cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיקלוצו
פאלאצו מדיצ'י
כאשר קוזימו החל לבנות את פאלאצו מדיצ'י בשנת 1444 הוא פסח על ברונלסקי והעדיף את מיקלוצו. החלק החיצוני של פאלאצו מדיצ'י ממשיך את המסורת של הפאלאצו המאוחר משלהי ימי הביניים של טוסקנה, אך ללא סמלי העוצמה האזרחית המושכים את העין יותר, מה שלא היה עולה בקנה אחד עם הגדרתו של קוזימו כ"אבי המולדת" (pater patriae). החלק החיצוני של הארמון לא מיישם את העקרונות של ויטרוביוס, והקשתות הגדולות שלו בקומת הקרקע אינן מיושרות עם החלונות של הקומות העליונות. במקום זאת, מיקלוצו התמקד בניגודיות בין המרקמים של החיפוי החיצוני.
השפעתו של ברונלסקי על מיקלוצו ניכרת בעיצובו של הפאלאצו, במיוחד בחלונות הביפוריים של שלהי ימי הביניים, בסימטריה ובדומיננטיות של ציר הכניסה ובשילוב של אלמנטים מסורתיים ומתקדמים. הארקדות והאנטבלטורות של חצר הארמון מחקים את הדגם של הלוג'יה של מבנה בית החולים אוספדלה דלי אינוצ'נטי, הבניין המוקדם ביותר של ברונלסקי והחורג ביותר מעקרונותיו של ויטרוביוס.
כאחד הפרויקטים האדריכליים הידועים ביותר של מיקלוצו הוביל הארמון להתפתחות של סוג אדריכלי חדש: ארמון הרנסאנס הפלורנטיני. מבין החידושים הרבים של מיקלוצו בחזית, הבולטים שבהם כוללים: "השימוש בבוגנאטו דיגראדנטה (אבנים גדולות מסותתות בצורה לא אחידה שנעשות קלות יותר עם העלייה לקומות העליונות), העמודים הקלאסיים והכותרות המחורצות בחלונות הביפוריים, כרכוב קלאסי נהדר המכתיר את הבניין וכרכובים קטנים המחלקים את הקומות, והסידור של מיקום החלונות, שאינם סימטריים ביחס לדלתות".
סן מרקו
הבסיס היסודי של כל מתחמי הנזירים שנבנו על ידי אדריכלים בתקופת הרנסאנס, זה היה אחד הפרויקטים האדריכליים הראשונים והמשפיעים ביותר של מיקלוצו בפירנצה. הפרויקט, שהוקם במימונו של קוזימו די מדיצ'י, החל מתישהו בין השנים 1437 ל-1438. השיפוץ כלל את הכנסייה, לשכת כלי הקודש, הקלויסטר, מגורי הנזירים והספרייה. סן מרקו נקראה כנסיית הרנסאנס הראשונה, אם כי נראה שהיא פשרה בין מסורת המאה ה-14 לרוח הרנסאנס. הקירות הלבנים הפשוטים ללא ציורי פרסקו נבדלים מהמסורת הצבעונית של המאה ה-14 והיו חיוניים לתפיסות האדריכליות של מיקלוצו והעדפתו למשטחים גדולים ולא מעוטרים, שאליהם מתחברים במומחיות רכיבי מבנה הכרחיים באבן חול אפורה מהסוג המכונה פייטרה סרנה (pietra serena). כמו רבים מהפרויקטים שלו, סן מרקו נבנה במהירות מדהימה. בניגוד לברונלסקי, הצליח מיקלוצו לסיים את מה שהוא התחיל, בעיקר בגלל היעילות של מיקלוצו, ובשל זמינות המימון ההולם מצד קוזימו לאורך כל הקמפיין.
החלק הראשון שביצע מיקלוצו היה בנייה מחדש של חדר האוכל הישן, בו נבנה קמרון נמוך, שנתמך על ידי בליטות אבן מקושטות בדומה לאלה שנמצאו בלשכת כלי הקודש בסנטה טריניטה, על מנת לתמוך בתאים שלמעלה. העבודות החלו על הכנסייה בשנת 1438 והושלמו ככל הנראה שלוש שנים לאחר מכן, אם כי בוודאות עד שנת 1443, כאשר נחנכה על ידי האפיפיור אאוגניוס הרביעי. תוך שימוש בגבולות של כנסיית טרצ'נטו לשעבר הוסיף מיקלוצו אפסיס מצולע. הוא היה מואר בעזרת שלושה חלונות קשתיים ארוכים מפייטרה סרנה שעדיין ניתן לראות בקומה העליונה של המנזר. קשת הכניסה המחודדת נשענה על שני פילסטרים עם כותרות קורינתיות קלאסיות גדולות שמעליהם עיטורים של כדורי מדיצ'י, עיטור שנלקח משלט האצולה של המשפחה (עדיין קיימים). לפני האפסיס היה בית המקהלה. הספינה הייתה חלל פתוח יחיד ללא סיטראות, מעוטר באדיקולה (היכלית) או מזבחות (שלושה מכל צד), שתקרתו עשויה מקורות עץ. בין הספינה לבין בית המקהלה הפריד קיר גבוה (טרמצו) עם שתי דלתות. בשיפוץ המאוחר יותר של הכנסייה, הוסרה המחיצה והדלתות הועברו לאפסיס המצולע בו הם נמצאים כעת. הפילסטרים המחורצים שלהם מסתיימים בכותרות מורכבות זהות לאלה שבקפלה של ברבדורי בסנטה פליצ'יטה של ברונלסקי, ומעל הארכיטרב עם עיטורים קלאסיים, האפריז מקושט עם כדורי מדיצ'י.
בית המקהלה של סנטיסימה אנונציאטה
הוזמן על ידי לודוביקו גונזגה, המרקיז של מנטובה ומצביא בצבא של פירנצה, בית המקהלה הוקם להנצחת אביו של גונזגה ול"חגיגות של ההמונים לזכר נשמתו". קוזימו כבר הזמין את מיקלוצו בבניית חדר הכניסה והאטריום של הכנסייה כדי להמשיך רעיון של ברונלסקי. בעיצוב הסנטיסימה אנונציאטה עקב מיקלוצו אחר המודל של מינרווה מדיקה ברומא, הפך את התכנון הפנימי לעגול, ויצר כיפה שהייתה כמו חצי כדור כמו הפנתאון ברומא. אף על פי שסנטיסימה אנונציאטה היה הניסיון של מיקלוצו לעלות על ברונלסקי "די בהשוואה בין שתי תוכניות קומת הקרקע כדי להראות עד כמה ברונלסקי משכמו ומעלה".
עבודות אחרות ראויות לציון
מ-1461 עד 1464 הוא היה אחראי על בניית החומות של סטון (דוברובניק) בדלמטיה, החומה הארוכה ביותר מימי הביניים באירופה, וכיום אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
מוות ומורשת
למרות הטענה של ג'ורג'ו וזארי כי מיקלוצו מת בגיל שישים ושמונה, נראה שהוא חי עד שנת 1472. הוא קבור במנזר סן מרקו בפירנצה.
כאחד מהאדריכלים המשפיעים ביותר, אך הפחות ידועים, של הרנסאנס המוקדם, סללו העיצובים של מיקלוצו את הדרך להתפתחות מהירה של סוג הפאלאצו במרכז איטליה. הוא פיתח את הכנסייה חסרת הסיטראות, ושינה את הבניין החילוני. יכולת ההסתגלות שלו בשימוש בצורות מסורתיות אפשרו לו לפתח פתרונות פשרה טובים באזורים רחוקים, כמו לומברדיה ודלמטיה.
בטיפול הקפדני שלו בעיטור אדריכלי "הצליח מיקלוצו לאמץ רעיונות ולהפוך אותם ליתרון כמו גם לייצר חדשים. לא ניתן להעלות על הדעת את הסגנונות של מנטי, ברנרדו רוסלינו, ג'וליאנו דה מאיאנו ואפילו של ג'וליאנו דה סנגאלו בלי התמיכה וההשפעה של הביטוי האמנותי של מיקלוצו בנוסף לאלו של ברונלסקי, ומאוחר יותר, של דונטלו".
מחנה הריכוז אלטהאמר
מחנה הריכוז אלטהאמר (בגרמנית: Konzentrationslager Althammer) היה מחנה ריכוז גרמני, תת-מחנה של מחנה ההשמדה אושוויץ, ששכן במערב פולין, בוורתגאו, כ-90 ק"מ ממערב לאושוויץ.
הקמה וכוח אדם
מחנה הריכוז הוקם על ידי האס-אס בספטמבר 1944 כאחד מתת-המחנות הרבים שנבנו סביב שני המחנות הראשיים של מחנה הריכוז אושוויץ. הוא היה ממוקם בסטארה קוז'ניה (Stara Kuźnia), כעשרה קילומטרים מערבית לעיר הפולנית קטוביץ. יוהאן מירבט (Johann Mirbeth)  היה מפקד המחנה.
המחנה אמור היה לשמש לשם אספקת כוח אדם זול להקמת תחנת כוח תרמית. מסיבה זו שוכנו בצריפי המחנה 486 אסירים יהודים. רובם הגיעו מגטו לודז', אך גם אסירים מהונגריה, צרפת ויוון גורשו לאלטהאמר. אסירים גרמנים שנכלאו במחנה החזיקו בתפקידים מיוחסים והיו בדרג גבוה יותר בהיררכיית האסירים.
היחס לאסירים היה גרוע ביותר. הם עברו התעללות וסבלו מתת-תזונה. בעיקר הועסקו בעבודות בנייה והובלה. מיכון עבודה כמעט לא היה קיים. בנוסף, חסרו האסירים ביגוד מגן. 30 אחוז מהכלואים חלו במחלה קשה. טיפוס הבהרות פרץ במחנה. רצח עצורים על ידי סוהרים עבר ללא עונש, וגם מפקד המחנה מירבט עינה והרג עצורים באופן אישי.
פינוי המחנה
ב-19 בינואר 1945 פונה המחנה בחלקו. כ-400 אסירים החלו בצעדת מוות לעבר גלייביץ. יעדם היה מחנה הריכוז דורה-מיטלבאו. מבין האסירים שהיו תשושים מכדי להתחיל בצעדת המוות, הרוב נורו ורק עשרות מעטות מהם הצליחו לברוח. אסירים רבים לא הגיעו למחנות הריכוז שהיו יעד הצעדה, מכיוון שהחלשים נורו על ידי שומריהם בדרך.
גביע דייוויס 1995
גביע דייוויס 1995 הייתה התחרות ה-84 במניין מאז ייסוד התחרות.
לתחרות נרשמו 115 נבחרות. התחרות נערכה בחסות חברת אלקטרוניקה יפנית NEC.
מחזיקת הגביע נקבעה במשחקי הבית העליון בו נכללו 16 נבחרות. יתר הקבוצות שובצו בבתים אזוריים (בית אירופה/אפריקה, בית אמריקה ובית אסיה/אוקיאניה). הבתים האזוריים חולקו לתת-הבית העליון ו-2 תתי-הבית התחתונים תוך הסדרת העברות בינם. הקבוצות החזקות של הבתים האזוריים (4 מבית אירופה/אפריקה, 2 מבית אמריקה ו-2 מבית אסיה/אוקיאניה) קיבלו זכות להתמודד נגד 8 קבוצות של הבית העליון על העלייה לבית העליון.
מחזיקת הגביע נבחרת שוודיה הודחה בחצי הגמר. המשחק על התואר התקיים בין נבחרת רוסיה לבין ארצות הברית במוסקבה. הוא הסתיים עם התוצאה 2:3 לטובת ארצות הברית שניצחה בתחרות בפעם ה-31 בסך הכול.
העברות לקראת שנת 1996
בעקבות המשחקים בין 8 נבחרות שהפסידו בשלב המוקדמות של הבית העליון לבין הקבוצות שעלו מהבתים האזוריים:
ישראל בגביע דייוויס
בתחרות שנת 1995, נבחרת ישראל שיחקה בבית אירופה. במשחקה הראשון היא נפגשה עם נבחרת סלובניה.
בעקבות ניצחון זה נבחרת ישראל עלתה למשחק מול נורווגיה. המנצח היה עולה למשחקי העברה לבית העליון, אך נבחרת ישראל הפסידה.
האתלט
האתלט (באנגלית: The Athlete באמהרית: እትሌቱ) הוא סרט דרמה אתיופי משנת 2009 בבימוים של דייבי פרנקל וראסלאס לאקוו אשר היה מועמד לסרט הזר הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-83. הסרט עוסק בסיפור חייו של האתלט אבבה ביקילה אשר זכה במדליית הזהב במשחקים האולימפיים באולימפיאדת רומא 1960 כאשר הוא רץ יחף לאורך המסלול. ארבע שנים מאוחר יותר, הוא חזר על ההישג שלו באולימפיאדת טוקיו, והפך לאדם הראשון שזכה במרתון האולימפי פעמיים ברציפות. כמה שנים לאחר מכן, הוא נפגע מתאונת דרכים ומת כעבור ארבע שנים.
רקע
רומא נבחרה לארח את המשחקים האולימפיים של 1908, אך המשחקים לא נערכו בה אלא הועברו ללונדון. בקונגרס של הוועד האולימפי הבינלאומי שנערך בסופיה הוחלט כי במשחקים אלו תוחלף סירת 12 המטרים בדגם חדש, ההולנדי המעופף, יתקיימו משחקים מקדימים בכדורמים, כדורגל, הוקי וכדורסל על מנת לצמצם את כמות המשחקים והוצא מקצה "הצבי הרץ" מתחרויות הקליעה. בקונגרס מינכן (1959) הוחלט על שילוב ריצת 800 מטרים לנשים. בכינוס זה הוחלט על המנגנון שלימים יקרא הקריטריון האולימפי: לכל מדינה הותרה שליחה של ספורטאי אחד לענף האתלטיקה, ואלתטים נוספים לפי השגה של קריטריונים שנקבעו מבעוד מועד במהלך השנה שקדמה למשחקים.
בכינוס זה נקבע גם כי המשחקים בשנת 1964 ייערכו בטוקיו ומשחקי החורף באינסברוק.
בעיות פוליטיות ומדיניות ניצבו בפני הוועד האולימפי גם במשחקים אלה: את בעיית משלחות גרמניה פתר הוועד שוב בעזרת יצירת המשלחת הכלל-גרמנית. בעיות נוספות היו המחלוקות בין צפון לקוריאה הדרומית והמחלוקות בין סין וטיוואן.
ביקילה נולד בכפר ג'טו, בסמוך לעיר מנדידה. בילדותו היה רועה צאן. ב-1952 התגייס למשמר הקיסרי של היילה סלאסי, לאחר שעשה את דרכו ברגל לבירה, אדיס אבבה, מרחק של כ-130 קילומטרים. בעת שירותו במשמר הקיסרי השתתף במשחקי ג'נה (משחק אתיופי הדומה להוקי) וגם בתחרויות אתלטיקה.
ב-1956 השתתף ביקילה בן ה-24 לראשונה באליפות הכוחות המזוינים של אתיופיה, שם הפתיע כשסיים במקום הראשון את ריצת המרתון הרשמית הראשונה שלו. תוצאה זו זיכתה אותו בכרטיס לאולימפיאדת רומא. המאמן השוודי אוני ניסקנן, שבידו הפקידו האתיופים את הכנת הרצים למשחקים האולימפיים, זיהה את כישרונו וקידם אותו.
ניסקנן בחר עבור ביקילה את האסטרטגיה המנצחת ברומא. ביקילה רץ את רוב המרוץ כשהוא צמוד ליריבו העיקרי, ראדי בן עבד א-סלאם ממרוקו, במרחק רב לפני שאר הרצים. במרחק של כקילומטר מקו הסיום, כשחלפו על פני האובליסק של אקסום (אותו שדדו האיטלקים מאתיופיה), האיץ ביקילה והתרחק מיריבו, בדרך למדליית זהב היסטורית ולשיא עולם חדש (אם כי עד 2004 לא הוכרו שיאי עולם במרתון, והוכרו רק "זמנים מיטביים") - 2:15:16 שעות.
את שיא העולם הזה קבע ביקילה כשהוא רץ יחף. אף אחת מהנעליים שהוצעו לו לא התאימה לרגליו (השטוחות לגמרי), והוא החליט מספר שעות לפני הזינוק לרוץ יחף. לאחר הזכייה אמר שעשה זאת כדי "שהעולם ידע [שארצו] אתיופיה תמיד ניצחה בנחישות ובגבורה". כששב הביתה חיכתה לו קבלת פנים השמורה לגיבורים לאומיים, הן מצד הקיסר והן מצד ההמונים.
בתחילת שנות האלפיים, הוקם בעיר לדיספולי באיטליה גשר להולכי רגל על שם ביקילה לציון זכייתו בזהב ברומא הסמוכה.
בשובו לאתיופיה מיפן העניק לו הקיסר במתנה רכב מסוג חיפושית. באולימפיאדת מקסיקו (1968) ניסה להגן שוב על תארו האולימפי, אולם נפצע תוך כדי הריצה ולא הצליח לסיימה. ב-1969 היה מעורב בתאונת דרכים, שכתוצאה ממנה נותר משותק ברגליו. בשנים לאחר מכן התחרה מעת לעת במרוצים לנכים, כמו גם בענפי ספורט אחרים.
באוקטובר 1973 מת באדיס אבבה בגיל 41 משטף דם מוחי, שנבע מסיבוכים שמקורם בתאונת הדרכים שעבר ארבע שנים קודם לכן. יום אבל לאומי הוכרז באתיופיה עם מותו, והוא נקבר בהלוויה ממלכתית בנוכחות הקיסר וקהל של עשרות אלפים. על שמו נקרא האצטדיון הלאומי באדיס אבבה.
עלילה
הסרט מגולל את סיפור חייו של אבבה ביקילה שהיה אתלט אתיופי, פעמיים ברציפות אלוף אולימפי בריצת מרתון, באולימפיאדת רומא ובאולימפיאדת טוקיו. הסרט מציג את ביקילה כאתלט האפריקאי השחור הראשון שזכה במדליית זהב אולימפית, הראשון שסיים ראשון במרתון האולימפי פעמיים והראשון בשורה ארוכה של רצים מצטיינים למרחקים ארוכים מאפריקה בכלל ומאתיופיה בפרט. ביקילה נולד בכפר קטן באתיופיה והיה בילדותו רועה צאן. ב-1952 התגייס למשמר הקיסרי של היילה סלאסי. ב-1956 השתתף ביקילה בן ה-24 לראשונה באליפות הכוחות המזוינים של אתיופיה, שם הפתיע כשסיים במקום הראשון את ריצת המרתון הרשמית הראשונה שלו. תוצאה זו זיכתה אותו בכרטיס לאולימפיאדת רומא. המאמן השוודי אוני ניסקנן, שבידו הפקידו האתיופים את הכנת הרצים למשחקים האולימפיים, זיהה את כישרונו וקידם אותו. ניסקנן בחר עבור ביקילה את האסטרטגיה המנצחת ברומא. ביקילה רץ את רוב המרוץ כשהוא צמוד ליריבו העיקרי, ראדי בן עבד א-סלאם ממרוקו, במרחק רב לפני שאר הרצים. במרחק של כקילומטר מקו הסיום, כשחלפו על פני האובליסק של אקסום (אותו שדדו האיטלקים מאתיופיה), האיץ ביקילה והתרחק מיריבו, בדרך למדליית זהב היסטורית ולשיא עולם חדש (אם כי עד 2004 לא הוכרו שיאי עולם במרתון, והוכרו רק "זמנים מיטביים") - 2:15:16 שעות.
את שיא העולם הזה קבע ביקילה כשהוא רץ יחף. אף אחת מהנעליים שהוצעו לו לא התאימה לרגליו (השטוחות לגמרי), והוא החליט מספר שעות לפני הזינוק לרוץ יחף. לאחר הזכייה אמר שעשה זאת כדי "שהעולם ידע [שארצו] אתיופיה תמיד ניצחה בנחישות ובגבורה". כששב הביתה חיכתה לו קבלת פנים השמורה לגיבורים לאומיים, הן מצד הקיסר והן מצד ההמונים.
בתחילת שנות האלפיים, הוקם בעיר לדיספולי באיטליה גשר להולכי רגל על שם ביקילה לציון זכייתו בזהב ברומא הסמוכה.
ביקילה לא הרבה להתחרות בארבע השנים שבין אולימפיאדת רומא לאולימפיאדת טוקיו. 40 יום קודם לטוקיו לקה במקרה חמור של דלקת התוספתן, באמצעה של ריצת אימון. למרות זאת, הצליח להחלים ולנצח בשנית במרתון האולימפי, כשהוא מקדים בלמעלה מארבע דקות את בזיל היטלי הבריטי ואת קוקיצ'י צובריה היפני, שזכו בכסף ובארד, בהתאמה. ארבע שנים לאחר שתמונתו של הרץ היחף התפרסמה ברחבי העולם, הופיעה כעת במקומה דמותו של ביקילה, נועל נעליים, ומבצע תרגילי התעמלות בתום הריצה המתישה, תצוגה שהמחישה את יכולתו הפיזית להמשיך ולרוץ עוד ועוד. כמו כן שבר שוב את שיא העולם (שעבר בינתיים להיטלי) והעמיד אותו על 2:12:11.2 שעות (כאמור, זמן זה הוכר כזמן מיטבי ולא כשיא עולם רשמי).
בשובו לאתיופיה מיפן העניק לו הקיסר במתנה רכב מסוג חיפושית. באולימפיאדת מקסיקו (1968) ניסה להגן שוב על תארו האולימפי, אולם נפצע תוך כדי הריצה ולא הצליח לסיימה. ב-1969 היה מעורב בתאונת דרכים, שכתוצאה ממנה נותר משותק ברגליו. בשנים לאחר מכן התחרה מעת לעת במרוצים לנכים, כמו גם בענפי ספורט אחרים.
באוקטובר 1973 מת באדיס אבבה בגיל 41 משטף דם מוחי, שנבע מסיבוכים שמקורם בתאונת הדרכים שעבר ארבע שנים קודם לכן. יום אבל לאומי הוכרז באתיופיה עם מותו, והוא נקבר בהלוויה ממלכתית בנוכחות הקיסר וקהל של עשרות אלפים. על שמו נקרא האצטדיון הלאומי באדיס אבבה.
המשמעות הסימבולית של הסרט
הסרט 'האתלט' מבוסס על פתגם אתיופי מסורתי "האדם מתכנן, אבל אלוהים מחליט!". זאת מתוך אמונה מסורתית ונרחבת באתיופיה כי כל אירוע וכל גורל של אדם, טוב או רע, הוא לגמרי תחת שליטתו ורצונו של האל. אמונה זו עלתה בקנה אחד עם דבריו של אבבה ביקילה בשנות חייו כאשר הצהיר כי "זה היה רצונו של האל שאזכה באולימפיאדה, וזה היה רצון האל שנפגעתי בתאונה ואיבדתי את רגליי".
האתלט מסמל גם את הפטריוטיות האתיופית. בסרט, המוטיבציה של ביקילה לנצח באולימפיאדת מינכן מעוצב באופן סמלי על ידי זיכרון המאבק והניצחון של העם האתיופי נגד הפאשיזם האיטלקי. דרך הזיכרון ההיסטורי של ביקילה, הסרט מקביל את ההכנות שלו לאולימפיאדת רומא אל ההכנות של הלוחמים האתיופים למלחמה נגד איטליה הפאשיסטית של מוסוליני ב-1936. בעיקר כאשר מצטטים את האתלט האגדי כאשר אמר בתום המסלול והזכייה במדליית הזהב על אדמת איטליה ברומא כי "נדרשו 500,000 איטלקים לכבוש את אתיופיה, וחייל אתיופי אחד לכבוש את רומא". ההשואה בין הניצחון הספורטיבי של ביקילה ברומא לניצחון האתיופי על מוסוליני ניכר לאורך כל הסרט.
יחסי ליטא–מקסיקו
יחסי ליטא–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של ליטא לבין המדינות המקסיקניות המאוחדות. שתי המדינות חברות בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי.
היסטוריה
ראשית היחסים בין ליטא למקסיקו התרחשו עם הגירתם של מעל 700 ליטאים, יהודים ליטאים בעיקר, למקסיקו בין השנים 1900–1950. בשנת 1918, ליטא השיגה את עצמאותה לאחר מלחמת העולם הראשונה ולאחר 123 שנה כחלק מהאימפריה הרוסית. ב-5 במאי 1921, מקסיקו הכירה בעצמאות ליטא. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-31 במאי 1938 בוושינגטון די. סי., לאחר חתימת הסכם ידידות. בזמן מלחמת העולם השנייה ליטא נכבשה הן על ידי גרמניה הנאצית והן על ידי ברית המועצות ואחרי המלחמה סופחה ליטא בכוח על ידי ברית המועצות בשנת 1944. מקסיקו הייתה אחת המדינות הבודדות שגינו ולא הכירו בסיפוח הסובייטי של ליטא.
במרץ 1990, ליטא השיגה את עצמאותה לאחר התפרקות ברית המועצות. מקסיקו הכירה בעצמאות ליטא וכוננה מחדש את היחסים הדיפלומטיים ב-5 בנובמבר 1991. מאז, מקסיקו מוסמכת לליטא משגרירותה בסטוקהולם, שוודיה וליטא מוסמכת למקסיקו משגרירותה בוושינגטון הבירה, ארצות הברית.
בינואר 2002 הפך הנשיא ולדאס אדמקוס לראש המדינה הליטאי הראשון שערך ביקור רשמי במקסיקו ולווה על ידי שר החוץ אנטנס וליוניס. במהלך ביקורו של הנשיא אדמקוס הוא נפגש עם נשיא מקסיקו ויסנטה פוקס. מטרת הביקור הייתה לקדם דיאלוג ושיתוף פעולה פוליטי ברמה הגבוהה ביותר. ביוני 2002 נערכה בווילנה הפגישה הראשונה של הייעוץ המדיני הליטאי-מקסיקני הדו-צדדי, בהנהגתו של שר החוץ הליטאי במשרד החוץ, אבלדס אינגטביצ'יוס (Evaldas Ignatavičius), ושר המשנה לענייני חוץ של מקסיקו, מיגל מרין. בפברואר 2003, מקסיקו פתחה קונסוליית כבוד בווילנה. בשנת 2008 חזר הנשיא אדמקוס בביקור שני במקסיקו ונפגש עם נשיא מקסיקו פליפה קלדרון.
בשנת 2009 נפגשו שרת החוץ המקסיקנית, פטריסיה אספינוסה קנטיאנו, ושר החוץ הליטאי ויגאודאס אושאצקאס במהלך מושב ה-119 של ועדת השרים של מועצת אירופה שהתקיימה במדריד, ספרד, להקמת פרויקט חילופי דיפלומטי במטרה לחלוק את הידע אודות אמריקה הלטינית עם חזון לנשיאות ליטאית של מועצת האיחוד האירופי בשנת 2013.
בשנת 2018 התקיימו חגיגות במקסיקו סיטי כדי לחגוג את מאה שנות העצמאות של ליטא בה השתתפו שגריר ליטא בארצות הברית שהוסמך למקסיקו וחברי הקהילה הליטאית-מקסיקנית.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג מליטא למקסיקו
ביקורים רמי דרג ממקסיקו בליטא
הסכמים דו-צדדיים
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו צדדיים כמו חוזה ידידות (1938); הסכם שיתוף פעולה בתחומי חינוך, תרבות, אמנות וספורט (2002); הסכם לדיכוי ויזות בדרכונים דיפלומטיים ורשמיים (2002) והסכם למניעת מיסוי כפול ומניעת העלמות מס בתחום מס הכנסה והפרוטוקול שלו (2012).
יחסי סחר
בשנת 1997 חתמה מקסיקו על הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי (הכולל את ליטא). בשנת 2018 הסתכם הסחר בין ליטא ומקסיקו ב-70.6 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של ליטא למקסיקו כולל: בנזין, מזון בעלי חיים, ציוד ניווט רדיו וחלקי רכב. הייצוא העיקרי של מקסיקו לליטא כולל: חומצה טרפתלית וטקילה. חברת Cemex, רב-לאומית מקסיקנית, פועלת בליטא תחת פעילותה של אקמנס סמנטאס.
אלפונסו דייוויס
אלפונסו דייוויס (באנגלית: Alphonso Davies) הוא כדורגלן קנדי שנולד ב-2 בנובמבר 2000 בגאנה והיגר עם משפחתו לקנדה בגיל 5. דייוויס משחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת באיירן מינכן ובנבחרת קנדה.
יוהאן הראשון, רוזן אולדנבורג
יוהאן הראשון, רוזן אולדנבורג (בערך 1204 – בערך 1270) היה רוזן שליט של אולדנבורג מ-1233 ועד מותו.
ביוגרפיה
אביו, כריסטיאן השני, שלט במשותף עם דודו, אוטו הראשון. לאחר שנפטר כריסטיאן השני ב-1233, אוטו הראשון שימש כאפוטרופוס של יוהאן הראשון. כאשר יוהאן הראשון התבגר, הוא שלט במשותף עם אוטו הראשון. לאחר שאוטו הראשון מת ב-1251, שלט יוהאן הראשון לבדו.
בשנת 1244, אוטו הראשון ויוהאן הראשון הקימו יחד את המנזר הציסטרסיאני רוזנטל במנסלג. בשנת 1251 עבר המנזר למבצר ביער Börsteler, שכבר היה בבעלותו של יוהאן הראשון.
בשנים 1258 ו-1259, הוא לחם בסכסוך הנסיך-ארכיבישוף של ברמן לצד בן דודו הילדבולד מוונשטורף נגד רוסטרינגן, אוסטרינגן ושטדינגן. כשהסתיים הריב, הוא שמר על השטחים שכבש.
לאחר מחלוקת עם העיר ברמן, הוא נאלץ לוותר על הטירה בברן. בתמורה, יוהאן הראשון ודודו בנו טירה בדלמנהורסט, מה שעורר תגובה חריפה מצד סטדינגן.
כמו קודמיו, היו לו מחלוקות רבות עם קרוביו, הרוזנים של אולדנבורג-וילדהאוזן. בסופו של דבר, הרוזנות שלהם חולקה בין הבישופים של מינסטר וברמן. הדבר הביא לכך שאולדנבורג ודלמנהורסט היו מוקפות כמעט לחלוטין בשטחים אלה, והובילה למאות שנים של מחלוקות בין רוזני אולדנבורג ושני הנסיכים-הבישופים.
יוהאן הראשון היה אב קדמון ישיר של מלכי דנמרק וצארים רבים של רוסיה.
משפחתו
הוא נישא לריצ'זה, בתו של הרוזן היינריך השני, רוזן הויה, והביאו לעולם את הילדים הבאים:
מהומן
מְהוּמָן הוא דמות מקראית, אחד מסריסי המלך אחשוורוש המוזכר במגילת אסתר.
שמו
יש האומרים ששמו במקור הוא "מהימנא" שפירושו סריס. יש חוקרים הסוברים ששמו של מהומן מגיע משורש עברי, אמן, ופירושו של השם הוא נאמן או סריס.
יש חוקרים שמשווים את מהומן לשמו של אחד המלאכים הגדולים בדת זרתוסטרא, ששמו היה Vahu manah שפירושו הגות טובה, מחשבה טובה.
חלק מהחוקרים סוברים גם שמהומן הוא ממוכן שהיה אחד מרואי פני המלך.
בסיפור המגילה
מהומן נזכר במגילת אסתר פעם אחת כאחד משבעת הסריסים שנשלחו להביא את ושתי במהלך המשתה שארגן אחשוורוש:
ושתי סירבה לבוא, ובעקבות כך נגזר עליה עונש מוות.
אלפונסו דייוויס
קריירת מועדונים
אלפונסו נולד במחנה פליטים בגאנה למשפחה של פליטים ליברים והיגר לקנדה עם משפחתו בגיל 5. אחרי ששיחק במספר מועדונים בעיר אדמונטון, הוא הצטרף ב-2015, לבית הספר לכדורגל של ונקובר וייטקאפס.
מרכז (גאומטריה)
בגאומטריה, מרכז (באנגלית: center, מיוונית κέντρον) של עצם הוא נקודה שיכולה להיחשב כאמצע העצם. לכל סוג עצם קיימת הגדרה שונה המשמשת למציאת המרכז, בהתאם לסוג העצם, וישנם עצמים שניתן להגדיר את נקודת המרכז שלהם ביותר מדרך אחת.
מעגל, כדור וקטע
מרכז מעגל הוא הנקודה שנמצאת במרחק שווה מנקודות השפה שלו. באופן דומה, מרכז כדור הוא הנקודה הנמצאת במרחק שווה מכל הנקודות הנמצאות על הספירה, ומרכזו של קטע הוא נקודת האמצע בין שני קצותיו.
מצולע סימטרי
בעבור מצולעים סימטריים, מרכז הסימטריה הוא הנקודה שנותרת במקומה לאחר הפעלת פעולות הסימטריה (שיקוף, סיבוב). המרכז הסימטרי של ריבוע, מלבן, מעוין ומקבילית הוא נקודת הצטלבות האלכסונים, שהיא נקודת השבת של הסימטריה הסיבובית. באופן דומה, באליפסה ובהיפרבולה, המרכז מוגדר להיות נקודת הצטלבות הצירים.
משולש
בעבור משולשים, ניתן להגדיר נקודות רבות כמרכז הגאומטרי של המשולש, וביניהן:
במשולש שווה-צלעות, כל הנקודות מתלכדות לכדי נקודה בודדת, השוכנת במפגש של שלושת צירי הסימטריה של המשולש, וממוקמת בשליש מהמרחק בין הבסיס שלו לבין הקודקוד שממולו.
על פי ההגדרה הפורמלית של מרכז משולש, מרכזו הוא נקודה שהקואורדינטות הטריליניאריות שלה הן f(a, b, c), f(b, c, a) ו-f(c, a, b) כאשר f היא פונקציה של אורכי שלוש צלעות המשולש, c, b, a, המקיימת את התנאים הבאים:
נכון לשנת 2021, האנציקלופדיה של מרכזי משולשים מונה 46114 הגדרות שונות למרכז משולש.
מצולע טנגנציאלי ומצולע ציקלי
הוא מצולע שניתן לחסום בו מעגל המשיק לכל צלעות המצולע. מרכז המעגל החסום יכול להיחשב כמרכז המצולע. באופן דומה, מצולע ציקלי הוא מצולע שניתן לחסום במעגל העובר דרך כל קודקודי המצולע. מרכז המעגל החוסם יכול להיחשב כמרכז המצולע.
אם מצולע הוא גם טנגנציאלי וגם ציקלי, מרכז המעגל החוסם ומרכז המעגל החסום שלו לא בהכרח יתלכדו.
מצולע כללי
ניתן להגדיר את מרכזו של מצולע במספר דרכים שונות. קיימים מצולעים שבהם חלק מהנקודות או כולן מתלכדות לכדי נקודה אחת, אך הדבר לא מתקיים לכל מצולע. במצולע משוכלל כל הנקודות הללו מתלכדות לנקודה אחת, שהיא גם מרכזי המעגל החוסם והמעגל החסום.
אלפונסו דייוויס
קריירת מועדונים
ב-2016 שיחק בקבוצה ונקובר וייטקאפס2 בליגת ה-USL (הליגה השלישית בארצות הברית וקנדה) והיה השחקן הצעיר ביותר שכובש בליגה זו. ביולי 2016 עבר לקבוצה הראשונה והיה לשחקן השני הכי צעיר ששיחק ב-MLS (שני רק לפרדי אדו).
ביולי 2018 נרכש דייוויס על ידי באיירן מינכן תמורת 13.5 מיליון דולר אמריקאי עם אופציה לבונוסים שיכולים להגדיל את סכום ההעברה ל-22 מיליון דולר, וסוכם כי הוא יחל לשחק בבאיירן מינכן בינואר 2019. ב-27 בינואר 2019 ערך דייוויס את הופעת הבכורה שלו במדי באיירן מינכן בבונדסליגה כשנכנס כמחליף בדקות הסיום בניצחון 4–1 על שטוטגרט. ב-17 במרץ 2019 הבקיע דייוויס את שער הבכורה שלו במדי באיירן מינכן, שהיה השער השישי בניצחון 6–0 על מיינץ 05 במסגרת הבונדסליגה. ב-16 ביוני 2020 שבר את שיא מהירות הריצה של הליגה הגרמנית כאשר רץ במהירות 36.51 קמ"ש.
קריירה בינלאומית
אלפונסו דייוויס זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת של קנדה ביוני 2017. הזימון הראשון היה למשחק ידידות נגד נבחרת קוראסאו ב-13 ביוני 2017. הוא נכנס כמחליף בדקה ה-53 והפך לשחקן הקנדי הצעיר ביותר שמשתתף במשחק של הנבחרת הבוגרת בגיל 16 ועשרה חודשים. המשחק הסתיים בניצחון של הנבחרת הקנדית 2–1.
ב-27 ביוני, הוא זומן לסגל הנבחרת הקנדית לטורניר גביע זהב 2017. ב־7 ביולי הוא שותף במשחק הראשון בטורניר והבקיע צמד שערים. הוא הפך לשחקן הקנדי הצעיר ביותר שמבקיע שער, השחקן הצעיר ביותר במבקיע בגביע הזהב והשחקן הראשון מהמאה ה-21 שמבקיע בטורניר גדול. המשחק הסתיים בניצחון 4–2 על נבחרת גיאנה הצרפתית. את הטורניר הוא סיים עם שלושה שערים שזיכה אותו בנעל הזהב (עם שני שחקנים נוספים) והיה לשחקן הצעיר ביותר שזוכה בנעל הזהב של גביע הזהב.
נכלל בסגל נבחרת קנדה לטורניר מונדיאל 2022.
סגנון משחק
אלפונסו דייוויס מחזיק בשיא מהירות הריצה של הליגה הגרמנית שעומד על 36.51 קמ"ש. הוא משחק בעמדת המגן השמאלי אך יכול לשחק בעמדת הבלם ועמדת הקיצוני, עקב הקצב המהיר והמתפרץ שלו במגרש ויכולות הכדרור וההגבהות שלו.
חיים אישיים
דייוויס ניהל מערכת יחסים עם הכדורגלנית הקנדית ג'ורדין הויטמה, שמשחקת כחלוץ בקבוצת הנשים של פריז סן-ז'רמן, מאז ספטמבר 2017. הוא נקנס בספטמבר 2019 בסכום של 20,000 יורו על כך שהגיע באיחור לאימון קבוצתו באיירן מינכן, זאת לאחר שביקר את חברתו בפריז. עד יוני 2020 העיתונות הצרפתית פרסמה כי דייוויס רצה שהויטמה תחתום בקבוצת הנשים של באיירן מינכן.
תארים
אישיים
Love Has No Labels
Love Has No Labels (בעברית: לאהבה אין תוויות) הוא שמו של תשדיר שירות בחסות הארגון Ad Council ומשרד הפרסום R/GA, זוכה פרס אמי לסרטון הפרסומת הטוב ביותר  לשנת 2016. תשדיר השירות הושק בשנת 2015 במסגרת קמפיין 'לאהבה אין תוויות' לקידום קבלה ושוויון בין כל בני האדם ללא הבדל דת, גזע, מגדר, נטייה מינית, גיל ויכולות. מטרת תשדיר השירות היא לעורר דיון בנושא דעות קדומות וסטריאוטיפים כלפי האחר, ולקרב בין בני האדם באמצעות אהבה.
תיאור התשדיר
התשדיר צולם ביום ולנטיין בסנטה מוניקה, קליפורניה, בשנת 2015. התשדיר מציג בני אדם, שאינם שחקנים, במערכות יחסים מגוונות (רומנטיות, משפחתיות, ידידותיות) המוסתרים על במה ברחוב הומה אדם מאחורי מסך המדמה צילום רנטגן, כך שהקהל יכול לראות רק את השלדים הנעים שלהם. מאחורי המסך, המשתתפים רוקדים זה עם זה, מתנשקים ומתחבקים, והצופים מנסים להשלים את החסר באמצעות הדמיון ולנחש אילו מערכות יחסים מסתתרות מאחורי מסך ה"רנטגן". בשלב מסוים, המשתתפים חושפים את עצמם, וזהותם מפתיעה את הצופים ומעודדות אותם להרהר בדעותיהם הקדומות. בין המשתתפים ניתן לראות זוג לסביות, זוג הומוסקסואלים, זוג קשישים, שני חברים (מוסלמי ויהודי), ושתי אחיות (האחת נוירוטיפיקלית והשנייה עם תסמונת דאון). לאורך הסרטון מופיעים על מסך הרנטגן משפטים שונים כגון "לאהבה אין מגדר", "לאהבה אין גיל", "לאהבה אין דת" וכדומה.
כדי ליצור את אשליית מסך הרנטגן, ההפקה עשתה שימוש בטכניקת לכידת תנועה: המשתתפים הצמידו לגופם חיישני תנועה באזורים שונים בגוף (מפרקי כף היד, עקבים, צוואר וכדומה), וכך המחשב יכול היה לעקוב אחר תנועותיהם. על חלק מהמשתתפים ניתן לראות בתשדיר עצמו את חיישני התנועה על פרקי כף היד ובעורף.
שיר הנושא של התשדיר הוא Same Love.
השפעה
ב-4 ביולי 2016, ביום העצמאות של ארצות הברית, פורסם תשדיר ההמשך בכיכובו של ג'ון סינה שנקרא We Are America (בעברית: "אנחנו אמריקה").
ראיין סמפסון
ביוגרפיה
סמפסון נולד במסברו בעיר רות'רהאם שבמחוז יורקשייר. הוא למד בבית הספר התיכון ויילס בקיווטון פארק, שם הופיע בהצגות של בית הספר.
קריירת המשחק של סמפסון החלה בהופעה בתיאטרון קרוסיבל בשפילד. לפני שהתחיל לשחק בסיטקום " אחרי שהלכת" ב-2003 הופיע בפרק בסדרה "מחשבות רצחניות", אחר כך שיחק בסדרות "Denial of Murder", "הולבי סיטי" ו-"Heartbeat". ב-2007 הופיע בפיילוט של הסדרה "The Things I Haven't Told You". סמפסון שיחק בתפקיד הילד הגאון לוק רטיגן בשני פרקים של הסדרה "דוקטור הו" "תכסיס הסונטארן" ו"שמי הרעל". ב-2008 עבד בתיאטרון המלכותי הלאומי. ב-2011 שיחק בתפקיד קטן בסדרה הקומית "Fresh Meat". ב-2015 גילם דמויות שונות בתוכנית המערכונים "Glitchy" של ITV2. עוד ב-2015 גילם את דמותו של צ'אלרס 'בוז' דיקנס בסדרת הדרמה "תולדות פרנקנשטיין".
סמירה עזאם
סמירה עזאם (בערבית: سميرة عزام; 13 בספטמבר 1927 – 8 באוגוסט 1967) הייתה סופרת, שדרנית רדיו ומתרגמת פלסטינית, שנודעה בזכות סיפוריה הקצרים.
ביוגרפיה
עזאם נולדה בעכו למשפחה נוצרית אורתודוקסית. אביה, קייסר עזאם, היה צורף. לעזאם אח אחד ושלוש אחיות. בבית הספר היסודי למדה בעיר הולדתה ואת לימודי התיכון השלימה בחיפה בתיכון בשם "תכּמיליית אל-ראהבּאת". בגיל 16 החלה לעבוד בתור מורה בבית הספר היווני אורתודוקסי בעיר ומילאה תפקיד זה במשך שנתיים. עזאם החלה לכתוב סיפורים קצרים וביקורות ספרים בשנות ה-40 תחת שם העט "פתאת אל-סאחל" (בת החוף) לעיתון "פלסטין" ביפו.
בעקבות מלחמת 1948 הגיעה משפחתה ללבנון והתקמה בביירות. שם כתבה בעבור מספר עיתונים ומגזינים. בנוסף לכך, עבדה כשדרנית וכותבת תוכניות בעבור רדיו "המזרח הקרוב", תחילה בקפריסין בשנת 1952, שם הייתה אחראית על התוכנית "פינת הנשים" ואחר כך בביירות בין השנים 1954–1956 עד לסגירת התחנה. בשנת 1954 יצא אוסף הסיפורים הקצרים הראשון שלה.
בשנת 1957 עברה לבגדד שבעיראק. שם הכירה את אדיב יוסוף טל-היסאן, פלסטיני מנצרת, והשניים נישאו. בעודה בעיראק עבדה כמפיקה של תוכניות רדיו ספרותיות עבור תחנות בבגדאד וכווית. כמו כן, הייתה חלק מצוות העריכה של עיתון בגדדי. בנוסף לכך, עזאם עבדה כמורה במשך שנתיים בבית ספר לבנות. בשנת 1959 גירש שלטונו של עבד אל-כּרים קאסם אותה ואת בעלה מעיראק, בטענה שתמכו בגמאל עבד אל נאצר, והם שבו ללבנון.
בביירות עסקה בתרגום של יצירות מאנגלית לערבית. בין היתר, תרגמה יצירות של אדית וורטון ושל ג'ורג' ברנרד שו לערבית. עזאם הוסיפה לכתוב מאמרים ספרותיים ופוליטיים וכתבה באופן קבוע לשבועון לבנוני.
בתחילת שנות ה-60 הצטרפה לארגונים פלסטיניים שהוקמו באותה תקופה. היא הייתה אחת משמונה נשים שהיו חברות במועצה הלאומית הפלסטינית הראשונה בשנת 1964. שנה לאחר מכן השתתפה בכנס של האיגוד הכללי של נשים פלסטיניות בירושלים.
באוגוסט 1967, בדרכה לראיין פליטים פלסטינים, לקתה עזאם בהתקף לב ונפטרה. היא נקברה בביירות בבית העלמין הפרוטסטנטי.
כתיבתה
עזאם כתבה בסגנון ריאליסטי וספרותה משקפת את אירועי חייה. רבים מהם עוסקים במאבקי הישרדות, בין אם בעולם המוחשי או בעולם הספרותי. נהוג לזהות בכתיבה המוקדמת עיסוק ישיר בשאלות מעמדיות ומגדריות ולאחר מכן התייחסות ישירה למאבק הפלסטיני.כתביה המוקדמים לא מתארים את עולם החברה הפלסטינית באופן ישיר אלא מתארים אנשים מדוכאים חברתית, נעדרים ובעייתיים. עם זאת, יש הרואים גם בסיפורים אלו ייצוג של ההיסטוריה הפלסטינית. לדוגמה, באוסף הסיפורים הקצרים הראשון שפרסמה, "דברים קטנים", עזאם עוסקת באנשים המחפשים מקום לחיות בו, ועסוקים בניסיון לשרוד, כאשר לרוב הסיפורים מגיעים לשיאם בכישלון, בתבוסה ובתסכול של הדמויות.
באוסף הסיפורים השלישי שפרסמה בשנות ה-60, "סיפורים אחרים", ובשני האוספים הנוספים שפורסמו לאחר מותה, ישנה התייחסות ישירה לנכבה הפלסטינית דרך מספר סיפורים העוסקים במלחמה, במאבק ובפליטות. היא החלה להציג בצורה ברורה יותר את המכשולים העומדים בפני "עם ללא אומה" וכתיבתה נעשתה לאומית יותר. היא החלה להציג באופן נוסטלגי את ארץ מולדתה ולהביע אהבה גדולה אליה ושבר לאור לקיחתה בכיבוש. יש הטוענים כי הצגה זו של הלאומיות הפלסטינית כחזון ומקור לתקווה התערער עבור עזאם לאחר ההפסד של מדינות ערב לישראל במלחמת 1967. שילוב תפיסותיה הפוליטיות בכתיבתה באופן ישיר נתפס על ידי חוקרים מסוימים כצעד שפגם בערך האמנותי של עבודתה לטובת מטרותיה האידאולוגיות.
יש הטוענים כי עזאם הייתה בין הראשונות, יחד עם ע'סאן כנפאני וג'ברה איברהים ג'ברה שהביאו לחידוש באמנות הסיפור הקצר בקרב כותבים פלסטינים, ואף הקדימה אותם. עם זאת, בזמן חייה כתיבתה לא זכתה לתהודה דומה לזו של הרומן של כנפאני "גברים בשמש" שנכתב בשנת 1963.
נשים בכתיבתה
נשים זוכות לתשומת לב נרחבת בספרותה של סמירה עזאם. מבין שישים ותשעה סיפורים שכתבה, ארבעים מציגים דמות מרכזית של אשה, כאשר יש ייצוג לנשים במגוון גילאים ותפקידים חברתיים שונים המייצר תמונה רחבה ועשירה של נשים בחברה הערבית.
עם זאת, הפרשנות בנוגע לייצוג של נשים בכתיבתה שנוי במחלוקת. מחד, עזאם הואשמה בכך שנמנעה מהבעת חששותיהן של נשים ביצירותיה. מבקרים של סיפורה "דברים קטנים" טענו שהקורא בקושי יכול למצוא ביטוי של רגשות הנשים במהלך הטקסט. יתר על כן, הם טענו שעזאם איננה יכולה לייצג נשים מכלל שדרות החברה השונות משום שהשתייכה לאליטה ואיננה מכירה את סבלן של נשים ממעמדות אחרים. אלו קראו לה לנסות וללמוד אודות החוויה של נשים ממעמדות אחרים בכדי להטיב ולייצג אותן בכתיבתה.
מנגד, יש חוקרים המציינים את הנושאים של כתיבתה כנושאים נשיים - אימהות, קשרי נישואין ולידות. אל טוענים כי כתיבתה מבטאת נשיות ותשוקה באופן כן ואנושי משום שהדאגות של הנשים שבהן עסקו סיפוריה היו דאגות חברתיות ואנושיות שאינן קשורות למעמד מסוים. לטענתם, ההצגה של הנושאים הללו באופן זה היא שהבדילה את כתיבתה מזו של כותבים אחרים, גברים ונשים, והפכו את יצירותיה לחלוציות בתחום הסיפור הקצר בעולם הערבי.
מיצירותיה
סיפורת וסיפורים:
יצירות שתרגמה:
מכירה פומבית (כתב עת)
"מכירה פומבית" הוא כתב עת ישראלי המוקדש לאספנות ולאמנות. הירחון, שיצא לראשונה בשנת 1997, מפרסם מאמרים בנושא אמנות ואומנות, מסקר מכירות פומביות שנערכות בישראל.
אליס סטיוארט
ד"ר אליס מרי סטיוארט ('נולדה בשם נאיש; 4 באוקטובר 1906 – 3 ביוני 2002) הייתה רופאה ואפידמיולוגית בריטית, שהתמחתה ברפואה חברתית והשפעות הקרינה על הבריאות. המחקר שלה בנושא מחלות הנגרמות כתוצאה מקרינה בקרב עובדים במפעל ייצור הפלוטוניום הנפורד בוושינגטון, מצוטט לעיתים קרובות על ידי מי שמבקש להדגים כי אפילו מינון נמוך מאוד של קרינה גורם סכנה משמעותית. היא הייתה האדם הראשון שהציג את הקשר בין צילומי רנטגן של נשים בהריון למחלות של ילדיהן. היא זכתה בפרס הקיום הנכון בשנת 1986 "על שחשפה בפניה של האופוזיציה הרשמית את הסכנות האמיתיות של קרינה ברמה נמוכה."
ראשית דרכה
סטיוארט נולדה בשפילד, אנגליה, בת לשני רופאים, לוסי (נולדה וולבורן) ואלברט נאיש. שניהם היו חלוצים ברפואת ילדים, ושניהם הפכו לגיבורים בשפילד בגלל מסירותם לרווחת הילדים. אליס למדה לימודים קדם רפואיים במכללת גירטון, קיימברידג', ובשנת 1932 סיימה את לימודיה בבית הספר לרפואה לנשים בלונדון. היא צברה ניסיון בתפקידים בבתי חולים במנצ'סטר ובלונדון, לפני שחזרה לבית החולים רויאל פרי להתמחות בייעוץ. בשנת 1941 החלה ללמד בבית הספר לרפואה באוניברסיטת אוקספורד, וכאן היא פיתחה את התעניינותה ברפואה חברתית, בייעוץ לבעיות בריאות שחוו עובדים בתחום התחמושת בזמן מלחמה.
מחקרים אפידמיולוגיים
המחלקה לרפואה חברתית ומונעת באוקספורד הוקמה בשנת 1942, כאשר סטיוארט הייתה עוזרת ראש היחידה. בשנת 1950 היא הצליחה כראש היחידה, אך לאכזבתה לא קיבלה את התואר "פרופסור", כפי שהוענק לקודמתה, מכיוון שבשלב זה, המשרה כבר לא הייתה בעלת חשיבות רבה. עם זאת, בשנת 1953 הקצתה המועצה למחקר רפואי כספים למחקר החלוצי שלה על צילומי רנטגן כגורם לסרטן בקרב ילדים, עליו עבדה משנת 1953 ועד 1956. בתחילה נתפסו תוצאותיה כרעועות. הממצאים שלה על נזק עוברי, שנגרמו על ידי צילומי רנטגן של נשים בהריון, התקבלו בסופו של דבר ברחבי העולם והשימוש בצילומי רנטגן רפואיים במהלך ההריון ובגיל הרך הופחתו כתוצאה מכך (אם כי זה לקח כשני עשורים וחצי). סטיוארט פרשה בשנת 1974.
המחקר המפורסם ביותר שלה הגיע לאחר פרישתה הרשמית, בזמן ששימשה כחברת כבוד במחלקה לרפואה חברתית באוניברסיטת בירמינגהם. יחד עם פרופסור תומאס מנקוסו מאוניברסיטת פיטסבורג, היא בחנה את רישומי המחלה של עובדים במפעל ייצור הפלוטוניום הנפורד, במדינת וושינגטון, ומצאה שכיחות גבוהה בהרבה של בעיות בריאות הנגרמות על ידי קרינה ממה שצוין במחקרים רשמיים. סר ריצ'רד דול, האפידמיולוג המוערך על עבודתו בנושא מחלות הקשורות לעישון, ייחס את ממצאיה האנומליים לניתוח סטטיסטי "מפוקפק" שביצע עוזרה, ג'ורג ניל (שהיה מודע, אך ייתכן וחישב בצורה שגויה את "דיווח היתר" הלא מכוון של אבחוני סרטן ביישובים הסמוכים לעבודות המפעל). סטיוארט עצמה הכירה בכך שתוצאותיה היו מחוץ לטווח הנחשב למובהקות סטטיסטית. אולם כיום, תוצאותיה מוערכות כתגובה להטיה בדוחות שהופקו על ידי התעשייה הגרעינית.
בשנת 1986 היא התווספה לסגל הכבוד של קרן הקיום הנכון, פרס שנתי שהוענק בסטוקהולם. סטיוארט קיבלה בסופו של דבר את התואר הנחשק של "פרופסור" באמצעות מינויה כפרופסור חבר בליידי מרגרט הול, אוקספורד. בשנת 1997 סטיוארט הוזמנה להיות היו"ר-ית הראשונה של הוועדה האירופית לסכנות קרינה.
שיווק במנועי חיפוש
שיווק במנועי החיפוש (באנגלית: Search Engine Marketing או בקיצור: SEM) היא דרך לשיווק אינטרנטי, על ידי הגדלת החשיפה של אתרי האינטרנט בדפי התוצאות של מנועי החיפוש SERP. בעל האתר יכול לשלם סכום משתנה לקליק (תשלום לפי לחיצה או באנגלית: Pay Per Click) כדי להציג את המודעה שלו בתוצאות הראשונות של מנוע החיפוש כאשר גולש מקיש שאילתא מסוימת. שיווק במנועי חיפוש משלב בתוכו גם טכניקות של קידום אתרים במנועי חיפוש (SEO), לפיהם יש לכתוב או לשכתב תוכן קיים לפי האלגוריתם של מנוע החיפוש, כדי לקבל דירוג גבוה יותר בתוצאות החיפוש האורגניות ובכך לשפר את החשיפה שלו ואת יחס ההקלקה.
השוק
ב, גוגל נחשב למנוע החיפוש הנצפה ביותר בעולם. מבקרים בו 78.10 מיליארד מבקרים מדי חודש.
91.75% מגולשי האינטרנט בעולם, המחפשים באינטרנט משתמשים בגוגל בהשוואה למנועי חיפוש אחרים כמו בינג, עם 2.75% אחוזי שימוש, או Yahoo! עם 1.7%. בישראל, השימוש בגוגל הוא הנפוץ ביותר ו-97.82% מהגולשים, משתמשים בו כדי לחפש באינטרנט.
תקציב הפרסום שמפרסמים הוציאו על שיווק במנועי החיפוש, עולה בכל שנה ובשנת 2019 הסכום הכולל עמד על 135.9 מיליארד דולר.
טכניקות ומדדים
שיווק במנועי החיפוש מתחשב במגוון גורמים כדי להעריך פופולריות ויעילות של מודעות ואתרי אינטרנט בתוצאות החיפוש, כגון:
ההשוואה ל-SEO
תוצאות החיפוש של מנועי החיפוש מורכבות משני חלקים עיקריים:
בעוד SEO מתמקד בביצוע אופטימיזציה לאתר כדי לקדם אותו בתוצאות הטבעיות של מנוע החיפוש, SEM הוא שם רחב יותר לחשיפה וקידום של אתרים בתוצאות החיפוש הממומנות והטבעיות, אך מתייחס בעיקר לפרסום הממומן.
יעילות הפרסום של שיווק במנועי החיפוש
בשונה מאמצעי מדיה אחרים, השיווק במנועי החיפוש נחשב ליעיל במיוחד. בעוד פלטפורמות אחרות, כגון רשתות חברתיות או שלטי חוצות מציגות מודעות שאינן בהכרח רלוונטיות למשתמש שצופה בהן, הפרסום בגוגל מוצג לקהל משתמשים רלוונטי המחפש את סוג השירות או המוצר בזמן אמת. דבר ההופך את הפרסום במנוע החיפוש ליעיל ומבוקש במיוחד.
בשנת 2019 תקציב השיווק על פרסום ברשתות חברתיות עמד על סכום של 92,857 מיליארד דולר לעומת תקציב של 135.9 מיליארד דולר שהוצא על שיווק במנועי חיפוש.
כרשנא
כַּרְשְׁנָא הוא דמות מקראית, אחד משרי פרס ומדי של המלך אחשוורוש המוזכר במגילת אסתר.
בסיפור המגילה
כרשנא נזכר במגילת אסתר פעם אחת כאחד משרי פרס ומדי שחשבו מה לעשות לושתי, לאחר שלא הגיע למשתה שעשה אחשוורוש.
שמו
יש החוקרים הסבורים ששמו מגיע מהמילה האווסטית karasna, שפירושה תמיר. חוקרים אחרים חושבים שהמקור לשמו של כרשנא הוא המילה karsha, שבאה מן הפועל Karsh שפירושו ח.ר.ש, בצירוף עם המילה har שפירושה אדם. כלומר, לפי חוקרים אלו, פירוש שמו של כרשנא הוא החורש.
יש הסוברים שהסריסים והשרים הם אותם בני אדם, רק בהיפוך סדר השמות. לפי חוקרים אלו, כרשנא הוא גם כרכס, והשם כרשנא הוא במקור כרכס אך הוא שונה בהשפעת השם מרסנא.
במדרשים ובחז"ל
במדרש אבא גוריון נאמר שכרשנא היה מאפריקה.
אהז
אהז (בצרפתית: Ahez) הוא צמד מוזיקלי צרפתי שמקורם בברטאן. הצמד נבחר, ביחד עם אלוון, לייצג את צרפת באירוויזיון 2022 בטורינו עם השיר "Fulenn".
רקע
חברי הלהקה, הרואים עצמם זמרים בסגנון המסורתי, הם סטרן דירידולו, סטרן לה גויו ומארין לאווין. שלושתם מגיעים מאזור ברטאן הצרפתי, כאשר המיתולוגיה הקלטית מעוררת השראה במוזיקה שלהם. כך הם מפרשים סיפורים עכשוויים המעורבים במיתוסים של אזורם.
אירוויזיון
כמקובל, בשלב חצי-הגמר הראשון של התחרות הוצג השיר כחלק מהשירים שהעפילו אוטומטית לגמר. בראיון קצר שנערך אז עם מבצעי השיר, הם סיפרו שברטונית היא שפת אימם ולכן חשוב היה להם לשיר בה באירוויזיון.
Lucky (שיר של רדיוהד)
Lucky הוא שיר של להקת רדיוהד, השלישי מאלבום האולפן OK Computer. שוחרר כסינגל בלעדית בצרפת בדצמבר 1997.
הקלטה והפצה
ב-1995, רדיוהד— הזמר תום יורק, הגיטריסטים ג'וני גרינווד ואד או'בריאן, הבסיסט קולין גרינווד והמתופף פיל סלוואי— היו במסע, לקידום אלבומם השני, The Bends. במהלך בדיקת קול בקונצרט ביוני ביפן, אובריין הפיק צליל פריטה מיוחד, שכמה שבועות מאוחר יותר, התפתח ממנו השיר המלא. בשלב זה, פנה המפיק בריאן אינו לרדיוהד בבקשה לתרום ל-The Help Album, אלבום אוסף שהופק על ידי War Child לטובת ילדים שנפגעו במלחמת בוסניה. ההקלטה תוכננה ליום אחד, 4 בספטמבר 1995, ולשחרור מהיר של השיר מאוחר יותר באותו שבוע. השיר הוקלט תוך חמש שעות. ביחדי עם המפיק נייג'ל גודריץ' העריכו כל חברי הלהקה כי "Lucky" היה השיר החזק ביותר שכתבו בשלב זה בקריירה שלהם.
הרכב
לשיר אופי רך, הוא מתחיל לאט בפריטת גיטרה עדינה ומתקדם להמנון מקהלה. לאורך כל השיר, אד או'בריין פורט מעל מכווני הגיטרה. עם ההתקדמות הפזמון חוזר, אך באופן אופטימי יותר. לאחר מכן השיר הופך אינסטרומנטלי, ומסתיים עם השורה האחרונה מהפזמון. שיא השיר נוצר מצליל המקהלה של המלוטרון.
הקבלה
השיר זכה לביקורות טובות, ובמאי עמוק באדמה, ג'רמי פודסווה, הביע את הערכתו לעוצמה הרגשית שנתן השיר לפרק “Parallel Play”. השיר נכלל גם באוסף עמוק לאדמה 2: הכל מסתיים.
מסע בין כוכבים: עולמות חדשים ומשונים - דמויות
זוהי רשימת דמויות מסדרת הטלוויזיה המדע בדיוני "מסע בין כוכבים: עולמות חדשים ומשונים".
אריקה אורטגס
אריקה אורטגס (מגולמת על ידי מליסה נביה) היא הטייסת של ה"אנטרפרייז". אורטגס היא קצינה חכמה ומוכשרת, הנחשבת לאחת הטייסות הטובות בצי. היא חמת מזג, ונוטה להגיד את אשר על ליבה גם כאשר הדבר נוגד את הפקודות שקיבלה. יחד עם זאת, היא מצייתת לפקודות גם אם אלו אינן לרוחה. למרות מזגה החם היא משתטה לפעמים.
ג'וזף מ'בנגה
ד"ר ג'וזף מ'בנגה (מגולם על ידי באבס אולוסנמוקון) הוא רופאה הראשי של ה"אנטרפרייז". מ'בנגה הוא רופא מוכשר ודעתן שאינו חוסך את דעתו מאיש, לרבות הקפטן. בתו של מ'בנגה, רוקיה, אובחנה כחולה בציגנוקמיה, מחלה סופנית וחשוכת מרפא. על מנת לאפשר לעצמו למצוא לה מרפא, מ'בנגה מכניס אותה למעגלי הטרנספורטר בו היא נותרת לאורך חודשים רבים כשהוא משחרר אותה מדי פעם. בסופו של דבר מתחברת רוקיה עם ישות שמאפשרת לה לחיות חיים ארוכים ומלאים, ללא גוף פיזי.
לא'אן נוניאן סינג
לא'אן נוניאן סינג (מגולמת על ידי כריסטינה צ'ונג) היא קצינת הביטחון של ה"אנטרפרייז". היא רצינית, אחראית, נמצאת תמיד בכוננות ואינה מאפשרת לעצמה להנות מחופשות או בילויים, גם כאשר הספינה עוגנת ואינה נמצאת במשימה. לא'אן היא צאצאית של משפחת נוניאן סינג, משפחתו של חאן נוניאן סינג, ועל רקע זה ספגה הצקות בילדותה. משפחתה של לא'אן נהרגה בהתקפה של הגורן, והיא סובלת מהפרעת דחק פוסט-טראומטית המתבטאת בזהירות יתר בכל הקשור לגורן, כמו גם אפיזודות דיסוציאטיביות מהן סבלה במספר היתקלויות עם הגורן. לא'אן היא חברתה הטובה של קומנדר אונה צ'ין-ריילי, לאחר שזו היוותה עבורה דמות לחיקוי בילדותה, ואף היוותה השראה ללא'אן להצטרף לצי הכוכבים.
פליה
פליה (מגולמת על ידי קרול קיין) היא המהנדסת הראשית של ה"אנטרפרייז" החל מעונתה השנייה של הסדרה. פליה מתוארת כאינטליגנטית ובעלת ידע רב, שאינה סובלת טיפשים. היא פותרת בעיות במהירות וברוגע הודות לניסיונה הרב.
ג'ורג סמואל קירק
ג'ורג סמואל "סם" קירק (מגולם על ידי דן ז'אנוט) הוא קצין מדעים על ה"אנטרפרייז", ונמצא תחת פיקודו של ספוק. סם הוא אחיו הבכור של ג'יימס קירק, לימים קפטן ה"אנטרפרייז". הוא שקול יותר מאחיו, אך נוטה להתפרצויות כאשר הוא נמצא בסכנה.
המר
המר (מגולם על ידי ברוס הוראק) הוא המהנדס הראשי של ה"אנטרפרייז". המר הוא איינארי, וככזה הוא עיוור, אך יתר חושיו מחודדים באופן מיוחד. ככל האיינארים גם המר הוא טלפת, אם כי הוא משתדל שלא לעשות שימוש בכישרונו זה. המר הוא קצין קשוח ודורש, אך גם מטפח ומלמד. במהלך הסדרה הוא הופך לדמות אב ומודל עבור אוהורה. ב-"All Those Who Wander", הפרק התשיעי בעונתה הראשונה של הסדרה, הוא מקריב את חייו כשהוא מגלה שבגופו הוטלו ביצי גורן, ומציל בכך את צוות ה"אנטרפרייז".
הדרבי של קהיר
רקע
היריבות בין הקבוצות נעוצה תחילה בדומיננטיות שלהן בליגה, באליפויות ובגביעים המצריים.
מצרים, שהייתה תחת שליטה בריטית, נחשפה לראשונה לתרבות הכדורגל הודות לבריטים. בשנים הראשונות של המאה ה-20 הקימו הבריטים קבוצות כדורגל במסגרת הצבא הבריטי ששיחקו והתאמנו בבסיסים הצבאיים שלהם. עד 1921 זכו הקבוצות הבריטיות בטורנירים המצריים. ב-1922 הייתה א-זמאלכ הקבוצה המקומית הראשונה שזכתה בגביע המצרי, אך הייתה זו אל אהלי ששלטה בעשור זה עם חמש זכיות בגביע הסולטן חוסיין, 4 זכיות בגביע המצרי ו-4 בליגה של קהיר.
מפגשים בין השתיים נערכים במגרש נייטרלי ומתנהלים על ידי צוות שופטים שמוטס ממדינה זרה. היריבות בין המועדונים פגה כאשר מדובר במשחק של הנבחרת הלאומית. .
שנים ראשונות
היווסדותה של אל אהלי טמונה תחילה בחלומו של מוסטאפה קאמל להביס את הקולוניאליות הבריטית במצרים. מוסטאפה היה אינטלקטואל מצרי ואחד ממובילי המאבק נגד הקולוניאליות הבריטית בתחילת המאה ה-20. למען השגת המטרה הוא הקים קבוצת כדורגל של סטודנטים שייצגה גישה ליברלית ויצאה בזעם כנגד הקולוניאליזם הבריטי. באפריל 1907 חדלה הקבוצה מלהיות קבוצת סטודנטים ונערכה פגישה של צוות ההנהלה בראשו של מיטשל אינס הבריטי ששימש כנשיא המועדון בשאיפה לנצל את הקשרים שלו עם הרשויות הבריטיות. משמעות השם של הקבוצה היא "הלאומי" והצבעים שלה היו בצבעי אדום שסימלו את הצבע של דגל מצרים שבמקור מבוסס על צבע הדגל של האימפריה העות'מאנית. אל אהלי קמה כקבוצה של עם, קבוצה לאומנית הנלחמת בקולוניאליזם ובשחיתות, ומטרתה הייתה לאפשר ולסייע לאדם הפשוט להתאגד מתוך מטרות לאומניות. א-זמאלכ הוקמה ב-1911 על ידי עורך דין בריטי שנכח במצרים בעקבות הסכם של בלגיה עם מצרים. שם המועדון שונה מספר פעמים בהתאם לאנשים שניהלו את המועדון. ב-1940 שונה השם ל"פארוק אל אוול" על שמו של המלך פארוק. תבוסתה של מצרים במלחמת העצמאות וכן ריבוי השחיתויות מצד המלך, הובילו להפיכה צבאית ב-1952. לאחר ההפיכה שונה שם המועדון לשמו הנוכחי "א-זמאלכ" על שם רובע זמאלכ, בו התרחשה ההפיכה הצבאית, והמלך הודח מתפקידו. צבעם של מדי א-זמאלכ הוא לבן, והיא נחשבה, להבדיל מאל אהלי, כקבוצה של הזרים (הבריטים) ושל האאוטסיידרים – סופרים, משוררים, אינטלקטואלים שייצגו מעמד גבוה יותר מאשר המועדון היריב. אל אהלי הייתה הראשונה מבין השתיים לזכות באליפות הליגה המצרית כאשר זו נוצרה לראשונה ב-1948.
אמצע המאה ה-20
בשנים שלאחר הדחתו של המלך פארוק, נשלטה המדינה על ידי מנהיגים מתוך תנועת הקצינים החופשיים שהביעו את אהדתם בגלוי לקבוצת אל אהלי. דבר שהוביל לקריאות נגדם מצד אוהדי א-זמאלכ. ב-1960 עבר האצטדיון הבינלאומי בקהיר שיפוץ מסיבי. מספר המקומות יועד ל-100,000 צופים אך בימים של דרבי נדחסו באצטדיון גם 120,000 צופים. ב-1965 הפכה האיבה בין המועדונים קיצונית יותר כאשר אוהדי אל אהלי שלחו אבוקות אש לתוך יציעי א-זמאלכ לאחר פסיקה שנויה במחלוקת לגול לטובת א-זמאלכ באחד ממשחקי הדרבי. לאחר שנאצר מונה לנשיאה של אל אהלי, הפער והמחלוקת בין המועדונים הפכו ברורים וכעת ניתן היה להבחין באופן חד משמעי כי מועדון אל אהלי מייצג את הלאומניות ואילו מועדון א-זמאלכ מייצג את המלוכניות, וכעת משחקי הדרבי הפכו למוקד מרכזי לאלימות והתנגדות. ב-1966 נבלמה פעילות שכזו בעקבות הסתערות של הצבא על האצטדיון. הליגה לא חודשה כראוי במשך כחמש שנים לאחר מכן. כמה שנים לאחר מכן, 1971, שוערה של אל אהלי היה שותף לתגרה במגרש לאחר שאוהדי א-זמאלכ פרצו לכר הדשא. בעקבות האירוע הזה הליגה הושבתה. מאותו אירוע החריפה היריבות בין מחנות האוהדים, עד לכדי מצב בו האוהדים הפנאטיים ביותר אסרו על בנותיהם להתחתן עם גברים שאוהדים את הקבוצה היריבה.
בשנים האחרונות
לאחרונה סובלת א-זמאלכ מחוסר יציבות בעמדת הנשיאים והמאמנים (הוחלפו תשעה נשיאים מ-2005), בעוד אצל אל אהלי הוחלפו סך הכל שני נשיאים ב-20 השנים האחרונות. בינואר 2012 קראו "האבירים הלבנים" מא-זמאלכ להפסקת אש ולהפסקת שפיכות הדמים בין מחנות האוהדים ולהתאחד למען עתידה של מצרים. בתגובה שלחו להם האוהדים האהלאווים סמיילי, שביטא הסכם פיוס ראשון בין המועדונים, שנבע משנאה ויריבות משותפת של מחנות האוהדים כנגד כוחות הביטחון. בעונת 2015–2016 זכתה אל אהלי באליפות ה-38 שנה (בעלת מספר הזכיות הגדול ביותר באליפות הליגה). א-זמאלכ היא השנייה במספר הזכיות באליפויות המדינה עם 12 זכיות (האחרונה שבהן הייתה בעונת 2014–2015). בשנת 2000, הוכתרו שתי הקבוצות רשמית על ידי התאחדות הכדורגל האפריקאית כ"קבוצות המאה של אפריקה" והן אף נפגשו בגמר ליגת האלופות האפריקאית בנובמבר 2020, במשחק שבו אל אהלי ניצחה בתוצאה 1-2.
רקע אידאולוגי ופוליטי ליריבות
האידאולוגיה של אל אהלי מושתתת על לאומנות ומאבק נגד הכיבוש הבריטי ואילו האידאולוגיה מאחורי א-זמאלכ מושתתת על הרעיון לאחד בין האוכלוסייה הזרה לבין המצרים. כבר מלכתחילה בהתאם למינויים המרכזיים שנעשו בכל מועדון ניתן לראות את הצד שבחר כל מועדון. סעד זגלול, שהיה פעיל חברתי פוליטי ולחם בכיבוש הבריטי, היה הראשון שעמד בראש המועדון אל אהלי, וביסס את האידאולוגיה הלאומית של המועדון. לאחר מכן תמיכתם של ראשי תנועת הקצינים החופשיים (נאצר, סאדאת ועוד) הביעה גם כן את מקומה של אל אהלי כקבוצה המייצגת את הלאומניות והפכה את המועדון לפופולרי יותר בקרב כלל העם הערבי. מנגד, שמה של א-זמאלכ בתחילת שנות ה-40 היה על שם המלך פארוק, דבר שהבליט יותר את הבדלי המעמדות והגישות בין המועדונים. מצד אחד עמדו "פשוטי העם", צעירים, סטודנטים מסורים וגאים, ומנגד עמדו הבורגנים, בני המעמד הבינוני, קציני הצבא והמנהל הבריטי ותומכי המונרכיה במצרים. הכינויים של מחנות האוהדים ייצגו את האידאולוגיה מאחורי כל מועדון. אוהדי א-זמאלכ כינו עצמם "האבירים הלבנים" – אבירים כמייצגים את האליטה ולבנים כצבע המסמל טהרה. מנגד אוהדי אל אהלי כינו עצמם "השדים האדומים" – אדום כצבע של דם המסמל אנושיות.
מפגשים ידועים
הניצחון הגדול ביותר במשחקי דרבי הוא 0–6. פעמיים זו הייתה א-זמאלכ שיצאה כשידה על העליונה. הפעם הראשונה הייתה במסגרת הליגה הקהירית ב-1942, והפעם השנייה הייתה במסגרת גמר הגביע המצרי ב-1944. במאי 2002 הובסה א-זמאלכ 1–6 בידי אל אהלי. זוהי התבוסה הגדולה ביותר של א-זמאלכ במשחקי הדרבי מאז תחילתה של הליגה הסדירה ב-1948. מאז אותו דרבי מזכירים אוהדי אל אהלי לאוהדי היריבה את המשחק הזה באמצעות שירה: "אחת, שתיים, שלוש, ארבע, חמש, שש".
אחד המשחקים הטעונים והמשמעותיים ביותר היה משחק גמר ליגת האלופות האפריקאית בנובמבר 2020.
אולטראס
הרעיון להקמת ארגון אולטראס קם לראשונה במצרים מתוך השראה מהאולטראס האיטלקי. חברים בארגון אולטראס אינם עוד חבורה של מופרעים שנהנית מליצור הפרעות לשווא, אלא מדובר בחבורה של אנשים אידאולוגים שמוכנים להקדיש ממירב מאמצם וזמנם לטובת שמירה על המוניטין של הקבוצה אותה הם מייצגים. לא מן הנמנע כי שתי קבוצות האולטראס המפורסמות והחזקות ביותר במצרים שייכות לשני מועדוני הפאר המצריים, אולטראס "אהלאווי" המקושר עם המועדון אל אהלי, ואולטראס ה"אבירים הלבנים" המשויך למועדון א-זמאלכ. שתי קבוצות האולטראס קמו בשנת 2007. בתקופת קיומן הראשונה עסקו קבוצות האולטראס בעיקר במכות בין מחנות האוהדים ובעידוד שנאה בין הקבוצות. לחברים בקבוצת האולטראס יש גאווה עליונה, הם הולכים עם הראש מורם, לא מדברים יותר מדי ולא מדברים עם חברי אולטראס של קבוצות יריבות. עד 2011 התעמתו האולטראס של אל-אהלי וא-זמאלכ בינם לבין עצמם וכן לעיתים קרובות עם המשטרה. כמו כן עד אותה שנה יצאו חברי אולטראס למיניהם בהצהרות פוליטיות בעיקר כיחידים ופחות כקבוצה מגובשת. על מנת שלא להיות נתונים להשפעת משטרו של מובארק, החליטו קבוצות האולטראס להיות עצמאיות מבחינה כלכלית.