומיו הקודמים של אריאל, גם אלבום זה התקבל באהדה על ידי מבקרי המוזיקה. האלבום לא זכה להצלחה מסחרית גדולה, אך למרות הפצתו המצומצמת, מכר כמות עותקים דומה לאלבומיו הקודמים.
גרסאות ראשונות - "יש תורם"
העבודה על האלבום החלה עוד בטרם יצא האלבום הקודם, "זרעי קיץ", באפריל 1993. באותה שנה העלה אריאל הצגת יחיד בשם "יש תורם" במסגרת פסטיבל "תיאטרונטו". ההצגה כללה שירים וקטעי קישור חדשים לגמרי שהיוו את הבסיס לאלבום "רישומי פחם". שם ההצגה, "יש תורם", נגזר מנושא תרומת האיברים, תחום אותו ראה אריאל בשלילה כאשר אדם מחכה למותו של אדם אחר (רעיון אשר התבטא בשיר "שמעתי שאת נמצאת"). ההצגה עלתה פעמיים, ב-18 וב-21 במרץ 1993 במסגרת הפסטיבל. אריאל הופיע על הבמה מלווה בגיטרה בלבד, ומאחוריו הוקרנה על מסך אנימציה ממוחשבת של מגדל בבל.
לאחר שני המופעים עלתה הצעה להמשיך ולהופיע עם ההצגה. אריאל הכין גרסה נוספת של ההצגה שנקראה "יש תורם - רישומי פחם". סיפור המסגרת שכלל את מגדל בבל השתנה אך המופע עדיין עסק בנושא השפעת הקדמה על האנושות, תרומות איברים וכדומה. מרבית השירים נותרו כפי שהיו בגרסה הראשונה. בסופו של דבר לא עלתה גרסה זו לבמה.
כשהוקלט האלבום ויתר אריאל על סיפור המסגרת, אך הוסיף את השיר "חיית הברזל" כשיר הפותח המציג חלק מנושאי האלבום. שאר השירים נותרו כפי שהיו ונעשו בהם שינויים מועטים.
הקלטת האלבום
הקלטות האלבום החלו באביב 1994 באולפן בשם "אולפן אחר" בבני ברק. אריאל הפיק את האלבום באופן עצמאי, כשבנו שחר מסייע לו. ההקלטות בוצעו על גבי מחשב והאלבום היה אחד הראשונים בארץ שהוקלט על מחשב.
אריאל הקליט ארבעה טייקים מלאים של האלבום, כשבכל טייק ניגן את האלבום כולו מתחילתו ועד סופו ברצף. לבסוף בחר אחד מהטייקים והוא זה שמופיע באלבום לאחר תיקונים קלים. מאוחר יותר הזמין אריאל שני נגנים צעירים ללוות את השירים: דורון פיקר וקרני פוסטל. פיקר, שהפיק עבור אריאל את "שיר הקומבינה" באלבום "עברנו את פרעה", ניגן אקורדיון בטייק רצוף אחד, ומתוכו נבחרו קטעים מסוימים לגרסה הסופית. קרני פוסטל הוזמנה לאולפן בנפרד וליוותה את השירים בצ'לו מבלי ששמעה את האלבום קודם.
אריאל לא ראה באלבום אלבום מסחרי ולכן לא ייעד אותו להפצה רחבה ולא שלח סינגלים מתוכו לרדיו. עם צאתו נמכר האלבום בחנות "טאואר רקורדס" בכיכר האופרה בתל אביב בלבד. בהמשך הגיע להסכם עם חברת NMC על הפצת האלבום.
האלבום
האלבום כולל 15 קטעים, מהם חמישה קטעי נגינה ללא מילים אשר נקראו באלבום "ניגון". כל המילים והלחנים באלבום נכתבו על ידי אריאל, מלבד הניגון "כוכב לכל שיבולת" לפי הלחן לשיר "שדות שבעמק" שהלחין אפרים בן חיים, והניגון "הורה נופלת מהרגליים" שנכתב על-פי "הורה משמרות" שכתב חיים חנוך (אביו של שלום חנוך) והלחינה טובה דפנא לוין.
בחוברת האלבום נוספו איורים בשחור-לבן אותם צייר אריאל.
אריאל ציין בראיון טלוויזיוני עם יאיר לפיד, שהמילה "ס'אוחתו" שבשם השיר "ס'אוחתו אעפעס 3#" היא דרכו לעברת את המילה "בלוז", בה השתמשו אפרו-אמריקאים לתיאור "שירי המצוקה שלהם", כדבריו. הוא המשיך והסביר את בחירת המילה באופן הבא:
השיר "בס בבלון" מבוסס על סיפוריהם של מקימי קיבוץ משמרות, בו גדל אריאל, בשנים הראשונות לקיבוץ. אחת מחלקות האדמה השייכות לקיבוץ נקראה "בס בבלון". חלקה זו הייתה במקורה ביצה ואריאל סבר כי המילה "בס" היא ביצה בערבית (אף כי הדבר אינו נכון). המילה "בבלון" הזכירה לו את בבל (בבילון) ולכן תרגם את הביטוי ל-"ביצת בבל".
באוקטובר 2010 יצא לאור במסגרת פרויקט עבודה עברית אלבום חדש הנושא את השם "רישומי פחם בצבע", ומכיל גרסאות מחודשות לשירי האלבום המקורי. על המשתתפים באלבום החדש נמנים ברי סחרוף, שאנן סטריט ורונה קינן ואחרים.
מהדורת החדשות המרכזית של ערוץ 13
מהדורת החדשות המרכזית של ערוץ 13, המכונה גם בקיצור "חדשות 13" (בעבר נקראה "החדשות 13" "חדשות עשר" ו"חדשות 10"), היא תוכנית הדגל של חברת החדשות "חדשות 13". המהדורה משודרת בערוץ 13 (עד 15 בינואר 2019 שודרה בערוץ עשר) בימים ראשון עד חמישי בשעה שמונה בערב ונמשכת על פי רוב כשעה. בתוכנית מוצגות ידיעות האקטואליה של אותו היום מישראל ומהעולם.
בעברה שודרה גם ברדיו קול רגע עד סיום שידורי "חדשות 13" ברדיו האזורי. מ-2020 המהדורה משודרת בגלי צה"ל.
את המהדורה מגישים הילה קורח ואודי סגל, ומחליפה את קורח וסגל לסירוגין נגה ניר נאמן.
המהדורה זכתה בפרסי "מהדורת החדשות הטובה ביותר" לשנים 2015, 2016, 2017 ו-2019 בטקסי פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
עד 16 בינואר 2019 שודרה המהדורה בשם "חדשות עשר" בערוץ עשר מאז 2002, ובעקבות המיזוג של רשת עם הערוץ – המהדורה המרכזית, יחד עם חלק מתוכניות חברת החדשות, עברו לשדר מאז בערוץ 13.
מבנה המהדורה
המהדורה נפתחת בכותרות, שכוללות את הסיפורים המרכזיים של התוכנית. בראשית השידור מובאות החדשות העיקריות של היום, ובהמשך עוברים לחדשות מתחומים נוספים ובהם ענייני תרבות ופנאי. את הכתבות מקדימים המגישים בדברי קריינות. לעיתים, קודם לשידורה של כתבה או לאחריה, ניתן דיווח מפיו של פרשן או כתב. לעיתים רחוקות יחסית מתקיים ראיון במהדורה המרכזית. במסגרת המהדורה משודרים מספר מקבצי פרסומות וקדימונים. את המהדורה חותמת תחזית מזג האוויר.
לעיתים בעת התרחשותם של אירועי חדשות משמעותיים משתנה אורכה של מהדורת החדשות. שינויים מעין אלה מתרחשים גם בשל אילוצי שידור, למשל שידור של משחק כדורגל, שמביא לקיצור המהדורה.
היסטוריה
עם עליית ערוץ 10 לשידור ב-28 בינואר 2002 שודרה בערוץ מהדורת חדשות מרכזית בת שלושים דקות בשעה שבע בערב. את המהדורה, שאותה הגיש יעקב איילון, הפיקה חברת חדשות ישראל. כעבור כשנה הקים הערוץ את חדשות 10, חברת חדשות עצמאית. אל אילון הצטרפה מגישת המהדורה המרכזית של חדשות 2 מיקי חיימוביץ', והערוץ עבר למודל הגשה זוגי. בשנת 2005 פרש גם החזאי דני רופ מחברת החדשות, לטובת ערוץ 10.
במרץ 2006 החליפה החברה את האריזה הגרפית של המהדורה המרכזית. בבחירות לכנסת השבע עשרה הקימה החברה את פרויקט "כיכר הבחירות" בו שידר ערוץ 10 את משדרי הבחירות מאולפן שקוף בכיכר רבין בתל אביב, והכיכר כולה הפכה להפנינג בחירות עם דוכני תעמולה לכל המפלגות וקלפיות מדגם לילדים. כ-100,000 איש ניצלו את יום השבתון ובאו לראות את אנשי החדשות של ערוץ 10 בשידורי הבחירות. ערוץ 10 פרס על בניין העירייה מסך גדול שעליו הוקרן מדגם הבחירות. היה זה הערב הראשון שבו עבר ערוץ 10 במדרוג את הערוץ הראשון וצמצם את הפער מערוץ 2.
בספטמבר 2006 שידרו חדשות 10 את סרט הווידאו שבו דיבר רון ארד למצלמה בהיותו בשבי, וכן נראתה חטיפת החיילים בהר דב. במשך שני ערבים עברו חדשות 10 את חדשות ערוץ 2, וערוץ 10 כולו הוביל בטבלאות המדרוג באותם ערבים.
ב-1 באפריל 2007 נעדרו אילון וחיימוביץ' ממהדורת החדשות ואת התוכנית הנחתה טלי מורנו.
באוקטובר 2010 החלו עבודות שיפוץ באולפני חדשות 10. במשך כחודש נעשו השידורים באמצעות שימוש במסך רקע וירטואלי. ב-7 בנובמבר 2010 התקיים השידור הראשון מהאולפן החדש, אשר זכה לכינוי "האולפן הדינמי". שינוי התפאורה לווה בקמפיין תקשורתי נרחב. יחד עם האולפן החדש נחנכה גם אריזה גרפית חדשה.
ב-6 ביוני 2011 הגישה חיימוביץ' בפעם האחרונה את המהדורה המרכזית. שידור זה היה הפעם השלישית בתולדות הערוץ בו עקפו שיעורי הצפייה של המהדורה המרכזית של ערוץ 10 את אלה של ערוץ 2. עוד קודם לעזיבתה של חיימוביץ' תרו בערוץ אחר מחליפה. בין המועמדות הבולטות להחלפתה של חיימוביץ' נמנתה טלי מורנו. מנכ"ל חדשות 10, ראודור בנזימן, צידד בהמשך ההגשה הזוגית, ואילו יעקב אילון התנגד. לבסוף נמסר מהערוץ כי מודל ההגשה הזוגית נזנח - את המהדורה המרכזית הגיש אילון בגפו, ובהיעדרו הגישה את המהדורה תמר איש שלום. את המהדורה הראשונה בהנחייתה הגישה איש שלום ב-13 ביוני 2011.
במאי 2012 בעקבות התפטרותו של אילון נבחר גיא זהר להחליפו בהגשה. תמר איש שלום הגישה את המהדורה לבד ארבע פעמים בשבוע ואילו זהר מילא את מקומה של איש שלום ביום הנוסף. את המהדורה הראשונה בהנחייתו הגיש זהר ב-3 במאי 2012.
החל מ-1 בספטמבר 2013 שודרה מהדורת החדשות מאולפן זמני, הממוקם במרתף בניין אולפני הבירה ירושלים. זאת, עד להשלמת הקמת אולפן קבע בגג הבניין. בעקבות המעבר, פרש גיא זהר מתפקיד מגיש המהדורה המרכזית, משום שטכנית אינו יכול להגיש באותו ערב גם את המהדורה וגם את תוכניתו "היום שהיה". את מקומו במהדורה המרכזית ממלאת מאז 10 בספטמבר 2013 טלי מורנו. בין סוף ינואר לשלהי מאי 2014, הגישו את המהדורה טלי מורנו ואושרת קוטלר לסירוגין, בעקבות יציאתה של המגישה איש שלום לחופשת לידה.
החל מאוגוסט 2015 עורך את התוכנית ברוך שי ששימש קודם לכן ראש חטיבת החדשות של אתר וואלה!. הוא החליף בתפקיד את ישראל טוויטו, שפרש מהתוכנית לאחר 4 שנים.
ב-20 ביולי 2016 החלה נגה ניר נאמן להגיש את המהדורה, לסירוגין עם תמר איש שלום וטלי מורנו.
ב-31 באוקטובר 2017 שודרה המהדורה בפעם האחרונה באפיק 10. זאת הייתה גם המהדורה האחרונה ששודרה באולפן הזמני. החל מ-1 בנובמבר 2017 שודרה המהדורה באולפן החדש בירושלים באפיק 14, עד שב-15 בינואר שודרה המהדורה האחרונה גם באפיק 14, כש"חדשות עשר" הפכה להיות "חדשות 13".
ב-1 במרץ 2020 "חדשות 13" העבירו את המהדורה מהאולפן בירושלים לאולפני נווה אילן, באותו יום אודי סגל הצטרף להגשת המהדורה המרכזית יחד עם תמר איש שלום.
ב-29 ביוני 2020, בשל תוכנית קיצוצים בערוץ 13, פוטרה טלי מורנו מהגשת המהדורה.
ב-21 בדצמבר 2021, נודע כי תמר איש שלום תעזוב את הגשת המהדורה המרכזית לאחר עשור ותעבור להגיש את מהדורת השבת בערוץ במקומה של הילה קורח שתעבור להגיש את המהדורה לצד אודי סגל.
ב-24 בינואר 2022 שודרה המהדורה האחרונה בהגשתה של תמר איש שלום.
תלולית האקסון
פעולה
בתלולית האקסון מתרחשת אינטגרציה של דחפים עצביים בתר-סינפטיים, מעוררים או מעכבים, אשר הגיעו לתא העצב דרך סינפסות קלט בדנדריטים ובגוף התא.
תוצאות האינטגרציה של האותות העצביים שהתקבלו קובעות האם המידע העצבי יועבר הלאה או לא. בהתאם לסכום הדחפים שהתקבל בתלולית, יוצא ממנה דחף עצבי, מעורר או מעכב, לאורך האקסון, המהווה את הפלט של תא העצב.
קידומת טלפון במצרים
20 הוא קוד החיוג הבינלאומי של מצרים.
מספרי טלפונים סלולריים
נכון ל-2018, יש ארבעה מפעילים לרשתות סלולריות במצרים: אורנג', וודאפון, אתיסאלאת, ו-We (בבעלות טלקום מצרים).
הרמן קיין
הרמן קיין (באנגלית: Herman Cain; 13 בדצמבר 1945 – 30 ביולי 2020) היה איש עסקים אמריקאי ובעל תוכנית רדיו מג'ורג'יה. היה הבעלים של רשת פיצה אמריקנית, וסגן יו"ר הבנק הפדרלי של קנזס סיטי. לפני תחילת הקריירה העסקית שלו הועסק קיין בעודו אזרח כמתמטיקאי בליסטי עבור חיל הים האמריקאי.
ב-21 במאי 2011 קיין הכריז רשמית כי יתמודד על ראשות המפלגה הרפובליקנית. בספטמבר 2011 זכה קיין בסקרים שנערכו בפלורידה, כאשר הוא גובר על המועמד המוביל עד לאותו רגע, ריק פרי.
ב-3 בדצמבר 2011 הודיע קיין על פרישתו מהמירוץ עקב הפרסומים נגדו בדבר הטרדות מיניות ורומן שניהל מחוץ לנישואים.
ילדות ולימודים
קיין נולד בממפיס, טנסי. אביו עבד בשלוש עבודות כנהג, ספר ושרת, ואימו הייתה מנקה. קיין העיד כי משפחתו הייתה "ענייה, אך שמחה". הוא גדל בג'ורג'יה וסיים את לימודיו הגבוהים ב-1967 עם תואר ראשון במתמטיקה. ב-1968 נשא לאישה את גלוריה, והמשיך לתואר שני במדעי המחשב ובו-בזמן עבד כאזרח בחיל הים האמריקאי בתחום הבליסטי.
תחילת הקריירה הפוליטית
ב-1993 היה קיין מראשי המתנגדים לתוכנית הבריאות שהגה הנשיא ביל קלינטון, ונטל חלק מרכזי בהפלתה. הוא תפקד כיועץ הכלכלי הבכיר מטעמו של בוב דול, אשר רץ לנשיאות מול קלינטון. ב-2000 הכריז לזמן קצר על כניסתו למירוץ לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית. לדבריו, הכניסה למירוץ הייתה חשובה יותר ברמה ההצהרתית מאשר ברמה המעשית. ב-2004 התמודד קיין על המועמדות הרפובליקאית לתפקיד סנאטור מג'ורג'יה וסיים שני עם 26.2% מהקולות הרפובליקאים.
המירוץ לראשות המפלגה הרפובליקנית 2012
ב-2010 קיין השתתף בלמעלה מ-40 מפגשים המוניים של תנועת מסיבת התה, והחל לציין לראשונה כי ייתכן והוא שואף להתמודד לנשיאות ב-2012. משהצטרף באופן רשמי, זכה בסקרים מטעם הרפובליקנים בפלורידה, אילינוי, וכן זכה בתמיכת פדרציית הנשים הרפובליקאית. הוא הציג תוכנית בשם "9,9,9", ומשמעותה: 9 אחוזי מס הכנסה, 9 אחוזי מס חברות, 9 אחוזי מס מכירות. תוכנית זו נתקלה בהתנגדות רבה בקרב הרפובליקנים, בעיקר מצידה של מתמודדת נוספת, מישל בקמן, ואף הועלו האשמות כנגד קיין שהרעיון המקורי איננו שלו אלא שייך לכותבי משחק וידאו אמריקאי. סקר בקרב הרפובליקנים, שנערך ב-7 באוקטובר 2011, הראה כי קיין הוא המתמודד המוביל ב-20% בפריימריז הרפובליקני.
גישה נוספת של קיין אשר משכה אש משני צידי המתרס נוגעת למדיניות ההגירה שלו. ב-17 באוקטובר, במהלך מסע בחירות באריזונה, אמר קיין כי צריך "להרים גדר חשמלית" על גבולה של ארצות הברית עם מקסיקו. לאחר מכן טען כי מדובר בבדיחה, אך בהמשך תיקן את עצמו בשלישית ואמר כי הוא איננו שולל את הרעיון של גדר חשמלית על הגבול. ב-17 באוקטובר פורסמו חשדות כי קיין השתמש בכספים שנתרמו למסע הבחירות שלו למטרות אישיות ולקידום מקורבים לו. חשדות דומים עלו גם לגבי יריבו הפוליטי מיט רומני. לגבי סוגיית ההפלות, אמר קיין כי הוא "אישית נגד הפלות, אך סבור כי ההחלטה צריכה להיות בידי המדינות ולא בידי הממשלה", עמדה אשר נתקלה בהתנגדות מצד רפובליקנים רבים.
כשנשאל לגבי עמדתו באשר לישראל אמר כי: "הדוקטרינה שלי תהיה: 'אם אתה מסתבך עם ישראל, אתה מסתבך עם ארצות הברית של אמריקה'". משנשאל בדיבייט בנבדה לגבי עסקת שליט, אמר קיין כי "לא מקיימים משא ומתן עם טרוריסטים בשום תנאי", אך מיד שינה מעט את גרסתו ואמר "אבל חייבים לבדוק כל מצב לגופו ולשקול את כל העובדות. אני בטוח שראש הממשלה בנימין נתניהו היה צריך לשקול הרבה דברים לפני שהוא קיבל את ההחלטה. על פני השטח, אנו לא יכולים להגיד האם זה היה הדבר הנכון לעשות. מקבל החלטות אחראי צריך לשקול את הכל". באוקטובר 2011 פרסם אתר החדשות "פוליטקו" תלונות של שתי נשים, שעבדו ברשת הפיצות שניהל קיין, כי רמז להן רמיזות מיניות בוטות, ואחת התלוננה כי הוא ניסה לגעת בה בלי הסכמתה. קיין הכחיש בתוקף את האשמות כי הטריד מינית נשים.
ב-3 בדצמבר 2011, הודיע במסיבת עיתונאים, כשאשתו עומדת לצידו, שעקב ההאשמות נגדו שפגעו, לדבריו, בו ובמשפחתו הוא פורש מהמירוץ לנשיאות, אך הצהיר כי ימשיך לתרום פוליטית במסגרת תנועה שתוביל לשינוי בוושינגטון.
נפטר מנגיף הקורונה ב-30 ביולי 2020. התגורר באטלנטה והיה חבר בכנסייה הבפטיסטית.
בית עיריית ברמן
בית העירייה של העיר ברמן (גרמנית Bremer Rathaus) הוא אחד הבניינים הגותיים המפורסמים באירופה. סגנון הבנייה שלו מוכר גם בשם Weserrenaissance, כלומר "רנסאנס של הווזר", על שם הנהר וזר העובר בברמן. מאז יולי 2004 מוכר הבניין, ביחד עם פסל רולנד שלידו, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. הבניין הוא מושב הסנאט של מדינת ברמן, וכן משרד ראש העירייה. רוב משרדי הסנאט ממוקמים בבניין חדש משנת 1966, הממוקם גם הוא באותה כיכר. בניינים אחרים בכיכר הם הקתדרלה של ברמן, בניין הגילדות של העיר (ה-Schütting, כיום בית לשכת המסחר) וכנסיית גבירתנו של ברמן.
היסטוריה
כבר ב-1251 מוזכר לראשונה בניין בשם domus consulum (בית הקונסולים) ששימש כבית-עירייה, שעמד בפינת זגרשטראסה ואוברנשטראסה. בסביבות שנת 1400, בשיא התפתחותה של העיר, הוחל בתכנון בית-עירייה חדש. בניין זה נבנה בסגנון גותי בשנים 1405-1410, וכלל שתי קומות ואולם כינוסים. יוזמי ובוני הבניין היו ראש העירייה יוהאן המלינג, חברי המועצה פרידריך ויגר והיינריך פון דר טרוּפֶּה, האדריכלים סלומון ומרטין והפסלים יוהנס והנינג. בבניין היו אולם תחתון ואולם עליון, ובצד הצפוני גם חדרים בודדים, שמאוחר יותר עברו שינויים רבים. בחזית הבניין, בכיוון כיכר השוק, עמדו דמויותיהם של הקיסר ושל שבעת הנסיכים הבוחרים, ובשתי החזיתות הצרות פסלי הנביאים והחכמים. חומת מגן עם חרכי ירי המופיעה בתוכניות לא נבנתה בסופו של דבר.
בסביבות שנת 1600 החליט הסנאט של העיר כי חזית הטיח של הבניין אינה ייצוגית מספיק, והוחלט על שיפוץ מקיף. את העבודות ניהל האדריכל לידר פון בנטהיים (Lüder von Bentheim). על בסיס התוכניות שלו שופץ בית-העירייה בשנים 1608-1612. החלק המרכזי נהרס והחלונות הורחבו וחוזקו. טורט זכוכית גדול יותר נבנה, ובראשו גמלון בסגנון פלמי. החזית, בסגנון "רנסאנס של הווזר", מגלה אלמנטים אדריכליים שהושפעו מאמנים נדרלנדיים כמו האנס פרדמן דה פריס, הנדריק גלוציוס ויאקוב פלוריס. החזית הפונה לכיכר-השוק עוטרה בקישוטים ותבליטים עשירים בדמות חיות, ראשים, מלאכים ודמויות מיתולוגיות.
במהלך השנים נוספו לבניין אגפים שונים. מעט לאחר שנבנה, נוספה לו ב-1410 הרחבה על הקיר הצפוני ובה חדר ישיבות לחברי מועצת העיר וחדרים נוספים עבור השלטון העירוני. במאה ה-15 נוספו גם חדרים בקומת המרתף מצפון. הרחבה גדולה נוספת לכיוון צפון נבנתה ב-1545. מאז 1819 נבנה ליד בית העירייה בניין נוסף ששימש את העיר, שהבניין הישן לא הספיק לה; בתחילת המאה העשרים נהרס בניין זה, ונבנתה הרחבה רבתי, בסגנון "נאו-רנסאנס", שנועדה לאכלס את המשרדים בבניין שנהרס. בעת מלחמת העולם השנייה הוקף הבניין בשקי חול וחלונותיו נאטמו בקרשים, וכך הוא ניצל מן ההפצצות שהרסו חלקים גדולים מהעיר.
כיום חלקים מן הבניין פתוחים למבקרים, ואילו חלקים אחרים משמשים עדיין את העירייה. בין השאר ניתן לבקר ב-Ratskeller, מסבאה גרמנית מסורתית, העתיקה ביותר בגרמניה - היא נבנתה ב-1405, ופועלת מאז ברציפות כמסבאה. היא ממוקמת במרתף, כמקובל בגרמניה, ומחולקת לכמה אולמות וחדרים. בין השאר נמצאת בה חבית היין העתיקה ביותר בגרמניה, משנת 1653, כמו גם יינות חדשים יותר, מן המאות ה-18 וה-19. היינריך היינה מזכיר ומהלל את המסבאה ואת היינות באחד משיריו.
מייקל עטיה
סר מייקל פרנסיס עטיה (באנגלית: Michael Atiyah; 22 באפריל 1929 - 11 בינואר 2019) היה מתמטיקאי בריטי ממוצא לבנוני וסקוטי. אחד הגאומטרנים הדגולים של המאה ה-20.
עבודתו משנת 1963 יחד עם איזידור זינגר, שבה הם הוכיחו את משפט האינדקס, סללה דרך לענפים חדשים במתמטיקה. יחד עם פרידריך הירצברוך ביסס את המחקר בתורת K הטופולוגית, כלי חדש וחשוב בטופולוגיה אלגברית, שפותח בהשראת עבודתו של אלכסנדר גרותנדיק על הכללת משפט רימן-רוך. מתורה זו, שלה יישומים רבים בפיזיקה מתמטית, צמחה אחר-כך גם תורת K האלגברית.
ביוגרפיה
עטיה נולד בהמפסטד, לונדון שבאנגליה, לאביו הסופר, הפובליציסט והדיפלומט הלבנוני-בריטי הנוצרי אדוארד עטיה לואמו, ג'ין לבנס, ממוצא סקוטית. אחד משלושת אחיו, פטריק עטיה, הוא פרופסור למשפטים. בילה את ילדותו בעיקר בקהיר, שם למד כמו אביו בוויקטוריה קולג', ובסודאן. אחר כך למד ב"גראמר סקול" במנצ'סטר, ואחרי שירותו הצבאי המשיך את לימודיו בקולג' טריניטי שבאוניברסיטת קיימברידג'. ב-1955 סיים שם את עבודת הדוקטורט שלו, "כמה יישומים של שיטות טופולוגיות בגאומטריה אלגברית", תחת הנחייתו של וו.ו.ד. הודג'.
בין הישגיו המתמטיים הנודעים ביותר - פיתוח תורת K הטופולוגית עם פרידריך הירצברוך, הוכחת משפט נקודת השבת של עטיה-בוט עם ראול בוט, והעבודה על משפט האינדקס עם איזידור זינגר, שהביאה בהמשך לעבודות בתורת ההצגות ועל משוואת החום. מחקריו המאוחרים יותר על שדות הכיול, ובמיוחד משוואות יאנג-מילס, הביאו לאינטראקציה פורייה בין גאומטריה ופיזיקה.
נפטר ב-11 בינואר 2019.
פעילותו האקדמית
עטיה היה פרופסור באוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג'. בשנות פעילותו במוסדות אלה הפיח רוח נעורים במתמטיקה הבריטית. פעל באוניברסיטת אוקספורד החל משנת 1958, והיה לפרופסור לגאומטריה שם משנת 1963, עם הפסקות, עד שנת 1990. הוא היה בין הכוחות המובילים שעמדו מאחורי הקמת מכון ניוטון למדעי המתמטיקה בקיימברידג', בשנת 1990, והיה מנהלו הראשון. כיהן כיושב ראש החברה המתמטית הלונדונית בשנים 1974–1976.
בשנים 1995–2005 שירת כרקטור של אוניברסיטת לסטר, ממנה קיבל תואר של חבר כבוד בשנת 2007. עטיה היה פרופסור למתמטיקה גם מעבר לאוקיינוס - בשנים 1969–1972 לימד במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ניו ג'רזי. משנת 2005 הוא יושב ראש החברה המלכותית של אדינבורו.
היה חבר בחברה המלכותית הבריטית החל משנת 1962, והיה נשיאה בין השנים 1990–1995. כמו כן נבחר למאסטר של קולג' טריניטי בקיימברידג'.