cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרולד נייט
ביוגרפיה
בית הספר בנוטינגהאם זכה למוניטין של מיטב בתי הספר המחוזיים לאמנות, ונייט זכה שם בסדרת פרסים, בעיקר עבור סדרת ציורי עירום. באותה תקופה הוא נחשב לסטודנט הטוב ביותר במכללה. בבית הספר לאמנות הוא פגש את האמנית לאורה ג'ונסון, לה נישא בשנת 1903. בתור לורה נייט, היא התפרסמה בזכות ציוריה של סצינות בלט, קרקס ואירועים דומים.
פוליטיקה של ירדן
ירדן מדורגת במקום ה-47 מתוך 180 מדינות במדד תפישות השחיתות, המיקום הגבוה של הממלכה הירדנית נובע מאחר שהחוקה הירדנית קובעת שלאף חבר פרלמנט אסור לקיים קשר עסקי או כל קשר בעל אופי פיננסי עם חברי הממשל, דבר דומה נקבע בעניין בני משפחת המלוכה, החוק קובע כי לבני משפחת המלוכה אסור לכהן כחברי ממשלה, אף על פי זאת בעיית השחיתות גוברת בירדן, בשל בעיית השחיתות הוחלט להקים ועדה למניעת שחיתות שתבחן באופן פרטני מקרי שחיתות.
הרולד נייט
ביוגרפיה
במלחמת העולם הראשונה הוא היה מתנגד מצפוני, מה שגרם לקרע עם רבים מעמיתיו וחבריו לשעבר. המתח הנפשי שנוצר העמיס על בריאותו הגופנית מכיוון שהוא נדרש לעבוד כפועל חקלאי. עם סיום המלחמה, הוא ולאורה עברו ללונדון, אם כי חזרו לעיתים קרובות לקורנוול כדי לצייר.
נייט נבחר לחבר מלא באקדמיה המלכותית בשנת 1937, ונפטר בשנת 1961 בקולוול, הרפורדשייר.
פוליטיקה של ירדן
הרשות המחוקקת
על פי החוקה הגוף המחוקק מורכב משני בתים: הבית התחתון ("בית הנציגים") ש-150 נציגיו נבחרים בבחירות דמוקרטיות והבית העליון ("סנאט") ש-75 נציגיו מתמנים על ידי המלך, ויחד הם מהווים את האספה הלאומית. המלך הוא ראש המדינה וראש הרשות השלטונית וחסין מכל חבות ואחריות; המפקד העליון של הצבא יכלות להורות על עריכת בחירות בבית התחתון ואף לפזר אותו, בנוסף לכך הוא ממנה את חברי הבית העליון ויכול לפטרם ולאשרר את החוקים שהמחוקקים יוזמים.
בבית הנבחרים הירדני יש כ-130 חברים, שנבחרים פעם ב-4 שנים מטעם מספר מחוזות בחירה, בבית הנבחרים מרבית המושבים לא שומרים למיעוט כלשהו למעט כ-6 מושבים ששומרים לנשים, כ-9 מושבים ששומרים לנוצרים וכ-3 מושבים ששמורים לצ'צ'נים וצ'רקסים.
היסטוריה פוליטית
במרץ 1927 נוסדה "מפלגת העם הירדני" ("חזב א-שעב אל-אורדוני"), המפלגה הראשונה בהיסטוריה של עבר הירדן שנרשמה באורח חוקי.
ב-16 באפריל 1928 פורסמה רשמית החוקה של אמירות עבר הירדן, שקבעה כינונו של בית מחוקקים נבחר, שאת סמכויותיו יכול היה האמיר לעקוף וגם לפזר אותו. לבית המחוקקים לא ניתנה הסמכות לפזר את הממשלה, שנותרה אחראית בפני האמיר. בית המחוקקים כלל 21 חברים, מתוכם 14 נבחרים. חוק בחירות חילק את האמירות לשלושה אזורי בחירה, שחפפו את שלוש הנפות עג'לון, בלקא וכרכ. לקראת הבחירות הראשונות, נערכו הפגנות בדרישה למתן סמכויות רבות יותר לבית המחוקקים, שכוונו גם נגד תוכנו של ההסכם האנגלי–העבר-ירדני, וכך התגבשה תחילתה של אופוזיציה. ב-25 ביולי 1928 התכנסה בעמאן "הוועידה הלאומית" – כנס של ראשי השבטים והנכבדים העירוניים "המקומיים", שהתנגדו למגמה של עבדאללה להפקיד את המשרות החשובות בידי "הזרים" מסוריה וארץ ישראל. משתתפי הוועידה חתמו על "אמנה לאומית", שהדגישה את עצמאותה של עבר הירדן וייחודה, וביטאה את שאיפותיהם של החוגים הלאומיים לצמצום המעורבות הבריטית ולהרחבת ריבונותה של האמירות. בית המחוקקים הראשון, "המועצה המחוקקת" (אל-מג'לס אל-תשריעי), התכנס ב-2 באפריל 1929.
בשנת 1952, בזמן שלטונו הקצר של המלך טלאל, חוקקה חוקה חדשה. תחת החוקה ירדן הוא מונרכיה חוקתית, אף על פי כן המונרך הוא השליט בפועל גם לאחר אותה חקיקה.
לאחר ניסיון ההפיכה בשנת 1957 פיזר המלך חוסיין את הפרלמנט. בשנת 1989 הוא החזיר את הבחירות הפרלמנטריות והתיר בהדרגה ליברליזציה פוליטית. בשנת 1992 הותר להקים מפלגות פוליטיות, ובשנת 1993 ירדן קיימה את הבחירות הרב מפלגתיות הראשונות שלה מאז 1956.
בשנות ה-2000, בדומה למדינות ערביות אחרות במזרח התיכון, חלה התחזקות בכוחן של המפלגות האסלאמיסטיות, דבר זה התבטא בירדן בניצחון תנועת האחים המוסלמים (שרצה כסיעת "חזית הפעולה האסלאמית") לתפוס כמעט רבע ממושבי הפרלמנט (כ-16 מושבים מתוך 84) במהלך הבחירות הפרלמנטריות שנערכו ביוני 2003, אך מאז 2014 היא הוצאה מחוץ לחוק, חרף האיסור המשיכה התנועה להיות שחקן פעיל במגרש הפוליטי וב-2015 אישרה הממשלה הקמת סיעה שהתפצלה מהתנועה ונקראת "סיעת אגודת האחים המוסלמים", אם לא די בכך פורסם ביולי 2020 כי בית המשפט העליון פירק את שלוחת האחים המוסלמים במדינה וזאת מאחר שהתנועה לא הסדירה את מעמד החוקי.
בפברואר 2011 פיטר המלך עבדאללה את ראש הממשלה סמיר ריפאעי ומינה במקומו את מערוף אל-בח'ית אך באוקטובר 2011 פיטר את אל-בח'ית, ומינה במקומו את עון אל-ח'סאונה.
מדינת ישראל נגד קראוז שמואל
מדינת ישראל נגד קראוז שמואל (נקרא גם בשם A Criminal Record) הוא אלבום הסולו הראשון של שמוליק קראוס. האלבום יצא לראשונה ב-5 במאי 1977 במספר עותקים קטן והפך לפריט-אספנים נדיר מאוד. בשנת 2004 הוא יצא בהוצאה מחודשת של נענע דיסק.
רקע
בשנת 1971 נשלח קראוס לכלא בעקבות איום בנשק על חיילים שבאו לפנותו מחלקת אדמה שירש. בזכות הסדר עם הנהלת הכלא, הורשה קראוס להחזיק גיטרה ובעת מאסרו כתב שירים, אותם הקליט עם כמה חברים במהלך יום אחד בחופשת שחרור מהכלא.
השירים יצאו לראשונה לאור בשנת 1976 בגרסה מצומצמת ואוגדו לאלבום מדינת ישראל נגד קראוז שמואל שיצא לאור במאי 1977 בהוצאת "התקליט בע"מ". האלבום הופק במספר עותקים קטן, וכעבור זמן קצר נגנז למשך כעשרים ושבע שנים. בשנת 2004 האלבום יצא בהוצאה מחודשת בחברת נענע דיסק.
שירי האלבום
השיר הפותח את האלבום, "שישי חם", עוסק בחשיש, כאשר התוכן מחויך. השיר כולו הוא למעשה משחקי מילים על המילה "חשיש". השיר נפסל לשידור, והקליפ בצבע סם הזיה (צבעים בהירים שקופים), שביים עידן זעירא, גם נפסל לשידור מפני שקראוס מתועד שם מעשן קנאביס. הקליפ נדיר מאוד ולא שודר מעולם בטלוויזיה. בשנת 1972 זכו שלישיית הטוב הרע והנערה במקום הראשון בפסטיבל הזמר והפזמון כאשר אהוד מנור כתב מילים חדשות ללחן של קראוס והשיר נקרא "טוב לי לשיר". הלחן בשיר "קראוז צינוק" שימש מאוחר יותר כלחן לשיר "יש לי אי" מהאלבום לבד ביחד ולבד לבד, שיצא 4 שנים אחר כך. השיר "יום אחד" הוא קאבר לשיר "אבשלום" ששלום חנוך הלחין לאלבומו של אריק איינשטיין "שבלול", עם טקסט חדש מאת קראוס. השיר החותם את האלבום, "אמא טבע", הוא עיבוד עברי בן 11 דקות לשיר "Mother Nature's Son", מתוך האלבום הלבן של להקת הביטלס. בסיום השיר, גם סיום האלבום, ניתן לשמוע את קראוס מכריז חגיגית: "גמרנו את הצד השני של התקליט, רבותיי!" וכך נחתם האלבום.
איסט ביקון
איסט ביקון או מזרח ביקון או ביקון מזרח (באנגלית: East Beacon) היא פסגה נישאת, ברמת ביקון, בהרי קווטרמיין, באזור חוף סקוט, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הפסגה מצויה במזרח רמת ביקון.
הפסגה מצויה מדרום לחלקון העליון של קרחון טיילור.
מקור השם
שמה של רמת ביקון ניתן לה על ידי הארטלי פראר, גאולוג שהיה חלק מהמשלחת האנטארקטיקה הבריטית (משלחת דיסקברי) (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901– 1904).
הרמה נקראת על שם מאובני הביקונייט (Beaconites) המצויים באבני החול שברמה.
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד (אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1958–1959).
השם מתאר את מיקומה של הפסגה - במזרח הרמה.
לקריאה נוספת
• P. J. Barrett (1981), History of the Ross Sea region during the deposition of the Beacon Supergroup 400 - 180 million years ago, Journal of the Royal Society of New Zealand, 11:4, 447-458, DOI: 10.1080/03036758.1981.10423334
• P. N. Webb (1963), Geological investigations in southern Victoria land, Antarctica, New Zealand Journal of Geology and Geophysics, 6:3, 361-387, DOI: 10.1080/00288306.1963.10422069
• Russell, N.C., Edwards, H.G.M., Wynn-Williams, D.D., FT-Raman spectroscopic analysis of endolithic microbial communities from Beacon sandstone in Victoria Land, Antarctica, Antarctic Science / 10, PP 63-74, https://doi.org/10.1017/S0954102098000091
ניימן (נהר)
היסטוריה
ב-1807 נחתם על אסדה בנהר הניימן חוזה טילזיט בין נפוליאון בונפרטה לצאר אלכסנדר הראשון, שצבאו הובס בידי צבא צרפת. נפוליאון בחר לנהל את המשא ומתן בלב הנהר, כשטח נייטרלי שחצץ בין הצבאות, ולא בשטח שבשליטת צבאו, כדי להעביר מסר של ידידות לצאר המנוצח שהוא התעתד להפוך לבעל-ברית. כעבור חמש שנים, ב-1812, החלה הפלישה הצרפתית לרוסיה בחציית נהר הניימן.
Emacs
Emacs או EMACS (ראשי תיבות: Editor MACroS; בעברית: אִימֶקְס) היא משפחה של עורכי טקסט שנודעו בעיקר בזכות האפשרות להרחיב אותם לשימושים חדשים. רק גרסה אחת, זו המכונה GNU Emacs (בעברית יש לבטא גְנוּ אִימֶקְס), שנוצרה על ידי ריצ'רד סטולמן עבור מיזם GNU, נפוצה עדיין בשימוש ולמעשה נחשבת לתוכנה החופשית הוותיקה ביותר בפיתוח פעיל.
Emacs זמינה במגוון רחב מאוד של מערכות הפעלה (היסטוריות ומודרניות) וזכתה למעמד מיתולוגי בקהילת התוכנה החופשית והקוד הפתוח, בין השאר בזכות היותה צד ב"מלחמת העורכים" המיתולוגית בינה ובין עורך טקסט חופשי וותיק אחר, vi.
ההיסטוריה של GNU Emacs
GNU Emacs הוא עורך טקסט חופשי ניתן להרחבה, שפותח על ידי ריצ'רד סטולמן עבור מיזם GNU. התוכנה זכתה מאז לקהל גדול ונאמן מאוד של מתכנתים ברחבי העולם וסטולמן נותר מעורב בפיתוחה.
חלקים של Emacs נכתבו בשפת C, אך ליבתו של העורך היא מפרש עבור ניב Lisp הנקרא Emacs Lisp. בשפה זו נכתבות מרבית ההרחבות השונות.
Emacs זמינה עבור מערכות הפעלה היסטוריות ומודרניות רבות, בהן במיוחד לינוקס, חלונות ו-macOS וכן גרסאות שונות של מערכות BSD, סולאריס ואחרות.
במהלך השנים הפרויקט, לו תרמו רבבות מתכנתים מרחבי העולם, פוצל למספר גרסאות שנועדו לספק את צורכיהם של המשתמשים השונים. בולטת במיוחד XEmacs (שנקראה תחילה Lucid Emacs), אשר הייתה הגרסה הראשונה של Emacs עבורה פותח ממשק גרפי לשימוש במערכת X11. XEmacs, להבדיל מ-GNU Emacs, איננה נמצאת בפיתוח פעיל.
בעקבות יצירת הגרסה המתחרה החל סטולמן להבחין בין הגרסה המקורית ו"חיקוייה" על ידי כתיבת השם המקורי כ-"Emacs" בעוד שהשם "emacs" התייחס לגרסאות אחרות.
תכונות עיקריות
Emacs משנה את התנהגותו בהתאם לסוג הקובץ שהמשתמשים עורכים ברגע נתון, זאת על ידי מעבר אוטומטי מ"מצב עריכה" (mode) אחד לאחר. מצבי העריכה הבסיסיים ביותר הם של קובץ טקסט פשוט, קובץ HTML וכיוצא בזה.
התמיכה בשפות התכנות השונות כוללת התאמה לצורת העימוד (indentation), צביעת התחביר (highlighting) וגישה לכלים ועזרים שונים בשימוש בפיתוח בכל שפה.
Emacs מתאימה מאוד גם לעריכת מסמכים. היא תומכת בשפות רבות, בהן גם שפות הנכתבות מימין לשמאל, כמו עברית, ערבית, פרסית, או אמהרית, אבל גם שפות שאינן מבוססות על מערכות כתב או אלפבית לטיני, כמו רוסית, יוונית, יפנית, קוריאנית, תאית, וייטנאמית, וכן מספר מערכות כתב בשימוש על ידי עמים ילידים ביבשת אמריקה.
קיצורי המקשים המקובלים ב-Emacs הפכו בעצמם פופולריים גם בקרב משתמשי מערכות הפעלה מבוססות יוניקס, והם מוצעים גם כאפשרות לבחירת המשתמשים, הן ברמת מערכת ההפעלה, או כתכונה בעורכי טקסט ותוכנות שונים. עורכי טקסט שפותחו בהשראת Emacs, כגון QEmacs ו־Zile (ראשי תיבות של Zile Is Lossy Emacs), הם דוגמאות בולטות.
מלבד גמישות רבה בהתאמה אישית, הן תכנותית והן דרך מערכת ניהול הגדרות התאמה מובנית, Emacs נודע גם כעורך קוד הכולל בתוכו תיעוד מגוון ועשיר.
התאמה אישית
כמעט כל היבט של Emacs ניתן להתאמה אישית. משתמשים יוצרים קובץ תצורה או  או  (הנקודה הכרחית ומציינת קובץ ניסתר במערכת הקבצים) אותם הם שומרים בספריית הבית, או בספרייה  או  (במערכות מבוססות לינוקס) הנקרא על ידי Emacs בעת ההפעלה, וההוראות המצויות בו מבוצעות זו אחר זו.
קובץ התצורה מאפשר לקבוע הגדרות מערכת שונות מברירת המחדל (למשל שיטת קידוד הקבצים המועדפת) ולהפעיל הרחבות שונות, בהתאם לצורך. בקובץ זה ניתן לתאר מקשי קיצור להפעלת פונקציות מערכת או פקודות, לבחור את ערכת הצבעים בשימוש, או להגדיר אילו פעולות יבוצעו בתגובה לאירועים שונים. למשל, ניתן לקבוע כי לפני שמירת הקובץ Emacs ינקה מהקובץ תווים מיותרים.
לנוחיותם של משתמשים המעדיפים זאת ניתן להשתמש במערכת "customize" המובנה ב-Emacs ומספקת ממשק ויזואלי לעריכת ההגדרות השונות. השינויים נשמרים בסופו של קובץ התצורה הראשי באופן אוטומטי, או בקובץ נפרד.
הפולקלור הרווח בקרב משתמשי Emacs הוא שעיקר הזמן של המשתמשים בו מוקדש לניהול התצורה ולהתאמה אישית. הגמישות האינסופית לכאורה נובעת מהאופן בו נבנתה Emacs ומהיתרונות שמציעה שפת Emacs Lisp, שהיא שפת ניהול התצורה. השימוש בשפה זו מחייב ידע מוקדם ומיומנות. כתוצאה מכך קהילת המשתמשים יצרה במהלך השנים "ערכות" תצורה, שאפשרו למשתמשים להעתיק קובץ אחד או יותר למערכת ההפעלה שלהם ועל ידי כך לאמץ את גישת המפתחים שיצרו את הערכה, במקום להמציא את הגלגל מחדש. הבולטות בדור החדש של ערכות התצורה כיום הן Spacemacs, ו-Doom Emacs, המפותחות ומתוחזקות על ידי קהילת מתנדבים, בנפרד מפרויקט Emacs.
ארתור בטרבייב
ארתור בטרבייב נולד בשנת 1985 בחסוויורט למשפחה צ'צ'נית. הוא התחיל להתאמן באגרוף בגיל 11. בשנת 2001 הוא השתתף לראשונה בתחרות בינ-לאומית בוזכה במקום השלישי. בשנת 2006 הוא עבר להתאמן למגניטוגורסק ובאותה שנה זכה במדליית כסף באליפות רוסיה.
בשנת 2007 הוא השתתף באליפות העולם וזכה במקום השני (הפסיד לאבוס אטוייב. בשנת 2008 הוא השתתף במשחקים האולימפיים והגיע לשמינית הגמר בלבד. בשנת 2009 הוא זכה באליפות העולם. בלונדון 2012 בטרבייב הגיע לרבע הגמר. בשנת 2013 הוא עבר לקנדה ועבר לאגרוף מקצועי.
בין המקצוענים בטרבייב הוא אלוף העולם הנוכחי במשקל קל כבד של IBF (2017-הווה), WBC (2019-הווה, ניצח את אולכסנדר גבוזדיק), ו-WBO (2022-הווה).
בטרבייב ידוע במיוחד בעוצמת האגרוף יוצאת הדופן שלו, לאחר שניצח את כל הקרבות המקצועיים שלו בנוקאאוט או בעצירה.
סורת א-נור
סורת א-נור (בערבית: سورة النور) היא הסורה ה-24 בקוראן, המונה 64 פסוקים.
שם הסורה נגזר מפסוק 35 בסורה, ופירושו הוא "האור". פסוק 35 בסורה גם הוא אחד הפסוקים הידועים בקוראן, והוא מכונה פסוק האור.
תוכן הסורה
פסוקים 1–33 עוסקים במצוות, חוקים והלכות הקשורים בנושאים של זנות, ניאוף, צניעות, וכיוצא בכך.
פסוקים 34–57 עוסקים בקשר הקיים לכאורה, לפי האסלאם, בין שמירת מצוות הדת לבין קבלת הדרכה והכוונה מאללה.
פסוקים 58–61 עוסקים בהלכות וכללים הקשורות לחיי המשפחה.
גבירת הונגריה
גבירת הונגריה (בהונגרית: Hungária) היא ההאנשה המדינית והלאומית של הונגריה.
גבירת הונגריה מוצגת במקומות רבים בהונגריה ומעבר לגבולותיה, והיא מסמלת את חירותה של הונגריה.
קונבאייר F-102 דלתא דאגר
הקונבאייר F-102 דלתא דאגר (באנגלית: Convair F-102 Delta Dagger) היה מטוס יירוט סילוני על-קולי, חלק ממטוסי סדרת המאה מתוצרת חברת קונבאייר ששירת בחיל האוויר האמריקאי בין השנים 1956 ל-1976. המטוס שימש כמגשר בין מטוסי יירוט מהדור הראשון לדור השני והיה למטוס הראשון שתוכנן קודם כל כמערכת נשק, כאשר המערכת העיקרית והראשונה שתוכננה היא מערכת בקרת ירי, והמשנית היא מערכת המנוע וגוף המטוס.
מרתף
מרתף הוא קומה אחת או יותר בבניין, הממוקמת, כולה או חלקה, מתחת לקומת הכניסה שלו. שימושיה של קומת המרתף מגוונים ועשויים לכלול מערכות בניין גדולות כדוגמת: דוד חימום, מחמם מים מיידי, לוח חשמל ראשי, מערכת מיזוג אוויר מרכזית ועוד. בנוסף יכולה לשמש לחניית כלי רכב, מחסן, מקלט בשעת הצורך, חדר כושר, ייצור יין ועוד. בערים בהן יוקר המחיה גבוה משמשים מרתפים לעיתים קרובות כמגורים בסטנדרט גבוה או דירות סטודיו.
איטום המרתף
בשל מיקום המרתף, כולו או חלקו, מתחת לפני הקרקע, יש לבצע עבודות איטום והרחקת מים בשעת בנייתו.
הרחקת המים נעשית באמצעות הנחת צינור שרשורי מחורר מסביב לרצפת המרתף, המנקז את המים אל שוחת הביוב מחוץ למגרש. שכבות חצץ ויריעת בד גיאוטכני המונחים מעל לצינור מונעים סחיפת קרקע אל הצינור במהלך הניקוז.
סוגים
קיימים מספר סוגי מרתפים:
מחלף מיתר
מחלף מיתר הוא מחלף יהלום שנמצא באזור שהיה בעבר צומת שוקת, ומחבר בין כביש 60 וכביש 31. הוא משמש את נוסעי כביש 6 הסמוך, ובעתיד ישמש המחלף את עובדי פארק התעשייה שוקת שיוקם בסמוך למחלף, וכן את החיילים המשרתים בקריית המודיעין הסמוכה.
מלבד זאת במסגרת הקמתו של המחלף יוקם גשר סנסנה שיעבור מעל נחל סנסנה בכביש 31.
היסטוריה
עוד בספטמבר 2016 בעת חניכת כביש 31 המחודש הבטיח שר התחבורה, ישראל כ"ץ כי יוקם מחלף חדשני במקום צומת שוקת הוותיקה.
במאי 2018 החלו העבודות להקמת המחלף.
ביולי 2018 פרסמה חברת חוצה ישראל מכרז לאיתור קבלן שיהיה המבצע לפרויקט בניית מחלף יהלום בין כביש 31 לכביש 60, לרבות רמפות וצמתים מרומזרים בירידות מכביש 31, עלותו שהמחלף הוערכה בכ-200 מיליון שקלים.
בינואר 2019 פורסם כי נמצאה חברה זוכה במכרז להקמת מחלף מיתר ועל פי המרכז העבודות יסתיימו עד תחילת שנת 2021.
במרץ 2020 נפתח חלק מהמחלף החדש, לאחר הזזת מספר קטעים מכביש 31 וכביש 60 וכן התקנת מספר רמזורים.
ב-12 בינואר 2021 נפתח המחלף לתנועה.
רופרט סמית
ביוגרפיה
עם גיוסו לצבא הבריטי נשלח לקורס קצינים בסנדהרסט. בתום הקורס התנדב להרגימנט המוצנח ושירת כמפקד מחלקה. סמית שימש בספר תפקידי מטה ופיקוד ברגימנט המוצנח ולקח חלק בפעילות מבצעית בלחימה בצפון אירלנד. על האופן בו פעל בלחימה באירלנד בשנת 1978 עוטר על אומץ ליבו. בשנת 1980 שימש כמפקד גדוד צנחנים. במלחמת המפרץ פיקד על הדיוויזיה המשוריינת ה-1. על האופן בו פיקד על הדיוויזיה עוטר באות השירות המצוין. במלחמת בוסניה פיקד על כוחות או"ם ובשנת 1999 שימש כסגן מפקד כוחות נאט"ו במלחמת קוסובו, בין היתר במבצע כוח מאוחד. סמית פרש מן הצבא בשנת 2002.
ביחד עם אילנה בית אל כתב מספר ספרים על היסטוריית מלחמת העולם השנייה.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו
תון (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
ננה קאגה
ננה היל קאגה מקפירסון (באנגלית: Nana Hill Kagga Macpherson; הידועה גם בשמות ננה קאגה-היל, ננה היל או ננה היל קאגה) היא שחקנית קולנוע, יוצרת תוכן, תסריטאית, מהנדסת נפט ודוברת מוטיבציונית מאוגנדה, הידועה בשל עבודתה ככותבת ומפיקה בפועל בסדרה The Life, Beneath The Lies, וכשחקנית ב"מסע בין כוכבים" ועוד.
תחילת דרכה
קאגה נולדה בניירובי, קניה להורים אוגנדים. היא בת לאומת המוגאנדה, ומן המשפחה השולטת על פי המסורת בשבט, הבגאנדה, ה"במג'בה" (נסיכות). קאגה היא השלישית מבין שישה ילדים. כשנולדה, ההורים שלה היו בגלות בתקופת משטרו של אידי אמין. קאגה גדלה בעיקר באוגנדה, לאחר שמשפחתה חזרה לשם. היא באה ממשפחה אמידה של מהנדסים: בנוסף לאביה וסבה, גם ארבעה מאחיה מהנדסים, וגם היא מהנדסת כימיה. קאגה מתגוררת בקמפלה, אוגנדה עם שלושת ילדיה.
השכלה
קאגה השלימה את החינוך היסודי שלה בקמפלה, ואז למדה בתיכון גאיאזה, אחד מבתי הספר היוקרתיים ביותר לבנות באוגנדה. משם עברה לבית ספר בבריסטול, בממלכה המאוחדת, כדי להשלים את בחינות הבגרות (A-levels) כדי להתקבל לאוניברסיטה. קאגה נרשמה ללימודים באוניברסיטת בירמינגהם, שם השלימה תואר ראשון בהנדסה כימית. במהלך לימודיה, קאגה גם הצטיינה בספורט ובאמנויות. במהלך חופשות הקיץ, היא הייתה חוזרת לאוגנדה ועובדת כמגישה ב- Jam Agenda בערוץ WBS, תוכנית טלוויזיה פופולרית באוגנדה.
הנדסה
כשסיימה קאגה את התואר שלה, היא עברה לפלורידה, ואז לניו מקסיקו, שבארצות הברית. בניו מקסיקו, שם עבדה בחברת תעשיות לגונה, במסגרת חוזים צבאיים.
הוליווד
קאגה החליטה לעשות שינוי בחייה, ולפתח קריירת משחק. היא עברה ללוס אנג'לס, שם מצאה הצלחה מסוימת כפרזנטורית ושחקנית. היא לוהקה במספר סרטים כולל הוא פשוט לא בקטע שלך, "מסע בין כוכבים", ו- CSI: ניו יורק. היא גם שיחקה בהפקות תיאטרון, כולל בתפקיד מרסי במחזה Butterflies of Uganda,מאת דארן דאמס, אשר היה מועמד לפרס NAACP. קאגה הופיעה במספר קליפים מוזיקליים, ביניהם של פינק, איימי ויינהאוס, סטינג, ולני קרביץ.
היא השתתפה במספר גדול של פרסומות עבור מותגים בינלאומיים, ובזמן שהתגוררה בלוס אנג'לס, קאגה גם הייתה בעליו של חנות וינטאג' בשדרות סנטה מוניקה בשם A Vintage Affair.
באוגנדה
קאגה חזרה לאוגנדה בסוף 2009, והקימה את החברה סוואנה מון הפקות, דרכו יצרה את הסרט באורך מלא The Life, את סדרות הטלוויזיה Beneath The Lies ו-How We See It. החברה עשתה שיתופי פעולה עם בית הספר לקולנוע של קמפלה, וקאגה יסדה את היוזמה You are Limitless ("אין לך מגבלות" - YAL), שמטרתה להניע, להדריך ולעודד אפריקאים, במיוחד את הנוער, להשיג את מלוא הפוטנציאל שלהם. בנוסף, קאגה עובדת גם כמהנדסת נפט באחת מחברות הנפט הגדולות הפועלות באוגנדה.
פרנק מידלמאס
פרנסיס ג'ורג' "פרנק" מידלמאס (28 במאי 1919 - 8 בספטמבר 2006) היה שחקן אנגלי. כבר בתחילת הקריירה שלו גילם דמויות של אנשים מבוגרים יותר מגילו. הוא זכור מהופעותיו בטלוויזיה בתפקיד רוקי הרדקאסל בסדרה הקומית "בחלוף השנים", בדמות אלג'י האריס במיני-סדרה "To Serve Them All My Days" ובתפקיד ד"ר אלכס פרנבי בסדרה "Heartbeat". מידלמאס היה פעיל בלהקה השייקספירית המלכותית, והיה השחקן הרביעי והאחרון שגילם את דן ארצ'ר בסדרת התסכיתים "The Archers".
ביוגרפיה
מידלמאס נולד בעיר איגלסקליף שבמחוז דרהאם בצפון מזרח אנגליה לתומאס מידלמאס, מנהל חברת ספנות, ולמרי אליזבת הוגט. הוא היה הצעיר מבין ארבעה ילדים, היו לו שלוש אחיות. סבו תומאס מופיע במפקד אוכלוסין משנת 1891 שהוא נולד בסביבות 1835 בוויטסום שבמחוז ברוויקשייר.
הוא גדל בניוקאסל על נהר הטיין והתחנך בסטוקטון-און-טיס. כשהיה בן 19 התגייס לצבא ונפצע בפינוי מדנקרק. הוא עזב את הצבא כשהיה בן שלושים בדרגת לוטננט קולונל.
תחילת קריירת המשחק של מידלמאס הייתה בתיאטרון רפרטוארי בפנזנס שבקורנוול. אחרי כן הצטרף ללהקת התיאטרון של ה"אולד ויק". עם הלהקה יצא לסיור הופעות באמריקה הצפונית והדרומית, אוסטרליה, ניו זילנד, ישראל, לבנון, רוסיה, פולין והמזרח הרחוק, ושיחק במחזה "הלילה השנים עשר" לצדה של ויוויאן לי. בשנות השישים של המאה העשרים יצא לסיבוב הופעות עם להקת התיאטרון של איאן מקלן והופיע בנוטינגהאם פלייהאוס. הוא שיחק לצידו של פיטר או'טול במחזה "מחכים לגודו".
טלוויזיה
תפקידו הראשון בטלוויזיה היה בשנת 1958 בסדרה "Dixon of Dock Green". הופעות נוספות בטלוויזיה באותה תקופה היו בסדרת הדרמה "Z-Cars", בסדרה "Softly, Softly", בפרק בסדרה "הגומלים" ובסדרת הטלוויזיה לילדים "Jackanory". בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים הופיע בסדרה הקומית "Doctor at Large", במיני-סדרה "מלחמה ושלום" בהופעה בלתי נשכחת בה גילם את דמותו של מיכאיל קוטוזוב, בסדרה "Crown Court", בסדרה הקומית "בערוב ימי היין", בפרק "Murder at Moorstone's Manor" של הסדרה "Ripping Yarns", בדרמה התקופתית "על אדונים ומשרתים", במיני-סדרה "פולדארק" משנת 1975, בסדרה "Fall of Eagles" בתפקיד ראש הממשלה הרוסי פיוטר סטוליפין, בסדרה המשטרתית "The Sweeney" ובאופרת הסבון "Emmerdale Farm". ב-1975 גילם את סר צ'ארלס לינדון בסרט בארי לינדון של סטנלי קובריק.
ב-1973 הופיע מידלמאס בתפקיד מר ליון הקצב בפרק האחרון בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "על אדונים ומשרתים". אבל רק ב-1980 קיבל תפקיד ראשי בסדרת טלוויזיה כשהופיע בסדרת הדרמה " To Serve Them All My Days" המתרחשת בתקופה שאחרי מלחמת העולם הראשונה. אחר כך שיחק בתפקיד השוטה במחזה "המלך ליר" בכיכובו של מייקל הורדרן בתפקיד ליר. עוד גילם את דמותו של ליאוניד ברז'נייב במחזה "תרבוע העיגול" מאת טום סטופארד. הוא המשיך לשחק בתפקידים קטנים בסדרות הטלוויזיה "כן, אדוני השר", "Winston Churchill: The Wilderness Years" (בתפקיד לורד דרבי), "ג'ולייט בראוו", "רק כשאני צוחק", "All in Good Faith", "כן, אדוני ראש הממשלה", "אוליבר טוויסט" (בתפקיד מר בראונלו), "שרלוק הולמס", ובפרק "הרצח באיי הקריביים" מסדרת סרטי "גברת מארפל" (בתפקיד מייג'ור פלגרייב).
בשנים 1992 ו-1993 הופיע בתפקיד ד"ר אלקס פרנבי בעשרים פרקים של סדרת המשטרה "Heartbeat". ב-1993 החל להופיע בסיטקום "בחלוף השנים" בתפקיד רוקי הרדקאסל, דמות שהמשיך לגלם עד שנת 2002, וגם בשני פרקי ספיישל בשנת 2005, שהיו הופעותיו האחרונות. מידלמאס הופיע בסדרה "הרפתקאותיו של שרלוק הולמס" של ה-BBC בתפקיד פיטרסון בפרק "The Blue Carbuncle" ובתפקיד הנרי בייקר בעיבוד הטלוויזיוני של שרלוק הולמס של רשת Granada TV.
עבודות נוספות
מידלמאס הופיע גם ברדיו, תפקידו הבולט ביותר היה דן ארצ'ר, והוא היה השחקן הרביעי שגילם את הדמות, באופרת הסבון הרדיופונית "The Archers". הוא שיחק בתפקיד מ-1982 עד 1986 עם מותה של הדמות.
עוד השתתף באלבומים ובמחזות רדיו בהם "Carol and the Advent Calendar", "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" וסדרת הרדיו "Hordes of the Things".
ב-1984 הצטרף מידלמאס ללהקה השייקספירית המלכותית, ושיחק בתפקידים שייקספיריים כמו האח לורנס במחזה "רומיאו ויוליה", קווינס במחזה "חלום ליל קיץ" וגילם את הולפרנס במחזה "עמל אהבה לשווא". הוא הופיע במחזות קלאסיים כמו "רוסמרהולם", "Heartbreak House" ו-"You Never Can Tell" מאת ג'ורג' ברנרד שו.
שנותיו האחרונות
גם כשהגיע לגיל שמונים המשיך פרנק מידלמאס להופיע על הבמה, הוא שיחק במחזה "חשיבותה של רצינות" ויצא לסיבוב הופעות בהצגת יחיד בשם "Frankly Speaking". בשנים האחרונות לחייו הופיע בטלוויזיה בסדרות "קוואנה QC", "חדר מיון", "הממלכה העשירית", "רופאים", ו"רציחות במידסומר". ב-2005 השתתף בפרק איחוד של הסדרה "בחלוף השנים" ששודר בחג המולד אותה שנה, וזו הייתה הופעתו האחרונה בטלוויזיה.
חיים אישיים
מידלמאס מעולם לא התחתן. במשך ארבעים שנה היה בביתו חדר עבור חברו השחקן ג'פרי טון, שנפטר ב-2005. מידלמאס נפטר בגיל 87 בנורת'ווד שבלונדון.
בית הדואר המוסקבאי
בית הדואר במוסקבה (ברוסית: Моско́вский почта́мт) הוא קומפלקס של שירותי דואר, חברות עזר ותחבורה במוסקבה. על פי כמה מקורות, הארגון הוקם בשנת 1700, לטענת אחרים - בשנת 1711.
בית הדואר עבר ממקום למקום ושכן באזורים שונים בעיר. המתחם המפורסם ביותר נמצא בצומת רחוב מיאסניצקאיה ושדרות צ'יסטופרודני.
אדווין טנוריו
אדווין רולנדו טנוריו מונטניו (בספרדית: Edwin Rolando Tenorio Montaño; נולד ב-16 ביוני 1976) הוא כדורגלן עבר אקוודורי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה
טנוריו שיחק בין היתר בסוסיאדד דפורטיבה אאוקס, ברצלונה ספורטינג קלוב וליגה דה קיטו, עמה זכה באליפות אקוודור. בהמשך שיחק גם בדפורטיבו פריירה הקולומביאנית.
אלכסנדר דיטיאטין
אלכסנדר דיטיאטין (ברוסית: Алекса́ндр Никола́евич Дитя́тин; 7 באוגוסט 1957, לנינגרד) היה מתעמל סובייטי. אלוף אולימפי (מוסקבה 1980), בעל 10 מדליות, מהן 3 זהב ואלוף עולם 1979 ו-1981).
ביוגרפיה
אלכסנדר דיטיאטין נולד בלנינגרד והחל להתאמן בגיל 9. בשנת 1973 הוא ניצח באליפות ברית המועצות בקבוצת גילו. בשנת 1975 הוא השתתף באליפות ברית המועצות לבוגרים ולהפתעת כולם ניצח בקרב-רב. בשנת 1975 הוא נכלל בנבחרת ברית המועצות לצד מעמלים ותיקים כמו ניקולאי אנדריאנוב. הוא נשלח לאולימפיאדה וזכה בשתי מדליות כסף.
בשנת 1977 דיטיאטין נפצע ולא היה יכול להמשיך בהשתתפות בתחרויות. בשנת 1978 הוא חזר והשתתף באליפות עולם. הוא זכה במקום ה-3 בקרב רב ובמספר מדליות נוספות.
בשנת 1979 הוא זכה במספר מדליות באליפות העולם והיה מוכן לתחרויות אולימפיאדה בשנת 1980. באולימפיאדה הוא אכן היה בין הגיבורים הגדולים וזכה ב-8 מדליות מהם 3 זהב.
באליפות העולם של שנת 1981 דיטיאטין היה בין מובילי נבחרתו.
אומנם כבר בשנת 1983 הוא נאלץ לעזוב את הספורט התחרותי בעקבות פציעות. תקופה מסוימת הוא היה מאמן ילדים. בשנת 1995 הוא התחיל לעבוד במשמר הגבול בלנינגרד ועבד בו עד לשנת 2002. החל משנת 2002 דיטיאטין מלמד במכון לספורט בסנקט פטרבורג.
השתתפות אולימפית
במהלך מונטריאול 1976 דיטיאטין היה הצעיר בנבחרתו. בתחרות קרב רב הוא הצליח להגיע למקום ה-4 ובקרב רב קבוצתי הוא זכה במדליית כסף עם נבחרתו. מדליית כסף נוספת הוא קיבל עבור תרגילי טבעות.
במוסקבה 1980, הוא היה בין מובילי הנבחרת לצד ניקולאי אנדריאנוב. בקרב צמוד דיטיאטין הצליח לנצח את אנדריאנוב בקרב רב ולזכות במדליית זהב. דיטיאטין קיבל מדליות זהב נוספות עבור תחרות קבוצתית וטבעות. דיטיאטין זכה במדליה בכל תרגיל בו השתתף ובסך הכול זכה ב-8 מדליות שונות באולימפיאדה זו.
בלטויי ווקה
בלטויי ווקה (בפולנית: Biała Waka, ביאווה ואקה) היא עיר ברשות מקומית שלצ'ינינקאי במחוז וילנה שבדרום-מזרח ליטא.
גודל האוכלוסייה בעיר יציב מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 ועומד על כ-1,000 בני אדם.
ועדת החקירות של בלארוס
ועדת החקירות של רפובליקת בלארוס (בבלארוסית: Следчы камітэт Рэспублікі Беларусь) הוא שמו הרשמי של גוף החקירות העיקרי בממשלת בלארוס, שהוקם בעקבות מיזוג של מנגנון החקירות של משרד התובע הכללי עם מחלקות החקירה של משרד הפנים וגוף הבקרה הממשלתי. נוסד ב-12 בספטמבר 2011 בדמות ועדת החקירות הרוסית והחלה את פעילותה ב-1 בינואר 2012 כגוף ממשלתי לחקירת שחיתות ציבורית וניהול כל תיקי החקירה במדינה.
מטרת הוועדה היא לחקור פשעים חמורים, הגשת המלצות לכתב אישום, בקרה על פעילויות מדעיות ומניעת הפרות חוק, השתתפות בכל סדרי החקירה המשטרתיים וחקירת בכירים ואישי ציבור החשודים בקבלת שוחד.
ראשי הוועדה
ראש הוועדה ממונה ומפוטר על פי צו של נשיא בלארוס.
בית הקברות הצבאי בקוהימה
בית הקברות הצבאי בקוהימה (Kohima War Cemetery) ממוקם בליבה של העיר קוהימה, בירת מדינת נאגאלנד שבצפון-מזרח הודו. קבורים בו 1,420 חיילי צבא בריטניה וצבא הודו הבריטית שנהרגו בלחימה נגד הצבא היפני במהלך מלחמת העולם השנייה. רובם נהרגו באותו אתר או בקרבתו במהלך קרב קוהימה באפריל 1944. באתר ניצבת אנדרטה הנושאת את אפיטף קוהימה.
רקע
קרב קוהימה ניטש במלחמת העולם השנייה בצפון-מזרח הודו. הצבא היפני, שכבש את בורמה שנתיים ויותר קודם לכן, חצה ב-4 באפריל 1944 את גבולה עם הודו בניסיון להשתלט על חלקים מהמדינה, שהייתה אז מושבה של האימפריה הבריטית וכדי לסכל התקפה בריטית מהודו אל בורמה. הארמייה היפנית ה-15 תקפה את קוהימה ואת העיר אימפאל שמצפון לה והטילה עליהן מצור, אך לא הצליחה לכבוש אותן, ובסופו של דבר נוצחה בהתקפת נגד של כוחות בריטים והודים. הקרב, שנמשך עד 22 ביוני, נחשב לאחד הקרבות המכריעים במערכה בהודו ובורמה.
קרב הרואי ניטש בגבעת חיל המצב (Garrison Hill), חלק מרכס קוהימה, שהיווה מעוז התנגדות בריטי-הודי. הגבעה הוחזקה על ידי כוח בריטי-הודי קטן של כ-2,500 איש, חלקם לא-לוחמים. כוח זה היה נצור במשך 13 יום (6 עד 18 באפריל) והחזיק מעמד מול התקפות חוזרות ונשנות של יחידות מהדיוויזייה היפנית ה-31. גם לאחר שנפרץ המצור על ידי הדיוויזיה הבריטית ה-2 וחיל המצב הוחלף נמשכה לחימה עזה על המתחם במשך מספר ימים, שבמהלכם התנהלו קרבות פנים אל פנים בין הצדדים. קרב זה זכה לכינוי "סטלינגרד של המזרח". בסך הכל נגרמו לכוחות הבריטים-הודים במקום כ-4,600 אבדות וליפנים כ-5,800.
בית הקברות
במקום נקברו 1,420 חיילים, מהם 963 בריטים ו-304 הודים וכן חמישה קנדים ושלושה אוסטרלים (אנשי צוות אוויר). היתר - 145 - הם אלמונים. מצבות החללים אינן מצבות הלוח האנכיות השכיחות בבית הקברות הצבאיים של האימפריה הבריטית, אלא מצבות ארד נמוכות ושטוחות. בין הקברים המסומנים בסימול היחידה לה השתייך החייל ודתו, ישנם לפחות חמישה קברים של לוחמים יהודים.
באתר ניצבת גם אנדרטה לזכר 917 חיילים הודים שנהרגו וגופותיהם נשרפו בהתאם לאמונתם. אפרם פוזר לידה. האנדרטה נחנכה על ידי פילדמרשל ויליאם סלים, שהיה מפקד הארמייה הבריטית ה-14, שלחמה בבורמה.
אנדרטה נוספת בשטח בית הקברות מוקדשת לגדוד השני של רגימנט דורסטשייר.
אפיטף קוהימה
בקצהו המזרחי של האתר ניצבת אנדרטה לחללי הקרב מהדיוויזייה הבריטית ה-2. זהו סלע מחודד, הניצב על גבי בסיס רבוע בפתחה של חצר קטנה, שעל כתליה נרשמו שמות החללים. על גבי הבסיס קבוע לוח זיכרון. בראש הסלע, המתנשא עד לגובה של 4.6 מטרים, חרות צלב. מתחתיו נקבע לוח נוסף הנושא את האפיטף, שזה לשונו:
When you go home Tell them of us and say For your tomorrow We gave our today
טקסט זה מיוחס למשורר האנגלי ג'ון מקסוול אדמונדס (John Maxwell Edmonds) (1875-1958). מילותיו אלו זכו לפרסום עולמי והן מושמעות בטקסי הזיכרון בימי הזיכרון בבריטניה ובחלק ממדינות האימפריה הבריטית לשעבר.
בית הקברות תוכנן על ידי האדריכל קולין סנט קלייר אוקס (Colin St. Claire Oaks), הוקם על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה ומתוחזק על ידיה.
חיים גילדין
חיים גילדין (ביידיש (כתיב סובייטי): כאַימ גילדינ, גם כאַיעם גילדין; 1884–1944) היה סופר יידי רוסי וסובייטי.
ביוגרפיה
ב-1937 נעצר ונשלח למחנות עבודה בסיביר, ולדברי אשתו נפטר שם ב-1944..
סימפוניה מס' 35 של מוצרט
רקע
הסימפוניה של האפנר לא התחילה את חייה כסימפוניה, אלא כסרנדה שתשמש כמוזיקת רקע להאצלת זיגמונד הפנר. משפחת מוצרט הכירו את ההאפנרים דרך אביו של זיגמונד האפנר, זיגמונד הפנר האב, שהיה ראש עיריית זלצבורג ועזר להם בסיורים הראשונים באירופה. האפנר האב נפטר בשנת 1772, אך המשפחות נותרו בקשר. ב-1776 הזמין האפנר הצעיר סרנדה לכבוד חתונתה של אחותו, מארי אליזבת האפנר עם פרנץ חאווייר ספאט. יצירה זו הפכה לסרנדת האפנר, שהצליחה כל כך, שכאשר התקיים טקס האצולה של האפנר הילד, היה זה טבעי שמוצרט נקרא לכתוב את המוזיקה לרגל המאורע. הבקשה לכתוב מוזיקה הגיעה למעשה דרך אביו של מוצרט ב-20 ביולי 1782. למרות שלמוצרט לא היה זמן פנוי. הוא שקד על היצירה. לא רק שהוא לימד בתור מורה, אלא שהוא גם נאלץ לארגן מחדש את הפרטיטורה של האופרה שלו החטיפה מן ההרמון, לפני 28 ביולי לפי בקשה מהמו"ל. בנוסף לדרישות אלו, נישואיו המוצעים לקונסטנצה ובר היו מאוימים במספר סיבוכים, כולל מעבר דירה. למרות זאת, מוצרט עבד על המוזיקה, ושלח אותה קטע אחר קטע לאביו. על פי עדויות היסטוריות, בהחלט ייתכן שמוצרט לא עמד בתאריך היעד של אביו להשלמת המוזיקה. מה שהוצג בטקס היה מן סונטה עם שלושה פרקים. מאוחר יותר עיבד מוצרט את המוזיקה הזו למה שאנו מכירים כיום כסימפוניית האפנר.
עיבוד היצירה לסימפונייה
בסוף דצמבר 1782 החליט מוצרט להציג באחד הקונצרטים קטעי מוזיקה מתוך מה הלחין. לאחר שביקש מאביו לשלוח שוב את הפרטיטורה של היצירה, מוצרט נדהם מאיכותה, לאור העובדה שהיא הולחנה תוך זמן קצר כל כך. הוא החל לעבוד על ביצוע מספר שינויים בתמונה על מנת להמיר את היצירה החדשה של האפנר לסימפוניה של האפנר. מוצרט גם נתן לסימפוניית האפנר צליל מלא יותר על ידי הוספת שני חלילים ושני קלרינטים קטע כלי נשיפה מהפרק הראשון והאחרון. חלקי הנשיפה הנוספים הללו אינם קטע מלודי חדש בעבור התזמור, אלא פשוט הכפלה של אוקטבות בתוך כלי הנשיפה.
הסימפוניה של הפנר, כפי שמוצגת גם היום, קיבלה את ההופעת הבכורה שלה ב-23 במרץ 1783 בתיאטרון בורגתיאטר של וינה. בקונצרט, מוצרט הציג כמה מיצירותיו, אלתר כמה אחרות ולבסוף השמיע את סימפוניית האפנר. לפי המסופר, זו הייתה הצלחה גדולה באותו ערב.
כתב היד של היצירה והחתימה המקוריים של מוצרט נמצא כעת בארכיון של ספריית ומוזיאון מורגן בניו יורק.
תזמור
העיבוד התזמורתי לסימפוניה כולל 2 חלילים, 2 אבובים, 2 קלרינטים, שני בסונים, 2 קרנות יער, 2 חצוצרות, טימפני, כלי מיתר וקשת.
אסתר דין
אסתר רניי "אסתר" דין (באנגלית: Esther Renay "Ester" Dean; נולדה ב-15 באפריל 1986) היא זמרת-יוצרת, מפיקה מוזיקלית ושחקנית אמריקאית, שידועה כמפיקה המוזיקלית של האלבום Loud של ריהאנה, עליו הועמדה דין לפרס גראמי בקטגוריית "אלבום השנה".
ביוגרפיה
אסתר דין, ילידת מוסקוגי שבאוקלהומה וגדלה בטולסה באוקלהומה, היא הצעירה מבין חמישה ילדים. היא גדלה בבית דל אמצעים. בגיל צעיר דין למדה דין כיצד לכתוב שירים ולהפיק אותם, תוך שילוב הרגשות שלה בהם. כתיבתם והפקתם הייתה טיפול עצמי עבור דין, שסבלה מקשיים באותם הזמנים.
כשדין הייתה בת 20 היא עשתה צעד נועז והשאירה את כל מי שהכירה מאחורה, תוך שיצאה לעולם עם 500 דולר בלבד בכיסה. היא נהגה 18 שעות, לבדה, לאטלנטה, ג'ורג'יה, תוך שהיא קיוותה שהיא תצליח לפרוץ בתעשיית המוזיקה.
קריירה
בשנת 2009 דין הוציאה את הסינגל הראשון שלה, "Drop It Low", שהגיע למקום ה-38 במצעד הבילבורד הוט 100 ובו התארח כריס בראון. בהמשך, הוציאה את "Love Suicide" שהצליח להגיע למקום העשירי במצעד השירים שבבולגריה. בשנת 2012, הוציאה את "Invincible" עם משין גאן קלי, שהגיע למקום השמיני במצעד השירים מתחת להוט 100.
בשנת 2017, הוציאה "Another Life" עם דייוויד גטה ואפרוג'ק, שהפך ללהיט ודורג במצעדי סוף השנה של בילבורד.
שירים שכתבה, הפיקה או הלחינה
להלן חלק מהשירים שכתבה, הפיקה או הלחינה דין במהלך הקריירה שלה:
כריסטיאן ראן
כריסטיאן ראן (בגרמנית: Christian Rahn; נולד ב-15 ביוני 1979 בהמבורג שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדות הבלם והקשר האחורי. לזכותו של ראן חמש הופעות במדי נבחרת גרמניה.
קריירת מועדונים
ראן נולד בהמבורג שבגרמניה המערבית, וכילד שיחק במועדון המקומי אלטונה 93. בגיל 15 החל לשחק בקבוצת הנוער של פ.צ. סנט פאולי המקומית, ובעונת 1996/97 החל לשחק בקבוצה הבוגרת, ששיחקה אז בבונדסליגה. הופעת הבכורה של ראן בקבוצה הבוגרת של סנט פאולי הייתה במחזור ה-33 של העונה, כאשר נכנס כמחליף בהפסד 6-0 לבוכום. ראן נכנס כמחליף גם במחזור האחרון בו הפסידה סנט פאולי 2-0 לדיסבורג, וסנט פאולי נשרה בסיום העונה לבונדסליגה השנייה. בשתי העונות הבאות שיחק ראן בעיקר בקבוצת המשנה של סנט פאולי, ובעונת 1999/00 קודם לקבוצה הבכירה שעדיין שיחקה בבונדסליגה השנייה. ראן ערך 18 הופעות בקבוצה הבכירה באותה עונה, וסיים עמה במקום ה-14, מרחק ארבע נקודות מהקו האדום. בעונת 2000/01 ראן ערך 28 הופעות, והבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבכירה, בניצחון 5-0 על וולדהוף מנהיים. סנט פאולי וראן חזרו לבונדסליגה בתום אותה עונה, לאחר שסיימו במקום השלישי בבונדסליגה השנייה. בעונת 2001/02 ראן היה שחקן חשוב בהרכב של סנט פאולי, ונחשב לאחת מתגליות העונה. ראן הבקיע שלושה שערי ליגה בבונדסליגה, אך הקבוצה נשרה בתום העונה בחזרה לבונדסליגה השנייה, לאחר שסיימה במקום האחרון.
ראן עזב את פ.צ. קלן לאחר ירידת הליגה, ועבר לקבוצה אחרת מהבונדסליגה השנייה, האנזה רוסטוק. ראן הבקיע שישה שערים בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 2006/07, וסייע להאנזה רוסטוק להעפיל לבונדסליגה מהמקום השני. בעונת 2007/08 נשרו ראן והאנזה רוסטוק בחזרה לבונדסליגה השנייה, בעונה בה ראן הבקיע שלושה שערי ליגה. את עונת 2008/09 פתח ראן בהאנזה רוסטוק וערך שמונה הופעות במדיה במסגרת הבונדסליגה השנייה. בפגרת החורף, עבר ראן לגרויטר פירט, גם היא מהבונדסליגה השנייה. ראן ערך עד לסוף העונה 13 הופעות, וסייע לגרויטר פירט לסיים חמישית, מרחק ארבע נקודות מעלייה לבונדסליגה. ראן נשאר בקבוצה עוד שלוש עונות נוספות, אך לא היה בהן שחקן משמעותי וערך הופעות ספורות בכל עונה. עם זאת, בעונת 2011/12 רשם ראן את עליית הליגה הרביעית בקריירה שלו, עם ארבע קבוצות שונות, כאשר גרויטר פירט סיימה ראשונה בבונדסליגה השנייה. זאת על אף שערך רק שלוש הופעות ליגה באותה עונה. ראן שיחק בתקופה זו בעיקר בקבוצת המילואים של גרויטר פירט.
ראן עזב את גרויטר פירט בקיץ 2012 לאחר שהקבוצה עלתה לבונדסליגה, וחתם ביאן רגנסבורג מהבונדסליגה השנייה. ראן ערך 21 הופעות והבקיע שלושה שערים בעונה זו, אך הקבוצה נשרה אל הליגה הגרמנית השלישית בתום עונת 2012/13. לאחר עונה אחת בקבוצה, עזב ראן את יאן רגנסבורג וחתם בקבוצת המילואים של מועדון נעוריו פ.צ. סנט פאולי, שם שיחק שתי עונות וערך 36 הופעות. בשנת 2015 פרש ראן ממשחק פעיל בגיל 36.
קריירה בינלאומית
במאי 2002 ערך ראן את הופעת הבכורה במדי נבחרת גרמניה בניצחון 7-0 על נבחרת כווית, במשחק הכנה למונדיאל 2002. למרות זאת, ראן לא זומן לסגל הסופי למונדיאל. במרץ 2004 זומן ראן שוב לסגל הגרמני, למשחק ידידות מול נבחרת בלגיה, בו ניצחה גרמניה 3-0. ראן החליף במשחק זה את מיכאל באלאק בדקה ה-84. ראן נכלל בסגל הגרמני ליורו 2004, אך בסופו של דבר הודח מהסגל על ידי מאמנו רודי פלר בגין פציעה, והוחלף בכריסטיאן ציגה. ראן ערך בסך הכל חמש הופעות במדי נבחרת גרמניה, אך לא השתתף בטורנירים גדולים.
קלוד
{{פירושונים|
האישה בזהב (סרט)
הסרט מבוסס על סיפורה האמיתי של מריה אלטמן, קשישה יהודיה המתגוררת בלוס אנג'לס, שיחד עם עורך-דין צעיר בשם רנדי שנברג, נלחמה משפטית בממשלת אוסטריה במשך כמעט עשור כדי להשיב לבעלותה את יצירתו המפורסמת של גוסטב קלימט, "דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר", אשר נבזז על ידי הנאצים בווינה לפני מלחמת העולם השנייה והוצג במשך שנים בארמון בלוודר בווינה.
קלוד
ראו גם
}}
האישה בזהב (סרט)
עלילה
בסדרה של פלאשבקים לאורך הסרט נזכרת מריה אלטמן בסיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית, וכן בדיכוי יהודי אוסטריה ובביזת רכושם שהתרחשו בעקבותיו. בעוד שמריה ובעלה הצליחו להימלט לארצות הברית, הוריה נותרו בווינה.
בהווה, מריה אלטמן היא אלמנה המתגוררת בלוס אנג'לס. לאחר מות אחותה היא מוצאת בעזבונה מכתבים מסוף שנות הארבעים שחשפו ניסיון להשיב יצירות אמנות שהיו בבעלות המשפחה ונשארו מאחור בזמן בריחתם, ואחר כך נגנבו על ידי הנאצים. בפרט נודעה חשיבות לדיוקן בו מצוירת דודתה של אלטמן, אדל בלוך-באואר, אשר היה מוכר באוסטריה בשם "האישה בזהב".
אלטמן מגייסת לעזרתה את רנדול שנברג, בן של אחת מחברותיה ועורך דין בעל ניסיון מועט, כדי לפנות לוועדה האוסטרית להשבת יצירות אמנות בבקשה להחזרת היצירות שהיו בבעלות המשפחה. אלטמן נוסעת חרף רצונה לאוסטריה עם שנברג, שם הם מגלים ששרת התרבות והמנהל האומנותי מסרבים להחזיר את הדיוקן של אדל, שכן הם מרגישים שהדיוקן הפך לחלק מהזהות הלאומית. כמו כן, הם אומרים לאלטמן שדודתה ציוותה בצוואתה להוריש את הדיוקן לגלריה בה היא מוצגת בארמון בלוודר ועל כן הוא נמצא שם באופן חוקי. לאחר חקירה נוספת של עורך הדין ושל עיתונאי מקומי הם מצליחים להפריך את הטענה, שכן הציורים המדוברים נקנו על ידי דודה של אלטמן, ועל כן לא היו בבעלותה והיא לא הייתה יכולה להורישם. נוסף על כך, הדרישה בצוואתה הייתה להוריש את התמונות לגלריה רק לאחר מותו של בעלה, אך בפועל הנאצים לקחו את הציורים בעודו בחיים. שנברג ממלא את הבקשה לוועדה להשבת יצירות האומנות, אך הבקשה נדחית. לגברת אלטמן אין את סכום הכסף הנדרש כדי לערער על קביעת הוועדה, ועל כן היא ושנברג נאלצים לחזור לארצות הברית בידיים ריקות.
במהלך הבוררות מזכיר שנברג את פשעי המלחמה של המשטר הנאצי, ומפציר בבוררים לראות במקרה הנידון לא רק את הציורים שבמחלוקת אלא גם את אי הצדק שנגרם למשפחות שהיו בבעלותן יצירות אומנות אשר נלקחו על ידי הנאצים. באופן מפתיע, מופיעה אלטמן במהלך הבוררות כדי לתמוך בעורך הדין שלה, חרף אי רצונה לשוב לאוסטריה. לאחר שקילת טיעוני שני הצדדים, פוסקת הבוררות לטובתה של אלטמן, כך שהציורים יוחזרו לרשותה. הנציג של ממשלת אוסטריה מציע בתחינה לאלטמן הצעה של הרגע האחרון לפיה הציורים יישארו במקומם בתמורה לפיצוי נדיב, אך אלטמן מסרבת. היא אומרת שהציורים יעברו לאמריקה כפי שהיא נאלצה לעשות בעצמה, ומסכימה למכור את הדיוקן של דודתה אדל לרון לאודר, בתנאי שיוצג באופן קבוע במוזיאון נויה גאלרי (Neue Galerie) שבניו יורק, כך שכולם יוכלו ליהנות ממנו.
ג'יין סאת'רלנד
ג'יין סאת'רלנד (באנגלית:Jane Sutherland; 26 בדצמבר 1853 – 25 ביולי 1928) הייתה ציירת נוף אוסטרלית, שהייתה חלק מהתנועה החלוצית באוסטרליה, וחברה באסכולת היידלברג. תומכתה בקידום מעמדן המקצועי של אמניות בסוף המאה התשע עשרה.
ראשית חייה
הגישה השנייה הגיעה מתנועת הסופרג'יסיטית האוסטרלית, שלא רק דגלה בזכות הנשים להצביע, אלא גם בצורך בהשכלה שווה כדי לקבל מקצוע, הישגים ותעסוקה. הגישה הזאת כללה גם את האמנות החזותית ובהדרגה נוצר השילוב של נשים בבית הספר של הגלריה הלאומית. המנהיגה הפעילה הייתה ג'יין סאת'רלנד, שנרשמה כבר בשנת 1871, 14 שנים לפני הקמת האגודה זכות הבחירה לנשים במלבורן. בניגוד לתחומים כמו רפואה, לימודי אומנות חזותית נחשבו לתחום קל יותר למעבר של נשים, מאחר שהוא כבר נחשב כתחביב מתאים לנשים מהמעמד הגבוה.
קריירה
משנת 1878 הציגה ג'יין סאת'רלנד באקדמיה לאמנויות הוויקטוריאניות, ולאחר מכן עם התאחדות האמנים האוסטרלית, ועם אגודת האמנים הוויקטוריאנית (משנת 1888) עד שנת 1911. בסטנדרטים של אותם ימים, היא זכתה להוקרה רבה לאומנותה, שנתמכה בכך שהיא נשפטה באותם תנאים כמו אמנים גברים. זאת במקום לקבץ בהערה כללית את כלל העבודות של אמניות נשים בתערוכה. המבקרים נימקו את ההבחנה בנופיה של סאת'רלנד בהשוואה לצורה של עבודת האמן הגברי. בשנת 1900 היא ומאי וייל היו הנשים הראשונות שנבחרו כחברות מועצה של אגודת האמנים הוויקטוריאנית. במהלך שנות עבודתה הפעילה, היא זכתה להערכה על מאמציה בסצנת האמנות החזותית במלבורן.
סאת'רלנד הייתה האמנית המובילה בקבוצת הציירים במלבורן שעבדה מחוץ לאולפן. היא עשתה טיולי רישום בחוץ במחוזות הכפריים המרוחקים אלפינגטון, טמפלסטו ובוקס היל עם בני גילה מאסכולת היידלברג. בניגוד לבני דורה, טום רוברטס, ארתור סטריטון וצ'ארלס קונדר, סאת'רלנד, כאישה, לא הצליחה להישאר עם הגברים באתרי הקמפינג בלילה, ובמקום זאת ערכה מסעות יום לאתרי הקמפינג.
עיקר העבודה של סאת'רלנד מתמקד בעיקר בנופים אוסטרליים עם הכללת נשים וילדים באינטראקציה עם הטבע. הנרטיב בעבודותיה - שהיא משאירה רושם של הארץ ודמויותיה כמתרחקות מהצופה. למרות מאמציה והצלחתה, סאת'רלנד ניתקלה בקשיים להיחשב לאמנית רצינית ומקצועית. סאת'רלנד נאלצה לתמחר את ציוריה בעשירית מערך עמיתיה הגברים.
מחלה ומוות
בשנים הראשונות של שנות ה-20, סאת'רלנד סבלה משבץ מוחי והסתמכה לחלוטין על הטיפול של אחיה, ויליאם סאת'רלנד. בעזרתו של ויליאם בניידות, הצליחה סאת'רלנד להמשיך לצייר ולהציג את עבודותיה וכן ללמד אמנות לדור חדש. אולם, ניתן לראות את השפעת מחלתה על ידי הקטנת גודל עבודותיה, מבדים גדולים לפסטלים קטנים.
לאחר מותו של ויליאם בשנת 1911 נאלצה סאת'רלנד לפרוש ונשארה כך עד מותה בשנת 1928. לא הייתה מסוגלת לצייר, במהלך השנים הללו היא נשכחה בהדרגה.
עם פטירתה ב-28 ביולי 1928, לא זכתה כבר להכרה ציבורית.
מורשת
ג'יין סאת'רלנד הייתה דמות חשובה בדור נשים אוסטרליות שבחרו ליצור קריירות מקצועיות על פני נישואין ויצירת משפחה. אחייניתה רות סאת'רלנד הייתה ציירת. אמנם מעט ידוע על אישיותה ומניעיה, אך תוצרי אמנותה של סאת'רלנד שוכנת כעת במוסדות לאומיים.
כיכר ג'יין סאת'רלנד בפרבר קונדרה בקנברה נקרא לכבודה.
שלמה זלמן אולמן (הונגריה)
רבי שלמה זלמן אולמן (ה'תקנ"ב - י"א בטבת תרכ"ג, 1863) היה אב"ד מאקו (מאקאווא). מפורסם על שם ספר השו"ת שלו, יריעות שלמה.
ביוגרפיה
שלמה זלמן נולד לרבי שלום אולמן "חריף" בעל ה'דברי ר"ש'. נישא בראשונה לבתו של הרב בונם איגר אחיו של רבי עקיבא איגר. כיהן ברבנות כשתי שנים בקהילת צ'אברנדק. בשנת תקפ"ו החל לכהן כאב"ד מאקאווא במשך שלושים ושבע שנים. לאחר שנפטרה אשתו נישא שנית לשרה טשארנא בת רבי יצחק אייזיק.
נפטר באור ליום שישי י"א בטבת תרכ"ג ונקבר ביום ראשון שלאחריו.
משפחתו
בנו הבכור יוסף אולמן, הרב משה אולמן רב קהילת מחזיקי הדת בגרוסוורדיין, בתו גיטל נישאה לנפתלי שטערנבערג מקראלי, בתו ראצל נישאה לעקיבא לעווינשטיין, רפאל אולמן, שלום אולמן, בתו לאה זילבר, בתו ריזל נישאה לשמעון פאללאק, עוזר אולמן, בתו שרל נישאה לרב אליהו קליין, ישראל אולמן, יששכר אולמן, בתו בלומא נישאה לצבי הירש דראטה מבולדווא, יהודה אולמן, בנימין אולמן.
נכדו הרב פנחס זליג שוורץ, רבה של מאד, הדפיס את ספריו.
בנו ישראל אולמן היה איש עסקים נודע לצד היותו תלמיד חכם, וכיהן כראש הקהילה בעיר אוראדיה (גרוסוורדיין) ברומניה, בנו שלמה זלמן כיהן אחריו בתפקיד ראש הקהל, והוא עם אחיו יעקב אשר, הוציאו לאור את ספרו של זקינו שו"ת יריעות שלמה, עם הערות בשם "בני ישראל". הוא עמד בקשר עם רבנים ואדמורי"ם נודעים, ביניהם עם האדמו"ר הרש"ב מליובאוויטש ובנו הריי"צ. נכדם הרב שלמה זלמן מראשוני תלמידי ישיבת פוניבז', כיהן כדיין ורב קהילה בבני ברק.
ספריו
בשנת תרי"ד הדפיס את ספרו הראשון יריעות שלמה חלק א על יורה דעה סימן סא. ואלו הספרים שנדפסו אחרי פטירתו: בשנת תשס"ט יצאו עוד מכתביו בהוצאה חדשה ומוגהת על ידי צאצאו, חיים אריה שפיץ.
ברוס היזן
ברוס היזן (באנגלית: Bruce Charles Heezen; 11 באפריל 1923 – 21 ביוני 1977) היה גאולוג אמריקאי, שעבד יחד עם האוקיינוגרפית מארי ת'ארפ באוניברסיטת קולומביה כדי למפות את הרכס המרכז-אטלנטי בשנות החמישים.
ביוגרפיה
היזן נולד בוינטון, איווה. בגיל 6 עבר עם הוריו לעיר מוסקטין באיווה, שם סיים בית ספר תיכון בשנת 1942. הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת איווה בשנת 1947. בשנת 1952 קיבל תואר שני מאוניברסיטת קולומביה ותואר דוקטור בשנת 1957.
במהלך שנות החמישים היזן שיתף פעולה עם מארי ת'ארפ באוניברסיטת קולומביה. בתחילה, הם עסקו באיתור מטוסים שהופלו במלחמת העולם השנייה בעזרת תצלומי אוויר. בהמשך, החלו למפות את הטופוגרפיה של קרקעית האוקיינוס.
היזן ות'ארפ פרסמו את המפה הפיזית הראשונה של האוקיינוס האטלנטי בשנת 1957. עבודתם הושלמה בשנת 1977, כאשר פרסמו את המפה של קרקעית האוקיינוס כולו בשנת 1977, בשיתוף פעולה עם צייר הנוף האוסטרי היינריך ברנן.
היזן נפטר מהתקף לב בשנת 1977 במהלך שיוט מחקר של הרכס המרכז-אטלנטי ליד איסלנד.
קמפולונג
קמפולונג (ברומנית: Câmpulung) היא עיר במחוז ארג'ש, בחבל מונטניה שברומניה. זוהי העיר הקדומה ביותר בחבל. פירוש השם קמפולונג ברומנית – "השדה הארוך".
העיר שוכנת בגובה של כ-600 מטר מעל פני הים, במרחק 52 קילומטרים מפיטשט, 66 קילומטרים מטרגובישטה ו-84 קילומטרים מברשוב. נכון ל-2011 התגוררו בה 31,767 תושבים, ירידה משמעותית לעומת 44,125 תושבים בשנת 1992. מעל 90% מהתושבים הם רומנים, ומעל 90% הם נוצרים אורתודוקסים.
היסטוריה מקומית
העיר מוזכרת במסמכים היסטוריים מסוף המאה ה-13. השליט הראשון של ולאכיה, בסאראב הראשון, קבע את מושבו בקמפולונג ב-1310, והמקום הפך למרכז אדמיניסטרטיבי ומסחרי.
Love Someone
Love Someone (בעברית: אוהב מישהי) הוא שיר של הלהקה הדנית לוקאס גרהאם. השיר יצא לאור ב-7 בספטמבר 2018 כסינגל המוביל של אלבום האולפן השלישי של הלהקה,. את השיר כתבו ג'יימס אלן, סטפן פורסט, מורטן ריסטורפ, לוקאס פורקאמר, ג'רמי דניאלס ודייוויד לרבל. השיר הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הדני.
השיר הושמע בפרק השלישי של עונה 15 של הסדרה "הרווקה".
הלמוט ויידלינג
הלמוט ויידלינג (בגרמנית: Helmuth Otto Ludwig Weidling; 2 בנובמבר 1891 – 17 בנובמבר 1955) היה גנרל בוורמאכט, המפקד האחרון של ברלין במלחמת העולם השנייה. חתם על כתב הכניעה בסיום הקרב על ברלין.
קריירה מוקדמת
ויידלינג הצטרף לצבא הקיסרות הגרמנית ב-1911, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה ביחידות ארטילריה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר ויידלינג ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בספטמבר 1935 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, ב-1 במרץ 1938 הועלה לדרגת אוברסט, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-56.
מלחמת העולם השנייה
בפרוץ המלחמה היה ויידלינג מפקד רגימנט הארטילריה ה-56, ופיקד עליו במהלך המערכה בפולין, כחלק מהדיוויזיה הממונעת ה-20 במסגרת הקורפוס הממונע ה-19. ב-1 באפריל 1940 מונה ויידלינג למפקד רגימנט הארטילריה ה-20, וב-1 באפריל 1940 מונה ויידלינג למפקד אגד הארטילריה ה-128, שהיה חלק מהקורפוס הממונע ה-40. במהלך המערכה על צרפת לחם ויידלינג במסגרת הקורפוס שהיה חלק מהארמייה הרביעית, ובמהלך המערכה בבלקן לחם עמו כחלק מהארמייה ה-12. במהלך מבצע ברברוסה פעל הקורפוס החל מספטמבר 1941 כחלק מהארמייה התשיעית, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית. ב-1 בינואר 1942 מונה ויידלינג למפקד הדיוויזיה ה-86, שפעלה תחת פיקוד הארמייה התשיעית כחלק מהקורפוסים ה-6, ה-23, ה-27, ה-41, וה-46 לסירוגין, וב-15 בינואר 1942 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 בפברואר 1942 הועלה ויידלינג לדרגת גנרל מיור, וב-1 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. במהלך בקרב קורסק לחם ויידלינג עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מההקורפוס ה-20 במסגרת הארמייה התשיעית, ולאחר מכן הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-56 שפעל כחלק מהארמייה השנייה. ב-15 באוקטובר 1943 מונה ויידלינג למפקד קורפוס הפאנצר ה-41 שהיה חלק מהארמייה התשיעית, וב-1 בינואר 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים. ב-22 בפברואר 1944 קיבל ויידלינג על פעולותיו בקרבות תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובמהלך מבצע בגרטיון ספג הקורפוס שבפיקודו אבדות כבדות והצליח לבלום את המתקפה הרוסית רק על נהר הויסלה. בין ה-28 ביוני ל-15 באוגוסט פיקד ויידלינג אף על הקורפוס ה-6, שהיה חלק מהארמייה הרביעית. ב-28 בנובמבר 1944 קיבל ויידלינג על פעולותיו בקרבות תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-12 באפריל 1945 הוא מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-56 שהיה חלק מהארמייה התשיעית בפיקודו של גנרל תאודור בוסה. הארמייה הזאת הייתה חלק מקבוצת ארמיות ויסלה בפיקודו של גנרל גוטהרד היינריצי שהצליחה להדוף את הרוסים ביום הראשון של הקרב על ברלין אבל אחר כך נאלצה לסגת.
מפקד ברלין
הוא נפגש עם היטלר ב-22 באפריל 1945 והציג לפניו את פרטי הקרב הנכונים וכי נסוג 1-2 ק"מ בלבד כדי לא להיות מכותר והקורפוס שלו נמצא ממזרח לברלין ומגן עליה. היטלר התרשם ממנו ולא רק שביטל את החלטתו להוציאו להורג אלא שמינה אותו למחרת, ב-23 באפריל 1945, למפקד העיר ברלין. ויידלינג קבל בעל כרחו את התפקיד הבלתי אפשרי היות שידע שהמצב אבוד הוא השיב לקרבס שהודיע לו על המינוי: "חבל שלא הורית לירות בי, כך לא הייתי חייב לשתות מכוס התרעלה". הוא קבע את מפקדתו בבנדלרבלוק. ב-29 באפריל 1945 הגיע לישיבה בפיהררבונקר, אמר להיטלר שהקרב אבוד והציע להקצות כוחות שיאפשרו לו לפרוץ מהבונקר אך היטלר סירב ולמחרת התאבד ובעקבותיו גבלס וקרבס.