cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברוך בן נריה
בָּרוּךְ בֶּן נֵרִיָּה הכהן, דמות מקראית, ששימש כסופרו ותלמידו של ירמיהו הנביא. על פי המסורת הרבנית מת בשנת ג'תי"ג ללוח העברי. ברוך נזכר בתנ"ך בספר ירמיהו, ובחז"ל מצוין כי היה רבו של עזרא הסופר.
קטנואיד
המשוואה הפרמטרית של קטנואיד בקואורדינטות גליליות היא:
ברוך בן נריה
לברוך בן נריה מיוחסים שלושה מן הספרים החיצוניים: ספר ברוך, חזון ברוך א' וחזון ברוך ב'.
קטנואיד
כאשר c הוא מספר ממשי כלשהו (ללא קשר ל-c הנ"ל)
ברוך בן נריה
מוצאו ומשפחתו
ברוך בן-נריה בן-מחסיה בן-חלקיה, סופרו של הנביא ירמיהו, חי ב, בתקופת שלטונו של המלך צדקיהו, ונמנה במדרש הגדול בין שמונת הכהנים שהיו גם נביאים שעמדו מצאצאי רחב הזונה.
קטנואיד
מעבר מקטנואיד למשטח בורגי
קיימת פונקציה רציפה ואיזומטרית בין קטנואיד למשטח בורגי, שהיא בעל המשוואה הפרמטרית הבאה:
ברוך בן נריה
מוצאו ומשפחתו
יוסף בן מתתיהו מספר שברוך היה "מצאצאי בית מיוחס מאוד" בממלכת יהודה; קביעה זו מאוששת על ידי בולות עתיקות שעליהן חקוקים השמות "ברכיהו בן נריהו הסופר" ו"רמליהו בן נריהו", ועל ידי הידיעות במקרא אודות אחיו של ברוך, שריה בן נריה, הנזכר אף הוא בספר ירמיהו. שריה כיהן בתפקיד שר בחצר המלוכה והצטרף למשלחת שיצאה לבבל בראשות המלך צדקיהו, בשנה הרביעית למלכו, על-מנת לחדש את שבועת-הכניעה לנבוכדנאצר עקב היוודע דבר תוכניתם של מלכי הסביבה למרוד בבבל, תוכנית אותה ריכז מלך יהודה בירושלים ואשר ירמיהו יצא נגדה בחריפות.
קטנואיד
שימושים
האינואיטים בונים את האיגלו שלהם בצורה של קטנואיד כך שיהיה יחס אופטימלי בין הגובה לקוטר, כך שלא יהיה חשש לקריסה של המבנה.
ברוך בן נריה
תפקידו ופועלו
ברוך נשא תואר רשמי של "סופר". הסופר, בימי המקרא, ידע קרוא וכתוב ותפקידו היה לרשום את מסמכי הממלכה ולקרוא אותם באוזני העם. קרוב לוודאי שקיבל חינוך דומה לזה של סופרי מסופוטמיה ופרס, המתועד בכתובות שנתגלו. ברוך הסופר היה "בעל ידיעות יוצאות מן הכלל בלשון עמו", לדברי יוסף בן מתתיהו.
בספר ירמיהו מסופר שכתב כמה מגילות נבואה מפיו של ירמיהו. מכאן יש המשערים שכל ספר ירמיהו מורכב מן המגילות שכתב ברוך, דהיינו שברוך הוא כותב הספר.
עמדותיו הפוליטיות של ברוך
בני משפחת נריהו היו, כפי הנראה, מתומכי הסיעה הפרו-בבלית ביהודה. השתתפותו של שריה בן-נריה במשלחת-הפיוס לבבל רומזת לכך, ולכן אהדו כנראה את ירמיהו שנרדף בשל עמדותיו נגד המרד בבבל.
החל מהשנה הרביעית ליהויקים (605/4 לפני הספירה), עת החל ירמיהו להתנבא, היה ברוך בן נריה לסופרו הפרטי ולאיש-סודו של ירמיהו.
יש חוקרים הסבורים כי ייתכן שבהמשך פרש ברוך מתפקידו המלכותי וחבר לירמיהו במאבקו הדתי-פוליטי נגד מדיניותם של שליטי הממלכה, שהובילה לחורבן יהודה, ירושלים ובית המקדש.
יחסי ירמיהו וברוך
ברוך הלך אחרי ירמיהו ומלא את כל אשר ביקש. הוא ציית לו תמיד והשמיע את דברי מגילות הנבואות, אשר רשם מפי ירמיהו הכלוא, באוזני העם ולאחר-מכן באוזני השרים, למרות הסכנה הרבה שהייתה כרוכה בכך. ואמנם, משנודע תוכן המגילה למלך יהויקים, שרף אותה באש ופקד על ירחמאל בן המלך (שהבולה שלו נמצאה לצד הבולה של ברוך: "לירחמאל בן המלך") לתפוס את הסופר ואת הנביא כאחד.
בימי המצור הבבלי על ירושלים, שהה ברוך בכלא חצר המטרה לצדו של ירמיהו, הוסיף לעבוד למענו ועבר עמו את מוראות המצור והחורבן.
לאחר נפילת צדקיהו ובעקבות רצח הנציב מטעם הבבלים, גדליהו בן-אחיקם, נאלצו ברוך וירמיהו לחבור בעל כורחם לקבוצת פליטים בהנהגת יוחנן בן קרח, שנמלטה למצרים. מאז לא נזכר עוד ברוך בתנ"ך.
במסורת שנשתמרה אצל יוספוס ובספרות התלמודית, הוצא ברוך (יחד עם ירמיהו) ממצרים, הובל לבבל ופעל שם בקרב גולי יהודה שנים רבות.
הנבואה לברוך
לברוך בן נריה מוקדשת נבואה מיוחדת ב. נבואה זו נאמרה לו בשנה הרביעית למלכות יהויקים בן יאשיהו, כאשר רשם הסופר את דברי נביאו "על ישראל ועל יהודה ועל כל הגוים". למשמע הפורענויות הקשות ניבא בצער ובהתרגשות:
בארכאולוגיה
ברוך בן נריה הוא אחד האישים הבודדים בתנ"ך שחפץ אישי שלו נתגלה בחפירה ארכאולוגית. מדובר בבולה – טביעת חותם עברית על גבי לוח טין – שנמצאה באוסף בולות שהתגלה כנראה בדרום מערב הרי יהודה (המקום המדויק אינו ידוע), ועליה מופיעה כתובת באלפבית עברי עתיק, בשלוש שורות: (="הסופר", בכתיב חסר).
העובדה ששמו של נריה מופיע במקרא גם כנריהו, מאששת את ההערכה שמדובר בברוך עצמו.
האספן הישראלי שקנה את החותם התיר לפרופסור נחמן אביגד לפרסם את הממצא בשנת 1979. כיום נמצאת הבולה במוזיאון ישראל.
בולה נוספת ועליה כתובת זהה התגלתה בשנת 1996, וככל הנראה אותו החותם מוטבע בשתי הבולות. בבולה זו נמצאה גם טביעת אצבע, והרשל שנקס (מגדולי הארכאולוגים של תקופת המקרא) העלה את ההשערה שזו טביעת אצבעו של ברוך בן נריה עצמו. מאידך, היו שערערו על האותנטיות של התגלית.
בנוסף, בחפירות העופל בירושלים נמצאה חותמת ועליה כתוב, ולפי סגנונה וכתיבה היא מימי מלכי יהודה האחרונים. ייתכן מאוד כי רמליהו היה גם הוא אחי ברוך, בדומה לאח שריה בן נריה המוזכר במקרא כשר בחצר צדקיהו.
האם היה ברוך סופר בשירות הממלכה?
גילוי טביעת-החותם של ברוך בן נריהו בין אלה של פקידי ממלכת יהודה מביא לידי מחשבה, כי ברוך שימש כסופר בשירות הממלכה, בדומה לגמריהו בן שפן ולאלישמע, סופרים בני תקופתו.
על מעמדו הרשמי של ברוך רומזים גם שני קטעים בספר ירמיהו: ב כתוב:. מכאן למדים אנו כי ברוך היה מוכר לשרי המלך, יותר מירמיהו. ב מסופר:. גם מכאן משתמע כי ברוך היה אישיות ציבורית ידועה.
ברוך במדרש חז"ל
הפסוק "יגעתי באנחתי ומנוחה לא מצאתי" שאותו אמר ברוך נתפס אצל פרשנינו הקדמונים כתרעומת של ברוך לפני ה' על אי זכייתו לחזון נבואה משלו, בדומה לפרחי-נבואה בדורות עברו: "מה נשתניתי אני מכל תלמידי הנביאים? יהושע שימש משה, ושרתה עליו רוח-הקודש, אלישע שימש אליהו ושרתה עליו רוח-הקודש, מה נשתניתי אני מכל תלמידי הנביאים?". הרמב"ם במורה נבוכים דן בשאלה נבואת ברוך בן נריה ומעלה את האפשרות שבקשת הנבואה על ידי אדם צריכה להיענות על ידי הקב"ה גם אם האדם הגיע מבחינת המידות למידת הנבואה.
מאידך, דעת התלמוד הבבלי היא שברוך, אביו נריה ואחיו שריה זכו כולם לכהונה ולנבואה.
ברוך נזכר בתלמוד כמורו הישיש של עזרא הסופר. עזרא, לפי חז"ל, לא עלה ליהודה מאחר שצריך היה ללמוד מברוך, שלא היה יכול לעלות ליהודה בעצמו מאחר שכבר היה "אדם גדול וישיש, ואפילו בגלקטיקא (=בעגלה) לא יכול להיטען".
במשנה של מסכת סנהדרין מופיעה המסורת: "יחזקאל עיבר בחוצה לארץ. ברוך בן נריה עיבר בחוצה לארץ" - כלומר, שברוך בן נריה היה בעל מעמד תורני וסמכות לעיבור השנה בקרב גולי בבל.
ברוך בן נריה נחשב חלק משושלת העברת המסורה של התורה ממשה דרך יהושע, הנביאים ועד לחכמי התלמוד.
גרסיאלה מונטס
גרסיאלה מונטס (ספרדית: Graciela Montes; נולדה ב-18 במרץ 1947) סופרת ארגנטינאית, שהייתה מועמדת לפרס אנדרסן.
מונטס כתבה ספרי ילדים ונוער, רומנים למבוגרים וביקורות ספרות. במרץ 2005 זכתה מונטס בפרס אלפגוארה על הרומן שכתבה עם אמה וולף, "התור של הכתבן". הספר, שיצא לאור בו זמנית בספרד וב-19 ארצות אמריקה הלטינית, מספר על ג'נובה במאה ה-13, וגיבוריו הם מרקו פולו והכתבן רוסטיצ'לי.
ספרה "אהבה בשכונת הפרחים" תורגם בשנת 2003 לעברית על ידי פנינה פלמן.
שירה מודרנית
השירה המודרנית (באנגלית: Modern poetry), היא סגנון שירה שהחל להתפתח בתחילת המאה ה-20. סגנון זה הקורא תיגר על מוסכמות ותבניות קלאסיות מקובלות, משתלב במגמה החתרנית והאוונגרדית אשר אפיינה את שלל האמנויות במאה ה-20, המשלבות ראייה ביקורתית וחשיפת הסמוי בסדר האנושי.
מאפיינים
למרות שלא כל שיר מודרני עונה על מאפייני השירה המודרנית, ולא כל שיר מודרני מחויב בכל המאפיינים, ישנם מספר קריטריונים נפוצים ביותר שניתן למוצאם ברוב השירים. עם זאת, נושא השיר והחוויה המרכזית שלו, קובעים בראש ובראשונה את השתייכותו לזרם המודרני של השירה. לפיכך, להלן מאפייני השירה המודרנית:
ז'אן-לואי אבנעזר רנייה
הרוזן ז'אן-לואי אבנעזר רנייה (בצרפתית: Jean Louis Ebénézer Reynier; 14 בינואר 1771 – 27 בפברואר 1814) גנרל שווייצרי בצבא נפוליאון.
חייו
רנייה נולד בלוזאן בשווייץ. בצעירותו התלהב מרעיונות המהפכה הצרפתית והתנדב לצבא הצרפתי בשנת 1792. הוא שירת בתקופת המלחמות המהפכניות וזכה להכרה בכשרונותיו הצבאיים.
בשנת 1798 הצטרף אל נפוליאון בונפרטה במסעו במצרים ובארץ ישראל. השתתף בקרב הפירמידות, ולאחר מכן הצטרף לנפוליאון בדרכו לארץ ישראל. הדיוויזיה עליה פיקד יצאה ב-6 בפברואר 1799 ככוח חלוץ לסיני וקיבלה את המשימה לכבוש את אל עריש על מנת לאפשר לשאר הכוחות מנוחה והתרעננות במהלך חציית המדבר. כשל מודיעיני גרם לכך שרנייה לא ידע כי העיר מבוצרת ומוחזקת בידי 1,500 חיילים. רנייה צר על מצודת אל עריש במשך אחד עשר יום, בפברואר 1799, ורק לאחר ששאר הכוחות הגיעו, נפלה העיר.
לאחר מכן השתתף רנייה במבצעי נפוליאון במסע בארץ ישראל, לרבות השתתפות במצור הכושל על עכו.
עם שובו של נפוליאון לצרפת באוקטובר 1799 שב רנייה עמו. רנייה נשלח אל איטליה ועסק שם בפעולות של דיכוי ההתנגדות העממית לשלטון הצרפתי. ב-4 ביולי 1806 עמד רנייה בראש כוח בן 6,000 חיילים אשר התעמת עם המפקד הבריטי ג'ון סטיוארט, בעיר מאידה באיטליה. מערכת מאידה, בה נחל רנייה תבוסה, הייתה הפעם הראשונה במלחמות הנפוליאוניות בה עמד כוח אנגלי כנגד כוח צרפתי, ויכל לו, אך מבחינה אסטרטגית הייתה תבוסה זו חסרת משמעות. רנייה המשיך לפעול באיטליה, בממלכת נאפולי שניתנה לאחיו של נפוליאון, ז'וזף בונפרטה.
ב-1810 נשלח רנייה לספרד, ושירת שם במערכה הרת האסון של הגנרל אנדרה מאסנה כנגד ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון. רנייה היה אחד ממפקדי הדיוויזיות של מאסנה בתבוסה בהר בוסקה בפורטוגל ב-27 באוקטובר 1810.
רנייה שב לצרפת במסגרת חילופי שבויים בפברואר 1814, אך מת בפריז שבועיים לאחר שחרורו, ונטמן בפנתאון של פריז, בו טומנת האומה הצרפתית את גדולי בניה.
מרדכי ניימן
מרדכי ניימן (או נימן, 20 באוגוסט 1834 - כ"ט חשון תרע"ז 29 בנובמבר 1916) מאנשי העלייה הראשונה, מחלוצי החקלאות בארץ ישראל וממקימי מזכרת בתיה.
קורות חיים
מרדכי ניימן נולד בט"ו באב תקצ"ד בטולצ'אה, רומניה. הוא התייתם מאמו בגיל צעיר מאוד, ומאביו כשהגיע לבר-מצווה. הוא למד ב"חדר" ומפי מלמדים יודעי תורה, ובעודנו עלם צעיר היה בקי בש"ס ופוסקים ובכל מכמני הספרות העתיקה. השכלתו זו תרמה לכמיהתו לארץ ישראל.
ביוזמת מרדכי ניימן וחבריו נוסד בגאלאץ ועד חובבי ציון.
כשסיימו את לימודיהם במקוה ישראל נשלחו לשם השתלמות בבית ספר חקלאי גבוה באלג'יר. לאחר מכן קנה ניימן נחלה בעקרון (היא מזכרת בתיה) והתיישב בה. בעקבותיו הלכו עוד שש משפחות עולים מרומניה. בהמשך השתלם גם בתהליך גידול טוואי המשי, ענף שהתפתח בראש פינה ובראשון לציון.
בשם מושבתו השתתף מרדכי ניימן ביסוד "התאחדות המושבות" בשנת תר"ס. בשנת תרס"ג (1903) היה נציג מושבתו בכנסייה הארצישראלית בזכרון יעקב.
למרדכי ניימן היו שבעה בנים ושלוש בנות. בתו מינצה פוקס נישאה בשנת 1889 לאיש גדרה בנימין פוקס, חבר תנועת ביל"ו; נכדתו תמר פלר (1888–1937) נישאה למורה יצחק פלר. בתו רחל נישאה למורה והלשונאי יהודה גור, מחבר "מילון גור". דוד ניימן נישא לברכה קוצ'רסקי והיה מהמייסדים של כפר אהרון, המושבה שהפכה לשכונה בדרום נס ציונה.
חשבון נוסטרו
נוֹסְטְרוֹ (מלטינית: Nostro, "שלנו". על פי האקדמיה ללשון העברית: חֶשְׁבּוֹן עַצְמִי), הוא חשבון בנק אשר בו מנוהל תיק ההשקעות של חברה, המנהלת גם כספים עבור לקוחות אחרים. באמצעות חשבון כזה מבצעת החברה פעולות קניה ומכירה של ניירות ערך עבור עצמה. בחשבון זה לא ניתן לבצע פעולות עבור לקוחות החברה, שחשבונותיהם צריכים להיות מופרדים לחלוטין מחשבון הנוסטרו. גם הניהול השוטף של תיק הנוסטרו אמור להיות מופרד מניהול חשבונות הלקוחות, ומנוהל על ידי אנשי מקצוע שאינם מעורבים בניהול תיקים אחרים.
נוסטרו הוא גם כינוי לחשבון הבנק שבו מנהל הבנק את תזרים העובר ושב שלו, הוא החשבון ממנו משולמת הריבית על הפקדות הלקוחות ואליו מוזרמות תנועות ריבית החובה מחשבונותיהם.
נוסטרו בשוק ההון הישראלי
בעוד ובעולם השימוש במונח הוא בעיקר לפעילות בנקאית במישור הפיקדונות, בשוק ההון המקומי ההתייחסות היא בעיקר לחשבונות ניירות הערך של בתי השקעות אשר עוסקים גם בניהול השקעות באמצעות ניהול תיקי השקעות, ניהול קרנות נאמנות, ניהול כספי גמל ופנסיה וכן לחשבונות העצמיים של חברי הבורסה, בנוסף לבנקים. בעבר היו בבנקים ניגודי עניינים אפשריים בין חשבונות נוסטרו ללקוחות, אולם רפורמת בכר הפחיתה את הריכוזיות של המערכת הבנקאית בשוק ההון והביאה לסיום הבעלות של הבנקים על קופות גמל וקרנות נאמנות.
בשנים האחרונות נתקל שוק ההון במספר מקרים בהם נחקרו בתי השקעות, כגון בית ההשקעות פסגות, על ידי רשות ניירות ערך, בחשד שעשו שימוש לרעה בנוסטרו על מנת להשיא רווחים בצורה שאינה כשרה שיצרה ניגוד אינטרסים בין פעילות ההשקעות העצמית לבין ניהול כספם של העמיתים.
מגע של רשע
מגע של רשע (באנגלית: Touch of Evil) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1958, מסוגת הסרט האפל. את הסרט, שצולם בשחור-לבן, ביים אורסון ולס, שגם כתב את התסריט והשתתף בסרט באחד התפקידים הראשיים. בכתיבת התסריט השתתפו גם פול מונש ופרנקלין קואן. התסריט התבסס בחופשיות על הספר "תג של רשע" מאת ויט מסטרסון. בסרט השתתפו כוכבי קולנוע רבים: צ'רלטון הסטון, ג'נט לי, אקים טמירוף ומרלן דיטריך. במהלך השנים שחלפו מאז הפקתו הוא הופץ בשלוש גרסאות.
נהוג לייחס לסרט זה את התואר "הסרט האפל האחרון". הסרט הביא לשיא את האלמנטים החזותיים המאפיינים את הסרט האפל.
סצנת הפתיחה של הסרט היא שוט בן ארבע דקות המתאר הטמנת פצצה במכונית ומעקב אחר נסיעת המכונית עד להתפוצצותה. זוהי אחת הסצנות המורכבות ביותר שצולמו אי פעם בקולנוע, והיא נחשבת לבולטת ביותר מסוג זה. ולס סיפר שנמאס לו שאנשים שואלים אותו כיצד צילם אותה.
עלילה
צעיר מטמין פצצה, עם טיימר המכוון לדקות מעטות, בתא המטען של מכונית, החונה בעיירת הגבול לאס רובלס שבגבול מקסיקו עם ארצות הברית. גבר ואישה נכנסים למכונית, ועוברים באמצעותה את ביקורת הגבולות בכניסה לארצות הברית. באותו זמן עוברים ביקורת זו בהליכה מיגל ("מייק") (צ'רלטון הסטון) וסוזי (ג'נט לי) ורגס, שהם זוג צעיר ומאוהב. תוך כדי נשיקתם המכונית מתפוצצת.
מיגל ורגס, העוסק במקסיקו במלחמה בסמים מתחיל בחקירת ההתנקשות. קצין המשטרה האמריקאי פיט גולד והתובע המחוזי אדייר מגיעים במהרה לזירת הפשע, וכן מפקח המשטרה הנק קווינלן (אורסון ולס) ועמיתו פיט מנזיס. החקירה מתנהלת בשני צדדיו של הגבול. בעת שוורגס עסוק בחקירת ההתנקשות, אשתו סוזי, ילידת פילדלפיה, מוזמנת על ידי צעיר לקבל מסר חשוב לבעלה. הוא מביא אותה אל הדוד ג'ו גרנדי, שוורגס עצר את אחיו, וגרנדי אומר לה על בעלה: "אני חושב שהגיע הזמן שהוא יניח לאחי במקסיקו סיטי. זו עצה".
קווינלן, מנזיס וורגס מגיעים לביתו של חשוד בהתנקשות, מוכר נעליים מקסיקני צעיר בשם סנצ'ס, שנישא בחשאי לבתו של קורבן ההתנקשות. בעת שקווינלן חוקר את סנצ'ס ניגש ורגס לחדר השירותים, ובאקראי פוגע בקופסת נעליים ריקה. הוא מחזיר את הקופסה למקומה. דקות אחדות לאחר מכן מודיע מנזיס שבקופסת נעליים בשירותים נמצאו שני מקלות דינמיט. ורגס, הנדהם מכך, טוען באוזני קווינלן שהוא מנסה להפליל את סנצ'ס, וקווינלן עונה: "אין זה אלא אנושי שתרצה להגן על בן ארצך".
ג'ו גרנדי, המזהה הזדמנות, מציע לקווינלן שיפעלו יחד לפגיעה במוניטין של ורגס, שהוא אויב משותף לשניהם. קווינלן ניגש עם גרנדי לבר, שבו הם שותים יחד, אך מסרב לעסקה שגרנדי מציע.
ורגס חושד שקווינלן נהג במשך שנים להפליל חשודים כדי לגרום להרשעתם. כדי לברר זאת הוא בודק הרשעות קודמות שקווינלן השיג.
בזמן שוורגס חוקר את מעשיו של קווינלן, אשתו סוזי נחרדת לגלות שהמוטל שבו היא מתאכסנת, בהמלצתו של מנזיס, מאוכלס רק בפקיד הלילה התמהוני. חבורת בריונים, בני משפחת הפשע גרנדי, שוורגס נלחם בה במסגרת מלחמתו בסמים, חוטפת את סוזי, מזריקה לה סמים, ולוקחת אותה למלון אחר של גרנדי, שבו קווינלן חונק את גרנדי כדי להפליל את סוזי וכך לפגוע בבעלה.
ורגס חזר למוטל שבו התאכסנה סוזי, וגילה שהיא נעלמה, ושגם אקדחו, שהשאיר אצלה, נעלם. לאחר שהתברר לו שגרנדי הוא בעליו של המוטל, נסע ורגס אל המלון האחר של גרנדי, ומתעמת עם החבורה שתקפה אותה, בניסיון לגלות היכן היא נמצאת. אל שוורץ, שעבד עם ורגס על עניין קווינלן, מגלה לו שאשתו נאסרה. ורגס ניגש לבית המעצר, ומגלה שאשתו בקושי בהכרה. לפתע מגיע מנזיס, ומציג לוורגס את מקל ההליכה של קווינלן, שאותו מצא בזירת הרצח.
קווינלן שואל את הצוענייה טניה, שאצלה הוא מתארח: "מהו גורלי? קדימה, תקראי לי את העתיד", והיא אומרת לו: "אין לך, העתיד שלך נתכלה".
מנזיס יוצא להתעמת עם קווינלן על החשדות כלפיו, כשלגופו משדר קצר טווח, שנועד להקליט את תגובתו של קווינלן. כדי להקליט את השידור, ורגס נאלץ להסתתר במרחק קצר ממנזיס.
קווינלן מודה בפני מנזיס שהוא הפליל אנשים, אך מוסיף שכל אחד מאלה היה אשם ממילא. קווינלן ומנזיס מגיעים לגשר, וורגס מסתתר מתחתיו. קווינלן שומע את הד קולו בוקע ממכשיר ההקלטה. קווינלן קורא לוורגס לחשוף עצמו, וכאשר ורגס עושה זאת, קווינלן יורה במנזיס באקדחו של ורגס. קווינלן פונה לירות בוורגס, אך מנזיס, הפצוע פצעי מוות, יורה בקווינלן בשארית כוחותיו.
אל שוורץ מגיע לזירת האירועים, מקבל מוורגס את ההקלטה ושומע את הודאתו של קווינלן. קווינלן הפצוע עומד בשארית כוחותיו ונופל לנהר. שוורץ מציין באוזני טניה שסנצ'ס, החשוד בהטמנת הפצצה, הודה במעשה, כך שהפללתו הייתה מיותרת. מיגל מגיע אל סוזי המחכה לו במכונית ואומר לה: "הכל נגמר סוזי. אני לוקח אותך הביתה".
הפקת הסרט
שני סיפורים עוסקים בדרך שבה קיבל ולס את תפקיד במאי הסרט. צ'רלטון הסטון סיפר שוולס גויס תחילה רק כשחקן בסרט, לא כבמאי ולא כתסריטאי. אולפני יוניברסל ניסו לגייס את הסטון לתפקיד הראשי, והוא ביקש לדעת את זהות הבמאי קודם להסכמתו. לאחר שנודע לו שוולס נכלל בצוות השחקנים הביע הסטון עניין רב בהשתתפות בסרט אם ולס יהיה הבמאי. סיפור אחר אומר שוולס עבד באותה עת עם המפיק אלברט זוגסמית, על סרט בשם "אדם בצל", ורצה לביים סרט בעבורו. זוגסמית נתן לוולס צרור תסריטים, ומהם בחר ולס את הגרוע ביותר, כדי להוכיח שהוא מסוגל ליצור סרט גדול גם מתוך תסריט גרוע. בשלב זה, התסריט נקרא "תג של רשע", בעקבות ספר בשם זה מאת ויט מסטרסון, שעליו התבסס התסריט. ולס שכתב את התסריט ומסר אותו להפקה. לאחר עשור באירופה, במהלכו השלים רק שני סרטים, ולס השתוקק לביים שוב בהוליווד, ולכן הסתפק בתשלום עבור משחקו בסרט בלבד.
שחקנים נודעים אחדים מופיעים בסרט בתפקידים זעירים. דניס ויבר משחק את פקיד הלילה התמהוני במוטל שבו מתאכסנת סוזי. ויבר הופיע באותה עת בסדרת טלוויזיה בשם Gunsmoke, וחלקו בסרט צולם במהלך הפסקה בת שלושה ימים בצילומי הסדרה. ז'ה ז'ה גאבור, המופיעה לרגע בתפקיד מנהלת מועדון חשפנות, הייתה ידידתו של המפיק. ג'וזף קלייה, ידיד ותיק של ולס, מגלם את פיט מנזיס. רבים מהשחקנים עבדו בשכר נמוך, רק כדי להשתתף בסרט בבימויו של ולס. השתתפותה של מרלן דיטריך הפתיעה את המפיקים, והם העלו את שכרה, כך שיוכלו לפרסם את השתתפותה. ידידו של ולס, ג'וזף קוטן, מגלם, ללא קרדיט, קצין משטרה.
ג'נט לי תיארה את תהליך יצירת הסרט:
סרטו של ולס זכה לפרסום מצומצם, חרף הכוכבים שהשתתפו בו. בארצות הברית הוא היווה אכזבה מבחינה קופתית ומבחינת תגובת הביקורת, והצליח יותר באירופה - הוא נבחר לסרט הטוב ביותר ביריד הסרטים העולמי בבריסל (במסגרת "אקספו 58"), שבו שפטו ז'אן-לוק גודאר ופרנסואה טריפו.
לאחר יצירת סרט זה חזר ולס לאירופה, ולא ביים יותר בהוליווד.
גרסאות הסרט
הסרט הופץ בשלוש גרסאות:
גרסה ראשונית של הסרט, טרם עריכה סופית (rough cut), נמסרה על ידי ולס לאולפני יוניברסל. גרסה זו אינה קיימת יותר. גרסה זו נערכה על ידי צוות יוניברסל, ובשלהי 1957 החליט האולפן לצלם מחדש סצנות אחדות. ולס טען שצעד זה נעשה בלא ידיעתו, ואילו האולפן טען שוולס לא נענה לבקשות לחזור ולעבוד על הסרט. בשלב זה הארי קלר נכנס לתמונה, ביים סצנות חדשות אחדות והחליף סצנות אחרות שביים ולס. ולס ראה את הגרסה הסופית, וכתב מזכר בן 58 עמודים ובו פירוט התיקונים הנדרשים בסרט. רבים מהתיקונים שהציע לא מומשו, והסרט הופץ להקרנה.
באמצע שנות ה-70 התגלה באולפני יוניברסל עותק של הסרט באורך 108 דקות. מתוך מודעות לעניין הרב שמעוררת יצירתו של ולס, האולפן הפיץ גרסה זו להקרנה בשנת 1976, ולאחר מכן הפיק קלטת וידאו שלה, שכונתה "שלמה, בלתי מקוצרת ומשוחזרת". למעשה, גרסה זו כלל לא הייתה שחזור, אלא גרסה שנוצרה לאחר המזכר של ולס אך קודם ליצירת הגרסה שהופצה בשנת 1958. בגרסה זו נכללו סצנות אחדות של ולס שהושמטו מגרסת 1958, אך נכללו בה גם סצנות רבות יותר של קלר.
בשנת 1998 הסרט הופץ מחדש בגרסה ערוכה מחדש, שהתבססה על המזכר של ולס, ונערכה על ידי וולטר מרץ', שהשתמש בכל חומר הגלם שעמד לרשותו. כיוון שגרסתו האחרונה של ולס לא נמצאה, למעשה לא ניתן לדבר על "גרסת ולס", אבל מרץ' היה מסוגל לערוך גרסה הכוללת את מרבית הסצנות שבוימו על ידי ולס, שממנה הושמטו אחדות מהסצנות שביים קלר (אם כי אחדות מהסצנות של קלר נותרו, משום שהחליפו סצנות של ולס שלא ניתן היה לשחזרן והיו חיוניות לעלילה, או משום שוולס אישר את הכללתן בסרט). גרסה זו הופצה גם ב-DVD, שכלל גם את המזכר של ולס.
אולפני יוניברסל תכננו הקרנת בכורה של גרסה זו בפסטיבל קאן, בנוכחותם של ג'נט לי, וולטר מרץ' וריק שמידלין (המפיק של גרסה זו), אך ההקרנה בוטלה ברגע האחרון, לאחר שביאטריס ולס, בתו של אורסון ולס, איימה בנקיטת צעדים משפטיים.
מורשת
בשנת 1993 נבחר הסרט על ידי ספריית הקונגרס לשימור בארכיון הסרטים הלאומי. בשנת 2001 שובץ הסרט במקום ה-64 ברשימה של מכון הסרטים האמריקאי שנקראה "100 שנים, 100 ריגושים".
תסמונת באד-קיארי
תסמונת באד קיארי (באנגלית: Budd-Chiari syndrome) היא תסמונת קלינית הנגרמת כתוצאה מחסימה של ורידי הכבד (hepatic veins) אשר מתנקזים לווריד הנבוב התחתון (IVC). תסמונת זו כוללת טריאדה קלאסית: התפתחות כאב בטני, מיימת (הצטברות נוזלים בחלל הבטן) והגדלה של הכבד. התסמונת יכולה להיות חדה, חריפה, כרונית, או אסיפטומטית. שיעור ההיארעות שלה כאחד למיליון, וקיימת יותר אצל נשים מאשר אצל גברים, בעיקר נשים צעירות. בתסמונת זו יש יתר לחץ דם פורטלי.
תסמינים קליניים
כפי שצוין לעיל, מחלה זו יכולה להתפתח באופן חד, ואז תסמיניה יהיו כאב בטן, עליה במשקל בגלל מיימת, הגדלת כבד וטחול, צהבת, עליה בטראנס אמינזות. לעיתים יכולה להיווצר רשת של ורידונים צדדיים (קולטרלים) מסביב לאזור החסימה אשר נראית כמו רשת עכביש.
סיבות למחלה
אצל כ-30% עד מחצית מהחולים, הסיבה למחלה אינה ידועה. כ-75% מהחולים בעלי סיבה ידועה למחלה, נמצא כי הסיבה היא קרישיות יתר, הנובעת ממגוון של סיבות: פוליציטמיה וורה (יתר כדוריות דם אדומות), שימוש בגלולות למניעת היריון, היריון, הימצאות נוגדנים עצמיים כגון APLA. אצל 25% נמצאו סיבות אחרות, כגון לחץ על ורידי הכבד כתוצאה מגידול חיצוני לכבד, או קרצינומה הפטו-צלולרית.
תמונה היסטולוגית
כתוצאה מהחסימה בוורידים המנקזים את הכבד, דם לא יוצא מהכבד, והכבד גדול מאוד, מלא דם, והקופסית העוטפת אותו מאוד מתוחה. הכבד דומה מבחינה היסטולוגית ל-nutmeg, יש גודש מסביב לווריד המרכזי ועלול להתפתח נמק (נקרוזיס) אם יש גודש רב מדי. לצורך האבחנה יש לבחון האם בווריד המרכזי יש עדות לפקקת, פקק טרי של תסחיף.
ישנה מחלה נוספת, Hepatic Veno-Occlusive Disease, אשר דומה מבחינות רבות למחלה זו. הכבד אדום ומוגדל ויש חסימה של דם בווריד הכבד, אולם מחלה זו נגרמת בעיקר עקב תרופות לטיפול במושתלי מח עצם- התרופות והטיפול פוגעים בתאי האנדותל של הוריד המרכזי וגורמים להיצרותו (בהיסטולוגיה נראה גודש אולם לא יהיה פקק בווריד המרכזי אלא תאי אנדותל נפוחים הסותמים את החלל).
פרוגנוזה
עבודות מסוימות נעשו כדי לבחון את הפרוגנוזה של חולים במחלה זו. באופן כללי, כ-2/3 מהחולים שורדים 10 שנים לאחר גילוי המחלה. השרידות תלויה במספר גורמים, כגון הסיבה הראשונית להתפתחות תסמונת זו (אם מדובר במחלה מיילופרוליפרטיבית קיים סיכון להתפתחות לוקמיה ואז סיכויי השרידות נמוכים יותר).
טיפול רפואי
הטיפול הרפואי כולל טיפול להפחתת התסמינים, כגון מתן משתנים למיימת, הפחתה בצריכת הנתרן, מתן נוגדי קרישה, או פעילות כירורגית, יצירת (portocaval shunt). במקרי הצורך יש לשקול השתלת כבד. לאחר פעילות כירורגית לפתיחת החסימה, המיימת נעלמת אחרי יומיים.
אלג'יריה
אלג'יריה (בערבית: أَلْجَزَائِر, בתעתיק מדויק: אַלְגַ'זָאאִר, תרגום: האיים; בקבילית: ⴷⵣⴰⵢⴻⵔ; בצרפתית: Algérie), או בשמה המלא: הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית (בערבית: الجمهوريّة الجزائريّة الديمقراطيّة الشعبيّة, בתעתיק מדויק: אַלְגֻ'מְהוּרִיַּה אלְגַ'זָאאִרִיַּה אלדִּימֻקְרָאטִיַּה אלשַּעְבִיַּה), היא המדינה הגדולה בשטחה באפריקה ובעולם הערבי. אלג'יריה גובלת בצפון – בים התיכון, בצפון-מזרח – בתוניסיה, במזרח – בלוב, בדרום-מזרח – בניז'ר, בדרום-מערב – במאלי ובמאוריטניה ובמערב – בסהרה המערבית ובמרוקו. בירתה של אלג'יריה היא אלג'יר.
כמעט כל אוכלוסיית אלג'יריה היא מוסלמית, היא מדינה-חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי, וכן גם בליגה הערבית.
אלג'יריה הצרפתית
הצרפתים פלשו לאלג'יריה ב-5 ביולי 1830. התנגדותה העיקשת של האוכלוסייה המקומית, בראשות עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי האטה את הכיבוש, והמדינה נכבשה רק בתחילת המאה ה-20, כאשר המעוז הטוארגי האחרון נפל בידי הצרפתים.
בינתיים, הפולשים הצרפתים הפכו את אלג'יריה לחלק אינטגרלי מארץ האם הצרפתית, שמעמדו השתנה רק בזמן הרפובליקה הצרפתית החמישית. עשרות אלפי מתיישבים מצרפת, איטליה ספרד ופורטוגל התיישבו באלג'יריה. מתיישבים ממוצא אירופי, וכן היהודים, שקיבלו אזרחות צרפתית, קיבלו יחס של אזרחים עם ייצוג בפרלמנט. לעומת זאת, היחס לערבים ולברברים היה מפלה והם היו נתונים למשטר דמוי אפרטהייד. בשנת 1954 פתחה החזית לשחרור לאומי (FLN) במלחמת גרילה נגד הצרפתים, שהחלה את מלחמת העצמאות של אלג'יריה. בשנת 1962, לאחר כמעט שמונה שנים של לוחמה בלתי-פוסקת, הם הצליחו לגרש את הצרפתים. עם נסיגת הצבא הצרפתי, ברחו גם רוב המתיישבים האירופיים לצרפת.
עצמאות
בשנת 1965, הופל נשיאה הראשון של אלג'יריה, אחמד בן-בלה, על ידי שר ההגנה ובן בריתו לשעבר, הווארי בומדיין. במדינה הונהג שלטון סוציאליסטי חד-מפלגתי, שהיה יציב יחסית במשך כ-25 שנים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 התחוללה במדינה מלחמת האזרחים האלג'יראית, סכסוך עקוב מדם שהחל לאחר שהצבא מנע ממפלגה אסלאמית לתפוס את השלטון, למרות זכייתה בבחירות דמוקרטיות, שהיו הראשונות שנערכו במדינה. במהלך המלחמה, נהרגו יותר מ-100,000 אנשים, רבים מהם במעשי טבח שביצעו מוסלמים אדוקים.
באלג'יריה נערכו בחירות בשנת 1999, שנחשבו מוטות על ידי משקיפים בינלאומיים ורוב קבוצות האופוזיציה, בהן ניצח הנשיא עבד אל-עזיז בותפליקה. הוא פעל להחזרת היציבות הפוליטית למדינה והכריז על יוזמת "הסכמה אזרחית", שאושרה במשאל עם, במסגרתו ניתנו חנינה לאסירים פוליטיים רבים, וכמה אלפי חברים בקבוצות חמושות קיבלו פטור מהעמדה לדין במסגרת חנינה מוגבלת, בתוקף עד 13 בינואר 2000. מלחמת האזרחים האלג'יראית הסתיימה באופן מעשי מעשי בניצחון ממשלת אלג'יריה, בעקבות כניעת "צבא הישועה האסלאמי", ותבוסתה ב-2002 של "הקבוצה האסלאמית המזוינת". עם זאת לחימה בעוצמה נמוכה נמשכה גם לאחר מכן באזורים שונים של המדינה.
בותפליקה נבחר מחדש בבחירות לנשיאות באפריל 2004 לאחר קמפיין בה הציג תוכנית פיוס לאומי. התוכנית כללה רפורמה כלכלית, מוסדית, פוליטית וחברתית כדי לחדש את המדינה, להעלות את רמת החיים ולהתמודד עם הגורמים לניכור. היא כללה גם יוזמת חנינה שנייה, אמנת השלום והפיוס הלאומי, שאושרה במשאל עם בספטמבר 2005. הוא הציע חנינה לרוב לוחמי הגרילה וכוחות הביטחון הממשלתיים.
בנובמבר 2008 תוקנה החוקה בעקבות הצבעה בפרלמנט, תוך הסרת מגבלת שתי הכהונות על מכהנים נשיאותיים. שינוי זה איפשר לבותפליקה לעמוד לבחירה מחדש בבחירות לנשיאות 2009, והוא נבחר מחדש באפריל 2009. במהלך מסע הבחירות שלו ולאחר בחירתו מחדש, הבטיח בותפליקה להאריך את תוכנית הפיוס הלאומי וסכום של 150$ תוכנית הוצאה של מיליארד ליצירת שלושה מיליון מקומות עבודה חדשים, בניית מיליון יחידות דיור חדשות, והמשך תוכניות מודרניזציה של המגזר הציבורי והתשתיות.
סדרה מתמשכת של הפגנות ברחבי המדינה החלה ב-28 בדצמבר 2010, בהשראת הפגנות דומות ברחבי המזרח התיכון וצפון אפריקה. ב-24 בפברואר 2011, הממשלה הסירה את מצב החירום בן 19 השנים במדינה. הממשלה יזמה חקיקה העוסקת במפלגות פוליטיות, בקוד הבחירות ובייצוג נשים בגופים נבחרים. באפריל 2011, הבטיח בותפליקה רפורמה חוקתית ופוליטית נוספת. עם זאת, הבחירות במדינה זכו לביקורת תדירה על ידי קבוצות אופוזיציה כלא הוגנות. ארגוני זכויות אדם וארגונים בינלאומיים אמרו שהצנזורה התקשורתית וההטרדה של יריבים פוליטיים נמשכו.
ב-2 באפריל 2019, בותפליקה התפטר מהנשיאות לאחר הפגנות המוניות נגד מועמדותו לכהונה חמישית בתפקיד.
בדצמבר 2019 הפך עבד אל-מג'יד תבון לנשיא אלג'יריה, לאחר שניצח בסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות עם שיעור נמנעות שיא - הגבוה מבין כל הבחירות לנשיאות מאז שנת 1989. טבון היה לצבא והוא גם הואשם בכך שהוא נאמן לנשיא המודח.
פוליטיקה
ראש המדינה באלג'יריה הוא הנשיא, שנבחר לתקופת כהונה של כחמש שנים. באלג'יריה זכות הבחירה ניתנת בגיל 18. נשיא המדינה הוא גם ראש מועצת השרים ומועצת הביטחון. הנשיא ממנה ראש ממשלה. ראש הממשלה ממנה את מועצת השרים.
הפרלמנט האלג'יראי מורכב משני גופים: הבית התחתון, "האספה הלאומית-עממית" (APN), שבו חברים כ-380 איש; והבית העליון, "מועצת האומה", שבו חברים כ-144 איש. האספה הלאומית-עממית נבחרת אחת לחמש שנים.
תחת חוקת 1976 (ששונתה ב-1979, ותוקנה ב-1988, 1989 ו-1996), אלג'יריה היא מדינה רב-מפלגתית. כל המפלגות חייבות לקבל אישור מהמשרד הממשלתי המתאים. כיום, באלג'יריה ישנן יותר מ-40 מפלגות פוליטיות חוקיות. על פי החוקה, שום איגוד פוליטי לא יכול לקום אם הוא "מבוסס על שוני דתי, בלשני, גזעי, מגדרי או אזורי".
חופש העיתונות והביטוי
על פי ארגון זכויות האדם Euro-Mediterranean Human Rights Monitor, ממשלת אלג'יריה מציבה מגבלות משמעותיות על זכויות אדם שונות הנוגעות לחופש הביטוי, ביניהן חופש העיתונות, הזכות להפגין ועוד. בנוסף, מטילה הממשלה צנזורה אגרסיבית על התקשורת ועל הרשתות החברתיות.
מתוקף מגבלות אלו מענישה הממשלה פעילים חברתיים ועיתונאים באשמת הכפשות ממשל או לשון הרע, ואף שוללת רישיונות של גופי תקשורת. החוקה האלג'יראית אוסרת על מאסר בעקבות עבירות אלו, ומגבילה את הענישה לקנסות ועונשים מנהלתיים, אולם במקרים חריגים מתעלמות הרשויות מהגבלה זו והיו מקרים בהם נכלאו עיתונאים בעקבות ביקורת נגד הממשלה.
דוגמה להשפעת הממשלה על כלי התקשורת ניתן היה לראות עם פרוץ המחאות של שנת 2019, שסוקרו בתחילה בכלי התקשורת המקומיים באופן רציף, ואף הובילו תת-מחאה בנושא חופש הביטוי. לאחר שהחלו המפגינים לקרוא להתפטרותו של מפקד הצבא, אחמד גאיד סלאח, הופעל לחץ מהשלטון כלפי כלי התקשורת, שגרם להפחתה הדרגתית בסיקור המחאות, עד להפסקתו המוחלטת.
כלכלה
דלק מאובנים הוא הבסיס של כלכלת המדינה. ענף זה תורם כ-60% מהתקציב, 30% מהתל"ג ויותר מ-95% מהיצוא. באלג'יריה ישנן עתודות ענקיות של גז טבעי (עשירית בעולם) והיא הרביעית בעולם בייצואו. היא נמצאת במקום ה-16 מבחינת עתודות נפט.
על פי מדד הפיתוח האנושי, אלג'יריה היא המדינה השלישית הכי מפותחת באפריקה (אחרי מאוריציוס וסיישל), עם HDI של 0.748.
כבישים
רשת הכבישים האלג'ירית היא הצפופה ביותר באפריקה. אורכה מוערך ב -180,000 ק"מ של כבישים מהירים, ועם שיעור סלילה של 85%. רשת זו תושלם על ידי כביש מזרח-מערב, פרויקט תשתית גדול הנמצא כעת בבנייה. זהו כביש תלת-כיווני, 1,216 ק"מ (756 מייל), המקשר את עיר הנמל ענאבה (בצפון-מזרח המדינה, סמוך לגבול תוניסיה) לתלמסאן (עיר במערב הרחוק, סמוך לגבול מרוקו). אלג'יריה חוצה גם את כביש טראנס סהרה (חלק מרשת הכבישים הטרנס-אפריקאית), שעכשיו סלול לחלוטין. כביש זה נתמך על ידי ממשלת אלג'יריה על מנת להגדיל את הסחר בין חמש המדינות האחרות החוצות את הכביש: מאלי, ניז'ר, ניגריה, צ'אד ותוניסיה.
פרובינציות
אלג'יריה מחולקת ל-58 פרובינציות. כל אחת נקראת וילאיה.
גאוגרפיה
החופים הרריים למדי ויש מעט נמלים טובים. באזור דרומית לחוף, הידוע כ"טל" יש קרקע פורייה. דרומית לטל נמצאים הרי האטלס ומדבר סהרה. אלג'יר, אוראן וקונסטנטין הן הערים הראשיות. שטחה של אלג׳יריה הוא הגדול ביותר ביבשת אפריקה מאז התפרקות סודאן.
האקלים הוא צחיח וחם. האקלים לחופי הים הוא ים תיכוני אופייני. סופות חול נפוצות מאוד, בעיקר בקיץ.
הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא כ-32 מעלות ובמדבר הטמפרטורה הממוצעת היא כ-45 מעלות. בחורף הטמפרטורה יורדת לממוצע של כ-25 מעלות ביום, ובלילה נעשה לעיתים קריר אף יותר. כמות המשקעים הממוצעת היא 200 מ"מ.
המשאבים טבעיים הם נפט, גז טבעי, ברזל, פוספטים, אבץ, עופרת, כרום ואורניום.
עם גודל של כמעט 2.4 מיליון קמ"ר, אלג'יריה היא המדינה הגדולה בשטחה באפריקה, והעשירית בגודל שטחה בעולם. גודלה כה רב, עד שאילו היינו מציבים אותה ביבשת אירופה, היא הייתה יכולה להכיל בתוכה את שטחיהן של המדינות גרמניה, צרפת, איטליה, בריטניה ופולין.
את אלג'יריה נהוג לחלק לחמישה חלקים:
דמוגרפיה
אוכלוסיית אלג'יריה מונה כ-44 מיליון בני אדם. תוחלת החיים עומדת על כ-77.3 שנים בממוצע. שיעור הפריון עומד על 2.8 ילדים בממוצע לאישה.
כ-90% מהאלג'יראים גרים בחלק הצפוני, ליד חוף הים. כמיליון וחצי בדואים גרים באזור המדברי. האוכלוסייה היא תערובת של ברברים וערבים.
רוב האוכלוסייה היא מוסלמית מלבד מיעוט נוצרי ממוצא אירופי וברברי.
השפה הרשמית היא ערבית. באלג'יריה, כמו ביתר ארצות ערב, קיימת דיגלוסיה, כך שהניב המקומי המשמש בחיי היומיום שונה במידה רבה מהשפה הערבית הספרותית המשמשת בכתיבה ובאמצעי התקשורת. לפי הערכת מדריך השפות "אתנולוג", כשני שלישים מאוכלוסיית אלג'יריה מדברים את הניב הערבי המקומי כשפת אם. לפי אותה הערכה, 14% מהאוכלוסייה מדברים שפות בֶּרבֶּריות שונות. חלק מהשפות הברבריות מוכרות כשפות רשמיות במחוזות מסוימים של אלג'יריה. שפות אלה נכתבות באלפבית מיוחד להן. כמו כן, נעשה שימוש נרחב בצרפתית, אף שאין לה מעמד רשמי.
תרבות
ראי היא צורה מקומית של מוזיקת הפופ והיא נהנית מפופולריות רבה במדינה. היא זוכה להצלחה מסוימת גם מחוץ למדינה, בעיקר בצרפת, שם יש פזורה אלג'יראית גדולה. נציגה הבולט ביותר הוא הזמר הנודע שב חאלד. המוזיקה המסורתית יותר כוללת את שעבי ואנדולסית – המוזיקה ה"קלאסית" של אלג'יריה. מקורה ממסורות מוריות מספרד.
יהדות אלג'יריה
יהדות אלג'יריה היא אחת מהקהילות היהודיות במגרב. היהודים הראשונים הגיעו לאלג'יריה בימי האימפריה הרומית. כאשר פלשו הכוחות המוסלמים לשטחה במאה ה-7, ניסו לבלום אותם כוחות ברברים-יהודים שבראשם עמדה המלכה אל-כאהינה (יהדותה של המלכה שנויה במחלוקת). בשנת 1492 הגיעו לאלג'יריה פליטים יהודים מגירוש ספרד, ובמאה ה-17 וה-18 הגיעו אליה בניהם של אנוסים מאיטליה.
בשנת 1830 מנו יהודי אלג'יריה כ-30,000 נפש. בשנת 1870 קיבלו היהודים אזרחות צרפתית. בזמן מלחמת העולם השנייה בוטלו כל זכויותיהם ואזרחותם הצרפתית נשללה מהם. ב-1940 חיו באלג'יריה כ-120,000 יהודים אשר נרדפו על ידי משטר וישי.
בזמן מלחמתה של אלג'יריה לעצמאות, נערכו פוגרומים בכל ריכוזי היהודים במדינה, אשר בעקבותיהם החלה עזיבה המונית של היהודים, רובם לישראל וצרפת. העזיבה הגיעה לשיאה ב-1962 עם השגת העצמאות, אז עזבו 99% מהיהודים שנשארו בה.
נכון ל-2005, מעריכים כי נותרו בה רק כ-100 עד כ-200 יהודים.
אלג'יריה איננה מקיימת יחסים דיפלומטיים עם ישראל.
שירה
הגדרות לשירה וגבולות התחום
ניסיונות מוקדמים לשׂרטט את גבולות השירה, למשל בידי אריסטו בספרו "פואטיקה", התמקדו בשימוש בדיבור ליצירת אפקטים דרמטיים, קומיים ורטוריים. מאוחר יותר התמקדו הניסיונות בהדגשת הגורמים הסגנוניים בשירה, כגון חריזה ומשקל כהבדלים בינה לבין פרוזה, אך בשירה מודרנית ננטשו רבים מגורמים אלו לטובת אחרים, כך שההבדלה בין שירה לפרוזה באופן זה אינה מספקת.
במאמרו "בלשנות ופּוֹאֵטִיקָה" הגדיר הבלשן רומן יאקובסון את השירה: ; כלומר השירה, בניגוד לטקסטים אחרים, באה בראש ובראשונה להבליט את החומר המילולי שבה, ולא רק להצביע על המציאות שהמילים מתארות. המסמנים לא רק מורים על המסומנים, קרי על האובייקטים בעולם, אלא בעיקר על עצמם.
דרך אחת לעשות כך היא בלשונו של יאקובסון:. ובמילים פשוטות, אם ניקח את הדוגמה: "דני אכל תפוח", נראה כי כל אחת משלוש המילים לקוחה משדה סמנטי אחר. "דני" - שם פרטי; "אכל" - פעולה; "תפוח" - מאכל; הפעלה של פונקציה פואטית על הטקסט תיצור לדוגמה את המשפט: "סעדיה סעד סעודה", שבו למרות שכל מילה באה משדה סמנטי אחר, השורש סע"ד מחבר אותן..
הגדרה נוספת לשירה סיפק קולרידג', המשורר הרומנטי והפילוסוף אנגלי, שחי בסוף המאה ה-18:. ההוגה הצרפתי ז'אק מאריטן הגדיר את השירה באופן שונה:
אמילי דיקנסון, המשוררת האמריקאית בת המאה ה-19, תיארה במכתבה לעורך הספרותי תומאס היגינסון כיצד היא מזהה שיר: (תרגום: לאה גולדברג).
הפילוסוף מיכאל אברהם טוען בסדרת מאמרים כי הגדרת השירה היא זו:.
בנוסף, עורך אברהם אבחנה בין שירה וספרות, בכך ש. לדבריו, ההגדרה שהציע אריסטו מתייחסת לספרות בכלל, ולא למושג "שירה" כפי שהוא נתפס בימינו.
שירה אינה חייבת להיות קצרה (אם כי קיימים ז'אנרים של שירה קצרה כהייקו) או ארוכה. כיום אמנם מקובל לחשוב על שירה כעל יצירה קצרה בשורות קצוצות, אולם בתקופות אחרות נכתבה שירה בעלת היקף רחב יותר (למשל רפואות האהבה לאובידיוס) ואף שירה "בפרוזה" (כמו חלקים מסוימים בשירתם של דוד אבידן, שארל בודלר, ארתור רמבו ואחרים).
מול האמור לעיל, שירה נתפסת כיום כיצירה קצרה, בשורות קצוצות, שעושה שימוש הן בתכונותיה הצליליות של הלשון (על ידי מצלול, משקל וחריזה, למשל) והן בתכונותיה הפיגורטיביות (על ידי דימויים ומטפורות וכן הלאה). הגדרה זו, כאמור, אינה ממצה, והיא מוציאה אל מחוץ לתחום השירה יצירות רבות הנחשבות "שיריות".
נהוג להבדיל בין שירה לפזמון. פזמון הוא שיר שנועד להיות מלווה על ידי לחן ומהווה יצירה מוזיקלית שלמה, והוא לרוב ברור לקורא מהקריאה הראשונה. שירה, לעומת זאת, כוללת רבדים רבים שניתן לנתחם ולגלות בהם כוונות ורבדים נוספים. ישנם גם שירים שהולחנו אף על פי שלא נועדו לכך.
פואמה
פואמה (Poiema) (מיוונית: "יצירה"), היא תבנית ספרותית המציינת שיר ארוך, על פי רוב בחרוזים.
מסוגי הפואמות:
משוררים עבריים כתבו בצורת הפואמה, בהם יהודה לייב גורדון, שאול טשרניחובסקי, חיים נחמן ביאליק, יונה וולך, אורי צבי גרינברג ויעקב כהן.
ישראל עוזרי
ביוגרפיה
נולד בעיר בית עד'אקה לשלום ורומיה עוזרי. למד אצל סבו מצד אמו, רב העיר, הרב דוד מזעקי. מילדותו שקד על תלמודו וניחן בכישרון גדול בחכמתו, במידותיו ובמנהיגותו.
לימים כשבגר, עמד בראש שיירה שארגן כדי לעלות לארץ ישראל, אולם אז התבשרו כי הבריטים ששלטו בעיר עדן ובארץ ישראל לא מאפשרים את העלייה.
בגיל 16 נשא אישה, אולם לאחר כשנתיים התאלמן עקב פטירת אשתו בסמוך ללידתה את בתם. בהיותו כבן 19 נשא אשה בשנית.
בגיל 17 הוסמך לרבנות. עם פטירת סבו בשנת ה'תרפ"ח (1927) נתמנה לרב העיר ואב בית הדין, והתפרסם כאחד מגדולי הפוסקים במרכז תימן. מנהיגי הקהילות היהודיות פנו אליו בנושאים שונים ולא רק בענייני הלכה.
הוא נודע במלחמתו למען החלשים, ופעמים רבות לא חשש להתעמת מול שליטים אכזרים שהתעללו ביהודים, ובאומץ רב הצליח לשכנע את מלך תימן, האימאם יחיא, לפטר אותם, ובכך הציל קהילות ויהודים רבים מעלילות שווא. מנהיגי הערבים רחשו לו כבוד רב והם החשיבוהו לנביא. לצד דאגתו לענייני הדת ולחינוך הדור הצעיר, פעל רבות בגמילות חסדים ובפרט לעניים ואלמנות. הוא הציל ילדים יהודים רבים משמד. אותם ילדים נלקחו בכוח על ידי המוסלמים לאחר שהוריהם נפטרו. הרב ישראל הצליח להבריח את הילדים תוך סיכון עצמי רב אל מקומות מסתור בתימן, ומשם דאגו להבריחם לארץ ישראל.
כדרכם של חכמי תימן לא התפרנס מתורתו, ונהנה מיגיע כפיו כסוחר, בעיקר ממסחר בקפה.
הרב ישראל התפרסם גם בעיר הבירה צנעא. הוא נהג לבקר רבות בישיבותיה שם נשא ונתן בתלמוד ובפוסקים עם חכמי העיר, ובפרט עם ראב"ד צנעא הרב יחיא יצחק הלוי. הרב יצחק הלוי העריץ את אישיותו וחריפותו של הרב ישראל עוזירי ואף התבטא עליו במילים "אינני מכיר תלמיד חכם מפולפל כמוהו בכל תימן!".
על שמו הוקמה בשנת ה'תשס"א (2001) הישיבה לחוזרים בתשובה נזר ישראל בעיר מודיעין עילית, בראשות נכדו, הרב מנשה עוזרי.
תורתו ופועלו
כשהיה מבקר בצנעא, היה לומד עם הרב הראשי מארי יחיא יצחק הלוי, ועם ידידיו מארי חיים כסאר ומארי חיים חובארה. למד בצנעא גם בישיבות בית שרעבי, בית אלכסאר ובית אלשיך. פתח בביתו ישיבה.
הופנו אליו שאלות בהלכה מקהילות שונות. בין תלמידיו היו הרב אברהם קוצ'אעי, הרב אברהם חייבי, הרב אברהם גברא, הרב יחיא והב, הרב שלום נהארי, הרב שלמה נהארי והרב אהרן שרעבי. גם מוסלמים באו להתדיין אצלו.
בקהילתו התפללו בנוסח השאמי, והוא רצה להחזיר את קהילתו להתפלל בנוסח הבלדי, הנוסח המקורי של יהודי תימן. אולם כשראה שהדבר לא מתקבל אצל אביו ואחרים בלב שלם, השאיר את המצב כפי שהוא, כי ראה בשלום ובאחדות הקהילה ערך גדול יותר. הוא קיבל את שיטתו של מהרי"ץ בחיבורו חלק הדקדוק, והעתיק את הערותיו לספריו. אף על פי שפסק כהרמב"ם הוא התנגד למחלוקת שעוררו הדרדעים, ובהיותו בצנעא היה משיב לכל טענותיהם ובכך היה משקיט את עוצמת המחלוקת.
פעל על מנת להציל יתומים מהתאסלמות (לפי החוק בתימן). שלט בשפה הערבית, ובכך עזר ליהודים מול השלטונות. בנה והקים מכיסו תלמוד תורה ("מדרש" בלשון יהודי תימן) לילדי הקהילה, מקווה טהרה מרכזי ובית כנסת גדול.
בנערותו כתב שירים המבטאים את געגועיו לארץ ישראל ולגאולת עם ישראל. באחד השירים שכתב בשנת ה'תר"ף (1920) בהיותו בן תשע עשרה שנה, הוא כותב בערבית:.
הרב חיים יצחק הלוי, רב העיר הרצליה, כתב עליו:
אוסטרובנו
אוסטרובנו (בבלארוסית: Астроўна, אסטרואונה; בפולנית: Ostrowno; ביידיש: אסטראוונע) היא עיירה במחוז ויטבסק שבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
בשנת 1520 נוסדה בעיירה טירה, ובשנת 1622 נוסד בה מנזר של הדומיניקנים. בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכללה העיירה בשטח האימפריה הרוסית, ובתקופה זו התקיימו בה ירידים שנתיים.
בשנת 1812 נערכו בסמוך לעיירה קרבות במסגרת מלחמת רוסיה-צרפת. בשנת 2005 קיבל היישוב מעמד עירוני.
יהודי אוסטרובנו
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-400 יהודים, אשר עסקו ברובם במלאכה, ומיעוטם בחקלאות. לקראת מלחמת העולם השנייה פחת מספר היהודים בעיירה.
ב-9 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, וכעבור 10 ימים רוכזו יהודיה בגטו שהוקם בה. בד בבד, חויבו יהודי העיירה בענידת טלאי צהוב.
ב-30 בספטמבר 1941 נרצחו 163 היהודים שנותרו בגטו.
אלי יפה
אלי יפה (נולד ב-1953) הוא מוזיקאי, מנצח, מלחין, מורה ומעבד במוזיקה קלאסית ובחזנות ישראלי.
ביוגרפיה
יפה נולד בירושלים לאלה לבית שניאורסון ולד"ר משה אברהם יפה, שהיה ממנהלי היכל שלמה. הוא שר כנער במקהלות בית הכנסת, ונחשב ילד פלא כחזן. השכלתו המוזיקלית עד גיל 19 הייתה דלה, וכללה לימודי חלילית, מעט פסנתר ושירה.
בגיל 19 האזין לקונצרט בניצוחו של זובין מהטה והחליט כי ברצונו להיות מנצח. אז החל ללמוד באקדמיה על שם רובין, כאשר הוא משלים פער עצום בלימודי תאוריה, ניצוח, קומפוזיציה ואף נגינה על מספר כלים (צ'לו, אבוב, פסנתר וקרן יער). לעיתים הקדיש ללימודים 18 שעות ביממה.
יפה סיים את האקדמיה למוסיקה בתואר אמן בהצטיינות. הוא תלמידו של מנדי רודן, וקומפוזיציה ותאוריה למד בין השאר אצל עמי מעייני, מרק קופיטמן, חיים אלכסנדר, צבי אבני, שבתי פטרושקה ואחרים. הוא אף השתתף בכיתת אמן בניצוח אצל ליאונרד ברנשטיין ואיגור מרקביץ'.
יפה החל את דרכו כיועץ של התזמורת הקאמרית חולון, וניצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, סימפונט רעננה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע והתזמורת הסימפונית חיפה.
משמש כמנצח כבוד בתזמורת הסימפונית של פראג, וניצח על תזמורות שונות, בהן התזמורת הפילהרמונית המלכותית בלונדון, הסימפוניות של בולטימור, ברצלונה, מקסיקו, הקאמריות של וינה וציריך, תזמורת רדיו וינה, האופרה של בודפשט, תיאטרון בולשוי ועוד.
הוא ניצח על קונצרט מיוחד במקסיקו לציין 60 שנה לסיום מלחמת העולם השנייה. בקונצרט ניגנו תחת שרביטו הכנר שלמה מינץ, גיורא פיידמן, המלחין פיליפ גלאס, הזמרת אוטה למפר והזמרת דניס גרייב שהחליפה ברגע האחרון את ג'סי נורמן.
חזנות
כאמור, יפה הושפע רבות מהחזנות, והוא ממשיך להשקיע בפיתוחה עד היום. הוא משמש כמנצחה של מקהלת בית הכנסת הגדול בירושלים, אשר ליוותה את החזנים שכיהנו בה נפתלי הרשטיק, חיים אדלר, אברימי קירשנבאום וצבי וייס אשר ניהלו את התפילות במקום. המקהלה בניצוחו ליוותה את מיטב חזני העולם, בתפילות ובקונצרטים בכל רחבי העולם. יפה עיבד, תיזמר והביא לביצוע יצירות חזנות קלאסיות בעיבוד תזמורתי מחודש. הוא ייסד סדרה מיוחדת בתזמורת הסימפונית ירושלים בשם "זהות", אשר שילבה תוכנית של חזנות ופרקי שירה יהודיים עם יצירות קלאסיות.
יפה הכשיר חזנים רבים. הוא ממייסדי מכון תל אביב לחזנות ומנהלו הראשון, עמד בראש מכון בירושלים ולימד ברמת גן. הוא אף הגיש תלמיד לבחינת בגרות במקצוע החזנות; הייתה זו הפעם הראשונה בה הוכר מקצוע זה לתעודת הבגרות. הוא נקרא להרצות במקומות שונים על החזנות בכלל ועל ההבנה המוזיקלית בתפילה היהודית בפרט.
כיום משמש מאסטרו אלי יפה גם כמנהל בית הספר לחזנות בפתח תקווה, בו מלמדים גם החזנים ישראל רנד ויחזקאל קלאנג.
קונצנזוס
קונצנזוס (מלטינית: consensus ”קוֹנְסֶנְסוּס“, מחשבה משותפת; בעברית: מִסְכָּם או הסכמה כללית ) הוא ביטוי שמשמעותו הסכמה בין שני בני אדם או יותר על חוזה או החלטה. הסכמה מתוך התכנסות הזדהותית חברתית. מקור המונח בדיני החוזים הרומיים, שקבעו כי חוזים מסוג מסוים תקפים כאשר יש הסכמה מספקת בין הצדדים להסכם. כיום, משמש המונח לציון מצב של הסכמה רחבה, בו רוב החברים בקבוצה מקבלים או דוחים דעות, תפיסות או אופני התנהגות מסוימים; או הגעה להחלטה, ללא הצבעה, כאשר יש רוב מכריע ברור התומך בהחלטה.
קונצנזוס מדעי
קונצנזוס מדעי או המסכם המדעי הוא העמדה המוסכמת על הקהילה המדעית בתחום מסוים של מחקר מדעי. המונח קונצנזוס משמעו כאן הסכמה נרחבת, כפי שהיא משתקפת בפרסומים המדעיים הרשמיים, בעיקר בספרי הלימוד ובמאמרים מדעיים שעברו ביקורת עמיתים, אך אין פירושו בהכרח הסכמה פה אחד על כל החוקרים בתחום המדובר. קיום קונצנזוס מדעי איננו כשלעצמו טיעון מדעי, והשיטה המדעית אינה מסתמכת עליו בתהליך הרגיל של חקירה מדעית. עם זאת, קונצנזוס מדעי מתבסס על השיטה המדעית ועל טיעונים מדעיים. קונצנזוס מדעי עשוי לגרור דיון ציבורי ופוליטי בנושאים אשר נתונים במחלוקת בציבור הרחב, אף כי אין לגביהם מחלוקת ממשית בקהילייה המדעית העוסקת בהם.
קונצנזוס חברתי ופוליטי
קונצנזוס (בעברית גם הסכמה כללית, מסכם) במישור החברתי והפוליטי הוגדר על ידי הסוציולוג מקס ובר כמצב שבו הציפיות של פרט מהתנהגותם של אחרים מתממשות בדרך כלל, משום שרוב הפרטים האחרים שותפים לתפישות אלו גם ביחס לעצמם. הקונצנזוס, לפי תפיסתו, הוא מצב שיש בו השתנות בהתאם לקונפליקט הנחשף בין תפיסות וציפיות הפרט ותפישות וציפיות האחרים.
תפיסות מרקסיסטיות, לעומת זאת, גרסו כי קונצנזוס מתקיים ברמה המעמדית, כמכנה משותף רחב של הסכמות בין בני מעמד, וכי תהליך של עימות בין־מעמדי יחשוף את קיומו של "רצון הכל" במובן שקבע רוסו ויבטל מתוך כך את הפער שבין רצונות כל הפרטים (volonté de tous) והרצון הכללי (volonté générale) או הקונצנזוס.
בעלי תפישות אנרכיסטיות שונים ניסו לעקוף קושי זה באמצעות הצעה לכונן מנגנוני קבלת החלטות בהסכמה כללית המבוססים על סבבי דיון פורמליים מונחים, שבהם פועלים מפשרים ומסייעים כדי לעזור לקבוצה להגיע להחלטה משותפת, הנתפשת כ"דעה הקולקטיבית" של הקבוצה או כקונצנזוס.
במישור הפוליטי ובדמוקרטיות המערביות נתפש הקונצנזוס, כפי שהגדיר זאת קאוואנה, כהסכמה על שורה של יעדי מדיניות פוליטית או אופני התנהגות פוליטית וחברתית מסוימים. ההסכמה עליהם מושגת בפועל כתוצר של פעולות של שדולות וגופים בעלי עניין אחרים המקורבים לבעלי הכוח, ומוצגת בדרך כלל כשורה של יעדים, לעיתים סותרים, כאשר אופן מימושם מוצג כעניין טכני בלבד, כך שבעלי הכוח הפוליטי אינם נדרשים להסכמה כללית או להצבעה עליהם. כך, לדוגמה, טענה ש"יש למנוע מעשי מרמה" עשויה להתקבל כקונצנזוס אך הטענה כי "יש להרשות למשטרה לחפש בבתיהם של אנשים גם כנגד רצונם", העשויה להיות אחד האמצעים למניעת מעשי מרמה, עשויה להיות מוסכמת פחות.
אופייה זה של ההסכמה מביא לעיתים קרובות למצב שבו הגעה לקונצנזוס ביחס לערכה של דעות, הגדרות או הכרעות דורשת צמצום משמעותי במשמעותן המעשית, הרחבתן וערפולן, עד הפיכתם של הערכים למשהו שאף אחד אינו מתנגד לו, אך להסכמה עליו יש משמעות מעשית מעטה. לעיתים קרובות, נעשה הדבר באמצעות קונסצנזוס על דרך השלילה — הצגת ערכת ערכים או התנהגויות שאינה רצויה לרוב הפרטים בחברה.
בשיח התלמודי
במקרים מסוימים, קונצנזוס רחב יתר על המידה, המתבטא בהסכמה פה אחד, אינו מתקבל בעין יפה. במקרה שבו סנהדרין קטנה, בת 23 דיינים, העוסקת בדיני נפשות, מצאה פה אחד את העומד לדין לפניה אשם, פוטרים אותו מעונש, כדברי רב כהנא:. בעברית: מה הטעם? כיוון שלמדנו שיש להמתין לילה אחד עד לפסק הדין, כדי לחפש צד זכות לנאשם, אך אלה, שכולם בדעה אחת, כבר לא יראו לו צד זכות.
פול פוט
פול פוט (בקמרית: សាឡុត ស; 19 במאי 1925 - 15 באפריל 1998) היה עריץ קמבודי, היה מנהיג תנועת ה"קמר רוז'" ששלטה בקמבודיה בשנים 1975 עד 1979. שמו של פול פוט נקשר באחד מאירועי השמדת העם הנוראים שאירעו במאה ה-20, כאשר בתקופת משטרו נרצחו, על פי ההערכות, כ-1.7 מיליון מבני עמו, בין היתר באמצעות הוצאות להורג.
קריירה מוקדמת ומהפכה
פול פוט נולד בשם סאלוט סאר (Saloth Sar) במחוז קומפונג טום בקמבודיה. (השם "פול פוט" הוא כינוי מחתרתי שאימץ לעצמו בבגרותו). בתקופה זו הייתה קמבודיה ממלכה בודהיסטית תחת שלטון צרפתי, חלק משטחים שנקראו "הודו-סין הצרפתית". למשפחתו של פול פוט היו קשרים בבית המלוכה: קרובת משפחתו הייתה אחת מנשותיו של המלך סיסובאת מוניבונג ואחיו פיתח קריירה בארמון המלוכה. בשנת 1934 הוא הצטרף לאחיו בארמון שבבירה פנום פן, ובילה שנה בכנסייה המלכותית. לאחר מכן חונך 6 שנים בבית ספר קתולי.
בשנת 1949 זכה פול פוט למלגה ללימודי הנדסת רדיו בפריז. בעת לימודיו נחשף לרעיון הקומוניזם והצטרף לקבוצת קומוניסטים קמבודים. בשנת 1953 שב לקמבודיה.
באותה התקופה מרדו תושבי הפרובינציה הצרפתית "הודו-סין הצרפתית" כנגד השלטון הצרפתי. המרד השתרע על פני וייטנאם, לאוס וקמבודיה, אך מרכזו היה בווייטנאם. פול פוט הצטרף בתחילה למורדים, אך סבר כי הם מנסים לקדם את ענייניה של וייטנאם תוך הזנחתה של קמבודיה.
פול פוט התנגד למשטרו של סיהאנוק, וגלה אל ההרים במטרה לארגן התנגדות מזוינת למשטר, שאותו ראה כפרו-מערבי ומושחת. בתקופה זו דוכאה המרידה על ידי ראש המשטרה החשאית של סיהאנוק, לון נול. המורדים, מצידם, קראו לעצמם "המפלגה הקומוניסטית של קמפוצ'יאה" (KCP), ונתמכו על ידי סין העממית. בהשפעתו של פול פוט הפכה ההנהגה הקומוניסטית מכפרית, בודהיסטית, מתונה ופרו-וייטנאמית להנהגה עירונית, בעלת חינוך צרפתי, קיצונית ואנטי-וייטנאמית. נורודום סיהאנוק הוא שכינה את המפלגה לראשונה "הקמר רוז'" - "הקמרים האדומים". קמר הוא הגזע העתיק של תושבי קמבודיה.
עד שנת 1970 לא היו הקמר רוז' כוח משמעותי בפוליטיקה הקמבודית, אך שני אירועים שאירעו באותה השנה גרמו לכך שהשפעתם גדלה. האירוע הראשון היה הדחתו של סיהאנוק על ידי לון נול. סיהאנוק היה פוליטיקאי ממולח וניסה לשמור על כל האופציות פתוחות, וניהל מדיניות דו-משמעית כלפי השכנה וייטנאם, דווקא בתקופה שבה עמדה וייטנאם במרכזה של ההתעניינות העולמית. כלפי העולם, ובמיוחד כלפי ארצות הברית נראתה מדיניותו של סיהאנוק כתומכת בוייטקונג, ולפיכך, בעידודה של ארצות הברית הוחלף סיהאנוק בלון נול. צעד זה הביא להצטרפותו של סיהאנוק אל הקמר רוז'. באותה עת הורה נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון, על הפצצתם של בסיסי וייטקונג בשטחה של קמבודיה, הפצצה שגרמה לקורבנות רבים בקרב הכפריים הקמבודיים באזור. שני אירועים אלו גרמו לעליית כוחה של מפלגת הקמר רוז', עד שהיוותה איום של ממש על ממשלתו של לון נול.
אחרי שמונה שנות מלחמת גרילה השתלט ארגון הקמר רוז' על הממשלה. ב-17 באפריל 1975 כבשו אנשי הארגון את פנום פן, ולון נול נמלט לארצות הברית. למשך תקופה קצרה שלט סיהאנוק לצידם של הקמר רוז', אך מצב זה לא נמשך זמן רב בטרם השתלטו אנשי הקמר רוז' על השלטון באופן מוחלט.
קמפוצ'יאה הדמוקרטית
ב-13 במאי 1976 מונה פול פוט לראש ממשלת קמבודיה והחל ביישומן של רפורמות סוציאליסטיות. על פי תפישתו, הייתה האינטליגנציה העירונית שורש כל רע. המצב אך החמיר, לדעתו, בתקופתו של לון נול, שכן כפריים רבים נמלטו מאימת ההפצצות האמריקניות אל הערים, וכך ננטשו אזורי הכפר, והערים הפכו לצפופות. אוכלוסיית פנום פן לבדה מנתה מעל למיליון נפש בעת שנכבשה העיר על ידי הקמר רוז'.