cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרלימו
מלחמת העצמאות
מלחמת העצמאות לשחרור מוזמביק החלה ב-25 ספטמבר 1964 ונגמרה כתוצאה מהפסקת אש ב-8 ספטמבר 1974 שהובילה לקבלת העצמאות ב-1975. המלחמה התרחשה בין כוחות הגרילה של פרלימו לבין הפורטוגלים. תחילתה של מלחמת העצמאות נבעה כתוצאה מרטוריקה אנטי-קולוניאלית ומאידיאלים קומוניסטיים שהחלו להשתלט על מדינות רבות באפריקה. במקרה של מוזמביק, הפורטוגלים ששלטו במדינה נהנו ממדיניות של ניצול המדינה, כאשר עיקר המשאבים הופנו לרווחת המתיישבים הלבנים והממשלה עצמה. הילידים סבלו מהפליה ומחוסר התחשבות מצד השלטון. כתגובה החלו התקוממויות פרטיות ביוזמת הילידים המקומיים בטענה כי השלטון הפורטוגזי מפלה אותם. ההתנגדות לשלטון התחזקה בעת שבו הוקמה תנועת פרלימו.
פרלימו הוקמה ב-25 ביוני 1962 בדאר א-סלאם, בירת הרפובליקה של טנגנייקה (כיום טנזניה) ונוצרה כקואליציה של שלושה ארגונים מהפכניים לאומיים. הארגונים שהתמגזו היו: האיחוד הלאומי האפריקאי של מוזמביק (Mozambican African National Union - MANU), האיחוד הדמוקרטי הלאומי של מוזמביק (National Democratic Union of Mozambique - UDENAMO) והאיחוד הלאומי של עצמאות מוזמביק (National African Union of Independent Mozambique - UNAMI). אדוארדו מונדלאנה נבחר להיות נשיא החזית ב-1963 אך נרצח ב-1970 ולאחריו נבחר סמורה מאשל. המאבק בין פרלימו (בהנהגתו של אדוארדו מונדלאנה) ובין הפורטוגלים החל בספטמבר 1964 לאחר שבוצעו התקפות גרילה על יעדים בצפון מוזמביק. טקטיקת לוחמי הגרילה התבססה על מארבים, חבלה בקווי תקשורת ובקווי רכבות ותקיפות של פגע וברח. בנוסף, תנועת פרלימו קיבלה תמיכה וסיוע צבאי בעיקר מסין ומברית המועצות, אשר תרמו למאמצי האנטי-קולוניזציה ברחבי אפריקה באותה עת. למרות התרומות הרבות שפרלימו קיבלה היא עדיין סבלה ממחסור בכוח אדם, כאשר נלחמה עם 7000 חיילים מול 24000 חיילים שהיו ברשות הפורטוגלים.
לאחר התקפותיה הראשונות של פרלימו במחוז קאבו דלגאדו, המלחמה התפשטה עד למרכז מוזמביק - עד לניאסה ולטטה. פרלימו פעלה לעיתים בקבוצות קטנות של עשרה-עד חמישה עשר חיילים. האופי המפוזר של ההתקפות היווה ניסיון להפריד את כוחות הפורטוגליים ולהדגיש את כוחו של המרד. הכוחות הפורטוגליים החלו לצבור הפסדים החל מנובמבר 1964, כך שבעזרת תמיכתה של האוכלוסייה המקומית לפרלימו היה קל להתקדם לעבר דרום מוזמביק. ב-1965 כוחה של פרלימו התחזק בעקבות גיוס רב של תושבים ופליטים מטנזניה. בנוסף, החלו לפעול בטקטיקות של שימוש בכ-100 לוחמים כאשר פשטו על שטחים רחבים ושלטו בתשתיות של הצבא הפורטוגלי. כתוצאה מכך, הפורטוגלים החלו לנטוש אזורים מרוחקים ומאוכלסים לאורך הגבול עם טנזניה. ב-3 בפברואר 1969, נשיא פרלימו אדוארדו מונדלאנה נהרג כאשר סדרה של פצצות נשלחו אליו כחבילה. למרות החקירה האינטנסיבית על ידי ארגוניים בינלאומיים, זהות המתנקשים לא אותרה אך האשמות נעו בין המשטרה החשאית הפורטוגזית לבין גורמים קומוניסטיים בתוך פרלימו.
תחת שלטונו של מונדלאנה, חיילי הגרילה הראו רחמים לפורטוגזים שהתגוררו במוזמביק, אך מצב זה נגמר בשנת 1973, לאחר שסמורה מאשל מונה להיות ראש התנועה. לאחר מינויו, הלחימות בין פרלימו והפורטוגלים התעצמו. המלחמות הקולונאליות גרמו לחריגה בכ-44% מהתקציב של פורטוגל ולאי שקט במחנה האירופאי עד לסיומן ב"מהפכת הציפורנים" (Carnation Revolution) שהתרחשה ב-1974.
באפריל 1974 "מהפכת הציפורנים" הפילה את משטר אסטאדו נובו הפורטוגלי בהנהגתו של אנטוניו דה אוליביירה סלזר והמדינה התנגדה לתמיכה במלחמה הקולוניאלית הארוכה במוזמביק. הגנרל אנטוניו דה ספינולה, ראש הממשלה החדש בפורטוגל, קרא להפסקת אש שהובילה לקיום המשא ומתן בין הפורטוגזים לבין פקידי פרלימו והסתיימה בחתימת הסכם לוסקה ב-7 בספטמבר 1974. הסכם זה העיד באופן רשמי כי כל כוח השליטה במוזמביק יועבר לפרלימו ללא בחירות ועצמאות המדינה החלה ב-25 ביוני 1975.
מלחמת האזרחים
מיד לאחר השגת העצמאות ועליית פרלימו לשלטון, חלקים נרחבים מהחברה סירבו להכיר בפרלימו כממשלה החדשה והתעוררו התקוממויות. הסיבות העיקריות לפרוץ המלחמה נבעו כתוצאה מגישתה המרקסיסטית-לניניסטית של המפלגה. כחלק מאימוץ גישה זו, המפלגה קיימה שלטון יחיד ויישמה מגוון אמצעים המגבילים התנגדות לשלטון. בנוסף, אימצה את גישת הפורטוגלים ויצרה הפרדה בין האוכלוסייה לבין המורדים.
נפילת השלטון הפורטוגלי גרמה ליצירת התקוממות של האוכלוסייה השחורה ולערעור שלטון המיעוט הלבן. כתוצאה מכך, שר הביטחון של רודזיה, קן פלאוור הגה את הרעיון של לחולל את מלחמת האזרחים ולפעול נגד פרלימו על ידי הקמת תנועה יריבה. תחת סיוע מדרום אפריקה ומרודזיה, התנועה האנטי קומוניסטית נוסדה ב-1974 ונקראה "רנמו" (ההתנגדות הלאומית של מוזמביק).
מרקסיזם
בשנת 1977 פרלימו אימצה את המרקסיזם-לניניזם בתור האידאולוגיה הרשמית של הארגון וגם בתור האידאולוגיה הרשמית של המדינה וכך נהפכה למפלגה חלוצה-מפלגת פרלימו ולא חזית כפי שנקראה בעבר. השינוי מתנועת שחרור למפלגה מרקסיסטית-לניניסטית הביא להשלכות ארוכות טווח כפי שאמר קרבון (carbone 2005): "הרעיון הלניניסטי של מפלגת שלטון אחת, עם הגבלת חברים במפלגה ועליונות המפלגה על פני המדינה, רמז על ההחלטה לחסל ולדכא ארגונים המשתייכים לאופוזיציה". למדיניות החברתית-כלכלית והחקלאית המתוכננת שאומצה על ידי פרלימו היו השלכות חברתיות כמו הזנחה באזורים כפריים רבים שבהם רנמו שגשגה. הדבר ניכר במיוחד במחוזות שנמצאים במרכז ומרכז צפון: סופאלה, מאניקה, זמבזיה, טטה ונאמפולה. מדיניותה של פרלימו, כללה זכויות שיטתיות הניתנות למגזרים עירוניים ותעשייתיים על ידי סובסידיות ממשלתיות ישירות או עקיפות, בשילוב עם "כפיית מודרניזציה" עבור קהילות כפריות. פרלימו הייתה אחראית להלאמת קרקעות ורכוש עירוני שבעבר היו בבעלות של ספקולנטים (קוני סחורות במטרה להגדיל את רווחיהם), כל זאת על מנת לערער את הבורגנות הלאומית שהמפלגה התייחסה אליהם כעושקים. אימוץ גישת המרקסיזם-לניניזם התרחש באופן רשמי בשנת 1977 במהלך הקונגרס השלישי של פרלימו, אך למרות זאת כבר היה קיים "סוציאליזם שקט" בפרלימו מאז 1968. אחת הטענות האנטי-קומוניסטיות הסבירו כי המרקסיזם של פרלימו נבע מתלותה בברית המועצות או בסין.
התמשכות המאבק המזוין איפשרה את ההקצנה של המרקסיזם לא רק במושבות הפורטוגליות, אלא גם בקרב תנועות לאומיות אפריקאיות אחרות, כמו אלה של דרום אפריקה, זימבבווה, נמיביה והסהרה המערבית. לאחר שז'ואקים שיזאנו עלה לשלטון, הוא לא דגל בגישה המרקסיסטית אף על פי שבעבר ראה בגישה זו כהשראה ממדינות הגוש הקומוניסטי. בעקבות התמוטטות הגוש המזרחי ב-1989 הוא ראה באידאולוגיה המרקסיסטית כמיושנת מידי בשביל העולם המודרני. עקב זאת, הוא תמך בחוקה מתוקנת- דמוקרטית אשר אומצה בשנת 1990. לאחר שמלחמת האזרחים של מוזמביק (1976-1992) הסתיימה, השלטון של מוזמביק קרא לבחירות דמוקרטיות ורב-מפלגתיות ב-1994. מפלגת פרלימו זכתה בבחירות הראשונות ברוב גדול של קולות. המפלגה סברה שיש צורך לצמצם עקבות של ההשפעה הסוציאליסטית. חברי המפלגה פעלו לשכתב את ההיסטוריה הרשמית של מלחמת העצמאות של מוזמביק.
1999 והלאה
מאחר שפרלימו הזדקקה לכמה שיותר קולות היא החלה לנסות להשיג קולות נוספים מקבוצות שלא אהדו אותה בעבר כגון מנהיגים מסורתיים, קהילות דתיות ואנשי עסקים והודיעה על כוונתה לקבץ מוזמביקאים מכל המעמדות והרבדים החברתיים. בבחירות בסוף 1999, הנשיא שיזאנו נבחר מחדש עם 52.3% מהקולות ופרלימו הבטיחה 133 מתוך 250 מושבים לפרלמנט.
בשל האשמות של הונאה בבחירות וכמה מקרים של שחיתות, ממשלת שיזאנו זכתה לביקורת נרחבת. תחת הנהגתו של שיזאנו, מוזמביק המשיכה להיחשב כמודל לצמיחה כלכלית מהירה וברת קיימא. שיזאנו החליט לא לעמוד בבחירות לנשיאות ב-2004, למרות שהחוקה אפשרה לו לעשות זאת. בשנת 2002, במהלך הקונגרס השמיני שלה, המפלגה בחרה את ארמנדו גבוזה כמועמד שלה בבחירות לנשיאות שנערכו ב 1-2 בדצמבר 2004. ארמנדו זכה והמפלגה זכתה בכ-60% מהקולות וב-160 מתוך 250 מושבים באספה הלאומית.
רנמו וכמה מפלגות אופוזיציה אחרות התלוננו על הונאת בחירות וגינו את התוצאות. משקיפים בין-לאומיים (בין השאר, חברי משלחת תצפית הבחירות של האיחוד האירופי למוזמביק ומרכז קרטר) תמכו בטענות האלה ומתחו ביקורת על ועדת הבחירות הלאומית (CNE) על כך שלא ניהלו בחירות הוגנות ושקופות. הם פירטו מקרים רבים של התנהגות בלתי הולמת של רשויות הבחירות שהטיבו עם פרלימו. עם זאת, משקיפי האיחוד האירופי הגיעו למסקנה כי הפגמים בבחירות כנראה לא השפיעו על התוצאה הסופית של הבחירות לנשיאות.
דרוונט (נהר, דרבישייר)
הדרוונט (אנגלית: Derwent) הוא נהר הזורם במחוז דרבישייר שבאנגליה. הנהר זורם לאורך 80 קילומטרים ונחשב לאחד מיובליו של נהר טרנט, אליו הוא חובר דרומית לעיר דרבי. לאורך רוב אורכו הוא זורם דרך אזור פיק דיסטריקט. רוב נתיבו של הנהר, למעט העיר דרבי, כולל נוף כפרי. עם זאת, לנהר היו שימושים רבים עבור תושבי הסביבה, ובין מטלוק לדרבי הוקמו מפעלי הכותנה התעשייתיים שהיו חלק מערש המהפכה התעשייתית. כיום משמש הנהר מקור מים עבור הערים הסמוכות, והעמק שדרכו הוא זורם משמש נתיב תחבורה ותקשורת חשוב באזור רמות פיק דיסטריקט.
העמק הוא אתר תיירות פופולרי בזכות תכונות הנוף שלו. החלק העליון שלו עובר דרך הפארק הלאומי פיק דיסטריקט, ואילו החלק האמצעי משתרע מסביב לעיר הספא העתיקה מטלוק באת'.
הנהר הוא בית גידול עבור מינים רבים של בעלי חיים ופרחי בר.
מסלול הנהר
מוצא הנהר נמצא במקום הנקרא האודן מור, במרחק של כעשרה קילומטרים מזרחית לגלוסופ. הוא זורם דרך עמק דרוונט העליון שבו שלושה מאגרי מים הנמצאים על נתיב אחד. שלושת המאגרים (בכיוון מורד הזרם) הם מאגר האודן, מאגר דרוונט ומאגר ליידיבאואר. מאגר האודן מוזן גם על ידי נהר וסטנד, ואילו מאגר ליידיבאואר מוזן על ידי נהר אשופ. בשני המקרים הצטלבות הנהרות שהוזכרו ביחד עם נהר דרוונט מוסתרת מתחת למאגרים המתאימים.
בהמשך מסלולו עובר הנהר ליד הכפר במפורד, שם הוא מצטלב עם נהר נוח. לאחר ההצטלבות הוא זורם דרך האתרסייג', גרינדלפורד, קאלוור ובאסלו, ולפני שהוא מצטלב עם נהר ואי ברוסלי הוא עבר דרך אדמות האחוזה של בית צ'אטסוורת'. לאחר שהנהר עובר דרך דארלי דייל הוא מגיע למטלוק, שם מצטלב עמו הנחל בנטלי ברוק. לאחר מכן זורם הנהר דרך הכפרים מטלוק באת', קרומפורד, ווטסטנדוול ואמברגייט, שם מצטלב עמו נהר אמבר.
לאחר אמברגייט זורם הנהר ליד העיירה בלפר והכפרים מילפורד ודאפילד. לאחר מכן הוא עובר ליד הכפר דארלי אבי, ומשם זורם לכיוון מרכז העיר דרבי. הדרוונט מסתיים באזור דרוונט מאות', במרחק של 1.6 קילומטר מזרחית לכפר שארדלו, שם הוא זורם לתוך נהר טרנט. בסופו של דבר מגיעים מי הנהר לים הצפוני דרך מפרץ האמבר.
שימושים
קטע הנהר שלפני דרוונט מאות' ועד דרבי הפך לנתיב ניווט לפי חוק של הפרלמנט הבריטי מ-1720, ונפתח באופן רשמי ב-1721. התנועה פסקה ב-1795, וזכויות הניווט נרכשו על ידי הבעלים של תעלת דרבי המתחרה. הנהר אינו פעיל יותר מבחינת ניווט, אך חלקו העליון משמש חותרי קיאקים וסירות קאנו, המשתמשים במהירות הזרימה הגבוהה ובנתיבו העקלתוני ליד מטלוק באת'.
הנהר שימש גם כמקור אנרגיה עבור מפעלי הכותנה שנבנו בקטע שבין מטלוק באת' לדרבי. בין המפעלים הללו ניתן למנות את מפעל קרומפורד של ריצ'רד ארקרייט, שהיה מפעל הכותנה הראשון בעולם המבוסס על מים, ואחד מהאתרים הראשונים שלהם נודעה חשיבות בהתפתחות המהפכה התעשייתית. חידושיו של ארקרייט, ביחד עם מספר מתחרים מקומיים, הם הבסיס להכרזה של אונסק"ו על מפעלי עמק דרוונט כאתר מורשת עולמית.
מאגרי האודן ודרוונט שבחלק העליון של הנהר נבנו בתחילת המאה ה-19 על מנת לספק מים לשפילד, נוטינגהאם, דרבי ולסטר. בנייתו של מאגר ליידיבאואר הסמוך הסתיימה ב-1945, ונועדה להקל את העומס שנבע מהביקוש הגבוה למים. המים זרמו מהמאגרים הללו לאורך 45 הקילומטרים של אמת המים של עמק דרוונט, הבנויה במקביל לנהר. כמו כן, הנהר מזין באופן לא ישיר את מאגר קרסינגטון, באמצעות תחנת שאיבה הנמצאת באמברגייט ומופעלת בזמן שזרימת המים בנהר עולה על סף מסוים. כשזרימת המים יורדת מתחת לסף המים משוחררים בחזרה דרך אותה מערכת תעלות ואמות מים, ובכך מאפשרת שאיבת כמות גדולה יותר של מים במעלה הזרם בחודשי הקיץ החמים. כל המאגרים מנוהלים על ידי חברת סוורן טרנט.
עמק הנהר הוא נתיב תחבורה חשוב. בין דרבי ורוסלי עובר העמק לאורך כביש A6, שהיה הכביש העיקרי שחיבר בין לונדון למנצ'סטר לפני הקמת מערכת הכבישים המהירים. לאורך העמק עוברים גם קווי רכבת שחיברו בין דרבי לשפילד ולמנצ'סטר, כשהראשון מגיע עד אמברגייט והאחרון עד רוסלי. קו שפילד פועל כחלק מקו מידלנד הראשי, אך קו מנצ'סטר נקטע באזור מטלוק ב-1968, והקטע שבין אמברגייט למטלוק הוא חלק מקו עמק דרוונט, המורכב ממסילה חד-נתיבית. בין אמברגייט לקרומפורד עוברים הנהר, הכביש והמסילה במקביל לתעלת קרומפורד, שבעבר הייתה מחוברת למנצ'סטר באמצעות מסילת הרכבת קרומפורד והיי פיק.
אחד ממועדוני ההוקי שדה הוותיקים ביותר בדרבישייר קרוי על שם הנהר. מועדון ההוקי דרוונט הוקם ב-1897, וערך את משחקיו על גדות הדרוונט באזור דארלי דייל, לפני שעבר לשחק בווירקסוורת'.
מכינה קדם-צבאית בני דוד
המכינה הישיבתית לצה"ל בני דוד הידועה בשם מכינת עלי היא המכינה הקדם-צבאית הראשונה שהוקמה בישראל. המכינה הוקמה על ידי הרבנים אלי סדן ויגאל לוינשטיין בהתנחלות עלי. לצד המכינה קיימים גם ישיבה גבוהה, ישיבה לבוגרי צבא ומוסדות נוספים בנשיאות הרבנים סדן ולוינשטיין.
היסטוריה
המכינה הוקמה בשנת ה'תשמ"ח (1988) על ידי הרבנים סדן ולווינשטיין, בעלי שבמטה בנימין. היא הוקמה כדי לאפשר לצעירים דתיים המתגייסים לשירות צבאי מלא לעשות זאת מתוך ערכים תורניים וחיזוק זהותם הדתית. לאור זאת, תוכני הלימוד במכינה שונים במידה מסוימת מן הלימוד המקובל בישיבות. ישנו דגש מיוחד על לימודי הגות ומחשבה על פי תורת הרב קוק, כהכנה לקראת המפגש עם החברה החילונית בשירות הצבאי, על האתגרים הכרוכים בכך. עם זאת, הלימודים במכינת בני דוד כוללים לימוד גמרא בעיון ובבקיאות בסגנון ישיבתי. המכינה משתייכת מבחינה רעיונית לישיבות הקו.
26 מבוגרי המכינה נהרגו בשירותם בצה"ל ובפעולות איבה, בהם רועי קליין, עמנואל מורנו, אלירז פרץ והדר גולדין.
כמכינה הקדם-הצבאית הראשונה ואחת הבולטות שבהן, בני דוד נחשבת לסמל למכינות הקדם-צבאיות ולציונות הדתית, וביקרו בה בין היתר נשיא המדינה רובי ריבלין וראש הממשלה בנימין נתניהו.
בשנת תשע"ו הוענק פרס ישראל לרב אלי סדן על מפעל חיים ותרומה מיוחדת לחברה ולמדינה. במנימוקי ועדת הפרס נאמר: "מעשיו של הרב סדן לא זו בלבד שהובילו לעלייה גדולה במספרם של צעירים המעוניינים לשרת שירות משמעותי בצבא ולהשתלב בחברה כאזרחים מעורבים ואכפתיים, אלא שהם הקימו גשר וחיבור בין חלקי החברה וקירבו את הזרמים השונים שמהם מורכבת החברה הישראלית. מעשיו הובילו לעשייה משמעותית משותפת לטובת הכלל בדרך של קירוב והבנה ותוך הקפדה על הנחלת ערכים. [...] בוגרי המכינות בולטים מאוד במגזר הציבורי, בתחומי הרווחה והחברה, בתחום החינוך וההתנדבות ובתפקידים משימתיים נוספים. במקומות המגוונים שבהם הם משתלבים ניכרות המסירות, המוטיבציה, האכפתיות ו"הראש הגדול" שספגו בעת הלימודים במכינות."
בספטמבר 2017 יצאה המכינה בקמפיין גיוס תרומות לבניין בית מדרש למכינה, שהניב כ-1,300,000 ש"ח תוך כ-30 שעות.
בתחילת 2023, התחילה המכינה בבניית מבני קבע לפנימיות המכינה (שמאז הקמתה כ - 30 שנה,חלק מהתלמידים דרו בקרוונים), ויצאה בגיוס תרומות המוני שהניב כ-3,500,000 ש"ח תוך 36 שעות.
הכנה לשירות צבאי
בשונה מחלק מן המכינות האחרות, תלמידי המכינה דוחים את גיוסם במסלול של ישיבה גבוהה למשך כשנה עד שנתיים ("תורתו אומנותו") ולאחר הדחייה מתגייסים לשירות סדיר של שלוש שנים. כתשעים אחוזים מתלמידי שנה א' ממשיכים לשנה ב'. במהלך החופשות מקבלים תלמידי המכינה הכשרה בניווט והכשרה בסיסית בנשק.
המכינה העמידה שורה של בעלי דרגות גבוהות בצבא. במחזור ממוצע, המונה כ-140 תלמידים, ממשיכים מעל 50% לקורס קצינים ולתפקידי פיקוד, בשנת 2021, סיימו 21 תלמידי המוסדות קורס קצינים
במכינה נערכות לעיתים קרובות הרצאות של קציני צבא בכירים, המספרים על מבצעי צה"ל ועל המסלול הפיקודי..
הישיבה הגבוהה
על יד המכינה (ביישוב עלי) הוקמה בשנת ה'תשס"ח ישיבה גבוהה, על ידי הרב יהודה סדן (בנו של הרב אלי סדן) שמכהן כראש הישיבה, כמה שנים אחר כך הצטרף אליו הרב עקיבא קשתיאל, וכיום שניהם עומדים בראשה, נכון לשנת ה'תשפ"ב הישיבה היא המסגרת בה נמצאים מספר התלמידים הגדול ביותר של מוסדות בני דוד, כ - 300 תלמידים (250 בחורים, ו50 אברכים), בישיבה לומדים יחד האברכים והבחורים.
הבחורים (עד גיל 21; או לפני צבא) מחולקים לכיתות לימוד על פי גילאים. בנוסף לישיבה יש כמה מסלולי לימוד לאברכים ותלמידים ותיקים, לימוד עיון ברמה גבוהה עם הרב אילן מורבסקי, לימוד דיינות (חושן משפט), לימוד למבחני הרבנות, כיתה מיוחדת לבוגרי צבא.
רוב תלמידי הישיבה מתגייסים לשירות מלא אחר שנתיים או שלוש שנות לימודים. הישיבה מאפשרת להתגייס לצה"ל במסגרת הסדר אחר שלוש שנות לימודים בישיבה, בתנאי שהמתגייס מתחייב כלפי הישיבה לעוד שנתיים לימודים (מלבד התחייבות כלפי הצבא במסגר ההסדר). .
במרץ 2022 גייסה הישיבה 1,300,000 ש"ח במסגרת קמפיין גיוס המונים הנועד להרחיב את בית מדרש של הישיבה מפאת הגידול במספר התלמידים.
מוסדות בני דוד
מלבד המכינה והישיבה הגבוהה, מוסדות בני דוד פתחו מוסדות נוספים (מובאים בסדר כרונולוגי).
• ישיבה לבוגרי צבא בני דוד הממוקמת בעלי, בראשותם של הרב אליעזר קשתיאל והרב אוהד תירוש, אשר החלה כשילוב של כולל אברכים ומוסד של "מכינה לחיים". הישיבה לבוגרי צבא, שמיועדת לבוגרי המכינה ומכינות נוספות אחר שירותם הצבאי, מונה כיום כ - 150 תלמידים. ישנם כמה מסלולי לימוד: לימודי עיון, לימודי הלכה לרבנות, ועוד. בנוסף, הישיבה לבוגרי צבא כוללת גם מסלול הנקרא 'ח"י רועי' ע"ש רועי קליין שלמד בה, בו התלמידים משלבים לימוד בבית מדרש עם לימודים אקדמיים. כחלק מהתוכנית התלמידים מתחייבים לשעות לימוד בבית מדרש, ובנוסף הישיבה דואגת למלגה ומקום לינה.
• מדרשה לבנות לקראת שירות לאומי ע"ש דניאלי זוננפלד בתפוח, שהקימה הרבנית גאולה ניסים ובראשות הרב שחר ורטמן. החל משנת הלימודים ה'תשפ"ב, מתקיים במדרשה מסלול לבוגרות שירות לאומי בראשות הרבנית מולדת פוני.
• המכינה במעלה אפרים שבבקעת הירדן, היא שלוחה של המכינה שנפתחה בשנת הלימודים ה'תשע"ו, בעקבות רצון לחזק בפיתוח בקעת הירדן. בראש המכינה עומד הרב אליעזר בראון. המכינה פועלת בסדר לימוד זהה של המכינה בעלי, ומדי שבוע רבני המכינה בעלי נוסעים לשלוחה במעלה אפרים ומעבירים שיעורים..
• ישיבת 'עוז ואמונה' היא ישיבה גבוהה הנמצאת בשכונת נווה שאנן בדרום תל אביב, בראשות הרב יצחק פנירי. הישיבה הוקמה על ידי הרב אחיעד אטינגר, ולאחר רציחתו בפיגוע בצומת אריאל ב-17 במרץ 2019, מוסדות בני דוד לקחו חסות על הישיבה לבקשת משפחתו. בנוסף ללימוד, הישיבה פועלת למען החזרת היהדות לשכונה: גאולת בתי כנסת שננטשו או נבזזו, סיורים מודרכים בשכונת נווה שאנן (הישיבה מכנה פעולות אלו, "להחזיר עטרה ליושנה"). בנוסף, הישיבה פועלת להקמת גרעין תורני לחיזוק פעילויות תורניות בשכונה, ותמיכה למשפחות נזקקות בסיוע כלכלי, הישיבה מונה כ-60 תלמידים ואברכים.
• מכינת 'דרך אבות' שבבני ראם ליוצאי אתיופיה ע"ש סלומון טקה, נפתחה בשנת הלימודים ה'תשפ"ב ומיועדת לבוגרי כיתה יב' בני הקהילה האתיופית. המכינה נפתחה בעקבות המהומות שהיו בה'תשע"ט. מטרת המכינה היא שינוי תפיסה בקרב קהילת יוצאי אתיופיה תוך מתן מענה מהשטח לחיבור לזהות הישראלית ולהשתלבות בחברה הישראלית. המכינה מונה כ - 30 בחורים.
בפתיחת שנת תשפ"ב לומדים כ-1100 תלמידים בכל מוסדות בני דוד.
• בשנת תשס"ח, הקימו בוגרי הישיבה לבוגרי צבא, גרעין התיישבותי בסמוך ליישוב דרור, במטרה לקדם את בניית היישוב. בתחילת חודש אלול תשפ"ג, צפויה להיפתח ביישוב שלוחה של הישיבה הגבוהה שבעלי, בראשות הרב כפיר אלון.
בוגרים ידועים
מן המכינה יצאו קצינים בכירים, ובהם:
מפעל מסון
היסטוריה
בעקבות המצאת הבוכיר המעופף לאריגת כותנה ב-1733 חלה עלייה גדולה בביקוש לכותנה טְווּיָה באנגליה. באותה תקופה כבר היו מכונות לניפוץ ולטווייה, אך הן לא היו מספיק יעילות והכותנה שנוצרה בהן הייתה באיכות נמוכה ולא מתאימה לביקוש הגדול. ב-1769 רשם ארקרייט פטנט על מסגרת טווייה הפועלת באמצעות מים, על מנת שיוכל לנצל את מימי הדרוונט להפקת אנרגיה. ב-1771 הוא בנה את המפעל הראשון שלו בקרומפורד, ומפעל מסון היה השלישי. הוא בנה את המפעל הזה בקרבת קרומפורד על מנת לנצל את זרם המים החזק של הנהר.
המפעל נבנה מלבנים שהונחו על גרוסת (gritstone) עם אבני פינה וחלונות ראווה. בעת בנייתו התנשא המפעל לגובה 5 קומות, אורכו היה 43.8 מטרים ורחבו 8.4 מטרים. המפעל קיבל את האנרגיה הדרושה לו מגלגל מים יחיד, שהוחלף ב-1801 במערכת של שני גלגלים, שבתורה הוחלה על ידי טורבינות ב-1928. במתכונתו המקורית נבנה המפעל עם מעקה גבוה שהסווה את הגג. עם הוספת הגלגל השני הוחלט להגביה את הגג, ובכך נוספה למפעל קומה שישית מוסתרת.
לאורך הדרוונט וליד המפעל נבנה סכר קמור. צורת הסכר החריגה קשורה ככל הנראה למבנה הקרקע הסלעית בנקודה זו של הנהר. הסכר נבנה בתקופה מוקדמת בהיסטוריה של המפעל, וההשערה היא כי הוא לא נבנה קודם להקמת המפעל כיוון שמפעל הנייר שעליו נבנה מפעל מסון לא היה מספיק גדול ורווחי מבחינה כלכלית לצורך הקמת סכר. עד 1835 נבנו בצד הצפוני והמערבי של המפעל מספר מבנים נוספים, וחלקם נהרסו במשך השנים. ההוספות האחרונות למפעל היו ב-1911, 1928 ו-1998. ארובת המפעל מתוארת לשנת 1900.
ארקרייט חרג ממנהגו ולא בנה ליד המפעל בתי מגורים לעובדים, שבמקום זאת התגוררו בבתים בבעלותו ששכנו ביישובים הסמוכים כגון בונסול, קרומפורד או מטלוק באת'. במשך השנים היה המפעל מקור תעסוקה חשוב בכלכלה של מטלוק באת'. המבנה המקורי של המפעל השתנה מאז הקמתו כיוון שבוצעו בו עבודות שיפוץ ושיקום נרחבות, ושימושו הנוכחי הוא מוזיאון וחנות קמעונאות.
חותך זכוכית
חותך זכוכית הוא כלי ידני המשמש ליצירת חריץ על גבי פלטת זכוכית. החריץ מאפשר את שבירת הפלטה לאורך הקו הרצוי. בצורה זו ניתן לחתוך זכוכית רגילה, אולם לא זכוכית מחוסמת, שכן היא מתנפצת, במקום להיבצע לשני חלקים מדויקים.
חותך זכוכית הוא לרוב כלי מתכת באורך של כ-10 ס"מ עם גלגל חיתוך בצורת V העשוי מפלדה מוקשחת או תערובת כימית של טונגסטן ופחמן. קוטרו של הגלגל מעט קטן יותר מקוטרו של עיפרון. לחלק מחותכי הזכוכית יש תא ובו מוחדרת כמות קטנה של שמן חיתוך, כדי שהגלגל ישומן באופן אוטומטי.
מכשיר נוסף המשמש לחיתוך, הוא שולחן לחיתוך זכוכית חצי אוטומטי שבעזרת מחשב CNC חורץ משטחים גדולים של זכוכית, שלאחר מכן שוברים באופן ידני למשטחי זכוכית קטנים יותר. (התהליך ידוע בשם "lites" בתעשיית הזכוכית).
תהליך החיתוך
משמנים היטב את חותך הזכוכית או הזכוכית עצמה לאורך קו החיתוך עם שמן עדין (שמן חיתוך) או פרפין. מצמידים בחוזקה את החותך לזכוכית וחורצים קו בעזרת סרגל .החריץ עשוי להתרחב על ידי הקשה בזהירות בצד השני של הזכוכית עם כלי או מכשיר קשה, אבל זה מקטין את החדות והשלמות של מקום חיתוך הזכוכית. לבסוף, הזכוכית שבורה לאורך החריץ. לאחר השבירה, ניתן ללטש את הקצה החתוך של הזכוכית כדי להחליק את הקצוות החדים והמסוכנים. אם השבר חורג מאזור החריצה, ניתן לתקן את השבירה על ידי שימוש בצבת מיוחדת או בעזרת החריצים שבחותך הזכוכית, כדי לכרסם ממנו את החלקים המיותרים.
עובי הזכוכית משפיע על היכולת לחתוך ולשבור אותה. באופן כללי, זכוכית עבה יותר קשה לחיתוך ושבירה. נדרשת הפעלת כוח רב כדי לחתוך זכוכית של 6.4 מ"מ. אולם זכוכית דקה במיוחד, בעובי של 1.6 מ"מ, עלולה להישבר בצורה לא אחידה ולא לאורך החריץ.
ג'ון טיילר (מושל)
ג'ון טיילר (באנגלית: John Tayler; 4 ביולי 1742 – 19 במרץ 1829) היה סוחר ופוליטיקאי אמריקאי. כיהן במשך תשע שנים לא רצופות כסגן מושל ניו יורק, ארבעה חודשים כמושלה בפועל וכחבר בבית המחוקקים של מדינת ניו יורק.
חייו
טיילר היה סוחר, חקלאי וחנווני באולבני. ב-1764 נישא למרגריטה ואן ואלקנבורג.
טיילר היה נציג מחוז אולבני ב מ-1777 עד 1779, 1780–1781 ומ-1785 עד 1787. הוא מונה לתפקיד סגן ראש עיריית אולבני בשנת 1793. בשנת 1798 התמודד על תפקיד סנאטור מטעם מדינת ניו יורק, אך הובס על ידי נציג המפלגה הפדרליסטית ג'יימס ווטסון.
טיילר נבחר לסגן מושל ניו יורק ב-1813, ונבחר בשנית ב-1816, תחת דניאל טומפקינס. לאחר שטומפקינס התמודד על תפקיד סגן נשיא ארצות הברית, הפך טיילר למושל ניו יורק בפועל מ-24 בפברואר ל-30 ביוני 1817.
סעיף 17 בחוקת ניו יורק משנת 1777 אומר שבכל פעם שהתפנתה משרה, סגן מושל לא יכול להפוך למושל אלא לנהל את המדינה רק עד תום הקדנציה השנתית של אספת מדינת ניו יורק ב-30 ביוני, המושל הבא נבחר באפריל. זו הייתה הפעם היחידה בה התפנה תפקיד המושל לפי חוקה זו. באפריל 1817 נבחר דוויט קלינטון למושל ניו יורק, וטיילר נבחר מחדש לסגן מושל, ונבחר שוב לתפקיד ב-1820.
העימות בין אלכסנדר המילטון וארון בר ב-1804 נקשר להערות שהעיר המילטון בביתו של טיילר באולבני, שהיו קשורות במכתב שכתב חתנו של טיילר, ד"ר, שפורסם מאוחר יותר בעיתון שיצא לאור באולבני.
טיילר היה אלקטור בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1828, הוא הצביע בעד אנדרו ג'קסון והמועמד לסגן הנשיא ג'ון קלהון.
טיילר נפטר ב-19 במרץ 1829 באולבני, ונקבר בכפר.
תחרות העל בבאקו 2014
תחרות העל בשחמט התקיימה בבאקו בין התאריכים 1 באוקטובר ל-15 באוקטובר 2014. בתחרות התקיימו אחד עשר סיבובים בשיטת ליגה. התחרות הייתה בקטגוריה 21 (מד כושר ממוצע 2752). המשחקים היו במתכונת קלאסית (120 דקות ל-40 המסעים הראשונים, 60 דקות נוספות ל-20 המסעים הבאים, ומהמסע ה-61 ועד לסיום המשחק עוד 15 דקות בתוספת 30 שניות לכל מסע).
אולומואוץ
אולומואוץ (בצ'כית: Olomouc, בגרמנית: Olmütz, בפולנית: Ołomuniec, בלטינית: Eburum או Olomucium) היא עיר בחבל מוראביה, במזרח הרפובליקה הצ'כית. העיר השישית בגודלה בצ'כיה, שוכנת על גדת נהר מוראבה ומהווה את המרכז הדתי של מוראביה. במשך תקופה ארוכה היו רוב התושבים גרמנים.
היסטוריה
קיימת טענה שלא הוכחה כי אולומואוץ יושבת על אתר של מבצר רומי עוד מימי הקיסרות הרומית, אשר שמו היה Mons Julii, אולם בחפירות שנערכו סמוך לעיר התגלו שרידי מחנה צבאי רומי מתקופת המלחמות המרקומניות.
כבר במאה ה-7 היה באתר העיר יישוב, אשר פעל בתחום רובע פובל של ימינו, ואשר היווה מרכז מינהלי אזורי. בתקופת הקיסרות המוראבית הגדולה, במאה ה-9 ובתחילת המאה ה-10, הייתה אולומואוץ יישוב מרכזי בעל חשיבות. בתקופה מאוחרת יותר הייתה אולומואוץ לבירת פרובינציית מוראביה.
בשנת 1063 נוסדה בישופות אולומואוץ (קיים תיעוד לקיומה של בישופות במקום אף במאה ה-10). בשנת 1777 הועלה דרג המכהן במשרה לארכיבישוף. ארכיבישופות אולומואוץ רכשה קרקעות רבות בתחומי העיר ובצפון מוראביה. במחצית המאה ה-13 קיבלה אולומואוץ מעמד רשמי של עיר והייתה לאחת מערי המסחר הבולטות באזור. לאורך ימי הביניים הייתה אולומואוץ העיר הגדולה במוראביה ותקופות מסוימות שימשה כבירת מוראביה לצד העיר ברנו.
במחצית השנייה של המאה ה-15 שימשה העיר מספר פעמים כמקום מפגש מלכותי. בשנת 1469 הומלך בעיר מתיאש הוניאדי למלך הצ'כים. בשנת 1479 נפגשו בעיר שני מלכי בוהמיה, מתיאש הוניאדי וולדיסלאוס השני כדי לחתום על הסכם לחלוקת הארץ, אשר נודע בשם "שלום אולומואוץ משנת 1479".
בשנת 1746 נוסדה בעיר אגודה מדעית "החברה של מלומדים אלמונים בשטחי אוסטריה" (בלטינית: Societas eruditorum incognitorum in terris Austriacis), הראשונה בשטחי ממלכת הבסבורג. הירחון שפרסמה האגודה היה הירחון המדעי הראשון בממלכה.
עד שלהי המאה ה-19 הייתה רובה של העיר אולומואוץ בין החומות, דבר שהיה רצוי בעיני פרנסי העיר, אשר ביקשו לשמור על אופייה הגרמני של העיר, ולמנוע הגירה המונית של כפריים צ'כים מן הסביבה לתחומיה. לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם ייסודה של צ'כוסלובקיה, הורחבה העיר ואוחדו לתוכה שתי עיירות שכנות ו-11 כפרים בסביבתה. בכך הפכו הצ'כים בעיר לרוב.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם שרר בעיר מתח בין הקהילה דוברת הגרמנית לבין הקהילה הצ'כית. במהלך מלחמת העולם השנייה הזדהתה רובה של הקהילה הגרמנית בעיר עם גרמניה הנאצית, ומועצת העיר, בה שלטו חברי הקהילה, דאגה לשנות את שמה של הכיכר המרכזית ולקרוא לה על שם אדולף היטלר. שמה שונה מחדש רק לאחר שחרור העיר בתום המלחמה. העיר שוחררה במאי 1945 בידי הצבא האדום בשיתוף עם קורפוס צ'כוסלובקי. בעת שחלפו בעיר הכוחות הגרמניים בנסיגתם, בשבועות האחרונים של המלחמה, הם פתחו באש על השעון האסטרונומי העתיק של העיר והרסו אותו. שרידי השעון מוצגים במוזיאון העיר. השעון האסטרונומי הפועל היום בעיר הוא שחזור משנת 1950, והדמויות המופיעות בו הן של הפרולטריון, להבדיל מדמויות הקדושים שעיטרו את השעון המקורי. עם תום המלחמה גורשה הקהילה הגרמנית מן העיר אל עבר גרמניה ואוסטריה. בשנים שלאחר מכן העיר התפתחה להיות המרכז התרבותי והתעשייתי של מוראביה.
אולומואוץ נותרה מחוץ למסלולי התיור הפופולריים בצ'כיה, על אף שבתחומי העיר העתיקה קיימים מבנים היסטוריים עתיקים.
מבני העיר
באולומואוץ מספר כיכרות רחבות. בכיכר הראשית ניצב עמוד השילוש הקדוש, שהוא אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו. העמוד גובהו 35 מטר ונבנה בין השנים 1716 עד 1754.
הכנסייה הגדולה בעיר היא קתדרלת ואצלב הקדוש. היא נבנתה מחדש בשלהי המאה ה-19 בסגנון התחייה הגותית, אולם נשתמרו במבנה מאפיינים מן הכנסייה המקורית, אשר נהרסה ונבנתה מחדש מספר פעמים לאורך הדורות בסגנונות שונים. צריח הכנסייה הגבוה ביותר מתנשא לגובה 100 מטר. הכנסייה סמוכה לארמון הבישוף מן המאה ה-12, הבנוי בסגנון רומנסק.
כנסיית סנט מוריץ היא מבנה בסגנון גותי מן המאה ה-15. כנסיית הקדוש יאן סרקנדר ניצבת באתר שבו עמד בעבר כלא העיר. בתחילת מלחמת שלושים השנים נכלא הכומר הקתולי יאן סרקנדר בבית הכלא, הואשם בשיתוף פעולה עם האויב ועונה עד מוות, מבלי שגילה למעניו דבר לאחר שנותר נאמן לנדריו. שולחן העינויים עליו עונה סרקנדר ומצבתו מוצגים בכנסייה. בשנת 1995 ביקר בעיר האפיפיור יוחנן פאולוס השני והכריז על סרקנדר קדוש.
הבניין החילוני המרכזי בעיר הוא בניין העירייה שבנייתו הסתיימה במאה ה-15 ואשר לצידו ניצב המוזיאון העירוני בבניין גותי ששימש בעבר ככנסייה. על בניין העירייה הותקן שעון אסטרונומי, שחזור משנת 1950 של השעון האסטרונומי המקורי שהיה במקום, ובו דמויות פרולטריון בסגנון ריאליזם סוציאליסטי.
בעיר פועלת אוניברסיטה שנוסדה בשנת 1573, העתיקה ביותר במוראביה והשנייה בגילה ברפובליקה הצ'כית. האוניברסיטה נוסדה במאמץ להחדיר רעיונות קתוליים לשטחי צ'כיה בעת שתשעה מתוך כל עשרה צ'כים היו פרוטסטנטים. בעת שלטון בית הבסבורג, בשנות ה-50 של המאה ה-19, נסגרו רוב פקולטות האוניברסיטה כצעד ענישה על תמיכת מרצים ותלמידים רבים במהפכת 1848 בהונגריה ובתנועת התחיה הצ'כית. האוניברסיטה שוקמה בשנת 1946 ונקראה אוניברסיטת פלאצקי באולומואוץ, על שם ההיסטוריון הצ'כי פרנטישק פלאצקי בן המאה ה-19.
ברחבי העיר פזורות אף שש מזרקות בסגנון הבארוק אשר נשמרו לאורך השנים בזכות מאמצי מועצת העיר. שלטונות העיר החליטו שלא להסיר את המזרקות מרחובות העיר אף לאחר שהעיר רושתה בצנרת מים, וזאת כמאגרי חירום לעת שרפה. חמש מזרקות נושאות פסלי אלים רומים: יופיטר, מרקוריוס, טריטון, פוסידון, והרקולס, ואילו המזרקה השישית מוקדשת ליוליוס קיסר אשר יסד את העיר על פי האמונה העממית. במאה ה-21 נבנתה אף מזרקה המוקדשת לאריאן בהשראת מזרקה שפעלה במקום בעבר.
הקהילה היהודית
בשנת 906 התיישבו בעיר אולומואוץ ראשוני היהודים. בשנת 1060 הם הצטוו להתיישב בגטו שקם בעיר ולענוד טלאי צהוב על בגדיהם. בשנת 1454 גורשו מאולומואוץ יהודי העיר. לאחר מהפכת 1848 בוטל צו גירוש יהודי העיר שניתן בשנת 1454. בשנים 1895–1897 נבנה בעיר בית כנסת, ובשנת 1900 מנתה הקהילה היהודית באולומואוץ 1,676 נפש. בשנת 1896 ייסדו בעיר זיגמונד בירנשטיין, אוסקר צ'כוביסקה ואגון צווייג את אגודת הסטודנטים הציונים הראשונה, "גאולה".
לאחר כיבוש צ'כיה בידי הנאצים, בלילה שבין ה-15 ל-16 במרץ 1939 הוצת בית הכנסת בעיר ונשרף כליל (הנאצים בעיר מנעו ממכבי האש לכבות את השרפה). בהמשך נאסרו 800 גברים מיהודי העיר, חלקם נשלחו למחנה הריכוז דכאו, אחרים נשלחו למחנות השמדה. בדצמבר 1940 פונו יהודי העיר מבתיהם, שנמסרו למשפחות גרמניות. בין השנים 1942–1943 נשלחו שאר יהודי אולומואוץ לגטו טרזיינשטט ולמחנות ריכוז גרמנים אחרים ואף רבים מהם מצאו מותם במחנות אלה, או במחנות השמדה. 285 מיהודי העיר שרדו את השואה. חסידי אומות העולם מרי ואולדריך אוהרה פעלו בכפר ליד העיר.
בשנת 1991 הוקמה קהילה יהודית חדשה בעיר.
12 בדצמבר
12 בדצמבר הוא היום ה-346 בשנה, (347 בשנה מעוברת), בשבוע ה-50 בלוח הגריגוריאני. עד לסיום השנה נשארו עוד 19 ימים.
אמוניום חנקתי
אמוניום חנקתי (NH4NO3; נקרא גם חנקת האמוניה, אמוניום ניטראט) הוא הניטרט של אמוניה – מלח של חומצה חנקתית ואמוניה.
החומר נמצא בשימוש רב בחקלאות כדשן עם תכולת חנקן גבוהה. כמו כן משתמשים בתכונותיו כמחמצן חזק לשם יצירת חומרי נפץ.
ייצור
אמוניום חנקתי נוצר בתגובת סתירה בין הבסיס אמוניה במצב גזי לבין חומצה חנקתית מרוכזת:
התגובה זאת פשוטה להכנה בכמויות קטנות במעבדה, אך מהווה אתגר במעבר להכנה תעשייתית, כיוון שהיא אקסותרמית מאוד.
חומרי הגלם: האמוניה מיוצרת מחנקן ומימן בתהליך הבר והחומצה החנקתית מיוצרת מחמצון של אמוניה בתהליך אוסטוולד. את התוצרים של תגובה זאת מעבירים למגדלי ייבוש בהתזה או לתופי ייבוש. בתהליך זה נוצרים כדורים של אמוניום חנקתי הנמכרים בשווקים.
תעשייה
משתמשים ליצירת זרזים מזאוליטים לצרכים שונים, כגון תעשיית הנפט.
חקלאות
האמוניום החנקתי, משום היותו מסיס היטב במים, הוא מקור החנקן המועדף לשימוש כדשן. רוב האמוניום החנקתי המיוצר בעולם מיועד לדשנים.
יישומים נוספים
אמוניום חנקתי משמש כחומר פעיל בשקיות קירור.
אסונות
אמוניום חנקתי מתפרק לכמה גזים, ביניהם חמצן כאשר מחממים אותו, אך ניתן לגרום לו להתפוצץ. החומר הטהור מתפרק בתנאים רגילים רק מעל 200° צלזיוס, אך טמפרטורה זאת יורדת כאשר בחומר ישנם מזהמים. ברגע שמעט מהחומר מתפרק, הדבר גורר פירוק של חומר נוסף, מכיוון שבעת הפירוק נוצר חום רב. כך גדֵלה כמות החומר המתפרק וכמות האנרגיה המשתחררת ממשיכה לעלות. זהו סיכון המוכר בסוגים שונים של דשנים וגרם לאובדן כמה אוניות משא.
כמויות גדולות של החומר הן סיכון גבוה כתוצאה משחרור החמצן בהתפרקות, שעוזר בשריפה. כמו כן, כמויות כאלו עלולות להתפוצץ כמו שקרה בטקסס סיטי בשנת 1947. לאחר אסון זה שונו דרמטית התקנות בנושא אחזקת אמוניום חנקתי.
בפיגוע באוקלהומה סיטי נעשה שימוש בחומרי נפץ מבוססי אמוניום חנקתי.
בנובמבר 2009 אסרה ממשלת פקיסטן על שימוש בדשנים מסוימים, בהם אמוניום חנקתי, לאחר דיווחים כי הם משמשים להכנת חומרי נפץ. בינואר 2010 אסרה גם אפגניסטן על השימוש בחומרים אלו מאותה סיבה.
באפריל 2013 התרחש פיצוץ עז במפעל לייצור החומר בטקסס בעקבות דליקה שהתפרצה בו.
ב-4 באוגוסט 2020 התפוצץ בנמל ביירות שבלבנון מחסן שבו אוחסנו כ-2,750 טונות של אמוניום חנקתי. הפיצוץ זרע הרס ברדיוס גדול מסביב לנמל ביירות וגרם ליותר מ-250 הרוגים, 6,000 פצועים ומאות נעדרים.
פטר פנדי
פטר פנדי (Peter Fendi; 4 בספטמבר 1796 – 28 באוגוסט 1842) היה צייר, חרט וליתוגרף אוסטרי, מהאמנים המובילים בתקופת הבידרמאייר.
קורות חייו
פטר פנדי נולד בווינה ב-4 בספטמבר 1796, ליוזף ואליזבת פנדי. אביו היה מנהל בית ספר. כשהיה תינוק, נפל משידת ההחתלה, תאונה שגרמה לנזק בלתי הפיך לעמוד השדרה שלו. פנדי הוכיח כישרון לציור מילדות. הוא התקבל לאקדמיה לאמנויות יפות בווינה, בשנת 1810, בהיותו בן שלוש עשרה, שם למד שלוש שנים אצל יוהאן מרטין פישר, הוברט מאורר ו יוהאן בפטיסט פון לאמפי האב.
פנדי פגש את יוזף בארט, אספן אמנות ורופא העיניים האישי של יוזף השני, ובאמצעות קשריו של בארט לאמנים משפיעים אחרים, מצא פנדי ב-1818 עבודה בגלריה הקיסרית למטבעות ועתיקות. בלגריה עבד כמשרטט וחרט. פנדי קיבל מדליית זהב בשנת 1821 עבור ציור השמן שלו, Vilenica, ונבחר כחבר באקדמיה לאמנויות יפות בווינה בשנת 1836.
פנדי הדריך גם אצילים וגם פשוטי העם ברישום ובציור. בין תלמידיו של פנדי היה קארל שינדלר ופרדריך טרמל. פנדי נפטר ב-28 באוגוסט 1842.
עבודתו
פנדי צייר בצבעי שמן וצבעי מים, וכן הדפיס חומר, הצריב, הדפיס באבן וגילף בעץ. הדפסים ססגוניים של פנדי נחשבים להישגים חלוציים בתחום הליטוגרפיה. פנדי זכור בזכות סצנות הז'אנר שלו, בהשפעת ציירים הולנדים כגון אדריאן ברואר, אדריאן ואן אוסטדה ורמברנדט. השפעות נוספות על התפתחותו האמנותית של פנדי כללו את יצירותיהם של אמנים איטלקים, כגון ג'ובאני בליני, טינטורטו, טיציאן ופאולו ורונזה, אותם ראה בטיול לוונציה ב-1821. פנדי ידוע גם בזכות דיוקנאות האצולה שלו.
פנדי חרט סדרה של 5 שטרות אוסטריים שהונפקו ב-1841.
יצירותיו נשמרות במוזיאון אלברטינה, במוזיאון בלוורדה שבארמון בלוודר, במוזיאון לתודות האמנות, ובאוספים ששייכים לנסיך ליכטנשטיין בואדוץ.
יוליה טקשינה
יוליה יבגנייבנה טקשינה (נולדה ב-9 ביולי 1980) היא שחקנית לתיאטרון וקולנוע, רקדנית ודוגמנית רוסית.
ביוגרפיה
יוליה טקשינה נולדה בבלגורוד, מחוז בלגורוד, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות.
בגיל שבע הצהירה על רצונה להצטרף לתיאטרון הסוברמניק במוסקבה, שם אחיה הגדול ולדימיר היה רקדן.
לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון בשנת 1997, נכנסה לפקולטה לעיתונאות של אוניברסיטת מוסקבה, אולם לאחר שלמדה בה שנה וחצי, עזבה את האוניברסיטה ובגיל 21 ניסתה את מזלה בתחום המשחק.
בשנת 2002, היא נכנסה לתחום המשחק בבית הספר לתיאטרון על שם שצ'וקין במוסקבה. היא סיימה את לימודיה בשנת 2006.
בשנת 2005 היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה, כשגילמה את ויקה קלוצ'קובה בסדרת הטלוויזיה קטי המכוערת, תפקיד זה הביא תהילה לשחקנית השאפתנית, שבזכותה קיבלה הזמנה להצטלם בסדרות וסרטים חדשים. בשנת 2012 היא כיכבה בכמה פרקים בסדרת הטלוויזיה הקומית "המטבח". בשנת 2014 שיחקה תפקיד מרכזי בסדרת הטלוויזיה "בואו וננשק" בערוץ הטלוויזיה האוקראיני "1+1".
חיים אישיים
יוליה התחתנה בנישואים אזרחיים עם השחקן גריגורי אנטיפנקו, אותו פגשה בסדרה קטי המכוערת (2005). לאחר מכן נולדו לשניים שני בנים. ב-2012, לאחר שש שנות נישואים, הזוג נפרד.
מנשה מילר
'''מנשה פ. מילר (באנגלית: Menashe P. Miller'''; נולד ב-1984) הוא פוליטיקאי מוניציפלי יהודי בארצות הברית. בעבר ראש עיריית לייקווד שבניו ג'רזי, וכיום סגן ראש העירייה.
קריירה
מילר, בוגר ישיבת "בית מדרש גבוה" בלייקווד, שירת לאחר נישואיו בחיל האוויר האמריקאי כצ'פלין (קצין דת) והגיע לדרגת מייג'ור. הוא חבר המפלגה הרפובליקנית ונבחר לראשונה למועצת העיר בשנת 2003. ב-2010 נבחר לראשונה לכהן כסגן ראש העירייה ובשנה שלאחריה בחרה בו מועצת העיר לכהן כראש העירייה, כסגנו כיהן ראש העירייה הקודם סטיבן לנגרט. בשנת 2012 נבחר מילר לכהן בקדנציה שנייה כראש העירייה וב-2013 החליף אותו סגנו אלברט (יצחק) אקרמן. ב-2014 זכה שוב בכהונת ראש העירייה לקדנציה שלישית, אך ב-2015 תפס אקרמן את ראשות העירייה בשנית ומילר מכהן כסגנו.
סטורוז'ניציה
סטורוז'ניציה (באוקראינית: Сторожниця; בהונגרית: Őrdarma, ארדרמה; ברוסית: Сторожница, סטורוז'ניצה; ביידיש: יארמע, יארע) הוא כפר במחוז זקרפטיה שבמערב אוקראינה, על גבול סלובקיה.
יהודי סטורוזניציה
אין פרטים על הקהילה היהודית שהייתה במקום מלבד אזכורה במפקד קהילות הונגריה שבוצע בשנת 1944 שם אוזכר כי קיימים בקהילה 264 יהודים.
יופלה
מחלבת יופלה (צרפתית: Yoplait) נוסדה בשנת 1965 בצרפת.
המחלבה הוקמה על ידי חקלאים שרצו לייצר מוצרי חלב ולשווק את תוצרתם החקלאית. כיום יופלה הוא קונצרן מזון בינלאומי המשווק באירופה ובארצות הברית.
בישראל קיבלה חברת תנובה את הזיכיון לייצר ולשווק את מוצרי יופלה ב-2001. זאת במקום המותג אמי - Emmi השווייצרי. מאז 2004 מיוצרים מוצרי יופלה בישראל במחלבת אלון תבור.
בסוף 2018 הופסק בישראל מסע פרסום שיצרה מקאן תל אביב למוצר יופלה טיוב, מסדרת המוצרים של יופלה, תוך פחות מיממה מעלייתו לשידור וזאת בעקבות תלונות הורים על מסע פרסום שעודד צריכת מזון בעל כמות משמעותית של סוכר ולעג בצורה בוטה למזון בריא ולילדים שצורכים מזון בריא.
הרודוטוס
הֶרוֹדוֹטוֹס (ביוונית: Ἡρόδοτος) מהליקרנאסוס (היום בודרום בטורקיה) (484 לערך עד 425 לפנה"ס) היה היסטוריון יווני המכונה "אבי ההיסטוריה", שתיאר בחיבורו "היסטוריוֹת" את הפלישה הפרסית ליוון בראשית המאה ה-5 לפנה"ס.
חיי הרודוטוס
על חייו של הרודוטוס שרדו מספר ידיעות. במלאת לו 20 שנה הוא הוגלה מעירו הליקרנאסוס, בעקבות סכסוך שהתגלע בינו לבין ליגדאמיס, הטיראן העירוני. לאחר שגלה מעיר מולדתו, התיישב הרודוטוס באי סאמוס, ונראה כי מעולם לא חזר להליקרנאסוס. אף על פי כן, בחיבורו נראה שהוא מתגאה בעיר מוצאו ובמלכתה, ארטמיסיה הראשונה.
באמצע המאה החמישית לפנה"ס ביקר הרודוטוס באתונה, שם נפגש עם הוגי דעות, אישי ציבור ומדינאים. שהותו באתונה השפיעה רבות על כתיבתו. בשנת 444 לפנה"ס לערך, כאשר ייסדה אתונה את הקולוניה ת'וריאוי (Θούριοι) באיטליה, עקר לשם הרודוטוס עם משלחת המתיישבים.
סביר להניח שבעת גלותו ערך הרודוטוס כמה מהמסעות שהוא מתאר ב"היסטוריות". הרודוטוס נסע רק בארצות מיושבות יוונים או שישבו בהן גם יוונים, משום שנזקק למתורגמנים. לפי עדותו שלו, פקד הרודוטוס תחילה את איי הים האגאי ואת הארצות היוניות שבאסיה הקטנה. הוא היה בסרדיס ועבר בערים שבחופי הים השחור. הוא ביקר במושבות היווניות שבסקיתיה (דרום רוסיה של ימינו), אולם לתוך ארץ הסקיתים עצמה לא נכנס. הוא הגיע עד הנהר פאסיס ואז שב על עקבותיו בדרך שממנה בא, כך שאת החוף המזרחי של הים השחור הוא לא ראה. ייתכן שאחרי נסיעה זו, ערך את נסיעתו הגדולה לארצות הדרום והמזרח, שהיו חלק מהממלכה הפרסית. הוא שהה במצרים שלושה חודשים וחצי (אוגוסט-נובמבר), בזמן שהנילוס מציף את הארץ, ותיאר אותה באריכות רבה. הוא עבר באניה ליד הפירמידות והגיע עד האי יב בדרומה. ממצרים הגיע בדרך הים דרך עזה ואשקלון לצור. ממנה פנה אל נהר פרת ועליו שט באניה עד בבל, שם ראה את מקדש בל ודיבר עם הכהנים. ייתכן והגיע לשושן בירת פרס, אולם לא ראה את פנים הארץ. לאחר נסיעה זו יצא לביקורים ברחבי יוון, בין היתר בתראקיה (צפון מזרח יוון) ומקדוניה. לבסוף, הגיע גם לדרום איטליה וסיקיליה (סיציליה). עם זאת, חוקרים מודרניים מפקפקים במהימנות דיווחיו של הרודוטוס לגבי היקף מסעותיו.
הרודוטוס החל את הקריירה שלו כלוֹגִיוֹס (מספר סיפורים או כרוניקאי). הוא סבב בערי יוון והופיע תמורת תשלום כמספר סיפורים על קרבות, אירועים היסטוריים ופלאי ארצות הנכר. רק בשלב מאוחר יותר החליט לאסוף את סיפוריו ולערכם לכדי רצף נרטיבי שמתמקד בהתפשטות האימפריה הפרסית, שנבלמה בכוחה של ברית בין אתונה לספרטה. יש הטוענים שמלחמת הפלופונסוס, שפרצה בשנת 431 לפנה"ס בין אתונה לספרטה ופילגה את העולם היווני, היא שעודדה אותו לעשות זאת. בשנת 425 לפנה"ס כבר מוזכר חיבורו של הרודוטוס במחזה "האכארנים" של הסאטיריקן האתונאי אריסטופאנס.
יצירתו והתקבלותה
הרודוטוס כתב יוונית איונית. היצירה "היסטוריות" זכתה להכרה כסוגה חדשה בספרות עוד בסמוך למועד הופעתה. לפני הרודוטוס היו בנמצא כרוניקות ואפוסים שגם בהם השתמר ידע על העבר. אך הרודוטוס היה הראשון שלא רק תיעד את העבר, אלא השכיל להתייחס אליו כאל בעיה פילוסופית, או כאל פרויקט מחקר שניתן ללמוד ממנו על התנהגות האדם. חידוש זה זיכה אותו בתואר "אבי ההיסטוריה".
הכותרת שקיבל חיבורו במרוצת הדורות, "היסטוריות", משמעותה ביוונית "חקירות", אך מאז קיבלה את המשמעות שאנו מכירים היום. בשפות מודרניות רבות משמעות המילה היא גם "סיפור", בדומה ל-story האנגלי, ל-histoire הצרפתי ול-historia הספרדי.
הרודוטוס ספג ביקורת מצד היסטוריונים ופילוסופים מאוחרים יותר. כבר בעת העתיקה הוא הואשם בהטיה, חוסר-דיוק וגנבה ספרותית, ואף זכה לכינוי "אבי השקרנים". חוקרים מודרניים הפריכו אף הם את טענותיו של הרודוטוס לגבי היקף מסעותיו ואמינות מקורותיו. אף על פי כן, במהלך המאה ה-20, בעקבות התפתחות הדיסציפלינה האנתרופולוגית וכתוצאה מ"המפנה הלשוני", עלתה קרנו של הרודוטוס. היום נחשב הרודוטוס לא רק לאבי ההיסטוריה, אלא גם לאבי האתנוגרפיה והאנתרופולוגיה.
ה"היסטוריות" פורסמו בין השנים 430 ו-424 לפנה"ס, ולימים חולקו על ידי עורכים מאוחרים לתשעה חלקים, שקרויים על שם תשע המוזות. ששת הספרים הראשונים עוסקים בצמיחת האימפריה הפרסית. הם פותחים בתיאור קרויסוס מלידיה, השליט האסיאתי הראשון שכבש ערי-מדינה יווניות וגבה מסים. קרויסוס איבד את ממלכתו לכורש, מייסד האימפריה הפרסית. ששת הספרים הראשונים מסתיימים בתבוסת הפרסים בשנת 490 לפנה"ס בקרב מרתון, שמנע את התפשטות האימפריה.
שלושת הספרים האחרונים ב"היסטוריות" מתארים את ניסיונו של המלך הפרסי חשיארש הראשון, עשר שנים לאחר התבוסה במרתון, לנקום את נקמת הפרסים ולכבוש את יוון. החיבור מסתיים בשנת 479 לפנה"ס, כשהפולשים הפרסים חוסלו בקרב פלטאיה, וגבול האימפריה הפרסית הוסג אל החוף האגאי של אסיה הקטנה.
המתודולוגיה
הרודוטוס נחשב לאבי ההיסטוריה, או ליתר דיוק, לאבי ההיסטוריוגרפיה. אף כי מסורות שונות אודות העבר השתמרו ביצירות האפיות ובכתבי הכרוניקנים, האופן בו טיפל הרודוטוס בחומרים ההיסטוריים מבחין אותו בבירור מהמחברים שקדמו לו. בניגוד ליצירות האפיות, כמו ה"איליאדה" וה"אודיסאה", שכוללות מיתוסים רבים וסיפורים על התערבות האלים, הרודוטוס מתבונן באירועי העבר כתוצר של פעילות אנושית גרידא. ובניגוד ל"לוגוגראפוי" (ביוונית: כותבי סיפורים), שכתבו כרוניקות ותיעדו אירועים מקומיים ונתונים גאוגרפיים עובדתיים, ביקש הרודוטוס להפוך את אירועי העבר לרצף נרטיבי בעל הגיון פנימי, תוך ניסיון להבין את התשתית הסיבתית לאירועים ולתוצאותיהם. בפתח חיבורו מצהיר הרודוטוס כי מטרתו היא להנציח את מפעלות בני-האדם, יוונים ו"ברברים" (ביוונית: מי שאינם יוונים) כאחד, כמורשת לדורות הבאים. בהמשך הוא מדגיש:. הרודוטוס מרמז בכך כי בדק ובחן את הסיפורים, אך בחר שלא לסנן אותם, על מנת לאפשר לדורות הבאים לקבלם, לדחותם או לשנותם בהתאם לחקירותיהם הם. לאורך החיבור כולו מרבה הרודוטוס להשתמש במונחים כגון "יש אומרים", "על פי הנאמר", "כפי ששמעתי" וכדומה. התבטאויות אלה מצביעות על זהירות מדעית ועל מאמץ מכוון לנקוט בגישה אובייקטיבית, והן מבחינות אותו בבירור ממרבית המחברים העתיקים, כמו גם מאי-אלו היסטוריונים מודרניים.
גישתו כלפי העימות היווני - פרסי
הרודוטוס מציג את העימות בין הפרסים ליוונים כאירוע בלתי נמנע וכעימות אדיר בין שתי תרבויות שונות, אך גם דומות זו לזו: הצבא היווני, המפולג בשל הפיצול הגאו-פוליטי, אך מאוחד בדתו ובתרבותו ובמוטיבציה להילחם למען מימוש מטרותיו. הצבא הפרסי, אשר מפולג בשל הרכבו האתני, אך מאוחד תחת הנהגתו של מלך מקודש וסמכותי.
הרודוטוס מביא לקוראיו את הרקע, הנסיבות והסיבות למלחמה שאסרו הפרסים על היוונים. בתוך כך הוא מספק תיאורים אתנוגרפיים מפורטים של המצרים, הפרסים, הסקיתים ועמים אחרים המופיעים בחיבורו. התשתית ההסברית שמספק הרודוטוס לאירועים שהוא מתאר כוללת גורמים מדיניים, כלכליים, חברתיים, תרבותיים ואף אישיים. ההיקף הגאוגרפי העצום של החיבור מבחין אותו בבירור מהכרוניקנים של ימיו, שהתמקדו באירועים מקומיים. יצירתו של הרודוטוס היא, למעשה, הניסיון הראשון לכתוב היסטוריה עולמית.
בין האנושי לאלוהי
אף כי הרודוטוס מציין גורמים שונים להתפתחויות ההיסטוריות שהוא מתאר, הוא מצביע על שני מקדמים עיקריים להתפתחותו של אירוע היסטורי: האחד – המניע האישי של השליט, והאחר – רצון האלים. התנסחויות שונות של המחבר מציעות שההיסטוריה האנושית כפופה לעקרון החטא ועונשו, כשהעונש בא מידי האלים. החטא שבגינו פרצה המלחמה בין הפרסים ליוונים הוא חטא היוהרה, ה"היבריס" ביוונית: התנשאותו של המלך הפרסי, שחשפה אותו לעונש האלים בעזרת שליחיהם עלי אדמות, הגיבורים. תאולוגיזציה זו של המאורעות פוסלת אותו, לכאורה, מלהחשב לראשון הכתיבה ההיסטורית המדעית. עם זאת, חוקרים שונים, שהבולט ביניהם הוא ג'ון גולד, ראו באמירות בדבר התערבותם לכאורה של האלים קונבנציה ספרותית, שאינה משקפת את עמדתו של הרודוטוס לגבי מהלך ההיסטוריה. ראיה אפשרית לכך היא העובדה שגם כאשר פונה הרודוטוס לכוחות על-טבעיים בבואו להסביר את המאורעות שהוא מתאר, הוא נוהג לספק לצדם גם הסברים אנושיים גרידא.
מתודה מדעית ואובייקטיביות
המתודה של הרודוטוס זכתה להערכה רבה בקרב חוקרים מודרניים, מכיוון שהיא מבוססת על איסוף חומרים, מיונם, תיאורם והסקת מסקנות לאורם. יתר על כן, בנוסף למידע שחילץ ממידענים וממקורות כתובים, מרבה הרודוטוס לעשות שימוש גם בממצאים מן התרבות החומרית לצורך ביסוס טענותיו. הרודוטוס מציין לא אחת את השאיפות להציג תיאור מהימן ואובייקטיבי של האירועים. אמנם כהלני, הוא מרבה לשבח את היוונים, שעולים לשיטתו על הברברים, בייחוד בכל הנוגע להתארגנותם הפוליטית ולמשטריהם הדמוקרטיים. עם זאת, ניתן למצוא בחיבורו הערכה רבה למידות הפרסיות, בהן תבונה מדינית, נאמנות, נחישות, התמדה, אומץ לב ואמירת אמת, כמו גם מחמאות לחכמה ולדת המצרית. ייצוגים חיוביים אלה של העולם ה"ברברי" קנו לו את כינוי הגנאי "פילו-ברברוס" (ביוונית: אוהב ברברים) בקרב כמה מעמיתיו היוונים.
הרודוטוס על ארץ ישראל
הרודוטוס ביקר בעיר צור ונראה גם כי ראה את עזה. ברור אם כן שההיסטוריון ביקר בארץ ישראל, אולם ככל הנראה ביקורו היה מוגבל לקו החוף. הספר השני בהיסטוריות מתרכז במצרים ונקודת ההשקפה המצרית בולטת בו, ולכן סביר לקשר את הביקור הזה למסעו של הרודוטוס למצרים, שבדרך כלל מתוארך לשנות ה-40 של המאה ה-5 לפנה"ס. בהתחשב בכך ששהותו במצרים הייתה די קצרה, הרודוטוס כנראה לא נשאר הרבה זמן גם בארץ ישראל. בשני מקומות שונים בהיסטוריות שלו, מציין הרודוטוס את גבולה של "פלשתינה":
בספר השלישי: ; ובספר השביעי:.
בקטע מתוך הספר השביעי נזכרים גם "הסורים אשר בפלשתינא", שיחד עם הפיניקים משפצים אניות עבור הצי הפרסי. אזכורים נוספים אצל הרודוטוס של שמה היווני של הארץ: "סוריה פלשתינה", "פלשתינה־סוריה", "סוריה הנקראת פַּלַיסטִינַאִית" ו"פלשתינא".
בקטע מתוך הספר השלישי נרמז כי העיר "קדיטיס" ממוקמת בקרבת החוף. יש לזהות אותה כאן עם עזה, שאת גודלה השווה הרודוטוס לגודלה של סרדיס, אולם "קדיטיס" נזכרת על ידו גם במקום אחר. שם היא מזוהה עם קדש על האורונטס, בקטע בו ניתן להניח שהרודוטוס רומז לאחד האירועים בהיסטוריה הפוליטית של יהודה:
"עם הסורים נפגש נכה ביבשה ונחל ניצחון עליהם על יד מגדול ואחרי הקרב לכד את העיר קדיטיס עיר גדולה בסוריה". רוב החוקרים מזהים את "מגדול" עם מגידו ומניחים שהרודוטוס רומז לניצחון פרעה נכו על יאשיהו מלך יהודה בקרב מגידו (609 לפנה"ס).
מנהג המילה
.
הרודוטוס אינו מתייחס באופן מפורש ליהודים או לארץ יהודה, אולם נראה כי בהתבטאותו לגבי הסורים בפלשתינה שמבצעים מילה, יש רמז שמדובר ביהודים. משום כך גם יוסף בן מתתיהו הבין את חשיבותו של הקטע הזה ואין לו ספק שאותם "סורים היושבים בפלשתינה" המלים את בשרם יכולים להיות יהודים בלבד, מאחר שמכל תושבי פלשתינה "היהודים לבדם עושים זאת". אולם ישנן ידיעות על אנשים אחרים באזורים אלה, מלבד היהודים, שהיו נימולים. קיימות עדויות רבות שמילה הייתה נהוגה בקרב לפחות חלק מהערבים. בהתחשב בחדירה הערבית החזקה לחלקה הדרומי של ארץ ישראל בתקופה הפרסית, ניתן לחשוב שהרודוטוס התכוון לערבים. אולם בהתחשב בעובדה כי הרודוטוס ידע על הערבים כאוכלוסייה מובחנת מהסורים, וגם הפיניקים נזכרים על ידו בנפרד, יש יסוד מוצק לפרושו של יוספוס. מלבד זאת, ניתן גם לקבל את ההשקפה שהרודוטוס קיבל את גרסתו על מקור המילה במצרים עצמה.
צ'יף
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פ.צ. בזל
'''פ.צ. בזל''' הוא מועדון כדורגל שווייצרי המשחק בליגת העל השווייצרית. המועדון הוקם בשנת 1893 וממוקם בעיר בזל, שווייץ.
המועדון ידוע בין השאר במחלקת הנוער המפוארת שלו שהצמיחה שחקנים כמו בולטים כמו: פליפה קאייסדו, ארן דרדיוק, איבן ראקיטיץ', זדרבקו קוזמנוביץ', אלכסנדר פריי, גרניט ג'אקה, גקהאן אינלר, מארקו שטרלר, שרדאן שאקירי ובריל אמבולו.
היסטוריה
המועדון זכה לתקופת התהילה שלו בשנות ה-60 וה-70 עם זכייה באליפות השווייצרית שבע פעמים וזכייה שלוש פעמים בגביע השווייצרי. ב-1988 ירדה הקבוצה לליגה המשנית בשווייץ ושיחקה בה עד לשנת 1994, אז העפילה בחזרה לליגה הבכירה. עם הקמת אצטדיון סט. יאקוב-פארק בשנת 2001 חזרה ההצלחה לקבוצה ובשנת 2002 זכתה בזל בדאבל (גביע ואליפות). בעונה שלאחר מכן הפכה הקבוצה לקבוצה השווייצרית השנייה שמשחקת בליגת האלופות. לאחר שני ניצחונות על ספרטק מוסקבה, שתי תוצאות תיקו מול ליברפול ותיקו והפסד מול ולנסיה היא המשיכה לשלב הבא מהמקום השני בבית, ובשלב זה הודחה.
הקבוצה שיחקה בגביע אופ"א בעונות 2003/2004, 2004/2005 ובעונת 2005/2006 אף העפילה לשלב רבע הגמר אחרי שהדיחה בדרך את מונקו ושטרסבורג. ברבע הגמר היא הפסידה לקבוצת מידלסברו מאנגליה שעתידה הייתה להיות סגנית מחזיקת גביע אופ"א באותה העונה. בעונת 2006/2007 בגביע אופ"א בזל הודחה בשלב הבתים.
בעונת 2008/2009 עלתה לליגת האלופות. היא שובצה בבית ג' יחד עם ברצלונה הספרדית, ספורטינג ליסבון הפורטגזית ושחטיור דונייצק האוקראינית. הקבוצה הפסידה לברצלונה ולספורטינג ליסבון פעמיים וסיימה בתיקו והפסידה לשחטיור דונייצק.
בזל נכנסה לליגה האירופית בעונת 2009/2010 ובשלב הבתים שיחקה עם פולהאם, צסק"א סופיה ומועדון הכדורגל רומא. בזל סיימה במקום השלישי עם 9 נקודות - שלושה ניצחונות (שניים נגד צסק"א סופיה ופעם אחת נגד רומא) ושלושה הפסדים (שניים נגד פולהאם ואחד נגד רומא) ולא עלתה לסיבוב הבא.
בעונת 2011/2012 בליגת האלופות הצליחה הקבוצה להעפיל לשמינית הגמר על חשבון מועדון הפאר מנצ'סטר יונייטד. היא פגשה במועדון פאר אחר באיירן מינכן והצליחה להפתיע אותה במפגש בשווייץ כאשר ניצחה בתוצאה 0–1 משער של ולנטין שטוקר אך בגומלין הפסידה 0–7. בעונה לאחר מכן הצליחה להגיע עד לחצי הגמר של הליגה האירופית שם הפסידה לצ'לסי, שהמשיכה לזכייה בטורניר.