cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האומיה (כוכב לכת ננסי)
מקור השם
בהתאם להנחיות של איגוד האסטרונומיה שמות כוכבי הלכת יתבססו על דמויות מיתולוגיות הקשורות לבריאה, הצוות האמריקאי הגיש בקשה רשמית למתן שמות לגוף ולירחיו, שמות שהתבססו על המיתולוגיה של הוואי. לפי הצעתו של דייוויד רבינוביץ, חבר צוות המכון הטכנולוגי של קליפורניה, כוכב הלכת יקרא על שמה של אלת הלידה והפריון האומיה, ושני ירחיו יקראו על שם ילדיה של האומיה הייאקה ונאמאקה. השמות התקבלו, יחד עם שינוי מעמדו של הגוף לכוכב לכת ננסי, בהחלטה של איגוד האסטרונומיה העולמי ב-17 בספטמבר 2008.
מאפיינים
לא קיים מידע רב אודות האומיה היות שאף חללית לא התקרבה די הצורך כדי לחקור אותו מקרוב, והמרחק הרב שלו מכדור הארץ מאפשר רק להעריך את מאפייניו והרכבו. תצפיות טלסקופיות הן הדרך היחידה להעריך את תכונותיו.
מסתו של האומיה היא כשליש ממסתו של פלוטו והוא מסווג ככוכב לכת ננסי. זמן ההקפה שלו סביב השמש נמשך 283 שנות ארץ. מרחקו הממוצע מהשמש הוא כ-43 יחידות אסטרונומיות, בשנת 1992 הוא חצה את פריהליון וכרגע הוא נמצא במרחב של 50 יחידות אסטרונומיות מהשמש. בהירות נראיתו הנראית היא 17.3, מה שהופך אותו לגוף השלישי בבהירותו בחגורת קויפר, אחרי פלוטו ומאקה-מאקה.
ירחים
להאומיה שני ירחים ידועים, הייאקה ונאמאקה. שניהם התגלו על ידי בראון, צ'אד טרוחיו ודייוויד רבינוביץ בשנת 2005 במצפה הכוכבים קק. הייאקה, הירח החיצוני והגדול מבין השניים - קוטרו 310 ק"מ - מסיים הקפה סביב האומיה כל 49 יום. נאמאקה, הירח הפנימי והקטן יותר - מסתו עשירית מהייאקה - והוא מסיים הקפה מלאה סביב האומיה כל 18 יום במסלול אליפטי מאוד.
טבעות
בשנת 2017 תצפיות גילו כי האומיה מוקף בטבעת סביבו. באמצעות שילוב תצפיות מ-12 טלסקופים שונים ניתן היה למדוד כי הטבעת ברוחב 70 ק"מ, ומקיפה את האומיה ברדיוס 2278 ק"מ. הטבעת מסתובבת בתהודה מסלולית ביחס של 3:1 עם סיבוב האומיה.
נמלי תעופה בישראל
נמלי תעופה מקומיים ללא לוחות זמנים
בישראל ישנם שני נמלי תעופה נוספים המנוהלים על ידי רשות שדות התעופה, אך אין בהם טיסות סדירות.
מנחתים
ישנם כ-14 מנחתים נוספים ברחבי ישראל, המשמשים בעיקר לטיסות פרטיות או לאימוני טיסה.
בסיסי אוויר צבאיים
כל בסיסי הטיסה הצבאיים בישראל הם בבעלות חיל האוויר הישראלי.
נמל חלל
לנמל החלל היחיד של ישראל יש גם בסיס טיסה צבאי לצד נמל החלל. התנועה מוגבלת על ידי חיל האוויר הישראלי. הוא גם מנוהל בחלקו גם על ידי סוכנות החלל הישראלית.
בקר (סדרת טלוויזיה)
בקר (באנגלית: Becker) הייתה קומדיית מצבים אמריקנית ששודרה ברשת CBS מ-1998 עד 2004. מיקום עלילת הסדרה הוא ברובע הברונקס בניו יורק. טד דנסון כיכב כדמות המרכזית בסדרה בתור ד"ר ג'ון בקר המנהל מרפאה קטנה בעיר, ואשר באופן תדיר רוטן וזועף על מטופליו, עמיתיו לעבודה, חבריו ולמעשה על כל דבר או כל אדם אחר בעולם. כתוצאה מאופיו הבוטה בקר הוא למעשה בלתי נגיש לרוב האנשים אשר אינם מכירים אותו. יחד עם זאת חבריו ומטופליו של בקר נשארים נאמנים היות שבקר מציג גם צד אחר באופיו צד של טוב-לב והתחשבות בזולת אשר מראה שלמרות אופיו הנרגן של בקר הוא עדיין אכפתי ודואג להם. בישראל היא שודרה לראשונה בערוץ 2 במסגרת שידורי הזכיינית טלעד ובסטאר וורלד, לאחר מכן בערוצים yes stars Base ו-Hot Family.
דמויות
במשך ארבע העונות הראשונות, הדמויות הראשיות בסדרה היו:
בקר, בוגר בית הספר לרפואה של הארוורד, מנהל מרפאה שכונתית. הוא בעל אישיות נרגנת ונוטה להתרגז כמעט מכל דבר למשל מנורות רחוב מהבהבות, שכנים רועשים, זוג המקיים יחסי מין בקול רם בדירה שמעליו או נסיונותיו הרבים להיגמל מעישון. בקר מחזיק באמונה טפלה אישית לפיה בקר התחתן והתגרש פעמיים ובין יתר תכונותיו הוא גם קמצן. הוא אוהב אוכל סיני במיוחד כאשר הוא מקבל תלושי הנחה לארוחות. בקר מחזיק בהשקפה ליברלית על נושאים פוליטיים רבים, אך חסר כל כבוד ככל שזה נוגע לביטויי תקינות פוליטית ובשל אופיו הציני לא נראה כי הוא נלהב כלפי מפלגה זו או אחרת. בקר מגלה שנאה מיוחדת לנשיא ריצ'רד ניקסון (משום שזה עלה לו בקשר עם אהבת נעוריו מייגן כאשר אביה הפריד ביניהם לאחר שבקר פלט הערה בוטה לגבי ניקסון).
רג'י מנהלת דיינר כושל אותו ירשה מאביה. היא נחמדה ובעלת גישה חיובית לחיים. ניהול הדיינר לא היה מה שרצתה לעשות, אבל לאחר מותו של אביה היא קיבלה על עצמה את המשימה. במהלך הסדרה היא לומדת ומשיגה תואר אקדמי. רג'י היא אחת מחבריו של בקר, למרות התנהגותו הבוטה.
מרגרט היא מנהלת המרפאה של בקר. היא חכמה, דעתנית, ועומדת על שלה. מרגרט היא אחות בהכשרתה, והיא יחד עם בקר מטפלים בחולים המגיעים למרפאה. מרגרט מכירה את בקר טוב יותר מכולם. היא מחבבת אותו, למרות שהתנהגותו פוגענית ומעליבה לפעמים
ג'ייק הוא גבר עיוור, המוכר עיתונים בדוכן הנמצא בתוך הדיינר של רג'י. הוא היה חבר טוב של אביה, ונהיה חבר טוב שלה. הוא גם חברו הטוב ביותר של בקר. באחד הפרקים בקר אומר שג'ייק הוא הסיבה היחידה שהוא נכנס לדיינר מלכתחילה. ג'ייק לוקח את החיים בקלות, למרות עיוורונו. הוא יודע לדבר ולהקסים נשים, ויוצא איתן לעיתים קרובות.
לינדה עובדת יחד עם מרגרט במרפאה של ד"ר בקר. היא קלת דעת, ונכנסת לצרות מדי פעם. עם זאת היא בעלת לב טוב, והחולים במרפאה אוהבים אותה. לינדה גרה בדירת פאר שבבעלות הוריה. היא לא יכולה להרשות לעצמה דירה אחרת עם המשכורת שהיא מקבלת בעבודתה. לינדה מאוד אוהבת לעבוד שם ואף אמרה שזה הדבר הכי טוב בחייה.
רייטינג
הסדרה הצליחה היטב במהלך 4 העונות הראשונות כאשר היא מצליחה לשאוב רייטינג מהתוכנית הפותחת לפניה כולם אוהבים את ריימונד. למרות זאת, CBS העבירה את התוכנית לימי ראשון ב 2002, והרייטינג פחת במהירות, דבר שאילץ את הרשת בסופו של דבר להשהות את הסדרה. CBS תכננה לבטל את התוכנית לאחר העונה החמישית אולם ביצעה דחייה של הרגע האחרון היות שהיה מחסור בפיילוטים מבטיחים של קומדיות. העונה השישית של בקר תוכננה להיות מחליפת אמצע של עונת השידורים 2004-2003 ולפיכך הוזמנו רק 13 פרקים. למרות זאת, מערך הקומדיות של CBS אילץ אותם להעביר את פתיחת העונה השישית של בקר לסתיו, התוכנית הועברה לשידור בימי רביעי והוצמדה יחד עם הסדרה מלך השכונה. הרייטינג נשאר נמוך, והתוכנית הסתיימה בינואר 2004, לאחר 129 פרקים.
פרס קליאו
היסטוריה
בטקס חלוקת הפרסים בשנת 1992 אירעו מספר בעיות, המגיש שהיה אמור להגיש את התוכנית לא הגיע והוא הוחלף על ידי מגישים מאולתרים, להם לא הייתה קיימת רשימה מסודרת של זוכים. לאחר הטקס הכושל חידשה קבוצה של משקיעים בראשות "שיקגו מו"ל רות" את התוכנית, ואחר כך נמכרה התוכנית לחברה הולנדית בשם VNN שהיום נקראת חברת נילסן.
תחרות פרס קליאו היא אחת הגדולות בתחום הפרסום בעולם. בשנת 2007 הוגשו כמועמדים לפרס יותר מ-19,000 עבודות מרחבי העולם, מה שהצריך למעלה מ-110 שופטים מ-62 מדינות.
זוכים ישראליים בפרס
בשנת 2022 זכה שער "לאשה" לציון יום המאבק הבינלאומי באלימות נגד נשים, בפרס הברונזה לעיצוב, בתחרות הפרסום הבינלאומית היוקרתית "קליאו". השער עוצב על ידי מערכת "לאשה" ומשרד הפרסום "ענבר מרחב".
בספטמבר 2022 זכה קמפיין של חברת הקנאביס הרפואי Peace Naturals, בשיתוף עם משרד הפרסום Debby&Ron בתחרות ה-Clio Cannabis במקום השני בקטגוריית Social Good. הקמפיין קרא לבטל את מופעי הזיקוקים ביום העצמאות לטובת הסובלים מהלם קרב וכלל שלטי חוצות ברחבי הארץ, זכה להצלחה רבה והביא לביטולם של מופעי זיקוקים במספר ערים, בהן תל אביב.
שפי מרציאנו
שפי מרציאנו (אריאל שפיק מרציאנו, נולד ב-7 בינואר 1989) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי.
ביוגרפיה
מרציאנו נולד וגדל ברמלה כבן יחיד. למד בתיכון "רמלוד" במגמות תיאטרון וכימיה, ושירת בחיל המודיעין בשנים 2007 - 2010. הוא למד משחק בסטודיו של יורם לווינשטיין וסיים את הלימודים ב-2013. הופיע בהצגת הסטודיו "מופע הקולנוע של רוקי", ובתפקיד ראשי בהצגת המחזור של הסטודיו "הנאהבים והנעימים" על פי יצחק בשביס-זינגר. מנהלת המחלקה האמנותית של תיאטרון הבימה, רותי טון-מנדלסון, צפתה בהצגה והזמינה אותו לאודישן לתפקיד נעים, המוסכניק הערבי ב"המאהב" על פי א. ב. יהושע. הוא התקבל, וכעבור שנה זכה על תפקיד זה בפרס התיאטרון הישראלי לשחקן המבטיח.
תיאטרון
ב-2013 השתתף בהצגת "הכיתה המעופפת" על פי אריך קסטנר שעלתה בתיאטרון המדיטק בשיתוף עם יורם לוינשטיין. ב-2014 הופיע במחזה טופלה טוטוריטו בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער. ב-2015 הופיע בפסטיבל עכו במחזה התעוררות האביב בבימויו של ברק בן דוד. ב-2016 גילם את דמותו של יהורם גאון במחזמר "אני ירושלמי" של ירון כפכפי בתיאטרון גושן.
בתיאטרון הבימה גילם לרוב תפקידים דרמטיים. בין יתר תפקידיו:
סרטוני טיקטוק
בשנת 2020 התיאטראות בישראל נסגרו בהשפעת מגפת הקורונה ושחקנים היו בחופשה ללא תשלום ארוכה. מרציאנו התחיל להעלות סרטוני ליפ סינק קצרצרים לאפליקציית טיקטוק, שהפכו ויראליים. עוד קודם נהג להקליט סרטוני טיקטוק עם חבריו טל קלאי ("טלולה בונט") ואור סולטני, וחברים אחרים מאחורי הקלעים של תיאטרון הבימה. הוא הקליט ליפ סינק עם אודיו מסרטונים שהורים צילמו בהם את ילדיהם בשיחות משעשעות. הסרטונים הופצו בקבוצת הפייסבוק מאמאצחיק ובאמצעותן קיבל חשיפה ברשת.
פראג
פראג (בצ'כית: Praha, ) היא בירת הרפובליקה הצ'כית והעיר הגדולה ביותר בה. פראג מהווה את המרכז הכלכלי, התרבותי והתעשייתי של צ'כיה. היא ממוקמת על הנהר ולטאבה (Vltava), ואוכלוסייה מונה כ־1.2 מיליון תושבים. שטח המטרופולין של פראג 6,977 קמ"ר. בין כינוייה של פראג: "העיר בעלת מאות הצריחים המחודדים", "העיר הזהובה", "אם כל הערים" ו"הלב של אירופה".
היסטוריה
האזור שבו ממוקמת פראג היה מיושב עוד בתקופה הפלאוליתית. בערך בשנת 200 לפני הספירה הקלטים הקימו שם יישוב בשם Závist אך הוא לא האריך ימים ואת מקומו תפסו שבטים גרמאניים. הסלאבים כבשו את האזור ושלטו בו החל מהמאה הרביעית לספירה, למרות שבתקופה מסוימת היו תחת כיבוש מונגולי.
במהרה הפכה למקום מושבם של מלכי בוהמיה, חלק מאלו שמאוחר יותר שלטו גם כקיסרים של האימפריה הרומית הקדושה. העיר הפכה לצומת מסחר מרכזי הודות ליהודים הרבים שהתיישבו בה. יועצו של הוזיר מקורדובה, אברהם בן יעקב, מזכיר את פראג בתעודה משנת 965 לספירה. ב-973 הייתה העיר לבישופות.
ב-1257, תחת שלטון אוטוקאר השני, מלך בוהמיה, נבנה בפראג הרובע Malá Strana ("הצד הקטן") ליד רובע המצודה Hradčany שנועד עבור מקורבי השלטון האצילים הגרמנים שקיבלו שם אוטונומיה (ראו חקיקת מגדבורג). הרובע החדש נבנה על הגדה המרוחקת מהעיר העתיקה (רובע Staré Město), שהייתה מוגנת באותה תקופה בחומות וביצורים.
העיר שגשגה במשך המאה ה-14 תחת שלטונו של קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שציווה על הקמת העיר החדשה, גשר קארל, קתדרלת ויטוס הקדוש (הקתדרלה הגותית העתיקה ביותר במרכז אירופה), בית הכנסת מייזל ואוניברסיטת קארל בפראג שאף נקראה על שמו, האוניברסיטה העתיקה ביותר במרכז אירופה מצפון לאלפים. פראג הייתה באותה עת העיר השלישית בגודלה ביבשת אירופה.
בשנת 1415, תחת שלטונו של וצלאב הרביעי, מלך בוהמיה (1378-1419), הועלה על המוקד תאולוג ומרצה באוניברסיטה בשם יאן הוס, באשמת הטפה לרפורמציה בכנסייה. בעקבות אירוע זה ודומים לו, התמרדו האזרחים והשליכו את קונסולי העיר מחלון בניין העירייה. אירוע זה ידוע בשם "ההשלכה הראשונה מהחלון" (באנגלית defenestration). מותו של הוס הצית את ההפיכה ההוסיטית, שגברה ב-1420 אז הצטרפו למרד איכרים תחת הנהגת המצביא Jan Žižka, ויחד הם הביסו את המלך הבוהמי זיגמונד בקרב הר טיקוב.
בשתי המאות שלאחר מכן פראג התחזקה כעיר מסחר ומבנים רבים נבנו בה באדריכלות גותית, ביניהם אולם ולדיסלב בתוך המצודה.
ב-1526 ממלכת בוהמיה עברה לידי בית הבסבורג, שהיו קתולים, דבר שהשפיע על פראג שהייתה בעלת נטיות פרוטסטנטיות. בעיות אלה לא היו בולטות בתקופתו של הקיסר רודולף השני, המלך הנבחר של בוהמיה בשנת 1576, שבחר להתגורר בפראג. הוא חי במצודה, שם הוא החזיק חצר של אסטרולוגים, קוסמים, אלכימאים ועוד בעלי מקצועות מוזרים. זו הייתה תקופת שגשוג עבור פראג: בין המפורסמים שחיו בה היו האסטרונומים טיכו ברהה ויוהאנס קפלר, הציר ארצ'ימבולדו ואחרים.
ב-1618 התרחשה בפראג "ההשלכה השנייה מהחלון", אשר כתוצאה ממנה ניצתה מלחמת שלושים השנים. פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית הבסבורג הודח ואת מקומו כמלך בוהמיה תפס פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ מ-Pfalz. ברם, הצבא הבוהמי הובס בקרב ההר הלבן (1620) לא רחוק מפראג, וכתוצאה מכך סבלה העיר קשות מחוסר סובלנות דתית תחת האנטי-רפורמה הקתולית. העיר סבלה קשות גם מהכיבוש הסקסוני 1631 והשוודי (1648). יתרה מכך, אחרי שלום וסטפליה, פרדיננד העביר את חצרו לווינה ומעמדה של פראג ירד וגם אוכלוסייתה קטנה מ-60,000 לפני המלחמה ל-20,000 אחריה. ב-1689 פרצה שרפה שהרסה חלקים ניכרים מהעיר.
ארבע הערים העצמאיות שקודם-לכן הרכיבו את פראג, הוכרזו לבסוף כעיר אחת בשנת 1784. העיר עברה תהליך התרחבות נוסף עם סיפוחם של הרובע היהודי (רובע יוספוב, Josefov) בשנת 1850 ושל וישהראד בשנת 1883.
המהפכה התעשייתית השפיעה מאוד על פראג, שכן בתי חרושת יכלו לנצל את מכרות הפחם והברזל שהיו מצויים באזור. פרבר ראשון, קרלין, הוקם ב-1817 ו-20 שנה אחרי הקמתו אוכלוסיית פראג מנתה מעל 100,000 תושבים. ב-1842 חוברה פראג לרשת מסילות הברזל.
אביב העמים ב-1848 השפיע גם על פראג, אבל המהפכנים בה דוכאו בחוזקה ובתקיפות. בשנים שלאחר מכן, התנועה הלאומית הצ'כית (שהתנגדה לתנועה לאומית אחרת, הגרמנית) החלה לעלות עד שצברה רוב במועצת העיר ב-1861.
מלחמת העולם הראשונה הסתיימה עם תבוסתה של הקיסרות האוסטרו-הונגרית ויצירתה של צ'כוסלובקיה. פראג נבחרה לבירת המדינה החדשה. פראג באותו זמן הייתה עיר בירה אמיתית עם תעשייה מפותחת. בתחילת 1922, 37 רשויות מקומיות נוספות אוחדו לעיר, והעלו את מניין האוכלוסייה של העיר ל-676,000. ב-1930 מנתה אוכלוסיית פראג כ-850,000 איש.
ברוב ימיה, פראג הייתה עיר רבת לאומים עם אוכלוסיות צ'כיות, גרמניות ויהודיות בולטות. לאחר שסיפחו חלקים ממנה, ב-1939 נכבשה יתרת צ'כוסלובקיה על ידי הנאצים והעיר נכבשה על ידם. מרבית תושביה היהודים של העיר, שמנו 50,000 איש, נספו בשואה. תושבי פראג מרדו נגד הכובש הנאצי כבר ב-5 במאי 1945 וכעבור ארבעה ימים נכנס הצבא האדום אל העיר וכבש אותה מידי הנאצים.
פראג הפכה לבירת הרפובליקה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה, שהייתה כפופה לברית המועצות וב-1955 הצטרפה לברית ורשה. תחת השלטון הקומוניסטי סבלה פראג התוססת והאינטלקטואלית מדיכוי חופש היצירה, הביטוי והמסחר. זאת למרות שיפוץ זהיר וקפדני של המונומנטים שבוצע בידי השלטון הסובייטי. בקונגרס הרביעי של הסופרים הצ'כוסלובקים שנערך בעיר ב-1967 ננקטה עמדה כנגד המשטר. התנגדות זו גרמה למזכ"ל החדש של המפלגה הקומוניסטית, אלכסנדר דובצ'ק (Alexander Dubček), לנקוט בקומוניזם מתון וליברלי יותר וליצור בעיר "סוציאליזם עם פן אנושי". זה היה האביב של פראג אך הוא דוכא במהרה בידי ברית המועצות כאשר טנקים סובייטים פלשו לעיר וכבשו אותה.
ב-1989 אחרי שחומת ברלין נפלה, ומהפכת הקטיפה - שהונהגה בידי המחזאי ואצלב האוול - שטפה את רחובות פראג, שחררה את עצמה צ'כוסלובקיה מההשפעות הסובייטיות ונהפכה למדינה חופשית. ב-1993 אחרי הפיצול של צ'כוסלובקיה לצ'כיה וסלובקיה הפכה פראג לבירת הרפובליקה הצ'כית.
פראג כיום
פראג היא עיר תיירות פופולרית. יש בה מבנים עתיקים רבים, ברבים מהם יש ציורי קיר. היא מציגה מגוון רחב ביותר של אדריכלות, החל מאר נובו ובארוק דרך אומנות קוביסטית ואדריכלות גותית, וכלה באדריכלות נאו-קלאסית ואולטרה-מודרנית. כמה מבין האטרקציות התיירותיות הרבות שבה הם העיר העתיקה (Stare Mesto), מספר מקומות הקשורים בפרנץ קפקא, מאלא סטראנא, הראדצ'אני ("רובע המצודה") עם קתדרלת ויטוס הקדוש, גשר קארל וחומת לנון.
המקומיים אינם מרבים לפקוד את המרכז ההיסטורי הומה-התיירים. בקרב המקומיים, פופולריים במיוחד רובעי וִינוֹהְרַאדִּי (Vinohrady), וְרְשׁוֹבִיצֶה (Vršovice), לֵטְנָה (Letna) וזִ'יזְ'קוֹב (Žižkov), המלאים בבתי-קפה וברים פופולריים.
פראג היא מרכז תרבותי מסורתי, ושוכנים בה תיאטראות רבים (כולל התיאטרון הצ'כי הלאומי), בתי-אופרה, אולמות קונצרטים, גלריות ומועדוני מוזיקה. כמו כן, היא נחשבת לאתר של משרדים חשובים ומוסדות של הרפובליקה הצ'כית, כולל מושבם של הנשיא, הממשלה ושני בתי הפרלמנט. בנוסף לאוניברסיטת קארל, ישנן בעיר שבע אוניברסיטאות נוספות ומכללות, ביניהן האוניברסיטה הטכנית הצ'כית (CVUT), שנוסדה בשנת 1707.
תשתית התחבורה הציבורית מורכבת משלושה קווים של רכבת תחתית, וקווי חשמלית ואוטובוסים. שלושת קווי הרכבת התחתית (המכונה "מטרו") הם:
קווים A ו-B נפגשים בתחנת מוּסְטֵק, שבלב האזור התיירותי של פראג, קווים A ו-C נפגשים בתחנת המוזיאון הלאומי, וקווים B ו-C נפגשים בתחנת-האוטובוסים הבין-לאומית "פְלוֹרֶנְץ".
פראג סבלה מהצפה חמורה באוגוסט 2002, ונוצר צורך לפנות חלקים ממנה. ההצפות גרמו לנזקים רבים, אבל לא נהרס אף סמל לאומי.
אוכלוסייה
1804: 76,000 תושבים 1837: 105,500 1850: 118,400 (157,200 כולל הפרברים) 1880: 162,300 (314,400 כולל הפרברים) 1900: 201,600 (514,300 כולל הפרברים) 1925: 718,300 1991: 1,212,000 2001: 1,169,106 2022: 1,275,406
היהודים בפראג
עוד מראשיתה התיישבו בפראג יהודים רבים והייתה בה קהילה משגשגת. כמו בשאר אירופה גם יהודי פראג סבלו מהגבלות רבות ומפוגרומים והיו תלויים בגחמותיו של השליט. כבר בימי הביניים נבנה רובע מיוחד עבור היהודים עם חומות ושערים, ובו הם חיו כבמעין גטו. רובע זה, המכונה רובע יוספוב, נמצא באזור 1 של פראג.
בין השנים 1597 עד 1609 חי בעיר המהר"ל (יהודה ליווא בן בצלאל) ושירת כרב הראשי של פראג. הוא מגדולי חכמי ישראל בדורות האחרונים, וספרי המחשבה שלו (בידינו 18 כרכים, אך היו עוד כמה שאבדו) הם מהחשובים שבספרות המחשבה בתולדות הספר העברי. הוא קבור בבית הקברות היהודי העתיק בפראג. במאה ה-19 נקשרה בשמו אגדת הגולם מפראג.
במשך הדורות חיו בפראג רבנים גדולים רבים. המפורסמים שבהם: רבי יצחק חיות (אחיה החורג של אשת המהר"ל), רבי מרדכי יפה ה"לבוש" (החליף את המהר"ל בזמן שהותו בפוזנה, ולאחר חזרתו החליפו בפוזנה), רבי שלמה אפרים מלונטשיץ ה"כלי יקר", הרב אביגדור קרא; הרב יחזקאל סג"ל לנדא, פוסק הדור ומחבר שו"ת "נודע ביהודה", והרב דוד אופנהיים. בעיר פעלו גם רבי יום-טוב ליפמן הלר ה"תוספות יום טוב", רבי יונה לנדסופר, שהיה סופר המדינה, ורבי יהונתן אייבשיץ שהקים ישיבה במקום.
תחילת המאה ה-17 נחשבת לתור הזהב עבור יהודי פראג. הקהילה היהודית של פראג מנתה אז 15,000 איש (כ-30% מהאוכלוסייה) והייתה מבין הגדולות בזמנה באירופה. אירוע בולט אירע בשנת 1696, בו הואשם יהודי שביזה את הפסל בגשר קארל, וכעונש הוטל קנס על הקהילה היהודית, לתת זהב וליצור עמו את הפסוק "קדוש קדוש קדוש ה' צבאות" בראש הפסל. ב-1745 גורשו היהודים מפראג על ידי מריה תרזה מאוסטריה באשמת שווא של שיתוף פעולה עם הצבא הפרוסי. ב-1748 הרשתה המלכה ליהודים לחזור לעיר. בשלהי המאה ה-18 החלה לפרוח בעיר תנועת ההשכלה, בשיתוף-פעולה מסויג של הממסד הרבני בראשות האב"ד רבי יחזקאל לנדא (בנו ויורשו רבי שמואל לנדא היה מנוי על "המאסף"). בכל מקום אחר היה להשכלה תפקיד שולי יחסית, ולפקודת הקיסר להקים בתי-ספר בשפה הגרמנית ב-1782 הייתה חשיבות רבה בשינוי פני הקהילה. בתוך דור אחד כמעט ולא טרחו ההורים לשלוח את ילדיהם לתלמודי תורה. עד שנות ה-1830 התפוגגה למעשה הפעילות התרבותית בעברית בעיר, בין אם רבנית או משכילית, והציבור עבר אקולטורציה וחילון מקיפים. מאז ועד המאה ה-20 דיברו רוב היהודים גרמנית והזדהו עם המיעוט הגרמני נגד הלאומיות הצ'כית. רבי מאיר שפירא העיד שערב מלחמת העולם השנייה לא היו בבירה אלא 160 שומרי מצוות. בעיני האורתודוקסים הפכה פראג לסמל לכישלון המדיניות הקונבנציונלית של האליטה הרבנית במרכז אירופה ולהוכחה מובהקת לצורך במגננה ובסתגרנות. הרב שפירא עצמו הנגיד "בין פראג לפרשבורג". רבי חיים אלעזר שפירא בהזכירו מאורע מפראג, מציין.
ב-1848 נפתחו שערי הגטו, וב-1850 נקרא הרובע היהודי של העיר רובע יוספוב על שם הקיסר יוזף השני שהיה טוב כלפי היהודים. הרובע היהודי הישן נהרס ברובו ב"ניקיון הגטו" (בצ'כית: Asanace) שנערך במאה ה-19 והמאה ה-20.
ב-15 במרץ 1939 (כ"ד באדר תרצ"ט), פלשו הנאצים לעיר, ללא קרב, ובמצודת פראג הוכרז הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה. לאחר תקופה הוחלו חוקי נירנברג על היהודים והם חויבו לענוד סרט על בגדם. לאחר כשנתיים וחצי החלו המשלוחים לטרזיינשטט. מרבית תושביה היהודים של העיר, שמנו 50,000 איש, נספו בשואה. רוב היהודים שנותרו בפראג אחרי המלחמה היגרו ממנה וזאת עקב הכיבוש הסובייטי ב-1945 עם השלטון הטוטליטרי המדכא והקמת מדינת ישראל ב-1948. בתחילת שנות ה-90 מנתה הקהילה היהודית של פראג רק 800 איש. ב-2006 נרשמו בקהילה היהודית כ-1,600 איש. וב-2013 1,300 איש. רבים מהקהילה הם גרי צדק. רב הקהילה הוא הרב דוד פטר.
הרובע היהודי ומוסדות הקהילה
ברובע היהודי של פראג, הנקרא רובע יוספוב (Josefov), נמצא כיום המוזיאון היהודי של פראג הכולל ארבעה בתי כנסת, שבכולם מוצגים המנציחים את מורשת יהדות בוהמיה ומורביה – בית הכנסת מייזל, בית הכנסת הספרדי, בית הכנסת פינקס והקלויז בפראג. לצדם נמצא בית הכנסת סטרנובה (אלטנוישול, ישן-חדש), ובית הקברות היהודי העתיק, בו כ-12 אלף מצבות, ובהן מצבה של המהר"ל מפראג, הרב יהודה ליווא בן בצלאל. בית הקברות פעל בשנים 1439–1787. מלבד מבני בתי הכנסת והקהילה, כל הבתים העתיקים נהרסו בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 במסגרת שיפוץ הרובע שנעשה על ידי העירייה. לאחר השיפוץ הוקם המוזיאון היהודי, שהשתמר גם בשואה.
באזור אחר (כיום אזור 3 בעיר) יש בית קברות נוסף בשם ז'יז'יקוב, שהחל לפעול בשנת ת"מ (1680). ריחוקו מהרובע היהודי היה בשל כך שקברו בו הרוגי מגפה, והשלטונות, שפחדו מהידבקות, הורו לקבור את המתים רחוק מאזורי המגורים. מאה שנה לאחר מכן החלו לקבור בקביעות בבית קברות זה עד שנת תר"נ (1890). בית קברות זה נמצא בסמוך לבית קברות נוצרי. בשנים תשמ"ה–תשנ"ב נבנה על שטח בית הקברות מגדל רדיו, ונותרה ממנו רק חלקה קטנה של רבנים. בבית קברות זה קבורים "הנודע ביהודה" ובניו רבי שמואל לנדא ורבי ישראל, רבי אלעזר פלקלס, רבי בצלאל רנשבורג ועוד. סמוך לבית קברות זה נמצא בית הקברות החדש, המשמש כיום את יהודי העיר, שנפתח בשנת תר"נ.
הבעיה השבע-עשרה של הילברט
הבעיה השבע-עשרה מבין עשרים ושלוש הבעיות שהציג דויד הילברט בקונגרס המתמטי העולמי של שנת 1900, עוסקת בקשר בין סדר ותכונת החיוביות, לבין אריתמטיקה של שדות. השאלה הביאה את אמיל ארטין לפתח את תורת השדות הסדורים, העניקה דחיפה לתורת המודלים בלוגיקה מתמטית, וקידמה רבות את המחקר בתבניות ריבועיות.
אם הפונקציה היא סכום של ריבועים, כלומר, אז היא בהכרח תקבל ערכים אי-שליליים בכל הצבה (משום שריבוע של מספר ממשי לעולם אינו שלילי). ב-1888 גילה הילברט שהתשובה שלילית בחוג הפולינומים. כלומר: מן העובדה שפולינום הוא חיובי בכל הצבה לא נובע שאפשר להציג אותו כסכום של ריבועים של פולינומים (כאשר n\geq 2). ב-1893 הוא הוכיח שהתשובה חיובית כאשר n=2: כל פולינום חיובי בשני משתנים, אפשר להציג כסכום של ארבעה ריבועים של פונקציות רציונליות בשני המשתנים.
בניסיון להשיב על הבעיה של הילברט, פיתחו אמיל ארטין ואוטו שרייר, באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20, את התאוריה של שדות סדורים, ובפרט שדות סגורים ממשית. ב-1927 הצליח ארטין לענות בחיוב לבעיה של הילברט, בעזרת משפט שטורם על אפסים של פולינומים.
ב-1953 פתר סרגיי לאנג את הבעיה בעזרת תכונות של תחומי שלמות אפיניים. ב-1955 חקר את הבעיה A. Robinson, שהראה שמספר הריבועים הדרושים להצגת פולינום חיובי חסום, ותלוי רק ב-n ובמעלת הפולינום. בהוכחה שלא פורסמה הכליל J. Ax את המשפט של הילברט על שני משתנים, והראה (בעזרת שיטות מקוהומולוגיית גלואה) שמספר הריבועים הדרוש בשלושה משתנים אינו עולה על 8.
בשנות השישים פיתח אלברכט פיסטר את התאוריה של תבניות פיסטר, והראה שכל סכום של ריבועים מעל השדה הוא למעשה סכום של 2^n ריבועים לכל היותר (ראו מספר פיתגורס). מכיוון שכבר ידוע שכל פונקציה חיובית היא סכום של ריבועים, זוהי הוכחה לכך שמספר הריבועים הדרוש לייצוג פונקציה חיובית אינו עולה על 2^n.
לותר ברבנק
לותר ברבנק (באנגלית: Luther Burbank; 7 במרץ 1849 - 11 באפריל 1926) היה בוטניקאי וגנן אמריקאי, מחלוצי האגרונומיה. ב-50 שנות עבודתו הוא הרכיב 618 סוגים חדשים של צמחים.
ביוגרפיה
כעבור שנים אחדות, ניסה ברבנק הלכה למעשה את העיקרון של דרווין על הברירה הטבעית. בכסף שירש מאביו קנה שטח אדמה והתחיל לגדל בו את "יצירותיו", כפי שכינה את הצמחים שלו. הוא ביקש לגדל תפוחי אדמה גדולים וחזקים יותר. לשם כך זרע תפוחי אדמה, ולאחר שהבשילו בחר את הטובים שבהם. אחר-כך חזר וזרע אותם וקיבל יבול של תפוחי אדמה גדולים וחזקים יותר. המין שטיפח עודנו נקרא על שמו.
בינתיים התיישבו בקליפורניה שלושה מאחיו הגדולים, ובשנת 1875 החליט להצטרף אליהם. הוא מכר את ביתו והעתיק את מעונו לסנטה רוזה. שם הקים משתלה קטנה, גידל בה תפוחי אדמה ומכר אותם כדי לממן את מחקריו. אחר-כך החל לעשות בצמחים רבים את מה שעשה בתפוחי האדמה. הוא אסף סוגים רבים, ובחר את אלה שתכונותיהם היו רצויות ביותר בעיניו. הוא אף יצר צמחים חדשים, כשהכליא בין מינים שונים. לשם כך נדרש לו שטח אדמה גדול. לכן קנה שטחים נוספים והקים חוות ניסיונות שהתפרסמה בעולם. את מחקרו ניהל בשיטות מדעיות, אך תכליתו הייתה מעשית ביותר. אורחים רבים ביקרו במשק והתפעלו ממעשיו.
ברבנק עבד ללא לאות עד ליום מותו ב-11 באפריל בשנת 1926.
אנומה אליש
אֶנוּמָה אֶלִישׁ (מבבלית: "כאשר ממעל" או "בעת שממעל" ע"ש מילות הפתיחה, בכתב יתדות אכדית: 𒂊𒉡𒈠𒂊𒇺) הוא סיפור הבריאה הבבלי. הסיפור נתגלה בין עתיקות העיר נינווה בשנת 1849 על גבי שבעה לוחות חרס שנשתמרו ברובם היטב. אגדת אנומה אליש חוברה בחלקה בתחילת האלף השני לפנה"ס. לאפוס קיימות גרסאות נוספות, שאחת מהן בולטת בנקודות דמיון לסיפור הבריאה המקראי.
עלילה
עלילת האפוס מתחילה בראשיתו של העולם, לפני בריאת השמים והארץ, עם הישויות הקדמוניות אפסו, המייצג את המים המתוקים, ותיאמת, המייצגת את המים המלוחים. השניים הם זוג, והם מולידים ארבעה דורות של אלים - כשכל דור מתעלה על קודמו במעלותיו וביכולותיו. ארבעת הדורות הם לחמו ולחאמו, אנשר וקישאר , אנו ואאה (הנקרא תחילה "נדמד"). מבין כל אלו, החזק והחכם ביותר הוא אאה.
האלים מתאספים יחדיו וחגוגגים ברעש, והמולה ממושכת זו מטרידה את מנוחתם של אפסו ותיאמת. אפסו, בעצת נאמן ביתו ממו ועל אף התנגדותה של תיאמת, מחליט להשמיד את האלים הרעשניים בניסיון להשיב את השקט והשלווה. מזימה זו מתגלה לאלים, ואאה מצליח להערים על אפסו, לגבור עליו ועל בעלי בריתו ולהרוג אותו. אאה הופך למנהיג האלים, ויחד עם זוגתו דמכינה הוא מוליד את מרדוך.
מרדוך הצעיר יוצר רוחות וסערות המטרידות את מנוחתה של תיאמת ובני בריתה, ובעצת בני בריתה תיאמת יוצאת למלחמה נגד האלים המורדים על מנת להשיב את השקט וכן לנקום את רצח בן זוגה אפסו. תיאמת בוראת עבור מלחמה זו 11 מפלצות אימתניות. כמו כן, היא ממנה את בנה קִינְגוּ למלך ולשר הצבא, מעניקה לו את לוחות הגורל (לוחות מיתולוגיים על פיהם נחרצו גורלות ונקבעו סדרי עולם) והוא הופך לבן זוגה. האלים נבהלים, ואובד עצות אאה פונה אל בנו בכורו מרדוך - וזה מתנדב להילחם בתיאמת, אך בתנאי שלאחר הניצחון האלים יקבלו את סמכותו כמלך עליהם. האלים מתכנסים, ומסכימים להצעתו של מרדוך. האלים מושיבים את מרדוך על במת נסיכות וממנים אותו למלך על האלים, ומכריזים כי פקודתו היא החשובה בין פקודות האלים ושבמאמר פיו כל דבר יוכל להיאבד או להיברא כרצונו. על מנת להוכיח את כוחו האלוהי, האלים מציבים בפני מרדוך כוכב - ואותו הוא משמיד ובורא מחדש, במאמר פיו בלבד. לאחר מכן, האלים מעניקים למרדוך סמלי מלכות ונשק. מרדוך מכין לו כלי נשק, בורא רוחות שיסייעו לו בקרב ויוצא למלחמה בתיאמת.
תחילה, מרדוך רואה את קינגו ודעתו מתבלבלת, כוחותים נחלשים והתושייה שלו נמוגה. תיאמת מנסה לנצל את המצב על מנת להתל במרדוך, אך הוא מתעורר מבהלתו ומזמן את תיאמת לדו-קרב נגדו. השניים מתנצחים קודם במלחמת דברים ולחשים, ואחר כך מרדוך פורש על תיאמת את רשתו ולוכד אותה. כאשר תיאמת פוערת את פיה על מנת לבלוע את מרדוך, הוא שולח את רוחותיו אל תוך פיה והן ממלאות את בטנה. מרדוך יורה בתיאמת חץ, הורג אותה ודורך על גווייתה, ולאחר מכן הוא לוכד את האלים בעלי בריתה, אוסר את מפלצות הקרב שלה ולוקח מקינגו את לוחות הגורל ומניח אותם על חזהו. לאחר שהוא גובר על צבאה, מרדוך שב אל גוויית תיאמת ומבתר אותה לשניים. מפלג גופה העליון, מרדוך בורא את השמים. בתוך השמים, הוא מכונן היכל ומשכין בו את האלים הגדולים. מרדוך בורא את המאורות, יוצר את לוח השנה וקובע את החוקים, ומפלג גופה התחתון של תיאמת הוא בורא את הארץ, את תופעות האקלים, את ההרים ואת מקורות המים והעפר. בנוסף, מרדוך משתמש בעורה של תיאמת על מנת ליצור יריעה שתשמור על השמים מלנזול. מרדוך הורג את המפלצות שסייעו לתיאמת ומציב אותן בשער של היכל האלים כאות עולם, ואת לוחות הגורל שלקח מקינגו הוא מעניק לאנו. לאור הצלחתו, האלים משגרים למרדוך מתנות ומכריזים על נאמנותם.
מרדוך בוחר לו מקום בארץ החדשה שהוא ברא, ובוא הוא מייסד את מקדשו. מקום זה נקרא "בבל", ובמקדש שבו שוכנים האלים. האלים, אשר לפי סדרי העולם החדשים מחולקים בין השמים, ההיכל והשאול, מבקשים לדעת מי ימלא את מקומם במלאכת הכפיים שעשו לפרנסתם - ומרדוך מודיע כי בכוונתו לברוא את האדם שעליו הוא יעמיס את עמל האלים. מרדוך, בעזרת אאה, בורא את האדם, מדמו של קינגו. מרדוך מחלק את האלים לשתי קבוצות, בשמים ובארץ. כאות תודה למרדוך, האלים מייסדים את המקדש המרכזי בבבל, אסגיל. האלים נשבעים שבועת אמונים ומפקידים בידי מרדוך את המלכות על אלי שמים וארץ ואת הנהגת בני האדם. כגולת הכותרת למעמד ההמלכה, האלים מחליטים לפאר את שמו של מרדוך באמצעות חמישים שמות ותארים. לבסוף, ניתן ציווי למסור את שמותיו של מרדוך מדור לדור עד עולם.
אנומה אליש ומיתוסים כנענים
חוקרים עמדו על כך שהתרבות המסופוטמית הייתה בין שני נהרות ולא ליד ים, ולכן הגיוני שאת היחס שלה לאל ים היא שאבה מתרבות אחרת כדוגמת התרבות הכנענית שהייתה לחוף הים התיכון. בתרבות זו כפי שאנו מכירים מתוך השירה האוגריתית (אוגרית הייתה עיר נמל) ישנו מאבק איתן על ההגמוניה בין בעל, אל הגשם והסערה - מקבילו הכנעני של מרדוך, לבין זבול ים, אל הים השולט על מפלצות נוראות ואיומות. בסופו של המאבק גובר בעל על ים באמצעות כלי נשק מאגיים שמכין לו כושר וחסיס, אל האומנויות, וזוכה בשלטון על האלים. עם זאת, הבדל מהותי בין שני הסיפורים הוא שבתרבות הכנענית סיפור המלחמה בין האלים לא מופיע כמיתוס בריאה.
אנומה אליש וסיפורי הבריאה במקרא
ישנן נקודות דמיון מסוימות בין "אנומה אליש" לבין סיפורי בריאה מקראיים שונים, בהם לדוגמה פסוקים ח'-י"ג ו, ובתיאורים כב פסוקים י"ג-י"ד,  פסוק כ"ו,  ועוד. בדומה לאנומה אליש, מאוזכר בסיפורים אלו קרב של האל עם מפלצת ימית (שר של ים, רהב, לווייתן, תנין וכדומה).
מסורת זו מתפרשת ומבוארת בתלמוד:בניגוד לסיפורים אלה עומד סיפור הבריאה הקלאסי מספר בראשית, פרק א', שבו אין סימן וזכר למאבק. הפרשן משה דוד קאסוטו[1] מסביר הבדלים אלה בכך, שספר בראשית א' מתפלמס עם מסורות הבריאה האחרות, היונקות מהמסורת הבבלית והסותרות את הגישה המסורתית של היהדות. למשל, מסיבה זו הופכת בבראשית א' האלה תיאמת ל"תהום". בנוסף, מוזכרים בנפרד "התנינים הגדולים" – רמז למפלצות ימיות מהמיתולוגיה של המזרח הקרוב, אשר בבראשית א' אלוהים אינו נלחם נגדם, אלא להפך - הם מצייתים לו כשאר החיות.
לפיכך, טוען קאסוטו, נכנס סיפור הבריאה המתפלמס הזה לתוך התורה, שהרי הוא מבטא את הגישה הקאנונית; ואילו המסורות האחרות אשר רווחו באותה תקופה נכנסו לספרי הנביאים והכתובים, משום שהן כנראה היו בשימוש באותה תקופה ולכן הועלו על הכתב. עם זאת, היה סיכון מועט יותר שסיפורים אלה יתקבלו כלשונם, שהרי הטקסטים שבנביאים וכתובים משופעים במטפורות ובדימויים.
לעומתו סבור ג'ון ד. לוינסון וחוקרים נוספים שהתיאורים שבספרי הנביאים והכתובים מתעדים מסורת ישראלית מקבילה, שהאמינה בסיפור בריאה הדומה למיתוס הבבלי.
אנומה אליש והמקור הקדום
על פי יעקב קליין וש. שפרה 'אנומה אליש' מבוסס על מקורות שונים. התיאוגניה, סיפור בריאת העולם ובריאת האדם - לקוחים כולם מן המקורות השומריים, לדוגמה, האל הראשי במיתולוגיה השומרית היה אנו (אל השמים) ובנו שירש אותו אנליל, הוא מקבילו של האל מרדוך במיתולוגיה הבבלית. בנוסף למוטיבים השומריים יש מוטיבים אכדיים (אלים צעירים המפריעים לאלים הזקנים ובריאת האדם מדמו של אל מומת) ואף מוטיבים שמיים מערביים (מלחמת מרדוך אל הסערה בתיאמת אלת הים).
חוקרים מסוימים ניסו לטעון שמוטיב מלחמת מרדוך בתיאמת איננו ממקור שמי-מערבי אלא ממקורות מסופוטמיים קדומים (למשל אגדת לבו), כנגדם נטען ש'אנומה אליש' מכיל מוטיבים ייחודיים מהספרות השמית-מערבית שלא קיימים במיתוסים השומריים והאכדיים.
מאר (גאולוגיה)
מַאר (או גם מאאר) הוא שקע שנוצר כלוע התפוצצות משנית של הר געש, והוא המבנה הגעשי הנפוץ ביותר אחרי חרוט סקוריה.
שיאי עולם באתלטיקה
שיאי עולם באתלטיקה מאושרים על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית, והם כוללים את רשימת התוצאות הטובות ביותר (שיא עולם) שהושגו אי־פעם במקצועות האתלטיקה.
שיאי עולם באצטדיון
עדכני ל-8 באוגוסט 2023
מאר (גאולוגיה)
מבנה המאר הוא בדרך כלל מכתש רחב רדוד בעל קרקעית שטוחה שהמדענים מעריכים כי נוצרו מעל דיאטרמים. שולי המאר נמוכים יחסית ובנויים מתערובת של שברים של סלעי פרץ וסלעים שנתלשו מקירות הדיאטרם. נטיית השכבות קטנה והן מוטות החוצה מהמכתש. פעמים רבות מתמלא מרכז המבנה במים וניתן למצוא בתוכו משקעים אגמיים. קוטר המארים נע בין 60 מטרים ל-2,000 מטרים ועומקם בין 10 מטרים ל-200 מטרים. סחיפה עמוקה של המאר תחשוף כנראה את הדיאטרם שמתחתיו.
שיאי עולם באתלטיקה
שיאי נשים במרוצי כביש
בשנת 2011, התאחדות האתלטיקה הבינלאומית קבעה כי שיאי נשים במרוצי כביש יוכרו רק בריצות בהשתתפות נשים בלבד. ההחלטה עוררה מחאה בעיקר בבריטניה, מפני שהיא גרמה לכך ששיאה של פאולה רדקליף בריצת מרתון מ-2003 לא יוכר, ובמקום תוכר תוצאה שהיא קבעה ב-2005. בעקבות זאת, בחודש נובמבר אותה שנה החליטה התאחדות האתלטיקה הבינלאומית על הכרה בשני סוגים של שיאים: אחד בריצות בהן גברים ונשים מוזנקים באותו הזמן ומתחרים ביחד (Mixed Gender) והשני בריצות בהן נשים רצות לבד (Women Only).
מאר (גאולוגיה)
המאר נוצר על ידי התפרצות פריאטית - התפרצות שמקורה געשי והיא בעלת עוצמה רבה, ומתרחשת כאשר מי תהום באים במגע עם לבה או מאגמה לוהטת והופכים לקיטור דחוס. ההתפרצות מאופיינת בנחשולים של חומר פירוקלסטי, בעיקר טוף, אך גם שברי סלע מקוריים שהיו באזור ההתפרצות.
שיאי עולם באתלטיקה
מקצועות השדה
עדכני ל-27 במאי 2023
מאר (גאולוגיה)
מקור השם מהעיירה הגרמנית דאון באזור הגעשי של הרי אייפל במדינת ריינלנד-פפאלץ, שלידה מצויים שלושה מארים. בניב הגרמני המקומי Maar הוא וריאציה על המילה הלטינית Mare (ים).
שיאי עולם באתלטיקה
שיאי עולם באולם
עודכן לאחרונה ב-5 במרץ 2023
מאר (גאולוגיה)
תפוצת המארים
המארים הגדולים ביותר בעולם מצויים בצפון אלסקה. קוטרם נע בין 4,000 מ' עד 8,000 מ' ועומקם עד 300 מ'. גודלם העצום נוצר כתוצאה ממגע בין מאגמה לקרקע קפואה ועתירת נוזלים. ניתן היה לחזות בהיווצרות מאר כאשר בהתפרצות שהתרחשה ב-1977 נוצרו באלסקה שני מארים (Ukinrek Maars). מקומות נוספים בהם יש מארים מצויים במערב ארצות הברית, באזור הרי האייפל בגרמניה, שם תוארו לראשונה, ובאזורים שונים בעולם המאופיינים גאולוגית כצעירים מבחינה געשית.
כקילומטר וחצי דרומית מזרחית לעיירה דאון מצויות שלושת המארים שנתנו את השם לתופעה. שלושת המארים קרובים אחד לשני ומופרדים על ידי סוללות של טוף. המארים הם: "גמונדנר מאר" (Gemündener Maar, אורכו 325 ועומקה 38 מטרים), "וינפלדר מאר" (Weinfelder Maar, אורכו 525 מטרים ועומקו המרבי 51 מטרים), ו"שלקנמרנר מאר" (Schalkenmehrener Maar, אורכו 575 מטרים, ועומקו המרבי 21 מטרים).
בארצות הברית יש כמה ריכוזי מארים. סמוך לעיר אל פאסו בטקסס מצויים שני מארים יבשים: "קילבורנ'ס הול" (Kilbourne Hole) ו"הנט'ס הול" (Hunt's Hole). דוגמה טובה למאר הוא "אגם המלח זוני" (Zuni Salt Lake) בניו מקסיקו, אגם מלוח רדוד במכתש שתחתיתו שטוחה, שקוטרו כ-2,000 מטרים ועומקו 120 מטרים. שוליו הנמוכים בנויים משברים חופשיים של לבה בזלתית וסלעים מקירות הדיאטרם (אבן חול, צפחה ואבן גיר), כמו גם גושים אקראיים של סלעים שהועפו מעומק רב.
ב-1986 גרמה רעידת אדמה לשחרור כמויות גדולות של פחמן דו-חמצני מהמאר המכונה אגם ניוס בקמרון שבאפריקה ו-1,700 איש מהכפרים בסביבה מתו מחנק.
בישראל נחשב שקע הבזלת של דלתון בגליל העליון למאר, וגם בריכת רם היא, על פי ההשערה המקובלת ביותר, מאר. ביער אודם נמצאים 23 ג'ובות יבשות ואחת ההשערות היא שהן מארים יבשים.
איסוף מטבעות
איסוף מטבעות הוא תחביב של איסוף מטבעות מארצות ומתקופות שונות.
ישנם אספנים המחפשים אחר מטבעות נדירים מתקופות קדומות, ממדינות שאינן קיימות עוד, מסדרות מיוחדות שהונפקו ועוד. ישנם אספנים המרחיבים את האוספים שלהם ומצרפים גם שטרות.
מטבעות נדירים נרכשים במכירות פומביות או מוחלפים באירועי אספנות, וכיום גם ברשת האינטרנט.
אסף יעקב
אסף יעקב הוא פרופסור בבית ספר רדזינר למשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה. בנוסף, מעביר מגוון רחב של הרצאות משפטיות במסגרת תוכניות השתלמות לשופטים, עורכי דין ויועצים משפטיים. תחומי המחקר העיקריים שלו הם דיני נזיקין, משפט וכלכלה, טכנולוגיית מידע, וקניין רוחני.
איסוף מטבעות
ישנם אספנים שאוספים גם מטבעות מהתקופה שלנו, מארצות שונות, ומשקיעים בכך כסף רב.
מטבעות זיכרון
מטבעות זיכרון הם מטבעות אשר הוטבעו בכמות קטנה, על מנת לציין אירוע כל שהוא שאירע במדינה. לדוגמה במטבעות השקל החדש ניתן לראות את זה על מטבעות ה-10 שקל חדש עם הטבעה של ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר ועל מטבעות נוספים. על מטבעות ה-2 אירו מדינות מטביעות פעם או פעמיים בשנה לציון אירוע שהיה במדינה או ליום השנה לציון אירוע מסוים.
אסף יעקב
ביוגרפיה
בשנת 1994 סיים יעקב את לימודיו לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב. שנה לאחר מכן קיבל תואר שני באוניברסיטת שיקגו בארצות הברית, שם גם השלים את עבודת הדוקטורט שלו (1998). במהלך לימודי התואר הראשון כיהן כסגן עורך של כתב העת "עיוני משפט", ועם סיום לימודיו התמחה אצל נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר, וכן במשרד עורכי הדין ש. הורוביץ ושות'.
איסוף מטבעות
קישורים חיצוניים
Myntsamlande
אסף יעקב
ביוגרפיה
בשנת 1997 מונה למרצה בבית הספר למשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה, ובשנת 2004 קודם לדרגת מרצה בכיר. בין השנים 2004–2005 היה פרופסור חבר אורח בבית הספר למשפטים בבוסטון קולג' שבארצות הברית. בין השנים 2009–2012 כיהן כרכז אקדמי וכמרצה בתוכנית משותפת למרכז הבינתחומי הרצליה ולאוניברסיטת היינריך היינה בדיסלדורף שבגרמניה, בנושאי ספקי שירותי אינטרנט וסוגיות משפטיות הנוגעות למנועי חיפוש. החל משנת 2014 יעקב הוא פרופסור מן המניין בבית הספר למשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה.
אחד המקרים המפורסמים בקהילה המשפטית הוא פסק הדין "אסף יעקב נ' איתן ענבר" שעסק בתביעתו של יעקב את תלמידו לשעבר, אשר פרסם ספר שחלקים נרחבים ממנו התגלו כהעתקה שיטתית וגורפת של הרצאותיו של יעקב בקורס "דיני נזיקין". פסק הדין דן בשאלה העקרונית האם תוכן הרצאה שנאמרה בעל פה מוגן בזכויות יוצרים, ובית המשפט המחוזי השיב על כך בחיוב והורה על הסרה מהמדפים של הספר "דיני נזיקין בראי ההלכה הפסוקה". ערעורו של התלמיד לשעבר לבית המשפט העליון נדחה.
ביוני 2018 זכה בפרס המרצה הטוב ביותר בבית הספר רדזינר למשפטים. במרץ 2019 זכה, יחד עם פרופ׳ אלון קלמנט וד״ר יובל פרוקצ'יה, בפרס אהרון פולונסקי למאמר מצטיין בתחום דיני הנזיקין.
מחקריו
אחת הסוגיות המשפטיות בהן עסק יעקב במחקריו וזכה לתשומת לב רבה, היא סוגיית הפגיעה באוטונומיה (זכותו של אדם לפעול בדרך שנראית לו כטובה ביותר עבורו) וההכרה של המשפט הישראלי בפגיעה זו כ"ראש נזק" המזכה בפיצויים. במאמרו "דא עקא דעקה – גלגוליה של פגיעה באוטונומיה", טען יעקב כי לצד שיקולי מדיניות שונים המצדיקים את קיומו של ראש נזק זה, יש טעם גם בהגבלתו. על רקע העמימות המשפטית שאפפה את פסקי הדין העוסקים בפגיעה באוטונומיה, המאמר טוען כי השימוש הרווח שנעשה בעילה מזכה זו על ידי בית המשפט הוא מוגזם, וכי בפועל שימוש זה מטשטש את ההבדל שבין פגיעה באוטונומיה כעוולה ובין הזכות החוקתית לכבוד. פסק דין מרכזי שעסק בנושא זה היה פסק הדין בעניין קדוש, שם בית המשפט העליון התייחס לדילמה הנוגעת להיקפה של הפגיעה באוטונומיה ולדוגמות שונות שעלו במאמרו של יעקב. מאמר מאוחר יותר שכתב יעקב יחד עם יוני לבני, מראה כיצד לאחר שנים שבהן גובה הפיצוי בגין פגיעה באוטונומיה היה מצומצם בהיקפו, בית המשפט העליון הגדיל את גובהו במאות אחוזים.
סוגיה מרכזית נוספת בה עוסק יעקב נוגעת לפעולות מלחמתיות בישראל ולשאלת אחריות המדינה על נזקים הנגרמים במסגרתן. במאמרו "חסינות תחת אש: חסינות המדינה בשל נזק שנגרם כתוצאה מ'פעולה מלחמתית'", בוחן יעקב את הפרשנות שניתנה במשפט הישראלי לחסינות המדינה בגין פעולות מלחמתיות מכוח חוק הנזיקים האזרחיים (אחריות המדינה), התשי"ב-1952. לאחר סקירה כללית של החסינות ובחינה השוואתית של הדין במספר מדינות, יעקב מציע כי יש לפרש את המושג "פעולה מלחמתית" בצורה מרחיבה, כך שהמדינה לא תהיה חייבת בנזיקין בנסיבות מלחמתיות או מעין מלחמתיות, שכן זוהי גם הפרשנות אשר ניתנה למושג במדינות העולם המערבי. עם זאת, יעקב סבור כי המערך המתאים להתמודדות עם נזקים אלה הוא מערך הדומה לביטוח ממלכתי צד ג'. כך, לטענתו, יבואו בחשבון בצורה ראויה השיקולים והמאפיינים המיוחדים המלווים את פעילות הצבא בשטחים.
מחקרים נוספים של יעקב עוסקים בקניין רוחני ובהיבטים של הגישה הכלכלית למשפט לגביו, בבעלות בזכויות יוצרים בעידן המודרני, בפערים שבין הרפואה הפרטית לרפואה הציבורית בכל הנוגע להבדלים שבסטנדרט האחריות תחת עוולת הרשלנות ועוד.
במחקריו האחרונים, עוסק יעקב בין היתר בחרמות פנימיים בישראל, השלכותיהם במסגרת דיני הנזיקין והדרך הראויה לאסדרתם.
בן וולאס
בן קאמי וולאס (באנגלית: Ben Camey Wallace; נולד ב-10 בספטמבר 1974 בווייטהול, אלבמה) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הסנטר והפאוור פורוורד. וולאס זכה ארבע פעמים בתואר שחקן ההגנה של העונה, שיא אותו הוא חולק עם דיקמבה מוטומבו. נחשב בעיני רבים כשחקן הטוב ביותר בהיסטוריה שלא נבחר בדראפט ה-NBA.
בשנת 2021 הוצג בהיכל התהילה של הכדורסל.
שנותיו הראשונות
וולאס נולד באלבמה כילד עשירי מתוך 11. בתיכון הוא שיחק כדורסל, בייסבול ופוטבול.
קריירת מכללות
וולאס שיחק במכללה הקהילתית של קאיאהוגה בקליבלנד לשנתיים, בהן בלט כשחקן הגנה והעמיד ממוצעים של כ-17.0 ריבאונדים ו-6.9 חסימות למשחק. לאחר מכן הועבר לאוניברסיטת וירג'יניה יוניון מהדרג השני של ליגת המכללות NCAA, שם גם למד משפט פלילי. הוא העמיד ממוצעים של כ-13.4 נקודות ו-10.0 ריבאונדים למשחק והוביל את מכללתו למאזן 28–3.
קריירת NBA
וולאס לא נבחר בדראפט ה-NBA 1996 והוחתם כשחקן חופשי בוושינגטון בולטס ב-2 באוקטובר 1996. בשנת 1999 עבר בטרייד לאורלנדו מג'יק. ב-3 באוגוסט 2000 עבר לדטרויט פיסטונס תמורת גרנט היל.
דטרויט פיסטונס
בדטרויט בלט וולאס בזכות משחק ההגנה הטוב שלו. הוא וחברו לקבוצה צ'אנסי בילאפס שימשו בתפקיד הקפטנים, והובילו את הקבוצה לזכייה באליפות בעונת. ב-19 בנובמבר 2004 היה מעורב בקטטה רבת משתתפים במשחק מול אינדיאנה פייסרס, בעקבותיה הורחק לשישה משחקים על ידי הנציב דייוויד סטרן. רון ארטסט, שלקח בקטטה מצד אינדיאנה, הורחק עד תום העונה. במדי דטרויט זכה וולאס ארבע פעמים בשחקן ההגנה של העונה, בשנים 2002, 2003, 2005 ו-2006, שיא משותף עם דיקמבה מוטומבו. הוא גם נבחר לחמישיית ההגנה שש פעמים ומ-2001 עד 2003 הוביל את הליגה בריבאונדים ובחסימות, והיה השחקן הראשון לעשות זאת מאז מוטומבו. בנוסף, ב-2003 נבחר למשחק האולסטאר של ה-NBA. בגמר ה-NBA 2004 שמר וולאס על שאקיל אוניל, והעבודה הטובה שעשה בתפקיד זה עזרה לפיסטונס לנצח את הלוס אנג'לס לייקרס 4–1 בסדרה.
שיקגו בולס
ב-3 ביולי 2006 חתם וולאס בשיקגו בולס תמורת 60 מיליון דולרים ל-4 עונות. בשנתיים בשיקגו תחת המאמן סקוט סקיילס הוא נאלץ להאבק עם פציעות ברך רבות והעמיד ממוצעים של כ-5.7 נקודות, 9.7 ריבאונדים, 1.9 אסיסטים ו-2.0 חסימות למשחק.
פיניקס סאנס
ב-25 ביוני 2009 עבר וולאס בטרייד לפיניקס סאנס יחד עם דארקו מיליצ'יץ', בחירת דראפט בסיבוב השני ו-500 אלף דולר תמורת הסנטר שאקיל אוניל. הוא שוחרר מפיניקס בתום העונה והפך לשחקן חופשי.
החזרה לדטרויט פיסטונס
ב-7 באוגוסט 2009 חזר וולאס לדטרויט פיסטונס תמורת כ-1.3 מיליון דולר. ב-30 באוגוסט 2010 קלט וולאס את הריבאונד ה-10,000 בקריירה, והפך לשחקן ה-34 בתולדות הליגה שעושה זאת. ב-22 בדצמבר 2010 שיחק וולאס את משחקו ה-1,000 בקריירה והפך לשחקן ה-95 שמגיע להישג זה. ב-14 בפברואר 2012 שיחק וולאס את משחקו ה-1,055 והפך לשחקן עם הכי הרבה משחקים שלא נבחר בדראפט לאחר שעקף את אייברי ג'ונסון. באותו לילה הודיע שבתום העונה יפרוש מכדורסל.
נבחרת ארצות הברית
וולאס שיחק בנבחרת באליפות העולם בכדורסל 2002, והגיעה עימה למקום השישי.
חיים אישיים
בספטמבר 2011 נעצר וולאס בשל נהיגה תחת השפעת אלכוהול ונשיאת נשק ללא רישיון.
ישראל באולימפיאדת לילהאמר (1994)
'''משחקי החורף האולימפיים ה-17 במספר נערכו מ-12 בפברואר עד 27 בפברואר 1994 בעיר לילהאמר שבנורווגיה.
ישראל השתתפה לראשונה במשחקי החורף האולימפיים באולימפיאדה זו, כאשר שלחה משלחת שמנתה ספורטאי יחיד.
ספורטאי זה היה המחליק האומנותי על הקרח מיכאל שמרקין שסיים את התחרות במקום ה-16.
מכבי חיפה
מכבי חיפה-כרמל היא אגודת ספורט מן המובילות והפופולריות בישראל, שקבוצותיה ממוקמות בעיר חיפה. באגודה רשומים כ-4,000 ספורטאים, בוגרים וצעירים, בקבוצותיה ובחוגיה השונים. האגודה מהווה חלק מתנועת מכבי ישראל.
היסטוריה
אגודת מכבי חיפה נוסדה בדצמבר 1912 כ-"מכבי בת גלים". פעילי האגודה הראשונים היו ד"ר אליהו אורבך והמורה נוימן מבית הספר של אגודת עזרא. המייסדים האמינו ברעיונות האידאולוגיים של תנועת המכבי ורצו להקים סניף בחיפה. תחומי הספורט המובילים של המועדון בראשיתו היו שחייה וכדור מים. בין פעילויות הספורט הנוספות היו כדורגל וכדורסל.
ספורטאי מכבי חיפה רשמו הישגים מרשימים בענפי ספורט רבים, בהם: כדורגל, כדורסל, כדורעף, כדוריד, הוקי קרח, שחייה, כדור מים, אתלטיקה קלה, התעמלות, הרמת משקולות, סיוף, טניס, טניס שולחן, איגרוף, שחמט, ג'ודו, רוגבי ועוד.
פעילות
האגודה מתנהלת על ידי מועצה, הכוללת כ-50 חברים; סמכותיה מוענקות מהאסיפה הכללית והיא נחשבת למוסד העליון של האגודה. המועצה בוחרת את הנהלת האגודה ואת יו"ר ההנהלה; ההנהלה היא המוסד המבצע של האגודה. לצדה של האגודה פועלת אגודת נאמני מכבי חיפה, האמונה על הקמת ותפעול המתקנים בהם מתאמנים ומשחקים ספורטאי האגודה, וזו גם מפעילה את הנהלות מרכז הספורט והבריכה אשר על הר הכרמל. מאז שנות ה-90 פועלת גם עמותת הקרן ע"ש מיכל ונחום חת, המעניקה מדי שנה מלגות לספורטאים מצטיינים ונזקקים. בכל מחלקה פועלת הנהלה, ובאגודה פועלים גם ועדת ביקורת ובית דין.
ספורטאים רבים של האגודה זכו בתוארי אליפות, קבעו שיאים ישראליים וגם השתלבו בנבחרות ישראל בענפי הספורט השונים. רבים מפעילי מכבי חיפה השתלבו בפעילות במוסדות המרכזיים של הספורט בישראל, כמו הוועד האולימפי, הנהלת ההתאחדות לכדורגל, איגוד הכדורסל, הנהלות ענפי הספורט השונים ומרכז מכבי. אגודת מכבי חיפה גם מנהלת מפעלי תרבות ומקיימת אירועים חברתיים מדי שנה, כמו גם קייטנה.
אגודת מכבי חיפה היא הבעלים של מגרשי "קצף", מגרש האימונים של קבוצת הכדורגל של מכבי חיפה, שהופרדה מהאגודה בשנת 1993 כשעברה לבעלות פרטית. עד המעבר נשא סמל מועדון הכדורגל דמות אריה מצוירת, והוא שונה לאחר מכן.
האגודה פועלת ללא כוונות רווח. דניאל אסנין שכיהן כיו"ר אגודת מכבי חיפה, משמש היום כנשיא הכבוד של האגודה כהוקרה על פעולתו רבת השנים. יושבי ראש וחברי הנהלת אגודת מכבי חיפה היו לאורך השנים ממכובדי העיר חיפה בפרט, ומדינת ישראל בכלל.
האגודה משתפת פעולה עם מספר בתי ספר בחיפה, ביניהם בית הספר הריאלי ומרכז חינוך ליאו בק, שבהם פעילויות הספורט מסופחות לה.
סגל ההנהלה הבכירה
חברי הנהלה בעבר:
שלום ואנו: בעבר אחראי, בין היתר, על הטקסים השונים של האגודה, ביניהם 'מרוץ הלפיד' המתקיים כל שנה במהלך חנוכה בבית ספר הריאלי, ובו מוענקים תוארי "יקירי אגודת מכבי חיפה"; ו"גביע אסף שטייר" במהלך חג הפסח לזכרו של שחקן הנערים של מחלקת הכדורסל, אסף שטייר, שנהרג בפיגוע בשדרות מוריה בחיפה; ועל גביע חיפה, טורניר שחייה ארצי שבו משתתפים שחיינים מכל הרמות השונות - שחיינים מתחילים ועד השחיינים האולימפיים של ישראל.
ראשי האגודה בעבר
יושבי ראש אגודת מכבי חיפה לדורותיהם משנת 1918, לפי סדר מינויים לתפקיד:
עדן גוריון
עדן גוריון (נולד ב-20 באפריל 1978) הוא תסריטאי טלוויזיה וקולנוע ישראלי.
ביוגרפיה
עדן גוריון נולד וגדל בקיבוץ גבת שבעמק יזרעאל. לאחר שירות צבאי בחיל החימוש עבר להתגורר בתל אביב והחל מ-2005 הוא בוגר תואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה של אוניברסיטת תל אביב, שם למד במגמת התסריטאות. בשנת 2005 הצטרף גוריון לאיגוד התסריטאים, בו הוא משמש החל משנת 2011 כחבר הנהלת האיגוד ונציג האיגוד בהנהלת האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה, בה הוא משמש החל משנת 2015 כיו"ר תחרות פרסי הטלוויזיה.
קריירה בטלוויזיה וקולנוע
בשנת 2004 היה עדן גוריון שותף לפיתוח תוכנית הבידור המצליחה הרצועה בערוץ ביפ. לאחר מכן עסק בפיתוח תוכניות קומיות וסדרות מערכונים עבור ערוץ 10 והחל משנת 2008 כתב פרקים לעונה השנייה והשלישית של סיטקום הילדים המובילים בערוץ לוגי בכיכובם של ליאת הר לב, אוולין הגואל וגיא לואל. בשנים שאחר כך עסק בפיתוח סדרות עבור YES, HOT וערוץ הילדים ובשנת 2011 צורף לצוות הכותבים בעונה הראשונה של גאליס בערוץ הילדים, בכיכובם של תובל שפיר, אליאנה תדהר ודניאל מורשת. עם הצלחתה הגדולה של הסדרה והחל מעונתה השנייה שימש בשנים 2012 ו-2013 כתסריטאי הראשי של גאליס לצד יוצרי הסדרה דוד דהן ועידו דרור.
ב-2012 זכה גוריון בפרס הראשון של פסטיבל אייקון TLV עבור התסריט לסרט "לא תישא", אשר קיבל מענק פיתוח תסריט מקרן הקולנוע הישראלי.
ב-2013 היה ממייסדי פורום מבקרי הקולנוע בישראל. ב-2014 שב לכתיבת גאליס והיה שותף לזכייתה בפרס "סדרת הילדים ונוער הטובה ביותר" בתחרות פרסי הטלוויזיה.
החל מ-2018 משמש כתסריטאי בסדרת הנוער "אילת" המשודרת בHOT 3.
ב-2020 כתב גוריון ביחד עם יונתן בר-אילן את דרמת הנוער התקופתית "פלמ"ח".
ליליאן ברטו
ליליאן ברטו (נולדה ב-6 בנובמבר 1966) היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע, קומיקאית, מדבבת ויזמית תרבות ישראלית, זוכת פרס מסקין ופרס התיאטרון.
ביוגרפיה
ברטו נולדה בוונצואלה, ליוכי שפירא, יהודייה שהיגרה מישראל לדרום אמריקה עם משפחתה בשנת 1948, ולחסוס ברטו אנריקס. כשהייתה בת שנה הוריה התגרשו ולאחר מכן עלתה לישראל עם אמה.
בשנת 1984 התגייסה לצה"ל ושירתה בלהקת פיקוד הדרום. לאחר שחרורה מצה"ל למדה משחק בבית הספר בית צבי.
עם סיום לימודיה, בשנת 1990, התחילה לשחק בתיאטרון באר שבע ומשם המשיכה ושיחקה ברוב התיאטראות הרפרטואריים בישראל, כמו גם בפרויקטים רבים בטלוויזיה ובקולנוע.
ברטו הייתה בת זוגו של המחזאי חנוך לוין עד פטירתו ב-1999.
קריירה בתיאטרון
בין השנים 1992-1990 שיחקה בתיאטרון באר שבע. היא השתתפה בין היתר בהצגות: "באופן יחסי", "אחים לנשק","הנסיכה והרועה", "כטוב בעיניכם", ו"מירנדולינה".
בין השנים 1995-1992 הייתה ברטו חלק מלהקת שחקני "הבימה". היא השתתפה בתיאטרון בהצגות רבות, בהן: "היפוליטוס", "הילד חולם", "נ.ב. החתול שלך מת!", ו"הדה גאבלר".
בין השנים 2004-1996 שיחקה בתיאטרון החאן הירושלמי. שם השתתפה בהצגות: "אנה גלקתיה", "הנסיכה איבון", "נוף ילדות", "מידה כנגד מידה", "השחף", "קריפס", "מילה של אהבה", "האשליה", "כנגן המנגן" ועוד. בשנת 2003 גילמה את דמותה של ציונה בהצגה "המלחמה על הבית" בבימוי מיקי גורביץ', על התפקיד הזה זכתה בפרס שחקנית המשנה בטקס פרסי התיאטרון של אותה השנה.
בתיאטרון הספרייה השתתפה בהצגות: "בודדה באפלה", "הלוויה חורפית", ו"פאל ג'ואי".
בתיאטרון הקאמרי גילמה את נעמי בהצגה "מילאנו".
החל משנת 2014 ברטו יוזמת, מפיקה ומשחקת, במקביל לעבודתה בתיאטרון הרפרטוארי, במופעים ובפרויקטים עצמאיים, בהם: ״אוי, אליאס, אליאס!״ ערב מערכונים מאת חנוך לוין לצד מוני מושונוב ודרור קרן, "עובדים על הזוגיות", ערב מערכונים שכתבה עבורה דניאלה לונדון דקל והלחין יוני רכטר, בו שיחקה לצד יוסי מרשק, ״הכל פוליטי״ ערב שירי ויסלבה שימבורסקה בו הופיעה לצד אהובה עוזרי, בני בשן ושאול בסר, ״שוברים שורות״ ערב ספרות ושירה בו הופיעה לצד יעל נאמן, בני בשן ואיתמר רוטשילד.
בשנים 2019-2016 הייתה חלק מלהקת השחקנים של תיאטרון בית ליסין. שם שיחקה בהצגות: "אהבת מוות" מאת ענת גוב ו"השקר" מאת פלוריאן זלר.
בתקופת מגפת הקורונה יזמה פרויקט פייסבוק בשם ״שיר בבית״, בו צילמה אמנים שונים בביתם קוראים שירה, והפיקה את ליין הופעות הג'אז "דרייבין ג׳אז" יחד עם המעצבת ורד סליבניק, שגם יזמה את הפרויקט, והאמנית שני ניצן. ליין ההופעות נוהל אמנותית על ידי המוזיקאים אלכסנדר לוין ואביתר סליבניק.
בשנת 2021 העלתה ברטו מופע יחיד אוטוביוגרפי בשם "חוצפה שלא תיאמן", שכתבה אור ישראלי והלחין אמיר לקנר. יחד עם העיתונאי רוני קובן והמוזיקאי נדב הולנדר, יצרה מופע על יצירתו של חנוך לוין שנקרא "בסוף יש סוף". באותה שנה גם יצרה תוכנית אירוח לבמה יחד עם הקדרית עירית בירן, שנקראת "Be My Guest". התוכנית משלבת שיחות עם אורחות ואורחים שונים, טעימות יין ותוכן תרבותי משתנה.
קריירה בטלוויזיה ובקולנוע
לצד תפקידיה בתיאטרון, ברטו גילמה מספר תפקידים בטלוויזיה ובקולנוע:
היא השתתפה בסרט "סיפורי תל אביב" (1992) ובדרמה "חיה מוגנת" (2001). בין השנים 2005-2011 גילמה את דמותה של מיכל, בת זוגו של גדי נוימן (אבי קושניר), בסדרה "החיים זה לא הכל". בשנת 2005 הופיעה בעונה הראשונה של הסדרה "בטיפול", ובנוסף גילמה את תמי בעונה הראשונה של הסדרה "מסכים". בשנת 2015 גילמה את ציפורה בעונה השנייה של הסדרה "איפה אתה חי?". בנוסף גילמה את אסתר בסרט "יונה" (2016) וגילמה את פועה בסרט "ימים נוראים" (2019).
קריירת דיבוב
במקביל למשחק בתיאטרון ובטלוויזיה, ברטו דיבבה כ-30 סרטים וסדרות. להלן חלק מהתפקידים שגילמה בקולה: