cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת האזרחים האוגנדית
מהלך המלחמה
במקביל להתרחבות תנועת המרד ולפיצולה בחבל מערב הנילוס, גם בממשלת חזית השחרור הלאומית התגלעו מחלוקות. מפלגתו של מילטון אובוטה אמנם ניצחה באופן רשמי בבחירות בדצמבר 1980, דבר אשר העמיד אותו שוב בראש המדינה, אך מתמודדים אחרים הטילו דופי בתוצאות הבחירות. יוורי מוסווני, מנהיג התנועה הפטריוטית של אוגנדה ומפקד לשעבר בצבא השחרור הלאומי במלחמת אוגנדה-טנזניה, טען כי הבחירות זויפו והכריז על מרד חמוש נגד ממשלו של אובוטה. מוסווני ותומכיו נאספו בדרום-מערב המדינה והקימו את צבא ההתנגדות העממי, שלימים אוחד עם קבוצתו של הנשיא לשעבר יוסוף לול, לוחמי החופש של אוגנדה, ליצירת צבא ההתנגדות הלאומי כזרוע הצבאית של תנועת ההתנגדות הלאומית. גולים רואנדים רבים באוגנדה, לרבות פול קגאמה, חברו לצבא ההתנגדות הלאומי של מוסווני נגד אובוטה. קגאמה הוכשר בטנזניה כמרגל ומאוחר יותר הפך לראש המודיעין המסכל של מוסווני.
ב-6 בפברואר 1981 החלו עימותים בדרום עם התקפה של צבא ההתנגדות הלאומי על מוסדות צבאיים במחוז מובנדה. מוסווני, שהכיר לוחמת גרילה מלחימתו לצד חזית השחרור המוזמביקית במוזמביק וכן כחלק מחזית ההצלה הלאומית במאבק במשטרו של אידי אמין, המשיך לפעול באזורים כפריים שהתנגדו לממשל אובוטה, בעיקר במרכז בוגנדה ובמערבה ובחבלים המערביים אנקולה ובוניורו. רוב הקרבות כללו יחידות ניידות קטנות מסדר גודל של פלוגה תחת פיקודם של פרד רואיגיימה ואחיו של מוסווני, סלים סאלח.
עם התגברות עוצמת המרד בדרום, החלו חזית ההתנגדות הלאומית וצבא אוגנדה לשעבר (תומכי אידי אמין) להילחם זה בזה במערב הנילוס. ידה של חזית ההתנגדות הלאומית הייתה על העליונה, אולם מאבק זה בין המורדים הביא להיחלשות תנועת המרד במערב הנילוס. כך הובסה ברובה חזית ההתנגדות הלאומית במתקפה של כוחות נאמנים לשלטון בדצמבר 1982. במהלך מתקפה זו של חזית השחרור הלאומית בוצעו מעשי טבח המוניים ונהרסו במידה ניכרת תשתיות המורדים. כ-260 אלף אנשים ברחו מהאזור לזאיר ולסודאן.
בשנת 1983 יצא ממשל אובוטה במבצע בוננזה, מבצע צבאי נרחב של כוחות צבא השחרור הלאומי, אשר הביא למותם של עשרות אלפי אנשים והפך רבים מהאוכלוסייה לפליטים. האשמה על מעשי הטבח הוטלה על האנשים בצפון אוגנדה בתואנה שתמכו בפעולות צבא ההתנגדות הלאומי, דבר אשר הגביר את המתחים בין חבלי המדינה.
ביולי 1985 הדיחו מפקדי צבא השחרור הלאומי, הגנרל טיטו אוקלו והלוטננט גנרל בזיליו אולרה-אוקלו, את מילטון אובוטה מהנשיאות בהפיכה משלהם. אובוטה ברח לקניה ואחר כך לזמביה. אוקלו כיהן כנשיא במשך שישה חודשים.
ב-22 בינואר 1986 החלו חיילים של הממשלה לנטוש את עמדותיהם בהמוניהם, עת המורדים הלכו והתקדמו בכיבושם מדרום ומדרום-מערב. ב-25 בינואר 1986 ניצח צבא ההתנגדות הלאומי את כוחות הממשלה, וב-29 בינואר הושבע יוורי מוסווני לנשיא. צבא ההתנגדות הלאומי הפך לצבאה הסדיר של אוגנדה, לימים צבא ההגנה העממי של אוגנדה.
תוצאות
מעריכים כי 100–500 אלף אנשים, חיילים ואזרחים, איבדו את חייהם באוגנדה במהלך מלחמת האזרחים. מילטון אובוטה מעולם לא שב לאוגנדה לאחר הדחתו השנייה. הוא נפטר בדרום אפריקה באוקטובר 2005. טיטו אוקלו נשאר בגלות בקניה עד 1993, אז הוענקה לו חנינה, והוא שב לאוגנדה עד למותו בקמפלה ב-1996.
הפרות זכויות אדם
אף ששורותיו של צבא השחרור הלאומי כללו בני אצ'ולי ולנגו רבים, שהיו בעצמם קורבנות של טיהוריו של אידי אמין בצפון אוגנדה, ביצע צבא השחרור הלאומי פשעים רבים נגד אזרחים כנקמה על מעשי אמין. פשעים אלה כללו גירוש של 750 אלף איש מאזור מחוז לוורו למחנות פליטים בשליטת הצבא. אזרחים מחוץ למחנות אלה נחשבו לתומכי גרילה והיו נתונים למעשי התעללות מתמשכים. הצלב האדום מעריך כי משטרו של אובוטה היה אחראי למותם של למעלה מ-300 אלף אזרחים ברחבי אוגנדה עד ליולי 1985. צבא ההתנגדות הלאומי ביצע גם הוא מעשי זוועה, שכללו מוקשים נגד אזרחים ושימוש צבאי בילדים ובנערים.
יהדות מלטה
יהדות מלטה היא קהילה יהודית קטנה במלטה שבים התיכון.
היהודים הראשונים שישבו במלטה התיישבו בה כבר במהלך שלטון האימפריה הרומית באי, ואפשר שעוד מימי הפיניקים. נוכחות יהודית רציפה התקיימה באי תחת שלטון הביזנטים, הערבים, וממלכת סיציליה ששלטה באי מהמאה ה-11, ותחת שלטונה פרחה הקהילה. כאשר אוחדה ממלכת סיציליה עם ממלכת אראגון, השתנה לרעה היחס ליהודים, והם גורשו במסגרת גירוש ספרד ב-1492.
יהודים מטורקיה וממקומות אחרים שנפלו בשבי האבירים ההוספיטלרים ששלטו באי מ-1530 עד 1798, ולא הצליחו לפדותם, הקימו במלטה קהילה יהודית חדשה. האי נפתח להתיישבות חופשית של יהודים לאחר כיבושו בידי נפוליאון וסילוק האבירים ב-1798. בתקופת השלטון הבריטי באי, שהחלה עם גירוש הצרפתים ב-1800, החלה הגירה מצומצמת של יהודים למלטה, אך הקהילה לא מנתה מעולם יותר מכמה עשרות אנשים ולא תמיד היה בה רב. במהלך מלחמת העולם השנייה יהודי מלטה לא נפגעו שכן הפלישה שתוכננה אליה על ידי מדינות הציר לא יצאה מעולם אל הפועל. כמה יהודים מגרמניה אף מצאו באי מקלט בשנות השלושים.
ב-1979 נהרס בית הכנסת הישן של הקהילה בבירה ולטה, ובינואר 2000 נחנך בית כנסת חדש בעיר תשביש. כיום יש במלטה כ-200 יהודים.
ב-2013 הוקם במלטה בית חב"ד על ידי הרב חיים שלום והרבנית חיה מושקא סגל. מרכז חב"ד מלטה מפעיל את "לחיים", מסעדה כשרה למהדרין היחידה בכל מלטה.
מגנטרון
מגנטרון (מיוונית: μαγνήτης מגנט+אלקטרון) היא שפופרת ריק המחוללת קרינה אלקטרומגנטית בתדר רדיו ומיקרוגל.
מבנה
תא המגנטרון הוא תא גלילי המוחזק בוואקום. במרכזו נמצאת קתודה בפוטנציאל שלילי גבוה ובטמפרטורה גבוהה, ובדופן התא אנודה בפוטנציאל חיובי. המתח בין האלקטרודות מסופק ממקור מתח ישר גבוה. משני צידי התא מצויים שני מגנטים קבועים היוצרים שדה מגנטי חזק במקביל לציר הגליל.
שטיח הר סיני, אשל אברהם וארז הרצל
"שטיח הר סיני, אשל אברהם וארז הרצל" הוא כינויו של שטיח שעוצב ונארג בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות.
מגנטרון
פעולה
אלקטרונים מואצים מהקתודה לאנודה, וכתוצאה מכוח לורנץ הפועל עליהם הם נעים בתנועה ספירלית. לאורך מסלול הספירלה נמצאים חללים גליליים בהם מושרית קרינה אלקטרומגנטית בתהודה. הגודל הפיזי של חללי התהודה קובע את אורך הגל של הקרינה הנוצרת, אולם לא ניתן להשיג תדירויות מאוד מדויקות ויציבות. את הקרינה מוליכים באנטנה קצרה ובגלבו למוצא המגנטרון.
שימושים
המגנטרון בולט ביעילותו הגדולה: כ-65% מההספק המוזן אליו ממקור המתח הופך לקרינה אלקטרומגנטית. לכן, המגנטרון משמש במקרים שבהם יש צורך בהספק גבוה אך לא בדיוק רב של התדירות:
שטיח הר סיני, אשל אברהם וארז הרצל
תיאור
השטיח נארג במחלקת השטיחים של "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות", בראשות יעקב קנטרוביץ'. בשנת 1911 הוצג שטיח בדגם זה בתערוכה של "בצלאל" בוורשה.
תיאור המקומות נשען על יסודות ריאליסטים, אך הוא הופך אותם לסמל. 'אשל אברהם' מתואר כעץ אלון יבש שהיה נטוע במערב חברון דרומית לאלוני ממרא ונחשב וזוהה עם עם האשל שנטע אברהם. מעברו השני של השטיח מתואר עץ ברוש, שהיווה תיאור מקובל לעץ הארז ששתל הרצל בשנת 1898. במרכז מופיע הר סיני, תוך ניסיון ליצור עומק מרחבי בעזרת הצבעוניות. תיאורים אלו שבים ומופיעים גם בשטיחים אחרים שנארגו בבצלאל.
השטיח היה בעבר באוסף אנטון פלטון. החל משנת 2019 הוא מצוי באוסף פרטי אחר.
פאנג'ינגשאן
פאנג'ינגשאן (בסינית: 梵净山, בפין-יין: Fànjìngshān מילולית "הר הארץ הטהורה של ברהמה") הוא הר בנציבות העירונית טונגז'ן במחוז גוויג'ואו בדרום-מערב הרפובליקה העממית של סין. ההר הוא חלק מרכס הרי וולינג (בסינית 武陵山脈, בפין-יין Wǔlíng Shānmài), רכס הרים במרכז סין, המשתרע מהעיר צ'ונגצ'ינג דרך החלק המזרחי של גוויג'ואו לחלק המערבי של מחוז חונאן. אחת הפסגות בהר (鳳凰 金頂 – "מקדש הפניקס המוזהב") היא הפסגה הגבוהה ביותר בהרי וולינג בגובה 2,570 מטרים מעל גובה פני הים.
פאנג'ינגשאן הוא הר קדוש בבודהיזם הסיני, ומקור שמו באמונה זו. פאנג'ינג הוא קיצור של "פָאנְטְייֵן גִ'ינְגְטוּ" (梵天净土), או "הארץ הטהורה של בראהמה". "פָאנְטְייֵן" הוא השם הסיני למלך השמימי בראהמה ו-"גִ'ינְגְטוּ" הוא בסינית ארץ טהורה, המוקד של בודהיזם הארץ הטהורה. הבודהיסטים מאמינים כי ההר הוא בודהימנדה של הבודהה מאיטריה. על אחת הפסגות המשניות (新 金顶 - "פסגת הזהב של הענן האדום") בגובה 2,336 מטרים, שאליה מובילות סביב 8,000 מדרגות, ישנם שני מקדשים קטנים עם גשר מעל הערוץ הצר שביניהם.
"שמורת הטבע הלאומית פאנג'ינגשאן" הוקמה בשנת 1978 והוגדרה שמורת ביוספירה של אונסק"ו ב-1986. ב-2 ביולי 2018 הוגדר האזור כאתר מורשת עולמית בשם "פאנג'ינגשאן" על ידי ארגון אונסק"ו בהחלטה של המושב ה-42 של ועדת המורשת העולמית. זהו אתר המורשת העולמית ה-52 ברפובליקה העממית של סין, ונקבע כאתר מורשת עולמית על בסיס קריטריון 10 (האתר הוא בית גידול טבעי, במקומו המקורי אין סיטו, מגוון ביולוגי חשוב ומובהק, כולל אלה המצויים בסכנת פגיעה בשל היבטים מהסביבה מנקודת ראות מדעית או של שמירת הטבע).
גאוגרפיה
אתר המורשת העולמית הר פאנג'ינגשאן שוכן בנציבות העירונית טונגז'ן במחוז גוויג'ואו בדרום-מערב הרפובליקה העממית של סין. שטח האתר 402.75 קילומטרים רבועים והוא מוקף אזור חיץ שבו יש הגבלות בנייה בשטח של 372.39 קילומטרים רבועים, ובסך הכול 775.14 קילומטרים רבועים. האתר ממוקם באזור המעבר בין רמת יונאן-גוויג'ואו להרי גבעות מערב חונאן, במדרגה השנייה משלוש המדרגות הגאומורפולוגיות הענקיות של סין. פאנג'ינגשאן הוא הפסגה הבולטת של רכס הרי וולינג, צורתו סגלגלה רחבה בציר צפון-דרום, אך צרה בציר מזרח-מערב, וכיוונו צפון-צפון-מזרח. הנקודה הגבוהה ביותר בפאנג'ינגשאן היא 2,570 מטרים מעל פני הים, והנמוכה ביותר היא בגובה 500 מטרים. ברוב האתר יש הפרשי גובה של יותר מ-2,000 מטרים. הר פאנג'ינגשאן גבוה בהרבה מתצורות הקרסט הסובבות אותו, וצורות הנוף האופייניות לו מושפעות מהסחיפה העזה וכוללות גבעות מעוגלות, עמקים עמוקים ומפלי מים תלויים.
הטופוגרפיה היא של מורדות בלתי רציפים, עם שלושה מישורים בגובה 1,800 מטרים, 1,350 מטרים ו-850 מטרים בהתאמה. בהר יש כמה פסגות הרים: פסגת גִ'ינְדִינְג החדשה, פסגת גִ'ינְדִינְג הישנה (2,494 מטרים) ופסגת פֶנְגְחְוָאנְגְשָׁאן (2,570 מטרים), והוא חוצץ בין אגני הניקוז של הנהרות ווּגְ'יָאנְג ויוֵּאנְגְ'יָאנְג, ששניהם נשפכים בסופו של דבר לנהר היאנגצה. יותר מעשרים נחלים זורמים ממרום ההר וכוללים מפלים רבים. העמקים בהר עמוקים, מכוסי צמחייה עבותה כשמדרונותיהם תלולים.
בפארק ישנם שלושה כפרים: לִינְגְפֶנְג, טְווָאנְלונְג ודְייֵנְצָ'אנְג, בהם חיים בעיקר בני קבוצות אתניות (טוג'יה, מיאו, דונג, וגלאו), אך גם סינים בני האן. תושבי הכפרים עוסקים בחקלאות קונבנציונלית בהתאם לתנאי ההגנה על האזור כולו.
אקלים
האתר שוכן באזור הסובטרופי, והאקלים הוא מתון יחסית וגשום עם משקעים שנתיים של 1,100 עד 2,600 מילימטרים (1,506 מילימטרים בממוצע) ולחות ממוצעת של 80%. משטר הרוחות הוא של רוחות מונסון מדרום-מערב ממפרץ בנגל, רוחות מונסון מדרום-מזרח מים סין הדרומי ורוחות יבשתיות קרות מצפון. הטמפרטורה הממוצעת השנתית היא בין 5 ל-17 מעלות צלזיוס (ממוצע 12 מעלות צלזיוס), והיא יורדת עם הגובה (כ-0.5-0.56 מעלות צלזיוס לכל מאה מטר גובה).
גאולוגיה
האזור שהוכרז כאתר מורשת עולמית הוא בגובה 500 עד 2,570 מטרים מעל פני הים. מבחינה גאולוגית, המסלע של פאנג'ינגשאן הוא "אי" של סלע מותמר באמצע "ים" של סלע קרסט. חלק מהמסלע עתיק מאוד ומקורו בכדור הארץ הקדום (פרוטרוזואיקון) לפני כמיליארד שנה. בטריאס, לפני כ-250 מיליון שנה, היה המסלע של פאנג'ינגשאן תחת ים קדום. בשלהי הטריאס עד ליורה (לפני 150 עד 220 מיליון שנה) האזור כולו התרומם והתייבש. תהליך זה נמשך לאחר התנגשות הלוח ההודי והלוח האירואסייתי לפני כ-40 מיליון שנה, שהובילה להיווצרותם של הרי ההימלאיה ורמת צ'ינגהאי-טיבט. סלע הקרסט שסביב פאנג'ינגשאן עבר בליה בגלל הגשמים, ואילו המסלע של פאנג'ינגשאן המשיך להתרומם.
מחשופי הסלעים בפאנג'ינגשאן הם בעיקר סלעים אולטרה-בסיסיים שהם תלולים ואנכיים עם לבה געשית חומצית. סוגי סלעים אחרים כוללים סלעים מותמרים, אבן חול ופיליט, הם שטוחים וחופפים. הנופים של הפסגות, הם צורות פיריגלציאליות, שהושפעו מקפיאה ובליה במהלך הרביעון. בהשפעת תהליכים טבעיים ארוכי טווח יצרו הסלעים במקומות שונים של ההר צורות מרהיבות וייחודיות כמו פסגות אבן, צריחים, סלעים בצורת פטריות, וגלילי אבנים. מגוון תהליכים יצרו מערות בהר דוגמת מערת לְייֵן-יוּ ומערת שְׂייֵנְזֶ'ן ובהם אקולוגיה ייחודית ובכלל זה הצפרדע הנדירה Oreolalax rhodostigmatus.
אקולוגיה
הקרקעות הנפוצות ביותר הן הצהובות והחומות-צהובות כהות ויחד עם הבדלי הגובה ממלאים תפקיד מפתח בעיצוב חגורות היער האנכיות המאפיינות את פאנג'ינגשאן. הר פאנג'ינגשאן הוא נציג בולט של מערכת אקולוגית הררית גשומה סובטרופית הכוללת סוגי צמחייה מגוונים וחברות מגוונות של צומח ובעלי חיים. הסביבה הגאומורפולוגית של "האי" המבודד יוצרת בתי גידול נפרדים יחסית ומספקת את התנאים הטובים ביותר לרבייה של בעלי החיים הקדומים ולאבולוציה של הצמחים. האתר מאוכלס עדיין במינים רבים של צמחים ובעלי חיים עתיקים שמקורם לפני תקופות הרביעון והשלישון, מלפני יותר מ-70 מיליון עד לפני 2 מיליון שנה.
צמחייה
ההבדלים הגדולים בגובה מובילים לאזורי צמחייה שונים מאוד ולמגוון גדול של מינים בשטח קטן. באתר נמנו 4,394 מינים של צמחים, השייכים ל-1,462 סוגים ו-390 משפחות. 230 מינים הם צמחים נדירים או בסכנת הכחדה, 46 מינים אנדמיים לפאנג'ינגשאן ו-1,010 מינים אנדמיים לסין. מתחת לגובה 1,300 מטרים, הצמחייה מורכבת בעיקר מיערות של עצים נשירים סובטרופיים. בין העצים, כמה מינים של קסטנופסיס (C. rargesn, C. tibetana  ו-C. carlesiivar), וכן Engelhardia fenzelii ו-Corylopsis multiflora. בין 1,300 ל-2,200 מטרים הצמחייה היא של יער מעורב של עצים רחבי עלים נשירים וירוקי-עד ומחטניים. בין מיני העצים אורן טאיוואן (Pinus taiwanensis var. damingshanensis), צוגה סינית (Tsuga chinensis), דווידיה אינוולוקרטה (עץ היונה), מין האשור Fagus lucida ומין האלון Quercus argyrotricha. יערות מחטניים ושיחים גדלים מעל 2,200 מטרים, בין העצים צוגה סינית ומין האשוח Abies fanjingshanensis. בין מיני השיחים באתר יש כ-30 מינים שונים של רודודנדרון, אשכרוע (Buxus) ומין הצינית Ilex bioritsensis. יערות חזרן מהמינים Bambusa Indocalamus ו-Chimonobambusa angustifolia גדלים מגובה 800 מטרים עד גובה 2,500 מטרים. האזור המוגן מכיל כ-156 קילומטרים רבועים של יערות אשור קדומים, שטח יער האשור הגדול ביותר בכל האזור הסובטרופי.
בולטים במיוחד 36 מינים של חשופי זרע ב-20 סוגים ו-7 משפחות המהווים 4.5%, 26.6% ו-58.3% בכלל המינים, הסוגים והמשפחות של חשופי זרע בעולם, ולכן ההר כולל את המגוון הנרחב ביותר והמרוכז ביותר של חשופי זרע בעולם. 28 מינים אנדמיים לסין המהווים 21.5% מכלל המינים האנדמיים של חשופי זרע בסין, עדות לכך שפאנג'ינגשאן הוא מרכז הפצה חשוב של חשופי זרע בסין. למין אשוח פאנג'ינגשאן (Abies fanjingshanensis), מין רליקט נדיר מהשלישון המצוי בסיכון ואנדמי להר פאנג'ינגשאן (המקור לשמו המדעי), יש משמעות ביולוגית ואקולוגית ייחודית ברחבי העולם, וממנו יש בטבע כ-10,000 פרטים בלבד.
46 מינים האנדמיים לפאנג'ינגשאן שייכים ל-41 סוגים ול-27 משפחות. בין המינים האנדמיים כלולים השיחים Leontopodium fangingense, מין הסחלב הנדיר בעל הפרח הגדול Corybas fanjingshanensis, מין הצורית Sedum fanjingshanensis, שנראה כמו תחתית זרעי לוטוס, המינים Epimedium brachyrrhizum, Dendrobium fanjingshanense, Codonopsis argentea וסוג עץ הקיווי Actinidia fanjingshanensis  שיש להם שימושים רפואיים ו-Primula fangingensis, Impatiens fanjingshanica ו-Androsace medifissa שיש לכולם ערך כצמחי נוי.
230 מינים, השייכים ל-149 סוגים ול-64 משפחות, הם צמחים נדירים או בסכנת הכחדה. 64 מינים מופיעים ברשימה האדומה של ארגון IUCN, כולל Kurzia sinensis, Bretschneidera sinensis ו-Panax zingiberensis. 188 מינים ברשימה האדומה של סין, כולל Gastrochilus nanu, Dendrobium officinale ו-Calanthe tsoongiana var. guizhouensis. 88 מינים רשומים כאסורים למסחר באמנת CITES, כולל Paphiopedilum micranthum, Taxus wallichiana var. mairei ו-Corybas fanjingshanensis.
בעלי חיים
באתר נמנו 2,767 מינים של בעלי חיים, כולל 450 מינים של בעלי חוליות ב-281 סוגים, השייכים ל-100 משפחות ב-32 סדרות,2,076 מיני חרקים (קרוב לוודאי שהמספר האמיתי גדול יותר), 215 מינים של עכבישנים ו-26 מינים של דל-זיפיות. באתר יש 115 מיני בעלי חיים נדירים או בסכנת הכחדה, 38 מינים מופיעים ברשימה האדומה של ארגון IUCN ו-45 מינים רשומים כאסורים למסחר באמנת CITES. 4 מינים (3 יונקים ודו-חיים אחד) הם אנדמיים לאתר.
בין בעלי החוליות:
בודהיזם
פאנג'ינגשאן נחשב להר קדוש לבודהיזם הסיני ומדורג ממש מתחת לארבעת ההרים הקדושים של בודהיזם. ההר נחשב לבודהימנדה (הנקודה בה הוא הגיע להארה) של הבודהה מאיטריה. השפעת הבודהיזם הגיעה לפאנג'ינגשאן לכל המאוחר בתקופת שושלת טאנג במיוחד לאחר שחוֹאוּ חונְגְזֶ'ן (侯弘仁) סלל את דרך דְזָאנְגְקֶה (牂 牁 道) בשנת 639 לספירה, מה שאפשר תעבורה באזור ההררי, ותיעודים מקומיים מתארים את הקמתם של כמה מקדשים באזור. מקדשים נוספים נבנו במהלך שושלות העוקבות סונג ויואן.
הבודהיזם שגשג מאוד במהלך שושלות מינג וצ'ינג, כאשר פולחן טְייֵנְגְווָאן מאיטריה (天 冠 弥勒) הפך לדומיננטי בפאנג'ינגשאן. מרד בוג'ואו בסוף המאה ה-16 גרם לנזקים גדולים למקדשים של פאנג'ינגשאן. לאחר דיכוי המרד הורה הקיסר ואן-לי לנזיר מְיָאושׂוֵאן (妙 玄) לבנות מחדש את מקדש פסגת גִ'ינְדִינְג ואת מקדש צֶ'נְג'אֶן (承恩 寺). מקדשים רבים אחרים הוקמו באזור וזו הייתה תחילת תור הזהב של הבודהיזם בפאנג'ינגשאן. מרבית המקדשים בתקופת שושלות מינג וצ'ינג היו שייכים לכתות הארץ הטהורה ולינג'י של הבודהיזם.
במהומות שנלוו למהפכה שהפילה את שושלת צ'ינג נבזזו מקדשים רבים על ידי צבאות ושודדים, ונזירים מעטים נותרו בעידן הרפובליקה הסינית. לאחר הרס נוסף במהלך מהפכת התרבות נהנה הבודהיזם מתקופת תחייה מחודשת מאז שנות השמונים של המאה ה-20. מקדשים ישנים רבים נבנו מחדש, ונבנו מקדשים חדשים, בהם מקדש צֶ'נְג'אֶן, מקדש חוּגְווֹ צָ'אן (护 国 禅寺), מקדש בודהה המוזהב הגדול (大金 佛寺), ומקדש לונְגְצְ'וֵאן (龙泉 寺).
בשנת 2010 נפתח הפארק התרבותי הבודהיסטי של פאנג'ינגשאן, ובו היכל הזהב בו שוכן פסל בגובה חמישה מטרים של בודהה מאיטריה, עשוי עם 250 קילוגרם זהב ואלפי אבני חן. טוענים שהוא פסל המאיטריה הגדול ביותר בעולם.
יוסוף קונה
יוסוף קונה (בצרפתית: Youssouf Koné; נולד ב-5 ביולי 1995) הוא כדורגלן מאלי המשחק באז'אקסיו בעמדת המגן השמאלי.
קריירת מועדונים
קונה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ליל. ב-2 במרץ 2014 ערך קונה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 2–3 נגד אז'אקסיו. בהמשך, קונה שיחק לרוב בקבוצת המילואים של המועדון. ב-15 באוקטובר 2016 הבקיע קונה את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0–1 נגד וירי שאטיון.
ב-5 ביולי 2017 הושאל לסטאד ריימס מהליגה השנייה עד לסיום העונה. בסיום העונה, קונה חזר לליל.
ב-3 ביולי 2019 קונה חתם באולימפיק ליון תמורת 9 מיליון אירו.
עם עובד
הוצאת ספרים עם עובד בע"מ, המוכרת כמותג עם עובד, היא הוצאת ספרים ישראלית, שנוסדה בשנת 1942 על ידי ההסתדרות הכללית ביוזמת ברל כצנלסון, שהיה העורך הראשון.
יוסוף קונה
קריירת מועדונים
בפתיחת עונת 2020/2021 הושאל קונה לאלצ'ה מהלה ליגה, ובמהלך העונה הושאל להטאייספור מליגת העל הטורקית.
קריירה בינלאומית
ב-6 בספטמבר 2015 ערך קונה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מאלי בתיקו 1-1 נגד במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017. קונה אף השתתף עם הנבחרת בטורניר הגמר של המפעל.
עם עובד
הוצאת עם עובד חברה בהתאחדות המו"לים בישראל.
מאז הקמתה פרסמה "עם עובד" למעלה מ-5,000 כותרים, והיא מוציאה מדי שנה כ-100 כותרים חדשים ו-250 הוצאות מחודשות.
עם עובד בראשיתה
כצנלסון ראה בהוצאת הספרים כלי חשוב בעיצוב דמותה ותרבותה של החברה העברית. לדבריו, "עם עובד" היא צלע חיונית של ההסתדרות, "כפי שחברת העובדים אחראית להקמת הארץ, אחראית "עם עובד" לתרבותו של העם." עבור כצנלסון היו לעם עובד גם מטרות לשיקום התרבות העברית והיהודית וגם סיוע לסופרים יהודים ממעמד הפועלים, בעיקר עקב צפייתו, שנים רבות לפני כן, במאמצי הקיום של יוסף חיים ברנר.
ב-1 באפריל 1942, ערב פסח, פורסם ב"דבר" עלון-המידע הראשון של "עם עובד". עם כינונה, היו להוצאה שלוש סדרות-ספרים, או "ספריות" (כפי שכונו אז): "לילד", "שחרות" (לנוער) ו"לדור" (למבוגרים). מתוכן "לילד" ו"שחרות" (בעריכת ברכה חבס) עסקו בהוצאת ספרים "חינוכיים", שתפקידם היה להבנות את הערכים הרצויים של ציונות וסוציאליזם לנוער. לא הערך הספרותי עמד בראש הקריטריונים להוצאת ספר בספריות אלה אלא הערך החינוכי. החוקרת אניטה שפירא מציינת שרק טעמו הטוב של ברל כעורך מנע את הפיכת ספריות אלה לספרות מגויסת של ממש. מאידך, ספריית "לדור" התמקדה בהוצאת ספרות מקור איכותית בעיקר משל דור סופרי תנועת העבודה וההתיישבות העובדת כאהרן אברהם קבק, דוד מלץ, חיים הזז, יהודה בורלא, זלמן שניאור, דבורה בארון, גרשון שופמן, ישראל זרחי ואף נתן אלתרמן שהתחבב על כצנלסון למרות רקעו השונה וידידים אישיים של כצנלסון כמשה בילינסון ושלמה לביא. כצנלסון ביקש גם "להציל" (כדבריו) את ספרי ביאליק, טשרניחובסקי ועגנון מידיו של זלמן שוקן ולמכרם לציבור הרחב במחיר נמוך, דבר שלא עלה בידו. מספר התרגומים היה קטן וכלל בעיקר ספרי עיון והגות ופחות ספרות יפה. בין ספרי העיון הראשונים שיצאו בעם עובד היו "היהודים ברוסיה הסובייטית" של יעקב לשצ'ינסקי, כתבי האידאולוגים המרכזיים של הציונות הסוציאליסטית דב בורוכוב ונחמן סירקין ו"נפתולי עם האמת", הביוגרפיה של מהטמה גאנדי. יוצאים מן הכלל בתחום התרגום היו ספרי יצחק בשביס-זינגר וצ'כוב.
"עם עובד" הוציאה ספרייה נוספת - סדרה מיוחדת בשם "מן המוקד", שהתרכזה באירועי מלחמת העולם השנייה, ועסקה בנושאים, כמו: לונדון בתקופת הבליץ ו"מכתבים מן הגטאות", של המחתרת היהודית ו"החלוץ". כעורך, הצהיר כצנלסון: "לא קיבלתי על עצמי לספק מה שהקהל דורש, אלא מה שלפי הכרתי דרוש לקהל." ההוצאה הקפידה על איכות גבוהה של הדפסה ולשון, וכצנלסון הנהיג ניקוד חלקי שיטתי על מנת להפוך את הכתוב לנגיש וקריא.
בשנה הראשונה לקיומה, הוציאה "עם עובד" לאור 36 ספרים. הספר הראשון שיצא לאור היה אנתולוגיה היסטורית-ספרותית בשם "ספר הגבורה" ומיד אחריו יצא "מעשים ומגמות", שהיה סיכום חלקי של ירח העיון שיזם כצנלסון ברחובות ב-1941. ההוצאה פיתחה מפעל מנויים ובשנת הפעילות המלאה הראשונה שלה, 1942-1943, הופצו 150,000 עותקים מספריה, וזאת ליישוב שמנה 450,000 איש בלבד.
לאחר מותו של כצנלסון ב-1944 עברה עם עובד שורה של עורכים אשר שינו אט-אט את אופייה והרחיבו את סוגי הספרות שהוציאה. ספריית "לדור" הפכה ל"ספרייה לעם", שהצליחה עם השנים לשמור על העיקרון של "בניית ארון הספרים של העם" ויצאו בה לאור עד ימינו, מאות ספרי מופת, תוך איזון בין ספרות מקור וספרות תרגום. "הספרייה לעם" היא המפעל הספרותי הוותיק ביותר במדינת ישראל.
משנות החמישים ואילך
בשנת 1956, לאחר 14 שנות פעילות והוצאה לאור של יותר מ-600 כותרים, נקלע ההוצאה לקשיים כלכליים ובוצעו קיצוצים במספר העובדים. בשנת 1957 מונה משה שרת לראש ההוצאה.
בשנת 1956, התמזגה הוצאת "ילקוט" של מועצת פועלי חיפה עם "עם-עובד".
בשנים 1994–2014 השתתפה "עם עובד" בפיתוח וייצור משחקי מחשב לילדים יחד עם חברת קומפדיה. הסדרה הייתה מבוססת על הדמות "איתמר" מאת הסופר דויד גרוסמן, המשחק המפורסם בסדרה היה "איתמר מטייל על הקירות".
בשנת 2002 חגגה ההוצאה 60 להיווסדה במבצע משותף עם רשת סטימצקי, בו קהל הקוראים הוזמן לבחור את ששת הספרים האהובים עליו בכל הזמנים. הספרים שנבחרו והוצאו מחדש תחת הכותרת "6 הנבחרים": "רומן רוסי" מאת מאיר שלו, "התפסן בשדה השיפון", מאת ג'רום דייוויד סלינג'ר, "אהבה בימי כולרה" ו"מאה שנים של בדידות" מאת גבריאל גרסיה מארקס, "חצוצרה בואדי" מאת סמי מיכאל, ו"הנסיך הקטן" מאת אנטואן דה סנט־אכזופרי.
בשנים 2000–2011 כיהן כמנכ"ל ההוצאה ירון סדן. בדצמבר 2011 נבחר יעקב בריי למנכ"ל הוצאת עם עובד. הליך מינויו והיותו קצין משטרה לשעבר, עוררו מחלוקת והביאו להתפטרותו של יו"ר מועצת המנהלים של ההוצאה, רוני פיינשטיין, לפרישתה של העורכת והמתרגמת אילנה המרמן ולמחאה של עורכים נוספים.
בקיץ 2014 נקלעה ההוצאה לקשיים, בעקבות חוב גדול של רשת סטימצקי שלא שולם, ויישום חוק להגנת הספרות והסופרים בישראל. רק לאחר בקשת פירוק נגד סטימצקי היא שילמה את החוב.
סדרות ספרים וכתבי עת
להוצאה שתי סדרות בולטות, בהם ספרים מתורגמים וספרי מקור, שנמכרות בחנויות הספרים:
סדרות בולטות בעבר כללו את:
הוצאת "עם עובד" הוציאה לאור גם כתבי עת:
רון צווייג
רונלד (רון) צווייג (באנגלית: Ronald W. Zweig) (נולד ב־1949) הוא היסטוריון ישראלי, העומד בראש מרכז טאוב ללימודי ישראל באוניברסיטת ניו יורק.
ביוגרפיה
צווייג נולד באוסטרליה והחל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת סידני המערבית ואת הדוקטורט השלים בשנת 1978 באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה. עם סיום הלימודים שימש כחוקר-עמית באוניברסיטת אוקספורד ולאחר מכן כחוקר אורח באוניברסיטת ברנדייס. בשנת 1982 עלה לישראל, הצטרף לסגל המחלקה להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים, ושנה לאחר מכן קיבל הצעה להצטרף לסגל המחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, שם הגיע לדרגת פרופסור מן המניין ואף כיהן כראש המחלקה בין השנים 2003–2004. במקביל, שימש במשך שנים רבות כעורך הראשי של כתב העת היוקרתי Journal of Israeli History וכחוקר בכיר במוזיאון השואה בוושינגטון וביד ושם. בשנת 2004, עם הקמתו של מרכז טאוב ללימודי ישראל באוניברסיטת ניו יורק, הוזמן לעמוד בראש המרכז והעביר את עיקר פעילותו לשם. בין שאר תפקידיו בשנים האחרונות, משמש צוויג חבר בצוות ההיסטוריונים המייעץ לארכיון הלאומי של ארצות הברית.
מחקריו של פרופ' צווייג מתמקדים בתקופת השואה ובארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי והוא המחבר והעורך של ספרים ומאמרים רבים בנושאים אלו.
מספריו
* * Zweig, R., Britain and Palestine During the Second World War, Endeavour Media, 2019.
אלס בנדהיים
אלס (רבקה) סלומון-פרינס בנדהיים (7 ביולי 1923 – 12 בינואר 2023) הייתה מנהיגה יהודייה-אורתודוקסית הולנדית, תאולוגית, סופרת וצלמת.
בנדהיים תרמה לסיוע למוסדות רפואה וחינוך בירושלים. יחד עם בעלה, (צ'ארלס) חיים בנדהיים, פעלה יחד עם אורי לופוליאנסקי להקמת יד שרה בישראל ב-1976. בני הזוג היו מעורבים גם בתחזוקת המרכז הרפואי שערי צדק. בנוסף, הם היו בין החברות המייסדות של בתי ספר יהודיים וישיבות רבות, כולל בית ספר היהודי של מנהטן (Manhattan Day School), שטרן קולג' לנשים וישיבה יוניברסיטי.
קורות חיים
אלס סלומון-פרינס בנדהיים נולדה ב-7 ביולי 1923 באמסטרדם. בתם של איוואן סלומון וסופי וילהלמינה פרינס סלומון, ונכדתו של אליעזר ליפמן פיליפ פרינס. אחיה היה הרמן פרינס סלומון. אחיה למחצה היו רוברט סלומון, ארנה סטיינדקר ותיאודור סלומון. אלס בנדהיים גדלה באמסטרדם ולמדה בליציום (Amsterdams Lyceum).
לאחר עלייתו של היטלר לשלטון, היא ברחה עם משפחתה ב-1939 לקנדה, שם למדה בבית ספר במונטריאול, ולאחר מכן סיימה את תיכון ווסטמאונט. היא סיימה את לימודיה במכללת ברנרד עם תואר ראשון בכימיה בשנת 1944.
אלס בנדהיים השלימה את בית הספר לעיצוב פנים בניו יורק ב-1957. במשך חייה היא עסקה בצילום ובעיצוב. למרות שלא הצליחה לשמור על אזרחותה ההולנדית לאחר שהיגרה לאמריקה, בנדהיים זיהתה את עצמה כהולנדית ולעיתים קרובות ביקרה בהולנד, מקום הולדתה. כמחווה לאהבתה להולנד, היא צילמה מאות צילומי נוף וצבעונים הולנדים בביקוריה, ולאחר מכן הציגה עבודות אלו על קירות המרכז הרפואי שערי צדק.
במשך עשורים רבים, יחד עם בעלה צ'ארלס, לשעבר יו"ר הדירקטוריון הבינלאומי, אלס סייעה להבטיח את ההתפתחות המודרנית של שערי צדק. הוריה סופי (שפרה) ואיוואן סולומון מאמסטרדם היו מאנשי החזון הראשונים שפעלו למען הרעיון של בית חולים מודרני בירושלים. מורשת המסירות לבית החולים, שהחלה עם הוריה, הועברה מאז לילדיה ולדורות הצעירים, שרבים מהם ממשיכים לעבוד ולשרת מטעם שערי צדק כולל ג'ק בנדהיים, יו"ר משותף של הבינ"ל. מועצת המנהלים.
ב-1976, יחד עם אורי לופוליאנסקי, הקימה בנדהיים את אגודת ידידי יד שרה בארצות הברית. מסירותה לפרויקט זה נמשכה למעלה מארבעים שנה. בנה, פיליפ בנדהיים, מכהן בהנהלה ומרכז את פעילות אגודות ידידי יד שרה בארצות הברית ובאירופה.
בנדהיים, יחד עם בעלה, צ'ארלס, היו מסורים להקמת ושימור מוסדות יהודיים רבים ברחבי העולם, ביניהם ישיבה יוניברסיטי (Yeshiva University), מכללת שטרן, המכללה הטכנולוגית בירושלים.
בנדהיים פרסמה בהרחבה באנגלית, עברית והולנדית בנושאי תאולוגיה, כתבים רבנים והיסטוריה של יהודי אירופה. אחד מניירות העמדה היותר שנויים במחלוקת שלה בנוגע להלכה היה מעורבותה בהקמת עירוב מנהטן ב-1962. עמדתה של אלס בנדהיים הדגישה את חשיבות הקהילה וההכלה ביחס לחברים שהיו מרותקים לכיסא גלגלים ואמהות עם עגלות תינוקות; חלקים מהחברה האורתודוקסית שלא יכלו להגיעה לבית הכנסת בשבת ללא עירוב.
אלס סלומון-פרינס בנדהיים, יצרה תרומה ייחודית למשכן הנשיא בירושלים והוציאה לאור ספר ברכות בשם "פרק שירה" שהוגש לראשונה לנשיא חיים ואורה הרצוג ובהמשך פורסם מחדש עבור הנשיאים הבאים ובהם בנם הנשיא יצחק הרצוג.
לבנדהיים היו שבעה ילדים.
משרד ההגנה (מקדוניה הצפונית)
משרד ההגנה (במקדונית: Министер за одбрана) הוא משרד בממשלת מקדוניה הצפונית, האחראי על יישום מדיניות הביטחון של מקדוניה הצפונית. בראשו עומד השר, חבר הממשלה. השר העומד בראש המשרד אחראי על ניהולם השוטף של הכוחות המזוינים של מקדוניה הצפונית, כמו גם על גיוסם בשעת הצורך. הוא מדווח ישירות לראש הממשלה ולנשיא המשמש כמפקד העליון של הכוחות המזוינים. ראש המטה הכללי מדווח ישירות לשר.
משרד ההגנה הוקם עם הכרזת העצמאות של מקדוניה הצפונית מיוגוסלביה ב-1991. סלביאנקה פטרובסקה מכהנת כשרת ההגנה מאז 17 בינואר 2022.
מיתולוגיה השוואתית
מיתולוגיה השוואתית היא ההשוואה השיטתית של מיתוסים ונושאים מיתולוגיים ממגוון רחב של תרבויות. מיתולוגיה השוואתית עוזרת להבין את ההתפתחויות של תרבויות ודתות, לתמוך בתאוריות פסיכולוגיות ולהבין את המקורות המשותפים למיתוסים. למיתולוגיה השוואתית מספר גישות חקר שבאות מתחומים שונים. מיתולוגיה השוואתית נוגעת בשדות מחקר ונושאים מגוונים, ובהם היסטוריה, פסיכולוגיה, תאולוגיה, אנתרופולוגיה ולשון. מקס מילר היה הראשון שהשתמש במושג ב-1856.
גישה לשונית
הגישה הלשונית חוקרת את היחסים הלשוניים בין מיתוסים של תרבויות שונות, ובעיקר את קווי הדמיון בין שמות האלים בתרבויות שונות. לדוגמה, שמותיהם של אל השמים היווני זאוס פאטר, אל השמים הרומי יופיטר ואל השמיים ההודי (מהתקופה הוודית) "Dyauṣ Pitr" קרובים מבחינה לשונית. מכאן עולה כי ליוונים, רומאים והודים תרבות ושפה מוקדמת משותפת. מקס מילר חקר מיתוסים באמצעות הגישה הלשונית.
גישה מבנית
חוקרים הנוקטים בגישה המבנית מחפשים מבנים בסיסיים המשותפים למיתוסים שונים. לוי שטראוס האמין כי מיתוסים בנויים מאלמנטים סותרים, ושקיימים בתוך המיתוסים "מפשרים" אשר מחברים בין ניגודים. הוא חשב כי מטרת המיתוס היא "לתווך בין ההפכים, ובכך לפתור את המתחים הבסיסיים או את הסתירות הנמצאות בחיי אדם או בתרבות". למשל, דמות ה"רמאי" בהרבה מהמיתולוגיות האינדיאניות משמשת כמפשר בין חקלאות לציד, שמסמלים חיים ומוות בהתאם. דמות כזו מופיעה כזאב ערבות או עורב, חיות שאוכלות פגרים. בכך הם לא משתייכים לציד, כי הם לא הורגים בשביל האוכל שלהם, אבל גם לא משתייכים לחקלאות. דוגמה אחרת למחקר שהתבצע באמצעות הגישה המבנית היא עבודתו של ולדימיר פרופ, חוקר פולקלור רוסי, שפירק את סיפורי העם הרוסיים לשלושים ואחד שלבים שמאפיינים אותם.
גישה פסיכולוגית
חוקרי מיתולוגיה שבאים מתחום הפסיכולוגיה מזהים במיתוסים דפוסים ותמונות אשר, לטענתם, נובעים מהמחשבות הנמצאות בתת-המודע של כל אדם, וחושפים את הכוחות הפסיכולוגיים של התרבות. למשל, הוגים פרוידיאנים מזהים את תסביך אדיפוס במיתוסים במגוון של תרבויות. קרל גוסטב יונג האמין שהסיבה לכך שמיתוסים דומים בכל רחבי העולם היא שמיתוסים הם ביטויים של הארכיטיפים והרעיונות של הלא-מודע הקולקטיבי שקיימים בכל בני האדם.
הקורבן הבורא
במיתולוגיות רבות מסופר על דמות אלוהית אשר מותה יוצר חלק מן המציאות או את כולה. סיפורים כאלה נפוצים במיוחד בתרבויות שמגדלות יבולים. למשל, באחד מסיפורי הבריאה הסינים מסופר על האל פנגו, אשר במותו נשמתו הופכת לרוח, העיניים שלו - לירח ולשמש, השיער והזקן שלו - לכוכבים, הבשר שלו - לאדמה, והעצמות שלו - לאבנים ומתכת. עוד דוגמאות הן הנערה היינואלה ממיתוס באינדונזיה, המיתוס ההודי של פורושה, ו-יימיר במיתולוגיה הנורדית.
מיתוסים של מבול
בהרבה תרבויות ברחבי העולם מופיע מיתוס על מבול גדול והרסני. המבול מסמל מחיקה של האנושות מהעולם והזדמנות להתחלה מחדש. סיפור המבול בדרך כלל מתרכז בגיבור אחד, למשל מנו באפוס "Matsya Purana" ההודית, שמציל דג שאחר כך מתגלה לו בתור האל וישנו, או נח המקראי, שאלוהים מוצא אותו כצדיק היחיד בדורו. המבול מוחק את האנושות ומשאיר רק את הגיבור, ולפעמים גם קבוצה של ניצולים, בחיים. סיפורי המבול באפוס של גילגמש ובתנ"ך דומים במיוחד משום שבשניהם הגיבור בונה תיבה שבה שטים הוא, משפחתו ובעלי חיים שהאל ציווה עליו להצילו. סיפורים דומים נמצאים במיתולוגיה היוונית, המיתולוגיה האצטקית ועוד גרסאות מסופוטמיות. סיפור המבול העתיק ביותר הידוע לחוקרים הוא סיפור המבול השומרי.
המבנה של סיפורי הגיבור
חוקרים רבים מאמינים שסיפורי גיבורים מתרבויות שונות חולקים מבנה בסיסי אחיד. כך למשל, יוסף קפמבל הציעה את השערת ה"מונומית'" או מסע הגיבור, שמציעה מבנה בסיסי משותף למיתוסים על גיבורים.
ציר העולם - “Axis mundi”
במיתולוגיות רבות, מתואר מקום שנמצא במרכז העולם ולפעמים משמש גם כנקודת מפגש בין רמות שונות של היקום, כמו גן עדן וגיהנום. ציר העולם, או בלטינית “Axis mundi”, מסומן לעיתים קרובות על ידי הר, עץ, אבן או אובייקט מיתולוגי אחר. לדוגמה, במסורת הכנענית העתיקה, הר חרמון נחשב כציר העולם (כך לפי ספר חנוך א'). העץ יגדראסיל במיתולוגיה הנורדית נמצא במרכז העולם, מחבר את תשעת העולמות השונים, ומשמש כמקום מפגשם היומי של האלים וכסביבת המחיה של יצורים מיתולוגיים. עוד דוגמאות הם הר האולימפוס במיתולגיה היוונית, הר מרו בהינדואיזם ג'ייניזם ובודהיזם, קוסקו במיתולוגיה של האינקה והכעבה באסלאם.
האל המת
מיתוסים רבים, בעיקר במזרח הקרוב, מספרים על אל שמת, ולפעמים חוזר לחיים. דוגמאות לכך, למשל, מהווים המיתוסים על האל המצרי אוסיריס ועל האל המסופוטמי תמוז. גם האל היווני דיוניסוס וישו הם דוגמאות לדמויות אלוהיות שמתות וחוזרות לחיים.
Cambia el Paso
Cambia El Paso (בעברית: שנה את הצעד; באנגלית: Change the Step) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית ג'ניפר לופז ביחד עם הזמר הפוארטו ריקני ראו אלחנדרו. השיר יצא לאור ב-5 ביולי 2021, על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק לטין, כסינגל שלא מתוך אלבום האולפן.
רקע והוצאה
לפני הקלטת השיר אלחנדרו ביקש מלופז לשתף איתו פעולה בשיר אחר ששמו "Tu La Tienes". הזוג נפגש לאחר מכן בפעם הראשונה ואלחנדרו הסכים במהירות להקליט את החלקים שלופז הציגה בפניו מתוך השיר. ב-25 ביוני 2021, חשף אלחנדרו בריאיון כי הקליט שני שירים עם לופז; אחד לפרויקט שלו ואחד לפרויקט שלה. כעבור מספר ימים, פרסמה לופז סדרת קטעים של 12 שניות מתוך השיר "Cambia El Paso" בחשבון האינסטגרם שלה, ב-29 ביוני, הכריזה לופז כי הסינגל ייצא לאור ב-5 ביולי.
לדברי הזמרת, השיר עוסק ב"שינוי" ו"לא לפחד לעשות את הצעד הזה". השיר דן ב"אישה שעוזבת גבר לא ראוי". מילות השיר, כאשר הן מתורגמות לאנגלית, מכילות הצהרות כמו "הוא לא ראוי שאהיה לו בזרועותיו" ו"החיים שלך (יהיו) טובים יותר בלעדיו". עטיפת הסינגל הציגה את לופז, כשהיא נמצאת בתוך ים.
וידאו קליפ
הקליפ של "Cambia El Paso", בוים על ידי ג'סי טררו וצולם במיאמי ביץ' בין התאריכים 8–9 ביוני 2021. ביום השני לצילומים פרסמה לופז תמונה מצילומי הקליפ באינסטגרם שלה עם הכיתוב: "יש רק אחד... דברים טובים באים...", עם ההאשטג. ב-2 ביולי, חשפה לופז הצצה מהווידאו קליפ בעמוד האינסטגרם שלה.
כמה ימים לפני צאת השיר חשפה לופז 15 שניות מהקליפ. הקליפ עצמו יצא ב-9 ביולי.
קרדיטים
כל הקרדיטים שלהלן לקוחים מטיידל.
עונת 2019/2020 בבונדסליגה
עונת 2019/2020 הייתה העונה ה-57 של ליגת הבונדסליגה הגרמנית. העונה נפתחה ב-16 באוגוסט 2019 וצפויה להסתיים ב-27 ביוני 2020. באיירן מינכן זכתה בתואר האליפות ה-30 שלה ובפעם השמינית ברציפות.
קבוצות ואצטדיונים
מתוך 18 הקבוצות המשתתפות בבונדסליגה: 15 המשיכו מהעונה שעברה. שתי המסיימות ראשונות בבונדסליגה השנייה, פ.צ. קלן ופאדרבורן 07 העפילו לבונדסליגה במקומן של הנובר 96 ונירנברג שסיימו בשני המקומות האחרונים, אוניון ברלין העפילה לבונדסליגה לאחר שניצחה במשחקי המבחן את שטוטגרט. פ.צ. קלן חזרה לליגה הראשונה לאחר היעדרות של עונה אחת, פאדרבורן 07 לאחר היעדרות של ארבע עונות ואוניון ברלין העפילה לראשונה בתולדותיה. הנובר 96 ושטוטגרט ירדו לבונדסליגה השנייה לאחר שתי עונות בליגה ראשונה ונירנברג ירדה לאחר עונה אחת.
טבלת הליגה
* ורדר ברמן נשארה בליגה במשחק הפלייאוף לאחר שגברה בסיכום שני משחקים על פ.צ. היידנהיים.
היסטרים
ההיסטרים (לטינית Histrii) היו עם שישב לפני הכיבוש הרומי בשנת 178 לפנה"ס בחצי האי איסטריה (לטינית Histria) שבצפון-מזרח הים האדריאטי ובסביבתו הקרובה. ההיסטרים העניקו את שמם לחצי האי השוכן כיום בשטחן של קרואטיה, סלובניה ואיטליה.
היסטוריה
מידת האחדות הלאומית בקרב ההיסטרים איננה ידועה בוודאות, אם כי מנהגי קבורה זהים בכל רחבי איסטריה מצביעים על מידה של אחדות תרבותית. ערי המתים הראשונות באיסטריה מתוארכות לתקופת הברזל ועל כן מסיקים החוקרים כי בתקופה זו החלה להיווצר הזהות התרבותית של תושביה. עם תחילת תקופת הברונזה החלה נוהגת באיסטריה שריפת גופות במקום קבורה, ומנהג זה רווח באזור עד בוא הנצרות.
מחרסים יוונים נראה כי ההיסטרים עמדו בקשרי מסחר עם היוונים. פלישת הקלטים לאיסטריה בסוף המאה ה-5 לפנה"ס ובתחילת המאה ה-4 לפנה"ס לא פגעה בהמשכיותה של התרבות ההיסטרית, ולכן נראה כי הקלטים נהדפו או שנטמעו בהיסטרים. במחצית השנייה של המאה ה-3 לפנה"ס עם התפשטות הרומאים מצפון לנהר הפו עלתה חשיבותה של איסטריה בעיניהם, וחצי האי ותושביו החלו להיות מתועדים בכתבים רומים. הרומאים התייחסו אל ההיסטרים כאל שודדי ים, דבר שהביאם לתקוף את איסטריה בשנת 221 לפנה"ס ולאחר שהשתלטו על ונטו. עם זאת, הרומאים לא כבשו את חצי האי אלא הסתפקו בזריעת הרס. ההיסטוריון הרומי טיטוס ליוויוס ציין כי בשנת 200 לפנה"ס לערך ישבו ההיסטרים בשלוש ערים מרכזיות - הבירה נסאקטיום (Nesactium) בדרום איסטריה, מוטילה (Mutilla) ופווריה (Faveria).
בשנת 181 לפנה"ס תקפו ההיסטרים את העיר הרומית אקוויליה שלחופי מפרץ טריאסטה אך נהדפו, אולם דבר זה הביא את הסנאט הרומי לשלוח כוח צבאי לאיסטריה בשנת 178 לפנה"ס, וזאת על מנת לחסל את האיום ההיסטרי אחת ולתמיד. מלכם של ההיסטרים אפולו (Aepulo) אשר תואר בידי טיטוס ליוויוס כלוחם עשוי ללא חת הקשה על הרומאים במשימתם. אולם לאחר מצור ארוך על הבירה נסאקטיום, היטו הרומאים את הנחל שהקיף את העיר, וההיסטרים נתקפו בבהלה ורבים מהם כמו גם המלך אפולו התאבדו. זמן מה לאחר מכן נכנעו גם מוטילה ופווריה והרומאים החריבו אותם. הניצחון צוין ברומא בחגיגות שנמשכו יומיים.
רבים מההיסטרים ששרדו נלקחו לעבדות, והרומאים הציבו כוח צבאי גדול בחצי האי, דבר המצביע כי ההתנגדות ההיסטרית לא דוכאה לחלוטין. התיישבות רומית מסיווית באיסטריה הביאה למספר מקרי מרד בהיקף קטן מצד האוכלוסייה המקומית, אך אלה דוכאו עד מהרה. ההיסטרים נטמעו באוכלוסייה הרומית וירדו מעל במת ההיסטוריה, אם כי שרידים לתרבותם ולדתם מתוארכים גם למאה ה-1 ולמאה ה-2.
תרבות ושפה
סך הכל נמצאו 520 אתרי יישוב היסטוריים ומספרם הוערך ב-120,000 איש. למרות עושר הממצאים מעט מאוד ידוע על שיוכם האתני או על שפתם של ההיסטרים. על סמך מחקר אנתרופולוגי ידוע כי ההיסטרים היו גבוהים ביחס לממוצע בתקופתם, והגברים היו בגובה ממוצע של 1.65 מטר. יש המבקשים לבסס על סמך שמות מקומות ומספר שמות משפחה קשר בין שפתם של ההיסטרים לזו של הונטים אדריאטים שהיו עם איטלי. אחרים טוענים לקשר אל הליבורנים שהיו שבט אילירי, ומתבססים לשם כך גם על ממצאים המלמדים כי ההיסטרים היו מקורבים תרבותית אל האילירים, אך ספק אם היו מקורבים אליהם מבחינה אתנית. אחד הממצאים ההיסטרים החשובים ביותר שנתגלו הוא סדרה של פסלים בגודל כמעט טבעי אשר נמצאו בנסאקטיום, והמיצגים ישויות אליליות מקומיות.
נחש זרדים
נחש זרדים (שם מדעי: Thelotornis; לעיתים גם נחש גפנים) הוא סוג של נחשים ארוכים ממשפחת הזעמניים המצויים ברחבי אפריקה.
לבני הסוג ראשים ארוכים ודקים, עיניים גדולות, זנב ארוך וגוף דק, ארוך וזריז בצבע ירוק עד חום ומוסווה ביותר בין ענפי העצים. כמו כן הם מסוגלים לנפח את צווארם לצורה מרשימה.
נחשים אלה בניגוד לרוב בני משפחתם, ארסיים ובעלי ניבים ארסיים באמצע הלסת. הנחש תופס בעיקר זוחלים כמו זיקיות וכן עופות ומכרסמים קטנים ונושך אותם חזק, תוך כדי שהוא מניע את הלסת עד שהניבים יכולים להזריק את הארס לטרף. בדרך כלל הם אינם קטלניים לאנשים והארס פועל באיטיות, אך כמה אנשים כמו החוקר רוברט מרטס נהרגו מנחש זה.
הם פעילי יום ובעלי ראייה חדה.
מינים
בסוג זה 4 מינים:
קידושין שאין מסורין לביאה
קידושין שאין מסורין לביאה הוא מושג הלכתי בדיני קידושין המתאר קידושין שאינם יכולים להתממש, משום שמדובר בקידושין שהאשה אסורה למקדש, או שעצם הקידושין גורם לכך שהאשה תהא אסורה על המקדש. הדין נתון למחלוקת אביי ורבא.
הצורה המקובלת
הצורה המקובלת לזה שעצם הקידושין גורם לכך שהאשה תהא אסורה על המקדש, היא כשמקדש אחת משתי אחיות (בלי לציין מי משתי האחיות היא המקודשת), ולכן אסור לו לישא אף אחת מהן, כיוון שעליו לחשוש שמא השנייה היא המקודשת, ואם כן היא אסורה באיסור עריות של 'אחות אשתו'.
הדין
בדין קידושין שאין מסורין לביאה נחלקו אביי ורבא: אביי סבור כי הקידושין יש להם תוקף של קידושין, ולעומתו סבור רבא כי אין לקידושין כל תוקף. שיטתו לקוחה מסברא שהסביר לו האמורא בר אהינא, ולפיה מהפסוק משמע שדווקא קידושין שמסורים ל"בעלה" נחשבות לקידושין, ואם לא אין קידושין אלו נכללות בפרשת "כי ייקח איש אשה" שהיא המקור היחיד לקנייני הקידושין.
אף על פי שבכל התלמוד הכלל הוא שההלכה נפסקת כרבא לעומת עמיתו אביי, הרי שסוגיית קידושין שאין מסורין לביאה נמנית עם שש הסוגיות הבודדות בתלמוד המסומנות על ידי המילים "יע"ל קג"ם", בהן ההלכה נפסקת כאביי.
סברת הדין
לפי דעת התוספות גדר קידושין שאין מסורין לביאה היא דווקא כאשר על ידי הקידושין נגרם איסור הביאה. על פי הסבר האחרונים, החיסרון בקידושין הוא שהאדם סותר את עצמו, שכן בעוד שמצד מעשה הקידושין הוא אמור להראות קניין בעלות ואישות על האשה, הרי שבמעשה קידושין זה הוא מראה שאינו הולך לממש אותם, ולכן הם אינם נחשבים למעשה קידושין.
לעומת זאת יש החולקים על כך, והגישה הרווחת היא כי דיון הלכתי זה הוא בכל קידושין שאינם מסורים לביאה, ולפי זה נוטה רבי מנחם מנדל שניאורסון בעל הצמח צדק לפסוק כי גם לפי רבא מאמר יבמין נחשב למאמר, ולמרות שהתבצע בשעה שהייתה היבמה מעוברת, ולא היה מותר לבצע בה קידושין.
האחרונים מתלבטים בהגדרת חלות הקידושין כאשר אדם מקדש אחת משתי נשים, אם הקידושין חלין על אחת מהנשים אלא שלא ידוע לנו איזו מהן, או שחל דין ספק על שניהן. לפי האפשרות הראשונה נשאלת השאלה למה שיחולו קידושין על אחת מהן, כאשר לא המקדש ולא המקודשת יודעים איזו מהן קידש, ומצד מעשה הקידושין אין שום השפעה על הקידושין של אחת מהם יותר מהשנייה. רבי שמעון יהודה שקופ סובר מכוח קושיא זו כצד השני, ומסיק כי חל דין וחלות ספק על שניהן. לעומת זאת, הצמח צדק סבור כי אכן חל דין ספק על שניהן, ובפרט שאנו פוסקים אין ברירה, ואם כן לא שייך לעולם שאחת מהן תהיה מקודשת, כי גם אם הוא יאמר אחר כך שהתכוון לאחת מהן לא יבוררו הקידושין על אותה אשה, אבל זהו דווקא כאשר שייך לקדש את שתיהן, אז שייך שהקידושין יחולו במעורב על שתיהן, אבל באופן שלא ייתכנו קידושין על שתיהן, כמו באשה ובתה או בשתי אחיות, לא חלים על הקידושין על שתיהן מספק, ורק אחת מהן מקודשת.
חילוק הלכתי משמעותי בין דרכו של רבי שמעון יהודה שקופ לרבי מנחם מנדל שניאורסון, היא כאשר הבעל מת והיא נפלה לייבום לפני היבם, והוא נשא אחת מהאחיות, שלפי דברי המשנה ביבמות אין בית דין מוציאין את האשה מיד בעלה היבם כיוון שאנו מסתמכים על האפשרות שבמקרה הוא ייבם את האשה הנכונה, ולא את אחות האשה. לפי הסברו של הרב שקופ הדבר אינו מובן, שהרי חל דין ספק על אותה אשה, ודין ספק על אחותה, אם כן חל כאן דין וודאי שהוא פוגע באשה שחל עליה דין ספק אחות אשה, אבל לפי הסברו של רבי מנחם מנדל שניאורסון, מכיוון שמדובר בשתי אחיות שלא שייך להחיל קידושין על שתיהן, חל הקידושין רק על אחת מהן, ולכן אם יבמו אותה ייתכן כי הייבום לא היה באיסור, ומספק אין מוציאין את היבמה מהיבם.
שיניק ירוסלבל
מועדון הכדורגל שיניק ירוסלבל (ברוסית: Ярославский футбольный клуб Шинник) הוא מועדון כדורגל, שמשחק כיום בליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה (השנייה בחשיבותה) ומייצג את העיר ירוסלבל, שבמחוז ירוסלבל, במערב רוסיה.
מועדון הכדורגל מעולם לא זכה בתואר לאומי כלשהו ולא נחשב למועדון בכיר אך הוא המייצג הבכיר של העיר בליגות הכדורגל. הקבוצה הופיעה רק עונה אחת בליגת העל הסובייטית, עונת 1964, אז סיימה הקבוצה במקום ה-16 מתוך 17 קבוצות וירדה לליגת המשנה. בליגה הרוסית, הקבוצה השתתפה 10 עונות והישג השיא שלה הוא מקום 4 בעונת 1997.
פרדריק מיולר
פרדריק הנרי מיולר (באנגלית: Frederick Henry Mueller; 22 בנובמבר 1893 - 31 באוגוסט 1976) היה מזכיר המסחר של ארצות הברית.
שיניק ירוסלבל
היסטוריה
המועדון הוקם בשנת 1957 בעיר ירוסלבל בשם "חימקי ירוסלבל", שם ששונה בשנת 1960. כבר בשנת 1963 זכתה הקבוצה באליפות ליגת המשנה הסובייטית והעפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הסובייטית הבכירה, בה החזיקה מעמד רק עונה אחת לפני שהורדה לליגת המשנה. הקבוצה נותרה כ-30 שנים בליגות המשניות בברית המועצות עד שבשנת 1992 התפרקה ברית המועצות והוקמה רוסיה ועמה גם הליגה הרוסית.
גביע המדינה בכדורסל 2003/2004
גביע המדינה בכדורסל לעונת 2003/2004 היא התחרות ה-44 מאז היווסדו של המפעל.
שיניק ירוסלבל
היסטוריה
עם הקמת הליגה הרוסית, צורפה גם שיניק אליה והחזיקה בה מעמד שנתיים בהן הייתה בתחתית הטבלה וירדה לליגת המשנה הרוסית.
פרדריק מיולר
מיולר נולד בגרנד רפידס שבמישיגן לג'ון ואמה מיולר. בשנת 1914 סיים לימודי הנדסת מכונות באוניברסיטת מישיגן ונכנס כשותף בחברה לייצור רהיטים בבעלות אביו. בשנת 1923 היה מיולר למנכ"ל החברה, ולאחר פרישת אביו תפס את מקומו כנשיא החברה.
שיניק ירוסלבל
היסטוריה
הקבוצה הופיעה לראשונה במפעל אירופי בגביע האינטרטוטו בעונת 1998, אז עברה בסיבוב השני את קבוצת טורון פאלוסאורה הפינית. בסיבוב השלישי כבר הפסידה הקבוצה לקבוצה הספרדית החזקה ולנסיה.
גביע המדינה בכדורסל 2003/2004
מכבי תל אביב זכתה בגביע המדינה ה-34 בתולדותיה, לאחר ניצחון בגמר על הפועל ירושלים.
שיניק ירוסלבל
היסטוריה
בשנת 2001, זכתה הקבוצה באליפות ליגת המשנה ברוסיה וכבר בעונתה הראשונה בליגה הבכירה, סיימה במקום הרביעי בטבלה. היכולת הטובה של הקבוצה לא הצליחה להגיע לידי ביטוי בשתי העונות שלאחר מכן ולאחר שנאבקה נגד הירידה בעונה הראשונה, בעונה השנייה כבר ירדה לליגת המשנה.
פרדריק מיולר
מיולר היה פעיל המפלגה הרפובליקנית ובין השנים 1945–1957 היה חבר מועצת החקלאות של מישיגן. בנובמבר 1958 מונה על ידי הנשיא דווייט אייזנהאואר לעוזר לענייני סחר פנים של מזכיר המסחר של ארצות הברית. תפקיד המזכיר לא אויש באותה תקופה עקב ניסיון הנשיא למנות לתפקיד את לואיס שטראוס, וביוני 1959 הוחלט על מינוי מיולר לתפקיד. באוגוסט 1959 אושר מינויו על ידי הסנאט ובתפקיד זה הוא כיהן עד תום כהונת הנשיא בשנת 1961.
שיניק ירוסלבל
היסטוריה
הקבוצה חזרה לאינטרטוטו בעונת 2004, אז עברה בסיבוב השני את קבוצת טפליצה הצ'כית אך הפסידה בסיבוב השלישי לקבוצת אוניאו דה לייריה הפורטוגלית.
פרדריק מיולר
לאחר סיום תפקידו חזר לעסקיו. מיולר היה חבר הבונים החופשיים ורוטרי.
שיניק ירוסלבל
היסטוריה
הקבוצה החזיקה מעמד בליגה הבכירה ארבע עונות עד שסיימה בשנת 2006 במקום האחרון בטבלה אך כבר עונה לאחר מכן, עונת 2007 הקבוצה זכתה באליפות ליגת המשנה וחזרה לליגה הבכירה, אך ירדה חזרה לליגת המשנה בעונה שלאחר מכן והתמודדה בה עד עונת 2020/2021, אז התמקמה במקום האחרון בטבלה עם מאזן של 16 הפסדים.
גביע המדינה בכדורסל 2003/2004
סיבוב ראשון
הקבוצות הבאות עלו לשמינית הגמר ללא משחק: מ.כ. חיפה, מכבי תל אביב, הפועל ירושלים, מכבי גבעת שמואל/פתח תקווה, בני השרון, הפועל תל אביב, עירוני רמת גן, מכבי ראשון לציון.
שיניק ירוסלבל
היסטוריה
בעונת 2017/2018 העפילה לחצי גמר הגביע הרוסי בכדורגל ובעונת 2019/2020 העפילה לשלב רבע הגמר. בתום עונת 2020/2021 סיימה אחרונה בליגה הלאומית וירדה לליגה המקצוענית.
גביע המדינה בכדורסל 2003/2004
הגמר
מכבי תל אביב, תחת המאמן פיני גרשון, זכתה בגביע המדינה ה-34 בתולדותיה.
שיניק ירוסלבל
היסטוריה
בעונת 2021/2022 השיגה מאזן של 17 ניצחונות, 2 הפסדים ושוויון והתמקמה בצמרת טבלת הליגה הלאומית השנייה וחזרה לליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה בתום עונה אחת.
גביע המדינה בכדורסל 2003/2004
הגמר
גמר הגביע הפגיש את אלופת היורוליג עם מחזיקת גביע יול"ב.
שיניק ירוסלבל
שיניק במפעלים האירופיים
שיניק התמודדה במפעלים האירופיים של אופ"א פעמיים. בשתי הפעמים, לאחר שעברה את הסיבוב השני, הקבוצה הייתה נחותה בסיבוב השלישי: בפעם הראשונה — מול ולנסיה הספרדית (ב־1998), בשנייה מול אוניאו דה לייריה הפורטוגזית (2004).
סמל הקבוצה
סמל המועדון הראשון כלל צמיג ובתוכו כדורגל. בתחילה מעל הצמיג הייתה האות "Я". הסמל סימן את השתייכות הקבוצה למפעל הצמיגים של ירוסלבל, שמימן ויזם את הקמת המועדון.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, מומן שיניק על ידי מספר גופים מסחריים, ולפיכך שונה סמל הקבוצה לסמל העיר ירוסלבל (דוב קוטב) על רקע כדורגל.
בשנת 2000 חברת NTM-holding רכשה את הקבוצה והמועדון שוב שינה את סמלו, שנשאר רשמי עד היום כולל את סמל העיר מעל לכדורגל בצבעי ירוק-כחול.
יחסי ונצואלה–מקסיקו
יחסים מהקולוניזציה הספרדית ועד שנות ה-90
גם מקסיקו וגם ונצואלה חולקות היסטוריה משותפת בעובדה ששתי המדינות היו פעם חלק מהאימפריה הספרדית. במהלך התקופה הקולוניאלית הספרדית, מקסיקו נודעה אז כמלכות המשנה של ספרד החדשה והבירה הייתה מקסיקו סיטי, בעוד שמה שהפך בימינו לוונצואלה נודע אז כקפטן הכללי של ונצואלה, וקראקס הייתה בירתה. בשנת 1810, הן מקסיקו והן ונצואלה החלו בתהליכי העצמאות שלהן מספרד כאשר כל אומה קיבלה לבסוף עצמאות ב-1821 וב-1830, בהתאמה. זמן קצר לאחר קבלת העצמאות, אגוסטין הראשון, קיסר מקסיקו יצר קשר עם הנשיא סימון בוליבר בכך שהודיע לו על עלייתו לכס המלכות המקסיקני וסיפר לו על הערצתו האישית לבוליבר לאחר שלמד על גבורתו ההרואית ומסעות הצבא המוצלחים שלו.
בשנת 1842, שתי המדינות הסמיכו שגרירים זו אצל זו. שגריר מקסיקו בוונצואלה הוצב בבוגוטה, קולומביה ואילו שגריר ונצואלה במקסיקו הוצב בוושינגטון די. סי., ארצות הברית. ב-1916, שלחה מקסיקו את השגריר הראשון בקראקס; עם זאת, היחסים הדיפלומטיים נעשו מתוחים ב-1922, מאחר שנצואלה לא הקימה בשלב זה שגרירות תושבת במקסיקו. בשנת 1922, מקסיקו, במחאה, סגרה את שגרירותה בקראקס. בספטמבר 1923 ניתקה מקסיקו את היחסים הדיפלומטיים עם ונצואלה לאחר שהמדינה דחתה את כניסתם של אזרחים מקסיקנים שהגיעו למדינה כדי להשתתף בפעילויות תרבות המתקיימות בוונצואלה. היחסים הדיפלומטיים יכווננו מחדש עשר שנים מאוחר יותר ביוני 1933.
במהלך שנות ה-40, היחסים הדיפלומטיים נורמלו בין שתי המדינות ושגרירים תושבים מונו לבירות כל אחת מהמדינות, בהתאמה. בשנת 1946, הנשיא רומולו בטנקור היה ראש המדינה הראשון של ונצואלה שערך ביקור רשמי במקסיקו. במהלך שנות ה-50, לאחר ההפיכה בוונצואלה ב-1948, ונצואלה הייתה תחת שלטונו בפועל של מרקוס פרס חימנס וחברי הממשלה המודחים יצאו לגלות במקסיקו כולל הנשיא והסופר לשעבר, רומולו גאלגוס; מזכיר החוץ והמשורר, אנדרס אלוי בלנקו; והמייסד לעתיד של אופ"ק, חואן פבלו פרס אלפונסו.
לאחר נפילתו של פרז חימנס, בינואר 1960, הנשיא אדולפו לופס מטאוס היה ראש המדינה המקסיקני הראשון שביקר בוונצואלה בזמן סיור בדרום אמריקה. מאז הביקורים הראשוניים, נערכו כמה ביקורים רמי דרג בין שני העמים.
יחסים משנות ה-90 עד 2010
ב-1995, מקסיקו וונצואלה, יחד עם קולומביה; חתמו על הסכם סחר חופשי; עם זאת, ונצואלה פרשה מההסכם ב-2006. המעורבות של האחרונה בתעשיית הנפט של שתי המדינות, כמו גם הצטרפותה של מקסיקו להסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה ב-1994, הובילה למחלוקות שונות בין שתי המדינות. במהלך כהונתו של נשיא מקסיקו ויסנטה פוקס מ-2000 עד 2006; הקשרים בין שתי המדינות נעשו מתוחים מאוד. בנובמבר 2005, שיתוף הפעולה והמעורבות בין הנשיא פוקס לארצות הברית על הצעת אזור הסחר החופשי של אמריקה התקוע בפסגה הרביעית של אמריקה הביאו את היחסים לשפל בין מקסיקו לוונצואלה.
נשיא ונצואלה הוגו צ'אווס, הצהיר בנאום ב-10 בנובמבר 2005 בפני תומכיו בקראקס כי הוא עצוב ש"נשיא עם כמו המקסיקנים מרשה לעצמו להפוך לגור הכלב של האימפריה", וכן הופיע על שלו. תוכנית אירוח שבועית "אלו פרזידנטה" שלושה ימים לאחר מכן, שבה הצהיר שהנשיא המקסיקני "מדמם מפצעיו" והזהיר את הנשיא פוקס לא "להתעסק" איתו, שמא פוקס "יעקוץ". דרישתה של מקסיקו להתנצל לא נענתה על ידי ממשלת ונצואלה, ושתי המדינות משכו את השגרירים שלהן תוך יומיים מהצהרת השידור, מה שהחל את המשבר הדיפלומטי במקסיקו ובוונצואלה ב-2005.
יחסים משנת 2010
ביולי 2006, הנשיא צ'אווס האשים את הנשיא הנבחר החדש פליפה קלדרון בגניבת הנשיאות מאנדרס מנואל לופס אוברדור בבחירות צמודות. באוגוסט 2007, לאחר שנתיים של היעדרות דיפלומטית בשתי המדינות, היחסים הנורמליים נוסדו מחדש עם מינויו של שר החוץ לשעבר רוי צ'דרטון לשליח ונצואלה במקסיקו סיטי והעברתו של חסוס מריו צ'אקון קאריו, לשעבר שגריר מקסיקו בקולומביה, לקראקס. היחסים בין שתי המדינות לא השתפרו בהרבה בהנהגתו של הנשיא קלדרון. בשנת 2011, הנשיא קלדרון ביקר בוונצואלה כדי להשתתף בפסגת הקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות המתקיימת בקראקס.