cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טבח פרספוליס
הטבח
היו אלו שבויים יוונים שנלקחו מהמושבות היווניות באסיה הקטנה. על פי תיאורי קורטיוס ודיודורוס, הם נכלאו במחנות ריכוז, והועסקו בעבודות בנייה בפרספוליס. הם סבלו מכות, השפלות ורעב. כל אחד מהם למד מקצוע, ולאחר מכן נכרתו ממנו כל האיברים שלא היו נחוצים לו לשם ביצוע אותו מקצוע. על פי דיודורוס מספרם היה 800, על פי קורטיוס, 4,000. אלכסנדר היה אחוז כאב וכעס, הוא העניק להם מתנות, מזון ובגדים וארגן את חזרתם למושבות שמהן נשבו. על פי דיודורוס, אלכסנדר הזועם כינה את פרספוליס "העיר המתועבת ביותר מבין ערי אסיה". אלכסנדר חרג ממנהגו בממפיס בבל ושושן, והתיר לחייליו לבזוז את העיר ואף את סביבותיה. כל הגברים נטבחו, והנשים והילדים נמכרו כעבדים וכשפחות. דיודורוס מציין שכה גדולה הייתה תאוות החיילים להרג ולביזה, עד שרצחו זה את זה במאבק על שלל. גם אלכסנדר שלח ידו בביזה, על פי המקורות באחד מסיוריו בעיר הוא נתקל בפסל בדמותו של חשיארש הראשון (קסרקסס), שפלש ליוון בשנת 480 לפנה"ס. אלכסנדר פנה אל הפסל בלשון פיוטית, כמו פונה אל המלך עצמו, ושאל אותו: "האם עלי לעבור הלאה ולהשאיר אותך כאן שרוע על הרצפה, גמול על התקפותיך נגד היוונים, או שמא עלי להרים אותך בשל נדיבותך ומידותיך הטובות בתחומים אחרים?" הוא השאיר את הפסל על הרצפה. יש המייחסים לסיפור זה משמעות עמוקה יותר, וסוברים שהוא מדגיש שני ניגודים בתעמולה של אלכסנדר, הראשון הרצון להיראות כמגן היוונים ואויבם של מלכי פרס. והשני הרצון לשוות לעצמו תדמית של "מלך אסיה" היינו יורשם של מלכי פרס.
אלכסנדר, רוקן את כל אוצר הזהב הפרסי המלכותי. מדובר היה בכספי מיסים ושלל מלחמה שנצברו במשך שנים בידי מלכי פרס. על פי דיודורוס, השלל כלל 120,000 טלנטים כסף, במונחים מודרניים שני מיליארד דולר. פלוטרכוס מציין (בהגזמה רבה) שנדרשו 10,000 פרדות ו-5,000 גמלים כדי לשאת את הזהב.
הצתת הארמון
אלכסנדר חנה כארבעה חודשים בפרספוליס, במהלכם התנהג בפזרנות והוללות על חשבון האוצר הפרסי. פלוטרכוס, ודיודורוס, מספרים שלילה אחד במהלך אחד המשתאות, קמה תאיס, פילגשו האתונאית של הגנרל תלמי, והכריזה:
גרסה דומה נמסרת גם אצל אתנאיוס שמצטט אותה בשם קלייטרכוס. היסטוריון שלא התלווה למסע אלכסנדר אולם היה בן דורו ושוחח אם אנשים שכן התלוו אליו. אם כי אריאנוס, הנחשב למקור האמין ביותר לאותה תקופה, טוען, שהצתת הארמון הייתה מעשה מתוכנן שהתקיימו עליו דיונים רבים בין קציניו של אלכסנדר. כמקור לדבריו מביא אריאנוס את זיכרונותיו של תלמי בן לאגוס, לימים מלך מצרים. אם כי חלק מהחוקרים כיום מעריכים שזיכרונות אלו בעייתיים בקטע זה משתי סיבות. הראשונה היא שתלמי שלט על ממלכתו מתוקף היותו יורשו של אלכסנדר, ובוודאי לא ירצה לתאר את מיטיבו כהולל שיכור הנסחף בהתלהבות המונית. השנייה היא שתלמי נישא מאוחר יותר לתאיס, וייתכן שהיא עוד הייתה בחיים בזמן כתיבת זכרונותיו (הוא כתב אותם בערך כשהיה בן 80). ובוודאי לא ירצה להעליב אותה.
המניעים
מעשי טבח מסוג זה היו מקובלים למדי בעת העתיקה, ואלכסנדר לא ביצע מעשה יוצא דופן. עם זאת הטבח נחשב לחריג במהלך הקריירה של אלכסנדר, כיוון שאלכסנדר התייחס לרוב אל העמים הכבושים כאל נתיניו, ולפיכך לא הרשה לחייליו לבזוז ולרצוח בערים שבהן עברו. עד אז ביצע אלכסנדר רק שני מעשים דומים בתבאי ובעזה וגם אז משיקולים אסטרטגיים או כי המגינים לחמו עד האיש האחרון. אלכסנדר לא שנא פרסים, והתנגד לגילויי גזענות בצבאו. הוא אימץ לעצמו תארים פרסיים, דרש מנתיניו מחוות פרסיות ובהמשך אף שילב פרסים בצבאו (למורת רוחם של מוקדונים רבים). בשל כך מעלים רבים את השאלה מדוע ביצע אלכסנדר את הטבח? ויתרה מכך מדוע שרף את הארמון בעוד מבנים פרסיים אחרים (דוגמת קברו של כורש הגדול) דאג לטפח?
חלק מהחוקרים המודרניים סבורים שהיה זה "תעלול פרא", הנובע משכרות ותו לא, ולא מייחסים לו משמעות מדינית עמוקה יותר. מרבית המקורות מייחסים את הטבח לזעמו של אלכסנדר על ההתעללות בשבויים. אם כי טענה זו מעלה שאלה, מדוע אשמים אזרחים חפים מפשע במעשה? הן ניכר שאלכסנדר שלט בחייליו בעת הטבח, שכן הוא לא נתן שיבזזו את הארמון והאוצר. יתרה מכך, ממצאים ארכאולוגיים מאותה תקופה מראים שאכן הועסקו עובדים זרים בפרספוליס, וחלקם מן הסתם הועסקו בכפייה, אולם נראה כי תנאי חייהם היו סבירים בהחלט. כמו כן קטיעת איברים (במיוחד אפים ואוזניים) היה עונש שניתן בפרס רק למורדים במלכות, אלכסנדר עצמו נהג כך כלפי בסוס.
חוקרים אחרים מציעים טענה לפיה התלאות הרבות שעברו על אלכסנדר במהלך חצייתו את רכס הרי זגרוס, וכן קרב השערים הפרסיים הקשה, התישו והכעיסו את אלכסנדר והוא פרק זעמו על אוכלוסיית פרספוליס. דעה זו בעייתי משתי סיבות, ראשית כל אצל אריאנוס מתואר כיצד המצביא הוותיק פרמניון מנסה לסנגר על תושבי פרספוליס באוזני אלכסנדר. ומדוע שיעשה זאת? הן התלאות שעבר רבות לא פחות? כמו כן, אלכסנדר כבר לחם בקרבות קשים בהרבה, ועדיין משל ברוחו. לפיכך מעלים חלק מהחוקרים השערה שאלכסנדר רצה להרגיע את הרוחות ביוון גופה. ביוון, לא היו מרוצים מהשלטון המוקדוני, ורק שנה לפני כן בשנת 331 לפנה"ס פתחה ספרטה במרד, שייתכן שגם אתונה לקחה בו חלק. אלכסנדר, רצה איפה להזכיר ליוונים את העוולות העתיקות של הפרסים, ולשוות לעצמו דמות של נוקם נקמת יוון. גם דעה זו נתקלת בביקורת, כיוון שפרספוליס הייתה בירה שולית יחסית לשושן, ויתרה מכך ידועה פחות ליוונים. לפיכך אילו רצה אלכסנדר לספק תעמולה, הלא היה עדיף לו להצית במקום זאת את שושן או אחמתא, ולא כך נהג בהן. לפיכך מסיקים חוקרים אחרים שאלכסנדר כבר התקשה לשלוט בחייליו העייפים והצמאים לשלל ולביזה, שנאלצו לרסן את עצמם בממפיס, בבל ושושן, ועל כן הניח להם לבזוז ולרצוח באופן מבוקר, כשהוא מציג זאת כנקמה על הפלישה ליוון.
אנדרי רג'ואלינה
אנדרי נירינה רג'ואלינה (Andry Nirina Rajoelina ההיגוי הנכון במלגשית:רג'ואל; נולד ב-30 במאי 1974) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים מלגשי, המכהן בפעם שנייה כראש מדינתו, החל מינואר 2019 - כנשיא מדגסקר, אחרי ניצחונו בבחירות לנשיאות בשנת 2018. בעבר בשנים 2009– 2014 הוא עמד בראש המדינה כיושב ראש "הרשות העליונה הזמנית של מדגסקר". בשנים 2007–2009 מילא רג'ואלינה גם את תפקיד ראש העיר אנטננריבו.
ב-16 במרץ 2009 בעקבות הפגנות רחוב רבות וצעדים שזוהו על ידי הפרשנים הפוליטיים כהפיכה צבאית, הנשיא מארק ראוואלומנאנה אולץ להתפטר. על ידי צו 001–2009 מ-17 במרץ 2009 הוא העביר את רסני השלטון לדירקטורט צבאי. הצבא העביר את כל סמכויות השלטון לידי אנדרי רג'ואלינה, שהוגדר כיושב ראש "הרשות העליונה הזמנית". רג'ואלינה היה במשך שנים רבות ראש מפלגת MATAR.
רקע משפחתי וצעירותו
אנדרי רג'ואלינה הוא צאצא למשפחה יחסית מבוססת, המשתייכת לקבוצה האתנית מרינה. אביו, הקולונל רוז'ה-איב רג'ואלינה היה קצין בצבא הצרפתי ואחר כך, אחרי העצמאות בצבא המלגשי. אנדרי רג'ואלינה עבד עד לשנת 2000 כאמרגן של הופעות חיות, וכן שימש כ-DJ מקצועי. בשנת 1998 בעזרת מימון מצד קרן הון סיכון בשם פיארו, שלוחה של חברת הביטוח הממלכתית "ארו", רג'ואלינה הקים חברת דפוס ושלטי פרסום בשם "אינג'ט 5" שהשתלטה די מהר על שוק פרסום החוצות במדינה.
בעקבות נישואיו למיאלי, בתה של אשת העסקים ניקול רזקנדיסה, הפך רג'ואלינה גם לבעל מניות חשוב של חברת "דומאפוב", חברה אחרת לשלטי חוצות, שנקנתה מאוחר יותר על ידו. בשנת 2007 הוא קנה את תחנת הטלוויזיה ותחנת הרדיו VIVA
ראש עיר
בשנת 2007 רץ לבחירות לראשות עיריית אנטננריבו בראש תנועה המכונה TGV - "Tanora malaGasy Vonona", נוער מלגשי נחוש. שם התנועה נבחר כדי להתאים לכינוי של רג'ואלינה TGV - "רכבת במהירות גבוהה". הוא התמודד מול מועמד ממסדי בו תמך הנשיא ראוואלומנאנה, וזכה בבחירות שנערכו בדצמבר 2007 ברוב של 63.3%. בין דצמבר 2007 לפברואר 2009 שימש רג'ואלינה כראש עיריית אנטננריבו, בירת מדגסקר. העיר סבלה מגרעון חמור, ובינואר 2008, סמוך לאחר בחירתו, ניתקה חברה ממשלתית את החשמל והמים לעיר בטענה של אי תשלום החובות.
המשבר הפוליטי ב-2009
כראש העיר היה רג'ואלינה מבקר חריף של מדיניות הנשיא מרק ראוואלומנאנה. ב-13 בדצמבר 2008 החליטה הממשלה לסגור את ערוץ VIVA שבבעלות רג'ואלינה, בעקבות ריאיון עם הנשיא לשעבר, איש האופוזיציה דידייה רציראקה, בו היה, לטענת הממשלה "כדי ליצור מהומות והפרעות לסדר הציבורי". רג'ואלינה דרש את פתיחתה מחדש של רשת הטלוויזיה שלו והציב מועד אחרון ב-13 בינואר 2009. ב-24 בינואר 2009 רג'ואלינה קרא לשביתה כללית ודרש את התפטרותו של שר התקשורת ושל שר המקרקעין. ב-26 בינואר 2009 הוא ארגן הפגנה נוספת נגד הממשלה המידרדרת להפרעות סדר ומעשי ביזה. בעצרת המונים ב-31 בינואר בככר 13 במאי הכריז רג'ואלינה כי הוא נוטל את השלטון בידיו מכיוון שהממשלה אינה לוקחת אחריות על ניהול ענייני האי. הוא טען כי בקרוב ידרוש גם הפרלמנט באופן רשמי את התפטרותו של הנשיא ראוואלומנאנה. בתגובה הכריזה הממשלה על פיטוריו. הדבר הביא להתנגשות ישירה בין תומכי רג'ואלינה לכוחות הביטחון.. רג'ואלינה טען כי פיטוריו אינם חוקיים, וכי אם יהיה עליו להיעצר יתמודד. הוא הזהיר כי העיר אנטננריבו לא תסכין עם הצעדים הללו.
ב-4 בפברואר ערך רג'ואלינה עצרת נוספת בה השתתפו כ-1,500 איש. בעצרת זו הכתיר את מישל רציבאלקה כיורשתו בתפקיד ראש העיר, והעניק לה את צעיף ראש העיר הטקסי. ב-7 בפברואר 2009 הוא ארגן עוד הפגנה בככר 13 במאי ודרש מחסידיו ("תנועת הכתומים") לצעוד לעבר הארמון אמבוהיצורוהיטרה של הנשיא. משמר הנשיא פתח באש והרג 31 מפגינים ופצע מאתיים אחרים. טבח זה פגע בפופולריות הנשיא המכהן וגרם לו לאבד את תמיכת הצבא. כעבור חודש הוצא נגד רג'ואלינה צו מעצר והוא מצא מקלט בשגרירות צרפת. ב-10 במרץ הציג הצבא על אולטימטום של 72 שעות לשלטון למצוא פתרון למשבר. ב-15 במרץ הציע הנשיא רבלומאנה לערוך משאל עם אך רג'אולינה דחת הצעה זו וקרא למעצרו של הנשיא. למחר רבלומאנה פיזרת את הממשלה, התפטר והעביר את חותם הנשיאות לוועד של בכירי הצבא. ב-18 במרץ הצבא העביר את השלטון לרג'ואלינה תוך מינויו כנשיא המועצה העליונה הזמנית. בית המשפט החוקתי של מדגסדקר אישר צעד זה כחוקי. ב-21 במרץ הושבע רג'ואלינה כנשיא האצטדיון מהמסינה בפני 40,000 תומכים. הוא היה אז בן 35, הנשיא הצעיר ביותר בתולדות מדגסקר באותו זמן ראש הממשלה הצעיר בעולם.
בראש המדינה - ראש המועצה העליונה הזמנית 2014-2009
במרץ 2009 הועמד בראשות "הרשות העליונה הזמנית של מדגסקר" שהיא הסמכות השלטונית שנטלה את השלטון במדגסקר בעקבות התפטרות הנשיא מארק ראוואלומנאנה, שהסגיר עצמו לידי הצבא לאחר ששלטונו עורער במהומות רחוב. רג'ואלינה משמש כנשיא דה פקטו, ונתמך על ידי צבא מדגסקר.
ממשלתו של רג'ואלינה לא הוכרה על ידי מדינות העולם. האיחוד האירופי סירב להכיר בממשלה בשל כך שעלתה לשלטון באמצעות שימוש בכוח. האיחוד האפריקני ו"קהילת הפיתוח של אפריקה הדרומית" גינו את הדחתו של ראוואלומנאנה. דובר מטעם באן קי מון, המזכיר הכללי של האומות המאוחדות אמר כי המזכיר "מודאג מאוד מהמצב במדגסקר".
אחד מהצעדים הראשונים עליהם הודיע רג'ואלינה היה ביטול עסקה עם חברת דייהו הקוריאנית, שלפיה יוחכר חצי משטח האי לתאגיד הקוריאני. בהודעתו הצהיר רג'ואלינה כי "אנו איננו מתנגדים לרעיון של עבודה עם משקיעים, אך אם ברצוננו למכור או להחכיר אדמה, עלינו לשנות את החוקה, ולהיוועץ עם העם". תאגידים אחרים, כתאגיד המכרות הבינלאומי הצהירו כי אינם מצפים שלשינוי המשטר במדגסקר תהייה השפעה שלילית על חוזים קיימים.
מאז ההפיכה ממרץ 2009 מדגסקר הפכה למדינה מנודה. הושעתה מחברותה בAfrican Growth and Opportunity Act, ארגון המקדם קשרי מסחר עם ארצות הברית, צעד שבערבותיו התמוטטה תעשיית הטקסטיל במדגסקר. הסיוע הבינלאומי למדינה הוקפא, מה שפגע קשות בתקציב התשתיות. 92% מאוכלוסיית האי חיה מתחת לקו העוני. מדגסקר הפכה לפי נתוני הבנק העולמי למדינה הענייה ביותר בין המדינות שלא חוו מלחמות מזוינות. כ מיליון וחצי מהתלמידים נשרו מבתי הספר. השלטון ניסה לשמור על פופולריות על ידי חלוקת מוצרי מזון לשכבות חלשות, עבודות בנייה לשיקום הבירה ומספר ערים, מופעי בידור המוניים.
ניסיון תיווך אפריקאי שנוהל בשנת 2009 על ידי נשיא מוזמביק לשעבר, ז'ואקים שיסאנו הגיע אחרי מפגש בין רג'ואלינה ושלושה נשיאים לשעבר של מדגסקר, ראוואלומנאנה, זאפי וראציראקה, להסכם, שלבסוף לא יושם. הופעלו לחצים בינלאומיים כדי למנוע את מועמדותם של רג'ואלינה, ראוואלומנאנה וראציראקה בבחירות לנשיאות בשנת 2013.
בימי השלטון של אנדרי רג'ואלינה, נידון הנשיא הקודם ראוואלומנאנה, הנמצא בגולה, למאסר ועבודות פרך. ב-25 בינואר 2014 הסתיימה כהונתו של רג'ואלינה כנשיא. התפקיד עבר למנצח בבחירות, הרי רג'ונארממפיאן.
נשיא מדגסקר - החל מ-2019
ב-19 בינואר 2019 הושבע רג'ואלינה לתפקידו כנשיא מדגסקר, אחרי ניצחונו בבחירות בנובמבר 2018. אחרי פריצת מגפת הקורונה, באפריל ומאי 2020 תמך הנשיא רג'ואלינה בשימוש שלא בוסס על הוכחות של תרופה צמחית בשם Covid-Organics שכללה ארטימיזיה ועשבים מקומיים אחרים כטיפול במחלה הויראלית. התרופה הורכבה במכון למחקר יישומי של מדגסקר. הצבא חילק את התרופה לציבור ובבתי הספר ושתיית החליטה עם התרופה נכפתה על התלמידים בבתי הספר. כמה מדינות אפריקאיות, בין השאר, טנזניה, ליבריה, גינאה המשוונית וגינאה ביסאו רכשו את התרופה בצורת חליטה. מצ'יידיסו מואטי מהלשכה האזורית של ארגון הבריאות העולמי העיר שאין הוכחות ליעילות טיפול זה, שלא עבר מחקרים קליניים מתאימים ואין נתונים שעברו בקורת עמיתים. גם האקדמיה הלאומית לרפואה של מדגסקר הביעה ספקות לגביה. יועץ ארגון הבריאות העולמי העיר בגוגל ש:"לאפריקאים מגיע להשתמש בתרופות בעלות אותם הסטנדרטים כמו תושבי שאר העולם". האיחוד האפריקאי ביקש לבחון את יעילות החליטה המלגשית. באפריל 2020 ארפין הליסו, מנהלת העיתון ני ואלוסו (Ny Valosoa), הושמה במעצר בחשד כי הפיצה "פייק ניוז" אחרי שמתחה בקורת על האופן שבו ניהל הנשיא את משבר המגפה והואשמה כי הסיתה נגד הנשיא. באוגוסט 2020 פנה רג'ואלינה לשותפיה הטכניים והפיננסיים של מדגסקר לבוא לעזרתה על מנת להשיג הגנה נוספת ואמצעים טיפוליים נשימתיים מול מחלת הקורונה. שר הבריאות שהתריע לגבי הגל האפדימי והתרבות הצורות החמורות של המחלה, פוטר מתפקידו. במאי 2021 הווריאנט הדרום אפריקאי של קוביד התפשט במדינה והנשיא טען שאף חיסון אינו יעיל נגדו, אף על פי שהנתונים המדעיים היו אחרים.
בנוגע לרעב שפרץ בחלק מהמדינה הטיל רג'ואלינה את האשמה על שינוי האקלים וקרא לאומות החזקות לעזור. לדעתו בירוא היערות והפגיעה במגוון הביולוגי בארצו תרמו לשינוי באקלים. הוא ביקש להיאבק בו על ידי השימוש בתנורים על בסיס ביו-אתנול וגז ביוני 2021 הוכתה המדינה בעיקר בדרום בבצורת קשה וברעב. רג'ואלינה הודיע על תוכנית למאבק ברעב בשיתוף פעולה עם שגריר ארצות הברית, מייקל פלטייה.
ב-22 ביולי 2021 נעצרו שישה אנשים, לרבות אזרח צרפתי ששירת בעבר בצבא צרפת, בקשר לרצוח את הנשיא.
בג"ץ סטיישן פילם נגד המועצה לביקורת סרטים
בג"ץ 4804/94 חברת סטיישן פילם בע"מ נ' המועצה לביקורת, הידוע באופן בלתי-רשמי גם בתור בג"ץ אימפריית החושים, הוא פסק דין מפורסם שניתן בישראל בשנת 1997, והפך לאבן דרך בעניין חופש הביטוי במדינת ישראל ובעניין היחס לסרטים פורנוגרפיים קשים כהצדקה לזכות חופש הביטוי. בית המשפט העליון, בשבתו כבית משפט גבוה לצדק, קבע כי חופש הביטוי הוא זכות יסוד במדינת ישראל, זכות שנובעת מהיותה מדינה דמוקרטית ושוחרת חופש. בית המשפט קבע, כי חופש הביטוי משתרע גם על הביטוי הקולנועי, בין אם הוא מסחרי ובין אם לאו, וכי גם הביטוי הפורנוגרפי חוסה בצלו של חופש הביטוי.
מינרווה
מינרווה היא אלת החוכמה, המסחר, האמנויות, המדע, המלחמה והאסטרטגיה הצבאית במיתולוגיה הרומית. כמינרווה מדיקה היא אלת הרפואה והרופאים. היא נחשבה לממציאת המספרים וכלי הנגינה. מקבילתה היוונית היא האלה אתנה, ומקבילתה האטרוסקית היא האלה מנרווה. מינרווה היא אחת הדמויות הבולטות במיתולוגיה הרומית, ומופיעה לאורך מיתוסים ידועים רבים.
מינרווה היא אחת משלוש האלות הבתולות, לצד דיאנה ווסטה. היא שמרה בקנאות על בתוליה, מעולם לא נישאה ולא העמידה צאצאים.
מינרווה היא בתו של יופיטר, שליט האלים. בדומה למיתוסים היוונים בנוגע לאתנה, גם המיתוס הרומי מספר שמינרווה לא נולדה בדרך הרגילה, אלא זינקה כאישה בוגרת וחמושה היטב מראשו של אביה.
בג"ץ סטיישן פילם נגד המועצה לביקורת סרטים
לפיכך, קבע בג"ץ שעל המועצה לביקורת סרטים להתיר את הקרנת הסרט בבתי הקולנוע בישראל, ללא 2 קטעים שהוסכם להשמיטם, ותוך הגבלת הצפייה בו לגילאי 18 ומעלה.
מינרווה
תיאוריה לעיתים קרובות כוללים ינשוף, המכונה "ינשוף מינרווה", המסמל את הקשר שלה עם ידע, חכמה ותפיסה חדה. מינרווה מתוארת בדרך כלל כגבוהה עם מבנה גוף אתלטי ושרירי, ופעמים רבות מתוארת כלובשת שריון ונושאת חנית. המלומד הרומי מרקוס טרנטיוס וארו ראה בה את התגלמות היקום.
בג"ץ סטיישן פילם נגד המועצה לביקורת סרטים
רקע
כל סרט המוצג במדינת ישראל, לרבות סרט בעל תוכן קשה או מיני, צריך לקבל קודם להצגתו את אישורה של המועצה לביקורת סרטים, המכונה "הצנזורה". כשהתבקשה המועצה להעניק היתר להקרנת הסרט "אימפריית החושים" בישראל, היא התנתה זאת בכך שיושמטו מהסרט, אשר יוקרן בפני בגירים בלבד, מספר קטעים שנקבע שהם בעלי אופי פורנוגרפי קשה מדי, וקיימת ודאות קרובה כי בעקבותם צופים יפגעו פגיעה קשה, רצינית וחמורה ברגשות הציבור ובמוסר החברתי.
מינרווה
פולחן
למינרווה סגדו בכל איטליה, אולם רק ברומא תוארה כאלת המלחמה. בהתאם לכך, לרוב היא מתוארת באמנות כאשה עוטה שריון קשקשים, קסדה ונושאת רומח.
הפסטיבל הרומאי החשוב ביותר לכבוד מינרווה היה הקווינקואטריה. פסטיבל זה נמשך חמישה ימים, מ-19 במרץ ועד 23 במרץ, ובמהלכו הוקרבו קורבנות לכבוד האלה, נערכו קרבות ראווה של גלדיאטורים, ואנשי החינוך - הן מורים והן תלמידים - נהנו מחופשה קצרה. חג נוסף לכבוד האלה נערך ב-13 ביוני. יתרה מזאת, לכבודה של מינרווה היו שני מקומות פולחן, האחד בפומריום (התחום המקודש של העיר) ובנוסף, הוקם מקדש מפואר על הגבעה הקפיטולינית, ושם התבצע פולחנה המרכזי, יחד עם הפולחן ליופיטר וליונו.
בג"ץ סטיישן פילם נגד המועצה לביקורת סרטים
תיאור הסרט
"אימפריית החושים" (בצרפתית: L'empire des sens), הוא סרט קולנוע פורנוגרפי שצולם בהפקה יפנית-צרפתית. הסרט בוים על ידי הבמאי היפני נגיסה אושימה, ודן ביחסי האהבה והתשוקה בין גיישה בשם סאדא אבה ומאהבה קיצ'י סאן. מערכת היחסים בין השניים היא מערכת יחסים מינית בעיקרה ומלווה גם בסאדו מאזו. יחסי המין בין סאדא ומאהבה נעשים באינטנסיביות גדלה והולכת, תוך חיפוש אחר אתגרי סיפוק התאווה. בסופו של הסרט, במסגרת קיום יחסי המין, סאדא חונקת את מאהבה למוות וכורתת את איבר מינו בסכין.
מינרווה
פולחן
ב-207 לפנה"ס, הוקמה גילדת משוררים ושחקנים כדי להתכנס במקדשה של האלה בגבעת האוונטין ולהביא לה מנחה מיוחדת בצורת שירה ומשחק. אחד מחברי הגילדה היה המשורר והמחזאי ליביוס אנדרוניקוס. מקדש מינרווה באוונטין המשיך להיות מרכז אמנויות חשוב במהלך מרבית שנותיה של הרפובליקה הרומית.
בג"ץ סטיישן פילם נגד המועצה לביקורת סרטים
החלטת הצנזורה
מפיצי הסרט, חברת סטיישן פילם בע"מ, פנו לצנזורה בבקשה לאשר את הקרנתו. בקשות אלה בעניין אותו סרט הוגשו לצנזורה בעבר על ידי מפיצים אחרים, אולם זו דחתה את הבקשות. בישיבתה ב-18 באפריל 1994, חברי המועצה צפו בסרט והזדעזעו מתוכנו, והחליטו פה אחד שלא לתת את ההיתר המבוקש. המועצה נימקה את החלטתה כך: "הסרט עובר את גבולות הטעם הטוב בגודש הפורנוגרפיה, וכולל קטעים שיש בהם כדי לעורר רגשות זוועה".
מינרווה
פולחן
מינרווה הייתה האלה השלישית החשובה ביותר באימפריה הרומית, אחרי יופיטר ומארס.
בג"ץ סטיישן פילם נגד המועצה לביקורת סרטים
החלטת הצנזורה
בעקבות פנייה נוספת, נערך דיון נוסף ב-11 ביולי 1994. במסגרת דיון זה ובניגוד לדיון הקודם, התגלו חילוקי דעות בין חברי הצנזורה. חלקם התייחסו לרמתם האמנותית הגבוהה של הסרט והבמאי, ועל הפרסים הרבים שבהם זכה הסרט בפסטיבלים שונים. למרות זאת, הוחלט בסופו של דבר שלא להתיר את הקרנת הסרט. דיון שלישי נערך ב-8 באוגוסט 1994, וגם בו הוחלט שלא להתיר את ההקרנה בשל "ריבוי סצינות המשגלים עם חשיפת אברי המין, חדירה, התעללות מינית שבה מעורבים ילדים וכדומה". יושב ראש הצנזורה ציין, במכתב למפיצים, כי: "ייתכן, והמועצה הייתה מוצאת דרך לאשר את הסרט אם היית מוציא מתוכו, לפי הערכתי, כשמונה קטעים".
מינרווה
המיתוס על מינרווה ומדוזה
מדוזה היא דמות מיתולוגית מפלצתית אשר הייתה בעבר אישה יפה. על פי המיתולוגיה, כאשר מינרווה גילתה שנפטון נישק את מדוזה במקדש המוקדש למינרווה, הפכה מינרווה את מדוזה למפלצת והחליפה את שערה בנחשים לוחשים. לאחר מכן, מדוזה הפכה כל יצור חי שעליו הסתכלה לאבן. כשפרסאוס התקרב למדוזה הוא השתמש בבבואתה במגן שלו כדי להימנע ממגע עם עיניה, ואז ערף את ראשה. פרסאוס מסר את ראשה הכרות של מדוזה למינרווה, שמאז הציבה את תמונתו על האגיס (מעין מגן) שלה.
בג"ץ סטיישן פילם נגד המועצה לביקורת סרטים
החלטת הצנזורה
המפיצים עתרו לבית המשפט העליון בעקבות החלטת הצנזורה, שלטענתם הייתה לא מוצדקת ולא נכונה. ב-11 בספטמבר 1994 התכנסה המועצה לדון בסרט פעם נוספת, והחליטה ברוב דעות לאשר את הקרנת הסרט לצופים מגיל 18 ומעלה, בתנאי שיושמטו מהסרט תשעה קטעים קשים, שאורך הזמן הכולל שלהם הוא מספר דקות. בין הקטעים המדוברים היו כריתת איבר המין הגברי של קיצ'י סאן על ידי סאדא, התעללות מינית בילד על ידי צביטת איבר מינו והתעללות מינית של ילדים באדם זקן.
מינרווה
המיתוס על מינרווה וארכנה
ארכנה הייתה אישה העוסקת באריגה וברקמה. יופיין של יצירותיה ושל תהליך היצירה שלה, משך נימפות לצאת מסביבתן הטבעית כדי לצפות בארכנה בשעת עבודתה, "כי אכן אומנות טהורה היא". ארכנה התפארה בכך שכישוריה עולים על אלו של מינרווה, והודיעה כי היא מוכנה להתמודד מול מינרווה בענף זה. הדבר הכעיס את מינרווה, שבתגובה לבשה צורה של אישה זקנה כדי לגשת לארכנה, והציעה לה הזדמנות לחזור בה מדבריה ולהתנצל. כשארכנה סירבה, מינרווה פשטה את דמות הזקנה שלה והסכימה להתמודד עם ארכנה. ארכנה החלה לטוות שטיח שהראה את חסרונות האלים, בעוד מינרווה רקמה את עימותה עם נפטון והאלים בעודם מביטים בשאט נפש על בני תמותה שהעזו לקרוא עליהם תיגר. האריגה של מינרווה הייתה אזהרה אחרונה בפני ארכנה. לאחר מכן מינרווה הרסה את יצירותיה של ארכנה, ונגעה לה במצח. הדבר גרם לארכנה להתבייש במעשיה, ולהתאבד בתליה. מינרווה חשה אשם עבור ארכנה והחזירה אותה לחיים, אך בדמות עכביש, כעונש על מעשיה וכתזכורת נצחית על כך שפגעה באלים. מיתוס זה שימש כאזהרה לבני התמותה שלא לאתגר את האלים.
בג"ץ סטיישן פילם נגד המועצה לביקורת סרטים
טענות המפיצים
המפיצים פנו לבית המשפט העליון בטענה שהצנזורה "החילה מבחן הבודק השפעת הקרנתם של קטעים מסוימים במנותק מהשתלבותם בסרט כולו". המפיצים היו סבורים כי "על פי המבחן הראוי, אין לומר כי בהקרנת הסרט בשלמותו יש משום פגיעה קשה, רצינית וחמורה במוסר החברתי. שכן, על פי מבחן זה הסרט אינו פורנוגרפי. טמון בו ערך חברתי-אמנותי פודה השולל מהקטעים שבמחלוקת את אופיים הקשה. המסר, ההקשר, הערך האמנותי - הוא המבדיל בין סרט העוסק במין לבין סרט פורנוגרפי. ראיות לערכו האמנותי של הסרט "אימפריית החושים" נמצא, על פי הטענה, בהכרה הבינלאומית בו כאמנות (לרבות פרסים בהם זכה) ובחוות דעת מבקרי קולנוע ומרצים שצורפו לעתירה". לפי טענותיהם של המפיצים, יחס הצנזורה לקטעים אלו היה כאל קטעים בפני עצמם ולא כאל חלק מהיצירה השלמה, ואף על פי שאכן הוא כולל בתוכו אלימות מינית קשה ובכלל עיסוק נרחב במיניות (כולל קיום יחסי מין מלאים כשהשחקנים אינם מעמידים פנים כעושים זאת, ואקטים מיניים שמוצגים בבירור כגון השפיכה הגברית) - ערכו של הסרט הוא פחות פורנוגרפי ויותר חברתי-אמנותי.
המפיצים ציינו כי עוד בטרם צונזר, הסרט הוקרן בפועל ב-28 בפברואר 1995 בשידורי הטלוויזיה בכבלים, בערוץ התרבות האירופאי "Arte", ערוץ הנצפה ברחבי הארץ. בהמשך לדברי המפיצים, לא הוכחה כל פגיעה בציבור כתוצאה מהקרנת הסרט. הם הוסיפו, כי הסרט מופלה לרעה למול סרטים אחרים דומים הכוללים קטעי מין קשים, כדוגמת "הטנגו האחרון בפריז", "תפוז מכני", "שמש עולה" ו"קונן הברברי", שאושרו על ידי הצנזורה.
טענות הצנזורה
לעומתם, הצנזורה טענה כי החלטתה הייתה סבירה, מאחר שקיימת ודאות קרובה שחופש הביטוי במקרה זה יגרום לפגיעה קשה, רצינית וחמורה ברגשות הציבור ובמוסר החברתי, בגלל קטעים אלימים וקשים מדי לצפייה, בהם כריתת הפין של קיצ'י סאן וחניקתו הארוטית למוות על ידי סאדא, וצביטת הפין של ילד.
שיקול נוסף שעמד בפני הצנזורה הוא כי חלק מהקטעים שנפסלו כוללים סצינות המשפילות ופוגעות פגיעה ודאית וקשה בכבוד האדם ובצלמו. לדבריהם, "הכוונה לסצינות שבהן נראים צילומי תקריב של כריתת אבר מינו של גבר או ביתוק אבר מינה של אישה. הוא הדין בסצינות שבהן נצפית התעללות מינית בקטינים או בקשישים". הצנזורה שקלה את ערכו האמנותי של הסרט תוך פנייה למומחים, ובפני הצנזורה הונחו חוות דעת סותרות באשר לסיווג הסרט כאמנות מינית או כפורנוגרפיה.
חופש הביטוי ומגבלותיו
בית המשפט קבע בפסקי דין רבים, כי חופש הביטוי הוא זכות יסוד במדינת ישראל. חופש הביטוי תואר על ידי בית המשפט העליון כ"ציפור הנפש של הדמוקרטיה", נקבע כי יש לו "מקום של כבוד בהיכל זכויות היסוד של האדם", וכי לחופש הביטוי "מעמד־על משפטי" או זכות "עילאית". כמו כן, נקבע שחופש הביטוי הוא "חלק בלתי נפרד מהאתוס המשפטי שלנו".
חופש הביטוי אינו מעוגן בחקיקה, ומקורו בהלכה הפסוקה של בית המשפט העליון, אולם הוא זכות מ"זכויות היסוד 'שאינן כתובות עלי ספר', אלא הן נובעות במישרין מאופיה של מדינתנו כמדינה דמוקרטית השוחרת חופש".
ההבדל בין הפורנוגרפיה והאמנות
על מנת להכריע בשאלת חופש הביטוי של הסרט "אימפריית החושים", נאלץ בית המשפט לדון בשאלה "מהי פורנוגרפיה?":
המבחן בו השתמש בית המשפט העליון, תואם את הגישה המודרנית, המגדירה פורנוגרפיה כפרסום שלפי אמות המידה הציבוריות המקובלות על בני זמננו, נושאו הדומיננטי של החומר בכללותו מעורר תאוות בשרים טמאה.
מבחן "היצירה בכללותה"
מבחן "היצירה בכללותה" הוא הכלל המחייב את בתי המשפט בישראל. על פיו, יש לבחון את היצירה כמכלול שלם של קטעים, ואין לבחון את הקטעים במנותק מהיצירה אלא כחלק ממנה ולא כיצירה בפני עצמה שהקשר בינה לבין היצירה המלאה ממנה נלקחו הוא מקרי בהחלט. לדברי השופט מישאל חשין:
האם לסרט "אימפריית החושים" ישנו ערך אמנותי, או שמדובר בסרט פורנוגרפי?
השופט אליהו מצא הסכים עם פסק דינו של השופט ברק.
דעת המיעוט של השופט מישאל חשין
השופט חשין הכיר במעמדו של חופש הביטוי במדינת ישראל, אולם ציין כי:
חשין קבע כי:
השופט חשין מצא כי החלטת הצנזורה להשמיט מן הסרט סצנות מסוימות שהיו קשות לצפייה, הייתה ראויה ונכונה, בייחוד משמדובר בסצנות הספציפיות שלהן (במילותיו שלו, כשהוא מצטט את החלטת המועצה):
על אף מבחן זה, קבע חשין כי יש שקטעים פורנוגרפיים הם כה חזקים ומרשימים, עד שעומדים הם לעצמם וראויים הם שהמועצה תיתן דעתה עליהם במיוחד, ועל כן יש להשאיר את החלטת הצנזורה על כנה ולהוריד סצנות אלה מן הסרט. חשין סבור, כי בהיותם של הקטעים בעלי אופי פורנוגרפי קשה, ראויים היו אותם קטעים כי יקוצצו מן הסרט, והחלטת המועצה לקצצם הייתה, אם כן, החלטה שנעשתה כדין ובמסגרת סמכויותיה.
גישת "היצירה כמכלול" על פי עמדת חשין
חשין התייחס לעמדתו של ברק המסתמכת על מבחן היצירה כמכלול ועל מבחן "ערכה האמנותי" של היצירה. חשין הסכים עם ברק כי מבחן זה מהווה הלכה בישראל, ומסביר שעל פי מבחן זה:
על פי מבחן "היצירה בכללותה", יש לראות את כולה כיצירה אחת "כפי שיצאה מבית היוצר", ויש לבדוק קודם את השתלבותם של כל הקטעים הבעייתיים יחד כחלק מהיצירה השלמה, ורק לאחר מכן את השתלבותו של כל אחד מהקטעים הפורנוגרפיים בנפרד מן היצירה, בכלל היצירה שאינה נגועה. למבחן זה ישנם שני חלקים. השלב הראשון במבחו הוא:
בחלקו השני של המבחן, והוא העיקר לדידו של חשין (בניגוד לעמדת ברק, המכיל רק את המבחן הראשון), רואים האם בכלל ניתן לומר כי מדובר ביצירת אמנות שלה ערך אמנותי מעבר לאותם קטעים נגועי פורנוגרפיה. חשין דרש שאותם קטעים בעייתיים יהיו נדרשים מתוך המסכת הכוללת של היצירה, ויהיה עליהם להיבלע ביצירה בכללותה. רק בהתקיים תנאים אלה, ואם עדיין תימצא היצירה כבעלת ערך אמנותי או כל ערך חברתי אחר: "הטפל ייבלע בעיקר והיפה יכפר על המכוער. ואילו אם יימצא לנו כי היצירה לא נבראה אלא לכבודם של הקטעים הנגועים, כי אז נאמר שהיצירה לא עברה את מבחן 'הערך האמנותי'".
חשין קבע, שרק בהתקיים המבחן השני, ניתן יהיה לומר שערכה האמנותי של היצירה גאל אותה מהגדרתה כסרט פורנוגרפי, או, כלשון השופט לנדוי בפרשת עומר: "במקרה כזה נגיד, בלשון בית המשפט העליון הפדרלי בארצות-הברית [...] שיש לספר 'ערך חברתי פודה' (redeeming social value), בחינת "גאולת הגועל מגועלו".
הרמטכ"לים (פסקול)
הרמטכ"לים הוא פסקול סדרת הטלוויזיה הנושאת את אותו השם. זהו הפסקול הראשון והיחידי של זמרת הרוק תמר אייזנמן. הוא פורסם בהוצאת חברת התקליטים NMC בשנת 2017. כשהתראיינה לעיתון "מעריב" סיפרה:.
קווינקואטריה
קווינקואטריה היה פסטיבל עממי, שנערך לכבוד האלה מינרווה ברומא העתיקה. החגיגות נמשכו חמישה ימים, ומכאן בא הבסיס לשם.
ביום הראשון, זבחים וקורבנות ניתנו לאלה, אם כי לא נשפך דם. בשלושת הימים הבאים היו בעיקר קרבות ראווה של גלדיאטורים, וביום החמישי והאחרון נערכה תהלוכה חגיגית ברחבי הרחובות של העיר.
במהלך הפסטיבל נערכו מחזות, ודיון ציבורי על המחזות נתמך ועודד. הפסטיבל קושר גם עם פתיחת תקופת המסעות; במהלך זמן זה, כלי הנשק, הסוסים והחצוצרות טוהרו באופן טקסי, ברומא עצמה.
סימון אבקריאן
סימון אבקריאן (בצרפתית: Simon Abkarian; נולד ב-5 במרץ 1962) הוא שחקן צרפתי.
בתיאטרון
בשנת 1977 כשהיה בגיל 15 הוא עבר להתגורר בלוס אנג'לס ארצות הברית ושם שיחק בתיאטרון הארמני כ-8 שנים.
בשנת 1985 כשהיה בגיל 23 הוא חזר לצרפת, שם הצטרף לאריאן מנושקין בתיאטרון תיאטר דו סולֵיי (Théâtre du Soleil) ושיחק עימה במספר הצגות, אבקריין עזב את התיאטרון בצרפת בשנת 1993.
על משחקו במחזה "Beast on the Moon" בשנת 2001, המציג את חייו של ניצול מרצח העם הארמני, זכה בפרס מולייר לשחקן הטוב ביותר.
בקולנוע
בשנת 2002 שיחק אבקריאן בסרט הקולנוע האמריקאי, "אררט" (Ararat), פרי עטו של אטום אגויאן. באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע, "האמת אודות צ'רלי" (The Truth About Charlie), של הבמאי ג'ונתן דמי וכן שיחק בסרט "ארם" (Aram).
בשנת 2003 שיחק בדרמת הפשע הצרפתית "Ni pour, ni contre (bien au contraire)" של הבמאי סדריק קלאפיש.
בשנת 2004 שיחק בסרט הקולנוע הישראלי, "ולקחת לך אישה", פרי עטם של רונית ושלומי אלקבץ, בו גילם את דמותו של אליהו. על משחקו בסרט זה הוא חלק יחד עם רונית אלקבץ את פרס המשחק הטוב ביותר ב"פסטיבל מונס" בבלגיה בשנת 2004. באותה שנה שיחק בסרט, "כן" (Yes), לצד ג'ואן אלן, סם ניל ועוד. בשנת 2006 לוהק לשחק בסרט, "Le Voyage en Arménie". באותה שנה לקח חלק בסרט הקולנוע האמריקאי, "קזינו רויאל", בתפקיד "אלכס דמטריוס" ובהמשך לוהק לסרט, "The Serpent". בשנת 2007 דיבב את קולו של אביה של "מרג'ן" בסרט האנימציה "פרספוליס". באותה שנה שיחק בסרט, "חקירה מעבר לקווים" (Rendition).
בשנת 2008 שיחק בחלק השני בטרילוגיית הסרטים של רונית ושלומי אלקבץ, "שבעה" ובסרט שירת הכלות. בשנת 2009 שיחק בסרט הקולנוע האמריקאי, "הגנה סודית" (Secret défense). באותה שנה שיחק בסרט מאת סאלי פוטר, "Rage". באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע הצרפתי, "צבא הפשיעה" (ARMY OF CRIME), בבימויו של רובר גדיגיאן. בשנת 2010 שיחק בסרט הקולנוע, "Turk's Head".
בשנת 2014 שיחק בחלק השלישי בטרילוגיית הסרטים של האחים שלומי ורונית אלקבץ, "גט - המשפט של ויויאן אמסלם", שקדמו לו הסרטים "ולקחת לך אישה" (הסרט הראשון) ו"שבעה" (הסרט השני). הסרט זכה בפרס אופיר כ"סרט הטוב ביותר" וייצג את ישראל בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר" בפרס האוסקר האמריקאי.
בשנת 2015 שיחק במותחן הפסיכולוגי האמריקאי "1915" שנכתב ובוים על ידי האמריקאי-ארמני גארין הובניסיאן. הסרט עוקב אחר במאי מסתורי שמעלה מחזה כדי להחזיר לחיים את רוחות הרפאים של טרגדיה נשכחת במלאת מאה שנים לרצח העם הארמני.
בשנת 2017 שיחק בסרט האקשן הצרפתי-אמריקאי "אוברדרייב" לצד סקוט איסטווד.
בשנת 2019 שיחק בקומדיה הצרפתית "אדמונד דה ברז'ראק" לצד הזמר טום לב, בשנה זו גם דיבב בסרט האנימציה הצרפתי "הסנוניות של קאבול" שהיה מועמד לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע, מועמד בפסטיבל הקולנוע בקאן ומועמד לפרס סזאר לסרט האנימציה הטוב ביותר.
בשנת 2022 שיחק במותחן האקשן הצרפתי "ללא הפוגה" שעלה ישירות לשירות של נטפליקס.
אדלינה פאטי
אדלינה פאטי (באיטלקית: Adelina Patti; 10 בפברואר 1843 - 27 בספטמבר 1919) הייתה אחת מזמרות האופרה הנחשבות ביותר במאה ה-19. יחד עם בנות תקופתה, ג'ני לינד וכריסטינה נילסון, הייתה מזמרות הסופרן המפורסמות ביותר במאה זו. ג'וזפה ורדי ואחרים אמרו שהיא הזמרת הגדולה ביותר ששמעו.
פאטי היא הדודה-רבא של השחקנית והזמרת האמריקאית פטי לופון, זוכת פרסי הטוני והגראמי.
חייה
נולדה בשם אדלה חואנה מריה פאטי להורים איטלקים שעבדו במדריד, ספרד. אביה היה סיצילאני ופאטי הייתה איפוא מלידתה נתינה של ממלכת שתי הסיציליות. בהמשך נשאה דרכון צרפתי מנישואיה. הוריה היו זמרים, טנור וסופרן ואחיותיה, קרלוטה ואמליה, היו גם הן זמרות. בילדותה עברה המשפחה לניו יורק; פאטי גדלה ברובע הברונקס ובית הוריה עודנו ניצב שם. פאטי שרה כזמרת מקצועית מילדותה והתפתחה לסופרן קולורטורה. הסברה היא, שגיסה, מוריס שטראקוש, תרם לפיתוח טכניקת השירה שלה, אך פאטי, כמו זמרות רבות אחרות, טענה שהטכניקה שלה היא פרי לימוד עצמי.
התפתחות
אדלינה פאטי הופיעה לראשונה באופרה, בתפקיד הראשי ב"לוצ'יה די למרמור", באקדמיה למוזיקה בניו יורק, בשנת 1859, כשהייתה בת 16.
בשנת 1861, בת 18, הוזמנה להופיע בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, לשיר בתפקיד אמינה ב"לה סונאמבולה" של בליני. הצלחתה הגדולה הניעה אותה לקנות בית בלונדון, שאותה עשתה לבסיסה כשיצאה לכבוש את אירופה. הופעותיה כאמינה בפריז ובווינה בשנים הבאות זכו לתהילה דומה.
ב-1862 שרה את Home, Sweet Home מאת בישופ בבית הלבן לפני אברהם ומרי לינקולן, שהתאבלו על מות בנם וילי במחלת הטיפוס. הזוג לינקולן התרגש עד דמעות וביקש הדרן. השיר הזה נקשר בשמה של אדלינה פאטי והיא ביצעה אותו פעמים רבים כהדרן מבוקש.
הקריירה של פאטי נחלה הצלחות בזו אחר זו. היא שרה בארצות הברית, בכל רחבי אירופה, כולל חלק גדול מרוסיה, ובדרום אמריקה. בכל מקום שהופיעה חוללה התלהבות כללית בציבור והתפעלות מצד מבקרי מוזיקה. יופייה הצעיר הקנה לה נוכחות בימתית מצודדת. בשיאה היה לה, על פי התיאורים, קול סופרן יפהפה, בעל צלילות פעמונית כשל ציפור-שיר והיא הצטיינה הן בתפקידי נערות תמימות כמו "צרלינה" בדון ג'ובאני ו"רוזינה" בספר מסביליה והן בתפקידי קולורטורה מפורסמים כמו לוצ'יה די למרמור ו"לה סונאמבולה", כמו גם תפקידים ליריים ב"פאוסט" של גונו ורומיאו ויוליה.
כזמרת נודעה פאטי כנטולת הרפתקנות במידת מה, שתוכניות הקונצרטים שלה הורכבו בקביעות מאותן נעימות נושנות, בייחודHome Sweet Home, ששרה שוב ושוב לקהל מעריצים מתמוגג. עם זאת, הייתה שחקנית מרשימה בתפקידים ליריים, שדרשו רגשות עמוקים, כמו "ג'ילדה" בריגולטו, "ליאונורה" באיל טרובטורה, "סמיראמידה" ו"ויולטה" בלה טרוויאטה. ככל שהבשיל קולה והתבגר, קיבלה על עצמה תפקידים כבדים יותר באופרות כמו "האפריקאית", "ההוגנוטים" ואאידה. בסך הכל, עם היותה שמרנית ונרתעת מהרפתקנות (היא נמנעה בקביעות משירת תפקידי וריזמו), היה לה רפרטואר גדול ומגוון.
מספרים, שכאשר ביצעה אריה מתוך "הספר מסביליה" בנוכחות המלחין, ג'ואקינו רוסיני, בלוויית קישוטים ותוספות משלה, מחא רוסיני כף ואמר, "איזה יופי - מי כתב את זה?"
הצלחה כספית
לגדולתה של פאטי היה אחראי לא רק קולה, אלא גם החוש העסקי המחודד שלה. בשיאה, דרשה תשלום של $5000 ללילה, בזהב, לפני ההופעה. החוזים שחתמה כללו כתנאי, ששמה יופיע בראש רשימת האמנים ובאותיות גדולות מכל שם אחר בצוות. עוד נאמר בחוזים, שאם כי היא "רשאית להשתתף בכל החזרות, אין היא חייבת להשתתף ולו בחזרה אחת." האמרגן המפורסם, "קולונל" מייפלסון, מספר בזכרונותיו על אישיותה קשת העורף של פאטי והחוש העסקי החריף שלה. מספרים, שהיה לה תוכי שאותו אילפה לצרוח, "מזומנים! מזומנים!" בכל פעם שמייפלסון נכנס אל החדר. כל אלה נסלחו לה, משום שמילאה אולמות.
אף כי דרשה שכר גבוה, היא ידעה גם לגלות נדיבות כלפי אלה שמזלם לא שפר כשלה. נאמר עליה, כי לא קרה שמישהו פנה אליה בבקשת עזרה ולא נענה.
מסעה האחרון בארצות הברית, ב-1903, היה כישלון הן מבחינה אישית והן בעיני הביקורת. מאז ואילך הגבילה את עצמה לקונצרט מזדמן פה ושם, או להופעות פרטיות בתיאטרון הקטן שבנתה בבית האחוזה שלה בדרום ויילס.
פאטי ערכה כמה הקלטות פונונגרף בשנות השישים לחייה, כאשר קולה, לכל הדעות, לא היה עוד במיטבו אך עדיין מרשים. ההקלטות מצביעות על אישיות תוססת ועל קול חזה מפותח, מפתיע בעוצמתו, כהה בגונו ומצטיין בסלסוליו. ההגיה שלה עודנה מעולה ובסך הכל, תקליטיה חדורים חן ומוזיקליות, שמהם אפשר להבין מדוע יכלה להשיג את הסכומים שדרשה בשיא הקריירה שלה. הדעות חלוקות בשאלה, עד כמה הויבראטו הנשמע בכמה מן ההקלטות נובע מן הטכניקה של פאטי או שהוא תוצר לוואי של טכניקת ההקלטה הפרימיטיבית. המלווה שלה בהקלטות, לנדון רונלדס, כתב: "למשמע הצלילים היפים שבקעו מן האפרכסת, היא נכנסה לאקסטזה! היא הפריחה נשיקות אל האפרכסת ואמרה שוב ושוב, Ah! Mon Dieu! Maintenant je comprends pourquoi je suis Patti! Oh oui! Quelle voix! Quelle artiste! Je comprends tout! [אה! שככה יהיה לי טוב! עכשיו אני מבינה למה אני פאטי! או, כן! איזה קול! איזו אמנית! עכשיו אני מבינה הכל!] כה נאיבית וכנה הייתה התלהבותה, שהעובדה ששבחיה נסבו על קולה היא נראתה לכולנו נכונה ובמקומה."
חיים אישיים
חייה האישיים של פאטי לא צלחו כחייה המקצועיים, אף כי לא הרי-אסון כחייהן של זמרות אופרה רבות. היא נישאה שלוש פעמים: לראשונה, ב-1868, לאנרי דה רוז'ה דה קאהוזאק, מרקיז דה קו (1826–1889). הנישואים קרסו תוך זמן קצר; שני בני הזוג ניהלו רומנים ובית המשפט אישר לדה קו פירוד בשנת 1877 וגירושין ב-1885. פירוק הנישואים היה כרוך במרירות רבה ועלה לפאטי במחצית מהונה.
פאטי חיה עם הטנור ארנסטו ניקוליני (1834–1898) במשך שנים רבות, עד שהגירושין מדה קו איפשרו לה להינשא לו בשנת 1886; הנישואים האלה נמשכו עד מותו ולכאורה היו מאושרים, אבל ניקוליני השמיט את פאטי מצוואתו, מעשה שאפשר להסיק ממנו מתח בשנים האחרונות. נישואיה האחרונים של פאטי, בשנת 1899, היו לרולף צדרסטרום (1870–1947), ברון שוודי שחצן ונוקדן, אך יפה תואר, שהיה צעיר ממנה בשנים רבות והטיל מגבלות חמורות על חיי החברה של פאטי. הוא צמצם את צוות העובדים בביתה מ-40 ל-18 אבל העניק לה את המסירות והחנופה שהייתה זקוקה להן.
הארנה של ומבלי
הארנה של ומבלי (באנגלית: Wembley Arena) הוא מרכז ספורט מקורה המצוי בשכונת ומבלי בלונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
הארנה, המצוייה מול אצטדיון ומבלי, נבנתה עבור משחקי האימפריה הבריטית שנערכו בשנת 1934 ביוזמת סר ארתור אלווין. המבנה הכיל את בריכת השחיה בה נערכו תחרויות השחייה. בעת הקמתו נקרא הבניין "בריכת האימפריה" (Empire Pool) בשל שימושו. בשנת 1948 אירחה הבריכה את תחרויות השחייה של אולימפיאדת לונדון, ולאחר התחרויות נסגרה הבריכה. באולימפיאדת לונדון (2012) התקיימו בארנה תחרויות בבדמינטון ובהתעמלות אמנותית.
הבניין משמש כיום לאירוח אירועי תרבות, קונצרטים, ותחרויות ספורט.
בשנת 2006 שופצה הארנה, לצד שיפוץ אצטדיון ומבלי. עלות שיפוץ הארנה הסתכמה ב-35 מיליון ליש"ט, והארנה המשופצת נפתחה לציבור ב-2 באפריל 2006 עת נערך בה קונצרט של להקת דפש מוד.
כיום בארנה 12,500 מושבי צופים, והיא המתחם הספורט המקורה השני בגודלו בלונדון, לאחר ה-O2 ארנה, ומתחם הקונצרטים המקורה השלישי בגודלו בלונדון, לאחר ה-O2 ומרכז התערוכות ארלז קורט.
בין האמנים שהופיע בארנה ניתן למנות את קיילי מינו (1990, 1991, 2002, 2006 ו-2007), קליף ריצ'רד שהופיע בארנה 7 פעמים, ויטני יוסטון שהופיעה בארנה 27 פעמים, ולהקת סטטוס קוו שהופיעה בה 42 פעמים נכון לשנת 2009.
עוד הופיעו בארנה: אבבא, ביונסה, בון ג'ובי, שר, ניל דיימונד, גלוריה אסטפן, אוזי אוסבורן, פרל ג'ם, רוקסט, דיאנה רוס, סלין דיון, לד זפלין, וסטלייף, רובים ושושנים, קווין, AC/DC, גארי ניומן, מריה קארי, דייר סטרייטס, מדונה, סיגור רוס, בי בי קינג, האחים ג'ונאס, אואזיס, טייק ד'את ואמנים רבים אחרים.
במתחם נערכות תחרויות איגרוף, היאבקות, כדורסל, נטבול, זריקת חצים והוקי קרח.
כיכר התהילה
בשנת 2006 הוחלט להקים בחזית הארנה את "כיכר התהילה" (Square of Fame) ובדומה לרחוב בעיר הוליווד מוזמנים אמנים לחתום ולהטביע את ידיהם בלוחות ברונזה המוטבעים בכיכר. ראשונה חתמה מדונה באוגוסט 2006, ולאחריה, ב-9 בנובמבר 2006 חתם סר קליף ריצ'רד.
ריק פארפיט ופרנסיס רוסי מלהקת סטטוס קוו חתמו והטביעו ידיהם בלוח ברונזה ב-16 בדצמבר 2006, וקיילי מינו ב-9 בינואר 2007. סטפן הנדרי הטביע ידיו בכיכר ב-21 בינואר 2007, ודולי פארטון ב-25 במרץ 2007. בריאן אדמס ב-10 במאי 2007, במהלך הקונצרט ה-25 שלו באתר; וליונל ריצ'י ב-12 במאי 2007.
הלוח של חברי להקת וסטלייף נחנך ב-28 במרץ 2008 לאחר המופע ה-27 שלהם במתחם במשך תקופה של 10 שנים.
קבל
קַבָּל (באנגלית: Capacitor) הוא רכיב חשמלי בעל יכולת לאגור מטען חשמלי ולפרוק אותו. קבל אידיאלי מוגדר על ידי תכונת הקיבול.
היסטוריה
הקבל הראשון נבנה על ידי גאורג פון קלייסט מפומרניה בשנת 1745. פון קלייסט השתמש בצנצנת זכוכית ששני צדדיה היו מכוסים במתכת. במקביל לו, בשנת 1746 בנה ההולנדי פיטר ואן מושנברק קבל דומה, שנקרא "צנצנת ליידן" (על שם אוניברסיטת ליידן). מסיבה זו הקיבול נמדד תחילה ב"צנצנות".
אחד החוקרים הידועים שהתשמשו בצנצנת ליידן בחקר החשמל הוא בנימין פרנקלין, שהשתמש בצנצנות ליידן כבר לפני 1750 כדי להדגים שימושים אפשריים בחשמל, והראה ב-1752 שניתן לטעון צנצנת ליידן בעזרת עפיפון שמגיע לקרבת עננים טעוני חשמל, בסדרת ניסויים שהובילו להמצאת כליא הברק.
בשנת 1782 טבע אלסנדרו וולטה את המושג "קונדנזר" (מעבה) לציון קבל, עקב יכולתו של הקבל לצבור מטען רב יותר מאשר מוליך סתם. מונח זה השתרש ומשמש עד היום בשפות רבות; ברם, באנגלית הוחלף מושג זה במושג capacitor, אשר נגזר מהמילה capacity, כלומר קיבולת; ומכאן נובע גם שמו העברי של ההתקן.
מאפייני הקבל
ככלל, הקבל בנוי משני מוליכים (הדקי הקבל) המופרדים על ידי מַבְדֵּד. כאשר הקבל "טעון", על שני ההדקים שלו יש מטען השווה בגודלו והפוך בסימנו, כך שבין ההדקים נוצר שדה חשמלי. סך המטען על קבל הוא תמיד 0. תאורטית, כל זוג מוליכים (ואפילו מוליך יחיד) יכולים לתפקד כקבל, אך הסוגים הנפוצים ביותר הם קבל לוחות וקבל קואקסיאלי (לקמן).
קיבול
פאראד היא יחידה גדולה מאוד - לשם המחשה, למוליך בגודל של כדור הארץ יהיה קיבול מסדר גודל של 0.7 מילי־פאראד. לכן לרוב משתמשים ביחידות קטנות יותר דוגמת pF (פיקו־פאראד = ) או μF (מיקרו־פאראד = \ 10^{-6} F). השגת קיבול גבוה היא אתגר המצריך לרוב הגדלה של נפח הקבל. לרוב הקיבול הקבל קבוע ותלוי בפרמטרים הגאומטריים של שלו ובתכונות החומרים המרכיבים אותו, אך לא במטען שהקבל מכיל, משום שהוא משתנה - תלוי במתח על הקבל.
האנרגיה האגורה בקבל
האנרגיה הדרושה על-מנת להעביר מטען שגודלו dq מלוח אחד של הקבל למשנהו שווה ל־\ V dq, כאשר V הוא המתח על הקבל. על פי הגדרת הקיבול, V = q/C. לאחר אינטגרציה לפי dq נקבל שסך האנרגיה האגורה בקבל היא, כאשר q הוא המטען שעל הקבל ו-C הוא הקיבול שלו. אם נציב \ q =CV נקבל נוסחה נוספת לאנרגיה:.
יחס זרם־מתח בקבל
מהגדרת הקיבול נובע: אם נגזור את הנוסחה, נקבל:
המשלים של הקבל הוא הסליל, המאחסן אנרגיה בשדה מגנטי ולא בשדה חשמלי. יחס הזרם-מתח שלו מתקבל על ידי החלפת הזרם והמתח במשוואת הקבל לעיל והחלפת C בהשראוּת L.
קבל במעגל חשמלי
זרם ישר לא יכול לזרום דרך קבל, אלא רק לטעון אותו. משום כך, משמשים קבלים בעיקר במעגלים של זרם חילופין. כמו כן משמשים קבלים במעגלי פריקה והארקה.
בחיבור טורי של קבלים, סך הקיבול ניתן על ידי הנוסחה:
בחיבור מקבילי של קבלים, סך הקיבול שווה לסכום הקיבולים של הקבלים הנפרדים:
קבל כדורי
הקבל הפשוט ביותר מבחינה חישובית הוא מעטפת כדורית מוליכה ברדיוס R שטעונה במטען כולל q. במקרה זה, הפוטנציאל על המוליך (ביחידות SI) הוא ולכן הקיבול של קבל זה הוא (ביחידות SI)
עם זאת, קבל כדורי אינו פשוט למימוש והוא משמש בעיקר כמודל תאורטי.
קבל לוחות
הקבל הפשוט ביותר למימוש מורכב משני לוחות מוליכים מקבילים, שביניהם חומר מבודד. אגירת המטען נעשית על ידי כך שעל שני לוחות הקבל נאספים מטענים – מטען חיובי q בלוח אחד ומטען שלילי q- בלוח שני. המטענים אינם יכולים לעבור מלוח אחד למשנהו משום שביניהם מפריד חומר מבודד. הפרש המטען הזה יוצר שדה חשמלי וכן מתח חשמלי V, הנמדד בין הדקי הקבל. קיבול של קבל לוחות הוא \frac{q}{V}.
נחשב את הקיבול של קבל לוחות אידיאלי, ששטח כל אחד מלוחותיו הוא A והם גדולים מאוד בהשוואה למרחק המפריד ביניהם, d (\sqrt{A}>>d). תהי צפיפות המטען על כל לוח \sigma. כיוון ששני הלוחות קרובים מאוד האחד לשני, הם מושכים אחד את המטענים של השני, כך שרובם מרוכז בצד אחד של הלוח, והמטען מפוזר על כל לוח כאילו היה לוח זה מבודד ולא מוליך. מחוק גאוס נובע, שהשדה החשמלי שמפעיל כל לוח שווה ל־ (ראו שדה חשמלי לפירוט). סך השדות של שני הלוחות הוא, אם כן,, וכיוון ששניהם (בקירוב טוב) מאונכים לשטחי הלוחות, גם השדה המאוחד מאונך להם. הפרש הפוטנציאלים בין שני הלוחות, כנובע מהנוסחה, הוא. סך המטען על כל לוח הוא \ \sigma A. נציב את הנתונים האלה בהגדרת הקיבול ונקבל:
, כאשר הוא קבוע שערכו, ו- הוא קבוע תלוי-חומר, הקרוי מקדם הדיאלקטריות היחסי.
אפשר לראות כי הקיבול הוא גודל קבוע ואינו תלוי במטען או במתח, אלא רק בפן הגאומטרי (שטח הקבל והמרחק בין הלוחות) ובמקדם הדיאלקטרי של הריק, שהוא קבוע של הטבע. ברוב המקרים הדבר הוא כך, למעט כאשר חלקי הקבל יכולים לזוז.
קבל קואקסיאלי
קבל קואקסיאלי מורכב משני תֵילים מקבילים, האחד בתוך השני, בעלי ציר משותף, שעל אחד מהם מטען חיובי ועל האחר מטען שלילי – רדיוס התיל הפנימי הוא a והרדיוס החיצוני הוא b. צפיפות המטענים על שני התילים היא \lambda. השדה בין התילים הוא למעשה רק השדה החשמלי שמייצר התיל הפנימי, כיוון שבתוך התיל החיצוני סך השדה הוא 0 (מה שקל מאוד להוכיח בעזרת חוק גאוס). שדה חשמלי של מוט במרחק r ממנו הוא,. נעשה לביטוי זה אינטגרציה כמקודם ונקבל, ש־. סך המטען על קטע מסוים של תיל אחד משני תֵילֵי הקבל הוא \ \lambda l, כאשר l הוא אורך כלשהו. נציב את הנתונים הנ"ל בנוסחה למציאת קיבול ונמצא, ש-.
הקיבול של קבל קואקסיאלי במערכת היחידות cgs נתון על ידי.
אם יש לנו קבל קואקסיאלי עם חומר דיאלקטרי בין התילים המרכיבים אותו, אזי לצד מקדם הדיאלקטריות של הריק יש להוסיף גם את מקדם הדיאלקטריות של החומר.
החומר הדיאלקטרי בקבל
חומר דיאלקטרי הוא מונח פיזיקלי לציון חומר מבודד ושקוף, במקרה בו חשוב המקדם הדיאלקטרי או מקדם השבירה של החומר. חומרים דיאלקטריים משמשים כחומר מילוי ברכיבים חשמליים שונים כגון קבלים, אנטנות, מעגלים מודפסים ועדשות אופטיות. דוגמאות לחומרים דיאלקטריים הנמצאים בשימוש הן: זכוכית, סוגי פולימרים (פלסטיק) שונים, פיברגלס, קרמיקות שונות.
החומר הדיאלקטרי נמצא בין לוחות הקבל והוא מגדיל את הקיבול שלו.
החומר הדיאלקטרי הוא אחד הגורמים הקובעים את קיבולו של קבל לוחות. והוא מאופיין ביכולת החומר המבודד לבצע התקטבות. כאשר שמים בין שני לוחות קבלים חומר מבדד הקיבול C גדול יותר בהשוואה לקיבול הקבל באוויר. גודל הקיבול של קבל לוחות נמצא ביחס ישר לשטח הלוחות ולמקדם הדיאלקטרי של החומר שביניהם וביחס הפוך למרחק ביניהם.
סוגי קבלים בשימוש – על פי החומר הדיאלקטרי
ניתן למיין את הקבלים על פי סוג החומר הדיאלקטי שנמצא בהם:
מתח מקסימלי
לקבל מעשי יש מגבלה על המתח שבו יכול החומר הדיאלקטרי שלו לעמוד לפני שהוא מוליך זרם. לכל החומרים המבודדים יש גבול עליון למתח המופעל בין שתי נקודות שלהם, הנקרא מתח קריסה (breakdown voltage). דוגמה טובה לכך היא אוויר. אויר הוא אכן מבודד, אבל בנסיבות מסוימות הוא יכול להזרים זרם. זה בדיוק מה שקורה בזמן מכת ברק. לאחר חריגה מעוצמת שדה הקריסה, האוויר מיונן (אלקטרונים נקרעים מגרעין האטום) והם מתחילים לנוע בהשפעת השדה החשמלי, ומייצרים זרם חשמלי. חשוב מאוד לא לחרוג מהמתח המרבי של קבל על מנת למנוע נזק או אפילו הרס מוחלט. החוזק הדיאלקטרי לאוויר הוא כ-3 מגה-וולט למטר. לשם השוואה, החוזק הדיאלקטרי עבור נציץ הוא בערך 120 MV/m. בחירת החומר הדיאלקטרי חשובה מאוד ביישומים מסוימים שבהם צפויים מתחים גבוהים, או כאשר העובי של החומר הדיאלקטרי קטן מאוד.
מעגל תמורה לקבל
הקבל כרכיב "מן המדף" להשמה במעגל חשמלי אינו רק קבל אידיאלי. משמאל נתונה סכמה חשמלית של מעגל תמורה של קבל מעשי. בנוסף לקיבול C יש זרם זליגה דרך החומר הדיאלקטרי המיוצג על ידי הנגד המקבילי R-leakage. כמוכן, המבנה הפיזי של הקבל והמוליכים אל ומן הדקיו גורמים הן להשראות טורית והן להתנגדות טורית המיוצגות על ידי המשרן L-series והנגד R-series בהתאמה. הערכים הטיפוסיים לכל השלושה תלויים בטכנולוגיה של הקבל. לדוגמה, לקבלים קרמיים זרם זליגה אפסי המתבטא בערך נגד ה-R-leakage של מאות ואלפי מגה-אוהם. לקבל כזה ההשראות הטורית היא מסדר גודל של ננו-הנרי בודדים. גם ההתנגדות הטורית נמוכה, מסדר גודל של מילי אוהם בודדים.
גורם ה-Q
גורם Q של קבל (אנגלית: Q-Factor), הידוע גם כגורם האיכות, או פשוט Q, מייצג את היעילות של קבל נתון במונחים של הפסדי אנרגיה. זה מוגדר כ:
כאשר Q_C הוא גורם האיכות X_C הוא ההיגב של הקבל, C הקיבול של הקבל, R_C הוא ההתנגדות הטורית האקוויוולנטית (ESR) של הקבל, ו-\omega_0 הוא התדר ברדיאנים שבו עורכים את המדידה.
מונח קשור, הנקרא גורם הפיזור (DF - Dissipation Factor), מוגדר לפעמים בגיליונות נתונים של קבלים במקום ב-Q-factor. במעגלי AC ה-DF הוא פשוט הערך ההופכי של Q.
במערכת AC, גורם ה-Q מייצג את היחס בין האנרגיה האצורה בקבל לבין האנרגיה המתפזרת כהפסדים תרמיים בהתנגדות הטורית האקוויוולנטית. לדוגמה, לקבל שמסוגל לאגור 2000 ג'אול של אנרגיה תוך הפסד של ג'אול אחד בלבד יש גורם-Q של 2000. מכיוון ש-Q הוא מדד היעילות.
לקבל אידיאלי יהיה ערך אינסופי של Q כלומר ללא אובדן אנרגיה. זה נגזר מהעובדה שה-ESR של קבל אידיאלי שווה לאפס.
גורם Q אינו ערך קבוע. זה משתנה באופן משמעותי עם התדירות משתי סיבות. הסיבה הראשונה היא האיבר \omega_0 הברור במשוואה לעיל. הסיבה השנייה היא ש-ESR אינו ערך קבוע ביחס לתדר. ה-ESR משתנה בהתאם עקב אפקט העור (Skin Effect), כמו גם השפעות אחרות הקשורות למאפיינים הדיאלקטריים ולנגד הזליגה המקבילי.
ברוב היישומים לא חייבים לקחת את גורם ה-Q בחשבון, וניתן להשתמש אז בקבלים סטנדרטיים. עם זאת, גורם ה-Q הוא אחד ממאפייני הקבל החשובים ביותר בתכנון מעגלי RF. בתדרים כאלו, ה-ESR עולה עם התדירות עקב אפקט העור. יחד עם העלייה ב-ESR, הפסדי הפיזור גדלים גם כן. זו הסיבה שבמעגלי RF משתמשים בדרך כלל בקבלים בעלי Q גבוה כדי להפחית הפסדים בתדר גבוה.
יישומים טיפוסיים הדורשים קבלים בעלי Q גבוה הם יישומי התאמת עכבה חשמלית לסלילי הדמיה של MRI המשמשים בסורקי MRI ויישומים אחרים שצריכים להיות מכווננים במדויק בתדרים גבוהים יותר. ביישומים מסוימים, ההפסדים בקבל עצמו יכולים להיות גבוהים מספיק כדי להעלות את הטמפרטורה עד כדי התכה של הלחמה מהלוח, וזו הסיבה שחייבים להשתמש בקבלים בעלי Q גבוה ביישומים כאלה. גם אם עליית הטמפרטורה אינה כה דרסטית, היא עדיין יכולה להשפיע על אורך החיים של רכיבים שכנים אחרים בלוח. סיבה נוספת להשתמש בקבלים בעלי Q גבוה היא הרעש התרמי המופחת. לכל הקבלים האמיתיים יש ESR גדול מאפס, והתנגדות זו יוצרת רעש תרמי נוסף. ביישומים כגון מקלטי אות לווין, רמות הרעש הן קריטיות ומשתמשים בקבלים בעלי Q גבוה על מנת לשמור על יחס האות לרעש הרצוי.
גליונות נתונים בדרך כלל מצטטים את גורם ה-Q בתדר אחד או יותר. התדר הסטנדרטי המשמש במדידות גורם Q הוא 1MHz. עם זאת, מכיוון שגורם ה-Q משתנה מאוד עם התדר, גורם ה-Q שניתן ב-1MHz אינו קירוב טוב של גורם ה-Q, למשל ב-2GHz.
קבלים טובים עם Q גבוה יכולים להיות בעלי ערך Q של מעל 10,000 ב-1MHz ומעל 1,000 ב-100MHz, בעוד שלקבלים סטנדרטיים יכול להיות מקדם Q נמוך עד 50 ב-1kHz. ההבדל בין קבל High-Q לבין קבל סטנדרטי הוא בעיצוב בפועל של הקבל, כמו גם בחומרים בהם משתמשים. בקבל כזה כל החיבורים נשמרים קצרים ככל האפשר כדי להפחית את ההתנגדות, והם עשויים מחומרים בעלי התנגדות נמוכה כגון נחושת או אפילו כסף. יצרני הקבלים בעלי ה-Q הגבוה בונים קבלים של שבבים קרמיים רב-שכבתיים, שהם קטנים ויציבים, בעלי אורך חיים ארוך, דיוק רב ויציבות רבה לאורך זמן, אך מוגבלים לרוב לכמה עשיריות של פיקופארד. קבלים כאלה יכולים לשמש בתדרים של עד 20GHz, מספיק עבור רוב יישומי ה-RF.
בתדרים נמוכים יותר, למשל ביישומי אודיו, ניתן להשתמש בקבלי טנטלום כקבלים בעלי Q גבוה. הם מציעים ESR נמוך בתדרים גבוהים מספיק ויכולים להוות חלופה אם יש צורך בקיבולים גבוהים יותר, עד 1mF.
שימוש
קבלים משמשים בהנדסת חשמל לצרכים שונים ומגוונים, ובכלל זה:
מכשירים חשמליים נפוצים
במכשירים רבים משתמשים ביכולת של חלק מהקבלים לפרוק את המטען בפרק זמן קצר:
סליל השראה
מאפיינים
תכונתו הבסיסית של המשרן היא השראוּת – יכולתו להתנגד לשינויים בזרם העובר דרכו. כל אימת שיש שינוי בזרם העובר דרכו, המשרן יוצר כא"מ נגדי אשר בא להתנגד לשינוי:
כאשר Φ B הוא השטף המגנטי, L היא השראות המשרן ו-I הוא הזרם העובר דרכו.
כמו כן, המשרן אוגר אנרגיה פוטנציאלית שגודלה.
השגת השראות גבוהה היא לרוב אתגר הדורש נפח. לעיתים ניתן להמיר את הנפח הנדרש בליבת ברזל המכפילה את השראות הסליל, ללא הגדלת נפח. הגישה הזאת ישימה בעיקר בתדרים נמוכים.