cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שוד הבנק של טיפליס
הבריחה ולאחריה
אחד השודדים, אליסו לומינאדזה, חזר לכיכר כשהוא לבוש במדים גנובים של מורה וצפה בתוצאות הפעולה. חמישים איש פצועים שכבו בכיכר יחד עם ההרוגים. סוסים פצועים והרוגים. שלטונות האימפריה הרוסית דיווחו על שלושה הרוגים בפעולה, אולם ממסמכי ארכיון של אוכרנה (קודמתה של הקג"ב) עולה כי המספר האמיתי היה כ-40 הרוגים.
הבנק הממלכתי לא היה בטוח בסכום הכסף שנשדד למעשה. על פי ההערכות הטובות ביותר שלהם נשדדו כ־341,000 רובל ששוויים המשוערך נכון לשנת 2008 הוא כ-3.4 מיליון דולר. כ-91,000 רובל היו בשטרות קטנים והיו בלתי ניתנים לאיתור והיתר היו בשטרות גדולים של 500 רובל כל אחד, שהיו קשים להמרה כיוון שמספר הסידורי שלהם היה ידוע למשטרה.
תפקידו של סטלין
פעולותיו המדויקות של סטלין ביום השוד אינן ידועות וההשערות לגביהן נתונות במחלוקת. אחד המקורות, פ.א. פבלנקו, טוען כי סטלין עצמו היה אחד מהשודדים שתקפו את הכרכרה ונפגע מרסיס של רימון. קאמו טען מאוחר יותר שסטלין לא לקח שום חלק בפעולה ורק צפה בה מרחוק. מקור אחר המצוין בדו"ח המשטרתי דיווח כי סטלין "צפה בשפיכות הדמים האכזרית כשהוא מעשן סיגריה מחצר אחד הבתים. מקור אחר טען כי סטלין היה בתחנת הרכבת בזמן השוד ולא בכיכר. גיסתו של סטלין סיפרה כי סטלין שב לביתו בליל השוד וסיפר על הצלחתו.
תפקידו של סטלין בשוד נחקר מאוחר יותר על ידי בוריס ניקולייבסקי ולאון טרוצקי, שהיו חבריו למפלגה. האחרון, יריבו של סטלין, נרצח מאוחר יותר בהוראתו של סטלין. בספרו "סטלין - הערכה של האיש והשפעתו", ניתח טרוצקי רבים מהפרסומים המתארים את שוד הבנק של טיפליס ופעילויות מיליטנטיות אחרת של הבולשביקים באותם ימים. הוא הגיע למסקנה כי "אחרים עשו את הלחימה; סטלין פיקח עליהם ממרחק". על פי ניקולייבסקי, "תפקידו של סטלין בפעולות שביצעה כנופיית קאמו הועצם בדיעבד". מאוחר יותר גילה קון מסמכי ארכיון רשמיים שמצביעים באופן ברור כי "מסוף 1904 ותחילת 1905 לקח סטלין חלק בתכנון ה'החרמות'", והוסיף, "כעת ברור כי [סטלין] שלט בתכנון המקורי של הקבוצה" שמצידה הוציאה לפועל את השוד.
הד תקשורתי וחקירה
השוד בטביליסי הובלט בכותרות החדשות ברחבי העולם: "גשם של פצצות: מהפכנים זרעו הרס בקרב קהל גדול של אנשים" כתב הדיילי מירור (Daily Mirror) הלונדוני; "שערוריית הפצצת טיפליס" הייתה הכותרת בעיתון הטיימס של לונדון; "קטסטרופה" כתב העיתון הצרפתי לה טמפס ו-"פצצות הרגו רבים; 170,000$ נשדדו" הייתה הכותרת בניו יורק טיימס.
השלטונות גייסו את הצבא לטובת החיפושים אחר המבצעים, סגרו דרכים, והקיפו את הכיכר בתקווה לאבטח את הכסף ולתפוס את הפושעים. בראש החקירה המשטרתית הועמדה יחידת בילוש מיוחדת. לצערם של החוקרים עדויות עדי הראייה שניתנו היו מבלבלות ומנוגדות, והשלטונות לא ידעו איזו מהכנופיות אחראית למעשה. בין החשודים היו סוציאליסטים פולנים, לאומנים ארמנים, אנרכיסטים, סוציאל-רבולוציונרים ואף הממשל הרוסי עצמו היה חשוד.
על פי בקרמן, מספר ימים לאחר השוד חקר סוכן האוכרנה מוחטרוב את סטלין בדירת סודית. הסוכן שמע שמועות כי סטלין צפה באופן פסיבי בנעשה בכיכר. מוחטרוב שאל את סטלין למה לא דיווח להם על כך, וסטלין ענה לו כי סיפק מידע מוקדם לשלטונות כדי למנוע את הגנבה. החקירה גלשה לוויכוח סוער ומוחטרוב הכה בפניו של סטלין ורוסן על ידי סוכני אוכרנה אחרים. לאחר מקרה זה, הושעה מוחטרוב מאוכרנה וסטלין נצטווה לעזוב את טביליסי ולעבור לבאקו ולהמתין שם להחלטה בעניין. סטלין עזב את טביליסי ביולי 1907 עם 20,000 רובל מהכסף הגנוב. אף על פי שבקרמן טוען כי מצא ראיות לאירוע, השאלה האם סטלין שיתף פעולה עם אוכרנה בדרך כלשהי בתחילת דרכו הוא ויכוח בין היסטוריונים כבר עשרות רבות של שנים וטרם בא על פתרונו.
העברת הכסף ומעצר קאמו
כספי השוד נשמרו בתחילה בביתו של חברו של סטלין, מיכה ומארו בוצ'ורידזה. הכסף נתפר לתוך מזרנים שהיו נוחים לאחסון והעברה מבלי לעורר חשד. בשלב מסוים הועברו המזרנים לבית מסתור אחר ומאוחר יותר נטמנו בספת מנהל המצפה המטאורולוגי של טביליסי, ייתכן משום שסטלין עבד שם באותם ימים. חלק מהמקורות טוענים כי סטלין עצמו עזר בהעברת הכסף למצפה המטאורולוגי. מנהל המצפה טען כי מעולם לא ידע כי הכסף הגנוב נטמן תחת קורת הגג שלו.
חלק גדול מהכסף הגנוב הועבר בסופו של דבר על ידי קאמו, שלקח את הכסף ללנין בפינלנד (באותם ימים חלק מהאימפריה הרוסית). את יתרת הקיץ בילה קאמו בדאצ'ה של לנין. בסתיו נסע קאמו תחילה לפריז ולאחר מכן בלגיה שם רכש נשק ותחמושת. הוא המשיך ונסע לבולגריה ורכש 200 נפצים. כשסיים נסע לברלין והעביר מכתב מלנין לבולשביק בולט, הרופא יאקוב ז'יטומירסקי. במכתב הייתה בקשה של סטלין לטפל בעינו של קאמו, שעדיין לא החלים לגמרי מהפציעה טרום השוד. ללא ידיעתו של לנין עבד ז'יטומירסקי בחשאי כסוכן של הממשלה הרוסית ותוך זמן קצר הודיע על הגעתו של קאמו לאוכרנה. הוא נעצר בידי משטרת ברלין על פי בקשת אוכרנה, ובעת ביצוע המעצר מצאו ברשותו של קאמו דרכון אוסטרי ומזוודה עם נפצים, שהיו מיועדים לשוד גדול אחר.
פדיון השטרות המסומנים
לאחר ששמע על מעצרו של קאמו חשש לנין כי הוא עלול להיעצר גם כן וברח מפינלנד עם אשתו. כדי למנוע את האפשרות למעקב אחריו, הוא צעד בלילה שלוש מייל (4.8 ק"מ) לאורך אגם קפוא ועלה על ספינה באי סמוך. במהלך צעדתו יחד עם שני המלווים שלו הוא כמעט טבע כאשר הקרח כמעט ונכנע למשקלם. מאוחר יותר הודה לנין שהרהר באותם רגעים כי "זו דרך מטופשת למות". לנין ואשתו נמלטו ושמו פעמיהם לשווייץ.
השטרות הלא מסומנים היו קלים להמרה, אולם מספרי השטרות של השטרות הגדולים, שטרות של 500 רובל כל אחד, היו ידועים למשטרה. עובדה זו הפכה את השטרות לבלתי ניתנים להמרה בבנקים הרוסיים. עד לתום 1907 החליט לנין להמירן מחוץ לגבולות האימפריה הרוסית. קראסין ניסה את מזלו בניסיון לזייף ולשנות את המספרים הסידוריים. מאתיים שטרות של 500 רובל כל אחד הועברו על ידי מרטין ליאדוב אל מחוץ לאימפריה הרוסית. הכסף נתפר לאפודים של לנין ובוגדנוב על ידי נשותיהם במטה של לנין בקואוקאלה (רפינו שליד סנקט פטרבורג). תוכניתו של לנין הייתה כי אנשים שונים יחליפו את השטרות הגנובים במקביל במספר בנקים ברחבי אירופה. ז'יטומירסקי שמע על התוכנית ודיווח עליה לאוכרנה. האחרונה יצרה קשר עם תחנות המשטרה בכל רחבי אירופה וביקשה מהם לעצור את כל מי שינסה לפדות את השטרות.
בינואר 1908 נעצרו מספר אנשים כשניסו לפדות את השטרות. הניו יורק טיימס דיווח כי אישה אחת ניסתה לפדות שטר של 500 דולר מסומן ומשראתה כי המקום הוקף בשוטרים ניסתה לבלוע את הראיה, אולם המשטרה הצליחה למנוע את אכילת/בליעת השטר על ידי כך שאחזו בגרונה ושלפו את הנייר ומאוחר יותר עצרו את שותפיה בתחנת הרכבת. הבולט מבין העצורים היה מקסים ליטבינוב, שנתפס בעת עלותו על הרכבת עם פילגשו כשברשותו 12 שטרות שהיו מיועדים להמרה בלונדון. שר המשפטים הצרפתי גרש את ליטבינוב ופילגשו מתחומי האימפריה הצרפתית מחוץ להישג ידה של האימפריה הרוסית שביקשה את הסגרתו. מאוחר יותר הצהיר השלטון הצרפתי כי בקשת ההסגרה הגיעה מאוחר מדי, אולם על פי מקורות אחדים הצרפתים דחו את הסגרתו של ליטבינוב בלחץ סוציאליסטים צרפתים.
נאדז'דה קרופסקיה, אשתו של לנין, כתבה על האירועים האלה בזיכרונותיה:
משפטי קאמו
לאחר שקאמו נעצר בברלין והמתין למשפטו, קיבל פתק שנשלח מקראסין דרך עורך דינו, אוסקר כהן, שבו יעץ לו להעמיד פני מטורף כדי שיוכרז שאינו כשיר לעמוד לדין. קאמו קיבל את עצתו וכדי להראות את "טירופו", הוא סירב לקבל אוכל, תלש שערותיו, ניסה לתלות את עצמו, חתך ורידים ואכל את צואתו. כדי לוודא שהוא לא זייף את מצבו, הרופאים הגרמנים תקעו סיכות מתחת לציפורניו, הכו אותו בגב עם מחט ארוכה, וצרבו אותו בברזל מלובן, אולם הוא לא הפסיק ממעשיו. לאחר המבחנים הללו, כתב ביוני 1909 הרופא הראשי בבית החולים הפסיכיאטרי, אבחון בו כתב כי
תוצאות
הפעולה, שלנין טען שאין לו שום קשר אליה, האיצה את המהפכה שפעלה משנת 1903 בשני ראשים במסגרת התנועה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, והובילה בסופו של דבר לפיצול התנועה לשתי מפלגות עצמאיות - הבולשביקית והמנשביקית. הפעולה העקובה מדם מצאה הד מאוחר יותר בעיתונות הבינלאומית, בין היתר בטיימס הלונדוני ב-27 וב-29 ביוני של אותה שנה.
אדריכלות הרנסאנס
תקופת סגנון הרנסאנס באדריכלות התחילה עם תחילת הרנסאנס במאה ה-15 ונמשכה עד המאה ה-16 אז החל להתפתח הסגנון המנייריסטי. למעשה, עד סוף המאה ה-19 המשיכו לבנות בצורה דומה בסגנון נאו-קלאסיציסטי. אדריכלות הרנסאנס החלה להתפתח בצפון איטליה ובעיקר סביב העיר פירנצה והתפתחה לשאר חלקי אירופה (ובמיוחד לצרפת). הסגנון ניסה לחזור לאדריכלות הקלאסית שלפני ימי הביניים שנשתכחה. החידוש של אדריכלות הרנסאנס הוא בתפיסה המתמטית של כללי המשקל הארכיטקטוני, תפיסת האדם את החלל ושליטתו בסוד הבניין.
הסגנון דוגל בהרמוניה בין חלקי הבניין למבנה כולו ולסביבתו כמו גם במרכזיותו של האדם. עיקר הסגנון מתאפיין באלמנטים שאפיינו את האדריכלות הרומית עם חידושים שנבעו מהתפתחות הטכנולוגיה ותפיסות תרבותיות וחברתיות של הרנסאנס. להבדיל מאלמוניותם של האדריכלים בימי הביניים באירופה, אדריכלי הרנסאנס היו אמנים בעלי שם שעסקו גם בתחומים נוספים כגון ציור, פיסול, הנדסה אזרחית וצבאית. החשובים שבהם הם: פיליפו ברונלסקי, לאונה בטיסטה אלברטי, דונטו ברמנטה, לאונרדו דה וינצ'י, אנדראה פלדיו, מיכלאנג'לו וברניני. אדריכלות הרנסאנס אינה רק אדריכלות של כנסיות כמו הסגנונות שקדמו לה. ניתן למצוא את הסגנון גם במבני ציבור אזרחיים שונים, ארמונות ואף וילות פרטיות של אצילי התקופה. אחד המבנים המפורסמים בסגנון הרנסאנס היא חזית הבזיליקה של סן פייטרו בקריית הוותיקן (הבזיליקה עצמה בנויה בסגנון הבארוק בעיקר). את המבנה עיצבו כמה מהאדריכלים הגדולים בהיסטוריה: מיכלאנג'לו עיצב את הבזיליקה של סן פייטרו לפי כנסייה של ברונלסקי ונפטר בגיל 92 במהלך הבנייה, את עבודתו המשיך האדריכל דונטו ברמנטה והאמן רפאל צייר את קירות הקפלה הסיסטינית.
התפתחות
עיקר אדריכלות הרנסאנס באיטליה הייתה מבוססת על אדריכלות רומא העתיקה, במיוחד בשטחי העיר רומא. אדריכלי הרנסאנס הסתכלו על אדריכלות רומא העתיקה דרך תבליטים שנמצאו על שערי ניצחון ועל ידי למידה של מאפיינים בשרידים העומדים בשטח. הבניינים התבססו על חישובים מתמטיים מרובים.
פיליפו ברונלסקי היה אדריכל הרנסאנס הראשון. הוא ערך מסע אל רומא ולמד את מאפייני סגנון האדריכלות הקלאסית. העבודה הגדולה ביותר שלו הייתה תכנון הכיפה של קתדרלת פירנצה, שבה הוא השתמש במאפיינים שלמד כמו הסדר האיוני והסדר הקורינתי.
לאונה בטיסטה אלברטי היה ממשיכו של ברונלסקי. הוא חלק איתו מאפיינים ואידאולוגיה משותפת, והיה לאיש אשכולות ברוח הרנסאנס. בנוסף שאב השראה מהאדריכלות של ויטרוביוס. הוא הקים מבנים מרובים שבפירנצה בסגנון החדש ובהם טמפיו מאלאטסטיאנו (Tempio Malatestiano) וכנסיית סנטה מריה נובלה. אפשר לראות זאת גם בכנסיית סנט אנדראה.
קרנו
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אופרה בגרוש
אופרה בגרוש (בגרמנית: Die Dreigroschenoper, "האופרה בשלושה גרושן") הוא מחזה מוזיקלי מאת המחזאי הגרמני ברטולט ברכט והמלחין קורט וייל, בהשתתפות עוזרתו של ברכט אליזבת האופטמן. המחזה הוא עיבוד משנת 1928 ל"אופרת הקבצנים" של ג'ון גיי ויוהאן כריסטוף פפוש משנת 1728. ארבעה שירים נכתבו על ידי המשורר הצרפתי פרנסואה ויון ותורגמו על ידי קארל אנטון קלמר.
עלילה
עלילת המחזה מתרחשת במאה ה-18 בסוהו, רובע בעיר לונדון, שזוהה בתקופה זו עם העולם התחתון הלונדוני. העלילה מתמקדת בקבצנים, בפושעים ובעלובי החיים. בין הדמויות ג'ונתן פיצ'ם, שמנהל חנות לקבצנים (בה הוא מוכר אביזרים הכרחיים לכל קבצן, כגון גדמי רגליים וידיים, בובות סמרטוטים דמויי תינוקות, כלי נגינה למיניהם), בתו פולי היפה, ג'ני הזונה, (הזהה אולי לג'ני "כלת הפירטים", העובדת בבית מלון עבור שכר נמוך ובתנאים ירודים), ו"מקי סכין", סכינאי, שודד ורוצח אכזר שאינו בוחל באמצעים, ומוכן לעשות הכול בעבור כסף. הדמויות נעות בין מניעים של תאוות בצע לרצון לשרוד את החיים בצד הפחות יפה של קו העוני. פולי, בתו היחידה של פיצ'ם, "חוצה את הקווים" ונישאת למנהיג השודדים מקי סכין. אביה אינו בוחל באמצעים כדי להעביר את רוע הגזירה, ומפעיל אמצעי סחיטה על בראון הנמר, מפקד משטרת לונדון וידידו של מקי, על מנת שיביא את מק ידידו אל הגרדום. במהלך אופראי-מלאכותי, מצילים ברכט ווייל את גיבורם השודד מן הגרדום, על מנת שלא ייראה ניצחונו השרירותי של הקפיטליזם על השוד. שליח המלכה בא על סוסו הלבן ומכריז על חנינה למקי:
היסטוריה
המחזה הוצג לראשונה ביום 31 באוגוסט 1928 (לפי גרסה אחרת ב-28 באוגוסט באותה השנה) בתיאטרון Am Schiffbauerdam בברלין. בין המעורבים בהעלאת המחזה נמנים אשתו של קורט וייל השחקנית לוטה לניה וכן השחקן והבמאי הגרמני קורט גרון. בשנת 1931 הוסרט המחזה בבימויו של פאבסט. את התפקיד של פולי שיחקה קרולה נהר, בשנת 1954 הועלה המחזה בברודוויי עם לוטה לניה ועם תרגום והתאמה לאנגלית של מארק בליצשטיין.
חנה ארנדט כתבה בספרה "מקורות השלטון הטוטליטרי" כי השפעת המחזה הייתה הפוכה מכוונתו המקורית של ברכט, שביקש לחשוף את הצביעות הבורגנית. השפעתו הפוליטית היחידה של המחזה התבטאה לדבריה בכך שעתה "יכול כל אחד להסיר את המסכה הלא-נוחה של הצביעות ולהתנהג בדרכם של ההמונים בפומבי".
השירים במחזה, דוגמת השיר "מקי סכינאי" (או "מקי סכין" בתרגומו של אברהם עוז), שבוצע על ידי אומנים רבים, ביניהם אלה פיצג'רלד, בובי דרין, לואי ארמסטרונג, פרנק סינטרה, ואריק לביא, הולחנו במלואם על ידי קורט וייל, ששיתף פעולה רבות עם ברכט.
בשנת 1990 חודש הסרט, ושיחקו בו גם ג'ולי וולטרס ורוג'ר דלטרי (סולנה של להקת המי).
המחזה הועלה בארץ מספר פעמים, לראשונה ב"האהל" ב-1933, שוב ב"האהל" ב-1952, בשנת 1960 בתיאטרון הלאומי ושוב ב-1982, ב-1971 בתיאטרון העירוני חיפה, בשנת 1977 בתיאטרון באר שבע, ב-2002 ב"תיאטרון גשר", וב-2015 בתיאטרון הקאמרי.
ליצירה חמישה תרגומים שונים לעברית: של אברהם שלונסקי, שמעון זנדבנק, דורי פרנס, אהוד מנור ואברהם עוז.
רויס אוניל
רויס חליל אוניל (באנגלית: Royce Khalil O'Neale; נולד ב-5 ביוני 1993) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת ברוקלין נטס מליגת ה-NBA, בעמדות הקלע והסמול פורוורד. נודע כשחקן הגנה מצטיין, המסוגל לשמור על שחקנים בכל העמדות 1 עד 4.
קריירת מכללות
אוניל נולד בעיר קילין שבטקסס, ולמד בהארקר הייטס הסמוכה. בשנת 2011 החל ללמוד באוניברסיטת דנוור, ובשתי עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה רשם ממוצעים של 10.6 נקודות, 5.7 ריבאונדים ו-2.8 אסיסטים למשחק.
לקראת עונת 2013/2014 עבר לאוניברסיטת ביילור אשר בעיר וייקו, הסמוכה לעיר הולדתו, על מנת להיות קרוב יותר למשפחתו ולסבתו החולה. בשנתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של ביילור שיתף פעולה עם שחקני השנה השנייה טוריאן פרינס ואייזיאה אוסטין, וסייע לקבוצה להעפיל לשמינית גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Sweet Sixteen) בפעם החמישית בלבד בתולדותיה. בעונה העוקבת, שהייתה האחרונה בקריירת המכללות של אוניל, הודחה קבוצתו כבר בסיבוב הראשון של טורניר המכללות, על ידי אוניברסיטת המדינה של ג'ורג'יה. בשתי עונותיו בביילור העמיד ממוצעים של 8.5 נקודות, 5.6 ריבאונדים ו-3.1 אסיסטים למשחק.
אירופה
לאחר שלא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA‏ 2015, חתם אוניל על חוזה בקבוצת ריזן לודוויגסבורג מליגת העל הגרמנית. לודוויגסבורג סיימה את עונת במקום השישי בליגה הגרמנית, והודחה מהיורוקאפ בשלב הבתים השני.
בעונת שיחק אוניל עבור גראן קנריה מליגת העל הספרדית. קבוצתו סיימה את אותה עונה במקום השביעי בליגה הספרדית, והודחה מהיורוקאפ על ידי הפועל ירושלים (2–0) בשלב רבע הגמר. ממוצעיו הכוללים עם גראן קנריה בשתי הליגות היו 8.3 נקודות, 5.0 ריבאונדים ו-2.2 אסיסטים למשחק.
יוטה ג'אז
ביוני 2017 חתם אוניל על חוזה בז'לגיריס קובנה הליטאית, אך כחודש לאחר מכן קיבל שחרור מהקבוצה לטובת הצטרפות ליוטה ג'אז מליגת ה-NBA. בשתי עונותיו הראשונות ביוטה קלע 5.1 נקודות בממוצע למשחק, כמחליפם מהספסל של דונובן מיטשל וג'ו אינגלס.
בינואר 2020 חתם על הארכת חוזה ביוטה ל-4 עונות נוספות (החל מעונת ), בסך כ-36 מיליון דולר.
ניקולאיה בלצ'סקו
שמאל|ממוזער|180px|ניקולאיה בלצ'סקו בפורטרט שצויר על ידי [[גאורגה טטרסקו]] שמאל|ממוזער|180px|שטר כסף רומני עם דמותו של ניקולאיה בלצ'סקו ניקולאיה בלצ'סקו (ברומנית: Nicolae Bălcescu, תעתיק פונטי: nikoˈla.e bəlˈt͡ʃesku; להאזנה כאן; 29 ביוני 1819 - 29 בנובמבר 1852) היה סופר, היסטוריון ומהפכן רומני.
ביוגרפיה
ניקולאיה בלצ'סקו נולד בבוקרשט, בירת נסיכות ולאכיה במשפחה של בויארים ממעמד אצולה נמוך יחסית. בלימודי בית הספר התאהב במקצוע ההיסטוריה. הוא למד יחד עם יון גיקה ובין מוריו היה גם יון הליאדה רדולסקו. בגיל 19 התגייס לצבא הוולאכי וב-1840 לקח חלק בקשר פיליפסקו (קשר לאיחוד רומניה) ועם גילוי הקשר נכלא לשנתיים במנזר מרג'ינאני והשתחרר עם התחלפות השליט. לאחר שחרורו ייסד בלצ'סקו, יחד עם יון גיקה וקריסטיאן טל, אגודה סודית בשם "האחווה" (Frăția), אגודה שסיסמתה הייתה "צדק, אחווה" (Dreptate, Frăţie). הוא סייר בחבלים המיושבים ברומנים, נסיכות מולדובה, ולאכיה, טרנסילבניה, בוקובינה וגם בצרפת ובאיטליה. למד היסטוריה והשתתף, לצד אאוגוסט טרבוניו לאוריניאן בעריכת כתב העת להיסטוריה Magazin istoric pentru Dacia (מגזין היסטורי למען דאקיה).
ב-1844, ב-Propăşirea (הקידום), כתב העת של קוגלניצ'אנו ושל אלכסנדרי, הודפסה עבודתו של בלצ'סקו, Puterea armată şi arta militară de la întemeierea Prinţipatului Valahiei şi până acum (הכוח הצבאי ואמנות המלחמה מייסוד נסיכות ולאכיה ועד עתה). בהמשך פורסם באותו כתב עת המאמר Comentarii asupra bătăliei de la Câmpia Rigăi sau Cosovo (ביאורים לקרב בשדה השַחרור או קוסובו).
היצירה ההיסטורית החשובה ביותר של בלצ'סקו, Românii supt Mihai-Voievod Viteazul (הרומנים תחת מיכאי הוויווד האמיץ) נשארה בכתב יד ופורסמה לאחר מותו. המשטר הקומוניסטי ברומניה, על בסיס הערה כלשהי של קרל מרקס, ראה בבלצ'סקו חלוץ של הקומוניזם, לכן פיאר את שמו, תחריט של פניו הודפס על שטרות כסף ושמו ניתן ליישובים ולרחובות בערים הגדולות.
יום שני הנקי
יום שני הנקי (ביוונית: Καθαρή Δευτέρα) או יום שני של האפר (בקפריסין: יום שני הירוק) הוא היום הראשון של תקופת צום הארבעים בנצרות האורתודוקסית.
יום זה חל בשבוע השביעי שלפני פסחא.
יום שני הנקי הוא חג לאומי בקפריסין ויוון. ביום זה נערכות ארוחות של מאכלי ים ודגים ונהוג לחגוג יום זה בשטחים פתוחים בעת העפת עפיפונים.
אנדרה אגאסי
אנדרה קירק אגאסי (באנגלית: Andre Kirk Agassi; נולד ב-29 באפריל 1970), הוא טניסאי עבר אמריקאי. מאז תחילת הקריירה שלו בשנת 1986, היה מדורג מספר פעמים במקום הראשון בעולם, והיה אחד מהטניסאים הבודדים שזכו בכל ארבעת טורנירי הגראנד סלאם, ואחד משני הטניסאים היחידים בהיסטוריה שזכו ב"גולדן סלאם" (בנוסף לרפאל נדאל), כשהוסיף לזכיות בארבעת טורנירי הגראנד סלאם גם זכייה במדליית זהב אולימפית באטלנטה 1996.
ביוגרפיה
אגאסי נולד בלאס וגאס (שבמדינת נבדה) ב-29 באפריל 1970 למשפחה נוצרית, ומצד אביו ממוצא ארמני וארמי. אביו של אגאסי, עמנואל אגאסיאן שנולד באיראן, היה מתאגרף מקצועי שייצג את איראן באולימפיאדה בשנים 1948 ו-1952. אביו היגר לארצות הברית, כשאחד מאבותיו קיצר את שם משפחתם עוד קודם לכן מ"אגסיאן" ל"אגאסי" כדי להציל את עורם מידי הטורקים שהיו אכזרים כלפי הלאום הארמני.
אביו היה חובב טניס מושבע והיה נחוש בדעתו להפוך לפחות אחד מארבעת ילדיו לשחקן טניס מקצועני. הוא היה כל כך נחוש עד שתלה סביב עריסתו של אגאסי כדורי טניס והעניק לו מחבט טניס כשהיה בן שנתיים בלבד, בנוסף היה מאלץ את כל ילדיו להתאמן כל יום במשך שעות. כשהיה אגאסי בן 14 זוהה פוטנציאל הטניס שלו והוא נשלח לאקדמיה לטניס של ניק בוליטרי שבפלורידה שם המשיך להתקדם עד שהפך למקצוען בגיל 16.
קריירה
אגאסי החל את הקריירה המקצוענית בשנת 1986 והתבלט כבר בהתחלה כאשר היה לשחקן שעבר את קו מיליון הדולר (מפרסי טורנירים) בזמן המהיר ביותר (אחרי 43 טורנירים). משחקו של אגאסי מבוסס על הכושר הגופני המצוין עליו הוא שומר, הוא מרבה לשחק מקו הבסיס של המגרש וממשיך לרוץ במרץ גם במשחקים ארוכים. חבטת ההגשה של אגאסי נחשבת ליציבה וטובה מאוד אך הנשק העיקרי שלו היא חבטת ההחזרה הקטלנית שלו. אגאסי היה יריבו של אנדי רודיק כאשר זה הכה את אחת מחבטות הפתיחה המהירות ביותר שתועדו אי פעם - 240 קמ"ש (השיא של רודיק עומד על 246 קמ"ש), ולמרבה ההפתעה אף הצליח להשיב את החבטה המהירה ולהמשיך בנקודה.
לאגאסי הישגים רבים בקריירה הארוכה שלו, הוא אחד משבעה הטניסאים היחידים שזכו בכל ארבעת טורנירי הגראנד סלאם, פעמים רבות החזיק במקום הראשון בדירוג העולמי ואף זכה במדליית זהב באולימפיאדת אטלנטה (1996). בכך השלים לראשונה בהיסטוריה של המשחק את ה"גולדן סלאם" - זכייה בכל טורנירי הגראנד סלאם ובמדליית זהב אולימפית במהלך הקריירה. עד 2010 הוא היה היחיד בסבב הגברים שהשיג הישג זה, אז השלים הישג דומה רפאל נדאל.
חייו הפרטיים
אגאסי נישא לשחקנית ברוק שילדס ב-19 באפריל 1997. לאחר שנתיים של נישואים מתוקשרים ופרשיות רבות בעיתונות התגרשו השניים ב-9 באפריל 1999 אך המשיכו לשמור על יחסים טובים. עם תום הליכי הגירושין החל לצאת עם שחקנית הטניס שטפי גראף ונישא לה בטקס צנוע שנערך בלאס וגאס ב-22 באוקטובר 2001. לזוג יש כיום בן ובת.
בתחילת דרכו דבקה באגאסי תדמית של ספורטאי פרוע, הוא גידל שיער ארוך (שהתגלה אחר כך כפאה, באוטוביוגרפיה שכתב), התלבש בצבעים בולטים והיה מתגאה בדיאטה המורכבת ברובה מהמבורגרים. אך באמצע שנות ה-90 נקלע אגאסי למשבר בקריירה והוא החל להדרדר בדירוג העולמי. בעקבות המשבר החליט לעבור מהפך, הוא זנח את תדמיתו הקודמת, גילח את שערותיו הארוכות ונכנס לתוכנית לחזרה לכושר מלא. המהפך בהחלט השתלם ובעקבותיו שב אגאסי לצמרת העולמית והשיג הישגים מרשימים במיוחד בהתחשב בכך שהתחרה לרוב בשחקנים צעירים ממנו.
ב-3 בספטמבר 2006 פרש אגאסי מטניס מקצועני לאחר אליפות ארצות הברית הפתוחה, במהלכה הגיע לסיבוב השלישי.
ב-28 באוקטובר 2009 פרסם אגאסי באוטוביוגרפיה שכתב, כי במהלך שנת 1997 השתמש במתאמפטמין ושיקר להתאחדות הטניסאים המקצוענים (ATP) לאחר שנכשל בבדיקת סמים.
רוברט פיקלני
רוברט פיקלני (צרפתית: Robert Pikelny; 9 בפברואר 1904 – 23 ביולי 1986) היה צייר יהודי-צרפתי.
ביוגרפיה
ב-1922, בגיל 17, נסע לווינה וברלין ואחר כך לפריז כדי ללמוד ציור ב-École de Paris. הוא פגש סטודנטים יהודים נוספים ממזרח אירופה, בהם לזאר וולוביק (Lazare Volovick) וז'אן פוני (Jean Pougny, 1892 - 1956). פוני תמך בו בזמן לימודיו ובתקופה קשה אחר כך, כשחי ערירי בפריז.
במהלך לימודיו אייר וכתב מאמרים על אמנות עבור מספר עיתונים וירחונים. נישא לדוגמנית אליאן סטיינוויל (Eliane Steinville).
במהלך מלחמת העולם השנייה עבר לדרום צרפת, ובתום המלחמה חזר לפריז. בהמשך סייר באיטליה, ספרד וטורקיה.
סגנונו של פיקלני היה מודרני - Art Moderne. הוא השאיר אחריו ציורים רבים בצבעי שמן על בד וצבעי פסטל.
ב-1999 נערכה במשך חודש תערוכה כללית במוזיאון לארכאולוגיה באיטליה שנקראה "Les début de l'art moderne" (תחילת האמנות המודרנית), בה הוצגו עבודותיהם של הציירים היהודים שלמדו ב-École de Paris, ובהם פיקלני.
HMTD
HMTD או בשמו המלא  HexaMethylene Triperoxide Diamine הוא חומר נפץ פרוקסידי לא תקני.
מחבלים נוהגים להשתמש בו לפיגועים בישראל משום שמרכיבי הכנתו זולים וזמינים כמעט לכל, טבליות בערה מבוססות הקסמין, חומצה ציטרית ומי חמצן, אך הכנתו מחייבת התעסקות בחומר מאוד לא יציב.
פיג'ו סוג 181
פיג'ו סוג 181 (בצרפתית: Peugeot Type 181) היא מכונית משפחתית בסגנון גוף "טורפדו", מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו, אשר יוצרה בין השנים 1925–1928.
עונת 1946/1947 בליגת ארץ ישראל בכדורגל
עונת 1946/1947 בליגת ארץ ישראל בכדורגל (כונתה גם ליגה א') הייתה העונה ה-11 והאחרונה של הליגה הבכירה בכדורגל בארץ ישראל במהלך תקופת המנדט.
העונה חזרה לאחר הפסקת הליגה בעונה שעברה. הליגה הייתה הליגה הבכירה שהתקיימה בארץ ישראל בשנים אלו, ומתחתיה שיחקו בליגה ב'.
העונה החלה ב-12 באוקטובר 1946 והסתיימה ב-27 בספטמבר 1947.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. במידה והיה שוויון בנקודות, נקבע הדרוג בטבלה על פי ממוצע השערים.
בליגה התחילו 15 קבוצות (ולאחר הורדתה של הכח תל אביב לליגה השנייה, 14 קבוצות) ממספר מחוזות שונים, וזו הייתה תחרות הליגה הגדולה והארוכה ביותר ששוחקה עד לשנה זו.
בנוסף, הליגה בעונה שלאחר מכן, 1947/1948, הופסקה בעקבות קרבות מלחמת העצמאות, ולכן זו הייתה העונה האחרונה בארץ ישראל תחת שלטון המנדט, וטרום מדינת ישראל שהגיעה לסיומה החוקי. הליגה הומשכה על ידי הליגה הישראלית בכדורגל שהוקמה לאחר הקמת מדינת ישראל.
יוסף מרימוביץ' ממכבי תל אביב היה מלך השערים בעונה זו עם 30 שערים.
שדה יעקב
שְׂדֵה יַעֲקֹב הוא מושב עובדים שהוקם על ידי תנועת הפועל המזרחי במערב עמק יזרעאל, כ-2 ק"מ דרומית מזרחית לקריית טבעון, בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל.
היסטוריה
המושב נוסד בשנת 1927 והוא היישוב הראשון של הפועל המזרחי. הוא קרוי על שם הרב יעקב ריינס, ממייסדי התנועה וממנהיגיה. הקמת היישוב לוותה בקשיים רבים שהערימו המוסדות המיישבים, שלא התלהבו מיישוב דתי, בפני המתיישבים.
המושב נוסד בידי חלוצים ועובדי אדמה, עולים ממזרח אירופה. בתחילה הם עלו לקרקע באדמת שייח אבריק הסמוכה ולאחר מכן עברו להתיישבות קבע במקום מושבם הנוכחי. לאחר מותו של הרב שמואל חיים לנדוי (שח”ל) נטעו חברי המושב את היער לזכרו כביטוי להערכתם אליו כמחולל תנועת ההתיישבות הדתית בארץ ישראל.
במושב קיימים ענפי חקלאות רבים: מטעים (בפרט זיתים), מחלבות ודשא מוכן. בפאתי המושב הוקם מבוך צמחים ענק לאוהבי המבוכים והבילוי למשפחה.
בשנת 2008 החלה במושב בנייתה של שכונת הרחבה קהילתית, אשר תושביה הם חלק מן הקהילה.
מבני ציבור
במושב בית-ספר יסודי ממלכתי-דתי אחד, שני בתי-ספר על-יסודיים: הישיבה התיכונית בני עקיבא 'תקוות-יעקב' וכפר הנוער הדתי מרחבים נוה עמיאל. כן שוכנת בו המועצה הדתית של עמק יזרעאל.
במושב בית כנסת מרכזי (בתכנון האדריכל ישראל קומט), אשר בנייתו החלה בשנות הארבעים ונסתיימה בשנות החמישים במאה הקודמת. בית הכנסת היווה את המרכז הרוחני של המושב עד שנת 2010, בה הוכרז כמבנה מסוכן והכניסה אליו נאסרה.
במאי 2019, לאחר הרחבה ושיפוץ, וכן קבלת תואר מבנה לשימור, נחנך מחדש בית הכנסת, ומתקיימים בו שני מניינים במקביל בשני אולמות שונים, נוסח עדות המזרח ונוסח ספרד
ז'וזפ סמיטייר
ז'וזפ סמיטייר אי וילאלטה (בקטלאנית: Josep Samitier i Vilalta; 2 בפברואר 1902 – 4 במאי 1972) היה כדורגלן ומאמן ספרדי-קטלאני ששיחק במדי ברצלונה, ריאל מדריד וניס ובמדי נבחרות ו. לאחר קריירת המשחק, אימן את אתלטיקו מדריד, את ניס ואת ברצלונה, וכן שימש כצייד הכישרונות של ברצלונה ושל ריאל מדריד.
כשחקן ברצלונה
ב-1925 היה סמיטייר השחקן בעל המשכורת הגדולה ביותר בספרד. תחת הנהגתו של ג'ק גרינוול, הייתה הקבוצה עם סמיטייר בעידן הזהב שלה. בין 1919 ל-1933 הוא זכה עם ברצלונה בשנים עשר אליפות קטלוניה, חמישה גביעי המלך ואף באליפות לה ליגה הראשונה. סמיטייר הבקיע בארבעה משחקי גמר של גביע המלך, ב-1922, ב-1925, ב-1926 וב-1928.
קריירה בינלאומית
ב-1920, יחד עם שחקנים כריקארדו זאמורה ופיצ'יצ'י, היה חבר בסגל נבחרת ספרד במשחקה הראשון אי פעם. עם סמיטייר, זכתה הנבחרת במדליית כסף באולימפיאדת אנטוורפן. במדי הנבחרת הספרדית הבקיע שני שערים ב-21 משחקים.
בנוסף למשחקו בנבחרת ספרד, שיחק גם ב. במדיה הבקיע 15 שערים ב-21 משחקים. נתונים מאותה תקופה אינם מדויקים, ולכן יכול להיות שסמיטייר שיחק ביותר משחקים והבקיע יותר שערים. סמיטייר עזר לנבחרת הקטלאנית לזכות בתחרות בין-אזורית שלוש פעמים במשך שנות ה-20. בגמר הטורניר ב-1924 הבקיע סמיטייר פעמיים בשוויון 4-4 מול נבחרת קסטיליאנית, ובמשחק החוזר הבקיע שער נוסף בניצחון 3-2. משחקו האחרון במדי נבחרת קטלוניה היה משחק הפרידה ממנו, ב-19 בינואר 1936 בלס קורטס.
מדריד וניס
בעקבות מריבה עם הנהלת ברצלונה ב-1933 עבר סמיטייר ליריבתה הגדולה - ריאל מדריד שם חבר לריקרדו זאמורה. על אף שתקופתו במדריד הייתה קצרה, הספיק סמיטייר לעזור לקבוצה לזכות באליפות לה ליגה בעונת 1932/33 ובגביע ספרד ב-1934.
ב-1936 ניסה סמיטייר את מזלו בקריירת אימון באתלטיקו מדריד. הוא החליף את מאמן הקבוצה באמצע העונה, אך כשל בניסיונו להדריך את הקבוצה ולהישאר בליגה. הקריירה של סמיטייר וכן ירידת הליגה של אתלטיקו עוקבה מחמת מלחמת האזרחים. הוא נעצר על ידי המיליציה, ולאחר שחרורו ברח לצרפת. באוקטובר 1936 הצטרף לניס כשחקן, שם שיחק פעם נוספת עם ריקארדו זאמורה. במדי הקבוצה הצרפתית הבקיע 47 שערים ב-82 משחקים. הוא פרש ממשחק ב-1939, וב-1942 אימן לתקופה קצרה את ניס.
כמאמן וצייד כישרונות
ב-1944 חזר סמיטייר לספרד והפך למאמנה של ברצלונה. ב-1945 הדריך את הקבוצה לזכייה באליפות הליגה השנייה שלה, ולאחריו לזכייה בקופה דה אורו ארגנטינה. לאחר מכן, היה סמיטייר צייד הכישרונות הראשי בקבוצה, וההצלחה הגדולה ביותר שלו הייתה הבאת לאזלו קובאלה. בנוסף אליו גם החתים את רמון ויז'וורדה האורוגוואיי, לאחר שהבחין בכישרונו במיונאריוס הקולומביאנית.
מבצע מייקלברג
שם המבצע הוא הלחם בסיסים של שמם של שני הטייסים האמריקאים שהטיסו את המטוס: מייקל ווסנברג.
ראשית ההתעוררות הציונית בעיראק
לעליית הנאציזם ב-1933 בגרמניה הייתה השפעה עצומה על כל ארצות ערב. בעיראק עלה שלטונו של רשיד עאלי אל-כילאני הפרו-נאצי בהפיכה צבאית, וההסתה נגד הציונות והיהודים גאתה. היהודים בעיראק סבלו מפגיעות רבות וחמורות ובשיאם פרעות הפרהוד ביוני 1941, אשר במהלכו המון זועם התפרץ לעבר השכונות היהודיות בבגדאד. כ-170 איש נהרגו ומאות רבות נפצעו, נשים נאנסו ואלפי חנויות ובתים נבזזו. ההלם ותחושת החוסר ביטחון בו הייתה נתונה הקהילה היהודית עוררה גל התארגנויות ציוניות בקרב הנוער העיראקי שקרא להגנה עצמית ותחיה לאומית.
פעילות המוסד לעלייה ב' בעיראק
היישוב היהודי בארץ ישראל לא נותר אדיש לפרעות שהתחוללו במזרח התיכון והחלה להסתמן מגמה ליצירת קשר לשם הצלתם של הפליטים היהודים ממדינות ערב והעלאתם ארצה. לצורך כך הוחלט להקים "גשר" שליחים לאורך בסיסי פעולה במזרח התיכון. כבר באפריל 1942 הגיעו לבגדאד השליחים הראשונים של המוסד לעלייה ב' וארגנו בה את התנועה הציונית. מקץ שנה מנתה התנועה למעלה מ-200 חברים, פעילותה התרחבה למוקדים בערים נוספות וכן הוקמו במסגרתה גרעינים ראשוניים להגנה עצמית בשם "השורה". השליחים הישראלים היוו את חוליית הקישור בין התנועה בעיראק לפעילים בארץ ודרכם הועברו הידיעות, ההוראות והדוחות. התנועה חינכה את חבריה להגשמה ופעלה לעידוד העלייה לארץ בכל התנאים והדרכים. פעילות זו של המוסד לעלייה ב' התנהלה חרף חוקיו הנוקשים של המנדט הבריטי שהגביל את עליית היהודים ארצה בהתאם למדיניות הספר הלבן, וחרף המשטר המוסלמי בעיראק עצמה שאסר את יציאת היהודים מגבולותיה. בתנאים אלו, היה על המוסד להקפיד על פעילות חשאית במחתרת תוך התגברות על קשיים רבים.
תכנון המבצע
ב-19 באוגוסט 1947, פרצה בבהילות מכונית לחצר פלוגת העבודה של מעגן מיכאל הסמוך לרחובות. מהמכונית יצא משה צ'רבינסקי (כרמיל) ותר אחר שלמה הלל. שלמה באותה שעה היה שקוע בעבודתו על כלוב קופים שאותו התקין במסגרת העבודות המזדמנות שניתנו לו במשק מאז עזב את המוסד.
משה סיפר לשלמה על תוכנית אפשרית לעליית יהודים מעיראק. הוא פירט שמדובר בשני טייסים אמריקאים, בוגרי מלחמת העולם השנייה שהציעו למוסד את שירותם. ברשותם מטוס C-46 המתאים למשא של עד 50 איש, ותמורת תשלום הגון הם מוכנים לבצע כל משימה.
למחרת יצא שלמה לפגישה במוסד בחיפה. קצין המבצעים דוד נמרי המתין לו שם והם המשיכו יחדיו למלון "כרמליה קורט" לפגישה עם צמד הטייסים האמריקאים. בהגיעם לחדרם של הטייסים נפרשה על הרצפה מפת עיראק ושלמה התבקש לסמן מקום נחיתה בקרבת בגדאד. סוכם כי לאחר העמסה של חמישים המעפילים ישוב המטוס ארצה וינחת עם שחר בעמק הסמוך ליבנאל שבגליל התחתון. הטייסים הציעו תחילה לנחות בשדה מוכר להם בנהריים אך נמרי חשש מהקרבה למחנה צבאי ירדני גדול והציע נחיתה בבקעת יבנאל, כדי לחמוק מעיני הבריטים. ביבנאל נבחרו שתי אלטרנטיבות לנחיתה: שטח באורך 600 מטר, שאחרי סיקולו מאבנים יוכשר לנחיתה ושדה שלף סמוך באותו גודל. בסופו של דבר המטוס נחת בשדה השלף. כדי לסמן את כיוון הרוח הוחלט להדליק מדורות קש לאורך המסלול. כן סוכם שעם הנחיתה יימסר לטייסים התשלום – מאה ליש"ט בזהב עבור כל נוסע.
ההכנות למבצע
הטייסים ביקשו לצאת לדרך מיד ושלמה מיהר לחנות אתא הסמוכה להצטייד בבגדי חאקי המזכירים בגדי טייס.
כעבור שעה כבר שהו שלושתם במטוס, ממתינים לרשות להמריא ממגדל הפיקוח. כדי להתחמק מהצגת תעודותיו לאנשי ביקורת בריטית, שלמה חמק למנוע שמתחת לתא הטייס. המטוס החל להמריא ושלמה פתח שוב את המפות. כ-50 ק"מ צפונית לבגדאד הוא זיהה שדה תעופה נטוש בעיירה קטנה בשם "עקובה". שלמה הניח כי נחיתה בשדה זנוח זה לא יעורר חשד, אך הדבר התברר כטעות חמורה כאשר תושבי העיירה הסקרניים התקהלו סביבם עם נחיתתם ארצה. הוחלט להמריא חזרה ולנחות בשדה התעופה של בגדאד.
אב"א אחימאיר
אַבָּ"א אֲחִימֵאִיר (אַבָּא שָׁאוּל גֶיְסִינוֹבִיץ'; ז' בחשוון תרנ"ח, 2 בנובמבר 1897 – ה' בסיוון תשכ"ב, 6 ביוני 1962) היה ממנהיגיה הרוחניים של התנועה הרוויזיוניסטית, תנועת הנוער בית"ר וברית הציונים הרוויזיוניסטים, עיתונאי, פובליציסט, היסטוריוסוף ד"ר לפילוסופיה וסופר ישראלי. נודע גם בשמותיו הספרותיים, בהם: א. שמאי, א. גיא, א. מערבי, א' מדיני, אבא סיקרא, אבישי, אבא אריכא, א. אסיר-ציון וסתם מקשן. פירוש ראשי התיבות של שמו הפרטי אב״א הוא אבא בן אייזק. זוכה פרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר.
מבצע מייקלברג
ההכנות למבצע
התוכנית שגובשה הייתה להבריח את האנשים דרך פרצה בגדר ולהשכיבם בדממה בקצה המסלול. המטוס ינוע לעברם והם יכנסו פנימה בפרק הזמן הקצר של חימום המנוע לקראת ההמראה. בשל הסכנה של חשיפת התוכנית שעלולה לגרור מסכת חקירות עינויים ותליות, הוחלט לא לערב שום גורם זר ערבי-עיראקי. בבוקר ביצע שלמה סיור נוסף עם הטייסים בשדה ומשנוכחו לראות כי אין שמירה במקום אישרו גם הם את ההחלטה על המיקום והמבצע נקבע לליל שבת בשעה 2:10 לפנות בוקר. הודעות טלפוניות נשלחו לפעילים בסניפים לשגר מיד מועמדים לעלייה וכבר למחרת רוכזו בבגדאד חמישים המועמדים.
אב"א אחימאיר
קורות חיים
אבא שאול גייסינוביץ' נולד לשרה (לבית גלפנד) וליצחק (אייזיק) גייסינוביץ בכפר דולגי, במרחק 60 ק"מ מבוברויסק, בגוברניית מינסק שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). היה הרביעי מבין שבעה ילדים. למד אצל מורה פרטי, ר' אברהם בר בסקין, שהיה תלמיד חכם ומשכיל ציוני, ואצל דוד שמעונוביץ, אז בן 18 ולימים המשורר דוד שמעוני. המשפחה עברה להתגורר בבוברויסק וגייסינוביץ' למד בחדר מתוקן, בין השאר אצל אברהם פרידלנד ואייזיק סברדלוב. בשנים 1907–1912 למד בגימנסיה רוסית פרטית, ובמקביל למד עברית ותלמוד אצל בן דוד אביו יצחק אייזיק גורפינקל. בשנת 1912 פרסם לראשונה מפרי עטו בעיתון הצפירה מילות הספד לזכרו של הסופר ישראל ברנשטיין.
מבצע מייקלברג
ההכנות למבצע
המבצע היה מבצע משולב של המחתרת כולה וההתכנסות של ישיבת המטה הארצית נקבעה שוב לביתו של נחמן, הוחלט כי חברי המזכירות הארצית יהוו את חוליית האבטחה וימתינו חמושים בנקודת ההורדה. מפקדי "השורה" יהיו הנהגים שיגייסו לצורך המבצע מוניות מחברת "מיאמי" והם יהיו האחראים לאיסוף הקבוצות מנקודות הריכוז בפרקי זמן קצובים ולהביאם באורות עמומים אל השדה. כל אחת משמונה הקבוצות תילקח על ידי אחד המאבטחים שיעבירם דרך הפרצה בגדר לקצה המסלול ובו הם ימתינו בשכיבה עד מועד ההמראה. במקרה של תקיפה ההוראה לחוליית האבטחה הייתה להילחם עד מוות ולחפות על האנשים הנסוגים חזרה למכוניות.
אב"א אחימאיר
קורות חיים
בהיותו כבן 14, בסתיו 1912, ערב סוכות תרע"ג, הגיע לארץ ישראל. ולמד שנתיים בגימנסיה "הרצליה" בתל אביב.
מבצע מייקלברג
מהלך המבצע
בליל שבת רוכזו העולים כמתוכנן, בשמונה קבוצות בנקודות האיסוף. זאת הייתה הפעם הראשונה בה שמעו כי הם עולים ארצה. שלושה מנכבדי הקהילה קיבלו התראה להיות זמינים למקרה של תקלה, אך לא פורט מדוע. באותה שעה בתל אביב, אנשי המוסד עקבו בדריכות אחר המתרחש וקיימו קשר הדוק ורצוף עם שלמה הלל. הטייסים יצאו מבית המלון לשדה התעופה וחוליית האבטחה תפסה עמדותיה. המכוניות החלו להגיע בזו אחר זו ופרקו את קבוצות האנשים. המאבטחים הוליכו אותם מרחק 500 מטר עד לקצה המסלול. סמוך למועד ההמראה התעורר החשש שמא הקבוצה האחרונה תאחר את המועד, אורחת גמלים עיכבה את מכוניתם והם בוששו לבוא. סמי מוריה שנהג ברכב תמרן בזהירות ובאיפוק דרך הגמלים ולבסוף הספיק להגיע ברגע האחרון.
אב"א אחימאיר
קורות חיים
בגיל הנעורים נמשך אל הציונות הסוציאליסטית, התקרב אל מנהיגיה, אהרן דוד גורדון וברל כצנלסון, העריץ אותם, וכמו רבים אחרים, נהה אחרי תורתו של לב טולסטוי. ברל, בן עירו, הספרן בספריית פושקין, הוא שהעניק לו לקריאה ספרות עברית.
מבצע מייקלברג
תוצאות המבצע
ב-23 באוגוסט 1947 בשעה 3:38 - התקבלה ההודעה בארץ על המראת המטוס ללא תקלות. לאחר שעה של טיסה בדממה נדלקו האורות והתאפשר לנוסעים לראות איש את פני רעהו ולפרוץ בקריאות שמחה וחיבוקים. בין הנוסעים הייתה אחת הפעילות המרכזיות של סניף מוסול - מי שלימים הפכה לשרת הבריאות וחברת כנסת, שושנה ארבלי-אלמוזלינו שנרדפה על ידי הבולשת העיראקית בחשד לפעילותה הציונית. מספר יוזם המבצע דוד נמרי: "בשש בבקר ראיתי את האווירון, כשהוא גולש בדאיה מצד פורייה ללא כל רעש. לאחר שכיבה את מנועיו בהתקרבו לבקעה, האווירון נחת לאור היום, דווקא בשדה השלף הארוך, ותוך דקות ספורות נזרקו ממנו לשדה, ככדורים מיד ליד, 50 האנשים שבאו בו, והועלו מיד על משאית שהובילה אותם לקבוצת כנרת. כשעליתי לאווירון לשלם לטייסים את התמורה בזהב, כפי שנדברנו, נוכחתי לדעת, שנוצר בינינו אמון הדדי, הם הסכימו ללא התחייבות מצידנו לנסוע לאיטליה ולהביא גם משם 50 עולים... על אף חוסר האמון הראשוני היו טיסות העפלה אלו, בסופו של דבר, בין הצלחותיו הגדולות של המוסד בתקופה זו". בשעה 6:15 המטוס כבר המריא חזרה לרומא ובשעה 19:38 הודיע המוסד למחתרת בבגדאד כי האנשים הגיעו בשלום. המבצע הוכתר בהצלחה.
אב"א אחימאיר
קורות חיים
בקיץ 1914, עת נסע לחופשה לבית הוריו ברוסיה. פרצה מלחמת העולם הראשונה ונבצר ממנו לחזור לארץ ישראל. במשך המלחמה המשיך וסיים את לימודיו בגימנסיה בעיר פריץ שליד בוברויסק. כאשר נכבשה העיר על ידי הבולשביקים הוא נאסר לראשונה לאחר שביקש להגן על חנווני יהודי מעושק. ב-1918 החל בלימודיו באוניברסיטת קייב ועבד כעיתונאי של הביטאון הסובייטי "איזבסטיה". בשלהי מלחמת העולם הראשונה אף התרשם מהאידאולגיה הקומוניסטית, אך אירועי הדמים במהפכת אוקטובר ברוסיה ומלחמת האזרחים גרמו לו לשנות את דעתו מהקצה אל הקצה, ומאז סלד מהמשטר הבולשביקי ברוסיה הסובייטית, וראה בקומוניזם הפוליטי בכללו סכנה לעולם החופשי הדמוקרטי. ב-19 באפריל 1919 נהרג אחיו האהוב מאיר, ששירת כקצין בצבא האדום בקרב בפולין. לימים שינה את שם משפחתו על שם אחיו – אחימאיר.
מבצע מייקלברג
תוצאות המבצע
חודש לאחר מכן פנו שוב הטייסים לאנשי המוסד לעלייה ב' ונערך מבצע נוסף, הזהה לראשון על כל פרטיו, אלא שהפעם ליווה את המטוס ירחמיאל אסא. זמן קצר לפני מועד ההמראה התקבלה הוראה מהארץ שלא לבצע את המבצע אך ירחמיאל מיאן להחמיץ את ההזדמנות והמטוס המריא על נוסעיו חרף הוראות המוסד. לאחר הנחיתה התברר כי פשר ההוראה היה בגין העוצר שהכריזו הבריטים ברחבי הארץ; אך לאחר שירחמיאל העמיד אותם בפני עובדה מוגמרת, נמצא הפתרון וההכנות לנחיתה נערכו על ידי חברת "קופל טורס" שהייתה מצוידת ברישיון תנועה בעוצר.
אב"א אחימאיר
קורות חיים
הוא נמלט מרוסיה טרם הסתיימה מלחמת האזרחים בה בשנת 1921, הגיע לוורשה ומשם לאוניברסיטת לייז' בבלגיה. ב-1920 עבר לווינה, ובה נפגש לראשונה עם המנהיג הציוני זאב ז'בוטינסקי. בשנת 1922 פרסם את מאמרו הראשון בעברית בכתב העת התורן על הגותו של משה הס. הוא הגיש עבודת דוקטורט על ספרו של ההיסטוריון והפילוסוף אוסוואלד שפנגלר, "שקיעת המערב", לאוניברסיטת וינה, שהעניקה לו תואר דוקטור בפילוסופיה (Ph.D) בשנת 1924.
מבצע מייקלברג
תוצאות המבצע
מבצע מייקלברג היה המבצע המסובך, המרשים והמסוכן ביותר בתולדות ההעפלה מארצות המזרח בכלל, ומעיראק. שני המטוסים היוו את גולת הכותרת של ההעפלה באותה תקופה, הם הביאו ארצה כמאה עולים אשר יישבו את יבנאל. לאחר מכן הגיעה קבוצת עולים נוספת דרך המדבר, אך מכאן ואילך נחסמו הדרכים ונתיבי העליות הבאות פנו דרך איראן.
באוגוסט 1947 בוצעה טיסה חד פעמית ממנחת מטוסים ליד נאפולי באיטליה, בה הוטסה קבוצה של 50 צעירים. גם הפעם נחת המטוס ביבנאל ללא בעיות.
אב"א אחימאיר
קורות חיים
בשנת 1928 נשא את חברתו חסיה (חסידה גרצ'קוב), וב-1930 נולדה להם בתם, זאבה, שנקראה על שמו של זאב ז'בוטינסקי. בתה של זאבה, עדה, היא רבה ולשעבר יושבת ראש מועצת הרבנים של התנועה ליהדות מתקדמת בישראל. חסיה חלתה עם הלידה במחלה קשה, אושפזה ונפטרה ב-1938. היא נטמנה בבית הקברות בהר הזיתים. הבת זאבה אומצה על ידי דודיה, בלומה ואליעזר ורדימון בדגניה ב'.
בשנת 1930 הקים את ארגון "ברית הבריונים", שהיה ראשון למחות ולהפגין נגד שלטונות המנדט הבריטי, אשר אותו כינה "השלטון הזר" וארגן את ההפגנות הראשונות נגדו, על כך נעצר שוב ושוב. ביוני 1933, לאחר רצח ארלוזורוב, נעצר אחימאיר לתקופה ארוכה בחשד למעורבות ברצח והועמד לדין ביחד עם אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט. ב-29 במאי 1934, עם סיום שמיעת עדויותיהם של עדי התביעה, הוא זוכה מאשמה זו, אך נעצר בשנית והועמד לדין כמקים הארגון "ברית הבריונים". יחד איתו הועמדו לדין חברים נוספים בארגון. המשפט קיבל את הכינוי "משפט ברית הבריונים". סנגורו במשפט זה היה צבי אליהו כהן. ב-18 ביוני 1934 הורשע אחימאיר ונדון ל-21 חודשי מאסר בפועל.
בכלא המרכזי בירושלים שבו ישב עד אוגוסט 1935, כתב מדי יום את יומן המשפט והסוהר, שפרקים ממנו התפרסמו בעיתון "הירדן" בחתימת א. אסיר ציון. ב-1946 פורסם בחלקו בספר: "רפורטאז'ה של בחור ישיבה", שבמרכזו תיאור האסירים הערביים בכלא, וב-2023 ראה אור היומן במלואו: "איילה בין החומות - יומן המשפט והסוהר 1935-1934", בהוצאת מכון ז'בוטינסקי.
ב-4 באוקטובר 1935 נשא לאשה את סוניה (לבית אסטרחן) בטקס שערך הרב אריה לוין. נולדו להם שני בנים: יעקב שלמה, עיתונאי ברשות השידור וזוכה פרס ישראל ויוסי (יוסף דב), עיתונאי אף הוא, חבר הכנסת לשעבר מטעם הליכוד ויו"ר מכון ז'בוטינסקי.
לאחר שנעצר בשנת 1937 בכלא עכו, שהה ב-1938 בלבנון, מחוץ לארץ ישראל המנדטורית. הוא נסע מביירות לפיראוס ומשם לוורשה. הרעייה והבן הצטרפו אליו, והמשפחה שהתה כשנה בפולין. הם חזרו בשיירת כמאה ארצישראלים, ובהם אורי צבי גרינברג, לארץ ישראל, ימים אחדים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה. הוריו שרה ואייזיק גייסנוביץ נשלחו למחנה השמדה מצפון לבוברויסק ונרצחו שם על ידי הנאצים ביוני 1941.
1929-1924 – בשנות יצירה ותמורה
עד שנת 1928 היה חבר מפלגת הפועל הצעיר ופרסם בעיתונות מפלגות הפועלים, בין השאר ב"הפועל הצעיר", "קונטרס" ו"דבר", וכן בעיתון "הארץ". אחימאיר יצר קשרים פוריים והדוקים עם סופרים עבריים ואנשי מחקר והגות, בהם שמואל יוסף עגנון, יוסף קלוזנר, אברהם שבדרון ועמנואל הרוסי.
הוא עקב בדאגה, כמו רבים ביישוב, אחר נסיגתה של בריטניה מהבטחותיה להקים בית לאומי לעם היהודי בהצהרת בלפור, וסבר כי יש להיאבק בכך בנחישות ובגלוי. דעותיו ועצמאותו קוממו עליו את חבריו בשמאל הציוני. יחד עם המשורר אורי צבי גרינברג ויהושע ייבין הצטרף לתנועת ז'בוטינסקי ולברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר). משנת 1927 החלו השלושה "לדרוש מהנהלת הצה"ר לאמץ את המאבק הגלוי נגד הבריטים".
אחימאיר היה ממחנכי הצעירים הבולטים במחנה הרוויזיוניסטי. הוא הרצה ולימד את חניכי תנועת הנוער בית"ר בארץ ישראל הגות ציונית וכללית ואת תפיסת עולמו המדינית. הוא הגיע למעמד של השפעה רבה על הדור הצעיר של הבית"רים בראשית שנות השלושים.
ב-1928 פרסם אחימאיר סדרה של שמונה מאמרים בעיתון דאר היום, בעריכתו של איתמר בן-אב"י, שנשאו את הכותרת "מפנקסו של פשיסטן". לקראת בואו של זאב ז'בוטינסקי לארץ פרסם מאמר ברכה למנהיג מפלגתו בשם "בקשר עם בואו של הדוצ'ה שלנו". בפאשיזם הוא ראה בעיקר את האנטי-תזה למשטר הקומוניסטי ממנו סלד ובו נלחם כל ימיו. בהשפעת ז'בוטינסקי חזר בו מתמיכתו בפאשיזם.
1948-1929 – בשנות המרד והמאבק
לאחר מאורעות תרפ"ט ביקר ישירות את התקווה לשיתוף פעולה עם הבריטים, תקווה שבתחילה הייתה קיימת אצל הרוויזיוניסטים ואצל ז'בוטינסקי, ונהג לטעון כי את הרעיון הלאומי-ציוני יש להגשים, כמו אצל כל העמים שלחמו לעצמאותם, רק בפעולות אקטיביות, תוך נכונות להקרבה אישית. ארגון "ברית הבריונים", שהקים עם חבריו כדי להיאבק בשלטון הבריטי עד לעזיבתו את הארץ, נקרא על שם ה"בריונים" שהוזכרו בין הלוחמים לחירות ישראל ברומא בעת העתיקה. הוא פרש בפומבי את עמדותיו, ובמיוחד דיבר על הצורך בהתמקדות נחושה בהקמת ריבונות יהודית בארץ ישראל. כך למשל כתב בפומבי:
"ברית הבריונים" הייתה לניצוץ שהדליק את אש המרד של אצ"ל ולח"י בשנות הארבעים. ב-8 באוקטובר, חול המועד סוכות תרצ"א, יצא בראש קבוצה, שכללה את משה צבי סגל, אפרים בן-דוד ואריה טגנסקי, להפגין נגד נציג בכיר של המדיניות הבריטית בארץ ישראל המנדטורית, סגן שר המושבות הבריטי ד"ר דרומונד שילס, שהגיע לביקור והתאכסן במלון פלטין ברחוב נחלת בנימין בתל אביב. הבריטים הכו את המפגינים ועצרו אותם.
בקיץ 1931 פעל נגד מפקד האוכלוסין שיזמה ממשלת המנדט ונאסר בפעם השנייה. כך נאסר עוד פעמים אחדות בשל ארגון פעולות מחאה והפגנות כנגד התנערותה של ממשלת המנדט מהבטחותיה לחבר הלאומים, לעם היהודי ולהסתדרות הציונית בהצהרת בלפור ובכתב המנדט. בראשית שנות השלושים כתב אחימאיר מסה בשם "מכתב לנוער הציוני", שפורסמה בעיתון דאר היום ב-21 באוקטובר 1930, ובה תבע מהנוער היהודי מהפכנות לאומית, תחת המהפכנות הסוציאליסטית שעליה דובר בתנועת העבודה.
זאב ז'בוטינסקי חלק לו דברי שבח על ארגונן של ההפגנות בתל אביב ובירושלים, במאמרו "על אוואנטוריזם" (1932):
בשנת 1933 הקים את "הסתדרות הציונים הרוויזיוניסטים בארץ ישראל". לאחר עלייתם של הנאצים לשלטון בשנת 1933 היה אחימאיר למתנגדה החריף של גרמניה הנאצית, אך לא מיד עם כינונה. עד לעליית הנאציזם הזכיר במאמריו מינוחים המתקשרים לפשיזם האיטלקי. בשל חששו הכבד וסלידתו העמוקה מהמשטר הבולשביקי ברוסיה, ראה בפשיזם כוח שכנגד, שיוכל לבלום את ההשפעה הסובייטית בעולם.
בסוף מרץ 1933, חודשיים לאחר עליית היטלר לשלטון, צידד אחימאיר בפרישה מהתנועה הציונית וכתב: "מפחידים אותנו בדחליל ו'פירוד' שמו. אולם בדרך של פירוד הלכו התנועות הלאומיות הקשורות בשמות המזהירים של אתא-טורק, מוסוליני, פילסודסקי, דה-ואלירה, היטלר". משפט זה נוצל נגדו בחריפות בידי יריביו ובראשם דוד בן-גוריון, אלא שבאומרו "מזהירים" כוונתו של אחימאיר הייתה ל"מפורסמים".
ז'בוטינסקי ביקר בחריפות כמה מהמאמרים שפורסמו בעיתון "חזית העם". מאוחר יותר, לאחר כינון הברית בין משטרים פשיסטים לבין גרמניה הנאצית, התחרט אחימאיר, ויחד עם חבריו ב"ברית הבריונים" יצא למחות כנגד נציגי המשטר הנאצי בארץ ישראל. הם טיפסו במאי 1933 לגג קונסוליית גרמניה בירושלים והורידו את דגל צלב הקרס. כך עשו גם ביפו.
המשטר הנאצי אפשר ליהודים, בשנותיו הראשונות, לקנות סחורה גרמנית בכספם ולצאת איתה מגרמניה לארץ ישראל, וזאת באמצעות הליך מסודר שנקרא הסכם העברה, וכונה אז בפי כל "הסכם הטרנספר". אחימאיר וחבריו ביקרו בחריפות את המשא ומתן עם הגרמניה הנאצית וגינו את ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, חיים ארלוזורוב, שקידם את ההסכם מעל דפי העיתון "חזית העם".
ב-16 ביוני 1933 בערב נרצח המנהיג הציוני חיים ארלוזורוב. השלטונות הבריטיים הטילו את האשמה על אנשי "ברית הבריונים". השלטונות הבריטיים הודיעו כי ד"ר אב"א אחימאיר נחשד בהסתה לרצח ועצרו אותו. בשל המעצר נמנעה ממנו ההשתתפות בקונגרס הציוני ה-18, שאליו נבחר כציר. הוא ישב כשנה במעצר בבית הסוהר המרכזי בירושלים. אחימאיר אמנם נוקה מההאשמה ברצח, אך הועמד לדין באשמת הסתה לרצח. במשפט הרצח עצמו הנאשם צבי רוזנבלט זוכה, ואילו הנאשם אברהם סטבסקי הורשע ברצח והוטל עליו עונש מוות שבוטל בערעור. אחימאיר לא שוחרר מהכלא, שבת רעב ארבעה ימים, ולאחר 80 שעות צום נעתר לבקשתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק והפסיקו. ואז הועבר לכלא עכו. ב-12 ביוני החל משפט הנאשמים בשייכות ל"ארגון בלתי חוקי", "ברית הבריונים" (לאחר שהוכרזה כארגון לא חוקי). בין הראיות להאשמה הובאה קריאתו:
ב-19 ביולי 1934 הוא נדון לעשרים ואחד חודשי מאסר בפועל "עם עבודת פרך", וב-30 בנובמבר קוצר גזר דינו ל-18 חודשי מאסר. חבריו מחוץ לכלא ציינו את שמו בהתוועדויותיהם. כך למשל, ב-8 בדצמבר 1934, בוועידה הארצית השמינית של בני הצה"ר בארץ ישראל, הוכרז שהיא "מברכת את ציר הכבוד שלה, את ד"ר אב"א אחימאיר, הנמק בכלא הממשלה בירושלים ומעודדת אותו ואת חבריו דבירי ואורנשטיין, בהכריזה כי סבלם מסמל את סבל התנועה כולה", וכך נהגו רבים אחרים. ב-18 החודשים בכלא עיין בספרים שהובאו אליו וכתב יומן כמעט מדי יום ביומו – "רפורטאז'ה של בחור ישיבה". פרקים מן היומן התפרסמו בעיתון "הירדן" בחתימת א. אסיר-ציון ובספר שראה אור בשנת 1946. הוא השתחרר מן הכלא באוגוסט 1935 והתקבל באהדה גדולה על ידי משלחת של מרכז הצה"ר בארץ ישראל וחברי בית"ר.
לאחר שחרורו מן המאסר פרש אחימאיר מפעילות פוליטית גלויה, ועסק בהגות ובכתיבה פובליציסטית. הוא כתב רבות בעיתונות הרוויזיוניסטית, ב"הירדן", "דאר היום" ו"המשקיף". הוא יצא למסעי הרצאות רבים, בהם לימד על הרעיון הציוני והמשנה הרוויזיוניסטית, ונפגש עם חברי אצ"ל ולח"י, חניכי תנועת בית"ר וחברי הצה"ר והצ"ח, בארץ ישראל ובקרב יהדות מזרח אירופה, בפולין ובליטא.
בשנת 1937, לאחר פעולות האצ"ל, נעצר יחד עם רבים ממנהיגי הצה"ר ובית"ר בכלא עכו לשלושה חודשים. באותם ימים ראה אור חיבורו, איגרת השמד, בירושלים.
1962-1948 – בשנות מדינת ישראל
לאחר קום המדינה השתתף בעיתונים ובכתבי העת: "חרות", "עיתון מיוחד", הבקר, "המערב", מאזניים", "קשת", "הארץ" ו"מעריב". אחימאיר פרסם אלפי מאמרים בתקופת המנדט הבריטי ומדינת ישראל, רובם בשמות בדויים. ב-1957 ראה אור ספרו "עם קריאת גבר" שכלל מבחר מהגותו ומסותיו, וב-1960 יצא ספרו, "יודאיקה", שעליו הוענק לו לאחר פטירתו "פרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר".
משנת 1951 הוא הוזמן על ידי פרופ' בנציון נתניהו לשמש חבר מערכת האנציקלופדיה העברית ושהה לרגל עבודתו זו בירושלים ימים אחדים בשבוע. הוא כתב מאות ערכים בעיקר בנושאי ספרות והיסטוריה של רוסיה. בין הערכים הבולטים שתרם: אדולף היטלר, פיודור דוסטויבסקי ודגניה.
הוא נפטר במפתיע בערב שבועות תשכ"ב, בבית בתו ברמת אביב, ודבר מותו צוין בכותרת הראשית של העיתון "חרות". מסע ההלוויה יצא מ"מצודת זאב" בתל אביב, שם ספד לו יו"ר הכנסת וחברו מבוברויסק, קדיש לוז. על קברו בנחלת יצחק נשא דברי פרידה הרב אריה לוין. למחרת פטירתו הופיע בעיתון "חרות" מאמרו האחרון, שהיה מוקדש לציון מלאת 30 שנה לפטירת הסופר ש. בן-ציון. מוספים מיוחדים של "חרות" הוקדשו לזכרו אחימאיר ב"שבעה", בשלושים וביום השנה. מנחם בגין נשא נאום גדול לזכרו בישיבה מיוחדת של מרכז תנועת החרות שכונס לזכרו ביום השלושים לפטירתו.
זכרו בתודעה הציבורית והנצחתו
בנציון נתניהו העיד עליו: "קודם כל רעיון חדש ומחודש; שנית, הטפה מתמדת ועקשנית לרעיון זה; ושלישית, יכולת לשמש מופת". עם זאת, מורשתו הייתה, בחייו ולאחר פטירתו, ל"אחד הנושאים השנויים במחלוקת, במשך עשרות שנים", לדבריה של החוקרת שושנה ברי-אישוני.
במאי 1963, שנה לאחר מותו של אחימאיר, הזכיר דוד בן-גוריון מעל בימת הכנסת את אחימאיר בהקשר לאמירתו לכבוד ז'בוטינסקי, כדי לנגח את אנשי תנועת החרות באהדה לפאשיזם, כביכול, ובעקבות כך התעוררה סערה, כאשר מנחם בגין וחיים לנדאו קראו לעבר ראש הממשלה: "בדברך על אחימאיר – של נעליך מעל רגליך". יושב ראש הכנסת, קדיש לוז, הורה למחוק את הדברים מהפרוטוקול.
על שמו של אבא אחימאיר נקראו רחובות וככרות ב-13 ערים בישראל. היישוב ברקן נקרא בעבר "בית אבא" על שמו. כתחליף נקראה על שמו השכונה המערבית בברקן - גבעת אבא, וכן נקרא כביש הכניסה ליישוב - דרך אב"א אחימאיר. לזכרו יצא בול של רשות דואר, הנושא את דיוקנו. "הוועד להוצאת כתבי אחימאיר" הוציא לאור שישה כרכים מכתביו.
ארכיון אב"א אחימאיר
בדירתו ברמת גן (שיכון הוותיקים, רח' ניצנים 12) הוקם מוזיאון וארכיון ובו כל עיזבונו הספרותי (מאמריו וכל מה שפורסם עליו, מכתבים אליו וממנו), מוצגים הקשורים לקורות חייו ולהגותו. בארכיון מדורים המוקדשים לצייר יוסי שטרן ידידו, ל"ברית הבריונים", לפרשת רצח ארלוזורוב, למאות אישים נוספים, וכן כל ספריו של אחימאיר והספרות שנכתבה ונתפרסמה עליו.
לזכרו הוקם אתר אינטרנט עליו ועל "ברית הבריונים": בית אבא. המייסד והמנהל של המקום, יוסי אחימאיר, עורך ב"בית אבא" ברמת גן סיורים מודרכים ללא תשלום לקבוצות ומספר על מורשתו של אביו.
על שמו של אחימאיר הוקם מעוז של תנועת הנוער בית"ר בעיר קריית אתא, הפועל באופן קבוע ומציע מגוון פעילויות לבני הנוער בעיר.
במאי 2016 הקדיש ארגון "לימוד" את הכנס שלו במינסק, בירת בלארוס, ובעיר בוברויסק - לזכרם של בני העיר ברל כצנלסון ואב"א אחימאיר. בכנס בשתי הערים הוצגו תערוכות צילומים של שני האישים ונישאו הרצאות לזכרם. שלושת ילדיו של אחימאיר - זאבה, יעקב ויוסי - השתתפו באירועים לכבוד אביהם.
ספציה (כדורגל)
מועדון כדורגל ספציה (באיטלקית: Spezia Calcio) הוא מועדון כדורגל איטלקי, המשחק בעיר לה ספציה שבאיטליה. המועדון משחק בסרייה ב'.
היסטוריה
בשנת 1906 נוסד מועדון הספורט ספציה ובשנת 1911 נוסד מועדון הכדורגל ספציה. עד שנת 1917 שיחק המועדון משחקי ידידות ועד עונת 1928/1929 שיחק בליגות אזוריות. בעונת 1929/1930 נוסדה הליגה האיטלקית השנייה בכדורגל והמועדון העפיל לליגה זו בעונתה הראשונה. המועדון שיחק 6 עונות ברציפות בליגה השנייה ובסוף עונת 1934/1935 ירד לליגה השלישית. המועדון שיחק עונה אחת בליגה השלישית וחזר לליגה השנייה.