cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוובי
היסטוריה
החברה הפכה לבורסת המטבעות המבוזרים הגדולה ביותר בסין לאחר שחצה נפח המסחר שלה את רף ה-30 מיליארד יואן. ביוני 2016 עמד שווי סך העסקאות שלה על טריליון יואן, ובנובמבר אותה שנה על 1.7 טריליון, יותר מ-60 אחוז מסך שווי השוק של מטבע הביטקוין באותה העת. בדצמבר עמד נפח המסחר היומי של החברה על 200 מיליארד יואן.
לקראת סוף שנת 2014 הודיעה החברה דרך חשבון הוואיבו שלה כי בטעות שלחה 920 מטבעות ביטקוין ו-8,100 מטבעות לייטקוין אשר היו שווים באותה העת כ-2.2 מיליון דולר ל-27 כתובות ארנק שגויות. משתמש אחר ברשת וואיבו העונה לשם "מרכז המידע למטבעות מבוזרים" טען כי הכמות האמיתית היא למעשה 5,000 מטבעות ביטקוין ו-50,000 מטבעות לייטקוין. לטענת החברה רוב הכסף האבוד הושב בסופו של דבר.
הבנק המרכזי של סין חשף באוגוסט 2017 כי חוובי השקיעה יחד עם חברת OKCoin כ-150 מיליון דולר מכספי לקוחותיה באפיקי "מוצרים לניהול הון". הכספים נמצאו ככל הנראה בחשבונות העובר ושב של לקוחות החברה ולא נעשה בהם שימוש במשך זמן רב. עד לאותה העת לא גבו הבורסות הסיניות עמלות עסקה מלקוחותיהן, זאת בניגוד לחברות המסחר המקבילות בעולם, מדיניות שנחשבה למשונה ועוררה שאלות בנוגע למקור רווחיהן. חוובי סירבה להגיב להאשמות.
מאוחר יותר באותה שנה אסרה סין על הצעות מטבע ראשוניות ומסחר בבורסות למטבעות מבוזרים בין גבולותיה. בצעד זה הפכה את נכסיהם של אנשים רבים לחסרי ערך, חלקם לקוחות של החברה. בתגובה החלה חוובי להתאים את תצורתה לתהליך התרחבות עולמי, ובאוקטובר אותה שנה הקימה משרדים בסיאול, קוריאה הדרומית, שם פתחה במסחר במרץ 2018.
בנובמבר פתחה החברה את שעריה בפני תושבי סינגפור כשפתחה פלטפורמת מסחר חדשה במדינה, ורשמה באותו החודש בלבד נפח מסחר בגובה של שלושים מיליארד יואן. כעבור חודש הקימה משרד בטוקיו והודיעה על כוונתה להקים שתי בורסות נוספות ביפן בתחילת שנת 2018 יחד עם קבוצת ההחזקות SBI.
בדומה לבורסות רבות בעולם השיקה חוובי מטבע מבוזר משלה ב-22 בינואר 2018 בשם "אסימון חוובי", והודיעה כי לא תערוך הצעת מטבע ראשונית כנהוג, אלא תחלק כ-60 אחוזים ממכסת המטבעות המקסימלית למשתמשים אשר ירכשו חבילות שונות על גבי הפלטפורמה שלה בעזרת מטבעות טתר, ותשמור את 40 האחוזים הנותרים לתפעול הפלטפורמה. המטבע נבנה כחוזה חכם על רשת אתריום (ERC-20). כעבור מספר שנים השיקה החברה אף רשת בלוקצ'יין עצמאית שיצרה, בשם רשת חוובי.
החברה החלה להיסחר בבורסה לניירות ערך בהונג קונג באוגוסט 2018 לאחר שעקפה את מרבית הפרוצדורות והנהלים הבירוקרטים הכרוכים בהנפקה ראשונה לציבור כאשר רכשה כ-74 אחוזים מהחברה הציבורית ההונג-קונגית לייצוא מוצרי חשמל, פנטרוניקס החזקות.
רשת חוובי
רשת חוובי (HECO) היא הבלוקצ'יין הרשמי של החברה. היא נוסדה ב-21 בדצמבר 2020 במטרה ליצור פלטפורמה עצמאית לחברה עליה יהיה ניתן לפרוס חוזים חכמים ולבנות יישומים מבוזרים.
אסימון חוובי
אסימון חוובי (HT) הוא המטבע הרשמי של החברה ומשמש כיחידת תשתית ותפעול לזירת המסחר ולבלוקצ'יין שלה. המטבע נבנה כחוזה חכם על גבי רשת אתריום ומכסתו המקסימלית היא 500 מיליון יחידות.
תמרה מיאלניק
תמרה מיאלניק (נולדה ב-10 בנובמבר 1947) היא רקדנית, כוריאוגרפית ישראלית וזמרת יידית, מייסדת להקת תיאטרון מחול ירושלים, זוכת פרס שר החינוך ליוצרים בתחומי התרבות היהודית בשנת 2016, וזוכת פרס יקירת ירושלים למחול לשנת 2007.
ביוגרפיה
מיאלניק נולדה בבריסל שבבלגיה, להורים ניצולי שואה: ישראל לרר וציפורה לבית קליינהנדלר (ניצולת מחנות הריכוז אושוויץ, רוונסבריק, ופוגרום קיילצה). לאחר פטירתם בשנות ה-60, תמרה אומצה על ידי הגב' מרים לונסקי-כץ (אשת חינוך ומייסדת תיאטרון יידיש שפעלה בבריסל), שם החלה תמרה את דרכה הבימתית כזמרת וכשחקנית יידית.
בשנת 1966 הקימה להקת ריקודי עם כחלק מפעילותה במרכז הקהילתי על שם בן-גוריון. במקביל, הדריכה בתנועת הנוער של השומר הצעיר ונשלחה מטעמה ללונדון, להרקיד בפסטיבל תנועות הנוער הציוניות של אירופה. שם פגשה מיאלניק את בעלה לעתיד דב מיאלניק שנשלח להיות אקורדיוניסט בפסטיבל מטעם תנועת הנוער איחוד הבונים מפריז.
בשנת 1969 סיימה מיאלניק את לימודיה בסמינר למורים בבריסל, והקימה את הקברט Le Chat écarlate.
בין השנים 1970–1971 מיאלניק התגוררה בפריז וייסדה להקת ריקודי עם, במקביל לפעילותה במחלקת הנוער והחלוץ מטעם הסוכנות היהודית בפריז. בנוסף, הופיעה כזמרת יידית ברחבי אירופה.
בגיל 24 שנים, ב-19 באוקטובר 1971, עלתה לישראל. לראשונה בחייה, החלה לימודי מחול (בלט קלאסי, מחול מודרני וכוריאוגרפיה) באקדמיה למוסיקה ומחול ע"ש רובין בירושלים.
בין השנים 1972–1974 רקדה תמרה ב"להקת ירושלים למחול בן זמננו", להקתה של חסיה לוי אגרון.
בשנת 1975 מיאלניק הקימה עם הכוריאוגרפית פלורה קושמן את להקת המחול של "גלריית תיאטרון ירושלים" שהפכה ב-1977 לסדנת המחול הירושלמית.
בתחילת שנות ה-80 הייתה תמרה בחזית בימת הפרינג' בארץ. תמרה יצרה והופיעה במספר לא מבוטל של יצירות החוקרות את התרבות והזהות היהודית דרך מחול, שירה, זמרה, ומשחק ובשילוב השפה יידיש.
בשנת 1985, יחד עם בעלה דב מיאלניק (מוזיקאי ומעצב תאורה, זוכה פרס הבמה לילדים ונוער לשנת 2006) ייסדה את תיאטרון מחול ירושלים. באותה השנה, זכתה במלגת קרן התרבות אמריקה – ישראל ע"ש שרת על פועלה כמורה, ומקימת מגמת המחול הראשונה.
ב־1989 זכתה תמרה בפרס על שם גרטרוד קראוס עבור יצירתה 'צחוק עשה לי', וב־2007 זכתה בתואר "יקירת העיר ירושלים למחול" על תרומתה לפיתוח וקידום תחום המחול בירושלים, ביצירתה ובכך שהעמידה דורות רבים של רקדנים.
ב-2012 הקימה מיאלניק את תמ"י (תיאטרון מחול יהודי), להקת מחול המיועדת למגזר הדתי. ובשנת 2016, זכתה מיאלניק בפרס שר החינוך ליוצרים בתחומי התרבות היהודית על פעילותה רבת השנים ויצירתה האמנותית העוסקת בסוגיית הזהות היהודית.
מנימוקי השופטים בוועדה: "על פועלה ב-40 השנים האחרונות ועל העשייה הרבה בפיתוח תחום המחול, על הקמה וניהול מגמת המחול הראשונה בירושלים. בהקמת להקת מחול דתית, לפני כשלש שנים, נתנה הגב' תמרה מיאלניק אפשרות לרקדניות לבטא את כישוריהן עם חומרים כוריאוגרפיים התואם את הלך רוחן ובכך מילאה חלל שנפער עם השנים בתחום המחול בקרב המגזר האמוני."
גוליילמו השני, מלך סיציליה
גוליילמו השני (באיטלקית: Guglielmo II; 1155, סיציליה - 11 בנובמבר 1189, סיציליה) היה מלך ממלכת סיציליה הנורמנית. הוא היה בנו של גוליילמו הראשון, מלך סיציליה, ואשתו מרגרט מנווארה. הוא מלך במשך 23 שנים החל מפטירת אביו ב-7 במאי 1166, ועד מותו ב-11 בנובמבר 1189.
גוליילמו מכונה "הטוב". הוא חסר ארגון צבאי, אהב בדידות, רדף תענוגות ויצא לעיתים נדירות בלבד מביתו בארמון פלרמו. עם זאת, בתקופת שלטונו הנהיגה סיציליה מדיניות חוץ דיפלומטית שאפתנית ונמרצת. הוא כרת בריתות עם האפיפיור והליגה הלומברדית נגד האויב המשותף - האימפריה הרומית הקדושה.
תחילת דרכו
גוליילמו נולד בסיציליה בשנת 1155. הוא היה בנו של גוליילמו הראשון, מלך סיציליה ונכדו של רוג'רו השני, מלך סיציליה. אמו הייתה מרגרט מנווארה, מלכת סיציליה. מלכתחילה לא היה נראה שיש לו סיכויים רבים לרשת את הכתר ביום מן הימים. היו לו שני אחים גדולים רוג'רו הרביעי, דוכס אפוליה ורוברט השלישי, נסיך קפואה. עם זאת, שני האחים מתו וכך הדרך לכתר הייתה פנויה בפני גוליילמו. ב-7 במאי 1166, כשהיה גוליילמו השני בן 11, מת אביו והוא הוכתר כמלך. מכיוון שהיה קטין, נשלטה הממלכה בידי אמו וכן קבוצת עוצרים, עד שנת 1171, אז הוכרז כבגיר.
נישואים ובריתות
בשנת 1174 כרת גוליילמו ברית עם רפובליקת גנואה והרפובליקה של ונציה. הוא ניהל משא ומתן עם הארכיבישוף של טראני במטרה לקבל את ידה של נסיכה ביזנטית וכך לשים קץ לאיבה הארוכה בין ממלכת סיציליה לאימפריה הביזנטית. הניסיון נכשל. בפברואר 1177 הוא נישא לג'ואן מאנגליה בתם של הנרי השני, מלך אנגליה ואלינור מאקוויטניה. בכך חיזק את מעמדו בפוליטיקה האירופית.
ביולי 1177, משלחת סיציליאנית שבראשה עמדו הארכיבישוף רומואלד מסלרנו ורוג'רו רוזן אנדריה, חתמה בשם גוליילמו על "אמנת ונציה", עם פרידריך ברברוסה קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בכך הושם קץ רשמית לתביעות הגרמנים לסיציליה. כדי לחזק את השלום, חיתן גוליילמו את דודתו בת השלושים קונסטנצה מסיציליה, עם יורש העצר הגרמני היינריך (לימים היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה), שהיה צעיר ממנה ב-10 שנים.
מלחמות במזרח
בימי אביו של גוליילמו השני, אבדה לסיציליה "ממלכת אפריקה", שהייתה למעשה קולוניה סיציליאנית בצפון אפריקה. גוליילמו השני לא עשה ניסיונות לכבוש חזרה את הממלכה מידי חליפות אל-מוואחידון, ובמקום זאת יצא נגד מצרים שנשלטה אז בידי השושלת האיובית. ביולי 1174 30,000 לוחמים סיציליאנים הונחתו מול אלכסנדריה, אולם אז הגיע הסולטאן צלאח א-דין עם תגבורת ואילץ אותם לסגת. הזדמנות נוספת להרחיב את השפעתו במזרח, ניתנה לגוליילמו בשנת 1180, עם מותו של מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית. הבלבול שהשתרר בקיסרות, גרם לגוליילמו להחליט על חידוש הסכסוך נגד הביזנטים. ב-11 ביוני 1185 נלכדה דיראכיום בידי צבא סיציליאני שכלל על פי המקורות 80,000 לוחמים כולל 5,000 אבירים, וכן 200 ספינות. מספר מוגזם ככל הנראה. הצבא המשיך אל סלוניקי, והצי, לאחר שכבש את איי יוון: קורפו, קפלוניה, איתקה וזקינתוס, המשיך לעבר אותה מטרה בדיוק. באוגוסט נפלה סלוניקי בהתקפה משולבת מהים ומהיבשה, ו-7,000 יוונים נרצחו.
לאחר מכן צעד הצבא לכיוון עיר הבירה, הקיסר החדש איסאאקיוס השני צעד נגד הפולשים, וב-7 בנובמבר 1185 נפגשו הצדדים בקרב על הנהר סטרומה. הקרב הסתיים בניצחון ביזנטי מוחץ, והסיציליאנים נאלצו לפנות את סלוניקי. בשנת 1189 גוליילמו כרת ברית שלום חדשה עם הקיסר הביזנטי, ובמסגרת הברית נטש את כל הכיבושים. גוליילמו גם התכוון להרוויח ממסע הצלב השלישי, משום שברור היה שהכוחות המערביים יאלצו לעבור בסיציליה בדרכם לארץ הקודש. עם זאת, בנובמבר של שנת 1189 הוא מת בפלרמו.
גוליילמו לא הותיר אחריו ילדים, אף על פי שיש המזכירים בן בשם בוהמון שמת בצעירותו. את מקומו של גוליילמו עתידה הייתה לתפוס דודתו, קונסטנס (אשת קיסר האימפריה הרומית הקדושה היינריך השישי), אך דודו הממזר של גוליילמו, טנקרד (Tancred), הנהיג מרד והוכתר באותה השנה (1190) כמלך סיציליה טנקרד הראשון.
בניין המשרדים של בית הנבחרים רייברן
בניין המשרדים של בית הנבחרים רייברן (באנגלית: Rayburn House Office Building; בראשי תיבות: RHOB) הוא בניין משרדים של קונגרס ארצות הברית המשמש את בית הנבחרים של ארצות הברית. הבניין מצוי בשכונת קפיטול היל בוושינגטון, בירת ארצות הברית.
הבניין ממוקם בין רחוב סאות' קפיטול, לבין רחוב פירסט (First Street).
בניין רייברן נקרא על שמו של יושב ראש בית הנבחרים לשעבר סם רייבורן.
היסטוריה
בבניין רייברן מצויים משרדיהם של 169 חברי בית הנבחרים של ארצות הברית.
ניסיונות קודמים לספק את המקום למשרדים הנדרשים לבית הנבחרים כללו את בניית בניין המשרדים של בית הנבחרים קנון, ובניין המשרדים של בית הנבחרים לונגוורת'.
במרץ 1965 הציע יושב ראש בית הנבחרים, סם רייברן, הצעה לבנות בניין משרדים שלישי (ההצעה לא כללה בחירת אתר, בחירת אדריכל או הצגת תוכניות אדריכליות).
האזור שממערב לבניין לונגוורת' נבחר כאתר מתאים - והוחלט שהכניסה הראשית למבנה תהיה בשדרת העצמאות עם כניסות לרכבים וכניסות נוספות להולכי רגל ברחובות דרום קפיטול ( South Capitol Street), רחוב C (C Street) ורחוב 1 דרום מערב ( First Street Southwest).
אבן הפינה של המבנה הונחה במאי 1962, והכניסה למשרדים החלה בפברואר 1965.
אדריכלות
אדריכל הקפיטול, ג'ון ג'ורג' סטוארט, באישור ועדת בנייני המשרדים של בית הנבחרים, בחר במשרד האדריכלים הארבסון, יו, ליווינגסטון ולארסון (Harbeson, Hough, Livingston & Larson) מפילדלפיה לתכנן את המבנה, בדרישה לבנות מבנה בסגנון נאו-קלאסי מופשט בהרמוניה אדריכלית עם מבנים אחרים בגבעת הקפיטול (הבנויים בסגנון זה). בניגוד לעיצובו החיצוני של הבניין, פנים הבניין מעוצב בדומה לבנייני המשרדים האחרים של בית הנבחרים (קירות מחופים בעץ דובדבן, רצפות שיש ומעקות פליז) עם זאת, המבנה מעוצב בסגנון עיצוב פנים מובהק של שנות ה -60, כגון גופי תאורה פלואורסצנטיים.
תחבורה
הרכבת התחתית של קפיטול ארצות הברית, מחברת את הבניין לבניין הקפיטול. מנהרות להולכי רגל מחברות גם את בניין רייברן לבניין הקפיטול ולבניין המשרדים של בית הנבחרים לונגוורת' ודרכו ניתן להגיע במנהרות תת-קרקעיות לייתר בנייני המשרדים של הקונגרס (למעט לבניין המשרדים של בית הנבחרים פורד שאינו מחובר לייתר המבנים).
עלויות הבנייה
לצורך הקמת בניין המשרדים של בית רייבורן נחקק חוק המעניק תקציב של שני מיליון דולרים בתוספת "סכומים נוספים ככל שיהיו נחוצים". סכומים נוספים כאלה הסתכמו בסופו של דבר ב -88 מיליון דולרים.
וזאת עקב תוספות שונות. מנהיגי בית הנבחרים דרשו הכללת חדר כושר למבנה, עובדה שלא הייתה ידועה בציבור בעת הבנייה (חדר הכושר נבנה בקומת מרתף שנחפרה). במרתף הגם מטווח ירי שמנוהל על ידי משטרת הקפיטול ומגרש כדורסל.
פשיטת ה- FBI
ב־20 במאי 2006 פשטו סוכני ה- FBI על משרדו של חבר הקונגרס מטעם המפלגה הדמוקרטית ויליאם ג'ייפרסון בחקירה בדבר קבלת שוחד. היה זה הפעם הראשונה שה- FBI פשט על משרדו של חבר קונגרס מכהן. הפשיטה הובילה לכך שחברי בית הנבחרים (משתי מפלגות הבית) הטילו ספק בחוקתיות הפשיטה, ולדיון בנושא בוועדת המשפטים של בית הנבחרים (House Judiciary Committee). לימים שאלת חוקיות הפשיטה נדונה בבית המשפט, ובית המשפט הפדרלי לערעורים קבע כי ה- FBI הפר את פסקת הדיבור או הדיון שבחוקת ארצות הברית בכך שאפשר לרשות המבצעת לבדוק חומרים שהיו חלק מהליך החקיקה (דבר הסותר את עיקרון הפרדת הרשויות).
וסט ג'ט
וסט ג'ט (באנגלית: WestJet) היא חברת תעופה לטיסות חסך קנדית המפעילה רשת של טיסות פנים וטיסות בינלאומיות ליעדים בארצות הברית, מקסיקו, האיים הקריבים ואירופה. החברה היא חברת התעופה השנייה בגודלה בקנדה (אחרי אייר קנדה), כשהיא מטיסה בממוצע 66,000 נוסעים בכ-777 טיסות ליום. בשנת 2017 הטיסה החברה מעל ל-24 מיליון נוסעים.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 1996 כשלרשותה 3 מטוסי בואינג 737-200 משומשים. לאחר תקופת זמן החליפה החברה את המנכ"ל והציעה לציבור לקנות חלק מן החברה ב-10$ למנייה. בעקבות שינוי שחל בתעופה האזרחית בקנדה הרחיבה את החברה את יעדיה לכל רוחבה של קנדה, ומאוחר יותר גם לארצות הברית, מקסיקו והאיים הקריבים.
בשנת 2006 האשימה אייר קנדה את וסט ג'ט בריגול תעשייתי, החברה הודתה ושילמה לאייר קנדה פיצוי בגובה חמישה וחצי מיליון דולר קנדי.
בשנת 2013 פתחה החברה קו טרנס אטלנטי ראשון בין סנט ג'ונס לדבלין.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה, נכון לדצמבר 2020:
השירות במטוס
בכל מטוסי הבואינג של החברה הותקנו מסכים אישיים לצפייה בתשלום בטלוויזיה בשידורים חיים של החברות: Global TV, CTV, CBS, Citytv, Treehouse TV, ABC, NBC, CBC, TSN. בכל מטוסי החברה פועלת התוכנית "קנה במטוס", המאפשרת לנוסעים לקנות אוכל, שתייה ומשקאות אלכוהול.
וסילי ז'וקובסקי
וסילי אנדרייביץ' ז'וקובסקי (ברוסית: Василий Андреевич Жуковский; 9 בפברואר 1783 - 24 באפריל 1852) היה משורר רוסי, בין טובי המשוררים בתחילת המאה ה-19, מייסד הסגנון הרומנטי בשירה הרוסית ומחבר ההמנון הלאומי של האימפריה הרוסית (אל, נצור את הצאר!)
ביוגרפיה
וסילי ז'וקובסקי נולד בכפר בגוברניית טולה. הוא היה בן מחוץ לנישואים של בעל אחוזה מקומי ושבויה מטורקיה. את שם המשפחה קיבל הילד מאיכר מקומי שאימץ אותו.
לקידום הקריירה העתידית, רשמו ההורים את הילד לשירות צבאי, ובשנת 1789 הוא נרשם גם בספר האצילים של הגוברניה. בשנת 1797 הוא נשלח למוסקבה להמשך לימודים. באותה שנה הוא פרסם את השיר הראשון שלו. בשנת 1802 הוא הכיר את ניקולאי קרמזין והושפע מיצירותיו. הוא המשיך בפרסום שירים וגם תרגם מספר שירים מאנגלית.
החל משנת 1805 הפופולריות שלו גדלה והגיעה לשיא בשנים 1808–1812. בשנת 1808 הוא פרסם את אחד השירים המפורסמים - "לודמילה".
בשנת 1812, במהלך המלחמה נגד נפולאון, הוא התנדב לצבא מתנדבים. שיריו בתקופה זו הפכו לפופולריים מאוד בצבא. בשנת 1814 הגיע לאחוזה של משפחת קירייבסקי, שהיו קרובי משפחתו והתגורר שם כמעט שנתיים; כשהוא מגדל את נכדים-אחיינים של גיסתו, ואיוון קירייבסקי. בשנת 1815 הוא היה אחד מהחברים הבולטים בחבורה הספרותית "ארזמס". בשנת 1816 הוא חיבר את המילים ל"יה מלכנו נצור", ההמנון הרוסי הראשון.
בשנת 1816 הוא התקרב למשפחת הקיסר, ובשנת 1826 התמנה למורה הפרטי של אלכסנדר, הקיסר העתידי. בשנים 1837–1839 הוא נסע לאירופה ביחד עם יורש העצר. בשנת 1841 הוא יצא לגמלאות. באותה השנה, הוא התחתן בדיסלדורף עם בחורה צעירה שהייתה בת אחד מחבריו. בהמשך חייו הוא התגורר בגרמניה.
הוא נפטר בבאדן-באדן והוטמן במנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.
נחש אסקס
נחש אסקס (באנגלית: The Essex Serpent) היא סדרת דרמה תקופתית גותית משנת 2022 המבוססת על רומן באותו השם מאת שרה פרי. הסדרה נכתבה על ידי אנה סימון, בוימה על ידי קליאו ברנרד, ומככבים בה קלייר דיינס וטום הידלסטון בתפקידים ראשיים.
רקע עלילתי
עלילת הסדרה עוקבת אחר אלמנה לונדונית בשם קורה סיבורן, העוברת לאסקס במטרה לחקור דיווחים על דבר קיומו של נחש מיתי. בעיירה, קורה יוצרת קשר מפתיע ששורשיו נעוצים בתפר שבין מדע לספקנות עם הכומר המקומי, אבל כשהטרגדיה מתרחשת, המקומיים מאשימים אותה בכך שנוכחותה מושכת את היצור.
פיתוח
באוגוסט 2020, נמסר כי "אפל" נתנה הזמינה ישירות את הסדרה וכי על הפקתה תהיה אמונה חברת ההפקות "See-Saw Films".
צילומים
צילומי הסדרה התעתדו להתחיל בשלהי נובמבר 2020, לפני שנודע על עזיבתה של נייטלי. תחת זאת, הצילומים החלו בפברואר 2021, במספר מקומות באסקס, כולל אלרספורד, ברייטלינגסי, נורת' פאמברידג' ומלדון, וכן ברחבי לונדון, כולל כיכר גורדון בבלומסברי. צילומי הסדרה הסתיימו בשלהי יוני 2021.
ביקורת
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", דווח כי הסדרה זכתה לציון 88%, עם דירוג ממוצע של 7/10, על סמך 25 ביקורות. הקונצנזוס קבע כי, "בהיותו נבדל בהופעות נושכות ואווירה מתפתלת, נחש אסקס הוא רומן גותי מוצלח ביותר." באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", הסדרה זכתה לציון של 70/100, על סמך 17 ביקורות, דבר המציין "ביקורות חיוביות לרוב".
הדירה של ג'ו (סרט)
הדירה של ג'ו (מאנגלית: Joe's Apartment) הוא סרט קומדיה שחורה מוזיקלי אמריקאי משנת 1996. הסרט נכתב ובוים על ידי ג'ון פייסון (שזהו פרויקט הביכורים שלו) ומבוסס על סרט קצר באותו שם שיצר בשנת 1992. בסרט מככבים ג'רי אוקונל ו. הסרט הוא ההפקה הראשונה של והוא גם הסרט הראשון שאולפני Blue Sky Studios היו מעורבים ביצירתו.
עלילת הסרט מתמקדת במקקים שללא ידיעת האנושות, מסוגלים לדבר ואף לשיר, אך הם מעדיפים להסתיר עובדה זו מבני האדם (שלטענתם "מעדיפים קודם למעוך ואז לשאול שאלות"). המדבבים של המקקים בסרט הם בילי וסט (בתפקידו הראשון בתעשיית הקולנוע),, (שזהו תפקידו האחרון לפני שנפטר), טים בלייק נלסון, בי.די. וונג ודייב שאפל. הסרט גרף ביקורות שליליות מהמבקרים ונחשב לכישלון קופתי.
עלילה
ג'ו הוא בוגר אוניברסיטת איווה שעבר לניו יורק בחיפוש אחר עבודה ודירה. בזמן שהוא מסתובב ברחבי העיר, ג'ו מכיר אמן בשם וולטר שיט שמספר לו על דירות בשכירות נמוכה בשיטת "דמי מפתח", אך ג'ו מגלה שדירות מסוג זה כמעט ולא פנויות בעיר. במהלך שיטוטם של ג'ו ושיט בעיר, אישה זקנה בשם גברת גרוטווסקי מתה ליד השניים בפתאומיות. שיט מציע לג'ו להעמיד פנים שגברת גרוטווסקי היא אמו המנוחה וכך הוא יוכל להתגורר בדירה שלה. במקביל, סנטור אמריקאי בשם דאות'רי מנסה בעזרת העבריין אלברטו ואחייניו, ולאד וחסוס לפנות את הבניין שג'ו מתגורר בו במטרה להרוס אותו ולבנות במקומו כלא.
הסרט מסתיים כשג'ו מתאחד עם לילי וברקע המקקים שרים.
הפקה
במקור, ג'ון פייסון יצר סרט קצר בשם "הדירה של ג'ו" בשנת 1992. הסרט הופיע בערוץ MTV בזמן הפסקת פרסומות. פייסון ציין שהוא הושפע מסרט קצר בשם "Those Damn Roaches" ומסרט יפני בשם "" משנת 1987, ששילב בין דמויות מונפשות ושחקנים בשר ודם. לאחר שהסרט הקצר זכה בפרס "", המפיקים ב-MTV התרשמו והתחילו במשא ומתן עם פייסון במטרה ליצור סרט באורך מלא המבוסס על הסרט הקצר. בשנת 1993, MTV חתמו על עסקה עם אולפני במטרה ליצור סרטים שמבוססים על התוכניות בערוץ ולהפיצם דרך אולפני האחים וורנר. ההפקה קיבלה תקציב של 13 מיליון דולר ובמקביל, הסרט "ביווס ובאטהד דו אמריקה" גם הוא החל בתהליך פיתוח.
הסרט "הדירה של ג'ו" היה הסרט הראשון שאולפני Blue Sky Studios היו מעורבים בפיתוחו. טרם העבודה על הסרט, האולפנים יצרו לוגואים ופרסומות מונפשות. תחת ניצוחו של האנימטור כריס וודג', האולפנים ייצרו את המקקים בעזרת אנימציה ממוחשבת. צוות ההפקה שילב גם בובות של מקקים, מקקים חיים ואנימציית סטופ מושן. הבעלים של אולפני המאה ה-20 התרשמו מעבודתם של Blue Sky Studios על הסרט ובעקבות זאת האולפן נרכש על ידם, לאחר מכן הפך לחטיבת האנימציה של אולפני המאה ה-20.
ביקורות
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 19% טריות על סמך 27 ביקורות.
הסרט הרוויח 4.6 מיליון דולר כנגד 13 מיליון דולר שהושקעו ביצירתו ונחשב לכישלון קופתי.
מינטונס
מינטונס הייתה חברה מרכזית בקדרות סטפורדשייר, "מפעל הקרמיקה המוביל באירופה במהלך התקופה הוויקטוריאנית", עסק עצמאי מ-1793 עד 1968. היא הייתה מובילה בעיצוב קרמי, עבדה במספר גופי קרמיקה שונים, טכניקות דקורטיביות ופוטפורי מפואר של סגנונות - צורות רוקוקו עם מוטיבים מזרחיים, צורות קלאסיות עם עיצובים מימי הביניים וגבולות אר-נובו היו בין הרבים מהמוצרים הנפלאים שלה." בנוסף לכלי חרס ופסלים, החברה הייתה יצרנית מובילה של אריחים וקרמיקה אדריכלית ואחרת, שייצרה עבודות הן עבור ארמון וסטמינסטר (בתי הפרלמנט) והן עבור הקפיטול של ארצות הברית.
אגו הכוכב החי
אגו הכוכב החי (באנגלית: Ego the Living Planet) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיע בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בחוברת Thor #132 מספטמבר 1966, ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
מינטונס
המשפחה המשיכה לשלוט בעסק עד אמצע המאה ה-20. למינטונס היה המגוון הרגיל של סטפורדשייר של שמות חברות ומסחר לאורך השנים, והמוצרים של כל התקופות מכונים בדרך כלל כ"מינטון", כמו כן "מינטון סין", או "מינטונס", הסימן המשמש ברבים הוא Mintons Ltd שהיה שם החברה משנת 1879 ואילך.
אגו הכוכב החי
כשמו, אגו הוא כוכב לכת חי שנוצר בידי אחד מזקני היקום לצורכי ניסוי, אשר ניזון מגופים חלליים ככוכבי לכת אחרים וספינות-חלל. בעקבות כך הוא נקלע לעימותים עם גיבורי-על שונים, ביניהם תור, ארבעת המופלאים והגולש הכסוף, עם ישויות קוסמיות אחרות דוגמת גלקטוס, וכן עם גזעים ביולוגיים אחרים החוששים מפניו. הרעיון לדמות נוצר בידי קירבי, בתקופה שבה היה מרותק מהיקום והתנסה ביצירתן של דמויות קוסמיות, ואגו נחשב לחלק גדול ב"מיתולוגית החלל" של יקום מארוול.
מינטונס
מ-1793 עד 1850
הפירמה החלה בשנת 1793 כאשר תומאס מינטון ייסד את מפעל החרס שלו בסטוק-אפון-טרנט, סטפורדשייר, אנגליה בשם "תומאס מינטון ובניו", שייצר כלי חרס. הוא יצר שותפות בשם Minton & Poulson, בסביבות 1796, עם ג'וזף פולסון שייצר חרסינה מאפר עצמות שהיא סוג של קרמיקה המורכבת מאפר עצמות, חומר פלדספאתי וקאולין. כשפולסון מת ב-1808, מינטון המשיך לבדו, השתמש בכלי חרס של פולסון מסוג סין עד 1816. הוא בנה סדרת כלי חרס (מסוג סיני) חדשים ב-1824.
אגו הכוכב החי
את דמותו של אגו, בצורתו האנושית, מגלם השחקן קורט ראסל בסרט הלייב אקשן "שומרי הגלקסיה: חלק 2". בסרט, אגו הוא אביו הביולוגי של פיטר קוויל/סטאר לורד ואביה המאמץ של מנטיס.
מינטונס
מ-1793 עד 1850
מוצרי המינטונס המוקדמים היו בעיקר כלי שולחן ביתיים סטנדרטיים בכלי חרס מודפסים או צבועים בכחול, כולל דפוס הערבה הפופולרי. הייצור של החרס הסיני הופסק ב-1816 לאחר מותו של ג'וזף פולסון ב-1808, והחל מחדש בכלי חרס חדשים ב-1824.
אגו הכוכב החי
יצירה, מפגשים עם תור
אגו נוצר בידי הזר, אחד מזקני היקום, כניסוי מדעי. נוסף לכך, הזר יצר כוכב חי נוסף בשם "אלטר-אגו" והעניק אותו לאספן כמתנה. הזר הכניס בו שנאה לאגו, וזאת כדי לגרום לשני הכוכבים להילחם ולראות מי החזק ביניהם בבוא היום. הזר יצר ככל הנראה גם את איד, הירח האנוכי, שיצא לחפש חֵברה ברחבי היקום ואיבד את שפיותו. אגו החל לספוג לתוכו ספינות-חלל וכוכבי לכת כדי לשרוד, כשמקום מושבו כונה "הגלקסיה השחורה" בידי גזע הריגליאנים, בגלל החלליות הרבות שנאבדו שם, ולמעשה הושמדו בידי אגו. הרגיליאנים, שחששו כי אגו יסמן כמטרה את כוכב הלכת שלהם, ניסו להקים התיישבות בכדור הארץ ומשכו את תשומת לבו של תור, שהסכים להילחם עבורם באגו. תור, המלווה באנדרואיד ריגליאני, נחת על פני השטח של אגו, שיצר דמות אנושית והחליט לבחון את כוחותיו נגד תור. לאחר שהצליח להימלט מפני אגו, תור זימן סערה חזקה שהכניעה את אגו, שנשבע לבודד את הגלקסיה השחורה משאר היקום.
מינטונס
מ-1793 עד 1850
הפורצלן המוקדם של המינטונס "עוטר בסגנון ריג'נסי המאופק", חלק גדול ממנו רק עם דפוסי שוליים ולא סצנות מצוירות במלואן, ובכך שמר על המחירים שלו בהישג יד של חלק גדול יחסית ממעמד הביניים.
אגו הכוכב החי
יצירה, מפגשים עם תור
חודשים לאחר הקרב נגד תור, גלקטוס טורף העולמות גילה את אגו, ונוצר קרב בין השניים. תור הוזעק לעזרתו של אגו בידי הריגליאנית טאנה נייל, אך נפצע כשנלכד באש הצולבת. הוא הוצל בידי קבוצת נוודים מכוכבי לכת שונים שהושמדו בידי גלקטוס, החליטו לסייע לתור בקרב נגד גלקטוס. בינתיים, גלקטוס הכניע את אגו, שניצל כאשר תור זימן את כל כוחותיו האלוהיים והדף את גלקטוס. כהוקרת תודה, אגו התיר לנוודים להישאר על פני השטח שלו. מאוחר יותר, טאנה נייל קיבלה הוראה לקחת דגימה מהביומסה של אגו, במטרה להשתמש בה על מנת להפרות עולמות הנחשבים לראויים למחיה. בעולם הראשון שהתהליך נוסה עליו, הדגימה התפתחה למעין שיבוט של אגו, הקרוי "סופר אגו", שניסה לספח את כדור הארץ אך רוקן מכוח החיים שלו בתהליך. בעקבות פעולתה של טאנה נייל, אגו השתגע בגלל החוסר בביומסה וסיפח לתוכו את הנוודים. כאשר גלקטוס חזר לגלקסיה השחורה כדי לאכול את אגו, הוא הותקף, הובס ופנה לעזרתו של תור כשחש שמשהו השתנה באגו. תור, הרקולס ופיירלורד תקפו את אגו המטורף, שהובס כאשר גלקטוס הצמיד מערכת הנעה לקוטב הדרומי של אגו ושיגר אותו לרחבי החלל.
מינטונס
מ-1793 עד 1850
למינטון היו שני בנים, תומאס והרברט, שהוכנסו לשותפות ב-1817, אך תומאס עבר לכנסייה והוסמך לכומר ב-1825. הרברט עבד בעסק מאז 1808, כשהיה בן 16, בתחילה כאיש מכירות נודד. במותו של מינטון האב ב-1836, ירש את העסק בנו הרברט מינטון (1793–1858), שלקח את ג'ון בויל כשותף לעזרה בשנת מותו של אביו, בשים לב לגודל העסק. בשנת 1842 הם נפרדו. הרברט פיתח טכניקות ייצור חדשות ולקח את העסק לתחומים חדשים, בעיקר כולל ייצור אריחים אנקוסטיים דקורטיביים (אריחי אנקאוסטיק הם אריחי קרמיקה שבהם הדוגמה או הדמות על פני השטח אינם תוצר של הזיגוג אלא של צבעי חימר שונים). דרך הקשרים שלו עם אדריכלים ומעצבים מובילים, כולל אוגוסטוס פוגן, וסיפרו שגם עם אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה.
אגו הכוכב החי
"מוות" וחזרה לחיים, הקרי
תודעתו הנותרת של אגו השתמשה בכוחותיה הפסיוניים, והרכיבה את גופה מחדש על ידי צריכת כוח-החיים של גופים אחרים, בהם משלחת של גזע חוצני וזוג חלליות גלדוריאניות שרדפו אחריה. רום, אחד מאבירי החלל, שחרר את חבריו הגלדוריאנים וגירש את החוצנים אל הלימבו. לאחר שהתאושש, אגו הצטרף לזקני היקום, והם זממו להשמיד את גלקטוס ובכך את יקום מארוול, בעוד הם היו שורדים את התהליך והיו הופכים ליצורים דומים לגלקטוס. מזימתם סוכלה בידי הגולש הכסוף ומנטיס. מאוחר יותר, הוא תקף את הגולש הכסוף וניסה ליזון מכוחותיו. במהלך קרב נגד אגו, בטא ריי ביל הבחין כי מערכת ההנעה של גלקטוס משבשת את דעתו של אגו, והרס אותה. בשלב מסוים, אגו הותקף בידי "ביו-יקום" בשם "סופר אגו", אך ניצל בידי השמימיים.
האינטלקט העילאי, מחשב-העל של גזע הקרי, הביא את אגו לשיגעון וגרם לו לתקוף כוכבי לכת אחרים במטרה "לעורר" אחרים כמותו. הוא הובס בידי הגולש הכסוף, צ'ארלס אקסבייר ויחידת סקרולים מוטאנטיים. הוא מגורש לכדור הארץ כ"שתיל", שם הוא מנסה לתקוף עיירה בנברסקה ונהדף בידי ארבעת המופלאים ואיירון מן. בעוד הוא גדל, אגו מתחיל לספח חלקים מכדור הארץ, כאשר האינטלקט העילאי מתכנן לאפשר לו לגדול כדי להשתלט עליו ולהשתמש בו לכיבוש היקום. הקרי מובסים בידי גיבורי כדור-הארץ, וקוואזר שואב את מהותו אגו לצמידי הקוואנטים שלו, מחזיר את המצב לקדמותו ומגלה את עצמו לחלל כדי למנוע מאגו לגדול.
מינטונס
אמצע התקופה הוויקטוריאנית
בשנת 1849 מינטון העסיקה כמנהל אמנותי קרמיקאי צרפתי צעיר לאון ארנו, שנשאר בחברת מינטון עד 1892. מינוי יזום זה ואחרים אפשרו לחברה להרחיב מאוד את מגוון המוצרים שלה. ארנו הוא זה שהגדיר את נוסחת זיגוג האבץ ששימש למיוליקה והנדירה את מינטון מזוגגת אבץ יחד עם אמייל התחמוצת המתכתית שבזיגוג שבו הוא נצבע. הוא גם פיתח את זיגוגי העופרת הצבעוניים ואת טכנולוגיית הכבשן עבור כלי פאליסי מזוגגים עופרת המוצלחים ביותר של מינטון. שנקראו מאוחר יותר גם 'מיוליקה'. מוצר זה שינה את הרווחיות של מינטון במשך שלושים השנים הבאות. מיוליקה מזוגגת אבץ מינטון חיקה את התהליך והסגנון של מאיוליקה מזוגגת אבץ האיטלקית מתקופת הרנסאנס, התוצאה הייתה עיטור עדין צבוע במברשת בזיגוג על קרקע לבנבנה אטומה. זיגוג צבעוני במינטון מעוטר כלי פאליסי/מיוליקה השתמש בתהליך קיים משופר בהרבה ועם מגוון מורחב של זיגוגי עופרת צבעוניים שהוחלו על גוף הביסקוויט ונשרף בתנור. שני המוצרים הושקו בתערוכה הגדולה של 1851. יחד עם המיוליקה של מפעלים אנגליים רבים אחרים, כולם מקובצים כעת כמיוליקה ויקטוריאנית. הזיגוגים הצבעוניים של כלי פליסי הפכו למרכיב עיקרי של מינטון, כמו גם הועתקו על ידי חברות רבות אחרות באנגליה ומחוצה לה.
אגו הכוכב החי
חיל נובה, אלטר אגו
במהלך אירועי "השמדה", קוואזר נהרג בידי אניהילוס, ואגו שוחרר בחזרה ליקום. הוא נתן למוח העולמי (Worldmind) של קסאנדר להשתמש בו כגוף מארח, וכבסיס לחיל נובה החדש. בסתר, אגו השחית את המוח העולמי ואת חיל נובה, גרם לקרב נגד אימפריית השי'אר וניסה לגרום לגיוס המוני לחיל נובה, במטרה לשלוט בהם כמוח העולמי. נובה פריים וחיל נובה שחררו את המוח העולמי של קסאנדר, וכפו על אגו לסגת. בשלב כלשהו, ישות טפילית השתלטה על אגו וגרמה לו לשאוב כוכבי-לכת ולגדול במסתו, כדי שיתפוצץ ויהרוס את גלקסיית שביל החלב, אך הוא רופא בידי גיבור-העל פלוקס וארבעת המופלאים וחזר לשיטוטיו.
מינטונס
אמצע התקופה הוויקטוריאנית
בעשרים וחמש השנים הבאות פיתחו מינטונס מספר התמחויות חדשות בעיצוב ובטכניקה, בעוד הייצור של סגנונות מבוססים נמשך ללא הפוגה. כמו בסבר עצמה, ובמפעלים רבים אחרים, סחורה שמזכירה את פורצלן סבר של המאה ה-18 הפכה לפופולרית בערך משנות ה-30 של המאה ה-19, וארנו שיכלל את צבעי הקרקע הכחול והוורוד של מינטונס, חיוניים לסגנון סבר.
אגו הכוכב החי
חיל נובה, אלטר אגו
זמן מה לאחר מכן, אגו ריחף קרוב מדי לכדור הארץ, וגרם לשיבושים באטמוספירת כדור הארץ. כאשר תור הגיע כדי להסיט את אגו ממסלולו, הוא נתקל בַזר, שהזהיר את תור לא לעמוד בדרכו של אגו. כאשר ביקש סיבה, הזר תקף את תור וגילה לו כי הוא יצר את אגו. תור עקב אחרי אגו למוזיאון של האספן, שם התגלה כי אגו גילה את מוצאו האמיתי, ורצה לפגוש את "אחיו" שנכלא בידי האספן, אלטר אגו. עם זאת, אלטר אגו תקף את אגו בגלל השנאה לאחיו שהוכנסה בו בידי הזר. לפני שהשמיד את אחיו, אגו נעצר בידי תור, ושרידיו של אלטר אגו נכנסו למסלול הכבידתי של אגו, התמזגו מחדש ונעשו לירח שלו. הטיטאן המטורף תאנוס החליט לתקוף את אגו, שהביס את הטיטאן בקלות. כאשר פני השטח שלו הושרצו בידי כינים חלליות, הוא שכר את רוקט ראקון להדביר אותן.
מינטונס
סוף התקופה הוויקטוריאנית והמאה ה-20
מאמצע שנות ה-90 ואילך, מינטונס תרם תרומה חשובה לקרמיקה בסגנון אר-נובו עם מגוון נאה של כלי מיוליקה רבים שעוצבו על ידי בנו של מארק-לואי סולון, ליאון סולון ועמיתו ג'ון וואדסוורת'. ליאון סולון נשכר על ידי מינטון לאחר שעבודותיו פורסמו במגזין העיצוב בעל ההשפעה העצומה The Studio והוא עבד בחברה בין השנים 1895–1905, כולל תקופה קצרה כארט דירקטור. סולון הציג עיצובים שהושפעו מתנועת האמנות של הזצסיון הווינאי, שנוסדה על ידי גוסטב קלימט ואחרים, ומגוון כלי חרס שנעשה בין 1901 ל-1916 לערך סומן כ"כלים זציוניסטים". הוא יוצר בעיקר בטכניקות תעשייתיות ששמרו על מחיר זול יחסית והיה מכוון לשוק הרחב. המגוון התרכז בפריטים שנרכשו בנפרד או בזוגות, כמו כדים או אגרטלים, ולא בסטים של כלי שולחן מלאים.
ארכיון מינטון
ארכיון מינטון כולל ניירות וציורים של העיצובים, הייצור והעיצובים של מינטונס. הוא נרכש על ידי חברת אחזקות אירית בשנת 2005 יחד עם נכסים אחרים של קבוצת רויאל דלטון. בשלב מסוים נראה היה שהארכיון יהפוך לחלק מאוסף מוזיאון ודג'ווד. באירוע, הארכיון הוצג על ידי קרן האמנות לעיר סטוק-און-טרנט, אך היה צפוי שחומר מסוים יוצג בברלאסטון, כמו גם במוזיאון הקרמיקה ובגלריה לאמנות.
1843 בארצות הברית
1843 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 67 שנה מיום היווסדה.
יחסי אוסטרליה–קוסובו
יחסי אוסטרליה–קוסובו הם היחסים דו-צדדיים בין אוסטרליה וקוסובו. קוסובו ואוסטרליה כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים ב-21 במאי 2008. קוסובו מחזיקה באוסטרליה שגרירות בקנברה, שנפתחה בפברואר 2013. ואילו אוסטרליה מיוצגת בקוסובו באמצעות שגרירותה בווינה.
היסטוריה
בשנת 1999 סירבה אוסטרליה בתחילה להצטרף לנאט"ו בקבלת פליטים נוספים מקוסובו, והציעה רק מקלט זמני לתיירים שנלכדו באוסטרליה בשל המלחמה ביוגוסלביה.
הכרה אוסטרלית בקוסובו
האספה של קוסובו הכריזה באופן חד צדדי על עצמאות השטח המנוהל על ידי האו"ם מסרביה כרפובליקה של קוסובו ב-17 בפברואר 2008. אוסטרליה הכירה במדינה ב-19 בפברואר 2008. ההחלטה להכיר ברפובליקה של קוסובו התקבלה אף על פי שפרשנים אוסטרלים כמו מייקל מקינלי טענו כי היא עלולה להשפיע לרעה על היחסים עם רוסיה, סין, רומניה וספרד. ביום בו קוסובו הכריזה על עצמאות, טען ראש ממשלת אוסטרליה קווין ראד כי "כבר ציינו בפני נציגינו הדיפלומטיים ברחבי העולם כי זו (עצמאות) תהיה דרך פעולה הולמת". Milivoje Glisic, שגריר סרביה באוסטרליה, כינה את הכרזת העצמאות בלתי חוקית, והוא הוחזר לבלגרד על ידי ממשלת סרביה להתייעצויות ב-20 בפברואר 2008.
אוסטרליה ב-ICJ
ב-30 בספטמבר 2008, בהצבעה בנוגע לחוקיות העצמאות של קוסובו בעצרת הכללית של האו"ם התקיימה הצבעה לבקשת הרשויות בסרביה. אוסטרליה נמנעה מהצבעה זו.
מייבל היל
מייבל היל (באנגלית: Mabel Hill; 3 במרץ 1872 – 18 בנובמבר 1956) הייתה אמנית ניו זילנדית הידועה בנופים, דיוקנאות וטבע דומם פרחוני. היא לימדה בבית הספר לעיצוב ולינגטון.
ביוגרפיה
היא נולדה בקוקס קריק, אוקלנד, ניו זילנד, ביתם הצעירה של צ'ארלס היל, כובען, ואשתו, אלייזה אן הולברט. שמונת אחיה כללו את המלחין אלפרד היל. ב-1875 עברה המשפחה לולינגטון.
אתי אנטה-שגב
ביוגרפיה
את שירותה הצבאי עשתה אנטה-שגב בגלי צה"ל, בשנים 1977–1981. בין השאר הייתה מפיקה ביומן החדשות של התחנה ועורכת בתוכניתו של אלכס אנסקי "7:07". בהמשך מונתה למפיקת מבצעי השידור של התחנה כחלק ממחלקת התרבות.
מייבל היל
ביוגרפיה
היל למדה בבית ספר יסודי אך לא בבית ספר תיכון; במקום זאת, היא הלכה ישירות לבית הספר לעיצוב בולינגטון כדי ללמוד אמנות ב-1886. במהלך לימודיה בבית הספר לעיצוב בולינגטון, היא הכירה והושפעה מאוד מהאמן הסקוטי ג'יימס מ. נירן, שהכיר לה תנועות אמנות אירופיות, במיוחד האימפרסיוניזם. לאחר מכן היא הפכה למורה בבית הספר, ונשארה שם עד 1897. ב-1898 היא נישאה לג'ון מקינדו, מדפיס, איתו נולדו לה ארבעה ילדים. בנה ג'ון מקינדו היה גם אמן ולאחר מכן ניהל את בית הדפוס המשפחתי. בנה ארצ'יבלד מקינדו היה מנתח פלסטי.
אתי אנטה-שגב
ביוגרפיה
החל מתחילת שנות השמונים ועד שנת 1995 הייתה אנטה-שגב מפיקה בחברת התקליטים סי.בי.אס (כיום אן אם סי), שם הפיקה כמה מהאלבומים הבולטים של המוזיקה הישראלית באותה תקופה. בין האלבומים שהפיקה נמנים "על פני האדמה" ו"מחכים למשיח" של שלום חנוך, "...וגלוי עיניים", ו"ירוקות" של מאיר אריאל, "קולות" של חוה אלברשטיין, "סוף היום" של מתי כספי ועוד.
מייבל היל
ביוגרפיה
לאחר נישואיהם, עברו היל ובעלה לדנידין, שם בנו בית עם סטודיו להיל. ג'ון נפטר ב-1916, והיל ניהלה אז את עסקי הדפוס עד שבנה השתלט עליו.
אתי אנטה-שגב
ביוגרפיה
בשנים 1993–1998 לימדה בבית הספר למוזיקה רימון קורס שנקרא "מאחורי הקלעים של תעשיית הבידור".
מייבל היל
ביוגרפיה
לאחר שילדיה עזבו את הבית, היא נסעה רבות, עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, וביקרה בארצות הברית (שם התגורר בנה ארצ'יבלד זמן מה), בטהיטי ובאירופה. בתום המלחמה, היא עזבה את ניו זילנד כדי להתיישב באופן קבוע באנגליה כדי להיות ליד ארצ'יבלד.
אתי אנטה-שגב
ביוגרפיה
החל משנת 2009 משמשת אנטה-שגב כמנהלת האמנותית של פסטיבל הפסנתר בתל אביב.
מייבל היל
ביוגרפיה
היא נפטרה באיסט גרינסטד, ווסט סאסקס.
אתי אנטה-שגב
המון הפקות
בין האלבומים הבולטים שהפיקה החברה היו 21 מאלבומיו של אריק איינשטיין, כדוגמת "אוהב להיות בבית" (שהיה התקליטור הראשון שהודפס בארץ), "משירי אברהם חלפי" "הייתי פעם ילד", "יש בי אהבה" ועוד; אלבומיו של שלמה ארצי "ירח" ו"שניים"; שמונה מאלבומיה של נורית גלרון בהם "משהו בלבבה", "אחרינו המבול" ו"בתוך הסערות"; שבעה מאלבומיו של גידי גוב בהם "דרך ארץ", "אין עוד יום" ו"שירים שהתפזרו"; אלבומיה של אתי אנקרי "רואה לך בעיניים", "קראת לי אסתר" ו"למרות ובגלל"; אלבומה של ריקי גל "אוהבת אותך יותר"; אלבומיו של שלום חנוך "א-לי-מות", "ערב ערב" ו"אור ישראלי"; חמישה מאלבומיה של דנה ברגר בהם "פשוט להיות" ו"עד הקצה"; ארבעה מאלבומיו של עמיר לב, ביניהם "עמיר לב" ו"פעם בחיים"; אלבומיה של שרון ליפשיץ "קו האושר" ו"שתי בובות על חוט"; ואלבומו של מאיר בנאי "הצבעים משתנים".
מייבל היל
קריירת אמנותית
היל הייתה ציירה פורטרטים, טבע דומם ונופים. הסגנון שלה הושפע מהאימפרסיוניזם, והפלטה שלה נטתה לצבעים עמומים. היא סיפקה את האיורים לספרה של ברברה דאגלס "תמונות בגן ניו זילנד" (1921). היא הציגה בעיקר בניו זילנד, בדנידין, קרייסטצ'רץ' ולינגטון.
אתי אנטה-שגב
המון הפקות
בשנת 2003 עזבה אנטה-שגב את "המון הפקות" ועברה לפעול כעורכת עצמאית של תוכניות טלוויזיה ומופעים מיוחדים.
מייבל היל
קריירת אמנותית
ראייתה הכושלת אילצה אותה לוותר על הציור בתחילת שנות ה-50.
אתי אנטה-שגב
כעורכת טלוויזיה
בשנים 1993–1998 ערכה והפיקה עם גידי גוב את תוכנית האירוח "לילה גוב" בערוץ 2 (טלעד), שהייתה הפקה טלוויזיונית של "המון הפקות", וכן הפיקה את שני אלבומי הדואטים "שירים מלילה גוב". בשנת 2000 ערכה את התוכנית "גידי גוב הולך לאכול" בערוץ 8.
מייבל היל
קריירת אמנותית
היא הצטרפה לאגודת האמנות של אוטגו, והציגה עבודות תחת שם הולדתה בזמן שכיהנה במועצת החברה תחת שמה מהנישואים.
אתי אנטה-שגב
כעורכת טלוויזיה
בשנת 2003 הפיקה את תוכניתו הקומית של אסף הראל "שוטטות" ובשנים 2008–2005 ערכה את ארבע עונותיה הראשונות של התוכנית "רוקדים עם כוכבים" של זכיינית ערוץ 2 רשת. כמו כן ערכה את הריאליטי "The Show" שכשל לאחר מספר תוכניות (ערוץ 10, 2006), "גריז" (ערוץ 2, 2008) והשעשועון "שחקו אותה בגדול" (רשת, 2011). בנוסף הייתה עורכת טקסי פרס אופיר ופרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה ומשדרי ההתרמה לעמותת וראייטי.
מייבל היל
קריירת אמנותית
היל גם לימדה אמנות. היו לה תלמידים פרטיים, והיא לימדה בארצ'רפילד קולג', בית ספר פרטי לבנות (1922–1925), ובסטודיו עם אלפרד הנרי אוקיף בתחילת שנות ה-20.
אתי אנטה-שגב
כעורכת טלוויזיה
בשנת 2013 ערכה את סרט התעודה "יוסי בנאי - שירים אחרונים" שעסק באלבומו האחרון של הזמר והשחקן יוסי בנאי, שנפטר לפני שהשלים את העבודה עליו.
מייבל היל
קריירת אמנותית
מ־400 היצירות הידועות של היל, רובן נשארות באוספים פרטיים.
אתי אנטה-שגב
כעורכת טלוויזיה
בשנת 2020, בתקופת מגפת הקורונה, ערכה את תוכניות האיחוד של זהו זה! עבור כאן 11.
מייבל היל
קריירת אמנותית
רטרוספקטיבה לזכרה נערכה על ידי הגלריה הציבורית לאמנות דנידין ב-1969.
אתי אנטה-שגב
כראש מחלקת התרבות בגלי צה"ל
בשנת 2013, לאחר שמפקד התחנה ירון דקל החליט לאחד מחלקת התרבות עם מחלקות אחרות בתחנה, הודיעה אנטה-שגב כי תפרוש מתפקידה.
רולוליים
רולוליים (שם מדעי: Rollulinae) היא תת-משפחה של עופות ממשפחת הפסיוניים החיים ביערות הגשם והיערות של דרום אסיה ודרום-מזרח אסיה, נוסף לשני מיני חוגלה טנזנית מהרי טנזניה. בעבר השתייכו לתת-המשפחה חוגלות שהתבטלה ב-2021.
קבוצה זו הוגדרה ב-1850 בידי החוקר שארל לוסיאן בונפרטה, כקבוצתה של החוגלה המצויצת. רק ב-2021 הוחלט לשייך לקבוצה ארבעה סוגים נוספים, הנחשבים כנראה לפרימיטיביים ביותר במשפחתם. דבר זה נראה הן מראיות גנטיות והן מהתנהגות פרימיטיבית (כגון טיפול של גוזלים המחכים להוריהם בניגוד לאפרוחים אצל מרבית הפסיוניים).
בניגוד לרוב הפסיונים מינים אלה בעלי התנהגות מונוגמית אך בדומה לרובם הזכרים עוטים צבעים מרהיבים יותר מהנקבות.
ביסטריופלמה
ביסטריופלמה (שם מדעי: Bistriopelma) הוא סוג של טרנטולות ממשפחת הפרווניתיים. הסוג הוגדר לראשונה בחודש פברואר 2016 וכולל שני מינים של טרנטולות שמקורם של שניהם בפרו.
אטימולוגיה
מקור השם ביסטריופלמה מהמילה הלטינית "בי" שמשמעה שניים ומהמילה "סטריו" שמשמעה פס. שם זה מתייחס לשני פסים בולטים של שערות צורבות הממוקמים בשני צידיה של בטן הטרנטולה.
מינים
נכון להיום הוכרו שני מינים בסוג:
הר פוטבול
הר פוטבול הוא הר בגובה, עם צלקת סלע בולטת ומיוחדת בשם The Football בצד הצפוני שלו, על הרכס בין אדיסטו אינלט לקרחון טאקר באנטארקטיקה.
על ההר שכנה תחנת סקר, שסומנה על ידי רוגם סלע גדול, על ידי משלחת הסקר הגיאולוגי של ניו זילנד לאנטרקטיקה, 1957–1958, ושנקראה על שם משחק הכדורגל.
מעבר הרים בשם "אוכף הכדורגל" הוא הדרך הקלה ביותר לחצות את ההר במזחלת.
יחסי אסטוניה–ישראל
כינון היחסים
אסטוניה מינתה לאחר הקמתה, בשנת 1930, את משה ליטוינסקי, בנקאי וגואל אדמות תל אביבי כקונסול הכבוד שלה בארץ ישראל. ליטוינסקי מילא תפקיד זה עד פלישת ברית המועצות למדינה ביוני 1940.
יחסים כלכליים
בשנת 1995 נחתם בין ישראל לבין אסטוניה הסכם לעידוד ואבטחת השקעות. ב-1997 חתמו שתי המדינות על הסכם לשיתוף פעולה בתחומי התקשורת, הדואר והמחשוב. בשנת 1998 נחתם הסכם נוסף לשיתוף פעולה בתחומי התרבות, המדע והחינוך. ב-2001 חתמו שתי המדינות הסכם לביטול הדדי של הצורך באשרות כניסה.
במאי 2007 הוקמה הקבוצה הפרלמנטרית אסטוניה-ישראל בפרלמנט של אסטוניה ובסוף 2009 נוסדה בכנסת קבוצת-הידידות הפרלמנטרית ישראל-אסטוניה בראשותה של חברת הכנסת אנסטסיה מיכאלי. נכון לשנת 2017, בראש קבוצת הידידות הפרלמנטרית ישראל-אסטוניה עמדה חברת הכנסת קסניה סבטלובה.
ב-29 ביוני 2009 חתמו ישראל ואסטוניה על אמנה למניעת כפל מס.
קשרי תרבות
שתי המדינות מעודדות קשר ישיר אחת עם השנייה בכל הנוגע לאירועי תרבות וחינוך. שתי המדינות מזמינות זו את זו לכנסים בינלאומיים, לסמינרים ותומכות בשיתוף פעולה בין ארגוני הספורט והנוער.
בנובמבר 2001 ובאוקטובר 2003 הופיעה המקהלה הפילהרמונית של אסטוניה בישראל.
ביקורים רשמיים מאסטוניה לישראל
בנובמבר 2004 ביקר בישראל ראש ממשלת אסטוניה, יוהאן פארטס. ביוני 2010 ביקר נשיא אסטוניה תומאס הנדריק אילווס בישראל.
בינואר 2007 ביקר בישראל שר החוץ האסטוני ארמוס פאט, שהגיע לביקור נוסף בנובמבר 2009.
בנובמבר 2012 ביקר בישראל שר התרבות האסטוני, ריין לנג. בדצמבר אותה שנה ביקר בישראל אנדרוס אנסיפ, ראש ממשלת אסטוניה.
בנובמבר 2013 ביקר בישראל שר החקלאות האסטוני הליר-ולדור סאדר (Helir-Valdor Seeder).
בינואר 2016 הגיעה לביקור בישראל שרת החוץ של אסטוניה, מרינה קאליורנד (Marina Kaljurand).
עונת 1908/1909 בפוטבול ליג
עונת 1908/1909 הייתה העונה ה-21 של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-1 בספטמבר 1908 והסתיימה ב-30 באפריל 1909.
יחסי אסטוניה–ישראל
ביקורים רשמיים מישראל לאסטוניה
בנובמבר 2001 ביקר באסטוניה שר התשתיות אביגדור ליברמן. בספטמבר 2005 ביקר באסטוניה נשיא מדינת ישראל משה קצב.
עונת 1908/1909 בפוטבול ליג
הליגה כללה 20 קבוצות. ברדפורד סיטי ולסטר סיטי (שתיהן בפעם הראשונה בתולדות המועדון) היו הקבוצות שעלו מליגת משנה.
יחסי אסטוניה–ישראל
ביקורים רשמיים מישראל לאסטוניה
במאי 2007 ביקרו באסטוניה המשנה לראש הממשלה והשר לפיתוח הנגב והגליל שמעון פרס יחד עם הרב הראשי לישראל יונה מצגר לרגל פתיחת בית כנסת באסטוניה.
עונת 1908/1909 בפוטבול ליג
ניוקאסל יונייטד זכתה באליפות בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
יחסי אסטוניה–ישראל
ביקורים רשמיים מישראל לאסטוניה
באוגוסט 2010 ביקר באסטוניה שר בלי תיק מיכאל איתן באסטוניה.
עונת 1908/1909 בפוטבול ליג
בסוף העונה לליגת משנה ירדו מנצ'סטר סיטי ולסטר סיטי. במקומן לליגה הבכירה עלו בולטון וונדררס וטוטנהאם הוטספר (בפעם הראשונה בתולדות המועדון).
יחסי אסטוניה–ישראל
ביקורים רשמיים מישראל לאסטוניה
במאי 2011 ערך סגן שר החוץ דני אילון ביקור רשמי באסטוניה.
עונת 1908/1909 בפוטבול ליג
כדורגלנים מצטיינים
ברט פרימן מאברטון כבש 38 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
יחסי אסטוניה–ישראל
ביקורים רשמיים מישראל לאסטוניה
בספטמבר 2013 ביקרה באסטוניה רינה פרנקל, יושבת ראש קבוצת הידידות הפרלמנטרית ישראל-אסטוניה.
מחנה המעצר מזרעה
מחנה המעצר מזרעה הוקם והופעל על ידי ממשלת המנדט מצפון לעכו, ושימש לכליאתם של אסירים ועצירים מנהליים.
היסטוריה
מחנה המעצר נוסד בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ושימש למעצר, בצווים מנהליים, של חברי כנופיות ערביות, נתיני אויב וחשודים בריגול. באביב 1940 החלה כליאתם של אסירים יהודים במחנה, ולעיתים נכלאו בו גם מעפילים. ב-1940 נכלאו בו מ"ג אסירי ההגנה ושלושים ושמונה אסירי קורס המפקדים של האצ"ל. האסירים שוכנו בצריפים, שכל אחד מהם הכיל 25 אסירים.
עם העצורים במחנה נמנו אנשי לח"י יצחק שמיר ואליהו גלעדי (שהצליחו לברוח מהמחנה ב-1942), נפתלי לובינצ'יק, מתתיהו שמואלביץ', הרצל עמיקם, נתן ילין-מור ועמנואל הנגבי, איש בית"ר ערי ז'בוטינסקי והמעפיל אבא ברדיצ'ב ושולמית שמיר (שהכירה במחנה מעצר זה את בעלה, יצחק שמיר).
מחנה המעצר נסגר בדצמבר 1942, ואסיריו הועברו למחנה המעצר בלטרון.
כיום פועל במקום המרכז הרפואי לבריאות הנפש - מזרע.
תאורת במה
תאורת במה היא אחד האמצעים המרכזיים, לצד התפאורה, התלבושות, הצליל ומבנה הבמה, המשמשים בעיצוב מראהו ואופיו של מופע בימתי. מופעי בימה רבים עושים שימוש נרחב בתאורת בימה, שהיא לעיתים תכופות ממוחשבת, ולתאורה השפעה ניכרת על האופן בו נתפש ונחווה מופע בימתי על ידי הצופים. השימוש בתאורת במה רווח מאוד, ונודעת לו השפעה גדולה, גם בהפקות מצולמות לקולנוע ולטלוויזיה.
בעת העתיקה ובימי־הביניים
מופעי התיאטרון ביוון העתיקה נערכו תחת כיפת השמים, בשעות היום, וללא תאורה מלאכותית. פעמים רבות נבנו התיאטראות בעת העתיקה על צלע גבעה, כשהבמה פונה מערבה, כך ששמש אחר־הצהריים תאיר את הבימה ולא תעמוד אל מול עיניהם של הצופים. בתיאטרונים הרומיים הגדולים שונה מבנה הבמה, נוסף קיר אחורי, נוספו כניסות ויציאות וכן סוככים צבעוניים, שריככו את עוזו של אור השמש.
גם בימי־הביניים הוצגו מופעים תיאטרוניים באור יום, וללא תאורה מלאכותית. מחזות הניסים והמיסטריות הוצגו בדרך כלל בכנסייה, על מדרגות הכנסייה או בכיכר שלפניה; ואילו מופעי התהלוכה, כמו מופעי חג הלחם והיין הקדושים או הפסחא, נערכו לאור יום ברחוב הראשי של העיר. קורת־גג, אם הייתה, חסתה על הבמה, אך לא על הצופים.
בתקופת הרנסאנס
כתובים ראשונים העוסקים בתאורת במה ובהנחיות בימתיות נכתבו באיטליה של ימי הרנסאנס. תחת חסותם של אצילי איטליה נערכו בתקופה זו מופעים פרטיים, מופעי תהלוכה ותמונות־חיות (Tableau vivant) גם תחת קורת גג. האדריכל המאנייריסטי סבסטיאנו סרליו (Serlio, 1475 - בערך 1554) היה הראשון שהקדיש תשומת־לב ניכרת לתאורת במה. במסה חשובה שכתב ב-1545 (Tutte l'opere d'architettura et prospettiva) הקדיש סרליו את הפרק השני לתיאטרון. סרליו חילק את תאורת הבמה לשלושה תחומים: תאורה כללית לקהל ולשחקנים, שהושגה באמצעות שימוש בלפידים; תאורה של התפאורה; ותאורה ששיקפה את אופי האירועים שעל הבמה. סרליו המליץ על שימוש בכלי זכוכית מעוגל בשם בּוֹצָה (bozza), שלו היו שתי מטרות: כאשר מולא במים בגווני ענבר או ביין, הוא שימש כמסנן לתאורה צבעונית; וככלי לאחסון שמן לתאורה. כלי בוצה משוכללים יותר היו קמורים מצידם האחד ושטוחים מעברם האחר, כדי לחזק את האור הקורן מהם. כלי זה יצר מערכת אופטית דמוית עדשה, שחיזקה את עצמתו של אור הנר.
עד סוף המאה ה-16 חלו רק שינויים מועטים בתחום תאורת הבמה. בתיאטרון גלוב הוצגו מחזותיו של שייקספיר תחת כיפת השמיים בקיץ ואילו בחורף הוצגו בתיאטרון בלקפריארס המקורה, כשהבימה מוארת בנרות ובלפידים (Cresset). ההצגות בתיאטראות הציבוריים הפתוחים היו מתחילות בשעות הצהריים, וניתן לשער כי במזג האוויר הקודר של לונדון באותה תקופה, בעיצומו של עידן הקרח הקטן) היה צורך, לקראת סוף ההצגה, להשתמש בתאורה. בתיאטראות הפרטיים הייתה תאורה מלאכותית כללית, משולבת באור יום שחדר מבעד לחלונות, אך לא היה, ככל הנראה, שימוש בתאורת במה מיוחדת. בתיאטרוני החצר - כלומר, במופעי תיאטרון שנערכו בדרך כלל בלילה ובמסגרת אירועים או נשפים של החצר - הייתה מערכת תאורה מלאכותית שכללה תאורת נברשות, נרות ומנורות שמן.
מקום מיוחד מצאה תאורת הבמה בכתביו של יהודה סומו, בסוף המאה ה-16. סומו עסק בכתיבת מחזות ושירה ואחד מכתביו, "שיחות על הצגה על במה" (Materia Dialoghi In Di Rappresentazioni Sceniche) מקדיש מקום מיוחד לתאורת הבמה: "תפקיד התאורה הוא לתת לבמה אור, שעשוע ושמחה," כותב סומו, ומבחין בין תאורה במחזה טרגי לתאורה במחזה קומי, שכוונתה ליצור תחושות שונות אצל הצופים. עמעום האור בקטע טרגי במחזה, לדוגמה, נועד ליצור "תחושה של אימה בקרב הצופים והדמויות זוכות לתהילה".
בתקופת הבארוק והרוקוקו
סומו לא היה יחידי בהתעניינותו בתחום התיאטרון. איטליה בשלהי תקופת הרנסאנס ובתקופת הרוקוקו העלתה תרומה נכבדה להתפתחות אמנות התיאטרון, ועיצוב התיאטראות משך אליו אדריכלים מכל רחבי אירופה, שעסקו לא רק בבנייה אלא גם בעיצוב במה, בשימוש בתפאורות מצוירות בפרספקטיבה, שלצורך הארתן נדרשה תאורת במה, שתיצור את האשליה הבימתית ההולמת. כך, לדוגמה, מציין האדריכל הגרמני יוזף פורטנבך ב-1628 כי ביקור שערך בתיאטרון באיטליה הביא אותו להציב נרות ומנורות שמן בחזית הבמה. סוג זה של תאורה זכה מאוחר יותר לכינוי "תאורת רצפה". כותב אחר בן התקופה, מעצב התיאטרון האיטלקי סבאטיני (1574-1654), שיקף בספרו את התחכום הגובר בהבנת דקויות תאורת הבימה. סבאטיני כתב כי תאורת צד מעניקה ברק ודרמטיות רבים יותר מתאורה חזיתית, היוצרת צללים על התפאורה, הופכת את פני השחקנים חיוורים יותר ושולחת עשן אל מול פני הקהל.
התיאטרון הצרפתי לא בושש לאמץ את חידושי התיאטרון האיטלקי, במיוחד בתקופת הפאר הראוותני של לואי ה-14. הקהל בצרפת הגיע לתיאטרון בעיקר כדי לראות ולהיראות, להפגין את מעמדו ואת עושרו, ואת קרבתו לאישים בעלי שם. התיאטרון של מולייר שכן בפלה רויאל, מעונו של הקרדינל רישלייה, שעבר אחרי מותו לרשות המלך. אחרי מותו של מולייר, ב-1673, נאלצו חברי הלהקה לעבור לבית האופרה בלולי הסמוכה לפריז. בעת המעבר נטלו אתם חברי הלהקה עשר נברשות ומלאי גדול של נרות.
אותן נברשות ואותם נרות היו בעלי חשיבות רבה, ככל הנראה, שכן בני התקופה הרבו לעסוק בעלילות הנברשות, למי הן הושכרו ותמורת כמה כסף. הנרות ששימשו בנברשות לא היו עניין זניח. הנרות הזולים (tallow) היו עשויים שומן חיות (לרוב, חזיר) והיה צורך לטפל בהם בהתמדה במהלך ההצגה, שכן הפתיל היה עשוי חומר ירוד וכאשר קצהו נשרף זלג החלב ועוצמת אור הנר הייתה דועכת בתוך כרבע שעה. באולם תיאטרון גדול היה צורך בעת ההצגה במאות מקורות אור, מנרות ועד מנורות שמן, ואחד המקצועות הנדרשים בתיאטראות התקופה היה קטימת נרות (snuffer). הנערים שעסקו במלאכה התלבשו כחברי הלהקה, ובמהלך ההצגה היו נכנסים וקוטמים את הנרות. אלו שהיו זריזים ומיומנים במיוחד במלאכה זכו למחיאות כפיים והונצחו בתמונות.
תאורת נרות או מנורות שמן לא הייתה עניין זול. במאה ה-17 וה-18 היו רחובות העיר חשוכים לחלוטין וכלל לא הייתה תאורת רחוב. ניסיון של ראש עיריית פריז לחייב את כל בעלי הבתים להדליק נר בחלון שבחזית הבית עורר מחאות רבות על הבזבוז שנכפה עליהם, וראש העירייה נאלץ לסייג את תקנתו ולפטור את בעלי הבתים מחובה זו בלילות ירח מלא. במצב זה, מובן כי תיאטרונים שתקציבם היה מצומצם יותר, או תיאטרונים שכיוונו את הצגותיהם לדלת העם, נאלצו להשתמש באמצעים נחותים יותר כמו נר סוף (rushlight או chandelle) - נר-לפיד עשוי מקנה סוף שנטבל בשומן או בשמן. רק בסוף המאה ה-15 נמצאה דרך יעילה יותר לעצב נרות, עם גילוי הטכניקה לייצור נרות בתבניות. שוודיה, לדוגמה, סיפקה נרות לאירופה כולה, על בסיס שמן דגי המליח שלה. חסרונו של שמן זה היה ריח הדגים הכבד שדבק במדליקי הנרות, בשחקנים ובקהל.
באנגליה של המאה השבע־עשרה היו חלק מאנשי התיאטרון מודעים למידת פיגורו של התיאטרון האנגלי אחרי זה שבמדינות אחרות באירופה. מבקר בשם פלקנו (Flecknoe, 1600-1678), למשל, כתב ב-1658 בספרו (A Discource Of The English Stage) כי התיאטרון האנגלי מפגר אחר אחיו בצרפת ובאיטליה בתחום ה'ספקטאקל': "במיוחד איננו יודעים עדיין כיצד למקם את התאורה, כך שנשיג יעילות ועוצמה בהארת הבמה". פלקנו גילה רגישות מיוחדת לענייני תאורה. ב-1669, אחרי ביקור בתיאטרון לינקולנז אין פילדס (Lincolen’s Inn Fields) התלונן כי "תאורת הנרות בהצגה כמעט השחיתה את עיני".
בעת החדשה
בתחילת המאה ה-19 הומצאה תאורת דרמונד, אור עז שמופק מאבן גיר שחוממה על גז לטמפרטורה של אלפי מעלות. תאורה זו שימשה בתיאטרון ובאופרות. באנגלית התאורה נקראת - "אור אבן גיר", ומזה נובע הביטוי האנגלי 'in the limelight' שפירושו במרכז הבמה, במרכז תשומת הלב.
הביטוי הגרמני Lampenfieber, שפירושו פחד במה, משמעותו המילולית "קדחת מנורות".
טוארנגיזאורוס
מאפיינים
סוג זה הגיע לאורך משוער של שמונה מטרים והוא ידוע משרידים מאובנים של פרט בודד שהתגלה בתצורות טאורה (Tahora Formation), סמוך לנפייר שבהוקס ביי, האי הצפוני. התגליות שלו כללו בעיקר שרידי גולגולת ולסת תחתונה וכן שרידי חוליות צוואר.
היה זה זוחל ימי בעל צוואר ארוך שהיה קרוב לתלאסומדון והאלברטונקטס וכן לאלאסמוזאורוס. הוא ניזון מדגים אותם חטף בתנועה מהירה של צווארו.