cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כניסה להר הבית (הלכה)
כניסה להר הבית על פי ההלכה כוללת דינים מיוחדים, סייגים ואיסורים. ההלכה מתייחסת לשטח מוקף חומה בגודל 500 אמה על 500 אמה, שהיה בהר המוריה, בדרום-מזרח העיר העתיקה של ירושלים של היום. במתחם זה שכנו בית המקדש הראשון והשני, והוא המקום הקדוש ביותר לעם היהודי פרט למקום בית המקדש עצמו, שקדוש ממנו.
ההלכה מגדירה מספר דרגות של קדושה בחלקים שונים של ההר. בנסיבות מסוימות עשויה הכניסה להר הבית בכלל ולחלקים מסוימים שלו בפרט להיחשב כמצווה, אך בנסיבות אחרות, כמו כניסה בטומאה ללא היטהרות כדין, עלולה זו להיחשב לעבירה ובמקרים מסוימים אף לעבירה חמורה שעונשה כרת.
הגדרת הר הבית בהלכה
על פי המשנה, הר הבית היה ריבוע בן 500 אמה על 500 אמה, ומרבית השטח החיצון היה בדרום הסורג, כדברי המשנה ב: המתחם המכונה כיום הר הבית, והמוקף בארבע רוחותיו חומות המשמשות כקירות תמך, גדול בהרבה מהשטח המוזכר במשנה. הוא בצורה דמוית טרפז שאורכו כ-480 מטר ורוחבו כ-300 מטר, ושטחו הוא כמאה וארבעים דונם. מיקומו המדויק של השטח ההלכתי בתוך מתחם הר הבית כיום נתון לספקות ומחלוקות בין אנשי ההלכה בדורנו.
הסיבה להפרש הגדול בין שטחו ההלכתי של הר הבית לבין השטח כיום, הוא בנייה שנעשתה על ידי החשמונאים ובעיקר על ידי הורדוס, בנייה שהרחיבה את ההר בעיקר לכיוון צפון ודרום. לפי הדעה המקובלת, בנייה זו הגדילה פיזית את שטחו של המתחם, אך לא השפיעה ושינתה מבחינה הלכתית את האזורים עליהם חלים דיני הקדושה השונים.
לפי המשנה: לפיכך בימי בית המקדש השני, שבהם לא היה מלך ולא אורים ותומים, לא התקיימו התנאים הנדרשים להרחבת השטח של העזרה. אמנם, בנוגע להר הבית לא נזכר במשנה כיצד מוסיפים על קדושתה. לדעת הרב יצחק שילת יש לחוש שגם שאר מתחם הר הבית שעד החומה ההרודיאנית התקדש מדרבנן בקדושת הר הבית. ואילו הרב יעקב אריאל סובר, שאין לחוש להרחבת הקדושה.
באשר לשטחים התת-קרקעיים, לפי פסק הרמב"ם, "המחילות הפתוחות לעזרה - קודש, והפתוחות להר הבית - חול". דין זה שימש להתרת עבודות לחשיפת אולם תת-קרקעי שמאחורי שער וורן בכותל המערבי בשנת 1981.
מחנה שכינה מחנה לוויה ומחנה ישראל
שטחו ההלכתי של הר הבית, מחולק לשני אזורים עיקריים: מחנה לוויה ובתוכו מחנה שכינה. כל מקום אחר בירושלים ובערים מוקפות החומה האחרות נקרא בהלכה מחנה ישראל. לכל אחד מאזורי קדושה אלה ישנם דינים ואיסורים שונים זה מזה. ככל שהאזור פנימי יותר כך הוא מקודש מחברו, הלכותיו חמורות יותר, ודיני הכניסה אליו נוקשים יותר.
שילוח טמאים מהמחנות
דיני הכניסה בטומאה לאזורי הקדושה השונים נלמדים על ידי חז"ל מפסוקים במקרא הנוגעים לשילוח והרחקת טמאים ממחנה בני ישראל במדבר. במקרא מוזכר איסור כניסת מצורעים, זבים, טמאי קרי וטמאי מתים לאזור הנקרא "מחנה":
חז"ל פירשו פסוקים אלו כעוסקים בשלושה מחנות שונים:
בתקופת המקדש בירושלים
כשנכנסו בני ישראל לארץ והחליף המקדש בירושלים את המשכן, הועתקו שלושת המחנות לירושלים, כדברי התוספתא:
גם במקדש שבירושלים נותרו דיני שילוח מדאורייתא כדיני המשכן במדבר. אולם בימי בית ראשון ושני הוסיפו חז"ל סייגים ודינים מדרבנן בהלכות שילוח טמאים מן המחנות, הן על ישראל והן על הגויים. כדברי המשנה:
לפיכך, תחומי הכניסה האסורים לאזורי הקדושה השונים בטומאה הם:
כניסה בטומאה בהיתר
יש מקרים שהותרה הכניסה אפילו בטומאה, כגון שנצרכו לתקן דבר במקדש ואין טהורים שיעשו זאת. כמו כן, כאשר כל העם או רובו טמאי מתים, הותרה כניסה גם מעבר לחיל לצורך הקרבת קורבנות, לפי הכלל שטומאה הותרה בציבור.
ביאה ריקנית
הנכנס לעזרה שלא כדי לעבוד או להשתחוות, לוקה, והנכנס לקודש הקודשים חייב מיתה. במשנה מוזכר גם שאסור לעבור בהר הבית כקיצור דרך למקום אחר (קפנדריא), והרמב"ם הוסיף: . דין זה למד הרמב"ם, לפי הכסף משנה, בקל וחומר מבית כנסת.
הקדושה באין מקדש
בדבריו מחלק הרמב"ם בין קדושת ארץ ישראל מימות יהושע בן נון, שלדעתו בטלה עם גלות בבל וחודשה עם שיבת ציון: לבין קדושת מקדש שלמה, שקדושתו עומדת לעולם, אף בחורבן. את ההבדל מסביר הרמב"ם:
לעומת זאת, הראב"ד חולק על דברי הרמב"ם ואומר:. המאירי, מאחרוני הראשונים, הבין מדברי הראב"ד שכוונתו להתיר כניסה למקום המקדש לאחר החורבן. ואף העיד ששמע שכך נוהגים בפועל: . לעומת זאת, יש שהסבירו שאמנם אין עונש כרת בכניסה למקום המקדש בזמן הזה, אולם איסור, כנראה איסור דאורייתא, יש בכניסה למקומות האסורים גם לפי הראב"ד.
מכל מקום, הפסיקה הרווחת בימינו חוששת לכך שקדושת המקדש עודה בתוקף אף לאחר החורבן.
יוניטי (ממשק)
יוניטי (אנגלית Unity, "אחדות") הוא ממשק מעטפת לסביבת שולחן העבודה של GNOME, המפותח על ידי קנוניקל למערכות ההפעלה אובונטו.
כניסה להר הבית (הלכה)
זיהוי מקום המקדש
זיהוי מקום המקדש בתוך מתחם הר הבית הוא שאלה שדנו ועסקו בה רבות, הן רבנים ואנשי הלכה, והן במחקר הארכאולוגי, ויש בה כמה שיטות שונות. זיהוי מקום המקדש הוא בעל חשיבות גדולה לכניסה להר הבית על פי ההלכה, שכן יש מקומות בהר הבית אליהם הכניסה אסורה אפילו לאחר טבילה, המקומות אליהם טמא מת אסור בכניסה. כיום, כשאין בנמצא אפר פרה אדומה, ואי אפשר להיטהר מטומאת מת, מותרת הכניסה רק למחנה לוייה עד מקום החיל, וזאת לאחר טבילת היטהרות מטומאות היוצאות מגוף האדם. רק זיהוי מקום המקדש וידיעת מקום החיל, העזרה והדביר, יכול לאפשר כניסה להר הבית למקומות המותרים, והתרחקות מהמקומות האסורים בכניסה בטומאת מת.
כיום, יהודים שומרי הלכה העולים להר הבית בטהרה אוחזים כשיטה המרכזית, המזהה את קודש הקודשים במקומה של כיפת הסלע, ויש מהם החוששים לשיטתו של הרב שלמה גורן המזהה את כיפת הסלע כמקום המזבח. לפי שתי שיטות אלה, ניתן להיכנס להר הבית לאחר טבילה המטהרת מטומאות היוצאות מגוף האדם, וללכת בו במסלול היקפי, בהתרחקות מהאזור המוגבה במרכז ההר האסור לכניסה לטמא מת והיצמדות לכתלים, לפי מסלולים מוגדרים המותרים בהליכה ומפורסמים על ידי העמותות המעודדות עליית יהודים להר הבית.
יוניטי (ממשק)
יוניטי לאובונטו בגרסה 12.10 יכילו תוצאות החיפוש של הממשק גם תוצאות בעלות אופי מסחרי, מטעם חברת אמזון. מרק שאטלוורת' מנכ"ל קנוניקל כתב בבלוג האישי שלו כי המהלך נובע בהתאם לחזון יוניטי בה כל דבר שמחפש המשתמש ימצא, ובתוך כך גם תוצאות מסחריות.
כניסה להר הבית (הלכה)
כיפת הסלע - מקום קודש הקודשים
השיטה המפורסמת והמקובלת ביותר היא זו המזהה את מקום קודש הקודשים במקומה של כיפת הסלע, ואת הסלע הנמצא שם כאבן השתייה. זיהוי זה מבוסס הן על עדויות ומסורות רבות, והן על מחקרים טופוגרפיים של הר הבית, ובזיהוי זה אוחזת הפסיקה ההלכתית המקובלת. הבסיס האיתן עליו עומד הזיהוי ההלכתי של קודש הקודשים במקום כיפת הסלע הוא תשובתו של הרדב"ז, המביא מסורת ברורה על מקום קודש הקודשים כמקום כיפת הסלע, ופוסק:, וכן . כדברי הרדב"ז פסקו החיד"א, החת"ם סופר, החפץ חיים והחזון איש. למסורת זו שפסק הרדב"ז נוספות עדותו של רבי בנימין מטודלה שביקר בירושלים בערך בשנת 1170, וכתב שעומאר בן אל-ח'טאב בנה כפה גדולה על מקום המקדש. כן מעיד גם רבי פתחיה מרגנשבורג כחמש שנים לאחריו. בראשית המאה ה-14 ביקר בירושלים תלמידו של הרמב"ן שכתב בין השאר: "על אבן שתייה בנו מלכי ישמעאל בנין מפואר מאד". נוסף על כך, המחקר הטופוגרפי של ההר והתאמתו לדברי חז"ל במסכת מידות שקודש הקדשים היה במקום הגבוה ביותר בהר לא מותיר אפשרויות אלא להציב את קודש הקודשים במקום כיפת הסלע, כך על פי מחקרו של הרב זלמן מנחם קורן בספרו "חצרות בית ה'".
יוניטי (ממשק)
יוניטי מהווה חלק מפרויקט אייטנה, האמור לספק למערכות ההפעלה של אובונטו ממשק משתמש פשוט ואינטואיטיבי.
ב-5 באפריל 2017 הודיע מרק שאטלוורת', מייסד אובונטו וקנוניקל, על הפסקת פיתוח ממשק זה (אשר בגרסתו החדשה, 8, היה מיועד גם לטלפונים ולטאבלטים), וחזרתה של אובונטו אל GNOME בגרסה 18.04, בעלת התמיכה לטווח ארוך (LTS).
כניסה להר הבית (הלכה)
שיטות אחרות
שיטות נוספות מזהות את מקום המקדש בדרומו של מתחם הר הבית, כשיטתו של האדריכל טוביה שגיב או כפי שמשתמע מעדותו של רבי אשתורי הפרחי מחבר ספר כפתור ופרח, כי שער המזרח נמצא בשליש הדרומי של הכותל המזרחי, ראיה לשיטתם הביאו גם מדברי האריז"ל שאין שום מבנה על מקום הבית. שיטה נוספת היא שיטתו של החוקר אשר קאופמן שהמקדש היה בצפונו של מתחם הר הבית, תחת כיפת הרוחות. אולם אלה שיטות יחידאיות במחקר.
מחורבן בית שני עד התקופה הממלוכית
גם לאחר החורבן המשיכו יהודים להיכנס להר הבית ומקום המקדש. כך מפורש במקורות תנאיים ותלמודיים. לפי השערת בן-ציון דינור, בתקופה המוסלמית המוקדמת היה בית כנסת פעיל בהר, ובעדות הרמב"ם על עלייתו להר הבית נראה שמדבר על בית כנסת זה. כמו כן מובאת עדות סלמון בן ירוחם על תפילת יהודים בהר, וכן עדותם של רבי אברהם בר חייא הנשיא ורבי מנחם המאירי שנהגו היהודים להיכנס להר במאה ה-12. כניסת יהודים לעליות שבהר מתוארת בדברי הרדב"ז, עדות נוספת מביא רבי שמואל בר שמשון שכותב שעלה להר יחד עם רבי יהונתן הכהן מלוניל.
התקופה הממלוכית והעות'מאנית
עליות מפורסמות להר באותן הימים הן עלייתו של משה מונטיפיורי בשנת 1855 בלוויית ד"ר אליעזר הלוי והקונסול הבריטי בירושלים, ג'יימס פין. צעד זה עורר זעם בקרב יהודי העיר, ויש שאף רצו להחרימו. לאחר שננזף בידי הרבנים פנו מונטיפיורי וד"ר הלוי אל רבני ירושלים והתנצלו, והלוי הסביר כי עשו זאת בתום לבב על-פי שיטת הראב"ד המתיר כניסה למחנה שכינה בטומאה בימינו.
בסוף 1855 הייתה בצורת שבעקבותיה עלו מחירי המזון ועניי ירושלים הגיעו למצוקת רעב. הפחה הודיע ליהודים כי יורשו להיכנס למתחם הר הבית כדי להתפלל לגשמים מול אבן השתייה, אולם היהודים דחו את ההצעה מהטעמים הדתיים.
ביקורו של הברון רוטשילד בהר עורר גם הוא תרעומת גדולה, ובשנת 1914 כתב עליו הרב קוק:
תקופת המנדט הבריטי
לעומת הצעה לבנות בית כנסת בהר הבית, כתב: "נכון הדבר שנשתדל כולנו, שהחצרות שהם סמוך להר הבית וכותל המערבי ימסרו לישראל [...] ועל מקומם תבנה בית הכנסת נאה ומהודרה מאד סמוך ממש לכותל המערבי [...] וכל ישראל חברים יתאגדו על ידו לאגודה אחת, לכוין את לבבם לאביהם שבשמים בלא פרץ ובלא יוצאת, בלא שום הריסות גדר ובלא שום חשש איסור של חילול הקודש וטומאת קדשיו בלא פרץ ובלא יוצאת, בלא שום הריסות גדר ובלא שום חשש איסור של חילול הקודש וטומאת קדשיו".
כינוס המועצה בשנת תשכ"ז
בימים הראשונים שלאחר שחרור הר הבית במלחמת ששת הימים, הגיע קהל רב לכותל המערבי. רוב הבאים עברו דרך הר הבית בטומאה וללא טבילה, ובכך גם עשו את הר הבית קיצור-דרך ('קפנדריא') לכותל, שלא כהלכה. יומיים לאחר שחרור הר הבית במלחמת ששת הימים, התכנסה מועצת הרבנות הראשית ודנה בהוראות הנוגעות לציבור אחר כיבוש הר הבית והכותל המערבי, וזו לשון החלטתה:
באותם ימים, החל הרב הצבאי הראשי, שלמה גורן, לארגן תפילות יהודים יומיומיות במקומות המותרים לכניסה בהר הבית. בתפילות אלה השתתפו בעיקר קציני וחיילי הרבנות הצבאית, שקבעה את משכנה בהר הבית והקימה 'מדרשה תורנית' מצידו הפנימי של שער המוגרבים. רצונו של הרב גורן היה לקבוע לדורות מקום תפילה קבוע בחלקו הדרומי של הר הבית ליהודים גברים טהורים, ולהפוך את הכותל המערבי למקום תפילה לטמאים שלא טבלו ולנשים. הרב גורן ערך בהר ימי עיון, ושלוש תפילות במניין, עם קריאת התורה, התקיימו בהר מדי יום. הרב גורן ראה בכך החזרת המנהג העתיק של תפילת יהודים בהר מאז חורבן הבית, שפסק לדבריו רק עם הכיבוש הצלבני. תפילת מנחה של תשעה באב שנערכה בדרום הר הבית עם ארון קודש וקריאת התורה וההפטרה, עוררה הדים בתקשורת הישראלית והעולמית.
לקראת שבת נחמו החל הרב גורן לארגן עצרת תפילת המונים בהר. מששמע על כך שר הביטחון משה דיין, הורה לבטל את התפילה המתוכננת בהר, ולכל הפחות לדחותה. לאחר כמה ימים החליט שר הביטחון להעביר את האחריות לניהול סדרי הר הבית לידי הוואקף, ופקד על הרבנות הצבאית להתפנות מהר הבית, להפסיק את התפילות במקום, ולא להתערב יותר בשום עניין מענייניו. אף שהרב גורן זעם והזדעדע מההחלטה וכתב מכתב חריף לוועדת השרים לשמירת המקומות הקדושים, החליט לא לצאת למאבק גלוי מול שר הביטחון, והרבנות הצבאית עזבה את ההר.
בחודש אלול תשכ"ז פורסם כרוז אזהרה, שבראשו חתמו הרבנים הראשיים הרב איסר יהודה אונטרמן והרב יצחק נסים, יחד עם הרב יחזקאל אברמסקי, הרב יוסף שלום אלישיב, הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב עובדיה הדאיה הרב אליעזר וולדינברג, הרב שאול ישראלי, הרב עובדיה יוסף, הרב יוסף משאש, הרב צבי יהודה קוק, ועוד עשרות רבנים לפיו:
בכניסה להר מוצבים מאז שלטים מטעם הרבנות המזהירים מפני איסור הכניסה של כל אדם (בין יהודי ובין שאינו) להר.
בנוסף עלתה הצעה להקים משמר כהנים שימנע עליית יהודים להר הבית, ההצעה נדחתה אבל הרבנות הראשית מינתה שומר שהזהיר את העולים מפני האיסור. לאחר מספר שנים הרבנות הראשית הפסיקה להעסיק את השומר, בתגובה הרב שלמה זלמן אוירבך המשיך להעסיק את השומר באופן פרטי למשך מספר שנים.
כינוס המועצה בשנת תשל"ו
בחודש אדר ב' תשל"ו, התכנסה מועצת הרבנות הראשית ודנה בנושא הכניסה להר הבית בשתי ישיבות. בישיבות אלו הציג הרב הראשי שלמה גורן את תמצית מחקריו, ואת מסקנותיו בשאלת גבולות הר הבית והעזרות ומעמדם ההלכתי של שטחים שונים בהר, והציע לפני מועצת הרבנות הראשית להוריד את שלטי האיסור לעלות אל ההר שקבעו הרבנים הראשיים הקודמים לו. מספר חברי מועצה שחתמו על כרוז איסור העלייה משנת תשכ"ז, ביקשו לדחות את ההחלטה בנושא עד פרסומם והוצאתם לאור של מחקריו של הרב גורן. בתום הישיבות פרסמה הרבנות הראשית את ההחלטה הבאה:
כינוס המועצה בשנת תשמ"ו
לימים, בספרו 'הר הבית' המציג את שיטתו ומחקרו על הר הבית, גבולותיו והלכותיו, כתב הרב גורן כי העובדה שאיסור הרבנות על עלייה להר נשאר על כנו ושלטי האיסור על כניסה להר לא הוסרו, גרמה לדעתו להסגרה בפועל של הר הבית לוואקף המוסלמי.
הקמת ועדה לבחינת הקמת בית-כנסת בהר
בשנת תש"ס, לפי בקשת הרב שאר ישוב כהן, רבה של חיפה וחבר מועצת הרבנות הראשית, החליטה הרבנות הראשית למנות וועדה בראשותו לבחינת ההצעה להקים בית כנסת בהר. הרבנות הדגישה כי לפי שעה נותרה בעינה ההוראה האוסרת כניסה להר, אולם הרב שאר ישוב כהן ראה את הקמתה כביטול ההוראה הגורפת של הרבנות בעניין. הוועדה לא הגישה המלצות.
הדיון במועצת הרבנות הראשית בשנת תשע"ט
בשנת תשע"ט הצביעה מועצת הרבנות הראשית על הצעה להחליף את השלט בשער הכניסה להר ולפיו הרבנות הראשית אוסרת את העלייה להר, בשלט האומר כי קיימת מחלוקת הלכתית בעניין. שניים מחברי המועצה הצביעו בעד החלפת השלט, ותריסר - בעד השארת המצב הקיים.
יחס הרבנים להוראות הרבנות הראשית לישראל
חלוקות הדעות בין הרבנים בנוגע להסברן ותוקפן של החלטות מועצת הרבנות הראשית הנ"ל לזמננו, כמו גם פסקו של הרב קוק, בעיקר בתוך הציונות הדתית. דעתם של רבנים רבים, וכן עמדת הרבנות הראשית, היא שהאיסור חל במלוא תוקפו, וכי דבר לא השתנה מאז החלטת מועצת הרבנות אז לימינו אלה.
הרבנים האוסרים
בשנת תשע"ו, פורסם כרוז עליו חתומים 100 רבנים, בראשות הרבנים הראשיים לישראל הרב יצחק יוסף והרב דוד לאו, האוסר עלייה להר הבית. בכך חידשו את האיסור של מועצת הרבנות הראשית לעלות להר בשנת תשכ"ז.
נימוקים שונים העלו הרבנים האוסרים כניסה להר הבית בימינו:
בין המתנגדים בולטים הרב יוסף שלום אלישיב, הרב עובדיה יוסף, הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, הרב צבי ישראל טאו, הרב משה שטרנבוך, הרב שלמה אבינר והרב יצחק יוסף ראו עוד לעיל בתמונות כרוזי הרבנים המעודדים והמתנגדים לעלייה להר הבית. הרב מרדכי אליהו, על אף שגיבה הצעה להקים בית כנסת במקומות המותרים לכניסה בהר, אסר גם הוא את הכניסה לכל שטח הר הבית במצבו הנוכחי. הרב זלמן נחמיה גולדברג כתב בשנת תשע"ז למחברי ספר העוסק בליבון מקום הר הבית, שעל העולים להר הבית להיזהר ולשים לב לכך שמי שאינם יודעים עדיין את הדברים לא ילכו אחר היודעים, כי בקל ניתן להיכשל. לאחר שפורשו הדברים כתמיכה בעלייה להר, כתב על גבי גילוי הדעת שפורסם לאחר מלחמת ששת הימים: "דברי הרבנים, גדולי הדור הקודם, אינם צריכים חיזוק [...] ובוודאי שאיסור חמור לא לקבל דבריהם". בראיון בעניין לשבועון משפחה הציג בהרחבה את התנגדותו לכניסה בכל אחד מהשערים ואת תמיכתו בהחזרת השומרים שיתריעו על איסור הכניסה. גם אגודת הרבנים בארצות הברית וקנדה פרסמה מודעה לציבור האוסרת את העלייה להר.
הרבנים המתירים
עם זאת, קבוצת רבנים בקרב הציבור הדתי הלאומי, ומספר מועט של רבנים מהציבור החרדי מתירים ואף מעודדים כניסת יהודים למתחם הר הבית, באזורים מסוימים המותרים בכניסה לכל הדעות שאליהן יש לחשוש לדעתם, לאחר טבילה כשרה. סביב הרבנים המעודדים עלייה להר הבית התאגדו תנועות העוסקות בהפצת רעיונות אלו וקוראות לעליית יהודים בטהרה להר הבית ולתפילה בו.
בין הרבנים המצדדים בעלייה להר בתקופה האחרונה, בולטים הרב שלמה גורן, הרב יוסף קאפח הרב דוב ליאור, הרב נחום אליעזר רבינוביץ', הרב אליעזר ולדמן, הרב אליעזר מלמד, הרב ישראל אריאל, מייסד וראש מכון המקדש, הרב יעקב מדן, הרב שאול דוד בוצ'קו, הרב צפניה דרורי, הרב אליהו רחמים זייני והרב דוד דודקביץ'. הרב שמואל אליהו והרב מאיר מאזוז הביעו תמיכה בישיבת הר הבית, אף שהם לא עולים. הרב חיים דרוקמן והראשון לציון הרב יצחק ניסים התירו עלייה ליחידים. נימוקים מרכזיים לעידוד העלייה הם חיזוק הריבונות הישראלית בהר, שנתפס כחלק ממצוות יישוב ארץ ישראל, לצד העלאת המודעות לחתירה לבניין בית המקדש השלישי, שלבניינו מייחלת התפילה היהודית מאז החורבן. הנימוקים ההלכתיים להיתר העלייה מתבססים על מרכזיותו של זיהוי הסלע שתחת כיפת הסלע עם מקום קדש הקדשים, בנוסף להוכחה שהמסלול בו נהוג כיום להקיף את הר הבית, מאפשר הליכה בו גם תוך התחשבות בזיהויים הנוספים למקום המקדש במתחם הר הבית.
בעולם התורה הספרדי, הרב דוד שלוש, התיר את העלייה בטהרה למקומות מסוימים בהר הבית בספרו שו"ת "בני עמי", ואף הציע להקים בית כנסת בהר שישמש כמקום תפילה, "בהיותו קדוש הרבה יותר מהכותל המערבי".
בשנת תשע"ד קראו עשרה מרבני הציונות הדתית, ובהם אחדים המתנגדים לכניסה לשטח הפתוח של הר הבית, קריאה לראש הממשלה בנימין נתניהו להקים בית כנסת על הר הבית.
לדעת המתירים, בכניסה להר הבית מקיימים מצוות אחדות: "לשכנו תדרשו ובאת שמה", מצוות יישוב ארץ ישראל וכיבוש הארץ, ומורא מקדש שלדעתם מתקיים דווקא כאשר מגיעים למקום המקדש ושומרים על קדושתו ומוראו באופן אקטיבי. הם מוסיפים לכך גם את המעלה היתרה שיש בתפילה בהר הבית לדעתם – "עבדהו במקדשו", ואף סוברים שבהימנעות מעלייה זו עוברים איסור לא תחנם.
שיקולים אקטואליים
בתחילת המאה ה-21, לפולמוס בשאלה ההלכתית והרעיונית של העלייה להר, נוסף גם מישור פוליטי בולט, כאשר מצד אחד נטען שהעלייה להר הבית גורמת לאיבה ולאלימות מצד הערבים עד כדי סכנת נפשות, ומאידך נטען שהדרת רגלי היהודים מההר היא כניעה לאלימות ומזמינה אלימות נוספת, או שהיא עלולה להוביל לוויתור על הריבונות הישראלית דווקא במקום הקדוש ביותר ביהדות.
בסביבות שנת תשע"א חל שינוי משמעותי במספר היהודיים העולים, כאשר בשנת 2011 נרשמו לפי נתוני המשטרה 8,247 עליות של יהודים בעלי חזות דתית, לעומת 5,792 עליות בשנת 2010. בשנים שלאחר מכן גדל מדי שנים מספר העולים היהודים, ובשנת 2018 היו 35,695 כניסות של יהודים ישראלים להר הבית. לגידול במספר הנכנסים תרמו הגידול במספר הרבנים והישיבות המעודדים זאת לצד שינוי בגישת המשטרה לנושא.
ביום ירושלים התשפ"ב (2022) עלו מעל 2600 יהודים ביום אחד, מה שהיווה שיא העלייה היומית עד אותה העת.
טבילה
אסור להיכנס להר הבית ללא טבילה כהלכה במקווה הכשר לטבילת נשים לטהרה מנידותן. דין זה חל על כל אדם שנטמא בקרי ומלאו לו תשע שנים. הטבילה על מנת להיטהר בטרם הכניסה להר הבית היא חיוב מן התורה, כדי להיטהר מטומאות היוצאות מהגוף, שלא כטבילות רגילות של גברים שאינן אלא מנהג. כיוון שהעלייה להר היא מצווה, יש לברך לפניה, כשם שאשה נידה מברכת לפני טבילתה. אמנם, יש לברך רק כאשר הוא מחויב בטבילה בוודאות, כלומר שברור לו שלא טבל מאז שנטמא לאחרונה, והוא מתכוון להיכנס למקום הקדוש בקדושת הר הבית (להוציא את החלקים מההר אותם הרחיב הורדוס, בעיקר בדרום ההר), וגם אין חשש ממשי שכניסתו להר לא תאופשר.
'טבול יום' מותר בהר הבית, לכן אין צורך לטבול ביום הקודם לעלייה. אמנם יש מחמירים בזה וטובלים יום קודם.
אין צורך להסמיך את הטבילה לעלייה, כל עוד לא מסיחים את הדעת מתשומת הלב שלא נטמא שוב.
הלכות מורא מקדש
העלייה להר הבית צריכה להיעשות מתוך כובד ראש ומורא מקדש. מותר להיכנס להר הבית רק לצורך מצווה. כל דיני כבוד בית כנסת נוהגים בהר הבית ביתר-שאת. אסור להיכנס להר הבית בנעלי עור, ויש מחמירים שלא להיכנס בכל נעליים קשיחות (כמו ביום הכיפורים). הנכנס יחף, רגליו צריכות להיות נקיות. אסור להיכנס להר הבית עם תרמיל, או עם ארנק בידו, או כשהוא חגור בחגורה שיש בה ארנק (פאוץ'), אך מותר להיכנס בארנק מכוסה. יש להקפיד על לבוש הולם ומכובד. אסור לירוק בהר הבית, ואין לדבר דיבורי חולין. "הנכנס להר הבית, נכנס דרך ימין ומקיף ויוצא דרך שמאל".
עליית נשים להר
אשה נידה או זבה אסורה בכניסה להר הבית, לפני שנטהרה וטבלה במקווה כדין. אשה שסיימה לספור שבעה נקיים וטבלה - נטהרה, ומעיקר הדין מותרת בעלייה להר הבית בדרך כלל. אמנם, יש כמה מניעות הלכתיות הגורמות לכך שבפועל הרבה נשים נמנעות מעלייה להר הבית:
א) אשה שקיימה יחסי אישות והיא פולטת שכבת זרע - טמאה כמו בעל קרי, ואסור לה לעלות להר הבית לפי שתטבול. מעיקר הדין לפני הטבילה האשה צריכה להמתין 3 יממות, או לחלופין לנקות היטב את שאריות הזרע, אך מנהג אשכנז להחמיר ולהמתין בכל אופן 4 יממות לפני הטבילה.
ב) ההלכה אוסרת על בחורה רווקה לטבול במקווה כדי להיטהר מטומאת נידה, מפני החשש שטהרתה של האשה תגרום לה להיכשל בקיום יחסים שלא במסגרת נישואים.
מפני חששות אלו יש רבנים שאף שמתירים עלייה להר הבית, מורים לנשים שלא תעלינה להר הבית כלל. יש נשים הנוהגות לעלות להר הבית דווקא ביום חתונתן, אז לא שייך אף אחד מהחששות ההלכתיים. בנוסף, ישנם ארגוני נשים למען המקדש הנותנים הדרכה הלכתית פרטנית לנשים שרוצות לעלות להר הבית (מראש, יותר משבוע לפני העלייה), כך שיתאפשר להן לקיים את מצוות העלייה להר הבית, יחד עם שמירה על ההלכה על כל סייגיה. מנגד, ישנם פוסקים הסוברים שמנהג אשכנז תקף דווקא לגבי המתנה לפני שבעה נקיים, ולא רלוונטי לעניין עלייה להר הבית, וכן איסור טבילה לרווקות לא חל על רווקה המעוניינת לטבול כדי לעלות להר הבית, ולכן רווקות יכולות למנות שבעה נקיים, לטבול ולעלות להר הבית, וכן נשואות יכולות לעלות להר בימי טהרתן, לאחר שניקו היטב את שאריות הזרע וטבלו כדי להיטהר מטומאת פולטת שכבת זרע.
כניסת גויים להר הבית על פי ההלכה
גויים אסורים מן התורה בכניסה למחנה שכינה בלבד. ואף על פי שמדרבנן גזרו עליהם טומאה כזבים, לעניין שילוח מחנות אין דינם כזבים אף מדרבנן. אמנם, איסור כניסת גויים למחנה שכינה לא נמנה בין מצוות בני נח, ומכאן יש שהסיקו שרק ישראל הם שמצווים למנוע את כניסתם למקום המקדש, אך הגוי עצמו לא עובר איסור בכניסתו למחנה שכינה.
על פי ההלכה כניסת גויים מותרת עד גבול החיל.
בכתביו של יוסף בן מתתיהו נכתב שנהג איסור גורף על כניסת גוים לפנים מן הסורג (מחיצה חיצונית יותר מן החיל):.
בכתובות הלועזיות שאחת מהן מוצגת במוזיאון ישראל נאמר כי גוי שייתפס לפנים מהמחיצה המותרת לו דינו מיתה. בדומה לכך מצאנו שגוי שאכל מקורבן הפסח נהרג על כך.
בדברים שמצטט בן מתתיהו מטיטוס מציין טיטוס שהרומאים הרשו ליהודים להרוג גם אזרחים רומאיים שעברו על האיסור:
הוראת הרבנות הראשית כיום (כפי שניתן לראות בשלט הניצב בכניסה להר הבית) היא שעליית כל אדם להר הבית אסורה, מבלי להבחין בין אדם יהודי לאחר. הרבנים הראשיים ישראל מאיר לאו ואליהו בקשי דורון, הורו שאין לעודד תיירות איסלאמית לישראל במקרה שהביקור כולל כניסה להר הבית, משום שהדבר כרוך באיסור זה של כניסת נוכרי למקומות בהר שעל פי ההלכה אסור לו להיכנס אליהם.
La Soufrière
La Soufrière (בגרמנית: "La Soufrière - Warten auf eine unausweichliche Katastrophe") בתרגום חופשי: "מחכים לאסון הבלתי נמנע" הוא סרט דוקומנטרי משנת 1977 שצולם בגרמניה המערבית על ידי הבמאי הגרמני ורנר הרצוג, אשר ביקר באי גוואדלופ שבו הר געש לה סופרייר עומד להתפרץ.
הרצוג שמע על התפרצות הר הגעש שעומדת להתרחש באי אשר תושביו פונו, ושאיכר אחד סירב לעזוב. את המניע לצילומי הסרט הסביר כך: "ידעתי שארצה ללכת ולשוחח עמו ולגלות איזו מין מערכת יחסים יש לו עם המוות". שלושת אנשי צוות הצילום עולים ברגל לכיוון לוע הר הגעש אשר אפוף ענני גופרית ועשן שנעים באוויר. בסרט חוקר הרצוג את הרחובות הנטושים של העיירות באי ומשוחח בצרפתית עם שלושה אנשים שונים שנותרו באי: אחד טוען שהוא מחכה למוות ומדגים את התנוחה בה הוא עושה זאת, אחר טוען שנשאר לשמור על החיות. בסופו של דבר, הר הגעש לא התפרץ ו"חס על חייהם" של האנשים שנותרו באי, כולל הרצוג וצוותו.
סרטיו של הרצוג נוטים להתמקד באלה שמחוץ לזרם המרכזי החברתי, לרוב, באנשים המציגים השקפה אגוצנטרית על העולם, אנשים המונעים על ידי טירוף או הרמוניה מוחלטת עם הטבע, האובייקטים בסרטיו של הרצוג ממחישים את החיים בקיצוניות הרוחנית הגבוהה ביותר. האנשים שנשארו על האי השלימו למעשה עם גורלם, ומסרו נפשם לבורא. אחד מהם אף נראה מופתע שהרצוג בכלל שאל על כניעתו למוות בידי הר הגעש. אחרים פשוט לא ראו את הטעם בפינוי האי מאנשים.
עקיבא פגי
עקיבא פגי (6 באפריל 1927 – 1 ביולי 2008) היה קצין בכיר בחיל הים הישראלי ושימש בתפקיד ראש מספן הציוד בתקופת מלחמת יום הכיפורים. לאחר השירות, שימש ראש אגף הנדסה בחברת צים.
ביוגרפיה
משפחת פייג אלכסנדר וגיזלה וביתם הבכורה עלו מפראג בשנת 1925 והתיישבו בחפציבה. ב-6 באפריל 1927 נולד עקיבא בבית החולים בעפולה. בגלל קשיי הקליטה חזרה המשפחה בשנת 1929 לפראג. עם התגברות הנצים באירופה עזבה המשפחה בשנת 1938 את אירופה ועלתה לארץ ישראל והתיישבה בחיפה. האב נעשה מנהל חשבונות בסולל בונה עקיבא למד בבית הספר חוגים והמשיך בבית הספר המקצועי שליד הטכניון.
עם הקמת חיל הים התגייס אליו עקיבא כמכונאי באח"י הגנה ובפריגטה אח"י משגב (ק-30). לקראת ההפלגה לארצות הברית במבצע קולומבוס נדרשו אנשי הצוות לעברת את שמם והוא בחר בשם "פגי".
תוך כדי השירות בחיל הים למד הנדסת מכונות בטכניון והוסמך כמהנדס מכונות.
נעשה ראש ענף ציוד 3 במספן הציוד ובשנת 1972 נעשה ראש מספן הציוד תפקיד בו שימש במלחמת יום הכיפורים.
לאחר שחרורו מהצבא, בשנת 1976 נעשה פגי ראש מחלקת ההנדסה בחברת צים, תפקיד אותו מילא במשך כ-10 שנים.
היה נשוי לצפרירה מבית מילר ולזוג נולדו שלושה ילדים וכן נכדים. הוא נפטר בשנת 2008 והובא למנוחות בבית העלמין גן עדן שבעין כרמל.
ווטרבורו
ווטרבורו (באנגלית: Waterboro) היא עיירה במדינת מיין שבארצות הברית. בשנת 2020 התגוררו בעיר כ-8 אלף תושבים.
היסטוריה
בשנת 1661 רב-סרן ויליאם פיליפס רכש אדמות באזור והקים חווה. בשטחי החווה בהמשך הוקמו מספר יישובים. בשנת 1683 הוא נפטר והירושה חולקה בין מספר קרובי משפחה לרבות קולונל ג'ושוע ווטרס.
התושבים הראשונים הגיעו לאזור בשנת 1768. בשנת 1787 היישוב קיבל הכרה ונקרא "ווטרבורו". תושבי האזור התפרנסו בעיקר מחקלאות ועיבוד תוצרת חקלאית. בשנת 1871 באזור עברה מסילת רכבת והיא תרמה לתנופת פיתוח אזורית.
בשנת 1911 שרפה גדולה גרמה נזקים לחלקים משמעותיים של דרום העיר. בשנת 1947 כ-75% משטחי היישוב נשרפו.
כיום האזור מהווה שטח תיירותי ברמה אזורית. בית ג'יימס ליוויט הוא בין המבנים הבולטים בעיר. הבניין רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים וממקום בו המוזיאון המקומי. בעיירה פועל בית ספר תיכון שמשרת גם את היישובים הסמוכים.
יחסי הונג קונג–ליכטנשטיין
יחסי הונג קונג–ליכטנשטיין הם היחסים הבינלאומיים בין הונג קונג לליכטנשטיין.
היסטוריה
מאחר שליכטנשטיין והונג קונג צמחו סביב חברות תעשייתיות מיוחדות לאחר שתי מלחמות העולם, כמו גם בהיותן פעילות במגזר הפיננסי הבינלאומי, הונג קונג התפתחה בהדרגה בקרב השותפים החשובים ביותר של ליכטנשטיין באסיה.
הנוכחות של ליכטנשטיין בהונג קונג התחזקה מאז סוף המאה העשרים. לדוגמה, הילטי, יצרנית כלי חשמל מדויקים בליכטנשטיין, החלה את פעילותה בהונג קונג בשנת 1974. אחריה הגיעה משפחת הנסיכים של הבנק הפרטי של ליכטנשטיין, LGT, בשנת 1986. אחד מאנשי ליכטנשטיין הבולטים בהונג קונג, אלויס, יורש העצר של ליכטנשטיין, בנו של הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין, בילה שלושה חודשים בהונג קונג בסוף 1987 ובתחילת 1988 כקצין משמרות קולדסטרים במהלך הקריירה הצבאית שלו כחניך האקדמיה הצבאית המלכותית הבריטית.
קונסוליית הכבוד של ליכטנשטיין בהונג קונג נפתחה בשנת 2013, ולדברי ממשלת ליכטנשטיין, "תאפשר לשתי המדינות להעמיק את יחסיהן, במיוחד בתחומי המימון והיצוא." לליכטנשטיין אין נציגות דיפלומטית באסיה. קונסוליית הכבוד בהונג קונג היא אחת משתי קונסוליות הכבוד של ליכטנשטיין באסיה, השנייה היא סינגפור.
יחסי סחר והסכמים
ליכטנשטיין והונג קונג מקיימות יחסים כלכליים משולבים ומעורבים היטב. ליכטנשטיין והונג קונג חברות בארגון הסחר העולמי מאז 1995. אמנה למניעת כפל מס (CDTA) נחתם בין ליכטנשטיין להונג קונג ב-12 באוגוסט 2010, ונכנס לתוקף ב-8 ביולי 2011. הונג קונג והמדינות החברות באיגוד הסחר החופשי האירופי (EFTA), כולל ליכטנשטיין, חתמו על הסכם סחר חופשי מקיף ב-21 ביוני 2011 בליכטנשטיין, המהווה ציון דרך חשוב מאחר שהיה הסכם הסחר החופשי הראשון של הונג קונג עם כל מדינה אירופאית. ההסכם מכסה סחר בשירותים, סחורות, השקעות ונושאים קשורים אחרים כגון הגנה על קניין רוחני.
ביקורים רמי דרג
הנציגה המיוחדת לענייני כלכלה וסחר בהונג קונג באיחוד האירופי, מרי צ'או, ביקרה בליכטנשטיין ב-12 באוגוסט 2010. ממלא מקום מזכיר המסחר ופיתוח כלכלי, גרגורי סו, ביקר בשאן, ליכטנשטיין ב־21 ביוני 2011 לחתימת הסכם הסחר החופשי עם EFTA. שרת החוץ של ליכטנשטיין, אוריליה פריק, ביקרה בהונג קונג ב-28 ביוני 2013 ונפגשה עם שר המסחר והפיתוח הכלכלי של הונג קונג, גרגורי סו.
פיגוע הירי בכביש סדום-באר שבע
פיגוע הירי בכביש סדום-באר שבע היה פיגוע טרור שהתרחש ביום חמישי, 4 באוקטובר 1956. בפיגוע נרצחו חמישה אזרחים ישראלים ונפצע אחד. בתגובה יצא צה"ל ל"מבצע שומרון".
הפיגוע
בשעות אחר הצהריים של 4 באוקטובר 1956 חדרה חוליה של עשרה חמושים פלסטינים לישראל מירדן. לאור יום תקפו המחבלים שני ג'יפים בכביש סדום-באר שבע (כביש 25) אשר נסעו דרומית לים המלח, כ-7 קילומטרים מערבית לגבול ירדן–ישראל. בג'יפים נסעו עובדי חברת "סולל בונה".
המחבלים תקפו בתחילה את הרכב הראשון באמצעות מכונת ירייה ורצחו את כל ארבעת הנוסעים ברכב. לאחר מכן תקפו המחבלים את הרכב השני. אחד הנוסעים במכונית השנייה קפץ החוצה בניסיון להימלט מהמחבלים ולהציל את חייו. המחבלים רצחו אותו בירי מקלעים.
רק אדם אחד, מהנדס אמריקאי אשר נהג ברכב השני, הצליח להימלט מהמקום.
אחרית דבר
חברי החוליה נעצרו בשובם לירדן על ידי כוח משטרה ירדני. זמן קצר לאחר מכן הורה המלך חוסיין לשחרר את המחבלים. דובר משרד החוץ הישראלי ציין שהרצח בוצע על ידי "קבוצה מאורגנת היטב מירדן". הוא גם ציין כי האירוע מעיד על "המשך מדיניות התוקפנות מצד ירדן".
מבצע שומרון
בעקבות הפיגוע, ובעקבות פיגוע נוסף שאירע ב-4 באוקטובר בו מסתננים מירדן רצחו שני פועלים וכרתו את אוזניהם בסמוך לאבן יהודה, ב-10 באוקטובר ערך צה"ל מתקפת נגד שכונתה "מבצע שומרון", בה חטיבת הצנחנים בפיקודו של אריאל שרון תקפו את תחנת המשטרה בקלקיליה. לאחר קרב עז פוצץ המבנה. 18 לוחמי צה"ל נהרגו במבצע ו-68 נפצעו. לירדנים היו כ-88 הרוגים ו-15 פצועים.
יוליאן באומגרטלינגר
יוליאן באומגרטלינגר (בגרמנית: Julian Baumgartlinger, נולד ב-2 בינואר 1988 בזלצבורג שבאוסטריה) הוא כדורגלן אוסטרי, המשחק בעמדת הקשר באאוגסבורג בנבחרת אוסטריה.
ערבית מדוברת
ערבית מדוברת הוא כינוי כללי לגוונים של השפה הערבית לפי אזור או לפי קבוצת אוכלוסייה:
Unity
{{פירושונים|
מוזיקה:
טכנולוגיה:
פוליטיקה
קולנוע
ראו גם
}}
בן ג'ונסון (מחזאי)
בנג'מין ג'ונסון (באנגלית: Benjamin Jonson; 11 ביוני 1572 - 6 באוגוסט 1637) היה מחזאי ומשורר אנגלי מתקופת הרנסאנס האנגלי. התפרסם במחזותיו הסאטיריים, ביניהם "השועל" ו"האלכימאי", באמנותו המלוטשת ובשיריו הלִירִיים. נחשב לאחד המוחות הספרותיים המבריקים של הספרות האנגלית.
במאה ה-17 ג'ון דריידן השווה את שייקספיר להומרוס ואת ג'ונסון לוורגיליוס, וצ'ארלס גילדון כינה את ג'ונסון "אבי הקומדיה האנגלית". משלהי המאה ה-18, ככל שערכו של שייקספיר הלך והתעצם, כן פחת העניין ביצירתו של ג'ונסון. לדעת ויליאם הזליט, הטרגדיות הרומאיות של ג'ונסון הן פסגת יצירתו. רוב המבקרים משבחים את הקומדיות הסאטירות שלו, המבקרות בחריפות את החברה האנגלית של זמנו. לדעת קולרידג', עלילת "האלכימאי" היא אחת משלוש העלילות המושלמות ביותר בתולדות הספרות.
תולדות חייו
נולד בשנת 1572 בלונדון והיה ממוצא סקוטי. אביו נפטר לפני לידתו. ג'ונסון למד בבית ספר וסטמינסטר והושפע ממנהלו, המלומד ויליאם קאמדן. הוא התקבל לאוניברסיטת קיימברידג', אך כעבור שבועות ספורים נאלץ לחזור ללונדון לעזור לאביו החורג בפרנסתו. שפכטל בידו האחת וספר בידו השנייה, היה משנן שירה במהלך עבודתו בבניין בתים.
כאוטודידקט ג'ונסון היה למלומד קלאסי בעל בקיאות פנומנלית בתרבות הרומית.
התחתן בשנת 1594 בלונדון לאישה שזהותה נותרה מעורפלת. בתו הבכורה נפטרה כשהייתה בת שלושה חודשים, ובנו הראשון נפטר בהיותו בן שבע. על מות בנו כתב את השיר הלירי On my First Sonne. גם בנם השני של הזוג נפטר בגיל צעיר.
בתחילת שלטונו של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה (שנת 1603) החל להפגין הערצה פומבית למלך ולאן, נסיכת דנמרק והחל להתקרב לחוגי האליטות. הוא חיבר מסכות, מעין מחזות ליריים קצרים, שהוצגו בחצר המלכות, ונחשב לגדול מחברי המסכות.
לקראת שנות ה-20 של המאה ה-17 ירדה תפוקתו הספרותית של ג'ונסון, אך הוא נשאר ידוע. בשנים אלו פרחו מחזאים צעירים יותר, דבר שפגע בפופולריות של ג'ונסון. בנוסף על כל אלה, הוא לקה בשבץ מוחי, אך המשיך לכתוב עד מותו. ג'ונסון נפטר באוגוסט 1637 ונקבר במנזר וסטמינסטר.
לאחר מותו פורסם ספרו "טימבר", הכולל הערכות ביקורתיות על המשוררים האליזבתנים.
בן ג'ונסון ושייקספיר
בן ג'ונסון היה ידיד של שייקספיר, ואולי גם יריב אמנותי. חברת התיאטרון של שייקספיר הציגה מחזות של ג'ונסון, ושייקספיר השתתף, לפחות באחד מהם, כשחקן. ג'ונסון ביקר את הכתיבה האינטואיטיבית שייקספיר בספרו טימבר: "שיבחוהו שמעולם לא מחק שורה שכתב. אמרתי: הלוואי שהיה מוחק אלף (שורות)", וגם כתב: "אהבתי את האיש... הוא היה באמת הגון, ובעל טבע פתוח וחופשי; היה לו דמיון פנטסטי מעולה, רעיונות נועזים, וביטויים עדינים... כוחו היה בשנינותו... היה בו הרבה יותר דברים הראויים לשבח מאשר למחילה".
סופוט (פולין)
העיירה היא יעד נופש וספא ומתהדרת במזח הארוך ביותר באירופה (515.5 מטר) המשתרע לכיוון מפרץ גדנסק. היא ידועה בפסטיבל השירים הבינלאומי שלה שהיה האירוע האירופאי השני בגודלו אחרי האירוויזיון, עד ביטולו של הפסטיבל ב-2014. אטרקציה עירונית נוספת היא מזרקת מי ברומיד, הנקראת "פטריית הנשימה".
אטימולוגיה
שם העיר נובע ממקור סלאבי עתיק שמשמעותו זרם או מעיין והוא אונומטופי, כלומר מחקה את צלילם של מים זורמים. שם זה מתאים לעיר כי כמה נחלים זורמים לים בסביבתה.
העיר נקראה לראשונה Sopoth בשנת 1283 ו-Sopot בשנת 1291. השם הגרמני Zoppot הוא הגרסה הגרמנית לשם הסלאבי המקורי. במאה ה-19 ובין שתי מלחמות העולם הוסב השם הגרמני ל-Sopoty כדי להקל על ההגייה. Sopot הפך לשם הפולני הרשמי כאשר העיר חזרה לשלטון פולני ב-1945.
ההיסטוריה המוקדמת
אזור סופוט היה מעוז סלאבי עוד במאה ה-7. בתחילה הוא היה מקום מסחר ששימש את תושבי הערים מצפון לים הבלטי והכפרים לאורך נהר הויסלה אבל עם הזמן פחתה חשיבותו. במאה העשירית הוא הפך לכפר דייגים ובסופו של דבר ננטש. מאה שנים מאוחר יותר הוקמו בתחום העיר של היום הכפרים Stawowie ו-Gręzowo. שמם של הכפרים הללו הוזכר לראשונה במסמך של מנזר Cistercian משנת 1186.
הכפר סופוט שהעניק מאוחר יותר את שמו לעיר כולה נזכר לראשונה ב-1283 כאשר הוא הוענק למנזר Cistercians. בשנת 1316 קנה המנזר את כל הכפרים באזור והפך לבעלים של כל השטח. בשנת 1466 האזור סופח אל ממלכת פולין.
הספא של סופוט היה פעיל מהמאה ה-16. עד סוף אותה מאה רוב עשירי גדנסק בנו אחוזות בעיר. יאן השני קז'ימייז', מלך פולין, התגורר באחת מהאחוזות בעיר וכך גם המתווך השוודי Magnus de la Gardie, עובדה שהעניקה לאחוזה בה התגורר את השם "האחוזה השוודית".
בשנת 1733 כבשו חיילי הצבא הרוסי האימפריאלי את העיר גדנסק הסמוכה. שנה לאחר מכן הם בזזו ושרפו את הכפר סופוט והוא ננטש למשך שנים רבות. בשנים 8–1757 נרכשו רוב החורבות ההרוסות על ידי משפחת פז'בנדובסקי המקומית. הגנרל יוזף פז'בנדובסקי קנה 9 ארמונות וב-1768 רכשה אלמנתו ברנדרדינה פז'בנדובסקי (לבית von Kleist) שני ארמונות נוספים.
ממלכת פרוסיה
סופוט סופחה על ידי ממלכת פרוסיה ב-1772 בחלוקה הראשונה של פולין. בעקבות החוקים החדשים שהטיל פרידריך השני, מלך פרוסיה, רכוש הכנסייה הוחרם על ידי המדינה. הכפר סופוט נבנה מחדש ב-1806 ונמכר לסוחר קארל כריסטוף וגנר מגדנסק.
בשנת 1819 פתח קארל כריסטוף וגנר את המרחצאות הציבוריים הראשונים לתושבי דנציג, אך ניסיון זה התברר ככישלון פיננסי. ב-1823 מימן ד"ר ג'ין ג'ורג הפנר, רופא לשעבר בצבא הצרפתי בניית מתחם ספא חדש שזכה לפופולריות רבה. בשנים שלאחר מכן הוא הקים מתקנים נוספים, למשל ב-1824 נפתח במקום מלון עם מזח באורך 63 מטר, מלתחות ופארק. הוא נפטר ב-1830 אך בנו החורג, ארנסט אדולף בוצ'ר המשיך את פועלו והמשיך לפתח את המקום, למשל ב-1842 הוא פתח תיאטרון במקום ומלון נוסף. בתקופה ההיא מספר התיירים בסופוט עמד על 12,000 איש בשנה.
ב-1870 סופוט חוברה למסילת הרכבת והייתה בה תחנה על הקו דנציג-קולברג שהורחב בהמשך לברלין. תחנת הרכבת הוסיפה לפופולריות של האזור ובשנת 1900 מספר התיירים במקום עלה ל-12,500 בשנה.
ב-1873 הכפר סופוט הפך למרכז המנהלי של מחוז Gemeinde ושולבו בו כפרים נוספים. בשנת 1874 הגיע מספר תושבי הכפר לכ-2800 איש. ב-1877 רכש מחוז Gemeinde את הכפר מצאצאיו של ד"ר הפנר והכפר חווה התפתחות נוספת. מלון נוסף הוקם במקום ב-1881 והמזח הוארך ל-85 מטר. ב-1887 נבנו במקום מגרשי טניס ושנה לאחר מכן נפתח במקום מסלול למרוצי סוסים. כמו כן, נבנו מתקנים לתושבי המקום ולא רק לתיירים, למשל כנסייה פרוטסנטית ב-1901 וכנסייה קתולית.
בתחילת המאה ה-20 הספא בסופוט היה הספא החביב על הקיסר הגרמני וילהלם השני. ב-8.10.1901 הקיסר העניק לעיר זכויות עצמאיות וגרם בכך לצמיחתה המהירה, למשל ב-1904 נפתח במקום מלון חדש, ב-1903 הוקם בה מגדלור, ב-1907 הוקמו בה מתקני ספא חדשים בסגנון ויקינגי, ב-1909 נפתח תיאטרון ביער (במיקום שבו מתקיים כיום פסטיבל סופוט), ב-1912 נפתח מתחם שלישי של מרחצאות והוקמו מרכזי בריאות, מלונות נוספים ומסעדות. העיר משכה אליה תיירים רבים מדנציג השכנה וכן אריסטוקרטים עשירים מברלין, ורשה וקניגסברג. לפני מלחמת העולם הראשונה העיר אכלסה 17,400 איש ואירחה יותר מ-20,000 תיירים כל שנה.
הסכם ורסאי
לאחר חתימת הסכם ורסאי ב-1919 הפכה סופוט לחלק מהעיר דנציג. הודות לקרבתה לגבול הפולני והגרמני הכלכלה העירונית התאוששה במהירות מנזקיה הכלכליים של המלחמה. קזינו שנפתח במלון Kasino-Hotel שימש כמקור הכנסה עיקרי לקופת העיר דנציג. ב-1927 העירייה שיפצה את המקום והוא הפך לאחד המקומות הבולטים בעיר גם כיום. אחרי מלחמת העולם השנייה שם המלון שונה לגרנד הוטל והוא נחשב היום לאחד המלונות המפוארים בפולין.
הצלחת פסטיבל ריכרד וגנר שהתקיים במקום ב-1922 הביאה לסופוט את השם "ביירות של הצפון". ב-1928 הורחב המזח לאורכו הנוכחי והוא המזח העץ הארוך באירופה ואחד הארוכים בעולם. בשנות השלושים הגיעה העיר לשיא הפופולריות שלה בקרב תיירים. כ-30,000 בשנה מבלי להחשיב תיירים מדנציג. עם זאת, בשנות השלושים של המאה העשרים חוותה העיר ירידה בתיירות משתי סיבות עקב המתיחות בגבול הגרמני-פולני הסמוך והפופולריות הגואה של הנאצים בגרמניה. ב-1938 אף שרפו נאצים מקומיים את בית הכנסת של סופוט.
מלחמת העולם השנייה (1939–1945)
מלחמת העולם השנייה שפרצה ב-1.9.1939 הביאה לסיפוחה של דנציג לגרמניה ביום שלמחרת. רוב הפולנים והיהודים המקומיים נעצרו, נכלאו או גורשו. המלחמה הביאה לקריסה טוטאלית של תעשיית התיירות המקומית וגם פסטיבל וגנר נפסק ב-1942.
סופוט נשארה בשלטון גרמני עד 1945 וב-23.3.1945 נכבשה על ידי הסובייטים לאחר מספר ימי לחימה. במלחמת העולם השנייה איבדה סופוט 10% מבניה.
בהתאם להחלטות ועידת פוטסדאם סופוט שולבה לאחר המלחמה במדינת פולין ובעיר מוקמו משרד המנהל המקומי של גדנסק עד סוף 1946. בחלק מבתי העיר (שבהם התיישבו תושבים גרמנים במהלך המלחמה) יושבו פולנים מהאזורים שסופחו למדינה.
הרפובליקה העממית של פולין (1946–1989)
סופוט התאוששה במהירות לאחר המלחמה. נפתח קו חשמלית לגדנסק וכן נפתחו בה בית ספר למוזיקה, בית ספר למסחר ימי, ספרייה וגלריה לאמנות. בשנת 1952 הוחלף קו הרכבת המקומי וחיבר את סופוט לגדנסק ולגדיניה. אמנם ב-1954 הועבר בית הספר לאמנויות של סופוט לגדנסק, אך העיר נשארה מרכז תרבותי חשוב, למשל ב-1956 התקיים בה לראשונה פסטיבל הגאז' הפולני וב-1961 נחנך בה פסטיבל השירים הבינלאומי.
כמו כן, ב-1963 הפך הרחוב הראשי של העיר (Bohaterów Monte Cassino) למדרחוב והוקמו בה מרחצאות, בתי חולים ובתי מלון ב-1972 וב-1975. ב-1977 כללה אוכלוסיית סופוט כ-54,000 תושבים, המספר הגבוה ביותר בהיסטוריה המקומית. ב-1979 הוכרז מרכז העיר סופוט כאתר מורשת לאומי על ידי ממשלת פולין.
הרפובליקה הפולנית השלישית (1989 ואילך)
ב-1995 הורחבו המרחצאות הדרומיים של העיר וכן מתחם הספא וב-1997 נפתח מתחם בריאות חדש, Saint Adalbert.
תחבורה
העיר מכוסה מבחינה תחבורתית על ידי קווי האוטובוס העירוניים של גדנסק וגדיניה, עובר בה קו הרכבת הפרוורית SKM (שיש לו 3 תחנות בעיר: Sopot Wyścigi, Sopot, ו-Sopot Kamienny Potok) וכן קו של PKP, חברת הרכבות הלאומית של פולין. העיר היא אחת מ-4 ערים בפולין (האחרות הן לובלין, טיכי וגדיניה) שיש בהן קווי טרוליבוס.
לאחרונה החלה חברת ריינאייר האירית להפעיל קו טיסות ישיר בין תל אביב לעיירת הנופש סופוט.
ספורט
בסופוט נערכה אליפות העולם באתלטיקה באולם בשנת 2014 וכן טורנירים בטניס לנשים ולגברים (בסבבי ה-ATP וה-WTA).
קבוצות ספורט מקצועניות ופופולריות רבות פועלות בעיר סופוט. הפופולריות ביותר הן הקבוצות הבאות:
עונת 2010 בליגת העל הרוסית בכדורגל
עונת 2010 בליגת העל הרוסית בכדורגל הייתה העונה השמינית של הפרמייר-ליג הרוסי במתכונתו החדשה והעונה ה-19, מאז 1991.
לאלופת המדינה הוכתרה זניט סנקט פטרבורג, שזכתה בפעם השלישית באליפות הליגה הבכירה. עונה רביעית ברציפות שבאליפות זכתה קבוצת כדורגל לא מוסקבאית.
הסופר קאפ הרוסי
משחק הסופר קאפ הרוסי 2010 הפגיש בין אלופת רוסיה 2009 רובין קאזאן ומחזיקת הגביע הרוסי בכדורגל 2009/2010 צסק"א מוסקבה. המשחק נערך ב-7 במרץ 2010.
הטורניר סימן את פתיחת עונת 2010 וזכתה בו רובין קאזאן לאחר שגברה על יריבתה בתוצאה 0:1.
מלכי השערים
* שער בבעיטת פנדל.
מוריץ ילינק
ביוגרפיה
ילינק למד באוניברסיטאות פראג ולייפציג. השתתף באופן פעיל בתנועות המהפכניות האוסטריות של 1848 והקים עיתון ליברלי בברנו ואחר כך בקרמס. אחיו, דר' ארמין ילינק, שנידון למוות עם שני מהפכנים נוספים (בלום ומסנהאוזר) היה קשור למארגני מהפכת וינה. בתחילת שנות החמישים של המאה העשרים נסע לפשט, שם עסק בספרות כלכלית. מאוחר יותר הוא פתח סיטונאות תבואה והיה ליושב ראש בורסת הדגנים, ויזם הקמת בית משפט לבורסה. בשנת 1864 יזם את הרכבת קרונית הסוסים, ומאז הקדיש לה את כל פעילותו; הוא הפך למנכ"ל הרכבת שהתפתח גם למערכת החשמליות של בודפשט.
כתביו
מאמרו ב- Illustriertes Israelitisches Jahrbuch I. 1859). Die Israeliten Ungarns auf ekonomischem Gebiete)
מאמריו בכתב העת הכלכלי שהיה שבועון כלכלי: ייצוא תבואה הונגרי לגרמניה ולאנגליה (1860), ניקוי התבואה (1861), נתונים סטטיסטיים של הסחר בתבואה ההונגרית, מה קורה במקרה של עליית מחירי היצוא (1866), ענף הטחנות הקמח ההונגרי בהונגריה (1861-62)
ילינק הוביל את מדור הכלכלה הלאומית בעיתון כלכלי חשוב, השיק תנועה מצליחה בסחר ההונגרי וכתב מחקרים מקצועיים על מחירי תבואה, ארגון הסטטיסטיקה הלאומית.
דוד ספרד
דוד ספָרְד (ביידיש: ספֿארד; בפולנית: Dawid Sfard; (5 ביולי 1905, טריסק, ווהלין, רוסיה – 9 בספטמבר 1981, ירושלים) היה משורר, מסאי, עורך, מבקר ספרות, מתרגם ומו"ל יידי ועסקן תרבות פולני-ישראלי.
קורות חיים
דוד ספרד נולד בשנת 1905 בעיירה טריסק שבווהלין, רוסיה (לאחר מלחמת העולם הראשונה בפולין; כיום באוקראינה), בנם של פייגה (לבית לֶבַרטוב) ויהודה ספרד. התחנך בגימנסיות בקובל ובלוצק. כשבגר, בשנת 1924, עבר לבירה ורשה, שם למד פילוסופיה באוניברסיטה עד 1928, אז נסע להמשיך את לימודיו באוניברסיטת ננסי שבצרפת, שם קיבל ב-1931 תואר דוקטור. ב-1932 חזר לוורשה.
ב-1941, במלחמת העולם השנייה, נמלט לברית המועצות, ובה שהה עד אחרי המלחמה. עם שובו ב-1946 לפולין החל לקחת חלק מרכזי בחיי הציבור של יהדות פולין. היה מראשי מבקרי הספרות היהודים בפולין שאחרי המלחמה. בשנת 1955 הוענקה לו מטעם ממשלת פולין מדליית יום העצמאות ה-10 של פולין העממית. כיהן כסגן יושב-ראש איגוד הסופרים היהודים, היה העורך-המייסד של הוצאת הספרים היהודית-פולנית יידיש בוך ושימש עורך הירחון הספרותי היידי "יִידישע שריפֿטן", עד שנסגרו שניהם ב-1968 במסגרת מדיניותה האנטי-יהודית של ממשלת גוֹמוּלקה.
בחודש פברואר 1969 עלה לישראל עם אשתו ובנם. נפטר בירושלים ב-1981, בגיל 76.
ארכיון דוד ורגינה ספרד שמור בספרייה הלאומית.
יצירתו
את עבודתו הספרותית החל ספרד בכתיבת שירים בעברית, וב-1924 עבר לכתוב ביידיש. היה ממייסדי כתב העת הספרותי לסופרים צעירים "שפּראָצונגען" (נביטות) ומעורכיו. פרסם שירים וסיפורים, תרגומים מצרפתית, מפולנית ומשפות נוספות, ביקורת ספרות ופובליציסטיקה מעל במות שונות בפולין, בברית המועצות ובהמשך בישראל.
משפחתו
דוד ספרד נישא בשנת 1947 לרגינה רבקה (ריבצֶ'ה) דריֶיר. ד"ר רגינה דרייר-ספרד (Regina Dreyer-Sfard; 1910–1991), ילידת ביאליסטוק, הייתה ממייסדי תיאטרון המריונטות היידי "מיַידים" (מַיידים) בווילנה. למדה עם סרגיי אייזנשטיין במוסקבה, ולימדה היסטוריה של הקולנוע בבית הספר לקולנוע של לודז', ואחרי גירושה מפולין בסוף שנות ה-60, כיהנה כמרצה בכירה להיסטוריה ותאוריה של הקולנוע באוניברסיטת תל אביב. הייתה מחוקרי הקולנוע הראשונים בארץ, מומחית לקולנוע אילם (בין תלמידיה: איתן גרין, אורי קליין, מאיר שניצר ודני ורד).
בנם ליאון נישא לאנה ספרד, ראש החוג לחינוך מתמטי באוניברסיטת חיפה (בתם של הסוציולוג זיגמונט באומן והסופרת והעיתונאית יאנינה באומן ); בנם שלהם (נכדו של דוד ספרד), מיכאל ספרד, הוא עורך דין המתמחה בזכויות האדם ופעיל שמאל.
גיסו של ספרד, זלמן גרדובסקי, היה אסיר במחנה בירקנאו ואחד מראשי הזונדרקומנדו, שכתב יומנים על קורותיו ביחידה, שחלקם נמצאו אחרי המלחמה והתפרסמו. היה ממובילי המרד היהודי במחנה, שבו נרצח.
הקארסט הסלובקי
הקרסט הסלובקי (בסלובקית: Slovenský kras) הוא רכס הרים קרסטי בהרי סלובנסקה רודוהורייה (Slovenské rudohorie) בדרום סלובקיה, המהווים בתורם חלק מהרי הקרפטים. הקרסט הסלובקי הוכרז כאזור נוף מוגן לראשונה בשנת 1973 וב-1 במרץ 1977 הוכרז כשמורה ביוספרית. ב-1995 זכו מספר מערות ברחבי הרכס למעמד של אתר מורשת עולמית יחד עם מערות נוספות בפארק הלאומי אגטלק שבתחומי הונגריה השוכן מדרום לו, וב-1 במרץ 2002 הוא הוכרז כ"פארק הלאומי הקרסט הסלובקי" (Národný park Slovenský kras). הרכס והפארק משתרעים על שטח של 346,110 דונם בתחומי מחוז קושיצה, ולהם אזור חיץ המקיף 117,410 דונם נוספים.
גאולוגיה, גאוגרפיה ואקלים
מבחינה גאולוגית עשוי הקרסט הסלובקי משתי שכבות. השכבה התחתונה היא שכבה בלתי חדירה של אבן חול, אבן גיר וצפחה מתור הטריאס המוקדם, ומעליה שכבת אבן גיר ודולומיט בעובי של שני ק"מ מהטריאס האמצעי והמאוחר.
רמת הגיר נחרצה על ידי נהרות שיצרו בה עמקים עמוקים, והיא מתאפיינת בכל התופעות האופייניות לנוף הקרסטי, ובמיוחד בבולענים. בולענים אלה מגיעים בממוצע לרוחב של 100 מטר ולעומק של 20 מטר, ולרוחק מקסימלי של עד 250 מטר ולעומק של עד 45 מטר. באזור מאות מערות שהידועות שבהן הן מערת דומיצה (Domica) שאורך מעבריה מגיע ל-25 ק"מ ואלה חוצים את הגבול להונגריה, מערת אוחטינסקה ארגוניטובה (Ochtinská aragonitová), מערת גומבסצקה (Gombasecká) ומערת יסובסקה (Jasovská) הפתוחות כולן לקהל. מערות אחרות הן מערת קרסנוהורסקה (Krásnohorská) ומערת הרושובסקה (Hrušovská), ותופעה ייחודית, בהתחשב בגובה הטופוגרפי של האזור, היא קיומן של שתי "מערות קרח" - מערת דובשינסקה לאדובה (Dobšinská ľadová) ומערת סילצקה לאדניצה (Silicka ľadnica).
באזור זורם נגר עילי רק בין אגני ההרים והוא מנוקז במלואו אל נהר סלאנה (Slaná) הנשפך בסופו של דבר אל נהר טיסה בהונגריה. על יובליו של הסלאנה נמנים השטיטניק (Štítnik) והטורניה (Turňa), ושלושת הנהרות ניזונים גם מזרימת מים קרסטית תת-קרקעית. זרימה זו נעשית במערכת תת-קרקעית מורכבת, שעיקרה בסלע שהונח במקום בתקופת הטריאס האמצעית על מצע הקרקע האטום. המקור העיקרי לנגר התת-קרקעי הוא ממשקעים המחלחלים ישירות אל תוך הקרקע, אולם גם מנגר עילי. בשטח מספר אגמים קרסטיים שהידוע שבהם הוא אגם ישטריצ'ייה (Jašteričie jazero), וההר הגבוה ביותר הוא הר ילני (Jelení vrch) הנישא לגובה של 947 מטר.
האקלים ממוזג, יבשתי ולח ובו ארבע עונות מובחנות, וקיץ ממושך יחסית. טמפרטורות המינימום נעות בין C°-3 ל-6-°C בהתאם לגובה הטופוגרפי, וטמפרטורות המקסימום מגיעות ל-C°16 עד C°18 בהתאמה. כמות המשקעים השנתית עומדת על 650 עד 800 מ"מ בממוצע, ושלג מכסה את האזור משך 40 עד 50 ימים בשנה בממוצע.
היסטוריה
לפי ממצאים ארכאולוגיים שימשו מספר מערות כמקום מגורים, פולחן וקבורה כבר לפני 38,000 עד 30,000 שנים, וייתכן שאף קודם לכן. המערות שימשו כמקום מגורים ומסתור בעונות החורף בתקופת האבן החדשה ומערת דומיצה סיפקה ממצאים עשירים במיוחד מתקופה זו. בעונות הקיץ נהגו תושבי האזור להתפזר ברחבי הרמה הקרסטית.
היישוב בקרסט הסלובקי המשיך והתקיים גם בעת תרבות האלשטאט בתקופת הברזל, אך בניגוד ליישובים הקודמים, הותיר זה את חותמו בעיקר על פני הקרקע, בדמות יישובים מבוצרים עם חומות שנישאו לגובה של עד שלושה מטרים. תרבות לה טן הקלטית (המאה ה-4 לפנה"ס עד המאה ה-1 לפנה"ס) הותירה גם היא שרידים במערות ועל פני הקרקע, ומטבעות רומיים מתקופת הקיסר מרקוס אורליוס מעידים על נוכחות אנושית בסביבה במאה ה-2.
כתובת הוסיטית משנת 1447 מ-1452 נחקקה על קירותיה של מערת יסובסקה, והתיעוד המדעי הראשון של האזור הוא מהמאה ה-16. מפות ראשונות הופיעו בתחילת המאה ה-18 וב-1846 הייתה מערת יסובסקה לראשונה שנפתחה לקהל הרחב. לחלק מהמערות מסורת ארוכה של טיפולים רפואיים בבעיות כמו קצרת ומחלות ריאה אחרות.
החי והצומח
הפלורה בקרסט הסלובקי היא עירוב של צמחיית הרים קרפטית עם צמחייה האופיינית למישורי הונגריה, כשהראשונה גדלה בחלקים העליונים והחשופים של הרמה ובעמקים הקרים, בעוד שהאחרת משתרעת על מורדות הגבעות הדרומיים והיבשים יחסית. בשל עובדה זו מהווה האזור את הנקודה הדרומית ביותר לחלק ממיני הצמחים ההרריים והצפונית ביותר למספר מינים ים-תיכוניים. כ-70% מהשטח מכוסים ביערות של מספר מיני אלון ומספר מיני עצים נוספים כמו האשור.
סטיבן מקריי
סטיבן מקריי (באנגלית: Steven McRae; נולד ב-1985) הוא רקדן בלט אוסטרלי, ורקדן ראשי בבלט המלכותי בלונדון.
מקריי נולד וגדל בסידני, בן לנהג מרוצים. הוא החל לרקוד בגיל שבע, לאחר שצפה באחותו הגדולה בזמן שיעורי מחול. בנוסף לבלט, למד מקריי לרקוד גם סטפס. בשנת 2003 זכה מקריי במלגת לימודים בתחרות הבלט לצעירים Prix de Lausanne בשווייץ, והחל ללמוד בבית הספר המלכותי לבלט. מקריי סיים את לימודיו בשנת 2004. הוא קודם לדרגת ארטיסט ראשון בשנת 2005, לרקדן סולן בשנת 2006, סולן ראשון בשנת 2008 ולרקדן ראשי בשנת 2009.
העיתון הבריטי הגרדיאן כינה את מקריי "פרד אסטר של ימינו". בשנת 2014 הוא צוין כ"אוסטרלי הצעיר המצליח ביותר בממלכה המאוחדת" לשנה זו, על עבודתו עם הבלט המלכותי. בשנת 2011 יצר את דמות הכובען המטורף בבלט אליס בארץ הפלאות של כריסטופר וולדון בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, ובשנת 2014 יצר את דמות "הנסיך פלוריזל" בבלט של וולדון "אגדת חורף".
מקריי נשוי לרקדנית אליזבת הרוד ואב לשניים, אודרי בלובל (2014) ופרדריק צ'ארלס (2016).
מקריי משחק בסרט המחזמר קאטס, שיצא לאקרנים בדצמבר 2019.
2009 בספורט
אליפות העולם
15 ל-23 באוגוסט 2009 אליפות העולם נערכה בברלין שבגרמניה.
יוסיין בולט הוא האתלט המצטיין של האליפות לאחר שזכה ב-3 מדליות זהב ו-3 שיאי עולם חדשים.