cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זכות הבחירה לנשים באוסטרליה
לקראת זכות הצבעה מלאה
בשנת 1901 התרחשו הבחירות הראשונות לפרלמנט החדש של חבר העמים של אוסטרליה. הבחירות האלה היו מבוססות על החוקים האלקטורלים של שש המושבות, כך שלנשים הייתה את הזכות להצביע ולהיבחר לפרלמנט של המדינה אף על פי שלא כל המושבות אישרו זכות כזאת בעצמן. ב-1902, חברי הפרלמנט העבירו את חוק זכות ההצבעה של חבר העמים (Commonwealth Franchise Act 1902), אשר קבע כי נשים מגיל 21 יכלו להצביע בבחירות לפרלמנט הפדרלי. לאחר מכן שאר המדינות שעוד לא נתנו זכות זו נתנו גם הן זכות הצבעה לנשים מגיל 21: בניו סאות' ויילס בשנת 1902, בטסמניה בשנת 1903, בקווינסלנד בשנת 1905, ולבסוף בוויקטוריה בשנת 1908.
עם זאת, חוק זה לא חל על האבוריג'ינים שחיו באוסטרליה, גברים ונשים כאחד. האבוריג'ינים קיבלו זכות הצבעה לממשל הפרלמנטרי רק בשנת 1962, כאשר תוקן חוק ההצבעה מ-1918 תחת ממשלתו של רוברט מנזיס, ולפרלמנטים בכל המדינות רק בשנת 1967.
נשים במשרות פוליטיות
בשנת 1897, בדרום אוסטרליה, הייתה קתרין הלן ספנס האישה הראשונה שהייתה מועמדת לתפקיד פוליטי באוסטרליה, כאשר התמודדה על מקום בפרלמנט של דרום אוסטרליה.
"חוק זכות ההצבעה של חבר העמים" (Commonwealth Franchise Act 1902), שאיפשר לנשים להצביע לממשל הפדרלי, איפשר לנשים גם להתמודד לתפקיד בפרלמנט האוסטרלי. ב-1903, התמודדו ארבע נשים לפרלמנט האוסטרלי: מרי מור-בנטלי ונלי מרטל מניו סאות' ויילס, וכן וידה גולדשטיין מוויקטוריה, שניסו כולן להתמודד על מקום בסנאט, וסלינה אנדרסון אשר התמודדה על מושב בבית הנבחרים של סידני. כולן כשלו בהצטרפות לאחת מהמפלגות הגדולות ולכן רצו כעצמאיות ולא נבחרו. גולדשטיין ניסתה להתמודד לסנאט שוב ב-1910, 1913, 1914 ו-1917, כל פעם ללא הצלחה. אווה סירי השתתפה בבחירות המקדימות במפלגת הלייבור האוסטרלית בשנת 1916, אך גם היא לא נבחרה. היא והנרייטה גרוויל אושרו כמועמדות לסנאט בבחירות הפדרליות ב-1917, אך על בסיס שריון מושבים. אף על פי שגם לאחר שריון זה הן לא נבחרו לתפקיד בפרלמנט האוסטרלי, הן עדיין היו הנשים הראשונה שהתמודדו לפרלמנט האוסטרלי מטעם מפלגה מרכזית.
האישה הראשונה שנבחרה לפרלמנט אוסטרלי כלשהו היא אדית קוואן, שנבחרה בשנת 1921 כנציגה באספה המחוקקת של מערב אוסטרליה. אניד ליונס, בבית הנבחרים האוסטרלי, והסנטורית דורותי טנגניי הפכו בשנת 1943 לנשים הראשונות בפרלמנט האוסטרלי. ליונס מונתה ב-1949 להיות סגן הנשיא של הוועד המנהל על ידי רוברט מנזיס. היא תוארה בתור שר בלי תיק, אבל מינויה נתן לה לשבת בקבינט האוסטרלי. היא החזיקה במעמד זה בין ה-19 בדצמבר 1949 ועד 7 במרץ 1951, והייתה האישה הראשונה אי-פעם להחזיק במעמד זה.
ב-3 במרץ 2018, בבחירות לפרלמנט הטסמני, נבחר רוב נשי לאחד מהבתים בפרלמנט, עם 13 נשים ו-12 גברים. שבע מתוך עשרת החברים ממפלגת הלייבור היו נשים, ארבע מתוך השלוש-עשרה מהמפלגה הליברלית ושתי נציגות של הירוקים.
בשנת 2010 תושביה של סידני, העיר העתיקה באוסטרליה, הונהגו על ידי נשים בכל התפקידים הפוליטיים המרכזיים: קלובר מור כיהנה כראשת העיר, קריסטינה קנילי כראשת ממשלת ניו סאות' ויילס, מארי באשיר כמושלת ניו סאות' ויילס, ג'וליה גילארד כיהנה באותו זמן כראש הממשלה, קוונטין ברייס בתור המושלת הכללית של אוסטרליה, ואליזבת השנייה בתור המלכה של אוסטרליה.
יעל ברתנא
יעל ברתנא (נולדה ב-22 בדצמבר 1970) היא אמנית מולטימדיה ישראלית, החיה בהולנד ובישראל. עבודותיה עוסקות בטקסים של החברה הישראלית ובביקורת על הנראטיב הציוני.
ביוגרפיה
ברתנא נולדה בכפר חסידים וגדלה בכפר יחזקאל לאב וטרינר ולאם מורה. לאחר שירותה הצבאי טיילה ברתנא באפריקה במשך 8 חודשים. בשנים 1992–1996 למדה צילום בבצלאל, אקדמיה לאומנות ועיצוב ירושלים וכן למדה בקורסים באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים. פרויקט הגמר שלה, שכלל מיצג וידאו, זיכה אותה בפרס הצטיינות. לאחר סיום לימודיה נסעה לארצות הברית ושהתה שם שנתיים וחצי, בהם למדה לתואר שני באמנות בבית הספר לאמנויות חזותיות בניו יורק ויצרה סרטי פרסומת. בהמשך השתלמה בטורונטו, שם עסקה בתחום הקולנוע ויצרה סרטים. לאחר מכן עברה להולנד והמשיכה בלימודי אמנות באקדמיה המלכותית באמסטרדם. כיום, מתגוררת ועובדת באמסטרדם ובברלין.
בשנת 2021 קיבלה את אות יקיר בצלאל. בנימוקים לאות נכתב כי ברתנא מקבלת אותו "כהוקרה על יצירתה האמנותית והקולנועית החדשנית ופורצת הדרך, על עיסוקה הנחוש והאמיץ בנושאים שנויים במחלוקת המקדמים דיאלוג והתבוננות ביקורתית, ועל תרומתה הרבה לקידום האמנות הישראלית ועולם האמנות העכשווית הבינלאומי".
פעילותה האמנותית
יצירותיה של ברתנא נוגעות לעיתים קרובות בהיבטים של ההווי הישראלי, תוך ביקורתיות על המימד הצבאי שלו, וכן בהיבטים הקשורים לעבר של יהודי אירופה.
במיצג "Mary Koszmary" (סיוטי לילה) משנת 2008 ידידה סלבומיר שראקובסקי, עיתונאי פולני, נראה כשהוא מוקף במשמר של ילדים במדים, נואם באצטדיון ריק בוורשה וקורא ל־3 מיליון יהודי פולין שחיו בה לשוב אליה כדי לגאול את המדינה ממה שנראה כהומוגניות משעממת וכקיפאון.
ברתנא יצרה עבודות במדינות כגון פולין, הולנד, טורקיה, וארצות הברית. עבודותיה הוצגו בתערוכות בניו יורק, בסנט גאלן, בוורשה ובמוזיאון ואן אבה באיינדהובן שבגרמניה, במוזיאון טייט מודרן שבלונדון, בשוודיה, בדנמרק, בביינאלות של פראג ושל איסטנבול.
בשנת 2011 השתתפה יעל ברתנא בפסטיבל ה־54 של הביאנלה של ונציה כנציגת פולין (אף על פי שאין לה אזרחות פולנית ושמעולם לא חיה במדינה זו). ברתנא הציגה בפסטיבל סרט וידאו בשלושה פרקים "ואירופה תוכה בתדהמה". טרילוגיה זו מספרת על רעיון "התנועה לתחייה יהודית", ארגון דמיוני הדוגל בשיבתם של מיליוני יהודים אשכנזים לפולין והתיישבותם מחדש במדינה. בתפקיד מנהיג התנועה שיחק שוב סלבומיר שראקובסקי שאף השתתף בכתיבת התסריט לסרט. עבודתה זו התמקדה בשאלת הלאומיות במאה ה־20 ובתולדות היחסים בין הפולנים ליהודים ובהשפעתם אל אלה על זהותה של פולין העכשווית.
בשנת 2023 יצרה ברתנא תערוכה חדשה בשם "אור לגויים", שמציגה את סיפור המסע האולטימטיבי והדימיוני של העם היהודי אל החלל החיצון. התערוכה הוצגה במוזיאון הטייט מודרן, ב-MoMA, בביאנלה בונציה ובמוזיאונים בישראל וכן בפסטיבלים כמו דוקאביב.
קלטיוד
קלטיוד (בספרדית: Calatayud; במקור הערבי (וממנו גם בספרות היהודית): قلعة أيوب, קלעת איוּבּ) היא עיר באראגון, במזרח ספרד. נכון ל-2014 גרים בה כ-20,658 איש. קלטיוד היא העיר השנייה בגודלה אחרי הבירה, סרגוסה, והגדולה ביותר באראגון מלבד שלושת בירות המחוזות באראגון. אוכלוסייתה של העיר ירדה בשנים האחרונות עקב ההגירה.
היסטוריה
קלטיוד נוסדה בשנת 40 על ידי הרומאים בשם אוגוסטה בילביליס והייתה עיר הולדתו של המשורר הרומי מרטיאליס. העיר הוקמה על יישוב איברי. אתר ההריסות של אוגוסטה בילביליס נמצא כארבעה קילומטרים צפונית לעיר קלטיוד. העיר המודרנית הוקמה בערך בשנת 716 על ידי המורים סביב טירת האיוב.
השם קלטיוד מגיע מערבית: قلعة أيوب - קלעת איוּבּ - "טירת איוב" (גרסה של השם המקראי איוב, הוא שם ערבי נפוץ ביותר). העיר הייתה מקום אסטרטגי בין הרמה המרכזית (Meseta Central) לנהר אברו. העיר שמרה על חשיבותה מאות שנים אחר כך. בשנת 1120, העיר נכבשה מידי המוסלמים על ידי אלפונסו הראשון, מלך אראגון. דוגמאות רבות לאדריכלות כנסיות בסגנון מודחאר ששרדו עד העת המודרנית מראות שההשפעה המורית עדיין חיה בה.
יהדות קלטיוד
העדות הראשונה ליהודים בעיר היא אבן מצבה משנת 919. הקהילה היהודית, שהייתה מרוכזת ברובע יהודי, שגשגה תחת השלטון המוסלמי והמשיכה להתקיים גם לאחר הרקונקיסטה המקומית ב-1120, תוך כדי קבלת זכויות שונות מהשלטון הנוצרי ובהן גם כאלה הקשורות לניהול עצמאי של הקהילה. לפי הערכות בסוף מאה ה-13 חיו בעיר בין 750 ל-900 יהודים שהחזיקו מספר בתי כנסת.
הקהילה סבלה מפרעות בימי המוות השחור בסביבות 1349, וכן מהחרמת רכוש על ידי העירייה של יהודים שמתו במגפה ללא יורשים וממלחמת שני הפדרואים בין ממלכת קסטיליה וממלכת אראגון בהמשך המאה ה-14. ככל הנראה לא היו בקהילה פגיעות בנפש בגזירות קנ"א (1391), אך המצב הכלכלי הורע, יהודים רבים היגרו ממנה לנווארה וב-1398 מרטין, מלך אראגון, אסר על היהודים לגור מחוץ לרובע שלהם. ב-1397 התגוררו בעיר בין 760 ל-860 יהודים, כ-12% מהאוכלוסייה הכללית. במהלך המאה ה-15 נעשו מספר ניסיונות לנצר את בני הקהילה והם סבלו מגזרות שונות, עד שהקהילה הגיעה אל קצה בגירוש ספרד ב-1492. הרב יצחק עראמה היה רבה האחרון של העיר וניהל בה ישיבה עד הגירוש.
ערים תאומות
לקלטיוד, יש 4 ערים תאומות:
עמדה ציון הראשון, קיסר אתיופיה
עמדה ציון (געז: "ዐምደ ፡ ጽዮን" עברית: "עמוד ציון") היה קיסר אתיופיה במהלך תור הזהב. ציון הוכתר כקיסר אתיופיה בשם "גברה מסקל" (געז: "ገብረ ፡ መስቀል", עברית: "עבד הצלב") והיה ידוע גם בכינוי "חארבי אספרי" ("הלוחם בערבים"). היסטוריונים מסכמים את שלטונו כך:
כיבושיו הרבים של עמדה ציון כללו את השכנים המוסלמים והרחיבו את שטח האימפריה האתיופית. עמדה ציון חיזק את שלטונה של השושלת הסולומונית. ההתרחבויות האלו של קיסרות אתיופיה הרחיבו את תחומי ההשפעה של הנצרות לתוך מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום ואורומיה דהיום.
מוצא
כיום רוב החוקרים מסכימים שעמדה ציון היה בנו של וודאם ערד מכיוון שמספר נזירים אתיופים שבראשן עמד בלוסטה מיכאל האשימו את עמדה ציון בגילוי עריות בגלל רצונו לשאת לאישה את אשת אביו, זאן מרגאסה, ואיימו לנדות אותו, עמדה ציון טען שהוא בנו של אחיו של וודאם ערד, קידם אסגדה.
ההיסטוריה הקיסרית הידועה בשם רושמות פריז רושמת שעמדה ציון היה מבטא את כעסו בהכאת אנשים, כמו למשל הנזיר אנוראווס מסגג'ה שאחרי שהכה אותו הגלה אותו לדאמבייה ובאגמדיר.
ההיסטוריה אינה מספרת איך וכיצד הגיע עמדה ציון לקיסרות, אך ישנם פיסות מידע הטוענות למאבק בינו ובין וואדאם ערד.
צבא
הקיסר עמדה ציון ארגן את הצבא בצורה דומה לזו של ממלכת אקסום. צבא האימפריה האתיופית היה מורכב משני חלקים: הראשון היה הצבא המרכזי, שהיה החלק היעיל והחזק יותר, וישב בעיר הבירה קרוב לקיסר עצמו. החלק השני היה מורכב ממיליציות שהורכבו מתושבים מקומיים בממלכות הכבושות. המיליציות המקומיות האלה, כמו צבא אקסום, יצרו יחידות ונלחמו יחד. המיליציות נחלקו ליחידות קטנות שבראשן עמד השליט המקומי. אף על פי שיחידות מקומיות אלה היו תחת שליטתו הישירה של הקיסר עצמו, במשך שלטונו של עמדה ציון הורחבו סמכויותיהם של השליטים המקומיים. היחידות הללו התרבו והתקיימו עד לפלישתה של סולטנות אדאל לאתיופיה תחת האימאם אחמד גראן במאה ה-16.
הצבא המרכזי שהיה החזק יותר נחלק לגדודים עצמאיים, כל אחד עם שם משלו כמו: קאסטה ניחב, חראב גונדה וטוקלה. גדודים עצמאיים אלו התחרו על נאמנות לקיסר שהזינה אותם מילדות. הבן של הקיסר סאף אסגיד פיקד על אחד מהגדודים כמו כן גם חותנו. המפקד של גדוד קאסטה ניחב, סימישאהל יחד עם סגנו ינז איגאב, מתוארים כקרובים במיוחד לקיסר מאחר ששמע על חולשתם בקרב האגרה. הגדודים הטובים ביותר בצבא הורכבו מחיילים מכל רחבי הממלכה.
עמדה ציון השתמש בצבא המרכזי כאשר רצה הכרעה מהירה ומפקדי הגדודים שימשו לעיתים קרובות כמושלי האזור שהם כבשו, כפי שנעשה למשל בדיגנה שבתיגראי ב-1332 כאשר ניתן לקאגנזמץ' של גדוד חיל הפרשים מקוראם למשול על מחוז זה. בהמשך הצבא המרכזי הורכב מגדודים אזוריים במבנה דומה לאלו של המיליציות המקומיות. הם אוישו בעיקר על ידי חיילים חדשים שגויסו מהמחוזות שנכבשו וחולקו על פי מפתח אתני ולשוני. בגלל גודלם רוב החיילים החדשים אורגנו ליחידות קטנות שנלחמו ב-1332 (או-1329), יחידות צבא נלחמו כנגד דמות בדרום מערב וכנגד יהודי אתיופיה בצפון, ובו בזמן נלחמו גם כנגד המוסלמים ויפאט בדרום.
הקיסר דאג לצייד את צבא אתיופיה, שעד שלטונו של עמדה ציון לא יכל לצבאות המוסלמים. ההיסטוריון הערבי מהמאה ה-14 אל-עומרי כותב על החיליים האתיופים:
למרות המגוון הרב שהזכיר אל-עומרי, חרבות ורומחים שימשו את צבא אתיופיה רק לעיתים רחוקות, הצבא האתיופי השתמש בעיקר בקשתות, חניתות ומגנים. המוסלמים לעומת זאת השתמשו בחרבות, צלצלים וכלי נשק עשויי ברזל, אל-עומרי כותב ש-"החצים של הלוחמים המוסלמים היו ארוכים יותר" מאלו של צבא קיסרות אתיופיה. מספרים על עמדה ציון שהרבה לשפר את צבאו, הגדיל את השימוש בחרבות ורמחים, ויצר גדוד מיוחד שחומש עם חרבות. הקיסר גם יצר גדוד מיוחד של מגני-עורף שבהמשך הגדילו את יעילות צבאו.
המערכה בדרום
תאדסה טמרת כותב בספרו שבכתבים שנמצאו במנזר באי באגם האיק נכתב שבשנת 1316/1317 הקיסר עמדה ציון יצא למערכה צבאית מוצלחת כנגד הממלכות המוסלמיות דמות והאדייה. כתבים אלו הם הראשונים שבהם מוזכר כיבוש אתיופי של דמות והאדייה, השלטון האתיופי וההשפעה היו מינימליות עד לשנת 1332 (או 1329) שבה האדייה סיפקה חיילים ללחימה כנגד יפאט. יותר מאוחר מלך האדייה, אמאנו, סירב להעלות מיסים לקיסר ועל פי כתבי הקיסר "נביא החושך" הנקרא באלאם שכנע את המלך למרוד בקיסר:
בעקבות זאת הקיסר כעס ופלש להאדייה ואסר את המלך אמאנו. הנביא באלאם, מפחד מהקיסר ברח ליפאט. כיבושים אלו ייצגו קידום משמעותי של עמדה ציון, מטרתו הסופית של הקיסר הייתה לשלוט בפנים הארץ במוסלמים ביפאט ומזרחה. כיבושה של האדייה השפיעה על מסחר העבדים ופגע בכלכלתם של המחוזות המוסלמים במזרח. בעקבות זאת בפעם הראשונה הנוכחות המוסלמית באזור אויימה ולכן אורגנה התאחדות בין מחוזות המוסלמים.
המערכה בצפון
לאחר המערכות הצבאיות בדרום פנה עמדה ציון צפונה למחוזות החצי-עצמאיים שאיימו על שלטונו בלב האימפריה האתיופית. המחוז התגרי הצפוני אנדרתה נהפך ליותר ויותר עצמאי מאז עליית השושלת הסולומונית תחת הקיסר יקונו אמלאק ב-1270. במשך שנות שלטונו של הקיסר יקונו אמלאק מושל ינדארטה היה ינגידה יגזי ולאחר מכן בנו טאספאנה יגזי. מושל ינדארטה היה החזק ביותר מכל מחוזות הצפון והחזיק בתואר האסגווה ואקאבה צאנטסאן (תואר מאז ימי ממלכת אקסום) ובעקבות כך איים על שלטונם של הקיסרים האמהרים. בתחילת 1305 טאספאנה יגזי התייחס למחוז שלטונו ינדארטה כממלכה שלו, ובנו יאיביקה יגזי, שירש אותו, סירב להעלות מיסים לקיסר ב-1318/1319. יאיביקה יגזי מרד בקיסר וניסה ללא הצלחה לשכנע את מושל תאמביאן להצטרף אליו למרד. הקיסר דיכא את המרד, הרג את המושל, ונתן את תאריו של מושל ינדראטה לאנשים נאמנים. על מנת לגבש את שליטתו באזור הקים עמדה ציון מוצב קדמי של חיילים שאינם תגרים באמבה סאנאיטה, מרכז המרד, ונתן לאשתו התגרית בילאן סבא למשול בינדארתה. הקיסרית לא שלטה באופן ישיר, אלא על ידי פקידי ממשל, דבר שגרם לכעס רב במחוז. בעקבות זאת מינה הקיסר את בנו באהר סגאד למושל ולאחר מכן ב-1328 נתן לו גם את אזורי החוף באריתריאה של היום ואת התואר מיכאלה בהר (בין הנחלים\ימים).
ב-1329 יצא הקיסר למערכה צבאית במחוזות הצפון סאמיאן, ווגארה, צאלאמת וצאגאד, מחוזות שבהם לא היה רוב נוצרי ושנשלטו על ידי יהודים.
במהלך מערכה זו הקיסר פגש את הנזיר הארמני המפורסם אוווסטאוס שהיה בדרכו לארמניה.
הפרעות בקופטים
בשנת 1320 החל הסולטאן הממלוכי של מצרים, א-נאסיר מוחמד, בפעולות אלימות כנגד אוכלוסיית הנוצרים הקופטים במצרים והרס את כנסיותיהם. בעקבות זאת שלח עמדה ציון שליח לסולטאן המצרי ב-1321/1322 ואיים לנקום על הפעולות כנגד הקופטים בפעולות כנגד מוסלמים בממלכתו ובהטיית נהר הנילוס הכחול המספק כ-65% ממי הנילוס. סולטאן מצרים המשיך בפעולות כנגד הקופטים, אך האיום על הטיית הנילוס הכחול הטריד רבים מתושבי מצרים במשך מאות שנים. כתוצאה מאיומיו של עמדה ציון לנקום במוסלמים בממלכתו, אסר מושל מחוז יפאט המוסלמית, חאק א-דין הראשון, את השגריר האתיופי טיינטי שחזר משליחותו בקהיר. חאק ניסה לשכנע את השגריר להתאסלם אך זה סירב והוצא להורג. תגובת הקיסר הייתה זועמת. הוא פלש ליפאט עם צבאו, הרג רבים מחיילי המושל והחריב את בירת המחוז. צבאו של עמדה ציון תפס שלל רב בין היתר זהב, כסף, ארד, עופרת ובגדים. לאחר הפלישה ליפאט מימש עמדה ציון את איומיו כלפי המוסלמים בממלכתו ופלש למחוזות המוסלמים קואלגור, באקלזאר, גידי, קובאט, פאדס קאדס, חרגאי ושאווה שאוכלסו בעיקר על ידי מוסלמים. במחוזות אלו הקיסר לקח שלל את בעלי החיים, הוציא להורג רבים מתושבי המחוזות, שרף את הערים והכפרים ולקח בשבי רבים שיותר מאוחר התנצרו בפקודתו.
כתוצאה מפעולותיו של עמדה ציון פתחו מחוזות מוסלמים אחרים במרד, מכיוון שחשבו שצבאו נחלש לאחר הקרבות הרבים. אנשי מחוז גאבאל (המזוהים כיום עם הווארג'ים), כנקמה על הפעולות כנגד המוסלמים, התמרדו ובזזו אזורים נוצריים. המרד התפשט למחוזות מאדרה זאגה ומאנזיה, שארגנו צבא תחת פיקודו של בנו של חאק א-דין הראשון, דאדאדיר, התקיפו את צבא הקיסר העייף ונחלו הפסד צורב. הקיסר וצבאו ניצחו את המוסלמים והרגו את מפקדם.
הטפת נביאי השקר
המקור הראשי המספר על שלטונו של עמדה ציון הוא הספר הניצחונות האדירים של עמדה ציון המתאר את המערכות הצבאיות של הקיסר, בעיקר המערכה במישורים על יד נהר האוואש. ב-18 בפברואר הקיסר הוליך את צבאו כנגד עשרה מלכים שאותם הביס. המרד במחוזות האסלאם נבע בעיקר מהטפה דתית של "נביא השקר" באלאם מהאדייה שברח ליפאט לאחר הלחימה שם, באלאם המשיך את התעמולה אנטי-אתיופית כנגד הקיסר והיה אחד מיועצי מושל יפאט, סאבר א-דין הראשון, הכתבים מתארים ש:
בנוסף לבאלאם פעל באזור מנהיג דתי נוסף שהסית למרד ופעל באדאל ובמורה. שמו היה סאליה שהחזיק בתואר קאזי, סאליה מתואר כמי שהיה מעיין אלוהים ומנהיג בקרב מלכי המוסלמים בדרום. הכתבים מאשימים את סאליה שארגן ואסף חיילים מוסלמים רבים יחד עם המלכים והשליטים המקומיים כנגד הקיסר.
כתוצאה מהטפות אלו סאבר א-דין הראשון מושל יפאט ויורשו בתפקיד של אחיו חאק א-דין הראשון החל מרד כנגד הקיסר האתיופי בכך שהפסיק את המסחר בין יפאט לזילע, כמו אחיו לפניו הקיסר האתיופי זעם והגיב:
מרד יפאט הראשון
מטרת המרד של מושל יפאט, סאבר א-דין הראשון לא הייתה עצמאות, אלא להיות קיסר של אתיופיה מוסלמית. הכתבים מתקופה זו מספרים שמושל יפאט הכריז:
הכרזה זו של מושל יפאט הייתה הכרזת מלחמה, ויפאט פלשה לאימפריה האתיופית. אחרי הפלישה הראשונית, סאבר מינה מושלים למחוזות הסמוכים פאטאגאר ואלמאל (חלק מ"ארץ גוראגה"), הוא גם מינה מושלים מראש לדמות, אמהרה, אנגות, אנדרתה, בגמדר וגוג'אם. סבאר איים גם בשתילת גת בעיר הבירה, צמח מעורר ששימש מוסלמים אך היה אסור בשימוש לנוצרים האתיופים. המרד של יפאט עם התמיכה הדתית ותמיכת האצילים נראו יותר כג'יהאד מאשר כמלחמת עצמאות ולכן מוסלמים רבים הצטרפו למלחמה, כמו למשל מחוז דאווארו והמושל שלה הידארה והאדייה ושליטה אמאנו. סאבר חילק את חייליו לשלושה פיקודים, פיקוד צפוני שתפקידו לתקוף את מחוז אמהרה, פיקוד צפוני-ביותר שמטרתו הייתה אנגות ופיקוד מערבי תחת פיקודו לכיבוש שאווה. בתגובה לכך גייס עמדה ציון את צבאו, הביס את צבא יפאט ובני בריתה והשמיד את עיר בירתה. מושל יפאט סבאר הצליח להימלט. לאחר מכן ביצע עמדה ציון את ההתקפה הסופית, הרס את ערי יפאט, הרג גברים, נשים, ילדים ולקח עבדים ושלל רב. לאחר המרד ביקש סאבר שלום ולחזור ליפאט, בקשה שהגיעה לאשת הקיסר ג'אן מנגשה, שכן הקיסר שהיה בחיפושים אחר סבאר עדיין לא חזר לבירתו. כשסאבר שמע שהקיסר מחפש אותו, הוא הבין שהמרד שלו היה חסר תועלת. סבאר נלכד ונכלא בלחץ האצילים, ובמקומו מינה הקיסר את אחיו של סבאר, ג'מאל א-דין הראשון למושל יפאט. לאחר דיכוי יפאט, שכנותיה המוסלמיות אדאל ומורה מרדו וכבשו את צפון יפאט. עמדה ציון יצא לאזור ודיכא את המרד באכזריות אופיינית.
מרד יפאט השני
לאחר מערכות צבאיות רבות צבאו של עמדה ציון היה עייף ודרש לחזור למחנה. אך עמדה ציון סירב ואמר להם:
המושל החדש של יפאט שמונה על ידי הקיסר ביקש לעזור לו נתן לו הרבה מתנות, הצהיר שהארץ שלו נהרסה וביקש ממנו לא להרוס אותה שוב על מנת שהתושבים יכולו להשתקם ולשרת את הקיסר. מושל יפאט הבטיח לקיסר שאם הוא יעזוב את יפאט תושביה יתנו לו מיסים רבים מהמסחר הרב שלהם. עמדה ציון דחה את דרישות המושל והצהיר:
עמדה ציון המשיך במסעותיו והקים מחנה, המוסלמים תקפו אותו ואת צבאו פעמיים לפני רדת החשכה. המוסלמים תקפו פעם נוספת, הפעם במשך הלילה, עם מספר גדול של חיילים שהגיעו מ-"שבעת ערי האם" (מחוזות) של סולטנות אדאל, גאבאלה, לאבאקאלה, מורה, פגאמה וטיקו. במשך הקרב, עמדה ציון הותקף אישית אך הרג בחניתו את האויב. צבאו של עמדה ציון ניצח את המוסלמים, הרג אותם בחרב והעלה הרבה שלל. מושל יפאט, ג'מאל א-דין הראשון שמונה על ידי הקיסר עמדה ציון הצטרף גם הוא לצבאות המוסלמים יחד עם סולטאן אדאל. צבאות המוסלמים תקפו את עמדה ציון ובקרב דאס צבא אתיופיה הביס את המוסלמים. לאחר מכן עמדה ציון הוליך את צבאו לבירת אדאל, העיר טלאג שם הוא הכניע את מושל אדאל ובני משפחתו, לאחר מכן הקיסר הביס צבא מוסלמי נוסף וחזר לעיר באקולזר שביפאט, הקיסר הרס את יפאט פעם נוספת ומינה את נאסיר א-דין אח נוסף של סאבר א-דין הראשון למושל יפאט. לאחר שסיים את המערכה ביפאט, הקיסר הוליך את צבאו לעיר גואט והשמיד אותה, לאחר מכן הקיסר הביס את הערים הארלה ודילהויה ומשם המשיך לערים דאגווי, ווארג'יה ושארקחה שגם אסר את המושל שלה יוסוף (אזורים אלו נמצאים כיום בסומלילנד). כיבושיו אלו של עמדה ציון הרחיבו את שליטתה של האימפריה האתיופית-נוצרית בפעם הראשונה מעבר לנהר האוואש ושליטה ראשונה במדינות המוסלמיות דאווארו, בלה ומדינות מוסלמיות אחרות.
מסחר ותרבות
תחת עמדה ציון המסחר פרח. חקירות ארכאולוגיות כיום בעיקר בכנסיות ומנזרים הראו שבזמן זה הוטבעו מטבעות, הטקסטיל פרח ושגשג כמו כן ישנם הוכחות למסחר עם האימפריה הביזנטית. טאדסה טמרת כותב שלעמדה ציון היה יועץ ממשפחה סורית-נוצרית שהגיע מדמשק וייעץ לו בנושאים על המזרח התיכון. הספרות האתיופית בזמן זה פרחה אחד מהספרים הידועים הוא הכברה נגסט, שתורגם מערבית על פי בקשתו של מושל ינדראטה יאביקה אגזי. עבודות אחרות מתקופה זו כוללים את הספר המסתורי של השמיים והארץ שנכתב על ידי גיורגיס מסאגלה וההיסטוריה של אלכסנדר הגדול רומן המספר על אלכסנדר הגדול שנהפך לקדוש נוצרי, החוקר אדוורד אלאנדורף כותב שבזמן זה תרגום התנ"ך לשפת הגעז תוקן (עבר הגהה). שירים רבים שנכתבו על הקיסר בזמן זה הם הגרסה המוקדמת ביותר של השפה האמהרית. עמדה ציון הוא הקיסר הראשון שתרם ספרי קודש לקהילה הנוצרית-אתיופית בירושלים.כמו כן הוא הקיסר שהתחיל את מסורת כתיבת הכרוניקות של הקיסרים הסולומונים
פליפה החמישי, מלך ספרד
פליפה החמישי, מלך ספרד (בספרדית: Felipe V de España; 19 בדצמבר 1683 - 9 ביולי 1746) היה מלך ספרד בין השנים 1700 ל-1746.
בצעירותו
פליפה החמישי, הידוע גם כפיליפ דוכס אנז'ו, היה המלך הספרדי הראשון לבית בורבון. פליפה נולד בורסאי ב-19 בדצמבר 1683 ללואי, הדופן הגדול, בנם של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ומריה תרסה, נסיכת ספרד, בתו של פליפה הרביעי, מלך ספרד. אמו הייתה מריה אנה ויקטוריה, דוכסית בוואריה, בתם של פרדיננד מריה, הנסיך הבוחר מבוואריה, ואנריקטה אדליידה, נסיכת סבויה. עם לידתו קיבל פיליפ את התואר דוכס אנז'ו, שם שליווה אותו תכופות טרום היותו למלך.
הטענה לכתר ומלחמת הירושה הספרדית
עם מותו בשנת 1700 של מלך ספרד קרלוס השני ללא יורשים, צפה ועלתה שאלת הירושה. כנכדה של אחות המלך, מריה תרסה, הייתה לפיליפ עדיפות בקבלת הירושה, אך גם קרל, ארכידוכס אוסטריה, בנו של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, נעשה טוען לכתר.
בנסיבות אלו פרצה ב-1701 מלחמת הירושה הספרדית, בה השתתפו צרפת, בריטניה ומדינות נוספות. המלחמה הסתיימה ב-1713 בהסכם אוטרכט. פיליפ הוכתר כפליפה החמישי מלך ספרד, אך נשללה ממנו הטענה לכתר צרפת, וכך נפתרה סוגיית איחוד צרפת וספרד שאיימה על חלק מהמדינות באירופה.
ספרד גם ויתרה על האי מנורקה ועל מצר גיברלטר לטובת בריטניה. ארצות השפלה הדרומיות, נאפולי וחלק מדוכסות מילאנו נמסרו לקיסרות האוסטרית, וסרדיניה וחלק אחר מדוכסות מילאנו נמסרו לבית סבויה. כך נחלשה אחיזתה של ספרד באירופה, והאיום הפוטנציאלי על בריטניה ופורטוגל פחת.
בערוב ימיו
פליפה, שלקה בהתקפי מניה דיפרסיה ודיכאון, ויתר על כתרו ב-1724 לטובת בנו לואיס, אך חזר לכהן כמלך עקב מותו של זה באותה שנה. מחלתו של פליפה מנעה ממנו לתפקד, ובשנים אלה דאגה רעייתו השנייה, אליזבטה פארנזה מפארמה, לנהל את הממלכה, כמו גם לתארים מלכותיים לילדיה, קרלוס (דוכס פארמה בין השנים 1732–1735, ואחר כך מלך נאפולי וסיציליה), פליפה (דוכס פארמה מ-1735), ומריאנה ויקטוריה (מלכת פורטוגל).
בתקופתו הייתה ספרד מעורבת במלחמת הירושה הפולנית בשנים 1733 עד 1738, שבעקבותיה קיבל בנו, הדוכס קרלוס, לימים קרלוס השלישי, מלך ספרד, את השליטה בנאפולי ובסיציליה.
בתקופתו של פליפה פרצה גם מלחמת אוזנו של ג'נקינס, מלחמה שנערכה באיים הקריביים בין בריטניה לספרד בשנים 1739 ו-1742, ונפסקה עקב מלחמה גדולה יותר שפרצה באירופה - מלחמת הירושה האוסטרית. פליפה מת ב-1746, בעיצומה של מלחמה זו. אחריו עלה לשלטון בנו, המלך פרננדו השישי.
המלך העדיף את המסחר של ספרד עם רכושו האמריקאי. במהלך סחר אטלנטי זה הופיע דמויות חשובות של ההיסטוריה הימית של ספרד, ביניהם אמארו פרגו. המלוכה נהנתה לעיתים קרובות מהפרטינר בפשיטותיו המסחריות.
משפחתו
ב-2 בנובמבר 1701 התחתן פליפה עם מריה לואיזה, נסיכת סבויה, בתו של ויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה ואן מארי ד'אורליאן, ממנה היו לו 4 ילדים:
ב-24 בדצמבר 1714 התחתן פליפה עם אליזבטה פארנזה, בתו של אודוארדו פארנזה, נסיך הכתר של פארמה ודורותיאה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג, ממנה היו לו 6 ילדים:
ויק הויקינג
ויק הוויקינג (באנגלית: Vic the Viking) היא סדרת טלוויזיה צרפתית-אוסטרית לילדים. הסדרה שודרה לראשונה ב-4 ביולי 2013 ברשת 10. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בשנת 2013 בערוץ הופ! ובערוץ WIZ. לסדרה יש 2 עונות ו-78 פרקים באורך 10 דקות.
עלילה
העלילה עוסקת בוויקינג צעיר בשם ויק, המסגל לעצמו בכל פרק דרכים שנונות, חכמות ויצירתיות כדי לעמוד מול משימות פיזיות שונות של הוויקינגים.
דמיות ומדבבים
במאי הדיבוב בעברית היו דן שצברג וטל רזניק, ומפיקת הדיבוב הייתה יעל אללוף.
קהילת יהודי ברלין
יהודים חיו בברלין וסביבתה כבר מהימים שהעיר הוקמה במאה ה-13. עד תחילת המאה ה-17 היהודים גורשו שוב ושוב מברלין והתיישבו בה מחדש. בשנת 1671 הוקמה הקהילה יהודית בברלין. בשנת 1925 הקהילה היהודית בברלין הגיעה לשיא גדלה, מספר היהודים בעיר באותה שנה עמד על 172,672 נפש. בתקופה זו תרמו יהודי ברלין לעושר התרבותי של העיר במדע ובתרבות. בתקופת גרמניה הנאצית בין השנים 1933–1945 נרצחו בשואה 55,000 יהודים מהקהילה היהודית של ברלין, היתר ברחו או גורשו. רק כ-9,000 יהודים הצליחו לשרוד במחבוא או בנשואי תערובת עם בני זוג שאינם יהודים או ששרדו את מחנות המוות. משנת 1990 מספר יהודי ברלין גדל שוב, במיוחד כתוצאה מהנהירה של יהודים ממדינות ברית המועצות לשעבר. בתחילת המאה ה-21 חיו בעיר כ-12,000 יהודים מתוכם כ-8,000 חברי קהילה. לפי הערכות בשנת 2015 חיו בברלין עוד כ-15,000 ישראלים ברובם חילונים. נכון לעשור השני של המאה ה-21 הקהילה היהודית בברלין היא הגדולה ביותר בגרמניה.
בין השנים 1200–1573
החוקרים מעריכים שהתיישבות הקבע הראשונה של יהודים באזור, שלימים הפך לעיר ברלין, התרחשה לאחר מסעי הצלב הראשונים במאה האחת עשרה בשעה שהיהודים נדדו מדרום מזרח אירופה צפונה, לאורך נהר הריין כתוצאה מהתנכלויות שהם חוו. קיימת עדות כתובה, מראשית המאה ה-13 שסוחרים יהודים סחרו במרקיזות ברנדנבורג עוד בתקופה שבאזור היו כפרי דייגים ומאוחר יותר לקראת אמצע המאה (1237) נוסדו שתי הערים קולן וברלין (שהתאחדו מאוחר יותר לעיר ברלין). התיעוד הראשון אודות הימצאות יהודים באזור ברלין היא מצבת קבורה יהודית המתוארכת לשנת 1244 שנמצאה ברובע המערבי של שפנדאו. תיעוד נוסף משנת 1295 נמצא במשפט בודד שנכתב במסגרת פריווילגיה שלילית שניתנה ליהודים, על ידי גילדת יצרני הבדים בברלין, בה נכתב, שנאסר על אורגי הצמר השייכים לגילדה לקנות חוטים מיהודים. יהודי ברלין חיו קרוב זה לזה בקלוסטרווירטל - Klosterviertel, במרכז העיר בסמוך לבניין העירייה, באזור שנקרא הרובע היהודי (החצר היהודית הגדולה - Grosser Jüdenhof). בשנת בשנת 1354 נבנה רובע קטן יותר, שנקרא (החצר הקטנה - Kleine Judenhof), שהוצמד לרובע היהודי הגדול. כך חיו יהודי ברלין עד אמצע המאה ה-20.
בתקופה זו היה ליהודים מעמד משפטי מיוחד כיהודי חצר והם היו תלויים ברצונם הטוב של השליטים, שהותירו להם רק תחומי פעילות ומחײַה ספורים כגון הלוואות ומסחר, לצורך פרנסה. רדיפות וגירוש התרחשו שוב ושוב, במיוחד בעיתות משבר. אולם ברוב המקרים, היהודים התיישבו שוב ושוב במהרה. בין השנים 1348–1349, כשהמגפה השחורה השתוללה באירופה, גם בברלין רדפו את היהודים. בתי יהודים נשרפו ב"חצר היהודים" והיהודים נהרגו או גורשו מהעיר. בשנת 1354 חזרו היהודים והשתכנו בעיר בהזמנת פרידריך השני על מנת שימלאו במיסיהם את אוצר המרקיזות. בשנת 1446, פרידריך השני גירש את יהודי ברלין ואת כל היהודים שחיו במרקיזות ברנדנבורג וכל רכושם הוחרם. על פי פנקס מרשם התושבים של עיריית ברלין, בשנת 1454 שוב חיו בעיר כ-33 יהודים.
בשנת 1510 כתוצאה מגניבה מהכנסייה, שבכפר אובלנד (Havelland) הסמוך לברלין, על ידי הנפח/הצורף הנוצרי פול פרום מברנאו, התקיים בברלין משפט אנטי-יהודי, אנטישמי, בו הואשמו היהודים בגנבת כלי קודש מזהב (מגש לחם הקודש) מהכנסייה ושני כיכרות לחם קודש. אף על פי שהגנב הנוצרי נתפס, נאסרו ונחקרו 111 יהודים. 51 מהנחקרים נדונו למוות ומהם 38 יהודים נדונו למות בשריפה חיים על המוקד בכיכר השוק החדש מול כנסית סנט מרי. בתאריך 10 ביולי 1510, כשמסביב קהל צוהל הם נשרפו. דינם של 2 אחרים הומתק לעונש קל יותר כי המירו את דתם לנצרות ועל כן, ראשם הותז בחרב יחד עם ראשו של הגנב האמיתי. רק רופא מומחה למחלות עיניים שהתנצר, זוכה. בנוסף לכך, כל יהודי ברנדנבורג גורשו מהמרקיזות. בשנת 1539 היהודים הורשו להתיישב שוב בברלין לאור השתדלותם של ר' יוסף איש רוסהיים ופיליפ מלאנכטון, בפני יואכים השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, שהתיר ליהודים לחזור לברלין בניגוד לרצונם של תושבי העיר הנוצרים. רבי יוסף בן גרשון מרוסהיים, הצליח לשכנע את יואכים השני שלא להיגרר אחרי כתבי השטנה של מרטין לותר, ולא לגרש את היהודים מארצו כפי שעשה עמיתו יוהאן פרידריך מסקסוניה. ב-3 בינואר 1571 מת יואכים השני, ובמקומו עלה לשלטון בנו יוהאן גאורג, הנסיך הבוחר מברנדנבורג. ברגע שהוא עלה לשלטון הוא הטיל מס על התבואה, במגמה לכסות את הגירעון הגדול שהשאיר אביו. זמן קצר לאחר שעלה לשלטון התרחש פוגרום בברלין כנגד יהודי העיר, רוב בתיהם נבזזו ובית הכנסת בקלוסטרשטראסה נהרס. יוהאן גאורג האשים את יהודי החצר של אביו, ליפולד מפראג, שהיה מנהל המטבעה, ואף זכה להערכה רבה על ידי יואכים השני כמממן המדינה והחצר. מאידך ליפולד היה שנוא על נתיניו של יואכים, נוצרים ויהודים כאחד, בגלל התנהלותו הקשוחה. משליפולד נמצא זכאי במשפט יוהאן גאורג האשים את אותו בהרעלת אביו ומותו הפתאומי. לאחר שחרור ביניים, נשפט ליפולד פעם נוספת באשמת כישוף ורצח הבוחר; ב-1573 הוא הוצא להורג והיהודים גורשו ממרקיזות ברנדנבורג "לנצח נצחים". לאחר הפוגרום והגירוש, במשך כמאה שנה לא שבו יהודים לברלין.
בשנת 1663 הותר ליהודי החצר ישראל אהרן, הספק של הצבא וחצר הקורפירסט להשתקע בברלין עם משפחתו.
בין השנים 1671–1780
10 בספטמבר 1671, נחשב ליום ייסודה של הקהילה היהודית בברלין, כאשר כ-50 משפחות יהודיות שגורשו מוינה הורשו להשתכן בברלין למשך 20 שנה, על פי צו הפריווילגיות שהוציא פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג למרות התנגדותם של הנוצרים ואפילו יהודי החצר ישראל אהרן. יהודי וינה, שגורשו מווינה על ידי ליאופולד הראשון ב-1670, הורשו להתיישב במרקיזות ברנדנבורג משום שהיא הייתה הרוסה וקופתה מדולדלת, לאחר מלחמת שלושים השנים. הנסיך הגדול פרידריך וילהלם הכניס מהגרים למדינה כדי שיתרמו במיסיהם לשיקום אוצר המרקיזות שהתרושש במהלך המלחמה. מלבד ההוגנוטים הצרפתים, שהגיעו לברנדנבורג בשנת 1685, עוד לפני כן ב-21 במאי 1671 פרדריך גם נתן רשות ל-50 המשפחות היהודיות העשירות ביותר להתיישב בברנדנבורג, אם כי בתנאים גרועים. הפריווילגיות של פרידריך וילהלם אפשרו ליהודים להתיישב בכל מקום במרקיזות ברנדנבורג והוקצה להם תחום המסחר כתחום פעילות ופרנסה. עבור הפיכתם ל"יהודי חסות" שלו (Schutzjuden), כל אחד מהיהודים היה צריך לשלם 2,000 טאלר. בנוסף המשפחות הבטיחו להקים תעשיות ולא לבנות בית כנסת. נאסר עליהם במפורש לקנות בתים, לעסוק בחקלאות, לסחור בצמר, עץ, טבק, עורות ויין, או לעסוק במקצועות השמורים לגילדות (מלבד רפואה), שתקנותיהן פסלו יהודים. את מעמד ה"חסות" יכול היה לרשת רק הבן הבכור. כדי להישאר בעיר, היו הבנים האחרים צריכים להוכיח כי ברשותם הון עצמי בסך 10,000 טאלר. לפי כתב הסובלנות, הותר ליהודים לייבא לברלין את עובדי המשק של ביתם וכן מספר מורים, רבנים, קברנים ושוחטים. רק משפחות עם ילד אחד הורשו להתיישב במרקיזות. כדי לקבל רישיון נישואין, היה צריך לשלם אגרה נוספת. הקהילות היהודיות הורשו להקים בית קברות, אך לבנות בתי כנסת נאסר עליהן זמנית. הקהילה כללה לא רק פליטים יהודים מוינה, אלא גם יהודים ממקומות אחרים כמו גורמי חצר, ברוך משה, בנימין וולף ויוסט ליבמן. הפריווילגיות הראשונות (כתבי החסות) נתנו למשפחות אברהם יס (הוא, אברהם בר מאדל סג"ל) ובנדיקט פיט (הוא, ברוך בר מנחם רוסטיץ). מספר היהודים בעיר גדל במהלך העשורים הבאים מהר מאוד, כי השלטונות חלקו כתבי חסות למספר ניכר של יהודים. חוץ ממקבלי כתבי החסות, התגנבו לעיר הרבה "מחוסרי יכולת קיום" ( Unvergleitete ). ב-1688 התגוררו בברלין 40 משפחות יהודיות, ובשנת 1700 היו כבר 74 משפחות בעלות כתבי חסות שכללו כ־1,000 נפשות ובנוסף עוד 471 משפחות חסרות כתבי חסות וכן כמה קבצנים ורוכלים יהודים. בשנת 1672 בהתאם לצו הזכויות והפריווילגיות, נרכשה קרקע עליה הוקם וקודש בית הקברות היהודי הישן של ברלין ברחוב גרוס המבורגר Grosse Hamburger Strasse, מול שער שפנדאו, שהמשיך לפעול עד שנת 1827. משנת 1675 מתועדת חברה קדישא בעיר. באותה תקופה היהודים נאלצו לערוך תפילות בבתים פרטיים. בשנת 1712 נערך טקס הנחת אבן-הפינה לבית הכנסת הרשמי הראשון בברלין ובראש השנה 1714 נחנך בית כנסת בסימטת היידרויטר ( Heidereutergasse ) ברובע היהודי שבמרכז העיר מול ארמון המלך. המלכה סופי דורותיאה אשתו של פרידריך וילהלם הראשון, מלך פרוסיה, נכחה בחנוכת הבניין המפואר. הרשות להקים בית כנסת גם היא נמכרה תמורת כסף, ומכיוון שאסור היה שיבלוט לגובה מעל הבניינים מסביב, רצפתו הונחה מספר מטרים מתחת למפלס הרחוב. בליל הבדולח שאירע בין התאריכים 9–10 בנובמבר 1938 נשרף ונהרס בית הכנסת.
ב-1714 הוקלו במעט התקנות המגבילות על יהודי ברלין, לדוגמה, הוסרו הגבלות הסחר. דוגמה נוספת, המתייחסת לחוק שדרש מהיהודים לאפשר את זיהוים ממרחק בלבוש מיוחד ומגבעת אדומה. ב-1710 הסכים פרידריך לבטל את החובה ללבוש את הלבוש המיוחד ולשאת רק טלאי צהוב, תמורת תשלום בסך 8,000 טאלר לאדם. תמורת תשלום מס מיוחד, הותר לעשירים ביותר לרכוש בתים. התקנות הכלליות משנת 1730 והפריווילגיה הכללית המתוקנת משנת 1750 הטילו מיסים כספיים חדשים על יהודי ברלין ופרוסיה בכלל וכן מספר הגבלות אחרות, כגון, שיהודים הורשו להיכנס לברלין רק דרך שער רוזנטל בלבד ששימש לכניסת בקר. בנוסף היהודים נאלצו לעמוד בשער בפני מספר חקירות ולשלם מכס על עצמם, כנהוג לגבי סחורות. איסור אחר חל על החזקת חנויות לממכר רכוש גנוב. הוראות אלה נשארו בתוקף עד תחילת המאה ה-19, בזמן הרפורמות הפרוסיות. אף על פי כן גדל מספר חנויות היהודים עד כדי כך שבכל רחוב הייתה לפחות חנות אחת של יהודים. לאור לחץ של הסוחרים הנוצרים, היהודים נאלצו לסגור את החנויות שנפתחו אחרי שנת 1690 והותר להם לסחור בבגדים ישנים ובמשכונות.
בין השנים 1750–1900
בשנת 1750 הגיעה אוכלוסיית ברלין לכ-113,000 נפש, מאידך חיו בעיר רק 2,190 יהודים בלבד. מתוך האוכלוסייה הזאת רק 203 יהודים נחשבו יהודי חסות "רגילה", בעוד 63 נחשבו תחת חסות "יוצאת דופן". בגלל החוקים הנוקשים שלפיהם רק יהודים עשירים ומקורבים לשלטון, הורשו להתיישב בעיר, נודעה ברלין כמקום מושבה של קהילה יהודית עשירה. הקהילה הייתה עדיין קטנה בהשוואה לקהילות היהודיות של פראג, אמסטרדם ואיסטנבול. אפילו ביישובים קטנים יותר במזרח, כמו מחוז פוזן, היו אוכלוסיות יהודיות גדולות יותר מאשר בברלין. לכן מדהים ששינויים אינטלקטואליים כה עצומים חלו מקהילה יהודית קטנה כל כך. רוב המשכילים לא נולדו בברלין אלא במזרח אירופה. רבים כתבו בעברית. ברוב המקרים הוגים אלו החלו את דרכם כמורים פרטיים במשקי בית יהודיים עשירים בברלין. התקופה החשובה ביותר של ההשכלה בברלין החלה בשנת 1778, כאשר נוסד בית הספר היהודי החופשי חברת חינוך נערים (Juedische Freyschule) ונפתחו בית דפוס (בבית הדפוס הודפסו 3 מהדורות של התלמוד) עברי וחנות ספרים. באותה שנה (1788) הופיע בברלין בטאון "המאסף" בטאון חברת דורשי השפה העברית. בין 1780 ל-1783 פרסם משה מנדלסון את תרגומו המפורסם לתנ"ך. עשירי ברלין היהודים הפכו לפטרונים של משה מנדלסון ותלמידיו, והעיר הפכה למוקד של תנועת ההשכלה היהודית.
משה מנדלסון היה אחד ההומניסטים החשובים במאה ה-18 והנציג העיקרי של ההשכלה בברלין והנאורות היהודית. הוא הגיע לברלין בעקבות הרב שלו הרב דוד פרנקל שהיה הרב הראשי של קהילת יהודי ברלין, בשנת 1743. כנער צעיר הוכר מנדלסון כעילוי רב-כישרונות. מעבר לפועלו בתחום ההשכלה, משה ייסד את משפחת הבנקאים מנדלסון ואת בית הבנקאות מנדלסון ברחוב Jägerstrasse, שהפך לאחר מכן למרכז הסצנה התרבותית והספרותית של ברלין. בנוסף, נכדו של משה מנדלסון פליקס מנדלסון ברתולדי ואחותו פאני מנדלסון הנזל, תרמו גם רחל ורנהגן לוין, דורותיאה וייט שלגל, עמלי באר והנרייטה הרץ, שבמיוחד דחפו לאירועים תרבותיים מכריעים. דוד פרידלנדר הקים את בית הספר חברת חינוך נערים היהודי, החופשי, הראשון בברלין בשנת 1778, תוכניתו החינוכית של בית הספר הוקדשה להשכלה והיוותה מקבילה לחינוך המסורתי בחדר.
אמלי באר ניהלה סלון ספרותי חשוב. היא הקימה מרחב ציבורי בו נפגשו הבורגנות והאצולה. כיהודייה היא לא בחרה בדרך של התבוללות אלא של אקולטורציה. על בסיס הנאורות, הסובלנות והאנושיות, שילבו בני הזוג באר את אמונתם היהודית עם מודעות תרבותית גרמנית ופטריוטיזם פרוסי, שהפגינו במהלך מלחמות השחרור. בסביבות 1815 הם קיבלו את אות המסדר הפרוסי של לואיזן. ללא סלונים אלה, החיים הספרותיים בברלין בתחילת המאה ה-19 היו בלתי נתפסים. מהסלונים הספרותיים הללו קמו קבוצות ספרותיות רבות, כמו ה-Nordsternbund ו-Serapionsbrüder, סביב אותן הנשים בתקופה זו.
אהרון ברנשטיין, שהיה שותף במהפכה אביב העמים בגרמניה 1848, היה גם שותף יחד עם חבריו להקמת הקהילה היהודית הרפורמית. הם ביקשו לבצע רפורמות רדיקליות ביהדות, בתחילה כקואופרטיב לרפורמה ביהדות. אישים בולטים נוספים מתקופה זו כוללים את מוריץ וייט ומיכאל זקש מייסד-שותף של היהדות השמרנית, וילהלם באר, פול זינגר, סמואל פישר, מוריץ קושל, לאופולד אולשטיין ומקס ליברמן.
הציבור היהודי בעיר גדל במהירות בעיקר כתוצאה מנהירה של יהודים ממחוזות המזרח של פרוסיה, בייחוד מפוזנן ומשלזיה, ערי השדה וכן ממזרח אירופה, אשר כונו בשם "האוסט-יודן". רוב המהגרים שהו בתחילה אצל חברים וקרובי משפחה בסביבת רובע שויננפירטל ה-Scheunenviertel: מכ-2,000 יהודים שחיו בעיר באמצע המאה ה-18 (מתוך האוכלוסייה הכללית שמנתה יותר 100 אלף תושבים) ל-3,292, ב-1812 ל-11,840, ב-1852 ול-28,000 בסוף העשור. ב-1886 מנתה האוכלוסייה היהודית בעיר יותר מ-50,000 נפש, שהיוו 5% מהאוכלוסייה הכללית, ועם זאת, 20% מכל תלמידי בתי הספר התיכוניים בעיר היו יהודים.
בשנת 1859 הצפיפות בקרב האוכלוסייה היהודית בעיר הביאה לצורך לבנות בית הכנסת חדש. בית הכנסת החדש נבנה בין השנים 1859–1866 במטרה שישמש כבית הכנסת המרכזי של קהילת יהודי ברלין. בשנת 1866 נחנך בית הכנסת החדש ברחוב אוראניינבורגר (ליד בית החולים היהודי). הקהילה היהודית המרכזית הורכבה מרוב ליברלי וממיעוט אורתודוקסי קטן שנותרו מאוחדים ופעלו בהרמוניה, כמו ביתר חלקי גרמניה. עד שנת 1880 בנתה הקהילה היהודית בברלין עוד 7 בתי כנסת גדולים. בשנת 1880 עמדו לרשות הקהילה 16 בתי כנסת. 7 לשמרנים (ללא עוגב) והשאר חדישים לקהילה הרפורמית. בתי הכנסת נוהלו על ידי כ-30 רבנים.
בין השנים 1900–1990
לפני עליית המפלגה הנאצית-NSDAP לשלטון ב-1933, היו רשומים 172,000 חברים בקהילה היהודית בברלין, שהיוו שליש מהאוכלוסייה היהודית בכל הרייך הגרמני. עקב הרדיפה אחר היהודים, רוב האוכלוסייה היהודית סבלה יותר מעוני ואבטלה מאשר שאר אוכלוסיית ברלין והחל גל של התאבדויות בתוך הקהילה היהודית והגירה מהעיר. הנהלת הקהילה היהודית עצמה עשתה ניסיונות לנטרל מעט את המצב באמצעות התארגנות מחדש. עד סוף שנת 1937 הגרו 13,500 מיהודי ברלין לאירופה התיכונה ולארצות שמחוץ לאירופה. 12% אחוז מהם הגרו לארץ ישראל. במהלך ההיפר-אינפלציה בין 5–6 בנובמבר 1923 התקיים פוגרום ברובע שויננפירטל על רקע ההיפר-אינפלציה בשעה שאזל הכסף לתשלום משכורות לעובדים, המשטרה עצרה 300 יהודים והביאה אותם ל"מחנה היהודים" ליד סוזן, בשעה שאוכלוסייה אנטישמית מוסתת תקפה יהודים בעיר ובזזו כמעט 1,000 חנויות בבעלות יהודית. בשנת 1926 יוזף גבלס מונה לגאולייטר של ברלין. ובאמצעות עיתון המפלגה הנאצית "דר אנגריף" ( "ההתקפה" ) החל להסית את האוכלוסייה הגרמנית הנוצרית כנגד היהודים והעיתונות היהודית בעיר. הסתה זו הביאה בשנת 1931 לתקיפת יהודים שחזרו מבית הכנסת בראש השנה ובשנת 1932 הנאצים התנכלו לסטודנטים ולמרצים באוניברסיטאות ברלין. בבחירות בחודש מרץ 1933 המפלגה הנאצית בברלין זכתה ב-34.6% מכלל האוכלוסייה המקומית, לעומת 43.9% מכלל האוכלוסייה הכללית בגרמניה. ב-30 במרץ 1933 אנשי האס. אה. של ברלין חגגו במצעד לפידים את מינויו של היטלר לרייסקנצלר, שעורר פאניקה רבתי בקהילה היהודית. חלק מחברי הקהילה ברחו מהעיר, היו מספר התאבדויות ועוד. הגזרות הראשונות שהטילו הנאצים על יהודי ברלין מיד עם עלייתם לשלטון פגעו קשות בבעלי המקצועות החופשיים. הגזרות היו: אי חידוש רישיונות עבודה לעורכי דין, כך שמספרם בעיר ירד מ-2,000 ל-1,200. רופאים יהודיים הוצאו מהשירות הציבורי אך הורשו להמשיך ולעסוק ברפואה הפרטית או בבתי החולים היהודיים. באפריל 1933 העיתון ברלינר טגבלט דיווח שעסקי המו"ל של העיתון עברו אריזציה כך גם חברות יהודיות נוספות. ב-1 באוגוסט 1933 ביטלה עיריית ברלין את רישיונות הרוכלות של היהודים. ב-20 ביולי 1935 סגרה משטרת ברלין את חנויות היהודים בעיר והקהילה היהודית לצורך הישרדותה נאלצה להתאים את חוקתה לדרישות הנאצים. ב-5 במרץ 1938 איבדה הקהילה היהודית בברלין את מעמדה החוקי כתאגיד ציבורי, כיתר הקהילות היהודיות בגרמניה.
ליל הבדולח בברלין
בעקבות רצח הדיפלומט הגרמני ארנס פון ראט בתאריך 7 בנובמבר 1938, ניצלו הנאצים את ההזדמנות לפתוח בין התאריכים 10–11 בנובמבר 1938 בפרוגרום נרחב ומתוכנן מראש, בכל ערי גרמניה וגם בברלין. פרוגרום זה נקרא ליל הבדולח (בגרמנית: Kristallnacht, נהגה: קריסטלנאכט). בתאריכים אלה נשרפו כליל או ניזוקו קשה ונשדדו, בעיר ברלין בלבד, 15 בתי כנסת ומאות בתי עסק, בתי ספר, מוסדות ציבור, כגון ארכיונים, ספריות, מוזיאונים ומרפאות יהודיים. הנזק שנאמד בעיר עמד על כ־20 מיליון מארק. בזמן הפרעות משרדי הקהילה נסגרו. בהמשך הורשו היהודים להתפלל רק ב-4 בתי כנסת. בנוסך עשרות יהודים נרצחו וכמה אלפים נעצרו, ביניהם ראשי הקהילה היהודית ומנהלי עסקים כגון בנקים, עיתונות ועוד שנשלחו "למעצר מגן" במחנה הריכוז זקסנהאוזן (בגרמנית: KZ Sachsenhausen) שהיה מחנה הריכוז הראשי לאזור ברלין באותה תקופת. הוא הוקם בפרבר צפוני של ברלין, כאחד משלושה מחנות ריכוז שהוקמו בגרמניה למתנגדי המשטר הנאצי (לצד דכאו ובוכנוואלד). המחנה פעל כמחנה ריכוז נאצי בין השנים 1936–1945. בשנים 1938–1939 ניתן היה להשתחרר ממחנה זקסנהאוזן, רק כנגד מסמכי הגירה מגרמניה.
אודות ליל הבדולח בברלין כתב גבלס ביומנו: שהוא נתן פקודות לוודא שבית הכנסת הראשי בברלין ייהרס ותיאר את הרס בתי הכנסת במינכן: "אני רוצה לחזור למלון ואני רואה זוהר אדום כדם. בית הכנסת בוער. ... אנחנו מכבים שרפות רק אם הן מסכנות את הבניינים השכנים. ולא, יש לשרוף עד היסוד. ... הפיהרר הורה לאסור מיד 20–30 אלף יהודים. ... הזעם העממי משתולל עכשיו. ... יש לתת לו פורקן. ... שמשות מתנפצות. בראוו! בראוו! בתי הכנסת עולים באש כמו בקתות גדולות וישנות". ב-11 בנובמבר הוסיף גבלס לכתוב על היום הקודם: "ברלין. שם הכל מתנהל פנטסטי. דלֵקה אחרי דלֵקה. ככה זה צריך להיות".
הגירוש מברלין
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בברלין, כ-75,000 יהודים. מחודש מרץ 1941 הוטלה על היהודים חובת עבודה ומס גולגולת. באוקטובר 1941 היגרה מהעיר ומגבולות גרמניה בכלל, הקבוצה האחרונה של 1,350 יהודים והחל מ-23 באוקטובר 1941 הוטל איסור הגירת יהודים מהעיר בכלל מכל גבולות גרמניה. מ-1 בספטמבר 1941 היהודים חויבו לשאת את הטלאי הצהוב שחולק תמורת 10 פפנינג במשרדי הקהילה היהודית וב-15 באפריל 1942 היהודים חויבו להדביק מגן דוד שחור על רקע לבן בכניסה לבתיהם. בערב יום הכיפורים תש"ב, 1 באוקטובר 1941 החל מבצע מקיף להוצאת היהודים מברלין, ראשי הקהילה היהודית נדרשו להגיש רשימות של חברי הקהילה היהודית, רשימות של כל הרכוש היהודי הציבורי והפרטי בעיר ולהכין את בית הכנסת ברחוב לוונצוף למחנה איסוף ל-1,000 מגורשים. בהמשך גם בית האבות היהודי, בניין הקהילה ואגף שלם בבית החולים היהודי, הפכו למחנות איסוף מגורשים. הגירוש הוסווה במבצע של פינוי דירות כולל רישום מוקפד ומפורט של הרכוש שהושאר. (רשימות הרכוש שרדו את המלחמה). להבטחת הסדר והתייצבות במחנות האיסוף, הוקמה משטרת סדר יהודית. מאות יהודים התאבדו, ברחו למדינות שכנות ואחרים ירדו למחתרת, את רובם הגסטפו הצליח לאתר בעזרת שירות של מלשינים יהודים.
ב-18 באוקטובר 1941 יצא מברלין המשלוח הראשון ובו כ-1,000 יהודי ברלין אל גטו לודז' ומשם להשמדה. עד ל-20 בינואר 1942 בזמן ועידת ואנזה, גורשו להשמדה 10,000 מיהודי ברלין ב-9 משלוחים. ב-6 ביוני 1942 יצא המשלוח הראשון לגטו טרזינשטט. בתאריך 11 ביולי 1942 יצא המשלוח הראשון מברלין ישירות לאושוויץ. ביוני 1942 צומצמו היקף השירותים של הקהילה היהודית. נסגרו בתי ספר וחלק מסגל בתי הספר והקהילה, גורש להשמדה. על פי הערכה במהלך שנת 1942 הצטמצם מספר היהודים בברלין מ-55,000 ל-33,000. ב-28 בינואר 1943 ציווה הגסטפו על חיסולה המשפטי של קהילת יהודי ברלין. בין התאריכים 26–27 בינואר 1943 גורשו לטרזיינשטט הפעילים המרכזיים של ההתאחדות הארצית של יהודי גרמניה ביניהם הרב ליאו בק. בפברואר 1943 הנאצים החלו לאסוף יהודים שהיו נשואים לבני זוג ארים. הללו נכלאו בבניין הקהילה היהודית ובאולם הקונצרטים לפני גירושם להשמדה, אך בעקבות מחאת נשותיהם האריות, במסגרת מחאת רוזנשטראסה, יוזף גבלס שחרר את המועמדים לגירוש. כל המשלוחים שיצאו מברלין בין החודשים מרץ-אפריל 1943 הגיעו ישירות מברלין לאושוויץ. ב-11 באפריל 1943 גבלס רשם ביומנו: ששחרורה של ברלין מיהודיה הוא חד מהישגיו הפוליטיים החשובים ביותר. ב-10 ביוני 1943 נסגרו משרדי הקהילה היהודית וכן שאר הארגוניים היהודיים בברלין ועובדיהם נשלחו להשמדה. בתאריך זה ברלין בירת הרייך השלישי הוכרזה ל"יודנריין" (נקייה מיהודים).
סוף מלחמת העולם השנייה
במהלך כל מלחמת העולם השנייה בית החולים היהודי ובית הקברות בוייסנזה המשיכו לפעול. הגירושים האחרונים מברלין יצאו לאושוויץ ב-5 בינואר 1945, בפברואר 1945 לזקסנהאוזן ולרונסבריק וב-27 במרץ 1945 לטרזיינשטט.
סך הכל יצאו מברלין 63 משלוחים ובהם 35,000 יהודים למחנות המוות השונים ו-117משלוחים ובהם 15,000 יהודים למחנה טרזיינשטט. על פי הערכה שרדו בברלין כ-4,700 יהודים שהיו נשואים לבנות זוג אריות, כ-1,400 שרדו במחתרת וכ-1,900 חזרו ממחנות המוות.
העיר ברלין נכנעה לכוחות הסובייטיים בתחילת מאי 1945 וגרמניה כולה נכנעה ללא תנאי לכוחות בעלות הברית ב-7 במאי 1945.
ב-11 במאי 1945 עם שוך הקרבות בברלין, החלה ההתעוררות מחדש של חיי הקהילה היהודית בעיר, היה זה עניין טֶנְטָטִיבִי, משום שלאחר שואת יהודי ברלין ושל כלל יהדות גרמניה, העתיד של העם היהודי היה מאוד לא ברור. אך בהדרגה באותן שעות, הפך בית החולים היהודי, שהמשיך לפעול לאורך כל ימי המלחמה, למרכז העבודה הקהילתית של הקהילה היהודית. בבית הכנסת הקטן של בית החולים, ערך רב צבאי סובייטי את אחת התפילות הראשונות שהתקיימו בברלין מאז תום המלחמה.
בשנת 1956 הוקמה מחדש קהילת יהודי ברלין שהתפלגה מידית לקהילת יהודי מזרח ברלין שמנתה כ-1,000 חברים וקהילת יהודי מערב ברלין שמנתה 7,000 חברים. רוב חברי הקהילה החדשה היו יוצאי מחנות העקורים שהיו מפוזרים בגרמניה וילידי ארצות מזרח אירופה. היו גם כמה אלפי יהודים מבין הקהילה הוותיקה שחזרו לברלין מאמריקה ומארץ-ישראל.
המאה ה-21
ההגירה היהודית לברלין גברה בשנת 2005, במיוחד, מכיוון יהודי ברית המועצות. כי בקיץ 2005 החליטו ממשלת גרמניה והמועצה המרכזית של היהודים בגרמניה לאפשר ליהודים להיכנס למדינה רק אם הם יהוו נכס לקהילה היהודית הקיימת. עד 2005, ממשלת גרמניה החשיבה מהגר כיהודי אם אביו של המהגר היה יהודי. בשנת 2006 הוחלט למקם את מטה הקהילה של יהודי ברלין במתחם בית הכנסת החדש (Neue Synagoge) ברחוב אוראניינבורגר, באותה שנה (2006) הוקם בברלין בית הכנסת הספרדי. משנת 2007 החלה לכהן רבה בקהילת יהודי ברלין הרפורמית.
נכון לשנת 2015 הקהילה היהודית בברלין מנתה 12,000 יהודים (מתוכם כ-8,200 חברים בקהילה היתר אינם חברים בקהילה ) והיא הקהילה הגדולה ביותר בגרמניה. אך בהשוואה לקהילה היהודית שחיה בעיר בשנת 1933 שמנתה 172,000 יהודים לפני עלית הנאצים לשלטון, זו קהילה קטנה ביותר. אפילו בהוספת מספרם של הישראלים החילונים שחיו בעיר באותה שנה שעמד על 15,000 (הערכה בלבד ולא על פי מדגם לטענת השגרירות הישראלית בגרמניה), הקהילה הייתה עדיין קטנה יחסית. מחקרה של דוקטור דני קרנץ מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב החוקרת את ההגירה הישראלית לברלין, מספר הישראלים בשנת 2022 עמד על 25,000 ישראלים.
בתי כנסת
בשנת 1859 הצפיפות בקרב יהודי העיר הביאה לצורך לבנות בית הכנסת החדש במטרה שישמש כבית הכנסת המרכזי של קהילת יהודי ברלין בנוסף לבתי כנסת קטנים שהיו בעיר. בשנת 1866 נחנך בית הכנסת החדש ברחוב אוראניינבורגר (ליד בית החולים היהודי). המלך וילהלם הראשון הסכים לבנייתו, כל עוד הוא אינו גבוה יותר מקתדרלת הוהנצולרן הישנה. בית הכנסת שימש כבית הכנסת הראשי עד 1938, והיו בו 3,000 מושבים. הוא היה אחד מחמשת בתי הכנסת הגדולים בעולם במשך כמה עשורים.
בשנת 1880 עמדו לרשות הקהילה 16 בתי כנסת. 7 לשמרנים (ללא עוגב) והשאר חדישים לקהילה הרפורמית.
בשנת 1904 החלו לבנות בית כנסת נוסף ברחוב רֶיְיקֶה שטראסה ברובע פרנצלאואר ברג, שנחנך בשנת 1909, שהיה בית הכנסת עם הכי הרבה חברים בגרמניה במאה ה-21. במקביל, נחנך בית כנסת נוסף בפסאו שטראסה.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 היו, לפי ההערכה, 115 בתי תפילה יהודיים. בבעלות הקהילה היהודית היו 17 בתי כנסת שכללו כ-25,000 מקומות ישיבה (לימים הנוראים, הושכרו אולמות מיוחדים ומספר מקומות הישיבה הוכפל). התפילות נערכו בנוסח המסורתי ובנוסח הליברלי. הקהילה תמכה בעשרות אגודות דתיות ובכללן בתי תפילה ובתי מדרש חרדיים ובית כנסת ספרדי ("טורקי").
בליל הבדולח בין ה-10 ל-11 בנובמבר 1938 נשרפו או ניזוקו קשה 15 בתי כנסת בברלין. לאחר ליל הבדולח היהודים הורשו להתפלל רק ב-4 בתי כנסת. בניסיון השרפה של בית הכנסת החדש, קצין המשטרה העירוני ויליאם קרוטפלד הצליח לעצור את הפורעים כך שבית הכנסת לא נשרף כולו ובשנת 1940 חזרו להתפלל בו.
בתי קברות
בשנת 1869 התפצלה קהילת יהודי ברלין לעדת ישראל השמרנית, בזמן שהקהילה היהודית הכללית, נטתה יותר ליהדות הרפורמית. עדת ישראל, רכשה ב-1873 שטח לבית קברות משלה בשכונת וייסנזה. השימוש בבית הקברות היהודי בווייסנזה החל משנת 1880 ובית הקברות התפתח בהדרגה לבית הקברות היהודי הגדול באירופה ובנוסף ניהלה בית חולים משלה ברחוב לותרינגר שטראסה.
אין הסבר לעובדה, שבית הקברות היהודי בווייסנזה, נפגע פחות מבתי קברות אחרים באירופה במהלך השואה. אחת הסברות שהנאצים פשוט לא הספיקו לחסל אותו.
בית הקברות Heerstrasse
במהלך הסכסוך בין מזרח-מערב גרמניה, פוצלה הקהילה היהודית בברלין לחלק מזרחי ומערבי משנת 1953 ואילך. לכן, בשנת 1955, רכשה הקהילה היהודית המערבית חלקת חורש בשטח של 3.40 דונם ב-Scholzplatz כדי להקים עליו בית קברות חדש ליהודי מערב ברלין. מאז 1956 ועד יוני 2003 נקברו במקום כ-5,000 נפטרים. בבית הקברות הוקמה מצבת זיכרון המנציחה את הנרצחים בשואה בין השנים 1933-1945". ב-30 בספטמבר 1984 נטמנה מכולה עם אפר ממחנה ההשמדה אושוויץ מול האנדרטה.
נכון ל-2023 בברלין 4 בתי קברות מתוכם רק 2 פעילים.
רבני הקהילה
עד שנת 1860 הקפידו מנהיגי הקהילה על כך, שרבני הקהילה יהיו בני תורה ושומרי מסורת. אחרון הרבנים האלה היה ד"ר מיכאל זקש, 3 בספטמבר 1808 – 31 בינואר 1864). רבני הקהילה עד אמצע המאה ה-19 היו:
ארגונים ציבוריים וכלכליים
אחד הארגונים הציבוריים הראשונים שהוקמו על ידי הקהילה היהודית בברלין, היה בית החולים. בית החולים נוסד בשנת 1756 כ'בית המרפא היהודי', והיו בו 350 מיטות. הוא היה באותן שנים בית החולים היחיד בגרמניה שנוהל על ידי יהודים. בית החולים המשיך לפעול במהלך השואה בברלין אם כי בתנאים קשים ביותר. בין השנים (1941-1904) הוקם בית חולים נוסף על ידי עדת ישראל. בית חולים זה נסגר על ידי הנאצים במהלך השואה. במסגרת המערך הרפואי היהודי הפעילה הקהילה בית חולים לנכים, שתי מרפאות מקצועיות ומוסדות לעיוורים, חרשים וחולי נפש.