cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
LANY
2018–הווה: Malibu Nights, Mama's Boy ו-gg bb xx
ב-4 באוגוסט 2023, הם הוציאו את הסינגל "XXL".
שמות איסלנדיים
שיטת השמות האיסלנדיים שונה מרוב שיטות שמות המשפחה הנהוגים כיום בעולם המערבי בכך ששמות המשפחה האיסלנדיים הם פטרונים (מבוססים על השם הפרטי של האב) או לעיתים מטרונים (מבוססים על השם הפרטי של האם). שמות המשפחה באיסלנד מציינים את שם אביו או אמו של הילד ולא שם היסטורי הקשור לשושלת המשפחתית. איסלנד חולקת מסורת תרבותית משותפת עם ארצות סקנדינביה: נורווגיה, שוודיה ודנמרק (כולל איי פארו). עם זאת, האיסלנדים, שלא כמו תושבי ארצות סקנדינביה האחרות, המשיכו לעשות שימוש במערכת השמות המסורתית שלהם, שבעבר הייתה בשימוש בכל ארצות הצפון, למעט חלקים מסוימים של פינלנד. מערכת השמות האיסלנדית היא לפיכך לא מבוססת על שמות משפחה, אף על פי שחלק מהאיסלנדים כן נושאים שמות משפחה ועשויים לעשות שימוש בשתי השיטות.
כמה שמות משפחה כן קיימים באיסלנד, רובם אומצו כפטרונים על ידי איסלנדים שהתגוררו מחוץ לארצם, בדרך כלל דנמרק. בין האיסלנדים המפורסמים שירשו שמות משפחה ניתן למנות את ראש ממשלת איסלנד לשעבר גייר הארדה, האתלט והשחקן מאגנוס שבינג, במאי הקולנוע בלטסאר קורמקור, השחקנית אניטה בריים וחברת האלת'ינגי (הפרלמנט האיסלנדי) והעיתונאית לשעבר, אלין הירסט. עד 1925 ניתן היה מבחינה חוקית לאמץ שמות משפחה. אחד האיסלנדים שעשו זאת היה חתן פרס נובל לספרות, הלדור לכסנס, בעוד שסופר אחר, איינר ז'רליפסון (Einar Hjörleifsson) ואחיו, בחרו בשם המשפחה "קוורן" (Kvaran). החל מ-1925 לא ניתן לאמץ באיסלנד שם משפחה למעט במקרים בהם היה זה שם המשפחה בדורות הקודמים. החוק עודכן ב-1991 וב-1996.
שמות פרטיים
שמות פרטיים שלא נעשה בהם שימוש קודם באיסלנד חייבים לעבור את אישורה של "הוועדה למתן השמות של איסלנד" (באיסלנדית: Mannanafnanefnd). הקריטריון לקבלת שמות הוא השתלבותם בשפה האיסלנדית. למעט כמה יוצאים מן הכלל, על השמות לכלול רק אותיות שכלולות באלפבית האיסלנדי (כולל האותיות Þ ו-Ð) וחייבת להיות אפשרות להטות אותם על פי מערכת מילות היחסה של חוקי הדקדוק האיסלנדי, כשלמעשה משמעות הוראה זו שניתן לצרף לשם מילת יחס על פי החוקים האיסלנדים.
שיטת מתן השמות האיסלנדית המקובלת
לאיסלנדי ששמו "יון איינרסון" (Jón Einarsson) יש בן בשם "אולפור" (Ólafur). שם משפחתו של אולפור לא יהיה איינרסון כמו אביו. הוא יהיה "יונסון" (Jónsson), שמילולית מציין שאולפור הוא בנו של יון (Jóns + son). באופן דומה ניתנים שמות משפחה לבנות. על פי אותה דוגמה, זיגרודור, (Sigríður) בתו של יון איינרסון, תישא לא את שם המשפחה שהוענק לאחיה, אלא את השם "יונסדוטיר" (Jónsdóttir), ובאותו אופן מילולית השם מציין שהיא בתו של יון (Jóns + dóttir).
במקרים מסוימים, שם משפחתו של אדם יכול להסתמך על שמו האמצעי של אחד מהוריו, במקום על שמו הפרטי של ההורה. לדוגמה, אם יון הוא בנו של היאולמאר ארנר וילמילסון (Hjálmar Arnar Vilhjálmsson), הוא עשוי לקבל את השם "יון היאולמארסון" (יון, בנו של היאולמאר) או "יון ארנרסון" (יון, בנו של ארנר). הסיבה לכך יכולה להתבסס על העדפתם של ההורים וזו תופעה די מקובלת באיסלנד. סיבה נוספת יכולה להיות ששם המשפחה המבוסס על השם האמצעי של ההורה משתלב יותר טוב עם שמו הפרטי של הילד.
על פי חוק שאושר ב-2019 על ידי האלת'ינגי (הפרלמנט האיסלנדי), רשאים אנשים שהמגדר שלהם רשום באופן רשמי כנייטרלי, לעשות שימוש בסיומת bur, מילה פואטית שמשמעותה "ילדו של", כסיומת נייטרלית לפטרונים או למטרונים שלהם במקום "סון" או "דוטיר".
בחירה במטרונים
רוב רובם של שמות המשפחה האיסלנדיים כוללים את שמם הפרטי של האבות, אך לעיתים נעשה שימוש בשם האם, כמו במקרה של ילד מחוץ לנישואים. חלק מהנשים עושות כך כדי להביע הצהרה חברתית ואחרות עושות זאת כעניין שבאופנה.
בכל המקרים הללו השיטה זהה. שמו המלא של אולפור, בנה של ברינדיס (Bryndís), יהיה "אולפור ברינדיסרסון" (Ólafur Bryndísarson). בין האיסלנדים המפורסמים שנושאים שמות כאלה ניתן למנות את שחקן הכדורגל, היידר הלגוסון (Heiðar Helguson, היידר, בנה של הלגה) ואת הסופרת גודרון אווה מינרוודוטיר (Guðrún Eva Mínervudóttir, גודרון, בתה של מינרווה). דוגמה ידועה מימי הביניים היא שמו של המשורר אילפר גודרונסון (Eilífr Goðrúnarson).
הסרט האיסלנדי Bjarnfreðarson עוסק בלעג שהיה מנת חלקו של גיבורו הראשי על כך שנשא שם משפחה המבוסס על שם אמו ולא על שם אביו. בעלילת הסרט הסוגיה מקושרת להשקפותיה הפמיניסטיות רדיקליות של אמו של הגיבור ולבושה שהיא חשה בנוגע לאימהותה. יש אנשים שנושאים הן פטרונים והן מטרונים. לדוגמה: ראש עיריית רייקיאוויק מאז 2014, הוא דגור ברגתורסון אגרטסון (Dagur Bergþóruson Eggertsson, דגור, בנם של ברגתורה ואגרט). דוגמה נוספת הוא שמה המלא של בלאר, הנערה שהוזכרה מעלה, והוא "בלאר ביורקרדוטיר רונרסדוטיר" (Blær Bjarkardóttir Rúnarsdóttir, בלאר, בתם של ביורק ורונר).
השלכות חברתיות
באיסלנד נהוג שרשימות שמיות, כגון ספר טלפונים, מסודרות בסדר אלפביתי של השמות הפרטיים ולא של שמות המשפחה. כדי למנוע בלבולים מקובל לציין בספרי הטלפונים גם את המקצוע.
האיסלנדים נוהגים לפנות זה לזה באופן רשמי על ידי שימוש בשמות הפרטיים. לדוגמה, אל ראשת ממשלת איסלנד לשעבר, יוהנה סיגורדרדוטיר, פונים לא בשם "גברת סיגורדרדוטיר", אלא בשמה הפרטי או בשמה המלא ובדרך כלל בשמה הפרטי בלבד.
כאשר באותו חוג חברתי יש שני אנשים בעלי שם פרטי זהה מקובל לפנות אליהם בשמות משפחה מקוצרים. לדוגמה, יון סטפנסון יקרא "יון סטפנס" וחברו, יון תורלקסון יקרא "יון תורלקס". כאשר מישהו מנהל בו זמנית שיחה עם שני אנשים בעלי שם פרטי זהה, התוספת "סון" או "דוטיר" מושמטת. במקרים כאלה שם אביו של אותו אדם הופך לשם החיבה שלו, למרות שמקובל באותה מידה לפנות במקרים כאלה לאדם בשמו האמצעי, תופעה המקובלת כיום לגבי אנשים בעלי שמות פרטיים נפוצים.
כתוצאה מכך, במשפחות איסלנדיות בני המשפחה נושאים מגוון של שמות משפחה. שני אחים שנולדו לאותו זוג הורים עשויים לקבל אחד את שם המשפחה המבוסס על שם האב והשני את שם המשפחה המבוסס על שם האם, כך לכל אחד מארבעת בני המשפחה יהיה שם משפחה שונה.
שיטת השמות האיסלנדית גורמת לעיתים לאזרחי המדינה בעיות כאשר הם נוסעים לארצות אחרות. בעיקר מדובר על משפחות הנוסעות עם ילדיהם הקטנים, מאחר שאנשי משטרת הגבולות במדינות זרות (למעט אלו בארצות סקנדינביה האחרות) לא מודעים לנוהג האיסלנדי ומצפים שלילדים יהיה שם משפחה זהה לזה של הוריהם.
אנשים ממוצא איסלנדי שחיים בארצות זרות, כמו הקהילה האיסלנדית בפרובינציית מניטובה שבקנדה (בקנדה מתגוררת האוכלוסייה האיסלנדית הגדולה ביותר בעולם מחוץ לאיסלנד), נוטשים בדרך כלל את השמות האיסלנדים המסורתיים שלהם. ברוב המקרים הם מאמצים שמות משפחה המקובלים בארץ מגוריהם. הדרך המקובלת ביותר היא הפיכת שמו של אבי המשפחה מהדור הראשון להגירה לאותה ארץ כשם המשפחה הקבוע, ממש כפי שהיה נהוג על ידי מהגרים מארצות סקנדינביות אחרות לפני שהונהגו בהן שמות משפחה כמו בכל העולם המערבי. לחלופין, שם המשפחה הקבוע נבחר כדי לייצג את המקור הגאוגרפי של המשפחה. לדוגמה, המוזיקאי הקנדי ממוצא איסלנדי, לינדי וופנפרוד (Lindy Vopnfjörð), קרוי על שם הכפר שממנו היגר סבו.
המועדון הערבי
המועדון הערבי (בערבית: النادي العربي, נהגה: א-נאדי אל-ערבי; תעתיק מדויק: אלנאדי אלערבי) היה ארגון שפעל בפלשתינה (א"י) בתקופת השלטון הצבאי הבריטי. הארגון הוקם בירושלים בנובמבר 1918, או מעט קודם כן, כסניף של ארגון כל-סורי שהוקם באותה עת בדמשק. הארגון בירושלים הוקם בעקבות התגברות גלי ההגירה היהודים, הכיבוש הבריטי והצהרת בלפור.
המועדון בדמשק
המועדון הערבי בדמשק הוקם בינואר 1919 בידי לאומיים צעירים מארץ ישראל וגם מסוריה, כתגובה להסכם בין פייסל לחיים ויצמן. רוב חברי המועדון היו צעירים פלסטינים, שהגיעו לדמשק במטרה לפעול לשילוב פלסטין בתור "סוריה הדרומית" במדינה הערבית שבראשות פייסל. עם מקימיו נמנו הפלסטינים אמין אל-תמימי ואחמד חלמי, והסורי פח'רי אל-בארודי, שהיה גם מפקד משטרת דמשק. המועדון בדמשק איחד צעירים מוסלמים ונוצרים ובני משפחות יריבות. הוא התפרק עם נפילתה של ממשלת פייסל ותבוסתה לצרפתים (יולי 1920).
המועדון בירושלים
סניפי המועדון בארץ ישראל לא היו ממש כפופים למועדון בדמשק. הנהגת המועדון הירושלמי ומרבית חבריו היו חלק ממשפחת אל-חוסייני – משפחה ותיקה ומיוחסת בירושלים. נשיא הארגון היה חאג' אמין אל-חוסייני. משפחת אל-חוסייני החזיקה בתפקידים רבים במינהל הירושלמי ולכן היו מקורבים לשלטון הבריטי. זו הייתה הסיבה שלהבדיל מארגון "המועדון הספרותי" (אל-מונתדא אל-אדבי), שהיה תחת השפעה צרפתית ופיתח עוינות לבריטים, "המועדון הערבי" נשא אופי פרו-בריטי.
הארגון עסק בפעילות חברתית ותרבותית כשהוא נושא את הסיסמה "ארצנו לנו". חבר הארגון כאמל אל-בודיירי ייסד בספטמבר 1919 את העיתון הלאומי הערבי הראשון בשם "סוריא אל-ג'נוביה" (סוריה הדרומית) – שם שמייצג את עמדתו של הארגון, שקראה להכליל את שטחי פלשתינה כחלק מ"סוריה הגדולה" תחת הנהגתו של המלך פייסל בדמשק. הארגון נשא אופי פרו-בריטי, ככל הנראה בשל העובדה שהנהגתו, בני משפחת אל-חוסייני, כיהנה בתפקידים רבים בממשל הירושלמי והייתה מקורבת לשלטון הבריטי.
אנט וייביורקה
אנט וייביורקה ( בצרפתית: Annette Wieviorka, נולדה ב-10 בינואר 1948) היא היסטוריונית ומסאית צרפתייה, יהודיה. התמחתה בעיקר בתולדות השואה ובהיסטוריה של היהודים במאה ה-20.
המועדון הערבי
המועדון בירושלים
אנשי הארגון מדמשק היו מגיעים מפעם לפעם לירושלים להדרכת הפעילים וכן שליחים מטעם הארגון הירושלמי פעלו בדמשק שמדי פעם תמכה כלכלית בארגון הירושלמי. הקשרים בין שני הארגונים היו הקשר הראשי בין הדוגלים בעצמאותה של סוריה הגדולה בדמשק ובפלשתינה (א"י).
ממש כמו ארגון "המועדון הספרותי", "המועדון הערבי" נשא אופי אנטי-ציוני מובהק ונאבק בעד היספחות לסוריה תחת ממשלתה הערבית. בינואר 1920 הציג סניפו של המועדון בשכם מחזה בשם "חורבן פלסטין", המשקף את האנטי-ציונות של המועדון. במחזה זה מפתה נערה ציונית שני גברים ערבים וגונבת את כספם ואת אדמותיהם. המחזה מסתיים בהתאבדותם של שני הגברים, הצועקים: "הארץ נחרבה, היהודים גזלו מאתנו את ארצנו ואת כבודנו".
אנט וייביורקה
חייה
סביה מצד אמה, וולף וגיטל, היו יהודים יוצאי פולין. הם נעצרו בניס על ידי מיליציה צרפתית בימי מלחמת העולם השנייה ונשלחו למותם באושוויץ. הסב וולף וייבורקה (1898- ינואר 1945) היה סופר יידיש שהתיישב בפריז בשנת 1923. הוא פרסם סיפורים קצרים וביקורת ספרים בעיתונים ביידיש בבירת צרפת - "דער פאריזער הַַיינט" ו"די פאריזער בלעטער" אך גם בעיתונים ביידיש בארצות הברית, ארגנטינה ופולין. אביה של אנט וייבורקה, אברהם אבי וייבורקה (1991-1921) ודודה הצליחו להימלט לשווייץ ושהו שם במחנה פליטים. אמה, בת של חייט מפריז, ניצלה לאחר שנמלטה לגרנובל.
המועדון הערבי
המועדון בירושלים
בחודש מרץ 1920 אמד המודיעין הציוני את מספר חבריו בלמעלה מ-500 איש. באפריל 1920 השתתפו חבריו באופן פעיל במאורעות תר"פ, מאורעות בהם תקפו ערבים יישובים יהודים בגליל ושכונות יהודיות בירושלים.
אנט וייביורקה
חייה
אנט וייבורקה לימדה היסטוריה בבתי ספר תיכון בשנים 1968–1974 ו 1976–1990.
בשנות ה-1970, וייביורקה הייתה מגויסת בתנועה המאואיסטית בצרפת. בשנים 1976-1974 לימדה שפה וספרות צרפתית במכון לשפות זרות בעיר גואנגג'ואו בסין העממית והיכרותה מקרוב עם שרירות המשטר הקומוניסטי הסיני מאותם הימים גרמה לה לאכזבה מרה ולניסיון התאבדות. בשנת 1989 עברה את מבחני ההסמכה למורה בכירה (agrégation) להיסטוריה ובשנת 1991 סיימה את עבודת הדוקטורט שלה על "גירוש ורצח-עם בין זיכרון ושכחה" תחת הדרכתה של אני קריגל באוניברסיטת פריז XIII נאנטר.
היא הפכה למנהלת מחקר במרכז הלאומי למחקר מדעי ומלמדת באוניברסיטת פריז 1 פנתאון-סורבון. הייתה חברה במשלחת מאטאולי מטעם ראש ממשלת צרפת לחקר נישול יהודי צרפת בימי השואה. היא מעורבת ב"אגודת פרימו לוי", העוסקת בין השאר, בתמיכה בקורבנות עינויים ואלימות פוליטית בעולם.
אנט יווביורקה היא אחותם של הסוציולוג מישל וייביורקה, סילבי וייביורקה וההיסטוריון אוליבייה וייביורקה.
אנט וייבורקה הייתה נשואה בפעם הראשונה לרולאן טרוטיניון ולבני הזוג נולד בן בשם ניקולא טרוטיניון. היא נשואה שנית לסופר אנרי רצ'ימוב איתו יש לה בת, מתילד רצ'ימוב.
ספרים
מתאר איך העדויות של ניצולי השואה הפכו מעין שיח מועדף בנוגע לשואה, מעל ומעבר למחקר ההיסטורי השגרתי, כוללת ניתוח של הדיווחים הראשונים בצרפת על מחנות המוות הנאצים Le Sang et l'or ("הדם והזהב") מאת ז'וליין אונגר, ניצול שואה, שלא הזכיר כלל את המילה יהודי ואת זהותם היהודית של הקרבנות,Sans armes et bagages (ללא נשק ומזוודות) מאת לואיז אלקן, שלא עשתה הבחנה בין מחנות ריכוז ובין מחנות השמדה, בין הגורל שנועד ליהודים ובין מטרת מעצרם של האסירים הלא יהודים של הרזיסטאנס, שביניהם אחוזי ההישרדות היו גדולים בהרבה. המנתח את ספרי היזכור של ניצולי קהילות יהודיות מזרח אירופיות
תרגומים לעברית
אנט וייוורקה - אושוויץ כפי שהסברתי לבתי, תרגום מאת ראובן מירן, ידיעות אחרונות-הוצאת חמד, 2000
המועדון הערבי
המועדון בירושלים
למועדון הערבי היו ענפים חשאיים, שנקראו "אגודת האחווה והטוהר" (ג'מעיאת אל-אחא ואל-אפאף) ו"אל-פידאיה" (המקריבים את עצמם), שתכננו פעולות אלימות נגד יהודים ונגד ערבים המוכרים להם אדמות, אך נראה שגופים אלה לא הוציאו זאת לפועל.
גירושו של המלך פייסל מסוריה ב-24 ביולי 1920 גרמה לירידת קרנה של השאיפה להקים ממלכה סורית גדולה תחת המלך פייסל ויחד איתה דעכה גם הפעילות של ארגון המועדון הערבי. פעילות הארגון נמשכה עד שנת 1923.
ג'ון פטרמן
ג'ון קרל פטרמן (באנגלית: John Karl Fetterman; נולד ב-15 באוגוסט 1969) הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת פנסילבניה. הוא כיהן כסגן מושל פנסילבניה בשנים 2023-2019. טרם היבחרו לתפקיד סגן המושל כיהן פטרמן כראש עיריית בראדוק (Braddock) בשנים 2006–2019. הוא היה מועמד המפלגה הדמוקרטית לסנאט האמריקאי בפנסילבניה בבחירות 2022.
פטרמן התמודד לראשונה אל הסנאט האמריקאי בבחירות 2016, אך סיים במקום השלישי בפריימריז הדמוקרטים עם 19.4% מקולות הבוחרים. בבחירות 2018 התמודד לסגן המושל ובבחירות המקדימות גבר על שורה של מתמודדים בהם סגן המושל המכהן מייק סטאק, ואחר כך נבחר לתפקיד כעמיתו למירוץ של מושל פנסילבניה טום וולף. במהלך כהונתו זכה פטרמן לתשומת לב לאומית על מאמציו להתיר על פי חוק שימוש בקנאביס בכל המדינה ועל הפרכת טענותיו הכוזבות של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בדבר הונאת בחירות בפנסילבניה.
תחילת דרכו
פטרמן נולד ב-1969 בבית החולים רידינג שבעיר וסט רידינג בפנסילבניה, בנם של קרל וסוזן פטרמן אשר היו בני 19 בעת הולדתו. לאחר מכן עברו הזוג הצעיר ליורק שבפנסילבניה, שם גדל פטרמן ואביו הפך לשותף בחברת ביטוח. אביו של פטרמן נהנה משגשוג בענף הביטוח והמשפחה התעשרה. פטרמן גדל בפרוור אמיד של יורק ושני הוריו היו רפובליקנים שמרנים. בשנת 1991 השלים את לימודיו הגבוהים במכללת אולברייט עם תואר ראשון במימון, ולאחר מכן קיבל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת קונטיקט ב-1993. בעת לימודיו באוניברסיטת קונטיקט נהרג חברו הטוב בתאונת דרכים, אירוע שהשפיע רבות על חייו ומסלולו המקצועי של פטרמן. בעקבות מותו של חברו הצטרף פטרמן לארגון "אחים גדולים אחיות גדולות של אמריקה", שם חבר לילד בן שמונה מניו הייבן שאביו נפטר מאיידס ואמו גססה לאט מהמחלה גם היא. במשך שנתיים עבד פטרמן מפיטסבורג בטרם החל את לימודיו בבית הספר לממשל ע"ש ג'ון פיצג'רלד קנדי באוניברסיטת הרווארד, שם השלים את לימודיו האקדמיים ב-1999 עם תואר שני במדיניות ציבורית.
ראש עיריית בראדוק
פטרמן, שהחל את דרכו המקצועית בחברת ביטוח פרטית, הגיע לבראדוק בשנת 2001 כדי לשרת ב-AmeriCorps, סוכנות ממשל עצמאית של הממשלה הפדרלית בארצות הברית, וסייע לבני נוער מקומיים לקבל תעודת בגרות מסוג GED (פיתוח חינוכי כללי). במהלך 2004 השתקע סופית בבראדוק. בראדוק, בעבר עיר תעשייה הידועה כמקום משכנו של מפעל הפלדה הראשון של אנדרו קרנגי, ניזוקה קשות מהדעיכה בתעשיית הפלדה האמריקאית. בראדוק איבדה 90% מאוכלוסייתה מאז שנרשם בה שיא תושבים בשנות ה-20 של המאה ה-20 – ב-1988 הוכרזה כעיר במצוקה כלכלית ולא ניתן היה למצוא בה מרכולים, תחנות דלק או כספומטים. ב-2005 התמודד פטרמן לראשות עיריית בראדוק נגד ראשת העירייה המכהנת פולין עבדולה (Pauline Abdullah), ובבחירות המקדימות ניצח אותה בפער של קול בודד אחד. בבחירות הכלליות לא ניצב בפני התנגדות מן המפלגה הרפובליקנית ונבחר לראש העיר. הוא מילא את תפקיד ראש העיר במשרה חלקית, בעוד את תוכנית הנוער בעיר ניהל במשרה מלאה. פטרמן ייסד מוסד ללא כוונת רווח בשם "Braddock Redux" אשר שימש את פטרמן לרכישת והצלת נכסים ברחבי העיר. אביו של פטרמן, איש עסקים מצליח, סייע בסבסוד פעילותו הפוליטית של בנו שכן ראש העיר השתכר ב-150 דולר אמריקאי לחודש. לפטרמן קעקועים אחדים הקשורים לקהילת בראדוק: על זרועו השמאלית מופיעות הספרות 15104 – המיקוד של בראדוק, ועל זרועו הימנית התאריכים של חמשת מקרי הרצח שהתרחשו בעיירה בעת כהונתו.
לאחר היבחרו, אחת הפעולות הראשונות של פטרמן הייתה הקמת אתר אינטרנט עבור עיריית בראדוק, שהדגיש את המבנים המוזנחים וההרוסים של העיר. כראש העיר יזם פטרמן מיזמים בתחומי הנוער והאומנות, ופעל לפיתוח המבנים הנטושים בעיר ולשיפור המצב הכלכלי בבראדוק. באמצעות כספי משפחתו רכש פטרמן תמורת 5,000 דולר את הכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה של העיר בטרם נהרסה, והתגורר במרתף הכנסייה במשך חודשים אחדים. הכנסייה הפכה מאוחר יותר למרכז הקהילתי של העיר. בהמשך כהונתו רכש מחסן סמוך תמורת 2,000 דולר, הציב שתי מכולות על הגג עבור שטח מחיה נוסף ועבר לגור בו. תוכניות אחרות שיזם כללו הסבת מגרשים ריקים לפארקים וגנים, בניית מגרש הכדורסל הציבורי הראשון בעיר והקמת חווה עירונית אורגנית בשטח בן שני אקר שעובדה בידי נערים מפרויקט הנוער של בראדוק. על מנת לסייע במימון מיזמים שונים, פטרמן יצר קשרים עם ארגונים מקומיים ללא מטרות רווח, תוכנית הפיתוח הכלכלי של מחוז אלגני, ועם נציב המחוז דן אונוראטו. למשל, פטרמן סייע בהשגת מענק בן 400 אלף דולר מקרן היינץ לבניית גג ירוק, שסיפק 100 משרות בתחום הבנייה לבני נוער מקומיים בקיץ.
פטרמן הציג את בראדוק בפני הציבור האמריקאי כמקום כְּדָאִי לגור בו בשל הנדל"ן הזול יחסית. הפריחה בעיר משכה אליו תושבים מערים אחרות כגון שיקגו ופורטלנד שנמשכו מהפוטנציאל לצמיחה והתפתחות. בהשראת קריאתו של פטרמן, קבוצה של תושבים מברוקלין עברה לבראדוק והפכה כנסייה נטושה למרכז אומנות. עם זאת, הפיתוח המחודש של בראדוק עורר חששות לגבי ג'נטריפיקציה. אף על פי שפטרמן ניסה למשוך תושבים חדשים לבראדוק, שיעור האוכלוסייה עמד בסביבות 2,000 איש וחרף המקרקעין הזול, רבים מבתי המגורים אינם ראויים למחיית אדם.
בינואר 2013 אירעה תקרית בה היה מעורב פטרמן. פטרמן, לאחר ששמע את מה שלדעתו היה ירי, עקב אחרי גבר שחור לא-חמוש בשם כריס מייארס (Miyares), ועצר אותו כשהוא חמוש ברובה ציד. מייארס גרס כי הירי לכאורה שפטרמן שמע היו רקטות מים ששיגרו ילדים, בעוד פטרמן טען כי פסולת בקבוקים מסוג זה לא נמצאה. מייארס הוסיף לטעון כי פטרמן כיוון את הרובה אל חזהו בזמן שדרך את הנשק ולאחר מכן כיוון אותו לפניו. פטרמן עמד על כך שכיוון את הנשק לכיוונו הכללי של מייארס כדי להוכיח שהוא חמוש גרידא, והוסיף כי בית הבליעה היה נקי ושנצרה הייתה על מצב נצור. פטרמן טען שהוא מאמין כי "עשה את הדבר הנכון" ולא התנצל. לא הוגשו כתבי אישום נגד פטרמן או מייארס בקשר לתקרית, והאחרון מעולם לא הגיש תלונה רשמית נגד פטרמן. במהלך מסע הבחירות של פטרמן לסנאט ב-2022 העלו יריביו טענות בדבר גזענות והאשימו אותו בכך שעקב אחר מייארס בשל היותו שחור.
בחירות 2016 לסנאט האמריקאי
ב-14 בספטמבר 2015 הודיע ​​פטרמן כי יתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית מול הסנאטור הרפובליקני המכהן פט טומי. הקמפיין שלו נחשב לבעל סיכויים קלושים לניצחון נגד שני מועמדים ידועים יותר, קייטי מקגינטי וג'ו ססטק, המועמד הדמוקרטי לסנאט ב-2010. פטרמן זכה לתמיכתו של מושל מרילנד לשעבר מרטין אומאלי וגזברית מדינת פנסילבניה לשעבר ברברה האפר. מסע הבחירות של פטרמן התמקד בערכים פרוגרסיביים ובבניית תמיכה באמצעות תנועה עממית, וגרר השוואות לברני סנדרס. פטרמן היה המועמד הדמוקרטי היחיד במדינת פנסילבניה שתמך בסנדרס בעת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016. אף על פי שהמוניטין שלו בקרב כלל אוכלוסיית פנסילבניה היה ירוד, תקציב הקמפיין הנמוך ודשדושו בסקרים ערב הבחירות, הצליח פטרמן לגרוף 20% מהקולות בבחירות המקדימות. קייטי מקגינטי שהוציאה 4,312,688 דולר על הפריימריז ואשר זכתה לתמיכה מצד ברק אובמה וסנאטורים רבים, סיימה לפני חבר הקונגרס והאדמירל לשעבר ג'ו ססטק, שגייס 5,064,849 דולר, בעוד פטרמן גייס 798,981 דולר וסיים אחרון. בבחירות הכלליות ניצח טומי את מקגינטי.
סגן מושל פנסילבניה
ב-14 בנובמבר 2017 הודיע ​​פטרמן כי יתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן מושל פנסילבניה, תוך קריאת תיגר, בין היתר, על סגן המושל המכהן מייק סטאק. סטאק תוייג כאנדרדוג לאחר שהמפקח הכללי של פנסילבניה פתח בחקירה נגד סטאק בנוגע להאשמות כי התעמר בסגל שלו ובחיילי פנסילבניה. פטרמן זכה לתמיכתו של הסנאטור ברני סנדרס, ראש עיריית פיטסבורג ביל פדוטו ומושל פנסילבניה לשעבר וראש עיריית פילדלפיה אד רנדל. ב-15 במאי 2018 זכה פטרמן בפריימריז הדמוקרטי עם 38% מהקולות. פטרמן היה חלק מהכרטיס הדמוקרטי יחד עם המושל המכהן טום וולף. ב-6 בנובמבר 2018 גברו וולף ופטרמן על המועמדים הרפובליקנים סקוט וגנר וג'ף ברטוס בבחירות הכלליות.
פטרמן הושבע לתפקידו כסגן מושל פנסילבניה ב-15 בינואר 2019. אחת המשימות הראשונות שקיבל פטרמן מהמושל וולף הייתה לבחון היתכנות של לגליזציה של סמים קלים בכל פנסילבניה. פטרמן יצא לסיור ברחבי המדינה, ביקר בכל 67 מחוזות פנסילבניה, ושוחח עם תושבים על לגליזציה של מריחואנה. לאחר שסיים את סיורו פרסם דין וחשבון על ממצאיו. במפגן תמיכה בלגליזציה של מריחואנה ובקהילה הגאה, תלה פטרמן את דגל הגאווה ודגל עם עלה מריחואנה ממרפסת משרדו, המשקיפה על בירת המדינה. עם זאת, חלק מהצעת חוק כוללנית שנחתמה כחוק בידי המושל וולף אסר על הנפת דגלים בלתי-מורשים על רכוש קפיטול מדינת פנסילבניה ועובדי המדינה הסירו את הדגלים של פטרמן; למרות זאת הוא המשיך להתריס נגד החוק ולהניף את הדגלים מחוץ למשרדו.
לתפקיד סגן המושל יש מעט מאוד כוח ביצועי, אך תחת סמכותו פועלת מועצת החנינות של פנסילבניה. בתפקיד זה פעל פטרמן להגדלת שיעור ההמתקות והחנינות לאסירים ברחבי פנסילבניה. העיתון "פילדלפיה אינקוויירר" דיווח כי פטרמן ניהל את מועצת החנינות "מתוך שליחות של פעיל ולעיתים בכוח של בריון". כמו כן, עוד דווח בעיתון זה כי פטרמן איים להתמודד בבחירות נגד התובע הכללי של פנסילבניה ג'וש שפירו, שבאותו זמן תכנן ריצה לתפקיד המושל, אלא אם כן שפירו יתמוך בחנינות נוספות.
בנובמבר 2020 זכה פטרמן לסיקור עיתונאי לאומי על כך שאמר כי דונלד טראמפ "לא שונה מכל טרול אינטרנטי אקראי אחר" וכי הוא "יכול לתבוע כריך חזיר" בתגובה לאיומיו של טראמפ להגיש תביעות בפנסילבניה בטענה להונאת בחירות נרחבת במסגרת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020.
בבחירות לנשיאות 2020 בפנסליבניה ניצח ג'ו ביידן, שהוביל על טראמפ ב-81 אלף קולות. טענותיו של טראמפ בדבר הונאת בחירות הובילו לערעור משפטי על תוצאות הבחירות והתובע הכללי של טקסס, קן פקסטון, הגיש תובענה ייצוגית לביטול התוצאות בפנסילבניה כמו גם במדינות אחרות. לתביעה של פקסטון הצטרפו 18 תובעים רפובליקנים נוספים ממדינות אחרות. סגן מושל טקסס דן פטריק הגדיל להציע פרס של בן מיליון דולר לכל מי שיוכיח מקרה של הונאת בחירות במדינות הנתבעות. פטרמן הגיב לתביעה ואישר כי פנסילבניה חשפה שלושה מקרים של הונאות בחירות: בשני מקרים הצביעו שני גברים בשם אמותיהם המנוחות עבור טראמפ, ובמקרה שלישי הצביע גבר אחר בשם בנו – גם הוא לטראמפ. פטרמן בהתרסה דרש מסגן המושל פטריק לשלם מיליון עבור כל אחד מהמקרים האלה. הוא אמר שהוא גאה להכריז שטראמפ "קיבל 100% מקולות האם המתה" בפנסילבניה. הלעג של פטרמן לטענות טראמפ והרפובליקנים זכה לתשומת לב לאומית.
בחירות 2022 לסנאט של ארצות הברית
בינואר 2021 הכריז ​​פטרמן על ייסוד ועדת גישוש לקראת הבחירות לסנאט של ארצות הברית בפנסילבניה ב-2022. ב-4 בפברואר אותה שנה הגיש פטרמן הצהרת מועמדות אל ועדת הבחירות הפדרלית בה הכריז באורח רשמי על התמודדותו לסנאט של ארצות הברית, בתקווה להיבחר למושבו של הסנאטור הפורש פט טומי. ב-8 בפברואר קיים אירוע רשמי בו השיק את מסע הבחירות שלו. יריבו העיקרי של פטרמן בהבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית היה קונור לאם, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית. ועדת פעולה פוליטית שתמכה בלאם פרסמה תעמולה שתקפה את פטרמן בשל הגדרתו לכאורה כ"סוציאל-דמוקרטי"; טענה זו מצד תומכיו של לאם התבססה על מאמר ב-NPR שתיאר את פטרמן כסוציאליסט, אך העיתון "פילדלפיה אינקוויירר" הפריך זאת וקבע כי פטרמן מעולם לא הגדיר את עצמו כך במדויק. הן לאם והן מועמדים אחרים במירוץ לסנאט מתחו ביקורת נוקבת על התקרית בה דרך נשק על מתעמל אפרו-אמריקאי שלטעננתו ירה באקדח.
למרות הובלתו בסקרים רבים, זכה פטרמן לתמיכה מעטה בבחירות המקדימות. חבר בית הנבחרים המדינתי של פנסילבניה ג'ון א. קיין ציין כי היעדר תמיכות רשמיות הוא חלק מ"אישיות הזאב הבודד" של פטרמן. חברה אחרת בבית הנבחרים המדינתי, דרישה פרקר מפילדלפיה, נימקה את החוסר של טרמן בתמיכות: למעשה, האישיות הפוליטית היחידה שהביעה את תמיכתה הרשמית בפטרמן במהלך הבחירות המקדימות הייתה ראשת עיריית סקרנטון פייג' גבהרדט קוגנטי. עם זאת, לאחר זכייתו במועמדות המפלגה, התייצבה מאחוריו צמרת המפלגה הדמוקרטית ובראשה נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן ומזכירת המדינה של ארצות הברית לשעבר הילרי קלינטון
פטרמן זכה בפריימריז הדמוקרטי עם 58.7% מקולות הבוחרים, וגבר על יריבו לאם שגרף 32.4% מהקולות. פטרמן זכה בכל אחד ממחוזות פנסילבניה, כולל מחוז פילדלפיה, אך התקשה בהבטחת רוב קולות השחורים בעיר – וגרף רק 18% מהקולות ברוב הרבעים האפרו-אמריקאים בפילדלפיה. רעייתו של פטרמן, ג'יזל, נשאה נאום ניצחון בשם בעלה, שכן הוא אושפז לאחר שלקה בשבץ מוחי. ביום הבחירות המקדימות נמסר ממטה הבחירות של פטרמן כי הוא עובר ניתוח להתקנת קוצב לב עם דפיברילטור על מנת לטפל בפרפור עליות. שבועות אחדים אחר כך נמסר ממטה הבחירות שהדפיברילטור למעשה הותקן לטיפול בקרדיומיופתיה, שאובחנה לראשונה ב-2017.
קולנוע
לפטרמן יש הופעת קמע ב"עיניה התכולות", סרטם של סקוט קופר וכריסטיאן בייל שעתיד לצאת לבתי קולנוע נבחרים בארצות הברית ב-23 בדצמבר 2022, וישודר לאחר מכן ב"נטפליקס". ב-9 בדצמבר הוא העלה לטוויטר תצלום שלו מאתר הצילומים בחברת קופר ובייל, ביחד עם אשתו ג'יזל. פטרמן שיתף פעולה עם השניים בהיותו ראש העיר בראדוק בשנת 2013, בעת צילומי סרט הפשע "אחים בדם".
מעצר שגריר רומניה ברוסיה (1917)
ב-31 בדצמבר 1917, לפי הוראה של ולדימיר איליץ' לנין, נעצר שגריר רומניה ברוסיה, קונסטנטין דיאמנדי ונחבש, יחד עם חברים נוספים של המשלחת הרומנית, במצודת פטרופבלובסק, שבסנקט פטרבורג, תוך הפרת החסינות הדיפלומטית.
למחרת פנו שגרירי ארצות הברית, יפן, צרפת, שוודיה, נורווגיה, שווייץ, דנמרק, תאילנד, הרפובליקה הסינית (1912–1949), סרביה, פורטוגל, ארגנטינה, יוון, בלגיה, ברזיל, איראן, ספרד, הולנד, איטליה והאימפריה הבריטית במחאה אל משרד החוץ הסובייטי ותבעו את שחרור השגריר.
הרקע
בתקופה זו התנהלה מלחמת העולם הראשונה, מלחמה בה רומניה ורוסיה היו בנות ברית ובמהלכה היו ברומניה לא מעט יחידות צבא רוסיות. בשנת 1917 התרחשו ברוסיה שתי מהפכות, כשבאחרונה שבהן, מהפכת אוקטובר, השלטון נתפס על ידי הבושלביקים, שדגלו ביציאה מהמלחמה ועשיית שלום עם הגרמנים.
באזור שבין הערים הרומניות בקאו ורומאן, ליד מוינשט, התלקח קונפליקט בין הרגימנט הרוסי 194 מדיוויזיית 49 ובין קבוצת טאזלאו הרומנית. ב-27 בדצמבר 1917 תבעו הרומנים מהרוסים למסור את נשקם, אך הרוסים סירבו ויחד עם רגימנט 6 של חיל הרגלים הרוסי איימו להמשיך לכיוון רומאן, כדי לשחרר מנהיג בולשביקי, שנעצר שם. הרומנים פתחו בירי תותחים, היו רוסים שנפצעו, היו שברחו והיו שמסרו את נשקם - הירי היה הסיבה למעצר הדיפלומטים הרומנים.
סיום הפרשה
ביום 2 בינואר 1918 אחרי הצהריים שחררו הסובייטים את השגריר הרומני ודרשו ממנו לחתום בשם רומניה על מחילה לחיילים הרוסים שהיו מעורבים בתקרית האש. השגריר סירב לחתום ובכל זאת שוחרר, אך נאלץ ללכת ברגל עד השגרירות. החברים האחרים של המשלחת הרומנית, שנעצר, לא שוחררו בשלב זה.
זאב הדרי
זאב הדרי (וניה פומרנץ) (15 בספטמבר 1916 – 7 בנובמבר 2001) היה ממנהיגי תנועת "החלוץ" בפולין, סגן ראש המוסד לעלייה ב', מראשוני המדענים של הכור הגרעיני בדימונה, מייסד הפקולטה להנדסה גרעינית באוניברסיטת בן-גוריון ופרופסור לפיזיקה גרעינית.
ביוגרפיה
ב-1931 היה הדרי ממקימי חוות ההכשרה ע"ש ברוכוב בלודז' (יחד עם חנן מאירי).
הדרי עלה לישראל מפולין ב-1935 והצטרף כחבר לקיבוץ גבעת השלושה. בעת מלחמת העולם השנייה פעל כנציג הקיבוץ המאוחד וההסתדרות הכללית ב"משלחת הארצישראלית בקושטא" של ועד ההצלה של הסוכנות היהודית, ארגון חשאי שעסק בעזרה ליהודים שחיו תחת שלטון גרמניה הנאצית וגרורותיה. למעשה, היה חלק ממערך מבצעי לא רשמי מחוץ למערכת הממסדית, והיה כפוף לדוד בן-גוריון באמצעות טדי קולק. בפועל היו הדרי ומנחם בדר הממונים על הקשר עם יהודי הונגריה. במסגרת זו גם יצר את הקשר בין מנהיגי היישוב הארץ-ישראלי לבין יואל ברנד, מיוזמי העסקה "סחורה תמורת דם" (שמעולם לא יצאה אל הפועל), שבה בעלות הברית היו אמורות להעביר לגרמניה 10,000 משאיות מצוידות תמורת הצלת מיליון יהודים.
לאחר המלחמה גויס ב-1945 ל"מוסד לעלייה ב'" (העלייה הבלתי לגאלית). הוא מונה לסגן ראש המוסד, שאול אביגור, ישב במרכז המוסד בפריז והיה האחראי מטעמו על העלייה הבלתי לגאלית מאירופה. במסגרת תפקידו ארגן את מבצע העלייה באניית המעפילים "אקסודוס". הדרי מילא תפקיד מרכזי בעסקת הנשק הצ'כוסלובקית-ישראלית, שהייתה חיונית מאוד להצטיידות צה"ל במלחמת העצמאות. במהלך מלחמת העצמאות מילא שליחויות בצרפת שעליהן דיווח גם לבן-גוריון . התגייס לצה"ל ושירת כלוחם פשוט בחטיבת הראל, שבשורותיה נפצע.
אחרי שחרורו נפגש עם דוד בן-גוריון וסיפר לו על רצונו ללמוד בצרפת פיזיקה גרעינית, שראה בה את מקצוע העתיד. עם ברכת הדרך של בן-גוריון נסע הדרי לאוניברסיטת סורבון בפריז ללמוד פיזיקה גרעינית. כל השכלתו הממוסדת עד אז הסתכמה בלימודים ב"חדר" וב"ישיבה". כעבור חמש שנים סיים את עבודת הדוקטור שלו, חזר לישראל והיה מראשוני הפיזיקאים הגרעיניים, שהשתתפו בהקמת הקריה למחקר גרעיני (קמ"ג) בדימונה. במקביל עסק בגיוס סטודנטים צעירים ללימודי הגרעין בצרפת. הדרי היה חבר בוועדת התכנון של הכור הגרעיני (יחד עם עמוס דה-שליט וצבי ליפקין), ועבד בקמ"ג בפיתוח תחומים שונים עד לפרישתו לגמלאות. במקביל פעל להקמתה של אוניברסיטה בנגב, בבאר שבע, שלימים הייתה לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. רעיון הקמת האוניברסיטה נולד אצלו בעיקר מהגדרת הצרכים של הקריה למחקר גרעיני. לפי תפיסתו, לא ניתן היה לקיים את קמ"ג לאורך זמן מבלי לקיים אוניברסיטה באזור. הוא נמנה עם ראשי האוניברסיטה ושימש בה, במקביל לעבודתו בקמ"ג, פרופסור לפיזיקה גרעינית עד פרישתו לגמלאות.
בשנת 1976 ישב הדרי בחבר השופטים להענקת פרס ישראל לשירות חיים לקליטת עלייה.
הדרי נפטר בבאר שבע בשנת 2001 ונטמן בבית הקברות בעומר.
הנצחה
על שמו של זאב הדרי קרויות שדרות בבאר שבע ובבת חפר.
רצח אברהם שטרן (יאיר)
רצח אברהם שטרן (יאיר) היה רצח שאירע ב-12 בפברואר 1942 ב"בית יאיר" (כיום מוזיאון לח"י) בשכונת פלורנטין בתל אביב. שטרן, שהיה אז מפקד הלח"י נרצח על ידי קצין הבלשים במשטרת המנדט הבריטי ג'פרי מורטון שירה בו שלוש יריות.
רקע
אברהם שטרן ("יאיר") (23 בדצמבר 1907, י"ח בטבת ה'תרס"ח – 12 בפברואר 1942, כ"ה בשבט ה'תש"ב) היה לוחם מחתרת ומשורר יהודי, מייסדו ומפקדו הראשון של ארגון "לוחמי חרות ישראל" (לח"י). נודע גם בכינויו המחתרתי "יאיר" (על שם אלעזר בן יאיר, ממפקדי המרד הגדול נגד הרומאים ומפקד הקנאים במצדה).
שטרן, פעיל באצ"ל, עמד בשנת 1940 בראש קבוצת פורשים שהסתייגו מהתמתנות גישתו של הארגון בכל הקשור למאבק בשלטון המנדט הבריטי והתפלגו לארגון עצמאי שלימים נקרא לח"י. לכל אורך הדרך נרדפו חברי הארגון, ושטרן בראשם, בידי הבולשת הבריטית, שראתה מטרה עליונה בחיסול פעילותו. המצוד הלך והתהדק סביב שטרן, עד שבפברואר 1942 נתפס בידי אנשי הבולשת ונרצח בירייה עם לכידתו.
הימים לפני הרצח
בשלושת השבועות האחרונים לחייו התגורר שטרן בדירתם של טובה ומשה סבוראי, ברחוב מזרחי ב' (לעתיד רח' שטרן שבהמשך שד' וושינגטון) 8 בשכונת פלורנטין בתל אביב. דירתם נחשבה כפסולה מטעמי ביטחון - משה סבוראי היה אסיר נמלט באותם ימים והיה לדמות מבוקשת על ידי המשטרה. טובה סבוראי התחזתה לאישה חולה אשר בעלה נעדר לעיתים קרובות מביתם, וחיסיה שפירא, שהייתה המקשרת של שטרן, התחזתה לעוזרת של טובה, הדואגת לסידורים השוטפים של תחזוק הבית. שטרן נהג להעביר את זמנו בקריאה, בניסוח רעיונות פוליטיים שהרהר לגביהם ובמענה על דואר שקיבל בעזרת המקשרת שלו חיסיה.
לפי תאורי משפחת סבוראי, התקרב שטרן בתקופה זו אל היהדות. מאז שפורסמו תמונותיו בעיתונים ועל גבי לוחות המודעות, הוחלט שיפסיק לצאת לטיוליו הליליים על אף החושך ששרר ברחובות בתקופה זו של מלחמה. כמו כן שוּנה מקום היחבאו בתוך הבית. בכל פעם שנשמעה דפיקה על הדלת היה נכנס שטרן למטבחון, ועתה הוחלט שמוטב שייכנס לארון הבגדים וטובה סבוראי תסגור את דלת הארון אחריו. לרוני אשתו כתב באיגרת קצרה:
הרצח
ביום 12 בפברואר 1942, כ"ה בשבט ה'תש"ב, לאחר ביקורה של חיסיה שפירא השכם בבוקר, חש שטרן כי מתבוננים בביתם דרך שלבי התריס הפתוחים. טובה סבוראי שהסתירה את שטרן בדירתה סגרה את השלבים במחשבה שאלו הם בעל הבית ואשתו התולים את כביסתם על הגג, ושטרן פנה לכתיבה כהרגלו מדי יום ביומו. מספר דקות אחר כך, בשעה 9 בבוקר לערך, נשמעה דפיקה קלה בדלת. שטרן פנה ישירות לארון, וטובה ניגשה לפתוח את הדלת לאחר שסגרה את הארון אחריו. בפתח עמד הקצין הבריטי תומאס ג'יימס וילקין, ששלט היטב בשפה העברית, ביחד עם שני בלשים אנגלים. וילקין הודיע לטובה כי הגיע על מנת לקחת עמו מספר פרטי לבוש עבור משה בעלה שיעבור היום לבית הסוהר המרכזי בירושלים (משה סבוראי שכב פצוע בבית החולים לאחר שנפצע באירוע "דיזנגוף 30"). טובה נכנסה לחדר הפנימי, אספה מספר לבנים וחליפה שתלו על דלת החדר, והגישה אותם לוילקין. וילקין ניסה לפתח שיחה עם טובה באשר לפעילותו של בעלה, וכאשר זו השיבה בשלוות נפש איבד וילקין את קור רוחו ובבת אחת התפרץ ואמר כי סוף "אנשי שטרן" יהיה דומה לסופם של נרצחי "דיזנגוף 30". לשמע שמותיהם של הנרצחים השיבה טובה לקצין כי היא עוד תזכה לראות את הבריטים בורחים מהארץ. וילקין הורה לפתוח בחיפוש בתוך הבית. שני הבלשים החלו בחיפוש, ווילקין ניגש לשולחן בו ישב שטרן לפני מספר דקות וקרא את תוכן הפתקים שהיו עליו. אחד הבלשים פנה לחפש בארון הבגדים הגבוה, נתקל בגופו של שטרן ומיד משך אותו החוצה. טובה הבחינה בבלש מושיט יד אל אקדחו, קפצה ממקומה ונעמדה בין הקצין לשטרן. "לא לירות, לא לירות או שתירה בי", הפצירה טובה בבלש. וילקין הגיע מיד למשמע השיח והבחין בשטרן. כעבור מספר דקות הגיעו שני בחורים צעירים ובידם כבלים. אחד הבלשים מיהר לכבול את שטרן בעוד שאקדחו ואקדח הבלש השני מופנים אליו. מהר מאוד התמלא הבית בבלשים אנגלים. את טובה סבוראי הובילו החוצה לאחר שנערך עליה חיפוש והיא החליפה את בגדיה.
כאשר הגיע ג'פרי מורטון, הוא הורה לשטרן להתקרב לכיוון החלון. שטרן נשמע למורטון ולפתע נשמעו שלוש יריות. טובה, שהייתה בניידת משטרה מחוץ לבית ושמעה את היריות, הבינה מיד ששטרן נרצח ופרצה בזעקוות ברחוב. גופתו של שטרן הורדה לרכב הצלב האדום והלווייתו נערכה לפנות ערב בבית העלמין בנחלת יצחק שבתל אביב. אנשי משפחה ספורים נכחו בהלוויה תחת אבטחה כבדה של המשטרה הבריטית, שחששה מניסיון פעולה מצד המחתרת.
ב-14 בפברואר, יומיים לאחר הרצח, שלח מפקד "המרכז המודיעיני של המזרח התיכון" (The Middle East Intelligence Center) מכתב ברכה לארתור פרדריק ג'יילס, מפקד הבולשת הבריטית, על הריגת שטרן.
שנים רבות לאחר הרצח, מסר סרג'נט דניאל דיי לאיש הלח"י מתתיהו שמואלביץ', בשמו של השוטר טנאנט אשר היה היחיד שנותר בחדר עם מורטון ושטרן, תיאור של האירוע:
נעמי הדס לידור
נעמי הדס לידור (נולדה ב-15 במאי 1951) היא דר' לפילוסופיה מהפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב ופרופ' חבר מהמל”ג בתחום מדעי החיים הרפואה והבריאות בקריה האקדמית אונו. כיום מנהלת נעמי את "בית הספר הארצי לשיקום שילוב והחלמה בבריאות הנפש" בקריה האקדמית אונו ומרצה בתואר השני בפקולטה למקצועות הבריאות. כמו כן נעמי פיתחה, הקימה ומנהלת אקדמית של תוכנית קש"ת (קידום שיתוף ותקשורת) למשפחות.
חייה האישיים
נעמי היא בתם הבכורה של הוריה ולה אחות צעירה ב-5 שנים, דר' אורית דהן. נשואה בשנית משנת 1985 לד"ר רמי לידור הדס, כימאי אורגני במקצועו.
לנעמי שלשה ילדים: אמיר הבכור שלה ושל בעלה הראשון, מייק. נועה שהיא בתו של בן זוגה רמי, ובן שהוא בנם המשותף של נעמי ורמי מנישואיהם השניים.
לנעמי ורמי יש יחד 6 נכדים.
קריירה אקדמית
את השכלתה האקדמית רכשה נעמי באוניברסיטה תל אביב. היא בוגרת תואר ראשון בפילוסופיה וספרות עברית, למדה לימודי תעודה בריפוי בעיסוק, עשתה תואר שני בבריאות תעסוקתית בהתמחות בשיקום ובשנת 1998 קיבלה תואר דוקטור לפילוסופיה בפקולטה לרפואה. מחקרה עסק בבדיקת יעילות הטיפול הקוגניטיבי דינאמי באמצעות העשרה אינסטרומנטלית באוכלוסיית משתקמים המתמודדים עם מחלת הסכיזופרניה וחיים בקהילה.
פעילות בתחום השיקום בבריאות הנפש
פרופ' נעמי הדס לידור היא בין המובילים את תחום השיקום בבריאות הנפש בארץ. כבר בשנות ה-80 האמינה נעמי שאנשים המתמודדים עם מחלה נפשית יכולים להשתלב ולחיות חיים מלאים ומשמעותיים בקהילתם באם יינתנו להם התנאים המתאימים לכך ולשם זה פעלה רבות. בסוף שנות ה-80 הייתה נעמי, עם מספר חברים, ממקימי האגודה הישראלית לשיקום נכה הנפש בקהילה. האגודה הייתה פעילה בין השנים 1988-1995, קיימה שלושה כינוסים גדולים והוציאה ספר ראשון בעברית בנושא השיקום בבריאות הנפש, ספר שערכה ביחד עם פרופ' מקס לכמן והפסיכולוג חיים דויטש. נעמי שימשה כיו"ר האגודה באזור המרכז בין השנים 1990- 1995. פעילותה של האגודה הסתיימה עם תחילת העבודה על חקיקת "חוק שיקום נכה הנפש בקהילה" בשנת 2000.
עם חקיקת "חוק שיקום נכה הנפש בקהילה" מונתה פרופ' נעמי הדס לידור לתפקיד יו"ר המועצה הסטטוטורית הארצית לשיקום נכה הנפש בקהילה, הקימה אותה וניהלה אותה בין השנים 2001- 2006 . בשנים אלו שימשה נעמי גם כיועצת שר הבריאות בנושא חוק השיקום. במועצה השתתפו נציגים של כל משרדי הממשלה במדינה, נציגי המקצועות העוסקים בשיקום בבריאות הנפש, נציגי המתמודדים בעצמם ומשפחותיהם, דבר שלפני כן לא היה מקובל בשום מועצה אחרת של משרד הבריאות. בשנים 2002- 2004 הקימה בכנסת ביחד עם שר הבריאות וחה"כ לשעבר, הרב נסים דהן, ושותפים נוספים, את השדולה לשילוב אנשים עם מוגבלות בחברה, השדולה שיזמה לראשונה בארץ את היום הבינלאומי לזכויות אנשים עם מוגבלות. ומדי שנה ביום זה כל ועדות הכנסת עסקו בנושאים הנוגעים לשילוב של אנשים עם מוגבלויות בחברה.
קורס קש"ת
בשנת 2002 יזמה פיתחה והקימה פרופ' נעמי הדס לידור את קורס קש"ת, שהיה ראשון בארץ שיועד להורים ובני משפחה שאחד מבניה מתמודד עם מחלה נפשית. קורס קש"ת מבוסס על תורתו של פרופ' ראובן פוירשטיין ועל תפיסת ההחלמה. הקורס הוכר על ידי הביטוח הלאומי ומשרד הבריאות ונמצא כהתערבות מבוססת ראיות (Evidence Based Practice).
כ-12 מחקרים נעשו בשנים האחרונות על קורס קש"ת, מתוכם מספר תזות ודוקטורט אחד של דר' פנינה וייס שמוכיחות את יעילותו של הקורס: הרחבת התקווה והחוסן במשפחות, הרחבת רפרטואר התשובות והפתרונות שיש למשפחות בסוף הקורס, הקלה בעומס במשפחה ושיפור התקשורת במשפחה הגרעינית עם שירותי החינוך, הרפואה והשיקום בקהילה.
במשך השנים נעמי חקרה וכתבה מאמרים רבים בנושאים שונים של שיקום, שילוב, החלמה ועבודה קוגניטיבית באוכלוסיית בריאות הנפש. נעמי יזמה ביחד עם פרופ' נעמי כץ את הוצאת "כתב העת הישראלי לריפוי בעיסוק" (ה- IJOT) שיוצא משנת 1991 והייתה עורכת עמיתה שלו בשנתיים הראשונות יחד עם פרופ' נעמי כץ. כתב העת מהווה תרומה משמעותית למעמדו של מקצוע הריפוי בעיסוק בארץ.
אתרי מטלורגיית הברזל העתיקה בבורקינה פאסו
אתרי מטלורגיית הברזל העתיקה בבורקינה פאסו (צרפתית Sites de métallurgie ancienne du fer à Burkina Faso) הם מקבץ של חמישה אתרים ברחבי בורקינה פאסו הממחישים את האינטנסיביות שאפיינה את ייצוא הברזל במשך האלף השני לפנה"ס. גם אם כיום שוב לא נהוג להפיק ברזל מעפרות, לחרשי ברזל בכפרים עדיין נודע מקום חשוב באספקת מוצרים כמו גם בלקיחת חלק בטקסים שונים. בשנת 2019 הוכרזו האתרים כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
מטלורגיית ברזל עתיקה היא מלאכה שנהגה בכל רחבי יבשת אפריקה במשך אלפי שנים. התעשייה התפתחה באפריקה במשך תקופה של 2,500 שנה, והתארוך נעשה על פי רוב לפי שיירים מותכים. הממצאים מראים כי אפריקה הייתה אחד ממרכזי מטלורגיית הברזל העתיקים בעולם כולו. התעשייה התפתחה באלף הראשון לפנה"ס והורכבה משני יסודות: הראשון היה תהליך הפיכת העפרות לברזל; והשני קשור להתכת המתכת. חשיבותה של התעשייה באה לידי ביטוי במספר גדול של מכרות ישנים לכריית עפרות, אך במיוחד במספרם הגדול של בתי המלאכה שבהם נמצאו אין ספור סיגים, שיירי תנורים וזרבוביות. אף שסגנון החיים היה בעיקרו חקלאי, תקופת הברזל התאפיינה בהיווצרות היררכיה חברתית והיווצרות משלח היד החדש הקשור לברזל. בין המאות ה-7 וה-16 התפתחו במערב אפריקה כוחות פוליטיים חזקים ומשגשגים, שבמידה רבה חבו את היווצרותם להופעת הברזל. עם אלה נמנים אימפריית סונגהאי, אימפריית מאלי ואימפריית גאנה. בתקופה הקולוניאליסטית, בבורקינה פאסו הלך תהליך עיבוד הברזל ונזנח, ופינה את מקומו לייצור פלדה. כיום עיבוד ברזל הוא העיסוק היחיד שנותר מהתעשייה המטלורגית. עם זאת, מנקודת מבט חברתית לתעשייה המטלורגית הייתה השפעה על היווצרות מעמד החרשים, ששומר גם היום על חשיבותו בכפרים.
האתרים
חמשת האתרים כוללים כ-15 תנורים ניצבים, מספר בסיסי תנורים, מערומים של סיגים, מכרות ומספר שאריות של מגורים:
הופליאס איימרה
הופליאס איימרה (שם מדעי: Hoplias aimara) הוא מין של דג מים מתוקים מהמשפחה חריתאי זאב שבסדרת החריתאים החי רק בנהרות אמריקה הדרומית וגם בטרינידד.
מאפיינים
דג זה הוא הגדול שבני משפחתו ומהגדולים בבני סדרת החריתאים והוא יכול להגיע לאורך מקסימלי של 1.2 מטר ומשקל של מעל 40 קילוגרם. זהו דג שרירי בעל מבנה גלילי עם לסתות גדולות ורחבות מלאות שיניים חדות והוא מזכיר מעט זאב נהרות. צבעו שחור או חום כהה עד חום בהיר ואפור וקשקשי הבטן כסופים כשהראש בהיר יותר משאר הגוף. חלק מהפרטים בעלי פסים כהים לאורכם.
הוא טורף חזק של דגים אחרים, אותם הוא צד ממארב אך יגוון גם בחסרי חוליות ובחולייתנים נוספים. דג זה נידוג למאכל בידי תושבי הנהרות סביבו.
אמרה סקצ'י
חוסיין אמרה סקצ'י (בטורקית: Hüseyin Emre Sakçı; נולד ב-15 בנובמבר 1997) הוא שחיין טורקי, פעמיים ברציפות סגן אלוף אירופה בבריכת 25 מטר (גלאזגו 2019 וקאזאן 2021) ושיאן העולם הנוכחי (2022) במשחה ל-50 מטר חזה (בריכת 25 מטר) ובכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה שירד מתחת ל-25 שניות במשחה זה.
ביוגרפיה
סקצ'י נולד וגדל באיזמיר.
2018
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, סקוטלנד באוגוסט 2018 סיים במקום 18 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.76 שניות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין בדצמבר אותה שנה הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 25.89 שניות ובמקום 18 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 57.76 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב בתוצאה של 1:34.38 דקות, כשחיין חזה הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 25.91 שניות.
2019
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 סיים במקום 17 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.17 שניות. בשלב המוקדמות הוא קבע שיא לאומי חדש של 26.87 שניות ועלה מהמקום הרביעי לשלב חצי הגמר.
סגן אלוף אירופה (בריכת 25 מטר)
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה גלאזגו בתחילת דצמבר זכה במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חזה בשיא לאומי חדש של 25.82 שניות, אחרי ולדימיר מורוזוב מרוסיה שקבע שיא אירופה חדש של 25.51 שניות ולפני ארנו קמינחה מהולנד שקבע אף הוא שיא לאומי חדש של 25.84 שניות.
שיאן אירופה (בריכת 25 מטר)
במסגרת ליגת השחייה הבינלאומית (בריכת 25 מטר) - ISL, שנערכה בבודפשט הונגריה ב-5 בנובמבר 2020 קבע במשחה ל-50 מטר חזה שיא אירופה חדש של 25.29 שניות, 4 מאיות השנייה איטי משיא העולם.
2021
באולימפיאדת טוקיו סיים במקום 19 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.87 שניות.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה קאזאן, רוסיה בתחילת נובמבר זכה במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 25.39 שניות, אחרי איליה שימנוביץ' מבלארוס שהשווה את שיא עולם בתוצאה של 25.25 שניות, ולפני ניקולו מרטיננגי מאיטליה (25.54 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 56.25 שניות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות בדצמבר הוא סיים במקום 16 לאחר שפסל בשלב חצי הגמר. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 25.87 שניות ועלה מהמקום השני לשלב חצי הגמר. גם במשחה ל-100 מטר חזה הוא פסל, כבר בשלב המוקדמות. נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום תשיעי, במשחה ל-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:30.24 דקות, כשחיין חזה הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 58.03 שניות ובמשחה שליחים משולב 4x50 מעורב בתוצאה של 1:41.38 דקות, כשחיין חזה הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 25.23 שניות, התוצאה השנייה בטיבה באליפות.
שיאן עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות טורקיה (בריכת 25 מטר) שנערכה בגזיאנטפ ב-27 בדצמבר אותה שנה הוא קבע במשחה ל-50 מטר חזה שיא עולם חדש של 24.95 שניות, שיפור לשיא הוותיק בן 12 השנים של קמרון ואן דר בורג מדרום אפריקה 25.25 שניות ובכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה משחה זה מתחת ל-25 שניות.
אופיר זילברשטיין
ביוגרפיה
התגייס לצה"ל ועבר קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון. שימש מפקד מחלקה ומפקד פלוגה.בשנת 1998 לחם ברצועת הביטחון ונפצע במארב מחבלים ליד מוצב ריחן. בשנים 2013–2015 פיקד על גדוד 9 בחטיבה 401 ולאחר מכן כסגן מפקד חטיבה 401. בשנים 2017–2019 פיקד על חטיבת הראל. ב-2018 פורסם שימונה לסגן מפקד עוצבת הפלדה.
שלמה דרימר
רבי שלמה דרימר (ה'תק"ס, 1800 בערך – כ"ב בתשרי תרל"ג, 24 באוקטובר 1872) היה רב ופוסק הלכה, מגדולי רבני יהדות גליציה בדורו. מחבר הספרים "ישרש יעקב" על מסכת יבמות, ושו"ת "בית שלמה".
ביוגרפיה
לאחר נישואיו עסק במסחר, אך רבו של אביו, רבי חיים הגר מקוסוב, שידל אותו לעזוב את מסחרו ולהתמנות לרב. בשנת ה'תקצ"ג (1833) התמנה כרב בעיר סקולה, והחזיק במשרה זו כארבעים שנים עד פטירתו בחג שמיני עצרת, כ"ב בתשרי תרל"ג, 24 באוקטובר 1872.
פסקיו וספריו
פסקי ההלכה שלו התקבלו בכל הפזורה היהודית באירופה, כך כותב עליו הרבי חיים אלעזר שפירא ממונקאטש: "הגאון בית שלמה ז"ל, הוא מראשי עמודי ההוראה באחרונים מדור שלפנינו". וגם רבי ישראל מאיר הכהן מסתמך על פסקיו בכמה מקומות בספרו ההלכתי "משנה ברורה".
ספרו "ישרש יעקב" על מסכת יבמות הוא אחד הספרים היסודיים למסכת זו. ספר השו"ת שלו "בית שלמה" בשלושה כרכים מצוטט רבות בספרות השו"ת.
התנגד למחלוקות ומריבות בתוך הקהילה, וכך כתב לשואל לגבי הסרת צורות ופסלים של חיות מבית הכנסת:
הר מצולה
הר מצולה הוא הר המתנשא מקרקעית הים, שפסגתו נמצאת מתחת לפני הים, ולכן הוא איננו אי. הרי מצולה נוצרים בדרך כלל מהרי געש פעילים או רדומים המתנשאים בתלילות מקרקעית הים לגובה שבין 1,000 ל-4,000 מטרים. אוקיינוגרפים מגדירים אותם כמבנים נפרדים המתרוממים לגובה של לפחות 1,000 מטרים מעל לקרקעית הים. פסגות הרי המצולה נמצאות לעיתים קרובות במרחק של מאות עד אלפי מטרים מתחת לפני השטח, ומשום כך נחשבות חלק מהים העמוק.
מעריכים כי קיימים כ-100,000 הרי מצולה בכל כדור הארץ, אבל רק חלק קטן מהם נחקר. הרי מצולה קיימים בשלל צורות וגדלים, ועם זאת כולם מתנהלים על פי תבנית מובהקת של צמיחה, פעילות ומוות. בעשורים האחרונים נחקרו כמה הרי מצולה פעילים, דוגמת לואיהי בשרשרת איי הוואי.
בשל שפעת הרי המצולה הם מהווים בתי גידול לאחת מהמערכות האקולוגיות הימיות הנפוצות ביותר בעולם. פעולות גומלין בין הרי מצולה לזרמים תת-ימיים, כמו גם מיקומם גבוה במים, מושך אליהם פלנקטון, אלמוגים, דגים ויונקים ימיים. תעשיית הדיג מודעת להשפעתם המצטברת על בעלי החיים, והרי מצולה רבים הם אזורי דיג אינטנסיבי. עקב כך יש חששות מההשפעה השלילית של דיג על המערכות האקולוגיות של הרי המצולה, כמו גם מקרים מתועדים היטב של הצטמצמות הדגה, כמו למשל של דג המאכל ממים עמוקים Hoplostethus atlanticus (באנגלית orange roughy). 95% מהנזק האקולוגי נגרם מדיג ברשת מכמורת של דגי הקרקעית, המקרצפת מערכות אקולוגיות שלמות מהרי המצולה.
גאוגרפיה
אפשר למצוא הרי מצולה בכל אגן אוקייני בעולם, בתפוצה נרחבת במרחב ובגיל. טכנית מוגדר הר מצולה כהר בודד המתנשא לגובה של 1,000 מטרים ויותר מקרקעית הים, ושטח פסגתו מוגבל, הגדרה שנוסחה ב-1964. עם זאת, לא תמיד דבקים בהגדרה זו, וכמה מדענים מכירים במבנים שגובהם אינו עולה על 100 מטרים כהרי מצולה. על פי ההגדרה המחמירה ביותר יש עד כ-100,000 הרי מצולה באוקיינוסים, ועל פי ההגדרה המקלה מאוד ייתכן שיש כ-25 מיליון. עם זאת, יש הרבה מאוד הרי מצולה קטנים ועמוקים שקשה לאתר, כך שייתכן שהמספר האמיתי לא ייוודע לעולם.
מרבית הרי המצולה הם ממקור געשי, ולכן שוכנים על הקרום הימי בסמוך לרכס המרכז אוקייני, תימרת מעטפת וקשת איים. קרוב למחצית מהרי המצולה בעולם שוכנים באוקיינוס השקט, והשאר מפוזרים בעיקר לאורך האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס ההודי. בסך הכול יש יותר הרי מצולה בחצי הכדור הדרומי.
גאוכימיה והתפתחות
מרבית הרי המצולה נבנו בתהליך געשי אחד או בשני תהליכים, אם כי מקורם של כמה מהם, דוגמת מתחם הרי המצולה של האי כריסמס (Christmas Island Seamount Province) הוא בחזקת תעלומה. הרי געש בסמוך לגבולות הלוחות ורכסים מרכז-אוקייניים נבנים בהתכה בשחרור לחץ של סלע המעטפת שאז צף אל פני השטח, בעוד שהרי געש שנוצרים בסמוך לאזורי הפחתה נוצרים משום שהלוחות הנוחתים מוסיפים ללוחות המתרוממים תרכובות כימיות נדיפות המורידות את נקודת ההתכה שלהם. לתהליך היוצר את הרי הגעש יש השפעה גדולה על החומרים הנפלטים בהתפרצות. קילוחי לבה מרכס מרכז-אוקייני וגבולות לוחות הם בעיקר בזלתיים (הן תולאיטיים והן אלקליים), שבעוד שקילוחים מהרי געש שנוצרים עקב הפחתה הם בעיקר לבות קאלק-אלקליניות. בהשוואה להרי מצולה של רכס מרכז אוקייני, הלבה מהרי מצולה באזור הפחתה מכילה בדרך כלל יותר נתרן, אלקלי, ושפע תרכובות כימיות נדיפות, ופחות מגנזיום, הלבה היא צמיגה יותר ולכן ההתפרצויות של הרי געש מסוג זה עזות יותר.
מהלך חייהם של כל הרי המצולה הגעשיים מתנהל לפי אותה תבנית של צמיחה, פעילות, שקיעה ולבסוף היכחדות. השלב הראשון באבולוציה של הר המצולה הוא פעילות ראשונית של בניית המדרונות והליבה כלפי מעלה מקרקעית הים. השלב הבא הוא פעילות געשית אינטנסיבית, שבמהלכה הר הגעש החדש פולט את כמעט כל (כ-98%) נפח המאגמה הכולל שלו. הר המצולה עשוי גם לצמוח מעל פני הים והופך לאי (לדוגמה בהתפרצות של הר הגעש התת-ימי הונגה טונגה בשנת 2009). לאחר תקופה של פעילות נפיצה בסמוך לפני הים, ההתפרצויות דועכות לאט. כשתדירות ההתפרצויות הולכת ופוחתת, והר המצולה מאבד את יכולתו לתחזק את עצמו, הר הגעש מתחיל להיסחף. ולאחר שבסופו של דבר ההר הפך להר געש כבוי (לפעמים אחרי תקופת התחדשות קצרה), הוא נשחק לחלוטין עקב פעולת הגלים עליו. הרי מצולה נבנים בסביבה אוקיינית, שהיא דינמית הרבה יותר מאשר הסביבה שבה מתפתחים מקביליהם על היבשה. אחת מתוצאותיה היא השתפלות אופקית של הר המצולה כאשר הוא נע על הלוח הנוחת לעבר אזור ההפחתה. שם הוא נוחת מתחת לשולי הלוח הרוכב ובסופו של דבר נהרס, אך הוא יכול להשאיר עדות למעברו באמצעות חציבת שקערורית בקיר הנגדי של שקע ההפחתה. מרבית הרי המצולה נמצאים כבר מעבר לשלב ההתפרצות, כך שהגישה של חוקרים לקילוחים מוקדמים מוגבלת לפעילות הגעשית האחרונה.
הרי הגעש של רכסים מרכז-אוקייניים נצפו כשהם פועלים על פי תבנית מסוימת של פעילות התפרצות. תבנית זו אובחנה לראשונה בהרי המצולה אמפרור של הוואי, אבל מאוחר יותר הוכח שזהו התהליך אותו עוברים כל הרי המצולה מהסוג של רכסים מרכז-אוקייניים. במהלך השלב הראשון הר הגעש פולט בזלת מסוגים שונים, תוצאה של טמפרטורות שונות של התכת המעטפת. בשלב השני, שלב הפעיל ביותר בחייהם, פולטים הרי געש של רכסים מרכז-אוקייניים בזלת תולאיטית עד אלקלית מתונה כתוצאה מאזור התכה נרחב יותר במעטפת. שלב זה מסתיים בקילוחים אלקליים בשלהי ההיסטוריה של ההתפרצויות, כאשר הקשר בין הר המצולה ומקור הגעשיות שלו מנותק עקב תנועת הקרום. כמה הרי מצולה חווים תקופת "התחדשות" קצרה, לאחר הפסקה של מיליון וחצי עד עשרה מיליון שנים, הקילוחים הם אלקליים מאוד וכוללים קסנוליתים רבים.
גאולוגים הוכיחו בתחילת המאה ה-21 שכמה הרי מצולה הם הרי געש תת-ימיים. שתי דוגמאות הן: לואיהי באיי הוואי וואילולואו במנואה (סמואה האמריקנית]).
סוגי לבה
קילוחי הלבה הבולטים ביותר בהרי המצולה הם הקילוחים המכסים את מדרונותיהם. עם זאת, מחדרים, בצורת דייקים וסילים, מהווים חלק חשוב בצמיחה של הר המצולה. סוג הלבה הנפוץ ביותר הוא לבת כרים, המכונה כך עקב צורתה הבלתי רגילה. פחות נפוצים קילוחים משטחיים, שהרכבם זכוכית געשית המעידים על קילוחים בקנה מידה גדול הרבה יותר. במסלע של הרי מצולה במים רדודים סלעים השולטים הם סלעי משקע פירוקלסטיים. הם תוצאה של פעילות התפרצות של הרי מצולה בסמוך לפני המים, ויכולים גם להיווצר מבליה מכנית של סלע געשי קיים.
מבנה
הרי מצולה יכולים להיווצר במגוון סביבות טקטוניות, ועקב כך יש מגוון נרחב של צורות של הרי מצולה, מהר חרוטי, דרך הר שפסגתו שטוחה ועד למבנים מורכבים. חלקם נמוכים מאוד ורחבים מאוד, כדוגמת קוקו גויו (Koko Guyot) והר דטרויט. אחרים, תלולים יותר דוגמת לואיהי והר בואי (Bowie Seamount). על חלק מהרי המצולה יש סלעים קרבונטיים או משקעים כסלע חיפוי (caprock).