cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טבח קינגסמיל
יתרה מכך, הטבח אף הגביר את מעגל האלימות, כפי שניתו להסיק מדברי בילי רייט. בילי רייט היה אחד ממנהיגי כוח המתנדבים הלויאליסטים (קבוצה שפרשה מכוח המתנדבים של אלסטר) ולימים אחד מאנשי כוח המתנדבים מאלסטר הסביר כי טבח קינגסמיל היה הסיבה שבעקבותיה הפך מעורב במאבק מזוין.
ב-7 בינואר 1976, הממשלה הבריטית הכריזה רשמית על העברת יחידת שירות אווירי מיוחדת (יחידת עילית של הכוחות המיוחדים, SAS) לתוך דרום ארמה.
ה-IRA לא נטל אחריות רשמית על הטבח, אך הצהיר ב-17 בינואר כי :
אמצע שנות השבעים של המאה העשרים היו תקופה של אלימות ברוטלית בצפון אירלנד. בין 1974 ל-1976 כוח המתנדבים של אלסטר הרג 250 אזרחים קתולים וה-IRA הרג 91 פרוטסטנטים שאינם קשורים ללחימה. בסוף 1976 הנהגת ה-IRA נפגשה עם נציגים של קבוצות לויאליסטיות חמושות והושגה ביניהם הסכמה לעצור רציחות אקראיות ואת השימוש במכוניות נפץ שיועדו לשימוש בקרב מטרות אזרחיות. הלויאליסטים ביטלו את ההסכמה ב-1979, לאחר שה-IRA רצח את לורד מאונטבאטן אך ההסכם הצליח בכל זאת להחזיק מעמד עד לסוף שנות השמונים המאוחרות, כאשר קבוצות לויאליסטיות החלו לרצוח קתולים בקנה מידה נרחב. עם זאת, אותן רציחות אכזריות לא הגיעו לממדים אליהם נסקו באמצע שנות השבעים.
לאורך השנים הועלו האשמות שונות לגבי זהות מבצעי הטבח, אך לא נמצאו הוכחות מוצקות ואף אדם לא הואשם בביצוע הטבח או בסיוע לו על ידי השלטונות.
עזרא דנין
עזרא דנין (2 באוגוסט 1903 – 31 במאי 1984) היה איש הש"י - שירות הידיעות של ארגון "ההגנה" בתקופת היישוב ויועץ לענייני ערבים במשרד החוץ בתקופת המדינה.
ביוגרפיה
עזרא דנין נולד ביפו בתשעה באב תרס"ג. אביו יחזקאל דנין (סוכובולסקי) היה מאנשי העלייה הראשונה, ואמו, רחל, הייתה בת למשפחה מ"היישוב הישן" - בתו של יהושע ילין האשכנזי ואשתו שרח, שמוצאה מעיראק. בתקופת ילדותו ביפו בא במגע רב עם ערבים, שהיו אז רוב מוחלט של תושבי העיר. אז, וגם בשנים הבאות, רכש ידע רב בשפה, בהווי ובתרבות הערביים. יחזקאל ורחל דנין היו ממייסדי אחוזת בית והקימו את ביתם בה ב-1910. בעת מלחמת העולם הראשונה עקרה משפחתו לרחובות. לאחר לימודיו התיכוניים, בבית הספר למסחר, למד דנין חקלאות במקווה ישראל. בשנים שלאחר מכן עסק בחקלאות במקומות שונים בארץ: רעננה, בנימינה ועוד, ולבסוף, לאחר נישואיו, קבע את ביתו בחדרה, אשר בסמוך אליה רכש פרדס.
בצעירותו לא עסק כמעט דנין בפעילות ביטחונית. באמצע שנות השלושים, עוד טרם הצטרף לארגון ביטחוני כלשהו, נוכח דנין לדעת כי קשריו העמוקים עם הערבים, ומידע שהפיק עקב כך, תורמים משמעותית לביטחון היישוב. עוד טרם ייסוד הש"י בשנת 1940 עמד עזרא דנין בראש שירות הידיעות האזורי של ההגנה במרכז הארץ ("גליל תיכון"). מאז ייסוד הש"י ועד למלחמת העצמאות עמד דנין בראש המחלקה הערבית של הש"י. היה ממקימי המחלקה הסורית של הפלמ"ח, שכללה מסתערבים שחדרו לסוריה וללבנון, שהיו בשלטון וישי בשנת 1941, לשם איסוף מודיעין לקראת הפלישה הבריטית שהתבצעה ביולי 1941.
ב-17 בנובמבר 1947, ערב ההצבעה על תוכנית החלוקה, נתלווה דנין אל גולדה מאיר (אז מאירסון) לפגישתה עם מלך ירדן עבדאללה הראשון בנהריים, בה נכח גם אליהו ששון (מומחה לענייני ערבים ולימים שר בממשלת ישראל). דנין כתב את פרוטוקול הישיבה. המלך הביע עמדה אוהדת להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, אמר כי הוא חפץ כי המדינה הערבית שתוקם על פי הצעת החלוקה תצורף לממלכתו והבטיח לכרות ברית עם המדינה היהודית. הפגישה השנייה נערכה בארמונו של המלך בעמאן ב-12 במאי 1948, בניסיון לשכנעו שלא להצטרף למלחמה, כשנתברר כי הוא עומד לשלוח את הלגיון הערבי למלחמה. דנין נתלווה לגולדה כמתורגמן וכמומחה לענייני ערבים. גולדה מאיר באה לפגישה מחופשת לאשה ערביה ודנין התחזה לבעלה. בפגישה לא הכחיש המלך את הבטחתו בפגישה הקודמת, אך אמר כי הדבר יצא מכלל שליטתו וכי עתה הוא אחד מחמישה שליטים ערביים המעורבים בעניין ארץ ישראל. המלך הציע כי ארץ ישראל תהיה בשליטת ממלכת ירדן והיהודים יזכו לאוטונומיה ולייצוג בפרלמנט. מאיר ודנין אמרו למלך כי הוא ינוצח במלחמה וגולדה נפרדה ממנו במילים: "נפגש לאחר המלחמה".
עזרא דנין נפטר בשנת 1984.
הבוטנאי פרופ' אבינעם דנין הוא אחיינו מצד אחיו, חירם.
דובוני גומי
דובוני גומי (באנגלית: Gummy bears, מגרמנית: Gummibärchen) הן סוכריות גומי שאורכן כ-2 ס"מ וצורתן כצורת דוב צעצוע.
היסטוריה
הגומונים מיוצרים בטעמים שונים ובצבעים שונים: פטל (אדום), אננס (לבן), תפוז (כתום), תות (ירוק) ולימון (צהוב).
סוכריות גומי פופולריות ביותר בארצות הברית, אולם שיא פופולריותן הגיע לאחר הפקת סדרת ההנפשה של חברת וולט דיסני – "הגומונים".
איוו ג'ימה
איוו ג'ימה (יפנית: 硫黄島, - "אי הגופרית", רשמית Iō-tō) הוא אחד מהאיים בשרשרת האיים הגעשיים של יפן, דרומית לאיי אוגסווארה, כ-1,200 קילומטר דרומית לטוקיו. האי, שכיום אינו מיושב, מנוהל כחלק מאוגסווארה, אחד משמונת "הכפרים" השייכים מנהלית לטוקיו. הוא מפורסם כאתר הקרב על איוו ג'ימה במהלך מלחמת העולם השנייה. הצבא האמריקני שלט באי עד 1968, ואז הוחזר האי לריבונות יפן.
שם האי
האי הופיע לראשונה במפות ב-1779 ששורטטו בעקבות מסעו השלישי של ג'יימס קוק כ"אי הגופרית", תרגום מילולי של שמו הרשמי. האיות ההיסטורי iwautau נהגה (בערך) Iwō-tō (איווֹ-טוֹ). בתקופת מסעות המחקר המערביים, ובעקבות רפורמת האורתוגרפיה של 1946 שונה האיות וההגיה ל-Iō-tō. האלטרנטיבה Iwō-jima, כיום Iō-jima, הופיעה גם היא באטלסים הימיים. tō ו-shima הן שתי צורות אפשריות להגיית התו 島 (אי) בקאנג'י. shima עבר שינוי ל-jima במקרה זה.
קציני ימייה יפניים שהגיעו לאי על מנת לחזק את הגנתו לפני הפלישה האמריקנית קראו לו בטעות "איוו ג'ימה". משום כך הגיית השם כ"איוו ג'ימה" הפכה למקובלת והכוחות האמריקנים שהגיעו לאי במלחמת העולם השנייה השתמשו בה אף הם. תושבים לשעבר של האי מחו נגד הגייה זו והמכון לסקר גאוגרפי של משרד הקרקעות, התשתיות, התחבורה והתיירות של יפן דן בנושא, והודיע ב-18 ביוני 2007 שההגייה היפנית הרשמית של שם האי תחזור להגייה Iō-tō שמלפני המלחמה. הגורם העיקרי שדחף לשינוי ההגייה היו הסרטים הבולטים בנושא הלחימה באי בבימויו של קלינט איסטווד: "גיבורי הדגל" ו"מכתבים מאיוו ג'ימה". השינוי אינו משפיע על הצורה בה כתוב השם בקאנג'י -硫黄島, רק כיצד הוא נהגה או נכתב בהיראגאנה, בקאטאקאנה וברומאג'י.
גאוגרפיה
האי דמוי משולש בערך, אורכו 8 קילומטרים, רוחבו המקסימלי 4 קילומטרים (600 מטרים בלבד בנקודה הצרה ביותר), ושטחו כ-21 קילומטר רבועים. המאפיין הגאוגרפי הבולט בו הוא הר סוריבאצ'י (摺鉢山 - קרוי על שם סוג של מכתש ועלי במטבח היפני), הר געש רדום שגובהו 161 מטרים (הנקודה הגבוהה ביותר באי), שנמצא בקצהו הדרום-מערבי. בהתחשב בהיותו אי געשי, האי איוו ג'ימה שטוח באופן יוצא דופן. סוריבאצ'י הוא המאפיין הגעשי הבולט היחיד, שכן הוא רק כיפה מתחדשת (מרכז שהתרומם) של קלדרה געשית שקועה גדולה שקוטרה 9 קילומטרים. האי מתרומם בהדרגה ב-700 השנים האחרונות. צוות הסקר של קפטן קוק נחת ב-1779 על חוף שכיום נמצא בגובה של 40 מטרים מעל פני הים. רמת מוטו-יאמה בחצי הצפון-מזרחי של האי בנויה מטוף שמקורו תת-מימי המכוסה במשקעי אלמוגים. התרוממות זו מתרחשת בקצב משתנה בין 10 ס"מ ל-80 ס"מ לשנה, כשהממוצע הוא 20 ס"מ לשנה.
לאיוו ג'ימה יש היסטוריה של פעילות געשית כמה פעמים בשנה. פומרולות (מעשנות) רבות שוכנות לאורך ציר שכיוונו צפון-מזרח - דרום-מערב. התפרצויות פריאטיות התחוללו במהלך ההיסטוריה מלועות בצידו המערבי והצפון-מערבי של האי. ב-1957 יצרה התפרצות קיטור מכתש בקוטר של 35 מטרים ובעומק של 15 מטרים סמוך לשדה תעופה נטוש. הפעילות האחרונה נרשמה במאי 2012 וכללה התפרצות של פומרולות, ושינוי צבע של מי הים הקרובים.
אין באי מקורות מים טבעיים, והתושבים היפנים נהגו לאגור מי גשמים. האמריקנים שפלשו לאי קדחו בקושי רב כמה בארות, משום שהחום, שמקורו געשי, עולה במהירות ככל שמעמיקים מתחת לפני השטח והוא פגע בציוד הקידוח. טמפרטורת המים שנשאבו מהבארות נעה בין 40°C ל-81°C, ותכולת המינרלים בהם יחסית גבוהה, אבל הם ניתנים לשתייה.
הצמחייה הטבעית דלה, בעיקר שיחים הצומחים בחלק הצפוני. בחלק הדרומי, ששכבתו העליונה היא אפר געשי שחור, כמעט ולא צומח דבר. האי היה בית גידול לרלית המכונה "רלית איוו ג'ימה" (Poliolimnas cinerea brevipes) שנכחדה בשנות ה-20 של המאה ה-20.
80 קילומטרים צפונית לאיוו ג'ימה שוכן האי "קיטה איוו טאו" (北硫黄島 - איוו ג'ימה צפון) ו-59 קילומטרים דרומית לו שוכן האי "מינאמי איוו טאו" (南硫黄島- איוו ג'ימה הדרומי). שלושת האיים מהווים את קבוצת איי וולקנו של ארכיפלג אוגסווארה. דרומית ל"מינאמי איוו טאו" שוכנים איי מריאנה.
לפני 1945
האי נתגלה על ידי הספן הספרדי ברנרדו דה לה טורה (Bernardo de la Torre) ב-1543. יפן סיפחה את האי ב-1877. האי יושב ב-1889, ושולב במנהל היפני ב-1891.
כבר לפני תחילת מלחמת העולם השנייה היה מחנה של חיל מצב של הצי הקיסרי היפני בחלקו הדרומי של האי איוו ג'ימה. המחנה היה מחוץ לתחום עבור האוכלוסייה האזרחית של האי, שבלאו הכי לא היה בינה לבין אנשי הצי מגע, למעט לצורכי מסחר.
במהלך 1944 היה תגבור צבאי מסיבי של איוו ג'ימה. בציפייה לפלישה אמריקנית. ביולי פונתה האוכלוסייה האזרחית בכוח, ומאז לא התגוררו באי אזרחים באורח קבע.
קרב איוו ג'ימה
במלחמת העולם השנייה שימש האי בסיס לכוחות יפנים במגננה על האיים העיקריים של יפן. על הכוחות האמריקאים היה לכבוש בסיסים כאלה כדי שישמשו בסיסים עבור הפלישה המתוכננת לאיי הבית של יפן (שלא התקיימה בסופו של דבר בעקבות כניעתה של יפן אחרי הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי).
הפלישה האמריקנית לאי החל ב-19 בפברואר 1945 ונמשכה עד 26 במרץ 1945. בתוך שבוע השתלטו האמריקאים על הר סוריבאצ'י, אבל הלחימה עד כיבוש האי כולו נמשכה עוד כחודש, כאשר המגינים היפנים שהתבצרו במחילות סודיות יצאו מדי פעם להתקפות נגד וגרמו לכוחות הפולשים אבדות קשות. מתוך 21,000 היפנים שהגנו על האי נהרגו כ-18,000, ולאמריקנים היו כ-28,000 נפגעים מתוכם כ-6,821 הרוגים.
גם עם סיום הלחימה נותרו חיילים יפנים שהתחבאו במערות ויצאו מדי לילה לחפש אספקה. בהדרגה נכנעו כולם, כששני החיילים היפנים האחרונים נכנעו שש שנים לאחר גמר הלחימה.
לאחר המלחמה נשאר האי תחת כיבוש אמריקאי עד לשנת 1968, שבה הוחזר ליפנים.
כינוס של כבוד
ב-19 בפברואר 1985, ביום השנה ה-40 לנחיתת כוחות ארצות הברית באי, נאספו חיילים לשעבר משני הצדדים למפגש שכונה כינוס של כבוד (Reunion of Honor). המפגש נערך בקרבה לנקודת הנחיתה של חיל הנחתים האמריקני באי. במהלך טקס הזיכרון נחשף לוח גרניט שעליו נחקקה הכתובת:
הכתובת חקוקה משני צדי הלוח כשהכתובת באנגלית פונה לחופים במקום שבו נחתו הכוחות האמריקנים, והכתובת ביפנית פונה כלפי פנים האי שם הגנו הכוחות היפנים על עמדותיהם.
המפגש נערך שוב לפני לוח ההנצחה ביום השנה ה-50, במרץ 1995, ביום השנה ה-55 בשנת 2000, וביום השנה ה-60, במרץ 2005. מאז 2010 המפגש נערך מדי שנה, למעט שנת 2011, בשל רעידת האדמה וקורבנות הצונאמי בעקבותיה.
הבסיס הצבאי היפני
כוח ההגנה העצמית הימי של יפן (חיל הים היפני. JMSDF בראשי תיבות של שמו באנגלית) מפעיל שדה תעופה באי (קוד יאט"א IWO), לשעבר שדה התעופה North Field, שהיפנים בנו במקור והאמריקנים שיפרו במהלך המלחמה. אורך המסלול 2,650 מטרים ורוחבו 60. כיוונו 07/25. ה-JMSDF אחראי לתחזוקה, בקרה אווירית, תדלוק ומשימות הצלה. גם כוח ההגנה העצמית האווירי של יפן (חיל האוויר היפני) משתמש בבסיס. כוח ההגנה העצמית הקרקעי של יפן (צבא יפן) אחראי על סילוק פצצות ומחזיק חיל מצב של 400 חיילים על האי. שני שדות תעופה נטושים ממלחמת העולם השנייה נמצאים בסמוך, שדה התעופה, Central Field, מדרום לשדה תעופה נוכחי, ושדה תעופה יפני שלא הושלם מצפון לבסיס, ששופר לאחר פלישת האמריקנים לאי.
כנף אוויר חמש של נושאת מטוסים (Carrier Air Wing Five) של הצי האמריקני, שבסיסה בשדה התעופה של הצי באצוגי (Naval Air Facility Atsugi), למעט כאשר היא מועתקת לנושאת המטוסים ג'ורג' וושינגטון משתמשת אף היא בבסיס לאימון של נחיתת מטוסים הממריאים מנושאת המטוסים (FCLP - ראשי תיבות של Field Carrier Landing Practice). בנוסף מחזיק הצי האמריקני על האי מתקן תקשורת על שטח של 6,600 דונם שאינו בשימוש, ומשמר החופים האמריקני הפעיל באי עד 1993 משדר ניווט מסוג LORAN-C.
הגישה של אזרחים לאי מוגבלת לאלו המשתתפים בטקסי הזיכרון לחללים האמריקנים והיפנים, עובדי בנייה המתחזקים את שדה התעופה ועובדים של הסוכנות המטרולוגית של יפן. החיילים היפנים המוצבים על האי רושמים את כתובתם לצורכי הצבעה, מיסים וביטוח לאומי באייסה שבמחוז קנאגאווה או בסאיאמה שבמחוז סאיטאמה. רשמית, אין אוכלוסייה על האי.
קב (אביזר)
קב - ובצורה הזוגית קבּיים - הוא פריט טכנולוגיה מסייעת לניידות. הוא מקל את ניידותם של אנשים המתקשים בהליכה, בשל לקות, מחלה או פציעה, מתקשים להשתמש באחת מרגליהם או בשתיהן. הקב הפשוט ביותר הוא מקל הליכה גבוה עם מערכת ידיות. על פי רוב יש בראש הקב תמיכה לזרוע ובתחתיתו סוליה מחומר שמונע החלקה.
היסטוריה
עם השיפור ברפואה בסוף המאה ה-19 ובמהלך המאה ה-20, פצועי מלחמה רבים נותרו בחיים, כנכי צבא והדבר נתן דחיפת פיתוח לציוד טכנולוגיה מסייעת בסיסי. אחד הפיתוחים היה הקב - שכלול של מקל ההליכה, שהוא מן הפריטים הוותיקים ביותר בתחום הטכנולוגיה המסייעת.
מספר אבות-טיפוס של הקב המודרני עוצבו במרוצת המאה ה-20, ופטנטים נרשמו, תחילה על פיתוחו של האמריקאי פיליפ סדרסטום (Cederstom) ב-1915, כעבור שנתיים על הפיתוח של הצרפתי אמיל שליק (Schlick), וב-1945 א. ר. לופסטרנד ג'וניור (Lofstrand) רשם פטנט על קב שניתן לכוונן את אורכו. באמריקה הצפונית מכונים לעיתים קבי-אמה "קבי לופסטרנד" או "קביים קנדיות", ככל הנראה כי הן נפוצות יותר בקנדה. בשוק ניתן למצוא גם גרסה שהיא שילוב בין מקל הליכה מסורתי וקב, שהומצאה על ידי מייקל אדמס (Adams).
אופן השימוש ואוכלוסיית המשתמשים
המשתמש בקביים אינו פטור לחלוטין משימוש ברגליו. אם רק אחת מרגליו אינה מתפקדת, הוא מחזיק רגל זו מורמת, מציב את צמד הקביים מרחק מה מלפניו ומניע את הרגל השנייה קדימה ליישור-קו עם הקביים. במקרה בו הוא מתקשה בשימוש בשתי רגליו, הוא מצמיד את רגליו, בכוחות עצמו או שבעזרת סד המשותף לשתי הרגליים ומשעין את משקל גופו פעם על שתי הרגליים ביחד ופעם על הקביים.
הקב נועד למי שמקל הליכה פשוט אינו מסייע לו במידה מספקת, אך אינו מוגבל מספיק כדי להזדקק להליכון או לכסא גלגלים. ביחס לקב, מקל ההליכה הפשוט נושא חלק קטן יותר ממשקל הגוף עליו ומסייע פחות בשמירה על שיווי המשקל ואילו ההליכון נושא עליו יותר ממשקל הגוף ומסייע יותר בשיווי המשקל. כיסאות גלגלים מסוגים שונים יכולים לסייע בנשיאת משקל הגוף ובשמירה על שיווי המשקל אפילו יותר מן ההליכון.
חסרונם של ההליכון וכיסא הגלגלים בהשוואה לקב הוא בכך שהם מוגבלים במדרגות ומסרבלים את המעבר במקומות צרים ואת הכניסה למקומות בעלי חלל קטן כמו מכוניות וחדרי שירותים. אם כי, חלק מאוכלוסיית האנשים המוגבלים בתנועתם נעזרים לפעמים בקב ולפעמים בכיסא גלגלים, בהתאם למשימת הניידות עצמה.
אוכלוסיית היעד:
סוגים ומבנה
סוגים נפוצים:
סוגים פחות נפוצים:
החומרים שמהם עשויים קביים הם עץ, סגסוגות מתכת, פולימרים מחוזקים (בפחמן או בפיברגלס) או חומר תרמופלסטי (פלסטיק מתרכך). ככל שהקב נועד לשרת את המשתמש למשך זמן ארוך יותר, כך סביר שהוא יהיה מחומר קל, חזק ויקר יותר.
בלהטוטנות
הליכה על קביים גבוהים היא אחת מהמיומנויות בלהטוטנות. היא מהווה תרגיל מבדר של שיווי משקל ויציבות, ונפוצה בין אומנויות הקרקס. הלהטוטן עומד למעשה על זוג קביים שמשווים לרגליו תוספת אורך, ועם ה"רגליים המוגבהות" הוא מהלך כענק להנאת הקהל.
עזרא ציון מלמד
הרב פרופ' עזרא ציון מלמד-כהן (ב' בכסלו ה'תרס"ד, 20 בנובמבר 1903 - כ"ו באדר ה'תשנ"ד, 9 במרץ 1994) היה פילולוג וחוקר מקרא והתלמוד, ספרדי ירושלמי ממוצא פרסי. חתן פרס ישראל ל"פרשנות המקורות וספרות תורנית" (לשנת תשמ"ז 1987), ופרס הרב קוק (לשנת תשל"ג 1973). נחשב לאחד ממעצבי האסכולה האקדמית ירושלמית למחקר היהדות, וכן לתלמידו המובהק של פרופ' ר' יעקב נחום הלוי אפשטיין.
קורות חיים
נולד בשיראז שבאיראן ועלה לארץ ישראל עם אמו בשנת ה'תרס"ז (1907). זאת, כשנה לאחר עליית אביו, הרב רחמים מלמד כהן, רב עדת יהודי פרס בירושלים.
בוגר כמה מסגרות ירושלמיות ללימוד תורה, ביניהן בית המדרש "דורש ציון", ישיבת "אפיריון" וישיבת "ציון". עמד בראש בית הכנסת אגודת צעירי פרס ביחד עם אברהם (עזרא) ניסן.
בשנת ה'תרפ"ו (1926), נישא לשושנה רוטמן, בתו של מנחם-מנדל רוטמן, חסיד חב"ד הידוע כמתיישב הראשון של קבוצת "בית וגן" (לימים העיר בת-ים). השניים הכירו כשנפגשו בשיעורי אספרנטו בהם השתתפו הנישואין הבין-עדתיים, אשר נחשבו לתקדימיים בתקופה זו, נערכו בידי הראי"ה קוק, אשר כיהן כרב הראשי לארץ ישראל.
נמנה עם ראשוני התלמידים במכון למדעי היהדות - שקדם לפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית, בה קיבל בשנת 1933 תואר מוסמך למדעי הרוח (מקרא, תלמוד, ידיעת ארץ ישראל, שפה וספרות יוונית והיסטוריה של יוון ורומא).
בעל תואר ד"ר לפילוסופיה על מחקרו "מדרשי הלכה של התנאים בתלמוד הבבלי" (ה'תש"א 1941).
לימד בבית הספר העממי "דורש ציון", ב"סמינר למורות של המזרחי" (כיום "מכללת אפרתה") וב"בית המדרש למורים העברי" (כיום המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין).
היה המזרחי הראשון שמונה לדרגת פרופסור במדינת ישראל, עם מינויו לפרופ' חבר בחוג למקרא של האוניברסיטה העברית בשנת 1964. בשנת 1971 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
לאחר יציאתו לגמלאות בשנת 1972, לימד בנוסף גם בחוגים לתלמוד באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בר-אילן, ממנה קיבל בשנת 1987 תואר דוקטור לשם כבוד.
נפטר ביום כ"ו באדר ה'תשנ"ד, 1994.
מחקריו
מחקריו מקיפים תחומים רבים במדעי היהדות: חקר המקרא, התלמוד, ארץ ישראל והספרות היוונית-יהודית.
בין קרוב למאה ספריו ומאמריו, בולטים ספריו רחבי ההיקף אודות "מפרשי המקרא, דרכיהם ושיטותיהם"; "פרקי מבוא לספרות התלמוד"; תרגומיו לעברית ספרים מיוונית עתיקה ומפרסית; מילונים שכתב: ארמי - עברי, לתרגומי המקרא ולתלמוד הבבלי, אספרנטו - עברי (תרפ"ח, 1927, "בצירוף מבנה השפה ודקדוקיה").
רבים ממחקריו מרוכזים בשני הספרים: "מחקרים במקרא" ו"עיונים בספרות התלמוד". על תרגומו לעברית של מסכת בבא קמא זכה בפרס טשרניחובסקי (1954). בעד ספרו "מדרשי הלכה של התנאים בתלמוד הבבלי" זכה בפרס ע"ש דוד ילין (1944).
במהלך חייו הוציא לאור שלושה עשר ספרים של חוקרים אחרים. בתוך כך, ערך והוציא לאור רבים מכתבי רבו - פרופ' ר' יעקב נחום הלוי אפשטיין, וכן, ספרי מחקר של חבריו: החוקר גדליה אלון והפרופ' בנימין דה-פריס. בנוסף, הוציא לאור כתבי-יד עתיקים משפות שונות.
פעילות ציבורית
בפברואר 1932 נבחר לוועד הקהילה של ירושלים מטעם רשימה של יהודי המזרח, ולאחר מכן אף נבחר מטעמה לחבר המועצה הדתית של ירושלים.
לאחר פטירת הראשון לציון הרב עוזיאל, פנו בכירים מחוגי המזרחי בבקשה להעמידו כרב הראשי הספרדי למדינת ישראל. עם זאת, לאחר שהתברר כי מועמדותו עלולה לעורר מחלוקת, ביקש שלא יגישו את מועמדותו.
כיהן כחבר ועדת השופטים של פרס ירושלים לספרות תורנית.
לאחר מות אביו, מילא את מקומו ושימש כרבה של קהילת יהודי פרס בשכונת נחלת ציון, בירושלים. וכן, כראש הישיבה הקהילתית שהקים אביו "שערי רחמים".
החל משנת 1956, כיהן כחבר האקדמיה ללשון העברית עד לפטירתו כזקן חברי האקדמיה.
יחסו לארץ ישראל ולמדינה
התעקש לעשות את כל מחקריו בארץ ישראל. כך, סירב להזמנות מאוניברסיטאות בחו"ל, אף בשנות השבתון.
סבר כי להקמת מדינת ישראל חייבת להיות ביטוי בתפילה. בהתאם לכך, היה הראשון שתיקן תפילות למען המדינה וחיילי צה"ל, וכן חיבר תפילת "על הניסים" מיוחדת ליום העצמאות. את התפילות הדפיס בספריו השונים, וכן שילבם בתפילות שבבית הכנסת שייסד אביו.
מספריו
לאחר פטירתו:
סטולין (מחוז משנה)
מחוז משנה סטולין (בבלארוסית: Столінскі раён) הוא אחד מ-16 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז ברסט בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר סטולין.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה סטולין 80,695 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 97.3% בלארוסים, 1.2% רוסים, ו-0.9% אוקראינים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (83.2%) ורוסית (14.7%).
יוסף זליכה
הרב יוסף עזרא חי זליכה (תש"ח, 1948 - ה' בסיוון תשע"ב, 25 במאי 2012) היה רבה הספרדי של שכונת פרדס כץ בבני ברק.
תולדותיו
נולד לשלמה סלמן ואהובה זליכה בבצרה שבעיראק. בהיותו בן 3 עלתה משפחתו לארץ ישראל והשתכנה במעברת עמישב בפתח תקווה.
בבחרותו עברה משפחתו לשכונת פרדס כץ בבני ברק, למד בישיבת מירון לצעירים בראשות הרב משה ברגמן, ובישיבה גדולה בישיבת שארית יוסף בראשות הרב נסים טולידנו. לאחר מכן למד בשדה חמד, שם התקרב לרבו של המושב נחלת יהודה הרב משה יחזקאל (כונה החכם יחזקאל) שהיה ממקובלי בבל. הרב זליכה שימש בבית הכנסת שלו כבעל קורא וכחזן. לאחר שעבר לבאר יעקב החל ללמוד בישיבת שארית יוסף בראשות הרב נסים טולדנו.
בשנת תשכ"ט, לאחר נישואיו, עבר להתגורר בבני ברק. למד בכולל אור החיים של הרב שמעון בעדני ולאחר מכן בכולל האברכים 'רבינו יוסף חיים' בשכונת התקווה בתל אביב. בשנת ה'תשל"ה התמנה כמשגיח בישיבת 'תפארת משה' בראשות הרב אמנון סבאג. לאחר כמה שנים, בהוראת הרב שך, עזב את הישיבה והחל לכהן כרבה של שכונת פרדס כץ.
בבחירות בשנת ה'תשנ"ד הצטרף לרב מאיר מאזוז בתמיכה במפלגת הן הספרדית, שהכניסה שלושה חברים לעיריית בני ברק.
בשנת ה'תשנ"ז לקה בדימום פנימי ונפטר בליל שבת ה' בסיוון תשע"ב. הלווייתו התקיימה במוצאי חג השבועות והוא נקבר בבית העלמין פוניבז' בבני ברק.
איניאציו סילונה
קריירה מוקדמת
סקונדו טרנקווילי נולד ב-1 במאי 1900 בפשינה די מארסי, במחוז אקווילה שבאיטליה. אביו היה בעל נחלה קטנה, ואמו - אורגת. המשבר הקשה שפקד את ענף היין בתחילת המאה ה-20 לא פסח על משפחת טרנקווילי. האב היגר לברזיל לכמה שנים והכרמים והבקר נמכרו. בכיתות הראשונות של בית הספר התיכון למד טרנקווילי במוסד לפרחי כמורה של המחוז הכנסייתי של המארסי, שהיה אז בפאשינה.
בשנת 1915, בעקבות רעש האדמה שהחריב חלק גדול של מארסיקה, נותר סילונה ללא הורים וללא קורת גג. הוא המשיך בלימודיו במוסד דתי ברג'ו די קלבריה, אך עוד לפני סוף המלחמה הסיחה התסיסה הפוליטית את דעתו מהלימודים הסדירים בחטיבה העליונה של בית הספר התיכון. בהיותו בן 17 הצטרף לשורות הסוציאליסטים, שהצהירו על התנגדותם למלחמה. הצטרפות זו ציינה את ראשיתה של מחויבותו הפוליטית, שעתידה היה להימשך כל חייו. זאת הייתה גם ראשית פעילותו הספרותית-עיתונאית של סילונה. הוא התחיל לשלוח מאמרים לעיתון "אוונטי" כדי לחשוף את מחדליו של אגף ההנדסה האזרחית בעבודות השיקום אחרי רעש האדמה. בזכות מאמרים אלה מונה לכתב של שבועון הסוציאליסטים הצעירים "ל'אוואנגוארדיה".
בינתיים, בשנת 1917, מונה למזכיר איגוד הפועלים החקלאיים של חברת אברוצי, שמקום מושבו היה באוצאנו. שנה לאחר מכן עבר לרומא, וכאן בד בבד עם המשך בלתי מסודר של לימודיו, מילא תפקידים מדיניים, שחשיבותם הלכה וגדלה. הוא נעשה לידידו האישי של אנטוניו גראמשי. בכנס בליבורנו בשנת 1921, שבו נוסדה המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, שבה מילא תפקידים אחראיים הן בתור עיתונאי והן כאחד ממנהיגי הארגון המחתרתי. הוא נבחר לחבר הנהלת המפלגה ונשאר באיטליה כפעיל נועז לצידו של גראמשי גם אחרי חקיקת החוקים הפשיסטיים המיוחדים. פעמיים הואשם לפני "בית הדין המיוחד להגנת המדינה", אך לא נשפט משום שנעדר. הואיל והמשטרה חיפשה אחריו, ברח מאיטליה ומצא מקלט בצרפת, לאחר מכן בספרד ולבסוף בברית המועצות.
במאי 1927 השתתף במוסקבה יחד עם פלמירו טוליאטי באסיפות הקומינטרן, שהכינו את הרשעתם וגירושם של טרוצקי, בוכארין וזינובייב מהמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. הייתה זו תקופה חשובה במיוחד בתולדות תנועת הפועלים הבינלאומית, שכן אז תפס סטלין בפועל את השלטון. באסיפות הדרמטיות האלה במוסקבה טמונה תחילתו של המשבר, שעתיד היה להביא לניתוקו של סילונה מהמפלגה הקומוניסטית האיטלקית. לאחר שהתגלתה לו צביעות הסטליניזם, החליט לנתק כל קשר עם המפלגה, ולפרוש מהפוליטיקה הפעילה; בעת ובעונה אחת החליט להמשיך את מאבקו באמצעות העבודה הספרותית. כך נולד הרעיון לרומן הראשון שלו, "פונטמרה" (Fontamara).
סילונה כתב את "פונטמרה" בשנת 1930 בדאבוס, הכפר שווייצרי שנודע אז כמקום מרפא למחלות ריאה. ואכן שהה שם סילונה משום שלקה בשחפת חמורה. לא הייתה זו הפעם הראשונה, ואף לא האחרונה, שהיה על סף מוות. משום כך הייתה אריכות ימיו מן התופעות המפתיעות של חייו. באותה תקופה אירע דבר דרמטי נוסף, שהכאיב לסילונה במיוחד - מעצר אחיו, רומולו, בן משפחתו היחיד שנותר בחיים אחרי רעש האדמה בשנת 1915. לאחר שעקר לציריך, ביקש סילונה מקלט מדיני מאת שלטונות שווייץ. שהייתו במקום, שנמשכה ארבע עשרה שנה, לא הייתה נעימה לו. בניגוד לאגדה הרווחת, לא הקלו שלטונות שווייץ על חיי הסופר, בדאגתם לא לפגוע בממשלת איטליה. חיי הגלות נעשו מרים לסילונה, אחרי שניתק כל קשר עם הקומוניסטים ועם כל המיליטנטים מכל מפלגה או אידאולוגיה שהיא. בניגוד למעשי ידידיו (טאסקה, טרסו, ליאונטי, ראוואצולי) שנטשו עמו את המפלגה הקומוניסטית מתוך התנגדות לקו הסטליניסטי, הוא רצה להישאר מחוץ לכל ארגון ולהתמסר לייעודו החדש - סופר.
בשנת 1933, שלוש שנים לאחר כתיבתו, הצליח להוציא לאור בציריך את ספרו "פונטמרה". הוא הצליח לפרסמו לאחר שהתחייב לשלם מכיסו את הוצאות ההדפסה, משעלו בתוהו ניסיונות רבים אצל מו"לים שווייצרים שונים, שחששו מתגמול פשיסטי. משנת 1933 ועד היום הודפס "פונטמרה" בשני מיליון עותקים בעשרים ושמונה שפות. בחירת הפסבדונים "סילונה" קדמה לפעילותו הספרותית. הוא השתמש בו לראשונה בשנת 1923, כאשר היה בכלא בארסלונה: בשם זה היה חותם על המאמרים שהיה שולח לשבועון “La Batalla” ("המאבק"). שתי סיבות גרמו לבחירת השם "סילונה". הוא הזכיר את מנהיג המורדים המארסים, פופדיוס סילו, במלחמה נגד רומא, ועל כן היה סמל לעצמאות; נוסף לזה, במאמץ מה אפשר היה להסיק ממנו אהדה להתנגדות הקאטאלנית למדריד, ברוח המאמרים שפורסמו ב-“La Batalla”. כאשר הוחזר בשנת 1933 הפסבדונים לשימוש לצורך הספרות, נלווה אליו השם "איניאציו", "כדי להטביל לנצרות את שם המשפחה הפגני" - כפי שהסביר סילונה עצמו. כאמור, התעתד סילונה להיות אך ורק סופר, ולהישאר מחוץ לכל ארגון פוליטי. הוא נשאר נאמן להתחייבותו זו במשך עשר שנים, עד שנת 1940. אז, בעקבות הפצתם לכל רוח של הגולים המדיניים האיטלקים, שהתרכזו בעיקר בצרפת, הסכים להקים מחדש את המרכז הסוציאליסטי בחוץ-לארץ ולנהלו, בחוזרו בכך לפעילות מדינית ארגונית.
באותה תקופה החל גם בפרסום הדו-שבועון “L’avvenire dei lavoratori” ("עתיד הפועלים"), שהיה מועבר בהסתר מציריך לאיטליה הכבושה. בססמה "Liberare e federare"- ("לשחרר ולאחד") פרסם גם סדרת חוברות במטרה להפיץ את דעותיו המדיניות, שאופיינו בדחיית האידאולוגיה המרקסיסטית או כל אידאולוגיה טוטליטרית אחרת ובהעדפת הגישה הפדרליסטית - במישור האירופי, והאוטונומיסטית - במדיניות הפנים.
אחרי שובו של סילונה לאיטליה מגלותו בשווייץ, באוקטובר 1944, נמשכה פעילותו המדינית. משצורף להנהגת המפלגה הסוציאליסטית ומונה לעורך ה"אוואנטי" (שהיה אז העיתון היומי הנפוץ ביותר באיטליה), נבחר סילונה גם לחבר האספה המכוננת מטעם מקום הולדתו, חבל אברוצו. אך בסך הכל היה זה לגביו ניסיון מאכזב. בשנת 1948 סירב להיות מועמד לבחירות. וכך התוודה במאמר של ביקורת עצמית, שפורסם ב-"Europa socialista",השבועון שייסד אחרי שעזב את "אוואנטי": "תלאות התקופה שלאחר המלחמה תרמו תרומה מכרעת לחיזוק חשדנותי כלפי המפלגות, ועשו את אמונתי הליברטארית ברורה יותר."
מאז ואילך גבר שוב הסופר שבו על איש הפוליטיקה. בשל שורת נסיבות, שבהן גררה אחריה כל התחייבות את רעותה, נמשכה פעילותו כסוציאליסט לוחם עוד זמן מה. כך, למשל, היה בשנת 1949 ממייסדי המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת (PSU) יחד עם ג'וזפה רומיטה וטריסטאנו קודיניולה; ובשנת 1951 עדיין שיתף פעולה עם אלדו קוקי וואלדו מאניאני אחרי עוזבם את המפלגה הקומוניסטית האיטלקית (PCI), בניסיון להעניק ממשות מדינית ל"תנועת העובדים האיטלקים" (MLI). אך מעורבותו הצטמצמה עתה לריכוז פגישות וקבוצות, תפקיד שהתאים לניסיונו הרב ולכושרו הארגוני. הדחף לנטישה הסופית של הפעילות המדינית בא לו משכנועו העמוק כי "מקומו האמיתי של הסופר הוא בחברה, ולא במוסדות המדינה" – כפי שכתב במסה “La scelta dei compagni “ – "בחירתם של חברים". בשנת 1952 הבהיר פרסום "Una manciata di more" ("חופן תותים"), הרומן הראשון שלו שנכתב באיטליה, את טבעו המוסרי והחברתי מעיקרו של ייעודו.
הספרים שראו אור בשנים הבאות ("Il segreto di luca" ("סודו של לוקה") - ב-1956; "La volpe e le camelie" ("השועל והקמליות") ב-1960; "Uscita di sicurezza" ("יציאת חירום") ב-1965; "L’avventura d’un povero cristiano" ("הרפתקה של נוצרי עלוב") - ב-1968) הם ציוני דרך נוספים לעבודתו כמחבר רומנים, מסות ומחזות. באותן השנים היה סילונה עורכו של הירחון "Tempo presente" ("זמן הווה") שיצא לאור ברומא בין השנים 1956–1968, והיה יושב ראש האגודה האיטלקית למען חופש התרבות. שתי פעילויות אלה, שנראו בעיניו כהשלמה לעבודתו כסופר, מראות שבעזבו את הפעילות המפלגתית לא נטש סילונה את התעניינותו בחברה ובפוליטיקה, אלא המשיך את מאבקו הליברטארי, שאפשר לתמצתו בנוסחה "נוצרי ללא כנסייה וסוציאליסט ללא מפלגה".
סילונה נפטר בז'נבה ב-22 אוגוסט 1978.
התנגדות לסטליניזם ושיבה ל-PSI
סילונה עזב את איטליה ב-1927 והגיע לברית המועצות. ב-1930 התיישב בשווייץ. בעודו שם הכריז על התנגדותו לסטלין ולקומינטרן. בהתאם לכך גורש מן ה-PCI. הוא אובחן כסובל משחפת ודיכאון קליני, ובילה זמן רב במרפאות בשווייצריה. כשהחלים כתב את ספרו הראשון "פונטמרה" שפורסם בתרגום לגרמנית בשנת 1933.
בשנים אלו כתב את ספרו "בית הספר לדיקטטורים". הספר, שהופיע בתרגום עברי בשנת 1942 ובו הביע את התנגדותו לכל צורה של טוטליטריות, זכה להד רב בתקופת היישוב.
במהלך המלחמה הנהיג סילונה מחתרת סוציאליסטית שפעלה משווייץ בתמיכה בתנועת המחתרת בצפון איטליה הכבושה על ידי הנאצים. כן שימש כסוכן של ה-OSS, ארגון המודיעין האמריקני שקדם ל-CIA. כינויו המחתרתי היה "לן". בשנת 1949 היה בין התורמים לאנתולוגיה "האל שהכזיב" בה התוודו אנשי רוח על התפכחותם מן הקומוניזם. לאחר פרסום הספר הצטרף סילונה ל"אגודה לחופש תרבותי" וערך עיתון בשם "זמן הווה" - "Tempo Presente". ב-1967 הסתבר כי העיתון קיבל מימון חשאי מסוכנות הביון של ארצות הברית. סילונה התפטר והקדיש את זמנו לכתיבת נובלות אוטוביוגרפיות. ב-1969 זכה בפרס ירושלים המוענק לסופרים המתמודדים ביצירותיהם עם נושאים של חופש הפרט בחברה. ב-1971 זכה בפרס היוקרתי "Prix mondial Cino Del Duca"
סילונה היה נשוי לדארינה לאראסי, אירית שלמדה ספרות איטלקית. הוא מת בז'נבה ב-1978.
המחלוקת
ההיסטוריונים האיטלקים דאריו ביוקה ומאורו קנאלי מצאו מסמכים המוכיחים כי סילונה פעל כמודיע עבור המשטרה הפשיסטית בין 1922 ל-1930. ממצאיהם פורסמו בספר בשם "המודיע, סילונה, הקומוניסטים והמשטרה". על אף המחלוקת שהתעוררה, המציאו החוקרים סימוכין לממצאיהם. היסטוריונים אחרים טוענים כי כמה מהמסמכים לא ניתנים לייחוס לסילונה.
בשנת 2005 פורסמה ביוגרפיה על ידי ביוקה, הכוללת מסמכים המראים את מעורבותו של סילונה לצד האמריקנים בפעולות ביון במהלך מלחמת העולם השנייה, ומראים כי עמדותיו הפוליטיות היו מורכבות ממה שניתן להבין מכתביו, וכי חש תחושה עמוקה של חרטה.
הולה הופ
בתוך זמן קצר זכה החישוק להצלחה בקרב מבוגרים וילדים כאחד, ותוך ארבעה חודשים נמכרו 25 מיליון חישוקים. ברית המועצות והרפובליקה העממית של סין החרימו את החישוקים בטענה שהם מוצרים קפיטליסטיים. אף אישים מפורסמים (כגון מלכת ירדן) השתמשו בחישוק. בנובמבר 1958 הגיע הצעצוע לישראל,. ההתלהבות העזה מהחישוק פגה במהירות במהלך 1959.
החישוק משמש עד היום כעזר בשיעורי התעמלות, אך לא באופן השימוש המקורי שלו. לדוגמה, הוא משמש לסימון מעגלים על הרצפה (במשחק ים יבשה) או כדלגית לגיל הרך.
ההולה הופ והליך המצאתו היוו חלק מרכזי בסרטם של האחים כהן "הקפיצה הגדולה".
בתחילת שנות ה-2000 חזר החישוק לאופנה בתחום ה"הופ דאנס" - שילוב של ספורט, קרקס וריקוד שבהם משתמשים בחישוקי הולה הופ מקצועיים. ישנם סוגים שונים של חישוקים המיועדים לתרגילים שונים ודרגות שונות של קושי. כיום ישנם מדריכים וקהילה בישראל אשר מוקדשת להופ דאנס.
אדם קופלנד
תחילת קריירת ההיאבקות
קופלנד, שגודל בעוני יחסי על ידי אמו שעבדה בשתי עבודות כדי לפרנס אותו, מעולם לא הכיר את אביו, או אפילו ראה תמונה שלו. הוא היה חובב היאבקות מגיל צעיר, והמתאבקים האהובים עליו היו האלק הוגאן, שון מייקלס וברט הארט. עוד בילדותו התחבר עם ג'ייסון רסו ("כריסטיאן") שהתגורר אף הוא באוראנג'וויל, ויחדיו נהגו השניים לצפות במופעי היאבקות בטלוויזיה, באולם הקטן באורנג'וויל ומדי פעם גם במופעים הגדולים של ה-WWF במייפל ליף סנטר שבטורונטו.
בגיל 18 ראה קופלנד מודעה בעיתון ה"טורונטו סטאר", המכריזה על תחרות חיבורים בה מתבקשים הכותבים להסביר מדוע ברצונם להיות מתאבקים מקצועיים. הפרס המובטח למנצח היה הכשרה מקצועית בבית ספר להיאבקות בטורונטו, בסך 3,000 דולרים. קופלנד, שחלומו הגדול היה להפוך למתאבק ב-WWF, שלח חיבור וזכה בתחרות.
הוא התחיל את קריירת ההיאבקות שלו בארגונים קטנים ומקומיים בקנדה ונהג להופיע עם מתאבקים מתחילים אחרים באזור צפון מניטובה שבקנדה ובמקומות נידחים נוספים, לרוב לעיני קהל שלא מנה יותר מכמה עשרות אנשים. בהמשך, הופיע גם ביפן וארצות הברית תחת שם הבמה הפרובוקטיבי "סקסטון הארדקסל" (Sexton Hardcastle). במופעים אלו זכה קופלנד לפופולריות רבה אשר התבטאה בהחלטת תסריטאי הארגונים לאפשר לו לזכות בתארים רבים.
WWE
ב-1998 הצטרף קופלנד לארגון ה-WWF, לימים ה-WWE, תחת שם הבמה "אדג'". סיפור הרקע שנכתב עבור דמותו בתחילה תיאר אותה כדמות בודדה אשר נהגה לשוטט ברחבי עירה ולהכות עוברים ושבים. דמותו של קופלנד זכתה אט-אט לפופולריות בקרב מעריצי התחום ותסריטאי הארגון החליטו לצוותו לכריסטיאן, עמו שיתף פעולה בעבר במופעי ההיאבקות הקטנים בתחילת דרכו. על פי העלילה, קייג', אשר הוצג כאחיו של קופלנד בעלילה הבדיונית, שכנע אותו להצטרף אליו ולמתאבק אחר כצוות אשר נודע בשם The Brood. לאחר פיתולי עלילה רבים החליטו תסריטאי הארגון להציב את קייג' וקופלנד כצמד בנפרד מכל הקבוצות האחרות. לצד הפופולרית הרבה לה זכה הצמד, הוא זכה אף בתריסר זכיות באליפות הזוגות של ה-WWE, יותר משהעניק התסריט לכל צמד מתאבקים אחר.
רומן עם ליטה
ב-2005 נודע כי קופלנד ניהל רומן עם המתאבקת איימי דומאס, אשר הופיעה ב-WWE תחת שם הבמה ליטה. דומאס הייתה באותו הזמן חברתו לחיים של המתאבק מאט הארדי והחשיפה גררה ביקורת רבה כלפיה וכלפי מאהבה. כדרכי ה-WWE הסיפור שולב לבסוף בעלילה לאחר שליטה הפכה למנהלת של אדג' והעלילה גרסה כי בגדה עמו בבעלה הבדיוני - המתאבק קיין. עם הגיעה של עלילה זו לשיאה בקרב בין אדג' לקיין, התערב הארדי בצעד לא מתוכנן ולא לפי התסריט ופנה בדברים לדומאס וקופלנד. תסריטאי הארגון ניצלו תפנית לא צפויה זו ושילבו גם אותה בעלילות המתאבקים, אשר הפכו מאותה עת לאויבים מרים במופעי ההיאבקות.
זכיות בתארים
דמותו של קופלנד זכתה לפופולריות רבה גם ללא כריסטיאן, והחל מ-2006 בלטה במסגרת עלילות מופעי ההיאבקות תוך שהיא התעמתה ואף ניצחה מספר פעמים את דמויותיהם של בטיסטה וג'ון סינה הנחשבים לבכירי המתאבקים ב-WWE.
דמותו של קופלנד המשיכה לזכות בתארים רבים והופיעה במופעי הקרבות המבוימים הגדולים ביותר של הארגון. בשיא הפופולריות שלו, הפך אדג' לדמות הנבל הראשי בעלילות ה-WWE. למרות פרישתו ב-2008 והיעדרותו ממופעי הארגון, זכתה דמותו לפופולריות מחודשת עם חזרתה כחמישה חודשים לאחר מכן וזכייתו באליפות ה-WWE. למרות שהפסיד את התואר מספר פעמים, אדג' כמעט תמיד הצליח להשיב לעצמו את חגורת האליפות בדרכים מעוררות מחלוקת.
פציעה, שיבה לזירה, פרישה וחזרה
במהלך סיבוב הופעות עולמי שערך ה-WWE ביולי 2009, נפצע באופן חמור ברגלו. קופלנד שהחזיק עם כריס ג'ריקו בתואר אליפות הזוגות של ה-WWE נאלץ לוותר עליו ולפרוש מפעילות למשך זמן רב.
במסגרת אירוע רויאל ראמבל, שנערך בינואר 2010, אדג' חזר כדמות "הטוב" וניצח את יריבו המיתולוגי ג'ון סינה. זכייה זו איפשרה לו להשתתף בקרב על אליפות העולם במשקל כבד באירוע רסלמניה 26, קרב בו הפסיד. בעקבות הדראפט שנערך כחודש אחרי, עברה דמותו לתוכנית Raw בה הסתכסך עם שותפו לשעבר להיאבקות רנדי אורטון.
מאוחר יותר השתתף והפסיד בקרב מרובע על תואר "אלוף ה-WWE", כנגד דמויותיהם של שיימוס, ג'ון סינה ורנדי אורטון. ב-20 בספטמבר 2010 החל להתעמת עם מנכ"ל ה-Raw, שבתמורה שיבץ אותו לקרבות קשים. במקביל פצחה דמותו בעימות עם הדמות ג'ק סוואגר ואף ניצח אותו. לאחר ניצחונו זה הודיע המנכ"ל על העברתו של אדג' לסמאקדאון, שם הסתכסך אדג' עם אלוף העולם במשקל כבד, קיין. בקרב ביניהם שמר קיין על תוארו, אך הותקף בידי אדג' לאחר הקרב.
באירוע TLC: שולחנות, סולמות וכיסאות, נקבע קרב סולמות מרובע ובו אדג' נלחם נגד קיין, ריי מיסטריו ואלברטו דל ריו, על אליפות העולם במשקל כבד של ה-WWE. לאחר הקרב, אדג' ניצח והפך לאלוף עולם בפעם העשירית. ב-18 בפברואר 2011, ויקי גאררו פיטרה את אדג' בשל הסיבה שאדג' תקף את טדי לונג לכאורה, וויקי נתנה את האליפות לדולף זיגלר אבל טדי לונג חזר במפתיע והחזיר את אדג' לקרב על אליפות העולם נגד זיגלר. אדג' ניצח ולאחר הקרב טדי לונג פיטר את דולף זיגלר וברסלמניה אדג' ניצח את אלברטו דל ריו ושמר על אליפות העולם במשקל כבד.
ב-11 באפריל בתוכנית Raw, הכריז אדג' בפתאומיות מוחלטת על פרישה מהיאבקות מקצועית כתוצאה מפציעה חמורה בצוואר שספג עוד בשנת 2003, אדג' סבל מכאבים רבים ואף חש התחלת שיתוק בידיו. מהמלצות הרופאים ומאיום של שיתוק ואף מוות, אדג' נאלץ לעזוב את ה-WWE לתמיד בזמן שכל הקהל מחא כפיים ואמר "We Miss You Adam" ("אנחנו נתגעגע אליך אדם") בעודו דומע הוא דיבר על כל מה שעבר ב-WWE ואחר כך ראו שהוא יצא מהזירה, נכנס לחדר ההלבשה וכל המתאבקים כולל אויביו מחאו לו כפיים וחיבקו אותו.
באירוע הרויאל ראמבל, שנערך ב-26 בינואר, אדג' ביצע חזרה מפתיעה לזירה כאשר הוא התחרה בקרב הרויאל ראמבל המסורתי, כשנכנס כמספר ה-21, הספיק להדיח את AJ סטיילס, לוק גאלוס ורנדי אורטון, אך הודח על ידי רומן ריינס. לילה לאחר מכן בתוכנית Raw, בזמן שאורטון הציע לאדג' להתאחד עימו ולשחזר את ימי הצמד Rated-RKO, הוא ביצע עליו את מהלך הסיום שלו, ה-RKO, בגד בו ופצע אותו כחלק מהעלילה. במסגרת קרב מי שעומד אחרון שהתנהל ביניהם בלילה השני של האירוע רסלמניה 36, שהוקלט ב-25 וב-26 במרץ (ושודר ב-5 באפריל), אדג' גבר על רנדי אורטון.
היכל התהילה
בתוכנית Raw של 9 בינואר 2012 הוכרז באופן רשמי שקופלנד יכנס להיכל התהילה של ה-WWE.
קריירת משחק
קופלנד סירב להגדיר את עצמו כשחקן בגלל דמותו כאדג', והסכים להגדרה רק כשהתחיל לשחק בדרמות.
חיים אישיים
קופלנד היה נשוי בין שנת 2001 לשנת 2004 לאלנה מורלי, אחותו של המתאבק שון מורלי, הידוע יותר בשם הבמה שלו, ואל וינס. בין 2004–2005 היה נשוי לליסה אורטיז.
מ-2016 נשוי למתאבקת בת' פיניקס. לזוג שתי בנות.
ג'ימי ג'קסון (כדורגלן)
ג'יימס "ג'ימי" ג'קסון (אנגלית: James "Jimmy" Jackson; 15 בספטמבר 1875 - ?) היה כדורגלן סקוטי-אוסטרלי.
חייו
ג'קסון נולד בעיירה קמבוסלנג שבסקוטלנד, וכשהיה בן שנתיים היגרה משפחתו לאוסטרליה. ג'קסון גדל באוסטרליה והחל את קריירת הנוער שלו שם, וב-1893 חזר לסקוטלנד. המועדון הראשון שבו שיחק היה ניוטון ת'יסל, וב-1894 הוא חתם בגלאזגו ריינג'רס. ג'קסון לא היה שחקן מרכזי בריינג'רס.
הוא הועבר לניוקאסל יונייטד באוגוסט 1897, ושיחק במגפייז במשך שתי עונות שבמהלכן סייע למועדון להעפיל לליגה הראשונה בעונתו הראשונה. ב-1899 הוא הצטרף לוולוויץ' ארסנל. הופעת הבכורה שלו הייתה במשחק נגד לסטר פוסה ב-2 בספטמבר, ובמשך שש העונות הבאות הוא היה שחקן הרכב קבוע בעמדת המגן השמאלי או הקיצוני. ג'קסון היה שחקן הרכב קבוע גם בעונת 1903/1904 שבה העפילו התותחנים לליגה הראשונה, ובעונה הראשונה בליגה זו הוא זכה לענוד את סרט הקפטן. לאורך שש השנים שלו בארסנל הוא השתתף ב-204 משחקים שבהם הבקיע שער אחד.
ג'קסון עזב את ארסנל ב-1905 על מנת להתמנות לתפקיד שחקן-מאמן במועדון הכדורגל לייטון שזה עתה קודם לליגה הדרומית, אך הוא לא שהה שם זמן רב ומאוחר יותר באותה שנה חתם בווסטהאם יונייטד, לפני שהצטרף בחזרה לריינג'רס ב-1906. ג'קסון פרש על מנת לעבוד כנפח, אם כי ב-1911 הוא חזר למשך תקופה קצרה למועדון גרינוק מורטון.
ג'ימי ג'קסון לא היה הכדורגלן היחיד במשפחתו, ושניים מבניו שיחקו גם כן. ג'יימס, בנו הבכור, שיחק בליברפול ביותר מ-200 משחקים, ולאחר פרישתו כיהן ככומר; ארצ'י, בנו הצעיר, שיחק עבור סנדרלנד וטרנמיר רוברס. אחיינו, שנקרא גם כן ארצ'י, היה שחקן קריקט אוסטרלי.
אובה שינדוואל
בנגט אובה שינדוואל (נולד ב-16 במאי 1943 בנורשפין) הוא כדורגלן עבר שוודי ששיחק בעמדת החלוץ.
שינדוואל הוא מגדולי החלוצים השוודים בכל הזמנים. במולדתו שיחק בעיקר במדיה של נורשפין מעיר הולדתו, שם זכה בשתי אליפויות וזכה בתואר מלך השערים של הליגה. הוא זכה להכרה בינלאומית בחמש עונות בפיינורד, בהן כבש 129 שערי ליגה ב-144 הופעות שמציבות אותו במקום הרביעי בטבלת כובשי השערים של המועדון בכל הזמנים. הוא זכה עם הקבוצה, בין היתר, בגביע אירופה לאלופות (כבש את שער הניצחון במשחק הגמר), שתי אליפויות הולנד, הגביע הביניבשתי והגביע ההולנדי, וכן נבחר לכדורגלן השנה בשוודיה וזכה שלוש פעמים בתואר מלך השערים של הליגה ההולנדית.
לזכותו 43 הופעות במדי נבחרת שוודיה, אותה ייצג בשני טורנירי מונדיאל, ובמדיה כבש 16 שערים.
קריירת משחק
שינדוואל החל את הקריירה בקבוצת הנוער של נורשפין מעיר הולדתו. בעונת הצטרף לקבוצה הבוגרת וערך חמש הופעות ליגה, וכבר באותה העונה זכה עם הקבוצה באליפות שוודיה.
החל מעונת, בה כבש את שער הבכורה שלו במדי נורשפין, פתח שינדוואל ברצף של תשע עונות עם מאזן הבקעה דו-ספרתי בליגה (השוודית וההולנדית). באותה העונה תרם 14 שערי ליגה ב-22 הופעות בדרך לזכייה שנייה ברציפות באליפות. בעונת השיג נתון מרשים של עשרים שערי ליגה ב-16 משחקים בלבד, שהקנו לו את תואר מלך השערים של הליגה השוודית. בתום אותה העונה עזב את נורשפין ואת שוודיה, לאחר שכבש שבעים שערי ליגה ב-84 הופעות בקדנציה הראשונה שלו במועדון.
בעונת הצטרף שינדוואל לפיינורד מליגת העל ההולנדית. עד מהרה הפך למוציא לפועל המרכזי בהתקפת הקבוצה, והעמיד ממוצעי כיבוש מרשימים בכל עונה במועדון. כבר בעונת הבכורה שלו כבש 22 שערי ליגה ב-23 הופעות, ופיינורד סיימה כסגנית האלופה. על הופעותיו באותה השנה, הן בנורשפין והן בפיינורד, זכה שינדוואל בתואר כדורגלן השנה בשוודיה.
בעונה לאחר מכן כבר זכה לראשונה בתואר מלך שערי הליגה עם 28 שערים ב-32 הופעות. בכך, היה לשחקן הזר הראשון בתולדות הליגה ההולנדית שזוכה בתואר. בעונת, במקביל להישגים האישיים, החל שינדוואל לזכות בתארים עם המועדון. הוא כבש שלושים שערי ליגה, שיא קריירה אישי, ב-33 הופעות בדרך לזכייה באליפות הולנד, וזכה בתואר מלך השערים בפעם השנייה ברציפות. במקביל, השלימה הקבוצה זכייה בדאבל כאשר זכתה ב. שינדוואל כבש צמד בניצחון 2–1 על אייאקס בשמינית הגמר, ופתח בהרכב בשני משחקי הגמר (התואר הוכרע במשחק חוזר לאחר שוויון 1–1 במשחק הראשון) מול פ.ס.וו. איינדהובן.
לקראת עונת הגיע לקבוצה המאמן ארנסט האפל. איתו, הפכה פיינורד לכוח משמעותי בכדורגל האירופי באותה העונה. שינדוואל נותר הכובש המוביל של הקבוצה עם 25 שערי ליגה ב-27 הופעות, על אף שהחמיצה את תואר האליפות. עם זאת, באותה העונה הייתה פיינורד לקבוצה ההולנדית הראשונה שזוכה בגביע אירופה לאלופות. במהלך הקמפיין האירופי כבש שינדוואל שבעה שערים, שהפכו אותו לסגן מלך שערי הטורניר באותה העונה. הוא כבש שלושער בניצחון 12–2 על קו. אר. רייקיאוויק בסיבוב הראשון, והוסיף צמד בגומלין. ברבע הגמר כבש שינדוואל את השער הראשון במשחק הגומלין מול פורוורטס ברלין, בדרך לניצחון 2–0 במשחק שמחק הפסד 1–0 מהמשחק הראשון. במשחק הגמר פגשה פיינורד את סלטיק, ושינדוואל פתח בהרכב. בדקה ה-116, ארבע דקות לסיום ההארכה, ניצל שינדוואל טעות של שוער סלטיק, השתלט על הכדור בחזהו והקפיץ מעליו את שער הניצחון, 2–1 לפיינורד בסיום.
בעקבות הזכייה בגביע אירופה, פגשה פיינורד את אסטודיאנטס לה פלאטה במסגרת הגביע הביניבשתי. במשחק הראשון בחוץ חזרה פיינורד מפיגור 2–0 לשוויון 2–2, ושינדוואל שפתח בהרכב היה זה שכבש את שער השוויון. בגומלין הביתי, בו שוב פתח שינדוואל בהרכב, ניצחה פיינורד 1–0 וזכתה בתואר. בהמשך אותה העונה זכתה פיינורד באליפות הולנד, השנייה של שינדוואל במועדון. שינדוואל, עם 24 שערי ליגה ב-29 הופעות, זכה בפעם השלישית בתואר מלך שערי הליגה, והיה הראשון בתולדות הליגה שזוכה בתואר בפעם השלישית. בתום העונה, סיים שינדוואל את דרכו בפיינורד. בחמש עונות במדי הקבוצה ערך 144 הופעות ליגה, בהן כבש 129 שערים.
בעונת חזר שינדוואל לנורשפין, מועדון נעוריו. בקדנציה השנייה שלו שיחק במועדון במשך ארבע וחצי עונות, אך התקשה לשחזר את יכולת הכיבוש שאפיינה אותו בעונות קודמות. את הקדנציה הוא סיים עם שלושים שערי ליגה ב-94 הופעות, וללא תואר משמעותי.
במהלך עונת עבר שינדוואל לגטבורג, ששיחקה אז בליגת המשנה. הוא כבש 12 שערים ב-13 הופעות באותה העונה, אך קבוצתו החמיצה עליית ליגה כשסיימה במקום השני במחוז הדרומי, בפער נקודה בלבד מהמקום הראשון המוביל לליגה הבכירה. עונה לאחר מכן גטבורג הצליחה לסיים ראשונה, כאשר שינדוואל תורם 15 שערי ליגה ב-24 הופעות. בעונת כבש שינדוואל שישה שערי ליגה ב-21 הופעות במדי גטבורג בליגה הבכירה, ובסיומה פרש ממשחק פעיל בגיל 34.
בשנת 2008 נכלל שינדוואל בהיכל התהילה של הכדורגל השוודי.
נבחרת שוודיה
שינדוואל ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת שוודיה כשהיה בן 22, ב-22 באוגוסט 1965. הוא פתח בהרכב של המאמן לנארט ניימן במשחק מול במסגרת אליפות המדינות הנורדיות, שהסתיים בשוויון 2–2. כחודשיים לאחר מכן, בהופעתו השלישית במדי הנבחרת, כבש שינדוואל את שער הבכורה שלו, בניצחון 5–0 על במסגרת מוקדמות מונדיאל 1966.
את השלושער היחיד שלו במדי שוודיה כבש בניצחון 5–0 על במסגרת מוקדמות מונדיאל 1970. הוא כבש שער גם במשחק השני מול הנורווגים (5–2 לשוודיה) וצמד בניצחון 2–0 על, וסייע לנבחרתו להעפיל למונדיאל 1970 במקסיקו. שינדוואל זומן על ידי אורוואר ברגמארק לסגל השוודי לטורניר. הוא פתח בהרכב בהפסד 1–0 ל ובשוויון 1–1 מול, וכן פתח בניצחון 1–0 על אך הוחלף כעבור 58 דקות. שוודיה סיימה את הבית במקום השלישי ולא המשיכה לשלב הבא.
עם שני שערים בשש הופעות, סייע שינדוואל לשוודיה להעפיל ממוקדמות מונדיאל 1974, וזומן על ידי המאמן גאורג אריקסון לקראת טורניר הגמר בגרמניה המערבית. שינדוואל פתח את הטורניר בהרכב מול, והוחלף לאחר 73 דקות (שוויון 0–0 בסיום). הוא לא שותף בשוויון 0–0 מול במשחק השני, וחזר להרכב בניצחון 3–0 על אורוגוואי, בו הוחלף לאחר 76 דקות. בשלב הבתים השני שינדוואל לא שותף כלל, ושוודיה סיימה את דרכה במקום השלישי בבית.
טורניר המונדיאל סימן את שלהי דרכו של שינדוואל בנבחרת. הוא רשם שתי הופעות נוספות, ב-13 באוקטובר 1974 שימש בפעם היחידה בקריירה כקפטן הנבחרת בתבוסה 4–0 ל במשחק ידידות, וב-30 באוקטובר פתח והוחלף בהפסד 2–0 ל במוקדמות יורו 1976, שהיה למשחקו האחרון במדי שוודיה. בסך הכול כבש שינדוואל 16 שערים ב-43 הופעות במדי הנבחרת.
Manspreading
Manspreading (בתרגום חופשי לעברית: פישוק רגליים גברי) הוא ביטוי לתנוחת ישיבה בתחבורה ציבורית או במרחב ציבורי אחר, כאשר הרגליים פשוקות באופן שעלול לגרום לאדם הפושק אותן להיצמד לשכניו באופן לא נעים או אף לשבת על יותר ממושב אחד ולדחוק את שכניו ממושביהם. פרקטיקה זו נפוצה בעיקר אצל גברים. הן היישום שלה והן הפרקטיקה עצמה זכו לביקורת וגרמו למחלוקות אינטרנטיות במקומות שונים בעולם.
המונח הופיע לראשונה במסגרת קמפיין פמיניסטי נגד פישוק גברי שהתחיל בטאמבלר ב-2013. בינואר 2015 השיקה רשות התחבורה העירונית בניו יורק קמפיין נגד התופעה. ישיבה באופן שתופס יותר ממושב אחד ומפריע לנוסעים אסורה לפי כללי רשות התחבורה העירונית בניו יורק, ואף מהווה עבירה על החוק שבגינה ניתן להטיל תשלום קנס ואף מאסר. משטרת ניו יורק עצרה מספר נוסעים בגין תפיסת יותר ממושב אחד כשישבו בפישוק רגליים.
אטימולוגיה
המילה "manspreading" היא הלחם של המילים "גבר" ו"פישוק". המילה כלולה באתר הרשמי של מילון אוקספורד מאז אוגוסט 2015.
תגובות של רשויות תחבורה
רשות התחבורה בניו יורק (Metropolitan Transportation Authority – MTA) וכן הרשות האזורית בסיאטל ערכו קמפיינים להעלאת מודעות לנושא. בקמפיין בניו יורק הפוסטרים נושאים סלוגנים כגון "אחי, הפסק לפשק, בבקשה". ביוני 2017 השיקה רשות התחבורה של מדריד קמפיין נגד manspreading, והתקינו שלטים שמזהירים נגד התנהגות זו בכל אמצעי התחבורה הציבוריים. אקטיביזם למיגור פרקטיקת הפישוק כולל צילום גברים בתחבורה הציבורית והעלאת התמונות לאינטרנט. דוגמה לאקטיביזם כזה בישראל הוא בדף "גברים באוטובוסים" בפייסבוק, אשר מפרסם תמונות שנשים שולחות של גברים שהפישוק שלהם מפריע להן בעת נסיעתן.
מחלוקת
בעת שמתנגדי הפישוק הגברי מציינים את חוסר הנימוס ואפילו האגרסיביות שבהתנהגות הזו, מבקרי הקמפיינים טוענים שהמתנגדים מתמקדים רק בגברים ומתעלמים מנשים שנוקטות בפרקטיקה זהה. גם פרקטיקת השיימינג של העלאת תמונות זוכה לביקורת, במיוחד כשאלה מציגות מצב של גבר שתופס מקום באוטובוס או רכבת בהם ישנו הרבה מקום פנוי. בין הטענות של המתנגדים למונח – הטענה שלגברים אין ברירה אלא לשבת ברגליים פשוקות מסיבות פיזיולוגיות. יש אף מי שכינו את הפרקטיקה של נשים לתפוס מקום נוסף עבור תיקיהן "womanspreading". באשר לפרקטיקה הזו של נשים, פעילות פמיניסטיות מציינות שזוהי אכן פרקטיקה קיימת, שנובעת מניסיון לשמור מפני הטרדות מיניות, אך אינן מתייחסות לקיום התופעה בכללותה.
יצחק מרדכי יוסט
יצחק מרדכי (איזק מרקוס) יוֹסְט (בגרמנית: Isaak Markus Jost; 22 בפברואר 1793 - 22 בנובמבר 1860), היסטוריון יהודי-גרמני, מחלוצי "חכמת ישראל." יוסט היה היהודי הראשון שאימץ את מדע ההיסטוריה באופן שיטתי, וספריו מהווים את ראשית ההיסטוריוגרפיה היהודית המודרנית.
גישתו ההיסטוריוגרפית
יוסט היה חלוץ ההיסטוריוגרפיה החדשה. הוא כתב שני חיבורים בולטים בתולדות ימי ישראל: יוסט חילק את היהודים לשתי קבוצות: היהודים במזרח (תחת שלטון האסלאם) והיהודים במערב (תחת שלטון הנצרות). את היהודים במזרח תיאר כציבור גדול ומלוכד הפועל כקהילה ואילו היהודים במערב פעלו לדבריו כבודדים. לטענתו, אם הייתה אחדות יהודית במערב זה מכיוון שנכפתה עליהם עקב לחץ מהשלטון. יוסט לא ראה אחדות יהודית לאומית אלא קבוצת דת בעלת מאפיינים משותפים. הוא אכן מודה שהיהודים הם קבוצה דתית אך לא לאומית וזאת בשל העדר טריטוריה, קו מחשבה זה הביא להיווצרות הציוניות לאומיות שחותרות להשיג טריטוריה.
סיכום ההיסטוריוגרפיה של יוסט:
ביקורת
מבקריו של יוסט טענו כי אורח חייו ודעותיו האישיות השפיעו על מחקריו. שמעון דובנוב כתב:.
רון פול
רונלד ארנסט "רון" פול (באנגלית: Ronald Ernest "Ron" Paul; נולד ב-20 באוגוסט 1935) הוא סופר, רופא ופוליטיקאי אמריקאי מטקסס, כיהן לסירוגין כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1976 עד 2013. היה מועמד המפלגה הליברטריאנית בבחירות לנשיאות 1988. ידוע בשל דעותיו הליברליות ובשמרנותו הפיסקלית והתנגדותו למיסים ולבנק מרכזי.
חייו
פול נולד בפיטסבורג, פנסילבניה. הוא רופא במקצועו, בוגר בית הספר לרפואה של אוניברסיטת דיוק. שימש כרופא מוטס בחיל האוויר של ארצות הברית בשנים 1963–1968. בשנות ה-60 וה-70 עבד כרופא מיילד וכגינקולוג.
פול כיהן בוועדה לענייני חוץ ובוועדה לנושאים כספיים של בית הנבחרים, כמו גם בוועדת הכלכלה המשותפת לשני בתי הקונגרס של ארצות הברית. פול כיהן כיו"ר ועדת המשנה למדיניות מוניטרית ולטכנולוגיה שם התפרסם כמבקר חריף של המדיניות המוניטרית ומדיניות החוץ של ארצות הברית. הוא ייסד קבוצת האינטרס קמפיין החירות (Campaign for Liberty), אשר מתמקדת בחינוך נבחרי הציבור והציבור הרחב ביחס לנושאים חוקתיים.
פול התמודד בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1988 מטעם המפלגה הליברטריאנית והגיע למקום השלישי עם 0.5% מהקולות.
ב-5 בנובמבר 2007 הצליח לגייס 3.5 מיליון דולר בעשרים שעות, הסכום הגדול ביותר שגויס על ידי מתמודד רפובליקני ביום אחד, למסע הבחירות בהתמודדות על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות לקראת בחירות 2008. הוא הודה בעקיפין בהפסדו לג'ון מקיין ב-6 במרץ, אולם המשיך בהתמודדותו תחת האמירה: "למקיין יש את המספר הנומינלי של צירים... אבל אם אתם בקמפיין רק כדי לזכות בכוח זה דבר אחד; אם אתם במסע להשפיע על הרעיונות והעתיד של המדינה, זה לעולם לא נגמר. אחוזי התמיכה בו לקראת הפריימריס במפלגה הרפובליקנית ב-2008 היו זניחים, אבל סרטונים שלו זוכים לפופולריות רבה באינטרנט, ועמדתו נגד מלחמת עיראק בלטה בסדרת העימותים בין המועמדים.
ב-13 במאי 2011 הכריז פול על מועמדותו בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הרפובליקנית 2012. פול מתח ביקורת חריפה על חיסולו של מנהיג אל-קאעדה בתימן, אנוואר אל-אוולקי שהיה בעל אזרחות אמריקאית. באוקטובר 2011 הביע את עמדתו בעד קיצוץ תקציב הביטחון של ארצות הברית. בדצמבר אותה שנה נחשפו מסמכים מתחילת שנות ה-90, שחתימתו של פול מתנוססת עליהם. באחד נכתב "ש-95 אחוז מהשחורים הם או חצי קרימינלים או קרימינלים לחלוטין". במסמך אחר שנחשף ואשר נכתב ב-1992, בעקבות המהומות בלוס אנג'לס, פורסם תחת שמו כי "הסדר נשמר בעיר רק כשמגיע זמנם של השחורים לקבל את הצ'קים מלשכת הסעד". פול הכחיש כל קשר למסמכים אלו.