cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לובביץ'
היסטוריה
בסוף המאה ה-19, לקראת תחילת המאה ה-20, התפתח בליובאביץ' השוק הגדול ביותר בפלך מוהילוב, שגלגל למעלה מ-1.5 מיליון רובלים. לאחר מהפכת אוקטובר, נטשו מנהיגי חסידות חב"ד את הכפר והאוכלוסייה היהודית של הכפר החלה להצטמצם ומספרהּ ירד בהדרגה. בשנות ה-20 של המאה העשרים ישבו בכפר כ-950 יהודים – כמחצית אוכלוסייתה. בין מלחמות העולם הם התפרנסו ממלאכה זעירה, מסחר ועבודה חקלאית;
בתקופת מלחמת העולם השנייה, ב-4 בנובמבר 1941 נרצחו 483 יהודים בכפר, על ידי הנאצים ועוזריהם. חיילי הוורמאכט כבשו את הכפר ב-21 ביולי 1941. לאחר ימים אחדים נאסרה קבוצת יהודים ונאמר להם שהם מובלים לעבודה, אך כולם נורו למוות. כחודש לאחר מכן הוכרחו היהודים לשאת טלאי צהוב והוטלו איסורים שונים. ב-27 בספטמבר 1941 יהודי הכפר רוכזו בגטו. הם נצטוו להתייצב בכיכר המרכזית של הכפר ולקחת מטען יד בלבד. בכיכר הם נשדדו, 17 מהם נאסרו ונרצחו, והיתר הועברו לגטו תחת משמר של שוטרים רוסים ושל אנשי פלוגת אס-אס. גטו לובביץ' כלל רחוב אחד בלבד וב-19 הבניינים שבו נדחסו כ-500 יהודים – בני המקום ופליטים ממקומות אחרים. בגטו לא הייתה אספקת מזון סדירה וחומרי הסקה. תושביו נלקחו לעבודת כפייה בתיקון ואחזקת דרכים וגשרים. ב-4 בנובמבר 1941, חוסל הגטו כאשר אנשי אס אס ושוטרים מקומיים כיתרו את הגטו. היהודים גורשו מבתיהם לכנסייה וממנה נלקחו בקבוצות ונרצחו בירי בתעלה לא רחוק מהכפר.
בסוף שנות ה-80 רכשה קהילת חב"ד במוסקבה את בית אדמו"רי חב"ד.
בשנת 2001 נחנך מוזיאון לתולדות חסידות חב"ד, וב-16 ביולי 2002 נחנכה אנדרטה לזכר רצח יהודי לובביץ'.
חסידות חב"ד
השני בשושלת אדמו"רי חסידות חב"ד - רבי דובער שניאורי, ה"אדמו"ר האמצעי", התיישב בכפר זה בשלהי שנת תקע"ג (1813), וייסד בכך את הזרם החבד"י הקרוי גם על שם העיירה, "חב"ד ליובאוויטש". מהדור הרביעי של חב"ד התקיימו במקביל לחב"ד ליובאוויטש, זרמים חב"דיים אחרים, שנקראו בשם העיירות בהן ישבו אדמו"ריהם, דוגמת חב"ד קאפוסט וחסידות ליאדי . אדמו"רי שושלת ליובאוויטש ישבו בכפר במשך 102 שנים. העובדה כי בסופו של דבר מכל ענפי השושלת החב"דית התמיד בקיומו רק ענף זה הביאה לזיהוי של חב"ד בכלל עם שם הכפר.
במשך שנות פעילות החסידות בכפר, היו רוב תושביה יהודים, הרב היה אברהם זליקסון ואחריו חתנו דוד יעקובסון. גם אחרי שעזב אדמו"ר הרש"ב את הכפר בשנת ה'תרע"ו (1916) עקב מלחמת העולם הראשונה, בית הכנסת הפעיל בכפר נסגר בשנת תרצ"ו על ידי הקומוניסטים באמצע החורף, ובכל זאת נותרו יהודים רבים בכפר עד לשואה שבה הושמדו מרבית יהודי הכפר. כיום אין יהודים בלובביץ'.
בכפר נמצאים קבריהם של שניים משושלת אדמו"רי חב"ד ליובאוויטש, רבי מנחם מנדל שניאורסון ה"צמח צדק" - האדמו"ר השלישי, ובנו רבי שמואל שניאורסון "המהר"ש" - האדמו"ר הרביעי, מעל הקברים הוקם אוהל. יש בכפר בית השייך לרבי מליובאוויטש (נקנה בתחילת שנות ה-90) ומוזיאון השייך לחסידות חב"ד שהוקם על ידי אגודת חסידי חב"ד בחבר העמים בשנת תש"ס, 2000. כיום פועל לאחזקת המקומות הקדושים בלובביץ', הרב גבריאל גורדון, שליח חב"ד.
דריה קוובסיוק
דריה קוובסיוק (באנגלית: Дарья Ковбасюк; נולדה ב-18 במרץ 1901 – ???) הייתה אוקראינית, מחסידי אומות העולם על הצלת פאינה שכטמן, אישה יהודיה.
דריה נולדה בכפר קוזמין, שבאוקראינה, וחיה בו עם בעלה וביתם. דריה עסקה בחקלאות.
פעילותה בתקופת השואה להצלת יהודים
דריה קוובסיוק החליטה לעזור לאחיות פאינה וברוניה שכטמן. היא הציעה להן להתחבא באסם שלה ודאגה להן לאוכל. ב־17 בפברואר 1942, התקיימה בכפר אקציה. היהודים קובצו יחד, בתיהם ורכושם הוחרמו והם נשלחו לקרסילוב. עד לפלישת הנאצים, פאינה עבדה כמורה בעיר סטרקונסטנטינוב. דריה לא ידעה מה עלה בגורל השכטמנים באקצית פברואר. במאי 1942 מצאה דריה את פאינה שכטמן באסם שלה, מכוסה דם ורועדת. היא סיפרה לדריה שמוקדם יותר באותו היום יהודים רבים, ובהם כל משפחתה, נורו למוות בבורות ירי בקרסילוב. פאינה שרדה את הטבח וחיכתה בבור מספר שעות עד לרדת החשכה. באישון הלילה ובחסות החשיכה היא טיפסה החוצה ומיהרה לאסם בביתה של דריה קוובסיוק.
דריה קבלה את פאינה ברצון ואפשרה לה להישאר באסם. מדי בוקר דריה הלכה לאסם עם דליים מלאים, על מנת ליצור את הרושם שיש בעלי חיים באסם שהיא דואגת לצרכיהם. היא הביאה אוכל לפאינה ואף נתנה לה מזון נוסף כדי שתעביר אותו לאנשים אחרים שנזקקו לו.
דריה נתנה לפאינה בגדים ולימדה אותה איך להתנהג כמו אוקראינית טיפוסית. כעבור זמן, דריה שלחה את פאינה לכפר בגליי (לועזית), בו היו לדריה מכרים שכן היא עבדה בו כמורה ב־1930. פאניה מצאה מקלט לילה בביתם של פיודור ואנטונינה מרטיניוק (לועזית) שבעבר שכרו חדר בביתה של דריה. למחרת, הם ליוו את פאינה לחבריהם פיוטר ואולגה קזיון (לועזית), שהזמינו את פאינה לביתם, הסתירו אותה בעליית הגג והנפיקו עבורה מסמכים מזויפים. לאחר מכן, בני הזוג קוזין הפנו את פאינה לקבל סיוע ומסתור בעיר ז'יטומיר. בעיר זו גרו אנטונינה ופאבל גורצ'קוב, אשר היה אחיו של מנהל בית הספר בכפר בגליי. כאשר הגיעה פאינה לז'יטומיר, היא הייתה חולה ותשושה. בני הזוג גורצ'קוב וארבעת ילדיהם, סייעו לה להחלים והציגו את פאינה כאחת מילדיהם. פאינה, שחששה להתגלות, החליטה להמשיך ולהמלט. בני הזוג גורצ'קוב קישרו אותה עם הפרטיזן דמיטרי סטלניקוביץ', שהתגורר עם אשתו בברדיצ'וב. פאינה הוצגה כקרובת משפחה רחוקה של דמיטרי, ונשארה להתגורר בביתם מ־1942 ועד סיום המלחמה. פאינה הצטרפה לפעילות של דמיטרי בקרב הפרטיזנים ושימשה כקשרית בין העיר ברדיצ'וב לפרטיזנים ביער.
לאחר השואה
במהלך המלחמה בעלה של דריה נהרג בחזית, ודריה נשארה לגור בביתה שבקוזמין יחד עם בתה.
פאינה התחתנה עם גיסה - בעלה של אחותה ברוניה, שחזר מהמחנות וגילה שאשתו וילדיהם נרצחו. לאחר שפאינה התחתנה, נולדו להם שני ילדים. פאינה שמרה על קשר חם של ידידות עם דריה גם שנים רבות לאחר המלחמה.
הקלפן והיצאנית
הקלפן והיצאנית (באנגלית: McCabe & Mrs. Miller) הוא מערבון אמריקאי משנת 1971 בכיכובם של וורן בייטי וג'ולי כריסטי, בבימויו של רוברט אלטמן. לדברי אלטמן, הסרט מתעלם או חותר תחת מספר מוסכמות של ז'אנר המערבון, ועל כן הוא טוען שזהו סרט "אנטי-מערבון".
עלילת הסרט
מק'קייב מקים בעיר בית בושת, המורכב משלוש זונות שנרכשו תמורת 200 דולר מידי סרסור בעיירה הסמוכה, וזוכה להצלחה.
קונסטנס מילר, מנהלת מקצועית של בית בושת ממוצא אנגלי המכורה לאופיום, מגיעה לעיר, ומשכנעת את מק'קייב שהיא יכולה לנהל את בית הבושת טוב יותר ממנו. השניים הופכים לשותפים, והעסק זוכה להצלחה כלכלית רבה. בהמשך, מתפתח רומן בין השניים.
שלושה שכירי חרב נשלחים על ידי חברת הכרייה, על מנת להרוג את מק'קייב, אך הוא מסרב לנטוש את העיר. בין מק'קייב לבין השלושה מתפתח קרב יריות, אשר כתוצאה ממנו הכנסייה של העיירה עולה באש. בסופו של דבר, מק'קייב מצליח לירות ולהרוג את השלושה, לא לפני שהוא עצמו נפצע אנושות. אולם, כל אנשי העיירה מיהרו אל הכנסייה, על מנת לכבות את האש שפרצה, כך שלא נותר איש לבוא לעזרתו של מק'קייב, אשר נשאר למות לבדו בשלג. היחידה שהייתה יכולה לבוא לעזרתו היא גב' מילר, שבאותו הזמן הייתה תחת השפעת אופיום, במאורת סמים סינית.
מוזיקה
אחד המאפיינים החשובים ביותר של הסרט הוא מוזיקת הרקע שלו, המורכבת ממזמורי כנסייה ומשלושה שירים של לאונרד כהן    מתוך אלבומו הראשון שיצא 4 שנים קודם לכן: "The Stranger Song" ,"Sisters of Mercy" ו-"Winter Lady". בכך עקב הסרט אחר הדוגמאות של סרטים כגון "הבוגר" (1967) שלווה בשירים מקוריים של סיימון וגרפונקל ו"אדם בעקבות גורלו" (1969) שלווה בפסקול מאת The Jimi Hendrix Experience, הבירדס, סטפנוולף  ועוד.
פרסים
ג'ולי כריסטי הייתה מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט זה.
הימין החדש
הַיָּמִין הֶחָדָשׁ (בשמה המלא "הימין החדש בראשות בנט ושקד", מוכרת כיום בעיקר בשם "ימינה") היא מפלגת ימין ציונית קפיטליסטית ישראלית. המפלגה נוסדה ב-29 בדצמבר 2018 על ידי נפתלי בנט ואיילת שקד העומדים בראשה, שהתפלגו ממפלגת הבית היהודי.
הבחירות לכנסת ה-21
לקראת סוף דצמבר 2018 הוכרז על פיזור הכנסת העשרים והקדמת הבחירות לכנסת העשרים ואחת ל-9 באפריל 2019. כמה ימים לאחר מכן הכריזו בנט ושקד על עזיבתם את מפלגת "הבית היהודי" ועל הקמת המפלגה החדשה, וציינו: "איבדנו את כוחנו להשפיע; ראש הממשלה נתניהו הבין שהציונות הדתית יושבת בכיס שלו ושתמיד הם ילכו אתו". הם הצהירו על חלק מעקרונות המפלגה: ציונות, ארץ ישראל לעם ישראל, היותה מפלגת ימין מובהקת, שותפות בין חילוניים לדתיים והתנגדותה להקמת מדינה פלסטינית. התפיסה הכלכלית של מפלגת הימין החדש: כלכלה חופשית עם ערבות הדדית. חברת הכנסת שולי מועלם הודיעה כי תעזוב את הבית היהודי ותחבור אליהם, וביחד התפלגו השלושה מסיעת "הבית היהודי" בכנסת.
המפלגה התמודדה בבחירות על בסיס מפלגת המדף "צל"ש – ציונות ליברליות ושוויון", שהקים יוסף פריצקי בכנסת ה-16 לאחר שהורחק ממפלגת "שינוי".
למפלגה הצטרפו בין היתר העיתונאית קרולין גליק, אלוף-משנה (מיל') מתן כהנא. וכן אלונה ברקת, ששובצה במקום השלישי ברשימה.
ב-20 בפברואר 2019 הציגה המפלגה את רשימתה לכנסת ה-21: במקומות הראשונים היו מייסדי המפלגה בנט ושקד, אחריהם אלונה ברקת, מתן כהנא, שולי מועלם-רפאלי, קרולין גליק, אלישיב רייכנר, אורי שכטר, עמיחי שיקלי, שירלי פינטו, יום טוב כלפון, רן בר-יושפט, רוני ססובר, משה פלד, יוחאי עזרא, נחי אייל, ענת ציפיקין אביבי, שי מימון, דוריון כהן-נוב, יעל יהב, ניר הרמן, אוהד אוזן, ג'רמי סלטן ויוסי מנדלביץ.
ב-23 בפברואר 2019 נפתלי בנט חתם על הסכם עודפים עם יו"ר ישראל ביתנו אביגדור ליברמן, לאחר שמיהרו הליכוד ואיחוד מפלגות הימין לחתום הסכם עודפים ביניהם.
בסקרים שקדמו לבחירות הימין החדש התחיל עם מספר דו-ספרתי של מנדטים, וניצב על 7–8 מנדטים בסקרים האחרונים שלפני הבחירות.
בבחירות השיגה המפלגה 138,598 קולות. חסרו לה 1,454 קולות כדי לעבור את אחוז החסימה העומד על 3.25 אחוזים (140,052 קולות בבחירות האלה).
הבחירות לכנסת ה-22
ב-21 ביולי 2019 הודיעו שקד ובנט שאיילת שקד תוצב במקום הראשון ברשימת המפלגה לכנסת ה-22. הוסכם שנפתלי בנט יכהן כיושב ראש משותף ויהיה הראשון לבחור תפקיד במסגרת הסכם קואליציוני עתידי.
ב-29 ביולי חתמו שקד, בנט, בצלאל סמוטריץ' והרב רפי פרץ על הסכם ריצה משותפת של הימין החדש, הבית היהודי והאיחוד הלאומי תחת בלוק טכני בשם "ימינה". ראשי הרשימה הציעו לעוצמה יהודית את המקומות 8 ו־11, אך עוצמה סירבו והתמודדו באופן עצמאי (וזכו ל 1.2% מהקולות – מתחת לאחוז החסימה).
הוצעו גם לזהות מקומות ריאלים ברשימה, אך מנהיגה משה פייגלין דרש לקיים פריימריז.
בראש הרשימה עמדה שקד, ולאחריה הרב פרץ, סמוטריץ' ובנט. כמו כן שוריינו לימין החדש מקומות 7 ו-9 ברשימה זו.
באוקטובר 2019 הסיעה התפצלה מרשימת ימינה, לפי ההסכם ביניהן, ולה שלושה ח"כים. ב-12 בנובמבר מונה בנט לשר הביטחון.
הבחירות לכנסת ה-23
ב-14 בינואר 2020 חתמה המפלגה על הסכם ריצה משותפת עם מפלגת האיחוד הלאומי. ב-15 בינואר 2020 ביום האחרון להגשת הרשימות הופעל לחץ גדול על הבית היהודי להצטרף לימין החדש ולאיחוד הלאומי, ולמרות ההסכם עם עוצמה יהודית, הצטרפה הבית היהודי לימינה. חברת הכנסת לשעבר מהבית היהודי, עידית סילמן הצטרפה לימין החדש. שלוש המפלגות רצו יחד ברשימה ימינה, בדומה לבחירות לכנסת ה-22, אלא שהפעם בראש הרשימה ניצב בנט ולאחריו הרב פרץ, שקד וסמוטריץ'. בבחירות זכתה הימין החדש ב-3 מנדטים מתוך 6 לרשימה כולה.
הבחירות לכנסת ה-25
לאחר נפילת הממשלה הכנסת החליטה על הקדמת הבחירות לכנסת העשרים וחמש לנובמבר 2022. בנט הפך לראש הממשלה החליפי, הודיע כי לא יתמודד לכנסת הבאה והעביר את השליטה על המפלגה לאיילת שקד. שקד הובילה משא ומתן עם מפלגת דרך ארץ בראשות השר יועז הנדל והוקמה רשימה משותפת לשתי המפלגות בשם הרוח הציונית בראשות שקד והנדל. כ-6 שבועות לאחר מכן הרשימה התפרקה, ושקד רצה ברשימה משותפת עם הבית היהודי, בעוד שהנדל פרש מההתמודדות. הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
עמדות ועקרונות
עקרונות המפלגה כפי שפירט אותם יו"ר המפלגה נפתלי בנט בעמוד הפייסבוק שלו הן:
יו"ר המפלגה איילת שקד אמרה שהמפלגה תפעל להסדיר יחסי דתיים וחילוניים על בסיס הבנות משותפות וגרסה מעודכנת של אמנת גביזון-מדן.
בפברואר 2019 פרסמה המפלגה מצע מפורט.
המישור הכלכלי
מפלגת הימין החדש מגדירה את מדיניותה כ.
נוער הימין החדש
נוער הימין החדש היא תנועת הנוער של מפלגת הימין החדש. התנועה הוקמה מייד עם הקמת מפלגת הימין החדש בראשות נפתלי בנט ואיילת שקד. בראש תנועת הנוער עומדים האחים בן ומתן דרור, בתנועה פעילים בגילים: 12–18 עם הנהגה בוגרת. תנועת הנוער התמזגה לתוך תנועת "נוער ימינה".
שאול מיזאן
שאול ירוחם מיזאן (בבולגרית: Шаул Мезан; בכתב לטיני: Saül Mézan; 17 באוגוסט 1893, פאזארדז'יק, נסיכות בולגריה – דצמבר 1943, אלבסאן או קורצ'ה, אלבניה) היה פעיל ציוני, ממנהיגי הקהילה היהודית בבולגריה וממייסדי התנועה הרוויזיוניסטית במדינה. מיזאן, שהיה גם רופא, סופר, משורר, חוקר תולדות יהודי ספרד בבלקן ופובליציסט, נמנה עם בולטי מתנגדי המשטר הפרו-פאשיסטי בבולגריה בראשית שנות ה-40 של המאה ה-20 ונאבק נגד האנטישמיות הממוסדת במדינה. הוא גורש מבולגריה ליוון וממנה נמלט לאלבניה, שם נהרג בקרב בשורות הפרטיזנים ומקום קבורתו לא נודע.
ראשית חייו
שאול מיזאן נולד בפאזארדז'יק למשפחה שנמנתה עם ראשוני התנועה הציונית במדינה. אמו שרה לבית סֶמוֹ הייתה פעילה מרכזית בקק"ל בולגריה. מיזאן למד בבית הספר היהודי היסודי שבעיר ובמקביל היה חבר בתנועת "מכבי". הוא למד רפואה באוניברסיטת ז'נבה והוסמך באורולוגיה ובכירורגיה. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כקצין רפואה בגדוד הרגלִים ה-3 "וידין", שעמו לחם בחזית הרומנית במערכה בבלקן ועוטר בצלב הצבא הבולגרי על הצטיינותו בשדה הקרב. לאחר תום המלחמה הועסק כרופא בדופניצה, פוטר בשל פעילותו הציונית ועבר לסופיה, שם הועסק כעוזר מחקר באוניברסיטת סופיה. ב-1925 עלה לארץ ישראל, ובה עבד תקופה מסוימת כעוזרו של פרופ' יעקב דולז'נסקי, אך משלא הצליח להשיג משרה קבועה במרכז הרפואי הדסה ובקופת חולים, שב לבולגריה.
פעילותו הפוליטית
ב-1919 הקים מיזאן בפאזארדז'יק את "הוועד לחקר הפולקלור של יהודי בולגריה". הוא היה פעיל בתנועה הציונית וכן כיהן כנציג הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה בכנסי הפדרציה הספרדית העולמית. מיזאן השתתף ביחד עם אברהם תג'ר בקונגרס המיעוטים הלאומיים באירופה שנערך לאחר מלחמת העולם הראשונה ובהמשך עמד בראש האגודות היהודיות של חבר הלאומים.
באוגוסט 1923 נבחרו בנימין ארדיטי, מיזאן, ברוך קונפינו ושמואל שטיינברג כנציגי יהדות בולגריה לקונגרס הציוני ה-12 בקרלסבד, אך בפועל רק ארדיטי ושמואל שטיינברג נשאו בו דברים. בהמשך נבחר מיזאן לסגן יושב ראש תנועת מכבי בולגריה. ב-1922 היה מיזאן בין הפעילים הבולטים שסייעו להקמת האגודה הקואופרטיבית "עבריה" שפעלה לשיקום כלכלי של יהודי בולגריה והענקת סיוע כלכלי ותרבותי לחבריה ובכלל זה סיוע לניהול עסקיהם ורכישת דיור.
ב-1924 הוציא בנימין ארדיטי לאור את השבועון "אברייסקי גלאס" שביטא לראשונה אופוזיציה לזרם המרכזי בתנועה הציונית. מיזאן, שהושפע ממשנתו של יוסף מרקו ברוך, כיהן כעוזרו של ארדיטי ובהמשך נמנו השניים עם גרעין המייסדים של התנועה הרוויזיוניסטית בבולגריה, תוך ששם השבועון מוחלף ל"ראזסוויט". בהמשך עמד מיזאן בראש הוועד המרכזי של התנועה בבולגריה. מיזאן היה חבר בצה"ר, תרגם את כתביו של זאב ז'בוטינסקי לבולגרית וניהל עמו חליפת מכתבים.
ב-1 בדצמבר 1929 הוקם ביוזמת מיזאן, אברהם תג'ר וחבר הפרלמנט הבולגרי גריגורי וסילב "ועד בולגריה-ארץ ישראל" ועם חבריו נמנו פוליטיקאים כגון פטקו סטאינוב, אנשי צבא ואנשי רוח בולגרים וראשי הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה. מיזאן נבחר למזכיר הארגון שבין מטרותיו העיקריות היו מאבק באנטישמיות מתוך הצגת חזית מאוחדת יהודית בולגרית ומיסוד קשרי מסחר ותרבות בין בולגריה לארץ ישראל.
מיזאן הצטרף למפלגה הדמוקרטית הבולגרית, נבחר למועצת עיריית סופיה ופעל למען מתן תקציבים לחינוך היהודי בעיר. במקביל כיהן כמזכיר המדיני של קונסיסטוריון יהודי בולגריה. עם פרסום החוק להגנת האומה החזיר מיזאן לבוריס השלישי, מלך בולגריה את אות ההצטיינות שקיבל במהלך מלחמת העולם הראשונה ופרסם מאמרים נגד ממשלתו של בוגדאן פילוב. הוא נעצר מספר פעמים בידי המשטרה הבולגרית ולבסוף במהלך 1942 נשלח לגבול יוון במטרה לגרשו משטחי בולגריה. לפי אחד המקורות ניתנה הוראה למשטרה הבולגרית להרוג את מיזאן "תוך כדי הימלטות ממעצר", אך הוא הצליח לחמוק ולהגיע לסלוניקי.
שירה
מיזאן כתב שני ספרי שירה ופרוזה תחת שם העט "אורם בן נר". כתיבתו אופיינה בכמיהתו לגאולה של העם היהודי בארצו מתוך אקטיביזם ובהשפעת שירת ימי הביניים של יהדות ספרד ומשורריה על תוכנה וסגנונה. ב-1920 כתב את שיריו הראשונים "ליל אופל" ו"הדקל", שעסקו בקשר בין עם ישראל למולדתו. מיזאן כתב גם על שלמה מולכו, על בנימין זאב הרצל, שאותו כינה "הנביא האחרון", ועל יוסף מרקו ברוך, שאותו כינה "פצצה נודדת", ושדרכו הפוליטית השפיעה רבות על מיזאן. ב-1924 כתב מיזאן על מרקו ברוך:
.
ספרות
מיזאן חקר את תולדות יהודי ספרד תוך התמקדות בקורותיהם בבולגריה. ב-1925 כתב את החוברת "האם משתמשים היהודים בדם הנוצרים?" ובה נסקרו עלילות הדם שהתחוללו באירופה לאורך השנים תוך הזמת הטענה בדבר שימוש בדם הנוצרים. באותה שנה יצא לאור בצרפתית ספרו על קורות יהודי ספרד בבולגריה שכלל מידע היסטורי וסטטיסטי על יהודי הבלקן וכן מחקר מקיף על אופי חייהם של יהודי בולגריה. ספר זה מתייחד בכך שהביא מכלול של מנהגים ומסורות שיהודי הבלקן שימרו לאורך השנים ואבדו ברבות הימים. ב-1931 הוציא מיזאן לאור חוברת בצרפתית שנקראה היהדות והמיעוטים לפני מלחמת 1914–1918 ולאחריה ובמסגרתה דחה את הקשר בין הלאום לגזע ואת הזיקה המלאה בין הלאום למדינה.
ב-1936 יצא לאור ספרו "מאבן גבירול ועד אברבנאל - יהודי ספרד כחלוצי תקופת הרנסאנס" ובו הדגיש את חשיבותם של יהודי ספרד לתחייה התרבותית באירופה בתקופה זו. ב-1939 יצא לאור ספרו "מסר לדיקטטורים" ובמסגרתו ביצע מיזאן מחקר השוואתי על דיקטטורים לאורך ההיסטוריה העתיקה והמודרנית תוך הצגת השלכות המשטרים השונים לעמים ולמדינות שבהן הונהגו. הספר מתח ביקורת מרומזת על השלטון הבולגרי, עניין שמיצב את מיזאן כמתנגד משטר. מיזאן כתב גם באנציקלופדיה יודאיקה על קורותיהם ותרבותם של יהודי ספרד בבלקן.
בשבי הגרמנים
באפריל 1943, בעת גירוש יהודי סלוניקי על ידי הגרמנים, נעצר מיזאן בסלוניקי ומאחר שהיה נתין בולגרי, פנו נציגי השלטון הנאצי לממשלת בולגריה בשאלה לעניין החזרתו לבולגריה. ב-11 ביוני 1943 הודיע הקומיסריון לשאלות יהודיות באמצעות משרד החוץ הבולגרי למשרד החוץ הגרמני, כי הממשלה הבולגרית "איננה מתעניינת לחלוטין" במצב היהודים המחזיקים באזרחות בולגרית, המתגוררים בגרמניה או בשטחים המצויים תחת שליטתה. משרד החוץ הגרמני העביר מכתב למפקדת הגסטאפו ובו נכתב שבהתאם לתשובת ממשלת בולגריה בעניין מיזאן ניתן לגרש את כל היהודים נתיני בולגריה המצויים בחזקת הגרמנים באזור זה.
נסיבות מותו
מיזאן נמלט ממעצרו והוסתר על ידי רופאים איטלקים בבית החולים האיטלקי שבסלוניקי, אשר ניסו להבריחו את הגבול לאלבניה. קיימות מספר גרסאות לנסיבות מותו של מיזאן. לפי גרסה אחת, נלכד מיזאן ונכלא בכלא המרכזי בטירנה. בספטמבר 1943 שוחרר בידי פרטיזנים אלבנים, הצטרף לכוחות "צבא העם האלבני" ושירת כרופא בבית החולים בעיר קורצ'ה. בדצמבר 1943 התחולל קרב בסמוך לעיר, מיזאן נהרג ומקום קבורתו לא נודע. לפי גרסה נוספת בדרכו לאלבניה נלכד מיזאן ליד העיר יואנינה ונכלא. במהלך מתקפה של פרטיזנים אלבנים על בית הכלא שוחרר מיזאן והצטרף לכוחות הפרטיזנים. בדצמבר 1943, באחד ההרים הסמוכים לעיר אלבאסאן נקלע כוח הפרטיזנים למארב של הצבא הגרמני, מיזאן נהרג בקרב ומקום קבורתו לא נודע. גרסה שלישית טוענת שמיזאן נהרג כשהיה בדרכו מאלבניה ליוגוסלביה.
הנצחתו וחקירת נסיבות מותו
בשכונת תל ברוך שבעיר תל אביב-יפו נקרא רחוב על שמו של מיזאן. בראשית המאה ה-21 פנה אחיינו ירוחם מיזאן לממשלת אלבניה בבקשה לחקור את נסיבות מותו ולאתר את מקום קבורתו. חוקר תולדות יהדות אלבניה ד"ר אפוסטול קוטני בסיועו של פרופסור פטרית זורבה חקרו את נסיבות מותו ומן המחקר עולה, כי ב-29 במאי 1943, נחקר שאול מיזאן במשטרת קורצ'ה ומסר עדות. בעדותו ציין, כי החל כי מאוגוסט 1941 פנה לקונסול האיטלקי בסלוניקי כדי לקבל אישור מעבר לאלבניה, אך לא נתקבלה תשובה. ב-9 במאי 1943, עם תחילת שילוח יהדות סלוניקי למחנות ההשמדה, נמלט מיזאן מסלוניקי לפלורינה וב-10 במאי הגיע לעיירת גבול במקדוניה. הוא חצה את הגבול לאלבניה ובאמצע מאי הגיע לקורצ'ה ובה שכר חדר בביתה של משפחת אלקס ליובוניאס. בהמשך, התקבל לעבודה בבית החולים המקומי. בספטמבר 1943, הצטרף לצבא העם האלבני ובדצמבר 1943 יצא לפעולה ממנה לא שב. החוקרים מניחים כי נהרג ומקום קבורתו לא נודע. צוות החוקרים המליץ בפני ממשלת אלבניה להכריז על שאול מיזאן כקרבן המלחמה האנטי-פאשיסטית לשחרור אלבניה. בנוסף, המליצו בפני ממשלת אלבניה להקים אנדרטה לזכרו של מיזאן ועוד תשעה מבני הקהילה היהודית, אשר לחמו לשחרור אלבניה.
פראנקוס
פראנקוס (גם "סניורס פראנקוס", בתרגום לעברית: "גבירים אירופאים") היה כינוי ליהודים ממוצא ספרדי ואיטלקי, שהיו סוחרים עשירים והתיישבו בארצות שונות במערב אירופה וברחבי האימפריה העות'מאנית, ויצרו קהילות יהודיות נבדלות שהיוו עלית החברתית והכלכלית בערים בהן ישבו.
היסטוריה
החל מהמאה ה-16 התגבשו קבוצות של צאצאי אנוסים מחצי האי האיברי ויהודים איטלקים בקהילות ברחבי מערב אירופה. קבוצות סוחרים עשירים אלו החלו בפעילות כלכלית ותרבותית ענפה ומרושתת היטב ברחבי אירופה ובאימפריה העות'מאנית.
הפראנקוס בסלוניקי
בתחילת המאה ה-16 היגרו סוחרים עשירים מאיטליה אל סלוניקי שביוון, והתחילו את פיתוח התעשייה בעיר בהקמת תשתית תאורה, ביצור ובהפצת גז טבעי, בפיתוח אמצעי תחבורה, טחנות מים, שסייעו לייצור הטקסטיל, יסדו בתי חרושת, בתי חולים ובתי ספר, ותקעו יתד בתעשיית הטבק ובקידום התיעוש והמודרניזציה של העיר.
הפראנקוס בתוניס
בתוניס היו הפראנקוס רובם ככולם יוצאי העיר ליבורנו שבאיטליה, וכונו 'ליבורנזים' או 'גראנה'. לפי חיבורו של ונטורה דה פרדיסו (Venture di Paradiso) היה לסוחרים יוצאי ליבורנו תחום מיוחד בנמל תוניסיה, עם רציפים משלהם, ואף המכס היה נותן להם שירות מיוחד. לסוחרים יוצאי ליבורנו היה זיכיון למסחר עם ארצות הלבנט וקשרי מסחר הדוקים עם נמלי אירופה, שהיו חשובים לשליטים המקומיים.
ב-1738 מונה יצחק לומברוזו שהיה בן לקהילת הגראנה, לרב ראשי של תוניס.
ריבוד חברתי וקשרי נישואין
הפראנקוס הקפידו להביא את בניהן ובנותיהן בברית הנישואים עם משפחות איטלקיות וספרדיות-מערביות אחרות או משפחות בעלות ייחוס וממון ואם לא היה בנמצא העדיפו להמתין עד שיימצאו להם בני זוג הולמים. הילדים למשפחות המיוחסות, ובהן משפחות אלאטיני, פרננדס-דיאס, מודיאנו, נברו וקסטלנואובו נישאו בתוך המשפחה, בתוך המעמד החברתי-כלכלי או לילדים למשפחות עשירות ומיוחסות אחרות מהתפוצה או מחוצה לה.
יין נתזים
יין נתזים או יין מבעבע (לעיתים "מוּסֶה", מצרפתית: Mousseux) הוא יין שבו כמויות משמעותיות של פחמן דו-חמצני מומס, הגורמות לו לבעבע עם פתיחת הבקבוק ומזיגתו.
הפחמן הדו-חמצני נוצר כתוצאה מהתססה טבעית של היין, במכל התססה גדול אשר תוכנן לעמוד בלחצים הנוצרים בתהליך, בשיטה הנקראת גם שיטת שרמה (Methode Charmat).
קיימות דוגמאות רבות ליינות נתזים המיוצרים במדינות ובאזורים מגוונים בעולם. אלה בדרך כלל יינות לבנים או ורודים, אבל קיימים גם מספר סוגי יין נתזים אדומים. חלק מיינות הנתזים מכילים בועות קטנות בבעבוע עדין מאוד, כינויים של יינות כאלה הוא פריזנטה או פטילנט, וההבדל הוא הלחץ הנוצר בבקבוק.
פסאודו קוד
פסאודו קוד (מאנגלית: Pseudo-Code; תרגום חופשי: קוד מדומה) הוא תיאור מצומצם ולא רשמי לאלגוריתם של תוכנית מחשב. פסאודו קוד משתמש במוסכמות של שפות תכנות, אך מיועד לקריאה של בני אדם ולא לקריאה על ידי מחשב. הביטויים שנכתבים בפסאודו קוד אינם ניתנים להידור (עיבוד הטקסט על ידי מחשב) בפני עצמם, אך הם ניתנים לתכנות כקוד אמיתי שכן ניתן להידור בכל שפת תכנות שהיא.
כתיבה בפסאודו קוד מתבססת על אלמנטים משפות התכנות ומורחבת על ידי ביטויים בשפות טבעיות, היכן שיש בכך צורך, וכן בביטויים מתמטיים. יתרונות הכתיבה בפסאודו קוד היא שכתיבה כזו קלה יותר להבנה על ידי בני אדם מאשר קוד בשפת תכנות, וכן שהיא מצומצמת יותר ואינה תלויה בסביבת העבודה (כמו שפת התכנות ומערכת ההפעלה) בה משתמשים.
נעשה שימוש נרחב בפסאודו קוד במאמרים וספרי לימוד שמתעדים אלגוריתמים שונים, וכן בפיתוח תוכנות מחשב, לשם שרטוט מבנה התוכנית בטרם מימושו. ניתן להסתכל על תרשימי זרימה כעל אלטרנטיבה גרפית לפסאודו קוד.
לא קיים תקן לתחביר של פסאודו קוד והוא מושפע משפות תכנות רבות. אף אין הכרח שייכתב באנגלית.
שימושים
ספרי לימוד ופרסומים מדעיים הקשורים למדעי המחשב וחישובים נומרים עושים לעיתים קרובות שימוש בפסאודו קוד לתיאור אלגוריתמים. בצורה זו כל המתכנתים יכולים להבין אותם, גם אם לא כולם מכירים את אותן השפות. בספרי לימוד יש בדרך כלל מבוא המתאר את הקונבנציות בהן משתמשים.
מתכנת שעליו לממש אלגוריתם מסוים יתחיל לעיתים קרובות בכתיבת פסאודו קוד, ורק לאחר מכן "יתרגם" אותו לשפת התכנות בה הוא משתמש.
תחביר
כפי שהשם מרמז, פסאודו קוד לא מציית לכללי דקדוק של אף שפה רשמית, וקיימים לו סגנונות רבים ומגוונים. לרוב כותב פסאודו קוד ישתמש בסגנון ותחביר, כמו לולאות, של שפת תכנות ספציפית שהוא מכיר. שפות מוכרות שלעיתים משתמשים בתחביר שלהן בפסאודו קוד הן Pascal, JAVA, ++C, C ועוד.
הגדרות משתנים לרוב נזנחות, וקטעי קוד ברורים ופשוטים יוסברו בקצרה בשפה טבעית (כדי לחסוך זמן ולפשט את הקוד). כך למשל, פעולה בסיסית ופשוטה כמו החלפת ערכי המשתנים X ו- Y, שלצורך ביצועה יש להשתמש במשתנה עזר נוסף ולבצע 3 פקודות השמה, תיכתב בפסואדו קוד כך: "נחליף את X ו-Y", או: "החלפת (X,Y)". משמעות הדבר היא שדרך המימוש ברורה לכל מתכנת, ועל כן אין צורך להתעכב על כך בכתיבת הפסאודו קוד.
דוגמאות
דוגמה - פסאודו קוד לחישוב "האם y מתחלק ב- x?"
1. אם x = 0, אזי: 2. אחרת: בדוגמה זו הקוד כתוב בעברית, וניתן לתרגום לכל שפת תכנות. הביטוי "כל עוד" הוא תרגום ישיר ללולאת WHILE. מספור השורות, כמו גם השימוש בהזחה, מקל על הקריאה וחוסך את הצורך בסימון בלוקים של קוד.נציין כי "בלוקים" מסומנים בשפות תכנות בצורות שונות, למשל על ידי כתיבת קטע הקוד בתוך {}, בין המילים begin ו-end או באמצעות הזחה (indentation).
אפרת גוש (אלבום)
"אפרת גוש" הוא שם אלבום האולפן הראשון של הזמרת הישראלית אפרת גוש, אשר יצא ב-21 במרץ 2005.
את כל שירי האלבום כתב ברק פלדמן והלחין יוני בלוך, פרט לגרסת הכיסוי לשירו של עמיר לב "פעם בחיים", אשר שימש כשיר הפתיחה של סדרת הטלוויזיה "לתפוס את השמיים". האלבום יצא לאחר הצלחה גדולה של גוש בהוצאת הסינגל הכפול "שחזור/ג'ורג'יה" לאתר "במה חדשה", אשר גרף הורדות מרובות של מבקרי האתר. השיר "שחזור" לא הוכנס לאלבום בעקבות החלטתה של גוש.
למהדורות מאוחרות יותר של האלבום צורפה רצועת בונוס של חידוש להקת מטרופולין לשירו של שלום חנוך "בלי לומר מילה", בו השתתפה גוש בשירה.
האלבום יצא בהוצאה מחודשת על תקליט ויניל באוגוסט 2023.
ועדות ההתנגדות העממית
ועדות ההתנגדות העממית (בערבית: لجان المقاومة الشعبية, תעתיק מדויק: לג'אן אלמקאומה אלשעביה) הוא ארגון טרור פלסטיני הפעיל בעיקר ברצועת עזה, ופועל בהשראת חזבאללה וככל הנראה גם במימונו. למרות זאת, בניגוד לחזבאללה הלבנוני, הארגון אינו מהווה מפלגה או תנועה חברתית, אלא פועל כארגון טרור, העוסק בביצוע פיגועים בלבד, ואינו נוהג לזהות את עצמו עם אידאולוגיה לאומית או דתית ברורה בזירה הפוליטית הפנימית. בהתאם לכך, הוא מתואר לעיתים על ידי אמצעי התקשורת כ"ארגון מטרייה", המאגד תחתיו פעילי טרור המשויכים לארגונים שונים ולעיתים אף יריבים.
הארגון הוקם על ידי ג'מאל אבו סמהדאנה, שנחשב לאחד המבוקשים הבכירים ביותר ברצועת עזה עד לחיסולו ב-8 ביוני 2006. חלק מנטילות האחריות של הארגון נעשות תחת שם הקוד "חטיבות צלאח א-דין", בהתייחסות ל"זרוע הצבאית" של הארגון (אם כי לארגון אין "זרועות" אחרות בדמות תנועה חברתית או פוליטית). לפי דובר צה"ל מדובר בארגון חסות של חמאס הנתמך וממומן איראן, ומשמש את חמאס כ"קבלני פיגועים" כדי להמשיך בפעילות הטרור כנגד ישראל אך ללא נטילת אחריות מצד חמאס.
היסטוריה
ועדות ההתנגדות הוקמו בשלהי 2001, על רקע המתיחות הגוברת בין ישראל לבין הפלסטינים, שהובילה לפרוץ האינתיפאדה השנייה. ג'מאל אבו סמהדאנה, מקים הארגון ומנהיגו עד חיסולו, היה פעיל מבצעי בכיר בפת"ח. הוא בחר לנצל את השפעתו ומעמדו בקרב בכירי הרשות הפלסטינית וחמולת אבו סמהדאנה כדי להתפלג מהפת"ח ולהקים ארגון טרור עצמאי ביחד עם פורשים נוספים מהפת"ח, מהחמאס, מהחזית העממית לשחרור פלסטין ומארגונים נוספים. הארגון החדש ביצע במהלך האינתיפאדה השנייה מספר רב של פיגועים, בהם פיגועי מטען רבי עוצמה נגד טנקים ברצועת עזה - הראשון בהם, ב-14 בפברואר 2002 (שבו נהרגו שלושה חיילים), היה הפיגוע הראשון שבו הצליחו מחבלים פלסטינים לייצר מטען גחון חזק דיו כדי לחדור את המיגון של טנק מסוג מרכבה סימן 3. בנוסף, ביצע הארגון גם מספר רב של פיגועים נגד יעדים אזרחיים, בהם פיצוץ מטען נגד אוטובוס ילדים בסמוך לכפר דרום בנובמבר 2000 (שני הרוגים), רצח טלי חתואל ו-4 בנותיה (במאי 2004, יחד עם הג'יהאד האיסלאמי) וכן ירי מספר רב של פצצות מרגמה לעבר יישובים ברצועה, ושיגור רקטות לעבר יישובים בנגב המערבי.
ב-15 באוקטובר 2003, משך הארגון את תשומת לבם של נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש והממשל האמריקאי כאשר הפך לחשוד העיקרי בפיגוע מטען נגד שיירת כלי רכב דיפלומטיים, שגבה את חייהם של שלושה מאבטחים אמריקאים. על פי פרסומי מערכת הביטחון הישראלית, קיימים ממצאים הקושרים את המטען שבו השתמשו בפיגוע לבכיר הארגון עבד יוסף קוקא (שהוגדר על ידי דובר הארגון כ"מפקד הזרוע הצבאית של ועדות ההתנגדות העממית, חטיבות צלאח אל-דין"; חוסל בהמשך על ידי ישראל). לפי פרסומים אלה, נמנעה הרשות הפלסטינית מלמצות את חקירת האירוע, ככל הנראה עקב קשריהם האישיים של בכירי הארגון לבכירים ברשות ובמנגנוני הביטחון שלה.
"הרגיעה" שהוכרזה בתחילת 2005 על ידי מרבית ארגוני הטרור לאחר מותו של יאסר ערפאת, העלתה פעם נוספת את "ועדות ההתנגדות" למוקד תשומת הלב, כאשר הארגון נמנע בהפגנתיות מהשתתפות ברגיעה הכללית, והמשיך - לסירוגין - בירי פצצות מרגמה ורקטות לעבר יישובים ישראליים.
בשבועות שלאחר יישום תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה בקיץ 2005, המשיך הארגון להפגין מעורבות גוברת באנרכיה הפנימית ברצועת עזה, כאשר שמו הוזכר פעמים רבות כמעורב בחטיפות ובהתנקשויות בבכירי הרשות ברצועה. כך לדוגמה עלה שם הארגון - או ארגון הקשור אליו הנושא את השם "גדודי חללי ג'נין" - כחשוד במעורבות בהתנקשות בחייו של מוסא ערפאת.
ב-20 באפריל 2006, לאחר הבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית והקמת ממשלה בראשות החמאס, מונה ראש הארגון, אבו סמהדאנה, לתפקיד בכיר במשרד הפנים הפלסטיני, כמפקח הכללי של המשרד (האחראי בפועל על פעילות חלק ממנגנוני הביטחון הפלסטיניים). במקביל, המשיך הארגון לבצע פיגועים רבים, בהם ירי רקטות קסאם לעבר יישובי הנגב המערבי. זאת, לפי חשדות מערכת הביטחון הישראלית, בתיאום עם פעילי חמאס, שנעזרו בפעילי "ועדות ההתנגדות" בתקופה שבה הם עצמם נמנעו מביצוע פיגועים מסיבות פוליטיות.
ב-9 ביוני 2006 נהרג מקים הארגון ומפקדו עד אז, ג'מאל אבו סמהדאנה, בתקיפת חיל האוויר הישראלי במחנה אימונים של "ועדות ההתנגדות".
ב-25 ביוני 2006 ביצעו "ועדות ההתנגדות" (בשיתוף עם צבא האסלאם והחמאס, שכנראה היה הארגון שהוביל את הפעולה) מתקפה מתוכננת היטב על מוצב צה"ל בכרם שלום, במהלכה נחטף החייל גלעד שליט. במקביל, נטלו "ועדות ההתנגדות" אחריות גם על חטיפתו (וכפי שהתברר ב-29 ביוני, רציחתו) של האזרח אליהו אשרי בגדה המערבית ובכך סימנו גם כי הצליחו לבסס לארגון אחיזה, גם אם קטנה יחסית, מחוץ לרצועת עזה. רצף אירועים זה הוביל במישרין למבצע גשמי קיץ של צה"ל ברצועת עזה.
ב-18 באוגוסט 2011, ערכה קבוצת מחבלים שלטענת גורמים ישראלים השתייכו ל"ועדות ההתנגדות" (הארגון הכחיש זאת) את מתקפת הטרור בכביש 12 הסמוך לאילת, שבה נהרגו 8 ישראלים. 7 מהמחבלים נהרגו באירועים, ובערב תקף חיל האוויר הישראלי מבנה שבו שהו אנשי הארגון, וגרם ל-6 הרוגים, בהם כמאל אל-נירב (אבו עווד), מפקד הזרוע הצבאית של הארגון, וחאלד שעת', בכיר בארגון. בהתלקחות שהחלה סביב רצועת עזה בעקבות המתקפה לקחו וועדות ההתנגדות חלק בירי עשרות רקטות גראד לעבר הערים אשקלון, אשדוד, קריית גת, אופקים ובאר שבע, בהם נמנו הרוג אחד ועשרות פצועים. ב-21 באוקטובר תחת הכותרת "טעות באויב", חשף אלכס פישמן בידיעות אחרונות כי על פי תחקיר צה"ל המחבלים היו אנשי הג'יהאד העולמי תושבי סיני.
ב-9 במרץ 2012 חיסל צה"ל את מזכ"ל ועדות ההתנגדות העממית, זוהיר אל-קייסי, חיסול שהוביל לעימות בין ישראל לרצועת עזה שבמהלכו שיגרו ארגוני הטרור ברצועה למעלה מ-200 רקטות לעבר ערי הדרום, ובתקיפות חיל האוויר הישראלי נהרגו ברצועה 22 מחבלים ו-4 אזרחים.
מאפיינים אידאולוגיים
לנוכח העובדה שהארגון משלב בתוכו מספר רב של פעילים המזוהים עם ארגונים מרחבי הקשת הפוליטית הפלסטינית (החל מהחזית העממית הסוציאליסטית-חילונית וכלה בחמאס האסלאמיסטי), אין הוא מציג קו אידאולוגי או השקפה פוליטית רחבה הנוגעת לפוליטיקה הפנים-פלסטינית. המאפיין האידאולוגי העיקרי של הארגון הוא הקו המיליטנטי התקיף שהוא מנהיג נגד ישראל (מדיניות של "פיגועים בכל מחיר"), הכולל בעיקר פיגועים נגד חיילים או מתנחלים בתוך הרצועה (לפחות עד יישום ההתנתקות), וירי מתוך הרצועה לעבר ישראל.
עם זאת, אין הארגון נמנע משימוש בהסברה אסלאמית, בדומה לארגונים פלסטיניים חילוניים אחרים, אך בהתייחסות ברורה לאביו הרוחני, חזבאללה. כך למשל מצטט לוגו הארגון חלק מפסוק מהקוראן - "הרגום באשר תמצאום" (סורת אלבקרה (2) פסוק 191).
הקשר עם החמאס
מעמדו הגובר של החמאס בשנים האחרונות, ובמיוחד לאור הפיחות שחל בהגמוניה של הפת"ח ברחוב הפלסטיני, אילץ את החמאס לרסן את פעילותו נגד ישראל במקרים רבים, מטעמים של ראייה אסטרטגית ארוכת-טווח, או שיקולים של דעת קהל פנים-פלסטינית. זאת אף ביתר שאת לאחר זכיית החמאס בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית בתחילת 2006 והקמת הממשלה בראשות התנועה. בעקבות זאת, הופך שיתוף הפעולה המבצעי והפוליטי בין החמאס לבין ועדות ההתנגדות העממית לנכס עבור שני הצדדים: מחד זוכות ועדות ההתנגדות לסיוע (טכני ואחר) מצד פעילי חמאס, ומאידך עמיתיהם בחמאס זוכים לרחוץ בניקיון כפיהם ולהשתמש באנשי הוועדות כ"קבלני פיגועים", ובמיוחד מאז השתלטות החמאס על הרצועה ב-2007.
תחת ממשלת החמאס ברשות הפלסטינית, ובעוד ארגון ועדות ההתנגדות מוסיף לבצע פיגועים, מונה באפריל 2006 ג'מאל אבו סמהדאנה לתפקיד בכיר במשרד הפנים הפלסטיני, כאחראי על פעילות המשטרה. זאת לאחר שבמהלך אפריל 2006 חיסלה ישראל מספר בכירים בארגון ועדות ההתנגדות, ובהם עבד יוסף קוקא. מינוי זה נתפס כהתרסה מצד החמאס בפני ישראל וארצות הברית, הואיל ומינויו של המבוקש הבכיר אבו סמהדאנה לתפקיד במערך הביטחון (שמניעת טרור היא חלק מתפקידיו) ביטא את המשך התמיכה שמספק החמאס בטרור נגד ישראל, גם כאשר מושכות השלטון בידיו ואנשיו נוצרים, לפחות להלכה, את נשקם. אבו סמהדאנה נהרג (ביוני 2006) בידי ישראל, בעודו מכהן בתפקידו הרשמי במשרד הפנים.
בתוך כך, נראה כי בעימותים האלימים שהלכו והסלימו בין הפת"ח לחמאס לקראת סוף 2006, ניצבו אנשי ועדות ההתנגדות לצד אנשי החמאס. נטייה חזקה זו העידה, בין היתר, על הזיקה החזקה בין ועדות ההתנגדות לחזבאללה, ועל השסע המעמיק בחברה הפלסטינית בין הזרם האסלאמיסטי (שיעי וסוני כאחד) לבין הזרם הלאומי-חילוני. במסגרת זהות האינטרסים החזקה שנוצרה כאן בין חזבאללה והחמאס, גיוסן של ועדות ההתנגדות לצד זה נראתה כבלתי נמנעת, גם מבלי להתייחס למתיחות הקיימת ממילא בין הוועדות לבין הרשות.
הקשר עם פת"ח והרשות הפלסטינית
פעילים רבים שפרשו מארגוני הטרור הפלסטיניים הוותיקים יותר הם חברים בוועדות ההתנגדות העממית. עם זאת, בכירי הארגון רובם ככולם נחשבים גם כיום לדמויות בכירות בפת"ח המפולג. לבכירי הארגון היו בתחילת העימות עם ישראל קשרים הדוקים גם עם בכירים במנגנוני הביטחון הפלסטיניים (ובפרט לביטחון המסכל המקורב למוחמד דחלאן) ובכלל זאת גם בשיתוף פעולה טכני בייצור חומרי נפץ ואמצעי לחימה. על פי פרסומי מערכת הביטחון הישראלית, חלק מאנשי ועדות ההתנגדות הועסקו על ידי הביטחון המסכל, במקביל לפעילותם, גם בייצור אמצעי לחימה, בידיעתם של מפקדיהם הבכירים ביותר (ראו אתר מל"מ).
ככל שנמשך העימות וככל שהרשות הפכה לחלשה יותר ופת"ח למפורר יותר, הלכו וגברו העימותים האלימים הפנימיים בין המחנות בפת"ח, והגיעו לשיאם במהלך 2004. פעילים מוועדות ההתנגדות העממית היו מעורבים עמוקות בסכסוכים אלה, ואנשיהם אף חשודים בהובלת חטיפות בכירי המנגנונים המזוהים עם ערפאת (ייתכן תוך שיתוף פעולה עם אנשי המחנה היריב באותה תקופה, של מוחמד דחלאן). עקב הזדהותם הגוברת של אנשי ועדות ההתנגדות עם חמאס וחוסר האמון השורר מאז ומתמיד בינם לבין אנשי המנגנונים, הורעו גם יחסי הארגון עם מחנהו של דחלאן בפת"ח. ועדות ההתנגדות אף האשימו את הביטחון המסכל בשיתוף פעולה עם ישראל בניסיונות חיסול שביצעה, ובראשם חיסולו של בכיר הארגון עבד יוסף קוקא באפריל 2006.
מילה רסין
מילָה רָסין (בצרפתית: Mila Racine; 14 בספטמבר 1921, מוסקבה – 30 במרץ 1945, מאוטהאוזן) הייתה פעילה במחתרת היהודית בצרפת בזמן מלחמת העולם השנייה. היא נתפסה על ידי הנאצים ונספתה במחנה הריכוז מאוטהאוזן.
פועלה בתקופת השואה
רסין התגוררה בסַן-זֶ'רוֶוה-לֶה-בּן (Saint-Gervais-les-Bains) ושם הייתה פעילה בתנועת צופים צעירים שהוקמה כדי לסייע ליהודים בסכנה, וכן בוויצו. מ-5 בינואר 1942 עד 21 באוקטובר 1943 פעלה רסין בשורות תנועת ההתנגדות הצרפתית בטולוז, ניס, אנמס, בַּניֶיר-דה-לוּשוֹן (Bagnères-de-Luchon) ויישובים נוספים בדרום צרפת. היא סיפקה סיוע לעצירי מחנות ריכוז בדרום צרפת, בייחוד גירס, וסייעה עם אחיה עמנואל רסין להעברת יהודים אל מעבר לגבול, אל שווייץ.
ראש העיר אנמס, ז'אן דפו, הצליח להביא לשחרורם של חלק מהילדים, בהם תינוק. הוא הציע למילה לפעול בחשאי לשחרורה, אך היא סרבה מחשש שהילדים שעדיין נותרו בכלא ייפגעו. רסין נכלאה בכלא מונטלוק בליון. לאחר מכן נכלאה במחנה הריכוז קומפיין ובמחנה הריכוז רוונסברוק. משם הועברה למחנה הריכוז מאוטהאוזן והעובדה בתיקון מסילות ברזל שנפגעו בהפצצות בעלות הברית. ב-30 במרס 1945 נהרגה מילה רסין בהפצצות בעלות הברית.
סמל הממלכה המאוחדת
סמל הממלכה המאוחדת, או שלט האצולה המלכותי של הממלכה המאוחדת (באנגלית: The Royal Coat of Arms of the United Kingdom), הוא שלט האצולה הרשמי של המונרך הבריטי, כיום המלך צ'ארלס השלישי ודה פקטו סמלה של הממלכה המאוחדת. גרסאות של שלט האצולה נמצאות בשימוש בידי בני ובנות משפחת המלוכה הבריטית ובידי ממשלת בריטניה כזרוע האמונה על הממשל של המדינה. בסקוטלנד מחזיקה המלך בגרסה שונה של שלט אצולה אשר גרסה שלו נמצאת בשימוש המשרד הסקוטי.
שלט האצולה המלכותי מייצג את שלוש האומות המרכיבות את הממלכה המאוחדת: אנגליה, סקוטלנד וצפון אירלנד ומשמש כבסיס לשלטי האצולה של בני משפחת המלוכה הבריטית. מוטיבים מתוך שלט האצולה התגלגלו לסמלי מדינות אשר היו בעברן חלק מהאימפריה הבריטית.
המגן
המגן מחולק לארבעה רבעים. ברבע הראשון והרביעי מוצגים שלושה אריות פוסעים זהובים על רקע אדום - המסמלים את אנגליה. ברבע השני מיוצג אריה אדום זקוף על רקע זהב המסמל את סקוטלנד, וברבע השלישי מצויר נבל זהב על רקע כחול המסמל את אירלנד.
הקסדה והציצה
מעל המגן מופיעה הקסדה בעלת מסיכת פנים מלאה של שישה פסים. על הקסדה מונח כתר טיודור ואליה מחובר מעטה של זהב ופרוות סמור. מעל הקסדה מופיעה הציצה בדמות אריה עומד על ארבע וחובש גם הוא את הכתר המלכותי.
התומכים
זוג התומכים של השלט הם זוג החיות המייצגות את אנגליה וסקוטלנד. התומך הדקסטרי הוא אריה המסמל את אנגליה, הוא עומד זקוף ופניו מופנות לחזית, צבעו זהב ולשונו אדומה, האריה מוכתר בכתר אדואר הקדוש. התומך הסיניסטרי הוא החד-קרן המסמל את סקוטלנד, צבעו כסף בעוד שקרנו, טלפיו וזנבו צבועים זהב ולשונו אדומה, החד-קרן אינו מוכתר בכתר על ראשו כשם שמוכתר האריה והוא אף כבול בשרשרת זהב (על פי המסורת, חד-קרן חופשי הוא חיה מסוכנת ביותר ועל כן חד קרן הרלדי תמיד כבול, כפי שכבולים התומכים בשלט האצולה המלכותי של סקוטלנד).
החלקה
החלקה היא חלקת דשא ירוק ועליו מופיעים שלושת הצמחים המסמלים את אומות הבית של הממלכה המאוחדת: שושנת טיודור האנגלית, הדרדר הסקוטי והשמרוק (התלתן) האירי.
המוטו
המוטו המופיע בתחתית הסמל הוא המוטו של בית המלוכה הבריטי "Dieu et mon droit" (מצרפתית: "אלוהים וזכותי שלי"), אשר הונהג על ידי הנרי השישי באמצע המאה ה-15. המוטו כתוב באותיות זהב על קלף תכלת.
סמלי מסדר הבירית
סביב המגן כרוכה הבירית של המסדר האציל ביותר של הבירית. בירית כחולה עם שוליים זהובות, על הבירית כתוב מוטו המסדר: "Honi soit qui mal y pense" (צרפתית: "הבוז למי שיהגה בו רעה").
הסמל בשימוש בסקוטלנד
בסקוטלנד נהוג סמל אחר שבו ניתנת עדיפות לסמלים הסקוטיים. הרביע הראשון והרביעי מייצגים את סקוטלנד (במקום את אנגליה), השני את אנגליה והשלישי את אירלנד. התומכים של הסמל ניצבים באופן שונה - החד-קרן המסמל את סקוטלנד ניצב משמאל חובש את כתר סקוטלנד, ואילו האריה המסמל את אנגליה ניצב מימין ואף הוא חובש כתר. בסמל סקוטלנד שני התומכים מחזיקים דגלים - החד-קרן נושא את דגל אנדרו הקדוש (הקדוש של סקוטלנד) - דגל סקוטלנד והאריה את דגל ג'ורג' הקדוש (הקדוש הפטרון של אנגליה) - דגל אנגליה.
הסמל כולל את המוטו של המסדר העתיק ביותר והנאצל ביותר של הדרדר - Nemo me impune lacessit (לטינית: "איש אינו מתגרה בי מבלי להיענש") מעל המוטו צומחים דרדרים, ומעל הסמל רשום המוטו של מלכי סקוטלנד: "In Defens" שהוא למעשה קיצור של "In My Defens God Me Defend" (סקוטית: "במלחמתי, יעמוד האל לצידי") על פי מסורת ההרלדיקה הסקוטית.
אומות אחרות בממלכה המאוחדת
להבדיל מאירלנד לוויילס אין כל יצוג על שלט האצולה המלכותי שכן כאשר נחקקו חוקי האיחוד של 1707 נחשבה ויילס כחלק אינטגרלי מממלכת אנגליה כפועל יוצא של חוקי ויילס 1535 - 1542 ועל כן ניתן לומר כי ויילס מיוצגת על השלט כחלק מייצוגה של אנגליה.
עם עליתם לשלטון של מלכי ומלכות טיודור, אשר היו בעצמם ממוצא ולשי, תמך בשלט האצולה דרקון ויילס. עלייתם של בית סטיוארט הסקוטי גרמה להחלפתו של הדרקון הולשי בחד-קרן הסקוטי.
סמלי ממלכות אנגליה, סקוטלנד ואירלנד
סמל אנגליה הכולל שלושה אריות נבחר על ידי המלך ריצ'רד הראשון בשנות ה-90 של המאה ה-12. בשנת 1328 הכריז המלך אדוארד השלישי על זכותו למלכות צרפת והכריז על עצמו כ"מלך בריטניה הגדולה, צרפת ואירלנד". הצרפתים התנגדו לתביעתו אולם הוא הוסיף לסמל אנגליה את פרח האירוס וכן הוסיף את סמל צרפת ברביע הראשון והרביעי של המגן, ואילו את הסמל האנגלי ברביע השני והשלישי. המלך הנרי הרביעי שינה את הסמל ובמקום ארבעה פרחי אירוס השאיר שלושה בלבד.
שלט האצולה המלכותי של ממלכת סקוטלנד היה סמלם של מלכי סקוטלנד במשך מאות שנים טרם האיחוד. השלט כלל מגן זהב ובו אריה זקוף אדום מוקף במסגרת פרחונית אדומה של פלר דה ליס.
נבל בריאן בורו אשר סימל את ממלכת אירלנד מהמאה ה-13 תואר כנבל זהב עם מיתרים כסופים על מגן כחול.
איחוד הכתרים
עם מותה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה בשנת 1603, ירש ג'יימס השישי מלך הסקוטים את כתר ממלכת אנגליה וממלכת אירלנד (אשר היו תחת אוניה פרסונלית) והפך להיות המלך ג'יימס הראשון מלך אנגליה ואירלנד בעודו נשאר ג'יימס השישי בסקוטלנד. סמלו של ג'יימס חולק לרבעים כך שברביע השני שובץ סמל ממלכת סקוטלנד, ברביע השלישי סמל ממלכת אירלנד וברביעים הראשון והרביעי שובץ סמל ממלכת אנגליה אשר הוא עצמו חולק לרבעים עם סמל ממלכת צרפת כזכר לתביעה האנגלית על הכס הצרפתי. ג'יימס השתמש בגרסה שונה של שלט האצולה שלו בסקוטלנד והפרוטוקול המלכותי הזה המשיך גם לאחר חוקי האיחוד של שנת 1707. (כיום, שלט האצולה של הממלכה המאוחדת בסקוטלנד שונה מהסמל אשר בשימוש מחוצה לה).
אוליבר קרומוול והקומונוולת' של אנגליה
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית אשר התחוללה בין שנים 1642 עד 1651, הוקם הקומונוולת' של אנגליה אשר בראשו עמד אוליבר קרומוול כשליט יחיד. עם כינונה של ישות מדינית אשר לא נשענה על בית המלוכה האנגלי חייב את קרומוול לשנות את שלט האצולה של הישות החדשה.
סמלי הממלכות העתיקות של אנגליה וסקוטלנד הוצאו מהמגן ובמקומם שולבו צלב ג'ורג' הקדוש ליצוגה של אנגליה ברביעים הראשון והרביעי, וצלב אנדרו הקדוש ליצוגה של סקוטלנד ברביע השני, סמל ממלכת אירלנד נותר ברביע השלישי, על המגן שובץ מגן נוסף אשר כלל את שלט האצולה של קרומוול - אריה כסף על מגן שחור. בנוסף לכך החד-קרן אשר שימש כתומך הסיניסטרי של השלט הוצא ממנו ובמקומו שולב דרקון ויילס האדום. בתחתית השלט נקבע המוטו: "PAX QUÆRITUR BELLO" (השלום מושג באמצעות מלחמה).
הסמל נותר כסמל הקומונוולת' עד החלפתו עם הכתרתו של צ'ארלס השני בשנת 1660 והחזרת המלוכה לבריטניה.
ויליאם נסיך אורנז'
עם הדחתו והחלפתו של המלך ג'יימס השני בבתו הבכורה מרי השנייה ובבעלה ויליאם נסיך אורנז' אשר מלכו יחדיו כויליאם השלישי והשני ומרי השנייה, נוסף לשלט הממלכה המגן של בית אורנז'-נאסאו (בית האצולה אשר ממנו הגיע ויליאם), אריה זהב על רקע כחול. לאחר מותו של ויליאם השלישי בשנת 1702, עבר הכתר למלכה אן אשר השיבה את הסמל לעיצוב שנת 1603.
חוקי האיחוד 1707
חוקי האיחוד של 1707 איחדו את ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד לממלכה אחת; ממלכת בריטניה הגדולה (1707–1800). סמלי אנגליה וסקוטלנד שולבו ומוקמו ברבעים הראשון והרביעי, סמל ממלכת צרפת עבר לרביע השני וסמל ממלכת אירלנד מוקם ברביע השלישי. בצורה זו שולב יצוגם של ממלכת בריטניה הגדולה, ממלכת אירלנד (אשר הייתה תחת אוניה פרסונלית עם ממלכת אנגליה) ואת תביעתו הנושנת של הכס האנגלי על כס ממלכת צרפת.
האלקטור של הנובר
עם מותה של המלכה אן ירש הנסיך הבוחר של הנובר את כס בריטניה בעקבות חוק ההסדר של שנת 1701 והפך למלך ג'ורג' הראשון. הרביע הרביעי של השלט שונה על מנת לשקף את הנחלות החדשות של המלך בהנובר (בראונשוויג, לינברג ווסטפאליה מוכתרים בכתר האימפריה הרומית הקדושה).
חוק האיחוד של 1800
חוק האיחוד של 1800 איחד את ממלכת בריטניה הגדולה עם ממלכת אירלנד ויצר את הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד. ג'ורג' השלישי ויתר על תביעת אנגליה על כתר צרפת ובהתאם שונה הסמל - ברביעים הראשון והרביעי שובץ סמל אנגליה, בשני סמל סקוטלנד ובשלישי סמל אירלנד. סמל בית הנובר הוצא מהמגן אולם מוקם במגן קטן במרכזו של השלט ומעליו הנזר של הנסיך הבוחר, הנזר הוחלף בכתר מלכותי כאשר נסיכות הנובר הוכרזה כממלכה בשנת 1816.
הניתוק מממלכת הנובר
הכתרתה של המלכה ויקטוריה הביאה לקיצה את האוניה הפרסונלית אשר הייתה בין הממלכה המאוחדת לבין ממלכת הנובר וזאת כיוון והחוק הסאלי מנע מאישה למלוך על ממלכת הנובר. המגן אשר סימל את ממלכת הנובר הוסר מהשלט ושאר חלקיו נותרו ללא שינוי. לא נעשה כל ניסיון לשלב תארים נוספים אשר נתווספו למונרך הבריטי על השלט כגון קיסר הודו.
הנבל האירי נותר על השלט גם לאחר חלוקתה של אירלנד ועזיבתה של הרפובליקה של אירלנד את חבר העמים הבריטי בשנת 1948. ובהיותה מורכבת משש מתוך תשעה המחוזות של אלסטר (אחת מארבע הפרובינציות של ממלכת אירלנד), צפון אירלנד נותרה מחלקה בתוך הממלכה המאוחדת כמו ויילס אשר הייתה בעברה נסיכות עצמאית ונכבשה בידי ממלכת אנגליה ושולבה בתוכה.
המשפחה המלכותית
בני משפחת המלוכה הבריטית מקבלים שלט אצולה אישי אשר מבוסס על שלט האצולה המלכותי. רק ילדים ונכדים של הקו הזכרי של המונרך זכאים לקבל שלט בצורה זו. השלטים של ילדי המונרך מובדלים באמצעות שימוש בתגית לבנה בעלת שלושה קצוות; נכדיו מובדלים באמצעות חמישה קצוות, למעט בנו הבכור של נסיך ויילס אשר מקבל רק שלושה קצוות לתגית הלבנה שעל שלטו. מאז 1911 לשלט האצולה של נסיך ויילס נוסף עם שלט האצולה העתיק של נסיכות ויילס כמגן מעל השלט.
בן-זוגה של המלכה ונשותיהם של הנסיכים זכאים גם הם לשלטי אצולה אישיים. בדרך כלל יהיה זה שלט האצולה של הבעל משולב עם שלט האצולה האישי או שלט האצולה של אביהם. למרות זאת, שלט האצולה של הנסיך פיליפ אינו מעוצב כך והוא נשא שלט אצולה אישי משלו.
השימוש בסמל
השימוש בסמל בגרסתו המלאה מותר למלך בריטניה בלבד. הוא מופיע בגרסתו זו גם בבתי משפט מאחר שהמלך משמש כמקור הצדק בממלכה המאוחדת ובתי המשפט (באנגלית: Law court) נחשבים כחלק מחצר המונרך (Court of the monarch). השופטים הם נציגיו הרשמיים של הכתר ועל כן סמלה של המלכה מופיע על קיר בית המשפט מאחוריהם, למעט שופטי השלום של העיר לונדון אשר מאחוריהם מוצבת חרב אופקית אשר מאוגפת על ידי סמל העיר והכתר.
הסמל נמצא בשימושה של ממשלת בריטניה כסמל הממלכה המאוחדת ועל כן הסמל מוטבע על דרכונים, מסמכים ממשלתיים רשמיים וטפסים, בכניסה לשגרירויות וקונסוליות בריטיות ברחבי העולם. כאשר הסמל נמצא בשימושה של הממשלה ולא של המלך עצמו, הסמל מוצג בדרך כלל ללא הציצה והקסדה, כך שהכתר מונח ישירות על המגן וכך הוא המצב גם בגרסתו הסקוטית של סמל המלך אשר נמצא בשימוש המשרד הסקוטי.
הסמל הופיע תדיר על סדרות המטבעות אשר הוטבעו בבריטניה, לדוגמה על מטבע הגיני משנת 1663 ועל מטבעות הפאונד משנת 1988 ו-2008.
הסמל בפולקלור הבריטי
במאה ה-19 נפוץ בבריטניה שיר ילדים עממי שתיאר מעין קרב ספורטיבי בין אריה לבין חד-קרן. ההשראה לשיר הייתה כנראה העובדה שהאריה והחד-קרן ניצבים בסמל הממלכה המאוחדת זה מול זה כמו מתאגרפים לפני קרב. לואיס קרול שילב את שיר הילדים הזה בספרו "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם" - בפרק השביעי של הספר אליס פוגשת את האריה והחד-קרן הנאבקים זה בזה, ומשוחחת איתם.
כמאל ח'טיב
ביוגרפיה
נולד בכפר עוזייר שבבקעת בית נטופה. בתחילת שנות ה-80 למד לימודי הלכה באוניברסיטת חברון שם הכיר את ראאד סלאח, לימים יו"ר הפלג הצפוני בתנועה האסלאמית.
ח'טיב נעצר מספר פעמים על ידי כוחות הביטחון, והתבטאויותיו הקיצוניות מצוטטות בעיתונות לעיתים תכופות. הוא כותב ראשי בביטאון התנועה האסלאמית 'צוות אל-חק ואל-חורייה' ("קול הצדק והחופש"), היוצא לאור באום אל-פחם מאז 1989. ב-2002 הוצא צו סגירה לעיתון בעקבות התבטאויות קיצוניות, אחת מהן של ח'טיב: באוגוסט 2001, במהלך האינתיפאדה השנייה, כתב מאמר המדמה את ישראל ל, אשר. הוא נעצר על ידי כוחות המשטרה והשב"כ ב-14 במאי 2021 בחשד לעבירות המרדה והסתה. והוגש נגדו כתב אישום.
דעותיו
ח'טיב תומך בהקמת מדינת ח'ליפות מוסלמית עולמית שירושלים תהיה בירתה. הוא מטיף במסגרת נאומיו נגד שירות אזרחי, מתנגד לציונות ומצדד בזכותם של הפלסטינים להתיישב בישראל ונגד מכירת בתים ליהודים בירושלים. בשונה מהפלג הדרומי של התנועה האסלאמית התנגד למינוי הנא חטיב לקאדית, בטענה שלפי האסלאם אסור לאישה להיות קאדית. במאי 2021 הוגש כתב אישום נגד ח'טיב על תמיכה בערבים שתקפו שוטרים ויהודים במהלך ההמהומות בישראל, תמיכה בפרעות תרפ"ט ותמיכה בחמאס במבצע שומר החומות.
אגם בוגוריה
אגם בוגוריה (אנגלית Lake Bogoria) הוא אגם בסיסי רדוד בקניה, השוכן בשבר הסורי-אפריקאי, כ-180 ק"מ צפונית-מערבית לבירה ניירובי וכ-10 ק"מ צפונית לקו המשווה. האגם וסביבתו מוכרזים כשמורת טבע מאז 29 בנובמבר 1973, ובשנת 2011 הם הוכרזו - יחד עם שני אגמים נוספים בקניה, אגם נקורו ואגם אלמנטייטה - כאתר מורשת עולמית המשתרע על-פני שטח של 107 קמ"ר.
גאוגרפיה
אורכו של האגם מצפון-לדרום הוא כ-19 ק"מ, ורוחבו המרבי מגיע ל-3.5 ק"מ. הוא משתרע על-פני שטח של 38 קמ"ר, והוא מנקז שטח של כ-930 קמ"ר. האגם רדוד ועומקו מגיע לכעשרה מטרים לכל היותר. הוא שוכן בגובה של 991 מטרים מעל פני הים, והוא מוקף ברכסי הרים במזרחו, בטורי גבעות במערבו ובאזור ביצתי בצפונו. בסביבת האגם שוכנים מאפיינים געשיים שונים, דוגמת מעיינות חמים בטמפרטורה הנעה בין 39 ל-98.5 מעלות צלזיוס, פומרולות ולפחות 18 גייזרים שפעילותם מושפעת גם מגובה מפלסו (באגם שוכן ריכוז הגייזרים הגדול באפריקה).
מי האגם בסיסיים (pH :10.5) ומליחים, והם עשירים ביונים של נתרן, ביקרבונט וקרבונט, שמקורם במי נגר ובכמאתיים מעיינות אלקאליים לאורך חופיו ובקרקעיתו. באגם מספר שכבות מים המסודרות בהתאם לתכולת המלחים שבהן (Meromictic lake), כך שהשכבה הכבדה ביותר שוכנת בתחתית גוף המים.
החי והצומח
הצומח בסביבת האגם מונה 210 מינים, ובעיקרו מורכב מצמחייה עשבונית המסוגלת להתקיים בסביבה בסיסית ומצמחיית שיחים הנשלטת על ידי עצי שיטה, קומברטום (Combretum) ופיקוס. באגם פורחות אוכלוסיות אצות וכחוליות המשמשות כמזונם העיקרי של יותר ממיליון וחצי פרטי הפלמינגו הזוטר החיים באגם. נוסף על הפלמינגו הזוטר נצפו באגם יותר מ-370 מינים נוספים של עופות, ויונקים שונים האופייניים לסוואנה, דוגמת הקודו.
נמל בית
נמל בית הוא הנמל בו רשום כלי שיט וממנו קיבל מספר, אותיות או צירוף של שניהם כזיהוי שיוצג על דופן הכלי וכמו כן יקבל קוד זיהוי בינלאומי לזיהוי בקשר ובתקשורת הימית. נמל הבית הוא מקור כלי השיט, שם יעבור בדיקות כשרותו לשיט ושם ייערכו רישומיו בספר רישום. כל כלי שיט מחויב להניף דגל של המדינה בה נמצא נמל הבית שלו. קיים נוהג לשימוש בנמלי בית לצורך הנפת דגל נוחות.
נמל בית כנמל רישום
כלי שיט חייב רישום בנמל בית. אין חובה לבקר בנמל הבית (הדבר נכון במיוחד בדגל נוחות), אך קיימת חובה לציין מאין הכלי מקבל שירותים מנהלתיים. בישראל מקובל כי נמל הבית הוא חיפה ובמקרים אחדים ירשמו נמל אשדוד או נמל אילת כנמלי בית. כלי שיט קטן יכול לקבוע מעגן כנמל בית שלו.
סאו מיגל דאס מיסואס
סאו מיגל דאס מיסואס (בפורטוגזית: São Miguel das Missões) היה רדוקסיון ישועי שפעל במאה ה-18 במדינת ריו גראנדה דו סול בברזיל של ימינו. בשנת 1983 הכריז אונסק"ו על שרידיו של הרדוקסיון כאתר מורשת עולמית.