cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סרט אימה על-טבעי
הצלחה מסחרית
סרט האימה העל-טבעי הרווחי ביותר המותאם לאינפלציה, הוא "מגרש השדים" (1973). הוא גרף (ביחד עם החידוש משנת 2000) למעלה מ-441 מיליון דולרים; לפי שווי הדולרים בשנת 2019, ישנה הערכה שרווחיו עומדים על למעלה מ-1.04 מיליארד דולרים. סרט האימה העל-טבעי הרווחי ביותר שלא הותאם לאינפלציה הוא "זה" (2017), עם רווחים עולמיים של למעלה מ-701 מיליון דולרים.
בשנת 2013 נכתב במגזין וראייטי כי סרטי אימה על-טבעיים הרוויחו יותר מאשר תת-הסוגות האחרות של סרטי האימה.
יאקופו טייפולו
יאקופו טייפולו (באיטלקית: Jacopo Tiepolo ; נפטר ב-19 ביולי 1249) היה הדוכס ה-43 של ונציה. יאקופו טייפולו כיהן כדוג'ה מה-6 במרץ 1229 ועד ה-2 במאי 1249.
חייו
קודם לכהונתו כדוג'ה כיהן יאקופו בין השנים 1218–1220 כדוכס כרתים ולאחר מכן כפודסטה של קונסטנטינופול בין השנים 1224–1227.
בעת הבחירות לתפקיד הדוג'ה, היה שוויון בין מספר הקולות שקיבל טייפולו לבין מספר הקולות שקיבל יריבו מארינו דאנדולו - כל אחד קיבל 20 קולות, והבחירה ביניהן הייתה באמצעות הגרלה. בחירה זו החלה את הריב בין משפחת טייפולו - משפחה אריסטוקרטית ותיקה, ומשפחת דאנדולו - משפחה שנחשבה "מתעשרת חדשה" באותה עת - ריב שנמשך מספר דורות.
על אף ביקורו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה, פרידריך השני בוונציה בשנת 1233, הורעו היחסים בין ונציה לבין האימפריה, ובשנת 1239 הצטרפה ונציה לליגה הלומברדית, ונלחמה כנגד אצלינו דה רומאנו השלישי, בן בריתו של הקיסר. באחד הקרבות נהרג בנו של הדוג'ה, פייטרו טייפולו.
בשנת 1242 הסתיימה הקודיפיקציה של החוק האזרחי בוונציה - שהחלה בתקופת שלטונו של אנריקו דאנדולו, ובשנות ה-40 של המאה ה-13 החלו בבניית הכנסיות סנטי ג'ובאני אי פאולו ובזיליקת סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי.
בשנת 1249 ויתר טייפולו על כיסאו ונפטר מספר חודשים לאחר מכן. הוא נקבר בכנסיית סנטי ג'ובאני אי פאולו.
לימים, בנו של יאקופו טייפולו - לורנצו טייפולו כיהן כדוג'ה.
בנסורי
בנסורי הוא חליל צד הודי, העשוי מבמבוק. לבנסורי עשרות גדלים שונים, השונים זה מזה במנעדם. ככל שהכלי גדול יותר, כך מנעדו נמוך יותר.
החלילים מיוצרים במרווחים של חצי טון האחד מהשני כך ששנים עשר חלילים יוצרים סט שלם. לבנסורי שבעה חורים בצד אחד שלו, אשר אחד מהם נפרד מהאחרים ומשמש כפייה. את החורים סוגרים לרוב בעזרת כריות האמצע של האצבעות השנייה השלישית והכרית הקיצונית של האצבע הרביעית בכל יד. האגודלים משמשים לאחיזת הכלי כמו גם הזרת של יד ימין - במקרה של אחיזה 'ימנית'
הנשיפה לבנסורי דומה מאוד לנשיפה לחליל צד מערבי.
היות שהחורים של הבנסורי גדולים, הוא מאפשר משחק חופשי ביותר עם גובהי הצליל, שימוש בפורטמנטו ומשחק עם רבעי טונים. המנעד של הכלי הוא של שתיים וחצי אוקטבות, כשבפועל משתמשים בשתי אוקטבות, בזמן נגינה שגרתית. פחות מחליל צד מערבי
הצליל של הבנסורי הוא חם ומלא יותר מזה של חליל הצד המערבי בצלילים הנמוכים והאמצעיים, ומעט שטוח יותר בצלילים הגבוהים שלו. לעיתים הצליל שלו מזכיר את צלילו של החליל הערבי, הקרוי נאי.
מנעדו של הבנסורי נקרא לפי הקוורטה שמעל התו הנמוך ביותר (כך שחליל שהצליל הנמוך ביותר שלו הוא רה, ייקרא חליל של סול, היות שהתו הנמוך ביותר משמש כדומיננטה).
גדול נגני הבנסורי של ימינו הוא האריפראסאד צ'אוראסיה אשר ביסס את מעמדו של הכלי כאחד הכלים החשובים במוזיקה קלאסית הודית. מזה שנים רבות הוא מופיע ברחבי העולם במוזיקה קלאסית הודית וגם כחלק מהרכבי פיוז'ן ומוזיקת עולם שונים. זקיר חוסיין, ג'ון מקלפלין, יאן גרברק ולארי קורייל הם רק חלק מהשמות איתם הוא שיתף פעולה בעבר.
רע כי נאסר
אופי העבירה
עבירה היא "רע כי נאסר" אם אינה שלעצמה פוגעת במוסר ובתרבות החברתית, אלא אסורה רק מכוח החוק. הדוגמה הידועה לכך היא האיסור לנסוע בצד שמאל של הכביש. איסור זה הוא איסור הסדרי בלבד, ואין מקורו בנורמות מוסריות. הראיה לכך - שבמדינות אחרות (אנגליה למשל) האיסור הוא הפוך - איסור לנסוע בצד ימין של הכביש. דוגמה נוספת היא האיסור על נסיעה ברמזור המאיר באור אדום - המדובר בהסדר הבא לקבוע סדרי תנועה, ואם מצב הדברים היה הפוך (אסור לנסוע באור ירוק) לא היה כל הבדל מבחינה מוסרית. כך גם עבירות של חניה במקום אסור. עצם החניה במקום אסור אין בה כדי לפגוע במוסריות החברה.
דוגמה נוספת לחוק שהוא רע כי נאסר הן עבירות של מידע פנים - העברת מידע שלעצמה אינה אסורה, אולם בהקשר של הרגולציה על המסחר והשוק החופשי זו עבירה.
ישנה מחלוקת האם עבירה על חוקי זכויות יוצרים הן רע שלעצמו או רע כי נאסר.
ההבחנה בין סוגי העבירות משתנה מעת לעת. בפסק דין באוורס נגד הארדוויק קבע בית המשפט כי אין לבטל חוק האוסר על קיום יחסי מין הומוסקסואליים מאחר שהמוסריות הציבורית נפגעת בשל פעולות כאלה (היינו, רע שלעצמו). בפסק דין לורנס נגד טקסס קבע בית המשפט כי החוק אינו פוגע במוסריות הציבורית ומדובר בחוק שהוא רע כי נאסר, וכי ניתן לבטלו.
בתי המשפט בישראל סבורים כי עבירות פליליות מנהליות הן עבירות מסוג רע כי נאסר, וכך נאמר בת"פ (ירושלים) 3531/00, מדינת ישראל נ' אורה מושב עובדים להתיישבות ואח':
התאם
בדקדוק, התאם (באנגלית: Agreement) הוא יחס בין רכיבים שונים במשפט, המתאפיין בדרך כלל בשינויים המתרחשים בצורה אחת בעקבות קשר תחבירי עם צורה אחרת. בין סוגי ההתאם הנפוצים ביותר בשפות העולם, כמו גם בעברית, הם התאם במין דקדוקי והתאם במספר.
לדוגמה, בעברית קיים התאם במין ובמספר בין הפועל (הנשוא) ובין הנושא, ולכן המשפט "אתה עייף" תקני (גם הנושא וגם הפועל בצורת נוכח), והמשפטים *"אתה עייפה" או *"אתה עייפים" אינם תקינים. באנגלית ההתאם במין ובמספר הוא מצומצם יותר, ולכן, למשל, המשפט "You are tired" יכול להתייחס באותה מידה לנמען שהוא זכר או נקבה, יחיד או רבים.
טעויות בהתאם
טעויות התאם קורות פעמים רבות בצירופי סמיכות. על מנת לשמור על התאם תקני יש להתאים את המין והמספר של גרעין הצירוף, שהוא בדרך כלל המילה הראשונה בצירוף הסמיכות, לפועל. לדוגמה: בני המשפחה הגיעו. עם זאת, לפי האקדמיה ללשון העברית, כאשר מדובר בצירופים שהרכיב הראשון מציין כמות (כַּמָּת) כל אחד משני הרכיבים יכול להיחשב כגרעין הצירוף, וניתן להתאים את הפועל הן לרכיב הראשון (הכַּמּת) הן לרכיב השני. לדוגמה: רוב תלמידי כיתה י'3 הגיעו (התאם לגרעין הצירוף המקורי - "תלמידי") או רוב תלמידי כיתה י'3 הגיע (התאם לצירוף הראשון - הכמת). יתר על כן, האקדמיה ללשון אף פסקה כי אין לפסול גם התאם לפי תוכן הצירוף. כך למשל במשפט "חצי המדינה טסו לחו"ל". במשפט זה הפועל אינו מתאים למילה 'חצי' (זכר) וגם לא למילה 'מדינה' (נקבה) אלא לתוכן הצירוף – אנשים (רבים).
פעמים רבות ניתן למצוא טעויות בהתאם כאשר המשפט פותח בנשוא, בעיקר במקרים שבהם הנשוא רחוק מהנושא, לדוגמה: "אמור להיות בבית הספר שביתה". כמו כן, ישנן טעויות התאם רבות במילים 'זה' ו'היה' ונטיותיהן, לדוגמה: "זה השיגרה שגורמת לכך", "לא היה תלבושת אחידה" וכדומה. גם המילה "איזה" משמשת פעמים רבות, בלשון הדיבור בעיקר, לנקבה וכך ישנה טעות בהתאם. לדוגמה: "באיזה שעה?" "באיזה תחנה לרדת?" ועוד. ברוב המקרים כאמור, הנטייה היא לפנות לצורת ה"זכר יחיד", במקום לצורה התקנית.
בשם המספר
על פי רוב בעברית, מוספית הריבוי של שמות עצם בזכר היא -ים (ספר-ספרים) ומוספית הריבוי של שמות עצם בנקבה היא -ות (צלחת-צלחות). אולם יש יוצאי דופן לא מעטים, קרי שמות בזכר שצורת הריבוי שלהם -ות (קיר-קירות) ושמות בנקבה שצורת הריבוי שלהם -ים (אבן-אבנים).
טעויות בשימוש בשם המספר, השכיחות ממילא בעברית מודרנית, גוברות בצירופים הכוללים שמות יוצאי דופן כנ"ל, כלומר דוברים מרבים להצמיד מספר בזכר לצורות בסיומת -ים (שלושה אבנים) ומספר בנקבה לצורות בסיומת -ות (חמש כיסאות). עולים חדשים וילדים הרוכשים את השפה טועים גם בהתאם של שמות התואר הנלווים לשמות אלה, כלומר מטים את התואר בזכר כששם התואר מסתיים ב-ים (אבנים יפים) ובנקבה כששם התואר מסתיים ב-ות (שולחנות יפות).
בצורן הזוגי
המין הדקדוקי של רוב צורות הזוגי בעברית (בעלות סיומת -‌ַיִם) הוא נקבה (בעיקר איברים בגוף): אוזניים, עיניים, רגליים, ציפורניים וכיוצא בזה. כתוצאה מכך, דוברי עברית מודרנית מתייחסים לשמות ממין זכר בעלי הסיומת –יים, כאל שמות ממין נקבה. בלבול זה אינו חל על אותם שמות בצורת היחיד (כלומר ללא הסיומת). כך, רבים אומרים: אופניים חדשות, משקפיים אופנתיות, מכנסיים יפות, מגפיים כבדות וכדומה, אבל בשום אופן לא: *אופן חדשה, *משקף אופנתית, *מכנס יפָה, *מגף כבדה.
ככל הנראה מסיבות סמנטיות, שמות עצם נוספים מהשדה הסמנטי של איברי הגוף ואביזרי לבוש הקשורים אליהם מקבלים יחס של נקבה אף על פי שאין להם סיומת של זוגי, כגון: סנדלים, כפכפים.
בלשון המקרא לעומת העברית החדשה
בלשון המקרא, מערכת המין היא קבועה למדי, ועד כמה שהמין הדקדוקי של המלה אינו נקבע על יסוד המין הטבעי, הרי הוא משתקף בסימנים החיצוניים. הוא הדין ביחס למספר. אולם, בגלל ההתפוררות שחלה במערכת המין והמספר בעברית החדשה, יש משום הכשרת הקרקע לערעור תוקף ההתאמה (התאמת הפועל ושם התואר לשם העצם וכו'); הלוואי יכול להינתק מן השם המוגדר על ידו, ואף שמות התואר יכולים להיות נסמכים הן לשמות והן לכינויי הקניין, שלא יבואו שני נסמכים מחוברים לפני סומך אחד; יידוע שם המספר במקום יידוע השם הספור ועוד. אף סדר המילים במשפט הפועלי בלשון ימינו שונה מהעברית הקלאסית: בלשון ימינו הסדר הרגיל הוא דווקא נושא – נשוא ומשלימיו, לעומת זאת, בעברית הקלאסית הסדר הוא: נשוא – נושא.
מתייה השני דה מונמורנסי
מתייה השני דה מונמורנסי (בצרפתית: Matthieu II de Montmorency; 1174 – 24 בנובמבר 1230) היה מפקד הצבא של פיליפ השני ושל לואי השמיני מלכי צרפת.
חייו
הוא היה צאצא של הנרי הראשון, מלך אנגליה באמצעות סבו, מתייה הראשון דה מונמורנסי, שהיה נשוי לבתו הבלתי חוקית של מלך זה, ואשר שימש כמפקד הצבא של לואי השביעי, מלך צרפת.
ב- 6 במרץ 1204 מתייה השני דה מונמורנסי, שהיה אחד ממפקדי צבאו של פיליפ השני, מלך צרפת, הוכיח את כוחו כאשר כבש מידי האנגלים את מבצר שאטו-גייאר שהיה בגבולה של צרפת עם נורמנדי. אחרי כניעת העיר רואן ב-24 ביוני של אותה שנה, כל חבל נורמנדי אוחד עם הכתר הצרפתי. הוא לקח חלק חשוב בקרב בובין (27 ביולי 1214) שבו צבאו של פיליפ השני הביס את הקואליציה שהתארגנה נגד מלך זה ואשר כללה את ג'ון, מלך אנגליה, את אוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואת פרדינאן, רוזן פלנדריה.
ב- 1215 הצטרף מתייה השני דה מונמורנסי למסע הצלב האלביגנזי לצדו של לואי יורש העצר (לימים לואי השמיני, מלך צרפת), וב- 1218 התמנה למפקד הצבא המלכותי של פיליפ השני.
בתקופת שלטונו של לואי השמיני, מתייה השני דה מונמורנסי המשיך בתפקידו כמפקד הצבא המלכותי. הוא תמך בתוכניתו של המלך לגרש את האנגלים מכל נחלותיהם בצרפת. בעוד שלואי השמיני המשיך ללחום באלביגנזים, מתייה השני הוביל את הצבא המלכותי נגד האנגלים וכבש מידיהם את הערים נירו ולה רושל (כיום בחבל פואטו-שראנט במערב צרפת), את חבל לימוזן ואת אזור פריגו.
למתייה השני דה מונמורנסי היו שבעה ילדים ובהם בושאר החמישי (1200–1243) שהמשיך את שושלת בית מונמורנסי.
עדנה פלידל
עדנה פלידל (17 באוקטובר 1931 – 29 בינואר 1993) הייתה שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
עדנה פלידל נולדה בפרנקפורט, גרמניה, בשנת 1931. בשנת 1933, בגיל שנתיים, עלתה עם הוריה חנה ופתחיה פלידל לישראל. היא גדלה והתחנכה בתל אביב.
היא סיימה את בית הספר למשחק של תיאטרון הקאמרי. בתקופת לימודי המשחק, עבדה כמורה בבית ספר יסודי.
פלידל השתתפה בהצגות תיאטרון רבות, בהן "שמלת השבת של חנה'לה", "המכשפה", "נישואיו של אדון מיסיסיפי", "בדרך למוסד הסגור", "החתונה", "הכיסאות", "מלון פלזה" (ע"פ המחזה מאת ניל סיימון), "פרח הקקטוס" ועוד. בשנת 1983 העלתה את הצגת היחיד "ראיתי אנשים צוחקים" ובמסגרת פסטיבל ישראל ב-1987 את ההצגה "פולה".
כמו כן השתתפה בסרטים: "משפחת שמחון" (1964), "עליזה מזרחי" (1967), "ארבינקא" (1967), "צ'רלי וחצי" (1974), "דודה קלרה" (1977), "מיליונר בצרות" (1978), סרט הטלוויזיה "אורחים" (1987), "בלוז לחופש הגדול" (1987), סרט הטלוויזיה "שם נרדף" (1989), ו"האסיסטנט של אלוהים" (1992).
עדנה פלידל הלכה לעולמה בגיל 61 ממחלת הסרטן. היא הובאה למנוחות בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
היא הייתה נשואה למוזיקאי רפי בן משה, ולזוג נולדו שני ילדים - אפרת ובועז.
משנת 1994 הקימה משפחתה בשיתוף עם תיאטרון בית ליסין ושמואל הספרי קרן מלגות לשחקנים צעירים. משנת 1998 חולקו המלגות בשיתוף עם בית הספר למשחק בית צבי.
פרסים
במהלך קריירת המשחק שלה קיבלה מספר פרסים:
גיטל מייזל
גיטל מייזל (מייזיל) (בן חיים) (1898 / י"ג באב תרנ"ט, יולי 1899 – כ"ח בחשוון תשמ"ו, 12 בנובמבר 1985) הייתה מתרגמת יידית ומבקרת ספרות ישראלית.
ביוגרפיה
תרגמה יצירות רבות לילדים ליידיש, בעיקר מפולנית ומרוסית. בשנת 1935 ערכה ופרסמה את הקובץ "הילד בארץ ישראל", שבו אספה יצירות ואמרות של ילדי הארץ.
כתבה ביקורות ספרות, בעיקר בכתבי העת היידיים, ותקופה מסוימת גם בעברית ב"על המשמר".
בשנת 1974 ראה אור בהוצאת י"ל פרץ הקובץ מפרי עטה "עסייען" (מסות), שבו בעיקר מאמרים על גדולי הספרות היידית והעברית. הספר זיכה אותה ב-1975 בפרס לספר המצטיין מטעם הקרן לחינוך יידי חילוני.
הייתה נשואה לשחקן "הבימה" צבי בן-חיים (1898–1957) עד מותו. בני הזוג היו הורים לבת.
גיטל מייזל נפטרה ב-1985 בתל אביב, בגיל 86. נקברה בבית העלמין קריית שאול לצד בן-זוגה.
קישורים חיצוניים
מפרי עטה:
מבצע עדשה
מבצע עדשה (ברוסית: Операция Чечевица) היה מבצע במהלכו גירשה ברית המועצות, בהנהגתו של יוסיף סטלין, עמים שונים, ובהם העם הצ'צ'ני, מחבל הקווקז. העמים יושבו מחדש באסיה התיכונה, ושבו בהדרגה לקווקז לאחר מותו של סטלין.
רקע
עם היחלשותם של הגרמנים והתרחקות חזית הלחימה מהקווקז מחד גיסא, ועם דעיכתו של המרד הצ'צ'ני מאידך גיסא, הואשמו הצ'צ'נים ובני העמים האחרים בבגידה, בשיתוף פעולה עם הנאצים, ובחבלה במאמץ המלחמתי הסובייטי. מידת נכונותן של ההאשמות הסובייטיות בדבר שיתוף פעולה ישיר עם הנאצים מוטלת בספק רב, אולם ההנהגה הסובייטית ראתה בכך הזדמנות ראויה לפתרון הסכסוך האלים המתמשך בקווקז, בדמותו של טיהור אתני.
מהלך המבצע
ב-23 בפברואר 1944, יום הצבא הסובייטי, החל בקווקז הצפוני "מבצע עדשה", אשר תוכנן בקפידה לאורך חודשים רבים. ההכנות כללו ריכוז כוחות צבא גדולים, רובם חיילי משרד הפנים והשירותים החשאיים, איסוף קרונות משא, ותכנון מדוקדק של לוחות הזמנים. המבצע התנהל תחת השגחתו של לברנטי בריה, ראש שירותי הביטחון הסובייטים ושר הפנים. בבוקרו של ה-23 בפברואר, אספו כוחות הצבא את בני העמים הצ'צ'נים, האינגושים, הבלקרים והקרצ'איי. הם צוו לאסוף את מיטלטליהם ולעלות למשאיות ולרכבות. לאחר מכן הובלו לצורך יישובם מחדש בקזחסטן ובקירגיזסטן. כתוצאה מהמהלך, הרפובליקה הצ'צ'נו-אינגושית נמחקה למעשה מהמפה, וכל תושביה הצ'צ'נים והאינגושים, קרוב לחצי מיליון בני אדם, גורשו אל אסיה התיכונה.
ההגליה לוותה במעשי אלימות ורצח קשים כנגד האוכלוסייה המקומית, ובמהלכה נרצחו ונטבחו מאות ואלפי בני אדם, עוד קודם שהועמסו לקרונות המשא (חולים, זקנים, וישובים שלמים שנמנעה גישה רכובה אליהם - כגון הכפר חייבח'). כשליש מהצ'צ'נים מתו במהלך הגירוש מתנאי הדרך הקשים ברכבות המשא. בני העמים ששרדו, יושבו כאמור באסיה התיכונה, ביישובים חדשים, או שצורפו ליישובים ישנים, תחת משטר מיוחד שהגביל את תנועתם.
לאחר המבצע
לאחר מותו של סטלין ב-1953, התרופף בהדרגה המשטר המיוחד. בנאום סודי שנשא ניקיטה חרושצ'וב ב-1956, נשמעה ביקורת על פעולותיו האלימות של סטלין, ובהם הגירושים ההמוניים. ב-1957, התיר חרושצ'וב לצ'צ'נים ולאינגושים לשוב למולדתם, והרפובליקה הצ'צ'נו-אינגושית האוטונומית חודשה בגבולות חדשים.
לאירועי המבצע הוקדש סרט "פקודה לשכוח" שצולם בשנת 2014 והקרנתו ברוסיה נאסרה.
I Turn to You
I Turn to You (בעברית: אני פונה אליך) הוא הסינגל השלישי שיצא לאור מאלבום הבכורה של כריסטינה אגילרה, Christina Aguilera. הסינגל יצא באביב 2000 והצליח להגיע למקום השלישי במצעד הטופ 100 בבילבורד שבאמריקה למשך 4 שבועות, כשהוא מוכתר הלהיט השלישי של אגילרה. השיר ידוע בתור הסינגל הראשון שלה שהפך להיות הלהיט הבינלאומי הראשון שהוכיח את היכולות הווקאליות העוצמתיות שלה, כשלפני כן הביקורות טענו כי הזמרת שייכת לגל זמרות הפופ הממוצעות שהתאפיינו באותה תקופה.
אינפורמציה על השיר
"I Turn to You" הולחן בידי דיאן וורן, והופק על ידי גאי ריצ'י. למרות שהשיר הפך פופולרי בידי אגילרה, הסינגל הוא בעצם חידוש, במקור הוא שייך ללהקת הבנים All-4-One שביצעו אותו באלבום הפסקול לסרט "ספייס ג'אם" (Space Jam). במעמדו כלהיט הבלדה הראשון שהוציאה אגילרה, השיר מציג אדם שעוזר לה למצוא קרן אור מדריכה בין הגשם והסערה שאבדה בתוכם. למרות שבקליפ לסינגל מוצגת עלילה בין אמא לילדה, השיר יכול לפנות לכל גורם קרוב בין אם זה איש משפחה, חבר, מאהב וכו'.
השיר נכתב והוקלט מחדש בשפה הספרדית כשהוא נקרא "Por Siempre Tú" לאלבום הבא של אגילרה בספרדית Mi Reflejo.
קרי לילה
קְרִי־לַיְלָה (בסלנג נקרא חלום רטוב) הוא פליטת זרע (שפיכה) לא רצונית במהלך השינה. אצל גברים קרי לילה עשוי להתרחש בתדירויות שונות, בתקופות שונות במהלך חייהם, החל מגיל ההתבגרות. אצל נשים מתרחשת תופעה מקבילה המתבטאת ברטיבות בנרתיק ולפעמים גם אורגזמה מתוך שינה. לעיתים קרובות קרי הלילה מלווה בחלומות ארוטיים, אך אין זה מן ההכרח. במהלך השפיכה, בקרי לילה, נפלטים כ-500 מיליון תאי זרע, בדומה לשפיכה רגילה. לא תמיד מלווה פליטת הזרע ביקיצה מהשינה.
יהדות
על פי התורה, קרי לילה מטמא את האדם:
בהלכה, על אף ששפיכת זרע לבטלה נחשבת לחטא, מוגדר קרי לילה כטומאה בלבד. עם זאת, הגבר מצווה על שמירת עיניים - התנהגות שתמנע מחשבות ארוטיות העלולות להוביל לקרי לילה.. במסכת ברכות נמנה קרי לילה עם שישה "סימנים יפים לחולה". לפי מסכת אבות אחד מהניסים שאירעו בבית המקדש הוא ש"לא אירע קרי לכוהן גדול ביום הכיפורים" אם כי מסופר במסכת יומא בתלמוד הירושלמי שכהן בשם "בן אילם" החליף את הכהן הגדול שראה קרי ביום הכיפורים.
רשפים (הוצאת ספרים)
רשפים הייתה הוצאת ספרים עברית ישראלית קטנה שפעלה במשך כארבעים שנה, מתחילת שנות ה-60 ועד סוף שנות ה-90. ההוצאה נוסדה על ידי חיים נחומי ונוהלה על ידו. עם מותו נרכשו הזכויות על קטלוג ההוצאה על ידי הוצאת מודן.
בהוצאת "רשפים" ראו אור בין 1960 ל-2000 כמה מאות ספרים, בהם ספרי עיון בנושא פסיכולוגיה, פילוסופיה, מוזיקה והיסטוריה של עם ישראל, שירה ופרוזה, ביניהם: "פנים וחוץ" מאת אלבר קאמי, "גרמניה, אגדת חורף" מאת היינריך היינה, "מעבר ליש ולאין" מאת משה קרוי, "הקוף העירום" מאת דזמונד מוריס ו"רבגוניותה של המוזיקה" מאת ליאונרד ברנשטיין, "האיש שבקיר" מאת אריה קרישק ועוד.
מרציאנו
מרציאנו שבמקור היה "מורסיאנו" (מספרדית: Murciano) הוא שם משפחה יהודי המעיד על היות מוצא המשפחה מיהודי ספרד אשר גורשו מהעיר מורסיה שבספרד. לאחר גירוש ספרד עד למאה ה-19 ישבו בני המשפחה בעיירה דבדו שבמרוקו.
{{פירושונים|* אופיר מרציאנו – שוער כדורגל ישראלי
ראו גם
}}
ראובן קורקין
ראובן "רובק'ה" קורקין (1 ביולי 1888 - 24 ביולי 1954) היה בן למשפחת גרים מרוסיה שהמירו דתם מהנצרות ליהדות במהלך המאה ה-19. מאנשי העלייה השנייה ומחברי ארגון השומר. ממייסדי היישובים בית-גן וסג'רה.
גרי הצדק ברוסיה
החל מהמאה ה-15 החלה ברוסיה תנועת נוצרים (קבוצות ובודדים) שנטו לאמץ את מנהגי היהדות. נוצרים אלו נקראו סובוטניקים ומינעד ההתקרבות שלהם ליהדות נעה בין אימוץ מספר מנהגים יהודיים (למשל השבת) לבין גיור מלא (כולל ברית מילה). היקף התופעה הושפע מיחס השלטונות שנע בין אהדה לבין איבה שהתבטאה בגירוש, מאסר, נישול מנכסים ועוד.
בחצי השני של המאה ה-19 הצטרפו הסובוטניקים לתנועות הציוניות ברוסיה ועלו איתן ארצה במסגרת העלייה השנייה והפכו לחקלאים תוך שהם מנצלים את ניסיונם בתחום.
ביוגרפיה
ראובן קורקין נולד ב-1888 בכפר סלודניקי שברוסיה ליצחק וחנה קורקין (יצחק הוא בנו של אברהם). יחד עם סבו ומשפחתו נדד ברוסיה. ב-1897 הגיעה משפחת קורקין לאודסה שם נעזרו בתנועת חובבי ציון כדי לעלות ארצה. תחילה שהו ביפו וב-1898 עברו לחדרה שם כבר גרו מספר משפחות גרי צדק החל מ-1895. ב-1901 עברה המשפחה לחוות סג'רה שם שהו כאריסים. לאחר כשנתיים בחווה עברה המשפחה למושבה בית-גן וזאת בסיועם ותמיכתם של חיים מרגליות קלווריסקי ואליהו קראוזה. ב-1906 מונה יואל רוזנהק כמנהל מושבות הגליל התחתון והוא התנגד לגרים ופעל לפיזורם ולכן משפחת קורקין עברה ליבנאל. ב-1909 מונה יצחק, אביו של ראובן, לשומר הראשון של היישוב בית-גן ובנו ראובן החל גם הוא לשמור והתקבל לארגון השומר.
ב-27 במאי 1911 השתתף ראובן ב"אירוע מרחביה". אירוע זה החל כשערבים מזוינים התקיפו את השומר מרדכי יגאל וזה, כמעשה התגוננות, ירה בתוקפים והרג את בן השייך של כפר סולם. בעקבות כך תקפו תושבי הכפרים הסמוכים את מרחביה ותושבי היישוב נאלצו להגן עליה באש חיה. לאחר מספר שעות הגיעה למקום המשטרה הטורקית ואסרה 7 ממגיני המקום. ארבעה מתוך השבעה שוחררו תוך זמן קצר אולם 3 מהשומרים, יצחק נדב, מרדכי יגאל וראובן קורקין, נאסרו ל-11 חודש בכלא עכו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה ראובן מראשוני השוטרים העבריים בנפת טבריה, "הג'נדרמריה". לאחר סיום שירותו חזר לבית גן שם קיבל חלקת אדמה אותה החל לעבד.
בתאריך 24 ביולי 1954 הגיעו מסתננים ערבים לאורוות של ראובן על מנת לגנוב סוסים. ראובן ששמע קולות מכוון האורווה, הלך לבדוק את מקור הקולות ונורה למוות על ידי המסתננים שבאו לגנוב את הסוסות. הובא למנוחות בבית הקברות של בית גן.
ראובן נישא ליהודית ולזוג נולדו 4 בנים.
מילה סורית
מֵילָה סוּרִית (שם מדעי Fraxinus syriaca) היא עץ נשיר אמיתי, במובן זה שבחורף הוא בנשירה מוחלטת. העץ הוא ממשפחת הזיתיים ובשמה המדעי  Oleaceae. העץ צומח מהר, הפריחה שלו אינה בולטת בחורף במשך כחודש לפני התחלת הלבלוב. מושך דבורים, ומתאים לרוב חלקי ארץ ישראל. העץ צרכן מים קטן עד בינוני, ומתאים לשתילה בשמש מלאה. משמש כעץ בודד, שדרה או חורשה. גובהו 7 מטרים ורוחבו 6 מטרים. מילה סורית היא צמח מוגן בישראל.
ניקולאס ואן אייק
ניקולאס ואן אייק (בהולנדית: Nicolaas van Eyck; 1617 – 1679) היה צייר פלמי שפעל באנטוורפן באמצע המאה ה-17. הוא ידוע בזכות סצינות הסוסים והקרבות, ציורי נופים ודיוקנאות שלו. הוא גם צייר כמה תהלוכות אזרחיות, כולל מצעדים של המיליציה האזרחית באנטוורפן.
ביוגרפיה
ניקולאס ואן אייק נולד באנטוורפן כבנם של החייט ניקולאס ואן אייק ויואנה רוז. החל ללמוד בשנת 1632 אצל הצייר ההיסטורי הבולט תאודור רומבוץ באנטוורפן והיה לתלמידו.
הוא היה מפקד במשמר אזרחי מקומי וייתכן שזו הסיבה לכך שצייר סצינות צבאיות.
הוא התיידד עם צייר הפרחים יאן פיליפ ואן תילן, שהיה גם תלמיד של רומבוץ. ואן אייק היה הסנדק של לפחות אחד מתשעת ילדיו של ואן תילן.
הוא היה המורה של פיטר הופמן, וגם של בניו ניקולאס השני ויאן קרל ואן אייק שהפכו לציירים. יאן קארל היה תלמידו של יאן ארסמוס קווינוס כשהיה באיטליה.
יצירתו
ניקולאס ואן אייק ידוע בעיקר בנופיו וציורי חיילים ופרשים הנמצאים בזמן קרב או במנוחה. הוא צייר מספר קומפוזיציות המייצגות סצינות של מלחמה ומרידות עירוניות. ואן אייק צייר בהמשך כמה סצינות בסוגת החגים בכפר וחקלאים רוקדים.
ואן אייק צייר גם תהלוכות אזרחיות, כולל קומפוזיציה המייצגת את "המצעד הגדול של המשמר האזרחי של אנטוורפן" (1672). בציור מתואר מפגן של חיילים – שורת רובאים המכוונים את רוביהם לעבר שורת גברים העומדת מולם. ברור שהם לא השתמשו בכדורים אמיתיים אלא רק באבק שרפה. נראה כי מפגנים כאלה היו נפוצים כמצעדים אזרחיים באותה תקופה, כפי שניתן לראות באירוע מבריסל ב-31 במאי 1615 שתואר על ידי דניס ואן אלסלו, הכולל סצנה דומה.
כמה מיצירותיו של ואן אייק מתארות מרי אזרחי ומלחמה שהתרחשו בפלנדריה במהלך המאה ה-16. דוגמה לכך היא שני הציורים על הלחימה במכלן ב־9 באפריל 1580. הציורים מתארים את כיבוש מכלן על ידי חיילים אנגלים שפעלו מטעם צפון הולנד הפרוטסטנטית, פעולה צבאית שהתפתחה למעשי זוועה כלפי האוכלוסייה האזרחית המכונה "הזעם האנגלי" משנת 1580. פעולות האיבה מופיעות בציורים, מתרחשות מצפון ומדרום לכיכר העיר. כיכר העיר מלאה בחיילים וחיילי אויב וגדודי ארטילריה. האמן הדגיש את הפעולות של תושבים מקומיים בודדים נגד האויב הזר והאנגלי. כך לדוגמה, מוצגים אנשים המנסים להציל את שרידי הפטרון סנט רומבולד מידיהם של הכופרים האנגלים. הנזיר הכרמליתי פטרוס דה וולף שהצטרף להתנגדות המזוינת בכיכר העיר מוצג בציור הראשון כמשתתף בפעולה. בציור השני ניתן לראות את פטרוס דה וולף לאחר שנפל בידי האויב ועומד להוצאה להורג בידיו של הקולונל האנגלי נוריס.
ואן אייק היה אחד מציירי אנטוורפן הרבים שמוצגים בתמונה שצייר יאקוב דה פורמנטרו. ציור זה מתוארך בין 1654 ל־1659 ומציג גלריה לאמנות עם יצירות של ציירים חשובים באנטוורפן. ניתן לראות בה את ההישגים האמנותיים ואת מורשת העבר של בית הספר לציור באנטוורפן. בתוך הציור של הגלריה לאמנות, כלולה היצירה של ואן אייק המתארת ​​ציור קרב, מה שמלמד כי הוא נחשב באותה תקופה כצייר מוביל באנטוורפן.
אוזן גובן
אוזן גובן (בטורקית: Ozan Güven; נולד ב-19 במאי 1975) הוא שחקן טורקי.
ביוגרפיה
אוזן גובר נולד ב-1975 בעיר נירנברג שבגרמניה. הוא למד משחק בקונסרבטוריון העירוני באיזמיר ושיחק בתיאטרון שאהיקה טקאנד (Şahika Tekand) הנודע באיסטנבול. הוא גם למד מחול מודרני באוניברסיטת סינאן לאמנויות הבמה. הוא ביצע מגוון רחב של דמויות מסוגות שונות, בהן דרמה, מותחני פשע וקומדיות סאטיריות. בנוסף לסדרות טלוויזיה וסרטים מוצלחים כגון "Balalayka" ו-"Dokuz", גובן שיחק גם לצד חברו צ'ם ילמאז בקומדיה העל-טבעית "G.O.R.A", ובסרט ההמשך "A.R.O.G". הוא גם שיחק בפרודיה המערבית "Yahşi Batı".
ב-2005 נישא לבמאית טורקאן דרייה ולהם בן.
.cd
cd. היא סיומת האינטרנט (ccTLDs - Country Code Top Level Domains) הלאומית של שמות המתחם (domain name) של אתרי אינטרנט הרשומים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הסיומת הושקה בשנת 1997 והחליפה את הסיומת הקודמת .zr שהושקה שנה לפני כן.
למעט סיומות האינטרנט השמורות כגון: com.cd., net.cd., org.cd. ואחרים, כל אדם בעולם יכול לרשום שם מתחם תחת סיומת זו תמורת תשלום. סיומת זו היא פופולרית (ולכן יקרת ערך) מאחר ש-cd הוא גם הקיצור ל-Compact disc. בסיומת זו ובסיומות פופולריות דומות כמו: fm., am., tv., dj., mu. ו-me. נעשה שימוש ב-Domain Hack, שימוש לא קונבנציונלי בסיומות אינטרנט על מנת ליצור משחק מילים על בסיס החלקים השונים של שם התחום.
מיומה
מרבית המיומות מגיעות לקוטר של כ-3 ס"מ בממוצע אך נראו מידות כפולות עד לגודל העולה על הרחם עצמו ותואם לאישה הרה בחודש ה-6–7 במקרה של מיומה אחת דומיננטית או קבוצת גידולים רבים וקטנים.
סיווג
ישנם שלושה סוגים של מיומות:
סיבות
הסיבה לשרירנים לא ברורה לחלוטין, עם זאת נראה שיש מספר סיבות עיקריות: נטייה גנטית, סיבה דלקתית או ויראלית שיכולות להיות סיבה להתפתחות השרירנים. בנוסף לריכוז גבוה של אסטרוגן ופרוגסטרון. לא נמצא קשר מובהק בין נטילת גלולות למניעת הריון לבין שרירנים של הרחם. אולם, על נשים הסובלות ממיומות מומלץ להימנע מנטילת גלולות מונעות הריון כיוון שהן מעלות את סיכויי התפתחות גידולים פיברואידים.
המיומה מתגלה בדרך-כלל על ידי גינקולוג בבדיקת אולטרה סאונד אבחנתי או הבחנה בממדי רחם חריגים והפנייה לבדיקת MRI (הדמיית תהודה מגנטית). המיומה גורמת לבעיות חמורות ב-25% מכלל הנשים הסובלות ממנה: כאבים בזמן קיום יחסי מין, דלקתיות כרונית, סתימת מעיים הגורמת לעצירות, הפרעות עיכול ובטן תפוחה, מתן שתן תדיר עד אי שליטה בשלפוחית השתן וחסימת דרכי השתן בפרט במיומת השופכן או הכליה, כאבים ולחץ באגן הירכיים ודמם כבד וממושך מהנרתיק בזמן הווסת. אם הגידול מחוץ לרחם ייתכן צורך בהתרוקנות ואם מאחורי הרחם, בהתרוקנות מפי הטבעת. במקרים מסוכנים המיומה עלולה לגרום לבעיות באספקת הדם לדופן הרחם.
טיפול בשרירני הרחם
הטיפול המקובל בשרירן של הרחם הוא טיפול ניתוחי, על פי רוב כריתת הרחם בשלמותו. טיפול כזה מתאים בעיקר לנשים מעל גיל 40 - 45. נשים צעירות יותר מעדיפות בדרך כלל טיפול שמרני, שיאפשר להן לשמור על הפוריות שלהן. הטיפול השמרני יכול להיות גם הוא ניתוחי (כריתת השרירן בלבד), או אחר.
דאטארייה רמאצ'אנדרה קפרקר
דאטארייה רמאצ'אנדרה קפרקר (בהינדי: दत्तात्रेय रामचंद्र कापरेकर; 17 בינואר 1905 – 1986) היה מתמטיקאי הודי שחקר תכונות של מספרים, גילה את מספרי קפרקר, מספרי הרשאד, מספרים עצמיים וגם את קבוע קפרקר הנקרא על שמו. למרות שהשכלתו לא הייתה רחבה דיה והוא עבד בתור מורה בבית ספר, הוא פרסם מאמרים רבים והתפרסם בחוגים של מתמטיקאים העוסקים בשעשועי מתמטיקה.
ביוגרפיה
קפרקר החל את לימודיו העל-תיכוניים ב"קולג' פרגסון" שבפונה. בשנת 1927 זכה בפרס מחוזי בתחום המתמטיקה בגין פועלו.
הוא למד באוניברסיטת מומביי וסיים את תוארו הראשון בשנת 1929. מאחר שלא המשיך ללימודים גבוהים יותר או ללימודי תארים נוספים לאורך כל הקריירה שלו כמתמטיקאי (1930-1962), הוא עבד בתור מורה בעיר נאסיק. הוא פרסם מאמרים בקצב תדיר שעסקו בשברים מחזוריים, ריבועי קסם ומספרים שלמים ותכונותיהם המיוחדות.
מתמטיקה
תוך כדי למידה וחקירה עצמית בעיקר, קפרקר הצליח להגיע לתוצאות חשובות בתורת המספרים ותיאר תכונות שונות של מספרים. בנוסף לקבוע קפרקר ולמספרי קפרקר שנקראים על שמו, הם גם חקר מספרי הרשאד ומספרים עצמיים. בתחילה פרסומיו ועבודתיו זכו לזלזול מצד מתמטיקאים הודים, והוא פרסם את מאמריו בקרב חוג מצומצם של קוראים ושל חובבי שעשועי מספרים. הוא התפרסם בעולם לאחר שהעיתונאי מרטין גרדנר כתב עליו מאמר בסיינטיפיק אמריקן במרץ 1975. כיום, הוא עודו מתמטיקאי מפורסם ומתמטיקאים אחרים לומדים וחוקרים את שכתב במאמריו.
קבוע קפרקר
בשנת 1949, קפרקר גילה תכונה מעניינת של המספר 6174, המספר מכונה "קבוע קפרקר". אם אדם בוחר באופן אקראי ארבע ספרות שונות עליו לסדר את הספרות באופן יורד (משמאל לימין) ובאופן עולה. חיסור של המספר הגדול מן המספר הקטן ייתן מספר ארבע ספרתי נוסף, את הספרה 0 מחשיבים כספרה גם אם ההפרש אינו עולה על אלף. ניתן לחזור על התהליכים מספר פעמים עד שלבסוף מגיעים תמיד להפרש 6174 בין המספרים. משלב זה לא ניתן להמשיך יותר בתהליך המחזורי שכן 7641 פחות 1467 הם 6174. תהליך זה של סידור מספרים מחדש לפני גודל הספרות והחסרתם זה מזה נקרא "שגרת קפרקר".
לצורך המחשה:
ניתן לחזור על התהליך לכל היותר במשך 7 פעמים.
מספר קפרקר
מספר קפרקר הוא מספר שמעלים אותו בריבוע, חוצים את התוצאה שהתקבלה לשני מספרים וסכומם הוא סכום המספר המקורי. למשל 45 בריבוע הם 2025. 20 ועוד 25 הם 45, אזי 45 הוא "מספר קפרקר". ישנה קבוצה גדולה של מספרים המשתייכת לקבוצה זו. חובה שהמספרים שמפוצלים מן העלאת המספר בריבוע יהיו חיוביים ושונים מאפס. כך למשל 100 אינו מספר קפרקר כי החלוקה של הריבוע שלו לשני מספרים נותנת 100 ו-00 (0) שאינו מספר חיובי.
מספר עצמי
בשנת 1963 קפרקר תיאר תכונה של מספרים שקיבלו את הכינוי "מספרים עצמיים". מספר עצמי הוא מספר שלא ניתן להציג אותו מבחירת מספר שלם אחר כלשהו וסכום הספרות של אותו מספר. כך למשל המספר 21 לא נחשב למספר עצמי, כי אם נבחר במספר 15 נקבל את הביטוי הבא: 15 + 1 + 5 = 21. לעומת זאת 20 הוא מספר עצמי. מספרים עצמיים קרויים גם בשם "מספרים קולומביאניים".
מספר הרשאד
קפרקר הגדיר גם את מספרי הרשאד, כאשר המילה "הרשאד" היא שיבוש של הביטוי "לתת אושר" בסנסקריט. מספר הרשאד הוא מספר שמתחלק ללא שארית בסכום של הספרות המרכיבות אותו. 18 למשל הוא מספר הרשאד שכן 1 + 8 = 9 והמספר 18 מתחלק ב-9 ללא שארית. מספרי הרשאד נחקרו רבות במתמטיקה ויש להן מקום מיוחד בתורת המספרים. המתמטיקאי הקנדי איוון מורטון ניבן נשא הרצאה חשובה בשנת 1977 על מספרים אלה ולכן הם גם מכונים "מספרי ניבן".
מספר דמלו
תחום נוסף שמשך את קפרקר הוא יחידות חוזרות. הוא הגה את הרעיון ל"מספר דמלו" בתחנת רכבת בהודו המרוחקת 30 מיילים מבומביי ומכאן שם המספר. מספרי דמלו הם ריבועים של היחידות החוזרות 1, 11, 111 כלומר 1, 121, 12321 ועוד.
שביתת רעב
שביתת רעב היא מחאה והתנגדות בלתי אלימה באמצעות הימנעות מופגנת מאכילה ושתייה. השביתה נעשית בדרך כלל על רקע של עוול אישי, חברתי, פוליטי וכדומה. היא מוכרזת לרוב כצעד נואש קיצוני ואחרון במאבק במטרה לעורר את תשומת לב הציבור והשלטונות או להביא שינוי מדיניות. שביתת רעב כטקטיקת מחאה פוליטית התפתחה במאה ה-20 ומאז משמשת ככלי יעיל לגיוס תמיכה ומודעות במאבק של בודדים וקבוצות מיעוט נגד שלטונות המדינה. כוחה של שביתת רעב אצל קבוצות חלשות הוא דוגמה של "ג'ו ג'וטסו פוליטי" כלומר ניצול כוחו העודף של היריב ככלי תעמולתי נגדו. שביתות רעב נפוצות בקרב אסירים ועצירים - סקר בקרב רופאי בתי כלא ובתי מעצר בצרפת העלה כי כמעט כולם נתקלים בשובתי רעב וכרבע דיווחו כי נאלצו לטפל בסיבוכים רפואיים עקב שביתות רעב. בכלא שביתת הרעב היא לעיתים כלי מאבק אידאולוגי ולרוב אמצעי מחאה על עוולות אישיות ולמען שיפור תנאי המאסר.
הגדרה
ההסתדרות הרפואית העולמית מגדירה שובת רעב: Hernan Reyes, מהוועדה הבינלאומית של הצלב האדום, מגדיר שביתת רעב כ"הימנעות מרצון (וולנטרית) מאכילה, כדי להשיג מטרה מוגדרת". צום, שאינו מרצון חופשי או שאינו מכוון להשגת מטרה, אינו נחשב, על פי הגדרה זו, כ"שביתת רעב".
נזקים בריאותיים
שביתת רעב עלולה לגרום לנזק בלתי הפיך לגופו של השובת. בעת שאדם שובת רעב נגרמת פגיעה בכל תפקודיו הגופניים והשכליים. בין היתר זה יכול לגרום למצב של היפונתרמיה, כתוצאה מפיחות ריכוז הנתרן בפלזמה של הגוף. לרוב שובת הרעב צורך מים, מלחים וויטמין B1 כדי למנוע נזקים בלתי הפיכים לאחר סוף השביתה
הצהרת מלטה
בשנת 1992 פרסמה ההסתדרות הרפואית העולמית גילוי דעת בדבר התנהגות נאותה של רופאים כלפי שובתי רעב, מסמך זה, הצהרת מלטה על שובתי רעב (WMA Declaration of Malta on Hunger Strikers), עודכן בשנת 2006 והוא קובע כי: עקרון כיבוד האוטונומיה של השובת מחייב את הרופא לוודא שההחלטה על ההצטרפות לשביתה או המשכתה אינה נובעת מלחץ של חבריו. ההסתדרות הרפואית בישראל מנחה את הרופאים לראיין בנפרד כל אסיר שובת ולספק, במידת הצורך, "תרוץ רפואי" להפסקת שביתה למי שאינו שובת מרצונו החופשי כדי להבטיח כיבוד רצונו של שובת הרעב כאשר מצבו הרפואי מדרדר עד אובדן הכרה המליצה ההתאחדות הרפואית ההולנדית להחתים את שובת הרעב בעודו בהכרה מלאה ובדעה צלולה, על הצהרה שתחייב את הרופא אם יאבד את הכרתו בדומה לצוואה בחיים אצל חולים.
בקורת על הצהרת מלטה
הצהרת מלטה נותנת קדימות ברורה לרצונו של השובת על פני הצלת חייו, כשהסייג היחיד הוא כושרו הנפשי של השובת לקבל החלטות חופשיות ומודעות. מבקרי הגישה טוענים, על סמך מחקרים פסיכולוגיים באנשים בדיאטות קיצוניות, כי הקטנה דרמטית של הצריכה הקלורית משפיעה על שיקול הדעת. תת-תזונה עשויה לגרום הזיות מגלומניות, פחד רדיפה, הזיות שמיעה, דיסוציאציה (שנצפתה אצל אחד משובתי הרעב באירלנד בשנת 1981) ותופעות פסיכיאטריות אחרות שמונעות קבלת החלטה שקולה. גם ללא תופעות פסיכוטיות הרעב מוביל לאימפולסיביות ואגרסיביות שמעלים את הסבירות להחלטה על צום עד מוות, שאולי לא הייתה מתקבלת בתנאי תזונה רגילים. מסמך הדורש הימנעות מהאכלה לאחר אובדן הכרה עשוי להיות כלי למניפולציה כנגד הרשויות ושובת רעב עשוי לבקש באופן פרטי מהרופא להתעלם ממנו.
מחנה גואנטנמו
בשנת 2006 אושרה האכלה כפויה של כ-200 שובתי רעב במתקן המעצר בגואנטנמו כשהאסירים כבולים לשם כך לכיסאות. בשנת 2009 פסק בית משפט פדרלי כי האכלה כפויה זו אינה סותרת את התיקון השמיני לחוקת ארצות הברית האוסר "ענישה אכזרית ובלתי רגילה". שופטים קבעו עם זאת כי עדויות על שיטות האכלה מכאיבות ושימוש חוזר בצינורות האכלה מלוכלכים מאסירים אחרים "מטרידות מאוד" והורה לדווח לפרקליטי עצורים על האכלה כפויה בתוך 24 שעות. עמדת משרד ההגנה האמריקני הייתה שההחלטה אם להאכיל בכוח את העצירים היא צבאית וקביעת שיטת ההאכלה היא רפואית ונתונה לרופאים צבאיים במקום. ארגוני זכויות אדם טוענים, על סמך עדויות אסירים ועורכי דינם, כי ההאכלה שמשה כאמצעי ענישה לכל דבר. דווח על אסירים שהתקשו לדבר בשל פציעות גרון שנגרמו מצינורות ההאכלה. ועל ניסיונות לשבירת השביתה באמצעות שיטות האכלה מכאיבות ומשפילות. בשנת 2013, בעקבות מחאות של מוסלמים בארצות הברית פורסמה הודעה כי במהלך חודש הרמדאן לא יואכלו אסירים בכפייה בשעות הצום אלא רק בלילה.
טורקיה
בטורקיה הורה משרד הבריאות במהלך שביתות רעב בבתי כלא בשנת 1996 ובשנת 2000 לרופאי בתי הסוהר להציל חיי שובתים באמצעות האכלה כפויה. ההתאחדות הרפואית הטורקית הצהירה בתגובה כי האכלה כפויה היא הפרה של עקרון "ההסכמה המודעת" ועומדת בסתירה לזכות הסירוב לטיפול רפואי. חילוקי הדעות החריפו עד שבשנת 2001 נתבעה ההתאחדות הרפואית הטורקית בבית המשפט על חריגה מסמכויותיה, בהתערבותה במדיניות הממשלה בבתי הכלא. בית המשפט פסל את התביעה.
שביתות רעב של עבדים
סירוב לאכול היה צורת ההתנגדות הנפוצה ביותר בקרב אפריקאים שהובלו על ספינות העבדים שחצו את האוקיינוס האטלנטי. עבור העבדים הכבולים הייתה שביתת הרעב אמצעי הלחץ הזמין היחיד נגד שוביהם ופעולה שייצרה סולידריות ולכידות של העבדים נגד שוביהם. שביתת רעב של העבדים סיכנה את רווחיות המסע הימי ולכן קברניטי הספינות נקטו אמצעים קיצוניים לדכא שביתות כאלו. שובתי רעב הוענשו בהצלפות שוט ואולצו לאכול באמצעות "ספקולום אוריס" - התקן מכני לפתיחת הלסתות ודחיסת מזון כפויה. איום שביתת הרעב סייע למתן את ההתעללות בעבדים והנחיות לספנים ומפקדים בספינות אלו הזהירו מפגיעות בעבדים שעלולות להביא אותם לסירוב לאכול עד מוות. בשנת 1790 העיד הימאי איזק פרקר (Isaac Parker) בפני בית הנבחרים הבריטי אודות פעוט בן תשעה חודשים שסירב לינוק מאמו השפחה וסירב לאכול ממנות האורז המעורב בשמן דקלים שהוגשו בספינת העבדים "בלק ג'וק" (Black Joke) בעת מסעה לאי ברבדוס בשנת 1765. קברניט הספינה תומאס מרשל הלקה בעצמו את הפעוט הסרבן וקשר לצווארו חוט הכבול לבול עץ מנגו גדול במשקל כשישה קילוגרם. ביום הרביעי למלקות נפח הפעוט את נשמתו, והקברניט אילץ את אמו של הפעוט להטיל את גופתו לים במו ידיה.
הסופרג'יסטיות בבריטניה ובארצות הברית
שביתת רעב הייתה צעד נפוץ במהלך המאבק של הסופרג'יסטיות בבריטניה למען זכות הצבעה לנשים. הראשונה שנקטה בו הייתה מריון וולאס-דאנלופ שנאסרה ב-1909 אחרי שהשתתפה בהפגנה בתוך בניין הפרלמנט בה הטביעה כתובת על קירות אחד מאולמות הבניין, נשפטה על השחתת רכוש וסירבה לשלם קנס. היא נכלאה בכלא הולוויי לנשים, ודרשה לקבל מעמד של אסירה פוליטית. כשסורבה הכריזה ב-5 ביולי על שביתת רעב. אחרי 91 שעות צום היא שוחררה לחופשי אחרי שהשלטונות חששו שאם היא תיפגע היא תהפך ל"קדושה מעונה".
בעקבותיה הפך השימוש בשביתת רעב לכלי נפוץ בקרב הסופרג'יסטיות בבריטניה. אולם הממשלה לא שחררה את האסירות ובמקום החלה לנקוט בהאכלה כפוייה שהתבצעה בעזרת צינוריות שהוחדרו דרך הפה או האף לקיבה. ההאכלה הכפויה גרמה לסבל רב ולעיתים סיבוכים שלה הביאו כנראה למוות. כתוצאה מההד הציבורי שנוצר נחקק ב-1913 "חוק החתול והעכבר" ששינה את המדיניות. לאסירות הותר לקיים שביתות רעב. כשבריאותם הייתה בסכנה הן שוחררו באופן זמני, אבל לכשהתאוששו נכלאו מחדש.
גם בארצות הברית אימצו הסופרג'יסטיות את אמצעי שביתת הרעב במאבקן. אליס פול, שהשתתפה בהפגנות קבועות שנערכו מול הבית הלבן בוושינגטון, נאסרה באוקטובר 1917 בשל "הפרעה לתנועה" ונשפטה ל-7 חודשים. כשהושמה בבידוד פתחה בשביתת רעב, אליה הצטרפו אסירות נוספות. היא לא נשברה למרות האכלה כפוייה, ואף על פי שהועברה למחלקות פסיכיאטריות, ושבתה רעב במשך 22 יום. בנובמבר, אחרי ששביתת הרעב, ויחס בתי הסוהר לסופרג'יסטיות הכלואות עוררו סערה ציבורית, היא ושאר האסירות שוחררו, וזמן קצר אחר כך החלו ההליכים לחקיקת התיקון ה-19.
אירום צ'אנו שרמילה
אירום צ'אנו שרמילה החלה שביתת רעב ב-2 בנובמבר 2000 וסיימה ב-9 באוגוסט 2016, כעבור 16 שנים של צום והאכלה בכפייה.
מקס גולדשטיין
הטרוריסט הרומני מקס גולדשטיין שבת רעב למוות בכלא בשנת 1924. בשנת 1925 פתחו מהפכנים קומוניסטים כלואים בשביתת רעב בתביעה לשחרור אסירים פוליטיים, השביתה, אותה יזם מרצ'ל פאוקר, נכשלה ועלתה בחיי כמה מהשובתים, שנמנו על העילית של המפלגה הקומוניסטית הרומנית. כישלון זה הביא את המפלגה להתנערות מיוזמות לשביתות רעב, שתוארו מאז כ"הרפתקניות, חסרות אחריות והתאבדותיות".
במאבק האירי לעצמאות
השימוש בשביתת רעב של אסירים במאבק האירי כנגד השליטה הבריטית החל ב-1917 כשאיימון דה ואלירה, תומאס אש ותומאס האנטר שנכלאו אחרי מרד הפסחא בכלא לווס באנגליה הובילו את האסירים לשביתת רעב החל מ-28 במאי. הלחץ הציבורי באירלנד ובארצות הברית הוביל לכך שהממשלה הבריטית חננה את האסירים והם שוחררו ב-18 ביוני. אש נכלא שוב באוגוסט בעוון הסתה, ונידון לשנתיים מאסר עם עבודות פרך בכלא בדבלין. הוא ואסירים אחרים דרשו שיכירו בהם כבשבויי מלחמה וב-20 בספטמבר אש פתח בשביתת רעב וכעבור 5 ימים מת כתוצאה מניסיונות האכלה כפוייה.
באוגוסט 1920, במהלך מלחמת העצמאות האירית, עצרו השלטונות הבריטיים את ראש עיריית קורק מטעם השין פיין, טרנס מקסוויני, והוא נדון בבית דין צבאי לשנתיים מאסר בעוון החזקת חומרי הסתה, ונשלח לכלא בריקסטון באנגליה. הוא פתח בשביתת רעב במחאה על מעצרו ושפיטתו בבית דין צבאי, ובדרישה לשחרורו. לאות הזדהות איתו, 11 אסירים בכלא קורק פתחו בשביתת רעב. ה-IRA פתח במסע ציבורי בקריאה לשחרורו, אך הממשלה הבריטית סירבה מחשש שכניעה לדרישותיו תוביל לאיבוד שליטה באירלנד. מקסוויני מת ב-25 באוקטובר אחרי 74 ימי צום. גם שניים משובתי הרעב בקורק מתו לפני שה-IRA הורה לשאר האסירים להפסיק את שביתת הרעב שלהם. 30 אלף איש עברו על פני ארונו של מקסוויני כשהוצב בכנסייה באנגליה, ובהלוויתו בקורק הספיד אותו ארתור גריפית', באומרו "הקרבתו ההרואית הפכה אותו במותו למנצח כנגד אויבי עצמאות ארצו". מותו הגביר את המאבק האירי כנגד הבריטים, ועורר הדים בעולם כולו.
אחרי סיום מלחמת האזרחים פתחו 8000 אסירים של הצבא האירי הרפובליקני שנכלאו ב"מדינת אירלנד החופשית" בשביתת רעב, שהופסקה אחרי ששניים מהשובתים מתו. בעקבותיה שוחררו כל האסירות, וכעבור שנה גם האסירים הגברים.
אסירים קומוניסטים
שביתות רעב בנות 10 ימים של אסירים חברי המפלגה הקומוניסטית בשנים 1929 ו 1930 הביאו להכרה בהם כאסירים פוליטיים הפטורים מלבישת מדי אסירים פליליים ומעבודת פרך ורשאים לקבל ספרים ועיתונים. ב-1935 נאסרו 2 מבכירי המפלגה: מרדכי בילצקי ומחמוד אל מוגרבי חויבו ללבוש בגדי אסירים ושוכנו בתא עם אסירים פליליים. בתגובה פתחו אסירים חברי המפלגה ב-15 ביולי 1935 בשביתת רעב. הפגנת הזדהות עם השובתים ב-24 ביולי פוזרה באלימות רבה אך ההד התקשורתי ופנייה לנציב העליון שיזם הסופר מרדכי אבי-שאול עליה חתמו אישים בולטים כהוגו ברגמן, מרגוט קלאוזנר, האדריכל זאב רכטר, השחקנים חנה רובינא ואהרן מסקין, הסופרים אנדה פינקרפלד ואליעזר שטיינמן, והצייר ראובן הביאו לריכוך בעמדת השלטונות ולפרסום הוראה של הנציב העליון המתירה לשופטים להעניק "יחס מיוחד" לאסירים. לאחר 19 ימי שביתה הורתה הנהגת המפלגה לשובתים להפסיקה
וולפגנג פון וייזל
ב-29 ביוני 1946 במסגרת פעולות השבת השחורה נעצר וולפגנג פון וייזל, ממנהיגי התנועה הרוויזיוניסטית במעצר מנהלי בלטרון. בסוף אוגוסט הכריז פון וייזל על שביתת רעב למשל 4 שבועות. במכתב למזכיר ממשלת המנדט כתב לאחר 5 ימי צום הועבר וייזל לבית חולים של המשטרה במגרש הרוסים, שביתת הרעב זכתה להד תקשורתי רחב ופון וייזל שוחרר ממעצרו ב-18 בספטמבר אך המשיך בשביתתו עד ל-28 בספטמבר כסולידריות עם העצורים האחרים. נוסף לשביתתו של וייזל פרצו שביתות רעב נוספות בקרב עצורי השבת השחורה בלטרון וברפיח הן כמחאה על תנאי המעצר והן כתגובה פוליטית למאורעות בארץ
שביתת הרעב של אסירי ה-IRA ב-1981
שביתת הרעב של 1981 הייתה השיא של מאבק אסירי הצבא האירי הרפובליקני הזמני מצפון אירלנד כנגד ההחלטה מ-1976 של השלטונות הבריטיים לבטל את המעמד המיוחד שלהם כאסירים פוליטיים. המאבק החל ב"מחאת השמיכות" בה האסירים סירבו ללבוש בגדי כלא, והלכו ערומים ועטופים בשמיכות הכלא, והמשיך ב-1978 עם "המחאה המלוכלכת" במסגרתה האסירים סירבו לצאת מתאיהם למקלחת או לשירותים ולרוקן את הסירים בהם עשו את צורכיהם. האסירים בחרו למרוח את צואתם על קירות התא ולהשתין דרך הדלתות. שלטונות הכלא הגיבו בניקוי התאים בקיטור ובעזרת כימיקלים שלטענת האסירים פגעו בבריאותם עד שנאלצו לשבור חלונות לקבל אוויר צח. עד 1979 לקחו חלק במחאה זו כ-350 אסירים
האסירים העמידו חמש דרישות: זכות לא ללבוש מדי כלא; זכות לא לבצע עבודות בכלא; זכות למפגשים חופשיים עם אסירים אחרים ולארגון פעילויות חינוך ופנאי; הזכות לביקור, למכתב ולחבילה כל שבוע; והחזרת הזכויות להקלה בעונש שנשללו בשל המחאות.
ב-27 באוקטובר 1980 החלה שביתת רעב ראשונה של שבעה אסירים בכלא מייז בצפון אירלנד, אליה הצטרפו 3 נשים מכלא ארמך. השביתה הופסקה לאחר 53 יום, כשאחד האסירים השובתים היה על סף מוות, והממשלה הבריטית שלחה מסמך בה היו הצעות פשרה. אולם בתחילת 1981 התברר שדרישות האסירים לא נענו בצורה מספקת, וה-IRA החליט לחדש את שביתת הרעב. על מנת להגביר את האפקטיביות שלה הוחלט שהאסירים השובתים לא יתחילו אותה יחד, אלא כל אחד יצטרף אליה כמה ימים לאחר קודמו.
ראשון השובתים היה בובי סנדס שהחל בשביתת הרעב ב-1 במרץ. במשך החודש הצטרפו אליו עוד 3 אסירים. ימים אחדים אחרי תחילת שביתת הרעב נפטר חבר הפרלמנט הבריטי מאחד ממחוזות הבחירה בצפון אירלנד. על מנת להגביר את ההד הציבורי של שביתת הרעב הגיש סאנדס את מועמדותו בבחירות המשנה שהתקיימו ב-9 באפריל וניצח בהן. אל מול הלחץ הציבורי העולמי הגובר לסיים את המשבר בפשרה הציגה ראש הממשלה הבריטית, מרגרט תאצ'ר, עמדה תקיפה, והכריזה כי "איננו מוכנים להעניק מעמד מיוחד לקבוצות מסוימות המרצות עונש על פשע. פשע הוא פשע הוא פשע. זה לא מעשה פוליטי". השר לענייני צפון אירלנד, האמפרי אטקינס, הודיע ש"אם מר סנדס יתמיד ברצונו להתאבד זוהי בחירתו. הממשלה לא תכפה עליו טיפול רפואי".
סנדס מת בבית החולים של הכלא ב-5 במאי, לאחר 66 ימי שביתת רעב. ראש הממשלה תאצ'ר הגיבה על מותו בפרלמנט: "מר סנדס היה עבריין מורשע. הוא בחר לקחת את חייו שלו. זוהי בחירה שהארגון שלו לא נתן לרבים מקורבנותיו", והשר אטקינס הוציא הודעה על פיה "סנדס התאבד בהוראת אלו שחשבו שזה יועיל למטרתם שהוא ימות". עם מותו של סאנדס החלו מהומות בצפון אירלנד, ובהלוויתו בבלפסט השתתפו כ-100,000 איש.
בהמשך החודש מתו גם שלושת האסירים שהצטרפו אליו לשביתת הרעב, ובמקומם החלו בהדרגה בשביתת הרעב עוד 19 אסירים. שישה מהם מתו במהלך החודשים יולי ואוגוסט. אולם מסוף חודש יולי דרשו חלק ממשפחות האסירים להעניק לקרוביהם טיפול רפואי, ושביתת הרעב החלה להישבר. לבסוף הוכרז על סיומה ב-3 באוקטובר. השביתה הסתיימה ללא תנאי, אולם לאחריה הממשלה הבריטית מילאה חלק מדרישות המקוריות של השובתים. עם סיום השביתה שני הצדדים טענו שניצחו. הממשלה הבריטית בכך שלא נכנעה לדרישות, וה-IRA על כך שהצליחו בשביתת הרעב לתפוס את תשומת לב דעת הקהל העולמית למאבקם, ולהציג את מרגרט תאצ'ר כדמות נוקשה ואכזרית.
אנדרי סחרוב
כחלק ממאבקו למען זכויות האדם בברית המועצות שבת אנדרי סחרוב רעב כמה פעמים.
כיכר טיין-אן-מן
ב-13 במאי 1989 פתחו הסטודנטים המוחים בכיכר טיין-אן-מן בבייג'ינג בשביתת רעב שנמשכה עד ה-19 בחודש, כמה מאות סטודנטים פתחו בשביתה שבשיאה הקיפה 3,000 משתתפים. השביתה תוזמנה יומיים לפני ביקורו של המנהיג הסובייטי מיכאיל גורבצ'וב שטקס לכבודו תוכנן להתקיים בכיכר. השביתה הגבירה את ההזדהות עם המפגינים ושביתות דומות פרצו בערים נוספות בסין, התקשורת הסינית דיווחה על מצב השובתים ועל ביטויי אהדה של הציבור לשובתים. במשך המחאה בכיכר הפצירו נציגי הממשלה כמה פעמים בשובתים לסיים את השביתה שהביכה את השלטונות. ב-2 ביוני הודיעו כמה אינטלקטואלים ובהם ליו שיאובו על שביתת רעב חדשה כהזדהות עם המחאה. בהודעה על פתיחת השביתה הכריזו המוחים
שביתת הרעב בטורקיה
בשנת 2000 הוחלט בטורקיה לעבור מכליאה בבלוקים משותפים גדולים לתאי כליאה המאכלסים 2–3 אסירים. הממשל הציג את השינוי כשיפור בתנאי הכליאה בהתאם לסטנדרטים אירופיים, אלא שאסירים וארגוני זכויות אדם ראו בהחלטה ניסיון לשבור התארגנויות אסירים וציינו כי אסירים מבודדים פגיעים יותר להתעללות ועינויים. באוקטובר 2000 הודיעו 4 ארגוני מחתרת על שביתת רעב. הממשלה ראתה בתיאום בין האסירים בכמה בתי כלא סימן לצורך לחיזוק השליטה במתקני הכליאה. בנובמבר החמירו האסירים, רובם חברי ארגון קומוניסטי לא חוקי, את צעדיהם והודיעו כי יצומו עד מוות לקידום דרישותיהם. בדצמבר התחוללו התנגשויות אלימות שעלו בחייהם של 30 אסירים ושני סוהרים. כמה משובתי הרעב אושפזו ובאפריל 2001 דווח כי 222 אסירים היו בצום עד מוות, 569 בשביתת רעב ו-153 היו מאושפזים. שביתות הרעב והצומות-למוות נמשכו עד שנת 2003 במהלכן מתו למעלה מ-100 שובתים. נוסף על שביתות אסירים התקיימו שביתות רעב בהזדהות עם האסירים מחוץ לכלא. הממשלה הגיבה בתקיפת בתים בהם התקיימו שביתות רעב והצהירה כי תפעיל את הסעיף בחוק המטיל 20 שנות מאסר על שידול לשביתת רעב.
שביתות רעב בבתי סוהר
מבחינת שירות בתי הסוהר, שביתת רעב היא הפרה חמורה של כללי המשמעת והיא עשויה לגרור אחריה שלילת הטבות.
שביתת רעב נחשבת בחוקי בתי הכלא לאחר 24 שעות. היא אינה צריכה לכלול גם הפסקות שתייה. מבחינת כללי בתי הסוהר אדם ש"מסרב לאכול לחם חוקו" נחשב לשובת רעב.
לאחר שהשביתה מתחילה להיחשב ככזאת, רשאי מנהל בית הסוהר לנקוט בצעדים מיידיים כנגד השובת. כגון שלילת שיחות טלפון וביקורים, מניעת עיתונים, שלילת הזכות לשלוח מכתבים, החרמת מלח ואבקת חלב מתא האסיר וכן הלאה.
מנהל הכלא רשאי להפריד את השובת מכלל האסירים ואף להעבירו לבידוד בבית סוהר אחר או באגף אחר. מדיניות שרות בתי הסוהר היא שלא לאפשר ביקור רופאים עצמאיים אצל שובתי רעב. עמדת ההסתדרות הרפואית בישראל היא כי.
אסירים ועצירים פלסטינים
שביתת הרעב הראשונה של אסירים פלסטינים נערכה בשנת 1968 בכלא שכם במחאה על תנאי הכליאה ועל עינויים. מאז התרחשו שביתות רעב רבות שחלקן הסתיימו בפשרה שכללה שיפור תנאים בכלא ושחרור עצירים מנהליים. חמישה אסירים פלסטינים מתו עקב האכלה כפויה במהלך שביתות רעב: עבד אלקאדר אבו אלפחם בשנת 1970 בכלא שקמה, ראסם חלאוה ועלי ג'עפרי בשנת 1980 בכלא נפחא, מחמוד פריתיג בשנת 1984 בכלא ג'ניד וחסין נמר עבידאת, בשנת 1992 בכלא שיקמה.
שביתות רעב מאורגנות
באוגוסט 2004 פתחו כ-4,000 אסירים פלסטינים בשביתת רעב בתביעה להקלת תנאי מאסרם, בין היתר דרשו החזרת טלפונים לאגפים, הרחבת ביקורי משפחות והפסקת חיפושים. השר לביטחון פנים צחי הנגבי הגיב באמרו. השביתה הסתיימה בלי שדרישותיהם העיקריות של השובתים נענו. יש המסבירים זאת בהשפעת שרות בתי הסוהר על הסיקור התקשורתי של תנאי האסירים ובתשומת הלב הנמוכה שהשביתה קיבלה בתקשורת בין היתר בשל העיתוי - במקביל לאולימפיאדה.
שביתת הרעב ב-2012
ב-17 באפריל 2012, יום האסיר הפלסטיני, פתחו כ-1600 אסירים פלסטינים בשביתת רעב המונית. דרישות השובתים כללו: במהלך השביתה נערכו אירועי הזדהות עם העצירים השובתים בגדה, בעזה ובתחום הקו הירוק. אירועים אלו כללו הפגנות, עצרות ואוהלי מחאה מול בתי כלא, משרדי הצלב האדום, קונסוליות זרות ועוד. ביום ה-20 לשביתה התכנסה ועדת האתיקה של שרות בתי הסוהר והחליטה כי במקרה הצורך יואכלו השובתים בכפייה. ב-14 במאי 2012, היום ה-28 לשביתת הרעב, הושג הסכם בתיווך מצרים ובמעורבות הנהגת החמאס והרשות הפלסטינית בין הנהגת השובתים למדינת ישראל. ההסכם כלל התחייבות של האסירים להימנע "מכל פעילות אשר תהווה תמיכה מעשית בטרור" וישראל מצידה התחייבה להוציא אסירים מבידוד, לאפשר ביקורי משפחות ולהתחיל בדיונים על הקלת תנאי המאסר. בהתאם להסכמות הוצאו 18 אסירים מבידוד ונערכו מספר ביקורי משפחות מרצועת עזה בליווי הצלב האדום. ביקורים אלו הוגבלו להורים ובנות זוג אף על פי שהסכם סיום השביתה כלל גם ביקורי אחים ובני אסירים. ההסכם לא כלל את נושא העצירים המנהליים ואלה המשיכו בשביתות רעב.
שביתת הרעב ב-2017
עם פתיחת השביתה פרסם מרוואן ברגותי, ממארגני השביתה מאמר העיתון הניו יורק טיימס בו הסביר את הרקע לשביתה עם תחילת השביתה הועבר מרוואן ברגותי מכלא הדרים, לבית המעצר קישון בתנאי בידוד. כחלק מהאמצעים המשמעתיים נגד שובתי הרעב הוחרם מהאסירים מלח החיוני לשמירה על מאזן הנוזלים בגופו של שובת רעב וב-7 במאי פרסם שירות בתי הסוהר סרטון ממצלמות אבטחה בו נראה מרוואן ברגותי אוכל חטיף טורטית בסתר, השר גלעד ארדן הגיב לסרטון לפרסום הסרטון לא הייתה השפעה על שובתי הרעב. שביתת הרעב עוררה גל של פעולות מחאה והזדהות בשטחים וב-22 במאי התקיימה שביתת הזדהות עם דרישות השובתים ביישובים הערבים בישראל. השביתה הסתיימה ב-27 במאי בעקבות הסכמה בין נציגי השובתים ושירות בתי הסוהר בראשות נזים סביתי בדבר הגדלת תדירות ביקורי המשפחות
שביתת הרעב ב 2019
באפריל 2019 פרצה שביתת רעב של אסירים ביטחוניים בעקבות הפעלת מיסוך שמנע מהם תקשורת סלולרית. שביתת הרעב הסתיימה לאחר שבוע בעקבות הסכמה על הצבת טלפונים ציבוריים לשימוש האסירים
מסתננים
ביוני 2013 פתחו 350 מסתננים מאפריקה הכלואים בבית הסוהר סהרונים בשביתת רעב בדרישה לקבל מעמד פליט בישראל. 3 מהשובתים נזקקו לאשפוז ושלטונות הכלא מנעו תקשורת בין אגפים במתקן למנוע התפשטות השביתה
שביתת רעב של ראשי רשויות ביהודה ושומרון
במרץ 1980 פתחו חמישה ראשי רשויות ביהודה ושומרון – שילה גל ראש מועצת גוש עציון, פנחס ולרשטיין ראש מועצת בנימין, זאב פרידמן (זמביש) ראש המנהלה בקריית ארבע, אינה ויניארסקי מזכירת תקוע, וראובן רוזנבלט ראש מועצת חוף עזה – בשביתת רעב מול הכנסת, בדרישה להסדיר את מעמדן המשפטי של הקרקעות ביישובים ומסביב להם, כדי לאפשר ליישובים עתודות קרקע להתפתח ולגדול. כמו כן מחו ראשי הרשויות על התחייבותו של ראש הממשלה מנחם בגין לנשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר להקפיא את הבניה ביישובים, בזמן שיחות הסכמי קמפ-דייוויד. השביתה נמשכה 45 ימים. במהלך השביתה הגיעו אלפים לתמוך בשובתים. מעת לעת הצטרפו אנשים נוספים לשביתה, וכן התקיימו עצרות תמיכה. שר החוץ יצחק שמיר ניסה לשדל את השובתים להפסיק את שביתתם, אך הללו סירבו בטענה שאינו מביא עמו בשורות חדשות. השביתה הסתיימה כאשר הובטח לשובתים כי תוקם ועדה בראשות השר יצחק מודעי, שתבצע סקר קרקעות מקיף בכל יהודה ושומרון, תאתר אדמות מדינה ועליהן ייבנו במשך הזמן יישובים חדשים. עורכת הדין פליאה אלבק, שעמדה בראש האגף האזרחי במשרד המשפטים, הייתה למרכזת המקצועית של הוועדה, וזו אכן איתרה שטחים נרחבים של אדמות מדינה ביהודה ושומרון, אשר שינו את מפת ההתיישבות.