cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיתוח הכוח הימי של ישראל לאחר מלחמת יום הכיפורים
פיתוח ישראלי: "סער 4.5 חוחית"
במשך ארבע וחצי שנים הפליגו הסטי"לים דגם "חוחית" עם הנגר ומשטח נחיתה, אך הרכש של מסוק מתאים למטרה זו התעכב בחיל האוויר. באותה עת, כ-30 ציים בעולם הפעילו זה מכבר מסוקים הממריאים מפלטפורמות ימיות. אדמירל תום הייוורד, מפקד הצי האמריקני, נעתר לבקשת אלמוג ונרתם לשכנע את מפקד משמר החופים האמריקני, אדמירל יוסט, למכור לחיל הים הישראלי את שני דגמי הפיתוח הראשונים דגם "דולפין" (צירוף של המסוק הימי הצרפתי "דופין" עם 2 מנועי G.E. אמריקניים), שיסופקו רק לאחר שיסתיימו ניסויי האבלואציה שלהם במשמר החופים האמריקני. אדמירל יוסט גם אפשר לאלוף אלמוג לנחות בלב ים על ספינת משמר אמריקנית קטנה. בשנת 1982, במסגרת ביקור רשמי בצ'ילה, נחת אלוף אלמוג יחד עם אל"ם זאב לירון, טייס קרב ונספח צה"ל באותה מדינה, על סיפונה הצפוף של פריגטה ששטה באוקיינוס השקט מול חוף צ'ילה במסגרת תרגיל שייטתי. הטיסה והנחיתה בוצעו בלילה אפל, אפוף ערפל כבד, כשהרְאוּת מוגבלת מאוד. טיסה זו המחישה להם אמות-מידה גבוליות, אך אפשריות, של המסוק הימי לנחיתה בים סוער. ב-1984, לאחר שהאלוף עמוס לפידות החליף את אלוף דוד עברי בתפקיד מפקד חיל האוויר, נרכשו מסוקי הים הראשונים לצה"ל ועברו אבלואציה, בחיל האוויר ובחיל הים. משזו הסתיימה, רשם סמש"ט הסטי"לים, סא"ל גל עמית, בספטמבר 1986, כלהלן: "ניתן להצביע על הצלחת האבלואציה של המסוק הימי ועל הפוטנציאל שלו ועל תרומתו המבצעית".
באוקטובר 1979, בתמורה למכירת שני סטי"לים סער 4 לצ'ילה, נבנו ב"מספנות ישראל" שני סטי"לים חדשים מדגם "נושב", זהים בממדיהם לסטי"לים דגם "חוחית", אך ללא ההנגר ומשטח הנחיתה עבור מסוק. חלופה זו אפשרה להציב חימוש רב יותר בשטח שהתפנה במקום ההנגר והמשטח.
גידול בסד"כ וארגון חדש של חיל הים
גידול מספר הסטי"לים והמערכות שנקלטו בחיל הים. חייב גם שינוי במבנה הארגוני והפיקודי של יחידות הסטי"לים וארגון מחדש של כלל היחידות השטות בחיל. לשם כך הוכנסו השינויים הבאים:
א. אוחדו יחידות הסטי"לים לשייטת אחת (שייטת 3) במקום שתיים (3 ו-5), ונעשתה הפרדה בין אחריות הפיקוד וההפעלה של שייטת הסטי"לים לבין אחריות ההנחיה המקצועית בנושאי סטי"לים בחיל. התמנה קצין סטי"לים חיילי (קס"ח) שנועד לעסוק בתורת הלחימה (תו"ל) ובהנחלתה. קס"ח הוצב תחת פיקודו הישיר של מפקד חיל הים. במצבי חירום הוא קיבל תחת פיקודו הפעלה של יחידת סטי"לים. צעד זה קידם והעמיק את רמת החשיבה גם בעניין הסטי"לים העתידיים, במיוחד בכל הנוגע לתורת הלחימה באשר לירי "הרפון", הפעלת מסוקים ולחימה נצ"ל.
ב. כל כלי הנחיתה, כלי התובלה וכלי העזר הנלווים להם רוכזו בבסיס אשדוד. הוקמו יחידות נוספות באותו בסיס כגון בי"ס להָחָפָה, ונקבעו נהלים וערכות הפעלה של אוניות גל-נוע – באימונים, בהיערכות ובמלחמה.
ג. בראשית 1979 הפכו שלושת בסיסי חיל הים המרכזיים (חיפה, אשדוד ואילת) לבסיסי-זירה והורחבה סמכות הפיקוד עליהם עד 30 מייל ימי מקו החוף לעומק הים (בזי"ס – במפרץ אילת עד שארם א-שייח'). על מפקדי הבסיסים הוטלה אחריות מלאה על כל הכוחות הימיים והמתקנים היבשתיים המוצבים בשטח זירתם וכוננותם למלחמה. עד להאצלת סמכות זו, האחריות הפיקודית של מפקדי הזירות לא חלה על הכלים השטים המצויים בבסיסיהם. לדוגמה: שייטת הסטי"לים ושייטת הצוללות בבסיס חיפה (ב"ח), היו כפופות פיקודית ישירות למפקד החיל, לאחר השינוי שרשרת הפיקוד עברה דרך מפקד ב"ח והן הוכפפו לו ישירוֹֹֹת. אם קודם לכן לא הייתה למפקד הבסיס כל סמכות לגבי כלי השיט – לַמרות דרגתו הבכירה (תא"ל) וניסיונו הרב – הרי מעתה, הכוננות, ההפעלה, התחזוקה, ההכנה לקרב והתחקיר שלאחריו - בכול היחידות השטות והמתקנים בבסיס, היו תחת אחריותו וסמכותו של מפקד הבסיס. כתוצאה מכך, השתפרה משמעותית השליטה, איכות הפעולה והתפקוד של הדרגים הכפופים ושל כלי השיט והמתקנים המוצבים בזירה הרלוונטית ובבסיסים. שינוי ארגוני זה עורר יוזמות מקומיות, הגביר את הביטחון השוטף וחיזק את כוננות הכוחות למלחמה.
ד. באוקטובר 1979 בוצע תרגיל בין-זרועי, "נהוג", של חיל האוויר לשם בחינת יכולתו להגן על חופי המדינה מפני תקיפה מן הים. לחיל האוויר הוכפפה מערכת ההגנה הימית הקרובה (הכוללת את מערכת הגילוי החופית, דבורים ונחתות). חיל הים ביים תקיפת אויב על חוף ישראל באמצעות שתי פלגות סטי"לים, שתי צוללות ותשעה צוותים של קומנדו ימי (הלחימה המבוימת התבצעה מטווחי הנשק של האויב). התוצאה: חיל האוויר לא הצליח למנוע את המתקפה (המבוימת) מן הים ומערך החוף נפרץ כולו. שוב התברר כי יכולת חיל האוויר להגן על חופי ישראל מוגבלת, ויש להקדים ולפגוש את האויב בטרם יגיע לטווח שיגור טיליו לחופי ישראל.
תפישת המלחמה ב"מעגל השלישי"
בניין הכלים הימיים והמערכות המשולבות בהם, נגזר משלושה מרכיבים מרכזיים: בבניין הכוח הימי משולבים, ללא הפרד, שלושת המרכיבים הללו.
בהתאם לכך, קודם לגיבוש תפישת-מלחמה חדשה נותחו משמעויות האיום הימי על מדינת ישראל מצד הזירה הימית, שגדל והשתנה דרמטית מאז 1973. כלהלן:
התפישה האסטרטגית
במטרה להגן על גופה של ישראל ולמנוע פגיעה באוכלוסייתה, בתשתיתה ובשיט החיוני שלה, נוכח היעדר אמצעי-מגן חלופיים באוויר וביבשה, וכדי למנוע או לסכל התקפות כאלה מן הים, חייב היה חיל הים לשנות את תפישת המלחמה ולאורה לתכנן את כלי-הלחימה שלו.
העומק האסטרטגי הימי של ישראל מאפשר הנחתת אש וכוחות בעורף שטחי האויב הקרוב, להרתיע את האויב הרחוק, וכן לצורך שהִייָה מחוץ לשטחים הפגיעים ומאוימים (מצד הים, טק"ק וטרור) בחופי ישראל. אי לכך, ב-1979 החליט חיל הים לנצל עומק זה באמצעות תכנון של סטי"לים וצוללות חדישים המצוידים בכמות ניכרת של טילים ארוכי-טווח, בעלי רש"קים עם כושר-פגיעה נקודתית ועוצמת אש רבה. לסטי"לים וצוללות אלה תוּקְנֶה יכולת שהִייה מחוץ לנמלים וכושר פעולה על ותת-ימי במרחב הימי. כמו כן יהיה על הכוחות הללו לסייע בהנחתת כוחות לוחמה זעירה וכוחות קרקעיים בתוך זירת האויב.
כדי שניתן יהיה לקיים מטרות אלה, הסטי"לים והצוללות יצוידו באמצעי הגנה וכושר התחמקות מאיומים מהים, מהאוויר ומהחוף; הם אמורים לדלג במהירות מזירת לחימה אחת לשנייה; לגלות ולזהות מטרות-שטח אויב מעבר לאופק ולאתר צוללות אויב במטרה לפגוע בהן; הם אמורים לפגוע בנמלי האויב כדי לרתק את כוחות האויב להגנתם; למנוע תגבור של כוחות משלוח וציוד אסטרטגי; ולאפשר חופש תנועה לשייט-הסוחר של ישראל.
התפישה האופרטיבית
בצד התכנון האסטרטגי גובשה ונקבעה ב-1979 תפישת "הקרב הימי המשולב", הבנויה על השילוב של סטי"לים, צוללות ושייטת 13. כל אחד ממרכיבי-כוח התקפיים אלה יהיה מסוגל לפעול עצמאית בשטח האויב בתא השטח המתאים לאופיו, אך בו-זמנית יהיה בנוי לסייע ולהסתייע - תוך קשר ותיאום מהיר וחשאי - עם מרכיבי הכוח האחרים שבזירת הפעולה. הסטי"לים יפעלו מעומק הים, הצוללות בקרבת החוף ובמבואות הנמלים, ושייטת 13 בחוף ובנמלים.
במצבי חירום יזנקו הסטי"לים מהנמל וישוטטו בשטח הים הנקרא "אזור מים חיוניים", דהיינו עמדה קדומנית הנמצאת הרחק מתצפיות החוף וסיורי האוויר של האויב, המרוחקת גם מחופי ישראל ומצויה באזור ההיערכות האפשרית לאויב לשגר את טיליו לתוך ישראל, כלומר מטווח של כ-100 – 300 מייל מחופי הארץ. הסטי"לים האלה יִבְנוּ "תמונה ימית" עצמאית, שתסתייע לשם כך בצוללות הנמצאות במבואות חופי האויב, במפקדת חיל הים ובמקורות אחרים שבעורף, ויימצאו ערוכים לזנק כדי לפגוע באויב.
המתודולוגיה וההיערכות לבניית הסד"כ החדש
חיל הים נערך לגבש באופן מובנה ושיטתי את מאפייני סדר הכוחות (סד"כ), גודלו ותכונותיו, בעזרת מיטב המומחיות המקצועית בארץ ומחוצה לה, ובהמשך לניסיון העבר ולקחי הפיקוד - זאת קודם לקבלת ההחלטה על אופי הכלים והמערכות שיהוו מענה הולם ואופטימלי לאיומים החדשים שהתפתחו בזירה הימית לאחר מלחמת יום הכיפורים. וכך התנהל תהליך הגיבוש:
סדרת הכנסים הללו, שנערכו בחיל הים במהלך שנת 1979, סוכמו על ידי מפקד חיל הים ודבריו שימשו הנחיה עקרונית לצוות שמונה לאפיין את הסטי"ל העתידי, כלהלן: א. את כלי השטח העתידי יש לאפיין ולתכנן על יסוד תפישה מבצעית המעוגנת באופי זירת הפעולה, התנאים בה והאיומים הנשקפים ממנה ולא סביב כלי-שיט כמערכת טכנולוגית מצויה או זמינה על מדף מקומי או זר. ב. מבנהו והרכבו הסופי של כלי השטח צריך לִצְפּוֹת את אופי המפגש עם האויב לסוגיו, אזור ההתרחשות המבצעית, והאמצעים שיש בכוחם להרתיע ולהתמודד במפגש זה. ג. דינמיקות השינויים המתחוללים לנגד עינינו ביחסי הכוחות והטכנולוגיה, ואפילו במבנה הזירה, מחייבים כי הפלטפורמה של הסטי"ל העתידי תיבנה כך שתהיה גמישה וערוכה להתאים עצמה לשינויים והשכלולים הצפויים להתרחש בכל התחומים המשפיעים על זירת הקרב הימית עד מעבר לשנת 2000. ד. ייעוד הסטי"ל העתידי:
הייעוד, המשימות והכישורים הנדרשים מחיל-הים
כדי להיות מתואם ומסונכרן עם תפישת המטכ"ל, הוגש למטכ"ל ביוני 1979 מסמך מגובש של הייעוד והמשימות של חיל הים. ב-30 בספטמבר 1979, לאחר הצגה מפורטת של מפקד חיל הים, נערך במטכ"ל דיון שבסיכומו קבע הרמטכ"ל (רא"ל איתן) את הייעוד והמשימות של חיל הים; לחשיבותו העקרונית ולהשלכותיו המעשיות של מסמך זה המתווה את התנהלותו ופעילותו של החיל לאורך ימים רבים, אין ערוך.
ייעוד ומשימות חיל הים בספטמבר 1979 הוגדרו מחדש הכישורים הנדרשים למימוש המשימות הללו ונקבעה תפישת הלחימה של חיל הים, ההיערכות, פריסת הכוח במצבי חירום וכוננות, והן אושרו על ידי המטכ"ל. בהמשך לכך, נקבע אז היקף סד"כ חיל הים הרצוי:
העקרונות לגיבוש הכוח הימי
הגידול הכמותי והאיכותי חסר התקדים בציי ערב המתחדשים, כמתואר לעיל, התעצם בשיעור שאינו מותיר כל סיכוי או טעם להתמודד איתו מספרית. השיפור האיכותי-טכנולוגי של ציים אלה, הפך לבעיה שעוררה דאגה רבה, והעלה את הצורך הדחוף בהיערכות רצינית לקראתה. כיוון שלפי תפישת הביטחון הלאומי של ישראל ההכרעה תיפול ביבשה, והתנאי להשגת הכרעה זו מחייב כוח אווירי חזק, וכיוון שהמשאבים של ישראל, ובכלל זה "העוגה התקציבית" הצה"לית, הם מצומצמים, צריך היה למצוא מענה תקציבי סביר, לאיום שנבע מן הפער האיכותי, ולהתמקד בגיבוש פתרון המספק תשובה גם לבעיה התקציבית וגם לבעיה המבצעית. לפי זה, נקבעה מסגרת של עקרונות על פיהם ייבנה הסד"כ הימי, כלהלן:
יעוד וכישורי סטי"ל הדור הבא
מכיוון שהסד"כ הקיים לא ענה על העקרונות הללו, כתב בנובמבר 1979 מפקד חיל הים, האלוף אלמוג, מסמך שכותרתו "יעוד וכישורי סטי"ל הדור הבא". מסמך זה כלל הנחות יסוד והנחיות עקרוניות שנכתבו על סמך הערכת-המצב של האיומים בזירה, ניתוח יחסי הכוחות והטכנולוגיות הצפויות בה אל מול הייעוד והמשימות שהוגדרו ואושרו לחיל הים על ידי המטכ"ל. המסמך נועד למנוע ערפול ואי-הבנות בתרגום ההנחות והעקרונות לאפיון הכלים העתידיים כדלקמן:
סאלי מאן
קריירה מאוחרת
באמצע שנות ה-90 החלה מאן לצלם נופים בתהליך קולודיון, כשהיא משתמשת באותה מצלמת פורמט גדול.
הארמייה השנייה (האימפריה האוסטרו-הונגרית)
הארמייה השנייה של הצבא האוסטרו-הונגרי, הייתה ארמייה אוסטרו-הונגרית שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
פיתוח הכוח הימי של ישראל לאחר מלחמת יום הכיפורים
ועדת אפיון חיילית לסטי"ל הדור הבא
בדצמבר 1979 מונתה ועדה חיילית שתפקידה היה לאפיין את הסטי"ל העתידי לחיל הים. נכללו בה ארבעה אל"מים: שניים מבצעיים – אל"ם רפי אפל, רמ"ח אמל"ח; אל"ם זאב יחזקאלי, קצין סטי"לים חילי; ושניים טכנולוגיים – אל"ם אלחנן התרסי, רמ"ח כלי-שיט; ואל"ם פלג לפיד – רמ"ח אלקטרוניקה.
סאלי מאן
קריירה מאוחרת
ספרה החמישי של מאן, What Remains, יצא לאור בשנת 2003, והוא בעל חמישה חלקים. החלק הראשון הכיל צילומים של מה שנשאר מכלבת הגרייהאונד שלה, אווה, לאחר מצב של רקבון. החלק השני הכיל צילומים של גופות בתהליכי ריקבון שונים שנמצאו במכון לזיהוי פלילי. החלק השלישי מתאר פרטים מנוף בשטח ששייך למאן שבו נהרג אסיר חמוש. החלק הרביעי כולל מחקר על קרב אנטיאטם.
פיתוח הכוח הימי של ישראל לאחר מלחמת יום הכיפורים
ועדת אפיון חיילית לסטי"ל הדור הבא
במרץ 1980 פורסם אפיון מבצעי ראשוני לסטי"ל העתידי שגיבשה הוועדה החיילית. הוועדה הפיצה את הטיוטה הראשונית לאפיון סער 5 לפורום המפקדים שהשתתפו בכנסי העיון החיליים. עם קבלת ההערות מהמפקדים הציגה אותו הוועדה בדיון חיילי שבמהלכו נשמעו הערות והתייחסויות למסמך. בעקבות התגובות הופצה מהדורה מעודכנת של האפיון. ביסוד האפיון של ספינה זו עמדה הלוגיקה שהִנְחְתָה:
סאלי מאן
קריירה מאוחרת
ספרה השישי, Deep South, התפרסם בשנת 2005 וכלל 65 תמונות בשחור לבן של נופים שצולמו בין 1995 ל-2004. הספר נבחר על ידי ניוזוויק כספר של תקופת החגים, ותאור כ"נופים רדופים של הדרום, שדות קרב, אחוזות מתפוררות, נופים אפופי שיחי קודזו ונוף של המקום בו נרצח אמט טיל." ועל מאן נאמר שהיא "ניגשת בספר לכל סטראוטיפ דרומי ובעדינות הורסת כל אחד בתורו על ידי יצירת תמונות מטרידות שנעות בין תיעוד להזיה".
ספרה השביעי Proud Flesh פורסם בשנת 2009, וליווה תהליך במשך שש שנים של ניוון שרירים שעבר בעלה.
פיתוח הכוח הימי של ישראל לאחר מלחמת יום הכיפורים
ועדת אפיון חיילית לסטי"ל הדור הבא
הבסיס לקביעת אפיונה ותצורתה של סער 5 היה התשובה לשאלה – אילו מערכות הן הכרחיות לשם שילוב אופטימלי של כושר תקיפה ושרידות. בדיוניה הראשונים הגיעה ועדת האפיון החיילית למטע"ד שגודלו 145 טון. אולם מפקד חיל הים הנחה את הוועדה להתכנס למטע"ד בגודל אופטימלי של 100 טון בלבד כדי לא לחרוג מדחי של ספינה בת 1,000 טון.
סאלי מאן
קריירה מאוחרת
ספרה השמיני והאחרון עד כה, The Flesh and The Spirit, יצא לאור בשנת 2010 בשילוב עם תערוכה של מאן במוזיאון וירג'יניה לאומנויות יפות. הספר אומנם אינו רטרוספקטיבי, אך הוא מכיל 200 דפים של עבודות חדשות ועדכניות (פורטרטים עצמיים, נופים, תמונות של בעלה, של ילדיה ושל גופות מהמכון לזיהוי פלילי) וכן עבודות מוקדמות יותר (תמונות צבע של ילדיה משנות ה-90 שלא פורסמו).
פיתוח הכוח הימי של ישראל לאחר מלחמת יום הכיפורים
ועדת אפיון חיילית לסטי"ל הדור הבא
אפיון הספינה החדשה עליו המליצה הוועדה:
תכנון ובנייה של סטי"לים וצוללות בעת ובעונה אחת
לראשונה בתולדות חיל הים אופיינו, תוכננו ונבנו בו-זמנית סטי"לים וצוללות, המשלימים אלו את אלו כמערכת שלמה אחת, שהתבססה על תפישה מערכתית של "הקרב הימי המשולב" ונגזרה מניתוח האיומים הצפויים בזירה. השאיפה למנוע, כפי שאירע בעבר, יצירת פער זמנים בפעילות של צוללות בחיל הים, עמדה ביסוד החלטה זו. המכנה המשותף בין שני סוגי הכלים היה כושר שהייה ממושך בים, כמות חימוש גדולה וצוות מצומצם. הסטי"לים והצוללות תוכננו ונבנו על יסוד הטכנולוגיות החדישות ביותר המצויות ומתפתחות בזירה הימית תוך חתירה להתאמה ושילוב מרבי (בשיטות ההפעלה וכיוצא בזה) בין שני סוגי הכלים.
סאלי מאן
חייה האישיים
מאן חובבת מרוצי סוסים, וב-2006, בזמן שרכבה על סוסה, סוסה התמוטט בעקבות התפוצצות מפרצת, והיא הושלכה לקרקע ושברה את גבה. היא התאוששה במשך שנתיים מפציעה זו, ובמהלך תקופה זו היא יצרה סדרה של פורטרטים עצמיים בטכניקת אמברוטייפ.
פיתוח הכוח הימי של ישראל לאחר מלחמת יום הכיפורים
תכנון ובנייה של סטי"לים וצוללות בעת ובעונה אחת
התפישה המערכתית והמתודה המשַתפת הניבו אפיונים חדשניים ומקוריים לשני סוגי הכלים (סטי"לים וצוללות). אפיונים אלו חזרו ונבחנו בדיונים רבים, משחקי מלחמה ותרגילים בים. הם הוצגו חזור ושָנֹׁה בפני שלושה רמטכ"לים וארבעה שרי ביטחון אשר חזרו ואשרו אותם. להלן יצוינו משחקי מלחמה והחלטות שהובילו לאשור סד"כ מתקדם זה. נסקור תחילה את הליך קבלת ההחלטות בסטי"ל "להב" (סער 5) ונשלים בהליך דומה שהתקיים בצוללות "דולפין" (בכל מקום שההתייחסות להלן נוגעת בשני סוגי הכלים תצוין ההחלטה לגביהם לפי הסדר הכרונולוגי):
משחק מלחמה לזירה הימית "יסוד מוצק"
באפריל 1980 בוצע משחק מלחמה לזירה הימית "יסוד מוצק" בראשות ראש אג"ת, שנועד לבחון את השיקולים לבניית סד"כ חיל הים. הבחינה עסקה בתחומים הבאים:
ביולי 1980, בעקבות משחק המלחמה "יסוד מוצק", התקיים במטכ"ל דיון בנושא התפישה המבצעית של חיל הים והאפיון של סער 5. בסיכום אותו דיון אישר הרמטכ"ל את התפישה המבצעית של חיל-הים והורה על השלמת הפיתוח של סער 5.
באוגוסט 1980, בגמר סבב התייחסויות בחיל, וקבלת עדכונים והערות של קצינים מרמת מפקד סטי"ל (רס"ן ומעלה), פורסמה המהדורה השנייה של אפיון סער 5. באותו חודש, הוקם מטה תוכנית כלי-שיט על ידי מנכ"ל משרד הביטחון, שכלל נציגים של מפקד חיל הים, משרד הביטחון/מנה"ר ים, משרד הביטחון/יועץ כלכלי, אגף תקציבים (את"ק), סיוע ביטחוני (סיב"ט) ומחקר ופיתוח (מו"פ). המטה קיים התייעצויות עם מפעלי תעשייה שעשויים לקחת חלק בפיתוח הספינה ומערכותיה, למד את הנתונים והכין נייר מטה לאישור פרויקט סער 5.
עבודת מטה
בינואר 1981 אישרה ועדת השרים לענייני ביטחון, בראשות ראש הממשלה ושר הביטחון, מנחם בגין, ביצוע תכנון מפורט של סער 5. נייר המטה (נמ"ט) הנ"ל לאישור פרויקט סער 5 הוצג לוועדת השרים לענייני ביטחון בראשות בגין. ועדת השרים לביטחון סיכמה: "מחליטים לאשר תכנון מפורט של הספינה. אישור לייצור יינתן בתנאי שיימצא שותף לפרויקט, ולאחר שיתברר אם יש שותף ואם אין תתקבל החלטה סופית". בעקבות החלטה זו ביקר האלוף אלמוג בארצות ובציים שונים כדי למצוא "שותף" למימון הייצור של סער 5 כהחלטת הממשלה. ברם, כל מדינות היעד הללו מצאו את הספינה מתוחכמת מדי לצורכיהם. מאידך, "מספנות ישראל" בראשות אהרון סחרוב התחייבה בכתב לממן את פיתוח ספינות סער 5 בסך של 300 מיליון ל"י בהנחה שההחזר ימומן דרך הזמנת הכלים בבנייה.
בפברואר 1981 הוחל בעבודת מטה מקיפה בחיל הים, בראשות רמ"ח אמל"ח (אל"ם רפי אפל), לגיבוש מערכות האמל"ח לסער 5. את עבודת המטה (עמ"ט) השלימו תרגילי קרב שַייטתיים/חיליים, תרגילים במתקן תרגול טקטי (מת"ט) ותרגילים בין-זרועיים.
בנובמבר 1981 הוגש מסמך "דרישת משימה לסטי"ל עתידי", זאת בעקבות פניית המדען הראשי של משרד הביטחון. המסמך כלל:
בפברואר 1982 הוגש למטכ"ל "ספר בנין סדר הכוחות עיקרי זרוע ים" שהתבסס על ההרכב העקרוני של הכוח עליו החליט המטכ"ל בספטמבר 1979, כלהלן:
באפריל 1982 הוצגה תפישה זו למטה הכללי, וסוכמה על ידי הרמטכ"ל כלהלן:
משחק המלחמה "תסריט"
בין החודשים פברואר – יולי 1982 התקיים משחק מלחמה חֵיילי - "תסריט", בהשתתפות נציג חיל האוויר ומדעני חקר ביצועים מהטכניון, להערכת סוג והרכב סדר הכוחות הדרוש לחיל הים. בסיכום התרגיל הסתמנה העדפה ברורה לסדר כוחות-השטח המבוססים על סער 5. מתכונת משחק המלחמה "תסריט" פורסמה על ידי קצין סטי"לים חילי, אל"ם דוד הרפזי:
א. את העבודה ניהל קס"ח. את העיבודים והניתוחים ביצע צוות חקר ביצועים. ב. עיקרי השיטה: ג. כל צוות הכין פתרונות לכל אחד מארבעת האירועים עם הסד"כ שקיבל, סיכם אותם בכתב, הציג אותם לפני צוות ההערכה שכלל את בעלי התפקידים הבאים: מפקד חיל הים – אלוף זאב אלמוג; ר"מ ים – תא"ל אלי רהב; רמ"ח מל"מ – אל"ם מיכאל קורן; רמ"ח אמל"ח - אל"ם רפי אפל; קס"ח – אל"ם דודו הרפזי; ראש צוות סער 5 – אל"ם זאב יחזקאלי; מפקד ב"ח – תא"ל אברהם בן-שושן; מב"ס אשדוד – אל"ם אברהם אשור.
ב. צוללות
ג. נצ"ל
ד. לוחמה זעירה
ה. יכולת תקיפה
סיכום משחק המלחמה "תסריט" הוצג לרמטכ"ל (איתן) שקבע, כי "עבודת הביצוע הייתה יסודית מאד" ונושא סער 5 יועלה להחלטה אצל שר הביטחון. באשר לבחינה של תפישת סער 5 לטווח הארוך קבע הרמטכ"ל: "מקבל את הקונספציה של סער/5 הכולל את המטע"ד הצבאי ההכרחי כפי שהוצג על ידי חיל-הים". כמו כן "מקבל את ההסבר שהקונספציה של סער/5 נותנת מענה לטווח האופרטיבי/טקטי ואילו בטווח הארוך (עד 2000 ק"מ) יינתן מענה בהתאם לצרכים ולאפשרויות שייווצרו".
דיון אצל שר הביטחון, אריאל שרון
בנובמבר 1982 התנהל דיון אצל שר הביטחון, אריאל שרון, בנושא פיתוח וייצור סד"כ חיל הים. הצטרפו (לבקשתם) אלוף (מיל') שלמה אראל, תא"ל גדעון רז ותא"ל אלי רהב, שהיו באותה עת מחוץ לחיל הים. בסיכום קבע השר, כי "מפקדת חיל הים אחראית מקצועית ובלעדית לאפיון הכלי הימי", ובזה דחה למעשה את ההשגות של שלושת אלה. השר גם ציין כי "הגישה שהסתמנה אצל חלק מהדוברים בדיון, לפיה החלטה על בניית הכלי הימי העתידי תושפע בעיקרה מהנתח התקציבי, הינה גישה מוטעית". לפיכך, קבע שרון, כי לקראת סיום קבוצת דיון מפקד (קד"מ) לפיתוח וייצור יבחנו מנכ"ל משרד הביטחון, אלוף (מיל') אברהם טמיר, ראש יחידה לביטחון לאומי (יל"ל) וראש אג"ת את העלות התקציבית הנובעת מהחלטות קד"מ פיתוח וייצור לעומת המקורות ותוכנית "שחר". לאחר בחינה זו תקבע אחת משתי אפשרויות:
עוד סיכם שרון: בעקבות דיון זה מונתה ועדה בראשות היועץ הכלכלי למשרד הביטחון, צבי טרופ, כדי שתבחן ותמליץ על אחת משתי האפשרויות המפורטות בהנחיות השר שרון בסעיפים (1) ו-(2) לעיל. במרס 1983, בהמשך להנחיות השר שרון המליצה ועדת צבי טרופ על "פיתוח סער 5 עד 1989, הצטיידות בשמונה ספינות מתוכן שתיים בתקופת 'שחר ב' (עד 1992), תוך ניסיון להגדיל את המקורות במטרה לממש שלוש ספינות ב'שחר ב".
בדיקת היתכנות ופעילות קדם תיכון
במרץ-אוגוסט 1983 בוצעה בדיקת היתכנות (Feasibility Study) לסער 5 במעבדות הצי ההולנדי המאשרת, כי תכנון ובניית הספינה כפי שהציג חיל הים הם טובים, כולל העָלוּת. יתר על כן, שופרו מאוד קווי הגוף של הספינה בעקבות הבדיקות ואימוץ המלצות של ההולנדים ושל חברות גרמניות ואמריקאיות.
במקביל לפעילויות הנ"ל נשלחו REPs’ לחברות שונות בעולם במטרה לבדוק התעניינות ועלות של ביצוע תיכון ראשוני בהתאם לדרישות האפיון.
המתכנן שנבחר מתוך חברות שונות בעולם, היה חברת JJMM, מהמובילות בעולם, שאחד מראשיה היה האדריכל הימי, ישראלי לשעבר, טומי דיאמנט. חברה כזאת מבצעת את העבודה מול דרישות האפיון של הלקוח ומול מפרטים ותקנים מוכרים בשדה ההנדסה. ניסויי הברֵכָה בוצעו אצל גורם בלתי תלוי – ברֵכות הניסוי SSPA בשוודיה. תוצאות הניסויים היו טובות מאוד.
באוגוסט 1983 סיכם הרמטכ"ל [משה לוי]: "הצורך המבצעי בצוללות ['דולפין'] מוגדר ומאושר, המימוש יתבסס על מט"ח סיוע כמקובל".
בספטמבר 1983, בשל התנגדות נחרצת של הצי האמריקני לבנות צוללות קונבנציונליות בארצות הברית, ונוכח הכוונה למלא את התנאים החוקיים בעניין סיוע החוץ, העלה אלוף זאב אלמוג בפני הרמטכ"ל הצעה לכרוך יחד את פרויקט הסטי"לים והצוללות לעסקת חבילה אחת – בתוכנית לבנייה עד 1995; תוכנית זו תבוצע בעזרת כספי הסיוע ובאמצעות קבלן אמריקני ראשי, שישתף את "מספנות ישראל" בבניית חלק מן הפלטפורמות, ואת התעשייה האווירית בשילוב מערכות הלחימה. הצוללות תבנינה על בסיס כספי הסיוע באירופה או בישראל. הרמטכ"ל אישר למפקד חיל הים להעלות הצעה זו בפני מפקד הצי האמריקאי ווטקינס ושר הימייה ליהמן. הצעתו זו, שהועלתה בנוכחות נספח צה"ל בארצות הברית אלוף מנדי מרון, התקבלה בהתלהבות על ידי שר הימייה ליהמן ומפקד הצי ווטקינס. מפקד חיל הים חתם על התחייבות שלא להעלות עוד הצעה לבניית צוללות בארצות הברית, והצי האמריקני "שחרר" לח"י טכנולוגיות לבניית כליו החדשים ש"הוקפאו" עד אז. "עסקת החבילה" חזרה והועלתה במסגרת הדיונים שנערכו לאחר מכן עם שר ההגנה של ארצות הברית.
בספטמבר 1983 עודכן שר הביטחון החדש, משה ארנס, על-פי בקשתו, בעניין ההחלטות על סד"כ חיל-הים, זאת בעקבות כניסתו לתפקיד. ב-15 בספטמבר הוצגה בפניו תוכנית חיל הים בתקופת "שחר" בהשתתפות תא"ל אלכס פארן, מפקד חיל הים ואל"ם יצחק (קורל) אלמוג, ודווח לו על סיום בדיקת ההיתכנות וניתוח האפיון של סער 5. נאמר לו כי כעת הוא השלב בו צריך להתחיל ב"קדם תיכון". לביצוע שלב זה, שיימשך עד 1985, נדרשים 10 מיליוני דולר. בתום "קדם תיכון" יחל תהליך הבניה שיימשך עד 1990, שנה בה תימסר לחיל הים הספינה הראשונה.
ב-5 באוקטובר 1983 נמשך הדיון בנושא ועתה סוכם: "שר הביטחון [ארנס] בהמלצת הרמטכ"ל [משה לוי] מאשר לבצע 'קדם תיכון' סער 5 בעלות 10 מיליוני דולר".
ב-9 באוקטובר 1983 ערער סגן הרמטכ"ל, דוד עברי, במכתב לרמטכ"ל על החלטת השר לאשר את "קדם התיכון סער 5".
ב-3 בנובמבר 1983 הבהיר הרמטכ"ל [משה לוי] לשר הביטחון ארנס כי "כל התנאים להחלטה על קדם תיכון מולאו ואין סיבה לעיכובים נוספים". ואכן, ב-10 בנובמבר 1983 חזר שר הביטחון ואישר "ביצוע ההתקשרות הנדרשת במסגרת 'קדם תיכון' אשר אושרה על-ידו בעבר".
ב-14–21 בנובמבר 1983 נערך סיור במספנות אמריקאיות בהשתתפות נציגים ממשרד הביטחון, מש"ן (משלחת ניו יורק של משרד הביטחון) וחיל הים (בהשתתפות תא"ל אלכס פארן - רמצ"ד, אל"ם יעקב ארבל - רמ"ח פיתוח, אריה לאור - ראש מערכות ים במנה"ר, ואהוד אהרון - מש"ן 3), במטרה לבדוק את נכונותן והתאמתן למימוש בניית הצוללות (בניגוד לעמדת הצי האמריקני שהתנגד לבנותן בארצות הברית), זאת בהמשך להחלטת הרמטכ"ל (מאוגוסט 1983) לבנות צוללות "דולפין" בהתבסס על מט"ח סיוע, ובהמשך לתוכנית בניית הסטי"לים סער 5 ב'מספנות ישראל' (על-פי המלצת 'ועדת טרופ' – ממרץ 1983). הצורך בשיתוף מספנות אמריקניות בתהליך הבנייה של ספינות סער 5 נבע מן הסיבות הבאות:
ב-3 בדצמבר 1983 מינה מנכ"ל משרד הביטחון, אלוף (מיל') מנדי מרון, ועדה בראשות הכלכלן פרופ' פנחס זוסמן, צבי טרופ ותא"ל (מיל') חנוך בן אליהו (לשעבר רמצ"ד חיל הים), שתמליץ על הגורם שיבצע את 'קדם התיכון' של סער 5. זאת בעקבות ההחלטה שהתקבלה ביוני 1983 לבצע את "קדם התיכון" של סער 5 על ידי חברות בארצות הברית (בגלל הצורך בטכנולוגיה האמריקנית), ולאחר שהשר אישר לבצע את "קדם התיכון" במט"ח סיוע; הרקע למינוי הוועדה היה הערעור על ההחלטה שהגישה "מספנות ישראל", שדרשה לבצע את "קדם התיכון" בארץ. שכן משרד הביטחון ומפקדת חיל הים הגישו דרך משלחת הקניות בניו-יורק מכרז לביצוע "קדם תיכון" סער 5 בארצות הברית. במכרז השתתפו 4 חברות לתיכון הספינה ו-4 חברות לתיכון השילוב של מערכות הלחימה.
ב-4 בינואר 1984 "ועדת זוסמן" המליצה למסור את עבודת "קדם התיכון" לחברה אמריקנית. ב-16 בינואר 1984 אישר מנכ"ל משרד הביטחון את המלצות הוועדה; ולאחר מכן, ב-20 בינואר 1984, אישר שר-הביטחון את ההמלצות.
בפברואר 1984 הוצג פרויקט סער 5 ואפיון הספינה לבכירי הצי האמריקאי, על ידי הנספח הימי, אל"ם מיכה רם; ראש פרויקט סער 5 - אל"ם יצחק אלמוג; וראש ענף אלקטרוניקה תת-מימית – סא"ל שמואל שלף. התבקש אישורם לשחרר לחיל הים טכנולוגיות מתקדמות ומסווגות (בעיקר בתחום תדמיות הספינה – אלקטרומגנטיות, אקוסטיות, אופטרוניות ומערכות גילוי תת-מימי ועוד) וכדי לאפשר לחברות התכנון והשילוב האמריקניות לבצע את 'קדם התיכון' ללא קשיים מצד הצי. בכירי הצי האמריקני הביעו את הערכתם לאפיון, לתכנון ולמתודה שננקטו לבניית סער 5.
ב-30 במרץ 1984 נחתם חוזה לביצוע "קדם תיכון" סער 5 עם חב' ג'י. ג'י. מקמולן לגבי הפלטפורמה ומערכות הנעה תוך שיתוף "מספנות ישראל", ועם חברת רוקוול על שילוב מערכות האמל"ח בסער 5, ובצוללת "דולפין" בשיתוף מב"ת/תעש"א. במאי 1984, צוות פרויקט סער 5 פרסם נייר מטה לתוכנית בניין סד"כ חיל הים כחלק מתוכנית בניין הסד"כ של צה"ל.
באוגוסט 1984 שלח מפקד חיל הים מכתב לשר הביטחון (משה ארנס) וקָבל על "סחבת" בתהליך אישור הקצאת המשאבים למימוש בניית הסד"כ והזהיר שאם לא תבוא לאלתר הכרעה בנושא יאַבד חיל-הים את כושרו וכוננותו בשנות ה-90. במהלך אותו חודש גם אושרו הגדרות העבודה (TOP LEVEL REQ.) לתכנון ספינות סער 5 כנגזר מהאפיון המבצעי שהיווה בסיס לקדם התיכון.
בעקבות מכתב מפקד חיל הים אל שר הביטחון התקיימו באותו חודש שלושה דיונים בנושא סד"כ חיל הים אצל הרמטכ"ל ושר הביטחון. בין הדיון השני לשלישי – לאחר שחיל האוויר וחיל הים, הגיעו לתיאום ולהסכמה בעניין השתתפות חיל האוויר בלוחמת הים בהווה ובעתיד, התקיים אצל הרמטכ"ל (על פי הנחיית השר), וכהכנה לקראת הדיון אצל שר הביטחון, דיון ביניים בו הוצגו לרמטכ"ל (ב-21 באוגוסט 1984) החלופות התקציביות של סד"כ חיל הים. בדיון זה אישר הרמטכ"ל את החלופה הנקראת "0+" הכוללת את בניית הסד"כ הבא: 4 ספינות סער 5 ו-3 צוללות "דולפין" וכן מסוקים, פיתוח טילי נט"ל ושיפור טילים קיימים אך בלי נט"קים. במהלך הדיון ציין הרמטכ"ל שהתוכנית אושרה בעבר, אף על פי שגם אז היו לה מתנגדים. בסיכום קבע הרמטכ"ל:
בדיון (השלישי) אצל שר הביטחון (24 באוגוסט 1984) הוצגו החלופות שכללו: סער 4, סער 4 משופר, "שלהבת" (ספינה בדחי 550 טון) ונערכה השוואה בינן לבין סער 5 – כולל חלופות תקציביות. גם בדיון זה ניתנה הזדמנות לתא"ל גדעון רז להציג את תפישתו האלטרנטיבית ביחס לסד"כ חיל הים המושתתת על כלי שטח מסדר גודל של "זיוונית" וסער 4. הרמטכ"ל חזר וציין שהתוכנית אושרה בעבר חרף אותם המתנגדים, שהציעו חלופה המבוססת על סער 4 משופר. השר (ארנס) סיכם כלהלן:
ב-24 אוגוסט 1984, בחן אג"ת, על פי הנחיית השר, חלופה תקציבית לבניין הסד"כ, הכוללת 10% כתחום ביטחון לאי-וודאות תקציבית. לפי שיטת חישוב זו התקציבים הפנויים לבניית הסטי"לים היו:
חלופה "0+" בלי נט"קים (ביטול הפרויקט) ב-28 אוגוסט 1984, החלופות הנ"ל הוצגו לרמטכ"ל, אשר סיכם שהחלופה "0+" הכוללת בניית סער 5 וצוללות בלא נט"קים, היא החלופה הנבחרת.
בספטמבר 1984, עם כניסתו של שר הביטחון יצחק רבין לתפקידו הוגש, לפי בקשתו, תזכיר המפרט את סטטוס פרויקט סער 5. בין 2–14 דצמבר 1984 בוצע סקר תיכון מס' 1 לפרויקט "להב" [סער 5] אצל מתכנני הספינה, חברת מקמולן וחברת רוקוול. במהלך הסקר נבחנה התצורה והוקפא אפיון הספינה.
בסיכום, נבחרה תצורת ספינה באורך 76 מטר עם מבנה עילי רציף, כתצורה יחידה עליה תימשך עבודת התיכון. הוגדרה התכנסות לדחי של 1,040 טונות תוך קביעת קצוות של בין 1,000 – 1,100 טונות לתכנון, 1,100 טון כנתון נומינלי.
בדצמבר 1984 התקיימה בארצות הברית פגישה בין מפקד חיל הים, אלוף אלמוג, לבין שר הימייה האמריקני ג'ון ליהמן בהשתתפות הנספח הצבאי ורמש"ן וגובשה נוסחת ה"חבילה" הקובעת בניה של סטי"לים בארצות הברית וצוללות באירופה ובישראל. שר הימייה ליהמן ומפקד הצי האמריקאי אדמירל ווטקינס התחייבו לתמוך בהקצאת כספים לפרויקט על פי נוסחה זו וכן, לשחרר טכנולוגיות מתקדמות עבור חיל הים (כגון סונר פסיבי נגרר, תדמיות מוקטנות וכדומה).
רקע
עם כניסתו של חיל הים ל"מעגל השלישי" בבניין הכוח הימי - עקב ההתגברות הדרמטית של האיום הערבי בזירה הימית שלאחר מלחמת יום הכיפורים – הוחלט לתכנן ולבנות את הסטי"לים והצוללות החדשים בעת ובעונה אחת, ובמחשבה שישלימו אלה את אלה. גישה זו כאמור גם עלתה בקנה אחד עם התפישה החדשה של המלחמה המושתתת על "הקרב הימי המשולב", אשר התגבשה באותו זמן בחיל הים. בינתיים גם חלה התיישנות של חלק ניכר מהסד"כ הימי הקיים ובייחוד הצוללות; חיל הים חתר למנוע נזק חוזר, כבעבר, כשנוצר פער-זמן של כשנתיים בין הפעלת דור הצוללות מסדרת T (אפריל 1974) ובין הצוללות מסדרת גל (יולי 1976) ופסקה פעילות צוללות.
פרויקט "דולפין" היה ארוך ומייגע. תחילתו בקיץ 1979, בעת שהוחל בחיל הים לרכז נתונים כדי לבנות אפיון ראשוני. רק כעבור 20 שנה מתחילת גיבוש הפרויקט (ב-27 ביולי 1999) הגיעה הצוללת הראשונה מדגם "דולפין" לנמל חיפה. חיל הים נאלץ להיאבק עם גורמים רבים על מימוש התוכנית. היו שניסו לבטלו אף לאחר התחלת בנייתו. בסופו של דבר, ה"תורם" המשמעותי למימוש הפרויקט היה מלחמת המפרץ הראשונה, ב-1991. אז "נשבר גב הגמל" (בישראל ובגרמניה כאחת) בכל הנוגע לפרויקט צוללות "דולפין". מלחמה זו שימשה מנוף למתן האישור להמשך בנייתן.
הדור המוצלח של צוללות "גל", שקדם לצוללות "דולפין", הגיע לחיל הים בתקופה קשה, שבה הצורך המבצעי בהפעלתן לא התקבל כמובן מאליו; הישגי יחידות החיל (סטי"לים, שייטת 13 ו"דבורים") במלחמת יום כיפור הותירו את שייטת הצוללות וייחודיותה בצל והיחס כלפיה היה חצוי. התאונות שהתרחשו עם הגעת צוללות "גל" לארץ (במיוחד פגיעתה של אח"י "גל" בקרקעית הים, ומשך הזמן הארוך שנדרש לתיקונה), גרמו לתסכול ומוטיבציה נמוכה בקרב קציני ונגדי השייטת; הם איבדו ביטחון עצמי ודימוּיָם ירד לשפל. התרחשויות אלה גם חשפו מחדש את פצע אובדן ה"דקר" ועוררו מחדש את הרתיעה הפסיכולוגית בקרב הרשויות הממונות ואת חששותיהם מפני הפעלת צוללות.
למרות מצב פתיחה ירוד זה, הצליחה שייטת הצוללות, בגיבוי נמרץ של מפקדת החיל, לבצע מספר צעדים ששינו את המצב לגמרי. בראש וראשונה שוּנָה הרכב המתנדבים לצוללות – בוגרי תיכון ולא רק בוגרי בתי-ספר מקצועיים; החלו בהקפדה יתרה למניעת תקלות טכניות; ביציאה תכופה ואינטנסיבית לביצוע סיורים במימי אויב; בהארכת משך הסיורים; ובהצגת תוצאות הסיורים לפורום מטכ"ל. כמו כן, מפקדי סטי"לים מוכשרים הופנו לפיקוד על צוללות, והוחלט על התניית ההסמכה לפיקוד על צוללת בפיקוד מוקדם על סטי"ל, ועל הכפפת הצוללות למפקד בסיס חיפה ככתובת מיידית לטיפול בבעיות שוטפות. הוכנס הדיווח החודשי על בעיות/תקלות חוזרות למפקד החיל, ועוד. ההתמדה העיקשת והנכונות שגילו מפקדי השייטת ולוחמיה לבצע משימות מבצעיות רבות, אינטנסיביות ומגוונות - שלא תמיד עלו בקנה אחד עם המשימות הקלאסיות של צוללות, בייחוד במלחמת "שלום הגליל" - הביאה להכרה ולמוניטין של הצוללות בחיל הים ובצה"ל כיחידה איכותית שניתן לבטוח בה. בשייטת 7 נוצר אקלים מבצעי שנבע בעיקרו מפיתוח תפישת הפעלה ותורת לחימה ייחודיים. קציני השייטת גילו יעילות ושקדנות במבצעים, ואלו השפיעו על פיתוח ושכלול אמל"ח עבור צוללות "גל", שהלך והתקדם. בדור ה"גל" נעשה מאמץ גדול בפיתוח אמל"ח, ששדרג את היכולות המבצעיות של הצוללת. הדבר משתקף במספר השינויים והשיפורים שנעשו בצוללות "גל" (הקטנות בגודלן ופעילות במשך 25 שנים), שהיה עצום וגדול יחסית למספר השינויים הנעשים בדרך כלל בצוללות פעילות. האמל"ח שפותח היווה את נקודת המוצא והייחוס לאפיון של חלק גדול מהאמל"ח שאומץ והותקן בצוללות "דולפין".
עם הכנסת טיל "הרפון" לשיגורו תחת המים מצוללת, עם ביצוע השיפורים בפעולתו של הטורפדו המונחה והמתביית, ועם ההפעלה החשאית והיעילה של צוללות "גל" בקרבת חופי אויב מוגנים תוך השתלבותן היעילה של הצוללות בתפישת "הקרב הימי המשולב" (בעיקר במלחמת "שלום הגליל"), הפכה הצוללת לאחד ממרכיבי הכוח העיקריים של חיל הים בכל הקשור להשגת שליטה ימית, ולחלק נכבד מכוח ההרתעה האסטרטגי של צה"ל.
היערכות ראשונית
מצוקת תקציב הביטחון מחד, וקשיי המימון במטבע מקומי מאידך, וכן התנגדותו הנחרצת של הצי האמריקני לבניית צוללות קונבנציונליות בארצות הברית, הביאו את אלוף אלמוג להציע נוסחה חדשה שתגרום לכך, שעיקר הסד"כ הימי (סטי"לים וצוללות) ייבנה בעזרת מט"ח סיוע. ההסתייגות האמריקנית והתנאי שהוצב כי על הצוללות להיבנות מחוץ לארצות הברית, דהיינו בישראל או בגרמניה, קידם נוסחה זו. מהמגעים שקיימה מערכת הביטחון התברר, שאם יגיע הממשל למסקנה שבכוחן של "מספנות ישראל" לבנות צוללות, יירתם הצי האמריקני, ומזכיר הצי בראשו, לשכנע את ראשי הממשל האמריקני לבנותן בישראל במסגרת כספי הסיוע הצבאי, כולל המרה של דולרים לשקלים. ראשי הצי האמריקני אף קיבלו על עצמם לפעול לתיקון חוק הקונגרס כדי לאפשר מימון מכספי סיוע חוץ של ההוצאות שתידרשנה לתכנון/בנייה גם בגרמניה. כדי לעמוד במכסת אחוזי השימוש בכספי המענק בתחומי ארצות הברית כנדרש על פי חוקי הממשל, וכדי לפצות את המספנות האמריקניות, הלוחצות גם הן על הצי לבנות צוללות קונבנציונליות בארצות הברית, הציע אלוף אלמוג לבנות 2 סטי"לים "סער 5" בארצות הברית ו-2 סטי"לים סער 5 בישראל ו-2–3 צוללות בישראל וגרמניה. כך נוצרה זיקה ברורה והתניה בין יכולת המימוש של תוכנית הייצור של סטי"לים "סער 5" לבין תוכנית הייצור של הצוללות.
ועדה מקצועית של הצי האמריקני הגיעה למסקנה, שנתמכה בחוות-דעת מפורטת וכתובה של מספנת H.D.W וחברת התכנון IKL בגרמניה (שתיהן התמחו בתכנון ובניית צוללות), כי יש בישראל יכולת טכנית וארגונית לבנות את הצוללות – אם "מספנות ישראל" ייערכו לכך כהלכה. דעה זו גם השמיעו ראשי המספנה ההולנדית שתכננה במקביל לחברת IKL הגרמנית את הקונספט של צוללת "דולפין". שתיהן גם הביעו נכונות להעביר ידע להקמת התשתית, ולבנייה ולפיקוח עליה. מסקנה זו שימשה, למעשה, בסיס להצעת הנוסחה דלעיל, שהוגשה בנובמבר 1984, בהסכמת מנכ"ל משרד הביטחון, לשר הצי האמריקני, במעמד הנספח הצבאי בוושינגטון וראש משלחת הקניות בניו יורק. שר הצי ליהמן, שכאמור קיבל את ההצעה בהתלהבות, הביא למינויה של "ועדת דארבי" מטעם מזכיר ההגנה האמריקני, קספר ויינברגר. ועדה זו ערכה בישראל ובגרמניה סקר מעמיק שמסקנותיו תמכו בצורך וביכולת של בניית צוללות בישראל. כך נסללה הדרך של שר הצי ג'ון ליהמן - אשר באה בפעם זו ביוזמתו בעת ביקורו בארץ כאורח שר הביטחון (אפריל 1985) - להצהיר על קבלת "נוסחת החבילה" (סטי"לים – בארצות הברית, וצוללות – בישראל/גרמניה), שהוצעה בשעתה, ולכרוך בכך גם את העברת הבעלות (51%) על "מספנות ישראל" לידי מספנה אמריקנית, אשר תיבָּחֵר כדי לרכז ולהיות שותפה לבניית הפרויקט בארצות הברית ובארץ. שר הביטחון רבין הסכים עקרונית לנוסחה זו.
צוללות "דולפין" - תהליך קבלת ההחלטות
ביולי 1979 התבקש מש"ט-7, סא"ל דורון עמיר, להכין מסמך אשר יאפיין באופן כללי את הדגם הבא של צוללות חיל הים.
בספטמבר 1979 סיכם הרמטכ"ל בדיון מטכ"ל, כי במסגרת סדר הכוחות הרצוי של חיל הים, תהיינה 6 צוללות. באוקטובר 1979 הופץ בחיל הים מסמך אפיון ראשוני של הצוללות העתידיות של חיל הים.
בנובמבר 1979 התקיימה הפגישה המשמעותית הראשונה שעסקה בפרויקט "דולפין" עם גורמים שמחוץ לחיל. תא"ל (מיל') אברהם דרור ("איבן"), האחראי לבניית צוללות "גל", היה בקשר עם מתכנן הצוללות הגרמני פרופסור גָבְּלֶר, וצייד אותו באפיון הראשוני וביקש ממנו התייחסות של חברת IKL לנושא זה. שני מנהליה הבכירים של החברה, פרופסור גָבְּלֶר ואינג' נוֹזֶה, באו לישראל בחשאי לכמה ימים. הם קיימו עם פורום מצומצם של מפקד חיל הים ומספר בכירים ותיקים משייטת 7, דיונים ובירורים על הקונספטים הקיימים והאפשריים; ברקע היה מונח האפיון הראשוני שהציע דורון עמיר. כך התגבש מעין קונספט כללי לצוללות החדשות.
במאי 1980 מונתה ועדת אפיון לצוללת העתידית. הוועדה הוקמה במפקדת חיל הים, והייתה באחריות מספן הציוד. החברים בה היו: אל"ם אלחנן התרסי - רמ"ח פיתוח במצ"ד, סא"ל שאול חורב - מש"ט-7, סא"ל שמואל שלף וסא"ל משה בירן - ממצ"ד.
בקיץ 1980 התכנסה הוועדה בשארם א-שייח' בראשותו של שאול חורב וגיבשה גרסה מעודכנת של האפיון ("הספר הכחול").
ביולי 1980, בעקבות תרגיל "יסוד מוצק", סיכם הרמטכ"ל ("רפול") בדיון מטכ"ל את הצורך בסדר כוחות של צוללות בנוסף על סטי"לים וקבע: "יש לערוך מחקר כללי על היכולת וההשפעה של כמות הצוללות שתכנסנה למערך".
במרץ 1981 יצא פרסום ראשון של אפיון צוללת דגם "דולפין", מספן ציוד פרסם את ה"ספר הכחול" הראשון בשם "צוללת – אפיון ".
כיווני ההתפתחות העיקריים של צוללת העתיד היו כדלקמן: ב-26 באפריל 1982, בדיון על סד"כ חיל הים סיכם הרמטכ"ל: "4 צוללות, כאשר 2 מתוכן בים. צוללת אחת יש לקנות ולא לבנות במספנות, שאין להן ניסיון בבניית צוללות".
ב-30 ביולי 1982 סיכם הרמטכ"ל ("רפול"): "4 צוללות – עדיפות לקניית צוללת רביעית בהקדם". כל זאת בעקבות מלחמת "שלום הגליל" והתרשמות המטכ"ל מתפקודן הטוב של הצוללות, בתמיכתן במערכה, שהייתה בעיקרה יבשתית, ובזמינותן. גבר, אפוא, הצורך בהחלטה מאפריל 1982 שקדמה למלחמה. מצד שני, הוראה זו הייתה מסבכת את חיל הים. לכאורה ניתנה הוראה חיובית שניתן היה לברך עליה, כלומר להגדיל את סד"כ הצוללות הקיים של חיל הים. אבל כוונת הרמטכ"ל הייתה לרכוש צוללת אחת בלבד, וגם אותה מן המוכן, בעוד חיל הים עמל מזה שנתיים לאפיין צוללת עתידית שתתוכנן ותיבנה על בסיס הניסיון שנרכש בצוללות "גל". מאידך, היא סללה את הדרך לחיל הים להתחיל באופן לגיטימי בחיפושים אחר צוללת חדשה.
ב-11 נובמבר 1982 סיכם שר הביטחון (אריאל שרון): "צוללות – מדינת ישראל לא תשקיע בפיתוח מקומי של צוללות; יש להחזיק בסד"כ של שלוש צוללות ומכאן שתיבחן אפשרות של רכישת צוללת [אחת] בסוף העשור.
בין 23 בינואר – 8 פברואר 1983, ביצעה משלחת המורכבת מנציגי חיל הים ומנהל ההרכשה (מנה"ר) סיור בגרמניה ובארצות הברית לבדיקת אפשרויות ההצטיידות בצוללות חדשות (בהמשך להחלטות הרמטכ"ל ושר הביטחון). המטרות המוגדרות:
במרץ 1983 הוגש דו"ח סיור לבדיקת אפשרויות מימוש, המלצות המשלחת להמשך עבודת המטה היו כדלקמן:
באוגוסט 1983 סיכם הרמטכ"ל משה לוי בדיון בנושא צוללת "דולפין": "הצורך המבצעי בצוללות מוגדר ומאושר, המימוש יתבסס על מט"ח סיוע כמקובל". כמו כן, הוא קיבל את המלצת סגן הרמטכ"ל וראש אג"ת למנות ראש פרויקט – בתחילה סא"ל ואחר כך אל"ם על חשבון חיל הים "מן המוכן".
בספטמבר 1983 הודיעה הנהלת מספנת GD/QUINCY ש"בשל שיקולי מדיניות של הקונצרן אין בדעתה להיות מועמדת לבניית הצוללות (הקונבנציונליות)". עקב דחייה זו, פנה אלוף אלמוג למפקד הצי האמריקני, והלה חזר על הדחייה. בשל התנגדות הצי האמריקאי לבנות צוללות קונבנציונליות בארצות הברית והודות לצורך למלא את התנאים החוקיים בעניין סיוע החוץ, העלה אלמוג בפני הרמטכ"ל הצעה לכרוך יחד את פרויקט הסטי"לים והצוללות ל"עסקת חבילה" אחת – בתוכנית לבנייה עד 1995, שתבוצע באמצעות כספי הסיוע ובאמצעות קבלן אמריקני ראשי, שישתף את מספנות ישראל בבניית חלק מן הפלטפורמות ואת התעשייה האווירית בשילוב מערכות הלחימה. הצוללות תיבנינה מכספי סיוע באירופה או בארץ. הרמטכ"ל אישר לאלמוג להעלות הצעה זו לפני מפקד הצי האמריקני ווטקינס ושר הימייה ליהמן. הצעה זו גם הועלתה בדיונים שנערכו עם שר ההגנה של ארצות הברית. (ראה להלן –אוקטובר 1984).
בנובמבר 1983 נעשתה פנייה חוזרת למספנות פוטנציאליות (שאינן בונות צוללות גרעיניות לצי ארצות הברית). בתחילה הייתה היענות ראשונית נרחבת. בדצמבר 1983, לאחר סיור של משלחת משרד הביטחון וחיל הים וסיכום עקרוני עם שלוש מספנות (TOD, LOKHEED, TACOMA), חברות אלו נמנעו מהגשת הצעותיהן בשל היעדר אישור משרד החוץ האמריקני.
היציאה מן המבוי הסתום
בשלב זה כבר עלתה על הפרק תוחלת חייהן של הצוללות מדגם "גל". ביוזמת מטה חיל הים ובברכת אג"ת וסגן הרמטכ"ל, הצביע חיל הים על כך שהחל ב-1992 התועלת המבצעית מצוללות דגם "גל" לא תצדיק את המשך שירותן - הן בגלל מצבן הטכני, בעיקר מצב הגוף, והן בגלל היכולת המבצעית וההתיישנות של מערכות הלחימה. זאת ועוד: מצבן הטכני, שידרוש שיפוץ עמוק יותר, יהווה מעמסה כלכלית עצומה. מתוך מחשבה שבשנת 1992 צריכות הצוללות החדשות להיכנס לשירות, נבנה לוח זמנים אשר הצביע על תחילת תכנון תצורה כבר ב-1983, על תחילת בנייה ב-1988 ועמידה בתוכנית עד 1992. כך נסללה הדרך להזמין הכנת חוזה "קדם תיכון" שהתבסס על מטבע אירופי.
בדצמבר 1983 נחתם חוזה עם שני מתכננים נפרדים לבצע בו-זמנית קדם תיכון לצוללת "דולפין": IKL – גרמניה ומספנות WILTON FIGENORD – הולנד. על שני המתכננים היה להציג לחיל-הים, עד חודש מאי 1984, תיכון עיקרי שיתבסס על האפיון, וזאת על-מנת לאפשר למפקדת חיל-הים ולמנה"ר להחליט על:
ביוני–יולי 1984 בוצעה עבודת ניתוח ושקלול, בחיל הים ובטכניון, של שתי ההצעות לקדם-תיכון שהוגשו, זאת כדי לגבש לוגיקה לבחירת המתכנן המועדף; ההפרשים בין שתי החברות נמצאו זניחים.
בהמשך להצגת הקונספטים בפני מפקד חיל הים הוזמנו נציגי שתי החברות להציג את עבודתם ולהפגין את יכולתם במעמד "פורום מפקד חיל הים מורחב".
במהלך אוגוסט 1984 היו פגישות של צוות הפרויקט עם החברות והוגשו דרישות חיל הים לשיפור הקונספטים שהוגשו על ידיהם, וכן הערות לתכולת העבודה לשלב התכנון הראשוני. במהלך אותו החודש, רמז נציג IKL (אינג' נוזה) שייתכנו קשיים בקבלת אישור לבנות ולמכור צוללות לחיל הים הישראלי. כפתרון אפשרי הציע נוזה לבדוק אפשרות לבנות את הצוללות ב"מספנות ישראל", עם תמיכה של מספנה גרמנית בעלת ניסיון רב בבניית צוללות. על רקע זה, התקיימה פגישה בקיל בין חיים אלרואי (סגן ראש משלחת משרד הביטחון בבון) לבין נציגי, אשר בה התבקשה המספנה לנתח את האפשרויות ולספק מסמך אשר יפרט את הנדרש לעשות בכל אחת מהדרכים הבאות:
השיקולים שנלקחו בחשבון היו: מאידך, עמדה השאלה אם כדאי להשקיע את כל המשאבים כדי לפתח בארץ יכולת בנייה של צוללות כאשר השוק העולמי לבניית צוללות הוא בהחלט רווי במספנות בעלות יכולות כאלה ויהיה קשה מאוד למצוא לקוחות בין חילות הים הזרים אשר יהיו מוכנים לבנות את הצוללות שלהם בישראל. בסיכום, הרעיון לבנות צוללות ב"מספנות ישראל" נפל ונגנז.
באוגוסט 1984 אישר הרמטכ"ל, רא"ל משה לוי, את מתאר הסד"כ של חיל-הים על פי המתכונת התקציבית הנקראת (0+), הכוללת בנייה של סטי"לים סער/5 וצוללות "דולפין" והמליץ לשר הביטחון לאשרה.
ב-12 ספטמבר 1984 הציגו נציגי בריכוז מספנות WF את עבודתם ל"פורום מפקד חיל הים מורחב". עם השלמת סדרת ההצגות בוצעו הצעדים הבאים:
באוקטובר 1984, בשיחת עבודה עם שר הביטחון רבין וצוות ממערכת הביטחון, ציין מזכיר ההגנה האמריקני (ויינברגר), שהוא מכיר בצורך של ישראל בצוללות וקבע שדרך המימוש תסוכם בוועדה מיוחדת משותפת שתוקם לצורך זה. ואכן, הוא מינה את "ועדת דארבי", שאישרה לאחר מכן את הצורך וההערכה הריאלית של העלויות לפרויקט "דולפין" ובכך שימשה חוליה בגיבוש "נוסחת החבילה" "להב"/"דולפין", שהציע אלוף אלמוג. בהמשך לביקור נקבע, שיוקם צוות משותף לח"י והצי האמריקאי על מנת למצוא דרכים כיצד לבצע את בניית הצוללות באופן שאפשר יהיה לייצר חלקים בארצות הברית אולם ההרכבה הסופית תהיה מחוץ לארצות הברית תוך אפשרות לעשות שימוש בכספי FMS.
ב-16 בנובמבר 1984 החליט מפקד חיל הים לאשר התקשרות עם חברת IKL לביצוע התיכון. המצע להחלטות היה מסמך "דולפין".
ב-22 בנובמבר 1984 נחתם חוזה עם IKL להפעלה תוך 6 חודשים על-מנת להתאים את חוזה הביצוע עם הפעלת חוזה תכנון מערכות הלחימה ברוקוול.
בדצמבר 1984 התקיימה בארצות הברית פגישה בין אלוף אלמוג ובין שר הימייה האמריקאי ג'והן ליהמן בהשתתפות הנספח הצבאי (אלוף אורי שמחוני) ורמש"ן (אברהם בן-יוסף) וגובשה נוסחת ה"חבילה" הקובעת עקרונית בניה של סטי"לים בארצות הברית וצוללות באירופה ובישראל.
בסוף שנת 1984 הנחות היסוד במימוש תוכנית "דולפין" היו:
בינואר 1985 בעקבות הצגת צוות ההיגוי של צוללת "דולפין" סיכם הרמטכ"ל:
תקופת האלוף בן שושן
מיד לאחר כניסתו לתפקיד מפקד חיל הים (1 בפברואר 1985), הציג האלוף אברהם בן-שושן לשר הביטחון יצחק רבין (במרץ 1985) את התפישה המבצעית של חיל הים. בדיון המשך שהתקיים אצל שר הביטחון במאי 1985, הציג מבקר מערכת הביטחון, האלוף (מיל') שלמה אראל, לשעבר מפקד חיל הים, את התנגדותו לתפישה ולמַעֲנֶה של חיל-הים לאיומים שהתפתחו בזירה הימית. במפגש שלישי שהתקיים אצל שר הביטחון, הוצג האיום הימי על מדינת ישראל וכישורי חיל-האוויר להשתתף בלוחמת ים. בסיכום הדיון קבע השר, כי הוא מקבל את הצורך בחיל ים התקפי ומאשר בניית סער/5. קצב פיתוח והצטיידות מותנים במגבלות המשאבים. לאור סיכום השר ניתנה הוראת סגן הרמטכ"ל למטכ"ל לתקצב את תוכנית חיל הים בתוכנית רב-שנתית.
"נוסחת החבילה" למימוש הפרויקטים "להב" ו"דולפין" אושררה על ידי שר ההגנה האמריקאי במהלך ביקורו של שר הביטחון רבין בארצות הברית (יולי 1985).
לאחר כל הדיונים והאישורים הורה שר הביטחון, שההתקשרות לצורך הזמנת "להב"/"דולפין" תהיה עם מספנה אמריקאית כקבלן ראשי ו"מספנות ישראל" תשמש קבלן משנה. אישור תקציב בהיקף של 80–100 מיליון דולר לשנה במשך עשר שנים (הרוב במט"ח סיוע) למימוש הסד"כ העתידי, "להב"/"דולפין", ניתן במסגרת הדיונים על תוכנית העבודה לשנת 1986 אצל שר הביטחון.
בפגישה נוספת של שר הביטחון רבין עם שר ההגנה האמריקאי ויינברגר, בנובמבר 1985, שהתקיימה בארצות הברית בהשתתפות מפקד חיל הים בן-שושן ורמש"ן בן-יוסף, אומצה מחדש נוסחת החבילה למימוש הפרויקטים "להב" ו"דולפין", וכן הוחלט על הקמת ועדת עלויות משותפת אמריקאית-ישראלית בראשותו של אדמירל אלמסטד לבחינת עלויות הפרויקט. נציגו, ד"ר דב זקהיים וצוותו, החלו לבדוק העלויות במרץ 1986.
באותו ביקור בארצות הברית, התקיים סקר תיכון "להב" מס' 3 בהשתתפות מפקד חיל הים, רמצ"ד וצוותו, רמ"ח אמל"ח וצוות סער/5, ובמסגרתו אישר מפקד חיל הים את דחי הספינה (1,130 טון) ואת המטע"ד שלה (109 טון).
בפברואר 1986 הורה שר הביטחון לקבל הצעות מחיר ממספנות אמריקאיות ואכן הופץ על ידי מש"ן R.F.P לשמונה מספנות בארצות הברית.
בדיוני "שחקים" (תוכנית פיתוח רב שנתית של סד"כ צה"ל) שהתקיימו בפני הרמטכ"ל והוצגו לשר הביטחון בספטמבר 1986 נקבע כי:
באוקטובר 1986 בוצע סקר תיכון למשלב של "להב". בסיכומו הוקפאו מפרטי מערכות הלחימה.
דו"ח ועדת העלויות של ד"ר זקהיים פורסם בדצמבר 86 וכלל את הנקודות הבאות: