cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משפחת קמונדו
היסטוריה
אברהם שלמה דה קמונדו (1785–1873) נחשב לאבי עסקי המשפחה. הוא ירש מאחיו הון מצומצם והקים בעזרתו רשת בנקאות גדולה בשם "בנק קמונדו" (Banque Camondo) אשר הייתה המממנת והמלווה העיקרית של האימפריה העות'מאנית במחצית המאה ה-19 וכן של הפרויקטים הגדולים שלה בתקופה זאת: רפורמות התנזימאת הגדולות (1839–1876) ומלחמת קרים (1853–1856). כתוצאה מכך הוא היה בעל השפעה גדולה על הסולטאנים העות'מאנים אבדילמג'יט הראשון ואבדילאזיז, וניתן לו היתר מיוחד לרכוש אדמה בשטחי האימפריה למרות היותו נתין זר (המשפחה קיבלה נתינות אוסטרית בעת שהותה באיטליה). באמצעות היתר זה רכשה המשפחה נדל"ן רב באזור איסטנבול, אך גם הייתה אחראית להקמת בית הספר היהודי המודרני הראשון בשטחי האימפריה העות'מאנית בשנת 1854, בית הספר "אסקולה" באיסטנבול. מלבד בית ספר זה, הקימו אברהם שלמה ונכדו אברהם בכור דה קמונדו (1829–1889), עוד מספר רב של מוסדות חינוך יהודיים. ברודוס בנו בשנת 1865 את בית כנסת "קהל מדרש".
בשנת 1867 עברו בני המשפחה לפריז והעבירו לשם את מרכז פעילות בנק קמונדו. בשנת 1870 הוכתר אברהם שלמה דה קמונדו בתואר רוזן על ידי ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה. עם פטירתו בפריז בשנת 1873 הוערך הונו ב-125 מיליון פרנק במונחים של התקופה. בהתאם לצוואתו הובאה גופתו לקבורה בבית הקברות היהודי של איסטנבול.
בן משפחה אחר הוא הרוזן יצחק דה קמונדו (1851, איסטנבול - 1911, פריז) אשר מלבד ניהול עסקי הבנקאות המשפחתיים היה אספן אמנות מפורסם, במיוחד של אמנים מהזרם האימפרסיוניסטי והפוסט-אימפריוניסטי, וכן היה מלחין אופרה ומוזיקאי חובב. מעט לפני פטירתו תרם את אוסף האמנות הגדול שלו למוזיאון הלובר. בן דודו היה הרוזן מואיז דה קמונדו (1860-Moïse de Camondo; 1935) שחי בצרפת והיה פטרון של אמנות. בצוואתו תרם את ביתו, אותו בנה בשקדנות על בסיס מסורות האמנות של המאה ה-18, והורה להפוך אותו למוזיאון על שם בנו נסים דה קמונדו, טייס קרב שנפל במלחמת העולם הראשונה. מוזיאון נסים דה קמונדו פעיל עד היום בפריז.
בתו היחידה של מואיז, באטריס דה קמונדו, ושני ילדיה, נחשבים לאחרוני משפחת דה קמונדו. בשנת 1943 נשלחו בני המשפחה למחנה הריכוז דראנסי בפריז וממנו הועברו למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נספו.
הכרם האדום
הכרם האדום הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך. היצירה צוירה בשנת 1888 והיא היצירה היחידה של האמן שנמכרה עוד בימי חייו.
היצירה, כמו גם "קפה הלילה", נרכשה על ידי האספן הרוסי סרגיי שצ'וקין. בעקבות המהפכה הבולשביקית הולאמו אוספיו של שצ'וקין, והועברו למוזיאון פושקין שבמוסקבה.
הפורצים (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
2002 בטלוויזיה בישראל
בשנה זו (בט"ו בשבט, 28 בינואר 2002) ערוץ 10 החל את שידוריו, והיה לערוץ המסחרי השני שהוקם.
תוכניות וסדרות
להלן חלק מהתוכניות שנוצרו בשנת 2002:
ניצנים (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
דייב פילוני
דייוויד פילוני (באנגלית: David Filoni; נולד ב-7 ביוני 1974) הוא במאי, מפיק, תסריטאי ומדובב אמריקאי. הוא היה הבמאי של הסרטים אווטאר: כשף האוויר האחרון, המנדלוריאן, ועל סרטי הקולנוע והטלוויזיה של מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים. הוא גם היה היוצר והמפיק בפועל של מלחמת הכוכבים: המורדים במשך כל ארבע העונות, והיה הבמאי המפקח על כל העונות מלבד השלישית, שבה ג'סטין רידג' היה הבמאי המפקח בעוד שפילוני קיבל קידום לפיקוח על כל הפרויקטים של לוקאס פילם אנימציה. פילוני גם אחד הכותבים והמפיקים בפועל של סדרת האינטרנט מלחמת הכוכבים: כוחות הגורל, והיוצר של סדרת האנימציה מלחמת הכוכבים: התנגדות (2018–2020) וסדרת האנימציה מלחמת הכוכבים: באד באצ', אשר חודשה לעונה שנייה ושלישית.
נעוריו ותחילת דרכו
דייב פילוני נולד בהר לבנון בפנסילבניה, ב-7 ביוני 1974. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון הר לבנון ב-1992 ובאוניברסיטת אדינבורו בפנסילבניה ב-1996.אביו של פילוני היה חובב אופרה ומוזיקה קלאסית, על פי המלחין קווין קינר (שעשה את רוב המוזיקה למלחמת המשובטים ולמורדים), שממנו הוא ירש הערכה למוזיקה קלאסית ועזר בתהליך שיתוף הפעולה של שניהם. פילוני סיפר גם כי סבו ודודו היו טייסים, כאשר האחרון התמחה בתיקון מטוסים, הוא ציין שזו הייתה השפעה משמעותית בעניין זה במלחמת הכוכבים: התנגדות.
קריירה
לפני עבודתו ב-Lucasfilm Animation, פילוני עבד כאמן סטוריבורד ועוזר במאי לסדרות אנימציה שונות, כולל המלך היל של מייק ג'דג', Teamo Supremo של פיל וולש וקים פוסיבול של דיסני לפני שהמשיך לביים רבים מפרקי העונה הראשונה סדרת האנימציה אווטאר: כשף האוויר האחרון בניקלודיאון.
מלחמת הכוכבים
מעריץ מושבע של מלחמת הכוכבים, במיוחד של הדמות פלו קון, פילוני התחפש למאסטר הג'דיי לקראת הסרט של נקמת הסית'. פילוני עזב את ניקלודיאון לאחר שג'ורג' לוקאס הציע לו עבודה, ועזר לו לפתח סדרת אנימציה של מלחמת הכוכבים. בראיון פילוני חשף כי הוא האמין במקור שזו מתיחה כאשר הצעיו לו את העבודה.
משרדו של פילוני, כפי שניתן לראות בתוכן הנוסף ב-DVD של מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים, מלא באביזרים של פלו קון. יש לו פסל של ראשו של פלו קון, דגם של הספינה של הדמות, דיוקן חתום של השחקן, העתק של חרב האור של פלו קון על שולחנו, ותחפושת פלו קון האישית שלו מוצגת לראווה. לפילוני יש גם לוח תכנון על שולחנו עם תמונתו של פלו קון מודבקת עליו, והוא כתב את המילים "פלו קול" על עיצובי אומנות קונספט עבור מלחמת המשובטים, מה שמצביע על כך שהוא אהב את העיצובים האלה. לפילוני יש גם דגם קטן של הדמות אפה על שולחנו מהסדרה אווטאר: כשף האוויר האחרון. פילוני השתתף בכל הקרנות הבכורה של מלחמת המשובטים והשתתף בבכורה של העונה החמישית באורלנדו, פלורידה במהלך האירוע המיוחד "חגיגת מלחמת הכוכבים 4" ב-24 באוגוסט 2012. הוא משויך בעיקר לפיתוח הדמויות של אסוקה טאנו וקפטן רקס.
הפקה ובימוי
ב-2008 הוא היה במאי סרט האנימציה של מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים ובמאי המפקח של סדרת האנימציה מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים.
פילוני הופיע בחגגית מלחמת הכוכבים 4 במאי 2007 עם המפיקה קתרין וינדר כדי לדון בסדרת הטלוויזיה החדשה ולחשוף כיצד נוצרה מלחמת המשובטים. באותו זמן, הוא הכריז שהוא יכתוב לקומיקס החודשי של מלחמות המשובטים. פילוני מדבב את צייד הראשים אמבו במהלך פרקים שונים בעונות שונות. בפברואר 2009, פילוני נבחר כחבר כבוד בארגון התלבושות הבינלאומי של הלגיון ה-501 כהוקרה על תרומתו להמשך סאגת מלחמת הכוכבים.
פילוני היה המפיק בפועל של מלחמת הכוכבים: המורדים, ששודרה לראשונה בסתיו 2014, לצד גרג וייסמן וסיימון קינברג. בשתי העונות הראשונות פלוני היה גם במאי המפקח שלה. הוא מינה את ג'סטין רידג' ליורשו לשארית התוכנית, למרות שהוא עדיין נשאר כהמפיק בפועל. פילוני עזב את תפקיד הבמאי המפקח בספטמבר 2016 כאשר קיבל את התפקיד כמפקח על כל הפרויקטים העתידיים והנוכחיים של אנימציות לוקאס פילם. ואז הוא חזר כבמאי המפקח לעונה 4.
בשנת 2019, ג'ון פאברו הזמין את פילוני לעבוד איתו כדי ליצור את המנדלוריאן, סדרת טלוויזיה לייב-אקשן של מלחמת הכוכבים שתשודר בדיסני+ בנובמבר 2019. המכונה "אנציקלופדית לוקאס", הוא תורם ומתייעץ בהיבטים רבים של הפקת הסדרה, והחל להשפיע על בימוי הסיפור בעונה 2. הוא מפיק בפועל של התוכנית, כמו גם במאי של פרק 1 של העונה הראשונה, מה שהופך את הפרק לבכורה שלו בלייב אקשן.
קידום
באמצע 2020, לוקאס פילם קידמו בשקט את פילוני כמפיק והמנהל היצירתי באולפן. קידומו לא הוכרז לציבור עד שלוקאס פילם עדכנה את רשימת המנהלים שלה באתר האינטרנט שלה עם הוספת פילוני במאי 2021.
דיבוב
פילוני סיפק את קולם של צייד הראשים אמבו והדרואיד CH-33P ("צ'יפ") במלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים. בעונה השלישית של מלחמת הכוכבים: המורדים בפרקים "ההולוקרון של הגורל" ו"מורשת מנדלור", פילוני דיבב מורד, חייל סער ומנדלוריאן, הוא גם דיבב את צ'ופר במשך כל התוכנית, עובדה שלא נחשפה עד סיום הסדרה.
משחק
פילוני עשה את הופעת הבכורה שלו בסדרת לייב אקשן ב"מנדלוריאן" בתור טייס X-Wing בשם טראפר וולף בפרק 6: האסיר. מאוחר יותר הוא חזר לדמות בפרק 10: הנוסע.
אורד וינגייט (אוניית מעפילים)
אורד וינגייט הייתה אוניית מעפילים. נקראה על שם איש הצבא הבריטי אורד וינגייט "הידיד", שסייע רבות להבניית כוח המגן ביישוב.
תולדותיה
נבנתה כאונית משא ממונעת (מנוע דיזל 100 כוח סוס) עם מפרשים, מסוגלת למהירות 7–8 קשר, ובעלת תפוסה של 180 טון. בתחילת המאה ה-20. שמה הקודם היה "נוריס" (Noris). נרכשה על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' באיטליה, ובראשם יהודה ארזי, והוכנה להפלגת העפלה על ידי עובדי מספנה איטלקית ואנשי הפלי"ם: דוד בן-חורין ("שמחה") ואריה ויצמן ("ג'ינג'י") תוך יומיים. במסגרת ההכנה נבנתה קונסטרוקציה עבור דרגשי לינה בתוך המחסן. הוכנו מקומות ל-208 נפש; הוקם חדר חולים שאליו הכניסו דרגשים נוספים. חוברו שלוש סירות הצלה ל-44 נפש ורפסודה ל-35 נפש. הוחלט לקוראה על שם אורד וינגייט הקצין הבריטי אשר שירת בארץ ישראל וכונה "הידיד" בשל עזרתו הצבאית ליישוב בארץ ישראל, בשונה מעמדתה המוצהרת של ממשלתו.
מפקד האוניה היה דוד בן-חורין, ולצדו אריה ויצמן; הגדעוני היה אברהם רייס. מכשיר הקשר היה דגם סטנדרטי שנבנה על ידי רענן רובינשטיין במעבדה באיטליה עבור אוניות מעפילים: מקלט איטלקי מדגם 'דוקטור' 5, מנורות ל-12 או או 24 וולט DC. משדר בעל שתי נורות (60, 807) לגבישים לתדרים מחמישה עד שמונה מגה-סייקל; וכן עמדו לרשותם אוזניות ומפתח מנורות.
המעפילים עלו לסיפון האונייה בנמל באי פלסטרינה (Pallestrina) במפרץ ונציה, איטליה. השלטונות האיטלקיים גילו יחס אוהד, ופרטיזנים לשעבר עזרו בהעמסה.
לסיפון עלו כ-238 מעפילים, 150 גברים ו-88 נשים. רובם באו ממזרח אירופה ונאספו בטרם הפלגה במחנה תנועת הנוער 'דרור' באיטליה. הם נבחרו על פי מפתח מפלגתי: השומר הצעיר- 46, נוער עובד – 50, אגודת ישראל־49, הנוער הציוני- 15, דרור 16, גורדוניה- 2, בית"ר- 3, אחרים - 57 . ב-13 במרץ בלילה (21:00) יצאו המעפילים לנקודת ההעמסה והגיעו לאחר חצות בכלי רכב. העלייה לסיפון הייתה בין השעות 1:30 ל-3:00 לפנות בוקר. המעפילים הסתדרו בקבוצות בספינה. קיבלו הוראות לא לעלות לסיפון מחשש פן יתגלו.
האוניה יצאה לדרכה ב –14 במרץ 1946 בשעה 02:30- 03:00. מהאי פלסטרינה ליד ונציה, נתיבה המתוכנן היה דרך ספינזה (Sapientza), קיטרה (Kithira) ומשם אל הים האדריאטי, כרתים, לכיוון חוף לוב, פורט סעיד, עזה וחוף תל אביב. ב־19 במרץ הייתה סערה גדולה והאונייה עגנה, וכן שתי סערות נוספות שגרמו לעיכוב בן יומיים ליד קיטרה. רק לאחר שעברה האונייה את כרתים השתפר מזג האוויר.
ב־19 במרץ גם התקבל מברק ממפקדת ההגנה שבו בקשו מ'אורד וינגייט' להעביר את מעפיליה ל"תל חי" כדי למנוע תפיסתה, כי אם תיתפס יהיה צורך לשלם לרב החובל 12 מיליון לירטות כפיצוי. ההעברה לא יצאה אל הפועל מפני שצוות "תל-חי" התנגד לה, מחמת הצפיפות. גם לוח הזמנים לא התאים לכך. ב־25 במרץ הגיע אל מפקדת ההגנה הודעה מ"וינגייט", כי ב-07:00 נתגלתה על ידי מטוס בריטי שטס מעליה. המעפילים התחבאו מתחת לסיפון. הספינה הייתה אז מול פורט סעיד במרחק כ־50 מיל מהחוף. המטוס חזר פעמיים נוספות. בשעה 20:40 הגיעה משחתת בריטית שהאירה בזרקור. המשחתת הורידה סירה, ואז וינגייט הסתלקה בחסות החשיכה. הסירה הוחזרה והמשחתת המשיכה ללוות את וינגייט.
המעפילים קיבלו הוראה להסתתר, כמו כן להחליף את שם הספינה לשם טורקי שייראה על ידי הבריטים. ניתנה הנחיה כי במקרה של תפיסה בלב ים יש להודיע מיד למפקדה על המיקום המדויק, ולהשמיד את מכשיר הקשר. כמו כן יש לחבל במנוע הספינה ולעורר מהומות בירידה, אם ירצו להעביר את האונייה למקום אחר ולא לארץ ישראל. אם ייתפסו ויובלו לארץ ישראל, יש להתנגד בשקט.
המשחתת המלווה פנתה בקריאות לספינה כדי שתעצור. זו לא הגיבה. אחר כך ירו בנשק וקראו קריאות ברמקול. ב-23:00 הופיעה סירת משטרה שהדליקה זרקור וקראה לעצור. בספינה הוחלט להניף דגל עברי ושלט עם השם "אורד וינגייט", ולהכריז כי פניהם לתל אביב. הבריטים החישו תגבורת, ומשחתת חסמה את דרכם. הורדה סירה למים והוחלט להתיר לבריטים לעלות. המעפילים תודרכו לומר כי הפליגו מנמל פיומה, ביוגוסלביה, וכי קצינים אמריקאים טיפלו בהם. לספינה עלו 12 בריטים וביניהם קצין בולשת לבוש אזרחית שהחל לאסוף ניירות וחיפש את הקפטן. הוא לקח סרטיפיקט מאחד העולים ושאל ממי קיבל אותו. הלה ענה: מאמריקה. באותו רגע החלו כל המעפילים לעלות לסיפון, הבריטים ירו באוויר וכן ירו בהגה האונייה.
כאשר עלו הבריטים לסיפון האונייה נתקבלה בקשר הוראה להשמיד את מכשיר הקשר. לכתחילה תוכנית הנחיתה של "אורד וינגייט" הייתה לפרוץ את ההסגר הבריטי על חופי הארץ ולנסות להגיע לחוף תל אביב, ולו בלווית התנגדות פעילה ומסוכנת לכוחות הבריטים מצד היישוב. מקום ההורדה נקבע כ־300 מטר מדרום לנמל תל אביב. אנשי הגדוד הרביעי של הפלמ"ח התארגנו כדי למנוע מכוחות הבריטים להגיע למקום. מוצב הפיקוד היה ברחוב פרוג בתל אביב. הם תכננו כי מהירקון יפליגו 10 סירות גדולות כדי להעמיס עליהן את המעפילים. אולם התוכנית לא יצאה אל הפועל. המבצע שנקרא ליל וינגייט אורגן בפיקודם של יצחק שדה, יגאל אלון ויגאל ידין. בשלב הכנת החוף לירידת המעפילים הגיעו לקרבת מקום כוחות בריטיים, וההתנגשות עמם התפתחה לקרב ברחובות תל אביב. בקרב נהרגה אשת הפלמ"ח ברכה פולד (על שמה נקראה אוניית המעפילים "ברכה פולד"). אולם הכוחות הבריטיים אילצו את "אורד וינגייט" להגיע לחיפה ובשעה 10:25 נכנסה לרציף הנמל. המעפילים נשלחו למחנה המעצר בעתלית. המלווים אנשי הפלי"ם קבלו הוראה להתערב בין המעפילים ואחר כך לנסות להיחלץ. דוד נמרי עלה לספינה בנמל חיפה ומסר הוראות למלווים. הימאים שנשכרו על ידי המוסד התחזו למעפילים, הגיעו למחנה המעצר בעתלית עמהם, וחולצו אחר כך בדרכים שונות. האונייה הוחרמה על ידי שלטונות המנדט משום שלא נמצאו בה תעודות בעלות. היא נשארה בנמל חיפה והייתה לאחת מצי הצללים.
אסף מסרר
קורות חיים
אסף מסרר נולד ב, ליטא. מ-1919 עד 1921 למד בלט בבית הספר לבלט של בלט בולשוי בהדרכת מיכאיל מורדקין. עם סיום לימודיו הצטרף ללהקת הבולשוי, והפך רקדן סולו מצליח, ולימים רקדן הסולו הראשי בלהקה, עד שפרש בשנת 1954.
אנטוני הופקינס (מלחין)
אנטוני הופקינס (באנגלית: Antony Hopkins; 21 במרץ 1921 – 6 במאי 2014) היה מלחין, פסנתרן ומנצח אנגלי.
אסף מסרר
קורות חיים
עיקר מורשתו של מסרר היא ככוריאוגרף וכמורה. בתיאטרון הבולשוי כיהן הן ככוריאוגרף הבית והן כמנהל בלט.
ספרו "שיעורים בבלט קלאסי" הוא ספר עיון מעמיק בטכניקת בלט, ועודו משמש להדרכה.
מסרר היה אחיה של הבלרינה והכוריאוגרפית שולמית מסרר. הוא היה נשוי לכוכבת הקולנוע האילם אנֶל סוּדָקֶבִיץ'. בנם, בוריס מסרר, הוא תפאורן ומעצב במה עטור פרסים.
VAZ 2101
VAZ 2101 (ברוסית: ВАЗ-2101) היא מכונית נוסעים סובייטית ממשפחת מכוניות "ז'יגולי" שהייתה מיוצרת במפעל אווטוואז בעיר טוליאטי במהלך השנים 1970–1988. במהלך תקופה זו בקו הייצור של המפעל נבנו כ-4.85 מיליון מכוניות. בשנת 2000 המכונית זכתה בתואר "מכונית הטובה של המאה ה-20 ברוסיה". בשפת העם המכונית מכונה "קופייקה".
רקע
ב-11 באוגוסט 1996 נחתם הסכם בין ברית המועצות לבין חברת פיאט על הקמת מפעל לייצור מכוניות חדש. בהתאם להסכם המפעל היה צריך לייצר מכונית על בסיס פיאט 124 עם התאמות נדרשות. המכוניות הראשונות נבנו ב-19 באפריל 1970. באוגוסט קו הייצור עבר לייצור סדרתי. בשנת 1973 נבנו 380 אלף מכוניות מדגם VAZ-2101.
תיאור המכונית
כבר מתחילת הדרך היה ברור שצריך להתאים את המכונית האיטלקית לדרכים ירודות בברית המועצות ויכולת תחזוקה של המוסכים. לצורך כך שונתה מתכונת הבלמים האחוריים, החוגון ומערכת ההילוכים. בסך הכול נכנסו כ-800 שינויים במכונית האיטלקית שהייתה בסיס למכונית הסובייטית. המכוניות הייתה פריצת דרך בשוק הסובייטי. איכות הייצור איפשרה כבר בתחילת שימוש במכונית לנצל אותה במלואה, במהירויות גבוהות לא היה רעש חזק בסלון המכונית, המכונית צוידה במערכת חימום הסלון ולא הייתה בעיה גדולה בהתנעת המכונית בחורף. לראשונה למכוניות סובייטיות הותקנה מערכת קירור מתקדמת. לאור יתרון גדול של המאייד שהותקן במכונית זו עד מהרה הוא עבר למכוניות מייצור מוסקביץ'.
למרות שנפח המנוע היה קטן יחסית למכוניות סובייטיות אחרות המכונית הייתה חזקה מספיק וללא בעיה הסתדרה עם עליות ודרכים קשות.
דגמים
בשנות ה-70 מכוניות השתתפו במרוצי ראלי בינלאומיות וזכו בפרסים.
חוה טורניאנסקי
חוה טורניאנסקי (נולדה ב-21 ביולי 1937) היא פרופסור אמריטה בחוג ליידיש באוניברסיטה העברית, חברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וכלת פרס ישראל לחקר לשונות היהודים וספרויותיהם וחקר התרבות העממית (תשע"ג).
ביוגרפיה
חוה טורניאנסקי נולדה במקסיקו סיטי להורים מהגרים ממזרח אירופה שניהלו בית יהודי-חילוני על טהרת היידיש. למדה בבית הספר היסודי והתיכון "די יידישע שול אין מעקסיקע". עשתה שנת לימודים בירושלים ב"בית המדרש למורי הגולה ע"ש חיים גרינברג", שבה למקסיקו ובמשך שנתיים לימדה שם עברית ויידיש בבית ספרה ולמדה פדגוגיה באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו. עלתה לישראל בשלהי שנת 1957 ולמדה בסמינר ע"ש דוד ילין בשאיפה להיות מורה בבית הספר העממי. את לימודי התואר הראשון והשני עשתה באוניברסיטה העברית בירושלים בחוג להיסטוריה של עם ישראל ובחוג ליידיש, אצל הפרופסורים דב סדן, חנא שמרוק ושמואל ורסס. בשנים 1967–1973 כתבה דוקטורט על היצירה הדו-לשוניות בחברה האשכנזית בעת החדשה המוקדמת בהדרכתו של פרופסור חנא שמרוק, ועשתה שנת פוסט-דוקטורט במרכז ללימודי יהדות באוקספורד. לימדה בחוג ליידיש באוניברסיטה העברית משנת 1962 (פרופסור מן המניין מ-1995) עד שפרשה לגמלאות ב-2005. כיהנה שנים רבות כראש החוג. את כל שנות השבתון שלה עשתה באוקספורד. לימדה קורסים בלשון יידיש וספרותה ובתרבות אשכנז באוניברסיטה האיברו-אמריקנה במקסיקו, באוניברסיטת degli studi במילאנו, במכון ללימודי עברית ויהדות באוניברסיטת קולג' לונדון; נתנה סדרת הרצאות באוניברסיטת קליפורניה בברקלי והשתתפה בקבוצת מחקר על הספר היהודי במכון ללימודי יהדות מתקדמים בפילדלפיה, במסגרת אוניברסיטת פנסילבניה.
הייתה חברת מערכת של "תרביץ, רבעון למדעי היהדות", וכיהנה כיו"ר תוכנית הלימודים "יידיש – שפה ותרבות", תוכנית לימודים לחטיבה העליונה בבית הספר הכללי והדתי" מטעם האגף לתכנון ולפיתוח תוכניות לימודים של משרד החינוך. היא זכתה בפרס פינס, בפרס שלום עליכם, בפרס איציק מאנגר, ובפרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת 2006. בשנת 2007 נבחרה כחברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. בשנת 2013 זכתה בפרס ישראל לחקר לשונות היהודים וספרויותיהם וחקר התרבות העממית.
חוה טורניאנסקי היא אלמנתו של אוריאל טורניאנסקי, ואם לשלושה בנים.
מחקריה
חוה טורניאנסקי עוסקת בתולדות ספרות יידיש ובתרבותם של יהודי אשכנז על פזורותיהם. כל מחקריה ופרסומיה דנים ביצירה ביידיש, מניצניה הראשונים בסוף המאה ה-13 ועד תחילתה של ספרות יידיש המודרנית במחצית השנייה של המאה ה-19. הדגש מושם על הגילויים הספרותיים-ההיסטוריים של התרבות האשכנזית, בעיקר בעת החדשה המוקדמת. עם ענייני מחקריה נמנים: הדו לשוניות (עברית ויידיש) בתרבות האשכנזית במשך הדורות; התנ"ך ויידיש (תרגומים, עיבודים, שירה אפית ועוד); גילויי האקטואליה בספרות יידיש במאות 16–18; החינוך הפורמלי באשכנז בראשית העת החדשה והספרות הדידקטית ביידיש, הכתיבה האישית ("אגודוקומנטים") ביידיש, ובכללה מכתבים פרטיים, זיכרונות ורישומים אחרים בעיקר מפרי עטן של נשים.
ספר מסה ומריבה לר' אלכסנדר בר' יצחק פאפין הופין
ספר זה ההדירה חוה טורניאנסקי לפי כתב-היד של המחבר הוסיפה מבוא וביאורים. הספר הוא פועל יוצא של עבודת הדוקטור ("כתב היד הדו-לשוני 'ספר מסה ומריבה' לאלכסנדר בר' יצחק, 1627) הדנה בבעיית הדו לשוניות בתרבות האשכנזית בכלל תוך התמקדות ביצירה אחת, שנכתבה באשכנז ונשתמרה בספריית בודליאנה באוקספורד. ביצירה ויכוח מסועף ורב פנים ועניינים בין איש עשיר ואיש עני, הכתוב בחרוזים בנוסחים מקבילים בעברית וביידיש ועומד על אלפי שורות חורזות. זו היצירה הדו-לשונית המקיפה ביותר מתוך כארבעים יצירות מסוג זה שהגיעו לידינו וביניהן שירי ויכוח נוספים, שירים לחג ולמועד, שירי מוסר, ועוד. מחברו של ספר מסה ומריבה סיים את כתיבתו ב-1627 והיצירה הופיעה בדפוס לראשונה בההדרתה של חוה טורניאנסקי.
יידיש באיטליה
ספר זה הוא פרי עבודתן של חוה טורניאנסקי ופרופסור אריקה טים מאוניברסיטת טריר (Trier) בגרמניה, ובשיתופה של תלמידתן פרופ' קלאודיה רוזנצווייג-קופפר, מציג רישום מפורט, מבואר ומאויר של כל מה שהגיע לידינו מאיטליה ביידיש. ספר זה הוא ניסיון רישום מרוכז ראשון של כל מה שנכתב או נדפס ביידיש בערי צפון איטליה מאמצע המאה ה-16 ועד ראשית המאה ה-17, בשעה שיהודים אשכנזים שהתיישבו שם המשיכו לדבר, לקרוא ולכתוב ולהדפיס ביידיש. בתקופה זו העמידה השלוחה האשכנזית באיטליה את מיטב היצירה ביידיש בת הזמן, ודפוסיה, היפים במיוחד, נפוצו בפזורה האשכנזית כולה. הספר כתוב בנוסחים מקבילים באנגלית ובאיטלקית, ולכל פריט בו מתלווה הסבר, הפניות ביבליוגרפיות ואיור אחד או איורים אחדים. בספר זה פורסם גם מאמרה של טורניאנסקי.
גליקל
טורניאנסקי תרגמה וההדירה את זכרונותיה של גליקל מהמלין. הזיכרונות שכתבה ביידיש, לשון דיבורה, גליקל בת לייב (הידועה יותר כגליקל האמל או גליקל פון המלין), שנולדה בהמבורג ב-1645 ונפטרה במץ ב-1724, הם תעודה היסטורית נדירה הפותחת לפנינו צוהר לעולמה של אישה יהודייה בעת החדשה המוקדמת. גליקל התחילה לכתוב את זיכרונותיה בעקבות מות בעלה, אבי ארבעה עשר ילדיה (ששניים מהם נפטרו בגיל הרך) בתום שלושים שנות נישואין, והמשיכה לרשום את קורותיה ולסקור את הנעשה בסביבתה עוד שנים רבות לאחר מכן. בחיבור שהועידה לילדיה ארגה גליקל יחדיו את האישי, המשפחתי והציבורי, הוסיפה סיפורים ואגדות לשם המחשה והנאה, ונתנה ביטוי לא רק להרהוריה ולרחשי לבה אלא גם למערכת דעותיה ואמונותיה. כך העמידה לנו מסמך היסטורי-ספרותי מיוחד במינו המתאר הן את קורותיה ואת עולמה הרוחני של אישה עברייה בת המאה ה-17, הן את דמותה והוויית חייה של החברה שבה צמחה ופעלה.
זיכרונותיה של גליקל לא נשתמרו בכתב ידה אלא בשתי העתקות שהעתיק אחד מבניה. על-פי העתקות אלה פורסמו הזיכרונות בלשון המקור לראשונה בשנת 1896, ומאז זכו לתרגומים, לרוב חלקיים ובמידות שונות של נאמנות למקור, לכמה שפות. תרגום עברי ראשון, של אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ', ראה אור ב-1929. בספר 'גליקל, זכרונות 1691–1719', הועמד בעמוד הימיני הטקסט המקורי ביידיש, בדוק ומתוקן על פי כתב היד, ומולו, בעמוד השמאלי – תרגומו לעברית. במבואה המקיף דנה טורניאנסקי בגליקל ובעולמה, במבנה חיבורה, בנסיבות כתיבתו ובאורחותיה, במקורות השראתה של המחברת, באופי כתיבתה האישית, במודעותה ל'אני' העצמי שלה, בהשקפת עולמה ובדרכי הצגתה את המציאות. היא בוחנת את מקום הכתיבה וזמנה, את הרקע ההיסטורי והתרבותי. כן נבחנים במבוא גלגולי החיבור מן הכתב אל הדפוס והמשך חייו בתרגום, בעיבוד ובמחקר. פרק מיוחד על לשונה של גליקל, שכתבה פרופסור אריקה טים, מסיים את המבוא.
ליצירתה של גליקל הקדישה טורניאנסקי עיונים נוספים.
בין קודש לחול, חינוך והשכלה במזרח-אירופה
ספר זה
ראה אור בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה, לאחר שבמסגרת יחידה 6 ('עולם התורה בפולין') של הקורס הנזכר עסק דוד אסף בהרחבה בישיבות פולין, באה יחידה 7 לדון בחינוכו והשכלתו של הציבור הרחב, של הנשים והילדים ושל הגברים שלא למדו בישיבה. ביחידה זו בוחנת טורניאנסקי את החינוך הבלתי פורמלי שנקנה במסגרת הבית, המשפחה והקהילה, את הלימוד הפורמלי של הבנים במסגרת ה'חדר', ואת חינוך הבנות על מסגרותיו. בין היתר נידונים כאן תפקידיה של יידיש לעומת עברית בחינוך בכללותו, המגמה הדידקטית של ספרות יידיש בכלל, והקורפוס הספרותי המסועף שהועמד ביידיש לצורך הרחבת דעתו, הדרכתו המוסרית והנאתו האסתטית של 'עמך'.
יידיש והתנ"ך
תפקידה המכריע של היידיש בהפצת ידיעת המקרא, הפרשנות והמדרש בתחום התרבות האשכנזי בא לידי ביטוי לא רק בלימוד החומש ב'חדר' אלא במגוון עשיר של יצירות: תרגומים למיניהם – חלקיים או מלאים, בפרוזה או בחרוזים, מילוליים וצמודים לטקסט או מורחבים באמצעות שימוש במקורות פרשניים ומדרשיים מעטים או רבים; שירה אפית מתוחכמת הנוטלת יסודות מספרות הסביבה; פרוזה דרשנית המגיעה לשיאה בספר 'צאינה וראינה' – הספר הפופולרי ביותר ביידיש בכל הדורות; המחזה המקראי המכונה "פורים שפיל", ועוד. מאמרים אחדים של טורניאנסקי עוסקים בנושאים אלה.
שירים "היסטוריים"
חלק ממחקרה של טורניאנסקי מוקדש לסוגת השירים ה"היסטוריים" ביידיש. השירים הללו נועדו להפיץ מידע על אירועים אקטואליים שונים מיד בתום התרחשותם, ותפקידם דומה לתפקידו של העיתון בימינו. יחד עם פרופ' חנא שמרוק אספה טורניאנסקי כחמישים שירים מסוג זה שנדפסו במאות ה-17 וה-18 ורובם המכריע הגיע לידינו בעותק אחד ויחיד. השירים עוסקים באירועים שהתרחשו בקהילות שונות על פני הפזורה האשכנזית – גרמניה, פולין-ליטא, בוהמיה, מורביה והולנד, מאמסטרדם ומץ במערב ועד וילנה ואומן במזרח. האירועים המתוארים ברוב השירים הם שריפות ומגיפות, התרחשויות בשעת מצור ומלחמה, רדיפות וגירושים, עלילות דם, משפטים והוצאות להורג, אסונות טבע ומקרים רעים אחרים, ואף מותם של אישים ידועים. על חלק מן האירועים אין לנו מידע ממקור אחר, ועל חלקם מוסיפים לנו השירים מידע חדש או התבוננות אחרת. למחקר הסוגה שייכים מאמרים אחדים של טורניאנסקי.
דו-לשוניות בתרבות האשכנזית
פנים רבות ומגוונות לקיום יחדיו של שתי הלשונות, עברית ויידיש, בחייה של החברה האשכנזית, בתרבותה וביצירה הספרותית שלה. הקשרים בין שתי השפות והשפעתן ההדדית כפי שהם באים לידי ביטוי בספרות נידונים במאמרים הבאים:
מחקרים נוספים
טורניאנסקי עסקה במקצת גם בספרות יידיש החדשה. מאמרה הראשון הוקדש לפואמה "מאָניש", יצירתו הראשונה ביידיש של יצחק לייבוש פרץ, שהיא למעשה השיר הראשון על אהבה בהווה בספרותנו החדשה בשתי הלשונות, עברית ויידיש. בפואמה ובגלגוליה, המגלים את עמדתו המשתנה של פרץ לנושא האהבה וליכולת הביטוי של יידיש עוסק אחד ממאמריה.
עוד לפני המחצית השנייה של המאה ה-19 – זמנם של מנדלי מוכר ספרים, שלום עליכם וי"ל פרץ – נשכח חלק ניכר מספרות יידיש שנכתבה במאות הקודמות. מחקרים ראשונים על תולדותיה של ספרות זו התחילו להופיע בעשורים הראשונים של המאה העשרים. דיוניהם וגילוייהם, כמו גם המובאות המקיפות שהביאו לאיור הדיון השפיעו על אחדים מסופרי יידיש בני הזמן ושימשו להם מקור השראה. ליצירות שנכתבו בעקבות זאת על ידי שני יוצרי יידיש מרכזיים – המשורר אברהם סוצקבר והסופר יצחק בשביס-זינגר מוקדשים שני מאמרים של חוה טורניאנסקי.
מאמרים נבחרים
[נוסח באנגלית]: “The Evolution of the Poetical Contest in Ashkenaz”, Studies in Yiddish Literature and Folklore, Research Projects of the Institute of Jewish Studies, Monograph Series 7, The Hebrew University of Jerusalem, Jerusalem 1986, pp. 60–98. [נוסח בגרמנית]: “Die Evolution des Streitgedichtes in Ashkenas”, Hebräische Beiträge zur Wissenschafts des Judentums deutsch angezeigt, Jahrgang III-IV (1987-1989), pp. 65-79.
אל-בקאע
מחוז אל-בקאע (בערבית: محافظة البقاع) הוא אחד משמונה מחוזות לבנון. הוא נמצא בחלק המזרחי של לבנון וגובל עם סוריה. בירת המחוז היא העיר זחלה.
המחוז מהווה את המרכז החקלאי של לבנון. וחוצה אותו הדרך העתיקה בין לבנון לבין סוריה ושאר העולם הערבי. המחוז ידוע בשל תעשיית היין שלו, המטבח הייחודי שלו, והפסטיבלים שמתקיימים בו מדי קיץ.
גאוגרפיה
המחוז משתרע על פני שטח של 1,271 קמ"ר. שטח המחוז חופף לחלק הדרומי של בקעת הלבנון. הוא ממוקם במזרח לבנון, וגובל בסוריה במזרח. האזור כולו הוא שטח נמוך המוקף רכסי הרים מסביבו - הרי הלבנון במערב והרי מול הלבנון במזרח. בעבר שטחי מחוז בעלבכ-אלהרמל היו חלק מהמחוז והוא היה המחוז הגדול ביותר בלבנון מבחינת שטח.
נפות
מחוז אל-בקאע מחולק לשלוש נפות:
אברופייסקי
אברופייסקי (ברוסית: Европейский) הוא מרכז קניות הממוקם על כיכר תחנת הרכבת קייבסקי ברובע דורוגומילובו במוסקבה. עם 140 אלף מבקרים ביום, אברופייסקי הוא מרכז הקניות המבוקר ביותר ברוסיה, והשני הכי מבוקר בעולם אחרי קניון דובאי באמירויות הערביות.
לאברופייסקי יש צורה של משולש עם פינה משופעת. לבניין 7 מפלסים על קרקעיים ו-2 תת-קרקעיים, 9 קבוצות כניסה וכניסה נפרדת מתחנת קייבסקאיה. החניונים הראשיים יכולים להכיל 1200 מכוניות והם ממוקמים בקומות 5 ו-6.
הארגון הפנימי של מרכז הקניות בנוי סביב 5 אטריומים: הראשי, שנקרא "מוסקבה", והמשניים - "פריז", "רומא", "לונדון" ו"ברלין". הקומות מחוברות באמצעות מדרגות, מעליות וקבוצות של מדרגות נעות זוגיות. עיצוב האטרומים נעשה תוך התייחסות לסגנונות האדריכליים של בירות אירופה.
כ-500 חנויות ממוקמות על 63,000 מ"ר של שטח מושכר באברופייסקי.
מבצר ביסטון
מבצר ביסטון (באנגלית: Beeston Castle) הוא מבצר מימי הביניים במחוז צ'שייר שבאנגליה שנבנה בשנת 1220 על ידי רנולף דה בלונדוויל, רוזן צ'סטר השישי, לאחר חזרתו לנחלתו ממסעי הצלב.
בשנת 1237 עבר המבצר לידי הנרי השלישי, מלך אנגליה ושימש את הכתר האנגלי עד למאה ה-16 אז נחשב המבצר כחסר חשיבות צבאית. למרות זאת המבצר שימש, שוב, כמעוז צבאי במהלך מלחמת האזרחים האנגלית ובמהלכה, בשנת 1646, נהרסו חלקים ממנו על ידי צבאותיו של אוליבר קרומוול. האתר ננטש ובמהלך המאה ה-18 שימש כמחצבה. כיום האתר נמצא בבעלות מועצת המורשת האנגלית וקיבלה מעמד של מונומנט רשום ובניין רשום.
בוני מבצר ביסטון נמנעו מבניית מגדל עוז והסתמכו על חוסנו הטבעי של האתר והמאסיביות של חומותיו. המבצר תוכנן על בסיס המצודה הקונצנטרית שמקורה במבצרים הצלבניים של סוף המאה ה-12. מערכות המגן של המבצר היו בנות 2 חלקים נפרדים, טירה פנימית על פסגת הגבעה שמדרונות תלולים משלושת צדדיה וחפיר עמוק מהצד הרביעי בודדו אותה מסביבתה. טבעת ההגנה החיצונית נבנתה על השיפולים של התל, צורתה ריבועית והיא מורכבת מחומה שעובייה 2 מטרים ושער אדיר ממדים שמסביבו נחפר חפיר עמוק. החומה נבנתה בשיטה הצלבנית של בניית "קליפה חיצונית" ומילוי של עפר ושברי אבנים, מגדלים שצורתם חצי מעגל כצורת האות הלועזית D, שהוו חידוש בבניית טירות באנגליה ומקורם אף הוא במבצרים צלבנים. המגדלים נבנו על מנת לאפשר שליטה באש לאורך קו החומות. במבצר לא נבנו קמרונות או מבני אבן קבועים לחיל המצב וההשערה היא כי תושביו התגוררו במבני עץ בחצר החיצונית.
ישנן עדויות לכך שהמבצר נבנה במקומה של התיישבות מתקופת הברזל, כאשר הגבעה עליה נבנה המבצר שימשו למבצר גבעה מהתקופה.
מוות (עולם הדיסק)
מוות הוא דמות קבועה בסדרת ספרי הפנטזיה הפרודית "עולם הדיסק" של הסופר האנגלי טרי פראצ'ט. דמותו של מוות נחשבת לפופולרית במיוחד והיא מופיעה כמעט בכל הספרים. בין השאר אף יוחדה לה מעין "מפה" מיוחדת המתארת את ביתו של מוות.
דמותו של מוות מתוארת בספרים כמעין פרודיה אוהדת על ההאנשות של המוות, ומוצגת כשאובה ממוחותיהם של בני האנוש וחזותה כשלד עוטה גלימה שחורה ובעל חרמש. על פי הספרים, תפקידו של מוות לקחת את נשמות המתים ברגע מותם. על אף תפקיד זה, דמותו של מוות איננה מצטיירת כאכזרית אלא כמקצועית גרידא. למעשה, יחסו כלפי האנושות הוא יחס של סקרנות מהולה באמפתיה וחיבה. חיכוכו המתמיד של מוות עם בני האנוש גורם לו לנסות לחקות מנהגיהם, נושא עיקרי החוזר על עצמו בעלילות הדמות אשר הוצגו בסדרת הספרים, ובכך היא משמשת את הסופר לשיקוף התרבות האנושית וערכיה.
הדמות התפתחה עם הזמן והייתה לאחת הדמויות הפופולריות ביותר בעיני מעריצי הסדרה.
דמותו של מוות
דמותו של מוות הופיעה לראשונה בספר "צבע הכשף" (Colour of Magic), שהיה הראשון בסדרה. מאז חזרה דמותו להופיע כמעט בכל הספרים בסדרה הקנונית וכמו כן במופעי "ספין אוף" אשר נוצרו לה. הדמות הייתה לראשית לראשונה ב"איש הקציר" (Reaper Man), הספר ה-11 (עשירי בתרגומים העברים מאחר ש-Eric לא תורגם עד כה), אשר עסק בניסיון להדיח את מוות מתפקידו. הוא שב והיה לדמות ראשית ב"אבא חורף" (Hogfather). כמו כן, הוא הופיע במספר ספרים כדמות עיקרית, על אף שלא ראשית, והם: "תרועת מוות" (Mort), "מוזיקת נשמה" (Soul Music) ו"גנב הזמן" (Thief of Time).
על אף שכדמות חשובה היה רק בחמישה ספרים, הופעתו החוזרת של מוות בכל ספרי הסדרה, להוציא "בני החורין הקטנים" (Wee Free Men), הייתה לקרקע פורייה עבור פיתוח הן הדמות עצמה והן הבנת הקוראים אותה. עם הזמן הפך מוות מדמות ללא כל רגש לדמות מורכבת אשר הפגינה לא אחת רגשות אנושים שונים ונאלצה להתמודד עם קונפליקטים רגשיים. עוד התפתחה המקצועיות של מוות והגדרת תפקידו, לעיתים לפי טרנדים חדשים או גישות מדעיות חדשניות. שני הדברים, אישיותו של מוות ואופן ביצוע עבודתו, השתלבו לעיתים והיו לגורם המניע עבור עלילות חלק מהספרים. השניים אף באו לידי ביטוי ב"ממלכתו של מוות", המקום בו שם הוא את משכנו כפי שמתואר בספרים. לכאורה הממלכה עצמה לא השתנתה כמעט במהלך הספרים, אך חלקים מסוימים ממנה, כמו גם דריה האחרים מלבד מוות עצמו, משקפים את השינויים שחלו בדמות.
בספרים מוצגים כל אלו כתוצרם של דבר אחד ויחיד, והוא תפיסת בני האנוש את מוות, כמושג וכדמות מיתולוגית. על כן אישיותו של מוות, אופן פעולתו במסגרת מילוי תפקידו ועיצוב ממלכתו או אופי דריה האחרים - כולם מהווים כלים ראשיים בידי הסופר להעביר מסריו בנוגע לטבע האנושי. האספקטים השונים עבור דמותו של מוות לרוב משקפים באופן אבסורדי את בני האנוש וחושפים אמיתות מסוימות, לטעם הסופר לכל הפחות, במערומיהן. הדבר ניכר בעיקר בדרך התמודדותו של מוות באישיותו המתפתחת או בדרישות המסתבכות והולכות של תפקידו, כמו גם מערכות היחסים שהוא מנהל עם שאר דרי ממלכתו. לעיתים המסר מתבהר בעקיפין, דרך התנהגותם של אלו האחרונים.
מוות (האישיות)
מוות הופיע לראשונה בספר "צבע הכשף", הראשון בספרי הסדרה. בספר זה, כמו גם המשכו הישיר "אור מופלא" (The Light Fantastic) דמותו של מוות, כמו גם החוקים תחתיה היא עובדת, מעט שונים מאשר בשאר ספרי הסדרה. בספרים אלו מוות מתעניין במיוחד באחד מגיבוריו הידועים האחרים של פראצ'ט, וגיבור שני הספרים - המכשף הלא מוצלח סתמרוח. מוות מנסה לרדוף אחריו, ואף מבקש לסייע לו כדי להגיע למקום ולמועד בו, לפי תוכניותיו, סתמרוח אמור למות. כאשר זה מסרב לסייע במותו שלו לפי התוכנית של מוות, מוות מתרגז ואף מקלל אותו. הבעת רגשות כזו התמעטה בספרים הבאים בסדרה, אם כי הופיעה לעיתים, כמו בספר הראשון אשר סבב סביב דמותו - "תרועת מוות" (Mort).
התמונה הכללית אשר נוצרת לעיני הקורא בדבר אישיותו של מוות היא לא כדמות אכזרית, אלא יעילה. מוות עצמו רואה את עבודתו כשירות חיוני לציבור. כאמור, דברים אלו לא היו נכונים בספר הראשון בסדרה, שם דווקא הודגמה אכזריות מקרית של מוות והוא אף הורג אחת הדמויות השוליות כבגחמה.
שינוי מהותי בהתנהגותו של מוות הורגש החל בספר "איש הקציר" (Reaper Man), הספר השני בו היווה דמות עיקרית. בספר מוות מורד ממעמדו ומוצא לפרישה לגמלאות, אשר משמעותה היא הפיכתו לאדם ובן תמותה בעוד שישות אחרת מתגבשת ותופסת את תפקידו. במשך תקופה זו מוות מבלה את זמנו כקוצר בחווה חקלאית, מתאהב מעט בבעלת החווה, מתיידד עם ילדה בת המקום ובכלל עובר תהליך בו הזדהותו עם המין האנושי הולכת וגוברת. עם זאת, עוד לפני כן מוות ניסה לחקור את האנושות, וכבר בספר "תרועת מוות" אנו מגלים כי אימץ ילדה קטנה בשם איזבל כבתו, לקח לעצמו משרת בשם אלברט ומבלה לעיתים את זמנו בחקר מנהגים אנושיים שונים. חקר זה, כפי שמתגלה בספרים מאוחרים יותר, שינה את מוות ויצר אצלו תכונות אנושיות, ובראשן הרצון לאהוב. בשל כך הוא שוכר שוליה, נער גמלוני בשם מורט, כדי שיחליף אותו כאשר מוות לוקח חופשה לחקור את האנושות.
בספר Soul Music, אשר עד כה לא יצא לאור בתרגום לעברית, אנו מגלים רבות על מוות דרך נכדתו המאומצת, סוזן - בתם של איזבל ומורט. סוזן, הנזכרת בביקור שערכה בממלכתו של מוות כילדה קטנה, מראה כיצד מוות ניסה למצוא חן בעיניה ולשמש לה כסבא אמיתי לכל דבר, דבר אשר לכאורה לא תואם את קווי האישיות העיקרים של מוות. יתרה מזאת - במהלך הספר מוות מנסה לשכוח את יגונו ואבלו על כך שנאלץ לקחת את נשמותיהם של איזבל ובעלה. הפגנת רגשות אלו, אשר נדמית כעומדת בסתירה לעיקרי הדמות, מוסברת באופן חלקי לאורך הספרים - בתחילה בהערות הסובבים את מוות, כי עקב סקרנותו "נדבק" ברגשות אנושיים ולאחר מכן באופן מפורש יותר. עם זאת, דברים אלו לא מסבירים מדוע זה מוות, אשר מלכתחילה לא הייתה אמורה להיות לו כל אישיות, מפגין בכלל סקרנות.
תשובה לכך ניתנת לבסוף על ידי מוות עצמו בספר ה-26 בסדרה, Thief of Time. בספר מוות מנסה לקבץ את ארבעת פרשי האפוקליפסה, שכן סוף העולם מגיע ועליהם למלא את תפקידם המיתולוגי וכדבריו - "לרכב". מוות נתקל באכזבה פעם אחר פעם, כאשר הוא מגלה שכל הפרשים לא מעוניינים לבצע זאת ומעדיפים לפרוש לגמלאות. לבסוף מסיק מוות בעצמו כי מכיוון שנוצרו ממוחותיהם של בני האנוש - כך גם שאבו מתוכם את רגשותיהם, כמו פחד או חוסר ביטחון. מוות עצמו לא משכיל להסיק זאת גם לגבי עצמו.
מוות (העבודה)
מוות כפוף לעזראל - ישות קוסמית נצחית שמתוארת הן כמרחב-זמן והן כ"המוות של כל היקום". פניו הם שעון עצום ממדים שבו המחוג הקטן משלים רק סיבוב אחד. תפקידו העיקרי של מוות הוא להסדיר את כל הקשור במוות בעולם הדיסק ובפרט לקחת את נשמות המתים וללוות אותן אל העולם הבא. למוות עוזרים רבים כמו מגפה, צרעת, שיטפון וגרדת. עם זאת, במסגרת עבודתו מוות מבצע לעיתים ביקורים אישיים, שבהם הוא מטפל באופן אישי בנשמתו של הנפטר ואף משוחח עמו. רק מכשפים, מכשפות, ילדים קטנים, אנשים בעלי מודעוּת גבוהה למה שבאמת קיים וחתולים יכולים לראות את מוות לפני שבא יומם. לפי הכללים, מוות מחויב לערוך ביקור אישי למכשפים, מכשפות ומלכים, אך הוא מטפל גם בפשוטי העם וזאת כדי לבדוק שהכל מתנהל כשורה. בעוד שאת רוב הנשמות הוא קוצר בחרמש, המלכים זוכים לטעם החרב. מוות מתנייד ממקום למקום באמצעות סוס לבן (חי) בשם בינקי (ראו בהמשך).
כאשר אינו נוטל נשמות של בני-אדם באופן אישי, מוות עסוק בהשגחה על שעוני החול ונגיעה באלה שזמנם אזל (ובכך לקחת את נשמתם של בעליהם). בכל בוקר מוות עובד על חיבור ההקשרים של הסיבתיות על מנת לדאוג שהמציאות מתנהלת כשורה. מדי פעם הוא יוצא לחופשה, דבר שלעיתים גורם לבלגן.
אף על פי שמוות עוסק בעיקר בהסדרת נושא המוות בעולם הדיסק, הוא עסוק גם בתפקידים אחרים שבהם הוא מוודא שעולם הדיסק פועל כשורה ושומר על האנושות. כך למשל, כל בוקר הוא עובד על חיבור ההקשרים של הסיבתיות על מנת לדאוג שהמציאות מתנהלת ללא סתירות. בספר תרועת מוות, מוות מספר שיש לו שיג ושיח עם האלים ושבסוף גם הם זוכים לביקורו. בספר מעשי קסמים מוות מתעקש שהמכשף איפסלור האדום לא יקבע את גורלו של בנו באופן מוחלט אלא ייתן לו הזדמנות לקבוע את גורלו בעצמו, מוות מסביר שקביעת גורל מוחלטת עלולה להרוס את עולם הדיסק ושבכל נבואה חייב להיות סדק או פרצה. כמו כן, מוות הוא אחד מחמשת פרשי האפוקליפסה של עולם הדיסק. בספרים "אבא חורף" (Hogfather) ו"גנב הזמן" (Thief of Time) מוות מגייס את סוזן (נכדתו) ועוזר לה לסכל את תוכניותיהם של משגיחי המציאות (בעברית תורגם למאזיני המציאות) להשמיד את עולם הדיסק ובפרט את האנושות.
ממלכתו של מוות
מוות חי בעולם חוץ-ממדי שבו לא קיים זמן אמיתי, אלא רק מעין-זמן (אין שם עבר, אין שם עתיד - רק הווה מוקדם יותר והווה מאוחר יותר) שאותו הוא בנה באמצעות העתקת הדברים שראה בעולם הדיסק. בגלל מגבלותיו היצירתיות כל הממלכה צבועה בגוונים שונים של שחור: כולל הצמחייה, המים, הפרחים והשמים. במרכז ממלכתו של מוות נמצא ביתו, בית מהודר בסגנון גותי ויקטוריאני המעוטר בעצמות וגולגולות, בית בו מוות עובד. הבית נקרא Mon Repos והוא יותר גדול מבפנים מאשר מבחוץ (כי מוות לא שולט באומנות של פרופורציות וסקאלה). הבית כולל חדר שינה אף על פי שמוות לעולם לא ישן (על פי הספרים, זאת כי כל בית צריך חדר שינה), ספרייה (שרובה מורכבת מאוטוביוגרפיות של כל היצורים החיים הנכתבות תוך כדי חייהם), חדר עבודה, כן למטריות המחזיק חרמשים וחדר מלא שעוני חול המייצגים את הזמן הנותר לכל יצור חי. בסוף הספר איש הקציר מוסיף מוות לממלכתו שדה דגן זהוב ענקי, זכר לימיו כקוצר בחווה של גברת פליטוורת'. באופן מפתיע שדה הדגן הוא בצבע זהוב לעומת שאר הממלכה שהיא בגוונים של שחור.
מוות מעסיק משרת, רב-מג גדול בשם אלברטו מאליך (בקיצור: אלברט), שפחד מהמפלצות והשדים שמחכים לו אחרי המוות ולכן סגר עסקה עם מוות בה הוא משרת אותו מחוץ לזמן במקום למות. מוות גם אימץ בת בשם איזבל, ולתקופה מסוימת שכר שוליה בשם מורט. השניים התחתנו והולידו בת בשם סוזן. כשהייתה קטנה, לקחו אותה הוריה לבקר את סבה והוא בנה לה נדנדה שעוברת דרך גזע עץ. כתוצאה מכך הוסר חלק הגזע המפריע לנדנוד, והחלק העליון של העץ נותר "מרחף" באוויר. הקשרים בין מוות לנכדתו לא היו טובים מאוד, מאחר שסוזן ניסתה להיות נורמלית, על אף שנולדה עם כוחות על-טבעיים (כמו היכולת לצאת מ"מעגל הזמן" או לעבור דרך קירות) הנובעים ממורשתו של סבה השלדי.
איזבל (Ysabell)
איזבל היא בתו המאומצת של מוות. היא אומצה על ידו לאחר שהוריה נהרגו כשניסו לחצות את "הקערה הגדולה" לדבריה מפני שמוות "חשב עליה צער". מכיוון שהזמן לא עובר בממלכתו של מוות איזבל נשארה בת 16 כבר 35 שנים. איזבל מתוארת כנערה גותית עם נטייה לדרמה וטרגדיה, כנראה בעקבות כל הספרים (שהם למעשה אוטוביוגרפיות של בני האדם החיים בעולם הדיסק) שהיא קראה ובהם מתוארות נערות יפות וצעירות המתאבדות בגיל צעיר בגלל אהבה נכזבת. היא מתעקשת להראות יפה, מסתורית ודרמטית - ולובשת שמלות בהתאם - אך פראצ'ט כותב שבעוד שנערות גותיות "חיות על אוויר" איזבל "חייה על שוקולד, הרבה שוקולד" - רמז לכך שמדובר בנערה מלאה. על פני השטח היא מתנשאת, מעליבה ומעצבנת, אך כשחודרים את המעטה הדורני שלה מגלים את מעלותיה. איזבל די אוהבת את מוות, אביה המאמץ, ומוקירה לו תודה, היא הודפת כל ביקורת נגדו בטענה שהוא "מאוד משתדל".
איזבל מופיעה לראשונה בספר אור מופלא, שם היא מנסה להרוג את סתמרוח במכת חרמש כדי שיישאר בעולמו של מוות ויארח לה חברה, אך תיבת המטען Luggage מצילה אותו. לאיזבל תפקיד נכבד בספר תרועת מוות, בו מוות שוכר שוליה, נער צעיר בשם מורט. מוות מנסה לשדך בין השניים בצורה עקיפה, אך נראה שמורט ואיזבל עסוקים בעיקר בלהחליף עלבונות אחד כלפי השני. לאט לאט היחסים ביניהם מתחממים והופכים משנאה הדדית להערכה ולבסוף לאהבה. התפנית מתרחשת אחרי שמוות לא חוזר מחופשתו, ועל מורט ואיזבל לתקן את המציאות: מורט לוקח על עצמו למלא את התפקיד של מוות בנטילת נשמות החיים בעוד שאיזבל מחברת את ההקשרים של הסיבתיות, מלאכה שלמדה ממוות, ובכך מונעת מעולם הדיסק לקרוס.
מאוחר יותר התחתנה עם מורט וילדה בת בשם סוזן, לפני שהיא ומורט מתו בתאונת כרכרה.
מורט (Mort)
מורט הוא השוליה של מוות. בספר תרועת מוות, מוות שכר את מורטימר (בקיצור: מורט) לעבוד אצלו כשוליה ואחר כך כממלא מקום בזמן שמוות יצא לחקור את האנושות. מורט, שנדרש לקחת את חייה של נסיכה יפהפייה, העדיף תחת זאת להצילה ובכך יצר בעיה במציאות. בסופו של דבר מוות שב לתפקידו וסידר את הבעיה. מורט פוטר מעבודתו והתחתן עם איזבל (בתו של מוות) והשניים הוכתרו על ידי הנסיכה קלי כדוכס ודוכסית של סטו-הליט. הם הספיקו ללדת ילדה בשם סוזן, לפני שמתו בתאונת כרכרה.
בתחילת הספר מורט מתואר כנער ג'ינג'י גמלוני ומגושם, "עם הרבה ברכיים שלא נמצאות במקומן הנכון" וחסר ביטחון עצמי. אחרי שמוות שוכר אותו בתור שוליה ומלמד אותו את סודות המקצוע, מורט מגלה בתוך עצמו עוצמות חדשות, ובהמשך - עם התגברות ביטחונו העצמי - הוא נהפך לפחות מגושם, ואף כמעט מצליח לנצח את מוות בדו-קרב. מוות תיאר את מורט כ"נלהב" ו"מהיר תפישה".
סוזן (Susan)
סוזן היא נכדתו המאומצת של מוות, בתם של מורט (לשעבר העוזר של מוות) ואיזבל (בתו המאומצת של מוות), הדוכסים של סטו-הליט. כתוצאה מייחוסה המשפחתי היא בעלת כוחות על-טבעיים, כולל נטייה טבעית למקצוע של סבה.
סוזן היא נערה גותית חכמה, המוצאת לעצמה קריירה כאומנת ואחר כך כמורה, בניסיון לחיות חיים נורמליים. סוזן מתגלה כמוצלחת ביותר עם ילדים, בייחוד מאחר שהיא לא מזלזלת ביכולתם, אלא מאתגרת אותם. כמו כן היא נעזרת בכוחותיה לשם כך. טרי פראצ'ט תיאר אותה כ"מרי פופינס גותית".
למרות ניסיונה "להתגבר" על כוחותיה המוזרים (עצירת הזמן, שימוש בטון הדיבור של מוות, מעבר דרך קירות, זיכרון של העתיד וכו') היא מוצאת את עצמה משתמשת בהם שוב ושוב. למרות רצונה לשמור על ריחוק מסבה מוות, היא מודה שבסך הכול מדובר בטיפוס די חביב וטוב לב (באופן מטפורי כמובן).
כאשר יש צרות בעולם הדיסק והמשגיחים של המציאות מנסים להתנכל לחיים, מוות מזמן את סוזן לעזור, בדרך כלל באמצעות המוות של החולדות ועורבו המדבר קוות', זאת מאחר שבדרך כלל אסור לו להתערב ישירות (לפי החוקים). סוזן נרתמת להצלת העולם באי-רצון גדול, אך במהלך המסע לתיקון הדברים היא מגלה דברים חדשים על עצמה ועל סבה.
אלברט
אלברט היה מכשף גדול (בשם: אלברטו מאליך) שלא רצה למות (מאחר שחשש מכל השדים והמפלצות שמחכים לו אחרי המוות עקב כל הקללות שקיללו אותו מכשפים בכירים) והגיע להסדר עם המוות: הוא ישמש כמשרתו האישי בממד של מוות ובתמורה שעון החול המייצג את הזמן הנותר לו לחיות יקפא (כל עוד הוא נמצא בממלכתו של מוות). אלברט נוטה להיות ציני לגבי ניסיונותיו של מוות לפתח אישיות ולחקור את בני האדם ודואג כל הזמן שזה יפגע בכושר השיפוט של מוות ובביצוע עבודתו.
המוות של החולדות
המוות של החולדות (Death of Rats) נוצר בספר "איש הקציר", כאשר משגיחי המציאות שלחו את מוות לגמלאות וכל סוג חיים פיתח כתחליף מוות משל עצמו. בסופו של דבר, מוות החזיר אליו את כל "המוותים הקטנים", למעט מוות החולדות ומוות הפשפשים. מאז משמש מוות החולדות כבן לוויה למוות, כאשר הוא רוכב על עורב מדבר בשם קוות' (Quoth, פארודיה על "העורב" של אדגר אלן פו). דיבורו של מוות החולדות נשמע פשוט כ-SQUEAK ורוב בני האדם לא מבינים את דבריו, לכן הוא משתמש בעורב קוות' כמתורגמן. בספרי "עולם הדיסק", מוות החולדות ועורבו קוות' מטרידים לעיתים את סוזן, וזאת במטרה להפנות אותה אל סבה, מוות.
בינקי
בינקי הוא סוס הרכיבה של מוות, ונקרא כך כי מוות חשב ש"זה שם נחמד". בינקי הוא סוס חי ואמיתי. מוות ניסה סוסים שלדיים אך אלה נטו להתפרק. מוות ניסה גם סוסי אש אך אלה הציתו את האורווה ואת גלימתו.
בינקי חכם יותר מרוב הסוסים, וצבעו לבן טהור (במספר ספרים מצוין שבינקי הוא חריג לחוק הביולוגי של סוסים "אפורים"). בינקי יכול לעוף על ידי יצירת משטח קרקע עבורו ויכול לנסוע בזמן ואף לעבור דרך ממדים שונים, לעיתים תוך כדי השארת עקבות פרסה זוהרות בשובל נתיבו (פרסותיו יוצרו והותקנו על ידי ג'ייסון אוג, נפח לנקרסטיאני עם מיומנות מיתולוגית). פרט לכך הוא סוס רגיל. בינקי הוא לא בן אלמוות, אך כל עוד הוא בשירותו של מוות הוא לא מזדקן. בינקי זוכה לחלק מכוחותיו על ידי שיתוף עם יכולותיו ואיכויותיו של מוות: הוא הרבה "יותר אמיתי" מאשר דברים רגילים כמו קירות, מרחקים גדולים או זמן כך שהוא יכול להתעלם מהם.
בינקי זוכה לטיפול טוב ממוות והוא נאמן לו ולסוזן. כשסוזן הייתה קטנה מוות נתן לה סט מתנה של "My Little Binky" (פארודיה על צעצועי "הפוני הקטן שלי") אך הוריה החזירו את המתנה למוות מתוך חשש שזה יפריע לסוזן לגדול כילדה נורמלית.
עזראל
עזראל הוא ישות קוסמית עצומה שלמעשה מתפקדת כמוות של כל היקום.
מוות בספרי עולם הדיסק
בספר, המלל או הקול של מוות מאופיין בכך שהוא כתוב רק ב"אותיות גדולות" (Capital letters או ליתר דיוק SMALL CAPS ) וללא מירכאות. קולו שנשמע רק לנפטר העתידי נשמע כקול רעם עמוק ומרטיט או כקול חריקות שלדים על קרקעית מרתף לח. בתרגום העברי המלל או הקול של מוות מאופיין בהדגשה בלבד וללא מירכאות.
הספרים אשר עוסקים במוות או במשפחתו ומציבים אותם כדמויות הראשיות נוטים להתעסק בשאלת תפקידו של המוות בחיים ובשאלת מקומו של הצדק בתחום זה. בנוסף עוסקים חלק מספרים אלה במלחמתם של המאזינים של המציאות נגד החיים של עולם הדיסק. המאזינים של המציאות (משגיחי המציאות, Auditors) הם יצורים אמורפיים וחסרי אישיות שמשגיחים על המציאות ומוודאים שהכל פועל בסדר לפי החוקים, וזו הסיבה מדוע הם שונאים את החיים היצירתיים והדי כאוטיים ומתנכלים פעם אחר פעם למוות, אישיות הנכבשת בקסמי האנושות, ולעולם הדיסק. למרבה האירוניה, מגינם הגדול של החיים כנגד המשגיחים הוא מוות בעצמו, כאשר הוא נעזר בנכדתו סוזן לעקוף את החוקים האוסרים על התערבות ישירה.
מוות מופיע כמעט בכל ספרי עולם הדיסק והוא אחד מהדמויות הפופולריות והאהובות ביותר על הקוראים.
סדרת מוות
סדרת מוות היא תת-סדרה של ספרי עולם הדיסק המתרכזת במוות ומשפחתו, סדרה זו כוללת את הספרים:
פולחן האשקאנטה
פולחן האשקאנטה (באנגלית: Rite of AshkEnte) הוא טקס קסום עתיק שמזמן וקושר את מוות אל תוך מעגל ומונע ממנו לעזוב עד שהוא מקבל אישור המכשפים המזמנים. ברם, תיאור זה של תוצאת הטקס הוא בעצם "wishful thinking" מצד המכשפים, שכן בספר "אריק" מוות מופיע מחוץ למעגל ומאחורי המכשפים, ואילו בספר "איש הקציר" מכשף מעיר שמוות נשאר בתוך המעגל רק מטעמים אסתטיים. הטקס לא מכוון למוות עצמו, אלא למי שממלא את תפקיד המוות באותו זמן, למשל: מורט כמעט זומן למעגל, וסוזאן (נכדתו) זומנה ונקשרה. דבר זה לא השפיע על מוות עצמו.
מאחר שמוות מעורב מקצועית כמעט בכל דבר שמתרחש איפשהו בעולם הדיסק, המכשפים בדרך כלל מבצעים את הפולחן כדי לזמן את מוות שיסביר להם תופעות מוזרות ובלתי-מוסברות בדרך אחרת. הפולחן נעשה כאשר כל שאר הדרכים לברר את ההסבר נכשלו שכן רוב המכשפים החזקים הם די זקנים והם לא מעוניינים למשוך את תשומת לבו של מוות.
מוות עצמו שונא את הפולחן ושונא להיות מזומן מאחר שהוא תמיד מוזמן בזמן הכי גרוע מבחינתו, למשל כאשר הוא באמצע מסיבה.
ישנן תשע דרכים לבצע את הפולחן, אך שמונה מהן גורמות מוות מיידי ואת התשיעית קשה מאוד לזכור. אף על פי שהפולחן יכול להתבצע בידי שני אנשים עם שלושה מקלות קטנים, ארבעה cc של דם עכברים או אפילו עם ביצה טרייה ושני מקלות קטנים, המכשפים של עולם הדיסק מעדיפים לעשות זאת בדרך המסורתית, עם ציוד כבד הכולל נרות מטפטפים, אוקטוגרם מצויר על הרצפה, מחתה ועוד אמצעים של העל-טבעי. הם חושבים שזה לא מספיק "מכושף" אם זה לא מרשים מספיק.
בסדרת ספרי עולם הדיסק פולחן האשקאנטה בוצע מספר פעמים:
רדיד אלומיניום
רדיד אלומיניום (קרוי גם נייר כסף או נייר אלומיניום) הוא גיליון מתכת דקיק ("עלה"), שעוביו פחות מ-0.2 מ"מ, המשמש לבישול ולאריזת מזון. בשל עוביו הדק של עלה המתכת ניתן בקלות לקרוע אותו או לקפל אותו, ולכן ניתן להתאים אותו למוצרי המזון שהוא משמש לבישולם או אריזתם. בעבר הוכנו עלים אלה מבדיל וכיום הם מיוצרים מאלומיניום; הם אינם עשויים כסף (הכינוי מתייחס לצבע הכסף של עלה המתכת ולא להרכבו).
מדי שנה מיוצרים באירופה כ-800,000 טונות של רדידי אלומיניום, ובארצות הברית - כ-600,000 טונות. 75% מנייר האלומיניום המיוצר משמש לאריזת מזון ומוצרים שונים, והיתרה משמשת לצרכים תעשייתיים (לרוב לצורכי בידוד תרמי).
היסטוריה
בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 החל שימוש מסחרי ברדיד מתכת העשוי בדיל לצרכים מסחריים. בדיל הוא חומר רך ופריך יחסית ופחות ניתן לרידוד מאשר אלומיניום, ומגע שלו במזון גורם לטעם מתכתי אופייני. רדיד האלומיניום הראשון יוצר על ידי חברת ד"ר לאובר, נהר ושות' (Dr. Lauber, Neher & Cie.) באמיסהופן (כיום קרויצלינגן) שבשווייץ בשנת 1910, הוא היה גמיש וחזק יותר מרדיד הבדיל ולא השפיע על טעם המזון. עטיפה ברדיד אלומיניום איפשרה הגנה טובה על מוצרי מזון (מניעת חשיפה ללחות וחמצן), ונכנסה לשימוש נרחב, לדוגמה בשוקולד מסוג טובלרון. במהרה החליף האלומיניום לחלוטין את הבדיל בתחום זה. רדיד האלומיניום הובא לראשונה לארצות הברית בשנת 1913 ובמהרה נפוץ השימוש בו לעטיפת חפיסות שוקולד, מסטיקים ומוצרי מזון אחרים.
שיטת הייצור
עלי האלומיניום מיוצרים על ידי גלגולם של דפי אלומיניום דקים הניצוקים בשכבה דקה דרך מערוכים המשטחים את הדפים לעובי הדרוש. בדיקת עובי העלים ושמירה על עובי אחיד מבוצעת על ידי קרינת בטא המוקרנת דרך הדפים לעבר גלאים הממוקמים בצדו השני של העלה. על מנת להגיע לעובי מסוים, לעיתים מצרפים שתי שכבות של עלים - שיטה המאפשרת יצירת דף שצדו האחד מבריק וצדו השני עמום. גלגול העלים מבעד למערוכים מחייב שימוש בשמן סיכה. מאחר שמרבית המוצרים משמשים בתעשיית המזון ובעטיפת מזון, נעשה שימוש בשמני מאכל למטרה זו. מבחינת הכשרות יש לבדוק לכן שלא נעשה שימוש בשומן מן החי, כדי לאשר את הרדיד לשימוש במטבח.
שימושים
עלי האלומיניום שעוביים 0.025 מילימטרים מונעים מעבר מולקולות גז ומים, וכן מונעים מגע אוויר במוצר העטוף בהם. בכך הם מונעים מעבר ריחות בין המוצר העטוף וסביבתו, מגינים על הערך התזונתי שלו, מעכבים את חמצונו, ומונעים פגיעת חיידקים ורטיבות בו. אריזה בעלי אלומיניום ובוואקום מאפשרת שמירת מוצרים בלא קירור (לדוגמה: אריזת חלב עמיד).
בשימוש הביתי משמשים עלי האלומיניום לאריזת מזון (כגון כריכים), לעטיפת כלי אחסון מזון, וכן לבישול המזון - עטיפת המזון המבושל בזמן אפייה על מנת לשלוט בטמפרטורת הבישול ובלחות המזון בזמן הבישול. כך לדוגמה משמשת העטיפה ליצירת כלי קיבול העוטף את המזון הנאפה בתנור ושומר על לחותו, או עוטף את המזון במטרה למנוע השחמתו של המזון. הכנסת נייר אלומיניום לתנור מיקרוגל אסורה בשל היווצרות מטען חשמלי בעלי המתכת בזמן החימום בתנור זה - מטען אשר יכול ליצור ניצוצות חשמליים להביא לשריפת התנור, אף שישנן אריזות מזון העשויות נייר אלומיניום שהותאם במיוחד לשימוש בתנורי מיקרוגל.
בריאות
שימוש ברדיד אלומיניום נפוץ במטבח המערבי, לפיכך רבו המחקרים על השפעתו הגופנית והבריאותית. האלומיניום עצמו מגיע לגוף בצורה של יונים ממספר מקורות. אלומיניום אינו מסיס במים, וכן הוא מתכת שקל לה להתרכב, כך שצריכה ישירה שלו אינה סבירה, ומתכת זו אינה מוגדרת רעילה. ארגון הבריאות העולמי ממליץ שלא לצרוך יותר משני מיליגרם אלומיניום לק"ג משקל גוף בשבוע, היכולים להגיע לגופינו בעיקר מצמחי עלים או כתוספים, או משימוש ברדיד אלומיניום שעבר חימום בטמפ' רתיחה של מים. הספיגה של אלומיניום מאוד נמוכה, ובנוסף, הגוף מפריש בצורה קלה את רוב מה שנספג בצואה ובשתן. האלומיניום שבכל זאת יישאר עלול להפריע לספיגת זרחן, ולהיספג ברקמות שונות כעצמות ומח. הסיכונים העיקריים שעולים ממחקרים על חשיפה ממושכת לאלומיניום קשורים בעיקר לסיכון ללקות בשיטיון (דמנציה), מחלת אלצהיימר ואולי מחלות ניווניות נוספות של מערכת העצבים הקשורות בהזדקנות.
כפיל
כפיל הוא אדם אשר מופיע במקום אדם אחר עמו הוא חולק דמיון חזותי למטרות שונות. להבדיל מחקיין, אשר לרוב מופיע בפני קהל המודע לחיקוי, מטרתו של כפיל היא להופיע ללא ידיעת הצופים בו כי לא מדובר באדם המקורי. בכפיל משתמשים למטרות ביטחונו של האדם אותו הוא משמש, הטעיה או, בקולנוע ובטלוויזיה, למלא מקומו של שחקן בסצינות מסוימות.