cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיה גרץ-רן
קריירה
היבט מרכזי בציור של גרץ רן עוסק ביחסים ובמקורות ההשראה שהיא מוצאת בתצלומים ישנים, וכיצד אלה מתגלגלים אל הציור הריאליסטי. זהו חלק מדיון פוסט-מודרני של שילוב מקורות השראה המתמזגים לכדי אמירה אמנותית וחברתית עדכנית. "שפת הדימויים החזותיים החליפה את השפה המילולית, כיוון שהסביבה הקרובה בחרה שלא לדבר על מה ש’לא כדאי לדבר עליו", כותב חיים מאור במאמרו.
בראיון עם ענת אור משווה גרץ רן את מלאכת האמנות לנזירות, לדעתה הן מקבילות בהרבה מובנים. כמו הנזירה, היא מקדישה את עצמה בצורה מוחלטת למשהו שמייחסת לו חשיבות עליונה, מתוך צורך להשאיר “טביעת רגל” בעולם ומשמעות לחייה ולסובבים אותה.
הסדרה הראשונה שציירה גרץ רן בין השנים 1980–1995 הייתה בצבעי מים על נייר. הציורים התמקדו בהיסטוריה המשפחתית, תוך התייחסות למאורעות וזכרונות השואה. תערוכה של עבודות אלו הוצגה במוזיאון ווילפריד ישראל, קיבוץ הזורע (1985). ציורים בסדרה זו מזכירים דפים תלושים וקרועים מתוך אלבומים ישנים ומצהיבים, שעברו למציאות חדשה ומקוטעת בציור שיש בו יסוד קולאז'יסטי.
בשנים 1996–2000 עברה לצייר בציורי שמן וטמפרה על בד. סדרה זו התמקדה בדמותה של אימה של גרץ רן ובדמות החלוצה בת היישוב הישן. חלק מהציורים מזכירים, כפי שמציין האוצר חיים מאור במאמרו המלווה את קטלוג התערוכה אל תלכי רחוק מדי, ציורי איקונות נוצריות. בקטלוג התערוכה, נעמי אביב מציינת כי רן ממזגת בין האם הפרטית שלה לבין החלוצה, משפטים כמו " הסבל זמני הוא אך כדאי" מצוטט ממכתבים שנהגה אמה לכתוב לה בהיותה ילדה ומופיעים בציוריה כחלק מהציור או ככותרת לציור.
בשנת 1999 קיבלה גרץ רן מלגת שהות ויצירה בסיטה בפריס. במהלך הסיורים בשוקי הפשפשים של העיר מצאה קרשי חיתוך למטבח והחלה לצייר עליהם. אלו הם אובייקטים מטופלים עליהם מצוירות נערות בלבוש לבן בוהק. חריצי החיתוך משתלבים בתוך הציור כמו פוצעים את גופן של הנערות.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 ועד שנת 2013, היא יצרה ציורי בד גדולים על רקע לבן של נערות צעירות בלבוש האפייני של ארץ ישראל של טרום מדינה. המיוחד בציורים שהם מתמקדים רק בחלק גוף מסוים של הנערות, כך שהדימוי שבור ואינו שלם ויוצר תחושה של קריעה או החסרה של הראש. קטיעה זו יוצרת בצופה חוסר נוחות מטריד: "בכל העבודות בתערוכה "לבנות" ממשיכה גרץ רן לחולל אקטים שונים של קיטוע וחיתוך של הדימוי המצולם ואחר כך המצויר. יש משהו בכורח הזה – לקטוע, לחתוך, לבודד, להדגיש, לחזור שוב ושוב בואריאציות על הנושא – שמעצים את תחושת האלימות המקופלת בכל." הסדרות לבנות (ילדות טובות) וחלוצות הוצגו בתערוכה לבנות (2002) במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, קיבוץ אשדות יעקב מאוחד.
בשנים 2014–2016 התמקדה גרץ רן בציורי שמן על בד ובאובייקטים מטופלים, שאותם אספה בשוקי פשפשים ובעזבונות שונים. אלה כללו קרשי מטבח, כפות טיוח, קופסאות מעבדה, ופריטי ישראליאנה מגוונים. שילוב הציור על גבי חפצים בשימוש היסטורי שהעבירו את תחושת השימוש הקודם יצרו קיטוב בין השימוש המקורי ובין הדימוי השתול והמצויר בצבעי שמן.
מתוך כך נולדה סדרת עבודות העוסקות במיתוסים נשיים מהתקופה של טרום קום המדינה: מיתוס תל חי, יזרעאליות, שומרות וח' חלוצה שמתה. כל אלה העמיקו את מחקרה של גרץ רן במקומה, מעמדה, תחושותיה וסוגיות נפשיות שאיתן התמודדו החלוצות. זהו דיון שנעדר באופן כמעט מוחלט מההיסטוריה הציונית. גרץ רן העלתה למודעות את הפנים המודחקים של החלוצות על קשיי ההסתגלות, האלימות הגלויה והסמויה שמהן הן סבלו. ציורים אלה הוצגו בתערוכה יזרעאליות (2014) בגלריה דוויק, במשכנות שאננים בירושלים.
הציור של גרץ רן נובע מתוך הבנת הכוח הטמון בדימויים ההיסטוריים והאופן שבו האמנות משמשת פלטפורמה לעיבוד החוויות, הזכרונות והרגשות האישיים. האמנות, עבורה, הוא כוח משחרר, המאפשר דיון רפלקסיבי בעל משמעות, גם שנים רבות לאחר התיעוד המצולם, או הציור בסטודיו של האמנית.
בשנת 2018 הציגה את עבודתה בתערוכה "עמק תפארת" שביקשה לשקף את השינויים שחלו בנוף העמק, הטבעי והאנושי ועל התהליכים הדרמטיים שהתחוללו בו.
בשנת 2020 השתתפה בתערוכה קבוצתית לרגל יום האשה הבין־לאומי שנדחתה תחילה בעקבות מגפת הקורונה והוצגה לבסוף בתחילת מרץ באותה שנה. התערוכה הציגה עבודות של אמניות מאוסף בנק דיסקונט ואמניות אורחות, העושות באמנותן שימוש בטכניקות ובחומרים ברוח תנועת ארטס אנד קראפטס, שצמחה באירופה ובארצות הברית בסוף המאה ה-19. עבודתה של גרץ רן בתערוכה זו היא העתק דמות הילדה מהיצירה שלה "חצאית כחולה בעמק" על גבי קרש חיתוך ירקות, העונה על יצירת המתח שבין אמנות לקראפט.
לא מחכה יותר לדוור
לא מחכה יותר לדוור הוא אלבום האולפן השני של הזמרת איגי וקסמן, אשר יצא בשנת 1997 על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
רקע והפקה
בשנת 1997 הוציאה את אלבומה השני, לא מחכה יותר לדוור, שגם אותו הפיק חמי רודנר. רוב הלחנים היו של שרון הולצמן. נכללו בו הלהיטים "לא מחכה יותר לדוור", "בדרך למילווקי", "שיר הנגב" ו"לעצום עיניים". בעקבות האלבום זכתה וקסמן בתואר "זמרת השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג'.
גם לאלבום זה הופקו כמה קליפים, וגם הוא זכה לאותה הצלחה שלה זכה האלבום הקודם, אדום. פרסום נוסף שזכתה לו באותה שנה היה כחלק מלהקה שהקימה עם ענבל פרלמוטר בבס ובשירה וטל גורדון ואסי לוי בגיטרה ובשירה. הלהקה התפרסמה בזכות שמה הפרובוקטיבי "המזדיינות", אך לא הספיקה להקליט שירים והתפרקה לאחר חזרות אחדות.
מרגריט, נסיכת הולנד
מרגריט, נסיכת הולנד (בהולנדית: Margriet, Prinses der Nederlanden; נולדה ב-19 בינואר 1943) היא השלישית מארבע בנותיה של יוליאנה, מלכת הולנד ואחותה של ביאטריקס, מלכת הולנד. הנסיכה היא השמינית בסדר הירושה לכתר ממלכת ארצות השפלה.
ביוגרפיה
מרגריט נולדה ב-19 בינואר 1943 לברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד וליוליאנה, נסיכת הולנד, באוטווה, קנדה, לאחר שמשפחת המלוכה ההולנדית נמלטה לשם בעקבות כיבוש הולנד על ידי גרמניה במלחמת העולם השנייה, ונקראה על שם "Marguerite" פרח ממשפחת המורכבים שהיווה סמל להתנגדות לגרמניה הנאצית. בעת לידתה, המושל הכללי של קנדה הסדיר את קבלתו של חוק מיוחד, שהכיר בחדרי הנסיכה יוליאנה בבית החולים באוטווה כשטח הולנדי אקסטריטוריאלי – שלולא כן לא הייתה מרגריט יכולה להיכלל בסדר הירושה לכתר ההולנדי. ב-29 ביוני אותה שנה הוטבלה מרגריט, וסנדקיה היו נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, המלכה מרי, ומרתה, נסיכת שוודיה. לאחר סיום המלחמה בשנת 1945 חזרו בני המשפחה להולנד, והתאחדו מחדש עם אביה ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד.
בעת לימודיה באוניברסיטת ליידן היא הכירה את בעלה לעתיד, פיטר ואן וולנהובן. האירוסין שלהם הוכרז ב-10 במרץ 1965, וב-10 בינואר 1967 הם נישאו בהאג, ונולדו להם ארבעה בנים. הזוג מתגורר בארמון הט לו.
הנסיכה מרגריט ייצגה את המלוכה ההולנדית באירועים וטקסים רשמיים רבים ונפגשה עם מנהיגים לאומיים רבים בעת ביקורם בהולנד. משנת 1987 עד 2011 היא שימשה כסגנית נשיאת הצלב האדום ההולנדי, ובין השנים 1984–2007 היא הייתה נשיאת קרן התרבות האירופאית.
משפחתה
ב-10 בינואר 1967 התחתנה מרגריט עם פיטר ואן וולנהובן, ממנו נולדו לה 4 בנים:
אבנר רז
אבנר רז (נולד ב-17 במרץ 1944) הוא מנהל ישראלי, כיהן כיו"ר התעשייה הצבאית, מנכ"ל אלישרא ומנכ"ל לומניס. שירת בצה"ל כקצין בדרגת תת-אלוף ועמד בראש להק ציוד בחיל האוויר.
ביוגרפיה
רז בוגר תואר ראשון בהנדסת חשמל מטעם הטכניון (1967) ובעל תואר שני בהנדסת מערכות וכלכלה מאוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית (1982).
הוא שירת שנים רבות בחיל האוויר והתקדם לדרגת תת-אלוף. בין השנים 1985 ל-1989 עמד בראש להק הציוד. לאחר שחרורו שימש סמנכ"ל בתעשייה האווירית וניהל את חטיבת בדק מטוסים. בשנים 1994 עד 2003 כיהן כמנכ"ל ונשיא אלישרא.‬ ביוני 2003 מונה למנכ"ל חברת לומניס וכיהן בתפקיד עד שנת 2007. ביוני 2007 מונה ליו"ר התעשייה הצבאית וכיהן בתפקיד עד יוני 2010. בספטמבר 2010 מונה למנכ"ל חברת אלול תמארינד.
זאב רוזנהק
זאב רוזנהק (נולד ב-1961) הוא סוציולוג ישראלי שמתמחה בסוציולוגיה כלכלית וכלכלה פוליטית. מכהן כפרופסור מן המניין במחלקה לסוציולוגיה, למדע המדינה ולתקשורת באוניברסיטה הפתוחה. כמו כן, שהה במעמד של פרופסור-אורח במספר אוניברסיטאות בארצות-הברית וקנדה.
תולדות חיים
נולד בבואנוס איירס, ארגנטינה, להורים ילידי ארגנטינה, ברטה ולאון, שהוריהם היגרו ממזרח-אירופה. לרוזנהק יש אחות אחת, דיאנה, עורכת דין במקצועה. בגיל 19 עלה לישראל ממניעים ציוניים. לאחר שהות קצרה באולפן בקיבוץ גן שמואל, עבר לירושלים והחל ללמוד באוניברסיטה העברית. בשנת 1985 סיים תואר ראשון דו-חוגי בחינוך וסוציולוגיה. בשנת 1988 סיים תואר שני בסוציולוגיה, כשאת עבודת המ.א., שעסקה בתהליכים החברתיים הנלווים לפיתוח אזורי בקוסטה ריקה, כתב בהנחייתם של פרופ' אריק כהן ופרופ' יהודה דון. בשנת 1996 סיים תואר שלישי, כשאת עבודת הדוקטור שעסקה בהתפתחות מדינת רווחה דואלית בישראל, כתב בהנחייתו של פרופ' מיכאל שלו.
לאחר סיום לימודיו, נסע לארצות הברית לפוסט דוקטורט באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
עם חזרתו, לימד במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בין השנים 1998–2005.
מחקרו
רוזנהק עוסק בסוציולוגיה של הכלכלה ובכלכלה פוליטית.
במסגרת זו, תחומי מחקרו המרכזיים הם:
תפקידי ניהול אקדמי
במקביל לעיסוקו במחקר, מילא רוזנהק תפקידי ניהול אקדמי באוניברסיטה הפתוחה.
בין הבולטים שבהם:
ספרים שכתב או ערך
זאב רוזנהק (כותב ספר הקורס ועורך מקראת המאמרים), חברה, פוליטיקה וכלכלה, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2017.
שמרון (דמות מקראית)
שִׁמְרֽוֹן (בכתיב מלא: שימרון) הוא דמות מקראית, בנו הרביעי והאחרון של יששכר ונכדם של יעקב ושל לאה. לשמרון היו שלושה אחים: תולע, פוה או פואה וישוב או ישיב או יוב. למשפחתו של שמרון קראו משפחת השמרוני.
זאב רוזנהק
ספרים שכתב או ערך
דניאל ממן וזאב רוזנהק, בנק ישראל: כלכלה פוליטית בעידן נאו-ליברלי, תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 2009.
שמרון (דמות מקראית)
יש מעט מן החוקרים הסוברים שליששכר כלל לא היה בן שמרון, אלא זה שם של ישוב בשם שמרון. ואין זה היישוב שבנחלת זבולון אלא שבנחלת יששכר. דעה זאת מאוד קיצונית ולא מקובלת.
זאב רוזנהק
ספרים שכתב או ערך
Daniel Maman and Zeev Rozenhek ,The Israeli Central Bank: political economy, global logics and local actors, Abingdon, Oxfordshire, UK: Routledge, 2011.
סי בריז
סי בריז (באנגלית: Sea Breeze) הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי המורכב מ-40 מ"ל וודקה, 120 מ"ל מיץ חמוציות ו 30 מ"ל מיץ אשכוליות. את כל המרכיבים יש למזוג לכוס הייבול עם קרח במזיגה ישירה ולקשט בפלח ליים.
זאב רוזנהק
מבחר ממאמריו
רוזנהק כתב יותר מ-50 מאמרים מדעיים.
סי בריז
הקוקטייל, שגרסתו הראשונה (שהכילה גם ג'ין וגרנדין) הומצאה בשנות ה-20, לא נעשה פופולרי עד שנות ה-70, כל הנראה כיוון שבשנת 1959 מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית הצהירה כי גידולים של חמוצית היו נגועים בקוטלי עשבים רעילים.
זאב רוזנהק
מבחר ממאמריו
להלן כמה ממאמריו הנבחרים:
זאב רוזנהק, מהגרי עבודה במדינת הרווחה הישראלית: מגמות הדרה והכלה, ביטחון סוציאלי, מס' 56, נובמבר 1999, עמ' 97–112.
מימי אייזנשטדט, זאב רוזנהק, הפרטה ודפוסי מעורבות חדשים של המדינה: תוכנית הסיעוד בישראל, ביטחון סוציאלי, מס' 60, יולי 2001, עמ' 113–128.
דניאל ממן, זאב רוזנהק, מנכיחים את הגלובלי: בנק ישראל ופוליטיקת ההכרח של הניאו ליברליזם, סוציולוגיה ישראלית, כרך י, חוברת 1, 2008, עמ' 107–131.
זאב רוזנהק, מיכאל שלו, הכלכלה הפוליטית של מחאת 2011: ניתוח דורי-מעמדי, תיאוריה וביקורת, גיליון 41, קיץ 2013, עמ' 45–68.
דניאל ממן, זאב רוזנהק, בנייתו של הומו פיננסיוס: מוסכמות, רגשות ומוסר בחינוך פיננסי, סוציולוגיה ישראלית, כרך כ, חוברת 1, 2019, עמ' 23–49.
Rosenhek, Zeev. 1998. “New Developments in the Sociology of Palestinian Citizens of Israel: An Analytical Review”, Ethnic and Racial Studies, 21, 3: 558-578.
Rosenhek, Zeev. 2000. “Migration Regimes, Intra-State Conflicts and the Politics of Exclusion and Inclusion: Migrant Workers in the Israeli Welfare State”, Social Problems, 47, 1: 49-67.
Maman, Daniel and Zeev Rosenhek. 2007. “The Politics of Institutional Reform: The ‘Declaration of Independence’ of the Israeli Central Bank”, Review of International Political Economy, 14, 2: 251-275.
Rosenhek, Zeev. 2013. “Diagnosing and Explaining the Global Financial Crisis: Central Banks, Epistemic Authority and Sense-Making.” International Journal of Politics, Culture and Society, 26, 3:255-272.
Rosenhek, Zeev and Michael Shalev. 2014. “The Political Economy of Israel’s ‘Social Justice’ Protests: A Class and Generational Analysis.” Contemporary Social Science: Journal of the Academy of Social Sciences, 9, 1:31-48.
Maman, Daniel and Zeev Rosenhek. 2019. “Responsibility, Planning and Risk Management: Moralizing Everyday Finance through Financial Education.” The British Journal of Sociology, 70, 5:1996-2019.
קורסים שתרם לפיתוחם במסגרת האוניברסיטה הפתוחה
רוזנהק תרם לפיתוחם של קורסים רבים בסוציולוגיה במסגרת האוניברסיטה הפתוחה. פיתוח הקורסים נועד, בראש ובראשונה, למען הסטודנטים של האוניברסיטה הפתוחה, אך בעקיפין תרם לכלל הלומדים והמתעניינים במדעי החברה בישראל. בין הקורסים האלה ניתן למנות את הקורסים הבאים:
יוסוף לוואל
יוסוף לוואל (באנגלית: Yusuf Lawal; נולד ב-23 במרץ 1998) הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת הקיצוני השמאלי בארוקה.
קריירה
לוואל נולד בלאגוס שבניגריה, והחל לשחק כדורגל במחלקות הנוער של מועדון מקומי. בקיץ 2017 חתם על חוזה לשלוש עונות עם אופציה לעונה נוספת בלוקרן מליגת העל הבלגית. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במדי הקבוצה הבכירה ב-14 באפריל 2018, בניצחון 3–0 על אופן.
ענאן ח'לאילי
ענאן ח'לאילי (בערבית: عنان خلايلة; נולד ב-3 בספטמבר 2004) הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת מכבי חיפה מליגת העל, בנבחרת עד גיל 20 ובנבחרת הצעירה עד גיל 21.
מכבי חיפה
ח'לאילי נולד בחיפה, ישראל למשפחה שהגיע במקור מסח'נין. גדל במחלקות הנוער של בית"ר חיפה, מ.כ. נווה יוסף ומכבי חיפה. את עונת 2022/23 סיים ענאן עם 11 שערי ליגה והיה שותף לזכייה של מכבי חיפה באליפות ליגת העל לנוער. ב-2 בפברואר 2022 ערך ח'לאילי את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מכבי חיפה, בניצחון 2–0 על הפועל חדרה במסגרת שלב רבע הגמר של גביע המדינה לעונת 2021/2022. ב-11 ביולי 2023 כבש את שער הבכורה שלו בניצחון 4–0 על חאמרון ספרטנס במוקדמות ליגת האלופות.
ב-22 ביולי 2023 כבש ענאן בניצחון 3–1 בגמר אלוף האלופים מול בית"ר ירושלים והיה שותף לזכייה בתואר.
קריירה בינלאומית
ח'לאילי החל לשחק בנבחרת ישראל עד גיל 19 בשנת 2022.
בשנת 2023 נכלל בסגל נבחרת ישראל לטורניר גביע העולם בכדורגל עד גיל 20. בשמינית הגמר מול נבחרת אוזבקיסטן, כבש את שער הניצחון בדקה השביעית של תוספת הזמן, לפני שריקת הסיום. ח'לאילי סיים את הטורניר כמלך שערי הנבחרת בטורניר לאחר שכבש שער גם ברבע הגמר מול נבחרת ברזיל, ושער נוסף במשחק על המקום השלישי בו ניצחה ישראל את קוריאה הדרומית 3–1 בו אף הוסיף בישול.
לקראת טורניר אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 לשנת 2023, זומן ח'לאילי לסגל נבחרת ישראל. חלאילי צלח את הפנדל שלו בדו-קרב הפנדלים במהלך שלב רבע הגמר מול המארחת גאורגיה, וסייע לנבחרת לעלות לשלב חצי הגמר ולהעפיל לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024).
תארים
מכבי חיפה
הנחת יסוד למטפיזיקה של המידות
הנחת יסוד למטפיזיקה של המידות (גרמנית: Grundlegung zur Metaphysik der Sitten) הוא ספר מאת עמנואל קאנט. הספר, שהודפס בגרמנית בשנת 1785, מהווה העבודה הראשונה של קאנט בגיבוש הפילוסופיה של המוסר שלו, ועד היום הוא אחד הספרים החשובים ביותר בתחום זה.
קאנט ראה את עבודתו בספר כחקירה המבהירה את המושגים והעקרונות הבסיסיים של כל תאוריה מוסרית ראויה, הוא שאף לחשוף את הכלל היסודי של המוסריות, ולהראות שאנו (היצורים התבוניים) מחויבים לו. בטקסט, קאנט מציע ראייה ייחודית המבססת את המוסריות של פעולה אך ורק על הכלל שעל פיו האדם בחר לפעול את הפעולה. במובן זה קאנט הוא דאונטולוג, ובכך הוא עומד מול תורת החוש־המוסרי (סנטמנטליזם) והתורה הטלאולוגית של זמנו מצד אחד, והתועלתנות שבאה אחריו מצד שני. אך מעבר לכך, המהלך של קאנט רדיקלי אף יותר — הוא מבקש לבסס את הקריטריון לבחינה של הכלל המנחה את הפעולה, אך ורק על העקביות הצורנית של אותו כלל עם היותו חוק מוסרי. שתי רגליים אלו, הדאונטולוגיה והפורמליזם, יוצרים את המבנה הייחודי של תורתו המוסרית של קאנט.
"הנחת יסוד" מחולקת להקדמה ושלושה חלקים. המהלך שלו מתחיל מההיגיון והתפיסה המקובלת והאינטואיטיבית של המושגים המוסריים, ועולה עד לקבלת החוק העליון והבלתי־מותנה. לכן הלוגיקה בספר כתובה בסדר הפוך, ומצדיקה בכל שלב את השלב הקודם על ידי עקרונות מבוססים ומופשטים יותר. החלק השלישי והאחרון לוקה בערפול מסוים, אותו מבהיר קאנט בספרו ביקורת התבונה המעשית שיצא בשנת 1788.
הקדמה
בהקדמה ל־"הנחת יסוד" קאנט מדגיש את הצורך לפילוסופיה טהורה של המוסר, ונותן כמה הערות מקדימות כדי להסביר את מקומו של הפרויקט הזה ואת שיטת החקירה שלו. קאנט פותח את ההקדמה בקבלת החלוקה היוונית העתיקה של הפילוסופיה ללוגיקה, פיזיקה ואתיקה (במובן של מוסר).
לוגיקה היא צורנית באופיה — היא דנה אך ורק בצורות המחשבה עצמם, ולא במושא מסוים. לעומתה, הפיזיקה והאתיקה עוסקות במושאים מסוימים. הפיזיקה מתעניינת בחוקי הטבע, והאתיקה בחוקי החירות. בנוסף, לוגיקה היא תחום א-פריורי, כלומר, אמיתות לוגיות אינן תלויות בניסיון כלשהו להצדקתן. מולה, לפיזיקה ולאתיקה חלקים אמפיריים ולא-אמפיריים. החלק האמפירי בפיזיקה דן בחלקים המקריים או האפשריים (קונטינגטים) של המציאות, כגון אלו ישויות פיזיקליות קיימות ומה הקשרים ביניהן. החלק הלא-אמפירי בפיזיקה דן במושגים היסודיים (וההכרחיים) של הטבע כמו החלל, הזמן והחומר. באופן דומה, גם האתיקה מכילה חלק אמפירי, הדן במה — בהינתן הטבע המקרי של האדם — מגדיל את הרווחה או האושר האנושי. החלק הלא אמפירי עוסק בחקירה א-פריורית של טבע המוסריות עצמה. היות שזוהי חקירה א-פריורית, קאנט קורא לחלק זה "מטפיזיקה של המידות". הוא מקביל לחלק הלא-אמפירי של הפיזיקה, לו קורא קאנט "מטפיזיקה של הטבע".
קאנט ממשיך ומנמק את הצורך לאותה חקירה ייחודית שהוא קורא לה "מטפיזיקה של המידות". לדעתו, על החוק המוסרי להיות בעל הכרחיות מוחלטת (4:389). כלומר, להיות מוחלט וחד משמעי עד כדי כך שהוא לא משתנה על פי הנסיבות המקריות בעולם של האנשים השונים. החוק המוסרי, אם הוא קיים, הוא אוניברסלי והכרחי, לכן הדרך היחידה ההגיונית לחקור אותו הוא על ידי חשיבה רציונלית א-פריורית. לכן, הבנה תאורטית נכונה של מוסריות מחייבת מטפיזיקה של המידות. קאנט חושב שעד שלא תסתיים החקירה, המידות הטובות עצמן יושחתו כי הכלל המנחה אותן חסר (3:390). החיפוש אחר העיקרון העליון של המוסריות — התרופה לבלבול בחקירה המוסרית — מעסיק את קאנט בשני הפרקים הראשונים של "הנחת יסוד".
בכוונת מכוון, ההערות של קאנט בהקדמה מכינות את הקורא לעומס הרעיונות שהוא יפתח בהמשך הספר. מטרת הספר היא לגלות את היסודות לתורה מוסרית. מפני שקאנט האמין שכל עובדה שמקורה בידע אמפירי חייבת להיות מקרית לחוק המוסרי, הוא יכול לגזור הכרחיות, שאותו החוק המוסרי מחייב, רק על ידי הסקה א-פריורית. זה המובן של ההכרחיות שילווה את "הנחת יסוד" כדי לכונן אתיקה טהורה (א-פריורית). אתיקה כזו מסבירה את האפשרות של חוק מוסרי ומוצאת את מה שקאנט קורא לו "העיקרון העליון של המוסריות". מטרת הפרקים הבאים של "הנחת יסוד" היא להסביר כיצד החוק המוסרי צריך להראות אם הוא קיים, ואז להראות שהוא אכן קיים ומחייב אותנו.
חלק ראשון - מעבר מן ההכרה התבונית המוסרית הרגילה אל זו הפילוסופית
בחלק הראשון, קאנט מתחיל מההיגיון המוסרי המקובל (לטענתו) ומראה ממנו את העיקרון העליון של המוסריות, שהוא קורא לו הצו הקטגורי. קאנט טוען שעל ידי מספר הנחות יסוד של ההיגיון המוסרי הכללי, יחד עם ניתוח של מושגים כמו "טוב" ו"חובה", ניתן לגזור את העיקרון העליון של המוסריות, היינו הצו הקטגורי. הדיון של קאנט בחלק הראשון יכול להתחלק לארבעה חלקים: מושג הרצון הטוב, הטיעון הטלאולוגי, שלוש הטענות בנוגע למושג החובה והצו הקטגורי.
הרצון הטוב
קאנט טוען שכל טוב, מלבד הרצון הטוב, הוא טוב מסויג. ובמילה מסויג, קאנט מתכוון שהטובין הללו טובים רק ככל שהם מניחים או גוזרים את הטוב שבהם מדבר אחר. כלומר, הם מותנים. ניקח לדוגמה את העושר. עושר יכול להיות טוב מאוד אם הוא מתועל לרווחה אנושית, אך רע מאוד אם הוא משחית את האנשים שמאחוריו. באופן דומה, פעמים רבות אנו מעוניינים בחכמה ורואים בה מעלה טובה, אך לעולם לא נראה בחכמה של אדם רשע דבר טוב. הרצון הטוב, לעומתם, טוב מתוך עצמו. קאנט כותב: "הרצון הטוב אינו טוב בגלל מה שהוא גורם או מצליח לעשות, ולא בגלל כשירותו להשגת מטרה מוצעת כלשהי, אלא בגלל עצם הרצייה בלבד, כלומר הוא טוב כשלעצמו..." (4:394) הטבע המדויק של מושג הרצון הטוב הוא נושא העומד לדיון פרשני. בכל זאת, כדאי להוסיף שתי נקודות להבהרת המושג: ראשית, אין זה רצון במובן של משאלה או של תקווה, אלא ברצון העומד מאחורי ניסיון לפעול ממש; שנית, קאנט מדגיש כי במושג הרצון נכנס גם מושג המאמץ. כלומר, במושג הרצון נכללים כל מערך המחשבות שהביאו אותו לפעול בצורה מסוימת, אך לא התוצאה עצמה של הפעולה.
הטיעון הטלאולוגי
קאנט מאמין שקיים טיעון טלאולוגי (תכליתי) המראה כי "ייעודה האמיתי של התבונה חייב להיות יצירתו של רצון שהוא טוב." (4:396). בדומה לטיעונים טלאולוגים אחרים כמו הטיעון הטלאולוגי לקיומו של אלוהים, הטיעון הטלאולוגי של קאנט מגיע מן התחושה שכל טבע נועד להגשים תכלית או טלוס. באופן זה, טוען קאנט שלא ייתכן שתפקידו של הכושר התבוני ייגמר בתועלת־עצמית ובחיפוש אחר אושר — מטרות המושגות ביתר קלות על ידי הנטיות הטבעיות שלנו. לטענתו, הכוח המנחה את הרצון שלנו בחיפוש אחר עניינים כאלו הן הנטיות שלנו. באלמינציה, קאנט טוען שהיכולת התבונית שלנו חייבת לשרת מטרה אחרת, ליצור רצון טוב. או במילותיו של קאנט: "ליצור רצון... שהוא טוב כשלעצמו...". הטיעון הטלאולוגי של קאנט נחשב בעייתי. רבים הטילו ספק בהנחה שלנטיות האנושיות יש באמת מטרה טבעית ברורה.
שלוש הטענות בנוגע לחובה
הטיעון הטלאולוגי, גם אם הוא נכשל, בכל זאת מצביע על ההבדל בין רצון המונחה על ידי הנטיות שלנו, ורצון המונחה על ידי התבונה. בסופו של דבר, קאנט יטען כי רצון המונחה על ידי התבונה הוא רצון הפועל מתוך תחושת חובה. הטיעון של קאנט מוצג על ידי שלוש טענות עיקריות, כאשר השלישית נגזרת מהשתיים הראשונות.
קאנט לא מציג את הטענה הראשונה בצורה מפורשת, אלא מדגים אותה מתוך התבוננות בהיגיון המוסרי המקובל. לשיטתו, השכל הישר מבדיל בין שלושה סוגי פעולות: קאנט מדגים את ההבדל בין 2 ל־3 על ידי דוגמה של חנווני (4:397) שאינו תובע מחיר מופקע מקונה חסר ניסיון על מנת, לשמור על תדמית העסק שלו. לאור העובדה שהפעולה לא הגיעה מתוך תחושת החובה, אין ערך מוסרי לפעולת החנווני. בניגוד לחונווני, קאנט נותן כדוגמה אדם בעל "ביש־מזל וצער שאין בו מרפא" (4:398) המקיים את חובתו המוסרית לשמור על חייו ולא להתאבד. משום שהאדם פעל מתוך תחושת חובה מוסרית (לא מתוך נטייה טבעית, ואפילו בניגוד אליה), למעשיו יש ערך מוסרי. כלומר, קאנט טוען שיש ערך מוסרי אך ורק לפעולות שהן מתוך החובה (סוג 3). קיימות פרשנויות שונות למשפט האחרון, ובעיקר איזו עמדה רגשית מצופה מהאדם המוסרי. האם יש הבדל בין מצבים בהם החוק המוסרי מתלכד על נטיותינו הטבעיות ומצבים שלא? האם מספיק לקבל החלטה במנותק משיקולים שאינם מוסריים, או שיש גם לאחוז רק בתחושת החובה בעת המעשה? במידה רבה שאלות אלו קשורות גם למושג הרצון הטוב עצמו.
הטענה השנייה של קאנט היא כי "'ערכה המוסרי של פעולה מתוך חובה, אינו במטרה שמבקשים להשיג באמצעותה, אלא בכלל הפעולה שעל פיו מחליטים לבצע אותה. הערך המוסרי אינו תלוי אפוא בהתממשות מושא הפעולה אלא רק בעקרון הרצייה שעל פיו הפעולה נעשית, בלי להתחשב במושא כלשהו מן המושאים של כוחות התשוקה שלנו.' (4:400)"במילים אחרות, קאנט טוען שהערך המוסרי של פעולה לא תלוי באף אחד מהתוצאות שלה, אמיתיות או משוערות, אלא רק בכלל שעמד מאחורי הכוונה של הפעולה. קיימת הקבלה בין טענה זו לדיון במושג הרצון הטוב, בו טען קאנט כי רצון הוא טוב באמת רק מתוך סוג הרצון עצמו ולא מתוך הנסיבות והתוצאות שלו.
קאנט מחבר את שתי הטענות יחד לטענה שלישית, שהיא טענה כללית על מושג החובה כפי שהוא נתפס בהיגיון הכללי לדעתו. הטענה היא כי "חובה היא ההכרח לפעול מתוך מתן־כבוד לחוק" (4:400). במלה "חוק" אין הכוונה לחוק המדינה אלא לחוק העומד מאחורי החובה עצמה, ובעיקר לחוק המוסרי. טענה אחרונה זו משמשת כבסיס לטיעון עבור העיקרון העליון של המוסריות — הצו הקטגורי.
הצו הקטגורי
קאנט טוען שמאחורי כל פעולה שלנו (הן מתוך נטייה והן מתוך מוסריות) יש כלל־פעולה (maxim of an action). לדוגמה, החנווני בדוגמה הקודמת, פעל מתוך דאגה לתדמית מרכולתו ולכן כלל־הפעולה שעמד מאחורי המעשה שלו הוא "קבע מחיר אחיד לקונים". לעומתו, האדם ביש המזל פועל מתוך הכלל "שמור על חייך". נשים לב כי כלל־הפעולה של החונווני נכון רק עד כמה שהוא תורם לשיפור תדמית המרכול, כלומר, הוא קשור למטרות ולנסיבות חייו של החנווני. מהטענה השלישית אנו למדים כי הכלל המוסרי חייב להיות אוניברסלי והכרחי, כלומר, לא מותנה על ידי מטרות ונסיבות חיים. לעומת החנווני, כלל הפעולה של האדם חסר־המזל אינו מותנה כי הוא מגיע אך ורק מהיותו כלל מוסרי תקף. לכן בנקודה זו שואל קאנט, "מה יכול להיות טיבו של חוק זה, שייצוגו במחשבה מוכרח לקבוע את הרצון גם בלי להתחשב בתוצאה הצפויה שלו...?" (4:402) הוא מסיק כי החוק היחיד שנשאר עמו לאחר סדרת ההפשטות שביצענו, הוא חוק הכולל אך ורק את צורת החוק עצמה, כלומר את האוניברסליות שלו. מכאן מגיע קאנט אל הניסוח המוכר של הצו הקטגורי: "לעולם אל לי להתנהג אלא בדרך כזאת שאוכל גם לרצות שכלל הפעולה שלי יהיה לחוק כללי." (4:402).
חלק שני — מעבר מן הפילוסופיה העממית של המוסר אל המטאפיזיקה של המידות
החלק השני מתחיל בביקורת על הניסיונות לתת שיפוט מוסרי המבוסס על תצפיות אמפיריות. קאנט טוען בפרק זה כי אפילו כאשר אנו מתנהגים בצורה מוסרית, איננו יכולים להיות בטוחים אם אנו פועלים מתוך חובה ולא על ידי הנטיות שלנו. הוא מוסיף כי בני־אדם טובים מאוד בלהשלות את עצמם בהערכת הסיבות לפעולתם ולכן אפילו בסיטואציות שבהן בני־אדם מאמינים כי הם פעלו מתוך חובה, ייתכן והם פעלו רק בהתאם לחובה ולמעשה פעלו מתוך דחף מקרי. ובכל זאת, עצם העובדה כי בני־האדם מסוגלים לראות את עצמם כפועלים בניגוד למוסר, מעיד כי יש בידיהם איזושהי תפישה פונקציונלית של חוק מוסרי.
הטיעון של החלק השני פותח בכמה אבחנות בנוגע לרצייה רציונלית: כל הדברים בטבע פועלים בהתאם לחוקים, אך רק יצורים תבוניים פועלים (או יכולים לפעול) על פי הדימוי של חוקים. במילים אחרות, רק ליש תבוני היכולת לזהות ולגזור עקרונות מחוקים שינחו את מעשיו. לכן, רק ליצור תבוני יש תבונה מעשית (מול "תבונה עיונית"). החוקים והעקרונות של יש תבוני גוררות צווים, או כללים המכריחים את הרצון. לדוגמה, אם אדם מעוניין להיות שחקן כדורגל מוצלח, הוא יזהה ויגזור את הכללים שיאפשרו לו להשיג מטרה זו. כללים אלו נותנים לו צווים שאותם הוא חייב לקיים עד כמה שהוא מעוניין באמת להיות שחקן כדורגל גדול.
צווים
קאנט מבדיל בין צווים היפותטיים (מותנים) לקטגוריים (מוחלטים). צו היפותטי נותן את הכללים על מנת להשיג תכלית מקרית כלשהי (תכלית המבוססת על התשוקה או הנטיות). כך, לדוגמה, אם אדם רוצה גלידה, עליו ללכת לחנות גלידה או להכין לעצמו גלידה. אך כלל זה נכון רק אם האדם בכלל רוצה גלידה, אם הוא איננו רוצה, הצו לא מחייב אותו. קאנט טוען שקיימים שני סוגים של צווים היפותטיים: כללים של מיומנות (skill) וכללים של פיקחות (prudence). כללים של מיומנות נקבעים על ידי תכלית ספציפית ונותנים את הפעולות ההכרחיות להשגת תכלית זו. לעומתם, קאנט מזהה כי קיימת תכלית אחת המשותפת לכל היצורים התבוניים, דהיינו האושר. קשה, אם לא בלתי אפשרי, לדעת איזה רצון יעשה אותנו מאושרים. לכן לכל היותר נקבל כללי פקחות, בניגוד לכללים מוחלטים וכוללים. יש להוסיף כי התנגדותו של קאנט לחשיבות כללים אלו (למעשה, הכללים המנחים את התורה התועלתנית) היא בשלושה מישורים שונים: ראשית קאנט מטיל ספק ביכולת לקבוע אפריורית כללים להגדלת האושר. אך חשוב מכך, קאנט מתנגד בהעמדה של תכלית אמפירית (האושר) בבסיס הכלל המוסרי. האפריוריות של הכלל המוסרי צריכה להיות בעצם הניסוח שלו עצמו. לבסוף, וברמה המופשטת ביותר: קאנט מתנגד לכך שהכלל המוסרי יהיה מותנה. מה יקרה כאשר יושג האושר? מה יהיה הכלל המוסרי במקרה זה? במילים אחרות, החוק המוסרי לא יכול להיות צו היפותטי, אלא קטגורי.
הצו הקטגורי
נזכיר כי החוק המוסרי, אם קיים, חייב לכלול כלליות והכרחיות. לכן, החוק המוסרי לא יוכל להתבסס על צווים היפותטיים, המוכלים רק כאשר אדם מאמץ תכלית כלשהי. במקום, הצו של החוק המוסרי חייב להיות צו קטגורי. הצו הקטגורי נכון לכל הישים התבוניים, ללא תלות במטרותיהם ובנסיבותיהם. אם נוכל למצוא כלל כזה, הוא יוכל לתת לנו חוק מוסרי. כיצד יכול צו קטגורי כזה להראות? אנו יודעים כי הוא אינו יכול להתבסס על תכליות ספציפיות שאנשים מאמצים להם ככללי־פעולה. קאנט טוען שאנו נשארים רק עם אלטרנטיבה אחת, דהיינו שהצו הקטגורי יכלול אך ורק את רעיון החוק עצמו. נזכור כי חוקים, לפי הגדרתם, הם כלליים. מאבחנה זו גוזר קאנט את הצו הקטגורי, המחייב את הפועל המוסרי לפעול רק באופן שבו מעשיו יוכלו גם להיות (מבחינת עקביות הרצון) לחוק אוניברסלי. (4:421) הצו הקטגורי הוא מבחן לכללי פעולה; הוא עדיין אינו יוצר חובות בפני עצמו. הצו הקטגורי בניסוחו זה הוא הטענה הכללית של קאנט על צורת העיקרון העליון של המוסריות. קאנט ממשיך ונותן שלושה ניסוחים נוספים לצו.
ניסוח החוק האוניברסלי
הניסוח הראשון קובע כי פעולה מותרת מוסרית אם כל פועל יכול לאמץ את אותו כלל פעולה מבלי להיתקל באחד משני סוגים של סתירות. ניסוח זה נקרא ניסוח החוק האוניברסלי. הוא קובע כי יש לפעול "על פי אותו כלל פעולה שעל פיו תוכל באותו זמן לרצות שהוא יהיה לחוק אוניברסלי" (4:421).
כלל מוצע יכול להפר את הדרישה מעלה באחת משתי דרכים. ראשית, נוכל להצביע על סיטואציה בה הכלל המוצע נעשה בלתי אפשרי בעולם בו הכלל נעשה אוניברסלי. לדוגמה, נתאר לעצמנו אדם בעל צורך כספי המקבל הלוואה לאחר שנשבע שבועת שקר להחזרת הכסף. אם כולם יעקבו אחרי הכלל הזה, איש לא יסמוך על רעהו בהבטחת הבטחה, והמוסד החברתי (ובמובן הזה גם המושגי) של הבטחת הבטחות יהרס. אך, הכלל המורה על שבועת שקר על החזרת הלוואה, תלוי עמוקות במוסד של הבטחת הבטחות, שבתורו נהרס על ידי הפיכת אותו כלל בדיוק לאוניברסלי. קאנט קורא לסוג כזה של סתירה "סתירה מושגית", מפני שבלתי אפשרי לתפוש את כלל הפעולה באופן אוניברסלי.
שנית, כלל פעולה יכול להכשל על ידי יצירה של "סתירה ברצון" (4:424). סוג כזה של סתירה מגיע כאשר האוניברסליזציה של כלל פעולה סותרת משהו שכל פועל רציונלי ירצה. לדוגמה, לאדם יכול להיות כלל פעולה שלא לעזור לאחרים כשהם בצרה. קאנט חושב שכל הישים התבוניים ירצו באופן הכרחי עזרה מאחרים בסיטואציה מסוימת. לכן, לא ניתן לרצות שכלל הפעולה יאומץ באופן אוניברסלי.
ניסוח האדם כתכלית
הניסוח השני של הצו הקטגורי הוא ניסוח "האדם כתכלית", אליו מגיע קאנט לאחר חיפוש אחר תכלית או התוכן שיכול לעמוד בבסיס העיקרון המוסרי שאנו מחפשים. היות שהחוק המוסרי הכרחי ואוניברסלי, בסיסו חייב להיות בעל ערך מוחלט (4:428). עלינו למצוא דבר בעל ערך מוחלט שכזה, תכלית כשלעצמה, שתוכל להיות הבסיס היחיד האפשרי לצו הקטגורי. קאנט טוען כי "האדם וכל יש תבוני בכלל קיים כתכלית כשלעצמה." (4:428) לכן הצו התואם למסקנה זו, ניסוח האדם כתכלית, מחייב כי יש לפעול "באופן כזה, שלעולם לא תתייחס אל האנושות, הן זו שבך הן זו שבכל כל אדם אחר, כאל אמצעי בלבד, אלא תמיד ובאותו הזמן כאל תכלית." (4:429) כאשר אנו מתייחסים אחרים כאמצעי בלבד לתכליתנו שלנו, אנו מגיעים לסתירה מושגית. אך קאנט חושב שיש לנו גם חובה לראות גם באנושות כולה תכלית כשלעצמה.
ניסוח האוטונומיה וממלכת התכליות
ניסוח האוטונומיה משלב חלקים משני הניסוחים הקודמים. ניסוח החוק האוניברסלי כולל בתוכו את החשיבה על כלל הפעולה כאילו היה חוק אובייקטיבי, ואילו ניסוח האדם כתכלית סובייקטיבי יותר ומתייחס לדרך בה על אדם להתנהג לאנשים אחרים. ניסוח האוטונומיה מחבר את האובייקטיביות של הראשון והסובייקטיביות של השני, ומציע לפועל המוסרי לחשוב על עצמו כמחוקק של חוק אוניברסלי. כדי לעשות זאת, על האדם לבדוק את כלל הפעולה מול החוק המוסרי שהוא חוקק. עקרון האוטונומיה הוא "העיקרון, שעל פיו כל רצון אנושי הוא רצון המחוקק חוקים אוניברסליים בכל כללי הפעולה שלו" (4:432). קאנט טוען שניסוח האוטונומיה מעלה "מושג פורה", ממלכת התכליות. ממלכת התכליות היא "איחוד שיטתי" של כל התכליות כשלעצמן (הישים התבוניים) והתכליות שהן מציבות לעצמן. לכל התכליות של האנשים הרציונליים (שהם מציבים לעצמם) יש מחיר, וניתן להמיר אחד באחר. לתכליות כשלעצמן לעומתם, יש ערך עצמי (או פנימי. במובן של כבוד — dignity) והן אינן ברות השוואה.
מלבד היותה הבסיס לניסוח האוטונומיה וממלכת התכליות, לאוטונומיה עצמה תפקיד חשוב בפילוסופיה המוסרית של קאנט. האוטונומיה היא הכושר של האדם להיות מחוקק של החוק המוסרי, או במילים אחרות, לקבוע את החוק המוסרי לעצמו. האוטונומיה מנוגדת להטרונומיה, הכוללת את הקביעה של הרצון על ידי כוח החיצוני לו. היות שכוחות חיצוניים יכולים לקבוע את הפעולות שלנו רק באופן מקרי (בצורה של צו היפותטי) (4:441), קאנט מאמין שהאוטונומיה היא הבסיס היחיד האפשרי לחוק המוסרי (4:440). קאנט מאמין שהטעות של קודמיו היא בדיוק באי־ההבדלה בין אוטונומיה להטרונומיה: התאוריות שלהם היו הטרונומיות. בנקודה זו קאנט מראה כיצד ייראה חוק מוסרי הכרחי ואוניברסלי אם הוא קיים. אך קאנט עדיין לא הראה את קיומו של החוק, או ליתר דיוק: את העובדה שיש חוק כזה שמחייב אותנו. זוהי מטרתו של החלק השלישי.
חלק שלישי - מעבר מן המטאפיזיקה של המידות אל ביקורת התבונה המעשית הטהורה
בחלק השלישי, קאנט טוען כי יש לנו רצון חופשי ולכן אנו מחוקקים לעצמנו את החוק המוסרי. עובדת החירות משמעה שאנו מוגבלים על ידי החוק המוסרי. במסגרת הדיון, קאנט מצביע על שני סוגים של התייחסויות בהם אנו יכולים לראות את עצמנו. אנו יכולים לראות עצמנו כחברים בעולם התופעות — הפועל על פי חוקי הטבע או שאנו יכולים לראות עצמנו כחברים בעולם אינטלקטואלי (מהמילה אינטלקט — העולם המושכל), בדרך זו אנו רואים את עצמנו כבעלי חופש בחירה כשאנו חושבים כיצד להתנהג. שני סוגי ההתייחסויות הללו מאפשרים לקאנט להסביר כיצד יש לנו רצון חופשי, למרות העובדה שעולם התופעות נקבע על ידי חוקי הטבע באופן דטרמיניסטי. לבסוף, קאנט מדגיש כי אף־על־פי שהיה רוצה להסביר כיצד המוסריות מניעה אותנו לפעולה, התאוריה שלו אינה יכולה לעשות זאת עקרונית. הסיבה לכך היא שהעולם האינטלקטואלי — בו נטועה המוסריות — הוא עולם שלא נוכל לחרוץ עליו אף טענה חיובית.
חירות ורצון
החלק השלישי נפתח בהגדרת הרצון כסיבת הפעולות שלנו. לפי קאנט, להיות בעל רצון הוא אותו דבר כמו להיות יצור תבוני, ולהיות בעל רצון חופשי, משמעו להיות בעל רצון שאינו מושפע מכוחות חיצוניים. זו הגדרה שלילית של חירות — היא מתארת מתי רצון איננו חופשי. אך קאנט הציע גם הגדרה חיובית של חירות: רצון חופשי הוא רצון הקובע לעצמו חוק — נותן לעצמו תכלית, ויש לו כוח סיבתי ייחודי להביא עצמו לפועל. על פי קאנט, אנו זקוקים לחוקים על מנת לפעול. פעולה שאינה מבוססת על סוג כלשהו של כלל תהיה שרירותית, ולא תהיה סוג הדבר שנקרא לו תוצאה של רצון. היות שרצון חופשי אינו מונע על ידי כוחות חיצוניים, הכוחות החיצוניים לא נותנים חוקים של רצון חופשי. הכוח היחיד שיכול ליצור רצון חופשי הוא הרצון עצמו. כזכור, זהו בדיוק הרעיון הקאנטיאני של האוטונומיה. כלומר, הרעיון הקאנטיאני של חירות הרצון מחייב שנוכל לחוקק לעצמנו את החוק המוסרי (חוק שהתבונה יכולה לחוקק אותו לעצמה בצורה עקבית) — שנוכל לכפות על עצמנו את החוק המוסרי. מכאן מגיע קאנט למסקנה שהבנה חיובית של החירות זהה בתוכנה לזו של הצו הקטגורי, כלומר "רצון חופשי, ורצון הנתון לחוקי מוסר הם אותו דבר" (4:447). רעיון בסיסי זה, נקרא על ידי חוקרים "רעיון ההדדיות" (reciprocity thesis). כלומר, הרעיון כי הרצון כבול לחוק המוסרי אם ורק אם הוא חופשי. במילים אחרות, אם אנו יודעים כי מישהו הוא חופשי, אז אנו יודעים כי הוא פועל על פי חוק המוסרי, והפוך.
קאנט תוהה בשלב זה, מדוע עלינו "להשתעבד" לעקרון המוסריות. הוא נאלץ להודות על עצמו, "כי שום התעניינות (interest) אינה דוחפת אותי לכך" (4:449). הוא טוען כי אנו בבירור מסוגלים "לראות את עצמנו חופשיים בפעולותנו ובכל זאת כפופים לחוקים מסוימים" (4:450) אך הוא תוהה כיצד זה אפשרי. לטענתו, זה כן מתאפשר על ידי פנייה לאותן שתי נקודות המבט שבהן אנו יכולים לראות את עצמנו. על פי קאנט, בני־אדם לא יכולים לדעת את המבנה המוחלט של המציאות. בעוד בני־אדם חווים את העולם כבעל שלושה ממדים וכמתפתח בזמן, אין הם יכולים להגיד דבר על המציאות כפי שהיא באמת. ייתכן "ובמבט חיצוני" העולם שונה אינהרנטית מהדרך בה הוא נגלה להם, ואין הם יכולים להשתחרר מאותה ראייה אנושית של העולם כי היא טבועה בהכרתם. כל שהם יכולים לעשות הוא לראות את העולם כפי שהוא נגלה להם, לא כפי שהוא לעצמו. קאנט קורא לעולם כפי שהוא נגלה לנו העולם המוחש, לעולם כפי שהוא לעצמו הוא קורא גם "העולם המושכל". בעזרת ההבדל בין שני העולמות הללו קאנט מנסה להסביר כיצד חירות אפשרית. כל עד אנו חושבים על עצמנו כבעלי רצון חופשי, אנו חושבים על עצמנו מהפרספקטיבה של העולם המושכל. רק בעולם המושכל יש משמעות לדיבור על רצון חופשי. בעולם המוחש, הדברים נקבעים על פי חוקי הפיזיקה, ולכן אין בו מקום לרצון חופשי המשנה את סדר האירועים. כשאנו חושבים על עצמנו כחלק מהעולם המוחש, איננו יכולים לחשוב על עצמנו כבעלי רצון הקובע דברים.
הדיאלקטיקה של התבונה, וגבול החקירה המעשית הטהורה
על פי קאנט, הצו הקטגורי הוא אפשרי כי בעוד שאנו יכולים לחשוב על עצמנו כחברים בשני העולמות (המוחש והמושכל), העולם המושכל "כולל בתוכו את יסודו של העולם המוחש ולכן גם את יסוד חוקיו" (4:453). המשמעות היא כי העולם המושכל הוא יסודי יותר, או עומד בבסיס העולם המוחש. לכן, החוק המוסרי, המוחל באופן ברור בעולם המושכל, גם מוחל על העולם המוחש, כי לראשון יש קדימות. בניסוח שונה: היות שהעולם המושכל יסודי וראשוני יותר, חוקיו מחזיקים גם עבור העולם המוחש. לכן החוק המוסרי מחייב אותנו גם בעולם המוחש.
אנו חושבים על עצמנו כבעלי רצון חופשי. אך קאנט טוען כי תפישה כזו של חירות לא יכולה להיגזר מהניסיון שלנו. אנו יכולים לדעת בוודאות כי מושג כזה של חופש לא מגיע מהניסיון כי הניסיון עצמו סותר מושג זה. הניסיון שלנו הוא מגוון הדברים השייכים לעולם המוחש, והתנהגותם נקבעת על פי חוקי הטבע. אין מקום בעולם כזה לרצון חופשי להשפיע בו על אירועים.
לכן, קאנט טוען שאנו מחויבים לשתי תפישות מנוגדות. מהפרספקטיבה של התבונה המעשית, העולה כשאנו תוהים כיצד עלינו להתנהג, אנו חייבים לראות את עצמנו כבעלי רצון חופשי. אך מהפרספקטיבה של התבונה הספקולטיבית, שעניינה חקירת טבע התופעות, חירות היא בלתי אפשרית. לכן אנו מחויבים לחירות מצד אחד, ומהצד השני אנו מחויבים לעולם המוחש המונע על ידי חוקים שאין בהם מקום לחירות. איננו יכולים לוותר על אף אחד מהשניים. איננו יכולים להרשות לעצמנו לוותר על תפישת עצמנו כחופשיים, ואיננו יכולים לוותר על תפישת העולם כנקבע על ידי חוקים. בניסוחו של קאנט, יש כאן סתירה "בין חופש להכרחיות טבעית" (4:456).
הדרך בה קאנט מציע להתיר את הסתירה היא פניה נוספת לשתי הדרכים בהן אנו רואים את עצמנו. זהו מהלך דומה לזה שנעשה בשלב מוקדם יותר בחלק זה. מהפרספקטיבה של העולם המושכל אנו חופשיים, בעוד מהפרספקטיבה של העולם המוחש כללי הטבע קובעים את מה שיקרה. אין סתירה היות שהטענה על החירות הייתה על העולם המושכל, והטענה הדטרמיניסטית על העולם המוחש. הטענות אינן סותרות כי הן מתייחסות למושאים שונים שאינם חופפים.
קאנט מזהיר כי איננו יכולים להרגיש או להסתכל בעולם המושכל. הוא גם מדגיש כי איננו יכולים לחרוץ אף טענה חיובית על עולם זה כי איננו יכולים להתנסות בו כלל — כל התנסות תהיה בגלל מבנה ההכרה שלנו חלק מהעולם המוחש. קאנט טוען כי איננו יכולים לעשות שום שימוש ברעיון העולם המושכל כדי להסביר כיצד חירות אפשרית או כיצד התבונה הטהורה יכולה להגיד משהו בתחום המעשי היות שאנו פשוט לא מחזיקים דבר לגבי העולם המושכל. רעיון זה של עולם אינטלגבילי, אמנם חסום עבורנו, אבל יכול לשמש בכל זאת כאידיאה מכוונת אל המוסר:"'האידיאה של עולם מושכל טהור ... משמשת כדי לעורר בנו התעניינות חיה בחוק המוסרי דרך האידיאל המרהיב של ממלכה אוניברסלית של תכליות לעצמן (ישים תבוניים), שאנחנו יכולים להיות חברים בה רק כשאנחנו מקפידים להתנהג בהתאם לכללי פעולה של חופש כאילו היו חוקי טבע.' (4:462-3)"עלינו להיות זהירים, ולא להמשיך קדימה לעבר טענות שאיננו יכולים לעמוד מאחוריהן. ההבנה המלאה של מושג החופש והתבונה המעשית היא מעבר ליכולת החקירה שלנו. אך אנו בכל זאת מסוגלים להבין כי רעיונות אלה מעבר לגבולות החקירה שלנו. משפט אחרון זה הוא גבול החקירה המעשית הטהורה.
ראו גם
אנשים: נושאים:
גארפילד (דמות)
גארפילד (באנגלית: Garfield) הוא דמות בדיונית המשמשת כדמות הראשית ברצועת קומיקס בעלת אותו שם מאת המאייר האמריקאי ג'ים דייוויס. גארפילד הוא חתול אנתרופומורפי ג'ינג'י בעל תכונות אנושיות ובעל עודף משקל, אשר מתאפיין בעצלנות וברעבתנות יוצאות-דופן. גארפילד הוא חיית המחמד של הקריקטוריסט ג'ון ארבאקל. גארפילד ידוע במיוחד בשל אהבתו ללזניה ולשינה, ובשנאתו לימי שני, לחתול נרמל ולפעילות גופנית. גארפילד נוטה גם להיות אנוכי, עוקצני, פסימי, סרקסטי וציני.
אישיות
גארפילד הוא חתול ג'ינג'י בעל עודף משקל שנודע בעצלנותו, הסרקזם הזחוח שלו והתשוקה העזה שלו לאוכל, ובמיוחד הוא אוהב לאכול "ג'אנק פוד", כמו לזניה, פיצה, גלידה, המבורגרים, פשטידה, דונאטס, אוכל סיני וממתקים. המאכל האהוב עליו ביותר הוא לזניה. לעיתים רבות בעלילת סדרת הקומיקס של גארפילד משקלו של גארפילד הוא מושא ללעג, במיוחד מצד המשקל האלקטרוני המדבר של גארפילד. גארפילד בדרך כלל אינו מתמודד היטב עם העלבונות שפולט המשקל האלקטרוני (או מכל אחד אחר), ובדרך כלל מגיב להערות מסוג אלו באלימות או בקאמבק מסוג כלשהו.
גארפילד חי עם הבעלים המעט אקסצנטרי והמגושם ג'ון ארבוקל ואודי אשר הוא כלב המחמד הלא אינטליגנטי של ג'ון, והוא נהנה להקניט את שניהם באופן סאטירי. הוא אוהב במיוחד לגרום להעליב את אודי, להתגרות בג'ון על כך שהוא כה מגושם מבחינה חברתית, ועל חוסר הפופולריות של ג'ון בקרב נשים.
ברצועת הקומיקס גארפילד נוהג לדבר באמצעות בועות מחשבה, ובעוד שבעלי החיים האחרים מסוגלים להבין אותו, ג'ון בדרך כלל לא מסוגל להבין את גארפילד (אף על פי שנדמה לעיתים רבות שג'ון מנסה לקיים דיאלוג עם גארפילד לעיתים קרובות).
בנוסף להופעתו ברצועת הקומיקס, גארפילד השתתף בסדרות "גארפילד", "גארפילד שואו" ו-"Garfield Originals", ובסרטים "גארפילד: הסרט", "גארפילד 2", "גארפילד הופך לאמיתי", "פסטיבל הצחוק של גארפילד", "גארפילד וכח החיות" ו"גארפילד". כמו כן הוא הופיע במשחקי וידאו ומדיות נוספות.
שם
ג'ים דייוויס קרא לגארפילד על שם סבו, ג'יימס גארפילד דייוויס, אשר נקרא במקור על שמו של הנשיא ג'יימס גרפילד.
אדם קלר
ביוגרפיה
קלר נולד למשפחה של ניצולי שואה ב-17 בדצמבר 1955 בתל אביב, שם גם גדל. אמו חוה קלר הייתה חברה בארגון ההגנה ויחד עם אביו יעקב הייתה מקימי קיבוץ סער, בנוסף הייתה ממייסדות נשים בשחור, גוש שלום ונשים למען אסירות פוליטיות. כבר בגיל 13 החל להתעניין בפוליטיקה, ובגיל 15 השתתף בהפגנות נגד הכיבוש בשטחים ובעד חזרה לגבולות 1967.
שירת בצה"ל בתפקיד מנהלתי בחיל שריון. בשנת 1984 נידון לחודש מאסר בכלא 4 לאחר שסירב לשרת בלבנון לאחר מלחמת לבנון הראשונה.
קלר למד היסטוריה באוניברסיטת תל אביב, ועבד כמתרגם ופובליציסט.
מתגורר בחולון. לקלר בן, אורי יעקבי, שנמנע מגיוס משיקולי פציפיזם.
פעילות פוליטית
קלר החל את פעילותו הפוליטית במפלגת מחנה של"י ("שלום לישראל, שוויון לישראל") בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. ב-1978 הביע תמיכה מכתב הקצינים, שקרא לראש הממשלה מנחם בגין שיחתור לשלום עם מצרים ויעדיף את השגת השלום על פני רעיון ארץ ישראל השלמה. אחר כך היה פעיל בתנועת "יש גבול", וישב מספר פעמים במאסר על סירוב לשרת במילואים בלבנון ובשטחי יהודה ושומרון. משנת 1983 הוא עורך עלון דו-חודשי בשם "ישראל אחרת" המוקדש לנושא תהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
אחרי פירוק מפלגת מחנה של"י ב-1983 הצטרף לרשימה המתקדמת לשלום ושימש כדובר המפלגה. ב-6 בנובמבר 1986 השתתף ב"משלחת השלום" שנפגשה ברומניה עם אנשי אש"ף, ועקב כך נחקר באשמת הפרה של "חוק המפגשים", שנכנס לתוקף ב-5 באוגוסט 1986 ואסר על מגע בין ישראלים לבין נציגים של אש"ף, אך לא הועמד לדין.
בחודשים אפריל ומאי 1988 שירת קלר במילואים וכתב על 117 טנקים וכלי רכב צבאיים אחרים גרפיטי עם הכיתוב "חיילי צה"ל מסרבים לשרת בשטחים הכבושים." כמו כן הדביק מדבקות "די לכיבוש" על עמודי חשמל במחנה הצבאי ועל דלת שירותי הקצינים. על מעשים אלו הורשע ב"סרבנות והפצת תעמולה הפוגעת במשמעת הצבאית" ונידון לשלושה חודשי מאסר. בפברואר 1990, שירת שוב במילואים וסירב ללבוש את מדי צה"ל, הוא נעצר והולבש בכוח במדי צבא, הוחזק בכלא 6 ופתח בשביתת רעב. קלר רואיין על ידי קב"ן, ששאל אותו מה היו המניעים למעשיו. הוא ענה שהאנשים בהיסטוריה שלחמו למען זכויות האדם הניעו אותו. הקב"ן שאל: "אפשר לומר שאתה שומע את קול ההיסטוריה?" ושחרר אותו מהשירות הצבאי. קלר קיבל פרופיל 21 אך הוחזק במאסר עד סיום תקופת העונש שהוטל עליו.
באפריל 2004 היה חבר במשלחת "גוש שלום" שביקרה את מנהיג הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת במוקטעה, במחאה על הפרסומים לפיהם אריאל שרון איים על חייו.
בשנת 2010 הביע תמיכה פומבית במשט המרמרה. ב-2012 ארגן הפגנת תמיכה בפליטים ומבקשי מקלט מאפריקה.
בריאיון משנת 2015 אמר על הסכמי אוסלו: "הן הישראלים והן הפלסטינים מאמינים שהשלום הוא משהו שהם ניסו אבל הוא נכשל, ותמיד הצד השני אשם בכישלון. הישראלים אומרים "השתדלנו מאוד לעשות שלום עם הפלסטינים, היינו מוכנים לוויתורים עצומים, אבל הפלסטינים המשיכו לתקוף אותנו. זה אומר שהם לא רוצים שלום, הם רוצים להרוג אותנו ולקחת את האדמה שלנו." הפלסטינים אומרים "השתדלנו מאוד לעשות שלום עם הישראלים, היינו מוכנים לוויתורים עצומים, אבל הישראלים ממשיכים עם הכיבוש, וממשיכים לדכא אותנו ולבנות התנחלויות. זה אומר שהם לא רוצים שלום, הם רוצים להרוג אותנו ולקחת את האדמה שלנו." שני הצדדים צודקים במידה מסוימת - אם מגדירים את תהליך אוסלו כפי שיושם בפועל על ידי מנהיגים פוליטיים כ"שלום", אז ה"שלום" הזה אכן נוסה ונכשל. אני מקווה ומאמין שהכישלון הזה לא אומר שהשלום נועד להיכשל באופן בלתי הפיך, אלא שעלינו ללמוד מהטעויות שנעשו במהלך הסכמי אוסלו".
פרסומים
בשנת 1987 הוציא קלר ספר עיון באנגלית על הסכסוך הישראלי-פלסטיני:
הכד מירושלים
הכד מירושלים (בגליסית: Hidria de Xerusalén) הוא אגן אבן אשר גובהו כמטר, אשר נשמר בכנסיית סנטה מריה דה קמברה, בכפר קמברה במחוז לה קורוניה בגליסיה, ספרד. על פי המסורת המקומית הכלי הוא אחד מששת הכלים שבהם ישו הפך מים ליין בחתונה בקנה. לאורך השנים התדרדר מאוד מצבו של הכלי בגלל המנהג עממי לגרד מעט מן האבן ולהכין עם האבקה תרופות לטיפול במחלות שונות. הכלי הוצג בתערוכת הפתיחה של המוזיאון של גליסיה בסנטיאגו דה קומפוסטלה בשנת 2012.
אזכורים היסטוריוגרפיים
הכד מירושלים הנשמר בכנסיית קמברה אינו הכלי היחיד אשר נחשב לאורך מאות שנים לאחד מן הכלים בנס הפיכת המים ליין בחתונה בקנה. נכון למאה ה-21 ידועים יותר משלושים כלים באירופה, המיוחסים לחתונה בקנה, אשר כולם זכו להכרה בין המאות העשירית וה-16. ההתייחסות המתועדת הראשונה שהשתמרה על הכד מירושלים השמור בקמברה מתוארכת לשנת 1519, זאת בהליך תביעה אשר התברר בפני אנשי הכמורה בכנסיית סנטה מריה דה קמברה. באותה המאה דיווחו גם שני חוקרים, ליסנצ'יאדו מולינה ואמברוסיו דה מוראלס, על השריד בעבודותיהם על "ממלכת גליסיה".
בשנת 1615 טיפל הנזיר אנטוניו דה יפס בכלי ונתן דין וחשבון על הידרדרות מצבו למסדר הבנדיקטיני וכתב: "...בקרב המקומיים שם הוא נמצא יש כל כך הרבה אמונה ומסירות שהם מבקשים לגרד אבקה מן הכלי, אותה הם שותים ומאמינים שהם חווים אירועים חיוביים, שיפור בבריאות; לכן הכלי חסר חלקים מסוימים שהפכו לאבקה."
ככל הנראה על רקע חשיבותו של הכד בקרב המאמינים ניסה אב המנזר של סן מרטין פינריו להעבירו לסנטיאגו דה קומפוסטלה בסביבות שנת 1675, אולם התנגדותם של אנשי קמברה מנעה ניסיון זה. במאה ה -19 חקרו כמה חוקרים גליסיאניים את הכלי, תוך התעלמות מחשיבותו הדתית
מקור הכלי
הנתונים הידועים על הכלי מצביעים כי מקורו במזרח:
כמו כן, קיימות שתי תיאוריות המנסות להסביר את אופן הגעתו של הכלי לכנסיית סנטה מריה:
פרננדו פרז דה טראבה
התיאוריה הראשונה, הנתמכת על ידי ההיסטוריון הגליסי בן המאה ה-19, אנטוניו לופז פריירו, טוענת כי הכלי הובא מארץ ישראל ידי הרוזן פרננדו פרז דה טראבה (1090–1155). שכן לדעת פריירו רק אדם עשיר וחזק כמוהו יכול היה להעביר את הכלי הענק מן המזרח ועד לקצה המערבי של אֵירוֹפָּה.
אלמנטים אחרים בחיי הרוזן תומכים בהשערה זו:
אבירי היכל שלמה (הטמפלרים)
השערה שנייה באשר למקור הכלי היא שהכלי הובא לגליסיה על ידי אחד מחברי מסדר אבירי היכל שלמה אשר שב מארץ הקודש קודם לשנת 1187. על פי תיאוריה זו היצירה הועברה לכנסייה הטמפלרית של סנטה מריה ומשם הועברה לכנסיית סנטה מריה דה קמברה, כאשר המסדר פורק בתחילת המאה ה-14.
מורי קאנטה
מורי קנטה (Mory Kanté; 29 במרץ 1950 – 22 במאי 2020) היה זמר גינאי ונגן קורה. הוא התפרסם באירופה ובמערב בעיקר בזכות הלהיט "יה קה יה קה" (Yé ké yé ké) מ-1987, שהגיע למקום הראשון בבלגיה, פינלנד, הולנד, ספרד וישראל. האלבום בו נכלל השיר נקרא "חוף אקוובה" (Akwaba Beach) והיה התקליט האפריקאי הנמכר ביותר בזמנו. קנטה שליווה את שירתו בנגינה בקורה נחשב לאחד המוזיקאים המובילים ביבשת אפריקה השחורה, הוא הוציא 13 אלבומי אולפן המתמקדים במוזיקה אפריקאית שורשית.
ביוגרפיה
קנטה נולד באלבדריה שבגינאה הצרפתית (חלק ממערב אפריקה שהיה בשליטה הצרפתית באותה תקופה) ב-29 במרץ 1950. בן לאל הדג 'ג'לי פודה קנטה (El Hadj Djeli Fodé Kanté) ולפאטומה קמיסוקו (Fatouma Kamissoko). משפחתו של האב הייתה אחת ממשפחות הגריוט (griot) - משוררים-נגנים נודדים מסורתיים אפריקאיים - הידועות ביותר בגינאה. אמו ילידת מאלי, הייתה זמרת. קנטה למד לנגן מגיל ילדות כשהכלי המרכזי של בני משפחתו הוא ה"בלפון" סוג של קסילופון אפריקני. לאחר שהתחנך על פי מסורת הגריוט של שבט המנדינקה בגינאה, נשלח בגיל שבע למאלי – שם למד לנגן בקורה, שהיא מין לאוטה בת 21 מיתרים וכן למד מסורות קוליות חשובות, שחלקן נחוצות כדי להפוך לגריוט. כמוסלמי, הוא שילב במוזיקה שלו אלמנטים מתוך מוזיקה אסלאמית.
ב-1971 קאנטה הצטרף ללהקה Rail Band בה היה כבר סאליף קייטה (Salif Keita), אחד מזמרי אפריקה המובילים בזכות עצמו, זמר. קייטה פרש מהלהקה כעבור שנתיים, בשנת 1973 ופינה לקאנטה את מקומו כזמר. ב-1984 עבר לפאריס.
בשנת 1987 קאנטה הוציא את השיר יה קה יה קה " Yé ké yé ké ", שהיה אחד הלהיטים האפריקאים המצליחים ביותר בכל הזמנים, בנוסף לכך שכבש את ראשי מצעדי הפזמונים באירופה ובישראל (כבש את המקום הראשון בישראל, וכן בבלגיה, הולנד וספרד, ואת המקום השני בגרמניה ובשוויץ, ואת המקום החמישי בצרפת והעשירי ) האירופיים בשנת 1988, מה שהפך אותו לסינגל האפריקני הראשון שאי פעם מכר למעלה ממיליון עותקים. האלבום ממנו הגיע, חוף אקוובה (Akwaba Beach), הפך לתקליט האפריקאי הנמכר ביותר בזמנו.
קנטה זכה לתהילה עולמית מחודשת בשנת 1994 כאשר צמד הטכנו הגרמני Hardfloor יצר רמיקס בסגנון דנס של "Yé ké Yé ké". הוא הופיע גם בשנת 2006 כקולן בגרסתו של הדי ג'יי הבריטי דארן טייט, "נארמה".
ב־16 באוקטובר 2001 קיבל קנטה מעמד של לשגריר של רצון טוב של ארגון המזון והחקלאות של האו"ם (Food and Agriculture Organizatio-FAO).
ב-2006 הופיע קנטה בפסטיבל הג'אז באילת,
ב-2014 חבר קנטה למוזיקאים מובילים נוספים באפריקה, ובכללם טיקן ג'אה פוקולי, אמדו ומריאם והראפר דידייה עוואדי, כדי להקליט יחד את השיר "אפריקה עוצרת את האבולה", Africa Stop Ebola - שיר שמטרתו הייתה להעלות את המודעות למגפת האבולה שפגעה באותה תקופה באפריקה השיר, שיצא בנובמבר 2014, נמכר ב-250,000 עותקים כאשר כל ההכנסות ממנו היו נתרמו לארגון "רופאים ללא גבולות" (Medecins Sans Frontieres (MSF).
קנטה הלך לעולמו ב-22 במאי 2020 בבית חולים בקונאקרי (בירת גינאה) בגיל 70. הוא סבל בשנות חייו האחרונות ממחלות כרוניות ונהג לקבל טיפול בבתי חולים בצרפת. ואולם, הטיפול במחלותיו בצרפת לא התאפשר לאחרונה בעקבות התפשטות מגפת הקורונה וחסימת התעבורה האווירית לצרפת מגינאה.
דיסקוגרפיה נבחרת
מקור:
שלום למר
ביוגרפיה
למר נולד וגדל בבורו פארק, ברוקלין, בעיר ניו יורק. דור חמישי לילידי אמריקה, ממשפחה המשתייכת לחסידות בעלז. אחיו הגדול הוא הזמר והחזן יעקב למר. למר הוא הצעיר מבין שמונה ילדים.
למר למד בישיבת בעלזא בבורו פארק ובישיבת מיר בירושלים. החל להופיע באירועים משפחתיים קטנים כשהיה בן 10.
לפני שהיה זמר במשרה מלאה, למר היה מנהל שיווק בסטארט-אפ של חברת טכנולוגיה בוויליאמסבורג, ברוקלין.
קריירה מוזיקלית
למר ניחן בקול טנור. לא עבר הכשרה רשמית ופיתוח קול; חקר את נושא פיתוח הקול ברשת.