cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ביאנקה ופרננדו
רקע
בכל מקרה, היצירה הפכה את בליני למפורסם. שום דבר לא מוכיח זאת יותר מהעובדה שלרגל הפתיחה מחדש של בית האופרה קרלו פניצ'ה בג'נובה לאחר שחזורו, הוזמן בליני להלחין אופרה. עם זאת, הזמן שעמד לרשותו התברר קצר מדי כדי לכתוב אופרה חדשה, ולכן המלחין החליט בסופו של דבר לעבד מחדש את ביאנקה ופרננדו עבור בית האופרה. הסיפור והטקסט שוכתבו על ידי פליצ'ה רומאני (לברית האופרה נכתב במקור על ידי משורר החצר הנפוליטני דומניקו ג'ילארדוני). הגרסה החדשה שונה בסך הכל בשנים עשר פרטים עיקריים, אך יש הבדלים משמעותיים בחומר המוזיקלי, התוכן של שתי הגרסאות זהה בערך.
השירה של פרננדו דורשת טנור עם כישורים טובים מאוד, בעוד ביאנקה דורשת סופרן קולורטורה וירטואוזית. עובדות אלה משחקות תפקיד בכך שהאופרה מוצגת כעת רק מדי פעם.
מערכה 1
פרננדו חוזר למולדתו עם נאמניו תחת השם הבדוי אדולפו. פיליפו השיג את השלטון בהפיכה עוד בילדותו של פרננדו: הוא כלא את הנסיך הזקן והגלה את הילד יורשו. ביאנקה אמנם נשארה בדוכסות והתחתנה, אבל עד מהרה התאלמנה עם ילדה. כעת הוא יורש העצר הנקוב של הדוכסות, אך ללא הסכמתו של פיליפו, היא לא יכולה לעשות דבר וחייבת לעמוד בקרוב מול המזבח עם גוזל הכס כדי שלא תוכל לעזוב את שטח הדוכסות ללא רשותו. קלמנטה, הצמית הוותיק, מזהה את פרננדו, אך נשבע שלא לחשוף את זהותו. פרננדו פתאום נתקל בפיליפו, שמתחיל לחשוד. אבל פרננדו מוצא פתרון עד מהרה: הוא מספר לפיליפו שבנו של השליט הישן (כלומר פרננדו) מת וכעת הוא נמצא בדוכסות כדי להציע את שירותיו לנסיך החדש של אגריג'נטו. המושל מרוצה מאוד מהחדשות ולוקח את פרננדו תחת חסותו. הוא מחליט להרוג את הנסיך הזקן לאחר שסיפר לו על מות בנו.
אז עולה לבמה ביאנקה מלווה באנשי החצר. הנסיכה הייתה נחושה להיענות להצעת הנישואין של פיליפו למען השלום ותו לא. לאחר מכן, המושל מציג בפניה את פרננדו בתור אדולפו. ביאנקה מזהה במהרה בזר את אחיה, אבל פרננדו מתחמק משאלותה.
מערכה 2
פרננדו מתבקש על ידי ביאנקה להופיע בפניה. אבל פרננדו רוצה קודם לסגור חשבון עם פיליפו. פיליפו שאינו חושד מגלה לו שאף על פי שכולם חושבים שהנסיך הזקן מת, הוא עדיין בחיים. הזקן, הסובל בכלא, עומד הוא להרוג כעת והוא מפקיד בידי אדולפו-פרננדו את תפקיד המבשר לנסיך שבנו מת וביאנקה תינשא לו לפיליפו.
פרננדו ממהר מיד לאחותו. הוא חושף בפניה את זהותו ונוזף בה על כך שמוכנה להיות אשתו של פיליפו. ביאנקה אומרת לו שהיא התנגדה לדרישת האיש עד כה, אבל חשבה שאביה מת ואחיה אבוד, אז היא לא ראתה אפשרות אחרת מאשר לקבל את הצעתו של פיליפו. האח ואחות מתפייסים ומתכננים כעת נקמה בפיליפו ביחד. פרננדו מלביש את ביאנקה בבגדי גברים ואז מבריח אותה יחד עם קלמנטה ואוג'רו לכלא אביהם. פיליפו מגיע לכלא עם הבן של ביאנקה. כשהוא מגלה שאדולפו הוא בעצם פרננדו, הוא מרים את הפגיון שלו על הילד, אבל אוג'רו מוציא אותו מידו. בינתיים, חסידי הנסיך עוררו התקוממות ברחובות ומחצו את חיילי פיליפו. פיליפו נידון למוות, והנסיך הזקן וילדיו מוחזרים לשלטון.
צפיר הקורדילרים
צפיר הקורדילרים (שם מדעי: Oreamnos americanus) הידוע גם כעז הרי הרוקי, הוא מין יחיד בסוגו של פרסתן גדול דמוי עז, החי באזורים הררים של צפון אמריקה. השם המדעי "Oreamnos", נגזר מיוונית: "Ore" פירושו "הר" ו-"amnos" פירושו "כבש"; צירוף של שתי המילים פירושו "כבש הרים אמריקני". למרות שצפיר הקורדילרים קרוי גם "יעל ההרים", הוא אינו שייך לסוג יעל, ואף לא לסוג צפיר הכולל מינים החיים בבית גידול דומה. צפירי הקורדילרים מעולם לא בויתו לצמרם, אולם לפני מאות שנים ילידים קולומביאניים במערב צפון אמריקה היו אוספים את צמרם הנושר באביב ואורגים ממנו בגדים. בשנת 2011 יצא מטבע אמריקני שבצידו מוטבע צפיר קורדילרים בפארק הלאומי גליישר.
תיאור
מידות גופו של צפיר הקורדילרים:
תפוצה ובית גידול
צפיר הקורדילרים נפוץ בצפון אמריקה לאורך הרכסים והמפלים של הרי הרוקי במדינות קנדה וארצות הברית. תפוצתו מתחילה בדרום ודרום מזרח אלסקה, עוברת דרך יוקון, הטריטוריות הצפון-מערביות, קולומביה הבריטית, אלברטה, וושינגטון, ומסתיימת באיידהו ומונטנה. התפוצה הצפונית ביותר שלו היא לאורך השוליים הצפוניים של "הרי שוגטש" בדרום אלסקה. אוכלוסיות שלו הובאו גם לתחומים נוספים בארצות הברית כגון: איידהו (באזורים שלא היה מצוי), ויומינג, יוטה, נבדה, אורגון, קולורדו, טקסס, דקוטה הדרומית איי קודיאק ובאראנוף באלסקה, וחצי האי האולימפי בוושינגטון.
צפירי הקורדילרים הם היונקים הגדולים ביותר בבית גידולם ההררי, אשר מגיע לגבהים של 5,000 מטר מעל פני הים או אף יותר. רוב הצפירים מצויים בבתי גידול גבוהים עד מקום שבו יש צמחייה. למרות שהם לפעמים יורדים לגובה פני הים באזורי החוף, הם בעיקר נמצאים ברכסי ההרים ובמרעה-תת אלפיני וסוב-אלפיני עם כרי דשא וצוקים. לאורך כל השנה הם בדרך כלל נשארים מעל קו העצים, ולעיתים נודדים בעונות לאזורים גבוהים או נמוכים יותר מהטווח זה. בקיץ כאשר הם זקוקים למלח הם יורדים לגבהים נמוכים מאוד, ולעיתים קרובות חוצים מספר קילומטרים של אזורים מיוערים כדי להגיע למרבצי מלח. כמו כן כאשר הם מעוניינים לעבור לרכס הררי אחר הם יורדים לעמקים וחוצים יערות.
אקולוגיה
צפירי הקורדילרים פעילים בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות ושעות אחר הצהריים המאוחרות, ולעיתים קרובות ממשיכים לרעות במשך כל הלילה. במהלך פעילותם בשעות היממה הם עוברים על שטח קבוע של כמה מאות מטרים הכולל אזורי מרעה ומנוחה. בשעות המנוחה הצפירים חופרים לרוב שקעים רדודים בקרקע באמצעות רגליהם הקדמיות, וכמו כן חופרים גם כאשר הם מחפשים מלח. בחודשים החמים נצפים בעיקר קבוצות של שלושה עד ארבע נקבות בממוצע, ואילו זכרים בוגרים הם לעיתים קרובות בודדים מלבד עונת הרבייה. במהלך החורף הקבוצות הקטנות מצטרפות יחד ויוצרות עדרים גדולים בסביבות 50 צפירים. צפירי הקורדילרים הם אוכלי עשב מובהקים, ומבלים את רוב זמנם במרעה. התזונה שלהם כוללת עשבים, עשבי תיבול, ססקיה, שרכים, טחב, חזזיות, מלח, שיחים, וכן ענפים ועלים של עצי מחט במקומות שבית גידולם מתחת לקו העצים; בשבי תזונתם גם עשויה לכלול דגנים, אספסת, פירות וירקות. צפירים אלה ידועים במהירות ובזריזות יוצאת דופן שלהם בשטח תלול, וכבר נצפו גומאים 450 מטר בשטח הררי אנכי בזמן של 20 דקות בלבד. שטחם הקבוע הוא כ-23 קמ"ר בממוצע, אם כי בחורף השטח הקבוע קטן בהרבה. צפיפות האוכלוסייה משתנה במידה רבה (עד 14 חיות לקמ"ר), והממוצע הוא כנראה בין 2-1 צפירים לקמ"ר. קרבות בין זכרים יריבים הם די נדירים אולם כשהם מתרחשים הם הופכים להיות אכזריים מאוד, ולעיתים קרובות גורמים לפציעה חמורה ואף למוות של אחד מהם. במהלך הקרב הם מנסים לתקוע את קרניהם החדות בכל חלקי גוף היריב, ובעיקר בחלק האחורי הרך שבו קל יותר לגרום לחתכים. גם מחוץ לעונת הרבייה הצפירים אגרסיביים למדי, ואף הנקבות יכולות להילחם ביניהם על מקורות מזון או עם נראה להם שיש איום על הגדי. בדומה לזכרים קרבות ממשיים ביניהן נדירים, ולעיתים רחוקות יגרמו לפציעה או מוות. כדי להימנע מלחימה, הצפירים מותחים את צווארם על הקרקע ותנוחה זאת מאותתת על אי לוחמה או כניעה. צפירים צעירים מנסים לפעמים להילחם עם זכרים בוגרים, ובדרך כלל אימותיהם ינסו להבריחם משם.
באזורים נמוכים מתחת לקו העצים, הנקבות גם ישתמשו ביכולות הלחימה שלהם כדי להגן על עצמם ועל גדייהם מפני טורפים שונים. באזורים אלה הטורפים של צפיר הקורדילרים כוללים זאבים, גרגרנים, שונרים וכן דובי גריזלי שעלולים להרוג הן בוגרים והן צעירים כאשר יש להם הזדמנות. עם זאת הטורף העיקרי והמסוכן ביותר לצפיר הוא פומת ההרים, אשר גדולה וחזקה מספיק כדי להכניע צפיר גדול וכן די זריזה כדי לרדוף אחריו בבית גידולו ההררי והסלעי. למרות שקרנייהם מגינות עליהם בהצלחה מרוב הטורפים, הם די חסרי אונים בהגנה על גדיים קטנים מתפיסה על ידי העיט הזהוב. הנקבות עלולות להיות תוקפניות גם לאוכלי עשב אחרים בשטחם, ותועדו מספר פעמים בהם הם ניסו לגרש כבש גדול-קרניים זכר שחדר לטריטוריה שלהם ללא הצלחה כיוון שהלה היה יותר חזק מהם.
צפירי הקורדילרים עלולים להיות אגרסיביים כלפי בני אדם, ודווח על אדם אחד שנהרג מתקיפת צפיר זכר.
עונת הרבייה מתרחשת מחודש נובמבר עד ינואר, כאשר הלידות מתרחשות בסוף מאי ותחילת יוני. ההריון נמשך 180-175 יום לאחריהם נולד גדי אחד (או שניים לעיתים רחוקות) במשקל של 3 ק"ג. לאחר הלידה הנקבה מלקקת את הגדי עד שהוא יבש, וכן אוכלת את השליה כדי שהריח לא ימשוך טורפים. מספר שעות לאחר הלידה הגדיים כבר מתחילים או מנסים לרוץ ולטפס על המדרונות ומסוגלים לעקוב אחר אימם לאחר שבוע. למרות שהגדיים נגמלים לאחר שישה חודשים הם נשארים עם אימם קרוב לשנה, או עד שהיא תבריח אותם כאשר היא תמליט גדי חדש; הנקבה מגינה בקנאות על צאצאיה מסכנות, וניצבת מעליהם כאשר היא מתמודדת עם טורפים, או הולכת לפניהם בירידה במדרונות תלולים כדי לעצור אותם במקרה של החלקה. הגדיים מגיעים לבגרות בסביבות 5-2.5 שנים.
בטבע הצפירים חיים לרוב 15-12 שנים, כאשר תמותת הזכר גבוהה בהרבה מתמותת הנקבה ועל פי רוב הוא אינו שורד יותר מ-10 שנים בשל הקרבות הרבים, ואילו הנקבות לעומת זאת יכולות לשרוד עד 16 שנים; תוחלת החיים שלהם מוגבלת על ידי השחיקה של קרניהם המונעת מהם הגנה יעילה. בגני חיות לעומת זאת, הם יכולים לחיות לפחות 16 עד 20 שנים.
איומים ושימור
בשל בית גידולו הבלתי נגיש, צפיר הקורדילרים הוא אחד מהיונקים האמריקאים שהכי פחות מושפע מפעילות אנושית ובהתאם לכך מצבו מוגדר על פי IUCN כ-"ללא חשש" (LC) ובעל מגמת אוכלוסייה יציבה. בעלי חיים אלה מוגנים במידה רבה מפני איומים, ולמרות שיש אפשרות לצודם עם רישיון בשתי המדינות יש פיקוח חמור על הציד. צפירים אלה רגישים יותר להפרעות אנושיות מיונקים אחרים, וההפרעה העיקרית היא הטרדה של מטוסים שחולפים מעליהם בהרים. הגדלת השימוש במטוסים פרטיים או תעשייתיים מעל בית גידולם היא הדאגה היחידה כיום לשימורם. צפיר הקורדילרים מצוי במספר רב של אזורים מוגנים כגון: הר ראשמור, הפארק הלאומי גליישר (הצפיר נחשב בו כסמל של הפארק), הפארק הלאומי ילוסטון, הפארק הלאומי ראנגל-סנט אליאס, הפארק הלאומי גליישר ביי, פארק טאטשנשיני-אלסק ועוד. מלבד זאת קיימים ארגונים פרטיים האוספים כסף לפעולות שימורו. בקולורדו יש כל שנה מכירה פומבית והגרלה של שני רישיונות ציד, כשהכסף הנאסף בהם מועבר למחקר ושימור הצפיר.
מספרים
האוכלוסייה הקנדית נאמדת בסביבות 44,000 עד 72,000 צפירים המחולקים במדינות הבאות: 2,750 באלברטה; 67,000-39,000 בקולומביה הבריטית; 1,000 בטריטוריות הצפון מערביות, ו-1,400 ביוקון. הערכות האחרונות בארצות הברית הן בסביבות 36,000 ל-47,000 צפירים, כאשר 12,000 מתוכם מצויים מוושינגטון ועד טקסס, ובסביבות 33,000-24,000 באלסקה.
שלדים בארון
שְׁלָדִים בָּאָרוֹן הוא ביטוי ולשון דיבור המשמשים לתיאור עובדה לא ידועה על מישהו, בדרך כלל איש ציבור, שאם תתגלה דימויו יפגע. לרוב, מדובר במעשים בלתי מוסריים שאותם האדם מעוניין להסתיר. זאת בהקבלה לרעיון שאדם מסתיר בביתו גופה זמן כה רב, עד שכל בשרה נרקב והתפרק עד העצם.
מקור
הביטוי נמצא בשימוש בשפה האנגלית לכל הפחות מאז נובמבר 1816, אז נעשה בו שימוש בירחון הבריטי The Eclectic Review (עמוד 468). ה'שלד' במקרה זה היה מחלה, זיהומית או תורשתית:
באנגלית יש לביטוי שתי צורות אפשריות:
הביטוי מוצג במילון האנגלי של אוקספורד ובמילון וובסטר תחת המילה "Skeleton". מילון התוכן האקדמי של קיימברידג' מציג אותו גם כן באופן זה, אך גם כביטוי נפרד.
לפי חוקר הלשון רוביק רוזנטל מקור הניב בסיפורי אצילים שרצחו אנשים והסתירום בארון נסתר בארמונם.
שימוש
בתקשורת המודרנית נעשה שימוש בביטוי בהקשר של מציאת ידיעות שליליות נגד פוליטיקאים ואנשי ציבור.
הסופר האמריקני אדגר אלן פו חוזר בספריו על המוטיב של קבורת אדם שנרצח בתוך הבית.
ההיסטוריון אריה יצחקי כתב את הספר "שלדים בארון" על תעלומות ומיתוסי כזב בתולדות היישוב ומדינת ישראל בראשיתה.
העיתונאי יוסף שביט כתב את הספר "שלדים בארון" אודות פרשת הריגול של ישראל בר.
ארדאן די פיק
שארל ז'אן ז'אק ז'וזף ארדאן די פיק (19 באוקטובר 1821 - 18 באוגוסט 1870) הוא, קצין והוגה צבאי צרפתי בן המאה ה-19, שהתעסק בעיקר בתחום הפסיכולוגיה הצבאית. לכתביו הייתה השפעה על האסטרטגיה של צבא צרפת בתחילת המאה העשרים.
קורות חייו
ארדאן די פיק נולד בדורדון שבצרפת בשנת 1821. בגיל 21 התגייס לאקדמיה הצבאית סן-סיר, ולאחר סיום לימודיו התקדם בדרגות במהירות. בשנת 1855 במהלך מלחמת קרים נפל בשבי ונשאר בו כמה חודשים, מאוחר יותר, השתתף במסעות המלחמה בסוריה ובאלג'יר. בשנת 1869 נתמנה למפקד בריגדת חיל רגלים העשירית בצבא צרפת, ובהיותו בתפקיד זה פרצה מלחמת פרוסיה צרפת. כמה חודשים לאחר פתיחת המלחמה נפצע די פיק מרסיס פגז ומת מפצעיו כמה חודשים אחר כך.
כתביו
די פיק הפיץ לידידיו בשנת 1868 חוברת שלא פורסמה בציבור בשם "מערכות בעת העתיקה", פרט לחוברת זו לא פרסם די פיק דבר פרי עטו. לאחר מותו נמצאו בעזבונו מספר מאמרים, ומהם, בנוסף למסה על המערכות בעת העתיקה נערך הספר "מחקרים על הקרב" (Etudes sur le Combat) שיצא לאור בשנת 1980 במהדורה חלקית ובשנת 1902 במהדורה מלאה.
הגותו
די פיק שם את הדגש בלחימה על הגורם האנושי, הוא טען כי המלחמה מוכרעת בעיקר על ידי איכות הלוחמים והמוראל שלהם ולאו דווקא על ידי מספרם. על פי עיקרון זה, טען די פיק כי אימון הלוחמים הוא קריטי לניצחון והמעיט בחשיבות היתרון המספרי. הוא טען כי חייל בעל מורל נמוך וחסר אימון לא יסתער בשדה הקרב, אלא ימצא דרך להיעלם. לכן, הוא בעיקר מפריע ללחימה ולא תורם לה. די פיק טען כי הדרך ללחימה יעילה איננה אומץ לב אלא דווקא הפחד, הוא הזדהה עם אלו שטענו שההתקפה היא 'מנוסה קדימה'. הדרך לעורר פחד בחיילים היא המשמעת וההכנעה של החיילים כלפי הפיקוד. בנוסף, חייל הפוחד מתוצאות כישלון הקרב יהיה לוחם טוב יותר.
די פיק אמר כי יחידות המילואים אינן חשובות, שכן הם לא מאומנים די הצורך והם משמשים בעיקר כבשר תותחים. טענה זו השפיעה על ראשי הצבא הצרפתי לפני מלחמת העולם הראשונה והם ויתרו על הכללת המילואים בצבא, אף שכוחות אלו יכלו להגדיל משמעותית את מספרו, זאת בניגוד לצבא הגרמני. באופן כללי העדיף די פיק צבא מקצועי ומיומן על 'צבא אספסוף גדול'.
על פי תורתו זו, שם די פיק דגש על גורמים כגון הפתעה, שהיא גורם חשוב במלחמה, על אף שהוא הכיר שבמלחמה מודרנית השפעתה קצרת טווח.
תורתו של די פיק השפיעה רבות בחוגי האריסטוקרטיה הצבאית הצרפתית לפני מלחמת העולם הראשונה. הוגים כמו פרדיננד פוש שאבו רעיונות מתורתו של די פיק.
ג'ון ג'. וולש
ג'ון ג'יימס "ג'ק" וולש הבן (באנגלית: .John James "Jack" Welch Jr; 23 באוגוסט 1930 - 8 באוקטובר 2010) היה מדען, איש עסקים ואיש ממשל אמריקאי. הוא שימש כסגן מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית לרכש בין השנים 1987–1992. ב-1989 הוא כיהן לזמן קצר כמזכיר חיל האוויר בפועל.
ביוגרפיה
לאחר סיום לימודיו הוא החל לעבוד בחברת ייצור המטוסים "ווט", שב-1961 נרכשה על ידי חברת "לינג-טמקו-ווט". בשנים 1965–1970 הוא היה סגן נשיא חטיבת הטילים והחלל של LTV אירוספייס קרופוריישן. בתקופה זו הוא שימש במקביל כמדען הראשי של חיל האוויר של ארצות הברית. ב-1970 הוא היה לסגן הנשיא של LTV אירוספייס, משרה בה הוא שימש עד 1974, כאשר התמנה כסגן נשיא התאגיד. ב-1975 הוא מונה כסגן נשיא בכיר של LTV איירוספייס, תפקידו בו הוא כיהן עד 1985.
ב-1 ביולי 1987 מינה הנשיא רונלד רייגן את וולש כסגן מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית לרכש. הוא המשיך לכהן בתפקיד זה עד תום נשיאותו של הנשיא הבא, ג'ורג' הרברט ווקר בוש. לזמן קצר, מה-29 באפריל ועד ה-21 במאי 1989, הוא כיהן כמזכיר חיל האוויר בפועל.
לאחר סיום שירותו בממשל הפדרלי שימש וולש כחבר דירקטוריון בכמה תאגידים, כולל MBDA-ארצות הברית, ורינט מערכות, סרקו, דינקס צבא וביטחון, מגיט ווילקוקסון.
ג'ון וולש נפטר ב-8 באוקטובר 2010 בדאלאס, טקסס.
בן מזריץ'
בן מזריץ' (באנגלית: Ben Mezrich נולד ב-7 בפברואר 1969) הוא סופר יהודי-אמריקני. אשר מפורסם בעיקר בספרי העיון שלו.
ביוגרפיה
מזריץ' התפרסם בעקבות ספרו הראשון "Bringing Down the House: The Inside Story of Six MIT Students Who Took Vegas for Millions" (לנצח את הקזינו) שיצא לאור ב-2002. הספר עוסק בסיפורה האמיתי של קבוצת סטודנטים שהצליחו להרוויח מיליונים בהימורים באמצעות מערכת ספירת קלפים מתוחכמת. אף על פי שהספר נכתב כספר עיון, הוא הפך לרב-מכר ועובד לסרט בשם "21". ב-2005 פרסם מזריץ' ספר בשם "Busting Vegas" אשר נכתב כספר המשך ל"לנצח את הקזינו". הספר עוסק בסיפור דומה של קבוצת סטודנטים אחרת. הדמות הראשית בעלילה, סמיון דוקאץ' טען לימים שהספר רק "חצי נכון".
ביולי 2009 מזריץ' ספר בשם "The Accidental Billionaires: The Founding of Facebook, A Tale of Sex, Money, Genius, and Betrayal" אשר מספר את סיפורו של מארק צוקרברג מייסד פייסבוק. הספר טיפס במהרה למקום ה-4 ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס בקטגוריית ספרי העיון, ולמקום הראשון ברשימת רבי המכר של הבוסטון גלוב. יחד עם אהרן סורקין עיבד מזריץ' את הספר לסרט בשם "הרשת החברתית שיצא לאקרנים ב-2010. ב-2019 כתב מזריץ' את הספר Bitcoin Billionaires: A True Story of Genius, Betrayal, and Redemption. שנועד להוות ספר המשך.
ספריו
רומנים:
ספרים לנוער:
ספרי עיון:
אנדרטת חיל המשלוח האמריקני
אנדרטת חיל המשלוח האמריקני (באנגלית: American Expeditionary Forces Memorial), המכונה גם אנדרטת ג'ון פרשינג, הוקמה בעיר וושינגטון, בירת ארצות הברית, לכבוד אנשי חיל המשלוח האמריקני שלחמו באירופה במלחמת העולם הראשונה ולכבוד מפקד החיל, גנרל הצבאות ג'ון פרשינג.
מבנה
האנדרטה שוכנת בצומת שדרת פנסילבניה ורחוב 14 בוושינגטון, בקרבת הבית הלבן. היא ניצבת בתחומיו של פארק פרשינג, שנחנך שם בשנת 1981. האנדרטה כוללת כיכר בשטח של כ-360 מטרים מרובעים, שבה ניצבים שני כותלי אבן בגובה שלושה מטרים, התוחמים את הכיכר מדרום וממזרח. לפני הכותל המזרחי ניצב פסל ארד של גנרל פרשינג, כשמשקפת בידו האחת וכובעו בידו האחרת. הפסל עוצב על ידי הפסל רוברט וייט.
במסירותם, בגבורתם ובמלאם בנאמנות את חובותיהם הותירו הקצינים והחיילים של חיל המשלוח האמריקני מורשת שאלו הבאים אחריהם יוכלו לעד להיות גאים בה
האנדרטה הוקמה על ידי הוועדה האמריקנית למצבות קרב, אך מנוהלת ביחד עם פארק פרשינג על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
עבדת הראשון
עבדת הראשון היה מלך נבטי ששלט בממלכה הנבטית כנראה בין השנים 85-96 לפנה"ס. הוא ירש את חרתת השני לאחר מותו. בתקופתו שרר מצב מלחמה בין הממלכה הנבטית וממלכת יהודה. בשנת 93 לפנה"ס נערכה מלחמה בינו ובין אלכסנדר ינאי מלך יהודה. עבדת הצליח להוביל את אלכסנדר ינאי למארב, ובקרב שנערך ליד הכפר גדרה שבגולן הביס עבדת את צבאו של אלכסנדר ינאי בעזרת פרשים רכובים על גמלים. אלכסנדר ינאי הצליח בקושי להימלט לירושלים. בשנת 86 לפנה"ס המלך הסלבקי אנטיוכוס השנים עשר דיוניסוס פלש לממלכה הנבטית. ובמלחמה שנערכה נהרגו גם אנטיוכוס וגם עבדת, אך הממלכה הנבטית ניצלה מכיבוש. לזכרו של עבדת הוקם בנגב היישוב עבדת, והוא עצמו הפך לאל נערץ על הנבטים. בנו חרתת השלישי עלה למלוכה לאחר מותו של אביו בקרב.
Lasting Lover
Lasting Lover הוא סינגל של הדי ג'יי הבריטי, סיגלה, והזמר-יוצר הבריטי, ג'יימס ארתור, שיצא, על ידי מיניסטרי אוף סאונד, B1 רקורדינגס ואריסטה רקורדס, ב-4 בספטמבר 2020. בשיר נמצאת דגימה מהשיר "Time to Pretend" של להקת האינדי פופ האמריקאית, MGMT.
נכון לדצמבר 2021, השיר הושמע למעלה מ-193 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השירף בבימויה של רבקה בירד, הועלה לערוץ היוטיוב של סיגלה, ב-25 בספטמבר 2020. נכון לדצמבר 2021, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-17 מיליון פעמים.
מגדל ICC
מגדל מרכז הסחר העולמי (באנגלית International Commerce Centre, במנדרינית: 環球貿易廣場), או בקיצור מגדל ICC, הוא גורד שחקים בן 108 קומות המתנשא לגובה של 484 מטר וממוקם בשכונת צים שא צוי בחצי האי קאולון שבהונג קונג.
בעת סיום בנייתו ב-2010 הוא היה הבניין הרביעי בגובהו בעולם והשלישי בגובהו באסיה. נכון ל-2022 הוא היה הבניין ה-13 בגובהו בעולם והחמישי במספר הקומות מעל פני הקרקע, והבניין הגבוה ביותר בהונג קונג.
נחש אלמוגים אריזוני
נחש אלמוגים אריזוני (שם מדעי: Micruroides euryxanthus) הוא מין יחיד בסוגו של נחש ארסי ממוצא צפון אמריקאי החי באזורי המדבר והערבות של צפון-מערב מקסיקו ודרום ארצות הברית בעיקר סביב אריזונה, ניו מקסיקו ומערבה עד מפרץ קליפורניה. למרות שהוא דומה למיני זעמן אלמוגי הוא למעשה שייך למשפחת הפתניים וקרוב לסוג הארסי פתן אלמוגי.
מאפיינים
אור נחש זה 28-61 ס"מ והוא בעל דפוס של פסים בצבע שחור-צהוב בהיר-אדום כאשר גם הזנב וגם הראש שחורים. דפוס זה עלול לבלבל מאחר שהוא דומה לזה של הזעמן האלמוגי שאינו ארסי. ואולם לנחש קטן זה ישנו ארס המכיל נוירוטוקסינים חזקים מאוד ביחס לגודלו.
נחש זה מצוי באזורי מדבר, מישורים ומורדות הרים נמוכים עד לגובה 1,800 מטר. באריזונה הוא מצוי בעיקר סביב אזורי סלעים, בהם הוא מסתתר. הנחש מסתתר ביום בין סלעים או במאורות באדמה ויוצא לפעילות בעיקר בלילה, אז הטמפרטורות יורדות. הוא ייראה גם ביום לאחר ירידת גשמים.
הנחש מחפש למזונו בעיקר זוחלים קטנים יותר כמו חומטיים אך בעיקר נחשים אחרים כמו נימוניים וזעמניים קטנים מהסוגים: Tantilla ו-Sonora. הוא קוטל אותם בארסו החזק. כמו מיני הפתן האלמוגי הנחש מטיל עד 3 ביצים הקבורות באדמה.
אם הנחש ירגיש מאוים הוא ינסה להתחפר בחול, אך ישאיר את קצה זנבו מפותל מעט מבחוץ. אם האויב יאחוז בזנב הנחש יפלוט צליל רועם מפתח הביב שלו, צליל המזכיר נפיחה אך שונה ועשוי להרתיע את היריב. אם זה לא יעזור הנחש יכיש והארס שלו עשוי להרוג אדם. עם זאת המפגשים איתו מאוד נדירים ולא ידוע על הרוגים ממנו.
אטיראו (עיר)
אטיראו היא עיר הנמל הראשית של קזחסטן ובירת המחוז הקרוי על שמה במערב המדינה כ-1,490 ק"מ דרום-מערבית לבירה אסטנה. העיר היא טרנסקונטיננטלית (בין-יבשתית) ומהווה את הגבול הגאוגרפי בין יבשת אירופה ויבשת אסיה, נהר אורל זורם לתוך הים הכספי דרך העיר. על פי אומדן רשמי מתאריך 1 באוקטובר 2022 אוכלוסיית העיר מונה 315,274 בני אדם.
היסטוריה
העיר הוקמה בשנת 1640 על ידי הסוחר הרוסי מיכאיל גורייב, שהקים יישוב סביב מצודה, עם השנים נקראה העיר בשמות: "יאיצ'קי", "יאיצ'קי תחתונה" ו"אוסט-יאיצ'קי". בשנת 1885 קיבלה מעמד של עיר. מאז שנת 1708 ובתקופת השלטון הסובייטי נקראה העיר "גורייב" (ברוסית: "Гурьев") כמחווה למייסדה של העיר. ומשנת 1991 נקראת העיר בשמה הנוכחי.
כלכלה ותחבורה
אטיראו נחשבת לעיר נמל ראשית של קזחסטן בים הכספי הנמל ממוקם בדלתא של נהר אורל. בית זיקוק לנפט השלישי בגודלו בקזחסטן ממוקם באטיראו. בית הזיקוק בעל קיבולת של 16,600 מ"ק ליום בשנת 2012.
וילה מדיצ'י דל פוג'ו אימפריאלה
וילה מדיצ'י דל פוג'ו אימפריאלה (באיטלקית: Villa medicea del Poggio Imperiale, מילולית "וילה מדיצ'י של הגבעה הקיסרית") היא וילה בסגנון נאו-קלאסי, שהייתה שייכת לדוכסים הגדולים של טוסקנה, השוכנת באזור בגבול הדרומי של העיר פירנצה במחוז טוסקנה שבמרכז איטליה. הווילה היא אחת מה"ווילות של משפחת מדיצ'י בטוסקנה", אתר מורשת עולמית שהוכרז על ידי ארגון אונסק"ו ב-2013. הווילה הייתה שייכת במקור למשפחת בארונצ'לי מפירנצה, היא נתפסה על ידי משפחת מדיצ'י, הפכה לביתו של בעל רצחני ונואף, ומפלט מפואר לדוכסית עם יומרות אימפריאליות. לימים ניתנה לאחותו של נפוליאון בונפרטה, היא הושבה לשליטים של טוסקנה, לפני שהוסבה לבסוף לבית ספר יוקרתי לבנות. במהלך ההיסטוריה הארוכה שלה, היא הייתה לעיתים קרובות במרכז ההיסטוריה הסוערת של איטליה, ונבנתה מחדש ועוצבה מחדש פעמים רבות.
שושלת מדיצ'י
בשנת 1618 נרכשה הווילה ממשפחת אורסיני על ידי, אשתו לעתיד של קוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, ונבנתה לחלוטין מחדש בין השנים 1622 ל-1625 על פי העיצוב של האדריכל. הווילה הוכפלה בגודלה עם מבנה מרכזי גדול (Corps de logis) עם שני אגפים תחתונים צמודים בזווית. פנים הווילה עוצב לדרישות הדוכסית על ידי האמן. במקביל הווילה חוברה לעיר על ידי שדרת עצים עצומה מונומנטלית וקיבלה את התואר "הקיסרית" – "וילה דל פוג'ו אימפריאלה". מריה מדלנה הייתה אחותו של פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אטיראו (עיר)
ספורט
בעיר קיימת קבוצת כדורסל בשם ברסי אטיראו, המתמודדת בליגת הכדורסל הקזחית והליגה הבלטית, שהיא מחזיקת הגביע לעונת 2008/09 ואלופת הליגה לעונת 2010/11. בעיר קבוצת כדורגל בשם אטיראו המתמודדת בליגת העל הקזחית, שהיא סגנית האלופה לעונות 2000/01, 2001/02, ומחזיקת הגביע הקזחי לעונת 2008/09. בעבר זכתה קבוצת "ינבק גורייב" (Yenbek Guryev) מהעיר באליפות הליגה הקזחית בשנת 1960. כמו כן קיימת קבוצת הוקי קרח בשם בייבאריס אטיראו המתמודדת בליגה הבכירה, שהיא האלופה לעונות 2010/11, 2011/12.
וילה מדיצ'י דל פוג'ו אימפריאלה
שושלת מדיצ'י
עבודות הבנייה היו יקרות מאוד, וכך גם עלות העבודה הכמעט סימולטנית בפאלאצו פיטי. המצב הכספי של משפחת מדיצ'י הידרדר מאז ימיו של קוזימו דה מדיצ'י, והמשמעות של החלטת הדוכס הגדול לסגור את מעט הסניפים שנותרו ב בתקופה זו הייתה שאנשי טוסקנה נאלצו לשלם מיסים מוגדלים כדי לממן את הפרויקטים של הבנייה. לאחר מותו של קוזימו השני והעוצרות המשותפת של מריה מדלנה וחמותה, חיי המותרות והפזרנות חסרי התקדים של חצרות האצילים בווילה דל פוג'ו אימפריאלה ופאלאצו פיטי דלדלו מאוד את ההון שבידי משפחת מדיצ'י.
אטיראו (עיר)
ערים תאומות
תמונות מהעיר
וילה מדיצ'י דל פוג'ו אימפריאלה
שושלת מדיצ'י
בשנת 1659 נרכשה האחוזה על ידי פרדיננדו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה ואשתו, שהגדילה את הווילה וקישטה אותה בשיש ו. עם זאת הווילה תגיע לשיאה תחת יורשיהם של משפחת מדיצ'י,.
בית הבסבורג-לורן
הווילה עוצבה מחדש ושופצה בשנת 1776 על ידי גספרה פאלוטי (Gaspare Paoletti) עבור לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. העבודה התמשכה לאורך 15 שנה, וכללה עבודות סטוקו וטיח רבות בפנים הווילה. נוצרו אגפים נוספים וחזיתות משניות שונות עוצבו מחדש בסגנון הנאו-קלאסי; רק החזית הראשית נותרה ללא שינוי.
הווילה הייתה תמיד משכן משני למשפחות השלטון בטוסקנה, שהעדיפו אותה באביב ובסתיו. קרובה בצורה נוחה לחצר השלטון בפאלאצו פיטי, כשסביבה אחוזה של 17 חוות. היה זה מקום מפלט כפרי מהעיר. עם זאת, זו תמיד הייתה רק אחת מכמה מהווילות והארמונות שעמדו לרשות משפחת הדוכס הגדול, והפופולריות והשימוש בה התגברו ודעכו חליפות. בסוף המאה ה-18 החכיר פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה את הווילה לקרלו אמנואלה הרביעי, מלך סרדיניה. קרלו אמנואלה התגורר כאן רק חודש מ-17 בינואר 1799. בווילה הוא נפגש עם הרוזן ויטוריו אלפיירי (בן הלוויה של לואיז סטיוארט, אשתו של ה"המתחזה" צ'ארלס אדוארד סטיוארט, התובע של כס המלוכה הבריטי).
החזית הראשית המונומנטלית הנוכחית נוצרה בשנת 1807 עבור הדוכסית הגדולה החדשה של טוסקנה,. האדריכל שנבחר היה ג'וזפה קאצ'אלי (Giuseppe Cacialli), שתכנן את החזית הגדולה באמצעות רישומים של שהעריץ וחיקה את פאולטי, אדריכל שהיה ידוע יותר בזכות עבודתו המאוחרת על מפעלי המים בליבורנו.
הנאו-קלאסיציזם היה סגנון שהתפתח כתגובה מנוגדת לסגנונות הבארוק והרוקוקו המצועצעים יותר שקדמו לו. זו לא הייתה מגמה ליצור פסטישים של עיצובים קלאסיים, אלא כוח שיוצר צורה חדשה של אדריכלות המבוססת על צורות פשוטות אך רציונליות עם תוכניות ברורות ומסודרות. מילאנו הפכה למרכז האדריכלות הנאו-קלאסית באיטליה. עבודותיהם של, ובמיוחד ה שלו, ו, היו דומות לנאו-קלאסיציזם שהתפשט מלונדון למינכן. עם זאת, באיטליה, מחוץ למילאנו, האידיאלים החדשים הללו היו לעיתים קרובות בולטים ונוקשים יותר מאשר בצפון אירופה. פירנצה הייתה עיר הולדתה של צורה ארכיטקטונית חדשה, וחזיתות הווילה דל פוג'ו אימפריאלה חמורות אפילו בסטנדרטים של הנאו-קלאסיציזם האיטלקי.
החזית חמורה ופשוטה, כאשר החריגה והקישוט היחידים הם הקטע המרכזי הבולט ובו חמישה פתחים. בקטע זה יש קומת קרקע מחופה באבני גזית ובה חמש קשתות המובילות לחצר הפנימית. בקומה הראשונה יש לוג'יה מזוגגת, גם היא של חמישה פתחים. קטע זה של שתי קומות בלבד מסתיים בגמלון נמוך, ומשני צדדיו יש שני אגפים סימטריים חמורי סבר עוד יותר. האגפים, בהם יש שתי קומות יחד עם קומת ביניים, הם באותו גובה כשל הקטע המרכזי שמודגש עוד יותר על יד חומת המגן הגבוהה מאחוריו.
המראה החיצוני החמור של הווילה מפוצה על ידי העושר של פנים הווילה. סדרת אולמות גדולים עוטרה בעבודות גבס בסגנונות הקלאסיים. הקפלה, עם ציורי קיר של, נותרה ללא שינוי מהמאה ה-17.
לאחר איחוד איטליה
משנת 1849 הפכה ההיסטוריה הפוליטית של פירנצה וטוסקנה לסוערת. הדוכס הגדול לאופולד השני, השליט האחרון של דוכסות טוסקנה, הוחלף על ידי חוקה רפובליקנית. הדוכס הגדול, אף שמאוחר יותר מונה לשליט החוקתי של הרפובליקה, נאלץ להתפטר. ב-27 באפריל 1859 חדלה הדוכסות מלהתקיים, והדוכס הגדול האחרון ששלט בטוסקנה ומשפחתו עזבו בשלום את פירנצה. זו הייתה הפיכה נטולת שפיכות דמים, והמשפחה עזבה כשהיא מלווה ב"ברכת פרידה מכובדת של העם". טוסקנה הפכה לזמן קצר לחלק מהישות קצרת הימים של.
ב-5 במרץ 1860 הצביעה טוסקנה באמצעות משאל עם להצטרף לממלכת סרדיניה. זה היה צעד חשוב באיחוד איטליה שעתיד היה להתרחש זמן קצר אחר-כך. בשנת 1865 הפכה פירנצה לתקופה קצרה לבירת איטליה המאוחדת. פאלאצו פיטי הפך לארמון המלוכה האיטלקי. למלך איטליה החדש, ויטוריו אמנואלה השני, שלרשותו עמדו ארמונות רבים, והוא היה מחויב לנסוע ברחבי איטליה לטובת האיחוד, לא היה צורך בארמון גדול שני כמו וילה דל פוג'ו אימפריאלה בסמיכות כה קרובה לפלאצו פיטי.
הווילה הבלתי רצויה, ואז גם המוזנחת למדי, כעת בבעלות המדינה, הפכה לפנימייה אקסקלוסיבית לבנות, "המוסד המדינתי על שם הבשורה הקדושה" (Istituto Statale della Ss. Annunziata). בית הספר הוקם בחסותם של לאופולד השני ואשתו מריה אנה מסקסוניה בשנת 1823 כדי לספק חינוך לבנות האצולה של פירנצה. המשכן המקורי של הפנימייה ב"ויה דלה סקאלה" במרכז העיר נדרש למשרדי ממשלה, כך שבשנת 1865 בוצע חילוף פשוט. בית הספר אכלס את הבניין מאז. בינואר 2004 אושר השימוש של בית הספר בווילה בהכרזה רשמית של הממשלה שהעניקה לבית הספר שימוש חופשי בנכסים שבבעלות המדינה לתמיד. רק החדרים הממלכתיים, חלקם עם ציורי קיר מאת מטאו רוסלי, פתוחים בתיאום מראש לקהל.
עיטור פנים הווילה
החלק היחיד שנותר בווילה די פוג'ו בארונצ'לי מהמאה ה-15 הוא החצר הקטנה. זו, הקטנה מבין שלוש חצרות הווילה, ממוקמת מייד בכניסה הראשית. כאן, ארבעה מסדרונות דמויי קלויסטר מוארים על ידי חלונות מחולקים המספקים אור בשפע. המסדרונות מעוטרים בפרוטומות עתיקות המונחות על מדפים ונישות שנבנו במאה השמונה עשרה. קישוט זה של אוסף משמעותי של פסלים עתיקים נעשה על ידי ויטוריה דלה רוברה, שהביאה את הפסלים לפירנצה כדי לקשט את הווילה.
ציורים סיניים רבים, ככל הנראה מאותו המקור לאלה של הווילה, ניתנו על ידי לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאחותו מריה קרולינה מאוסטריה, שהפכה למלכה רעיה של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות, ושולטת דה פקטו, של נאפולי וסיציליה. חלק מציורים אלו נלקח על ידיה לפלרמו שם הם נותרו היום בארמון המלכותי וב.
עיצוב הפנים
התוכנית המקורית משנת 1487 של פוג'ו אימפריאלה דומה מעט מאוד למתווה הנאו-קלאסי של ימינו. במקור, המבנה היה בית אחוזה כפרי השייך למשפחת בארונצ'לי, שעבר למשפחת פנדולפיני, ובסופו של דבר בשנת 1622 הוא נמכר לדוכסית הגדולה מריה מדלנה מאוסטריה. שינוי בעלות זה אמור היה לסמן את תחילתה של טרנספורמציה איטית מהאחוזה הכפרית הפרובינציאלית לווילה מפוארת ואימפריאלית. הדוכסית הזמינה מייד "שיקום, הגדלה ועיטור של הבניין".
המינוי ניתן לאדריכל ג'וליו פאריג'י, שבין 1622 ל-1625 עיצב את המבנה בסגנון בארוק המקושט יותר, ובסגנון הגרסה המאוחרת יותר של הבארוק, הרוקוקו. שינוי עיצוב זה הושג באמצעות הרחבה של קומת הקרקע, הארכת החזיתות והגבהתן. מחזיתות ארוכות יותר אלה הוסר בסוף המאה ה-18 הקישוט הבארוקי שלהן ליצירת הארכיטקטורה הנאו-קלאסית הנוכחית חמורת הסבר.
היסטוריון האדריכלות הנודע קרלו קרסטי מתאר את עיצובו של פאריג'י משנת 1624 כבנוי מאגף בולט (corps de logis), משני אגפים סימטריים נמוכים עם מרפסות ופרופילים קעורים עגולים למחצה. בתוך הווילה, פאריג'י ארגן מחדש את החצר המרכזית הישנה ואת חדרי המגורים של הדוכס הגדול, שבו יצרו מטאו רוסלי ותלמידיו ציורי קיר.
תקופת שיפוצים נוספת התרחשה כאשר הווילה עברה לדוכסית הגדולה ויטוריה דלה רוברה, שיצרה את חדרי קומת הקרקע הממוקמים מעל החצר הפנימית שתוכננה על ידי ג'אצ'נטו מריה מרמי. בין השנים 1681–1683 עיצב האדריכל ג'ובאני בטיסטה פוג'יני מחדש את החצר והלוג'יות הסובבות אותו.
בין השנים 1766–1783, השלים האדריכל גספרה פאולטי, במהלך השיפוץ השלישי והאחרון של הווילה, את ארגון המבנה המוחלט של הווילה לכפול מגודלה הקודם. פאולטי הוסיף לחצר המרכזית את שתי החצרות הפנימיות האגפיות, ועיצב גם את החזית האחורית ואת אולם הנשפים שנמצא בפיאנו נובילה. הוא היה מקושט בעבודות הסטוקו הבולטות של ג'וקונדו וגרטו אלברטולי.
עם זאת, החזית הראשית לא עברה טרנספורמציה עד שהבעלות על הווילה עברה למריה לואיזה מבית בורבון, מלכת אטרוריה, שבשנת 1806 הקצתה את הפרויקט לאדריכל פסקואלה פוצ'נטי. פוצ'נטי המשיך את המאמץ של טרנספורמציה נאו-קלאסית מוחלטת (של החזית) וכלל פורטיקו מורכב מחמישה פתחים, שבאגפיו תיאטרון וקפלה. החזית הושלמה בסופו של דבר כשהווילה הייתה בבעלות אחותו של נפוליאון, אליזה בצ'וקי, אז הדוכסית הגדולה של טוסקנה, ששכרה את האדריכל ג'וזפה קאצ'לי כדי לאמץ בחופשיות את השלמת התוכניות המקוריות של פוצ'נטי. העיצוב החופשי של קאצ'לי אפשר לו להוסיף לקומת המגורים (הפיאנו נובילה) את האכסדרה הכוללת עבודות סטוקו וציורי קיר. עם שובו של בית לורן בשנת 1814, נבנו לבסוף הקפלה ובית המשמר, ומספר חדרים עוטרו על ידי הציירים וג'ורג'ו אנג'וליני.
קפלת הבשורה
יחד עם התכנון המחודש והשיפוץ הנרחבים במאה השמונה עשרה, אבדו רוב הקפלות המקוריות בווילה. כיום נותרה רק קפלת הבשורה שהאדריכל ג'וזפה קאצ'לי כלל במסגרת השיפוץ הנאו-קלאסי בשנת 1820.
עיצוב הקפלה מחולק לשלוש ספינות עם טריבונה חצי מעגלית. העיצוב המחודש שימר את הקישוטים והעיטורים של המאה השמונה עשרה, אשר כללו פסלים של המעלות הטובות בגומחות נפרדות, כמו גם אפריזים מסטוקו המתארים סצנות מקראיות על הקירות ועל כיפת התקרה והציור המתאר את עליית הבתולה על ידי פרנצ'סקו נינצ'י.
העושר המדהים של יצירות האמנות ושרידי הקדושים בקפלה, קוטלגו במומחיות ותועדו בכרך הקצר על ידי בריג'ידה ד'אוונצו באיטלקית שכותרתו "אובייקטים של אמנות קדושה בווילה דל פוג'ו אימפריאלה פירנצה". [21] שתיים מתוך עשרות היצירות יוצאות הדופן בקפלה כוללות את "מציאת הצלב" (Il Ritrovamento della Croce) משנת 1686 המיוחס ל, ואת "המדונה והילד עם יוחנן הקדוש" מהמאה השש עשרה המיוחס לבית הספר של פוליגו (Puligo). מאמר קצר שכתבה רוזנה קטרינה פרוטו פיזאני מתעד כמה עשרות מחפצי האמנות המוחזקים בקפלה. ההיסטוריה הרחבה של הקשר בין אחזקות חריגות אלה יחד עם הרישום הנגדי והשימוש המשותף עם גלריית אופיצי בפירנצה, יחד עם אחזקות האמנות המזוהות עם הווילה בכלל, טרם נחקר כנושא נפרד של הקשר בין הווילה לגלריית אופיצי.
מטריצת מעבר
יהיו B ו-C בסיסים סדורים למרחב הווקטורי V. מטריצת המעבר מ-B ל-C, \ M^B_C, היא המטריצה היחידה המקיימת את השוויון לכל וקטור \ v \in V, כאשר הם וקטורי הקואורדינטות לפי הבסיסים B,C, בהתאמה. מן ההגדרה הזו נובעות כמה זהויות שימושיות: \ M_B^B = I; לכל שלושה בסיסים \ B,C,D מתקיים ; ובפרט.
מטריצת המעבר היא למעשה המטריצה המייצגת של העתקת הזהות ביחס לשני הבסיסים.
את מטריצת המעבר אפשר לבנות על ידי חישוב של וקטורי קואורדינטות: העמודה ה-i שלה היא וקטור הקואורדינטות של האיבר ה-i בבסיס B, לפי הבסיס C. כלומר:
את מטריצת המעבר בין שני בסיסים B ו-C כלשהם ב-F^n נוח לחשב דרך הבסיס הסטנדרטי E. הקואורדינטות של וקטור b_i \in B לפי E הם פשוט רכיבי b_i מסודרים בעמודה. לכן זה מיידי לחשב את. באותו אופן   מתכונת ההפכיות מקבלים ש- ולחישוב ההפכית יש אלגוריתם טכני וברור באמצעות דירוג מטריצות. לבסוף, מתכונת הכפליות מקבלים. את כל המטריצות בביטוי זה קל לחשב באמצעות פעולות טכניות ופשוטות.
הגדרה וסימון מקובלים למטריצת המעבר הם כדלהלן: מטריצת המעבר מבסיס B לבסיס C תסומן [I]^B_C והיא המטריצה ההפיכה היחידה שמקיימת: וניתן לחשבה באופן הבא: עמודות המטריצה הן וקטורי הקואורדינטות של וקטורי הבסיס B לפי הבסיס C. בפרט: בפרט היא מקיימת: קיום הזהות, כפליות: והפיכות.
כל מטריצת מעבר היא מטריצה הפיכה, ולהפך: כל מטריצה הפיכה היא מטריצת מעבר מהבסיס B לבסיס כלשהו, ומבסיס כלשהו לבסיס C. במילים אחרות, חבורת המטריצות ההפיכות פועלת באופן טרנזיטיבי על אוסף הבסיסים של המרחב.
כשמוגדרת על המרחב מכפלה פנימית, מטריצת המעבר בין שני בסיסים אורתונורמליים היא מטריצה אורתוגונלית, ולהפך: אם B,C בסיסים אורתונורמליים נתונים, אז כל מטריצה אורתוגונלית היא מטריצת מעבר מ-B לבסיס אורתונורמלי כלשהו, ומבסיס אורתונורמלי כלשהו אל C. כמקודם, חבורת המטריצות האורתוגונליות פועלת באופן טרנזיטיבי על אוסף הבסיסים האורתונורמליים של המרחב.
אפיסטמולוגית, האבחנה בין וקטורים מופשטים ב- לבין הייצוגים שלהם כווקטורי קואורדינטות בבסיס כלשהו שבחרנו היא דוגמה חשובה לאבחנה מסוג אפריורי/אפוסטריורי - בעוד וקטורים מופשטים הם יצירי מחשבה אלגבריים הקודמים לניסיון, וקטורי קואורדינטות מתייחסים לתיאור הגאומטרי, שאופיו מותנה בניסיון. למשל, בעוד קיומם של כוכבי השבת קודם לניסיון, הדימוי הגאומטרי "הטבעי" שלהם נתפס דרך התיווך הראשוני של מערכת הקואורדינטות השמימית (כלומר דרך מבט על כיפת השמיים), שמשתנה לפי המיקום ולפי הזמן (עקב סיבוב כדור הארץ סביב צירו).
Get Back (שיר של דמי לובאטו)
"Get Back" (בעברית: "חזור") הוא סינגל הבכורה של הזמרת האמריקאית דמי לובאטו. הוא נכתב על ידי לובאטו, ג'ו ג'ונאס, ניק ג'ונאס וקווין ג'ונאס והופק על ידי האחים ג'ונאס לצד ג'ון פילדס, לאלבום הבכורה של לובאטו, Don't Forget.
רקע
"Get Back" נכתב על ידי לובאטו, ג'ו ג'ונאס, ניק ג'ונאס וקווין ג'ונאס, והופק על ידי האחים ג'ונאס לצד ג'ון פילדס. לובאטו רצתה לכתוב שיר על לחזור להיות עם מישהו, מכיוון שהיא האמינה שכבר נוצרו מספיק שירים אכזריים על שברון לב. היא אמרה, האחים ג'ונאס סיפקו קולות רקע וגיטרות בשיר. השיר יצא לאור כסינגל המוביל של Don't Forget ב-12 באוגוסט 2008, בארצות הברית ובקנדה.
וידאו קליפ
את "Get Back" ביים פיליפ אנדלמן והקליפ צולם ביום אחד. הקליפ שודר לראשונה בערוץ דיסני ב־22 באוגוסט 2008, לאחר בכורת הסרט בנות הצ'יטה: עולם אחד. הקליפ מתחיל בצילום של גשר מנהטן, ואז לובאטו ולהקתה נראים על במה קטנה על גבי בניין. לובאטו לובשת בגדים שחורים, צעיף וכפפות אדומות. לאורך הבית הראשון והפזמון, לובאטו רוקדת על הבמה כשברקע נראה גשר מנהטן. לאחר הפזמון הראשון השמש שוקעת ומוצגים תמונות וקטעים מחיי הלילה בעיר ניו יורק. הבית השני והפזמון מבוצעים במהלך הלילה. במהלך גשר השיר מוצג צילום של לובאטו בשעות היום כשהיא יושב לבד על הגג. אחרי זה היא חוזרת לבמה ומבצעת את הפזמון האחרון במהלך הלילה כשברקע נורות בהירות. הקליפ מסתיים עם סיום ההופעה, כשלובאטו מסתובבת והולכת לעבר הלהקה שלה.
נכון לחודש ינואר 2021, הקליפ צבר כ-28.9 מיליון צפיות.
גוגל פיי
גוגל פיי (Google Pay, עד 20 בפברואר 2018: Android Pay) היא מערכת של תשלומים אלקטרוניים ממכשירים ניידים (סמארטפונים, טאבלטים ושעונים חכמים) שפותחה על ידי גוגל ופועלת במערכת ההפעלה אנדרואיד.
תיאור השירות
גוגל פיי משתמש בטכנולוגיית NFC כדי להעביר נתוני כרטיסים לסוחר. השירות מחליף את שבב ה-PIN או הפס המגנטי בכרטיסי אשראי וכרטיסי חיוב ומאפשר למשתמש להוריד נתונים אלה למכשיר.
אבטחה
גוגל פיי מנצל את העוצמה של מערכות אימות ביומטריות כגון קורא טביעות האצבע וסורק הקשתית במידת האפשר. במכשירים ללא סורקים ביומטריים המערכת מופעלת באמצעות הזנת סיסמה. כאשר משתמש מבצע תשלום, גוגל פיי שולח מספר חשבון וירטואלי שנוצר, המספק מידע בסיסי על חשבון המשתמש, במקום לשלוח את פרטי החיוב או כרטיס האשראי המקוריים של המשתמש יחד עם התשלום. גישה זו מאפשרת לשמור על מידע אודות נתוני התשלום של הלקוח. לשירות יש גם פונקציית אימות חכמה - המערכת קובעת אם המכשיר נמצא במצב מאובטח (למשל, אם הוא נעול בחמש הדקות הבאות) ומחליט אם לבקש נתונים מהמשתמש לביטול נעילת המסך.
היסטוריה
בשנת 2016, גוגל יזמה תביעה פתוחה בעמק הסיליקון נגד אפליקציה סלולרית דומה בשם Hands Free. המשתמשים ביישום זה אינם צריכים לספק טלפון חכם או מפה. במקום זאת, על המשתמש לציין שהוא "רוצה לשלם עם גוגל" ולתת את ראשי הקוד שלו לקופאית, שעליה לאמת את הזהות באמצעות תמונה שהועלתה בעבר למערכת. הטלפון של הלקוח יאשר את הרכישה רק אם הוא מאשר שהמכשיר נמצא ליד החנות בה מתבצעת הרכישה.
בינואר 2018 הודיע פאלי בהט בבלוג גוגל על השקת שירות Google Pay. מערכת התשלומים החדשה תחליף שירותים אחרים של החברה כמו Android Pay ו-Google Wallet, בעוד שלא יהיו שינויים פונקציונליים. באמצעות Google Pay קל יותר ובטוח יותר למשתמשים לבצע רכישות. פרטי תשלום יהיו זמינים בכל מוצרי Google, כולל דפדפן האינטרנט גוגל כרום, אתר יוטיוב, יישומי אנדרואיד ופרטי תשלום יישמרו בחשבונות גוגל
בכנס Google I/O 2022 גוגל השיקה את שירות Google wallet.השירות יאפשר שמירה של כרטיסי טיסה,כרטיס מועדון,תעודת מתחסן,מפתח לרכב ועוד
יחסי סין–שוודיה
יחסי סין–שוודיה הם היחסים בין סין לבין שוודיה. שוודיה הייתה הראשונה במדינות המערב לכונן רשמית יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית של סין, ב-9 במאי 1950.
היסטוריה
הקשרים בין שוודיה וסין התקיימו עוד במאה ה-17. שוודיה סחרה עם סין, דבר שתועד על ידי נילס מאטסון קיופינג. הוא ביקר בדרום סין על הספינה גוטנברג ב-1654 וכתב רישומים ממסעותיו לסין עם שובו לשוודיה. חברת הודו המזרחית השוודית סחרה עם סין בין 1731 ל-1813.
שוודיה הייתה הראשונה במדינות המערב לכונן רשמית את היחסים הדיפלומטיים עם הרפובליקה העממית של סין. יחסים דיפלומטיים בין הרפובליקה העממית לבין הממלכה השוודית הוקמו באופן רשמי ב-9 במאי 1950. שוודיה הייתה המדינה המערבית הראשונה ליצור יחסים כאלה עם הרפובליקה העממית שאך נוסדה, ומסיבה זו יו"ר המפלגה הקומוניסטית הסינית מאו דזה-דונג החליט באופן אישי לקבל את השגריר השוודי, טורסטן האמרסטרום, כאשר הציג את מכתב האישורים שלו, דבר שהיה יוצא דופן, וסימן לכך שסין ייחסה חשיבות רבה לפריצת הדרך הדיפלומטית. שוודיה תמיד תמכה ברפובליקה העממית של סין בטענתה על המושב של סין באו"ם.
העתק מודרני של הספינה גוטנברג נבנה ונשלח מגטבורג, שוודיה, ב-2005. הספינה הגיעה לשאנגחאי, סין, ב-2006. הספינה התקבלה בברכה בשאנגחאי על ידי המלך קרל השישה עשר והמלכה סילביה משוודיה, אשר ערכו ביקור רשמי בסין באותה שנה. ההעתק חזר לעיר גטנברג ב-9 ביוני 2007, והתקבל בברכה על ידי נשיא סין, חו ג'ינטאו, שביקר בשוודיה בעיקר מסיבה זו, ועל ידי המלך קרל השישה עשר והמלכה סילביה.
שנת 2010 סימנה את יום השנה ה-60 של יחסי סין-שוודיה. החגיגות קיבלו תשומת לב בסין, עקב הקשרים המוקדמים בין המדינות. דבר זה הביא ליצירתו של מכון קונפוציס נורדי בשוודיה כדי לקדם ולפתח את מערכת היחסים הסינית-שוודית.
היחסים בין שתי המדינות
בשנת 2006 ערך הסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-6.73 מיליארד דולר. שוודיה הפכה לשותפת הסחר התשיעית בגודלה של סין באיחוד האירופי, וסין הייתה שותפת הסחר הגדול ביותר של שוודיה באסיה זו השנה הרביעית.
מוסא חסדייה
מוסא חסדייה (נולד ב-18 באפריל 1956) הוא פרסומאי, מוציא לאור, מנהל, יזם ואיש עסקים מוסלמי ערבי ישראלי. מייסד קבוצת המדיה "כל אל-ערב", מייסד ומנכ"ל משותף בחברת הפרסום "סקטורס אל בוסתאני". לשעבר מבעלי ערוץ הטלוויזיה בשפה הערבית, הלא TV.
ביוגרפיה
מוסא חסדייה נולד בפרדיס כילד שביעי מתוך עשרה. למד בתיכון הערבי אורתודוקסי בחיפה. בוגר כלכלה וסטטיסטיקה (בשנת 1978) ומוסמך במנהל עסקים (בשנת 1981), שני תאריו מאוניברסיטת תל אביב. עבד במקביל ללימודיו כעוזר הוראה.
בשנת 1981 עבר לעבוד במשרד הפרסום "אריאלי". החל כעוזר תקציבאי ואחר כך הקים ועמד בראש המחלקה הערבית במשרד. בשנת 1985 הקים יחד עם אמנון אריאלי (שייסד את משרד הפרסום אריאלי) את משרד הפרסום "אלבוסתאני" שפנה לשווקים הפלסטיני והערבי. חסדייה כיהן כמנכ"ל המשרד. המשרד נמכר לקבוצת משקיעים ואחר כך לסוכנות הפרסום הבינלאומית "פובליסיס". בשנת 2008 קנה את החלק של פובליסיס ונכנס בתחום המדיה לשותפות עם משרד הפרסום "מקאן". במסגרת פעילות המשרד יזם עבור קוקה קולה תחרות כישרונות למגזר בסגנון כוכב נולד. כיום המשרד, שנחשב לגדול ביותר במגזר הערבי, פונה גם למגזר החרדי ולמגזר הרוסי. בשנת 1988 הקים יחד עם אריאלי את קבוצת המדיה "כל אל-ערב" הכוללת (נכון ל-2016) את השבועון כל אל-ערב, את מגזין הנשים "ליידי" ואת האתר "אל ערב". בשל ניגוד עניינים עם חברת הפרסום שלו מכר בשנת 2013 את חלקו בקבוצה לשותפו פאיז אשתווי תמורת כ-7 מיליון שקלים. היה חבר מועצת מנהלים ובעל מניות בערוץ הלא TV. ב-2012 מכר את מניותיו בערוץ לזיאד אל עומרי. בשנת 1998 הקים חסדייה את "ערב מרקט", חברת קידום מכירות למגזר הערבי. בשנת 2006 הקים בפרדיס מרכול בשם "המרכז לשיווק מזון". בנוסף, הקים את "אל מדאמין", חברת תוכן למובייל. השקיע בחברת הסטארט אפ סלאריקס, שפיתחה יישומון של ארנק סלולרי. מפרסם מעת לעת מאמרי דעה בעיתונות הישראלית.
חסדייה נשוי ללילה, מורה במקצועה, ואב לארבעה.
חברויות ציבוריות
בנוסף, חסדייה מכהן כחבר מועצת מנהלים במספר חברות פרטיות.
מעונות סטודנטים
מעונות סטודנטים (ובקצרה מעונות) הם מערכת של חדרי מגורים או דירות מגורים, שמוסד להשכלה גבוהה מעמיד לרשות הסטודנטים הלומדים בו, לרוב תמורת מחיר מסובסד, כדי לאפשר לסטודנטים מגורים זולים סמוך לאוניברסיטה. מרבית האוניברסיטאות במדינות המערב וכן מכללות רבות מעמידות מעונות לרשות הסטודנטים הלומדים בהן.
מבנה המעונות
מעונות סטודנטים מתקיימים בשתי צורות עיקריות:
בנייני המעונות הייעודיים מתקיימים במסגרת מגוון רחב מאוד של צורות וגדלים. הם מכילים מתקני מגורים למספר קטן של דיירים (כ-10-20) ועד למאות דיירים.
חדר מגורים במעונות משותף בדרך כלל לסטודנטים אחדים, אם כי קיימים גם מעונות ובהם חדר לאדם אחד בלבד. יש בו מיטות, שולחנות עבודה ורהיטים נוספים. ברוב המעונות יש חיבור בחדרי המגורים לרשת האינטרנט.
חדרי המגורים מאורגנים בצורות שונות – במסגרת אגפים או קומות המכילים מספר גדול של חדרים, או במסגרת דירות, שבהן 4-5 חדרים. חדרי השירותים והמקלחות הם משותפים לכל הדיירים בדירה או באגף ובקומה. בבנייני מעונות חדשים, שנבנו בסטנדרט גבוה יותר, יש כיום לעיתים חדרים שלהם חדרי שירותים ומקלחות בלעדיים להם או משותפים להם ולחדר אחד נוסף בלבד. לכל קומה או אגף יש בדרך כלל מטבח משותף. בדירות יש סלון ומטבח משותפים.
בנייני מעונות מכילים מתקנים ושירותים נוספים המשותפים לדייריהם – לרוב מכונות כביסה ולעיתים חדרי מחשבים, מכונות אוטומטיות לממכר מזון, חדר כושר, קפיטריה או בר.
במעונות סטודנטים יש הפרדה בין המינים בחדרי השינה. לעיתים משוכנים גברים ונשים בקומות או באגפים נפרדים, ובמוסדות מסוימים – גם בבניינים נפרדים. באנגליה יש פחות הקפדה על הפרדה בין המינים מבארצות הברית, ובכל מקרה, המעונות מתחשבים בסטודנטים עם העדפות מיניות או מגדריות שמקשות עליהם לגור עם בני מינם.
ברוב המוסדות קיימים גם מעונות סטודנטים המיועדים לזוגות נשואים או למשפחות עם ילדים.
עם השנים עלה והשתפר סטנדרט הבניה, הריהוט והאיבזור של מעונות בעולם המערבי.
ניהול המעונות
ניהול המעונות מצוי בידי המוסד האקדמי. למעונות יש תקנון התנהגות, הכולל לעיתים הגבלה של השעות לפעילויות שונות במסגרת בנייני המעונות.
במוסדות מסוימים קיימת במעונות מועצת סטודנטים, המוסמכת לקבל החלטות מסוימות לגבי ניהול החיים בהם – בדרך כלל ניהול חיי החברה במקום.
למעונות יש צוות תחזוקה, האחראי לנקיון השטחים המשותפים במעונות ולתחזוקת המתקנים בהם. הסטודנטים נדרשים לדאוג לנקיון חדרי המגורים שלהם. לעיתים יש למעונות "אם בית" או "אב בית", המופקדים על ניהולם.
לעיתים גרים במעונות אנשי סגל זוטרים של האוניברסיטה או המכללה. הם משמשים כאנשי קשר עם הסטודנטים, כיועצים וגם כאוכפי המשמעת במעונות (בדרך כלל תמורת הנחה או פטור משכר דירה במעונות).
דוכסות פארמה
דוכסות פארמה (באיטלקית: Ducato di Parma) הייתה דוכסות בין השנים 1545 ל-1859. עד 1802 הייתה מדינה של האימפריה הרומית הקדושה. בין השנים 1802 עד 1814 נשלטה על ידי ממשל נפוליאון בונפרטה, בין 1814 ל-1847 נשלטה על ידי רעייתו מבית הבסבורג מארי לואיז, דוכסית פארמה ובשנותיה האחרונות נשלטה על ידי בית בורבון. ב-1859 אוחדה עם ממלכת סרדיניה כחלק מאיחוד איטליה.
היסטוריה
היווצרות הדוכסות נעוצה באי בהירות בקשר לירושת דוכסות מילאנו בשנת 1535, כאשר שליטה פרנצ'סקו ספורצה השני נפטר ללא יורש. הן קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והן פרנסואה הראשון, מלך צרפת טענו לזכות על הדוכסות. כחלק מהנסיון לפתור את השאלה נקרעו מעל הדוכסות שטחיה מדרום לנהר הפו, סביב העיר פארמה, והפכו להיות דוכסות פארמה כפייף של בנו הלא חוקי של האפיפיור פאולוס השלישי, פייר לואיג'י פארנזה שהוכתר בהסכמה כדוכס פארמה. בני משפחת פארנזה המשיכו לשלוט בדוכסות עד 1731.
בשנת 1796 נכבשה הדוכסות על ידי כוחותיו של נפוליאון בונפרטה. פרדיננדו, דוכס פארמה המשיך לשלוט להלכה, תחת כיבוש צרפתי. במסגרת חוזה ארנחואס (1801) בין בית בורבון לנפוליאון הועברה השליטה על הדוכסות לשלטון צרפתי ישיר, בתמורה להעברת הדוכסות הגדולה של טוסקנה לידי בית בורבון. בשנת 1808 צורפה הדוכסות לקיסרות הצרפתית הראשונה.
במסגרת קונגרס וינה (1814) נותרה הדוכסות תחת שלטון ישיר של מארי לואיז, דוכסית פארמה, רעייתו של נפוליאון מבית הבסבורג. עם מותה שבה הדוכסות לידי בית בורבון-פארמה, ששלטה גם על דוכסות לוקה. במסגרת מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה גורש רוברטו הראשון, דוכס פארמה, השליט האחרון מבית בורבון, מהעיר והיא צורפה לממלכת סרדיניה, שהתמזגה כעבור חודשים מספר לממלכת איטליה.
רק אתמול נולדה (סרט, 1950)
רק אתמול נולדה (באנגלית:  Born Yesterday) הוא סרט דרמה קומית אמריקאי משנת 1950 בבימויו של ג'ורג' קיוקור עם ג'ודי הולידיי, ברודריק קרופורד וויליאם הולדן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזה המצליח רק אתמול נולדה (1946) מאת גרסון קנין שהשתתף בכתיבתו. המחזה מועלה עד היום ברחבי העולם ובישראל.
בשנת 1993 הופק רימייק לסרט בהשתתפות מלאני גריפית, ג'ון גודמן ודון ג'ונסון.
ג'ודי הולידיי זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר, פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
ב-2012 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בספריית הקונגרס על היותו בעל חשיבות תרבותית, היסטורית ואסתטית.
תקציר העלילה
הארי ברוק (ברודריק קרופורד) הוא טייקון גרוטאות בריון מגיע לוושינגטון ביחד עם בת זוגו בילי דאן (ג'ודי הולידיי) ועורך דינו ג'ים דברי (הווארד סט. ג'ון) כדי לפתח את עסקיו שם בעזרת שיחוד חבר קונגרס.
בילי היא ארוסתו מזה שבע שנים. היא חסרת השכלה, נימוס ותרבות ובעלת קול צייצני. הארי נוהג בה בגסות ולעיתים באלימות. הדו-שיח ביניהם מתנהל כל הזמן בצעקות אבל היא ממשיכה להיות איתו מאחר שהוא מעניק לה חיי עושר ומפנק אותה בפרוות מינק. בעצת ג'ים הוא מחתים אותה על המסמכים של כל עסקותיו המפוקפות מבלי שתדע על מה היא חותמת.
ג'ים מציע להארי כי כדי להצליח במגעים עם אנשי הקונגרס החשובים עליו לדאוג שבילי תיראה כאישה תרבותית ומנומסת. הארי מסכים ושוכר את העתונאי פול ורול (ויליאם הולדן) כדי שייחנך אותה.
בילי מתחילה להבין בעזרת פול את מעשיו הפליליים של הארי ובאותו זמן היא מתאהבת בפועל המתייחס אליה בכבוד.
היא מסרבת לחתום על מסמכיו ועושה זאת רק לאחר שהארי כופה זאת עליה באלימות. בעצת ג'ים הוא מציע לה נישואים כי לפי החוק אישה אינה יכולה להעיד נגד בעלה.
בילי בורחת וחוזר בלוויית פול. היא מודיעה להארי כל רכושו נמצא בידה היות שהיא חתומה עליו וכי תחזיר לו כל שנה חלק מהרכוש בתנאי שיתנהג יפה.
הם עוזבים את הארי וג'ים ההמומים. הסרט מסתיים כשהם נוסעים ושוטר עוצר אותם. השוטר מבקש רישיון נהיגה, פול מגיש לו תעודת נישואים והשוטר מוותר.
מי השלוח
מי השלוח הוא ספרו של רבי מרדכי יוסף ליינר מייסד חסידות איזביצה, בו נכתבו עיקרי הגותו, תפיסותיו ותורותיו. הספר, המשתייך לאסכולה החסידית מבית חסידות פשיסחה, נחשב לחריג בתפיסה הייחודית שבו, הנחשבת בעולם המחקר כדטרמיניסטית, ועורר ביקורת רחבה.
רבים הושפעו מהספר ומתורת המחבר המוצגת בו, מהבולטים שבהם הוא רבי צדוק הכהן מלובלין שנחשב לממשיכו של המחבר. בדור האחרון התרחבה השפעתו. בפרט בעולם הנאו-חסידי, ובייחוד בעקבות הפוסט מודרניזם.
תוכן
מי השלוח הוא הספר היסודי והראשון בהגותה של חסידות איזביצה. הספר נכתב על ידי נכדו רבי גרשון חנוך הניך ליינר מפי תלמידיו ושומעי לקחו, והוא מציג את תפיסת עולמו הייחודית של רבי מרדכי יוסף מאיזביצה.