cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גנבת עין
השמדה וחילוט של מוצרים מפרים
סעדים אלו נהוגים בדין האנגלי והאמריקאי, והם אומצו בחוק עוולות מסחריות, כסעדים חלופיים, בכל הנוגע למוצרים המֵפֵרים סוד מסחרי, או יוצרים גנבת עין. החוק מכיר בזכותו של התובע לבקש במעמד צד אחד את תפיסתם של אותם הנכסים, כדי למנוע מנזקיו להאמיר. החוק מסדיר הוראות מפורטות כיצד לבצע את תפיסת הנכסים, וכיצד לאזן בין האינטרסים של הצדדים ובין האינטרסים של צדדים שלישיים. סמכות להשמדת הנכסים הוקנתה לבית-המשפט בתום הדיון האזרחי בתובענה. היסוד מאחורי הוראה זו ברור, והוא כי אין כל טעם בהותרתם של מוצרים מפרים, אשר מכירתם לציבור איננה מותרת.
צו ההשמדה או החילוט יכול להתייחס לא רק למוצרים המֵפֵרים עצמם, אלא גם לנכסים ששימשו לביצוע ההפרה. סמכות זו תופעל כמוצא אחרון, כאשר אין למוצרים אלו שימוש אחר, היכול להיות חוקי. על-מנת לנקוט צעדים בעלי אופי עונשי מובהק, יש לפנות למסלול הפלילי של הליך החילוט.
היחס לדיני הנזיקין
חוק עוולות מסחריות הוא חוק נזיקי. הפרת סעיף 1 לחוק זה, בדומה להפרת כל הוראה אחרת בחוק, מהווה עוולה בנזיקין אשר חל עליה מכלול ההוראות הפריפריאליות של פקודת הנזיקין [נוסח חדש], כגון אחריות שילוחית, חסינות קטינים, אחריות עובד ציבור, ועוד. כמו כן חלה עליה עוולת הרשלנות בעזרתה ניתן לפתח איסור נזיקי כללי לתחרות בלתי הוגנת.
היחס לדיני הקניין
חוק עוולות מסחריות נמנע מלהתייחס לעניין הזכות למוניטין כזכות קניינית, ועל אף שהיחס בפסיקה לזכות התובע למוניטין כזכות קניינית, אין הכוונה לסווג את הזכות האמורה כזכות in rem ממש. לכן ההגנה על זכות זו מתבצעת באמצעות עוולת גנבת העין, הגנה חלשה יותר מהגנה קניינית, הדורשת את יסוד ההטעיה.
כפי שנאמר עוולת גנבת עין מגינה על הזכות הקניינית של אדם - של בעל העסק, של היצרן או נותן השירות - במוניטין שרכש במוצריו או בשירותיו. לעומת זאת, דיני הקניין הרוחני מעניקים הגנה למוניטין של סימן שם או מוצר באמצעות פטנט, מדגם או סימן מסחרי. ההגנות בקניין רוחני מותנות ברישום הזכות, יסוד הרישום נדרש על-מנת להוכיח בעלות על סימן. אך רישום זכותו של סוחר למוניטין איננה נדרשת, יסוד המוניטין בגנבת עין יכול להיות מוכח בדרכים שונות.
היחס לדיני עשיית עושר ולא במשפט
במסגרת המסלול המפותח של דיני עשיית עושר ולא במשפט, פיתחה הפסיקה איסור כללי מפני תחרות בלתי-הוגנת. פיתוח זה נעשה במגוון מצבים ומסלולים, וכך גם ביחס למוניטין של עסק בנוגע לשמו המסחרי. שימוש אסור תוך הטעיית הציבור במוניטין של עוסק אחר, מהווה התעשרות פסולה, שכן זכיית המשתמש היא "זכייה שלא על-פי זכות שבדין", כלשונו של סעיף 1 לחוק עשיית עושר ולא במשפט. גם כאשר אין הטעיה, ולא מתגבשת עילת גנבת עין, האינטרס הרכושי של בעל התוצר מכריע בשאלה אם ייעשה על ידי אדם אחר שימוש ברכושו, במוניטין שלו. חוק עשיית עושר ולא במשפט מאפשר "עילת סל" לתביעות נזיקיות שאינן נכנסות לגדר פקודת הנזיקין, הפרת זכויות יוצרים, או חוק עוולות מסחריות. כך שבעניינינו, תובע פוטנציאלי על מוניטין של שם או סימן שאינו רשום עומד בפני שני מסלולים, תביעה בעילת גנבת עין ותביעה בעילה של עשיית עושר ולא במשפט.
היחס לדיני הקניין הרוחני
המוניטין פולש גם לתחום המכונה "הקניין הרוחני". עילות הקניין הרוחני כדוגמת דיני הפטנט והמדגם מאפשרות ליוצר להגן על פרי רוחו ומחשבתו באמצעות רישום הבעלות המזכה אותו במונופולין – במובן של בלעדיות – על המצאתו מתוך רצון לעודד יצירתיות ומקוריות. אותו האינטרס עומד גם ליוצרים שלא רשמו את זכותם על מוצריהם כפטנט או כמדגם, אם מפני שלא ניתן לבצע רישום ואם מפני שבעליהם בחרו שלא לעשות כן מטעמים כלכליים או אחרים אך אין לומר כי אי רישום אינו מאפשר הגנה על אותו המוניטין. לכן אנו נדרשים לעוולה הנזיקית שעל בסיסה ניתן לתבוע מבלי להזדקק לרישום הזכות אלא שעל התובע להוכיח את קיום הזכות, דבר שאינו נדרש בעת היותה רשומה כנכס קנייני רוחני כגון כפטנט או מדגם.
היחס לפקודת סימני המסחר
עוולת גנבת עין מרחיבה את יריעת ההגנה הניתנת לבעל עסק או ליצרן על פי פקודת סימני מסחר (נוסח חדש), תשל"ב-1972. בעוד שדיני סימני המסחר מגינים בעיקר על שמות, סימנים או תוויות, גנבת עין מגינה בנוסף על חוזי, תיאור כללי ועם הזמן ניתן להרחיב את ההגנה לתחומים נוספים. גנבת העין משלימה את פקודת סימני המסחר ורואים בה כהגנה על הסימן הבלתי רשום. העוולה מעניקה הגנה משפטית מבלי לתבוע רישום או כל פעולה פורמלית אחרת. אכן אין מניעה לתביעה בעוולה של גנבת עין גם כאשר מדובר בסימן רשום, ייתכן כי יהיה זה כדאי יותר לאור תרופת הפיצוי ללא הוכחת נזק בגין גנבת עין. עם זאת, התביעה לפי דיני הסימן הרשום היא עצמתית יותר, שכן זו תביעה בעלת אופי מונופוליסטי, בעוד שהתביעה לפי דיני גנבת עין דורשת יסוד של הטעיית הצרכן.
שינויים אפשריים בעקבות מעבר העוולה מפקודת הנזיקין לחוק עוולות מסחריות
מטלטלין ושירות - פקודת הנזיקין מתייחסת רק להטעיה בדבר טובין בזמן שחוק העוולות המסחריות מציין מפורשות גם שירות הניתן על ידי עסק כגון שירותים משפטיים. בכך מבהיר המחוקק סופית נושא שנוי במחלוקת בפסיקה. בנוסף ובניגוד לפקודת הנזיקין, העוולה בחוק העוולות מסתפקת במצג שווא שמביא למחשבה כי המוצר המדובר רק קשור לתובע ולאו דווקא שמקורו בתובע.
עוסק או לא עוסק – בשונה מפקודת הנזיקין, גנבת העין בחוק בעוולות המסחריות דורשת כי שני הצדדים לעוולה יהיו "עוסקים". גם יתר העוולות המופיעות בפרק הראשון לחוק העוולות, קרי: תיאור כוזב ותחרות בלתי הוגנת אינן מתקיימות אלא אם המעוול והנפגע שניהם עוסקים. הקושי נובע מהגדרת המינוח "עוסק" בחוקים מקבילים (כגון חוק מס ערך מוסף) בה לא נכלל מוסד ללא כוונת רווח. וכך ייתכן שעמותות, גופים פוליטיים או גופים ממשלתיים הפועלים לתועלת הציבור לא יכולים לעשות שימוש בעוולה אם נפגע המוניטין שלהם.
השינוי התרופתי – כנאמר, סעיף 11 לחוק העוולות מאפשר לתבוע את כל התרופות הקבועות בפקודת הנזיקין במקביל לתרופות הנוספות שבחוק העוולות וכך מורחבות התרופות שמקנה העוולה.
יסוד ההטעיה – יסוד זה זוכה להרחבה בחוק העוולות על פני פקודת הנזיקין. סעיף 59 לפקודה הציב את הדרישה לקיומה של סכנת הטעיה תוך שימוש במילים "קונה רגיל עשוי להניח", לעומתו סעיף 1 לחוק העוולות עשה שימוש בניסוח "ייחזו בטעות כנכס או כשירות שיש להם קשר לעוסק אחר". מכאן, כי בפקנ"ז דובר בסכנת הטעיה במובן הצר של המושג, בעוד חוק העוולות מכיר גם בהטעיה במובן הרחב של סכנת ייחוס וכיום ברור כי ניתן להסתפק באסוציאציה מוטעית של קהל הצרכנים. עם זאת, יש לזכור כי גם כיום אין די בשיוך לא ממשי של המוצר ונדרשת אסוציאציה מוטעית.
ההטעיה והרכישה - סעיף 59 תבע שההטעיה תהא הגורם לרכישת מוצרו של פלוני במקום של אלמוני ולכן על פי נוסח זה כאשר נרכש מוצרו של פלוני שלא כתוצאה מהטעיה אין מדובר בגנבת עין. מנגד, בסעיף 1(א) אמנם נידרש כי פעולת הנתבע תביא, להטעיה אך לא נדרשת פעולת רכישה של הצרכן בפועל. כרגע לא ברור כיצד יתייחס ביהמ"ש לניסוח השונה שתעמוד בפניו הסוגיה.
הפסיקה בישראל
בתביעת גנבת עין על בית המשפט להתחשב בכל הנסיבות. ייתכן כי הסימן או השם של הצדדים אינו זהה ואף אינו דומה, אך אריזת המוצר דומה מאוד. ייתכן כי האריזה אינה דומה אך אופן השיווק זהה. ייתכן כי השיווק שונה אך שיטת הפרסום דומה. ייתכן כי שיטת הפרסום אינה דומה אך האיכות המיוחסת למוצר זהה. על השופטים להיות רגישים וקשובים להלך הרוח בציבור, לראות בעיני הציבור כיצד מוצגים בפניו שני מוצרים או שירותים ולהחליט האם ניתן לבלבל ביניהם, האם אחד מהצדדים משתמש בשם הטוב של המתחרה בו, ותוך כדי יצירת מצג שווא גורם לצרכן השירות או המוצר לטעות ולחשוב כי הוא רוכש שירות או מוצר של אחר. גם התנהגותו של התובע משפיעה על התוצאה הסופית. כך למשל, תובע החוטא בעצמו בחיקוי מוצרים אינו זכאי לסעד נגד מחקה של אריזותיו.
מקרים לדוגמה
עוולת גנבת העין מוגדרת בחוק בקצרה, אך פירוט הסברים ודוגמאות ניתן למצוא בפסקי דין שונים. פסקי דין ישראליים ניתנו בהשראת הפסיקה הזרה תוך פירוש החקיקה המתפתחת בארץ.
פס"ד פניציה
מפעל ישראלי לייצור זכוכית ומוצרי זכוכית, ייצר ומכר דגמי כוסות מזכוכית מחוסמת בעלי עיצוב כמעט זהה לדגמי כוסות של חברה צרפתית, ועם הטבעת שם בתחתית הכוס בעל סיומת דומה. בתחילה בית-המשפט המחוזי אסר על החברה הישראלית לשווק את דגמי הכוסות, אך בית-המשפט העליון הפך החלטה זו וקבע כי למרות החיקוי לא הוכחה רכישת המוניטין, היסוד הראשון בתביעת עוולת גנבת עין.
פס"ד אווזי הזהב
קבוצת חברות רכשה את שמה של רשת המסעדות "אווזי". במקביל פתח המוכר מסעדה חדשה בבאר-שבע בשם "אווזי הזהב". קבוצת החברות פנתה לערכאות בבקשה למנוע מהמוכר להמשיך ולהשתמש בשם 'אווזי'. בית-המשפט המחוזי קבע כי התקיימה גנבת עין. נקבע כי התובעות הוכיחו כי רשת המסעדות שברשותן ידועה בכל הארץ בכינוי 'אווזי'. בנוסף נקבע כי הנתבע הדגיש בפרסומיו את המילה 'אווזי' והפריד אותה מהמילה 'הזהב', ובכך גרם להטעיה. בית-המשפט התבסס בהחלטתו גם על העובדה כי מדובר בעסקים מאותו סוג ושהצרכן הרגיל מתבסס על תבניות הקיימות בזיכרונו, ולא משווה בין שני שמות העסקים כשאלה עומדים זה לצד זה. למרות קביעותיו הנחרצות של בית-המשפט המחוזי, התקבל הערעור על פס"ד זה. בבית-המשפט העליון נקבע כי אכן רכשו המשיבות מוניטין בשם 'אווזי', אך שם זה הוא שם תיאורי ולמרות ההוכחה כי קיים לו אופי מבחין ומשמעות משנית, ההגנה על שמות תיאוריים לא חלה על צירופי מילים והטיות. המילה אווזִי אינה זהה למילה אווזֵי, אותה רוצה המערער לצרף למילה 'הזהב'. בית המשפט לא נדרש להכריע בשאלת החשש להטעיית הציבור, שכן קבע כי ההגנה העומדת לשם 'אווזִי' אינה מונעת את הטייתו כ'אווזֵי', וממילא לא תשתכלל עוולת גנבת העין אף אם ישנו חשש כי הציבור יוטעה ויתבלבל בין המסעדות של המשיבות לבין זו של המערער.
הדין האנגלי
הפסיקה האנגלית גיבשה ופיתחה את עוולת ה-Passing Off. השימוש המקורי מהמאה ה-19 השתנה עם השנים, ובשלושים השנה האחרונות חל פיתוח של העוולה למחוזות מסחר חדשים. בנוסף, במספר פסקי דין במהלך שנות השישים נוצר המעבר בדין האנגלי מהעוולה המצומצמת של גנבת עין לעבר עוולת תחרות בלתי הוגנת, ה-Unfair competition.
מבט לעתיד וביקורת
בהסתכלות קדימה, ניתן לציין מספר נושאים, בהם ניתן לקדם את עוולת גנבת העין בישראל. ראשית, תוכל עוולה זו לתפוס את מקומה הראוי אם תחוקק עוולה כללית של תחרות בלתי הוגנת, תחתיה עוולה רחבה האוסרת גזל מוניטין ובתור מקרה פרטני שלה תמוקם גנבת העין. שנית גנבת העין בפני עצמה צריכה להתבסס, עם הבאת המקרים לפתחו של בית-המשפט, בתחומים חדשים הצצים עם התפתחות המסחר והטכנולוגיה. אם בימינו זהו תחום הפרסום והאינטרנט ואם בעתיד לבוא יהא זה תחום אחר כגון סחר באיברים.
עוולת גנבת העין היא עוולה גמישה, אשר במרוצת השנים הלכה והתפתחה בישראל הן בפסיקה והן בחקיקה. אך, ייתכן כי התפתחות זו הלכה צעד אחד יותר מידי בעת העיגון החוקי האחרון של העוולה במסגרת חוק עוולות מסחריות. חוק זה נותן הגנה מרחיקת לכת לבעל עסק במוניטין שרכש. הגנה שכזו עלולה לגרום לפגיעה יתרה בעקרון התחרות החופשית המושתת על חופש העיסוק. לפי המצב החוקי הקיים בישראל, נוצר מצב בו בעל עסק חדש חשוף לתביעה בגין עוולת גנבת עין ולתשלום פיצויים מרחיקי לכת, אשר במהותם הרתעתיים-עונשיים, אף שלא הסב כלל נזק לתובע. בנוסף ייתכנו במקרה שכזה הנתונים הבאים: (א) לא הייתה לנתבע כל כוונה לגזול מוניטין של אחר והוא אף לא ידע על גזלה זו. (ב) הנתונים העובדתיים היו שנויים במחלוקת, אך על-פי שיקול דעת בית-המשפט, חוזי המוצר של הנתבע אכן דומה, אם כי לא זהה למוצרו של התובע. אם הפסיקה בישראל לא תדע לרסן עצמה, ולשמור על איזון ראוי בין חופש הקניין לחופש העיסוק בתחום דיני גנבת העין, ייפגע חופש התחרות וייפגע יצר העשייה, החידוש והיצירה.
שדה הילברטי
בתורת השדות, שדה הילברטי הוא שדה, שהאברים שלו כלליים מספיק כדי להעיד על אי-פריקות של פולינומים.
השדות ההילברטיים קרויים על-שמו של הילברט, שהוכיח תכונה זו ב-1892 עבור שדה המספרים הרציונליים.
פולינומים בכמה משתנים
פולינום במשתנה אחד מתפרק לגורמים אם אפשר לכתוב אותו כמכפלה של פולינומים שאינם סקלרים; אחרת הוא אי-פריק. אותן הגדרות חלות גם על פולינומים בכל מספר של משתנים. לדוגמה, X^2-Y^2 פריק, ואילו X^2-Y הוא אי-פריק.
אי-פריקות והצבות
אם f(X,T) הוא פולינום בשני משתנים מעל שדה k המתפרק לגורמים, אז לכל הצבה של ערך t \in k במשתנה T, גם הפולינום f(X,t) מתפרק למכפלה.
באופן כללי, ייתכן שהפולינום f(X,T) פריק, ובכל זאת f(X,t) אי-פריק, משום שהצבת T=t הופכת את אחד הגורמים לסקלר. כך למשל פריק, ואילו f(X,0)=X אי-פריק. תופעה כזו אפשרית רק למספר סופי של הצבות, ולכן, אם הפולינום f(X,t) אי-פריק לאינסוף ערכים של t, אז גם הפולינום f(X,T) אי-פריק.
מאידך, לא תמיד אפשר לזהות אי-פריקות של פולינום באמצעות הצבות. לדוגמה, הפולינום X^2-(T^2+1) אי-פריק, בעוד שמעל שדה המספרים הממשיים כל הפולינומים X^2-(t^2+1) (עבור ) הם פריקים. בשדה הילברטי, אם f(X,T) אי-פריק, אז יש הצבות t \in T כך שגם f(X,t) אי-פריק.
ההגדרה המדויקת כללית יותר, ומכלילה תכונה זו לכמה משתנים.
הגדרה
נניח שפולינום f במשתנים ו- מעל שדה k הוא אי-פריק. אומרים שהאיברים מעידים על אי-הפריקות, אם לאחר ההצבה, הפולינום  אי-פריק.
השדה k הוא הילברטי אם לכל מערכת סופית של פולינומים אי-פריקים במשתנים  ו-, ולכל פולינום, יש הצבה T_i=t_i המקיימת , ומעידה על אי-הפריקות של כל הפולינומים f_j.
לתכונת ההילברטיות הגדרות שקולות רבות. למשל, די לדרוש שלכל פולינום אי-פריק f במשתנים X ו-T תהייה הצבה T=t המעידה על אי-הפריקות של f.
שדות הילברטיים
כל הרחבה סופית של שדה הילברטי היא הילברטית. כל הרחבה טרנסצנדנטית טהורה (אמיתית) של שדה כלשהו, היא הילברטית. מטענות אלה (יחד עם המשפט של הילברט שלפיו שדה המספרים הרציונליים הילברטי) נובע שכל שדה אינסופי נוצר סופית הוא הילברטי. כל הרחבה אבלית של שדה הילברטי היא הילברטית. כל הרחבה סופית (אמיתית) של הרחבת גלואה הילברטית היא הילברטית.
לעומת זאת, שדה המספרים הממשיים (או כל שדה פיתגורי) אינו הילברטי לפי הדוגמה שניתנה לעיל. גם השדות הסופיים (ממאפיין p) אינם הילברטיים, משום שהפולינום האי-פריק X^p-T מתפצל לגורמים ליניאריים בכל הצבה של ערך במקום T. שדות מהצורה F(\!(t)\!) אינם הילברטיים.
פנטוגרף רכבות
פנטוגרף הוא מכשיר המעביר זרם חשמלי מקווי חשמל עיליים להנעת רכבות הפועלות על חשמל, רכבות קלות וחשמליות. שמו של הפנטוגרף נובע מהדמיון שיש בינו לבין מכשירי פנטוגרף המשמשים להעתקת דפוס ושרטוטים.
המצאה
הפנטוגרף הומצא בשנת 1879 על ידי חברת סימנס והלסקה בגרמניה. ב-1895 הומצא פנטוגרף שטוח ושימש את קו הרכבת בולטימור-אוהיו. הצורה המוכרת יותר של הפנטוגרף, המכונה פנטוגרף יהלום הוצגה לראשונה ב-26 באוקטובר 1903 בקו הרכבת היוממי בין סן פרנסיסקו לאיסט-ביי, בקליפורניה. צילומי פנטוגרף זה מופיעים בתמונות מיום השירות הראשון של רכבת זו. בתחילת המאה ה-21 הייתה צורת היהלום של הפנטוגרף עדיין בשימוש בקווי רכבת פעילים, אף שהיא הולכת ונעלמת לטובת עיצובים חדשים יותר.
עיצוב ה-Z
הפנטוגרף המודרני הוצג ב-1955 ונקרא חצי-פנטוגרף או פנטוגרף 'Z', על-שם האות האנגלית המדמה את צורתו. הוא פותח להתמודד עם המהירויות הגבוהות שהרכבות נדרשות לנסוע בהן ועל-מנת להקטין את השטח שפנטוגרפי היהלום תפסו על גגות הרכבת. פנטוגרפי 'Z' נפוצים בכל סוגי הרכבות בימינו, החל מרכבות מהירות ביותר וכלה ברכבות קלות הנעות בתוך הערים (כמו הרכבת הקלה בירושלים). העיצוב הנוכחי מאפשר לספק כוח לרכבת בשני כיווני הנסיעה ביעילות דומה.
דרך פעולה
קווי הרכבת החשמליים המודרניים משתמשים בקווי מתח עיליים שמהם נמתחים חוטים המקשרים בין קו המתח לרכבת. הפנטוגרף מתנהג כקפיץ ולוחץ על קווי המתח העיליים על-מנת לספק כוח לרכבת. מסילות הרכבת עצמן משמשות כהארקה. הפנטוגרף מחליק עם תנועת הרכבת על-גבי קווי המתח ועלול ליצור גלים עומדים בקווי החשמל, אשר מורידים את המתח ומפחיתים את יעילות העברת החשמל. הדבר מונע ממערכות מסוימות להשתמש בפנטוגרפים סמוכים מדי זה לזה.
הפנטוגרף הוא היורש של עמודי-הכוח, אשר היו פופולריים במערכות הסעה קדומות יותר. עדיין נעשה שימוש בעמודי-כוח באוטובוסים חשמליים, שאינם מאפשרים שימוש בפנטוגרף עקב הצורך בגמישות יתרה ובמעגל חשמלי אחר. גם רכבות חשמליות שמסלולן כולל סיבובים חדים רבים מחייבות שימוש בעמודי-כוח, כמו הרכבת הקלה בטורונטו, אשר בקנדה.
למרות שהפנטוגרף הוא רגיש ויקר יותר מספקי כוח תחתיים (בדמות מסילה שלישית בין פסי הרכבת), הוא זה השולט בנוף התחבורה הציבורית החשמלית, מכיוון שהוא מאפשר שימוש במתח גבוה יותר.
על-מנת שהפנטוגרף לא יתכווץ בפתאומיות ויתנתק ממקור המתח נעשה שימוש באוויר דחוס הלקוח ממערכת הבלמים של הרכבות. אוויר דחוס זה דוחף את הפנטוגרף כנגד קווי המתח או מוריד אותו כאשר יש צורך בכך. כמו כן, על-מנת למנוע מהפנטוגרף להתנתק מקו המתח כאשר מערכת הבלמים אינה מספקת לו אוויר דחוס כנדרש, הוא מחובר בעזרת תפסים לקו המתח ונאחז בו.
האל
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
כנרת זמורה-ביתן דביר
כנרת זמורה־ביתן דביר - מוציאים לאור בע"מ היא קבוצת הוצאת ספרים ישראלית המאוגדת כתאגיד, מהוצאות הספרים הגדולות בישראל והיא חברה בהתאחדות המו"לים בישראל. בית החברה נמצא בפארק תעשיות חמן בשוהם.
ההוצאה התגבשה בסדרת שיתופי פעולה, רכישות ומיזוגים מאז שנת 1973. כיום מחזיקה ההוצאה בזכויות לאלפי כותרים, מספר רב של סופרים מישראל ומחו"ל ומוציאה לאור ספרים בכל הסוגות הספרותיות מספרי בישול, ספרי ילדים ועד ספרות קלאסית (מקטלוג הוצאת דביר). כמו כן להוצאה חלק בבעלות על רשת חנויות "צומת ספרים". בשנת 2013 פתחה ההוצאה את סדנאות הכתיבה "המגירה".
איחוד זמורה-ביתן-מודן - הוצאה לאור
בשנת 1973 חברו אשר ביתן, עודד מודן ואהד זמורה ויצרו את "זמורה ביתן מודן - הוצאה לאור" (זב"מ). השותפות התבססה על כמה מרכיבים: הוצאת מחברות לספרות, סדרת "מרגנית", מודן הוצאה לאור והוצאת ביתן.
סדרת "מרגנית"
"סדרת מרגנית" נוסדה על ידי אוריאל אופק ונערכה על ידיו בתחילה. יחיעם פדן ערך את הסדרה מאז 1973 ויצאו בה למעלה מ-150 כותרים. בין הבולטים שבהם ניתן לציין את בית קטן בערבה מאת לורה אינגלס וילדר, ספרי רואלד דאל כגון ג'יימס והאפרסק הענק, ספרי הילדים של אורסולה לה גווין כמו הקוסם מארץ ים, ספרי אדית נסביט ("ילדי המסילה"), ספרי מיכאל אנדה (כגון "מומו", "ג'ים ונהג הקטר"), סדרת הלקחנים של מרי נורטון ו"מר אל, כאן אנה" מאת פין. כמו כן מצטיינת הסדרה בתרגומים מצרפתית אותם מבצע אביטל ענבר ובהם ספרי הילדים והנוער של אלכסנדר דיומא האב.
הוצאת מודן
עודד מודן היה החשב של הוצאת הספרים הוותיקה לוין אפשטיין, ולאחר מכן רכש את ההוצאה ושינה את שמה.
הוצאת ביתן
'הוצאת ביתן' היא הוצאה משפחתית שנוסדה על ידי אשר ביתן בסוף שנות החמישים. עד לאיחוד ב־1973 ואחריו הוציאה ההוצאה באופן עצמאי מאות ספרים כשהבולטים בהם הם מלכוד 22 של ג'וזף הלר, 2001: אודיסאה בחלל של ארתור סי. קלארק וספרי דן בן אמוץ.
עם פירוק השותפות בשנת 1996 "ביתן" המשיכה בדרכה העצמאית כמוציאה לאור של ספרי עיון ואיכות. בשנת 2006, רכש אייל ליאני את ההוצאה מאשר ביתן והוא משמש המו"ל שלה.
האיחוד ודרך העבודה
השותפים היו כולם אנשי כספים והצהירו בגלוי שמטרתם היא להרוויח כסף ממכירת ספרים. החלטה זו הכתיבה אופי מסחרי, שאינו נוטה ליטול סיכונים ונושא אופי פופולרי ולא אליטיסטי. עם זאת, התחייבו השותפים לנאמנות ליוצרים גם כאשר הוציאו ספרים איכותיים שסיכויים להימכר פחות. כך הוציאו במהלך השנים את כל ספרי גינטר גראס, זיגפריד לנץ, היינריך בל והווארד פאסט וכן מספר רב של ספרים מאת יוצרים כז'ורז' אמאדו, סול בלו, קרלוס קסטנדה, קורט וונגוט וס. יזהר. ניתן להבחין כי רוב הספרים מתורגמים מאחר שסופרים ישראלים לא נטו להוציא את ספריהם בהוצאה בעלת האופי המסחרי. עם הזמן הגיעו אל ההוצאה גם סופרים ישראלים כגון אהרן מגד, דן צלקה, חנוך ברטוב ואחרים.
להוצאה היה עיקרון מרכזי שדרש שכל ספר המועמד לצאת תחת המותג זב"מ חייב להתקבל פה אחד על ידי שלושת השותפים. אם לא היה הדבר כך יכול מציע הספר להוציא לאור את הספר בעצמו בהוצאתו הפרטית, תחת שמו. כך למשל הביא עודד מודן להוצאה את ספר הבישול פורץ הדרך "מהמטבח באהבה" של רות סירקיס. עקב סירובם של השותפים להוציא את הספר בזב"מ הוציא אותו מודן בעצמו ומכירות הספר הפכו לבסיס הכלכלי של מודן למשך שנים רבות.
פירוק השותפות
בשנת 1982 פרש עודד מודן ונטל עמו את רוב ספרי הבישול של ההוצאה וכן בעלות על חנות ספרים ברחוב דיזנגוף וכך נותרה ההוצאה כ"זמורה-ביתן". בשנת 1986 נרכשה הוצאת "דביר" ובשנת 1996 רכש אוהד זמורה את חלקו של אשר ביתן.
מנקודה זו ועד שנת 2001 הפכה זמורה-ביתן, דביר להוצאה משפחתית שנוהלה על ידי ערן זמורה, כאשר אוהד זמורה היה נשיא החברה עד מותו ב-2003.
הוצאת כנרת
הוצאת "כנרת" הוקמה על ידי תלמה אליגון-רוז ובן זוגה יורם רוז בשנת 1978. שם ההוצאה ניתן לה כיוון שבאותה תקופה התגוררה תלמה אליגון-רוז בטבריה. ההוצאה הוקמה על מנת להוציא לאור ספרים שילוו את סדרת הטלוויזיה המצליחה (באותה עת) "הצריף של תמרי". בסדרה יצאו לאור חמישה ספרים שזכו להצלחה כלכלית. בנוסף הוציאה "כנרת" את הלהיט "100 שירים ראשונים" ולאחריו את "100 סיפורים ראשונים". עד מהרה החתימה ההוצאה את יהונתן גפן, הוציאה לאור את הרומן "שם הוורד" של אומברטו אקו ואת ספריו של ריצ'רד באך.
איחוד כנרת, זמורה-ביתן, דביר
ב-2001 חתמו יורם רוז וערן זמורה על הסכם שותפות שהותיר שלושה מותגים נפרדים אך ריכז את כל אמצעי הייצור, ההוצאות וההכנסות בידי הנהלה אחת שבה שותפים שני מנכ"לים: ערן זמורה ויורם רוז. במותגים "כנרת" ו"זמורה-ביתן" יוצאים לאור בעיקר ספרי פרוזה, מקורית ומתורגמת, ובמותג "דביר" יוצאים לאור בעיקר ספרי עיון. באוקטובר 2003 מונה דב אלפון לעורך ראשי שיתווה את הדרך הספרותית. מתוך פועלו הרב של אלפון ניתן לציין את "החייאת" המותג "מחברות לספרות" כמותג איכות לספרים מיוחדים ו"אליטיסטיים" ואת החתמתם של סופרים מבטיחים כאמיר גוטפרוינד, אשכול נבו, רון לשם ועוד. באפריל 2008 מונה דב אלפון לתפקיד העורך הראשי של עיתון "הארץ", ואת מקומו כעורך הראשי של ההוצאה תפס חנוך מרמרי. בדצמבר 2008 סיים מרמרי את תפקידו עקב חילוקי דעות עם הבעלים.
הוצאת הספרים כנרת זמורה-ביתן דביר חברה בהתאחדות המו"לים בישראל.
שותפות בצומת ספרים
בבסיס הרעיון של "צומת ספרים" ניצבה ההתמודדות עם מחסני הספרים של ההוצאות. להוצאות קשה לחזות את כמות העותקים שיימכרו מכל מהדורה. מצד שני שטחי המדף בחנויות הספרים מוגבלים ויש למלא אותם תדיר בספרים חדשים. על כן נותרים לעיתים במחסני ההוצאה ספרים רבים ללא דורש. חנות צומת ספרים הוקמה לראשונה על ידי הוצאת זמורה-ביתן במחסן ליד קיבוץ גבעת ברנר ב-1996 במטרה "לפנות את המחסנים" על ידי מכירה של עותקים (חלקם פגומים) במחירים שהיו נמוכים בכ-30% ממחירי ספרים חדשים. הצלחת המודל הייתה אדירה בשעתה.
במשך השנים התפתחה "צומת ספרים" לרשת ארצית, השנייה בגודלה בישראל אחרי "סטימצקי".
הקמת המגירה
בשנת 2013 ייסדה ההוצאה בית ספר לכתיבה מטעמה תחת השם "המגירה", בניהולו של איתמר רוז, בנם של יורם ותלמה אליגון-רוז. בית הספר הוקם במשרדי ההוצאה באור-יהודה, ובהמשך הועבר משכנו למשרדי ההוצאה בדרך השלום בתל אביב.
בית הספר מעביר סדנאות כתיבה בהנחיית סופרי ההוצאה ובליווי אנשי מקצוע בכירים מצוותה, ביניהם המשורר רוני סומק, הסופרת שהרה בלאו, כלת פרס ספיר נעה ידלין ועוד. בנוסף, מתקיימים בו מפגשי קריאה, ערבי תרבות ופאנלים ספרותיים.
נכון לתחילת 2016, מאז ראשית פעילותו למדו בבית הספר כ-600 תלמידים במסגרת כ-50 סדנאות.
תחרות הסיפור הקצר
בשנת 2014 יזמה תלמה אליגון-רוז, בשיתוף בית הספר לכתיבה "המגירה", מכון "הקשרים" והחוג לכתיבה יוצרת באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תחרות המוקדשת לזכרה של אמה, עפרה אליגון. התחרות, "במה לסיפור הקצר ע"ש עפרה אליגון", מיועדת לכותבים שיצירתם טרם ראתה אור. לצד פרסים כספיים ומלגות כתיבה, סיפוריהם של שלושת זוכי התחרות השנתיים נכללים באסופה לצד סיפורים של סופרים ישראלים מוכרים מההוצאה.
לודוויג פון קכל
לודוויג אלואיס פרדיננד ריטר פון קכל (בגרמנית: Ludwig Alois Friedrich Ritter von Köchel; 14 בינואר 1800 - 3 ביוני 1877) היה מוזיקולוג, סופר, מלחין, בוטניקאי ומוציא לאור. נודע בעיקר בכך שקיטלג את יצירותיו של מוצרט, ועל שמו נקרא "מספור קכל" המציין את מספר היצירה בקטלוג.
חייו
קכל נולד בעיירה שטיין (Stein) שבקרמס, השייכת למדינת אוסטריה התחתונה. הוא למד משפטים בווינה ובמשך 15 שנה היה המחנך של ארבעת בניו של הארכידוכס קרל. הגמול לו זכה ממעבידו היה תואר אבירות וסכום כסף נאה, שאיפשר לו להקדיש את שארית חייו למחקר. הוא ביצע מחקרים מרשימים לזמנו בבוטניקה בצפון אפריקה, חצי האי האיברי, בריטניה, נורדקאפ ורוסיה.
נוסף על עיסוקו בבוטניקה, הוא גילה עניין בגאולוגיה ומינרלוגיה, אך גם אהב מוזיקה והיה חבר באוניברסיטת מוצרטיאום אשר בזלצבורג.
בשנת 1862 פרסם את רשימת קכל - רשימה כרונולוגית-נושאית של כל יצירותיו של מוצרט. הקטלוג היה הראשון בקנה מידה שכזה ואיכותו הייתה גבוהה ושיקפה למדנות והבנה. מאז פרסומו עבר הקטלוג מספר שינויים. כיום נוהגים להתייחס ליצירותיו של מוצרט לפי המספור בקטלוג, המוכר כ"מספר קכל" (K, ראו אופוס). כך למשל, הסימפוניה מס' 41 ("יופיטר") של מוצרט היא K.551.
קכל גם ארגן את יצירותיו של מוצרט לכדי 24 קטגוריות ששימשו את בית ההוצאה לאור Breitkopf & Härtel כאשר פרסמו את המהדורה השלמה של יצירותיו של מוצרט, בין השנים 1877 עד 1905 (יוזמה שמומנה בחלקה על ידי קכל עצמו).
קכל מת מסרטן בגיל 77 בווינה.
יחסי סין–קזחסטן
יחסי סין–קזחסטן הם היחסים בין סין ההיסטורית לקזחים ועד ליחסים המודרניים בין סין לקזחסטן. מאז כינון היחסים הדיפלומטיים ב-1992, התפתחו קשרים פוליטיים, תרבותיים וכלכליים בין השניים. למפלגה הקומוניסטית הסינית ולנור אוטן בקזחסטן יש קשרים טובים. סין אמרה שהיא מעריכה חילופי דברים בין שני הצדדים ומקווה לחזק את הקשרים ושיתוף הפעולה עוד יותר.
לאחר התמוטטות ברית המועצות ועצמאות קזחסטן, סין וקזחסטן ניהלו תהליך של התקרבות וחיזוק הקשרים, עם שורה של הסכמי גבול, שיתוף פעולה כלכלי ושותפות אסטרטגית. עם זאת, מספר תקריות הקשורות ללאומיות סינית וכן לסכסוך שינג'יאנג בשנים האחרונות הפריעו לתהליך הפיתוח.
היסטוריה
היסטוריונים אומרים שסין באה במגע עם אזור קזחסטן כבר מהמאה ה-2 לפני הספירה. אזור קזחסטן היה שימושי מאוד בקשרים בין סין למערב.
שושלת האן
בתקופת שושלת האן, אחד מאבותיה הקדמונים של קזחסטן, הווסון, התיר הקין (נישואי תערובת) עם הסינים, מה שסימן את תחילת היחסים. בתקופת שלטונו של הקיסר וו מהאן, ג'אנג צ'יאן היה הפקיד שנשלח לאזורים המערביים (西域 xiyu) כדי לעזור לוואסון נגד השיונגנו. מכיוון שהווסון לא רצו לשתף פעולה עם השיונגנו, הם חברו עם שושלת האן כדי להביס את השיונגנו ( מלחמת האן-שיונגנו).
קרב ז'יז'י (郅支之戰) בשנת 36 לפני הספירה בין שושלת האן לבין ראש שיונגנו ז'יז'י צ'אניו. במהלך הקרב ז'יז'י הובס ונהרג. הקרב נערך כנראה ליד טראז על נהר הטאלאס במזרח קזחסטן, מה שהופך אותו לאחת הנקודות המערביות ביותר אליהן הגיע צבא סיני.
מונגולים
במאה ה-13, ג'ינגיס חאן איחד לזמן קצר את שני האזורים תחת האימפריה המונגולית.
שושלת מינג
המשלחת הקזחית הראשונה ביקרה בסין מתישהו בסביבות 1453. בתקופת שלטונו של ג'יאג'ינג (1522–1566), הוקמו היסודות ליחסים משגשגים בין שושלת מינג לחאנות הקזחית, אך המגעים הופסקו לאחר 1537.
שושלת צ'ינג
החאנות הקזחית חברה עם שושלת צ'ינג נגד חאנות דזונגאר.
הרבה לפני הקמת האומה הקזחית, הקזחים יצרו קשרים עם אזור אגן טארים. בשנת 1456 ערקו קלי (克烈) ו-Jianibieke (贾尼别克) ל-Moghulistan, ששלט באזור אגן טארים. Esen Buka II נתן את החלק המערבי של הגבול המערבי בז'טיסו לשני מלכים קזחים. זה סיפק שטח להקמתה הראשונית של הח'אנות הקזחית. מאז שתי המדינות איחדו כוחות נגד אויבים והתחתנו אלו עם אלו, אבל הן גם נלחמו זו בזו. במאה ה-16 חצתה קבוצה של מונגולים את הרי אלטאי מהרמה המונגולית כדי להיכנס לאגן דזונגריה ולאחר מכן נכנסה לערבה הקזחית. בשנת 1640 איחדו הדזונגרים את השבטים השונים של אוירט המונגולים והקימו את ח'אנות הדזונגאר. בשנת 1680 הביסו הדזונגרים את חאנות ירקנט באזור אגן טארים. במאה ה-17, ניצחו הדזונגרים את השני מבין שלושת הג'וזים של הח'אנות הקזחית. הקזחים עמדו בפני משבר.
עד 1755, צ'יינלונג, קיסר סין שלח חיילים לחסל את משטר דזונגאר דאוואצ'י והורה על גיוס הקזחים. הברית השבטית בראשות אבלאי חאן הביעה תמיכה בחיילי צ'ינג נגד הדזונגרים ונהרה לסייע לצבאות צ'ינג. בשנת 1757, אציל דזונגרי אמורסאנה ברח לאבולאי (阿布赉) לאחר שהמרד נכשל. אבולאי התכוון ללכוד את אמורסאנה ולמסור אותה לחצר צ'ינג. לאחר ששושות צ'ינג הביסה את הדזונגארים והגיעה לימת בלחש, אבולאי והשבטים הקזחים תחת שלטונו נכנעו לצ'ינג ושלחו שליחים לאתר הנופש בהר צ'נגדה לספק סוסים. כמחווה של הכרת תודה, העניק הקיסר צ'יינלונג את התואר ח'אן לאבולאי ונתן לו להוביל את כל הקזחים. מאז שבטים קזחיים חולקים כבוד לצ'ינג ללא הרף. אבולאי שלח את צאצאיו לבייג'ינג כדי ללמוד, וכך הפיץ את כללי הנימוס של סין באותה תקופה למרכז אסיה.
עקב הסכסוך בין האימפריה הרוסית לחאנות הקזחית, קזחים רבים נמלטו לשושלת צ'ינג.
זמנים מודרניים
לפני נפילת ברית המועצות, הרפובליקה העממית של סין וקזחסטן (בעודה בברית המועצות) היו שתיהן מדינות קומוניסטיות.
הרפובליקה העממית של סין וקזחסטן כוננו יחסים דיפלומטיים ב-3 בינואר 1992, באותו יום שבו ממשלת קזחסטן הביעה תמיכה במדיניות של סין האחת והתנגדות לתנועת העצמאות של מזרח טורקסטן. שתי האומות ירשו סכסוך גבול מיחסי סין–ברית המועצות, שאליו התייחסו עם הסכם הגבול הראשון שלהם באפריל 1994, הסכם משלים בספטמבר 1997, והסכם הגבול המשלים השני ביולי 1998 לציון גבול משותף. בשנת 1993, הנשיא הראשון של קזחסטן נורסולטן נזרבייב ערך ביקור רשמי בבייג'ינג בהזמנת נשיא סין, ג'יאנג דזה-מין. מאז, מנהיגי סין וקזחסטן החליפו תדיר ביקורים רשמיים רמי דרג. ב-1996, שתי המדינות הפכו למייסדות שותפות של ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה. הנשיא החדש של קזחסטן, קאסים-ג'ומארט טוקאייב, התחנך בסין.
ב-9 ביולי 2020, שגרירות סין בקזחסטן פרסמה אזהרה שקבעה כי זן לא מזוהה של דלקת ריאות עם שיעור תמותה "גבוה בהרבה" מזה שנגרם על ידי COVID-19 התפשט במספר ערים קזחיות. נאמר כי במחוזות אטיראו ואקטובה והעיר שימקנט כמעט 500 מקרים דווחו. עם זאת, למחרת, משרד הבריאות הקזחי דחה את תביעת השגרירות והתקשורת של סין כפייק ניוז. מייקל ריאן, פקיד בכיר בתוכנית החירום הבריאותית של ארגון הבריאות העולמי, אומר שההתפרצות בקזחסטן עשויה להיות מקרי COVID-19 ש"פשוט לא אובחנו כראוי".
בביקורו בקזחסטן בשנת 2022, הביע נשיא סין שי ג'ינפינג תמיכה מלאה בריבונותה של קזחסטן. ברקע היו חששו קזחיים מפעילות רוסיה השכנה במדינה פוסט סובייטית אחרת, אוקראינה.
פיתוח יחסים בילטרליים
סין וקזחסטן קידמו הרחבה מהירה של מסחר ושותפות על פני פיתוח כלכלי, במיוחד בתחום הנפט, הגז הטבעי, המינרלים ומשאבי האנרגיה העיקריים של קזחסטן. בשל צורכי האנרגיה המקומיים המתרחבים במהירות, סין ביקשה לקבל תפקיד מוביל בפיתוח תעשיות אנרגיה בקזחסטן. יחד עם הפעלת ארבעה שדות נפט קטנים יותר, רכשה חברת הנפט הלאומית של סין בשנת 2005 את פטרוקזחסטן, שהייתה חברת הנפט העצמאית הגדולה ביותר בברית המועצות לשעבר, תמורת 4.18 מיליארד דולר והוציא עוד 700 מיליון דולר על צינור שיוביל את הנפט לגבול הסיני. פטרוקזחסטן הייתה הרכישה הזרה הגדולה ביותר אי פעם על ידי חברה סינית. עד 2016, חברות סיניות (למשל China National Petroleum Corporation, Sinopec ואחרים) השקיעו יותר מ-20 מיליארד דולר במגזר הנפט של קזחסטן.
ב-2009 סין הלוותה 10 מיליארד דולר לקזחסטן וצברה נתח ב-MangistauMunaiGas.
ב-16 באוקטובר 2013, הוועדה המתמדת של הקונגרס העממי הלאומי של קזחסטן ושל סין (NPCSC) חתמו על מזכר הבנות. ההסכם הוא החקיקה החשובה ביותר שנחתמה בין שתי המדינות המעודדות יחסים דו-צדדיים. החקיקה עוזרת לשני הפרלמנטים להיפגש כדי לדון זה בזה בנושאים דו-צדדיים.
שיתוף פעולה אסטרטגי
במטרה לחזק את השותפות האזורית בביטחון אזורי, פיתוח כלכלי ומלחמה בטרור ובסחר בסמים בקרב מדינות מרכז אסיה, קזחסטן וסין הפכו למייסדות שותפות של ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה (SCO). בפיתוח קשרים עם סין, קזחסטן שואפת לאזן את ההשפעה הגאופוליטית והכלכלית של שכנתה הצפונית רוסיה. עם זאת, קיימים סכסוכים פוטנציאליים סביב הקשרים התרבותיים של סין בין העם הקזחי לבין האויגורים במחוז שינג'יאנג בסין, שעלולים להשפיע על תנועה בדלנית אויגורית. סין גם שואפת למנוע את צמיחת ההשפעה של ארצות הברית באזור ואת הקמה אפשרית של בסיסי אוויר אמריקאים בקזחסטן. בשנת 1997, שתי המדינות חתמו על הסכם לצמצום נוכחותם של כוחות צבאיים לאורך הגבול המשותף יחד עם קירגיזסטן וטג'יקיסטן.
סכסוכי גבולות וטריטוריאליים
מקורותיו של קו הגבול בין סין לקזחסטן מתוארכים לאמצע המאה ה-19, אז הצליחה האימפריה הרוסית לבסס את שליטתה באזור אגם זייסן. הקמת הגבול בין האימפריה הרוסית לאימפריית צ'ינג, שלא שונה מדי מהגבול הסיני-קזחי של היום, נקבעה באמנת פקין משנת 1860; קו הגבול בפועל על פי האמנה נמתח על ידי הפרוטוקול של צ'וגוצ'אק (1864), והשאיר את אגם זייסן בצד הרוסי. הנוכחות הצבאית של אימפריית צ'ינג באגן אירטיש התפוררה במהלך מרד דונגאן (1862–1877). לאחר כישלון המרד והכיבוש מחדש של שינג'יאנג על ידי זואו זונגטאנג, הגבול בין האימפריה הרוסית והצ'ינגית באגן אירטיש עבר התאמה קלה נוספת, לטובת רוסיה, על ידי הסכם סנקט פטרבורג (1881).
לאחר מהפכת שינהאי ומלחמת האזרחים הסינית, מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים הרוסית, הגבול הסיני-רוסי הפך לגבול סין-ברית המועצות. עם זאת, השלטונות הסיניים והסובייטיים לא תמיד הסכימו היכן עובר קו הגבול על הקרקע, מה שהוביל, במיוחד לעימות גבול ממזרח לאגם ז'לנשקול באוגוסט 1969.
רצועה צרה של גבעות מזרחית לז'לנשקול, עליה התמודדו ברית המועצות וסין ב-1969, הוכרה כחלק מסין. כדי לתחום קטעים קטנים מסוימים של הגבול בצורה מדויקת יותר, נחתמו הסכמים נוספים ב-24 בספטמבר 1997 וב-4 ביולי 1998. במהלך השנים הבאות, הגבול נתחם בשטח על ידי ועדות משותפות. על פי פרוטוקולי הוועדות והמפות, קו הגבול של שתי המדינות הוא באורך 1782.75 ק"מ, כולל 1215.86 ק"מ של גבול יבשתי ו-566.89 ק"מ של קו גבול עובר לאורך (או על פני) נהרות או אגמים. עבודת הוועדות תועדה על ידי מספר פרוטוקולים משותפים, שהסתיימו עם הפרוטוקול שנחתם בבייג'ינג ב-10 במאי 2002.
לפי פרופסור MIT טיילור פראוול, "התמוטטות ברית המועצות הייתה עשויה להציג לסין הזדמנות אידיאלית להחזיר לעצמה את יותר מ-34,000 קמ"ר של שטח שהיא טענה במרכז אסיה. אולם בהקשר של תסיסה אתנית, סין בחרה לשפר את הקשרים עם המדינות העצמאיות החדשות כדי למנוע תמיכה חיצונית לקבוצות בדלניות בשינג'יאנג".
סין התפשרה בסכסוכים טריטוריאליים עם רפובליקות מרכז אסיה כדי להבטיח את תמיכתן ביציבות בשינג'יאנג. לדברי פראוול, "סין הייתה זקוקה לשיתוף פעולה עם שכנותיה כדי למנוע את התפשטות הכוחות הפאן-אסלאמיים והפאן-טורקים לאזור, להגביל את התמיכה החיצונית בבדלנים בתוך שינג'יאנג, ולהגביר את הסחר חוצה הגבולות כחלק מאסטרטגיה רחבה יותר לצמצום מתחים בין קבוצות אתניות דרך התפתחות".
במאי 2020, האתרים הסיניים Tuotiao.com טענו שקירגיזסטן וקזחסטן היו חלק מסין לפני שנכבשו על ידי רוסיה. הדבר גרר ביקורת מקזחסטן והשגריר הסיני זומן במחאה, למרות זאת חידש את החשש מפני תביעות טריטוריאליות סיניות בקזחסטן וגם במרכז אסיה.
ניהול מים חוצה גבולות
שני הנהרות החשובים ביותר של מזרח קזחסטן, האירטיש והאילי, זורמים מסין. המים שלהם נמצאים בשימוש נרחב להשקיה ואספקת מים עירונית בשתי המדינות (במיוחד דרך תעלת אירטיש-קרמאיי-אורומקי של סין ותעלת אירטיש-קרגנדה של קזחסטן). חוץ מזה, האילי הוא מקור המים העיקרי לימת בלחש בקזחסטן, ונהר אמיל הקטן יותר, הזורם גם הוא מסין, מספק מים לאגם אלאקול בקזחסטן. בהתאם לכך, מאז שנות ה-90, השימוש הגובר במי הנהרות חוצי הגבולות בסין מעורר דאגה עבור שוחרי הסביבה והפוליטיקאים של קזחסטן. משא ומתן דו-צדדי מתנהל מעת לעת בנושאים הקשורים.
הגירה
מאז שנת 2000 מספר המהגרים הסינים בקזחסטן גדל באופן משמעותי. לפי מחקר מ-2010, 68% מהקזחים אמרו שהם חיים לצד אזרחים סינים בערים שלהם; 56% סברו שאין כל כך הרבה סינים, בעוד 36% סברו שיש הרבה. רובם חשבו שהסינים נמצאים שם כדי למצוא עבודה (57%) ולעשות עסקים (49%). מספר קטן יותר חשב שהם נמצאים שם למטרות אחרות, כולל נישואין (8%), רכישת אזרחות (6%) ורכישת רכוש (4%). המתיחות סביב העובדים הסינים בקזחסטן הובילה לעיתים להפגנות.
בקזחסטן יש יותר מ-100,000 אנשי דונגאן (東干人) שברחו משיאן, מחוז שאאנשי לפני יותר מ-100 שנה. לאחר הרפורמה הכלכלית הסינית, הם נסעו לשינג'יאנג למטרת סחר וייבאו טכנולוגיה משיאן לפיתוח כלכלת קזחסטן. באשר לקזחים בסין, רובם חיים בצפון שינג'יאנג, עם מספר קטן יותר בגנסו ובצ'ינגהאי. לפי נתונים מאמצע 2014, בסין יש כמעט 8,000 סטודנטים קזחים, ובקזחסטן יש גם סטודנטים סינים.
בשנים האחרונות, כשיותר קזחים אתניים בסין נרדפו ונכלאו במחנות חינוך מחדש של שינג'יאנג, רבים נמלטו ממקומות כמו המחוז האוטונומי של אילי קזחית אל קזחסטן השכנה.
ברית דמים
"ברית דמים", המוכר גם בשמות: "על דעת המקום" ו"יובלים והראלים", הוא שיר שנכתב על ידי עמנואל צבר, הולחן בידי יאיר רוזנבלום והושר במקור על ידי מירי אלוני.
הסיפור שמאחורי השיר
המוטיב החוזר בשיר: "עוד זה מדבר וזה בא" (במקור ביטוי חוזר בספר איוב לפני בשורה על אסון נוסף) מבוסס על סיפורה של משפחה שבזמן מלחמת שלום הגליל קיבלה שמועות על כך שבנם החייל, יובל הראל, מת, אולם הסתבר להם שחייל אחר, שגם שמו יובל הראל, הגר בסמוך להם בשכונת תלפיות בירושלים, הוא זה שנהרג. כמאמר השיר - "עוד זה מדבר וזה בא", הגיעה למשפחה שוב בשורה על אסון - גם יובל הראל שלהם מת.
הרקע לשיר
בעת מלחמת לבנון הראשונה, ביום השלישי ללחימה, 8 ביוני 1982, נהרג יובל הראל, בן מרים ויחזקאל, חייל בחיל השריון, מפגיעת טיל נגד טנקים במחנה הפליטים עין אל-חילווה שליד צידון. חבריו של יובל הראל, בן חיה ויוסף, שקראו את מודעות ההרוגים בקצין העיר, חשבו בטעות כי מדובר בחברם, וסיפרו לחיה ויוסף כי בנם נהרג. לאחר בירורים נוכחה המשפחה לדעת כי יובל עדיין בין החיים. ב-10 ביוני נהרג בקרב בלבנון גם יובל הראל, בנם של חיה ויוסף, חייל בגדוד 50 של הנח"ל המוצנח. כאשר הגיעו חיילים ממוקד קצין העיר לביתם של חיה ויוסף הראל והודיעו להורים על מות בנם, סירבו תחילה ההורים להאמין, והסבירו כי ישנו עוד יובל הראל, בן מרים ויחזקאל, שנהרג; אך לצערם, הידיעה על מות בנם הייתה נכונה.
סיבה נוספת לבלבול ולטרגדיה הייתה העובדה שהוריו של ספי באשר, חברו הטוב של יובל הראל מהנח"ל, סברו שאין זה ייתכן שמדובר בחברו, שכן אילו היה כך, בנם, או מישהו אחר, היה מתקשר אליהם להגיד. מה שהם לא ידעו, שגם חברו הקרוב ביותר של יובל, בנם, מת. הם קיבלו את ההודעה במהלך הלוויה של יובל. שני החיילים משכונת תלפיות שבירושלים, בעלי השם הזהה, ויוסף (ספי) באשר, נקברו בסמוך זה לזה, באותה השורה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
מחבר השיר, עמנואל צבר, שירת בשנת 1984 כשליח הסוכנות היהודית בלונדון, ולבקשת שגריר ישראל בבריטניה יהודה אבנר חיבר את השיר כקטע לכבוד טקס יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בלונדון באותה שנה. הוא שמע מאיש הטלוויזיה דן סממה את סיפורם של החיילים, והחליט לכתוב שיר על כך. צבר העביר את השיר ליאיר רוזנבלום, ששהה גם הוא בלונדון באותה עת, ורוזנבלום הלחין את השיר לקראת הטקס.
הראשונה להקליט את השיר הייתה הזמרת מירי אלוני, וגרסתה לשיר התפרסמה ב־1985. השיר נכלל באלבומה "טיפה אהבה" משנת 1987.
כשנה לאחר מכן, נולד בן למשפחת הראל אחרת, שגם היא התגוררה בשכונה, וגם הוא נקרא יובל, על שם שני החיילים.
הרמזים
בשיר הרמזים רבים לסיפורים מקראיים:
בנוסף כלולים בשיר הרמזים נוספים: לבלדה של גתה, "שר היער" (Erlkönig). הבית הראשון נפתח במילים "רכבנו סופה וגם סער" המזכירות את הפתיחה של הבלדה "מי זה הרוכב דרך לילה וסער?". בבלדה מסופר על אב ובנו הרוכבים בליל סוער ביער. הילד רואה את דמותו של שר היער- שד המאיים עליו. האב מנסה להרגיעו ולהסביר כי מדובר בחזיונות שווא, ומגביר את קצב רכיבתם ככל שהבלדה מתקדמת. עם זאת סופה של הבלדה הוא טראגי. שר היער נוגע בילד וגורם למותו. הבלדה מסתיימת במילים: "אֶל הֶחָצֵר הִגִּיעַ אָבֵל וְאוֹבֵד, בִּזְרוֹעוֹתָיו הָיָה הַיֶּלֶד מֵת." הרמז נוסף מצוי במילה "תלפיות" ("ועיר תלפיות שכולה", "תלפיות לך ארצי"), המופיעה הן כאחד משמותיה של העיר ירושלים, הן כהתייחסות לשכונה שבה התגוררו החיילים והן כאזכור לביטוי "בנוי לתלפיות".
לא תיקום ולא תיטור
לא תִקּוֹם ולא תִטּוֹר הן שתי מצוות לא תעשה הקשורות זו לזו ועוסקות ביחסי הגומלין שבין אדם לחברו. מצוות לא תיקום אוסרת על נקמה באדם מישראל, בעוד מצוות לא תיטור אוסרת אף על זכירת החטא של האדם ושמירת רגשות עוינים כלפיו.
מקור
שתי המצוות נזכרות בתורה בספר ויקרא בפרשת קדושים :
לא תיקום
הוא איסור להשיב לחבירו רעה על הדבר הרע שעשה לו, אפילו אם אדם מבקש מחברו טובה ונענה בשלילה, אסור לאותו אדם לסרב לבקשת חברו למחרת היום רק מתוך רצון להחזיר לו רעה תחת רעה.
לא תיטור
הוא איסור לזכור בלב את הדבר הרע שעשה לו חבירו, ואפילו אם אדם סירב לעזור ואחר כך מבקש עזרה בעצמו, מצווה לעזור לו ולשכוח רעתו. ולכן אדם שעוזר לחברו אך מזכיר לו את רעתו, באמירה כגון "אני לא כמוך, שאתה לא עזרת לי ואני עוזר לך", אף על פי שלא עבר על מצוות לא תיקום, עובר הוא על מצוות לא תיטור.
שורש המצווה
טעם המצווה הוא כדי להרבות אהבה ואחווה בעם ישראל ולמנוע מריבות וכעסים, שאם האדם ינקום בחברו אין לדבר סוף ויישארו שונאים אחד לשני כל ימי חייהם. בספר החינוך מסביר שמטרת המצווה וסיבתה היא שהאדם ידע שכל מה שקורה לו טוב ורע מגיע מה', ואם חברו עשה לו רע כנראה היה זה רצון ה', ולכן אין לנקום באדם הפוגע. ובכלי יקר כתב שטעם המצווה הוא כי אין ראוי להחשיב את הגוף והממון עד כדי נקימה, והעיקר החיים הוא המצוות ורק אותם ראוי להחשיב.
סוג הפגיעה האסורה
בתלמוד נאמר שאיסור נקימה ונטירה נאמר רק על פגיעה ממונית, כמו בדוגמה לעיל שאדם מסרב להשאיל חפץ לחברו, אבל מותר להגיב על צער פיזי או עוגמת נפש, אם הפוגע לא ביקש את סליחת הנפגע. כך סיכם זאת רבי מנחם המאירי בפירושו שם:
אמנם הרמב"ם אוסר נקימה ונטירה באופן גורף, ולא ציין הבחנה זו בין ממון לבין צער אחר, והרב ברוך אפשטיין מסביר שהרמב"ם למד שכל מה שנאמר בתלמוד שבצער הגוף מותר לנקום זה דווקא בתלמיד חכם.
בספר חפץ חיים מסיק להלכה שיש להימנע מלנקום בכל מקרה, משום שההיתר לנקום על צער הגוף שנוי במחלוקת, ומחמת הספק צריך להחמיר בדבר ("ספק דאורייתא - לחומרא").
הרמב"ן אומר שבפגיעה שיש לו עליו תביעה משפטית אין איסור לנקום:
דיני המצווה
הרמ"א אומר שכל האיסור לנקום זה דווקא שלא בשעת מריבה, אבל בשעת מריבה שאחד מרביץ או מבייש את השני מותר לו להחזיר, כי אי אפשר לאדם לשמוע ולא לענות מתי שמגדפים אותו.
Assassin's Creed Rogue
Assassin's Creed Rogue הוא משחק וידאו מאת חברת יוביסופט, מסדרת Assassin's Creed, לפלייסטיישן 3 ול-Xbox 360. יחד עמו יצא גם משחק נוסף מהסדרה - Assassin's Creed Unity. משחק זה ייצא ב-20.3.2018 לקונסולות הפלייסטיישן 4 והאקס בוקס וואן.
משחקיות
הסיפור שמאחורי המשחק מתרחש באמצע המאה ה-18 (בין Assassin's Creed III לבין Assassin's Creed IV: Black Flag), בתקופת מלחמת שבע השנים, ועוקב אחרי שיי פטריק קורמק, מתנקש אירי שערק לשורות הטמפלרים. המשחקיות במשחק זה דומה מאוד לזו של Assassin's Creed IV: Black Flag, והוא משלב משימות ימיות לצד יבשתיות.
ברוב המשחק ניתן לשוט עם ספינתו של שיי - "המוריגן" (Morrígan), שניתנת לשיפור ולעיצוב במהלך המשחק. הספינה שונה מהג'קדאו (Jackdaw) של קנווי ב-Assassin's Creed IV: Black Flag במספר מובנים. בין היתר, לספינה זו שוקע רדוד יותר, המאפשר שיט בנהרות. למשחק נוספו כלי הנשק שמן נשרף, המבעיר את הספינות הסמוכות, ורובי פאקל (Puckle guns), המשמשים לירי מדויק כנגד ספינות אויב.
העיצוב הארקטי מאפיין חלקים נרחבים במשחק. הספינה מצוידת בשובר קרח, המסוגל לשבור משטחי קרח דקים. בנוסף, הפצצת קרחונים גורמת לגלים עזים המשמידים ספינות קטנות. באזורים אלו, שחייה ממושכת עלולה להוביל לירידה בחיים של הדמות.
ללחימה, הוצג לראשונה במשחק רובה אוויר, המאפשר ירי של חצי הרדמה ופעולה, וכן של חזיזים. הדמות יכולה גם להשתמש במטול רימונים, ולירות באמצעותו מספר סוגי רימונים. כמו כן, ניתן להתגונן מפני תקיפות בגז רעיל של אויבים, באמצעות מסכת גז.
עלילה
העלילה המודרנית מתחילה כשנה לאחר תום האירועים ב-Assassin's Creed IV: Black Flag, כאשר מועסק חדש מתקבל לעבודה בחברת הבידור של אבסטרגו. בזמן מחקרו על תולדותיו של שיי פטריק קורמק, מתנקש שפעל בצפון האוקיינוס האטלנטי במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, קטע זיכרון משבש את פעולת השרתים באבסטרגו. בעקבות זאת, מחליטה מלאני למיי (Melanie Lemay), בכירה בארגון, שיש להמשיך לחקור את תולדותיו של קורמק, במטרה לתקן את התקלה.
קורמק הוא מתנקש חדש בשורותיו של מסדר המתנקשים, בפיקודו של אכילס דבנפורט (Achilles Davenport). אכילס מבין את הפוטנציאל הטמון בקורמק, אך זה מתנהג בסרבנות שמתישה את מאמניו. אכילס מאמין כי אם יתן לקורמק סמכויות נרחבות יותר בארגון, זה ימתן את התנהגותו ויהפוך צייתן יותר למסדר. לכן, אכילס מחליט לשלוח את קורמק יחד עם ספינתו ה"מוריגן" (Morrígan) למשימות שונות כנגד טמפלרים בכירים. לאחר מכן, אכילס מחליט לשלוח את קורמק לליסבון, משום שחפץ המרמז על מיקומם של חתיכות עדן (Pieces of Eden),ופוענח על ידי בנג'מין פרנקלין, מוביל לשם.
קורמק מתחיל להעלות שאלות אודות המניעים של המתנקשים, בעיקר בשל הריגתם של טמפלרים הקרובים גם כך למותם, כמו לורנס וושינגטון (אחיו של ג'ורג' וושינגטון). הדבר מגיע לשיאו כאשר קורמק עוגן בליסבון, וכשהוא מוציא את ה-Piece of Eden ממקומו רעידת אדמה חזקה פוגעת בעיר (רעידת האדמה בליסבון). קורמק נס על עקבותיו בחזרה לאחוזת דבנפורט. הוא נזכר ברעידת אדמה שפגעה בהאיטי בעת שמצאו שם חתיכת עדן, וקורמק מזועזע מכך שהמתנקשים ימשיכו לחפש חתיכות עדן נוספות, ובכך ימשיכו להרוג חפים מפשע. בעקבות זאת, קורמק מחליט לבגוד במסדר, ולגנוב כתב יד ההכרחי לפענוח החפץ המוביל לחתיכות העדן. המתנקשים רודפים אחריו ברחבי האחוזה, עד שהוא מגיע לראש צוק. קורמק מחליט להתאבד בקפיצה, ויחד איתו כתב היד. הוא קופץ, ולפתע הוא נורה בגבו. קורמק מאמין כי היורה הוא לא אחר מאשר חברו הטוב ליאם.
קורמק ניצל בזכות ספינה חולפת הלוקחת אותו לניו יורק סיטי. הוא מחליט להשתמש ביכולות שלמד אצל המתנקשים כדי להילחם בכנופיות בעיר. פעולותיו מעוררות את תשומת לבו של ג'ורג' מונרו, מושל העיר, המציע לקורמק לעזור לו בבניין העיר. אסיר תודה למונרו, קורמק עוזר לצבא הבריטי בקרבותיו הראשונים כנגד הצרפתים, הנתמכים על ידי אכילס. בהמשך מונרו מציג את עצמו כטמפלר, ועל אף נאמנותו הקודמת של קורמק, הוא מציע לו להיות חבר במסדר הטמפלרי. קורמק מסכים להצעתו, ומונרו נהרג זמן קצר לאחר מכן. לאחר מכן קורמק מתקבל רשמית למסדר הטמפלרי, תחת הנהגתו של היית'ם קנווי.
קורמק מספר לקנווי על השערתו בדבר כך שחתיכות העדן אינן נשק, אלא משמשים להחזקת העולם יציב, ומציע לנסות ולעצור את המתנקשים, לפני שיגרמו לאסון נוסף. בהמשך קורמק הורג בכירים מספר במסדר המתנקשים, עד שרק אכילס וליאם נותרים חיים. לאחר שמתגלה כי השניים עלו צפונה לאחר שזיהו חתיכת עדן נוספת באזור הארקטי, קנווי וקורמק מחליטים לעצור אותם. השניים מגיעים אל זוג המתנקשים ומתעמתים עמם, אכילס מנסה למנוע שפיכות דמים, אך הדבר גורם לליאם לפגוע בטעות בחתיכת העדן, דבר הגורר רעידת אדמה נוספת. בעוד שקנווי דולק אחרי אכילס, קורמק רודף אחרי ליאם, עד מותו של האחרון. קורמק בא בדיוק בזמן כדי לעצור את קנווי מלהרוג את אכילס, בטענה שאכילס למד את הלקח ולא ישוב לחפש עוד חתיכות עדן. קנווי יורה בברכו של אכילס, אך משאיר אותו בחיים.
לאחר שמסדר המתנקשים מושמד כמעט לגמרי, יוצא קורמק למסע בין עשרים שנה במטרה לחפש את החפץ שנועד כדי למצוא חתיכות עדן. מסעו מוביל אותו לארמון ורסאי, שם הוא מגלה שהחפץ נמצא ברשותו של המתנקש צ'ארלס דוריאן, אביו של ארנו דוריאן, הדמות הראשית מ-Assassin's Creed Unity. קורמק הורג את דוריאן, ולוקח ממנו את החפץ.
בסיום, לשחקן בזמנים המודרניים נודע כי בכירים שונים באבסטרגו הם טמפלרים. לשחקן מוצגת האפשרות להצטרף למסדר כחבר מן המניין, או למות. לא ידועה בחירתו של השחקן.
הדגל הקולוניאלי הלאומי של אוסטרליה
הדגל הקולוניאלי הלאומי של אוסטרליה (1823–1824) היה המבשר של עיצוב דגלים אוסטרליים רבים אשר עוצבו על בסיס הצלב הדרומי ודגל הממלכה המאוחדת בקנטון משולבים יחדיו.
רגלי
בשחמט, רגלי (גם פיון או חייל) הוא הכלי האחרון בהיררכיה והמוגבל ביותר בתנועתו. אך חשיבותו במשחק גדלה כאשר הוא מגיע לשורה האחרונה של הלוח, כי אז ניתן להחליפו במלכה או כל כלי אחר פרט למלך - מהלך הנקרא הכתרה.
כל שחקן מתחיל את המשחק עם שמונה רגלים, המסודרים בשורות לפני האחרונות - השנייה והשביעית, כל צד בשורה הקרובה לו. הרגלי יכול לנוע רק צעד אחד קדימה לערוגה שלפניו, מלבד בצעדו הראשון במשחק, בו יכול השחקן לבחור אם לקדם את הרגלי ערוגה אחת או שתי ערוגות. בשל כך, פעמים רבות הרגלי נתקע כאשר את הערוגה לפניו תופס כלי אחר. הרגלי מכה כלים אחרים באופן שונה מדרך ההליכה שלו, הוא מכה ערוגה אחת באלכסון בכיוון התקדמותו, כך שלמעשה בכל רגע נתון הוא מאיים על ערוגה אחת או שתיים. כפיצוי על יכולותיו המוגבלות לרגלי יש מספר יכולות מיוחדות.
בשל היותו הכלי החלש ביותר, ערכם של כלי שחמט שונים נמדדים על פי מספר הרגלים שהם שווים. כך, ערכם של רץ ופרש מוערך בשלושה רגלים, צריח חמישה רגלים ומלכה תשעה רגלים.
ייחוד הרגלי משאר הכלים
יש כמה דברים שמייחדים את הרגלי משאר הכלים:
הרגלי בפתיחות שחמט
הרגלי לוקח חלק בפתיחות שחמט רבות, מהסיבה הפשוטה שרק הוא והפרש יכולים לשחק כבר מהמהלך הראשון. ישנן פתיחות רבות שבהן לרגלים חלק חשוב, במיוחד בהגנות. כמה מהן:
הגנה צרפתית
ההגנה הצרפתית שייכת לסוג הפתיחות בשחמט ברגלי של המלך, בהן השחור אינו מגיב בצורה ישירה, אלא בדרך עקיפה. היא נפתחת במהלכים: ובסופה השחור זוכה לרוב להגנה טובה יותר. להמשך המשחק לאחר פתיחה זאת יש וריאציות רבות.
הגנת קארו קאן
גם הגנת קארו-קאן היא פתיחה השייכת לסוג הפתיחות בשחמט ברגלי של המלך, בהן השחור אינו מגיב בצורה ישירה, אלא בדרך עקיפה. הגנה זו קדומה בזמנה להגנה הצרפתית אולם מבחינה טאקטית היא שיכלול של ההגנה הצרפתית. הגנת קארו-קאן מתאפיינת בפסיביות לעומת ההגנה האקטיבית-לוחמנית של הצרפתית. מהלכי הפתיחה של הפתיחה הם:
הגנה הולנדית
הגנה הולנדית היא הגנה המאופיינת במסעים: כיום ההגנה אינה פופולרית ברמות הגבוהות של השחמט ומעולם לא הייתה אחת התוכניות העיקריות נגד 1. ד4, על אף שבעבר חלק מהשחקנים הטובים ביותר השתמשו בה בהצלחה.
הכתרה
כאשר הרגלי מגיע לשורה האחרונה של הלוח, הוא הופך לכלי אחר, פרט למלך, באותו הצבע, על-פי בחירת השחקן. הרגלי יכול להפוך לכל כלי, בלי קשר לשאלה האם הכלי הנבחר טרם יצא מהמשחק. מצב זה קרוי "הכתרה". לרוב השחקן בוחר מלכה, כיוון שהיא הכלי החזק ביותר, אם כי יש מצבים נדירים בהם בחירתה יכולה להועיל פחות מבחירת כלי אחר, ולכן מצב זה קרוי הכתרה - הרגלי למעשה מוכתר למלכה.
הכאה "דרך הילוכו"
הכאה "דרך הילוכו" או "אגב הילוכו" (תרגום עברי לביטוי שמקורו בצרפתית, en passant), הוא מהלך נדיר אותו רק רגלי יכול לעשות. המהלך יכול להתרחש רק כאשר רגלי (ולא כלי אחר) של היריב נע שתי ערוגות לפנים (במהלך אחד) ועובר בתנועתו את הערוגה המאוימת על ידי הרגלי הלוקח. במצב זה הרגלי הלוקח יכול להכות הרגלי השני על ידי תנועה לערוגה המאוימת עליה פסח הרגלי השני. מהלך זה חייב להתרחש בתור שמיד לאחר התקדמותו של היריב שתי ערוגות ולא ניתן לנצל אותו אחר-כך. לדוגמה, רגלי שחור, המוצב בערוגה ב-4, יכול להכות רגלי לבן הנע במהלך אחד מערוגה א2 לערוגה א4 בשלב התאורטי בו עובר הרגלי הלבן דרך א3. בסוף המהלך יונח הרגלי השחור על הערוגה א3, והרגלי הלבן מערוגה א4 יוצא מהלוח. זהו המהלך היחיד במשחק בו הכלי המכה והכלי המוכה לא נמצאים באותה ערוגה.
איל וולדמן
איל וולדמן (נולד ב-16 ביולי 1960) הוא מהנדס חשמל, יזם ואיש עסקים ישראלי. המייסד של חברת מלאנוקס, אשר נמכרה לענקית הטכנולוגיה NVIDIA בסכום של למעלה מ-7 מיליארד דולר בשנת 2020. כיום וולדמן מכהן כיו"ר וולדו הולדינגס, חברת השקעות פרטית בבעלותו. חבר דריקטוריון בחברת השבבים פליופס.
קורות חיים
וולדמן נולד וגדל בשכונת נווה שאנן בירושלים, למרים, דוקטור לכימיה, ואב כלכלן. בשנת 1971 נפל דודו, גיורא-יואל ישינסקי, בעת שירותו הצבאי. בגיל ארבע הוריו התגרשו ואמו גידלה אותו לבד. בילדותו גרו שנה וחצי בסקוטלנד, במסגרת הפוסט-דוקטורט של אמו. למד במגמה ביולוגית בתיכון בויאר והתגייס בשנת 1978 לגדוד גדעון בחטיבת גולני. לאחר מלחמת לבנון הראשונה השתחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן. בשנת 1983 החל לימודי הנדסה כימית והנדסה אזרחית בטכניון אך הסב את לימודיו למדעי המחשב וסיים בהצלחה. בעל תואר שני בהנדסת חשמל מהטכניון. לאחר לימודיו עבד בחברת אלביט בתפקיד מהנדס תוכנה. במסגרת זו עסק בפיתוח התוכנה למטוס הקרב הישראלי "לביא". בשנים 1989–1993 עבד בחברת אינטל כמנהל צוות ובין היתר עסק במיקרו-ארכיטקטורה.
גלילאו
בשנת 1993 נמנה עם מייסדי חברת גלילאו טכנולוגיות, שפיתחה שבבים לרשתות תקשורת, והיה לסגן נשיא ההנדסה. ב–1997 הונפקה גלילאו בנאסד"ק ושנה לאחר מכן עבר וולדמן לארצות הברית. בפברואר 1999 עזב וולדמן את החברה. בשנת 2001, לאחר פרישתו, התמזגה גליליאו עם חברת השבבים האמריקנית מארוול טכנולוגיות תמורת 2.7 מיליארד דולר.