cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המחשב של פסקל
מנגנון העברת העשרות (Carry mechanism)
פסקל תכנן את המכונה כך שהכבידה "תטען" את ה-sautoir באנרגיה בכמות מתאימה כדי להעביר לגלגל השיניים הבא בדיוק עשירית סיבוב (כלומר אחדה אחת) בכל פעם שגלגל השיניים משלים סיבוב שלם. כל רכיבי ה-sautoir נטענים על ידי הזנת הקלט על ידי המפעיל או על ידי תמסורת של פעולת העברת אחדה. כדי לאפס מכונה בעלת 10,000 גלגלי שיניים, אם מכונה כזאת הייתה קיימת, המפעיל היה חייב להציב כל גלגל בערכו המקסימלי ואז להוסיף 1 לספרת היחידות. מנגנוני העברת העשרות יסובבו כל גלגל קלט אחד אחרי השני באפקט דומינו מהיר מאוד שלאחריו כל גלגלי הפלט יאותחלו מחדש (יוצבו מחדש על אפס; כך למעשה מאפסים את המכונה).
שלוש הפאזות של פעולת העברת אחדה
האנימציה משמאל מראה את שלושת השלבים פעולת העברת אחדה מספרה אחת לספרה שאחריה.
ביצוע פעולות מתמטיות
הפסקלין היא מכונה הוספה ישירה (אין לה ידית או כננת), כך שהערך של המספר שהוזן מתווסף מיידית לאקומולטור לאחר שהוזן בגלגלי הקלט. באמצעות הזזת המסך שעל חלון התצוגה, המפעיל יכול לראות את המספר שחישב המחשב או את המשלים שלו. החסרות מבוצעות כמו הוספות באמצעות מספר תכונות של שיטת המשלים ל-9.
שיטת המשלים ל-9
המשלים ל-9 של כל מספר עשרוני בעל ספרה אחת d הוא 9 - d. המשלים ל-9 של 4 הוא 5 והמשלים ל-9 של 9 הוא 0. באופן דומה, המשלים ל-11 של 3 הוא 8.
במכונה עשרונית עם n חוגות המשלים ל-9 של מספר A הוא:
ולפיכך, המשלים ל-9 של המספר (A - B) הוא:
.
במילים אחרות, המשלים ל-9 של הפרש של שני מספרים שווה לסכום של המשלים ל-9 של המספר הראשון בתוספת המספר השני. כיוון שעבור המספר A - B מתקיים:, ניתן לקרוא את התוצאה מהמספר המשלים למספר CP(A - B), שגם הוא מופיע בחלונות הפלט (כפי שהוזכר מקודם כל גלגל פלט מציג זוג ספרות משלימות ל-9).
הפעולה היחידה שדורשת כביכול "מאמץ" שכלי היא ההזנה של המשלים למחוסר (האופרנד הראשון), אולם גם בה ניתן להיעזר בגלגל הפנימי של ספרות משלימות. לאחר שהוזן המשלים למחוסר, יש להזין את המחסר (והמכונה מיד סוכמת את השניים), והתוצאה תופיע במספר המשלים לתוצאה שחישב המחשב (שניתן לראותו באמצעות הזזת המסך של חלונות הפלט).
אתחול המכונה
את המכונה יש לאתחל לפני שמבצעים בה פעולה חדשה.
כדי לאתחל את המכונה שלו, המפעיל חייב להציב את כל הגלגלים על ערכם המרבי, באמצעות הסימונים על שני חישורים סמוכים, ואז להוסיף 1 לגלגל הימני ביותר.
שיטת האתחול שפסקל בחר להשתמש בה, אשר מקדמת פעולת העברת אחדה לאורך המכונה, היא המשימה התובענית ביותר בעבור מחשב מכני ומוכיחה, לפני כל פעולה, שהמכונה לגמרי מתפקדת. זוהי עדות לאיכות של הפסקלין שכן אף אחת מהביקורות של המאה ה-18 על המכונה לא הזכירה בעיה עם מגנון העברת האחדות של המכונה.
חיבור
תוצאות פעולת חיבור נקראות לאחר שהמסך על גלגלי הפלט מוזז קרוב לשפת המכונה, כך שהוא מציג את התוצאה הישירה של האקומולטור.
חיסור
החסרות מבוצעות על ידי הזזת המסך קרוב יותר למרכז התצוגה כך שניתן יהיה לראות את המספר המשלים לתוצאה שמופיעה באקומולטור.
הטבלה הבאה מראה את השלבים הנחוצים לביצוע התרגיל 41,976 = 12,345 - 54,321:
עולם רביעי
"עולם רביעי" הוא קו עלילה המסופר באמצעות סדרה של כותרי קומיקס שנכתבו וצוירו על ידי ג'ק קירבי ופורסמו על ידי DC קומיקס בין השנים 1970 ל-1973. למרות שהם לא שווקו תחת התואר הזה עד גיליונות אוגוסט-ספטמבר 1971 של New Gods ו-Forever People, המונח "עולם רביעי" זכה לשימוש בשנים שחלפו מאז.
שנות ה-70
לא מרוצה ממארוול קומיקס באותה תקופה, מכיוון שהוא יצר או שותף ליצירה של מספר רב של דמויות מבלי שיש לו זכויות יוצרים או משמורת יצירתית עליהן, הוא פנה למוציא לאור המתחרה DC Comics, עם הסקיצות והעיצובים שלו עבור קבוצה חדשה של גיבורים ונבלים. כפי שתיאר הסופר מארק פלורס, שכותב תחת שם העט רונין רו :
"העולם הרביעי" עסק במאבק בין טוב לרע כפי שמיוצג בעולמות של ניו ג'נסיס ואפוקוליפס. דארקסייד, השליט של אפוקוליפס, מחפש את משוואת האנטי-חיים שתאפשר לו לשלוט במחשבותיהם של כל היצורים החיים. נגדו עמד אוריון, בנו שגדל על ידי אב עליון ואויביו בניו ג'נסיס. דמויות נוספות שנקלעו לקרב הקטלני כללו את לנצח אנשים (Forever People), הרחבה של קונספט כנופיית הילדים משנות ה-40 עם קבוצת מתבגרים היוצאים להרפתקה ללא מפקח מבוגר; מיסטר מיראקל, יליד ניו ג'נסיס שגדל על אפוקוליפס, שהייתה לו ילדות מיוסרת ולבסוף נהפך לאמן הבריחה הגדול בעולם ולייטריי, הלוחם הגיבור של ניו ג'נסיס. הרפתקאותיהם יובילו אותם לכדור הארץ, שם נמשכה המלחמה.
היסטוריון הקומיקס לס דניאלס ציין ב-1995 כי "התערובת של קירבי עם סלאנג ומיתוס, מדע בדיוני ותנ"ך, יצרה חליטה מסעירה, אבל היקף החזון שלו נשמר". ב-2007, כותב הקומיקס גרנט מוריסון הגיב: "הדרמות של קירבי הוצגו על פני נופים אנליטים של סמל וסערה. . . סאגת העולם הרביעי מתפצפצת עם המתח של דמיונו חסר הגבולות של ג'ק קירבי המשוחרר על הנייר".
דמויות העולם הרביעי הופיעו שוב בכותרים שונים. בשנת 1976, האלים החדשים הוצגו בגיליון האחרון של גיליון ראשון מיוחד. סדרת האלים החדשים הושקה מחדש ביולי 1977, והיא המשיכה היכן שהעלילה של הגיליון הראשון המיוחד הפסיק. למרות שהכותרת נשארה "האלים החדשים" ושמרה על המספור המקורי שלו, העטיפות השתמשו בתואר "שובם של האלים החדשים". גרי קונווי כתב את הסדרה ודון ניוטון צייר אותה. מיסטר מיראקל שיתף פעולה עם באטמן שלוש פעמים בהאמיצים והנועזים וסדרת מיסטר מיראקל הוקמה לתחייה בספטמבר 1977 על ידי סטיב אנגלהארט ומרשל רוג'רס. סטיב גרבר ומייקל גולדן הפיקו שלושה גיליונות שהסתיימו בגיליון #25 (ספטמבר 1978) עם מספר קווי עלילה לא פתורים. מיסטר מיראקל שיתף פעולה עם סופרמן ב- DC Comics Presents #12 (אוגוסט 1979) והאלים החדשים פגשו את ליגת הצדק ואת חברת הצדק של אמריקה בליגת הצדק של אמריקה מס' 183–185 (אוקטובר–דצמבר 1980). " סאגת החושך הגדול " בלגיון גיבורי-העל כרך 2 הציג את הצוות שנלחם בדארקסייד אלף שנים קדימה.
סדרת הדפסה מחודשת משנת 1984
כלבי הרעב (The Hunger Dogs) תוכנן לתת סוף לסיפורם של האלים החדשים, תוך מילוי צורכי עריכה שהאלים החדשים יישמרו בחיים על מנת להבטיח שימוש עתידי בדמויות על ידי כותבים מאוחרים יותר. הספר שילב כמה עמודים מהסיפור "בדרך לארמגטו" שלא פורסם והביא לסיום את סדרת האלים החדשים של קירבי כאשר הקרב האחרון בין אוריון לדארקסייד נמנע כאשר "כלבי הרעב", אזרחי אפוקוליפס המעונים, מפילים סופית את דארקסייד ומשטרו, מה שמאלץ את דארקסייד ובני בריתו לגלות.
תחייה מאוחרת יותר
במקביל לסדרת האלים החדשים של DC בשנת 1984, קירבי עבד על שתי סדרות קומיקס מוגבלות שבהן המשיך את דמויות העולם הרביעי ואת המיתולוגיה.
מיני סדרה של לנצח אנשים (Forever People) יצאה לאור בשנת 1988. מיסטר מיראקל הוצג בליגת הצדק הבינלאומית על ידי ג'יימס דמאטיס וקית' גיפן וסדרה משלו שנכתבה על ידי דמאטיס. דמויות העולם הרביעי הוצגו באופן בולט באודיסיאה הקוסמית, שהובילה לסדרה שלישית של אלים חדשים (פברואר 1989 - אוגוסט 1991), שנכתבה על ידי מארק אוונייר, אשר פירטה על ההיסטוריה של אלים חדשים רבים, במיוחד הצגת אביו של דארקסייד יוגה חאן. סדרה רביעית של האלים החדשים הושקה באוקטובר 1995, וסדרה שלישית של מיסטר מיראקל באפריל 1996. שני אלה הוחלפו במרץ 1997 בסדרת העולם הרביעי של ג'ק קירבי, שנכתב וצייר על ידי ג'ון ביירן. וולט סימונסון כתב וצייר סדרת סולו של אוריון מיוני 2000 עד יוני 2002.
הסופר גרנט מוריסון השתמש בחלק מהמיתולוגיה של העולם הרביעי בכותרים שונים שעליהם עבד, כולל בליגת הצדק, עם אוריון וברדה הגדולה שהפכו לחברים, ולאחרונה במיני סדרה של שבעה חיילים, שבה האלים החדשים, במיוחד מיסטר מיראקל, משחקים תפקיד מרכזי. הם נראים יוצרים את גיבור העל הראשון.
הסדרה בהוצאה מוגבלת מותם של האלים החדשים (אוקטובר 2007 - אפריל 2008) נכתבה וצוירה על ידי ג'ים סטארלין. המשבר האחרון הביא לסוף העולם הרביעי ותחילת העולם החמישי, כאשר דארקסייד נהרס לנצח והאלים החדשים נולדים מחדש והפכו לשומרי כדור הארץ-51, ביתם של קמנדי והאסון הגדול.
עם האתחול מחדש של יקום DC בעקבות אירועי הפלאשפוינט, מותם של האלים החדשים ושל דארקסייד הוסרו מהקאנון והדמויות עדיין פעילות במיוחד דארקסייד ודודו סטפנוולף. התקפותיהם על יקום DC וכדור הארץ 2 ממלאים תפקיד מרכזי בעלייתם של גיבורי העל גרסת כדור הארץ 2: סופרמן, באטמן ו-וונדר וומן, דמויות שבסוף מתות תוך כדי מאבק בסטפנוולף בעוד ליגת הצדק מכדור הארץ 1 מתאחדים במיוחד בשביל לעצור את פלישת דארקסייד לכדור הארץ שלהם.
עולם חמישי
בדצמבר 2007, העורך הבכיר של DC, דן דידיו, דן בתוצאות של מות האלים החדשים והצביע על בריאת העולם החמישי; הוא אמר: "זו הופעתו של העולם החמישי. . . אני חושב ששלחנו כל כך הרבה טלגרפים שהאלים החדשים מגיעים ללידה מחדש, והסיפור שאנחנו מספרים איתם עכשיו הוא המשך לסיפור שהתבסס כאשר קירבי הגה לראשונה את הרעיון. מדברים על מוות - קירבי פוצץ עולמות בתחילת הסדרה. הסיפור התחיל ב'האלים הישנים מתו!' מה שפינה מקום לאלים החדשים - אנחנו מרימים את השרשור הזה ומשיקים את ה-DC יוניברס לעתיד".
פרסים
ג'ק קירבי קיבל פרס שאזאם עבור המקוריות בקטגוריה "הישג מיוחד של אינדיבידואל" בשנת 1971.
בשנת 1998, "אלים חדשים" מאת ג'ק קירבי, בעריכת בוב קאהן, זכה הן בפרס הארווי עבור "פרויקט הדפוס המקומי הטוב ביותר" והן בפרס אייזנר עבור "האוסף/פרויקט הארכיוני הטוב ביותר".
תומאס קין ג'וניור
תומאס הווארד קין ג'וניור (באנגלית: .Thomas Howard Kean Jr; נולד ב-5 בספטמבר 1968) הוא פוליטיקאי אמריקאי ההמכהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-7 של ניו ג'רזי מאז 2023. המחוז כולל את אזור מחוז הנטרדון, מחוז מוריס ומחוז סומרסט. מ-2003 עד 2022 ייצג את המחוז ה-21 של ניו ג'רזי בסנאט המדינתי, בנוסף כיהן כמנהיג המיעוט מ-2008 עד 2022. קין, חבר במפלגה הרפובליקנית, והוא בנו של מושל ניו ג'רזי לשעבר, תומאס קין.
ביוגרפיה
קין נולד בליבינגסטון, ניו ג'רזי, אחד מהבנים התאומים של דבורה (לבית ביי) ותומאס קין, מושל ניו ג'רזי לשעבר. לזוג נולדה גם בת. הוא גדל באחוזת המשפחה בליווינגסטון.
קין סיים את בית הספר פינגרי בבאסקינג רידג'. הוא גם בוגר דארטמות' קולג', ובעל תואר שני במשפטים ודיפלומטיה מבית הספר למשפטים ודיפלומטיה פלטשר באוניברסיטת טאפטס, אך עזב לפני שהשלים את הדוקטורט שלו ביחסים בין-לאומיים.
קין היה עוזרו של חבר הקונגרס לשעבר בוב פרנקס ועוזר מיוחד בסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית בממשל של ג'ורג' הרברט ווקר בוש. הוא גם התנדב ככבאי וכטכנאי רפואת חירום.
בשנת 2000 קין ביקש את המועמדות הרפובליקנית למחוז הקונגרס השביעי של ניו ג'רזי לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך הפסיד בפריימריז למייק פרגוסון בכ-4,000 קולות, וסיים במקום השני מתוך ארבעה מועמדים.
קין מונה לאספה הכללית, הבית התחתון של בית המחוקקים בניו ג'רזי באפריל 2001, על מנת לכהן את המשך כהונתו של אלן אוגוסטין, שהתפטר ב-21 במרץ 2001 מסיבות בריאותיות. הוא נבחר לכהונה מלאה באספה בנובמבר 2001. באספה, הוא עמד בראש ועדת המדיניות הרפובליקנית ושימש כסגן יו"ר ועדת ממשלת המדינה.
במרץ 2003 מונה קין לסנאט של ניו ג'רזי על מנת לכהן את המשך כהונתו של ריץ' באגר, וזכה בבחירות למושב הסנאט הזה בנובמבר 2003. ב-2004, הוא נבחר למצליף המיעוט בסנאט, תפקיד בו החזיק עד 2007. הוא כיהן בסנאט בוועדת הבריאות ובשירותי האנוש והאזרחים הוותיקים. בבית המחוקקים של המדינה, קין נתן חסות לחקיקה לייעול הממשלה, קידום חינוך, הגנה על הסביבה והורדת ארנונה.
בשנת 2002, קין נבחר לאחד מ-40 מנהיגי המדינה שיוכרו כעמית אגרה על ידי מועצת ממשלות המדינה על הישגים גבוהים ושירות לממשלת המדינה. בשנת 2005, ועידת ראשי הערים בניו ג'רזי מינתה את קין למנהיג המחוקקים. כמו כן, הוא קיבל, זו השנה השנייה ברציפות, את פרס אלוף הילדים של קרן אמריגרופ על התמיכה שלו למען בעיות בריאות ילדים. הוא זכה בתואר המחוקק של השנה על ידי האגודה הנדיבה של הכבאים וקיבל דירוג של 100% הצבעה מהפדרציה הלאומית של עסקים עצמאיים.
קין ניצח בפריימריז ביוני 2006 בניסיון להתמודד על מושב בסנאט האמריקאי. הוא הפסיד בבחירות הכלליות לבוב מננדז, 53.3% ל-44.3%. היה זה הניצחון הדחוק ביותר של דמוקרט מכהן בארצות הברית בבחירות שבהן הדמוקרטים השתלטו מחדש על הסנאט כחלק מתגובת נגד ארצית נגד ממשל בוש.
ב-16 באפריל 2019, קין הכריז שהוא מתמודד בשנית על מחוז הקונגרס ה-7 של ניו ג'רזי, כשהוא מאתגר את החבר המכהן הדמוקרטי בקדנציה הראשונה טום מלינובסקי. ברבעון הראשון של 2019, קין כמעט השתווה לסך גיוס הכספים של מלינובסקי עם למעלה מחצי מיליון דולר. קין ניצח בפריימריז הרפובליקני ללא התנגדות, והפסיד במעט למלינובסקי בבחירות הכלליות. זה היה המרוץ הצמוד ביותר בניו ג'רזי ואחד הקרובים בכל ארצות הברית (50.6%- 49.4%), דבר אשר גרם לתוצאות להתפרסם סופית, כמעט שבועיים לאחר הבחירות.
קין הודיע ​​בפברואר 2021 כי לא יבקש להיבחר מחדש לסנאט של מדינת ארצות הברית והפך במהרה למגייס כספים מוביל עבור הרפובליקנים למחוז הקונגרס ה-7 של ניו ג'רזי. מלינובסקי היה נתון תחת חקירה לאחר כישלונו לחשוף יותר מ-100 עסקאות במניות, דבר אשר הפך לסיפור חדשותי לאומי והוביל לתלונה שהוגשה לוועדת האתיקה של בית הנבחרים. בעקבות כך קין הכריז רשמית על הקמפיין שלו ב-14 ביולי 2021, אליו הצטרף מנהיג המיעוט קווין מקארתי. הוא זכה בפריימריז הרפובליקני ביוני 2022 ובבחירות הכלליות עם 51.8% (156,414 קולות) לעומת 48.2% של מלינובסקי (145,253 קולות). הוא הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2023. בקונגרס ה-118 הוא חבר בוועדת התחבורה והתשתיות ובוועדה למדע, חלל וטכנולוגיה.
שושלת משפחתית
אביו של תומאס הווארד קין ג'וניור הוא תומאס הווארד קין, ששימש פעמיים כמושל ניו ג'רזי בין השנים 1982 ל-1990. סבו הוא רוברט קין, חבר קונגרס לשעבר מניו ג'רזי. סבא רבא שלו המילטון פיש קין ודודו של סבא רבא ג'ון קין היו שניהם סנאטורים אמריקאים. משפחתה של סבתו הם צאצאיו של פיטר סטיובסנט, המושל הקולוניאלי ההולנדי של ניו אמסטרדם (הידועה כיום בשם ניו יורק). סבתא רבתא שלו קתרין ווינתרופ הייתה צאצאית של ג'ון ווינתרופ, המושל הראשון של מושבת מפרץ מסצ'וסטס. הוא גם צאצא של תומאס דאדלי, מושל מושבת מפרץ מסצ'וסטס וחתום על האמנה של מכללת הרווארד. דודו הגדול השני היה המילטון פיש, סנטור אמריקאי, מושל ניו יורק ושר החוץ של ארצות הברית. הוא גם קרוב משפחה של ויליאם ליווינגסטון, המושל הראשון של ניו ג'רזי. סבא רבא של סבא רבא שלו, ג'ון קין, שירת בקונגרס הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, הוא תמך באשרור חוקת ארצות הברית ומונה לחבר בוועדה לביקורת חשבונות של הצבא הקונטיננטלי מאת ג'ורג' וושינגטון.
חיים אישיים
קין מתגורר בווסטפילד עם אשתו, רונדה לי נורטון, ושתי בנותיהם. הוא אפיסקופלי.
כהנים זריזים הם
כהנים זריזים הם הוא כלל הלכתי על פיו הכהנים זהירים וזריזים לקיים את מצוותיהם, ואין לחשוש לעצלות ושכחה מצידם. הזריזות בדברי חז"ל, כוללת גם ובעיקר זהירות, וזהו מובנו של המושג "כהנים זריזים הם": חרוצים ומהירים, זהירים ומדקדקים במעשיהם. המושג מוזכר בתלמוד פעמים רבות.
הסבר
קיימים מספר תחומים בהם מתבטאת זריזות זו: בקיאות בדיני הכהונה ובית המקדש, זיכרון הדברים הנחוצים לעבודת בית המקדש וזריזות והישמרות מדברים המטמאים.
סיבה
אופי זה של הכהנים אינו קשור בתכונת טבעם, אלא מצוות הכהונה הן הגורמות לזריזות זו, ולכן רמת זריזות הכהנים היא על פי מדרגת הכהונה, וכך זריזותו של הכהן הגדול גדולה יותר. לפי דעה אחרת, ההנחה שכהנים זריזים הם מבוססת על ההנחה שאדם העוסק במלאכת הקודש - מלאכת ה', למד את ההלכות, ובקי וזהיר בהן.
נחלקו רב יוסף ואביי האם הנחה זו תקפה דווקא בכהנים, שמכיוון שנכנסו למלאכת הקודש מוכח שלמדו היטב את ההלכות לפני כן, שהרי לא כל כהן עוסק במלאכה, רק מי שבקי בכך או שמא בכל אדם בעולם העוסק במלאכה זו קיימת חזקה שלמד את ההלכות ובקי בהן, גם בני חבורה השוחטים את הפסח - דבר המוטל על כל עם ישראל.
הבליץ על בריסטול
הבליץ על בריסטול הוא כינוי לסדרת הפצצות של מטוסי הלופטוואפה הגרמניים על העיר בריסטול בבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה. בין ה-24 בנובמבר 1940 ל-11 באפריל 1941 הופצצה העיר באופן מאסיבי שש פעמים. בסך הכל הופצצה העיר במהלך המלחמה 77 פעמים, נשמעו בה אזעקות 548 פעמים והוטלו עליה 919 טון של חומר נפץ ועוד פצצות תבערה רבות. במהלך ההפצצות על בריסטול נהרגו 1,299 בני אדם, נפצעו 1,303 וחולצו 697 מתוך הריסות. בהפצצות בעיר נהרסו 89,080 מבנים.
רקע
כשפרצה מלחמת העולם השנייה הייתה בריסטול עיר נמל ותעשייה חשובה. נמל בריסטול היה מקום בו הגיעה אספקה רבה לאי הבריטי ממדינות כמו ארצות הברית וקנדה ולפיכך היה בעל חשיבות אסטרטגית. כמו כן, מכיוון שאספקה רבה הגיעה דרך נמל בריסטול היו בבריסטול שטחי אחסון בהם היו כמויות גדולות של מוצרים הנדרשים למאמץ המלחמתי הבריטי. מטרות אסטרטגיות נוספות שהיו בעיר הם מפעלי מטוסים של בריסטול אירופליין ומספנות. מסיבות אלו הייתה בריסטול יעד טבעי להפצצה אסטרטגית על ידי הגרמנים.
ההפצצות
הפשיטה האווירית הגרמנית הראשונה על העיר נערכה ב-25 ביוני 1940, בהתקפה זו הופצצה העיר במשך כשעתיים ונהרגו חמישה בני אדם. תקיפות קטנות נערכו לכל אורך החודשים יולי, אוגוסט, ספטמבר ותחילת נובמבר. הניווט לעיר היה קל יחסית לטייסים הגרמנים, שכן הם יכלו לעקוב אחרי השתקפות אור הירח בנהר אייבון וכך להגיע בקלות לחלק העתיק של העיר.
ההפצצה הכבדה הראשונה על העיר נערכה ב-24 בנובמבר 1940. החל מהשעה 18:30 בערב הפציצו כ-150 מטוסים גרמניים את בריסטול. במשך כ-6 שעות הם הטילו על העיר כ-12,000 פצצות תבערה וכ-160 טון של חומר נפץ מרסק. בעיר השתוללו כ-70 שרפות שגרמו לנזק רב. בהתקפה זו נפגעו יותר מ-10,000 מבנים, לרבות מבנים היסטוריים רבים בחלק העתיק של בריסטול וכנסיות רבות, ונהרגו 207 בני אדם. בשל העובדה שבאותה התקופה הופצצו ערים נוספות בבריטניה (למשל קובנטרי 10 ימים לפני כן וברמינגהאם חמישה ימים לפני כן) לא זכתה הפצצה זו על בריסטול לסיקור נרחב בכלי התקשורת.
הפצצה גדולה נוספת נערכה ב-2 בדצמבר, בה נהרגו 256 בני אדם. הפצצות מסיביות היו גם ב-16 בדצמבר. בלילה שבין ה-3 וה-4 בינואר 1941 ערכו הגרמנים את ההפצצה הארוכה ביותר על בריסטול במהלך המלחמה, שארכה כ-12 שעות, 149 בני אדם נהרגו בתקיפה זו. בהפצצה הזו הושלכה על העיר פצצה עצומה בגודלה, במשקל 4,400 ליבראות (כמעט 2,000 קילוגרם), הפצצה לא התפוצצה וצוות סילוק פצצות היה צריך לחפור באדמה כ-8 מטרים כדי להוציא אותה. הפצצה זכתה לכינוי "השטן" והיא הוצעדה במצעד יום הניצחון בלונדון בסיום המלחמה, 1945.
הפצצות גדולות היו גם ב-16 במרץ, בהן נהרגו 257 בני אדם, ושוב ב-11 באפריל. ב-12 באפריל ביקר וינסטון צ'רצ'יל בעיר וחיזק אותה על עמידתה. הפשיטה האחרונה על העיר הייתה ב-15 במאי 1944.
לואי-לאופולד בואיי
לואי-לאופולד בואיי (בצרפתית: Louis-Léopold Boilly, 5 ביולי 1761 – 4 בינואר 1845), מוזכר גם כבוילי, היה צייר צרפתי. בואיי היה ידוע בשל יכולתו לצייר דיוקנות בצורה מהירה ומדויקת, אך רבות מתמונותיו המפורסמות הן תמונות המתארות סיטואציה.
ביוגרפיה
בואיי נולד בעיירת לה בסה (La Bassée) שבצפון צרפת. אביו היה פסל עץ. בואיי למד לצייר בגיל העשרה באופן עצמאי, ובשנת 1774 בהיותו בן 13 פרסם את תמונותיו בקרב נזירים אוגוסטינים בעיר דואה (Douai). תוך שלוש שנים הוזמן לעבוד וללמוד אצל הבישוף של אראס. הוא חי שם עד 1787 ויצר כ־300 דיוקנות. אז היגר לפריז. בפריז בואיי התפרסם בשל עבודותיו, שהוצגו בין היתר בסלון הפריזאי, ואף עוטר בלגיון הכבוד, העיטור החשוב בצרפת. הוא התקבל גם כחבר במכון של צרפת בשנת 1833.
בואיי חי במהלך שינויים פוליטיים רבים בצרפת, ובשנת 1794, בשיא שלטון הטרור, נדון על ידי הממשל בגלל הצוויון הארוטי של חלק מהתמונות שצייר. האמן ג'אן בפטיסט ויקר היה זה שהסגיר את בואיי לשלטונות. בואיי ניצל לאחר שבפשיטה לביתו התגלו גם תמונות פטריוטיות, בעיקר ה"ניצחון של מארה".
תמונותיו מוצגות במוזיאון הלובר בפריז, מוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג, בארמון ליל לאמנויות יפות ועוד.
ריצ'רד אדינסל
חייו
אדינסל נולד בלונדון, הצעיר בשני בניו של ויליאם ארתור אדינסל, רואה חשבון, ואני ביאטריס ריצ'רדס. בשנותיו הראשונות למד בבית ואחר נרשם להרטפורד קולג' באוקספורד ללימודי משפטים, שאותם הפסיק לאחר שנה וחצי, כאשר החל להתעניין במוזיקה. בשנים 1926-1925 למד בקולג' המלכותי למוזיקה ולאחר זאת החל בקריירה של כתיבת שירים למופעי רביו ומוזיקה נלווית להצגות. בשנת 1928 החל שיתוף פעולה פורה עם הסופרת קלמנס דיין (1965-1882). עבודתו עמה נמשכה עד מותה, והתוצאה המרשימה ביותר שלה הייתה הגרסה המשולבת של אליס בארץ הפלאות ואליס בארץ המראות. אדינסל כתב מוזיקה גם למחזה של דֵיְין "אור ירח כסוף" (בו התוודע אל גרטרוד לורנס, שהקליטה את שיר הנושא), ו"המושיעים", מחזור של תסכיתים דתיים לרדיו של דיין.
משנת 1936 החל לכתוב מוזיקה לסרטים עלילתיים תיעודיים. ב-1937 כתב מוזיקה לסרט "שרפה מעל אנגליה". הוא זכה לראשונה להצלחה של ממש בסרט "היה שלום, מר צ'יפס" בשנת 1939. משנת 1942 קיים קשר ידידות ושיתוף פעולה פורה עם ג'ויס גרנפל (1979-1910), בשירים שהופיעו לראשונה במופעי רביו בווסט אנד והיו בהמשך לחלק בלתי נפרד ממופעי היחיד שלה על הבמה. ב-1949 חיבר את המוזיקה לסרט "מתחת לחוג הגדי" בבימויו של אלפרד היצ'קוק. ב-1961 כתב את המוזיקה לסרט "האביב הרומאי של גב' סטון".
קונצ'רטו ורשה של אדינסל העיב עם השמעתו בסרט הבריטי מ-1941 "אור ירח מסוכן" על כל תרומותיו הקודמות לתיאטרון ולקולנוע. היצירה זכתה ליותר מ-100 הקלטות ולמכירות שעלו על חמישה מיליון והייתה לחביבת הקהל ברפרטואר המוזיקה הקלה. מלחינים אחרים הלכו בעקבות אדינסל וכתבו יצירות דומות בסגנון קונצ'רטו לפסנתר, בהן "חלום אולוון" של צ'ארלס ויליאמס ו"אגדת הר הזכוכית" של רוטה.
קיר המסטיקים בסיאטל
קיר המסטיקים בסיאטל (באנגלית: Market Theatre Gum Wall) הוא אתר תיירותי שבו שורה של קירות לבנים על יד שוק פייק פלייס בעיר סיאטל שבוושינגטון, כוסו בכמיליון מסטיקים משומשים על ידי העוברים ושבים.
היסטוריה
הקיר ממוקם בסמטת פוסט סמוך לרחוב פייק ובצמוד לתיאטרון השוק. השוק, אשר מתקיימים בו מופעים קומיים והופעות קטנות אחרות, אירח ב-1991 את תיאטרון הספורט של סיאטל. המדביקים הראשונים היו, ככל הנראה, אנשים שהמתינו בתור כלשהו. למרות מספר ניקיונות שנערכו באזור, המסטיקים לא הורדו מהקירות בהוראת הרשות לשימור ופיתוח שוק פייק פלייס, כנראה בשל גל ההתעניינות שהחל בקרב המבקרים.
במהלך השנים בעיקר בעקבות פרסום ברשתות החברתיות, הפך האזור הפך לאתר תיירותי שבו מבקרים באים לצפות בסמטאות הצבע וניות, להצטלם, ואף להוסיף מסטיק משלהם. במהלך השנים נצברו על גבי הקירות כמיליון מסטיקים, עד שבשנת 2015 המסטיקים הוסרו כחלק מתהליך ניקיון של העירייה.
הכרה
קיר המסטיקים נבחר לאחת מחמשת האטרקציות התיירותיות המובילות ביותר בעולם לשנת 2009, שנייה לאחר אבן בלארני.
מושל מדינת וושינגטון, ג'יי אינסלי, הצהיר שזה "הדבר האהוב עליו בסיאטל שאי אפשר למצוא בשום מקום אחר".
ניקוי הקירות
ב-2015, החליטה העירייה שיש לנקות את הקירות על מנת "לתת לקיר מנוחה". הקירות נוקו על ידי המסת המסטיקים בעזרת אקדח מיוחד, שירה קיטור בחום של כ-140 מעלות צלזיוס, מאחר שניקוי במים היה עלול לפגוע בבנייני הסמטאות ההיסטוריות.
העבודות החלו ב-10 בנובמבר ונמשכו כ-130 שעות, ובמהלכן יותר מ-1,070 ק"ג של מסטיק הוסרו והושלכו . העבודה, שניתנה לקבלן מהחברה המקומית Cascadian Building Maintenance, עלתה לעירייה כ-4,000 דולר.
שלום דרמר
הרב שלום דרמר (כ"ז בכסלו תרע"ז, דצמבר 1916 - א' באייר תשנ"ז, מאי 1997) היה רב בעיר טרגו ניאמץ ברומניה ולאחר מכן רבה של קריית גת במשך 38 שנים.
קורותיו
נולד ברומניה. לאחר פטירת הרב חיים מרדכי רולר מונה תחתיו כרב של טרגו ניאמץ. בשנת תשי"ט עלה לישראל והתמנה לרב האשכנזי של קריית גת, שחלק מתושביה האשכנזים עלו מרומניה. נתן שיעורים בישיבת קישינוב בעיר. שימש ברבנות העיר עד פטירתו בשנת תשנ"ז. היה חסיד ויז'ניץ והאמרי חיים, וקרא את שם בית הכנסת שלו על שמם של אדמו"רי החסידות.
ברומניה ניהל מאבק על קיום התלמוד תורה בעת שנעשה ניסיון לסגור את תלמודי התורה בכל המדינה. בקריית גת נאבק למען שמירת השבת וביקש למנוע הגעת מתפללים ברכב לבית הכנסת בשבת. בשנת 1966 ביטל טקס בר מצווה בבית כנסת בגלל שהאורחים הגיעו ברכב. בעקבות המקרה זה נוצרו עימותים בין מתפללי בית הכנסת וראש המועצה דרש את פיטוריו. מנגד זכה הרב דרמר לתמיכה של הרבי מויזניץ, האמרי חיים. בכנס תמיכה בו נאמו, בין השאר, הרב שבדרון והרב בנימין מנדלזון. לתמיכה מפתיעה זכה הרב דרמר מחבר קיבוץ "איילת השחר במכתב למערכת "הארץ" ומעיתון "על המשמר".
מכתביו יצא לאור הספר ‫קובץ שלום רב שבו לקט של חידושי תורה וביאורי הלכה, מכתבים ומאמרים. בסוף הספר נדפסו מאמרים עליו ודברי הספד שנאמרו בהלווייתו.
בנו, הרב יוסף דרמר, שהיה רב קהילה בקריית-גת, נהרג בתאונת רכבת סמוך לקיבוץ רבדים, בשנת תשס"ה. רעייתו שרה נפטרה בה'תשע"ז.
אבאדסלוק
אבאדסלוק (בהונגרית:Abádszalók) היא עיר באזור המישור הגדול הצפוני, במחוז יאס-נאג'קון-סולנוק בנפת קונהדייש. אבאדסלוק הוקמה בשנת 1895 על ידי איחוד הכפרים טיסהבאד וטיסהסאלוק. כיום זוהי עיר משמעותית באזור התיירות של אגם טיסה (אגם טיסה הוא האגם השני בגודלו בהונגריה והאגם המלאכותי הגדול ביותר על נהר הטיסה בחלק הצפוני של האלפלד) ואחד ממרכזי התיירות המפותחים ביותר של אגם טיסה אחרי טיסהפירד.
מיקום
היישוב שוכן באזור הצפון-מערבי של ה"נאג'קונשאג" בין סולנוק לבין טיספירד בגדה השמאלית של הקטע האמצעי של נהר הטיסה, ליד אגם טיסה.
נגישות
העיר מחוברת לתנועה הלאומית בכביש הראשי 34 ובקו הרכבת 102 קאל-קאפולנה–קישאויסאלאש, אך תחנת הרכבת רחוקה מהיישוב כ-5 ק"מ. האוטובוסים של וולאנבוס ממלאים את התפקיד העיקרי באספקת התחבורה הציבורית דרל הכביש.
היסטוריה
אבאד מוזכרת, כמעבר מעבורת חשובה על הטיסה, כבר על ידי גאלוס אנונימוס. שמו של הכפר מופיע בתכיפות בתעודות שונות מאז 1271. הוא היה מקום מיושב ברציפות עד 1697 ואז ייתכן שנהרס מכיוון שבשנת 1703 אינו מוזכר ככפר. אנו יודעים משנת 1717 שהתחדשו והחלו שוב חיי הכפר. החקלאות תמיד הייתה הגורם המרכזי בחייהם של תושבי הכפר, מכיוון שלא היו תנאים מתאימים להתפתחות התעשייה בשל גורמים גאוגרפיים וכלכליים. בשנת 1740 יישב לאסלו אורצי 44 משפחות של אומנים גרמנים בסאלוק. צאצאיהם, כיום כבר הונגרים לכל דבר, חיים שם עד היום ורבים מהם ממשיכים במלאכותיהם של אבותיהם לשעבר. המסורת הגדולה קשורה לאריגת מחצלות, אריגת סלים. חומרי הגלם למלאכות אלו הובטחו על ידי מישור ההצפות של נהר הטיסה. בעזרת בית התחרה בהלאש, איכרות רבות למדו את מלאכת התחרה וממשיכות במלאכה עד היום.
בשנת 2005 זכתה אבאדסלוק בתואר עיר.
קהילה יהודית
היהודים הראשונים התיישבו ביישוב במחצית הראשונה של המאה ה-19. מספרם בשנת 1880 היה 112. בשנת 1920 יחידות הטרור הלבן ערכו במקום פוגרום. מספר היהודים הלך והצטמצם ובשנת 1940 חיו במקום רק 18 משפחות יהודיות. לאחר כניסת הוורנכט להונגריה ב-19 למרץ 1944 (מבצע מרגרטה) היהודים רוכזו בגטו סולנוק ומשם נשלחו רובם לאושוויץ ומיעוטם למחנות ריכוז באוסטריה.
רנו 40CV
רנו 40CV (בצרפתית: Renault 40CV) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית כלי הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1911–1928.
דגמי ה"רנו 40CV" נבנו בתצורות: סלון, לימוזינה, קופה, לנדולט, קבריולה, וכמכונית מרוץ (2 מושבים).
דגם "רנו 40CV" הוחלף בשנת 1928 על ידי רנו ריינאסטלה.
ראלי מונטה קרלו
דגם של "רנו 40CV" זכה בתחרות ראלי מונטה קרלו בשנת 1925, ודגם NM משולב חד מושבי התפרסם בשנת 1926 על יכולתו לחלוף 80.5 ק"מ במהירות של 190 קמ"ש.
נשבר שיא 24 שעות על ידי כיסוי של 4,167.57 ק"מ במהירות ממוצעת של 173.6 קמ"ש.
מכונית שרד
דגם הסלון-קבריולה של הרנו 40CV שימש את נשיאי צרפת, בין השנים 1920–1928, בעיקר את גסטון דומרג ואלכסנדר מילרן.
פרכוס חלקי
פרכוס חלקי (נקרא גם התקף מוקדי) והתקף מוגבל מיקום הוא התקף המשפיע רק על חלק מן המוח בתחילתו. המוח מחולק לשתי המיספרות כאשר בכל אחת יש ארבע אונות: האונה המצחית, האונה הרקתית, הקודקודית והעורפית. בפרכוסים חלקיים נוצר ההתקף ומשפיע רק על צד אחד של המוח – על כל ההמיספירה או על חלק מן האונה. הסימפטומים ישתנו בהתאם למקום בו החל ההתקף. אם הוא החל באונה המצחית יכולים הסימפטומים לכלול תחושה של גלים בראש; באונה הרקתית – תחושה של דז'ה וו; באונה הקודקודית – קהות או עקצוץ ובאונה העורפית – הפרעה בראייה או הזיה.
פרכוסים חלקיים מתחלקים לשתי קטגוריות עיקריות:פרכוסים חלקיים פשוטים ופרכוסים חלקיים מורכבים.
בפרכוס חלקי פשוט רק חלק קטן מאחת האונות מושפע והאדם נשאר בהכרה. פרכוס חלקי פשוט הוא, לעיתים קרובות, מבשרו של התקף גדול יותר כמו פרכוס חלקי מורכב או פרכוס טוני-קלוני. כאשר זה המצב נקרא הפרכוס החלקי הפשוט, בדרך כלל, אאורה.
פרכוס חלקי מורכב משפיע על חלק גדול יותר של ההמיספירה והאדם עלול לאבד הכרה.
אם פרכוס חלקי מתפשט מהמיספירה אחת לצד השני של המוח יעורר דבר זה התקף כללי משני. האדם יאבד הכרה וקרוב לוודאי שיהיה לו פרכוס טוני-קלוני.
פרכוסים חלקיים שכיחים באפילפסיה של האונה הרקתית.
זהות לא ידועה
זהות לא ידועה (באנגלית: Unknown) הוא מותחן פעולה משנת 2011 בבימויו של ז'אומה קולייט-סרה, ובכיכובם של ליאם ניסן, דיאן קרוגר וג'נוארי ג'ונס. הסרט מבוסס בחלקו על רב המכר "Hors de moi" מאת הסופר הצרפתי דידייה ואן קאווליר.
הפקת הסרט
הצילומים התקיימו ברובם באולפני הקולנוע באבלסברג בברלין, בחודשים ינואר-אפריל 2010. סצנת צלילת המכונית לנהר השְפְּרֵה צולמה בגשר אוברבאום, אך הסצנה התת-מימית צולמה במכל מים בעומק 4 מטרים ובנפח 500 אלף ליטר. במהלך צילום מרדף המכוניות נחסם פרידריכשטראסה לתנועה לכמה לילות. הסרט צולם גם באתרים ברלין האופטבאנהוף, מלון אדלון, הגלריה הלאומית החדשה, פאריזר פלאץ, אי המוזיאונים ובשדה התעופה בלייפציג. העתק של לובי מלון אדלון נבנה באולפני באבלסברג עבור צילומי סצינות ההרס במלון.
30 מיליון דולר מתקציב הסרט, שעמד על כ-40 מיליון דולר, מומנו באמצעות Dark Castle Entertainment, ו-4.65 מיליון אירו נוספים מומנו מקרנות קולנוע ציבוריות בגרמניה.
ביקורות
הסרט קיבל ביקורות מעורבות. באתר ריכוז ביקורות הקולנוע Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 5.8/10. חלק ממבקרי הקולנוע שיבחו במיוחד את המשחק של ליאם ניסן. המבקר ריצ'רד רופר נתן לסרט ציון B+, וכתב כי "לפעמים, 'זהות לא ידועה' מותח את מבחן הסבירות עד לנקודת השבירה, אבל הוא מתנהל בקצב טוב מאוד ועם ביצועי משחק חזקים ביותר, ומרבית השאלות באות על פתרונן בסופו של דבר. זהו מותחן מאוד מוצק". מבקר עיתון הארץ, אורי קליין, חיווה את דעתו כי "הסרט גדוש באקשן מתחילתו ועד סופו, והעובדה שעלילתו מופרכת כמעט לחלוטין רק מוסיפה להנאה. זהו סרט טוב בסוגו ולפעמים [...] זה כל מה שמבקשים."
מבקרים אחדים השוו את תפקידו של ניסן לדמות שגילם בסרט חטופה, ואחרים השוו את 'זהות בלתי ידועה' לפרנטיק, סרטו של רומן פולנסקי משנת 1988. מבקר הניו יורק טיימס רשם כי הסרט קיבל השראתו מסרטי פילם נואר משנות ה-40 וה-50, בהם מתעורר הגיבור עם מכה על ראשו ושואל את שאלת היסוד החיונית: "מי אני?", אותה צעקה קיומית שמניעה את הסרט הראשון של "ג'ייסון בורן", ש'זהות לא ידועה' מחקה באופנים גדולים ופעוטים."
שחקנים
לסרט לוהקו שחקנים גרמנים רבים, השחקן ריינר בוק שיחק בממזרים חסרי כבוד (שבו כיכבה גם דיאן קרוגר) וכן בסרט לבן. סבסטיאן קוך גילם את דמות הכותב בחיים של אחרים.
פרידריך קרל פון אופנהיים
קורות חיים
פון אופנהיים היה נינו של הבנקאי היהודי הגרמני סלומון אופנהיים. הוא היה מבעליו של סל אופנהיים, בנק שהיה בעל תפקיד חשוב בתיעוש חבלי הריין והרוהר, בעיקר דרך מימון תשתיות מסילת ברזל ודרכי תעבורת מים, וכן פיתוח תעשיות הפחם והפלדה. בצעירותו השתלם בעסקי המשפחה בניו יורק ובסאו פאולו. בשנת 1929 התמנה בתור שותף בבנק של הוריו.
בשנים הראשונות של שלטון המפלגה הנאצית בגרמניה נחשב פון אופנהיים "מישלינגה" - בן תערובת, רבע יהודי. הוא לא הורשה להתקבל למפלגה הנאצית ולא התאפשר לו להגיע לעמדות השפעה בממשל, אך הוא הורשה להחזיק באזרחותו הגרמנית. הבנק שלו הוסב על שמו של ידיד לא יהודי וכך התאפשר לו להמשיך בפעילותו הכלכלית, אם כי הוא היה נתון להטרדת הרשויות הנאציות המקומיות, ובעיקר היועץ הכלכלי המחוזי, ה-Gauwirtschaftsberater.
פון אופנהיים הסתיר את טינתו לנאצים, אך בסוף שנות השלושים נחקר למרות זאת על ידי הגסטפו. עם זאת, חשיבותם הכלכלית של עסקיו למשק הגרמני ושל קשריו הכלכליים בחוץ לארץ הקנו לו מידה מסוימת של חסינות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
במאי 1940 פלשו הגרמנים להולנד וידידיו היהודים של פון אופנהיים שוב עמדו בסכנה. כעבור מספר חודשים הצליח פון אופנהיים לארגן עבורם ויזות מעבר לפורטוגל ומשם לדרום אמריקה. כדי להצילם הגיע פון אופנהיים אישית להולנד והשתמש בכלי רכב של האבווהר על מנת להעבירם - 11 איש - עד לגבול צרפת-ספרד.
בקיץ 1942 החלו הגרמנים לגרש את יהודי הולנד. פון אופנהיים סייע במאמצים - הכושלים ברובם - להצלת יהודים שעבדו במפעלי חברת אוקסיד באמסטרדם. זו הייתה חברה יהודית לשעבר, שעליה השתלטו גרמנים אוהדי היהודים, כדי להצילה מהחרמה על ידי המשטר הנאצי ומשתפי הפעולה עמו. החברה עסקה בייצור מתכות שהיו חשובות למשק המלחמה הגרמני. על כן זכו רבים מעובדיה היהודים למעמד של עובדים מוגנים, בין היתר הודות להשתדלותו של פון אופנהיים, אך גם זאת רק באופן זמני, עד הגירושים בשנת 1943, שכללו גם עובדים אלה. פון אופנהיים פנה לפרדיננד אאוס דר פנטן, קצין אס אס שהיה הממונה על משרד הלשכה המרכזית להגירת יהודים באמסטרדם, וביקש ממנו לא לגרש את היהודים, אך לשווא. מתוך כשמונים עובדי החברה, שרדו את השואה רק עשרה.
פון אופנהיים פעל גם להצלתם של יהודים אחרים, שהיו במחבוא או במעצר. הוא הפעיל ידידים לשם גיוס כספים שנועדו להשגת אישורי הגירה עבור יהודים.
כאמור, פון אופנהיים היה תחת מעקב מתמשך של הגסטפו, ומספר שבועות לאחר ניסיון ההתנקשות בהיטלר ביולי 1944 נעצר. הוא הועמד לדין באשמת בגידה. הגסטפו ניסה להפלילו על ידי שתילת ראיות כוזבות ליהדותה-לכאורה של אמו וכך לגרום להעמדתו לדין במעמד מופחת של "יהודי למחצה", בן תערובת מדרגה ראשונה. החקירה לא הסתיימה עד תום המלחמה ופון אופנהיים שרד עד תום המלחמה, אז שוחרר בידי הצבא האמריקאי.
לאחר המלחמה
בשנת 1947 הושב שמה המקורי של החברה של אופנהיים והיא המשיכה בפעילותה הבנקאית והפכה לאחד הבנקים הפרטיים הגדולים ביותר בגרמניה המערבית.
הוא היה מיוזמיו וממיקמיו של מסלול מרוצי הסוסים Preis von Europa בקלן, שנפתח בשנת 1963.
הכרה והנצחה
בשנת 1996 הכיר יד ושם בפרידריך קרל פון אופנהיים לאחר מותו בתור חסיד אומות העולם.
תחמסוניים
תחמסוניים (שם מדעי: Nyctibiidae) הם משפחה של עופות מסדרת התחמסאים ובהם סוג יחיד - תחמסון (Nyctibius) ובו שבעה מינים. התחמסוניים חיים באמריקה הדרומית והמרכזית ביערות הגשם והם דומים להפליא לענף של עץ כשהם משתמשים בהסוואה הטובה שלהם.
יחסי אזרבייג'ן–תוניסיה
יחסי אזרבייג'ן–תוניסיה הם היחסים הבילטרליים שבין הרפובליקה של אזרבייג'ן לבין הרפובליקה התוניסאית. אזרבייג'ן ותוניסיה כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן ב-1 ביולי 1998.
יחסים כלכליים
ב-15 בנובמבר 2005 ביקרה בתוניסיה משלחת בראשות שר התקשורת וטכנולוגיית המידע של אזרבייג'ן, עלי אבאסוב בעת שהשתתפה בכינוס השני של הוועידה העולמית בנושא טכנולוגיית מידע. במהלך הוועידה צוין "יום אזרבייג'ן" ב-17 בנובמבר.
יחסים תרבותיים
ביוני 2012 נערך בתוניס אירוע לציון יום אזרבייג'ן.
בהתאם לתוכנית הממלכתית "נוער אזרבייג'ן 2011–2015" נערכה במרץ-מאי 2014 תחרות חיבורים בנושא "מה אני יודע על אזרבייג'ן?" בתוניס. בסוף חודש אוגוסט ארגן משרד הנוער והספורט של אזרבייג'ן ביקור חינוכי לזוכים בתחרות.
קורט מינצר
קורט מינצר (בגרמנית Kurt Münzer, נולד ב-18 באפריל 1879 בגלייוויץ, כיום גליוויצה בפולין; מת ב-27 באפריל 1944 בציריך) היה סופר יהודי-גרמני.
קורות חיים
על פי עדותו שלו, הייתה לו "ילדות של זהב": הוא היה בנם של מאייר ("מוריץ") מינצר (1824-1908), סוחר יהודי-דתי, וקלרה לבית לוויזון (1846-1922), בתו של הרב אברהם לוויזון, שקורט היה קשור אליו במיוחד. ב-1887 עברה המשפחה לברלין, שם השלים מינצר את לימודיו התיכוניים ולמד משפטים, פילוסופיה ותולדות האמנות. מ-1904 ואילך הוא המשיך את לימודיו בציריך, בלי להתמקד במקצוע ספציפי, שם הוא גר עם המחזאי קרל פייגל. באותה התקופה מתועדת גם היכרותו של מינצר עם אריך מיהזם וידידו יוהנס נול (שהיה תקופה מסוימת גם בן-זוגו של מיהזם). בעקבות ניסיון סחיטה תחת איום לחשוף גילויים אישיים נגד מגנוס הירשפלד ובנדיקט פרידלנדר ריצה מינצר עונש מאסר. מיד לאחר עלייתם של הנאצים לשלטון ב-1933 היגר מינצר לשווייץ, שם התגורר בעיקר בברן.
כתיבתו
כבר ברומן הראשון שלו, "אמנותו של האמן" (1905), הצליח מינצר למצוא לו מו"ל. בשמונה-עשרה השנים הבאות הופיעו יותר מעשרים רומנים, נובלות, מחזות וסיפורים קצרים, שחלקם הודפסו בתפוצה רחבה למדי ורובם עסקו בנושאים הומוסקסואליים. מינצר קידם את פניה של מלחמת העולם הראשונה באסופת שירים פטריוטית ("מעשים וזֵרים, שירים לעת מלחמה", 1914). הרומן "יהודי על הצלב" (1928) חזה מראש את רדיפת היהודים תחת השלטון הנאצי. הצלחתו הגדולה ביותר היה הרומן "אני רעב" (1929) שפורסם בשם העט "גיאורג פינק" ועסק בחברותם של בן עניים יהודי למחצה וחברו לספסל הלימודים, בנו של מנהל בית הספר. אחרי "אני רעב" הוא לא נהנה עוד מהצלחות ספרותיות משמעותיות.
נורודום סיהאמוני, מלך קמבודיה
נורודום סיהאמוני (בקמרית: នរោត្តម សីហមុនី; נהגה: [nɔroːtɗɑm səjhamuni]; נולד ב-14 במאי 1953) הוא מלך קמבודיה הנוכחי החל משנת 2004.
ביוגרפיה
נורודום נולד ב-14 במאי 1953, בנם הבכור של המלך נורודום סיהאנוק והמלכה נורודום מונינט (אנ'). הוא בילה את רוב חייו מחוץ לקמבודיה. בשנת 1962 כשהיה ילד, נשלח לפראג שבצ'כוסלובקיה על ידי אביו, שם למד בבית ספר יסודי, תיכון ובאקדמיה לאמנות ומוזיקה. בנוסף על כך, למד מחול ומוזיקה קלאסית עד שנת 1975. לאחר מכן עזב את פראג והחל ללמוד קולנוע בקוריאה הצפונית, ובשנת 1977 חזר לקמבודיה. בתקופה זו הקמר רוז' החלו להתנגד למלוכה, ופינו את המלך ומשפחתו (בהם סיהאמוני) למעצר בית שהיה תקף עד לפלישה הוייטנאמית בשנת 1979. בשנת 1981 עזב שוב את קמבודיה, ונסע לצרפת כדי ללמד בלט. סיהאמוני דובר צרפתית וצ'כית, וידוע גם כנואם טוב באנגלית ורוסית. בשנת 1993 מונה לנציג קמבודיה באונסק"ו. חבר במסדר החרצית ובלגיון הכבוד.
בשנת 2004 לאחר התפטרות של אביו, הוא קיבל את כס המלוכה בתמיכה של תשעה מחברי הכס. הוא נכנס לתפקיד באופן רשמי באוקטובר 2004.
חיים אישיים
לנורודום 14 אחים למחצה, בנוסף לאח אחד מאביו ומאימו, הנסיך סמדק נורודום נרינדרפונג (אנ') שמת בשנת 2003. נורודום הוא רווק ללא ילדים.
גיל דוד
גיל דוד (נולד ב-1944) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף משנה, פיקד על חטיבה 265.
ביוגרפיה
דוד נולד וגדל בקיבוץ בית השיטה, לחנה ומנחם שעלו מגרמניה ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה. דוד בר התגייס לצה"ל בשנת 1962, התנדב לצנחנים ושובץ בסיירת צנחנים. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר בהצטיינות. בסיום הקורס שב לגדוד 202 ומונה למפקד מחלקה. בהמשך שימש כמפקד פלוגת מאי בגדוד ונפצע בפעולת סמוע. לאחר מכן לחם במלחמת ששת הימים. לאחר המלחמה מונה לסמג"ד 202, לחם במלחמת ההתשה והשתתף במבצע רודוס. במהלך הלחימה נפצע בשנית. לאחר שהחלים השתתף במרדף בבקעה אחר מחבלים ונפצע בשלישית. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם חטיבת הצנחנים, שימש בתפקיד במלחמת יום הכיפורים ולחם בקרב החווה הסינית. לאחר מכן, בשנים 1976-1975, שימש כמפקד בא"ח צנחנים. בהמשך עשה הסבה לשריון ובשנים 1977-1976 שימש כמפקד גדוד 184. בהמשך שימש כמפקד חטיבה 265.
אחיו הגדול, יצחק, טייס קרב בחיל האוויר, פיקד במלחמת יום הכיפורים על טייסת הקרב 109. אחיו הצעיר, גרשון, נפל במהלך הקרבות בחזית הדרום במלחמה.
תיאטרון האופרה והבלט של נובוסיבירסק
תיאטרון האופרה והבלט של נובוסיבירסק (ברוסית: Новосибирский государственный академический театр оперы и балета) הוא אחד מהתיאטראות החשובים ביותר בנובוסיבירסק ובסיביר. התיאטרון נמצא במרכז נובוסיבירסק, בכיכר על שם לנין.
קרחון סיגמן
קרחון סיגמן (באנגלית: Sigmen Glacier; בבולגרית: ледник Сигмен) הוא קרחון הגובל בהרי ברוגמן באי לייז' בארכיפלג פאלמר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 2.2 קילומטרים ורוחבו 2 קילומטרים. הקרחון מתנשא לגובה של 353 מטרים מעל פני הים.
הקרחון ממוקם צפונית-מזרחית לקרחון זבלסורד, ודרומית-מערבית לקרחון שטרנה.
מקור השם
הקרחון נקרא על שם הכפר סיגמן שבדרום מזרח בולגריה.
וילהלם סטפר-טריסטיס
וילהלם סטפר-טריסטיס (בגרמנית ורומנית: Wilhelm Stepper - Tristis, בהונגרית: Stepper Vilmos, נודע גם כ"וילי סטפר" Vily Stepper, ובכינוי העט - Tristis (שמשמעותו בלטינית - "עצוב", 3 בספטמבר 1899 טימישוארה - אחרי 1941 במקום לא ידוע, ייתכן מחנה ריכוז) היה סופר, עיתונאי, מבקר ספרות ופעיל פציפיסט בשפות גרמנית והונגרית, ואחר כך צרפתית, יהודי מחבל באנאט, שפעל באוסטרו-הונגריה, רומניה וצרפת, חבר לרזיסטאנס בצרפת בימי הכיבוש הנאצי. בצעירותו היה פעיל קומוניסטי והצתטרף לצבא האדום של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. מאוחר יותר בתקופה שבין מלחמות העולם הפך לדמות בולטת בחיי התרבות של העיר הולדתו, טימישוארה, שהפכה אחרי שנת 1918 לחלק מרומניה. הרומן שראשון שלו, בהונגרית ,Brom-Delirium "ברום-דליריום" הייתה תיאור, שאותו שיבחו מבקרי הספרות, של סגנון החיים הבוהמי . כמתנגד לפשיזם, חרש סטפר-טריסטיס את אירופה לאורכה ולרוחבה, והטיף לפציפיזם ולתמיכה בחבר הלאומים. חי תקופה בצרפת, אבל לרוב בתנאי דר רחוב ונווד. בסופו של דבר אחרי כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית, הצטרף להתנגדות, נעצר וככל הנראה נספה במחנה ריכוז נאצי.
ילדות וצעירות
וילהלם או וילמוש סטפר נולד ב-1899 בעיר טמשוואר או טימשוארה במשפחה ותיקה של סוחרים יהודים , זמן קצר אחרי סיום מבחני הבגרות בגימנסיה הממלכתית בעיר, בגיל 18, התגייס סטפר בצבא האוסטרו-הונגרי והשתתף במלחמת העולם הראשונה כמתנדב בכוחות התותחנים בהחזית האיטלקית. נלחם בקרבות הנהר איזונצו ובמיוחד בקרב השישי.
שנות נדודים
ב-1919 בעקבות מהפכת החרציות יצא סטפר לבודפשט, והתלהב ממסריה של מפלגה הקומוניסטית ההונגרית והתגייס לצבא האדום ההונגרי. כשהתערבות הצבא הרומני שם קץ לניסוי קומוניסטי זה בשלהי אותה שנה, עזב סטפר את בירת הונגריה ויצא למסע ארוך ומיגע ברחבי מרכז אירופה. בסופו של דבר שב לטמשוואר, שהפכה בינתיים לטימישוארה, חלק מרומניה רבתי. התחיל לפרס בגרמנית בעיתון בגרמנית "Temeswarer Zeitung" (טמסווארר צייטונג) וכתב כתבות ומאמרים עבור העיתון פסטר לויד בבודפשט. כמו כן עבד סטפר עבור שבועות התיאטרון "קומדיה" בהונגרית. ב-1920 פרסם קובץ סיפורים בשם "ריטה". בשנים 1920–1930 עבד עם היומון בהונגרית " Temesvári Hirlap" (טמשווארי הילרפ) ועם השבועון של אמיל בראזאי "A Toll". ובשנים 1925–1926 כתב בשבועון תלת-הלשוני "דמוקרטיה". סטפר נודע בחוגי הסופרים והאומנים, בין היתר בכישוריו כפובליציסט וכמספר סיפורים, הייתה לדמות פופולרית. בשנת 1924 נסע לפריז, אחרי שחצה את ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים ואת איטליה, ושלח בדרך כתבות לעיתונים בטימישוארה. התיישב בעיר ניס בצרפת והקים בה סוכנות נסיעות, אחר כך עבר לז'נבה ככתב של העיון הוינאי נוי פרייה פרס, אליו שלח ידיעות וכתבות ממושב חבר הלאומים.
המשך פעילותו הספרותית
מוקסם על ידי צרפת, נהג סטפר לבקר בה תכופות ופקד את חוגי הבוהמה הפריזאית. חוויותיו מאותה תרופה עמד בבסיס הרומן שלו "ברום-דליריום" (1926) שפורסם בטימישוארה בהונגרית בשם העט "טריסטיס". הספר כבש את לבם של אנשי הספרות המודרניסטים בבודפשט. החל משנת 1928 עמד סטפר בראש האיגוד הספרותי "מועדון האומנים" בטימישוארה שחברו בו אינטלקטואלים מקומיים גרמנים, הונגרים, יהודים וסרבים
פעילותו הפוליטית
בשנת 1930 החליט סטפר-טריסטיס לעזוב את רומניה סופית ולהתיישב בצרפת. החל משנת 1933 יחד עם התעוררות הסימנים המבשרים הראשונים למלחמה הבאה, הפך הסופר לתומך פעיל בחבל הלאומים. תוך ניסיון לשוב לרומניה, השתהה זמן מה באיטליה הפשיסטית, בין היתר, במילנו ובורונה, בה נעצר בגין עבירת "נוודות", אחרי שנמצא ישן ברחוב, וחסר אמצעים אחרי ששוחרר, ביקש לשווא מהרשויות האיטלקיות להוביל אותו תחת ליווי לגבול היוגוסלבי.
שנותיו האחרונות
זמן קצר לפני פריצת מלחמת העולם השנייה נעצר סטפר שוב בניס למשך 30 יום. בימי המעצר כתב בצרפתית את רומנו השני "„Mon espace vital ("המחרב החיוני שלי", רמז לביטויו של היטלר "Lebensraum), שבו סיפר על הרפתקאותיו ונדודיו בעיקר באיטליה ובצרפת,. הספר פורסם מיד בפריז. כיוצא מעלילת הרומן, היה לסטפר קשר רומנטי באותם הימים עם צרפתייה, קלמאנס, שהבטיחה לחכות לו אחרי שיצא מן המעצר. עמיתו מטימישוארה, הסופר והמשורר יוז'ף מליוס, תרגם את בספרו להונגרית תחת הכותרת "אידיליה האירופית" (1920, בהוצאת Korunk -תקופתנו). מעט פרטים משארו על חייו של סטפר אחרי פריצת המלחמה. יודעים בשנת שנת 1941 נעצר על ידי הגסטפו בתחנת רכבת בליון. יש סבורים שהשתתף ה"רזיסטאנס" או אולי נעצר רק בגלל מוצאו. כעבור זמן קצר גורש למחנה ריכוז נאצי. לא נמצא תיעוד על דבר מותו.
יצירותיו של סטפר לא זכו לפרסום ברומניה שלאחרי המלחמה, אם כי כמה טקסטים שלו תורגמו ופורסמו מחדש בשנות ההפשרה התרבותית היחסית שלאחרי 1964, במגזין הרומני לתרבות "Secolul XX (המאה העשרים) בבוקרשט. האינטרס כלפי כתביו גדל, בין שאר, הודות למחקריה של מבקרת הספרות הרומנייה אדריאנה באבץ, פרופסור ב, אוניברסיטת וסט של טימישוארה
סמואל טטה
קריירה בינלאומית
ב-1 בספטמבר 2015 ערך טטה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה, בניצחון 3-2 על נבחרת הרפובליקה של קונגו במשחק ידידות. ב-3 בספטמבר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 1-1 נגד נבחרת רואנדה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017.
רומן אלכסנדר
רומן אלכסנדר (ידוע לפעמים כ"אלכסנדריה" או "אלכסנדראידה") הוא כינוי למגוון חיבורים ספרותיים, המשלבים אירועים היסטוריים מחייו של אלכסנדר הגדול עם שלל אגדות שדבקו בשמו לאורך השנים. מקור החיבור ביוונית עתיקה, והוא תורגם למגוון גדול של שׂפות משלהי העת העתיקה ולאורך ימי-הביניים. כתבי-יד מאוחרים יותר מייחסים את היצירה לקליסתנס, היסטוריון החצר של אלכסנדר. עם זאת, מדובר ללא ספק ביחוס שגוי. קליסתנס הוצא להורג בהוראת של אלכסנדר, בעוד שעלילת הרומן מגיעה עד מות אלכסנדר עצמו, כמה שנים לאחר מכן. יתר על כן, מהידוע לנו על חיבור האבוד, אין קשר בין החיבורים. לפיכך זכה מחברו של רומן אלכסנדר במחקר לכינוי ״פסאודו קליסתנס״. זהותו של מחבר (או מחברי) הספר אינה ידועה.
יוונית
כבר בגרסתו המוקדמת ביותר מהווה הרומן אסופה של חלקי סיפור שונים מאוד זה מזה: נובלה שגיבורהּ הוא נכתנבו השני, פרעה האחרון ממוצא מצרי, שהיה לפי הסיפור אביו האמיתי של אלכסנדר; סיפורים מילדותו של אלכסנדר במקדון; סיפור עלילותיו הצבאיות (המבולבל מאוד מבחינה גאוגרפית); חלופת מכתבים בין אלכסנדר ודריווש השלישי מלך פרס (בעלת רקע היסטורי מוצק); מכתב אלכסנדר לאריסטו, המפרט את פלאי המזרח; סיפור על מפגש אלכסנדר עם חכמי הודו העירומים; סיפור על אלכסדר והמלכה קנדקה ממרואה; וצוואת אלכסנדר. על פי רוב נוספו מנוסח אחד למשנהו אגדות ועלילות נוספות.
הנוסחים היווניים השונים של רומן אלכסנדר נקראים במחקר ״רצנזיות״ (recensions), ומזוהים באותיות מן האלפבית היווני. לפי הדעה המקובלת במחקר התקיימו היחידות הללו בנפרד זו מזו, וחוברו לכלל מסכת אחת בזמן כלשהו במהלך מאה ה-3 לספירה. לעומת זאת סבור סטונמן שחיבור דומה מאוד לגרסה המוקדמת שבידינו היה כבר בנמצא לכל המאוחר בימי תלמי השני פילאדלפוס (כלומר לקראת אמצע המאה ה-3 לפני הספירה).
הנוסח היווני הידוע באות בטא (β) נערך זמן מה לאחר התרגום הלטיני של יוליוס ולריוס. בטא נאבק עם קשיים בטקסט של נוסח אלפא, ולעיתים ערך ואף שכתב קטעים קשים להבנה. בנוסף כולל נוסח בטא חומר שלא מופיע באלפא (כפי שהוא בידינו). אחד המאפיינים של נוסח בטא הוא ניסיון לחבר את עלילות הרומן עם המציאות ההיסטורית המוכרת מההיסטוריות על אלכסנדר.
ארמנית
התרגום לארמנית, המיוחס למובסס חורנאצי, נעשׂה מכתב-יד באיכות טובה בהרבה מנוסח אלפא שנשמר לידינו. במקרים רבים מבהיר התרגום הארמני קשיים בטקסט היווני, וחשיבותו למחקר המודרני גדולה בהתאם. התרגום הארמני מוסיף מספר סיפורים, שאינם קיימים בנוסח אלפא היווני שבידינו.
סוּרית
נוסח קרוב לאלפא, שאבד בחלוף העתים, תורגם לשׂפה הסורית, אולי במאה השביעית לספירה. על אף הדמיון לאלפא, נקודות השוני הרבות הביאו את המחקר להניח קיומו של נוסח נוסף, שזכה לאות דלתא. נוסח זה כולל ביקור של אלכסנדר אצל קיסר סין, שהפך להיות חלק בלתי-נפרד מהנוסחים הפרסיים המאוחרים יותר. המחקר המוקדם סבר שהתרגום הסורי נעשׂה מגרסת ביניים בפרסית אמצעית (פהלווית), אך טענה זו אינה מקובלת עוד כיום.
שׂפות נוספות
הסיפורים בספר זה הם ברובם אגדיים, וכוללים מפגשים של אלכסנדר עם יצורים מיתולוגיים כמו סירנות, קנטאורים ואמזונות. הספר התפתח מתרגום לתרגום, ונוספו בו עוד אגדות וסיפורים רבים.
מהדורות
סוּרית
הריביירה הפורטוגלית
הריביירה הפורטוגלית (בפורטוגזית: Riviera Portuguesa) היא רצועת חוף ממערב לליסבון, פורטוגל, והיא כוללת את ערי החוף קשקאיש, אשטוריל וסינטרה. היא נקראת גם חוף אשטוריל (בפורטוגזית: Costa do Estoril) וגם קוסטה דה סול (חוף השמש). הריביירה ידועה באתרי הנופש הפופולריים שלה וההיסטוריה שלה כבית לעשירים. בשל אופי החוף שלה, לעיתים משווים אותה לריביירה הצרפתית ולריביירה האיטלקית, מהן היא שואבת את שמה.
בשל אתרי הנופש הרבים, האחוזות, היוקרה ואופי החוף, מדורגות סינטרה וקשקאיש בין הערים העשירות ביותר בפורטוגל בפרט ובחצי האי האיברי בכלל.
במאה ה-19 הפכה סינטרה למרכז התנועה הרומנטית בפורטוגל, והפכה למעון הקיץ של האצולה הפורטוגזית. בתקופה זו נבנו הווילות, הגנים, האחוזות והארמונות שמאפיינים את האזור.
המאה ה-19
ב-1854 נחתם החוזה הראשון לסלילת קו רכבת בין סינטרה לליסבון. צו שנחתם ב-26 ביוני 1855 הסדיר את החוזה בין הממשלה לבין הרוזן קלרנגס לוצוטה אולם בוטל מאוחר יותר ב-1861. הקו נחנך לבסוף ב-2 באפריל 1887. המקור לריביירה הפורטוגלית הוא מהמלך לואיש הראשון, מלך פורטוגל, שהורה להקים בית מלכותי במצודת קשקאיש, ובכך החל את המסורת כי קשקאיש היא מעון הקיץ של משפחת המלוכה הפורטוגלית בין השנים 1870–1908. הודות למלך לואיש הראשון, המצודה הייתה הראשונה במדינה בה היו מקורות אור חשמליים החל משנת 1878.
בשנת 1896, המלך קרלוש הראשון של פורטוגל, חובב פעילות ימית, הקים במצודת קשקאיש את המעבדה האוקיינוגרפית הראשונה בפורטוגל. המלך עצמו הוביל בסך הכול לחוף 12 משלחות מדעיות; הגעת המשלחות הסתיימה ב-1908 עם ההתנקשות בו בליסבון.
מלחמת העולם השנייה ולאחריה
במהלך מלחמת העולם השנייה היה האזור מרכז למרגלים, דבר שהעניק לאזור אווירה קוסמופוליטית ותחכום. במהלך מלחמת השנייה ולאחריה הפכה הריביירה ליעד תיירותי בינלאומי.
ביולי 1940, אדוארד, דוכס וינדזור ואשתו, ווליס סימפסון, עברו לאשטוריל, שם התגוררו תחילה בביתו של ריקרדו דה אספריטו סאנטו, בנקאי פורטוגזי עם קשרים גרמניים.
באותה תקופה הגיעו לאשטוריל כמה גולים חשובים: מיקלוש הורטי, יורש העצר של ממלכת הונגריה שחי בגלות עד מותו; חואן, רוזן ברצלונה וכן גם אומברטו השני, מלך איטליה וקרול השני, מלך רומניה. באזור זה התגורר גם הדיקטטור הפורטוגזי אנטוניו דה אוליביירה סלזר בבית הקיץ. סלזר גם הורה לסלול את הכביש המהיר לאזור על מנת שיוכל לנסוע במהירות ברכבו מליסבון לקשקאיש (עד אז הייתה דרך עפר, שבה היה צורך לבצע עצירות תכופות). הכביש נתן לדיקטטור יכולת לנסוע במהירות עם פחות עצירות ולא ניתן היה לזהות אותו בקלות.
ב-1958 הוקם קזינו אשטוריל, הקזינו הגדול ביותר באירופה.
כיום
קהילה גדולה של גולים ממשיכה להתקיים בקשקאיש, מה שהוביל להקמת כמה בתי ספר בינלאומיים.
אקלים
האקלים בריביירה הפורטוגזית הוא ים תיכוני ומושפע מהאוקיינוס האטלנטי ומאופיין בטמפרטורות מתונות וחורפים גשומים. על אף שהאקלים באזור קאבו דה רוקה הוא חצי צחיח, בהרי סינטרה הלחות בינונית והמשקעים בהרים גבוהים יותר מאשר באזורים סמוכים.
אתרים
אתרים על פי ההגדרה הרחבה של הריביירה הפורטוגזית:
אטו בולדון
ביוגרפיה
בולדון נולד בפורט אוף ספיין בירת טרינידד וטובגו לאמא ממוצא ג'מייקני ואבא טרינידדי. בגיל 14 עבר לארצות הברית. ב-1989 בעת ששיחק כדורגל בנבחרת בית הספר שלו בקווינס ניו יורק גילה המאמן ג'ו טראפיאנו שיש לו יכולת ריצת ספרינט מרשימה. הוא למד סוציולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיים בולדון במקום 35 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.77 שניות ובמקום 50 בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.65 שניות. חודשיים לאחר מכן, באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בסיאול, קוריאה הדרומית בשנת 1992 זכה בולדון בשתי מדליות זהב בריצת 100 מטר (10.30 שניות) ובריצת 200 מטר (20.63 שניות) ובכך היה לאתלט הראשון שזכה בשתי ריצות אלו באליפות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 סיים בולדון במקום 25 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.48 שניות, במקום 40 בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.31 שניות ובמקום 19 בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 40.24 שניות.
באליפות המכללות של ארצות הברית (NCAA) שנערכה בשנת 1995 זכה בולדון בריצת 200 מטר. באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.03 שניות, אחרי דונובן ביילי (9.97 שניות) וברונו סורין (10.03 שניות) שניהם מקנדה ובכך היה לאתלט הצעיר ביותר שזכה במקצוע זה. נוסף לכך, בריצת 200 מטר הוא קבע תוצאה של 20.76 שניות בשלב המוקדמות, אך בשלב רבע הגמר קבע תוצאה חלשה מאוד (21.81 שניות) ולא עלה שלב.