cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ואי לורן אדמס
ביוגרפיה
ב-1993 הופיעה בתפקידי משנה בקומדיות "תופסים ראש" ו"טריפ נעורים". שנתיים לאחר מכן הופיעה בסרטו של קווין סמית' "עכברי הקניון", סמית' ואדאמס פיתחו מערכת יחסים מחוץ לסט הצילומים שנמשכה כשנתיים. מערכת היחסים שפיתחה עם סמית' נתנה לו השראה לסרטו "לרדוף אחרי איימי" בו כיכבה אדמס לצידם של בן אפלק וג'ייסון לי בתור אמנית קומיקס ביסקסואלית אליסה ג'ונס. הופעה זו זיכתה את אדמס בפרסי המבקרים ובמועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בקומדיה או סרט מוזיקלי.
ב-1999 שיחקה בשובר הקופות הראשון שלה, הקומדיה "ביג דדי" בתור לילה חברתו של סוני קאופקס (אדם סנדלר).
ב-2006 שיחקה אדמס את אדי חברתה של ברוק מאיירס (ג'ניפר אניסטון) בקומדיה "הצד שלו, הצד שלה". באותה שנה יצא סרט הבכורה שלה כבמאית - "השכם בבוקר".
סיידון
סיְידוּן (בערבית: صيدون) היה כפר ערבי בנפת רמלה. תושביו גורשו או נמלטו במהלך מלחמת העצמאות בתאריך 6 באפריל 1948 כחלק ממבצע נחשון. הכפר שכן כ־9 קילומטרים דרומית לעיר רמלה בגדה המזרחית של ואדי סיידון.
במפקד האוכלוסין המנדטורי של 1931 נמנו בכפר 174 תושבים מוסלמים ב-35 בתים. על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל אוכלוסיית הכפר נאמדה בכ־210 אנשים, ושטח הכפר הוערך ב-7,487 דונם עות'מאני. היישוב הקהילתי כרמי יוסף הוקם מזרחית לכפר בשנת 1984.
חצי האי האיברי
חצי האי האִיבֶּרִי (במירנדזית: Península Eibérica; בספרדית, באסטורית, בפורטוגזית, ובגליסית: Península Ibérica; באיטלקית: Penisola Iberica; בקטלאנית: Península Ibèrica; באראגונית ובאוקסיטנית: Peninsula Iberica; בצרפתית: Péninsule Ibérique; בבסקית: Iberiar Penintsula) הוא חצי אי בדרום-מערב אירופה, המכונה לעיתים איבריה. בתחומי חצי-האי שוכנות בימינו ספרד, פורטוגל, אנדורה וגיברלטר.
גאוגרפיה
חצי האי האיברי ממוקם בדרום מערב אירופה. חצי האי מכיל שתי מדינות גדולות: ספרד ופורטוגל. בנוסף, נמצאות בו אנדורה (בהרי הפירנאים בצפון) וגיברלטר (בקצה הדרומי).
הוא גובל בצרפת ובמפרץ ביסקיה ("הים הקנטאברי") בצפון, בים התיכון במזרח, במצר גיברלטר (וכן חלקים מהים התיכון והאוקיינוס האטלנטי) בדרום, ובאוקיינוס האטלנטי במערב. זהו חצי האי השני בגודלו באירופה (אחרי חצי האי הסקנדינבי), ושטחו 582,860 קמ"ר.
נהרות
הנהרות העיקריים (בספרדית/בעברית):
היסטוריה
בשנת 219 לפנה"ס היחידות הראשונות הרומיות פלשו לחצי האי האיברי, במהלך המלחמה הפונית השנייה נגד קרתגו. רומא סיפחה את חצי האי האיברי לאימפריה שלה. לאחר שתי מאות של מלחמה עם אויביהם בחצי האי, ניצחו הרומאים והפכו את חצי האי למחוז של היספניה. במאה ה-5 לספירה פלשו שבטים גרמניים ובני בריתם, הסרמנטים לחצי האי האיברי. גל נוסף של פולשים גרמניים, ויזיגותים, הגיעו וכבשו את כל חצי האי. הגרמנים והסרמנטים גורשו, וחלקם השתלבו בין הוויזיגותים. הוויזיגותים לבסוף כבשו את כל הממלכה של הגרמנים בשנים 584–585. הם גם כבשו את הפרובינציה של האימפריה הביזנטית (552-624) בדרום חצי האי והאיים הבלאריים. בשנת 711 לספירה פלשו המורים לחצי האי האיברי, וגירשו את הוויזיגותים (הכיבוש המוסלמי של ספרד). עם המנהיג שלהם טארק אבן זיאד הם ירדו בנמל בדרום ספרד (שלימים נקרא גיברלטר על שם מנהיגם הצבאי). ומשם כבשו את חצי האי האיברי, והחלו שם שלטון איסלאמי. אל-אנדלוס (ערבית: الإندلس, ארץ הוונדלים) הוא השם שהערבים נתנו לחצי האי האיברי. המורים, שבאו מצפון אפריקה, שלטו בחצי האי מהמאה ה-8 לספירה עד המאה ה-15 לספירה. בימי הביניים רבים מן האסטורים הנוצרים, שהציגו עצמם כממשיכים של הממלכה הויסגותית הנוצרית רצו לכבוש את חצי האי האיברי בחזרה. לכן, הם מרדו בכובשים האיסלאמים מבית אומ'יה בצפון ההררי שהיה נתון תחת כיבושם כשבע שנים, והקימו שם מחדש ממלכה נוצרית בשם אסטוריאס, ומשם כבשו את חצי האי מידי המוסלמים. הכיבוש מחדש הזה שעודד על ידי האפיפיור כמלחמת קודש מכונה הרקונקיסטה, במיוחד יוצאת דופן תמיכתו של האפיפיור אורבנוס השני. בימי הביניים בחצי האי שכנו ממלכות רבות, הדומיננטיות מהן: קסטיליה, אראגון, נווארה, לאון ופורטוגל. האיברים השתלטו לאט לאט על חצי האי עד שגרשו את אחרוני המורים והיהודים בשנת 1492 כשניצחו במלחמה את אמירות גרנדה.
לבסוף, התאחדו הממלכות קסטיליה ואראגון לספרד כתוצאה מנישואיהם של פרננדו השני, מלך אראגון ואיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה.
מיכאל גיטלין
מיכאל גיטלין (נולד ב-23 באפריל 1943) הוא צייר, פסל ורשם ישראלי.
ביוגרפיה
גיטלין נולד בדרום אפריקה ועובד בישראל ובארצות הברית ומתגורר בניו יורק.
גיטלין מפעיל גישה דומה לזו של יהושע נוישטיין בתחום הפיסול החל מהשנים 1973-1974. ביצירתו הוא משתמש בלוחות עץ אותם הוא מפרק בידיו לכדי יחידות הדורשות מן הצופה לשחזר בדמיונו את צורתו של הלוח המקורי. עקרון העבודה שהנחה אותו הוא שמירה על החומר תוך שינוי ארגונו הצורני. הוא מזיז חלקים חתוכים, פורש אותם, ומחליף את מקומם.
הנס-דיטריך גנשר
הנס-דיטריך גנשר (בגרמנית: Hans-Dietrich Genscher; 21 במרץ 1927 בריידבורג, סקסוניה – 31 במרץ 2016), פוליטיקאי גרמני, היה מנהיג המפלגה הדמוקרטית החופשית בגרמניה המערבית (יושב ראש שלה בשנים 1974–1985) ואחר כך בגרמניה המאוחדת מחדש, שר החוץ וסגן קנצלר של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בשנים 1974–1992 (להוציא פסק זמן של שבועיים בשנת 1982), כשכיהן למשך הזמן הארוך ביותר בשני תפקידים אחרונים אלה. בשנת 1991 היה יושב ראש הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה. גנשר כיהן גם כשר הפנים של גרמניה המערבית בשנים 1969–1974. עורך דין בהכשרתו.
ילדות וצעירות
הנס-דיטריך גנשר נולד בשנת 1927 בריידבורג, המהווה בימינו חלק מן העיר האלה בסקסוניה. משפחתו השתייכה לשכבה בורגנית-איכרית בעלת דעות שמרניות-לאומיות. אביו היה המשפטן קורט גנשר ששירת אגודה של חקלאים, ואמו, הילדה לבית קריימה, הייתה בת איכרים. האב נפטר בשנת 1937. הנס-דיטריך למד בגימנסיה ממלכתית בהאלה ובשנת 1943, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה גויס לתפקיד תמיכה בחיל האוויר הגרמני "לופטוואפה". בשנת 1944, בגיל 17, התקבל למפלגה הנאצית. בימי הקרב על ברלין לחם כחייל בארמייה ה-12 שהייתה תקוותו האחרונה של היטלר במאבקו בבעלות הברית. במאי 1945 רב הטוראי גנשר נלקח לשבי הצבא האמריקני אחר כך הועבר לידי הצבא הבריטי ושוחרר אחרי זמן קצר.
אחרי לימודי משפטים בפקולטה למשפטים ולמדעי הכלכלה באוניברסיטת האלה ובאוניברסיטת לייפציג, בשנת 1949 עבר גנשר מבחנים אחרונים והוסמך לעורך דין. באותה שנה מזרח גרמניה שנמצאה תחת כיבוש סובייטי הפכה למדינה קומוניסטית תחת השם "הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית". גנשר חלה אז בצורה קשה של שחפת ואושפז למשך שלוש שנים בסנטוריום לחולי שחפת.
תחילת פעילותו הפוליטית
בשנת 1946 הצטרף גנשר למפלגה הדמוקרטית החופשית בגרמניה המזרחית, אך לאחר שהבין שמזרח גרמניה נשלטת באופן מלא על ידי המפלגה הקומוניסטית, ברח בשנת 1952 למערב גרמניה.
הקריירה הפוליטית
בשנים 1962–1964 גנשר היה עוזר של סיעת הדמוקרטים החופשיים בבונדסטג. בשנת 1965 הוא נבחר לפרלמנט מטעם המפלגה וב-1968 נבחר לסגן יושב ראש מפלגתו. באוקטובר 1969 כוננה קואליציה בין המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בראשות וילי ברנדט, ובין הדמוקרטים החופשיים, וגנשר מונה לתפקיד שר הפנים. במאי 1974, בעקבות היבחרו של ראש מפלגתו, ולטר של, לנשיא גרמניה, נבחר גנשר לראש המפלגה הדמוקרטית חופשית, שר החוץ וסגן קנצלר של גרמניה המערבית. הוא המשיך לכהן בתפקידים אלו בשנים 1974–1982 בממשלות בראשות הלמוט שמידט. מפלגתו של גנשר הייתה לשון המאזניים בין ימין לשמאל. בשנת 1982 העביר גנשר את מפלגתו לקואליצייה של הימין, בראשות האיחוד הנוצרי-דמוקרטי של הלמוט קוהל. בקואליציה זו המשיך גנשר לכהן כשר חוץ וכסגן קנצלר למשך עשור נוסף, בשנים 1982–1992. העברת התמיכה של מפלגתו אל הימין הייתה למורת רוחם של חלק מחברי המפלגה שכשליש מהם עזבו את המפלגה. אולם בקרב הציבור הבחירה השתלמה ובשנת 1990 זכתה המפלגה לתוצאה הטובה ביותר מבחינתה מזה שנים רבות.
ב-18 במאי 1992 התפטר גנשר, לפי בקשתו, מן הממשלה הפדרלית, בה כיהן למשך 23 שנה. הוא היה שר החוץ שכיהן מספר השנים הרב ביותר בעולם (18 שנים) והפוליטיקאי הגרמני הפופולרי ביותר. הוא לא ציין במפורש את הסיבות לפרישה, אולם באותה תקופה עבר שני התקפי לב. בעת פרישתו נשאר לכהן עדיין בבונסטאג והמשיך להחזיק בעמדת השפעה במפלגה החופשית דמוקרטית.
אחרי פרישתו, הקנצלר הלמוט קול ויושב ראש המפלגה החופשית דמוקרטית, הרוזן אוטו למבסדורף, החליטו למנות את אחת מעוזרותיו של גנשר, אירמגרד שווצר, לשרת החוץ החדשה. בהחלטה מפתיעה רוב חברי הסיעה הפרלמנטרית של המפלגה דחה את המינוי והצביע במקום זאת בעד מינויו של קלאוס קינקל.
כשר הפנים
בפברואר 1970, בעקבות הצתה של בית אבות במינכן בה נספו 7 אנשים, גנשר נדרש להתמודד עם בעיית הטרור הפלסטיני נגד יהודים וישראלים. מיד לאחר השריפה הורה גנשר למשטרה הפדרלית לסייע בחקירת האירוע והוא עצמו יצא למינכן לעמוד מקרוב על התקדמות החקירה ולהשתתף בהלוויות. בנוסף, הורה על הצבת משמרות של שוטרים על כל המוסדות הישראליים והיהודיים בגרמניה. בעקבות מתקפת הטרור בנמל התעופה של מינכן והפיצוץ שריסק את טיסה 330 של סוויסאייר, הורה גנשר על החמרה בפיקוח על זרים ובמתן אשרות לערבים ופעל לשיתוף פעולה בינלאומי נגד חבלות במטוסים. בספטמבר 1970, לאחר חטיפת המטוסים לשדה דוסון, אמר גנשר שהחטיפות ייפסקו רק כשאף מדינה לא תסכים לקלוט את החוטפים.
בספטמבר 1972 כשר פנים דחה גנשר את הצעת ישראל לשלוח לגרמניה יחידות מיוחדות כדי לסייע בשעות משבר בני הערובה הישראלים במשחקים האולימפיים במינכן. ניסיון חילוץ כושל של כוח משטרה גרמני בבסיס חיל האוויר הגרמני בפירסטנפלדברוק הביא לטבח עקוב בדם, במהלכו נהרגו כל 11 בני הערובה, 5 מחבלים פלסטינים ושוטר גרמני. הפופולריות של גנשר בישראל ירדה עוד יותר אחרי שהוא שחרר שלושה מן המחבלים הערבים בעקבות חטיפה של מטוס של חברת "לופטהנזה" ב-29 באוקטובר 1972.
בזירה האירופית
במסגרת האיחוד האירופי גנשר היה משוכנע בתפקיד ההכרחי של ההתחזקות הברית הגרמנית-צרפתית, חיונית בעיניו במאמצי ההתיעלות של קהילייה האירופית שכללה אז עשר מדינות. גנשר תרם לתנופה מחדש של הברית הפוליטית האירופית והציע בשנת 1981 יחד עם שר החוץ האיטלקי אמיליו קולומבו צעדים לחיזוק שיתוף הפועלה המדיני, מה שנקרא "תוכנית הפעולה האירופית" לצורך גיבושה של מדיניות חוץ מערב-אירופית משותפת, התאמת החקיקה ושיתוף פועלה ברמה מערב אירופית בסוגיות של ביטחון הציבור, המאבק בטרוריזם וחיזוק תפקיד הפרלמנט.
היחסים עם ברית המועצות
מתוך שכנוע כי המלחמה הקרה מחמירה את פצע ההפרדה בין שתי המדינות הגרמניות, השתדל גנשר לקדם בכל הזדמנות את יוזמות ה"דטאנט", הדו-שיח, והמשא ומתן בין המחנה המערבי והמחנה הקומוניסטי, זאת על מנת לשמור על קשרים פוליטיים ותרבותיים כתשתית לאיחוד מחדש של גרמניה בעתיד. להערכתו הקרע בין הגרמניות היה אידאולוגי בלבד ובאחריות ההנהגה בקרמלין. לכן הוא נמנה עם היוזמים של "אוסטפוליטיק" מציאותית, שתסייע לדו-השיח עם הסובייטים. מדיניות חוץ זו הובנה לפעמים על ידי ממשלות אחרות ועל ידי אנליסטים פוליטיים כ"פילו-סובייטית". היא הובילה בסופו של דבר לחתימת הסכמי הלסינקי.
עם זאת, בעת כהונתו בקואליציה בראשות הקנצלר הלמוט קוהל, הצליח גנשר לעצור את הסחף הפציפיטסטי מזמן "משבר האירו-טילים" והתנגד בתקיפות לתמרונים הפוליטיים והדיפלומטיים של ברית המועצות.
הפליטים הגרמנים ומאמצי האיחוד מחדש של גרמניה
ב-1989 הצליח להפוך את הבריחה ההמונית של גרמנים ממזרח אירופה להצלחה אישית, כאשר מן המרפסת של השגרירות המערב-גרמנית בפראג הודיע לפליטים ב-30 בספטמבר כי יורשו על ידי שלטונות גרמניה המזרחית להגר חופשית דרך שטחה למערב גרמניה. שר החוץ המזרח גרמני טען מצידו כי היה מדובר ממילא ב"יסודות אסוציאליים" ש"לא יוכלו למצוא מקום בתהליך החברתי הנורמטיבי של מזרח גרמניה". [בינתיים ב-18 באוקטובר המנהיג הקומוניסטי המזרח גרמני אריך הונקר התפטר, בעוד שגורבצ'וב הצהיר שהוא מעוניין בסדר אירופי חדש, עם גבולות פתוחים. בשנת 1990 גנשר נשא ונתן עם עמיתו הגרמני, מרקוס מקל, בסוגיית איחודה מחדש של גרמניה. בנובמבר 1990 חתם עם שר החוץ של פולין, קשישטוף סקובישבסקי, על הסכם הגבולות הגרמני-פולני, בנוגע לקביעת הקו אודר-נייסה כגבולה המערבי של פולין.
אחרי איחוד גרמניה מחדש
במפגש שרי החוץ של הקהיליה האירופית בשנת 1991 הציע גנשר ללחוץ לקיים משפט פשעי מלחמה נגד נשיא עיראק דאז, סדאם חוסיין, בגין תוקפנותו כלפי כווית, השימוש בנשק כימי נגד אזרחים ורצח עם נגד הכורדים.
בימי מלחמת המפרץ ניסה גנשר למצוא דרך להתמודד עם הבעיה העיראקית אחרי שמנהיגי המערב החליטו לצאת למלחמה כדי להוציא את כוחות עיראק מכווית. גרמניה תרמה תרומה פיננסית מהותית למאבק בעלות הברית אולם, בגלל מגבלות חוקתיות נגד השימוש בכוחותיה הצבאיים, כמעט לא סיפקה סיוע צבאי כלשהו. כשאחרי המלחמה, פרצו דיונים פוליטיים מרחיקי לכת בקשר לדרך שבה על גרמניה למלא את האחריות הגלובלית שלה, השיב גנשר כי אם המעצמות הזרות מצפות מגרמניה לקחת על עצמה אחריות יותר גדולה, הן צריכות לתת לה סיכוי לבטא את השקפותיה ב"אופן יותר חזק" במועצת הביטחון השל האו"ם.
בשנת 1992 יחד עם עמיתו הדני, אופה אלמן-ינסן, נקט גנשר ביוזמה ליצור את "מועצת המדינות הבלטיות" (CBSS) ואת ה"יורופקולטי".
פעילותו אחרי הפרישה מן החיים הפוליטיים
אחרי הפרישה, המשיך גנשר להיות פעיל כמשפטן ובמסגרת ארגונים בינלאומיים. בשנים 2010-1999 הצטרף למשרד עורכי הדין ביזינג, מיפלמן וטייה. בשנת 2000 הקים חברת ייעוץ משלו,Hans-Dietrich Genscher Consult GmbH. בשנים 2013-2001 שימש כיושב ראש החברה הגרמנית ליחסי חוץ. בשנת 2001 ניהל גנשר בוררות ששמה קץ לסכסוך שנמשך כחודש בין חברת התעופה הגרמנית "לופטהנזה" ולארגון טייסיה, והשיג הסכם לפיו סוכם על העלאת המשכורות ביותר מ-15% עד לסוף שנה הבאה. בשלהי שנת 1992 התמנה ליושב ראש אגודת התורמים החדשה של האופרה הממלכתית של ברלין. גנשר לא נמנע מלהביע דעתו על נושאים פוליטיים שונים. בשנת 2009 מחה נגד החלטתו של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר לבטל את נידוי הבישופים של אגודת הקדוש פיוס העשירי, בגלל שאחד הבישופים היה מכחיש השואה ריצ'רד ויליאמסון.
ב-20 בדצמבר 2013 התגלה כי גנשר שיחק תפקיד בתיווך שחרורו מן הכלא והטסתו לגרמניה של האוליגרך הרוסי לשעבר ויריב מר של הנשיא הרוסי פוטין, מיכאיל חודורקובסקי. אחרי 2012 גנשר נפגש פעמיים, בגרמניה וברוסיה, עם הנשיא ולדימיר פוטין ובחן אפשרויות חוקיות לשחרורו של חודורקובסקי מן הכלא. ההזדמנות נוצרה כשאמו של איש העסקים אושפזה בנבובמר 2013 בגלל סרטן. אז שיגר גנשר מכתב לחודורקובסקי שבו המליץ לפנות עם מכתב מחילה לנשיא פוטין.
הנס-דיטריך גנשר היה נשוי פעמיים: לראשונה בשנים 1958–1966 - ללואיזה לבית שווייצר, שילדה את בתו, מרטינה (נשואה מאוחר יותר עם ריינהרדט צודרופ), ולברברה לבית שמידט - החל מאוקטובר 1969.
מבחר פרסים ואותות כבוד
גנשר הוא אזרח כבוד של הערים הַאלֶה וברלין.
קישורים חיצוניים
Christian A. Nielsen. Review of Libal, Michael, Limits of Persuasion: Germany and the Yugoslav Crisis, 1991-1992. H-German, - Net Reviews. February, 1999
מלקולם ריד
מלקולם ריד (באנגלית: Malcolm Reed) הוא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", המופיע בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז" ומשרת כקצין הטקטי וכקצין החימוש על סיפון ספינת החלל "אנטרפרייז". הוא בעל דרגת לוטננט, ואחת מהדמויות המרכזיות במשך כל 4 העונות של הסדרה. את דמותו מגלם השחקן הבריטי דומיניק קיטינג.
ביוגרפיה של הדמות
דודו של אביו של ריד היה בצי המלכותי הבריטי על פני כדור הארץ, אך נהרג בפעולה בזמן ששימש כמהנדס הראשי של אוניית הוד מלכותה "קלמנט" (באנגלית: "Clement"; צוללת אשר פגעה במוקש שנותר ממלחמה ששמה לא צוין). לריד יש הערכה רבה לדוד שלו, לא רק בשל מעשי הגבורה שלו, אלא מפני שלשניהם יש פוביה מטביעה. הוא אחד ממספר מצומצם של גברים במשפחתו אשר לא הצטרף אל הצי המלכותי, עובדה שהובילה לחיכוך כלשהו עם אביו, יוצא הצי המלכותי. ריד הוא גם צופה מצטיין, אשר קיבל 28 אותות הצטיינות, שניים יותר מאשר מפקדו, ג'ונתן ארצ'ר.
ריד אלרגי לקרדית אבק הבית, אבקה של עץ אלון, עשבים טרופיים, ואנזימים צמחיים שונים, לרבות ברומלין, אשר, למרבה האירוניה, נמצא באננס, המאכל האהוב עליו. הוא גם נוטה לחוש במחלת-חלל בנסיבות מסוימות.
לריד יש תחושה כמעט אובדנית של הקרבה עצמית, ולעיתים הוא חש ברגשות חרטה בנוגע לשבילים בהם לא הלך בחיי האהבה שלו; הוא וצ'ארלס טאקר יש לפחות אקסית אחת במשותף. בפרק "Shuttlepod One" נחשף כי ריד מאוהב בט'פול, אך פרט לכך - מעולם לא הרחיב עוד בנושא.
בפרק "Divergence" נחשף כי בשנת 2149, ריד, אז סג"ם, גויס כסוכן לשלוחה מסתורית של מודיעין צי הכוכבים, אשר ב-"מסע בין כוכבים: חלל עמוק תשע" יהיה מזוהה כשם "מחלקה 31". ריד האמין שהוא עזב מאחוריו את מחלקה 31, כאשר הוצב בשנת 2151 על סיפון ספינת החלל אנטרפרייז, אולם בשנת 2154 הוא מופעל מחדש כסוכן במהלך משימה להשבתו של ד"ר פלוקס אשר נחטף על ידי קבוצה של קלינגונים המנסים למנוע הפצתו של וירוס מהונדס גנטית ברחבי האימפריה הקלינגונית. חלק מהמשימה שלו כולל חבלה בפיסת מידע אשר עשויה לסייע לאנטרפרייז למצוא את הקלינגונים מהר יותר. לשם כך, ריד, באופן זמני, הושעה מתפקידו ונכלא בתא מעצר על ידי ג'ונתן ארצ'ר, למרות שמאוחר יותר ארצ'ר מחזיר את ריד לתפקידו לאחר שקבע כי הוא הוצב ב-"סיטואציה בלתי אפשרית" על ידי מפעילו ממחלקה 31, האריס.
בעקבות המשימה הנ"ל, ריד דרש שהאריס לא יתקשר איתו שוב. האריס, לעומת זאת, השיב כי ריד לקח על עצמו מחויבות, שאיננו יכול פשוט לסגת ממנה. ואכן, ריד מאוחר יותר יחדש את הקשר עם האריס - בהוראת ארצ'ר - במהלך אירועים המתרחשים בפרק "Terra Prime". עלילת פרק זה מאשרת שמועות שראשיתן בימים הראשונים של הסדרה: כי לוטננט ריד אולי היה מעורב איכשהו ביצירתו של מדור 31.
יקום המראה
גרסה חלופית של ריד מופיעה בפרק הכפול "In a Mirror, Darkly", אשר עלילתו המתקיימת ביקום המראה. מעט מאוד ידוע על גרסה זו של ריד, חוץ מזה שהוא קצין בדרגת מייג'ור ב-MACO corps (ראשי תיבות של: Military Assault Command Operations), המפקד על כל יחידות ה-MACO שעל האנטרפרייז.
ריד המציא את "תא היגון", המשמש לעינויי אסירים. אחרי שעבר אל הדיפאיינט (NCC-1764), אשר נסחפה אל יקום המראה, הוא מוביל צוות לנסות וללכוד נוסע סמוי מגזע גורן שעל הספינה. צוותו של ריד נהרג כאשר הגורן מפוצץ פצצה אשר נמצאת בדרכם. ריד, שנפגע קשות, מספיק עוד לומר: "אכזבתי אותך, קפטן", המראה כי גם ביקום המקביל יש לו אותה תחושה אובדנית של הקרבה עצמית. מאוחר יותר, ד"ר פלוקס אמר כי לריד היה של סיכוי של 50/50 להחלמה, אבל שהוא לא חושב שלמישהו היה באמת אכפת אם ריד היה שורד. בסופו של דבר, לא נחשף אם ריד שרד או לא.
מרי קיי ברגמן
מרי קיי ברגמן (אנגלית: Mary Kay Bergman; 5 ביוני 1961 – 11 בנובמבר 1999) הייתה מדבבת אמריקאית יהודייה. ידועה בעיקר בזכות דיבוב מגוון דמויות מצוירות בסדרות טלוויזיה ובסרטים אמריקאים.
חייה
מרבית עבודתה התמקדה בסדרת ההנפשה למבוגרים, "סאות' פארק", שם סיפקה את קולה למרבית הדמויות הנשיות: בין הדמויות שדיבבה ניתן למצוא את ליאן קרטמן, אמו של אריק קרטמן, שילה ברופלובסקי, אמו של קייל ברופלובסקי, שרון מארש, אמו של סטן מארש, גברת מקורמיק, אמו של קני מקורמיק ווונדי טסטבורגר. ברגמן אף דיבבה דמויות אלו בסרט שנעשה על בסיס הסדרה, "סאות' פארק: גדול יותר, ארוך יותר ולא מצונזר". ברגמן הופיעה בקרדיטים של הסדרה כשנון קסידי, מכיוון שבאותו הזמן הייתה הקול הרשמי של הדמות שלגיה של דיסני, וחששה פן יקשרו את שמה לסדרה שנויה במחלוקת כמו סאות' פארק.
פרט לעבודתה בסאות' פארק ודיסני, ברגמן השתתפה כמדבבת במגוון סדרות אחרות, הבולטת בהן היא "סקובי דו", שם סיפקה את קולה לדמות דפנה בלייק. בנוסף, ברגמן סיפקה את קולה לסרטים של דיסני וחברות נוספות, בהם: "היפה והחיה", "הגיבן מנוטרדאם", "הרקולס", "משאלתה של אנאבל" ו"צעצוע של סיפור 2".
בנוסף לדיבוב סרטים דיבבה גם דמויות במשחקי מחשב, כמו למשל הדמות מיני ("סטרוני") גודסופ, במשחק קללת אי הקופים (אי הקופים 3), וכן הדמות ליידי קאגאמי במשחק טנקו 2.
מותה
בשיא הצלחתה ב-1999 סבלה ברגמן מהפרעה דו-קוטבית, נטלה תרופות והרבתה להסתגר בביתה. היא התאבדה בירייה בגיל 38 בתאריך 11 בנובמבר 1999 בביתה בלוס אנג'לס, קליפורניה, ככל הנראה כתוצאה ממחלת נפש ומדיכאון. שמונה ימים לאחר מכן מתה מפצעיה. לאחר מותה הקים בעלה את "הקרן על שם מרי קיי ברגמן", אשר הקצתה כספים לטובת הקמת מרכז מניעת התאבדויות בקליפורניה.
תבנית Factory Method
בתחום הנדסת התוכנה, תבנית Factory Method (שיטת המפעל) היא תבנית עיצוב שתכליתה יצירת אובייקטים החולקים ממשק אחיד מבלי להכיר את המחלקות שלהם. התבנית מתבססת על הגדרת שיטה עצמאית ליצירת עצמים. מחלקות שיורשות יכולות לדרוס את השיטה בשיטה משלהן וכך ניתן לציין את הטיפוס המפורש המתבקש.
מהות תבנית המפעל היא להגדיר ממשק ליצירת עצם תוך מתן האפשרות לתת-המחלקות המממשות את הממשק להחליט לאיזה מחלקה ליצור מופע. יצירת המופע נדחית לתת המחלקות. מקובל להשתמש בתבנית ב-Toolkit וב-Framework שם הקוד צריך לייצר עצמים מסוגים שונים אשר עשויים להיות נורשים על ידי אפליקציות אחרות. כן נעשה שימוש בתבנית כאשר עצמים מהיררכיה אחת נדרשים ליצור אובייקטים מתאימים מהיררכיה אחרת.
דוגמה
בדוגמה הבאה הפונקציה MazeGame היא פונקציית תבנית המתארת משחק ועושה שימוש ב-Factory Method בשם makeRoom ליצירת חדרים במשחק (בניגוד לצורה הרגילה ליצירת אובייקט של חדר - בעזרת האופרטור new), ובצורה זו לא מכירה את הסוג הספציפי שלהם:
מגבלות
קיימות מספר מגבלות אשר קשורות לשימוש במתודת מפעל ובהן:
סוקונה
סוקונה (בלטינית: Souconna) היא אלת הנהר סאון שבגאליה (צרפת של ימינו), על פי המיתולוגיה הקלטית.
האלה ידועה ממספר כתובות שהתגלו באתרי פולחן שהוקדשו לה, באזור שאלון-סור-סאון (Chalon-sur-Saone) ובסאגון (Sagonne). ככל הנראה מקור שני שמות אתרים אלה בשמה של האלה, כמו גם שם הנהר.
משמעות שמה של האלה "זו השרה" בקלטית - ככל הנראה בשל צליל זרימת מי הנהר.
לקריאה נוספת
and Hudson Ltd., London, 1997
ממלכת ג'ימה
ג'ימה הייתה אחת מהממלכות ההיסטוריות באזור גיב שבדרום מערב אתיופיה אשר נוסדה במשך המאה ה-19. הממלכה גבלה במערבה בממלכת לימו-אנאראה, במזרחה בממלכת ג'אנג'ארו, בדרומה בנהר הגוג'אב שהפריד אותה מממלכת קאפה. ג'ימה נחשבה לממלכה החזקה ביותר מממלכות אזור גיב.
היסטוריה
מקורה של ממלכת ג'ימה לוטה בערפל, אף על פי שלפני הגירת האורומו הגדולה שהגיע לשטח זה הממלכה הייתה חלק מממלכת קאפה. לפי האגדה, מספר שבטים של האורומו (שעל פי מקורות שונים מונים בין חמישה לעשרה) הובלו לאזור על ידי מלכה הנקראת מאקהור, שנשאה ברחמה את בוקו (מזוהה עם אבבה בוקו, או האידמאן).
לבסוף שבטי האורומו לא היו מרוצים משלטונה של מלכתם והצליחו להוריד אותה משלטונה. שבטים אלו הקימו מעיין קונפדרציה שבתחילתה שלטו בני הבאדי משבט סאק (שהחליפו את שם הממלכה לג'ימה באדי), אך לקראת סוף המאה ה-19, קבוצה נוספת הדיגגו של מאנה, הצליחה לצבור כוח, וכבשה את שבט לאלו שחיי בסביבות ג'יראן, ובכך הרוויחה גישה לעיירת הסחר הירמאטה (שנקראה יותר מאוחר ג'ימה). רק במשך מלכותו של אבבה ג'יפאר הראשון הממלכה התאחדה, וג'ימה נקרא לעיתים בשם ג'ימה אבבה ג'יפאר. אותו מלך היה גם זה שאימץ את האסלאם בתור דת הממלכה.
תחת המלך אבבה גומול, ממלכת גארו נכבשה וסופחה לתוך ג'ימה. המלך גומול יישב תושבים רבים מממלכתו בגארו, והביא אנשים חשובים מגארו לחיות בג'יראן, ולמעשה איחד בין שתי ממלכות אלו.
לאחר מותו של אבבה גומול בנו אבבה ג'יפאר השני עלה לשלטון כשברקע התפשטותה של ממלכת שאווה שהגיע כבר לאזור גיב. ג'יפאר השני הקשיב לעצת אמו גומיטי והציע למלך שוואה סאהל מאריאם (ידוע יותר בשם מנליק השני) שג'ימה תעלה מיסים לשאווה בתמורה לשימור עצמאותה. ג'ימה הפכה למדינת חסות של שאווה ועזרה לה לכבוש את הממלכות השכנות את קאלו בשנת 1889 וואלאמו ב-1894 וממלכת קאפה ב-1897. כמות המס שהעלתה ג'ימה ב-1928 הגיעה ל 87,000 מטבעות כסף בנוסף למס הצבא שהגיע ל 15,000 מטבעות.
בשנת 1932 עם מותו של מלך ג'ימה אבבה ג'יפאר השני, ניצל קיסר אתיופיה היילה סלאסי את ההזדמנות וסיפח את הממלכה לאתיופיה. בעקבות רפורמת המחוזות של היילה סלאסי בשנת 1942 ג'ימה נכללה בתוך מחוז קאפה.
טוקוס צהוב-מקור דרומי
טוקוס צהוב-מקור דרומי (שם מדעי: Tockus leucomelas) הוא מין במשפחת הקלאוניים. הוא מצוי בחלקה הדרומי של אפריקה.
תיאור
אורכו של הטוקוס נע בין 48 ל-60 ס"מ, ומשקלו 132 עד 242 גרם. נוצותיו בצבעי שחור, אפור ולבן, ומקורו, כפי שמרמז שמו - צהוב עז. עיניו צהובות, והעור שמסביב להן ורוד. בכך, נבדל הטוקוס צהוב המקור הדרומי מהטוקוס צהוב המקור המזרחי, שהעור סביב עיניו שחור.
תפוצה, סביבת מחיה והתנהגות
תחום תפוצתו של הטוקוס צהוב-המקור מתפרש על פני המדינות אנגולה, בוצוואנה, דרום אפריקה, זימבבואה, זמביה, מוזמביק, מלאווי, נמיביה וסווזילנד.
הטוקוס צהוב המקור הדרומי מצוי בעיקר באזורי סוואנה פתוחים, וחי בעיקר על הקרקע, שם הוא מוצא את מזונו - בעיקר חרקים (כגון טרמיטים, חיפושיות וחגבים), נדלים, עכבישים ועקרבים. בנוסף, ניזונים הטוקוסים גם מזרעים, פירות וביצים של עופות אחרים.
הטוקוסים פעילים בשעות היום, ובלילה הם ישנים על עצים. הם יחידאיים, אך לעיתים ניתן למצוא אותם בזוגות או בקבוצות קטנות; בעיקר בתקופת הרבייה או הקינון. זהו עוף טריטוריאלי, שחי בשטח מצומצם ומגן עליו, אם כי בעונות יבשות הוא נאלץ לפרוש את הטריטוריה שלו על שטח נרחב יותר.
עונת הרבייה של הטוקוס צהוב המקור הדרומי נמשכת בין ספטמבר למרץ, והביצים מוטלות בדרך כלל בין אוקטובר לדצמבר. זוגות הטוקוסים בדרך כלל מונוגמיים. בתקופת הקינון, הזכר מביא לקן עלים וענפים, והנקבה נשארת בקן וחוסמת את הכניסה אליו אותו באמצעות צרכיה, שאריות מזון, וכן בוץ שמביא עמו הזכר. מאחר שהנקבה כלואה בקן כל תקופת הדגירה, היא משילה בשלב זה את כל נוצות התעופה שלה, והן גדלות מחדש לאחר בקיעת הביצים. הקן נבנה עם פתח אנכי, המשמש הן להכנסת המזון על ידי הזכר והן להוצאת צורכי הנקבה והגוזלים. חלק מהקנים כוללים גם פתח חירום, למקרה שטורף מצליח לחדור לקן. מספר הביצים נע בין 2 ל-6, ותקופת הדגירה נמשכת 24 ימים. הגוזלים בוקעים מהביצים כשהם עירומים מנוצות וצבע עורם ורוד. לאחר שהם גדלים מעט, פורצת הנקבה את הקן החוצה, ומתחילה לסייע לזכר בהבאת מזון. הגוזלים מדפנים מחדש את הקן בעצמם, באמצעות צורכיהם ושאריות המזון שהוריהם מביאים להם. לאחר שסיימו לגדול, יפרצו הגוזלים את דפנות הקן, ויעופו ממנו.
לא ידוע מה תוחלת החיים של הטוקוס צהוב המקור הדרומי בטבע, אך בשבי היו פרטים שהגיעו לגיל 20 שנה. הטוקוסים מגיעים לבגרות מינית בגיל שנה.
יוזף פלאץ
יוזף פלאץ (בגרמנית: Joseph Platz; 11 באפריל 1905 – 30 בדצמבר 1981) היה שחמטאי, רופא ומחברם של שני ספרי שחמט יהודי-אמריקאי. יליד קלן שבגרמניה.
ביוגרפיה
יוזף פלאץ היה בנם של יעקב פלאץ ואשתו רוזה ששם נעוריה היה רוזנטל. אבות המשפחה הגיעו לקלן בתקופת גירוש ספרד והשם פלאץ נגזר מהשם הספרדי Plaza. המצבה הישנה ביותר של בני משפחת פלאץ, שנקברו בקלן, מתוארכת ל-1610. כילד בגרמניה, בתקופת מלחמת העולם הראשונה, התנסה פלאץ בהפצצות וברעב ובמות אביו כשהיה רק בן 11 ואחותו בת 7. לאחר הבר מצווה, בגיל 14, למד שחמט מדודו וזכה לקבל לעיתים קרובות, כמתנה מאמו, ספרי תאוריה של שחמט. מאחר שחבריו למשחק השחמט, החיילים הבריטיים שהתאכסנו בביתם, לא שיחקו ברמה גבוהה, נרשם פלאץ למועדון שחמט (ב-1920 היו בקלן לבדה 33 מועדוני שחמט).
לאחר סיום בית הספר התיכון, עבד פלאץ כמתלמד בבנק. אימו נישאה בשנית לאלמן מארצות הברית והלה שכנע את פלאץ שרופא עשוי להתפרנס טוב יותר מעובד בנק, לכן, לאחר סיום שלוש שנות החניכות בבנק, פנה פלאץ ללימודי רפואה.
במהרה בא כישרונו לידי ביטוי והיה לאלוף השחמט של העיר ב-1926. הוא למד רפואה וסיים בהצלחה ב-1930, כשהתחיל לעבוד כרופא פנימי בהנובר, שם גם זכה באליפות העיר. בהמשך קיבל עבודה כרופא מנתח בבית החולים של העיר אופנבורג ולא נותר לו פנאי לשחמט, אך את אליפות העיר הזאת לקח בקלות, בתוצאה של 20:0. לאחר עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה עבר פלאץ לשווייץ, שם נאלץ לחתום על התחייבות שלא יעסוק בשום עבודה, כתנאי לקבלת אשרת שהייה ל-3 חודשים. בתקופה זו התפרנס ממשחקי שחמט בבתי הקפה המקומיים תמורת פרנק או שניים ולמד אנגלית, כדי לקבל אישור הגירה לארצות הברית, אישור שקיבל ביום בו ביקרה אותו משטרת שווייץ כדי להודיע לו שאישור השהייה שלו פג תוקפו.
בארצות הברית עבד פלאץ כרופא, אך גם משחמט לא הניח את ידו. הוא זכה 3 פעמים באליפות מסצ'וסטס ו-4 פעמים באליפות ניו אינגלנד. באליפות הפתוחה של מערב מסצ'וסטס ועמק קונטיקט זכה 14 פעמים. הוא השתתף באליפות ארצות הברית של 1948 והגיע למקום ה-14. בשנים 1939–1940, לאחר שעבר לניו יורק פגש שם את עמנואל לסקר שאיתו היה מיודד עוד מגרמניה, ושיחק איתו משחקי אימון.
פלאץ פרסם שני ספרים בתחום השחמט, האחד ספר זכרונות והשני ספר עם מבחר ממשחקיו.
נמל התעופה שאנון
נמל התעופה שאנון (באנגלית: Shannon Airport, באירית: Aerfort na Sionainne) הוא נמל התעופה השלישי בגודלו באירלנד (אחרי נמלי התעופה בדבלין ובקורק). הוא ממוקם ביישוב שאנון במחוז קלייר, ומשרת בעיקר את היישובים לימריק, אניס וגולווי, וכן את דרום מערב אירלנד. בשנת 2010 עברו בנמל התעופה 1,750,000 נוסעים. כיום חלק גדול מהפעילות האווירית בנמל הן טיסות צבאיות של ארצות הברית.
היסטוריה
בשנת 1936 החלו העבודות להקמת שדה התעופה, ולשם כך נדרש ייבוש הביצות באזור. השדה נפתח ב-1942 ושימש בעיקר לטיסות טרנס-אטלנטיות.
דיסקוגרפיה
דיסקוגרפיה (מאנגלית: Discography) הוא מונח מתחום המוזיקה, המתייחס למחקר וקיטלוג פרטי הקלטות הרלוונטיות לאמן או לסוגה מוזיקלית מסוימת. השם מורכב משילוב בין המינוחים דיסק וגרפיה. דיסק הוא כינוי מקובל לתקליט וגרפיה הוא מונח המתייחס לרישום נתונים.
היסטוריה
דיסקוגרפיות חלקיות נוצרו לראשונה בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20. חברות תקליטים ובמיוחד קטנות, לא הקפידו על קטלוג התקליטים שהפיצו ועל רישום תאריכי ההפקה וההפצה וכך נולד הצורך בשימור המידע ותיעודו. האזכור הראשון למילה דיסקוגרפיה הופיע ב-1932 במילון אוקספורד. ב-1934 היה שארל דלונאי, מבקר מוזיקה צרפתי לראשון שפרסם דיסקוגרפיה מקיפה ושנה מאוחר יותר פורסמה הדיסקוגרפיה הראשונה בבריטניה שנקראה "Rhythm on Record". המונח הפך לנפוץ מאמצע שנות ה-30 על ידי אספני תקליטי ג'אז בארצות הברית, אשר חקרו ופרסמו מאות דיסקוגרפיות של תקליטי הסוגה, האמנים הרלוונטיים וחברות התקליטים.
ב-1957 פורסמה בארצות הברית דיסקוגרפיה בשם "המדריך השלם להקלטות ג'אז ובלוז", שנחשבה למקיפה והמקצועית שנוצרה וכללה מיון לפי מספר רב של מפתחות ומידע נרחב נוסף לגבי היצירות. במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 הוחל בעריכת דיסקוגרפיות מקיפות לסוגות מוזיקליות נוספות כגון מוזיקה קלאסית, רוק אנד רול ובהמשך מוזיקה אתנית. במהלך שנות ה-70 החלו לפרסם דיסקוגרפיות גם בכתבי עת שעסקו במוזיקה. הכניסה לעידן המחשב ככלל והאינטרנט בפרט, הרחיבה מאוד את יכולות יצירת מסדי נתונים ואת אפשרויות אחסונם והפצתם. כמו כן נוצרה אינטראקציה מקוונת ומהירה בין יוצרי מסדי נתונים שונים בעולם. כך נוצר מאגר דיסקוגרפיות ממוחשב שחלקו שיתופי ונגיש לגולשים באינטרנט וכן גדלה בצורת משמעותית כמות המידע בתחום ורמתו המקצועית.
ברברה בוש
ברברה פירס בוש (באנגלית: Barbara Pierce Bush; 8 ביוני 1925 – 17 באפריל 2018) הייתה רעייתו של הנשיא ה-41 של ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש, והגברת הראשונה של ארצות הברית בשנים 1989–1993. היא אמם של הנשיא ה-43 של ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, וג'ב בוש, שהיה המושל ה-43 של פלורידה.
ביוגרפיה
ברברה פירס הייתה ילדתם השלישית של פאולין רובינסון (Pauline Robinson (1896–1949)) ומרווין פירס (Marvin Pierce (1893–1969), לימים נשיא תאגיד הפרסום מקקול. ברברה נולדה בבית החולים בות' ממוריאל בניו יורק. גדלה והתחנכה בפרוור ריי של העיר ניו יורק, שם למדה בבית הספר היסודי. המשיכה לימודיה בפניימיה פרטית באשלי הול שבצ'ארלסטון דרום קרוליינה.
אמה של ברברה נהרגה בתאונת דרכים. התאונה אירעה כאשר אביה של ברברה ניסה למנוע מכוס קפה רותח להישפך על האם בעת נהיגה, והמכונית התנגשה חזיתית בקיר.
לבני הזוג נולדו שישה ילדים:
ברברה וג'ורג' בוש היו נשואים 73 שנים, תקופת הנישואין הארוכה ביותר מבין כל נשיאי ארצות הברית מאז ומעולם.
לברברה היה תפקיד מרכזי בהצלחה הפוליטית של בעלה. היא הייתה דוברת מבוקשת בארבע מערכות בחירות לאומיות: כשבעלה נבחר לריצה משותפת עם רונלד רייגן ב-1980, וב-1984, וכשבעלה התמודד לנשיאות ב-1988 וב-1992. וכן הייתה פעילה בקמפיין הבחירות של בנה לנשיאות.
הגברת הראשונה של ארצות הברית
בהיותה הגברת הראשונה פעלה ברברה במספר פרויקטים להגברת קריאת הספרים בארצות הברית, היא השתתפה בלמעלה מ-500 אירועים לשיפור הרגלי הלמידה, והקימה קרן שעסקה בנושא. "אני רוצה שיכירו אותי בתור רעיה, אמא וסבתא", כתבה ב-1988. "זה מה שאני. ואני ארצה שיכירו אותי בתור מי שהיה לה אכפת מאנשים, ושעבדה מאוד, מאוד קשה כדי להפוך את אמריקה למשכילה יותר".
כמו כן, פעלה ברברה במסגרת מספר קרנות ופרויקטים למלחמה באיידס, לטיפול בחסרי הבית, וכן עודדה פרויקטים של התנדבות תלמידים בבתי ספר.
לאחר תום כהונת בעלה, ותום תפקידה כמארחת הבית הלבן, עברה עם בעלה להתגורר ביוסטון שבטקסס ובחוותם - חוות בוש בקניבנקפורט שבמיין.
שלושה בתי ספר יסודיים במדינת טקסס קרויים על שמה - אחד ביוסטון השני בד'ה וודלנדס במחוז מונטגומרי והשלישי בגרנד פריירי, פרוור של דאלאס. כמו כן בית ספר יסודי במסה שבאריזונה קרוי על שמה. שתי חטיבות בינים קרויות על שמה: האחד בסן אנטוניו שבטקסס, והשני באירווינג שבטקסס.
במסגרת המרכז הרפואי מיין בפורטלנד שבמיין מצוי בית החולים לילדים הקרוי על שמה.
בוש כיהנה בדירקטוריון אמריקיירס (AmeriCares) ומרפאת מאיו (Mayo Clinic) וכן עמדה בראש קרן ברברה בוש לעידוד הקריאה.
בתחילת 2016 סייעה לבנה ג'ב בוש בבחירות המקדימות לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, על אף שלפני כן הביעה התנגדות לאפשרות שיתמודד לנשיאות.
ברברה בוש נפטרה ב-17 באפריל 2018 בגיל 92 לאחר שורה של אשפוזים. טקס הלווייתה נערך בכנסיית סנט מרטין ביוסטון, שבה היא ומשפחתה חברים משנות ה-50. היא נקברה ליד בתה רובין, במתחם הספרייה הנשיאותית על שם בוש באוניברסיטת טקסס A&M.
מחלוקות
ברברה בוש הייתה ידועה בהתבטאויותיה השנויות במחלוקת. כך למשל אמרה בשנת 1984 על המועמדת לסגן נשיא ארצות הברית ג'רלדין פררו, כי מה שהיא חושבת עליה "It rhymes with witch" ("מתחרז עם מכשפה") - שכוונתה לכינוי הגנאי Bitch (כלבה).
בספטמבר 1990 העירה ברברה למגזין פיפל כי הסדרה "הסימפסונים" היא סדרת הטלוויזיה הטיפשית ביותר שראתה (מאוחר יותר כותבי הסדרה צחקו עליה ועל בעלה בשל אמירה זו).
בשנת 2003 אמרה בתוכנית "בוקר טוב אמריקה" של רשת ABC בעקבות מלחמת עיראק: "מדוע אנו צריכים לשמוע על שקי גופות? זה לא רלוונטי. מדוע אני צריכה לבזבז את תאי המוח היפה שלי על דברים כאלה?".
אייקון (זמר)
אֵייקון (באנגלית: Akon; נולד ב-16 באפריל 1973) הוא הכינוי של זמר ומלחין ההיפ הופ אליאָאון טיאם (שמו המלא: Aliaune Damala Badara Akon Thiam). השנה בה התפרסם הייתה 2004 לאחר יציאת הסינגל "Locked Up" מאלבום הבכורה שלו "Trouble". הוא היה מועמד לזכות בפרס גראמי על השיר "Smack That" בשנת 2006.
ביוגרפיה
השיר הראשון שכתב היה "Operations of Nature". מאוחר יותר בחייו אייקון נעצר והואשם בתקיפה ומכירת סמים. את כל הזמן ששהה בבית הכלא, הוא הקדיש למוזיקה. לאחר שיחרורו הוא החל להקליט שירים בסטודיו הפרטי שלו. אחיו החורג, הכוריאוגרף דיוין סטיבנס, שלח בסתר את קלטת הדמו של אחיו אל חברות הקלטה שונות. לאחר זמן מה, חברת ההקלטות "Street Records Corporation" נענתה בחיוב ולקחה את אייקון תחת חסותה. בשנת 2004 היא הוציאה לאייקון את אלבומו הראשון, "Trouble".
בדצמבר 2006, היה אייקון מועמד לפרס גראמי, אך לבסוף הפסיד אותו לג'סטין טימברלייק. ב-7 ביולי 2007, הופיע אייקון בלייב ארת' בניו ג'רזי. ב-2 באוגוסט 2007, הוא היה אמור להופיע באוסטרליה, אך בגלל עברו הפלילי לא קיבל אשרת כניסה ולבסוף לא הופיע.
ביולי 2007 הופיע אייקון בתל אביב ישראל. באותה שנה בפברואר 2007 השיק והחל במכירות חברת ההלבשה של אייקון "Konvict Clothing". המיוחד בלבוש היה שאותם הבגדים היו מתאימים גם לגברים וגם לנשים. הלבוש כלל מעילי ספורט, מכנסי ג'ינס, חולצות וכובעים. עם בגדים דומים לאלה אייקון הופיע בהופעות שלו.
אייקון עובד כעת על תוכנית ריאליטי שתקרא "My Brother's Keeper". בנוסף הוא מתכנן להשתתף בסרט על חייו, שיקרא "Illegal Alien".
בינואר 2010 השתתף ברמיקס הרשמי לשיר של הזמר החרדי לשעבר מתיסיהו Matisyahu ft. Akon - One Day.
חיים אישיים
אייקון מתגורר כיום בשני בתים, האחד באטלנטה והשני בדקר שבסנגל. אייקון שהה בכלא למשך חמש שנים. בסוף שנת 2005, נרצח במכוניתו מנהלו האישי רוברט מונטנז, לכן האלבום "Konvicted" מוקדש לו. אייקון היה בתוך המכונית בזמן הרצח ונפצע בכתפו. בעברו, היה אייקון מוכר סמים, אך על פי טענתו, הוא מעולם לא השתמש בהם. כמו כן אייקון טוען שהוא שינה את חייו לחלוטין לאחר שיחרורו מהכלא.
אייקון הוא מוסלמי פוליגמי. טוען כי יש לו חמישה ילדים משלוש נשים שונות. הקים ארגון צדקה בשם "Konfidence Foundation" למען ילדים באפריקה. כמו כן יזם את פרויקט "Akon Lighting Africa" לאספקת תאורה על בסיס אנרגיה סולרית באפריקה.
בשירו sorry ,blame it on me מנצל אייקון את האפשרות לסגור מעגל בחייו, בשיר מספר את סיפורו האישי למעריצים, על אשתו וילדיו, מתנצל בפני האנשים בהם פגע כמו ילדיו, חבריו, אשתו ומשפחתו. מספר שנכנס לכלא בגין תקיפת קטינה בת 15 אך מספר שלא ידע שהיא עדיין קטינה. המתנצל בפני בעלי המועדון שבו קרתה התקיפה על כך שבגללו נסגר המועדון ומסביר שבכניסה למועדון היה שלט האוסר על כניסה מתחת לגיל 21 ולכן לא ידע שהנערה קטינה. המתנצל על העיסוק בסמים, מתנצל בפני מעריציו ומספר שלמענם הוא לוקח על עצמו את האחריות, אף על פי שלדעתו זו היא אשמתה של הנערה שנכנסה למועדון ללא היתר מתאים בגיל, ולמקום שהיה אסור לה ללכת אליו. בשיר מספר את סיפורו המלא ומבקש להתנצל באנשים שבהם פגע.
נכון לשנת 2017, הונו של אייקון מוערך בכ־80 מיליון דולר.
2004-2006: Trouble
אלבום הבכורה של אייקון נקרא "Trouble" והוא יצא ב-29 ביוני 2004. הוא כלל בתוכו את הלהיטים "Locked Up", "Lonely", "Belly Dancer", "Pot of Gold" ואת השיר בו ביטא את רגשותיו משהותו בכלא, "Ghetto".
הסינגל הראשון והמוצלח ביותר מתוך אלבומו היה "Lonely", חידוש לשיר קלאסי מפורסם של הזמר בובי וינטון עם תוספת של אמרות מפורסמות מתוך שירים של הראפרים טופאק שאקור והנוטוריוס בי. איי. ג'י..
בארצות הברית נמכרו 1.4 מיליון עותקים מהאלבום ובשאר העולם כ-3 מיליון.
2006-2008: Konvicted
ב-14 בנובמבר 2006 אייקון מוציא את אלבומו השני "Konvicted". האלבום נמכר ברחבי העולם ועקף את האלבום הראשון בכמות העותקים שנמכרו.
שלושת הסינגלים מתוך האלבום, "Smack That" (שהוקלט בשיתוף עם הזמר אמינם), "I Wanna Love You" (בשיתוף עם הזמר סנופ דוג) ו"Don't Matter", עמדו בראש המצעדים בארצות הברית ובבריטניה יותר מחודש.
בארצות הברית נמכרו כמעט 2.2 מיליון עותקים של אלבום זה ובשאר העולם כמעט 3.5 מיליון עותקים.
ב-1 באוקטובר, יצאה עריכה מחודשת של האלבום בבריטניה.
2008-2010: Freedom
ב-2 בדצמבר 2008 הוציא אייקון את אלבומו השלישי, Freedom (חופש) שזכה להצלחה גדולה. הסינגל הראשון שיצא מהאלבום היה "Right Now" שהגיע למקום החמישי במצעד הבריטי. אחריו יצא הסינגל "I'm So Paid" שגם זכה להצלחה רבה. בתחילת 2009 יצא הסינגל השלישי מהאלבום שנקרא "Beautiful".בסוף שנת 2010 הוציא שיר חדש עם השלישייה "דה לונלי איילנד" בשם "I Just Had Sex".
השיר "Angel Eyes" (בשיתוף עם Play-N-Skillz) הודלף לאינטרנט, השיר ששימש כהשראה לשיר זה של אייקון הוא בבירור השיר הקלאסי של קים קרנס, "Bette Davis Eyes".
ב-18 באוגוסט 2023 השתתף בסינגל "Locked Up" של סטיב איוקי וההרכב Trinix.
סינגלים שהתארח
Boomerang עם פיטבול ו ג'רמיין דופרי ו די ג'יי פלי פל
Chop My Money עם פי סקואר ו מאי די
פילמוגרפיה
בשנת 2014 שיחק בסרט הפשע "שוד אמריקאי" את שוגר, לצידם של אדריאן ברודי וג'ורדנה ברוסטר.
כנסת ישראל (אוניית מעפילים)
"כנסת ישראל" הייתה אוניית מעפילים, מהגדולות שידע מפעל ההעפלה. בהיותה בפתח נמל חיפה, נכנעו מעפילי האונייה לאחר קרב קשה עם אנשי צבא בריטים, והוגלו למחנות המעצר בקפריסין.
תולדותיה
האונייה נבנתה בארצות הברית כאוניית משא עשויית ברזל ב-1892.
רכש והכנה
האונייה נרכשה בארצות הברית על ידי שליחי המוסד לעלייה ב'. הפליגה מארצות הברית לנמל פיראוס ביוון, כשהיא עמוסה מזון עבור אונר"א, ומשם שטה אל נמל ההכנה.
צוות ההכנה להפלגה, של המוסד לעלייה ב', כלל את אברהם גובסקי, בנימין ירושלמי, יואש צידון ואחרים. הבריטים גילו את ייעודה והוציאו נגדה צו תפיסה ביוון. ולכן, ב-1 באוקטובר האונייה הועברה ליוגוסלביה. ההכנות להפלגה נמשכו כחודשיים, וכללו ציודה במזון ומים, הכנת דרגשי עץ ללינה עבור המעפילים ושיפורים טכניים כדי להבטיח את הפלגתה.
מפקדי האונייה היו אנשי הפלי"ם יוסי ירושלמי ואחר כך יוסף המבורגר-הראל, ולצדם איש הפלי"ם גם הם ראובן יתיר. הגדעוני היה יואש צידון. לרשותם עמד מכשיר קשר שהרכיב יואש צידון. חלק מהמלווים הגיעו אליה ב-2 בנובמבר.
בחלקו הראשון של מסע ההפלגה היה רב החובל ימאי יווני, ולצדו צוות ימאים יוונים. ולאחר מכן החליף אותו איש הפלי"ם ראובן הירש-יתיר.
יחס היוגוסלבים היה אוהד ומשתף פעולה באופן רשמי. ממשלת יוגוסלביה סיפקה 300 עובדים, שבויי מלחמה גרמנים, לעבודת ההכנות להפלגה, והמרשל טיטו אף ביקר בנמל בעת ההכנות להפלגה של "כנסת ישראל" ושל אוניית המעפילים "אבא ברדיצ'ב" (שנקראה גם בשמות: "אנסטסיה" ו"הקדושה"), אשר הפליגה במקביל אליה.
שמה של האונייה שנקבע בתחילה היה "המרי העברי"; אולם הוחלף אחר כך ל"כנסת ישראל".
המעפילים
3,836 מעפילים הפליגו באונייה. בנמל באקאר שביוגוסלביה (כיום בקרואטיה) לחוף הים האדריאטי עלו על סיפון האונייה כ-3,436 בני אדם, רובם ככולם היו ניצולי השואה; בהם 3,100 מרומניה, ו-800 מהונגריה; 1,500 בני נוער שהשתייכו לתנועות הנוער: השומר הצעיר, דרור, בית"ר, בני עקיבא, מכבי הצעיר והנוער הציוני וכן 160 ילדים, צעירים ומבוגרים. במהלך ההפלגה נולדו 11 תינוקות. הם הגיעו ברכבות משא אל מחנה איסוף שארגן המוסד לעלייה ב' ליד זאגרב, שבו נערכו פעולות תרבות מטעם תנועות הנוער היהודיות; ובמקביל, נערכו ההכנות להפלגה: חלוקת מזון, ציוד וסידורים מנהליים. הם נעו ממחנות האיסוף לנמל באקאר ברכבות משא.
ב-7 בנובמבר בשעות אחר הצהרים החלו להגיע אליה המעפילים, וההעלאה הסתיימה בשעות הלילה המוקדמות. בין המעפילים היו שמואל כץ, לימים צייר ומאייר ידוע, ויוסף גוברין, לימים איש מדע המדינה ב ודיפלומט בשירות החוץ של ישראל.
אחר כך, בלב ים עלו על סיפון "כנסת ישראל" כ-400 מעפילים מאוניית המעפילים "אבא ברדיצ'ב". לפי התוכנית המקורית, הם היו אמורים לעלות בלב ים לאונייה "רפיח". אולם התוכנית לא יצאה לפועל. שתי האוניות נקלעו לסערה, ומנועה של "אבא ברדיצ'ב" שותק, והיא נסחפה לעבר הסלעים והתרסקה, נוסעיה ניצלו והועברו באמצעות סירות דיג ל"כנסת ישראל".
ההפלגה
האונייה הפליגה ב-8 בנובמבר 1946 בשעה 04:00 (על פי עדות יתיר ב-6 בנובמבר). היוגוסלבים ארגנו טקס פרידה לאונייה לפני ההפלגה, שבו השתתפה תזמורת, הונפו דגלים ותושבי המקום התאספו. גם האונייה קושטה בדגלים: דגל יוגוסלביה הונף לצד דגל עברי. המעפילים פצחו בשירה והתושבים המקומיים נפרדו מהם. נתיב ההפלגה המתוכנן מנמל באקאר כלל את איי יוון, הים האדריאטי, הים האיוני, הים האגאי ומשם לחופי ארץ ישראל.
"כנסת ישראל" נכנסה לנמל דייגים קטן, ואחר כך, הצטיידה במזון ובמים נוספים. למחרת ב-16 בנובמבר, יצאה "כנסת ישראל" לדרך. לסירוגין פקדו אותה סערות, ועברה צפונה לכרתים.
ב-21 בנובמבר הגיעה לנקודת המפגש ליד האי קמיליו ניסי (Kamillio Nisi) עם ספינת דיג יוונית, שהגיעה מפיראוס כדי לקחת את הצוות היווני שלה וכן את בנימין ירושלמי, שאמור היה לעבור לאונייה אחרת שתפליג מיוון ליוגוסלביה. לאחר רדתו, קיבל יוסי הראל את הפיקוד וראובן יתיר (הירש), בעל הכשרה ימית, היה רב החובל. התוכנית הייתה לעבור את קפריסין מצפון, ומשם דרומה לכיוון ביירות, וממנה בקו ישר לחיפה.
עימות עם הבריטים
החל מהשעה 19:00 החלה המשחתת "היידון" ללוות את האונייה. הבריטים הציעו להפליג לפמגוסטה, וכן עזרה רפואית במידת הצורך. באונייה התנגדו להצעה.
ממפקדת ההגנה בארץ ישראל נשלחו ההוראות היו להניף דגל זר, להחליף את שם האונייה, ולהסוות את המעפילים מתחת לסיפון. על כן, האונייה הפליגה עם דגל פנמי.
המעפילים הורדו אל בטן הספינה וחלק מהם לחדר המכונות. נערכה תוכנית התנגדות להשתלטות הבריטית הצפויה, והמעפילים קיבלו תפקידים. בהוראות שניתנו למעפילים נאמר, כי יש להתנגד באופן סביל לגירוש, לא להשמיד את מכשיר הקשר, עד שהצבא הבריטי ישתלט על האונייה. אין להשתמש בנשק חם אלא להשליכו, להסכים להורדה בנמל חיפה. יוסי הראל היה אחראי לביצוע התוכנית.
ב-25 בנובמבר עברה הספינה את טריפולי שבלבנון, והבריטים המשיכו ללוותה. בהיותה במרחק 25 מיל מערבית לחיפה, הקיפו את האונייה שלוש משחתות בריטיות: "אספיגל" - HMS Espiegle, "אוקטביה", ו"בריסנדן". התנהל דו-שיח בין המפקד הבריטי למעפילים, שהתנגדו לכל הצעה.
האונייה הגיעה סמוך לנמל חיפה, ואז הקיפו אותה שלוש משחתות בריטיות. הוסכם לאפשר לבריטים לעלות על הספינה. הבריטים עלו ותפסו עמדות אסטרטגיות. המעפילים, שהיו מאורגנים עם אמצעי הגנה כמו מקלות וקופסאות שימורים, הסתירו אותם בינתיים.
ב-26 בנובמבר 1946 הוגשה בקשה לבית המשפט לעכב את גירוש המעפילים והוצא צו על תנאי המעכב את הגירוש עד לדיון. בינתיים ניסו הבריטים להעביר בכוח את המעפילים לשלוש אוניות גירוש בנמל חיפה. פרץ מאבק אלים, שבמהלכו נהרגו שני מעפילים מירי בריטי, (אחד מהם נער בן 14, יצחק יהודה יחיאל אייזיק רוזנבוים בן רבי חיים מרדכי רוזנבוים האדמו"ר מנדבורנה שהתגורר בעת ההיא בסירט, רומניה. ההרוג השני לא זוהה. ) והבריטים נסוגו.
זמן קצר אחר כך, הגיעו בריטים מצוידים במסכות גז והשליכו רימוני גז, והכו את המעפילים, עד שהצליחו להשתלט על הספינה ולהוריד את אנשיה. לאחר רימוני הגז הגיעו גם לחדר הילדים, המפקד יוסי הראל נתן למעפילים פקודה להיכנע.
התקשורת עם מפקדת ההגנה בארץ ישראל נמשכה תוך כדי העימות עם הבריטים עד סופו. ואחר כך, מכשיר הקשר הורד לסליק בבטן האונייה.
ב-27 בנובמבר המעפילים הועברו למחנות המעצר בקפריסין. 2 חולים, בהם נעמי שדמי, לבית חולים ממשלתי, 11 פצועים קל הועברו לבית חולים, 5 חולים ו-50 ילדים הועברו למחנה המעצר בעתלית. בהיותם באונייה הם טופלו על ידי הד"ר בנימין ברזילי.
Black Hole
Black Hole הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האנגלייה גריף. השיר יצא לאור ב-18 בינואר 2021, על ידי חברת התקליטים וורנר רקורדס, כסינגל הראשון מתוך המיקסטייפ שלה One Foot in Front of the Other.
גריף ביצעה את השיר בטקס פרסי המוזיקה הבריטית לשנת 2021, בו זכתה בפרס "בחירת המבקרים".
חווה חקלאית ערוגות רבקה
חווה חקלאית ערוגות רבקה על שם רבקה אהרנסון, הוא בית ספר לחקלאות ומדעי הסביבה בזכרון יעקב.
היסטוריה
בערוב ימיה ביקשה רבקה אהרנסון, להוריש אדמות שהיו בבעלות משפחתה למטרת חינוך. משאלתה של רבקה אהרנסון להעביר את המורשת החקלאית שלה ושל משפחתה לדורות הבאים, הולידה את רעיון הקמת חווה חקלאית. החווה יועדה לתלמידי בתי הספר מאזור השומרון, דהיינו - זכרון יעקב, בנימינה, גבעת עדה, פרדס חנה ואור עקיבא. לשם כך תרמה שטח של 15 דונם עליו הוקמה, בסיוע קרן פלז החווה החקלאית "ערוגות רבקה". החווה נוסדה בשנת 1971 על ידי אמיר דור און, אשר היה למנהלה הראשון. בתחילה התקיימו הלימודים בתוך צריפים ארעיים. בשנת 1974 נחנכו כיתות הקבע של החווה בטקס ממלכתי, במעמד יגאל אלון שר החינוך וסגן רה"מ דאז.
מאפיינים ייחודיים
ייחודיות החווה היא במתן מענה לכל שכבות הקהילה, והתהוותה כמרכז אזורי לנושא חקלאות אורגנית, אקולוגיה וסביבה. הצוות החינוכי בחווה כולל מורים לחקלאות המתמחים בהיבטים שונים ומגוונים של ענפי החקלאות, איכות הסביבה ואורח חיים בריא. החווה נותנת שירותים לקשת רחבה של גילאים ממכלול הרבדים של מערכת החינוך: גני ילדים, בתי ספר יסודיים ממלכתיים וממ"ד, בתי ספר לחינוך מיוחד, חטיבות ביניים ותיכונים מזכרון יעקב וסביבתה.
מוריטאסגוס
מוריטאסגוס (בלטינית: Moritasgus - מקלטית: "הגירית הגדולה") היה אל רפואה במיתולוגיה הקלטית אשר זוהה עם האל אפולו מהמיתולוגיה הרומית. פולחנו היה נפוץ באליז-סנט-רן (Alise-Sainte-Reine) שבקוט ד'אור ובבורגונדי שבגאליה (צרפת של ימינו).
מוריטאסגוס היה בעלה של האלה הקלטית דאמונה. מספר כתובות המוקדשות לשני האלים התגלו ליד בריכת מרפא אליה עלו לרגל המאמינים על מנת להירפא מתחלואיהם. בבריכה התגלו מספר חפצים שהוקדשו למוריטאסגוס בתקווה שירפא את נגעי העולים לרגל. פסלים אלה היו בעיר פסלים של עולי הרגל החולים, או פסלים של חלקי הגוף הפגועים שהושלכו לבריכה כמנחה לעיל.
סנט אנטוני קולג' (אוקספורד)
סנט אנטוני קולג' הוא אחד מהמכללות המרכיבות את אוניברסיטת אוקספורד באנגליה. המכללה נוסדה בשנת 1950 כתוצאה ממתנתו של הסוחר הצרפתי סר אנטונין בס מעדן. סנט אנטוני מתמחה ביחסים בינלאומיים, כלכלה, פוליטיקה ולימודים אזוריים של אירופה, רוסיה, מדינות ברית המועצות לשעבר, אמריקה הלטינית, המזרח התיכון, אפריקה, יפן, סין ודרום ודרום מזרח אסיה.
המכללה ממוקמת בצפון אוקספורד, ממערב לה נמצאת דרך וודסטוק, מדרום לה דרך בווינגטון וממזרח לה רחוב ווינצ'סטר. נכון לשנת 2018, לסנט אנטוני הייתה הקצבה כספית משוערת של 43.8 מיליון ליש"ט. במקור הייתה מכללה לגברים בלבד, אך מאז 1962 הלימודים בה משותפים לגברים ולנשים.
היסטוריה
סנט אנטוני נוסדה בשנת 1950 כתוצאה ממתנתו של סר אנטונין בס מעדן, סוחר ממוצא צרפתי.
ב-1947, שקל בס לתת כ-2 מיליון פאונד לאוניברסיטת אוקספורד כדי לייסד מכללה חדשה. בסופו של דבר, בעצת עורך הדין שלו, ר. קלייד, שלמד בניו קולג', בס החליט להמשיך עם התוכנית ולאשר לקלייד לפנות לאוניברסיטה עם ההצעה. בתחילה, לא קיבלה האוניברסיטה את הצעתו, והמליצה לבס להקדיש את כספיו לשיפור המצב הכלכלי של כמה מהמכללות הקיימות העניות יותר. בסופו של דבר בס הסכים, ותרם סך של 250,000 פאונד בסכומים שונים לקולג'ים הבאים: קיבל, ווצ'סטר, סנט פיטרס, וודהם, אקסטר, פמברוק, לינקולן ו- סנט אדמונד הול. לאחר תרומה גדולה זו, האוניברסיטה החליטה לשקול מחדש את הצעתו של בס לסייע בהקמת מכללה חדשה, ומתוך הכרה בצורך לספק את המספר ההולך וגדל של סטודנטים לתארים מתקדמים המגיעים לאוקספורד, נתנה למיזם את ברכתה; ובשנת 1948 חתם בס על שטר אמון הממנה את הנאמנים הראשונים של המכללה. תשומת הלב של האוניברסיטה פנתה אז למצוא למכללה החדשה, שנקראה אז סנט אנטוני, בית קבוע. אולם ריפון נחשב תחילה כאופציה טובה לבניין שבו ניתן לשכן את המכללה, אך בעליו סירבו למכור, ובכך הכריחו את האוניברסיטה להמשיך בחיפוש אחר מקום. הם בחנו כמה נכסים ברצף מהיר, כולל יולברי, אחוזת מנזר וית'ם ומכללת מנצ'סטר, שהיה ידוע כי היא נמצאת בקשיים כלכליים ועשויה לשקול את מכירת בנייני דרך מנספילד מהמאה ה-19. אף אחת מהאפשרויות הללו לא הוכיחה את עצמה, והמכללה החלה לחפש במקומות אחרים. אומרים שבס נהיה מתוסכל מאוד מהאוניברסיטה ומחוסר העניין לכאורה בפרויקט שלו בשלב זה, וכמעט ויתר על כל תקווה להשלמתו. אולם המכללה רכשה לבסוף את השטח הנוכחי שלה בדרך וודסטוק 62 ב-1950.
בניין ראשי
הבניין הראשי של המכללה נבנה בתקופה הוויקטוריאנית המוקדמת עבור אגודת השילוש הקדוש והבלתי מחולק בהוראתה של מריאן רבקה יוז, האישה הראשונה שנדרה נדרים נזיריים בכנסייה האנגליקנית מאז הרפורמה. המסדר הזמין את צ'ארלס בקרידג', אדריכל מקומי בעל שם מסוים, לתכנן את מבני המנזר. לאחר שהציע תחילה עיצוב מעגלי המבוסס על הסמליות של השילוש הקדוש, בקרידג' נקט זמן מה לפני 1865 בגישה מסורתית יותר ותכנן את התוכניות למה שהוא כיום הבניין הראשי של סנט אנטוני. אמנם בתחילה היו תוכניות להרחיב את המנזר צפונה, והוקצה לכך מקום עוד בתכנון הבניין, אך בנייה נוספת מעולם לא התקיימה. המנזר נפתח לבסוף בנובמבר 1868.
העלות הכוללת של הבנייה הראשונית הייתה 8,000 פאונד, סכום נכבד באותה תקופה. אומרים שכשראה לראשונה את המתחם החדש של המנזר, האדריכל וויליאם באטרפילד העיר שזהו 'הבניין המודרני הטוב ביותר באוקספורד אחרי הקולג' שלי', כשכוונתו למכללת קיבל. מכללת סנט אנטוני רכשה את המנזר לשעבר בשנת 1950 לאחר שהוא פונה על ידי המנזר והמועדון הליפקס, שנכחו במקום בתקופה שלאחר המלחמה. הקפלה של הבניין, שמעולם לא נחנכה ומאכלסת כיום את ספריית המכללה, נבנתה בשנים 1891–1894 לפי התכנון המקורי של האדריכל צ'ארלס בקרידג'. שלושת ציורי הפאנל סביב האפסיס של הקפלה לשעבר הם מאת צ'ארלס אדגר בקרידג'. תחתית הבניין הראשי, שמשמשת כיום בתור חדר הקריאה בגולבנקיאן, שימשה בתחילה את הנזירות כחדר אוכל, תפקיד שהיא המשיכה למלא עד להשלמת בניין הילדה בס ב-1970.