cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויליאם וורדסוורת'
וורדסוורת' המורה
הפשטות של שירת וורדסוורת' אין משמעה ששיריו פשטניים. הוא לא היה בן כפר צר-מוחין, כפי שטען בזמנו איזה מבקר, שוכח שוורדסוורת' ידע בעל-פה ולמד בעיון את היצירות של מילטון, ספנסר, שייקספיר, וצ'וסר; הכיר לפרטי פרטים את השירה האנגלית של המאה ה-18 , כן היה בקיא, פחות או יותר, בתנ"ך, בשירה הקלאסית, ובשירה האיטלקית. אלא שלוורדסוורת הייתה דרכו שלו המקורית לחשוב על האדם, על לב האדם, ועל החיים האנושיים. העולם השירי של וורדסוורת' אינו העולם הדתי המופשט של מילטון העוסק במאבק ביצר הרע, ולא העולם האידיאלי היפה של ספנסר בו גיבורים מתקנים את מידותיהם במעשים הירואיים, גם לא העולם הריאליסטי העמוק והקסום של שייקספיר או של צ'וסר; אלא רעיון של עולם ארצי, המשקף את המרחק, גדול או קטן, בין החיים והעולם כפי שאמורים להיות - פשוטים וטהורים ושמחים ותמימים - לבין המציאות כפי שחש אותה . וורדסוורת' ידע היטב שהאדם, כל אדם, הוא בר חלוף בעולם הזה, ושבכל זאת המעשים הטובים ורגעי החסד והמחשבות הטובות והמילים הטובות נשארים. כחכם הוא הפיק לקחים למען דורו והדורות הבאים, וייעד את שיריו "להנאה הצרופה של מעט לבבות טבעיים, ובחיבה גדולה יותר בעבור משוררים צעירים שבקרב אותן גבעות יהיו האני השני שלי לאחר לכתי".
על מנת לקרוא כראוי את שירת וורדסוורת', ללמוד מה שחפץ להורות, נדרש להאזין לשיריו ממש כפי שהאזין לשירת תור:
יצירותיו
"בלדות ליריות ושירים אחרים" (ארבע מהדורות: 1798, 1800, 1802, 1805)
"שירים בשני כרכים" (1807)
"מדריך לאגמים" (חמש מהדורות: 1810, 1820, 1822, 1823, 1835)
"לאודמיה" (שתי גרסאות: 1815, 1845)
"האיילה הלבנה של ריילסטון" (1815)
"פיטר בל" (1819)
"הנחל דאדן: סדרת סונטות" (1820)
"סונטות דתיות" (1821)
"שירים, בעיקר משנים מוקדמות ואחרונות" (1842)
"האקדמה" (שתי גרסאות עיקריות: 1805, 1850)
"שירים / היצירות הפיוטיות של וורדסוורת'" (בעריכת המשורר: 1815, 1827, 1836-7, 1845, 1849-50, בעריכת דאודן: 1892, בעריכת נייט: 1896, בעריכת האצ'ינסון: 1904. בעריכת סלינקורט ודארבישייר: 1940)
אליפות אפריקה בכדורסל
אליפות פיב"א אפריקה (באנגלית: FIBA Africa Championship) הידועה גם בשם אליפות אפריקה בכדורסל, היא אליפות כדורסל הגברים היבשתית של אפריקה. האליפות מפגישה את נבחרות הכדורסל הטובות ביותר באפריקה, ומנוהלת על ידי פיב"א אפריקה, התאחדות כדורסל המסונפת לפיב"א. האליפות משמשת גם כטורניר המוקדמות לאליפות העולם בכדורסל ולטורניר הכדורסל במשחקים האולימפיים. אליפות אפריקה נערכת אחת לשנתיים.
ג'מאל דבוז
ג'מאל דבוז (בצרפתית: Jamel Debbouze; נולד ב-18 ביוני 1975 בפריז) הוא שחקן צרפתי ממוצא מרוקאי.
קורות חייו
התגורר בילדותו שלוש שנים בתאזה במרוקו. לאחר מכן התגורר בפרבר של פריז, במרחק 30 ק"מ מהבירה. כשהיה בן 14 נפצע מרכבת שעברה לידו במהירות של 150 קמ"ש; חברו שהיה עמו נהרג, והוריו האשימו אותו בכך, אך בית המשפט זיכה אותו. ג'מאל עצמו נותר משותק בידו הימנית מאז.
את קריירת המשחק שלו הוא התחיל מיד לאחר מכן בסרט קצר של נביל עיוש, "האבנים הכחולות של המדבר". יד ימין המשותקת הפכה מאז לסימן ההיכר העיקרי שלו. בסדרת הטלוויזיה "H" הוא שיחק בתפקיד הראשי ונודע לקהל הרחב, אך לפרסום העולמי הוא הגיע עם תפקידו בסרט "אמלי". בסרט "אסטריקס ואובליקס – מבצע קלאופטרה" הוא גילם את האדריכל נומרוביס שמבקש עזרה מהגלים המפורסמים כדי לבנות ליוליוס קיסר ארמון תוך שלושה חודשים. הסרט החשוב הבא שלו הוא "Indigènes", על יחידת הלוחמים הצפון-אפריקאים בצבא השחרור הצרפתי "צרפת החופשית" במלחמת העולם השנייה. ב-2013 השתתף בסרט "דרכון לאלג'יר", בו הוא גם לקח חלק בהפקה. ב-2016 השתתף בקומדיה "הפרה ז'קלין".
בינואר 2009 התגייס דבוז יחד עם סטפן הסל ואחרים לעזרת האוכלוסייה הפלסטינית המופצצת ברצועת עזה. הוא קרא לאזרחי צרפת לתרום כסף עבור קניית ציוד רפואי.
סרג'אן באביץ'
סרג'אן באביץ' (בסרבית: Срђан Бабић; נולד ב-22 באפריל 1996) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הבלם באלמריה ובנבחרת סרביה.
קריירת מועדונים
באביץ' התחיל את דרכו בקבוצת כדורגל מקומית בעיר הולדתו באניה לוקה ובאוגוסט הצטרף למחלקת הנוער של וויבודינה נובי סאד. ב-1 במרץ 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-2 נגד ווז'דובאץ. בגמר הגביע באותה שנה הבקיע בניצחון 0-2 נגד יאגודינה.
ב-8 ביולי 2015 באביץ' חתם לארבע שנים בריאל סוסיאדד והצטרף לקבוצת המילואים. בעונה הראשונה שלו בקבוצה ערך 31 הופעות וגבש 3 שערים.
ב-31 באוגוסט 2016 הושאל לראוס דפורטיו עד לסיום העונה. ב-7 ביולי 2017 חזר לסרביה והושאל לכוכב האדום בלגרד עד לסיום העונה, אמנם בפברואר רכש הכוכב האדום את כרטיס השחקן שלו תמורת 800 אלף אירו ובאביץ' חתם במועדון לארבע שנים.
ב-31 באוגוסט 2020 הושאל לפמליקאו מליגת העל הפורטוגזית.
ב-30 באוגוסט 2021 באביץ' חזר לספרד והושאל לאלמריה מהליגה הספרדית השנייה. בסיום העונה אלמריה חזרה ללה ליגה וב-5 ביוני 2022 חתם לארבע שנים במועדון.
קריירה בינלאומית
באביץ' שיחק בצעירותו בנבחרת הנוער של סרביה והשתתף עימה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 - 2014. שנה לאחר מכן, זכה עם הנבחרת בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20.
נזירות בודהיסטית
הנזירוּת הבודהיסטית היא אחת הצורות העתיקות ביותר של נזירות בהיסטוריה האנושית ואחד מעמודי התווך של הבודהיזם. נזירים ונזירות בודהיסטים אחראים על שימורה והפצתה של חכמת הבודהה והכוונה של מעמד "בעלי הבתים", כך מכונים בודהיסטים שלא לקחו על עצמם נדרי נזירות.
נזירים בודהיסטים מכונים בפאלי "בְּהיקְהוּ" ונזירות מכונות "בְּהִיקְהוּני". המשמעות המילולית של המונח היא "קבצן", מפני שנזירים בודהיסטים מסתמכים על צדקה ולרוב אסורה עליהם אחזקת רכוש.
לעיתים משמש המושג סָנְגַהה (מפאלי: קהילה, חברותא) בשביל לתאר את מעמד הנזירים, אך למושג שימושים נוספים. לעיתים המושג מתייחס לכלל הקהל הבודהיסטי, נזירים ובעלי בתים כאחד (כפי שמופיע בשלוש אבני החן) ובצירוף אַרְיאסנגהה (מפאלי: הקהילה האצילית) המושג מתייחס לאלו שהשיגו אחד או יותר מארבעת שלבי ההארה בין אם לקחו על עצמם נדרי נזיר ובין אם לאו.
היסטוריה והתפתחות
מוסד הנזירות הבודהיסטית נוסד על ידי גאוטמה בודהה בימי חייו במאות הרביעית והחמישית לפני הספירה. אורח החיים הנזירי בבודהיזם צמח מתוך אורח החיים של כתות קדומות של נזירים נוודים, הנקראים סאניאסינים (מסנסקריט "סָניַאסַה", דוונגארי: संन्यास, מילולית: חיי פרישות) במסורת ההודית. אך בניגוד לסניאסינים איתם חי ולמד, הבודהה דחה את הסיגוף והבידול שאפיין את הסניאסינים ובמקומו כונן את "דרך האמצע", הדורשת מהנזיר לעמוד על מתח בין הסגפנות לבין חיי "בעל הבית" המחפש להפוך את חיו לנוחים. דבריו מוצגים כך בדְהַמַצַ'קַפַּוַוטַּנַה סוּטַּה, הדרשה הראשונה אותה נשא לאחר שהתעורר לקבוצת הסניאסינים איתה חי ביער:
מראשית הבודהיזם חיי הנזירות לא היו אורח חיים בדלני או מתבודד: מעמד הנזירים, המכונה גם סנגהה, נשען על קהילת "בעלי הבתים" למלוי צרכים בסיסיים כמו מזון וביגוד, ובתמורה חברי הסנגהה מספקים הנחיה בדרך הדהרמה. בתקופת הבודהה נזירים נדדו ביחידים או בקבוצות קטנות - מורה ותלמידיו, או מספר נזירים שחברו יחדיו וחיו בפאתי כפרים וערים ותרגלו מדיטציה ביערות. נזירים ונזירות היו אמורים להחזיק מעט רכוש אם בכלל, שכולו נתרם מרצון על ידי בעלי הבתים. בעלי הבתים גם תרמו את המזון עליו התקיימו הנזירים וסיפקו מקומות לינה עבור הנזירים כאשר אלו נזקקו להם. מספר אסכולות בודהיסטיות טוענות כי בתקופתו של הבודהה מבנים וגנים רבים נתרמו על ידי אזרחים עשירים לנזירים ונזירות לאירוח בעונה הגשומה, אם כי אין עדויות ארכאולוגיות התומכות בטענה זו, וממחקר היסטורי עולה שמתחמי נזירים הופיעו לראשונה מאוחר יותר.
לאחר מותו של גאוטמה בודהה, פיתחה הנזירות הבודהיסטית מנהגי קוינוביון. הפרקטיקה של חיים שיתופיים בקהילה במהלך עונת הגשמים, כפי שהורה הבודהה, הלכה והתרחבה בהדרגה והפכה ממנהג עונתי לצורת חיים שסובבת חיי קהילה בודהיסטים, וחיי הנדודים נזנחו כליל. רוב כללי המשמעת המודרניים לפיהם חיים נזירים ונזירות בודהיסטיים מתייחסים לחיים שיתופיים במנזר, ומסדירים לפרטים את צורות השיתוף והשיטות לחיות בקהילת נזירות. מספר הכללים הנהוגים משתנה לפי מסדר, ולרוב מספר הכללים המחייבים נזירות גבוה מהכללים המחייבים נזירים.
החיים במנזר
נזיר בודהיסטי אינו כומר, ואינו פועל כמתווך בין האדם לבודהה, וגם לא לאל כלשהו. תפקידו המרכזי הוא שימור התורה הבודהיסטית, חקר הדהרמה, ותיווך שלה למעמד בעלי הבתים, ולעיתים לערוך טקסים עבור בעלי הבתים בנקודות ציון חשובות, כמו לידות, לוויות וכו'.
תקנות המשמעת של הנזירים והנזירות נועדו ליצור חיים פשוטים וממוקדים ולא חיי סגפנות, בשונה מהנזירות הנוצרית. התנזרות ממין מהווה עקרון מרכזי במשמעת הנזירית ומטרתה להפריד בין אורח החיים של מעמד הנזירים מזה של מעמד בעלי הבתים. היום יום הנזירי מורכב מלימוד הדהרמה ומדיטציה, אם כי יש מחלוקת בין הזרמים השונים בנוגע למידת החשיבות היחסית של שניהם.
אופן האכילה משתנה ממסורת למסורת וקפדנות ההשגחה משתנה ממנזר למנזר, לרוב נזיר רשאי לאכול ארוחה אחת ביום שנתרמה לו ישירות מתומכים, או ממטבח המנזר שמצויד (ולעיתים מאויש) בידי תומכים ממעמד בעלי הבתים.
הבודהה לא מינה יורש ולא קבע חוקים המחייבים ציות למוסד מרכזי וברוב האסכולות הבודהיסטיות הנזירים לא נדרשים לציית לסמכות היררכית, בניגוד לנזירים הנוצריים. עם זאת, נהוג לכבד חברים ותיקים יותר בסנגהה. קבוצות של נזירים נוהגים לקבל החלטות משותפות כקהילה באספות, שבהן גם דנים בהפרות של כללי המנזר ואופני השימוש ברכוש המשותף. ניתן להבחין ביחסי מורה/תלמיד או בכיר/זוטר בחלק מהמנזרים, אך אין תפקידים רשמיים או סמכות לתת פקודות לנזירים זוטרים ברוב הזרמי הבודהיזם (יוצא דופן לכלל זה הוא זרם הוג'ריאנה, בו נהוגה חניכה). אב מנזר, לרוב נזיר ותיק אך פעיל, ממונה מקרב הנזירים, לעיתים על ידי הסנגהה עצמה בהחלטה משותפת ולעיתים (בבודהיזם התאילנדי בעיקר) על ידי הצבעה בקהילת בעלי הבתים אותה המנזר משרת.
הבדלים גאוגרפיים
אופני הנזירות משתנים באופן ניכר ממדינה למדינה ומזרם לזרם. בין השאר, ניתן לייחס זאת להבדלים במסורות הכתובות והדוקטרינות שהתקבעו בחלקים שונים של העולם הבודהיסטי. בנוסף נעשו התאמות מקומיות בשל תנאים חברתיים ואקלימיים על ידי מסדרי הנזירות על מנת לאפשר לבודהיזם להשתלב בתרבויות שונות ולהבטיח חיים בריאים וטובים לנזירים. בהרי ההימלאיה למשל, נזירים מחזיקים ולובשים ביגוד שאינו מוזכר בכתבים כדי להתמודד עם האקלים ומורשים לאכול בשר, בגלל הקושי להתקיים מדיאטה צמחונית באזור זה. באזורים בהם קיבוץ נדבות בלתי אפשרי (בגלל קושי לנוע, גאוגרפיה, חוסר הענות מצד קהילת "בעלי הבתים" או עוינות מצד השלטון), נזירים נוהגים להחזיק צוות מטבח המורכב מנזירים או מתנדבים האחראים על מתן ארוחות לקהילה.
אף על פי שעבר היו מספר רב של מסורות וינאיה (כללי נזירות) שונות, רק שלושה נוסחים שרדו עד ימינו: הטהרוואדה, הדְהַארְמַגוּפְּטַקָה (המזוהה עם המהאיאנה), והמוּלאסַרְוַסְטיוַדָה (המזוהה עם הבודהיזם הטיבטי).
טיבט
ערב הפלישה הסינית לטיבט בסוף שנות הארבעים ותחילת שנות החמישים, קהילת הנזירים היוותה יותר ממחצית מהגברים במדינה, אך כיום אסור לתרגל בודהיזם טיבטי בתוך המדינה. הנזירים הטיבטים שייכים למסורת המהאיאנה או הוג'ריאנה (שנחשבת לעיתים זרם בתוך המהאיאנה), הדוגלת בצמחונות כביטוי לחמלה, אך בגלל קושי כלכלי לקיים דיאטה צמחית בהרי ההימלאיה הקרים והסלעיים נזירים טיבטים נוטים לאכול מוצרי חלב ואף בשר. טנזין גיאטסו, הדלאי לאמה הנוכחי, הביע תמיכה רבה בעקרון הצמחונות ועודנו מעודד את כל מי שמסוגל בריאותית להתקיים מדיאטה צמחית לעשות זאת, והוא עצמו נהג כך עד שבריאותו התדרדרה.
ישנה הבדלה בטיבט בין שני סוגים של אנשי דת בודהיסטים. הראשון הוא הנזירים מושבעים (אלו שלקחו על עצמם את נדרי הנזיר במלואם) והשני הוא מעמד המורים המכונים "לאמה" הדומה למעמד הגורו בהודו. אין מניעה שנזיר יהיה לאמה, והלאמות הבכירות ביותר אף מחויבות בנדרי נזירות (לדוגמה הדלאי לאמה). אסכולות שונות מאפשרות בשורותיהן יחס שונה של נזירים ולא-נזירים (המכונים נְגַאגְפּא, טיבטית: སྔགས་པ་), ואין זה יוצא דופן לראות לאמות שאינם נזירים לבושים גלימות נזירים.
בישראל קיים מנזר בודהיסטי אחד הפועל לפי עקרונות הבודהיזם הטיבטי. המנזר הוקם ופועל כחלק מרכז אוום הממוקם בדרום הערבה.
מזרח אסיה
בארצות מזרח אסיה נהוגה המהאיאנה, והיא מקום היווסדו של הזן. הנזירים חיים בריחוק מסוים מקהילת בעלי הבתים, לפחות ביחס למדינות הטהרוואדה. תנאים אקלימיים וגאוגרפיים מקשים לקבץ נדבות במדינות אלו, ומכיוון שקבצנות נראית בעין שלילית בסין ושכנותיה, נדיר לראות נזירים מקבצים נדבות בסין, וייטנאם וקוריאה. ביפן נהוג לקבץ נדבות, אך אין זה מראה שכיח כמו בדרום-מזרח אסיה. במקום, המנזרים מקבלים תרומות תקופתיות של חומרי גלם למזון בכמויות סיטונאיות. את תפקידי המטבח מאיישים לרוב בעלי בתים, אך לעיתים גם נזירים שמונו לכך על ידי אב המנזר. רוב הנזירים בחלק זה של העולם אוכלים ארוחה אחת ביום, אחרי הצהריים.
נזירי זן מורשים גם לעסוק בחקלאות ועושים זאת במיוחד בסין, דבר שאיפשר למנזרי זן מסוימים לכלכל את עצמם ללא תלות בקהילת בעלי הבתים. באזורים מסוימים בסין ניתן לראות מנזרים מעורבבים מגדרית. בנוסף לחקלאות, נזירים במדינות אלו אימצו גם תרגול באומניות לחימה על מנת להגן על עצמם ועל מנזריהם. חלק ממסדרים אלה אף אימצו אופי צבאי והיוו כוח פוליטי חשוב בהיסטוריה המקומית, לדוגמה נזירי הסוֹהֵיי ביפן וצבא הצדיקים  הקוריאני שהורכב והתפרק מספר פעמים בהיסטוריה על מנת לגרש כובשים זרים. מסדר הנזירים הצבאי הידוע ביותר כיום הוא מסדר השאולין הסיני.
מסדרי הנזירים היפנים יוצאי דופן ביחסם לנישואים- בהגעה לדרגה מסוימת מותר לביקהו או ביקהוני לשאת אישה או איש. מקור המנהג במייסד אסכולת טנדאי שחליט להשביע את נזיריו בשבועת הבודהיסטווה, המתירה נישואין, במקום בשבועת הוינאיה המסורתית במאה ה-9 לספירה. עם זאת, נישואי נזירים נעשו מנהג של ממש רק עם רסטורציית מייג'י, במהלכה הועבר חוק שאפשר לנזירים ונזירות ביפן מכל האסכולות והזרמים לשאת אישה או איש.
דרום-מזרח אסיה
בדרום מזרח אסיה נהוג זרם הטהרוואדה. בתאילנד, סרי לנקה, קמבודיה ולאוס נהוגה הסמכה זמנית לנזירות לצד הסמכה מלאה. הרבה בני נוער ומבוגרים צעירים מבלים חלק מחופשת הקיץ שלהם מבית הספר או מהאוניברסיטה בנזירות, בין אם כדי ללמוד עוד על הבודהיזם, להרוויח נקודות זכות ללימודים או למצוא חן בעיני קבוצת השווים שלהם. ברוב המדינות תקופה זו של הסמכה זמנית לנזירות קורת בזמן הוואסה, תקופה בת שלושה חודשים (יולי עד אוקטובר) בעונה הגשומה בה נהוג בקרב מאמיני הטהרוואדה להגדיל את המאמצים הרוחניים.
בתאילנד פותחה בתחילת המאה ה-20 מסורת נזירית המנסה להתחקות אחרי אופי הנזירות בבודהיזם המוקדם. מסורת זו, הנקראת "מסורת נזירי היער של תאילנד". החלה עם אג'האן מוּן, נזיר ומורה מואר. המסורת שמה דגש על הישמעות מחמירה לוינאיה, הקוד האתי של הנזירות הבודהיסטית, ובתוכה על כלכלה המסתמכת אך ורק על קיבוץ מזון ועל תרגול מדיטציה במטרה להגיע לנירוואנה, ומעדיפה את התרגול והחוויה כדרך להארה על למידת הסוטרות וטקסטים מקודשים אחרים, במיוחד אלו המאוחרים.
תסיסה הומולקטית
תסיסה הומולקטית היא תהליך ביולוגי שבו מומר גלוקוז לאנרגיה תאית וחומצה לקטית. התגובה היא תסיסה המתרחשת בהיעדר חמצן במספר סוגי חיידקים ובתאים של בעלי חיים, כגון תאי שריר. את התהליך מזרז האנזים לקטט דהידרוגנאז.
הגליקוליזה יוצרת שתי מולקולות ATP, שתי מולקולות NADH מ–+NAD, ושתי מולקולות פירובט, שם טמונה רוב האנרגיה הכימית שהייתה לגלוקוז. השלמת הפירוק של הגלוקוז (לפחמן דו-חמצני) דורשת חמצון פירובאט דרך מעגל קרבס וזרחון חמצוני - (מערכת העברת אלקטרונים). כאשר אין מספיק חמצן לקיום מעגל קרבס וזרחון חמצוני, הגליקוליזה צריכה להיות מוגברת על מנת לספק את צורכי ה ATP התאי. הפירובט הנוצר מומר לחומצה לקטית דרך תסיסה לקטית. המרת פירובט ללקטט מחדשת +NAD, דבר אשר מאפשר לגליקוליזה להמשיך. לקטט עובר לחוץ התא בדיפוזיה לדם. בהגיעו לכבד הופך הלקטט חזרה לפירובט ובתהליך הגלוקונאוגזה הופך לגלוקוז. הגלוקוז שנוצר חוזר לדם ומגיע חזרה לשריר, תהליך זה מוריד מן העומס החומצי של השריר, ונקרא מעגל קורי.
אנטיגונוס מונופתלמוס
שירות צבאי אצל אלכסנדר הגדול
בשנת 333 לפנה"ס מונה על ידי אלכסנדר הגדול לסטראפ פריגיה שבמערב אנטוליה. במסגרת תפקידו היה אחראי על שמירה על קווי האספקה של אלכסנדר עם יוון ועם מוקדון.
מלחמות הדיאדוכים המוקדמות
לאחר מותו של אלכסנדר בשנת 323 לפנה"ס, הוכרזו כמלכים בנו התינוק, אלכסנדר הרביעי איאגוס, ואחיו החולה, פיליפוס ארידאיוס. באופן מעשי, היה השלטון בידי אצילי מוקדון, כשהחשובים שבהם אנטיפטרוס, קרטרוס ופרדיקס. בעת כיבושיו של אלכסנדר היה אנטיפטרוס מושל מוקדון. קרטרוס היה קצין בכיר שנלווה אל אלכסנדר בכיבושיו, אך זמן קצר לפני מותו נשלח ליוון. מירב הכוח נותר אם כך בידיו של פרדיקס, לשעבר מפקד הפרשים בצבא אלכסנדר וכעת עוצר הממלכה. פרדיקס כבש מספר מובלעות שנותרו בתחום שליטתה של ממלכת אלכסנדר, וחילק את מחוזות האימפריה (הפחוות הפרסיות לשעבר) לידיהם של אצילים מוקדונים מקורבים לאלכסנדר, שראו את המחוזות שעליהם הומשלו כממלכותיהם הפרטיות. כך לדוגמה תלמי הראשון קיבל את מצרים, אנטיגונוס מונופתלמוס את פריגיה וליסימכוס את תראקיה.
פרדיקס, שניסה לשמור על אחדות הממלכה ולמנוע מהמושלים לפרוש ממנה, נחשד בשאיפת הכתר לעצמו. אי לכך התארגנה כנגדו ברית שכללה את תלמי, ליסימכוס, אנטיפטרוס, קרטרוס ואנטיגונוס. פרדיקס שלח את היווני אאומנס, מזכירו לשעבר של אלכסנדר, בראש צבא אל מערבה של אסיה הקטנה, על מנת לבלום את צבאותיהם של קרטרוס ואנטיפטרוס ממקדוניה, ליסימכוס מתראקיה ואנטיגונוס מפריגיה. באותה עת יצא פרדיקס בעצמו אל מצרים, על מנת להכניע את תלמי, אך הוא הובס על גדת הנילוס בשנת 321 לפנה"ס ונרצח על ידי קציניו, כנראה בסיועו של תלמי.
לאחר מותו של פרדיקס, התכנסו הדיאדוכים בטריפרדסוס שבסוריה. אנטיפטרוס נבחר כעוצר הממלכה, אך מיד חזר למקדוניה ולקח איתו את שני מלכי־הבובה; סלוקוס נתמנה למושל בבל והארצות שממזרחה (דהיינו מדי, פרס, פרתיה, באקטריה, סוגדיאנה ועוד), ותלמי צירף לשלטונו את ארץ ישראל ודרום סוריה. פריגיה, ממלכתו של אנטיגונוס, הורחבה, והוא קיבל את הפיקוד על הצבאות באסיה, ולקח על עצמו את המשך המלחמה באומנס באסיה הקטנה.
בינתיים, במוקדון, מינה אנטיפטרוס את פוליפרכון ליורשו, במקום בנו קסנדרוס. פעולה זו ומותו של אנטיפטרוס כשנה לאחר מכן יצרו מלחמה חדשה כשניסה קסנדרוס לתפוס את השלטון במוקדון מידיו של פוליפרכון. זה האחרון כרת ברית עם אומנס, ומינהו לשר צבא ראשי באסיה, ואילו קסנדרוס התחבר אל תלמי ואל בן בריתו, אנטיגונוס.
אנטיגונוס המשיך לרדוף את אומנס באסיה הקטנה, ובשנת 320 לפנה"ס הצליח להטיל עליו מצור במבצר נורה שבדרום הרי הטאורוס, אך נוצח על ידו ב־317 לפנה"ס בקרב פאסיטיגריס, ליד אספהאן שבפרס. הקרב המכריע התחולל ליד העיר שושן בפרס, ובו בגדו באומנס הקצינים המוקדונים של צבאו ומסרוהו לידי אנטיגונוס, שהוציאו להורג. לאחר מכן גירש את סלאוקוס ונטל את שטחי שלטונו, ובכך הפך אנטיגונוס לשליט על רוב שטחי האימפריה של אלכסנדר הגדול.
ניסיונו של אנטיגונוס לאחד את הממלכה
התחזקותו של אנטיגונוס הביאה את שאר הדיאדוכים (תלמי, סלאוקוס, ליסימכוס וקסנדרוס, שהצליח לבסוף לתפוס את השלטון מידיו של פוליפרכון) לכרות ברית כנגדו. ב־315 לפנה"ס יצא אנטיגונוס במסע מלחמה נגד קסנדרוס, שאיתו כרתו ברית שאר הדיאדוכים. תחילה הייתה ידו של אנטיגונוס על העליונה, אך בסתיו 312 לפנה"ס הובס בנו דמטריוס פוליורקטס (מאשתו סטרטוניקי ) בקרב גדול ליד עזה על ידי תלמי וסלאוקוס. לאחר הקרב נסוג תלמי למצרים מתוך חשש לעימות עם אנטיגונוס עצמו, אך סלוקוס הצליח לשכנעו לתת לו גדוד מצבאו, ובעזרת גדוד זה ביסס את שלטונו בבבל ובארצות שממזרחה. בשנת 311 לפנה"ס נחתם לבסוף הסכם שלום בין הצדדים, אשר לא כלל את סלאוקוס. אנטיגונוס ובנו, אשר ביססו את שלטונם באסיה הקטנה ובסוריה, הפנו את משאביהם לחיסולו של סלאוקוס, אך הוא הצליח להביס את אנטיגונוס ואף הרחיב את ממלכתו מזרחה.
העימות הבא פרץ כשפלש תלמי אל יוון. דמטריוס כבש את אתונה ב־307 לפנה"ס, וניצח את תלמי בקרב הימי הגדול קרב סלמיס בקפריסין (306 לפנה"ס); בעקבות הניצחון קיבל לידיו אנטיגונוס את השליטה על האי קפריסין והכתיר את עצמו ואת בנו כמלכים. הוא פלש למצרים בדרך הים והיבשה, אך נסוג חזרה לסוריה לאחר שצבאו בפיקוד דמטריוס טבע בסערה ליד רפיח. ב־305 לפנה"ס הלכו בעקבותיו שאר הדיאדוכים והכתירו עצמם למלכים, אך אנטיגונוס לא התיאש; אדרבא ואדרבא, כאשר יצא סלאוקוס למסע מלחמה במזרח, ניצל זאת אנטיגונוס והתכונן למלחמה. דמטריוס בנו כבש חלקים נרחבים מיוון והתכונן להנחית מהלומה מכרעת על קסנדרוס, כשקרא לו אנטיגונוס לשוב לאסיה ולהתגונן מפני צבאותיהם של ליסימכוס, אשר חצה את הבוספורוס לאנטוליה; תלמי, אשר כבש את ארץ ישראל; וסלוקוס, ששב בינתיים מן המזרח עם כ־500 פילים הודים.
הקרב המכריע, קרב איפסוס התחולל בפריגיה במערבה של אסיה הקטנה, בין צבאם של אנטיגונוס ודמטריוס לבין צבא סלאוקוס וליסימכוס, שכן תלמי נסוג בחזרה לארץ ישראל לאחר ששמועה התגנבה לאוזנו כי אנטיגונוס עומד לתקפה. צבא אנטיגונוס נחל תבוסה מוחצת בקרב, אנטיגונוס עצמו נהרג, ודמטריוס הצליח רק בקושי להימלט משדה המערכה.
אנטיגונוס היה הדיאדוך האחרון אשר שאף לאחד את האימפריה של אלכסנדר בראשותו. הוא היה השליט המשפיע ביותר במלחמות הדיאדוכים ברוב הזמן עד למותו, וניתן לו מקום חשוב בדברי הימים של התקופה ההלניסטית. שושלתו המשיכה, דרך דמטריוס בנו, לשלוט במוקדון עד לכיבושה על ידי רומא ב־168 לפנה"ס.
פיני בדש
פיני בדש (נולד ב־29 באוגוסט 1952) הוא ראש מועצת עומר משנת 1990, חבר הכנסת מטעם מפלגת צומת בכנסת ה־13 ומטעם ליכוד-גשר-צומת בכנסת ה־14.
ביוגרפיה
בדש נולד ב־1952 במושב גילת למשפחה ממוצא תוניסאי. נשוי ואב לשלושה. התגייס לצבא ב־1970. בשנת 1974 סיים את שירותו הסדיר בצה"ל כקצין לוחם בצנחנים בדרגת סגן ובשירות מילואים פעיל הגיע לדרגת תת-אלוף. ב־1979 סיים לימודי תואר ראשון B.Sc בהנדסת מכונות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ב־2001 סיים (בהצטיינות יתרה) לימודי תואר שני M.A במנהל ומדיניות ציבורית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. ב־1990 החל לכהן כראש מועצת עומר.
לקראת הבחירות לכנסת ה-13 הצטרף למפלגת צומת, ובבחירות מקדימות לרשימת המפלגה, שנערכו באפריל 1992, נבחר למקום השלישי. המפלגה זכתה ב-8 מנדטים והוא החל לכהן במקביל להיותו ראש מועצה כחבר הכנסת מטעמה.
במסגרת תפקידו בכנסת עמד בראש ועדת המשנה לרשויות המקומיות, שהוקמה ליד ועדת הכספים ב-1996. בנוסף עמד בראש קבוצת אנשי ציבור וראשי רשויות מקומיות בנגב, שפעלו למען הקמת שדה תעופה בינלאומי נוסף בנבטים.
בדש נבחר שוב כראש מועצת עומר בבחירות לרשויות המקומיות בנובמבר 1998, ונאלץ להתפטר מהכנסת בעקבות קבלת חוק איסור כפל תפקידים שקבע כי מעתה ואילך לא ניתן לכהן כראש ראשות וכחבר הכנסת במקביל.
בסוף שנות ה-90 יזם בדש תוכנית להרחבת תחום היישוב עומר צפונה, לשטח בו גרו תושבים בדואים משבט תראבין. לצורך מימוש ההרחבה יזם תוכנית לפינוי השבט מהאדמות עליהן הוא יושב. בספטמבר 2003 התקבלה החלטת ממשלת ישראל ליעד שטח מדרום לעיר רהט, כדי שישמש להקמת יישוב חדש לשבט, תראבין א-צאנע. הקמת היישוב החדש החלה בשנת 2005 ומקביל החל בפינוי התושבים הבדואים, חלקם עזב מרצון לאחר שקיבלו פיצוי כספי ומגרש ביישוב החדש, אך חלק סירב להתפנות ופתח במאבק. ב-2009 החל פעולות פינוי בכוח של היישוב. במרץ 2009 הוצת מטוסו הפרטי במנחת שדה תימן על ידי בדואי מהשבט, על רקע המאבק נגד הפינוי. ב-2012 התפנו המשפחות האחרונות אל היישוב החדש ועל השטח הוקמה שכונה חדשה.
בספטמבר 2006 קרא לכל חברות התקליטים, חברות ההפקה וראשי הרשויות בארץ להחרים את הזמר ג'קו אייזנברג, זוכה "כוכב נולד 4". לאחר שאייזנברג הצהיר בפומבי כי לא רק שלא התגייס, אלא הוא גם סולד מצה"ל. באוגוסט 2007 קרא להחרים את כל משתתפי "כוכב נולד" שלא שירתו בצה"ל. ביוני 2011 קרא להחרים את אוניברסיטת בן-גוריון בנגב בטענה שהאוניברסיטה מעסיקה מרצים שמסיתים נגד מדינת ישראל.
בספטמבר 2014 נחקר במשטרת באר שבע בחשד לפגיעה בפרטיותו של מועמד מתחרה בבחירות המקומיות ב-2013. על פי החשד, בדש חשף מידע פרטי של אחד המועמדים שהתמודד מולו בבחירות, בהיעדר בסיס עובדתי לחשד, לאחר חקירה קצרה נסגר התיק מעילת חוסר אשמה.
ביולי 2023 הכריז כי לא יתמודד בבחירות הבאות ויפרוש מהתפקיד לאחר 33 שנים.
בדש פועל בתפקידים ציבוריים נוספים בהתנדבות: חבר בהנהלת השלטון המקומי ויו"ר פורום הרשויות הקטנות, יו"ר רשות ניקוז ונחלים שקמה בשור, יו"ר מדרשת שדה בוקר, יו"ר ועד מנהל של המכללה הטכנולוגית באר שבע, חבר הנהלת עמותת "אשר רוח בו" המהווה בסיס למכינה קדם צבאית לנוער בסיכון, חבר הות"ל, חבר ועדה מחוזית לתכנון ובניה מחוז דרום, חבר הנהלה ויו"ר אגודת ידידי תיאטרון באר שבע, חבר ועד מנהל של מוזיאון חיל האוויר. בין היתר מחזיק בדש ברישיון טיס אזרחי. עקב פועלו הרב ומאבקו לפיתוח הנגב זכה בדש לכינוי "השריף". הוא מכהן בוועד המייעץ של תנועת "הביטחוניסטים".
ויליאם מוזלי
ויליאם פיטר מוזלי (באנגלית: William Peter Moseley; נולד ב-27 באפריל 1987) הוא שחקן אנגלי, אשר ידוע בעיקר בשל תפקידו בתור פיטר פיוונסי (אנ') בסדרת סרטי "נרניה", ומתפקידו בתור הנסיך ליאם הנסטרידג' בסדרה המקורית הראשונה של "רויאלס".
ביוגרפיה
מוזלי נולד בכפר שיפסקומב ברכס הגבעות קוטסוולדס שבמחוז גלוסטרשייר, בדרום מערב אנגליה. הוא בנם של ג'ולייט (לבית פלמינג) ופיטר מוזלי, שניהם צלמי קולנוע. מוסלי למד בבית הספר היסודי שיפסקומב מספטמבר 1991 עד יולי 1998, ולאחר מכן המשיך את לימודיו בבית הספר הפרטי וייקליף שבגלוסטרשייר.
קריירה
בשנת 1998 קיבל את תפקידו הראשון בסרט הטלוויזיה של ITV "Cider with Rosie", המהווה עיבוד לרומן באותו שם מאת הסופר והמשורר לורי לי. בשנת 2002, קיבל את תפקידו הבא בתור פורסטר בסרט הטלוויזיה "היה שלום, מר צ'יפס" גם הוא הפקת מקור של ITV, וגם הוא עיבוד לרומן באותו שם של הסופר ג'יימס הילטון.
בשנת 2005 פרץ לתודעה הבינלאומית כאשר קיבל את התפקיד של פיטר פיוונסי (אנ') הסרט הפנטזיה וההרפתקאות "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים" אשר מבוסס על הספר "האריה, המכשפה וארון הבגדים" מאת ק.ס. לואיס, הראשון שיצא לאור והרומן השני בסדרת "דברי ימי נרניה". בשנת 2008 שב לגלם דמות זו בסרט הבא בסדרה "סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן" ובשנת 2010 שב בפעם השלישית לתפקיד יותר קטן בסרט הבא "סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר".
בשנת 2014, הוא שיחק את התפקיד של ג'ראד בסרט "מרגריטה, עם קש". בשנת 2015, לוהק לתפקיד של הנסיך ליאם הנסטרידג' בסדרה המתוסרטת הראשונה של "רויאלס" לצד אליזבת הרלי וטום אוסטן. בתיאור התפקיד, מוזלי הצהיר כי "זה כאילו (אם) הנסיך הארי נזרק להיות המלך הבא של אנגליה. הוא בעצם סוג של מורד... לא ממש אכפת לו מה מישהו חושב, הוא עושה מה שהוא רוצה לעשות, כשהוא רוצה לעשות את זה." הסדרה זכתה לביקורות מעורבות, אם כי מוזלי ושאר צוות השחקנים זכו לשבחים.
בשנת 2016, מוזלי כיכב בדמותו של טיילר בסרט מותחן האימה "Friend Request", בבימויו של הבמאי הגרמני סימון ורהובן. לאחר מכן באותה שנה, הוא כיכב בתור ארדן לואו בסרט הטלוויזיה "אודרינה" של רשת הטלוויזיה האמריקאית לייפטיים, המבוסס על הרומן "My Sweet Audrina" שפורסם בשנת 1982 מאת ו. ס. אנדרוז.
בשנת 2020 שיחק בסרט הפנטזיה של קנת בראנה "ארטמיס פאול" שמבוסס על הספר באותו שם מאת הסופר האירי אואן קולפר.
חיים אישיים
למוזלי ישנו בית בקליפורניה ולאחרונה הוא מתגורר בלונדון.
בשנים 2012-2018 מוזלי היה בזוגיות עם השחקנית האמריקאית קלסי צ'או.
מחוזות בליז
מבחינה מנהלית בליז מחולקת ל-6 מחוזות אשר מחולקים לנפות.
קאדילק סוג 51
קאדילק סוג 51 (באנגלית: Cadillac Type 51) היא מכונית בסגנון טורפדו אשר יוצרה על ידי חטיבת קאדילק בקונצרן הרכב האמריקאי ג'נרל מוטורס בשנת 1915.
דגם "קאדילק סוג 53" יוצר בשנת 1916, דגם "קאדילק סוג 55" יוצר בשנת 1917, דגם "קאדילק סוג 57" יוצר בין השנים 1918–1919, דגם "קאדילק סוג 59" יוצר בין השנים 1920–1921, דגם "קאדילק סוג 61" יוצר בין השנים 1922–1923.
מנוע
קאדילק סוג 51 מצויד במנוע V8 בעל 77 כוחות סוס.
זכויות להט"ב בארקנסו
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במדינת ארקנסו שבארצות הברית התקדמו במאה ה־21. עם זאת, להט"בים בארקנסו עדיין חווים מספר קשיים שהטרוסקסואלים אינם חווים מבחינת החוק. זוגות חד־מיניים במדינה מורשים לאמץ ילדים משנת 2011 ולהינשא משנת 2015, אך חוקי המדינה אינם אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, מה שמותיר להט"בים פגיעים בפני אפליה.
מעמדם של הומוסקסואלים ושל לסביות בחוק
בשנת 1838 מדינת ארקנסו חוקקה חוק שאסר פעילות מינית הומוסקסואלית. החוק קבע מאסר של שנה עד 21 שנים עבור מי שהואשם במעשה סדום או בקיום משכב זכר. בשנת 1977 החוק שונה כך שיאסור רק פעילות מינית הומוסקסואלית או יחסי מין בין בני אדם לבעלי חיים, מה שהפך את שאר מעשי הסדום לחוקיים במדינה.
רחוב קאנאל
רחוב קאנאל (באנגלית: Canal Street) הוא רחוב ראשי בדרום רובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית. הרחוב חוצה את מנהטן ממזרח למערב ומקשר בין מנהרת הולנד המובילה לניו ג'רזי ולדרך בינמדינתית 78 מצד מזרח לגשר מנהטן ולרובע ברוקלין של העיר ניו יורק ממערב.
זכויות להט"ב בארקנסו
מעמדם של הומוסקסואלים ושל לסביות בחוק
בשנת 2002 בית המשפט העליון של ארקנסו קבע שהאיסור על פעילות מינית בין בני אותו המין אינו חוקתי משום שהוא מפר את הזכות לפרטיות ואת הזכות לשוויון. כתוצאה מכך, בוטל האיסור על הומוסקסואליות במדינה.
רחוב קאנאל
הרחוב מהווה את הרחוב הראשי של שכונת צ'יינה טאון, את הגבול הדרומי של השכונות איטליה הקטנה וסוהו, ואת הגבול הצפוני של שכונת טרייבקה.
זכויות להט"ב בארקנסו
מעמדם של הומוסקסואלים ושל לסביות בחוק
ב־4 באפריל 2005 בית הנבחרים של מדינת ארקנסו אישר פה אחד הצעת חוק שנועדה לבטל את האיסור על פעילות מינית בין בני אותו המין. להצעת החוק לא הייתה השפעה בפועל משום שבית המשפט העליון של ארקנסו ביטל את האיסור עוד בשנת 2002, אך האיסור נותר על כנו בספר החוקים של המדינה והצעת החוק נועדה להסירו. ב־7 באפריל 2005 הסנאט של ארקנסו אישר גם הוא את הצעת החוק פה אחד, ולאחר מכן המושל מייק האקבי חתם עליה. החוק נכנס לתוקף ב־12 באפריל 2005.
יחזקאל פייגין
יחזקאל פייגין (מכונה חאטשע; ה'תרנ"ה, 1895 – י' בכסלו ה'תש"ב, 20 בנובמבר 1941) היה מנהל רשת ישיבות תומכי תמימים בברית המועצות, ומזכירו האישי של האדמו"ר השישי מחב"ד, רבי יוסף יצחק שניאורסון.
זכויות להט"ב בארקנסו
נישואים חד־מיניים
ב־2 בנובמבר 2004 אזרחי ארקנסו אישרו במשאל עם תיקון לחוקת המדינה, לפיו נישואים מוגדרים כאיחוד בין גבר ואישה בלבד. משאל העם עבר ברוב של 75%, מה שגרם להחלת איסור חוקתי על נישואים חד־מיניים בארקנסו.
רחוב קאנאל
היסטוריה
הרחוב נקרא על שם תעלה (באנגלית: קאנאל) שעברה במקום בראשית המאה ה-19. התעלה נחפרה על מנת לנקז את מימי הביצות ומימי אגם קולקט. האגם מולא בשנת 1811 והתעלה יובשה והפכה לרחוב בשנת 1820, כאשר הרחוב עובר במסלול האלכסוני בו עברה התעלה.
יחזקאל פייגין
ביוגרפיה
נולד בעיירה לוקימא שברוסיה הלבנה לאביו שמואל שהיה חסיד האדמו"ר הרש"ב.
זכויות להט"ב בארקנסו
נישואים חד־מיניים
ב־9 במאי 2014 השופט כריס פיאצה קבע בפסק דין תקדימי שהאיסור על נישואים חד־מיניים במדינת ארקנסו אינו חוקתי, וב־15 במאי הוא הוציא פסק דין סופי שהורה למדינה להפסיק לאכוף את האיסור על נישואים כאלה. מאות זוגות חד־מיניים החלו לקבלרישיונות נישואים בארקנסו, אך ב־16 במאי בית המשפט העליון של המדינה עיכב את הביצוע של פסק הדין כדי לאפשר למדינה לערער עליו.
רחוב קאנאל
היסטוריה
ייבוש האגם הביא, בניגוד למצופה, להגברת הביצתיות של האזור, מאחר שהאגם ניקז את מימי המעיינות שבאזור, ובתי השכונה החלו לשקוע. בעקבות מצב הבניינים הרעוע הפך האזור שכונה אז שכונת פייב פוינטס לשכונת עוני הידועה בפשיעה הרבה שבה.
יחזקאל פייגין
ביוגרפיה
בנערותו למד בישיבת תומכי תמימים בעיירה לובביץ', שם שימש כ'', בשנת 1911 ייסד הרבי הרש"ב את ישיבת תורת אמת בחברון, ושלח לשם את הרב שלמה זלמן הבלין יחד עם קבוצת תלמידים, ביניהם פייגין, להקים את הישיבה, הוא למד שם עד סגירת הישיבה בשלהי שנת 1914 (הישיבה נפתחה מחדש בשנת 1921), וחזר ללמוד בישיבת תומכי תמימים בלובביץ'.
זכויות להט"ב בארקנסו
נישואים חד־מיניים
ב־25 בנובמבר 2014 קבעה גם קריסטין בייקר, שופטת פדרלית, שהאיסור על נישואים חד־מיניים בארקנסו אינו חוקתי. עם זאת, השופטת עיכבה את הביצוע של פסק הדין כדי לאפשר למדינה לערער עליו, ועל כן נישואים חד־מיניים נותרו בלתי חוקיים בארקנסו.
רחוב קאנאל
היסטוריה
בראשית המאה ה-20 התפתח במפגש הרחובות קאנאל ובאורי מסחר ביהלומים (שעבר לימים למחוז היהלומים שברחוב 47). בשנות ה-20 של המאה ה-20 נבנה ברחוב הבניין של הנהלת בנק סיטיזנס סייבינגס (Citizens Savings Bank) - המבנה המרשים בעל הכיפה הוא המבנה הבולט ברחוב גם כיום.
יחזקאל פייגין
ביוגרפיה
בשנת 1918 גר בקרמנצ'וג שבאוקראינה, ושם שימש כמלמד לילדי משפחת גוראריה העשירים שהחזיקו את כלכלת הישיבה.
זכויות להט"ב בארקנסו
נישואים חד־מיניים
ב־26 ביוני 2015 בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע בפסק דין אוברגפל נגד הודג'ס שנישואים הם זכות חוקתית תחת התיקון ה־14 לחוקת ארצות הברית, ושזכות זו חייבת להינתן גם לזוגות חד־מיניים. כתוצאה מכך, בוטל האיסור על נישואים חד־מיניים בארקנסו וביתר המדינות בארצות הברית שבהן היה איסור כזה.
רחוב קאנאל
היסטוריה
כיום מהווה הרחוב חלק מצ'יינטאון, ולאורכו של הרחוב חנויות רבות המוכרות מוצרים מזויפים באיכות נמוכה ובמחירים נמוכים.
יחזקאל פייגין
ביוגרפיה
בשנת 1920 נישא לסוניה צייטלין בת יהודה ליב צייטלין מהומל. לאחר חתונתו המשיך להתגורר בעיר קרמנצ'וג, עד לחורף 1922 שאז עבר להתגורר במקום מגורי חמותו מחמת הרעב הרב ששרר במדינה באותה התקופה.
עבודתו בישיבת תומכי תמימים
בשנת 1922 נוסד בעיר הומל סניף של ישיבת תומכי תמימים, ופייגין נקרא לעמוד בראשו. הוא שהה שם עד לקיץ אותה השנה, אז נקרא לעמוד בראשות סניף הישיבה בפולטבה, מחמת התדלדלות כמות התלמידים והחסרון בר"מ ומנהל, ועם בואו לשם פעל רבות להצלחת ושגשוג הישיבה. בפולטבה שהה עד לחורף 1923 שעה שהנ.ק.ו.ד. (המשטרה החשאית של ברית המועצות) עלתה על עקבותיהם, אז עבר פייגין עם הישיבה לעיר נעוועל, שם שהו כתקופה קצרה עד שעברו - על פי הוראת האדמו"ר הריי"צ - לעיר חרקוב, שם התקיימה הישיבה לחצי שנה עד שעברה בחזרה לעיר רוסטוב על הדון. בשנת 1924 חזרה הישיבה לחרקוב, שם שהתה עד חורף 1927.
זכויות להט"ב בארקנסו
אימוץ והורות
ב־4 בנובמבר 2008 אזרחי ארקנסו אישרו במשאל עם חוק שאסר על זוגות שאינם נשואים לאמץ ילדים. החוק נועד בעיקר למנוע אימוץ על ידי זוגות חד־מיניים, מאחר שזוגות אלה לא הורשו להינשא בארקנסו באותה התקופה. ב־7 באפריל 2011 בית המשפט העליון של ארקנסו קבע שחוק האימוץ שעבר במשאל העם אינו חוקתי משום שהוא מחייב זוגות המעוניינים לאמץ ילדים להינשא, ובכך עשוי לפגוע בזכות לפרטיות של זוגות אלה. כתוצאה מכך, מדינת ארקנסו החלה להכיר באימוץ של זוגות חד־מיניים.
יחזקאל פייגין
עבודתו בישיבת תומכי תמימים
בנוסף לעבודתו כר"מ, ראש ישיבה ומשפיע, כיהן פייגין כמנהל רשת ישיבות תומכי תמימים בכל רחבי ברית המועצות. ובמשך תקופה זו היה נוסע מישיבה לישיבה על מנת לעקוב אחר התקדמות התלמידים בלימוד וכן לבחון את מצבה הכלכלי של הישיבה. היה בקשרי ידידות עם הרב לוי יצחק שניאורסון רב בעיר יקטרינוסלב ואביו של האדמו"ר מחב"ד מנחם מנדל שניאורסון.
עבודתו כמזכיר הריי"צ
בשנת 1927 מינהו האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון כמזכירו האישי, לאחר מאסרו של מזכירו אלחנן דב מרוזוב.
זכויות להט"ב בארקנסו
תעודות לידה
בדצמבר 2015 שופט מחוזי קבע שחוק תעודות הלידה במדינת ארקנסו אינו חוקתי משום שהוא מפלה זוגות חד־מיניים באופן בלתי הוגן. החוק אפשר לאבות הטרוסקסואלים שאינם ביולוגיים לרשום את שמותיהם בתעודות הלידה של ילדיהם, אך לא אפשר לאימהות לסביות שאינן ביולוגיות לעשות זאת. המדינה ערערה על ההחלטה לבית המשפט העליון של ארקנסו. בדצמבר 2016 בית המשפט העליון של המדינה ביטל את החלטת השופט המחוזי, וקבע שחוק תעודות הלידה חוקתי. השופט ג'ו הארט כתב:.
יחזקאל פייגין
עבודתו כמזכיר הריי"צ
בקיץ 1927 כשנאסר הריי"צ, שלח מברק לחסידים "עיין ." (שם כתוב הפסוק "וייקח אדני יוסף אותו ויתנהו אל בית הסהר").
זכויות להט"ב בארקנסו
תעודות לידה
ב־26 ביוני 2017 בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע שהחלטת בית המשפט העליון של ארקנסו מהווה הפרה מובהקת של פסק דין אוברגפל נגד הודג'ס שהתקבל שנתיים לפני כן. לפי החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית, חוק תעודות הלידה של מדינת ארקנסו לא היה חוקתי. באוקטובר 2017 בית המשפט העליון של ארקנסו הכיר בכך שחוק תעודות הלידה לא היה חוקתי, וקבע שזוגות חד־מיניים זכאים לאותן הזכויות שלהן זכאים זוגות הטרוסקסואלים בהנפקת תעודות הלידה של ילדיהם.
יחזקאל פייגין
עבודתו כמזכיר הריי"צ
בשנת 1930 נסע עם חיים ליברמן לארצות הברית על מנת להכין את ביקורו של הריי"צ שם.
מאז התמנותו למזכיר התלווה אל הריי"צ בכל נדודיו, ממקום ממקום. כך בשנת 1933 עבר עמו לוורשה שבפולין, ומשם בשנת 1935 לאוטווצק.
זכויות להט"ב בארקנסו
הגנה מפני אפליה
]] חוקי מדינת ארקנסו אינם אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית. עם זאת, מספר ערים במדינה חוקקו תקנות מקומיות האוסרות אפליה כזו.
יחזקאל פייגין
עבודתו כמזכיר הריי"צ
היה מעורכי הירחון "התמים" שיצא לאור על ידי איגוד תלמידי ישיבת תומכי תמימים, ואף היה עורך המדור "שערי חסידות".
זכויות להט"ב בארקנסו
הגנה מפני אפליה
בערים הוט ספרינגס, ליטל רוק, ליטל רוק הצפונית וקונוויי החוק אוסר אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית במקומות עבודה ציבוריים. גם במחוז פולסקי החוק אוסר אפליה כזו. כמו כן, בערים מארוול וספרינגדייל ישנו חוק דומה, אך הוא אוסר אפליה על רקע נטייה מינית בלבד (ללא זהות מגדרית).
יחזקאל פייגין
בתקופת מלחמת העולם השנייה
בחודש ינואר 1940 הצליח פייגין עם הריי"צ לחצות את הגבול לריגה. על אף רישיונות הכניסה לארצות הברית שהיו ברשותו לא הצליח פייגין להימלט ונשאר בריגה. ניסיונות שתדלנות רבות נעשו על ידי כל הנוגעים בדבר ואף על ידי הריי"צ עצמו על מנת להשיג היתרי יציאה עבור פייגין ומשפחתו, אך הן עלו בתוהו.
זכויות להט"ב בארקנסו
הגנה מפני אפליה
בנוסף, בערים יוריקה ספרינגס ופאייטוויל ישנן תקנות מקומיות האוסרות אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בכל מקומות העבודה וכן בדיור ובשירותים ציבוריים.
יחזקאל פייגין
בתקופת מלחמת העולם השנייה
בי' בכסלו ה'תש"ב (1941) עשו הנאצים אקציה והובילו יהודים לבית הכנסת ולאחר מכן העלו באש את בית הכנסת על הנמצאים בתוכו בהם גם אותו.
זכויות להט"ב בארקנסו
הגבלת תקנות מקומיות
ב־9 בפברואר 2015 הסנאט של ארקנסו אישר הצעת חוק שאוסרת על מחוזות, על עיריות ועל רשויות מקומיות במדינה להרחיב את חוקי איסור האפליה שלהן. משמעות הדבר היא שרשויות מקומיות לא יורשו לחוקק תקנות מקומיות האוסרות אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, מאחר שלהט"בים אינם נכללים ברשימת הקבוצות המוגנות בחוקי איסור האפליה של המדינה. בית הנבחרים של ארקנסו אישר את החוק ב־13 בפברואר 2015.
יחזקאל פייגין
בתקופת מלחמת העולם השנייה
היה נשוי לסוניה, ולהם בן אחד וארבע בנות. כולם נרצחו על ידי הנאצים בריגה.
זכויות להט"ב בארקנסו
הגבלת תקנות מקומיות
בפברואר 2017 בית המשפט העליון של ארקנסו קבע שתקנות איסור האפליה בעיר פאייטוויל מפרות את חוקי המדינה, משום שהן מרחיבות את רשימת הקבוצות המוגנות מפני אפליה ובכך סותרות את החוק שהתקבל בשנת 2015. בעקבות החלטת בית המשפט הודיע קיט ויליאמס, פרקליט העיר, שיבדוק האם החוק האוסר על רשויות מקומיות להרחיב את חוקי איסור האפליה חוקתי.
פשעי שנאה
בארקנסו לא קיים חוק פשעי שנאה. עם זאת, ישנו חוק המאפשר לקורבנות של פשעים הכוללים איומים, הטרדות, אלימות או נזקים לרכוש לבקש פיצויים או סעד אם הפשע נעשה על רקע הגזע, הדת או הקבוצה האתנית של הקורבן. החוק אינו כולל נטייה מינית או זהות מגדרית.
אף על פי שבמדינת ארקנסו לא קיים חוק המגן על להט"בים מפני פשעי שנאה, חוק פשעי השנאה הפדרלי של ארצות הברית כולל פשעים שנעשו על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית החל משנת 2009.
טרנסג'נדריות ושינוי מגדר
מדינת ארקנסו מאפשרת לטרנסג'נדרים לתקן את מגדרם בתעודת הלידה לאחר קבלת צו של בית משפט, המצהיר כי מבקש שינוי המגדר עבר ניתוח לשינוי מין ושינה את שמו הפרטי.
יתר על כן, תושבי ארקנסו שאינם מגדירים עצמם כגבר או כאישה מורשים לשנות את סעיף המין בתעודת הזהות שלהם ל־"X". מחלקת המנהל והאוצר של המדינה הנפיקה תעודות זהות כאלו החל מדצמבר 2010.
דעת קהל
סקר שנערך בשנת 2017 על ידי המכון הציבורי לחקר דת (PRRI) מצא ש־52% מתושבי ארקנסו תומכים בנישואים חד־מיניים, בעוד ש־38% מתנגדים ו־10% לא בטוחים או מחזיקים בעמדה נייטרלית.
אותו הסקר מצא ש־64% מתושבי ארקנסו תומכים בחוקים האוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, בעוד ש־27% מתנגדים לחוקים כאלה. זאת ועוד, הסקר מצא ש־53% מהתושבים סבורים שאין לאפשר לעסקים לסרב להעניק שירותים להומוסקסואלים וללסביות מטעם אמונה דתית, בעוד ש־41% סבורים שיש לאפשר לעסקים לעשות זאת.
רמה אנרגטית
הרמה האנרגטית (Energy Charge) הוא מדד המבטא את מצבו האנרגטי של התא ומסומן בקיצור E.C. מספר רב של תגובות כימיות במטבוליזם של התא מבוקרות על ידי המצב האנרגטי בו התא נמצא, כאשר ATP הוא המטבע האנרגטי הנפוץ ביותר בתאים ולכן משקף את רמתו האנרגטית של התא.
מדד הרמה האנרגטית פרופרציונלי לחלק היחסי (פראקציה) של ה-ATP בתא הנמדד במולים, ועוד חצי מפרקציית ה-ADP. זאת מכיוון ש-ATP מכיל שני קשרים אנהידרידים, בעוד ADP מכיל קשר אנהידרידי אחד.
E.C יניב ערכים שבין 0 (כאשר התא רווי ב-AMP) לבין 1 (כאשר התא רווי ב-ATP). דניאל אטקינסון הראה כי מסלולים קטבוליים המפיקים ATP מעוכבים כאשר מדד הרמה האנרגטית גבוה (שואף ל-1) ומסלולים אנאבוליים הדורשים השקעת מולקולות ATP משופעלים. מכאן ניתן כמובן להסיק כי כאשר מדד הרמה האנרגטית נמוך (שואף ל-0), אותם המסלולים הקטבוליים ישופעלו והאנאבוליים ידוכאו.
המסלולים המטבוליים המתרחשים בתאים נמצאים תחת בקרה ברגישות גבוהה על ידי הרמה האנרגטית הרגעית בתאים; כאשר במצב נורמלי הרמה האנרגטית של רוב התאים נעה בין ערכים של כ-0.8 עד כ-0.95. מדד חלופי לרמה האנרגטית הוא פוטנציאל הפוספורילציה.
סמואל נתנסון
סמואל נתנסון, גם סיליג נתנסון, זליג נתנסון או נתנסון ללא אזכור שם פרטי (בפולנית: Samuel Natanson; נולד 1795 בלשנו, נפטר 14 ביולי 1879 ב ורשה ) - סוחר ומממן יהודי-פולני, חלוץ תעשיית הסוכר בפולין.
קורות חייו
היה בנם של נתן מלשנו, הנקרא לסקי בפולנית, ואשתו פרנצישקה יזרעאלוביץ' שניהלו חנות בדים. ב-1866 פתח בנק בשם סמואל נתנסון ובניו,, שהיה קיים עד 1932 ושהיה בסיס העושר של משפחת נתנסון. היה בעל אחוזת סאניקי. בשנת 1852 ייסד בית הכנסת הפרוגרסיבי ברחוב נלבקי. נשוי ללאוקדיה וינרב שיחד היו הורים ל-12 ילדים: משה (נולד ב-1818, נפטר בילדותו), הנריק (1820 - 1895, מוכר ספרים ומוציא לאור), לודוויק (1821 - 1896, רופא), ליאון (נולד ב-1822, נפטר בילדות), יוזף (1823 - 1854, סוחר), שימעון (1824 - 1894, בנקאי), סמואל (1826 - 1827), איגנץ (1828 - 1863, בנקאי), אדם (1829 - 1908, בנקאי ופטרון האמנויות), יעקוב (1832 - 1884, כימאי), פרנציסקה (נולדה ונפטרה ב-1834) ורוזליה (נולדה ב-1839).
נקבר בבית הקברות היהודי ברחוב אוקופובה בוורשה (קטע 20, רחוב 4).
פול פאריי
פול פאריי (בצרפתית: Paul Paray; 24 במאי 1886 – 10 באוקטובר 1979) היה מנצח, נגן עוגב ומלחין צרפתי.
קורות חייו
פול פאריי נולד בלה טרפור, צרפת, לאב פסל ונגן עוגב בכנסיית סן ז'אק, וראש אגודת מוזיקאים חובבים. הוא הכניס את פול הצעיר לתזמורת האגודה כמתופף. בהמשך נסע פאריי לרואן ללמוד מוזיקה אל הנזירים בורז'ואה ובורבון, ונגינה בעוגב אצל הלינג. לימודים אלה הכינו אותו לכניסה לקונסרבטואר בפריז. בשנת 1911 זכה פול פאריי בפרס רומא על קנטטה יאניצה שלו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס פול פאריי לצבא צרפת. בשנת 1914 היה שבוי מלחמה במחנה דרמשטדט, שם חיבר רביעיית מיתרים.
פאריי ניצח לראשונה על הפילהרמונית של ניו יורק בשנת 1939. בשנת 1952 התמנה למנהל מוזיקלי של תזמורת דטרויט, שעליה המשיך לנצח עד 1963. בתקופתו גם הרבה להקליט עם התזמורת.
נמל התעופה רייקיאוויק
נמל התעופה רייקיאוויק (באיסלנדית: Reykjavíkurflugvöllur) הוא נמל תעופה בעיר רייקיאוויק, בירת איסלנד, הממוקם בצמוד למרכז העיר ומדרום לו.
היסטוריה ועתיד
הטיסה הראשונה המריאה מהנמל ב-3 בספטמבר 1919, אך רק בחודש מרץ 1940 הוא החל לשמש כמרכזה של חברת פליגפיילג איסלנדס (Flugfélag Íslands) שהחלה מפעילה ממנו טיסות סדירות. הנמל הנוכחי הוקם בידי הצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה, ועבודות הבנייה וסלילת המסלולים שהיו עשויים עד אז מעשב החלו בחודש אוקטובר 1940. לאחר המלחמה, ב-6 ביולי 1946 מסר הצבא הבריטי את הנמל לידיה של רשות שדות התעופה של איסלנד (Flugstoðir - "פליגסטודיר"), ומאז הוא נמצא בבעלותה ומופעל על ידיה. בשנת 2000 עבר הנמל עבודות שיפור שנמשכו שנתיים ואשר שכללו את הרחבת המסלולים.
מאז הקמת הנמל התרחבה העיר וכיום שכונותיה מקיפות אותו. הנמל תופס שטח עירוני חיוני במרכז העיר וגורם למטרדי רעש, אך הוא מבטיח את זמינות הקשר האווירי לרחבי המדינה, שבשל תנאי האקלים הופך לעיתים לדרך היחידה להגיע לערים ולעיירות מרוחקות באיסלנד. מסיבה זו עתידו של הנמל אינו ברור עדיין, ובאיסלנד מתקיים דיון ציבורי בעניין זה. בשנת 2001 נערך משאל עם בנושא ו-49.3% מהקולות תמכו בהעברת הנמל ממרכז העיר, בעוד ש-48.1% ביקשו לשמר את המצב עד שנת 2016 לפחות.
הפעילות בנמל
מסלולי ההמראה בנמל קצרים למדי, ולכן הוא משמש מטוסים קטנים הפועלים בטיסות פנימיות ואזוריות לנמל התעופה נרסארסואק בגרינלנד ולנמל התעופה ואוגר באיי פארו, מטוסים פרטיים, וטיסות שכר בינלאומיות המתבצעות במטוסים קטנים יחסית. נמל התעופה משמש לעיתים כנמל חליפי לנמל התעופה הבינלאומי קפלוויק הממוקם כ-50 ק"מ דרומית-מערבית לעיר כאשר מזג האוויר מחייב זאת, אולם כעניין שבשגרה, רוב הטיסות הבינלאומיות עושות שימוש באחרון.
הנמל משמש כמרכז פעולתן של חברות התעופה פליגפיילג איסלנדס ופליגפיילגיד ארניר (Flugfélagið Ernir), ובו שני טרמינלים. הטרמינל הראשי משמש את כל הטיסות למעט טיסותיה של חברת פליגפיילגיד ארניר, והטרמינל הקטן משמש את האחרונה. בשנת 2006 עברו 386,844 נוסעים דרך הנמל בטיסות פנים, ואלה היוו 45.3% מסך תנועת הנוסעים האווירית הפנימית באיסלנד. באותה שנה שימש הנמל 33,203 נוסעים בטיסות בינלאומיות, ואלה היוו 1.6% מתנועת הנוסעים הבינלאומית במדינה. תנועת המטען בטיסות פנים עמדה על 1,184.9 טון ועל 182.7 טון בטיסות בינלאומיות, וסך התנועות האוויריות עמד על 77,872 בטיסות פנים ו-5,014 בטיסות בינלאומיות.
יהדות איזמיר
הקהילה היהודית בעיר איזמיר (סמירנה), השוכנת בחוף האגאי של טורקיה, הייתה אחת הקהילות הגדולות והמשגשגות באימפריה העות'מאנית.
הקהילה החלה לפרוח במאה ה-17, והיוותה מרכז תורני ותרבותי חשוב של יהדות ספרד, וכן מוקד של פעילות מסחרית ותעשייתית. משיח השקר שבתי צבי היה בן העיר, והיו לו חסידים רבים בקהילה. למן אמצע המאה ה-19 החלה הקהילה להדלדל, כתוצאה מן המתח הגואה עם האוכלוסייה היוונית בעיר, מדעיכתה של האימפריה העות'מאנית, ומנזקי המלחמות עם יוון. עם הקמת מדינת ישראל עלו אליה כ-10,000 מבני איזמיר, ומוסדות רבים של הקהילה נסגרו בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20 עקב הצטמצמותה. הקהילה מונה כיום (2022) פחות מ-1,000 יהודים והיא השנייה בגודלה בטורקיה, בפער ניכר אחרי קהילת איסטנבול.
ראשיתה של יהדות איזמיר
נוכחותם של יהודים באיזמיר בימי קדם מוזכרת בברית החדשה, (ההתגלות 2:8, 1:11). נראה כי ליהודים הייתה השפעה מסוימת על אוכלוסיית עובדי האלילים המקומית, וחלקם התגיירו. אך הופעת הנצרות החלישה את כוחה של הקהילה היהודית. בתקופה הביזנטית כמעט ולא מוזכרים יהודים בסמירנה. קהילות יהודיות הוסיפו להתקיים ביישובי הסביבה.
בשנת 1424 נכבשה סמירנה, שעדיין הייתה עיירה קטנה ושולית, מידי הביזנטים על ידי העות'מאנים, והפכה לחלק מן האימפריה העות'מאנית. מעדויות של יהודים ספרדים שהגיעו לסמירנה במהלך המאה ה-16 עולה קיומה של קהילה קטנה של יהודים רומניוטים. הגל המשמעותי של היהודים הראשונים הגיע בשנות ה-30 של המאה ה-16, לאחר הגירושים (sürgün בטורקית) על ידי העות'מאנים מבלגרד, סרביה, בשנת 1521, ומבודה, הונגריה, בשנת 1524. מצבות משנת 1540 ו-1565 שנמצאו באיזמיר, ועליהן מוטיבים יהודיים, מעידות על נוכחות יהודית בעיר במשך המאה ה-16. בהמשך נוסדה קהילה ספרדית-פורטוגזית, שחבריה היגרו מאסיה, מצפון אפריקה ומוונציה, אך במסמכים עות'מאניים מהתקופה אין כל עדויות מוחשיות לקיומה של קהילה מאורגנת כלשהי.
הגל הגדול של הגירת יהודים ספרדים לאימפריה העות'מאנית פסח על איזמיר במשך רוב המאה ה-16. הם החלו להתיישב בה במספרים משמעותיים רק לקראת סוף המאה, כשאיזמיר נהפכה לנמל עות'מאני מרכזי.
תור הזהב של המאה ה-17
הקהילות הראשונות שנוסדו באיזמיר בתחילת המאה ה-17 נקראו "עץ חיים", "פורטוגל", ו"גירוש". חבריהן היו כנראה צאצאי המתיישבים מן המאה ה-16. רוב התושבים היהודים היו נתינים עות'מאניים. היהודים נהנו במידה מסוימת מחופש דת, והורשו לנהל מערכות חינוך ומשפט עצמאיות. הקהילה, הייתה רשאית לממן את פעילותה באמצעות מיסים שנגבו מהחברים. בשל מעמדם כבני חסות, שילמו היהודים מס מיוחס, ג'זייה, כדי לקנות הגנה על חייהם ועל רכושם. הקהילה שילמה סכום כולל עבור כל החברים.
בעיר ישבו גם פראנקוס, סוחרים יהודים אירופאים מאיטליה ומדינות נוספות במערב אירופה, בהם אנוסים רבים, שחזרו ליהדות. הפרנקוס היוו קבוצה נבדלת בתוך הקהילה היהודית ונהנו מזכויות יתר (קפיטולציות) וחסיון משפטי של המעצמות האירופאיות.
הרב הראשון באיזמיר, בשנת 1606, היה יצחק מאיר הלוי (נפטר ב-1634) מקונסטנטינופול. בשנות ה-20 של המאה ה-17 הגיעו מתיישבים רבים מסלוניקי. בשנת 1620 בקירוב נתמנה יוסף איסקפה מסלוניקי (נפטר ב-1662) לרב הראשון של יהודי סלוניקי באיזמיר. מ-1631 כיהן באיזמיר רב ראשי אחד לכל העדות. בשנת 1644 היו בעיר שש עדות יהודיות, רובן ממוצא ספרדי. הייתה גם עדה אשכנזית קטנה. בעקבות מותו של הרב הלוי, נתמנה לרב ראשי נוסף (בשותפות עם רבי איסקפה), עזריה יהושע אשכנזי מסלוניקי (נפטר ב-1647). בעקבות מחלוקת חריפה בין השניים, התפלגה הקהילה לשני פלגים. המחלוקת נסבה על נושאים כגון כשרות, אבלות, ספירת העומר, שחיטה, תשעה באב, ועוד, בהם היו ליהודי סלוניקי וליהודי איסטנבול פרשנויות ומסורות שונות. רק אחרי מותו של הרב אשכנזי ובהתערבותו של הרב הראשי של קונסטנטינופול, הכירו כל העדות בסמכותו הבלעדית של הרב איסקפה. בשנת 1657 נוסד בעיר דפוס עברי, שהוסיף לתהילתה.
שבתי צבי (1626 - 1676), משיח השקר שסחף אחריו חלקים גדולים בעם היהודי בכל התפוצות, היה יליד איזמיר, מתלמידיו של הרב יוסף איסקפה. בספטמבר 1655 שב לאיזמיר, אחרי מסע שערך בין קהילות יהודיות ברחבי האימפריה העות'מאנית, בו הפיץ את משיחיותו. שובו גרם לתסיסה ולהתלהבות בקהילה. רוב היהודים, ובהם הרב הראשי חיים בנבנישתי, האמינו ותמכו בו, והיו לו גם 150 "נביאים". בראש יריביו עמד הרב אהרן לפפה, הרב הראשי השני. בשל התנגדותו גורש מאיזמיר, ובנבנישתי נותר הרב היחיד בקהילה. בארבעת החודשים בהם שהה שבתי צבי באיזמיר, בסתיו 1665, הפכה העיר למרכז של התעוררות משיחית. שגרת החיים והמסחר הופרעה תדיר על ידי חגיגות, ריקודים ותהלוכות, ואירועים פומביים של חזרה בתשובה. המתנגדים נרדפו וחלקם נמלטו מהעיר, בהם רבי שלמה אלגזי, מלומד חשוב ומקובל בעל שם, וחותנו של רבי אהרן לפפה, שנאלץ לבקש מקלט בקהילת מגנסיה. המחלוקות החריפות שעוררה הפרשה נמשכו באיזמיר עוד זמן מה אחרי התאסלמותו של שבתי צבי.
בית הכנסת סיניורה גיברת שפועל עד היום נבנה במהלך המאה ה-17.
המאות ה-18 וה-19
במהלך המאות ה-18 וה-19 המשיכה הקהילה היהודית באיזמיר לשגשג. היהודים עברו לייצור, בעיקר של צמר עזים ושטיחים. המסחר עם אירופה פרח משנת 1774. רבים עסקו ביצוא דגנים, תאנים, שמן, צימוקים, שטיחים, שוש וקטניות. היו גם מתורגמנים וסוכנים עבור סוחרים אירופאים, בנקים וקונסוליות זרות. אישים בולטים באותה תקופה היו משה שונצינו, שהיה אחראי על המכס בשנת 1718, ומשה ארדיטי, גזבר השלטון בשנת 1812. במאה ה-19 גדל מספרם של היהודים בין נושאי המשרות בממשל העירוני ובמערכת המשפט.
מאמצע המאה ה-18 פגעו ביהודי איזמיר מספר אסונות קשים: שרפות גדולות בשנים 1743, 1772, 1841, ו-1881; יותר מ-10 התפרצויות של מגפת הכולרה בין 1770 - 1892; וכמה רעידות אדמה חזקות. השרפה של 1772 הייתה הרסנית במיוחד, בית הכנסת נהרס, ונבנה מחדש רק לאחר 28 שנים. בתקופה זו נאלצו היהודים להתפלל בבתים פרטיים שהוסבו לבתי תפילה. במאה ה-18 נהייתה איזמיר למרכז הדפוס העברי השלישי בגודלו באימפריה העות'מאנית, אחרי קונסטנטינופול וסלוניקי. עד לתחילת המאה ה-20 נדפסו בה מעל ל-400 כותרים, בעיקר ספרות רבנית, רבים מהם גם נתחברו באיזמיר. דפוס בן סניור (1913-1922) היה האחרון מבין כתריסר מדפיסים עיקריים.
אחדים מרבני איזמיר עלו לארץ ישראל. הרב חיים בן יעקב אבולעפיה (נפטר ב-1744), יליד טבריה, כיהן כרב ראשי באיזמיר בשנים 1720 - 1740. הוא שב לטבריה עם תלמידיו וחידש את היישוב היהודי בעיר, בסיוע קהילת איסטנבול והקהילה בארץ ישראל. הרב חיים מודעי (נפטר ב-1794), יליד צפת, כיהן ברבנות באיזמיר בשנים 1776 - 1793, ושב לאחר מכן לצפת. הרב רפאל יוסף חזן (1741 - 1820) התיישב בחברון ב-1813 ואחר כך בירושלים, שם נתמנה לראשון לציון. נכדו ר' חיים פלאג'י היה ראש רבני איזמיר. לאחריו כיהן בנו אברהם פלאג'י ואחריו תלמידו משה בארקי. גם בניו הנוספים של רבי חיים פלאג'י, רחמים נסים יצחק ויוסף היו חכמים מפורסמים, משיבים בהלכה ומרביצי תורה באיזמיר.