cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מועצת גדולי התורה
עמדת המועצה לגבי תוכנית החלוקה ורעיון הקמת המדינה
מאידך, לגבי השאלה העקרונית של הקמת מדינה יהודית, הוכרז לאחר פולמוס ארוך, כי הכנסייה הגדולה ומועצת גדולי התורה אינם דוחים את רעיון הקמת מדינה יהודית, בתנאי שתקום על פי חוקת התורה ותתנהל לפי שלטון התורה. ההחלטה התקבלה בתמיכת כל האדמו"רים וכן הרבנים סורוצקין, כהנמן, בלוך, צירלסון, לוין ועוד. לעומת זאת היו רבנים בעיקר מליטא וצ'כוסלובקיה וביניהם הרבנים וסרמן, קוטלר ורוטנברג שטענו כי אסור להקים מדינה יהודית לפני ביאת המשיח.
בישראל
בעבר שימשה המועצה כסמכות העליונה של מפלגת אגודת ישראל. החלטות המועצה התקבלו על פי רוב, וסדר היום נקבע על ידי יושב-הראש ומזכיר המועצה. המועצה קבעה את זהות חברי הכנסת של המפלגה ומינויים פוליטיים נוספים, ונדרשה להחלטות באשר לנושאים הנוגעים לסדר היום הציבורי והחרדי בישראל. המועצה הובילה בשנות ה-50 קו של התנגדות לשותפות בממשלה והתנגדות לשותפות עם המפלגות הדתיות לאומיות, והצליחה לכפות את דעתה בנושא. לקראת הבחירות בשנת 1965 הרב זלמן סורוצקין הוביל קו מתבדל יותר, שמנע ריצה משותפת עם פועלי אגודת ישראל, כנגד עמדת הרבי מגור, והרב יחזקאל סרנא שדרשו ריצה משותפת.
בראש מועצת גדולי התורה עמד הרב איסר זלמן מלצר ולאחר מכן הרב זלמן סורוצקין. לאחר פטירתו של הרב סורוצקין נבחר לתפקיד הרב משה יחיאל הלוי אפשטיין (הרבי מאוז'רוב). עם זאת, החברים הדומיננטיים בה היו הרבי ישראל אלתר מגור והרב שך. מחלה שפקדה את הרבי מגור צמצמה עוד יותר את פעילות המועצה. לאחר המהפך והצטרפות אגודת ישראל לקואליציה, ניהלה מועצת גדולי התורה ישיבות תכופות שבהן עקבו אחר קיום ההסכם הקואליציוני. באותה תקופה הובילו את המועצה האדמו"ר החדש מגור – הרב שמחה בונים אלתר והרב שך. הרבי מגור שימש כיו"ר המועצה עד שחלה בשנת תשמ"ה, אז נתמנה לצדו כנשיא המועצה האדמו"ר מוויזניץ הרב משה יהושע הגר, עד לפטירתו בה'תשע"ב. בשנות השמונים התגלע קרע בין חסידים וליטאים במועצה ופעילותה הצטמצמה מאוד.
בשנת תשמ"ט (1988), עם התפלגותה של אגודת ישראל והקמת מפלגת דגל התורה על ידי הפלג הליטאי, הוקמה מועצת גדולי תורה מקבילה, של מפלגת דגל התורה. באותה תקופה התרעננה גם פעילות מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
בשנים שקודם הפיצול התנהלו במועצה דיונים בעיקר בין קבוצת האדמורי"ם בהנהגת האדמו"ר מגור לבין קבוצת ראשי הישיבות הליטאיים בהנהגת הרב שך, והכרעות המועצה התקבלו בדיונים בין הרבי מגור לרב שך. לאחר פרישת "קבוצת הרב שך" מהמועצה, בשנת 1984, והקמת מועצת דגל התורה בתשמ"ט, קיבל הרבי מגור את ההכרעות באגודת ישראל בהתייעצות עם חברי המועצה, והרב שך קיבל את ההכרעות בדגל התורה. לאחר היחלשות הרב שך, החל תהליך הדרגתי שבסופו מילא הרב שטינמן את מקומו כיושב ראש המועצה של דגל התורה וההכרעות התקבלו בעיקר על פי הרב אלישיב והרב שטינמן.
כינוס משותף נדיר של המועצות התקיים בכ"ח בתמוז תשס"ט (22 ביולי 2009), בעקבות מאבק השליטה על מוסדות החינוך העצמאי, במטרה לשנות את מעמדו החוקי של ארגון זה מאגודה עות'מאנית לעמותה. בכינוס השתתפו חברי מועצות גדולי התורה בישראל ובארצות הברית, מלבד החברים המזוהים עם חסידות גור.
בשנת ה'תשע"ב חודשה פעילות המועצה של דגל התורה בראשות הרב שטינמן ובצירוף חברים חדשים. בשנת ה'תשע"ח לאחר פטירת הרב שטיינמן, החל הרב גרשון אדלשטיין לשמש נשיא למועצת גדולי התורה. בשנת ה'תשע"ג הוקמה מחדש גם המועצה של אגודת ישראל.
מועצת גדולי התורה באמריקה
מלבד המועצות הישראליות, קיימת גם מועצת גדולי התורה באמריקה, שבה חברים הן חסידים והן ליטאים. למועצה בארצות הברית הייתה פחות השפעה בציבור החרדי האמריקאי, עקב כך שרוב החסידויות שם אינן משתייכות לאגודת ישראל (כגון חסידות סאטמר ונספחיה, חסידות באבוב, חסידות צאנז-קלויזנבורג וחסידות חב"ד), וכיום גם משום שרבים מרבני הציבור הליטאי בארצות הברית הם תלמידי בית בריסק המתנגדים לאגודת ישראל. בנשיאות מועצת גדולי התורה בארצות הברית עמד הרב ראובן גרוזובסקי, ולאחריו הרב אהרן קוטלר, הרב משה פיינשטיין, הרב אליהו שווי ורבי יעקב פרלוב, האדמו"ר מנובומינסק.
עד מלחמת העולם השנייה
בקטוביץ מונו לחברי המועצה האדמו"ר מגור בעל ה"אמרי אמת", רבי שלום דובער שניאורסון האדמו"ר מחב"ד, הרב חיים סולובייצ'יק, הרב יצחק אייזיק הלוי, הרב מאיר שמחה מדווינסק, רבי חיים עוזר גרודזנסקי, רבי איצלה מפוניבז', הרב שלמה זלמן ברויאר, הרב זאב פיילכנפלד מפוזן, הרב דוד צבי הופמן והרב קופל רייך מבודפשט.
בכנסייה הגדולה בווינה בשנת תרפ"ג (1923) נכללו במועצה: החפץ חיים, האדמו"ר מגור, האדמו"ר מצ'ורטקוב, רבי חיים עוזר גרודזנסקי, רבי מאיר אריק, האדמו"ר מסוקולוב, האדמו"ר מראדזין, הרב מאיר דן פלוצקי, הרב משה מרדכי אפשטיין, הרב מאיר שפירא מלובלין, הרב אברהם מנדל שטיינברג מברוד, הרב קלמן ובר מפישטיאן והרב שלמה זלמן ברויאר.
בעיצומה של מלחמת העולם השנייה בשנת תש"ג, במהלך ועידת אגודת ישראל באנגליה, נבחרה מועצת רבנים שתמלא את מקומה של מועצת גדולי התורה, אך ככל הנראה היא לא תפקדה.
בישראל
בכ"ד בסיוון ה'תש"ד התכנסה הוועידה הארצית של אגודת ישראל, והוכרז על הקמת מועצת גדולי תורה כסמכות העליונה של אגודת ישראל בארץ ישראל. אל המועצה זומנו רבי אברהם מרדכי אלתר (האדמו"ר מגור), רבי יוסף צבי דושינסקי (שני אלו נמנו בראש הרשימה, שלא כפי סדר הא' ב'), רבי אברהם ישעיהו קרליץ, הרב אברהם יצחק קליין, רבי אברהם יעקב פרידמן (האדמו"ר מסדיגורה), רבי אליעזר הגר (האדמו"ר מוויז'ניץ), רבי אהרן רוקח (האדמו"ר מבעלז), הרב איסר זלמן מלצר, הרב אליעזר יהודה פינקל, הרב אשר זאב ורנר, הרב זליג ראובן בנגיס, רבי זלמן סורוצקין, הרב יוסף שלמה כהנמן, הרב יעקב חי זריהן, הרב יצחק זאב סולובייצ'יק, הרב מאיר קרליץ, הרב נחום מרדכי פרידמן (האדמו"ר מצ'ורטקוב), הרב עקיבא סופר, הרב עזרא עטייה.
בשנת ה'תש"ו הוחלט להקים מועצות נפרדות בישראל, אירופה וארצות הברית. החברים הראשונים במועצה בישראל היו רבי אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה, הרב אברהם יצחק קליין, רבי ברוך הגר האדמו"ר מסרט ויז'ניץ, רבי דב בריש וידנפלד, הרב זלמן סורוצקין, הרב יוסף כהנמן והרב מאיר קרליץ, והם התכנסו שוב בשנת תש"ט. לקראת הכנסייה הגדולה של אגודת ישראל בשנת 1950 אורגנה מחדש מועצת גדולי התורה בראשות הרב איסר זלמן מלצר.
בשנת 1954 כיהנו במועצה: הרב אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה, הרב אברהם יצחק קליין, הרב אליעזר יהודה פינקל, הרב אשר זאב ורנר, הרב ברוך הגר מסערט ויזניץ, הרב דב בריש וידנפלד, הרב יחזקאל אברמסקי הרב ישראל אלתר מגור, הרב יוסף אדלר, הרב יחזקאל סרנא, הרב מאיר קרליץ, הרב משה יחיאל הלוי אפשטיין מאוז'רוב, הרב מרדכי שלום יוסף פרידמן מסדיגורה, הרב עקיבא סופר, הרב שבתי יגל, הרב חיים מאיר הגר מוויז'ניץ, הרב יעקב חנוך סנקביץ', והרב זלמן סורוצקין שכיהן כנשיא המועצה.
לאחר פטירת הרב סופר בשנת ה'תש"ך, מילא את מקומו בנו, הרב אברהם שמואל בנימין, למשך שנתיים, עד לפטירתו.
בשנת 1960 היו חברים במועצה בין השאר: הרב זלמן סורוצקין, הרב ישראל אלתר, הרב דב בריש וידנפלד, הרב אליעזר יהודה פינקל, הרב יחזקאל סרנא, רבי אברהם יעקב פרידמן, הרב יחיאל מרדכי גורדון, הרב משה יחיאל הלוי אפשטיין, הרב מרדכי שלום יוסף פרידמן מסדיגורה-פשמישל, הרב אלעזר מנחם מן שך והרב משה חברוני. לאחר פטירתו של הרב סורוצקין כיהנו בתפקיד נשיא המועצה ברוטציה הרב שך ורבי ישראל אלתר מגור.
לאחר פרישת הליטאים בתשמ"ט
לאחר פרישת הליטאים מאגודת ישראל בשנת תשמ"ט והקמת דגל התורה שימשו כנשיאי המועצה הרבי מגור, רבי שמחה בונים אלתר, והרבי מוויז'ניץ, רבי משה יהושע הגר. כחברי הנשיאות שימשו הרב פנחס מנחם אלתר (אז ראש ישיבת שפת אמת), הרב יוחנן סופר מערלוי והאדמו"ר הרב אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה. כחברי מועצה נוספים שימשו האדמו"רים רבי אברהם מנחם דנציגר מאלכסנדר, רבי ישראל דן טאוב ממודז'יץ ורבי לוי יצחק הורוביץ מבוסטון, והרבנים: הרב פישל רבינוביץ ראש ישיבת בויאן, הרב יצחק פלקסר ראש ישיבת שפת אמת, הרב אהרן ברנשטיין ראש ישיבת חיי עולם, הרב מרדכי יפה שלזינגר רב חוג חת"ם סופר ואב"ד תל אביב, הרב בנימין יהושע זילבר מחבר הספר "אז נדברו".
בשנת ה'תשע"ג נוספו חברים חדשים למועצה והיא כוללת שנים עשר אדמו"רים: רבי יעקב אריה אלתר מגור, רבי ישראל הגר מוויז'ניץ, רבי יוחנן סופר מערלוי, רבי ישכר דב רוקח מבלז, רבי צבי אלימלך הלברשטאם מצאנז, רבי שמואל ברזובסקי מסלונים, רבי נחום דב ברייאר מבויאן, רבי חיים שאול טאוב ממודז'יץ, רבי בן ציון רבינוביץ מביאלה, רבי ישראל משה פרידמן מסדיגורה ורבי מנחם מנדל הגר מוויז'ניץ. גם האדמו"ר רבי אליעזר הגר מסרט ויז'ניץ צורף למועצה באופן רשמי, אולם בשל מחלתו לא השתתף באופן פעיל בדיוניה עד לפטירתו. בנו, רבי יעקב, צורף למועצה. לאחר פטירת האדמו"ר רבי יוחנן סופר מערלוי צורף למועצה בנו רבי משה סופר.
מועצת גדולי התורה של דגל התורה
בראש ההרכב הראשוני של מועצת גדולי התורה של דגל התורה עמד הרב שך, וחבריה היו: האדמו"ר מבעלז, הרב שמחה זיסל ברוידא ראש ישיבת חברון, הרב אהרן יהודה לייב שטינמן, הרב משה שמואל שפירא ראש ישיבת באר יעקב, הרב נסים קרליץ, הרב אברהם יעקב זלזניק ראש ישיבת עץ חיים, הרב מיכל יהודה ליפקוביץ, הרב מרדכי מן ראש ישיבת בית הלל, הרב צבי מרקוביץ ראש ישיבת קרלין, הרב חיים פינחס שיינברג ראש ישיבת תורה אור, הרב זלמן רוטברג ראש ישיבת בית מאיר, הרב בנימין ביינוש פינקל ראש ישיבת מיר והרב אברהם פרבשטיין ראש ישיבת חברון. הרב יוסף שלום אלישיב והרב חיים קניבסקי צורפו למועצה באופן סמלי אך כמעט לא השתתפו בישיבותיה, למעט מקרים מיוחדים. בשנת ה'תשס"ג כשנתיים לאחר פטירת הרב שך, הרב שטיינמן שימש ראש ההרכב וצורפו חברים חדשים למועצה: הרב גרשון אדלשטיין, הרב שמואל אוירבך, הרב מאיר צבי ברגמן, הרב נסים טולדנו, הרב נתן צבי פינקל, הרב ברוך רוזנברג והרב יצחק שיינר.
באב ה'תשע"ב, אוגוסט 2012, בצלו של הפילוג בדגל התורה, התווספו חברים חדשים למועצה זו. מלבד החברים הוותיקים (הרבנים שטינמן, קרליץ, אדלשטיין, אוירבך, ברגמן ושיינר), נוספו: הרב ברוך דב פוברסקי, הרב יצחק זילברשטיין, הרב אריה פינקל, הרב ברוך מרדכי אזרחי, הרב משה יהודה שלזינגר, הרב יהודה עדס, הרב דב יפה, הרב משה הלל הירש והרב דוד כהן. מאוחר יותר פרש הרב עדס מהמועצה, בנימוק של בעיות בריאותיות. בעקבות הרחבה זו, שנעשתה בניגוד לדעתו של הרב שמואל אוירבך, פסק הרב אוירבך מלהשתתף בישיבותיה.
בכסלו ה'תשע"ח לאחר פטירת הרב שטיינמן, הרב אדלשטיין החל לעמוד בראש ההרכב, ובכסלו תשפ"א, דצמבר 2020, צורפו למועצת גדולי התורה הרב אברהם יצחק קוק, הרב אביעזר פילץ, הרב צבי דרבקין, הרב יצחק הקר, הרב ברוך ויסבקר, הרב אריה לוי, הרב שרגא נח שטיינמן, הרב אליעזר יהודה פינקל.
מועצת גדולי עולם התורה – הפלג הירושלמי
באדר ה'תשע"ח, לאחר פטירת הרב שמואל אוירבך, הוקמה "מועצת גדולי עולם התורה", של הפלג הירושלמי. במועצה חברים הרב ברוך שמואל דויטש, הרב צבי פרידמן, הרב עזריאל אוירבך, הרב יהושע גרשון ארנברג, הרב בן ציון בורודיאנסקי, הרב אשר דויטש, הרב דב אהרון זלזניק, הרב שמואל מרקוביץ, הרב צבי רוטברג, הרב זבולון שוב, הרב צבי שינקר והרב משה שמידע.
בארצות הברית
בין החברים במועצת גדולי התורה בארצות הברית היו עד לפטירתם: הרב שלמה היימן, הרב אליעזר סילבר (נשיא אגודת הרבנים של ארצות הברית וקנדה), הרב ראובן גרוזובסקי, הרב אהרן קוטלר, הרב חיים מרדכי קאטץ, הרב ישראל שפירא מבלאז'וב, הרב נחום פרלוב מנובומינסק, הרב אברהם יהושע השיל מקופיטשניץ, והרב מרדכי שלמה פרידמן מבויאן. הרב משה פיינשטיין, הרב יעקב קמנצקי, הרב מנדל זקס, הרב יעקב יצחק רודרמן, הרב יצחק הוטנר, הרב גדליה שור, הרב שניאור קוטלר, הרב ברוך סורוצקין, הרב מרדכי גיפטר, הרב אברהם יעקב פאם, הרב משה הורוביץ, הרב לוי יצחק הורוביץ, הרב אליהו שוֵויי, הרב שמחה בונים ארנפלד, הרב אברהם חיים לוין, הרב יעקב פרלוב מנובומינסק, הרב דוד פיינשטיין והרב יצחק פייגלשטוק (ראש ישיבת לונג ביץ'). הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק היה חבר במועצה, פרש ממנה ועבר לתנועת המזרחי, אך שמר על קשרים טובים עמה.
במועצה זו חברים כיום: הרב שמואל קמנצקי (ראש ישיבת פילדלפיה), הרב אהרן שכטר (ראש ישיבת רבנו חיים ברלין), הרב אריה מלכיאל קוטלר (ראש ישיבת לייקווד), הרב אהרן פלדמן (ראש ישיבת נר ישראל-בולטימור), הרב יוסף הררי-רפול (ראש ישיבת עטרת תורה), הרב אליה ברודני (ראש ישיבת מיר ברוקלין), הרב יוסף חיים פרנקל מוויעלאפול, הרב הלל דייוויד, הרב אהרן דוד גולדברג (ראש ישיבת טלז-קליוולנד), הרב יעקב הורוביץ (ראש ישיבת בית מאיר), הרב שלמה אליהו מילר (ראש כולל אברכים טורונטו, אב"ד בית הוראה דלייקווד), הרב ירוחם אולשין (ראש ישיבת לייקווד), הרב יצחק סורוצקין (ראש ישיבת טלז-קליוולנד ומתיבתא דלייקווד), והרב שמעון יהודה שוויי (ראש ישיבת פילדלפיה).
מזכירים
בפולין כיהן הרב מנחם מנדל כשר כמזכיר המועצה. בישראל כיהנו הרב שמואל שצ'דרוביצקי, הרב שלמה זלמן מוזס ואחריו הרב ישראל גרוסמן ראש ישיבת קרלין, הרב שלום חיים פרוש, הסופר דוד זריצקי.
מאז התפלגות המועצה בשנת ה'תשמ"ט, המזכירים של מועצת גדלי התורה של אגודת ישראל משתייכים לחסידות ויז'ניץ. תחילה מונה הסופר שמואל אבישי שטוקהמר ולאחריו כיהן בתפקיד יעקב ולצר. עם התחדשות המועצה בשנת ה'תשע"ג מונה למזכיר מרדכי שטרן. בתשע"ח חזר ולצר לתפקיד.
במועצת גדולי התורה של דגל התורה כיהן כמזכיר הרב אפרים צמל (משגיח בישיבת אור שמח), ומסוף שנות ה-90 הרב אברהם רובינשטיין.
כביש 46
כביש 46 הוא כביש אורך קצר במרכזה של ישראל. הכביש שאורכו 4 ק"מ בלבד, נסלל במטרה לחבר את כביש 1 ממחלף לוד עם כביש 444.
תוואי כביש 46 החדש
כביש 46 הנוכחי, שנמצא בין צומת אל על לצומת ברקת, צפוי להתבטל על ידי כביש 40 החדש שיחליף אותו ("עוקף התעשייה האווירית").
אלעד שמחיוף
אלעד שמחיוף (נולד ב־27 במאי 1985) הוא עיתונאי ישראלי המשמש כשליח חברת החדשות לאירופה.
ביוגרפיה
אלעד שמחיוף נולד וגדל ברמת השרון, לאב ממוצא בוכרי, ואם ממוצא רומני. אלעד הוא צאצא של מלאבוי שמחיוף. בנעוריו שיחק בקבוצת הכדורסל של רמת השרון ושרת בגלי צה"ל.
כביש 46
תוואי כביש 46 החדש
2. מחלף יהוד דרום - מחלף חדש שייבנה ליד צומת יהוד מערב. המחלף יאפשר נסיעה מהירה בכביש 46 וחיבור דרך רמזורים לצומת יהוד מערב ולשני הכבישים של הצומת, כביש 461 וכביש 412.
אלעד שמחיוף
ביוגרפיה
במהלך מלחמת לבנון השנייה ב־2006 הצטרף לחברת החדשות של ערוץ 2. הוא שימש כאחראי על הכתוביות הרצות בתחתית המסך, עורך מבזקי הבוקר, עורך כלכלי ועורך משנה במהדורת החדשות המרכזית. בשנת 2007 מונה כמגיש מבזקי חדשות. בנוסף הגיש את פינת הנדל"ן ב"תוכנית חיסכון", והיה לכתב כלכלי בחדשות 2.
כביש 46
תוואי כביש 46 החדש
ממזרח למחלף ייבנה גשר מעבר לכלי רכב מעל לכביש 46 לצורך גישה לבית העלמין של יהוד-מונוסון.
אלעד שמחיוף
ביוגרפיה
בשנת 2013 מונה לשליח חברת החדשות באירופה, והחליף את קודמו ליאור פרידמן. לפיכך העתיק את מגוריו לשם והוא מתגורר בלונדון.
כביש 46
תוואי כביש 46 החדש
3. מחלף אור יהודה דרום - מחלף חדש ליד הצומת של כביש 412 עם הכביש של רחוב יהדות קנדה באור יהודה, המחלף יאפשר נסיעה מהירה בכביש 46 ופנייה ללא רמזורים על ידי לולאה, מהכביש המהיר ישירות לכביש "עוקף אור יהודה" שייסלל מהמחלף לכיוון כביש 461, ממערב לאור יהודה. המחלף יאפשר פנייה מהכביש העוקף ואל הכביש העוקף, מכל כיווני הנסיעה ללא רמזורים. כמו כן ההמחלף יבטל גם את צומת צפריה וצומת חמד המרומזרים שנמצאים כעת בכביש 412. היוצאים מצפריה ומחמד ייסעו עד למחלף הסמוך הזה ודרכו יחצו את כביש 46 ללא הפרעה לתנועה.
אלעד שמחיוף
ביוגרפיה
בפברואר 2021 החל להגיש את הפודקאסט "אחד ביום", עם כתבי חברת החדשות.
כביש 46
תוואי כביש 46 החדש
4. מחלף שפירים - המחלף ישודרג על ידי תוספת של לולאה חדשה מצפון למזרח (מכביש 46 לכביש 1) ותוספת של עקומה חדשה ממערב לצפון (מכביש 1 לכביש 46).
אלעד שמחיוף
חיים אישיים
באוגוסט 2012 התחתן עם בת זוגו, נעמה. חופתם נערכה על ידי אברי גלעד והרב דוד סתיו. בספטמבר 2015 נולדה בתם הראשונה, בדצמבר 2017 נולד בנם השני ובמרץ 2021 נולדה בתם השלישית.
מתגורר בלונדון.
יעקב שוורצמן
ביוגרפיה
נולד בעיר באלטה (האימפריה הרוסית ) בשנת 1880 לשמואל וברטה שוורצמן, למד רפואה בוורשה וסיים את לימודיו בשנת 1903.
בשנת 1910 נישא לחנה (אנה) ילידת שנת 1890 בניקולייב (Nikolaev), בת לליאון ויוליה גולברג, לזוג היו שני בנים, ליאון (1911-1982) ושמואל (1924-1982).
פרופסור שוורצמן, עבד במספר מוסדות רפואיים באודסה והחל מ-1922 ועד 1941 שימש כפרופסור לתרפיה בבית הספר האוניברסיטאי באודסה. שוורצמן פרסם יותר מ־70 מאמרים בכתבי עת מקצועיים במערב ובבית המועצות. פיתח תרופה בשם "מיאול" (Miol ) שנמכרה בהצלחה ברחבי ברית המועצות. התווית התרופה היא כנגד מחלות הקשורות בשריר הלב. ב-1932 הוזמן לשאת הרצאה בויסבדן (גרמניה) בכנס היובל של איגוד רופאים פנימיים של גרמניה.
ליעקב, היו שני אחים, מיכאל וגרגורי, שניהם היו רופאים במקצועם, האחרון שהיה מיקרוביולוג היה מעומד לפרס נובל על גילוי Shwartzman Phenomenon.
אנטה פון דרוסטה-הילסהוף
אנטה פון דרוסטה-הילסהוף (בגרמנית: Annette von Droste-Hülshoff, ; 12 בינואר 1797 – 25 במאי 1848) הייתה סופרת ומשוררת גרמנייה, מן הנשים החשובות בספרות הגרמנית, שיצירתה השתייכה לזרם הבידרמאייר, זרם ספרותי פוסט-רומנטי שקדם למהפכת 1848.
יעקב שוורצמן
ביוגרפיה
שוורצמן ואשתו התגוררו באודסה יחד עם ילדיהם, שם היה במשך יותר מעשרים שנה ראש הקתדרה לתרפיה.
במלחמת עולם השנייה
ב־22 ביוני 1941 עם תחילת מבצע ברברוסה פלשו הכוחות הגרמנים לברית המועצות, רבבות מיהודי אוקראינה ובלארוס החלו במסע הבריחה מזרחה במטרה להתרחק מהגבולות המערביים. רבים מהם הגיעו עד לסיביר. עשרות אלפים מתוכם פנו לאזור הקווקז בתקווה שהגרמנים לא יגיעו לשם. פרופ' שוורצמן, שלא האמין לתעמולה ששודרה ברדיו הסובייטי שעדכן על פלישת הגרמנים, לא התפנה ביחד עם משפחתו כרוב האוכלוסייה היהודית מזרחה, לכיוון פנים ברית המועצות. הוא ומשפחתו יחד עם כשלושת אלפים מהפליטים הגיעו לעיירה סטברופול, שם שכן המכון ללימודי רפואה גבוהה. מתוך אותה קבוצת פליטים היו מספר מרצים אשר הגיעו מהמכון לרפואה של דנייפרופטרובסק. ביניהם היו מרצים מכובדים מתחומי רפואה מגוונים. המכון ללימודי רפואה גבוהה קביל מרצים אלו בזרועות פתוחות. בין המרצים החדשים נמנה גם פרופ' יעקב שוורצמן.
אנטה פון דרוסטה-הילסהוף
דרוסטה-הילסהוף נולדה למשפחה אריסטוקרטית וקתולית באחוזת המשפחה הילסהוף, ליד מינסטר, בוסטפאליה. התחנכה על ידי מורים פרטיים, וכבר בילדותה החלה לכתוב סיפורים ושירים, אולם עד לגיל ארבעים לא פרסמה דבר.
יעקב שוורצמן
במלחמת עולם השנייה
ב־3 באוגוסט 1942 נכבשה סטברופול, בידי ארמיית הפאנצר הראשונה של הכוחות הגרמניים. בדומה לדפוס הפעולה של הנאצים בכל עיר שנכבשה על ידם בצפון הקווקז, גם בסטברופול החלו הגרמנים מיד בהשמדת היהודים, וזאת בעזרת חלק מהתושבים המקומיים.
אנטה פון דרוסטה-הילסהוף
בין יצירותיה החשובות ביותר מחזור השירים "השנה הרוחנית" (Das geistliche Jahr) והנובלה עץ היהודים (במקור Die Judenbuche, "אשור היהודים").
יעקב שוורצמן
במלחמת עולם השנייה
לפני כיבוש העיר על ידי הנאצים פרופ' שוורצמן ציווה על ילדיו, שמואל וליאון, להצטרף לחיילים הנסוגים ולברוח בעוד הוא ואשתו נשארו בעיר. כך חיי הילדים ניצלו.
שוורצמן ואשתו אנה נרצחו על ידי הנאצים יחד עם 72 אנשי צוות של המכון ללימודי רפואה גבוהה בסטברופול יחד עם בני משפחתם ב-20 בספטמבר 1942 ונקברו בקבר משותף ליד היער.
הפיצוץ בשגרירות רוסיה באפגניסטן
הפיגוע
הפיגוע בוצע בסביבות השעה 10:50 בבוקר, כאשר אנשים רבים התאספו בשגרירות, כדי להגיש בקשות לאשרות כניסה לרוסיה. משטרת קאבול מסרה שהמחבל נורה למוות על ידי כוחות הביטחון, אך מטעני הנפץ שהוא נשא התפוצצו לאחר שהוא נהרג. חאליד זדראן, דובר משטרת קאבול, אמר כי מאבטחי השגרירות עצרו את התוקף לפני שהגיע לשערי הבניין עצמו. "התרחש פיצוץ כאשר כוחות הביטחון ירו במחבל המתאבד לפני שהגיעו אל ההמון מחוץ לשגרירות הרוסית". במתקפת הטרור נהרגו לפחות שמונה בני אדם לפי אל-ג'זירה, מאידך, הסוכנות הרוסית הבינלאומית למידע רי"א נובוסטי דיווחה כי לפחות עשרה נהרגו. שניים מההרוגים היו עובדי השגרירות, בהם מאבטח והמזכיר, מיכאיל שאה Mikhail Shah. המשטרה מסרה שנהרגו, שני עובדי השגרירות ולפחות ארבעה אזרחים אפגנים. לא ברור בדיוק מה מספר האנשים נפצעו בפיגוע. סוכנות רי"א נובוסטי דיווחה על 15 עד 20 פצועים.
סוכנות הידיעות רויטרס ואתר החדשות ממוסקבה גזטה.רו דיווחו, שארגון מחוז ח'וראסאן של המדינה האסלאמית (IS-KP) קיבל על עצמו אחריות לפיגוע, באמצעות הרשת החברתית טלגרם.
תגובות
שר החוץ הרוסי, סרגיי לברוב, שבקר בטג'יקיסטן השכנה, כינה את הפיגוע כ"מעשה טרור" ואמר כי האבטחה בשגרירות הוחמרה. הוא עמד דקת דומיה לזכרם של ההרוגים וגינה את הפיגוע. מספר שעות לאחר הפיצוץ הודיע הנציג הרשמי של הטליבאן, מוג'אהיד זביהוללה Mujahid, Zabihullah, על פתיחת חקירה על ידי שירותי הביטחון של המדינה אודות נסיבות הפיגוע. יו"ר ועדת החקירה הרוסית אלכסנדר בסטריקין החוקר הראשי של רוסיה ויו"ר מטעם הנשיא של ועדת החקירות הרוסית, הנחה את מנהלת החקירות הראשית של ועדת החקירה של רוסיה לפתוח תיק חקירה פלילית על מותם של עובדי הנציגות הדיפלומטית הרוסית. זמן מה לאחר הפיגוע הוגברו הצעדים להגנה היקפית של השגרירות הרוסית, תוך מעורבות של כוחות נוספים מ"רשויות הטליבאן", שירות הביון והמודיעין הנגדי של אפגניסטן.
צפון אירלנד
ההתנגשויות בין ה"יוניוניסטים" (ברובם פרוטסטנטים), החפצים בהשארותה של צפון אירלנד בחיק הממלכה המאוחדת, ובין ה"לאומנים" (ברובם קתולים) הרוצים באיחודה של אירלנד כמדינה אחת, עצמאית, מהווה את עיקר ההיסטוריה העקובה מדם של מדינה זו. כחלק מכך אין כיום דגל לצפון אירלנד. דגל "היד האדומה" בוטל בשנת 1972 ביחד עם "הפרלמנט של צפון אירלנד". היוניוניסטים מניפים את דגל הממלכה המאוחדת, "היוניון ג'ק", ואילו הלאומנים משתמשים בדגל אירלנד. שני הצדדים משתמשים גם בדגלי המפלגות השונות ובדגלי ארגונים אחרים שהם משתייכים אליהם. בדומה לכך אין לצפון אירלנד המנון לאומי.
היסטוריה
האזור הידוע כיום כצפון אירלנד הוא בעל היסטוריה עקובה מדם של סכסוך אתני הנמשך מזה מאות בשנים, מאז החל יישובם של אנגלים פרוטסטנטים בימי המלכה אליזבת הראשונה ועד לימינו. (להיסטוריה של האזור לפני 1921 ראו בערך היסטוריה של אירלנד) צפון אירלנד נוצרה בשנת 1921 לפי "חוק הממשלה האירית, 1920" שחוקק הפרלמנט האנגלי שנה קודם לכן. יחד עמה נוצרה מדינת אירלנד בשאר חלקי האי, אשר הפכה למדינת אירלנד החופשית, וכיום אייר או "הרפובליקה של אירלנד". כאשר נוצרה מדינת אירלנד החופשית כלל שטחה באופן רשמי את שטח צפון אירלנד, אך ניתנה למחוזות המרכיבים את צפון אירלנד האפשרות לפרוש מן האיחוד, אותה ניצלו ללא שהיה, ובשנת 1922 הוכרז כי הם חלק מן הממלכה המאוחדת. מיעוט משמעותי, רובו מורכב מקתולים, חפץ באיחודה של אירלנד למדינה אחת. מאז פרישת ששת המחוזות בשנת 1922 ועד היום, הייתה ההיסטוריה של המדינה מלווה באלימות, אשר בשנות השישים לבשה אופי של מעשי טרור, בהובלת ארגון ה-IRA הלאומני, והתנגשויות אלימות המכונות "הצרות" ("The Troubles").
"הסכם יום שישי הטוב" בשנת 1998 הביא לשיפור המצב הפנימי והמעמד הבינלאומי, לשלטון אוטונומי ולהגברת שיתוף הפעולה עם אירלנד, אף שהמתח בין היוניוניסטים והלאומנים עדיין לא פג. שיפור זה הביא לעליה גם במספר התיירים המגיעים לצפון אירלנד על מנת לחוות את מורשתה העתיקה ואת תרבות הפנאי שבה, הכוללת ישיבה בפאבים, הכנסת אורחים, ואת ספורט הדיג והגולף.
מחוזות
ה"יוניוניסטים" מכנים את צפון אירלנד "אלסטר" או "הנפה". הלאומנים קוראים לה "הצפון של אירלנד" או "ששת המחוזות". אלסטר הייתה אחת מארבע הנפות ההיסטוריות של אירלנד, ובמקור היו בה תשעה מחוזות. שלושה מהם כיום חלק מאייר, ואילו ששת הנותרים מרכיבים את צפון אירלנד:
מחוזות אלו אינם משמשים עוד לצורכי ממשל מקומי. במקומם באו 26 מחוזות מנהליים. החלוקה ל"ששת המחוזות" היא רק לצרכים תרבותיים והיסטוריים.
אקלים וגאוגרפיה
צפון אירלנד הייתה מכוסה בקרחונים במהלך רוב תקופת הקרח האחרונה. הקרחונים השאירו מאחוריהם מדרונים המכונים "דרמלינס" במחוזות פרמנה, ארמה, אנטרים ובמיוחד במחוז דאון. האתר הבולט ביותר בגאוגרפיה של צפון אירלנד הוא האגם לוך ניי, ששטחו 392 קמ"ר, והוא אגם המים המתוקים הגדול ביותר באיים הבריטיים. מערכת נוספת של אגמים היא מערכת אגם ארן במחוז פרמנה.
הרי ספרין מהווים רמה גבוהה, והם שלוחה של רכס הרי קלדוניה, ובהם אוצרות טבע כזהב, שחם ובזלת. הרים אלו אינם גבוהים במיוחד כאשר הגבוה ביניהם מגיע לגובה של 848 מ' מעל פני הים. הפעילות הגעשית שיצרה את רמת אנטרים יצרה גם את "סוללת הענק" - לשון יבשה הנמשכת אל תוך הים ובנויה בצורת משושי בזלת ענקיים.
הנהרות באן, פויל ובלאקווטר יוצרים שפלה פורייה ואדמת מרעה מעולה במחוז דאון, על אף שגם אדמות הרמה הן פוריות ומתאימות לגידול בקר למרעה.
פרגריני
פרגריני (בלטינית peregrini, או ביחיד peregrinus) היה מונח ששימש ברומא העתיקה לציון מי שאינם אזרחי רומא (cives), תושבי שטחים שנשלטו על ידי רומא אך לא נספגו לתוכה. הפרגריני היו נטולי מעמד חוקי במסגרת החוק הרומי (jus romanorum), אך בעלי זכויות בהתאם לחוק הגנס, ה-jus gentium, שבתי המשפט הרומים הכירו בהם. שתי הזכויות העיקריות שנשללו מהפרגריני, לבד מהזכות להצביע באספת העם היו הזכות לשאת נשים רומיות (connubium) ולסחור.
צפון אירלנד
אקלים וגאוגרפיה
בעמק הנהר לאגן מצויה הבירה בלפסט שבשטחה העירוני מתגוררת כשליש מאוכלוסיית צפון אירלנד. התיעוש והעיור משתרע על פני עמק הנהר לאגן ושתי גדות האגם לוך בלפסט.
פרגריני
מאוחר יותר, כאשר השתלטה רומא על איטליה, הייתה נהוגה חלוקה לאזרחים (cives), לטינים (latini) ופרגריני, כאשר ללטינים ניתנת אזרחות מוגבלת, שכללה את הזכות לסחור אך לא לשאת אשה. גם הפרגריני וגם הלטינים היו עשויים לקבל אישור לאחד משניהם במקרים מיוחדים. עד למלחמה החברתית ברומא בשנת 90 לפנה"ס חולקו התושבים באימפריה המתהווה לאזרחי רומי (תושבי העיר, אזרחי קולוניית העיר ואזרחי השטח המוניקיפי שלה; לטינים תושבי איטליה מחוץ לרומא; סוקי (socii), שהיו תושבים באיטליה שלא השתייכו לאחת מהקבוצות הקודמות, תושבי הפרובינקיות (provinciales) שהיו תושבים חופשיים מחוץ לגבולות איטליה. הפרגריני היו יכולים להשתייך לכל אחת מהקבוצות לבד מהראשונה. אחרי המלחמה החברתית קבע לקס יוליה כי האזרחות הרומית מורחבת לכל איטליה ועד גאליה קיספדנה. כך מוזגו הסוקי והלטינים לתוך גוף האזרחים הרומי במעמד אזרחות למחצה של לטינינס (latininas), והפרובינקיאלים נותרו פרגריני. מצב זה נותר בעינו עד הרפורמות של יוסטיניאנוס הראשון. עד תקופת הקיסר אנטונינוס קרקלה נמנו עם הפרגריני כמעט כל תושבי הפרובינקיות הרומיות, אזרחי מדינות זרות שנמצאו ביחסי ידידות עם רומא ורומאים שאיבדו את אזרחותם כעונש (למשל, בגירוש), ועבדים ששוחררו. הרחבת תחולת האזרחות תחת קרקלה שמטה חלק ניכר מחשיבות ההבחנה הזו.
צפון אירלנד
אקלים וגאוגרפיה
לצפון אירלנד אקלים ימי מתון, גשום מעט יותר במערב מאשר במזרח, למרות שענני גשם מכסים את כל האזור במהלך רוב ימות השנה. מזג האוויר אינו צפוי בכל ימות השנה, וההבדלים בין העונות הם מורגשים, אך פחות מובחנים מאשר באירופה המרכזית. טמפרטורת המקסימום ביום בבלפסט היא 17.5 מעלות צלזיוס ביולי ו 6.5 מעלות צלזיוס בינואר.
תהליך של כריתת יערות מאסיבית במאות ה-16 וה-17 הותיר את רובו של האזור מכוסה בדשא טבעי ירוק עד.
דמוגרפיה ופוליטיקה
הרוב הגדול של תושבי צפון אירלנד מזהים את עצמם עם אחת משתי קבוצות - ה"יוניוניסטים" או ה"לאומנים". שתי הקבוצות מזוהות עם זיקה דתית נוצרית שונה. היוניוניסטים הם לרוב פרוטסטנטים (כאשר האמונה הפרוטסטנטית הנפוצה היא הפרסביטריאניזם, ואילו השנייה היא השייכות לכנסייה של אירלנד) ואילו הלאומנים הם לרוב קתולים. אך שיוך זה בין אמונה ונטייה פוליטית אינו בהכרח נכון לגבי כל אדם ואדם.
לאחר שהוקמה בחוק הממשלה לאירלנד 1920, צפון אירלנד הורכבה גאוגרפית על מנת שיהיה בה רוב יוניוניסטי. חששות היוניוניסטים לעתידם מהווים את המניעה העיקרית לאיחודה של אירלנד, והגורם העיקרי ליצירת שתי מדינות באי האירי. עם זאת, במהלך השנים, גדלה האוכלוסייה הקתולית ביחס לאוכלוסייה הפרוטסטנטית בצפון אירלנד. במהלך חמישים השנים שבין 1961 ל-2011 גדל אחוז הקתולים באוכלוסייה מ-34.9% ל-41%, בעוד ששיעור הפרוטסטנטים ירד מ-53.2% ל-41.5% (כ-17 אחוז הגדירו עצמם כ"לא מזוהים" או "שייכים לדתות אחרות"). במפקד האוכלוסין של 2021, 42.3% מהאוכלוסייה הזדהו כקתולים, 37.3% כפרוטסטנטית/נוצרית אחרת, 1.3% כדתות אחרות, בעוד 17.4% הזדהו ללא דת או לא ציינו כזו. כך הקתולים הפכו לקבוצה הגדולה באזור.
רוב הקתולים באי תומכים באיחודו מחדש, למרות שסקרי דעת קהל הראו כי אחוז משמעותי של הקתולים תומך בהישארותה של צפון אירלנד כחלק מן הממלכה המאוחדת, ובה בעת מצביע למפלגות "לאומניות". המדובר ב-20% לערך מן האוכלוסייה הקתולית. האחוז של הפרוטסטנטים שרוצים באיחוד האי קטן יותר, ועומד על 3-5%.
המערכת הפוליטית באירלנד מחולקת לשתי מערכות מקבילות. הלאומנים מחולקים בין תומכי מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית SDLP, לבין תומכי שין פיין, כאשר ביניהן ולצידן מפלגות קטנות אחרות. היוניוניסטים בוחרים בין המפלגה היוניוניסטית של אלסטר - UUP, לבין המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית - DUP, כאשר אף לצידן מתקיימות מפלגות לוויין קטנות, הקשורות לעיתים לארגוני מיליציה מקומיים.
שין פיין נחשבת למפלגה מהפכנית וסוציאליסטית, המסורה להפיכת אירלנד כולה למדינה סוציאליסטית אחת. כן נחשבת שין פיין לזרוע הפוליטית של ה-IRA, אם כי מנהיגה ג'רי אדמס הרחיק אותה מן הפעילות הצבאית. שין פיין היא באופן מסורתי מפלגתם של הקתולים העירוניים, והרחיבה את בסיס פעולתה לאחרונה, על חשבונה של ה-SDLP. הניסיון בממשל בפועל בעת שהייתה שותפה בממשלה, הקהה מעט את עוקצה המהפכני של שין פיין.
הSDLP הם מפלגה סוציאל-דמוקרטית וחברים בארגון הסוציאליסטים האירופים ובאינטרנציונל הסוציאליסטי. אך מכיוון שהחלוקה הפוליטית בצפון אירלנד אינה מבוססת על מעמדות אלא על שיוך אתני ושאלת האיחוד עם הדרום, המפלגה מושכת מצביעים ממגוון של מעמדות ועיסוקים וניתן לומר כי עיקר מצביעיה הם מן המעמד הבינוני. המפלגה תומכת באיחודה מחדש של אירלנד, אך דוחה את השימוש באלימות על מנת להשיג זאת. המפלגה איבדה רבים מתומכיה בעשור האחרון, ונראה כי יש בה מאבק פנימי בין אלו המבקשים לאמץ מצע "פוסט לאומני", ובין אלו הדורשים נקיטת קו לאומני תקיף על מנת למשוך את מצביעי שין פיין.
באופן דומה, בצד היוניוניסטי של המפה, DUP הרדיקלית שאבה אליה רבים ממצביעי UUP שהייתה דומיננטית עד עתה. ה-UUP הייתה מפלגת המונים בין מעמדית, והרכיבה את ממשלות צפון אירלנד מהקמתה ועד פיזור הפרלמנט בשנת 1972. מאז עליית ה-DUP בשנות השבעים מתבססת ה-UUP על המעמד הבינוני. עד לשנת 1972 היו ל-UUP קשרים עם המפלגה השמרנית בבריטניה, וחבריה בפרלמנט בווסטמינסטר היו כפופים למשמעת הסיעתית של מפלגה זו. לאחר 1972 נותקו קשרים אלו.
ה-DUP שואבת את כוחה מן האזורים הכפריים, וממצביעים עירוניים, חילונים, ממעמד הפועלים. המפלגה היא ימנית במגוון נושאים - הפלות, עונש המוות, איחוד אירופה, והזדמנות שווה בעבודה. למרות זאת המפלגה תומכת בתוכניות שיסייעו למעמד הפועלים ממנו באים מצביעיה, כגון תחבורה ציבורית חינם לקשישים, וסובסידיות לחקלאים. מבין המפלגות הגדולות ה-DUP היא היחידה המתנגדת להסכם יום שישי הטוב.
קיימות מפלגות בין קהילתיות כמפלגת "הברית" הליברל דמוקרטית, מפלגת הנשים, מפלגה ירוקה, וסניף צפון אירלנד של המפלגה השמרנית, אשר אינן מזוהות עם הקהילה הקתולית או הקהילה הפרוטסטנטית.
שפות
הניב של האנגלית המדובר בצפון אירלנד מראה השפעה כבדה של הניב המדובר בסקוטלנד, ושימוש רב במילים מן השפה הסקוטית כ"איי" ל"כן" או "ווי" ל"קטן". ישנם הבדלי הגייה פעוטים בין הקתולים והפרוטסטנטים. הגאוגרפיה היא גורם משמעותי יותר בקביעת הדיאלקט מאשר המוצא האתני, והאנגלית היא השפה המדוברת ביותר בצפון אירלנד.
על פי הוראות הסכם יום שישי הטוב, השפה הגאלית האירית והשפה הסקוטית בניב אלסטר, הן בעלות מעמד רשמי שווה לזה של האנגלית.
הסקוטית בניב אלסטר היא וריאנט של השפה הסקוטית. רבים טוענים כי זו שפה נפרדת, אך אחרים טוענים כי אף הסקוטית עצמה אינה שפה שונה מן האנגלית.
יהודים בצפון אירלנד
יהודים כמעט ולא הגיעו לצפון אירלנד במהלך השנים ורובם נדדו לאירלנד עצמה. בבלפסט קיים בית כנסת וחנות למוצרים כשרים, בית הכנסת פעיל רק בחגים. יהודי בלפסט נטו להזדהות בעיקר עם הפלג הפרוטסטנטי אשר אהד את ישראל לאורך השנים, בעוד שהקתולים היו לרוב פרו-פלסטינים.
בקיץ 2014 במהלך מבצע צוק איתן אירעו מספר אירועים אנטישמיים כלפי הקהילה היהודית. במשך שני לילות רצופים נופצו חלונות בבית כנסת האורתודוקסי בבלפסט. רב הקהילה, דוד זינגר, קיבל שיחות טלפון פוגעניות והוסר שלט המציין את מקום הולדתו של הרצוג לאחר שנזרקו חפצים על השלט.
מציאות נושכת
מציאות נושכת (אנגלית: Reality Bites) הוא סרט דרמה קומי אמריקאי משנת 1994, בבימויו ובכיכובו של בן סטילר, ובין הראשונים שבישרו את רעיון תוכניות הריאליטי. העלילה מתמקדת בלליינה אותה מגלמת וינונה ריידר אשר שואפת להיות מפיקה. לליינה מתעדת את החיים בשולי החברה בסרט דוקומנטרי שהופך בהמשך לתוכנית ריאליטי.
מריאן זגברכט
מריאן זגברכט (בגרמנית: Marianne Sägebrecht; נולדה ב-27 באוגוסט 1945) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה גרמנייה. זגברכט ידועה בתפקידים בהם גילמה בסרטים "שוגרבייבי", "קפה בגדד" ו"מלחמת רוז ברוז".
קורות חיים
זגברכט נולדה ב-27 באוגוסט 1945 בשטארנברג, בבווריה שבגרמניה.
היא החלה את הקריירה שלה כשחקנית תיאטרון אשר הופיעה בעיקר בתיאטרון אלטרנטיבי ובמופעי קברט.
בשנת 1977 ראה אותה הבמאי פרסי אדלון בהופעה של "אדל שפיצדר" בה גילמה זונה. אדלון נתן לה את התפקיד של מאדאם סנצ'ז/גברת סנצ'ו פנסה בהפקת הטלוויזיה "הר קישוט" (Herr Kischott - עיבוד מודרני של הרומן דון קישוט) משנת 1979. בשנת 1983 השתתפה בסרטו של אדלון "The Swing" ובשנת 1985 זכתה לתפקיד הראשי בסרט "שוגרבייבי" בבימויו של אדלון. הצלחת הסרט הביאה להשתתפותה בתפקיד הראשי ב"קפה בגדד" בשנת 1987.
בעקבות צילום "קפה בגדד" החלה להשתף בסרטים אמריקאיים ובהם סרטו של פול מזורסקי "ירח מעל פרדור" בשנת 1988 וסרטו של דני דה ויטו "מלחמת רוז ברוז" משנת 1989.
עם שובה לגרמניה, גילמה בשנת 1990 בסרט "מרתה ואני" את דמותה של גרמנייה בשנות ה-30 אשר נישאה למעסיקה היהודי. בשנת 1994 השתתפה בקומדיה השחורה "מונה חייבת למות".
ב-1967 נולדה בתה.
קאיריטים
קאיריטים (caerites) הוא שם המתייחס לסוג מיוחד של תושבים ברומא העתיקה. על פי האגדה, כאשר איניאס נמלט לאיטליה, מצנטיוס היה מלך על פני שבט או עם בשם הקאיריטים, אך הם גירשו את נסיכם וסיועו לטרויאנים. אנשי קאירה קיבלו בסבר פנים נאות את הרומאים הנמלטים מאש וסטה כאשר העיר הייתה תחת מצור הגאלים ובעבור זאת זכו למעמד של אזרחי רומא, עם זכות להינשא לתושבי רומא וזכות לסחור, אך ללא זכויות הצבעה.
רמת צבי
רָמַת צְבִי הוא מושב ברמת יששכר (בין עפולה לבית שאן), השייך למועצה אזורית הגלבוע. הוקם בשנת 1942 על ידי צעירים יוצאי אירופה חברי ארגון הגליל.
היסטוריה
חברי ארגון הגליל התארגנו לצורך הקמת מושב ועברו הכשרה במשך מספר שנים על גבעת שמרון. במסגרת מפעל היישובים על שם דב הוז ויצחק בן-יעקב נרכשו כ-6,000 דונם מאדמות הכפר הערבי טמרה והם הוקצו להתיישבות לארגון הגליל. הקמת היישוב נעשה בסיוע של ארגון בני ברית שתרמו 100,000 דולר לצורך כך. בסוף 1941 עלו חברי הארגון לחריש במקום. בינואר 1942 עלו חברי הארגון להתיישב באופן זמני במולדת. בשנה הראשונה התגוררו החברים במקום בתנאים קשים, ללא כביש, תוך הבאת מים בעגלה מגבע. בשנת 1947 טרם נפתרה בעיית המים ועיקר החקלאות התבסס על פלחה. במושב היו 38 משפחות מתוך 62 שיועדו לה על פי התוכנית. המושב נותר בגודל זה במשך שנים רבות.
היישוב נקרא בראשית דרכו "תמרה" ושמו הוסב במרץ 1953 ל"רמת צבי", על שם הנרי צבי מונסקי, שהיה פעיל ציוני ונשיא ארגון בני ברית בארצות הברית. ארגון בני ברית המשיך ללוות את המושב בשנים שלאחר מכן ובשנת 1960 נחנך במושב גן ילדים שנתרם על ידי הארגון. במרץ 1962 הונחה אבן פינה לבית העם במושב, שהוקם גם הוא בסיוע בני ברית. תנועת הנוער הפועלת ביישוב נקראת "התנועה החדשה".
אירארי
אירארי (בלטינית: aerarii; ביחיד: aerarius, מילולית: 'aes' - אס במובן של מס גולגולת) הוא שם המתייחס לסוג מיוחד של תושבים ברומא העתיקה, שלא נכללו ברשימת שלושים השבטים הראשונית של המלך סרוויוס טוליוס.
ככל הנראה נמנו האירארי תחילה עם הקאיריטים, אזרחים ללא זכות הצבעה ושותפות במוסדות הרומיים, כשניתן היה לגרש אזרח רומי מכלל השבטים ולהפוך אותו לאיראריוס, זמנית או תמידית. האירארי נהנו מהגנת העיר ומאפשרות לסחור בה והיו פטורים מחובת השירות בצבא, אך הוטלו עליהם מסים גבוהים יותר משהוטלו על אזרחים.
הפיתוי האחרון של ישו
הפיתוי האחרון של ישו (במקור: The Last Temptation of Christ) הוא סרט קולנוע אמריקני בבימוי מרטין סקורסזה מ-1988. התסריט עובד על בסיס הרומן באותו השם מ-1955, מאת ניקוס קאזאנצאקיס, שהציג את ישו כנאבק בפיתויים ובפחדים שונים וחי את חייו באופן שונה מהמתואר ב. צילומי הסרט נערכו במרוקו.
סקורסזה היה מועמד לפרס אוסקר על הבימוי, וברברה הרשי (בתפקיד מרים המגדלית) הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
עלילה
ישו הוא נגר גלילי בימי השלטון הרומי ביהודה. הוא רדוף בידי תחושת שליחות וחזיונות אלוהיים, מהם הוא מנסה להימלט, ונוטה לחולמנות ולמלמולים חסרי-פשר. ישו מתפרנס מהכנת הקורות עליהן נצלבים מורדים קנאים, והיהודים בסביבתו מתעבים אותו בשל כך. ידידו לשעבר, הקנאי יהודה איש קריות, נשלח להתנקש בו, אך מנסה לגייסו למאבק תחת זאת. ישו שנוא גם על ידי מרים המגדלית, חברת ילדות שהפכה לפרוצה בעקבות קשר לא-ברור שהיה ביניהם בעבר, שהוא אחוז חרטה לגביו. לאחר שהוא מציל את מרים מהמון זועם המבקש לסקלה בעוון זנות וחילול שבת, ישו מתחיל להטיף לעם, גם אם בהיסוס רב. הוא מגלה שלמילותיו יש כח, לאחר שהמאזינים מפרשים את הדרשה על ההר כקריאה לטבוח בעשירים. הוא מגייס תלמידים, ביניהם יהודה, ונטבל על ידי יוחנן המטביל. ישו יוצא למדבר להתבודד עם האיסיים, ושם השטן מנסה לפתותו. לאחר שהוא שב מן המדבר הוא מבצע מספר ניסים, מתעודד, צובר ביטחון עצמי ומשתכנע יותר ויותר שהוא אכן המשיח, כפי שרבים סביבו כבר מאמינים. מרים מבית עניה ומרתא, שאצלן הוא מתארח, מציגות בפניו חזון ביתי ומיושב יותר ישו ותלמידיו צועדים אל ירושלים, שם הם מעוררים מהומה ומטיפים על יום הדין הקרב ובא.
ישו מוכה החזיונות וההיסוסים מפרש דימום מידיו כאות לכך שעליו למות על הצלב, ומשכנע את יהודה איש קריות להסגירו לרומאים בכוונת מכוון, למרות שהאחרון מתקשה לקבל זאת. ישו נעצר ונחקר על ידי פונטיוס פילטוס, המתקשה להבין מהן כוונותיו, ומחליט להוציאו להורג. ישו מוקע על הצלב, אך מלאכית-ילדה מחלצת אותו ומרפאה את פצעיו, באמרה שאלוהים רצה את קרבנו ושעתה הוא חופשי. ישו המאושר מתחתן עם מרים המגדלית ומקים משפחה, וחי חיים רגילים. לא הכל כשורה: הוא נתקל בפאולוס, המספר אודות מותו על הצלב ותחייתו של ישו המשיח, וגוער בו על כך שפאולוס מתיימר לספר את שאירע לו עצמו; פאולוס אומר שאיש לא יאמין לו ושהוא שמח שנפגשו, שכן עתה יוכל לשכוח מן האדם האמיתי ולהתמקד במשיח האלוהי. כעבור שנים רבות, בעת שהרומאים מדכאים את המרד הגדול, ישו גוסס על ערש דווי, ושליחיו-לשעבר באים לחזות במותו. יהודה איש קריות זועם על כך שהפנה עורף לייעודו כמושיע, וישו מוחה ומצביע על המלאכית העומדת בפינה. יהודה מתבונן בה ומגלה לו שהיא איננה אלא השטן, שניסה לפתותו בעבר. ישו המדמם והחלוש מתפלל לאלוהים ואומר שברצונו להיות לקרבן בעד האנושות, כפי שנועד להיות. הוא מוצא את עצמו שוב ממוסמר אל הצלב ארבעים שנה קודם. ישו צורח בשמחה "כֻּלָּה!" וראשו נשמט.
המחלוקת סביב הסרט
הצגתו של ישו כמתחבט, חלוש ונוטה לתאוות עוררה מחאה נרחבת בחוגים נוצריים ברחבי תבל, והפכה את "הפיתוי האחרון" לאחד הסרטים השנויים במחלוקת והמותקפים ביותר בהיסטוריה. כבר ב-1983, כשסרטי פרמאונט הודיעה על כוונתה לעבד את ספרו של קאזאנצאקיס (שהצגתו הלא-אורתודוקסית את חיי ישו ב"פיתוי" ובכתבים אחרים הביאה לכך שהכנסייה היוונית סירבה להעניק לו קבורה דתית), מנהיגים נוצריים הביעו מורת רוח. ב-1987 נטשה פרמאונט את המיזם, ואולפני יוניברסל נטלו אותו על עצמם. סקורסזה ניסה להרגיע את הקהל הנוצרי וטען שהסרט יחזק את אמונתם, והאולפן אף שכר את היועץ האוונגליסטי טים פנלנד, שהיה בעל קשרים טובים בחוגים הפרוטסטנטיים הפונדמנטליסטיים, כדי למתן את ההתנגדות הדתית הצפויה. פנלנד לא עמד בלחץ, שכלל אלפי שיחות טלפון יומיות ומיליוני מכתבים נזעמים, והתפטר. ג'רי פולוול וכמרים בכירים אחרים תיארו את הסרט המתוכנן ככפירה באלוהיותו של ישו, והכנסייה הקתולית בארצות הברית קראה לעשרות מיליוני חבריה להחרים את הסרט לכשיצא. הפעיל הנוצרי ביל ברייט אף ניסה לגייס הון כדי לרכוש את כל הזכויות מיוניברסל ולהשמיד את כל העותקים. תנופת המחאה נגד "הפיתוי האחרון" הוכתמה ונחלשה, לאחר שהכומר הבפטיסטי הפונדמנטליסטי רוברט היימרס העיר הערות אנטישמיות על "מפיקים יהודים הפוגעים בדתנו" ועל "כסף יהודי" בעת הפגנה סמוך לביתו של בעלי יוניברסל, לואיס וסרמן; הקישור בין ההתנגדות לימין הדתי הקיצוני, לאנטישמיות ולדמויות תמהוניות כמו היימרס (שהוצגו בהבלטה בתקשורת) פגע בתדמיתה.
גם היציאה לאקרנים של הסרט לוותה בהפגנות ענק, במעשי ונדליזם באולמות קולנוע ובאיומים. במחוז אסקמביה בפלורידה, השלטון המקומי אסר את ההקרנה והטיל עונש של שישים ימי מאסר או קנס של 500 דולר על כל מי שיפר את הצו, אך ההוראה בוטלה מיד על ידי בית-המשפט. הלחץ הכלכלי של הקהל הנוצרי הפיק תוצאות טובות יותר: כמה רשתות ארציות סירבו להפיץ את הסרט מחשש לחרם, ובמספר ערים גדולות בדרום ארצות הברית, שיקול מסחרי דומה הביא לכך ש"הפיתוי" לא הוצג על ידי שום בית-קולנוע. בבריטניה, עיתון הימין ה"דיילי מייל" נרתם למסע נגד הסרט, ואגודות ציבוריות שמרניות הגישו מחאה חריפה לצנזורה. זו אף שקלה להפעיל את חוק הכפירה הישן נגד סרטו של סקורסזה, שהוצג בהקרנה מיוחדת לעשרים ושמונה אנשי דת בריטיים שקבעו פה אחד ש"איננו טמא", ובעקבות כך הותר להקרנה באוגוסט 1988, אך הוגבל לבני 18 ומעלה. בצרפת הגיעה האלימות לשיא, כשבית-קולנוע בפריז הוצת על ידי קתולים ושלושה-עשר איש נפצעו בדליקה, בהם אחד קשה. השלכת פצצות סירחון והצתות אירעו גם בערים צרפתיות נוספות, מה שהרחיק את הקהל מהאולמות. באיטליה, סקורסזה נתבע בבית-משפט באשמת חילול הקודש אך זוכה. בדרום אמריקה הקתולית, תחת לחץ כבד של הכנסייה, ארגנטינה, צ'ילה, מקסיקו, אורוגוואי, הרפובליקה הדומיניקנית וטרינידד וטובגו אסרו את הצפייה; בקולומביה, תנועת ימין קיצוני אף איימה להתנקש בחיי שר התקשורת אם יאשר את הסרט. בברזיל התקיימה בכורה מעוטת-משתתפים, אך הלחץ הציבורי הביא לביטול ההצגות במהרה. ממשלת יוון סירבה לאסור את הסרט, שהתקבל הפגנות אלימות מלוות ובוונדליזם מצד פעילים אורתודוקסים. לבסוף, בית-המשפט פסק לטובת העותרים נגד הסרט, אם כי סירב לתבוע את המפיצים. לחץ של פונדמנטליסטים הביא דרום אפריקה שלא להציג את "הפיתוי" לאחר בכורה ביוהנסבורג.
בספטמבר 1988 הוקרן הסרט בפסטיבל הסרטים של ונציה, למרות עתירה של אנשי דת באיטליה נגד ההקרנה, שופט התיר אותה.
איסור הקרנה בישראל
הקרנתו של הסרט נאסרה בישראל על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות באוקטובר 1988, לאור המהומה שחולל כבר בעולם והחשש לפגיעה בקהילה הנוצרית. המועצה ביססה את החלטתה על פנייה של אנשי דת נוצרים, ולא על תוכן הסרט. גם הרב ישראל לאו תמך באיסור ההקרנה.
מפיצי הסרט בישראל, חברת "גולן גלובוס", עתרו למועצה לביקורת סרטים ומחזות שתשנה את החלטתה, אך היא לא נעתרה. בדצמבר 1988 עתרו לבג"ץ, אך יהושע יוסטמן, יושב ראש המועצה לביקורת סרטים ומחזות, התעקש לא לשנות את ההחלטה בשל חשש שהקרנתו בישראל תפגע בסדר הציבורי. ביוני 1989 החליט בית המשפט העליון, בהרכב של חמישה שופטים פה אחד, להתיר את הקרנתו. השופטים קבעו כי לא הייתה הצדקה לפסול את הסרט, כיוון שאין כל ודאות שהקרנתו תפגע בסדר הציבורי. השופטים קבעו כי העובדה שהסרט הוקרן במדינות נוצריות מובהקות כמו איטליה, ספרד, צרפת וגרמניה, הופכת את פסילתו בארץ ללא הגיונית. החלטת בית המשפט העליון הייתה תקדים שהחליש את כוחה של הצנזורה על סרטים בישראל.
Bad Liar (שיר של Imagine Dragons)
Bad Liar הוא שיר של להקת הרוק האמריקאית Imagine Dragons. השיר יצא באמצעות התקליטים אינטרסקופ רקורדס ו-Kidinakorner ב־6 בנובמבר 2018 כסינגל הרביעי מאלבום האולפן הרביעי שלהם, Origins. הוא נכתב על ידי Imagine Dragons, אג'ה וולקמן ויורגן אודגארד (Jorgen Odegard), והופק על ידי אודגארד.
רקע כללי
"Bad Liar" נכתב יחד על ידי סולן הראשי של הלהקה דן ריינולדס ואשתו אג'ה וולקמן זמן קצר לפני שנפרדו. עם זאת, ריינולדס אמר כי הם בסופו של דבר לא התגרשו.
ביקורת
בילבורד השווה את הכבדות הלירית של השיר לסינגל הלהקה "Demons".
קליפ
קליפ לשיר שוחרר ב-24 בינואר 2019. הקליפ מתרכז סביב זוג בתיכון, בעוד שהוא עובר אל הלהקה שמבצעת את השיר בחניון של אותו בית ספר פעמים שונות במהלך הסרטון. הסרטון ממשיך להוסיף טון מבשר רעות עם הצללים הכהים שמסביב ושימוש בריחוף בדיוני. ריאן רייכנפלד ביים את הקליפ והוא צולם בבית הספר התיכון גרין ואלי, בהנדרסון, נבאדה. בסרטון מופיעה הרקדנית סתיו מילר עם כוריאוגרפיה מאת מריסה אוסאטו. נכון לדצמבר 2022, הקליפ זכה ליותר מ־410 מיליון צפיות ו־4.2 מיליון לייקים.
הופעות חיות
השיר בוצע לראשונה בשידור חי בקוסמופוליטן בלאס וגאס, נבאדה. הוא הוצג גם בתערוכת המחצית של אליפות המכללה הלאומית בכדורגל 2019.
אלעזר גלילי
אלעזר (לסיה) גלילי (6 בפברואר 1903 – 6 בינואר 1988) היה ממניחי היסוד למחשבה הצבאית העברית. נחשב אבי ההיסטוריה הצבאית הישראלית. מייסדה (יחד עם אליעזר לבנה) של הוצאת "מערכות" בשנת 1939, והעורך הראשי שלה ושל כתב העת "מערכות" עד 1967. בעל ידיעה אנציקלופדית בהיסטוריה צבאית וחוקר תקופת החשמונאים. כתב וערך ספרים ומאמרים רבים.
ביוגרפיה
אלעזר גלילי (אסקוז) נולד בשנת 1903 בעיירה במחוז סמולנסק שבאימפריה הרוסית. ממייסדי תנועת השומר הצעיר ס.ס.ס.ר (לימים נצ"ח - נוער צופי חלוצי).
למד מזרחנות באוניברסיטת מוסקבה, ונאסר בשל פעילותו הציונית. עם שחרורו ב־1925 עלה לארץ ישראל, והיה ממייסדי קיבוץ אפיקים, בו היה חבר כל ימיו. ב-1930 השתתף בוועידת היסוד של מפא"י. בשנת 1936 יצא בשליחות הסוכנות היהודית ללונדון, לארגון תנועות הנוער ולקידום העלייה, ובמקביל ללמוד את מערך הכוחות המזוינים הבריטיים וליצור קשר עם אנשי מחשבה צבאית. באוקטובר 1938 חזר לארץ ישראל. עם חזרתו הוחלט על הקמת לשכה לייעוץ ביטחוני וטכני שבה יפעלו גלילי ואליעזר ליבנה, ותאסוף מידע על הנעשה בצבאות העולם ותציע דרכים לפיתוח היכולת הביטחונית ביישוב.
במרץ 1939, ערב מלחמת העולם השנייה, כתבו גלילי וליבנה מִזכר ובו קבעו כי לאור ההתפתחויות הבינלאומיות הצפויות תלוי עתידו של היישוב העברי בארץ ישראל בהפיכת ארגון "ההגנה" ל"אורגניזציה צבאית – חיל שדה עברי", שייתן תוקף ועוצמה למדיניות הפוליטית של הגופים האזרחיים ביישוב ליבנה וגלילי צפו כמה תרחישים לעימות צבאי עם הערבים לאור הגבלת המעורבות הבריטית עקב ההתרחשויות במישור הצבאי הבינלאומי. כן צפו ליבנה וגלילי כי במצבים מסוימים עשוי כוח זה להכריע את הכף בקרבות הצפויים להיערך בין בריטניה ובין איטליה במזרח התיכון. התזכיר נשלח על ידי חיים ויצמן לאישים שונים, ובהם קפטן לידל הארט, תחת הכותרת "מקומה של ארץ ישראל העברית במסגרת ההגנה בקיסרות במזרח התיכון", וגם למרכז מפא"י, אך לא נפל על אוזניים קשובות ולא הצליח להביא למפנה חיובי במדיניות הבריטית ערב קבלת הספר הלבן בשנת 1939. עם זאת, נראה שתזכיר זה שיקף במידה רבה את הלך הרוחות בקרב מפקדי "ההגנה" ומנהיגי היישוב בעת עריכתו.
נפטר ב-6 בינואר 1988 ונקבר בקיבוצו.
דמותו בספרות
דמותו של גלילי מככבת בספרו של אסף ענברי "הביתה", המספר את סיפורו של קיבוץ אפיקים, שגלילי נמנה עם מייסדיו. הספר מתאר במידה של ציניות את פעילותו המדינית הנוחה של גלילי בשליחות התנועה בזמן שמשפחתו של גלילי וחברי הקיבוץ שהוקם בהשראתו עובדים בפרך להגשמת הרעיונות שהגה.
קישורים חיצוניים
מאמרים שכתב:
מאמרים לזכרו:
גיום אוליבייה
גיום-אנטואן אוליבייה (צרפתית: Guillaume-Antoine Olivier; נולד ב-19 בינואר 1756 ליד טולון ונפטר ב-1 באוקטובר 1814 בליון), היה אנטומולוג וביולוג צרפתי.
הו אבילה כ-6 שנים במסע במזרח הים התיכון והגיע עד לאיראן. ממסעות אלו הוא חזר עם חומר רב על עולם החי והצומח של האזור.
אוליבייה חיבר את הספרים "Le Voyage dans l'Empire Othoman, l'Égypte et la Perse" ("מסע לאימפריה העות'מאנית, למצרים ולפרס" - 1807), ו"Entomologie, ou histoire naturelle des Insectes" ("אנטומולוגיה, ההיסטוריה הטבעית של החרקים" - 1808).
בספרים הוא תיאר לראשונה חרקים רבים שניתן לפגוש באזור (למשל חרוטן קוני ורבים נוספים).
אוליבייה היה חבר קרוב של האנטומולוג הדני יוהאן כריסטיאן פבריציוס, ופטרונו של האנטומולוג הצרפתי פייר לטרה.
טוויגי
טוויגי (באנגלית: Twiggy, נולדה בשם לזלי הורנבי ב-19 בספטמבר 1949) היא דוגמנית-על, שחקנית וזמרת אנגלייה, זוכת פרס גלובוס הזהב.
קורות חייה
טוויגי נולדה בלונדון, השלישית מבין שלוש בנות. מגיל צעיר אימה למדה אותה לתפור והיא תפרה לעצמה בגדים.
היא החלה לפעול בעולם הדוגמנות של שנות ה-60, ומזוהה עם עיניה הגדולות, עפעפיה הארוכים ומבנה גופה הרזה. היא ממשיכה כיום לדגמן, למשל בקמפיינים עבור חברת מרקס אנד ספנסר ובקמפיינים פרסומיים שונים.
בהמשך הקריירה שלה כיכבה במספר סרטים, בהם הקומדיה המוזיקלית "חבר שלי" (The Boy Friend) ב-1971, עליו זכתה בשני פרסי גלובוס הזהב (עבור השחקנית הטובה ביותר ופריצת השנה). בשנת 1998 גילמה תפקיד קטן בסרט "Brand New World" לצד גיא פירס.
מעבר לכך, הופיעה כשופטת בתוכנית הריאליטי "הטופ מודל הבאה". בנוסף, יצרה בשיתוף עם פראן דרשר את סדרת הטלוויזיה "נני" (The Nanny). היא גם מחזיקה ליין אופנה שהיא מעצבת, וכותבת בלוג אופנה.
חיים אישיים
ב-1977 נישאה לשחקן מייקל ויטני, וביתם נולדה ב-1978. ויטני נפטר בעקבות התקף לב ב-1983. ב-1984 הכירה את השחקן לי לוסון. שניהם השתתפו בסרט "מאדאם סוזצקה" ב-1988, ונישאו בסוף אותה שנה. לוסון אימץ את בתה של טוויגי. כיום הם מתגוררים בלונדון.
נס כוחות ההגנה של אוסטרליה
נס כוחות ההגנה של אוסטרליה הוא נס אוסטרלי אשר מייצג את שלוש הזרועות של כוחות הביטחון של אוסטרליה. הנס הוכר כ"דגל אוסטרליה" על פי סעיף 5 של חוק הדגלים 1953 ב-14 באפריל 2000.
הצי המלכותי האוסטרלי וחיל האוויר המלכותי האוסטרלי מצוידים בדגלים משל עצמם: נס אוסטרליה הלבן ונס חיל האוויר המלכותי האוסטרלי וצבא אוסטרליה מניף את דגל אוסטרליה. ייעודו של נס כוחות ההגנה הוא למקרה של פעילות משולבת של יותר מזרוע צבאית אחת.
תזמורת רשות השידור הקוריאנית
היסטוריה
בתקופה זו התזמורת הופיעה בעיקר בתיאטרון הלאומי של קוריאה. בשנת 1979, יצאה התזמורת לסיור הראשון שלה בחו"ל, בארצות הברית. משנת 1981 חזרה התזמורת לשמה הקודם ותפקידים חדשים, כגון מנכ"ל, מנצח אורח ראשי ומנצח במשרה מלאה, הוקמו בארגון. הסיורים הבאים שלה בחו"ל היו בדרום-מזרח אסיה (1984) וביפן (1985 ו-1991). באוקטובר 1995 הופיעה התזמורת בעצרת הכללית של האומות המאוחדות בניו יורק. בשנים 2000 ו-2002 הופיעה עם התזמורת הסימפונית של הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה בסיאול ובפיונגיאנג.
התזמורת קיימה קונצרטים גם עם התזמורת הסימפונית NHK והתזמורת הסימפונית הלאומית של סין בשנת 2002.
התזמורת מנגנת בעיקר באולם KBS ובמרכז האמנויות של סיאול.
במאי 2021 הודיעה התזמורת על מינויו של פייטארי אינקינן למנצח הראשי והמנהל המוזיקלי הבא שלה, החל מינואר 2022, עם חוזה ראשוני עד סוף 2024.
יאקוב קאטס
יאקוב קאטס (בהולנדחת: Jacob Cats; 10 בנובמבר 1577, בראוארסהאפן – 12 בספטמבר 1660, האג) היה משורר ומדינאי הולנדי. יאקוב קאטס למד משפטים בליידן שבהולנד ובאורליאן שבצרפת והתפרנס מספר שנים ממקצוע זה. לאחר מכן החל להתפרנס מאחוזה בה החזיק.
בשנת 1621 החל בקריירה הפוליטית שלו. הוא החל לכתוב בגיל 40. יצירותיו כוללות שירי-תוכחה ומוסר-השכל למרות שניכר בהם כי השקפת עולמו הייתה צרה וקודרת. שיריו היו פופולריים עד סוף המאה ה-19 והייתה להם חשיבות היסטורית. בשל כישרונו הספרותי, כונה בפי העם "האב קאטס". הספרים שלו כללו איורים של אדריאן ואן דה פנה.
סיסה סנדרה
סיסה סנדרה (בצרפתית: Cisse Sandra; נולד ב-16 בדצמבר 2003 בבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת קלאב ברוז' מליגת העל הבלגית.
קריירת מועדונים
סנדרה גדל במחלקת הנוער של קלאב ברוז'. בשנת 2020 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון. ב-17 ביולי 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כשהחליף את נואה לאנג בדקה ה-85 בניצחון 3-2 על ראסינג גנק במסגרת הסופר קאפ הבלגי. ב-4 בדצמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הבלגית, בניצחון 3-2 על סרינג במסגרת המחזור ה-17 לעונת. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון. ב-7 בדצמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בהפסד 4-1 לפריז סן-ז'רמן במסגרת שלב הבתים לעונת 2021/2022. בעונתו הראשונה בקבוצה הראשונה של המועדון ערך שבע הופעות ליגה, בהן הבקיע שער אחד, וזכה עם קלאב ברוז' באליפות בלגיה.
אורים ותומים (סדרת טלוויזיה)
אורים ותומים היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמת מתח ששודרה בחברת yes. הסדרה עלתה לשידור ב-15 במאי 2011 ומונה 12 פרקים. פרקה האחרון שודר ב-31 ביולי 2011.
עלילה
עלילת הסדרה עוסקת בישיבה התיכונית הבדיונית הר צור, ששמה לעצמה למטרה לגדל את הדור הבא של תלמידי החכמים בציונות הדתית.