cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איירוספסיאל גאזל
צרפת
מסוקי גאזל נפרסו גם במסגרת משימות של האומות המאוחדות למשימות סיוע והגנה, כמו במהלך מלחמת בוסניה ב-1992. בנוסף להשתתפותם במשימות של כוחות יבשתיים, הועלו המסוקים גם מספינות הצי הצרפתי. באפריל 2008 נצפו שישה מסוקים שירו רקטות על שודדי ים מסומליה. במהלך התקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב ב-2011 הופעלו מסוקי גאזל רבים מסיפון הטיסה של אוניית הלוחמה האמפיבית טונר כנגד כוחותיו של קדאפי, נשיא לוב.
מסוקי גאזל הופעלו גם במהלך מבצעים של צרפת להתערבות צבאית במדינות באפריקה, במיוחד מדינות שהיו בעבר מושבות צרפתיות: צ'אד, ג'יבוטי, סומליה וחוף השנהב. באפריל 2011, כחלק מהמשבר הפוליטי בחוף השנהב, פעלו מסוקי גאזל במסגרת כוח האו"ם שהתערב במשבר (UNOCI, United Nations Operation in Côte d'Ivoire). ארבעה מסוקי גאזל ושני מסוקי מיל מי-24 ירו על המתחם שבו התבצר הנשיא לורן גבאגבו כדי לשתק את הנשק הכבד שהיה ברשותו. לאחר התקיפה נכנע הנשיא. ב-2013 שימשו מסוקי גאזל כספינות תותחים מוטסים במהלך מבצע סרוואל במאלי, ובו ביצעו גיחות נגד כוחות המורדים בצפון המדינה.
אקוודור
מסוקי גאזל הופעלו על ידי צבא אקוודור במהלך מלחמת סנפה ב-1995, בין אקוודור לפרו. המסוקים ביצעו משימות סיוע אווירי קרוב עבור כוחות קרקעיים, וליוו מסוקי סער. ב-2008 אירעה תקרית דיפלומטית בין אקוודור לקולומביה לאחר חדירה של מסוק גאזל לשטח קולומביה. שני מטוסים קולומביאנים יירטו את המסוק, ששב לשטח אקוודור. אקוודור טענה שהמדובר בטעות.
בריטניה
בריטניה הזמינה ב-1973 142 מסוקי גאזל, מתוך כוונה להגיע לצי של 250 מסוקים. המסוקים הראשונים הופעלו על ידי טייסת 660 של הגיס האווירי של צבא בריטניה שהייתה מוצבת בגרמניה המערבית, החל מ-6 ביולי 1974. מסוקי הגאזל החליפו את מסוקי הבל H-13 סו ונועדו למשימות סיור, הטסת כוחות, הכוונת אש ארטילרית, פינוי נפגעים ולוחמה נגד טנקים. באוגוסט 1974 הוצבו 30 מסוקים בבסיס חיל האוויר המלכותי הבריטי בטרנהיל, באנגליה, למשימות אימונים.
הצי המלכותי הבריטי החל להפעיל מסוקי גאזל בדצמבר 1974. מסוקי הצי הופעלו על ידי טייסת 705 של זרוע האוויר של הצי המלכותי ונועדו למשימות אימונים ולהכשרת טייסי הצי להטסת מסוקי ווסטלנד לינקס עם כניסתם של האחרונים לשירות. בסך הכל הוזמנו 23 מסוקים עבור טייסת זו. הטייסת האווירית של חטיבת הקומנדו 3 של חיל הנחתים המלכותי (מאוחר יותר כוח מסוקי הקומנדו של הצי המלכותי הבריטי), שפעלה באותה עת בהונג קונג, הפעילה מסוקי גאזל מגרסה AH.1 של הצבא הבריטי למשימות תובלה קלה וסיור עבור חיל הנחתים. ב-1975 נכנסו לשירות הנחתים 12 מסוקי גאזל ואולם התברר שהמסוקים אינם מתאימים להפעלה באקלים של הונג קונג ועד סוף השנה הוחזרו המסוקים לבריטניה.
במהלך המלחמה הקרה טסו מסוקי גאזל של הצבא הבריטי יותר מ-660,000 שעות טיסה. במהלך שנים אלה בוצעו יותר מ-1,000 התאמות ושיפורים למסוק. המסוק הופעל גם במהלך פעילות הצבא הבריטי בצפון אירלנד לסיורים אוויריים. ב-17 בפברואר 1978 הופל מסוק גאזל של הצבא הבריטי ליד ג'ונסבורו, במחוז ארמה, על ידי אנשי הצבא האירי הרפובליקני הזמני (Provisional IRA) במהלך תקרית קרקעית.
במהלך מלחמת פוקלנד הופעלו מסוקי גאזל מסיפוניהן של אוניות הצי המלכותי הבריטי, ומילאו תפקיד חשוב. במהלך המלחמה בוצעה תוכנית חירום לשיפור ושדרוג המסוקים, במהלכה הותאמו להם פודים לרקטות אוויר קרקע SNEB בקוטר 68 מ"מ, לוחות שריון, ציוד לציפה, להבים הניתנים לקיפול ועוד. שני מסוקי גאזל של חיל הנחתים המלכותי הופלו ביום הראשון לנחיתת הכוחות הקרקעיים הבריטים במפרץ סן קרלוס ב-22 במאי 1982. ב-6 ביוני הופל מסוק גאזל של הגיס האווירי של צבא בריטניה בתקרית אש ידידותית, כאשר מכשירי המכ"ם במשחתת הבריטית אה"מ קארדיף זיהו את המסוק בטעות כמטוס לוקהיד C-130 הרקולס של חיל האוויר הארגנטינאי.
מסוקי גאזל הופעלו במשימות סיור וקישור במהלך מלחמת אפגניסטן. ב-2007 דווח שבניגוד למסוקים בריטיים אחרים שסבלו משמישות נמוכה עקב תנאי מזג האוויר והקרקע בזירות הלחימה באפגניסטן ובעיראק, מסוקי הגאזל מתפקדים היטב, ואחוז השמישות שלהם למשימות עומד על כ-80%.
יוגוסלביה
ב-27 ביוני 1991, במהלך מלחמת עשרת הימים בין יוגוסלביה וסלובניה, הופל מסוק גאזל של חיל האוויר היוגוסלבי על ידי טיל כתף נגד מטוסים 9K32 סטרלה-2 (SA-7). היה זה כלי הטיס הראשון שהופל במלחמות יוגוסלביה. למחרת ערקו שני טייסים יוגוסלביים עם מסוק הגאזל שהטיסו והצטרפו לכוחות הסלובניים, אך המסוק לא השתתף בלחימה בימים הבאים. בעימותים שהתרחשו בשנים הבאות עם התפרקותה של יוגוסלביה נתפסו מסוקי הגאזל של חיל האוויר היוגוסלבי (רובם יוצרו ברישיון ביוגוסלביה על ידי חברת SOKO) על ידי הצדדים השונים, והופעלו במהלך המלחמות ולאחריהן.
ישראל
במהלך מלחמת לבנון הראשונה איבדו הסורים מספר מסוקי גאזל שנפגעו וננטשו בדרום לבנון. לאחר בחינת מצבם של המסוקים הוחלט במטה חיל האוויר לחלץ שניים מהם ולהביאם לארץ, שמצבם הוערך טוב יחסית.
יחידת האחזקה האווירית 22 התבקשה להשמיש את אחד המסוקים תוך 17 יום, במטרה שישתתף במפגן האווירי ביום חיל האוויר. לאחר עבודה מאומצת הושמש אחד המסוקים והשתתף במפגן האווירי בשנת 1982. לאחר מכן הושמש גם המסוק השני ועל שניהם צוירו סמלי חיל האוויר הישראלי לצד סמלי חיל האוויר הסורי. שני המסוקים שרתו בחיל האוויר עד שהוחלט להוציאם משרות בשל קשיי תחזוקה וחסר בחלפים. מסוק אחד הועבר למוזיאון חיל האוויר בחצרים והשני נמכר ב-2004 לחברת "כים ניר" ושימש בין היתר לעבודות שוטפות עבור חברת החשמל. המסוק נמכר מאוחר יותר לחברה הונגרית, שהעבירה אותו לדרום אפריקה.
לבנון
חיל האוויר הלבנוני קיבל מצרפת בשנים 1980–1981 עשרה מסוקי גאזל מגרסאות L ו-H, למשימות לוחמה נגד טנקים ותובלה כללית, בהתאמה. מסוקים אלה הוצבו בטייסת התקיפה השמינית, בבסיס ביירות. ב-1983 הועברה הטייסת אל מצפון לביירות והמסוקים פוזרו במנחתים מאולתרים באזור ג'וניה ואדמה מסיבות ביטחוניות. במהלך השלבים האחרונים של מלחמת האזרחים בלבנון הופעלו המסוקים באופן נרחב במשימות סיוע אווירי קרוב לכוחותיו של הגנרל מישל עאון. נזקים ואובדן בקרבות ובעיות תחזוקה צמצמן את מספר המסוקים השמישים לארבעה בלבד ב-1990; שלושה מסוקים נתפסו על ידי המיליציה של הכוחות הלבנוניים ונמכרו בניגוד לחוק לסרביה ב-1991.
לאחר המלחמה עשה פיקוד חיל האוויר הלבנוני מאמץ מתמשך לשקם את טייסת המסוקים הלבנונית. תשעה מסוקים מגרסה L של איחוד האמירויות הערביות הועברו ללבנון ב-2007, כסיוע מצד האמירויות. עם זאת, בשל אילוצים תקציביים נשמרים רוב מסוקי הגאזל באחסון, למעט תקופות של עימותים צבאיים. המסוקים לחמו נגד אנשי ארגון פתח אל-אסלאם במהלך הקרבות נגד צבא לבנון במאי 2007. במסגרת הלחימה ירו מסוקי גאזל רקטות על עמדות של אנשי הארגון.
מצרים
כחלק מיוזמה בינלאומית ליצירת תעשיות נשק בעולם הערבי, עשתה מצרים מאמצים נרחבים להחליף נשק ייבוא בנשק שייוצר במצרים ואך יימכר למדינות אחרות במזרח התיכון, ובהן ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות וקטר. במסגרת מאמצים אלה נחתמו הסכמים גדולים עם צרפת ובריטניה, וב-1978 הוקמה חברת אראב בריטיש הליקופטר קומפני (ABHCO) במסגרת עסקה בהיקף 595 מיליון דולר עם חברת ווסטלנד הליקופטרס, לייצור מקומי של מסוקי ווסטלנד לינקס בריטיים. עסקה לרכישת 42 מסוקי גאזל נחתמה עוד בשנת 1975, ובמהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 בנתה ABHCO מספר משמעותי של מסוקי גאזל, שמנועיהם נבנו על ידי חברת בריטיש אראב אנג'ין קומפני.
מרוקו
בינואר 1981 חתמו צרפת ומרוקו על עסקת נשק בשווי 4 מיליארד דולר. במסגרת העסקה נמכרו למרוקו, בין השאר, 24 מסוקי גאזל. חיל האוויר המלכותי של מרוקו הפעיל את המסוקים הללו, שחומשו בטילים נגד טנקים ובסוגי חימוש נגד מטרות קרקע נוספים. המסוקים הופעלו לעיתים קרובות בקרבות נגד חזית פוליסריו בסהרה המערבית. טילי ההוט שבהם היו מצוידים המסוקים הופעלו בהצלחה נגד טנקים וכלי רכז משוריינים של החזית, והמסוק היה יעיל מאוד גם במשימות סיור.
סוריה
סוריה רכשה 38 מסוקי גאזל, שהופעלו על ידי חיל האוויר הסורי באופן נרחב במהלך מלחמת לבנון הראשונה למטרות סיוע לכוחות הקרקע, בעיקר כנגד השריון הישראלי. בתצורת נ"ט היה המסוק חמוש ב-4 טילי הוט ותותח אוטומטי 20 מ"מ. הסורים טענו להשמדת 30 טנקים ישראליים במחיר הפלת חמישה מסוקים; ישראל טענה ששבעה טנקים הושמדו, לעומת 12 מסוקים שהופלו. במהלך קרב עין זחלתא, ב-8 ביוני 1982, הצליחו שני מסוקי גאזל סוריים לעכב את התקדמות כוחות החוד של חטיבה 500 ולפגוע בטנק שחסם את הציר למספר שעות, עד שנעקף על ידי כוחות הנדסה. מספר מסוקי גאזל נפלו שלל בידי ישראל (ראו לעיל).
לאחר המלחמה הגדילה סוריה את מספר מסוקי התקיפה שברשותה ורכשה עוד מסוקי גאזל, כמו גם מסוקי מיל מי-24 כבדים. חיל האוויר הסורי עשה שימוש במסוקי גאזל גם במלחמת האזרחים בסוריה.
סין
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 רכשה סין שמונה מסוקי גאזל מגרסה SA 342L, למשימות תקיפה. אלו היו מסוקי התקיפה הראשונים בשירות צבא סין. נשקלה רכישת מסוקים נוספים וכן קניית זכויות לייצור ברישיון, אך עם דעיכתה של המלחמה הקרה נזנחה אפשרות זו. מסוקי הגאזל הסיניים שימשו לפיתוח תורת לחימה נגד טנקים, והמסוקים שימשו גם בתפקידי ביום אויב.
עיראק
עיראק רכשה כ-100 מסוקי גאזל, ורבים מהם הופעלו במהלך מלחמת איראן–עיראק. לפחות 40 מהמסוקים היו חמושים בטילי הוט. מסוקי הגאזל הופעלו במקביל למסוקי מיל מי-24. כתוצאה מהאבדות במלחמה ומשחיקה נותרו בידי עיראק בעשור הראשון של המאה ה-21 כ-20 מסוקי גאזל בלבד. על פי מקורות מודיעין בארצות הברית, עיראק ניסתה ב-2003 לרכוש חלפים עבור מסוקי הגאזל שנותרו בשימוש דרך צד שלישי, למרות האמברגו שהוטל עליה. חברת יורוקופטר שאליה מוזגה חטיבת ייצור המסוקים של איירוספסיאל ב-1992, הכחישה מעורבות כלשהי בעסקה מעין זו. באפריל 2009 רכשה עיראק שישה מסוקי גאזל למשימות אימונים, כחלק מעסקת רכש רחבה יותר.
רואנדה
ב-1992 סיפקה צרפת לרואנדה 9 מסוקי גאזל חמושים, בעקבות בקשות של נשיא רואנדה, ז'ובנל הָבּיָרימָנָה לסייע למשטרו מול החזית הפטריוטית הרואנדית (RWF) שנשלטה על ידי שבט הטוטסי. המסוקים הופעלו בעימותים שהפכו למלחמת האזרחים ברואנדה.
מפעילות
צבאות וארגונים ממשלתיים שהפעילו מסוקי גאזל בעבר ומפעילות בהווה, נכון ל-2019:
נתונים כלליים
נתונים לדגם SA341
עבד אלעזיז נסאסרה
עבד אלעזיז נסאסרה הוא עורך דין בדואי-ישראלי, המשמש כראש המועצה המקומית כסייפה משנת 2018.
ביוגרפיה
נסאסרה הוא תושב היישוב כסייפה ועורך דין אשר פעל במקצוע במשך שנים רבות עד אשר נבחר לראשות המועצה המקומית בשנת 2018. נסאסרה נבחר במקומו של ראש המועצה הוותיק סאלם אבו רביעה.
כהונה כראש מועצה
בשנת 2020 נסאסרה פנה במהלך כהונתו לשר השיכון יעקב ליצמן בבקשה לייעד את שטחי העיר העתידית החרדית/דתית כסיף לבני יישובו בכסייפה. זאת לאור המידע כי שר השיכון מבטל את התוכניות להקמת עיר חרדית ולאור מחסור המגורים העצום אשר קיים ביישוב כסייפה.
מפרץ חאניה
מפרץ חאניה (ביוונית: Κόλπος των Χανίων) הוא מפרץ בים כרתים באזור הצפון-מערבי של האי כרתים ביוון של ימינו.
היסטוריה עתיקה
בפרהיסטוריה שלטה העיר החזקה קידוניה על מפרץ חאניה והייתה מרכז לאמנות ותרבות כרתים המוקדמת במערב כרתים. בשנת 74 לפני הספירה מדינת העיר קידוניה הדפה התקפה של רומא בקרב ימי במפרץ חאניה.
אורניתופטר
אוֹרְנִיתוֹפְּטֶר (הלחם מיוונית: "אוֹרְנִיס" – ציפור ו-"פֶּטְרוֹן" – כנף) הוא כלי טיס המייצר עילוי באמצעות נפנוף בכנפיו. לרוב כלי טיס אלה הם קטנים יחסית, בערך בסדר גודל של עופות, ומשמשים כטיסנים כתחביב וככלי טיס בלתי מאוישים זעירים. אורניתופטרים מאוישים אינם נפוצים. הם מונעים על ידי מנועי בוכנה קטנים או בכוח השרירים של הטייס.
עמינדב קריספין
הרב עמינדב מכלוף קריספין (נולד בה'תרצ"ב, 1931/1932) הוא רב חרדי-ספרדי ישראלי, שכיהן כרבה של קריית ביאליק בין השנים 2009-1982.
תולדות חייו
בשנת ה'תשכ"ה עלה לישראל. שימש בתפקידים רבניים בלוד ובאשדוד.
בשנת ה'תשמ"ב התמנה לרב העיר קריית ביאליק. ייסד בעיר את כולל "כתר שם טוב", וכיום הוא נשיאו (בעבר עמד בראש הכולל הרב שלמה שלוש). עסק בהוצאה מחודשת לאור של כתבי רב-סבו רבי יעיש קריספין.
בשנת 2008 נעצר בחשד שביצע הטרדות מיניות בשלוש נשים, שתיים מתוכן עובדות המועצה הדתית בקריית ביאליק. ב-2009 הוגש כתב אישום לבית משפט השלום בחיפה בשלושה סעיפים של הטרדה מינית ובסעיף של הדחת עד, והוא נאלץ לפרוש מתפקידו. בשנת 2013 זוכה הרב קריספין מכל ההאשמות נגדו, לאחר שנחשפה הקלטה שבה דורש מזכיר המועצה הדתית בעיר, חיים אוטמזגין סכומי כסף גבוהים בתמורה לסגירת התיק, עובדה שהטילה צל כבד על גרסת התביעה.
משפחתו
הרב קריספין נשוי לאחותם של הרבנים דוד חי אבוחצירא, אלעזר אבוחצירא, יקותיאל אבוחצירא, רפאל אבוחצירא וישועה ורחמים אבוחצירא. אחיות נוספת נשואות לרבנים חיים פינטו ויוסף טולידנו.
אחותו של הרב קריספין נשואה לרב שמעון ביטון, רבה של בית שמש.
קסם (להקה)
קסם הייתה להקה ישראלית שפעלה בשנים 1982–1985.
היסטוריה
ב-1982 השתתפה הלהקה לראשונה בקדם אירוויזיון 1982 עם השיר "בומרנג", והם הגיעו למקום ה-11. בשנה זו גם השתתפו בפסטיבל שירי הילדים עם השיר "שיר לשכונה" שהגיע למקום הרביעי.
ב-1984 השתתפו חברי הלהקה לצד אריה מוסקונה ושולה חן בהצגה שהייתה אופרת רוק ונקראה "אל תרדו ממני".
ב-1985 השתתפו חברי הלהקה בפעם השלישית והאחרונה בקדם אירוויזיון 1985 עם השיר "טוב" שהגיע למקום השמיני. בקדם זה במקום גליל וגורן הופיעו לצד ענבי וחדד שני זמרים אחרים. באותה השנה הוציאה הלהקה את אלבומה היחיד שנקרא על שמה "קסם", ולאחריו הלהקה התפרקה.
דירקטורט (צרפת)
דירקטורט או דירקטוריון (בצרפתית Directoire מהמילה directeur = מנהל) היה ועד מושל בן חמישה חברים - הקרויים "דירקטורים" - שניהל את הרפובליקה הצרפתית הראשונה בין 2 בנובמבר 1795 ל-9 בנובמבר 1799. בהיסטוריה של צרפת מכנים לעיתים דירקטורט את התקופה שבין פיזור הוועידה הלאומית (הקונבנט הלאומי) ב-26 באוקטובר 1795 (4 ברימר לפי לוח השנה המהפכני בצרפת) להפיכה של הגנרל נפוליאון בונפרטה ב-9 בנובמבר 1799 (18 ברימר לפי לוח השנה המהפכני). אלו נחשבות גם ארבע השנים האחרונות של המהפכה הצרפתית. המושב הקבוע של הדירקטורט נמצא בארמון לוקסמבורג בפריז. משטר הדיקטורט הונהג אחרי סוף הטרור על ידי רפובליקנים מתונים, חברי הוועדה הלאומית ה"תרמידורית". משטר זה התבסס על הבורגנות שהתעשרה בעקבות ספקולציות עם נכסי האומה והאסינייאטים. הוחזרה זכות הבחירה התלויה ברכוש ואורגנו על יסוד זה בחירות לשני בתים חוקקים חדשים:מועצת חמש המאות ומועצת הוותיקים. מחד גיסא הייתה שאיפה ליציבות חברתית אך מאידך גיסא הוחלט לקיים כל שנה בחירות לשליש ממושבי הגוף המחוקק ובחירות לאחד או שניים מהדירקטורים. בשנתיים הראשונות התמקד הדירקטורט בלשים קץ לזוועות של שלטון הטרור היעקוביני. נעצרו ההוצאות להורג ההמוניות והוקלו האמצעים נגד הכמרים והמלוכנים הגולים. המועדון הפוליטי היעקוביני נסגר ובשנת 1796 השלטון מחץ התקוממות מזוינת מתוכננת על ידי היעקובינים ועוד אחת של המהפכן הטרום-קומוניסט פרנסואה-נואל באבף שנודע כ"גראכוס באבף" ("קנוניית השווים"). אחרי גילוי קשר מלוכני שבו היה מעורב הגנרל ז'אן-שארל פישגרי, גברה השפעת היעקובינים בבתים המחוקקים והם החמירו את אמצעי הדיכוי נגד הכנסייה והמלוכנים המהגרים. הם תפסו שני מושבים נוספים בדירקטורט וגרמו לקרע כואב בהנהגה. נגד האויבים הפוליטיים השתמש הדירקטורט בעונשי הוצאה להורג וגירוש לעבודות פרך בגיאנה הצרפתית. הדירקטורים נחלו פעמים חוזרות אכזבה מהבחירות השנתיות ופנו מספר פעמים להפיכות על מנת לשמור על שלטונם. כך קרה למשל ב-18 פרוקטידור בשנה החמישית למהפכה כשהמלוכנים הפכו לרוב במועצות המחוקקות. הושמעו קריאות חוזרות לשינוי חוקת השנה השלישית. בשנת 1799 אחד מהתומכים בשינוי, האב עמנואל-ז'וזף סיאייס, נבחר כדירקטור וכעבור זמן קצר נמנה עם יוזמי ההפיכה ב-18 ברימר שהדיחה את משטר הדירקטורט והחליפה אותו בקונסולט שבמרכזו עמד נפוליאון בונפרטה.
בימי הדירקטורט נמצאה צרפת במלחמה מתמדת נגד קואליציות זרות שכללו את הממלכה המאוחדת, האימפריה ההבסבורגית ("אוסטריה"), ממלכת פרוסיה, ממלכת נאפולי, האימפריה הרוסית, שוודיה והאימפריה העות'מאנית. בתקופה זו סיפחה צרפת את דרומן של ארצות השפלה או בלגיה, שהייתה עד אז חלק מהאימפריה ההבסבורגית, את הגדה השמאלית של הנהר ריין וחלק גדול מאיטליה, שנכבש על ידי בונפרטה תוך כדי קרבות בעיקר עם האוסטרים. הדירקטורט הקים עשרות "רפובליקות אחיות" קיקיוניות באיטליה, בשווייץ ובהולנד שחתמו על איחוד מכסים עם צרפת. הערים והמדינות שנכבשו נדרשו לשלוח לצרפת סכומים עצומים של כסף, כמו כן אוצרות אמנות שאכלסו את מוזיאון הלובר החדש בפריז. מעבר לים נכבשה מרטיניק, הוקמו מחוזות בקולוניות הצרפתיות והוכרז מאבק בעבדות. צבא בפיקודו של בונפרטה יצא למסע נועז למצרים וניסה לכבוש אותה. הוא פלש גם לארץ ישראל העות'מאנית, שנודעה אז כחלק מ"סוריה העות'מאנית" אך נבלם על ידי הטורקים הנתמכים על ידי הבריטים, במצור על עכו. הדירקטורט דיכא התקוממות מחודשת של המלוכנים בחבל הצרפתי של ואנדה. הניסיון לתמוך במרד האירי של 1798 ובהקמת רפובליקה אירית נכשל.
בפנים הדירקטורט הקים מנהל נרחב, הפעיל מדדים כלכליים, הקים מוסדות חינוך ותעשיות. תקופת הדירקטורט הייתה עידן של תסיסה תרבותית ושל שחרור האמנויות שבאו לידי ביטוי באופנת "המופלאים" וה"מדהימות" (ה"אנקראיאבל" וה"מרווייז") ובסגנון "דירקטורט" בריהוט ובאמנויות הקישוט. הוקל על פרקטיקת האמונות הדתיות: הכמרים המרדנים המשיכו להיות נעצרים ולפעמים מוצאים להורג, אולם הצלבים חזרו לשימוש, בתי הספר הכנסייתיים פתחו מחדש את שעריהם והקהל חזר לפקוד את המיסות בכנסיות, אף על פי שבאופן כללי האמונה הדתית פחתה. הכלכלה הייתה במשבר ממושך. בהתחלה אוצר המדינה היה ריק. המטבע מנייר - האסיניאטים - ירדו הרבה בערכם והמחירים עלו. הדירקטורים עצרו אז את הדפסת האסיניאטים והחזירו ערך למטבע. אבל החלטה זו עוררה משבר אחר: צנחו המחירים והמשכורות, והתחולל מיתון.
מקהלת משרד הפנים הרוסי
מקהלת משרד הפנים הרוסי או מקהלת המשטרה הרוסית הוא שמו הנפוץ של ההרכב האקדמי לשירה וריקוד של המשמר הלאומי של רוסיה (ברוסית: Академический ансамбль песни и пляски национальной гвардии Российской Федерации), שבעבר היה חלק ממשרד הפנים הרוסי ונקרא "ההרכב האקדמי לשירה וריקוד של כוחות הפנים של משרד הפנים של רוסיה (ברוסית: Академический ансамбль песни и пляски внутренних войск МВД России).
היסטוריה
זהו אחד מההרכבים המוזיקליים הגדולים ברוסיה והוקם ביולי 1973 על ידי קולונל בוריס סלמין מחילות הפנים של המשטרה הסובייטית. בשנת 1976 מונה רפאל ורשינין לעמוד בראש המקהלה, הוא הוחלף בשנת 1985 על ידי ויקטור יליסייב, פרופסור הקונסרבטוריון של מוסקבה, שמנצח על המקהלה מאז.
המקהלה זכתה להכרה בינלאומית רבה ובהופעותיה בעולם הציגה את עצמו בתור "ההרכב האקדמי של משרד הפנים הרוסי מקהלת הצבא האדום" (באנגלית: The Red Army Choir MVD Academic Ensemble, או Academical Ensemble IF MIA RF Red Army), דבר שגרם לצופים להתבלבל ולחשוב שמופיעה בפניהם מקהלת הצבא האדום המפורסמת יותר (באנגלית ידוע שמה כ-The Alexandrov Red Army Choir או The Alexandrov Red Army Ensemble). ב-2011 מקהלת הצבא האדום אף פנתה בדרישה למקהלה המשטרתית שלא לבלבל את קהל הצופים בעולם.
בשל פירוק כוחות הפנים של המשטרה הרוסית המקהלה שינתה את שמה בשנת 2016, חדלה להיות מקהלה משטרתית והפכה ל"הרכב האקדמי לשירה וריקוד של המשמר הלאומי של רוסיה" (Академический ансамбль песни и пляски национальной гвардии Российской Федерации).
אנינה פרליך
אֵנינֶה מארי מֵגְדָלֶנֶה פְרֱלִיך (בדנית: Anine Marie Magdalene Frølich 13 במרץ 1762 - 6 בנובמבר 1784) הייתה בלרינה דנית, אחת מרקדניות הבלט המקצועיות הראשונות שהיו ילידות דנמרק והכוכבת המקומית הראשונית בבלט המלכותי הדני. אנינה פרליך הייתה אולי הדמות העיקרית בהופעת הבלט הקלאסי כצורת אמנות ייחודית בדנמרק.
ביוגרפיה
פרליך נולדה בקופנהגן, והתקבלה כתלמידה לבית הספר לבלט של תיאטרון החצר, "הופתיאטר", ב-1771. תיאטרון החצר נוסד בשנת 1767 בארמון כריסטיאנסבורג בידי פייר לורן מלהקת התיאטרון הצרפתית שפעלה שם: הוא התמזג עם התיאטרון המלכותי הדני לאחר פיטורי הלהקה הצרפתית בעונת 1772–1773.
בתקופה זו, ביצוע של בלט על ידי רקדנים מקומיים בדנמרק היה בגדר חידוש. בתיאטרון המלכותי הדני הופיעו רקדנים מקומיים רק מעונת 1758–1759, שהייתה לעונת הבכורה של מארי בארך וקרל וילהלם בארך
פרליך הופיעה לראשונה ב-1773 ונחלה הצלחה מיידית הודות ליופייה יוצא הדופן, כישוריה הטכניים והטכניקה הדרמטית שלה, שייחדה אותה בהשוואה לגינונים הפורמליים והצפידים יותר, שהיו מקובלים על רוב הרקדניות בנות זמנה.
משנת 1775, פעלה פרליך בהשראתו של הרקדן האיטלקי וינצ'נצו גליאוטי. לאחר שהתמנה למנהל הבלט של תיאטרון החצר, הכניס גליאוטי שינויים מפליגים בבלט הדני וחולל התלהבות חדשה לאמנות בקרב הקהל. עד אז, היה הבלט הדני מופשט ומשולל דרמה, פורמלי ומאולץ. גליאוטי הביא את רעיון הבלט כאמנות דרמטית לדנמרק, והוא שעיצב את פרליך ככוכבת, להציג באמצעותה את הכוריאוגרפיה החדשנית שלו. ריקודה העשיר בהבעה הלם להפליא את סגנון הבלט החדש בהדרכתו. בהנהגתו הייתה לבלרינה הראשונה במעלה של הבלט הדני. אחד מתפקידיה המפורסמים ביותר היה בבלט Den forlodte Dido בשנת 1777.
פרליך וגליאוטי גם היו לנאהבים, אבל הקשר כשל. מותשת מדרישותיה הפיזיות של אמנותה, לקתה פרליך בבריאותה, שהידרדרה במהירות. ב-1784 התמוטטה בשעת הופעה ונלקחה הביתה. היא מתה זמן קצר לאחר מכן בקופנהגן.
אנדראה (זמרת מקדונית)
אנדראה קואבסקה (נולדה ב-14 בפברואר 2000), ידועה בשמה הפרטי אנדראה, היא זמרת מקדונית, ונציגת מקדוניה הצפונית באירוויזיון לשנת 2022 בטורינו, איטליה.
ביוגרפיה
אנדראה קואבסקה נולדה ב-12 בפברואר 2000 בסקופיה, בירת מקדוניה הצפונית, לאב פרופסור באוניברסיטה ולאם פיזיקאית. בגיל 5 עברה עם הוריה לניו יורק שבארצות הברית, שם התגוררה שנה והחלה להתפתח אהבתה למוזיקה.
טים קונוויי
תומאס דניאל "טים" קונוויי (באנגלית: Thomas Daniel "Tim" Conway; 15 בדצמבר 1933 - 14 במאי 2019) היה שחקן וקומיקאי אמריקאי. קונוויי זכה בפרס גלובוס הזהב ובארבעה פרסי אמי על הופעותיו ועבודתו מאחורי הקלעים של הסדרה "המופע של קרול ברנט". קונוויי היה מכוכבי קומדיית המצבים "הצי של מקייל".
ביוגרפיה
קונוויי נולד בפרבר ווילובי שבקליבלנד, אוהיו. בנם של סופי ודן קונוויי. לאחר שלמד ב"אוניברסיטת בוולינג גרין" שבאוהיו, התגייס לצבא ארצות הברית. לאחר שירותו הצבאי עבד כשדרן רדיו מקומי בקליבלנד.
קריירת משחק
קונוויי נחשף באופן רשמי לקהל בארצות הברית בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 בקומדיית המצבים המלחמתית "הצי של מקייל", בה שיחק לצידו של הכוכב ארנסט בורגניין בתפקיד לוטננט אנסן צ'ארלס פרקר. קונויי זכה לפופולריות רבה בזכות הסדרה, היה מועמד על תפקידו לפרס אמי, זכה לתוכנית על שמו בשם "המופע של טים קונוויי" ובנוסף כיכב בשני הסרטים שיצאו בעקבות הסדרה, "הצי של מקייל" ו"הצי של מקייל מצטרף לחיל האוויר".
קונוויי הפך לחבר פאנל בתוכנית הבידור המפורסמת "המופע של קרול ברנט" בשנת 1975. הוא היה שותף לכתיבת המערכונים, וגילם מספר דמויות קומיות. קונוויי זכה על עבודתו ככותב ושחקן בתוכנית בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה, ובארבעה פרסי אמי.
קונוויי שיחק כשחקן קולנוע בקומדיות המצליחות של אולפני וולט דיסני "האתלט הטוב בעולם" בתפקיד מיילו ג'קסון, "בלאגן במערב" בתפקיד הפושע אמוס טאקר ו"בלאגן במערב 2". לאחר מכן הופיע בסרטים זניחים, בהם "העיניים הפרטיות", "אלוהים היקר" של גארי מרשל ו"שחקן על ארבע 2".
קונוויי זכה בשני פרסי אמי על הופעות אורח שעשה בסדרות הקומיות "רוק 30" ו"Coach" והשתתף כשחקן אורח בקומדיות המצבים "Yes, Dear" ו"נשואים פלוס" בתפקיד אפרים וונקר, אביה של פג באנדי (קייטי סגל).
חיים אישיים
קונוויי היה אב לשבעה ילדים מנישואיו הראשונים למרי אן דלטון. מבין ילדיו נמנה שדר הרדיו טים קונוויי ג'וניור.
נפטר בלוס אנג'לס ב-14 במאי 2019, בגיל 85 מסיבוכים של הידרקון תקין-לחץ.
פיצול לשון
פיצול לשון, הוא הליך אסתטי הנכלל במסגרת שינוי הגוף ואשר בו חותכים את הלשון לשני חלקים מהקצה הקדמי פנימה עד בסיס הלשון. לשון מפוצלת יכולה להיווצר גם כתוצאה מפירסינג בלשון. התופעה עלולה להיווצר גם כתופעה נדירה מלידה בשל סוכרת של האם. תסמונות אחרות העלולות ליצור באופן טבעי את התופעה הן תסמונת Orofaciodigital, תסמונת גולדנהר וכן תסמונת Klippel–Feil.
ביצוע ההליך
קיימות שתי שיטות עיקריות לביצוע ההליך, שימוש בסקלפל או על ידי צריבה בלייזר. ההליך יכול להתבצע על ידי מנתחי פה, מנתחים פלסטים, ביצוע עצמי או על ידי מבצעי שינויי גוף, (פירסרים וכו'). לפני ביצוע פיצול הלשון, יש כאלה אשר מעדיפים שיהיה להם מראש פירסינג מוחלם אשר יסמן את המקום בו הפיצול יסתיים. הליך זה מונע החלמה אשר תמנע מהפיצול להיות עמוק מספיק. בפיצול לשון על ידי סקלפל, הלשון נחתכת במחציתה וכל צד נתפר או נצרב לאורך החתך. הפעולה מתבצעת לשם מניעת החלמת הלשון והגלדת החתך וכן לשם יצירת מראה עגול וטבעי. במקרים מסוימים, הסקלפל מחומם לשם יצירת אפקט של צריבה והמעטת הדימום. צורה נוספת לבצע את הצריבה מלבד ציוד צריבה היא על ידי לייזר ארגון. שתי השיטות שורפות את הלשון באמצע וסוגרות במקביל את כלי הדם. אם, כאמור לא מבוצע בתחילה פירסינג בלשון לתחום את הפיצול ללשון יש יותר נטייה להחלים והתהליך יבוצע פעם נוספת לשם קבלת התוצאות הרצויות. שיטה נוספת היא השיטה המכונה שיטת חוט הדייג וכלל לא מערבת חום או צריבה. שיטה זו אשר נפוצה בעיקר בקרב המבצעים את ההליך באופן עצמאי, מחייבת חור פירסינג בריא ומוחלם כבר מראש. בחור הבריא מושחל חוט דיג אשר הולך ומתהדק בכיוון של קצה הלשון ובסופו של דבר הידוק החוט והקשר גורם לפיצול הלשון. התעוד הראשון של פיצול לשון מ-1996 נעשה בצורה זו. הלשון מבריאה לרוב בפרק זמן של שבוע עד שבועיים. עד החלמה, לעיתים יהיה קושי בדיבור ובאכילה.
תהליך הופכי
לשון מפוצלת ניתנת לאיחוי מחדש על ידי הסרת התפרים, כריתת הרקמות המוחלמות בקצותיהן ותפירה מחדש של הלשון.
סיבוכים
תהליך של פיצול לשון עלול ליצור התנפחות, דימום עד כדי שטפי דם זיהום וכן פציעה לעצבים או העורקים שעל הלשון.
השפעה על תפקודי הלשון
לשון מפוצלת עלולה למנוע את היכולת לשריקה עם אצבעות בפה וניפוח בלוני מסטיק. הפרעה משמעותיות יותר היא הפרעה בביטוי העיצורים מחוככים. רקמה צלקתית הנשארת על הלשון עלולה להשפיע על הדיבור. אחרי החלמה מלאה של הלשון, ניתן בעזרת השרירים לשלוט אחרי אימון בכל חצי של הלשון בנפרד אם החתך עמוק מספיק. שני החצאים יכולים להתרומם או לרדת אף בשני כיוונים הפוכים.
סיבות לביצוע
מצדדים בשינויי גוף כגון פיצול לשון, עשויים לחוש כי שינויי הגוף מובילים לתחושת כח והעצמה. מסייעת בתחושת אחווה זוגית או קבוצתית ואף מסייעת בריפוי רגשי של טראומות עבר. סיבה נוספת לביצוע ההליך הוא אהבת המראה של לשון מפוצלת, הנאה מהחידוש שבדבר או יצירת הלם. בקרב מבצעי התהליך קיימת גם התחושה שזה מעלה את הריגוש או התחושה המוגברת בעת התנשקות. אתגור עצמי, טקסי מעבר, היקשרות לגופך או שליטה בו, בחינה של גבולות הגוף הן סיבות נוספות שניתנו לשם ביצוע התהליך. כמו כל שינויי גופני אחר, גם פיצול לשון יכול לשמש בהתקשרות עם מבצעי ההליך או להדוף כאלה אשר עושים שיפוט מהיר ולא רצוי אשר מבוסס על מראה.
חוקיות הביצוע
חוקיות הביצוע היא תלויית חוקי המקום ואין התייחסות גורפת להליך.
ארצות הברית
מספר ענפים של צבא ארצות הברית אוסרים באופן גורף שינויי גוף אשר עשויים להפחית את המראה המצופה מאיש צבא מקצועי. במסגרת איסורים אלה נכללים גם פיצולי לשון. ב-2003 אילינוי נהפכה למדינה הראשונה בארצות הברית אשר הסדירה את התהליך כשהעבירה חוק אשר קבע כי אסור לבצע את ההליך על בן אדם אחר אלא אם המבצע רשאי על פי החוק לבצע הליכים רפואיים. החוק לא מונע לבצע את התהליך בצורה עצמית. בהמשך, ניו יורק, דלאוור וטקסס קבעו חוקים אשר אסרו על הביצוע, אסרו את הביצוע על קטינים ללא הסכמת מבוגרים או שקבעו כי התהליך יכול להיות מבוצע על ידי רופאים או רופאי שיניים בלבד.
אוסטרליה
ב-2009 מדינת ויקטוריה באוסטרליה אסרה ביצוע ההליך בקטינים.
בריטניה
ב-2017 ברנדן מקרטי הורשה בביצוע של מספר שינויי גוף כולל פיצול לשון. הוא הודה ב-2019 באשמה של גרימת נזק גופני חמור בכוונה מקרים שאומנים של שינויי גוף ביצעו אלחוש לשם פיצול לשון תועדו באנגליה. במרץ 2018 קבע בית המשפט לערעורים שפיצול לשון אינו חוקי באנגליה או בווילס כאשר ההליך מבוצע על ידי מבצעי שינויי גוף לצורכים קוסמטים.
מריצה מרטן
מריצה מרטן גרסיה (בספרדית: Maritza Martén García; נולדה ב-17 באוגוסט 1963) היא אתלטית עבר קובנית. היא אלופה אולימפית (ברצלונה 1992), אלופת האוניברסיאדה (קובה 1985) ו-3 פעמים אלופת המשחקים הפאן-אמריקאיים (1983, 1987 ו-1995) בזריקת דיסקוס.
ביוגרפיה
מרטן נולדה בהוואנה.
באוניברסיאדה שנערכה בקובה, יפן בשנת 1985 זכתה מרטן במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 66.66 מטר
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו באינדיאנפוליס אינדיאנה, ארצות הברית באוגוסט 1987 זכתה מרטן במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 65.58 מטר ובכך הגנה על תוארה. שבועיים לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה היא סיימה במקום תשיעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 62.00 מטר.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 סיימה מרטן במקום עשירי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 62.40 מטר.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה מרטן במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 70.06 מטר, לפני סבטלנה חריסטובה מבולגריה (67.78 מטר) ודניאלה קוסטין מאוסטרליה (66.24 מטר).
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 סיימה מרטן במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 64.62 מטר.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיימה מרטן במקום 16 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 60.08 מטר ולא הצליחה להגן על תוארה.
צבי אורגד
צבי אורגד (נולד ב-12 במרץ 1969) הוא מעצב גרפי, מאייר וכותב לילדים. אורגד חבר באגודת המאיירים הישראלית והוא גם הגזבר שלה. אורגד כתב, בין היתר, את ספר הילדים "מסיבה בכפר".
ביוגרפיה
אורגד נולד בבני ברק וגדל בבת ים ובירושלים. הוא למד בתיכון אורט בירושלים ושירת כטכנאי אלקטרוניקה בחיל האוויר. הוא סיים תואר ראשון בהצטיינות בעיצוב ובהוראה באקדמיה לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה. בשנת 1997 זכה במלגה מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל. שנה לאחר מכן הציג אורגד תערוכת יחיד של רישומים ב"גלריית ציאורים". אורגד חבר באגודת המאיירים הישראלית והוא משתתף בקביעות בתערוכותיה הקבוצתיות.
אורגד פרסם סדרת קומיקס שנקראת "בסטודיו של ציקי" במגזין "זמן דיגיטלי". בנוסף, פרסם אורגד טור מאויר בשם "יש פוליטיקה נקייה?" באתר האינטרנט של התנועה לאיכות השלטון.
בשנת 2008 אייר אורגד את הספר "חבורת חל"ס והמקרה המוזר של ערפדילו בתל אביב" שהוצא לאור בהוצאת טרקלין. בשנת 2009 הוציא לאור את ספר הילדים "מסיבה בכפר", אותו כתב ואייר. באותה שנה כתב אורגד את ספרי הילדים "פיה ליום אחד" ו"נסיך ליום אחד", אשר יצאו לאור בהוצאת דגן. ספרים אלה הם ספרים המותאמים אישית לכל ילד או ילדה.
אורגד סיים לימודי תואר שני במורשת ישראל באוניברסיטת אריאל ודוקטורט באמנות באוניברסיטת בר-אילן.
תיקון ג'קסון-ואניק
תיקון ג'קסון-ואניק (באנגלית: Jackson–Vanik amendment) הוא תיקון לחוק הסחר של ארצות הברית, שהטיל מגבלות על קביעת קשרי סחר מיוחדים עם מדינות המגבילות הגירת אזרחים. מטרתו העיקרית של התיקון, הנקרא על שמם של הסנאטור הנרי ג'קסון וחבר בית הנבחרים צ'ארלס ואניק, היה להפעיל לחץ על ברית המועצות לאפשר הגירה של יהודים. לאחר ששני בתי הקונגרס העבירו את התיקון פה אחד, הוא נחתם על ידי הנשיא ג'רלד פורד ב-3 בינואר 1975.
תולדות התיקון
לאחר לחץ בינלאומי על ברית המועצות, הורשו עשרות אלפי יהודים לעלות מברית המועצות לישראל בשנים 1971-1972. אולם באוגוסט 1972 החליטה ברית המועצות להטיל "מס תואר" על בעלי תארים אקדמיים שלמדו על חשבון המדינה ומבקשים להגר ממנה. המס היה כה גבוה שהוא מנע מבעלי תארים את האפשרות להגר. ההחלטה הביאה לביקורת רבה בארצות הברית ובכנס שהתקיים בספטמבר 1972 הציע הסנאטור הדמוקרטי הנרי ג'קסון לחוקק חוק שיתנה הטבות סחר בהסרת חסמים להגירה. ההצעה הועלתה בעקבות התגבשות הסכם בין ממשלות ארצות הברית וברית המועצות, באותה תקופה, על פיה ברית המועצות תשלם לארצות הברית 722 מיליון דולר מתוך החוב שלה עבור ציוד שקיבלה במסגרת תוכנית השאל-החכר בימי מלחמת העולם השנייה ובתמורה הממשל בארצות הברית יעשה מאמץ להביא את הקונגרס להעניק לברית המועצות מעמד של "מדינה מועדפת ביותר" מבחינת מכסים על סחר.
באוקטובר 1972 אספו ג'קסון והסנאטור הדמוקרטי אברהם ריביקוף תמיכה של 32 סנאטורים בהצעת תיקון, שאסרה על מתן הטבות של מדינה מועדפת ביותר כמו גם אשראי וערבויות למדינה אשר אינה מקיימת כלכלת שוק ומטילה הגבלות על הגירה. בהמשך, הגיע ג'קסון לפשרה עם הסנאטור הרפובליקני יעקב יעבץ שבתחילה התנגד לתיקון בגלל שנוסח באופן מתריס שלא לצורך לטעמו כלפי הממשל של ניקסון, והלה עבר לתמוך בחוק ביחד עם קבוצה של שלושים סנאטורים נוספים. כאשר מספר התומכים עלה ל-76, יותר משלושה רבעים מחברי הסנאט, ההצעה הועלתה באופן רשמי בסנאט. באותו זמן היחס אל הצעת התיקון היה כאל אקט הצהרתי, בגלל שלא היה סיכוי רב שיצליח לעבור עד תום מושב הסנאט ולא הייתה עבודה מקבילה לגיבוש תומכים בבית הנבחרים.
בינואר 1973 גיבש צ'ארלס ואניק בסיס תמיכה בתיקון של ג'קסון בבית הנבחרים ובמהרה היה לתיקון רוב בבית הנבחרים. ב-15 במרץ 1973 הגיש ג'קסון את התיקון פעם נוספת לסנאט, למרות בקשה של מזכיר המדינה, ויליאם פירס רוג'רס בנאום לאומה בטלוויזיה, שלא להתנות תנאים כלשהם להסכמי סחר. ביחד עם רוג'רס חתמו על הגשת החוק 75 סנאטורים בסנאט ובמקביל הוגש החוק בבית הנבחרים על ידי 272 נציגים. לאחר מספר ימים הורשו 44 יהודים לצאת מברית המועצות ללא ששלמו את מס התואר, ועיתונאים דווחו שברית המועצות לא תדרוש יותר את המס. הממשל בארצות הברית הגיב בהעברת אשראי של $200 מיליון עבור רכישת ציוד תעשייתי על ידי ברית המועצות. ג'קסון, לעומת זאת, לא הסתפק בביטול מס התואר וביקש להמשיך בקידום החוק. הממשל, שבקש להמשיך במדיניות הדטאנט יצא במתקפה כנגד הצעת החוק. הנשיא ריצ'רד ניקסון הזמין אליו מנהיגים יהודיים אשר במשך זמן רב בקשו לפגוש אותו בנושא העזרה ליהודי ברית המועצות ולחץ עליהם שלא לתמוך בתיקון, שכן הוא מחויב לתת לברית המועצות מעמד של מדינת סחר מועדפת כדי להמשיך במדיניות הדטאנט.
מעורבות ישראלית
בעקבות לחץ של הבית הלבן על ממשלת ישראל, הבטיחה גולדה מאיר לניקסון כי הממשלה תשמור על נייטרליות במחלוקת. אולם דעת הקהל בישראל לחצה לפעול בנחרצות רבה יותר למען יהודי ברית המועצות, וככל הנראה ישראל פעלה בחשאיות למען חקיקת תיקון ג'קסון-ואניק. בספטמבר 1973 קיים הנרי קיסינג'ר דיאלוג עם הסנאטור ג'קסון, מציע החוק, במטרה למצוא פשרה בנושא. בימים הראשונים של מלחמת יום הכיפורים הציע קיסינג'ר לישראל עסקה על פיה ישראל ויהודי ארצות הברית ייסוגו מהתיקון תמורת הסכמה של ארצות הברית למכור לישראל נשק ותחמושת. לאחר המלחמה המשיך קיסינג'ר ללחוץ על ישראל באומרו שאל מול החרם הערבי ישראל צריכה להימנע מלעורר את חמתה של ברית המועצות.
הערכה
דווקא לאחר כניסת התיקון לתוקף, צמצמה ברית המועצות את ההגירה ממנה באופן חד. למרות זאת, ישנם המייחסים את ההגירה מברית המועצות בשנים 1972-1974 בעת שהתיקון היה בדיונים לניסיונות לחקיקת התיקון. בנוסף, ג'ין קירקפטריק כתבה שהתיקון אפשר הגירה של עשרות אלפי אזרחים מסין, רומניה והונגריה.
הדעות לגבי התיקון חלוקות. רבים במחלקת המדינה של ארצות הברית, כולל הנרי קיסינג'ר, התנגדו לתיקון. לעומת זאת, ג'ין קירקפטריק כתבה על התיקון שהוא היה החוק הראשון שקישר באופן סיסטמטי בין זכויות אדם לבין מדיניות כלכלית. פרופסור מרשל גולדמן טען שבעוד האיום בחקיקת התיקון היה חיובי והביא לויתורים מצד ברית המועצות, העברת התיקון והדבקות בו ביחס לברית המועצות הביאו את מנהיגי ברית המועצות למסקנה שאין טעם לויתורים בעניין ההגירה ועל כן התיקון מנע הגירה יהודית מברית המועצות.
אמית (חברה)
אמית (EMIT; בשמה המלא: א. מ. י. ת. יועצי תעופה בע"מ) הייתה חברה ישראלית שהוקמה בשנות ה-80 של המאה ה-20 ונחשבה לחלוצת תחום המזל"טים בישראל.
היסטוריה
אפרים מנשה הקים את חברת אמית (EMIT) בשנות ה-80 של המאה ה-20. לאחר תקופה של מחקר ופיתוח החלה החברה לשווק מספר מוצרים, החברה מכרה לחברות ביטחוניות ישראליות, וכן ייצאה לאירופה ולאמריקה הלטינית.
ב-2002 חתמה החברה על הסכם בהיקף של כמה מיליוני דולרים לפיתוח מטוס זעיר ללא טייס "ספארו".
ב-2006 חקרו משטרת ישראל ומשרד הביטחון חשד לפיו ניסתה החברה להבריח ציוד ביטחוני לסין דרך מדינה שלישית במסווה של שליחת הציוד לתערוכה בינלאומית. בתקופה זו העסיקה החברה כ-60 עובדים, אולם בעקבות החקירה הוקפאו ההיתרים שלה ממשרד הביטחון ומספר העובדים צומצם ל-20. החברה נקלעה לקשיים וב-2010 נכנסה להליכי פירוק.
ב-2011 רכשה חברת יוויז'ן אייר שהוקמה אז בבעלות חברת מגנוס השווייצרית את הפטנטים של חברת אמית כחלק מחוזה העסקה שנחתם עם המייסד אפרים מנשה שקיבל בתמורה מניות בחברת יוויז'ן אייר. בתקופה זו רכשה חברת מגנוס גם את חברת אמית שהייתה בהליכי פירוק על מנת להפוך אותה לחברת מחקר ופיתוח שתיקרא 'יוויז'ן מחקר ופיתוח'. תוכנית זו לא צלחה והחברה לא קיימה כל פעילות כלכלית משמעותית לאחר רכישתה בידי מגנוס.
בהמשך התגלע סכסוך בין המייסד אפרים מנשה ובין חברת מגנוס. בסוף 2014 הגיש אפרים מנשה תביעה נגזרת נגד יוויז'ן אייר, נגד יוויז'ן מחקר ופיתוח (אמית) ונגד התעשייה האווירית בדרישה לסעד כספי של 19 מיליון דולר בטענה להפרת הסכם מצדה, וב-2016 התביעה נדחתה. אפרים מנשה ערער על כך לעליון, שדן בנושא "כלל שיקול הדעת העסקי" והחליט לדחות את התביעה.
סכסוך זה הביא את הקץ על פעילותה של אמית בגלגולה החדש כיוויז'ן מחקר ופיתוח. מניותיו של מנשה ביוויז'ן אייר דוללו בשל טענות החברה על תרומה זניחה שלו לפעילות החברה.
רוני שורוק
אהרון (רוני) שורוק (נולד ב-24 בפברואר 1946) הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בהכח רמת גן, מכבי חיפה והפועל כפר סבא. שורוק היה בסגל נבחרת ישראל למונדיאל 1970.
הוזמן לסגל נבחרת ישראל בשנת 1968 והופיע 11 פעמים בנבחרת. שיחק במשחק העלייה של נבחרת ישראל למונדיאל נגד נבחרת אוסטרליה והיה ממצטייני המשחק. במונדיאל 1970 במקסיקו שותף כמחליף במשחק נגד נבחרת שוודיה בכדורגל.
אחיו הצעיר, דוד (דודי) שורוק, שיחק אף הוא בהכח רמת גן עד 1980, וכן במכבי פתח תקווה. כיום הוא חבר הנהלה בהכח גלי גיל רמת גן.
הילדה גולדשמידט
הילדה גולדשמידט (בגרמנית: Hilde Goldschmidt; 7 בספטמבר 1897 – 7 באוגוסט 1980) הייתה ציירת גרמנייה ממוצא יהודי. בעקבות רדיפות המשטר הנאצי אחר יהודים, היא קיבלה מקלט בבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה וחזרה לאוסטריה בשנות החמישים.
ביוגרפיה
גולדשמידט נולדה בלייפציג למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני. בין באי ביתם היו ריינר מריה רילקה ותומאס מאן.
בשנת 1918 האקדמיה לאמנויות יפות בדרזדן החלה לקבל לראשונה נשים וגולדשמידט למדה שם ציור בין השנים 1920–1923 ושם למדה אצל אוסקר קוקושקה.
בין השנים 1923–1932 בילתה חלק מזמנה בפריס ואת הקיץ עשתה בדרום צרפת לפני שחזרה ללייפציג לחורף. היא הציגה עבודות בניו יורק בשנת 1923 ושכרה סטודיו במונפרנאס. תערוכת היחיד הראשונה שלה נערכה בגלריה קאספארי במינכן בשנת 1932 אך נסגרה על ידי הרשויות. כשהחלו רדיפות המשטר הנאצי בגרמניה, גולדשמידט ואמה עברו לקיצביל שבטירול באוסטריה בשנת 1933. והן קיבלו אזרחות אוסטרית בשנת 1936. בעקבות האנשלוס, הסיפוח הנאצי של אוסטריה בשנת 1938, הן ברחו ללונדון בשנת 1939.
כשהגיעו ללונדון בשנת 1939, הקימו גולדשמידט ואמה עסק קטן, שהתמקד בייצור ומכירה של כפפות. לאחר חופשה קצרה באזור האגמים הן עברו לצפון אנגליה והתמקמו באחוזת לנגדייל ליד אמבלסייד. שם הם מצאו את עצמם בקרב קהילה אמנותית שכללה כמה פליטים אחרים, ביניהם האמן קורט שוויטרס, שהפך לחבר קרוב והשפיע על עבודתה. ברובע האגמים המשיכה גולדשמידט לנהל את העסק שהקימו, והעבירה שיעורים בעבודות עור והמשיכה לצייר. היא ציירה נופים אקספרסיוניסטיים בצבעי פסטל עזים וגם דיוקנאות כמו "ערה וחולמת", המראה דיוקן של נשים בהתבוננות עצמית מלנכולית. דיוקן עצמי מאותה תקופה, בו גולדשמידט מתארת את עצמה כספינקס, אם כי הוא מתרחש בנוף אנגלי, נמצא באוסף גלריית טייט. בשנת 1949 קיימה גולדשמידט תערוכת יחיד במנצ'סטר ומאוחר יותר באותה שנה, לאחר שאמה נפטרה, חזרה לקיצביהל.
באוסטריה ניסתה גולדשמידט לנהל בית הארחה במשך מספר שנים, אך לאחר שלמדה שיעורים אצל אוסקר קוקושקה בשנת 1954, החליטה להתרכז בציור. ציוריה נעשו נועזים ומובנים יותר לעיתים קרובות עם קווים שחורים עבים המקיפים גושי צבע עזים.
טיולים לוונציה בשנות השישים וישראל בשנת 1968 הובילו לסטים של הדפסי משי, הנקראים "ישראל: אדם וארץ". גם טיולים למלטה וגוזו סיפקו השראה. גולדשמידט הציגה כמה תערוכות יחיד באוסטריה ובאנגליה. יצירותיה הוצגו בתערוכה שהתקיימה במוזיאון התרבות וההיסטוריה באוסנבריק בשנת 2001, אשר התרכזה באמנים שעבודתם דוכאה תחת המשטר הנאצי. תערוכה משותפת של עבודותיהם של גולדשמידט ושוויטרס התקיימה בגלריה לאמנות אבוט הול בשנת 2003 ובתערוכת Refuge: The Art of Belonging בתערוכת 2019.
רישאר סומה
רישאר סומה (בצרפתית: Richard Soumah; נולד ב-6 באוקטובר 1986) הוא כדורגלן עבר גינאי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים
סומה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של קרטיי. בגיל 14 הצטרף למחלקת הנוער של סטאד רן בה שיחק לצידם של שחקנים בכירים כגון יואן גורקוף, סילבן מרבו ומוסה סואו. בגיל 18 הצטרף לגנגאן, ממנה גם הגיע לקריירת בוגרים.
ב-2 באוקטובר 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו בקריירה במסגרת משחק ליגה בליגה השנייה. ביוני חתם על החוזה הראשון שלו בקריירה. בעונת זכה עם גנגאן בקופה דה פרנס. בתום עונה זו, שמו של סומה הוזכר כמועמד להצטרף לאחד ממועדוני הפאר בליגה הראשונה כמו: פ.ס.ז'., מרסיי וליון.
ב-2 באוגוסט 2010 חתם בברסט מהליגה הראשונה בצרפת תמורת חצי מיליון אירו. חמישה ימים לאחר מכן, סומה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-0 לטולוז. ב-9 בינואר 2012 הושאל לאנז'ה עד לסיום העונה. לאחר חצי עונה באנז'ה, סומה חזר לברסט אמנם הוא לא הצליח לתפוס מקום בהרכב הקבוצה שירדה לליגה השנייה בתום העונה. בסיום העונה סומה עזב את המועדון.
ב-14 באוגוסט 2013 סומה עזב לראשונה את צרפת, וחתם במונס מליגת העל הבלגית. ב-26 בדצמבר 2013 הבקיע את השער היחיד במשחק הליגה נגד גנט.
בעונת סומה לא שיחק עבור אף קבוצה, ובקיץ  חתם באמיין. סומה היה שותף לעלייה הראשונה של המועדון לליגה הראשונה בצרפת בסיום עונת.
ב-13 ביוני 2017 חתם במכבי פתח תקווה עד לסיום העונה.
ב-14 ביולי 2018 חתם סומה באפולון לימסול הקפריסאית לשנתיים.
קריירה בינלאומית
אף על פי שנולד בצרפת, בחר סומה לנצל את שורשיו הגינאים ולייצג את נבחרת גינאה. ב-9 בפברואר 2011 סומה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 3-0 ל.
איידס בברזיל
ברזיל היא, כנראה, הדוגמה הבולטת ביותר למדינה מתפתחת שכנגד הערכות ותחזיות מצליחה לבלום את התפשטות האיידס וזאת הודות לתוכנית הפעולה הלאומית הייחודית שהיא הפעילה.
היסטוריה
בהיסטוריה המוקדמת של האיידס בברזיל, נגיף ה-HIV היה נפוץ בעיקר בערים הגדולות הממוקמות בדרום מזרח המדינה סאו פאולו וריו דה ז'ניירו ולאחר מכן התפשט באופן הדרגתי לערים המרכזיות בשאר חלקי המדינה. בחלקה הצפוני של ברזיל המחלה התפשטה לאורך דרכי האמזונאס על ידי כורי זהב עניים שנשאו עימם את הנגיף. המקרה הראשון של איידס בברזיל דווח ב-1985.
תחילה הממשל נהג לייחס את המחלה להומוסקסואלים על בסיס העובדה שב-1985 על כל 24 דיווחים של מקרי הדבקות אצל גברים, דווח מקרה אחד אצל הנשים. לאורך השנים התמונה השתנתה וב-1997 היחס היה שני מקרים אצל הגברים מול מקרה אחד אצל הנשים. כיום רוב ההדבקות בנגיף הן כתוצאה ממשכב הטרוסקסואלי.
התוכנית הלאומית לטיפול באיידס
THE BRAZILIAN NATIONAL PROGRAM of STD (sexually transmitted diseases) AND AIDS
בסיס התוכנית של משרד הבריאות הברזילאי הוא להתייחס בשוויון לכלל האזרחים ולהעניק להם טיפול רפואי הולם וללא כל עלות.
בשנת 2001 משרד הבריאות הברזילאי השקיע סכום של 232 מיליון דולר על מנת לממן לנשאים את הטיפול התרופתי ב-RNA. ההגיון מאחורי התוכנית היה, בעצם, צעד חסכוני ויעיל. נשאים שנשארים "בריאים", כלומר שהמחלה עדיין לא התפרצה אצלם, נשארים בגדר של אזרחים פרודוקטיביים ובכך חוסכים עלויות גבוהות של טיפול בבית חולים.
בנוסף לצמצום הכניסות לבתי החולים ישנם היבטים סוציאליים נוספים בשיטת הטיפול שגורמים לחסכון בעלויות. למשל, נכון ל-2002 מספר מקרי המוות מאיידס ירד בכ-50 אחוז משנת 1996. בשל נתון זה יש פחות הוצאות סוציאליות מאחר שהמשפחות לא מתפוררות כתוצאה ממחלה של אחד מבניה או כאשר ילדים אינם מתייתמים בגיל צעיר מהוריהם ונגררים לאלימות ופשיעה ברחובות.
גורם נוסף וחשוב להצלחה של התוכנית הברזילאית היה שימוש באסטרטגיה של הורדת מחירי התרופות על ידי השקעה ביצור מקומי של תרופות, ובו בזמן ניהול משא ומתן עיקש על הורדת מחירים עם חברות התרופות הבינלאומיות שמחזיקות בפטנט. בזמן שבמדינות מפותחות מחיר התרופות לשנה בממוצע הוא מעל 10 אלף דולר למטופל, נכון ל-2002 ברזיל הורידה את מחיר התרופות ל-2,273 דולר למטופל והמחיר עוד נמצא במגמת ירידה. ברזיל היא כנראה הדוגמה הבולטת ביותר בעולם, למדינה מתפתחת המצליחה להשקיע מאמצים בשיתוף עם ארגונים חברתיים, על מנת לעמוד מול תאגידי התרופות בדרישה להוזלה משמעותית בעלויות.
בכל הקשור למניעה מוקדמת של ההדבקות באיידס, מפעילה ברזיל קמפיינים נרחבים במטרה להעלות את רמת המודעות בקרב האזרחים. הדגש של משרד הבריאות הברזילאי והארגונים הסוציאליים הוא להגביר את שיעור השימוש בקונדומים בעת מגע מיני. ניתן להבחין במגמת עליה באחוזי השימוש בקונדום בקרב צעירים: מ-4% בשנת 1986, ל-54% בשנת 1998 ו-64% בשנת 2004. בין היתר משרד הבריאות דואג לשמירה על מחיר זול וזמינות של הקונדומים.
המצב כיום
נכון לסוף שנת 2007 כ-0.6 אחוז מאוכלוסייה הבוגרת (גלאים 14-49) הם נשאי HIV - כמחצית ממה שניבאו מומחים בשנות ה-90. ילדים ונערים ברזילאים עניים שמהווים אחוז גבוה מהחולים באיידס, חיים במעיין פרדוקס של עוני מול עושר בכל הנוגע לתופעת האיידס. אותם "ילדי הרחוב" סובלים מהזנחה קבועה של הממסד, אולם ברגע שהם זוהו כנשאי הנגיף, הם זוכים לתמיכה סוציאלית רחבה שדואגת להם ומבטיחה כי יקבלו טיפול זהה לזה שמקבלים כלל העשירים בברזיל ובשאר מדינות מפותחות בעולם.
היסטוריה תרבותית
היסטוריה תרבותית (באנגלית: "Cultural history") היא תחום המשלב בין גישות האנתרופולוגיה וההיסטוריה, כדי לבחון מסורות תרבות פופולריות ופרשנויות תרבותיות של חוויה היסטורית. היא בוחנת את התיעודים והתיאורים הנרטיביים של אירועים מהעבר, הכוללים את מכלול האירועים (המתרחשים ברצף ומובילים מהעבר להווה ואף לעתיד) הנוגעים לתרבות.
ההיסטוריה התרבותית מתעדת ומפרשת אירועי עבר בהם מעורבים בני אדם דרך הסביבה החברתית, התרבותית והפוליטית של האמנויות והמנהגים הקשורים לקבוצה חברתית. ההיסטוריון השווייצרי יעקב בורקהרדט (1818–1897) סייע לייסד את ההיסטוריה התרבותית כדיסציפלינה. ההיסטוריה התרבותית חוקרת ומפרשת את תיעוד החברות האנושיות על ידי ציון דרכי החיים השונות הייחודיות שנבנו על ידי קבוצת אנשים הנמצאים בבחינה. ההיסטוריה התרבותית מערבת את מקבץ הפעילות התרבותית מהעבר, כדוגמת טקסים, הדרכות במנהגים והאינטראקציה בין התושבים המקומיים.
תיאור
היסטוריוני תרבות רבים בהווה טוענים שזו גישה חדשה, אך היסטוריונים של המאה התשע עשרה, כמו המלומד השווייצרי להיסטוריה של הרנסאנס, יעקב בורקהרדט, התייחסו להיסטוריה תרבותית.
ההיסטוריה התרבותית חופפת בגישותיה עם התנועות הצרפתיות של (histoire des mentalités; פיליפ פויירה, 2004) ועם מה שמכונה היסטוריה חדשה (new history), ובארצות הברית היא קשורה קשר הדוק לתחום ה. כפי שהגה במקור ההיסטוריון השווייצרי יעקב בורקהרדט ביחס לרנסאנס האיטלקי, הייתה היסטוריה תרבותית מכוונת לחקר תקופה היסטורית מסוימת במלואה, לא רק לגבי ציור, פיסול ואדריכלות, אלא גם את הבסיס הכלכלי העומד בבסיס החברה, והמוסדות החברתיים בחיי היומיום שלה. הדים לגישתו של בורקהרדט במאה ה-20 ניתן לראות בספרו של יוהאן הויזינחה "סתיו ימי הביניים" (1919).
לרוב ההתמקדות היא בתופעות המשותפות לקבוצות שאינן העילית שבחברה, כגון: קרנבל, פסטיבל ופולחנים ציבוריים; מסורות הופעות של מספרי סיפורים, שירה אפית וצורות מילוליות אחרות; התפתחויות תרבותיות ביחסי אנוש (רעיונות, מדעים, אומנויות, טכניקות); וביטויים תרבותיים של תנועות חברתיות כגון לאומיות. כמו כן נבחנים מושגים היסטוריים עיקריים ככוח, אידאולוגיה, מעמד חברתי, תרבות,, עמדה, גזע, תפיסה ושיטות היסטוריות חדשות. מחקרים רבים שוקלים התאמות של התרבות המסורתית לתקשורת המונים (טלוויזיה, רדיו, עיתונים, כתבי עת, פוסטרים וכו'), מהדפוס לסרט הקולנוע וכיום לאינטרנט (תרבות הקפיטליזם). הגישות המודרניות שלה מגיעות מתולדות האמנות, אסכולת האנאל, האסכולה המרקסיסטית, המיקרו היסטוריה והיסטוריה תרבותית חדשה.
אבני בוחן תאורטיות נפוצות להיסטוריה תרבותית עדכנית כוללים את: ניסוחו של יורגן הברמאס את הספרה הציבורית בספרו "ההשתנות המבנית של המרחב הציבורי הבורגני". המושג "תיאור גדוש" של קליפורד גירץ (הובא למשל בפרשנות של תרבויות); ורעיון של הזיכרון כקטגוריה תרבותית-היסטורית, כפי שנדון בספר של פול קונרטון (Paul Connerton) "כיצד חברות זוכרות" (How Societies Remember).
היסטוריוגרפיה והמהפכה הצרפתית
היסטוריונים שעשויים להיות מקובצים תחת מטרייה זו הם, , , , קית' בייקר (Keith Baker), ג'ואן לנדס (Joan Landes), מונה אוזוף (Mona Ozouf) ושרה מאזה (Sarah Maza). כל החוקרים הללו עוסקים בתחומי עניין מגוונים למדי, ואולי הושם דגש רב מדי על האופי הפרדיגמטי של ההיסטוריה החדשה של המהפכה הצרפתית. קולין ג'ונס (Colin Jones), למשל, אינו זר להיסטוריה תרבותית, להברמאס או למרקסיזם, וטען בעקביות כי הפרשנות המרקסיסטית אינה מתה, וניתן להחיותה מחדש; ככלות הכול, ללוגיקה של הברמאס יש חוב גדול מאוד להבנה המרקסיסטית. רבקה ספנג (Rebecca Spang) טענה לאחרונה כי על אף כל הדגש שלה על הבדל וחדשנות, הגישה ה"רוויזיוניסטית" שומרת על רעיון המהפכה הצרפתית כקו פרשת מים בתולדות המודרניות (כביכול), וכי הרעיון הבעייתי של "המודרניות" עצמו משך תשומת לב מועטה.
לימודי תרבות
לימודי תרבות הם תחום אקדמי הפופולרי בקרב קבוצה מגוונת של חוקרים. הם משלבים כלכלה פוליטית, גאוגרפיה, סוציולוגיה,, תורת הספרות, לימודי קולנוע / וידאו, אנתרופולוגיה תרבותית, פילוסופיה, ותולדות האמנות / על מנת לחקור תופעות תרבות בחברות שונות. חוקרי לימודי תרבות מתרכזים לעיתים קרובות באופן שבו תופעה מסוימת קשורה לענייני אידאולוגיה, לאומיות, אתניות, מעמד חברתי או מגדר. את המונח טבע בשנת 1964 כשהקים את "מרכז בירמינגהם ללימודי תרבות עכשווית". הנושא נקשר מאז מאוד ל, שהחליף את הוגארט כמנהל.
מרסל ז'ואנדו
מרסל ז'ואנדו (בצרפתית: Marcel Jouhandeau; 26 ביולי 1888 - 7 באפריל 1979) היה סופר צרפתי.
ביוגרפיה
ז'ואנדו נולד למשפחת סוחרים בעיר גֶרֶה בחבל לימוזן בצרפת, וגדל תחת השפעת נשים, ובמיוחד תחת השפעת סבתו. בימי נעוריו הכיר אישה שהתחנכה ברוח קתולית מסתורית, ושקל להצטרף למסדר קתולי.
ב-1908 הגיע לפריז, למד בבית הספר אנרי הרביעי ואחרי כן בסורבון, שם החל לכתוב. ב־1912 הפך למורה ולימד בקולז' הקתולי סן-ז'אן דה פאסי.
כבר בהיותו צעיר מאוד חש בנטיותיו ההומוסקסואליות וחי בהרגשת אשמה נוראה ופחד מזעמו של האל, ולמרות זאת קיים יחסים הומוסקסואליים רבים ובמשך כל ימי חייו העריץ את גופו של הגבר.
ב־1914, בהשפעת התלהבות מסתורית העלה באש את כל כתבי היד שלו וניסה להתאבד. אחרי שמשבר זה עבר וחלף הקדיש את עצמו לכתיבה והחל לפרסם מפרי עטו בכתבי עת - מה שהביא לו את הצלחתו הראשונה.
הוא ערך מסעות שבהם התמסר לאהבת גברים - מה שבא על ביטוי מאוחר יותר בספרו "המאהב הפזיז" (1932). כאשר היה בן ארבעים שנה נשא לאישה את אליז טולמון שהייתה לפני כן מאהבתו של השחקן ובמאי התיאטרון שארל דולן, וידידתם של ז'אן קוקטו ושל מקס ז'אקוב. היא ניסתה לשחררו מנטיותיו ההומוסקסואליות. במשך תקופה זו כתב את הספר "על השפלות" שעסק במוסר הקתולי. אך למגינת לבה של אשתו, שב במהרה לקיים יחסים הומוסקסואליים - מה שתיאר מאוחר יותר בספריו "יומן התשוקה" (1949) ו "שיר הלל לתשוקה" (1951).
מרסל ז'ואנדו, שהיה אנטישמי מוצהר, פרסם כתב פלסתר בשם "הסכנה היהודית" (1938) ובמרוצת מלחמת העולם השנייה נענה להזמנתו של פושע המלחמה הנאצי יוזף גבלס לבקר בעיר ויימאר בגרמניה (1941). אחרי המלחמה ניסה להסתיר כתב פלסתר זה, ומעולם לא הביע חרטה. עיתונים שהצביעו על משתפי פעולה עם הנאצים פרסמו קטעים מכתב הפלסתר "הסכנה היהודית" שבהם מרסל ז'ואנדו תמך בתורת הגזע הנאצית ובדיכוי היהודים.
במהומות של מאי 1968 קרא מרסל ז'ואנדו לעבר הסטודנטים השובתים "שובו לבתיכם ובמשך עשר השנים הבאות תהפכו לנוטריונים".
מרסל ז'ואנדו ואשתו אימצו בת בשם סלין שמאוחר יותר ילדה בן בשם מרק. אחרי מות אשתו ב־1971 מרסל ז'ואנדו בילה את שארית ימיו בחברתו של מרק.
אלבן לפונט
אלבן לפונט (בצרפתית: Alban Lafont; נולד ב-23 בינואר 1999 בוואגאדוגו שבבורקינה פאסו) הוא כדורגלן צרפתי יליד בורקינה פאסו המשחק בעמדת השוער בקבוצת נאנט.
לפונט הוא השוער הצעיר ביותר ששיחק במסגרת ליגת העל הצרפתית.
תחילת הקריירה
לפונט גדל במחלקת הנוער של AS לאטויז מאז שנת 2008, בה שיחק כקשר התקפי לפני שהפך לשוער. הוא שיחק במועדון במשך שש עונות, עד שבשנת 2014 הגיע למחלקת הנוער של טולוז מליגת העל הצרפתית.