cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיל המשלוח העיראקי במלחמת יום הכיפורים
שליחת חיל המשלוח העיראקי
באותו היום חידשה עיראק את יחסיה הדיפלומטיים עם שכנתה ממזרח, איראן, ובכך הבטיחה שקט בגבולותיה. הכוחות היבשתיים העיראקיים היו פרושים באתרים שונים ברחבי עיראק. הוחלט שהתנועה אל חזית רמת הגולן המרוחקת תיעשה ישירות מהאתרים שבהם היו פרושים על גבי מובילי טנקים, משאיות וכלי רכב אחרים שיעשו את דרכם הלוך ושוב עד להעברת הכוח כולו.
ב-8 באוקטובר החל בתנועתו חיל המשלוח העיראקי שהיה אחד מחילות המשלוח הערביים הגדולים והמשמעותיים מבחינת השפעתם על הזירה במלחמה. הכוח העיראקי נע במהירות במטרה להצטרף לקרבות שניטשו בין השריון הסורי והשריון הישראלי, ושנטו מאז פרוץ הקרבות לטובתה של סוריה. צפוי היה שהכוחות העיראקיים ישתתפו בכיבוש רמת הגולן מישראל. ב-9 באוקטובר החלו הסורים לתבוע מידידיהם העיראקים כי יחישו את הסיוע שהובטח להם, שכן מצבם בחזית מתדרדר. גם ברית המועצות העבירה אל שר החוץ העיראקי ששהה באותו היום במוסקבה מסר תובעני לשלוח במהירות סיוע לסוריה.
ראשוני היחידות העיראקיות הגיעו לאזור דמשק ב-10 באוקטובר ונשלחו במהירות לחזית הקרבות. ב-12 באוקטובר נכנסו הכוחות העיראקים לקרב ובצהרי אותו היום נצפו לראשונה על ידי כוחות צה"ל.
בימים הבאים הלך חיל המשלוח העיראקי וגדל. משנכנסה הפסקת האש לתוקפה בחזית הצפון, כבר היה בסוריה כוח צבאי עיראקי גדול מאוד שכלל את דיוויזיה משוריינת מספר 3, דיוויזיה משוריינת 6 ושלוש חטיבות חי"ר. בסך הכל, לפי הערכות זהירות, כ-500 טנקים, 700 נגמ"שים ו-30 אלף חיילים. לפי הערכות אחרות מנה הכוח העיראקי 700 טנקים ו-60,000 חיילים. כמו כן נשלחו לסוריה שלוש טייסות מיג 21, טייסת מיג 17 ולמצרים טייסת הוקר האנטר וכן יחידות של הכוחות המיוחדים. בכוח נכללו מיטב הקצונה העיראקית הבכירה.
תנועת הכוחות העיראקים לסוריה
הדיוויזיה ה-3 החלה את תנועתה לסוריה ב-7 באוקטובר. ראשונה לנוע הייתה החטיבה הממוכנת 8, בהרכב של שלושה גדודי חי"ר ממוכן עם נגמ"שי M-113 וגדוד טנקים. החטיבה הייתה פרושה באזור רמאדי, ממערב לבגדד, כשאחד מגדודיה היה באזור שדה התעופה H-3. גדוד זה יצא על שרשראות לדמשק והיה הראשון להגיע לדמשק ב-9 באוקטובר. שאר החטיבה הגיעה לאזור דמשק ב-12 באוקטובר. החטיבה הוצבה כעתודה ויחידות שלה נשלחו לתגבר את גדודי השריון של הדיוויזיה (6 ו-12) בקרבות מול צה"ל.
אחריה נעה חטיבת השריון 12 שהייתה פרושה באזור בגדד. חטיבה 12 כלל שלושה גדודי טנקי T-54, גדוד חי"ר ממוכן וגדוד ארטילריה. לחטיבה לא הוקצו מובילים בכמות מספקת וגדוד הטנקים השלישי נאלץ להמתין לסבב השני של המובילים. ב-10 באוקטובר הגיעה החטיבה לאזור דמשק לאחר נסיעה של כ-1,350 קילומטרים.
לחטיבת השריון ה-6 של הדיוויזיה ה-3 לא נותרו מובילים, ועקב הפצרות הסורים לקדם את הכוחות העיראקים לחזית בזריזות, החלה החטיבה לנוע על זחלים. ב-13 באוקטובר, לאחר תנועה של 800 ק"מ על זחלים, הגיעה החטיבה לקרבת שדה התעופה H-3, שם עלו שני גדודי טנקים על מובילים, יחד עם שתי פלוגות חי"ר ממוכן. ב-15 באוקטובר הגיעה החטיבה לדמשק אחרי מסע מפרך, וכבר למחרת היום נכנסה לקרב במקום חטיבה 12 שנשחקה קשות באותו שלב. גדוד הטנקים השלישי של החטיבה המתין באזור H-3 למובילים נוספים והצטרף לחטיבה ב-17 באוקטובר.
חטיבת הכוחות המיוחדים הייתה מוצבת באזור כירכוך בצפון עיראק. ב-8 באוקטובר הוחל בהטסת שלושת גדודי החטיבה למערב עיראק, אולם השיירות הלוגסטיות התעכבו והחטיבה סיימה להיערך באזור H-3 רק ב-13 באוקטובר. משם נשלחו גדודי החטיבה בדירוג לחזית והגיעו אליה מ-14 באוקטובר. החטיבה השתתפה במספר התקפות על חניוני לילה, למשל בליל 16–17 באוקטובר, אך ללא השפעה ממשית על שדה הקרב.
ב-9 באוקטובר קיבלה חטיבת החי"ר 20 פקודה לנוע. החטיבה נסעה מאל-עמארה (כ-300 ק"מ מדרום-מזרח לבגדד) והגיעה לחזית ב-15 באוקטובר. החטיבה הוכפפה לדיוויזיה השלישית ונערכה להגנה בקווי הדיוויזיה.
חטיבת החי"ר ההררית 5 הייתה פרושה בצפון עיראק מול הכוחות הכורדים. ב-15 באוקטובר החלה בתנועה לסוריה, ממוסול, דרך חלב וחומס, והגיעה לאזור דמשק ב-20 לחודש. החטיבה, שיועדה ללחימה באזור הררי, תוכננה לתגבר הכוחות הסורים בהר החרמון, אולם עקב חוסר תיאום עם הסורים לא הוכנסה ללחימה על מוצב החרמון שהחל באותה עת, ונערכה באזור הכפר רימה, בשיפולי שיא החרמון.
פעילות ישראלית לשיבוש תנועת חיל המשלוח לחזית
בישראל, שניהלה קרבות בלימה כבדים בחזיתות, נתקבלו ידיעות בדבר חיל משלוח עיראקי גדול שעתיד להגיע לחזית הצפון. בשל החשש מפני החמרת המצב בחזית הוזנקו מטוסי F-4 פנטום לגיחות תצפית ליליות לאזור גבול עיראק–סוריה לאיתור שיירות צבאיות במטרה להפציץ ולבלום אותם טרם הגעתם לחזית. גיחות התצפית לא הביאו לזיהוי מרכז המאמץ של תנועת השריון העיראקי, אלא זיהו תנועה מבוזרת לאורך הצירים. בשל כך לא הותקפו הכוחות מהאוויר. ב-12 באוקטובר הונחתה סיירת צנחנים בעומק סוריה סמוך לגבול עם עיראק במטרה לפוצץ גשר שעליו נע חיל המשלוח. הכוח השמיד מספר מובילי טנקים ופוצץ את הגשר. מאמצים אלה לא בלמו באופן משמעותי את כניסת העיראקים לזירה.
כניסת הדיוויזיה ה-3 לקרב
ב-10 באוקטובר הגיעה חטיבה 12 לאזור דמשק בכוח שכלל שני גדודי טנקים וגדוד חי"ר ממוכן. לחטיבה צורף גדוד חי"ר ממוכן נוסף מחטיבה 8 שכבר הגיעה קודם לאזור. הכוח נשלח לאזור שהיה באחריות הדיוויזיה ה-5 הסורית, מול דרום רמת הגולן. ב-11 באוקטובר עברה החטיבה תחת הדיוויזיה ה-9 הסורית שהגנה בגזרה המרכזית, מול אוגדה 210 של צה"ל.
לקראת השעה 15:00 ב-12 באוקטובר החלה חטיבה 12 העיראקית במתקפה על כוחות אוגדה 210, כשהיא נעה בשני טורים: הטור המזרחי (אגד קתיבה) כלל גדוד טנקים וגדוד חי"ר ממוכן ונע צפונה לאזור נסג'. הטור המערבי (אגד אל-מועתצם) כלל גם כן שני גדודים (שריון וחי"ר) ונע לאזור תל מסחרה ותל אל מל.
אגד קתיבה נתקל בטנקי חטיבה 679 שהיו פרוסים באזור כפר נסג' ונכנס עימה לקרב שנמשך עד שעות הערב. בסיומה נבלמה ההתקדמות העיראקית, אך כניסתם לקרב חייבה את מפקד האוגדה לנר להסיג שתי חטיבות שנמצאו צפונה, בתל מרעי. האגד העיראקי הנוסף, אגד אל-מועתצם, נע ממערב ונתקל בחטיבה 205 מדרום לכפר ג'בא בסביבות השעה 19:00. בקרב שהתפתח טעה אחד הגדודים של חטיבה 205 והתערבב בין הטנקים העיראקים, עד שהצליח לבסוף לסגת. חטיבה 205 נסוגה חזרה לג'בא. מפקד אגד אל-מועתצם החליט להמשיך את תנופת ההתקפה, ולמרות חוסר בקציני קישור סורים המשיך להתקדם צפונה בחשכה.
בשעות הלילה שינה לנר את היערכות כוחותיו, וריכז את ארבע חטיבות האוגדה במארב באזור צומת מעץ – תל שער כהכנה למתקפה המתקרבת, כמו גם לצורך אספקה ותדלוק. ארבע החטיבות נערכו במעין ח' אוגדתית והמתינו לכוח העיראקי. עם עלות השחר נכנס אגד אל-מועצתם למארב האוגדתי והחל להיפגע. בשעה 7:00 הורה מפקד האגד על נסיגה והקרב הסתיים. כוחות אוגדה 210 התקדמו בעקבות הכוחות העיראקים הנסוגים ובמהלך 13 באוקטובר כבשו מחדש את כפר נסג' ותל מסחרה. חטיבה 12 ספגה אבדות כבדות ואגד אל-מועתצם נשלח אחורנית להתארגנות.
קרבות נוספים
ב-15 באוקטובר תקפה אוגדת לנר מכמה כיוונים את אזור תל ענתר-כפר שמס עליו הגנה חטיבה 12. אחר הצהריים נסוגו כוחות חטיבה 12 מתל ענתר ונערכו בכפר שמס. החטיבה איבדה לפחות 50 אחוזים מכוחה ומשלב זה והלאה לא השתתפה באופן פעיל בלחימה.
ב-16 באוקטובר נכנסה לקרב חטיבה 6, במסגרת מתקפה מתואמת עם הכוחות הירדנים והסורים. החטיבה, שכללה כ-90 טנקים, הגיעה לאזור ביום הקודם ולא הספיקה להיערך כראוי להתקפה. בשעות הבוקר יצאה חטיבה 6 למתקפה על תל ענתר, אולם היא נבלמה על ידי חטיבה 205 ובשעות אחר הצהריים נסוגה לאחר שאיבדה כרבע מכוחה. במקביל היה אמור לתקוף גם הכוח הירדני, אולם עקב חוסר תיאום יצאו הירדנים מוקדם יותר וההתקפות התבצעו בדירוג. חטיבה 40 הירדנית תקפה את תל אל-מל אולם גם היא נהדפה.
ב-19 באוקטובר יצאה הדיוויזיה ה-3 למתקפה הגדולה האחרונה על כוחות צה"ל במובלעת. חטיבת הטנקים 6 תוגברה בגדוד ממוכן מחטיבה 8 ויצאה בלילה שבין 18–19 באוקטובר להתקפה על תל ענתר. החי"ר העיראקי הצליח לתפוס את התל לפנות בוקר, אולם חטיבה 205 יצאה להתקפת נגד והצליחה לכבוש את התל בחזרה בשעות הבוקר. הקרבות על התל נמשכו במהלך היום, ובסופם נסוג הכוח העיראקי חזרה לעמדותיו. גם התקפה זו הייתה אמורה להיות מתואמת עם הירדנים, אולם בפועל החלה חטיבה 40 הירדנית את הקרב בשעות הבוקר המאוחרות, כשהיא תוקפת את תל אל-מל ותל מסחרה. הירדנים נהדפו על ידי חטיבה 4 שתפסה את התלים.
הכוחות העיראקיים עמדו להשתתף במתקפה גדולה, שתוכננה להתבצע ב-23 באוקטובר, אולם זו בוטלה נוכח החלטת מועצת הביטחון על הפסקת אש (החלטה 338). במחאה על הסכמתה של סוריה להפסיק את האש, החלו העיראקים להחזיר את כוחותיהם מסוריה החל מ-30 באוקטובר. פינוי חיל המשלוח העיראקי הסתיים בשבוע הראשון של חודש נובמבר 1973.
חיל האוויר העיראקי
עם פרוץ המלחמה מנה חיל האוויר העיראקי כ-220 מטוסים, וכמאה מתוכם נשלחו לעזרת מצרים וסוריה במלחמה. במהלך הלחימה איבד חיל האוויר העיראקי 12 טייסים וכרבע מכמות המטוסים שהשתתפו בלחימה הופלו.
סוריה
עם פרוץ המלחמה הוחלט בעיראק על העברת מטוסים לסוריה. ב-7 באוקטובר הגיעה הטייסת הראשונה לסוריה והיא הורכבה ממטוסי מיג-21. הטייסת השתלבה בהגנה האווירית על שמי סוריה, יחד עם טייסות המיג-21 הסוריות. הטייסת איבדה 5 מטוסים ושלושה טייסים.
ב-8 באוקטובר נשלחו לסוריה שתי טייסות סוחוי-7, ובהמשך נשלחה טייסת נוספת של מטוסי מיג-17. מטוסי המיג-17 והסוחוי הועסקו במשימות סיוע לכוחות היבשה עד סוף המלחמה. שלוש הטייסות איבדו 13 מטוסים ושבעה מטייסיהם נהרגו או נלקחו בשבי.
אבדות
בראשית מאי 1975 פרסמה ממשלת עיראק נתונים רשמיים על האבדות שנגרמו לחיל המשלוח העיראקי כדלקמן:
השפעת חיל המשלוח על מצב החזית
בכל ארבעת הקרבות ניצח השריון הישראלי את השריון העיראקי ואת הכוחות האחרים שחברו אליו בגזרת הלחימה (ירדניים וסורים). עם זאת, הצורך בניהול קרבות מתמשכים עם כוחות גדולים מאוד ורעננים שזרמו באופן שוטף מעיראק וירדן שחקו את כוחות השריון הישראלי וחייבו אותו להרפות מהלחץ שהפעיל על הדיוויזיות הסוריות שהיו ערוכות במרחב שבין כוחות צה"ל לבין דמשק. הצורך בהדיפה חוזרת של כוחות רעננים עיראקיים, ירדניים וסוריים עצר את תנופת הכיבוש הישראלי בעומק סוריה, ולמעשה מיום ה-12 באוקטובר ועד להפסקת האש ב-24 באוקטובר לא עלה בידו של צה"ל לכבוש מתחמים גדולים כפי ששאף, אלא להסתפק בהישגים מצומצמים בלבד.
הכוחות העיראקיים נאלצו לעבור מרחקים גדולים, לעיתים קרובות יותר מ-1,000 קילומטרים, אל החזית, ובחלק מהמקרים אף נסעו על זחליהם. לחטיבות השריון הראשונות שהגיעו (12 ו-6) לא הייתה שהות להתארגן ולהכיר את השטח, וכתוצאה מכך הוטלו לקרב בכוחות קטנים מדי ובצורה לא מאורגנת. גם בימים הבאים, כשעמדה לרשות מפקדי הצבא כוחות גדולים (דיוויזיה שלמה בתוספת מספר חטיבות חי"ר, בנוסף לחטיבה 40 הירדנית וכוחות סורים נוספים), לא הופעל הכוח באגרופי שריון ולא הצליח להדוף את כוחות אוגדה 210, על אף שכבר הייתה מותשת מהקרבות הרבים.
אלטא פייגא טייטלבוים
הרבנית אלטא פייגא טייטלבוים (ל' בניסן ה'תרע"ב, 17 באפריל 1912 - י"א בסיוון תשס"א, 2 ביוני 2001) הייתה אשתו השנייה של האדמו"ר יואל טייטלבוים מסאטמר. נולדה לרב אביגדור שפירא, האדמו"ר מצ'נסטוחוב שבפולין, נצר למשפחת המגיד מקוז'ניץ, ולגיטל, צאצאית של האדמו"ר קלונימוס קלמן הלוי מקרקא.
אלטא נישאה לאדמו"ר בי"ג אלול תרצ"ז (20 באוגוסט 1937), כשנה וחצי לאחר פטירת אשתו הראשונה בה' בשבט תרצ"ו (29 בינואר 1936). טקס הנישואין התקיים בעיר טשעבין שבגליציה. הפרש הגילאים הגבוה בינה לבין בעלה והיותה מבוגרת מבתו חיה רייזל בכעשר שנים בלבד, גרמו למתיחות בין השתיים. כשצורף בעלה האדמו"ר לרכבת קסטנר, הוכנסה אף היא לרשימה וניצלה עם נוסעי הרכבת.
נודעה כאישה חזקה, ולאחר השואה השפיעה רבות על החסידות ומוסדותיה. היא נטלה חלק פעיל בהקמתם, ביסוסם וגיוס כספים למענם. לאחר פטירתו של בעלה התנגדה למינויו של אחיינו רבי משה טייטלבוים לאדמו"ר. פינתה את ביתה הצמוד לבית המדרש של החסידות בקריית יואל שבעיירה מונרו עבור בית מדרש של פורשי החסידות המכנים עצמם בני יואל, שהיו קשורים אליה.
טייטלבוים ניהלה קרנות צדקה וחסד. כמה מוסדות תורה בארצות הברית ובישראל המקורבים לחוגי העדה החרדית ונטורי קרתא קרויים על שמה.
נפטרה בי"א בסיוון תשס"א, 2 ביוני 2001, לאחר מחלה ונקברה במונרו סמוך לקבר בעלה. לא השאירה אחריה צאצאים.
מסע
מסע הוא מעבר של נוסע בין מקומות שונים. לעיתים מסתיים המסע בחזרה לתחנת המוצא, ולעיתים תכליתו היא מעבר למקום אחר. טיול הוא מסע שנועד להנאה, לימוד ובילוי, ובדרך כלל בסופו חוזר המטייל לתחנת המוצא. משך המסע משתנה, החל ממסע קצר שמשכו נמדד בשעות, וכלה במסע ארוך הנמשך חודשים ואף שנים. בשונה מטיול, מסע עשוי להיערך כחלק מאילוץ.
הבלש קונאן
הבלש קונאן (ביפנית: 名探偵コナン - מייטאנטיי קונאן; באנגלית: Detective Conan) היא סדרת מאנגה שנוצרה על ידי גושו אאויאמה. היא פורסמה לראשונה ביפן בפברואר 1994, במגזין היפני "Shonen Sunday". הסדרה מופקת עד היום, ופורסמו מעל ל-90 כרכים שלה.
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחר הנער בן ה-17 שינאיצ'י קודו, חובב סיפורי בלשות ומעריץ של שרלוק הולמס. בזמן טיול עם ראן, חברת ילדותו, הוא נופל למלכודת, ומאולץ לבלוע גלולה אשר הופכת אותו לילד בן 7. אפילו חברו הטוב פרופסור אגאסה אינו מסוגל לעזור לו, ולקודו לא נותר אלא להתחיל את חייו מחדש בשם הבדוי קונאן אדוגאווה. עם האינטליגנציה הגבוהה והדדוקציה היוצאת מן הכלל שלו, ויחד עם חבריו החדשים, קודו, בגרסה בת ה-7 שלו, מנסה לנקות את יפן מפשע ולהחזיר לעצמו את מראהו הישן.
הרפובליקה של טאיוואן (1895)
הרפובליקה של טאיוואן (במנדרינית תקנית: 臺灣民主國, בפין-יין: Táiwān Mínzhǔguó, מילולית "המדינה הדמוקרטית של טאיוואן", בספרות ההיסטורית של שפות אירופאית רבות כדוגמת אנגלית וגרמנית מקובל להשתמש בשם "הרפובליקה של פורמוזה" ככינויה של ישות זו) הייתה רפובליקה קצרת ימים, והתקיימה כמה חודשים בשנת 1895 באי טאיוואן, בין הוויתור הרשמי של שושלת צ'ינג ששלטה בסין על האי טאיוואן לטובת האימפריה היפנית במסגרת חוזה שימונוסקי שנחתם לאחר מלחמת סין–יפן הראשונה, לבין הגעת הכוחות היפניים וקביעת ריבונות יפן באי. אף על פי שיש היסטוריונים הטוענים כי ישות זו הייתה הרפובליקה הראשונה שנוסדה ביבשת אסיה, קדמה לה הרפובליקה של לאנפנג שהוקמה על ידי עובדים סינים במערב האי בורנאו (כיום חלק מאינדונזיה), שנוסדה ב-1777.
היסטוריה
על הקמת הרפובליקה הכריזו קבוצה של פקידים בכירים וחברים באצולה המקומית מתומכי שושלת צ'ינג במטרה למנוע, כך קיוו, את השתלטות יפן על טאיוואן שעליה ויתרה סין ליפן במסגרת חוזה שימונוסקי. רובם נסו מהאי כשהיפנים פלשו. ב-24 במאי 1895 נשלח תרגום באנגלית של הצהרת העצמאות לכל השגרירויות באי, ויום אחר כך נערך טקס פומבי. טאנג ג'ינג-סונג, מושל האי מטעם שושלת צ'ינג נבחר לנשיא הרפובליקה כנגד רצונו. הממשל הצליח להנפיק בולי דואר בשם הרפובליקה. מההתחלה הבהירו המייסדים של הרפובליקה שפעולותיהם נעשו מתוך נאמנות לשושלת צ'ינג והכריזו כי הם יעלו מס למדינת צ'ינג.
ב-29 במאי נחתו הכוחות היפנים הראשונים סמוך לעיר הנמל קילונג (Keelung) שבצפון האי, וב-3 ביוני כבשו אותה. למחרת נמלטו הנשיא טאנג ג'ינג-סונג וסגנו גְ'יוֹ פֶנְג-גְ'יָה לסין היבשתית. בסוף יוני התאספו שארית התומכים ברפובליקה בטאינאן, בירת האי דאז, ובחרו בלְיוֹ יוּ'נְג- פֿוּ כנשיא השני. הקרבות בין היפנים לבין תומכי הרפובליקה נמשכו עד סוף אוקטובר, אז כבשו היפנים את טאינאן. זמן קצר אחר כך נמלט הנשיא ליו ליבשת ובכך נגמרה ההיסטוריה בת 184 הימים של הרפובליקה.
למרות הדמיון בשמות, נוהגים חסידים מודרניים של הרפובליקה של טאיוואן (שהם חלק מהתנועה לעצמאות טאיוואן) לדחות כל קשר בין השניים, ובכך הם אינם טוענים לתחיית ישות זו או שהם מתייחסים לעצמם כאל צאצא מדיני של תנועה זו. הסיבה לכך היא שהרפובליקה הראשונה של טאיוואן הוקמה מתוך הבעת נאמנות לממשל שושלת צ'ינג בעוד שחסידים מודרניים של הרפובליקה של טאיוואן רוצים בניתוק הקשר עם סין היבשתית.
הצהרת העצמאות
להלן קטע מתוך הצהרת העצמאות של הרפובליקה של טאיוואן, תוך השמטת הערות המבזות את היפנים:
גארי ברתיני
גַאָרִי בֶּרְתִינִי (Gary Bertini; 1 במאי 1927 – 17 במרץ 2005) היה מנצח, מורה, מוזיקאי ומלחין ישראלי, יליד בסרביה, חתן פרס ישראל למוזיקה לשנת תשל"ח (1978).
ילדותו וצעירותו
גארי ברתיני נולד בשם שלמה גוֹלֶרְגַנְט (Golergant) בשנת 1927 בבריצ'בה (Briceva), כפר יהודי שבבסרביה (אז חלק מרומניה, כיום יישוב ברפובליקת מולדובה). הוא היה בנם של קלמן אהרון גולרגנט, שנודע כק.א. ברתיני, משורר עברי, מתרגם, מורה ופעיל ציוני, וברתה, לבית לכט, רופאה. השם ברתיני נבחר על ידי אביו כשם עט, איתו חתם על שירים שכתב לאשתו, ברתה.
בילדותו עברה המשפחה לעיר סורוקה, בה שימש אביו כמנהל בית הספר התיכון היהודי של רשת "תרבות". בזמן השואה, עת היה נער, נשלח יחד עם רבים מיהודי בסרביה לגטאות ומחנות טרנסניסטריה שבדרום-מערב אוקראינה. בתקופת הגירוש נותק מהוריו, וחזר ופגש אותם רק לאחר תום המלחמה. ברתיני עלה יחד עם הוריו לארץ ישראל בסוף שנת 1946.
בצעירותו הוא למד נגינה בכינור ובפסנתר, ואת לימודיו המוזיקליים החל ברתיני בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב (1951-1947) אצל מרדכי סתר, גאורג זינגר ואחרים, והמשיך בלימודיו בקונסרבטוריון של מילאנו באיטליה (1948) ולאחר מכן בשנים 1951–1954 בקונסרבטואר וב"אקול נורמאל דה מוזיק" בפריז.
פעילותו המוזיקלית בישראל ובעולם
ברתיני הלחין מוזיקה לעשרות הצגות תיאטרון בישראל (ביניהן "פונדק הרוחות", "כנרת כנרת", "פאוסט", "ירמה" ו"הלילה השנים עשר"). כמנצח עודד הזמנת יצירות מקוריות וניצח על ביצועי בכורה רבים, לרבות שלוש אופרות מאת יוסף טל, "לקול הזכרונות" מאת מרק קופיטמן, "תיקון חצות" מאת מרדכי סתר. בשנת 1963 ניצח על המוזיקה שהלחין עדן פרטוש לסרט בירושלים של דוד פרלוב. בשנת 1975 לבקשתו של רולף ליברמן ניצח על הפקה מחודשת של האופרה "אריאן וכחול הזקן" מאת פול דיקא באופרה של פריז. הסימפוניות של מאהלר היו אהובות עליו במיוחד, וסדרת התקליטורים בניצוחו על יצירות אלה (EMI Classics 40238) זכתה לשבחי הביקורת. הרפרטואר המועדף עליו כלל יצירות כמו הסימפוניה התשיעית ומיסה סולמניס מאת בטהובן, הרקוויאמים של מוצרט, ורדי, כמו כן קללת פאוסט מאת ברליוז, רקוויאם המלחמה מאת בריטן, כל יצירותיו של מאהלר, יצירות רבות מן המאה ה-20, לרבות מאת דריוס מיו, איגור סטרווינסקי, ג'ורג' ליגטי ואחרים. פרט לסימפוניות של מהלר, הקליט ברתיני את הסימפוניות של בטהובן עם תזמורת האופרה בג'נובה, את האורטוריה "אברהם ויצחק" מאת סטרבינסקי, עם דיטריך פישר-דיסקאו.
בשנות ה-70 הנחה את סדרת תוכניות הטלוויזיה "מוזיקה בתיאטרון", בה הדגים את תפקידה של המוזיקה במחזות מסוגים שונים; את הסבריו ליוו קטעי מחזות בהשתתפות שחקני תיאטרון ונגנים.
בשנת 1978 זכה בפרס ישראל למוזיקה. באיטליה זכה פעמיים בפרס מבקרי המוזיקה: ב-1995 כמנצח השנה וב-1998 כמנצח האופראי הטוב ביותר. בשנת 2000 זכה בפרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים והקדיש את הכסף למימון השתלמויות של מנצחים ישראלים צעירים.
באחרית ימיו, עבד גארי על הפקת האופרה "מסע אל תום האלף", לפי מחזהו של א"ב יהושע, ומוזיקה שכתב יוסף ברדנשווילי. תקוותו הייתה לנצח על האופרה, אך הוא הלך לעולמו טרם הופעת הבכורה.
ברתיני נפטר ב-17 במרץ 2005 בגיל 78, ונקבר בבית העלמין בכפר ויתקין. הותיר אחריו אישה, רוזט, שתי בנות ונכדים.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (26 בדצמבר 1194 – 13 בדצמבר 1250) לבית שטאופן (הוהנשטאופן) היה אחד השליטים הבולטים בימי הביניים. דמותו הייחודית הייתה שנויה במחלוקת בין בני דורו והיא ממשיכה לעורר מחלוקות בקרב חוקרים והיסטוריונים מאז ועד היום. פרידריך נודע כפטרון וכתומך המדעים והאמנויות - איש אשכולות, שהצליח לשלב בין המזרח המוסלמי והמערב הנוצרי.
פרידריך היה בנם של היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וקונסטנצה מסיציליה. מאביו ירש את הזכות (על ידי בחירת אלקטורים) לשבת על כס קיסר האימפריה הרומית הקדושה כיורש העצר של בית הוהנשטאופן. בנוסף לתואר זה, נשא פרידריך גם בתארים של מלך ירושלים, איטליה, בורגונדיה וסיציליה.
פרידריך השני עמד במרכזה של סדרת עימותים עם הכס הקדוש. הסכסוכים נסובו על אינטרסים מנוגדים באיטליה ועל מאבקי שליטה וכוח בין הרשות החילונית לכנסייה. שיאם של עימותים אלו היה בנידוי שהוטל על הקיסר שלוש פעמים על ידי האפיפיור. האפיפיור גרגוריוס התשיעי אף הרחיק לכת וכינה אותו אנטיכריסט. עימותים אלו הובילו, בסופו של דבר, לקיצו של בית הוהנשטאופן ולהתפוררות האימפריה.
בהיסטוריה של ארץ ישראל ידוע פרידריך השני כמי שעמד בראש מסע הצלב השישי, מסע צלב ללא קרבות, שבו חזרה ירושלים לשלטון הצלבנים בתום משא ומתן עם הסולטאן המצרי.
לידתו ומות אביו
פרידריך נולד ב-26 בדצמבר 1194. אמו קונסטנצה, בשלבים האחרונים להריונה, הייתה בדרכה דרומה לאורך קו החוף האיטלקי אל בעלה הקיסר היינריך השישי בסיציליה. עם התגברות צירי הלידה היא נאלצה לעצור בעיר יסי (באיטלקית: Jesi) עיר אותה כינה בבגרותו "העיר המיוחדת שלי". תאריך לידתו - יום לאחר חג המולד, ויום לאחר הכתרתו של אביו למלך סיציליה בפלרמו - הוסיף הילה מיוחדת לתאריך הלידה. אימו קונסטנצה, אישה בת 40 שעצם יכולתה ללדת בגיל זה נחשבה לפלא, הייתה הנסיכה הנורמנית האחרונה של סיציליה. היא מתוארת על ידי היסטוריונים של התקופה כאישה מזדקנת שיצאה מבידוד במנזר על מנת ללדת יורש למלך הגרמני הלא אהוד של סיציליה. על פי היסטוריוגרפים של התקופה ילדה קונסטנצה את פרידריך באוהל מיוחד שהוקם בכיכר העיר, והזמינה נשות אצילים מקומיים לחזות בלידה. על מנת למנוע לזות לשון לגבי נסיבות לידתו, חזרה קונסטנצה לכיכר העיר מספר ימים לאחר הלידה והניקה את התינוק בפומבי.
במהלך שנת 1196 ניסה היינריך להעביר החלטה בקרב ועידת האלקטורים, הנסיכים הבוחרים, שלפיה כיסא הקיסר יעבור בירושה בתהליך אוטומטי ולא בתהליך של בחירה על ידי אלקטורים. מסע שכנוע זה היה בתחילתו וייתכן שהיה נושא פרי, אך בשנת 1197 נפטר היינריך השישי ממלריה, והיוזמה נקטעה.
מהלך שלטונו של היינריך כמלך סיציליה היה קצר וסוער. תושבי סיציליה, ובעיקר הערבים תושבי דרום האי, מרדו נגד השליט הזר, אך הקיסר דיכא את המרידה בכוח על ידי חייליו הגרמניים. לאחר מותו של היינריך השישי ב-28 בספטמבר, העביר את השלטון על האי חזרה לידי אשתו, קונסטנצה, בהיותה היורשת החוקית לכס המלוכה הנורמנית של סיציליה.
מלך סיציליה
ב-17 במאי 1198 הכתירה קונסטנצה את פרידריך למלך סיציליה בטקס שנערך בפלרמו, ומינתה את עצמה לעוצרת. בשמו של פרידריך היא טוותה קשרים בין הכתר הגרמני לכתר הסיציליאני - שני המרכיבים העיקריים של האימפריה הרומית הקדושה. היא גירשה את היועצים הגרמנים, ובראשם מארקוורד פון אנוויילר (גרמנית: Markward von Annweiler) ונמנעה במפגיע מלצאת בהצהרות בשם בנה בנוגע לכתר האימפריה הרומית הקדושה. המאבק עם אנוויילר היה הקשה ביותר. כאיש סודו של הקיסר, יצר אנוויילר לעצמו בסיס כוח משמעותי בדרום איטליה. אנוויילר טען שבידיו נמצאת צוואתו של היינריך השישי וכי הוא המוציא לפועל של האינטרסים של בית שטאופן.
בהמשך, נקטה קונסטנצה מדיניות ייחודית ועצמאית ובנתה חצר מלוכה שהתבססה על אצילים מקומיים. כאשר התבסס שלטונה באי היא פנתה לאפיפיור, יריבה המושבע של הקיסרות, תוך נטישת מגמות הבדלנות שאפיינו את המלוכה הנורמנית, והעבירה את פרידריך לחסותו של האפיפיור אינוקנטיוס השלישי. ב-27 בנובמבר 1198 נפטרה קונסטנצה, ובצוואתה מינתה את האפיפיור לאפוטרופוס של פרידריך. הלה לקח עליו את חינוך המלך הצעיר ומינה לו כמורה, איש כמורה בשם צ'נצ'יו, שעתיד להפוך לאפיפיור הונוריוס השלישי. מהלך יוצא דופן זה, העומד בניגוד למדיניות של בית שטאופן בכלל ופרידריך השני בפרט, שופך (לרגע) אור מיוחד על קונסטנצה כשליטה בעלת הבנה מעמיקה של מאזן הכוחות האיטלקי. מעשיה מצביעים על כבוד עמוק לכנסייה ועל שאיפתה להפריד את סיציליה מהקיסרות הרומית.
מותה של קונסטנצה פתח מאבק על העוצרות. מצד אחד טען לכתר מארקוורד פון אנוויילר, שהחזיק, על פי דבריו, את הצוואה הקיסרית ואת הזכות לשמש כעוצר ומצד שני ניצבה אספת האצילים של האי, ובמרכזה האציל גולטיירו דה פלריה (Gualtiero da Pagliaria), שהחזיק בתואר קנצלר והצליח לדחוק את רגלי נציג האפיפיור בסיציליה. דה פלריה היה מודע לכוחות העומדים מולו, ונקט מדיניות של אי התחייבות וחלוקת נכסים לבעלי ברית פוטנציאליים. באוקטובר 1199 פלש צבא בפיקודו של מארקוורד פון אנוויילר לסיציליה במטרה לתפוס בכוח את השלטון ונחת בטרפאני שבקצה המערבי של האי. בסדרת מאבקים וקרבות הצליח אנוויילר לתפוס את השלטון באי, ובסתיו 1201 כבש את פלרמו. לאחר מצור קצר, ובעזרתם של אצילים מהעיר, נכנס ללא התנגדות למצודת העיר על מנת לתפוס את פרידריך. במכתבו של הארכיבישוף ריינולד מקפואה שהופנה לאפיפיור, מסופר כי פרידריך, שהיה ילד בן 5, סירב להיכנע והתנפל על מארקוורד פון אנוויילר. התנהגותו המלכותית ואומץ ליבו הרשימו את הארכיבישוף, שניבא לו גדולות.
קיסר האימפריה הקדושה
על פי החוק הנהוג בגרמניה, התואר מלך הגרמנים (לטינית: Rex Teutonicorum) ניתן לאציל שנבחר על ידי האלקטורים הגרמנים כמלך. משנבחר כמלך גרמניה נערך טקס הכתרה בקתדרלת העיר אאכן על ידי הארכיבישוף של אאכן. הכתר הגרמני זיכה את השליט בתואר מלך הרומאים (לטינית: Rex Romanorum). צעד אחרון בדרך אל התואר קיסר היה מסע לרומא, שבה הוכתר מלך הרומאים בתואר קיסר האימפריה הרומית הקדושה (גרמנית: Römisch-deutscher Kaiser) על ידי האפיפיור.
הכתרה
הזכות לעמוד לבחירת האלקטורים כקיסר האימפריה הרומית הקדושה נמנעה מפרידריך מחמת גילו הצעיר. תחילה בחרו האלקטורים הגרמנים בפיליפ משוואביה, אחיו של הקיסר המת היינריך השישי. בשנת 1208, ובלחץ האפיפיור, שראה במות הקיסר אפשרות לחתור תחת בית שטאופן המתחרה על נחלותיו באיטליה, נבחר אוטו הרביעי מבראונשווייג כמלך גרמניה. אירועים אלו פתחו תקופה של עימותים צבאיים בין המתמודדים על הכיסא, שקרעו את האימפריה והסתיימו בהירצחו של פיליפ משוואביה ב-21 ביוני 1208. אוטו מבראונשווייג נבחר למלך בשנת 1208, ובשנת 1209 הוכתר כקיסר על ידי האפיפיור.
ההרמוניה בין אוטו לאפיפיור לא החזיקה מעמד זמן רב והתפוררה משניסה אוטו מבראונשווייג לתפוס מחדש נחלות קיסריות באיטליה. בשנת 1211 ניסה לכבוש את סיציליה. בשלב זה הטיל האפיפיור את יהבו על בן חסותו פרידריך, מתוך תקווה כי קשריו עם הכס הקדוש והיותו בנו של הקיסר המת יהפכו אותו לכלי שרת בידי הכנסייה. בכינוס של נסיכי האימפריה שנערך בנירנברג בספטמבר 1211 נבחר פרידריך, בהיעדרו (לטינית: in absentia), למלך גרמניה על ידי קבוצת נסיכים שאותה הוביל האפיפיור אינוקנטיוס, ונידה במקביל את אוטו מבראונשווייג. ב-1212 חזר ואישר בחירה זו בכינוס שנערך במיינץ, ופרידריך הוכתר למלך גרמניה ב-9 בדצמבר 1212. עם זאת, שליטתו של פרידריך בגרמניה הייתה חלקית בלבד. הוא שלט בדרום גרמניה, בעוד שבצפונה המשיך לשלוט אוטו מבראונשווייג.
במקביל למאבקו בגרמניה היה אוטו מבראונשווייג מעורב בעימות בין המלך הצרפתי פיליפ אוגוסט, שנתמך על ידי האפיפיור, על הדוכסויות ברטאן ונורמנדי מול ג'ון, מלך אנגליה, בעל בריתו של אוטו. סדרה של מפלות צבאיות, ששיאן בקרב בובינס בשנת 1214, הביאו למפלת אוטו ובן בריתו מלך אנגליה. ג'ון נאלץ לסגת מהטריטוריות הצרפתיות ולחתום על המגנה כרטה. בגרמניה, מנותק ממקורות כוחו, נאלץ אוטו להסתגר באחוזתו בבראונשווייג שם נפטר ב-19 במאי 1218.
ב-23 ביולי 1215 הוכתר פרידריך בשנית כמלך גרמניה על ידי אינוקנטיוס השלישי בטקס שנערך באאכן, אולם עברו חמש שנים נוספות בטרם הוכתר על ידי האפיפיור החדש, הונוריוס השלישי, כקיסר האימפריה הרומית הקדושה. טקס ההכתרה נערך ברומא ב-22 בנובמבר 1220, ובאותה עת הוכתר בנו של פרידריך, היינריך, למלך גרמניה. במכתב שנכתב בשנת 1221 מסכם פרידריך את השקפת עולמו כקיסר שנבחר בידי האלוהים ושחובתו לשרת את האלוהים בלבו, במחשבתו ובכל כוחו. דייוויד אבולעפיה מפרש דברים אלו: "זו השפה האוניברסלית המובעת על ידי שליט שאינו מקבל סייגים על סמכותו".
מסע הצלב החמישי
עיקר תשומת הלב של האפיפיור אינוקנטיוס השלישי הופנתה למימוש רעיון מסע הצלב. רעיון זה שימש את אינוקנטיוס השלישי, הידוע כאחד מהגדולים והחשובים שבאפיפיורים, ככלי למימוש רעיונות ושאיפות ביחס למקומה המרכזי של הכנסייה הקתולית בעולם הנוצרי. פעילותו הנמרצת של האפיפיור החזירה את מסעי הצלב אל מרכז תשומת הלב הציבורית באירופה. עם האיגרת ובה הבשורה על בחירתו כאפיפיור, הודיע אינוקנטיוס לפטריארך של ירושלים על כוונתו לארגן מסע צלב כחלק מהאסטרטגיה הרואה בתנועה הצלבנית פן אחד מתוך מדיניות כוללת, שמטרתה שליטה של הכנסייה הקתולית ושל העומד בראשה בכל האספקטים של החיים, ושאיפה לאיחודה של הכנסייה הקתולית עם הכנסייה הביזנטית - מזרחית.
מערכת שיקולים זו היא שהוציאה את מסע הצלב הרביעי והייתה הנושא המרכזי של ועידת לטראנו הרביעית, שנפתחה ב-11 בנובמבר 1215. כך העבירה הוועידה מספר רב של החלטות, שיהוו את הבסיס לדוגמה של הכנסייה הקתולית, וכן החלטה על ארגון מסע צלב חדש, מסע הצלב החמישי. החלטות הוועידה לא ייעדו לפרידריך כל תפקיד במסע הצלב העתיד לבוא, ואף כלל לא הזכירו אותו, הן מחמת מעמדו הרופף בגרמניה בשנת 1215 והן בשל אופיו של מסע הצלב, שאמור היה להיות דתי, ובראשו נועד לעמוד איש סודו של האפיפיור. ב-16 ביולי 1216, בעודו מטיף למסע הצלב, נפטר האפיפיור אינוקנטיוס השלישי, ועל כס האפיפיור עלה הונוריוס השלישי. עם אפיפיור זה, ובמיוחד עם האפיפיור שכיהן אחריו, ינהל פרידריך מערכת יחסים מורכבת ורצופת עימותים.
ב-30 באוגוסט 1221 נחתם הסכם אלברמון בין צלבני מסע הצלב החמישי לבין הסולטאן המצרי אלמלך אלכאמל, שהביא לקיצה של ההרפתקה הצבאית במצרים. הצבא הצלבני יצא ממצרים ופינה את העיר המבוצרת דמיאט. הוכרזה שביתת נשק לתקופה של 8 שנים בין מצרים האיובית לממלכת ירושלים. האפיפיור הונוריוס השלישי המשיך ללחוץ על הקיסר פרידריך השני לממש את הבטחתו ולצאת בראש מסע צלב חדש. במהלך השנים 1221 - 1222 ניהל הונוריוס השלישי סדרת פגישות מגובה במכתבים עם הקיסר ונציגיו על מנת להבטיח את ארגון מסע הצלב, בתיאום עם המסדרים הצבאיים ועם מלך ירושלים, ז'אן דה בריין. בפגישה שנערכה בשנת 1222 בעיר האיטלקית ברינדיזי, הוסכם בין האפיפיור, הקיסר ומלך ירושלים על הוצאת מסע צלב חדש. בפגישה נוספת, שנערכה בשנת 1223, הציעו מלך ירושלים והאפיפיור, ככל הנראה כתמריץ, שהקיסר ישא לאישה את איזבל, בתו בת ה-11 והיורשת של מלך ירושלים. יציאת מסע הצלב נקבעה לשנת 1225.
בספרו "פרידריך השני, קיסר מימי הביניים" נדרש פרופסור דייוויד אבולעפיה לשאלת יחסו של פרידריך לצלבנות ולעיכובים ביציאתו למסע הצלב. על פי הספר, פרידריך השני היה תומך נלהב של רעיון מסעי הצלב, כבר ביום הכתרתו נטל על עצמו את שבועת הצלבן, וראה במימוש שבועתו חלק ממורשת אבותיו הקיסרים לבית שטאופן, שנטלו את הצלב. המאבק המתמשך לאחד ולבסס את מעמדו של פרידריך בגרמניה ומעמדה של הקיסרות בשטחים הנרחבים שתחת מרותה, הביאו את המציאות הפוליטית האירופית לכלל התנגשות עם חובתו כצלבן ולעימות ישיר עם הכס הקדוש.
נישואים שניים
פעולתו הראשונה של הקיסר בדרכו "המחודשת" למסע הצלב הייתה מימוש הצעת הנישואים לאיזבל. ארבע עשרה אוניות יצאו לנמל עכו, שם ניהל נציג הקיסר טקס אירוסים, וענד טבעת על אצבעה של איזבל בכנסיית הצלב הקדוש. לאחר מכן הוכתרה איזבל למלכת ירושלים בקתדרלה של צור, ומשם הפליג הצי הקטן אל ברינדיזי, שבה נערך טקס הנישואים ב-9 בנובמבר 1225, בהשתתפות אביה ואצילי ממלכת ירושלים. עם מימוש הסכם הנישואים הפכה ממלכת ירושלים לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה. איזבל הועברה לארמונו של פרידריך השני בפלרמו, ובנובמבר 1226 ילדה לו בת, שנפטרה באוגוסט 1227. ב-25 באפריל 1228 היא ילדה את בנם, קונרד הרביעי, מלך גרמניה, הידוע גם כקונרד השני מלך ירושלים, בעיר אנדריה שבנפת בארי שבאיטליה. איזבל נפטרה כתוצאה מסיבוכים שלאחר הלידה ב-4 במאי (או על פי מקורות אחרים ב-1 במאי), והיא בת 17, ונקברה בקתדרלה שבאנדריה. התואר "מלך ירושלים" עבר רשמית לתינוק עול הימים.
פרידריך השני בקפריסין
בשנת 1227 נאספו גדודים של עולי רגל וצלבנים חמושים בנמלים של דרום איטליה. ביום 8 בספטמבר עלה הקיסר על אונייה בליווי הפטריארך החדש של ירושלים, נציג האפיפיור ג'רולד. שלושה ימים לאחר ההפלגה נעצר צי הצלבנים בדרכו לארץ ישראל לאחר שהקיסר הודיע על מחלה פתאומית שתקפה אותו. עיכוב זה הגדיש את הסאה והאפיפיור החדש - גרגוריוס התשיעי - הטיל חרם על הקיסר.
ביום 28 ביוני 1228 יצא פרידריך השני מנמל ברינדיזי ועימו צי קטן של כארבעים ספינות וכמה מאות חיילים. מסע בן שלושה שבועות הביא את הצי אל נמל לימסול בקפריסין. ביקורו של הקיסר בקפריסין לא היה מקרי אלא היווה חלק מפעולות שנועדו לביסוס מעמדו כשליט בזכות של ממלכות הצלבנים במזרח - הזדמנות להשתלט על האי ועושרו, ואפשרות ליצירת בסיס ימי לאימפריה הרומית הקדושה.
המצב הגיע אל סף רתיחה והצדדים פרשו למחנותיהם. בני משפחת איבלין העמידו את כוחותיהם באי בכוננות, אך לא היו מוכנים להיכנס לעימות צבאי מול הקיסר. הקיסר, מצדו, לא היה מוכן לסכן את מעמדו, המעורער בלאו הכי, בהיותו מוחרם על ידי הכנסייה. המסדרים הצבאיים תיווכו בשביתת נשק, שסיכומה הוא העברת מבצרי האי לשליטת המלך הקטין, מינוי מפקדים למבצרים מטעם הקיסר, והעברת הכנסות ממיסוי האי לידי הקיסר פרידריך השני, כמו גם התחייבות של שני הצדדים לשיתוף פעולה בארץ ישראל.
הקיסר בארץ ישראל
ב-2 בספטמבר 1228 יצא הקיסר מקפריסין, ולאחר חמישה ימים הגיע לטריפולי. ממנה המשיך לעכו, אליה הגיע ב-7 בספטמבר. למרות הבלבול בנוגע למעמדו של הקיסר, שבעת ההיא היה מוחרם על ידי הכנסייה, ולמרות הסכסוך עם משפחת איבלין, שכוחה בממלכת ירושלים היה משמעותי, התקבלו הקיסר ומלוויו בשמחה ובחגיגות, וראשי המסדרים הצבאיים כרעו ברך לפניו. במקביל, התברר לקיסר כי בעת שהותו בארץ הקודש פעל האפיפיור באופן אינטנסיבי לפגוע באינטרסים של הקיסרות באיטליה, ובחודש ינואר 1229 נכנס המשא ומתן בין הקיסר לסולטאן המצרי לשלבים מכריעים. ביום 11 בפברואר כינס המלך מועצה של אבירי הממלכה ודיווח להם על פרטי ההסכם.
הסכם יפו נחתם לתקופה של 10 שנים, ועל פיו הועברו שטחים נרחבים בארץ ישראל לשליטה צלבנית. שטח מישור החוף בין ביירות ליפו הפך לשטח בשליטה נוצרית רצופה. בדרום המדינה הצלבנית נמתחה מובלעת נוצרית מיפו אל פנים הארץ - אל לוד ורמלה ומהן אל ירושלים, כולל אזור בית לחם. ירושלים נמסרה לידי הצלבנים ולשליטתו המלאה של הקיסר. אזור הר הבית, ובו מסגד אל-אקצא ומבנה כיפת הסלע נשאר בידי חיילים מוסלמים. בשיח' אל-מוראד שביפו נמצאה כתובת אבן מונומנטלית של פרידריך השני בו הוא מתפאר בבניית חומות העיר ומתאר את הנסיכויות בהן הוא שולט בארץ המגף, האבן מוצגת במוזיאון ישראל.
הכתרה למלך ירושלים
זמן קצר לאחר חתימת ההסכם יצא הקיסר לירושלים ובעקבותיו רוב משתתפי מסע הצלב. ביום שבת, 17 במרץ, הגיעו עולי הרגל אל מול החומות ההרוסות של ירושלים. בשערי העיר ניצב הקאדי של שכם ומסר לקיסר את מפתחות העיר. למחרת, ביום ראשון, 18 במרץ 1229, יצא הקיסר פרידריך השני, לבוש בבגדי מלכות, אל כנסיית הקבר. הוא שם על ראשו, ללא גינוני טקס, את כתר מלכות ירושלים. לאחר מכן ערך הקיסר פגישה מחוץ לחומות העיר ירושלים עם ראשי המסדרים הצבאיים, בה הציע תוכנית פעולה לשיקום ביצורי ירושלים. ראשי המסדרים, לכודים בין צווי האפיפיור לרצונם להבטיח את שלום ירושלים, ביקשו שהות לתשובה. הקיסר, שאיבד את סבלנותו וחדל למחול על כבודו, פקד על חייליו לאסוף בכוח הזרוע את התרומות של עולי הרגל למימון ביצורי העיר, ויצא לכוון עכו בבוקר יום 19 במרץ, כשקללת חרם נוסף מרחפת על ראשו, על מנת שלא לחזור לעולם לירושלים.
סיום מסע הצלב
עם מות אשתו איזבל מלכת ירושלים הפך פרידריך לעוצר עבור בנו הקטין קונרד. הסכסוך בין הקיסר לאצילי הארץ עלה מדרגת מלחמת אזרחים הידועה כמלחמת הלנגוברדים, וקרבות של ממש התחוללו בתוך העיר עכו והתפשטו אל האי השכן קפריסין. במקביל התקיימה מערכה משפטית בסופה נותרה מדינת הצלבנים ללא דמות העומדת בראשה - מלך או מלכה, והשלטון היה בידי אספת אצילים הנשמעת ל"מפלגה" מקומית בראשות בני משפחת איבלין. פרידריך ובנו קונרד, למרות זכותם לכתר, לא יחזרו ולא יממשו את זכותם.
הסכם סן ז'רמנו
חזרתו של פרידריך השני לסיציליה איפשרה לו לערוך סדר בביתו. בהיעדרו ניצל האפיפיור את החלל שנוצר, וכוחותיו בפיקודו של ז'אן דה בריין (חותנו של פרידריך, אביה של איזבל השנייה, מלכת ירושלים) ערערו את שלטונו של פרידריך באיטליה ובסיציליה. בתקופה קצרה הצליח פרידריך לדחוק את צבא האפיפיור, וביום 20 ביולי 1230 נחתם הסכם שלום, הידוע כהסכם סן ז'רמנו, בין האפיפיור גרגוריוס התשיעי לפרידריך השני. חוזה זה השכין שלום זמני בין היריבים. החרמתו של פרידריך בוטלה, ונחלות של הכס הקדוש באיטליה הוחזרו לשלטון האפיפיור.
נישואים שלישיים
הפשרת היחסים בין הכס הקדוש לקיסר איפשרה לגרגוריוס התשיעי לשדך בין פרידריך, שהיה אלמן בן 40, לאיזבל מאנגליה, אחותו בת ה-21 של ג'ון מלך אנגליה. פרידריך חשש כי נישואים אלו יפגעו בקשריו עם הכתר הצרפתי, אך הכיר בתועלת שיביאו כגורם העשוי לשלול תמיכה אנגלית מיריביו בגרמניה ובאיטליה. הנישואים נערכו ב-15 ביולי 1235 בקתדרלה של וורמס. בעקבות נישואים אלו הוכתרה איזבל לקיסרית, מלכת גרמניה וסיציליה. היא נפטרה ביום 1 בדצמבר 1241 בעת לידה, ונקברה לצדה של איזבל, אשתו השנייה של פרידריך בקתדרלה של העיר אנדריה שבאיטליה.
פרטים על צאצאי הזוג המלכותי אינם ברורים אך ככל הנראהנולדו לאיזבל ולפרידריך 4 ילדים:
מרד בגרמניה
התמקדות פרידריך בנחלותיו האיטלקיות, וישיבתו בסיציליה כמרכז שלטונו, הביאה להתפוררות הסדר השלטוני בגרמניה. בנו מנישואיו הראשונים, היינריך השביעי, מלך גרמניה, קיבל את השלטון על הפדרציה של הנסיכויות הגרמניות כווסל ושליט מטעם פרידריך. עצמאותו ההולכת וגוברת של היינריך, הצלחתו בהשלטת מרותו על נסיכי גרמניה ולבסוף ניהול מדיניות עצמאית מול מלכי אירופה, הביאו את פרידריך ביום 5 ביולי 1235 להורות על הדחתו של היינריך. המלך הגרמני החליט למרוד כנגד אדונו הפיאודלי וחבר לליגה הלומברדית - קואליציה של ערי מדינה מצפון איטליה- שהוקמה כתגובת נגד לשאיפות הטריטוריליות של האימפריה הרומית הקדושה. צבא קיסרי עלה צפונה לכוון גרמניה ובואו שבר את המרד והביא את היינריך לכדי כניעה לאביו, ועוד בשנת 1235 נכנע נשפט ונכלא.
היינריך נשאר כלוא באתרים שונים בגרמניה ואיטליה עד ליום מותו מבלי שחדל ממרדנותו. ניתוח שלאחר המוות שנעשה לשלד של היינריך השביעי בשנת 1998 הצביע על מחלת הצרעת, וייתכן כי זו גם הסיבה האמיתית לקרע בין האב לבן. ביום 12 בפברואר 1242 נפל היינריך מסוס בעת שהועבר מכלא לכלא. היסטוריונים בני התקופה ציינו כי נפילה זו הייתה למעשה התאבדות מכוונת. הוא נקבר בטקס מלכותי מפואר בקתדרלה של העיר האיטלקית קוסנצה.
כיסא המלוכה הגרמני הועבר לקונרד הרביעי, מלך גרמניה, שנשא גם בתואר של מלך ירושלים אותו ירש מאימו איזבל השנייה. על מנת לבסס את מעמדו ושלטונו בגרמניה העניק פרידריך לדוכסים הגרמנים זכויות-יתר וסמכויות חסרות תקדים בהיקפן ובמהותן, שלא תישללנה מהם על ידי קיסרים אחרים. תחילת תהליך הענקת הזכויות החל בהכתרה בוועידה שנערכה ב-1220. פרידריך העניק לנסיכים-הגמונים סמכות עצמאית לקבוע מכסים, לטבוע מטבעות, לעצב מערכות משפט ואף לבצר את הטריטוריות שלהם באופן עצמאי. בשנת 1232 הוענקו הזכויות הללו גם לנסיכים החילוניים (שכונו לראשונה domini terrae, אדוני אדמתם; שינוי מובהק בטרמינולוגיה הפוליטית). באמצעות מתן פריבילגיות אלה ביקש פרידריך להשקיט את הטריטוריות שמצפון להרי האלפים ואת שליטיהן, על מנת שיוכל להתרכז באדמותיו באיטליה ובסיציליה.
ביום 27 בנובמבר 1237 הכה פרידריך את צבאות הליגה הלומברדית בקרב קורטנובה (איטלקית: Battaglia di Cortenuova sull'Oglio), גם בזכות קשתיו המוסלמיים, והביא את הברית על ברכיה, תוך שהוא מחזק את שמו כאסטרטג מבריק. עם זאת, בקוצר ראות לא אופייני לו, דחה את הצעות השלום של הליגה ושל הכוח העיקרי שבה - מילאנו. דרישתו לכניעה ללא תנאי השאירה את הליגה כיריב עקשני עד למותו של הקיסר.
כיבוש סרדיניה
איטליה הייתה במצב של לחימה מתמדת, כאשר שתי קבוצות של ערים מחוץ לתחום השליטה הקיסרי מתעמתות ביניהן. פלג הגואלפים ובראשו בולוניה וג'נובה נתמך על ידי הכס הקדוש, ופלג הגיבלינים בראשות פיזה וסיינה נתמך ותמך בקיסרות. קשרים אלו ליבו את האיבה בין הקיסר לאפיפיור, העמיקו את העימותים, והגבירו את התהום הפעורה בין הצדדים.
בצר לו החליט גרגוריוס התשיעי לכנס ועידה של קרדינלים ואנשי כנסייה מכל אירופה, במטרה לאחד כוחות ולהכריע את הקיסר. פרידריך נקט בגישה מקורית בנוגע לאיום שהציגה הוועידה, ומנע את כינוסה על ידי יירוט אנשי הכנסייה שהגיעו לאיטליה בדרך הים. צי פיזאני ארב לספינות עליהן היו שני קרדינלים, ושבה אותם. מותו הפתאומי של האפיפיור גרגוריוס התשיעי, ביום 22 באוגוסט 1241, שימש כאנטי קליימקס ושיבש את תוכניות הכס הקדוש.
הקיסר מול אינוקנטיוס הרביעי
מותו של גרגוריוס וצעדי המנע האגרסיביים שנקט פרידריך, שכללו סגר על הדרכים המובילות לרומא, הטילו את מדינת האפיפיור לתוהו. תהליך בחירת האפיפיור, הקונקלווה, נסתיים בפשרה. האפיפיור סלסטינוס הרביעי נבחר ביום 25 באוקטובר 1241 ונפטר ביום 10 בנובמבר 1241 - לפי המסופר ממחלה שהתפתחה במהלך הבחירות. ביום 25 ביולי 1243 נבחר אפיפיור חדש אינוקנטיוס הרביעי לתפקיד. אפיפיור זה - מתנגד חריף לקיסרות וקנאי למעמד הכס הקדוש - עתיד להתגלות כיריב העקשן ביותר של הקיסר.
עם היוודע דבר הבחירה הסיג פרידריך את כוחותיו מאזור רומא ושחרר את הקרדינלים השבויים. שני הצדדים הצהירו על נכונות למשא ומתן, אך חילוקי הדעות, בעיקר על השליטה בצפון איטליה, העלו משא ומתן זה על שרטון. עד מהרה התחדשו הקרבות באזור רומא וצפון איטליה. האפיפיור, שרגליו נדחקו על ידי גיסות הקיסר, נסוג מרומא לג'נובה, ומשם לעיר ליון. ביום 24 ביוני 1245 נערך בליון סינוד בראשות האפיפיור החדש, המורכב בעיקר מקרדינלים צרפתים וספרדים. בנאומו בוועידה קרא האפיפיור לקיסר כופר וקרא להדיחו מכיסא הקיסר, קריאה שנתקבלה בוועידה ביום 17 ביולי. השלכות נידוי והדחה אלו היו מרחיקות לכת, וגלי הלם הכו בכל מדינות אירופה. הקרבות בין הקיסר לתומכי האפיפיור החריפו והתפשטו אל תוך גרמניה.
מסכם ההיסטוריון היהודי גרמני ארנסט קנטורוביץ', מהביוגרפים הבולטים של הקיסר והקיסרות במאה ה-20:
שליחים של האפיפיור, ובהם הארכיבישוף של קלן ושל מיינץ, חזרו על הכרזת האפיפיור על פרידריך כמי שהודח מכיסאו. יורש חדש לכיסא הקיסרות הוכרז וקרבות נערכו בפרנקפורט ובנסיכויות אחרות, אך ללא הכרעה. בשנת 1247 בחרו הנסיכים המורדים את ויליאם השני, רוזן הולנד כקיסר, והוא הוכתר בשנת 1248, לאחר שהעיר אאכן נפלה לידיו. אף על פי ששלטונו נמשך עד ליום מותו בינואר 1256, הרי שתחום שלטונו היה מוגבל לאזור הריין. במקביל חיזק פרידריך את אחיזתו בדרום איטליה על ידי חלוקת תארים ותפקידים, תוך שהוא דוחק את האפיפיור לעמדת התגוננות נואשת.
מצור פארמה
בחודש יולי 1247 התמרדה העיר פארמה, שעד לאותה עת היוותה חלק מפלג הערים התומך בקיסר, גירשה את נציגי הקיסרות והעבירה את תמיכתה לפלג הגואלפים. פרידריך אסף צבא ועלה על העיר. הצבא הקיסרי בנה חומת מצור מסביב לפארמה ואת המחנה הקיסרי קבע פרידריך בעיר מבוצרת על ידי חומות עץ שהקים ולה קרא ויטוריה. המצור על העיר נמשך, ובעוד הנצורים מתמודדים עם רעב ומחלות הביא פרידריך את חצרו, הרמונו ואת האוצר הקיסרי למחנהו, ועסק בציד ביערות הסביבה. ב-18 בפברואר 1248 פרצו המגינים מתוך העיר, חדרו אל תוך המחנה הקיסרי וכבשו אותו. בקרב שהתחולל לרגלי חומות העיר הוכה הצבא הקיסרי והאוצר נלכד על ידי אנשי פארמה. אובדן זה שינה את המומנטום של המערכה כולה. מפרידריך נגזלו אמצעים כספיים למימון המערכה נגד האפיפיור ואויביו, שעד לרגע זה היו עם גבם לקיר, זכו בזריקת עידוד. כך אבדה לקיסר שליטתו בערים רבות באיטליה.
מות אנציו מסרדיניה
שנת 1249 החלה בהידרדרות נוספת במעמדו של הקיסר. הוא פיטר את יועצו וראש ממשלתו פייטרו דה לה ווין באשמות בגידה ומעילה. השר נשפט, עיניו נעקרו, והוא הושם בכלא בפיזה ושם מת, ככל הנראה התאבד.
בחודש מאי של אותה שנה יצא צבא של הפלג הגיבליני בראשות המיליציה של העיר בולוניה לכיוון העיר הקיסרית מודנה. אנציו מסרדיניה, שליט צפון איטליה מטעם הקיסר, יצא לפגוש את הצבא הבולונזי ובקרב שנערך ב-26 במאי 1249, קרב הידוע בשם קרב פוסלטה (איטלקית: Battaglia di Fossalta), ניצחו הבולונזים וצבא הקיסר נמלט משדה הקרב. אנציו, בן 23 בעת הקרב, נלכד והובל לבולוניה, שם הושם בכלא, ארמון הקרוי על שמו, עד ליום מותו בשנת 1272. לקרב עצמו לא היו השלכות אסטרטגיות ויריביו של הקיסר לא הצליחו לתרגם את הניצחון לשינוי הסטטוס באיטליה. שביית בנו, שהיה גם אחד מאנשי אמונו, הנחיתה על הקיסר מהלומה מוראלית. נקודת שפל זו סימנה שנה קשה לאימפריה הרומית משאבדה שליטתה בערים קומו ומודנה.
מות הקיסר
הוא נקבר בקתדרלת פלרמו, לצד אביו ואימו בארון קבורה מפואר עשוי מפורפיר - אבן אדומה המנציחה את מנהג המשפחה הקיסרית להיקבר בארגמן. פסל של פרידריך הוצב במקדש ולהאלה - מקדש למורשת של העם הגרמני.
ההיסטוריון הגרמני פרידריך הר מציין:
המשורר דנטה אליגיירי, בספרו הקומדיה האלוהית מייחד מקום לפרידריך השני. לפי הספר, המתאר את העולם הבא ובעיקר את גן העדן והגיהנום נמצא פרידריך השני במעגל השישי של הכופרים - בארון העולה בלהבות, דנטה ובן לווייתו המשורר ורגיליוס בן רומא, פוגשים בפרינטה אוברטי (Farinata degli Uberti) ושואלים אותו מי נמצא איתו והלה עונה:
ומוסיף ההיסטוריון היהודי ארנסט קנטורוביץ':
הצוואה
בצוואתו שנכתבה ב-7 בדצמבר הוא הוריש את כתר סיציליה ואת נחלותיו הקיסריות לבנו קונרד הרביעי, שכבר נשא את התואר "מלך גרמניה". על פי הצוואה אם קונרד ימות ללא יורש עתידות נחלותיו לעבור לשליטת היינריך, בנה של איזבל מאנגליה. קונרד אמור היה להעביר, לפי בחירתו, לשליטתו של היינריך את ממלכת ירושלים או את ממלכת אראס שבצרפת. 100,000 אונקיות זהב היו אמורות לעבור לממלכת ירושלים. מנפרד, בנו מחוץ לנישואים, קיבל את רוזנות טאראנטו. בצוואתו קבע פרידריך כי הוא משחרר לחופשי את כל השבויים ממלחמותיו באיטליה, וכי כל אדמות האפיפיור תוחזרנה לכס הקדוש ונטל המיסים יוקל - כל זאת בתנאי ששמה הטוב של הקיסרות לא ייפגע.
הקיסר - פועלו ומורשתו
בעבודתו המונומנטלית "גרמניה 2000 שנות היסטוריה" מציין ההיסטוריון הגרמני קורט ריינהרט:
בני תקופתו כינו את פרידריך השני פלא העולם (לטינית: stupor mundi) כינוי שרווח בקרב אנשי רוח בני התקופה, שהיו כפופים למחשבה ולדוגמה של הכנסייה הקתולית ועמדו משתוממים מול האינדיבידואליות המודגשת של הקיסר. תכונות אופי נוספות המתוארות בהדגשה הן עקשנותו, מזגו החם ובעיקר הצימאון לידע ודרך המחשבה הלא אורתודוקסית. פרידריך השני היה ספקן וסקפטי בנוגע להוראות הדתות השונות. הוא טען כי הנביאים של הדתות השונות, משה, ישו ומוחמד, הם דמויות פיקטיביות ואף מעשי הונאה. למעשה נראה היה לבני שיחו כי הוא שואב הנאה של ממש מאמירות של חילול הקודש ואמירות של לעג, המופנות בעיקר כלפי הסקרמנטים והאמונות שבבסיסה של הנצרות.
בספרו "קווי המתאר של ההיסטוריה" (אנגלית: The Outline of History) מצייןהסופר האנגלי הרברט ג'ורג' ולס (Herbert George Wells):
כשליט, ראה עצמו פרידריך כממשיך השושלת הנורמנית של סיציליה. ממלכה זו הייתה מרכז עולמו ומקור כוחו. על פי החוק הנורמני, הנשען על החוק ותפיסת העולם של האימפריה הביזנטית, המלך איננו "ראשון בין שווים", ומעמדו דומה למעמד הקיסר הביזנטי - דהיינו, שלטון אבסולוטי המקרין קדושה ממקור אלוהי. מועצת האצילים היא לא יותר ממועצה מייעצת אך אינה בעלת סמכות לכפות את רצונה על המונרך באופן חוקי.
יחס למיעוטים
סיציליה של המאה ה-12 הייתה ממלכה ייחודית ובה הרכב אוכלוסייה מגוון שבו האליטה הקתולית-לטינית שלטה בהרמוניה יחסית על אוכלוסייה נוצרית יוונית אותודוקסית גדולה. מיעוט מוסלמי שכן בחלקו הדרומי של האי, ובנוסף התקיימה בסיציליה קהילה יהודית שעסקה במסחר. קהילות אלו נהנו עוד בתקופת השלטון הנורמני של רוג'ר השני מיחס שהיה חסר תקדים באירופה הנוצרית של ימי הביניים. יהודים ומוסלמים הורשו לקיים את הפולחן הדתי באופן חופשי, ומסמכים רשמיים נכתבו בלטינית, יוונית וערבית. עובדה זו שופכת אור על מהות יחסו הייחודי של הקיסר. מצד אחד היה רצונו של הקיסר כי מערכות השלטון תתפקדנה ללא בעיות - אינטרס שהביא להתחשבות בצרכים של כל אחת מהאוכלוסיות של האי, אך שוויון זכויות כפי שמובן במאה העשרים ואחת לא היה מקובל ולא היה הנורמה. פקידים בכירים ממוצא מוסלמי נטבלו לנצרות, והאוכלוסייה המוסלמית של האי ירדה בהיקפה במהלך ימי הביניים.
יחס למוסלמים
היבט מיוחד במדיניותו של פרידריך השני היה יחסו למוסלמים. בסיציליה הייתה קהילה גדולה של מוסלמים, שהשפעתם על התרבות המקומית הייתה מאסיבית וחשובה. נוכחות המוסלמים באי ובחצר המלך הביאה אותם למגע ישיר עם הקיסר, והשפיעה על מנהגיו ויחסו. עם עלייתו לשלטון ובמהלך שנות שלטונו, התיר להם פרידריך לבנות מסגדים וגייס אותם לצבאו ולמשמר המלך. קשרים אלו, וההבנה של התרבות המוסלמית, היו הבסיס להצלחתו בשחרור ירושלים במשא ומתן ובסיס למוניטין הטוב לו זכה בקרב סולטאני השושלת האיובית. קשרים אלו לא מנעו מפרידריך להגיב בתקיפות על התקוממות מוסלמית בסיציליה, להעביר ולהגלות את האוכלוסייה המוסלמית לעיר האיטלקית לוצ'רה (איטלקית: Lucera). ההגליה החלה בשנת 1240, ובמהלכה הועברו 20,000 מוסלמים ללוצ'רה ו-30,000 נוספים לערים נוספות באזור, שם שגשגה הקהילה המוסלמית תוך מתן אספקה סדירה של לוחמים, סחורות (כגון דבש), גידולים חקלאיים שונים ותשלום מיסים, מבלי שיכלו להוות איום על הקיסרות. הקהילה התקיימה עד להחרבתה בשנת 1300.
יחס ליהודים
יחסו של פרידריך השני ליהודים היה מורכב. בפרספקטיבה של התקופה, שהייתה מהקשות ביותר בתולדות יהודי אירופה, היה יחסו של פרידריך כלפי היהודים נוח ואפילו נאור. אולם, יחס זה לא היה עקבי, ואופיו השתנה בין הממלכות השונות שתחת שליטתו. מלומדים יהודים היו מקובלים בחצר הקיסר, וסוחרים יהודים מתוניס התיישבו בפלרמו בעידודו של הקיסר. רבי יעקב אנטולי, מהמלומדים היהודים שהיו בחצרו, אף מביא דברים משמו בספרו "מלמד התלמידים". חכמים נוספים מביאים בשמו טעם שנתן למצוות פרה אדומה. קודקס חוקים משנת 1221 שהוכתב על ידי הקיסר, פעל לפי ההלכה הנוצרית-קאנונית שנקבעה על ידי הכס הקדוש וקבע כללים שונים. החוק כלל התייחסות מיוחדת ליהודים (ולזונות). חוק זה קבע כי על יהודי סיציליה ללבוש בגדים מיוחדים וכי על הגברים היהודים לגדל זקן. הוצאת היהודים והזונות אל מחוץ לכלל מצביעה על ההקשר הרעיוני בין שני מגזרים מנודים אלו כאיום על החברה הנוצרית. בשנת 1231 הותר ליהודים בסיציליה לעסוק במתן הלוואות בהגנת הכתר. בגרמניה היו היהודים במעמד של "בני חסות של הכתר" תחת הגנתו הישירה של המלך ובממלכת ירושלים הצלבנית היו היהודים מנודים מכל וכל.