cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישראל קסטנר
פסק הדין בערעור
פסק דינו של השופט ד"ר שמעון אגרנט השתרע על פני 194 עמודים והיה מקובל על הנשיא יצחק אולשן ועל ממלא מקומו השופט שניאור זלמן חשין. לעומתם, השופטים ד"ר משה זילברג ודוד גויטיין הציגו שתי דעות מיעוט. דעת הרוב אמנם לא חלקה על העובדות שהוכחו בבית המשפט המחוזי, אך היא ניתחה אותן אחרת מהשופט הלוי וחלקה עליו בשאלה העקרונית לגבי מניעיו של קסטנר במשא ומתן עם הנאצים. השופט אגרנט פסק כי "קסטנר המשיך עד הסוף במטרה יחידה - למלט את המספר הגדול ביותר של יהודים, שניתן היה להציל בנסיבות הזמן והמקום"; וכי "רכבת המיוחסים הייתה רק תוצאת לוואי של המשא ומתן הזה". אגרנט קבע גם שאין מקום לטרוניה על כך שקסטנר כלל במשלוח את אמו ואשתו וציין כי לעומת זאת כמאה מקרובי משפחתו לא הועלו לרכבת ולכן נספו. עם זאת, אגרנט הוסיף: "את קסטנר תשפוט ההיסטוריה ולא בית המשפט". רוצה לומר, עדיין יש מקום לדיון מוסרי בפעילותו; אולם בניגוד לדעת השופט הלוי במחוזי - לא סבר אגרנט שיש לעסוק בפרשה החורגת מהסוגיה המשפטית גרידא, האם מלכיאל גרינוולד הצליח לשכנע "אמת דיברתי". לפיכך פסק אגרנט כי גרינוולד לא הוכיח די הצורך את ההאשמות נגד קסטנר, לבד מההאשמה של הצלת נאצי לאחר השואה. על האשמה זו חמשת השופטים הסכימו פה אחד להשאיר את הקביעה כי "קסטנר הציל באמצעות שקר ביודעין ובאורח פלילי את קורט בכר מהעונש שציפה לו בנירנברג" (עונש מוות), ובכך הוכיח המשיב את הגנת "אמת דיברתי", בניגוד להצהרתו של קסטנר בבית המשפט המחוזי.
הנשיא יצחק אולשן לא רק הסכים עם מסקנותיו של אגרנט, אלא אף ביקר בחריפות את הדרך בה ניהל השופט הלוי את המשפט. הוא קבע כי מכמה בחינות התנהל המשפט שלא בהתאם לכללי הפרוצדורה המקובלות. לטענתו, השופט הלוי קיבל עדויות בלתי רלוונטיות וכן התיר ניהול "חקירות ממושכות לאין קץ בנוגע לדברים של מה בכך". אולשן ביקר אף את החלק המוגזם שנטל הלוי בחקירת שתי וערב של רוב העדים. עם זאת ציין בפסק דינו כי "בית המשפט לא בא לתת תעודת יושר לקסטנר, או תעודת אישור להערכת פועלו... ועדה חוקרת ציבורית - בפניה יכול היה קסטנר להתגונן כצד ולא כעד סתם - הייתה יותר מתאימה בשביל לדון בכל אלה. ובנידון זה תמים דעים אני עם עו"ד תמיר בא כח המשיב שהציע זאת באחד השלבים במהלך המשפט בערכאה הראשונה".
פסק הדין תרם תרומה חשובה לתדמיתו ההיסטורית של קסטנר, ובעיני רבים כבר לא נחשב כמי שמכר את נפשו לשטן, אלא כאיש אמיץ שכדברי השופט שניאור זלמן חשין בפסק הדין:
אם כי בחלק אחר של פסק-דינו כתב:
לעומתם השופט גויטיין קיבל את פסק הדין של השופט הלוי במלואו. הוא אף הרחיק לכת וציין בפסק דינו כי:
השופט זילברג אישר אף הוא בפסק דין ארוך את פסיקתו של הלוי, והסכים לטענה שבתמורה להוצאת רכבת קסטנר מהונגריה מנע קסטנר ביודעין מיהודי הונגריה מידע על אודות המתרחש באושוויץ. עם זאת, בניגוד לגויטיין, הסתייג זילברג מההאשמה בדבר "רצח בעקיפין" של יהודי הונגריה, וסבר כי היא לא הוכחה על ידי גרינוולד די הצורך.
ההיסטוריון אלי ריכנטל, המתבסס גם על תיעוד שלא היה לעיני השופטים, תומך בהערות השופט זילברג בערעור, בדעת מיעוט. לדעתו, די היה במידע שבידי קסטנר כדי להוביל למסקנה שהנאצים נחרצים לחסל את יהדות הונגריה, מלבד קבוצת מיוחסים. לדבריו, אגרנט בחן כל ידיעה בידי קסטנר בפני עצמה, ללא הצטברות כולן יחד ומתוך הקונטקסט השלם. דברים דומים כותבת מיכל שקד. לדבריה, השקפתו של אגרנט על ההיסטוריה הביאה ל"מאמץ בולט לזכות את קסטנר".
כעבור שנים לאחר המשפט, הביע השופט בנימין הלוי חרטה על השימוש במילים "מכר את נפשו לשטן". לדבריו, הייתה זו מליצה מיותרת שלא פורשה נכון.
בשיח הציבורי ובתרבות
בשיח הציבורי בעניין אישיותו ותדמיתו של קסטנר נותרה מחלוקת. יש הרואים בו גיבור הירואי, דעה המשתקפת במאמריו של חוקר השואה וחתן פרס ישראל פרופ' יהודה באואר, בספרו של ההיסטוריון פרופ' יחיעם ויץ "האיש שנרצח פעמיים", במחזהו של מוטי לרנר "קסטנר" שהוצג בקאמרי, בסרטו של יהודה קווה "פרשת קסטנר", מ-1983, ובסדרת הטלוויזיה "משפט קסטנר" שכתב מוטי לרנר וביים אורי ברבש בהפקת הטלוויזיה הישראלית בשנת 1994. המלחין אריק שפירא כתב אופרה אלקטרו-אקוסטית בשם "משפט קסטנר" כשהליברית מבוסס על פרוטוקול המשפט. לדעת מרטין גילברט, קסטנר לא היה נבל אלא קרבן של הונאה מצד אייכמן.
אחרים, כחתן פרס ישראל ההיסטוריון פרופ' יוסף קלוזנר, הסופר והתסריטאי בן הכט בספרו "כחש", רודולף ורבה מחבר "פרוטוקול אושוויץ", רואים בקסטנר כמי שאכן מכר את נפשו לשטן ושיתף פעולה עם הנאצים בעת מלחמת העולם השנייה ולאחריה, בפרט לנוכח ממצאים שהתגלו עם תפיסתו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן ולא היו בפני שופטי בית המשפט העליון בעת פסיקתם בערעור.
מסמך סאסן
ב-1960, לאחר מעצרו של אדולף אייכמן, פרסם המגזין LIFE ריאיון שערך וילם סאסן, עיתונאי נאצי הולנדי, עם אייכמן בשנת 1956. פרסם בתאריך 28 בנובמבר 1960 במגזין LIFE ואמר בין היתר את הדברים הבאים:
במשפט אייכמן קיבלה התביעה אישור להשתמש רק בחלק ממסמך סאסן, הכתוב בכתב יד ומכיל הערות בכתב ידו של אייכמן. אייכמן וסנגורו סירבו, מטבע הדברים, לאשר את אמיתותו. גדעון האוזנר ניהל משא ומתן לרכישת סלילי ההקלטה אך לא הצליח לעשות זאת ובחר שלא להביא את סאסן מארגנטינה בשל הסיבוכים הכרוכים בכך (גזר דין מוות התלוי ועומד כנגדו בהולנד). היועץ המשפטי לממשלה לא איפשר לתמיר לראיין את אייכמן או לראות את מסמך סאסן המלא (בן כמה מאות העמודים).
בקשה לקיום משפט חוזר שהגיש תמיר ב-22 ביולי 1962, בנימוק של גילוי חומר חדש, נדחתה על ידי נשיא בית המשפט העליון.
הפולמוס סביב הנצחת קסטנר
בשנת 1993 החליטה ועדת השמות של עיריית תל אביב לקרוא רחוב בתל אביב על שמו של קסטנר. בעקבות התנגדות לכך, ובכלל זה מכתב ששלח יוסף תמיר, בנו של שמואל תמיר, לחברי מועצת העירייה, נמנעה מועצת העירייה מלאשר את ההחלטה.
ב-5 ביולי 2001, לאחר שעיריית תל אביב קראה רחוב על שם שמואל תמיר, מחתה מרב מיכאלי, נכדתו של קסטנר, על ההימנעות מקריאת רחוב על שם סבה. מיכאלי הזכירה את פעולות ההצלה של סבה גם בנאום הבכורה שלה בכנסת, ב-27 בפברואר 2013.
עיריית חיפה נמנעה מלקרוא רחוב על שמו של קסטנר, אך בשנת 2015, שנים רבות לאחר שהחליטה על הנצחתו, קראה גינה בשם "גינת ניצולי קסטנר".
מאז 2008 נערך מדי שנה, ביום הזיכרון לשואה ולגבורה, טקס זיכרון פרטי לקסטנר ליד הכניסה לבית בו גר ונרצח בשדרות עמנואל הרומי 6 בתל אביב. בטקס בשנת 2015 הוסר במקום הלוט מעל לוחית זיכרון לקסטנר.
בפברואר 2021, במליאת הכנסת ענתה ח"כ מיכאלי נכדתו לח"כ שבח שטרן שהאשימה בניסיונות לטהר את שם סבה: "יד ושם מנציח את קסטנר וחבריו בוועדת ההצלה על הצלה של לפחות 20,000 יהודים והמחקר ההיסטורי מדבר על הרבה יותר".
עורק עצם הזרוע הכותר הקדמי
עורק עצם הזרוע הכותר הקדמי יוצא מחלקו הצדי של עורק בית השחי, נגדי לעורק עצם הזרוע הכותר האחורי הגדול ממנו. העורק נע בצורה אופקית, מתחת לשריר החרטום והזרוע ולראש הקצר של שריר הזרוע הדו-ראשי וקדמית לצוואר עצם הזרוע.
גן אור
גן אור הייתה התנחלות ומושב עובדים דתי במרכז גוש קטיף אשר השתייכה למועצה אזורית חוף עזה.
היסטוריה
במרץ 1979 הוקמה היאחזות נח"ל גן אור. בחודש יולי 1980 הגיעו חברי גרעין גן אור ליישוב נצרים, ששימש אז מחנה מעבר לגרעיני התיישבות, ונשארו במקום במשך שלוש שנים עד שעברו ליישוב הקבע בשנת 1983.
היישוב הוקם בשנת 1983 על ידי חברי בני עקיבא ותלמידי ישיבות ההסדר, והיה מושב עובדים חקלאי שנמנה עם מושבי "הפועל המזרחי" בעל צביון דתי לאומי.
ביישוב התגוררו לפני פינויו למעלה מ-50 משפחות. רוב תושבי גן אור התפרנסו מגידולי ירקות ועלים בחממות, מקצתם היו בעלי מקצועות חופשיים.
ביישוב פעלו גני ילדים ומעונות יום. ילדי בית הספר למדו בנווה דקלים בבית הספר האזורי "נאות קטיף".
ב-8 במרץ 1993 נרצח תושב היישוב אורי מגידיש בדקירות סכין על ידי שניים מן הפועלים הפלסטינים שהעסיק בחממה. במחאה על הרצח, יצאו לאחר ההלוויה רבים מתושבי גן אור וחסמו את הכביש בקרבת מחסום ארז. בעקבות כך פרץ עימות קשה עם פלסטינים רבים שלא יכלו להמשיך בדרכם הביתה ובמהלכו נורה למוות נעים מחמוד אלמדהון, תושב מחנה הפליטים ג'באליה.
בשנת 2000 הוקמה בגן אור מדרשת טהר לבנות כחלק מישיבת תורת החיים. המדרשה שילבה לימודי קודש, שבהם לימדו רבנים מגוש קטיף, עם לימודים אקדמאים, שנערכו בשלוחת אשקלון של אוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטה העברית. לאחר שלוש שנים עברה המדרשה לנווה דקלים. מאוחר יותר נבנו ביישוב גם בית כנסת מפואר ואולם אירועים.
בעקבות תוכנית ההתנתקות מ-2004, הקימו מתיישבים מגן אור, גדיד ובדולח בתחילת שנת 2005 את "הפורום החקלאי" במטרה להגיע להדברות על הפינוי. נציגי הפורום אף נפגשו עם ראש הממשלה שרון באפריל אותה שנה.
גן אור פונה ב-18 באוגוסט 2005 כחלק מתוכנית ההתנתקות. 20 משפחות עזבו מרצון עוד לפני יום הפינוי, לאחר שקיבלו פיצויים. במהלך הפינוי כ-200 איש הסתגרו בבית הכנסת ביישוב ופונו בכוח על ידי כוחות הביטחון.
תרועת החצוצרה של קרקוב
אגדת התרועה
האגדה מקשרת את תרועת החצוצרה הנקטעת, עם מותו של השומר מימי הביניים שנהרג בעודו מריע. באותם ימים הייתה הבזיליקה מקום חשוב ומרכזי בעיר. ממרומי המגדל הגבוה של הבזיליקה, במקום שנקרא hejnalica, ניצב שומר שהריע בחצוצרה עם פתיחת וסגירת שערי העיר, וכן בהבחינו באש או באויבים הקרבים לעיר.
הטטרים היו תוקפים לעיתים קרובות כפרים וערים בפולין, ואף פלשו לקרקוב עצמה מספר פעמים במאה ה-13. באותה פלישה הבחין השומר החצוצרן בענן אבק הגדל וקרב במהירות, והריע בחצוצרתו. בינתיים הזדרזו שומרי העיר לנעול את השערים, ומגִני העיר וקשתיה התמקמו בעמדותיהם והדפו את ניסיון התקיפה. אולם תרועת החצוצרה נדמה לפתע באחת. כאשר קרבו אנשי העיר למקום החצוצרן, מצאו כי הוא מוטל על הארץ כשחץ נעוץ בצווארו. כדי להנציח מאורע זה, מושמעת המלודיה כשהיא מסתיימת בקטיעה. למעשה, האגדה מופיעה לראשונה בספרו של אריק פ. קלייגו "החצוצרן מקרקוב", משנת 1928. עצם קיומו של שומר זה לא ידוע בהיסטוריה.
ליל המסכות: תחיית המתים
עלילה
בעקבות מעשי הרצח באקדמיית הילקרסט, לורי מלאת אשמה וטראומה לגבי מה שקרה. היא אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי לאחר שהרגה אדם שחשבה שהוא מייקל. כששתי אחיות בבית החולים מדברות על מה שקרה, פלאשבקים מגלים כי חובש מצא את מייקל מחוסר הכרה בבית הספר לפני שהתעורר ומייקל ריסק את הגרון שלו כדי שלא יוכל לדבר וגרם לו לאבד את הכרתו. לאחר מכן מייקל גנב את הבגדים של הפרמדיק ולבש אותם ועזב אותו מחוסר הכרה.
לאחר 3 שנים של הסתתרות מייקל חוזר ומנסה לרצוח את לורי שוב, אך הפעם לורי שמצפה לבואו טומנת לו מלכודת. מייקל מגיע לבית החולים בו מאושפזת לורי. הוא הורג את שני המאבטחים שבכניסה ולאחר מכן הוא מגיע אל לורי אותה הוא תוקף אך לורי מצליחה לברוח. היא בורחת לעליית הגג שם המלכודת שלה נמצאת. מייקל רודף אחר לורי עד לעליית הגג ונופל במלכודת של לורי. אך כשלורי באה להסיר את המסכה שלו כדי לראות האם מדובר בו הוא דוקר אותה וזורק אותה מעליית הגג.
שנה לאחר מכן קבוצת סטודנטים זוכה להשתתף בתוכנית ריאלטי אינטרנטית ובה הם צריכים לחזור לבית ילדותו של מייקל למשך לילה אחד ולהבין מה גורם לו לבצע את הרציחות שלו. בזמן שהצלם מתקין מצלמות בתוך הבית מגיע מייקל והורג את הצלם. הקבוצה מגיעה אל הבית ומתפצלת ל-3 על מנת לחפש רמזים בעוד שהחברים שלהם צופים בהם בשידור חי. במהלך החיפוש מגיע מייקל והורג את ביל אחד מהסטודנטים בעוד אחד מחבריו שצופה בזה מבין שזה אמיתי בניגוד לשאר שחושבים שלא.
דונה וג'ים, שניים מהסטודנטים מוצאים רימה של גופות מזויפות ומבינים כי התכנית היא תרמית. בינתיים פרדי, אחד מהסטודנטים מתחפש למייקל ומגיע להפחיד את הסטודנטים האחרים בעוד מייקל האמיתי ממשיך להסתובב בבית. פרדי מגיע אל ג'ים ושרה, סטודנטית אחרת והוא מבקש מהם לשתף איתו פעולה ולהפחיד את הסטודנטים האחרים. אך שהם מסרבים פרדי מחליט לעזוב וכך גם שרה וג'ים שמחליטים לאסוף את השאר ולעזוב. לאחר מכן ג'ן, אחת הסטודנטיות האחרות מוצאת את גופתו של ביל. היא מגיעה אל שרה, ג'ים ורודי, סטודנט נוס, כדי להזהיר אותם אבל זה מאוחר מדי ומייקל עורף את ראשה בפניהם. לאחר מכן הוא גם הורג את ג'ים ורודי ורודף אחר שרה למעלה.
שה נועלת את עצמה בחדר שינה ומתחננת בפניי שאר חבריה לעזור לה. שהם מבינים שכל הסיפור היה אמיתי, דקארד, אחד החברים של הסטודנטים אומר לשרה היכן מייקל נמצא כדי שתוכל לברוח ממנו. בזמן הזה שרה נתקלת בפרדי והשניים מנסים לברוח אך זה מאוחר מדי כאשר מייקל מוצא אותם ודוקר את פרדי. בזמן הזה שרה מצליחה למצוא יציאה שמובילה למוסך, שם היא מגלה את הגופה של נורה, אחת הסטודנטיות האחרות. בזמן הזה מייקל שוב מוצא את שרה ותוקף אותה אך פרדי שעדיין הצליח להישאר בחיים מגיע ונאבק במייקל בזמן ששריפה שנגמרה כתוצאה מקצר חשמלי משתוללת במוסך. מייקל מתחשמל מהקצר ופרדי לוקח את שרה וביחד הם בורחים מהמוסך בעוד מייקל נשרף למוות במוסך. מאוחר יותר, פרדי ושרה מתראיינים לחדשות המקומיות, במהלכן שרה מודה לדקארד על שהציל את חייה. בינתיים, מייקל נחשב למת וגופתו נלקחת לחדר מתים. עם זאת, כאשר החוקר מקרי המוות מתכונן לבחון את גופתו, מייקל מתעורר לפתע.
הצלחה מסחרית וביקורות
הסרט תחילה יצא בארצות הברית וקיבל שם ביקורות מעורבות אך גם שהסרט יצא בשאר העולם הוא המשיך לקבל ביקורות שכאלה. הסרט דורג במקום הרביעי ברשימת הסרטים המצליחים ביותר לאותו השבוע בשבוע יציאתו כאשר גרף כ-12.2 מיליון דולר. בסופו של דבר הסרט גרף 30.3 מיליון דולר במדינה ועוד 7.3 מיליון דולר בשאר העולם.
מכתוב (סרט)
מכתוב הוא סרט ישראלי שיצא לאקרנים בשנת 2017. הסרט בוים על ידי עודד רז ותסריט הסרט נכתב על ידי חנן סביון וגיא עמיר המופיעים בסרט כשחקנים הראשיים.
הפקה והפצה
הסרט הופק במימון "המיזם לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים", וצולם בירושלים במהלך קיץ 2016.
הסרט הוקרן לראשונה ב-6 בספטמבר 2017 במסגרת יום הקולנוע הישראלי הרביעי, והיה לסרט הנצפה ביותר באותו היום, עם כ-23,500 כרטיסים.
הסרט הפך לאחת הצלחות המסחריות הגדולות ביותר של הקולנוע הישראלי ב, עם מכירות של כ-570 אלף כרטיסים, והוא נכנס לרשימת מאה הסרטים הישראליים הנצפים ביותר בכל הזמנים.
עלילה
סטיב (חנן סביון) וצ'ומה (גיא עמיר) הם צמד עבריינים העוסקים בגביית דמי חסות בירושלים עבור ארגון פשיעה שבו הם חברים. הצמד ניצל בנס ממוות מפיגוע שהתרחש במסעדה בה שהו, ומנצלים את הפיגוע כדי לקחת לעצמם מזוודה ובה סכום גבוה של דמי חסות שהוחזקו בידי בלדר צ'צ'ני שנהרג בפיגוע.
בעקבות הפיגוע הם מחליטים לצאת ממעגל הפשע ולנסות לעזור לאנשים שמבקשים משאלות בכותל המערבי. הם קוראים פתקים שאנשים הניחו בכותל, ופועלים להגשמת המשאלה שבפתק. בין הבקשות יש ארגון חגיגת בר מצווה לילד יתום, וסיוע לאישה להיכנס להיריון. העניינים מסתבכים כאשר קסלסי, ראש ארגון הפשיעה אליו הם משתייכים מחליט שעליהם לחזור שוב לפשע.
לסטיב יש ילד שהוא מתכחש אליו, היות שסטיב נבדק ונמצא עקר, ולכן הוא חושב שהילד לא שלו. מתברר שהילד אכן של סטיב, שנרפא מהעקרות באמצעות תרופה עממית שקנה בשוק מחנה יהודה, את אותה תרופה צ'ומה נותן לאשה שבקשה בכותל שיהיה לה ילד, אחרי שמתברר שבעלה עקר.
בסוף הסרט, קסלסי מגלה שסטיב וצ'ומה גנבו ממנו כסף, אך ברגע האחרון לפני שהורג אותם, שומר הראש שלו, צפוף, מציל את סטיב וצ'ומה, כי מתברר שצפוף הוא בעלה של האישה שסטיב וצ'ומה סייעו לה להיכנס להריון.
קישורים חיצוניים
ביקורות
בית חולים דנה-דואק לילדים
בית החולים "דנה-דואק" לילדים על שם רנה וסובחי דנה הוא אחד מארבעת בתי החולים במרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי. בית החולים מטפל בילדים עד גיל 18 שנים ובנוסף, בחולים במחלות כרוניות ייחודיות של הילדות הממשיכים לקבל טיפול ומעקב גם מעבר לגיל זה (למשל חולים בממאירויות של גיל הילדות).
היסטוריה
בית החולים הוקם בשנת 1992 על ידי פרופסור צבי שפירר ז"ל על בסיס מחלקות הילדים של בית החולים הדסה בתל אביב שנסגר במקביל. לאחר פרישתו של פרופסור שפירר כיהנו בתפקיד מנהל בית החולים אבינועם רחמל, אורי יורגנסון, שמעון רייף ופרנסיס מימוני. מאז ינואר 2014 משמש פרופ' דרור מנדל כמנהל בית החולים, ופרופ' רונית לובצקי מנהלת מחלקת ילדים ואשפוז יום ילדים.
בשנת 2021 התאשפזו 10,325 ילדים, 3,927 ילדים נותחו. חדר המיון טיפל ב-26,674 ילדים, ובמרפאות החוץ טופלו 197,881 ילדים. בבית החולים לילדים דנה-דואק 186 מיטות: 34 במחלקת ילדים, 34 בכירורגיה ילדים, 21 בהמטו-אונקולוגיה, 29 באורתופדיה, 12 במיון ילדים, 12 בטיפול נמרץ, 44 בפגיה.
בית החולים שינה את שמו בשנת 2010 ל"בית חולים דנה-דואק לילדים" בעקבות תרומת משפחת דואק להקמת מחלקת מיון מודרנית ותוספת קומה לבניין. משפחת דואק הם קרובי משפחתה של התורמת הראשונה והעיקרית לבניית בית החולים, רנה דנה (למעשה זה שם נעוריה).
תמיכה רגשית-חברתית
בית החולים "דנה-דואק" מעודד פרויקטים חינוכיים וחברתיים המתקיימים בסיועם וביוזמתם של מספר גופים התורמים לרווחת הילדים המטופלים במחלקות ובמרפאות:
טוני ג'אט
טוני רוברט ג'אט (באנגלית: Tony Robert Judt; 2 בינואר 1948 – 6 באוגוסט 2010) היה היסטוריון ומסאי יהודי בריטי-אמריקאי, שהתמחה בהיסטוריה אירופית.
קורות חיים
נולד ב-1948 בלונדון, אנגליה למשפחה יהודית חילונית. הוריה של אימו היגרו מרוסיה ורומניה, ואביו נולד בבלגיה והיגר לאירלנד כילד ולבסוף לאנגליה. הוריו של ג'אט התגוררו בצפון לונדון, אבל הוא נולד בתחנה לאם ולילד של צבא הישע ב-Bethnal Green באיסט אנד בלונדון.
בבית הספר התיכון ובאוניברסיטה הוא היה ציוני שמאלני ועבד בחודשי הקיץ בקיבוצים. הוא עזב את הציונות אחרי מלחמת ששת הימים ב-1967, בהצהירו לימים "דגלתי בפנטזיה האידיאליסטית הזו של ליצור ארץ סוציאליסטית, שיתופית", אבל אז נוכחתי לדעת שהציונות השמאלנית הייתה "לחלוטין לא-מודעת לאנשים שנזרקו מהארץ... על-מנת לאפשר לפנטזיה הזו להתממש.". הוא תיאר את הציונות שלו כ"השקעת יתר אידאולוגית".
ג'אט כתב בפברואר 2010 ש"לפני שמלאו לי עשרים הייתי וחדלתי להיות, ציוני, מרקסיסט ומתיישב שיתופי: הישג לא רע למתבגר מדרום לונדון".
עם סיום לימודיו התמנה לחבר סגל זוטר בקינגס קולג', קיימברידג' ב-1972 ושם לימד היסטוריה צרפתית מודרנית עד 1978. לימד במשך תקופה קצרה היסטוריה חברתית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ושב לבריטניה ב-1980 ולימד פוליטיקה בקולג' סנט אן, אוניברסיטת אוקספורד. הוא עבר לניו יורק ב-1987 ושימש כפרופסור ומופקד הקתדרה על שם אריך מריה רמרק באוניברסיטת ניו יורק וכמנהל מכון אריך מריה רמרק באוניברסיטה. הוא הרבה לכתוב מאמרים בכתב העת The New York Review of Books. ב-1996 נבחר כעמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וב-2007 נבחר לחבר מן החוץ באקדמיה הבריטית.
ג'אט היה נשוי שלוש פעמים, שני נישואיו הראשונים הסתיימו בגירושים. הוא היה נשוי בשלישית לג'ניפר הומנס, מבקרת המחול של הניו רפובליק, ממנה היו לו שני ילדים.
ביוני 2010, ג'אט ובנו דניאל כתבו דיאלוג אודות ברק אובמה, הפוליטיקה וההתנהגות התאגידית בניו יורק טיימס. מאמרו של ג'אט ב-The New York Review of Books מ-27 במאי 2010 מתייחס באריכות לתקופת ההוראה שלו באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, ולא לזו שבברקלי. המאמר גם מתייחס ל"חודש של הקרנות קשות" לטיפול בסרטן ב-2002, והוא מתייחס לסיבת מותו.
באחרית ימיו, הוא תיאר עצמו כ"סוציאל-דמוקרט כלל-עולמי".
עבודתו של ג'אט כוללות את ספרו "אחרי המלחמה", שזכה לתשבחות רבות ומגולל את ההיסטוריה של אירופה אחרי מלחמת העולם השנייה. הוא גם ידוע בשל השקפותיו על ישראל שהיו מושא לוויכוח סוער אחרי שהוא דגל בפתרון מדינה אחת לסכסוך הישראלי-פלסטיני. לפי העיתונאי דייוויד הרמן, כשניהל ג'אט את מכון רמרק, ספרו "אחרי המלחמה" ומאמריו על ישראל הפכו אותו ל"אחד האינטלקטואלים הציבוריים הידועים ביותר באמריקה", בעוד שקודם לכן הוא היה היסטוריון בריטי אלמוני, שהתמחה בהיסטוריה צרפתית מודרנית."
בראיון שהעניק שבועות מספר לפני מותו, אמר ג'אט: "אני רואה את עצמי קודם כל ומעל הכל כמורה להיסטוריה; אחרי-כן ככותב של היסטוריה אירופית; אחר-כך כפרשן לענייני אירופה; אחר-כך כאינטלקטואל ציבורי המשתייך לשמאל האמריקני, ורק לבסוף, לפעמים, משתתף אופורטוניסטי בדיון האמריקני הכואב על העניין היהודי..."
היסטוריה צרפתית מודרנית
במהלך שנות השבעים והשמונים עסק ג'אט במחקר היסטורי של צרפת המודרנית. הספר "Marxism and the French Left: Studies in Labour and Politics in France 1830-1981" מאגד כמה ממאמריו שטרם ראו אור לפני כן, העוסקים במאות ה-19 וה-20, ומסתיים במסה על מיטראן. בספרו "Past Imperfect: French Intellectuals, 1944-1956", עובר ג'אט עובר מהיסטוריה חברתית להיסטוריה אינטלקטואלית, ומתמיכה במסורות הצרפתיות המרקסיסטיות להיות מבקריהן. ב-"Past Imperfect", הוא מגנה את האינטלקטואלים הצרפתיים של התקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה, ומעל כולם את ז'אן-פול סארטר על "השכחה המוסרית שכפו על עצמם".
ג'אט מבקר את מה שהוא רואה כאמונה עיוורת בקומוניזם של סטלין. לדעתו של ג'אט, הוגים צרפתים כמו ז'אן-פול סארטר היו עיוורים בשל הקרתנות שלהם, ולא היו מסוגלים לראות שקריאתם לאותנטיות אינטלקטואלית צריכה לדרוש מהם לחקור את קשריהם שלהם לקומוניזם ולבקר את ברית המועצות בשל מדיניותה בעידן של אירופה אחרי המלחמה. הייתה זו במידה מסוימת ביקורת מבפנים, בהשתמשו במקורות צרפתים ובסגנון וכחני נגד אינטלקטואלים צרפתים מפורסמים. ג'אט העלה טענה דומה בכמה מכתביו הפופולריים. לשם דוגמה, בעקבות הודאתו של הנשיא ז'אק שיראק, ב-1995, באחריותה של צרפת בשיתוף הפעולה של צרפת של וישי עם מדינות הציר ביום השנה לגירוש היהודים מפריז הוא טען במאמר פובליציסטי שהתפרסם בניו יורק טיימס ש:
אחרי המלחמה
ספרו רחב היריעה הראשון של ג'אט על תקופה זו - התוצאה של נאום שנשא במרכז בולוניה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ב-1995, היה "?A Grand Illusion" במסה ארוכה זו, הוא התמקד באיחוד האירופי ובסיכוייו לעתיד, שלפי השקפתו, היו עגומים. לדעתו של ג'אט, תחושת החלוקה של אירופה, הייתה מזה זמן רב אחת מ"האובססיות המגדירות את תושביה".
הוא טען כי המעלות של איחוד אירופה, לא חולקו בצורה שווה וכי לאזורים שהיו בעדיפות האיחוד האירופי היה יותר מן המשותף זה עם זה, מאשר עם השכנים שדרו באותה מדינה. מדינת באדן-וירטמברג בדרום-מערב גרמניה, חבל הארץ רון-אלפ בצרפת, לומברדיה וקטלוניה הם דוגמאות ל"אזורי-על" המחולקים בצורה לא-שוויונית. לדעתו של ג'אט ניתן לראות חלוקה אחרת באמנת שנגן. לא יותר מאשר "הגורם המשותף הגבוה ביותר של אריתמטיקה פוליטית מפלה", אמנת שנגן הפכה את ארצות מזרח אירופה למדינות חיץ המיועדות לשמור על מהגרים בלתי רצויים דחוקים אל הקיר. סכנות דומות קיימות במזרח אירופה, שם מבקרים לשעבר של האוניברסליזם הסובייטי הפכו עצמם לאנטי-אירופאים ולאומנים מוסתים.
בספרו "אחרי המלחמה", ג'אט בחן את ההיסטוריה האירופית החל מתום מלחמת העולם השנייה ב-1945 ועד לשנת 2000. היה זה המחקר מקיף היריעה הראשון בו ג'אט כתב על נושא רחב כל-כך, שעבודותיו המוקדמות, "Socialism in Provence" ו-"Past Imperfect" התמקדו בהטלת ספק בהנחות המקובלות על השמאל הצרפתי. "אחרי המלחמה", הכולל קרוב לאלף עמודים, זכה בשבחים רבים בשל ההיקף האנציקלופדי שלו ונכלל ברשימת המועמדים הסופיים של פרס פוליצר לספרות תעודית לשנת 2006.
ה-BBC תיארו בהספד של ג'אט את "אחרי המלחמה" כ"מוכר בידי היסטוריונים כאחת מהעבודות הטובות ביותר שנכתבו על הנושא" של היסטוריה אירופית מודרנית. הספר נבחר לאחד מעשרת הספרים הטובים ביותר של שנת 2005 בידי מדור הספרים של הניו יורק טיימס וב-2009, הכתיר אותו העיתון "Toronto Star" כספר ההיסטוריה הטוב ביותר של העשור.
רבה רעת הארץ
ספרו האחרון של ג'אט שהתפרסם בעודו בחיים, "רבה רעת הארץ", מנסה ללמוד מלקחי העבר ולעודד את הקוראים לחשוב "מה יקרה מעתה?" הספר מעודד חזרה לסוציאל-דמוקרטיה וקיבל ביקורות מעורבות.
ספר זה, שיצא לאור ב-2010, נכתב תחת השפעותיה המחלישות של מחלת ה-ALS, ותואר כ"ספרו הפוליטי ביותר של ג'אט" וכמגלה "עניין עז" בדעיכת אידיאלי התנועה הפרוגרסיבית בראשית המאה העשרים. ג'אט מבכה את התפרקותה של המדיניות הקונצנזואלית הקיינסיאנית שלאחר המלחמה, כמו גם את עלייתה הכלכלות הנאו-ליברליות, שבאו לידי ביטוי פוליטי במשטריהם של תאצ'ר, רייגן ואחרים. בנתחו את ההצלחה המוגבלת שהשיגה מדיניות הדרך השלישית והתחייה הפרדוקסלית של הקפיטליזם החופשי אחרי המשבר הכלכלי העולמי בעשור הראשון של המאה ה-21, מתאר ג'אט את העבר הקרוב כ"עשורים אבודים" שעמדו בסימן "פנטזיות של שגשוג." הממשלות לא דאגו לקידמה חברתית, וג'אט חוקר כיצד אמנה חברתית שהוגדרה בעולם שאחרי המלחמה - שגילמה הבטחה של ביטחון, יציבות, והוגנות - אינה נחשבת עוד מטרה חברתית לגיטימית. הוא מסכם את ספרו ב"פנייה נרגשת לשיבה לאידיאלי הסוציאל-דמוקרטיה.".
תגובות הביקורת
ג'אט זכה לשבחים מעמיתיו בשל הידע רחב האופקים והניתוח הרב-גוני שלו. ג'ונתן פרילנד כתב ב-"The New York Review of Books": "אין הרבה פרופסורים בשום שטח שהוא שמסוגלים, לדוגמה, להפיק מאמרים מלומדים על רומנים של פרימו לוי ועל כתיבתו של הסופר שכיום נשכח מאנס שפרבר ועדיין יש ביכולתם להוציא תחת ידם ניתוח מדוקדק ודיפלומטי של משבר הטילים בקובה של 1962. פרילנד המשיך וטען שג'אט הדגים "במשך למעלה מעשור במסותיו שכתב לכתבי העת החשובים ביותר באמריקה... כי הוא שייך לזן נדיר של מלומדים." בסקירתו את ספרו של ג'אט, "Reappraisals: Reflections on the Forgotten Twentieth Century", כתב פרילנד ש"ג'אט שם את המצפון לפני החברות במהלך חייו ודרש מאחרים אותו אומץ הלב."
ב-2009 זכה ג'אט בפרס מיוחד למפעל חיים על-שם ג'ורג' אורוול, בשל תרומתו לכתיבה הפוליטית הבריטית.
יחסו לישראל
אמו ואביו של ג'אט היו אזרחים בריטים ויהודים חילונים. ג'אט נהפך לציוני נלהב בגיל 15. במשך תקופה בחייו שאף לעלות לישראל, בניגוד לרצון הוריו, שרצו שילמד. ב-1966, אחרי שזכה בתחרות בקינגס קולג', קיימברידג', הוא עבד בתקופת הקיץ בקיבוץ מחניים. כשנאצר גירש את חיילי האו"ם מסיני ב-1967, וישראל נערכה למלחמה, הוא התנדב להחליף את חברי הקיבוץ שנקראו לגיוס. בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים, עבד כמתרגם עבור צה"ל. בתום המלחמה, האמין ג'אט שהמפעל הציוני התחיל להיחשף. "באתי מתוך פנטזיה אידיאליסטית של יצירת ארץ סוציאליסטית, שיתופית באמצעות עבודה", אמר ג'אט. הבעיה, הוא החל להאמין, הייתה שהשקפה זו, הייתה "לחלוטין לא-מודעת לאנשים שנזרקו מהארץ וסבלו במחנות פליטים על-מנת לאפשר לפנטזיה הזו להתממש."
באוקטובר 2003, במאמר "ישראל: האלטרנטיבה", שכתב ב-The New York Review of Books, טען ג'אט שישראל הייתה בדרכה להיות "למדינה לוחמנית ובלתי-סובלנית, מדינה חדורת אמונה על רקע אתני." הוא קרא להחלפתה של "ישראל ממדינה יהודית למדינה דו-לאומית" שתכלול את כל מה שהוא כיום ישראל, עזה, ירושלים המזרחית והגדה המערבית. המדינה החדשה המוצעת הזו תעניק זכויות שוות לכל היהודים והערבים החיים בישראל וביהודה והשומרון וחבל עזה. ג'אט הודה כי אחד ממניעי טיעוניו הוא העובדה ש"יהודים לא-ישראלים חשים עצמם חשופים" לביקורת ולתקיפה בגין התנהלות ישראל בשטחים, וטען כי "האמת המדכדכת היא שכיום ישראל רעה ליהודים". המאמר, שהציג השקפה על ההיסטוריה והפוליטיקה המזרח-תיכונית שמוצגת לעיתים רחוקות באמצעי התקשורת המרכזיים של ארצות הברית, חוללה תגובות רועמות, חיוביות ושליליות כאחת. היא הביאה עליו ביקורת נוקבת מכותבים פרו-ישראלים שסברו שתוכנית כזו "תהרוס" את ישראל ותחליף אותה במדינה פלסטינית שנשלטת בידי הרוב הפלסטיני. ה-The New York Review of Books קיבל מספר חסר תקדים של למעלה מאלף מכתבים בתוך שבוע מפרסום המאמר, שתובל במילים כמו "אנטישמי" ו"אוטואנטישמי", והמאמר הוביל לכך שג'אט הוצא ממערכת הניו ריפבליק. באפריל 2004 ג'אט נאם באוניברסיטת קולומביה. בנאום זה המשיך ופרס את השקפותיו.
במרץ 2006 המשיך ג'אט באותו קו וכתב מאמר בניו יורק טיימס על ספרם של ג'ון מירשהיימר וסטפן וולט המכונה "הלובי הישראלי ומדיניות ארצות הברית". ג'אט טען ש"למרות כותרתו הפרובוקטיבית (של המאמר), הוא נשען על הרבה מאוד מקורות אמינים ובדרך-כלל לא ניתן לחלוק עליו." הוא שאל "(האם) הלובי הישראלי משפיע על מדיניות החוץ ? כמובן - זוהי אחת מהמטרות שלו (...) אולם האם לחץ כדי לתמוך בישראל מעוות את החלטות אמריקה ? זהו עניין של שיפוט." הוא סיכם את סקירתו על ספרם של מירשהיימר ווולט בטענו ש"מסה זו, שכתבו של מדעני מדינה ריאליסטיים נטולי אינטרס כלשהו לזכויות הפלסטינים, הוא אות לבאות." הוא חזה ש"הדורות הבאים של אמריקנים לא יבינו למה ארצות הברית, המעצמה האימפריאליסטית החזקה, קרובה כל-כך בדעותיה למדינת הקליינט הקטנה והשנויה במחלוקת במזרח התיכון."
במאי 2006 המשיך ג'אט באותו הקו במאמר ארוך בשם "הארץ שאינה מוכנה לגדול", שהתפרסם בעיתון הארץ. בראיון שנתן במרץ 2007, ציין ג'אט את הצורך האמריקאי לבלום את הביקורת על ישראל כצומחת מעלייתה של הפוליטיקה של הזהויות בארצות הברית. "אני לא חושב שידעתי עד אז כמה עמוקה וכמה ייחודית האובססיה האמריקאית הזו של לבלום כל ביקורת על ישראל. זה ייחודי לארצות הברית." המאמר, שהתפרסם ביום העצמאות, מסכם את ההיסטוריה הקצרה של ישראל, ומתאר את מה שג'אט רואה כירידה קבועה באמינות הישראלית שהחלה במלחמת ששת הימים ב-1967. ככל הנראה תמיכתך בישראל משפיעה על כל דבר אחר בחיים," אמר ג'אט בעוקצנות במהלך ריאיון עם הפיננשל טיימס ב-2007.
ב-4 באוקטובר 2006, בוטל במפתיע נאומו המתוכנן של ג'אט בניו יורק בפני הארגון Network 20/20 שנועד להיערך בקונסוליה הפולנית, לאחר שהקונסול הפולני קשישטוף קאספשיק (Krzysztof Kasprzyk) ביטל אותו בעקבות שיחת טלפון שקיבל מהליגה נגד השמצה והוועד היהודי-אמריקני. הקונסול אמר אחר-כך לעיתונאי ש"אני לא חייב ללכת באופן עיוור אחרי התיקון הראשון לחוקה." לפי הכתוב בניו יורק סאן, "הופעתו של ג'אט בקונסוליה הפולנית בוטלה לאחר שממשלת פולין החליטה שדעותיו הביקורתיות של מר ג'אט על ישראל לא עלו בקנה אחד עם היחסים הידידותיים של פולין עם המדינה היהודית."
לפי הכתוב בוושינגטון פוסט, הליגה נגד השמצה והוועד היהודי-אמריקני התלוננו בפני הקונסול הפולני שג'אט היה "ביקורתי מדי כלפי ישראל והיהדות האמריקנית," אם כי שני הארגונים הכחישו שהם ביקשו שהשיחה תבוטל. אברהם פוקסמן, היושב ראש של הליגה, כינה את טענותיו של ג'אט על התערבות "תאוריות קונספירציה חסרות שחר." קאספשיק אמר לוושינגטון פוסט ש"שיחות הטלפון היו אלגנטיות אולם ניתן היה לפרשן כהפעלת לחץ מתון. הדבר מובן מאליו - אנחנו מבוגרים ומנת המשכל שלנו גבוהה מספיק כדי שנבין זאת." ג'אט, שתכנן לטעון שהלובי הישראלי בארצות הברית מונע פעמים רבות דיון כן, כינה את ההשלכות של הביטול "רציניות ומפחידות." הוא הוסיף שרק באמריקה - לא בישראל - הבעיה הזו קיימת," באומרו שביקורת חריפה על מדיניות ישראל, מקובלת בישראל עצמה, אבל היא טאבו בארצות הברית. על הליגה נגד השמצה והוועד היהודי-אמריקני הוא אמר, "אלו ארגונים יהודים שמאמינים שהם צריכים להרחיק אנשים שאינם מסכימים עמם לגבי המזרח התיכון הרחק מכל אחד שיכול לשמוע."
ביטול הנאום הביא לתמיכתם של אנשי אקדמיה ואינטלקטואלים רבים בג'אט, שאמרו שנעשה ניסיון להפחיד ולמנוע דיון חופשי - נראה שתומכיו של ג'אט הוכיחו את הנקודה שג'אט ניסה להסביר. מרק לילה וריצ'רד סנט כתבו מכתב מחאה לפוקסמן, שעליו חתמו 114 אנשי רוח ופורסם ב-The New York Review of Books. בחילופי מכתבים מאוחרים יותר על הנושא ב-The New York Review of Books, טענו לילה וסנט ש"אפילו בלי לדעת את טיבן של אותן שיחות "נחמדות" מהליגה השמצה והוועד היהודי האמריקני, כל מתבונן חסר פניות יזהה אותן כצורה לא עדינה במיוחד של לחץ."
הליגה נגד השמצה והוועד היהודי-אמריקני הגנו על החלטתם ליצור קשר עם הקונסול הפולני ודחו את הצורה בה אפיין אותם ג'אט. פוקסמן האשים את המבקרים עצמם בהשתקת חופש הדיבור "הם השתמשו במילים אלימות כמו "איומים", "לחץ" ו"הפחדה" שאינן דומות כלל למה שבאמת התרחש." הוא כתב ש"הליגה נגד השמצה לא איימה או הפחידה או לחצה על אף אחד. הקונסול הכללי הפולני החליט בעצמו בנוגע להופעתו של טוני ג'אט." פוקסמן אמר שג'אט "נקט בעמדה שישראל אינה צריכה להתקיים והדבר שם אותו על מסכי המכ"ם שלנו," בעוד דייוויד הריס, נשיא המועצה היהודית הדמוקרטית הלאומית, אמר שהוא רצה להגיד לקונסול הפולני שדעותיו של ג'אט "עומדות בניגוד לרוח מדיניות החוץ הפולנית."
כשנשאל על תחושתו לגבי המחלוקת בראיון שנתן ל-NPR לפני מותו, אמר ג'אט, "פרסמתי בסך-הכול ארבעה מאמרים קצרים בחיים בהם כתבתי ספרים, הרציתי ולימדתי, רק ארבעה מאמרים קצרים שנוגעים בסוגיות מעוררות מחלוקת וכואבות לאנשים אחרים. שניים מהם הם על ישראל."
מחלתו ומותו
ב-2008 אובחן ג'אט כחולה ב-ALS, הידועה גם כמחלת לו גריג. החל מאוקטובר 2009 הוא נעשה משותק מהצוואר ומטה. אף-על-פי כן עלה בידו לשאת הרצאה פומבית בת שעתיים. בינואר 2010 כתב ג'אט מאמר קצר על מצבו, והראשון בסדרה של זכרונות שפורסמו ב-The New York Review of Books. במרץ 2010, התראיין ג'אט בתוכנית הרדיו של טרי גרוס Fresh Air ברשת הרדיו NPR. וביוני ראיין אותו הכתב לענייני נכויות פיטר וייט ברדיו 4 של רשת ה-BBC בתוכנית "No Triumph, No Tragedy".
לאחר מותו נכתב בטיים מגזין כי הוא היה: "היסטוריון מהמעלה הראשונה, אינטלקטואל ציבורי מהדור הישן - ובדרכים רבות - אדם אמיץ מאוד." הוא גם זכה לשבחים בשל מה כך שביצע את מה שהגדיר כמשימתו של ההיסטוריון "לספר מה שהוא כמעט תמיד סיפור לא נעים ולהסביר למה חוסר הנעימות הזה הוא חלק מהאמת, עלינו לחיות היטב ולחיות כהלכה. חברה מאורגנת היטב היא כזו שבה אנו יודעים את האמת על עצמנו כקולקטיב, לא זו שבה אנו מספרים שקרים נעימים אודות עצמנו."
מארק לוין, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת קליפורניה באירוויין, אמר שג'אט "כתב על היסטוריה אירופית ועל הצורך שלנו באמנה חברתית חדשה בין השליטים לנשלטים יכולה לעורר השראה בדור חדש של מלומדים ופעילים בתרבויות אחרות. בהספד שכתב ב-The New York Review of Books, מיקם טימותי גרטון אש את ג'אט ב"מסורת הגדולה של ה-Spectateur Engagé, האינטלקטואל המעורב פוליטית, אבל עצמאי וביקורתי."
קישורים חיצוניים
כתבות בעברית
ארמין ואן ביורן
ארמין ואן בִּיוּרֶן (בהולנדית: Armin Van Buuren; נולד ב-25 בדצמבר 1976 בליידן, הולנד) הוא מפיק טראנס ו-DJ הולנדי. ואן ביורן מדורג בכל שנה מאז שנת 2002 בחמשת המקומות הראשונים בדירוג 100 התקליטנים הטובים בעולם של מגזין DJ Mag, מתוכן חמש פעמים במקום הראשון. חשיפתו המשמעותית לקהל הרחב התרחשה דרך תוכנית רדיו שבועית שהוא משדר מאז שנת 2001, בשם "A State of Trance", שבשיאה האזינו לה כ-37 מיליון בני אדם מ-84 מדינות שונות. בשנת 2014 שירו "This is What it Feels Like" היה מועמד לפרס גראמי, ובכך הפך ואן ביורן לאמן הטראנס הרביעי בהיסטוריה לקבל מועמדות לפרס זה. כמו כן, אלבומו משנת 2008 "Imagine" הגיע למקום הראשון במצעד התקליטים ההולנדי ובכך הפך לאומן הטראנס הראשון שעשה כן.
חייו האישיים
ואן ביורן החל לעסוק במוזיקה כשהיה בן 14, והוא מציין את ז'אן מישל ז'אר כמקור השראה. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1995, הוא החל לעבוד כ-DJ במועדון מקומי עד שהמשיך את לימודיו באוניברסיטת ליידן ללימודי תואר ראשון במשפטים. ואן ביורן החליט לשים בצד את לימודיו לאחר שהקריירה שלו החלה לנסוק, אך שב וסיים אותם בשנת 2003. ואן ביורן עובד ומקליט אך ורק מאולפן הסטודיו הפרטי שלו. בראיון הוא הודה שרוב הזמן הוא עובד לבד ומעולם לא העסיק טכנאי אולפן בטענה שהוא לא מעוניין שהמוזיקה שלו תשונה על ידי מישהו אחר.
קריירה
ואן ביורן התחיל את הקריירה שלו כ-DJ במועדון מקומי בעיר הולדתו, שם הוא למד לנגן סטים ארוכים, 6-7 שעות בדרך כלל. במהלך חופשות מבית ספרו ניגן שם למעלה מ-4 פעמים בשבוע. ההצלחה הגדולה הראשונה שלו הייתה בשנת 1997 עם יציאתו של השיר "Blue Fear" תחת חברת התקליטים Cyber Records, בהיותו בן 19 בלבד. הסינגל "Communication" יצא לאור שנתיים לאחר מכן באותה חברת תקליטים והפך לפופולרי במועדונים של אותה התקופה, ואף נכנס למצעד הסינגלים הבריטי והגיע למקום ה-18. בתחילת 1999, הקים ואן ביורן, בשיתוף עם United Recordings חברת הקלטות עצמאית בשם Armind, דרכה פרסם סינגלים רבים כמו גם את שיתוף הפעולה בינו לבין טייסטו שהניב את הסינגל המפורסם שלהם "Wonder Where You Are?". באותה השנה ואן ביורן הוציא לראשונה אלבום מיקס בשם ״Boundaries Of Imagination״ בו הוא שילב בין סגנונות שונים כמו פרוגרסיב טראנס, טכנו וטראנס קלאסי. במהלך אותה השנה פגש ואן ביורן את המפיק דייב לואיס שעזר לו להתפרסם כ-DJ באנגליה ובארצות הברית.
בשנת 2000 יצא האלבום הראשון מתוך סדרת האלבומים "A State of Trance" אשר מכר למעלה מ-10,000 עותקים. האלבום השני בסדרה, "Basic Instinct" כלל בתוכו את השיר "Perpetuous Dreamer - The Sound Of Goodbye" אותו כתב והפיק עם המפיק הישראלי רז ניצן. השיר נכנס למצעד ההולנדי בשנת 2001 והגיע למקום ה-26. שנה לאחר מכן הוא הגיע למקום הראשון במצעד המועדונים בארצות הברית, בגרמניה ובהולנד. האלבום השלישי, "In Motion" יצא באוגוסט 2001, וזכה להצלחה גדולה בארצות הברית. האלבום הרביעי, "Transparence" יצא בשנת 2002. באותה השנה, יצא ואן ביורן לסיבוב הופעות ברחבי צפון אמריקה והרבה להופיע במועדון הלילה ״אמנזיה״ שבאיביזה.
בשנת 2005, הוציא לאור את אלבומו השני, "Shivers", במסגרתו עבד עם אמנים בעלי שם. בנובמבר של אותה השנה, ואן ביורן פתח סדרה של מופעי סולו שנקראה "Armin Only". ההופעה הראשונה - "The Next Level", התקיימה בעיר רוטרדם, הולנד, למשך 9 שעות, מול קהל של 11,000 מעריצים. באפריל 2008 יצא אלבומו השלישי של ואן ביורן, "Imagine" שהגיע למקום הראשון במצעד האלבומי ההולנדי. באותה השנה התקיימה ההופעה "Imagine" - השנייה בסדרת ההופעות Armin Only. באירוע נכחו כ-16,000 מעריצים. בנובמבר 2010 התקיימה ההופעה "Mirage" - הרביעית בסדרת ההופעות Armin Only בעיר אוטרכט שבהולנד - מול קהל של 25,000 מעריצים. בנובמבר 2013 התקיימה ההופעה החמישית בסדרת Armin Only בשם "Intense" באמסטרדם באולם ההופעות זיגו דום. הכרטיסים להופעה זו אזלו לחלוטין תוך 3 ימים מרגע תחילת המכירה. אולם ההופעות מכיל תפוסה של כ-17,000 איש.
ב-30 באפריל 2013, ויתרה ביאטריקס, מלכת הולנד על המלוכה לטובת בנה, וילם-אלכסנדר, מלך הולנד שהושבע באותו היום. ואן ביורן היה למופע המרכזי באירועי ההכתרה ביחד עם תזמורת הקונצרטחבאו, כשהמשפחה המלכותית עלתה על הבמה באמצע הופעתו.
ב-29 באוקטובר 2015, יצא לאור אלבומו השישי, "Embrace", כשהסינגל הראשון שיצא ממנו היה השיר "Another You" בשיתוף עם הזמר ההולנדי Mr Probz.
ב-2017 הכריז ואן ביורן על כיתת אמן מקוונת בהדרכתו, ובמה ילמד וישתף מניסיונו בתעשיית המוזיקה האלקטרונית.
ב-2018 שחרר את המיני-אלבום "Blah Blah Blah", שבמרכזו שיר הומוריסטי באותו שם אשר צבר פופולריות ברחבי העולם.
האגמים המזוריים
האגמים המָזוּריים (בפולנית: Pojezierze Mazurskie; בגרמנית: Masurische Seenplatte) הוא אזור עתיר-אגמים (כ-2,000 אגמים בשטח של כ-52,000 קמ"ר) בצפון-מזרח פולין, בין שפך הוויסלה לגבול פולין-רוסיה. האגמים מקושרים לנהרות סביבם ולים הבלטי במערכת תעלות. האגמים הוצעו על ידי פולין לרשימת שבעת פלאי עולם הטבע ונבחרו בקבוצת 28 האתרים הראשונים.
ארמין ואן ביורן
פרסים ודירוגים במצעדים
בנובמבר 2001, נכנס ואן ביורן לדירוג 100 התקליטנים המובילים של מגזין DJ Mag, היישר למקום ה-27. באוקטובר 2002, ואן ביורן נבחר למקום החמישי ברשימת 100 התקליטנים המובילים בעולם של מגזין DJ Mag. בשנה שאחריה הוא עלה למקום השלישי, בו החזיק במשך שלוש שנים. בשנת 2006 דורג במקום השני, כאשר מעליו דורג פול ואן דייק. בשנת 2007 הגיע למקום הראשון בו החזיק ארבע שנים ברציפות עד לשנת 2010 ובכך הפך ל-DJ המעוטר בכל הזמנים. בשנת 2012 זכה שוב במקום הראשון, לאחר שבשנת 2011 היה ממוקם במקום השני, אחרי דייוויד גטה. בינואר 2008, זכה ואן ביורן בפרס "Buma Cultuur Pop Award", הפרס היוקרתי ביותר בתעשיית המוזיקה ההולנדית.
ב-27 במרץ 2014, זכה ואן ביורן בטקס פרסי ה-IDMA בשמונה קטגוריות: הטראנס הטוב ביותר, אלבום המיקס הטוב ביותר, DJ הטראנס הטוב ביותר, הפודקאסט הטוב ביותר, אמן הסולו הטוב ביותר, השיר בעל ביצוע הזמר הטוב ביותר, הקליפ וידאו הטוב ביותר והמפיק המוזיקלי הטוב ביותר.
האגמים המזוריים
היסטוריה
אזור האגמים, מכשול מרכזי בדרך לכיתור ברלין ממזרח, היווה אתר קרבות בעת הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית בראשית מלחמת העולם הראשונה ובו התקיימו הקרב הראשון על האגמים המזוריים והקרב השני על האגמים המזוריים, שבו הדפו כוחות האימפריה הגרמנית את צבא האימפריה הרוסית.
ארמין ואן ביורן
A State Of Trance
החל מ-2001 משדר ארמין תוכנית רדיו שבועית בשם "A State Of Trance", אשר בה מנגן ארמין (יחד עם המפיק רובן דה רונדה) שירי טראנס נבחרים, מכריז על אירועי טראנס שונים ועוד. התוכנית, שנמשכת לרוב כשעתיים, זוכה למיליוני מאזינים ברחבי העולם והיא נחשבת לתוכנית הטראנס המצליחה בעולם.
האגמים המזוריים
היסטוריה
מוצב הפיקוד של אדולף היטלר, "מאורת הזאב", היה ביער באזור האגמים. בעקבות הסכם פוטסדם בסוף מלחמת העולם השנייה נכללו האגמים בשטח פולין.
ארמין ואן ביורן
A State Of Trance
ב-2003 הקים ואן ביורן חברת תקליטים בשם זה, והיא חברת בת של חברת התקליטים Armada Music (הנמצאת גם היא בבעלותו של ואן ביורן). ב-2007 נחנך באמסטרדם סטודיו חדש של התוכנית, והחל מאז התוכנית משודרת ברשתות החברתיות כוידאו.
האגמים המזוריים
תיירות
כיום האזור משמש לתיירות. עיר הגישה העיקרית היא אלק (ליק) אליה מגיעה תחבורה מגדנסק, ורשה ווילנה. ערים תיירותיות נוספות באזור הן גיז'יצקו (Giżycko), מיקוואיקי (Mikołajki), ונגוז'בו (Węgorzewo), רין (Ryn), פּיש (Pisz) ואילאווה (Iława).
ארמין ואן ביורן
A State Of Trance
התוכנית חוגגת מדי 50 פרקים בתוכנית מיוחדת (למעט תוכנית ה-50 וה-150) עם הופעות חיות, והחל מהתוכנית ה-400 החגיגות לוקחות חלק גם באירועים שונים ברחבי העולם. בנוסף, התוכנית מארחת במה משלה בפסטיבלים הגדולים בעולם כגון ה-UMF מיאמי, EDC לאס וגאס וטומורולנד.
האגמים המזוריים
תיירות
הפעילות באזור כוללת טיולים רגליים במספר מסלולים ביערות שבין האגמים ובהם כנסיות וגשרים עתיקים, צפרות, שיט, דיג ושחייה. הפארק הנופי המזורי (בפולנית: Mazurski Park Krajobrazowy) משתרע על פני כ-537 קמ"ר וכולל 11 שמורות טבע, בהן שמורת אגם Łuknajno המוכרת על ידי אונסק"ו כשמורה ביוספרית ויער בו מתקיים גרעין רבייה של הביזון האירופי.
ארמין ואן ביורן
דיסקוגרפיה
{{שני טורים|
אלבומי אוסף
}}
רוקח
רוקח הוא אדם העוסק ברוקחות - לרוב, בעל תואר בוגר ברוקחות (B.Sc.Pharm), לפחות (או תואר מקביל). רוקח הוא בעל ידע בנושאי מינון, אופן נטילה והשפעות תרופות ואינטראקציות בין תרופות שונות ובינן לבין מזון ותוספים.
בעבר, היו הרוקחים מייצרים בעצמם את התרופות (טבליות, משחות, אבקות וכדומה), כיום הרוקחים כמעט ואינם עוסקים בערבוב וייצור תערובת של רכיבים, היות שהתרופות מיוצרות על ידי חברות לייצור תרופות ועוברות אישור רשמי של חברות רפואיות ומשרדי בריאות שונים. עם זאת, ישנם אנשים העוסקים ברוקחות בעיקר למטרות קוסמטיקה ורפואה טבעית.
תפקידי רוקחות
למקצוע הרוקחות יש מספר פנים:
בישראל
בישראל נדרש רישיון של משרד הבריאות על מנת לעסוק ברוקחות. עד שנת 2012, ניתן הרישיון כמעט באופן אוטומטי לבעלי תואר ראשון ברוקחות מאוניברסיטאות בישראל, אשר סיימו התמחות של שישה חודשים. ביוזמת חבר הכנסת אריה אלדד שונה החוק והחל משנת 2013 נדרשו בעלי תואר ראשון ברוקחות, גם אלו שלמדו בישראל, לעבור מבחן הסמכה לאחר סיום ההתמחות. בינואר 2017 בוטלו מבחני ההסמכה לבוגרי לימודי רוקחות במוסד מוסמך לכך בישראל.. בוגרים שסיימו לימודיהם מחוץ לישראל עדיין מחויבים בבחינת הסמכה.
בישראל ניתן ללמוד רוקחות באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע ובאוניברסיטה העברית בירושלים. בשל מספר מקומות הלימוד המוגבל בישראל יותר ויותר ממקבלי הרישיונות לעיסוק ברוקחות בישראל מסיימים הכשרתם בחו"ל.
בשנים 2005 עד 2013 יותר משליש מהזכאים לרישיון לעיסוק ברוקחות בישראל הם בוגרי לימודים בירדן. באמצע העשור השני של המאה ה-21 הייתה ירידה בכמות המלגות ללימודים בירדן לסטודנטים מהמגזר הערבי בישראל.
גיל המעבר אצל נשים
גיל המעבר אצל נשים, או: תום וסת (מנופאוזה) הוא הכינוי לתקופה בחיי האישה שבה נפסק המחזור החודשי ומסתיימת תקופת הפוריות. התהליך מתאפיין בירידה חדה ברמת ההורמונים, שנגרמת מהפסקה כמעט מוחלטת של הפעילות השחלתית. רוב האיברים בגוף האישה מכילים קולטנים לאסטרוגן ומושפעים ממנו, על כן ירידה זו היא בעלת השפעה על מרבית אברי גופה של האישה. גיל הפסקת הווסת נע בין 45-54. בעבר כונה "גיל הבלות" אך כיום פחת השימוש במונח זה.
רקע
נשים נולדות כשבשחלות שלהן ישנם כשני מיליון זקיקים (שמתוכם יתפתחו הביציות). עם הגעתה של האישה לבגרות מינית מבשילות כ-400,000 ביציות. במסגרת המחזור החודשי, משוחררת ביצית אחת או יותר. יתר הביציות יתפרקו בתהליך הקרוי אטרזיה. מאגר הביציות לא מתחדש במהלך חיי האישה. עם השנים מתמעט מספר הזקיקים וכשמספרם מגיע לאלף, מתחיל גיל המעבר. עם התמעטות הביציות בשחלות, ישנה ירידה הדרגתית בכמות האסטרוגן המיוצר על ידי השחלות ובמקביל ירידה בייצור ההורמון פרוגסטרון.
תהליך הפסקת המחזור החודשי
תהליך הפסקת המחזור החודשי כולל שלושה שלבים:
מבחינה רפואית, רק לאחר שנה בלי וסת ורק בהסתכלות לאחור אפשר להגיד מתי הייתה הווסת האחרונה, שהיא רגע המנופאוזה.
גורמים שיכולים להשפיע על הגיל בו מתחיל גיל המעבר
בין הגורמים המשפיעים על התחלה מוקדמת יחסית של גיל המעבר, ניתן לציין עישון, רזון קיצוני וירידה חדה במשקל או אנורקסיה, מחלות אוטואימוניות, משקל לידה נמוך וחיים במקומות גבוהים.
מנופאוזה מוקדמת -המונח מתייחס למקרים בהם נשים חוות מנופאוזה לפני גיל 40 בדרך כלל כתוצאה מהתערבות רפואית תרופתית או ניתוחית כגון הסרת שחלות. התסמינים של נשים עם מנפאוזה מוקדמת יהיו חריפים יותר. הטיפול מצריך התייחסות מיוחדת ושונה.
תסמינים
נדיר כי אישה תסבול מכל התסמינים, יתרה מזאת, ישנן נשים שאינן סובלות מתופעות לוואי כלל. התסמינים משתנים מאישה לאישה, בתמהילם ועוצמתם, אך שמירה על אורח חיים בריא עשויה להקל עליהם:
גלי חום
תסמין מוכר לשינויים ההורמונלים המיוחס למאפייני גיל המעבר אצל נשים גלי חום מאופיינים לרוב בתחושת חום חזקה ופתאומית, המלווה בהזעה ובהגברת קצב לב. גל חום אופייני אורך בין 30 שניות לחמש דקות, אבל יכול להימשך גם שעה. תחושת החום מתחילה לרוב בפנים ובאוזנים, מתפשטת לחזה ומתפשטת לשאר הגוף. בנוסף לתחושת החום הפנימית, גם פני העור ובמיוחד הפנים הופכים חמים למגע וסמוקים (זהו גם מקור השם באנגלית – hot flush - הסמקה חמה).
תכיפות גלי החום נעה בין כמה פעמים ביממה, לבין מספר פעמים בשבוע. גלי החום עלולים להתחיל כמה שנים לפני גיל המעבר (פרה מנופאוזה) ולהימשך מספר שנים במהלך ואחרי גיל המעבר.
גלי חום פוגעים בתפקוד היומיומי ומקשים בעיקר על השינה. נשים רבות מתקשות להשלים שנת לילה מלאה ללא הפרעות, היעדר השינה מוביל לרוב למצבי רוח משתנים, לפגיעה בריכוז ולבעיות פיזיולוגיות אחרות. חלק מהנשים חוות הפרעות שינה מבלי שהן חוות גלי חום היות שרמות האסטרוגן נוטות להיות נמוכות ביותר במהלך הלילה.
טיפול
גיל המעבר הוא תהליך טבעי, שלב נוסף בחיים, ולא מחלה. עם זאת, כשהתסמינים מפריעים, נהוג לטפל בהם. גם כדי לשמור על איכות חיים (מחסור בשינה או דיכאון, למשל, יכולים לפגוע קשות באיכות החיים) וגם כדי להימנע מפגיעה מתמשכת (כמו אוסטיאופורוזיס) קיימות מספר אפשרויות טיפול:
טיפול הורמונלי
טיפול הורמונלי או HT הוא טיפול המבוסס על הרעיון של אספקת הורמונים במקום אלו שכבר אינם מיוצרים, כאשר ההורמון העיקרי הוא אסטרוגן.
אולם, הוכח כי מתן של אסטרוגן בלבד לנשים שיש להן רחם מעלה את שכיחות מקרי סרטן רירית הרחם. זאת הסיבה שטיפול הורמונלי שניתן לנשים בעלות רחם מורכב משני הורמונים: אסטרוגן – שמטפל בתופעות גיל המעבר, ופרוגסטרון – ששומר על רירית הרחם. נשים שעברו כריתת רחם וסובלות מתופעות גיל המעבר יכולות להשתמש בטיפול הורמונלי על בסיס אסטרוגן בלבד ללא חשש.
לא מעט דברי ביקורת הושמעו על מחקר ה WHI, בעיקר על גיל הנשים שהשתתפו במחקר, שהיה מבוגר מדי (רק 32% מהנשים היו בגיל הרלוונטי). מחקרי המשך שהתבססו על אותו מאגר נתונים והתייחסו לקבוצת הגיל הרלוונטית, הראו תוצאות הפוכות: בקרב נשים שגילן היה פחות מ 60, וקיבלו אסטרוגן בלבד, לא עלה הסיכון לסרטן שד, למחלות לב ולשבץ מוחי, לעומת נשים שלא קיבלו הורמונים.
טיפול באמצעות SERMs
בעשור האחרון התפתחו מספר תרופות מבטיחות השייכות לקטגוריית ה SERMs (מודולטור סלקטיבי של קולטנים לאסטרוגן) לטיפול בתופעות גיל המעבר.
עקרון הפעולה של תרופות אלה מבוסס על יכולתם של החומרים הפעילים לחקות את פעילותו של אסטרוגן בחלק מהרקמות, תוך שהם סותרים את פעולתו ברקמות אחרות. כך למשל, ברקמת העצם הוא יעבוד כמו אסטרוגן (היעיל במניעת אוסטיאופורוזיס) אך ברחם (שם פעילותו של האסטרוגן אינה רצויה) יסתור את הפעילות הזו.
תרופות ממקור צמחי
תרופות אלה מיועדות להקלת תסמיני גיל המעבר כגון גלי חום, הזעת יתר, הפרעות שינה, עצבנות ומצבי רוח דיכאוניים. תרופות אלה אינן מכילות הורמונים, והן מיועדות לנשים שמסיבות שונות אינן רוצות או אינן יכולות ליטול הורמונים. תרופות אלה ניתנות במרשם רופא.
גיורא לשם
גיורא לשם (רוטשטיין) (3 בפברואר 1940 – 14 במרץ 2011) היה משורר ומתרגם ישראלי, ממייסדי הוצאת "קשב לשירה".
לימודים ותעסוקה
לשם נולד בתל אביב. למד כימיה וביולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ולאחר מכן סטטיסטיקה ופיזיקה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. בנוסף השתלם בנושא מערכות הפעלה ממוחשבות בחברת IBM. הוא עסק בהוראה בכפר הנוער כפר סילבר ובמסגרת רשת אורט, וכן בפיתוח תוכנה בתחום הרפואה. כמו כן היה מנקד ומגיה בעיתון "דבר" ועורך ומתרגם ב"על המשמר".
קריירה ספרותית
לשם פרסם חמישה ספרי שירה (האחרון שבהם, 'הנה ימים באים', ראה אור בהוצאת קשב בשנת 2007) ושני קובצי מסות בנושאים הקשורים לספרות ולשירה, אחד מהם 'ציידי הנמרים' יצא לאור בהוצאת קשב לשירה בשנת 2008. כמו כן תרגם מספר רב של ספרי שירה, פרוזה ועיון, בהם 'נישואי העדן והשאול' מאת ויליאם בלייק, אותו תרגם פעמיים - ב-1968 בהוצאת 'עקד' ו-30 שנה אחר-כך בהוצאת 'קשב'. בשנת 1989 ערך את האנתולוגיה 'רבקול', שראתה אור בשיתוף פעולה של אגודות הסופרים בישראל, וב-1992 ערך יחד עם משה דור וברברה גולדברג אנתולוגיה של שירה ישראלית בתרגום לאנגלית, בשם The Stones Remember, אשר זכתה בפרס מטעם הספריות הציבוריות בארצות הברית. במשך שנים רבות שימש כמבקר ספרות ב"מעריב", בשם העט "מג"ל".
נפטר בתל אביב ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
פרסים
לשם זכה במגוון פרסים על יצירתו, בהם פרס ברנשטיין (לספר שירה עברי מקורי) (שלוש פעמים), פרס אקו"ם לשירה (פעמיים), פרס 'נוצת הזהב' ופרס ראש הממשלה בשנים 1985 ו-2003. זכה בפרס קרן ראש הממשלה.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
התזמורת הממלכתית של ברלין
התזמורת הממלכתית של ברלין (בגרמנית: Staatskapelle Berlin) היא תזמורת האופרה של ברלין.
היסטוריה
ראשיתה של התזמורת בשנת 1570, כאשר יואכים השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ייסד תזמורת בחצרו. בשנת 1701 הוביל סיפוחם של הנסיכים הבוחרים מברנדנבורג למלך פרוסיה להגדרת התזמורת כ"תזמורת החצר של מלך פרוסיה" ("Königlich Preußische Hofkapelle") והיא כללה כ-30 נגנים. התזמורת התחברה אל אופרת החצר המלכותית, מייסודו של פרידריך הגדול בשנת 1742. בין המוזיקאים ידועי השם ששמם נקשר עם התזמורת היו קרל פיליפ עמנואל באך, פרנץ בנדה ויוהאן יואכים קוונץ.
המנהל המוזיקלי של התזמורת, ה"שטאטסקאפלמייסטר" (Staatskapellmeister), תופס משרה מקבילה באופרה של ברלין. כיום מחזיק בשתי המשרות, מאז 1992, דניאל בארנבוים. מאז שנת 2000 נושא בארנבוים בתואר "מנצח למשך חייו" של התזמורת. בארנבוים והתזמורת הממלכתית של ברלין ערכו כמה הקלטות לחברת טלדק.
כפיות (שיר)
כפיות הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עדן חסון. השיר יצא לאור ב-25 בפברואר 2020, כסינגל ה-8 מתוך אלבום הבכורה של חסון, שמישהו יעצור אותי, על ידי חברת התקליטים Mobile1 Music.
רקע וכתיבה
הסינגל עצמו סוקר על ידי יוסי חרסונסקי אשר נתן לשיר ביקורת מעורבת והעניק לו שני כוכבי זהב וחצי מתוך חמישה.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי וצבר מעל ל-3 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של חסון ב-12 במרץ 2019, בסמוך לצאת הסינגל.
נכון לפברואר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-17.8 מיליון.
עורק עצם הזרוע הכותר האחורי
עוֹרֵק עֶצֶם הַזְּרוֹעַ הַכּוֹתֵר הָאֲחוֹרִי (TA: arteria circumflexa humeri posterior), שנקרא בעבר עוֹרֵק עֶצֶם הַזְּרוֹעַ הַגַּבִּי הַכּוֹתֵר (arteria circumflexa humeri dorsalis), הוא עורק בזרוע המסתעף מחלקו השלישי של עורק בית השחי ומספק דם לכתף. העורק הוא אחד משני עורקים כותרים המסתעפים מעורק בית השחי.
עורק עצם הזרוע הכותר האחורי יוצא מחלקו התיכון של עורק בית השחי, נגדי לעורק עצם הזרוע הכותר הקדמי הקטן ממנו, בגבולו התחתון של השריר התת-שכמי. הוא נע אחורנית יחד עם עצב בית השחי דרך המרווח המרובע, אשר נוצר מהשריר העגול הגדול, השריר העגול הקטן, הראש הארון של שריר הזרוע התלת-ראשי והצוואר הכירורגי של עצם הזרוע שלהם הוא מספק דם, ומתעקל סביב צוואר עצם הזרוע, שם הוא נותן סעיפים לשריר הדלתא ולמפרק הזרוע. בסופו הוא יוצר השקה עם עורק עצם הזרוע הכותר הקדמי ועורק הזרוע העמוק.
דניס לאו
דניס לאו (באנגלית: Denis Law, נולד ב-24 בפברואר 1940, באברדין, סקוטלנד) הוא כדורגלן סקוטי ששיחק בהצלחה כחלוץ בין שנות ה-50 לשנות ה-70 של המאה ה-20.
הקריירה של לאו כשחקן כדורגל החלה בליגה השנייה בקבוצת הדרספילד טאון, בשנת 1956. משם עבר לקבוצת הכדורגל האנגלית מנצ'סטר סיטי עבור דמי העברה בסך 55,000 ליש"ט, שיא בריטי באותו הזמן. ממנצ'סטר סיטי עבר לאו למועדון הכדורגל האיטלקי טורינו עבור 110,000 ליש"ט, שהיה השכר הגבוה ביותר עבור העברה בין מועדון בריטי למועדון איטלקי. אף ששיחק היטב באיטליה, הוא התקשה להסתדר מחוץ לאיים הבריטיים ולכן עבר למנצ'סטר יונייטד בשנת 1962, תוך שהוא שובר את השיא הבריטי בגין דמי העברה בפעם השנייה: £115,000.