cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרדיננד לסל
חזרה לפעילות פוליטית בסוף שנות ה-50
הדמיון בין רעיונותיו המדיניים של לסל ובין פעולותיו של ביסמרק כראש ממשלת פרוסיה, עורר ביקורת רבה כלפיו בקרב המרקסיסטים. בעיניהם, ערעור על השליטה של בית הבסבורג במרכז אירופה, היה דבר שלילי. מרקס ואנגלס, בניגוד ללסל, חזו כי המהפכה הדמוקרטית שתתחולל בגרמניה תירש את נחלות הכתר ההבסבורגי, ותכונן בבוא היום שוק גרמני לאומי רחב, מנתיב הדנובה עד לים האדריאטי. לכן הם נקטו במדיניות פרו-אוסטרית, לעומת לסל, שנקט במדיניות פרו-פרוסית. בשעה זו טען מרקס כי בינו ובין לסל מתקיים ניגוד מוחלט בכל, והם דומים אך ורק בחזון אחרית הימים.
לאחר המלחמה באיטליה קשר לסל קשרים עם התנועה הלאומית האיטלקית, והושפע עמוקות מאיגודי הפועלים הלאומיים וארגוני המגן העממיים באיטליה. שם החל להתגבש במחשבתו ייסוד איגוד פועלים כלל גרמני, בטרם היות האיחוד הפוליטי של גרמניה. ב-1861 פרסם לסל מחקר מקיף בשם 'מערכת של זכויות נרכשות' (System der erworbenen Rechte), וספג ביקורת קשה. הייתה זו היצירה המחקרית הרחבה ביותר שפרסם, והיא כוונה לחוגי הפילוסופיה והמדעים. הביקורת הקשה הביאה לתמורה בכתיבתו של לסל, שהחלה לפנות יותר ל'עם הפשוט' ופחות לחוגים אינטלקטואלים.
'אידיאת מעמד הפועלים' והביקורת על לסל בראשית שנות ה-60
המפלגה הפרוגרסיבית הגרמנית ומייסדה, פרנץ הרמן שולצה-דליטש, אימצו את עקרון ה'עזרה עצמית' כפתרון למצוקת הפועלים. בפתרון ליברלי זה הם עודדו את הפועלים לחסוך משכרם, לרכוש השכלה ולהתקדם מבחינה מקצועית ופוליטית. שולצה-דליטש קרא לפועלים להשתלב במאבק הלאומי כשותפים זוטרים ולחזק את סמכות הפרלמנט אל מול הממסד הצבאי והבירוקרטי. הייתה זו אפוא קריאה לארגון תנועת פועלים בחסות מפלגת הליברלים. לסל, שפעל לבד כנגד גופים מאורגנים וראה עצמו כעומד בראש מפלגת יחיד, הציע לפועלים פתרון שונה, תוך שהוא מבקר בחריפות את עקרון ה'עזרה עצמית'. ב-1862 הרצה בפני איגודי פועלים, והוציא את הרצאתו בספר המפורסם 'פרוגרמה של פועלים'. דברי התעמולה שלו הצביעו על הקשר שבין מציאות חייהם בהיסטוריה העכשווית ובין 'האידיאה של מעמד הפועלים', אותה אידיאה הגליאנית שמסבירה את תפקידם המרכזי של הפועלים, בהפלת 'האידיאה הליברלית', שמצידה הפילה את 'האידיאה הפיאודלית':
לאחר שתושג זכות הבחירה הכללית, טען לסל, יוכלו הפועלים לעצב את המדינה לפי צורכי הכלל. השוויון הבורגני, גרס, אינו צודק ואינו נותן הזדמנות שווה לחסרי הרכוש, שמהווים את רוב החברה. בניגוד לליברלים, הדגיש לסל את יחסי המעמדות ואת התביעה לזכות הבחירה הדמוקרטית. דבריו היו מלאי תעוזה וקראו תיגר על המפלגה הפרוגרסיבית, שהצליחה לזכות עד אז באהדת הפועלים, בייחוד בברלין.
הביקורת הוטחה בו מימין ומשמאל. הליברלים חיזקו את הקריאה ל'עזרה עצמית' והשמיצו אותו כמי שמבקש למכור את הפועלים למדינה הפרוסית ה'עריצה' כדברם. המרקסיסטים ביקרו את גישתו האידיאלית וטענו שהוא מעתיק את דבריו מן המניפסט הקומוניסטי. בעיניהם, לא רק שלסל רצה להביא לפשרה במסגרת מלחמת המעמדות, הוא אף האדיר את מעמדה של המדינה וראה בשלטון מטרה נשגבת. מימין כינוהו 'משרת הריאקציה', ומשמאל 'הבארון איציג' הגנדרן. רק צירוף מקרים מיוחד שהביא לקשר עם פועלי לייפציג, הפריד בין מאבקו של לסל כ'גלדיאטור' בודד, ובין הקמת מפלגת הפועלים הגרמנית הראשונה.
ייסוד איגוד הפועלים הגרמני הכללי
בתחילה, הביע לסל התנגדות לרעיון הקונגרס. הוא לא זיהה את הפוטנציאל המהפכני שבו, ופטר את ההצעה כחסרת חשיבות. רק לאחר ששוכנע בפוטנציאל הטמון בדבר, הסכים לתת את הדרכתו, אך עשה זאת בתנאי שייעודו של הקונגרס ישונה לטובת הקמת מפלגה. למפלגה הוא ייעד מטרה אחת נכספת – תביעת זכות הבחירה הכללית:
לשיטת לסל היה זה האמצעי היחיד שיכול לשפר את מצבו החומרי של מעמד הפועלים. הפגישה הסתיימה באווירה של אקסטזה מצד שני הצדדים; השלישייה חזרה ללייפציג ובפיה הבשורה כי נמצא המנהיג לתנועתם, והחלה לארגן את הוועדה היוזמת. לסל החל לעבוד במהרה על גיבוש המצע למפלגה החדשה. תוך זמן קצר, במרץ 1863, הוציא בדפוס את 'איגרת התשובה לפועלי לייפציג'; האיגרת הייתה למסמך היסטורי, שהביע לראשונה את רעיון מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית. האיגרת, שנכתבה כמניפסט, סחפה אחריה את מרבית חברי הוועדה היוזמת בלייפציג. הם ביטלו את רעיון הקונגרס, והחלו לארגן את מפלגת הפועלים. 'איגרת התשובה' הייתה למצע הראשוני של הגוף המפלגתי "אגודת הפועלים הגרמנית הכללית" (Allgemeiner Deutscher Arbeiterverein), ה-ADAV, שנקראה כך על שום שמוצאה היה מאגודה להשכלה של פועלים.
מבחינתם של בני תקופתו, הציבה האיגרת את לסל בשורה אחת עם מניחי היסודות של הסוציאליזם הפוליטי והחברתי, דוגמת רוברט אואן, פרודון, מרקס ואנגלס, ובאקונין. המשותף לכל אלה הוא לא בהכרח השפעתם התאורטית, כי אם הפיכת הלכה למעשה; אצל לסל, המעשה היה הקמת מפלגת הפועלים. בכך הניח את התשתית לפוליטיזציה של תנועת הפועלים, שעד אז לא הופיעה כיישות מפלגתית.
ב-23 במאי 1863 נוסדה באספה המכוננת בלייפציג מפלגת הפועלים (ה-ADAV), ולסל הוכרז כנשיאה הראשון ל-5 שנים. לכינוס הרשמי הגיעו נציגים מ-12 ערים שונות, ביניהן המבורג, פרנקפורט ודיסלדורף, שם פעל לסל בימי המהפכה של 1848–1849. חרף העובדה כי חברים רבים הסתייגו מתוכן המצע שלה, ביטאה המפלגה צורך ממשי, באשר רבים מן המהפכנים הגולים ששבו לגרמניה ב-1861, מצאו בה את ביתם החדש. תקנון המפלגה היה דמוקרטי, והקנה לכל חבר זכות הצבעה שווה. עם זאת, לנשיא ניתנו סמכויות נרחבות, כמו הצעת יוזמות חדשות שדרשו אישור רק בדיעבד. הוא גם היה אחראי על הקשר בין הערים השונות, ומינה את פעילי המפלגה המורשים בכל סניף. בפועל, התנהלה המפלגה באופן ריכוזי וארגונה היה בנוי על דיקטטורת הנשיא.
בראשית דרכו, לא הצליח ארגון ה-ADAV להתבסס במקומות בהם פעלו זה מכבר ארגוני הליברלים. רק באזורי תעשייה כפריים למחצה, כמו שלזיה וסביבות דיסלדורף, ניכרה פעולתו הנרחבת. בכל העת לא וויתר לסל על הניסיון 'לכבוש' את ברלין ופועליה, שהיו נתונים להשפעת המפלגה הפרוגרסיבית. זו האחרונה הנחילה לו תבוסות במאבק על דעת הקהל בעיר הבירה; בקרב פועלי ברלין נחשד לסל כמשרתם של ביסמרק והשמרנים.
המרקסיסטים לא היו חלק מן ה-ADAV. וילהלם ליבקנכט, איש אמונו של מרקס ומי שהקים לימים, יחד עם אוגוסט בבל, את מפלגת הפועלים בסקסוניה, תיאר את לסל כמי שמנסה להחליש את האופוזיציה שנבנתה מול השמרנים, ומשרת את ביסמרק באופן ישיר.
הקשר עם אוטו פון ביסמרק
בשנותיו האחרונות של לסל, התקיימו מספר פגישות וחילופי מכתבים בינו ובין הקנצלר אוטו פון ביסמרק. הפגישות החלו בחודשים שקדמו להקמת מפלגת הפועלים, ביוזמתו של ביסמרק. לאחר התגבשות רעיון הקונגרס הכללי של הפועלים, והתרחבות פעילות המפלגה הפרוגרסיבית והאיגודים, ביקש ביסמרק להרחיב את ראייתו אודות בעיית תנועת הפועלים. מפני שהיה מוקף בסביבה של יועצים שמרנים ודתיים, הזמין אליו נציג משורות השמאל. בנוסף, חשב ביסמרק כי יוכל לבלום את הכוח הליברלי העולה בפרוסיה על ידי ברית עם מעמד הפועלים, וחשב שלסל הוא מי שיוכל לגבש את הפועלים לתנועה פוליטית. בעיני ביסמרק, לסל לא היה קוסמופוליט כמו שאר הסוציאליסטים, אלא פרוסי הנאמן למלכו. המשך הקשר נבע מהקמת ה-ADAV ותפקידו של לסל כמנהיג המפלגה.
ביסמרק עצמו התרשם מאוד מאישיותו של לסל, הוא כותב:
מותו
בשנת חייו האחרונה התרכז לסל בבניית מפלגת הפועלים. נסע ללא הרף בין הערים השונות, גייס תומכים, נשא נאומים, כתב מאמרים, ומינה בעלי תפקידים שונים. מטרתו הייתה להכין את המפלגה לכך שתוכל להתקיים גם ללא הנהגתו הפעילה, אם יימצא מחוץ לפרוסיה. בנוסף, רצה לקבע את דמותו כמנהיג המסוגל לנהל את הארגון גם מרחוק. לפיכך גיבש פולחן אישיות סביב הנהגתו, ונהג בריחוק כלפי תומכיו. לאחר מותו לבש פולחן האישיות של לסל אופי משיחי.
לצד זה ניהל מאבק משפטי מתיש נגד מערכת המשפט הפרוסית, שהאשימה אותו בהוצאת ספרי תעמולה חתרניים. בקיץ 1864 שהה לסל בבית הבראה בשווייץ. בזמן שהותו שם פגש בעלמה הלנה דניגס (Dönniges), בת למשפחת אצולה פרוסית. את הלנה הכיר עוד מלפני כן בחוגים הבורגניים של ברלין, והיא הייתה ידועה כעלמת חן שרבו סביבה המחזרים. אביה היה שגריר מלך בוואריה בברן, בירת שווייץ, ואמה הייתה יהודיה בת למשפחת בנקאים עשירה. בין לסל והלנה הצעירה נרקמה מערכת יחסים סוערת, ובמהלך השבוע המשותף שלהם בבית ההבראה תכננו לברוח לצרפת ולהינשא בחשאי.
לסל ידע שמשפחת דניגס לא תקבל אותו לחיקה, בשל יהדותו וייחוסו הדל. לאחר שהלנה שבה לבית הוריה בברן, היא התוודתה בפניהם על אהבתה ללסל. הוריה כלאו אותה בחדרה כדי למנוע מפגש חוזר איתו, וקראו בדחיפות לחתנה לשעבר. שמו היה יאנקו ראקוביצה (Racowitza). הוא היה סטודנט בן תשע-עשרה, חולה שחפת, נצר למשפחת אצולה רומנית – שלא היה זוכה להתחתן עם הלנה בגלל מחלתו. בעיני המשפחה המבוהלת, אפילו ראקוביצה השחפן היה עדיף על יהודי מפוקפק משלזיה, שנודע בשערוריותיו הרבות. לסל רצה בהלנה בכל מאודו. עם זאת, לא הסכים להצעת הבריחה לצרפת, מפני שביקש להינשא לה באופן חוקי. הוא נסע אחריה לברן, והצליח ליצור איתה קשר דרך המשרתת שלה. בעזרת המשרתת הצליחה הלנה להימלט לזרועותיו של לסל, אך הוא השיב אותה לאמה במחווה של כבוד אבירי. האם לא התרשמה מגינוני האבירות, וכלאה את הלנה בשנית.
שליחי המשפחה באו אל לסל, מסרו לו הודעה כי הלנה עתידה להינשא לראקוביצה, ושיקרו לו כי היא עזבה זה מכבר את העיר; הם ציינו כי נישואין עם לסל יביאו לחילול כבוד המשפחה. לסל החליט לא לוותר, ופנה לידידיו, ביניהם הרוזנת פון האצפלדט, שיסייעו לו להפעיל לחץ על המשפחה. בין השאר פנו החברים למלך בוואריה, אדונו של האב דניגס, שמצידו גילה חוסר רצון להתערב ב-"ענייני יהודים". כאשר מסר לו חברו כי הלנה נטשה אותו והחליטה להתכחש לו, עלתה בליבו של לסל תחושת נקם. הוא תבע לקיים דו-קרב על העלבון שנגרם לו מצד המשפחה, וביקש מאדון דניגס ומשליחי המשפחה להתייצב נגדו על מנת להשיב את כבודו הרמוס. לסל דרש דם שיסיר את הכתם שדבק בו וישיב לו את כבודו הגברי.
האב דניגס הסתלק מן העיר ברן, והמשפחה החליטה כי יאנקו ראקוביצה, אף שלא לקח חלק פעיל בפרשה, יגן על כבודה בדו-קרב עם לסל. עתה היה לסל משוחרר מן הפחד שילעגו לו, ובז להלנה על חולשתה. הדו-קרב עצמו לא הטריד אותו, והוא בקושי השתכנע להתאמן מעט בירי באקדח. ראקוביצה לעומתו, שמעולם לא אחז בנשק, התאמן במסירות לקראת הקרב.
לפי עדויות מכריו, לסל ניגש לדו-קרב כאשר אימת המוות לא מעסיקה אותו. הוא כתב צוואה מפורטת, אך ביקש כי הדו-קרב יתנהל על אדמת צרפת, כדי שיוכל לאחר מכן להוסיף לשבת בז'נבה. ב-28 באוגוסט התייצבו שני היריבים עם שחר בחורשה מחוץ לעיר ז'נבה, בפרוור קָרוּז' (Carouge) שהיה בשטח צרפת. ראקוביצה ירה ראשון ממרחק של כ-15 מטרים ופגע במפשעתו של לסל. לסל ירה בחזרה אך החטיא. הוא צעד שני צעדים הצידה והתמוטט באומרו כי נפצע. כעבור שלושה ימים נפטר בייסורים נוראים.
מורשת לסל
לצד האבל והתדהמה על מותו בטרם עת של לסל, הוסיפו תומכיו לפעול ולהמשיך בדרכו. הרוזנת פון האצפלדט מינתה עצמה לאחראית על עזבונו, והתערבה בהוצאה לפועל של צוואתו. ארגון ה-ADAV גדל בקצב מואץ לאחר מותו והגיע ל-4,200 חברים רשומים. נדבך חשוב בהפיכתו למפלגה מודרנית רחבה היה הקמת ביטאונו 'הסוציאל-דמוקרט'.
לאחר מותו, נודעה למפעלו של לסל משמעות מיתית והיסטורית גם יחד. בתוך מפלגתו פנימה הועלה לסל לדרגת משיח, ומשוררים ומטיפים נשאו דרשות בזכותו. פון שווייצר, מי שהיה יורשו כנשיא ה-ADAV, הודה כי אינו יכול לדכא את פולחן האישיות שקם ללסל.
פרידריך אנגלס גייס כעבור שנים את תלמידו הצעיר אדוארד ברנשטיין, למטרת כתיבת הביוגרפיה של לסל, על מנת להסיר מדמותו את הילת המשיח שדבקה בו. בביוגרפיה שיצאה ב-1892 כתב ברנשטיין כי תרומתו ההיסטורית של לסל הייתה שנתן לתנועת הפועלים את כלי נשקה - חרב התעמולה וחרב הדעת, ולימד אותם את חשיבות ההתארגנות הפוליטית העצמאית. לנין אף הודה שהביוגרפיה הריאליסטית של לסל, שנכתבה על ידי ברנשטיין, גרמה לו להעריץ את מהפכנותו של האיש, אף כי לא היה מרקסיסט.
אף כי חלקו על לסל כאדם וכהוגה, לא יכלו מרקס ואנגלס להתנגד לתנועה שהקים. הם שיתפו את מפלגתו באינטרנציונל הראשון, שקם ב-1864 מיד לאחר מותו. למעשה, עד הקמת 'מפלגת העם הסקסונית' (Sächsische Volkspartei) ב-1867, על ידי אוגוסט בבל וקרל ליבקנכט, הייתה מפלגתו של לסל מפלגת הפועלים היחידה באירופה; לכל אורך הדרך הייתה בעלת גישה רפורמית ושאפה להיות חלק מן הפרלמנט. שתי המפלגות התאחדו ב-1875, ויצרו את ה-SPD, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית, שאיחדה בין הלסליאנים למרקסיסטים.
בשירו של אריק איינשטיין "זה לא בדיוק געגוע" (שתי גיטרות בס תופים 2004), מוזכר רחוב לסל בתל אביב, שסימל עבור איינשטיין את עולם הערכים שעליו התחנך – ברחוב לסל שוכן בית החינוך ע"ש א.ד. גורדון, שהיה ידוע כבית ספר ברוח תנועת העבודה הישראלית.
גישתו ליהדות
בצעירותו בברסלאו דבק לסל בחינוכו היהודי והעריץ את אברהם גייגר. הוא נהג ללכת לבית הכנסת ולחגוג את החגים עם משפחתו. עם הגיעו לאוניברסיטה החל לזנוח בהדרגה את עניינו ביהודים וביהדות. בשלב הבוגר של חייו לא עסק לסל בפומבי במוצאו היהודי. אולם בכתביו האישיים נמצאו שתי התייחסויות בולטות לכך: הראשונה, כשכתב לרוזנת על ביקורו באימפריה העות'מאנית, בו גילה דמיון רב בין הזמירות של המוסלמים ובין הניגונים היהודיים ששמע בילדותו בבית הכנסת. השנייה, כשכתב לאחת ממושאי האהבה שלו, שהייתה גם היא ממוצא יהודי, על כך שיהיה לו קשה להמיר את דתו לנצרות, אולם הבהיר מיד כי: "אינני אוהב את היהודים כלל, אני אפילו שונא אותם באופן כללי. איני רואה בהם שום דבר חוץ מאשר בניו המנוונים מאוד של עבר מפואר, שהיה ואיננו עוד".
לסל חלק על תפיסתו של שותפו משה הס ביחס ללאומיות היהודיות. הס טען כי הזכות להגדרה עצמית של כל לאום תלויה אך ורק ברצונו כקולקטיב. לסל, כתלמידו של הגל, החזיק בתפיסה אידיאלית הגורסת כי הלאומיות היהודית היא חסרת תוקף היסטורי, והכיר בתפקידו של העם הגרמני כנושאה של 'רוח' (Geist) האנושות. הוא ראה את יהדות מזרח אירופה כדת בלבד ולא כלאום.
לסל לא החשיב את יהדותו, אך היה מודע לכך שלא זכה למעמד חברתי הולם בגללה; היו שראו בו יהודי גם אם לא העיד על עצמו ככזה. בכתביו נמצאו עדויות לכך שתיעב יהודים, בין השאר כי ספג השמצות על התנהגותו היהודית ה'טיפוסית'. אולם חוג מכריו בברלין היה מורכב מיהודים, כמו גם מאנטישמים. אלה שראה בהן מועמדות לנישואין היו בחלקן יהודיות, ובכללן זו שגרמה לדו-קרב שהביא למותו. אף כי לא ראה ביהדותו מניע בפועלו, וגם אם לא רצה בכך, הייתה היהדות מרכיב בזהותו החברתית.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
התרוממות (סרט)
התרוממות הוא סרט קולנוע ישראלי שעלה לאקרנים במאי 1970 בהשתתפותם של שלישיית הגשש החיוור.
בסרט מתוארים שלושה חברים ונשותיהם המחליטים לקיים מסיבת חילופי זוגות על מנת להכניס ריגוש בחייהם. אולם עם התפתחות העניינים מתחילים השישה להתחרט.
באוקטובר 2012 היה אמור הסרט להיות מוקרן בסינמטק של פריז, במסגרת רטרוספקטיבה של סרטי אורי זוהר. ההקרנה בוטלה, לאחר ששייקה לוי הודיע בשם בעלי הזכויות לסרט כי לא יותר כל שימוש בו. לדברי לוי, הגששים "מתביישים בסרט הזה". עם זאת, הסרט הוקרן מספר פעמים בטלוויזיה, ישנם עותקים פיראטיים שלו על גבי קלטות וידאו, והוא ניתן להורדה באיכות ירודה באינטרנט.
אורמון-דסו
אורמון-דסוּ (בצרפתית Ormont-Dessous) היא רשות מקומית (קומונה) ב מחוז אגל בקנטון וו בשווייץ.
היסטוריה
אורמון-דסוּ מוזכרת לראשונה בשנת 1200 בשם "אורמון" (Ormont), ובשנת 1564 מוזכרת בשם בה-אורמון (Bas-Ormont). בעבר נקראה בגרמנית בשם אורמונד (Ormund) אך שם זה כבר אינו בשימוש.
גאוגרפיה
שטחה של אורמון-דסוּ נמצא על רכס האלפים הברניים מעל העיר אגל באזור אגל שבקנטון וו באמצע עמק גרנד-או (Grande-Eau valley).
שטחה הכולל הוא 64.07 קמ"ר מתוכם 24.93 קמ"ר (38.9%) משמשים לגידולים חקלאיים, 29.07 קמ"ר (45.4%) הם שטחים מיוערים, 2.05 קמ"ר (3.2%) הם שטחים מיושבים, 1.26 קמ"ר (2%) הם שטחי מים (אגמים ונהרות) ו-6.71 קמ"ר (10.5%) הם אדמה לא יצרנית.
המועצה גובלת ביישובים אגל, אולון, לזאן, קורברייה (Corbeyrier), ווילנב (Villeneuve), ובמועצות האזוריות שאטו ד'אה (Château-d'Œx) ואורמון-דסִי (Ormont-Dessus).
יישובים
במועצה האזורית אורמון-דסו נכללים היישובים הבאים:
דמוגרפיה
מספר התושבים ברשות המקומית אורמון-דסו הוא 1,025 (נכון לדצמבר 2012). בעשר השנים האחרונות גדלה האוכלוסייה ב-9.2% עקב הגירה ופחתה ב-5.5% עקב מאזן לידות ופטירות שלילי, ובסך הכל גדלה האוכלוסייה ב-3.4%.
93% מתושבי אורמון-דסו מדברים צרפתית כשפתם הראשונה, 3.1% דוברי גרמנית ו-1.5% פורטוגזית.
34% מהאוכלוסייה הם ילידי הרשות המקומית אורמון-דסו, 29.9% הם ילידי מקומות אחרים בקנטון וו, 14% הם ילידי מקומות אחרים בשווייץ ו-11.8% נולדו מחוץ לשווייץ.
להלן השינויים בגודל האוכלוסייה באורמון-דסו בעשורים האחרונים:
קוקון 2: החזרה
קוקון 2: החזרה (במקור: Cocoon: The Return) הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי משנת 1988 בבימויו של דניאל פטרי.
עלילת הסרט
לאחר שהם פוגשים בחייזרים בשנית, שלושת זוגות הקשישים מהסרט המקורי אינם בטוחים אם הם מעוניינים לעבור לכוכב אנטריה ולחיות לנצח או אם הם מעדיפים להישאר על כדור הארץ ולהישאר בני תמותה. ג'ו (מגולם על ידי יום קרונין) לומד בהמשך כי הלוקמיה שלו חזרה והוא מבין כי הוא יבריא שוב רק אם הוא ועלמה (מגולמת על ידי ג'סיקה טנדי) יעזבו את כדור הארץ. עם זאת, כאשר עלמה נפגעת על ידי מכונית, ג'ו נותן את שארית כוחו על מנת להצילה. ארתור ובס (דון אמיצ'י וגוון ורדון) לומדים כי בס בהריון, ומחליטים לגדל את הילד בכוכב אנטריה על מנת שהם יוכלו לחיות מספיק זמן כדי לראות אותו גדל. בן ומרילין (וילפורד ברימלי ומורין סטייפלטון) מחליטים כי הם מעדיפים להישאר עם המשפחות שלהם בכדור הארץ מאשר לחיות לנצח בכוכב אנטריה.
החייזרים והקשישים צריכים בהמשך לפרוץ למעבדה על מנת שהחייזרים יוכלו לקחת עימם גולם חיזרי שנלקח על ידי צוות חוקרים לכוכב אנטריה.
בסוף הסרט ג'ק (מגולם על ידי סטיב גוטנברג) לוקח אותם בספינתו ללב הים, שם הם נאספים על ידי ספינת חלל של החייזרים.
ביקורות ותגובות
הסרט קיבל ביקורות שליליות ולציון 36% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 11 ביקורות.
מותחן ארוטי
מותחנים ארוטיים הופיעו כז'אנר מובהק בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, בעקבות הצלחת הסרט "חיזור גורלי" ב-1987, והמשיכו להיות פופולרים תחילת שנות ה-90. סרטי אולפן של "התקופה הקלאסית" הזו, דוגמת "אינסטינקט בסיסי" של פול ורהובן, היו שוברי קופות, עם במאים בעלי שם, וכיכבו בהם שחקנים בעלי פרופיל גבוה. הפופולריות של הז'אנר הולידה תעשיית של הפקות רווחיות, בידי מפיקים עצמאיים, עבור שוקי קלטות ה-VHS והטלוויזיה בכבלים, שהתפתחו באותה העת ברחבי העולם. עד סוף שנות ה-90, שינויים תרבותיים ועליית האינטרנט, הביאו לירידה בכוח המשיכה הפופולרי של הז'אנר ומספר ההפקות.
מאפייני הז'אנר
מאפייני הז'אנר כוללים לרוב שתי דמויות עיקריות הפאם פאטאל ו"הבחור הרע".
הפאם הפאטאל
סוג הדמות של הפאטאל - אישה מושכת, מסתורית ומפתה - משותף לסרטי מתח ארוטי רבים. נשים מרושעות, אפילו קטלניות, שמבצעות מניפולציות וממלכדות את הדמויות הגבריות, ולעיתים הן בשליטה מוחלטת על הגברים. דוגמת "קתרין טרמל" הקפואה של שרון סטון ב"אינסטינקט בסיסי", או "ברידג'ט" של לינדה פיורנטינו בסרט "הפיתוי האחרון". נשים הדוחות באופן אקטיבי את הביתיות על כל צורותיה, מחזיקות מעמד בצורה מאיימת ובעלות קריירות מצליחות. התיאור הבוטה ביותר של הפאם פטאל הוא דמותה של רבקה קרלסון, אותה גילמה מדונה בסרט "גוף הראיות" משנת 1993. במשפט על רצח אהובה, רבקה מתוארת על ידי התובע בתור "לא שונה מאקדח או סכין או כל סוג של נשק". במותחנים ארוטיים, הדינמיקה הכוחנית מתערערת כאשר הנשים הופכות גברים לכלי משחק גמישים, ולקו העלילה של כמעט כל הסרטים הללו סובב סביב רעיון אחד: גברים הם בעצם טיפשים; מסונוורים ממין וחסרי אונים מול האם פאטאל.
הפאם פטאל של מותחנים ארוטיים התגבש על רקע מה שהסקסולוג/סוציולוג הגרמני וולקמאר סיגוש ראה כ"מהפכה הנאו-מינית", טרנספורמציה תרבותית וחברתית אדירה של המיניות במהלך שנות ה-80 וה-90". תנועות פמיניסטיות של שנות ה-60 וה-70 הביאו להזדמנויות סוציו-אקונומיות גדולות יותר לנשים של שנות ה-80; לפיכך, הפאם פטאל במותחנים ארוטיים "מגלמות באופן בוטה את החרדות הגבריות מפני עצמאותן הכלכלית והמקצועית המתפתחת של נשים". אף על פי שדמויות נשיות אלו החזיקו בעצמאות וכוח, הן היו מוגבלות בדרך כלל לשימוש בגופן ובמיניות שלהן ככלי נשק. יתר על כן, סרטים מסוימים ראו את הגיבור הגברי מנצח בסופו של דבר את הפאם פטאל, ומכניע את האיום שהיא מייצגת.
הבחור הרע
המקבילה לפאם פטאל הוא הבחור הרע, גבר שעובר מניפולציה בקלות על ידי הפאם פטאל. הבחור הרע מוצג בעצמו באופן מיני, כאשר חלק מהסרטים מציגים עירום גברי חזיתי מלא בנוסף לעירום נשי, כמו בסרטים: ג'יגולו אמריקאי, Color of Night ו-Wild Things. הבחור הרע, שעובד בדרך כלל במקצוע צווארון לבן, רואה בפאם פטאל דרך לעבור מעולם של נורמליות לעולם של סכנה ארוטית.
היסטוריה
המותחן הארוטי הוא צאצא ישיר של סרטי פילם נואר של שנות ה-40 וה-50, ז'אנר של סרטי פשע ותעלומה מסוגננים, החוקר את העולם התחתון האפל של אמריקה שלאחר מלחמת העולם השנייה. הסרט "כחום הגוף" משנת 1981, אחד הסרטים הראשונים ב"תקופה הקלאסית" של המותחן הארוטי, נוצר בעצמו בהשראת הסרט "ביטוח חיים כפול" משנת 1944.
כנסיית לורנץ הקדוש
כנסיית לורנץ הקדוש (גרמנית: St. Lorenz) היא כנסייה רבת חשיבות הממוקמת בליבה ההיסטורי של העיר נירנברג, גרמניה הקרויה על שם לאורנטיוס מרומא.
היסטוריה
הכנסייה נבנתה בין שנת 1243 ל-1315 לספירה בסגנון האדריכלות הגותית. היא נבנתה בליווים של שני מגדלים עצומים המתנשאים לגובה של כ-80 מטרים. חלון הרוזטה הגדול של הכנסייה הותקן במקום בשנות שלטונו של הקיסר קרל הרביעי בעוד שבניית בית המקהלה החל להיבנות בשנת 1445 על ידי קונראד רוריקזר (Konrad Roriczer).
יצירות אמנות
מבין יצירות האמנות החשובות שמכילה הכנסייה נמנה ה שיצר אדם קראפט בשנים 1493–1496, כך גם הנברשת המרהיבה שנוצרה על ידי וייט סטוס (בין 1517-1518, גרמנית: Veit Stoß). וייט הכין גם את יצירת האמנות "הבשורה" השוכנת גם היא בכנסייה (נוצרה בשנת 1518), את מזבח דוקארוס (Deocarus) ומזבח קרל (Krell). נוסף על כך וייט יצר את הפסל המתאר את צליבת ישוע המתנוסס במזבח של המקהלה וגם פסל גדול ממדים של המלאך מיכאל. אדם קראפט לעומת זאת יצר מזבח משלו המלווה בחלונות ויטראז גדולים ברקע שחלקם נוצרו על ידיו.
דזירה ארטו
דזירה ארטו (בצרפתית: Désirée Artôt; 21 ביולי 1835 - 3 באפריל 1907) הייתה זמרת סופרן (מצו סופרן בראשית דרכה) בלגית, שעשתה לה שם באופרה גרמנית ואיטלקית ושרה בעיקר בגרמניה. בשנת 1868 הייתה מאורסת לתקופה קצרה למלחין פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, שטען כי הייתה האישה היחידה שאהב מעודו. ייתכן, ששילב את שמה בצופן ביצירות כמו קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 ורומיאו ויוליה. אחרי נישואיה לבריטון הספרדי מריאנו פאדילה אי ראמוס ב-1869, נודעה בשם דזירה ארטו דה פאדילה או דזירה ארטו-פאדילה.
ראשית הקריירה
ארטו למדה אצל פולין גארסיה-ויארדו ופרנצ'סקו למפרטי בלונדון ובפריז. היא הופיעה בקונצרטים בבלגיה ובהולנד וב-19 ביוני 1857 בקונצרט מלכותי באנגליה. ג'אקומו מאיירבר הזמין אותה להופיע באופרה של פריז, שם הופיעה לראשונה ב-5 בפברואר 1858 בהצלחה רבה באופרה שלו, "הנביא". עוד שרה שם את התפקיד הראשי בגרסה מצומצמת של "סאפפו" מאת גונו. הקטור ברליוז ואחרים היללו את שירתה ב-Journal des Débats מן ה-17 בפברואר. אף על פי כן, ארטו נטשה את הרפרטואר הצרפתי ועברה ב-1859 לשיר באיטליה. היא שרה גם בברלין באותה שנה, בחנוכת תיאטרון ויקטוריה, עם הלהקה האיטלקית של לוריני. היא הצליחה שם מאוד ב"ספר מסביליה", "סינדרלה", "טרובאדור" ועוד.
ארטו שרה בלונדון בעונת 1859-60 ושוב ב-1863 בתיאטרון הוד מלכותה, ב"בת הגדוד", לה טרוויאטה ונורמה (כאדאלגיזה, עם טרז טיטיין בתפקיד נורמה.). ב-1861 התארסה לזמן קצר לנבלאי הוולשי ג'ון תומאס.
ארטו חזרה לאנגליה ב-1864 ושם שרה עד 1866 בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בפאוסט של גונו ובאופרות אחרות.
רוסיה וצ'ייקובסקי
בשנת 1868 ביקרה ארטו ברוסיה עם להקה איטלקית נודדת, שכללה גם את רוברטו סטאניו. דזירה ארטו שבתה את מוסקבה בקסמיה. את צ'ייקובסקי פגשה במסיבה בבית משפחת בגיצ'ב באביב. הוא גם בא לבקרה אחרי הופעת צדקה שנתנה, שבשבילה כתב רצ'יטטיבים נוספים להפקת האופרה של דניאל אובר, "הדומינו השחור". הם נפגשו שוב באקראי במסיבה מוזיקלית, שם נתנה ביטוי להשתוממותה על שלא ביקר אותה לעיתים קרובות יותר בחודשי הסתיו. הוא הבטיח לבוא, הבטחה שלא התכוון לקיים, אבל אנטון רובינשטיין שכנע אותו לראותה באופרה. היא החלה לשלוח לו הזמנות מדי יום והוא התרגל לבוא מדי ערב לביקור בביתה. לפי תיאוריו אותה לאחיו מודסט התפעל מחן תנועותיה, מיפי מבעה ומשליטתה האמנותית. הוא הניח מידו את העבודה על הפואמה הסימפונית "פאטום" כדי להקדיש לה את כל תשומת לבו. יש מקום להניח, שיותר משגילה בה עניין רומנטי, הלך צ'ייקובסקי שבי אחר הזמרת והשחקנית שבה, וכי התקשה להפריד בין האמנית לאדם. צ'ייקובסקי הקדיש לארטו את הרומנסה לפסנתר בפה מינור אופוס 5.
בסוף אותה שנה עמדו על הפרק נישואים ביניהם. נאמר, כי היה זה ניסיונו הרציני הראשון של צ'ייקובסקי להתגבר על ההומוסקסואליות שלו. אמה של ארטו, שנלוותה אליה במסעותיה, התנגדה לנישואים. שלוש סיבות היו להתנגדותה: גבר ארמני מסוים, שישב בשורה הראשונה בכל הופעותיה של ארטו והיה מאוהב בה בעצמו, סיפר לאמה בדיות על הרקע של צ'ייקובסקי ועל מצבו הפיננסי והיא, שלא התמצאה במנהגים הרוסיים, לא ראתה סיבה לפקפק בדבריו; שנית, הייתה גילו של צ'ייקובסקי - הוא היה צעיר בחמש שנים מדזירה ארטו; ולבסוף, ייתכן שהגיעו לאוזניה שמועות על הרגליו המיניים של צ'ייקובסקי. אביו של צ'ייקובסקי, לעומת זאת, תמך בתוכניות בנו. ארטו עצמה לא הייתה מוכנה לוותר על הקריירה שלה כדי לתמוך במלחין מתלבט, וצ'ייקובסקי מצדו לא היה מוכן להיעשות למי שאינו אלא בעלה של פרימדונה ותו לא, אם כי טען, שהוא מתקשה לדמות לעצמו את שארית חייו בלעדיה. כמה מידידיו של צ'ייקובסקי, בהם ניקולאי רובינשטיין, ניסו להניאו מן הנישואים, משום שמעמדו כבעלה של זמרת זרה ידועת-שם משמעו, בהכרח, ויתור על הקריירה המוזיקלית שלו עצמו. העניין נשאר ללא הכרעה, ללא הודעה רשמית, אבל השניים תכננו להיפגש שוב בקיץ 1869 באחוזתה סמוך לפריז למתן גושפנקה סופית לסוגיית נישואיהם. להקת האופרה עזבה את רוסיה להמשיך במסעה לוורשה. בראשית 1869 נתקף צ'ייקובסקי ספקות. במכתב אל אחיו אנטולי אמר: "אשר לאינטרלוד האהבה שבחיי, ששמעת עליו, הריני מסופק מאוד, אם אקשור ביום מן הימים את קשר הכלולות. העניינים יגעים עתה במקצת. בהזדמנות אחרת אספר לך יותר על כך, עתה איני פנוי".
הדעה הכללית הייתה, אומנם, שצייקובסקי התגבר די מהר על הפרשה, אך היו רמזים לכך, שהיא נשארה קרובה ללבו במשך זמן רב. כאשר כתב את הקונצ'רטו הראשון לפסנתר בסי במול מינור, כלל בפרק השני נעימה של שיר צרפתי פופולרי Il faut s’amuser et rire, שארטו כללה ברפרטואר שלה בשנת 1874. ייתכן שגם הסולו לחליל בפתיחת הפרק נועד לאזכר את ארטו. הנושא השני של הפרק השני מתחיל בתווים רה במול (בגרמנית Des) ואחריו לה (A), שהמוזיקולוג דייוויד בראון רואה בהם צופן מוזיקלי על שמה של ארטו. השימוש בראשי תיבות באמצעות תווים היה מקובל על רוברט שומאן (לדוגמה, בקרנבל), וצ'ייקובסקי הוקיר מאוד את המוזיקה של שומאן. הרצף של רה במול-לה נפתר לסי במול, שקבע, לדברי בראון, את הסולם לקונצ'רטו כולו, סי במול מינור, סולם חריג מאוד לקונצ'רטו או לסימפוניה.
בשנים הבאות נפגשו ארטו וצ'ייקובסקי במוסקבה ובברלין, כאשר ארטו הגיעה לשם במסגרת הופעותיה. צ'ייקובסקי התפעל משירתה והשתדל לבלות בחברתה בהזדמנויות אלה, אך קשרי העבר לא הוזכרו ולא התחדשו ביניהם.
שלהי הקריירה
אחרי נישואי ארטו למריאנו פאדילה אי ראמוס, נודעה בדרך כלל כדזירה ארטו דה פאדילה או דזירה ארטו-פאדילה. היא הופיעה עם פאדילה באופרה איטלקית בגרמניה, אוסטריה, פולין, שוודיה, בלגיה, הולנד, דנמרק, רוסיה ופינלנד. אחרי ביקורה במוסקבה ב-1868-70, חזרה והופיעה שם בעונת 1875-76 ובסנקט פטרבורג ב-1871-72 ו-1876-77. היה לה מזג סוער ותגרותיה מאחורי הקלעים עם מיני הוק בשנות ה-70' במוסקבה מתועדות בהרחבה.
ארטו פרשה בשנת 1884, אבל ב-22 במרץ 1887 הופיעו לצד פאדילה בתמונה מתוך דון ג'ובאני בחגיגות יום הולדתו של הקיסר בארמון המלכותי בברלין; הייתה זו גם שנת המאה ל"דון ג'ובאני".
דגזירה ארטו עסקה בהוראת זמרה בברלין עד 1889, אז עקרה לפריז. היא מתה בשנת 1907 בפריז (או ברלין), ארבעה חודשים אחרי מות בעלה.
בתם של ארטו ופאדילה, לולה ארטו דה פאדילה, ניהלה קריירה מצליחה מאוד כסופרן אופראי, במהלכה גילמה לראשונה את ורלי ב"רומיאו ויוליה" כפריים של דיליוס.
וולקאם טו איזראל
וולקאם טו איזראל - הוא האלבום העשירי של להקת ההיפ הופ הישראלית הדג נחש ואלבום האולפן השמיני, אשר יצא לאור ב-9 במרץ 2018.
הסינגל הראשון שיצא מתוך האלבום הוא "עוד יהיה טוב" שיצא ב-5 באפריל 2017, פזמון השיר הוא סימפול לשירו של דודו זכאי "עוד יהיה טוב בארץ ישראל" (מילים ולחן: שייקה פייקוב) את הבתים החדשים כתבו שאנן סטריט, גיא מר ויאיא כהן אהרונוב אך ככבל שירי הלהקה הקרדיט ניתן לכותבים ובנוסף לכל חברי הלהקה, את העיבוד לשיר ביצעו יוסי פיין ודודוש קלמס ואת הלחן יצרו יחד כל חברי ההרכב.
הסינגל השני באלבום הוא השיר "סע" (מילים: הדג נחש, לחן: יאיא כהן אהרונוב, שלומי אלון והדג נחש, עיבוד: יוסי פיין והדג נחש והפקה מוזיקלית: יוסי פיין) שיצא ב-15 בינואר 2018 וזכה להצלחה ולביקורת חיובית
את כל השירים באלבום עיבד יוסי פיין. את "אל הציפור" עיבדו בנוסף יוסי מזרחי וחברי הדג נחש. את "יומולדת 40" ו"טיפות של אור" עיבדו בנוסף ג'וני גולדשטיין וחברי הדג נחש. את ההפקה המוזיקלית ביצע יוסי פיין.
ב.מ.וו Z4
ב.מ.וו Z4 (באנגלית: BMW Z4) היא מכונית ספורט בתצורת קופה ורודסטר שמיוצרת על ידי יצרנית המכוניות הגרמנית ב.מ.וו. היא הוצגה לראשונה בשנת 2003. היא גם הדור הרביעי בסדרת Z של ב.מ.וו.
הדור הראשון E85 ו-E86
הדור הראשון של ב.מ.וו Z4 היה ידוע כ-E85 בצורת רודסטר ו-E86 בצורת קופה. הוא תוכנן על ידי מעצב ה-ב.מ.וו הדני אנדרס ווארמינג.
העיצוב של ה-Z4 התייחס לביקורות רבות על ה-Z3 הקודם, היא הייתה גדולה יותר והציגה שלדה קשיחה ומשמעותית. ה-Z4 היה זמין בתחילה כרודסטר בלבד, אך גרסת קופה הושקה רשמית בשנת 2006. הדגם האחרון יצא מקו הייצור ב-27 באוגוסט 2008 במפעל בספרטנבורג.
הדור השני E89
הדור השני של ה-Z4 הוכרז ב-13 בדצמבר 2008 והופיע לראשונה בתערוכת הרכב של דטרויט בחודש שלאחר מכן. זהו הדגם הראשון מסדרת Z שהשתמש בכיסוי קשיח נשלף ומשמעותו שכבר לא היו גרסאות רודסטר וקופה נפרדות של המכונית. החלק העליון עשוי מעטפת אלומיניום קלה משני חלקים ונדרש 20 שניות להפעלה הגג. הייצור הועבר מספרטנבורג שבארצות הברית לרגנסבורג שבגרמניה.
הדור השלישי G29
ה-G29 Z4 הוא הדור השלישי והנוכחי של ה- Z4 ונחשף ב-23 באוגוסט 2018. הוא עושה שימוש חוזר בגג הממיר הרך שנמצא ב-E85 Z4 במקום בקשיח, נשלף בתוך 10 שניות. ה-G29 Z4 חולק גם את הפלטפורמה שלו עם הדור החמישי של טויוטה סופרה ומיוצר באותו מפעל כמו הסופרה. בשנת 2019 היא הגיעה לישראל החל מ-359,000 שקל.
ב.מ.וו GT3 Z4
היה מודל שיוצר בין השנים 2010–2015 בשביל מרוצים, הספק המנוע שלו מגיע ל-384 כ"ס. והוא זכה בכמה אליפויות בעולם.
ב.מ.וו GTE Z4
יוצר בין השנים 2013–2015 כדי להתחרות בסדרת המרוצים האמריקאית לה מאן.
חוק הגיוס הלאומי
חוק הגיוס הלאומי נחקק בהוראתו של ראש ממשלת יפן, פומימרו קונואה בפרלמנט היפני. החוק נועד לחזק את כלכלת האימפריה היפנית במהלך מלחמת סין–יפן השנייה.
לחוק הגיוס הלאומי היו חמישים סעיפים, שקבעו את השליטה הממשלתית בארגונים אזרחיים (כולל איגודי עובדים), הלאמת התעשייה האסטרטגית, פיקוח מחירים, קיצוב והלאמת כל כלי התקשורת ביפן. החוקים נתנו לממשלה את הסמכות להשתמש בתקציבים ללא הגבלה כדי לסבסד את המלחמה ולפצות את היצרנים על הפסדים שנגרמו כתוצאה מגיוס המפעלים והעובדים בזמן המלחמה. בשמונה עשר מתוך חמישים סעיפי החוק עונשים על המפרים אותו. חוז זה היה בסיס להקשחת צנזורה באימפריה היפנית.
היסטוריה
החוק נקבע כלא חוקתי שהוצג לדיון בינואר 1938, אך התקבל בסופו של יום לאחר לחצים כבדים מהצבא היפני הקיסרי והוא נכנס לתוקף כבר במאי 1938. החוק בוטל בדצמבר 1950 על המפקד העליון של כוחות הברית ששלט ביפן לאחר כניעת האימפריה היפנית.
פקודת השירות הלאומי הייתה חוק משלים שהוציא ראש הממשלה קונואה אישר, החוק הסמיך את הממשלה לגייס כל עובד (אזרח) כדי להבטיח אספקה מספקת של עובדים בתעשיית נשק אסטרטגית, למעט מקרים חריגים שמשוחררים בשל לקות פיזית או נפשית.
התוכנית יצא לפועל בניצוחו של משרד הרווחה היפני ובשיאה גויסו כ-1,600,000 גברים ונשים. הפקודה הוחלפה על ידי חוק הניוד של שירות העבודה הלאומי במרץ 1945, אך גם הוא בוטל בדצמבר 1945 על ידי המפקד העליון של כוחות הברית לאחר שהאימפריה היפנית נכנעה לבעלות הברית.
אליהועיני בן הקוף
לפי כתב יד קאופמן שמו הוא "אֶלְיוֹעֵינַיִי בֶן הַקָּיָיף".
תקופת כהונתו
במחקר מקובל לזהות אותו עם אליהועיני בן קנתירא, כהן גדול מבית קתרוס שהתמנה על ידי אגריפס הראשון בשלהי ימי מלכותו (44 לספירה), במקום מתתיהו בן חנן. לדברי יוסף בן מתתיהו, אליהועיני היה מכונה "קנתירא". כהונתו הייתה קצרה, כשנה-שנתיים, והוא הוחלף על ידי הורדוס (מלך כלקיס), אחי אגריפס, שנפטר בינתיים, ביוסף בן קמי.
ייתכן וניתן לזהות את אליהועיני בן הקוף כבנו של הקייף - הכהן הגדול יוסף קיפא (כיהן בשנים 19–36 לספירה), שעל פי הברית החדשה היה השופט של ישו.
אודותיו
במשנה נכתב שאליהועיני בן הקוף עשה אחת משבע הפרות האדומות שנעשו לאחר עזרא:
יששכר בר איילנבורג בספרו "באר שבע" כותב כי הספר תנא דבי אליהו חובר על ידי אליהועיני בן הקוף, אך הרב חיד"א בספרו שם הגדולים דחה את דבריו.
Estoy Soltera
Estoy Soltera (באנגלית: I'm Single, ובעברית: אני רווקה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הפרואנית לסלי שו, ביחד עם הזמרת-יוצרת המקסיקנית טליה והזמרת פארינה. השיר יצא לאור ב-19 ביוני 2020, על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק לטין, כסינגל מתוך המיני-אלבום, Yo Soy Leslie Shaw.
יוג'ין שומייקר
יוג'ין מרלה (ג'ין) שומייקר (באנגלית: Eugene Merle Shoemaker; 28 באפריל 1928 – 18 ביולי 1997), היה אסטרונום וגאולוג וחוקר משפיע בתוכניות רייג'ר, סרוויור ואפולו, ממיסדי תחום מדעים פלנטריים. גילה שביטים וכוכבי לכת מינוריים. נודע גם על גילוי שביט שומייקר-לוי 9, שהתנגש בכוכב הלכת צדק בשנת 1994, אותו גילה יחד עם האסטרונומים קרוליין שומייקר (שהייתה גם אשתו) ודייוויד לוי. הגאולוג הראשי של משימות אפולו הראשונות לירח. אחד מהראשונים שהעלה את הרעיון שמקור מכתשי פגיעה מקורם בפגיעות אסטרואידים. נכון ל-2020, האדם היחיד שאפרו נמצא על הירח.
Estoy Soltera
השיר הגיע למקום הראשון במצעד שירי הפופ של מקסיקו.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי לסלי שו, אלכסנדר פאלמר, אנטוניו קורטס, ארמנדו לוזאנו, קלאודיה וירג'יניה פריטו, פארינה, פרנק סנטופימיו, הקטור מונטאנר, חורחה טבארס, טליה וולדי רמירז והופק על ידי אלכסנדר פאלמר ופרנק סנטופימיו. השיר הוא שיר פופ, המשלב בתוכו את סוגת הרגאטון.
יוג'ין שומייקר
בצעירותו
שומייקר נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית, בנם של מיוריאל מיי, מורה וג'ורג' אסתל שומייקר, שעבד כמורה, חקלאי, בעסקים ובתעשיית הקולנוע. במהלך ילדותו הוריו עברו בין מקומות שונים, מלוס אנג'לס, באפלו ניו יורק וויומינג. אביו של שומייקר לא אהב ערים גדולות וקיבל משרה של מחנך במחנה של חיל השימור האזרחי בוויומינג. אמו, לא אהבה את החיים בויומינג וקיבלה עבודה כמורה בבית ספר מדעי בבאפלו. הוריו התפשרו - במהלך שנת הלימודים יוג'ין ואמו היו בבאפלו ובקיץ הם יחזרו לוויומינג. אהבתו של יוג'ין לחקר סלעים החלה בתוכנית לילדי יסודי של מוזיאון המדע בבאפלו. הוא התלהב מהתוכנית ולקח קורסים נוספים בנושא המיועדים לכיתות גבוהות יותר. בשנת 1942 המשפחה עברה בחזרה ללוס אנג'לס, שם שומייקר למד בבית ספר התיכון פיירפקס, אותו סיים תוך שלוש שנים. באותו זמן גם היה בתזמורת בית הספר, התעניין באתלטיקה ויצירת תכשיטים מאבני חן.
Estoy Soltera
רקע וכתיבה
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-4.6 מיליון השמעות.
יוג'ין שומייקר
בצעירותו
בגיל 16, בשנת 1944, שומייקר החל ללמוד במכון הטכנולוגי של קליפורניה. הוא סיים את התואר הראשון ב-1948, בגיל 19, והחל ללימוד לתואר שני בגאולוגיה תוך חקר סלעים מעידן הפרקמבריון בניו מקסיקו.
משפחתו ועבודה עם אשתו
בזמן ששומייקר למד במכון הטכנולוגי של קליפורניה הוא התחבר עם שותפו לחדר, ריצ'רד ספלמן. לקראת חתונתו של ספלמן, שומייקר הגיע לקליפורניה כדי להיות השושבין, שם פגש את אחותו של ריצ'רד, קרוליין. קרוליין הייתה בעלת תואר ראשון בהיסטוריה ומדעי המדינה מאוניברסיטת המדינה של קליפורניה בצ'יקו. אף על פי שבצעירותה לא התעניינה בגאולוגיה, היא אמרה שיוג'ין מצליח לגרום לנושא להיות מעניין. הזוג התחתן ב-17 באוגוסט 1951.
Estoy Soltera
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-18 ביוני 2020, יום לפני צאתו כסינגל. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את לסלי שו כשהיא עומדת על שולחן בתנוחה מסוימת. בהמשך, ניתן לראות גם טליה ואת פארינה, תוך שהשלוש מתחילות לשיר את השיר יחדיו.
יוג'ין שומייקר
משפחתו ועבודה עם אשתו
לזוג נולדו שלושה ילדים. כשהילדים היו צעירים קרוליין נשארה בבית כדי לגדל אותם. לאחר שגדלו, היא חיפשה נושא משמעותי ללמוד ולתרום בו. ויוג'ין הציע שתלמד אסטרונומיה ותעזור לצוות שלו בחיפוש אחר גופים קרובי ארץ. היא התקדמה משמעותית ובגיל 51, החלה קריירה כמדענית פלנטרית ומגלה של אסטרואידים רבים. בני הזוג גילו יחדיו כ-168 אסטרואידים, וקרוליין המשיכה לגלות עוד אסטרואידים רבים.
Estoy Soltera
וידאו קליפ
נכון לאוקטובר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-20 מיליון צפיות.
יוג'ין שומייקר
תרומות מדעיות
סוכנות הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (United States Geological Survey) שכרה את שומייקר ב-1950, והוא המשיך לעבוד עם הסוכנות במשך כל הקריירה שלו. משימתו הראשונה הייתה לחפש מצבורי אורניום במדינות יוטה וקולורדו. לאחר מכן חקר תופעות געשיות, כיוון שחוקרים אחרים שמו לב לקשר בין מצבורי אורניום וצינורות פלטה של הרי געש עתיקים. מחקר זה הביא אותו לחקור את השדה הגעשי בגבעות הופי שברמת קולורדו בצפון אריזונה, הנמצאים ליד מכתש המטאור.
במסגרת לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת פרינסטון ב-1960, תחת הנחייתו של הארי הס. שומייקר חקר את הדינמיקה והיווצרותו של מכתש המטאור. שומייקר שם לב כי מכתב המטאור בעל אותה צורה של מכתשי פיצוץ שנוצרו כתוצאה מניסויי פצצות האטום באתר הניסויים נבדה ובעיקר דומים לניסויים שנעשו ב-1951 ו-1955. בשנת 1960, שומייקר והגאולוג אדוארד צ'או מצאו עדויות של קואסיט בתוך מכתש המטאור, דבר המוכיח כי המכתש נוצר כתוצאה מפיצוץ גדול שיצר טמפרטורות ולחץ מאוד גבוה. הם המשיכו עם מציאתת שרידים של קוטסיט בתוך ברציה מטמורפית במכתש נרדלינגן, ובכך מצאו עדויות להיווצרו כתוצאה מפגיעת מטאוריט.
אסטרוגאולוגיה ותוכנית אפולו
בשנת 1960, שומייקר הוביל צוות במרכז של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית במנלו פארק קליפורניה, ליצירת המפה הגאולוגית הראשונה של הירח תוך שימוש בצילומים של האסטרונום האמריקאי פרנסיס פיס. שומייקר היה ממיסדי תחום הגאולוגיה פלנטרית בכך שהקים את תוכנית מחקר האסטרוגאולוגי בסוכנות. שומייקר היה מעורב בתוכנית ריינג'ר לחקר הירח בכך שהצטרף לצוות עם הרולד יורי וג'ררד קאיפר, שהפך לצוות משימה למציאת מקום נחיתה עתידי על הירח. שומייקר נבחר להיות המדען הראשי של ניסוי הטלוויזיה ב-תוכנית סרוויור, והגאולוג הראשי של דגימות הירח במשימות אפולו 11, אפולו 12 ו-אפולו 13. ג'ק שמיט היה הגאולוג היחיד שהצטרף למשימת אפולו 17.
שומייקר היה מעורב באימונים של האסטרונאוטים בתוכנית אפולו. הוא היה מועמד בתוכנית להיות הגאולוג הראשון על הירח, אולם נפסל עקב אבחון במחלת אדיסון. שומייקר המשיך בהדרכת האסטרונאוטים במהלך סיורים במכתש המטאור באריזונה ומכתש השקיעה בקליפורניה.
במהלך משימות אפולו הראשונות, שומייקר היה פרשן של חדשות CBS, והופיע לצד וולטר קרונקייט במהלך השידור החי של המשימות.
בשנת 1969 הוא עבר למכון הטכנולוגי של קליפורניה, והחל בחיפוש שיטתי של אסטרואידים ובעיקר כאלה שמסלולם חוצה את מסלול כדור הארץ. שומייקר קידם את הרעיון שפגיעות אסטרואידים הם דבר נפוץ במהלך ההיסטוריה הגאולוגיה, ושמכתשי פגיעה נוצרו כתוצאה מפגיעות אסטרואידים ולא שאריות של הרי געש עתיקים.
שביט שומייקר-לוי 9
בשנת 1993 שומייקר גילה את שביט שומייקר-לוי 9 יחד עם אשתו קרוליין שומייקר והאסטרונום דייוויד לוי. הגילוי נעשה תוך שימוש בטלסקופ ה-18 אינץ' במצפה הכוכבים פלומר. ייחודו של שביט זה היה בכך שזו הייתה הפעם הראשונה בו נצפה שביט שפוגע בכוכב לכת אחר. שומייקר-לוי 9 נצפה פוגע בצדק ביולי 1994, והייתה הזדמנות של צפייה בפגיעה ובתוצאותיה. שומייקר-לוי 9 התרסק למספר שברים שהתנגשו בצידו הדרומי של צדק בין ה-16 ביולי ל-22 ביולי 1994, במהירות של 60 קילומטר לשנייה ובעוצמה של 800 מיליארד טון TNT, או כ-50,000,000 פצצות הירושימה. הפגיעה הייתה בצד שהיה נסתר מכדור הארץ בזמן הפגיעה, אך אזור הפגיעה הופיע כ-20 דקות מאוחר יותר עקב הסיבוב המהיר של צדק סביב צירו. כל שבר של השביט השאיר את חותמו על צדק בצורת כתם כהה באטמוספירה, ואת הכתמים הרבים ניתן היה לראות גם בטלסקופים חובבניים.
מותו וקבורה על הירח
לקראת סוף חייו בילה שומייקר במסעות לחיפוש וזיהוי מכתשי פגיעה לא מוכרים על כדור הארץ ברחבי העולם. ב-18 ביולי 1997, במהלך מסע כזה באוסטרליה, הוא נפצע אנושות בתאונת דרכים מאות ק"מ צפונית לאליס ספרינגס ונפטר במקום. אשתו, קרולין שומייקר נפצעה באופן חמור באותה תאונה.
ב-31 ביולי 1999, חלק מהאפר שלו נשלח לירח על גבי הגשושית לונר פרוספקטור, לקבורה על הירח, בקפסולה שיזמה ותכננה המדענית קרולין פורקו. על הקפסולה יש ציטוט מהמחזה רומאו ויוליה של ויליאם שייקספיר ותמונות של שביט הייל-בופ. נכון ל-2022 הוא האדם היחיד אשר אפרו נמצא על גוף שמיימי מחוץ לכדור הארץ. >      להקת ניטוויש, הנציחה אותו ואת קבורתו מחוץ לכדור הארץ בשיר שנקרא Shoemaker. בשיר, מוקרא הציטוט מהמחזה.
רשימת גופים שהתגלו על ידי יוג'ין שומייקר
ליוג'ין שומייקר מיוחס גילוי משותף של 183 כוכבי לכת מינוריים בין השנים 1977 - 1994.
כמו כן גילה (עצמאית או במשותף) מספר שביטים בינם:
פרסים ואותות הוקרה
בין הפרסים הרבים מאוד שזכה נמצאים גם:
הנרי הורן
הנרי סינקלייר הורן, ברון הורן הראשון (19 בפברואר 1861 – 14 באוגוסט 1929) היה גנרל בצבא בריטניה, אשר פיקד על הארמייה הראשונה במהלך מלחמת העולם הראשונה, והיה קצין הארטילריה היחיד במהלך מלחמת העולם הראשונה שפיקד על ארמייה.
תחילת דרכו
הורן נולד ב-19 בפברואר 1861, כבנו השלישי של מייג'ור ג'יימס הורן וקונסטנס מארי שוול. הורן התחנך בבית הספר הארו, והתגייס לצבא בריטניה בשנת 1880, שם הצטרף לרגימנט הארטילריה המלכותי. בשנת 1883 הועלה הורן לדרגת קפטן, ובשנת 1898 הועלה לדרגת מייג'ור. במהלך מלחמת הבורים לחם הורן תחת פיקודו של ג'ון פרנץ', ובשנת 1905 הועלה לדרגת לוטננט קולונל. בשנת 1912 הועלה הורן לדרגת בריגדיר, ומונה למפקח הכללי של חיל התותחנים.
מלחמת העולם הראשונה
במרץ 1916 חזר הורן לחזית המערבית, וצורף עם הקורפוס שבפקודו לארמייה הרביעית. ביולי 1916 הוביל הורן את הקורפוס שבפיקודו שכלל את הדיוויזיות ה-7 וה-21 במהלך הקרב על הסום, תוך שכוחותיו סופגים אבדות כבדות. בספטמבר 1916 הועלה הורן לדרגת גנרל, ולאחר מכן מונה למפקד הארמייה הראשונה. הורן פיקד על הארמייה במהלך הקרבות ברכס וימי, בקרב אראס, קרב פשנדל, בבלימת מתקפת האביב הגרמנית, ובמתקפת מאה הימים.
אחריתו
לאחר המלחמה קיבל הורן את תואר האצולה ברון הורן הראשון, ובשנת 1919 מונה למפקד הפיקוד המזרחי. בשנת 1923 פרש הורן מהצבא, ומונה לקולונל הכבוד של רגימנט חי"ר הקל של הרמה.
ב-14 באוגוסט 1929 מת הורן במפתיע בביתו שבוויק, ומכיוון שהיו לו רק בנות בוטל תואר האצולה שלו.
רבי יונתן
רבי יונתן היה תנא מהדור הרביעי של התנאים - אמצע המאה ה-2. חברו ובר-הפלוגתא של רבי יאשיה, ושניהם למדו אצל רבי ישמעאל.
סטיבן אייברי
סטיבן אייברי (אנגלית: Steven Avery; נולד ב-9 ביולי 1962) הוא אמריקאי ממחוז מניטווק, ויסקונסין, שנכלא ל-18 שנים בלא עוול בכפו על תקיפה מינית, בשנת 1985. בעזרת פרויקט החפים מפשע של ויסקונסין, הוא זוכה לאחר בדיקת DNA נוספת של ראיות שנמצאו בזירה. הבדיקה הצביעה על כך שגבר אחר הוא זה שביצע את התקיפה.
אנואר תוהאמי
אנואר מוחמד תוהאמי (בערבית: أنور محمد التهامي; נולד ב-15 בינואר 1995) הוא כדורגלן מרוקאי יליד ספרד, המשחק בעמדת הקשר בריאל ואיאדוליד ובנבחרת מרוקו.
רבי יונתן
רבי יונתן היה כהן. רבי יונתן מוזכר במשנה פעם אחת בלבד, ופעם אחת בתוספתא. לעומת זאת הוא מופיע מספר פעמים בספרא, ובספרי על ספר דברים, ובעיקר במדרשי ההלכה כדוגמת הספרי לבמדבר והמכילתא. שמו מופיע תדיר במחלוקות עם רבי יאשיה, וברוב מוחלט של הפעמים הם נחלקים במדרש המקרא, למעט פעם אחת בה הם נחלקים בהלכה, לגבי מכסת האנשים שצריכים להיות בעיר הנידחת.
אנואר תוהאמי
קריירה
תוהאמי נולד בעיר סאוטה, מובלעת ספרדית בצפון אפריקה הממוקמת בקצה הצפוני של המגרב במרוקו לחוף הים התיכון ומצר גיברלטר.
סטיבן אייברי
המשפטים בהם הואשם אייברי, במיוחד אלו הקשורים למשפט הרצח, מסוקרים בסדרה הדוקומנטרית של נטפליקס "לעשות רוצח" ("Making a Murderer"), שעלתה לשידור בדצמבר 2015.
אנואר תוהאמי
קריירה
הוא החל לשחק כדורגל באקדמיית הנוער של ריאל ואיאדוליד, ובגיל 17 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, ששיחקה באותו זמן בליגה הרביעית.
סטיבן אייברי
ביוגרפיה
אייברי נולד במחוז מניטווק, ויסקונסין, לאלן ודולורס אייברי. בבעלות משפחתו היה מגרש גרוטאות, שהיה ממוקם בשטח ביתם. לאייברי שלושה אחים - ארל, צ'אק ובארב. לפי הצהרת אחד מעורכי הדין שלו בשנת 1985, תיעוד מבית הספר שלו אומר שרמת ה-IQ שלו הייתה 70, ושהוא "בקושי תפקד בבית הספר". בשנת 1982, אייברי פגש אם חד הורית בשם לוקי מת'ינסן, והם התחתנו ב-24 ביולי של אותה השנה. נולדו להם ארבעה ילדים - רייצ'ל, ג'ני ותאומים בשם סטיבן וויל.
אנואר תוהאמי
קריירה
ב-15 באוקטובר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבכירה של המועדון, כשעלה כמחליף בדקה ה-77 במשחק גביע המלך נגד ז'ירונה, בו ניצחה קבוצתו בבית 2–0. את הופעת הבכורה שלו בליגה עשה ב-1 במאי 2016, כשעלה כמחליף בתיקו 1–1 עם דפורטיבו לוגו.
סטיבן אייברי
בעיות עם החוק
במרץ 1981, בגיל 18, אייברי הורשע בשוד בר עם חבר ונידון לשנתיים בכלא. גזר הדין עוכב, ובמקומו אייברי ישב בכלא רק עשרה חודשים, וכן היה במאסר על תנאי במשך חמש שנים נוספות. בשנת 1982, בגיל 20, אייברי וגבר נוסף הורשעו בהתאכזרות לבעלי חיים, לאחר ששפכו דלק על החתול של אייברי וזרקו אותו למדורה. הוא נידון למאסר של תשעה חודשים. אייברי אמר בראיון בנוגע לתקרית: "הייתי צעיר וטיפש, וביליתי עם האנשים הלא נכונים."
אנואר תוהאמי
קריירה
בעונת 2017/2018 הפך לשחקן הרכב, וסייע לקבוצה לעלות ללה ליגה. את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה עשה תוהאמי ב-17 באוגוסט 2018, בתיקו 0–0 עם ז'ירונה.
ב-13 בינואר 2020 הושאל לחצי עונה לפנאתינאיקוס, ובספטמבר 2020 הושאל לעונה אחת לאפואל ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית.
קריירת נבחרות
תוהאמי נולד בספרד, אך הוריו הם ממוצא מרוקאי, והוא בחר לייצג את נבחרת מרוקו. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ב-6 בספטמבר 2019, בתיקו 1–1 במשחק ידידות עם.
סטיבן אייברי
בעיות עם החוק
בשנת 1985, אייברי הואשם בתקיפת בת-דודתו לאחר שרדף אחריה עם אקדח. בת דודתו, אשתו של סגן השריף, התלוננה בעבר על כך שאייברי חשף את עצמו בפניה כאשר נסעה ליד ביתו. אייברי נידון לשש שנים על סיכון אדם אחר. לפי אייברי, האקדח לא היה טעון, והוא ניסה לעצור אותה מלהפיץ שמועות שקריות עליו.
ההרשעה בתקיפה מינית
בשנת 1985, אייברי הורשע בתקיפה מינית מדרגה ראשונה, ניסיון לרצח מדרגה ראשונה וכליאה של פני ברנסטין. אייברי נכלא ל-18 שנים על האשמות אלו, במהלכן המשיך לטעון לחפותו. בשנת 2002, תוכנית החפים מפשע של ויסקונסין לקחה על עצמה את התיק שלו. כתוצאה משיפורים בבדיקות DNA, היה ניתן ליצור פרופיל DNA מדויק יותר מראיות שנמצאו בזירה, שלא התאים לפרופיל ה-DNA של אייברי, וכן התאים לגרגורי אלן, אשר כבר ישב בכלא, על גזר דין של 16 שנים. אייברי שוחרר מהכלא ב-11 בספטמבר 2003.
לאחר שחרורו מהכלא, המקרה של אייברי משך תשומת לב רבה. ב-31 באוקטובר 2005, בית המחוקקים של המדינה העביר את הצעת החוק "אייברי", שמטרתה למנוע הרשעות שגויות. מאוחר יותר שונה שמה של הצעת החוק ל"הצעת החוק לרפורמה במשפט פלילי."
אייברי הגיש תביעה נגד מחוז מניטווק, השריף הקודם שלו תומאס קוקורק והתובע המחוזי הקודם שלו דניס וגל, בתקווה לקבלת פיצויים על סך 36 מיליון דולר. התביעה האזרחית הגיעה בסופו של דבר להסדר בשנת 2006, על פיו קיבל אייברי 400,000$. ההסדר הוסכם בעקבות ההאשמות ברצח תרזה הלבק.
רצח תרזה הלבק
ב-31 באוקטובר 2005, הצלמת תרזה הלבק הייתה אמורה לפגוש את סטיבן אייברי בביתו, שנמצא בשטח מגרש הגרוטאות של משפחתו. מטרת הפגישה הייתה לצלם את המיני-ואן של אחותו בשביל מודעת מכירה במגזין אוטו טרייד. היא נעלמה באותו היום.
יחסי הממלכה המאוחדת–סומליה
יחסי הממלכה המאוחדת–סומליה הם היחסים הדו-צדדיים בין סומליה לבריטניה.
רבי יונתן
רבי יונתן החליט לעזוב את ארץ ישראל יחד עם כמה מחבריו, ביניהם רבי יהודה בן בתירא ורבי מתיא בן חרש, ככל הנראה בעקבות גזירות אדריאנוס שנגזרו בימים שלאחר מרד בר כוכבא, אך כאשר הגיעו לפלטום התחרטו, ושבו לגור בארץ.
יחסי הממלכה המאוחדת–סומליה
היסטוריה
היחסים בין שטחי סומליה של ימינו לבין הממלכה המאוחדת החלו במהלך המאה ה-19. בשנת 1884 הקימה בריטניה את פרוטקטורט סומלילנד הבריטית בצפון סומליה (סומלילנד) לאחר שחתמה על חוזים עוקבים עם הסולטנים הסומלים ששלטו באזור, כמו מוחמד עלי שייר מסולטנות ורסנגאלי. בשנת 1900, כוחותיו הדרבישים של מנהיג הדת סייד מוחמד עבדאללה חסן ("מדולא מולא"), החלו בתנועת התנגדות שנמשכה עשרים שנה נגד כוחות בריטים. מסע צבאי זה הסתיים בסופו של דבר בשנת 1920, לאחר שבריטניה הפציצה מהאוויר את בירת הדרבישים טאלה. לאחר מלחמת העולם השנייה שמרה בריטניה על שליטה הן בסומלילנד הבריטית והן בסומליה האיטלקית כמדינת חסות. בשנת 1945, במהלך ועידת פוטסדאם, העניק האו"ם נאמנות לאיטליה לסומלילנד האיטלקית, אך רק בפיקוח צמוד ובתנאי - שהוצעה לראשונה על ידי ליגת הנוער הסומלית (SYL) וארגונים פוליטיים סומליים אחרים, כמו חזביה דיג'יל מיריפלה סומלי (HDMS) והליגה הלאומית הסומלית (SNL) - שסומליה תשיג עצמאות תוך עשר שנים. סומילילנד הבריטית נותרה פרוטקטורט של בריטניה עד 1960.
רבי יונתן
שמו
הפתגם "כל המקיים את התורה מעוני סופו לקיימה מעושר" וכו', מיוחס במקור לרבי נתן בן יוסף, וכן בכמה מקומות נוספים ניתן למצוא אמירות בשם רבי יונתן בן יוסף, שבמקומות אחרים נאמרו בשם רבי יונתן. כתוצאה מכך יש שמזהים את רבי יונתן עם רבי יונתן בן יוסף, וכן כמחבר מגילת אבות דרבי נתן.
יחסי הממלכה המאוחדת–סומליה
היסטוריה
בשנת 1948, בלחץ בעלי בריתם במלחמת העולם השנייה ולחרדת הסומלים, "החזירו" הבריטים את האאד (אזור מרעה סומלי חשוב שהיה ככל הנראה 'מוגן' על ידי אמנות בריטיות עם הסומלים בשנת 1884 ו-1886) ואוגדן לאתיופיה, בהתבסס על אמנה עליהם חתמו בשנת 1897, ובו מסרו את השטח הסומלי לקיסר האתיופי מנליק השני בתמורה לעזרתו נגד פשיטות של חמולות סומליות. בריטניה כללה את התנאי שהתושבים הסומלים ישמרו על האוטונומיה שלהם, אך אתיופיה תבעה מיד ריבונות על האזור. זה הביא להצעה לא מוצלחת של בריטניה בשנת 1956 לרכוש בחזרה את האדמות הסומליות שהיא העבירה. ב-1 ביולי 1960, סומילילנד הבריטית לשעבר וטריטוריית הנאמנות של סומילילנד (סומילילנד האיטלקית לשעבר) התאחדו כמתוכנן להקים את הרפובליקה הסומלית (סומליה). בין השנים 1963–1968 ניתקה ממשלת סומליה את הקשרים הדיפלומטיים עם שלטונות בריטניה בגלל נושא מחוז הגבול הצפוני. מאוחר יותר היא כוננה מחדש את היחסים בעקבות עלייתה לשלטון של מועצת המהפכה העליונה בשנת 1969.
סטיבן אייברי
רצח תרזה הלבק
ב-2 במרץ 2006, אחיינו של אייברי, ברנדון דאסי, הואשם בלקיחת חלק ברצח מדרגה ראשונה, הטלת מום בגופה, ובתקיפה מינית מדרגה ראשונה לאחר שהודה בכך בפני החוקרים. מאוחר יותר הוא הורשע במשפט נפרד. עורכי הדין של דאסי הגישו ערר על סמך עקרון "הביאס קורפוס" לבית המשפט המחוזי, בטענה שהזכויות החוקתיות שלו הופרו בכך שלא הייתה לו עזרה משפטית אפקטיבית.
רבי יונתן
מתורתו
רבי יונתן, כתלמיד של רבי ישמעאל, דבק בגישה ש"דיברה תורה כלשון בני אדם", בניגוד לגישתו של רבי עקיבא שנהג ללמוד מכל אות שבתורה דברים שמעבר לפשט הכתוב. כך לדוגמה את המילים במקרא או  שעליהם דרשו תנאים אחרים הלכות מהמילה המיותרת, לכאורה, 'זאת', פירש רבי יונתן כמשמעות לשון בני אדם: ; כלומר, כדרך שאנשים נוהגים לחתום את דבריהם.
סטיבן אייברי
המשפט
קן קרץ, התובע המחוזי של מחוז קלמט, צוות למקרה כתובע מיוחד והשופט במקרה היה פטריק וויליס.
ב-18 במרץ 2007, אייברי נמצא אשם ברצח הלבק וכן בהחזקה לא חוקית של נשק. הוא נמצא לא אשם בהטלת מום בגופה. ב-1 ביוני 2007, הוא נידון למאסר עולם ללא אופציה לשחרור מוקדם על רצח הלבק. הוא גם נידון לחמש שנים מאסר על החזקה לא חוקית של נשק.
בינואר 2016, מגזין "People" דיווח על טיוח בעניין חבר המושבעים במשפטו של אייברי. המגזין גילה שאחד מהמושבעים היה אביו של סגן השריף של מחוז מניטווק, וכן שמושבעת נוספת הייתה אשתו של פקיד המחוז. המושבע ריצ'רד מהאלר, ששוחרר מהמשפט לאחר שהחלו הדיונים בעקבות מקרה חירום משפחתי, העיד לאחר המשפט על מהלכו. לטענתו, בתחילת המשפט שבעה מהמושבעים נטו להצביע על כך שאייברי לא אשם, ונפלא מבינתו איך לבסוף פסקו שהוא אכן אשם. מושבע נוסף אמר ליוצרי "Making a Murderer" שהוא או היא הרגיש/ה מאוימ/ת במהלך המשפט.
ערעורים
באוגוסט 2011, בית המשפט לערעורים של המדינה דחה את בקשותו של אייברי למשפט מחודש. בית המשפט העליון של ויסקונסין דחה את בקשתו לבחינה מחודשת של התיק.
ב-11 בינואר 2016, אייברי הגיש ערעור נוסף, בטענה להפרה של הזכות להליך הוגן. ביום למחרת, עו"ד קתלין זלנר הודיעה שהמשרד שלה ייצג את אייברי.