cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פלורה טריסטן
המסע החוזר ללונדון
היא כתבה בעקבות ביקור זה את ספרה "טיולים בלונדון" (1840) שהקדישה "למעמדות העובדים". בספר הדגישה את הצורך שהעובדים ייאבקו למען זכויותיהם לחינוך, לסעד חברתי, לתעסוקה ולמען השוויון בין נשים לגברים.
"איגוד הפועלים"
בשנת 1843 כתבה טריסטן את אחרון כתביה, המסה "איגוד הפועלים", שבה, לצד רעיונות של סוציאליזם אוטופי וסוציאליזם שהכירה באמצעות ספריהם של שארל פורייה, סן סימון ואחרים, הציגה בד בבד גם את דחיפות הצורך בשחרור האישה. כמנוע במאבק למען זכויות מעמד הפועלים וזכויות הנשים, הציעה טריסטן להקים איגודי פועלים. "אם אתם מפולגים, תהיהו חלשים ותפלו, ממוטטים על ידי כל מיני מצוקות! האחדות נותנת כוח. יהיו לצדכם מספרים, ומספרים הם דבר אדיר". טריסטן התרחקה מגישות ההרמוניה החברתית והנדבנות הנאורה של הוגים סוציאליסטים אוטופיים וראתה צורך בארגון של הפועלים והפועלות בכל מקום באיגודים שייאבקו על זכויותיהם, תוך גיבוש תודעתם כמעמד חברתי, הירתמותם למאבק מעמדות, עימות עם המעמדות השליטים בחברה. היא קשרה את שחרור האישה לשחרורו מדיכוי של מעמד הפועלים. בכך עמדתה הייתה קרוב לפורייריסטים שהדגישו כי האמנציפציה של האישה היא מדד לקדמה החברתית.
עוד לפני אנגלס, עשתה טריסטן את האנלוגיה בין מעמד הפרולטריון מול הבורגנות לבין מעמד האישה במשפחה. באוסף רישומיה (שנערך על ידי האב קונסטנאן פורסם אחרי מותה) "אמנציפציה של אישה וצוואת הפאריה" טריסטן כתבה:
היא הביעה את הדעה ששחרור הנשים יהיה המשך לתהליך שהתחיל עם המהפכה הצרפתית.
יוזמתה להקמת איגוד פועלים כלל ארצי נקטעה על ידי מותה הפתאומי בבורדו מטיפואיד בשנת 1844. עד אז היא סיירה ב-17 ערים תעשייתיות בצרפת במסגרת מה שהיא קראה "טור דה פראנס" (הסיור של צרפת), ונפגשה עם הפעילים שבקרב הפועלים בכל מקום. היא ניסתה לעניין אותם בתוכניתה להקמת איגוד פועלים ברמה לאומית. קראה להם התעלות מעל מחסומים המקצועיים, האזוריים והאידאולוגיים שהפרידו ביניהם לעובדים ועובדות אחרים.
מיד אחרי מותה, כמה מחסידיה ניסו ליישם את תוכניותיה הארגוניות אך ללא הצלחה רבה. השפעת רעיונותיה באה לידי ביטוי בעיקר בשביתה משנת 1845 בארסנל של טולון. לפי ההיסטוריון מוריס אגיון, טריסטן ביקרה קודם בטולון, קראה לפועליה למאבק והשפיעה על התסיסה הרדיקלית בקרבם. פועלים יזמו התרמות על מנת לאסוף כספים לצורך השמת מצבות לזכרה בבורדו ובפריז, העיר שבה חייתה.
מורשתה
כמישהי שביטאה באומץ שאיפות פמיניסטיות וסוציאליסטיות טריסטן נחשבת לאחת הדוברות החשובות של הנשים במאה ה-19. היא נחשבת לפורצת דרך במאמציה לבנות זהות נשית מודרנית, משוחררת מהדפוסים ששלטו בתחילת המאה ה-19. קארל מארקס הזכיר אותה בספרו "המשפחה הקדושה". אחרי מותה המוקדם, בשנת 1848, שנת אביב העמים, התארגן בצרפת מועדון של פמיניסטיות בראשותן של פולין רולאן, ידידה של טריסטן, ז'אן דרואן, סופי פוארייה, אז'ני ניבואייה ואחרות. הן הקימו עיתון "ז'ורנל דה פאם" (עיתון הנשים). ב-1849 הן הצליחו לאחד את איגודי הפועלים של פריז, בכיוון הגשמת שאיפותיה של טריסטן.
בפרו
טריסטן הפכה לסמל גם לתנועה הפמיניסטית בפרו. בעיני מנהיגות פמיניסטיות בפרו, כמו מגדה פורטל (1945) או ורחיניה ורגס, טריסטן הייתה חלוצה של הפמיניזם הלטינו-אמריקני. לדעת מגדה פורטל, ביקורה של טריסטן בפרו היווה פרשת דרכים בהשקפותיה. בפרו הוקם בשנת 1979 "מרכז האישה הפרואנית ע"ש פלורה טריסטן".
תפלת שתן כלייתית
תפלת שתן כלייתית (באנגלית: Nephrogenic diabetes insipidus) היא סוג של תפלת השתן, בה ייצור ההורמון ואזופרסין תקין (בשונה מתפלת שתן מרכזית), אולם יש בעיה בתגובה להורמון זה בכליות או אף מחסור בתגובה.
תפלת שתן כלייתית מולדת
במצב זה יש מוטציה באחד או יותר מהגורמים האחראיים לתגובה להורמון ואזופרסין, כך למשל:
תפלת שתן כלייתית נרכשת
סוכרת נפרוגנית נרכשת נוצרת ממתן של תרופות או מצבים שונים כגון:
טיפול
מאחר שהזרקה או מתן ההורמון DDAVP אינה רלוונטית לחולים בסוכרת תפלה נפרוגנית, יש לטפל במשתנים מקבוצת התיאזידים. משתנים אלו גורמים להקטנת נפח הנוזלים בגוף, והגברת ספיחת המים באזור האבובית המקורבת, כך שבסופו של דבר יגיעו פחות נוזלים לאבובית המאספת, שם קיימת עיקר הבעיה אצל חולים אלו. בנוסף, קיימת סברה לפיה התאיזידים יכולים להגביר את הביטוי של תעלות aqua porin 2. ניתן לתת יחד עם תיאזיד חומרים נוספים כגון סולפניל אוריאה, קרבמזפין (טגרטול) או קלופבירט אשר מגדילים את שיפור התגובה הכלייתית להורמון ואזופרסין.
בירדי
בירדי (באנגלית: Birdy) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1984 בבימויו של אלן פארקר בכיכובם של מת'יו מודין וניקולס קייג'. הסרט מבוסס על נובלה עם אותו שם מאת ווילאם ווארטון.
פסקול הסרט נכתב ובוצע על ידי פיטר גבריאל. חלק מהקטעים מכילים גרסאות חדשות לשיריו של גבריאל מאלבומו השלישי והרביעי.
תקציר העלילה
בחור צעיר המכונה בירדי יושב על רצפת החדר שלו בבית חולים פסיכיאטרי ונראה שאינו מגיב לסובב אותו. בבית חולים אחר רואים סמל בצבא ארצות הברית בשם אל קולומבטו, פניו חבושות בכבדות. אל משתחרר מבית החולים ונוסע ברכבת ובדרך הוא חושב על חברו בירדי.
[מעבר לזמן הסיפור הנוכחי] רס"ן וייס, רופא צבאי, מספר לאל שלמרות שפציעותיו של בירדי קלות יחסית, הוא לא דיבר מאז שנמצא. אל מדבר עם בירדי ארוכות, אך מתוסכל יותר ויותר מחוסר התגובה שלו. לאחר מכן הוא נרגש כאשר בירדי מחייך לבדיחה שהוא משמיע. וייס שולל את התגובה כהתנהגות דיסוציאטיבית.
[פלאשבק] בירדי נעתר לרצונו של אל לעסוק בדבר אחר. לאחר שרכשו פורד משנת 1953 ושחזרו אותו, אביו של אל רושם את הרכב על שמו. אל מסיע את בירדי לטיילת של אטלנטיק סיטי, אך הם נעצרים למחרת לאחר שמר קולומבטו מדווח שהמכונית נגנבה. לאחר שחילץ את הנערים מהכלא, מר קולומבטו מוכר את הרכב. בהמשך בירדי מתעמת איתו וטוען שאסור היה לו למכור את המכונית מכיוון שהיא לא הייתה שלו וכמחאה הוא מסרב לכסף שהוצע לו כפיצוי. בירדי בונה כלוב ציפורים חדש בחדר השינה שלו ורוכש שתי כנריות. הוא מכנה את הנקבה פרטה ואת הזכר אלפונסו על שם חברו אל. עם חזרתו לבית הספר, בירדי נתקל בחברה לכיתה, דוריס רובינסון, ואל מעודד אותו לבקש ממנה לצאת לדייט. בנשף, בירדי רוקד עם דוריס בלי חשק ומשאיר אותה מבולבלת ומושפלת. לאחר מכן דוריס מסיעה אותו למקום מבודד, שם בירדי דוחה את הפלירטוטים שלה. בירדי חוזר הביתה לחדר השינה שלו ונשכב עירום בכלוב הציפורים. במצב חצי מודע הוא מתבטא על רצונו למות ולהיוולד מחדש כציפור. לאחר מכן הוא מדמיין את עצמו עף כמו ציפור ברחבי חדרו, ברחבי הבית ומחוצה לו בשכונה. עם סיום הלימודים, השניים מתגייסים לצבא לשרת במלחמת וייטנאם. אל נפצע קשה בהתקסקות מסוק בג׳ונגל ובירדי מאושפז בבית חולים לחולי נפש לאחר שנעדר מהצבא למשך חודש שלם.
[מעבר לזמן הסיפור הנוכחי] אל חושד שבירדי מפברק שיגעון כדי להסתתר מהעולם. הוא משתף את דעתו עם בירדי ומגלה לו שגם הוא מעוניין להסתתר מהסביבה עקב פציעותיו שלו. בירדי מגיב במפתיע באומרו לאל שהוא לא מדבר אמת. אל מתרגש ובוכה ואז מיידע את ווייס על תגובתו של בירדי, אך כשהרופא מגיע, בירדי שוב שותק. מכיוון שהוא לא רואה התקדמות במצבו של בירדי, וייס מורה לאל לעזוב. אל מסרב ודוחף את הרופא שנמלט מהחדר. לאחר שווייס בורח, שני אחים של בית החולים הפסיכיאטרי נשלחים כדי להכניע את אל. אל נלחם בהם ולוקח את בירדי לגג בית החולים. בירדי ממהר אל הקצה, מרים את זרועותיו כאילו הוא עומד לעוף וקופץ מהגג. אל רץ אל המדף ומוצא את בירדי במפלס אחר של הגג עומד ללא פגע. הוא קורא אליו ״בירדי״ ובירדי מסתכל אליו, מחייך ועונה ״מה״?
מכונת טיורינג
מכונת טיורינג (באנגלית: Turing machine) היא מודל חישובי מתמטי אשר באמצעותו ניתן לתאר באופן מופשט את פעולתו של מחשב (כולל מחשב מודרני).
מכונת טיורינג מתארת בצורה פורמלית-מתמטית, כיצד ניתן לבצע פעולות חישוביות שונות כגון זיהוי מילים השייכות לשפה פורמלית, ביצוע פעולות חיפוש ומיון בקלט ועוד, והיא למעשה האוטומט החזק ביותר לביצוע חישובים, ולמעשה לעיתים המושג "חישוב" מוגדר על סמך פעולות הניתנות לביצוע באמצעות מכונת טיורינג.
מכונת טיורינג מתוארת באופן דמיוני כסרט אינסופי של תאים וראש קריאה בעל זיכרון סופי היכול לקרוא את תוכנו של התא שמעליו הוא ממוקם, לכתוב באותו התא וכן לנוע ימינה או שמאלה על הסרט. המכונה מקבלת את הקלט שלה באמצעות הסרט, עליו היא יכולה גם לכתוב, ולזוז כרצונה לכל נקודה על גביו.
כאמור למרות שהמודל נראה פשטני ודל, התזה של צ'רץ'-טיורינג קובעת שכל חישוב או אלגוריתם בר-ביצוע, ניתן לתרגם למכונת טיורינג. מבחינה זו, מכונת טיורינג שקולה לכל מחשב, ולכן משמשת במדעי המחשב, בעיקר בתורת הסיבוכיות ובתורת החישוביות, כבסיס לחקר יכולותיו ומגבלותיו התאורטיות של המחשב.
את המודל הציע אלן טיורינג בשנת 1936, טרם המצאת המחשב המודרני, כדי ליצור הגדרה מתמטית מדויקת של אלגוריתם, או "תהליך מכני" חישובי.
שלמות טיורינג מוגדרת כיכולת הרצת אלגוריתמים הדומה למכונת טיורינג אוניברסלית (למעט הזיכרון הסופי של התקן החישוב בו הוא שונה ממכונת טיורינג).
רקע
אלן טיורינג פיתח את מכונת טיורינג כניסוי מחשבתי, בניסיון לזהות שאלות מתמטיות, שאינן ניתנות להכרעה ובכך להבדילן משאלות מתמטיות הניתנות להכרעה, שלגביהן משפט אי השלמות של גדל אינו תקף.
למעשה מכונות טיורינג מזהות האם קלט עונה על תבנית מוגדרת מסוימת, או באופן פורמלי יותר, האם מילה שהוזנה למכונה כקלט היא מילה בשפה פורמלית מסוימת. באמצעות המודל החישובי ניתן לראות כי ישנן שפות אשר עבורן ניתן לתאר מכונת טיורינג אשר תמיד תכריע האם מילה נמצאת בשפה או האם היא אינה נמצאת בשפה. שפות אלו מכונות שפות "כריעות". בנוסף, קיימות שפות אשר אינן כריעות אך כן קיימות מכונות טיורינג אשר מזהות כל מילה ששייכת להן, אולם ייתכן שהן לעולם לא יעצרו אם המילה אינה שייכת לשפה. שפות אלו מכונות "ניתנות לזיהוי". ניתן להוכיח כי קיימות שפות, או במילים אחרות קיימות בעיות, אשר אינן ניתנות לחישוב במכונת טיורינג, ולכן לא ניתנות לחישוב באמצעות כל מחשב.
תיאור המרכיבים
מכונת טיורינג מורכבת מהרכיבים הבאים:
כל מרכיביה של מכונת טיורינג הם סופיים, מלבד הסרט שאינו מוגבל באורכו.
תיאור אופן הפעולה
מכונת טיורינג מתחילה את פעולתה במצב ההתחלתי, כשעל הסרט כתוב מידע כלשהו - הקלט. הקלט הוא תמיד סופי, והאלפבית של האותיות שמרכיבות אותו הוא חלקי ממש לאלפבית של הסימנים שניתן לרשום על הסרט. בפרט הסמל "ריק" לא נחשב לחלק מאלפבית הקלט, כדי שיהיה ברור היכן הקלט נגמר. המכונה יכולה לשנות את מצבו של הסרט ולבסוף עשויה לעצור. נהוג להסתכל על החלק של הסרט שבין תחילת הסרט והמקום שבו הראש נעצר בתור הפלט של המכונה.
בצורת חשיבה זו, ניתן לראות את מכונת טיורינג כפונקציה שהופכת קלט לפלט. המכונה לא בהכרח מסיימת את ריצתה עבור כל קלט, ולכן יכולים להיות ערכים שעבורם הפונקציה לא מוגדרת.
מכונת טיורינג ספציפית, בהתאם לתיאור המופיע לעיל, היא מעין מחשב שנועד לבצע תוכנית מסוימת (כלומר, לחשב פונקציה מסוימת). טיורינג הראה שניתן לבנות מכונה המכוּנה מכונת טיורינג אוניברסלית שמקבלת כקלט תיאור של טבלת הפעולה של מכונת טיורינג ספציפית ואחר כך את הקלט לאותה מכונת טיורינג, כך שמכונת טיורינג אוניברסלית תקרא את טבלת הפעולה, לאחר מכן תקרא את הקלט, ואז תרשום על הסרט את תוצאות פעולתה של מכונת הטיורינג שקיבלה כקלט על הקלט הנתון לאותה מכונה. בצורה זו ניתן באמצעות מכונה אחת לדמות את פעולתן של כל מכונות הטיורינג (בדומה למחשב רגיל, שאינו מיועד לביצוע פעולה ספציפית, אלא מקבל כקלט גם את התוכנה שעליו להריץ).
אחד מסוגי השאלות שניתן להציב בפני מכונת טיורינג הוא שאלות אודות אופן פעולתן של מכונות טיורינג אחרות. רבות משאלות אלה אינן ניתנות להכרעה. דוגמה לשאלה כזאת שבה עסק טיורינג, היא השאלה האם מכונת טיורינג נתונה תגיע לעצירה כאשר היא פועלת על קלט נתון או על קלט כלשהו. בעיה זו ידועה בשם בעיית העצירה, וטיורינג הראה שהיא אינה ניתנת להכרעה.
מכונת טיורינג היא מודל מופשט לחלוטין, והמסקנות הנובעות ממנו אינן דורשות מימוש פיזי של המודל. יחד עם זאת ברור שניתן לממש את מכונת טיורינג על כל מחשב מודרני (מלבד אינסופיות הסרט, שאינה מתיישבת עם סופיות הזיכרון של מחשב ממשי). עם זאת, ניתן לתכנת ישירות במודל מכונת טיורינג, לדוגמה בשפת התכנות BF.
מכונות טיורינג חלופיות
בנוסף למודל הבסיסי, הוגדרו במשך השנים מספר מודלים חלופיים למכונת טיורינג המכלילים או מגבילים את ההגדרה המקורית, כדי להביע סוגים אחרים של חישוב. מודלים אלו מהווים כלי חשוב במדעי המחשב בכלל ובתורת הסיבוכיות בפרט, ובין השאלות החשובות במדעי המחשב היא הבנה מלאה של הקשרים בין מודלים כאלו. המודלים החלופיים המרכזיים הם אלו:
שימושים של מכונות טיורינג
מכונות טיורינג משמשות במדעי המחשב, ובפרט בחישוביות ובתורת הסיבוכיות - להוכחות שונות. דוגמאות חשובות הן:
RJ-48
RJ-48 (קיצור של Registered Jack 48) הוא מחבר הדומה במבנהו למחבר RJ-45 אולם שונה במבנה הפינים שלו. הכבל משמש בעיקר בחיבורים בתקן T1, תקן E1 ובחיבור תחנות קצה ברשת ISDN.
צורת הכבל
הכבל הוא זוג שזור מסוג UTP. המחברים של הכבל מכילים 8 פינים כאשר מתוכם מחוברים רק 4 פינים, זוגות 1 ו-3. כאשר הפינים מחולקים לשני זוגות שבכל זוג חיבור אחד הוא חיובי (אדמה - 0 וולט) והחיבור השני הוא השלילי 48- וולט. אחד הזוגות משמש לשידור והשני לקליטה. קיימות מספר וריאציות של הכבל:
סימון הכבל
הכבל מכיל 8 חוטים בצבעים שונים. קיימות מספר צורות של סימון החוטים המוליכים. השתיים העיקריות הן הסימון הישן, שבו כל חוט היה בצבע שונה והסימון לפי קטלוג 5e או קטלוג 6 של תקן TIA-568 שאף הוא מחולק לשני תתי סימונים T568A ו-T568B.
הערות שוליים
Registered jack
מולן רוז'
המולן רוז' (בצרפתית: Moulin Rouge - "טחנת הרוח האדומה") הוא שמו של תיאטרון בפריז שבו מוצגים מופעי קברט צרפתי מסורתי. התיאטרון נבנה בשנת 1889 על ידי חוזה אולה (Joseph Oller) בשדרת קלישי (Boulevard de Clichy) ברובע ה-18 של פריז, בקרבת מונמארטר ופיגאל. התיאטרון ידוע בטחנת הרוח האדומה המצוייה על גג המבנה. תיאטרון מסורתי זה הפך לסמל של התרבות הבוהמיינית הצרפתית וכמקור לחיקוי.
במועדון הופיעו לה גולו, ג'וזפין בייקר, פרנק סינטרה, איבט גילבר, ז'אן אברי, אדית פיאף וזמרים רבים אחרים. המועדון היה מושא ציורם של ציירים פוסט אימפרסיוניסטים רבים ובהם הצייר טולוז לוטרק. המועדון אף שימש השראה למספר רב של סרטים.
גם כיום מתקיימים במולן רוז' מופעי קברט בסגנון הצרפתי המסורתי, והוא מהווה מוקד תיירותי מרכזי בפריז.
אזכורים בתרבות הפופולרית
שישה סרטים נקראו בשם ה"מולן רוז'":
ב-1962 הוקלטה תוכנית טלוויזיה של אד סליבן במולן רוז'. בתוכנית השתתפו הזמרים קוני פרנסיס וג'וני האלידיי.
ב-2019 עלה בברודוויי מחזמר המבוסס על הסרט משנת 2001.
וייטנאמים
העם הווייטנאמי (ב: Người Việt או Người Kinh), המכונה באופן רשמי קין (וייטנאמית: Kinh) או וייֵט (וייטנאמית: Viet) הם קבוצה אתנית ואומה שמקורה בצפון וייטנאם ודרום סין. קבוצה זו מהווה רוב בווייטנאם, כ-86 אחוז מן האוכלוסייה לפי מפקד שנערך בשנת 1999. ישנו גם מיעוט וייטנאמי ברפובליקה העממית של סין שם הם מכונים ג'ינג (מסינית: 京族, פין-יין: Jīngzú, מילולית: בני ג'ינג).
על אף שמבחינה גאוגרפית ולשונית הם נחשבים לדרום-מזרח אסייאתים, תקופות ארוכות של שליטה והשפעה סינית הפכו אותם יותר קרובים למזרח אסייתים מבחינה תרבותית, ובעיקר לשכניהם הצפוניים, תושבי דרום סין.
מוצא
לפי האגדה, הווייטנאמים הראשונים היו צאצאיו של הדרקון השליט לאק לונג קואן (בווייטנאמית: Lạc Long Quân) ואשתו, הפיית השלג בת האלמוות אוֹוְ קוֹ (וייטנאמית: Âu Cơ). לאחר נישואיהם נולדו להם מאה ילדים שבקעו ממאה ביצים. בנם הבכור, הוּנְג ווּנְג (וייטנאמית: Hùng Vương) היה המלך וייטנאם הראשון. היסטורית, מקורו של העם הווייטנאמי במהגרים העם מדרום סין שהתיישבו בדלתא של הנהר האדום ובילידים של אותו אזור.
בשנת 258 לפני הספירה המלך אׇן דִיְינְג וִיְינְג ייסד את ממלכת אְוּ לָאק באזור צפון וייטנאם. ב-208 לפני הספירה הגנרל גַ'אוֹ טוּאוֹ מבני האן בסין התאחד עם מנהיגי בני יוּ, שישבו בדרום סין, הביס את אן אׇן דִיְינְג וִיְינְג, איחד את ממלכת אְוּ לָאק עם שטחים בדרום סין וקרא לממלכתו החדשה "נאם וייט" או "דרום יוּ".
מטר הפקות
מָטָר הפקות או מָטָר פלוס הייתה חברת להפקות סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה, שהייתה בבעלות משותפת של עמי אמיר וחברת מקאן אריקסון.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1993 על ידי עמי אמיר ואריק ברנשטיין. ההפקה הראשונה של החברה הייתה "החמישייה הקאמרית", תוכנית מערכונים וסאטירה שנוצרה על ידי אסף צפור, שהיה גם התסריטאי הראשי, ואיתן צור, שביים את כל פרקיה. התוכנית שודרה במקור בשנים 1993–1997, תחילה בטלעד בערוץ 2 ובהמשך בערוץ הראשון. לאחר שירדה משידור נרכשה לשידור חוזר בשנת 1999 בערוץ 3 בכבלים. בסוף 1999, הקימה החברה מיזם להפקת תוכן באינטרנט ולטלוויזיה אינטראקטיבית.
בשנת 2000 נכנסה חברת אולפני הבירה ירושלים (JCS) כשותפה בחברה ושמה שונה ל"מטר פלוס". בשנת 2003 ברנשטיין ו-JCS פרשו מהחברה, לאחר שנקלע לקשיים בעקבות עיכובים בתשלומים מערוץ 10, ועמי אמיר קיבל את מלוא הבעלות בחברה. ב-2007, לאחר שהחברה נקלעה לקשיים ולחובות שנאמדו ב-1.5 מיליון ש"ח לספקים ולבנקים, רכשה חברת הפרסום מקאן אריקסון 50% מן הבעלות בחברה מחזור העסקים של החברה הוערך ב-2007 ב-10 מיליון ש"ח בשנה.
בפברואר 2011 הודיעה מקאן אריקסון על הקמת יחידה חדשה להפקת תוכן טלווזיוני וממותג להפצה באינטרנט, בהסתמך על מטר הפקות, כמו כן הודיעה כי תשקיע ב-2011 40 מיליון שקל בהפקות שונות, שתי סדרות דרמה, שלושה סיטקומים, שתי סדרות דוקומנטריות, שתי סדרות דוקו-ריאליטי, שני סרטי קולנוע וסדרות אינטרנט. אולם חודש אחר כך כי השותפות ב"מטר" פורקה והחברה חזרה לבעלותו של עמי אמיר.
וייטנאמים
תפוצה
במהלך המאה ה-16 וייטנאמים רבים היגרו לתאילנד וסין. בתאילנד הם נמצאים כיום בעיקר במחוז איסאן ובסין הם נמצאים בעיקר באזור מחוז גואנגשי, שם הם נקראים עמי גין (Gin). הגין הם אחת מ-56 קבוצות אתניות המוכרות רשמית על ידי ממשלת סין. הם מדברים וייטנאמית מעורבבת עם ניב קנטונזי ומונים כ-20,000 איש.
כשהצרפתים עזבו את וייטנאם בשנת 1954 היו וייטנאמים שהיגרו לצרפת, אולם בצרפת הייתה קיימת קהילה וייטנאמית מאז סיום מלחמת העולם השנייה. בעקבות החלוקה בין צפון לדרום וייטנאם כמיליון וייטנאמים ברחו מהצפון אל הדרום כדי להימלט מרדיפות, ומספר קטן של וייטנאמים עזבו את הדרום כדי להצטרף לצבא הצפון.
לאחר סיומה של מלחמת וייטנאם וייטנאמים רבים ברחו מהמדינה – הרוב הגדול אל ארצות הברית, קנדה, בריטניה, צרפת, מערב גרמניה ואוסטרליה.
צ'ונאד סגדי
צ'ונאד סגדי (נכתב גם צ'אנאד סגדי או צ'נאד סגדי; בהונגרית: Szegedi Csanád; 22 בספטמבר 1982) הוא פוליטיקאי יהודי-הונגרי, חבר הפרלמנט האירופי לשעבר. היה חבר בכיר במפלגה הלאומנית ההונגרית יוביק, והחזיק בדעות אנטישמיות, עד שבשנת 2012 גילה ששורשיו יהודיים.
בעקבות הגילוי, סגדי התפטר מכל תפקידיו במפלגת "יוביק", והחל להתקרב למסורת היהודית ושינה את השקפתו האנטישמית והפך ליהודי מאמין. החל מ-2014, סגדי מעביר הרצאות על סיפור חייו בעיקר בבתי ספר בהונגריה.
קורות חיים
סגדי נולד במישקולץ שבהונגריה. אביו, מיקלוש סגדי, הוא אמן עממי לגילוף עץ, ואמו, קטלין מולנאר, היא מהנדסת תוכנה. אחד מאחיו, מרטון סגדי, אף הוא פוליטיקאי, והיה מועמדה של מפלגת יוביק לראשות עיריית מישקולץ, אך עזב את המפלגה בשנת 2012.
הוא למד באוניברסיטה על שם גאשפאר קארולי של הכנסייה הרפורמית בהונגריה.
לפני חשיפת מוצאו היהודי של סגדי, הוא היה ידוע באמירותיו האנטישמיות. הוא היה ממקימי המשמר ההונגרי, שלבשו בגדים שחורים וראו עצמם ממשיכיו של צלב החץ, המפלגה ההונגרית הנאצית במלחמת העולם השנייה. המשמר ההונגרי נאסר בחוק ב-2009, על פי צו בית משפט בבודפשט. לאחר מכן היה חבר בכיר במפלגה הלאומנית יוביק וכיהן כסגן הנשיא שלה עד 2012.
מ-2009 עד 2014 כיהן סגדי בפרלמנט האירופי שבבריסל. בתחילת דרכו התבטא בעד יציאת הונגריה מהאיחוד האירופי, ולכינון "ברית טוראנית חדשה" בין הונגריה למדינות במרכז אסיה, אזור הנחשב למקורה של השפה ההונגרית.
חשיפת מוצאו היהודי
ביוני 2012 חשף לציבור שגילה לאחרונה כי סבו וסבתו מצד אמו הם יהודים. סבתו שרדה את מחנה הריכוז אושוויץ, וסבו עבד זמן רב במחנות כפייה. סגדי התחיל ללמוד ערכי יהדות, לשמור שבת, לאכול אוכל כשר ולבקר בבית כנסת. הוא נפגש עם רב בשם שלמה כובש, הממכהן כרב הקהילה ההונגרית המאוחדת (עמי"ך), שחשב בתחילה שמדובר בבדיחה, אך עזר לו ללמוד על היהדות. סגדי אומר שמאז הוא "בעל שורשים יהודיים - אבל 100 אחוז הונגרי". כיהודי, הוא הגיע לישראל, וביקר ביד ושם ובכותל המערבי.
ב-28 ביוני 2012 פרסם סגדי הודעה בה הצהיר כי הוא מתפטר מכל תפקידיו במפלגת יוביק. הוא הביע את רצונו להישאר חבר בפרלמנט האירופי. על פי פרסומים בעיתונות, סגדי הואשם על ידי מפלגתו כי הציע שוחד כדי למנוע את חשיפת מוצאו, ונדרש להתפטר מכל תפקידיו במפלגת יוביק ומייצוגה בפרלמנט האירופי. דוברות מפלגת יוביק פרסמה הצהרה כי הדרישה להתפטרותו אינה נובעת ממוצאו היהודי של סגדי אלא מההאשמה בשוחד ובשחיתות. סגדי נדרש גם להתפטר מתפקידו בפרלמנט האירופי, אף על פי שנבחר בבחירות אישיות, אך סירב. בראיון שבוצע עמו בתוכנית "עובדה", סגדי לעומת זאת טען כי ראשי המפלגה הפצירו בפניו תחילה להצניע את הסיפור, ולאחר מכן ביקשו ממנו להישאר חבר במפלגה כדי להראות שהיא אינה אנטישמית.
בהמשך הוצנעו אירועים אלה על ידי המפלגה, שהודיעה רשמית רק על כישלונו בבחירות לסגנות נשיאות המפלגה במאי 2012 תוך אזכור "בעיות" בכהונתו בפרלמנט האירופי, ומאז, שמו אינו מופיע בפרסומיה.
שינוי עמדותיו הפוליטיות
אתר האינטרנט שלו ודף הפייסבוק בהם פרסם סגדי את דעותיו בעבר אינם פעילים עוד.
איתמר בן-חור
איתמר בן חור (24 באוגוסט 1912 - 26 במרץ 1981) היה סופר ומחנך, חתן פרס נשיא המדינה לספרות (1968).
נעוריו ותחילת דרכו
איתמר בן חור (רקובר) נולד בצפת בי"א באלול תרע"ב (1912). מצד אביו – רבי יקותיאל זלמן רקובר - הוא נצר למשפחה אריסטוקרטית של משפטנים, דיינים, ורבנים שכיהנו בקרקוב, המתייחסת אל הש"ך (הרב שבתי הכהן). ומצד אמו – מלכה לאה, בתו של רבי נחום אתרוג, רבה של צפת – הוא דור חמישי בארץ ישראל.
משפחת רקובר עלתה לא"י מקרקוב שבגליציה, אז באוסטריה-הונגריה (כיום בפולין), בשנות ה-40 של המאה ה-19.
בהיות איתמר בן חור, בן שש, נפטרו שני הוריו זה אחר זו באותו שבוע בירושלים, כתוצאה ממגפת טיפוס ואדמת שהייתה בירושלים בזמן מלחמת העולם הראשונה. למגפה הזו קראו: המגפה הספרדית – "די ספאנישע קרענק". אחרי פטירת הוריו, איתמר בן חור (רקובר) שהה מספר שנים בביתה של אחותו הבכורה החורגת, פרומט (חסידה) רקובר, אחות במקצועה, בירושלים, וזאת עד שפרומט עזבה את א"י, והיגרה לאנטוורפן, בלגיה, שם התחתנה עם בן דודה, יהושוע וקשטוק. אחרי נישואי אחותו, איתמר שהה בבית יתומים, בירושלים אך הוא זכה לסיים בהצלחה את בית הספר תחכמוני.
פרומט (חסידה) רקובר, ובעלה, יהושוע וקשטוק, נספו בשואה.
איתמר בן חור [רקובר] היה אחיו (מאב) של חיים רקובר, חתנו של שמחה מנדלבוים, ובנערותו הרבה בן חור לשהות בביתו של שמחה מנדלבוים בבית מנדלבאום. קרבתו אל רבי שמחה מנדלבאום והכרת התודה שרחש לו שימשו לבן חור מקור השראה לחיבורו "שער היה בירושלים" שפורסם לאחר מלחמת ששת הימים. הסיפור הקצר "שער היה בירושלים", התפרסם בקובץ שהיה נקרא "שלושה סיפורים", והוא היה חלק מחומר הלימודים, של חטיבות הביניים במדינת ישראל, בשנים שאחרי מלחמת ששת הימים. על כתיבת, ופרסום "שער היה בירושלים", זכה איתמר בן חור (רקובר), ב"פרס נשיא המדינה לספרות", בשנת 1968.
אחיו ואחיותיו היו, מאביו יקותיאל זלמן רקובר ומאימו, מלכה לאה אתרוג, בת הרב (רבי) נחום אתרוג, מצפת,
חנה רקובר, אשת יוסף גרוסמן, שהייתה גננת, ודב זאב רקובר, שהיה בין לוחמי הבריגדה היהודית ושירת במצרים.
מאביו, ומאשתו הראשונה של אביו, גולדה,
חיים רקובר, חתנו של שמחה מנדלבוים, ואביהם של נחום רקובר, מומחה למשפט עברי, ושמחה רז (שמחה זלמן רקובר).
איתמר בן חור (רקובר) רכש, את השכלתו הבסיסית בבית ספר "תחכמוני" ולאחר מכן ב"בית המדרש למורים מזרחי". לאחר סיום הלימודים בסמינר מונה בן חור לשמש כמזכירו האישי של פרופ' יוסף קלוזנר שהיה היסטוריון, סופר ובלשן ושמחקריו וכתיבתו שמשו מקור השראה לימין הציוני בארץ ישראל. בן חור הושפע מפרופ' יוסף קלוזנר ואימץ את תפיסת עולמו. באותם ימים בחר להמיר את שם משפחתו לשם העברי בן חור (ראשי תיבות של בן חוטר רקובר). הוא הצטרף לקבוצת צעירים שכינתה עצמה "חוג המשוטטים" שהרבתה לערוך סיורים רגליים ממושכים באזור ירושלים והרחיקה עד למדבר יהודה ובקעת הירדן.
בשנים הבאות, עד לסיום שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל עסק בן חור בהוראה בירושלים. תוך כדי כך, התקרב ללח"י וסייע לארגון בעריכת ביטאון "המעש" ובחיבור כרוזי עמדה ומחאה.
השליחות לגרמניה
בשנת 1936 יצא בן חור בשליחות הסוכנות היהודית לגרמניה שבה התבססה מזה מספר שנים המפלגה הנאצית בגרמניה. בן חור יצא בשליחות הוראה אך עיקר תכליתה היה לשכנע יהודים למלט את עצמם מגרמניה הנאצית. הצלחתו הייתה מוגבלת ביותר בעיקר משום שהשלטונות הצרו את צעדיו. בשהותו בגרמניה נכח באספת עם גדולה שבה נאם היטלר. הדברים הותירו רושם חזק על בן חור ונטעו בו תחושה כבדה שהמשטר הנאצי עלול לפגוע קשות ביהודי גרמניה. הוא יצא את גרמניה לאחר קרוב לשנה, לאחר שחש שהגסטאפו עלול לעצרו. בשובו לארץ ישראל חיבר את הפואמה "אדם בשלהבות" (פורסמה ב-1938) שבה חזה במדויק את ההתרחשויות העתידות לבוא אשר המיטו שואה על יהדות אירופה.
"אדם בשלהבות" נחשב ליצירה הספרותית הראשונה המבטאת את תחושת השואה ומזהירה מפניה. בן חור כותב: "גולו אבק מעיניכם סגורים וראו – אורב החידלון... כי רובצת שואה על הפתח ומבעד לחרכים מציץ חורבן ואבדן ...ביום אביב עשן מעשנות חרושת המוות".
כמחנך בבית הספר לעולים
בשנת 1937 נישא בן חור לשמחה אלפיה – בת למשפחות עדס, דיין, והררי-רפול מן המשפחות הספרדיות המיוחסות של ירושלים. בני הזוג התגוררו בירושלים עד תום מלחמת העצמאות ושם נולדו ארבעת ילדיהם.
ב-11 במרץ 1948 התפוצצה מכונית תופת בחצר בניין המוסדות הלאומיים בירושלים. איתמר בן חור שהה במקום ונפצע.
בתום מלחמת העצמאות משנפתחו שערי הארץ והחלו גלי עלייה גדולים נענה בן חור לאתגר גדול שהציבו בפניו גורמי משרד החינוך ועקר עם משפחתו מירושלים לחדרה כדי להקים ולנהל בית ספר לילדי עולים. בית הספר הוקם במעברת עולים בפרדס חנה. בשעות הערב לימד בן חור עולים באולפן עברית. בשנת 1960 עבר בן חור לנהל את בית הספר היסודי "אור לטף" שנוסד ב-1956 בין שיכוני העולים שב"גבעת אולגה. את תפקיד מנהל בית הספר "אור לטף" מילא עד 1977.
בבית הספר "אור לטף" באה לידי מימוש השקפת עולמו החינוכית. הוא קיבץ סביבו חבר מורים והדריך אותם להיות מחנכים יתר על פני "מרביצי תורה". הוא גרס שתפקידו המרכזי של בית הספר איננו דווקא הקניית ידע ודעת. בית הספר צריך להיות בית הגידול לאנשים טובים, לאזרחים מועילים, לפרטים המסוגלים להתקיים בתוך קהילה ולקיים אותה. לשם השגת התכלית הזאת צריך כל תלמיד להביא לידי מיצוי יכולותיו האישיות אך אין הכרח שכל תלמיד יגיע להישגים לימודיים מרביים. מורי בית הספר, לפי השקפת בן חור, צריכים להיות מורי דרך לצד היותם מורי הוראה. על בית הספר להעמיד לכל תלמיד כלים כדי לאפשר את מיצוי יכולותיו.
עבודתו הספרותית
במקביל לעבודה החינוכית עסק בן חור בכתיבה ספרותית ועיתונאית. אחרי "אדם בשלהבות" פורסמו הספר "שערים נעולים" (1942) שהוא תשלובת של ארבעה מחזות, הרומן "השביל הבודד" (1960) והרומן "לחם האוהבים" (1968). בין לבין פורסמו סיפורים קצרים ורשימות בעיתונים שונים וב"האומה" – במה רעיונית לאומית מיסודו של מסדר ז'בוטינסקי. הסיפור "שער היה בירושלים" פורסם בידי משרד החינוך במסגרת הקובץ השנתי "שלושה סיפורים" (1968). משלהי שנות ה-50 ועד שלהי שנות ה-60 שימש בן חור גם כעיתונאי מדווח של עיתון "הארץ". הוא נהג לחתום על הידיעות שמסר כ"סופר 'הארץ' בשרון".
שני הרומנים שפרסם תוכננו להשתלב ברומן שלישי אלא שהמחבר לא זכה להשלים את הטרילוגיה הספרותית והוא נפטר בכ' באדר ב' תשמ"א (1981) בתל אביב לאחר מחלה קשה.
הערות שוליים
•
אנימיזם
אנימיזם (מלטינית: anima פירושה נפש או נשמה) הוא מונח בתחום האנתרופולוגיה והפסיכולוגיה המייחס נשמה לטבע בכלל כולל החי והדומם המרכיבים אותו. יש המרחיבים מונח זה גם לאמונה ברוחות חסרות גוף ובאמונה באלים בעלי תכונות נפשיות הדומות לאלו של האדם (ראו אנתרופומורפיזם).
האנימיזם באנתרופולוגיה
את המונח טבע האנתרופולוג א. ב. טיילור בשנת 1871. טיילור ראה באנימיזם את אחד המקורות הקדומים והפרימיטיביים לדת. האדם הפרימיטיבי עומד בפני תופעות כשינה, איבוד הכרה או מוות, בהן האדם נראה כחסר חיים זמנית או תמידית. הוא גם רואה תופעות כמו חלומות, זיכרונות ודמיונות שבהם נשמתו מפליגה למרחקים בעוד גופו נשאר במקום. עקב כך, מגיע האדם הפרימיטיבי למסקנה שבגוף האדם קיים דבר נוסף שהוא הנפש. זו מסוגלת לעזוב את גופו ולחזור אליו (בשינה), להתקיים גם אחרי המוות (לראות בזיכרון דמויות של אנשים שמתו). האמונה הזאת בהופעת דמויות של נפטרים הביאה אותו לאמונה בהישארות הנפש ובגלגול הנשמות.
היות שנשמה יכולה "להתגלגל", היא יכולה לחדור לתוך קרוביו של הנפטר הנזכרים בו, היא יכולה להתגלגל לתוך אדם חדש שנולד והיא יכולה להתגלגל גם לתוך גופים דוממים. האמונה הזאת היא האמונה באנימיזם. היות שהאנימיזם מאמין שבגופים דוממים יכולות להיות נשמות שהתגלגלו בו, אזי הוא מאמין שלצמחים ועצמים דוממים טבעיים, כגון אבנים, יש תודעה, תחושות ורצונות משלהם, ולעיתים אף יכולת תנועה. היות שכך, הוא מבקש את קרבתם של גופים דוממים אלו, רואה בחלקם את מקום גלגולם של נשמות אבותיו או של שליטים גדולים אמתיים או מיתולוגיים. כך נוצרת הירארכיה בתוך עולם הדומם וחלק ממנו הופך לאלים שיש לעבדם ולכבדם. בצורה כזאת נוצרו יסודות הדת.
יש הרבה המבקרים תורה זו של טיילור. המתנגדים לו טוענים שאין הוכחה שהאדם הפרימיטיבי יחס חשיבות כה גדולה לחלומות ומחשבות. קשה להאמין שאדם פרימיטיבי היה מסוגל להגיע להשקפה הדואליסטית של גוף-נפש ולהפריד ביניהם. גם אין לחפש רציפות כל כך הגיונית ובנויה לתלפיות בתרבויות פרימיטיביות ואירציונליות. המתנגדים רואים כבלתי הגיונית האפשרות שחברות פרימיטיביות שונות מאוד באזורים מרוחקים ביניהן על פני כדור הארץ, יכולות להגיע בדיוק לאותן מסקנות.
לפי מתנגדים אלו, הדרך אל האנימיזם הייתה הפוכה - לא האמונה בהמצאות נשמה בגוף הביאה להתפתחות האמונה הדתית באלוהים, אלא דווקא האמונה באלים הביאה לאמונה בנשמה הנוצרת על ידי האלים ובאנימיזם.
לאור כל ההתנגדויות האלו התפתחה תאוריה חדשה לגבי האנימיזם. תאוריה זו טוענת שהאמונה בנפש שונה מהאמונה בתכונות על-טבעיות של עצמים דוממים. האדם הפרימיטיבי הכיר בישות הנקראת נשמה כצורה המינימלית והפשוטה ביותר של דת. לעומת זאת, הוא גם סבר שבעצמים שונים בטבע (לא לכל העצמים) ישנה גם רוח חיים מסוימת. הכרה זו ברוח הנמצאת בדוממים מסוימים היא הכרה מעורפלת, לא ברורה למאמין עצמו, אמונה בעיקרה רגשית ולא שכלית. את קיום הנפש הוא יכול להסביר בדרך כאילו רציונלית כפי שהוסבר מעלה. את קיום רוח החיים בדוממים שונים בטבע הוא חש רק רגשית, אינו יכול להסביר את היווצרותה. בניגוד לנשמה שהיא סוג של אישיות, בעלת אופי וצורות התנהגות, כוח החיים האנימיסטי הוא דבר מכני, בעל סגולה אחת או סגולות מעטות בלבד (פוריות, הורדת גשם וכו').
האנתרופולוגית רות בנדיקט פיתחה גישה זו על ידי הטענה שהאדם הפרימיטיבי פיתח את האנימיזם על ידי התבוננותו בטבע שסביבו ואת האמונה בנשמה או נפש, על ידי הסתכלות בעצמו. החוקר האנתרופולוג הידוע ג'יימס ג'ורג' פרייזר רואה כאן את ההבדל בין מאגיה ודת. המאגיה מכוונת אל הטבע והאנימיזם על ידי טקסים מסובכים האמורים להעביר כוחות אלו לטובת האדם. הדת, מאידך, מכוונת אל נשמות ואלים שיש לקנות את חסדם ולבם על ידי קורבנות ותפילות.
גישה נוספת המתייחסת לאנימיזם היא הגישה הרציונליסטית-אבולוציוניסטית. גישה זו אומרת שהאנימיזם והדת לא נובעים ממקור אחד אלא מהתחברות גורמים רבים כולל גורמים חברתיים, פסיכולוגיים, תרבותיים ועוד.
גישה נוספת היא הגישה הלשונית. לפי גישה זו לאדם יש נטייה פסיכולוגית להתייחס לתארים כאל עצמים, כלומר, להפוך שמות תואר לשמות עצם. כך שמות תואר כמו "חי" או "מת" יצרו שמות עצם כמו "חיים" או "מוות".
התפתחות הפסיכולוגיה הביאה לגישה שהסיבה להתפתחות האנימיזם והאמונה בהישארות הנפש (בגלגול הנשמות או בחפצים דוממים) היא תגובה פסיכולוגית לפחד האדם מהמות ותגובה סוציולוגית לשמירת החברה מפני הזעזוע עם מות אחד מחבריה.
האנימיזם בפסיכולוגיה
ילדים קטנים מייחסים לעצמים דוממים תכונות של יצורים חיים ובעלי תודעה והגבול בין העולם החי המציאותי ועולם הדומם מטשטש. ז'אן פיאז'ה ב-1926 מצא שיש מספר שלבים בהתפתחות האנימיזם אצל הילד. בשלב הראשון הילד מייחס חיים לכל עצם, בשלב השני הוא מייחס חיים רק לעצמים הנעים כמו גלי ים או עלים ברוח. בשלב השלישי הילד מייחס חיים רק לעצמים בעלי תנועה עצמית כמו השמש או נהר זורם ובשלב הרביעי הילד מייחס חיים רק לבעלי חיים ולצמחים.
חלוקה אחרת של פיאז'ה היא לפי גיל. בגיל 4–5 הילד מייחס לחפצים דוממים כוונות, רגשות ומזימות. הם יכולים להתווכח עם העצמים ואף להעניש אותם על מעשיהם. בגיל 6–7 הילד מתייחס לעצמים דוממים התייחסות של חוקיות מוסרית כלומר ההתרחשויות שבהן משתתפים עצמים אלו הן תוצאה של התנהגותם ה"טובה" או ה"רעה" של העצמים. בגיל 8–11 מתחילה להתפתח בהדרגה גישה דטרמיניסטית אל העצמים. ההתרחשויות שבהן העצמים משתתפים הן תוצאה של מקרה או חוקי טבע. לאחר גיל זה מתפתחת בילד הגישה הביקורתית והיחס שלו לעצמים נובע מתוך השכלה וידע.
אנימיזם והקשר לשמירת סביבה
בשנים האחרונות מתאספים מחקרים שונים אשר מצביעים על תפיסת האנימיזם כדרך הסתכלות והתנהלות כלפי העולם באופן אשר יכול להתמודד עם סוגיות ליבה בקשר בין האדם והסביבה וההשלכות הסביבתיות של ההתנהלות האנושית.
האנימיזם ביהדות
תופעת האנימיזם ביהדות מופיעה לאורך ההיסטוריה, מבראשית בריאת העולם, דרך ראשית לידתו של העם העברי ועד ימינו אלה, בהשפעת המנהגים והאמונות של התרבויות שחיו בסמיכות לעם ישראל במשך אלפי שנים.
הנחש הקדמוני
בסיפור המקראי הנחש הקדמוני (בראשית פרק ג) מסמל את כוח הפיתוי, הרוע, העורמה, והוא מקור החטא הקדמון שבגללו האדם נענש כל חייו והוא עתיד לנסות לכפר עליו כל שנות חייו. הנחש משתמש בחוכמה שניחן בה כדי להרע וכדי לפתות את האדם בכוח השכנוע שלו על מנת שיזכה בדעת אשר תעמידנו בתחרות עם אלוהים. הסיפור המקראי משתמש באנימיזם של הנחש על ידי הקניית תכונות אנושיות, תוך ניצול החולשות האנושיות של האדם ושל האישה, והיא הכמיהה להדמות לאלוהים תוך כדי כך שהם ממרים את פיו.
מטות ונחשים, אהרון הכוהן וחרטומי מצרים
פרשת וארא בספר שמות מתארת את יכולתו של אהרון הכהן, אחיו של משה, להפוך את מטהו לנחש וחוזר חלילה. המטה של אהרון בסיפור המקראי היה בעל כוחות מאגיים למעבר מצורה דוממת לצורה חיה, וכך גם המטות של חרטומי מצרים. הסיפור המרכזי מתאר את ניצחון המטה של אהרון על המטות של חרטומי מצרים באמצעות בליעתם. שלא כמו בסיפור בריאת העולם, שבו לנחש כוחות רשע המכוונים לכוונות זדון, הרי שהנחש בפרשה הזו, בהיותו ברוא אלוהי ישראל, מיצג את ניצחון המונותאיזם על האמונה באלילים, האמונה הפגאנית, שהייתה קיימת במצרים העתיקה. לסיפור המקראי יסודות באמונות הפוליתאיסטיות שהיו מקובלות במצרים העתיקה שבה לנחש היה מקום של כבוד בפנתאון האלים המקודשים על ידי המצרים, יצור בעל ישות אלוהית בדמות האלילה המצרית וואדג'ת. מלכי ומלכות מצרים העתיקה חבשו קישוט בשם אוראוס - Uraeus symbol בדמות נחש קוברה זקוף מעל מצחם, כאות וסמל לזכותם למלוך על מצרים, שהוענקה להם על ידי האלה וואדג'ת.
נחש הנחושת
נחש הנחושת היה צלמית של נחש שנוצרה בידי משה על פי ציווי אלוהים, אשר נוצרה בתקופת נדידת בני ישראל במדבר (במדבר פרק כא), על מנת להפסיק את התמותה הרבה מהכשת נחשים. על פי האמונה הדתית, היה לאותה צלמית כוח ריפוי כי מי שהביט בנחש נרפא (במדבר, פרק כא, פסוק ט). על פי האמונה זו, נחש הנחושת שנברא על פי הציווי האלוהי, אינו מבטא את כוח הריפוי של הנחש עצמו, אלא את כוח הריפוי האלוהי המועבר אל צלמית נחש הנחושת בהיותו מוצב בראש הנס בידי משה, על מנת שהאנשים יפנו את מבטם כלפי מעלה כשהם מבקשים הצלה מההכשה. זאת, בניגוד לאמונה שרווחה בתרבויות קדומות רבות ואף קיימת עד עצם היום הזה, שהאמינו בכוח הריפוי של הנחש עצמו וראו בו ישות בעלת כוחות מאגיים, ואף הפך לטוטם בתרבויות רבות. עם הזמן, הפך הפולחן לנחש הנחושת, יחד עם פולחנים אחרים, כגון פולחן האשרה, לפולחן אלילי. המלך חזקיהו אשר מלך ביהודה במאה השביעים לפני הספירה, ציווה לכרות פולחנים אלה מחשש להשתרשות עבודת האלילים, שהייתה מקובלת בעמים אחרים באותו אזור גאוגרפי.
מנהג התרפים במקרא
השימוש בתרפים הוא מנהג שהיה מקובל עוד מתקופת האבות. על פי ההגדרה, תרפים הם חלק מלבוש המשמש לצורכי מאגיה של ניחוש עתידות, כמוזכר בספר שופטים, פרק י"ז, פסוק ה, אך גם צלמיות ביתיות שימשו ככל הנראה כסימן לבעלות על רכוש, ולאחריות על לידה ובריאות. התרפים היו מעין אלי בית בעלי יכולות לנבא עתידות (בראשית, פרק ל"א, פסוק י"ט, ובספר יחזקאל, פרק כ"א, פסוק כ"ו). את הפסילים צריך היה צריך להסתיר כדי למנוע עבודה זרה, כפי שנהגה רחל.
באופן כללי, השם תרפים הוא שם גנאי לאלילות שהייתה נפוצה בעת תקופת המלוכה (מלכים ב' פרק כ"ג, פסוק כ"ד).
האשרה והאשרים
אשרה הייתה אלה כנענית, אלת האדמה והפריון. לכבודה נטעו עצים, וקיימו יחסי מין טקסיים במקדשים (מלכים ב, פרק ז). עבודת האשרה שהייתה עבודה פגאנית המכונה גם עבודה זרה בעיני היהדות, והיא הייתה נפוצה בימי בית ראשון בעקבות ההשפעה הכנענית. היא מוזכרת במספר מקומות בתנך. בספר הושע (פרק ד) מוזכר המנהג של עבודת האשרה שהיה כרוך בהעלאת זבחים ונערכה תחת עצי האלון, הלבנה והאלה בגלל צילם. לעיתים, פולחן הבעל והאשרה היה משותף וליד המזבח לבעל היו נוטעים עץ אשרה (שופטים, פרק ו, פסוק כ"ה), מתוך אמונה ליכולת המאגית שיש לעץ. קידוש עצים הקשור לפולחן האשרה מזכיר אמונות בתרבויות קדומות רבות המקדשות עצים ויערות. עצים קדושים ממשיכים להחזיק משמעות עמוקה בדתות שונות כגון דת השינטו גם כיום.
כנגד האמונה בכוחם המאגי של עצי האשרה, נאסרה נטיעת האשרה ועצים אחרים והקמת מצבות במקדש היהודי (דברים, פרק ט"ז, פסוקים כ"א-כ"ב).
בספר מלכים ב, פרק כ”ג מתוארת הרדיפה הדתית ומסעות ההרס של המלך יאשיהו והכהן הגדול חלקיהו כנגד מאמיני אלילי כנען בקרב בני ישראל. התיאור מתייחס לגרירת האלה אשרה מחוץ להיכל השם ושריפתה בנחל קדרון, וכן מתוארים כריתת וניתוץ אשרים רבים אחרים. חלקיהו אף השבית את הכוהנים ששירתו את אלי כנען והקטירו להם קטורת כדי להילחם בעבודת האלילים. גם בספר שופטים, פרק ו, פסוקים כ"ה-ל"ב מסופר על כריתת עצי האשרה וניתוץ מזבחות הבעל והאשרה על ידי השופט גדעון, פסוק המעיד על כך שפולחנים אלה היו נפוצים בקרב בני ישראל לאורך ההיסטוריה.
לעומת האשרה שהיא אלילה קדמונית אשר עצי האשרה מגלמים בתוכם את כוחה הנשי, הרי האשרים המוזכרים בתנ"ך בהקשר של ביעור מזבחות אלים כנענים על ידי מלכים וכוהנים בתקופת המלכים, מצטיירים כסוג של מבנים או חפצים מעשה בני אדם (מוזכרים בדברי הימים ב, פרק ל"א, פסוק א, ובירמיהו פרק י"ז, פסוק ב). ייתכן ומדובר בפסלונים בדמות אישה המשמשים סגולה לפריון ומייצגים את האלה אשרה או עשתרת, או חפצים מאגיים אחרים. כוחו של חפץ האשרה בריפוי מתואר אף במסכת פסחים בתלמוד, דף כה, האוסר שימוש בעץ האשרה בזמן סכנה, מכאן אנו למדים את כוחה של האמונה בעץ האשרה גם בתקופת התלמוד.
אתונו של בלעם
אתונו של בלעם הוא סיפור מקראי המסופר בספר במדבר פרק כ"ב. בסיפור המקראי הזה, האתון של בלעם בן בעור, נביא מקראי נוכרי, בעל כוח מיסטי התבקשה על ידי בלק מלך מואב לקלל את ישראל. האתון, בסיפור הזה מקבלת כמה יכולות: בתחילת המפגש היא, בניגוד לבלעם, מסוגלת לראות את המלאך ניצב בפני בלעם עם חרבו השלופה על מנת למנוע ממנו להגיע אל בלק כדי לקלל את עם ישראל. בהמשך הסיפור, האתון מקבלת את היכולת לדבר בשפת האדם, יכולת המוקנית לו על ידי האלוהים במטרה לברך במקום לקלל את עם ישראל. יש באלגוריה הזאת כדי להעמיד זה מול זה את ניצחון הענווה לעומת הגאווה, את ניצחון הטוב והמיטיב מול הזדון, את כוחו הרב של אלוהי ישראל מול כוחן הדל של אמונות זרות.
כפרות ופדיון כפרות ביום הכיפורים
האזכור הקדום ביותר למנהג הכפרות נמצא בתשובות של הרב ששנא בר תחליפא שחי בעיר סורא שבבל במאה ה-7 לספירה. כבר במקור הראשון המאזכר אותו נכתב "ואין אנו יודעים מנהג זה למה". עובדה זו, בשילוב עם ההשערה שמקורו של המנהג בטקסים של עבודה זרה והרגישות ההלכתית לזכויות בעלי חיים, הקימו לו מתנגדים רבים, מהרמב"ן והרשב"א ועד רבנים החיים בימינו אנו. אך מכל המתנגדים, הייתה התנגדותו של הרב יוסף קארו, מחבר "שולחן ערוך", המשמעותית ביותר. את הספר שולחן ערוך סיים הרב בשנת 1563 בצפת. שנתיים אחר כך, נדפסה המהדורה הראשונה של הספר בוונציה, ובה מתייחס קארו אל מנהג הכפרות בהלכות יום הכפורים: "מנהג כפרות מנהג של שטות הוא", נכתב בכותר הסימן. כך אנו למדים על יחסו של קארו למנהג. בשמונה עשרה המהדורות הראשונות של הספר הופיעה בכל פעם אמירה זו. המילים "מנהג של שטות" מהכותרת הושמטו רק במהדורה שיצאה לאור בשנת 1708 ב-אמסטרדם. ייתכן שההשמטה הייתה קשורה לטענת הרב שמואל אבואב (1694-1610) אשר סירב להאמין שרב ופוסק בעל שיעור קומה כיוסף קארו מתייחס באופן כה מזלזל למנהג הכפרות. הסיבה המדויקת שבגינה התנגד מחבר שולחן ערוך למנהג הכפרות אינה ידועה, אך ברור שמנהג הכפרות הפך למנהג שנוי במחלוקת עד עצם היום הזה. כיום ניתן למצוא בין מתנגדי המנהג, פעילי זכויות בעלי חיים, רבנים, ואנשים מהשורה שסולדים מהמנהג העתיק הזה, ומורים על פדיון כפרות תמורת כסף כתרומה לנזקקים. אצל קהילות שונות, למשל קהילת חב"ד, מקובל לקיים מצווה של תרומת "חי" מטבעות לפדיון כפרות. לפי הגימטריה חי פירושו שמונה-עשר שקלים, כבקשה להידון לחיים בשנה הקרובה מתוך אמונה שגמילות חסדים, כתנאי לכפרת עוונות, תבוא במקום הנוהג של הקרבת קרבנות שהייתה נהוגה בימי בית המקדש הראשון ובית המקדש השני.
טקס התפילה "תשליך" שהחל ככל הנראה במאה ה-15, ביהדות אשכנז בגרמניה מקדים את יום הכיפורים והוא מתקיים בראש השנה, ומטרתו בדומה לטקס הכפרות, היא השלכת החטאים על פני המים, כהכנה ליום הכיפורים. במהלך תפילת ה"תשליך" משליכים המתפללים באופן סמלי את חטאיהם למקור מים זורמים, רצוי עשיר בדגה. מקורו הטקס במאה ה-15 באשכנז, על פי רמז המופיע כנראה בספר מיכה: ”וְתַשְׁלִיךְ בִּמְצֻלוֹת יָם כָּל חַטֹּאותָם”. בדומה לטקס ה"כפרות", גם טקס ה"תשליך" עורר ויכוחים בקהילות ישראל בגולה ולא התקבל בכולן.
תשמישי קדושה ותשמישי מצווה
יש להבחין בין תשמישי קדושה לבין תשמישי מצווה.
תשמישי קדושה הם חפצים שקדושתם נובעת משל עצמם מפני שהם מכילים את השם המפורש. מכיוון שיש בהם קדושה הם חייבים בגניזה, ואסור לזרוק אותם כגון, מזוזה, תפילין, פרוכת, כתבי קודש. בגלל קדושתם, הכתיבה שלהם נעשית בידי סופר סת"ם העוסק בכתיבת ספרי תורה, תפילין, מזוזות ומגילות. הכתיבה נעשית באמצעות קולמוס ודיו כשר על הקלף. האותיות נכתבות בכתב אשורי ועבודתו נקראת "מלאכת שמים". לעומת זאת, תשמישי מצווה הם חפצים שמאפשרים קיום מצווה, כגון, ארבעת המינים, סוכה, מצה, כיפה, ולכן מותר לזרוק אותם.
אותיות
עוד בתקופת התנאים, נחשבו האותיות העבריות כבעלות כוחות רוחניים. אמונה זו נבעה מן העובדה כי האותיות נחשבו לאותיות קודש אשר שימשו לכתיבה בתשמישי קדושה, כגון, ספרי תפילה, תפילין ומזוזות. האותיות נחשבו כעילות כוח מאגי שבכוחן להשפיע על גורלו של אדם. אמונות אלה התחזקו בעיקר בתקופת הקבלה, במין המאות 11–13 בצרפת וספרד, ייתכן, בהשפעת מסעי הצלב שהיו מסעות דת לירושלים. ייתכן שגם בהשפעת מנהגי דת וחברה שהיו מקובלים באותה התקופה.
על פי חוכמת הקבלה, בריאת האותיות קדמה לבריאת העולם על ידי אלוהים, כשלכל אות הוענק כוח רוחני ייחודי, וכל אחת מהאותיות של לשון הקודש נמדדת ונשקלת בשלושה רבדים: בצורתה הגרפית על פי הצורה שבה היא נכתבת, על פי הערך המספרי שלה לפי מיקומה באלף בית העברי, ועל פי אופן הגייתה כחלק מהמילה העברית. לפי תורת הקבלה כל אות יונקת את אורה משלושה מוקדי כוח היוצקים בתוכה אנרגיה רוחנית גדולה מחד ואנרגיה עצורה מאידך, וכל זאת על מנת לייחד אותה משאר האותיות. סיפור מקרא נוסף המסופר בספר דניאל פרק ה, מספר על כוחן המיסטי של האותיות העבריות, הוא סיפור המסר האלוהי שנכתב על ידי יד נעלמה לבלשאצר מלך בבל. בכתובת על הקיר, נכתבות האותיות העבריות בשפה האשורית, כצופן שלא ניתן לפיצוח על ידי בלשצאר ונתיניו, אלא על ידי הנביא דניאל. סיפור זה בא ללמדנו את האמונה בכוחן האלוהי של האותיות על פי סדרן במילים ואת כוחן של המילים על פי סידרן במשפט. עד המאה השמונה-עשרה היו קלפי הטארוט קלפי משחק רגילים. במאה זאת גילו חוקרי תורות הנסתר שמדובר בכלל בקלפים קסומים האוצרים בתוכם את האמת האחת והנסתרת, אמת שראשיתה במצרים העתיקה ושנשמרה במיסטיקה היהודית. אילן הספירה הקבלי מבוסס על עשר ספירות של עץ החיים. קלפי הטארוט שמוצאם מהמאה הארבע עשרה באיטליה קיבלו משמעות מיסטית במאה השמונה-עשרה בצרפת, על בסיס אמונה כי הקלפים מעבירים ידע קדום ממצרים העתיקה דרך הקבלה היהודית אל העולם המודרני דאז. על פי הרוזן דה מלה (Comte de Mellet), שהמשיך את הקו האזוטרי שפיתח גבלין (Antoine Court de Gébelin) נקבע ש-22 קלפי הארקנה הגדולה הם ייצוג מצויר ל-22 אותיות האל"ף-בי"ת העברי. ההצעה הזאת הייתה לבסיס האמונה לקשר הישיר בין הטארוט לקבלה מתוך אמונה כי 22 קלפים שקולים לכ"ב אותיות האל"ף-בי"ת העברי. אליפז לוי, סופר ומשורר צרפתי בן המאה התשע-עשרה שנולד בשם אלפונז לואי קונסטנט (Alfonse Louis Constant), קישר את עשרת הקלפים הראשונים של כל סדרה בקלפי הטארוט בקישור ישיר לעשרת הספירות הקבליות, וטען שארבע הסדרות של הטארוט מסמלת כל אחת אות מאותיות השם המפורש (י-ה-ו-ה). בתוך עשורים ספורים חצו הרעיונות של לוי את התעלה לאנגליה, הופצו ופותחו בידי מסדר "השחר המוזהב".  מעצבי הטארוט בימי-הביניים הושפעו אומנם מהקבלה היהודית, שבתורה הושפעה מהדת המצרית, אך הסתירו השפעה זאת מאחורי ייצוגים ימי-ביניימים דוגמת הקיסר והאפיפיור.
המנהגים של שינוי שם או הענקת שם חדש לאנשים בגלל חטאים שעשו ועל מנת לשנות את דרכם, ובעיקר כסגולה כנגד מחלה ואמונה בעין הרע, באו בעקבות התחזקות באמונות הקבלה. זאת על אף שהמנהג להחלפת שמם היה קיים ביהדות עוד מימי התלמוד ואף במקרא, בסיפורי האבות על החלפת שמו של אברם לאברהם תוך הוספת האות ה', כשבהוספת אות לשמו של אברם יש רמיזה להרחבה ולפריון, והפיכת השם של שרי לשרה (בראשית, פרק י"ז). במקרא קיימים עוד מספר רב של אירועים שבהם הוזכרה החלפת שמות: יעקב - ישראל, יוסף - צפנת פענח, הושע - יהושע, שלמה - ידידיה, אליקים - יהויקים, מתניה - צדקיהו, מנהג הבא ללמדנו שמדובר במנהג נפוץ עוד מימי קדם שהתבססה על האמונה הנפוצה בימים ההם בכוחן האלוהי של האותיות בשמות העבריים.
קמעות
השימוש בקמעות נפוץ משחר ההיסטוריה בתרבויות שונות ולמטרות שונות. בתקופת הקבלה, האותיות העבריות חדרו לעולם הקמעות, מתוך אמונה ביכולת האלוהית של האותיות, המילים, הטקסטים והסמלים לרפא, להגן, להעניק עזרה למי שרוצים להטיב אתו, אך וגם לקלל ולהביא אסון למישהו שרוצים להזיק לו.
החמסה היא קמע בדמות יד שהתפתח באסלאם, וביהדות בתקופת התפשטות האסלאם. היא אחד הקמעות הנפוצים ביותר בתרבויות האסלאם ואגן הים התיכון, מתוך אמונה בכוחה המאגי של הספרה חמש באסלם. בשתי הדתות, היהדות והאסלאם, חמסות מעט שונות. בעוד אצבעותיה של החמסה היהודית מופנות כלפי מעלה בתפילה לאלוהים, החמסה המוסלמית מפנה את אצבעותיה כלפי מטה דווקא - בכוונה להביא מזל - אל מול כוחות השאול. סמל כף היד עם האצבעות כלפי מטה, שימש קמע להגנה על תושבי אגן הים התיכון, הרבה לפני הופעת הדתות המונותאיסטיות. יש חוקרים שקשרו את הסמל אל "טנית" - אלת הירח מתרבות קרתגו, מושבה פיניקית שישבה בצפון אפריקה, באזור תוניסיה של ימינו.
הקשת בענן
לקשת בענן משמעות מיוחדת ביהדות. לקשת הוענק כוח אלוהי. בפרשת נוח נאמר כי הקדוש ברוך הוא הביא את הקשת בענן לאחר המבול, על מנת להבטיח שלא יביא שוב מבול על העולם. הוא יצר את הקשת כאות וסימן להבטחה זו. בכל פעם שבני האדם חוטאים, הקשת בענן הוא תזכורת לברית שהוא כרת עם העולם. כבר בימי התלמוד נאמר שכאשר הקשת מופיעה בשמיים יש להודות לאלוקים בתפילה על מנת שהוא לא יביא שוב את המבול למרות החטאים, ועושים זאת על ידי ברכה מיוחד. היות שהקשת מסמלת את חטאי בני האדם, דור שבו הקשת לא מופיעה הרי זה סימן שהוא דור ברמה מוסרית גבוהה במיוחד. לפי האמונה היהודית, דורו של רבי שמעון בר יוחאי היה דור ללא חטאים. האמונה היא שבשל כך משחקים בל"ג בעומר בחץ וקשת.
הרמב"ן מציין כי אכן הקשת הייתה קיימת זמן רב לפני המבול, אבל לאחר המבול בורא העולם החליט להפוך אותה לסימן לחטאי בני האדם. רבי אברהם אבן עזרא ורבי אברבנאל ציינו כי לאחר המבול אירעו שינויים פיזיים בעולם שאפשרו את הופעת הקשת. לדברי האבן עזרא, אורה של השמש התחזק, ולדברי האברבנאל העננים הפכו לדלילים יותר.
בספר כלי יקר מובא הסבר אחר: הקשת נראית תמיד, אבל בדורות בהם אנשים לא חוטאים הם לא טורחים להסתכל על הקשת ולחשוש ממנה כי הם בטוחים שלא יארע להם דבר. על פי תורת החסידות, על אף שהמבול הביא חורבן על הארץ, הייתה טמונה בו גם ברכה. הוא זיכך את העולם כך שגם בני האדם יוכלו להביא רוחניות ולעדן את החומריות. העננים נוצרים מן האדים שעולים מן האדמה. לכן, אחרי המבול העננים הפכו לדלילים יותר והם מסמלים את עבודת האדם המזככת את העולם. הקשת היא אמצעי להתגלות אלוהית.
על פי ספר יחזקאל פרק א, פסוק כ"ח, השכינה נראית כמו הקשת בענן ביום הגשם. לאור הפסוק הזה, היו אף שהאמינו שכאשר אדם רואה קשת עליו לכרוע ולהשתחוות. אחרים לעומת זאת אסרו לעשות זאת מחשש שהדבר יראה כהשתחוות אל הקשת. מכיוון שעל פי האמונה היהודית הקשת מייצגת את יפי השכינה, נאמר שלא ראוי להסתכל בקשת פן תגלה את כבודו של בורא העולם, אלא רק כדי לברך את הברכה המיוחדת לה. על פי תורת הקבלה קשת יפה וצבעונית היא סימן לביאת המשיח, ובמדרש נאמר כי לפני ביאת המשיח תופיע קשת שתאיר בצבעים בהירים ומאירים במיוחד.
קברי צדיקים בארץ ישראל ובעולם
קברי צדיקים בארץ ישראל הם מקומות המזוהים כמקום קבורתם של רבנים הנחשבים דמויות מופת ביהדות, מתוך אמונה שהצדיק, גם לאחר שהלך לעולמו, הוא אמצעי להעביר את התפילה ואת הבקשה לקב"ה בצורה יותר חזקה מתפילת האדם עצמו, בגלל היות אותו צדיק קרוב יותר לאלוהים בזכות צדיקותו. קברי צדיקים ידועים כמקום תפילה המושכת המונים מתוך אמונה בכוח האלוהי השורה סביבם, כוח היכול להעניק להם בריאות, פרנסה, פריון, זיווג, הגנה נגד עין הרע והתחזקות האמונה. האמונה בקדושתו של הקבר התפשטה גם לאמונה בקדושת העצים בקרבתו וגם בהדלקת נרות לעילוי נשמתו של הצדיק. בארץ קיימים כעשרים קברי צדיקים, חלקם מוכרים כאתרים רשמיים, ומעל מאה אתרים בלתי מוכרים. חלקם קברים של דמויות מקראיות, כגון קבר רחל, מערת המכפלה, קבר יוסף, וקבר דוד, ושל צדיקים מקומיים שנפטרו בתקופת המשנה, התלמוד ועד לימינו אלה. סביב הקברים נערכות הילולות המוניות מתוך אמונה אמיתית בכוחם האלוהי. גם בעולם הרחב פזורים קברי צדיקים של דמויות מקראיות ודמויות נחשבות מזמנינו אנו, בעיקר מארצות האסלאם: אסיה ואפריקה - איראן, עיראק, סוריה, מצרים, תימן ומרוקו וגם מאירופה: טורקיה, אוזבקיסטן, אוקראינה, רומניה.
גם סוגיית קברי הצדיקים מעוררת פולמוס ביהדות של ימינו בין אלה החושבים שבמקום קבורת צדיקים שורה השכינה אשר יכולה להשפיע על אנשים הבאים להתפלל סמוך לקבר ובין אלה הרואים בה מעשה מיותר ואף עבודה זה.
הכותל המערבי
הכותל המערבי נחשב לאתר הקדוש ביותר לעם ישראל. במקרא ובמסורת היהודית נחשב מקום בית המקדש למקום הקדוש והמרכזי ביותר לעם היהודי ובשעה שמתפללים בכל מקום על פני הארץ מכוונים את הפנים לכיוון ירושלים והמקדש. כותלו המערבי של הר הבית זכה למעמד מיוחד לעומת שאר הכתלים, למרות היותו קיר תמך ולא חלק אינטגרלי של בית המקדש השני, שנהרס על הרומאים בשנת 70 לספירה. לפי האמונה היהודית, השכינה לא עזבה מעולם את הכותל המערבי ואמונה זו היא שמעניקה קדושה לאבני הכותל. הכותל המערבי מהווה מקום פולחן לטקסים דתיים שונים, כגון טקסי בר מצווה אמירת סליחות בעשרת ימי תשובה, ברכת הכוהנים בסוכות ופסח, להטמנת פתקי בקשות בין חריצי האבנים, מתוך אמונה בקדושתו וכוחו לקיימן. הכותל הפך גם לאתר השבעת חיילי צה"ל מתוך אמונה בקדושתו. הממשל הבריטי בשנת 1931 חוקק חוק מנדטורי האוסר על כתיבה וחריטה באבני הכותל, מנהג שהיה נהוג עד אותה שנה, על מנת לשמור על קדושת המקום.
הפרשת חלה
מצוות הפרשת חלה היא אחת משלוש המצוות שלפי המסורת נמסרו לנשים ומבוססת על מצוות תרומת חלה על פי דיני התורה המחייבת תרומת מכל מאפה לכוהן הגדול  (במדבר, פרק ט"ו, פסוק י"ז), (יחזקאל, פרק מ"ד פסוק ל). מנהג הפרשת החלה השתרש במסורת היהודית לאחר חורבן הבית השני, והוא מיועד אמנם לנשים וגברים אך לרוב מקיימות אותו נשים.  מהות המנהג היא הפרשת כמות קטנה של הבצק המיועד להכנת חלות ושריפתו שלא למטרות אכילה. על פי המסורת משייכים למנהג זה סגולות רבות של מציאת זיווג, שלום בית, פרנסה, בריאות, לידה קלה, והצלחה בחיים. על פי המסורת, יש בכוחו של המנהג להגן על האדם מכל רע, ולזכותו בשפע של ברכות משמים. המצווה באה לכפר על חטא עץ הדעת אשר הביא את קללת 'בזעת אפך תאכל לחם'. לפי האמונה היהודית, על ידי קיום מצוות הפרשת חלה מכפרת האישה על חטא חוה ובכך מביאה ברכה לביתה.
איי ריוקיו
איי ריוּקיוּ (ביפן נקראים איי נָאנסֵיי, 南西諸島) הם קבוצת איים ביפן, השוכנים דרום מערבה מהאי קיושו ועד לאי טאיוואן במערב האוקיינוס השקט. הגדול מבין האיים הוא האי אוקינאווה. אדמיניסטרטיבית, איי ריקיו הצפוניים, איי סאצוּנָאן, שייכים למחוז קגושימה, בעוד שהאיים הדרומיים, המכונים ריוּקיוּ שוֹטוֹ, שייכים למחוז אוקינאווה. באיים שורר אקלים סובטרופי גשום המאופיין בחורפים נוחים וריבוי משקעים.