cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איזבל קארו
איזבל קארו (בצרפתית: Isabelle Caro; 12 בספטמבר 1982 – 18 בנובמבר 2010) הייתה דוגמנית ושחקנית ממרסיי, שבצרפת. היא התפרסמה בעקבות הופעתה בקמפיין השנוי במחלוקת "No Anorexia" בו הוצג תצלום של גופה הגרום על עצמותיה הבולטות.
ביוגרפיה
קארו אושפזה לראשונה בגיל 20. ב-2006, במשקל 25 קילוגרם (גובהה היה 1.65 מטר), שקעה בתרדמת. רופאיה לא ציפו שתשרוד, אך היא התאוששה.
ב-2008 התפרסם ספרה האוטוביוגרפי, "La petite fille qui ne voulait pas grossir" (הילדה שלא רצתה להשמין).
בטלוויזיה
ב-11 במרץ 2008 הופיעה קארו בתוכנית "Supersize vs Superskinny" של ערוץ 4 הבריטי. העיתונאית אנה ריצ'רדסון ראיינה אותה בנושא האנורקסיה שלה.
קארו התראיינה גם לפרק השני של סדרת הטלוויזיה התיעודית "The Prince of Beauty", בה ג'סיקה סימפסון ושני ידידיה הטובים, קן פאווס וקאסי קוב, סיירו בעולם כדי לעמוד על מהותו של היופי האמיתי. סימפסון חקרה את האופן הבעייתי בו דוגמניות מפתחות אובססיה לרזון. קארו סיפרה כיצד הפכה לאנורקסית, והזהירה נערות אחרות מהשלכות המחלה. סימפסון אמרה בתגובה "מה שאת עושה עכשיו גורם לך להיראות אפילו יותר יפה, ואני מקווה שנשים בכל העולם ישמעו את הסיפור שלך, ויבינו כמה חשוב לדעת שרזון לא גורם לך להיראות יותר יפה". הפרק שודר ב-22 במרץ 2010 בארצות-הברית וב-21 באוגוסט ביפן.
קארו הופיעה גם בתוכנית "Taboo" של ערוץ הנשיונל ג'יאוגרפיק. התוכנית צולמה חודשיים לפני מותה.
מותה
קארו נפטרה ב-17 בנובמבר 2010 בפריז, אחרי אשפוז של שבועיים עקב קשיי נשימה. היא נקברה בבית הקברות מונפרנס. סיבת המוות הייתה, ככל הנראה, סיבוכים במערכת החיסונית כתוצאה מן האנורקסיה. מדריך המשחק של קארו, דניאל דוברו-פרבו, אמר לסוכנות הידיעות Associated Press שקארו נפטרה אחרי שחזרה לצרפת מעבודה בטוקיו, וש"סבלה ממחלה זו זמן רב" (בהתייחס לאנורקסיה). משפחתה דיווחה לעיתונות על מותה רק ב-29 בדצמבר 2010.
אמה של קארו התאבדה ב-7 בינואר 2011.
חבורת רמון
חבורת רמון היא חבורה גאולוגית הכוללות תצורות גאולוגיות שהורבדו בתור הטריאס. סלעי החבורה חשופים בכל רחבי ישראל (וכן בסיני). תור הטריאס נקרא כך על שם שלושת מרכיביו:
הפציאס שעל בסיסו הוגדר הטריאס הוא פציאס גרמני המבוסס על ממצאים גאולוגיים באזור דרום גרמניה, שהיה בשולי ים תטיס. אזור ארץ ישראל היה מצידו השני של ים תטיס, ובו נוצרה תמונת ראי של פציאס זה, כפי שבא לידי ביטוי בחבורת רמון.
תצורת רעף
תצורה המורכבת מגיר ומעט שכבות חוואר. הגיר עשיר במאובנים דוגמת אמוניטים, צדפות וחבצלות ים- מסביבת היווצרות ימית רדודה. הגיר מעיד על העמקה זמנית של מפלס המים (תצורת צפיר שקודמת לה ותצורת גוונים שמאוחרת לה הן תצורות בסביבת היווצרות יבשתית או ימית רדודה מאוד, המורכבות מסלעים קלסטיים). בירדן קיימת תצורה מקבילה בואדי חיסבאן.
תצורת גוונים
תצורה המורכבת מאבן חול, סילט וחרסיות. התצורה נוצרה בסביבת היווצרות יבשתית וימית רדודה מאוד. וכוללת מבנים סדימנטרים דוגמת שיכוב צולב ושינויי עובי גדולים. בתצורה זו נמצאו שכבות דלות ועשירות במאובנים ימיים. אחת השכבות היא דרגש המיאלינה שבה כמות גבוהה מאוד של צדפות מיאלינה.
תצורת סהרונים
תצורה הדומה באופיה לתצורת גוונים, אך הגבול ביניהן מבוסס על היעדר ייצוג משמעותי של אבן חול, וככלל המרכיב הקלאסטי נמוך יותר, בעל גרגרים דקים יותר וממוין טוב יותר. קיומם של משקעים אוופוריטים בגג התצורה מלמדים על רדידות המים. המאובנים בתצורה נותרו ברובם שלמים, מה שמלמד על אנרגיית מים נמוכה. מאובנים כגון מרבצי אצות וסטרומטוליטים מלמדים על כך שסביבת ההיווצרות הייתה על תנודה של שולי הים.
תצורת מוחילה
תצורה אוופוריטית המורכבת מגבס, מאנהידריט (עם שכבות דולומיט, פצלים וגיר) כאשר גג התצורה נסחף באירוזיה בסוף הטריאס. ברמון עובי התצורה 200 מטר. בתקופה שבה הושקעה התצורה היו תנועות דיפרנציאליות שגרמו להשתפלות גושים.
תצורת בודרה
תצורה נוספת הנחשפת בדרום מערב סיני שנכללה בחבורה כאשר הוגדרה, עוד קודם להשבת סיני לידי המצרים. התצורה מורכבת מאבן חול, סילט וחרסית. הסלעים עשירים בתחמוצות ברזל ולכן אדומים מאוד.
אייסטיין הראשון, מלך נורווגיה
אייסטיין מגנוססון (בנורדית עתיקה: Eysteinn Magnússon, בנורווגית: Øystein Magnusson; 1088 – 29 באוגוסט 1123) היה מלך נורווגיה תחת השם אייסטיין הראשון מ-1103 ועד מותו, יחד עם שני אחיו, זיגרוד ואולף, אך מאחר שאולף מת בצעירותו, רק אייסטיין וזיגרוד היו השליטים בפועל של הממלכה.
בעוד שזיגרוד רכש לו מוניטין של "מלך לוחם" (מוניטין שדבק בו בעיקר עקב מסע הצלב הנורווגי שארך שלוש שנים), הצטייר אייסטיין בניגוד לו בסאגות כ"מלך השלום", שנשאר במולדתו ושיפר את מצבה. בשל העובדה שמעולם לא היה אייסטיין מעורב בפעילות מלחמתית, קיים פחות מידע אודותיו בהשוואה לאחיו זיגורד, למרות תקופת מלוכתו שארכה 20 שנה, שנים מעטות יותר מאשר זו של זיגורד. אף על פי כן, רחש אייסטיין את חיבתם של בני עמו והיחס אליו בסאגות חיובי מאוד בשל מעשיו. תקופת מלכותם של אייסטיין וזיגרוד היא התקופה הארוכה ביותר בתולדות נורווגיה בה מלכו מלכים שותפים יחדיו.
אף על פי שספרות הסאגות המאוחרת יצרה דיווחים סטריאוטיפיים על שני המלכים הללו, ידוע אייסטיין כמי ששיפר את התשתיות בממלכה ובנה בנינים וכנסיות, במיוחד לאורך החוף של מערב נורווגיה ובטרנדלג, מברגן בדרום ועד למרכז הדיג בלופוטן שבצפון. פעילויותיו של אייסטיין התמקדו בעיקר בעיר ברגן, שנעשתה מרכז סחר בינלאומי חשוב לתעשיית הדיג של אותה ימים, בעקבות מפעלי הבנייה שלו. פעילותו בברגן כללה את העברת המושב המלכותי למיקום מרכזי יותר בעיר ובניית ארמון מלכותי חדש, בנוסף לבניית כנסיות ובניית מנזר מונקליב.
ראשית חייו
אייסטיין נולד ב-1088 או ב-1089 כבנו הבכור של מי שלימים ימלוך כמגנוס השלישי, מלך נורווגיה. שם אמו לא ידוע, אך על פי התיעוד היא הייתה ממעמד נמוך. לאחר מות אביו ב-1103 במהלך המערכה הצבאית שניהל באירלנד, עלה אייסטיין לכס המלוכה יחד עם שני אחיו למחצה, זיגורד ואולף, ששלושתם נולדו לאימהות שונות. זיגורד היה צעיר בשנה מאייסטיין ואולף היה צעיר ממנו ביותר מעשר שנים. זיגורד היה הבן היחיד שהתלווה לאביו במערכה שלו במערב, אך הוא שב לנורווגיה לאחר מות אביו.
דיווחים רבים אודות אייסטיין בסאגות המאוחרות מתאפיינים במוטיבים ספרותיים ויש להם ערך מועט כמקורות על חייו. סנורי סטורלוסון, הסופר האיסלנדי בן המאה ה-13, שכתב את היצירה מחזור העולם, התמחה בסגנון ספרותי זה בצורה ראויה לציון, בהיבט הסגנוני ובהיבט הפסיכולוגי. סיפוריו כוללים השוואות בין אייסטיין לבין זיגרוד, שבהן מתפארים השניים במיומנויותיהם ובמעשיהם בניסיון להתעלות זה על זה. באופן דומה, מספר גם סטורלוסון את הסיפור כיצד הצליח אייסטיין לרפא את ידידו ממרה שחורה, על ידי כך שבאופן סדיר הוא פינה זמן כדי לדבר איתו על מה שהטריד אותו. בנוגע להופעתו החיצונית, סטורלוסון כתב שאייסטיין "היה הגבר הנאה ביותר שהיה אז. היו לו עיניים כחולות ועירניות, שיערו היה זהוב ומתולתל, קומתו לא הייתה גבוהה, אך ממוצעת". מידע אמין יותר, בייחוד על מיזמי הבנייה של אייסטיין, מופיע בסאגות מוקדמות יותר כמו בעבודתו של תאודוריק הנזיר, כרוניקן נורווגי שכתב בסוף המאה ה-12.
מלך
ב-1107 או 1108, לאחר שנים של הכנות, הפליג זיגורד עם צי גדול למסע צלב לארץ הקודש והיה המלך האירופאי הראשון שעשה כן. ב-1111 שב זיגורד לנורווגיה. אייסטיין, לעומת זאת, לא היה מעורב בשום פעילות מלחמתית ועקב כך נכתב אודותיו פחות בהשוואה לאחיו, אף על פי שסנורי סטורלוסון מציין שהוא "עשה רבות וטובות בנורווגיה בהיעדרו של זיגורד". בעוד שזיגורד קנה לעצמו תהילה לדורות הבאים כ"מלך הלוחם", בעיקר בשל מסע הצלב החד פעמי שלו, הצטייר אייסטיין על ידי כותבי הסאגות כ"מלך השלום", שנשאר במולדת כדי להשקיע ברווחתה. כדי ליצור ניגוד בין שני האחים, הביא סטורלוסון סיפור שעל פיו אייסטיין הצליח להשיג את השליטה בימטלנד בדרכי שלום על ידי שימוש במתנות ודיפלומטיה. למרות דיווחו זה של סטורלוסון, התיעוד ההיסטורי מציין שימטלנד לא הפכה להיות נחלת הכתר הנורווגי אלא הרבה יותר מאוחר, במהלך תקופת מלכותו של המלך סבר ב-1178. בכל אופן, אייסטיין וזיגורד נודעו כמי שטענו למונופול על הסחר והמיסוי בפינמרק.
במהלך תקופת מלכותו של אייסטיין, הפך ענף הדיג לבעל חשיבות מרובה יותר בנורווגיה, שכן יותר דגי בקלה ניצודו בצפון נורווגיה והדרישה להם באירופה זינקה. ברגן הפכה להיות נמל הייצוא המתאים יותר לענף זה וממנו שווקו דגים גם לגרימסבי שבאנגליה. במקביל שימש נמל ברגן כנמל ייבוא לסחורות שנדרשו בנורווגיה, כמו דגנים וקמח. כדי להרחיב את היקף הסחר, בנה אייסטיין מתקני דיג וכנסייה במרכז הדיג שבואגן שבצפון נורווגיה וב-1114 הוא הפליג בעצמו צפונה ללופוטן ולטרונדנס. הוא גם הבטיח את נתיב השייט לאורך החוף על ידי בניין נמל באגדנס שעל שפך פיורד טרונדהיים, ובניית מגדלורים קטנים לאורך החוף. מיזם בניית הנמל של אייסטיין באגדנס הושווה על ידי תאודוריק הנזיר לזה שנבנה בברינדיזי על ידי אוגוסטוס קיסר, השוואה שהשתקפה כבר בשימוש של תאודוריק בשם הלטיני של אייסטיין, "אוגוסטינוס" (Augustinus) (האפיפיור קליקסטוס השני כינה את אייסטיין במכתב "איסטנו" – Aistano). תיארוך הנמל באגדנס לתקופתו של אייסטיין נסמך על ממצאים ארכאולוגיים באזור. סטורלוסון גם מציין שאייסטיין גם הקים כמה מבדוקים יבשים גדולים בנידארוס ושהוא בנה ספינות גדולות שבצורתן ובממדיהן הן דמו לספינה "הנחש הגדול", שנבנתה קודם לכן על ידי אולף הראשון. אייסטיין גם שיפר את מקומות המקלט במעברי ההרים, וראוי לציון במיוחד זה שנבנה בהיירקין שבאזור דובר.
בהשוואה של סטורלוסון בין אייסטיין לבין זיגורד, בולט אייסטיין בכך שמיזמי הבנייה שלו בנורווגיה היו "מועילות יותר לארץ" בהשוואה "לך (זיגורד) שהרגת מורים בסרקלנד (החליפות העבאסית)". אייסטיין היה פעיל במיוחד בברגן וחלקו בפיתוחה של העיר היה ככל הנראה חשוב יותר בהשוואה לזה של אולף השלישי, מייסדה של העיר על פי הסאגות. הוא העביר את מקום המושב המלכותי בעיר מאלרקסטד להולמן שעל החוף המזרחי של מזרח וגן, בליבה של העיר, ובכך ייעל את הבירוקרטיה. בהולמן הוא בנה את כנסיית שנים-עשר השליחים ואת כנסיית ניקולאוס הקדוש, בנוסף לארמון המלכותי, שעל פי סנורי סטורלוסון היה מבנה העץ המפואר יותר שנבנה אי פעם בנורווגיה, על אף שתאודוריק הנזיר, שכתביו מוקדמים יותר, ציין שהמבנה "כעת כמעט מתמוטט עקב עתיקותו". אייסטיין גם בנה את כנסיית מיכאל הקדוש וייסד מנזר בנדיקטיני בחצי האי נורדנס.
אייסטיין הראשון מת ב-29 באוגוסט 1123, זמן קצר לאחר שהוא נפל למשכב במהלך חגיגה. סטורלוסון מספר שגופתו נלקחה לאחר מכן לנידארוס ונקברה בקתדרלת נידארוס. על פי סטרולוסון "נאמר באופן כללי שמעולם לא עמדו כה הרבה מתאבלים על קברו של שום אדם בנורווגיה כפי שעמדו על קברו של אייסטיין", לפחות לא מאז מותו של מגנוס הראשון. תקופת מלכותם של אייסטיין וזיגרוד הייתה תקופת המלכות המשותפת הארוכה ביותר בהיסטוריה של נורווגיה. זיגרוד מלך לבדו לאחר מותו של אייסטיין, עד למותו בשנת 1130.
משפחתו
אייסטיין נשא לאישה את איגביורג שהייתה בת למשפחת אצולה. נישואים אלו היו חלק מהאסטרטגיה של אייסטיין לרכוש לעצמו בני ברית במזרח נורווגיה. לשניים נולדה בת, מריה, שהייתה, מנישואיה לגודברנד סקוהוגסון, אמו של אולף אוגייבה, שלימים יטען לכס המלכות. אולף הוכרז כמלך ב-1165, במהלך מלחמת האזרחים הנורווגית, אך בסופו של דבר הוא הובס על ידי מגנוס החמישי ונאלץ להימלט מנורווגיה.
הנרי דוד
הנרי דוד (נולד ב-28 באפריל 1979) הוא שחקן ישראלי. זוכה "פרס האקדמיה לטלוויזיה".
ביוגרפיה
דוד נולד בשם הנריק רולנדוביץ' מקרוב (Генрих Роландович Макаров) באזרבייג'ן הסובייטית, לליליה בקלנוב (כיום ליליאן רות חיילובסקי) ולרולנד מקרוב, שחקנים במקצועם. דוד גדל במוסקבה. בשנות ה-90, בגיל 11 עלה יחד עם משפחתו לישראל.
עוד כילד, החל לשחק ואף הצטלם לתוכנית הטלוויזיה "אין בעיה" יחד עם דודו טופז וגם לקלטות וידאו ללימודי עברית. בנעוריו למד במגמת הדרמה והתיאטרון בתיכון א' לאמנויות תל אביב. את שירותו הצבאי בצה"ל עשה בתיאטרון חיל האוויר.
לאחר שירותו הצבאי בשנת 2000 החל ללמוד בסטודיו למשחק ניסן נתיב וכעבור כשנתיים החל ללמוד קבלה אצל מיכאל לייטמן, יחד עם סשה דמידוב.
לאחר לימודי המשחק הוא החל לשחק בתיאטרון גשר, בין היתר במחזות "השטן במוסקבה" (ישו), "חלום ליל קיץ", "נישואי פיגרו", "וריאציות לתיאטרון ותזמורת" ועוד.
בשנת 2007 זכה דוד לחשיפה משמעותית רבה, כשכיכב בסדרת הדרמה הטלוויזיונית המצליחה "מרחק נגיעה", ששודרה במסגרת "רשת" בערוץ 2, לצד גאיה טראוב, יבגניה דודינה ולוסי דובינצ'יק. כמו כן הוביל את קמפיין האופנה של "סליו" ושיחק בסדרת הטלוויזיה, "מסכים", ששודרה ביס.
בשנת 2013 הצטרף לרשימת "ביחד" שהתמודדה בבחירות למועצת העיר פתח תקווה והוצב במקום ה-13 ברשימה. הרשימה עצמה זכתה ב-4 מושבים והייתה לסיעה הגדולה במועצה.
קריירה
ב-2008 השתתף בעונה השנייה של "הנפילים", סדרת מדע בדיוני לנוער בערוץ הילדים. ב-2009 הצטרף לצוות השחקנים של "האי" עונה 3 בתפקיד הוגו- שר הצבא של קתרינה שמתאהב בזואי ונהיה בן זוגה. בנוסף השתתף בסדרה "נשות הטייסים" בערוץ 10. באותה שנה גילם תפקיד ראשי בדרמה הקומית "טרויקה".
בשנת 2009 גילם תפקיד ראשי בסרט הקולנוע הרוסי "אולימפוס אינפרנו", לצדה של השחקנית פולינה פילוננקו. בסרט מגלם דוד אנטומולוג המגיע לדרום אוסטיה למטרת מחקר בנושא פרפרי לילה. באותה שנה שיחק גם בסרט "קירות", בתפקיד פושע שעלה מחבר המדינות ובסרט "הבודדים".
בשנת 2011 שיחק בסדרה האינטרנטית של ynet "במעגל סגור" בתפקיד ירון ושיחק לצד ליאל דניר. שיחק את מייקי בסדרה "יוני והמחוננים". באותה שנה הופיע בפרק הראשון של סדרת המשטרה "אחת אפס אפס", בתור שוטר שהתנקשו בחייו, וכן בתפקיד הראשי בסרט "בוקר טוב אדון פידלמן".
בשנת 2012 שיחק בהצגות "פרימדונה" ו"יונה ונער" של תיאטרון גשר.
בשנת 2013 שיחק דוד בעונה השנייה בסדרת הטלוויזיה "בלו נטלי".
בשנת 2014 שיחק הנרי דוד בסרט "גאליס - המסע לאסטרה" בתפקיד טארלאן- ראש הצבא של השלטון של אגיר. הסרט זכה להצלחה גדולה ואף היה מועמד לפרס אופיר.
ב-2017 שיחק בהצגות "קיץ במריאנבד" ו"הרצל אמר!" בתיאטרון גשר.
בשנת 2018 הופיע בסדרת הטלוויזיה הרוסית של ערוץ 1 הרוסי "אורדת הזהב" בתפקיד פיודור. ושיחק במחזה "מקבת גרסה ללא מילים" בתיאטרון גשר, בתפקיד המלך דנקן.
ב-2019 שיחק בסדרה "רק להיום" של ניר ברגמן, ובסדרה "אבא משתדל".
בשנת 2021 שיחק בסדרת הדרמה לנוער "PPS" את דמותו של שי, ושיחק בסרט הסטודנטים "טיול לילי" של הבמאי אולי בירגר לצד ריימונד אמסלם וחוה אורטמן. הסרט אף זכה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה לסרט הסטודנטים הטוב ביותר. באותה שנה השתתף בעונה הרביעית של הישרדות VIP, בה היה למודח הראשון.
בדצמבר 2022 עלתה הסדרה "קרתגו" בה שיחק את מני, ממנהיגי האסירים היהודים במחנה מעצר מבודד, מחנה קרתגו בסודאן אליו גורש בעקבות פעילותו המחתרתית בתקופת המנדט הבריטי.
חיים פרטיים
דוד נישא בשנת 2009, ויש לו חמישה ילדים. הוא מתגורר עם משפחתו במתת.
בוזה (גלידה סורית)
בּ֫וּזָה (בערבית الآيس كريم واللبن "גלידת חלב" بوظة) הנקראת גם גלידה מסטיק ערבית היא גלידה סיבית ואלסטית, ברמת דביקות גבוהה שאמורה לעכב את המסתה בארצות ערב החמות, וגם קלה יותר מן הגרסה הטורקית, דונדורמה.
בתרבות הערבית
בסוריה ובמדינות ערביות הכנת הגלידה נחשבת לאומנות. המוכרים מכינים את הגלידה לעיני הלקוחות במיכלים עמוקים. כאשר מרקם הגלידה מתקשה הם נעזרים במכתש ועלי גדולים עשויים עץ. כתישת הגלידה מתבצעת תוך כדי ניגון ותיפוף.
בעיראק נהוג לאכול את הגלידה במקלות עץ מרובעים. נפוצה בעיקר בסוריה ולבנון בגלל הקרבה אל אזורי הגידול של עץ אלת המסטיק. ישנם מוכרי גלידה מסטיק ערבית הנוהגים לערוך מופע לתיירים בו הם טוחנים את המסטיקא בכלי עלי ומכתש תוך כדי שירה וניגון.
בעיר העתיקה של דמשק ישנה גלידרייה הנקראת "בקדש", והיא מפורסמת בכל רחבי העולם הערבי בזכות גלידת המסטיק הערבית שלה והיא מוקד משיכה פופולרי לתיירים.
עירום (סרט, 2018)
עירום (באנגלית: Stripped) הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2018 והחלק הראשון ב"טרילוגיה על אהבה" שכתב, ערך וביים ירון שני. הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל ונציה במסגרת "אופקים", ובבכורה ארצית בפסטיבל חיפה, בו זכה בפרס העריכה ופרס השחקנית הטובה ביותר.
עלילה
אליס תורג'מן (לליב סיון) היא סופרת שספרה הראשון זוכה להצלחה רבה, כוכבת עולה בשמי הספרות הישראלית, שנקלעת למשבר נפשי בעקבות חזיונות אונס. זיו צוקרמן (בר גוטפריד) הוא תיכוניסט מופנם המנגן בגיטרה קלאסית ומנסה לזכות במעמד של מוזיקאי מצטיין כדי שיוכל להמשיך לעסוק במוזיקה במהלך שירותו הצבאי. המפגש בין השניים ממחיש כיצד משברים יכולים להוות מנוע להרס וגם לצמיחה, לאלימות וגם לחסד.
משחק ודמויות
ירון שני עובד עם צוות שחקנים לא מקצועיים (Non-Actors) אשר אינם מקבלים תסריט ומאלתרים את הסצנות שלהם במקום. הצילומים בסרט נעשו בטייק אחד וללא חזרות. לליב סיון זכתה על תפקידה בסרט זה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
הפקה
הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-גרמנית שהופקה על ידי נעמי לבארי וסער יוגב מחברת בלאק שיפ בשיתוף עם מייקל רוטר מחברת The post republic. הסרט יצא בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי, ARTE ו-yes והוא מופץ על ידי Alpha Violet, חברת מכירות עצמאית שבסיסה בצרפת.
יום ההליכה העולמי
יום ההליכה העולמי חל מדי שנה ב--30 באוקטובר. זו יוזמה של הארגון הבינלאומי TAFISA, שמטרתה לעודד פעילות גופנית באמצעות הליכה שהיא הספורט השכיח בקרב האוכלוסייה והיא אפשרית לכולם. בישראל יום זה מאורגן על ידי משרדי התרבות והספורט והבריאות.
המיזם בישראל ומטרתו
ביום ההליכה מתקיימות פעילויות שונות בנושא במוסדות החינוך.
מיזם יום ההליכה העולמי משותף למשרד התרבות והספורט ומשרד הבריאות כחלק מתוכנית "אֶפְשָׁרִיבָּרִיא", התוכנית לחיים פעילים ובריאים, ונועדה להתמודד עם הנתונים המדאיגים לפיהם רק שליש מאוכלוסיית ישראל אכן עוסקת בפעילות גופנית באופן קבוע.
בנוסף למשרד התרבות והספורט ולמשרד הבריאות משתתפים בארגון גם הרשויות המקומיות, משרד החינוך, משטרת ישראל, צבא הגנה לישראל ועוד. הם מעוניינים להציג לציבור כי ניתן לבצע פעילות גופנית באופן יום-יומי בכל מקום. לדוגמה, ניתן לעלות במדרגות במקום במעלית, לטייל בפארקים ברחבי הארץ, ופשוט להחליף ישיבה בהליכה כל זמן שאפשר.
המסר של יזמי התוכנית הוא שכל פעילות כזאת היא חלק חשוב מהעשייה היומיומית, ולכן כדאי לאמץ אותה במשך היום. היא נחשבת ונספרת כחלק מהפעילות הגופנית היומית ותורמת לשיפור הבריאות הפיזית והגופנית, להפחתת מתחים ולאיכות חיים טובה יותר. הליכה מהירה חשובה לכל אדם בכל גיל, מגיל צעיר ועד לגיל המבוגר.
יתרונות ההליכה
יזמי היום מזכירים את יתרונות ההליכה: ההליכה עוזרת להפגת לחצים, בנוסף על כך שהיא שומרת על הכושר שלנו ומשפרת אותו. היא גם עוזרת לירידה במשקל או לשמירתו. להליכה יש יתרונות בריאותיים ואף חברתיים: ההליכה עוזרת למצב רוח מרומם ולרעננות ומרץ. תורמת לתפקוד טוב של מערכות הלב הדם והריאות, משפרת את מחזור הדם ומחזקת שרירים. ההליכה אפילו משפרת יכולות ריכוז, ביטחון ודימוי עצמי.
יתרה מכך, מוכח כי ההליכה משפרת את מסת העצם ומצמצמת סיכוי לשברים, תורמת להתמודדות עם דיכאון ואף יעילה לפעמים יותר מטיפול תרופתי.
נזיפה
בית הדין לאתיקה של מועצת העיתונות בישראל כולל נזיפה בסל העונשים שלו.
דייוויד ברקוף
דייוויד צ'ארלס "דייב" ברקוף (באנגלית: David Charles "Dave" Berkoff; נולד ב-30 בנובמבר 1966) הוא שחיין עבר מארצות הברית, אלוף אולימפי בעל 4 מדליות מהן 2 זהב ושיאן עולם במשחה ל-100 מטר גב. היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה משחה זה מתחת ל-55 שניות.
ברקוף נודע בזכות צלילה ארוכה ומהירה במים לאחר הזינוק (עד 35 מטר), דבר שהיה מותר בסגנון גב משנת 1975 ועד שנת 1991 בה הצלילה הוגבלה ל-15 מטר.
ביוגרפיה
ברקוף נולד באבינגטון, פנסילבניה. הוא למד באוניברסיטת הרווארד משנת 1985.
באוניברסיאדה שנערכה בזאגרב אז יוגוסלביה ביולי 1987 זכה ברקוף במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב, אחרי דייצ'י סוזוקי מיפן ולפני בן ארצו ג'יי מורטנסון. חודש לאחר מכן, במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו באינדיאנפוליס, אינדיאנה הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב.
שיאן עולם
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת סיאול שנערכו באוסטין, טקסס ב-12 באוגוסט 1988 קבע ברקוף במשחה ל-100 מטר גב, כבר בשלב המוקדמות שיא עולם חדש של 54.95 שניות, שיפור של 5 מאיות השנייה לשיאו של איגור פוליאנסקי מברית המועצות ובכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה משחה זה מתחת ל-55 שניות. בהמשך היום בשלב הגמר הוא שיפר את השיא והעמידו על 54.91 שניות.
מדליית זהב אולימפית
במשחקים עצמם זכה ברקוף בשתי מדליות, זהב וכסף. הוא שבר את שיאו העולמי במשחה ל-100 מטר גב בשלב המוקדמות והעמיד אותו על 54.51 שניות. לגמר הוא הגיע כמועמד העיקרי לניצחון ואף הוביל ברוב שלבי המשחה, אך נחלש ב-20 המטרים האחרונים, ונעקף על קו הסיום. הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 55.18 שניות, אחרי דייצ'י סוזוקי (55.05 שניות) ולפני איגור פוליאנסקי (55.20 שניות). הוא זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4X100 מטר מעורב, ביחד עם ריצ'רד שרדר, מאט ביונדי וכריס ג'ייקובס בשיא עולם חדש של 3:36.93 דקות, לפני קנדה (3:39.28 דקות) וברית המועצות (3:39.96 דקות). במשחה השליחים הוא שחה את סגנון הגב ב-5 מאיות השנייה לאט יותר משיאו העולמי הטרי.
חיים אישיים
ברקוף עובד כעורך דין ומאמן במיסולה, מונטנה. בתו קתרין היא שחיינית מצטיינת, שיאנית ארצות הברית במשחה ל-100 יארד גב.
צרטוסוכוס
צרטוסוכוס (שם מדעי: Ceratosuchus; פירוש השם: "תנין מקורנן") הוא סוג נכחד של תנינאי ממשפחת האליגטוריים, שחי בסוף הפלאוקן עד לתחילת האאוקן באמריקה הצפונית. המאובנים שלו התגלו ב-"Piceance Basin" שבקולורדו וב-"Bighorn Basin" בויומינג. הוא תואר ב-1938 ובסוגו נכלל מין אחד - Ceratosuchus burdoshi, על שם ההרפטולוג תאודור בורדוש שחקר את גולגולת האליגטור.
מאפיינים
הצרטוסוכוס היה אליגטור באורך של 2 מטרים ויותר והוא היה בעל 4 בליטות קרניות המתעקלות מעלה שמהן קיבל את שמו. קרניים אלה נדירות אצל התנינים (די דומות לקרני התנין הקדום וואיי ממדגסקר) והן היו קטנות יחסית להתגוננות וגם לא לתצוגות מאיימות, כך שכנראה הם נועדו לעזור להבדיל בינו לבין תנינים אחרים. מבנה הלסתות היה שטוח עם שיניים קצרות אך חזקות. ככל הנראה הם נועדו לפצח שריון של בעלי חיים אחרים כמו צבים או חלזונות מים.
הצרטוסוכוס הוא מקרובי האליגטורים האמיתיים והוא קרוב בעיקר לסוג Allognathosuchus, שהתקיים באאוקן של אמריקה הצפונית.
תאופאנס המודה
תֵּאוֹפאנֶס המודה (יוונית: Θεοφάνης Ὁμολογητής; 758 או 760 – 12 במרץ 817) היה אריסטוקרט ביזנטי שהפך לנזיר והיסטוריון.
קורות חייו
תאופאנס נולד בקונסטנטינופול למשפחת אצולה ביזנטית. אביו איסאק (יצחק) היה מושל אימפריאלי של איי הים השחור; אמו תאודורה הייתה בת אצולה ביזנטית, אך דבר לא ידוע על משפחתה. תאופאנס היה בן 3 כאשר אביו מת, והילד עבר לחסותו של קונסטנטינוס החמישי, קיסר האימפריה הביזנטית, שדאג לחינוכו של תאופאנס בחצר הקיסרית. משהגיע לבגרות מילא תאופאנס תפקידים שונים בשירות פטרונו הקיסר.
תאופאנס התחתן בגיל 12, ושכנע את אשתו לקיים אורח חיים של פרישות. בשנת 799, לאחר מות חותנו, התגרשו בני הזוג ונשבעו לנהל אורח חיים המוקדש לדת הנוצרית. אשתו של תאופאנס בחרה לפרוש למנזר בסמוך לקונסטנטינופול, ותאופאנס עצמו פרש למנזר בשם פוליכרוניוס שבסמוך לעיר העתיקה קיזיקוס.
לאחר מספר שנים שימש תאופאנס כאב מנזר שייסד בסמוך לקיזיקוס, ומתוקף מעמדו השתתף בוועידת ניקיאה השנייה, הוועידה האקומנית השביעית של הכנסייה. הוועידה התכנסה בשנת 787 בעיר ניקאה, היא איזניק של ימינו בטורקיה, החזירה את מנהג כיבוד האיקונין אשר בוטל וגונה בוועידת האיקונוקלסטים בשנת 754, וסיימה את מלחמת האיקונין (איקונוקלאזמוס) הראשונה. ועידת ניקיאה השנייה היא הוועידה האקומנית האחרונה המקובלת הן על הנצרות האורתודוקסית והן על הנצרות הקתולית.
המחצית הראשונה של המאה התשיעית הייתה סוערת וקשה עבור תושבי האימפריה הביזנטית, קיסרים התחלפו בתדירות גבוהה וכך גם המדיניות הדתית של האימפריה. עלייתו של לאון החמישי, קיסר האימפריה הביזנטית בשנת 813 סימנה את נפילתו של תאופאנס. הקיסר חידש את רדיפת האיקונות והביא את תאופאנס לקונסטנטינופול על מנת לשכנע אותו לחזור בו מתמיכתו בהחלטות וועידת ניקאה השנייה. משסירב תאופאנס למצוות הקיסר, הוא נאסר ועונה. שנתיים לאחר מכן, משעמד תאופאנס בסירובו, הוא הוגלה לאי סמותראקה בשנת 817 ושם נפטר שבועיים לאחר מכן - ב-12 במרץ (על פי המסורת הנוצרית). על פי המסופר, תאופאנס ביצע מעשי נסים רבים לאחר מותו.
הכרונוגרפיה
על פי בקשתו ועידודו של ידידו גאורגיוס סינקלוס החל תאופאנס לכתוב את יצירתו הגדולה - ה"כרונוגרפיה" (בלטינית: Chronica, מיוונית: χρονικά עברית: קורות) - ההיסטוריה של האימפריה הביזנטית. היצירה נכתבה בין השנים 813 עד 815, ושולבו בה כתבים של היסטוריונים קודמים ובהם גאורגיוס סינקלוס, סוקרטס מקונסטנטינופול, סוזומנוס וסופרים ביזנטיים אחרים. היא משמרת לא רק את ההיסטוריה של האימפריה אלא גם את הכתבים של סופרים והיסטוריונים מוקדמים שעבודתם הייתה אובדת לנצח לולא השתמרה בכרוניקה.
הכרוניקה, הכתובה בשפה המסמנת את המעבר הסגנוני בין יוונית קוינה הארכאית של ספרי הקודש לבין יוונית ביזנטית ששימשה את האימפריה הביזנטית, מספרת את ההיסטוריה של העולם הביזנטי החל מההכתרה של הקיסר דיוקלטיאנוס בשנת 284 עד לנפילתו של מיכאל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית בשנת 813. התיאור עד לסוף תקופתו של יוסטינוס השני (578) מסתמך על מקורות קודמים וקדומים.
הכרוניקה מחולקת לשניים. בחלק הראשון מתועדת ההיסטוריה לפי כרונולוגיה של שנים, ואף על פי שאין בו ניתוח ביקורתי וככל הנראה הוא לוקה גם במידה של חוסר דיוק היסטורי, יש בו שיפור ניכר לעומת הבעיתיות של ההיסטוריוגרפיה הביזנטית המוקדמת. בחלק השני מתועדת ההיסטוריה בטבלאות בהן מופיעות שגיאות וסתירות מרובות. חוקרים מודרניים מעלים את הסברה כי תאופאנס כתב רק חלק מהטבלאות והותיר מקטעים ריקים ללא תאריכים, ומידע זה הושלם במועד מאוחר יותר בטבלאות מופיעים שנות השלטון של הקיסרים הרומיים, המלכים הפרסים והח'ליפים המוסלמים. כמו כן מופיע מידע על חמשת הפטריארכים של קונסטנטינופול.
הליגה הבויוטית
הליגה הבויוטית הייתה ברית פולייס בחבל בויוטיה, ביוון התיכונה, בתקופה הארכאית והקלאסית ביוון העתיקה. בניגוד לערי מדינה גדולות אחרות דוגמת אתונה וספרטה לא התאחדה ביוטיה לכדי פוליס גדולה אחת, אלא נותרה קונפדרציה רופפת של מספר ערים שהתחרו ביניהן על השליטה בליגה. רוב הזמן תבאי הייתה הפוליס הדומיננטית בליגה.
הליגה הגיעה לשיא פריחתה באמצע המאה ה־4 לפנה"ס תחת הנהגתו של אפמינונדס, אך כשלה בהשגת הגמוניה ביוון. הליגה נחלשה במהלך מלחמת הקודש השלישית ופורקה על ידי אלכסנדר הגדול בעקבות הריסת תבאי בשנת 335 לפנה"ס. ערי הליגה המשיכו לשמור על קשרים ביניהם עד אשר שולבה בויוטיה במאה ה־3 לפנה"ס בליגה האיטולית.
WIZ
WIZ (קרי: "ויז") היה כתב עת ישראלי, שעסק במשחקי מחשב וקונסולות משחק, אינטרנט ומשחקי תפקידים.
היסטוריה
המגזין יצא לאור משנת 1991 ועד אוקטובר 2001 והיה הראשון בארץ שסקר את הנושא. בנוסף לסקירת המשחקים הוא הכיל בשלב מסוים משחקים שניתנו חינם בכל חודש. מחירו היה 25 ש"ח.
במהלך השנים היו לעיתון מספר עורכים וביניהם סיגל בן-ארצי, דינה בן-קיקי, קובי סיט, ניר צוק ואורן רביב. בין הכתבים היו גם דוד זילברשטיין וערן בן סער. זילברשטיין התחיל ככתב במדור ה-PC של המגזין, ולאחר כשנה הפך לעורך המדור. בן-סער, כתב וערך את מדור משחקי התפקידים של העיתון. במדור זה, נהג לכתוב באופן קבוע טור הומוריסטי בשם "שיחות עם מורגן לה פיי", שבין השאר ענה גם על שאלות בנושא משחקי תפקידים.
המגזין יצא לאור על ידי חברת "באג" עד שנקנתה על ידי הוצאת הספרים
"מודן" שהחליטה לסגור את WIZ.
ביקורות גרסו, כי הכתבות ב-WIZ נוטות לקטול משחקים שיובאו על ידי יריבותיה של "באג", ״הד-ארצי״ ו״מחשבת״. ייתכן וביקורות אלו היו נכונות לפני כניסתו של קובי סיט לתפקיד העורך (ב-1995). לאחר כניסתו של סיט לתפקיד, נראה היה שהביקורות התמתנו. עם זאת, מתחריו של כתב העת טענו שהמשחקים הפחות מוצלחים שיובאו על ידי "באג", היו זוכים לביקורות עדינות ומרוככות יותר מאשר המשחקים שיובאו על ידי המתחרים. על אף המחלוקות הרבות, WIZ היה כתב העת הישראלי למשחקי מחשב האחרון שנסגר. מתחריו "פריק" ו"זומביט" נסגרו שנים מעטות קודם לכן. ניתן למצוא עוד מעלילותיה של מורגן לה פיי באתרו של ערן בן סער, "שדים מתחת לכיור".
סוקולי
סוקולי (בפולנית: Sokoły; ביידיש: סאקאלי) הוא כפר במחוז ויסוקי מזובייצקי שבפרובינציית פודלסיה בפולין, כ-35 ק"מ דרומית מערבית לביאליסטוק, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
היישוב נזכר לראשונה באמצע המאה ה-15, ותחת שלטון פולין הקונגרסאית הוענקו לו זכויות עיר. בשנת 1870, בעקבות מרד ינואר, נשלל מהיישוב מעמדו העירוני. במהלך השנים התקיימו ביישוב ימי שוק שבועיים וירידים שנתיים.
יהודי סוקולי
יהודים ישבו בסוקולי מהמאה ה-18, וחרף האיסור שחל על ישיבת יהודים באזור הגבול בין השנים 1823 ו-1862, גדלה הקהילה במקום, ובשנת 1857 היוו היהודים כ-80% מתושבי היישוב. בשנת 1880 נבנה ביישוב בית כנסת מאבן, ובשנת 1897 נמנו ביישוב 1,723 יהודים. מראשית המאה ה-20 התקיימה ביישוב פעילות ציונית.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב 1,558 יהודים, כשלושה רבעים מתושביו, והתקיימה בו פעילות של אגודת ישראל, של הבונד ושל המפלגות הציוניות השונות. בשנים 1931 ו-1936 התרחשו תקיפות אנטישמיות נגד יהודים ביישוב.
בשואה
ב-10 בספטמבר 1939 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ובו ביום רצחו בו אלו ארבעה יהודים, והציתו כ-30 בתים של יהודים. בהתאם להסכם ריבנטרופ מולוטוב העבירו הגרמנים את השליטה ביישוב לידי הסובייטים, ובזמן זה הגיעו למקום פליטים יהודים ממערב פולין. בתקופה הסובייטית הולאמו עסקי היהודים ביישוב, ומספר יהודים ממנו הוגלו לעומק ברית המועצות.
ב-24 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, שבו הגרמנים לכבוש את היישוב, והפקידו את השליטה בו בידי הפולנים המקומיים. במועד זה החלו הפולנים בעריכת מעשי שוד, התעללות ואונס בקרב יהודי היישוב. בהמשך, נצטווה יודנרט שהוקם ביישוב לספק לגרמנים תשלומי כופר, דברי ערך ועובדי כפייה יהודים, אשר חלקם הועסקו בבית הכנסת ובבית המדרש המקומיים, אשר הוסבו למחסנים. בד בבד, נצטוו יהודי היישוב לענוד טלאי צהוב, ומעת לעת הוצאו יהודים מהיישוב להורג. בעקבות הגעת ידיעות על השמדת יהודי הסביבה, נמלטו בתחילת סתיו 1942 כ-100 בני נוער יהודים מהיישוב ליערות הסביבה.
ב-2 בנובמבר 1942 ריכזו אנשי גסטאפו ושוטרים פולנים כ-500 מיהודי היישוב בכיכר המרכזית בו, תוך ירי במתנגדים, ומשם הוסעו כולם לביאליסטוק, ממנה שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. את יהודי היישוב שהצליחו להימלט ליערות הסביבה רצחו פולנים לאומנים. מכ-1,600 יהודי היישוב שרדו את השואה כ-30 איש, אך אלו לא שבו להתגורר במקום, לאחר ש-7 מהם נרצחו עם שובם בידי לאומנים פולנים.
לידיה פורסטרום
לידיה פורסטרום (בגרמנית: Lydia Forsström; 5 באפריל 1914 – 1 בינואר 2006) הייתה סטודנטית חסידת אומות עולם פינית, שהצילה יהודים בברלין במלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
הסטודנטית לידיה פורסטרום, ילידת 1919, הייתה חברה בקהילת הסטודנטים האוונגליסטית האסורה. היא חיה בגרמניה מאז ילדותה, אך הייתה לה אזרחות פינית. בשנות המלחמה היא גרה בדירת חדר בברלין, סמוך לתחנת רכבת. בשנת 1943 היא הכירה באמצעות חברותיה הקווייקריות צעירה יהודייה בשם ליסלוט פרלס, עובדת רווחה שבפברואר 1943 נאלצה לרדת למחתרת. לידיה, שמעולם לא פגשה את פרלס לפני כן, הסתירה אותה במשך שנה וחצי בדירתה הקטנטנה וחלקה איתה את מנות האוכל שלה.
לאחר המלחמה
פורסטרום עברה להתגורר בשוודיה לאחר המלחמה אך המשיכה לשמור על קשר ולבקר את מרגרט קוך בגרמניה. את שנותיה האחרונות בילתה בבית אבות בברגן, שם נפטרה בשנת 2006. כמעט אף אחד לא הכיר את סיפור חייה המרגש.
הכרה והנצחה
לידיה פורסטרום הוכרה ב-22 באוקטובר 1980 על ידי "יד ושם" כחסידת אומות העולם.
נכה צה"ל
נכה צה"ל הוא אדם שבריאותו נפגעה במהלך ועקב שירותו בכוחות הביטחון.
בחלק נכבד מהמקרים, הכרה בנכות זו מאפשרת לנפגעים לקבל פיצויים כספיים מהמדינה וסיוע בשיקום.
הנכות יכולה להיות פיזית בלבד, נפשית בלבד, או משולבת. נכון לשנת 2017, משרד הביטחון דיווח כי יותר מ-4,600 אנשים שהוכרו כנכי צה"ל סובלים מפוסט טראומה . זכותון מאת הקליניקה להכרה בנכות צבאית- הקריה האקדמית אונו
חוק הנכים
מעמדו של נכה צה"ל נקבע בחוק הנכים (תגמולים ושיקום), התשי"ט-1959 (נוסח משולב), על פיו "נכות" פירושה איבוד הכושר לפעול פעולה רגילה, או פחיתת כושר זה כתוצאה מחבלה, מחלה או החמרת מחלה. יוכר כנכה רק מי שלקה בנכות בעת שירותו ועקב שירות זה.
שלושה תנאים בסיסיים להכרה בנכות:
עמידתו של אדם בשלושת התנאים העיקריים הללו היא המפתח להכרתו כנכה. ראשית יש לבדוק אם המבקש רשאי להגיש בקשה לפי החוק. אם כך הוא - אזי יש לבדוק את הקשר הסיבתי בין הנכות הנטענת לבין השירות. משנמצא קשר סיבתי, קובעת ועדה רפואית את שיעור הנכות.
חוק הנכים אינו עוסק בבחינת האחריות לקרות האירוע (כמעט) אלא בהתאמת נסיבותיו להגדרות החוק. משום כך כמעט ואין משמעות לאחריות או "אשם" לקרות הנזק (עניין שיש לו חשיבות רבה לצורך דיון בעוולות על פי פקודת הנזיקין, למשל). כמו כן אין צורך להוכיח אחריות ישירה ובלעדית של איש צבא או המערכת הצבאית לאירוע או לנזק (זו הקלה משמעותית מבחינת הבקשה להכרה), ודי בכך שהאירוע אירע תוך ועקב השירות הצבאי.
הכרה בנכות ובקיומו של קשר סיבתי
קצין התגמולים הוא היחיד אשר רשאי להחליט בדבר הכרה בנכותו של. ההכרה כנכה על ידי קצין התגמולים היא תנאי בסיסי לדיון בכל תביעת זכות של אדם. גם אם אין אותו אדם מבקש תגמול אלא טובת הנאה אחרת, עליו להיות מוכר ראשית כנכה לפי החוק.
סעיף 31 לחוק הנכים קובע כי קצין התגמולים ידון ויפסוק בכל בקשה בהקדם ככל האפשר. בתקנה 1 לתקנות הנכים (תגמולים ושיקום) (הליכים בפני קצין תגמולים), תשנ"ה-1995, נקבע שעל קצין התגמולים להחליט בבקשתו של מבקש תוך תשעה חודשים מיום שמסר לידיו את כל המסמכים לדרישתו או התייצב לבדיקות כנדרש.
לפי סעיף 31(ב) על קצין התגמולים להודיע לנכה את החלטתו מיד בדואר רשום. תקנה 2 לתקנות הנכים (תגמולים ושיקום) (הליכים בפני קצין תגמולים), תשנ"ה-1995, על קצין התגמולים למסור החלטתו לנכה תוך 14 יום מיום ההחלטה.
אם החליט קצין התגמולים לדחות את תביעתו של מבקש כי אז עליו להודיעו על כך ולנמק את החלטתו. כמו כן עליו לצרף להחלטתו את חוות הדעת הרפואית או את פרוטוקול הוועדה הרפואית עליהן הסתמך בהחלטתו (אלא אם כן החליט יושב ראש הוועדה הרפואית שלא לחשוף את הפרוטוקול, ואז עליו לרשום בהחלטתו את הטעמים לכך ולהתיר לעורך דין/רופא מטעם הנבדק לעיין בהם). חובת ההנמקה של ההחלטה לדחיית בקשתו של מבקש היא חובה חוקית מפורשת שעל קצין התגמולים לעמוד בה (להבדיל מוועדה רפואית עליה אין חובה חקוקה לנמק החלטתה). דרישה זו מקצין התגמולים מחויבת המציאות כדי למנוע חשש לשרירות לב מצדו של קצין התגמולים ועל מנת לאפשר לוועדת הערעורים להעביר תחת ביקורתה את החלטתו. קצין התגמולים וועדות רפואיות נוהגים ליתן נימוקים קצרים ביותר. במקרה של דחיית הבקשה מצורפת להחלטה חוות דעת רפואית המבהירה את ההחלטה.
בהחלטת קצין התגמולים תצוין זכותו של המבקש לערער על ההחלטה, המועד לערעור וכתובת הוועדה אליה עליו להפנות ערעורו. לעיתים כרוכה שאלת ההכרה בנכותו של מבקש בשאלות רפואיות שאין קצין התגמולים יכול לענות עליהן בעצמו (שכן מדובר בגוף מנהלי/משפטי). במקרה כזה יכול קצין התגמולים לפנות למומחה רפואי חיצוני שייעץ לו בעניין זה.
כמו כן מאפשר חוק הנכים לקצין התגמולים לפנות לוועדה רפואית אשר תחווה דעתה באשר לקשר הסיבתי בין הפגיעה לבין השירות הצבאי. על פי החוק הוועדה היא גוף מייעץ ותפקידה מתמצה בזאת. עם זאת, כפי שנאמר לעיל, ההחלטה היא של קצין התגמולים ושלו בלבד. ערעור על החלטה זו יש להגיש באותו האופן בו מערערים על החלטת קצין התגמולים.
קביעת דרגת הנכות
קביעת דרגת הנכות נעה בין 0% - 100% ונקבעת על ידי ועדה רפואית של אגף השיקום במשרד הביטחון ועליה ניתן לערער בעת הצורך. דרגת הנכות נקבעת לפי תקנות הנכים (מבחנים לקביעת דרגת נכות), תש"ל-1969. תקנות אלו הותקנו מכוחו של סעיף 10 לחוק הנכים העוסק בקביעת דרגת נכות. לתקנות אלו ישנה תוספת מפורטת הכוללת את המבחנים השונים המאפשרים קביעת דרגת נכות.
התוספת לתקנות כוללת את הפגימות, המבחנים והמידות לקביעת דרגת הנכות. התוספת כוללת 90 סעיפים המתארים פגימות (חבלות ומחלות) שונות, כאשר כל סעיף כולל מספר מבחנים הקובעים אחוזי נכות לפי חומרת הפגימה תוך התחשבות במשתנים נוספים, כגון משך הפגימה והשפעתה על תפקודו של הנכה.
אגף השיקום במשרד הביטחון
הגוף הרשמי המטפל בנכי צה"ל הוא אגף השיקום במשרד הביטחון, שפיתח מערכת ענפה של שירותים, בנוסף לטיפול הרפואי. זאת עקב המספר הרב של הנפגעים, והמצב הביטחוני המיוחד בו שרויה המדינה עד היום, כמו גם הרצון להעניק לנפגע את המיטב שניתן לתת.
נכון לשנת 2016, האגף מטפל בכ-105–110 אלף נפגעים הנחלקים לשלושה סוגים עיקריים:
בבדיקת הוועדה לבחינת תקציב הביטחון שפורסמה בשנת 2015, 24% מהתקציב של השיקום מופנה לחיילים שנפגעו בנסיבות מבצעיות, כך שמרבית התקציב מופנה לנכי צה"ל שנפגעו באופן אחר, למשל, מחלות או תאונות. המלצות הוועדה, וכן המלצות ועדת גורן בשנת 2010, היו להגביה את הרף המקנה לחייל שנפגע מעמד של נכה צה"ל.
תקציב האגף לשנת 2017 עומד על 5 מיליארד ש"ח, שכולל את הטיפול בנכים יוצאי מערכת הביטחון, לוחמי צד"ל ויוצאי המחתרות; הטיפול במשפחות השכולות, והנצחת זכרם של חללי מערכות ישראל (תקציב אגף הנכים בלבד כ-3.4 מיליארד ש"ח). סכומים אלה משמשים לתשלום תגמולים והטבות שונות כגון מימון תרופות וטיפולים רפואיים לנכים, מימון רכב לנכים קשים, מימון מטפלים צמודים, מימון מענקי דיור לנכים ומשפחות שכולות, מימון שיקום מקצועי ועוד הטבות הקבועות בהוראות אגף נכים ואגף משפחות שכולות.
ארגון נכי צה"ל
הארגון מאגד את מרבית נכי צה"ל, המשלמים לו דמי חבר חודשיים, וחבריו בוחרים את ההנהלה מדי חמש שנים בבחירות הנערכות בסניפי הארגון ברחבי הארץ. מאחר שמדובר בעמותה גדולה הכוללת אלפי חברים נערכות הבחירות בחמישה מחוזות הארגון, ובכ-50 קלפיות ברחבי הארץ. רק לחברי הארגון זכות להצביע בבחירות אלה. קיימים גופים נוספים המייצגים את נכי צה"ל השונים, אך הם אינם בעלי מעמד מיוחד.
נכי צה"ל בחברה הישראלית
מעמדם של נכי צה"ל שונה ממעמדם של נכים אחרים, ולו רק בשל העובדה כי פגיעתם נגרמה עקב השירות למען ביטחון המדינה. בכך מכירה המדינה כי לה חוב מוסרי כלפי מי שבריאותם נפגעה למען ההגנה עליה. תפיסה זו התגבשה עוד לפני קום מדינת ישראל ונדונה בוועדות של הסוכנות היהודית בדצמבר 1947. עם הקמת המוסדות הרשמיים התמסדה הפעילות למען נפגעי הקרבות, מעמדם נקבע בחוק ולצורך הטיפול בהם הוקם אגף מיוחד במשרד הביטחון - אגף השיקום. במהלך השנים הורחבה הגדרת הזכאות, ונוספו לה גם נפגעים של קהילת המודיעין, משטרת ישראל, שירות בתי הסוהר ומשמר הכנסת, וכן נכי המחתרות מלפני קום המדינה.
כאשר הציג ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון את חוק הנכים אמר: הצעת חוק נוספת בחתימת דוד בן-גוריון מיום 14 במרץ 1950 תיקנה את חוק הנכים והוסיפה לחוק חיילים אשר מחלתם הוחמרה עקב השירות.
על משמעותו של חוק הנכים עמד גם נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, בפסק דינו:
פועלם של נכי צה"ל ותרומתם לביטחון המדינה נישאים על נס באירועים לאומיים, ונציגיהם זוכים למקומות של כבוד באירועים רשמיים. נכי צה"ל זוכים, מלבד ההטבות המוגדרות בחוק, גם למספר הטבות בשירותים ציבוריים, כמו הנחות בארנונה, פטורים שונים ממסים, כרטיסים מוזלים ברכבת ישראל, ועוד.
בשנת 2014 אישרה ממשלת ישראל כי יתקיים יום ההוקרה לפצועי מערכות ישראל מדי שנה בי"ז בכסלו.
הזדקנות בצל הנכות
במחקר שערך מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל בשנת 2017, נבחנו הבדלים במצבם של נכי צה"ל לפי קבוצות גיל וסוגי פגיעה בתחומי הבריאות, הרווחה, התעסוקה, הפנאי והקשרים החברתיים. מאחר שהספרות והמחקר מדווחים על הזדקנות מוקדמת בקרב בעלי מוגבלות היה עניין לבחון גם את קצב ההזדקנות של נכי צה"ל בהשוואה לאוכלוסייה הכללית.
עוד נמצא כי נכי צה"ל מעשנים פחות ומקיימים פעילות גופנית בשיעור דומה לזה של כלל האוכלוסייה. ייתכן כי מצבם הטוב יחסית של נכי צה"ל בתחום זה נובע מקיומם של שירותים ייחודיים, מותאמים ונגישים בעבורם. אחד השירותים האלה הוא "בית הלוחם": 23% מנכי צה"ל מבקרים בו, והשיעור עולה עם העלייה בגיל או בחומרת הנכות.
עוגייה
עוגייה היא מאפה או ממתק.
חומרי הגלם העיקריים להכנת עוגיות הם קמח, ביצים, חומר שומני כמו מרגרינה, חמאה או שמן וממתיק כמו סוכר, דבש או ממתיק מלאכותי.
היירוקלס
סוסיאנוס היירוקלס (Sossianus Hierocles; פעל סביב שנת 303 לספירה) היה אריסטוקרט רומאי ובעל תפקיד רשמי. הוא שימש כמושל בסוריה תחת הקיסר דיוקלטיאנוס בזמן כלשהו בשנות ה-290. לאחר מכן התמנה למושל ביתיניה. הוא זכור בעיקר בגלל פעילותו האנטי-נוצרית בביתניה, שם חיבר מאמר ביקורת על הנצרות בשם "אוהב אמת".
בפברואר 303 הוצאו צווי "הרדיפה הגדולה" נגד הנוצרים. היירוקלס נהג לאכוף את הגזרות הללו בלהיטות בתפקידו כמושל ביתיניה, ושוב בעת ששימש כמושל מצרים בסוף שנות ה-300 או תחילת שנות ה-310. ידוע לנו על פעילותו בעיקר דרך הערות מקריות בחיבוריו של הסופר הנוצרי לקטאנטיוס, "על מותם של הרודפים" ו"המוסדות האלוהיים" ובחיבוריו של אוסביוס מקיסריה, על "המרטירים של ארץ ישראל"  ו"נגד היירוקלס". כתובות בתדמור משמרות את פרטי הקריירה המוקדמת שלו.
קריירה
בזמן כלשהו בין השנים 293–303, היה היירוקלס מושל (פראיסס ) הפרובינקיה פיניקיה ליבננסיס, בצד המזרחי של הר הלבנון. המחוז כלל את תדמור, שם נמצאת הכתובת המעידה על הקריירה שלו. לאחר מכן היה המושל (ויקאריוס ) של מחוז כלשהו, אולי המזרח (Dioecesis Orientis, כולל סוריה, ארץ ישראל, ובאותה עת, מצרים).
בשנת 303 מונה היירוקלס למושל (praeses) ביתיניה. אף על פי שמדובר בהורדה בדרגתו לכאורה (praeses הייתה דרגה נמוכה יותר מאשר vicarius, עם פחות תחומי אחריות ופחות יוקרה), המעבר קירב את היירוקלס לחצר הקיסרית, ולמושב הכוח האמיתי: הקיסר. בזמן שהותו בביתיניה, חיבר היירוקלס מאמר ביקורת על הנצרות בשם "אוהב אמת" (ביוונית: Φιλαλήθης, Philalethes; המכונה גם Φιλαλήθης λόγος, Philalethes logos). מאמר זה ידוע כמקרה הראשון של האמצעי, שהיה פופולרי בפולמוס הפגני המאוחר יותר, של השוואה בין האדם הקדוש הפגני אפולוניוס איש טיאנה לישו. ככל הנראה, רבים מטיעוניו הושפעו מחיבורו המפורסם יותר של קלסוס.
היירוקלס נעשה מאוחר יותר מושל מצרים (praefectus Aegypti). מעיד על כך פפירוס מקראניס (Papyri Cairo Isiodrus 69). עם זאת, בעוד שתאריך הפפירוס ברור (ינואר), השנה שלו אינה ברורה. היא זוהתה כשנת 307 או 310/11; רוב המומחים מבכרים את התאריך המאוחר יותר. באופן דומה, גם אוסביוס מציין ב"מרטירים של ארץ ישראל" תאריך דו-משמעי: לאחר תיאורו את מות הקדושים של אפפיאנוס (2 באפריל 306), הוא עובר למות הקדושים של אחיו של אפפיאנוס, אדסיוס, אשר "מעט אחר כך" תקף את המושל היירוקלס באלכסנדריה והוצא להורג. גם הרשימות הקיימות של מושלי מצרים אינן מאפשרות דיוק נוסף: ישנם פערים בין קלודיוס קולקיאנוס ב-29 במאי 306 במאי (Papyri Oxyrhynchus 1104) וולריוס ויקטורינוס בשנת 308 (Papyri Oxyrhynchus 2674), כמו גם בין איליוס היגינוס 22 ביוני 309 (Papyri Oxyrhynchus 2667) ואורליוס אמוניוס ב-18 באוגוסט 312 (Chrestomathie 2.64).
אוסביוס מקיסריה, "נגד היירוקלס"
אוסביוס מקיסריה (263 בערך – 339) כתב ספר שכותרתו "נגד היירוקלס" (Contra Hieroclem) בזמן כלשהו בראשית המאה ה-4. המועד שנוי במחלוקת. אדולף פון הארנאק, טען בתחילת המאה ה-20, שיש לתארך אותו ללפני שנת 303, מכיוון שהוא אינו מכיל שום התייחסות לרדיפה שהחלה באותה שנה. אולם ארנסט שוורץ האמין כי הספר הכיל התייחסות למותו של גלריוס, שאירע באפריל או במאי 311. כתוצאה מכך תיארך שוורץ את החיבור בין מותו של גלריוס למותו של מקסימינוס בקיץ 313. ג'יי סטיבנסון צידד במחקרו על אוסביוס (1929) בשנת 306/07, בנימוק שנראה כי אוסביוס מתייחס להיירוקלס כמושל מצרים. אולם התארוך שלו התגלה כפחות פופולרי בספרות מאשר התאריכים של הארנאק ושוורץ. רוב החוקרים באמצע המאה ה-20 הלכו בעקבות שוורץ.
בשנת 1976 הרחיב טימות'י בארנס את טענותיו של הארנאק וערער על תארוכו של שוורץ. בארנס מצא את התאריכים 311–313 קשים להיתכנות, בהתחשב במה שעוד ידוע על ההיסטוריה הספרותית של אוסביוס בתקופה זו, שהרי הוא כתב את "הכנה לבשורה" (ב-15 ספרים) ואת "הוכחת הבשורה" (ב-20 ספרים) בשנת 313 או זמן קצר לאחריה. לטענת בארנס, לא רק שזה היה פרויקט ספרותי נרחב, אלא גם פרויקט מרוחק בנימה ובמהות מ"נגד היירוקלס". בארנס גם חולק על תוקף טענתו של שוורץ לפיה אוסביוס מתייחס למותו של גלריוס. הקטע המצוטט יכול להתייחס לדקיוס או ולריאנוס. האחרון הוא גם מועמד מובהק לאירוע שאוסביוס מתאר כ"התגברות בקלות על אלה שתקפו מדי פעם את תורתו האלוהית" של ישו, ו"הכופרים שרדפו אותו במרירות", שתואר בקטע: רדיפתו של ולריאנוס נקטעה באיבה כשהוא נשבה ונהרג במהלך מלחמה עם פרס בשנת 260. מותו חנך ארבעה עשורים של שלום דתי, שבמהלכם אף פקיד קיסרי לא נקט בפעולה נגד נוצרים.
ידוע גם שאוסביוס כתב חיבור שלא שרד, שכותרתו "נגד פורפיריוס" (ב-25 ספרים), שכתב חיבור "נגד הנוצרים".
גם החיבור "אפוקריטיקוס" של מקאריוס מאגנס ככל הנראה נכתב כתשובה לחיבורו של היירוקלס, "אוהב אמת".
אצל לקטאנטיוס
על אופי חיבורו של היירוקלס ניתן ללמוד יותר מתוך דברי לקטאנטיוס. לדבריו, היירוקלס חתר לחשוף את שקר כתבי הקודש, באמצעות הוכחתם כסותרים את עצמם. לצורך כך, הוא סיפק פרטים רבים והפגין בקיאות כאילו היה נוצרי בעצמו (Institutiones Divinae, V, 2:14).
בתיאורו של לקטאנטיוס את חיבורו של היירוקלס, מופיע אזכור יחיד ליהודים, בנוגע ליחסים בינם ובין ישו (Divinae Institutiones V, 3:4). לקטאנטיוס אינו מזכיר את היירוקלס בשמו. לדבריו, היירוקלס טען כי ישו ברח מהיהודים, אסף כנופיה בת 900 איש וביצע מעשי שוד, ומסיבה זו נצלב.
ברוך אגדתי
ברוך אגדתי (קאושנסקי) (18 בפברואר 1895 – 18 בינואר 1976) היה צייר ורקדן ישראלי, מאבות תעשיית הקולנוע והמחול בארץ ישראל ומאנשי הרוח הבולטים בתל אביב של שנות ה-20 וה-30. תרם רבות לפיתוח התרבות בישראל.
קורות חיים
אגדתי נולד בכ"ד בשבט תרנ"ה בעיר בנדרי שבבסרביה, האימפריה הרוסית, בנם של אריה קאושנסקי-אגדתי, סוחר, ובתיה בת אריה דוד. למד בחדר ובבית ספר וכבר מילדותו נמשך לריקוד הקלאסי. הוא עבר עם משפחתו לאודסה והתקבל שם לבית הספר לבלט, על אף התנגדות אביו. בשנת 1910, בגיל 15, עלה לארץ ישראל לבדו, החל ללמוד בבית הספר לאמנות "בצלאל" ועבד למחייתו בפרדסים בפתח תקווה וכמורה לריקודים סלוניים. בפתח תקווה פגש בעולים תימנים שסיפקו לו מאוחר יותר השראה לריקודים שיצר.
בקיץ 1914 החליט לצאת ולבקר את משפחתו ברוסיה, כשהגיע לשם פרצה מלחמת העולם הראשונה והוא נאלץ להישאר שם והחליט ללמוד בלט. מאוחר יותר הצטרף לאופרה של אודסה כרקדן. ב-1919, לאחר תום המלחמה חזר לארץ ישראל באונייה "רוסלאן". על סיפון האונייה פגש באנשי הרוח הציירים יוסף זריצקי, פנחס ליטבינובסקי ופרופ' יוסף קלויזנר, שאף הם הפרו את נפשו היצירתית. הוריו עלו אף הם ארצה שנה לאחר מכן.
בשנת 1920 רקד את יצירת המחול שלו "אקסטזה תימנית" ברסיטל המחול הראשון בארץ ישראל באולם קולנוע עדן בתל אביב. לאחר מאורעות תרפ"א העניקה לו העירייה, בעקבות התערבותו של מאיר דיזנגוף, צריף ברחוב יצחק אלחנן שבשכונת ברנר. בצריף זה התגורר עד יומו האחרון.
אגדתי הגה בתל אביב את נשפי פורים ההמוניים בהשראת נשף המסכות הנהוג בוונציה. הנשף הראשון במתכונת נשף ריקודים פשוט, ללא מסכות, נערך בבית הספר לבנות בנוה צדק. בעקבות הצלחת הנשף ארגן את נשף המסיכות הראשון ובו נטלו חלק כשלושת אלפים איש ואשה. בין הבאים במסכות היו גם אוסישקין וביאליק. בנוסף ייסד את תהלוכת הפורים בהשראת הקרנבל במסורת הנוצרית. מן התהלוכה התפתח רעיון העדלאידע. בעקבות הצלחת התהלוכה פרשה העירייה את חסותה על מפעל הפורים ועם הזמן הפיקה אף "עתון רשמי" מיוחד לרגל החג. בעקבות הצלחתו של אגדתי החלה גם חבר'ה טראסק לארגן נשפי פורים ואף השמיצה בכרוזים את אגדתי שהוא מתעשר מן הנשפים. עקב כך תבע אגדתי את הקבוצה על הוצאת דיבה. למשפט הוזמן אף ביאליק להעיד. השופט האנגלי פסק לטובת אגדתי וחייב את המשמיצים לשבועיים מאסר או לתשלום קנס. כיוון שאגדתי ביקש מהשופט לבטל את העונש, הסכים השופט בתנאי שאגדתי ישלם את הקנס במקומם. אגדתי ניאות ושילם. כמו כן יזם אגדתי את תחרות היופי הראשונה בארץ ישראל, "מלכת אסתר".
אגדתי עִברת את שמו לברוך בן-יהודה, אך את השם "אגדתי" אימץ לעצמו לאחר שהוצג על ידי המשורר יעקב פיכמן בפני חיים נחמן ביאליק במילים: "זה ברוך האגדתי".
בשנת 1929 החל לעסוק בקולנוע. את הסרט הראשון, "יומן תל אביבי", הפיק עם אחיו יצחק והוא הוצג בקולנוע מוגרבי. בשנת 1931 יצר את סרט ההנפשה העברי הראשון הרפתקאותיו של גדי בן סוסי. הסרט התיעודי-למחצה זאת היא הארץ משנת 1935 היה הסרט הראשון בעל פסקול עברי. בשנותיו האחרונות חזר לעסוק בציור.
בשנת 1976 הוענק לו התואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
קישורים חיצוניים
סרטים בהפקתו של ברוך אגדתי מתוך אוסף ארכיון שפילברג:
רוברט דה נירו
רוברט דה נירו (באנגלית: Robert De Niro; נולד ב-17 באוגוסט 1943) הוא שחקן קולנוע אמריקאי, זוכה שני פרסי אוסקר ושני פרסי גלובוס הזהב.
במהלך שנותיו הראשונות בעולם הקולנוע דה נירו כיכב בחמישה סרטים שכיום נמנים מהגדולים בכל הזמנים:
מאז תקופה פורצת-דרך זו השתתף דה-נירו במספר גדול של סרטים, חלקם זכו להצלחה כגון "החבר'ה הטובים" והקומדיה "פגוש את ההורים".
ביוגרפיה
דה נירו נולד בעיר ניו יורק שבארצות הברית. שני הוריו עסקו באמנות, אמו בציור ואביו בציור ופיסול. הוריו התגרשו כשהיה בן 3 ואף על פי שאימו גידלה אותו, בילה זמן רב גם עם אביו, שגר בקרבת מקום. דה נירו הצעיר פקד בתי ספר רבים, ציבוריים ופרטיים, עד שבגיל 16, עזב לבלי שוב, כדי ללמוד משחק. דה נירו הוקסם מסרטי הקולנוע והמשחק היווה עבורו מעין מפלט מביישנותו. את הופעתו הראשונה על במה ערך כבר בגיל עשר בהצגת "הקוסם מארץ עוץ" בבית הספר בו למד.
דה נירו למד במחיצת שניים מגדולי המורים האמריקאיים למשחק, סטלה אדלר ולי סטרסברג.
קריירה
בשנת 1963, כשהיה בן 20, הצטלם לסרטו הראשון "The Wedding Party", של הבמאי בריאן דה פלמה, אך הסרט יצא לאקרנים רק שש שנים מאוחר יותר, בשנת 1969.
שני סרטיו הבאים היו אף הם בבימוי דה פלמה, אך הפריצה לתודעת הקהל התרחשה רק ב-1973, בהופעה שזיכתה אותו בפרס השחקן הטוב ביותר של איגוד המבקרים של ניו יורק, על תפקידו בסרט "פעימות לב" (Bang the Drum Slowly). באותה שנה שיתף פעולה לראשונה עם הבמאי מרטין סקורסזה בסרט "רחובות זועמים". שותפות זו עם סקורסזה הביאה ברבות השנים לכמה מהופעותיו הבלתי נשכחות של דה נירו בסרטים: נהג מונית, קזינו, ניו יורק, ניו יורק, השור הזועם, מלך הקומדיה, החבר'ה הטובים ופסגת הפחד. לפרס האוסקר היה מועמד שבע פעמים וזכה פעמיים. בפעם הראשונה בשנת 1974 בקטגוריית 'שחקן משנה' על תפקידו ב-"הסנדק 2" של פרנסיס פורד קופולה, ובפעם השנייה בשנת 1980 בתואר 'השחקן הטוב ביותר' על תפקידו ב-"השור הזועם", עליו גם זכה בפרס גלובוס הזהב. מועמדויות נוספות לפרס האוסקר הם על תפקידיו ב"נהג מונית" (1976), "צייד הצבאים" (1978), "התעוררות" (1990), "פסגת הפחד" (1991) ו"אופטימיות היא שם המשחק" (2012). בשנת 1993 פנה לראשונה לבימוי, בסרט "סיפור מרובע ברונקס" בו גם כיכב, וב-2006 ביים את הסרט שומר המדינה. בשנים האחרונות השתתף דה נירו, למורת רוחם של המבקרים, במגוון קומדיות ("בואו נדבר על זה", "שואוטיים", "סבא בהפרעה" ואחרים).
בשנת 2016 שיחק בדרמת האגרוף "ידי האבן" לצידם של אדגר רמירס, אשר, וג'ון טורטורו.
בינואר 2011 הוענק לדה נירו פרס גלובוס הזהב על מפעל חיים.
בנובמבר 2016 דווח שדה נירו ישתתף בסדרת טלוויזיה בת 20 פרקים שיביים דייוויד או. ראסל ושמה "The Nix" לצידה של מריל סטריפ. שכרו הוערך בכ-750,000 דולר לכל פרק בסדרה.
באוקטובר 2019 דה נירו שיחק בסרט "ג'וקר" את מוריי פרנקלין קומיקאי בעל תוכנית אירוח שנערץ על ידי ארתור פלק. באותה שנה הוענק לו פרס גילדת שחקני המסך על מפעל חיים.
חיים אישיים
ב-2016 העניק לו נשיא ארצות הברית ברק אובמה את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד הגבוה במדינה.
קישורים חיצוניים
"נהג מונית: מלחמת וייטנאם חייה במונית של דה נירו": פודקאסט להאזנה של תוכנית הרדיו "פסטיבל כאן", בהגשת דני מוג'ה ויונתן גת
גלידה מסטיק
גלידה מסטיק (גלידות על בסיס שרף) הוא כינוי עממי לגלידות בעלות מרקם גמיש, קרמי ודביק, שנקראות כך על שם תבלין ה"מסטיקא" (שרף עץ האלה טחון).
רקע
גלידות אלו מבוססות על אבקת פקעות טחונות של סחלב או קורנפלור, מי ורדים, ושרף ה"מסטיקא" שתורם למרקם (בניגוד למרקם של גלידות אחרות שהן בעלות מרקם אוורירי יותר) ומי ורדים, ונפוצות בעיקר במטבח המזרח-תיכוני. כיום בגלל מחירו הגבוה מאוד של תבלין המסטיקא והקושי להשיג אותו, יש מוכרי גלידה הנוהגים להחליף אותו בגלוקוז או בחומר דביק אחר שמקנה לגלידה את מרקמה. בעבר גלידה כזו הייתה נפוצה בארצות ערב וכיום קשה יותר להשיג אותה.
היסטוריה
גלידה מסטיק הומצאה לראשונה בטורקיה בתקופה האימפריה העות'מאנית ונקראה בשם "דונדורמה". היא קיימת כבר קיימת כבר 300 שנה כאשר המתכון שלה נשמר בסוד שנים רבות. ישנם מקומות בטורקיה בהם נהוג להכניס את הגלידה לתוך מכל גדול מצויד בכפות ענק לבחישה מתמדת, כדי שלא תתמצק יתר על המידה, ולהגיש אותה בצלחת עם סכין ועם מזלג. הגלידה פופולרית מאוד בטורקיה וישנם אף דוכני רחוב מיוחדים לגלידה מסטיק טורקית, בהם יוצקים סירופ שוקולד רותח על גביע של גלידה.