cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ליל ג'ון
קריירה מוזיקלית
ליל ג'ון הצליח לבסוף לפרוץ לתודעת הציבור ב-2002, עם הפצת אלבומו הרביעי "Kings of Crunk" ("מלכי הקראנק"). הסינגל הראשון ממנו "Don't Give a Fuck" ("לא שם זין") הפך במהרה ללהיט מועדונים, אך היה זה הסינגל השני "Get Low" ("תרדי למטה") שהפך את ליל ג'ון לכוכב עולה בשמי הראפ האמריקאי. הצליל המחוספס והמילים הכה סקססטיות, על סף הפארודיה, שהציג ליל ג'ון, התחבבו על באי המועדונים בארצות הברית והשיר זכה שם להצלחה במצעדים, וכן בבריטניה, ג'מייקה, גרמניה ואוסטרליה. האלבום עצמו זכה בפלטינה כפולה (מכירות של 2 מיליון עותקים בארצות הברית) ומיצב את מעמדו של ליל ג'ון כמוביל אופנתי. שנה לאחר מכן יצא לאור אלבומו החמישי "Part II" ("חלק שני"). ב-2004 הפיק יחד עם אשר את השיר "!Yeah", אשר הגיע למקום הראשון במרבית מצעדי הלהיטים בעולם ושהה שם שבועות רבים. באותה שנה הפיק ליל ג'ון את אלבומו השישי "Crunk Juice" ("מיץ קראנק").
בשנת 2009 הוציא את השיר המצליח "Shots" ביחד עם הלהקה LMFAO, השיר הצליח וקיבל הרבה תגובות.
בשנת 2012 הוציאו ליל ג'ון וLMFAO את השיר "drink".
בשנת 2014 הוציא את אחד משיריו הידועים ביותר עד כה, "Turn Down for What" ביחד עם די.ג'יי. סנייק. הווידאו קליפ לשיר זכה בתואר "ההפקה הטובה ביותר" בטקס הVMA של MTV באותה שנה.
סגנונו של ליל ג'ון
למעשה, ברוב שיריו ובשיתופי הפעולה שלו עם אמנים אחרים לילי ג'ון כלל לא שר. לרוב הוא מספק קולות רקע כדוגמת: יאא! ו-או-קיי!, אוצר המילים הכה מוגבל שהוא מפגין בשירים היווה מקור בלתי נדלה לפארודיות וחיקויים בתוכניות בידור כדוגמת סאטרדיי נייט לייב ובתוכנית של הבדרן דייב שאפל.
במהלך השנים מיצב עצמו ליל ג'ון כמוביל אופנתי בארצות הברית. סגנון לבושו הצעקני, שיניו המלאות יהלומים וזהב, ו"גביע הקראנק" - מעין גביע מתכתי משובץ אבנים טובות עמו הוא נוהג להסתובב לכל אשר ילך, הפכו אותו לתופעה שלא היה ניתן להתעלם ממנה בסצנת ההיפ הופ. בדומה לראפרים אחרים, כדוגמת פאף דדי וסנופ דוג, גם ליל ג'ון שואף להרחיב את מותג שמו ומותג ה"קראנק" אל מעבר לגבולות המוזיקה. כך לדוגמה, קווי אופנה ולבוש שלמים הנושאים את חותמתו נמכרים ברחבי ארצות הברית, עותקים של "גביע הקראנק" מוצעים למכירה ומשקה אנרגיה בשם "קראנק!!!" אף הוא משווק על ידו ב-14 מדינות בארצות הברית.
בשנת 2004 שיחק בתפקיד עצמו בקומדיה "הכל כלול" לצד קווין הארט וסנופ דוג.
אבא לרנר
אַבָּא פְּתַחְיָה לֶרְנֶר (באנגלית: Abba Ptachya Lerner; 28 באוקטובר 1903, בסרביה, האימפריה הרוסית – 27 באוקטובר 1982, טאלאהאסי, פלורידה) היה כלכלן יהודי-אמריקאי, מהחשובים ביותר במאה ה-20. נחשב לממשיכו הבולט ביותר של ג'ון מיינרד קיינס (מדמויות המפתח בתחום המאקרו-כלכלה) אשר פיתח את רעיונותיו של קיינס מתאוריה כללית לקווים מנחים ממשיים למדיניות כלכלית. יש שרואים בתאוריה המוניטרית המודרנית פיתוח של רעיונותיו.
קורות חיים
לרנר נולד ב-28 באוקטובר 1903 בבֵּסָרַבְּיָׁה שבאימפריה הרוסית, ובגיל שלוש היגר עם משפחתו לבריטניה. גדל באיסט אנד של לונדון. מגיל 16 עבד כמכונאי, מורה לעברית ואיש עסקים. ב-1929 החל את לימודיו בבית הספר לכלכלה של לונדון כתלמיד של פרידריך האייק. לרנר התגלה כעילוי על אף גילו המתקדם יחסית. בין השנים 1930 ל-1935 פרסם את מאמריו המפורסמים ביותר, אשר פרצו דרך בתחום המאקרו-כלכלה. בתקופה זו גם פיתח את "מדד לרנר" לקביעת הריכוזיות במשק. בעת שהות בת שישה חודשים בקיימברידג' ב-1934–1935 הוא נפגש עם ג'ון מיינרד קיינס, זמן קצר לפני שזה פרסם את ספרו הגדול, "התאוריה הכללית של תעסוקה, ריבית וכסף", אשר חולל מהפכה בחשיבה העולמית על מאקרו-כלכלה (ע"ע כלכלה קיינסיאנית). פגישה זו הובילה את לרנר לשינוי הפרדיגמה הכלכלית שלו, ולבסוף להגייתו של רעיון המימון הפונקציונלי. קיינס עצמו התנגד בתחילה לרעיון זה, אך לאחר מכן אימץ אותו לחלוטין.
בשנת 1930 נישא לרנר לאליס סנדק, ובשנת 1932 נולדו להם תאומים, מריון וליונל. ב-1937 עבר לרנר לארצות הברית, שם לימד באוניברסיטאות רבות, בהן ברקלי, קולומביה, קנזס סיטי, ניו סקול, אוניברסיטת רוזוולט בשיקגו (1947–1958) ואוניברסיטת מישיגן. לאחר פרישתו מברקלי כיהן כפרופסור בקווינס קולג' של אוניברסיטת העיר ניו יורק (1971–1978), ולאחר מכן באוניברסיטת המדינה של פלורידה עד מותו ב–1982. כמו כן, עבד בתאגיד Rand, המייעץ לממשל האמריקאי, היה חבר במשלחת הכלכלית של האו"ם לאירופה (1950–1951) וכיהן בתפקיד היועץ הכלכלי הראשון לממשלת ישראל (1953–1955) וכיועץ למשרד האוצר ולבנק ישראל (1955–1956).
מימון פונקציונלי
בהתבסס על קרטליזם ועקרון הביקוש האפקטיבי, לרנר פיתח את רעיון המימון הפונקציונלי. רעיון זה מציע שמימון ממשלתי צריך לפעול על פי מטרות מוגדרות. לרנר קבע כי מדיניותה הכלכלית של כל ממשלה צריכה לשים לה למטרה את התעסוקה המלאה ויציבות המחירים, ללא "כלכלה מאוזנת", שאליה הוא מתייחס למעשה כפיקטיבית. על-פי לרנר, התעסוקה המלאה היא האמצעי שדרכו יכולה לשמור הממשלה על יציבות המשק ללא אינפלציה קשה וללא מיתון. לרנר מציע לשמור על יעד זה על ידי ויסות הביקוש בשלל אמצעים פיסקליים ומוניטריים. רמת הביקוש, הן בצורת צריכה והן בצורת השקעה, היא הקובעת את רמת התעסוקה. האמצעים העומדים לרשות הממשלה לצורך שליטה על רמת הביקוש הם מסים, הלוואות מהציבור (חוב פנימי) והדפסת כסף והוצאתו כתקציב. העלאת מיסים, הגדלת ההלוואות מהציבור וקיצוץ בתקציב הן כולן דרכים להורדת הביקוש, בעוד שהורדת מיסים, החזרת הלוואות והגדלת התקציב הן דרכים להעלאת הביקוש. כך, על ידי שימוש בכל ארסנל הכלים הפיסקליים והמוניטריים, המדינה יכולה לשמור על שגשוג מתמיד ללא כל סכנה לקריסה כלכלית בשל היפר-אינפלציה, אבטלה המונית, מיתון, הגבלת ההוצאה בשל ירידה בהכנסה או שלל סיבות אחרות. לרנר קובע כי אין לקשור את ההכנסה ממסים להוצאה וההשקעה הממשלתית. המצב הרצוי שאליו צריך לכוון המימון הפונקציונלי, על פי לרנר, הוא אינפלציה מתונה.
סטארי צ'ורטוריסק
סטארי צ'ורטוריסק (באוקראינית:  Старий Чорторийськ; בפולנית: Czartorysk, צ'רטוריסק) הוא כפר במחוז ווהלין שבמערב אוקראינה, על גדת נהר סטיר, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1100, ומסוף המאה ה-14 נכלל בנחלות משפחת האצולה הפולנית צ'ארטוריסקי, אשר קראה את היישוב על שמה. מתחילת המאה ה-18 היה הכפר בבעלות משפחת רדזיוויל.
יהודי סטארי צ'ורטוריסק
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בכפר הוא משנת 1577. עם הקמת תחנת רכבת בקו סארני-קובל כ-10 ק"מ מהכפר, בסוף המאה ה-19, עברו להתגורר במתחם התחנה מספר מיהודי היישוב.
במהלך מלחמת העולם הראשונה גורשו היהודים מהכפר, ולאחר התבססות השלטון הפולני בו, הורשו לשוב אליו. בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-300 יהודים. ביישוב נולדו בין היתר הסופר היידי יונה רוזנפלד, השחקן מיכאל ואקס והכלכלנית רוז פרידמן, אשתו של זוכה פרס נובל מילטון פרידמן.
ב-24 באוגוסט 1942 חוסל הגטו שבכפר, תוך רצח כל יושביו. ב-3 בפברואר 1944 שוחרר הכפר בידי הצבא האדום. ממאות יהודי הגטו שרדו את השואה במקומות מסתור וביערות 10 אנשים.
יוחנן המטביל
יוחנן המטביל (ביוונית: Ιωάννης ο Βαπτιστής, יוֹאָנֵּס אוֹ בַּפְּטִיסְטֵס; בסורית: ܝܘܿܚܲܢܵܢ ܡܲܥܡܕ݂ܵܢܵܐ, יוֹחַנָן מַעְמְדָֿנָא; בערבית: يَحْيَى بِن زَكَرِيَّا, יַחְיַא בִּן זַכָּרִיַּא; במנדעית: ࡉࡅࡄࡀࡍࡀ ࡌࡀࡑࡁࡀࡍࡀ, יוחאנא מאסבאנא; בין 6 לפנה"ס ל-2 לפנה"ס – 36 לערך) הוא דמות המופיעה בברית החדשה. לפי המסופר, היה יהודי בן תקופת בית שני, מורה רוחני, קרוב משפחתו של ישו. הוא מתואר כמבשר בואו של ישו וכמטבילו, ומכאן כינויו. במאות הראשונות לספירה היו כתות שהאמינו ביוחנן ולא בישו. אחת מהן ששרדה עד ימינו היא כת המנדאים שהיגרה לדרום עיראק.
ייחוסו המשפחתי
יוחנן המטביל בן זכריה היה יהודי שנולד למשפחת כוהנים מיוחסת ממשמרת אביה (משמרת הכהונה השמינית בסדר המשמרות). אביו זכריה בן ישראל שירת ככוהן בבית המקדש ואמו אלישבע הייתה אף היא מזרע הכהונה, והיא ידועה כבת דודתה של מרים, אם ישו. על פי המסורת הנוצרית, יוחנן נולד וחי בכפר עין כרם הסמוך לירושלים, בו פעלה באותה עת קהילה יהודית.
הורתו ולידתו
סיפור הורתו ולידתו של יוחנן אפוף נסים, והוא שואב את עיקר פרטיו מערבוב של סיפורי מקרא שונים. כך למשל סיפור הורתו, המורכב מסיפורם של יצחק ושמשון:
משנתו ופעילותו
על פי לוקאס, פרק ג, פסוק 1, יוחנן החל את פעילותו בשנת 29, היא השנה ה-15 לשלטונו של הקיסר טיבריוס, תקופה בה היה פונטיוס פילטוס נציב יהודה והורדוס אנטיפס שליט הגליל.
יוחנן גדל במשפחת כהונה אריסטוקרטית, אך בחר לעצמו דרך חיים בלתי שגרתית, רחוקה ממעמד וסדר: הוא הסתובב בהרים ומזונו כלל חגבים ודבש בר. תודעתו האפוקליפטית התבטאה בקריאה לאנשים לחזור בתשובה לפני יום הדין הקרב ובא במילים בוטות וישירות. לדוגמה:
כחלק מתהליך ההיטהרות הטביל יוחנן את מאמיניו בנהר הירדן, ומכאן כנויו "המטביל". הוא אף הטביל את קרוב משפחתו, ישו, אירוע הנחשב למרכזי בחיי שניהם, ותיאורו הציורי מופיע רבות באמנות הדתית-נוצרית. נהוג לזהות את מקום ההטבלה של יוחנן עם בית עברה שליד קאסר אל-יהוד, כ-8 קילומטרים מצפון לים המלח.
דמותו הכריזמטית של יוחנן סחפה אחריה מאמינים רבים, אך גם עוררה את דאגתם של השלטונות הרומיים מפני "המטיף בשער" שביקש לא פעם לערער את הסדר הציבורי. הוא לא חסך את שבט לשונו מההנהגה הפרושית ומן הכהונה הצדוקית ואף מן המלך, דבר שהיה בסופו של דבר בעוכריו (להלן).
בעבר נטו חוקרים לקשור את יוחנן עם כת מדבר יהודה בקומראן, וזאת על פי הקבלות שנמצאו בין רעיונותיו בנושאי טהרה והכנה לקראת יום הדין, לבין רעיונות דומים בכתבי האיסיים במגילות מדבר יהודה. המחקר המודרני אינו מאשש טענות אלה.
אחריתו
הטטרארך הורדוס אנטיפס העריך שנשקפת סכנת מרד יהודי בשלטונו בהנהגת יוחנן. בנוסף יוחנן מתח ביקורת נוקבת מעל במות העיר על אנטיפס שנישא (בניגוד להלכה היהודית האוסרת נישואי אח לאלמנת אחיו אם ילדה לו ילדים) להרודיאס, שקודם לכן נישאה לאחיו "פיליפוס" וילדה לו ילדים (על פי יוסף בן מתתיהו, אח זה היה הורדוס ולא הטטרארך פיליפוס, וייתכן כי הבשורות מחליפות ביניהם). דבריו של יוחנן עוררו את חמתה של הרודיאס שאילצה את אנטיפס לאסור את יוחנן:
יוחנן נכלא במרתף מבצרו של הורדוס במכוור (עבר הירדן), אך לא היה בכך די להרודיאס. היא חיכתה לשעת הכושר להינקם בו, וזו הגיעה על ידי בתה שלומית ביום הולדתו של הורדוס:
סצנת עריפת ראשו של יוחנן הפכה לאחד האירועים המסופרים ביותר בתרבות הנוצרית, וזכתה ברבות הימים לביטוי רב בספרות ובאמנות; אוסקר ויילד כתב את המחזה "שלומית" (במקור "Salomé"), ששימש בסיס ללברית של אופרה באותו שם מאת ריכרד שטראוס. קטע מפורסם באופרה הוא "ריקוד שבעת הצעיפים" של שלומית, שנחשב לאחד הקטעים האירוטיים הידועים ביותר במוזיקה הקלאסית.
בספרו של יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, מופיע קטע המתייחס ליוחנן המטביל ובו כתוב כי היהודים האמינו שחורבן צבאו של הורדוס בא כעונש על כך שהרג את יוחנן. יוחנן הוצא להורג בסביבות שנת 36 לספירה.
ימי חגו
בנצרות האורתודוקסית מציינים רק את ה-7 בינואר כיומו של יוחנן הקדוש.
הנצרות הקופטית חוגגת את יום הפיכתו למרטיר ביום השני לחודש הראשון (Thout 2), כלומר ב-12 בספטמבר.
הפארק הלאומי ז'או
הפארק הלאומי ז'או (בפורטוגזית: Parque Nacional do Jaú) משתרע על פני שטח של 23,377 קמ"ר ביער האמזונאס, במדינת אמזונאס שבצפון-מערב ברזיל, כ-200 ק"מ מערבית למנאוס. הפארק, שהוא הגדול ביותר באגן האמזונאס, הוכרז ב-24 בספטמבר 1980. ב-2000, הכריז עליו אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. הכרזה זו הורחבה ב-2003, וכיום היא כוללת אזורים נוספים, תחת הכותרת אזור השימור של מרכז אמזוניה.
גאוגרפיה
הפארק שוכן על רמה שגובהה הממוצע 100 מטר מעל פני הים, דרומית-מערבית לריו נגרו. נהר ז'פורה מהווה את גבולו הצפוני. האקלים באזור טרופי, והטמפרטורה הממוצעת היא בסביבות 26°C. גשמים יורדים במשך כל ימות השנה, אך החודשים שבין דצמבר לאפריל גשומים במיוחד.
הצמחייה אופיינית ליער גשם טרופי, והיא כוללת, בין היתר, עצי אגוז ברזילאי, אפנה, ספודילה, אמאפה, אסאי ודקליים.
עולם החי בפארק כולל, בין היתר, יגוארים, פומות, אוצלוטים, יגוארונדים, נמרונים טיגריים, תחשי נהרות, לוטרות ענק, דולפיני אמזונאס, שאגנים, קופי סנאי, טפירים, צבים אדומי רגל, קיימנים שחורים, ואנקונדות. עם העופות בפארק נמנים אנפתיים, ארות ותוכיים ועם הדגים החיים במימי הנהרות שבפארק נמנים פיררוקואים, ציקלידים ופאקואים שחורים.
Christmas Gift
Christmas Gift (בעברית: מתנת חג המולד) הוא המיני-אלבום הראשון של הזמרת-יוצרת הבריטית אלכסנדרה ברק. המיני-אלבום יצא לכבוד חג המולד ב-23 בדצמבר 2012 על ידי חברת התקליטים תקליטי RCA.
רקע והפקה
לאחר שהוציאה את אלבום האולפן השני שלה Heartbreak on Hold, החליטה ברק להוציא מיני-אלבום בו תבצע שני שירי חג מולד: "לילה שקט, לילה קדוש", והשיר "Christmas Time" אותו כתבה בעצמה.
בנוסף לכך, היה המיני-אלבום לאלבום האחרון שהוציאה ברק במסגרת החוזה שלה עם תקליטי RCA.
שלמה מי-טל
שלמה מי-טל (נולד ב-10 בנובמבר 1942 כריצ'רד אלן מאלט) הוא פרופסור (אמריטוס) בפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות (לשעבר הפקולטה להנדסת תעשייה וניהול) בטכניון ועמית מחקר בכיר במוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית בטכניון. מחקריו מתמקדים בכלכלה התנהגותית, מקרו-כלכלה גלובלית, יצירתיות, יזמות וחדשנות.
ביוגרפיה
לאחר נישואיו לשרון לבוב, אז סטודנטית בדגלאס קולג', עלו בני הזוג לישראל ביולי 1967 ומי-טל התקבל כמרצה לכלכלה באוניברסיטת תל אביב. מי-טל התקדם לדרגת מרצה בכיר ופרופ' חבר באוניברסיטה, ובשנת 1979 הצטרף לפקולטה לתעשייה וניהול בטכניון כפרופ' חבר. בשנת 1995 הופקד מי-טל על הקתדרה על שם סונדהיימר בכלכלה בפקולטה.
בשנת 1998 מונה מי-טל למנהל האקדמי של TIM, בית הספר לניהול של הטכניון, והוא המשיך בתפקיד עד לסגירתו הרשמית של בית הספר בשנת 2009. ב-2003 יצא לגמלאות כפרופ' אמריטוס.
משנת 1984, במשך עשרים שנה, היה מי-טל פרופסור אורח בחודשי הקיץ בבית הספר לניהול ע"ש סלואן ב-MIT.
בשנים 1988–1987 כיהן כמנהל הרשות לתכנון לאומי וכלכלי במשרד הכלכלה והתכנון.
יחד עם אשתו שרון, מי-טל החל במחקר בתחום הכלכלה ההתנהגותית בשנות ה-70. ספרו "Minds Markets & Money: Psychological Foundations of Economic Behavior" יצא לאור על ידי Basic Books בשנת 1982. בהמשך יצא באותו הוצאה Economic Games People Play שנכתב בידי מי-טל ואשתו.
מי-טל כתב 15 ספרים, ערך שישה נוספים ופרסם מעל 80 מאמרים בז'ורנלים מקצועיים.
בשנת 1982 הקים מי-טל, יחד עם בן גלעד, את SABE – Society for Advancement of Behavioral Economics והוא חבר של כבוד ב-SABE.
מי-טל לימד קורסים בחדשנות ויזמות במשך כמה עשורים בבתי ספר שונים למנהל עסקים: בגרמניה, צרפת, ארצות הברית, דרום אפריקה, סינגפור וסין.
החל משנת 2008, מי-טל כותב טור קבוע בג'רוזלם ריפורט. הוא כותב גם מאמרים בעיתונים הכלכליים גלובס, כלכליסט ודה-מרקר.
שלמה וד"ר שרון מי-טל, שעבדה כפסיכולוגית בבית הספר במשך כ-40 שנה, מתגוררים בזכרון יעקב ולהם ארבעה ילדים.
יחסי טורקיה–פיג'י
יחסי טורקיה–פיג'י הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הטורקית לבין הרפובליקה של פיג'י.
סקירה כללית
עיקר שיתופי הפעולה שבין שתי המדינות נעשים בפורומים בינלאומיים כגון האומות המאוחדות ופורום "טיקה" בו תורמת טורקיה מכספה למען התפתחות אזור האוקיינוס השקט, בו נמצאת פיג'י. מזכר הבנות בין שתי המדינות נחתם ב-28 בספטמבר 2009 בנושא תחבורה אווירית.
מרדכי גיחון
מרדכי גיחון (16 באוגוסט 1922 – 19 בספטמבר 2016) היה ממקימי המודיעין הצבאי בצה"ל, מקים המחקר והוראת ההיסטוריה הצבאית והארכאולוגיה הקלאסית באוניברסיטת תל אביב ופרופסור בחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב.
רקע משפחתי
נחום גיכרמן, אביו של מרדכי גיחון, היה יליד העיירה שרהורוד בפודוליה שברוסיה ורצה כציוני לעלות לארץ ישראל. במלחמת העולם הראשונה חצה את הקווים לגרמניה ביחד עם קבוצת צעירים והוא אז בן 19, נתפש על ידי הגרמנים והם הושמו במחנה מעצר. ליאו סלומון, רב מברלין, שחרר את העצורים, והוא נישא לבתו של הרב, שרלוטה סלומון, שמוצא משפחתה (משפחת קלונימוס) מערי הריינוס שבגרמניה, שם היו כבר מימי הביניים, רבים מהם ראשי קהילה ורבנים נודעים. סבו של מרדכי גיחון מצד אמו זכה לשני אותות הצטיינות מקיסר גרמניה על פעולתו למען עירו וקהילתו, לא רק היהודים. דוד אמו של גיחון הוא ליאו בק, המנהיג האחרון של יהדות גרמניה לפני השואה.
שנים מוקדמות
גיחון נולד בשנת 1922 בברלין וגדל כבן יחיד בבית ששילב ערכי יהדות עם השכלה כללית מקיפה. בשנת 1934, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, עלה עם משפחתו לארץ ישראל, בה הם התיישבו בתל אביב. אביו ניהל את עיתון "ידיעות חדשות" בשפה הגרמנית,. גיחון למד בגימנסיה בן יהודה, שבה למדו יוצאי גרמניה, ולאחר מכן למד באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1940 הצטרף לארגון "ההגנה" ושירת בפלוגת הסטודנטים של החי"ש. בעקבות מלחמת העולם השנייה קטע את לימודיו והתגייס לצבא הבריטי במסגרתו לחם בשנים 1942–1946, בתחילה כחייל חי"ר בפלוגת רגלים 20 של הבאפס, בהמשך ברגימנט הארץ ישראלי ואחרי כן כלוחם חי"ר ואיש מחלקת המודיעין בגדוד הראשון של הבריגדה היהודית. בסיום המלחמה השתתף כאיש מודיעין במסגרת קבוצת הנוקמים של הבריגדה שפעלה לאיתור וחיסול של נאצים. אחרי כן היה נציג "המרכז לגולה" בהולנד. "המרכז לגולה" הוא גוף שהוקם על ידי החיילים היהודים באירופה לשיקום שארית הפליטה, מוסדות קהילה וחינוך, טיפוח התנועה הציונית, הכשרה לעלייה ארצה, ארגון וביצוע עלייה בלתי לגלית, רכש אמל"ח והברחתו לארץ ישראל.
בשובו לארץ ישראל ב-1946, המשיך ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים ארכאולוגיה, אגיפטולוגיה, היסטוריה וגאוגרפיה-היסטורית, במסלול ישיר לתואר מאסטר, כנהוג אז. הוא למד שנה ובאמצע 1947 דרש לחזור לשירות מלא ב"הגנה" והפך לקצין המודיעין של חבל ב' של ירושלים. במהלך מלחמת העצמאות הקים את המודיעין הקרבי בשתי החטיבות של ירושלים: חטיבת עציוני וחטיבת מחוז ירושלים, ובמסגרת זו היה גם מעורב בחקירת פרשת דיר יאסין. ב-1949, כשהקימו את מחלקת המודיעין במטה הכללי, נקרא גיחון להקים ולנהל את "ענף מחקר", כיום חטיבת המחקר באגף המודיעין. היה לאחד משלושת סגניו של בנימין גיבלי, ראש המחלקה. התפקיד כרך את העיבוד, ההערכה והתוצא של כל המידע אשר נאסף על ידי זרועות האיסוף של החיל ושאר סוכנויות הביון לרבות הגשת הערכת המצב השנתית עבור ראשי הצבא והממשלה. במסגרת שירותו הצבאי עבר ב-1951 קורס מפקדי גדודים (מג"דים) וסיים את המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה במחזור 1959. ב-1950 קיבל דרגת סגן-אלוף. ב-1955 הקים את בית הספר הגבוה למודיעין, שהכשיר בכירים בקהילת המודיעין הישראלית, אותו ניהל במשך שלוש שנים. בתקופה זו הקים במבצע בזק את מחלקת המודיעין של פיקוד הדרום החדש (ב-1956) והכשירה למבצע סיני. ב-1959 מונה למפקד מחלקת הקישור לכוחות זרים. שירת בצבא הקבע עד לשנת 1963. במהלך שירותו הצבאי השלים את לימודיו באוניברסיטה וקיבל תואר מוסמך (ב-1956).
באקדמיה
בשנת 1961, משאסרו את ישראל בר בעוון ריגול, נתבקש גיחון למלא את מקומו בהוראת היסטוריה צבאית בחוג להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב. משנגזר דינו של בר, מונה גיחון, יחד עם גבריאל כהן, כמופקד על הקתדרה והמגמה להיסטוריה צבאית. הוא בנה את תוכנית הלימודים והורה בתחום זה גם שנים רבות לאחר שעבר לתחום הארכאולוגיה.
כיהן כיו"ר ועדת המוזיאון של אגוד החיילים המתנדבים לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, שהוקם באביחיל (ליד המוזיאון הקיים של הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה). במסגרת זו היה אחראי על גיבוש תוכן התצוגה ולסיוע שוטף ומקיף למשרד הביטחון ולהנהלת המוזיאון בכל תחומי התצוגה. עבודה זו התנהלה במשך כשבע שנים מאז 2002 עד לפתיחת המוזיאון ביולי 2009.
כתב ערכים בשש אנציקלופדיות: "האנציקלופדיה העברית", "האנציקלופדיה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל", "האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל", "Anchor Encyclopedia" (אנציקלופדיה למדעי המקרא), "The Encyclopedia of the Dead Sea Scrolls".
עסק בייעוץ לגופים שונים כמו יועץ מדעי לפורום לירושלים המאוחדת משנת 1972 עד להפסקת פעולתו ב-1993.
מרדכי גיחון היה נשוי לחוה לבית גולדברג עד למותה בשנת 2015, ולהם שלושה ילדים. חוה עבדה עד להולדת בתה כעוזרת לבורנטית במעבדה של אביה, פרופ' עמנואל גולדברג, חתן פרס ישראל.
חברות בגופים מדעיים
בין הגופים המדעיים בהם היה גיחון חבר:
חפירותיו
מאז שנת 1968 ועד לשנת 1990 ניהל מרדכי גיחון שבע חפירות מרכזיות:
מחקריו
מחקריו של גיחון מתמקדים בארבעה תחומים:
חקר הספר הרומי, הלימס
חקר הספר הרומי עמד במשך שנים במרכז התעניינותו המחקרית של גיחון. גיחון ראה את חשיבות אזורי הספר בהיותם "אברי החושים" של כל מדינה. האימפריה הרומית הייתה מוקפת בכ-9,000 ק"מ ספר מאובטח שנועד לשטר ולסנן את המעבר בגבול בימי שלום ולהוות חגורת מגן מול פשיטות ופלישות של עממים שונים ותקיפות מדינות אויב. הייחוד בספר הישראלי שהוא גם ספר אקלימי בין המזרע והישימון ועל כן הוצרך להגנה ממוסדת מימי בית ראשון ואילך כדי למנוע את פשיטות שבטי סף המדבר. התגוננות יעילה מולם תבעה מערך לעומק. הרומאים נכנסו ביודעין למערכים ההרודיאנים וכן לביצוריהם ועוד יותר העתיקו אותם. את האסטרטגיה הזאת ואת שיטות הביצור האלה יישמו מאוחר יותר בכל אתר שהתנאים דרשו זאת. כל המסקנות האלה מבוססות על מחקריו של גיחון שהקיפו גם את החקר האדריכלי של ביצורי הלימס, משמעות התבניות של ביצורים אלה מבחינה טקטית ולוגיסטית, שיטת לוחמת ההגנה של מכלול מערכת הביצורים והגייסות בתוכה. קשר, תקשורת, תעבורה בתוך רצועת הספר, היישובים האזרחיים בה ושילובם כישובי "מיליציה" בתוך המערך וכו'. גיחון חקר את כל אלה מתוך שימת לב לשינויים שחלו במשך 600 שנות קיומו של הלימס. כך כלל ספר זה בראשיתו את פאתי יהודה הדרומיים
ובשיאו הקיף את הנגב כולו והוא הפך לפרובינציה עצמאית פלשתינה טרטיה כשדרום עבר הירדן סופח אליו. גיחון עסק גם בחקר העורף, שיישוביו היהודיים והנוכריים שולבו במערכת הגנה.
הסקר הארכאולוגי בלימס
לצורך חקר הלימס ערך גיחון סקר שהתנהל החל מ-1956 ועד ל-1970 בקצב משתנה. הוא מדד ושירטט 149 אתרים, ליקט את הקרמיקה וקבע את משמעותם הצבאית והכלכלית.
מתקנים צבאיים
בין השנים 1967 ל-1990 חפר גיחון בזו אחר זו במצודות בעין בוקק ובתמרה, במצד בצפית ובישוב של משפחות החיילים למרגלות תל מלחתה. מסקנות החפירות תרמו תרומה ניכרת למחקר הלימס הרבה מעבר להיבטים הטקטיים והאסטרטגיים. הן הקיפו תחומים החל בתפריט המזון של חיל המצב ותעסוקת הפנאי שלו ועד לכיבושן של המצודות בידי שבטי הערבים הנוודים והמוסלמים. מסקנות כל החפירות האלה שולבו בחקר קורות הלימס כמפורט לעיל.
החפירות בתמרה בשנים 1973–1976 חשפו מצודה אשר שימשה בסיס עיקרי ליחידה אשר הייתה מוצבת הצבת קבע על הלימס. המצודה הוקמה על ידי הנבטים והרומאים נכנסו אליה אחרי סיפוח הממלכה הנבטית לאימפריה. הם הוסיפו את ארבעת מגדלי העוז שבפינתה. אובחנו מגורי המפקד, המקדש היחידתי, הנשקייה, חדרי המגורים וחדרי המשמר, המטבח ועוד. ברכה מקורה רבת ממדים במרכז החצר הקטורה קלטה את מימי הגשמים מן הגבעה שבדרום, אשר במרומה נחקר מגדל משמר ותצפית, אחד מיני כמה שהקיפו את המצודה אשר הוקמה במיצר דרכים ממש. המצודה נהרסה בעטיה של המלחמה בפרסים ושוקמה באופן חפוז, לרבות הצרת שערה לקראת הפלישה הערבית-מוסלמית אשר אחריה ננטשה.
נווה בוקק
החפירות בעין בוקק חשפו למרגלות המצודה בית חרושת (officina) ליצור תכשירי רפואה ותמרוקים, אשר מתקני היצור שבו נשתמרו כמעט בשלמותם ובכך ייחודו וחשיבותו. הגילוי הזה והממצאים בתוכו אפשרו לחוקרים לשחזר בעזרת תעשיינים כימיים ופרמצבטיים (א. קראוס, ר. בלוך ועוד) ומומחה איטלקי בכיר (פרופ' דונטו, האקדמיה האיטלקית) תהליכים מקבילים של יצור תכשירים המבוססים על האפרסמון של מטעי גדות עין בוקק, צמחי מרפא ובושם נוספים, אספלט של ים המלח, תמרים ועוד. לראשונה ניתן היה להוסיף לתיאורים בכתובים ובאיורים שמן התקופה העתיקה עדות "חיה". תוצאות חפירותיו של גיחון בעין בוקק מפורטות בשני כרכים. הראשון כתוב גרמנית והשני אנגלית. עוזרו הראשי של גיחון בחפירות המצודה ובעיבוד ממצאיה היה ד"ר (לימים פרופסור) ישראל רול, ובחפירת האופיקנה ועיבוד ממצאיה ד"ר (לימים פרופ') משה פישר.
חפירות נוספות
גיחון ניהל חפירות נוספות:
חרבת עקד (1978–1983)
עקד נתגלתה כאתר מבוצר (מרכז מנהלי חשמונאי, הרודיאני) עם ביצורים חזקים בעלי עניין ללימוד תורת הקמת בנייני מגן של אותה תקופה. ביצורים אלה נהרסו במלחמת וארוס או במלחמת החורבן ושופצו בימי בר כוכבא בשיטה חפוזה אשר חוזרת על עצמה בביתר. במעבה הגבעה התגלתה מערכת ענפה של מערות מסתור תת-קרקעית מימי בר כוכבא ששימשה תחילה בסיס סתר להפתעת הרומאים ובשלהי המרד כמפלט ללוחמים. מחשיפתה ניתן היה להסיק מסקנות שונות וכדוגמה לכך שיטת הסתרת פסולת חציבת מקומות המסתור מעין הרומאים על ידי פזורה בלילות.
אמאוס (1981–1990)
באמאוס גילה גיחון מרחץ מן התקופה הרומאית והביזנטית העומד על תלו עד לכפה ולקמרונים. מצב השתמרות ייחודי זה מאפשר להסיק מסקנות חשובות באתר לגבי הרמה והיכולת של הבנאים באותו זמן ושיטותיהם. כמו כן להשלמת ההבנה של תפעול המרחצאות, הסקתם, ודרך הרחצה בהם.
מרגלות תל שלם
בעקבות הגילוי של פרופ' גדעון פרסטר, חפירה של מחנה הרומי רב הממדים מימי הדריאנוס שהניבו תוצאות חשובות להבנת מלחמת בר כוכבא, אך הופסקו מחוסר תקציב. המסקנה ההיסטורית החשובה: כיבוש המחנה בידי היהודים והריסתו ושיקומו לאחר כיבושו בחזרה (ככל הנראה על ידי הדריאנוס).
הגאוגרפיה ההיסטורית צבאית של ארץ ישראל
תחום שני של מחקריו והוראתו של גיחון הוא הגאוגרפיה הצבאית, עם דגש על ארץ ישראל. מטרת מחקריו של גיחון הייתה ללמוד ולקבוע את השפעת הנתונים הגאוגרפיים על ביטחון המדינה ומרחבה ועל הלחימה בהם החל בימי התנ"ך ואילך, בכל הרמות. מן המחקר עולה השפעת הקבע של נתונים כגון מיקום המדינה ותנאים טופוגרפיים כגון נהרות, הרים, שטח בנוי על קורותיה הביטחוניים הגאופוליטיים והצבאיים. מחקריו של גיחון התבססו על ההשוואה בין השפעת צורות טופוגרפיות על הלחימה בארץ ובעולם לאורך דברי הימים. הוא גיבש כללים לאופי השפעות אלה ולדרכים להתמודד עמהן. תורה זו מהווה פיתוח עצמאי של גיחון. באופן כללי הוא הרבה ליישם אותה בהוראה ובכתיבה, בתחום הארץ ישראלי. לדוגמה, כמה וכמה ממחקריו מתבססים על העובדה כי ארץ ישראל הייתה "ארץ הגשר" (מונח אותו טבע גיחון) בין מצרים ואפריקה, לבין קדמת אסיה, מסופוטמיה, ובדרך אנטוליה כמקשרת גם לאירופה. הנושא פורט בכתיבה ובהדרכה עבור אמ"ן ועבור בית הספר לפיקוד ומטה (פו"ם) והוקם למסלול הוראה שם.
ההיסטוריה הצבאית של ארץ ישראל
העסוק בתחום הגאוגרפיה ההיסטורית-צבאית של ארץ ישראל וביסוסו חייב מגיחון כניסה לתחום ההיסטוריה הצבאית והוביל למחקרים בהיסטוריה הצבאית עם דגש על זו המקראית וזו של בית שני, אשר הניבו מספר ניכר של פרסומים.
בית ראשון
בתחום מלחמות המקרא, מסתבר כי הקרבות למן כיבוש העי על ידי יהושע בן נון, עד כמה שהם מפורטים, משקפים לדעת גיחון מסורות של אמת בניגוד לאפוסים המזרחיים הקלאסיים ושל ימי הביניים, המתמקדים בתיאור תגרות הידיים. התיאורים המקראיים מפרטים את קרבות ההתנחלות וימי השופטים בפירוט מבצעי וטקטי על בסיס הנתונים הטקטיים הייחודיים שלא ייתכן, לדעת גיחון, שהומצאו בתקופות מאוחרות יותר. גזירה שווה הוא גוזר בנוגע לקרבות המפורטים מימי שאול ועד לימי אחאב.
במרבית הניצחונות המקראיים בולט הניצול המושכל של השטח להשגת ההפתעה וההכרעה (לדוגמה: כבוש העי, הקרב בפתחת אפק בימי אחאב). ספרי המקרא מאפשרים להסיק מסקנות לגבי ארגון, מבנה, ציוד וחימוש הצבאות, כאשר ה"עם" - כלומר כלל האומה המגויסת בעתות מלחמה מתפקדת ככל הנראה על בסיס הארגון השבטי, אשר בו גם הוקנתה המומחיות הייחודית לבני השבט, מימי הנעורים. בד בבד החלו מימי שאול גם להתקיים גופים של צבא קבע. כך הוו כל חילות הרכב, החל בזה של המלך שלמה ועד לממלכות המפולגות צבא קבע. אל מגויסי הקבע הישראליים הצטרפו חילות שכירים מגויי הים.
בית שני
בתחום תקופת הבית השני ואחריו ניתח גיחון מסכות שונות של מלחמות החורבן: מצורי יודפת וגמלא, הללו תוארו בפרוטרוט על בסיס הכתובים והממצא הארכאולוגי. קרב מגדל
וכן מצור מצדה, כאשר קריאת הטקסט היווני של יוספוס מאפשרת לתקן את תיאור החומה הפנימית אשר הפתיעה את הרומאים באופן של הכנסתה לתוך החדרים הריקים (הסוגרים) של החומה המקיפה את ראש ההר. התלבטויותיו של יוספוס בין גאוותו במעשי הגבורה המדהימים של הלוחמים היהודיים לבין שלילתו המוחלטת את המלחמה ברומאים באה לביטוי בדברי ההתפלאות וההערכה ללוחמים אשר הוא שם בפי המצביאים הרומיים לעומת כנוי הגנאי אשר בהם הוא מכנה אותם. אמינות השבחים היא מובטחת לדעת גיחון כי לא היה מעז לשים בפי אספסיאנוס וטיטוס דברים אשר לא תאמו את רוח דבריהם הלכה למעשה.
נפוליאון בארץ ישראל
מסע נפוליאון למזרח הוא ממסעותיו הפורמטיביים של גדול המצביאים בזמן החדש. מחקרו מתאר את הניסוי וההתגבשות של הרבה ממשנתו הצבאית על סמך הלקחים אשר הפיק מהלחימה כאן. מלבד זה תרגל והציג בו את כשרונותיו הארגוניים והמנהליים בגיבוש ממשל אזרחי (מלטה, מצרים) אשר באו לביטוי בבניין המדינה הצרפתית לאחר שובו ממצרים.
גיחון עמד לראשונה על הטעויות המודיעיניות של נפוליאון, אשר עם כל גאוניותו גרמו לאובדן כתריסר ימים לפני אל עריש וכתוצאה מכך הוא איחר להגיע לעכו, בירת הארץ ומושב הפחה הטורקי, בטרם הגיעו לשם האנגלים ונטלו את עיקר ההגנה על עצמם. לדעת גיחון, טעויות מודיעיניות חמורות לא פחות גרמו לכישלון התקפתו הראשונה והאחרונה על עכו שהיו להן סיכוי להצליח. כך ויתר גם על ניצול הכדורים המעופפים (המונגולופירות אשר היו עמו) כדי להפריחם ולצפות מהם על הנעשה בתוך העיר ועל מהלך ביצוריה הפנימיים.
בהיבט היהודי בולטת הגישה המהפכנית של נפוליאון במאמציו לנצל בפעם הראשונה אחר 1,500 שנה את הישות הלאומית היהודית כפקטור אקטיבי במדיניות הבינלאומית. היכרותו עם עם ישראל נעשתה כאשר פתח את שערי גטאות צפון איטליה ומיד נוצרה אהדה הדדית אשר התבטאה בין היתר בהתגייסות צעירים יהודים רבים לצבאו. כאשר תכנן את המסע למזרח יזם מפעל לגיוס היהודים לצדו על ידי הבטחת שיקומם בארץ ישראל וסיועו לשיקום בית המקדש בירושלים. למרות הדים חיוביים בכמה חוגים יהודיים לא אפשרו קוצר זמן שהותו בארץ וחוסר ההכנה הנפשית בשדרות רחבות של העם, לתוכנית נועזת זו לגמול. עם זאת, הייתה לדעת גיחון נוכחותו של נפוליאון וצבאו במצרים ובארץ ישראל קו התחלה לכל התהליכים המדיניים והחברתיים המאפיינים את המזרח התיכון לאחר מכן, לרבות התהוות התנועה הציונית. אשר לנפוליאון, גרמה השתלטותו על צרפת בשלהי 1799 למהפך ביחס להדגשת מהותו של עם ישראל כלאום. מאותה שעה נקט במדיניות של דיכוי לאומיות זו והטמעת יהודי צרפת וגרורותיה באומה הצרפתית, תוך שמירה על צביונם כעדה דתית בתוך האומה הזו.
חקרי המודיעין
דוגמה למסכות היסטוריות צבאיות נוספות אשר חקר גיחון: תולדות המודיעין ומסכות מובחרות מתוכן.
בר כוכבא וזמנו
עיסוקו המרכזי של גיחון עד מותו היה כתיבת הספר "דרך כוכב מיעקב - ספר בר כוכבא וזמנו", שכולל מחקר מעמיק ומקיף של כל היבטי הנדון בן כמה מאות דפים על בסיס חקר המקורות הראשונים ובשפתם המקורית. בין המסקנות: הצעתו ההתחלתית של הדריאנוס ליהודים להקים את ירושלים כפוליס; המסתורים מתחלקים לבסיסים התקפיים ולמסתורים לאוכלוסיית היישובים תוך כדי הלחימה; עם הגעת הדריאנוס נקיטה באסטרטגיה של הגנה משהה הבנויה על נסיגה למוצבים חדשים בטרם כיבוש קו המוצבים המחוזק; ירושלים שוחררה למשך כשנה וחצי; הפלישה הבלתי צפויה של האלנים לתוך פרתיה מנעה את הסיוע הפרתי ליהודים; בר כוכבא במפורש לא טען למשיחיות; הדריאנוס חזר לחזית של יהודה לניהול מצור ביתר. בהיבט הרומאי היה מדובר באחת המלחמות הקשות ביותר של האימפריה.
חקר אבני המיל והדרכים הרומיות
גיחון הקים ב-1976 את הוועדה לחקר אבני המייל הרומיות בישראל על פי בקשת פרופ' ג. וולזר (בזל), המתאם הבינלאומי של פרסום אבני המיל הרומיות בכרך המיוחד של אוסף הכתובות הלאטיניות (CIL) לכתובות שעל גבי ציוני דרך אלה אשר להן נודעת חשיבות רבה לחקר ההיסטוריה הרומית. גיחון הרחיב את יעוד הוועדה לחקר הדרכים הרומיות בכללן ולפרסום דרכים אלה על המסקנות ההיסטוריות הרבות אשר הוסקו בנידון. עיקר עבודת השדה, לרבות פענוח הכתובות נעשו על ידי הפרופ' בנימין איזק וישראל רול, בסיוע פרופ' משה פישר ושאר חברי המגמה לארכאולוגיה קלאסית באוניברסיטת תל אביב. אותרו, פוענחו ושוגרו לבזל עשרות רבות של אבני מיל ופורסמו שתי מערכות דרכים ראשיות (דרך לגיו בית שאן והדרכים מיפו לירושלים).
ספרים פרי עטו
בנוסף לכך פרסם כמאתיים מאמרים, מחקרים ופרקים בספרות ובכתבי העת המדעיים.
לקריאה נוספת
ספרי מי ומי
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
קנת אנגר
קנת אנגר (באנגלית: Kenneth Anger; 3 בפברואר 1927 - 11 במאי 2023) היה במאי קולנוע מחתרתי-ניסיוני אמריקני.
ביוגרפיה
אנגר נולד בקליפורניה. הוא גדל בהוליווד וכבר בילדות הושפע מאווירת הקולנוע של העיר. בין השאר למד בצעירותו בבית ספר לריקוד שבה למדה שירלי טמפל. בשנת 1935 שיחק אנגר בגרסה קולנועית של חלום ליל קיץ של הבמאי מקס ריינהרדט.
אנגר החל להסריט סרטי חובבנים כבר בגיל 11. סרטו הראשון שזכה לתפוצה היה הסרט הקצר "זיקוקין" בשנת 1947. בנוסף לעבודתו כבמאי כתב אנגר ספר בשם "הוליווד -בבל" שעסק בשערוריות בעולם הסרטים. הספר יצא לאור בשנת 1958 וזכה להצלחה גדולה.
בשנת 1967 נגנב עותק ראשוני של סרטו הקצר "עליית לוציפר" על ידי אחד מחסידי צ'ארלס מנסון. בעקבות הגניבה הודיע אנגר על פרישתו מעסקי הקולנוע. למרות זאת חזר לאחר תקופה קצרה לביים סרטים ואף השלים את עליית לוציפר.
סרטיו של אנגר עסקו לרוב בהומוסקסואליות, תורת הנסתר, אלימות, הזיות וסמלי תרבות אמריקאים.
אנגר נפטר ב-11 במאי 2023.
נתן ברנד (איש תקשורת)
נתן (ננדי) ברנד (נולד ב-21 בינואר 1964) הוא איש תקשורת, שחקן, מנחה, תסריטאי, במאי ומבקר קולנוע ישראלי. בשנים 1990–1996 היה מראשוני המנחים, התסריטאים והמנהלים של ערוץ הילדים בישראל.
ביוגרפיה
נתן (ננדי) ברנד נולד בעיר בקאו ברומניה להורים יהודים: אמו, ליה, מהנדסת כימיה, ואביו יוסף ברנד, מורה למתמטיקה. הוא עלה לישראל בגיל 6 בשנת 1970. אחרי לימודי עברית במרכז קליטה גבעת המורה, ברנד למד בבתי ספר בבת ים, בית הספר "הנשיא" והתיכון "חשמונאים" במגמה ריאלית. בצה"ל שירת כמפעיל מחשב באגף התכנון במטכ"ל.
למד שנה אחת מתמטיקה, מחשבים ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאותה תקופה החל לשמש כמבקר ג'אז של המקומון הירושלמי "כל העיר". בהמשך למד 4 שנים קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, מגמת תסריטאות.
בשנים 1990–1996 פעל נתן ברנד כקופירייטר ראשי, תסריטאי ראשי ומנחה בערוץ הילדים. היה המנחה השני בערוץ הילדים (אחרי גיליה שטרן) ובהמשך הנחה יחד עם עמוס שוב, מיכל ינאי, עודד מנשה, איתי שגב, עינת ארליך, אפרת רייטן, יעל אבקסיס ועוד. כתסריטאי ראשי יצר ברנד את התוכניות ״כדור פורח״ (כולל הטקסט לשירי הפתיחים), ״הכיתה המעופפת״ ו״האוניברסיטה הקטנה״ וכתב תסריטים למאות שידורים חיים וכתבות.
הנחה את השידור הישיר הראשון בערוץ הילדים, בימי שביתת המורים ב-1993, והיה המנחה הראשון של משחק הטלוויזיה האינטראקטיבי "הוגו". במשך כמה חודשים ניהל במשותף את ערוץ הסרטים והיה אחראי להקמת רצועת השידור "הצגה שנייה". באותה תקופה שימש גם כמבקר קולנוע בעיתון "העיר".
בשנים 1996–2000 עבד נתן ברנד כמנהל קריאטיב של "קבוצת אורפאן" הפועלת בתחום מרכזי המבקרים, המוזיאונים והתיירות. יחד עם תמרה סלם ושי אביבי יצר וכתב את סדרת "סוף העולם חלק א'", "ספישל" בשידורי קשת בבימויו של אמיר פלדמן ושיחק בה. בתוכנית השתתפו דב נבון, ארז טל, פרופ' מיכאל הרסגור, פרופ' מנחם מגד ואחרים. כתב וביים פרק בסדרה "זום" עבור הרשות השנייה בנושא "ערפדים". בפרק נצפו אנשים ששותים דם מאנשים אחרים מתוך נטיות מיניות ואמונות מיסטיות ושקוראים לעצמם "ערפדים". בפרק רואיינו מלבד ה"ערפדים" עצמם גם רופאים, פסיכיאטרים, מרפאים בעלוקות ואנשי אקדמיה החוקרים מיתולוגיה.
ברנד כתב ושיחק בעשרות תשדירים בטלוויזיה החינוכית בנושאים שונים ביניהם על השתלמות מורים והבטיחות בדרכים, בתוכניות "חםשמח", ספיישל פורים, חידון התנ"ך ועוד.
שימש כחבר מערכת, כתב והנחה את הפינה "תפריט" בתוכנית "יומן תרבות" בהנחיית יעל דן בהערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית. כמו כן שימש כמבקר קולנוע ומוזיקה בעיתונים "כל העיר" ו-"העיר". בשנים 2000–2006 עבד כקופירייטר ותסריטאי עצמאי עבור חברות רבות במשק הישראלי (קו-אופ ישראל, פיצה האט, סופר סנטר, פז). ערך תוכן, כתב וביים סרטי תדמית ומרכזי מבקרים עבור יקבי רמת הגולן, חברת החשמל, שטראוס, עלית, קוקה-קולה, הבורסה לניירות ערך, נשר, בזק, מקורות, מכללת יהודה ושומרון, עמיעד, וכו'.
ביוני 2002 התרסק עם מסוק מגובה 90 מטר בשטח מפעלי "נשר" ברמלה בעת צילומי סרט תדמית למרכז המבקרים של "נשר". נפגע חבלות מרובות בגב, צלעות, ברך ומרפקים ועבר בהמשך תהליך שיקומי. במשך תקופה קצרה ניהל בשותפות חברת מיתוג. לאחר תאונת המסוק החל לפתח עיסוק נוסף –כ VJ, CJ, אותו הוא ממשיך שנים רבות. תחילה הופיע עם להקת "איאם" ובהמשך עבד באופן קבוע במועדון ג'הפאן בערבי רגאיי, השתתף בפסטיבל האהבה בצמח, ליווה בהופעות את "התפוחים", קיד קואלה, כהן@מושון, אירועי האמנות של תל אביב, טכניקולור - סדרה לערוץ MTV ישראל בשיתוף "התדר", POV - פסטיבל צילום בינלאומי, אירועי "נופים אקוסטיים" (עם דגנית אליקים), של האתר "וואלה - סלבס", ועידת העסקים של גלובס, מפעל הפיס.
בשנת 2009–2010 ברנד עבד כמנהל קריאטיב ותוכן עבור חברה שהציעה משחקי טריוויה. ב-2013 השתתף בסרט "לרדת מהעץ".
ברדיו הוא משתתף קבוע בתוכנית הבוקר של שי ודרור בתחנת "רדיו ללא הפסקה" בפינת ביקורת סרטים "נתן ברנד אוכל סרטים", עורך ומגיש את תוכנית הג'אז "JAZZ++" בתחנת הרדיו 106FM. ערך תוכנית ג'אז "יסמין" גם ברדיו תדר. פעל המסגרת רשת Halas.am של המרכז לאמנות דיגיטלית בחולון.
הוא עורך, כותב ומגיש את סדרת התוכניות "ערפדים כבני אדם" לפי כתב-יד פרי עטו, ומלווה במוזיקה של "פאניק אנסמבל", סטינג ואחרים.
ברנד היה כותב ראשי בסדרה "מייד אין ישראל", בהפקת "מטר", האיחוד האירופי, ושידורי קשת (בימוי: גבריאל ביבליוביץ', עורכת: אדווה בלזם).
אחרי שנת 2012 הופיע ברנד גם כסטנדאפיסט והוא מעורב כפעיל למען זכויות בעלי חיים.
מיליסנט פוסט
קורות חייה
כשהייתה מליסנט בת 12, עברה אחותה אליזבת ללונדון לצורך לימודיה. מיליסנט הצעירה הרבתה לבקרה בלונדון. בשנת 1865 לקחה אותה אחותה לצפות בנאום אודות מתן זכות הצבעה לנשים, שנשא ההוגה הליברלי, ג'ון סטוארט מיל. מיליסנט הושפעה עמוקות מהנאום והפכה לאחת מתומכיו של מיל ולפעילה בקמפיין למען זכות ההצבעה. במסגרת פעילותה פגשה בפרופסור לכלכלה וחבר הפרלמנט הנרי פוסט, גם הוא ליברל ופעיל סופרג'יסטי, והשניים נישאו. לזוג נולדה בת אחת.
פוסט נפטרה בשנת 1929 כשהיא בת 82, שנה לאחר שהוענקה לנשות בריטניה זכות הצבעה כללית.
פעילות ציבורית
פוסט פעלה בתחומים רבים ומגוונים בספירה הציבורית. היא נחנה בכושר ארגון מעולה ובכישרון כתיבה. כנואמת, תוארה כנואמת לא כריזמטית, שסבלה מפחד קהל. מכשול זה לא מנע ממנה לנאום מספר פעמים בשבוע. כמו כן, נהגה, דרך קבע, לכתוב מאמרי דעה לעיתונים. פוסט רתמה את קשריה ואת קשרי בעלה בקרב אנשי אקדמיה ופוליטיקה, והשתמשה בהם רבות לקידום מטרותיה.
פוסט השקיעה מאמצים רבים בפתיחת דלתות האקדמיה בפני נשים, ובשנת 1871 הייתה שותפה להקמתו של קולג' נונהאם (Newnham) לנשים בקיימברידג' ותפקדה כחברה במועצת המנהלים שלו. על פועלה בתחום זה קיבלה בשנת 1899 תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סנט אנדרוז בסקוטלנד.
במקביל לפועלה כנשיאה של ארגון הסופרג'יזם הגדול ביותר בבריטניה, הייתה שותפה להקמתו של ארגון הסופרג'יזם הבינלאומי The International Women's Suffrage Alliance בשנת 1904, ותפקדה בו כסגנית הנשיאה. הארגון קיים עד היום בשם The International Alliance of Women, המתפקד כארגון-גג של ארגוני נשים מכל העולם, בין השאר של הארגון היהודי ויצו.
פוסט לקחה חלק בהקמתה של אגודת המשמר הלאומי ואף נבחרה לסגנית נשיא האגודה. במסגרת פעילותה באגודה קידמה את החוק נגד גילוי עריות.
מלבד עשייתה בתחום זכויות נשים, פרסמה ספרים ומאמרים, בעיקר על כלכלה, שהושפעו מתורתו של ג'ון סטוארט-מיל; הייתה פעילה בקידום מטרות פוליטיות רבות והייתה חברה במפלגה הליברל-יוניוניסטית.
בשנת 1901 עמדה בראש ועדת חקירה ממשלתית לבחינת התנאים במחנות הריכוז בדרום אפריקה במלחמת הבורים השנייה.
פעילותה כנשיאת ה-NUWSS
בשנת 1897 הפכה פוסט לנשיאת ה-NUWSS) The National Union of Women's Suffrage Societies), ארגון גג של התנועה הסופרג'יסטית. התנועה תחת מנהיגותה נקטה בקו הסברה מתון אך נחוש, הפועל בדרכי שלום. פעילותו כללה ארגון עצרות, פרסום כרזות והפצת מידע, החתמת עצומות, ארגון חוגי בית ושדלנות בפרלמנט.
עם התקדמות המאבק, החלה מתיחות פנים-ארגונית ב-NUWSS, בין הצד היוני של פוסט, לצד הנצי של הפעילה אמלין פנקהרסט, ששאפה לקדם את המאבק באמצעים מיליטנטיים יותר. בשנת 1903 התנועה התפצלה, וחלק מהארגונים פרשו והתארגנו תחת הנהגתה של פנקהרסט בארגון איגוד הנשים החברתי והפוליטי (WSPU, Women's Social and Political Union). נשות האיגוד זכו לכינוי "סופרג'טס", להבדיל מהמונח הכללי, "סופרג'יסטיות". אלה נקטו בפעולות שמטרתן לעורר פרובוקציה, חלקן היו בלתי חוקיות: הפרות סדר, שביתות רעב בזמן מעצר, הטרדה של חברי פרלמנט ושרים. בשיא המאבק פנו הסופרג'טס לפעולות אלימות יותר, כמו הצתה וונדליזם. על אף תשומת הלב הציבורית הרבה שהשיגו נשות האיגוד, הרוב הגדול של התנועה הסופרג'יסטית המשיך לזהות עצמו עם ארגון ה-NUWSS: כך, בשנת 1913, תחת ארגונה של פנקהרסט התאגדו בסך הכל כ-2,000 פעילות, ואילו תחת ארגון ה-NUWSS התאגדו כ-50,000.
פוסט, שהמשיכה לכהן כנשיאת ה-NUWSS, התנגדה בכל לבה לפעולות אלימות. היא התבטאה רבות נגד פנייה לאלימות, מתוך חשש שהדבר משווה לתנועה תדמית לא-רצינית ואירציונלית, תדמית שהייתה רווחת גם כך ביחס לנשים בחברה השמרנית של תחילת המאה ה-20. בכתביה הדגישה פוסט את הפנייה להגיון ככלי מרכזי ואפקטיבי להשגת המטרה. חשש נוסף שהביעה פוסט היה מפני פגיעה ביחסי האמון שנרקמו במאמץ רב בין נשות ה-NUWSS לחברי פרלמנט אוהדים לנושא, שלא פעם ספגו גם הם ביקורת חריפה מצד הסופרג'טס. עמדתו של ארגון ה-WSPU הייתה, שהדרך היחידה להעביר את השינוי המיוחל בחוק שיעניק לנשים זכות הצבעה, היא אימוצו על ידי הממשלה, ולא תוך שכנוע של חברי פרלמנט באופן פרטני עד להשגת רוב. לכן, מושא ההתקפה מצד הסופרג'טס נבחר פעמים רבות על רקע השתייכות מפלגתית, ולא על רקע נטייה אישית בנושא.
עם זאת, פוסט עצמה הודתה שפעולות פרובוקטיביות איגוד הנשים החברתי והפוליטי משכו תשומת לב ציבורית למאבק באופן חסר תקדים. על אף הצהרותיו הפומביות של ה-NUWSS כי אינו תומך באלימות המופגנת על ידי הסופרג'טס, הארגון מחה לא פעם נגד השימוש המופרז בכוח נגדן על ידי רשויות החוק, ולעיתים אף שיבח את אומץ לבן של הסופרג'טס באופן גלוי, אפילו אם הסתייג ממעשיהן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, הפסיק ארגון ה-WSPU את פעילותו באופן כמעט מוחלט, והפנה את משאביו לסיוע למאמצי המלחמה. ארגון ה-NUWSS בהנהגת פוסט המשיך בפעילותו. בהיותו ארגון שפועל בדרכי שלום, פעילותו לא נתפסה מבחוץ כאנטי-פטריוטית, והיות ורבים מפעיליו הגדירו עצמם פציפיסטים, לא הגיעה דרישה לחדול מפעילות מפנים. הארגון המשיך לפעול לכל אורך המלחמה, כשהוא משכיל לרתום לצורכי תעמולה את תרומתן הגדולה של נשים למאמץ המלחמתי.
מאמצים אלה נשאו פרי, ובשנת 1918 הוענקה לנשות בריטניה הנשואות מעל גיל 30 זכות הצבעה; זכות הצבעה כללית לכל אישה מעל גיל 21 הוענקה בשנת 1928.
ברית הנשים הבינלאומית למען זכות ההצבעה IWSA
ארגון ברית הנשים הבינלאומית למען זכות ההצבעה (International Woman Suffrage Alliance) הוקם ב-1904 בברלין על ידי מיליסנט פוסט, קארי צ'פמן קאט, אניטה אוגסורג ,הלן לנגה, מארי סטריט , סוזן ב. אנתוני, קתה שירמכר וסופרג'יסטיות מובילות אחרות מרחבי העולם שפעלו למען זכות הצבעה לנשים. פוסט הייתה סגנית נשיאת הברית והתנגדה להצטרפותו של איגוד הנשים החברתי והפוליטי ל-IWSA. היא התנגדה לקו המיליטנטי שהוביל האיגוד ובפגישת הברית ב-1906 היא מנעה את הצטרפות האיגוד לברית.
לאחר מתן זכות ההצבעה לנשים
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ה-NUWSS בהובלתה של פוסט המציא את עצמו מחדש. הארגון שינה את שמו לאיחוד הארגונים למען אזרחות שווה (National Union of Societies for Equal Citizenship), והוא התייחס לסדר יום חדש, שהרחיב את המאבק למען זכויות פוליטיות וכלכלית שוות לכל הנשים. פוסט פרשה מניהול ה-NUWSS בשנת 1919, אך המשיכה להיות פעילה נמרצת לקידום מגוון מטרות פוליטיות, בהן הזדמנות שווה לנשים במשרות במנהל הציבורי ושוויון מול החוק לנשים בהליכי גירושין. בנוסף, הקדישה פוסט את זמנה לכתיבת ספרים, בהם מספר ביוגרפיות על נשים מפורסמות, וספרים על תולדות המאבק.
בשנת 1925 הוענק לפוסט תואר דיים. ארגון ה-NUWSS ממשיך להיות פעיל עד היום כארגון קידום זכויות נשים בבריטניה, ובשנת 1953 שינה את שמו ל-Faucett Society כהוקרה על פועלה.
קונרד מווירצבורג
קוֹנְרַד מִוִּירְצְבּוּרְג (בגרמנית: Konrad von Würzburg; בין 1220 ל-1230 – 31 באוגוסט 1287) היה המשורר הגרמני הראשי במחצית השנייה של המאה ה-13.
עצמונה (סיני)
עצמונה היה מאחז על חוף צפון סיני, ליד היישוב חרובית באזור אל עריש. היישוב הוקם בשנת 1979, בתגובה על הכוונה לסגת מסיני ועל מנת להביע אמונה שהנסיגה לא תצא לפועל. היישוב פונה בשנת 1982, במסגרת הנסיגה מסיני.
הקמת היישוב
למקום הגיעו כמה קבוצות של מתיישבים. קבוצת הסטודנטים סל"ע, מחוגי תנועת הליכוד, ואיתם צחי הנגבי, קבוצה של תלמידים מישיבת קריית ארבע, וקבוצה של כ-20 חברי גרעין קשת, שהגיעו מרמת הגולן, כאשר מזכיר הגרעין היה חנן אשל. ראשונה הגיעה קבוצת התלמידים מישיבת קריית ארבע, שלמעשה התכוונו רק לתגבר את המתיישבים העיקריים בימים הראשונים. גם תלמידים מישיבת ימית תגברו את המקום בהתחלה. ממארגני מבצע ההתיישבות במקום היו מאיר אינדור ויהודה חזני, אנשי גוש אמונים.
המתיישבים התבססו במתחם שהוקם כשנה קודם לכן. מתחם זה היה אחד ממספר מאחזים חקלאיים שנבנו ביוזמת שר החקלאות אריאל שרון, במהלך שיחות השלום. הקמת המאחזים הוקפא לאחר שנבנו ללא החלטת ממשלה וכונו "ישובי הדמי" בתקשורת. לכן הייתה כבר קיימת במקום חצר מגודרת בגודל 15 דונמים, ובה מגדל עם מיכל מים, וכן מבנה מגורים קטן מפיברגלס. מים הובאו בצינור מהיישוב חרובית, וחשמל סופק על ידי גנרטור. יומיים אחר כך הובאו למקום שני מבנים נוספים. בתחילה לא ניסו כוחות הביטחון להפריע לפעילות במקום, אך כשהמשיכו להביא ציוד נוסף, המשטרה הזהירה כי תעצור את מי שיביא ציוד. כמו כן, הוצבו מחסומים כדי למנוע את הגישה ליישוב, אך המתנחלים הצליחו לעקוף אותם. המבנים שהובאו בימים הראשונים, היו מבנים שנלקחו משאר "ישובי הדמי", והובאו לעצמונה בעזרת מתיישבים מיישובי האזור. בימים הראשונים, ביקרה ביישוב קבוצה של חברי כנסת, ביניהם גאולה כהן ומשה שמיר, שהיו עדיין חברי הליכוד. גאולה כהן הודיעה כי תבקש ממשרד הביטחון להכיר ביישוב החדש.
המיקום הקבוע
בחול המועד פסח 1979, כארבעה שבועות לאחר הקמת היישוב, עבר היישוב למקום חדש על גבעת חול סמוך לים, כקילומטר וחצי מצפון ליישוב חרובית. מתיישבי נאות סיני וחרובית עזרו בהעברת הציוד והגנרטורים. תושבי עצמונה הודיעו כי המיקום החדש הוא מקום הקבע שלהם, והוא נוח יותר מהמיקום הראשוני. המיקום החדש של עצמונה היה, כמו המיקום הראשון, בתוך מתחם שהוקם שנה קודם לכן. לעצמונה סייעו בציוד ותקציב המינהל האזורי של פתחת רפיח "איתם" ותנועת גוש אמונים.
בהתחלה, עסקו המתיישבים בעבודה שכירה ביישובי האזור. בקיץ החלה במקום פעילות חקלאית, שכללה גן ירק בן 5 דונמים, של עגבניות, מלפפונים, אבטיחים וקישואים, וכן 100 שתילי הדרים. במקום פעלו שני טרקטורים. שאר התושבים המשיכו לעבוד ביישובי הסביבה.
תוכניות הממשלה לגבי היישוב
הממשלה אפשרה באופן לא רשמי את קיומו של היישוב, ונמנעה מלפנותו, למרות לחץ האופוזיציה והתקשורת, שטענו שקיומו של היישוב מסכן את הסכם השלום עם מצרים. כשבועיים לאחר הקמת עצמונה, נפגש מנחם בגין עם נציגי ישובי חבל ימית. כאשר נשאל על ידי נציג עצמונה, מה יעלה בגורל ההתנחלות, השיב: "עליתם ללא אישור הממשלה - ואיני רוצה לדון במצבכם כאן".
בסוף יולי 1979, במסגרת ההכנות לנסיגה מסיני, הוחלט בפגישה אצל שר החקלאות אריאל שרון, שתושבי עצמונה, יעברו למורג בגוש קטיף (ההחלטה לא הייתה על דעתם של התושבים, אך לבסוף הם אכן הגיעו ליישוב מורג).
הניסיון להקמת היישוב חצרון
כשנה לאחר הקמת היישוב, בסוף מרץ 1980, נעשה ניסיון להקים נקודה נוספת בסמוך. שם הנקודה החדשה היה "חצרון" או "עצמונה ב'". מתיישבי עצמונה ביקשו אישור מהממשל הצבאי להקים מחנה עבודה במרחק כמה מאות מטרים מהיישוב, כשהמטרה הייתה שמחנה העבודה יהפוך ליישוב חדש. הממשל הסכים לאשר הקמת מחנה עבודה, אך רק בצמוד ליישוב, ולא במקום שביקשו. במקביל, הובא לעצמונה ציוד להקמת 4 מבנים, שנרכשו בכספי תנועות המחאה. וקבוצות של צעירים שהגיעו מישיבות במקומות שונים בארץ, רצו להקים את המבנים במקום המיועד, ללא אישור, למרות התנגדות אנשי עצמונה. בניסיון הראשון נכשלה הקמת המבנים בגלל רוח חזקה שגרמה לסופת חול, וחלקי המבנים הונחו בינתיים בצידי הכביש בסמוך לעצמונה. כעבור מספר ימים, אנשי הממשל הצבאי שכרו בדואים שלקחו את חלקי המבנים והביאו אותם לתחנת המשטרה בשייח זוויד. בלילה שאחרי כן, עלו אנשי חצרון על הקרקע, כשהם מביאים איתם 3 מבנים קטנים יותר, ומציבים אותם במקום. למחרת היום, פונו המתיישבים בכח על ידי חיילי צה"ל, לאחר שסירבו להתפנות מרצון. נעצרו 33 מתיישבים, 11 מתוכם צעירות מקרית ארבע.
הפינוי
עצמונה הייתה אחת מארבעת היישובים שבהם היה ריכוז קיצוני של מתנגדי הנסיגה.
עצמונה פונתה מסיני ב-19 באפריל 1982. התושבים לא עשו כל הכנות שהן לפינוי, וסירבו אף לדבר או לחשוב מה יהיה במקרה של פינוי. ביום הפינוי עסקו התושבים ביציקת בטון של ארון הקודש של בית הכנסת ההולך ונבנה. כוחות פינוי גדולים מאוד הגיעו לעצמונה עם בוקר, כולל מספר גדול של אמבולנסים. לתושבים היה נראה שהצבא חושש מאוד מפינוי עצמונה. החשש נבע מכך שהתושבים ביישוב היו קיצוניים חדורי אידאולוגיה. תגובתם למצב לא הייתה על פי המצופה, והצבא חשש אולי מהפתעות מרות של הרגע האחרון. סוכם שהתושבים יעלו על אוטובוסים, שייקחו אותם לאן שיחליט הצבא, מלבד קבוצה קטנה של תושבים שיישארו בינתיים במקום, לשמור על ציוד, ולהמשיך בקטיף המילונים. הצבא התחייב שלא לפנות באותו יום את מבני המגורים.
לקראת ערב, לאחר תפילת מנחה עלו התושבים לשלושה אוטובוסים. לפני העלייה לאוטובוסים, נשא מזכיר היישוב, איציק אידלס, דברים בפני כל החיילים שהיו במקום. לתושבים לא היה כל מושג לאן מסיעים אותם. רק במהלך הנסיעה נודע להם שהוכן מקום עבורם בבתים ריקים, ביישוב מורג שבגוש קטיף. המקום הוכן ביוזמת ראובן רוזנבלט, ראש המועצה האזורית חוף עזה, שידע שאנשי עצמונה לא יסכימו להשתתף בשום תכנון, הנוגע למקרה של נסיגה ופינוי. למחרת הפינוי, הורשו כמה מהתושבים שכבר פונו, לחזור לעצמונה, ולהמשיך בקטיף המילונים עוד כמה ימים. המפונים שהו במורג במשך כשלושה חודשים, שבמקביל הוכנה תוכנית ליישוב ב"בדולח".
הקמת היישוב החדש בגוש קטיף
ב-6 ביולי 1982 קיבלו מפוני עצמונה לידיהם את היאחזות הנח"ל בדולח, שפונתה לשם כך על ידי הצבא ואוזרחה. בדולח קיבלה את השם "מצפה עצמונה" ובמקום התיישבו 15 משפחות ו-15 רווקים. במלאת שנה לנסיגה, נערכה ב-12 באפריל 1983 עצרת מחאה ב"מצפה עצמונה", בנוכחות השר יובל נאמן, בדרישה לחזור לסיני.
בינואר 1984 מפוני היישוב דרשו ממשרד האוצר מיליון דולר על פיצויים הפינוי. היישוב הוקם לאחר ההחלטה למתן הפיצויים למפנוי סיני ולכן לא היו זכאים לפיצוי. הקבוצה שכרה את שירותיו של עורך דין יעקב נאמן, שאיים לעתור לבג"ץ בעניין. משרד האוצר דחה את הפנייה, אולם בדק אפשרות לסייע ליישוב בדרכים אחרות. מצפה עצמונה הוגדר יישוב זמני, והמפונים קיבלו לבסוף תקציב ממשרד השיכון להקמת יישוב הקבע בסמוך, שתוכנן ל-250 משפחות. טקס חנוכת יישוב הקבע בני עצמון, כ-500 מטר מדרום ל"מצפה עצמונה" נערך ב-6 באוקטובר בנוכחות השר דוד לוי.
בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות פונה היישוב בני עצמון באוגוסט 2005, במקומו הוקם היישוב נווה בחבל שלום.
האידאולוגיה
העקרונות שהנחו את תושבי בעצמונה היו:
מורה הדרך הרוחני של עצמונה, כמו גם של יישובים אחרים באזור, היה הרב אברהם יהושע צוקרמן, מישיבת מרכז הרב. הרב הרבה להגיע ליישובים באותה תקופה, והשפעתו הייתה גדולה. בתחילת שנת תשמ"ב, הגיע הרב נחום רכל להתגורר בעצמונה, ושימש כרב היישוב.
ביקורת
דרך ההתמודדות של עצמונה, ספגה ביקורת משני כיוונים. היו שטענו שאנשי עצמונה מנותקים מהמציאות, בכך שהם ממשיכים להתנהג כאילו לא קרה דבר, גם כאשר כוחות הפינוי כבר בדרך. והיו שטענו שמאבקם חלש וחסר סיכוי, מפני שאינם מתכוונים להאבק בכוח נגד הפינוי, כשיגיע.
היו גם בעצמונה תושבים שלא הסכימו לדרך זו של מאבק, ולכן עזבו את היישוב ועברו ליישוב חצר אדר.
התפתחות היישוב
בהתחלה הייתה תחלופה גבוהה של התושבים, אך בהמשך הגיעו משפחות עם ילדים שקבעו את ביתם במקום. בשנת תשמ"א היו במקום 8 משפחות ו-11 ילדים. בסוף שנת 1981, גרו בעצמונה 15–20 משפחות.
ביישוב עצמונה היו בשלב זה כבר 15 מבנים, מהם 6 קרוואנים. לצורך הבניה הובאו חומרי בנין, במימון גוש אמונים והמינהל האזורי. בעצמונה הוקמו מבני קבע בודדים: חדר אוכל, מקווה (שנבנה במימון משרד הדתות), והתחיל להבנות בית כנסת.
במוצאי שמחת תורה, אוקטובר 1981, הגיע לעצמונה גרעין שמטרתו הייתה להקים יישוב חדש באזור. בגרעין היו 15 רווקים ורווקות ומשפחה אחת. ובחנוכה, עלה הגרעין והקים את היישוב חצר אדר.. בסוף דצמבר 1981, הוקם יישוב נוסף על חוף הים מזרחית לעצמונה, מעוז הים שמו. 10 צעירים השתכנו במבנה ששיקמו, והתכוונו לעסוק בדיג..
בחודשים האחרונים, התקיימו במקום תלמוד תורה, ובית ספר לבנות.