cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האגודה הישראלית לחקר יחסי עבודה
מטרות ופעילות
האגודה הציבה לעצמה כיעד מרכזי את קידום והבנת תחום יחסי העבודה בישראל. היא מהווה גוף מקצועי נטול פניות הפועל לעורר את המודעות הציבורית לחשיבות מרכיב יחסי העבודה במשק ולהחדרת שינויים נדרשים בתחום זה, הסובל משמרנות מחשבתית וקיפאון. לשם כך, כוללת בתוכה האגודה נציגות של הגורמים העיקריים אשר עוסקים בתחום, הן במחקר (האקדמיה), והן בפעילות היום-יומית (ארגוני עובדים, ארגוני מעסיקים, והממשלה).
האגודה מטפחת חשיבה יצירתית בתחום התעסוקה, ביטחון סוציאלי ויחסי העבודה, ומעודדת הצטרפות חוקרים צעירים לתחום באמצעות קיום תחרות שנתית של עבודות מחקר אקדמיות והענקת פרסי מחקר. הדבר נעשה באמצעות הפעלת צוותי חשיבה, עריכת כנסים, ימי עיון והפצת ניירות עמדה המתמקדים בליבון סוגיות מרכזיות בנושאי עבודה וארגונים. האגודה עורכת כנס שנתי, במרכזו הרצאות ודיונים על הפעילות המחקרית העדכנית בתחום יחסי העבודה ושוק העבודה בישראל. האגודה משמשת כנציגת הפעילות המחקרית בתחום יחסי העבודה ושוק העבודה בישראל בפני ארגונים מקומיים ובינלאומיים.
האגודה פרסמה במהלך השנים סדרה של ניירות עמדה בנושאים הבאים: מדיניות פנסיה כוללת לישראל; תוכנית לאומית לצמיחה, תעסוקה והוגנות בחברה; האם יש להגביל את זכות השביתה?; שינויים ומגמות במערכת יחסי העבודה והצורך בכינון אמנה כלכלית-חברתית חדשה.
חברות באגודה ומוסדות האגודה
החברות באגודה היא חברות אישית. הקריטריונים לקבלת חברות אישית באגודה:
מוסדות האגודה הם: אספה כללית, ועד מנהל, יו"ר וסגן יו"ר האגודה, ועדת ביקורת.
דורותיאה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג
דורותיאה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג (בגרמנית: Dorothea Sophie von Pfalz-Neuburg; 5 ביולי 1670 - 15 בספטמבר 1748), הייתה בתו של פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ואמה של אליזבטה פארנזה.
ביוגרפיה
דורותיאה סופיה נולדה בנויבורג ב-5 ביולי 1670, לפיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ולאליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט, בתם של גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטדט וסופיה אלאונורה מסקסוניה, והייתה אחותם של קיסרית האימפריה הרומית הקדושה, מלכת פורטוגל ומלכת ספרד.
ב-3 באפריל 1690 התחתנה דורותיאה סופיה על ידי שליח עם אודוארדו פארנזה, נסיך הכתר של פארמה, וב-17 במאי 1690 נערך טקס הנישואים הרשמי. הנישואים היו הראשונים אי פעם בין נסיך איטלקי לנסיכה גרמנית. בנוסף, דורותיאה סופיה, אשר הייתה מקושרת לבתי המלוכה של אירופה, הביאה עמה נדוניה גדולה מאוד.
אודוארדו מת בשנת 1693 לפני אביו, וב-8 בדצמבר 1695 התחתנה דורותיאה סופיה עם אחיו למחצה פרנצ'סקו פארנזה, דוכס פארמה, אשר לא רצה להפסיד את הנדוניה של דורותיאה סופיה, אך לא היו לה ילדים ממנו. בשנת 1727 מת פרנצ'סקו ואחיו אנטוניו ירש אותו, אולם אף הוא מת בשנת 1731 ללא ילדים. בעקבות מותו של אנטוניו הוחלט כי הדוכסות תעבור לנכדה קרלוס, דוכס פארמה, שהיה בן בתה, אליזבטה פארנזה, מלכת ספרד, אולם הוא נאלץ למסור את הדוכסות לאוסטריה בעקבות מלחמת הירושה הפולנית. לאחר מלחמת הירושה האוסטרית קיבל נכדה פליפה, דוכס פארמה את הדוכסות, זמן קצר לאחר שב-15 בספטמבר 1748 מתה דורותיאה סופיה בפארמה.
משפחתה
ב-3 באפריל 1690 התחתנה דורותיאה סופיה עם אודוארדו פארנזה, נסיך הכתר של פארמה, ממנו נולדו לה שני ילדים:
הבחירות לנשיאות ישראל (1952)
הבחירות השלישיות לנשיאות ישראל נערכו בכנסת ב-8 בדצמבר 1952, בעקבות פטירתו של הנשיא הראשון חיים ויצמן כחודש קודם לכן ב-9 בנובמבר. בתקופת הביניים שבין מותו של ויצמן לעריכת הבחירות, שימש יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק כנשיא בפועל.
המועמדים
ראש הממשלה דוד בן-גוריון הציע למדען היהודי הנודע אלברט איינשטיין לכהן במשרה אולם הלה סירב להצעה. המועמדים שהציעו עצמם היו:
תוצאות הבחירות
שלושה סיבובי הצבעה נדרשו בטרם הושג רוב מוחלט לאחד המועמדים. פרץ ברנשטיין פרש לאחר הסיבוב השני וחברי מפלגתו הצביעו בעד מרדכי נורוק. חברי מפ"ם העבירו את תמיכתם בסיבוב השלישי ליצחק בן-צבי ובכך הביאו לבחירתו.
וולומולו
וולומולו (באנגלית Woolloomooloo) הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית סידני.
גאוגרפיה
וולומולו גובל ממערב במרכז העסקים הראשי של סידני (ליתר דיוק, בגני הדומיין), מצפון במפרצון וולומולו (שלוחה של מפרץ ג'קסון הקרויה על שמו), בדרום בדרלינגהרסט ובמזרח בפוטס פוינט. הוא פרוור קטן יחסית, ומשמש כמקום מגורים לעובדים במרכז סידני.
היסטוריה
פרוור וולומולו החל כבית אחוזה של ג'ון פאלמר, מהמתיישבים הראשונים במושבה שלימים תיקרא סידני. הוא בנה את בית אחוזתו ב-1793 וקרא לו בית וולומולו מתוך התחשבות בתרבות התושבים המקומיים, שנספו במגפה כשנה לאחר הגעת המתיישבים אל האזור. הוא בחר באיות המשונה של השם, והמילה האבוריג'ינית עליה התבסס הייתה ככל הנראה ולמולה (Wallamullah), שמשמעה "שפע", או ולבמולה (Wallabahmullah), שמשמעה גור קנגורו שחור. בשנת 1852 העלה חוקר שפה השערה לפיה המקור לשם היה ולה-מלה (Wala-mala), שמשמעה אדמת קבורה. שם האזור סביב נחלתו היה בתחילה גרדן איילנד קוב (מפרץ אי הגנים) בעקבות אי קטן הקרוב למפרץ. שטח גרדן איילנד קוב חולק בין וולומולו, סארי הילס ודרלינגהרסט, וכך התבססו גבולותיו הקיימים של הפרוור.
בין השנים 1918 ל-1935 עברה בפרוור חשמלית, שהחלה מרחוב פארק והגיעה עד הרציפים במפרצון וולומולו. היא הוחלפה מוקדם יחסית לקווי חשמליות אחרים, שנותרו בפעילות עד שנות החמישים.
המזח בוולומולו, שזכה לשם מזח האצבע (Finger Wharf) היה מועמד להריסה לאחר שהפך לאזור נטוש ועני מאוד בשנות השמונים. לאחר שתושבים מקומיים התנגדו להריסתו, הצליחה העירייה לבנות במקום פרויקט מלונאות חדש, ששיפר את ערך הבתים באזור וסייע לג'נטריפיקציה שעברה עליו.
תרבות
בפרוור שני אתרים בולטים לחיי תרבות: מזח האצבע וגן הדומיין, ממזרח וממערב. אזור המזח כולל פאבים ומסעדות, וגן הדומיין הוא מהגנים הציבוריים הגדולים והמפותחים בסידני.
שמו המוזר של הפרוור זיכה אותו במספר אזכורים תרבותיים: ספר הילדים האוסטרלי הקנגורו מוולומולו מאת ג'וי קאולי מתאר את הדמות הראשית כתושבת המקום; הקרקס המעופף של מונטי פייתון תיארו במערכון ברוסז האוסטרלי שלהם את האוניברסיטה (המומצאת) בוולומולו; ואחד מהמועדונים הפופולריים בעיר אוטרכט בהולנד קרוי וולומולו על שם הפרוור.
בין הסלבריטאים המחזיקים בבית בפרוור – ראסל קרואו.
ינקו
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יהושע למברגר
יהושע (שוקי) למברגר (נולד ב-13 בינואר 1960) הוא עורך דין ישראלי. בין השנים 2004–2013 שימש כמשנה לפרקליט המדינה לעניינים פליליים.
ביוגרפיה
למברגר נולד בירושלים ליעקב נחמן, חשב הכספים של הכנסת, ואהובה (לבית הומינר), מנהלת לשכת שרי התקשורת לאורך שנים, למשפחה דתית לאומית. למד בישיבת נתיב מאיר. שירת בצה"ל בחטיבה 7, השלים קורס קצינים וסיים את שירותו הסדיר כסגן מפקד פלוגה. לאחר שירותו הצבאי השלים תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים בהיסטוריה של עם ישראל ומחשבת ישראל, וכן תעודת הוראה. לאחר מכן השלים תואר ראשון ושני במשפטים באוניברסיטה העברית.
בפרקליטות המדינה
לאחר התמחותו במחלקה הפלילית בפרקליטות המדינה אצל נאוה בן אור, בשנת 1992, התקבל לעבודה במחוז ירושלים של הפרקליטות. פרקליטת המדינה דורית ביניש התנגדה לכך שיעבוד לצד אחיו, שלמה למברגר, באותה יחידה, ולפיכך עבר לשוק הפרטי ועשה בו כחצי שנה – אחריה שב והחל לעבוד במחלקה בה התמחה. במסגרת תפקידו במחלקה היה שותף להובלת תיק פרשת סיריל קרן.
המשנה לפרקליט המדינה לעניינים פליליים
בנובמבר 2004 מונה לתפקיד המשנה לפרקליט המדינה לעניינים פליליים. במסגרת תפקידו הוביל את כתב האישום כנגד עורך הדין יעקב וינרוט באשמת שוחד והלבנת הון אשר קרס בבית המשפט, היה שותף בסגירת תיק פרשת העמותות של ראש ממשלת ישראל אהוד ברק, שותף בהובלת תיק פרשת רשות המיסים, ממובילי הרשעת שר המשפטים חיים רמון בהטרדה מינית, הוביל את תיקי ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט, סגר את תיקיו של השר אביגדור ליברמן, הוביל את תיק פרשת הדסק הרוסי שקרס בבית המשפט, הכריע כי אשתו של היועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין תואשם בגין העסקת עובד זר ללא היתר, הוביל את תיק שמעון שבס באשמת מרמה והפרת אמונים, קבע כי משטרת ישראל תגבש נוהל בסוגיית אכיפת חוק צער בעלי חיים, ועוד.
במסגרת תפקידו שימש חבר הוועדה המייעצת לסדר דין פלילי וראיות. עד לפרישתו שימש כחבר ועדת דורנר. בשנת 2020 חשפה אילה חסון כי במסגרת פרשת הרפז טען הפרקליט הצבאי הראשי אביחי מנדלבליט בפני הרמטכ"ל גבי אשכנזי שלמברגר יטה את הכף לטובת שני הראשונים, אם יגיע התיק לפתחו.
ביוני 2013, לאחר שהפסיד בהתמודדות על תפקיד פרקליט המדינה לשי ניצן, סיים את תפקידו בפרקליטות המדינה.
לאחר סיום תפקידו בפרקליטות המדינה
משמש יועץ מיוחד במשרד עורכי הדין טל, קדרי, שמיר ושות'. במרץ 2018 הצטרף לצוות ההגנה של ראשי עמותת איילים, מתן דהן ודני גליקסברג, אשר הורשעו בפרשת השחיתות בישראל ביתנו.
משמש יושב ראש המחלקה לרישוי חוקרים פרטיים ושירותי שמירה ורישוי נוטריונים במשרד המשפטים. החל ממרץ 2016 משמש ממלא מקום יושב ראש הוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות. למברגר מרצה בתחום עבירות צווארון לבן במרכז האקדמי שערי מדע ומשפט. הוא שותף לסגל הבוררים והמגשרים של "המשכן לבוררות ויישוב סכסוכים". בעבר שימש דיין בבית הדין למשמעת של לשכת עורכי הדין במחוז ירושלים.
במאי 2019, לצד בכירים לשעבר בפרקליטות המדינה ובייעוץ המשפטי לממשלה, חתם על גילוי דעת כנגד חקיקת פסקת התגברות והרחבת חוק החסינות.
בפברואר 2021 חשף רביב דרוקר כי באוגוסט 2020 פרסם למברגר דו"ח מאשים על דרכי רכישת קרקעות בידי קק"ל בשטחי יהודה ושומרון. עם זאת, בשלהי ינואר 2022 פורסם כי בדו"ח שהוציאה קק"ל עצמה נוקו הדירקטורים שעסקו ברכישת הקרקעות, אולם הומלץ על הסדרת הנושא ושקיפותו.
למברגר התראיין מספר פעמים לכלי תקשורת בעניין תיקי נתניהו, וכן בעניינים נוספים.
חיים אישיים
למברגר נשוי ליונת, מנהלת אולפנת אוריה בגוש עציון (מבית אור תורה סטון) ובתו של יעקב אבן חן, ואב לשלושה. מקיים אורח חיים דתי.
טחנת מים
טחנת מים היא טחנה שהכוח המניע שלה הוא מים זורמים. זהו מתקן המשתמש בגלגל מים או בטורבינת מים לביצוע תהליכים מכניים כגון גריסה, ערגול או בטישה. פעולות אלה נחוצות לייצורם של חומרי גלם רבים, כמו קמח, נסרי עצים, נייר, בדים ומוצרי מתכת. טחנות המים נחלקו על פי שימושן לסוגים שונים: טחנות קמח, מנסרות עצים, טחנות נייר, טחנות טקסטיל, טחנות גריסה, טחנות חישול, טחנות ערגול, טחנות למישוך תיל ועוד.
היסטוריה
השימוש בטחנות מים קדם אף לשימוש בטחנות רוח. כבר בעת העתיקה השתמשו ביוון וברומא העתיקה בטחנות מים. הרומאים הפיצו את טכניקת הקמת טחנות המים בכל רחבי האימפריה הרומית. טחנה באמצעות טחנת מים מוזכרת כבר בתוספתא - "אין נותנין חטים לרחים של מים אלא כדי שייטחנו".
אופן הפעלה של טחנת מים
מים המוסטים בתעלה מנהר או פלג מים אחר מופלים מגובה תוך דחיפתו של גלגל הטחנה. סיבובו של הגלגל מניע ציר אשר מסובב את אבני הרחיים של הטחנה. מהירות סיבוב הגלגל היא כשישה סיבובים בדקה, דבר אשר יכול לאפשר סיבוב של אבני הרחיים באמצעות מנגנון של גלגלי שיניים למהירות של עד 120 סיבובים לדקה.
ראו גם
שימושים שונים של טחנות מים
חנניה בן עזור
חֲנַנְיָה בֶן עַזּוּר הוא דמות מקראית של נביא שקר מהעיר גבעון שפעל בימי המלך צדקיהו. דמותו מוכרת מעימותו הפומבי עם ירמיהו הנביא ב.
תיאור ההתרחשות
חנניה מתנבא בבית המקדש בחודש החמישי בשנה הרביעית למלכות צדקיהו (592 לפנה"ס בקירוב) בנוכחות ירמיהו ובפני העם.
ב מסופר כי כאשר ירמיהו הנביא התנבא על חורבנה הקרב של ממלכת יהודה, חנניה ניבא לעומתו כי נבואתו של ירמיה לא תתקיים, ואף גלות יהויכין תשוב בקרוב מבבל: בהמשך שובר חנניה בפומבי את מוטת העץ שעל צוואר ירמיה, כסמל לשבירת עול מלך בבל מעל יהודה.
ירמיהו חשד בנבואת חנניה שהיא נבואת שקר, אבל לא יכול להכחישה שכן ייתכן שה' ניחם מהפורענות. אולם לאחר מכן הוא קיבל נבואה לעשות מוטת ברזל חדשה במקום מוטת העץ ששבר חנניה, ואילו חנניה עצמו מת באותה שנה, כדבר ה'.
תגובת ירמיהו בתחילה הייתה הבעת תקווה כי נבואתו הטובה של חנניה תתגשם, אך יחד עם זאת הזכיר ירמיה לחנניה כי נביא המנבא לטובה ונבואתו לא התקיימה מוכרז כנביא שקר, היות שנבואה טובה אינה חוזרת, בעוד נבואה לרעה יכולה להתבטל.
לאחר מכן ניבא ירמיהו על חנניה כי בשל נבואתו השקרית ימות חנניה עוד באותה השנה. אולם, בסוף פרק כ"ח מצוין כי חנניה מת "בשנה ההיא בחדש השביעי". חז"ל מתקשים בכך שהחודש השביעי, חודש תשרי, נחשב בדרך כלל כתחילתה של השנה הבאה, ונמצא שחנניה לא מת "בשנה ההיא". בתלמוד הירושלמי מתרצים שחנניה מת בכ"ט באלול, ערב ראש השנה, וכך התקיימה נבואתו של ירמיהו, אולם משפחתו הסתירה את דבר מותו עד לתחילת השנה החדשה, על מנת לנסות לקעקע את אמינות נבואתו של ירמיה.
בדברי חז"ל
התוספתא אומרת כי חנניה בן עזור הוא דוגמה לנביא שקר ה"מתנבא מה שלא נאמר לו", כלומר שהבעיה בנבואתו אינה שהיא שקרית בפני עצמה, אלא שהיא נאמרה לנביא אחר ולא לו, ועל כן היה אסור לו לומר אותה. התלמוד הבבלי מסביר שחנניה שמע את נבואת ירמיהו על נפילת עילם, ובכח שימוש בקל וחומר הסיק שאף בבל עתידה ליפול. יתר מכאן, הגמרא אומרת שאף אותו קל וחומר הוא "חוקי" ואינו מגדיר את נבואתו כנבואת שקר, כיוון שמותר לאדם לדרוש קל וחומר בדברי הנבואה, אלא שמאחר שירמיהו הוא זה שניבא על נפילת עילם, נחשבת ה"נבואה" המושגת בקל וחומר כנבואתו של ירמיהו, ונמצא שחנניה התנבא על דבר שלא נאמר לו. גם בתלמוד הירושלמי נאמר כי חנניה היה בתחילה נביא אמת, אך הוא אמר "נבואה" זו, שלא נאמרה לו, לאחר ששמע את נבואת ירמיהו, ובהתבסס על חשבון כלשהו לפיו בעוד שנתיים ימים תסתיימנה שבעים השנה.
הכשלת נביא ואיש אלוהים
תלותו של האות הנבואי במגבלותיו האנושיות של האיש, שעליו הוטל לבצעו, חושפת את האות לפעולות נגד. הדבר בא לידי ביטוי בכך שירמיהו מצווה לשים מוטת עץ ואילו בנבואת-נגד חנניה שבר את המוטה, אולם במקרה זה הפרת האות נתפסה כפגיעה ממשית בדבר ה' ועל פגיעה כזאת אפשר לגבור על ידי שיקום האות והעצמתו ולכן ירמיהו מצווה לשים מוטת ברזל על צווארו ובנוסף מקבל אות על מותו הקרב של חנניה.
סיפורים דומים לכך יש גם אצל איש האלוהים מיהודה והנביא מבית אל, אליהו ונביאי הבעל בכרמל ואצל מיכיהו בן ימלה.
העורק הסותם
הָעוֹרֵק הַסּוֹתֵם (TA: arteria obturatoria) הוא עורק באגן היוצא מעורק הכסל הפנימי ומספק דם לשריר הסותם החיצון, למדור התיכון של הירך ולעצם הירך.
מהלך
העורק מסתעף מעורק הכסל הפנימי והולך קדימה ומטה על הגבי הדופן הצדית של האגן, לעבר החלק העליון של הנקב הסתום, שם הוא יוצא מחלל האגן דרך התעלה הסותמת ומתפצל לענפים קדמי ואחורי.
במהלכו בחלל האגן נמצאת מצדו של העורק החיתולית הסותמת, ותיכונים לו השופכן, צינור הזרע (בזכר) והצפק. מעט מתחתיו עובר העצב הסותם. באגן מסתעפים ממנו ענפים לגומץ הכסל, שמספקים דם לעצם הכסל ולשריר הכסל ומשיקים עם עורק הכסל והמותניים, ענף לשלפוחית השתן אשר הולך לאחור וענף החיק, המסתעף טרם יציאתו מחלל האגן עולה על גב עצם החיק ומשיק עם ענף בעל אותו שם שמקורו בעורק רום הבטן התחתון.
לאחר מעברו בתעלה הסותמת ומחוץ לאגן, העורק מתפצל בשוליים העליונים של הנקב הסתום לענף קדמי ולענף אחורי, המקיפים את הנקב תחת מעטה השריר הסותם החיצון.
הענף האחורי הוא גם ענף עורקי קטן, שהולך לאורך השוליים האחוריים של הנקב הסתום ופונה קדימה על גבי הענף התחתון של עצם השת, שם הוא משיק עם הענף הקדמי. מן הענף יוצאים סעיפים לשרירים האחוזים בגבשוש השת והוא משיק לעורק העכוז התחתון. הענף מספק דם גם לענף המרחשת שנכנס למפרק הירך דרך חרק המרחשת ומתפצל לענפים קטנים בתחתית המרחשת שמספקים את ראש עצם הירך. ענף המרחשת פתוח לרוב עד גיל 15, ובמבוגרים הוא אינו מספק מספיק דם כדי למנוע את נמק העצם בשברים של הירך העליונה.
שונות אנטומית
העורק הסותם יוצא מגזעו הראשי או מהחטיבה האחורית של עורק הכסל הפנימי, אך הוא עשוי לצאת מעורק העכוז העליון, מעורק הכסל החיצון או מעורק רום הבטן התחתון בכ-20% מהמקרים. כאשר הוא יוצא מעורק רום הבטן התחתון, הוא יכול לצאת בנוסף לעורק המקורי או במקומו, ואז הוא ממשיך בתוואי של ענף החיק. לשונות אנטומית זאת חשיבות בניתוחים לתיקון בקע, בפרט בקע ירכי.
אוא"ז
אוּא"ז (ברוסית: ОАО «Ульяновский автомобильный завод», УАЗ) הוא מפעל רכבים באוליאנובסק ברוסיה המייצר בעיקר רכבי שטח ומיניבוסים. המפעל הוקם לאחר שהממשל הסובייטי החליט על העברת מפעל זיל ממוסקבה. מומחים ממוסקבה הגיעו לאוליאנובסק ב-30 באוקטובר 1941 והחלו בהתארגנות להקמת המפעל. המפעל שייך היום (2010) לחברת "סולרס" ו"סברסטאל-אוטו" (ОАО «Соллерс», ОАО Северсталь-авто).בתקופת מלחמת העולם השנייה המפעל היה שלוחה של זיל. מ-1942 המפעל החל לייצר מכוניות באופן סדיר. בשנות ה-60 של המאה ה-20 המפעל החל בייצור מודלים מתכנון עצמי. בין השנים 1947–1950 בנתה את דגם המשאית הצבאית גא"ז MM. ב-1974 המפעל ייצר את הרכב המיליון שלו.
מאז התפרקות ברית המועצות החברה שוקדת על ייצור רכבי שטח ובאוגוסט 2008 יצא מהמפעל הג'יפ החדיש ביותר של החברה, רכב השטח אוא"ז פיק-אפ.
תוכנית אירופה
תוכנית אירופה היא תוכנית שגובשה בידי קבוצת מנהיגים יהודים בסלובקיה בשם "קבוצת העבודה". קבוצה זו הוקמה על ידי הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל וגיזי פליישמן מנהיגת ויצו ונציגת הג'וינט בברטיסלאבה בסלובקיה, במטרה להציל את יהודי אירופה תמורת תשלום שוחד לעוזריו של אייכמן, ובעיקר לדיטר ויסליצני.
הפסקה קצרה בשילוחים, מסיבות טכניות, גרמו לחברי הקבוצה להאמין כי אכן הצליחו בתוכנית. מיד ניסו לגשש אחרי אפשרות להרחיב את התוכנית ולגרום להפסקת השילוחים באירופה כולה. הם קיבלו אישור מויסליצני כי מפקדיו מסכימים לדון בתוכנית תמורת קבלת דמי קדימה של 12.5 אחוז מהסכום (250,000 דולר - כאשר אם אכן תצא התוכנית לפועל יינתנו בתמורה להפסקת השילוחים בסה"כ 2 מיליון דולר). הנהלת הסוכנות חששה כי מדובר בהטעיה והיססה זמן רב לפני שהסכימה להתחיל ולשחרר כספים לשוחד. לאחר שנעלם הכסף שהעביר שליח הסוכנות בטורקיה טדי קולק כרבע מיליון דולר, הודיע ויסליצני באוגוסט 1943 כי הגרמנים חזרו בהם מהתוכנית. למרות שלתוכנית זו לא הייתה כל תוצאה ממשית, התוכנית נחשבת כאחת התוכניות הנועזות ביותר להצלת יהודים.
רקע היסטורי
סלובקיה הייתה מדינה גרורה של גרמניה הנאצית, ובעקבות ועידת ואנזה החלו השילוחים של רוב יהודי סלובקיה (כ-85 אלף נפש) למחנות ההשמדה, ואחרים גויסו לעבודות כפייה במחנות העבודה תחת פיקוחו של קצין האס אס דיטר ויסליצני, שהיה היועץ לענייני יהודים בסלובקיה ומעוזריו הקרובים של אדולף אייכמן. כאשר הגיעו הידיעות כי המגורשים נרצחו, התארגנה בקרב יהודי סלובקיה על ידי הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל וגיזי פליישמן קבוצה יהודית שכונתה "קבוצת העבודה", וחבריה פעלו להצלת היהודים. הקבוצה תכננה למנוע את גירוש היהודים באמצעות מתן שוחד לויסליצני. ויסליצני דרש לקבל 50 אלף דולר בתוך 10 ימים תמורת הפסקת הגירושים. בקיץ 1942 סגרו ויסמנדל ופליישמן עסקה עם ויסליצני, ככל הנראה בידיעת הממונים עליו. בשלב זה כבר גורשו כ-60 אלף וכ-30 נותרו. הגירושים מסלובקיה אכן עוכבו למשך שנתיים, אולם לא בשל העסקה האמורה, אלא מטעמים אחרים: לחץ של הכנסייה להפסקת הרציחות; מחסור חמור בכוח עבודה ובבעלי מקצוע מיומנים; תסיסה בדעת הקהל הסלובקי על גילויי האכזריות בגירושים וגורלם של המגורשים בפולין; ואי היענות של נציגי המשרדים לבטל את תעודות החסות. אנשי קבוצת העבודה הולכו שולל וחשבו שהם אלה שמנעו את גירוש שארית קהילת סלובקיה. ויסמנדל ופליישמן גייסו את הכסף בכוחות עצמם, אולם גרמו לנאצים להניח שהכסף מגיע משווייץ, על פי הוראת "היהדות העולמית". לצורך כך, גיהצו חברי הקבוצה חלק מהשטרות, כדי שייראו כחדשים. הכסף נמסר בשני תשלומים. בעקבות הצלחת הקבוצה בהפסקת השילוחים בסלובקיה, מיד העלתה הקבוצה את "תוכנית אירופה" אשר ניסתה לגשש אחרי אפשרות להרחיב את הפסקת השילוחים באירופה כולה, הפסקת ההשמדה במחנות ומתן היתר ליציאת היהודים מאירופה.
התוכנית
בתחילת המשא ומתן, כתב ויסמנדל מכתב לעצמו, בו הסמיך את עצמו בשם "נציג רבני העולם" לפתוח במשא ומתן עם הנאצים להפסקת הגירושים וההשמדה בכל ארצות הכיבוש, תמורת כמה מיליוני דולרים. לצורך ההתחזות, כתב ויסמנדל את המכתב על נייר מכתבים של בית מלון שווייצרי שלקח עמו באחת מנסיעותיו לפני המלחמה ואף השתמש במכונת כתיבה שווייצרית. אנדרי שטיינר חבר "קבוצת העבודה", העביר לויסלצני מכתב מ"פרדיננד רוט" (שהייתה דמות בדיונית שהגו אנשי קבוצת העבודה, שנועדה לשכנע את הנאצים בכך שיהדות ארצות הברית תומכת בעסקה), שבו נכתב שמצפים מויסלצני לפעול להפסקת הגירושים מאירופה כולה. הקבוצה אף דרשה את הפסקת ההשמדה במחנות ומתן היתר ליציאת היהודים מאירופה. ויסליצני יצא מיד לברלין לדווח על ההצעה להיינריך הימלר, ובמאי 1943 קיבל אישור לנהל משא ומתן, והודיע כי תמורת 2–3 מיליון דולר, תהיה מוכנה הנהגת האס אס לבחון את הצעותיה של "קבוצת העבודה". את הסכום הסכימו לקבל בעשרה תשלומים וניתנה הבטחה כי עם קבלת התשלום הראשון בסך 200 אלף דולר יופסקו הגירושים לחודשיים.
אולם, למרות שהמידע על "תוכנית אירופה" היה בידיהם של מנהיגי יהדות ארצות הברית ובהנהלת הסוכנות היהודית, הן בירושלים והן בניו יורק, ולמרות שהרב ויסמנדל וגיזי פליישמן שלחו עשרות מכתבים, לא היו מוכנים לצעד זה והכספים לא הגיעו אליהם (למרות שנטען שנשלחו) ומכונת ההשמדה לא עצרה. ביוני 1943 העבירה הסוכנות אל טדי קולק, שהיה אז נציג הסוכנות בטורקיה, כרבע מיליון דולר. לא ברור מה עלה בגורל הכסף.
באחד ממכתביו כתב הרב ויסמנדל: "אין אנחנו מבינים, איך אתם אוכלים ושותים? איך אתם ישנים על מיטתכם? איך אתם מטיילים בחוצות? וזה האחריות מוטל עליכם. זה חודשיים אנחנו צועקים, ועדיין כלום לא עשיתם. אחינו בני ישראל האם השתגעתם? האם אינכם יודעים באיזה גיהנום אנחנו חיים?? אתם שומרים את הכסף, למה אתם ממתינים?".
בניגוד לעסקאות כופר אחרות שנועדו לשחד יחידים, ויסמנדל היה מודע לכך שכספי השוחד של תוכנית אירופה יעברו ישירות למנגנון האס-אס. יש תעודה מסתיו 1942 על כך שהימלר היה להוט אחרי כסף יהודי, ומוכן לשחרר יהודים סלובקים עשירים תמורת סכומי כסף גדולים לטובת הקמת דיוויזיית אס-אס בהונגריה. בצמרת הגרמנית לא הייתה שום נכונות לסגת מתוכנית ההשמדה הכוללת, וכספי השוחד הגיעו בסופו של דבר למימון מנגנון הרצח וההשמדה הנאצי. אייכמן העיד במשפטו לגבי תוכנית אירופה, שהימלר הורה לו: "קח מהיהודים כל מה שתוכל. הבטח להם כל מה שתרצה. מה שנקיים – זה עניין אחר".
כישלון התוכנית
רבים מחוקרי השואה, ובהם: יהודה באואר, ישראל גוטמן, שאול פרידנדר ולני יחיא, וכן חוקרים אחרים שייחדו את עבודותיהם להצלה ולחקר תוכניות הכופר, ביניהם: דינה פורת, יחיאם ויץ, חוה אשכולי, ילה פטרן וחנה יבלונקה, גורסים שלא היה ממש בתוכנית זאת, ולא הייתה אפשרות להצלה גדולה הרבה יותר מזו שעשה היישוב.
המכתב, כמו מכתבים דומים, הגיע ל"ועדת ההצלה ליהודי אירופה" בארץ ישראל, אולם בדיון שהתנהל בוועדה הובעה התנגדות להשתמש בכסף שנועד למימוש החזון הציוני לטובת הצלת יהודים. על פי מסמכים מאותה תקופה יצחק גרינבוים, שהיה אז ראש ועדת ההצלה, בתמיכת אליעזר קפלן (הגזבר) אמר שיש לשמור על הכסף שבקופת הוועד לשם הכשרת ארץ ישראל לשרידי היהודים. לעומתו, דוד רמז, מאיר יערי, יוסף שפרינצק ואחרים היו מוכנים לתת כל מה שיש לטובת ניסיון ההצלה.
על הסיבה שהמנהיגים היהודים לא סייעו לתוכנית באופן נחרץ, חלוקות הדעות. הרב וייסמנדל טען שהמנהיגים הציוניים ראו לנגד עיניהם אך ורק את גורל המדינה היהודית העתידית ולא היו מוכנים להשקיע הרבה למען הצלת יהודי אירופה. אחרים טוענים, שהייתה אי ודאות רבה ביחס לרצינותו של המשא ומתן עם הנאצים. לטענתם, הרעיון שהיה אפשר לבטל את ההשמדה תמורת שוחד נראה דמיוני, ולכן לא היה טעם להקצות לנושא זה סכומים גדולים. כמו כן, חששו מנהיגי הציונות ומנהיגים יהודיים בארצות הברית להסתכסך עם בעלות הברית שמא יואשמו בפשעי מלחמה בשל העברת כספים ואספקה לאויב באמצע המלחמה. על פי טענה נוספת, מנהיגי הסוכנות ביררו אצל השלטונות הבריטיים, והבינו שהבריטים לא יאפשרו ליהודים להיכנס לארץ ישראל, ומכאן שהיהודים יקלעו שוב למלתעות הנאצים. כל הכספים שגויסו על ידי הנהגת היישוב היהודי בארץ ישראל (כופר הישוב) והגיעו לנאצים, יועדו בסופו של דבר למימון מנגנון ההשמדה הנאצי.
המגעים עם הגרמנים בנושא נמשכו כשנה, והופסקו בקיץ ה'תש"ג (אוגוסט 1943). המחלוקת בנושא קיימת עד היום. הגירושים נמשכו וגם ויסמנדל ופליישמן עצמם נשלחו לאושוויץ. ויסמנדל הצליח לקפוץ מהרכבת הנוסעת וניצל (אך משפחתו וילדיו נספו באושוויץ), ואילו גיזי פליישמן נרצחה שם.
יפתח
{{פירושונים|* יפתח הגלעדי – שופט בתקופת השופטים
ראו גם
}}
צבר (סרט)
צבר (נקרא גם "סברה/SABRA" או "חלוצים", באנגלית: Chalutzim/Pioneers of Palestine) הוא סרט דרמה קולנועי פולני-ארצישראלי שבוים ונכתב בשנת 1933 על ידי אלכסנדר פורד.
הפקה
הסרט, הנחשב ל"סרט העלילה המדבר הראשון בפלשתינה א"י", תיאר את המציאות הקשה של הניסיונות של הקמת יישוב של יהודים בארץ ישראל ואת הניסיונות של הבדואים והערבים לסכן את הקמת היישוב. בסרט שיחקו מיטב שחקני התיאטרון בארץ - פסח בר-אדון, יהושע ברטונוב, שמעון פינקל, רפאל קלצ'קין, אהרן מסקין, חנה רובינא, מאיר תאומי, דוד דוידוב, ריטה גולדברג, אברהם נחתומי ושמעון רפאלי. השתתף גם פרץ בן צדק כאחד הפועלים.
הסרט הוקרן בשחור-לבן.
עלילת הסרט
קבוצת חלוצים מתיישבים באוהלים בחבל ארץ שומם, מחפשים מים וחופרים באר. תלאות, סבל וקדחת מלווים את מאמציהם. השכנים הערבים אינם רואים את ההתיישבות בעין יפה. המחסור במים ושייח' ערבי רע לב מביאים לסכסוך המתפתח להתנפלות אלימה. בסרט משולבים גם סיפור אהבה בין חלוץ לערבייה בת הכפר וקטעי תעודה מחיי הערבים וארץ-ישראל של אותם הימים.
הקרנת הסרט
הסרט "צבר" הגיע לארץ ישראל בשנת 1933 והוקרן בקולנוע ציון בירושלים, שם צפו בו שחקני תיאטרון הבימה שהשתתפו בו. הצנזור המנדטורי פסל את "צבר" על רקע היחסים העכורים בין היהודים והערבים כפי שהשתקפו בעלילת הסרט.
במקומות בהם הוצג ברחבי העולם ספג ביקורת חריפה.
התייחסות לסרט
המאבק בין היהודים והערבים מוצג בדומה לאופן בו הוצגו המאבקים בין המתיישבים האמריקנים והאינדיאנים במערבונים, והביקורת טענה כי הוא זר לארץ ולרוחה. הסרט היה אחד מחמישה סרטים עלילתיים באורך מלא שהופקו בארץ במהלך כל שנות ה-30, אם כי מימונו היה זר, ועיבודו הטכני בוצע במעבדות בוורשה.
הפקה מחודשת
במלאת 80 שנה (אוגוסט 2012) לצילומי הסרט, ערך הבמאי והאוצר יעקב גרוס גרסה מחודשת המבוססת על שיתוף פעולה עם ארכיון הסרטים הלאומי בפולין, הארכיון הישראלי לסרטים - סינמטק ירושלים, וארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג באוניברסיטה העברית בירושלים.
סונאטה מס' 8 (הפאתטית) של בטהובן
סונאטה מס' 8 של בטהובן בדו מינור, אופוס 13, הידועה בשם "הפאתטית", נחשבת לאחת הסונאטות לפסנתר המפורסמות והמוכרות של לודוויג ואן בטהובן, וכמו כן היא גם נחשבת לאחת מיצירות המפתח מתקופת יצירתו המוקדמת והראשונה של בטהובן, יחד עם יצירות כגון: הסונאטה לפסנתר מס' 14 (אור ירח), הסימפוניה הראשונה והשנייה, שני הקונצ'רטי הראשונים לפסנתר ועוד.
בטהובן החל את מלאכת הכתיבה של הסונאטה בשנת 1798, וסיים את מלאכת ההלחנה ב־1799, כאשר באותה השנה הסונאטה יצאה לאור. בטהובן הקדיש את הסונאטה לפטרונו וחברו קארל אלואיס, נסיך ליכנובסקי – שהיה בעבר גם פטרונו של וולפגנג אמדאוס מוצרט) – אשר לו הקדיש בטהובן רבות מיצירותיו, כמו הסונאטה מס' 12 לפסנתר אופוס 26, הסימפוניה השנייה ואת שלוש היצירות הראשונות שלו, שלושת הטריו לפסנתר אופוס 1.
זוהי בין הסונאטות היחידות שבטהובן הוא זה שלמעשה נתן לה את כינוייה, שבמקרה הזה הוא: הסונאטה הפאתטית הגדולה (Grande sonate pathétique) או בקיצור הסונאטה הפאתטית. לשמה של הסונאטה הפאתטית הוספה גם המילה "גדולה", משום שהמוציא לאור של הסונאטה מאוד התרשם מהנימה הטראגית והעוצמתית של הסונאטה, וכדי להעצים את כינוייה הוסיף לו את המילה:"גדולה" (דבר דומה נעשה בסונאטה מס' 29 של בטהובן אשר בכינוייה המלא גם הוספה המילה "גדולה", גם כן על מנת להעצים את כינוייה).
בעיני רבים הסונאטה מס' 5 של בטהובן נחשבת כסונאטה הפאתטית הקטנה, אף ששם זה אינו רשמי. גם הסונאטה מס' 5 של בטהובן כתובה בסולם דו מינור, והמבנה והלך הרוח של הפרקים בשתי הסונאטות הללו דומים. הסונאטות מתאפיינות בפרקים ראשונים בעלי נימה כעוסה וקודרת, בפרקים שניים מלודים ושירתיים ובפרקים אחרונים בעלי אופי ריקודי, אך עם זאת קודר.
בשם היצירה (הסונאטה הפאתטית) פירוש המילה הפאתטית הוא "מלאה פאתוס" או "עתירת רגשות" (שימוש דומה נעשה בסימפוניה השישית (הפאתטית) של צ'ייקובסקי), ולא "מעוררת רחמים", כפי שמשתמשים במילה לעיתים קרובות כיום.
צורה
לסונאטה שלושה פרקים: מהיר (עם הקדמה איטית), איטי ומהיר (כמקובל בתקופה הקלאסית). הפרק הראשון כתוב במשקל חצוי של אלה-ברווה, (משקל ההקדמה הוא ארבעה רבעים), הפרק השני כתוב במשקל שני רבעים והפרק האחרון כתוב גם הוא במשקל אלה-ברווה. סדר הפרקים הוא:
ביצוע טיפוסי של הסונאטה נמשך כ־20 דקות.
פרק ראשון – אלגרו די מולטו אה קון בריו
כאמור, הפרק הראשון נפתח בהקדמה איטית שלאחריה מגיע החלק המהיר. מפעם ההקדמה מסומן כ-גראב (Grave), שזהו מפעם איטי ואמציונאלי ביותר, אולי אף יותר מן המפעם אדאג'יו. ההקדמה נחלקת לשלושה חלקים עיקריים: החלק הראשון מאופיין בסדרות אקורדים בעלי אי יציבות טונלית, דבר שמקנה למוזיקה תחושת לחץ ומתח. החלק השני של ההקדמה מתחיל לאחר רגע שיא עוצמתי, ולאחריו ארפג' ווירטואוזי. החלק השני מאופיין במהלך הרמוני שחוזר על עצמו שלוש פעמים, ובפעמיים הראשונות הוא חוזר על עצמו בשלמותו, רק שגובה צלילם משתנה, כלומר סקוונצה. תחילתו של החלק השני הוא בסולם מי במול מז'ור (הסולם המקביל לסולם שבו נפתחה ההקדמה, סולם דו מינור), אך במהלכו נודדת המוזיקה לסולמות אחרים. החלק השלישי והאחרון בהקדמה מתחיל לאחר רגע שיא. החלק השלישי כתוב גם הוא בסולם דו מינור, ועיקר מטרתו הוא לגשר בין ההקדמה לחלק המהיר. לאחר ארפג' כרומטי ופרמטה מתחיל החלק המהיר.
בנושא השני בולט השימוש במורדנט (תנועה חדה ומהירה בין התו הכתוב לבין התו שמעליו) ובאצ'אקטורה (תו קישוטי שנדחס לפני התו שאחריו ואינו נחשב בספירת המקצב), מה שרק מוסיף לריקודיות של הנושא. לאחר הנושא השני מופיעה קבוצות סיום, שמורכבת ממשפט שחוזר על עצמו פעמיים. לאחר מכן, חוזר מוטיב הנושא הראשון (אך בסולם מי במול מז'ור) ולאחריו מופיעים אקורדים איטיים ודרמטיים שמסיימים את התצוגה (התצוגה חוזרת פעמיים – בפעם הראשונה אקורדי הסיום מובילים חזרה לסולם דו מינור ובפעם השנייה לסולם סול מינור – לתחילת הפיתוח.
לפני תחילת הפיתוח מוזכרת ההקדמה מלפני החלק המהיר. הפעם ההקדמה מקוצרת, ומופיעה רק חלקה הראשון של ההקדמה (החלק עם האקורדים הלא יציבים), ובסופו נוסף חלק קצר אשר מטרתו לחבר את האזכור של ההקדמה אל שאר הפיתוח. הפעם מובאת ההקדמה בסולם סול מינור, ובסיומה מודולציה לסולם מי מינור, שזהו הסולם שבו מתחיל הפיתוח. סולם מי מינור, סולם הגבוה בחצי טון מהסולם שבו נגמרה קבוצת הסיום, סולם מי במול מז'ור. בפיתוח מתפתח בעיקר מוטיב הנושא הראשון. לאחר פיתוח קונבנציונלי קצרצר המוזיקה הולכת ונעשית קדחנית, ובהרמוניה ישנה נקודת עוגב על תו סול, הדומיננטה לסולם דו מינור, מה שמעיד על ההכנה לריפריזה. הפיתוח מהווה יחסית חלק קצר מהפרק הראשון, והוא נמשך רק בין 40–50 שניות.
בריקפיטולציה הנושא הראשון מתקצר ומופיע רק פעם אחת, ובהופעתו השנייה כבר מתחיל הגשר, אשר גם הוא מורחב ומשתנה, וחלק ממנו אף מבוטל כליל. לאחר סיום הגשר מגיע הנושא השני, אשר מופיע בסולם הסובדומיננטה – פה מינור רק בהמשכו חוזר לסולם הטוניקה, דו מינור ובסולם זה מתבצעת חזרה על הנושא השני שנשאר כמעט אותו הדבר, למעט מספר שינויים מינוריים. קבוצת הסיום מופיעה גם היא בסולם דו מינור, וגם הפעם היא נקטעת על ידי אזכור נוסף של ההקדמה האיטית מתחילת הפרק. גם הפעם חוזר רק חלקה הראשון של ההקדמה, ובאופן פתאומי חוזר מוטיב הנושא הראשון, והפרק מגיע אל סופו הפתאומי והעוצמתי.
פרק שני – אדאג'יו קנטאבילה
הפרק השני הוא כמקובל הפרק האיטי של הסונאטה. הפרק כתוב בסולם לה במול מז'ור, סולם הבנוי על דרגת הסובדומיננטה לסולם המקביל לסולם היצירה (סולם היצירה הוא דו מינור, והסולם המקביל לו הוא מי במול מז'ור, אשר הסולם בנוי על דרגת הסובדומיננטה בסולם מי במול מז'ור הוא סולם לה במול מז'ור). הפרק כתוב במשקל של שני רבעים, ומסומן בטמפו – אדאג'יו קנטאבילה, שפירושו: איטי בצורה שירתית (אדאג'יו – איטי, קנטאבילה – שירתי). מלודית הפרק השני מוכרת מאוד, ויש האומרים שהיא בין המנגינות המוכרות של בטהובן. הפרק בנוי במעיין צורה של אריה דה קאפו, כלומר במבנה של א-ב-א-קודה. כלומר, הנושא הראשי שמופיע בתחילת הפרק (מסומן באות א') מופיע עוד הפעם בפרק, כאשר בין ההופעות שלו ישנו נושא מעבר שונה (מסומן באות ב'). במקרה הזה, הנושא הראשי של הפרק מופיע שלוש פעמים ולא שתיים, ולכן אין זה פרק בעל מבנה מובהק של אריה.
הנושא הראשי מאוד מלודי ושירתי. ההרמוניה מנוגנת לסירוגין הן ביד ימין והן ביד שמאל. תנועת חלקי שש-עשרה בהרמוניה מניעה את התקדמות הפרק. הנושא הראשי חוזר על עצמו פעמיים, כאשר בפעם השנייה הנושא מקוצר וההרמוניה ביד שמאל מורחבת. לאחר הופעתו השנייה של הנושא, מגיע נושא המעבר הראשון. תחילתו של חלק המעבר הוא בסולם פה מינור (הסולם המקביל לסולם לה במול מז'ור), אך עם התקדמות המלודיה השירית מתבסס סולמו של חלק המעבר בסולם מי במול מז'ור, הסולם אשר בנוי על דרגת הדומיננטה בסולם הטוניקה של הפרק, סולם לה במול מז'ור. לאחר מכן, ישנו קטע מעבר עם צלילים כרומטיים רבים, שלבסוף מוביל אותנו אל הופעתו השנייה של הנושא הראשי.
בהופעתו השנייה, מקוצר הנושא הראשי והפעם הוא מופיע ללא ההכפלה בהצגתו. לאחר הופעתו של הנושא הראשי, מגיע קטע מעבר נוסף. הפעם קטע המעבר כתוב בסולם לה במול מינור, ואופיו טראגי ומלנכולי ביותר. בהרמוניה מנוגנות טריולות רבות, שמניעות את המנגינה המלנכולית. בקטע מעבר חזק יחסית ומפתיע, המנגינה מתבססת על סולם מי מז'ור, סולם רחוק יחסית מסולם נושא המעבר, לה במול מינור. לאחר שהמוזיקה מתבססת על הסולם החדש מופיע שנית נושא המעבר, אך כעת, כשהוא מנוגן בסולם מז'ורי, הוא כבר אינו קודר ומלנכולי, אלא שופע חן ותקווה. לאחר מכן, מתקדרת אט אט המוזיקה, אך לפתע חוזר הנושא הראשי בהופעתו השלישית והאחרונה.
הפעם הנושא הראשי מוצג בשלמותו, כולל הופעתו הכפולה. בנוסף, ישנם גם מספר שינויים מינוריים בהרמוניה. לאחר מכן ישנה קודה קצרה, שבה חוזר מוטיב הטריולות.
פרק שלישי – רונדו: אלגרו
הפרק השלישי והאחרון של הסונאטה כתוב במסגרת של רונדו כלומר, ישנו נושא ראשי (רפרן) שחוזר על עצמו, ובין חזרה לחזרה מפריד חומר מוזיקלי חדש (נושא משני, אפיזודה). סולמו של הפרק האחרון הוא דו מינור, שזהו גם סולמו של הפרק הראשון. גם הפרק האחרון (כמו הפרק הראשון) כתוב במשקל חצוי, כלומר משקל אלה-ברווה. הנושא הראשי של הפרק (הרפרן) מאוד מוכר, וגם הוא נחשב לאחד הנושאים המוכרים של בטהובן.
הנושא הראשי מאוד ריקודי וחינני. הוא מורכב משני משפטים, כאשר המשפט השני חוזר על עצמו פעמיים. לאחר מכן ישנה קודטה קצרה, שמביאה את הנושא הראשי לסיומו. לאחר קטע מעבר קצר שחוזר על עצמו פעמיים בסקוונצה, מגיעה האפיזודה הראשונה. האפיזודה הראשונה כתובה בסולם מי במול מז'ור, הסולם המקביל לסולם הטוניקה, דו מינור. גם האפיזודה (נושא המעבר) מורכבת משני חלקים: בחלק הראשון בולט השימוש הרב בטריולות מהירות ובאקורדים מודגשים, והחלק השני הוא החלק המלודי יותר. לאחר הטריולות המהירות, החלק השני של האפיזודה נותן תחושת נינוחות ורוגע. לאחר מכן חוזר מוטיב הטריולות, שלאחר קטע מעבר עוצמתי ופרמטה, חוזר הנושא הראשי, הרפרן. הנושא הראשי חוזר בשלמותו וללא כל שינויים. מייד לאחר סיום הנושא הראשי מגיעה אפיזודה חדשה נוספת. נושא האפיזודה רגוע ושלו.
נושא האפיזודה חוזר על עצמו בתחילה ארבע פעמים, כאשר כל פעם נעשה שינוי קטן אחר, בעיקר בקצב ובהרמוניה. לאחר ארבע ההופעות הללו מופיע נושא האפיזודה מספר פעמים נוספות, ולאחריו מתחיל קטע מעבר סוער למדי. לאחר קטע מעבר זהה לקטע המעבר לאחר האפיזודה הראשונה חוזר בשנית הנושא הראשי. הפעם הנושא הראשי מקוצר והוא מוביל ללא הפסקה אל נושא הטריולות מן האפיזודה הראשונה, שלאחריו מגיע גם הנושא הרגוע והשליו מן האפיזודה הראשונה, שעובר פיתוח קל. לאחר מכן חוזר הנושא הראשי בפיתאומיות, ולאחריו מתחילה הקודה, אשר נעצרת על אקורד עם פרמטה באופן דומה לקטעי המעבר בין האפיזודות לנושא הראשי. לאחרי שני אזכורים של הנושא הראשי בגרסה מז'ורית, מגיע הפרק אל סיומו הפתאומי והנמהר.
הבחירות הפדרליות בגרמניה הנאצית (מרץ 1933)
הבחירות הפדרליות נערכו בגרמניה הנאצית ב-5 במרץ 1933, פחות מחודש וחצי לאחר עליית הנאצים לשלטון, ורק שישה ימים לאחר שרפת הרייכסטאג. לפני הבחירות הובילו האס אה והאס אס מסע אלימות רחב כנגד אנשי שמאל רבים, ובהם חברי המפלגה הקומוניסטית (KPD), האיגודים המקצועיים, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת המרכז. אלו היו הבחירות הרב-מפלגתיות האחרונות בגרמניה המאוחדת עד בחירות 1990.
בחירות אלו היו השלישיות באותה השנה (לאחר יולי ונובמבר 1932), ולאחר מינויו של היטלר לקנצלר. בבחירות עצמן "פיקחו" ארגונים נאצים על תהליך ההצבעה. בפרוסיה 50,000 חברי ה-SS, SA וקסדת הפלדה הצטוו על ידי הרמן גרינג לפקח על ההצבעות. בחירות נוספות נערכו בנובמבר 1933.
המפלגה הנאצית קיבלה קולות רבים נוספים בהשוואה לבחירות הקודמות, וזכתה לרוב ברייכסטאג, יחד עם שותפתה הקואליציונית מפלגת העם הלאומית הגרמנית (DNVP). זו הייתה הפעם הראשונה מאז 1930, שבה קואליציה שלטונית הצליחה לזכות ברוב פרלמנטרי. עם זאת, למרות טרור אלים כנגד היריבים, השיגו הנאצים רק 43.9 אחוזים מהקולות בכוחות עצמם.
אלו יהיו הבחירות האחרונות שהתקיימו בגרמניה עד לאחר מלחמת העולם השנייה. אף על פי שהחזיק באותה עת ברוב ברייכסטאג, היטלר רצה יותר. שבועיים לאחר הבחירות, הוא הצליח להעביר חוק הסמכה ב-23 במרץ בתמיכת כל המפלגות שאינן שמאלניות, מה שהעניק למעשה להיטלר סמכויות דיקטטוריות. בתוך חודשים אסרו הנאצים על פעילות כל המפלגות האחרות, והפכו את הרייכסטאג לבית מחוקקים "חותמת גומי", המורכב רק מנאצים ו"אורחים" פרו-נאצים.
הנאצים עלו לשלטון ב-30 בינואר, כאשר נשיא גרמניה פול פון הינדנבורג מינה את היטלר לקנצלר, והוביל בסופו של דבר לבחירות חדשות. היטלר פתח את מסע הבחירות שלו ביומו השני כקנצלר. הוא התחייב בנאום רדיו ארצי, להציל את האומה מפני השמאל, שאותו הגדיר כ"ניהיליסט פוליטית". בתחילת פברואר הנאצים החלו את מסע האלימות כנגד היריבים הפוטנציאליים שלהם. האס אה החל לתקוף את משרדי האיגודים המקצועיים והמפלגה הקומוניסטית (KPD), וכן את בתיהם של אנשי שמאל.
במחצית השנייה של פברואר, האלימות הורחבה גם לסוציאל-דמוקרטים. פעילים סוציאל-דמוקרטים הוכו ועיתונים התומכים במפלגה נסגרו. עשרים עיתונים של מפלגת המרכז הקתולית נסגרו אף הם באמצע באמצע פברואר. פקידי ממשל הידועים כתומכי מפלגת המרכז הודחו ממשרדיהם, והנאצים תקפו באלימות את ישיבות המפלגה בווסטפאליה. בסופו של דבר, רק המפלגה הנאצית ומפלגת העם הלאומית הגרמנית הורשו לנהל קמפיין ללא פגע.
שישה ימים לפני מועד הבחירות המתוכנן, הוצת הרייכסטאג. המעשה בוצע לכאורה על ידי הקומוניסט ההולנדי מרינוס ואן דר לובה. ההצתה פגעה במוניטין של ה-KPD ואיפשר להיטלר לשכנע את הינדנבורג להעביר את צו שריפת הרייכסטאג כצו חירום לפי סעיף 48 של חוקת ויימאר. חוק החירום הסיר חירויות אזרח רבות ואיפשר את מעצרו של ארנסט תלמאן ועוד כ-4,000 קומוניסטים.
למרות שהיטלר יכול היה לסגור לחלוטין את המפלגה הקומוניסטית, הוא בחר שלא לעשות זאת. הוא חשש מהתקוממות קומוניסטית אלימה במקרה שכזה, והוא גם האמין שהצבעה לקומוניסטים עלולה לגזול קולות מהסוציאל-דמוקרטים. במקום זאת, הוא בחר פשוט לאסור אלפי פעילים קומוניסטים. בתי המשפט והתובעים שעיינו את ה-KPD טרם 1933, הסכימו להגדיר את החברות ב-KPD כבגידה. כתוצאה מכך נאסרה פעילות המפלגה הקומוניסטית חלקית. במקביל, נמלטה הנהגת הסוציאל-דמוקרטים לפראג, וחברים רבים אחרים פעלו רק מהמחתרת.
רכבל גיברלטר
רַכֶּבֶל גיברלטר (באנגלית מכונה בפשטות The Cable Car) הוא רכבל המוליך מתחנה הממוקמת בגרנד פרייד (Grand Parade) ליד נמל גיברלטר במערב בגיברלטר, דרך תחנת הביניים "מאורת הקופים" (Ape's Den), ועד ל"טופ אוף דה רוק" (Top of the Rock - משמעות השם "ראש הצוק") על גבעת סיגנל (Signal hill) במרכזו של צוק גיברלטר. גובהה של גבעת סיגנל הוא 387 מטר מעל פני הים, ולמרות כינויו של המקום, "ראש הצוק" הוא אינו הנקודה הגבוהה בצוק.
המרחק בין שתי התחנות הוא 673 מטר והפרש הגבהים ביניהן הוא 352 מטר. לאורך הכבל יש שלושה עמודים תומכים, והוא נע במהירות של 5 מטרים בשנייה. כל אחת משתי הקרוניות התלויות עליו מסוגלת לשאת 30 נוסעים בנוסף לנהג.
ברכבל הראשון שהוקם בגיברלטר היה סל שיכול היה לשאת אדם בודד או מעט סחורה דוגמת תחמושת, ולהביאם עד לסוללת התותחים ששכנה בסמוך לתחנה העליונה של הרכבל הקיים. שרידי תחנת הרכבת העליונה הישנה שוכנים בסמוך מדרום לתחנה הקיימת. הרכבל הנוכחי נבנה בשנת 1966 על ידי חברה שווייצרית ושופץ בשנת 1986.
מצולות (ספר)
מצולות (באנגלית: Deep Six), הוא הספר השביעי בסדרת ספרים של הסופר האמריקני קלייב קאסלר. הספר יצא לאור ב-1984, ועלילתו מתרחשת בשלהי המלחמה הקרה.
עלילה
בספר זה, השביעי בסדרת הספרים אודות דרק פיט, מהנדס ימי הרפתקן ורב תושייה, להיאבק במשפחת בוגנוויל צרפתית-קוריאנית-אמריקנית של איילי ספנות, ובראשה ראש המשפחה הקשישה, מן קוריו, ונכדה לי טונג, המנסה להשתלט על ארצות הברית כולה, ואף קשרה קשר לחטיפת נשיא ארצות הברית.
אורל (יצרנית רכב)
מפעל כלי הרכב אורל (ברוסית: Уральский автомобильный завод) הוא יצרן המשאיות הגדול ביותר ברוסיה. המשאיות מיוצרות תחת המותג "אורל". מטה החברה בעיר מיאס במחוז צ'ליאבינסק, במרכז רוסיה. החברה נחשבת לחברת בת של גא"ז. המפעל הוקם ב-30 בנובמבר 1941 כשלוחה של מפעל הרכבים המוסקבאי על שם סטלין. ב-1962 קיבלה החברה את שמה הנוכחי "אורל". ב-21 בינואר 1986 מפס הייצור יצא הרכב המיליון. ב-2005 החברה נרכשה על ידי יצרנית הרכב גא"ז. החברה מייצרת משאיות צבאיות ומשאיות תובלה שונות.
בשנת 2008 משערי המפעל יצאו 15 אלף משאיות. משנת 2011 המפעל הוא חלק של "קבוצת גאז" בבעלות של אולג דריפסקה.
הענף הכפי השטחי
הענף הכפי השטחי מסתעף מעורק החישור בטרם האחרון מתעקל סביב צדו של שורש כף היד. בהתקדמו, הענף עובר דרך שרירי בליטת כף היד, שאותם הוא מספק, ולפעמים הוא עובר מעליהם. לעיתים הוא משיק לחלקו הסופי של עורק הגומד ליצירת קשת כף היד השטחית.
גודלו של הענף משתנה מאדם לאדם. לרוב הוא קטן מאוד ומסתיים באזור שרירי האגודל, אולם לעיתים גודלו כשל המשך עורק החישור עצמו.
ג'ורג' קונורוט
ג'ורג' קונורוט (באנגלית: Jioji Konrote; נולד ב-26 בדצמבר 1947) הוא פוליטיקאי פיג'אני, שכיהן כנשיא המדינה בין השנים 2015–2021. בעבר כיהן כמפקד הצבא וכמפקד יוניפי"ל. קונורוט הוא הנשיא הראשון שנבחר על ידי הפרלמנט ולא על ידי מועצת צ'יפים.
ביוגרפיה
קונורוט נולד ב-26 בדצמבר 1947 ברוטומה. התגייס לכוחות המזוינים של פיג'י בשנת 1966 והתאמן ביחד עם כוחות מאוסטרליה וניו זילנד. בשנת 2000 למד באוניברסיטת הרווארד. בשנים 2001–2006 היה הנציב העליון של פיג'י באוסטרליה (דרגה שוות ערך לשגריר). בשנת 2014 נבחר קונורוט לפרלמנט המקומי וכיהן כשר התעסוקה והתעשייה. באוקטובר 2015 עזב את הפרלמנט לאחר הבחירות לנשיאות. הוא הושבע ב-12 בנובמבר 2015.
זכה באות השלום של יוניפי"ל (1978) ובצלב הצבאי (1982).
להקת פיקוד הצפון
להקת פיקוד הצפון היא להקה צבאית ישראלית שפועלת במסגרת פיקוד הצפון. בשנות השישים והשבעים הייתה הלהקה מהמצליחות שבלהקות הצבאיות, ורבים משיריה היו ללהיטים.
הקמת הלהקה ושנותיה הראשונות
להקת פיקוד הצפון הייתה הלהקה הפיקודית האחרונה שהוקמה, לאחר להקת פיקוד הדרום ולהקת פיקוד המרכז. הלהקה נוסדה בסוף שנת 1954 מאיחוד של שני גופים: הראשון היה קבוצת שחקנים מלהקת פיקוד הדרום, ביניהם יעקב בודו, שעברו לפיקוד הצפון לאחר פירוק הלהקה, והשני חברי להקת גולני שסופחו לצפון עקב בעיות ארגון ותקציב. בין חברי הקבוצה השנייה היו צדוק סביר ואסתר נהרי.
תוכניתה הראשונה של הלהקה, "גלגוליו של מוישה ונטילטור" הועלתה במאי 1955 נכתבה ובוימה על ידי יעקב מגבלות, (הבמאי הראשון של להקת פיקוד דרום אשר כתב ואף ביים את ההצגה הראשונה בפיקוד דרום - "קזבלנקה עולה בדרגה"). את הדמות הראשית במוישה וינטלטור גילם יעקב בודו וההצגה הצליחה מאוד ואף המשיכה והועלתה בתיאטראות נוספים בשנים הבאות בכיכובו של יעקב בודו. התוכנית הייתה במתכונת עלילתית, וכללה שלושה שירים בלבד. בין חברי התוכנית הראשונה היו גם אביבה מרקס, אברהם דוד, אברהם פלטה, חנה אהרוני, מירי מגנוס, משה רון, פנינה זהרוני והאקורדיוניסט אוסקר סלדק.
שלוש התוכניות הבאות של הלהקה הועלו כולן בשנת 1956, ולא זכו להצלחה גדולה. התוכנית השנייה, מצפון תפתח הטובה, עלתה בינואר 1956. במקום הצגה מרכזית בדומה לתוכנית הראשונה, הוצגו בתוכנית זו מערכונים קצרים, לצד שירים חדשים. השיר המוכר ביותר בתוכנית היה "שיר הצנחנים" (חיים חפר/אוסקר סלדק) שנכתב לכבוד חטיבת הצנחנים. לתוכנית היו שותפים גם יעקב בודו, משה רון, ויהודית סופר. שתי התוכניות הבאות היו ש...ש...שתוק שהועלתה במאי, ועל דא ועל הא שהועלתה באוקטובר. בתוכנית זו הצטרף ללהקה השחקן שי דנון.
תוכניתה החמישית של הלהקה נקראה פגע וברח, והיא הועלתה בשנת 1957. לראשונה כללה התוכנית מספר גדול של שירים, עשרה, כשהמפורסם שבהם הוא "על ראש הג'ינג'י" של (דן אלמגור/מאיר נוי). בין משתתפי התוכנית היו איתמר ישראל, לוליק (אברהם לוי), משה רון ושמואל זוהר.
פעילות בין 1958 ל 1967 להצלחתה הבאה זכתה להקת פיקוד צפון בשנת 1958, כשהעלתה את תוכניתה השישית, נעלה צפונה. גורם עיקרי להצלחה היה שני הכותבים הראשיים של שירי התוכנית, נעמי שמר ויוחנן זראי. שמר כתבה והלחינה את "נעלה צפונה" ואת "בגלל מסמר", שהיה ללהיט גדול. שיר מפורסם נוסף בתוכנית היה "השריונים יצאו" (חיים חפר/יוחנן זראי). השיר יועד במקור ללהקת גייסות השריון, אך כיוון שתוכניתה טרם הייתה מוכנה, הוא הועבר ללהקת פיקוד צפון, אשר חיפשה שיר סולו ללוליק. בנוסף ללוליק, איתמר ישראל ושמואל זוהר שנשארו מהתוכנית הקודמת, הצטרפו למחזור זה גם בני ברמן, אבי רוזמרין, אמיתי אגמון, לאה הופמן, מרים ליגנר וראובן פאר.
תוכניתה השביעית של הלהקה, מחיל אל חיל שהועלתה בשנת 1959, לא זכתה להצלחה גדולה כמו קודמתה. השיר המוכר ביותר בתוכנית היה "שתי אחיות" (יחיאל מוהר/מאיר נוי). ללוליק ואמיתי אגמון הצטרפו שלמה וינר, דרורה רופא, חנה פרומן, שי בורשטיין, יפה זהבי ותמר סטינג.
התוכנית הבאה, קר וחם בצפון משנת 1960 זכתה להצלחה גדולה יותר, בעיקר בזכות השירים "זמר לגדעון" ו"פגשתיך בשדה תלתן" שכתבה נעמי שמר. כעבור שנה הועלתה התוכנית התשיעית, הנשק הסודי, ממנה זכור בעיקר השיר "יעל" (דן אלמגור/אמיתי נאמן), שנכתב לפי הסיפור המקראי של יעל אשת חבר הקיני וסיסרא. מהתוכנית העשירית, טרמפ לצפון שהועלתה במאי 1962, התפרסם השיר "ללכת" (יחיאל מוהר/מאיר נוי). בין חברי הלהקה שהעלו את התוכנית היו אתי גרוטס, נירה רבינוביץ', חנה לוי, כוכבה הררי, נורית אילן, בלהה חורגל ומולי שפירא.
החל משנת 1963 חל שינוי ניכר בכיוון המוזיקלי של הלהקה, שהתבטא בעיקר בהכנסת כלי נגינה חדשים; לצד האקורדיון הישן, הוכנסו בהדרגה גם כלים נוספים, כגיטרה, חצוצרה, סקסופון ותופים. שינוי זה בלט לראשונה בתוכנית ידיים למעלה שהועלתה בשנת 1963. בשיר "לוס פיקודוס צפונס" (יחיאל מוהר/יוחנן זראי) היה יעקב ונטורה (קובי אשרת) מהראשונים בלהקות הצבאיות שניגן על גיטרה חשמלית. השיר, בסולו של גדי ציגלמן (יגיל), היה פרודיה על השפעת המוזיקה הדרום אמריקאית. שירים מוכרים נוספים מאותה תוכנית היו "כוכב הצפון" (דידי מנוסי/יוחנן זראי) עם סולו של דני בן ישראל, "זהירות בונים" (נעמי שמר) ו"שיר לחיילת" (דידי מנוסי/נורית הירש). בתוכנית השתתפו גם נירה רבינוביץ', אלישבע אשל ואריה פלדמן.
תוכניתה ה-14 של הלהקה, שמח בצפון, הועלתה בשנת 1967, עוד לפני מלחמת ששת הימים. למוצי אביב ויהודה ברקן הצטרפו בתוכנית דוד ברגר (דודו דותן) ואריה מוסקונה, וזכורים ממנה השירים "כנרת אחרת" של (יעקב שרת/משה וילנסקי) ו"שלושה חיילים" (חיים חפר/אלונה טוראל).
תקופת הזוהר
האופוריה שאחרי מלחמת ששת הימים הביאה למדיניות חדשה בצה"ל, של הענקת משאבים רבים יותר ללהקות הצבאיות, ובהן להקת פיקוד הצפון. הדבר התבטא בהפקות גדולות יותר, הגדלת מספר חברי הלהקה, ואמצעים חדשים ככלי נגינה ואמצעי הגברה. התוצאה הייתה תקופתה המוצלחת ביותר של הלהקה, שהגיעה באותה עת לרמתן של שאר הלהקות הצבאיות.
גורם נוסף להצלחה באותן שנים היה אלוף פיקוד הצפון דוד אלעזר. אלעזר, שראה בחשיבותה הגדולה של להקה צבאית, היה מעורב ישירות בהכנות להופעות ובתכנים, ודאג לתנאי השירות של חברי הלהקה. הוא אף גייס בעצמו ללהקה את יגאל בשן ואת עדנה לב, שכבר היו זמרים מוכרים בקרב הציבור הרחב.
ביטויו הראשון של המהפך היה בשנת 1968, עם העלאת התוכנית המצליחה על הרמה. התוכנית כללה שירים רבים שעסקו ברמת הגולן ובקרבות בצפון הארץ, כ"נגמרה המלחמה" (ארנון בן-נחום/דני ליטני), "וחרב אין ביד דוד" (שמואל א'/דרורה חבקין), "עמק דותן" (דליה רביקוביץ'/שמעון ישראלי), "תל פאחר" (דרורה חבקין/דני ליטני) ו"הקרב לא נגמר" (דרורה חבקין). אך מעל כולם בלט השיר "מלכות החרמון" (יובב כץ/אפי נצר), להיט גדול ששר מוצי אביב. השיר הוביל במשך שבועות רבים את מצעדי הפזמונים, ונבחר כ"שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלי צה"ל. פרט למוצי אביב היו חברים בתוכנית גם אריה מוסקונה, דודו דותן, אברהם צמח, ברטה רחמים, דוד פרי, יוסי זמורה, מרגלית שליבק, פאול רוט, פנחס בן-ארי (פיש), ראובן ברצ'י, ראובן שנער, רון אריסון, שלומית סיגל, שרה גנץ ותמר וקסנר.
תוכניתה ה-16 של הלהקה, קצת מזה וקצת מזה, הועלתה בשנת 1969. השיר הבולט ביותר בתוכנית היה "אם תשוב" (יורם טהרלב/אפי נצר) ששרה עדנה לב. שיר בולט נוסף היה "האהבה היא פרח" (לאה נאור/נורית הירש). פרט ללב השתתפו בתוכנית גם דודו דותן, דובי גנדלמן (גל), אברהם צמח, איתן גרסטנר, איתן סלונים, בני ליכטנפלד, גידי זר, ברטה רחמים, דוד פרי, דורית תמיר, יהודית כץ, יוסף ברטמן (יוסי ברק), לאה דזלושיצקי, מרגלית שליבק, פאול רוט, פנחס בן-ארי (פיש), צבי ליכטר, ראובן ברצ'י, שושנה מנדלסון ושלומית סיגל.
לתוכנית ה-17, מהצפון באהבה משנת 1970, הצטרף ללהקה אחד מכוכביה הגדולים ביותר, יגאל בשארי (בשן). בשן הביא עמו ללהקה את השיר "לצפון באהבה" (דודו ברק/נורית הירש), ששר במקור לבדו בתחילת שירותו, עת הופיע כזמר סולן. בשן שר סולו גם בשירים "הנבל" (יורם טהרלב/משה וילנסקי) ו"מתנה מן הים" (אהוד מנור/נורית הירש). שיר נוסף שכתבו מנור והירש לתוכנית הוא "רגע לפני", ששרה עדנה לב. שירים נוספים בתוכנית היו "האישה האידיאלית" (דידי מנוסי/פולדי שצמן), "הגליליות" (יחיאל מוהר/פולדי שצמן), "לילה בירושלים המזרחית" (יובב כץ/יאיר קלינגר), "למה לך מנגו" (שולמית לפיד/דרורה חבקין), "מיכל ומיכאל" (נתן אלתרמן/רפי בן-משה), "סיביר שלנו" (איתן חביב/דרורה חבקין), "פתחו את כל החלונות" (איתן פרץ/דב נצר), "ציפור הגשם" (תרצה אתר/נורית הירש) ו"תמיד אותם" (תרצה אתר/אמיתי נאמן). פרט ליגאל בשן ולעדנה לב השתתפו בתוכנית גם דדי בן-עמי, דודו דותן (מפקד הלהקה), אירית בן-בנימין (דותן), איתן גרסטנר, בני ליכטנפלד, דובי גל, דוד רוזנטל, דורית תמיר, יהודית כץ, יוסי ברק, נירה וייסמן, עפרה גולן, פאול רוט, שרה פוריה-פינגרר וצבי ליכטר.
יגאל בשן היה הכוכב גם בתוכנית ה-18, חייך לעולם משנת 1971. הלהיט הגדול של התוכנית היה "מתוק מתוק" (אילן גולדהירש/אילן מוכיח). השיר נכתב לפי בקשתו של בשן, שפנה אל מוכיח, מנהלה המוזיקלי של התוכנית, בבקשה לכתוב שיר בסגנונה של אריתה פרנקלין. השיר זכה להצלחה גדולה, ונבחר כ"שיר השנה" במצעדי הפזמונים השנתיים של קול ישראל ושל גלי צה"ל. שיר מוכר נוסף בתוכנית היה "סיירת אגוז" (דודו ברק/אפי נצר). בין חברי התוכנית היו גם זמירה אדם, נחמה שוטן, נירה וייסמן, אוהד נהרין, יוסי ברק, מיקי גורביץ', סמדר ברנר ועירית דותן.
תוכניתה ה-19 של הלהקה נקראה רוח צפון והועלתה בשנת 1972. אף על פי שהשתתפו בה אמנים מפורסמים כשרי צוריאל ואוהד נהרין, לא זכתה התוכנית להצלחה גדולה, בעיקר מפני שהייתה חסרת להיטים. בתוכנית השתתפו גם אייל ברטונוב ומיקי גורביץ'. השיר היחיד בתוכנית שזכה להצלחה יחסית היה "דיינו" (תלמה אליגון-רוז/דרורה חבקין).
לאחר רוח צפון ניכרה ירידה בפופולריות הלהקה, שלא הצליחה לשחזר את הצלחהת לאחר מלחמת ששת הימים. שני גורמים עיקריים לכך היו מלחמת יום הכיפורים, והתנגדותו של רפאל איתן, אלוף פיקוד הצפון, לפעילות הלהקה.
תוכניתה ה-20 של הלהקה, הי צפונה, הועלתה בשנת 1973, שבוע לפני פרוץ המלחמה. בין משתתפיה היו יוסי ברק (ברוקס), אוהד נהרין, אייל ברטונוב, דני כץ וחני ליבנה. המלחמה שיבשה את פעילות הלהקה, והתוכנית ירדה במהרה. שמואל וילוז'ני, חבר צוות הווי של פיקוד הצפון, הוזמן על מנת לארגן את הלהקה מחדש. הלהקה פוצלה לצוותי הווי, אחד מהם, בבימויו של גברי לוי, העלה תוכנית חדשה, שהורכבה מקטעים שונים, רובם מאולתרים בכיכובה של הזמרת מיכל וול. ההרכב הקליט את השיר "אל תתנו לו", שיצא ע"ג תקליט שדרים. לאחר המלחמה נוצר מחסור בכוח אדם, מכיוון שהחיילים בעלי הכושר הקרבי הופנו ליחידות הלוחמות. כך צומצמה פעילות הלהקה באופן ניכר.