cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קפטן מארוול (סרט)
פיתוח
בפברואר 2015, החברה הכריזה כי צאתו לאקרנים של הסרט נדחית ל-2 בנובמבר. בתחילת אפריל, פייגי חשף כי דמותה של קפטן מארוול הופיעה בטיוטה מוקדמת של "הנוקמים: עידן אולטרון", אך סיפר כי בסופו של דבר היא הוצאה מכיוון ש"זה לא הרגיש כמו הזמן הנכון, לא רצינו להציג אותה בתלבושת המלאה שלה לפני שיידעו מי היא הייתה ואיך היא נהייתה [קפטן מארוול]". הוא עוד הוסיף כי החברה תשמח להכריז על שכירתם של תסריטאים "בשבוע או בשבועיים הבאים", ובאמצע החודש הוכרז כי התסריטאיות ניקול פרלמן ומג לאפוב נשכרו לכתוב את התסריט. הצמד כונס כצוות לאחר שהשתיים הרשימו את פייגי ברעיונותיהן בכלל בנפרד, והן החלו לעבוד יחד על הסרט בתוך כחודש. לאפוב מצאה את הדמות "נפלאה" וראתה בכתיבה שלה אתגר, בציינה כי "היא כל כך חזקה, וזה יכול להוביל לקללת סופרמן. 'מה החולשה שלה?', זה מה שאנחנו צריכות לגלות ולנסות להבין". במאי, החברה החלה במשא ומתן עם אווה דוברני בדבר בימוי "הפנתר השחור" או "קפטן מארוול", ופייגי אישר את הדברים בציינו כי הוא נפגש עם במאים שונים וכי החלטה בעניין תתקבל לקראת סוף השנה. בספטמבר, פייגי הצהיר כי שלב הליהוק לא יתחיל לפני 2016 היות ש"אנחנו כותבים את הסרט, בודקים מי אנחנו רוצים שקרול דנברס תהיה ומה יהיה המבנה של הסרט ומה יהיה החלק של הדמות בשאר סרטי השלב השלישי", כשעל כך הוסיף המפיק בפועל ג'רמי לטצ'אם באומרו כי "אנחנו רוצים לוודא שאנחנו יודעים מי זו לפני שאנחנו בכלל נתחיל לחשוב מי תגלם אותה". באוקטובר, החברה דחתה את היציאה לאקרנים פעם נוספת, ל-8 במרץ 2019, שהוא יום האישה הבינלאומי.
באפריל 2016, פייגי אמר כי החברה תכריז על בחירתה לכס הבימוי "בחודש הבא או בשניים" וכי ליהוקם של שחקנים יוכרז כבר באמצע השנה. בחודש שלאחר מכן, אמילי קרמייקל עלתה כמתמודדת אפשרית לכס הבימוי. ביוני, ברי לארסון התקדמה לראש סדר העדיפויות של החברה עבור גילום דמותה של דנברס, וליהוקה כדמות הוכרז באופן רשמי בכנס "קומיק-קון" בחודש אחר כך. עוד באותו הכנס, פייגי ציין כי החיפוש אחר במאי צומצם ל"רשימה סופית של עשרה מועמדים" והביע את תקוותו להכריז על הבחירה "עד סוף הקיץ". לדברי פייגי, לארסון לוהקה לתפקיד מכיוון שהוכיחה במבחן הבד את היכולת לאזן בין כוחותיה העצומים של הדמות לבין האנושיות שלה והפגמים באישיותה. בנוגע לחשש כי לארסון צעירה מכדי לגלם את הדמות, היות שהיא אמורה להיות מיומנת ומנוסה בעבודתה, התסריטאית ניקול פרלמן ביררה את הנושא עם גורמים בחיל האוויר שקבעו כי אין זה "מרחיק לכת" שטייסת כזו תהיה בטווח הגילאים שבין 28 ל-34. לארסון דווקא היססה בטרם החליטה לקחת את התפקיד, אך ציינה כי "לא הייתי יכולה להתעלם מהעובדה שהסרט הזה הוא כל מה שחשוב לי - מתקדם, חשוב ומשמעותי, וסמל שהלוואי והייתי יכולה לגדול עליו". כדי להתכונן לתפקיד, לארסון ביקרה בבסיס "נליס" ופגשה בטייסות מבצעיות. בהתייחסות לחשיבותה של הדמות ביקום הקולנועי, לארסון ציינה כי דנברס תגשר בין כדור הארץ לחלל, ועל כך פייגי הוסיף כי היא "הדמות החזקה ביותר ביקום הקולנועי" וגם "דמות מאוד חשובה ביקום שלנו".
באוגוסט, פרלמן חשפה כי סיפור המקור של הדמות שׁוּנַה בשל קווי דמיון עם גרין לנטרן. פייגי הרחיב בנוגע לסיפור, ואר שהוא יתרכז בחיפוש של דנברס אחר מגבלותיה וחולשותיה, בציינו כי "אני חושב שיש לנו דרך מאוד מגניבה וייחודית לספר" את הסיפור שלה.
צילומים
אנדי ניקולסון נשכר לשמש כמעצב הפקה, ובן דייוויס כצלם. התקציב עומד על כ-152 מיליון דולר. שלב הצילומים החל ב-19 במרץ 2018 בלוס אנג'לס, תחת השם "Warbird".
צילומי חוץ חוץ ראשוניים נערכו כבר בסוף ינואר, ותמונות שדלפו מסט הצילומים הראו את לארסון לבושה כדמותה בחליפה ירוקה-שחורה, בניגוד לקומיקס בו חליפתה אדומה-כחולה. כשנשאל על כך, פייגי הגיב כי "רוב האנשים הם חכמים מספיק כדי לדעת שהם מסתכלים על תמונות מאחורי הקלעים, לגמרי מחוץ להקשר", וציין כי החברה מודעת לסיכונים הטמונים בצילומי חוץ, כמו דליפה שכזו, אך הוסיף כי דווקא חלק נרחב יופק בצילומי חוץ. סצנת קרנבל, שעלילתה מתרחשת ב-1986 והיא כוללת בה את דמויותיהם של דנברס ופיורי, צולמה במועדון המרוצים של ג'ים הול באוקסנארד לקראת סוף מרץ, בהשתתפותם של כ-135 ניצבים. הצילומים נערכו בפרנזו, באטון רוז' וניו אורלינס, כשצילומי האולפן נעשו באולפני פיינווד שבאטלנטה. שלב הצילומים הושלם ביולי 2018.
הפצה ושיווק
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה ב-27 בפברואר 2019 בלונדון. בארצות הברית, הקרנות הסרט בבתי הקולנוע יחלו ב-8 במרץ 2019, לכבוד יום האישה הבינלאומי, ובישראל יום קודם לכן, ב-7 במרץ. בנוסף להפצה בגרסתו הרגילה, הסרט יופץ גם בגרסאות IMAX ו-3D. תחילה, הסרט היה אמור לצאת לאקרנים ב-6 ביולי 2018, אך הוא נדחה ל-2 בנובמבר כדי לפנות מקום עבור "ספיידרמן: השיבה הביתה", ולאחר מכן הוא נדחה פעם נוספת, לתאריכו הסופי, כדי לפנות מקום עבור "אנטמן והצרעה".
יעקב וינשל
ד"ר יעקב וֶיְנְשַל (לעיתים נכתב ויינשל; 1891 – 1 בדצמבר 1980) היה רופא, ממייסדי קופת חולים לאומית, פעיל ציוני רוויזיוניסטי וסופר-ביוגרף. חבר מועצת עיריית תל אביב (1925-1928), ציר באספת הנבחרים הראשונה והשנייה, חבר הוועד הלאומי וציר בקונגרס הציוני, יקיר העיר תל אביב לשנת תשל"ו - 1976 וחתן פרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר (של מסדר ז'בוטינסקי) לשנת 1968.
משפחתו
וינשל נולד בטביליסי שבגאורגיה לד"ר זאב וקרולינה וינשל. אחרי מעבר משפחתו לבאקו בעקבות עבודותיהם של הוריו סיים את בית הספר התיכון במקביל להיותו יושב ראש אגודת הנוער הציונית יהודה הצעירה ("מולודאיה יהודיה"). ב-1920 התחתן עם אסתר (לבית בינסקי) ונולד להם בנם אריה. ב-1922 עלתה המשפחה לארץ והם השתקעו בתל אביב. אשתו נפטרה ב-7 בפברואר 1928, והוא התחתן בשנית ב-1936 למלה (בת שניאור זלמן אקון). בן דודו לב לנדאו היה פיזיקאי סובייטי, מבכירי הפיזיקאים התאורטיים של המאה ה-20 וחתן פרס נובל לפיזיקה, אחיו היה אברהם וינשל. יעקב וינשל נטמן בבית העלמין קריית שאול והותיר אחריו את רעייתו ובן אחד.
על שמו רחוב בתל אביב.
עבודתו כרופא
וינשל למד רפואה (1910–1915) באוניברסיטת מינכן, ז'נבה ודורפאט. ב-1916, בעת מלחמת העולם הראשונה, קיבל תואר דוקטור. הוא שימש כרופא בצבא הרוסי, בחזית הטורקית ובצפון איראן. התמחה בכירורגיה בבית החולים של אוניברסיטת באקו וב-1921 פרסם (עם פרופסור קונסטנטין פינקלשטיין) ספר לימוד בשם "כירורגיה כללית".
עם עלייתו לארץ ישראל החל וינשל לעבוד בבית החולים הדסה בתל אביב ומאוחר יותר במסגרת קופת חולים כללית.
פעילותו הציונית
ב-1909 ביקר עם אביו ואחיו בארץ ישראל כהקדמה לעלייתם בעתיד. בעת לימודי הרפואה שלו במינכן שימש כיושב ראש "החבר", אגודת סטודנטים ציונים, והיה ציר בוועידת אגודות "החבר" בגרמניה. וינשל שימש כציר באסיפות הנבחרים הראשונה והשנייה, והיה חבר הוועד הלאומי. ב-25 באפריל 1925 היה המשתתף היחיד מארץ ישראל. וינשל העריך מאוד את פועלו של זאב ז'בוטינסקי, והיה ממקורביו. בשנות העשרים והשלושים, כאשר התגורר ז'בוטינסקי בארץ ישראל הם נפגשו, ועמדו בתכתובת מכתבים ענפה בשבתו, כמנהיג התנועה הרוויזיוניסטית, בוורשה, בפריז ובלונדון. בשנות הארבעים עמד בקשר עם נתן ילין-מור, ממנהיגי לח"י. וינשל היה ממייסדי ברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר) והשתתף בוועידת פריז שבה נוסדה. הוא שימש כיושב ראש הוועד המרכזי שלה בארץ עד שנת 1928.הוא נבחר כחבר מועצת עיריית תל אביב, בין השנים 1925–1928, וציר בקונגרס הציוני ה-17 מטעם התנועה הרוויזיוניסטית. כמו כן נבחר כציר לוועידת הסתדרות העובדים כנציג העובדים הרוויזיוניסטיים. לאחר מכן, הוא הצטרף אל החלטתם של רבים בתנועה הרוויזיוניסטית, לפרוש מהסתדרות העובדים ולהקים את הסתדרות העובדים הלאומית.
הקמת קופת חולים לאומית
בעקבות השעיית רופאים המזוהים עם התנועה הרוויזיוניסטית לאחר רצח ארלוזורוב, החליטו מספר רופאים להקים קופת חולים משלהם. קופת חולים לאומית הוקמה בביתו של ד"ר וינשל בנובמבר 1933, ומרפאתו ברחוב גרוזנברג 23 בתל אביב, הייתה המרפאה הראשונה של הקופה.
חיבוריו
כאביו ואחיו אברהם, כתב גם יעקב וינשל ב"Еврейский кавказский вестник" ("המבשר ליהודי קווקז"), עיתון שאביו היה עורכו. במקביל לעבודתו כרופא, הוא שימש כעיתונאי ופובליציסט בעיתונים "ראזסוויט", "הארץ", "הבוקר", "הירדן", בכתב העת "החברה" שייסדו הוא ואחיו באנגלית ב-1939, בעיתון "הצפון", שהיה בבעלות אחיו אברהם ועיתונים וכתבי עת נוספים. הוא היה סופר עברי, שכתב חיבורים ספרותיים אחדים על דמויות ואירועים בתולדות עם ישראל, בהם על הפעיל הציוני מרקו ברוך והתכתב עם הסופר שמואל יוסף עגנון והמשורר אורי צבי גרינברג.
ויקטור בראונר
ויקטור בראונר (ברומנית: Victor Brauner; 23 בנובמבר 1903 – 12 במרץ 1966) היה צייר יהודי-רומני, מייצג בולט של הסגנון הסוריאליסטי. אחיהם של האתנומוזיקולוג הארי בראונר והצלם.
ביוגרפיה
ויקטור בראונר נולד בעיר פיאטרה ניאמץ שברומניה, במשפחה יהודית, כבנו של תעשיין עץ. הוא למד בבית הספר היסודי בווינה בירת אוסטריה, שאליה עברה משפחתו לכמה שנים. משפחת בראונר שבה לרומניה בשנת 1914, וויקטור המשיך את לימודיו בבית הספר האוונגלי בעיר בראילה. בתקופה זו הוא גילה את הזואולוגיה והתלהב ממנה. בהמשך, בין השנים 1919–1921, למד בבוקרשט בבית הספר לאומנויות יפות וגם בבית הספר לציור (בית ספר פרטי) של "ח. איגירושאנו". הוא ביקר בעיירות פלטיצ'ן ובלצ'יק וצייר את הנופים. על פי עדותו הוא עבר את כל השלבים: דאדאיזם, ציור מופשט, אקספרסיוניזם.
ב-26 בספטמבר 1924 נפתחה, ב"גלריות מוצרט" בבוקרשט, התערוכה האישית הראשונה של בראונר. בתקופה זו הוא נפגש לראשונה עם המשורר היהודי-רומני אילריה וורונקה, מי שהקים את כתב העת "75HP", שבו יפרסם בראונר את המניפסט שלו, "פיקטופואזיה" (Pictopoezia = ציורשיר) ומאמר על "מעל הרציונליזם". בראונר צייר והציג את "ישו בקברט" בסגנונו של הצייר ג'ורג' גרוס ואת "הבחורה בבית החרושת" בסגנונו של הולדר (Holder). בשנת 1925 יצא לראשונה לפריז וחזר לבוקרשט בשנת 1927. בין השנים 1928–1931 השתתף בכתב העת האוונגרדי "אונו" (Unu "אחד"), בו פרסם רפרודוקציות של מרבית עבודותיו, ציורים בהירים ודיוקנאות של ידידיו המשוררים והסופרים. משנת 1930 התיישב בפריז, שם פגש את קונסטנטין ברנקושי שהכיר לו את אומנות הצילום. הוא התיידד עם המשורר היהודי רומני בנימין פונדויאנו ופגש את איב טנגי (Yves Tanguy) ודרכו התוודע לחוג הסוריאליסטים. הוא התגורר באותו בנין עם טנגי ואלברטו ג'אקומטי. בתקופה זו צייר את "דיוקן עצמי עם עין עקורה". בשנת 1933 הציג את התערוכה האישית הראשונה שלו בפריז, ב"גלריה פייר". הוצגו שם ציורים בהם נוכח תמיד נושא העין: "יכולת הריכוז של מר K", "המקרה המשונה של אדון K". את המקדמה לקטלוג שלו כתב אנדרה ברטון.
בהמשך השתתף בראונר בכל התערוכות הסוריאליסטיות. בשנת 1935 חזר לרומניה, לבוקרשט, ושם הצטרף למפלגה הקומוניסטית לתקופה קצרה, שבה לא תועדה פעילות או התבטאות מיוחדת. הוא הציג ברומניה וסיפק את האיורים לשתי אסופות שירים של המשורר ג'לו נאום. תערוכתו מ-7 באפריל 1935 מוזכרת בספר האוטוביוגרפי של סשה פאנה, "יליד שנת 02".
בשנת 1938 חזר לצרפת, שם איבד את עינו השמאלית בקטטה שהייתה בין דומיניק ובין אסטבן פרנסס. בראונר שניסה להגן על אסטבן נפגע מכוס שנזרקה. הסיטואציה נתנה השראה לסופר הארגנטינאי ארנסטו סאבטו המשתמש בה בספרו "על קברים וגיבורים" (תורגם לעברית בהוצאת עם עובד).
באותה שנה פגש את ז'קלין אברהם ונשא אותה לאישה. הוא יצר סדרת ציורים שזכו לכינוי lycantrope או chimere. בשנת 1940 עזב את פריז בחברתו של פייר מלביל (Pierre Malbille) והתיישב בפרפיניאן, אצל רוברט ריוס (Robert Rius) ולאחר מכן ב-Cant-Blage, בהרי הפירינאים המזרחיים ובסן-פלן ד'אמון (Saint-Felin d'Amont) שם קיבל מגורים כפויים, אך בכל התקופה שמר על קשריו עם הפליטים הסוריאליסטים במרסיי. בשנת 1941 חלה מאוד ואושפז בקליניקה "פרדיס" (Paradis).
לאחר מלחמת העולם השנייה לקח חלק בביאנלה של ונציה וטייל באיטליה. בשנת 1959 התמקם בסטודיו ברחוב Lepic ובשנת 1961 שוב נסע לאיטליה ולאחר זאת התיישב בוואראנז'וויל (Varangéville) שם עבד רוב הזמן. בשנת 1965 יצר סדרות ציורים בשם "מיתולוגיה" ו"פנים מהמיתולוגיה". מדובר במיתולוגיה של העולם המודרני, והביקורת קיבלה אותם באהדה. בין ציורים אלה נמצא גם הציור הנבואי "La fin et le debut" המזכיר לנו שבסיום חיי הצייר מתחילה יצירתו לחיות.
בשנת 1966 נבחר לייצג את צרפת בביאנלה של ונציה ושם הוקדש לו אולם שלם.
בחודש מרץ, לאחר מחלה ממושכת, נפטר ונקבר בבית הקברות של מונמארטר ועל קברו חקוק משפט שנלקח מפנקסיו: "Peindre, c'est la vie, la vraie vie, ma vie" ("הציור הוא החיים, החיים האמיתיים, חיי שלי").
קארמה קאג'יו
הביטוי "מחרוזת הקאג'יו המוזהבת" שייך לרבי-אמנים בבודהיזם, הנחשבים כמחזיקי השושלת. אלה הם רבי-אמנים מהודו, רצף גלגוליו של הקרמאפה ותלמידיו העיקריים, ששמרו את השדר הרציף של שושלת זו. מחזיקי השושלת נבחרים ומוּכּרִים על ידי קרמאפה עצמו, השומר על שלמות ואותנטיות השדר. הלימוד המרכזי המיוחס לשושלת הקארמה קאג'יו הוא ה"מהמודרה" (עברית: החותם הכביר).
באותו אופן בוחר תמיד הקרמאפה את מורו, שתפקידו יהיה להעביר את השדר לגלגולו העתידי. קרמאפה הוא בודהיסטווה (יישות מוארת) דגול, בעל כישורים ויכולות לראות את הפוטנציאל הממומש של אחרים ואיכויותיהם. בעזרת יכולת זו הוא בוחר את המורה שלו. אין כללים קבועים, הקובעים מראש מי יהיה המורה. במקרים מסוימים אלה הם מחזיקי השושלת – התגלמויות גבוהות ומוּכַּרוֹת, ובמקרים אחרים – מתרגלים יוצאי דופן בהתפתחותם ומימושם, אך ללא מעמד גבוה מסוים בהיררכיה הדתית.
תולדות הקארמה קאג'יו בטיבט
המורים הראשונים של שדר שושלת זה בטיבט היו מארפה (1097-1012), מילרפה (1230-1040) וגמפופה (1153-1079). הם ביססו קו-המשכיות של ניסיון ממומש של טבע התודעה העובר בעל-פה ישירות ממורה לתלמיד. בראשיתה לא התאפיינה אסכולת הקאג'יו בתכנים כתובים ובמנזרים גדולים, שבהם חיו מורים ותלמידיהם. אבל, המורה השלישי על-פי הסדר של אסכולת הקאג'יו – גמפופה, תלמידו לשעבר של רב-האמן אטישה שקיבל השכלה במנזר של אסכולת הקדאמפה – הורה לתלמידיו הקרובים ביותר להעלות על הכתב את עיקרי לימודי הבודהיזם והקשר שלהם לתרגולים המסורתיים, מהפשוטים ביותר ועד למורכבים שבהם. על-פי הבודהיזם, מובילים לימודים אלה למטרה האחרונה והמוחלטת של התפתחות אנושית כלשהי: ההארה. לאחר מותו של גמפופה התחלקה אסכולת הקאג'יו לארבע שושלות, ובראש כל אחת מהן עמד אחד מארבעת תלמידיו החשובים של גמפופה. מבין ארבע השושלות הללו (קארמה קאג'יו, ברום קאג'יו, צאלפה קאג'יו ופהגמו קאג'יו) נחשבת כיום הקארמה קאג'יו לפעילה ולנגישה ביותר, וראש השושלת, הנושא בתואר "קרמאפה" ונחשב כהתגלמות הבודהיסטווה צ'נרזיג, נהנה ממוניטין רב בטיבט. המנזרים, שהוקמו במסגרת אסכולת הקארמה קאג'יו, נבדלו ממנזרים אחרים, מכיוון שלצד הנזירים שהתגוררו בהם, חיו גם קהילות חילוניות, אשר תרגלו מדיטציות בודהיסטיות. כן הוקמו מרכזי לימוד, בהם יכלו חילונים ללמוד את התרגול ואת יסודות הפילוסופיה הבודהיסטית. עד המאה ה-20 לא השתנה מנגנון זה בהרבה.
בשנת 1950 הכניסה ממשלת סין את צבאה לטיבט, הקימה בה מנגנון שלטוני משלה, וזה – רבים טוענים – הרס לחלוטין את תרבות הבודהיזם הטיבטי במדינה. כ-100 אלף טיבטים, שניסו להינצל מהדיכוי הסיני, נאלצו להימלט למדינות השכנות – הודו, נפאל, בהוטן וסיקים; ובאמצע שנות השישים החלו טיבטים להגר גם לאירופה ולארצות הברית. בין הטיבטים שגלו היו גם מנהיגים רוחניים של אסכולות רבות, בכללם הדלאי לאמה ה-14 (לשעבר ראש הממשלה הטיבטית בגלות) וגייאלווה קרמאפה – ידוע יותר כקרמאפה ה-16 (ראש שושלת הקארמה קאג'יו ה-16 במספר מראשית היווסדה של השושלת במאה ה-11). לקארמפה ה-16 היו ארבעה תלמידים עיקריים, המוכרים בשמם כארבעת האוצרים, טאי סיטו רינפוצ'ה, קונצינג שמאר רינפוצ'ה, ג'אמגונג קונגטרול רינפוצ'ה וגיאלצאב רינפוצ'ה. ארבעת האוצרים, מונו לגלות את גלגולו של הקארמפה ה-16 לאחר מותו- הקארמפה ה-17. מספר שנים לאחר מותו של הקארמפה ה-16, פרש האוצר קונציג שמאר רינפוצ'ה מקבוצת האוצרים. שלושת האוצרים הנותרים, ובראשם האוצר הראשי, טאי סיטו רינפוצ'ה, זיהו את גלגולו של הקארמפה המנוח בטיבט כאורג'יין טרינלי דורג'י. הילד הוכר כקארמפה ה-17 על ידי הדאלאי למה ה-14 וע"י כל המורים הראשיים של מסדר הקאגיו וע"י השמאר רינפוצ'ה גם כן. כשנתיים לאחר מכן חזר בו קונציג שמאר רינפוצ'ה מהכרתו הראשונית והכריז באופן עצמאי על טרינלי טאיה דורג'ה כקארמפה ה-17. מועמדו של השמאר רינפוצ'ה שוהה בניו דלהי ואילו הקארמפה ה-17 המוכרז שוהה במקדש הזמני בביר שבהימצ'ל פרדש. שני הקארמפות, מנועים על ידי הממשל ההודי מלהיכנס למקדשו של הקארמפה ה-16 בסיקים.
המעבר של הקארמה קאג'יו למערב
בשנת 1959 נחרב עד היסוד המנזר הראשי של שושלת הקארמה קאג'יו במחוז צורפהו שבטיבט. בשנים 1966-1961 נבנה במקומו מנזר חדש באזור רומטק שבסיקים. המנזר השני בחשיבותו בקארמה קאג'יו נמצא בבהוטן.
יאניק נזה-סגין
יאניק נֶזֶֶה-סֶגין (בצרפתית: Yannick Nézet-Séguin, נולד בשם יאניק סגין ב-6 במרץ 1975) הוא מנצח ופסנתרן קנדי. מאז 2018 הוא מכהן כמנהל מוזיקלי של תזמורת מטרופוליטן, מטרופוליטן אופרה של מונטריאול ושל תזמורת פילדלפיה, ועד הזמן האחרון היה מנצחה הראשי של התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם. כמו כן, הוא חבר כבוד ומנצח אורח של התזמורת הקאמרית של אירופה.
ילדות, נעורים ולימודים
נזה-סגין נולד במונטריאול להורים ששניהם מומחים בחינוך, ד"ר סרז' פ. סגין, פרופסור באוניברסיטה, וקלודין נזה, מרצה ומתאמת באוניברסיטה. הוא החל ללמוד נגינה בפסנתר בגיל חמש, ובגיל עשר החליט להיות למנצח תזמורת.
תוך כדי לימודיו בבית הספר היסודי והתיכון ובקולג', התקבל סגין ללימודי פסנתר בקונסרבטוריון למוזיקה ולדרמה של קוויבק, שם זכה בחמישה פרסים ראשונים בפסנתר ובארבעה במקצועות מוזיקה אחרים. כמו כן למד ניצוח מקהלה אצל ג'וזף פלומרפלט בקולג' למקהלה של וסטמינסטר בפרינסטון, ניו ג'רזי, והשתתף במספר רב של כיתות אמן עם מנצחים ידועי-שם.
ראשית הקריירה
בגיל 19, פגש את קרלו מריה ג'וליני והוזמן להצטרף אליו לחזרות וקונצרטים במשך למעלה משנה. הוא התמנה למנהל מוזיקלי של המקהלה הפוליפונית של מונטריאול בשנת 1994 ובשנת 1995 קיבל אותה משרה במקהלת לאוואל. באותה שנה ייסד תזמורת מקצועית ואנסמבל קולי משלו בשם לה שאפל דה מונטריאול, שעמם ביצע שניים עד ארבעה קונצרטים בשנה עד 2002. הוא רואה בשארל דיטואה את מקור ההשראה הראשון שלו כילד ובג'וליני את מורו ורבו. משנת 1998 עד 2002 היה נזה-סגין מנצח מקהלה, עוזר למנצח ויועץ מוזיקלי באופרה של מונטריאול.
תזמורת מטרופוליטן
נזה-סגין התמנה למנהל מוזיקלי של תזמורת מטרופוליטן במונטריאול בשנת 2000, ולמנצח ראשי אורח של התזמורת הסימפונית של ויקטוריה בקולומביה הבריטית, קנדה בשנת 2003. החוזה שלו עם התזמורת הוארך מ-2010 עד 2015. הוא ניצח על הקלטות מסחריות של סימפוניות מאת אנטון ברוקנר וגוסטב מאהלר עם תזמורת מטרופוליטן.
התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם
בשנת 2005 הופיע נזה-סגין לראשונה עם התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם כמנצח אורח, ושוב בשנת 2006. בדצמבר 2006, הודיעה התזמורת על מינוי נזה-סגין למנצח הראשי ה-11 במספר שלהם, החלטה שהתקבלה פה אחד ונכנסה לתוקף בעונת הקונצרטים 9–2008 בחוזה התחלתי של 4 שנים. באפריל 2010, הודיעה הפילהרמונית על הארכת החוזה עד 2015.עם הפילהרמונית של רוטרדם הקליט נזה-סגין הקלטות מסחריות לוירג'ין קלאסיקס.
ב-2013 ליווה את אנדראס אוטנזמר בתקליט הבכורה שלו, Portraits.
ביוני 2013 חזרה התזמורת והאריכה את החוזה שלו עד קיץ 2018. במאי 2015 הודיעה הפילהרמונית של רוטרדם על סיום מתוכנן של כהונתו של נזה-סגין כמנצחה הראשי בסוף עונת 2017–2018, אז הוא מתוכנן לקבל את התואר Eredirigent (מנצח כבוד) של התזמורת.
אנשי הסירות על הוולגה
אנשי הסירות על הוולגה (ברוסית: Бурлаки на Волге) הוא ציור בצבעי שמן של הצייר הרוסי איליה רפין מהשנים 1870 עד 1873. ביצירה מתוארים אחד עשרה גברים הגוררים ספינה על גדות נהר הוולגה. הדמויות השונות נמצאות על סף התמוטטות כתוצאה מהמאמץ וממזג האוויר החם. באמצעות הציור, רפין הביע ביקורת ברווח הנעשה על ידי שימוש בעבודה לא אנושית. רוב הדמויות מקבלות בהכנעה את מצבם, מלבד הצעיר במרכז הקבוצה העומד בזקיפות.
רפין הגה את הרעיון לציור בעקבות מסעותיו ברוסיה בצעירותו, כשפגש אנשים בעבודות פיזיות קשות. יצירה זו הביאה לרפין הכרה בינלאומית וביקורות מהללות על התיאור הריאליסטי בציור. לאחר השלמת הציור, ולדימיר אלכסנדרוביץ' רכש אותה, והיא הוצגה ברחבי אירופה. כיום, הציור נחשב כאבן דרך באמנות הרוסית וכן כיצירה ייחודית של תנועת הנודדים.
אודות היצירה
רפין התקבל ל ב-1863. בזמנו, האקדמיה הייתה ידועה בשמרנותה, מה שגרם להרבה סטודנטים שלמדו בה רצון למרוד בדוגמה המקובלת. רפין תכנן ליצור ניגוד בין עובדים קשיי יום לבין מטיילים, אך עקב סלידתו הגוברת מהחברה הגבוהה הוא החליט להפוך את היצירה לביקורתית יותר.
רפין הגה את הרעיון ליצירה מחופשותיו בוולגה בשנת 1870. הוא יצר כמה סקיצות משמן כשהוא שהה ליד העיר טוליאטי (ברוסית: "Толья́тти"). בסקיצות מוצגים נהר הוולגה וגוררי הספינות.
רפין גדל בצ'והוייב, והוא היה מודע לקושי ולעוני בחיים הכפריים. הוא טייל במשך שנתיים, ובטיוליו הוא ראה את הניגוד בין העשירים שהתאכסנו בדאצ'ות לבין האיכרים העניים. ייצוג העוני והאנשים הפשוטים היה פורץ דרך ואנשי הסירות על הוולגה נחשב לאחת מהיצירות החשובות בנושא מהמאה ה-19, יחד עם קבורה באורנאן ושוברי האבנים של גוסטב קורבה.
הדמויות המתוארות בציור מבוססות על אנשים אמיתיים שרפין פגש במסעותיו. הוא התקשה למצוא אנשים שידגמנו עבורו לתמונה עקב אמונות תפלות. אף על פי שהוא צייר רק גברים, בעבודה השתתפו גם נשים. רפין בחר לצייר אנשים מכל שכבות של מעמד הפועלים. הוא התיידד במיוחד עם הכומר קנין, שהוכנס לציור כאחד הפועלים בראש השיירה.
בציור מתוארים אחד עשרה פועלים הגוררים ספינה כנגד זרם הים. הפועלים לובשים סחבות וקשורים לרתמה. הפועלים נמצאים במצב של הכנעה אך בבירור הם מותשים פיזית מהעבודה. לא ניכר כי יש מי שמפקח על הפועלים, לפחות לא בציור. הפועלים משמשים כמרכזה של היצירה, בעוד שהספינה נמצאת בתפקיד משני. מרחוק ניתן לראות ספינת קיטור, העלולה להעיד שעבודתם המאומצת על הפועלים מיותרת לאור ההתקדמות הטכנולוגית. נדבך נוסף הוא שדגל רוסיה מופיע מהופך על הספינה הנגררת, מה שמוסיף עוינות נוספת לסיטואציה. תחושת המצוקה והעייפות מתחזקת כשעוברים מהפועל השמאלי עד לפועל הימני ביותר. החריג הוא הפועל הצעיר בעל השיער הבהיר. הוא עומד בזקיפות ביחס לשאר הפועלים, מפנה את מבטו למרחק ומושך את הרתמה כמנסה להשתחרר מהמשימה.
יאניק נזה-סגין
תזמורת פילדלפיה
בדצמבר 2008 ניצח נזה-סגין לראשונה על תזמורת פילדלפיה, בהזמנתו של שארל דיטואה. הוא חזר להופעה שנייה כמנצח אורח בדצמבר 2009. ביוני 2010 התמנה למנהל המוזיקלי השמיני של תזמורת פילדלפיה, החל בעונת 2012–2013.הוא כיהן כמנהל מוזיקלי מיועד מ-2010 עד 2012. החוזה ההתחלתי שלו כמנהל מוזיקלי היא לחמש עונות, עם שבעה שבועות של קונצרטים מתוכננים בעונת 2012–2013, חמישה-עשר שבועות בשתי העונות הבאות, ושישה-עשר שבועות בשתי העונות שאחריהן בחוזה שלו עם תזמורת פילדלפיה. בינואר 2015 הודיעה התזמורת על הארכת החוזה של נזה-סגין עד עונת 2022-2021. ביוני 2016 הודיעה התזמורת על הארכה נוספת לחוזה, עד עונת 2026-2025.
אנשי הסירות על הוולגה
אודות היצירה
ביצירה מתואר גם החוזק הפיזי של הפועלים, ולא רק את תחושות הייאוש והעייפות. רפין מציג את הייסורים בציור על ידי הגבות והקמטים במצח של הפועלים. היה חשוב לצייר להציג את המאמץ והיושרה של העובדים.
יאניק נזה-סגין
מטרופוליטן אופרה
מאז 2009, מופיע נזה-סגין מדי שנה עם המטרופוליטן אופרה בניו יורק. הופעתו הראשונה שם הייתה ב-31 בדצמבר 2009, כשניצח על הפקה חדשה של כרמן. ואחריה דון קרלוס ב-2010 וב-2015, "פאוסט" ב-2011, לה טרוויאטה ב-2013 ו"רוסאלקה" ב-2014 הוא פתח את עונת 2015–2016 ששל המטרופוליטן בספטמבר 2015 בניצוח על הפקה חדשה של אותלו מאת ורדי, וחזר ב-2017 לנצח על ההולנדי המעופף. ביוני 2016 הודיעה המטרופוליטן אופרה על מינוי נזה-סגין למנהלה המוזיקלי הבא, החל בעונת 2020–2021, בחוזה התחלתי לארבע שנים. הוא פועל כמנהל מוזיקלי הפועל מאז עונת 2017–2018. בפברואר 2018, הודיעה הלהקה, שנזה-סגין יכהן כמנהל מוזיקלי החל בעונת 2019-2018.
חיים אישיים
נזה-סגין גר במונטריאול ופילדלפיה עם בן-זוגו פייר טורוויל, ויולן בתזמורת מטרופוליטן.
בן ארצי
בן ארצי (נולד ב-23 במרץ 1977) הוא זמר, פזמונאי ומלחין ישראלי.
ביוגרפיה
בילדותו למד בבית הספר לאומנויות בתל אביב ובגיל 11 הופיע בקליפ לשירו של אביו, שלמה ארצי, "תחת שמי ים התיכון".
ארצי למד בתיכון אלון ברמת השרון אך לא סיים את התיכון, לא התגייס לצה"ל ושוחרר על רקע בריאותי.
קריירה
ב-1996 השתתף ארצי בעיבוד מספר שירים באלבומו של אביו "שניים". לאלבומה של נורית גלרון, "המקום ההוא", שיצא באותה שנה הלחין יחד עם שלמה ארצי את השיר "המקום ההוא" והלחין לבדו את השיר "עשה לי את זה חזק", שאת מילותיו כתבה אחותו הבכורה, שירי ארצי.
במרץ 1998 הוציא את אלבום הבכורה שלו, "חיים משל עצמי" בחברת התקליטים "הליקון-כנען". ארצי כתב והלחין את כל שירי האלבום, ועיבד את רובם לבדו. בחלק מהשירים השתתף בעיבוד אבנר חודורוב. האלבום זכה להצלחה רבה והגיע למעמד של אלבום פלטינה תוך חודשיים בלבד. בין השאר נכללו בו הלהיטים "אפס", "כיף", "כנראה שאהבתי אותך", "חיים משל עצמי" ו-"17" אשר ביצע עם אביו שלמה ארצי בדואט, השיר מספר על עזיבתו את התיכון ועל חוויית משבר גיל הארבעים יחד עם אביו. בעקבות הצלחת האלבום ושיריו זכה ארצי בתואר "תגלית השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשנ"ח.
בשנת 2000 השתתף ארצי בעיבודי השירים באלבומו של שלמה ארצי אהבתיהם. ארצי גם השתתף בשני דואטים באלבום, בשירים "שיר פרידה" ו"כבר עבר די זמן". ב-2002 השתתף בעיבודי השירים באלבומו של שלמה ארצי "צימאון".
איראן 3
איראן 3 הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2022, שביים וכתב אריאל כהן, בהפקתן של חני רובינשטיין וחיה מורגנשטרן, ובכיכובן של אמירה גרון ושרי גבעתי. הסרט הופק בעבור המגזר החרדי לנוכח הביקוש הגובר במגזר לסרטי קולנוע כשרים.
בן ארצי
קריירה
ביוני 2001 הוציא ארצי את אלבומו השני, "מה שקרה". את כל השירים באלבום הלחין וכתב בעצמו, על ההפקה המוזיקלית היה אחראי טל שגב, ושניהם עיבדו ביחד את האלבום. האלבום זכה להצלחה מסחרית פחותה מקודמו, ובין שיריו המוכרים היו "מטר של מטאורים", "עוד יום עובר" ו"בדיוק כשאיבדת את העוגן". באלבום זה הקדיש שיר לאחיו יונתן, בשם "שיר לאח קטן".
איראן 3
הסרט עוסק בסיפור בריחתן של שלוש עובדות אמריקאיות יהודיות מהשגרירות האמריקאית באיראן, בזמן המהפכה האיסלאמית במדינה בשנת 1979.
בן ארצי
קריירה
באוקטובר 2003 הוציא ארצי את הסינגל "היי טמבל", שיועד להיות הסינגל הראשון מאלבומו השלישי. השיר מדבר על קנאה בחבר החדש של חברתו לשעבר של ארצי, ויש בו הבעה מסוימת של שחצנות ("אני שמש והיא חייתה בצילי, אז היא הולכת איתך, כי אתה בינוני"). סינגל נוסף שהוציא באותה שנה הוא השיר "בדיוק", המתאר את התחושות בין ענייני הפרט שלו ושל בת זוגו לבין ענייני הכלל שלו כאזרח במדינת ישראל רצוצת הפיגועים. למרות הצלחת השירים, החליט ארצי לגנוז את אלבומו השלישי המתוכנן.
איראן 3
הסרט צולם במהלך 2021 בגיאורגיה, הוקרן בבכורה ארצית בבית ציוני אמריקה בתל אביב, ולאחר מכן הוקרן באולמות קולנוע רבים של המגזר החרדי והדתי.
בן ארצי
קריירה
לאלבומה של מירי מסיקה, שלום לאמונות, שיצא ב-2007 כתב והלחין ארצי את השיר "פעם". באותה שנה השתתף בעיבוד מספר שירים באלבומו של שלמה ארצי "שפויים" וכן באלבומם של רן דנקר ועילי בוטנר "שווים".
בנובמבר 2007, שש שנים לאחר אלבומו הקודם, הוציא ארצי את אלבומו השלישי, "קרוסלה". מתוך האלבום יצאו כסינגלים השירים "קרוסלה", "העולם הזה מספר סיפור", "לחיות את החלום", "חבל" ו"מה קרה לך". ארצי כתב והלחין את כל שירי האלבום, פרט ל"לחיות את החלום" שאת מילותיו כתב יהלי סובול. את האלבום עיבד והפיק מוזיקלית גלעד שמואלי.
בחנוכה 2008 השתתף ארצי בפסטיבל שירי ילדים 2008 עם שירו "כשאגדל". לאלבומו של הראל סקעת "דמויות", שיצא ב-2009, הלחין את השיר "ציפור" למילותיהם של סקעת ומאיר גולדברג.
איראן 3
עלילה
ליאה נאלצת לברוח מן השגרירות עם שתי עובדות יהודיות נוספות. הראשונה, רבקה (אביה מלכה), היא חברתה הטובה של ליאה, והשנייה, אליס (נעמה שטרית), עובדת במחלקת הדואר בשגרירות.
בן ארצי
קריירה
בשנים 2011–2013 הוציא ארצי סינגלים אחדים, שלא התאגדו לאלבום שלם: "חלומות 34" (על שם גילו דאז), "עכשיו אסור להתייאש", "נהר" ו"אנדי".
איראן 3
עלילה
לעומת שאר עובדי השגרירות האמריקאים, שהחשש לחייהם אינו גדול, נמלטות שלוש הנשים היהודיות ומחפשות דרך לצאת מהמדינה, ונעזרות בין השאר בג'ודי (שרי גבעתי), אחותה של ליאה, לוביסטית אמריקאית מקושרת.
בן ארצי
קריירה
בשנת 2012 היה המעבד והנגן הראשי באלבומו של שלמה ארצי "אושר אקספרס", ובשנת 2016 באלבומו "קצפת".
איראן 3
עלילה
בחיפושן אחר דרך מילוט מאיראן, הן מתוודעות אל דמויות נוספות, נתקלות בקשיים רבים ולומדות לקחים חדשים.
בן ארצי
קריירה
בנובמבר 2017 הוציא את אלבומו הרביעי "ליבו של בנה באומקולר", בו כתב הלחין ועיבד את כל השירים.
ביולי 2019 הוציא את הסינגל "יש דברים שלא היו צריכים לקרות".
ב-2020 הוציא חמישה סינגלים: "איזה זהב", "ילדי", "רק בחושך", "מונטה קריסטו" וב"צד השקט".
בסוף 2020 יצא האלבום "שרים תפילילה", שהוא גרסה מולחנת ומושרת לספר הילדים "תפילילה". ארצי הלחין וביצע באלבום ביחד עם מירי מסיקה את השיר "לאנשים שבלב", וכן השתתף בביצוע שיר הנושא "זמן תפילילה" (לחן גיא מרוז). האלבום יצא בחברת התקליטים הליקון בהפקתו המוזיקלית של יונתן בר גיורא וזכה ללמעלה מחצי מיליון האזנות בשנת 2021.
בשנת 2023 השתתף ארצי בעונה השלישית של התוכנית "הזמר במסכה" בתחפושת ההיפופוטם, והודח בחצי הגמר במקום הרביעי.
חיים אישיים
ארצי ניהל מערכת יחסים עם יעל בר זוהר.
בספטמבר 2012 נישא לשחקנית אנדריאה שוורץ, ולשניים נולדו שני בנים. ב-2019, לאחר שבע שנים, השניים נפרדו.
בית פתוח חלק א'
בית פתוח חלק א' הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמר-יוצר הישראלי שלומי שבן, שיצא בשנת 2023.
הפקה
האלבום יצא כתשע שנים לאחר אלבומו הקודם של שבן, "תרגיל בהתעוררות". תמיר מוסקט ואסף תלמודי, מפיקי האלבום הקודם, שיתפו פעולה עם שבן גם בהפקת אלבום זה.
שבן מארח את מירי מסיקה בשיר "לה ויטה א לונגה (החיים ארוכים)". שיר הסיום של האלבום, "נורי", מוקדש לבנו.
לאחר יציאת האלבום קיים שבן מופע השקה ב-30 בינואר במשכן לאומנויות הבמה בתל אביב.
ברוקמן
ברוקמן הוא שם משפחה אשכנזי וגרמני.
בריכת הסולטן
בריכת הסולטן היא בריכת אגירה בירושלים שתוקנה בידי הסולטאן העות'מאני סולימאן הראשון בשנת 1536, במהלך המאה ה-16. אזור זה שימש כחמאם של עשירי ירושלים וכיום משמשת כתיאטרון פתוח לאירועי תרבות רבי משתתפים.
תיאור
הבריכה ממוקמת בחלקו הצפוני של גיא בן הינום, למרגלות חומת העיר העתיקה ממערבה. היא הוקמה בדרך של בניית סכר לרוחב הגיא, שעצר את ניקוז הגיא דרומה לעבר נחל קדרון ויצר מאגר מים. במקומו של הסכר עבר קודם לכן גשר עתיק, עליו עברה אמת המים שהובילה מים מבריכות שלמה שליד בית לחם אל ירושלים והר הבית.
לאורך כל הבריכה התגלתה תעלה חצובה מקורה ומטויחת מהתקופה הרומית. הבריכה עצמה בנויה על בריכות קדומות יותר, וייתכן כי מזוהה עם בריכת הנחשים שהזכיר יוסף בן מתתיהו. בתקופה הצלבנית כונתה הבריכה "בריכת גרמנוס".
הסולטן סולימאן הראשון עשה שתי פעולות עיקריות כאשר שלט בארץ ישראל, בתקופת השלטון העות'מאני בארץ ישראל:
לשון הכתובת:
בתקופה העות'מאנית, בימות הקיץ בהם הבריכה הייתה יבשה, היה מתקיים בבריכה שוק למכירת בהמות.
בין מלחמת העצמאות ומלחמת ששת הימים הייתה הבריכה שטח הפקר בין ישראל לירדן. לאחר מלחמת ששת הימים הוכשר מתחם הבריכה וכיום הוא משמש כתיאטרון פתוח בו מתקיימים אירועי תרבות שונים.
הבריכה מהווה רצועת חיץ ירוקה מחוץ לעיר העתיקה. מצב שימורה כיום בינוני. אורכה הוא כ-170 מטרים, רוחבה כ-67 מטרים, ועומקה יותר מ-10 מטר. כיום אין בה מים.
על צלע ההר שממערב לבריכה ממוקמות השכונות ימין משה ומשכנות שאננים, מצפון לה חוצות היוצר, ומדרום לה המשכו של גיא בן הינום.
אירועי תרבות
לאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד ירושלים, יזם ראש עיריית ירושלים טדי קולק את פיתוח סביבת השכונות ימין משה ומשכנות שאננים כאזור תרבות ואמנות, בין השאר הוקמו באותה עת: חוצות היוצר, המרכז למוזיקה ירושלים במשכנות שאננים, בית הקונפדרציה ותיאטרון החאן. בשנת 1981 עבר גם סינמטק ירושלים לאזור. כחלק מתוכנית זו, הקרן לירושלים פיתחה בריכת הסולטן כמתחם לאירועי תרבות. נבנתה במה ומתחתיה חדרי הלבשה. מאז, בבריכת הסולטאן מתקיימים כמידי שנה מופעים ואירועים שונים רבי משתתפים. במקום מוקרן על מסך ענק סרט הפתיחה של פסטיבל הקולנוע ירושלים, נערכות בה הפקות של פסטיבל ישראל, הפקות אופרה תחת כיפת השמיים.
אמנים בינלאומיים רבים ערכו הופעות באתר הייחודי, מול חומות העיר העתיקה, במהלך ביקורם בישראל, בהם להקת דייר סטרייטס (שהשיקה בה את המופע הבינלאומי "Brothers in Arms" ב-1985), יורית'מיקס, לאונרד כהן, ג'יימס טיילור, אריק קלפטון, בוב דילן, טום פטי, ג'ת'רו טאל, מדונה ואחרים.
החל משנות התשעים הורחב מתחם יריד חוצות היוצר (המתקיים כל שנה באוגוסט) מתחומי חוצות היוצר אל בריכת הסולטאן, תוך שהוא כולל הופעות מוזיקה, סדנאות יצירה, פעילויות לילדים ותצוגות של אומנים מארצות חוץ (ביתנים בולטים הם של ארצות דרום אמריקה, סין, רוסיה ארצות אפריקה ועוד).
במקום התארחו גם הופעות האיחוד של להקת כוורת ב-1984, 1990 ו-2013 והופעות של אמנים ישראלים רבים כשלום חנוך, עידן רייכל, שלמה ארצי, משינה, אהוד בנאי, אביב גפן, אברהם פריד חנן בן ארי, ישי ריבו ורבים אחרים.
דנית סלומון
ביוגרפיה
סלומון היא מחברת מספר רב של ספרי בישול רבי המכר בהם: "עוגות בקלי קלות" ו"פשטידות בקלי קלות". עורכת ומתרגמת.
סלומון היא ילידת קיבוץ אשדות יעקב מאוחד, בוגרת החוג לתולדות האמנות והחוג לפילוסופיה כללית באוניברסיטת תל אביב, תושבת תל אביב, נשואה ואם לשניים.
במשך שש שנים ערכה את מוסף הבישול "זמנים במטבח" במגזין "זמנים מודרניים" של ידיעות אחרונות. ובנוסף ערכה את מוסף הבישול "תפריט" של ירחון "עולם האשה". כתבה ספרי דיאטה ושמירה על המשקל, בהם רב המכר "רזה-לתמיד". וכן ספרי עיון וספרי ילדים המתמודדים עם מצבים מיוחדים להם. ביניהם רב המכר "בת-עשרה - מדריך לנערה המתבגרת".
הייתה שותפה לכתיבת ה"אנציקלופדיה לבישול ולאפייה" - אנציקלופדיה בת 16 כרכים בעריכתו של שלום קדוש ובהוצאת רביבים. בשנת 2005 פרסמה את ספרה "שוקולד ושושנים" המשלב בין עולמה הקולינרי של סלומון לעיצוב הרומנטי של מיכל נגרין. בין עוגות השוקולד למלאכים והשושנים שהפך לרב מכר.
ספריה
הספרים בהוצאת קוראים, אלא אם כן מצוין אחרת.
אויסטינס
אויסטינס (באנגלית: Oistins) היא העיירה הגדולה ביותר במחוז קרייסט צ'רץ' שבברבדוס. העיר שוכנת בחלקו הדרומי של האי והיא מהווה כפר דייגים ואתר תיירות. בעבר פעלו בעיירה בית החולים המחוזי, תחנת משמר החופים של ברבדוס ומסוף הדלקים של האי.
מקורו של שם העיירה הוא כנראה שיבוש של שמו של בעל האדמות המקורי, ששמו היה "אוסטין" (Austin). אפשרות אחרת היא שמקורו של השם הוא אירי.
גאוגרפיה
העיירה ממוקמת ליד ברידג'טאון, בירת ברבדוס.
סימן הטעמה משני כפול
סימן הטעמה משני כפול ( ̏ ) הוא סימן דיאקריטי המשמש באלפבית הלטיני והאלפבית הקירילי.
הופעה
סימן ההטעמה המשני הכפול יכול להופיע מעל האותיות Aa Ee Ii Oo Rr Uu, ומעל האותיות המקבילות להן באלפבית הרוסי Аа Ее Ии Oo Pp Уу.
כתיבה במחשב
באלפבית הלטיני, קיים תו מסוים לכל אות (גדולה וקטנה) שהוא האות וסימן ההטעמה המשני הכפול. באלפבית הקירילי, יש צורך לכתוב את האות ולהוסיף מעליה תו נוסף, שהוא הסימן המתחבר שיופיע מעל האות, שממוקם ביוניקוד ב-U+030F.
אוניברסיטת טנטא
אוניברסיטת טנטא (בערבית: جامعة طنطا) היא אוניברסיטה מצרית, הממוקמת בעיר טנטא, במחוז ע'רביה. אוניברסיטת טנטא היא אוניברסיטה ציבורית תחת פיקוח משרד החינוך המצרי.
האוניברסיטה הוקמה בשנת 1962 כשלוחה של אוניברסיטת אלכסנדריה עם פקולטה לרפואה בלבד. ב-1972 הפכה לאוניברסיטה עצמאית, "אוניברסיטת מרכז הדלתה". בשלב זה, היו לאוניברסיטה פקולטאות לרפואה, מדע, חקלאות וחינוך. ב-1973 שונה השם לשם הנוכחי, אוניברסיטת טנטא.
ב-1983 הוקמה שלוחה של האוניברסיטה בכפר א-שיח'. ב-2006 הפכה השלוחה לאוניברסיטה עצמאית, אוניברסיטת כפר א-שיח'.
הגביע היוגוסלבי
הגביע היוגוסלבי היה אחד משני טורנירי הכדורגל הבכירים ביוגוסלביה, כאשר השני היה ליגת העל היוגוסלבית. הטורניר התנהל בין השנים 1923-1947.
עם פירוקה של יוגוסלביה המאוחדת, נשמרה שיטת הגביע הזאת ברפובליקה היוגוסלבית, שאיחדה את סרביה, קוסובו ומונטנגרו עד שאלו שינו את שמן לסרביה ומונטנגרו בשנת 2003.
פורמט הטורניר
הטורניר כלל את כל הקבוצות שבחרו להשתתף בו בכל רחבי יוגוסלביה כאשר שלבי הטורניר הראשונים החלו בקבוצות מהדרגים הנמוכים יותר כאשר עם כל שלב התווספו לטורניר קבוצות מליגות גבוהות יותר. הליגה היוגוסלבית הבכירה שלחה את 16 נציגותיה לשלב שש-עשרית הגמר, כאשר 16 האחרות העפילו מהסבבים שקדמו לכך. בכל השלבים עד שש-עשרית הגמר שוחק משחק בודד אשר תוצאתו קבעה את העולה לשלב הבא.
משלב 32 הגדולות עבר הטורניר לשיטת משחקי בית וחוץ, שיטה שחיסלה לחלוטין את הסיכוי של הקבוצות הקטנות להעפיל לשלבים הגבוהים בשל הבדלי הרמות המשמעותיים ביניהן לאימפריות הכדורגל היוגוסלביות. מבחינה היסטורית, משחקי הגמר התנהלו בדרך כלל על ידי הקבוצות ששיחקו בעונה זו את בעונות טובות יחסית בליגה היוגוסלבית (פרטיזן, דינמו, הכוכב האדום, היידוק וכו').
זכיות לפי קבוצה
בתקופת הרפובליקה היוגוסלבית
בתקופת יוגוסלביה
עדה יהודאית
עדה יהודאית, אתלטית ארצישראלית סגנית אלופת ארץ ישראל הראשונה (1935) בקפיצה לגובה. חברת נבחרת ישראל למכביה הראשונה (1932).
ביוגרפיה
יהודאית התאמנה בקבוצת מכבי עתיד תל אביב.
1932
במכביה הראשונה שנערכה בסוף מרץ 1932 סיימה יהודאית במקום חמישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.11 מטר.
1935
באליפות ארץ ישראל הראשונה שנערכה בסוף דצמבר 1935 זכתה יהודאית ב-4 מדליות, 1 זהב, 1 כסף ו-2 ארד. מדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם רחל סלונימסקי, גירה שפירא ורבקה ניניו בתוצאה של 59.4 שניות, לפני מכבי תל אביב (1:02 דקות), מדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.25 מטר, אחרי מרגלית ספיר ממכבי רחובות (1.25 מטר) וויקטוריה לרנר ממכבי תל אביב (1.20 מטר) ומדליות ארד בריצת 100 מטר אחרי רחל סלונימסקי (14.3 שניות) וגירה שפירא ובריצת 80 מטר משוכות, אחרי זלדה שוליאק ממכבי תל אביב (15.9 שניות) וגירה שפירא.
1936
באליפות תל אביב שנערכה במרץ 1936 קבעה יהודאית בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם חברותיה לקבוצה, רחל סלונימסקי, גירה שפירא ועדה עבוד שיא ארץ ישראל חדש של 56.7 שניות. היא סיימה שנייה בקפיצה לרוחק בשיא אישי חדש של 4.62 מטר, אחרי יפה כהן שקבעה שיא ארץ ישראל חדש של 4.80 מטר ולפני גירא שפירא 4.38 מטר וויקטוריה לרנר (4.35 מטר) ומקום שלישי בקפיצה לגובה (1.34 מטר), אחרי דבורה רוזנבוים ומרגלית ספיר, לשלושתן קבעו תוצאה זהה, המיקים על פי מספר הפסילות.
תותב פין
הסיבוך השכיח ביותר הקשור בהשתלת תותב פין הוא זיהום המוערך כמתרחש בכ-1-3% מההשתלות ועשוי להופיע הן באזור הניתוח והן על השתל עצמו. כאשר הזיהום מערב את תותב הפין עצמו, נדרשת הסרת התותב ושטיפה של חלל הפין בתמיסות לחיטוי. במקרים אלו, יש צורך בהנחת תותב חדש כדי למנוע לייפת (פיברוזיס) ברקמות נוסף וקיצור של הפין. שיעור הניתוחים החוזרים נע בין 6% ל-13%. סיבוכים נוספים כוללים ניקוב של הגוף המחילתי והשופכה (0.1-3%), המופיעים בדרך כלל בחולים עם לייפת קודמת, שחיקה של התותב, שינוי בצורת העטרה, המטומה, קיצור אורך הפין ותקלה במכשור. עקב שיפור מתמיד בטכניקות הכירורגיות והתפתחות בטכנולוגיות התותבים, שיעורי הסיבוכים ירדו באופן משמעותי בשנים האחרונות.
שיעור מולדת (סדרת סרטים)
שיעור מולדת היא סדרת סרטי דרמה עטורת פרסים אשר הופקה עבור זכיינית ערוץ 2 - רשת, ושודרה בשנים 2004-2003. את סרטי הסדרה יצרו בוגרים צעירים מצטיינים של בתי ספר לקולנוע בישראל, וערכו רנן שור ואורית אזולאי.
הסדרה
ייחודה של הסדרה היה ביציאתה מבועת ההווייה התל אביבית, שעד אז הייתה משודרת בשעות השיא של הצפייה, ובחירתה להתמקד, לראשונה בפורמט מסוג זה, בזווית אחרת, פריפריאלית, של החברה הישראלית; גיבורי הסדרה הגיעו משולי ומעומק הבמה הישראלית - כפי שכתב רנן שור בתוכניית פסטיבל הקולנוע ירושלים 2001:
יוזמי הסדרה, רנן שור וחיים שריר – סמנכ"ל תוכניות "רשת" דאז, ביקשו לאפשר באמצעותה ליוצרי קולנוע ישראליים צעירים – תסריטאים ובמאי קולנוע – ליצור את דרמת הביכורים הטלוויזיונית שלהם, בתקופה בה ההזדמנויות להשתלב ולעבוד בתחום היצירה הדרמטית היו נדירות. הסדרה ביקשה ליצור גשר בין הצלחת סרטי הסטודנטים הישראלים בארץ ובעולם, לבין הגעתם של מעטים מהבמאים הצעירים לעמדת בימוי סרט עלילתי באורך מלא, תוך התנסות בפורמט ביניים בן 50 דקות.
הבמאים והתסריטאים שנבחרו מתוך עשרות רבות להשתתף בסדרה, זכו לאורך כל שלבי היצירה לקבלת תמיכה - החל משלבי פיתוח התסריט וההפקה, ועד להקרנתה במשבצת שידור מרכזית בערוץ 2, והפצתם של הסרטים בפסטיבלים ובתחנות טלוויזיה ברחבי העולם. את עשייתם חנכו וליוו, לצד עורכי הסדרה, יוצרים מוערכים, ובהם שמי זרחין, שבי גביזון, איתן גרין, נפתלי אלטר, יורם מנדל ועוד.
הצלחתה של הסדרה, ההד שיצרה בארץ ובעולם, הפרסים בהם זכתה בפסטיבלים מקומיים ובינלאומיים, והקרנתה בתחנות טלוויזיה שונות ברחבי אירופה, הובילו להעלאת רף הדרמות בישראל, לשינוי ההתייחסות לדרמה הטלוויזיונית הישראלית בעולם, וקידמה את יוצריה למרכז המפה של הקולנוע והטלוויזיה בישראל.
פרצוף של פוקר (2001)
תסריט ובימוי: איתן ענר
מוזיקה מקורית: יונתן בר גיורא
כבר 16 שנה, מדי ליל שבת, מתכנסים אנה ואלכס ושלושה זוגות חברים קבועים למשחק הפוקר השבועי. לאלכס עוד לא מלאו 60, אך בעיות הזיכרון שלו מתחילות להחריף, והחברים מחליטים לקיים הצבעה שתקבע אם יהיה על אלכס לפנות את מקומו סביב השולחן. אנה יודעת שאם יפסידו, יאבד אלכס את טעם החיים. היא לובשת את פני הפוקר שלה ויוצאת למלחמה.
פרסים: פרס ראשון בפסטיבל הטלוויזיה היוקרתי בבאנף - קנדה, 2002; פרס הבימוי בפסטיבל הקולנוע ירושלים, 2001. פרס הדרמה המצטיינת בפסטיבל הישראלי ניו-יורק – לוס-אנג'לס.
תקציב: $151,000
אמא ו' (2001)
בימוי: שחר רוזן
תסריט: אבידע ליבני, שחר רוזן
משחק: לבנה פינקלשטיין, ואליד אבו קטיפאן, מישא אשרוב, ולדימיר פרידמן, אלירן נחמיאס
פרסים: פרס הדרמה המצטיינת, פרס השחקנית ללבנה פינקלשטיין ופרס ההפקה - פסטיבל הקולנוע ירושלים, 2001. צל"ש בפסטיבל ז'נבה, 2002.
תקציב: $151,000
קרוון 841 (2001)
בימוי: ציון רובין
תסריט: ציון רובין ודורית חכים
משחק: אבי סמנין, אשר צרפתי, וולטר בלנדינג
מלקום
מלקום פיליפה סילבה דה אוליביירה (בפורטוגזית: Malcom Filipe Silva de Oliveira; נולד ב-26 בפברואר 1997), הידוע בקיצור כמלקום, הוא כדורגלן ברזילאי-רוסי, המשחק בעמדת הקיצוני בקבוצת אל-הילאל מליגת העל הסעודית.
שיעור מולדת (סדרת סרטים)
קרוון 841 (2001)
משה, ילד אתיופי בן 11, גר באתר הקרוואנים המתרוקן "עתידים" שבגליל המערבי, ממתין להגעת אמו מאתיופיה. אמו לא תגיע והוא נקרע בין שניים: אהרון, חוזר בתשובה בן 60 המלמד אותו תורה, לבין וולטר – נגן סקסופון אפרו-אמריקאי יצרי ובעל מועדון ג'אז בשולי האתר. אהרון נותן למשה קופת ניסים ומבטיח לו שזה יביא את אמו לישראל, וולטר נותן למשה את הכוח להאמין רק בעצמו.
פרסים: פרס התסריט בפסטיבל הקולנוע ירושלים, 2001; צל"ש בפסטיבל הסרטים בסן-פרנסיסקו.
מלקום
בורדו
ב-31 בינואר 2016 חתם מלקום בבורדו מליגת העל הצרפתית. את הופעת הבכורה ערך שבוע לאחר מכן בהפסד הבייתי נגד סנט אטיין בתוצאה 4–1, כשעלה כמחליף בדקה 69. ב-2017 האריך את חוזהו בקבוצה ונשאר בה עד קיץ 2018.
שיעור מולדת (סדרת סרטים)
קרוון 841 (2001)
תקציב: $151,000
מלקום
ברצלונה
ב-24 ביולי 2018 חתם בברצלונה חוזה ל-5 שנים תמורת 41 מיליון יורו, זאת לאחר שסיכם ברומא והיה על סף חתימה בשורותיה.
שיעור מולדת (סדרת סרטים)
זכותא (2001)
בימוי: דניאל סירקין
מלקום
ברצלונה
ב-1 באוגוסט הבקיע מלקום את שער הבכורה שלו במדי ברצלונה בהפסד 4-2 נגד רומא במשחק גביע האלופות הבינלאומי שנערך בארצות הברית. מלקום זכה בסופר קאפ הספרדי באמצע חודש אוגוסט לאחר ניצחון על סביליה. ב-6 בנובמבר הבקיע מלקום שער ראשון במסגרת ליגת האלופות במשחק נגד אינטר מילאן שנערך בסן סירו שבמילנו. באפריל 2019 הוא הבקיע את השער הראשון שלו במסגרת הליגה הספרדית. במאי 2019 הוא הוחלף במהלך המשחק לקרלס פרס שעבורו זה היה במשחק הראשון בליגה. עונת 2018/2019 זכה מלקום באליפות ספרד בפעם הראשונה בקריירה. תוך זמן קצר הוא עזב את הקבוצה.
זניט
ביולי 2019 נודע שזניט סנקט פטרבורג מליגת העל הרוסית בכדורגל מנהלת מגעים מתקדמים לרכישתו מידי ברצלונה. ב-2 באוגוסט 2019 הקבוצה הכריזה על כך רשמית. הוא חתם ל-5 שנים תמורת שכר של 6 מיליון יורו בשנה, כאשר ברצלונה תקבל 40 מיליון יורו בתוספת ל-5 מיליון יורו בדמות בונוסים על הישגי השחקן. את הופעת הבכורה במדי זניט ערך במשחק נגד קרסנודאר, ב-3 באוגוסט 2019, כשעלה להחליף את אלכסיי סוטורמין בדקה ה-72, במשחק שבו קבוצתו סיימה בשוויון 1-1. ברם, הוא נפצע בירכו במהלך אימון, נותח בפינלנד ולא חזר לשחק עד פברואר 2020. ב-14 במרץ 2020 הבקיע את שער הבכורה במדי זניט, בניצחון קבוצתו על אורל. במרץ 2020 חזר לשחק ואף הבקיע במשחק החזרה ובהמשך הוכתר לשחקן החודש של זניט בקרב הצבעה בין אוהדי המועדון. הוא המשיך את יכולתו הטובה גם במחזור 23 כשהבקיע צמד מול צסק"א, במשחק שנערך לאחר הסרת המגבלות בעקבות התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה. הוא ערך את הופעת הבכורה בליגת האלופות במדי זניט בהפסד 3:1 ללאציו במחזור הרביעי של שלב הבתים ב-24 בנובמבר 2020.
אל-הילאל
בקיץ 2023 חתם באל הילאל הסעודית, תמורת סכום העברה של 60 מיליון יורו.
בנבחרת
בשנת 2015, כחלק מנבחרת הנוער הברזילאית, מלקולם לקח חלק באליפות דרום אמריקה לנוער שהתקיימה באורוגוואי. בטורניר הוא שותף במשחקים נגד, , , ופעמיים מול. בדו-קרב מול הפרואנים הוא כבש את שערו הראשון בנבחרת הנוער.
בקיץ של אותה שנה סייע מלקולם לנבחרת הנוער להגיע לגמר אליפות העולם לנוער בניו זילנד. בטורניר הוא שיחק במשחקים מול, אורוגוואי, , ו ו.
ב־17 ביוני 2021 נכלל מלקום בסגל נבחרת ברזיל לאולימפיאדת הקיץ 2020, אך הוחלף לאחר שעל השתתפותו בטורניר קבוצתו זניט הטילה וטו. עם זאת, ב־14 ביולי, בעקבות פציעה של דאגלס אוגוסטו, הוכרז כי זניט אפשרה לו להצטרף לנבחרת. באולימפיאדה זכה עם הנבחרת במדליית זהב בטורניר הכדורגל אחרי ניצחון על ספרד בגמר, כשהבקיע את שער הניצחון בדקה 108.
שיעור מולדת (סדרת סרטים)
זכותא (2001)
תסריט: דב אלבוים
משחק: שמעון מימרן, אורנה פיטוסי, דניאל פרי נדב
משפחת זכותא היא משפחה קשת יום משכונת עוני בבני-ברק. עמרם, אברך בן 40, מתפרנס מכתיבת מזוזות, ואשתו יפה, מטפלת בבנם האוטיסט יצחק-שלמה. אחר צהריים אחד, נכנס הילד לדירת השכנים ומחולל שם נס. מאותו רגע, קהל גדול צובא על בית משפחת זכותא ומשנה את חייה. סיפור על זוגיות, אמונה, והורות במשבר.
בוצ'אצ'י (2001)
בימוי: נתי אדלר
תסריט: נתי אדלר ושלומי פרי
משחק: משה פולקנפליק, יונתן רוזן
בוצ'אצ'י, טבח בבסיס חיל האוויר, מקבל בהכנעה את ההיררכיה הצבאית שמעמידה את הטייסים בראש הפירמידה. על רקע תחרות שירים עזה בין הטבחים לטייסים במסגרת אירועי יום העצמאות של הבסיס, מגיע חייל חדש ושופך אור אחר על מעמד הטבחים. בוצ'אצ'י, לראשונה בחייו, לוחם על ערכיו.
שלוש אצבעות ביד ימין (2001)
תסריט ובימוי: דפנה לוין מפיק: אודי סופר - שושי ואודי הפקות
משחק: אריק לביא, דליה פרידלנד
תקציב: $151,000
עבדי השם (2002)
תסריט ובימוי: הדר פרידליך
משחק: מאיה עשת, רזיה ישראלי, רוברט הניג
תמר, ילדה מתבגרת ביישוב דתי, חוגגת את בת-מצוותה סמוך לחג הפסח. בעת שהיא לומדת, דרך דרשתה, על הקשר בין ניקוי החמץ לטיהור הפנימי, גוררת אותה חברתה להרפתקאות "אסורות" ולנשיאת כובד האשמה והמחיר.
היה נהדר (2002)
בימוי: סיון ארבל
תסריט: אסף הראל וסיון ארבל
משחק: אילנית בן-יעקב, אורי גוטליב, יסמין קדר, מאיה קדישמן, אלכס פלג, אלון נוימן, דינה דורון
משפחת ברנע מגבעתיים יוצאת לשלושה ימי חופשה משפחתית בהונגריה. לפחות 15 שנה עברו מאז הטיול המשפחתי האחרון, ושלוש הבנות, בגילאי 26–32, מקבלות את ההצעה ברגשות מעורבים. לראשונה זה שנים הם נאלצים להתמודד עם בעיות ומתחים שהודחקו בחיי היומיום. גיבורת הסרט היא משפחת "הכל בסדר" הישראלית, שהטיול להונגריה מעמת אותה עם הפער שבין הדימוי העצמי למציאות.
פרסים: פרס הבימוי ופרס לאנסמבל השחקנים בפסטיבל הקולנוע ירושלים, 2002.
מסעות ג'יימס בארץ הקודש (2003)
משחק: סיאבוננגה מלונגיסי שיבה, אריה אליאס וסלים דאו
ג'יימס, בחור אפריקני מהכפר הדמיוני אנצ'ונגווני, יוצא במסע עלייה לרגל אל ארץ הקודש, אל ירושלים. עם הגיעו לישראל נחשד ג'יימס כעובד זר ללא רישיון עבודה ונעצר. הסרט מגולל את ההתפכחות שעובר ג'יימס בישראל, בעודו נחשף למניעים החומרניים של הסובבים אותו.
פרסים ופסטיבלים: הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן במסגרת "השבועיים של הבמאים", בפסטיבלי טורונטו, לונדון ופוסאן (קוריאה), ובעשרות פסטיבלים נוספים; זכה בצל"ש פסטיבל הקולנוע ירושלים, 2003; פרס אופיר לאריה אליאס כשחקן משנה ופרס המוזיקה לאהוד בנאי; פרס הסרט המצטיין בפסטיבל ולנסיה, 2003; פרס הבמאי בפסטיבל ניו דלהי, 2003; פרס הסרט בפסטיבל אוסלו, 2003.
צמה
צַמָּה היא מבנה מורכב או דפוס הנוצר על ידי שילוב שלושה או יותר גדילים של חומר גמיש, כגון, סיבי טקסטיל, חוט, או שיער אדם. בהשוואה לתהליך האריגה בו משתמשים בבד בעל שתי קבוצות נפרדות (שתי וערב), צמה היא בדרך כלל ארוכה וצרה, וכל רכיב בה מקביל בזיגזג וחופף לאחרים.
הצמה הפשוטה ביותר היא שטוחה, מוצקה, ובנויה משלושה גדילים. לעיתים היא נקראת "קלועה". צמות מורכבות יותר ניתן לייצר עם מספר שרירותי, אך לרוב אי זוגי, של חוטים.
צמות משמשות לייצור חבלים, חפצים דקורטיביים, ותסרוקות לשיער. צמות מורכבות משמשות ביצירת חפצי אמנות תלויים העשויים מסיבים.
קליעת צמות נחשבת כאחת מהצורות של אריגת אצבעות.
צמה סינית
גרסה פופולרית נוספת של הצמה הפשוטה, היא הצמה הסינית, בשמה הנפוץ יותר בציבור, או בשמותיה האחרים: צמה רקומה, צמה צרפתית. צמה זו מתחילה מתחילת קו השיער במצח, ובמהלך קליעתה מוסיפים בכל קליעה קבוצות שיער מהצדדים, עד שמגיעים לסוף הקרקפת, שם ממשיכים בקליעה רגילה.
חבלים, כבלים ושרוכים
בכבלי חשמל ואלקטרוניקה, המונח צמה מתייחס לאוסף כבלים המאוגדים לצורך שמירה על סדר במערכת (למנוע ליפוף של הכבלים והסתבכות ברכיבים אחרים) המקל על הרכבתה ואחזקתה. כבלים של תקשורת מקבילית (כגון IDE) וכבלים שזורים לא נהוג לכנות במונח זה.
שרוכים העשויים מצמות של חוטי רקמה או סריגה, משמשים בבגדים לקשירת פתחי הבגד או לקישוטו, כתכשיטים, כשרוכי קשירה לשקיות בד.
צמה בסריגה ובקרושה
במונחי הסריגה והקרושה בעברית 'צמה' היא הצלבה בין עין אחת או מספר עיניים, היוצרת צורה של צמה בסריג. באנגלית דוגמה זו נקראת כבל (Cable) ולעיתים רחוקות גם 'עיניים נודדות' ו'הצלבת עיניים'. הצמה הסרוגה נוצרת על ידי העברת עין אחת או יותר למסרגה דו - חודית קטנה הנקראת מסרגת צמות, החזקת המסרגה לפני או אחרי המסרגות שעמן סורגים, סריגת עין אחת או יותר מהשיפוד השמאלי ואחרי זה סריגת העין או העיניים שעל מסרגת הצמות. בשילובים שונים של מספרי העיניים אפשר לקבל מגוון של צמות.
גם בקרושה במסרגת קרס אפשר ליצור מיני צמות על ידי דילוג מעל למספר עיניים יצירת עיניים ואחרי זה הפניית המסרגה מאחורי או לפני העיניים החדשות וסריגה לתוך העיניים מעליהן דילגו,
איסכנקנתוס
דג זה הגיע לאורך 2 מטרים והיה בעל גוף מוארך עטוי קשקשים חלקים שכיסו את צידי הגוף בצורת פסיפס, אולי בדומה לעור של דגי תנין, מה שמעיד על כך שהיה שחיין מהיר והיו לו שני סנפירי גב קוצניים, כשאחד היה בקצה הגב ואחד מאחורי הראש. היו לו לסתות עבות בעלות שיניים חלולות רבות בלסת התחתונה שרמזו שהיה טורף והיו לו עיניים גדולות בקדמת הראש. בדומה לשאר קרוביו היה לו עמוד שדרה סחוסי כמו של כריש.
Party Rock Anthem
Party Rock Anthem הוא סינגל של הצמד המוזיקלי LMFAO, בהשתתפות הזמרת הבריטית לורן בנט והמפיק המוזיקלי גון-רוק. השיר יצא לאור ב-25 בינואר 2011, כסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן השני של הצמד, Sorry for Party Rocking, על ידי חברות התקליטים ויל.איי.אם מיוזיק גרופ, צ'ריטרי רקורדס, אינטרסקופ רקורדס ופנתר.
הרכב
השיר מולחן בסולם פה מינור בקצב של 130 פעימות לדקה. הוא עוקב אחר התקדמות אקורדים של Fm-E♭-D♭, וטווח הקול שלו הוא D♭3-A♭4.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ לשיר פורסם ב-8 במרץ 2011 והופק על ידי הצמד, בסיוע הבמאי שינזו איי. בכוריאוגרפיה של הקליפ טיפלו חברי הצוות "קווסט קרו". הקליפ הוא פרודיה על סרט האימה "28 יום אחרי" משנת 2002. לורן בנט, שמשתתפת בשיר, הופיעה גם היא בקליפ. הבמאי מיקי פיניגן תיאר את הרעיון של הקליפ: "הייתה מגפה, העולם השתגע, ברגע שהשיר יצא, כולם קיבלו את עצמם וכל מה שהם רוצים לעשות זה לדשדש, כולם מדשדשים". בקליפ מופיעים רקדנים שמבצעים את ריקוד ה-"Melbourne Shuffle", שהפך במהרה לפופולרי בארצות הברית.