cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תת-מקלע
במלחמת העולם השנייה זכה התת-מקלע לשימוש נרחב בצבא האדום בגלל הצורך לחמש במהירות המוני טירונים בנשק קל לתפעול ולייצור. כמו כן, זכה תת-המקלע לפופולריות ביחידות קומנדו.
כיום ישנם גם כלי נשק שפותחו סביב תחמושת ייחודית ולכן אינם עונים לאחת מההגדרות הנ"ל. דוגמה לנשק כזה הוא ה-P90 של חברת FN Herstal הבלגית. רובה המיקרו-תבור מאפשר שימוש הן בתחמושת 5.56 מ"מ של רובה סער והן בתחמושת 9 מ"מ ובזכות תצורת הבולפאפ שלו, הוא קצר יחסית ויכול לשמש גם כתמ"ק (עם תחמושת ה-9 מ"מ).
בין התת-מקלעים המפורסמים ניתן למנות את העוזי, ה-פפ"ש, ה-MP5, ה"טומיגאן" והסטן.
שולמית לפיד
שולמית לפיד (נולדה ב-9 בנובמבר 1934) היא סופרת ומחזאית ישראלית. כיהנה כיו"ר אגודת הסופרים העבריים בארץ ישראל ופרסמה ספרים (ביניהם ספרי ילדים), מחזות וסיפורים קצרים.
ביוגרפיה
לפיד נולדה בתל אביב, בתם של הלן ודוד גלעדי, עיתונאי, סופר ומתרגם, שנמנה עם מייסדי העיתון "מעריב". בנערותה שהתה עם משפחתה באירופה כאשר אביה היה שליח מעריב בפריז. את שירותה הצבאי עשתה בוועדת שביתת הנשק, הודות לבקיאותה בשפות. למדה מזרחנות וספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1959 נישאה ליוסף לפיד. באותה שנה נסעה עם בעלה לארצות הברית בה הוא סייר והתמחה בעיתונות. בשנים 1963–1966 התגוררה בלונדון כאשר בעלה שימש שליח "מעריב" בעיר. למשך זמן מה פעלה בשירות המוסד ולקחה חלק בפעילות חשאית.
בשעות הפנאי שלה מגידול ילדיה, שלחה ידה בכתיבה. לקראת סוף 1966 החלה לכתוב ביקורות על ספרי ילדים בעיתון "מעריב". יצירתה הראשונה שזכתה לפרסום היה המחזה "הירושה" שזכה בציון לשבח במסגרת חלוקת פרסי עידוד המחזה המקורי, נרכש על ידי התיאטרון הקאמרי והוצג על ידו. בשנת 1969 פרסמה את ספרה הראשון, קובץ סיפורים בשם "מזל דגים" שיצא בהוצאת עקד.
הספר הידוע ביותר של לפיד הוא "גיא אוני", המספר על נשות ואנשי העלייה הראשונה, מייסדי המושבה ראש פינה. ספר ההמשך, "חוות העלמות", עוסק בגיבורת "גיא אוני" ובגיבורות וגיבורים נוספים, אנשי העלייה השנייה, שהיוו חלק מ"חוות העלמות" להכשרת נשים לחקלאות, סמוך לחוות כנרת. ספר אחר שלה, "כחרס הנשבר", עוסק בסוחר העתיקות מוזס וילהלם שפירא. את סיפור עלייתו וקליטתו של אביה בארץ ישראל, וכן את סיפור ילדותה בתל אביב של שנות השלושים והארבעים, תיעדה לפיד בספרה "ואולי לא היו", שיצא בשנת 2011. היא כתבה גם מספר ספרי ילדים, וכן את מילות השיר "רוזה מרציפן" שהלחין שלמה גרוניך.
עיקר פרסומה בא מתחום הספרות הבלשית: היא היוצרת של "ליזי בדיחי", גיבורת שישה ספרי מתח. ליזי בדיחי היא כתבת במקומון באר שבעי בשם "הזמן דרום", ובכל ספר היא מתעקשת לעסוק בתעלומה בלשית שאיש לא הטיל עליה לחקור. הספר הראשון בסדרה, "מקומון", שיצא ב-1989, היה לאבן פינה בספרות הבלשית העברית, והצלחתו סייעה לקידום הסוגה הבלשית בעברית. בעקבות ספר זה באו חמישה ספרים נוספים, בהם פתרה ליזי בדיחי תעלומות שונות, תוך ש"היא מדדה ברגליה הגדולות מדי, ועונדת עגילים גדולים מדי", כמו שאוהבת שולמית לפיד לתאר אותה.
מחזות מפרי עטה שהוצגו: "הירושה", "רכוש נטוש", "מפעל חייו", "רחם פונדקאי" ו"הפלגות".
בתחילת שנות ה-80 הייתה חברת ועד באגודת הסופרים העבריים בארץ ישראל. בשנת 1983 כיהנה כמזכ"ל האגודה ובשנת 1984 נבחרה ליו"ר האגודה תפקיד בו כיהנה עד שנת 1987.
ב-1996 זכתה לפיד בפרס ניומן; ב-2013 זכתה בפרס סטימצקי על ספרה "רכוש נטוש".
חיים אישיים
שולמית לפיד היא אלמנתו של איש הציבור, העיתונאי וחבר הכנסת יוסף לפיד. לזוג נולדו שלושה ילדים: מיכל (נהרגה בתאונת דרכים ב-1984), יאיר (לימים ראש ממשלת ישראל ה-14), ומירב.
לפיד התגוררה ב"בית מגורי העיתונאים", בניין בשכונת יד אליהו בתל אביב שבו התגוררו כמה עיתונאים בולטים, ובהם שבתי דון יחיא, יגאל לב ולוי יצחק הירושלמי.
ספריה
רומנים:
סדרת ספרי ליזי בדיחי:
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
אינטראקציה סימבולית
גישת האינטראקציה הסימבולית היא פרדיגמה סוציולוגית הטוענת שהמציאות החברתית נבנית על בסיס אינטראקציות בין יחידים בחברה, אשר מבוססות על סמלים ופרשנות. זוהי גישת מיקרו המתבססת על הפרקטיקות של חיי היום יום (לכן נקראת גם: סוציולוגיה של חיי היום יום).
השורשים האינטלקטואלים של הגישה נמצאים אצל גיאורג זימל ובמידה פחותה יותר אצל מקס ובר. זימל, בניגוד לסוציולוגים בני זמנו, חקר את הסוציולוגיה של היום יום. מישור הניתוח לא היה המבנה החברתי, התרבות, המוסדות החברתיים, וכיוצא בזה, אלא אירועים "קטנים" יותר, כמו פעולות גומלין בין בני אדם. הוא כתב, בין השאר, על הדיאדה (פעולת הגומלין בין שני בני אדם), הטריאדה (שלושה בני אדם), על תחושות הזר, ועוד. גם ובר השפיע על התאורטיקנים של גישת האינטראקציה הסימבולית, במיוחד בגישתו הפרשנית כלפי המציאות החברתית (זאת בניגוד לסוציולוגים קלאסיקאים אחרים שהיו פוזיטיביסטים).
גישת האינטראקציה הסימבולית התפתחה באוניברסיטת שיקגו, בתחילת המאה ה-20, והגיעה לשיאה בשנות ה-20 (נקראה גם "אסכולת שיקגו"). התאורטיקנים המרכזיים של הגישה היו רוברט פארק, צ'ארלס הורטון קולי וג'ורג' הרברט מיד. אסכולת שיקגו שקעה בשנות ה-30, אך המשיכה להתקיים גם בשנים שלאחר מכן. התאורטיקן המרכזי בשנים הללו, וזה שטבע את המונח אינטראקציה סימבולית, היה הרברט בלומר. התאורטיקן המרכזי האחרון בגישה זו היה ארווינג גופמן, שפיתח את התאוריה הדרמטורגית. גופמן השפיע רבות על גישת האינטראקציה הסימבולית ועל הסוציולוגיה בכלל, כך שלעיתים, כשמציינים את המושג "אינטראקציה סימבולית", מתכוונים לתאוריה הדרמטורגית של גופמן.
בשנות ה-60 ובשנות ה-70 פרחו גישות תאורטיות, שיחד עם האינטראקציה הסימבולית, עסקו בסוציולוגיה של חיי היום יום. מהן ניתן למנות את הפנומנולוגיה והאתנומתודולוגיה.
התאוריה הדרמטורגית של גופמן
התאוריה מבוססת בעיקרה על ההבנה בין אנשים ועל פרשנות משותפת לסמלים ולגירויים. כך, למשל, בני אותה תרבות מפרשים סלנג בצורה דומה, נוהגים לפי נורמות מקובלות ויש להם ציפיות ביחס לאנשים שעמם הם מקיימים יחסי גומלין. בכל מפגש בין-אישי ישנו משא ומתן על הגדרת המצב בין כלל השחקנים החברתיים בסיטואציה, כאשר כל שחקן מנסה לכפות את הגדרת המצב הרצויה לו על שאר השחקנים באמצעות ניהול הרושם שהוא יוצר.
ניהול הרושם מורכב מכלל הפעולות התקשורתיות של האדם, הן אלו המודעות (בעיקר דיבור) והן הבלתי מודעות (שפת גוף, אינטונציה). האדם מנסה ליצור את הרושם המיטבי מבחינתו, כך שיוכל לכפות את הגדרת המצב המיטבית מבחינתו על שאר השחקנים ולכן על כל הסיטואציה.
כיוון שכל השחקנים מבצעים ניהול רושם, הגדרת המצב נמצאת במשא ומתן מתמיד ביניהם, וכל אחד מהם נוקט באסטרטגיות שונות ומתחלפות של ניהול רושם, כך שלמעשה מתבצע ביניהם משא ומתן על הגדרת המצב ואף על סוג האינטראקציה ביניהם.
גופמן דימה את החברה לתיאטרון ואת בני האדם לשחקנים, ולפי דימויו אינטראקציות מתרחשות על במה. האדם הוא מעין שחקן המופיע על במה והוא יכול לעטות על פניו מסכה ובאמצעותה הוא יציג את עצמו כפי שירצה. אחת הבעיות שהציג גופמן, היא הפער בין האופן שבו השחקן מציג את עצמו, לבין האופן שבו הוא נתפש על ידי האחרים (הקהל). פער זה הוא הבסיס לחוסר-הבנה ולקונפליקט חברתי. גישה זו דוגלת בכך שהאדם מעצב את התרבות.
התאוריה של תומאס פירי
תאוריה זו כוללת את השימוש בניהול הרושם שמתאר גופמן בתאוריה הדרמטורגית. התאוריה מבוססת בעיקרה על העובדה שהאינטראקציה החברתית היא משא ומתן על הגדרת המציאות. משא ומתן זה הוא פתוח והוא נובע מהעובדה שהשחקנים החברתיים נכנסים לאינטראקציה עם אינטרסים שונים וכוונות שונות.
השימוש בניהול הרושם הוא המכונה לעיתים קרובות בשם "חוכמת רחוב". תומאס פירי מתאר בספרו הביוגרפי את בניית המציאות על ידי השחקנים בפרשה לה היה שותף בימיו הראשונים בהארלם הספרדית שבניו יורק. פירי מתאר כיצד נקלע לסיטואציה בה הסתבך עם הכנופיה המקומית כשהיה בדרכו הביתה.
פירי מדבר בסלנג המקומי ומאתגר את מנהיג הכנופיה (ניהול רושם של אחד מהחבר'ה), תוך שהוא דואג לאתגר רק אותו, ובכך להפרידו משאר הכנופיה. כך, הוא מקווה, ירגיש מנהיג הכנופיה צורך להוכיח את עצמו מול אנשיו. פירי לבסוף מתאר כיצד הצליח לעשות זאת ואיך היה צריך להילחם רק נגד מנהיג הכנופיה ולא נגד הכנופיה כולה.
התיאורמה של תומאס מתארת כיצד מצבים שאנו תופסים אותם כממשיים יהפכו לממשיים בתוצאותיהם. גישה זו בנויה על ההנחה שהמציאות בתחילת האינטראקציה היא מציאות נזילה וכי השחקן יכול לעצב אותה לפי תפיסתו.
פרי מייסון
פרי מייסון הוא גיבורה של סדרת ספרות בלשית אמריקאית מאת ארל סטנלי גרדנר. התבנית בסדרת פרי מייסון קבועה: לקוחות שונים פונים לעורך הדין פרי מייסון בבקשת עזרה במקרה קשה. המקרה מתדרדר לפרשת רצח שהלקוח מואשם בביצועו, ופרי מייסון מקבל על עצמו את ההגנה ומביא (ברוב המוחלט של המקרים) לזיכוי ולחשיפת הרוצח האמיתי בתום המשפט (ובסיום הספר). במהלך המשפט מבצע פרי מייסון חקירות נגדיות מרשימות, ונעזר בכל תחבולה משפטית, לעיתים לגיטימית ולעיתים פחות, אך תמיד בשרות האמת והצדק.
פרי מייסון נעזר בצוות קבוע: מזכירתו הנאמנה דלה סטריט והבלש הפרטי פול דרייק, שאמנם היה בלש במקצועו, אולם לא הוא שפתר את התעלומות, אלא רק סייע לפרי מייסון במעקבים וחקירות. ממולו פעלו חוקרי המשטרה הסמל הולקומב (השוטר הרע) והמפקח טרייג (השוטר הטוב). נגדו הופיע פרקליט המחוז הקשוח והרגזן המילטון ברגר.
עיבודים
בשנת 1957 החלה סדרת הטלוויזיה המבוססת על ספרי פרי מייסון, כשאת דמותו גילם השחקן ריימונד בר (הזכור לצופי השנים הראשונות של הטלוויזיה הישראלית כ"איירונסייד", הבלש בכיסא הגלגלים). הסדרה זכתה להצלחה עצומה ונמשכה עד לשנת 1966. שנים רבות לאחר מכן, מ-1985 עד ל-1993, שודרה סדרת ההמשך שגם בה כיכב ריימונד בר.
בשנת 2020 הופקה מיני סדרה בהפקתו של רוברט דאוני ג'וניור.
אורי אדלמן
קורות חיים
אדלמן נולד למשפחה ירושלמית ממוצא גרמני, דור שמיני בארץ, הצעיר מבין שלושה אחים, וגדל ברמת גן. הוא למד בתיכון תלמה ילין במגמת מוזיקה. בצבא שירת במרכז המחשבים של צה"ל, ממר"ם.
בגיל 24 החל ללמוד באקדמיה למוזיקה באוניברסיטת תל אביב והצטיין בלימודיו. זכה בפרסים על קומפוזיציות שחיבר ויצירתו "סימפוניה קאמרית" בוצעה בדיסלדורף בשנת 1986.
הוא הפסיק את לימודיו ועבר לעבוד בחברת מחשבים. במשך שנים אחדות עבד בסניף הישראלי של חברת המחשבים "דיגיטל". כן עבד ב"מכללת היי-טק", בהרצליה, והיה בין מעצבי תוכנית הלימודים של המכללה. כתב ספרות מקצועית בתחום המחשבים, ועד למותו היה בעל טור בשם "HELP!" בנושא זה בעיתון ידיעות אחרונות.
בגיל 28 נישא לאשתו הראשונה, אורית, שממנה התגרש כעבור שלוש שנים. לשניים נולדו שני ילדים, בנו אסף ובתו עדי, שניהם מוזיקאים.
לאחר גירושיו החל לכתוב את ספרו הראשון, "קונצ'רטו למרגל ולתזמורת", שבכתיבתו נעזר בהכשרתו המוזיקלית. הוא זכה לעידודו של הסופר אמנון ז'קונט, שהיה באותה עת עורך ספרי המתח בהוצאת "כתר", שבה יצא לאור ספרו של אדלמן. ספרו השני "משוואה עם נעלם" היה לרב מכר.
לאחר פרסום הספר חזר אדלמן לאוניברסיטה, והשלים לימודי תואר ראשון בקומפוזיציה והמשיך בלימודי התואר השני. שימש כעורך ספרות מתח בהוצאת "כתר", ובין השאר ערך את ספרו של אמנון ז'קונט, "מבוא לאהבה", ואת ספרו של מישקה בן דוד – "דואט בביירות".
בשנת 1999 נישא לאשתו השנייה, מיכל, שאותה פגש באמצעות האינטרנט, ונולד להם בן, איתי.
אדלמן החשיב מאוד את הקשר עם קוראיו, ובצעד יוצא דופן פרסם בספרו האחרון את כתובת הדואר האלקטרוני שלו, על מנת לקבל משוב מן הקוראים.
בשנים האחרונות לחייו עסק אדלמן גם בכתיבת תסריטים. אדלמן שימש כיועץ לסדרת המתח הישראלית "תיק סגור", וכתסריטאי (ויועץ עלילתי) לדרמה המוזיקלית "השיר שלנו". ספרו "בסימן ונוס" עובד לסרט טלוויזיה וספרו "חתונה" עובד למחזה הספר "חתונה" הפך להצגה וב-2009 לסרט "רגליים קרות" בבימויו של דורון ערן.
הוא נפטר מהתקף לב בעת שעסק בכתיבת ספר במלון "רמת אביב" בתל אביב ב-5 באוגוסט 2004 ונטמן בבית העלמין של המושב גבעת ח"ן, שם התגורר עם משפחתו בשנים האחרונות.
עלייה לארץ ישראל
עלייה לארץ ישראל (לעיתים נקרא פשוט עלייה) הוא מונח מרכזי בהווייה היהודית ובציונות, המציין את הגירתם של יהודים אל ארץ ישראל. המונח עלייה הוא מקרה פרטי אידאולוגי לוקאלי תלוי תרבות וחברה של המושג המדעי הגירה. מקורו מפולחן דתי ועל פי ההלכה המונח כולל תודעה עצמית, אך אינו תלוי בה. הפעולה ההפוכה, של יציאת יהודים מארץ ישראל, נקראת ירידה.
ביקור זמני בארץ ישראל הנעשה על רקע דתי מכונה עלייה לרגל ומונח זה משמש גם אצל אומות ודתות אחרות, שמאמיניהן באים לארץ ישראל כצליינים.
לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, נטענה המילה במשמעויות פוליטיות וכלכליות חדשות ונוספות. בשנת 2016 נקבע יום העלייה כיום ציון לאומי במדינת ישראל, לכבודן של העליות לארץ ישראל.
מקור ומשמעות המונח
אזכור מוקדם של המונח "עלייה" מצוי בתנ"ך בספר בראשית כאשר בני יעקב, שבאו ממצרים לארץ, כדי לקבור את אביהם, נקראו "עולים" בספר במדבר י"ג ל' אומר כלב בן יפונה: " וַיַּהַס כָּלֵב אֶת-הָעָם, אֶל-מֹשֶׁה; וַיֹּאמֶר, עָלֹה נַעֲלֶה וְיָרַשְׁנוּ אֹתָהּ--כִּי-יָכוֹל נוּכַל, לָהּ".מאז היציאה של עם ישראל לגלות מארץ ישראל, נעשה שימוש במונח זה בכל הדורות כאשר יהודים חתרו לעלות לארץ האבות. הם עלו כיחידים ובקבוצות קטנות, ברישיון וללא רישיון, וביקשו לחיות ולהיקבר בה. המונח מבוסס גם במשנה: "הכל מעלין לארץ ישראל ואין הכל מוציאין". ועל המימרא, מילתא אגב אורחא, בתלמוד בבלי לפיה "וארץ ישראל גבוה מכל הארצות".
התנועה הציונית הציבה את העלייה לארץ ישראל כיעד עיקרי בהגותה בפועלה. אחד ממנהיגיה, בנימין זאב הרצל, סבר כי תנועת העלייה לארץ תהיה בעיקר מכוח הרעיונות והתודעה, וכך כתב בספרו מדינת היהודים:
בעת החדשה
רבים מהעולים הגיעו לארץ ישראל בשל קשיים שחוו בגולה, כמו עוני, אפליה, גיוס כפוי לצבא ועוד. עולים אלה היו לא פעם עול בצווארם של ראשי הכוללות שהתקשו לפרנס רבים כל כך באמצעות הקופה הציבורית המידלדלת מכספי החלוקה. בשלב מסוים אף נעשה ניסיון לעצור את זרם העולים ולהגביל אותו לתלמידי חכמים בלבד אך ניסיון זה לא צלח, כפי שמעיד מכתבו של ר' נתן נטע, בנו ר' מנחם מנדל משקלוב משנת 1837:
יחיאל מיכל פינס, שעלה ארצה מפולין במאה ה-19, והיה מורה ומנהיג ציבור, חיבר מעין מורה דרך לעולה, ובו המלצות שונות לעולים לארץ ישראל. החיבור מנוסח בסגנון משנה תורה שחיבר הרמב"ם. בין היתר התייחס פינס לזמן המתאים ביותר לצאת לדרך מאירופה לארץ ישראל:
אחרי פרסום ממדי השואה, יצאו כתבות מאשימות על אי עידוד עלייה המונית מקרב "גדולי התורה והחסידות", "ואילו קראו האדמו"רים לעלייה, היו הדרכים משחירים מהמון אדם עולה, אלא שהם לא קראו. להפך, הם מנעו מיליונים מלעלות ארצה".
עליות בולטות בתקופה זו
עליית החסידים או עליית תלמידי הבעל שם טוב היא גלי עליית החסידים לארץ ישראל בקבוצות וביחידים משנת ה'תק"ז (1747) ביניהם רבים הקשורים לרבי ישראל בעל שם טוב. את עלייה זו מציינת במיוחד שיירה המונית שבאה בשנת ה'תקל"ז (1777) והתיישבה בגליל, הייתה השיירה המשמעותית הראשונה של חסידים שהגיעה לארץ והגדולה מבין הקבוצות שהגיעו באותה תקופה.
עליית תלמידי הגר"א היא גלי העליות של קבוצות עולים מליטא שהתיישבו בארץ ישראל בתחילת המאה ה-19 ובמהלכה. עלייה זו כללה מאות עולים ובתוכם משפחות צעירות, שעלו ארצה בשלושה גלים עיקריים. הם נקראו כך מפני שכמה מהבולטים שבהם הכירו את הגר"א והיו קרובים למשנתו. עלייה זו נתמכה כמו כל היישוב בארץ גם מכספי החלוקה שנאספו על ידי השד"רים. אנשי עלייה זו וצאצאיהם ב"יישוב הישן" נקראו "פרושים".
עליית אעלה בתמר הוא כינויה של עלייה של יהודים מתימן אשר עלו לארץ ישראל בשנים תרמ"א-תרמ"ב (1881) כחלק מהעלייה הראשונה. העולים קישרו את עלייתם עם הפסוק "אָמַרְתִּי אֶעֱלֶה בְתָמָר" (שיר השירים, ז', ט'), משום שהמילה "בתמר" היא שינוי סדר האותיות של תרמ"ב.
העליות הגדולות עד להקמת המדינה
ברבע האחרון של המאה ה-19 התגברה ההגירה של היהודים, בעיקר במזרח אירופה, וזאת בשל משברים כלכליים, התגברותה של אנטישמיות ורדיפות ופוגרומים נגדם. רובם הגרו אל אמריקה ומערב אירופה. הקשר הדתי וההיסטורי לארץ ישראל ועלייתה של התנועה הציונית, הניעו חלק קטן מהם לעלות לארץ ישראל. חלק מהם ביקשו לחיות חיי עבודה ומתוך הכרה לאומית חדשה. עולים אלה הביאו לתוספת ותרומה משמעותית עבור היישוב היהודי בארץ.
מתקופת "העלייה הראשונה" מ-1881 ועד ליום הכרזת המדינה ב-14 במאי 1948 גדלה האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל מכ-28,000 נפש ל-650,000 נפש.
לאחר הקמת המדינה
לאחר הקמת מדינת ישראל באו גלי עלייה רבים מתפוצות ישראל. לכל אחת מהעליות היו מאפיינים ייחודיים משלה, לפי ארצות המוצא ותרומת העולים. כל עלייה הביאה מנהגים, הרגלים ותרבות חדשה ושונה למדינת ישראל.
העלייה תפסה מקום נכבד במגילת העצמאות, שבה צוין:
ובהמשך נאמר:
והופנתה קריאה לעם היהודי:
מיד לאחר קום המדינה החלה העלייה ההמונית. הייתה זו עליית פליטים ברובה - ניצולי השואה מאירופה והפליטים היהודים ממדינות ערב. עלייה זו הביאה לגידול עצום באוכלוסיית המדינה, כאשר תוך 18 חודשים בלבד הוכפלה האוכלוסייה מ-650,000 ל-1,300,000 תושבים. זהו שיעור גידול חסר תקדים בהשוואה לארצות קולטות הגירה.
העולים הגיעו ממספר רב של מדינות וחלקי עולם: מאירופה, מאסיה ומצפון אפריקה. חלקם הביאו מסורת תרבותית שונה מזו של התושבים הוותיקים, אשכנזים ברובם. הקשיים שפקדו את המדינה הצעירה בתקופה זו נעוצים, לפחות בחלקם, בגידול המהיר של האוכלוסייה. המפגש בין עולים וותיקים, והשפעתו על הקולטים והנקלטים כאחד, היה אירוע משמעותי מאוד בתהליך התפתחותה של החברה הישראלית.
ב-1950 נחקק חוק השבות, המעניק לכל יהודי שהביע את רצונו להשתקע בישראל את הזכות לעלות לישראל ולקבל תעודת עולה, אלא "אם נוכח שר הפנים שהמבקש – (1) פועל נגד העם היהודי; או (2) עלול לסכן בריאות הציבור או ביטחון המדינה; או (3) בעל עבר פלילי העלול לסכן את שלום הציבור". בהתאם לחוק האזרחות הישראלי תעודת עולה מזכה מיידית באזרחות ישראלית.
מבצעי עלייה בולטים נערכו במשך כל שנות המדינה:
הפולמוס על הגבלת העלייה
המטפלים בהבאת העולים וקליטתם עמדו מול שתי מטרות על, הצלת חיי יהודים בגולה, במיוחד על רקע אירועי השואה, והקמת מדינת ישראל וחיזוקה. בדרך כלל המטרות השלימו זו את זו, כי הגעת העולים לישראל מילטה אותם מסכנות והצטרפותם לאוכלוסיית ישראל חיזקה את מדינת ישראל על ידי הגדלת הכוח הלוחם שעמד לרשותה ועל ידי הגדלת מספר הידיים העובדות במשק, אך היו גם עולים שלא תרמו לכוח הלוחם או למשק והיו לנטל על המדינה הצעירה, עולים זקנים, נכים, חולים כרוניים ועוד. גם ילדים קטנים היוו נטל, אך הם נשאו פוטנציאל לתרומה עם התבגרותם.
כבר בשנת 1933, בקונגרס הציוני הי"ח, אמר דוד בן-גוריון:
הקמת המוסד לתיאום
באפריל 1950, ביוזמת חסידי הגבלת העלייה, לוי אשכול וגיורא יוספטל, הוקם "המוסד לתיאום", גוף בראשותו של ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, מתנגד עקבי להגבלת העלייה, שכלל נציגי ממשלה ונציגי הסוכנות היהודית. המוסד לתיאום שלח לכל מדינה ממונה על העלייה מטעם הסוכנות ורופאים שהיו אמורים לבדוק את העולים הפוטנציאליים.
קביעת סדר עדיפויות לפי ארצות מוצא
מדינת ישראל הצעירה התקשתה בקליטת העלייה ההמונית ובמציאת המשאבים הדרושים לשם כך. לאחר הכרזת העצמאות נפתחו שערי הארץ בפני המעפילים שנכלאו בקפריסין, ובפני יושבי מחנות העקורים בגרמניה. בנוסף להם כמהו להגיע לארץ עולים מפולין, מרומניה, מעיראק ומתימן - המאגר הגדול ביותר של מבקשים לעלות היה ברומניה. מקבלי ההחלטות הבינו שיצטרכו להחליט ולנקוט, לפחות זמנית, בעלייה סלקטיבית. הרעיון של סלקציה בין סוגי העולים מאותו מקור נתקל בקשיים ונדחה, לכן פנו לקביעת סדר עדיפויות בעידוד העלייה מארצות שונות ויהדות רומניה הפסידה ליהדות עיראק,
בשידור בקול ישראל, ב-10 בפברואר 2008, טענה פרופ' אורה כהן שהסיבה לעצירת עליית יהודי רומניה בתקופה זו הייתה נעוצה בכך, שישראל הוצפה בגלי עולים, בעיקר מעיראק ומרומניה. לדבריה (ולדברי משתתפים נוספים בדיון הרדיופוני), לממשלת ישראל לא היו מספיק משאבים לקליטת הגל האדיר, לכן ניסתה להאט ולווסת את העלייה ובישיבה משותפת של ממשלת ישראל והסוכנות היהודית הוחלט להעדיף את עולי עיראק על פני עולי רומניה ולהפסיק את הבאת היהודים מרומניה. העדפת יהודי עיראק הייתה על רקע החשש הגדול יותר לגורלם בארץ מוצאם, לעומת החשש ליהודי רומניה.
אלפים רבים מיהודי רומניה, שכבר קיבלו אישור יציאה מהשלטונות, "נתקעו" ברומניה והשלטונות הרומניים הפסיקו להנפיק אישורי יציאה נוספים. ללא קבלת סיוע כספי מרבית יהודי רומניה, שרצו לעלות לישראל, לא היו מסוגלים לשלם את האגרות, שהוטלו עליהם ולכסות את הוצאות הדרך עד לנמל קונסטנצה.
בתרבות
ב-30 בדצמבר 1955 פרסם המשורר נתן אלתרמן במדורו בעיתון דבר את השיר "ריצתו של העולה דנינו". השיר מתאר יהודי-מרוקאי הסובל מצליעה שמעוניין לעלות, ומנסה בכל כוחו להסתיר את מומו כדי לעבור את הסלקציה. השיר הולחן בידי שלמה בר והוא מופיע באלבום "מתוך כלים שבורים" של להקת הברירה הטבעית (1985).
חשיבותה של העלייה למדינת ישראל
קליטת העלייה היא אחד היעדים המרכזיים של מדינת ישראל מיום הקמתה והיא ניצבת במקום מרכזי בסולם העדיפויות של ממשלת ישראל. עלייה גדולה וקליטתה הטובה אינן רק מטרות על לעם ולמדינה, אלא בה בעת - מנוף אדיר לקידומה של מדינת ישראל.
מיליון עולים שהגיעו לישראל בשנות התשעים (בעיקר מברית המועצות לשעבר) שינו את פניה של החברה הישראלית, הביאו לצמיחה כלכלית חסרת תקדים, לעושר תרבותי ולפריחה בתחום הטכנולוגי. רבבות מהנדסים, אקדמאים, אלפי מדענים ואמנים הם "הון אנושי" משכיל מקצועי ויקר ערך לקידום המשק, המדע הטכנולוגיה והתרבות בישראל.
כל קבוצת אוכלוסייה נתקלת באתגרים הייחודיים לה, הדורשים מענה ייחודי שיענה על אותן דרישות מיוחדות של אותה קבוצה. אצל העולה קיים רצון להשתלב בחברה הישראלית ועם זאת גם לשמר את ייחודו האתני ואת המנטליות שהוא הביא עמו. הגבול כאן מאוד דק וזהו תהליך מאוד לא פשוט עבור העולה. תהליך קליטה מוצלח הוא המפתח להשתלבות העולה בחברה. תרומתו לחברה תהיה גדולה יותר ותוסיף גוון נוסף לרב-גוניות הישראלית. עם זאת, גם בעליות טרום הקמת מדינת ישראל וגם בעליות שלאחריה, ניתן להבחין במגמה של עולים הרואים בישראל רק תחנה שבדרך ומהגרים מישראל בעיקר למדינות המערב לאחר חניה בישראל.
ובנוסף לכך-מאחר ש"חוק השבות" מאפשר עלייה, כמעט אוטומטית, ליהודים, בני זוגם, ילדיהם, נכדיהם ובני הזוג, התפתחה מתחילת שנות ה-90 של המאה העשרים (בעיקר), תעשייה שלמה שנועדה לאפשר לרבים שבקשו לעזוב את מדינותיהם על מנת לשפר את מצבם הכלכלי או מסיבות אחרות, לקבל אזרחות ישראלית במרמה. כך ניסו להגיע ארצה רבים במסמכים מזויפים, בזהויות שאולות, על סמך נישואים פיקטיביים או גיורים פיקטיביים ועוד. ברשויות בישראל נאלצו - ועדיין נאלצים - להתמודד עם בעיות אלה. שפגעו קשות במדינה ובעולים ישרי הדרך.
מספר העולים לפי שנים
על פי נתוני הלמ"ס.
לקריאה נוספת
מקורות
מחקרים
ניפוי שגיאות
נִפּוּי שְׁגִיאוֹת, נִפּוּי תְּקָלִים או בקיצור ניפוי (באנגלית: debugging, דִּיבָּגִינְג; בעברית: דִּיבּוּג), הוא תהליך שיטתי של איתור והפחתת באגים (תקלים) בתוכנת מחשב או בחומרה אלקטרונית, כדי לגרום להם לפעול כפי שתוכננו. ככל שמתקיימים יותר קשרים בין תת-מערכות או שהמערכת חסרת סדר, כך תהליך ניפוי השגיאות יהיה קשה יותר.
באופן עקרוני שפות תכנות עיליות, כגון Java, הופכות את ניפוי השגיאות לקל יותר, כיוון שהן כוללות אפשרויות כמו טיפול בחריגות (exception handling) שמקל על זיהוי הקוד שבגללו התוכנית פועלת בצורה פגומה. עם זאת, במקרה של תכנות מונחה אירועים שממומש בשפות אלו קיים קושי לעקוב אחרי התהליכים בשל העובדה כי התוכנה פועלת באופן שאיננו רציף, גם ריבוי נימים בתוכנית או תקשורת בין תוכניות שונות גורם לבעיה דומה. בשפות תכנות אשר נוגעות יותר בחומרה ובהגדרות בסיסיות (low level), כגון שפות התכנות C או שפת סף, באגים יכולים ליצור בעיות "שקטות" כמו - השחתת זיכרון, ותדיר קשה למצוא היכן הבעיה הראשונית החלה; במקרים כאלה נדרש בדרך כלל שימוש בכלי ניפוי מורכבים.
לניפוי שגיאות של חומרה אלקטרונית (כגון חומרה של מחשב), תוכנות בסיסיות שמתייחסות בעיקר לחומרה (כגון BIOS) או קושחה (firmware), משתמשים באחד, או יותר, מהכלים הבאים: אוסצילוסקופ, מאבחן לוגי ואמולטור תוך־מעגלי (ICE). אמולטור זה יכול לתפקד בצורה דומה למנפה שגיאות של תוכנה, רק הפעם על תוכנה בסיסית וקושחה. שגיאה במיקרוקוד של מעבד עלולה לגרום לבאגים קשים במיוחד לגילוי, בין השאר בשל הצורך לבדוק אפשרויות רבות במיוחד והנטייה להתייחס אל המעבד כאל "קופסה שחורה".
בהגווד גיטא
בהגווד גיטה (בסנסקריט: भगवद्गीता, מילולית "שירת האל") הוא אחד מכתבי הקודש ההינדיים הנודעים ביותר, הכולל פרקים בתאולוגיה, בפילוסופיה, באתיקה ובדהרמה.
הגיטה מתוארך בין המאה החמישית למאה השנייה לפנה"ס, והוא חלק מן האפוס הסנסקריטי המהאבאראטה (פרקים 25-42 של הבהישמה פארוואן).
מחד, יש המחשיבים את הגיטה ל"סמיריטי" - בשורה אלוהית הנמסרת לאדם באמצעות מתווך טהור, לעומת כתבי ה"שרוטי" - בשורה הנמסרת לאדם ישירות מהאלוהות ללא תיווך, ולכן בוחרים לסווגו כמשני לכתבי שרוטי קדושים כאופנישדות, המעניקים תמונה כללית ובלתי אישית של האלוהות. מאידך, היות שהספר נחשב לשירת האל במישרין, הרי שהבדלי השרוטי והסמריטי לא חלים לגביו, ולכן יש גם המכנים אותו גיטופנישד — אופנישדת הגיטה.
אל מול שדה הקרב, ארג'ונה מביע צער על האובדן הצפוי של חיי ידידיו וקרוביו אשר נמצאים במחנהו, כמו גם במחנה האויב. קרישנה מנחם אותו באומרו שהנשמה נצחית, והמוות הוא הסרה של הגוף החולף. מכאן ממשיך קרישנה להורות על מסירות, מדיטציה וידע.
הוא מראה לנסיך כי הוא גם התגלמות האל וישנו, גם האלוהות שמאחורי היקום, וגם אדונו האישי, לו הוא מצווה להתמסר (ב.ג 18.66). שילוש זה הוא אחד הבסיסים העיקריים לרבים מן הזרמים בהינדואיזם.
עוד טוען קרישנה שיש להיטהר מן ה"אני הכוזב" (אהנקארה) ולעורר את החלק האלמותי והרוחני, הנשמה (ג'יוה), שמקורה באישיות הברהמן העליון, אותה הוויה ייחודית, רוחנית ונשגבת.
כדי להיווכח בתפארת האלוהים, מאפשר קרישנה לארג'ונה להתבונן בו בדמות היקומית שלו (ויראט-פורושה), והמחזה המופלא מתואר ביצירה בפירוט.
הגיטה תורגם לשפות רבות, בהן גם עברית, אך בשל העושר וכפל המשמעויות בשפת המקור שלו, סנסקריט, בכל תרגום צפויה בהכרח התרחקות מסוימת מדקויות היצירה המקורית כפי שנכתבה.
רם אורן
רם אורן (נולד ב-8 במרץ 1936) הוא סופר, מו"ל ועיתונאי ישראלי. מרבית ספריו תורגמו לאנגלית, צרפתית ושפות נוספות. הוא גם עורך דין בהכשרתו ועבד בתפקיד היועץ המשפטי של ידיעות אחרונות.
קורות חיים
את הקריירה העיתונאית שלו החל כנער שליח בגיל 15 בעיתון "ידיעות אחרונות" וכמתלמדו של אלכסנדר זאובר, עורכו של "עיתון מיוחד". פנייתו לכיוון זה נבעה ממחשבה שכעובד בעיתון יוכל איכשהו להשתלב גם בכתיבה ובתחילת דרכו הוא אף הסכים לעבוד כשליח בחינם, כדי להשיג דריסת רגל בתחום. עבודתו העיתונאית הפכה עם הזמן לעבודה של ממש והוא אף הגיע בה להישגים: עורך מוסף 7 ימים, ועריכת מוספים חשובים בעיתון. הוא שילב אותה עם לימודי משפטים ועבודה כעורך דין, והיה במרוצת השנים ליועץ המשפטי של ידיעות אחרונות.
בשנת 1994, כשהיה בן 58 פרסם את ספרו הראשון, "פיתוי" (הוצאת כתר). הספר לא הצליח בתחילה, ונחשב לכישלון מבחינת המכירות עד הופעתו בתוכנית הטלוויזיה של דן שילון, שהייתה אז תוכנית האירוח הפופולרית ביותר. גליה אלבין, שישבה אז במקרה לצדו במעגל המרואיינים, החליטה לעזור לסופר המתחיל וסיפרה שקראה את ספרו והיא מתעתדת להסריטו. הדברים לא היו נכונים והיא אף לא קראה אז את הספר, אך הדבר שימש כמנוף לקידומו של "פיתוי", שהפך לאחד מרבי-המכר הפופולריים ביותר בישראל אי פעם. ב-2002 הופק סרט קולנוע על פי הספר.
לאחר כתיבת ספרו הראשון התפטר מידיעות אחרונות, ויצא ל 4 חדשים לארה"ב להכיר את מחוזות המו"לות האמריקאית מבלי להכיר איש.
הצלחתו הספרותית, שלא לוותה בהצלחה כלכלית זהה בשל העובדה שהמוציאים לאור לקחו לעצמם חלק גדול מרווחי המכירות, הביאה אותו לייסוד הוצאת ספרים בשם "קשת הוצאה לאור". ההוצאה מפרסמת כיום בעיקר את ספריו של אורן.
אורן מנסה לתת בספריו תמונה של תופעות שונות בשיח התרבותי הישראלי (לדוגמה: הנהייה אחרי המיסטיקה המזרחית באשראם). מרבית ספריו הם בז'אנר הספרות הבלשית, אך בשנת 2002 פרסם לראשונה רומן היסטורי - לטרון, עליו זכה בציון מיוחד מטעם ועדת פרס יצחק שדה לספרות צבאית. בשנת 2018, במסגרת פרויקט 70 שנה למדינת ישראל, נבחר הספר לטרון על ידי משרד החינוך כאחד משלושת הספרים המומלצים בנושא מלחמות ישראל לגילי התיכון. בשנת 2004 פרסם ספר נוסף בסוגה זו - המטרה - תל אביב, העוסק בפלישת הצבא המצרי לישראל במלחמת העצמאות.
בשנת 2007 כתב אורן את הספר "השבועה" העוסקת בחיי חסידת אומות העולם גרטרודה בבילינסקה ושל מיכאל סטולוביצקי אותו היא הסתירה בתקופת השואה.
בשנת 2017 כתב אורן את הספר "הגירוש מן הארמון" העוסק בחייו של פארוק הראשון מלך מצרים.
ב-2005 היה מעורב בהתמודדותה של קבוצת התקשורת "כאן" במכרז ערוץ 2. אורן שימש כראש חטיבת התוכן של הקבוצה. הקבוצה לא זכתה במכרז ופורקה ב-2007.
במשך השנים התבסס רם אורן כסופר ישראלי מצליח ביותר. כל ספריו זכו בפרסי ספר הזהב וספר הפלטינה. "פיתוי" ו"אות קין", שניים מספריו, הם מהספרים הנמכרים ביותר בישראל אי פעם.
חיים פרטיים
אורן נשוי מאז 1961 לניצה, ואב לשלושה ילדים.
מתגורר בתל אביב.
ביקורת
כתיבתו של רם אורן זכתה לביקורות מעורבות. המרכיב העיקרי של הביקורת השלילית מתחלק לשתי רמות: רמת התחקיר - נטען כי אורן חושף את קוראיו למקומות וקהלים לא מוכרים, אך בניגוד לצפוי אינו מעמיק בתחקיר על מושאי הכתיבה ומספק לקהל את אותם תיאורים סטריאוטיפיים שציפה לקבל. הרמה הספרותית - נטען כי אורן מרבה בקלישאות ובפאתוס מוגזם. כמו גם בשילוב משלבי שפה שונים למשפט אחד.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
בתיה גור
בתיה גור (1 בספטמבר 1947 – 19 במאי 2005) הייתה סופרת ישראלית ומבקרת ספרות. כתבה בעיקר ספרות בלשית. ספריה של בתיה גור זכו להצלחה רבה בישראל ובעולם. היו שכינו אותה "אגתה כריסטי הישראלית". גור העלתה לתודעה את ז'אנר ספרי המתח באופן שלא נעשה קודם לכן בספרות העברית.
עבודתה הספרותית
לאחר שכתבה כ-50 עמודים הראתה את כתב היד לידידה דוד וינפלד, שעודד אותה להמשיך. היא קנתה מעבד תמלילים, וסיימה הן את עבודת המוסמך והן את הספר. . מאותו כתב יד יצא כאמור ספרה הראשון, "רצח בשבת בבוקר", שפורסם בשנת 1988, כשגור הייתה בת 39.
קיבלה תואר שני בספרות השוואתית מהאוניברסיטה העברית. מאוחר יותר התגרשה גור מבעלה עמוס, ובשנים האחרונות לחייה חייתה עם מבקר הספרות אריאל הירשפלד. בנוסף, לימדה כתיבה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ואף הרצתה באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטה הפתוחה. שימשה כמבקרת ספרות ומסאית בעיתון הארץ, וכתבה שם עשרות ביקורות ספרות ומאמרים.
בשנת 1988 החלה להתפרסם סדרת ספרי "מיכאל אוחיון" של גור, ספרים אשר הביאו לעולם הספרותי את דמותו של מיכאל אוחיון, בלש משטרתי משכיל, נוגה ואינטלקטואל. הספר הראשון בסדרה, "רצח בשבת בבוקר", שעסק בפיענוח של רצח, שאירע במכון הפסיכואנליטי בירושלים, זכה להצלחה גדולה בקרב הקהל הישראלי. לסדרה נוספו עוד חמישה ספרים, והספר הוסרט והוקרן בטלוויזיה הישראלית ב-1992, כאשר את אוחיון מגלם ארנון צדוק. בכל ספר מן הסדרה מגיע מיכאל אוחיון לעולם סגור ולחברה מבודדת בעלת חוקים משלה. בגישתו היסודית ובהבנה שיש בו לטבע האנושי מצליח אוחיון לפרוץ את מעגל השתיקה ולפתור את תעלומת הרצח.
הבחירה של גור בז'אנר הבלשי כדי לספר סיפור נדמית מקרית. הסיפור הבלשי בספריה הוא תמיד תירוץ כדי להכיר מקרוב יותר קבוצה חברתית סגורה על הקודים הייחודים החברתיים והתרבותיים. ב"רצח בשבת בבוקר", אלה הם הפסיכואנליטיקאים. בתוך העולם הסגור של מטפלים ומטופלים שבדרך כלל אינו חשוף לעיני כל, מתגלה מקרה רצח של פסיכואנליטיקאית. אוחיון נכנס לתמונה ומנסה לגלות באמצעות התקרבות לנפשות הפועלות את מניעי הרצח. בספרה הבא, "רצח בחוג לספרות", אלה הם אנשי האקדמיה שזוכים לתיאור מקיף באמצעות הכרת דינמיקות היחסים בתוך החוג לספרות באוניברסיטה העברית בהר-הצופים. בספרים אחרים בוחנת גור את קהילת המוזיקאים, את אנשי הקיבוץ וקבוצות נוספות.
גור הוציאה לאור בשנת 1990 ספר עיון בשם "מכביש הרעב שמאלה", וכן פרסמה רומנים, ובהם "לא כך תיארתי לי" (1994) ורומן לבני הנוער בשם "מרגל בתוך הבית". ספרה "אבן תחת אבן" נכתב על רקע מותו של החייל אמיר מלט באסון "רולטת הרשת". ספריה תורגמו לשפות רבות, בהן אנגלית, גרמנית, צרפתית, איטלקית, יפנית, הולנדית, דנית וספרדית.
גור עסקה גם בהוראת ספרות וביקורת ספרים. היא העלתה על נס את חשיבות הטקסט הספרותי כטקסט העומד בפני עצמו וראתה ברקע הביוגרפי של המחבר דבר שולי בחשיבותו לעומת היצירה עצמה. עם זאת הודתה כי מיכאל אוחיון, בלש המשטרה, הגיבור הראשי ביצירותיה, הוא למעשה מבחינות רבות מימוש סמוי בלבוש גברי של אישיותה והאופן בו היא ראתה את עצמה.
בשנת 2008, במלאת שלוש שנים למותה, יצא לאור הספר "מבלי דלג על דף", אוסף מסות ומאמרים שכתבה גור במהלך השנים, בעריכת פוני בז'זינסקי ואריאל הירשפלד.
חיים אישיים
גור נולדה בתל אביב, אך התגוררה מרבית שנות חייה בירושלים. בספריה היטיבה לתאר את הוויית חיי היום יום בעיר הבירה על שלל הקבוצות והמתחים המאפיינים אותה. גור הצהירה על עצמה כבעלת רגישות חברתית ופוליטית. בספטמבר 2003 נכנסה לוויכוח עם שוטרות משמר הגבול, ברחוב עמק רפאים בירושלים. השוטרות עיכבו זקן פלסטיני כבן 70. בתגובה נעצרה באשמת הפרעה לשוטר בעת מילוי תפקידו.
גור גילתה כי היא חולה בסרטן הריאה כשנה לפני מותה. היא נאבקה במחלה ובמקביל המשיכה בעבודתה. בריאיון עיתונאי שהעניקה אמרה: "אני תופסת את החיים כמו מסע חניכה אל המוות. אדם יחיה, יסבול וימות. כל השאר זה חסד - אהבה זה חסד ולכתוב זה חסד".
איי הבתולה של ארצות הברית
איי הבתולה של ארצות הברית (באנגלית: United States Virgin Islands) הם קבוצת איים בים הקריבי. האיים הם שטח חסות של ארצות הברית. גאוגרפית, הם מרכיבים יחד עם איי הבתולה הבריטיים את ארכיפלג איי הבתולה, והם חלק משרשרת איי ליווארד שבאיים האנטילים.
איי הבתולה של ארצות הברית מורכבים מהאיים הראשיים והגדולים - סנט קרואה, סנט ג'ון וסנט תומאס - וכן מאיים קטנים יותר. האי ווטר איילנד הוא האי הרביעי בגודלו, והוא עבר לממשלת הטריטוריה בסוף שנת 1996. השטח הכולל של הטריטוריה הוא 346.36 קמ"ר. על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2000, אוכלוסיית האיים מנתה 108,612 נפשות.
המקומיים משתמשים לעיתים בכינויים עבור שלושת האיים הגדולים: "רוק סיטי" ("Rock City") לסנט תומאס, "לאב סיטי" ("Love City") לסנט ג'ון ו"טווין סיטי" ("Twin City") לסנט קרואה.
היסטוריה
איי הבתולה יושבו במקור על ידי אינדיאנים בני שבטי הסיבונאי, הקריב והאראווק. האיים התגלו על ידי כריסטופר קולומבוס בשנת 1493 במהלך הפלגתו השנייה לסנט אורסולה, והוא שנתן לאיים את שמם. קולומבוס ביקר באיים ב-1498 והיה לאירופי הראשון שעשה זאת. במהלך מאתיים השנים הבאות הוחזקו האיים בבעלות מדינות שונות, ביניהן אנגליה, ספרד, הולנד וצרפת, עד שעברו לבעלות האימפריה הדנית-נורווגית שהחזיקה בהם כמאתיים שנה.
חברת איי הודו המערבית הדנים התיישבה בסנט תומאס ב-1672, בסנט ג'ון ב-1694, ורכשה את סנט קרואה מהצרפתים ב-1733. האיים הפכו למושבות דניות מלכותיות בשנת 1754, ושמם תורגם לדנית: Jomfruøerne.
באותה עת סחר העבדים הדני היה בשיאו, ואלפי עבדים יובאו לאיים לצורך גידול קנה סוכר. מרד עבדים בשנת 1848, בנוסף לקולות מחאה מבית, חייבו את מושל האיים פטר פון שולטן להכריז על ביטול העבדות באיים ב-3 ביולי 1848. לאחר ביטול העבדות איבדו האיים את מקור ההכנסה העיקרי שלהם כספקי קנה סוכר למדינות המערב, ובהדרגה הפכו לנטל כלכלי כבד על דנמרק. כסף רב הוזרם לרשויות באיים על חשבון תקציב המדינה הדני. בשנת 1867 נחתם הסכם מכירה של האיים סנט תומאס וסנט ג'ון לארצות הברית, אך המכירה לא יצאה אל הפועל. הותקנו רפורמות שמטרתן לשקם את כלכלת האיים, אך ללא הצלחה יתירה. בתחילת המאה העשרים ניסתה דנמרק למכור את השליטה באיים, ופנתה בעניין זה לממשלת ארצות הברית, אך העסקה לא יצאה לפועל עקב אי נכונות מצד האמריקאים לשלם את המחיר הגבוה שדרשה דנמרק. טיוטת הסכם נוספת למכירת האיים לארצות הברית נידונה ב-1902, אך נדחה בפרלמנט הדני.
תחילתה של מלחמת העולם הראשונה הביאה לביטול הרפורמות והאיים נותרו מבודדים וחשופים. במהלך מערכת הצוללות במלחמת העולם הראשונה חששה ארצות הברית כי האיים ייכבשו על ידי גרמניה וישמשו בסיס ימי, ולכן פנתה לדנמרק בבקשה לרכוש את האיים. לאחר מספר חודשי משא ומתן, נקבע מחיר המכירה על סך של 25 מיליון דולר. ייתכן כי הדנים מיהרו להסכים לתנאי המכירה מחשש שהגרמנים יפלשו לאיים ויאלצו את ארצות הברית לכבוש את האיים, ודנמרק לא תקבל דבר. הכלכלה הכושלת של האיים ריחפה גם היא מעל ראשם של מקבלי ההחלטות הדנים. קונצנזוס של שתי המפלגות לטובת מכירת האיים התגבש בפרלמנט הדני. משאל עם לא-מחייב שנערך בסוף 1916 אישר את החלטת הפרלמנט למכור את האיים. העסקה הושלמה סופית ב-17 בינואר 1917. ארצות הברית לקחה לחזקתה את האיים ב-31 במרץ 1917 ושינתה את שמה של הטריטוריה ל"איי הבתולה של ארצות הברית".
אזרחות אמריקאית ניתנה לכל תושבי האי בשנת 1927.
ווטר איילנד, אי קטן מדרום לסנט תומאס, לא נכלל במכירה המקורית. האי נשאר ברשותה של חברת איי הודו המערבית הדנית עד לשנת 1944, כאשר נרכש על ידי ארצות הברית תמורת 10,000 דולר. בתחילה שימש האי את מחלקת ההגנה של ארצות הברית, ולא היווה חלק מאיי הבתולה של ארצות הברית. בשנת 1996 הועבר שטח אדמה בגודל של 202.3 דונם (50 אקר) לחזקתם של רשויות איי הבתולה של ארצות הברית. השארית (809.3 דונם; 200 אקר) נרכש על ידי הרשויות ממשרד הפנים של ארצות הברית במאי 2005 תמורת סכום סמלי של עשרה דולרים בלבד, עסקה שציינה את השינוי הרשמי בסמכות השיפוטית.
פוליטיקה
איי הבתולה של ארצות הברית היא טריטוריה של ארצות הברית. לתושבי האי אין זכות הצבעה בבחירות לנשיאות אף על פי שיש להם אזרחות אמריקאית. יחד עם זאת, אזרחי הטריטוריה יכולים להצביע בבחירות המוקדמות.
המפלגות העיקריות בטריטוריה הן המפלגה הדמוקרטית של איי הבתולה, תנועה האזרחים העצמאיים והמפלגה הרפובליקנית של איי הבתולה. מועמדים נוספים מתמודדים כעצמאיים.
ברמה הלאומית, איי הבתולה של ארצות הברית משגרים נציג לקונגרס האמריקני מתוך מחוזות הקונגרס שלהם. ואולם, בעוד שהנציג הנבחר יכול להצביע בוועדות, הוא אינו יכול להשתתף בהצבעות כלליות. הנציגה הנבחרת הנוכחית היא סטייסי פלסקט.
ברמת הטריטוריה, 15 חברי סנאט - שבעה ממחוז סנט קרואה, שבעה ממחוז סנט ג'ון וסנט תומאס, וסנאטור אחד כללי תושב סנט ג'ון - נבחרים לתקופת כהונה של שנתיים בבית המחוקקים של איי הבתולה של ארצות הברית החד-ביתי.
אזרחי הטריטוריה בוחרים מושל כל ארבע שנים מאז 1970. עד אז מונו המושלים על ידי נשיא ארצות הברית.
באיי הבתולה של ארצות הברית פועל בית משפט מחוזי פדרלי, וכן בית משפט לפשעים חמורים (Superior Court) ובית משפט עליון (Supreme Court) הדן בערעורים על בית המשפט לפשעים חמורים, זאת עבור ערעורים שהוגשו אחרי ה-29 בינואר 2007. ערעורים שהוגשו לפני תאריך זה נידונים במחלקת הערעורים של בית המשפט המחוזי הפדרלי. השופטים ממונים על ידי הנשיא והמושל, בהתאמה.
הקונגרס האמריקאי מעולם לא ערך משאל עם מקומי רשמי בנוגע לשאלת ההגדרה העצמית של הטריטוריה. יחד עם זאת, ובדומה לפוארטו ריקו, לתושבים ניתנה הזדמנות לבחור בין עצמאות, סטטוס קוו ומעמד של מדינה, באמצעות משאלי עם מקומיים שלא אושרו על ידי הקונגרס. לכאורה, הסיבה לכך היא הכישלון לעורר עניין בקרב הבוחרים ולשקף את דעתה של מרבית האוכלוסייה. משום כך, האיים צפויים לשמור על הסטטוס הטריטוריאלי שלהם.
כלכלה
הפעילות הכלכלית העיקרית היא תיירות. האיים מארחים כשני מיליון תיירים בשנה, מהם רבים המבקרים באמצעות שיט תענוגות.
מגזר הייצור כולל זיקוק נפט, טקסטיל, אלקטרוניקה, זיקוק רום, פרמקולוגיה והרכבת שעונים. המגזר החקלאי קטן - רוב המזון מיובא. העסקים הבינלאומיים והשירותים הפיננסים קטנים, אך תורמים לצמיחת הכלכלה. הוונסה, אחד מבתי זיקוק נפט הגדולים בעולם, ממוקם בסנט קרואה.
הטריטוריה נמצאת בזמן התקני האטלנטי (AST או GMT-4), והיא מיישמת שעון קיץ.
האיים נתונים לסערות טרופיות והוריקנים. בין ההוריקנים הקשים שגרמו לנזקים כבדים ושאירעו לאחרונה, ניתן למנות את הוריקן הוגו בשנת 1989 ואת הוריקן מרילין בשנת 1995. ב-1996 הכה באיים הוריקן ברתה, ב-1998 - הוריקן ג'ורג' וב-1999 - הוריקן לני, אך הנזק לא היה קשה בסופות אלו.
הטריטוריה של איי הבתולה של ארצות הברית היא האזור היחיד בארצות הברית שבו כלי הרכב נעים בצד השמאלי של הכביש. יחד עם זאת, מרבית כלי הרכב מותאמים לנהיגה בכביש ימני (מאחר שהם מיובאים מארצות הברית).
גאוגרפיה
איי הבתולה של ארצות הברית נמצאים בים הקריבי שבאוקיינוס האטלנטי, כ-145 קילומטרים ממזרח לפוארטו ריקו. הטריטוריה כוללת ארבעה איים מרכזיים: סנט קרואה, סנט ג'ון, סנט תומאס וווטר איילנד, כמו גם כמה עשרות איים קטנים יותר. השטח הכולל של הטריטוריה הוא 346.36 קמ"ר.
הטריטוריה ידועה בחופיה הלבנים, בהם מפרץ מגנס ביי ומפרץ טרנק ביי, כמו גם ערי נמל כגון שארלוט אמאלי וכריסטיאנסטד. מרבית האיים, לרבות סנט תומאס, הם איים וולקניים במקור, ולפיכך הרריים. הנקודה הגבוהה ביותר היא בפסגת הר קראון בסנט תומאס (474 מטר מעל גובה פני הים). סנט קרואה, האי הגדול מבין איי הטריטוריה, שוכן בדרום והוא מישורי יותר.
שירות הפארקים הלאומיים מחזיק בבעלות על מחצית משטח האי סנט ג'ון, כמעט כל האי הסל ודונמים רבים בריף האלמוגים.
איי הבתולה שוכנים על גבול הלוח הצפון-אמריקאי והלוח הקריבי. סכנות טבעיות כוללות רעידות אדמה, הוריקנים וטייפונים.
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2000, היו באי 108,612 נפשות, 40,648 משקי בית ו-26,636 משפחות המתגוררת בטריטוריה. ההרכב מבחינת המוצא האתני היה: 76.19% שחורים או ממוצא אפריקאי, 13.09% לבנים, 7.23% ממוצא אחר, ו-3.49% משני מוצאים או יותר. הלטינים היוו 13.99% מהאוכלוסייה.
בשנת 2000 היו 40,648 משקי בית אשר מתוכם, ל-34.7% היו ילדים מתחת לגיל 18 בבית ההורים, 33.2% היו זוגות נשואים החיים יחדיו, 24.9% היו משפחות חד-הוריות, ו-34.5% משקי בית שבהם לא התגוררו משפחות מוגדרות. ב-30.2% מכלל משקי הבית התגוררו יחידים, וב-6.3% מכלל משקי הבית התגוררו יחידים בני 65 שנים ומעלה. מספר הילדים הממוצע בקרב כלל משקי הבית היה 2.64, ואילו מספר הילדים בקרב כלל המשפחות היה 3.34.
פילוג הגילאים היה כלהלן: 31.6% מתחת לגיל 18; 8% בין 18 ל-24; 27.1% בין 25 ל-44; 24.9% בין 45 ל-64 ו-8.4% מעל גיל 65. גיל החציון היה 33 שנים. לכל 100 נשים, היו 91.4 גברים. לכל 100 נשים מעל גיל 18, היו 87.7 גברים. קצב הגידול השנתי היא -0.12%.
חציון ההכנסה למשק בית עמד על 24,407 דולר, ואילו חציון ההכנסה למשפחה עמד על 28,553 דולר. לגברים היה חציון הכנסה של 28,309 דולר, לעומת 22,601 דולר בקרב הנשים. ההכנסה לנפש בטריטוריה עמד על 13,139 דולר. כ-28.7% מהנשים ו-32.5% מהגברים, מכלל האוכולוסייה, חיו מתחת לקו העוני, בהם 41.7% ילדים מתחת לגיל 18 ו-29.8% מבוגרים מעל גיל 65.
הגושרים
הַגּוֹשְׁרִים הוא קיבוץ באצבע הגליל. שייך למועצה אזורית הגליל העליון. הקיבוץ הוקם בספטמבר 1948 על ידי עולים מטורקיה, בתחילה במבנים הנטושים של יישוב קודם בשם נחלים, ומאוחר יותר הועבר כקילומטר צפונה לנקודה חדשה בסמוך לכביש המקשר בין קריית שמונה לבין קיבוץ דן. בתחומי הקיבוץ מספר נביעות ונחלים, בהם אחד מפלגיו של נחל דן.
צרפתית
צרפתית (בצרפתית: Français, פְרָאנְסֶה) היא השפה הרומאנית השנייה הנפוצה בעולם (ממנה מדוברת יותר רק הספרדית). הצרפתית התפתחה מן הלטינית הוולגארית שהייתה מדוברת בימי הביניים המוקדמים בשטחים שבהם שלטה בעבר האימפריה הרומית. בימי הביניים המאוחרים, עם העלייה בחשיבותה הפוליטית והתרבותית של פריז, הפך ניב פריז לצרפתית התקנית.
הגושרים
העולים בחרו בשם "הגושרים" שמסמל את היותם גשר בין הארץ לבין הגולה. על כך כתב יהודה זיו בספרו, העוסק במשמעויות שמות יישובים בישראל, שהשם.
צרפתית
עם התפשטות הקולוניאליזם הצרפתי, התפשטה הצרפתית אל חבלי עולם נוספים מחוץ לאירופה וכיום היא משמשת כשפת אם בפי כ-80 מיליון בני אדם, וסך הכל דוברים את השפה כ-220 מיליון בני אדם. השפה הצרפתית היא השפה הרשמית או השפה המשמשת לעניינים אדמיניסטרטיביים במבחר קהילות וארגונים (כמו האיחוד האירופי, הוועד האולימפי הבינלאומי, האו"ם ואיגוד הדואר העולמי). בעבר, היא הייתה אחת השפות הנלמדות כשפה שנייה במדינות רבות בעולם אך החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20 היא הלכה ונדחקה על ידי השפה האנגלית.
הגושרים
היסטוריה
באתר קיבוץ הגושרים ישב מסוף 1943 מושב נחלים שהוקם על ידי ארגון ירושלים כאחד ממצודות אוסישקין. היחסים בין אנשי המושב לבין היישובים בסביבה היו עכורים על רקע מחסור בקרקעות ויחסים מתוחים בין דתיים לחילוניים ובמהלך מלחמת העצמאות, לאחר שספגו איומים והתנכלויות, נאלצו אנשי נחלים לעזוב את המקום.
צרפתית
בשלוש מדינות אנגלופוניות (בקנדה האנגלופונית, הממלכה המאוחדת ואירלנד) שמרה השפה הצרפתית על הזכות להיות השפה הנלמדת הראשונה ומקדימה בהרבה שפות אחרות. בארצות הברית ספרדית מקדימה את השפה הצרפתית. באזורים מסוימים במדינה ליד קוויבק דוברת הצרפתית, זוהי השפה הנלמדת יותר.
הגושרים
היסטוריה
זמן קצר לאחר שאנשי נחלים עזבו את המקום, עלה לקרקע גרעין העולים מטורקיה. הם התיישבו בתחילה במבנים הנטושים של נחלים, אולם עברו לאחר תקופה קצרה למקום הנוכחי, בסמוך לפלג של נחל דן, ליד חורבות ארמונו של האמיר פעור, שמכר את האדמות לקק"ל ב-1940. לאחר מלחמת העצמאות התרחב הקיבוץ אל השטח בו שכן לפני כן הכפר הערבי שננטש במהלך מלחמת העצמאות לאחר מבצע של הפלמ"ח בו נכבש הכפר.
צרפתית
השפה נלמדת כשפה שנייה עיקרית בחבל הסאר, כאשר צרפתית נלמדת מגיל הגן ומעל ל-43% מהאזרחים מסוגלים לדבר צרפתית.
הגושרים
היסטוריה
הפילוג בקיבוץ המאוחד בשנות ה-50 של המאה ה-20 הביא לכמה גלים של מתיישבים חדשים שהגיעו מקיבוצים אחרים: איילת השחר וכפר גלעדי (1952), נוה אור (1954) ויד חנה (1955), שתרמו רבות לייצובו ולביסוסו של הקיבוץ הצעיר.
צרפתית
היסטוריה
תחילתה של השפה הצרפתית עם כיבושה של גאליה על ידי הרומאים תחת שלטונו של יוליוס קיסר בשנת 59 לפני הספירה. בעת ההיא אכלסו את גאליה שבטים קלטים רבים שדיברו שפות שונות, רבות מהן שפות קלטיות. לאחר שגאליה נכבשה כולה (בשנת 51 לפנה"ס) ובמהלך מאות השנים שלאחר מכן, תפסה שפת הרומאים (הלטינית) לאט לאט את מקומה כשפה המדוברת ביותר. הצרפתית התפתחה תחילה משינויים בלטינית המדוברת בה השתמשו החיילים הרומאים. שינויים אלו היו בעיקר שינויי הגייה (פונטים). בכתיב, התבטא השינוי בהפשטת כללי הדקדוק ביחס ללטינית. שפה מדוברת זו מוכרת בשם "פרוטו-צרפתית" (protofrançais). לא ידוע באיזו מידה השפיעה השפה הגאלית על הצרפתית. אוצר המלים ממקור משוער גאלי מצטמצם בכמאה מילים, כמו mouton (כבש) ,char/charrue (עגלה) crème (קרם). האטימולוגיה שלהן לא לגמרי ודאית. חלקן יכלו להיות מילים לטיניות שחדרו לגאלית. גם השפעת הגאלית על התחביר ועל ההיגוי הצרפתיים אינה ידועה. השפה הפרנקית מילאה תפקיד של superstrat והותירה בצרפתית כמה מילים חשובות (gris - אפור, blanc - לבן, blond - בלונדיני, bleu - כחול וכו') וייתכן כי השפיעה מאוד על ההיגוי של הלטינית בצפון גאליה, ובדרך זאת על הלאנג ד'אויל והפרוטוצרפתית.
הגושרים
היסטוריה
הקיבוץ עבר הפרטה בשנת 2000 והוא פועל במודל של "רשת ביטחון", שמשמעותו הפרטה כמעט מלאה. חברי הקיבוץ מקבלים שכר עבור עבודתם, ובמקביל משלמים מעין מס קהילתי, שנקבע על ידי האספה הכללית.
צרפתית
היסטוריה
העדות הכתובה הראשונה הידועה היא "ההשבעות של שטראסבורג" (Serments de Strasbourg) משנת 842 ואולם נמצאו מסמכים משנת 813 המעידים על קיומה של שפה רומאנית. רק בין השנים 880 ו-881 פורסם הכתב הספרותי הראשון, אם כי הוא נכתב בשפה שדמתה יותר לפיקארדית (שפה רומאנית אשר עדיין מדוברת בחלקים מצפון צרפת ובוולוניה שבבלגיה, שם היא אף מוגדרת כשפה רשמית באחד האזורים) מאשר לצרפתית מודרנית. בשנת 1539 הוכרזה הצרפתית כשפת החוק והמינהל הרשמית על ידי המלך פרנסואה הראשון.
הגושרים
תיירות
בית ההארחה של הקיבוץ הוקם כבר בשנת 1953 על חורבות ארמון החורף של האמיר פאעור, ראש השבט הבדואי ערב אל-פאדל (שמרכזו היה בוואסט שברמת הגולן). האמיר שחי באופן ראוותני ונזקק למזומנים, מכר את אדמותיו באזור לקרן הקיימת לישראל בשנת 1940. אלמנטים מהארמון כמו הקשתות, שולבו במבנה המרכזי של בית המלון.
ב-1997 הוכנס שותף פרטי לניהול בית ההארחה, הוא הפך לבית מלון ושינה את שמו ל"מלון בטבע".
נוסף על בית ההארחה, מפעיל הקיבוץ את "קייקי הגושרים", להשכרת סירות קיאק לשיט בנחל שניר. בתחומי הקיבוץ נמצאת שמורת טבע לא מוכרזת, בשם "עמק הנהר הנעלם". בשמורה יש ריכוז גדול של הצמח הנדיר שבטבט גדול. שמורת עמק הנהר הנעלם הוקמה בשנת 1990 על ידי חבר הקיבוץ אורי דימנד ומלון קיבוץ הגושרים.
מונופיזיטיזם
המונופיזיטיזם (מיוונית: מונוס=אחד, פיזיס=טבע/מהות) הוא השקפה כריסטולוגית לפיה הטבעים האנושי והאלוהי של ישו התאחדו לאחד בו. המונופיזיטיזם הוכרז כמינות הן על ידי הנצרות האורתודוקסית והן על ידי הנצרות הקתולית, עוד לפני שהתפלגו.
צרפתית
היסטוריה
עם התפשטות האימפריה הקולוניאלית הצרפתית החל מהמאה ה-17, התפשטה השפה הצרפתית אל חבלי עולם נוספים מחוץ לאירופה, בעיקר באפריקה ובאסיה.
מונופיזיטיזם
מהות הוויכוח
המונופיזיטיות צמחה והתפתחה בעת המחלוקות הכריסטולוגיות הגדולות שזעזעו את הכנסייה בין ועידת ניקיאה ב-325 לוועידת כלקדון ב-451. לאחר שהתקבל סופית עקרון השילוש הקדוש בניקיאה, נפנו הוגי הנצרות לעסוק באינספור הבעיות התאולוגיות והפילוסופיות שנבעו ממנו. נקבע אמנם שישו היה אנושי וגם אלוהי, אך היחס בין טבעיו עורר קושיות כבדות משקל. הדגשת האופן בו התמזג האל לתוך הבריאה הייתה, בעיני החוששים מכך, פתח לראייתו כנתון לשינוי ותמורה מצד יצירתו וחילול הקודש, במיוחד בסוגיה אם גם האל סבל על הצלב וכיצד. המחנה שתפס כך את הדברים יוצג בעיקר על ידי אסכולת אנטיוכיה והקפיד על כך שהצד האנושי היה שלם, מלא ומתפקד בזכות עצמו ולכן נשמתו ובשרו יכלו לסבול ולחוות הכל, בעוד שזה האלוהי פעל אמנם בתיאום גמור עמו אך היה גם מנותק במידת-מה. הקוטב השני יוצג על ידי האסכולה האלכסנדרונית שדאגה יותר מכך שפירוד בין הטבעים המעיט באלוהיות ישו וגם איים על אפשרות הגאולה, שהייתה מותנית בכך שעבר את כל חוויות בני-האדם ובכך רומם את האנושי כולו מן החטא הקדמון. בניגוד לאנטיוכים, הם החשיבו דווקא את האחדות והרצף בין שני הטבעים. לשני המחנות היו הוגים קיצוניים שהפתרונות שהציעו הוקעו כמינות. האלכסנדרונים הצמיחו לדוגמה את האפולינריזם, שגרס כי גופו של ישו בלבד היה אנושי ונשמתו ושכלו אלוהיים; האנטיוכי נסטוריוס גיבש את הנסטוריאניזם, ששלל ממרים, אם ישו את התואר "מולידת האל" בטענה כי ילדה רק את צדו האנושי. מצדדי שתי הפילוסופיות נודו והוכרזו ככופרים.
המונופיזיטיות פותחה על ידי אוטיכס ראש המנזר בקונסטנטינופול, כריאקציה לנסטוריאניות. כנגד הדעה כי לישו היו שני טבעים, טבע אלוהי וטבע אנושי, השקפה דיאופיזיטית כדעת פלביאנוס, פטריארך קונסטנטינופול. פלאבינוס כינס בשנת 448 סינוד שגינה את אוטיכס, האשים אותו בכפירה מונופיזיטית (חד-גשמית) ונידה אותו. אך אוטיכס חזר על דעתו וערער בפני הפטריארכים דיוסקורוס מאלכסנדריה וסוורוס מאנטיוכיה. בתמיכתם, כינס הקיסר הביזנטי תאודוסיוס השני (408–450) בשנת 449 ועידה אקומנית באפסוס (שכונתה אחר־כך "לטרוקיניום" - ועידת גזלנים) ובה זוכה אוטיכס ואילו פלביאנוס גונה, וזמן קצר אחר־כך מת. תוצאת החלטה זו הייתה שהכנסייה כולה אימצה את ההשקפה המונופיזיטית/מיאפיזיטית.
ברם, האפיפיור לאו הראשון לא הכיר בהחלטות ועידת אפסוס השנייה (בשנת 449) ולכן בשנת 451 כונסה ועידת כלקדון, ובה תמכו ההגמונים באפיפיור לאו ואישרו את ההשקפה הדיאופיזיטית, שעל פיה היה ישו בחייו משיח בעל שני טבעים שלמים שלא התמזגו לאחד, אף שנמצאו בגוף אחד. על פי השקפה זו ישו היה בעת בעונה אחת גם אל וגם אדם מושלם. כן הוציאה הוועידה מחוץ לכנסייה את אוטיכס, סוורוס ודיוסקורוס.
ועידת קונסטנטינופול השנייה ב-553 התנערה באופן סופי ומוחלט מהתאולוגיה המונופיזיטית/מיאפיזיטית וכתוצאה מכך נוצרה היררכיה חליפית בכנסיות המזרחיות המונופיזיטיות וכתוצאה מכך היו ערים בהן היו שני בישופים, האחד מונופיזיטי והשני דיאפיזיטי.
המיאפיזיטיזם
עם השנים, נושא המונופיזיטיזם הפך מוויכוח תאולוגי גרידא לעניין פוליטי, ומחוזות אשר רצו בעצמאות מהאימפריה הביזנטית אימצו את ההשקפה הזו; בנוסף לכך, גם כמה מהקיסרים הביזנטיים תמכו בה בתקופות מסוימות, ובראשית המאה ה-7 אף היה ניסיון לאחד את המונופיזיטיות והדיופיזיטיות באמצעות המונותליטיזם. בסופו של דבר מספר מחוזות כנסייתיים במזרח אימצו דוקטרינה כמעט זהה למונופיזיטיות, הגישה המיאפיזיטית (ביוונית: μία, אחת), הגורסת כי לישו היו שני טבעים שהתאחדו לאחד; כאמור, ההשקפה הדיאפיזיטית טוענת שלישו היו שני טבעים שלא התאחדו, אך התקיימו זה לצד זה בגוף אחד. כנסיות מיאפיזיטיות אלו נקראות היום בשם הכוללני נצרות אוריינטלית אורתודוקסית וגם הן מגנות את המונופיזיטיזם הקיצוני של אוטיכס.
הגושרים
תיירות
בבית המלון וברחבי הקיבוץ מפוזרים עשרות פסלים של הפסל אריה אשכנזי, חבר הקיבוץ.