cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סמכות
"הסמכות השלמה"
"אשכולות הסמכות השלמה" מיוצגים על ידי ארבעה סמלים יסודיים: הלב, הינשוף, הפיל השור (ושור הבר). כל אשכול מהווה צבר תכונות מיומנויות וחוויות, הקשור בתהליך ההתפתחותי ובצרכי היסוד האנושיים שלו שנבנים, מופנמים ועוברים אינטגרציה פנימית במהלך הקשר עם דמויות של סמכות שלמה. המודל מתייחס למשפחה, לפרט, לארגון ואף לקהילה, כמקומות בהם אנו נמצאים ביחסי גומלין עם הסמכות. המודל הוא מודל משלב ורואה כ"סמכות חלקית" כל שימוש בסמכות באספקט צר שלה כמו: שימוש בכוח מאלץ בלבד (אילוף) או להבדיל שימוש בסמכות של משמעות לבדה שכן על פי המודל סמכות שלמה דורשת מימוש של כל החלקים וחיבורם לכלל חוויה כוללת ומופנמת של סמכות שלמה. המודל משמש כמצע לעבודה עם הורים, מחנכים, ארגונים ומשפחות. הוא מיושם בארץ במסגרות רבות כמו ב"כפר הנוער נירים" שמפעיל את השיטה כשפה שמשלב טכניקות שונות שמיושמות בצורה מגוונת וייחודית. השימוש בשיטה הביא להישגים חינוכיים יוצאי דופן ואף לפרסי הצטיינות במספר מסגרות בהן הופעלה, הוא מופעל גם במסגרת צהל בבסיס "חוות השומר", ובתוכנית נערי רפול (מקא"ם) מאז שנת 1998, כחלק מתפיסות הפיקוד בתוכנית השילוב של נערים מתקשי השתלבות בצה"ל.
קשר בין-דורי
מבוא
ההכרה במושג דור כקטגוריה חברתית-תרבותית מובחנת החלה במחצית המאה השמונה-עשרה, עם המהפכה התעשייתית. ההתפתחות הטכנולוגית במאה ה-20 גרמה לכך שצעירים בחברה המודרנית גדלו בסביבות טכנולוגיות ותרבותיות שונות מאלה של הוריהם, ונוצרו לראשונה פערים ומתחים בין-דוריים משמעותיים. הקשר הבין דורי אינו רק מושפע משינויים חברתיים אלא גם מחולל אותם, ובפרט קונפליקטים המאפיינים קשרים בין-דוריים. דורות שאינם חולקים את אותה תודעה, תחושת גורל משותף ועקרונות מעצבים בחברה, בהכרח חווים בין זה לזה קונפליקטים, פערים ומתחים בקשר הבין דורי.
מקובל להבחין מבחנה סוציולוגית בשלושה סוגי יחסים בין הורים לילדים:
סמכות
"הסמכות החדשה"
הסמכות החדשה היא מונח שטבע פרופ' חיים עומר, מרצה בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב. סמכות זו מציגה מודל המבקש לענות על הצורך בסמכות תוך כדי התאמתו לשינויים החברתיים בדור האחרון, אשר לטענת עומר, הביאו לקריסת הסמכות של המבוגרים, הן בבית הספר והן בבית, בפני ילדים ובני נוער.
קשר בין-דורי
מבוא
1.    יחסים בתקופה המסורתית – במשפחה המורחבת של העידן החקלאי
סמכות
"הסמכות החדשה"
הסמכות החדשה מבקשת ליצור קישור בין דמויות הסמכות השונות בחיי הילדים - בדגש על הורים ומורים בבית הספר. בעוד ה"סמכות של פעם" בה הדמות הבוגרת הייתה בעלת כוח ושררה רק מתוקף היותה הדמות הבוגרת, כיום אין לדמות זו השפעה רק מתוקף זה ועליה לבנות את סמכותה בדרכים אחרות. על ידי יצירת מעורבות וחיבור, נוצרת "רשת של נוכחות" עבור הילד. על ידי גיוס תמיכה בקרב דמויות בוגרות נוספות בסביבתו של הילד, מתאפשר למבוגרים להציג חזית אחידה ומשמעותית הנותנת תוקף לסמכותם. במודל זה, ישנו שילוב בין הכלה של הילד לבין נקיטת פעולת חד צדדיות והתנגדות לא אלימה - כזאת הדורשת מאותו ילד לתקן ולכוון את התנהגותו במידת הצורך. כלי נוסף בסמכות החדשה הוא "פעולת תיקון" המאפשרת לילד לפתוח דף חדש ולהרגיש שוב שייך וחלק מהקבוצה במידה והתנהג בצורה אלימה או כזו שהפרה את הקוד החברתי בצורה בוטה.
סמכות ומוסר
מבחינה פילוסופית, יחס הסמכות למוסר הוא מורכב ביותר, ורבות המחלוקות בעניין. באופן כללי, הסוגיה המרכזית עומדת בין תפיסת הסמכות והמוסר כגורמים נפרדים, או תפיסתן כגורמים הרמוניים.
קשר בין-דורי
מבוא
3.    יחסים בתקופה הפוסט מודרנית – במשפחה של עידן האינטרנט
סמכות
גישה מאחדת
על-פי גישה זו, מקור המוסר האנושי הוא בסמכות. מדובר באוסף של גישות, הנובעות מזוויות ראייה שונות.
קשר בין-דורי
מבוא
בשיח הסוציולוגי והמערבי מקובלת כיום האבחנה הבין דורית הבאה: הבייבי בומרז, דור ה- X, דור ה-Y ודור ה-Z. בכל דור ודור, קיימים מתחים הנובעים מהמיקום הכרונולוגי השונה וכפועל יוצא, מן השוני התרבותי המבחין בין הדורות. לכן, היחסים הבין-דוריים באים לידי ביטוי בהיבטים רבים בחיינו. כיום ישנה הכרה כי הקשר הבין דורי והיחסים בין הדורות מובחנים וייחודיים לתקופתנו עם הופעת דור ה-Y (והדורות הבאים אחריו) ביחס לקודמיו.
סמכות
גישה מאחדת
גישה אחת מתארת את המוסר כנובע מיחסי הכוחות בין בני האדם. גישה זו, הנובעת לרוב ממחקר סוציולוגי של התפתחות האדם, גורסת כי יסודו של כל מוסר אנושי הוא למעשה כניעה לכוח. כך, לדוגמה, ציות לחוק המוסבר על-פניו במניעים מוסריים, נובע למעשה מהחשש לעונש, על ידי השלטון או הסביבה האנושית הבלתי-פורמלית.
קשר בין-דורי
השפעת הופעת האינטרנט על הפער והקשר הבין דורי
האינטרנט וטכנולוגיות תקשורת שהתפתחו במאה האחרונה שינו מהותית את אופי האינטראקציה בין בני אדם וערערו מבנים ארגוניים ומשפחתיים. בתקופתנו הפערים בין הדורות מתרחבים מאוד, ואִתם גדלים גם הקונפליקטים בין ילדים להורים.
העולם הדיגיטלי יצר תרבות חדשה ולכן המפגש באינטרנט בין הקבוצות השונות של מבוגרים וילדים הוא מפגש בין תרבויות ולא רק מפגש בין הצרכים הטכנולוגיים השונים של כל קבוצה.
סמכות
גישה מאחדת
גישה אחרת מתארת בעל סמכות מסוים, כמייצג של עקרונות המוסר, ומזהה בין שני הגורמים. גישה זו לעיתים משלימה את הקודמת והיא הגישה הנפוצה ביותר ביחס לסמכות.
קשר בין-דורי
השפעת הופעת האינטרנט על הפער והקשר הבין דורי
בניגוד להוריהם, בני נוער כיום חיים בסביבה תרבותית הלוקחת כמובן מאליו את עצם קיומם של אמצעים דיגיטליים ומציאות מתווכת מולטימדיה והם עושים שימוש במדיה זו, בעיקר לצרכים חברתיים, עם הדומים להם. חוויית המפגש של הוריהם עם תרבות זו שונה מהותית. עבור ההורים חוויה זו אינה טבעית, ועל-כן הם נאלצים לסגל לעצמם נורמות  חדשות וללמוד לעמוד בקצב שינויי הטכנולוגיה המתפתחת. תפקידי ההורים והילדים מתחלפים אפוא, במקום שהמבוגרים יהיו אלה המנחילים את התרבות, ההורים הם אלה הלומדים מילדיהם. היפוך תפקידים זה הוא אחד הגורמים לשינוי ביחסי הכוחות במשפחה, אובדן הסמכות ההורית ותחושת חוסר האונים של הורים מול ילדיהם.
השפעת עולם התעסוקה בימינו על הקשר הבין דורי
לכל דור יש מאפיינים ייחודיים והתנהלות משלו בעולם העבודה המכונים "אישיות הדור". ברוב הארגונים כיום עובדים 3–4 דורות. ככל שהזמן יתקדם והארגונים בשוק התעסוקה יתפתחו, נמצא בכל ארגון דורות רבים של עובדים כאשר הפער בין הדור הוותיק ביותר לצעיר ביותר יגדל, והפערים רק ילכו ויתחדדו. פערים אלו יוצרים קונפליקטים ועימותים בין הדורות במקום העבודה ועל-כן ניהול לקוי של צוות בין דורי עלול להביא לירידה בתפוקות, לפגיעה בשירות לקוחות, להקטנת ראש ולשחיקה במוטיבציה.
סמכות
גישה משלבת
הגישה המשלבת היא גישה הרואה פן מוסרי בציות לסמכות, אך מבחינה גם בעקרונות מוסר החורגים ממנה. גישה זו עשויה לנבוע מתוך תפיסה מהותית, או מתוך קבלת פשרה עם הרעיון כי סמכות אינה ניתנת למניעה, וכי היא השיטה היחידה ליצירת סדר חברתי.
קשר בין-דורי
הקשר הרב דורי בעבר וכיום
בעבר הקשר בין דורי היה משמעותי יותר מהיום, והזקנים בדרך כלל התגוררו בקהילה ובסמוך למשפחתם. המפגשים הרב דוריים היו רבים - בבית הכנסת, בבניין, בשכונה ועוד.
סמכות
מתי סמכות היא לגיטימית
ברור שסמכויות שהן סמכויות בפועל מתנהגות כאילו ראוי לציית להן. למשל, כאשר מוכר בחנות מבקש מאדם שיעבור לתור הוא מתיימר להיות נושא ראוי לציות. לא כל סמכות בפועל היא תמיד לגיטימית. כך, למשל, מנהיגה של צפון קוריאה הוא בוודאי לא לגיטימי על אף שהוא מתיימר להיות.
קשר בין-דורי
הקשר הרב דורי בעבר וכיום
כיום אוכלוסיית הזקנים (מוגדרת כמי שגילו 65 ומעלה) בישראל מונה כ- 978,000 איש ומהווה כ-11% מכלל האוכלוסייה. מאז שנות החמישים, קצב הגידול של אוכלוסייה זו היה כפול מזה של האוכלוסייה הכללית. 98% מתוך הזקנים חיים בקהילה, כלומר, לא בבתי אבות, או במסגרות מוסדיות אחרות. כמו כן, כרבע מהם חיים לבד. עם העלייה בתוחלת החיים, שינוי במבנה המשפחה המסורתי והתפתחות הטכנולוגיה המהירה, נחלש קשר הבין דורי בתוך המשפחה, הקהילה והחברה. לעיתים קרובות, זקנים נתפסים כחלשים וסובלים מגילנות. מציאות זו מייצרת נתק בין דורי.
המעגל הבין אישי
במעגל זה נוצר קשר אישי בין זקן וצעיר, במטרה ששני הצדדים יוכלו לתרום זה לזה ולקבל זה מזה.
סמכות
מתי סמכות היא לגיטימית
וולף מסביר שסמכות היא בהגדרה שונה מהפעלה של כח להשגת ציות. אדם השודד בנק באיומי אקדח אינו סמכות, שכן הוא לא מוציא ממאזן השיקולים את שאר הדברים - אלא פשוט מתבצעת שקילה הגיונית שמנביעה שכדאי לציית לו כדי לא להיפגע. אם אחרי פרק זמן מסוים שודד הבנק כבר לא זקוק לנשק שלו ואנשים מצייתים לו - אז ניתן לומר שהוא סמכות.
סמכות עדיין תשתמש בסנקציה, אך היחס בין הסנקציה לבין הסמכות לא יהיה יחס של "התגוננות" כמו במקרה של השודד, אלא יחס של "הצדקה": הסמכות מתיימרת להפעיל את הסנקציה באופן "מוצדק" כדי להשיב ל"היעדר הציות".
קשר בין-דורי
מעגל הקהילה
זירות המפגש בין זקנים וצעירים הן מעטות. המטרה היא להביא את הזקנים והצעירים למקום אחד וליצור בניהם אינטראקציה. מצב כזה יכול להתרחש בבתי הספר, בשכונה, בתנועת הנוער ועוד. פרויקטים לדוגמה: מחויבות אישית בין דורית, תוכנית הקשר הרב דורי של משרד החינוך, ארגון "דור לדור", "קשר בין דורי" ועוד.
סמכות
מתי סמכות היא לגיטימית
סמכות באופן כללי, ובעיקר סמכות של מדינה, עומדות בקונפליקט ברור אל מול האוטונומיה של בני אדם. לגישת וולף, אוטונומיה אישית היא ערך מוסרי עליון, אך זו אינה מתיישבת עם סמכות: ולכן סמכות לעולם לא לגיטימית. כדי להבין זאת, יש להבין קודם כל את מקומה של האוטונומיה לגישת וולף.
קשר בין-דורי
מעגל החברה הישראלית
המעגל האחרון הוא כלל החברה. המטרה היא לשנות את השיח ולהפוך את הזקן ממנודה למעורב וממוחלש לשווה ובעל תועלת.
סמכות
הנקודה השנויה במחלוקת: חובת האדם להיות אוטונומי
וולף ממשיך ומסביר שלאדם יש חובה לממש את יכולותיו להיות סובייקט מוסרי, דהיינו - חובה על אדם להחשוב ולקבל החלטות באופן עצמאי. הבסיס השכנועי לטענה זו הוא שכאשר אדם מתפרק מכושרו המוסרי הוא מאבד ממהות האנושיות שבו.
קשר בין-דורי
הקשר הבין דורי בעולם
הקשישים מונים כ-680 מיליון נפש ומהווים כ-9% מאוכלוסיית העולם. התחזיות צופות כי עד שנת 2030 אוכלוסיית הקשישים תהווה כ-12% מכלל האוכלוסייה. המלצת המחקרים שעוסקים בנושא היא ליצור פעילויות ומקומות רבים ככל האפשר, שיאפשרו מפגשים בין הדורות השונים.
סמכות
טרגדיית הסמכות
וולף מבין כמובן שבעידן המודרני אנחנו בכל זאת חייבים לציית לסמכויות. כשאדם ניגש לרופא שיאבחן מה הבעיה שיש לו בברך, הוא לא יכול לקבוע את עמדתו לגבי אבחון הבעיה הרפואית אלא כמושא סמכות. הנקודה של וולף היא שמדובר בטרגדיה: העולם המודרני אמנם נתן לנו המון דברים טובים, אך עם זאת אנחנו הופכים פחות ופחות אוטונומיים משום הצורך הגדל לציית לסמכויות.
קשר בין-דורי
ארצות הברית
הארגון "Generations United" פועל במספר מדינות בארצות הברית לחיזוק הקשר הבין דורי מאז 1986. הארגון מפעיל את תוכנית "אתרים משותפים"- מקומות שמפגישים בין צעירים לזקנים, בבתי ספר ובמסגרות שונות.
סמכות
הפתרון
האלטרנטיבה המוצעת על ידי וולף היא "אנרכיזם פילוסופי". כפי שהוסבר קודם, גישת וולף לא יכולה להסתפק בהצדקה הליברלית של "ההסכמה למדינה": גם אם ההחלטה להיות כפוף למדינה הייתה החלטה אוטונומית, הרי שלמעשה היא שקולה להחלטה להיות "עבד", ועל כן בלתי מוסרית. גישת האנרכיזם הפילוסופי דורשת מהפרט לעולם לא לציית באופן עיוור: תמיד לשאול מדוע הסמכות מוצדקת להוציא טעמים בנקודה מסוימת. בדוגמת הרופא, הרופא במצב הכי טוב לקבוע את אבחונך הרפואי, משום שהוא בעל הידע, אין לו סיבה לשקר ואם הוא יטעה הוא ישלם.
קשר בין-דורי
סינגפור
הוקם "כוח משימה" מטעם משרד ממשלתי, אשר אמון על הקשר הבין דורי. כוח זה, עבד על החיבור הבין דורי בתוך משפחות וקהילות בסינגפור ועל העלאת המודעות לחשיבותו. במדינה קיימים מרכזים המיועדים לכל גיל, שמציעים פעילויות לילדים, נוער, מבוגרים וזקנים. המרכזים ממוקמים באזורים שיאפשרו גישה רב דורית וספונטנית לכלל האוכלוסייה.
סמכות
גישת רז
לפי רז, אדם עשוי להשתמש בשירותיה של הסמכות דווקא כדי לנהוג בהיגיון. כך, כפיפות לסמכות, אליבא דרז, אינה שקולה בהכרח לאיבוד האוטונומיה שלך. גישת רז גורסת שלאוטונומיה יש ערך רק אם נעשה בה שימוש להשגת מטרות ראויות, וכי אדם יכול להשתמש בשירותים של סמכות להשגת מטרות ראויות.
קשר בין-דורי
סינגפור
בנוסף, מספר אוניברסיטאות בסינגפור מציעות קורס אשר מיישם את הפרספקטיבה של הקשר הבין דורי.
צוקוש
עילי רביב (נולד ב-11 בינואר 1995), הידוע בשם הבמה צוקוש, הוא ראפר ומפיק מוזיקלי ישראלי, חבר בצמד "שרק וצוקוש".
סמכות
גישת רז
הכפופים לסמכות צריכים (ואף חייבים, אם הם שואפים להצדיק את הפעולה בהתאם להוראה של בעל הסמכות) לאמוד את הנתונים הבאים:
קשר בין-דורי
ישראל
בשנת 2014 נוסד ארגון 'דורותיים'. ארגון זה נולד על-בסיס מיזם חברתי שמטרתו להפגיש ולחבר בין הדורות, על ידי יצירת מרחבים משותפים אשר ישמשו למפגשים בין הדור השלישי לדור הצעיר. המיזם מפעיל פרויקטים בעלי אופי משתנה כאשר מאחורי כולם עומד עקרון מאחד: פיתוח תקשורת בין-דורית בתוך התא המשפחתי והקהילה.
צוקוש
ביוגרפיה
עילי רביב נולד ב-11 בינואר 1995 וגדל בתל אביב. הוא החל את הקריירה המוזיקלית שלו בשנת 2016, בצמד "שחר סאול וצוקוש", לצד שחר סאול. בשנת 2017 יצא אלבום הבכורה של סאול, "אני כאן", אותו הפיק צוקוש במלואו. ב-2018, הוציאו יחד מיני-אלבום בשם CongoKush, בו שיר סולו של צוקוש בשם "פרש".
סמכות
גישת רז
1 .אם מקור ההוראה הוא בעל סמכות לגיטימית, אם לאו;
קשר בין-דורי
ישראל
ארגון 'דורותיים' מוביל את הקמת גן הילדים הראשון בישראל שיבנה בתוך דיור מוגן במושבה זכרון יעקב. גן זה יותאם לפעילות משותפת של שני הדורות ויפעל לחיזוק הקשר בין הילדים לזקנים המתגוררים בו.
צוקוש
ביוגרפיה
בשנת 2018 חבר לראפר שרק, תחת הצמד "שרק וצוקוש", והוציאו את סינגל הבכורה שלהם, "בראש שלי". באוגוסט 2019 יצא אלבום הבכורה שלהם, "בראש שלי", בחברת התקליטים של הראפר סאבלימינל, "משפחת תאקט". ב-2020 הוציא הצמד אלבום נוסף, "באנו לתקן".
סמכות
גישת רז
2 .את תחום השיפוט של הסמכות (והאם ההוראה היא בתחום שיפוט זה);
קשר בין-דורי
ישראל
בנוסף, הארגון פועל ליצירת מסגרות מגורים אלטרנטיביות לזקנים. זאת מתוך שותפות בין הקהילה לקבוצת הזקנים החיים בה, תוך מחויבות הדדית ומעורבות חברתית.
צוקוש
ביוגרפיה
ב-2021 הוציא את סינגל הסולו הראשון שלו, "שלם", מתוך אלבום הבכורה שלו הנושא את אותו השם. באותה השנה, נדגם שירם של צוקוש ושחר סאול, "לק", בשירם של מוזיקאי ההיפ הופ KDDK, פטי ואפ, איימנבק ומורגנשטרן הנושא את אותו השם באנגלית, "Leck", ומשתמש בפזמון המקורי של השיר.
סמכות
גישת רז
3 .את טווח הטעמים שההוראה מוציאה ממאזן השיקולים;
קשר בין-דורי
ישראל
בשנת 2018 התגבשה קבוצת יזמיות חברתיות אשר הקימו את "קשר בין דורי" במטרה להקים רשת מעונות יום לגילאי 0-3 במתחמי הגיל השלישי. לאחר בחינת השטח התכנית שונתה והוקמה תוכנית "צמודים" אשר מפגישה בין ילדי גנים למבקרי מרכזי יום על בסיס שבועי קבוע. התכנית פעלה בשני מוקדי פיילוט בין ינואר למרץ 2020. עם פרוץ מגפת הקורונה התכנית שינתה את פניה ל"צמודים מרחוק" בה נוצרים חיבורים הדוקים בין גני ילדים ומוסדות גיל שלישי על בסיס קבוע בשבעה מוקדי פיילוט בארץ.
צוקוש
ביוגרפיה
ביוני 2021 הוציא מיקסטייפ משותף יחד עם הראפר וייב איש, "תזמון מושלם", מתוכו יצא הסינגל "הכי יפות".
סמכות
גישת רז
4 .את הטעמים המתווספים למאזן השיקולים, בהנחה שאינם מוצאים על ידי ההוראה (ואת הדרך לפתור סתירות אפשריות בינם לבין ההוראה עצמה);
צוקוש
ביוגרפיה
ב-28 באוקטובר 2021 הוציא את אלבום הבכורה שלו, "שלם", שבו התארחו מיכאל סוויסה, שרק, דור3 ואחרים.
סמכות
גישת רז
כדי לבחון את תחום השיפוט של הסמכות, רז מציע את "תזת ההצדקה הנורמלית". תזה זו תווה קריטריון לתחום השיפוט, שלפיו הוראה נמצאת בתחום השיפוט של הסמכות אם הנתין יפעל בצורה טובה יותר על סמך טעמים שעליו לפעול על פיהם ממילא –וישתמש בהוראה של מקור הסמכות כבמדריך פעולה. נוסחה זו מאפשרת לסמכות לטעות: כפיפות מוצדקת לסמכות אינה דורשת שהנתין יסכים לכך או יבין שהסמכות השתמשה בכוחה כיאות. אך אם הנתין – המודע ליתרונותיו של הליך קבלת ההחלטות של מקור הסמכות, ומכבד את סמכותו בשל כך – יכול לראות שההוראה שקיבל אינה אלא ניצול לרעה של כוח, או אז אותה הוראה אינה בתחום השיפוט של אותה סמכות.
צוקוש
ביוגרפיה
בשנת 2022 יצא לאקרנים הסרט "עולה לראש", בו גילם את דליק.
סמכות
גישת רז
יש לשים לב שגישת רז מחייבת סמכות לגיטימית להיות נהירה וברורה. אם סמכות כלשהי תסיים את דברה ב"ואהבת לרעך כמוך", מבחינת רז היא חסרת כל ערך, ומשולה ליועצת פנסיה שחוות דעתה תסתכם ב"השקע בערוץ הנכון עבורך".
צוקוש
ביוגרפיה
בשנת 2022 גם הוציא את האלבום "ילד זין".
סמכות
בלבול אפשרי בין הדיון בלגיטימיות של סמכות לדיון בחובה לציית לדין משום שהוא דין
יכולות להיות סיטואציות בהן יש שלטון לא מוסרי/לא לגיטימי ועדיין יש חובה לציית לפקודות שלו; למשל מטעמי יציבות. לעומת זאת, ככל שמקבלים שמשטרים לפעמים כן לגיטימיים, ברור שיש מקרים בהן אין חובה לציית לחוק מסוים על אף שהמשטר לגיטימי.
צוקוש
ביוגרפיה
בשנת 2023 שיחק כשחקן אורח בסדרה "האחיין שלי בנץ"
סמכות
אלטרנטיבה לסמכות
קיימים ניסוחים תאורטיים וממשיים למבנים חברתיים, חלקיים או מלאים, שאינם מבוססים על סמכות.
החוויה הישראלית
"החוויה הישראלית" הוקמה בשנת 1958 כאגף במחלקה לנוער וחלוץ של ההסתדרות הציונית העולמית. אגף זה יזם ואירח תוכניות חינוכיות של כלל העולם היהודי, החל מבתי ספר, תנועות נוער, ארגונים ומוסדות, משלחות מבוגרים, פדרציות בתי כנסת ועוד, לחוויה משמעותית ומעצבת בישראל. יו"ר הדירקטוריון היא חנה פרי-זן, ומנכ"ל הארגון הוא עמוס חרמון.
צוקוש
חיים אישיים
אחיו הגדולים של צוקוש הם המתופף עירא רביב ומלחין המוזיקה לסרטים וסדרות אסא רביב.
החוויה הישראלית
חברת "החוויה הישראלית" שירותי תיירות חינוכית בע"מ הוקמה בשנת 1999 כחברה בת של הסוכנות היהודית.
מטרת הארגון
חזונה ויעדיה של "החוויה הישראלית" הם חיזוק הזהות היהודית של הדור הצעיר היהודי בתפוצות ולהעשיר את הקשר עם החברה הישראלית, וזאת, באמצעות ביקור משמעותי בארץ. לשם כך, ב"חוויה" מערך תוכניות ולוגיסטיקה, אנשי ביטחון ובטיחות מאגר מרצים ובעלי מקצוע מבוקשים וכן, קשר לארגונים ועמותות שונות לצורך מפגשים עם צעירים ישראלים שונים.
בשנים האחרונות מובילה חברת "החוויה הישראלית" את התיירות הנכנסת לישראל. בשנים האחרונות הגיעו למעלה מ-30 אלף צעירים מדי שנה לישראל במאות תוכניות חינוכיות של החברה.
סמכות
תחרות
המבנה הראשון הוא מבנה תחרותי, בו מאזן כוחות אינו מאפשר הפעלת סמכות. מבנה זה מניח את הנחות היסוד של הסמכות, כלומר - שהאדם רודף כוח מטבעו, אך יותר מציאות בה לא ניתן בפועל להפעיל סמכות, בשל הקיזוז ההדדי. מבנה זה מבוסס על רעיון שיתוף הפעולה - רעיון על פיו אין לבני אדם יכולת להיות בעל סמכות ארוכת טווח, וכי בני האדם משתמשים בכוח שבידיהם באופן קצר-טווח בלבד.
ליברליזם
גישה אחת הפועלת במבנה זה היא הליברליזם המודרני, ובמיוחד גישת האמנה החברתית. על פי הגישה הליברלית, מטרת כל הסדר חברתי הוא לאזן את הכוחות השונים, על מנת למנוע מערכת קבועה של סמכות, שכן כל סמכות מוגבלת על ידי כוח נגדי. גישה זו כוללת שני פנים: מצד אחד, תחרות פתוחה בין הפרטים על קידום טובתם האנוכית, ומצד שני שיתוף פעולה מאורגן ביניהם, בו כוחותיהם מאוזנים שכן השליטה על הארגון המשותף מחולקת באופן שווה.
בתחום מדע המדינה, מפורשת גישה זו בהגבלת הסמכות של המערכת הפוליטית, ובהפיכתה לכפופה לשלטון הציבור, אשר למעשה מפעיל סמכות על עצמו באופן עקיף. הביטוי הבולט ביותר לצורה האחרונה היא בחירות.
ביטוי אחד של הבעייתיות בגישה זו הוא בכך שלאורך זמן נוצרים ארגונים המשותפים גושים חברתיים המייצגים "רוב" ו"מיעוט", שכן כל פרט שואף לקדם את האינטרס שלו, ויצירת קואליציה משרתת מטרה זו. מצב זה בעייתי שכן הוא נובע ישירות משיתוף הפעולה, אך למעשה, השיטה הליברלית יוצרת סמכות של הרוב על המיעוט. על מנת להימנע ממצב זה, לעיתים נקבעים גבולות האמנה החברתית, ונוצר איזון מסוים בין היכולת של הרוב לסמכות, לבין תחרות פתוחה בין הפרטים.
בעייתיות נוספת בגישה זו היא שההחלטות על הארגונים המשותפים דורשות קיומה של מערכת היררכית ארוכה, בכך נוצרים לעיתים קרובות מצבים בהם נוצרת צבירת כוח בתוך המערכת, המתבטאת ביצירת סמכות רגילה שמשקל הליברליזם בה קטן. כמו כן, מבנים רבים בחברה הליברלית נועדו ליצור באופן מכוון תחרות, גם על ידי הגבלת הסמכות של הרוב, וגם על ידי הגבלת הכוח היחסי של המנצחים בתחרות (לדוגמה: הגבלות מונופוליזציה).
אנרכיזם
גישה אחרת השואפת לביטול הסמכות היא הגישה האנרכיסטית, שמציעה לבטל את המוסדות ההיררכיים ולהחליפם בקשרים וארגונים דמוקרטיים בין בני אדם.
שיתוף
המבנה השני הוא מבנה של שיתוף, על פיו הכלל מחשיב את טובת האחר באופן המתבקש מטובתו הוא. שיתוף הוא מבנה חברתי המבטל את הסמכות על ידי ביטול יסודות הסמכות, כלומר - ביטול המצב בו קיים מאבק כוחות בין הפרטים.
דמוקרטיה
דמוקרטיה היא שיטה שיתופית, המניחה כי ניתן לקיים מבנים חברתיים משותפים שאינם מבוססים על מאבק כוחות. במקרה זה, השליטה במבנים החברתיים לא נובעת מהצורך באיזון הכוחות השונים, אלא בשילובם למען קידום הכלל.
דמוקרטיה הופכת את הסמכות להחלטה בהסכמה, שכן הפרטים תופסים את מערכת היחסים ביניהם כמערכת שוויונית.
הבעייתיות העיקרית בדמוקרטיה היא בכך שהיא דורשת תפיסה לא-כוחנית, אך בעיניים כוחניות עשויה להתפס כסמכות לכל דבר. בעייתיות נוספת היא שהדמוקרטיה יוצרת, בדומה לליברליזם, מנגנון ארגוני רחב לקיום החלטותיה, אשר עשוי להביא לצבירת סמכות בתוכו, ולקיום קודים סמכותיים.
החוויה הישראלית
מטרת הארגון
החברה היא המארגן הגדול ביותר של פרויקט מסע ואחד המארגנים הגדולים של פרויקט תגלית. מרבית תלמידי בתי-הספר היהודים מהתפוצות (למעלה מ-18 אלף תלמידים) מגיעים לתוכניות משמעותיות שנבנו יחדיו עם המחנכים בבתי-הספר בכ-50 מדינות שונות.
"החוויה" מציעה תוכניות מגוונות בארץ, למשך תקופות זמן שונות, החל משבוע ועד 12 חודשים. כ-4000 מתמחים מגיעים לארץ לתקופה ארוכה של מספר חודשים ללימודים גבוהים ולהתמחויות שונות ב-3000 חברות ישראליות מכול גוני תעשיית ההייטק ואחרים. תלמידי בתי-הספר מטיילים ולומדים בכל האתרים שנקבעים במשותף על ידי המחנכים בבתי-הספר ואגף החינוך בחברה.
"החוויה הישראלית" פועלת גם בתחום תיירות מורשת יהודית באירופה, ומציעה מגוון תוכניות ומסלולים באירופה בהתאמה אישית לקבוצות ומשפחות.
החזון החינוכי
הארגון פועל לחיזוק הזהות היהודית וערכיה, לחיזוק הקשר עם ישראל והעם היהודי וליצירת חוויה מעצבת בקרב משתתפי תכניותיה השונות. מהחזון נגזרים היעדים הבאים:
א. כל אחת מתוכניות ה"חוויה הישראלית" לנוער יהודי תשלב בתוכה את הנושאים הבאים:
ב. יצירת המשכיות יהודית
ג. חיזוק הקשר והמעורבות של המשתתף בקהילתו היהודית
ד. יצירת "שגרירים – מסבירים" לישראל
ישעיהו בן-פורת
ישעיהו (שייקה) בן פורת (13 בפברואר 1927 – 10 בנובמבר 2007) היה עיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה
בן פורת נולד בשנת 1927 בווינה בירת אוסטריה בשם אוטו ויינר. לאחר ה"אנשלוס" הוברח על ידי הוריו לצרפת. שרד את השואה ועלה לארץ ישראל בשנת 1945. היה חניך במוסדות עליית הנוער ולאחר מכן חבר קיבוץ. בראשית שנות החמישים שימש כשליח הסוכנות היהודית בפריז. למד באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת הסורבון בפריז.
ערך כתב עת ספרותי בשם "מבואות" ולאחר מכן, החל משנת 1955, שימש ככתב העיתון "ידיעות אחרונות" בפריז, שם פעל גם בשירות "המוסד". שב ארצה בסוף שנות החמישים והיה לכתב בכיר ופרשן פוליטי ב"ידיעות אחרונות".
בן פורת ערך סדרת ראיונות עם אישים בכירים. ראיונותיו עם נחום גולדמן, ישראל גלילי, יעקב מרידור, יעקב שמשון שפירא, מאיר עמית, יעקב חזן, ברונו קרייסקי ושמחה ארליך התפרסמו בספרו "שיחות" שיצא לאור בשנת 1981.
הוא שימש ככתב בישראל של תחנת הרדיו "אירופה 1" והשבועון הצרפתי "פארי מאץ'", הגיש פינות ותוכניות בענייני תרבות ברדיו, בקול ישראל ובגלי צה"ל, והיה מראשוני מגישי תוכנית ראיונות ברדיו ובטלוויזיה הישראלית. בסוף שנות התשעים יצאה לאור סדרת ספריו, ובכל אחד מהם שיחה של בן פורת עם אישיות אחרת, ובהם יוסי שריד, יוסי ביילין, דן מרידור ואחמד טיבי. פרסם (ביחד עם אחרים) ספרים נוספים בנושאים צבאיים-מדיניים.
ישעיהו בן פורת היה אחד מקבוצת עיתונאים (שכללה מלבדו את אורי דן, יהונתן גפן, איתן הבר, חזי כרמל, אלי לנדאו ואלי תבור) שפרסמו בשנת 1973 את הספר "המחדל", שהיה הספר הראשון שנתפרסם מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים ובו ביקורת על מחדליה ותיאור עז משדות הקרב, על החללים, הנפגעים ואובדן הציוד שהיו בהם. הספר עורר בזמנו הד רב בדעת הקהל.
בן פורת היה האורח האחרון בסדרת תוכניותיו של עמוס אטינגר "חיים שכאלה", ששודרה בשנת 2000.
משטרת העיר ניו יורק
(באנגלית: New York City Police Department או בקיצור: NYPD) הוקמה בשנת 1844 והיא כיום מחלקת המשטרה הגדולה ביותר בארצות הברית, והיא אחראית על אכיפת החוק והחקירה בתחומי העיר ניו יורק. היא אחת ממחלקות המשטרה העירוניות הוותיקות ביותר בארצות הברית, ששורשיה נובעים מקבוצת בת 8 הולנדים שהקימה ב-1625 משמר פטרול לילי בתקופה שבה העיר נקראה אמסטרדם החדשה. מטה המשטרה ממוקם בכיכר המשטרה 1 (1 Police Plaza), במנהטן תחתית.
היסטוריה
משטרת העיר ניו יורק הוקמה ב-1844 ובאותה עת אוכלוסיית העיר הייתה 320,000 תושבים. באותה עת פעלו משמרות פטרול ליליות וכמה קציני שיטור שלא אורגנו לכוח שיטור מוניציפלי. את המשימה להקים כוח שיטור כלל-עירוני, הטילו רשויות העיר על פיטר קופר. המשטרה הוקמה ככוח שיטור עירוני ב-7 במאי 1844 בתקופת ראש העיר ויליאם הוומייר (William Frederick Havemeyer).
ב-1857 נעשו רפורמות שהביאו לפירוק המשטרה המוניציפלית והקמת משטרת המטרופולין ובחלוף השנים הלך כוח השיטור והתרחב לאיטו, תוך מאבק בעלייה ברמת הפשיעה בעיר.
בשנות ה-90, ביצע ראש העיר רודולף ג'וליאני רפורמה בשיטור העירוני תוך העמקת הענישה על פשעים קלים, תוך ניסיון להגביר את האכיפה בשכונות הבעייתיות של העיר. המוטו שעמד לנגד עיניו היה אפס סובלנות כנגד פשיעה קלה ולקראת סוף העשור הפכה משטרת העיר ניו יורק והייתה לאחת הטובות והמתקדמות בעולם. אחד הכלים שיושמו במשטרת ניו יורק בתקופה זו למיפוי האזורים הבעייתיים היה ה-COMPSTAT, שפותח בתקופת כהונתו הראשונה של נציב המשטרה ויליאם בראטון (1994-1996), על ידי מי שהיה אז סגנו ג'ק מייפל.
בתרבות הפופולרית
משטרת העיר ניו יורק זכתה לסיקור והנצחה בספרות האמריקאית ובסרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה, להלן רשימה של מספר סרטים וסדרות טלוויזיה על משטרת העיר ניו יורק:
יחסי בלגיה–סרביה
סקירה כללית
בלגיה כוננה יחסים דיפלומטיים עם ממלכת סרביה בשנת 1886. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחמו שתי המדינות לצד מדינות ההסכמה וסבלו אבידות כבדות. ראש ממשלת ממלכת בלגיה איב לטרמה ביקר בסרביה בפברואר 2010. נשיא סרביה בוריס טאדיץ' ביקר בבלגיה במרץ 2010. בלגיה הכירה בהכרזת העצמאות החד-צדדית של קוסובו, וכן הצביעה בעד קבלת קוסובו לאונסק"ו במהלך ההצבעה ב-2015.
יחסי סחר
בשנת 2021 סך הסחר בסחורות הסתכם ב-886.42 מיליון אירו (יצוא 267.50 מיליון אירו ויבוא 618.92 מיליון אירו). במהלך שנת 2020 הסתכם הסחר בסחורות ב-668 מיליון אירו (יצוא 198.9 מיליון אירו, ויבוא 469.1 מיליון אירו). על פי נתוני הבנק הלאומי של סרביה, הרווחים המבוססים על השקעות של תושבי בלגיה ברפובליקה של סרביה לתקופה שבין 2010 עד יוני 2019 הסתכמו ב-91.5 מיליון אירו, כאשר בלגיה הגיעה למקום ה-30 מבין המדינות עם ההשקעות נטו הגבוהות ביותר ברפובליקה של סרביה.
תסמונת החלוק הלבן
תסמונת החלוק הלבן היא מונח בתחומי הרפואה והפסיכולוגיה, המתייחס למצב בו לחץ הדם עולה באופן זמני בסביבה קלינית ובנוכחות אנשי מקצוע מתחום הבריאות, כמו רופא או אחות, אך תקין במסגרות אחרות. התופעה שכיחה, וניתן למצוא אותה בקרב 10%-20% מהאוכלוסייה.
ג'וזפה מאנסיה ועמיתיו טבעו את שם התסמונת בשנת 1983. במחקרם נמצא כי לחץ הדם הסיסטולי והדיאסטולי של נבדקים עלה בממוצע ב-27 וב-15 מילימטר כספית בהתאמה, כאשר רופא נכנס לחדר בו שהו.
משערים כי המתח והחרדה הנלווים לשהות במוסד רפואי הם המובילים לתסמונת. ניתן להסביר את הופעתה גם במושגי למידה: המטופל חווה בעבר ביקור לא־נעים או מכאיב אצל רופא, אשר גרם, בין היתר, לעלייה בלחץ הדם. בתהליך של התניה קלאסית, למד המטופל לקשר בין ההרגשה הרעה לחלוק הלבן של הרופא שטיפל בו. מאז עולה לחץ הדם שלו כאשר הוא נתקל בגורמים רפואיים.
לחץ דם אמבולטורי בשעות היום משמש כנקודת התייחסות כיוון שהוא לוקח בחשבון רמות שגרתיות של מתח יומיומי. ניתן להשתמש במונח "יתר לחץ דם סמוי" לתיאור התופעה המנוגדת, בה לחץ הדם גבוה בחיי היומיום, אך לא בעת מדידה בסביבה קלינית.
אבחון
במחקרים, תסמונת החלוק הלבן יכולה להיות מוגדרת כנוכחות של לחץ דם ממוצע גבוה בסביבה קלינית אבל לא בבית.
האבחון נעשה קשה כתוצאה מהמדידות הלא אמינות שנדגמו על ידי השיטות המקובלות לזיהוי יתר לחץ דם (ראה: אטיולוגיה). שיטות אלה כרוכות לעיתים קרובות במפגש עם אנשי מקצוע מתחום הבריאות ולעיתים קרובות התוצאות מושפעות על ידי רשימה של גורמים, כולל השתנות בלחץ הדם של האדם, אי דיוקים טכניים, חרדה של המטופל, צריכה של חומרים כימיים שונים טרם הבדיקה, ודיבור, בקרב גורמים רבים נוספים.
האמצעי הנפוץ ביותר למדידת לחץ דם הוא בעזרת מכשיר לא פולשני הנקרא מד לחץ דם. "בסקר שנערך התגלה כי 96% מרופאי המשפחה נוהגים להשתמש בשרוול בגודל קטן מדי", דבר המוסיף לקושי בקבלת אבחנה מושכלת.
מסיבות כגון אלו, תסמונת החלוק הלבן לא יכולה להיות מאובחנת רק על ידי ביקור קליני סטנדרטי. ניתן לצמצם את התופעה (אך לא לבטלה לחלוטין) עם מדידות לחץ דם אוטומטיות לאורך 15-20 דקות בחלק שקט של המשרד או המרפאה, בתקווה שהדבר יאפשר התרגלות למצב והפחתת החרדה.
חולים עם תסמונת החלוק הלבן אינם מציגים את סימנים המעידים על חשש ויתר לחץ הדם שלהם לעיתים קרובות לא מלווה בטכיקרדיה. עובדה זו נתמכת על ידי מחקרים המצביעים שוב ושוב כי 15% -30% מאלו שנחשבו כבעלי יתר לחץ דם קל כתוצאה ממדידות במרפאה או במשרד, מציגים לחץ דם תקין ואינם בעלי תגובה בלתי רגילה לגירוי לחץ. אנשים אלה לא הראו שום מאפיינים ספציפיים כמו גיל שעשויים להצביע על רגישות גבוהה יותר לתסמונת החלוק הלבן.
ניטור לחץ דם אמבולטורי ומדידה עצמית של המטופל באמצעות ניטור לחץ דם בעזרת מכשיר ביתי נמצאים בשימוש יותר ויותר כדי להבדיל את אלו הסובלים מתסמונת החלוק הלבן מאלו עם יתר לחץ דם כרוני. זה לא אומר ששיטות אלו הן ללא דופי; ערכים אמבולטוריים בשעות היום, למרות לקיחה בחשבון של לחצים של חיי היומיום כאשר נלקחו במהלך השגרה של החולה מדי יום, עדיין רגישים להשפעות של משתנים יומיומיים כמו פעילות גופנית, מתח ומשך השינה. ניטור אמבולטורי כבר נמצא להיות השיטה המעשית והאמינה יותר באיתור מטופלים עם תסמונת החלוק הלבן ולצורך חיזוי של נזק לאיבר מטרה. החשודים כסובלים מהתסמונת מתבקשים בדרך כלל למדוד באופן עצמאי את לחץ הדם בביתם, מספר פעמים ביום, ולתעד את התוצאות בתוך יומן מסודר. לאחר כשבועיים, משווים את המדידות הביתיות לאלו שנעשו במסגרת הרפואית. ניתן אף לבצע רישום של ערכי לחץ הדם באמצעות מכשיר הולטר העוקב אחר המצב במשך 24 שעות.
למרות כל זאת, האבחון והטיפול בתסמונת החלוק הלבן נשארים שנויים במחלוקת.
השלכות על טיפול
באופן כללי, בקרב אנשים הסובלים מתסמונת החלוק הלבן תחלואה נמוכה יותר בהשוואה לחולים עם יתר לחץ דם מתמשך, אך תחלואה גבוהה יותר מאשר אלו שאינם סובלים מהתופעה.
דת מצרים העתיקה
דת מצרים העתיקה הייתה מערכת מורכבת של אמונות וטקסים פוליתאיסטיים, שהיוו חלק בלתי נפרד מתרבות מצרים העתיקה. היא התמקדה ביחסי הגומלין של המצרים עם אלוהויות שהאמינו שהם נוכחות בעולם ושהוא בשליטתם. טקסים כגון תפילה ומנחות סופקו לאלים כדי לזכות בטובתם. המנהגים הדתיים הפורמליים התרכזו בפרעונים, שליטי מצרים, כי האמינו כי הם בעלי כוחות אלוהיים מכוח מעמדם. הם שימשו כמתווכים בין בני עמם לאלים, והיו מחויבים לקיים את האלים באמצעות טקסים ומנחות כדי שיוכלו לשמור על מאע'ת, עיקרון הצדק הקוסמי הנוכח בעולם, ולהדוף את איספת, כוח הכאוס. המדינה הקדישה משאבים עצומים לטקסים דתיים ולבניית מקדשים.
תסמונת החלוק הלבן
השלכות על טיפול
עם זאת, יש לזכור כי כל המחקרים שפורסמו על ההשלכות של לחץ דם גבוה ועל יתרונות הטיפול בו מבוססים על מדידה חד פעמית במסגרות קליניות ולא קריאות מעט נמוכות יותר המתקבלות בדרך כלל מניטור אמבולטורי.
דת מצרים העתיקה
אנשים יכולים לקיים אינטראקציה עם האלים למטרותיהם, לפנות לעזרה באמצעות תפילה או לאלץ את האלים לפעול באמצעות קסם. פרקטיקות אלה היו נבדלות מהטקסים והמוסדות הפורמליים, אך קשורים קשר הדוק. המסורת הדתית העממית הלכה והתבלטה במהלך ההיסטוריה המצרית ככל שמעמדו של פרעה ירד. האמונה המצרית בחיים לאחר המוות וחשיבותם של טקסי ומנהגי הלוויה ניכרות במאמצים הגדולים שנעשו כדי להבטיח את הישרדות נפשותיהם לאחר המוות - באמצעות בניית קברים מפוארים, קבורה עם חפצים ומנחות במטרה לשמר את הגוף והנפש.
תסמונת החלוק הלבן
השלכות על טיפול
הדיון והרעיונות הסותרים בנושא סובבים סביב השאלה האם יהיה אפשרי לטפל בתסמונת החלוק הלבן, היות שעדיין אין ראיות חותכות כי לעלייה זמנית בלחץ דם במהלך ביקורים קליניים יש השפעה שלילית על הבריאות.
רבים מאמינים כי בחולים עם יתר לחץ דם הנגרם עקב תסמונת החלוק הלבן אין צורך בטיפול אפילו במינונים קטנים של תרופות להורדת לחץ דם היות שהדבר עלול לגרום לתת לחץ דם, אבל עדיין יש לנהוג בזהירות כיוון שהחולים עלולים להראות סימנים של שינויים בכלי הדם ובסופו של דבר עלולים לפתח יתר לחץ דם כרוני.
דת מצרים העתיקה
שורשי הדת היו בפרהיסטוריה של מצרים והיא המשיכה להתקיים כ-3,500 שנה. פרטי האמונה הדתית השתנו עם הזמן כאשר חשיבותם של אלים מסוימים עלתה וירדה, ויחסיהם המורכבים השתנו. בתקופות שונות, אלים מסוימים זכו להכרה על פני האחרים, כולל אל השמש רע, האל היוצר אמון ואלת האם איזיס. במשך תקופה קצרה, בתאולוגיה שפרעה אחנתון קידם, אל אחד, אתון, החליף את הפנתיאון המסורתי. הדת והמיתולוגיה המצרית העתיקה הותירה אחריה כתבים ומונומנטים רבים, לצד השפעות משמעותיות על תרבויות עתיקות ומודרניות.
אמונות
האמונות והטקסים המכונים בעידן המודרני "דת מצרים העתיקה", היו חלק בלתי נפרד מכל היבטי התרבות במצרים העתיקה. בשפה המצרית לא היה מונח אחד התואם את תפישת הדת המודרנית. הדת המצרית העתיקה כללה מערך עצום ומשתנה של אמונות ופרקטיקות, המקושרות על ידי ההתמקדות המשותפת שלהם באינטראקציה בין עולמם של בני האדם לעולם האלוהי. מאפייני האלים שאכלסו את הממלכה האלוהית נקשרו בקשר הדוק להבנת המצרים את תכונות העולם בו חיו.
פנתאון האלים
המצרים האמינו שתופעות הטבע הן כוחות אלוהיים בפני עצמם. כוחות אלוהיים אלה כללו את היסודות, מאפייני בעלי החיים או כוחות מופשטים. המצרים האמינו בפנתאון של אלים, שהיו מעורבים בכל היבטי הטבע והחברה האנושית. מנהגי הדת היו מאמצים לקיים ולמצב את התופעות הללו ולהפוך אותן ליתרון אנושי. מערכת פוליתאיסטית זו הייתה מורכבת מאוד, מכיוון שהאמינו כי אלים מסוימים קיימים בישויות שונות, ולחלקם תפקידים מיתולוגיים מרובים. לעומת זאת, כוחות טבע רבים, כמו השמש, נקשרו לאלילים מרובים. הפנתאון המגוון נע בין אלים בעלי תפקידים חיוניים ביקום לאלילים מינוריים או "שדים" עם פונקציות מוגבלות מאוד או מקומיות. זה יכול לכלול אלים שאומצו מתרבויות זרות, ולעיתים גם בני אדם: פרעונים שנפטרו והאמינו שהם אלוהיים, ומדי פעם גם פשוטי העם שהפכו מכובדים כמו אמחותפ, שלאחר מותו עבדו את דמותו בתור אל.
תיאורי האלים באמנות לא נועדו כמייצגים מוחשיים של האופן שבו האלים עשויים להופיע, אם הם נראים לעיני בני אדם, מכיוון שהאופי האמיתי של האלים נתפס כמסתורי. במקום זאת, התיאורים האמנותיים העניקו צורות מוכרות לאלים המופשטים, באמצעות דימויים סימבוליים כדי לציין את תפקידו של כל אל בטבע. איקונוגרפיה זו לא הייתה קבועה, וניתן היה לתאר רבים מהאלים ביותר מצורה אחת.
אלים רבים נקשרו לאזורים מסוימים במצרים שבהם היו כתות שעבדו וסגדו להם. עם זאת, הקשרים הללו השתנו עם הזמן, והן לא העידו על כך שהאל המזוהה עם מקום מקורו שם. למשל, האל מונטו היה הפטרון המקורי של העיר תבאי. עם זאת, במהלך הממלכה התיכונה הוא הוחלף על ידי אמון כאל המזוהה עם העיר, אף על פי שמקורו במקום אחר. הפופולריות והחשיבות הלאומית של אלים לאומיים השתנו באופן דומה.
היחסים בין אלוהויות יכולים לבוא לידי ביטוי גם בתהליך הסינקרטיזם, בו נקשרו שני אלים שונים או יותר ליצירת אלוהות מורכבת. תהליך זה היווה הכרה בנוכחותו של אל אחד "אצל" אחר, כאשר האל השני קיבל תפקיד השייך לראשון. קשרים אלה בין אלוהויות היו נזילים, ולא ייצגו מיזוג קבוע של שני אלים לאחד, והיו אלים שיכולים לפתח קשרים סינקרטיים מרובים. לפעמים, סינקרטיזם שילב אלוהויות עם מאפיינים דומים מאוד. בתקופות אחרות הוא הצטרף לאלים בעלי אופי שונה מאוד, כמו כאשר אמון, אל הכוח הנסתר, נקשר לרא, אל השמש. האל שהתקבל, אמון-רא, איחד בכך את הכוח שמסתתר מאחורי הטבע עם הכוח הגדול והגלוי ביותר בטבע.
קוסמולוגיה
תפיסת היקום (הקוסמוס) המצרית התמקדה במאע'ת, מילה המקיפה כמה מושגים, כולל "אמת", "צדק" ו"סדר". זה היה הסדר הקבוע והנצחי של היקום, הן בקוסמוס והן בחברה האנושית, ולעיתים קרובות הוא התגלם כאלילה. הוא היה קיים מאז בריאת העולם, ובלעדיו העולם יאבד מלכידותו. באמונה המצרית, מאע'ת היה כל הזמן מאוים מכוחות האי סדר, ולכן כל החברה נדרשה לקיימו. ברמה האנושית פירוש הדבר שכל חברי החברה צריכים לשתף פעולה ולהתקיים יחד; ברמה הקוסמית פירושו שכל כוחות הטבע - האלים - ימשיכו לתפקד באיזון. מטרה אחרונה זו הייתה מרכזית בדת המצרית. המצרים ביקשו לשמור על מאע'ת בקוסמוס על ידי קיום האלים באמצעות מנחות ועל ידי ביצוע טקסים שדחו אי סדר והנציחו את מחזורי הטבע.
החלק החשוב ביותר בהשקפה המצרית על היקום היה תפיסת הזמן, שעניינה מאוד את תחזוקת ה"מאע'ת". לאורך הזמן הליניארי, חזר על עצמו דפוס מחזורי, שבו מעת לעת התחדשה באירועים תקופתיים שהדהדו את הבריאה המקורית. בין האירועים הללו היו שיטפון הנילוס השנתי והירושה ממלך אחד למשנהו, אך החשוב ביותר היה ה"מסע היומיומי" של אל השמש רע.
כשחשבו על צורת היקום, המצרים ראו את האדמה כמרחב שטוח של אדמה, המאויש על ידי האל גב, שעליו נשענה אלת השמים נות. השניים הופרדו על ידי שו, אל האוויר. מתחת לאדמה היה עולם תחתון מקביל ומעטפת עורקית, ומעבר לשמיים היה המרחב האינסופי של נו, הכאוס שהיה לפני הבריאה. המצרים האמינו גם במקום שנקרא דואת, אזור מסתורי הקשור למוות וללידה מחדש, שאולי שכב בעולם התחתון או בשמיים. בכל יום, האל רע עבר מעל פני האדמה על פני תחתית השמים, ובלילה הוא עבר דרך הדואט כדי להיוולד מחדש עם שחר.
באמונה המצרית, היקום היה מיושב על ידי שלושה סוגים של יצורים חשים: האחד היה האלים; אחר היה רוחם של בני אדם שנפטרו, שהתקיימו בתחום האלוהי ובעל יכולות אלים רבות; בני האדם החיים היו הקטגוריה השלישית, והחשוב שבהם היה פרעה, שגשר בין התחומים האנושיים והאלוהיים.
המלוכה
במשך השנים התלבטו האגיפטולוגים באיזה מידה נחשבו הפרעונים כאלים. ככל הנראה שהמצרים ראו את הסמכות המלכותית עצמה ככוח אלוהי. לכן, למרות שהמצרים הכירו בכך שפרעה הוא אנושי ונתון לחולשה אנושית, הם ראו בו זמנית כאל, מכיוון שכוח האלוהי של המלכות התגלם בו. לכן הוא שימש כמתווך בין בני מצרים לאלים. הוא היה המפתח לשמירה על מאע'ת, הן על ידי שמירה על צדק והרמוניה בחברה האנושית והן על ידי קיום האלים במקדשים ובמנחות. מסיבות אלה הוא פיקח על כל הפעילות הדתית הממלכתית. עם זאת, השפעתו ויוקרתו האמיתיים של פרעה עשויות להיות שונות מהצגתו בכתבים ותיאורים רשמיים, והחל בסוף הממלכה החדשה המאוחרת חשיבותו הדתית ירדה באופן דרסטי.
המלך היה קשור גם לאלים ספציפיים רבים. הוא זוהה ישירות עם הורוס, שייצג את המלכות עצמה, והוא נחשב כבן של רע, ששלט והסדיר את הטבע, כשפרעה שלט וניהל את החברה. בזמן הממלכה החדשה הוא נקשר גם לאמון, הכוח העליון ביקום. עם מותו, המלך נעשה אלוהי לחלוטין. במצב זה הוא זוהה ישירות עם רע, והיה קשור גם לאוסיריס, אל המוות והלידה מחדש ואביו המיתולוגי של הורוס. מקדשי תמותה רבים הוקדשו לפולחן פרעונים שנפטרו כאלים.
החיים שלאחר המוות
למצרים היו אמונות משוכללות על המוות ועל החיים שלאחר המוות. הם האמינו שבני אדם מחזיקים ב"קא", או בכוח חיים, שעזב את הגוף בנקודת המוות. בחיים קיבלה ה"קה" את מזונה ממזון ושתייה, ולכן האמינו שכדי להחזיק מעמד לאחר המוות, על הקה להמשיך ולקבל מנחות מזון שאת מהותם הרוחנית היא עדיין יכולה לצרוך. לכל אדם היה גם "בא", מכלול המאפיינים הרוחניים הייחודיים לכל אדם. שלא כמו ה"קא", ה"בא" נשאר מחובר לגופה לאחר המוות. טקסי הלוויות מצריים נועדו לשחרר את ה"בא" מהגוף כך שהוא יכול לנוע בחופשיות, ולהצטרף אליו עם ה"קא" כך שהוא יוכל לחיות כ"אקה". עם זאת, היה חשוב גם כי גופת הנפטר תישמר, מכיוון שהמצרים האמינו כי ה"בא" חזר לגופו בכל לילה כדי לקבל חיים חדשים, לפני שיצא בבוקר כ"אקה".
אתניזם
במהלך תקופת הממלכה החדשה ביטל פרעה אחנתון את הפולחן הרשמי של אלים אחרים לטובת אל השמש, אתון. במחקר ההיסטורי האירוע נחשב כמופע הראשון של מונותיאיזם אמיתי בהיסטוריה, אם כי הפרטים של התאולוגיה האתניסטית עדיין לא ברורים וההצעה שהוא היה מונותאיסטי שנויה במחלוקת. הרחקתם של אלים אחרים פרט לאל אחד מהפולחן הייתה סטייה רדיקלית מהמסורת המצרית, ויש הרואים באחנתון דוגל במונולטריזם ולא כמונותאיזם, מכיוון שהוא לא הכחיש באופן אקטיבי את קיומם של אלים אחרים; הוא פשוט נמנע מלסגוד להם למעט אתון. תחת ממשיכיו של אחנאתן חזרה מצרים לדתה המסורתית, ואחנתון עצמו הושמץ ככופר.
כתבים
בשעה שלמצרים לא היה שום כתבי קודש מאוחדים, הם הפיקו כתבים דתיים רבים מסוגים שונים. יחד הטקסטים השונים מספקים הבנה נרחבת, אך עדיין לא שלמה, של פרקטיקות ואמונות דתיות מצריות.
מיתולוגיה
מיתוסים מצריים היו סיפורים מטפוריים שנועדו להמחיש ולהסביר את פעולות האלים ותפקידיהם בטבע. פרטי האירועים שסיפרו יכולו להשתנות ולהעביר נקודות מבט סמליות שונות על האירועים האלוהיים המסתוריים שתיארו, ולכן ישנם מיתוסים רבים בגרסאות שונות וסותרות. נרטיבים מיתיים נכתבו לעיתים רחוקות במלואם, ולעיתים קרובות טקסטים מכילים רק פרקים או רמיזות למיתוס גדול יותר. הידע על המיתולוגיה המצרית, נובע, אם כן, בעיקר ממזמורים המפרטים את תפקידיהם של אלוהים ספציפיים, מטקסטים פולחניים המתארים פעולות הקשורות לאירועים מיתיים, ומטקסטים נלווים המזכירים את תפקידיהם של אלוהים רבים בעולם הבא. מידע מסוים גם ניתן על ידי רמיזות בטקסטים חילוניים. לבסוף, יוונים ורומאים, דוגמת פלוטרכוס, תיעדו כמה מן המיתוסים בסוף ימי מצרים העתיקה.
בין המיתוסים המצריים המשמעותיים היו מיתוסי הבריאה. על פי סיפורים אלה, העולם התגלה כמרחב יבש באוקיינוס הראשוני של הכאוס. מכיוון שהשמש חיונית לחיים על פני האדמה, העלייה הראשונה של האל רע סימנה את רגע הופעתה זו. צורות שונות של המיתוס מתארות את תהליך הבריאה בדרכים שונות: הפיכת האל הקדום אתום לאלמנטים היוצרים את העולם, כנאומו היצירתי של האל האינטלקטואלי פתח, וכמעשה של הכוח הנסתר של האל אמון. ללא קשר לריאציות אלה, פעולת הבריאה ייצגה את ההתבססות הראשונית של מאע'ת ואת הדפוס למחזורי הזמן הבאים.
החשוב מכל מיתוסים מצריים היה מיתוס אוסיריס. הוא מספר על השליט האלוהי אוסיריס, שנרצח על ידי אחיו הקנאי סת, אל המזוהה לעיתים קרובות עם תוהו ובוהו. אחותו של אוסיריס ואשתו איזיס הקימו אותו לתחייה כדי שיוכל להביא יורש, הורוס. אוסיריס נכנס אז לעולם התחתון והפך לשליט המתים. לאחר שגדל, לחם הורוס והביס את סת כדי להפוך למלך בעצמו. הקשר של סת לכאוס, והזיהוי של אוסיריס והורוס כשליטים החוקיים, סיפק רציונל לרצף פרעוני והציג את הפרעונים כמקיימי הסדר. במקביל, מותו ולידתו מחדש של אוסיריס היו קשורים למעגל החקלאי המצרי, בו גידלו שגשגו הגידולים בעקבות הצפת הנילוס באביב, וסיפקו תבנית לתחיית נפשות האדם לאחר המוות.
מוטיב מיתי חשוב נוסף היה המסע של רע דרך הדואט בכל לילה. במהלך המסע הזה נפגש רע עם אוסיריס, ששימש שוב כסוכן התחדשות, כך שחייו התחדשו. הוא גם נלחם כל לילה עם אפפ, אל הנחש המתפתל שמייצג כאוס. תבוסתו של אפפ והמפגש עם אוסיריס הבטיחו את עליית השמש למחרת בבוקר, אירוע שייצג לידה מחדש וניצחון הסדר על הכאוס.
טקסטים פולחניים
נהלי הטקסים הדתיים נכתבו לעיתים קרובות על פפירוסים, אשר שימשו כהוראות לביצוע הטקס. טקסטים פולחניים אלה נשמרו בעיקר בספריות המקדש. על המקדשים עצמם היו רשומים גם טקסטים כאלה, ולעיתים קרובות מלווים באיורים. בניגוד לפפירוסים, כתובות אלה לא נועדו להוראות, אלא נועדו להנציח את הטקסים באופן סמלי גם אם במציאות, אנשים חדלו לבצע אותם. טקסטים של קסמים מתארים גם הם טקסים, אם כי טקסים אלה היו חלק מהלחשים ששימשו למטרות ספציפיות בחיי היומיום. למרות מטרתם הארצית, מקורם של רבים מהטקסטים הללו גם בספריות המקדש ובהמשך הופצו בקרב האוכלוסייה הכללית.
תפילות ומזמורים
המצרים הפיקו תפילות וזמירות רבות שנכתבו בצורה של שירה. מזמורים ותפילות עוקבים אחר מבנה דומה ומובחנים בעיקר במטרות שהם משרתים. מזמורים נכתבו כדי להלל אלים מסוימים. כמו טקסטים פולחניים, הם נכתבו על פפירוסים ועל קירות המקדשים, וכנראה נאמרו כחלק מהטקסים הפולחניים. רובם בנויים על פי נוסחה ספרותית מוגדרת, שנועדה לפרש את הטבע, ההיבטים והפונקציות המיתולוגיות של אלוהות נתונה. הם נוטים לדבר בצורה מפורשת יותר על תאולוגיה בסיסית מאשר כתבים דתיים מצריים אחרים, והפכו לחשובים במיוחד בממלכה החדשה, תקופה של שיח תאולוגי פעיל במיוחד. תפילות עוקבות אחר אותו דפוס כללי כמו מזמורים, אך פונות לאל הרלוונטי באופן אישי יותר, ומבקשות ברכות, עזרה או סליחה על מעשים לא נכונים. תפילות כאלה הן נדירות לפני הממלכה החדשה, דבר המצביע על כך שבתקופות קודמות לא ניתן היה להניח כי אינטראקציה אישית ישירה כזו עם אלוהות אפשרית, או שלפחות הייתה פחות סיכוי לבטא אותה בכתב. הם ידועים בעיקר מכתובות על פסלים ועמודים שנותרו באתרים קדושים כמנחות.
כתבי הלוויה
בין הכתבים המצריים המשמעותיים ביותר והנשמרים ביותר הם כתבי הלוויה שנועדו להבטיח שנשמות שנפטרו יגיעו לחיים שלאחר המוות. המוקדמים מביניהם הם טקסטי הפירמידה. הם אוסף רופף של מאות לחשים שנכתבו על קירות הפירמידות המלכותיות בתקופת הממלכה העתיקה, שנועדו לספק את האמצעים להצטרף לחברת האלים בחיים שלאחר המוות. הכישופים מופיעים בסידורים ובצירופים שונים, ומעטים מהם מופיעים בכל הפירמידות.
בסוף הממלכה העתיקה החל להופיע בקברים גוף חדש של לחשי לוויה, שכלל חומר מטקסטי הפירמידה, שכתובים בעיקר על ארונות קבורה. אוסף כתבים זה מכונה טקסטים של ארונות קבורה, ולא היה שמור לבני מלוכה, אלא הופיע בקברים של פקידים שאינם מלכותיים. בממלכה החדשה צמחו כמה כתבי הלוויה חדשים, מהם הידוע ביותר הוא ספר המתים. שלא כמו הספרים הקודמים, לעיתים קרובות הוא מכיל איורים נרחבים. הספר הועתק על פפירוס ונמכר לפשוטי העם שיונחו בקבריהם.
מקדשים
מקדשים התקיימו מראשית ההיסטוריה המצרית, ובשיא הציוויליזציה המצרית הם היו קיימים ברוב עיירותיה. הם כללו גם מקדשי מתים, שנבנו כדי לשרת את רוחם של פרעונים שנפטרו ומקדשים המוקדשים לאלים פטרונים, אם כי ההבחנה הייתה מטושטשת מכיוון שאלוהות ומלכות היו קשורים זה לזה באופן הדוק. המקדשים לא נועדו כמקומות לפולחן על ידי האוכלוסייה הכללית, ולפשוטי העם היה מערך מורכב של פרקטיקות דתיות משלהם. במקום זאת, המקדשים הממלכתיים שימשו כבתים לאלים, בהם טופלו דימויים פיזיים ששימשו כמתווכים שלהם וסיפקו מנחות. האמינו כי שירות זה הכרחי לקיום האלים, כדי שיוכלו בתורם לקיים את היקום עצמו. לפיכך, מקדשים היו מרכזיים בחברה המצרית, ומשאבים עצומים הוקדשו לתחזוקתם, כולל תרומות מהמלוכה והם גם כללו אחוזות גדולות משלהם. פרעונים הרחיבו אותם לעיתים קרובות כחלק מחובתם לכבד את האלים, כך שמקדשים רבים גדלו לגודל עצום. עם זאת, לא לכל האלים היו מקדשים המוקדשים להם, שכן אלים רבים שהיו חשובים בתאולוגיה הרשמית זכו לפולחן מינימלי בלבד, ואלים ביתיים רבים היו המוקד של הערצה פופולרית ולא לפולחן במקדשים.
באופן עקרוני הייתה זו חובתו של המלך הפרעון לבצע את טקסי המקדש, שכן הוא היה נחשב נציג האלים. בפועל, חובות פולחניות כמעט תמיד בוצעו על ידי כהנים. תחילה מעמד נפרד של כהנים; במקום זאת, בכירים בשלטון כיהנו בתפקיד זה כמה חודשים בשנה לפני שחזרו לתפקידם החילוני. רק בממלכה החדשה התפשטה הכהונה המקצועית, אם כי רוב הכהנים הזוטרים עדיין שימשו במשרה חלקית. כולם היו מועסקים על ידי השלטון, והמלך היה הקובע האחרון במינויים שלהם. עם זאת, ככל שעושר המקדשים הלך וגדל, השפעת הכהנים גברה, עד שכוחם התחרה עם זה של פרעה. בפיצול הפוליטי של תקופת הביניים השלישית (בערך 1070–664 לפנה"ס), הכהנים הגדולים של אמון בקרנק, אפילו הפכו לשליטים בפועל של מצרים עילית. צוות המקדש כלל גם אנשים רבים פרט לכהנים, כמו נגנים וזמרים בטקסי המקדש. מחוץ למקדש היו אומנים ופועלים אחרים שסייעו לספק את צורכי המקדש, כמו גם חקלאים שעבדו באחוזות המקדש. כולם שולמו בחלקים מהכנסות המקדש. לכן מקדשים גדולים היו מרכזים חשובים מאוד לפעילות כלכלית, ולעיתים העסיקו אלפי אנשים.
פולחן בעלי החיים
באתרים קדושים רבים, סגדו המצרים לבעלי חיים שלדעתם הם ביטויים של אלוהויות שונות. בעלי חיים אלה נבחרו על פי סימני קודש ספציפיים, אשר האמינו כי הם מעידים על כשירותם לתפקיד. חלק מחיות הפולחן הללו שמרו על עמדותיהן למשך שארית חייהן, כמו אצל שור האפיס שסגד בממפיס כביטוי לאל פתח. בעלי חיים אחרים נבחרו לתקופות קצרות בהרבה. פולחן זה הוכתות הקשורות אליו הפכו פופולריות יותר בתקופות מאוחרות יותר, ומקדשים רבים החלו לגייס מלאי של בעלי חיים כאלה שניתן לבחור מהם ביטוי אלוהי חדש. נוהג נפרד התפתח בשושלת העשרים ושישה, כאשר אנשים החלו לחנוט למומיות של בעלי חיים מסוימים, כמנחה לאל שאותו מייצג מין בעל החיים. מיליוני חתולים חנוטים, ציפורים ויצורים אחרים נקברו במקדשים לכבוד אלוהויות מצריות.
אורקלים
המצרים השתמשו באורקלים כדי לבקש מהאלים ידע או הדרכה. אורקלים מצרים ידועים בעיקר מהממלכה החדשה ואחריה, אם כי נראה שהופיעו הרבה יותר קודם. אנשים מכל המעמדות, כולל המלך, שאלו אורקלים שאלות, ובמיוחד בממלכה החדשה המאוחרת ניתן היה להשתמש בתשובותיהם ליישוב סכסוכים משפטיים או לקבל החלטות מלכותיות. האמצעי הנפוץ ביותר להתייעץ עם אורקל היה להציב שאלה לפסל האל בזמן שהוא נישא בתהלוכת פסטיבל, ולפרש תשובה מתנועותו. שיטות אחרות כללו פרשנות ההתנהגות של חיות פולחן, הגרלת גורלות או התייעצות עם פסלים שדרכם כביכול דיבר האל. אמצעי הבחנה ברצון האל נתן השפעה רבה על הכוהנים ש"דיברו ופירשו" את מסר האל.
הדת והפולחן העממי
בעוד שפולחן המדינה הרשמי נועד לשמר את יציבות העולם המצרי, לאנשים הפשוטים היו מנהגים דתיים משלהם, שקשורים ישירות יותר לחיי היומיום. הדת העממית הותירה פחות ראיות מהפולחן הרשמי. מכיוון שהממצאים של הפולחן הרשמי הופקו בעיקר על ידי החלק העשיר ביותר של האוכלוסייה המצרית, אין זה ברור עד כמה הוא משקף את הפולחנים של האוכלוסייה כולה.
הדת העממית כללה טקסים המסמנים מעברים חשובים בחיים. אלה כללו לידה בגלל הסכנה הכרוכה בה, מתן שמות לילדים, משום שהשם נחשב חלק מכריע בזהותו של האדם. החשובים מבין הטקסים הללו היו אלה סביב המוות, משום שהם הבטיחו את הישרדות הנשמה בעולם הבא. מנהגים דתיים אחרים ביקשו להבחין ברצון האלים או לחפש את ידיעתם. אלה כללו פרשנות של חלומות, שניתן היה לראות בהם מסרים מהתחום האלוהי, והתייעצות עם אורקלים. אנשים גם ביקשו להשפיע על התנהגות האלים לטובתם באמצעות טקסים.
המצרים התפללו גם ביחידות לאלים, והעניקו להם מנחות פרטיות. עדויות לסוג זה של אדיקות אישית דלילות לפני הממלכה החדשה. הסיבה לכך היא ככל הנראה מגבלות תרבותיות על הפעילות הדתית הלא-רשמית, שנרגעה במהלך הממלכות התיכוניות והחדשות. אדיקות אישית התבלטה עוד יותר בממלכה החדשה המאוחרת, כאשר האמינו כי האלים התערבו ישירות בחיי הפרט, והענישו חוטאים או הצילו את החסידים מאסון. מקדשים רשמיים היו מקומות חשובים לתפילה פרטית, למרות שפעילותם המרכזית נסגרה בפני האדם הפשוט. מצרים תרמו לעיתים קרובות נמחות שיוצעו לאלי המקדש, וחפצים שכתובים עליהם תפילות שיונחו בחצרות המקדש. לעיתים קרובות הם התפללו באופן אישי לפני פסלי המקדש או במקדשים שהוקצו לשימושם. אולם בנוסף למקדשים, השתמשה האוכלוסייה גם בבתי תפילה מקומיים נפרדים, שהיו קטנים יותר מהמקדשים אך נגישים יותר. בתי תפילהאלה היו רבים מאוד, וככל הנראה היו מיואשים על ידי חברי הקהילה עצמם. גם למשקי בית היו לעיתים קרובות מקדשים קטנים משלהם, להציע מחנה או תפילה לאלים או לקרובי משפחה שנפטרו.
מנהגי הלוויה והקבורה
מכיוון שהוא נחשב הכרחי להישרדות הנשמה, שימור הגוף היה חלק מרכזי במנהגי הלוויה והקבורה המצריים. במקור קברו המצרים את המתים שלהם במדבר, שם התנאים הצחיחים חנוטו את הגופה באופן טבעי. בתקופה השושלת הקדומה, לעומת זאת, הם החלו להשתמש בקברים להגנה רבה יותר, והגוף היה מבודד מההשפעה המיובשת של החול והיה נתון לריקבון טבעי. לפיכך, פיתחו המצרים את שיטות החניטה המורכבות שלהם, שבהן התייבשה הגופה באופן מלאכותי ונעטפה כדי להניח אותה בארון הקבורה שלה. טיב התהליך השתנה בהתאם לעלות, אולם מי שלא יכול היה להרשות לעצמו נקבר עדיין בקברי מדבר.
לאחר סיום תהליך החנינה, המומיה הובלה מבית הנפטר לקבר בתהלוכת לוויה שכללה את קרוביו וחבריו, יחד עם מגוון כהנים. לפני הקבורה, כוהנים אלה ערכו כמה טקסים, כולל טקס פתיחת הפה שנועד להחזיר את חושו של המת ולתת לו את היכולת לקבל מנחות. ואז נקברה המומיה והקבר נאטם. לאחר מכן, קרובי משפחה או כוהנים שכירים, העניקו מנחות למנוח בקפלה של בית הקבר במרווחים קבועים. לאורך זמן, משפחות הזניחו את מתן המנחות לקרובי משפחה שנפטרו זה מכבר, כך שרוב כתות המתים נמשכו רק דור או שניים. עם זאת, בעוד הכת נמשכה, החיים כתבו לעיתים מכתבים לבקשת עזרה מקרובי המשפחה שנפטרו, מתוך אמונה שהמתים יכולים להשפיע על עולם החיים כפי שהאלים עשו.
הקברים המצריים הראשונים היו מסטאבות, מבני לבנים מלבניים בהם נקברו מלכים ואצילים. כל אחד מהם הכיל חדר קבורה תת-קרקעי וקפלה נפרדת מעל פני האדמה לטקסים. בתקופת הממלכה הקדומה המסטבה התפתחה לפירמידה, שסימלה את התל הקדמון של המיתוס המצרי. הפירמידות היו שמורות לבני מלוכה, ולוו במקדשי מתים גדולים שישבו בבסיסם. פרעוני הממלכה התיכונה המשיכו לבנות פירמידות, אך הפופולריות של המסטאבות דעכה. יותר ויותר, פשוטי העם בעלי אמצעים מספקים נקברו בקברים חצובים בסלע עם תפילות מתים נפרדות בקרבת מקום, גישה שהייתה פחות פגיעה לשוד קברים. בתחילת הממלכה החדשה אפילו הפרעונים נקברו בקברים כאלה, והם המשיכו להשתמש בהם עד לדעיכת הדת עצמה.
קברים יכולים להכיל מגוון רב של פריטים אחרים, כולל פסלים של הנפטרים שישמשו כתחליף לגופה במקרה שתיפגע. מכיוון שהאמינו כי המנוח יצטרך לבצע עבודה בחיים שלאחר המוות, ממש כמו בחיים. קורבנות אדם שנמצאו בקברים מלכותיים מוקדמים נועדו ככל הנראה לשרת את פרעה בחיים שלאחר המוות.