cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מערת גורהם
אתר מורשת עולמית
ביולי 2016 הוכרז המערה, ביחד עם עוד מספר מערות קטנות בסביבתה, כאתר מורשת עולמית.
ממצאים
החופרים במערת גורהם הגדירו ארבע שכבות. שכבה I מתוארכת בין המאה ה-8 למאה ה-3 לפנה"ס, והייתה בשימוש על ידי הפיניקים. שכבה II מתוארכת לתקופה הנאוליתית. שכבה III הניבה ממצאים מהתקופה הפלאוליתית העליונה, ששויכו לתרבות הסולוטרנית (לפני כ-17,000-22,000 שנים) ולתרבות המגדלנית (לפני כ-12,00-17,000 שנים). בשכבה IV נמצאו חודי חנית, סכינים ומקרצפים מהתרבות המוסטרית של התקופה הפלאוליתית התיכונה.
בדיקות פחמן-14 תיארכו את הממצאים המוסטריים של שכבה IV לתקופה שבין 33 ו-23 אלפי שנים לפני זמננו. הטווח הגדול של השנים גרם לכך שהכיול לא פרקטי, והחוקרים הציעו לתארך את השכבה לתקופה שבין 28 - 24 אלפי שנים לפני זמננו. היות שהתרבות המוסטרית באירופה מזוהה עם הניאנדרטלים, סוברים כי אלה הותירו אחריהם את הממצאים ולא האדם המודרני (הומו ספיינס). עם זאת, במערה לא נמצאו עצמות אדם שניתן להגדיר בוודאות. גיל זה הוא מאוחר מאוד בשביל התרבות המוסטרית באירופה, ובשילוב עם מיקומו הגאוגרפי של צוק גיברלטר, נחשב כמייצג את אוכלוסיות הניאנדרטלים האחרונות, לפני הכחדתם.
מחקר משנת 2014 טוען כי חריטה בקיר שגילה מוערך ב-39 אלפי שנים לפני זמננו, שנעשתה בידי ניאנדרטלים, מראה שהניאנדרטלים היו מסוגלים לחשיבה סימבולית, תכונה שבעבר נחשבה כייחודית לאדם המודרני.
עונת 1993/1994 בליגת האלופות
עונת 1993/1994 בליגת האלופות הייתה העונה ה-39 של התחרות האירופית העליונה לקבוצות כדורגל המאורגנת על ידי אופ"א, והעונה השנייה כליגת האלופות. במקור "ליגת האלופות" היה שמו של הטורניר החל משלב הבתים, והטורניר כולו עדיין נקרא "גביע אירופה". בתחרות זכתה מילאן בפעם החמישית בתולדותיה, לאחר שהביסה את ברצלונה 4–0 בגמר שנערך באתונה. האלופה המכהנת, מרסיי, לא הורשתה להגן על תוארה בשל מעורבתה בשערוריית מכירת משחקים בליגה הצרפתית בעונה הקודמת. הייתה זו הפעם הראשונה, והיחידה עד כה, שהאלופה המכהנת אינה משתתפת בתחרות בעונה שלאחר מכן. מונקו, שסיימה במקום השלישי בליגה בעונת 1992/1993, ייצגה את צרפת בתחרות (פריס סן-ז'רמן, שסיימה במקום השני ואף סירבה לתואר האליפות לאחר שנשלל ממרסיי, השתתפה בגביע המחזיקות כזוכת הגביע הצרפתי).
הייתה זו העונה השלישית עם שלב בתים, ולראשונה הוצג גם שלב חצי הגמר בן מפגש אחד שהתקיים לאחר שלב הבתים, אליו העפילו הקבוצות שסיימו בשתי המקומות הראשונים בבית. שתי המנצחות בחצאי הגמר העפילו לגמר.
מהדורה זאת של הטורניר עמדה בסימן היעדרותם של משתתפים ממדינות יוגוסלביה, עקב הסנקציות הכלכליות שהוטלו בעקבות מלחמות יוגוסלביה. פרטיזן בלגרד היה אמור לייצג את יוגוסלביה בטורניר, אך השתתפותו נאסרה. המועדונים היוגוסלביים זכו להצלחות בעונות הקודמות, כאשר הכוכב האדום בלגרד זכתה ב־1991 וסיימה שנייה בבית בעונה שלאחר מכן. במקביל, קרואטיה, בלארוס, מולדובה, גאורגיה וויילס שלחו לראשונה נציגים לטורניר.
לוח זמנים
להלן לוח הזמנים של התחרות. כל ההגרלות נערכו בז'נבה, שווייץ.
סיבוב מקדים
אל הסיבוב המקדים העפילו 20 קבוצות, כאשר עשרת המנצחות העפילו לשלב הבא. הסיבוב המקדים, כמו כל סיבובי הנוקאאוט מלבד חצי הגמר והגמר, נערך בשני סיבובים בשיטת בית-חוץ, כאשר שוויון בסיכום שני המשחקים הוכרע באמצעות חוק שערי חוץ, ושוויון גם בשערי חוץ הוכרע באמצעות הארכה. שוויון בסיום הארכה הוכרע שוב באמצעות שערי חוץ (אם הובקעו שערים במהלך ההארכה) או באמצעות דו־קרב בעיטות עונשין (אם לא הובקעו שערים). הגרלת המשחקים נערכה ב־14 ביולי 1993 בז'נבה, שווייץ. הסיבוב הראשון התקיים ב־18 וב־22 באוגוסט, והסיבוב השני ב-1 בספטמבר 1993.
סיבוב ראשון
בסיבוב הראשון השתתפו 32 קבוצות, 10 המנצחות בסיבוב המקדים ו־22 שהעפילו ישירות לשלב זה. הגרלת המשחקים נערכה ב־14 ביולי 1993 בז'נבה, שווייץ. הסיבוב הראשון התקיים ב־15 וב־16 בספטמבר, והסיבוב השני ב־28 וב־29 בספטמבר 1993.
סיבוב שני
בסיבוב השני השתתפו 16 הקבוצות שניצחו בסיבוב הראשון. הגרלת המשחקים נערכה ב־1 באוקטובר 1993 בז'נבה, שווייץ. הסיבוב הראשון התקיים ב־20 באוקטובר, והסיבוב השני ב־3 בנובמבר 1993.
שלב הבתים
שלב הבתים החל ב־24 בנובמבר 1993 והסתיים ב־13 באפריל 1994. שמונה הקבוצות חולקו לשני בתים בני ארבע קבוצות, וכל קבוצה שיחקה נגד חברותיה לבית בשני מפגשים, בית-חוץ, ובסך הכול שישה משחקים לכל אחת מהקבוצות. על ניצחון הוענקו 2 נקודות, ועל תיקו נקודה בודדת. בסיום שלב הבתים, עלו לחצי הגמר שתי הקבוצות בכל בית עם מירב הנקודות. מחזורי המשחקים התקיימו ב־24 בנובמבר, 8 בדצמבר, 2 במרץ, 16 במרץ, 30 במרץ ו־13 באפריל.
שלב הנוקאאוט
אל שלב הנוקאאוט העפילו ארבעת הקבוצות שדורגו בשתי המקומות הראשונים בכל בית. המשחקים נערכו במפגש יחיד, כאשר אלופת בית א' אירחה את סגנית בית ב' בביתה, ואלופת בית ב' אירחה את סגנית בית א' בביתה. שתי המנצחות העפילו אל הגמר שנערך באצטדיון נייטרלי. שוויון בתום הזמן החוקי יוכרע בהארכה, ושוויון לאחר ההארכה יוכרע באמצעות דו־קרב בעיטות עונשין.
חצי הגמר
המשחקים נערכו ב־7 באפריל.
מלכי השערים
להלן מלכי השערים של עונת 1993/1994 (לא כולל הסיבוב המקדים):
קבוצות ישראליות בתחרות
בית"ר ירושלים, אלופת ישראל, ייצגה את ישראל במפעל. היא התחילה את העונה בסיבוב המקדים בו היא נפגשה עם אלופת מולדובה זימברו קישינב ועברה אותה בדרך לשלב הבא. בסיבוב הראשון של התחרות היא נפגשה עם לך פוזנן מפולין והפסידה פעמיים והודחה מהמפעל.
סיבוב מקדים
בית"ר ירושלים ניצחה 3–1 בסיכום שני המשחקים.
סיבוב ראשון
בית"ר ירושלים הפסידה 2–7 בסיכום שני המשחקים.
חדר איימס
חדר איימס (באנגלית: Ames room) הוא חדר בעל מבנה מעוות, היוצר אשליה אופטית, המשבשת את תפיסת העומק של האדם הצופה בו מבחוץ כמו גם גורמת לו לתפוש באופן שגוי את גודלם של עצמים, המוכנסים לחדר. החדר נקרא על שם מתכננו אדלברט איימס הבן.
אופן היווצרות האשליה
באופן כללי הגודל של התמונה הנוצרת על הרשתית, בעקבות האור המוחזר מגירוי מסוים, מושפעת מהמרחק שלו ביחס לצופה. התפתחות של קביעות תפיסתית בנוגע לגודלם של עצמים מתגבשת בשנים הראשונות לחיים ומאפשרת לילד להבין שכשעצם מסוים מתרחק הוא שומר על הגודל שלו למרות שהוא נראה קטן יותר.
הצופה מביט אל החדר, דרך חרך, המאפשר ראייה בעין אחת בלבד וכך מקשה על תפיסת העומק. האשליה של חדר איימס נוצרת בעקבות הנחה מוטעית של הצופה, כי החדר הוא בצורת תיבה או קובייה, כמקובל. אלא שלמעשה רצפת החדר הזה היא בצורה של טרפז ישר-זווית והמרחק בין הרצפה לתקרה הולך וגדל עם ההתקרבות אל הבסיס הגדול של טרפז הרצפה.
כלומר, הצופה מניח ששני חלקי החדר נמצאים במרחק שווה ממנו ולכן מפרש את גודל העצמים באופן מוטעה. כתוצאה מכך, עצמים הנמצאים בחלק המרוחק יותר של החדר נתפסים כקטנים יותר מגודלם הממשי ביחס לעצמים הנמצאים בצדו הקרוב יותר של החדר.
תפאורני תעשיית הקולנוע משתמשים בחדרים כאלו כדי ליצור אשליה, לפיה גובהן של הדמויות בעלילה שונה מגובהם של השחקנים, שלוהקו עבור הסרט. לדוגמה, אם אחת הדמויות דמות גמד או דמות ענק, כל השחקנים יכולים להיות בגובה דומה. התפאורה תגרום להם להיראות בגבהים שונים.
ישראל באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018)
המשלחת הישראלית לאולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018), שנערכו בעיר פיונגצ'אנג בקוריאה הדרומית, מנתה 10 ספורטאים שהתחרו בענפי החלקה אמנותית, החלקה מהירה במסלול קצר, סקי אלפיני, וסקלטון. זוהי המשלחת הישראלית הגדולה ביותר שהשתתפה עד כה במשחקי החורף האולימפיים.
הרכב המשלחת הישראלית
המשלחת הישראלית מנתה 10 ספורטאים מארבעה ענפי ספורט שהשתתפו באולימפיאדת פיונגצ'אנג 2018.
החלקה אמנותית
בגביע נבלהורן לשנת 2017 שנערך באוברסטדורף, יבגני קרסנופולסקי ופייג' קונרס סיימו במקום השמיני עם 171.61 נקודות והבטיחו מקום אחד למשלחת הישראלית במקצוע ההחלקה האמנותית לזוגות. כמו כן, ישראל היא אחת מעשר המדינות אשר העפילו לתחרות ההחלקה על הקרח לקבוצות. זוהי תהיה הפעם הראשונה בה ישראל תשתתף בתחרות ההחלקה על הקרח לקבוצות במשחקים האולימפיים.
התחרות הקבוצתית נפתחה מבחינת ישראל בביצוע מצוין של ביצ'נקו בתרגיל הקצר, ביצוע שזיכה אותו ב-88.49 נקודות (שיא ניקוד בעבורו) והציב אותו במקום השני. לפי שיטת הניקוד, קיבלה הקבוצה 9 נקודות על ביצוע זה. שאר הנציגים הישראלים הפגינו ביצועים טובים פחות וסיימו במקומות 9-10. לאחר שלב התרגיל הקצר דורג הצוות הישראלי במקום השמיני (בשוויון נקודות עם הבאים בתור, המיקום נקבע לפי התרגיל של הגבר) ולא העפיל לשלב הבא.
החלקה מהירה במסלול קצר
ולדיסלב ביקנוב זכה בקריטריון האוליפי באליפות העולם והתחרה במקצים ל-500, 1,000 ו-1,500 מטר.
סקי אלפיני
ארבעה גולשי סקי ישראליים עמדו בתנאי הסף הבינלאומיים לזכאות להשתתף באולימפיאדה. אולם, המשלחת הישראלית זכאית לשלוח רק ספורטאי אחד. הוועד האולימפי הישראלי בחר בגולש איתמר בירן לייצג את ישראל בתחרויות הגלישה בענף.
מרטין בורבולון
מרטין בורבולון (בצרפתית: Martin Bourboulon) הוא במאי צרפתי. ידוע בצרפת כמי שביים את הקומדיות "אבא או אמא" ו"אבא או אמא 2" ואת הדואולוגיה "שלושת המוסקטרים", המורכבת מ"שלושת המוסקטרים: ד'ארטניאן" ו"שלושת המוסקטרים: מיליידי".
קריירה
הוא ידוע בעיקר בזכות הסרטים "אבא או אמא" (Papa ou maman) והמשכו "אבא או אמא 2". החלק הראשון בדואולוגיה זכה בפרס חבר המושבעים בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי Alpe d'Huez International בשנת 2015.
בשנת 2021 עלה לאקרנים סרטו החדש של הבמאי, "אייפל". את התפקידים המרכזיים בסרט גילמו רומן דוריס ואמה מקי. העלילה מספרת את סיפורו של הרומן המסחרר של גוסטב אייפל, שעורר בו השראה ליצירת מגדל אייפל. בקיץ 2021 החל לעבוד על דואולוגיה חדשה: שלושת המוסקטרים: ד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים: מיליידי בכיכובם של ונסן קאסל, אווה גרין, רומן דוריס ואחרים.
אירוויזיון הילדים 2004
אירוויזיון הילדים 2004 הייתה התחרות השנייה של אירוויזיון הילדים. נורווגיה אירחה את האירוויזיון הזה באולם הוקנס.
אדד-ניררי השלישי
אדד־ניררי השלישי (באכדית: Adad-nirari) היה מלך אשור בתקופת האימפריה האשורית החדשה בין השנים 783–811 לפנה"ס.
מלכותו
אדד-ניררי היה בנו ויורשו של המלך שמשי-אדד החמישי שמת בגיל צעיר יחסית. הוא עלה כנראה לשלטון בגיל צעיר, ובחמש שנות שלטונו הראשונות שימשה אמו, המלכה שַמוּרמַת, כעוצרת. הוא היה אביהם של המלכים האשוריים שלמנאסר הרביעי, אשור-דן השלישי ואשור-ניררי החמישי שמלכו אחריו. המלך תגלת-פלאסר השלישי תיאר את עצמו בכתובות שהשאיר כבנו, אבל לא ברור אם אמנם מידע זה נכון.
אדדי-ניררי יצא למסעות מלחמה דרומה, כבש את בבל והרחיב את תחום שלטונה של אשור לתוך מדי. הוא נהל מלחמות עד סוף תקופת שלטונו. בתקופה זו התחזק כוחה של אוררטו, ממלכה בצפונה של אשור. בכתובות אין אזכור של יציאה למלחמה לכיוון צפון, וייתכן ואשור ויתרה על שטחים אלה שנכבשו בתקופות קדומות יותר.
אדד-ניררי בנה בעיר נינוה מקדש לאל נבו. לאחר מותו של אדד-ניררי נכנסה אשור לתקופה בה נחלש שלטונה, עד לעלייתו של תגלת-פלאסר השלישי לשלטון.
כתובת סבעה
בעיר א-סבעה וארבעין שעל החבור נמצאה מצבת סבעה, בה מפרט המלך את מסעו לכיבוש מחדש של ארץ חֿתי (סוריה הגדולה במונחי אותה תקופה), ואת מסעו להכנעת דמשק.
לוח כלח
ב"לוח כלח" שנמצא בעיר כלח מתאר, לאחר הפתיחה, את כיבושי אדד־ניררי ממזרח למערב, כולל (במערב) את ארץ צור, צידון, ארץ  עמרי (ממלכת ישראל), אדום ופלשת. לאחר מכן מתאר המלך את כיבוש דמשק והמס שקיבל ממריא (מלך דמשק), ואת המס שהוטל על מלכי בבל.
כתובת תל רימאח
מצבת תל רימאח
לאחר מכן, בקטע מקוטע, מספר אדד־ניררי שציווה על נרגל־ארש, מושל כמה אזורים (ביניהם סוחֿי, ענת ורַצַפַה ), להקים כפרים רבים, בפירוט מספריהם בכל מחוז; וקללה בשם האלים הגדולים לכל מי שימחק שם אחד מהשמות על המצבה.
חברה מתירנית
חברה מתירנית היא חברה שבה חלק מהנורמות החברתיות הופכות ליברליות במידה רבה, במיוחד בנוגע לחופש מיני. בדרך כלל זה מלווה בשינוי במה שנחשב לסטייה. חברה מתירנית אומנם משמרת בדרך כלל את הכלל "לא פוגעים באחרים" (עיקרון הפגיעה או עקרון האי-תוקפנות), אך מלבד זאת יש בה מעט מאוד קודים מוסריים, דתיים או משפטיים (אין בה למשל פשעים ללא קורבן).
מאפיינים
חברה מתירנית יכולה להיראות כתוספת לחברה חופשית. החברה החופשית מבוססת על ליברליזם פוליטי ופילוסופי מהמאה התשע-עשרה, בעוד שהחברה המתירנית מרחיבה את החירות מעבר לחופש פוליטי ואינטלקטואלי ומוסיפה גם חופש חברתי ומוסרי.
היסטוריה
בחברות רבות, וביניהן בחברה המערבית, היו באופן מסורתי – ועדיין יש – הגבלות חברתיות על המסגרות וההקשרים בהם פרטים יכולים להשתתף במעשים מיניים, ועל סוג המעשים, כמו גם הגבלות מעמדיות, אתניות או מיניות על מי יכול לעשות מעשים מיניים עם מי.
בחברה המערבית, מודרניזם וחילון הביאו לשינוי הדרגתי ביחס למיניות עוד מראשית המאה ה-20, בעיקר במטרופולינים כמו ניו-יורק, פריז, וברלין.
פיתוח הגלולה למניעת הריון נחשב לזרז משמעותי, שביחד עם תרבות הנגד של שנות ה-60 הביאו למהפכה המינית.
שנות ה-60 באירופה ובאמריקה הביאו לקדמת הבמה עמדות ליברליות יותר כלפי חופש אמנותי, הומוסקסואליות, ושימוש בסמים – עמדות שמקורן בקבוצת בלומסברי. לעיתים קרובות מציינים גם את ההתרופפות שחלה בדבקות הקודמת של בריטניה במוסר וערכים ויקטוריאניים. המונח "חברה מתירנית" שימש במקור ככינוי גנאי בפיהם של אלה שהאמינו שיש בחברה יותר מדי הפקרות מינית.
בשנות השבעים והשמונים נקטו כמה סוציולוגים בריטים גישה ספקנית יותר כלפי שאלת "החברה המתירנית" של שנות השישים, וציינו כי היא למעשה הביאה רק לתיקונים ולהסדרה חלקית של פעילויות חברתיות שקודם לכן היו לא חוקיות ו/או סבלו מסטיגמה. לדוגמה, חוק העבירות המיניות הבריטי מ-1967 ביטל את ההפללה של הומוסקסואליות בבריטניה, אך בכפוף לגיל הסכמה גבוה יותר ולא שוויוני – 21, אם כי גיל ההסכמה ירד בהמשך ל-18 (1994), ולבסוף, ל-16 (2002). בנוסף, החוק מ-1967 ביטל את הפללת ההומוסקסואליות בנסיבות מוגבלות בלבד. באופן דומה, חוק ההפלות הבריטי מ-1967 לא אִפשר הפלה לפי בקשה אלא דרש קבלת היתר רפואי. יתר על כן, במספר מקרים העמדות החברתיות הפכו ליברליות יותר, כגון בנושא אי-ההפללה של קנאביס, אך הדבר לא הגיע לכדי שינוי חקיקה. לפיכך, ייתכן שהיקף "המתירנות" שהתחוללה בשנות השישים תואר בהפרזה. אולם, במקרה של זכויות להט"ב בבריטניה, מערב אירופה, קנדה וניו זילנד, השינויים הראשונים היו רק הקדמה לתקופות נוספות של שינויי חקיקה, שהרי מאז האי-הפללה הראשונית של ההומוסקסואליות התאפשרו גם נישואים חד-מיניים או איחוד אזרחי, ואימוץ בקהילה הגאה.
כמו כן, היו תקופות נוספות של חקיקה רפורמיסטית חברתית, שלא תוארו באופן דומה כעדויות לחברה מתירנית. תקופות אלה כוללות את החקיקה שעברה באוסטרליה ובניו זילנד לביטול ההפללה של הזנות, כמו גם את החקיקה שעברה במדינות רבות בארצות הברית לביטול ההפללה של קנאביס רפואי, והלגליזציה החלקית של קנאביס לצורכי פנאי בקנדה. נראה שהמונח חברה מתירנית הפך משויך לתקופה היסטורית ספציפית.
ביקורת
אף על פי שליברלים רואים את המתירנות כחיובית, שמרנים חברתיים טוענים שהיא מחלישה את המבנים המוסריים והחברתיים-תרבותיים הדרושים לחברה מתוקנת וראויה. לדוגמה, הורדת שיעורי הגירושים, הפחתת השכיחות של מחלות המועברות במגע מיני ושליטה בפשע הן מטרות רצויות, ומתירנות עלולה לפגוע בהשגתן.
עלילת הדם בווילנה
עלילת הדם בווילנה, שנודעה גם בשם משפט בּלוֹנדֶס או פרשת בלונדס (ברוסית: Дело Блондеса), הייתה פרשה אנטישמית מפורסמת באימפריה הרוסית בראשית המאה ה-20 (1900–1902) שבה הואשם דוד בלונדס, ספר יהודי מווילנה, בעלילת דם שלפיה ניסה לשחוט את העוזרת שלו, כפרייה פולנייה קתולית, כדי להשתמש בדמה למטרות פולחן.
בלונדס, שיוצג בידי פרקליט הצמרת היהודי ישראל גרוזנברג ושני עורכי דין רוסים בכירים, נמצא אשם והורשע באישום חלקי בדצמבר 1900 – וחודשיים לאחר מכן זוכה כליל בערעור.
חברה מתירנית
ביקורת
אחרים משיבים כי בעיות אלה בעצמן הן תוצאה של הדיכוי המבקש להעלים אותן. אנשים שנהנים מהחופש לחשוב, להתבטא, ולהתנהג ללא כפייה, תרמו לחברה שבה חושבים חופשיים יכולים לשגשג, בלי חשש מדיכוי שנובע מחוסר סובלנות.
בישראל
החברה הקיבוצית הקדימה את החברה הישראלית בנושא המתירנות והייתה מתירנית באופן יחסי לזמנה. לא הייתה בה פוריטניות מתחסדת והיא התירה לפרטים להיות חופשיים יותר בהתנהגות הארוטית והסקסואלית (אומנם רחוק עדיין מהמקובל היום). הלבוש בקיבוצים עוצב אף הוא בסגנון חופשי, לא מוחצן ארוטית, אך גם לא מכופתר כמקובל בחברה המסורתית והדתית.
עלילת הדם בווילנה
תיאור הפרשה
ב-1 במרץ 1900, זמן מה לפני חג הפסח של שנת ה'תר"ס, יצאה משרתת פולנייה בשם גרוּדזינסקה (Grudzińska) מביתו של הספר והחובש היהודי דוד בלונדס בשעה 02:00 לאחר חצות הליל, לעבר בית סמוך שבו עבד דודנה. זמן קצר לאחר מכן הגיעה לבית שבו עבד בן-הדוד כשהיא פצועה בצווארה וסיפרה שבלונדס ויהודי נוסף עטוף בטלית ניסו לשחוט אותה. בן-הדוד ארגן כמה מחבריו ויחד התפרצו לביתו של בלונדס והכו נמרצות אותו ואת אשתו. אשתו חמקה מהבית ויצאה להזעיק עזרה, בינתיים התקהל המון, המשטרה הופיעה ועצרה את בלונדס. המשרתת נשלחה לבית חולים, פצעיה אובחנו כקלים והיא שוחררה כעבור זמן קצר.
ב-2 במרץ אירעה התנפלות של כ-200 נוצרים על הרחוב שבו הייתה המספרה, המשטרה שהוזעקה טלפונית הופיעה ופיזרה את המתקהלים. למרות זאת, עודדה התקשורת האנטישמית את אווירת עלילת הדם שנוספה למתח בין יהודים לפולנים, וכמרים מקומיים המליצו לשומעי לקחם להימנע מלעבוד בבתי היהודים בתקופת ערב הפסח מחשש לשלומם.
מאחר שהיה ברור לכל כי יהדות וילנה ושמא יהדות ליטא והאימפריה הרוסית כולה עומדות למשפט, נשכרו שירותיהם של שני פרקליטים רוסים בכירים מהבירה סנקט פטרבורג, ו"ד ספָּסוביץ' ומירוֹנוֹב, ועמם פרקליט הצמרת היהודי ישראל גרוזנברג, כדי להגן על בלונדס. הפרקליט הפולני הווילנאי הבכיר טדאוש וְרוּבּלֶבסקי (Wróblewski; בליטאית: Tadas Vrublevskis; ) ייצג את המשרתת וטען כי מדובר בניסיון לרצח ממניע דתי. הדיונים נערכו בפני חבר מושבעים ובדלתיים סגורות, ובתומם קבע בית הדין שבלונדס ואדם נוסף שלא נודעה זהותו גרמו פצעים קלים במתכוון ובתכנון מוקדם, אך בלי כוונה לרצח. גזר הדין שהוטל עליו בשל כך היה שנת מאסר וארבעה חודשים ובנוסף הוטלו עליו הוצאות המשפט.
למרות גזר הדין הקל יחסית ודעת חלק מעסקני הקהילה בווילנה שערעור יכול לסכן את ההישג בערכאה הראשונה, תבע גרוזנברג להגיש ערעור. המשפט התארך זמן רב, ורק בראשית פברואר 1902 זוכה בלונדס, בשל עדות מומחה שקבע כי החתך בצווארה של המשרתת נעשה בידי עצמה.
העיתון "המגיד" הגדיר את האירוע בשעת מעשה כפורים חדש.
מאושרים ביחד (סדרת טלוויזיה)
מידע
במקום לגור בבית, בני בוקין גרים בקופסה בקומה העליונה של בניין קטן, בעוד בני סטפנוב גרים בתיבה מולם. לפני תחילת הסדרה, משפחת בוקין יכלו לרכוש חלק מעליית הגג של הבניין לחדרים נוספים, כך שמלבד היעדר מרתף, היעדר דלת אחורית, מוסך בבניין נפרד במקום להיות צמוד לבית ומרפסת המשמשת במקום החצר, פריסת הדירה של משפחת בוקין נראית כמו הבית של הבונדיס מסדרת הטלוויזיה המקורית. הדירה נמצאת בבלגן בשל כמה תיקונים בבית שמעולם לא הסתיימו, ובפרקים הראשונים של הסדרה אתר בנייה, שהוצב בחוץ איפשר לאנשים (ולברון, הכלב המשפחתי) להיכנס ולצאת מדירתם של בוקין ליד הבית מרפסת.
כשינוי משמעותי, במקום להיעלם כמו סבן לאחר כמה פרקים, סמה נשארת עם הבוקינים עד סוף הסדרה וההסברים המוזרים לעיתים קרובות להיעדרו מאירועים שכל המשפחה צריכה להשתתף בהם הפכו לבדיחה רצה. כמו כן, הכלב המשפחתי ברון לא מת ונשאר אותו דבר עד סוף הסדרה. הפרק רקוויאם לבריארד המת הותאם עם זאת, כאשר הכלב ברון נמכר לאדם עשיר במקום למות, כפי שקורה לכלב בסדרה האמריקאית.
באפריל 2008 הודיעו המפיקים כי עיבדו את כל פרקי הסדרה האמריקאית ופתחו בתחרות מקוונת בה הצופים יכלו להגיש רעיונות חדשים לפרקים. החל מה- 31 בדצמבר 2009, התוכנית חזרה עם 60 פרקים חדשים. על פי כתוביות הפתיחה של הפרקים, חלק מהפרקים החדשים נכתבו יחד עם המפיקים המקוריים של "נשואים פלוס", בעיקר ריצ'רד גורמן וקתרין גרין.
הסדרה בוטלה בשנת 2013.
דמויות
הקומיקאי גאריק חרלמוב הופיע הופעת קמע בסדרה כטוֹסיק.
מתיאס דה פאז
בעקבות העימותים בין הכס המלכותי הספרדי לאפיפיור, פנה פרננדו השני אל דה פאז כדי לקבל אישור סמכותי כי אישור האפיפיור אלכסנדר השישי משנת 1493, בו הוכרז כי איי הודו המערבית שייכים לממלכת ספרד, מעניקה לגיטימציה מספקת עבור השליטה של ספרד ביבשת החדשה. דה פאז ערך למלך מסמך ובו נכתב כי האפיפיור הוא נציג ישו עלי אדמות ולכן בידו הסמכות הריבונית על העולם. לפיכך, אישורו קביל כדי להעניק לכתר הספרדי את הבעלות על האיים. מחד, חיבורו שולל את בעלותם של האינדיאנים על האיים ומאידך, הוא שולל את זכותה של ספרד על שאר העולם שהתגלה ולא הוענק לספרד בשנת 1493. לכן פנה פרננדו השני אל המשפטן חואן לופס דה פלאסיוס רוביוס כדי שיחבר חיבור תאולוגי שיחזק את החזקה הריבונית של ספרד על אמריקה כולה, ללא צורך באישור האפיפיור.
אהרון קליין (עיתונאי אמריקאי-ישראלי)
אהרון קליין (באנגלית: Aaron Klein; נולד ב-29 באוגוסט 1978) הוא סופר, עיתונאי ושדרן רדיו אמריקאי יהודי. מיוני 2020 משמש יועץ אסטרטגי לראש הממשלה, בנימין נתניהו.
ביוגרפיה
קליין נולד בפילדלפיה, פנסילבניה. הוא סיים את תיכון "האקדמיה לתורה" בפילדלפיה. משם המשיך ללימודי רפואה בישיבה יוניברסיטי, שם היה העורך הראשי של עיתון האוניברסיטה.
כעורך הראשי של עיתון ישיבה יוניברסיטי, פרסם כתבה בשם "סוף השבוע שלי עם האויב", שפורסמה לאחר מכן בעיתונים "ג'רוזלם פוסט" ו"הבוסטון גלוב" ב-30 במאי 2000. במסגרת הכתבה תואר סוף שבוע בו בילה בתא של ארגון טרור עולמי הפועל בניו יורק, "אל מוהג'ירום", במהלך כנס הארגון בלונדון. הכתבה היוותה פריצת דרך בקריירה של קליין כעיתונאי.
באותה תקופה קליין היה הכתב הצבאי של השבועון "טיים" בישראל, ב-19 במאי 2000 פרסם מאמר בו קרא לממשלת ישראל להחליט על שם למלחמה שהתחוללה ברצועת הביטחון בלבנון.
בשנת 2005 נבחר לתפקיד ראש המשרד של סוכנות הידיעות "WND" בירושלים, והעתיק לשם את מגוריו. הוא חי בישראל תחת אשרת שהייה זמנית.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008, חשף קליין כי יועצו לענייני איכות הסביבה של הסנאטור דאז ברק אובמה, חתם על עצומה לפיה ממשלת בוש היא האחראית לפיגועי 11 בספטמבר במגדלי התאומים. לאחר חשיפה זו נאלץ היועץ להתפטר מתפקידו. קליין גם חשף כי ארגון החמאס ארגן מגבית של אלפי דולרים על מנת לממן את הקמפיין של ברק אובמה; בעקבות הידיעה החזיר אובמה את כספי המגבית.
כיום משמש קליין כראש הדסק הישראלי באתר חדשות ברייטברט, לשם הובא על ידי סטיב באנון.
תוכנית רדיו
קליין משדר מאולפן שידור פרטי בבעלותו בתל אביב לארצות הברית. תוכניתו, "אהרון קליין חוקר", מדורגת בין מאה תוכניות הרדיו המצליחות ביותר. על פי מדדי הרייטינג, בכל שבוע מאזינים לתוכניתו למעלה ממיליון אנשים.
ביוני 2010, האימאם פייסל עבדול ראוף המוביל את בניית "מרכז התרבות המוסלמית העולמי" בניו יורק, סירב לכנות את החמאס ארגון טרור בראיון אצל קליין. דבר זה תרם להגברת המחלוקת בעיר באשר להמשך הפרויקט, הסמוך למקום הפיגוע במגדלי התאומים. באוקטובר 2010, התראיין לתוכניתו של קליין מחמוד א-זהאר, ממנהיגי החמאס, והביע את תמיכתו בהקמת הפרויקט, דבר שהתפרסם למחרת ב"ניו יורק פוסט" ויצר הד תקשורתי רב בארצות הברית.
ספריו
קליין כתב שבעה ספרים, בהם שלושה שהגיעו לרשימת רבי המכר של "הניו יורק טיימס":
לאבג'וי
לאבג'וי (באנגלית: Lovejoy) היא להקת אינדי רוק אנגלית שבסיסה בברייטון. הם שיחררו את המיני-אלבום הראשון שלהם, Are You Alright?, ב-9 במאי 2021 עם קליפים לשירים שלהם One Day ו-Taunt. הלהקה מורכבת מוויל גולד (שירה, גיטרה, כתיבת שירים), ג'ו גולדסמית' (גיטרה, כתיבת שירים), אש קאבוסו (גיטרת בס) ומארק בורדמן (תופים, כלי הקשה).
היסטוריה
הלהקה נקראה במקור Hang the DJ. הלהקה הוקמה על ידי גולדסמית' וגולד בשלב מסוים בשנים 2019–2020. שם הלהקה שונה מאוחר יותר ל-Lovejoy, על שם בנדיקט לאבג'וי, חבר של הלהקה.
גולד פגש את קאבוסו בחנות המבורגרים, הבחין בגיטרת בס על גבו ושאל אם הוא בלהקה. קאבוסו הצהיר שהוא לא, אז גולד הזמין אותו להצטרף ללאבג'וי.
ב-10 במאי, הלהקה הוציאה מיני-אלבום הבכורה שלה, Are You Alright?, שכלל 4 שירים. בימים לאחר מכן, שוחררו קליפים לשירים Taunt ו-One Day.
במאי 2021, הם הופיעו לראשונה במצעד האמנים המתעוררים של בילבורד במקום ה-10, בעקבות הצלחת מיני-אלבום הבכורה שלהם Are You Alright?.
ב-14 באוקטובר 2021, הלהקה הוציאה את המיני-אלבום השני שלה, Pebble Brain. המיני-אלבום מורכב מ-7 שירים. קליפים ל-Model Buses ו-Concrete שוחררו זמן קצר לאחר יציאתו של המיני-אלבום.
בנוסף למיני-אלבומים אלה, לאבג'וי הוציאה סינגל ב-26 בדצמבר 2021,  גרסת כיסוי של Knee Deep at ATP מאת.
ב-12 למאי 2023, הלהקה הוציאה מיני-אלבום נוסף, Wake Up & Its Over האלבום מורכב מ-6 שירים. קליפים לשירים It's Golden Hour Somewhere ו Call Me What You Like שוחררו לפני ובאותו היום היציאה של המיני-אלבום.
אנדריי פבלוביץ' סובוטין
אַנדרֵיי פַּבלוביץ׳ סוּבּוֹטין (ברוסית: Андре́й Па́влович Суббо́тин; 1852 – 14 במרץ 1906) הוא כלכלן באימפריה הרוסית.
אפיון גזעי
אפיון גזעי (אנגלית Racial profiling) הוא נוהל שבמהלכו גורמי אכיפת החוק משתמשים בגזעו של אדם או בקבוצה האתנית אליה הוא משתייך בתור קריטריון מהותי בהחלטה לתחקר או לעצור אותו, או לבצע פעולות אחרות הנתונות בסמכותם, על אף היעדרו של חשד סביר ספציפי נגד אותו אדם.
למשל, אם מדיניות מסוימת של גורמי אכיפת חוק גורמת לכך שהסיכוי שאדם בעל צבע עור מסוים בסיטואציה מסוימת ייעצר לתחקור, שונה מהסיכוי עבור אדם בעל צבע עור אחר באותה הסיטואציה בדיוק (כלומר, רק בשל צבע עורו), זו דוגמה לאפיון גזעי.
אנדריי פבלוביץ' סובוטין
ביוגרפיה
ב־14 במאי 1906 הוא נפטר בסימאיז (Симеи́з) סמוך ליאלטה שבשטח אוקראינה של ימינו.
אפיון גזעי
התומכים בנוהל זה טוענים כי טקטיקת אפיון הגזעי אינה אלא הכרה של גורמי אכיפת החוק בכך שמבחינה סטטיסטית ישנה סבירות גבוהה יותר שאנשים המשתייכים לקבוצות אוכלוסייה מסוימות יבצעו סוגים מסוימים של פשעים מאשר אנשים המשתייכים לקבוצות אחרות (מה שנקרא: "אפליה סטטיסטית"). לעומת זאת, המתנגדים טוענים שנוהל זה אינו אפקטיבי, ומשמש דה-פקטו ככלי ממוסד להפרה גזענית של זכויות יסוד, שכן בפועל הוא מיושם בדרך כלל נגד אוכלוסיות מוחלשות, גם במקרים בהם אין הצדקה לכך.
נוהל זו מעורר מחאות וויכוחים סוערים, בין היתר בארצות הברית, שם נשמעות לעיתים קרובות טענות לפיהן אפיון גזעי משמש בפועל להצדקת תחקור, עצירה ואף ירי לא מוצדק באזרחים.
אנדריי פבלוביץ' סובוטין
סובוטין ויהדות רוסיה
בספרו זה הוא ניפץ כמה מהנחות היסוד לגבי היהודים. הוא מצא שהיהודים ובעיקר היהודיות חלשים מאוד בחישובים, וזאת עקב ההיקפים המצומצמים של המסחר בהם עסקו, כך שרובם לא הסתדרו בפעולות חשבוניות מעל המספר מאה. כן הוא תיאר יהודים העוסקים בהצלחה בעבודות חקלאיות. הוא תיאר את היהודים הנתונים בתוך מסגרות של עזרה הדדית וגמילות חסדים, אך במסחר הם היו נכונים לשלוף ציפורניים אחד מול השני. בוילנא הוא תיאר חיים בדלות נוראה של היהודים המתגוררים במאורות תת-קרקעיות במרתפים.
אפיון גזעי
מבחינה מחקרית, על אף שקיימים הבדלים סטטיסטיים ברמות פשיעה בין אוכלוסיות שונות, החוקרים חלוקים בדעותיהם ביחס למקור אותם פערים, כלומר, האם מקורן באותן אוכלוסיות או שמא בגורמים אחרים כגון יחס חברתי מפלה ואכיפה בררנית. כך למשל, במקרה של אפיון גזעי, במחקר מקיף של האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות, נמצא שהסיכוי של אפרו-אמריקאים להישאל האם הם נושאים נשק או סמים, להתבקש לעזוב את הרכב או לעבור חיפוש בגופם או ברכב גבוה פי שלושה עד חמישה מאשר של אמריקאים לבנים.
אנדריי פבלוביץ' סובוטין
סובוטין ויהדות רוסיה
באותן שנים של פוגרומים ניסה סובוטין לפעול למען היהודים בחוגי השלטון. לאחר מותו נכתב עליו כי היה מהנציגים המעטים של העם הרוסי שניסה להשיג ליהודים תנאי מחיה הוגנים באימפריה הרוסית, במעשים ולא רק במילים.
אפיון גזעי
סוגים מסוימים של אפיון גזעי התקיימו בעבר (למשל כליאת היפנים בארצות הברית), אבל הטקטיקה זכתה לחשיפה תקשורתית רבה רק לאחר פיגוע התאומים בשל השימוש הרב שנעשה בה על ידי רשויות התעופה כלפי אזרחים מקומיים במספר מדינות בעולם המערבי על מנת לזהות טרוריסטים פוטנציאליים ולמנוע מהם לעלות למטוסים.
אנדריי פבלוביץ' סובוטין
ספריו
סובוטין חיבר ספרים ומאמרים רבים. ספרו "בתחום מושבם של היהודים" תורגם לעברית על ידי יונה גונופולסקי, ויצא בהוצאת "קדימה" (2023) המתמחה בתרגום ספרים מהרפורטואר הרוסי. את המבוא לספר, המבהיר את חשיבותו הרבה למחקר ההיסטורי, כתב פרופ' גור אלרואי.