cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פלישת טורקיה לקפריסין
פלישת טורקיה לקפריסין (בטורקית: Kıbrıs Barış Harekâtı - "מבצע השלום בקפריסין", ביוונית: Τουρκική εισβολή) התרחשה ב-20 ביולי 1974, בעקבות ההפיכה הצבאית בקפריסין ותפיסת השלטון בידי ארגון קפריסאי יווני לאומני אשר רצה לספח את האי ליוון חמישה ימים קודם לכן. המערכה זכתה לשם הקוד הצבאי "מבצע אטילה" ונמשכה עד תחילת חודש אוגוסט 1974, תוך שהיא מבססת מסדרון בשליטה טורקית מחופו הצפוני של האי עד לבירה ניקוסיה. לאחר שלא הושגה הפסקת אש כבש הצבא הטורקי את כל חלקו הצפוני של האי במסגרת "מבצע אטילה 2", וביסס את חלוקת האי לשתי ישויות נפרדות. בחלקו הצפוני של האי הוקמה הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין, וחלקו הדרומי המשיך להתקיים כרפובליקה של קפריסין. שתי הישויות המדיניות הנפרדות ממשיכות ומתקיימות מאז זו לצדה של זו.
רקע
שורשיה של הפלישה הטורקית לקפריסין מזכירים בעקיפין את מה שהתרחש במאה ה-16, עת הצבא העות'מאני כבש את האי מידי הונציאנים ב-1570. בכך החלה שליטה עות'מאנית באי, אשר נמשכה עד שנת 1878 ואשר במהלכה היגרו טורקים רבים אל האי. לאחר קונגרס ברלין ב-1878 עבר האי לשליטה בפועל של הבריטים, אשר סיפחו אותו באופן רשמי ב-1913.
השלטון הבריטי באי התנהל באופן יחסי על מי-מנוחות, אך בראשית 1955 החל המצב בקפריסין להתדרדר ועמו גם יחסי טורקיה ויוון. יורגוס גריווס (Γεώργιος Γρίβας) הקים את אאוקה, "ארגון הלוחמים הקפריסאים הלאומי" (EOKA, Εθνική Οργάνωσις Κυπρίων Αγωνιστών), והחל בהתנגדות אלימה לשלטון הבריטי באי מתוך כוונה מוצהרת להביא לסיומו ולאיחוד האי עם יוון (Ένωσις). מנגד העלו גורמים בקרב האוכלוסייה הטורקית באי את דרישתם ל"טקסים" (Taksim), חלוקת האי לשתי ישויות אתניות נפרדות. יחסי הקהילות היוונית והטורקית באי הורעו וגלשו לאלימות שנמשכה עד סוף שנות השישים. עם זאת, ב-19 בפברואר 1959 נחתם בלונדון הסכם שהתקבל על ידי טורקיה, יוון, בריטניה ושתי הקהילות האתניות באי, ואשר לפיו תסתיים השליטה הבריטית בקפריסין והאי יזכה בעצמאות. ההסכם קבע כי האי לא יאוחד עם יוון ולא יחולק לשתי מדינות אתניות נפרדות, ובסעיף 3 קבע כי טורקיה, יוון ובריטניה ישמשו ערבות לשלום האי ולביטחונו, וכי ידונו יחדיו ביישומו התקין של ההסכם. עוד קבע סעיף 3 להסכם כי אם שלוש המדינות לא יבססו הסכמה בענייניו של האי, רשאית כל אחת מהן לעשות באופן חד-צדדי את הנדרש כדי להביא ליישומם של כללי ההסכם. בכך ניתנה לשלוש המדינות זכות להתערב בענייניו הפנימיים של האי.
ב-1960 זכתה קפריסין בעצמאותה, אך יחסי שתי הקהילות באי לא השתפרו, ואף החמירו לאחר שנשיא קפריסין הארכיבישוף מקאריוס השלישי הציע לערוך 13 תיקונים בחוקת המדינה. תהליך הקיטוב באי הלך והתעצם, והאוכלוסייה הטורקית, שהיוותה מיעוט, החלה מתרכזת במובלעות. ב-1964 הוקם "כוח שמירת השלום של האומות המאוחדות בקפריסין", או "אונפיסי"פ" (UNFICYP, United Nations Peacekeeping Force in Cyprus). הן ממשלת טורקיה והן ממשלת יוון, שנשלטה החל מ-1967 בידי החונטה הצבאית, התערבו באופן תדיר בענייניו של האי, אשר נע בלאו הכי בין רעיון האיחוד עם יוון לבין רעיון ה"חלוקה" (Taksim) הטורקי. ב-1971 שוב הקים גריווס כוח מעין-צבאי קפריסאי-יווני, אשר נטל לעצמו את השם EOKA-B, הכל בתגובה לכך שמקאריוס נטש לדעתו את רעיון האיחוד. הכוח, שהוגדר כארגון טרור הן על ידי טורקיה ובריטניה והן על ידי מקאריוס עצמו, נתמך בידי ממשלת הגנרלים היוונית. לאחר מותו של גריווס בינואר 1974 הגבירה החונטה הצבאית היוונית את שליטתה בארגון, ובעידודה, ב-15 ביולי 1974, תפס הארגון את השלטון במסגרת הפיכה צבאית. התגובה הטורקית לא איחרה להגיע, וממשלתו של בולנט אג'וויט הורתה לצבא הטורקי לפלוש אל האי.
מבצע אטילה השני
עם כישלונן של השיחות בז'נבה החל "מבצע אטילה השני" ב-14 באוגוסט 1974 וצבא טורקיה הביא את הפסקת האש לסיומה בהתקפה מוצלחת שנמשכה שלושה ימים. בו ביום כבשו הטורקים את גוזליורט (Güzelyurt, ביוונית Μόρφου) במערב. ב-15 באוגוסט 1974 בשעה 19:00 קרסה סופית ההגנה היוונית-קפריסאית בפמגוסטה ואחרון רובעיה נכנע. הכוח היווני-קפריסאי נסוג לניקוסיה ובעיר נערכו קרבות טנקים. ב-16 באוגוסט 1974 בשעה 18:00 כבשו הטורקים את לפקה (Lefke, Λεύκα) והגיעו עד ל"קו אטילה". טורקיה הודיעה כי היא מקבלת את הפסקת האש אך הלוחמה המשיכה באזור שדה התעופה עד שההגנה היוונית התפוררה. ב-17 באוגוסט 1974 איגף הצבא הטורקי את ניקוסיה ממזרח, ניתק את הכביש המוביל מהעיר דרומה לכיוון לרנקה (כיום כביש B17) ושחרר את המובלעת הטורקית בלורוג'ינה (Lurucina, כיום Akıncılar), שהייתה לנקודה הדרומית ביותר אליה הגיעו הטורקים במהלך הפלישה. סך הכל כבש הצבא הטורקי כשליש מהאי והבירה ניקוסיה נחצתה לשתי ערים נפרדות.
תוצאות
ימים ספורים לאחר סיום הלוחמה בקפריסין, ובמידה רבה כפועל יוצא מהתבוסה היוונית הצבאית, בא לסיומו שלטון החונטה הצבאית ביוון. צבא טורקיה לא התפנה מהאי וב-1975 הכריזו הטורקים באי על הקמתה של "המדינה הפדרלית הטורקית של קפריסין" (Kıbrıs Türk Federe Devleti). הכרזה זו הייתה אמורה להיות צעד לקראת הקמת מדינה פדרלית שתכלול את כל שטחו של האי, אך היוזמה נדחתה על ידי קפריסין, האומות המאוחדות והקהילה הבינלאומית. לאחר שמונה שנות משא ומתן חסר תוצאות בין שתי הישויות המדיניות באי, הכריזה הישות הטורקית על עצמאותה ב-15 בנובמבר 1983 ואימצה את השם "הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין" (Kuzey Kıbrıs Türk Cumhuriyeti, KKTC). אף מדינה למעט טורקיה ואף ארגון בינלאומי אינו מכיר בריבונותה של הרפובליקה של צפון קפריסין, ומאידך מכנים הטורקים את קפריסין היוונית באופן רשמי בשם "Güney Kıbrıs Rum Yönetimi, GKRY", היינו "המינהל היווני של דרום קפריסין". אף על פי שהמדינה הטורקית היא ישות ריבונית דה-פאקטו, היא מתנהלת באופן המזכיר נפה טורקית יותר מאשר מדינה עצמאית, וההמנון, המטבע והשפה זהים לאלה של טורקיה. למול זאת, קפריסין היוונית חולקת את שפתה ואת המנונה עם יוון, ועם הצטרפותה לאיחוד האירופי היא מקושרת אליה גם באופן פוליטי רשמי.
בצעד שהזכיר עד מאוד את חילופי האוכלוסייה בין טורקיה ויוון לאחר הסכם לוזאן מ-1923, נמלטו או גורשו 200,000 קפריסאים-יוונים שהתגוררו בצפון האי אל דרומו, ובמקביל נמלטו או גורשו 60,000 קפריסאים-טורקים אל צפון האי. בנוסף היגרו מטורקיה עשרות אלפי טורקים אל חלקו הצפוני של האי. כ-2,000 אזרחים בני שתי הקהילות נותרו בחזקת נעדרים מהתקופה שבין 1960 ו-1974.
טרייבקה
טרייבקה (באנגלית: TriBeCa - ראשי תיבות של "Triangle Below Canal Street" - "משולש הרחובות דרומית לרחוב קאנאל") היא שכונה ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
השכונה נמצאת דרומית לרחוב קאנאל בין נהר ההדסון במערב לשדרת ברודוויי במזרח. בעבר התאפיינה במחסנים רבים שהיו ממוקמים בה, אולם בשנות ה-90 של המאה ה-20 הפכו מחסנים רבים לדירות מגורים (דירות לופט) והשכונה הפכה לאתר מגורים ובילויים.
השכונה נפגעה בפיגועי הטרור של ה-11 בספטמבר 2001 בשל קרבתה למגדלי התאומים, ועסקים רבים בה נסגרו. על מנת לשקם את השכונה, החל לפעול בה בשנת 2002 ביוזמת השחקן רוברט דה נירו פסטיבל הסרטים טרייבקה - פסטיבל סרטים בינלאומי, ובתוך זמן קצר שבה השכונה לפרוח, ומחירי הדירות והעסקים בה עלו.
אוכלוסין
נכון לשנת 2000 התגוררו בשכונה 10,395 תושבים, כאשר צפיפות האוכלוסין הייתה 12,149 נפשות לקמ"ר. מרבית תושבי השכונה (82.34%) לבנים, ומתגוררים בה גם מיעוטים אסייתים (7.96%) ושחורים (4.89%). 6.34% מתושבי השכונה ממוצא היספני, 18.2% מהתושבים מהגרים שנולדו מחוץ לארצות הברית מהם 41.3% נולדו באירופה, 30.1% באסיה ו-11.1% מאמריקה הלטינית.
אתרים בעלי חשיבות
בשכונה ממוקם פתחה המזרחי של מנהרת הולנד, המקשרת בין העיר ניו יורק לניו ג'רזי.
בשכונה נמצא פארק שוק וושינגטון, בו גן משחקים גדול, ובו נערכים אירועים רבים לתושבי השכונה. כמו כן ממוקמים בשכונה המכללה הקהילתית של רובע מנהטן (המהווה חלק מאוניברסיטת העיר ניו יורק), וכן בית ספר תיכון סטויווסאנט, הידוע בהתמחותו בתחום המדעים.
Meddle Tour
סיבוב ההופעות של 1971, שנודע בשם Meddle tour, היה סיבוב קצר של הופעות מידי להקת פינק פלויד. הסיבוב התחיל באוקטובר 1971 והסתיים חודש לאחר מכן, בנובמבר 1971. הסיבוב נועד לקדם את מכירות אלבומם החדש של הלהקה Meddle בארצות הברית. חומרים רבים מהאלבום כבר נוגנו בידי הלהקה בהופעות קודמות לפני צאת האלבום, מנהג ידוע של פינק פלויד, שנהגו לבחון באותה תקופה ולעבד את שיריהם באולפן ובהופעות במקביל. רשימת השירים בהופעות השתנה במקצת מהופעה להופעה, ונוגנו חומרים רבים מאלבומים קודמים של הלהקה (חלקם לא נוגנו עוד בהופעות לאחר סיבוב זה).
רשימת השירים
רשימת שירים אופיינית במהלך ההופעות של "Meddle" כללה את:
הדרן:
יחסי הולנד–סן מרינו
יחסי הולנד–סן מרינו הם מערכת היחסים המורכבת שבין הולנד לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו. שתי המדינות לא כוננו מעולם יחסים דיפלומטיים ואין קשר דיפלומטי מעשי בין השתיים. עם זאת, לא מתקיימת עוינות בין השתיים ויש יחסים כלכליים בין המדינות ושיתוף פעולה במגוון תחומים.
אדוארדו דוקאמפו
אדוארדו אלדמה דוקאמפו (בספרדית: Eduardo Aldama Docampo; נולד ב-26 במאי 1974) הוא מאמן כדורגל, שכיהן כמאמן בקבוצת רובין קאזאן מליגת העל הרוסית בכדורגל מאוגוסט ועד דצמבר 2019.
קריירה
דוקאמפו לא התבלט במיוחד ככדורגלן ואת קריירת האימון התחיל באקדמיה של אתלטיק בילבאו, בה אימן את קבוצת הנוער במשך 5 שנים (2007–2012). בשנת 2012 הוזמן לרוסיה והצטרף לצוות האימון של רובין קאזאן והיה אחראי על פיתוח קבוצת הנוער של רובין. ב-2015 הוזמן על ידי אלכסנדר חצקביץ' לעבוד כעוזר מאמן בנבחרת בלארוס בכדורגל.
ב-2017 עזב את רוסיה וכיהן כעוזר מאמן לסרהי רברוב, כשזה אימן באל-אהלי הסעודית. ביוני 2018 מונה לעוזר מאמן בדינמו קייב ובסוף השנה חזר לספרד.
ב-20 ביוני 2019 הוזמן שוב לרובין קאזאן ואימן לצד רומן שרונוב את הקבוצה הבוגרת. ביולי 2019 מונה רשמית למאמן ראשי בקבוצה מאחר שלרומן שרונוב (שאימן קודם את הקבוצה) לא היה רישיון PRO לאימון בקבוצה. בדצמבר 2019 פוטר יחד עם רומן שרונוב בעקבות מאזן של רצף הפסדים וארבעה ניצחונות בלבד ב-19 משחקים.
באוקטובר 2020 חזר לרוסיה ומונה לעוזר מאמן במועדון אופה.
חייו האישיים
הוא נשוי ולו בת. דובר רוסית.
טומסק (מחוז)
מבחינה אדמיניסטרטיבית המחוז מחולק ל-16 אזורים מוניציפליים ו-4 אזורים עירוניים.
דמוגרפיה
כ-73% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הגדולה – טומסק – מתגוררים כ-500 אלף תושבים. האוכלוסייה המקורית של האזור היא טטרית. עתה, הרוסים מהווים כ-88% מאוכלוסיית המחוז, האוקראינים כ-1.1% והטטרים כ-1.6%.
היסטוריה
ההתיישבות רוסית באזור החלה במאה ה-16.
יהדות
יהודיים החלו להתיישב בטומסק בתחילת המאה ה-18, בעיר היו שלושה בתי כנסת, וגם כיום פועלת קהילה יהודית דינמית.
כלכלה
שטחים משמעותיים של המחוז מכוסים ביערות.
במחוז הוקמו מפעלים כימיים גדולים. כמו כן, מפותחת תעשיית עץ.
אל-קאדסיה
מחוז אל-קאדִסִיָּה (בערבית: محافظة القادسية) הוא מחוז בעיראק, הנמצא במרכז המדינה ובירתו היא א-דיוואניה. המחוז נוצר בשנת 1976. כיום, מרבית אזרחי המחוז הם שיעים.
אחמד ג'יבריל
אחמד ג'יבריל (בערבית: أحمد جبريل; 1938 – 7 ביולי 2021) היה טרוריסט פלסטיני, המנהיג והמייסד של ארגון הטרור "החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית".
ביוגרפיה
מבחינה אידאולוגית לא היה הבדל גדול בין ארגונו לבין "ארגוני סירוב" אחרים, אך הוא דגל מאז ומעולם בטרור אלים כדרך היחידה לשחרור הפלסטיני, והוביל פעולות טרור רבות, בהן "ליל הגלשונים". ב-21 במאי 1985 נערכה עסקת ג'יבריל - עסקת חילופי שבויים בין ישראל לבין ארגונו של ג'יבריל, במסגרתה שוחררו 1,150 אסירים ועצירים ביטחוניים שהיו כלואים בישראל כנגד שלושה שבויי צה"ל.
ג'יבריל היה גם בין ראשוני הפלסטינים שנהנו מתמיכת איראן, חזבאללה והג'יהאד האיסלאמי. בהיותו מוסלמי, שלא כחבש הנוצרי, עלה בידו לשלב את האידאולוגיה שלו ביתר קלות עם האסלאם הקיצוני. עם עליית כוחו של החמאס הפסיק להיות ארגונו של ג'יבריל בבחינת איום ממשי. ג'יבריל נפצע קשה בפיצוץ במהלך תרגיל בבקאע בשנת 1997. כמו כן, בשנת 2000, נעשה ניסיון להתנקש בו בירי על רכבו סמוך למפקדת החזית העממית - המפקדה הכללית מדרום לביירות.
בנו הבכור של ג'יבריל, ג'יהאד אחמד ג'יבריל, אשר אמור היה לרשת את אביו בהנהגת הארגון, נהרג בפיצוץ מכונית תופת בביירות ב־20 במאי 2002. אביו האשים את ישראל באחריות למותו.
בראיון לערוץ הטלוויזיה אל-מיאדין בפברואר 2017 הביע תקווה שהמשטר האיראני יתמוך צבאית בפלסטינים בעימות עתידי עם ישראל.
בשנותיו האחרונות סבל ג'יבריל משורת בעיות רפואיות. אחמד ג'יבריל מת בבית חולים בדמשק, ב־7 ביולי 2021, בגיל 83.
שומייקר-לוי 9
שומייקר-לוי 9 (באנגלית: Shoemaker-Levy 9; נכתב גם SL9; מסומן רשמית: D/1993 F2) היה שביט שהתפרק ביולי 1992 והתנגש בצדק ביולי 1994. אירוע זה סיפק את התצפית הישירה הראשונה בהתנגשות מחוץ לכדור הארץ של עצמים הנעים במערכת השמש. בעקבות גילוי השביט החל סיקור תקשורתי נרחב, והוא נצפה מקרוב על ידי אסטרונומים רבים ברחבי העולם. ההתנגשות סיפקה מידע חדש על צדק והדגישה את תפקידו האפשרי בהפחתת פסולת חלל המגיעה למערכת השמש הפנימית.
גילוי
בזמן עריכת תוכנית תצפיות שנועדה לחשוף גופים קרובי ארץ גילו האחים שומייקר ולוי את השביט שומייקר-לוי 9 בליל 24 במרץ 1993, בתצלום שצולם באמצעות טלסקופ שמידט בעל קוטר עדשה של 46 סנטימטרים (18 אינץ'), במצפה הכוכבים פאלומר שבקליפורניה. השביט תויג תחילה כתגלית מקרית, אך כזו שהאפילה במהירות על תוצאות תוכנית התצפית העיקרית והמתוכננת שלהם.
השביט שומייקר-לוי 9 היה השביט התקופתי התשיעי (שביט שתקופת מסלולו היא 200 שנה או פחות) שהתגלה על ידי השומייקרים ולוי, ומכאן שמו. היה זה גילוי השביט האחד-עשר שלהם בסך הכל, כולל גילוים של שני שביטים לא מחזוריים, הנקראים במינוח שונה. התגלית הוכרזה בחוזר האיגוד האסטרונומי הבינלאומי (IAU 5725) ב-26 במרץ 1993.
תמונת התגלית נתנה רמז ראשון לכך שכוכב השביט שומייקר-לוי 9 הוא כוכב שביט יוצא דופן, שכן נראה היה שהוא מראה גרעינים מרובים באזור מוארך באורך של כ-50 שניות קשת וברוחב של 10 שניות קשת. בריאן ג'י מרסדן מהלשכה המרכזית למברקים אסטרונומיים ציין כי השביט נמצא במרחק של כ-4 מעלות בלבד מצדק כפי שנראה מכדור הארץ, וכי אף על פי שזה יכול להיות אפקט של קו ראייה, התנועה הנראית לעין שלו בשמיים הראתה כי השביט היה קרוב פיזית לכוכב הלכת.
1908 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1908.
שומייקר-לוי 9
שביט במסלול צדק
מעקב אחר תנועת המסלול של השביט גילה שהוא מקיף את צדק כבר זמן מה וסביר להניח שהוא נלכד ממסלול שמש למסלול צדק בתחילת שנות ה-70, אם כי ייתכן שהלכידה התרחשה כבר באמצע שנות ה-60. מספר עורכי תצפיות אחרים מצאו תמונות מוקדמות של השביט, שהושגו לפני 24 במרץ, כולל אלו של קין אנדייט (Kin Endate), שנחשפה ב-15 במרץ, סאטורו אוטומו (Satoru Otomo) שפורסמה ב-17 במרץ, ותמונות של צוות בראשות אלינור הלין, שנחשפו ב-19 במרץ. תמונה של השביט על לוח צילום שמידט שצולמה ב-19 במרץ זוהתה ב-21 במרץ על ידי מ. לינדגרן, בפרויקט חיפוש אחר שביטים ליד צדק. עם זאת, מכיוון שהצוות שלו ציפה ששביטים לא יהיו פעילים או במקרה הטוב יציגו זנב אבק חלש, ולשומייקר-לוי 9 הייתה צורה מוזרה, טבעו האמיתי לא הוכר עד להודעה הרשמית, חמישה ימים לאחר מכן. לא נמצאו תמונות מוקדמות יותר ממרץ 1993. לפני שהכוכב נלכד על ידי צדק, היה זה כנראה כוכב שביט קצר-תקופה בעל אפהליון בתוך מסלולו של צדק, ופריהליון פנימי לחגורת האסטרואידים.
השביט חלף ככל הנראה בסמיכות רבה לצדק ב-7 ביולי 1992, קצת יותר מ-40,000 קילומטרים מעל ראשי ענני האטמוספירה. מרחק זה קטן יותר מהרדיוס של צדק (כ-70,000 קילומטרים); הוא נמצא בתוך מסלולו של הירח מטיס – הירח הפנימי ביותר של צדק – ובתוך גבול רוש של כוכב הלכת, שבתוכו כוחות הגאות והשפל חזקים מספיק כדי לשבש את מסלולו של גוף המוחזק רק על ידי כוח הכבידה. למרות שכוכב השביט התקרב לצדק לפני כן, נראה שהמפגש ב-7 ביולי היה הקרוב ביותר, ונראה שהתפרקות השביט התרחשה בזמן זה. כל שבר של השביט סומן באות האלפבית, מ"פרגמנט A" ועד ל"פרגמנט W", אופן סימון שהפך למקובל בתצפיות קודמות של שביטים שהתפרקו.
באותם ימים העלו חישובי המסלול הטובים ביותר כי כוכב השביט יעבור כ-45,000 קילומטרים ממרכז צדק, מרחק קטן יותר מרדיוס כוכב הלכת; כלומר, הייתה סבירות גבוהה ביותר ששומייקר-לוי 9 יתנגש בצדק ביולי 1994. מחקרים העלו ש"רכבת" הגרעינים תיכנס לאטמוספירה של צדק במשך תקופה של כחמישה ימים.
תחזיות התנגשות
אסטרונומים העריכו שגודלם של השברים הגלויים של שומייקר-לוי 9 נע בין כמה מאות מטרים לשני קילומטרים, דבר המרמז כי לכוכב השביט המקורי היה, ככל הנראה, רוחב גרעין בגודל של עד 5 קילומטרים – קצת יותר גדול משביט היאקוטאקה, שהפך בהיר מאוד כשחלף קרוב לכדור הארץ בשנת 1996. אחד הוויכוחים המשמעותיים לפני הפגיעה היה האם ההשפעות של פגיעת גופים קטנים כל כך יהיו מורגשות מכדור הארץ, מלבד ההבזק הצפוי בעת התפוררותם כמטאורואידים גדולים. התחזית האופטימית ביותר הייתה שכדורי אש בליסטיים גדולים וא-סימטריים יעלו מעל צדק אל אור השמש כך שייראו מכדור הארץ. השפעות חזויות נוספות שהוצעו היו גלים סייסמיים שינועו על פני כוכב הלכת, עלייה באובך הסטרטוספרי בכוכב הלכת עקב אבק שיעלה מהפגיעות, ועלייה במסה של מערכת טבעות צדק. עם זאת, בהתחשב בכך שהתבוננות בהתנגשות כזו הייתה חסרת תקדים לחלוטין, האסטרונומים היו זהירים בתחזיותיהם לגבי מה שהאירוע עשוי לחשוף.
התנגשות
בציפייה להתנגשות החזויה הכשירו אסטרונומים טלסקופים יבשתיים לתצפיות על צדק. מספר מצפי כוכבים עשו את אותו הדבר, כולל טלסקופ החלל האבל, לוויין התצפית בקרני רנטגן ROSAT, מצפה הכוכבים קק וגשושית גלילאו, שהייתה אז בדרכה למפגש עם צדק, שתוכנן לשנת 1995. למרות שהפגיעות התרחשו בצד הנסתר של צדק מכדור הארץ, גשושית גלילאו, אז במרחק של 1.6 יחידות אסטרונומיות (240 מיליון קילומטרים) מכוכב הלכת, הצליחה לראות את ההתנגשויות בזמן התרחשותן. הסיבוב המהיר של צדק הביא את אתרי הפגיעה לעיני התצפיות היבשתיות כ-20 דקות לאחר ההתנגשויות.
שתי גשושיות חלל נוספות ביצעו תצפיות בזמן הפגיעה: יוליסס, שתוכננה בעיקר לתצפיות שמש, הופנתה לכיוון צדק ממיקומה במרחק של 2.6 יחידות אסטרונומיות (390 מיליון קילומטרים), והגשושית הרחוקה של וויאג'ר 2, שנמצאה כ-44 יחידות אסטרונומיות (6.6 מיליארד קילומטרים) מצדק. לאחר המפגש עם נפטון ב-1989, הייתה וויאג'ר 2 בדרכה אל מחוץ למערכת השמש, והיא תוכנתה לחפש פליטות רדיו מההתנגשויות, בטווח 1–390 קילו-הרץ, ולבצע תצפיות באמצעות הספקטרומטר האולטרה סגול שבה.
האסטרונום איאן מוריסון תיאר את ההתנגשויות כך:
"'הפגיעה הראשונה התרחשה ב-16 ביולי 1994 בשעה 20:13 זמן אוניברסלי מתואם, כאשר שבר A של הגרעין [של השביט] הוטח בחצי הכדור הדרומי של צדק במהירות של כ-60 קילומטרים לשנייה. מכשירים על גלילאו זיהו כדור אש שהגיע לטמפרטורת שיא של כ-23,700 מעלות צלזיוס (24,000 מעלות קלווין), בהשוואה לטמפרטורת ענני צדק האופיינית של כ-143- מעלות צלזיוס (130 מעלות קלווין). לאחר מכן הוא התקרר והתרחב במהירות לכ-1,230 מעלות צלזיוס (1,500 מעלות קלווין). ענן הפגיעה מכדור האש הגיע במהירות לגובה של למעלה מ-3,000 קילומטרים ונצפה על ידי טלסקופ החלל האבל'."
דקות ספורות לאחר זיהוי ענן הפגיעה של כדור האש, גלילאו מדדה התחממות מחודשת, כנראה עקב נפילת חומר שחזר לצדק. תצפיות בכדור הארץ זיהו את כדור האש עולה מצדק זמן קצר לאחר הפגיעה הראשונית.
למרות התחזיות שפורסמו, אסטרונומים לא ציפו לראות עליית ענני עשן מההתנגשויות ולא היה להם מושג עד כמה ההשפעות האטמוספיריות האחרות מההתנגשויות יהיו גלויות לצופים מכדור הארץ. לאחר הפגיעה הראשונה נגלה עד מהרה בתצפיות כתם חשוך עצום. אסטרונומים סברו כי כתם כהה זה ואלו שנצפו אחריו נגרמו על ידי שפוכת מהפגיעה. צורתם הייתה א-סימטרית ודמתה לסהר מול כיוון הפגיעה.
במהלך ששת הימים הבאים, נצפו 21 פגיעות ברורות, כאשר הגדולה ביותר הגיעה ב-18 ביולי בשעה 07:33 זמן אוניברסלי מתואם בעת ששבר G פגע בצדק. פגיעה זו יצרה נקודה כהה ענקית באורך של יותר מ-12,000 קילומטרים (כמעט כקוטר כדור הארץ), וההערכה היא ששוחררה אנרגיה שוות ערך ל-6,000,000 מגה-טון TNT (פי 600 מהארסנל הגרעיני בעולם). שתי פגיעות בהפרש של 12 שעות ב-19 ביולי יצרו סימני פגיעה בגודל דומה לזה שנגרם על ידי שבר G, והפגיעות נמשכו עד 22 ביולי, כאשר שבר W פגע בכוכב הלכת.
מחקרים כימיים
עורכי התצפיות קיוו שההתנגשויות יעניקו להם הצצה ראשונה לצדק שמתחת למעטה העננים, שכן חומר תחתון עולה ונחשף עקב חדירת שברי השביט, שהכו באטמוספירה העליונה. מחקרים ספקטרוסקופיים הראו קווים ספקטרליים מהספקטרום של צדק הכוללים גופרית דו-אטומית (S2) ופחמן דו-גופרי (CS2). זה היה הזיהוי הראשון של מולקולות אלה בצדק והזיהוי השני של גופרית דו-אטומית בגרם שמיים כלשהו. מולקולות נוספות שהתגלו כללו אמוניה (NH3) ומימן גופרי (H2S). כמות הגופרית המשתמעת מכמויות התרכובות הללו הייתה גדולה בהרבה מהכמות שעשוי להכיל גרעין של שביט קטן, מה שמוכיח כי החומר שנגלה עלה מתוך צדק. להפתעת האסטרונומים, לא זוהו מולקולות נושאות חמצן כמו גופרית דו-חמצנית.
בנוסף למולקולות אלו, זוהתה פליטה של אטומים כבדים כמו ברזל, מגנזיום וסיליקון, בכמות תואמת למה שעשוי להימצא בגרעין השביט. למרות שמבחינה ספקטרוסקופית זוהתה כמות ניכרת של מים, היא לא הלמה את שחזו, כלומר או ששכבת המים הנמצאת מתחת לעננים הייתה דקה יותר מהצפוי, או ששברי השביט לא חדרו מספיק עמוק.
גלים
כפי הצפוי, ההתנגשויות יצרו גלי פגיעה עצומים, ששטפו את צדק במהירויות של 450 מטר לשנייה ונצפו במשך יותר משעתיים לאחר הפגיעה הגדולה ביותר. תחילה חשבו המדענים כי הגלים נעים בתוך שכבה יציבה הפועלת כמוליך גל, ומספר מדענים אף שיערו כי השכבה היציבה חייבת להיות בתוך ענני המים הטרופוספריים המשוערים. עם זאת, עדויות אחרות הצביעו על כך ששברי השביט לא הגיעו לשכבת המים, והגלים התפשטו במקום זאת בתוך הסטרטוספירה.
תגובות אחרות
לאחר ההתנגשויות הגדולות ביותר הראו תצפיות רדיו עלייה חדה בפליטת הרצף באורך גל של 21 סנטימטרים, שהגיעה לשיא של 120% מהפליטה הרגילה שנמדדה מכוכב הלכת. מדענים סברו שזה נובע מקרינת סינכרוטרון, שנגרמה ממעבר אלקטרונים רלטיביסטיים – אלקטרונים בעלי מהירויות קרובות למהירות האור – למגנטוספירה של צדק עקב ההתנגשויות.
כשעה לאחר כניסת שבר K לצדק, תיעדו תצפיות פליטת אורורה סמוך לאזור הפגיעה, כמו גם בנקודה האנטיפודית לאתר הפגיעה ביחס לשדה המגנטי החזק של צדק. היה קושי בקביעת הגורם לפליטות אלו בשל חוסר ידע על השדה המגנטי הפנימי של צדק והגאומטריה של אתרי הפגיעה. הסבר אפשרי אחד היה שגלי הלם, המואצים כלפי מעלה מהפגיעה, האיצו חלקיקים טעונים שגרמו לפליטת אורורה. תופעה זו קשורה, בדרך כלל, יותר לחלקיקי רוח שמש הנעים במהירות ופוגעים באטמוספירה של כוכב לכת ובסמיכות לקוטב המגנטי שלו.
מספר אסטרונומים הציעו כי לפגיעה עשויה להיות השפעה ניכרת על הטורוס של איו, טורוס של חלקיקים בעלי אנרגיה גבוהה המחבר את צדק עם הירח הוולקני שלו. מחקרים ספקטרוסקופיים ברזולוציה גבוהה מצאו שהשונות בצפיפות היונים, מהירות הסיבוב והטמפרטורות בזמן הפגיעה ולאחר מכן היו בגבולות הנורמליים.
ניסיונות תצפית וזיהוי באמצעות מכשיריה של וויאג'ר 2 העלו חרס מאחר שכדורי האש היו מתחת לתחום הגילוי שלהם; לא נרשמו רמות חריגות של קרינת על-סגול או אותות רדיו לאחר הפיצוץ. גם יוליסס לא הצליחה לזהות תדרי רדיו חריגים.
ניתוח לאחר ההתנגשות
כדי לחשב את הצפיפות והגודל של שומייקר-לוי 9 פותחו מספר מודלים. צפיפותו הממוצעת חושבה ונמצאה כ-0.5 גרם/סמ"ק; התפרקותו של שביט פחות צפוף לא יכלה להיות דומה לשרשרת השברים שנצפתה. גודלו של שביט האב חושב ונמצא שהיה בקוטר של כ-1.8 קילומטרים. תחזיות אלו היו בין הבודדות שאוששו בפועל על ידי תצפיות מאוחרת יותר בשביטים אחרים.
אסטרונומים לא צפו בכמויות גדולות של מים בעקבות ההתנגשויות, ומחקרים מאוחרים יותר של ההתנגשות מצאו כי שברי השביט התפרקו ונהרסו בפיצוץ אווירי שהתרחש, ככל הנראה, בגבהים גבוהים בהרבה ממה שציפו קודם לכן. אפילו השברים הגדולים ביותר הושמדו כאשר הלחץ הגיע ל-250 קילו-פסקל, הרבה מעל העומק הצפוי של שכבת המים. השברים הקטנים יותר הושמדו כנראה עוד לפני שהגיעו לשכבת הענן.
השפעות ארוכות טווח
בניגוד לשכל הישר, הטמפרטורה האטמוספירית ירדה לרמות נורמליות מהר יותר באתרי ההתנגשות הגדולים יותר מאשר באתרי ההתנגשות הקטנים יותר: באתרי ההתנגשות הגדולים יותר, הטמפרטורות עלו על פני אזור ברוחב של 15,000 עד 20,000 קילומטרים, אך ירדו בחזרה לרמות נורמליות תוך שבוע מאירוע ההתנגשות. באתרים קטנים יותר, טמפרטורות גבוהות ב-10 מעלות צלזיוס מהסביבה נמשכו במשך כמעט שבועיים. טמפרטורות הסטרטוספירה הכלליות עלו מיד לאחר ההתנגשויות, ואז ירדו מתחת לטמפרטורות טרום ההתנגשות 2–3 שבועות לאחר מכן, לפני שהחלו לעלות אט-אט לטמפרטורות רגילות.
ב-1997 זיהו חוקרים באמצעות מצפה החלל בתת-אדום (ISO) של סוכנות החלל האירופית שקיימים אדי מים בסטרטוספרה של צדק. החוקרים שיערו שהמים הם שרידים של הפגיעה, שכן שביטים נוטים להיות גופים עתירי מים. עם זאת, לא ניתן היה לשלול בביטחון את הגעתם של המים ממקור אחר. ב-2013 תצפיות רגישות יותר שבוצעו באמצעות טלסקופ החלל הרשל אישרו שהשביט הוא המקור לאדי המים שנצפו. הן הראו שהמים נפוצים הרבה יותר באזור שבו התרחשה הפגיעה. התצפיות הצביעו על כך ש-95% מאדי המים שנצפו הגיעו מהפגיעה. מחקר נוסף שפורסם בשנת 2020 חיזק את ההשערה.
תדירות התנגשויות
שומייקר-לוי 9 אינו ייחודי בהקיפו את צדק במשך זמן מה; ידועים חמישה שביטים, (כולל 82P/Gehrels, 147P/Kushida–Muramatsu ו-111P/Helin–Roman–Crockett) שנלכדו זמנית על ידי כוח הכבידה של כוכב הלכת. מסלולי שביטים סביב צדק אינם יציבים, מכיוון שהם אליפטיים מאוד וסביר שיופרעו במידה רבה מכוח המשיכה של השמש באפסיד (הנקודה הרחוקה ביותר במסלול מכוכב הלכת).
צדק, כוכב הלכת המסיבי ביותר במערכת השמש, יכול ללכוד עצמים בתדירות גבוהה יחסית, אך גודלו של שומייקר-לוי 9 הופך את האירוע לנדיר: מחקר אחד לאחר ההתנגשות העריך ששביט בקוטר 300 מטר פוגע בכוכב הלכת פעם ב-500 שנים ושביט בקוטר של 1.6 קילומטרים מתנגש בו פעם ב-6,000 שנים.
ישנן עדויות חזקות מאוד שבעבר הגיעו שברי שביטים והתנגשו בצדק ובירחיו. במהלך משימות וויאג'ר לכוכב הלכת, מדענים ואסטרונומים זיהו 13 שרשראות מכתשים על קליסטו ושלושה על גנימד, שמקורן הוגדר בתחילה כתעלומה. שרשראות מכתשים הנראות על הירח יוצאות לעיתים קרובות כקרניים ממכתשים גדולים, ומשוער שהן נגרמו מהתנגשויות משניות של הפליטה המקורית, אך השרשראות על הירחים של כוכבי הלכת הענקיים לא הובילו למכתש גדול יותר. התצפיות בפגיעה של שומייקר-לוי 9 חיזקו את ההשערה שהשרשראות על הירחים נובעות משיירה של שברי שביט מפורקים שהתנגשו בהם.
ההתנגשות ב-19 ביולי 2009
ב-19 ביולי 2009, בדיוק 15 שנים לאחר פגיעת שומייקר-לוי 9, הופיע כתם שחור חדש, בגודל האוקיינוס השקט, בחצי הכדור הדרומי של צדק. מדידות תת-אדום תרמיות הראו שמקום הפגיעה היה חם וניתוח ספקטרוסקופי זיהה ייצור של עודף אמוניה חמה ואבק עשיר בסיליקה באזורים העליונים של האטמוספירה של צדק. מדענים הגיעו למסקנה שאירוע פגיעה נוסף התרחש, אבל הפעם עצם קומפקטי וחזק יותר, כנראה אסטרואיד קטן שלא התגלה, היה הגורם לכך.
צדק כ"שואב אבק קוסמי"
ההתנגשות של שומייקר-לוי 9 הדגישה את תפקידו של צדק כ"שואב אבק קוסמי" עבור מערכת השמש הפנימית (מחסום צדק). השפעת הכבידה החזקה של כוכב הלכת מובילה לאירועי התנגשות שביטים קטנים ואסטרואידים רבים בכוכב הלכת. שיעור הפגיעות של שביטים בצדק נחשב גבוה, בין פי 2,000 ל-8,000 מקצב ההתנגשויות בכדור הארץ.
הכחדת הדינוזאורים בסוף תקופת הקרטיקון מיוחסת, בדרך כלל, לאירוע התנגשות של מטאוריט בכדור הארץ, שהתרחש לפני כ-60 מיליון שנה, יצר את מכתש צ'יקשולוב והוביל להכחדת קרטיקון-פלאוגן. הבנה של אירוע זה הובילה לסברה כי פגיעות מהוות איום רציני על החיים המתקיימים על פני כדור הארץ. אסטרונומים משערים שללא צדק, ש"מנקה" איומים פוטנציאליים, ייתכן שאירועי הכחדה על כדור הארץ היו מתרחשים באופן תכוף יותר, וחיים מורכבים אולי לא היו מסוגלים להתפתח. זהו חלק מהטיעון המשמש בהשערת כדור הארץ הנדיר.
כדי לבחון את ההשערה שצדק מגן על כדור הארץ מפני פגיעות של אסטרואידים, בשנים 2008–2010 ערכו ג'ונטי הורנר וברי ג'ונס סדרה של מחקרים שכללו סימולציות של שטף פגיעת אסטרואידים ושביטים בכדור הארץ כתלות במסה של צדק. הסימולציות הצביעו על השפעה מורכבת של צדק. צדק אכן מגן על כדור הארץ מפני פגיעות של שביטים ארוכי-מחזור (מחזור ארוך מ-200 שנים), שמקורם המשוער הוא עננת אורט. עם זאת, השפעתו על פגיעת אסטרואידים ושביטים קצרי-מחזור היא מעורבת: ככל שהגדילו בסימולציות את המסה של צדק, גדל שטף פגיעת האסטרואידים והשביטים קצרי המחזור בכדור הארץ, עד לשיא במסה השווה לכחמישית מהמסה האמיתית של צדק (\ 0.2M_j); ככל שהגדילו בסימולציות את המסה של צדק מעבר ל-\ 0.2M_j ירד שטף הפגיעה. בשיא, שטף הפגיעה של אסטרואידים הוא כפול מזה שקיים במסה האמיתית של צדק ושטף הפגיעה של שביטים קצרי מחזור היה גדול פי 4.5; אולם, במסה האמיתית של צדק, שטף הפגיעה של אסטרואידים ושביטים קצרי-מחזור גדול פי 3.5 ו-1.4 בהתאמה מאשר במצב בו מסתו הייתה \ 0.01M_j. עולה מכך שבהתקיים תנאי המודל של החוקרים, עד נקודה מסוימת, אם מסתו של צדק הייתה קטנה יותר, כדור הארץ אכן היה פגיע פחות, אך עצם קיומו של צדק הופך את כדור הארץ לפגיע יותר. מודל זה ומודלים עדכניים אחרים מטילים ספק בטענה שצדק משמש כמגן מפני פגיעות מטאוריטים בכדור הארץ.
מוזיאון יוסטון למדעי הטבע
מוזיאון יוסטון למדעי הטבע (באנגלית: Houston Museum of Natural Science, סימול מקוצר HMNS) הוא מוזיאון טבע בעיר יוסטון שבטקסס, ארצות הברית. המוזיאון נוסד ב-1909 בידי Houston Museum and Scientific Society, עמותה שמטרתה הייתה להקים מוסד חינוכי חופשי שמתרכז בחינוך ומדע לתושבי יוסטון. במוזיאון מבקרים מעל 2 מיליון בני אדם כל שנה. קומפלקס המוזיאון מורכב ממבנה מרכזי בן 4 קומות שבו אולמות מדעי הטבע ותערוכות, הפלנטריום על שם בורק בייקר, מרכז הפרפרים קוקרל ואולם הקולנוע הענק וורת'האם (אולם IMAX). המוזיאון הוא אחד מהמוזיאונים הפופולריים ביותר בארצות הברית ומדורג קצת מתחת למוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע בניו יורק ומוזיאון המטרופוליטן. בנוסף לתערוכות הקבועות, שכוללות את אולם מוריאן לפלאונטולוגיה ובו שלדי דינוזאורים (כולל טירנוזאורוס והטריצרטופס "ליין"), המוזיאון כולל גם תערוכות מתחלפות.
הכניסיני תחת כנפך (פסל)
"הכניסיני תחת כנפך" הוא פסל מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין. הפסל עשוי מאסמבלאז' של חלקי נשק המגיחים מתוך מעטפת פלדה.
פסלו של תומרקין מהווה חלק מקבוצה של כ-40 פסלים, שנוצרה בשנים 1965-1966 בסטודיו שלו, ששכן אז בקריית המלאכה בתל אביב. חלקי הנשק הפגומים סופקו על ידי צה"ל. ביצירה יצר תומרקין מעטפת פלדה, ממנה מגיחים קני רובים, מרגמות וכלי נשק אחרים. יגאל צלמונה כתב על יצירות האסמבלאז' של תומרקין כי כלי הנשק בהם הופכים ל"חלק ממערך אסתטי, ומאבדים חלק ניכר ממשמעותם כנתח גס של הממשי. על אחת כשהם כלי-נשק, המאבדים לרגע את משמעותם ככלי הרג ונעשים חלק מתנופה סוחפת וקונטרפונקטית של צורות" עם זאת, ביצירה זו נדמה כי ממשותם של כלי הנשק מובלטת בזכות הקומפוזיציה ועל רקע הממד הפואטי של שמו.
שם הפסל מתייחס בצורה אירונית לשירו של חיים נחמן ביאליק "הכניסיני תחת כנפך" (1905). במקום "מִקְלַט" ו-"קַן-תְּפִלּוֹתַי הַנִּדָּחוֹת", כבשירו של ביאליק, מציע הפסל דימוי של אלימות והסתגרות. בשנת 1980, כאשר הוצגה היצירה בתערוכה "גבולות" במוזיאון ישראל, תיארה סטפני רחום, אוצרת התערוכה, את היצירה כמבטאת "תחושת עוינות ממשמשת ובאה ואת הרצון להיחלץ מן המצב". לדעת החוקר אברהם לוויט "השימוש הרב שעשה תומרקין בכלי נשק כחומר פיסולי בא לבטא את מחאתו [כ]נגד המדינה". בשנת 1988 הציב תומרקין פסל נוסף בשם "הכניסיני תחת כנפך מס' 2" בקיבוץ הראל.
מארק קאמון
מארק קאמון (בצרפתית: Marc Kamoun; נולד ב-7 בנובמבר 1937) הוא שחיין עבר יהודי-צרפתי. אלוף המכביה החמישית (1957) במשחה ל-100 מטר חופשי, ייצג את מדינתו במשחקים האולימפיים (רומא 1960).
ביוגרפיה
קאמון נולד וגדל באלג'יר. הוא התאמן במועדון רסינג פריז (Racing Club de France). הוא למד רוקחות בפריז.
אלוף המכביה
בתחרויות השחייה של המכביה החמישית שנערכו בבריכת השחייה גלי גיל שברמת גן בספטמבר 1957 זכה קאמון במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 59.5 שניות, לפני א. קפלן מדרום אפריקה (1:01.0 דקות) ומייקל וולק מארצות הברית (1:01.5 דקות).
1958
בתחרות שנערכה באלג'יר בבריכת 25 מטר באפריל 1958 קבע קאמון במשחה ל-100 מטר חופשי תוצאה של 56.6 שניות.
1959
באוניברסיאדה הראשונה שנערכה בטורינו, איטליה 1959 סיים קאמון במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.7 שניות.
1960
באולימפיאדת רומא (1960) סיים קאמון במקום 12 במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:41.2 דקות, כשחיין שלישי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 2:09.7 דקות.
1961
בתחרויות השחייה של המכביה השישית שנערכו בבריכת השחייה גלי גיל בספטמבר 1961 סיים קאמון במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.8 שניות ולא הצליח להגן על תוארו.
חייו האישיים
קאמון הוא אביה של סופי קאמון שחיינית אולימפית (לוס אנג'לס 1984) שסיימה במקום 13 במשחה ל-100 מטר חופשי.
שכר לימוד
שכר לימוד (בראשי תיבות: שכ"ל) הוא תשלום הנדרש לשם לימוד במוסד חינוכי.
קיימים מודלים רבים ברחבי העולם לשכר לימוד, כשההבדל העיקרי הוא בין מוסדות (גני ילדים, בתי ספר, מכללות ואוניברסיטאות) פרטיים וציבוריים. הראשונים רשאים בדרך כלל לדרוש שכר לימוד כאוות נפשם, ללא פיקוח ברוב המדינות. מוסדות ציבוריים מסובסדים על ידי הממשלה; לעיתים הלימודים בהם בחינם, ולעיתים נדרשת השתתפות בדרגה זו או אחרת מצד הלומדים.
היעדר רשמי של שכר לימוד ("לימודי חינם"), כפי שנהוג בבתי הספר במדינת ישראל, למשל (לפי חוק לימוד חובה), לעיתים אינו תואם את המציאות, וההורים נדרשים לתשלומים ממינים שונים, חלקם עבור פעילויות נלוות ללימודים או שירותים מיוחדים (טיולים, טקסים, אבטחה, בריאות, מחשבים, מזגנים וציוד אחר). לפי החוק בישראל אין לשלול השתתפות בלימודים או בפעילויות נלוות עקב אי-יכולת לשלם; למרות זאת, מדי פעם מתפרסמים מקרים בהם חלה הפרה של חוק זה.
שכר לימוד במוסד להשכלה גבוהה
שכר הלימוד במוסדות להשכלה גבוהה (מכללות ואוניברסיטאות), משתנה בצורה דרסטית בין מוסדות, אזורים ומדינות שונות ברחבי העולם וזאת בהשפעת גישות חברתיות וכלכליות והבדלים היסטוריים.
גובה שכר הלימוד
מוסדות מסוימים רשאים לקבוע בעצמם את שכר הלימוד, בעוד שבמוסדות אחרים - בדרך כלל אוניברסיטאות ומכללות ציבוריות - נהוג שכר לימוד אחיד הנקבע על ידי הממשלה. ניתן לחלק את מדינות העולם לשלוש קבוצות, בהתאם לגובה שכר הלימוד הנהוג בהן:
החלוקה שלעיל היא כללית בלבד, ובמדינות מסוימות נהוגים חוקים מיוחדים. בבריטניה, למשל, קיים שכר לימוד סמלי, לכאורה, עם רמת פיקוח גבוהה יותר מזו שבארצות הברית אך נמוכה מבשאר מדינות אירופה. בבריטניה רשאית כל אוניברסיטה לקבוע את שכר הלימוד עד לגבול עליון של 3,000 ליש"ט בשנה. תקנה זו נכנסה לפועל בשנת 2006, לאחר רפורמה במערכת החינוך בבריטניה. התחזית הייתה שהאוניברסיטאות המבוקשות ביותר ייטלו את מלוא הסכום, בשעה שהאוניברסיטאות האחרות ינסו לפתות את הסטודנטים באמצעות שכר לימוד נמוך. הרפורמה נמצאת עדיין בחיתוליה, אך כיום מסתמן כי רובן המוחלט של האוניברסיטאות נאלצות ליטול את מלוא 3,000 הלירות, זאת עקב גירעונות גבוהים וקופות ריקות.
המחלוקת סביב שכר הלימוד
במדינות רבות עומד במשך זמן רב נושא שכר הלימוד על סדר היום הציבורי. במיוחד נכון הדבר במדינות שבהן נהוג שכר לימוד אפסי או סמלי; במרוצת הדורות נוטות קופות האקדמיה להידלדל, ושכר הלימוד מוזכר תמיד במקרים אלו כמקור מימון ראשוני. להלן מספר טיעונים של תומכי ומתנגדי שכר הלימוד:
שכר הלימוד באוניברסיטאות בישראל
שכר הלימוד בישראל מהווה רק 16% ממימון האוניברסיטאות בישראל. 70% מהמימון מגיע מהמדינה והשאר מתרומות.
היסטוריה
לאחר תקופה קצרה בה הלימודים באוניברסיטה העברית ניתנו בחינם, נקבע שכר לימוד של 5 לא"י לשנה. בשנת 1935 הועלה שכר הלימוד ל-10 לא"י. בשנת 1946, הועלה שכר הלימוד בטכניון מ-45 לא"י ל-60 לא"י והסטודנטים פתחו בשביתה. גם באוניברסיטה העברית הוכפל שכר הלימוד מ-20 ל-40 לא"י.
בראשית ימי מדינת ישראל, שכר הלימוד באוניברסיטה היווה רק חלק קטן מהכנסות המוסד, בין 5-10%, כאשר סטודנטים למדעי הטבע שילמו בנוסף לשכר הלימוד גם תשלום עבור מעבדות. האוניברסיטה בקשה להעלות מדי שנה את שכר הלימוד בגלל האינפלציה, אולם הסטודנטים טענו שהם אינם יכולים לעמוד בשכר לימוד גבוה והתנגדו להעלאות בשכר הלימוד. באמצע שנת 1952 המליצה ועדת החינוך של הכנסת על העלאת שכר הלימוד ל-100 ל"י, תוך ש-20 ל"י מועברות לקרן מלגות, ונעשים צעדים משלימים לסיוע לסטודנטים. בפתיחת שנת הלימודים של 1952–1953 קיימו הסטודנטים שביתת תשלומים בדרישה להורדת שכר הלימוד. בטכניון היווה שכר הלימוד כ-15% מעלות החזקת המוסד. בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה כיסו התלמידים את כל הוצאות המוסד. בטכניון התקיימה שביתת תשלומים בדצמבר 1953, נגד העלאת שכר הלימוד. באוגוסט 1954 קבע שר החינוך שכר לימוד אחיד לכל הפקולטות באוניברסיטה ובטכניון, תוך העלאת שכר הלימוד דבר שהביא שוב לשביתת סטודנטים. בעקבות השביתה הוסכם על שיטת הצמדה חלקית של שכר הלימוד והקצבת 20% משכר הלימוד לקרן מלגות.
ועדת אגרנט
בעקבות קשיים תקציביים של המוסדות להשכלה גבוהה, הוקמה ועדת אגרנט. זו, קבעה במרץ 1959 כי יש צורך בהעלאה של שכר הלימוד, הצמדה ליוקר המחיה ולשכר המרצים והעמדה ממשלתית של הלוואות בגובה עד 40% משכר הלימוד. הסטודנטים התנגדו למסקנות הוועדה ואיימו בשביתה. מסקנות הוועדה לא יושמו לחלוטין ושכר הלימוד הוצמד רק ליוקר המחיה ולא לשכר האקדמאים. עם עליית שכר האקדמאים בשנות ה-60 נוצרו למוסדות גירעונות גדולים שהביאו להקמת ועדת קרגמן בשנת 1966, כדי להעלות את שכר הלימוד בלא לפגוע בסטודנטים מעוטי יכולת. חברי ועדת קרגמן נחלקו לגבי העלאת שכר הלימוד, אך עמדתו של ישראל קרגמן הייתה שיש להכפיל את שכר הלימוד ולהנהיג שכר לימוד מדורג. הממשלה דנה בהצעות הוועדה והחליטה להעלות את שכר הלימוד רק באופן חלקי. החלטה זו הביאה לשביתת סטודנטים למספר ימים. בפועל, המשיך שכר הלימוד לעלות פחות או יותר בהתאם למתווה של ועדת אגרנט. בשנים 1971–1974 הוקמו ועדות בר ניב והרפז במטרה להביא להעלאת שכר הלימוד תוך הנהגת שכר לימוד מודרג, אולם ניסיונות אלו כשלו עם החלטת שר החינוך אהרן ידלין בנובמבר 1974 לקבל את עמדת הסטודנטים ולדחות את הנהגת שכר הלימוד המדורג לשנה הבאה, תוך המשך קביעת שכר הלימוד בהתאם למתווה של ועדת אגרנט. באוגוסט 1976 חדל שר החינוך מנסיונותיו להגיע להסכמה עם הסטודנטים והורה לראשי האוניברסיטאות לקבוע את שכר הלימוד. אלו קבעו את שכר הלימוד ברמה של כ-10% מעל מה שלשיטתם מתחייב ממסקנות ועדת אגרנט. בעוד בשנות ה-50 היוו תרומות כמחצית מתקציב האוניברסיטאות, בהם למדו כ-7000 סטודנטים, בשנת 1976 הגיע מספר הסטודנטים לכ-50,000 וההקצבות של הממשלה והסוכנות היוו כ-80% מתקציב האוניברסיטאות. בעקבות זאת, קבעו ראשי האוניברסיטאות שחלקם של הסטודנטים בתקציב האוניברסיטאות צריך לגדול.
בישראל התקיימו מספר מאבקי סטודנטים סביב המחלוקת על שכר הלימוד. שלושת הגדולים והמתוקשרים ביניהם התקיימו ב-1998, ב-2005 וב-2007.
את מאבק הסטודנטים של 1998 יזמה התאחדות הסטודנטים בישראל כמאבק להפחתת שכר הלימוד לפחות ב-50% או לביטולו כליל. המאבק כלל השבתה של כל מוסדות ההשכלה הגבוהה למשך יותר מחודש, הפגנות (שלוו במעצרים ובתלונות על אלימות משטרתית), שביתת רעב של חלק ממנהיגי הסטודנטים והקמת אוהל מחאה ברחבת אוניברסיטת תל אביב, בו התקיימו 'שיעורים אלטרנטיביים' עם אנשי רוח שבאו לתמוך בשובתים. בין מנהיגי המאבק היו ארז אשל, יו"ר תנועת דור שלום, וגילה גמליאל, לימים חברת כנסת מטעם הליכוד. למרות תמיכה ציבורית רחבה ומעקב יומיומי מצד העיתונות, הסתיים המאבק בהבטחה מעורפלת של ראש הממשלה דאז, בנימין נתניהו, להקים ועדה שתדון בהפחתת שכר הלימוד. ההחלטה לסיים את המאבק בתמורה להבטחה זו ספגה ביקורת קשה, ומנהיגי הסטודנטים הואשמו כי "נקנו בפיצות" (אזכור לביקורה של אשת ראש הממשלה דאז שרה נתניהו במאהל המחאה והצעתה להזמין פיצות לסטודנטים השובתים רעב). עם זאת, מאבקם של הסטודנטים מיקד את תשומת הלב הציבורית בשכר הלימוד, ואהוד ברק כלל הבטחה מפורשת להפחתת שכר הלימוד במסע הבחירות שלו לראשות הממשלה ב-1999. למימוש ההבטחה כינס שר החינוך יוסי שריד בשנת 2001 את ועדת וינוגרד, אשר המליצה להפחית את שכר הלימוד ב-50% בתוך חמש שנים; המלצה זו מומשה באופן חלקי בלבד, לאחר החלפת השלטון ושכר הלימוד בישראל הופחת בפועל בכ-20%.
ב-2005 יזמה אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב מאבק נוסף, תחת הכותרת "מאבק למען הנגישות להשכלה הגבוהה" מתוך מטרה למנוע את העלאתו מחדש של שכר הלימוד וכן למנוע סגירת חוגים ותחומי לימוד על ידי האוניברסיטאות. מאבק זה הסתיים לאחר שמפלגת שינוי הציעה להעניק מהכספיים הייעודיים שקיבלה לתקציב ההשכלה הגבוהה.
בנובמבר 2006 כינסו שרת החינוך יולי תמיר ושר האוצר אברהם הירשזון ועדה חדשה לבחינת נושא שכר הלימוד בישראל, והעמידו בראשה את שר האוצר לשעבר אברהם שוחט. ועדה זו קמה כדי לבדוק את מצב ההשכלה הגבוהה ושכר הלימוד בישראל. נציגי מרצים, סגל זוטר וסטודנטים הביעו התנגדות לעצם כינוס הוועדה והטילו ספק במנדט שניתן לה, בשל הרכבה, שייצג לטענתם בעיקר את משרד האוצר ולא כלל נציגים מטעמם, ומכיוון שלשיטתם מדובר במסמוס ההחלטה שנתקבלה כבר בוועדת וינוגרד. לאחר הסכמי הבנות, שבהן גם הכנסת נציגי הסטודנטים לתת-הוועדה העוסקת בענייני שכר, המרצים קיבלו על עצמם את הוועדה וכך גם בתחילה הסטודנטים, אך האחרונים חזרו בהם כיוון שלטענתם לא היה בכוונת הממשלה לקיים את ההסכמים הללו. לאחר חופשת הפסח, בסמסטר אביב 2007, פתחו ארגוני הסטודנטים בשביתה על מנת להשיג שלוש מטרות מוצהרות: החזרת התקציבים שקוצצו ממערכת ההשכלה הגבוהה מאז שנת 2000, חזרה למתווה וינוגרד, וביטול ועדת שוחט. לטענת הסטודנטים, הפחתת שכר הלימוד תגדיל את נגישות השכבות החלשות בחברה להשכלה גבוהה ובכך תתרום לצמצום הפערים החברתיים בישראל. לעומתם, כלכלני האוצר טענו כי העלאת שכר הלימוד תשפר את איכות השירות שמקבלים הסטודנטים מהאוניברסיטאות.
בהתאם להמלצות הוועדות שדנו בנושא שכר הלימוד, שכר הלימוד צריך להיות מוצמד למדד המחירים לצרכן ומסכום זה צריכה להתבצע הפחתה. על ההפחתה להיות ממומנת על ידי תקצוב מהאוצר. שכר הלימוד בישראל אינו כולל שירותים נלווים הניתנים לסטודנטים כגון עלויות ביטחון, חנייה וכו' הנגבות מהסטודנטים בנפרד.
צ'ארלס מקקראס
סר אלן צ'ארלס מקלורין מקקראס (אנגלית: Alan Charles Maclaurin Mackerras; 17 בנובמבר 1925 - 14 ביולי 2010) היה מנצח אוסטרלי.
חייו
מקקראס נולד בשנקטאדי, ניו יורק, ארצות הברית, להורים אוסטרליים, ובגיל צעיר עבר עמם לסידני. שם למד בקונסרבטוריון והיה לאבובן ראשי בתזמורת הסימפונית של סידני. בשנת 1946 עבר לאנגליה ומשם נסע ללמוד ניצוח בפראג, אצל ואצלב טאליך. עם שובו לאנגליה עבד באופרה של סדלר'ס וולס (כיום האופרה הלאומית האנגלית) ואחר כך היה מנצח ראשי של תזמורת הקונצרטים של ה-BBC משנת 1954 עד 1956. הוא ניהל את האופרה של המבורג משנת 1965 עד 1969, את האופרה הלאומית האנגלית משנת 1970 עד 1978 ואת האופרה הוולשית הלאומית משנת 1987 עד 1992. בשנת 2004 התמנה למנצח אורח ראשי של תזמורת פילהרמוניה. הוא קיבל תואר אבירות בשנת 1979.
מקקראס ניצח על רפרטואר רחב, אבל היה קשור במיוחד לאופרות של לאוש יאנאצ'ק - בשנת 1951 ניצח על הבכורה הבריטית של "קטיה קאבאנובה", שנכתבה שלושים שנה קודם לכן. הוא נודע גם בידע האנציקלופדי שלו באופרות של מוצרט (נאמר עליו, שאם יקרה ופרטיטורות האופרות של מוצרט יאבדו בדרך מן הדרכים, מקקראס יוכל לשחזר אותן מזכרונו בלבד). הוא הקפיד על פי רוב על ביצוע אותנטי היסטורי של יצירות אלה: בהצגה של נישואי פיגארו בשנת 1965 וידא את הוספת הקישוטים בדרך שמוצרט היה מאשר.
מקקראס גם עיבד מוזיקה מאת ארתור סאליבן לבלט "גבעול האננס", ומוזיקה של ג'וזפה ורדי לבלט "הגברת והשוטה".
דג'ימה
היסטוריה
האי, שהוקם ב-1634 בפקודת השוגון אִיֶימיטסו, נועד במקורו למגורי סוחרים פורטוגליים. מרד שימבארה שהתחולל ב-1637, שבו נטלו יפנים נוצריים חלק פעיל, דוכא בסופו של דבר בעזרתם של ההולנדים, וב-1638 גורשו באופן סופי הפורטוגלים ובני מדינות קתוליות אחרות. ב-1641 הורתה השוגונות לחברת הודו המזרחית ההולנדית (Vereenigde Oostindische Compagnie, ובקיצור VOC) להעביר את משרדיה המסחריים מנמל האי היראדו (גם הוא באזור נגסאקי) לדג'ימה.
תחנת הסחר בהיראדו (שכונתה "המפעל") כיסתה שטח נרחב. ב-1637 וב-1639 נבנו מחסנים מאבן בתחומה של התחנה בהיראדו; בנאים הולנדים חרתו תאריכים אלו באבן, אך שוגונות טוקוגאווה הסתייגה מכל שימוש בתאריכים נוצריים, ולכן הורו על הריסת המבנים.
דוגמה זו של כישלון ההולנדים בקיום מנהגי הסאקוקו, הייתה אחת הסיבות מאחורי החלטת השלטונות להכריח את הסוחרים ההולנדים לנטוש את היראדו ולעבור לדג'ימה, שם חופש התנועה שלהם יהיה מוגבל יותר. על כל פנים, חוקרים בני-זמננו סוברים כי "טיעון זה לא היה אלא תירוץ עבור השוגונות כדי למנוע מבני חמולת היראדו לסחור עם ההולנדים". להחלטה אסטרטגית זו היו השלכות ארוכות-טווח ובלתי-צפויות עבור היראדו, נגסאקי ויפן כולה.
כצעד עונשין נוסף הורו השלטונות כי יש להחליף מדי שנה את האופרהופד (Opperhoofd, מילולית "הראש העליון"), כינויו של המנהל שבראש התחנה. גם לצעד זה עתידות להיות השלכות לא צפויות.
ארגון
מאותה עת, הורשו רק הסינים וההולנדים לסחור עם יפן. יש משמעות לעובדה שדג'ימה הייתה אי מלאכותי, ולפיכך לא חלק מיפן גופא: הזרים נחשבו כמי שאין להם דריסת רגל על אדמת יפן הקדושה. דג'ימה הייתה אי קטן ששטחו 120 מטר על 75 מטר, המחובר לחוף בגשר קטן שבשני קצותיו ניצבים שומרים, ובקצהו ההולנדי שער. היו באי בתים עבור כעשרים תושבים הולנדים, מחסנים, ומגורים לפקידי ממשלה יפנים, שומרי-שער, שומרי לילה ומפקח ("אוֹטוֹנָה") שכפופים לו כחמישים איש. גרו שם גם כמה סוחרים שסיפקו אוכל ואספקה, וכ-150 "צוּגִ'י" (מתורגמנים). היה על ה-VOC לשלם את המשכורות של כולם. דג'ימה הייתה כפופה ישירות לאֶדוֹ (שמה הישן של טוקיו) באמצעות מושל ("בּוּגְיוֹ"), שהסדיר את כל המגעים בין ה-VOC לבין כל אדם אחר באיים היפניים.
הבּוגיו בדק כל ספינה הולנדית שהגיעה לדג'ימה, והחרים את מפרשיה עד שניתן לה אישור לעזוב. כלי נשק וספרי דת הוחרמו ונחתמו. כל טקס דתי נאסר באי.
למרות העול הכלכלי הכבד על התחנה בדג'ימה, הסחר עם יפן היה רווחי מאוד עבור ה-VOC, עם רווח נקי של 50% בתחילת הדרך. במאה ה-18 הייתה ירידה הדרגתית במסחר, כי רק שתי ספינות בשנה הורשו לעגון בדג'ימה. אחרי שה-VOC פשטה את הרגל ב-1795, עבר היישוב לרשות ממשלת הולנד. תקופה קשה במיוחד עברה על המושבה בזמן שהולנד (שנקראה אז הרפובליקה הבטאווית) הייתה בשליטת צרפת המהפכנית; אז נותקו כל הקשרים עם המולדת.
האחראי הבכיר של ה-VOC ביפן נקרא בשם "אוֹפֶּרהוֹפְד" או "קפיטן", וכינוי זה שימש גם מאוחר יותר, לאחראי מטעם ממשלת הולנד. בכל השנים הללו הכוונה הייתה כי ישרת אופרהופד חדש מדי שנה, אך תוכניות אלו לא תמיד יצאו לפועל.
סחר
בתחילת הדרך סחרו ההולנדים בעיקר במשי, אך עם הזמן עלתה חשיבותו של הסוכר בסחר בין המדינות. גם פרוות אייל ועור כריש הובאו מאסיה, וכן בדי צמר וכלי זכוכית מאירופה. לכך יש להוסיף את הסחר האישי שיזמו הסוחרים ההולנדים בדג'ימה, שנקרא בשם קַנְבַּנְג; פעילות זו הייתה מקור הכנסה חשוב עבור העובדים, ואפשרה ליפנים להשיג ספרים ומכשירים מדעיים. יותר מעשרת אלפים ספרים בנושאים מדעיים שונים נמכרו כך ליפנים בין סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, והיו לכוח המניע המרכזי מאחורי תנועת הרנגאקו, "לימודים הולנדיים" (כינוי יפני לכל הידע המערבי).
דג'ימה ומדיניות הסאקוקו
במשך מאתיים שנה הסוחרים ההולנדים לא הורשו לחצות את הגשר שבין דג'ימה ונגסאקי, ובדומה נאסר על יפנים להיכנס לדג'ימה, מלבד זונות. זונות אלו, שכונו יוּג'וֹ, נבחרו על ידי היפנים החל משנת 1642, לעיתים קרובות בניגוד לרצונן. החל במאה ה-18 מופיעים כמה יוצאי דופן לחוק, במיוחד בעקבות הדוקטרינה של טוקוגאווה יושימונה בעניין קידום המדעים המעשיים האירופיים. כמה מבין האוֹרַנְדָה-יוּקִי ("השוהים עם ההולנדים") הורשו להישאר תקופות ארוכות יותר, והיה עליהם להתייצב בפרקי זמן קבועים בפני השומרים היפנים. כמה מלומדים אירופאים, ביניהם אנגלברט קמפפר, איזק טיטסינג ופיליפ פרנץ פון זיבולד הורשו להיכנס למדינה באישור השוגונות. החל במאה ה-18 נודעה דג'ימה ברחבי יפן כמרכז של רפואה, מדעים הקשורים לצבא ואסטרונומיה, וסמוראים רבים באו לדג'ימה כדי להתלמד ברנגאקו ("מדעים הולנדיים" או מערביים). נוסף לכך, האופרהופד נחשב כשווה ערך לדאימיו יפני, ולכן היה עליו לחלות את פני השוגון באדו בפרקי זמן קבועים (חובה שנקראה סנקין קוטאי). בניגוד לדאימיו, המשלחת ההולנדית נסעה לאדו מדי שנה בין 1660 ל-1790, ולאחר מכן מדי ארבע שנים. זכות זו נמנעה מסוחרים סיניים. אף על פי שהמסע הארוך היה הפוגה נעימה משגרת החיים המשעממת בדג'ימה, הוצאות המסע הרבות היו נטל כבד על ההולנדים. השוגון דאג להודיע להם מראש ובפרוטרוט לאלו מתנות (יקרות) הוא מצפה: אצטרולבים, משקפיים, טלסקופים, גלובוסים, מכשירים רפואיים, ספרי רפואה או בעלי חיים אקזוטיים. בתמורה קיבלו ההולנדים כמה מתנות מהשוגון. בבואם לאדו היה על האופרהופד ובני לווייתו (בדרך כלל הלבלר ורופא המושבה) להמתין בנגסאקי-יה, המגורים שבהם היה עליהם ללון עד שיזומנו לבוא לחצר השוגון. לאחר הראיון הרשמי ציפו מהם, על פי דיווחו של אנגלברט קמפפר, לבצע שירים וריקודים הולנדיים להנאתם של אנשי החצר. אבל הם גם ניצלו את שהותם בעיר הבירה - שבועיים או שלושה - כדי לשוחח עם יפנים מלומדים ולהחליף עמם מידע, וכן לביקור בעיר, עם מלווה רשמי.
מרכז האימון הימי בנגסאקי
לאחר שהקומודור מת'יו פרי אילץ ב-1854 את יפן להיפתח בפני זרים, הגדילה השוגונות באופן פתאומי את מגעיה עם דג'ימה, במאמץ לצבור ידע בשיטות ספנות מערביות. "מרכז האימון הימי בנגסאקי" נוסד ב-1855 על ידי ממשלת השוגון ממש בכניסה לדג'ימה, כדי לאפשר היכרות מקסימלית עם הידע ההולנדי הרב בענייני ספנות. בין השאר, הייתה במרכז גם ספינת הקיטור הראשונה ביפן, "קאנקו מארו", שהייתה מתנתה של ממשלת הולנד באותה שנה.
דג'ימה כיום
תחנת הסחר של חברת הודו המזרחית ההולנדית בדג'ימה נסגרה ב-1857, לאחר שסוחרים הולנדים הורשו סוף סוף לסחור בעיר נגסאקי עצמה. לאחר מכן הוקף האי בהדרגה בקרקע שיובשה מן הים, ובסופו של דבר התמזג עם נגסאקי. שינויים רבים בתכנון מפרץ נגסאקי משנת 1904 הביאו לטשטוש המיקום המקורי. קווי המתאר של האי דג'ימה המקורי סומנו באמצעות כפתורי מתכת, אך עם התקדמות תהליך השימור עתיד תחום האי המקורי להיות ברור יותר לעין.
ב-1996 החל שיחזורה של דג'ימה בתוכניות לבנייה מחדש של 25 בניינים כפי שהיו בתחילת המאה ה-19.התוכנית כללה שיקום חלקים מהסוללה שהקיפה את האי, כדי להדגים את צורתו המקורית, והחזרה לשימוש של בניינים שנותרו מתקופת מייג'י. בשנת 2000 הושלמה העבודה על חמישה בניינים, והם נפתחו לקהל; חמישה מבנים נוספים הצטרפו אליהם ב-2006. בניינים אלו כוללים את בתיהם של האופרהופד וסגנו, הלבלר הראשי, משרד הנציגים היפניים, מחסן מס' 3 ו"שער הים". נכון לשנת 2007, נמצאת דג'ימה בעיצומו של תהליך שימור ופיתוח.
התכנון ארוך-הטווח חוזה כי דג'ימה תשוב להיות מוקפת מים מכל עבריה, וכל הסוללות שלה ייבנו מחדש. תוכנית זו כוללת גם תוכנית לפיתוח אורבני מקיף בסביבה. לשם כך יהיה צורך להטות את מהלך הנהר ולהזיז כביש ראשי.
גיורגי דרסליה
גיוֹרגי דַרַסֶליה (בגאורגית: გიორგი დარასელია; נולד ב-17 בספטמבר 1968) הוא כדורגלן עבר גאורגי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי, המשמש כיום כמנהלה המקצועי של הפועל נוף הגליל.
קריירת משחק
דרסיליה החל לשחק כדורגל מקצועני בגאורגיה בקבוצת טורפדו כותאיסי ולאחר מכן שיחק גם בדינמו טביליסי ובקבוצות נוספות בגאורגיה. לקראת עונת הגיע דרסיליה לישראל והוחתם בהפועל תל אביב על ידי  אלי כהן, מאמן הקבוצה. דרסיליה כבש שערי ניצחון רבים בעונה זו, והיה שותף לעונה בה סיימה הקבוצה במקום השני והפסידה את תואר האליפות לבית"ר ירושלים.
אף על פי ששיחק רק עונה אחת בהפועל תל אביב, נחשב דרסליה לאחד הזרים האהובים ששיחקו בקבוצה, הרבה בזכות שער ניצחון שכבש בדרבי. על אף שסולק מהפועל על ידי המאמן דאז אלי כהן בעונה שלאחר מכן, וזאת בטענה שהשחקן פצוע, נהג דרסליה להגיע למשחקי הקבוצה כצופה בזמן ששיחק בקבוצות אחרות בישראל.
לאחר שעזב את הפועל תל אביב שיחק עונה אחת בהפועל צפרירים חולון, במדיה כבש שבעה שערי ליגה, ולאחר מכן עבר לשחק בהפועל כפר סבא. בעונתו הראשונה בכפר סבא כבש דרסליה שמונה שערי ליגה, אך בתום העונה ירד עם הקבוצה לליגת המשנה. בעונה שלאחר מכן חזר עם הקבוצה לליגת העל ואז שוב ירד עמה לליגת המשנה בשנת 2002, אז עבר למכבי כפר כנא ולאחר מכן חזר לצפרירים חולון, במדיה פרש ממשחק פעיל בשנת 2004.
קריירת אימון
לאחר פרישתו מונה דרסיליה לעוזרו של מאמן בהפועל כפר סבא, אלישע לוי. לאחר מכן שימש עוזרו של לוי בבני סכנין, ובעונת עבר יחד איתו למכבי חיפה. כעוזר מאמן מכבי חיפה זכה בשתי אליפויות עם הקבוצה, והעפיל עמה לשלב הבתים של ליגת האלופות. בשנת 2010 קיבל דרסיליה אזרחות ישראלית.
לקראת עונת המשיך דרסיליה, יחד עם אלישע לוי, להפועל באר שבע. בספטמבר 2012, מעט לאחר שהחל את עונתו הראשונה כעוזר מאמן בבאר שבע, עזב דרסליה את ישראל, לאחר שחי בה במשך 15 שנים, ומונה למאמן הראשי של הקבוצה הגאורגית דילה גורי מליגת העל הגאורגית.
בדצמבר 2012 החל דרסליה לאמן את סק"א-אנרגיה חברובסק מליגת המשנה ברוסיה. בעונת אימן דרסליה את זוגדידי מליגת העל הגאורגית, ובתחילת עונת  מונה למאמן טורפדו כותאיסי מאותה ליגה, הקבוצה בה החל את הקריירה כשחקן. ביוני 2017 מונה שוב למאמן דילה גורי.
ב-22 בינואר 2019 חזר דרסליה לישראל ומונה למאמן קבוצת בני סכנין. ב-5 במרץ פוטר מתפקידו לאחר תוצאות מאכזבות.
ב-2 בספטמבר 2022 מונה למנהלה המקצועי של הפועל נוף הגליל.
מייקל יאנג
מייקל יאנג (באנגלית: Michael W. Young; נולד ב-28 במרץ 1949) הוא כרונוביולוג אמריקאי. זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2017, על מחקריו בתחום השעון הביולוגי, יחד עם ג'פרי סי. הול ומייקל רוסבאש.