cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אולם הספורט בגין
רקע
האולם נבנה כחלק מקומפלקס בית הספר התיכון בגין בעיר אילת בעלות של 21 מיליון ש"ח במימונן המשותף של עיריית אילת, קרן המתקנים ומפעל הפיס ונפתח באוקטובר 2008. החליף את אולם הספורט אלון כאולם הביתי של קבוצת הכדורסל הפועל אילת ואולם הבית הראשון של קבוצת הכדוריד מ.כ. אילת (כדוריד) האולם מארח משחקי כדורסל וכדוריד של קבוצות ספורט אילתיות ואף אירח משחקי קטרגל לצד טורנירי ספורט קבועים ומזדמנים שמארחת העיר אילת במתקני הספורט הפזורים בה. אחד הטורנירים הבינלאומיים שאירח האולם היה אליפות אירופה בכדורסל לנערות (עד גיל 16) דרג ב' ב-2009, וב-2017 יארח את אליפות אירופה בכדורסל לנשים צעירות (עד גיל 20) דרג ב' ביחד עם אולם הספורט אלון.
שטח המבנה כולו הוא 2,500 מ"ר כשהאולם המרכזי בנוי על שטח של 1,900 מ"ר ולצידו חדרי ספח המשמשים גם כמחסנים לציוד ספורט, מלתחות ועוד. את המשטח ניתן לחלק באמצעות מחיצות המשתלשלות מהגג ל-3 מגרשים לאימונים פרטיים. האולם הכיל 1000 מקומות ב-2 יציעי אורך (880 מושבים קבועים בתצורת כדוריד ועוד כ-120 מושבים הניתנים לניוד המותקנים לצורכי כדורסל תחת היציעים הקבועים). בנוסף לכך סודרו כמה עשרות מקומות ישיבה מאחורי הסלים שהעלו את מספר המקומות באולם למעל 1,100 צופים.
הקבוצות האילתיות המשחקות במשחקי הבית באולם הספורט הן הפועל אילת בכדורסל, שבעונת 2013/2012 חזרה לשחק בליגת העל בכדורסל ומ.כ. אילת שמשחקת בליגה הארצית בכדוריד ולה גם קבוצת נשים שמשחקת בליגה הלאומית בכדוריד נשים.
לאחר חזרתה של הפועל אילת לליגת העל בכדורסל מעונת 2013/2012, הוחלט לשדרג את היכל הספורט בגין במערכת כריזה ורמקולים משודרגת בהתאם לנהוג בליגת העל.
במהלך עונת 2015/2016 הוחלט להתקין באולם עוד 390 מקומות ב-2 יציעי רוחב מתקפלים מאחורי הסלים במקום עשרות מקומות הישיבה שסודרו שם קודם לכן. התקנת היציעים הושלמה בסוף דצמבר 2015 וכעת מספר המקומות באולם במשחקי כדורסל הוא 1,490 מקומות. באותה העונה נבחר האולם לראשונה לארח את משחק האולסטאר הרשמי של ליגת העל בכדורסל.
אביעד בר-חיים
אביעד בר-חיים (נולד ב-1944) הוא סוציולוג ישראלי וחוקר בתחום הסוציולוגיה של העבודה והסוציולוגיה של ארגונים. מראשוני תחום הניהול באוניברסיטה הפתוחה, ופרופסור בגמלאות במחלקה לניהול ולכלכלה באוניברסיטה הפתוחה. כמו כן, שהה במעמד של פרופסור אורח במכון לפסיכולוגיה ארגונית באוניברסיטת הומבולדט של ברלין ובמחלקה לניהול של האוניברסיטה הפתוחה בבריטניה. היה עמית מחקר בבית הספר לעסקים של לונדון (LBS), ועמית מחקר ב באוסלו (AFI), נורווגיה.
ביוגרפיה
במקביל ללימודיו היה בר-חיים עמית מחקר במכון לחקר עבודה ורווחה באוניברסיטה העברית בשנים 1973-1980, ושירת בשנים 1974-1980 כקצין מחקר וראש ענף מחקר במערך מדעי ההתנהגות (צה"ל).
מחקרו
מחקרו של בר-חיים ממוקם בתחומי הסוציולוגיה של העבודה, הסוציולוגיה של ארגונים, התנהגות ארגונית, ניהול משאבי אנוש ויחסי עבודה.
במרחב הזה מתמקדים מחקריו בארבעה תחומים עיקריים:
ספרים לקורסים שכתב במסגרת האוניברסיטה הפתוחה
בר-חיים תרם לפיתוחם של קורסים רבים בניהול ובמינהל ציבורי במסגרת האוניברסיטה הפתוחה. מבין הקורסים האלה ראויים לציון שני קורסים, שהוא היה הכותב הראשי שלהם, ושזכו במהלך השנים לעשרות אלפי סטודנטים, בהיותם קורסי תשתית בתחום הניהול והסוציולוגיה של ארגונים:
תפקידי ניהול אקדמי
במקביל לעיסוקו במחקר, בהוראה ובכתיבת ספרים לקורסים של האוניברסיטה הפתוחה, מילא בר-חיים תפקידי ניהול אקדמי באוניברסיטה הפתוחה. בין הבולטים שבהם:
משפחתו
היה נשוי לרחל בר-חיים (1946-2013), מתרגמת מגרמנית, עד לפטירתה. אב לשלושה.
מתגורר במבשרת ציון.
61 שעות
61 שעות (באנגלית: 61 Hours), הוא הספר הארבע-עשר בסדרת ספרים של הסופר הבריטי לי צ'יילד. הספר יצא לאור ב-2010.
עלילה
בספר זה, הארבע עשר בסדרת הספרים אודות ג'ק ריצ'ר, החייל לשעבר וחוקר פרטי, מגיע ריצ'ר לבולטון - עיירה קטנה בדקוטה הדרומית שבארצות הברית, בעקבות תאונת דרכים בה היה מעורב האוטובוס בו נסע. התאונה התרחשה במהלך סופת שלגים וריצ'ר ושאר הנוסעים נחלצים בעזרת משטרת בולטון. בהגיעו לתחנת המשטרה בעיירה הקטנה מתברר לו כי שוטרי העיירה זקוקים לעזרתו משום שהם נדרשים להתמודד עם יריב שעולה עליהם עשרת מונים. כנופיית סוחרי סמים מטילה את אימתה על העיירה, ושוטרי העיירה נדרשים להגן על ג'נט סאלטר, ספרנית קשישה שהפכה לעדת מדינה כנגדם, מפני פושע דרום אמריקאי בשם פלאטו ומפני מתנקש מסוכן ומיומן שנשלח לחסל את העדה.
פיטרסון, סגן מפקד משטרת בולטון, שמבין כי ריצ'ר יכול לעזור לעיירה להתמודד עם המשבר מגייס את עזרתו ויחדיו הם מנסים להתמודד עם המתנקש מחד, ולפתור את התעלומה הקשורה בבסיס הצבאי הנטוש בקרבת העיירה אשר הפך לחיוני בעיני סוחרי הסמים. לאורך הספר מנהל ריצ'ר התקשרות טלפונית עם מפקדת יחידת המשטרה הצבאית המיוחדת אשר הקים בשעתו, המסייעת לו במידע ונקשרת אליו רגשית. שם הספר נגזר מכך שעלילתו מתרחשת במהלך 61 שעות.
בת' גודארד
אליזבת' ג'יין "בת'" גודארד (באנגלית: Elizabeth Jane "Beth" Goddard; נולדה ב-31 במרץ 1969) היא שחקנית אנגלייה.
פיאג'יו P.149
פיאג'יו P.149 היה מטוס קל לקישור ותובלה קלה, שיוצר באיטליה בשנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי חברת פיאג'יו. המטוס יוצר גם בגרמניה המערבית ברישיון על ידי חברת פוקה וולף, שם סומן כ-FWP.149D.
בת' גודארד
ביוגרפיה
גודארד נולדה בקולצ'סטר וגדלה בקלקטון-און-סי שבמחוז אסקס. היא למדה בבית הספר התיכון קלקטון קאונטי, ובשנים 1986 עד 1989 למדה בקולג' רוז ברופורד בסידקאפ שבקנט.
פיאג'יו P.149
פיתוח ושירות
ה-P.149 פותח מהדגם שקדם לו, P.148, שהיה מטוס אימון בעל שני מושבים. ה-P.149 היה בעל ארבעה מושבים, בעל כנף יחידה נמוכה, הנתמכת בקורה מרכזית. למטוס היה כן נסע מתכנס בעל שלושה גלגלים. אב הטיפוס המריא לראשונה ב-19 ביוני 1953.
בת' גודארד
ביוגרפיה
במרץ 2008 שיחקה גודארד בתפקיד בלינדה אשטון בפרק בסדרה הבלשית של רשת ITV "לואיס". היא כיכבה בדמות סוז ליטלווד בסדרה הקומית "Gimme Gimme Gimme" שהוא תפקידה הידוע ביותר. גודארד הופיעה לצדו של בעלה, פיליפ גלניסטר, בסדרת הדרמה "אפר לאפר" ששודרה ב-BBC One.
פיאג'יו P.149
פיתוח ושירות
רק מטוסים מועטים נמכרו עד שהלופטוואפה גילה עניין במטוס למטרות אימון ותובלה קלה. פיאג'יו מכרה 72 מטוסים לגרמניה המערבית, ו-190 נוספים נבנו ברישיון בגרמניה על ידי חברת פוקה-וולף, תחת הסימול FWP.149D. הלופטוואפה הפעיל את המטוס בשנים 1957–1990. חמישה מטוסים הופעלו על ידי חברת סוויסאייר, שם שימשו כמטוסי אימון ראשוני בבית הספר לטיסה של החברה.
באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 היו יחסי אוגנדה–ישראל בשיאם, והתבטאו גם בהקמת חיל האוויר האוגנדי ובמסגרתו הקמת בית ספר לטיסה, בראשו עמד קצין ישראלי, אלוף-משנה ברוך בר-לב ("בורקה"). ישראל המליצה לאוגנדה לרכוש ארבעה מטוסי פיאג'יו P.149, כדי שישמשו כמטוסי הדרכה, וכך נעשה; המטוסים היו מעודפי הלופטוואפה, ומטוסים נוספים נמכרו גם לניגריה וטנזניה. ואולם, לאחר כמה שנים בשירות באוגנדה הסתבר כי מנועי המטוסים סובלים מתקלות רבות בשל חוסר התאמה לאקלים באוגנדה. ב-1968 הופסקה פעילות המדריכים הישראליים וארבעת המטוסים הועברו לישראל. המטוסים הוכנסו לשירות בטייסת 100 ("הגמל המעופף") בעודם צבועים בסכמת הצביעה של חיל האוויר של אוגנדה, ושימשו לטיסות קישור. מטוס אחד נפגע בתאונה ויצא משירות, ושאר המטוסים נמכרו לאחר כשנתיים.
בת' גודארד
חיים אישיים
את בעלה פיליפ גלניסטר, הידוע מתפקידו בסדרת הדרמה "חיים על מאדים", פגשה גודארד ב-1997 במסיבת יום ההולדת של השחקן ג'יימי גלובר. השניים התחתנו ב-2006. לבני הזוג יש שתי בנות, מילי נולדה ב-2002 ושרלוט נולדה ב-2005.
צ'סטר (קונטיקט)
צ'סטר (באנגלית: Chester) היא עיר במדינת קונטיקט בארצות הברית. היא נמצאת במחוז מידלסקס על נהר קונטיקט.
היסטוריה
המקום היה מאוכלס עוד בתקופת האינדיאנים. מתיישבים מאנגליה הגיו לאזור בשנת 1692 ותחילה זה היה מעיר סייברוק. בשנת 1836 המקום קיבל זכויות של יישוב נפרד.
בעיר ממקום מטה של חברת וולן ומרכז הייצור שלה. כמו כן היא מפעילה שדה תעופה פרטי בקרבת העיר.
דמוגרפיה
בעיר חיים כ-3,736 תושבים, וצפיפות האוכלוסין בה היא 90.2 תושבים לקמ"ר. 96.8% מאוכלוסיית העיר לבנים, 0.9% אפרו-אמריקאים, 0.4% אינדיאנים.
בעיר קיימת קהילה יהודית ובית כנסת "בית שלום".
רוסאנו בראצי
רוסאנו בראצי (באיטלקית: Rossano Brazzi; 18 בספטמבר 1916 – 24 בדצמבר 1994) היה שחקן קולנוע איטלקי.
קורות חיים
הוא נולד בבולוניה ולמד עריכת דין באוניברסיטת סן מרקו בפירנצה. כבר אז הראה עניין בתיאטרון והחל להשתתף בהצגות חובבים. לאחר שסיים את לימודיו עבר לרומא ועבד שם בעריכת דין אך יצר המשחק גבר עליו. הוא הצליח במבחן בד וב-1939 השתתף בסרט "משפטו ומותו של סוקרטס". לאחר זה השתתף בסרטים איטלקיים והפך מפורסם בארצו.
ב-1942 השתתף בסרט "אנו החיים" לפי ספרה של איין ראנד לצידה של אלידה ואלי שהוסרט בשני חלקים: Noi Vivi (אנו החיים) ו-Addio Kira (להתראות קירה).
הוא סירב להופיע בסרטי תעמולה של האיטלקים הפשיסטים והגרמנים ונאלץ לרדת למחתרת. הקריירה שלו הופסקה ולאחר המלחמה התקשה לקבל תפקידים כי אופנת הסרטים הרומנטיים שם חלפה ובמקומם החלה תקופת הנאו-ריאליזם האיטלקי.
בהמלצתו של המפיק דייוויד או סלזניק עבר להוליווד, למד אנגלית והחל להופיע בסרטים. הוא היה גבר נאה ודיבר אנגלית במבטא איטלקי ועד מהרה הודבקה לו התווית של המאהב הלטיני ונאמר עליו שהוא מחליפו של המאהב הגדול רודולף ולנטינו.
הקריירה שלו פרחה והוא הופיע בעשרות סרטים לצד גדולי השחקנים. ב-1954 הופיע בסרט "שלוש מטבעות במזרקה", באותה שנה הופיע גם בסרט "הרוזנת היחפה" לצידם של המפרי בוגרט ואווה גארדנר. ב-1955 הופיע בסרט "חופשה בוונציה" (Summertime) כמאהב הלטיני של קתרין הפבורן. ב-1957 הופיע בסרט "סיפורה של אסתר קוסטלו" לצידה של ג'ואן קרופורד וב"אינטרלוד" לצדה של ג'ון אליסון.
ב-1958 הופיע במחזמר דרום פסיפיק כאמיל דה בוק, אלמן בעל חווה, המגדל את שני ילדיו הקטנים, נעדר בקרב עם היפנים, ולאחר מכן שב בחיים לילדיו ואהובתו. את זמרתו דיבב זמר האופרה ג'ורג'ו טוצי. באותה שנה הופיע גם בסרט "חיוך מסוים" לפי ספרה של פרנסואז סאגאן. ב-1962 הופיע בסרט "הכל אודות אהבה" לצידה של סוזן פלשט.
ב-1968 הופיע בסרט האסונות "מזרחית ליאווה", ובשנת 1969 הופיע בקומדיית הפשע הג'וב האיטלקי.
בראצי גם ביים והפיק מספר סרטים.
הוא מת ברומא בגיל 78 מווירוס שתקף את מערכת העצבים שלו.
מקס ברמן
הרב ד"ר  מקס ברמן (בגרמנית:  Max Beermann; 1873, ברלין – 1935, היילברון) היה הרב הראשי באינסטרבורג ובהיילברון שבפרוסיה.
חייו
מקס ברמן נולד בברלין ב-5 באפריל 1873, בן להרמן מיכאל ברמן (Hermann Michael Beermann) ויוהנה לבית גרברט (Johanne Gerbert).
ברמן למד באוניברסיטת המבולדט (Humboldt), ובשנת 1898 הוסמך לרבנות.
הוא מונה למשרת הרב בעיר אינסטרבורג, שם נשא לאישה ב-13 בדצמבר 1898 את רחה לבית גולדשמידט (בגרמנית: Recka Goldschmidt;1871 – 1932). לזוג נולדו שלוש בנות: חווה (Eva) בשנת 1899, רות (Ruth Jeanette) בשנת 1901, ואלישבע (Elisabeth) בשנת 1903.
כהונתו
בין השנים 1898 עד 1915 שימש כרב של העיר אינסטרבורג (Insterburg) שבפרוסיה המזרחית.
בין השנים 1915 עד 1935 שימש כרב של העיר היילברון (Heilbronn).
מקס ברמן ייצג בדמותו את היהודי המתקדם, המעורה בתרבות הכללית של סביבתו. הוא היה בקיא בספרות ובפילוסופיה הגרמנית, ונהג לשאת הרצאות בנושאים אלו במוסדות חינוך שונים בעיר היילברון.
הוא פעל רבות כנגד דעות אנטישמיות שרווחו בקרב חלק מן המנהיגים הנוצרים בדרום גרמניה, והרבה לשאת הרצאות פומביות בהן הטיף כנגד האנטישמיות. פעילות המפלגה הנאצית, החל ממחצית שנות העשרים, העמידה בפני הרב ברמן אתגר משמעותי, והוא יצא חוצץ בהרצאות פומביות גם כנגד התורה הגזענית שהפיצו.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הוא נאלץ לצמצם את פעילותו כמעט לחלוטין.
מקס ברמן נפטר בשנת 1935, והובא למנוחות בבית העלמין היהודי של היילברון.
אלבום האבל שהוכן לזכרו נשמר בעיזבונה של בתו.
תוכנית המזון הסובייטית
תוכנית המזון הסובייטית הייתה יוזמה לשיפור ושיפור תנאי החקלאות בברית המועצות על ידי שיפור מנגנון התכנון של הכלהלה במהלך תוכנית החומש האחת-עשרה (1981–1985) ותוכנית החומש ה-12 (1986–1990).
תוכנית המזון, שזכתה ללעג בעולם המערבי, הגדילה את יבול התבואה בין השנים 1981 ל-1986 ב-3.4% (עלייה מ-1.9 אחוזים בתקופה שבין 1965 ל-1980). התפוקה החקלאית ירדה ב-1986 עד 1990, מה שהפך את הגשמת יעדי תוכנית המזון לבלתי ניתנות להשגה.
התוכנית
המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ליאוניד ברז'נייב אמר במליאת הוועד המרכזי של נובמבר 1981 שהחלה העבודה הממשלתית על תוכנית מזון ממשלתית חדשה. ב-24 במאי 1982 אמר ברז'נייב למליאת של הוועד המרכזי שמטרת תוכנית המזון החדשה היא לשפר ולשפר את התפוקה של החקלאות הסובייטית. המרכיבים הבסיסיים של מנגנון התכנון ומאפייניו הניהוליים והארגוניים של החקלאות הסובייטית נותרו ללא שינוי, עם זאת רבים מהליכי הבירוקרטיה אורגנו מחדש כדי לשפר את היעילות על ידי הקמת מוסדות חדשים והשקעת כספים נוספים בחקלאות. ממשלת ברית המועצות תבנה כבישים ושירותים ממשלתיים קרוב לחוות שנחשבות לא יצרניות כדי להגדיל את יכולת הייצור שלהן. ההוצאות הסתכמו ב-30 מיליארד רובל ב-1983, והסבסוד למזון על בשר, חלב, לחם ותפוחי אדמה גדל בכ-51 מיליון רובל. תוכנית המזון החלה ב-1982 ותסתיים ב-1990 בסוף תוכנית החומש השתים עשרה.
מיכאיל גורבצ'וב, מזכיר הוועד המרכזי דאז שהיה האחראי על החקלאות בברית המועצות, ניסה להקים ועדות כלל ארציות שיפקחו על יישום הרפורמה. ניקולאי טיחונוב, יו"ר מועצת השרים, התנגד לכך, בסבר שמשרדי המרכז כשירים לטפל בעצמם ביישום הרפורמה.
במהלך נאומו של ברז'נייב בנובמבר 1981 סובייטולוגים רבים חשבו שתוכנית המזון תפחית את ההתערבות הבירוקרטית בחקלאות הסובייטית., מאוחר יותר הסתבר שהדבר גרם לההפך הגמור וליותר התערבות ממשלתית בתחום החקלאות. במקום להעניק לחקלאים יותר עצמאות, הודיע ברז'נייב על הקמת שני שכבות בירוקרטיות חדשות. הראשונה, האגודות האגרו-תעשייתיות, ברמה המחוזית של הממשל תתפקד כ"סוכנות ניהול מלאה ודמוקרטית". ועדות תעשייתיות הוקמו ברמות של הרפובליקה והאיחוד.
יחסי סרביה–קטר
יחסי סרביה–קטר הם יחסי החוץ בין סרביה וקטר.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1989. נשיא סרביה ביקר בדוחה ב-6–7 בנובמבר 2016, במהלך הביקור נחתמו מספר הסכמים דו-צדדיים אשר יחזקו את שיתוף הפעולה ויאחדו את היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות. בשנת 2004 שתי המדינות חתמו על הסכם הימנעות מכפל מס, ובשנת 2016 הן חתמו על הסכם על שיתוף פעולה כלכלי, סחר וטכני, הסכם על תמריצים הדדיים והגנה על השקעות ועל הסכמי שיתוף פעולה בתחומי החקלאות, התרבות והספורט.
אליפות העולם בשחמט 2013
אליפות העולם בשחמט 2013 הייתה סדרה של משחקים בין אלוף העולם לשעבר, וישוואנתן אנאנד מהודו, לבין רב האמן מגנוס קרלסן מנורווגיה. סדרת המשחקים החלה בתאריך 9 בנובמבר, והסתיימה ב-22 בנובמבר. המשחקים התקיימו במלון הייאט בצ'נאי שבהודו, והם הסתיימו בניצחונו של קרלסן על אנאנד בתוצאה 6.5-3.5. הטורניר נוהל על ידי פיד"ה. קרן הפרסים בתחרות עמדה על 2.24 מיליון דולר, כאשר המנצח קיבל 60% מהסכום, והמפסיד 40%. השופט הראשי היה אשוט ורפטיאן (ארמניה) וסגנו - אלמוג בורשטיין (ישראל).
באליפות התקיימו רק 10 מתוך 12 המשחקים שתוכננו, זאת לאחר שקרלסן השיג את מספר הנקודות הדרושות לניצחון. קרלסן ניצח במשחקים 5, 6 ו-9. להלן תיאור 10 המשחקים שהתקיימו:
מקדש אתנה ניקה
מקדש אתנה ניקה הוא מקדש קטן הממוקם בקצה המערבי של האקרופוליס באתונה, בנוי במקום גבוה ובולט ביותר, היישר מעל שוליו של מבנה הכניסה (פרופיליאה) לאקרופוליס. זה היה מקום פולחנה של האלה אתנה, תחת הכינוי המלווה (אפיטט) אתנה-ניקה, לאמור אלת הניצחון (לעומת אפיטטים אחרים שלה כמו פוליאס, פרומכוס, פרתנוס). בגלל המיקום בראש המצוק נוצר צורך להקיף את מתחם המקדש במעקה אבן, שזכה להיות מעוטר מתבליטים.
מקדש אתנה ניקה כחלק מהאקרופוליס של אתונה הוכרז בשנת 1987 כאתר מורשת עולמית.
תבליטים
עבודות אומנות נקבעו במקדש בשלושה מקומות: בשני גמלוני המקדש (שלא שרדו), באפריז ההיקפי, ובפנים החיצוניות של קיר המעקה המקיף את המקדש משלושה עברים. באפריז מופיע בחזית המזרחית, מעל הכניסה למקדש, מועצת אלי האולימפוס המורחבת (כולל למשל את לטו, אימם של ארטמיס ואפולו). באפריז בשלושת הצדדים האחרים מופיעים תיאורי מלחמות. יש שזיהו כאן מלחמות מיתולוגיות, ויש חוקרים שזיהו מלחמות היסטוריות (מרתון, קרב סלמיס, פלטיאה), שכן ניתן להבחין בלבוש הלוחמים כאשר היוונים הם עירומים, ואילו מכנסיים ארוכים מאפיינים את הלוחמים הפרסים.
התבליטים השלמים והיפים יותר הם אלה של מעקה האבן. הם מתארים את אתנה ניקה בגרסאות ובתנוחות שונות. הראשים והפנים של כל הדמויות הושחתו בעת העתיקה (איקונוקלאזם), אך מן היתר שרד הרבה. בולט כאן ה'סגנון העשיר' המאפיין את הפיסול בסופה של המאה החמישית לפנה"ס, הניכר בקפלי הבד הרבים בבגדיהן של הדמויות. ניקה מופיעה כאן פעמים רבות, תמיד מכונפת (לעומת הפסל חסר הכנפיים שבתוך המקדש). המפורסם שבתבליטים הוא של ניקה המתירה את סנדלה.
חפירות ושיקום
זמן קצר לאחר מלחמת העצמאות היוונית מעול השלטון העות'מאני, בשנת 1835, חשפו שני אדריכלים: אדוארד שאוברט וכריסטיאן הנסן את אבני המבנה ההרוס ובנו אותו מחדש בדיוק רב, בהדרכת סימני מַחברי המתכת המקשרים בין האבנים (אינם נראים מבחוץ). בשנים 1936–1940 המבנה פורק והוקם פעם נוספת וזה המבנה הקיים כיום. בשנים האחרונות הוסרו מהמבנה כל התבליטים והועברו למוזיאון האקרופוליס (נפתח ביוני 2009), ואילו במבנה שבשטח נקבעו העתקים.
מוקדמות מונדיאל 2014 - אסיה
203 נבחרות לאומיות נרשמו למוקדמות מונדיאל 2014, והתחרו על 31 מקומות בטורניר. נבחרת ברזיל, מארחת טורניר הגמר, העפילה אוטומטית, ללא צורך בהשתתפות במשחקי המוקדמות. בדומה למוקדמות מונדיאל 2010 נאלצה האלופה המכהנת להשתתף בטורניר המוקדמות. הגרלת המשחקים נערכה בריו דה ז'ניירו שבברזיל ב-30 ביולי 2011.
לאסיה (AFC) הוקצו 4-5 מקומות, עליהם התחרו 43 נבחרות.
מהלך המוקדמות
במונדיאל 2014, זכתה קונפדרציית הכדורגל של אסיה (AFC) ל-4.5 מקומות. בסך הכל נרשמו לטורניר המוקדמות 43 נבחרות, שהן כלל נבחרות אסיה למעט ו שלא נרשמו, ו שהושהתה בין ספטמבר 2009 למאי 2011, וחזרתה למצבה הקודם באה מאוחר מדי כדי להירשם. הטורניר נערך בחמישה סבבים, כאשר הנבחרות שדורגו במקומות 6-27 קודמו ישירות אל הסיבוב השני, ואלו שדורגו במקום 1-5 ישירות אל הסיבוב השלישי. קבוצות הדירוג היו כדלהלן:
משחקים
בנגלדש העפילה לסיבוב השני.
לאוס העפילה לסיבוב השני.
נבחרת פלסטין העפילה לסיבוב השני.
וייטנאם העפילה לסיבוב השני.
נפאל העפילה לסיבוב השני.
מיאנמר העפילה לסיבוב השני.
סיבוב שני
בסיבוב זה השתתפו הקבוצות שדורגו במקומות 6-27 וכן שמונה המנצחות מן הסיבוב הראשון.
דירוג
הנבחרות שהגיעו לשלב זה חולקו לשני דרגים - הדרג הראשון בו השתתפו הנבחרות שדורגו במקומות 6-20, והדרג השני בו השתתפו הנבחרות שדורגו במקומות 21-27 יחד עם הנבחרות שהעפילו מהסיבוב הראשון. בסיבוב זה כל קבוצה מן הדרג הראשון תשחק נגד נבחרת אחרת מן הדרג השני בבית ובחוץ. הקבוצה שתנצח, בסיכום שני המשחקים, תעפיל לסיבוב השלישי.
משחקים
תאילנד העפילה לסיבוב השלישי.
לבנון העפילה לסיבוב השלישי.
סין העפילה לסיבוב השלישי.
אינדונזיה העפילה לסיבוב השלישי.
כווית העפילה לסיבוב השלישי.
עומאן העפילה לסיבוב השלישי.
איראן העפילה לסיבוב השלישי.
טג'יקיסטן העפילה לסיבוב השלישי.
קטאר העפילה לסיבוב השלישי.
עיראק העפילה לסיבוב השלישי.
סינגפור העפילה לסיבוב השלישי.
אוזבקיסטן העפילה לסיבוב השלישי.
איחוד האמירויות הערביות העפילה לסיבוב השלישי.
ירדן העפילה לסיבוב השלישי.
בית 1
עיראק וירדן העפילו לסיבוב הרביעי.
בית 2
קוריאה הדרומית ולבנון העפילו לסיבוב הרביעי.
בית 3
אוזבקיסטן ויפן העפילו לסיבוב הרביעי.
בית 4
אוסטרליה ועומאן העפילו לסיבוב הרביעי.
בית 1
איראן וקוריאה הדרומית העפילו למונדיאל. אוזבקיסטן העפילה לסיבוב החמישי.
בית 2
יפן ואוסטרליה העפילו למונדיאל. ירדן העפילה לסיבוב החמישי.
סיבוב חמישי
בסיבוב זה התחרו ירדן ואוזבקיסטן, שסיימו במקום השלישי בסיבוב הרביעי. מנצחת סיבוב זה תעלה לפלייאוף נגד נציגת דרום אמריקה על כרטיס למונדיאל.
ירדן העפילה לפלייאוף הבין-יבשתי מול נציגת דרום אמריקה בזכות ניצחון בדו-קרב פנדלים (9-8 לטובת ירדן).
עיצור שפתי-שיני, אפי
עיצור שפתי־שני אפי הוא צליל עיצורי הנפוץ בשפות מדוברות רבות. סימן ב-IPA לעיצור הוא /ɱ/, ובמערכת X-SAMPA הוא נכתב כ-<tt>F</tt>. צליל זה נמצא כמעט בכל שפות העולם (ובהן עברית) כאלופון לפונמות /m/ או /n/, אם הן קיימות בשפה, כאשר הן נתונות לפני העיצורים השפתיים-שניים [f] ו-[v]. לדוגמה: באנגלית – comfort, ובעברית – במילים כגון סימפוניה, אמפיתיאטרון, וכן מפוזר, מפהק אם הן נהגות במהירות. הסמל מורכב מ-m קטנה בתוספת וו הבולטת מהצד התחתון הימני של האות כלפי שמאל. לעיתים הצליל מיוצג על ידי האות m בתוספת סימן דיאקריטי המײצג צלילים שינײם (/m̪/).
אריק הלר
אריק ג'ונסון "ריק" הלר (באנגלית: Eric Johnson "Rick" Heller; נולד ב-10 בינואר 1946) הוא כימאי תאורטי ופיזיקאי אמריקאי, פרופסור באוניברסיטת הרווארד. ידוע בזכות עבודותיו בתחום מכניקת הקוונטים התלויה בזמן.
ביוגרפיה
הלר למד לתואר ראשון באוניברסיטת מינסוטה, אותו השלים בשנת 1968, ואת לימודיו לתואר שלישי בפיזיקה כימית עשה באוניברסיטת הרווארד בהנחיית פרופ' ויליאם ריינהרדט. עבודת הדוקטורט שלו הוגשה בשנת 1973. לאחר מכן היה לעמית בתר-דוקטורי באוניברסיטת שיקגו בהנחיית פרופ' סטיוארט רייס, ובסיום תקופה זו הצטרף כחבר סגל לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בשנת 1981, נסע הלר לשבתון במעבדה הלאומית לוס אלמוס ושהה שם כחוקר כשלוש שנים, לאחריהן התמנה כחבר סגל באוניברסיטת וושינגטון. ב-1993 שב להרווארד כפרופסור לפיזיקה וכמנהל המכון לפיזיקה אטומית ומולקולרית (ITAMP). ב-1998 השלים את כהונתו ומונה גם כפרופסור לכימיה בהרווארד. כיום הוא מחזיק במשרת פרופסור לכימיה ולפיזיקה ע"ש אבוט וג'יימס לורנס.
מחקר
הלר היה חלוץ בכל הקשור לשימוש בחבילות גלים כגודל פיזיקלי מרכזי במכניקת הקוונטים, דבר אשר אפשר את חקר דינמיקת המצבים המעוררים של מערכות קוונטיות גדולות מבלי צורך בחישוב המצבים העצמיים שלהן. כמו כן, הניח את היסודות להבנת תאורטית של פמטוכימיה (אשר הפכה למדע ניסיוני בזכות עבודתו של אחמד זוויל).
יחד עם סו-יינג לי, שהיה עמית בתר-דוקטורי שלו, פיתח הלר גישה תלויה בזמן לספקטרוסקופיית ראמאן ברזוננס. הוא תרם למתודולוגיה של שימוש ב"גאוסיאנים קפואים" (frozen Gaussians), שהם למעשה מצבים קוהרנטיים של פוטנציאל הרמוני, ככלי מפתח בייצוגים סמי-קלאסיים המבוססים על תנאי התחלה (IVR) לצורך פתרון של מערכות קוונטיות, בראשם פרופגטור הרמן-קלוק.
כפיזיקאי, הלר ידוע בזכות עבודותיו בתחום הכאוס הקוונטי ובפרט צלקות קוונטיות. רבות מעבודותיו בתחום זה מושפעות ממחקרים מוקדמים שלו במכניקת הקוונטים התלויה בזמן. מעבר למחקר היומיומי, ידוע הלר בהיותו אמן דיגיטלי המפיק יצירות המבוססות על חישוביו, וכן כחובב של אקוסטיקה ופסיכו-אקוסטיקה (נושא עליו פרסם ספר).
ברבות השנים פרסם כ-300 מאמרים בכתבי עת שפיטים. עם תלמידיו נמנה פרופ' דוד טנור ממכון ויצמן למדע, אף הוא מומחה למכניקת הקוונטים התלויה בזמן.
אלסי בארלו
ביוגרפיה
בשנת 1894, בארלו נרשמה לבית הספר בגלריה לעיצוב, שם לימדו אותה פרדריק מק'קבין ולינדזי ברנרד הול. היא למדה גם בבית הספר בגלריה הלאומית יחד עם אחותה דורה סרל. אלסי ודורה גילו התעניינות מוקדמת באמנות ולמדו שיעורים בבית העירייה סנט קילדה כשהיו ילדות.
היא הציגה בתערוכה של אמנות אוסטרלית בגלריות גרפטון בלונדון בשנת 1898. הציור שלה "החדשות הגיעו", זכה במקום שני במלגת הנסיעות של מקס מלדרום בבית הספר לגלריה הלאומית בשנת 1897.
בשנת 1901 נישאה לתובע המשטרתי ארתור בארלו, עוזרו של סר ג'ון מאדן. נולדו להם שלושה ילדים. הם התגוררו במריבורו בשנת 1909 ועברו לקסטלמיין בשנת 1912.
בשנת 1912 קיימה בארלו תערוכת יחיד במכון הטכני בקסטלמיין, שם הציגה 90 ציורים. התערוכה הוביל ליצירת בסופו של דבר ליצירת הגלריה לאמנות בקסטלמיין.
בארלו עברה למלבורן בשנת 1916 ובעלה ארתור נפטר זמן קצר לאחר מכן. היא פתחה סטודיו בבניין דנקלינגס במלבורן בשנת 1919, ובו נערכה תערוכה של 76 ציורים ו-6 רישומי עט ביוני אותה שנה.
היא מוכרת כאישה הראשונה שציירה נופי שלג בחוץ, בעת ביקורה אצל חברתה מאי וייל בסאספרס.
בארלו הייתה חברה מייסדת באגודת עשרים ציירי מלבורן.
אלסי בארלו נפטרה בבית חולים פרטי במנטונה, ויקטוריה ב-15 בנובמבר 1948.
Jew-Niversal
jew-niversal הוא אלבום הסולו השלישי של הראפר הישראלי "סאבלימינל".
באלבום יש 15 רצועות השמעה באורך של כ-60 דקות, ובגרסה המורחבת 19 רצועות באורך של כ-70 דקות.
רוברט הוקר דאולינג
רוברט הוקר דאולינג (באנגלית: Robert Hawker Dowling; 1827 – 8 ביולי 1886) היה אמן קולוניאלי אוסטרלי.
ביוגרפיה
דאולינג נולד באנגליה כבן הצעיר של הכומר הנרי דאולינג ואשתו אליזבת, לבית דארק. הוא עבר עם הוריו ללאונססטון שבטסמניה בשנת 1839. הוא קיבל שיעורים מתומאס בוק ופרדריק סטריינג', ובשנת 1850 התפרסם כצייר פורטרטים.
בשנת 1856 עזב דאולינג ללונדון בין השאר בעזרת חברים בלאונססטון. הוא הציג 16 תמונות באקדמיה המלכותית בין השנים 1859–1882 ואחרות במכון הבריטי. לאחר שחזר לאוסטרליה הוא עבר למלבורן וצייר דיוקנאות של סר הנרי לוך, ד"ר ג'יימס מוראוס, פרנסיס אורמונד ואחרים.
הוא נסע שוב ללונדון בשנת 1886 אך נפטר זמן קצר לאחר הגעתו.
דאולינג היה צייר דיוקנאות, לעיתים קרובות דתיות או מזרחיות. הוא מיוצג בגלריות מלבורן ולאונססטון.
ב-2 במאי 2007, אחד מציוריו של דאולינג נקנה תמורת 823,500 דולר על ידי הגלריה הלאומית של ויקטוריה.
בהאא א-דין
אל-מקתנא בהאא א-דין (בערבית: المقتنى بهاء الدين; תעתיק: אל-מקתנא בהאא' אלדין) היה מחמשת הנביאים-מטיפים של הדת הדרוזית. הוא היה המטיף האחרון ואחריו נסגרה הדת הדרוזית לקבלת מאמינים חדשים. לפי המסורת בהאא א-דין הוביל את עדת המאמינים הדרוזיים ממצרים לאזור החרמון והציל אותם מטבח שרצו לבצע בהם השליטים הפטימיים עלי אלט'אהר באללה (בנו של אל-חאכם באמר אללה) ואחותו של אל-חאכם, סת אלמלכ, ששימשה כעוצרת. הדרוזים מכנים את הטבח בשם מיחנה (אסון).
א-דין שהה מספר שנים במערה על ג'בל חיידר (הר הארי), במקום שעליו נמצא כיום הכפר בית ג'ן. לאחר מכן עבר ללבנון, שם נפטר ונקבר.
לפי המסופר בכפר, לפני כ-130 שנים נכנסו שני פלאחים מהכפר למערה וראו את שמו חקוק על אחד הקירות. מאז הפך המקום קדוש לדרוזים הבאים למקום להתפלל ולבקש עזרה לבעיותיהם בבריאות, בפרנסה ובפריון.
בשנת 1971 נבנה בניין מעל המערה ומסביבו התפתח מקאם בהאא א-דין, ובו מספר בניינים עם אולמות, חדרי לימוד ושירותים למבקרים במקום.
דגל הדרוזים מכיל חמישה צבעים וכל נביא-מטיף קיבל צבע. בהאא א-דין קיבל את הצבע הלבן, וכל שנה, ב-25 ביולי, נחגג במקום חג בהאא א-דין, ואלפי דרוזים מגיעים למקום מכל כפרי הדרוזים.
האתר נמצא על פסגת ג'בל חיידר. דרך משולטת מתפתלת בעלייה בין בתי בית ג'ן עד למקאם בהאא א-דין. משם יש תצפית יפה על בית ג'ן.
המערה הקדושה נמצאת כאמור בתוך בניין חדש יחסית עם כיפה. מבקרים בלבוש צנוע מתבקשים לחלוץ נעליים. הכניסה למערה הקטנה היא בזחילה או בשפיפה.
מהמקאם מוליכה דרך סלולה קצרה לנקודת תצפית על פסגת הר הארי שמשמשת לעיתים למצנחי רחיפה. מימין למשטח הרחיפה יש אתר זיכרון מטופח לשני אחים ממשפחת זידאן שנפלו במלוי תפקידם במשמר הגבול ובצה"ל.
וויאנג קוליט
וויאנג קוליט (Wayang) הוא תיאטרון הצללים של אינדונזיה, נפוץ במיוחד באי באלי.
בתיאטרון הוויאנג מפעילים בובות בגובה 35–50 ס"מ, והמחזות עברו שינויים רבים לאורך ההיסטוריה בהתאם לצרכים הדתיים המשתנים. רוב העלילות לקוחות מהראמאיאנה, המהאבהארטה או הסראט מנק. אחת הסוגות, של מחזות קומדיה, נקראת "פנוקוואן". דמויות הוויאנג קוליט עשויות עור, והן בעלות חלקים ואיברים רבים, שניתנים להפעלה בנפרד.
סוג התיאטרון הזה הוכרז על ידי אונסק"ו בשנת 2003 כיצירת מופת של מסורת אנושית בעל פה (Masterpiece of the Oral and Intangible Heritage of Humanity). ברשימה זו נמצאים בין היתר גם התיאטרון אל חכוואתי הערבי, הבזיירות, התזונה הים-תיכונית, תיאטרון הבובות הסיציליאני ועוד.
בשנת 2008 הכיר ארגון אונסק"ו בוויאנג קוליט כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
שרופים
שרופים (בצרפתית: Incendies) הוא מחזה פרי עטו של וג'די מועווד משנת 2003. הוא תורגם לאנגלית בשם Scorched בידי Linda Gaboriau.
תקציר העלילה
המחזה נפתח בקריאת צוואתה של נאוואל מרוואן במשרדו של הנוטריון אלפונס לבל, שנקבע כמוציא לפועל של הצוואה. הדבר נעשה בנוכחות שני ילדיה התאומים - ז'אן (הבת) וסימון (הבן). היא מורה לחלק שווה בשווה את רכושה בין התאומים, ובנוסף לכך היא מורישה לז'אן את המעיל הכחול ומורישה לסימון את המחברת האדומה. בצוואתה היא מבקשת לקבור אותה עירומה, בלי תפילה כשפניה לכיוון הארץ, בלי ארון קבורה, ובלי מצבה על קברה. נאוואל השאירה לז'אן מעטפה, עליה למצוא את אביהם ולתת לו אותה, היא השאירה לסימון מעטפה, עליו למצוא את אחיהם ולתת לו אותה וכותבת:
הבן זועם על כך שיחסה של אמו אליהם היה קר. במשך עשר שנים היא ישבה מדי יום במשפטים של פושעי מלחמה ואחר-כך בחמש השנים האחרונות לחייה היא הפסיקה לדבר. ולמרות זאת גם אחרי מותה היא באה אליהם בדרישות אבסורדיות המופיעות בצוואה, הוא אינו מתכוון למלא אחר בקשתה. ז'אן שבה בערב למשרד הנוטריון ולוקחת את המכתב המיועד לאביה.
המחזה מתרחש בפלשבקים מקורותיהם של התאומים בהווה, המחפשים את אימם, לתחנות בחייה של נאוואל אמם, המקבילות להתקדמות בחקירתם של התאומים.
נאוואל בת ה-14 מנהלת רומן עם וואהאב ממחנה הפליטים הסמוך לכפר הולדתה. הם אוהבים מאוד והיא נכנסת להיריון. ג'יהאן אמה מציבה בפניה אולטימטום – לוותר על התינוק או לעזוב את הכפר חסרת כול, נאוואל נכנעת. לפני שלוקחים ממנה את התינוק היא מכניסה אף של ליצן לחיתוליו. אלהאמה המיילדת לוקחת איתה את התינוק והולכת דרומה.
נאוואל בת 16. נאזירה סבתה גוססת, מבקשת ממנה ללמוד קרוא וכתוב ואומרת לה שבגלל שקרוביה אינם יודעים קרוא וכתוב, הם תקועים במקום ושמה לא ייכתב על מצבתה לאחר מותה ומבקשת מנכדתה ללמוד קרוא וכתוב, לשוב לכפר ולחרוט את שמה על מצבתה.
ז'אן פוגשת את אנטואן דישאם, שהיה אח בבית החולים בו נאוואל הייתה מאושפזת שש שנים וטיפל באמה. היא מספרת לו שאמם אמרה להם שהיא ואביהם אהבו זו את זו, שהוא מסר את נפשו למען המולדת בזמן המלחמה. אנטואן הקליט את האם בטייפ במשך 500 שעות ונותן לז'אן את הקלטות. ז'אן נעדרת מעבודתה באוניברסיטה בלי להודיע על כך לאיש ומאזינה לקלטות, בהן נשמעות רק שתיקותיה של האם.
נאוואל בת ה-19 שבה לכפר אחרי שלוש שנות היעדרות במהלכן למדה קרוא וכתוב. היא חורטת על קברה של סבתה את שמה של הסבתה, כפי שהבטיחה לה. נאוואל עוזבת את הכפר כדי לחפש את בנה. בחורה בשם סאוודה, ממחנה הפליטים הסמוך, מתעקשת ללוות אותה, רוצה שתלמד אותה קרוא וכתוב ובתמורה היא תעזור לה למצוא את בנה. נאוואל מלמדת את סאוודה קרוא וכתוב. נאוואל וסאוודה נודדות בין בתי היתומים בארץ בניסיון למצוא את הבן האבוד. מתחוללת מלחמה בין הפלנגות לפליטים מהמחנות. כל צד אונס ורוצח ללא רחמים גברים, נשים וטף של הצד שכנגד.
נאוואל הפסיקה לדבר ב-21 באוגוסט 1997, כשהקשיבה לסדרת משפטים שנערכה בבית הדין הבינלאומי של פושעי מלחמה ממולדתה. ז'אן מצאה תמונה של אמה בת ה-40 עם חברתה. בתצלום נראה אוטובוס שרוף מאחורי נאוואל וסאוודה ועליו כתוב "פליטים מכפר ראייאת". אחד הדיונים הרבים במשפטים שנאוואל האזינה להם היה של פושעים מכפר ראייאת. ז'אן ואנטואן משוחחים ביניהם ומבינים שבסוף שנות השבעים של המאה העשרים אמה הייתה בסביבות הכפר ראייאת שבו נבנה בית כלא ושתיהן נשאו אקדחים. ז'אן יוצאת לרכוש כרטיסי טיסה ללבנון. הנוטריון מספר לתאומים שלאמם הייתה פוביה מאוטובוסים ושהיא סיפרה לו שכשהייתה צעירה שרפו וירו על אוטובוס לנגד עיניה.
ז'אן מגיעה לכפר הולדתה של אמה ופוגשת את עבדסאמאד דארזייה. הוא מספר לה שלפי האגדה לילה אחד הפרידו בין נאוואל לוואהאב ומספר שנאוואל עזבה את הכפר עם סאוודה, שקראו לה הנערה ששרה.
סאוודה יורה למוות בשני אנשי פלנגות שהתכוונו להרוג אותה ואת נאוואל.
ז'אן מגיעה לבית הכלא של הכפר ראייאת. בית הכלא נהפך בשנת 2000 למוזיאון כדי למשוך תיירים. המדריך במקום מספר לה על המענה אבו טארק ומראה לה את התא של האישה ששרה, שהמספר שלה היה 72 ומספר שהיא הייתה כלואה שם חמש שנים. הוא מפנה אותה לאב הבית של בית הספר המקומי, שבעבר היה שומר בבית הכלא.
נאוואל מזמן חדלה לחפש את בנה. סאוודה לימדה אותה לשיר. נאוואל בת הארבעים עדות לרצח אכזרי של נשים וילדים בידי אנשי הפלנגות. נאוואל רוצה לנקום ומתכננת להרוג את מנהיג הפלנגות. היא מקבלת עבודה כמחליפה למורה של ילדיו של המנהיג והורגת אותו.
ז'אן נפגשת עם פאחים, אב הבית של בית הספר ומראה לו את המעיל הכחול. הוא מסתכל על כיס המעיל עליו כתוב המספר 72 והוא אומר שזו האישה ששרה. ז'אן מראה לו את תמונת אמה והוא מזהה את נאוואל בתור האישה ששרה, אותה אחת שהרגה את מנהיג הפלנגות. הוא מספר לז'אן שהיא היחידה מכל חבריה שנשארו בחיים, שכן האחרים נהרגו בקרבות או נרצחו בידי הפלנגות. שמו אותה בכלא, אבו טארק היה אונס אותה בלילות והיא נכנסה ממנו להיריון. היא שמה את התינוק בדלי. הוא לקח את הדלי ומסר את התינוק לידיו של איכר שחזר עם העדר שלו לכיוון הכפר סירוואן. הוא שולח אותה לשאול מי גידל את הבן של האישה ששרה, רועה שפגשה שולח אותה לבית הוורוד בו מתגורר אדם זקן בשם עבדאלמאלק. היא מספרת לו שהיא בתה של האישה ששרה. עבדאלמאלק תופס את זרועותיה וקורא לה ג'אנאן. הוא מספר לה שפאחים אינו זוכר היטב ולמעשה הוא גידל תאומים, שנולדו מן האונס.
נאוואל השתחררה מהכלא בגיל 45 ועבדאלמאלק מחזיר לה את התאומים שגידל.
סימון קורא את העדות מהמחברת האדומה ומבין שאבא שלו היה אנס.
סימון מדמיין את עצמו משוחח עם אמו בת ה-65 שאומרת שלו קוראים סארוואן, לאחותו ג'אנאן, לאביו אבו טארק ועליו לגלות את שמו האמיתי של אחיו.
ניהאד משוטט לבדו ויורה בעוברי אורח חולפים, כולל בילדים ומצלם אותו תוך כדי. באותו זמן הוא שר ומשוחח עם עצמו באנגלית.
אלפונס לבל וסימון מגיעים ללבנון. אלפונס מגלה שלאחיו של סימון קוראים ניהאד ארמאני. הם מגיעים לשאמאסדין, שהיה המנהיג הרוחני של המחתרת של אזור הדרום בזמן המלחמה. שאמאסדין מספר לו שאחיו הגיע אליו, הוא לימד אותו להפעיל נשק והוא נהיה לקלע קטלני. אחר-כך אחיו עזב אותו וחיפש במשך שנים את אמו. בשלב מסוים הוא התחיל לירות בעוברים ושבים ולצלם אותם. אז פלש ללבנון הצבא שפלש מהדרום (רמז לישראל). יום אחד הם תפסו אותו, אימנו אותו ומינו אותו לממונה על החקירות בעינויים בבית הכלא שהם בנו בכפר ראייאת. ניהאד שינה את שמו לאבו טארק. הבן עינה את אימו ואנס אותה, בלי לדעת שהיא אמו.
ניהאד הארמאני הידוע כאבו טארק מעיד במשפטו. הוא מודה בכך עינה והרג ורוצה להודות לגברים שהכה והנשים שאנס, כי היו להם פנים עם הבעה יותר מרגשת והם איפשרו לו לצלם תצלומים יפים. הוא אומר שהמשפט היה משעמם ובלי מוזיקה. הוא מספר שהאנשים שגידלו אותו סיפרו לו שבדלי שמצאו אותו שמה אמא שלו אף אדום של ליצן. הוא רוצה להפיג את השיעמום ולהציל את כבודו העצמי. הוא שם את אף הליצן ושר. נאוואל בת ה-60 מזהה את בנה.
ז'אן מאתרת את ניהאד ומוסרת לו את המעטפה. הוא קורא את המכתב וקורע אותו. סימון נותן לניהאד את המכתב שמיועד לאביו
פרסים
הפקת שנת 2007 בתיאטרון טרגון בטורונטו זכתה בשני פרסי דורה מאבור מור, האחד למחזה הטוב ביותר והשני לבמאי הטוב ביותר (ריצ'רד רוז). ההפקה הועלתה מחדש מספר פעמים ויצאה לסיבוב הופעות ברחבי קנדה בשנים 2008–2009.
ההפקה בישראל
"שרופים" עלה בישראל לראשונה על ידי תלמידי השנה השלישית של מחזור מד' בסטודיו למשחק ניסן נתיב תל אביב. היא המשיכה והציגה בתיאטרון הערבי-עברי ביפו, על ידי צוות שחלקו שחקני הסטודיו.
העיבוד לסרט
"שרופים" עובד לסרט "האשה ששרה" בבימויו של דניס וילנב. בתפקידים הראשיים משחקים לובנה אַזַאבַּל, מליסה דסורמו-פולין, מקסים גודה ורמי ג'ירארד. הסרט היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2011. הוא זכה בשמונה פרסי ג'יני.
דנווירגה
דנווירגה (בדנית: Dannevirke) או דנוורק (בגרמנית: Danewerk, מילולית "עבודת עפר דנית") היא מערכת ביצורים דנית במדינת שלזוויג-הולשטיין בגרמניה. עבודות עפר הגנתיות ליניאריות חשובות אלו לאורך צוואר חצי האי יוטלנד היו יוזמה של הדנים ב בסביבות 650 לספירה. בהמשך היא הורחבה פעמים רבות במהלך התקופה הוויקינגית של דנמרק ובשיא ימי הביניים. הדנווירגה שימש לאחרונה למטרות צבאיות בשנת 1864, במהלך מלחמת שלזוויג השנייה.
הדנווירגה מורכבת מכמה חומות, תעלות ומחסום מפרץ שליי (Schlei-Seesperrwerk). החומות נמתחות לאורך 30 קילומטרים, ממרכז המסחר הוויקינגי לשעבר של הדבי ליד העיירה על חוף הים הבלטי במזרח ועד לשדות הביצות הנרחבים במערב חצי האי. אחת החומות (המכונה אוסטרוולדן - Østervolden), בין מפרצוני ו, הגנה על חצי האי.
על פי מקורות כתובים, החלה העבודה על הדנווירגה בהוראת המלך הדני בשנת 808. מחשש לפלישה של הפרנקים, שכבשו את פריזיה הפאגנית במהלך מאה השנים הקודמות ואת בשנים 772–804, החל גודפרד לעבוד על מבנה ענק כדי להגן על ממלכתו, והפריד בין חצי האי יוטלנד לבין הגבול הצפוני של האימפריה הפרנקית. עם זאת, הדנים היו מסוכסכים גם עם הסקסונים מדרום להדבי בתקופת הברזל הנורדית, ובחפירות ארכאולוגיות אחרונות עולה כי הדנווירגה הוקמה מוקדם הרבה יותר מתקופת שלטונו של המלך גודפרד, בסביבות 500 לספירה וכנראה הרבה לפני כן.
סמליות
האגדה מספרת כי המלכה הורתה לבנות את הדנווירגה. היא הייתה אשתו של המלך הראשון המוכר היסטורית של דנמרק, גורם הזקן (שלט בסביבות 936 עד בערך 958).
עם הופעתן של מדינות הלאום באירופה בתחילת המאה ה-19, הפכה הדנווירגה לסמל רב עוצמה עבור דנמרק ולרעיון של עם דני ייחודי ו. לאורך המאה התשע עשרה נאבקו דנמרק וגרמניה פוליטית וצבאית על השליטה בשטח הידוע בכינויו Sønderjylland או Slesvig על ידי הדנים ושלזוויג על ידי הגרמנים. שתי מלחמות התנהלו על השליטה בשטח זה, מלחמת שלזוויג הראשונה (1848–1851) ומלחמת שלזוויג השנייה (1864), שבסופה הובסו הדנים והשטח סופח לפרוסיה ולאוסטריה, והפך מאוחר יותר לחלק מגרמניה. בהקשר עוין זה, מילאה הדנווירגה תפקיד חשוב, בתחילה כמחסום תרבותי נפשי נגד גרמניה, אך עד מהרה גם כביצורים צבאיים, שחוזקו באמצעות הצבת עמדות תותחים ומחפורות בשנת 1850, ושוב בשנת 1861.
בתחילת המאה ה-19 אומצה הדנווירגה ככותרת של כמה כתבי עת לאומיים דניים העוסקים במיוחד בשאלת האוטונומיה הדנית מול גרמניה, והבולטים שבהם פורסמו על ידי ניקולאי גרונטוויג. בתקופות מוקדמות יותר, הדנווירגה אכן הגדירה גבול תרבותי ולשוני בין פייפים דנים וגרמנים, אך הגבולות התרבותיים והלשוניים נעו בהדרגה צפונה, ובהגיע המאה ה-19 היה האזור עד צפונית מפלנסבורג בעיקר דובר גרמנית, אך נותר חלק מדנמרק.
ממצאים ארכאולוגיים
בחפירות ארכאולוגיות בשנים 1969–1975 נקבע, בעזרת תיארוך באמצעות טבעות עצים, כי המבנה העיקרי של הדנווירגה נבנה בשלושה שלבים בין השנים 737 לספירה ל-968 לספירה, לכן היא בת זמנם של סוללת אופה על הגבול בין ויילס לאנגליה, מבנה הגנתי גדול נוסף משלהי המאה ה-8.
תיארוך חדש באמצעות פחמן-14 בשנת 2013 העלה כי השלב השני החל בסביבות 500 לספירה, והביצורים המוקדמים עתיקים אף יותר מזה. תיארוכים קודמים באמצעות פחמן-14 תארכו חלק מהבנייה המוקדמת למחצית השנייה של המאה השביעית, והדנדרוכרונולוגיה מוכיחה גם שהבנייה שנבדקה החלה זמן לא רב לאחר 737, כ-70 שנה לפני שלטונו של המלך גודפרד.
גודל
אורכה של הדנווירגה כ-30 קילומטרים, וגובהה נע בין 3.6 ל-6 מטרים. בימי הביניים, חיזקו את המבנה באמצעות גדר כלונסאות וקירות אבן, והיא שימשה את מלכי דנמרק כנקודת כינוס למסעות צבאיים דניים, כולל סדרת פשיטות צלבניות על הסלאבים בדרום האזור הבלטי. בפרט, ולדמר הראשון, מלך דנמרק (המכונה "הגדול") מהמאה ה-12 חיזק את חלקי הדנווירגה באמצעות קיר לבנים, שאיפשר המשך שימוש צבאי במבנה חשוב אסטרטגי זה. החלקים המחוזקים של המבנה מכונים כתוצאה מכך בדנית בשם Valdemarsmuren (מילולית: "החומה של ולדמר").
שלבים בבניין של הדנווירגה
הדנווירגה החלה לאבד מחשיבותה במאה ה-14, הן בזכות עלויות איושה והן בפיתוחם של בליסטרות, טרבושה ומכונות מצור דומות.
מלחמת שלזוויג הראשונה
מלחמת שלזוויג הראשונה החלה ב-31 במרץ 1848, אך פרוסיה לא התערבה עד לתקרית ימית ב-19 באפריל. לכן, ב-23 באפריל, הצעיד הגנרל פרידריך פון וראנגל את 12,000 חייליו הפרוסים מול התנגדות דנית חלשה בביצורים של הדנווירגה, ולאחר קרב קצר ליד העיירה דנווארק גרם לצבא דנמרק לסגת ותפס את העיר שלזוויג. שביתת נשק שנחתמה ב-2 באוגוסט 1848 גרמה לפרוסים לפנות את שלזוויג-הולשטיין אך לא סיימה את המלחמה. בעימותים נוספים בשנתיים אחר כך התחוללו קרבות בסביבת הדנווירגה אך לא ישירות בה. חוזה שלום סופי נחתם ב-8 במאי 1852.
מלחמת שלזוויג השנייה
השימוש הצבאי האחרון בדנווירגה היה במהלך מלחמת שלזוויג השנייה בשנת 1864. במיוחד בגלל הסמליות הלאומנית הרגשית שהוזכרה לעיל, דעת הקהל בדנמרק ובצבא הדני ציפתה שהקרב המתקרב יתקיים לאורך הדנווירגה. לאחר מאות שנים של נטישה וריקבון, שוחזרו ביצורי דנווירגה באופן חלקי, חוזקו והיו מצוידים בארטילריה בשנת 1850 וב-1861. במלחמת שלזוויג השנייה, התרחשה התכתשות מוקדמת מדרום לדנווירגה, אך שום קרב לא התקיים על הדנווירגה עצמה. כאשר המפקד הדני הראשי, הגנרל דה מזה, הסיג את כל חייליו לחפירות ליד דיבל (Dybbøl), עקב איום בלתי צפוי של כיתור מכיוון שמפרץ שליי ושטחי הביצה שבין הדנווירגה והוסום קפאו לחלוטין בחורף קשה. ואפשר היה לעבור אותם בקלות, והשטח דרומית לדנווירגה נכבש מיד על ידי הצבא הגרמני המתקדם. נסיגה זו הפתיעה את צבא אוסטרו-פרוסיה, וכמעט כל צבא דנמרק הצליח להשלים את הפינוי. אולם זה הביא לנטישה של כלי ארטילריים כבדים חשובים, ונותר עניין של ויכוח היסטורי מדוע הרכבת לפלנסבורג מעולם לא שימשה כראוי לפינוי. הידיעה על הנסיגה היוותה זעזוע גדול לדעת הקהל הדנית שראתה בדנווירגה בלתי ניתנת לחדירה, והגנרל דה מזה פוטר מיד מפיקודו. הדנווירגה נשארה בבעלות גרמנית מאז.
במלחמת העולם השנייה
לשמע התוכניות, התקשר הארכאולוג הדני, סורן טלינג (Søren Telling), שהיה מודע לכך שכל המחקר הארכאולוגי נמצא בסמכותו האולטימטיבית של ראש האס אס היינריך הימלר, גם לראש המחלקה הארכאולוגית של האס אס, האננארבה ("המשרד למורשת אבות"), וכן להימלר עצמו. טלינג טען בתוקף נגד השמדת שריד חשוב מ"ציוויליזציה ארית", והימלר אישר לו להפסיק את בניית התעלה נגד טנקים. הוא הודיע לטלינג כי תישלח פקודה בכתב, אך ייקח כמה ימים עד שתגיע. לאחר מכן נסע טלינג לאתר והורה לקציני הפיקוד על הוורמאכט לעצור מיד את תהליך הבנייה. כאשר סירב מפקד הוורמאכט המקומי, טלינג איים עליו בפעולות תגמול מצד האס אס. הבנייה הופסקה, והפקודה בכתב של הימלר הגיעה כעבור יומיים תוך ביטול הפקודות המקוריות של הוורמאכט. מאוחר יותר התיישב טלינג בסמוך לאתר וראה עצמו אפוטרופוס עליו עד מותו ב-1968.
שטאלהלם
השטאלהלם (בגרמנית: Stahlhelm; "קסדת פלדה") היא קסדה צבאית, שפותחה בגרמניה במלחמת העולם הראשונה ושימשה את כוחות גרמניה ומדינות נוספות במספר דגמים ונגזרות עד לאיחוד גרמניה ה-1992.
צורתה הייחודית של הקסדה הפכה למראה אייקוני המזוהה עם חיילים גרמנים במלחמת העולם הראשונה ובמיוחד מלחמת העולם השנייה. עיצובה שימש לתעמולה הן של בעלות הברית והן של מדינות הציר, בין המלחמות שימשה השראה לארגון קסדת הפלדה (הקרוי על שמה), ואף לסמלי תרבות מאוחרים יותר.
מלחמת העולם הראשונה
בחודשי המלחמה הראשונים צבאות אירופה החלו להחליף את כיסויי הראש השונים של החיילים בקסדות שיעניקו הגנה טובה יותר כנגד רסיסים. במהלך 1915 גרמניה החלה גם היא בעיצוב קסדה שהתבססה על מבנה הפיקלהאובה שהיה בשירות סדיר, אך היה עשוי פלדה והעניק מיגון לראש ולצוואר. לאחר שחקר את פגיעות הראש הרבות של חיילים גרמנים מחודשי המלחמה הראשונים, עיצב דר' פרידריך שוורד מהמכון הטכני בהאנובר את השטאלהלם ובנובמבר 1915 כבר נשלחו קסדות ראשונות לניסויי שטח בקרב חיילים בחזית המערבית. בימים הראשונים של 1916 אושרה הקסדה ונכנסה לשירות סדיר בקרב כלל החיילים תחת השם שטאלהלם דגם 1916 או M1916.
הקסדה הופיעה במספר גדלים מ-60 עד ל-70 וכללה את הקסדה החיצונית מפלדה וחלק פנימי שבא במגע עם הראש. הקסדות הראשונות נצבעו ב-"אפור שדה" (פלדגראו) ולעיתים זכו לצביעה או כיסוי מאולתר על ידי החיילים, לקראת סוף 1916 החלו להופיע כיסויי בד תקניים בצבעי אפור שדה או לבן וסכמת הסוואה תיקנית לקסדה הופיעה רק לקראת סוף המלחמה במהלך 1918. עם ההצלחה של הקסדה במהלך המערכות של 1916, היא עברה המשך פיתוח ושיפור בדגמים עוקבים, בהם ה-M1917 שכלל שדרוג לחלק הפנימי של הקסדה וה-M1918 שכלל עיצוב מחדש לרצועת הסנטר.
במהלך המלחמה הייתה הקסדה בשירות מספר בעלות ברית של גרמניה הקיסרית, אלו התאימו אותה לצרכיהם וערכו בה שינויים קלים, בין היתר היא יוצרה באוסטריה בדגם M17 שכלל עיצוב שונה לרצועת הסנטר ונצבע בצבא חום מוזהב ("חום איצונזו") בדומה ל-M18 ההונגרי שנבדל ממנו רק במבנה רצועה מעט שונה. דגם משמעותי נוסף היה הדגם העות'מאני שעוצב עבור כוחות האימפריה העות'מאנית והיה דומה לדגמים ששימשו צוותי כלי רכב משוריינים, בו הוסרו החלקים התחתיים של הקסדה שבלטו החוצה והמצחיה. הסיבה לכך הייתה החשש של הפיקוד העות'מאני שאלו יקשו על החיילים בשדה לשמוע פקודות מפי קציניים, סך הכל רק כ-5,400 קסדות מדגם זה נשלחו לעות'מאנים וחלק מאלו הגיעו חזרה לגרמניה אחרי המלחמה ושימשו את יחידות הפרייקור.
אחרי המלחמה, הוכנס הדגם M1933 שיוצר מתרכובת פלסטית תאית בשם וולקנפייבר (Vulkanfiber) ששימרה את העיצוב המקורי אך שקלה משמעותית פחות מקסדת הפלדה. היא נכנסה לשירות מצומצם של כוחות רגלים, תותחנים וקשר של הרייכסווהר עד שהוחלפה ב-1935.
מלחמת העולם השנייה
ב-1935 עוצבה הקסדה מחדש, הפאות ומצחיית הקסדה צומצמו וגם צורתה הכללית הפכה לקומפקטית ומעוגלת יותר. בנוסף, זוג התופסנים בצידי הקסדה שאפיינו את הדגמים המוקדים הוסרו ונוספו לה פתחי אוורור. קסדת ה-M35 החדשה נכנסה לשירות במקביל לייסוד הורמאכט ועליית גרמניה הנאצית, מתוך כך העיצוב היה שילוב של קסדה מודרנית עם עיצוב מתקדם אך עם מאפיינים עיצוביים שהדגישו את ההמשכיות מהפיקלהאובה של המאה ה-19 ודרך השטאלהלם של מלחמת העולם הראשונה. ה-M35 הוכנסה רשמית לשירות גרמני ב-25 ביוני 1935 ושימש את כלל הכוחות הגרמנים, כוחות סיוע אזרחיים, כוחות משטרה ובנות בריתה של גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
במקביל להקמת הוורמאכט ואימוץ הקסדה החדשה, עוצב גם דגם ליחידות הפלשירמיאגר (כוחות מוצנחים) שהוקמו אף הם בתקופה זו. עיצוב הפלשירמיאגר התבסס על ה-M35 אך ללא הפאות והמצחייה הבולטים, בנוסף עוצבה בטנה קשיחה יותר ורצועת סנטר שחוברה בארבע נקודות לבסיס הקסדה, כל זאת על מנת לקבע את הקסדה באופן מיטבי לראש החייל בזמן צניחה. תחילה הותאמו קסדות M35 קיימות (על ידי הסרת החלקים העודפים והחלפת הבטנה) ובהמשך הן יוצרו בנפרד.
המלחמה הקרה
עם תבוסת גרמניה הנאצית וסיום מלחמת העולם השנייה, התחלקה גרמניה לגרמניה המערבית והמזרחית, ב-1956 שתי המדינות הקימו מחדש את כוחות הצבא שלהם. בגרמניה המערבית הבונדסוור אימץ את עיצוב קסדת ה-M1 האמריקאית בשם שטאלהלם M-56, בעוד שגרמניה המזרחית צבא העם הלאומי אימץ את עיצוב ה-M44 הניסיוני עם מספר שינויים תחת אותו השם "שלטאלהלם M-56". לאחר איחוד גרמניה ואיחוד הכוחות לתוך הבונדסוור ב-1990, המשיכה הקסדה של גרמניה המערבית לשמש את הכוחות עד שהוחלפה ב-1992 בגרסה מקומית של ה-PSGAT האמריקאי.
אוגריים
אוֹגְרִיִּים (שם מדעי: Cricetidae) היא משפחה של מכרסמים שמכילה כ-600 מינים שונים. היא המשפחה השנייה בגודלה מבין משפחות היונקים ופרטיה נפוצים באירופה, אסיה ואמריקה.
מאפיינים
במשפחה זו ניתן למצוא מכרסמים קטנים מ-6 ס"מ ומשקל של 7 גרם ועד לאונדטרה שמגיע ל-62 ס"מ ו-1.1 ק"ג. תפוצתם מהחוג הארקטי ועד למדבריות חמים וכן ביערות טרופיים. בין כל המינים ידועים מינים צמחוניים, אוכלי-כל ואוכלי חרקים.
מיון
המשפחה הוגדרה לראשונה ב-1817 על ידי יוהאן פישר פון-ואלדהיים (Johann Fischer von Waldheim) ועברה שינויים רבים במרוצת השנים. כיום נהוג לחלק את המשפחה ל-5 תתי-משפחה בהם כ-110 סוגים ו-580 מינים:
שלושת תת-המשפחות האחרונות חיים ברחבי העולם החדש.
יחסי מלזיה–סרביה
יחסי מלזיה–סרביה הם יחסי החוץ בין מלזיה וסרביה.
סקירה כללית
מלזיה הייתה מעוניינת להצטרף לארגון המדינות הבלתי מזדהות בשנות השישים, אשר מילאה חלק חשוב בכינון היחסים הדיפלומטיים בין מלזיה ויוגוסלביה שבאו בעקבותיה בשנת 1967. מלזיה והרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה (SFRY) חתמו על הסכם שיתוף פעולה בנושא כלכלי וטכני בשנת 1969. שתי המדינות חתמו גם על ההסכם לתעבורה אווירית בשנת 1987 וכן על ההסכם להימנעות מכפל מס בשנת 1990. הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה (FRY) ומאוחר יותר הרפובליקה של סרביה הן ממשיכות חוקיות של אותם הסכמים.
יחסים כלכליים
חילופי הסחר הדו-צדדיים בשנת 2011 היו בסביבות 70 מיליון דולר, שהם גידול של 9% בהשוואה לשנת 2010, למרות המשבר הכלכלי העולמי. המוצרים הנפוצים ביותר המיוצאים והמיובאים כוללים גומי טבעי, סינתטי וממוחזר, מכונות משרדיות וציוד לעיבוד מידע, חומרי גלם, ציוד טלקומוניקציה ומוצרים למחצה חקלאיים כגון שומנים צמחיים מוצקים ושמנים. הסחר הדו-צדדית לא נראה כה גבוה, אך יש הרבה עסקאות עסקיות שאינן כלולות בסטטיסטיקה מכיוון שרוב החילופים הדו-צדדיים בין מלזיה וסרביה נעשים דרך מדינות איחוד אחרות כמו איטליה וגרמניה.
עניין של זמן (ספין-אוף)
עניין של זמן היא סדרת טלוויזיה שעלתה לשידור ביולי 2012 והיא ספין אוף של סדרת הטלוויזיה "עניין של זמן" אשר שודרה בחינוכית. את הסדרה, אשר מופקת על ידי טדי הפקות, ביים רני סער וכתבה התסריטאית של הסדרה המקורית, רונית ויס ברקוביץ.
הסדרה עוסקת בהתפתחות חייהם של חלק מגיבורי הסדרה המקורית, קבוצת יאפים תל אביבית מדור ה-X בתחילת שנות ה-40 לחייהם. בתחילת הסדרה הגיבורים זוכים לחדש את הקשר הבין אישי עם חבריהם הוותיקים מבית הספר התיכון, בזכות פגישת מחזור שמארגן ויצמן כאשר הוא חוזר לישראל לאחר שהתגורר במשך עשור בהולנד.
את שיר הנושא לסדרה, שנקרא באותו שם, כתב אהוד מנור, הלחין רמי קלינשטיין ושר גידי גוב.
דמויות הסדרה
ראוי לציין, כי סדרת ההמשך לא הייתה נאמנה לזמנים, ובין השאר "התעלמה" מהסדרה 20 פלוס, שבה הגיבורים עדיין רווקים, באמצע שנות העשרים לחייהם, ולפתע למרקוביץ' ילד בן 17, והוא עוד לא בן 40.
איאן גלדר
איאן גלדר (באנגלית: Ian Gelder; נולד ב-3 ביוני 1949) הוא שחקן אנגלי. הוא ידוע מהופעותיו הרבות בתיאטרון ועל מסכי הקולנוע והטלוויזיה. בין תפקידיו היו מר דקר מהסדרה "Torchwood: Children of Earth" וקיוואן לניסטר בסדרה "משחקי הכס".
קריירה
גלדר הופיע בסרט הטלוויזיה "רמפול" בתפקיד בנו של רמפול שהוא מרצה באוניברסיטה. הוא שיחק בתפקידים רבים על במת התיאטרון ועל המסכים. בתיאטרון הופיע גלדר במחזה "The Low Road" משנת 2013. ממאי עד יולי 2014 שיחק בתפקיד מרקוס אנדרוניקוס, אחיו של טיטוס, בהפקה מחודשת של המחזה "טיטוס אנדרוניקוס" בבימויה של לוסי ביילי שהועלה בתיאטרון שייקספיר גלוב.
ב-2009 הופיע גלדר במיני-סדרה "Torchwood: Children of Earth" בתפקיד מר דקר, וב-2011 החל לגלם את קיוואן לניסטר בסדרה "משחקי הכס". אחרי היעדרות של שלוש שנים הוא שיחק שוב באותה דמות בעונות החמישית והשישית של הסדרה.
ב-2019 הופיע גלדר בסדרה "חומריו האפלים", המבוססת על הטרילוגיה "חומריו האפלים" מאת פיליפ פולמן, בתפקיד הספרן והמלומד צ'ארלס.
חיים אישיים
בן זוגו של גלדר הוא השחקן בן דניאלס. השניים נפגשו ב-1993 כשהשתתפו בהפקה של המחזה "Entertaining Mr Sloane".
סקרמוש (סרט)
סקרמוש (באנגלית: Scaramouche) הוא סרט רומנטי אמריקאי בצבעי טכניקולור משנת 1952 בבימויו של ג'ורג' סידני, עם סטיוארט גריינג'ר, אלינור פארקר, ג'נט לי ומל פרר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס באופן רופף על הרומן סקרמוש של רפאל סבטיני משנת 1921. הסרט עשיר בקרבות דו-קרב החרבות. ובסופו יש את הדו-קרב הארוך ביותר בקולנוע שאורך שבע דקות.
התקופה היא סוף המאה ה-18 בצרפת, לפני המהפכה הצרפתית, מתגבשת התנגדות לשלטון האריסטוקרטים ואחד ממנהיגי ההתנגדות נאלץ להסתתר מאנשי המלך כשהוא מחופש לסקרמוש (ליצן שובב בקומדיה דל'ארטה).
תקציר העלילה
מלכת צרפת מרי אנטואנט (נינה פוש) מזמינה את אחיינה המרקיז דה מאן (מל פרר) כדי שיגלה את הבוגד שמפיץ חוברות על "חירות, שוויון, אחווה" בשם "ברוטוס רופוס". באותה הזדמנות היא מזכירה לו שהגיע זמנו להתחתן ומכירה לו את אחת מבנות לווייתה - אלין דה גברילק (ג'נט לי).