cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טירול
טירול (בגרמנית: Tirol) היא אחת ממדינות אוסטריה, השוכנת במערב אוסטריה. שכנותיה הן: במערב פורארלברג, במזרח קרינתיה ומדינת זלצבורג, בצפון בוואריה שבגרמניה ובדרום איטליה. מדינת טירול מתחלקת לשני חלקים: צפון טירול ומזרח טירול. שני החלקים מופרדים על ידי מדינת זלצבורג, והמרחק ביניהם הוא כ-10–20 ק"מ. יחד עם מחוז טרנטינו - אלטו אדיג'ה האיטלקי, היא מיוצגת באיחוד האירופי בשם האזור האירופאי טירול-דרום טירול-טרנטינו (בגרמנית: Europaregion Tirol-Südtirol-Trentino, באיטלקית: Euregio Tirolo-Alto Adige-Trentino).
טירול הוא חבל הררי, המהווה חלק משרשרת הרי האלפים. ההר הגבוה ביותר הנמצא במזרח טירול הוא גרוסגלוקנר שברכס הרי הוהה טאורן, המתנשא לגובה של 3,798 מ' ומהווה את הנקודה הגבוהה ביותר באוסטריה. ההר הגבוה ביותר בצפון טירול הוא הווילדשפיצה 3,768 מ' (wildspitze). בירת טירול היא אינסברוק, שהיא גם העיר הגדולה ביותר בה והחמישית בגודלה באוסטריה. העיר ידועה באוניברסיטה שלה, במיוחד בזכות טכניקות הרפואה המתקדמות שלה. ערים גדולות נוספות במדינה הן קופשטיין, שוואץ, רויטֶה, ליינץ ולאנדֶק. טירול נודעת בעיקר בשל אתרי הסקי הרבים שלה המושכים מדי שנה תיירים רבים. בין מוקדי התיירות היותר פופולריים ניתן למנות את האתרים בקיצביהל, בסן אנטון ובסרפהאוס.
היסטוריה
בעבר הייתה מדינת טירול רוזנות באימפריה הרומית הקדושה, בזמן המלחמות הנפוליאוניות נכבשה בידי בוואריה ופרצה ההתקוממות בטירול שהונהגה בידי הפונדקאי אנדריאס הופר, אולם ההתקוממות נכשלה והופר הוצא להורג. לאחר מכן עברה לאימפריה האוסטרית ולבסוף דוכסות באימפריה האוסטרו-הונגרית. עד למלחמת העולם הראשונה כללה טירול בתוכה את דרום טירול, שכיום מהווה את אחד ממחוזות איטליה. לאחר שדרום טירול עבר לשלטון איטליה, נותרה טירול מבותרת לשני חלקים: מזרח טירול וצפון טירול, הנחשבים כמדינה פדרלית אחת.
חלוקה מינהלית
טירול מחולקת ל-9 מחוזות כולל עיר סטטוטורית  אינסברוק:
צמיתות
צמיתוּת (בצרפתית עתיקה: servage) היא המצב המשפטי של 'צמית' - איכר שמחויב לעבד את נחלתו של השליט המקומי. צמיתות היה המעמד המשפטי והכלכלי של חלק מהאיכרים תחת המערכת הפיאודלית, ובמיוחד בתוך המערכת הכלכלית המנוריאלית (או הסניוריאלית). הצמית (מצרפתית עתיקה, serf, ומקודם מלטינית) במערכת הצמיתות היה בעל המעמד הנמוך ביותר בחברה הפיאודלית ומעמדו היה דומה לזה של עבד, אך נבדל ממנו בכך שלא נחשב לרכוש כשלעצמו ולא ניתן היה למכרו בנפרד מהאדמה אותה עיבד.
החוק האזרחי הרומי הכיר רק שני מצבים: אדם היה יכול להיות אזרח חופשי או עבד. הייתה יכולת מעבר בין שני המצבים - עבד היה יכול להשתחרר ולתבוע לעצמו זכויות של אזרח ואילו אדם חופשי היה יכול להפוך לעבד, למשל, עקב חובות. אבל בסוף תקופת הקיסרות הרומית נוספו במשפט הרומי אבחנות בין "חזקים" ו"נחותים". אבחנות אלו היו בסיס ליצירת מעמד האיכרים המשועבדים.
הצמיתות התבטאה בכך שאדם (לרוב איכר) היה כבול לאדמה ולבעליו בצורה שהבחינה אותו מאדם חופשי. צמית נשאר חופשי ביחסיו עם צד שלישי. הצמיתות באה למימוש בעבודה הכפויה של הצמיתים בשדותיהם של בעלי האדמות, כשבתמורה נהנו הצמיתים מהגנה מצד בעל האדמות ומהזכות לעבוד בשדות החכורים על־ידם. הצמיתות כללה עבודה בשדות וכמו כן בעבודות חקלאיות דומות כמו ייעור, בניין דרכים ותעבורה, מלאכות ואפילו ייצור.
הצמיתות התפתחה מן העבדות שהייתה נהוגה בתקופת האימפריה הרומית והתפשטה ברחבי אירופה במהלך המאה העשירית. הצמיתות רווחה באירופה בימי הביניים ונמשכה בצורות שונות באנגליה עד המאה החמש עשרה, בצרפת עד המהפכה הצרפתית ובשאר מדינות אירופה עד ראשית המאה התשע עשרה.
במערכת הפיאודלית כל האדמה הייתה בבעלותם של בעלי אדמות שונים—הוסאלים, הכנסייה והמלך. הצמיתים הורשו לעבד חלק מהאדמה כדי להזין את עצמם ומוסו על תנובת האדמה ורווחיהם. נוסף על כך, נדרשו הצמיתים להקדיש חלק ניכר מזמנם ועמלם לעיבוד חלק האחוזה שהיה נתון לשליטתו הישירה של בעל האדמה ולא שימש אריסים אחרים, חלק זה נקרא אדמת הדמסנה.
מעמדו של הצמית היה טוב מזה של עבד, כיוון שלא היה רכושו של האדון, אך הוא היה כבול במובנים רבים לחלקת אדמה שהייתה בבעלות אדם אחר וניתן היה לקנותה ולמכרה כאשר הצמיתים עדיין מוצמתים אליה, אף כי מכירת אדמה לא הייתה מנהג נפוץ בתקופה זו, בה מעמדו וכוחו של אדם קושר עם כמות האדמות שברשותו, ועיקר העברות הבעלות נבעו ממלחמות, נישואים או מתנות שונות.
הצמית היה איכר, שלרוב עסק בעבודת אדמה, אך לעיתים הועסק גם כבעל מלאכה, למשל כנפח, טוחן או פונדקאי. גם בעלי מקצוע אלו היו כפותים למקומם ולא היו יכולים לעזבו בלי רשותו של בעל האדמה. גם עליהם הוטלה חובת עבודה עבור בעל האדמות וניטל עליהם לבצע שירותי עבודה נוספים בהתאם לדרישות בעל האדמה. המעמד החברתי והחוקי של הצמית היה מוּרש, ובניו ובנותיו אחריו היו צמיתים אף הם.
בתוך מגבלות אלו נהנה הצמית ממידה מסוימת של חירות. הוא יכול היה לצבור רכוש אישי ולהורישו, ולעיתים היו צמיתים שהפכו עשירים מבעלי האדמות אותן עבדו, הוא היה רשאי להחליט אילו גידולים הוא מעוניין לגדל על אדמתו ולמכור את התנובה העודפת בשוק. בעל האדמות לא היה יכול לנשל את הצמית מרכושו בלי עילה והיה מחויב בהגנתו מפני פורעי חוק או אדונים אחרים ולתמוך בצמיתים כאשר הגידולים כשלו. מגבלות החופש של הצמית נאכפו באמצעות נהגים בחצר ובמנהל המנוריאלי.
אופייה של הצמיתות היה שונה במקומות ובזמנים שונים. בחלק מהמקומות הצמיתות מוזגה או הומרה בצורות שונות של מיסוי. כמות עבודת הצמיתות עבור האדון לה נדרשו הצמיתים הייתה שונה אף היא ממקום למקום. בפולין-ליטא של המאה השלוש עשרה הסתכמה עבודת הצמיתות בכמה ימים בשנה, במאה הארבע עשרה היא צמחה ליום עבודה בשבוע, במאה השבע עשרה לארבעה ימים בשבוע ובמאה השמונה עשרה לשישה ימים. הצמיתות ברוסיה התבססה על העיקרון שבעל האדמות שולט באיכר ויכול לעשות בו כרצונו, כולל הפרדתו מאדמתו. לעיתים, שימשו הצמיתים כחיילים בעת עימות ואפילו זכו בתוארי אצולה כתמורה על אומץ בשדה הקרב. במקומות אחרים, יכלו הצמיתים לרכוש את חירותם, לזכות בשחרור על ידי בעלים נדיב, או להימלט לערים או לאדמה שזה עתה יושבה בה לא נשאלו שאלות ביחס למקורם. החוקים ביחס לצמיתים שנמלטו היו שונים: באנגליה, למשל, צמית שחמק מלכידה במשך שנה ויום זכה בחירותו.
במקרים רבים היה על הצמית לזכות בהיתר מבעל האדמות כדי להנשא לאדם שאינו בן האחוזה. ניתן היה להטיל עליהם קנסות בעת הורשה, כאשר אדם הפך לנזיר או כומר, או כאשר ילדיהם עזבו את האחוזה ועברו לערים. יתר על כן, הצמיתים היו צריכים לשלם עבור השימוש בטחנת התבואה של האדון או בתנור הלחם שלו, ונתבעו לשלם עבור שירותים כמו שימוש במריצות האדון להעברת היבול.
היסטוריה של הצמיתות
מוסדות חברתיים הדומים לצמיתות היו מוכרים כבר בתקופה העתיקה. מעמדם של ההלוטים בספרטה העתיקה היה דומה לזה של הצמיתים בימי הביניים, וכך גם מעמדם של האיכרים שעבדו על אדמות רומא העתיקה. איכרים אלו, שכונו קולונאט היו אולי הדגם שבעקבותיו עוצבה הצמיתות. השבטים הגרמאנים שפלשו לשטחי האימפריה הרומית לא שינו בדרך כלל את מתכונת האחוזות הרומיות אלא פשוט החליפו את הרומים כבעליהם.
הצמיתות של ימי הביניים התפתחה רק עם התפוררות האימפריה הקרולינגית במאה העשירית, כאשר אירופה התפוררה לשרשרת ארוכה של אחוזות קטנות יחסית, ללא שליט מרכזי חשוב, ללא סחר וקשרים בין האזורים השונים באירופה. הצמיתות אפשרה לבעלי האדמות לכונן שיטה כלכלית בלתי יעילה, אך מספיקה כדי להזין את עצמם.
התפתחות כלכלה וסחר משוכללים יותר במערב אירופה הובילו להיעלמותה ההדרגתית של הצמיתות. המערכת הבלתי יעילה בה נכפו צמיתים לעבד באי-רצון את אדמות בעל האדמה ושילמו לו בחלק מתנובת האדמה, נדחקה מפני שיטות יעילות יותר המבוססות על כסף, ובמיוחד שכירים לעונה או שכירי יום. מערכות המבוססות על עבודה שכירה במקום על אריסות צמיתים זכו לדחיפה משמעותית בעקבות מגפת הדבר באמצע המאה הארבע עשרה, שהיקף התמותה העצום בעקבותיה הביא להתפרקות מערכות הצמיתות בחלק ממדינות אירופה.
קרב נבי סמואל
קרב נבי סמואל היה ניסיון השתלטות כושל של חטיבת הראל מהפלמ"ח על הכפר נבי סמואל מצפון לירושלים, שנערך ב-22–23 באפריל 1948 במסגרת מבצע יבוסי במלחמת העצמאות. הייתה זו הפעם הראשונה בה חרג בן-גוריון (ששהה באותו הזמן בירושלים) מן העיקרון האסטרטגי, שהוא עצמו התווה, שאין להשתלט על שטחים שתוכנית החלוקה ייעדה למדינה הערבית בשטחה של ארץ ישראל המערבית, ואישר לחטיבת הראל לכבוש את כל השטח שבין ירושלים לרמאללה לרבות את הפרוורים הדרומיים של רמאללה.
מיקום
הכפר נבי סמואל (בערבית נבי צמוויל) ממוקם על פסגה גבוהה מצפון לכביש ת"א-ירושלים ושולט עליו. במהלך 1948 הכפר בוצר, והוצבו בו תותחים ששימשו להפגזת השכונות הצפוניות של ירושלים היהודית. בהמשך למבצע נחשון ומבצע הראל תכננו יצחק שדה ויוחנן רטנר "מהלך צפוני" בגזרת ירושלים. המהלך נועד ליצור רצף טריטוריאלי עברי בתוך העיר ולהשתלט על השטחים הערביים מצפון לה. לצורך המבצע, שנקרא מבצע יבוסי, הועברה חטיבת הראל לירושלים ובערב ליל הסדר, ליל 22–23 באפריל, יצאו כוחותיה לתקוף את שועפאט, בית איכסא ונבי סמואל.
כוחות ומשימות
מפקד החטיבה, יצחק רבין הטיל את כיבוש שועפאט על הגדוד החמישי, בפיקוד מנחם רוסק. ובמקביל, כיבוש הכפרים בית איכסא ונבי סמואל הוטל על הגדוד הרביעי – גדוד הפורצים בפיקוד יוסף טבנקין.
משימות הגדוד הרביעי חולקו כדלהלן: סדר כוחות קטן יחסית של אנשי הכנופיות הערביות שהה בכפרים, ובמוצב שמדרום להם בגבעת הרדאר שכנה יחידה של הלגיון הירדני.
מהלך הקרב
בליל הקרב שרר ערפל כבד שהקשה על ההתמצאות. מפקדת הגדוד הרביעי ובה המג"ד טבנקין, התמקמה על כביש ירושלים-תל אביב ליד דרך עפר היורדת לכיוון נבי סמואל.
פלוגה ד' יצאה בנסיעה בדרך העפר לכיוון בית איכסא. שלוש פלוגות הרגלים יצאו מהקסטל ונעו לכיוון בית איכסא. כיבוש כפר זה היה תנאי לכיבוש נבי סמואל. תנועתה של פלוגה ד' נחסמה על ידי חפירות בדרך העפר, המשוריינים חזרו לכביש. כיבוש הכפר בית איכסא התעכב בגלל טעות בניווט והכפר נכבש על ידי פלוגה ג' הרבה יותר מאוחר מאשר תוכנן. פלוגות א' ו ב' הגיעו למרגלות נבי סמואל באיחור. טבנקין המג"ד שקל לבטל את המשימה עקב עלות השחר. קיימת מחלוקת אם ניתנה הוראת נסיגה ברורה, ואם היא הגיעה למפקד פלוגה ב' חיים פוזננסקי, או שהוא חתר להשלמת המשימה המקורית למרות פקודת הנסיגה. לטענת בן ארי ויוסף טבנקין, פוזננסקי התעקש על הסתערות והתחמק מביצוע פקודת הנסיגה על ידי ניתוק הקשר.
אורי מילשטיין מתעמת עם תיאור זה. לטענתו, לא הייתה פקודת נסיגה של טבנקין, פלוגה ב' נפגעה מאש כוחותינו, והעיכוב בתחילת הפעולה נגרם על ידי בן ארי במזיד, כדי לגרום לביטול הפעולה. מילשטיין מייחס לבן ארי ניסיון לטייח את אחריותו לכישלון.
כשהפלוגה עמדה להסתער התפוגג הערפל והיא נחשפה לאור היום בשטח חשוף לאש הערבים, שהיו בבניין המסגד המבוצר בראש הגבעה. הסתערות הפלוגה נתקלה באש עזה; פוזננסקי, הקצין המסופח יוחאי בן נון ושני מ"מים נפגעו, והתבצעה נסיגה חפוזה ולא מאובטחת, שבה נפגעה כל פלוגתו של פוזננסקי (מלבד שלושה לוחמים).
בשלב זה החליט המג"ד לשלוח את פלוגת המשוריינים בפיקוד פרי לחפות על הנסיגה ולהגיע לסביבות נבי סמואל בדרך היוצאת ממעלה החמישה ועוברת דרך גבעת הרדאר והכפר בידו. הפלוגה נחסמה על ידי גלי אבנים שחסמו את הדרך, הותקפה על ידי כוחות ערביים מקומיים אשר היו מגובים בכוחות הלגיון הירדני שהיו בגבעת הרדאר, ו-15 מלוחמיה נהרגו. מפקד הפלוגה, מיכה פרי, סובב את המשורין שלו ונסע להזעיק עזרה, אך לא חזר כמובטח. גם באירוע זה ההרוגים וחלק מן הפצועים נותרו בשטח ולא פונו. שרידיהם נאספו והובאו לקבורה בקבר אחים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בשלהי שנת 1949.
דוד שמעוני
דוד שמעוני (שמעונוביץ'; 25 באוגוסט 1891 – 10 בדצמבר 1956) היה משורר, סופר ומתרגם עברי, מראשוני המשוררים הידועים ביישוב. חתן פרס ישראל לספרות ושירה לשנת תשי"ד (1954).
ילדות ונעורים
נולד לניסן שמעונוביץ' ולמלכה לבית פרידלנד בכ"א באב תרנ"א בעיר בוברויסק שבפלך מינסק (רוסיה הלבנה), בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). הוא למד בחדר ואצל מורים עבריים, קרא הרבה, ובשנת תרס"ב פורסם שירו "שיחת רסיסים" בשבועון הילדים "עולם קטן" של בן אביגדור. בשנת תרס"ג פרסם מספר שירים בעיתון "הזמן" שיצא בסנקט פטרבורג, ומשנת תרס"ד ואילך הודפסו שיריו ב"לוח אחיאסף", בעיתון "השילוח" ובעיתונים ומאספים עבריים אחרים. במשך תקופה קצרה עסק בציור כרזות מהפכניות ברוסית. במשך כשנתיים-שלוש כתב גם שירים ביידיש, ואף הדפיס כמה מהם בעיתונים "אונזער וועג" ("דרכנו"), "פאָלקס שטימע" ואחרים. בשנת תרס"ח (1908) קיבל את תעודת הבגרות, אך בשל הגבלת מספר הסטודנטים היהודיים (הנומרוס קלאוזוס) לא התקבל לאוניברסיטה.
עלייה ראשונה ולימודים אוניברסיטאיים
בשנת 1909 הצליח שמעוני לעלות לראשונה לארץ ישראל, ושהה בה במשך שנה. באותו זמן נמצא כבר בארץ הסופר יוסף חיים ברנר, שעמו קיים שמעוני קשר מכתבים עוד קודם לכן. שמעוני עבד בארץ כשומר וכקוטף תפוזים, ואף טייל בארץ במשך חודשיים. את חוויותיו מן הטיול הזה נשא עִמו למשך שארית חייו. בשנת 1911 חזר שמעוני לבקר את הוריו ברוסיה, ובאותה שנה פורסם ספר שיריו הראשון "ישימון". בשנת 1912 נסע לגרמניה ללימודים גבוהים. עד שנת 1914 למד בלשנות שמית ופילוסופיה באוניברסיטאות ברלין, היידלברג ווירצבורג. בסיום לימודיו התכוון לחזור ארצה, אולם עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלץ לחזור לרוסיה, ושהה באודסה ובסנקט פטרבורג. עם פרוץ מהפכת אוקטובר עבר למוסקבה, ובה עבד בהוצאת שטיבל.
בארץ ישראל
רק בשנת 1920, לאחר ניסיונות רבים, הצליח לעזוב את ברית המועצות ולחזור לארץ ישראל. בתחילה התגורר במושבה רחובות, ועסק בספרות בלבד. באותה עת ניגשה הוצאת דביר להוצאת מבחר כתביו. בשנת 1925 עבר לתל אביב ובה שימש מורה לעברית ולספרות עברית בגימנסיה העברית "הרצליה". עד אחרית ימיו עסק בהוראת תנ"ך וספרות עברית בבתי ספר תיכוניים. עוד הוא עסק גם בתרגומים ממיטב ספרות העולם (טולסטוי, היינה, לרמונטוב ועוד). הוא היה חבר ועד הלשון העברית משנת תרפ"ו (1926) וחבר האקדמיה ללשון העברית מיום היווסדה. בהמשך שימש יושב ראש אגודת הסופרים העבריים.
זכה בפרס ביאליק לספרות לשנים 1936 ו-1949, בפרס אוסישקין ב-1945, ובשנת 1954 (תשי"ד) הוענק לו פרס ישראל לספרות יפה. הוכרז כזוכה בפרס טשרניחובסקי לשנת תשט"ז על תרגום לרמונטוב, אך נפטר, והפרס הוענק למשפחתו ב-1957.
דוד שמעוני נפטר בתל אביב ב-ו' בטבת תשי"ז, 10 בדצמבר 1956. נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב, בצמוד לקברו של המחנך פנחס שיפמן (בן-סירה).
הנצחתו
בתל אביב (רמת אביב) ,באר שבע, רחובות, הרצליה, חדרה, חולון ובירושלים רחובות על שמו. בנוסף יש מספר בתי ספר יסודיים הקרויים על שמו:
רוסיה במשחקים הפאראלימפיים
רוסיה התחרתה במשחקים הפאראלימיפיים, הם אולימפיאדות הנכים, בתור מדינות שונות במהלך ההיסטוריה. באולימפיאדות החורף והקיץ של 1988 היא התחרתה תחת משלחת ברית המועצות. היא התחרתה כחלק מהמשלחת המאוחדת במשחקי הקיץ בברצלונה ובמשחקי החורף באלברוויל, שניהם בשנת 1992. ערך זה עוסק בהישגיה של רוסיה כנבחרת עצמאית, החל מאולימפיאדת החורף של 1994 ועד היום. רוסיה אירחה גם את משחקי החורף הפאראלימפיים בסוצ'י בשנת 2014.
בדצמבר 2019 קבעה הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט על איסור בן ארבע שנים לרוסיה מפעילות ספורטיבית. עם זאת, בעקבות פנייתה של רוסיה לבית הדין לבוררות בספורט קבע האחרון כי האיסור יופחת לשנתיים. במהלך תקופת האיסור לא תותר למשלחת הרוסית להשתתף במשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020) ובמשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2022). אולם, ספורטאים רוסים שיוכיחו כי אינם קשורים ישירות לשימוש בסמים יורשו להשתתף תחת דגל בינלאומי.
פארס חמדאן
פארס חמדאן (בערבית: فارس حمدان; 1910 – 29 בנובמבר 1966) היה חבר הכנסת מטעם חקלאות ופיתוח בכנסת ה-2 ובכנסת ה-3.
ביוגרפיה
חמדאן נולד בבאקה אל-גרביה, שם למד בבית ספר יסודי ולאחריו בבית ספר התיכון הלאומי בשכם.
בבעלותו של חמדאן היה בכפר מפעל לשימור פרי הדר.
בשנת 1944 נבחר לראשות המועצה המקומית באקה אל-גרביה.
בשנים 1951–1959 כיהן חמדאן כחבר הכנסת מטעם מפלגת חקלאות ופיתוח. במהלך הכנסת השנייה הוא כיהן כחבר ועדת העבודה ובשלישית כחבר ועדת החינוך והתרבות.
נחשב לאדם אמיד כלכלית ובעל רכוש רב. על פי מחקרו של הלל כהן עסק פארס חמדאן בהברחת בקר וייתכן כי המשיך בפעילות זו גם בתקופת פעילותו בכנסת. פארס חמדאן ומפלגתו תמכו בממשל הצבאי, כך למשל בשאילתה לשר הביטחון בשנת 1958 כינה השמעת סיסמאות בגנות הממשל הצבאי בהפגנת 1 במאי בנצרת כבגידה ותבע להילחם במשמיעי הסיסמאות.
Bad Intentions
Bad Intentions (בעברית: כיוונים רעים) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת הישראלית עדי אולמנסקי. הוא יצא לאור בהוצאה עצמאית ב-15 באוקטובר 2018. כל רצועותיו הופקו על ידי אולמנסקי, ובוצעו בשפה האנגלית.
אדילגריי מגומדטאגירוב
אדילגֵרֶיי מגומדוביץ' מגומדטאגירוב (ברוסית: Адильгерей Магомедович Магомедтагиров; נולד ב-1 בנובמבר 1956, גונודה, חבל גוניב, דאגסטן - נרצח ב-5 ביוני 2009, במחצ'קלה) היה מדינאי רוסי ממוצא דאגסטני שכיהן כשר הפנים של דאגסטן והגיע לדרגת גנרל-לויטננט במשטרה, גיבור הפדרציה הרוסית (2009), בן ללאום האווארי.
אדילגֵרֶיי מגומדטאגירוב היה האישיות הבכירה ביותר ברוסיה שנרצחה בעשור הראשון של המאה ה-21.
שירותו במשטרה
אדילגריי שירת במשרד הפנים הסובייטי מ-1978 והיה איש המדור הפלילי וראש מחלקת הבילוש האזורית במחצ'קלה. ב-1988 סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה לשוטרים במינסק, בלארוס וב-1992 מונה לסגן ראש מינהל המדור הפלילי הראשי של משרד הפנים בדאגסטן וב-1994 היה למפקד משטרת דרבנט וב-22 במאי 1998 מונה לשר הפנים של דאגסטן, הממונה על כל זרועות השיטור בדגסטן.
אדילגריי נודע היטב במאבקו היעיל כנגד הווהאביסטים הצ'צ'ניים וארגון ג'מעת שריעת ובאוגוסט 1999 נטל חלק במבצע נגד הפלישה לדגסטאן של כוחות הצבא הפדרליים של רוסיה כנגד ארגוני הטרור האסלאמי הקיצוני, ובעיקר כנגד המחבל הדאגסטני רפאני חאלילוב. הוא זכה בשלל עיטורים ממלכתיים ושלטונות צ'צ'ניה העניקו לו את עיטור אחמט קדירוב, הנחשב לעיטור הממלכתי הגבוה ביותר בצ'צ'ניה.
ההתנקשות בחייו
מגומדטאגירוב שרד שורת ניסיונות להתנקש בחייו בשל רגישות תפקידו הביטחוני ולחם ב. הוא נפצע רבות והשתקם לאחר אותם ניסיונות.
ב-5 ביוני 2009, צלף שהוצב מבעוד מועד המתין לשיירת שר הפנים שחלפה בכביש המהיר בכניסה לעיר מחצ'קלה, כשחלפה מכונית השרד של אדילגריי מגומדטאגירוב הוא פתח לעברה באש והרג את שר הפנים, יחד עם שניים ממאבטחיו. כמה ימים לאחר מכן, נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב העניק לאדילגריי את עיטור גיבור רוסיה.
א.ת.א. הופמן
'''א.ת.א. הוֹפְמָן (בגרמנית: E. T. A. Hoffmann; 24 בינואר 1776, קניגסברג – 25 ביוני 1822, ברלין) הוא שם העט של אֵרְנְסְט תֵאוֹדוֹר וִילְהֵלְם הוֹפְמָן (Ernst Theodor Wilhelm Hoffmann''') היה סופר גרמני, מן הבולטים בזרם הרומנטי, משפטן, מלחין, מבקר מוזיקה, צייר וקריקטוריסט. הופמן הוא גם נושא אופרה מפורסמת של ז'אק אופנבך, "סיפורי הופמן".
ראשית חייו
הופמן נולד בעיר קניגסברג שבפרוסיה המזרחית למשפחת משפטנים. כשהיה בן שנתיים נפרדו הוריו. אביו עבר לאיסטרבורג עם אחיו הגדול, והוא נשאר עם אמו והתחנך על ידיה ועל ידי דודיו, שהיו כולם לא נשואים. הופמן הביע מאוחר יותר צער על הניתוק מאביו. הופמן תיאר את דודו כאדוק ועצור ברגשותיו, ואף כינה אותו, בהתאם לראשי התיבות של שמו של הדוד, אוטו וילהלם, כ"אוֹי וֵי" – O Weh. לעומת זאת, הופמן חיבב מאוד את שתי דודותיו הרווקות, ובמיוחד את הדודה שרלוטה, שאותה כינה "דודה רגליים קטנטנות" (Tante Füßchen). בשל התיאורים, היו שסברו שמדובר באדם דמיוני, עד שהתגלתה עדות לקיומה לאחר מלחמת העולם השנייה.
חבר לחיים
הופמן למד בבית הספר שבמבצר בקניגסברג. שם נקשר בקשרי חברות אמיצה עם חברו לכיתה, תאודור גוטליב פון היפל (1843-1775), אותו הכיר בשנת 1786. פון היפל תמך בו, עודד את רוחו והיה לו כאח בוגר. החברות נשמרה גם בשנים מאוחרות יותר בדרך של חליפת מכתבים, על אף התמרמרותו של הופמן על מה שתפס כהתרחקות מצדו של היפל. למרות שהיו בערך בני אותו הגיל, התקדם פון היפל בקריירה המשפטית שלו מהר יותר, לא מעט בזכות מעמדה של משפחתו. כן זכה לרשת הון ונכסים רבים. בשנים 1809–1813 נותק הקשר. עם זאת, בכל עת שהופמן נזקק לעזרתו, תמך בו חברו מילדות במשלוח כסף ובהושטת עזרה, והוא גם שסעד אותו עד מותו.
ב-1812 שינה הופמן את שמו האמצעי (השלישי) מ"וילהלם" ל"אמדאוס" (Amadeus), כאות כבוד למלחין האהוב עליו, וולפגנג אמדאוס מוצארט. השם וילהלם, עם זאת, נשמר במסמכים רשמיים ואף על מצבתו של הופמן.
הדי "הסער והפרץ"
רוחה של "תקופת הסער והפרץ" הגוועת הותירה על הופמן הצעיר רשמים ברורים. בין השפעות התקופה ניתן למנות את היווצרותה של חיבה מוחשית לספרות בגרמניה. יצירות רבות של המאה ה-18, כמו למשל "ייסורי ורתר הצעיר" של יוהאן וולפגנג פון גתה ו"הווידויים" של ז'אן-ז'אק רוסו התוו את הדרך: מעתה זכו להערכה גם ספרים שלא היה בהם מסר חינוכי בלבד. הרומן הבידורי זכה להכשר חברתי. ה"חוויה" באמצעות הספרות קידמה את הדמיון: לחובבי הקריאה הצטרפו חובבי הכתיבה. כל מי שקסמה לו הכתיבה ומצא מוציא לאור, פרסם את יצירתו.
הופמן נפטר בשנת 1822 ממחלת העגבת בה נדבק מוקדם יותר בחייו.
מפצח האגוזים ומלך העכברים
את סיפורו הידוע ביותר, מפצח-האגוזים ומלך העכברים (Nußknacker und Mausekönig), כתב ב-1816, ועליו ביסס צ'ייקובסקי את הסוויטה לבלט "מפצח האגוזים".
סיפורי הופמן
הופמן הוא גיבורה של האופרה סיפורי הופמן שחיבר והלחין ז'אק אופנבך ב-1881. עלילת האופרה מתבססת על ספריו:
קופליה
הסיפור על איש החול עובד גם לבלט, "קופליה", שעלה לראשונה בשנת 1870 והוא אחד מהבלטים הפופולריים ביותר.
הנצחת מורשתו
מלבד האופרה של אופנבך, הונצחה מורשתו של הופמן במספר דרכים. בעיר במברג בגרמניה מוענק מאז 1989 פרס ספרותי, פרס א.ת.א. הופמן.
הופמן נחשב כאחד מחלוצי סוגת האימה הספרותית.
ליד הבית בו סיים את חייו, בז'נדארמנמארקט בברלין, הוצב שלט בדמותו להנצחת שמו.
ערפל קרב
ערְפל קרב (בגרמנית: Nebel des Krieges) הוא מונח צבאי המתאר את חוסר הוודאות הקיים לגבי קרב במהלכו ואף סמוך לאחריו, בכל הנוגע לכוחות הצדדים הלוחמים. נטבע לראשונה על ידי קרל פון קלאוזביץ בספרו "על המלחמה".
הסיבות להיווצרות ערפל קרב
במהלך הקרב היחידות שמצויות בקו המגע עם האויב מרכזות את כל מאמציהן במתקפה על האויב ובמגננה מפניו. הפיקוד של היחידות הלוחמות מנהל את הקרב, מתכנן את התפתחותו, מקצה משאבים בטיפול בנפגעים ואינו מתפנה לבצע הערכת מצב כללית ולדווח באופן מסודר למפקדות העורפיות כפי שנעשה בעיתות שגרה. בשלבים אלה הפיקוד של היחידות הלוחמות וכן הפיקוד העליון חשוף למידע מועט וחלקי ולכן עלול לגבש תמונת קרב שגויה על בסיס מידע חסר או שמועה שאינה משקפת את המצב בכללותו. לדוגמה קריאות נואשות של פצועים בקשר עלולות ליצור תמונת קרב שגויה בהיעדר דיווח אחר.
בנוסף לכך, הצדדים לקרב משתדלים בדרך כלל לפגוע במרכזי קשר של האויב בתקיפה פיזית או נוקטים באמצעי לוחמה אלקטרונית במטרה לשבש את העברת הפקודות את היחידות הלוחמות ואת הדווח מהן את המפקדות בדבר התפתחות הקרב. כן יכולים הצדדים להפיץ לאויב דיסאינפורמציה או לנקוט בלוחמה פסיכולוגית כדי למסך ולבלבל את האויב בניתוח המידע.
תוצאות ערְפל הקרב
ערפל הקרב גורם לניהול לקוי של המשאבים של הצדדים לקרב:
בשל אי הוודאות הרבה בקרב צבאות מודרניים משקיעים מאמצים גדולים בפיתוח מערכות שליטה ובקרה, שיקלו עליהם את ניתוח תמונת המצב בקרב ועל ידי כך יאפשרו לקבל החלטות מהירות ונכונות בזמן אמת.
פלאואנתרופולוגיה
פלאואנתרופולוגיה הוא המדע העוסק בחקר האבולוציה של האדם. במובנו המצומצם, חקר שרידי שלד אנושיים עתיקים, זהו ענף של אנתרופולוגיה פיזית. אולם במובן הרחב מדענים מתחומים רבים עוסקים בפלאואנתרופולוגיה, בעיקר ארכאולוגים המתמחים בתקופה הפלאוליתית וחוקרים העוסקים בגאוכרונולוגיה, פלאונטולוגיה ופלאואקולוגיה של תקופות הפליוקן והפליסטוקן.
היסטורית מחקר התחום
בשנות ה-60 של המאה ה-19 לאחר פרסום "מוצא המינים" על ידי צ'ארלס דרווין, החלו החוקרים תומאס הנרי האקסלי וארנסט הקל להעלות השערה כי גם האדם הוא תוצר התפתחותי ממין אחר ולא יציר בריאה מיוחדת.
בשנת 1871 פרסם דרווין את ספרו "מוצא האדם" ובו טען כי לאדם ולקופי האדם יש מקור משותף. לדרווין לא היה ידע כלשהו בגנטיקה - ניסויים של גרגור מנדל שנעשו באותו זמן לא פורסמו בכתבי עת שלדרווין הייתה גישה אליהם. חרף זאת, הוא שיער שישנו מנגנון המעביר את התכונות מדור לדור, ואשר מדי פעם הטבע מאפשר פיצול של מינים עד שבתוך דורות רבים הצאצאים של שתי הקבוצות אינם יכולים עוד להתרבות הדדית וכך נוצר מין חדש (תהליך הקרוי ספציאציה). רק המשך ההתפתחות במדע ותגליות נאו-דרוויניסטיות, חזרו והוכיחו שוב ושוב את צדקתו ואף עדכנו את תורת האבולוציה, אך לטענתו של דרווין הייתה השלכה מיידית על הציבור, שעד אז האמין רובו ככולו בתהליך הבריאה כפי שתואר בספר בראשית.
תולדות המחקר הפלאואנתרופולוגי
עד שנות ה-20 של המאה ה-20 הייתה מקובלת על הקהילה המדעית הדעה כי האדם מקורב דווקא לקופי האדם האפריקניים, שימפנזה וגורילה. מאז ועד שנות ה-60 של המאה ה-20 התחזקה ההשערה כי מוצא האדם באסיה והוא רחוק במוצאו משאר קופי האדם. החוקרים ווד ג'ונס ואוסבורן היו בין תומכיה הנלהבים של דעה זו. אולם, בסופו של דבר התהפכה הדעה והסברה המקובלת בימינו היא כשל דרווין, הקסלי והקל, כי לאדם ולקופי האדם מוצא משותף וכי מוצאו מאפריקה.
ויכוח נוסף שמתקיים הוא מה קדם למה: מוח מפותח ששינה את מרכז כובד הגוף והביא להליכה זקופה לפי דוגמת "איש פילטדאון" או עמידה על שתי רגליים בטרם החל המוח להתפתח. הדעה השנייה נעשית בימינו מקובלת יותר ויותר וכי ההומינידים מן העבר לא היו יצורים כה נבונים כפי שבעבר סברו.
הסברה כי לאדם ולקופי האדם האפריקניים מוצא משותף מקבלת בימינו חיזוקים פילוגנטיים שכן קיימות הומולוגיות רבות בין האדם לשימפנזה ולגורילה. היו שטענו כי מדובר באבולוציה מתכנסת (התפתחות בלתי תלויה של איברים אצל יצורים שונים באופן שהם נראים דומים זה לזה ותפקידם בגוף לרוב זהה). במאובנים של קופי אדם קדומים שנמצאו במהלך המאה הקודמת הייתה מן ההוכחה כי התכונות ההומולוגיות הללו נגזרות מתכונותיהם של אותם יצורים קדומים והם לחלוטין לא התפתחו באבולוציה מקבילה. ברם, השוואה ציטוגנטית שערך גודמן בשנת 1963 בין כרומוזומי אדם לבין כרומוזומים של קופי אדם הראתה כפי שסברו דרווין ועמיתיו כי האדם, השימפנזה והגורילה משתייכים לאותה קבוצה מבלי האורנגאוטן. מחקרים מולקולריים שנערכו מאוחר יותר חיזקו דעה זו.
תיקי וידס
תיקי וידס היא במאית וסופרת ישראלית.
ביוגרפיה
בעבר שימשה כמנהלת תוכניות, במאית ותסריטאית, בערוץ 97 של הידברות, במסגרת זו יצרה, פיתחה וערכה תכנים לתוכניות טלוויזיה שונות למבוגרים ולילדים.
ספריה
ספרה הראשון "קולות שתמיד איתי" בהוצאת 'ספריית מעריב' פורסם ב-2004. בספר מתארת תיקי וידס את הימים הראשונים של מלחמת יום הכיפורים מזווית אישית, ייחודית, של קשרית בזמן מלחמה, מול הלוחמים והמעוזים על גדות התעלה בסיני.
ב-2008 פרסמה את ספר הילדים "לשים את הכעס בקופסה", הראשון בסדרת ספרי הילדים על רגשות. "סדרת טנתא" – (טנת"א הם ראשי התיבות של: טעמים נקודות, תגין אותיות). ספרים נוספים בסדרה: "עלבון לא בא בחשבון" ו"מה מפחיד את הפחד". הסיפורים מתארים סיטואציות מחיי היומיום של הילדים, ומקנים לילדים כלים להבין מהם רגשות ולפתח בעצמם דרכים שונות להתמודד איתם. הספרים תורגמו לאנגלית.
יעקב שטיינברג
יעקב שטיינברג (1887 – 22 ביוני 1947) היה משורר, סופר, ומחזאי עברי ויידי.
קורות חייו
בשנת 1901, בגיל 14, ברח לאודסה, שם פגש בחיים נחמן ביאליק והתוודע לשירה העברית. באותה שנה התפרסם שירו הראשון, "עולם קטן". ב-1903 עבר מאוקראינה לוורשה, שם שהה במחיצת י"ל פרץ. בשנת 1910 עבר לשווייץ, ולמד באוניברסיטאות ברן ולוצרן. שטיינברג הרבה לכתוב ביידיש, וכתב בעיתון היידי "דער פֿרײַנד".
בשנת 1914, ערב מלחמת העולם הראשונה, עלה לארץ ישראל. מאז עלה ארצה, החל לכתוב בעברית בלבד. הוא הרבה לפרסם בעיתון "דבר", ונמנה עם עורכי ביטאון "מאזנים" של אגודת הסופרים העברים.
בגין יצירתו זכה שטיינברג בשנת 1937 בפרס ביאליק. בנימוקי ועדת הפרס נאמר: "תוכני שירתו של יעקב שטינברג, וגם לשונו וסגנונו, מושרשים עמוק ביצירת הדורות שלנו. חוט של פכחון עובר בכל שיריו ולבטי האדם באשר הוא אדם הם לבטיו וסבלות היחיד סבלותיו. יעקב שטינברג הוא מטובי מספרינו העומדים ביצירתם על קרקע המציאות הישראלית".
יעקב שטיינברג נפטר בתל אביב ב-22 ביוני 1947 (ד' בתמוז תש"ז), ונקבר בבית הקברות טרומפלדור שבעיר.
ארכיונו האישי שמור במכון הגנזים של הספרייה הלאומית.
כתב הזכויות של קאליש
כתב-הזכויות של קאליש הוא כתב זכויות שהוענק ליהודי העיר קאליש שבפולין ב-10 בספטמבר 1264 על ידי הנסיך בולסלב החסיד משושלת פיאסט. כתב-הזכויות, המכונה בפולנית "סטאטוט קאליש" ומכיל 37 סעיפים, היה במשך מאות שנים מסמך הבסיס להבטחת זכויותיהם של יהודים ברחבי פולין עד שנת 1795, שבה הסתיימה חלוקת פולין באופן סופי בין האימפריה הרוסית, פרוסיה ואוסטריה.
כתב-הזכויות של קאליש כולל הגנה נרחבת על האינטרסים של האוכלוסייה היהודית, יותר מאשר במסמכים דומים מערים אחרות באירופה, ומשום כך, יש המתייחסים אליו כאל ה"מגנה כרטה" של יהודי פולין.
הרקע להתקנת כתבי-הזכויות
החל מהמאה העשירית הכירו השליטים הפאודלים בערכן הכלכלי של הערים המתפתחות וביקשו לעודד את תהליך העיור באמצעות הזמנת מתיישבים חדשים אליהן ובמתן זכויות - פריווילגיות - לאוכלוסייתן. מסמך הזכויות של קאליש נערך במתכונת כתבי-זכויות שהעניקו מסוף המאה העשירית, שליטים מקומיים במרכז אירופה, לערים שבשליטתם על מנת להסדיר אוטונומיה פנימית מוגבלת בתחומן. כתבי-זכויות כאלה התפתחו כבר בימיו של אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וזכו לכינוי חוקי-מגדבורג (Magdeburg laws) לאחר החלתם בעיר הגרמנית בשנת 1261. במקביל התפתחו גם כתבי-זכויות שכללו פריווילגיות ייחודיות לתושבים היהודים שנועדו להביא לשילובם בחיי הכלכלה, להבטיח את שלומם ולהגדיר את בידולם מהאוכלוסייה הנוצרית. כתב-הזכויות ליהודי קאליש מבוסס על תקנות שנוגעות ליהודים אשר הותקנו בגרמניה, הונגריה, אוסטריה והוא ככל הנראה העתק והרחבה של כתב-הזכויות שהעניק המלך אוטוקאר השני מבוהמיה בשנת 1254 ליהודי צ'כיה (בוהמיה).
התיישבות היהודים בקאליש
במהלך המאות 12–13 הלכה וגברה הגירת יהודים לפולין בעקבות הפרעות והרדיפות שחוללו מסעי הצלב בעיקר בגרמניה. ייתכן שראשוני היהודים התיישבו בקאליש כבר בשנת 1139. מטבעות עם טביעה בעברית "יוסף קאליש" המיוחסים לתקופת שלטונו של דוכס פולין מיאשקו השלישי "הזקן", בין השנים 1173–1202, מעידים על נוכחות בעלי מקצוע יהודים במטבעה בקאליש. השלטון בקאליש עבר מיד ליד תוך כדי מלחמות ירושה שהתחוללו בקרב שושלת פיאסט מסוף המאה ה-12 עד מחצית המאה ה-13. כשהשתלט בולסלב החסיד על העיר הוא החליט להעביר אותה לאתר חדש והזמין מתיישבים חדשים לאכלסה. מהלך זה הגביר ככל הנראה הגירת יהודים לקאליש והחל להתבסס בה ישוב מאורגן. ב-1264 העניק הנסיך, ביזמתו, את כתב-הזכויות אשר בניסוחו ניכרת ככל הנראה השפעת הציבור היהודי.
תוכן כתב-הזכויות
37 סעיפי "סטאטוט קאליש" עוסקים בנושאי משפט, כלכלה ודת. מעמדם של היהודים מוגדר במסמך כ"משרתי האוצר/השליט" (servi camerae) ולמעשה חייהם ורכושם הם קניינו של הנסיך. הנסיך רשאי להטיל מיסים על היהודים אך מוטל עליו להעניק לנתיניו היהודים הגנה. לרשויות המשפט בעיר אין סמכות לשפוט את תושביהן היהודים. בדינים פליליים עומדים היהודים למשפט בפני הנסיך ובנושאים אזרחיים ידון בעניינם רוזן החצר שלו (הוויאבודה) או "שופט היהודים" הממונה לכך במיוחד (סעיף 8 במסמך). ענייני הפנים של הקהילה, בין יהודים לבין עצמם, יידונו בבית הכנסת בפני בית-דין יהודי לפי המשפט העברי. באי כוחו של השליט, רוזן החצר או "שופט היהודים", רשאים להתערב בדיוני בית הדין לבקשת אחד הצדדים (סעיף 23 במסמך). אסור לשפוט יהודים בימי חגיהם, ואם נוצרי תובע יהודי, עליו להביא גם עד יהודי לצד עדיו הנוצרים (סעיף 1 במסמך). מי שפוצע יהודי (שהוא רכושו של הנסיך) חייב בקנסות לאוצר השליט ובתשלום פיצוי ליהודי. מי שרוצח יהודי חייב בדין מוות ורכושו יוחרם. סעיפים אחרים דנים בעונשו של מי שיפצע יהודייה, יחלל את בית העלמין היהודי, ירגום את בית הכנסת או יחלץ באלימות משכון מיהודי. 13 סעיפים- כשליש המסמך- דנים בפירוט בענייני משכונות וריבית ושני סעיפים במסחר. נושא ההלוואות נידון למשל בסעיף 26, בו נאמר כי יהודי המלווה כסף בתמורה למשכון קרקע, יוכל להפוך לבעליה של האדמה לאחר שיוכיח את טענתו באמצעות שטרות (חוזים) חתומים. במסגרת העיסוק המפורט במסמך בענייני משכונות, קיים בו איסור למשכן בגדי קודש נוצריים אצל היהודים (סעיף 5 במסמך), או ההוראה כי מותר ליהודי לקבל סוס כמשכון רק לאור היום (סעיף 34 במסמך).הסעיפים המסחריים אמנם מתומצתים אך מבטיחים כי היהודים לא ישלמו מכס גבוה יותר מהנהוג בעיר, יש להם חופש תנועה והם רשאים לסחור – לקנות ולמכור ללא הגבלות. תקנות המסחר והמכס מעידות כי היהודים עסקו במסחר, שהיה חיוני להתפתחות הערים, ולא רק בענייני כספים והלוואות.
סעיף מיוחד במסמך (סעיף 32) דן בעונשם של המעלילים עלילות דם כנגד יהודים. בשנת 1247, בעקבות עלילת הדם שהתפשטה בעיר פולדה שבגרמניה (בשנת 1235), אשרר האפיפיור אינוצנטיוס הרביעי את הבולה האפיפיורית בעניין היחס ליהודים (sicut Judaeis) וקבע שאין להאשים את היהודים ברצח לשימוש פולחני בדם אדם. הציווי האפיפיורי בא לידי ביטוי באופן נחרץ במסמך קאליש, בו נאסר בתוקף להאשים האשמות שווא את היהודים בעניין זה ונקבע עונש למעליל שקר.
אשרור זכויות היהודים
מתוך המבוא למסמך ניתן להבין שכתב-הזכויות "סטאטוט קאליש" היה בתוקף לגבי כל יהודי הנסיכות בה שלט בולסלב החסיד. בראשית המאה ה-14 ביטל המלך ולאדיסלאב לוקיאטק את כל כתבי-הפריוולגיות לערים שתחת שלטונו ובהם גם כתב-הזכויות ליהודי קאליש. אך בנו, קאזימיר ה-3 "הגדול", שב ואישר את הזכויות עם עלייתו לשלטון בשנת 1334. כשניסו האצילים בימיו להגביל את זכות היהודים לעסוק באשראי שב ואישר קאזימיר הגדול את כתב-הזכויות ב־1364, והפעם החיל אותו על כל יהודי ממלכת פולין ואף כלל בו זכויות נוספות. על הנסיבות שהביאו את קאזימיר הגדול להיטיב עם היהודים שבתחום שלטונו נפוץ החל מהמאה ה-15 סיפור (שהמחקר רואה בו אגדה) על אישה יהודייה יפהפייה בשם אסתרקה שהשפיעה על המלך. אזכור ראשון של אגדה זו מופיע בכרוניקה של הבישוף הפולני יאן דלוגוש המספר כי, לבקשת פילגשו האהובה, אסתר, העניק המלך זכויות נרחבות ליהודי פולין. אישור נוסף של הפריוולגיות ליהודי קאליש ניתן בשנים 1453, 1539 ובשנת 1676 על ידי המלך יאן ה-3 סוביאסקי. העתקיו של כתב-הזכויות נשמרו ברשות קהילת קרקוב. בעת הכתרת מלך נוצר העתק נוסף שהוגש לאישורו של המלך החדש.
גלגוליו של המסמך
המסמך המקורי של כתב-הזכויות אבד אך נוסחו נכלל בספר אוסף החוקים שערך איש הכנסייה והמדינאי הפולני יאן לסקי ואושר בסיים (הפרלמנט הפולני) ונחתם על ידי המלך אלכסנדר בשנת 1506. הספר Commune incliti regni poloniae privilegium מהווה את קודקס החוקים הכללי הראשון שפורסם בממלכה הפולנית ושמר על מעמדו החשוב עד לחלוקתה של פולין בסוף המאה ה-18. בהקדמה לספר כלולה הערה המסבירה מדוע נכלל בו כתב-הזכויות של קאליש: "...אנחנו המלך אלכסנדר, מצווים לכלול את הפריווילגיות בספר החוקים לא כדי לאשרן מחדש, אלא כאמצעי אזהרה להגנה על היהודים". שנה לאחר אישורו בסיים הופץ הספר (המכונה גם Laski's Statute) בעותקים רבים כשהודפס, בליווי איורים, על ידי המדפיס יוהאן האלר, מראשוני המדפיסים בפולין. העדרה של התעודה המקורית מהמאה ה-13 העלתה ביקורת בקרב היסטוריונים פולנים בקשר למהימנות הנוסח המצוי בספר. לטענת חוקרים אלה סולף נוסח כתב-הזכויות ממניעים פוליטיים במאה ה-15. בגלגולו האחרון זכה כתב-הזכויות לגרסה עדכנית פרי יצירתו של המאייר היהודי ארתור שיק. בשנות העשרים של המאה העשרים אייר שיק סידרה בת 45 מיניאטורות בצבעי מים וגואש בנושא כתב-הזכויות. בנוסף לנוסח הלטיני כלל שיק בעבודתו גם תרגומים של הטקסט לעברית, יידיש, פולנית, אנגלית, איטלקית וספרדית. העבודה הוצגה ברחבי פולין בשנת 1929 ובשנים לאחר מכן נדדה לתצוגות בז'נבה, לונדון, טורונטו וניו-יורק. העבודה נמצאת כיום באוסף המוזיאון היהודי בניו-יורק. בין עבודותיו האחרות של ארתור שיק ניתן למנות גם איור של מגילת העצמאות וכן סדרת בולי דואר ישראל.
ניקולה קובאץ'
ניקולה קובאץ' (בהונגרית: Kovács Miklós; 29 בדצמבר 1911 – 7 ביולי 1977) היה כדורגלן ומאמן רומני-הונגרי, ששיחק בעמדת החלוץ. השתתף עם נבחרת רומניה בכל טורנירי גביע העולם לפני מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
קובאץ' נולד בפלוגובה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1911. אחיו, שטפן קובאץ', היה מאמן אייאקס אמסטרדם עמה זכה בגביע אירופה לאלופות בעונות 1971/72 ו-1972/73. ברמת הקבוצות זכה קובאץ' עם ריפנסיה טימישוארה בדאבל בעונת 1935/36 וגם שיחק בואלנסיין הצרפתית.
הוא ערך בסך הכל 37 הופעות במדי נבחרת רומניה והופעת הבכורה שלו הייתה ב-15 בספטמבר 1929 נגד בולגריה. הוא אחד מבין חמשת השחקנים היחידים ששיחקו בכל טורנירי המונדיאל של לפני מלחמת העולם השנייה. במונדיאל 1930 קובאץ' כבש בניצחון 1–3 על פרו בשלב הבתים. משחקו האחרון בה הגיעה במסגרת מונדיאל 1938 בתור קפטן הנבחרת בתיקו 3–3 נגד קובה. בשנת 1940, לאחר הבוררות השנייה בווינה, חלק מרומניה נפל לידי הונגריה. כתוצאה מכך ב-1941 הופיע וכבש קובאץ' פעם אחת עבור נבחרת הונגריה.
לאחר הפרישה עבד כמאמן בין השנים 1946–1947 במועדון אוניברסיטת קלוז'. משנת 1948 אימן את ביהור אוראדיה עמה זכה בליגה הרומנית בעונת 1948/49. עם פוליטכניק טימישוארה הצליח לזכות באליפות ליגת המשנה בשנת 1952 ולעלות איתה ליגה. בין השנים 1963–1973 קובאץ' אימן במספר קבוצות קטנות מהעיר טימישוארה ולאחר מכן פרש מקריירת אימון מטעמי בריאות.
משחק עומס
משחק עומס הוא מקרה פרטי של משחק פוטנציאל, בפרט הוא משחק פוטנציאל מדויק בתורת המשחקים. הוא הומצא על ידי רוזנטל במאמר משנת73.
במשחק זה קיימים משאבים עם מחיר התלוי במספר השחקנים המשתמשים בו כשהמחיר המשולם על ידי כל שחקן הוא סכום המחירים של המשאבים אשר הוא מחזיק.דוגמה למשחק עומס היא תנועה ברשת כבישים - כאשר השחקנים הם הנהגים, המשאבים הם הכבישים, המחיר הוא העומס בכביש והאסטרטגיה היא מסלול הנסיעה וכל נהג נוסף הנוסע בכביש מעלה את המחיר (=הזמן) המבוזבז על ידי כל נהג.
דוגמה
הנוסעים רוצים להגיע מהעיר s לעיר t. הכבישים עם פונקציית העומס x הם כבישים רגילים - ככל שיסעו בהם יותר מכוניות הם יהיו יותר עמוסים ולכן זמן הנסיעה יעלה. ואילו הכבישים בעלי פונקציית העומס 1 הם אוטוסטרדות - לא משנה כמה מכוניות יסעו בהם, העיכוב (שהוא המחיר) יהיה קבוע - זמן הנסיעה.
זהו בדיוק משחק עומס - אם נגדיר את המשאבים בתור הכבישים, פונקציית העומס בתור פונקציית המשאבים והשחקנים בתור הנוסעים בכביש.
הגדרה פורמלית
בהינתן קבוצת משאבים E, ואוסף אסטרטגיות של n שחקנים S כאשר פרופיל האסטרטגיות של שחקן i הוא. לכל משאב e \in E נגדיר פונקציית עלות לא יורדת. לכן לכל שחקן i מוגדרת גם פונקציית עלות
משחק עומס כמשחק פוטנציאל
כל משחק עומס הוא משחק פוטנציאל. המסקנה הנגזרת מכך היא שלכל משחק עומס קיים שיווי משקל נאש טהור. ההוכחה לכך די פשוטה ומסתכמת בהגדרת פונקציית הפוטנציאל כך: מה שאומר שפונקציית הפוטנציאל של המשחק מוגדרת כ"מחיר הכללי" של המערכת.
אלגוריתם גאוס-לז'נדר
אלגוריתם גאוס-לז'נדר הוא אלגוריתם מהיר לחישוב קירובים של הקבוע המתמטי \pi, המבוסס על הממוצע האריתמטי-גאומטרי של שני מספרים. מספר הספרות המדויקות בהערכת הקבוע מוכפל בכל צעד, ובעזרת מחשב מודרני האלגוריתם מאפשר לחשב מיליארדי ספרות, ואף יותר.
אלגוריתם זה, ודומים לו, נחקרו על ידי קרל פרידריך גאוס ואדריאן-מארי לז'נדר בראשית המאה ה-19. האלגוריתם איטרטיבי מטבעו, ומבוסס על החלפה חוזרת של שני מספרים בממוצעים האריתמטי והגאומטרי שלהם.
הגרסה השנייה המוצגת כאן ידועה כ"אלגוריתם בראנט-סלאמין", בשל העובדה שהאלגוריתם נתגלה מחדש, באופן בלתי תלוי, על ידי מדען המחשבים ריצ'רד בראנט והמתמטיקאי יוג'ין סלאמין ב-1975.
האלגוריתם של גאוס
ב-1800, חקירותיו של גאוס על הממוצע האריתמטי גאומטרי הובילו אותו לגלות את הנוסחה הנפלאה:
כאשר ו-M הוא הממוצע האריתמטי-גאומטרי של a_0 ו-b_0.
תיאור אלגוריתם בראנט סלאמין
אתחול האלגוריתם מתבצע על ידי מתן הערכים ההתחלתיים
השלב האיטרטיבי, בו חוזרים ומעדכנים את ערכי הפרמטרים בנוסחאות הבאות עד השגת מספר הספרות הרצוי:
(עד שההפרש בין \ a_n, b_n קטן מערך רצוי)
בתום השלב האיטרטיבי מחושב הקירוב ל-π בעזרת הפרמטרים לעיל, על ידי הנוסחה:
ארבע ההצבות הראשונות בנוסחה נותנות: ...3.14 ...3.1415926 ...3.141592653589793238 ...3.1415926535897932384626433832795028841971
לילה כיום יאיר
לילה כיום יאיר הוא אלבומו הרביעי של הזמר-יוצר אביתר בנאי, אשר הופק על ידי אמיר צורף והופץ ב-22 ביוני 2009. האלבום זכה למעמד של אלבום פלטינה. האלבום הוא האלבום הראשון של בנאי אחרי חזרתו בתשובה ולכן הפן הדתי ניכר בו באופן משמעותי.
שם האלבום "לילה כיום יאיר" לקוח מתהילים קל"ט:
סינגלים
ב-16 במרץ 2009 יצא לרדיו הסינגל הראשון מהאלבום, "אותיות פורחות באוויר", אליו צירף בנאי מכתב ובו הוא מתאר את תהליך כתיבת השירים שירכיבו את האלבום. ב-24 במאי יצא הסינגל השני - "עד מחר" אשר זכה כ"שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ לשנת תשס"ט. לאחר מכן יצא הסינגל השלישי "אבא". שלושת השירים זכו להשמעות רבות ברדיו. במצעדים המסכמים בשנה זו נכנסו שלושת השירים לעשירייה הראשונה ובנאי זכה בתואר "זמר השנה".
מוחמד סלימאן
חייו
סלימאן, יליד הכפר דריכיש שבמחוז טרטוס ובן לעדה העלווית, היה בימי לימודיו באוניברסיטה חברו לספסל הלימודים של באסל אל-אסד, בנו של הנשיא הסורי לשעבר חאפז אל-אסד והמועמד הקודם לנשיאות. סלימאן סיים תואר בהנדסה, ולאחר מותו של באסל אל-אסד בשנת 1994 הפך מקורב לאחיו בשאר. מאוחר יותר התמנה סלימאן לתפקיד קצונה בכיר בצבא סוריה, ושימש כיועצו של הנשיא בשאר אל-אסד לענייני ביטחון.
סלימאן נתפס בתקופות מסוימות כיד ימינו וכ"איש הצללים" של הנשיא בשאר אל-אסד, ופרט לתפקידו כיועץ לענייני ביטחון ייעץ לו גם בסוגיות פוליטיות. הוא שימש כאיש הקשר של השלטון הסורי לחזבאללה, ואף שמר על קשרים עם עימאד מורנייה, ראש מנגנון הפיגועים של הארגון. בתוך כך, עסק בין היתר בהעברת אמצעי לחימה מסוריה לידי חזבאללה, ושימש ראש תוכנית פרויקט הגרעין הסורי שהושמד במבצע מחוץ לקופסה על ידי ישראל בספטמבר 2007.
ההתנקשות
ב-1 באוגוסט 2008, עת שהה בעיר החוף טרטוס, נורה סלימאן למוות על ידי צלף שנמלט דרך הים. על פי פרסומים ב"סאנדיי טיימס", ההתנקשות בחייו של סלימאן בוצעה על ידי ישראל. כך נכתב גם בספרם של דן רביב ויוסי מלמן "מלחמות הצללים". בשנת 2010 כתבה סמדר פרי, כתבת "ידיעות אחרונות" לענייני ערבים, כי מי שחיסל את סלימאן היו "אותן ידיים" שחיסלו קודם לכן את עימאד מורנייה. בטקס ההלוויה של סלימאן, שנערך בעיירת הולדתו, נכחו בין היתר בכירי השלטון אצף שוכת ומאהר אל-אסד - דבר המעיד על רמת קרבתו למעגל הראשון של השלטון הסורי. ביולי 2015 פורסמו מסמכים סודיים לכאורה של ארצות הברית, שהודלפו על ידי אדוארד סנודן, על פיהם שייטת 13 היא שביצעה את החיסול.
רוז אוניל גרינהאו
רוז אוניל גרינהאו (1813 –1 באוקטובר 1864) הייתה מרגלת קונפדרציה ידועה במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית. היא השתמשה בקשרים שלה כדי להעביר מידע צבאי מרכזי לקונפדרציה בתחילת המלחמה. בתחילת 1861, היא קיבלה שליטה על רשת ריגול פרו-דרומית בוושינגטון הבירה על ידי המגייס שלה, תומאס ג'ורדן, אז קפטן בצבא הקונפדרציה.
ילדות
היא נולדה ב-1813 בשם מריה רוזטה אוניל במטע קטן במחוז מונטגומרי, מרילנד, צפונית-מערבית לוושינגטון הבירה (הערה: ההערה הביוגרפית על גרינהאו בארכיון הלאומי והרשומות בארצות הברית, שמחזיק את אוסף המסמכים שלה, אומר שאוניל נולדה ב-1817 בפורט טבק, מרילנד, אבל לא ברור מה התיעוד לכך). היא הייתה השלישית מבין חמש בנותיהם של ג'ון אוניל, בעל מטעים ובעל עבדים, ושל אשתו אליזה הנרייטה המילטון, שהייתה קתולית. או'ניל, שנקראה רוז בילדותה, הייתה השלישית שנולדה וקרובה לאחותה הגדולה הבאה, אלן (מרי אלינור) האב נרצח בשנת 1817, על ידי השרת השחור שלו. לאלמנתו, אליזה אוניל, היו ארבע בנות לפרנס וחווה דלה במזומנים.
לאחר שהתייתמו בילדותן, גרינהאו ואחותה אלן הוזמנו לגור עם דודתן בוושינגטון הבירה, בסביבות שנת 1830. הדודה, גב' מריה אן היל, ניהלה פנסיון מסוגנן בבניין הקפיטול הישן (לימים כלא הקפיטול הישן) והבנות פגשו דמויות חשובות רבות באזור וושינגטון. עור הזית שלה "סמוק בעדינות בצבע" זיכה אותה בכינוי "ורד פרא".
בשנות ה-30 היא פגשה את רוברט גרינהאו ג'וניור, רופא בולט, עורך דין ובלשן מווירג'יניה. הקשר ביניהם התקבל היטב על ידי החברה בוושינגטון, כולל מטרונית החברה המפורסמת דולי מדיסון. בשנת 1833, אחותה של גרינהאו, אלן אוניל, נישאה לאחיינה של דולי, ג'יימס מדיסון קאטס. בשנת 1856, בתם אדל קאטס נישאה לאלמן סטיבן א. דאגלס, הסנאטור מאילינוי.
נישואים ומשפחה
בשנת 1835, רוז נישאה לד"ר רוברט גרינהאו ג'וניור בברכתה של דולי, ובשנות ה-50 של המאה ה-20 הייתה מזמן אשת חברה מבוססת בבירה. רוברט גרינהאו עבד במשרד החוץ האמריקאי. אחותו החורגת של רוברט, מרי גרינהאו לי, הייתה מבקרת אותם ושתי הנשים הפכו לחברות קרובות.
לבני הזוג גרינהאו היו ארבע בנות: פלורנס, גרטרוד, ליילה ורוז. לבת הצעירה קראו רוז אוניל גרינהאו (שמה האמצעי הוא שם הנעורים של אמה), והילדה קיבלה את הכינוי "רוז הקטנה". בשנת 1871, רוז הקטנה נישאה לקצין הצבא ויליאם פ. דובאל. נולדו להם שני ילדים, הבן ויליאם (נפטר ב-1874) והבת לי, שלימים נישאה ללואי יוג'ין מארי. בני הזוג דובאל התגרשו בשנת 1899.
בשל עבודתו של רוברט עם מחלקת המדינה המשפחה עברה למקסיקו סיטי, בשנת 1850 ולאחר מכן לסן פרנסיסקו, קליפורניה. ב-1852 חזרה גרינהאו מזרחה עם ילדיה, מסע של חודשים וילדה את בתה האחרונה ב-1853. בעלה נהרג בתאונה בסן פרנסיסקו ב-1854. היותה אלמנה לא שיבש את הפופולריות של גרינהאו בבירה. זמן קצר לאחר מכן, ביתם הבכורה פלורנס נישאה לסימור טרדוול מור, בוגר ווסט פוינט, קצין צבא וותיק במלחמת מקסיקו. בני הזוג עברו מערבה לאוהיו.
ריגול
לאחר שאיבדה את בעלה, גרינהאו הפכה לתומכת של נושא הקונפדרציה. בזכות היותה אשת חברה בוושינגטון הבירה, בתקופה שלפני המלחמה, היא נעה בחוגים פוליטיים חשובים וטיפחה חברויות עם נשיאים, גנרלים, סנאטורים וקציני צבא בכירים, כולל ג'ון סי קלהון וג'יימס ביוקנן. גרינהאו הייתה תומכת של ההתנתקות ו"שימור אורח החיים הדרומי", כולל עבדות. היא הושפעה מאוד מחברותה עם הסנאטור האמריקני ג'ון סי קלהון מדרום קרוליינה. נאמנותה של גרינהאו לקונפדרציה צוינה על ידי בעלי אהדה דומה בוושינגטון, והיא גויסה כמרגלת. המגייס שלה היה קפטן צבא ארצות הברית תומאס ג'ורדן, שהקים רשת ריגול פרו-דרומית בוושינגטון. הוא סיפק לה צופן בן 26 סמלים לקידוד הודעות. לאחר שהעביר את השליטה ברשת הריגול לגרינהאו, ג'ורדן עזב את צבא ארצות הברית, נסע דרומה והוצב כקפטן בצבא הקונפדרציה. הוא המשיך לקבל ולהעריך את דוחותיה.
ב-9 ביולי וב-16 ביולי 1861, גרינהאו העבירה הודעות סודיות לגנרל הקונפדרציה פ.ג.ט. בורגארד המכילות מידע קריטי בנוגע לתנועות צבאיות של האיחוד, למה שיהיה הקרב הראשון בבול ראן, כולל תוכניותיו של הגנרל אירווין מקדואל. סייעו לה חברי קונגרס פרו-קונפדרציה, קציני האיגוד, השליחה בטי דובאל ורופא השיניים שלה, אהרון ואן קאמפ, וכן בנו שהיה גם חייל הקונפדרציה, יוג'ין ב. ואן קאמפ. ג'פרסון דייוויס, נשיא הקונפדרציה, זקף לזכותה את ניצחונו של הדרום בקרב זה ב-21 ביולי 1861.
לאחר הקרב היא קיבלה מג'ורדן את המברק הבא: "הנשיא שלנו והגנרל שלנו ביקשו ממני להודות לך. אנו סומכים עליך לקבלת מידע נוסף. הקונפדרציה חייבת לך חוב". (חתום) ג'ורדן, שָׁלִישׁ צְבָאִי-גנרל." היא נודעה בשם "ורד המורדים" בזכות עבודתה למען הדרום.
תפיסה וכלא
בידיעה שהיא חשודה בריגול למען הקונפדרציה, גרינהאו חששה לשלום בנותיה הצעירות. ליילה נשלחה לאוהיו כדי להצטרף לאחותה הגדולה פלורנס גרינהאו מור, שבעלה סימור טרדוול מור הפך לקפטן בצבא האיחוד. (הוא קיבל תואר בריגדיר גנרל במאי 1865 על שירותיו וקיבל דרגת לוטננט אלוף לאחר המלחמה.) רק רוז הקטנה נשארה עם גרינהאו בוושינגטון.
כשאלן פינקרטון מונה לראש השירות החשאי החדש שהוקם, אחת הפקודות הראשונות שלו הייתה לצפות בגרינהאו, בגלל מעגל הקשרים הרחב שלה משני צידי המתרס. סוכניו התחקו אחר מידע שהועבר לביתה של גרינהאו. בזמן חיפוש בביתה, פינקרטון ואנשיו מצאו חומרי מודיעין נרחבים שנותרו מראיות שניסתה לשרוף, כולל פיסות של הודעות מקודדות, עותקים של מה שהסתכם בשמונה דיווחים לג'ורדן במשך חודש, מפות של ביצורים בוושינגטון והערות על תנועות הצבא. הוא עצר את גרינהאו והכניס אותה למעצר בית במעון ברחוב 16, ב-23 באוגוסט 1861, יחד עם אחת מהבלדריות שלה, לילי מקאל.
החומרים שנמצאו בביתה כללו מכתבי אהבה רבים, כביכול, מהסנאטור הרפובליקני האמריקני הנרי ווילסון ממסצ'וסטס. היא טענה שהוא מסר לה נתונים על "מספר התותחים הכבדים וארטילריה אחרת בהגנה על וושינגטון", אבל סביר להניח שהוא ידע הרבה יותר מעבודתו בוועדה לענייני צבא. המסמכים שנתפסו אצל גרינהאו מוחזקים כעת על ידי מינהל הארכיונים והרשומות הלאומיים, בארצות הברית, וחלקם זמינים באינטרנט. ביוגרפים בני זמננו של וילסון חושבים שהמכתבים, ככל הנראה, לא נשלחו על ידו מכיוון שכתב ידו וחתימתו אינם תואמים לאלה שבמכתבים.
פינקרטון פיקח על המבקרים בביתה של גרינהאו והעביר לבית חשודים-אוהדים דרומיים אחרים, מה שהוליד את הכינוי פורט גרינהאו. הוא שמח לפקח על המבקרים וההודעות, שכן זה נתן לו יותר שליטה בזרימת המידע הדרומית. כאשר פורסם מכתב מגרינהאו לסיוארד על היחס אליה, נשמעה ביקורת מהצפון על מה שנתפס כיחס מתון מדי למרגל. פינקרטון העביר את גרינהאו ב-18 בינואר 1862 לכלא הקפיטול העתיק, ובכך סגר את פורט גרינהאו. אסירים פוליטיים רבים נעצרו עד שהוקמה ועדה של שני אנשים שתבדוק את תיקיהם במה שכונה דיוני ריגול. גרינהאו מעולם לא הועמדה למשפט. בתה הצעירה, "רוז הקטנה", אז בת שמונה, הורשתה להישאר איתה.
גרינהאו המשיכה להעביר הודעות בעודה כלואה. עוברי אורח יכלו לראות את חלונה של רוז מהרחוב. היסטוריונים מאמינים שלמיקום התריסים ולמספר הנרות הדולקים בחלון הייתה משמעות מיוחדת ל"ציפורים הקטנות" החולפות במקום. במקום אחר מתואר חדר הכלא שלה הפונה לחצר הכלא "כדי שלא תוכל לראות או להיראות" ו"נעשה כל מאמץ לשמור על גב' גרינהאו הרחק מהחלונות". גרינהאו גם הניפה בהזדמנות אחת את דגל הקונפדרציה מחלון הכלא שלה.
הערכה בינלאומית
ב-31 במאי 1862 שוחררה גרינהאו ללא משפט (עם בתה), בתנאי שתישאר בגבולות הקונפדרציה. לאחר שהן לוו למצודת מונרו בהמפטון רודס, היא ובתה המשיכו לריצ'מונד, וירג'יניה, שם גרינהאו התקבלה על ידי תושבי הדרום כגיבורה. הנשיא ג'פרסון דייוויס בירך על שובה וגייס אותה כשליחה לאירופה. למרות המצור, גרינהאו נסעה דרך צרפת ובריטניה ושהתה שם מ-1863 עד 1864 במשימה דיפלומטית של בניית תמיכה בקונפדרציה עם האריסטוקרטים האירופאים.
לאריסטוקרטים אירופים רבים הייתה אהדה לאליטה של הדרום; היו גם קשרים מסחריים חזקים בין בריטניה לדרום. בעודה בצרפת, גרינהאו התקבלה בחצרו של נפוליאון השלישי בטווילרי. בבריטניה, הייתה לה פגישה עם המלכה ויקטוריה. גרינהאו התארסה בשנת 1864 לרנוויל לבסון-גאוור, הרוזן גרנוויל השני. פרטי שליחותה לאירופה מפורטים ביומניה האישיים, מ-5 באוגוסט 1863 עד 10 באוגוסט 1864.
חודשיים לאחר שהגיעה ללונדון, גרינהאו כתבה את ספר זיכרונותיה, שכותרתו "המאסר שלי והשנה הראשונה לביטול חוק בוושינגטון". היא פרסמה אותו באותה שנה בלונדון והוא נמכר היטב ברחבי בריטניה.
מוות
ב-19 באוגוסט 1864, גרינהאו עזבה את אירופה כדי לחזור לקונפדרציה כשהיא נושאת איתה איגרות מסרים. היא הפליגה על ה"קונדור", ספינת סוחר בריטית, המשמשת להתחמקות ממצור ימי. ב-1 באוקטובר 1864, הקונדור עלתה על שרטון בשפך נהר קייפ פיר ליד וילמינגטון, צפון קרוליינה, בעודה נרדפת על ידי USS Niphon ספינת תותחים של האיחוד. מתוך חשש ללכידה וממאסר, ברחה גרינהאו מהספינה המקורקעת, בעזרת סירת משוטים. גל הפך את סירת המשוטים, וגרינהאו טבעה. גרינהאו נשאה על גופה זהב בשווי 2,000 דולר שנתפר לתחתוניה ונתלה על צווארה, כסף מתמלוגים שקיבלה עבור ספר זיכרונותיה, מה שכנראה גרם לטביעתה.
כאשר גופתה של גרינהאו חולצה מהמים ליד וילמינגטון, המחפשים מצאו מחברת קטנה ועותק של ספרה "הכלא" שהוחבאו על גופה. בתוך הספר נמצא פתק המיועד לבתה, רוז הקטנה. היא זכתה להלוויה צבאית בכנסייה הקתולית של סנט תומאס השליח בווילמינגטון, צפון קרוליינה. בשנת 1888,האגודה לזכר הנשים, סימנה את קברה בבית הקברות אוקדייל בצלב שעליו נכתב "גב' רוז אוניל גרינהאו. נושאת איגרות לממשלת הקונפדרציה".
אדם דלימחנוב
אדם סולטנוביץ' דלימחנוב (ברוסית: Адам Султанович Делимханов; נולד ב־25 בספטמבר 1969) הוא מדינאי רוסי. סגן יו"ר ממשלת הרפובליקה הצ'צ'נית בשנים 2006–2007. חבר בדומא הממלכתית של הפדרציה הרוסית של הכינוס ה־5, ה־6 וה־7. חבר במפלגת רוסיה המאוחדת. בדומא הממלכתית של הכינוס השביעי היה חבר ועדת הדומא הממלכתית לביטחון ולמלחמה בשחיתות.
ב־26 באפריל 2022 הוא קיבל את התואר גיבור הפדרציה הרוסית על השתתפותו בפלישה הרוסית לאוקראינה.
ביוגרפיה
אדם דלימחנוב נולד ב-25 בספטמבר 1969 בצ'צ'ניה. הוא קרוב משפחה של רמזן קדירוב.
במחצית השנייה של שנות ה-90 היה דלימחנוב נהגו של מפקד השדה הצ'צ'ני סלמאן ראדויב. ב-1999, הוא עבר לצד הכוחות הפדרליים.
ביולי 2014 הטיל משרד האוצר האמריקאי סנקציות על דלימחנוב. הם קובעים הקפאת נכסים בארצות הברית ואיסור על עסקאות מסחריות עם אזרחי מדינה זו.
במרץ 2019 אישרה ועדת החוץ של הקונגרס האמריקאי הצעת החלטה על סנקציות על רצח בוריס נמצוב. יוזם החקירה על פעילותו הפיננסית של מנהיג צ'צ'ניה היה חבר הקונגרס טום מלינובסקי. דלימחנוב הוא נאשם בחבילת סנקציות זו, יחד עם ראש הרפובליקה קדירוב, במסגרתה מתוכנן להפעיל אמצעים מגבילים ולבדוק נכסים במדינות ערב.
בדירוג של 500 מיליארדרים רוסים שערך מגזין Finance בתחילת 2011, אדם דלימחנוב תפס את המקום ה-314. ההון שלו הוערך ב-300 מיליון דולר או 9.1 מיליארד רובל.