cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עקום אלגברי
עקומים שלמים חלקים
כשמתעניינים בעקומים מעל שדה, יש מיון ידוע של עקומים חלקים שלמים. האינווריאנט הממיין הראשי של עקומים כאלה הוא הגנוס. במקרה k=\C המרחב X(\C) הוא משטח טופולוגי סגור אורינטבילי, והגנוס של X הוא הגנוס של X(\C) כמשטח טופולוגי. מזה נובע שמחלקת הדיפאומורפיזם של X(\C) תלויה רק בגנוס של X אם X הוא עקום שלם חלק מרוכב. בהינתן גנוס קבוע g יש מבנה של יריעה אלגברית (ליתר דיוק של סטק דלין ממפורד) על אוסף כל מחלקות האיזומורפיזם של עקומים מגנוס g.
יש עקום יחיד מגנוס 0. הוא הישר הפרויקטיבי. זה העקום החלק השלם היחיד המהווה יריעת פאנו. עקומים מגנוס 1 נקראים עקומים אליפטיים. יש משפחה חד-פרמטרית של עקומים כאלה (הפרמטר נקרא אינווריאנט j של העקום והוא רץ ב-k). לעקומים אליפטיים מקום מיוחד בחקר העקומים ובגאומטריה אלגברית בכלל. על כל עקום אליפטי (בעל נקודה) יש מבנה של חבורה אלגברית. חבורת האוטומורפיזם של עקום אליפטי (כשחושבים עליו כיריעה) היא הרחבה סופית של העקום עצמו (כשחושבים עליו כחבורה). עקומים אליפטיים הם העקומים החלקים השלמים היחידים המהווים יריעות קאלאבי-יאו.
עקום אלגברי שלם חלק שהתפרסם בזכות הקשר שלו למשפט פרמה הוא עקום פרמה.
עקומים סינגולריים
אם העקום אינו חלק אז כל הסינגולריות שלו מבודדות. לכן נהוג לחקור עקומים לא חלקים רק מקומית בסביבת הסינגולריות. אין מיון מלא של כל הסינגולריות האפשריות של עקומים, אבל בהנחות מסוימות על הסינגולריות לעיתים קיים מיון. אחד הדברים שמקלים על המיון הזה היא העובדה שעקום נורמלי הוא תמיד חלק. לכן נורמליזציה של עקום מהווה התרת סינגולריות קנונית שלו.
עקומים מישוריים
עקום מישורי אפיני הוא עקום השוכן במישור האפיני כתת-קבוצה סגורה. עקום כזה תמיד ניתן להגדרה על ידי משוואה אחת (משני משתנים). המעלה של המשוואה הזאת נקראת המעלה של העקום. באופן דומה עקום מישורי פרויקטיבי ממעלה k הוא עקום במישור הפרויקטיבי הנתון על ידי משוואה הומוגנית אחת ממעלה k משלושה משתנים. אוסף כל העקומים המישוריים הפרויקטיביים ממעלה d הוא מרחב פרויקטיבי ממד
עקומים מישוריים ממעלה 1 הם ישרים. אפשר לראות במיון של עקומים מישוריים ריבועיים כנקודת ההתחלה של הגאומטריה האלגברית, הוא היה ידוע עוד ביוון העתיקה. במקרה האפיני הממשי הם:
המקרה הפרויקטיבי המרוכב פשוט יותר. יש רק שני סוגים של עקומים כאלה: ישר פרויקטיבי וזוג ישרים פרויקטיבים נחתכים.
המיון של עקומים מישוריים ממעלה שלישית מסובך בהרבה, הוא התבצע באופן חלקי על ידי ניוטון ובאופן מלא על ידי פלוקר וכלל למעלה מ-100 מקרים. בשונה ממעלות נמוכות יותר, יש אינסוף מחלקות איזומורפיזם של כאלה עקומים. אולם, במקרה הפרויקטיבי המרוכב ניתן לתאר את כל העקומים האלה בקלות יחסית:
הרכבת הקלה של סוצ'י
הרכבת הקלה של סוצ'י (ברוסית: Сочинское лёгкое метро) הייתה תוכנית להקמת רכבת קלה בעיר סוצ'י שבדרום-מערב רוסיה לקראת משחקי החורף האולימפיים אשר נערכו בעיר בשנת 2014. הקמת הרכבת הייתה מתוכננת להסתיים בשנת 2013, ועלות הקמתה הייתה צפויה לעמוד על 758.8 מיליון דולר. בסופו של דבר התוכנית נזנחה.
בפועל הוחלפה התוכנית בשירות רכבת המחברת בין הכפר האולימפי במזרח לשדה התעופה של העיר ולמרכז סוצ'י, ובשלוחה המובילה לכפר האולימפי ההררי בקראסנאיה פוליאנה.
שירים ופיוטים לחנוכה
לכבוד חנוכה נכתבו שירים ופיוטים רבים. מלבד פיוטי החג, שנכתבו לאורך הדורות, כתבו יוצרי הזמר העברי שירים רבים לחג החנוכה, בעיקר שירי ילדים או שירים היתוליים, והוא החג היהודי עם מספר השירים הגבוה ביותר. .
ברכות לאחר הדלקת נרות חנוכה
את אחת המנגינה הפופולריות לברכות הלחינו ישראל גולדפרב, ואחיו שמואל אליעזר גולדפרב בתחילת המאה ה-20.
פיוטים
חלק מהפיוטים נאמרים לאחר הדלקת נרות חנוכה, ואחרים נועדו לתפילות ימי חנוכה השונים או שבת חנוכה.
לאורך הדורות נכתבו פיוטים רבים לחג החנוכה. החל מפיוטים שחוברו על ידי פייטנים קדומים, כמו קדושתאות לחנוכה שחיברו רבי יניי ורבי אלעזר הקליר, ועד לפיוטים שחוברו בתקופות מאוחרות יחסית, כמו השיר "באו זרים למקדשי", שהוא חלק מפיוט ארוך שחיבר רבי מאיר איזנשטטר, והפיוט "לא פגיונים לא כידונים" של רבי דוד בוזגלו.
שירים
לחנוכה קיימים מעל ל-100 שירים.
אבי אגבבה
אָבִי אָגַבַּבָּה הוא מוזיקאי, מתופף, נגן כלי הקשה ומלחין ישראלי, חבר בהרכבים "זאפה", "הכוכב הלבן" ו"אנסמבל מזרח-מערב".
קריירה
אגבבה הוא בוגר המחזור הראשון של בית הספר למוזיקה רימון. יצירתו מאופיינת בסגנון נגינה ייחודי, כאשר הוא בעיקר מלווה זמרים ולהקות בסגנונות: ג'אז, רוק, מוזיקה ערבית ומוזיקה הודית. הופיע ברחבי העולם עם חוה אלברשטיין, אייל סלע ויאיר דלאל והשתתף באלבומיהם. השתתף גם באלבומים רבים נוספים, בהם טוב לנו יחד של מאור כהן ומטבח אקוסטי של נקמת הטרקטור. בשנת 2006 הוציא לאור אלבום בכורה בסגנון מוזיקת עולם בשם "Laughing With Angels".
בשנת 1995 ליווה את עוזי חיטמן בקלטת הילדים "ילדיש", בנוסף להקלטת האלבום בעל אותו השם.
מקס צ'רנובילסקי
מקס צ'רנובילסקי (שם מלא: מקס מרדכי צ'רנובילסקי; 1917 – 16 באפריל 1994) היה משפטן ושופט ישראלי. בשנת 1949 ייסד את המחלקה למשפטים אזרחים ועמד בראשה בדרגת סגן פרקליט המחוז, כיהן כשופט שלום (1952–1958), שופט מחוזי (1958–1992) בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
ביוגרפיה
בשנת 1936 סיים לימודי תיכון בקניגסברג. בין השנים 1937–1938 למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
בשנת 1939 עלה צ'רנובילסקי ל-ארץ ישראל.
בשנת 1942 קיבל תעודת הוראה.
בשנת 1947 סיים לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והחל להתמחות במשרד עורכי-דין.
בשנת 1948 שירת בצה"ל ובין היתר שירת במטה המשפטי של צה"ל, הופיע כסניגור צבאי וכיהן כאב בית-הדין הצבאי המחוזי בתל אביב.
בשנת 1949 ייסד צ'רנובילסקי את המחלקה למשפטים אזרחים ועמד בראשה בדרגת סגן פרקליט המחוז.
בשנת 1952 מונה צ'רנובילסקי לכהונת שופט בבית משפט השלום ב-תל אביב.
בשנת 1958 מונה לכהונת שופט בבית משפט המחוזי בתל אביב, כיהן בתפקיד במשך 34 שנים.
בנובמבר 1959 צ'רנובלסקי היה חבר בהרכב (עם השופטים מרדכי קנת ויצחק דולב) שהרשיע את המרגל לוי לוי שבמשך 33 שנה מאסרו נותר חסוי.
ב-1 בינואר 1992 פרש לגמלאות.
לאחר פרישתו לגמלאות עבד כ-עורך דין.
בשנות ה-90 המרכז הישראלי לניהול ערך משפט ציבורי על מינויים פוליטיים בחברות ציבוריות. בראש הרכב השופטים ישב השופט (בדימוס) מקס צ'רנובילסקי. ישבו לצידו פרופ' עמוס שפירא ופרופ' דוד קרצמר. בין עדי התביעה היו ח"כ אברהם שוחט, יצחק ברמן, ואלוף (במיל.) יצחק חופי.
צ'רנובילסקי נפטר ב-16 באפריל 1994. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
על שמו של צ'רנובילסקי: המדרשה לעולים חדשים במסגרת לשכת עורכי הדין בישראל ומשרד הקליטה.
משפחה
היה נשוי לדינה (1927–2019), אב לבת ובן. אחיו הוא הפתולוג הפרופ' ברנרד צ'רנובילסקי.
גאווה ודעה קדומה (סרט, 2005)
גאווה ודעה קדומה (באנגלית: Pride and Prejudice) הוא סרט רומנטיקה תקופתית משנת 2005, המבוסס על רומן של ג'יין אוסטן באותו שם. הסרט בוים על ידי ג'ו רייט, ומככבים בו קירה נייטלי, מת'יו מקפדיין וברנדה בלתין.
עלילה
הסיפור מתמקד באליזבת בנט (קירה נייטלי), בת למשפחה עם עוד ארבע אחיות, אב ואם. כשהאם, גברת בנט, שומעת על ביקור של אדם עשיר בשם צ'ארלס בינגלי, היא נרתמת מיד למטרה להשיא לו את אחת מבנותיה. בינגלי מגיע לנשף עם אחותו קרוליין ועם חברו הטוב ביותר, פיצוויליאם דארסי (מת'יו מקפדיין).
אליזבת אינה מאמינה בנישואי תועלת אלא בנישואים מתוך אהבה, ולכן דוחה כל הצעת נישואים שניתנת לה. ג'יין האחות הבוגרת מתאהבת בבינגלי, ובזמן שהיא מנהלת מערכת יחסים עמו, אליזבת ודארסי מנהלים ביניהם מערכת יחסים של לגלוגים ועלבונות. דארסי השחצן והגאוותן מתאהב באליזבת, אך אליזבת רואה בו את האדם האחרון שתינשא לו אי פעם.
לאחר שאליזבת מטיחה בדארסי את כל הסיבות למה היא שונאת אותו, הוא כותב לה מכתב ובו מסביר את המניעים למעשיו. הם נפגשים שוב כאשר אליזבת מגיעה לביקור באחוזה שהיא ביתו של דארסי, והוא מחזר אחריה בזמן שקורה אסון במשפחת בנט ולידיה, האחות הקטנה, בורחת עם גבר מפוקפק. בזמן שאליזבת חוזרת לביתה לתמוך באמה, דארסי נוסע להציל את אחותה. הוא מבקש ממנה שלא תספר לאליזבת על מעורבותו בהצלת העניינים, אך האחות פולטת בטעות את שמו. אליזבת מבינה שהיא טעתה בשיפוט המחמיר שהעבירה על דארסי, ונעתרת להצעת הנישואין שלו.
הסרט באקרנים
הסרט הופץ בשתי גרסאות שונות לסופו, אחת שיועדה לממלכה המאוחדת והשנייה לארצות הברית, דבר שעורר פולמוס בתקשורת הבריטית. לאור דרישת הציבור הבריטי הוקרן הסרט עם "הסוף האמריקאי", ובו נשיקה רומנטית בין הגיבורים. בישראל הוקרן הסרט לראשונה בפברואר 2006 בסינמטקים בגרסה הבריטית (ללא הנשיקה). השחקנית הבריטית קירה נייטלי הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על משחקה בסרט זה.
אשד
אֶשֶׁד הוא מקטע בנהר בו נוצר איבוד גובה למרחק יחסית קצר (זהו שיפוע זרם ההופך תלול), דבר היוצר הגברת זרם מים ולעיתים גם מערבולות. אשד הוא מאפיין הידרולוגי בין זרימה שקטה (ישורת) למפל. האשד נוצר כאשר הנהר נעשה רדוד ובעל חשיפה סלעית מעל למשטח הזרימה. כאשר מים זורמים מנתזים מסביב לסלעים, בועות אוויר הופכות לתערובת פנימית והמים משנים את צבעם ללבן, והופכים למה שנקרא מים לבנים. אֲשָׁדִים נוצרים כאשר זרימה בעלת כוח רב בהשוואה לזרימה הרגילה נפגשת בקרקעית סלעית.
מאוריציו קטלאן
מאוריציו קַטֶלאָן (באיטלקית: Maurizio Cattelan; 21 בספטמבר 1960) הוא אמן פלסטי איטלקי, הפועל באיטליה ובארצות הברית. הוא נודע, בין השאר, בפסליו הסטיריים, כמו "השעה התשיעית" (La Nona Ora) (1999) שבה הציג את דמותו של האפיפיור באותה תקופה, יוחנן פאולוס השני, כשהוא מופל ארצה על ידי מטאוריט, "הוא" (2001) שבו הראה תלמיד מתפלל שפניו מקרוב נראים כפניו של היטלר, ו"האהבה נשארת לנצח" (1997).
ביוגרפיה
קטלאן, יליד פדובה, התחיל את הקריירה האמנותית ב-שנות ה-1980 בעיר פורלי בשיתוף פעולה עם אמנים מקומיים. השתתף לראשונה בתערוכה בשנת 1991 בגלריה לאמנות מודרנית בבולוניה עם היצירה "Stadium" -שולחן כדורגל ארוך מאוד כשמשני צדיו שתי שורות שחקנים - הלבנים - שחקני המילואים של קבוצת A.C.Cesena מול שחורים - פועלים סנגלים שעבדו באזור ונטו.
יצירותיו משלבות פיסול עם מיצג, אך לעיתים קרובות כוללות אירועים מסוג "הפנינג", פעולות פרובוקטיביות, קטעי תיאטרון, מילות הסברה על שלטים המלווים יצירות אמנות שלו או של אחרים, מאמרים ראשיים ללא מקור.
יחד עם פאולה מנפרין ודומיניק גונסאלס-פרסטר הוציא לאור את כתב העת Permanent Food ויחד עם ג'וני ועלי סאבטוניק - את כתב העת "צ'ארלי" (Charley). לפעמים עבד עם המגזין לאמנות עכשווית Flash Art. בספטמבר 2010 יחד עם הצלם פיירפאולו פרארי הקים את הפרויקט "Toilet Paper".
יצירתו "אמריקה" משנת 2016, מציגה אסלה עשויה מזהב. ב-2017 סירב מוזיאון סולומון ר. גוגנהיים לבקשת הבית הלבן להציג את היצירה נוף מושלג שצייר ואן גוך באגף מגורי הנשיא, והציע את אמריקה כחלופה. היצירה נגנבה מארמון בלנהיים, שבו הוצגה בהשאלה ממוזיאון גוגנהיים.
פינקודוס
פינקודוס (שם מדעי: Phenacodus) הוא סוג נכחד של יונק קדום מאוד שחי בתקופת הפלאוקן עד אמצע האאוקן באמריקה הצפונית. יונק זה היה מראשוני הפרסתנים ואולי היה מאבותיהם של הסוסים והקרנפים. כמה חוקרים עם זאת רואים בו מאבותיהם של פרסתנים אחרים כמו הקונדילרסים או מכפילי פרסה. הוא נמצא ב-1873 ותואר בידי הפלאונטולוג המפורסם אדוארד דרינקר קופ.
מאוריציו קטלאן
ביוגרפיה
ב-2019, לאחר כמעט 15 שנים שבהם הפסיק את פעילותו, הציג את היצירה "Comedian" שהורכבה מבננה שהדביק לקיר התצוגה בסרט דביק. 2 גרסאות של היצירה נמכרו ב-120,000 דולר. היצירה עוררה סערה ושאלה בגבולות האומנות. קטלאן מחלק את זמנו בעיקר בין מילאנו לניו יורק.
פינקודוס
יצור קדום זה הגיע לאורך 1.5 מטר ושקל עד 56 קילוגרם. הוא היה בעל רגליים קצרות, גב בולט וזנב ארוך כמו לנמר, שייתכן שעזר לו לטפס על עצים. מבנה עצמותיו דמה לאלו של בני הסדרה הטורפת קראודונטים. היו לו 5 אצבעות ברגליו אך אצבע אחת הייתה העיקרית שביניהם ועליה היצור נע. היה לו צוואר קצר וראש קטן בו היו שיניים חותכות גדולות וטוחנות גדולות בעלות מרווח. ממבנה שיניו ייתכן שהוא היה צמחוני, אוכל-כול או אפילו טורף.
ג'יימס דובין
ג'יימס קוקרן דובין (באנגלית: James Cochran Dobbin ; 17 בינואר 1814 – 4 באוגוסט 1857) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית בין השנים 1853–1857.
פינקודוס
הדימוי הרווח של היצור מציג אותו כפרסתן קדום אוכל צמחייה שהיה מאבותיו של הסוס המודרני, אשר החל להתפתח ולהפוך לאחד מראשוני הסוסיים כמו האאוהיפוס שגם חי ביערות והיה בעל 5 אצבעות ברגליו.
ג'יימס דובין
ביוגרפיה
ג'יימס דובין נולד ב-17 בינואר 1814 בפאייטוויל, קרוליינה הצפונית. סבו היה חבר הקונגרס ג'יימס קוקרן. דובין למד בבית הספר המקומי ובבית הספר ויליאם בינגהאם ובהמשך למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם סיים את לימודיו ב-1832. בעת לימודיו הוא היה חבר באגודה פילנתרופית. הוא למד משפטים וב-1835 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בעיר הולדתו.
קריירה פוליטית
בהמשך היה דובין מעורב בפוליטיקה ונבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג המפלגה הדמוקרטית וכיהן בו בין השנים 1845–1847. בשנים 1848, 1850 ו-1852 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית וב-1850 הוא היה יושב ראש הבית.
ב-1852 הוא היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית, שם הוא סייע להבטחת מועמדותו לנשיאות של מי שנחשב ל"סוס שחור", פרנקלין פירס. כשנבחר פירס כנשיא הוא מינה את דובין כמזכיר הצי כגמול על שירותיו במסע הבחירות. דובין האמין בצי כערובה לשלום והוא ביצע רפורמות בו בתחומים שונים. במהלך כהונתו נבנו 18 מהספינות הטובות בעולם מסוגן. בחסותו יצאה ליפן משלחתו של הקומודור מת'יו פרי שנחלה הצלחה ונחתם הסכם עם המדינה האסיאתית. הוא הורה ללוטננט איזק סטריין לפקד על המשלחת למיפוי וסקר מצר היבשה דריין כצעד מקדים לכריית תעלת פנמה לקישור האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט.
מותו והנצחתו
לאחר תום כהונתו כמזכיר הצי, הוא שב לפאייטוויל. ג'יימס דובין נפטר בעירו ב-4 באוגוסט 1857 ונטמן בבית הקברות קרוס קריק שבמקום. צי ארצות הברית הנציח את שמו בקריאת אוניית סיוע למשחתות על שמו. כלי שיט זה, שנכנס לשירות ב-1921, עגן בפרל הארבור בעת המתקפה שבצעו היפנים ב-1941. במקביל לתקיפת אוניות המערכה חיפשו הטייסים היפנים מטרות נוספות וניסו לתקוף את הדובין שעליה התנוסס דגל אדמירל, אך למעט נזקים מרסיסי פגזים היא לא ניזוקה. הספינה המשיכה בשירות במהלך מלחמת העולם השנייה עד שהוצאה מהשירות ב-1946.
חוק חג המצות (איסורי חמץ)
חוק חג המצות (איסורי חמץ), התשמ"ו-1986, הידוע בשם חוק החמץ, עוסק בצביון היהודי ציבורי במהלך חג הפסח במדינת ישראל ונחקק בכנסת באוגוסט 1986.
תוכן החוק
החוק קובע שבמהלך חג הפסח "לא יציג בעל עסק בפומבי מוצר חמץ למכירה או לצריכה". על-פי, 'מוצר חמץ' הוא "לחם, לחמנייה, פיתה, או כל מוצרי קמח חמץ אחרים". מטרת החוק היא למנוע פגיעה ברגשותיו של הציבור. העובר על חוק זה, דינו קנס.
לפי החוק, האכיפה תתבצע על ידי מפקחים במינויו של שר הפנים מבין עובדי המדינה של הרשויות המקומיות, ומבין מי שמונה כדין לפקח על אכיפת חוקים. סמכותם של מפקחים אלו תהא הסמכות לערוך חקירות על עבירות לפי חוק זה. למפקח סמכויות שוטר לפי לפקודת סדר הדין הפלילי (מעצר וחיפוש). בנוסף, יהיה המפקח רשאי להשתמש בכל הסמכויות הנתונות לקצין משטרה בדרגת מפקח לפי לפקודת הפרוצידורה הפלילית (עדות), ומכוח סמכות זו רשאי המפקח לתת הודעה הקובעת כי יש לתת דין על העבירה שבוצעה.
בתוספת השלישית לחוק בתי המשפט [נוסח משולב], התשמ"ד-1984, חוק העוסק בדיני משפטים במדינת ישראל, נוסף סעיף "23. חוק חג המצות (איסורי חמץ), התשמ"ו-1986", לפיו הסמכות לדון על עבירות לפי החוק היא לבית המשפט לעניינים מקומיים.
מניעי החוק ההלכתיים
לשון ההסבר להצעת החוק, שנכתב בהצעה לקריאה הראשונה בידי חברי הכנסת אבנר חי שאקי ואברהם שפירא: "בשנים האחרונות פשה נגע מכירת חמץ בפסח (לחם ופיתות) בחוצות הערים. למרות העובדה שלפחות 80% מכלל הציבור היהודי בארץ אינם אוכלים לחם ופיתות בחג הפסח, הרי הולך וגואה גל מכירת החמץ בחנויות, בקיוסקים ובמזנונים בפסח ומוצרי החמץ מוצגים לראווה בפרהסיה, דבר הפוגע ברגשות רוב הציבור הדתי, המסורתי והלאומי. הצעת החוק מטרתה למנוע הצגת לחם, לחמניות ופיתות בפומבי, כדי למנוע פגיעה ברגשות הציבור. להצעת החוק סייגים לגבי יישוב שתושביו אינם יהודים או בחלק של יישוב שמרבית תושביו אינם יהודים או מרבית בתי העסק שבו אינם של יהודים."
ההלכה היהודית קובעת איסור על אכילת חמץ במהלך חג הפסח עוד מימי קדם. ההלכה לא מדברת על מכירת חמץ באופן ישיר אומנם, אך מונה כמה איסורים בנוגע לשימוש בחמץ בימי החג. מדינת ישראל בעלת הצביון היהודי המעוגן בחוק חוקקה את חוק זה לשמירה על מצוות החג. החוק מציין במפורש מהם מוצרי החמץ האסורים להצגה (פיתה, לחמנייה ולחם וכו'). החוק אינו אוסר על הצגתם של מוצרי חמץ שאינם מוצרי קמח. כך, למשל, אין נאסרת הצגה בפומבי של בירה או ויסקי, אף שהם מוצרי חמץ.
ביצוע ותקנות
יש הרואים בצעד חקיקה זה, כבכל חקיקה שמקורה בהלכה, משום כפייה דתית פגיעה בחופש הפרט ובחופש הפולחן. בעת שהחוק אושר עמד בראש משרד הפנים, הממונה על אכיפת חוק זה, השר הרב יצחק פרץ מש"ס. יש המתייחסים אל החוק כאל בעל אופי הצהרתי בלבד. הוא לא נאכף הלכה למעשה במשך שנים, נחשב לאות מתה בספר החוקים, והיו אף מקרים בהם הצהירו שרי הפנים שאין בכוונתם לאכוף אותו. מנגד, חברי כנסת דתיים גרסו שיש לאכוף את החוק בפועל, וכשחבר הכנסת אליהו ישי מונה לשר הפנים בממשלת ישראל העשרים ותשע נעשה ניסיון לאכוף את החוק. כדי להפעיל את החוק צריך שר הפנים להסמיך פקחים, היועץ המשפטי לממשלה צריך להסמיך תובע, וראש העיר צריך לרצות לשלוח את הפקחים.
לאורך השנים שר הפנים השתמש בסמכותו למנות פקחים לאכיפת החוק מבין עובדי מדינה רק פעם אחת, בשנת 1999, אז מונו שישה פקחים מטעם הרבנות הראשית, אך מזה שנים רבות הרבנות הראשית אינה עוסקת באכיפת החוק. באשר לרשויות המקומיות, מאז 1998 התבצעו 54 הליכי הסמכה של פקחים, כאשר כל הליך יכול לכלול מספר פקחים ברשות אחת, ויש רשויות שנערך בהן יותר מהליך אחד. 47 מהליכי ההסמכה (87%) נערכו בתקופות שבהן משרד הפנים נשלט בידי ש"ס, רובן בתקופת כהונת השר אלי ישי בשנים 2011-2010. בסך הכול, נמצאו 39 רשויות מקומיות שבהן הוסמכו פקחי חמץ. מבין אלו, נכון לשנת 2023 מכהנים פקחי חמץ ב-15 רשויות מקומיות. במהלך השנים 2023-2016 עיריית קריית מוצקין הייתה הרשות המקומית היחידה שהטילה קנסות בגין אכיפת החוק. מאז נחקק החוק היו רק שני מקרים של הגשת כתבי אישום בגין הפרתו: בירושלים בשנת 2007 ובקריית מוצקין בשנת 2016.
דיון ציבורי בעקבות החוק
לאורך השנים שלאחר חקיקת החוק, התקיימו דיונים רבים ואף מספר עתירות ועימותים בין שרים ואישים ציבוריים שונים בנוגע לחוק, תוקפו והצדקתו.
במאי 2001 הגיש חבר הכנסת אופיר פינס הצעת חוק המבקשת לבטל את חוק החמץ. לטענתו, נמנעו שרי הפנים מיישום החוק כלשונו במשך שנים ולא הפעילו את פקחי החמץ ולפיכך ניתן להסיק שהחוק חוקק כחוק הצהרתי שאין בו טעם. המניע להצעה, היה אירועי השנה הקודמת להצעה בהם פקחי החמץ קנסו בתי עסק רבים שמכרו חמץ בחג. הדבר עורר תהייה מה מקומו של החוק הישראלי במדינה דמוקרטית בענייני שמירה על מצוות הדת באופן אישי במרחב הציבורי. השר אלי ישי דחה את הטענות שהעלו נגדו ראשי המפלגות החילוניות בדבר כפייה דתית, ואמר כי הוא ממלא את תפקידו כשר הפנים ואוכף את החוק בנושא הזה.
במרץ 2002 "עמותת הרוב הציוני - אזרחים למען שוויון זכויות ודת" בשיתוף עם מאפיית "לחם ארז" עתרו לבג"ץ בטענה כי "חוק איסור החמץ" פוגע בחופש העיסוק של לחם ארז ושל עסקים אחרים המתפרנסים משיווק והפצה של מוצרי חמץ ולכן הוא עומד בסתירה להוראות חוק יסוד חופש העיסוק ודינו לעבור מן העולם במרץ 2002, עם פקיעתה של הוראת השעה לגבי שמירת דינים הקבועה בחוק היסוד. העתירה, נמשכה על ידי העותרים בהמלצת בית המשפט.
בשנת 2005 שב ועלה הדיון הציבורי בדבר אכיפת החוק, כאשר היו עימותים בין מספר חברי כנסת שכללו בין השאר קריאה להתפטרותו של אופיר פינס, שר הפנים דאז. השיא של אותם עימותים היה בדיון השבועי בכנסת בהצעה להביע אי-אמון בממשלה, בהצעת ש"ס להפיל את הממשלה "שמפקירה את חוק החמץ", ובאזהרה לשר פינס על "סיכון קיומה של המדינה היהודית".
את הקושי שבאכיפת החוק תימצת פינס בשתי בעיות שעולות מלשון החוק: הקושי להגדיר מהו "מוצר חמץ" ולהוכיח זאת, לאור שפע המוצרים המצויים בשוק כדוגמת לחמניות ועוגות שאינן חמץ, והשאלה על המינוח "הצגת חמץ בפומבי", שהיא עיקר בעבירה, ללא הגדרה מפורשת לפומביות, והאם חלה על מדפי המרכול או גם על מדף מוצנע בחנות קטנה.
בשנת 2007 הפגינו עשרות חרדים מול חנויות ברחוב הלל בירושלים שמכרו חמץ. הקריאות הפכו אלימות; תחילה החלו המפגינים בקריאות פרקי תהילים ומאוחר יותר בהתנצחות קולנית בין המפגינים לסועדים שישבו בצד החיצוני של בתי העסק. הסערה לא שככה ובשנה לאחר מכן אף הוחרפו ההפגנות אל מול אותן חנויות.
בשנת 2017 הגישה ח"כ תמר זנדברג ממפלגת מרצ הצעה לביטול החוק, בטענה שאין לו מקום במדינה דמוקרטית וכי הוא אינו חלק מסטטוס קוו שנחתם בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20.
פסיקה
באפריל 2007 הוגשו ארבעה כתבי אישום כנגד ארבעה בעלי מסעדות בירושלים (פיצוציית "טרמינל 21" ברחוב שלומציון, מסעדת "רסטו בר" במרכז העיר, "פיצה צ'ילי" ו"איוו מיט בורגר" מרחוב הלל) שלטענת המדינה עברו על החוק כשמכרו חמץ בחג הפסח. ב־3 באפריל 2008 מחקה שופטת בית המשפט לעניינים מקומיים בירושלים, תמר בר-אשר צבן, את כתבי האישום. את העותרים ייצגו עורכי הדין סרור מארון, גלעד ברנע, דב אלפרט ואילן פרגר. בהחלטתה של צבן הסתמכה השופטת על חוק העונשין שקובע כי "ניתן דין לפירושים אחדים סבירים לפי תכליתו, יוכרע העניין לפי הפירוש המקל ביותר עם מי שאמור לשאת באחריות הפלילית לפי אותו דין", ולכן אימצה את הפרשנות המקלה לפיה אין זה נחשב ל"מקום פומבי". בנוסף היא הבחינה בהבדל הניסוחי בין "מקום ציבורי" ל"פומבי" בהדגישה, כי "לא במקרה נעשתה ההבחנה". חנות אינה עונה להגדרה "פומבי" על פי החוק, ולצורך כך אף נעזרה צבן בפירוש רש"י לגמרא לפיו רשות הרבים היא "פרהסיה" ו"מקום שנראה מכל מקום". מאחר שחנות היא מתחם סגור הרי שאינה עונה להגדרה, להבדיל משוק. כלומר, החוק אינו אוסר על מכירת חמץ או הצגתו בתוך חנות, אלא על הצגתו בפומבי, קרי מחוץ לחנות, בלבד. הייתה זו הפעם הראשונה שהוגש כתב אישום על פי חוק זה. בבית המשפט טענה המדינה כי "בעיר שרבים מתושביה לא רק יהודים אלא דתיים [ירושלים], ורוב חברי מועצתה לא רק יהודים אלא דתיים, כיבוד הדדי מצדיק את קיום החוק. מה גם, שבשכונות ערביות בעיר מותרת הצגת חמץ". העתירה העלתה מחדש את שאלת מטרת החוק והלגיטימציה שלו במדינה דמוקרטית חופשית. בפסק הדין הסבירה השופטת: "חוק חג המצות, הוא ללא ספק חוק סמלי בעל צביון דתי שלא נועד לעגן את ההלכה בספר החוקים, גם אם יוזמיו נמנו על חברי הכנסת שומרי המצוות. החוק אינו עוסק בכל מוצרי החמץ באשר הם, אלא רק במוצרים המסמלים את החמץ יותר מכל: לחם, לחמנייה, פיתה ומוצרי קמח אחרים". השופטת הוסיפה כי החוק עוסק רק בהיבט של "בל ייראה" ולא באיסורים החמורים על-פי ההלכה של אכילת חמץ, החזקתו או איסור הנאה ממנו. לפי החלטתה, המחוקק בחר ב"בל ייראה" במובנו הסמלי – כלומר לא להציג בפומבי חמץ למכירה או לצריכה. בר-אשר צבן ציינה, ש"פומביות" היא יסוד בכמה עבירות, ובהן מעשה מגונה בפומבי, ובעבר במקרה תקדימי זוכה אדם מעבירה זו לאחר שנקבע שתא בשירותים ציבוריים אינו עונה על הגדרת "פומבי". לבסוף קבעה כי חנות או מסעדה אינן עונות על התנאי המעוגן בחוק – "הצגה בפומבי" – שכן הן אומנם מקום ציבורי, אך לא פומבי על פי ההגדרה המילונית והמשפטית. על כן נקבע כי מאחר שהצגת החמץ נעשתה במקומות שאינם בגדר מקום פומבי, הרי ש"אפילו הודו הנאשמים בהצגת חמץ בתוך עסקיהם – חנות, מסעדות ופיצרייה – אין מעשיהם מהווים עבירה. אילו נטען שהעבירה נעברה בדוכן שהוצב בפומבי, ברשות הרבים, כי אז היו מתקיימים יסודותיה". (ת.פ. 4726/07). בהחלטתה אף התבססה על לשון ההסבר הכתוב בהצעת החוק המקורית עצמה, בה נכתב מפורשות כי תכליתו של החוק להתמודד עם התופעה של הצגת חמץ בפרהסיה, כדי למנוע פגיעה ברגשות הציבור וכדי לשמור על הצביון של חג הפסח במרחב הציבורי: "...ומוצרי החמץ מוצגים לראווה בפרהסיה, דבר הפוגע ברגשות רוב הציבור הדתי, המסורתי והלאומי. הצעת החוק מטרתה למנוע הצגת לחם, לחמניות ופיתות בפומבי, כדי למנוע פגיעה ברגשות הציבור." לפסיקה היו תגובות רבות שכללו גינויים מכמה חברי כנסת ובניהם אף שר הדתות דאז, יצחק כהן (ש"ס) שתקף בחריפות את החלטת בית המשפט בעניין זה.
דיוגו גונסלבש
דיוגו אנטוניו קופידו גונסלבש (בפורטוגזית: Diogo António Cupido Gonçalves; נולד ב-6 בפברואר 1997 באלמודובר שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת פ.צ. קופנהגן מליגת העל הדנית.
קריירת מועדונים
גונסלבש גדל במחלקות הנוער של אלמודובר, פרייראס ובנפיקה ליסבון. בשנת 2015 החל לשחק בקבוצת המילואים של בנפיקה ליסבון. ב-9 באוגוסט 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 3-1 על ספורטינג בראגה במסגרת המחזור הראשון בליגת העל הפורטוגלית לעונת.
ב-14 ביוני 2018 הושאל גונסלבש למשך עונה אחת לנוטינגהאם פורסט מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. ב-4 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד בריסטול סיטי במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת. בסך הכל ערך שבע הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-26 ביוני 2019 הושאל למשך עונה אחת לפמליקאו, העולה החדשה לליגת העל הפורטוגלית. הוא ערך 27 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע חמישה שערים.
מעונת 2020/21 חזר לשחק בשורות בנפיקה.
ב-5 בינואר 2023 חתם לארבע שנים בפ.צ. קופנהגן.
ויסקי סאוור
וויסקי סאוור (מאנגלית: Whisky sour) הוא קוקטייל קלאסי על בסיס ויסקי, נהוג להכינו מויסקי אמריקני (בורבון) או כל ויסקי אחר.
כדי להכין את הקוקטייל נהוג למזוג לשייקר כ-45 מ"ל ויסקי וכ-45 מ"ל תערובת סאוור אל שייקר עם מעט קרח, לנער היטב ולמזוג לכוס אולד פאשן. נהוג להוסיף סטירר וקשית ופרוסת לימון לשם קישוט.
בגרסה נוספת מכינים את הקוקטייל מבורבון או כל ויסקי אחר, ובגרסה זו הוא מורכב מכ-60 מ"ל ויסקי, כ-30 מ"ל מיץ לימון סחוט טרי ומעט סוכר, את המרכיבים נהוג לנער היטב עם קרח גרוס בשייקר ולהגיש בכוס ויסקי ("אולד פאשן") עם קרח גרוס במגרסת קרח. בווריאציה המוקצפת של הקוקטייל מוסיפים למרכיבים גם כמה טיפות חומר מקציף כמו חלבון ביצה, ובגרסה זו הוא נקרא "ויפד ויסקי סאוור" ("Whipped whisky sour"), או בארצות הברית "בוסטון סאוור" ("Boston Sour"). את הקוקטייל מקשטים לעיתים בפרוסת לימון או בדובדבן מסוכר או בשניהם. ניתן גם להכין ניו יורק סאוור (New York sour) שהוא וויסקי סאוור עם "פלואט" (הצפה) של יין אדום (בדרך כלל יין אדום יבש) מעל. ניתן לשנות את המינונים והווריאציות של הוויסקי סוואר בהתאמה לטעמו של כל אחד וקיימים היום הרבה וריאציות והרבה מתכונים ומינונים.
סאן (כפר)
סאן (בהונגרית: Szany) הוא כפר גדול במחוז גיור-מושון-שופרון, שבמערב הונגריה.
יהודי סאן
עדויות ליהודים בכפר קיימות מסוף המאה ה-18. בתחילת המאה ה-19 היוותה הקהילה חלק מקהילת פאפא ובשנת 1850 נוסדה כקהילה עצמאית והוקמו בה בית כנסת, בית עלמין ומקווה. בשנת 1930 חיו בקהילה 37 יהודים, ובמפקד קהילות הונגריה שנערך ב-1944 נכתב כי חיים בקהילה 51 יהודים, ללא רב.
במאי 1944, כחודשיים לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הועברו היהודים בכפר לגטו שהוקם בצ'ורנה ומשם לאחר מספר ימים לשופרון. משם שולחו יחד עם שאר יהודי האזור למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר המלחמה חזרו לכפר 12 ניצולים שעזבו את המקום תוך זמן קצר. בניין בית הכנסת נמכר ונהרס.
פסאודו-מריוס
פסאודו-מריוס (לפעמים גם "פסבדו-מריוס". ? - 13 באפריל 44 לפנה"ס) הוא כינויו במחקר שניתן לפוליטיקאי רומאי שפעל בשלהי תקופת הרפובליקה הרומית וטען שהוא נכדו של גאיוס מריוס, מנהיג הסיעה הפופולרית שכיהן כקונסול שבע פעמים.
תולדות חייו
פסאודו-מריוס נזכר במכתבו של מרקוס טוליוס קיקרו מ-19 במאי 45 לפנה"ס, אדם שהציג את עצמו בשם גאיוס מריוס בנו של גאיוס מריוס הבן ונכדו של גאיוס מריוס הגדול ביקש מקיקרו שייצגו במשפט, קיקרו סירב והציע למריוס (ייתכן שבאירונה מכיוון שידע שהוא מתחזה) לבקש עזרה מיוליוס קיסר שהיה אחיינה של יוליה קיסריס אשת מריוס הגדול ועל כן קרוב משפחתו של מריוס הנכד.
לא ידוע אם פסאודו-מריוס היה באמת חלק ממשפחת מריוס כפי שהוא התיימר, גאיוס מריוס הבן נישא לליקיניה בת לוקיוס ליקיניוס קראסוס בשנת 92 לפנה"ס ולא ידוע על כל צאצאים שהיו לזוג עד מותו של מריוס בשנת 82 לפנה"ס. מקורות אחרים מציינים את שמו כאמאטיוס, הרופילוס. מפעולותיו היו יודעים שהוא היה אדם עשיר שיכול היה להרשות לעצמו לקנות את תמיכת ההמון והיה בעל כריזמה וכישרון דמגוגי לסחוף אחריו את ההמון.
לאחר ניצחונו של יוליוס קיסר בקרב מונדה, ששהה בגאליה והיספניה כדי לטפל בעניינים מנהלתיים של הפרובינקיות החל פסאודו-מריוס לקנות לו אוהדים ופופולריות בקרב הפלבס. הוא קנה לעצמו קליינטה בקרב החיילים המשוחררים, הפלבס ומועצות מקומיות של איטליה.
פסאודו-מריוס אף חיפש הכרה רשמית כחלק ממשפחת קיסר, אותה דרש מאוקטביוס, בפמלייתו היו מספר נשים מבית קיסר שהעידו לטובתו אולם מכיוון שאמו של אוקטביוס אטיה התנגדה להכללתו כחבר במשפחה אוקטביוס נאלץ לסרב בדיפלומטיות ולהציע שהעניין יובא בפני קיסר שהוא ראש המשפחה. קיסר לא התרשם מטיעוניו והגלה אותו מאיטליה.
לאחר רציחתו של קיסר פסאודו-מריוס הופיע שוב ברומא כמנהיג האספסוף הפלבאי, בחושיו החדים הוא הבין שמי שיצליח לייצב את עצמו כנאמן לזכרו ומורשתו של קיסר, שבמותו היה נערץ על המוני העם יותר מבחייו, יזכה בהנהגת הסיעה הקיסרית. הוא היה מחלוצי הפולחן לקיסר במקום שרפת גופתו הוא הקים מזבח שבו הועלו קורבנות לקיסר כאל וקרא לעשות שפטים ברוצחי קיסר.
פעולותו של פסאודו-מריוס הייתה לצנינים בעיניו של הקונסול מרקוס אנטוניוס, הוא לא היה יכול להרשות לעצמו מתחרה בסיעה הקיסרית ובנוסף לכך הוא התנגד להאלהה של קיסר ורצה להאחות את יחסיו עם הסנאט על ידי חיסולו של פסאודו-מריוס. ב-13 באפריל 44 לפנה"ס אנטוניוס הפעיל את הצבא כנגד פסאודו-מריוס ותומכיו, והוציאו להורג ללא משפט. הוצאתו להורג של פסאודו-מריוס גרמו למהומות קשות ברומא ופגעו בפופולריות של אנטוניוס בעיני פשוטי העם.
בייב
בייב (באנגלית: Babe) הוא סרט דרמה אוסטרלי-אמריקאי משנת 1995 בבימויו של כריס נונן. רוב הדמויות בסרט הן חיות אשר מדובבות על ידי שחקנים, ובשל כך נתפס לעיתים כסרט משפחתי.
הסרט צולם ברוברטסאן, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה.
תקציר העלילה
בייב הוא חזיר שנולד בדיר תעשייתי גדול, ונלקח באישון לילה מאחיו ומגורלו המיידי להפוך לבשר למאכל. בייב מגיע ליריד כפרי ומוצע כפרס לאדם שינחש את משקלו. האיכר ארתור הוגט (ג'יימס קרומוול) מחליט לנסות וזוכה בחזיר. בייב נלקח אל החווה המשפחתית, ואשתו של הוגט מחליטה מיד שהחזיר מיועד לשחיטה עתידית.
בחווה, בייב מתחבר עם פרדיננד הברווז שלא מוכן גם הוא להשלים עם גורלו כמאכל אנושי עתידי, ומנסה ליצור משמעות לנוכחותו בחווה על ידי הקדמת התרנגול בהשכמת הבוקר. בייב מכיר גם את פלי, כלבת הרועים שלוקחת אותו תחת חסותה ומלמדת אותו את סודות עבודתם של כלבי הרועים, למורת רוחו של בן זוגה רקס. בייב מגלה גבורה בהצלת חלק מהכבשים מגנבה ומתיידד גם איתן, ובעזרת אישיותו התמימה והנעימה הוא מצליח לעשות את עבודת כלבי הרועים.
על הסרט
הסרט מציג סיפור על מי שמחליט בלי משים, לשנות את הקו הידוע של חייו. בייב בתמימותו מאמין כמעט בכולם - למשל מאמין בבני האדם אף על פי שכולם אומרים לו שהם רק רוצים לשחוט אותו, בכבשים אף על פי שאומרים לו שהן טיפשות, ובכלבים אף על פי שאומרים לו שהם חסרי לב. התמימות הילדית הפשוטה הזו מובילה אותו להצלחה בכל אשר הוא פונה, ונותנת מסר משמעותי לטבעו של האדם דווקא.
אלעזר הופשטיין
רבי אלעזר הופשטיין (נפטר בכ"ו בכסלו תרכ"ב, 29 בנובמבר 1861), נכדו של רבי ישראל מקוז'ניץ. היה אדמו"ר חסידי, השלישי בשושלת חסידות קוז'ניץ.
תולדותיו
נולד לרבי משה אליקים בריעה (בנו של המגיד מקוז'ניץ), נישא לבתו של רבי יעקב ממעליץ. לאחר נישואיו התגורר בסמוך לסב אשתו רבי נפתלי צבי מרופשיץ עד פטירתו בתקפ"ז. לאחר פטירת אביו נסע אל רבי ישעיה מפשדבורז ולאחר פטירתו המשיך לנסוע אל תלמידו רבי ישכר בער מרדושיץ.
בשנת תקפ"ח, לאחר פטירת אביו רבי משה, נסעו חסידיו אל אחיינו השרף ממוגלינצא, ואף רבי אלעזר בעצמו היה נוסע אליו עד פטירתו בשנת תר"ט. לאחר פטירת השרף מונה על ידי חסידי קוז'ניץ לממלא מקומם של אביו ובן דודו והחל לנהוג באדמו"רות, אך לצד זאת היה נוסע לפעמים ל שר שלום מבעלז ולרבי חיים מצאנז.
אדמו"רים רבים היו נוסעים אליו, בהם: היהודי הטוב מניישטאט, רבי יעקב צבי רבינוביץ' מפוריסוב, רבי אריה לייב אפשטיין מאופולה - אוז'רוב, רבי ישכר דוב בעריש טורנהיים מוולברוז'.
צאצאיו
בנו היחיד, רבי יחיאל יעקב, מילא את מקומו בקוז'ניץ. חתניו היו: רבי שמואל שמלקה רוקח כיהן כאדמו"ר בקוז'ניץ ובראדום; רבי חיים בנו של רבי יעקב ממוגלניצא; רבי צמח ברוך רבינוביץ' משידלובצה; רבי יעקב יוסף רובין; רבי דוד יוסף בידרמן רב ואדמו"ר בלעלוב.
יוג'ין בורוביץ
הרב יחיאל (יוג'ין ברנרד) בורוביץ (אנגלית: Eugene B. Borowitz, 20 בפברואר 1924 - 22 בינואר 2016) היה תאולוג יהודי ורב רפורמי, אחד המשפיעים במחצית השנייה של המאה ה-20, חוקר מחשבת ישראל, מייסד ועורך כתב-העת "שמע".
קורות חיים
בורוביץ נולד בעיר ניו יורק למשפחת מהגרים ממזרח אירופה: אביו גדל בסוקולי שליד לומז'ה, ואמו נולדה סמוך ליאשי. שניהם היו בעלי השקפה סוציאליסטית וחברים בקהילה הקונסרבטיבית המקומית. שמו היהודי הוא יחיאל. הוא גדל בקולומבוס, אוהיו וסיים את לימודיו לתואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת מדינת אוהיו (Ohio State University) בשנת 1942. הוסמך לרבנות על ידי ההיברו יוניון קולג' בסינסינטי בשנת 1948 וסיים את לימודיו לתואר שלישי (DHL) בספרות רבנית ובתאולוגיה, גם כן בהיברו יוניון קולג', בשנת 1952 כמו כן, בורוביץ סיים לימודי תואר שלישי בחינוך (Ed.D.) בשנת 1958 באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק.
בורוביץ כיהן כרב בסנט לואיס, מיזורי, שירת כקצין דת בצבא ארצות הברית במלחמת קוריאה, והיה הרב המייסד של בית הכנסת הקהילתי בפורט וושינגטון, ניו יורק. בשנת 1957 מונה למנהל המחלקה לחינוך דתי ב איחוד הקהילות העבריות האמריקניות. מ-1962, שימש בורוביץ פרופסור למחשבת ישראל ולתאולוגיה בהיברו יוניון קולג' בניו יורק.
הגות
תרומתו העיקרית של בורוביץ לתאולוגיה היהודית היא ניסוח הרעיון של "תאולוגיית הברית" בהקשר הלא-אורתודוקסי העכשווי. הוא מכונן תפיסה של היהדות כ"ברית" – להבדיל מהלכה (חוק), מעקרונות מוסר מקבוצה אתנית או מלאום. בכל כתביו נדון מעמדו של היהודי הפוסט-המודרני כיחיד אוטונומי אך אחראי בתוך מסגרתה של ברית. בכך הוא מבקר הן את הגישות הרווחות ששררו בהגות הרפורמית ה"קלאסית" במאות התשע-עשרה והעשרים, והן את הנחות היסוד של האורתודוקסיה.
חידושה של הברית
ספרו העיקרי של בורוביץ, "חידושה של הברית: תאולוגיה ליהודים הפוסט-מודרניים" (Renewing the Covenant: Theology for the Postmodern Jew) ראה אור לראשונה בשנת 1991. מהדורתו העברית (בתרגומם של מנשה ארבל ואילון שמיר; עורכים אילון שמיר ויהוידע עמיר) ראתה אור בשנת 2014 בספריית היהדות המתקדמת (הוצאת הקיבוץ המאוחד). הספר מכונן את הקשר בין אדם לאלוהים, ובין יהודי ליהודי כברית בעלת שני מעגלים: הברית הכלל אנושית, ברית נוח, והברית הלאומית, ברית האל עם האבות. ברית לאומית זו היא קשר של מחויבות הדדית כפולה: מחויבות בין עם ישראל לאלוהים; מתוך כך, מחויבות בין הפרטים המרכיבים את עם ישראל ומבקשים לשמֵר את הברית עם אלוהים. בכך הוא ממיר את אמונת האדם בתבונתו וביכולתו לגאול את עצמו, אמונה שעמדה במרכז ההגות הדתית המודרנית, באמונה באל, בדיאלוג עמו ובעמידה תחת מצוותו; זאת בעיקר בעקבות הגותו הדיאלוגית של מרטין בובר, מזה, ומחשבתו הקהילתנית של מרדכי קפלן, מזה. לצידם מנהל בורוביץ שיחה ערה עם פרנץ רוזנצוויג, אברהם יהושע השל ורבים אחרים. אלוהיו של בורוביץ הוא אל אישי, קרוב; אל מולו עומד האדם שאינו נכון ואינו רשאי לוותר על עצמיותו ועל האוטונומיה המוסרית והרעיונית שלו.
כאן נעוצה מחלוקתו עם תפיסת ההלכה האורתודוקסית. בעיניו, למרות כל הכשלים הכרוכים בסגידה המודרנית ל"עצמי", עצם גילויו של ה"עצמי" והעמידה על חירותו ועל אחריותו – נושאת בשורה גדולה. הנאמנות לאל עניינה אמנם עמידה תחת מצוותו, אולם יש והיא מתבטאת דווקא בסירוב לציית למצווה המנוסחת במסורת היהודית לדורותיה. שהרי בלבו של רעיון הברית עמדת האמונה שהאל ברא את האדם חופשי; הנאמנות לו – כאדם חופשי האחראי להכרעותיו – נעלה אפילו על הנאמנות הנתבעת לסמכותן של המסורת או הקהילה. ברית היא אפוא מערכת יחסים של נאמנות בין עם ישראל לאלוהים, ובין עם ישראל לעצמו ולשליחותו. עולה ממנה ההינתנות לחיי תורה. מטרתה – טיפוח קהילה המקדשת את אלוהים במעשיה היום יומיים. עניינה נאמנות הן לעָבר והן לשותפי הברית בהווה, קרי ליהודים באשר הם. מתוך כך היא נושאת בחובה נאמנות גם לבשורת העתיד של עם ישראל ושל האנושות.
יניב סולומון
יניב סולומון (נולד ב-22 בנובמבר 1994) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בהפועל כפר קאסם בליגה הארצית. בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד. גובהו 2.00 מטר. הוא החל את דרכו בכדורסל במחלקת הנוער של מכבי ראשון לציון ושיחק במספר קבוצות בליגה הלאומית ובליגת העל וכן בנבחרות הצעירות של ישראל. אחיו של הכדורסלן אור סולומון.
קריירת משחק
סולומון החל את דרכו בכדורסל במחלקת הנוער של מכבי ראשון לציון. ב-2011 (כאשר שיתף פעולה עם אחיו, אור) וב-2012 זכה עם הקבוצה באליפות הליגה לנוער. ב-2010 שיחק סולומון בנבחרת הקדטים באליפות אירופה שנערכה במונטנגרו, בה סיימה הנבחרת במקום ה-15, וקלע כ-6 נקודות בממוצע למשחק. ב-2011 שיחק (ביחד אחיו) באליפות אירופה לנוער דרג ב' שנערכה, אותה סיימה הנבחרת במקום השביעי וקלע כ-6 נקודות בממוצע למשחק.
ב-2012, במהלך אימון של נבחרת הנוער, נפגע סולומון ברגלו הימנית וקרע את הרצועה הצולבת. הוא חווה פציעה חוזרת שבעה חודשים מאוחר יותר ושוב ב-2014. לקראת סוף עונת 2014/2015 הצטרף סולומון לאליצור יבנה בליגה הלאומית ובחמישה משחקים קלע 6 נקודות בממוצע למשחק. סולומון החל את עונת 2015/2016 באליצור יבנה וקלע כ-16 נקודות בכ-25 דקות בממוצע למשחק. בינואר 2016 עבר סולומון להפועל באר שבע שם קלע כ-6 נקודות בכ-16 דקות למשחק. בעונת 2016/2017 עבר סולומון להפועל רמת גן גבעתיים שם קלע כ-19 נקודות בכ-33 דקות למשחק. סולומון סיים את העונה כמלך הסלים הישראלי של הליגה הלאומית, ונבחר על ידי האתר ספסל לשחקן הישראלי המצטיין של העונה.
סולומון החל את הקריירה שלו בליגת העל בעונת 2017/18 במדי מכבי ראשון לציון וקלע כ-3 נקודות בכ-10 דקות בממוצע למשחק. בעונת 2018/19 שיחק סולומון בעירוני נס ציונה, אך באמצע העונה, לאחר ששותף ב-11 משחקים בלבד, הוא חווה פציעה קשה נוספת ולא שב לשחק עד תום העונה.
בעונת 2023–2022 שיחק סולומון בקבוצת הפועל כפר קאסם מליגה ארצית דרום והעפיל עמה לליגה הלאומית.
וסת השעות
וסת השעות לפי ההלכה הוא אחד מהווסתות האוסרים את הבעל והאישה בתשמיש המיטה, מחשש שמא תראה האישה באותו הזמן דם נידה, ותטמא.
בניגוד לשאר הווסתות, וסת זו אינה נזכרת במפורש בתלמוד, והיא נזכרת רק בראשונים. וסת זו אף אינה מוסכמת על כל הראשונים, ויש מי שדחה בדבריו את קיומה של וסת זו.
וסת זו נעקרת, אפילו על ידי פעם אחת שלא ראתה באותה שעה, אף אם לא בדקה.
מקור הוסת
וסת זו נזכרת לראשונה בדברי הראב"ד בספרו בעלי הנפש, הוא מוכיח מדברי התלמוד את קיומה של וסת זו.
בתלמוד במסכת נידה נזכרה מחלוקת רבי יוסי ורבי יהודה באישה שקבעה וסת להפלגה, אך היא רואה בזמן ההפלגה רק בשעה שישית מהיום, לדעת רבי יוסי יש לה לחוש רק להפלגת 20 יום ורק לשעה השישית, אך לדעת רבי יהודה יש לה לחוש לכל יום ה-20, ולא מתחשבים בשעות.
הראב"ד סבור שהטעם שרבי יהודה אינו מתחשב בשעות הוא מפני שלדעתו במקרה וקבעה ליום מסוים, אנו תולים שהיום גורם, וייתכן שתראה גם קודם השעה השישית או אף לאחריה ולכך אסורה כל היום. אך במקרה שאין לה יום קבוע, אין לנו לתלות את הראיה ביום מסוים, אזי אנו תולים את הראיה בשעה שרגילה לראות, ולכך אף לדעת רבי יהודה צריכה לחוש רק לשעה שרגילה לראות בה.
בספר פרדס רימונים סבור שאף שאין שעה קבוע משעות היום, וכגון שרגילה לראות בשעה שנכנסת לעיר, אף שכל פעם הוא בשעה אחרת, נחשב אף זה בכלל וסת השעות, ומותרת קודם שתכנס לעיר.
להלכה
בשולחן ערוך הזכיר בדבריו את 'וסת השעות', אך לא ביאר את כוונתו:
הרב יעקב לורברבוים בספרו חוות דעת סבור שכוונת השולחן ערוך לאישה שיש לה וסת שאינה קבועה כגון וסת החודש או וסת ההפלגה, שאינה צריכה לחוש לכל יום החודש או ההפלגה אלא די שתחוש לשעה שרגילה לראות.
אמנם בספר סדרי טהרה, ועוד אחרונים הבינו שכוונתו שאישה שאין לה יום קבוע לראייתה, הרי היא צריכה לחוש כל יום לאותה השעה שרגילה לראות בה. יש שאף למדו כן בדברי הרז"ה שכן באחת מטענותיו על הראב"ד העיר שלדבריו אישה שאין לה וסת קבוע תצטרך לחוש כל ימיה לשעה שרגילה, דבר שאינו מסתבר.
רוקט מורגג' פילדהאוס
רוקט מורגג' פילדהאוס (באנגלית: Rocket Mortgage FieldHouse) הוא אולם ספורט רב-תכליתי בקליבלנד שבאוהיו המשמש כאולמה הביתי של קבוצה קליבלנד קאבלירס מליגת ה-NBA. נוסף על כך הוא משמש כאולמה הביתי של קליבלנד גלדיאטורס מליגת הפוטבול לאולמות ושל קבוצת ההוקי לייק ארי מאנסטרס. בין השנים 1994–2005 נקרא האולם גאנד ארנה (Gund Arena), ובין השנים 2005–2019 נקרא קוויקן לואנס ארנה (Quicken Loans Arena).
היסטוריה ואירועים מרכזיים
האולם הוקם בשנת 1994, ונקרא בתחילה "גאנד ארנה" ("Gund Arena") על שמו של גורדון גאנד שהיה בעליה של קליבלנד קאבלירס.
לאורך השנים התקיימו באולם אירועי ספורט מרכזיים בהם משחק האולסטאר של ה-NBA (1997), אליפות ארצות הברית בהחלקה אמנותית (2000 ו-2009) ומשחק הגמר לנשים של טורניר אליפות המכללות בכדורסל (2007).
ביולי 2016 נערכה בארנה ועידת המפלגה הרפובליקנית שבה נבחר מועמד המפלגה דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו בנובמבר 2016.
ואלרי אפללו
ואלרי אפללו (בשוודית: Valerie Aflalo; נולדה ב-7 באוקטובר 1976) היא דוגמנית שוודית.
ביוגרפיה
בגיל שמונה עשרה החלה לדגמן ועבדה בין היתר עבור ויויאן וסטווד.
ב-2000 היא נבחרה למיס שוודיה 2000 בתחרות שנערכה בסטוקהולם.
היא ייצגה את שוודיה בתחרות מיס תבל 2000.
באותה שנה השתתפה בתוכנית "Fångarna på fortet", משחק טלוויזיה בו ידוענים מתחרים ביניהם באתגרים שונים.
לאחר זכייתה המשיכה לעסוק בדוגמנות והופיעה במספר קטלוגים.
ב-2001 התארחה בתוכנית "Fråga Olle" העוסקת בזוגיות.
היא הגישה ברדיו את התוכנית "NRJ In The Morning".
היא למדה עיצוב אופנה במאלמה ועבדה בפריז אצל המעצב "Renato Nucci".
מ-2005 היא מחזיקה את המותג "Valerie", לעיצוביה ישנם מראה ייחודי המשלבים סגנון שוודי עם סגנון צרפתי.
השחקנית מאלין אקרמן לבשה שמלה שלה בבכורה של הסרט 27 שמלות.
היסטוריה של ליטא (1219–1295)
שמאל|ממוזער|250px|צמחיתה של [[ליטא מהמאה ה-13 למאה ה-15]] ההיסטוריה של ליטא בין 1219 ל-1295 כוללת את הייסוד וההיסטוריה המוקדמת של המדינה הליטאית הראשונה, הדוכסות הגדולה של ליטא. תחילת המאה ה-13 סימלה את סיום הפרהיסטוריה של ליטא, ומנקודה זו והלאה היא מוזכרת בכתבים שונים ורבים. בשנת 1219 21 דוכסים ליטאים חתמו על ברית עם ממלכת גליציה ווליניה, במה שנחשב לאיחוד הראשון בהיסטוריה של שבטים בלטים. למרות לחימה ממושכת עם המסדר הטבטוני הדוכסות הגדולה של ליטא הצליחה להתרחב ולתפוס שטחים נרחבים באזור בלארוס של היום לאחר נפילתה של נסיכות קייב.
הדוכס הגדול הראשון של ליטא היה מינדאוגאס, הנחשב למייסד המדינה הליטאית ומאחד העם הליטאי. מינדאוגאס הוטבל לנצרות בשנת 1251 והוכתר כמלך ליטא בשנת 1253, אולם בשנת 1261 הוא חזר לאמונתו הפגנית ותקף את בני בריתו הטבטונים. רציחתו בשנת 1263 על ידי אחיינו הביא לסיומה של הממלכה הנוצרית הקדומה בליטא, ובמשך 120 השנים הבאות ליטא תישאר אימפריה פגנית השקועה במלחמה ממושכת נגד המסדר הטבטוני, ששאף לנצר את האזור. לאחר מותו של מידאוגאס הדוכסות הגדולה של ליטא שקעה בתקופת אי-שקט פנימי, ההוכחה הטובה ביותר לכך היא שבעשרים ושתיים השנים לאחר הרצחו שבעה אנשים שונים תפסו את כתר הדוכס הגדול. למרות אי היציבות במדינה הדוכסות הגדולה לא התפוררה.
האיחוד הבלטי
שמאל|ממוזער|250px|פיזור [[שבטים בלטים|השבטים הבלטים בתחילת המאה ה-13]] השבטים הבלטים אולצו להתאחד בשל איומים מהמסדרים הדתיים הגרמניים. בשנת 1202 הבישוף של ריגה ייסד את מסדר האחים הליבונים לחרב, שנועד לכבוש ולנצר את כל האזור הבלטי, שכלל שבטים ליבונים, לטבים, אסטונים ואחרים שהאמינו באמונות פגניות. המסדר כבש שטחים נרחבים באזור והיווה סכנה גדולה מצפון לשבטים הליטאים.
בשנת 1226 מלך מסוביה הזמין את האבירים הטבטונים להגן על אדמותיו ולהביס את השבטים הפרוסים הפגנים. בשנת 1230 האבירים התיישבו בעיר חלמנו, שם הקימו מבצר, והחלו לתקוף את אדמות הפרוסים. עד שנת 1283 הם כבשו כמעט את כל השבטים הפרוסים והתמקמו ליד הגבולות המערביים של הדוכסות הליטאית הצעירה.
לאיחוד השבטים הבלטים בליטא היו גורמים נוספים מלבד האיום הטבטוני והליבוני: באותה התקופה החלה להתפתח באזור מערכת פאודלית ומערכת מעמדות חברתיים, ועל מנת לשמור על הסדר החברתי הייתה דרושה הנהגה מאוחדת. סיבה נוספת לאיחוד הייתה שאיפתם של הליטאים לכבוש את השטחים שמזרחה להם, שסבלו באותה התקופה מהכיבוש המונגולי. בין השנים 1201 ל-1236 הליטאים התקיפו לפחות 22 פעמים את אזור ליבוניה, 14 פעמים את רוס ו-4 פעמים את פולין. השליטה על השטחים הנוספים הללו הצריך שלטון ריכוזי חזק ומאוחד.
הסכם גליציה-ווליניה
על מנת לצאת לפשיטות נגד שכניהם הדוכסים הליטאים השונים התאחדו מספר פעמים אפילו לפני המאה ה-13, אולם העדות הראשונה לאיחוד אמיתי ראשון ומקיף היא החתימה בשנת 1219 על ההסכם עם ממלכת גליציה-ווליניה, ממלכה שהשתרעה ממזרח פולין ועד מרכז אוקראינה של היום. על הסכם זה חתמו 21 דוכסים ליטאים, אחד מהם הדוכס מינדאוגאס הצעיר. הסכם זה מוכיח שיתוף פעולה בין הדוכסים ברחבי המדינה, שכן חלקם שלטו על אזורים שלא באו בכלל במגע עם ממלכת גליציה-ווליניה. שיתוף הפעולה מראה כי לכל הדוכסים היה אינטרס משותף, שזהו סימן להתהוות המדינה החדשה.
עלייתו של מינדאוגאס
מינדאוגאס, הדוכס ששלט על דרום ליטא, הפך בסופו של דבר לאבי האומה הליטאית. בשנת 1236 הוא כבר מוזכר בכתבים ליבונים כשליט ליטא כולה, אולם לא ידוע לנו כיצד הוא הגיע למעמד זה. באותה השנה הדוכס ויקינטאס, ששלט על אזור סמוגיתיה שבמערב ליטא, הוביל את כוחותיו לניצחון חשוב על כוחות המסדר הליבוני מחוץ לעיר שאולאי, אולם נראה כי הוא לא קיבל תמיכה בקרב זה ממינדאוגאס. כתוצאה מניצחון זה כוחו של ויקינטאס גדל בעוד שהמסדר הליבוני נחלש מאוד והפך לענף של המסדר הטבטוני. שני המסדרים המאוחדים עתה התמקדו בכיבוש סמוגיתיה, שכן כיבוש אזור זה היה דרוש כדי לאחד בין אדמותיהם בליבוניה בצפון לאדמותיהם בפרוסיה בדרום. ככל הנראה איחוד זה בין המסדרים, ששאפו לנצר את כל האזור הבלטי, גרם להתחזקות האיחוד הליטאי.
בשנת 1239 לערך כבש מינדאוגאס את אזור רותניה השחורה (מערב בלארוס של היום) ושם את בנו לשלוט עליו. במהלך שנות הארבעים של המאה ה-13 מינדאוגאס חיזק וביסס את שלטונו באדמות הבלטיות. בשנת 1245 הוא שלח את שני אחייניו, טוטוילאס ואדיוידאס, יחד עם הדוכס ויקינטס לכבוש את העיר סמולנסק. כאשר הם כשלו במשימתם ניסה מינדאוגאס להשתלט על אדמותיהם. כתגובה לכך הקימו השלושה ברית חזקה עם הסמוגיתים, המסדר הליבוני ומלכי גליציה וווליניה נגד מינדאוגאס. הברית הצליחה לכבוש את רותניה השחורה ואת השטחים של סמוגיתיה שעדיין תמכו במנהיג הליטאי. מינדאוגאס, שעמד בפני תקיפות מדרום ומצפון, הצליח לנצל את היריבויות הפנימיות בתוך הברית ושיחד את ראש המסדר הליבוני, שעדיין כעס על ויקינטס על ניצחונו בקרב שאולאי. בשנת 1251 מינדאוגאס הסכים להתנצר ולוותר עם אדמותיו במערב בתמורה להכתרתו כמלך ליטא. בשנת 1254 הברית התפוררה והכירה במינדאוגאס כשליט ליטא.
ממלכת ליטא
שמאל|ממוזער|250px|[[מינדאוגאס, מלך ליטא, דיוקן משנת 1578]] כמובטח לו על ידי הליבונים, מינדאוגאס הוכתר כמלך ליטא בשנת 1253 וממלכת ליטא, שהוכרזה כבר בשנת 1251 על ידי האפיפיור, נוסדה בצורה רשמית. למרות שהתאריך המדויק של ההכתרה אינו ידוע, הליטאים חוגגים את יום העצמאות שלהם עד היום ב-6 ביולי.
המסדר הליבוני ניצל את תקופת השקט כדי לבסס את שליטתו בסמוגיתיה ובנה שלוש טירות לאורך הגבול עם ליטא. הסמוגיתים כתגובה תקפו את הליבונים וניצחו אותם במספר קרבות, מה שגרם לשבטים הפרוסים מדרום גם הם לקום כנגד המסדר. המרד הפרוסי הגדול נמשך 14 שנים ומינדאוגאס, בעידוד אחיינו טרניוטה, הפר את הסכם השלום עם הליבונים ותקף אותם. יש הטוענים כי המלך גם חזר לאמונותיו הפגניות, אולם אין הוכחה לכך.
מינדאוגאס כרת ברית עם אלכסנדר נבסקי, הנסיך הגדול של רפובליקת נובגורוד, ויחד איתו תקף את המסדר הליבוני. טרניוטה תקף עם כוחותיו את אזור מסוביה (מזרח פולין של היום) בתקווה לעודד את כל השבטים הבלטים הכבושים להתקומם כנגד המסדר ולהתאחד עם הליטאים. למרות שהוא לא הצליח לאחד את השבטים, השפעתו של טרניוטה גדלה שכן מינדאוגאס ריכז את כוחותיו באזור העיר בריאנסק שבמזרח. במהלך האירועים הללו מורטה, אשתו של מינדאוגאס, נפטרה, והמלך הביע את רצונו לשאת לאשה את אחותה, אשתו של בן בריתו דאומאנטאס, ששלט באזורים הצפוניים של ליטא. כתגובה לכך דאומאנטאס וטרניוטה רצחו את מינדאוגאס ושניים מבניו בשנת 1263, וליטא שקעה לתוך תקופה ארוכה של אי שקט פנימי.
אי שקט פנימי
לאחר מותו של מינדאוגאס טרניוטה לקח על עצמו את תפקיד הדוכס הגדול של ליטא, אולם רק שנה לאחר מכן הוא נרצח על ידי משרתיו של מינדאוגאס. דאומאנטאס ברח לפסקוב שם הוטבל תחת השם טימופיי, שלט ברפובליקת פסקוב במשך יותר משלושים שנה ואף הפך לקדוש נוצרי. בנו ואישוילקאס, שהיה נוצרי, לקח את השלטון ועצר את המלחמה נגד המסדר הליבוני. ללא תמיכת ליטא המרידות השבטיות גנד המסדר החלו להרגע. בשנת 1267 ואישוילקאס פרש למנזר והעביר את השלטון לדודו, שבאמאס.
שלטונו של טראידניס
האירועים שהובילו לעלייתו לשלטון של טראידניס אינם ברורים. ידוע רק כי הוא היה דוכס קרנאווה לפני שהפך להיות הדוכס הגדול של ליטא בשנת 1269, וכי יחסיו עם ממלכת גליציה-ווליניה היו רעועים, עובדה שהובילה למלחמה בין המדינות בשנים 1274-1276. טראידניס חיזק את שליטתו ברותניה השחורה וכן תקף את המסדר הליבוני במערב. בשנת 1279, לאחר שהליבונים חוו הפסד צורם בקרב מול הליטאים ומנהיגם נהרג, החליטו הסמיגאלים, עם שישב באזור ריגה של היום והיה כבוש על ידי הליבונים תקופה ארוכה, לקום נגד כובשיהם ולהכיר בשלטונו של טראידניס. אולם טראידניס מת זמן קצר לאחר מכן והמרד נכשל.
תקופת שלטונו של טראידניס הייתה היציבה והממושכת ביותר בתקופת האי שקט שלאחר מותו של מינדאוגאס. לאחר מותו המסדרים הדתיים ביססו שוב את שלטונם על השבטים שמסביב לליטא והחלו למקד את תשומת לבם בכיבוש הדוכסות הגדולה.
עלייתה של השושלת הגדימינידית
שמאל|ממוזער|250px|סמל [[השושלת הגדימינידית]] לא הרבה ידוע על הדוכסים הגדולים של ליטא בין מותו של טראידניס בשנת 1282 ועלייתו לשלטון של ויטניס בשנת 1295. עלייתה של השושלת הגדימינידית החלה עם הופעתו של מנהיגם הראשון, בוטיגיידיס, כדוכס הגדול בשנת 1285. בשנת 1289, בשיאו של כיבוש האזור הבלטי על ידי המסדרים הדתיים, הוא נלחם נגדם ובנה מספר טירות חזקות לאורך נהר נמן. לאחר מותו בתחילת שנות התשעים של המאה ה-13 ירש את מקומו אחיו בוטיבדאס, אביהם של ויטניס וגדימינאס. בשנת 1295 עלה ויטניס לשלטון וסיים את תקופת אי השקט שהייתה באזור במשך יותר משלושים שנה. שלטונו סימן את המעבר מהקמתה של המדינה הליטאית לנקודה בה היא הייתה מוכנה להתרחבות והתייצבות.
מורשת
התקופה שבין 1219 ל-1295 בליטא עיצבה גם קונפליקטים עתידיים: הליטאים הפגנים היו מוקפים על ידי מסדרים דתיים קתולים מצפונם ומדרומם, ועל ידי חסידי הכנסייה האורתודוקסית ממזרח. התקפותיהם של המסדר הטבטוני והליבוני התחזקו בסוף המאה ה-13 בעוד שהיחסים בין הליטאים לאורתודוקסים היו שקטים יותר. למרות המצב המתוח מבחינה דתית, לתושבי המדינה היה חופש דת מוחלט.
השנים שבין 1295 ל-1377 אופיינו בעיקר על ידי מאבקים עם האבירים הטבטונים במערב וכן על ידי התפשטות מזרחה על חשבון המונגולים. למרות חופש הדת במדינה היה זה ברור כי ליטא לא תוכל להישאר מבודדת מבחינה דתית לאורך זמן וכי עליה לבחור בין הדת הקתולית לדת האורתודוקסית. בשנת 1386 הדוכס הגדול יוגאילה בחר להנשא למלכת פולין ולהטבל לנצרות הקתולית, ובכך נעלמה המדינה הפגנית האחרונה באירופה.
פק-מן
פק-מן (באנגלית: Pac-Man) הוא משחק ארקייד אשר פותח על ידי חברת Namco (כיום Bandai Namco Games) ויצא לראשונה לשווקים ביפן ב-22 במאי 1980. המשחק הופץ בארצות הברית על ידי חברת Midway Games. ממציא המשחק הוא טורו איוואטאני. מפתח המשחק קיבל השראה מצורתה של פיצה, כשמשולש אחד חסר ממנה, וכך נוצרה צורתו של פק-מן. המשחק, שזכה לפופולריות עצומה מאז ימיו הראשונים, נחשב בעיני רבים כאחת הקלאסיקות של המדיום וכאייקון תרבותי של שנות השמונים.
פק-מן היה לתופעה בלתי רגילה בתעשיית משחקי הווידאו, וניתץ את המוסכמות הפופולריות שנקבעו בתחום על ידי "פולשים מהחלל". זאת, באמצעות נטישת סגנון הירי (shoot-em-up) לטובת סגנון ייחודי, הומוריסטי ובלתי אלים ברובו שפנה לקהל יעד רחב.