cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלכסנדר הרכבי
חייו
אחרי הפוגרומים ברוסיה ב-1880 הצטרף הרכבי לתנועת "עם עולם", שראתה את עתידם של היהודים במולדת חדשה, אך בניגוד לביל"ו, שכיוונה את פעולותיה לארץ ישראל, גרסה כי הארץ הראויה היא ארצות הברית. ב-1882 היגר הרכבי לארצות הברית. אבל הוא לא הצליח להצטרף או להקים יישוב חקלאי של עם עולם. במקום זאת הוא נדד בחיפוש אחרי פרנסה. הוא עבד, בין השאר כסוור, שוטף כלים במסעדה ועוד. בכל הזמן הזה גם עסק במחקר ולימוד. ב-1885 היה בפריז, בניו יורק ב-1886, מונטריאול ב-1887 שם עבד כמורה לעברית, בבלטימור 1889 ובחזרה לניו יורק ב-1890. במהלך נדודים אלה הוא למד, לימד ופרסם את חיבוריו העיתונאיים והמחקריים הראשונים. את החוש לשפה קיבל מאביו. אביו יוסף משה היה שען במקצועו אבל תחום העניין האמיתי שלו היה איסוף קללות. הוא אסף מאות קללות ומיין אותן בקטגוריות שונות ורשם אותן בפנקס. הרכבי היה שיטתי ויסודי בעבודתו. במונטריאול הוא השיג הכרה כאישיות יהודית. התקבצו סביבו אוהבי עברית וחובבי ציון. הם הקימו סניף מקומי של הארגון, והרכבי היה לנשיאו. הוא גם הדפיס בליתוגרפיה גיליון אחד של עיתון ביידיש "די צייט" – העיתון הראשון ביידיש שיצא בקנדה. כמו כן כתב את ספר ההיסטוריה הראשון של היהודים בקנדה. כשחזר לארצות הברית הוא השתתף בפעילות של הקבוצה האנרכיסטית פיאנירע דער פרייהייט (חלוצי החרות). בבלטימור פרסם ב-1890 את העיתון "דער יידישער פראגרעס". בעיתון זה השתמש באורתוגרפיה חדשה ליידיש שהיוותה דוגמה ראשונה לכתיב פונטי ביידיש. ב-1920 נסע בשליחות קהילת נוברדוק בארצות הברית חזרה לעיר הולדתו ועסק שם בעזרה לקהילה המקומית. ב-1924 בילה זמן ממושך בווינה, שם הודפס מפעל חייו – מילון יידיש-עברית-אנגלית. ב-1926 נעשה חבר במחלקה הפילולוגית של ייווא.
יידיש
חיבוריו הראשונים ביידיש היו "על נהרות בבל" וקאָנטאָרסקע סצענעס (1882). הוא פרסם בעיתונים בעברית וביידיש. בין השאר ב"המגיד", "הצפירה", "צוקונפט" ועוד. יידיש מוכרת היום כשפה, בין השאר בזכותו של הרכבי. המילונים שלו מראים שאוצר המילים בשפה הוא גדול כמו זה של שפה מודרנית רגילה ואף על פי שחסרים בה מונחים טכניים היא עשירה בניבים וביטויים אופייניים. כבר ב-1886 כתב הרכבי חיבור בעברית בשם "שפת יהודית". בחיבור זה סקר סקירה היסטורית של שפת יידיש והדקדוק שלה. החיבור במלואו לא פורסם. הוא פרסם רק את החלק הראשון ממנו: "היש משפט לשון לשפת יהודית". הוא הוציא בניו יורק חוברת באותו נושא ביידיש בשם "דיא יידיש דייטשע שפראך: זשארגאן ... איז אזוי גוט א שפראך וויא אללע אנדערע שפראכען (השפה היהודית גרמנית: ז'רגון היא שפה טובה כמו כל השפות האחרות). מטרתו הייתה להוכיח שיידיש היא שפה כמו כל השפות. החוברת עוררה עניין רב בעיתונות היידיש. כתוצאה מכך נוסדה בניו יורק חברה שמטרתה הייתה להפיץ את הטעם שלנו בספרות הז'רגונית. הרכבי התפרסם בהמשך, בעיקר, בזכות הספרים הרבים שכתב בנושאי מילונאות ופילולוגיה. בין החשובים שבהם המילון ללשון יידיש-אנגלית-עברית שיצא במהדורות רבות, ספרי לימוד באנגלית לדוברי יידיש, אוצר לשון המקרא – מילון עברי וארמי עם תרגום לאנגלית וכן ספרי לימוד בנושאים שונים כמו גאוגרפיה, היסטוריה, הנהלת חשבונות וכדומה. כמו כן תרגם את דון קישוט ליידיש ("געשיכטע פון דאָן קיכאָט").
My Kind of Broadway
My Kind of Broadway הוא אלבום מאת הזמר פרנק סינטרה, זהו אלבום האולפן ה-44 של סינטרה וה-17 היוצא בחברת ההקלטות רפרייז רקורדס. האלבום יצא בשנת 1965.
האלבום מכיל אוסף שירים ממחזות זמר שונים שהוצגו על בימות תיאטרון ברודוויי, השירים הוקלטו על פני תקופה של ארבע שנים וסינטרה השתמש בהם בתשעה מארגנים שונים. דבר זה גרם לחוסר אחידות באלבום, דבר שהיה נדיר באלבומיו של סינטרה.
הרי אילת
קבוצת ההרים קרויה על שם העיר אילת הסמוכה וכן על שם היישוב המקראי אילות שככל הנראה ישב במקום בו נמצאת היום העיר אילת.
שרשרת רכסי אזור תמנע משתייכת לאזור הרי אילת.
בין ההרים בגוש המרכזי, הגבוה בין ההרים הוא הר חזקיהו והשני בגובהו הוא הר שלמה למרות שלמתבונן מן הצד נראה כי הר שלמה גבוה מהר חזקיהו.
גאולוגיה
שלושה תהליכים עיקריים הכתיבו את ההתפתחות הגאולוגית של אזור הרי אילת:
שלבים בהיווצרות השילד הערבו-נובי
יש מעריכים כי השילד (מאסיב) הערבו-נובי כולל את חלקה הצפוני מזרחי של יבשת אפריקה, ערב הסעודית ועד לאזור ההפחתה שבגבולות אירן וטורקיה. אותה הערכה, מניחה כי תחילת היווצרות המאסיב היה לפני כ-900 מיליון שנה והוא קשור בתהליך של התנגשות לוחות טקטוניים שהתרחש בסיום סגירת אוקיינוס קדום. תהליך סגירת האוקיינוס הביא להיווצרות קרום יבשתי חדש בדמות שרשרת הרים (אורוגן). עוד במסגרת ההנחה: תהליכי היווצרות המאסיב נמשכו כ-350 מיליון שנה שבסיומם "הולחם" הקרום היבשתי החדש והפך לחלק הצפוני מזרחי של יבשת אפריקה.
תהליכי היווצרות המאסיב באזור הרי אילת
בהרי אילת חשופים סלעי המאסיב הערבו-נובי ברצועה המשתרעת מאזור טאבה בדרום ועד למחשוף הצפוני ביותר שנמצא בבקעת תמנע ובבקעת הירח שמצפון מערב לאילת.
הסלעים המרכיבים את הרי אילת הם ברובם הגדול סלעים פלוטוניים וחלק קטן יותר סלעים מטמורפיים וסלעים געשיים. סלעי המאסיב הקדומים ביותר בהרי אילת הם הסלעים המטמורפיים. לפי הערכה לא ידועה, גילם עולה על 850 מיליון שנה והם הסלעים הקדומים ביותר בישראל. היווצרות הסלעים המטמורפיים קשורה בתהליכי הפחתה של קרום אוקייני שהתרחש האזור. הסלעים המטמורפיים הנפוצים ביותר בהרי אילת הם צפחות וגנייס (הר צפחות). עיקר הסלעים הבונים את המאסיב הערבו-נובי באזור אילת הם סלעים פלוטוניים. הבולט שבהם הוא הגרניט. אותה הערכה גם גורסת כי לפני כ-640 מיליון שנה מתחילה חדירה מאסיבית של גופים פלוטוניים אל תוך הסלעים המטמורפיים. חלק מאותם גופים מתגבש בעומק של קילומטרים ספורים (5–12 ק"מ), והופך בין היתר לסלע גרניט. חלק קטן יותר "שהצליח" לבקוע את קרום כדור הארץ, לעלות לפני השטח ולהתמצק, הופך לסלע געשי (בזלת, ריוליט ועוד). סלעי הגרניט נפוצים בהר ידידיה, בהר יהושפט, בהר שחמון ובהר תמנע. הנוף הכהה של הר נשף והר עמרם בנוי מריוליט.
הערכה אחרת מניחה, כי לפני כ-540 מיליון שנה הסתיים תהליך היווצרות הקרום היבשתי החדש באזורנו והשילד הערבו-נובי נוסף אל הלוח האפריקאי. כשדעכה הפעילות האורוגנית בשלהי הפרקמבריום (540 מיליון שנה), גדעו כוחות הבלייה והסחיפה חלקים נרחבים משרשרות ההרים ונוצר מישור גידוע רחב ממדים - פנפליין. בגג המסיב הערבו-נובי, מעל מישור הגידוע, הורבדו במהלך הזמן סלעי משקע שכיסו את סלעי התשתית היבשתית. השכבות העתיקות ביותר של סלעי המשקע, המונחות ישירות על סלעי הפנפליין הן בנות כ-530 מיליון שנה. מן הראוי להוסיף כי אלו הנחות בלבד, וכי מניין השנים נתון במחלוקת כמו כל שיטת התארוך.
בצדו המזרחי של הבקע הסורי-אפריקני, בשטח ממלכת ירדן, ניתן למצוא סלעי יסוד עד לצפון הערבה, ועל-פי השערת חלק מהחוקרים זוהי אחת מהראיות להזזת הצד המזרחי כ-110 ק"מ צפונה לעומת הצד המערבי.
שמות ההרים
שמות רוב ההרים הם על שם מלכי יהודה השונים וכן על שם שלמה המלך שכן היו בתקופתו מכרות בתמנע והוא השתמש בהם.
שניים מן ההרים הגבוהים קרויים על שם שלמה המלך וחזקיהו. למרות ששלמה הוא המלך שהיה אמור לזכות בהר הגבוה ביותר מכל ההרים (שכן הוא זה שהקים את המכרות במקום), שמו זכה בהר הנמוך יותר מהר חזקיהו. הסיבה לכך היא שרק בזמן שממלכת יהודה הייתה תחת המלך חזקיהו נכבשה אילות ועציון גבר מידי אדום ובכך הוחזרה שליטת יהודה במקום.
הר שני והר נשף הם שני הרים בצפון-מערב הרכס אשר אינם קרויים על שמות מלכים, והם גם הגבוהים מבין ההרים. הרים נוספים במקום קרויים בשמות אשר אינם על שם מלכי יהודה, כמו גם ההר הדרומי במדינת ישראל, הר צפחות.
שמורת הרי אילת
שמורת הרי אילת היא שמורת טבע מוכרזת בדרום הנגב שהוכרזה ב-10 באוגוסט 1986, ועברה הרחבה מאז. שטח השמורה הוא כ-415,039.5 דונם.
נחלים
בהרי אילת זורמים נחלי הרי אילת והם נשפכים לים האדום במפרץ אילת.
הרווי קלקלי
הרווי מילטון קלקלי (באנגלית: Hervey Milton Cleckley; ספטמבר 1903 – 28 ינואר 1984) היה פרופסור אמריקאי לפסיכיאטריה ונוירולוגיה וחלוץ בתחום הפסיכופתיה. ספרו, "מסכת השפיות", שפורסם במקור ב-1941 והופץ מחדש בחמישה מהדורות עד שנות ה-80, סיפק את התיאור הקליני המשפיע ביותר של פסיכופתיה במאה העשרים. המונח "מסכת השפיות" נגזר מאמונתו של קלקלי כי אדם עם פסיכופתיה יכול להיראות נורמלי ואפילו שובה לב, אך ה"מסכה" מסתירה את ההפרעה הנפשית שלו.
קלקלי גם זכור בזכות תיאור מקרה של מטופלת הסובלת מ"פיצול אישיות", אשר שימש מאוחר יותר כתסריט לסרט שלוש פנים לחוה, וכן בשל כתיבתו על אחריות פלילית , ובזכות חוות הדעת שהגיש על טד בנדי בשנת 1979.
מעבודתו של קלקלי שאבו תמיכה והשראה כמעט כל ההמשגות המודרניות על פסיכופתיה, והדומיננטית ביותר שבהם או "סטנדרט הזהב", רשימת הפסיכופתיה המעודכנת.
ביוגרפיה
בשנת 1929 קיבל קלקלי תואר שני מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ורג'יה. לאחר מספר שנים של פרקטיקה קלינית במחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית, הוא מונה לפרופסור לפסיכיאטריה ונוירולוגיה מטעם בית הספר לרפואה של מדינת ג'ורג'יה. בשנת 1937 הוא מונה למנהל המחלקה לפסיכיאטריה ונוירולוגיה בבית החולים של האוניברסיטה באוגוסטה.
קלקלי גם היה חבר במועצה האמריקאית לפסיכיאטריה ונויורלוגיה (ABPN), וחבר באיגוד לפסיכאטריה ביולוגית.
דורה-מיטלבאו
דורה מיטלבאו (בגרמנית: KZ-Dora-Mittelbau; נקרא גם מיטלבאו-דורה, או נורדהאוזן, דורה-נורדהאוזן) היה מחנה עבודה נאצי בתקופת השואה. המחנה היה ממוקם בהרי ההָארץ שבמרכז גרמניה, ליד העיר נורדהאוזן. עובדיו אולצו לעבוד בייצור טילי V-2 במפעלים תת-קרקעיים. מבין כ-60,000 האסירים שהועסקו במחנה בעבודת כפייה, נספו על פי ההערכה כ-20,000; תשישות מהעבודה הקשה, תנאי תברואה מחרידים, הוצאות להורג ורעב היו גורמי המוות העיקריים. דורה מיטלבאו היה מחנה עבודה מרכזי, והיו מסונפים לו כארבעים מחנות-משנה.
היסטוריה
מחנה דורה מיטלבאו היה כנראה מחנה הריכוז היחיד שלא נקרא על שם מיקומו הגאוגרפי. נורדהאוזן היא העיר הסמוכה, כמה קילומטרים מדרום. המחנה נקרא בשם הקוד דורה, כאשר הוקם כשלוחה של מחנה הריכוז בוכנוואלד. המפעל שהוקם לייצור טילי ה- V-2 נקרא מיטלוורק (Mittelwerk), מפעלי המרכז‏‏, ומחנות עבודה נוספים שהוקמו באזור נקראו מיטלבאו (Mittelbau), מבנה האמצע‏‏.
ב-28 באוגוסט 1943 נשלחו מבוכנוואלד לנורדהאוזן 107 אסירים ראשונים; ב-2 בספטמבר נשלחו 1,223 אסירים נוספים. ב-13 באוקטובר הועברו למקום גם עובדי הכפייה מפנמינדה (Peenemünde)‏‏. בתחילה היה המחנה מוגדר כשלוחה של בוכנוואלד, ונקרא בלוק 17/3. ואולם, בסוף ספטמבר 1943 החליט האס אס להגדירו כמחנה נפרד, מחנה הריכוז מיטלבאו (Konzentrationslager Mittelbau). ב-1 בנובמבר החל המחנה לפעול כמחנה עצמאי; היו בו אז כ-10,000 אסירים‏‏.
על המחנה שמרו כ-3,000 אנשי אס אס, שהשתייכו ליחידות גולגולת המת (SS Totenkopfverbände), יחידת האס אס שתפקידה היה לשמור על מחנות הריכוז. היחידה ששכנה במחנה זה נקראה גדוד דורה מיטלבאו. כ-1,000 איש שמרו על המחנה העיקרי, והשאר היו מוצבים במחנות המשנה השונים. רוב השומרים נחשבו רשמית כחלק מהאס אס, אך בפועל היו חיילי ורמאכט, שהוצבו לשמירה במקום‏‏.
תנאי המחיה במחנה
האסירים שהובאו למחנה הועסקו בהשלמת המנהרות ובהתאמתן לבניית הטילים. עד להשלמת המנהרות לא הוקמו מבני מגורים במחנה. בתחילה שוכנו האסירים באוהלים ליד הכניסות למנהרות, ולקראת סוף חודש ספטמבר 1943 החלו לשכן אותם באחת ממנהרות הרוחב; מאוחר יותר נבנו דרגשים מעץ בתוך המנהרות. האסירים נותרו במנהרות 24 שעות ביממה, מבלי לראות אור יום, בתנאי עבודה קשים מאוד, ללא תנאי בטיחות ותברואה מינימליים‏‏. הפיצוצים הבלתי פוסקים שנעשו במנהרות לצורך הרחבתן פלטו גזים רעילים, ויצרו אבק ורעש ללא הפסקה. מחוסר תנאים ומתקני היגיינה מינימליים פרצו מגפות רבות בין האסירים. אספקת המים הייתה מצומצמת מאוד, והמנהרות כולן היו מלאות בהפרשותיהם של האסירים. אחוז התמותה בקרב האסירים היה גבוה אפילו ביחס למחנות עבודה אחרים. באותה תקופה היו במחנה גברים בלבד, ולא היו בו יהודים; עובדי הכפייה היו רוסים, פולנים, צרפתים, בלגים, וגם עובדים מאיטליה וגרמניה שלהם שולם שכר נמוך‏‏.
בסוף 1943 הוחל בהקמת מבני קבע לאסירים, ורק במאי 1944 בוטלו המגורים במנהרות‏‏. בינואר 1944 הוחל בייצור הטילים עצמם. האסירים שעבדו בחציבת המנהרות נחשבו כתשושים וחלשים מדי לתפקיד זה, והם הועברו למחנה משני שהוקם באזור, ובו המשיכו בעבודות חציבה ובינוי. במקומם הובאו אסירים שנבחרו במיוחד, כדי לעבוד בייצור הטילים עצמם. בין 5,000 ל-6,000 אסירים הועסקו בקו הייצור של הטילים, יחד עם עוד 2,000 עד 3,000 עובדים גרמניים. אסירים אלה היו בעיקר ממערב אירופה, והם נחשבו כאסירים מועדפים.
למרות שהאס אס ניהל בפועל את המחנה, חברת מיטלוורק שייצרה את הטילים סיפקה לאסירים נעליים ופריטים אחרים, ולאסירים הייתה זכות לקנות במעין קנטינה. יחד עם זאת, התנאים עדיין היו קשים ביותר: עבודה במשך שישה ימים, במשמרות של 12 שעות ביממה. האסירים סבלו מקור ומרעב, ומהתעללויות של העובדים הגרמנים‏‏.
האסירים החלשים יותר הועברו למחנות המשנה שהוקמו סביב דורה-מיטלבאו. במחנות אלה עסקו האסירים בעיקר בחפירת מנהרות נוספות ובעבודות בניין. התנאים במחנות אלה היו קשים בהרבה מאלה שבקו הייצור, וגם במחנות אלה הייתה הדרגה; אסירים שנחלשו הועברו למחנות קשים יותר ויותר; החלשים ביותר נשלחו להשמדה. הייתה זו סלקציה מתמשכת. בפועל, רוב האסירים לא עבדו בקו הייצור. רובם הגדול הועסק במחנות המשנה שמסביב, בתנאים קשים‏‏. גם בקו הייצור עצמו הועבדו רוב האסירים בעבודות פיזיות קשות; רק מיעוט עבדו בעבודות העדינות על הטילים עצמם, ורובם נאלצו לשאת חלקים כבדים על גבם ולעסוק בעבודות מסוכנות ללא הגנה מתאימה. אסירים שניסו לחבל בתהליך הייצור נענשו קשות, לרוב במוות; ולמרות זאת היו לא מעט חבלות מכוונות‏‏.
ב-7 בנובמבר ערך הגסטפו מעצרים נרחבים בין האסירים שנחשבו קומוניסטים, בתואנה שאלו ניסו לארגן מרד ביום השנה למהפכת אוקטובר. הגסטפו התכוון במעצרים אלה לשבור את הנהגת האסירים במחנה; מאות אסירים נעצרו ועונו, ועשרות רבות הוצאו להורג. מפקד המחנה, אוטו פרשנר (Otto Förschner) הודח בידי היינריך הימלר, בטענה שהסתמך יותר מדי על תמיכתם של האסירים שהסתבר שהיו בין מנהיגי המרד המתוכנן, וכן בשל העובדה שלא דיווח על בונוס של 10,000 רייכסמארק שקיבל ממפעלי מיטלוורק. את פרשנר החליף ריכרד בר, המפקד האחרון של אושוויץ, וזה הביא עמו רבים מפקודיו ששובצו לתפקידים שונים בדורה מיטלבאו, דבר שהחריף עוד יותר את התנאים הקשים במחנה‏‏.
אסירים יהודים
לא היו יהודים בין האסירים שהובאו למחנה בשלב הראשון. משלוחים ראשונים של יהודים הובאו למחנה בקיץ 1944 מאושוויץ, רובם יהודים מהונגריה. יהודים אלה הועסקו ברובם במחנות המשנה, בתנאים קשים מאוד. כ-300 יהודים מהונגריה הובאו למחנה עם תחילת ייצור טילי V-1 שם, והם הועסקו בקו הייצור עצמו, אך אלה היו המיעוט‏‏. רוב האסירים היהודים הובאו למחנה מאושוויץ וממחנות אחרים; הם היו מותשים ובמצב פיסי קשה, והועסקו בעבודות הקשות ביותר וסבלו מיחס אכזרי ביותר. שיעור התמותה בין היהודים היה הגבוה ביותר, ורבים מהם נשלחו במשלוחים לבוכנוואלד ולמאוטהאוזן להשמדה‏‏.
אומדן האסירים והנספים
ההערכות לגבי מספר האסירים נעות בין 40,000 ל-64,000. מתוכם, ההערכה היא כי נספו כ-26,500 אסירים. ההערכה היא כ-15,500 אסירים נרצחו במחנות עצמם או שנשלחו, כיוון שהיו חלשים מכדי לעבוד, לבוכנוואלד, משלוח שמשמעותו הייתה גזר דין מוות. כ-9,000 אסירים מתוך קבוצה זו מתו מתשישות, וכ-350 איש נתלו לאחר שהואשמו בחבלות בייצור או בגילוי התנגדות. אחרים מתו מרעב וממחלות. עוד כ-11,000 איש ואשה מצאו את מותם במהלך פינוי המחנות, בצעדות מוות ובמחנות אחרים‏‏.
מפעל החימוש במחנה
יעודו העיקרי של המחנה הייתה ייצור הטיל הבליסטי A-4, שנקרא מאוחר יותר (למטרות תעמולה) V-2. הטילים יוצרו בתחילה בפנמינדה (Peenemünde), לחוף הים הבלטי, ובתחילת אוגוסט 1943 היו במחנה כ-3,000 אסירים (בעיקר רוסים, פולנים וצרפתים) שהובאו על ידי האס אס ממחנות אחרים‏‏. ואולם, הפצצה אווירת כבדה של בעלות הברית על פנמינדה, בלילה שבין 17 באוגוסט ל-18 באוגוסט, הביאה את ראשי המשטר הנאצי לחפש אתר אחר, מוגן יותר, לבניית הטילים.
בהרי הארץ, שבתורינגיה, במרכז גרמניה, הוכנו עוד במהלך 1936 מנהרות גדולות. המנהרות נבנו בתוך הר קונשטיין (Kohnstein)‏‏‏ על ידי ארגון Wifo, "ארגון המחקר הכלכלי" (Wirtschaftliche Forschungsgesellschaft), והן נועדו לאחסון דלק עבור צבא גרמניה, הורמאכט‏‏. במקום נבנו שתי מנהרות ארוכות, רחבות במידה שניתן היה לבנות בתוכן מסילת רכבת ולהעביר בתוכן קרונות. המנהרות חצו את ההר מצפון לדרום, וחוברו ביניהן ב-46 מנהרות קטנות יותר, כך שנוצר מעין "סולם" של מנהרות‏‏‏‏. בדיונים שהתקיימו לאחר ההפצצה על פנמינדה, בין אדולף היטלר, ראש האס אס היינריך הימלר, ושר החימוש, אלברט שפר, הוחלט על העברת הייצור למנהרות אלו. ב-22 באוגוסט 1943 הורה היטלר על ההעברה. ‏‏ להפעלת המחנה הוקמה חברה אזרחית, בשם "מיטלוורק בע"מ" (Mittelwerk GmbH), שחכרה מ-WIFO את המנהרות. בדרך זו קיווה שפר לשלוט על הנעשה במקום; ואולם, הימלר לא וויתר על חלקו ומינה אחד מאנשיו, קצין האס אס בריגדפיהרר (דרגת ביניים בין אלוף-משנה לתת-אלוף) המהנדס ד"ר האנס קאמלר (Kammler) כנציגו בהקמת המחנה; קאמלר היה איש אנרגטי ושאפתן, ולמרות ששפר היה רשמית האחראי על המחנה, בפועל היה קאמלר הרוח החיה בהפעלתו‏‏.
המשך ההפצצות של בעלות הברית על התעשייה הגרמנית הניע את ההנהגה הנאצית להעביר יותר ויותר מפעלים למקומות ייצור מוגנים, כדוגמת דורה-מיטלבאו. באביב 1944 הוקם "מטה מטוסי קרב" (Jägerstab) שנועד למצוא מקומות ייצור מוגנים לייצור מטוסי קרב. בכל האזור שסביב נורדהאוזן הוקמו מפעלים תת-קרקעיים, פרויקט שנקרא "מיטלבאו"; מפעלים אלה נבנו עבור ייצור המטוסים של חברת יונקרס. בנוסף, הוקמו בהרי הארץ (שמצפון לנורדהאוזן) תשתיות למפעלי ייצור חימוש. בקיץ 1944 נוסד מטה גיילנברג (Geilenberg) שנועד להעביר לאזור תשתיות של תעשיית הדלק, ובאוגוסט הועבר למיטלבאו ייצור הטיל V-1, טיל השיוט הגרמני. כל הפרויקטים הללו יצרו דרישה גדולה לכוח אדם, דרישה שנענתה על ידי הבאת אסירים ממחנות ריכוז, וגם על ידי גיוס כפוי של עובדים מן הארצות הכבושות, שבויי מלחמה, וגם גרמנים שחויבו לעבוד במפעלים אלה.
קווי הייצור במיטלוורק פעלו כמעט עד תום המלחמה, בצורה חלקה למדי בקצב ייצור של כ-20 טילים ביום כ-600 טילים בחודש, כאשר תוכנן קצב ייצור 900 טילים. בנוסף, ייצרו המפעלים במקום בין נובמבר 1944 למרץ 1945 למעלה מ-6,000 טילי שיוט V-1‏‏.
מפעל מיטלוורק ייצר כ-4,575 טילי V-2‏‏. שמהם נורו כ-3,000. אלו גרמו, על פי ההערכה, ל-7,250 הרוגים. כל טיל גרם אם כן לכשני הרוגים, בממוצע, אך ייצורו של כל טיל עלה בחייהם של כששה בני אדם. רוב האסירים הועסקו בעבודות במחנות המשנה; רק 6,000 מתוך כ-40,000 אסירים הועסקו בייצור הטילים עצמם. כקומפלקס לייצור נשק, כשל מיטלבאו כליל; כמויות כלי הנשק שיוצרו בו היו מועטות מאד‏‏.
פינוי המחנה
כאשר הצבא האדום הלך והתקדם לתוך גרמניה ממזרח, התקרבו במקביל יחידות של צבא ארצות הברית אל אזור המחנה. ב-3 וב-4 באפריל 1945 הנחית חיל האוויר המלכותי הבריטי הפצצה כבדה על נורדהאוזן. חלקים גדולים מהעיר נהרסו, וקרוב ל-9,000 בני אדם נהרגו, בהם כ-1,500 אסירים במחנה בלקה. העבודה במפעלים הופסקה עוד קודם לכן, ב-1 באפריל, וההפצצה הייתה הזרז לפינוי המוחלט של המחנות.
בעקבות ההפצצות, רוב האסירים נשלחו ברכבות מטען וברגל, בצעדות מוות, לברגן-בלזן, זקסנהאוזן וראוונסבריק. אסירים רבים מתו מתשישות ומהתנאים המחרידים בעת הפינוי, ורבים אחרים נרצחו בדרך. כ-4,000 אסירים נשלחו ברכבות לכיוון צפון, וכאשר הגיעו לאזור העיירה גארדלגן‏‏‏ (Gardelegen) לא היו הרכבות יכולות להתקדם, בשל הנזק שנגרם למסילות הברזל מהתקפות אוויריות. ב-13 באפריל אספו אנשי האס אס יותר מאלף אסירים ודחסו אותם לתוך גורן, אותה הציתו לאחר מכן. אסירים שניסו להימלט נורו. אנשי האס אס ניסו להשמיד את הראיות, ואולם הכוחות האמריקאיים שהתקדמו במהירות גילו למחרת את מעשה הזוועה‏‏. רק אסירים ספורים נותרו מאחור, בדורה-מיטלבאו, חולים וגוססים. ב-11 באפריל השתלטו יחידות של צבא ארצות הברית על המחנה‏‏.
משפטים לסגל המחנה
הראשונים מאנשי המחנה שנשפטו היו שנים עשר אנשי אס אס שהועמדו לדין כחלק מהמשפטים שנערכו על ידי הרשויות הבריטיות לכל אנשי סגל ברגן-בלזן, בסתיו 1945. שלושה מתוכם נתלו, ובהם פרנץ הסלר (Hössler), שהיה ידוע לשמצה גם בשל מעשיו באושוויץ. מפקד המחנה במשך רוב זמן קיומו, אוטו פרשנר (Förschner) הוצא להורג במאי 1946 על ידי בית דין צבאי של צבא ארצות הברית, על מעשיו במחנות המשנה של מחנה הריכוז דכאו. בסוף 1947 נערך המשפט היחיד שנושאו היה דורה-מיטלבאו; 18 אנשי אס אס ו-5 קאפו הועמדו לדין. אחד מהם הוצא להורג, ו-18 נשפטו לעונשי מאסר. יחד עמם נשפט מנהל חברת מיטלוורק, גאורג ריקהיי (Rickhey), אך הוא זוכה, מכיוון שהמשפט עסק בהתעללות באסירים בודדים ולא בטיפול הכולל בהם. בבתי דין סובייטים נשפט קצין אס אס אחד ל-20 שנות מאסר, ואחר הוצא להורג. בשנת 1951 נערך במזרח גרמניה משפטו של וילי האק (Willy Hack), קצין האס אס, אשר בשנים 1943 - 1944 שירת כמפקד של אחת מחטיבות המשנה של מחנה דורה-מיטלבאו. הוא נידון למוות והוצא להורג בשנת 1952.
בשנות ה-50 היה עיסוק מועט בהיסטוריה וביעוד של המחנה. ב-1958 נוסדה בגרמניה רשות מרכזית לחקר פשעי מלחמה, והחלו חקירות חדשות לגבי דורה מיטלבאו. בין 1967 ל-1970 התקיים באסן "משפט דורה". מפקד המחנה האחרון, ריכרד בר, התגלה עוד לפני כן כשהוא חי תחת זהות בדויה, אך הוא התאבד בכלא ב-1963. הלמוט בישוף (Bischoff), האחראי על הביטחון באזור מיטלבאו, ארווין בוסטה (Busta), איש אס אס ידוע לשמצה, וארנסט סנדר, קצין גסטפו, הועמדו לדין. בישוף שוחרר במאי 1970 מטעמי בריאות לקויה (האריך ימים ונפטר ב-1991); בוסטה וסנדר נידונו ל-7.5 ו-8.5 שנות מאסר, בהתאמה, אך שוחררו מסיבות בריאותיות‏‏.
כמה ממדעני תוכנית הטילים הגרמנית הואשמו כי ידעו על הנעשה במחנות, ובראשם ורנר פון בראון. תומכיו טענו, כי לא יכול היה לעשות דבר, וכי אם היה מנסה לפעול בנושא היה נרצח גם הוא.
הנצחה באתר המחנה
עד שנת 1999 הייתה ההנצחה במחנה העיקרי במבנה הקרמטוריום שהיה במחנה, ובאנדרטה שעמדה מולו. בחורף 1999–2000 שופצה הרחבה שמול הקרמטוריום, האנדרטה הוזזה למיקום חדש, ונוסף לוח המנציח את הנרצחים במחנה.
כמה חודשים לאחר מכן נוספו עוד לוחות, המנציחים את הקרבנות היהודים והצוענים שנרצחו במחנה‏‏. גם בכמה ממחנות המשנה קיימות אנדרטאות זיכרון: באלריך, בבולקה קאסרן, ואחרות.
לקריאה נוספת
בספר הפרוזה שואה שלנו מוזכר המחנה בעדותה של הדמות יוסף אינגברג.
קישורים חיצוניים
אתרים המוקדשים למחנה באתר מוזיאון השואה בוושינגטון:
רמון קאלבל
רמון קאלבל (בצרפתית: Raymond Calvel; 1915/1914 - 30 באוגוסט 2005) היה מומחה ללחם ופרופסור לאפייה בבית הספר École Nationale Supérieure de Meunerie et des Industries Céréalières (ENSMIC), בפריז, צרפת.
קאלבל נקשר עם תחייתו של סגנון עשיית הלחם הצרפתי כמו גם עם פיתוח גוף נרחב של מחקר על שיפור טכניקות של אפיית לחם, בכלל זה מחקרים על ההבדלים בין קמח החיטה האירופאי לזה האמריקאי ופיתוחו של אוטוליסיס (autolysis), הוספת מים מוקדם יותר בתהליך הערבוב והלישה המיועד להרפות את הגלוטן בעיסת הבצק ולפשט את תהליך הלישה, וכך להפוך את הבצק לגמיש יותר וקל יותר לעיצוב.
הוא היה מורם של ג'וליה צ'יילד וסימון בק בפרק הלחם בכרך השני של הספר Mastering the Art of French Cooking, כמו גם יועץ לגילדת האופים של אמריקה (Bread Bakers Guild of America) בזמן היווסדה והתמקצעותה בראשית שנות התשעים. קאלבל אף כתב את הספר Le goût du pain (תורגם לאנגלית ב-2001 תחת הכותר The Taste of Bread (טעמו של הלחם)) שמהווה סיכום של עבודתו.
מאיר בץ
מאיר בץ (רבינוביץ') (ו' בחשוון תרע"ז, 2 בנובמבר 1916 – יוני 1979) היה מפקד בפלמ"ח, מהנדס, ממפתחי הנגב וממתכנני תעלת הימים.
ביוגרפיה
בץ נולד באימפריה הרוסית ולמד בבית ספר במוסקבה טרם עלייתו לארץ. במאי 1929 עלה לארץ ישראל, ולמד בגימנסיה העברית רחביה. בשנת 1932 הצטרף לארגון "ההגנה", והפך למפקד נחלת יצחק. ב-1938 עבר קורס מפקדים בפיקודו של אורד צ'ארלס וינגייט והיה מדריך בקורס המ"כים הראשון של הפלמ"ח, שהתקיים בקריית ענבים.
ב-1939 החל ללמוד הנדסה בטכניון. גם שם פעל בקרב הסטודנטים. הקים את גדוד החי"ש הירושלמי "ראשון ליהודה", וב-1941 הקים על בסיס אנשי "ראשון ליהודה", ועל פי הוראות יצחק שדה את פלוגה ו' ("הפלוגה הירושלמית") יחד עם ישראל ליברטובסקי. ב-1942 הדריך את "המחלקות המיוחדות" של הפלמ"ח בקורסי חבלה וצליפה ואף נועד עם המנהיג הכורדי מצטפא ברזאני על מנת לתאם מרד כורדי בתגובה למרד רשיד עאלי אל-כילאני. בשנת 1942, בעיצומה של החרדה מפני פלישה נאצית לארץ ישראל, היה בין מתכנני "תוכנית מצדה על הכרמל".
בשנת 1945 היה מדריך ראשי של כוחות החי"ש הצעיר ("חץ"), שהפכו אחר כך לגדנ"ע. ב-1946 שימש כשליש לענייני תכנון של יעקב דורי. בסוף 1946 מונה להקים ולפקד על קיבוץ קדמה בשפלה הדרומית.
בתקופת מלחמת העצמאות שירת בתפקיד קצין הנדסה של החי"ש בירושלים הנצורה והגיע לדרגת סגן-אלוף (אז דרגה אחת מתחת לדרגת אלוף) בחיל ההנדסה הישראלי שקם בתקופה זו. חמ"ל מבצע יבוס היה בביתו והוא היה אחראי על תכנון דרכים לאספקת צורכי תושבי ירושלים. ה"כוח" שבו הסתייע היה כוח מאולתר שכלל תלמידי ישיבה, מבוגרים שלא יכלו להילחם ואחרים שיכלו לסייע בביצור העיר. באוגוסט 1948 הפך לקצין ההנדסה של חזית ד' (דרום) והיה מעורב בפריצת הדרך לסיני במבצע חורב.
במקביל לעיסוקיו כמהנדס, נהג לצייר את נופי הנגב וארץ ישראל, ובשנת 2004 נפתחה תערוכה מציוריו במרכז הבמה בגני תקווה. ציוריו גם מעטרים את הספר ""הגדה של שמות" מאת דליה לשמן.
אלמנתו, שרה, הייתה ממפתחי מערכת החינוך בבאר שבע ומקימת בית הספר הראשון בעיר (כיום מקיף א'), ובשנת 2000 הוענק לה תואר יקירת באר שבע. בנו הוא החזאי אורי בץ.
קריית מאיר בץ ובית מאיר בץ בבאר שבע, קרויים על שמו.
MK-81
פצצת סימן 81 (Mark 81 או בקיצור MK-81) היא פצצת שימוש כללי אמריקאית. פצצת הסימן 81, המכונה "פיירקראקר" ("Firecracker"), היא הקטנה ביותר מבין סדרת הפצצות סימן 80. הפצצה פותחה עבור הכוחות המזוינים של ארצות הברית בשנות החמישים, והיא נכנסה לשירות במהלך מלחמת וייטנאם.
אורכה של הפצצה הוא 74 אינץ' (1880 מ"מ) וקוטרה 9 אינץ' (229 מ"מ). משקלה הנומינלי 262 ליברות (119 ק"ג). זיווד הפלדה האווירודינמי של פצצת הסימן 81 מכיל 96 ליברות (44 ק"ג) של חומר נפץ H6, מינול או טריטונל.
על גרסה של הפצצה המכונה "סנייקאיי" ("Snakeye") הותקנו אמצעי עיכוב (TRD - Tail Retarding Device) מסוג סימן 14, להגדלת הגרר של הפצצה לאחר הטלתה ובכך לאפשר יעפי הפצצה נמוכים מאוד.
עוצמתה של פצצת הסימן 81 התגלתה כבלתי מתאימה לצרכים הטקטיים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית והשימוש בה הופסק זמן קצר לאחר שנכנסה לשירות. גרסאות של פצצת הסימן 81 שנבנו ברישיון נמצאות בשירות במדינות אחרות.
פצצת הסימן 81 הוחזרה בשנים האחרונות לשימוש הכוחות המזוינים של ארצות הברית כראש קרב של ה-GBU-29 JDAM.
נאילה מעווד
נאילה מעווד (ערבית: نائله معوض תעתיק מדויק: נאאלה מעוצ'; נולדה ב-3 ביולי 1940) היא פוליטיקאית לבנונית. מחוץ ללבנון היא מוכרת בעיקר בתור אלמנתו של הנשיא רנה מעווד, שחוסל ב-22 בנובמבר 1989. בתוך לבנון, היא מדינאית בכירה בזכות עצמה, אשר כיהנה במספר בתי נבחרים מאז 1991. לאחר בחירתה מחדש ביוני 2005, היא מונתה לתפקיד השרה לעניינים חברתיים.
ביוגרפיה
מעווד נולדה בבשרי, לבנון, בתם של נג'יב עיסא אל-ח'ורי ואוולין רוש. אביה היה נצר למשפחה מרונית מיוחסת וקרוב משפחתו של בשארה אל-ח'ורי, נשיאה הראשון של לבנון העצמאית. היא התחנכה בבית הספר הקתולי "École des Franciscaines Missionnaires de Marie, Rue du Musée" ולאחר מכן באוניברסיטת סנט ג'וזף, בה עשתה תואר ראשון בספרות צרפתית ובהיסטוריה. מאוחר יותר למדה אנגלית באוניברסיטת קיימברידג' שבבריטניה.
משנת 1962 עד 1965, מעווד עבדה כעיתונאית בעיתון יומי, "L'Orient". בשנת 1965, היא הפתיעה רבים כשנישאה לרנה מעווד, בן למשפחה מרונית מתחרה, אשר היה מבוגר ממנה ב-15 שנים. למרות פער הגילים, ולמרות האיבה המסורתית בין המשפחות, הנישואין נמשכו ולזוג נולדו 2 ילדים; רימה, כיום עורכת דין, אשר נולדה בשנת 1966, ומישל, אשר נולד ב-1972, עורך דין ואיש עסקים.
נאילה בחרה להנציח את זכרו של בעלה על ידי הקמת קרן רנה מעווד בשנת 1990, אשר פועלת לצדק חברתי ופיתוח כלכלי בלבנון והעולם הערבי. מאז 1994, היא מכהנת כנשיאת המרכז למחקר וחינוך לדמוקרטיה.
קריירה פוליטית
כחברת האספה הכללית, מעווד מייצגת את מחוז זע'רתא-טריפולי בצפון לבנון. היא כיהנה במספר ועדות פרלמנטריות, והתמחתה בנושאים שונים כמו כלכלה, זכויות הילד וחינוך. היא פעלה רבות למען זכויות נשים וילדים, והתנגדה לשחיתות פוליטית. מעווד חברה בולטת בארגון קורנת שהוואן, שהוא קואליציה של חברי פרלמנט נוצרים המתנגדים לנוכחות הצבאית הסורית בלבנון, ומטיפה לבנייתה של לבנון כמדינה מודרנית ודמוקרטית. היא חברה ב"פורום הדמוקרטי", קואליציה המורכבת מחברי פרלמנט נוצרים ומוסלמים כאחד המתנגדים לשלטון פרו-סורי. כמו כן היא מזוהה עם החזית הלאומית, שהוא בלוק רב-עדתי בפרלמנט, הפועל ליצירת רפורמות פוליטיות. בשנת 2004, הכריזה על מועמדותה לנשיאות לבנון, בבחירות שהיו אמורות להיערך באותה שנה, אך הבחירות לנשיאות נדחו לשנת 2007, ולתפקיד נבחר מישל סולימאן.
מעווד מתגוררת בחזמייה ובזע'רתא.
סינדי שרמן
סינדי שרמן (באנגלית: Cynthia Morris Sherman; נולדה ב-19 בינואר 1954) היא צלמת ואמנית יהודיה-אמריקאית, הידועה בעיקר בשל הפורטרטים הקונספטואליים שלה העוסקים בדימויים ובאופן בו אנו מציגים את עצמנו בפני העולם.
הסדרה הידועה ביותר שלה היא "Untitled Film Stills", הכוללת 70 צילומי שחור-לבן העוסקים בדימויים נשיים בסרטים ובתרבות. ב-1995 זכתה שרמן במלגת מקארתור, וב-2013 הוענק לה דוקטורט לשם כבוד מטעם המכללה המלכותית לאמנות שבלונדון. היא כלת פרס וולף לאמנות לשנת 2020 על "שהגדירה מחדש את תפיסת האמנות הנוצרת באמצעות מצלמה".
קורות חיים
סינתיה (סינדי) מוריס שרמן נולדה למשפחה יהודייה בגלן רידג', ניו ג'רזי. היא הייתה הקטנה בחמשת ילדיהם של דורותי וצ'ארלס שרמן. אביה היה מהנדס ואמה הייתה מורה לקריאה. זמן קצר לאחר הולדתה עברה משפחתה להאנטינגטון שבלונג איילנד. סינדי נולדה בשלב מאוחר יחסית בחייהם של הוריה, וכשהייתה בכיתה ה' פרש אביה מעבודתו.
חלק מצילומיה הופיעו בתערוכות קבוצתיות משותפות עם פלוריה סיגיסמונדי.
קריירת הצילום
בעבודותיה, מציגה שרמן צילומים שבהם מופיעה דמותה, אך הם אינם פורטרטים עצמיים במובן המקובל. שרמן יוצרת סדרות של צילומים בהן היא מופיעה כשהיא מחופשת, או מוצבת בתוך סיטואציה מבוימת. בצורה זו היא חוקרת סטריאוטיפים נשיים, ומעלה שאלות בדבר האופן שבו המבט לוכד וממלכד את דמות האישה. בצילומיה היותר מאוחרים, היא אף משתמשת בבובות כדי לייצג את הדמות שלה. מרבית מצילומיה של סינדי נתפסים כמסתוריים מאוד, ומאד מטרידים. בריאיון להניו יורק טיימס ב-1990 אמרה: "אני מרגישה אנונימית בתמונותיי. כשאני מתבוננת בתמונות, אני לעולם לא רואה את עצמי. התמונות אינן דיוקנאות עצמיים. לעיתים אני נעלמת כליל מהתמונות."
מסעוד חי בן שמעון
הרב מסעוד חי בן שמעון (תרכ"ט, 28 באוגוסט 1869 – תרפ"ה, 14 באפריל 1925) היה אב"ד ורב ראשי במצרים.
תולדותיו
נולד בירושלים, בנו של הרב דוד בן שמעון. נישא לשמחה, בת אחיו הגדול הרב רפאל אהרן בן שמעון. למד ערבית ספרותית, צרפתית, איטלקית ולאדינו. נסע בעקבות אחיו-חותנו למצרים ושימש שם כעוזרו הקרוב, וכן כיהן כראש בית הדין במצרים. פעל לאסוף כספי תרומות מיהודי מצרים עבור עניי ארץ ישראל.
בשנת תרפ"א (1921), לאחר פרישת אחיו מתפקידו, התמנה תחתיו לתפקיד הרב הראשי במצרים. כיהן בתפקידו עד פטירתו, בשנת תרפ"ה.
צאצאיו
בניו: שלמה (סאלם) ויוסף בן שמעון. בתו: גרציה, אשת דוד נחמד. נכדו, בן בנו שלמה, הוא הרב אהרן בן שמעון, שכיהן כרב בצפת. בן אחר של בנו שלמה, יעקב, הוא אביו של הרב מנצור בן שמעון.
חיבוריו
הרב בן שמעון תרגם את השולחן ערוך לערבית ספרותית. חיבר את הספר "שם חדש" על שמות גיטין. כמו כן חיבר את הספר "כתאב אל אחכאם אל שהעירה פלאהוואל אל שרציה ללא ישראליין", בן שני הכרכים, המוכיח שהדינים הנהוגים בבתי הדין היהודיים במצרים יסודם בתורה ומנגישם לקוראים בשפה הערבית.
פרובלסודון
פרובלסודון (שם מדעי: Probelesodon) הוא סוג של תראפסיד אשר נמצא ב-1969 בחפירות בפרובינציה לה ריוחה ובפארק הלאומי איסצ'יגואלסטו שבארגנטינה ובכמה חפירות בריו גראנדה דו סול, בברזיל. הוא חי בתור הטריאס לפני 245 - 216.5 מיליון שנה. המאובנים שנמצאו כללו גולגולת בעלת ראש מוארך. במשך הזמן התגלו 4 מינים שלו.
מאפיינים
יצור זה השתייך לקיינודונטיים שהיו דומים ליונקים הראשונים ואולי היו מכוסי שיער. הוא היה בעל מבנה גולגולת מוארך ובעל גפיים קטנות באורך של חצי מטר. ככל הנראה הוא היה אוכל-כול ואולי היה שודד ביצי זוחלים גדולים שחיו בתקופתו. היצור היה בעל דו-צורתיות זוויגית על סמך הבדלים קטנים במבנה הגולגולת.
הוא חי במרכז וסוף הטריאס ונכחד בסופו עקב תחרות עם מיני ארכוזאורים מצליחים יותר כמו ראשוני הדינוזאורים.
בתרבות
יצור זה הופיע בסדרה מהפכת הדינוזאורים.
מומים מולדים של הכליה
ידועים מספר מומים מולדים של הכליה
כליית סיבוב לא תקין
מצב בו הכליה נמצאת בכיוון לא נכון, כלומר במקום שקיעורה יפנה אל קיעור הכליה השנייה הוא פונה קדימה או אחורה לדוגמה. במקרה זה, הבעיה אינה משמעותית, ולכן אין צורך בדר"כ בטיפול.
כליה דמוית פרסה
במצב זה קיימת כליה אחת המחוברת לשני השופכנים וצורתה דמוית פרסה. ברוב המקרים מצב זה אינו מזיק ואין צורך בהתערבות רפואית.
כליה ניידת/אקטופיה
מצב בו ישנן שתי כליות רגילות אבל אחת מהן אינה ממוקמת במקומה המתאים, אלא ליד שלפוחית השתן. לרוב, אין בעיה במצב זה אך כאשר משתנה סדר האיברים באגן נשקלת התערבות רפואית.
אגנזיה כלייתית דו צדדית
התסמונת מוכרת אף כתסמונת פוטר על שם אדית פוטר. במקרה זה אין כליות כלל וכלל כי עוד בשעת ההיריון הן לא התחילו לצמוח. במצב זה יש צורך מיידי בטיפול של דיאליזה, באמצעות מכונת דיאליזה המשמשת ככליה מלאכותית, או השתלת כליה.
אגנזיה כלייתית חד צדדית
מצב נפוץ יותר בו אחת הכליות לא התפתחה כלל. הלוקים בתסמונת זו לרוב יכולים לחיות את חייהם ללא מגבלות גורפות אך הם נוטים ללקות ביתר קלות ביתר לחץ דם, ועומסים מוגברים על הכליה עלולים להביא לקריסתה. לכן לרוב מומלץ ללוקים במחלה זו להימנע מפעילות פיזית מאומצת. במקרים פתולוגיים הכליה הנותרת יכולה להגיע למצב של היפרפילטרציה והיפרטרופיה שתוביל במקרים מסוימים לאי ספיקת כליות.
כליה לקויה
במקרה זה יש לטפל אך לא בדחיפות יתרה, כיוון שישנה עוד כליה שבגלל מצב זה עובדת אף יותר טוב מהרגיל.
תסמינים
הפתרון היחידי להצלת הלוקים במצב זה הוא על ידי דיאליזה או השתלת כליה ובמקביל טיפולים בזיהומי שתן ובלחץ דם גבוה יכולים להאריך את חיי הלוקים במחלה.
התסמינים מופיעים מעט לפני גיל עשרים אך אצל מעט אנשים התסמינים אינם מופיעים כלל אלא רק בשלב מאוחר יותר בחייהם. ייצור והפרשת יתר של שתן שנוצר מכך שהכליות אינן מגיבות להורמון אנטידיאורטי שמאותת בדרך כלל לכליות לרכז שתן, מצב זה מוביל לאיבוד כמויות גדולות של נתרן ולצריכה רבה באותה המידה לנוזלים ומלח (יוני נתרן). אצל ילדים יש גם עיכוב בגדילה וסימנים למחלת עצמות. אצל רוב החולים, בעיות אלה מתפתחות באיטיות לאורך שנים, והגוף מפצה על כך בצורה כל כך טובה עד שהם אינם חשים בה עד שכישלון הכליות מגיע לשלב מתקדם. בבדיקות מעבדה מגלים: תפקוד ירוד של הכליות, כליות קטנות, כיסים במעמקי הכליות.
מחלות נפרונים
כוללות שתי מחלות:
גרייהאונד (סרט)
גרייהאונד (באנגלית: Greyhound) הוא סרט מלחמה אמריקאי משנת 2020 בבימויו של אהרון שניידר ובכיכובו של טום הנקס, המשמש גם כתסריטאי ומפיק. הסרט מבוסס על הרומן משנת 1955 "השומרוני הטוב" מאת ק.ס. פורסטר. כמו כן מככבים בסרט סטיבן גרהאם, רוב מורגן ואליזבת שו. הסרט עוקב אחר מפקד בחיל הים האמריקני במשימתו הראשונה בנקודת האמצע של מלחמת העולם השנייה במהלך המערכה האטלנטית, כשהוא מוביל את קבוצת הליווי הרב-לאומית שלו כשהם מגנים על שיירת אוניות סוחר כשצוללות גרמניות תוקפות אותם. חלק מהצילומים לסרט נערכו על סיפון ה-USS Kidd, ספינת מוזיאון של המשחתת "Fletcher" מימי מלחמת העולם השנייה בבאטון רוז', לואיזיאנה. הספינה מהווה אנדרטה מקומית חשובה ואטרקציה תיירותית.
הסרט תוכנן לצאת לאקרנים בארצות הברית ב-12 ביוני 2020, על ידי Sony Pictures Releasing, אך בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בארצות הברית הסרט נמכר לאפל TV פלוס ויצא לאור דיגיטלית ב-10 ביולי 2020.
תקציר עלילת הסרט
בימיה הראשונים של מעורבותה של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, שיירה בינלאומית של 37 אוניות בעלות הברית, בראשות המפקד ארנסט קראוזה, חוצה את צפון האוקיינוס האטלנטי הבוגדני תוך שהם נרדפים על ידי צוללות U גרמניות. הסרט מתמקד בקראוזה, קצין קרייריסט שקיבל סוף סוף פיקוד על המשחתת USS KEELING (קוד רדיו 'גרייהאונד'). שלא כמו הגיבור האבטיפוסי, עליו להילחם בספקותיו ובשדים האישיים שלו כדי להיות מנהיג אפקטיבי לכפופים לו.
הפקה
העבודה על הסרט הוכרזה בספטמבר 2016 עם טום הנקס ככותב התסריט על משחתת הצי האמריקאי בתקופת מלחמת העולם השנייה. הוכרז גם כי הנקס יככב בסרט. בפברואר 2017 הובא אהרון שניידר לתפקיד הבמאי כאשר סרטי סוני רכשה את זכויות ההפצה.
ההכנות לצילומים יצאו לדרך בינואר 2018 בלב ים על סיפונה של "HMCS מונטריאול", פריגטה של הצי המלכותי הקנדי. במרץ 2018 לוהקו סטיבן גרהאם, אליזבת שו, רוב מורגן, קארל גלוסמן ומנואל גרסיה-רולפו והצילומים החלו בלואיזיאנה,  כולל על סיפון המשחתת USS Kidd בבאטון רוז'.
הפצה
הסרט היה מתוכנן לצאת לאקרנים בארצות הברית ב-22 במרץ 2020. הקרנת הבכורה נדחתה ל-8 במאי 2020, ואז ל-12 ביוני 2020. בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בארצות הברית הסרט נמכר לאפל TV פלוס.
אגודת התעופה הכללית בישראל
אגודת התעופה הכללית (באנגלית: AOPA Israel - Aircraft Owners and Pilots Association, עד 2012: אגודת התעופה הכללית בישראל - Israeli Association of General Aviation - IAGA) היא עמותה הפועלת לקידום התעופה בישראל ולייצוגם של טייסים ובעלי מטוסים אזרחיים. העמותה הוקמה בשנת 1974 וכיום מאגדת כ-700 טייסים (נכון ל-2008). משרדי האגודה יושבים בשדה התעופה הרצליה. כיום כיושב ראש האגודה משמש עורך הדין נתנאל פרץ, מנכ"ל לשכת עורכי הדין בישראל לשעבר, וכעת מנכ"ל חברת התעופה איה תעופה.
היסטוריה
בשנת 1974 ייסד יצחק יבנה את האגודה יחד עם חברו עודד ויגודה. בראשיתה טיפלה העמותה בעיקר בהסדרת רישיונות הטיס ואישורי הטיסה הפרטיים, שבאותה תקופה היו דורשים תהליך בירוקרטי ומסורבל והיו נתונים במידה רבה לחסדיהם של פקידי מנהל התעופה.
פעילות האגודה
בשנים האחרונות נאבקת האגודה נגד התוכניות לסגירת שדה התעופה הרצליה ובמקביל מנהלת מאבק על חניית מטוסים בשדה.
פיטר לורה
פיטר לורה (במקור לאסלו לוונשטיין, באנגלית: Peter Lorre; 26 ביוני 1904 – 23 במרץ 1964) היה שחקן אופי יהודי-הונגרי, שהרבה לגלם בהוליווד תפקידי נבלים בסרטי פשע.
ביוגרפיה
נולד בשם לאדיסלב (לאסלו) לוונשטיין (Löwenstein László) כבן הבכור במשפחה יהודית בת ארבעה ילדים בעיר רוזנברג באימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום רוזומברוק, סלובקיה). אביו היה מנהל חשבונות במפעל טקסטיל וקצין צבא במילואים. אמו מתה כשהיה בן ארבע. אביו נישא במהרה לחברה טובה של אמו, אולם לאסלו לא הסתדר עם אמו החורגת. לאביו נולדו עוד שני ילדים מאשתו השנייה. בעקבות מלחמת הבלקן השנייה ב-1913 החליט האב להעביר את משפחתו לווינה. לאסלו עזב את הבית בגיל 17 ועבד בשורת עבודות, ובהן משחק על במת התיאטרון בווינה ברסלאו (כיום ורוצלב בפולין), ובציריך. בסוף שנות ה-20 עבר לברלין, שם עבד עם המחזאי הנודע ברטולט ברכט. אז התגלה על ידי הבמאי פריץ לאנג, אשר ליהק אותו לתפקיד הראשי בסרטו "M" (1931). הסרט היה להצלחה גדולה, אך הצלחתו המסחררת של לורה בתפקיד רוצח הילדות הביאה לליהוקו כרוצח, פושע ונבל, למשך כל הקריירה הקולנועית שלו.
כאשר עלו הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933, נאלץ לורה להימלט בשל מוצאו היהודי. הנאצים ראו בלורה אבטיפוס של היהודי, ולא הבחינו בין דמות הרוצח הקולנועי שגילם ובין האדם שמחוץ למסך. יוזף גבלס השתמש בקטעים מסרטיו של לורה לתעמולה אנטישמית בסרט התעמולה "היהודי הנצחי".
בתחילה השתקע לורה בפריז, ולאחר מכן בלונדון שם שיחק בגרסתו הראשונה של אלפרד היצ'קוק לסרט "האיש שידע יותר מדי" (1934). לבסוף הגיע להוליווד שם התמחה בגילומם של זרים מרושעים. הוא שיחק בסדרת סרטים בשם "מר מוטו", בהם שיחק בלש יפני. כן שיחק בקומדיה "רעל ותחרה" של הבמאי פרנק קפרה בשנת 1944. לפופולריות רבה זכה בסדרת סרטי פשע של אולפני האחים וורנר, בחלקם היה שותפו בתפקיד נבל, השחקן הבריטי גדול הממדים סידני גרינסטריט. "האיש הטוב" שעמד מולם היה המפרי בוגרט. סרטים אלו כללו סרטים כ"הנץ ממלטה" (1941), ו"קזבלנקה" (1942). לורה וגרינסטריט שיתפו פעולה בשמונה סרטים, עד לפרישתו של גרינסטריט בסוף שנות הארבעים, כתוצאה ממחלה. בשנת 1942 היה לורה לאזרח ארצות הברית.
לאחר מלחמת העולם השנייה דעכה קריירת המשחק של לורה, והוא התרכז במשחק על הבמה ובתשדירי רדיו. הוא שב לגרמניה שם ביים והופיע בסרט אמנותי בשם "האבוד" ("Der Verlorene") בשנת 1951. לאחר מכן שב לארצות הברית והמשיך להופיע בטלוויזיה ובקולנוע. ב- 1953 השתתף בסרט "הכה את השטן". ב-1957 שיחק בסרט המוזיקלי "גרבי משי" של קול פורטר. הוא היה הנבל הראשון בסרטים שנעשו על פי ספרי ג'יימס בונד, כאשר שיחק את הנבל "שיפר" בעיבוד טלוויזיוני ל"קזינו רויאל" משנת 1954 שהקדים במעט את סדרת סרטי הקולנוע. בתחילת שנות השישים עבד עם הבמאי רוג'ר קורמן בסרטי אימה דלי תקציב שזכו לפופולריות רבה. הוא מת בשנת 1964 מהתקף לב בגיל 59. עשרות שנים לאחר מותו מוסיפה נעימת קולו הייחודית, ואישיותו הקולנועית, להופיע בחיקויים ובמחוות בסרטים רבים. לורה היה נשוי שלוש פעמים - עם סלי לובסקי (Celia Lovsky, בשנים 1943 -1945) ; עם קארן ורן (Kaaren Verne, בשנים 1945 -1950) ועם אן מארי ברנינג (Anne Marie Brenning, מ-1953 ועד מותו. מברנינג נולדה לו בת אחת, קת'רין, שמתה ב-1985, בגיל 32, ממחלת הסוכרת.
MK-83
פצצת סימן 83 (Mark 83 או בקיצור MK-83) היא פצצת שימוש כללי אמריקנית מסדרת פצצות הסימן 80.
אורכה של פצצת הסימן 83 הוא 9 רגל ו-10 אינץ' (3 מטר) וקוטרה 14 אינץ' (356 מ"מ). משקלה הנומינלי הוא 1,000 ליברות (454 ק"ג), אך משקלה האמיתי משתנה בהתאם לסנפירים, למרעום, ולתצורת ההאטה. המשקל יכול לנוע מ-985 ליברות (447 ק"ג) עד ל-1,030 ליברות (468 ק"ג). זיווד הפלדה האווירודינמי של פצצת הסימן 83 מכיל 445 ליברות (202 ק"ג) של חומר נפץ מסוג טריטונל.
פצצת סימן 83 משמשת גם כראש קרב למגוון פצצות מונחות, כמו: הספייס 1000, GBU-13, GBU-16 פייבוואי, GBU-3 ,JDAM ופצצה נגד בונקרים.
ג'ון לינד
ג'ונתן גאס לינד (באנגלית: Jonathan Gus Lind; 14 באפריל 1948 – 15 בינואר 2022) הידוע בשם ג'ון לינד, היה פזמונאי, מוזיקאי ומנהל A&R אמריקאי.
ביוגרפיה וקריירה
לינד נולד בברוקלין, ניו יורק ב-14 באפריל 1948, וגדל בעיר ניו יורק. הוא למד לנגן בגיטרה קלאסית בבית ספר מאנס למוזיקה. בשנות ה-70, עבד עם בוב קאבלו. בתקופה זו, הוא פגש את המפיק מוריס וייט שהקליט את שיריו עם רמזי לואיס ו-Earth, Wind & Fire. הוא גם היה חבר בלהקת האודי מון ולהקת השדרה החמישית.
הוא כתב שירים לאמנים בין-לאומיים כדוגמת: מדונה ("Crazy for You"), שר, The Emotions, ג'ניפר הולידיי , די. ג'יי. רוג'רס , אטלנטיק סטאר ורמזי לואיס. בשנת 1984, לינד חתם על חוזה הקלטות האחים וורנר. הוא היה סגן נשיא בכיר של A&R בהוליווד רקורדס. לינד נפטר ממחלת סרטן ב-15 בינואר 2022, בגיל 73.
The Man Who Sold the World (אלבום)
The Man Who Sold the World הוא אלבום אולפן של המוזיקאי דייוויד בואי משנת 1970.
רבים רואים באלבום זה את מבשר הפאנק. אחרי Space Oddity שאופיין בצלילים אקוסטיים, פגש בואי את הגיטריסט מיק רונסון והוציא אלבום רווי גיטרות בסגנון רוק כבד. בהקלטת אלבום זה גיבש סביבו את הלהקה שתהפך לימים ללהקת "העכבישים ממאדים". על עטיפת האלבום מצולם בואי עם שמלה, מהלך שאליו דחפה אשתו דאז אנג'י. צילום זה גרם להתעסקות מוגברת בזהותו המגדרית של בואי.
בשנת 1994 חידשה להקת נירוונה את שיר הנושא באלבומה MTV Unplugged in New York, גרסה שהנחילה לשיר הצלחה מחודשת.
כתיבה והקלטה
הכתיבה והחזרות לאלבום היו בביתו של בואי באולם האדון, קנהאם, בית אחוזה אדוארדי שהוסב לבניין דירות אשר תואר כבעל אווירה כמו "סלון של דרקולה". כשבואי היה שקוע עם אשתו החדשה אנג'י באותה תקופה, המוזיקה הייתה מסודרת במידה רבה על ידי הגיטריסט מיק רונסון והבסיסט / מפיק טוני ויסקונטי. אף על פי שבואי מזוהה באופן רשמי כמלחין של כל המוזיקה באלבום, הביוגרף פיטר דוגט ציטט את ויסקונטי ואמר כי "השירים נכתבו על ידי ארבעתנו, היינו מתמקמים במרתף, ובואי היה אומר רק אם הוא מחבב אותם או לא". בסיפורו של דוגט, "הלהקה (לפעמים בואי תרם עם גיטרה, לפעמים לא) הייתה מקליטה רצועה אינסטרומנטלית, שאולי או לא מבוססת על רעיון מקורי של בואי, ואז, ברגע האחרון, בואי היה מתרברב על הספה שעליה הוא ישב עם אשתו, וחשב על המילים". למרות המטרד שלו עם הקיבעון של בואי בחיי הנישואין במהלך ההקלטות של The Man Who Sold the World, ויסקונטי עדיין דירג את זה כעבודה הטובה ביותר שלו עם בואי עד 1980 עם Scary Monsters (And Super Creeps).
בואי עצמו ציטט בראיון ב-1998 ואמר: "באמת התנגדתי לרושם שאני לא כותב את השירים של The Man Who Sold the World. אלא רק בדקתי את השינויים באקורדים, אף אחד לא כותב שינויי אקורדים ככה". לדוגמה, "The Width of a Circle" ו-"The Supermen" כבר היו קיימים לפני המפגשים. ראלף מייס ניגן סינתיסייזר מודולרי של מואג שהושאל מג'ורג' האריסון. מייס היה פסנתרן בן 40, שהיה גם מנהל מחלקת המוזיקה הקלאסית של מרקורי רקורדס.
A Man and His Music
A Man and His Music הוא אלבום מאת הזמר האמריקני פרנק סינטרה, זהו אלבום האולפן ה-45 של סינטרה וה-18 היוצא בחברת ההקלטות רפרייז רקורדס. האלבום יצא בשנת 1965.
האלבום שיצא לאור בסביבות יום הולדתו ה-50 של סינטרה, נחשב לאחד הפרויקטים השאפתניים ביותר שלו עד אותו זמן. האלבום הכפול מכיל אוסף שירים שאותם הקליט בעבר לחברות ההקלטה הקודמות בהן עבד, קולומביה רקורדס וקפיטול רקורדס ולמרות כי יכול היה להשתמש בהקלטות אלה, העדיף סינטרה להקליט את רוב השירים מחדש. האלבום מאפשר מבט רטרוספקטיבי על הקריירה המוזיקלית של סינטרה.
האלבום זכה בפרס אלבום השנה בטקס פרסי הגראמי של שנת 1967.
נג'יב רזאק
חאג'י מוחמד נג'יב בין טון חאג'י עבדול רזאק (במלאית: Dato' Sri Haji Mohammad Najib bin Tun Haji Abdul Razak; בכתב ג'אווי: نجيب تون عبد الرزاق; נולד ב-23 ביולי 1953 בקואלה ליפיס, פהנג) הוא פוליטיקאי מלזי, שכיהן בתפקיד ראש ממשלת מלזיה החל מ-3 באפריל 2009 ועד 10 במאי 2018.
נג'יב רזאק היה ראש הממשלה השישי של ארצו והוא נבחר במקום קודמו, עבדאללה אחמד בדאווי. הוא כיהן כיושב ראש "הארגון הלאומי המלזי המאוחד", המפלגה השמרנית הלאומית המובילה בקואליציה השלטת במלזיה - "בריסן נסיונל" (החזית הלאומית). מפלגה זו מנהיגה את מלזיה מאז הכרזת עצמאותה בשנת 1957. ב-3 ביולי 2018 נעצר בהוראת הוועדה המלזית נגד השחיתות. ביולי 2020 הוא נידון ל-12 שנות מאסר.
ילדותו וצעירותו
נג'יב רזאק נולד בשנת 1953 כבנו הבכור של עבדול רזאק חוסיין, ראש הממשלה השני (1970 - 1976), ואחיינו של חוסיין און, ראש הממשלה השלישי של מלזיה העצמאית. יש לו שורשים במשפחת המלוכה של ממלכת גווה של בני האתניה מקאסאר בדרום האי סולאווסי, המהווה בימינו חלק מאינדונזיה.
נג'יב קיבל חינוך יסודי ותיכוני בבית הספר סנט ג'ון (St. John’s Institution) בקואלה לומפור. לאחר מכן למד במכללת מלוורן בווסטרשייר באנגליה, משם עבר ללימוד באוניברסיטת נוטינגהאם בה סיים בשנת 1974 תואר ראשון בכלכלה תעשייתית. בשובו למלזיה עבד ב"בנק נגארה מלזיה". מאוחר יותר עבד בקונצרן המחצבים פטרונס.
הקריירה הפוליטית
הוא נבחר לפרלמנט של מלזיה בשנת 1976 בגיל 22, כנציג של פקן, הבירה המלכותית של סולטנות פהנג, במושב שהתפנה בעקבות מות אביו. היה אז הצעיר מכל חברי הבית. בשנים 1982–1986 כיהן כ"מנטרי בסאר" - "שר גדול" - של פהנג. בשנת 1986 נכנס נג'יב לממשלתו של מאהאטיר מוחמד כשר התרבות, הנוער והספורט. המשיך לכהן כשר בממשלות שונות במהלך שנות ה-1980-שנות ה-1990, לרבות כשר ההגנה וכשר החינוך. ב-7 בינואר 2004 היה לסגן ראש הממשלה לצד ראש הממשלה עבדאללה אחמד בדאווי. אחרי שבדאווי איבד קולות רבים בבחירות בשנת 2008, נג'יב החליף אותו בראש קואליציית המפלגות "באריסן נסיונל". תחת הנהגת נג'יב, באריסן נסיונל ניצחה בבחירות בשנת 2013, אם כי לראשונה בתולדות מלזיה, האופוזיציה זכתה ברוב קולות האזרחים המצביעים.
ראש ממשלה
קיצוצי הסובסידיות השונות הביאו בימי שלטונו של נג'יב לעליות משמעותיות ביוקר המחיה, בעוד תנודות במחירי הנפט והשלכות שערוריית 1MDB הובילו לפיחות מתמשך של המטבע הלאומי המלזי, רינגיט.
בשנת 2013, לפני הבחירות בפרלמנט, ערך נג'יב רזק ביקור היסטורי ברצועת עזה וקרא לפיוס בין ארגוני "פתח" ו"חמאס" לשם השגת הסדר שלום באזור.
נפילת ממשלתו והתפתחות הפרשה המשפטית
ב-9 במאי 2018 הובסה מפלגתו של רזק באופן מפתיע בבחירות לפרלמנט לטובת קואליציית האופוזיציה "פאקאטאן הראפאן" בראשות ד"ר מאהאטיר מוחמד הקשיש. זאת הייתה התבוסה הראשונה של קואליציית בריסאן נסיונל בתולדותיה של מלזיה. המשקיפים הפוליטיים העריכו שהתבוסה נגרמה על ידי המס הבלתי פופולרי על נכסים ושירותים ולהתעצמות שערוריית השחיתות 1MDB. מאהאטיר מוחמד שעלה לראשות הממשלה ב-10 במאי 2018 פתח מחדש את החקירה נגד נג'יב רזק. יומיים אחרי עזיבתו את הממשלה הוצא נגד נג'יב צו למניעת יציאתו מהמדינה בעת שעמד לנסוע "לנופש" לאינדונזיה. באותו יום התפטר נג'יב רזק מתפקידו כמנהיג "הארגון הלאומי המלזי המאוחד" UMNO וכראש קואליציית "באריסן נסיונל". עוד בעת מסע הבחירות איים יריבו מאהאטיר מוחמד שירדוף אחריו, אם יהיה צורך אפילו באמצעות האינטרפול. המשטרה מצאה בביתו כמות גדולה של חפצים יקרים, לרבות יהלומים. ב-1 ביולי 2018 נעצר נג'יב רזק בהוראת הוועדה למאבק בשחיתות MACC שחקרה את העברתם לכאורה של 42 מיליון רינגיט (10.6 מיליון דולר) מחברת SRC International לחשבונו הפרטי של נג'יב רזק. אחרי 16 במאי 2018 פשטה המשטרה פשטה על שישה בתים שבבעלות נג'יב ואשתו ומצאה בהם חפצי ערך רבים, כולל יהלומים, שנאספו ב-284 ארגזים. הופקעו, בין היתר, 1,400 ענקים, 567 תיקי יד, 423 שעונים, 2,200 טבעות, 1,600 סיכות ו-14 נזרים בשווי בין 223 ל-273 מיליון דולר. נג'יב הואשם בארבעה סעיפים בתחום השחיתות. בהמשך שוחרר בערבות. נעצר שוב ב-19 בספטמבר 2018 ולמחרת התווספו נגדו האשמות להלבנת כספים. אחר כך שוחרר שוב בערבות. ב-4 באוקטובר 2018 גם הואשמה גם אשתו במעילה. משפטו התחיל ב-3 באפריל 2019. ב-28 ביולי 2020 הורשע בניצול סמכותו לרעה, בהפרת אמונים ובהלבנת כספים בשל חלקו בפרשת הסטת כספים מקרן השקעות ממשלתית, בהיקף מיליארדי דולרים. הוא נידון ל-12 שנות מאסר, בגין הרשעתו בכל שבעת סעיפי האישום נגדו.
שערוריית 1MDB
אחרי הבחירות משנת 2013 שלטונו התאפיין, בין השאר, בהבאה למשפט של מבקרי ממשלתו בגין האשמות של "מרידה", כליאת ראש האופוזיציה אנוואר אברהים בעקבות האשמתו במעשי סדום, הטלת מס על נכסים ושירותים, ושערורייה הקשורה לחברת ההשקעות הממשלתית 1Malaysia Development Berhad (1MDB) שגרמה להפגנות רחוב בראשות התנועה העממית "בֶּרְסִיהּ" (Bersih), במלאית: "נקיון", שקראו להתפטרותו. שיא המחאות היוותה "הצהרת אזרחי מלזיה" החתומה על ידי ראש הממשלה לשעבר מאהאטיר מוחמד, תנועת "פאקאטאן הראפאן" ("ברית התקווה"), וארגונים לא ממשלתיים, עצומה שקראה לסילוקו של נג'יב. תגובתו להאשמות השחיתות היו אמצעים לחיזוק שלטונו, פיטוריו של סגנו, מוהידין יאסין, ושל התובע הכללי, עבד אל-גאני פטאיל. יורשו בתפקיד של התובע סגר את תיק החקירות נגדו. שני עיתונים אולצו להשהות את הופעתם והפרלמנט אימץ את "חוק מועצת הביטחון הלאומית" המעביר לראש הממשלה סמכויות ללא תקדים.
ביולי 2015 דיווח "וול סטריט ג'ורנל" על חשד למעילה בשווי של חצי מיליארד יורו לטובתו של רזק. בינתיים אימץ רזק בהדרגה שיטות יותר אוטוריטריות ונקט באמצעי דיכוי כלפי מבקריו, זאת מבלי להיגרר לפולמוסים ותוך שימוש במקורביו כדוברים.
בימים שבהם שלטו הוא וברק אובמה, נשמרו יחסים הדוקים עם ארצות הברית. אובמה ביקר במלזיה פעמיים – ב-2014 וב-2015. כמו כן נהנה רזאק מתמיכת ערב הסעודית. לדברי יועציו רוב הסכומים הענקיים שבלב הסקנדל נתרמו על ידי הסעודים למערכת הבחירות שלו. רזאק ממשיך להחזיק בטענה ש 681 מיליון דולרים אמריקניים שהופקדו בחשבון הבנק שלו היו מתנה מנסיך סעודי. אשתו, רוסמה מנסור, נודעה במסעות קניות אקסטרווגנטיים ובאוסף תיקי היד שלה מתוצרת הרמס בירקין, בשווי של מיליוני דולרים.
אנדרי ריאבושקין
אנדרי פטרוביץ' ריאבושקין (ברוסית: Андрей Петрович Рябушкин; 29 באוקטובר (על פי הלוח היוליאני: 17 באוקטובר) 1861 – 10 במאי (על פי הלוח היוליאני: 27 באפריל) 1904) היה צייר רוסי. עבודתיו התמקדו בתיאורם של פשוטי העם הרוסיים במאה ה-19.
קורות חיים
אנדרי פטרוביץ' ריאבושקין נולד בכפר סטאניצ'נאיה סלובודה, שבגוברניית טמבוב. אביו ואחיו היו ציירי איקונות, והוא החל לסייע להם בגיל צעיר. בגיל 14 התייתם מאביו.
ריאבושקין היה התלמיד הצעיר ביותר שהתקבל לבית הספר מאז הקמתו ועד היום.
ריאבושקין סיים את לימודיו בשנת 1892 אולם לא קיבל פרס עבור עבודת הגמר שלו "ההורדה מן הצלב", מאחר שנושא היצירה לא קיבל את אישור מוריו. עם זאת איכות היצירה הייתה כה גבוהה, שנשיא האקדמיה, הדוכס הגדול ולדימיר קונסטנטינוביץ' נתן לריאבושקין מלגה לנסוע ללמוד מחוץ לרוסיה מכספו האישי.
במקום לנסוע לאיטליה או פריז כמקובל בקרב בוגרי האקדמיה, בחר ריאבושקין לבקר בערי רוסי העתיקות (נובגורוד, קייב, מוסקבה, אוגליץ', ירוסלבל). במסעותיו למד את האדריכלות הרוסית העתיקה, מראם של כלי נשק עתיקים, בדים, ריקמה ואיקונות, וחקר את הפולקלור המקומי.
ציוריו של ריאבושקין הוצגו בתערוכות קבוצת הנודדים (פרדויז'ניקי) בשנים 1890, 1892 ו-1894, אולם עזב את התנועה לאחר מכן.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 התגורר ריאבושקין באחוזת חברו ו. פ. טימנב, בעיירה לובווינו הסמוכה לסנקט פטרבורג, ובה עבד. בשנת 1901 הקים בכפר הסמוך דידווינו סטודיו בו יצר.