cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טורזובקה
תקופת השואה
עם הכרזת הרפובליקה הסלובקית הטוטליטרית ב-14 במרץ 1939 התחילה מדיניות של רדיפות נגד היהודים. משמרות הלינקה של המפלגה השלטת חיללו את בית העלמין היהודי תוך זריעת הרס בבתי הטהרה, ניתוץ ועקירת מצבות. כמה יהודים עקרו לז'ילינה ולערים אחרות. ב-1940 שויכו יהודי טורזובקה ל"מרכז היהודים" שהוקם בצ'אדצה. ב-1941 הוחרמו רוב עסקיהם והועברו בהמשך לתושבים סלובקים "ארים". גם מנסרתו של פרנקל נמסרה ל"אריזטורים" סלובקים. גברים יהודים מובטלים גויסו לעבודת כפייה קודם בעיירה עצמה ואחר כך ל"מרכז העבודה" בסטראז'וב. ב-24 באפריל 1942 התחיל גירושם של יהודי טורזובקה למחנות הריכוז וההשמדה בפולין. קודם במחנה איסוף בז'ילינה ואחר כך ב-29 באפריל לאושוויץ. ב-4 ביוני 1942 שולחו רוב יהודי טורזובקה הנותרים למחנה ז'ילינה ומשם למחוז לובלין. גברים כשירים לעבודה נשלחו למיידנק והשאר ישר להשמדה למחנה סוביבור. רכוז היהודים נמכר במכירה פומבית בחוצות. כשהחליט הממשל טיסו על עצירת הגירושים מסלובקיה בסתיו 1942 נשארו עדיין בטורזובקה 17 יהודים, לרבות 5 מומרים או נשואים ללא יהודים ובעלי תעודות חסות. אחד מהם זכה לתעודת חסות מהנשיא טיסו. ב-29 באוגוסט 1944 פרץ בסלובקיה המרד נגד הנאצים. כעבור כמה ימים נכנס הצבא הגרמני בעצמו לסלובקיה. ערב כניסתו נמלטו 7 יהודים מטורזובקה ומצאו מחסה אצל איכרים. משפחה אחת הסתתרה אצל סלובקי מקומי ו 5 יהודים נתפסו בידי הגרמנים ונשלחו קודם לכלא אילווה, אחר כך דרך המחנה סרד לאושוויץ. כמה מיהודי טורזובקה הצטרפו לפרטיזנים הסלובקים ולחמו בשורותיהם. הגרמנים הרסו את בית העלמין.
אחרי 1945
אחרי כניסת הצבא הסובייטי ב-1945 חזרו לטורזובקה יהודים יחידים והם עזבו תוך זמן קצר. בית הכנסת שימש אחרי המלחמה כמחסן ומאוחר יותר פורק. במקומו הוקם בית מגורים. בית הספר היהודי ובית הקהילה הפכו לבית מסחר, ובהתאמה בית מגורים.
כלכלה
במהלך מאות השנים עסקו תושבי העיירה בעיקר בגידול צאן ובקר, בתעשיית העץ, שאותו חטבו ביערות מסביב, קדרות, ייצור חוטים, וגם חקלאות - בעיקר גידול תפוחי אדמה, כרוב, שעורה, שבולת שועל. בשנת 1851 השטח החקלאי כלל כ-600 דונם. שטחי המרעה כללו כ-320 דונם. פעלו בעיירה טחנות קמח ומנסרות, כמו כן מבשלת בירה.
תחבורה
ב-9 ביולי 1914 נחנכה מסילת ברזל המחברת את צ'אדצה עם מקוב ועוברת דרך טורזובקה. גם כביש 487 בין צ'אדצה למקוב חוצה את טרוזובקה, כמו כן כביש 484 לכיוון מורביה.
לקריאה נוספת
עמ' 246–248
פרנק גרילו
ביוגרפיה
גרילו נולד בניו יורק למשפחה ממוצא איטלקי. הוא בוגר אוניברסיטת ניו יורק, שם סיים תואר במנהל עסקים.
קריירת משחק
התגלה לראשונה כשחקן קולנוע בקומדיה "הכי מתוק שיש" ובסרטו של סטיבן ספילברג "דו"ח מיוחד" שבו גילם גרילו שוטר עתידני. בשנת 2005 שיחק בעונה הראשונה של סדרת הדרמה המצליחה "נמלטים" בתפקיד עורך הדין ניק סאוורין. ב-2007 השתתף בסדרת הדרמה הצבאית "נקודת ההרג" בתפקיד מר פיג. ב-2008 שיחק בדרמת הפשע "גאווה ותהילה" בתפקיד משני.
בשנת 2010 שיחק בסדרת המשטרה העל-טבעית "השערים" ברשת ABC בתפקיד הראשי של מפקד המשטרה החדש ניק מונוהאן לצד קולטון היינס וסקיילר סמואלס, ושיחק בסרטי האימה "יום האם", לצדה של ג'יימי קינג ו"נשמה לאריזה".
בשנת 2011 שיחק גרילו בדרמה "לוחם" בתפקיד פרנק קמפנה חברו של ברנדן קונלון (ג'ואל אדרגטון) המארגן לו קרבות MMA.
בשנת 2012 זכה גרילו להערכה רבה על הופעתו במותחן האימה "שטח פראי" בתור ג'ון דיאז, ניצול מתאונת המטוס הקטלנית בערבות אלסקה. בנוסף השתתף גרילו בדרמה של קתרין ביגלו "כוננות עם שחר" בתפקיד מפקד כוח "אריות הים" אשר נשלח לחסל את אוסאמה בן לאדן ובמותחן המשטרתי "סוף המשמרת" בתור סמל במשטרת לוס אנג'לס.
בשנת 2014 שיחק במותחן האימה "הטיהור 2: לשרוד את הלילה" לצד כרמן אג'וגו. בנוסף, גרילו גילם את דמותו של הנבל קרוסבונז בסרט גיבורי-העל של היקום הקולנועי של מארוול "קפטן אמריקה: חייל החורף".
בשנת 2016 שיחק בסרט ההמשך "הטיהור 3: שנת בחירות" לצדה של אליזבת מיטשל ובסרט "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים".
בשנת 2018 שיחק בסרט "פעולת תגמול" לצד ברוס ויליס. ב-2019 שיחק בשובר הקופות "הנוקמים: סוף המשחק", ושיחק בסרט האקשן "אויב מטווח אפס" לצד אנתוני מאקי.
אלכסנדר גראב
אלכסנדר גרָאב (Alexander Grab; נולד ב-1946) הוא היסטוריון ישראלי-אמריקאי, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת מיין שבארצות הברית ומופקד על הקתדרה על שם אדלייד ואלן בירד להיסטוריה. מחקריו עוסקים בהיסטוריה אירופאית מודרנית.
גראב נולד בתל אביב והוא בנם של עליזה וולטר גראב, פרופסור להיסטוריה אירופאית מאוניברסיטת תל אביב. בשנת 1970 סיים תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב, אחר כך סיים תואר שני ב-1973 ודוקטורט ב-1980 מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. בשנת 1982 החל ללמד באוניברסיטת מיין, בשנת 1988 הועלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1998 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנת 2003 יצא ספרו "נפוליאון והתמורות באירופה" בהוצאת Palgrave Macmillan. הספר חוקר את ההשפעות והתגובות של העמים השונים באירופה תחת שלטונות של נפוליאון. גראב בוחן את הרפורמות במדיניות ובחוקים שהובילו מהלכיו של הנפוליאון בצרפת גופא, באזורים שנכבשו כמו בלגיה, גרמניה, איטליה, הולנד, פולין, פורטוגל, ספרד ושווייץ. על ספרו זה, זכה בפרס הראשון של האגודה הבינלאומית לחקר נפוליאון (International Napoleonic Society) בשנת 2004.
כתב מאמרים בכתבי עת שונים, בהם בזמנים, Journal of Modern History, European History Quarterly, Agricultural History, ו-Journal of Modern Italian Studies.
ספרביליות
ספרבילי – ניתן להפרדה.
רודולף הראשון, מלך בוהמיה
רודולף הראשון, מלך בוהמיה (1282 – 3/4 ביולי 1307), רודולף מהבסבורג, היה חבר בבית הבסבורג, מלך בוהמיה ומלך פולין בתואר משנת 1306 עד מותו. הוא היה גם דוכס אוסטריה ושטיריה משנת 1298.
ראשית חייו
רודולף היה בנם הבכור של אלברכט הראשון, דוכס אוסטריה ואשתו אליזבת מגוריציה-טירול, ובכך נכדו של רודולף הראשון, מלך גרמניה. לאחר מאבקים ממושכים עם אדולף מנסאו, אביו נבחר למלך גרמניה בשנת 1298 והכתיר את רודולף בן השש עשרה כשליט משותף באדמות התורשה האוסטריות של שושלת הבסבורג. על פי הסכם ריינפלדן, רודולף פעל כעוצר מטעם אחיו הצעירים פרידריך הראשון ולאופולד הראשון.
ב-25 במאי 1300 ארגן המלך אלברכט הראשון את נישואיו עם בלאנש, בתו של פיליפ השלישי, מלך צרפת. האיחוד המיועד נכשל מכיוון שבנם ובתם של בני הזוג מתו צעירים ובלאנש עצמה מתה, כנראה לאחר הפלה, בשנת 1305. רודולף ליווה את אביו במשלחתו בשנת 1304 נגד ואצלב השני, מלך בוהמיה, שהציב את בנו ואצלב השלישי על כס המלוכה ההונגרי לאחר ששושלת אראפד נכחדה בשנת 1301 עם מותו של אנדראש השלישי, מלך הונגריה.
מלך בוהמיה
הזדמנות נוספת להשגת שלטון לבית הבסבורג נפתחה כאשר בשנת 1306 נהרג המלך ואצלב השלישי, השליט הבוהמי האחרון של שושלת פשמישל, ואלברכט הראשון הצליח לתפוס את ממלכתו. רודולף קיבל אז את כס המלוכה הבוהמי. על כך טען דודו מצד אמו הדוכס היינריך מקרינתיה, בעלה של אחותו של וצלאב, אנה מבוהמיה. כאשר כמה אצילים בוהמיים בחרו בהיינריך כמלך בוהמיה, אלברכט הראשון הטיל על גיסו חרם קיסרי וצעד נגד פראג. היינריך ברח, תחילה לבוואריה, ולאחר מכן חזרה לארצות מולדתו בקרינתיה. כדי לקבל לגיטימציה נוספת של התביעות ההבסבורגיות על כס המלוכה הבוהמי והפולני, השיא אלברכט את רודולף לאליזבת ריצ'זה הפולנית, אלמנתו של המלך ואצלב השני.
רודולף נדחה על ידי כמה אצילים בוהמיים, שהמשיכו להחזיק מעמד עבור היינריך. מטרותיו להשתלט על מצבורי הכסף בקוטנה הורה (קוטנברג) עוררו מרד שהוביל בית האציל שטרקוניצה. המלך צר על מבצר המורדים בהוראז'וביצה, אך מת במחנה בלילה שבין ה-3 ל-4 ביולי 1307, ככל הנראה כתוצאה מנקב במערכת העיכול.
בוב וילן
בוב וילן (באנגלית: Bob Vylan) הם הרכב מוזיקלי בריטי מלונדון. ביצירותיהם הם משלבים, פאנק רוק והיפ הופ.
היסטוריה
המוזיקאים בובי וילן (שירה וגיטרה) ובובי וילן (תופים) החלו לפעול כצמד בשנת 2017. לאחר שבועיים הופיעו לראשונה, ובשנה הראשונה לפעילותם הוציאו ארבעה סינגלים ומיני-אלבום בהוצאה עצמית, והפיצו אותם בעצמם לחנויות תקליטים בריטיות.
ב-7 באוגוסט 2020 הלהקה הוציאה את אלבום הבכורה "We Live Here". לאחר מכן יצאו לסיבוב הופעות. בין השאר הופיעו עם אופספרינג ועם ביפי קליירו, וכן הופיעו בפסטיבל רדינג ולידס ב-2021.
בשנת 2022 הוציאה הלהקה את אלבומה השני ,"Bob Vylan Presents the Price of Life", שהגיע במצעד האלבומים הבריטי למקום ה-18.
סגנון מוזיקלי
הסגנון המוזיקלי של בוב וילן משלב מוזיקת גריים, פאנק רוק והיפ הופ. המילים בדרך כלל פרובוקטיביות, ועוסקות בנושאים חברתיים ופוליטיים, בהם גזענות בבריטניה, אלימות משטרתית, אי-צדק כלכלי וג'נטריפיקציה.
טויוטה יאריס WRC
טויוטה יאריס WRC היא מכונית מרוצי ראלי, שנבנתה על ידי טויוטה לצורך התמודדות באליפות העולם בראלי. המכונית משממשת את הקבוצה מאז שזו חזרה לאליפות בעונת 2017 וזכתה פעמיים באליפות הנהנגים (2019, 2020) ופעם אחת באליפות היצרנים (2018).
היסטוריית מרוצים
טויוטה, שפרשה מאליפות העולם בראלי בסיום עונת 1999 הודיעה על כוונתה לחזור לאליפות בעונת 2017. תכנון ובניית המכונית, המבוססת על דגם הטויוטה יאריס, החלו במהלך שנת 2014. בשנת 2015 מונה טומי מקינן למנהל הקבוצה ולמוביל הפיתוח של המכונית.
בעונת הבכורה התחרתה טויוטה עם שלוש מכוניות, כולם נהוגות בידי נהגים פינים: יארי-מאטי לאטוולה, שניצח את ראלי שוודיה והשיג את הניצחון הראשון למכונית, אסאפקה לאפי ויוהא האנינן. האנינן הוחלף על ידי אוט טאנק בעונת 2018. האסטוני ניצח ארבעה מרוצים בעונה והויל את שלישיית הנהגים שסיימו את העונה במקומות השלישי, הרביעי והחמישי והבטיחו זכייה באליפות היצרנים. בעונתו השנייה בקבוצה ניצח טאנק שישה מרוצים וזכה באליפות הנהגים. סבסטיאן אוז'ייה שהחליף את טאנק בעונת 2020 זכה באליפות הנהגים, זכייה שנייה ברציפות עבור המכונית והקבוצה.
מרים אורלסקה
ביוגרפיה
אורלסקה החלה לשחק בגיל צעיר, ושיחקה את תפקיד דוד בהפקת "מיטן שטרום" של שלום אש בשנתה האחרונה בגימנסיה. היא למדה תיאטרון ב-"Instytucie Pedagogicznym w Warszawie" ו-"Warszawska Szkola Dramatyczna" תחת הלנה הריניוויצ'קה. אלכסנדר זלברוביץ סייע לאורלסקה להקים את הלהקה הווילנאית ב 1919, שבה הופיעה בפולין, רומניה, צרפת, גרמניה, הולנד, בלגיה, אנגליה. היא שיחקה תפקידים במחזות רבים בין היתר "הקמצן" למולייר, "יום ולילה" של ש. אנ-סקי, שדות ירוקים של פרץ הירשביין, בגרסת היידיש של "אוריאל אקוסטה" לקארל גוצקוב ובמחזות של שלום עליכם, ארתור שניצלר, ויוג'ין או'ניל. אורלסקה ידועה בעיקר בזכות משחקה של לאה בהצגת בכורה העולמית של הדיבוק של ש. אנ-סקי בשנת 1920. רוברט מוסיל תיאר את אורלסקה כ"השחקנית היפה ביותר מאז שאליאונורה דוזה הופיעה על הבמה" והוסיף: "רוצים לראות את השחקנית הזו בתפקיד נהדר על במת התיאטרון באירופה, אולי דסדמונה." במהלך השואה אורלסקה שיחקה בגטו ורשה בתיאטרון פמינה ולימים "Nowy Teatr Kameralny" היא עבדה גם ב'אליינהילף', ארגון הרווחה היהודי בגטו. היא נרצחה במחנה ההשמדה טרבלינקה בשנת 1943 יחד עם בעלה מרדכי מזו.
תחבורה ציבורית בסנקט פטרבורג
סנקט פטרבורג היא מרכז התחבורה הגדול ביותר בצפון מערב רוסיה והשני במדינה אחרי מוסקבה. מספר מסילות ברזל וכבישים מהירים מובילים לעיר, יש ים גדול (מפרץ פינלנד שנשפך לים הבלטי) ונמלי נהר (בדלתא של נהר הנייבה); נקודת הסיום של נתיב המים וולגה-בלטי ופועלים בו נמלי התעופה פולקובו ופושקין.
בשנת 2020, הושקה רפורמת התחבורה, אך עקב מגפת הקורונה, החליטו רשויות העיר לדחותה ל־2022. על פי תוכניות הגורמים הרשמיים, במהלך הרפורמה יועברו כל המיניבוסים "המסחריים" של העיר לתעריף חברתי (עם הטבות מתאימות). חברות תחבורה פרטיות ישתתפו במכרז על הזכות להפעיל תחבורה לשש שנים. במקביל מתוכננת ביצוע אופטימיזציה של מספר מסלולים על ידי קיצור או שינוי מסלול האוטובוסים. חוזים ממלכתיים יוענקו לספקיות אשר יוכלו לרכוש ציוד מודרני עם מיזוג אוויר וקומה נמוכה (סה"כ כ-2,770 אלף אוטובוסים בגדלים שונים). באשר למודל התשלום עבור עבודת הספקים, הוא גם ישתנה - העיר תיקח את כל ההכנסות מנסיעות והחברות ישולמו עבור הקילומטרים שעברו. על פי חישובי ועדת התחבורה העירונית, בתקופה שבין 2020 ל־2026, יותר מ־177 מיליארד רובל יוקצו לטובת הרפורמה מתקציב העיר.
סוגי התחבורה הציבורית
נכון לשנת 2019 פועלים בפטרבורג 325 קווי אוטובוס תוך-עירוניים, 41 קווי חשמלית ו-46 קווי טרוליבוס. הובלת נוסעים פנים עירונית מתבצעת באמצעות מטרו, חשמליות, טרוליבוסים ואוטובוסים. תוכניות הפיתוח העתידיות כוללות חניכת קווי חשמלית מהירים ובניית נתיבי Aeroexpress לשדה התעופה פולקובו-1.
רכבת תחתית
חלקה הגדול ביותר של התחבורה תוך עירונית בפטרבורג מבוצע על ידי הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג הפועלת מאז 15 בנובמבר 1955. הנסיעה מתבצעת בחמישה קווים בהן 72 תחנות. האורך התפעולי של כל הקווים הוא 113 ק"מ. מספר קרונות הרכבת התחתית נכון למרץ 2015 הסתכם ב-1,709 יחידות.
תחנות חדשות נבנות בקצב איטי, כאשר הרכבת התחתית מפגרת אחרי צורכי העיר לפחות בעשרים שנה.
רכבת קלה
בעבר היו תוכניות ליצור מסילה טבעתית שתקשר בין האזורים הדרום-מערביים לאזורים הצפוניים וצפון-מזרחיים ופרויקט פטרבורגי מקביל לטבעת המרכזית במוסקבה טרם אושר.
בשנת 2014 משרד התחבורה תמך בבקשת מינהל העיר סנקט פטרבורג למימון משותף פדרלי של קו Aeroexpress מנמל התעופה פולקובו לתחנה הבלטית. ב-1 בנובמבר 2016 הודיע המשנה למושל העיר, איגור אלבין כי בניית רכבת Aeroexpress בין פולקובו לתחנת הרכבת ויטבסק תחל ביולי 2018. אך עד 2018 הבנייה לא יצאה לפועל.
בשנים 2020-2020 הוצגו תוכניות לפיתוח "רכבות חשמליות תוך-עירוניות", כולל עצירה בפולקובו (עם תאריך יעד לשנת 2030).
חשמלית
שירות החשמליות בפטרבורג נפתח ב-29 בספטמבר 1907. בסוף שנות ה-80, רשת החשמליות של העיר הייתה לגדולה בעולם ונכללה בספר השיאים של גינס. בהמשך הופסקה תנועת החשמלית בכבישים מהירים רבים וחלק מהקווים פורקו. כמו כן, ארבעה מתוך עשרה ציי החשמליות הושבתו.
נכון לשנת 2019 אורך קווי החשמלית הוא 228 ק"מ, 42 קווים פעילים. תשתית החשמלית של העיר מנוהלת על ידי חברת גור-אלקטרוטרנס שבבעלות העיר, למעט חלק מרשת החשמלית ברובע המשמר האדום, המופעלת על ידי הספק המסחרי Transport Concession Company LLC. בשנת 2013 היקף תנועת הנוסעים בחשמליות הסתכם ב-191.6 מיליון איש.
רכבת קלה מהירה
הפרויקט לבניית רכבת קלה מהירה הופיע בשנת 2007 וכונה במקור "Nadzemniy Express", אך בשנת 2015 בוטל הפרויקט. בשנת 2016 החל עיצוב הקו הראשון שנועד להוביל לפטרהוף. בשנת 2019 נחתם הסכם זיכיון להקמת קו החשמלית הראשון המהיר מקופצ'ינו.
טרוליבוס
שירות הטרוליבוס בפטרבורג נפתח ב-21 באוקטובר 1936. בשנת 1982 הופיעו טרוליבוסים מדגמי ZiU-9. בתחילת 1990, מפעילי חברת לנגוראלקטרוטרנס הפעילו בהצלחה 111 טרוליבוסים. המספר הגדול ביותר של טרוליבוסים מדגמי ZiU-9 בברית המועצות פעלו בלנינגרד.
תנועת הטרוליבוסים מתבצעת בכ-46 קווים, מתוכם 8 מתבצעים באמצעות טרוליבוסים אוטונומים (המהווים אוטובוסים חשמליים עם טעינה דינאמית). מספר המלאי המתגלגל בשנת 2019 היה 682 יחידות. היקפי התנועה בשנת 2013 הסתכמו ב-134.8 מיליון נוסעים בשנה.
אוטובוסים
שירות האוטובוסים בפטרבורג נפתח בשנת 1907, אך במהלך מלחמת העולם הראשונה הופסק. תנועת האוטובוסים שוחזרה בשנת 1926.
הנתיבים מחולקים לקווים ציבוריים ומסחריים (מסומנים על ידי הקידומת "K-" לפני המספר), כאשר בנתיבים המסחריים פועלים מיניבוסים ואוטובוסים קטנים וצפופים. עד 2006, הרוב המכריע של הנתיבים הציבוריים סופק על ידי חברת SPb GUP Passazhiravtotrans שבבעלות העירייה ומספר גדול של ספקים בעלי הפעילו את הנתיבים מסחריים. כתוצאה ממכרז שהתקיימה בשנת 2006 בנושא תחזוקת נתיבי האוטובוסים, נותרו לחברת Pasashhiravtotrans רק שליש מהנתיבים הציבוריים. שאר הנתיבים הועברו לניהול חברות פרטיות, שהגדולות בהן הן פיטראווטו, הפארק השלישי וחברת התחבורה הפטרבורגית. ישנם יותר מ-300 נתיבים ציבוריים, מספר האוטובוסים הוא למעלה מ-2,500 כלים. מספר הנתיבים המסחריים הוא מעל 350, בהם משרתים מעל 3,500 אוטובוסים. בשנת 2013 נפח התעבורה היה 519.3 מיליון איש.
משנת 2021, במהלך רפורמת התחבורה, מתוכנן לבטל את כל קווי האוטובוסים המסחריים (המיניבוסים).
תחבורה ימית
בשנים 2010–2015, בתקופות הקיץ, פעלו סירות כתחבורה ציבורית, שבשנת 2013 הסיעה 94.2 אלף איש. בשנת 2016 בוטלה התחבורה הימית.
מחירים ותשלומים
החל מ-1 בינואר 2020, נסיעה בתחבורה ציבורית עולה 50 רובל, ברכבת התחתית - 55 רובל. מחסומי הכניסה המסתובבים הראשונים ברכבת התחתית הופיעו בשנת 1958, לפני כן התשלום בוצע על ידי פקחים. במקביל הונפקו האסימונים הראשונים, בעבר נעשה שימוש בכרטיסי נייר. בשנים 1961–1992 נעשה שימוש במטבעות במקום אסימונים.
בשנת 1994, היו התחנות מצוידות במערכת תשלום אלקטרונית שהשתמשה בכרטיסים המגנטיים הראשונים ברוסיה. עובדי הרכבת קיבלו אותם בסוף השנה: ביוני 1995 חולקו כרטיסים לעובדי פקחי התעבורה, לשופטי בית המשפט החוקתי, לתובעים, לפקחי מס ולפקידי מכס, ומאז יולי - לנוסעים רגילים. ב-1 באוקטובר 1995 ניתנו גם לגמלאים. בשנת 1996 הוכנסו למחזור כרטיסי מעבר לנסיעה ללא תשלום נוסף.
בסוף 2001 החלה בדיקת תשלום באמצעות כרטיסי חכמים ללא מגע עם עובדי הרכבת. בשנת 2007 החל מעבר מתשלום בכרטיסים מגנטיים לאסימונים חכמים. ב-1 בינואר 2011 הוכנס לשימוש "הכרטיס האלקטרוני האחיד" שהונפק ככרטיס תחבורה עירוני (בדומה לרב-קו), לצד כרטיס תשלום נסייעוץ עירוני בשם "פודורוז'ניק".
ב-22 בנובמבר 2010 הוכנסה מערכת תשלום חדשה באמצעות טלפון נייד בכל תחנות הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג. מנויי מפעילת הסלולר מגפון יכלו להשתמש בו ברכישה של מדבקה מיוחדת עם שבב מובנה, המחובר לגב הטלפון הנייד ומשמש כמעין מדד אנלוגי של כרטיסי נסיעה. הצמדתו למסך במחסום הכניסה המסתובב אפשר כניסה לתחנה.
תחבורת רכבות
בעיר פועלות חמש תחנות רכבת: בעבר פעלה תחנת הרכבת ורשה שנסגרה בשנת 2001. עד לשיטפון שפרץ בשנת 1924 פעלה תחנת הרכבת פרימורסקי בצפון מזרח העיר. בסנקט פטרבורג ישנם משרדים של קו הרכבת הגדול ביותר ברוסיה - אוקטיברסקאיה - ושניים מסניפיה: קו סנקט פטרבורג וסנקט פטרבורג-ויטבסק.
תחבורה אווירית
תנועת הנוסעים מתבצעת מנמל התעופה פולקובו. תנועת הנוסעים בפולקובו במחצית הראשונה של 2006 הסתכמה בכ-2.17 מיליון איש (עלייה של 11.9% לעומת התקופה המקבילה בשנת 2005), כולל 1.07 מיליון איש בנתיבי טיסות פנים.
ישנם מספר שדות תעופה קטנים בעיר:
חניוני מעבר
בפטרבורג ישנם 14 חניוני מעבר המאפשרים לנוסעים להחנות את רכביהם בחניונים צמודים לתחנות של התחבורה הציבורית.
ארנסט לגובה
גבריאך ז'אן בטיסט ארנסט וילפריד לגובה (בצרפתית: Gabriel Jean Baptiste Ernest Wilfrid Legouvé; 14 בפברואר 1807, פריז – 14 במרץ 1903) היה סופר ומחזאי צרפתי.
קורות חייו
ארנסט לגובה נולד בפריז למשפחה של משורר גבריאל-מרי לגובה. הוריו נפטרו כאשר הוא היה ילד, למרות זאת הוא קיבל השכלה טובה בין היתר אצל ז'אן בוי.
בשנת 1829 לגובה קיבל פרס של האקדמיה הצרפתית על היצירה שכתב. בשנת 1832 הוא פרסם ספר שירים Les Morts Bizarres. בשנת 1847 הוא ערך סדרת הרצאות בקולז' דה פראנס על תפקיד של אישה בחברה. בשנת 1848 הרצאות אלו הודפסו כספר וזכו להצלחה.
רוב העבודות של לגובה היו מחזות. בשנת 1849 הוא כתב מחזה ביחד עם אז'ן סקריב ובשנת 1855 סיים את העבודה על מחזה Médée שזכה להצלחה.
בשנים 1886–1887 לגובה עבד על אוטוביוגרפיה Soixante ans de souvenirs יצאה לאור ב-2 כרכים. הוא התקבל ללגיון הכבוד בשנת 1864 ובהמשך הועלה בדרגות.
בשנת 1855 הוא התקבל לאקדמיה הצרפתית, לאחר פטירתו בשנת 1903 מקומו הועבר לרנה בזן.
העיר העתיקה בוורשה
העיר העתיקה של ורשה הוא החלק העתיק ביותר של ורשה, בירת פולין. זהו אתר היסטורי ותיירותי מרכזי, שהוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. האזור, ששוכן ברובע המודרני שרודמיישצ'ה, נבנה במאה ה-13, נחרב כולו על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, ושוחזר במלואו, מה שהעניק לו את הגדרתו כאתר מורשת עולמית. המבנים המשוחזרים בנויים ברובם בהתאם לאדריכלות ימי הביניים, ובאתר מונומנטים היסטוריים ותיירותיים שונים, כגון חומות העיר, הברביקן, קתדרלת יוחנן הקדוש, פסל המורד הקטן, ועוד. בנוסף, המקום עשיר במסעדות, בתי קפה וחנויות.
היסטוריה
בתחילת המאה העשרים התגורר בעיר העתיקה הסופר ואיש התרבות היהודי פולני אלתר קציזנה, שתיאר ביצירתו באהבה את העיר העתיקה של ורשה והמורשת הפולנית. קזיצנה נרצח במהלך השואה, בגיל 56.
השוק של העיר העתיקה, שיסודותיו במאה ה-13, היה עד המאה ה-18 לבה של העיר. הבתים במקום היו בנו הסגנון הגותי, עד לשריפה הגדולה של 1607, לאחר מכן הם נבנו מחדש בסוף-בסגנון הרנסאנס. עם הקמת הרפובליקה הפולנית השנייה בשנת 1918, הפכה הטירה המלכותית בשנית למושב השלטון הפולני, והוקמה בה לשכתו של נשיא פולין בשנות ה-30 החל שיפוץ מקיף של העיר העתיקה, דבר שנקטע באיבו בתחילת מלחמת העולם השנייה.
במהלך פלישת גרמניה הנאצית לפולין, הופצץ ונפגע רובה של העיר העתיקה על ידי חיל האוויר הגרמני. חלקים של העיר העתיקה נבנו מחדש, אך לאחר מרד ורשה (אוגוסט–אוקטובר 1944) כל מה שנותר על תילו הופצץ באופן שיטתי על ידי הצבא הגרמני וחרב. פסל המורד הקטן עומד כיום במקום בו הייתה חומת העיר העתיקה, שכיום משוחזרת בחלקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, נבנתה העיר העתיקה מחדש בקפדנות רבה. נעשה מאמץ להשתמש בלבנים המקוריות שנמצאו בשטח. המקום שוחזר בהתאם לצילומים, ציורים ותיאורים כתובים של העיר העתיקה, ביניהם ביצירת ודוטה של העיר.
אתר מורשת עולמית
השחזור המדויק של העיר העתיקה של ורשה, וגודל האזור המשוחזר, הביא הכרה בו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
לאופולד הראשון, דוכס אוסטריה
לאופולד הראשון, דוכס אוסטריה (4 באוגוסט 1290 – 28 בפברואר 1326) מבית הבסבורג היה דוכס אוסטריה ושטיריה כשליט משותף עם אחיו הבכור פרידריך הראשון משנת 1308 ועד מותו.
ביוגרפיה
לאופולד נולד בווינה, והיה בנם השלישי של אלברכט הראשון, מלך גרמניה ואליזבת מגוריציה-טירול, נצר משושלת מיינהרדינר. לאחר מותו של אחיו הבכור הדוכס רודולף השלישי בשנת 1307 ורצח המלך אלברכט בשנת 1308, הפך לאופולד לראש השושלת ההבסבורגית ומנהל שטחי הבית בשוואביה, שם פתח במסע נקמה נגד רוצחי אביו. האיש הנמרץ התכנס עם בית לוקסמבורג וליווה את המלך היינריך השביעי במסעו האיטלקי. בשנת 1311 הוא עזר לדכא את מרד הגואלפים במילאנו תחת גווידו דלה טורה והטיל מצור על העיר ברשיה.
עם מותו של היינריך, הוא תמך מאוד באחיו פרידריך בבחירות בשנת 1314 כמלך הרומאים. למרות כל המאמצים (ושוחד), ההבסבורגים זכו רק לקולותיהם של ארבעה נסיכים בוחרם, בעוד שלודוויג הרביעי, דוכס בוואריה, בתמיכת הלוקסמבורגים, נבחר על ידי חמישה. בעימות המזוין בין היריבים, כוחותיו של לאופולד תמכו בטענות אחיו. אולם במולדת אבותיו הוא ספג תבוסה מכרעת על ידי הקונפדרציה השווייצרית בקרב מורגרטן בשנת 1315.
כאשר פרידריך ואחיהם הצעיר היינריך נלכדו בקרב מולדורף בשנת 1322, נאבק לאופולד בשחרורם. הוא נכנס למשא ומתן עם המלך לודוויג הרביעי ואף מסר את הנחלה הקיסרית שהחזיק בטירת קיבורג. המאמצים נכשלו ולאופולד המשיך לתקוף את כוחותיו הבווארים של לודוויג, שהציב מצור על העיירה בורגאו השוואבית בשנת 1324. לאחר שהמלך לא קיבל אישור על בחירתו מהאפיפיור יוחנן ה -23 ואף הוטל עליו חרם, הוא שחרר את פרידריך בשנת 1325. אולם השבוי היה חייב להבטיח להישבע שאחיו יכיר בלודוויג כמלך, דבר שסירב אליו לאופולד. פרידריך כאיש כבוד חזר מרצונו לבית המלוכה בבוואריה, שם הסכימו לבסוף הוא ולודוויג על פשרה משותפת.
לאופולד נפטר בשטרסבורג זמן קצר לאחר מכן, בהיותו בן 35. שרידיו נקברו במנזר קוניגספלדן בעיירה ווינדיש בארגאו, שווייץ.
משפחתו
בשנת 1315 נישא התחתן לאופורד עם קטרינה מסבויה (1284–1336), בתו של אמדאו החמישי, רוזן סבויה ואשתו השנייה, מארי מבראבנט. נולדו להם שתי בנות:
לאופולד השני, דוכס אוסטריה
לאופולד השני, דוכס אוסטריה (1328 – 10 באוגוסט 1344), חבר בבית הבסבורג, היה בנו הצעיר של הדוכס אוטו העליז.
בנימין גל-אור
בנימין גל-אור (8 באוגוסט 1933, ישראל) הוא פיזיקאי ומהנדס אווירונאוטיקה ישראלי. פרופסור אמריטוס בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל מחקריו עוסקים במעברי חום, תרמודינמיקה ובפילוסופיה של המדע.
אודות
נולד ב-8 באוגוסט 1933 בישראל. סיים תואר ראשון ושני בטכניון בשנים 1959 ו-1961. בשנת 1964 סיים דוקטורט בטכניון. בין השנים 1964 ל-1965 לימד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור. בין השנים 1966 ל-1967 לימד באוניברסיטת פיטסבורג. בשנת 1968 החל ללמד בטכניון כפרופסור חבר ובשנת 1972 מונה לפרופסור מן המניין. בשנת 2002 יצא לגמלאות. הוא קיבל את פרס האקדמיה למדעים בניו יורק בשנת 1971 עבור מחקר מקורי בשטח אוויר-חלל ואת פרס לסקוביץ. ערך שלושה ספרים בנושא תרמודינמיקה וכתב כארבעה ספרי מדע. משנת 1979 משמש כעורך של כתב העת "International Journal of Turbo and Jet Engines". עסק בתחום הנעה וקטורית.
חיים אישיים
לאחר פרישה לגמלאות מתגורר כיום בפיליפינים.
משפחתו
נשוי ללאה שולוולף, ד"ר להנדסת חומרים, ואב לשני בנים. אחד מהם, אמיר, הוא שותף-מנהל בקרן ההון סיכון "אינפיניטי".
זיקית ים-תיכונית
זיקית ים-תיכונית (שם מדעי: Chamaeleo chamaeleon), שנקראה בעבר גם זיקית מובהקת או זיקית מצויה, היא לטאה המשתייכת למשפחת הזיקיתיים. זוהי אחת משתי הזיקיות החיות באירופה יחד עם הזיקית הסאהלית (שחיה ביוון).
מאפיינים
הזיקית הים-תיכונית נפוצה ביערות אפריקה, אסיה, ואירופה, והיא הנציגה היחידה בארץ של הזיקיות. הזיקיות הן סוליטריות, ארבוראליות ומסתייעות בזנב לאחיזה וטיפוס. אורך הזנב הוא כאורך הגוף. הזיקיות טורפות חרקים ולשם כך מסתמכות בעיקר על חוש הראייה: כל אחת מהעיניים היא עצמאית, תכונה המאפשרת התבוננות בכיוונים מנוגדים. הזיקית מתאימה את צבעיה לתנאי הסביבה. בנוסף, צבע הגוף במפגש בין פרטים יכול להעיד על מצבם הגופני של הפרטים השונים. צבע גוף כהה (שחור-אפור) של הזיקית בדרך כלל מעיד על סטרס (עקה). ניתן להבחין בין הזוויגים בהתבוננות בזנב: בסיס הזנב של הנקבה צר מזה של הזכר. בעונת הרבייה הזיקית מטילה 11–40 ביצים. הצעירים בוקעים לאחר 8–10 חודשים וגדלים ללא כל טיפול של ההורים.
זיקית ים תיכונית בתרבות
באזורי לבנון יש המאמינים שהזיקית המובהקת היא "גמל היהודים", שלעתיד לבוא ילבה בנשיפותיו את אש הגיהנום, ועל כן מי שיהרוג זיקית במכה אחת יקטין את אש הגיהנום ויזכה לגן עדן. אך אם הוא נכשל במכה הראשונה – שלא ינסה להכותה בשנית, שמא הזיקית תנקום בו.
סרג'ו מטרלה
סרג'ו מטרלה (באיטלקית: Sergio Mattarella; נולד ב-23 ביולי 1941) הוא נשיא איטליה ה-12 והנוכחי, המכהן בתפקיד מאז 3 בפברואר 2015. מטרלה הוא הסיציליאני הראשון שמחזיק בתפקיד. הוא היה חבר בפרלמנט של איטליה מ-1983 ועד 1988, כיהן כשר החינוך בין 1989 ל-1990 וכשר ההגנה מ-1999 ועד 2001. מ-2011 עד 2015 כיהן כשופט בבית המשפט החוקתי של איטליה.
ביוגרפיה
בשנת 1964 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת ספיאנצה שברומא.
החל את הקריירה הפוליטית שלו בשנת 1983 כאשר נבחר לבית הנבחרים של איטליה מטעם המפלגה הדמוקרטית-נוצרית. כשנה לאחר מכן הוא נבחר למזכיר המפלגה. בשנת 1989 מונה לשר החינוך בממשלתו השישית של ג'וליו אנדראוטי. החזיק בתפקיד זה עד לנפילת הממשלה בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1994 התפרקה המפלגה לאחר שערוריות השחיתות הרבות אשר התגלו אצל רבים מבכירי המפלגה. מטרלה היו ממקימי "מפלגת העם האיטלקי". בשנת 1996 כיהן מטרלה כנשיא הסיעה בפרלמנט. בשנת 1999 מונה לסגן ראש הממשלה וכשר ההגנה. בזמן כהונתו תמך במבצע כוח מאוחד כנגד נשיא יוגוסלביה סלובודן מילושביץ'.
בשנת 2007 היה ממקימי המפלגה הדמוקרטית.
ב-5 באוקטובר 2011 נבחר על ידי הפרלמנט האיטלקי עם 572 קולות לשופט בבית המשפט החוקתי. הוא הושבע ב-11 באוקטובר 2011. הוא שירת בתפקיד זה עד כניסתו לתפקיד הנשיא.
ב-29 בינואר 2022 נבחר לכהונה שנייה. זאת, לאחר שבוע של הצבעות שבהן אף מועמד לא השיג את הרוב הדרוש של 505 מחוקקים. מטרלה הסכים להיבחר מחדש מחשש לפגיעה ביציבותה הפוליטית של איטליה.
מטרלה הוא אלמן ויש לו שלושה ילדים.
הדד (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
שוק מודיאנו
שוק מודיאנו או סטואה מודיאנו (ביוונית: Στοά Μοδιάνο) הוא שוק סגור בסלוניקי, יוון. נבנה בשנים 1922–1925 במסגרת שיקום העיר, לאחר השריפה הגדולה שהתחוללה בעיר ב-1917.
השוק נמצא במרכז העיר, ומבנהו תוכנן על ידי האדריכל אלי מודיאנו, בן למשפחת מודיאנו היהודית-איטלקית הידועה בעיר, שהייתה הבעלים של האזור המסחרי הכולל בתוכו את מבנה השוק.
מבנה השוק נמצא בשיקום וצפוי להיפתח מחדש במהלך 2021.
בית הכנסת בזאגרב
בית הכנסת בזאגרב (בסרבו-קרואטית: Zagrebačka sinagoga) היה בית הכנסת המרכזי של יהודי זאגרב ופעל מ-1867 עד אוקטובר 1941, עת החלו שלטונות האוסטאשה בהריסתו, וזו הסתיימה באפריל 1942.
הקסופת'אלמה האני
השם Six-eyed Sand Spider כולל עשרות מינים במשפחה החיים באפריקה ובדרום אמריקה, אך לרוב מיוחס למין זה.
הגדת ונציה
היסטוריה
בשנת 1609 עיצב את ההגדה המדפיס ישראל הצפרוני מגוואסטלה, והיא הודפסה בבית הדפוס של ג'יובני דה-גארה בוונציה. ההגדה יצאה לאור בתרגומים ללאדינו, יידיש ואיטלקית, ובשל כך הייתה נפוצה ביותר ברחבי אירופה במאה ה-17. בשנת 1629 הוציא בית הדפוס הוונציאני של בריגדין מהדורה נוספת של ההגדה בתבנית דומה למקורית והיא הודפסה פעמים רבות ללא שינויים עד לסוף המאה ה-18. הדפסות אלו היו באיכות פוחתת והולכת נוכח הבלאי הגובר של אותיות הסְדר וגלופות האיורים. האיורים עצמם, חזרו והועתקו בהגדות שהודפסו באגן הים התיכון, ובמיוחד בליוורנו. גם כיום מועתקים הציורים מתוכה להגדות שונות.
בית הכנסת בזאגרב
רקע כללי
בשלהי המאה ה-18 התיישבו בזאגרב יהודים אורתודוקסים מאזור בורגנלנד, מדרום הונגריה המודרנית ומדלמטיה. ב-1806 הוקמה רשמית הקהילה וב-1809 מונה אהרן פאלוטה לרב הראשי. בראשית המאה ה-19 הגיע גל הגירה שני לעיר, ובו יהודים נאולוגים בעיקר מאזור מוראביה. ב-1831 נרכש בית תפילה ובו שכנו מגורי הרב ותלמוד תורה. עד מהרה נקלעו שתי הקהילות לסכסוך ביניהם ובשיאו ב-1840 הודח דה פקטו הרב פאלוטה מתפקידו ומוריץ גולדמן מונה תחתיו. גולדמן היה אולטרא-רפורמיסט ופעולותיו הובילו לקרע גלוי ולנתק בין שתי הקהילות.
הקסופת'אלמה האני
טרם סיווגו ב–2017 תחת הסוג Hexophthalma, היה שייך העכביש לסוג אחר במשפחה בשם Sicarius ושמו המדעי היה Sicarius hahni. משמעות השם סיקאריוס היא מתנקש ושמו המדעי - 'סיקאריוס האני' - ניתן כאות הערכה לזואולוג הגרמני קארל וילהלם האן.
הגדת ונציה
היסטוריה
בשנת 1974 פרסם החוקר וההיסטוריון בצלאל נרקיס הוצאה חדשה ומעוטרת של ההגדה בצירוף מבוא שכתב:
בית הכנסת בזאגרב
רקע כללי
ב-1853 התמנה יעקב אפשטיין לראש הקהל בזאגרב. אפשטיין ואחיו יוליוס וז'יגה שהיו אישי ציבור בולטים בזאגרב ונודעו בהקמתה והפעלתה "האגודה למען האנושיות" (בקרואטית: Društva čovječnosti), אשר פעלה לסיוע לנזקקים מכל שכבות האוכלוסייה בעיר ונתמכה על ידי השלטונות האוסטרו-הונגריים, פעלו באופן נמרץ לתמיכת השלטון המקומי בפרויקט הקמת בית כנסת לקהילה. ב-1854 פנה יעקב אפשטיין לראשי השלטון המקומי, שיבח והביאו כדוגמה את ראשי השלטון המקומי בווינה על תמיכתם בהקמת בית הכנסת טמפלגאסה. בתקופתו החלה הפעילות לאיחוי הקרע בין האורתודוקסים לנאולוגים למטרה המשותפת של הקמת בית כנסת גדול ומרכזי לקהילה הגדלה. ב-1854 התמנה ד"ר מאברו זק"ש לראש הקהל בזאגרב. זק"ש מבולטי האקדמאים באזור קרואטיה ואיש ציבור מקושר בזאגרב, הוביל לאיחוי הקרע בין הנאולוגים לאורתודוקסים. ב-1858 הגיעו שתי הקהילות להסכמה על נוסחי התפילות, ועל הצורך באיחוד כוחות למען הקמת בית כנסת לקהילה. הקהילה האורתודוקסית פסקה מלפעול עצמאית.
הקסופת'אלמה האני
תיאור
גופו של העכביש הוא בדרך כלל בצבעי חולות הסביבה בה הוא חי - צהבהב, חום בהיר ועד לחום אדמדם ומעוטר בשערות זעירות הלוכדות ביניהן גרגרי חול. שתי רגליו הקדמיות מעוקלות קדימה - דבר המקנה לו צורה ברורה של סרטן - שבעזרתן הוא מעיף על עצמו חול ומתכסה בו. כל אלו מסייעים לו בהתחפרות מהירה תחת חולות הסביבה והסוואתו למטרות התחמקות מטורפים, הסתתרות מקרני השמש המדבריות ומארב לצורך ציד.
הגדת ונציה
עיצוב ההגדה
קישוט ההגדה כולל סדרת איורים קטנים על דף ההקדמה המתארים את השלבים השונים של מנהגי המסורת היהודית בליל הסדר וכן דף אחר עם איורים (מקבילים בצורתם) המתארים את עשר המכות. בנוסף, תפיסת הקומפוזיציה של המהדורה שברשות מוזיאון ישראל שונה מקודמותיה במתווה המונומנטלי של הדף. מבנה העמוד מורכב ממסגרת מעוטרת שמורכבת משני עמודים, המעוטרים בגמלון, ואיור המתאר את הטקסט בתחתית העמוד. ההגדה נחשבה לפורצת דרך, ומשנת פרסומה הפכו שני מאפיינים אלה להיות מוטיבים מקובלים בהגדות מאוירות.
בית הכנסת בזאגרב
תכנון והקמת המבנה
ב-1861 מינתה הקהילה ועדה שתהיה אחראית להקמת המבנה. ב-1862 נרכש שטח סמוך לכיכר המרכזית של העיר הנקראת בָּאן יֶלָאצִ'יץ'. ראשי הקהילה ניהלו משא ומתן ארוך עם ראשי השלטון המקומי לקבלת אישורי בנייה. ב-1864 התפרסמו תוכניות בניין עיר חדשות אשר הפחיתו את הקצאת הקרקע המקורית. לבסוף, ב-1865 ניתנו אישורי הבנייה. האדריכל פראניו קליין תכנן את המבנה בקווי המתאר של בית הכנסת טמפלגאסה. בית הכנסת תוכנן בסגנון אדריכלי נאו-מורי. בבית הכנסת היו שתי קומות אשר נבנו כאולמות תווך. באולם התפילה נבנו 422 מושבים ובמבואה אליו נבנו 3 קשתות. הקומה השנייה הייתה טריפוריום שימשה לעזרת נשים ואליה הוביל גרם מדרגות מעוטר ברוזטות.
הקסופת'אלמה האני
תיאור
אורך גופו נע בין 8 ל־15 מילימטרים ומוטת רגליו מגיעה עד ל־5 ס"מ. העכביש מתבודד, ביישן מאוד וברוב זמנו שוכן תחת החולות.
בית הכנסת בזאגרב
תכנון והקמת המבנה
העבודות החלו ב-1866 וב-27 בספטמבר 1867 נחנך המבנה בטקס חגיגי בהשתתפות ראשי הקהילה והשלטון המקומי. עם תחילת הפעילות במקום החליטו ראשי הקהילה להתקין עוגב בבית הכנסת. הדבר הוביל לקרע מחודש עם המיעוט האורתודוקסי שהדיר רגליו מבית הכנסת, ובניו התפללו בחדרי תפילה שכורים בזאגרב. ב-1880 נפגע מבנה בית הכנסת מרעידת אדמה והוא שוקם במשך כשנה. הגידול המואץ במספר בני הקהילה הוביל לצורך בהגדלת מספר המושבים. תכנון הרחבת המבנה נמסר למשרד הניגסברג ודויטש ויישומו בפועל נדחה עד לאחר מלחמת העולם הראשונה. ב-1921 הסתיימו עבודות ההרחבה ומספר המושבים הוגדל ל-708. תוכנית להרחבה נוספת ל-944 מושבים נגנזה.
הקסופת'אלמה האני
תיאור
טכניקת הציד שלו אינה כוללת טוויית קורים ומסתמכת אך ורק על התחפרות תחת החול והמתנה לטרף שעובר בסביבה. חושיו מפותחים מאוד ובעזרתם הוא מסוגל להעריך את גודל בעל החיים העובר מעליו, את מהירותו ואת מידת המרחק ממנו. ברגע שבעל החיים עונה לקריטריונים של טרף, העכביש פורץ החוצה בזריזות, לוכד את הטרף בשתי רגליו הקדמיות ומזריק בנשיכה ארס רב עוצמה הקוטל את הקורבן תוך שניות ספורות. מזונו כולל בעיקר חרקים ועקרבים קטנים.
אורך חייו הוא מבין הארוכים שבממלכת העכבישים וידוע על פרטים שחיו 10–15 שנים. כמו כן, עקב תנאי המדבר הקשים, פיתח העכביש יכולת לשרוד זמן רב ללא מזון או מים.
בית הכנסת בזאגרב
אירועי מלחמת העולם השנייה
איוואן ורנר מונה לראש העיר זאגרב ובאוקטובר 1941 הוציא צו הריסה לבית הכנסת. ב-10 באוקטובר 1941 הוחל בהריסת המבנה ובאפריל 1942 הוא נהרס כליל. כל ההליך צולם למטרות תעמולה אנטישמית. הצילומים הוצגו בתערוכות בכל רחבי מדינת קרואטיה העצמאית כהמחשה לפתרון הסופי של "הבעיה היהודית". האוסטאשים הסריטו את הריסת הבניין וקטע מהסרט נמצא לאחר מלחמת העולם. חזן בית הכנסת ברנרד גרונר בסיוע גורמים מקומיים הצליח להציל 8 ספרי תורה. מספר תשמישי קדושה ומספר מצומצם של עיטורים מהמבנה חולצו מההריסות ומוצגים במוזיאון העיר זאגרב. לאחר המלחמה הלאימו שלטונות יוגוסלביה את הנכס.
הקסופת'אלמה האני
ארס ומסוכנות לאדם
מפני שסביבת מחייתו של העכביש היא באזורים מבודדים, ובגלל טבעו הביישני ונטייתו להתחבא מיצורים הגדולים ממנו, מפגשים עם בני אדם הם נדירים למדי. נשיכות נדירות אף יותר מכיוון שהעכביש יעדיף להימנע ולברוח מאשר לתקוף. אף הוכח שגם בשבי, במקרי התגרות והצקה, העכביש נמנע מלנשוך ויעדיף תמיד לנוס ולהתחבא או לקפוא במקומו ללא תגובה.
בית הכנסת בזאגרב
ניסיונות להקמה מחדש
ב-1959 נבנה במקום בניין משרדים, והוא חרב כליל בשריפה שפרצה במקום ב-1980. המקום הוסב למגרש חנייה. החל מהמחצית השנייה של שנות ה-80 ביקשה הקהילה משלטונות יוגוסלביה להקים בית כנסת ומרכז תרבות חדשים באתר ונתקלה בסירוב מוחלט. לאחר עצמאות קרואטיה אישר הממשל המקומי את הפרויקט. ב-31 בדצמבר 1999 לאחר מאבק משפטי הוחזר הנכס לידי הקהילה היהודית. התחולל ויכוח בתוך הקהילה האם להקים בניין מודרני ובתוכו בית כנסת, או להקים מבנה הדומה אדריכלית לבית הכנסת שנהרס במהלך השואה. הפיצול בקהילת זאגרב בין הקהילה הכללית לבית קהילת "בית ישראל" בראשון סלאבקו גולדשטיין ואיבו גולדשטיין עיכב את התכנון הסופי של האתר. ב-2015 הציגה הקהילה תוכנית למבנה החדש המשולבת בתוכנית המתאר המקומית והוחל בהליך אישורה. בית הכנסת עתיד להכיל אולם תפילה בן 200 מושבים, את משרדי רב הקהילה וכן אולם תרבות.
הקסופת'אלמה האני
ארס ומסוכנות לאדם
עד כה הארס לא נחקר בצורה מעמיקה אך ידוע שהוא כולל קבוצת פרוטאינים פעילה בשם ספינגומיאלינאז די, הגורמים לתופעת נקרוזה קשה בה נגרם נזק נרחב לרקמות חיות ולתופעת המוליזה בה נגרם הרס כלי דם וכדוריות דם אדומות, אשר מביא לדימום פנימי וקריסת מערכות.
מאז התגלה העכביש, ב־1847, לא תועדו מקרי נשיכה מאומתים ונרשמו שני מקרים בלבד המצביעים על העכביש כחשוד העיקרי. במקרה אחד איבד הננשך זרוע עקב נמק ונזק עמוק לרקמות, והמקרה השני הסתיים במוות מדימום פנימי.
בגלל עוצמתו של הארס ופוטנציאל הנזק שהוא מסוגל לגרום, נחשב העכביש לאחד ממיני העכבישים הארסיים בעולם, אך כאמור, עקב אופיו הביישן, אזור מחייתו ואורח חייו המבודדים אינו נחשב למסוכן.
תוצר (פירושונים)
כימיה:
ראו גם
}}
ג'ק בטלר ייטס
ג'ק בטלר ייטס (באנגלית: Jack Butler Yeats; 29 באוגוסט 1871 - 28 במרץ 1957) היה אמן ומדליסט אולימפי אירי. ויליאם בטלר ייטס היה אחיו. סגנונו המוקדם של ייטס היה איור; הוא החל לעבוד על ציורי צבע בשמן, רק בשנת 1906. ציוריו המוקדמים מהווים תיאור לירי פשוט של נופים ודמויות, בעיקר ממערב אירלנד — במיוחד מבית ילדותו ששכן בעיר סלייגו. יצירתו של ייטס כוללת אלמנטים הלקוחים מזרם הרומנטיציזם.
ביוגרפיה
החל משנת 1920 בערך, הוא פיתח את סגנונו האמנותי ופנה לכיוון אקספרסיוניסטי, כשהוא עובר מאיור לסימבוליזם. הוא אהד את מטרותיה של התנועה הרפובליקנית האירית, אך לא השתתף בפועל בפעילות פוליטית. אולם, הוא האמין ש וההתפתחות האמנותית האישית שלו כמודרניסט ואקספרסיוניסט, עזרה לו לתאר את דבלין המודרנית של תקופת המאה העשרים, חלקית באמצעות הבעה של נושאים איריים ספציפיים, אך גם באמצעות הבעתם של נושאים אוניברסליים כמו בדידותו של הפרט והאוניברסליות של מצבו העגום של האדם. סמואל בקט כתב ש מבקר האמנות והסופר המרקסיסטי ג'ון ברגר הילל אף הוא את יצירתו של ייטס, אולם מנקודת מבט שונה לגמרי, כשהוא משבח אותו כ
נושאי יצירתו המועדפים עליו, כללו את הנוף האירי, סוסים, קרקס ושחקני תיאטרון נוודים. ציוריו ואיוריו המוקדמים ניחנים בפשטות אנרגטית של צבע וקו, בעוד שציוריו המאוחרים ניחנים בגישה ניסיונית ונמרצת במיוחד אל מול הצבע הדחוס בו הוא השתמש לרוב על לוח הציור. ברבות הזמן הוא החל לזנוח לחלוטין את המכחול, תוך שהוא משתמש בצבע במגוון רחב של דרכים והוא התעניין באופן עמוק מאוד בכוחה ההבעתי של הצביעה. למרות מעמדו כצייר האירי החשוב ביותר של המאה העשרים (והראשון למכור את יצירותיו בסכום של מעל מיליון פאונד), הוא לא העניק שיעורי ציור לאף תלמיד ולא אפשר לאף אחד לצפות בו מצייר, כך שלמעשה הוא נשאר דמות ייחודית. הצייר שסגנונו האמנותי דמה באופן הקרוב ביותר לזה של ייטס, היה חברו האמן האוסטרי, אוסקר קוקושקה.
לצד ציור, ייטס התעניין באופן משמעותי בתיאטרון ובספרות. הוא היה חבר קרוב של סמואל בקט. הוא עיצב תפאורות עבור תיאטרון אבי ושלושה ממחזותיו הופקו שם. הוא כתב נובלות בזרם התודעה שג'יימס ג'ויס הוקיר ואף כתב כמה מסות. יצירותיו הספרותיות כוללות את The Amaranthers (יצירה שהייתה מאוד נערצת על סמואל בקט), The Careless Flower, Ah Well, A Romance in Perpetuity, And To You Also ו-The Charmed Life. ציוריו של ייטס, נושאים לרוב שמות פואטיים ומעוררים דמיון. ואמנם, אביו הכיר בכך שבנו, ג'ק, היה צייר הרבה יותר טוב ממנו והוא אף האמין ש הוא נבחר ב-1916, כחבר האקדמיה ההיברנית המלכותית. הוא נפטר בדבלין, ב-1957 ונקבר בבית הקברות מאונט ג'רום שבעיר.
ייטס מחזיק בהישג כמדליסט האולימפי הראשון של אירלנד, במסגרת המשחקים האולימפיים, עם לידתה של מדינת אירלנד החופשית. במסגרת המשחקים האולימפיים שהתקיימו בפריז, 1924, הוענקה לציורו של ייטס, The Liffey Swim, מדליית כסף, בקטגוריית התרבות והאמנויות של המשחקים. ברשומות התחרות הציור נקרא פשוט Swimming.
יצירותיו
בנובמבר 2010, אחת מיצירותיו של ייטס, A Horseman Enters a Town at Night, אשר אותה ייטס צייר ב-1948, ואשר הייתה קודם לכן בבעלותו של הנובליסט גרהם גרין, נמכרה במכירה פומבית בכריסטי'ס, בסכום של קרוב ל-350,000₤, לונדון. יצירה נוספת, קצת פחות חשובה, Man in a Room Thinking, אשר אותה צייר ייטס ב-1947, נמכרה בעבור סכום של 66,000₤ במסגרת אותה מכירה פומבית. ב-1999, הציור, The Wild Ones, נמכר בסותבי'ס, לונדון, בסכום של 1.2 מיליון פאונד, המחיר הגבוה ביותר ששולם עד כה במסגרת מכירה פומבית של ציוריו של ייטס. מנהלי המכירות הפומביות מטעם חברת אדם, מחזיקים בשיא האירי של המחיר ששולם במסגרת מכירה פומבית, שמגיע לסכום של 1,000,000€, משנת 2011, עבור הציור A Fair Day, Mayo (משנת 1925), מאת ייטס.
הנסיכות הגדולה של הונגריה
הנסיכות הגדולה של הונגריה, נסיכות הונגריה או דוכסות הונגריה (בהונגרית: Magyar Nagyfejedelemség) הייתה הישות המדינית ההונגרית הראשונה שקמה באגן הקרפטים ואזור פאנוניה בסביבות השנים 895–896, בעקבות הפלישה ההונגרית לאזור זה במאה התשיעית.
העם ההונגרי בהתהוותו, באותם ימים ברית שבטים מדיארים נוודים למחצה, הגיעו בראשות ארפאד, מן האזור הקרוי "אטלקז" ממזרח להרי הקרפטים. מן האזור הפאנוני יצאו ההונגרים לפשיטות אל אזורים אחרים של אירופה. מנהיגי השבטים הקימו באגן הקרפטים ישויות חצי עצמאיות, כגון אחוזותיו של דיולה הצעיר (או דיולה השלישי) בטרנסילבניה. שטחים אלה אוחדו לבסוף תחת מנהיגותו של אישטוואן הראשון, המלך ההונגרי הראשון. האוכלוסייה ההונגרית עברה מסגנון חיים נוודי למחצה להתיישבות קבע. החל מן המחצית השנייה של המאה ה-10 התחיל תהליך של התנצרות התושבים. בשנת 1000 לערך, הנסיכות הגדולה של הונגריה הוחלפה על ידי ממלכת הונגריה הנוצרית, זאת עם הכתרתו של אישטוואן הראשון באסטרגום בחג המולד 25 בדצמבר 1000 (או אולי 1 בינואר 1001).
ההיסטוריוגרפיה ההונגרית מכנה את התקופה שבין השנים 895–1000 "עידן הנסיכות".
מקור השם
מקור שמה של ברית השבטים ההונגרית או המדיארית אינו ודאי. הכרוניקן האלמוני "אנונימוס" קורא לברית זו "הֶטוּמוֹגֶר", או "שבעה מדיארים" (VII principales persone qui Hetumoger dicuntur), רמז לשבעה מנהיגי שבטים. על פי אחת ההשערות, השם "מדיאר" או "מגיאר" מגיע משמו של אחד השבטים ההונגרים הגדולים - מֶגְיֶיר או מֶדְיֶיר (Megyer). לפי השערה זו השם מגייר הפך ל"מגיאר" או "מדיאר" ומשמעותו התרחבה אל כלל העם ההונגרי או המדיארי.
השם השני של העם הזה - הונגרים - מוכר עוד בתקופת נדודיהם בערבות שבצפון הים השחור בארץ "אטלקז", טרם פלישתם אל אגן הקרפטים. השם "אונגרים" (Ungri) מוזכר בכתבי גאורגיוס מונאכוס בשנת 837 ובספרי השנים הקרוליניגים בצרפת (Annales Bertiniani) בשנת 862. בשנת 881 ה- Annales ex Annalibus Iuvavensibus מציינים עם בשם "אונגארים" (Ungari).
במקורות הביזנטיים, הונגריה שקמה באזור הקרפטים והמישור הפאנוני קרויה "טורקיה מערבית", בעוד ש"טורקיה מזרחית" היה השם שניתן במקורות אלה לממלכת הכוזרים ממזרח ומצפון לים השחור. חסדאי אבן שפרוט, במכתב אל יוסף המלך הכוזרי, קרא לאזור "ארץ ההונגרין".
רקע
ערב הגעתם של ההונגרים למרכז אירופה, בסביבות 895, שטחי אגן הקרפטים נמצאו בעיקר בשליטתן של האימפריה הבולגרית הראשונה, פרנקיה המזרחית, מורביה הגדולה ונסיכות פאנוניה התחתית. מורביה הגדולה הייתה אז בת חסות של הפרנקים המזרחיים. להונגרים היה מידע על האזורים הכבושים מפני שבני שבטיהם שירתו בעבר כשכירי חרב בצבאות המדינות השכנות. לדעת היסטוריונים הונגרים, האזור היה רק מאוכלס בדלילות, בעקבות הרס ממלכת האוורים על ידי קרל הגדול בשנת 803, והתקדמות ההונגרים בראשות ארפאד בשנת 895 לא נתקלה בהתנגדות רבה. בשנים 899–900, בעת המסע הצבאי של ההונגרים לכיוון איטליה הם כבשו גם את נסיכות פאנוניה התחתית (נסיכות בלטון), שהייתה גם היא בת חסות של הפרנקים המזרחיים. בשנים 902–907 חיסלו ההונגרים את מורביה הגדולה וסיפחו חלק ממנה - נסיכות ניטרה לשעבר. החלקים הדרום מזרחיים של אגן הקרפטים נמצאו בשליטת האימפריה הבולגרית הראשונה. בעקבות פלישת ההונגרים, הבולגרים איבדו את שליטתם באזורים אלה. בצפון המישור ההונגרי מוזכר קיומה של מובלעת אוורית שאריתית שנקראה "Solitudo Avarorum" (האוורית המבודדת).
הישגים צבאיים
הנסיכות הגדולה ההונגרית שמרה עדיין אופי של ברית שבטים וצביון צבאי. ההונגרים בהתקדמותם מערבה לא התכוונו להיעצר בדרכם באזור פאנוניה. הם המשיכו בפשיטות תקיפות לכל הכיוונים האפשריים: נגד קונסטנטינופוליס, איטליה, גרמניה, צרפת ומרכז ספרד. בשנים 907–910 הביסו לא פחות משלושה צבאות של הפרנקים המזרחיים. עד שנת 955 הם הרחיבו את גבולותיהם מול הבווארים עד לנהר אנס. נסיכותם לא הותקפה שוב מכיוון זה במשך מאה שנה, אחרי קרב פרסבורג (ברטיסלבה). פשיטות המדיארים המשיכו עד שנת 970, אך שתי תבוסות צבאיות - קרב לכפלד בשנת 955 וקרב ארקדיופוליס בשנת 970 - הטביעו באופן ברור את חותמן על מדיניותה והתפתחותה של הנסיכות הגדולה.
המעבר לישובי קבע
הפיכת החברה הנוודית לחברה ממלכתית הייתה אחת ההתפתחויות החשובות של התקופה. בהתחלה שמרו ההונגרים על סגנון חיים נוודי למחצה ונהגו להמשיך בנדידות העונתיות בין החורף לקיץ לאורך נהרות עם עדריהם, בחיפוש אחרי מרעה ומים. לפי תיאוריה של גיירג' גיירפי, היסטוריון וחבר האקדמיה ההונגרית למדעים, מטה החורף של ארפאד - אחרי כיבוש פאנוניה בשנת 900 - נמצא ככל הנראה ב"ארפאדווארוש" ("העיר של ארפאד"), בימינו רובע של העיר פץ', מטה הקיץ שלו נקבע - ואנונימוס מאשר זאת - באי צ'פל. מאוחר יותר מטה הקיץ הועבר לצ'אלוקז, או אי השיפון הגדול (כיום בסלובקיה). לפי גיולה קריזטו, מרכז המדינה היה ממוקם בין נהר הדנובה לנהר הטיסה. עם זאת, ממצאים ארכאולוגיים נוטים לתמוך באזור טיסה העליונה.
הוא תיאר את המורבים כתושבים קדומים, איתר את היישובים המוקדמים של ההונגרים, תיאר את הנהרות של האזור ההונגרי - טמש, מרוש, קרש, טיסה, וטוטיס, והתייחס לשכני ההונגרים.
קונסטנטינוס ידע הרבה יותר על מזרח הונגריה ולפי אחת התאוריות ההיסטוריות, המונח "טורקיה" לא התייחס לכלל שטחי הקונפדרציה השבטית, אלא להתיישבות שבטית אחת, ומכאן, שמקור תאורה של הונגריה לא היה קונסטנטינוס השביעי אלא גיולה השני, ששבטו אכלס בשנת 950 לערך את אזור חמשת הנהרות שהוזכרו.
לפי השערה אחרת, המבוססת במידה רבה על תיאורו של קונסטנטינוס, ההונגרים התחילו להתיישב ממש במערב הונגריה (טרנסדנוביה) רק אחרי שנת 950, מפני שהחלקים המזרחיים של הארץ היו מתאימים יותר לסגנון החיים הנוודי.
עקב שינויים בתנאים הכלכליים, חוסר בשדות מרעה, ומגבלות תנועה, התחיל לאורך המאה ה-8 סגנון החיים הנוודי למחצה לפנות מקום לחיים מיושבים ומבוססים על חקלאות. בהדרגה הפכה החברה ליותר הומוגנית: הסלאבים ועמים אחרים במקום נבלעו לתוך ההונגרים. מנהיגי השבטים ההונגרים קבעו לעצמם מרכזים מבוצרים באזור הכפר ומאוחר יותר טירותיהם הפכו לבירות של המחוזות. תחילת התהליך ארעה כאמור כבר במאה ה-8, אולם מערכת הכפרים התפתחה במיוחד במאה ה-10.
הנסיכים הגדולים פאיס וטאקשון התחילו ברפורמה של מבנה השלטון. הם הזמינו לראשונה מיסיונרים נוצרים והקימו מבצרים. טאקשון נטש את המרכז הישן של הנסיכות (כנראה על טיסה העליונה) וייסד מרכזים חדשים בסקשפהרוואר ואסטרגום. טאקשון הקים מחדש את השירות הצבאי בסגנון ישן, ריענן את הציוד בכלי נשק ופיקד על התיישבות מחדש רחבת היקף של האוכלוסייה ההונגרית.
המדינה ההונגרית התחזקה בימי שלטון הנסיך הגדול גזה, בנו של טאקשון. אחרי קרב ארקדיופוליס (970), האימפריה הביזנטית הפכה לאויבת העיקרית של ההונגרים. התפשטותה איימה על ההונגרים, מפני שהאימפריה הבולגרית הראשונה שעמדה בחזית מול הביזנטים, הייתה באותה תקופה תחת שליטה הונגרית. האיום החריף בשנת 972 כשהאימפריה הביזנטית כרתה ברית עם האימפריה הרומית הקדושה. ב-973 תריסר שליחים הונגרים, שמונו ככל הנראה על ידי גזה, השתתפו באספה (דיאטה) שכינס הקיסר אוטו הראשון.
גזה הידק את קשריו עם החצר הבווארית, הזמין משם מיסיונרים, והשיא את בנו לגיזלה, בתו של הדוכס היינריך השני של בוואריה. כבן לבית ארפאד, שהיה המנהיג הרשמי של כל שבעת השבטים ההונגרים, היה בכוונתו לשלב את הונגריה באירופה המערבית הנוצרית, ולבנות את המדינה מחדש לפי הדגם הפוליטי והחברתי המערבי. בנו הבכור של גזה, אישטוואן הראשון היה למלך הונגריה הראשון אחרי שהביס את דודו, קופאן, שטען גם הוא לכס המלוכה. אישטוואן הגשים את איחוד הונגריה, הקמת המדינה הנוצרית, והפיכתה למונרכיה פאודלית אירופאית.
ההתנצרות
המדינה ההונגרית החדשה גבלה במדינות נוצריות. החל מהמחצית השנייה של המאה ה-10, התחילה הנצרות לפרוח בתחומה, הודות למיסיונרים שהגיעו בעיקר מגרמניה בין השנים 945–963. מנהיגים חשובים של הנסיכות, ה"גיולה" וה"הרקה" (השופט) הסכימו להתנצר. בשנת 973 גזה, שליט הונגריה וכל ביתו הוטבלו לנצרות, והוא חתם על שלום פורמלי עם הקיסר אוטו הראשון. בפועל הוא נשאר פאגאני במידה רבה, נאמן לחינוך הפאגאני שקיבל מאביו טאקשון. בימי שלטונו הוקם בשנת 996 המנזר הנוצרי הראשון בהונגריה - מנזר בנדיקטיני. השינויים הדתיים הקבילו למעבר מדרך החיים הנוודית למחצה לחיים מיושבים.
ארגון המדינה
עד שנת 907 (או אולי 904) נמצאה הונגריה במשטר דיארכי, המאומץ כנראה מהכוזרים, לפיו השלטון התחלק בין המנהיג הדתי ה"קנדה" והמנהיג הצבאי, ה"גיולה". לא ידוע בדיוק במי מהם החזיק ארפאד ובמי קורסן. ייתכן כי לאחר מות הקנדה קורסן, חלוקה זו של התארים פסקה וארפאד הפך למנהיג היחיד של הנסיכות. הקיסר הביזנטי קונסטנטיטנוס פורפיריגנטוס קרא לארפאד "או מגאס ארכון", "הנסיך הגדול של טורקיה" וכל השליטים במאה ה-10 בהונגריה נקראו כך. לפי כללי הבכירות האגנטית, לזקני השבט הייתה עדיפות בירושת הנהגת הנסיכות. ייתכן כי הנסיכים הגדולים של הונגריה לא החזיקו בכוח העליון במדינה, מפני שבעת המסעות הצבאיים מערבה ודרומה, נחלש השלטון המרכזי של הנסיכים. במחצית הראשונה של המאה ה-10 לא נשמרו אזכורים של הנסיכים הגדולים פרט למקרה אחד, שבו צוין בשנת 947 שמו של טאקשון כ"דוכס הונגריה" (Taxis-dux, dux Tocsun). לעומת זאת גדל תפקידם של מנהיגים צבאיים כמו למשל בולצ'ו ולל. נסיכים מבית ארפאד נשאו שמות טורקיים כמו ברוב שבטי ההונגרים.
האוכלוסייה
ישנן הערכות שונות של גודל האוכלוסייה של הונגריה במאה ה-10, אשר נעות בין 250,000 ל-1.500,000 בשנת 900. אין עדות ארכאולוגית לכך שאצילים הונגרים חיו בטירות במאה ה-10. עד כה נמצא רק בניין מבוצר אחד שנבנה במאה ה-9, טירת מושאפורץ או זאלאוואר. רק חפירות מן המאה ה-11 הדגימו תהליכי בנייה של טירות. עם זאת, בבורשוד נראה כי אצילים וכמרים כבר גרו במאה ה-10 בבתי עשויי אבן. הגאוגרפים המוסלמים מציינים כי ההונגרים היו דרי מאהלים. פרט לאוהלים גרו פשוטי העם במגורים חפורים בבורות, לפעמים עם יותר חדרים, ובבתים מעץ ואבן.
ברברה מורגנשטרן
ברברה מורגנשטרן (בגרמנית: Barbara Morgenstern; נולדה ב-19 במרץ 1971 בהאגן, גרמניה) היא מוזיקאית וזמרת גרמנייה.
חייה
ברברה מורגנשטרן נולדה בהאגן והחלה ללמוד נגינה בגיל צעיר. אחרי סיום הלימודים היא החליטה להתחיל בקריירה בתחום המוזיקה ועברה להמבורג. בהיותה בהמבורג היא הייתה בסגל מקהלה. בשנת 1994 ברברה מורגנשטרן עברה לברלין ותחילה ניגנה בלהקה. משנת 1996 היא מתרכזת ביצירת מוזיקה משלה.
בשנים 1997–1998 ברברה מורגנשטרן הוציאה את הקלטות הראשונות שלה. בהמשך היא עשתה סיבוב הופעות בגרמניה, אוסטריה ושווייץ. בשנת 1998 יצאה האלבום הראשון של הזמרת. בהמשך היא הוציאה אלבומים נוספים בשיתוף פעולה עם מוזיקאים גרמנים אחרים.
איסור שוחד
איסור שוחד הוא מצוות לא תעשה מהתורה על קבלת שוחד בידי הדיינים.
התורה אוסרת על השופט לקחת שוחד: ;. רש"י, בפירושו לפסוק בספר שמות, מציין שהאיסור חל אף אם השוחד ניתן כדי לשפוט אמת.
בנבואתו הראשונה מאשים ישעיהו הנביא:.
בתלמוד נאמר "אפילו צדיק גמור ולוקח שוחד, אינו נפטר מן העולם בלא טירוף דעת". בהמשך מומחשת הזהירות שנקטו חכמים גם מאבק שוחד, שהוא מעשה שיש בו רק דמיון לשוחד. מסופר על האמורא שמואל שעבר על גשר. בא אדם ונתן לו יד, לסייע לו במעבר הגשר. אמר לו שמואל: מה מעשיך פה? אמר לו: דין יש לי בפניך. אמר לו: פסול אני לך לדין.
מאוחר יותר הורחב האיסור על קבלת טובת הנאה מבעל דין גם לאחר שהסתיים המשפט. הרמ"א כתב בעניין זה במאה ה-16: "דיין שדן כבר, ובא הבעל דין ליתן לו מתנה על שהפך בזכותו - אסור לו לקבלו".
אף שבתורה מוצג איסור שוחד כאיסור על המקבל, הרחיבו חז"ל איסור זה גם לנותן, בבחינת "לפני עיוור לא תיתן מכשול".
איסור מתן שוחד וקבלתו מתייחס גם לשופט נכרי, משום שגם בני נח נצטוו על הדינים, ואף להם אסור לקבל שוחד, ומי שמציע להם שוחד, עושה עוולה, וגם גורם להם מכשול.
מגנר איסאקסן
מגנר איסאקסן (בנורווגית: Magnar Isaksen; 13 באוקטובר 1910 – 8 ביוני 1979) היה כדורגלן נורווגי, ששיחק בעמדת החלוץ.