cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספיר ברמן
ביוגרפיה
בעונת 2020/2021 בליגת העל החלה ברמן, ששימשה עד אז כשופטת בליגה הלאומית, לשמש כשופטת ראשית בליגת העל. בשלבים המתקדמים של העונה, לאחר שכבר החלה בהליך להתאמה מגדרית, עברה לשמש כשופטת רביעית במשחקי ליגת העל. באפריל 2021 חשפה כי החלה בהליך להתאמה מגדרית, והודיעה כי שינתה את שמה לספיר וכי יש לפנות אליה בלשון נקבה.
ב-3 במאי 2021 שימשה לראשונה כשופטת ראשית במשחק ליגת העל כאישה, במשחק של הפועל חיפה נגד בית"ר ירושלים במסגרת המחזור ה-31 בליגה. כמה ימים לאחר מכן פנו נטפליקס ו-MGM לברמן במטרה לתעד את סיפורה. לאחר שהטיפול ההורמונלי הקשה עליה לחזור לכושר משחק, שבה לשפוט בליגה הלאומית.
Someday (I Will Understand)
(בעברית: יום אחד (אני אבין)) הוא סינגל מאת זמרת הפופ האמריקאית בריטני ספירס שיצא במהלך שנת 2005 בדי וי די Chaotic. השיר נכתב על ידי ספירס עצמה, שבועיים לפני שידעה על הריונה של ילדה הראשון, שון פרסטון פדרליין, לכן היא מתייחסת לשיר כ"נבואה שהגשימה את עצמה". השיר זכה לביקורת חיובית, ולהצלחה רבה במצעדים.
ספיר ברמן
ביוגרפיה
בשנת 2022 ברמן התארסה לבר יצחק אווסקר, לשעבר מנכ"לית "פרויקט גילה להעצמה טרנסית", ילידת הארץ ובת לקהילת הבני ישראל מהודו. הן נישאו ביוני 2023.
Someday (I Will Understand)
וידאו קליפ
הקליפ עבור השיר נראה בהופעת בכורה בסדרת המציאות של ספירס, Britney & Kevin: Chaotic. זהו הווידאו הראשון והיחיד של ספירס שכולו מצולם בשחור-לבן.
מיקומי שיא
באמריקה הסינגל הושק דיגיטלית והביא להצלחה מסחרית נמוכה, אולם הסינגל מכר 60,000 עותקים דיגיטליים אך נכשל במצעדי הבילבורד ולא נכנס ל-100 המובילים. הסינגל הצליח בשווייץ ובשוודיה כאשר מוקם מקום 8 ו-10 בהתאמה והגיע ל-25 המובילים במדינות רבות באירופה ביניהם גרמניה, בלגיה, דנמרק. בישראל נכנס למקום השמיני בגלגלצ
אבנדינוס
אַבַּנְדִינוּס (Abandinus) הוא אל במיתולוגיה הקלטית, שפולחנו היה נפוץ באזור גודמנצ'סטר שבקיימברידג'שייר בבריטניה בתקופה הקלטית ובתקופה הרומית.
מזבח המוקדש לאל אבנדינוס התגלה בקיימברידג'שייר. בשל העובדה שלא התגלו מזבחות נוספים ברחבי האימפריה הרומית, סבורים כי מדובר באל מקומי, וייתכן שמדובר באל של מעיין או נחל מקומי.
באתר התגלתה כתובת המוקדשת לאל. הכתובת מופיעה על גבי נוצה עשויה ברונזה.
הגביע הבין-יבשתי בכדורסל
משחקי הגביע הבין יבשתי שוחקו מדי שנה בין השנים 1966–1987, ב-1996 והחל מ-2013 באופן סדיר.
משנת 2016, בעקבות מחלוקת בין פיב"א ליול"ב שנבעה מהקמת 2 ליגות מתחרות ליורוליג וליורוקאפ, הנציגה האירופית לתחרות היא זוכת ליגת האלופות מטעם פיב"א ולא אלופת היורוליג, אף על פי שהיורוליג נחשבת לליגה הטובה באירופה.
כיום מתכונת הטורניר היא פיינל פור בין אלופת ליגת האלופות (אירופה), אלופת ליגת הפיתוח של ה-NBA (אמריקה הצפונית), אלופת ליגות האלופות האמריקאית (אמריקה הדרומית) ומארחת הטורניר.
לונדון (אונטריו)
העיר נוסדה על ידי מתיישבים בריטים שהחליטו לכנות מקומות בעירם על שם מקומות דומים בלונדון הבריטית. לפיכך, הנהר שזורם בעיר נקרא "תמזה", וניתן למצוא בה רחובות רבים הקרויים בשמות רחובות מלונדון הבריטית.
בעיר יש מספר גדול של מפעלי תעשייה.
חינוך
בלונדון שני מוסדות להשכלה גבוהה, אוניברסיטת ווסטרן אונטריו אשר נוסדה בשנת 1878 ומונה כ-30,000 סטודנטים לתואר ראשון ולתארים מתקדמים ומכללת פאנשהאו אשר נוסדה בשנת 1967 ומונה כ 15,000 סטודנטים.
כבישים מהירים
לונדון מצויה בצומת כביש 401 אשר מחבר את טורונטו לדטרויט שבארצות הברית וכביש 402 אשר מוביל לסרניה. כביש 403 שמתחבר לכביש 401 בעיר וודסטוק שבקרבת לונדון מוביל למפלי הניאגרה.
רכבות
לונדון נמצאת על קווי רכבת ראשיים אשר מחברים את טורונטו עם שיקגו ודטרויט.
נמל תעופה
נמל התעופה הבינלאומי של לונדון מחבר את העיר לערים מרכזיות ברחבי קנדה ולמספר יעדים בינלאומיים.
אוטובוסים
שירות אוטובוסים קבוע מחבר את לונדון לטורונטו ולשאר רחבי דרום מערב אונטריו.
קהילה יהודית
בלונדון יש קהילה יהודית גדולה יחסית, בית ספר יהודי ומוסדות יהודיים האחראים על פעילות חברתית בחגים ומועדים (JCC).
מקרי רצח סדרתיים
בין השנים 1959–1984 הייתה העיר בעלת הריכוז הגבוה בעולם של רוצחים סדרתיים. בעיר אירעו באותה תקופה 29 מקרי רצח. שלושה רוצחים נתפסו והורשעו: ג'רלד תומאס ארצ'ר, שכונה "רוצח החדרניות", כריסטיאן מקג'י שכונה "הרוצח המשוגע" וראסל ג'ונסון שכונה "רוצח המרפסת", לרוצחים אלה יוחסו 13 ממקרי הרצח. 16 מקרי הרצח הנוספים לא פוענחו.
אריסטוקרטיה
אריסטוקרטיה (מיוונית: áristos = אצילים, בני טובים, העילית + kratos) הייתה אחת משלוש צורות השלטון החיוביות על פי אריסטו (מונרכיה, אריסטוקרטיה ופוליטיאה). בימי אריסטו שימש המונח להגדרת שלטון המעטים, השולטים למען עצמם. מנגד, שלוש צורות השלטון השליליות על פי אריסטו הן טירניה, אוליגרכיה ואוכלוקרטיה (שלטון ההמון).
מובנו של המושג כיום שונה ומשתמשים בו לציין שלטון העובר בירושה, שלטון של שכבת אצולה מסורתית הממלאת את מרבית התפקידים הפוליטיים והצבאיים בחברה, כאשר ההצטרפות לשכבה זו חסומה כמעט לחלוטין. אנשי שלטון כאלה נקראים אריסטוקרטים.
כתובת עקרון
כתובת עקרון היא כתובת פלשתית שנחשפה בשנת 1996, במהלך חפירות ארכאולוגיות, בתל מקנה, המזוהה עם עקרון המקראית. הכתובת פורסמה בשנת 1997 והיא מוצגת כיום במוזיאון ישראל בירושלים.
זוהי הכתובת הפלשתית הגדולה והשלמה ביותר שיש בידינו.
תיאור הכתובת והרקע להקמתה
הכתובת היא כתובת הקדשה למקדש העיר. היא חרוטה בחמש שורות על לוח אבן גיר שמידותיו 38X61 ס"מ ומשקלו 105 ק"ג. הכתובת כתובה בווריאנט פלשתי של הכתב הפיניקי שהיה בשימוש בתקופת הברזל, תקופה החופפת לימי בית ראשון, והיא מתוארכת לסוף המאה ה-8 לפנה"ס או למאה ה-7 לפנה"ס.
כתובת ההקדשה מזכירה חמישה ממלכי העיר עקרון: אכיש, פדי, יסיד, עדה ויער. פדי הוא מלך המוכר לנו ממנסרת סנחריב: "ופקידי, אצילי ואנשי עקרון, אשר הדיחו את מלכם, הכבול בשבועה ובקללה לאשור, מסרו אותו בידי חזקיהו היהודאי. והוא שם אותו במעצר כמו אויב..." (עמודה שנייה, שורות 73-78).
הכתובת מעידה על אלה פלשתית לא מוכרת - "פתגיה". פירוש שמה לא ברור. יש שהציעו ששמה מורכב מהרכיב πυθο- (כמו בשם פיתיה) ומשם האלוהות גאיה. הנוסע היווני פאוסניאס (המאה ה-2 לספירה) העיד על קשר בין גאיה לאורקל מדלפי (בו כיהנה פיתיה מפורסמת). אחרים הציעו לקרוא כ"פתניה", שכן ה-ג' בכתובת אינה ברורה, ולזהות את המילה עם תואר מוכר של כמה אלוהויות מינואיות, מיקניות ויווניות קדומות: ποτνια. ביוונית-עתיקה πενταγαĩα (חמש ארצות) מתאים לחמישה ממלכי עקרון, לעיל.
עדויות נוספות לפולחן במקדש נמצאו באזור המחסנים של המנחות. בחפירות נמצאו ידיות של קנקני אגירה ועליהן טביעות חותם עם הכתובת: "לבעל ולפאדי", ככל הנראה קשורות הכתובות למס ולמנחות שהועלו למקדש, בדומה למס מחצית השקל והמעשרות של בית המקדש בירושלים.
מבין חמשת שמות המלכים הנזכרים בכתובת ארבעה הם שמות שמיים מוכרים: פדי, יסד, אדא ויער. שם אחד הוא שם בעל אופי יווני: אכיש, שם המופיע גם במקרא כשמו של אכיש מלך גת הפלישתית, ובכך חיזוק לדעה הרווחת שמוצא הפלשתים בכרתים או באזור הים האיגאי.
הכתובת שופכת אור על הימים האחרונים של עקרון הפלשתית בתקופה הקודמת לכיבוש הבבלי. לפי הכרוניקות האשוריות, העיר נכבשה לראשונה בידי סרגון השני בשנת 712 לפנה"ס. בשנת 705 נפלה עקרון בידי חזקיה מלך יהודה כחלק ממסעו נגד פלשת, כפי המתואר בספר מלכים ב': "וַיִּמְרֹד [חזקיה] בְּמֶלֶךְ-אַשּׁוּר וְלֹא עֲבָדוֹ: הוּא-הִכָּה אֶת-פְּלִשְׁתִּים עַד-עַזָּה וְאֶת-גְּבוּלֶיהָ, מִמִּגְדַּל נוֹצְרִים עַד-עִיר מִבְצָר" . בשנת 701 שוחררה בידי סנחריב כחלק ממסע הענישה שלו נגד יהודה. דווקא בימים קשים אלו בתולדותיה הוקדש מקדש חדש לאלוהי העיר.
ג'רי ברוקהיימר
ג'רום לאון "ג'רי" ברוקהיימר (באנגלית: Jerome Leon "Jerry" Bruckheimer; נולד ב-21 בספטמבר 1943) הוא מפיק קולנוע וטלוויזיה יהודי אמריקאי זוכה עשרה פרסי אמי. הפיק למעלה מ-50 סרטים, אחראי על להיטי קולנוע גדולים, בהם: "ארמגדון", "בלאק הוק דאון", "פרל הארבור", "הפריצה לאלקטרז", "אהבה בשחקים", "פלאשדאנס", טרילוגיית "השוטר מבברלי הילס", סדרת סרטי "שודדי הקאריביים" ו"אוצר לאומי".
קורות חיים
ברוקהיימר נולד בדטרויט, מישיגן לזוג מהגרים מיוצאי יהדות גרמניה. למד ב"תיכון מאמפורד" לפני שעבר ללמוד באוניברסיטת אריזונה, את לימודיו באוניברסיטה סיים עם תואר בפסיכולוגיה. במקביל התעניין בתחום הצילום, ולאחר שסיים את לימודיו עבד בתחום הפרסום בדטרויט ובניו יורק, והפיק מספר פרסומות שהובילו אותו לעבור ללוס אנג'לס למטרת הפקת סרטי קולנוע.
ברוקהיימר נישא פעמיים, נישואיו הראשונים היו לבוני ברוקהיימר. כיום הוא מתגורר בלוס אנג'לס עם אשתו השנייה, הסופרת לינדה ברוקהיימר. לברוקהיימר יש בת חורגת בשם אלכסנדרה.
חברת ההפקה שבבעלותו ממוקמת בעיר סנטה מוניקה.
תחילת הדרך בהוליווד
הסרט הראשון אותו הפיק ברוקהיימר בתחילת שנות ה-70 היה מותחן הפשע "היי שלום אהובתי". בתחילת שנות ה-80 הפיק את "ג'יגולו אמריקאי" ו"קללת אנשי החתול" בהן עבד עם פול שרדר. כן הפיק את "גנב" ואת "פלאשדאנס", להיטו הראשון של ברוקהיימר אשר גרף למעלה מ-200 מיליון דולר ברחבי העולם; בסרט הזה החל לשתף פעולה עם מפיק הקולנוע דון סימפסון.
בשנת 1984 הפיק את קומדיית הפשע "השוטר מבברלי הילס", הסרט הראשון גרף למעלה מ-300 מיליון דולר והביא להפקת שני סרטי המשך, שגרפו למעלה מ-400 מיליון דולר. לאחר מכן הפיק שני סרטים בכיכובו של טום קרוז ובבימויו של טוני סקוט, "ימי הרעם" ו"אהבה בשחקים", שני הסרטים היו שוברי קופות וקיבלו מועמדויות לפרס אוסקר.
אחרי ארבע שנות הפסקה חזר עם שוברי הקופות "סיכון מחושב" ו"כוננות מיידית", סרט שלישי בו עבד עם טוני סקוט שהיה מועמד לשלושה פרסי אוסקר. בשנת 1995 שיתף ברוקהיימר פעולה עם במאי קליפי מוזיקה מייקל ביי בסרט הפעולה "בחורים רעים" בכיכובם של ויל סמית ומרטין לורנס; בשנת 2003 יצרו השניים סרט המשך שהצליח בקופות.
בשנה שלאחר מכן נפטר דון סימפסון, האדם הקרוב ביותר אל ברוקהיימר במהלך שנותיו הראשונות בהוליווד ובהצלחותיו. השניים עבדו ביחד על 11 סרטים, הפרויקט המשותף האחרון שלהם היה "הפריצה לאלקטרז", השני מבית היוצר של מייקל ביי; ברוקהיימר הקדיש את הסרט לזכרו של סימפסון.
סרטו הרביעי עם טוני סקוט היה מותחן הריגול "אויב המדינה", בנוסף הפיק ברוקהיימר את מותחן האקשן של סיימון ווסט "קון אייר".
ההפקות הגדולות
בשנת 1998 הפיק ביחד עם מייקל ביי את סרט האסונות "ארמגדון", לסרט קיבל ברוקהיימר תקציב של 145 מיליון דולר והתוצאה הייתה להיט הקופות הגדול ביותר של שנת 1998, שהכניס למעלה מ-500 מיליון דולר וקיבל ארבע מועמדויות לאוסקר. בשנת 2000 הפיק את דרמת הספורט "לזכור את הטיטאנים", מותחן הפשע "עקיצה ב-60 שניות" ועם הדרמה המוזיקלית "חופשיות על הבר".
בשנת 2001 חבר למייקל ביי בפעם הרביעית כדי להפיק את דרמת המלחמה הרומנטית "פרל הארבור" אשר מספרת על הרקע למתקפה על פרל הארבור בנמל צי ארצות הברית שבהוואי ועל מתקפת הפתע היפנית עצמה; הסרט גרף בקופות למעלה מ-450 מיליון דולר וקיבל 4 מועמדויות אוסקר, מהן זכה בפרס אחד.
עבודתו הבאה הייתה בדרמת המלחמה "בלאק הוק דאון", שיצר ביחד עם סר רידלי סקוט לצורך עשיית הסרט שמבוסס על קרב מוגדישו, נסעו ברוקהיימר וצוותו לרבאט במטרה להתאים את צילומי הסרט לאותה תקופה בסומליה. הסרט הצליח בקופות וזכה בשני פרסי אוסקר.
הפרויקט הבא של ברוקהיימר היה "שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה", שהכניס למעלה מ-650 מיליון דולר וקיבל חמש מועמדויות לאוסקר. את סט הצילומים בחרו ברוקהיימר וגור ורבינסקי למקם באי סנט וינסנט שבאיים הקאריביים. סרט ההמשך "שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת" הוא הסרט המכניס ביותר שהפיק (למעלה ממיליארד דולר) והיחיד בסדרה שזכה בפרס אוסקר. החלק השלישי, "שודדי הקאריביים: סוף העולם" הופק בסכום שיא של 300 מיליון דולר, הסכום הגדול ביותר שהוקצה לברוקהיימר, והכניס 960 מיליון דולר.
ב-2004 הפיק את מותחן ההרפתקאות "אוצר לאומי". הצלחת הסרט הובילה לסרט המשך שיצא ב-2007. סך ההכנסות משני הסרטים עומד על כ-800 מיליון דולר.
סרטים נוספים בהפקתו היו: "ורוניקה גארין", "המלך ארתור", "דז'ה וו", "קנגורו ג'ק", "דרך התהילה" ו"כוח ג'י", סרט האנימציה הראשון בהפקתו של ברוקהיימר.
ב-2010 הפיק את "הנסיך הפרסי: חולות הזמן" ואת סרט הפנטזיה "שוליית המכשף".
הפקות טלוויזיוניות
ברוקהיימר התחיל את הקריירה שלו בהפקת פרסומות של מותגים כלל עולמיים, בהם "פפסי". בשנת 1997 החל להפיק במקביל לסרטים גם סדרות טלוויזיה, ביניהן "כוח מיוחד", "ללא עקבות" ו"פשע מן העבר". הסדרה המצליחה ביותר בהפקתו הייתה סדרת המשטרה "CSI", שזיכתה אותו בשתי מועמדויות לפרס אמי. בשנת 2001 הפיק את סדרת הריאליטי המצליחה "המירוץ למיליון", אותה הוא עדיין ממשיך להפיק, ובעבורה זכה עד כה בעשרה פרסי אמי. נכון להיום הוא משמש כמפיק לסדרת הפשע-מותחן "מרדף", לסדרה "פרשיות סמויות" ולסדרה "לוציפר".
ספורט
ברוקהיימר הוא אחד מבעלי סיאטל קראקן, קבוצת הוקי קרח מקצוענית הנמצאת בשלבי הקמה בסיאטל, אשר תצטרף לליגת ה-NHL בעונת 2021/22.
הז'נדרמריה הצרפתית
הז'נדרמריה הצרפתית, רשמית הז'נדרמריה הלאומית (בצרפתית: Gendarmerie nationale) הוא אחד משני כוחות המשטרה הלאומיים בצרפת, לצד המשטרה הלאומית. זהו אגף ב הפועל בכפיפות משותפת למשרד הפנים ומשרד ההגנה. לז'נדרמריה יש משימות שיפוטיות, משימות אדמיניסטרטיביות, ומשימות צבאיות.
הז'נדרמריה אחראית לאכיפת החוק בערים הקטנות, באזורי הכפר והפרוורים, בזמן שהמשטרה הלאומית, ככוח שיטור אזרחי אחראית לאכיפת החוק והסדר בערים עצמן. בשל מעמדה הצבאי, הז'נדרמריה מבצעת משימות צבאיות שונות ומשימות הגנה. לז'נדרמריה אגף למאבק בפשעי מחשב ונכון לשנת 2014 שירתו בה מאה אלף חיילי ז'נדרמריה.
הז'נדרמריה היא יורשת ה-maréchaussée, גוף השיטור הוותיק ביותר בצרפת שהחל את דרכו עוד מתקופת ימי הביניים. היא הוקמה בשנת 1721 והחוק מ-17 באפריל 1798 קבע את עקרונות הפעולה, והמשימות שלה. לז'נדרמריה השפעה תרבותית ומסורות שהשפיעו על העולם כולו עוד מתקופת האימפריה הצרפתית.
כתב סתיו
השיר זכה ללחן של ברי סחרוף ורע מוכיח, שנכלל באלבומם המשותף "אבן גבירול, אדומי השפתות" משנת 2009. השיר נלמד בבתי הספר בישראל ומופיע במבחני הבגרות.
פירוש השיר
המשורר האניש ביצירתו את הסתיו, השמים והאדמה והעניק להם תכונות אנושיות של אהבה, תשוקה ועזרה הדדית. המשורר המשיל את הקשר שבין השמים והאדמה ליחסים שבין גבר ואישה. הוא תיאר את העננים שבשמים ככף יד הכותבת מכתב באמצעות הברקים (עט) והגשם (דיו). בתמורה על מחווה זו (המכתב), משיבה האדמה לסתיו ולשמים פרחים בצורת כוכבי השמים.
שאלת זהות כותב השיר
בעבר היה מקובל לזהות את כותב השיר עם שלמה אבן גבירול. ראשיתה של הנחה זו בהשערה של יעקב נפתלי שמחוני אשר פרסם רשימה של 15 שירים שכנראה יש ליחסם לשלמה אבן גבירול. כאשר ביאליק ורבניצקי ההדירו את הדיוואן של אבן גבירול הם כללו שיר זה בספרם ומאז התקבעה המוסכמה לפיה שיר זה נכתב על ידי אבן גבירול.
לאחרונה טען החוקר יהונתן ורדי ששיר זה נכתב על ידי שמואל הנגיד. מחקרו הסתמך על ממצאי כתבי היד, כמו גם על המשקל הייחודי בו כתוב השיר, משקל שרווח מאוד ביצירת שמואל הנגיד, אולם נעדר כליל משירת אבן גבירול.
ירדנה
יַרְדֵּנָה הוא מושב בעמק בית שאן, ליד העיר בית שאן ובקרבת גבול ישראל-ירדן, השייך למועצה אזורית עמק המעיינות (בקעת בית שאן).
המושב הוקם בשנת 1952 על ידי עולים מכורדיסטן מירושלים, רמלה ומהמעברה ביקנעם במסגרת תנועת "מן העיר אל הכפר". בתחילה, במשך למעלה משנה, התגוררו המתיישבים בפחונים בבית יוסף עד סיום בניית בתיהם.
שמו נובע מקרבתו לנהר הירדן. עד מלחמת ששת הימים היה המקום שקט ללא גדר גבול והתושבים נהגו להגיע לירדן ולשוחח עם תושבי ירדן. לאחר זאת השתלטו מחבלים על האזור ונפתחה מלחמת ההתשה. המושב סבל רבות, נגרמו נזקים כבדים לבתים ולרכוש ונפצעו רבים פציעות קלות. לבסוף נבנתה גדר גבול חשמלית ומוצב (מוצב שולמית) החולש על הגזרה שכיום הוא נטוש. בתקופה זו כתב יהושע זמיר את ספרו "אני כורדי", המספר את סיפורם של התושבים. כיום מתגוררות בו כ-65 משפחות.
בשנת 1971, במסגרת תוכנית ממשלתית לחיזוק יישובי הספר, הוקם ביישוב מרכז אזרחי (בית עם) בתכנונו של האדריכל דן איתן הנטוש כיום.
כיום רק 30% מאנשי המושב עוסקים בחקלאות, בעיקר בגידול ירקות לייצוא ותבלינים.
חווית הכפר הכורדי
ב-2013 נפתח בירדנה במבני בית הספר היסודי שהיה שם בשנות ה-50 של המאה ה-20, מיזם תיירותי בשם "חווית הכפר הכורדי בירדנה". במקום יש הדרכה וחדר מורשת עם מוצגים על ההיסטוריה של יהדות כורדיסטן בכלל ושל ירדנה בפרט, עם הכרת המנהגים, המטעמים, הלבוש והריקודים של יהודי כורדיסטן.
יארן
יָארֵן (Yaren; נקראה בעבר מאקווה (Makwa)) היא מחוז ומקום מושב הממשלה בדרום מדינת האי נאורו.
מוסדות הממשלה הממוקמים במחוז הם בית הפרלמנט, תחנת המשטרה, שדה התעופה הלאומי של נאורו ומשרדי הממשלה. בנוסף לכך נשארו ביארן שרידים של הכיבוש היפני (1942–1945) במלחמת העולם השנייה, כמו אקדחים ובונקרים.
איוואן אסון
איוואן אסון מונסון (בספרדית: Iván Azón Monzón; נולד ב-24 בדצמבר 2002 בסרגוסה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ריאל סרגוסה מהליגה הספרדית השנייה.
קריירת מועדונים
אסון גדל במחלקות הנוער של אמיסטאד, ריאל סרגוסה ואל אוליבר. בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של ריאל סרגוסה במסגרת הליגה הספרדית השנייה. בשתי עונותיו הראשונות ערך 65 הופעות ליגה, בהן הבקיע עשרה שערים.
ארתור גיזל פון גיסלינגן
ארתור פרייהר גיזל פון גיסלינגן (בגרמנית: Arthur Giesl Freiherr von Gieslingen; 19 ביוני 1857 – 3 בדצמבר 1935) היה גנרל בצבא האוסטרו-הונגרי אשר נודע בשל חלקו בפרשת מאיירלינג ובפרשת רדל.
תחילת דרכו
גיסלינגן נולד ב-19 ביוני 1857 בעיר קרקוב שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית. העיר נמצאת כיום בתחומי פולין המודרנית. הוא היה בנו של היינריך קרל גיזל פון גיסלינגן, אשר שירת בצבא האימפריה האוסטרית בדרגת פלדצוגמייסטר. ב-1872 הוא התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, וב-1875 נשלח ללמוד באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט. הוא שרת במטה הכללי, וב-1887 מונה לאחד משלישיו האישיים של רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה, בנם הבכור של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה והנסיכה סיסי, ויורש העצר של האימפריה האוסטרו-הונגרית. בליל ה-29-30 בינואר 1889, נמצא רודולף מת יחד עם פילגשו מרי וטסרה, במה שנודע כ"פרשת מאיירלינג". גיסלינגן היה אחד האנשים המעטים שראו את הגופות, וסייע בהעלמתן ובהשתקת הפרשה כולה. בפברואר של אותה שנה הוענק לו איתור מסדר הכתר, עיטור גבוה מדי עבור קצין בדרגת האופטמן. ב-1891 הוא הפך למשך שנה לשלישו של הקיסר פרנץ יוזף.
ב-1898 הוא מונה לראש ה"אווידנבוראוס", מחלקת הריגול הנגדי. מכיוון שרוב תיקי המחלקה הושמדו, לא ברור מה הייתה פעילותו בתחום. אחד מעובדיו היה המרגל אלפרד רדל. ב-1903 הוא מונה למפקד בריגדת חי"ר וזמן קצר לאחר מכן הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1905 הוא מונה למפקד המרכז הרפואי באקדמיה הצבאית הטרזיאנית. ב-1907 הוא הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט. ב-1910 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-29 בטרייזנשטאט, וב-1912 הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-7 בפראג. במאי 1913 נחשף אחד מעובדיו לשעבר, אוברסט אלפרד רדל כמרגל שהעביר מידע מודיעיני רב ערך לאימפריה הרוסית. גיסלינגן הואשם מאוחר יותר כאחד מהקצינים הבכירים שנכשלו במאמצים לטייח את הפרשה.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, מונה גיסלינגן למפקד הקורפוס ה-8, אשר היה חלק מהארמייה החמישית של ליבוריוס פון פרנק. הוא לחם עם הקורפוס במהלך המערכה בסרביה, והובס בקרב קר בידי הארמייה הסרבית השנייה. ב-24 באוגוסט נסוגו כוחותיו לחלוטין מתחומי ממלכת סרביה. ב-8 בספטמבר הוא השתתף בפלישה האוסטרו-הונגרית השנייה לסרביה, ולאחר חודש של לחימה עקובה מדם הצליח לכבוש את האזור שהוקצה לו. עם זאת, בשל האבדות הגבוהות שספגו יחידותיו, הוא הוחלף ב-10 באוקטובר בידי ויקטור פון שויכנשטיל וסולק מהצבא עם חצי משכורת. ב-1917 הוא הוחזר לצבא בהוראת קרל הראשון, קיסר אוסטריה, אולם עזב אותו עם פיזורו בתחילת שנת 1919.
ב-1928 מונה לנשיא של אגדות ותיקי מלחמה, ולאחר מותו הוחלף בתפקיד בידי רודולף פון ברודרמן. הוא נפטר בווינה ב-3 בדצמבר 1935 בגיל 78. ביולי 1887 הוא נישא להלנה וירג'יניה קומפלוייר אשר ילדה לו שתי בנות.
יפעת
יִפְעַת הוא קיבוץ בעמק יזרעאל, השוכן על כביש 73, על יד מגדל העמק, ממערב נמצא נחל צבי וקיבוץ גבת, ממזרח נמצא נחל יפעת וקיבוץ שריד, בכניסה לקיבוץ נמצא בית התרבות האזורי, בסמוך לו נמצאים: בית הספר האזורי "העמק המערבי" והמוזיאון לראשית ההתיישבות, הקיבוץ נמצא בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל.
היסטוריה
בי"ז בכסלו תרפ"ז (1926) עלתה קבוצת השרון להתיישבות בעין בֵּדָה שליד נהלל. לצידה התיישבה קבוצת עיינות. במאורעות תרפ"ט עברו הקבוצות לרמת דוד. לאחר שנים של חיי קהילה ומשק נפרדים החליטו חברי קבוצת השרון להתאחד יחד עם קבוצת יוצאי קיבוץ גבת (עקב הפילוג בקיבוץ המאוחד) להקמת קיבוץ חדש.
אבן הפינה לקיבוץ הונחה באפריל 1952. בתחילה נקרא הקיבוץ "איחוד שלושת - הבנים", אך שמו שונה ליפעת, על-שם היישוב המקראי "יפיע" שהיה ככל הנראה במקום זה (ומהווה גם, ככל הנראה, את מקור שמו של הכפר יפיע הסמוך). הקיבוץ תוכנן באופן המפריד בין אזורי בעלי חיים והתעשייה לבין מגורי החברים, על מנת למנוע פגיעה מיותרת בבעלי החיים ובבני אדם.
הקיבוץ כיום
יפעת הוא קיבוץ מתחדש (מופרט) שרבים מחבריו מוצאים את פרנסתם מחוצה לו. נכון לשנת 2013 ישנם בקיבוץ עצמו מספר ענפים חקלאיים: ענף המטעים הכולל מטע אבוקדו ומטע שקדים, ענף גידולי שדה, רפת (המשותפת עם עוד שני קיבוצים), לול. בנוסף ישנה קונדיטוריה המתמחה במאפים ועוגיות בעבודת יד.
בקיבוץ שוכן גם "מוזיאון העמק", המנציח את מפעל ההתיישבות של אנשי העלייה השנייה והשלישית בעמק יזרעאל, בנוסף למוזיאון הרפת והחלב המספר את סיפורו של ענף הבקר והרפת בארץ מראשיתו, אשר נמצא במתחם מוזיאון העמק. במרכזו של הקיבוץ ניצב פסל "הקיבוצניק" פרי יצירתו של הפסל אחיעם שושני.
כמו כן נמצא בקיבוץ אולם אירועים אזורי ובו 700 מקומות, המשמש את כלל עמק יזרעאל.
ילדי הקיבוץ לומדים בבית הספר היסודי שגיא בקיבוץ שריד ובבית הספר העל-יסודי "העמק המערבי" השוכן ביפעת, בו לומדים גם תלמידים מקיבוצים ויישובים קהילתיים שכנים.
בשנת 2010 החלה בנייתה של שכונה קהילתית שתושביה לא יהיו חברי הקיבוץ.
נכון לשנת 2020 חיו בקיבוץ יפעת 342 חברים, עם 138 ילדים. בנוסף חיו בו 62 תושבים שהם אינם חברי או חברות הקיבוץ. בהרחבה הקהילתית חיו 165 מתיישבים. מהם בני יפעת ובני זוגם: 27. בהרחבה הקהילתית חיו גם 230 ילדים.
אנשים ידועים
חיים גבתי, שר החקלאות מאמצע שנות ה-60 עד אמצע שנות ה-70 של המאה ה-20.
אליעזר שושני, גזבר הפלמ"ח ומזכיר ברית התנועה הקיבוצית.
ד"ר מאיר איילי, מורה וחוקר היהדות.
חגי מירום, בן וחבר הקיבוץ לשעבר שהיה מזכ"ל הנוער העובד והלומד, ח"כ שכיהן גם כיו"ר ועדת החוץ והביטחון וגזבר הסוכנות היהודית.
צביקה לוי, האבא של החיילים הבודדים וזוכה פרס ישראל.
בית התרבות
בספטמבר 1952 נחתם הסכם השילומים עם גרמניה. ההסכם לא כלל את חברי הקיבוצים, ורק מאוחר יותר שונה ההסכם וגם חברי הקיבוצים נכללו בהסכם. ביפעת היו שלושים חברים שהיו זכאים לקבלת הפיצויים האישיים (רנטות). החברים קיבלו את הרנטות על שמם והעבירו את הכסף לקיבוץ. בשנת 1962, על יסוד חוק משלים, הוכרה זכאותם של חברים ממדינות נוספות לקבלת שילומים. הכספים שהתקבלו הועברו לקיבוץ. ההחלטה מה יעשה בכסף הייתה נחלת האספה הכללית, אך רוב החברים הבינו וקיבלו מראש שיש להתחשב ברצונם של מקבלי השילומים. אחרי התלבטות משותפת הודיעו מקבלי השילומים מגרמניה, שברצונם להקים בכספים האלה "מפעל תרבותי". הנושא עלה לאספה לראשונה בכז' בכסלו תשי"ז, 1 בדצמבר 1956, ולאחר מכן עלה עוד פעמים אחדות בהיבטים שונים. במוצ"ש, יז' אייר תשכ"ג, 11 במאי 1963, אחרי כשש שנים וחצי, האספה אישרה את ההצעה החדשה-ישנה. האדריכל החיצוני שנבחר היה שלמה גלעד (גרמוט) מחיפה, שהיה מוכר מפרויקטים מרשימים רבים בחיפה ובמקומות אחרים. באוקטובר 1963, הוצגו התוכניות בפני הציבור על לוח המודעות. במסגרת אירועי חג העשור ליפעת, בתאריך 26 ביולי 1964 הונחה אבן הפינה לבניין בית התרבות. בית התרבות בקיבוץ יפעת נחנך בטקס חגיגי במוצאי שבת כא' בטבת תשכ"ח, 11 בינואר 1969.
כמו מבנים נוספים של האדריכל שלמה גלעד, בית התרבות ביפעת שייך לזרם הברוטליזם באדריכלות ובפיסול. המאפיין העיקרי של זרם זה הוא השימוש בבטון חשוף. כחודש אחרי חנוכת הבית עלתה על בימת בית התרבות ההצגה הראשונה: "דודה ליזה". שחקני הבימה הנערצים הפליאו לשחק במחזה שכתב וביים ניסים אלוני. בשנת 2001 העבירה יפעת את ניהול בית התרבות למועצה האזורית עמק יזרעאל. הבית עבר שיפוץ נרחב בהשקע כספית כבדה של המועצה בתמיכת מפעל הפיס ומשרד התרבות, כולל החלפת המושבים ממושבי העץ למושבים מרופדים, ושדרוג המערכות השונות. בשנת 2020 עבר הלובי שיפוץ נרחב נוסף, ובנוסף לכל החידושים, נפתח בחלק העליון של הלובי חדר הנצחה אזורי ובצמוד לו חדר לתערוכות מתחלפות.
המוזיאון לראשית ההתיישבות בעמק
המוזיאון לראשית ההתיישבות בעמק הוא מוזיאון הקרוי על שם עודד (עודדי) ארצי מייסד המוזיאון. ארצי, בן קבוצת השרון (לימים יפעת), החל לאסוף חפצים וכלים חקלאיים. לכל חפץ שהביא למוזיאון היה מחובר סיפור, סיפור על חפץ ועל בני אדם. המטרה הייתה להקים מוזיאון יישובי שינציח את אנשי ההתיישבות השיתופית-חלוצית בארץ ישראל. במרוצת הזמן, התמקד המוזיאון בסיפור ההתיישבות בעמק יזרעאל. עודד החל לאסוף את הכלים בשנת 1966, כאשר חזר משליחות בארצות הברית, שבה נפגש עם תרבות השימור ועם אתרי ראשונים. בהתחלה הוקמה תערוכת כלים חקלאיים במלאת 40 שנה להתיישבות בעמק המערבי. תערוכה זו היוותה את הבסיס להקמת המוזיאון, שנפתח לקהל הרחב בשנת 1972. עודד אסף כלים עתיקים ופריטים שמספרים את סיפורה של ההתיישבות בעמק יזרעאל וניהל את המוזיאון עד שחלה ונפטר ב-1986. המוזיאון מנציח את עודד בתוך שמו ואת דרכו בעצם קיומו ודרך התנהלותו. היום המוזיאון מנוהל ומתחדש על ידי חברי תנועת "תרבות".
בית הכנסת
עם הקמת יפעת הוקם בה גם בית כנסת במימון משרד הדתות. בית הכנסת – צריף עץ גדול – הוקם ליד בתי המגורים שהוקצו להורים סמוך לכניסה ליישוב. באגף המזרחי של הצריף הותקן מטבח לפי כל דיני הכשרות. בשנת 1965 חל שדרוג משמעותי בתפילות עם הצטרפותו של יעקב לוין ליפעת. יעקב, בקולו הערב, במנגינותיו ובתפילתו היפה השרה רוח חדשה על בית הכנסת ומשך אליו קהל נוסף. יעקב שימש כבעל קריאה קבוע ואף לימד ילדים לבר מצווה. בשנת 1990 עבר בית הכנסת שיפוץ ושדרוג במימון נוסף שהושג ממשרד הדתות וכספים שגייס ממקורות אחרים חגי מירום. החזות הפנימית של בית הכנסת עוצבה בסגנון אירופי עתיק, עם תקרת עץ דקורטיבית אשר נברשת רבת קנים משתלשלת ממנה ועם חלונות מקומרים שבהם מעוטרים ויטראז' צבעוני. גם הבימה חודשה בעבודת עץ אמנותית.
גן ניר
לזכרו של ניר בן-חיים מקיבוץ יפעת, שנפל באסון המסוקים בפברואר 1997. באסון התנגשו שני מסוקי יסעור שהובילו לוחמים ללבנון. באירוע נהרגו כל 73 החיילים שהיו במסוקים. שמונה מתוכם היו אנשי הצוות שהטיסו את המסוקים. הגן הזה הוא גן הזיכרון לניר שאותו תרמה משפחת בן-חיים. על קיר המבנה שצמוד לגן, תלויים 73 אריחים שמנציחים את 73 החיילים שהיו בשני המסוקים.
א גרוייסע מציאה
בקיבוץ יפעת שוכן מוזיאון נוסטלגיה ״א גרוייסע מציאה״. את המוזיאון הקים ומתחזק - דרור ברק, שבמשך 35 שנה אסף יותר מ - 2000 חפצי ארץ-ישראל שנעלמו מזמן מן העולם. במוזיאון יש כתשע פינות משוחזרות ומלאות בחפצים ישנים. ניתן להתרשם ממטבח של פעם, ממרפאה, מחצר כובסת, מבונקר תש״ח, מחנות מכולת, מחדר-להשכיר, מבית מסחר למכונות ולמכשירים, ממשק חקלאי, ומחדר ילדים. דרור עמל במשך כ-5 שנים, על בניית המקום והשקיע בו שעות עבודה רבות.
האסם
האסם מראשית הקמת היישוב, הוא הסמל של הקיבוץ. האסם עדיין פעיל, אבל הקיבוץ העביר אותו בשנים האחרונות לניהול של חברה חיצונית.
חדר המורשת
בימים אלה מוקם ביפעת חדר המורשת על ידי ד"ר מרים (מרימי) אהרוני, בצמוד לארכיון הקיבוץ.
האורווה
מועדון רוכבי יפעת פועל בענף הרכיבה הטיפולית. המועדון מתמחה ברכיבה ספורטיבית ונחשב לאחד המועדונים המובילים בארץ. הנבחרת של הקיבוץ כוללת את חברי הנבחרת הצעירה והנבחרת הבוגרת המשתתפים בתחרויות ומייצגים את יפעת.
לקריאה נוספת
הפילוג בגבת, חיים הדרי, עדות מזווית ראייה אישית - בהוצאת קיבוץ גבת 1993
1936 בברית המועצות
1936 בברית המועצות הייתה שנה בה נחגגה השנה ה-19 למהפכת אוקטובר.
הנהגה
מעשית, יוסיף סטלין בתפקיד המזכיר של המפלגה הבולשביקית מרכז בידיו את השלטון במדינה.
ללא מועד
פדיון מילווה מדינה עם 8% רבית שנתית נדחה ב-20 שנים תוך החלפת לשטרות עם 3% רבית.
כולם אוהבים את ריימונד
כולם אוהבים את ריימונד (באנגלית: Everybody Loves Raymond) היא קומדיית מצבים זוכת פרס אמי לסדרת הקומדיה הטובה ביותר שהייתה פופולרית מאוד בארצות הברית החל מאמצע שנות ה-90 ושודרה במשך תשע עונות ברשת CBS, במרביתן דורגה בין עשר התוכניות הנצפות ביותר בארצות הברית. בישראל שודרה הסדרה בין היתר בערוץ 2 ובערוץ 3, והחל משנת 2011 בערוץ הוט קומדי סנטרל.
הסדרה מבוססת על מופע קומי של כוכבה, ריי רומנו, ומתארת את חייו ואת חיי בני משפחתו של ריי בארון, משפחה ממוצא איטלקי. ריי חי עם אשתו דברה ועם שלושת ילדיו: הבת הבכורה אלי והתאומים מייקל וג'פרי. מולו גרים הוריו מארי ופרנק, ואתם גר אחיו רוברט, המתחתן בסוף עם איימי.
עלילת הסדרה
הסדרה עוסקת בחייו של ריי בארון, כתב ספורט בעיתון ניוז דיי, בעיירה לינברוק, לונג איילנד, ניו יורק. ריי גר עם אשתו דברה, שרוב הזמן היא עקרת בית, ומגדל את שלושת ילדיו. הסדרה מבוססת על חייו וניסיונו של כוכב הסדרה ריי רומנו ועל מופעו הקומי.
פרנק ומארי, הוריו של ריי, גרים מול ביתו מעבר לכביש ולצערו של ריי הם מבקרים אצלו ללא הרף. ההורים אוהבים מאוד לריב, וגוררים גם את ריי ודברה לוויכוחים בלתי נגמרים. מארי אוהבת לטפל בנכדיה, וריי ודברה נהנים אמנם מהאוכל המופלא שהיא מבשלת, אך לא מביקורתה, הסמויה והגלויה, על דברה, והיא אינה מניחה גם לריי. ברוב פרקי הסדרה גר אתם רוברט, שוטר המרגיש מקופח מכך שאמו מחבבת את ריי ומעדיפה אותו על פניו. רוברט מתחתן בסוף עם איימי, בת למשפחה נוצרית אדוקה, ועובר לגור אתה.
בניין הכוח
בפעילותו של צבא, בניין הכוח הוא החלק העוסק בבנייתו של הכוח העומד לרשות הצבא ויחידותיו, זאת לצד החלק העוסק בהפעלת הכוח העוסק בביצוע התקפה והגנה ופריסת הכוח.
בניית הכוח כוללת מרכיבים עיקריים אחדים:
בתחומי הצטיידות מסוימים, כגון רכש מטוסים לחיל האוויר ורכש ספינות לחיל הים, בניין הכוח הוא משימה לשנים רבות (ראו דוגמה: פיתוח הכוח הימי של ישראל לאחר מלחמת יום הכיפורים).
הערכות מודיעיניות מהוות תשתית חשובה לתכנון בניין כוח. לאור כך יש חשיבות כפולה לבניין הכוח של גופי המודיעין עצמם.
בישראל
בכוחות היבשה של ישראל עוסקת זרוע היבשה בבניין הכוח, כאשר לה כפופים מפקדות חיליות המתמחים בתחומי החיל שלהן ובראש כל מפקדה עומד קצין חיל ראשי בדרגת תת-אלוף. בחיל האוויר הישראלי מוטלת משימת בניין הכוח על להק ראש המטה; בחיל הים הישראלי מוטלת המשימה על מספן המטה. חיילות האוויר והים מופקדים גם על הפעלת הכוח, ואילו בכוחות היבשה הפעלת הכוח היא בידי הפיקודים המרחביים.
עבור קהילת המודיעין הישראלית בניין הכוח בתקופה זו מאופיין בשינוי מהיר של הסביבה: ריבוי זירות וארגונים (בהם ארגוני טרור ומדינות שאין גבול משותף עמן), יכולות כריית מידע אזרחיות, והתפתחות טכנולוגית מואצת בתחום המזעור, הרובוטיקה והסייבר.
נחל סעדיה
מקור השם
מקורו של השם הוא בשמו הערבי של המעין שנקרא עיון אל סעדה (عيون السعدة), כלומר מעיינות המאושרת או מעיינות בת המזל.
בערבית היה נקרא המשכו של הנחל ואדי סלמאן (وادي سلمان).
הידרולוגיה
מקורותיו של נחל סעדיה הם מעיינות הנובעים לאורך המפגש שבין הכרמל לעמק זבולון, הגדול שבהם הוא עין סעדיה. זרימת המים בנחל יוצרת גרדיאנט מליחות המתחיל במים כמעט מתוקים ומסתיים במליחות מי הים, גרדיאנט מליחות זה מאפשר גיוון בצמחייה הצומחת לאורכו ויוצר מגוון של בתי גידול.
עין סעדיה
עין סעדיה הוא מעיין העתק הנובע למרגלות הכרמל סמוך לצומת הצ'ק פוסט מתוך סלעי תצורת יגור. המעיין נובע מניקבה ארוכה הנמצאת מדרום-מערב לכביש 58.
הניקבה נחצבה בשנות ה-20 של המאה ה-20 בפיקוחו של הגאולוג ג'. ס. בלייק על מנת להעלות את שפיעת המעיין.
בתקופת המנדט הותקנה משאבה בקצה הנקבה ונשאבו כמויות של כ-80 מ"ק/שעה (כ-22 ליטר/שנייה), במליחות של עד כ-400 מ"ג כלוריד/ליטר למערכת הספקת מי השתייה של חיפה. עקב המלחת המים הופסקה שאיבת המים בשנות ה-90 של המאה ה-20 והם שבו לזרום לנחל סעדיה.
המים הזורמים לנחל מוגדרים כמים מליחים באיכות טובה. ריכוזי הכלורידים שנמדדו במי המעיין השתנו מאז 1996 בתחום רחב של 225 עד 811 מ"ג/ליטר והיו לרוב מעל ל-450 מ"ג/ליטר. ריכוזי החנקות השתנו באותן שנים בתחום של 16–43 מ"ג/ליטר.
מקור המים בעין סעדיה הם מי גשמים היורדים באזור שבין הטכניון לנווה שאנן ומקור המלחים שבנחל סעדיה הם כנראה מי תמלחות עתיקות הכלואות בשכבות מוליכות מים בתוך מילוי העמק.
בשנים 2009-2011 התייבש עין סעדיה, ככל הנראה בעקבות רצף של שנים שחונות והנמכה יזומה של מפלס מי התהום עקב בניית היסודות של המבנה החדש ברמב"ם.
תוואי הנחל
הנחל המזרחי הוא הקישון.]] מקורו של נחל סעדיה בעין סעדיה, מעיין הנובע למרגלות הר הכרמל וממעיינות קטנים בסמוך אליו מצפון ובצמוד לצומת מחלף הקריות העמוס.
ממקום זה ממשיך הנחל בתעלה פתוחה מתחת לגשר מנהרות הכרמל צפונה, עובר מתחת למסילת הברזל המוליכה לתחנת הרכבת מרכזית המפרץ ותחנת הרכבת לב המפרץ שם מצטרף אליו ערוץ המנקז את חלקו הדרומי של "הר הזבל" ששימש כמזבלה המרכזית של חיפה וגורם לזיהום המים בעת שיטפונות.
לאחר חציית מסילת הרכבת ממשיך הנחל צפונה עובר מתחת לגשר גדוד 21 את כביש 22, ממשיך מצפון למחלף חוף שמן ובמקביל לערוץ הקישון עד לנקודה הנמצאת מול פתח מעגנת הקישון (מעגנת שביט) שם הוא חוצה בתעלה מתחת למגרש חניה ונשפך לשפך הקישון.
על פי מפת ה PEF בעבר היו המים הנובעים בעיון אל סעדה נשפכים ישירות אל הקישון בעוד שהמעיינות מצפון לו עד תל אבו הואם, (כשלושה מעיינות עיקריים), חלק ממימיהם היו נשפכים לקישון וחלק היו יוצרים גוף מים שהיה נקרא ואדי סלמן.
ואדי סלמן שהיה חלק ממלחת הקישון הוא ככול הנראה ערוץ נטוש של הקישון ומתואר על ידי סוקרי ה PEF כך:"
כיום ואדי סלמן הוא חלק הנחל שמצפון לכביש 22.
חי וצומח באזור הנחל
בסקר אקולוגי מקיף, שנערך בנחל קישון ב-2016, תואר נחל סעדיה כך:
איכות המים בנחל אופיינה כטובה, מימיו היו צלולים, אם כי מליחים במידת מה. נחל סעדיה מקיים מערכת אקולוגית המורכבת מצומח של מלחה, גדות נחלים וצמחיית מים, שעקב הפיתוח המואץ, זיהום נחלים וניצול מי התהום הולכות ונעשות נדירות בארץ.
למרות היות האתר מופר בחלקו השתמרו בו מספר מיני צומח ובעלי חיים מוגנים ונדירים, כולל מינים "אדומים" (מינים בסיכון): מהצומח בולטים אשל מרובע, קנה מצוי, סוף מצוי, סמר חד, סמר ימי, גומא דל-שיבולים והמינים ה""אדומים": אגמון החוף, קרנן טבוע ונימפאה תכולה, הנימפאה התכולה מעין סעדיה שימשה כמקור לאכלוס מחדש של הנימפאה בשמורת עין אפק.
מבין בעלי החיים התקיימו בנחל וסביבתו למעלה מ 60 מיני בעלי חיים. ביניהם צב ביצות, פשוש, שלדג לבן-חזה וצטיה. במינים ה"אדומים" ניתן למנות את: חתול הביצות (עתידו בסכנה), צפרדע הנחלים (בסיכון), צב יבשה (עתידו בסכנה) ושני מיני עטלפים: אשמן גדול (בסכנת הכחדה) ונשפון פגום אוזן (בסכנת הכחדה חמורה). במיני הדגים ניתן לציין נאווית, סרטני נחלים וחסרי חוליות רבים. במין של חלזון שחור בשם שחריר הנחלים נעשתה פעולת הצלה מיוחדת: החלזון נכחד בנחל עצמו אך כמה מאות פרטים הועתקו מבעוד מועד לעין אלרואי באזור טבעון, ונקלטו שם. לאחר מכן, בשנת 2016, הושבו צאצאיהם על ידי רשות הקישון לעין סעדיה. בחלקו התחתון של הנחל, מתקיימת מושבת קינון ולינה של אנפות ומגלנים. בסביבות הנחל שטחי אחו רבים הגדלים על קרקע לחה.
אדם
לרשות ההולך בדרך הים עומד מספר מועט של נתיבים  לחציית רכס הכרמל. במוצאם של אותם נתיבים התפתחו ערי מסחר ראשיות. אחד מאותם נתיבים עובר במפגש שבין ראש הכרמל לים.
הנע מדרום צפונה לאורך חוף הכרמל בהגיעו למרגלות תל אבו הואם עליו להחליט האם להמשיך לאורך החוף, לחצות את מעברת הקישון בשפכו ולהמשיך צפונה לכיוון צור, צידון וגבל או לפנות מזרחה ובמקביל לקישון לכיוון יוקנעם, מגידו ומשם לכיוון חצור, דמשק, חמת וחלב.
מפרץ חיפה בכלל ושפך הקישון למרגלות תל אבו הואם פרט, סיפקו מעגן נוח והתל עצמו היה מוגן ממערב על ידי הים, מצפון על ידי ערוץ הקישון וממערב על ידי ואדי סלמן, לדעת החופרת של התל בתקופות קדומות היה התל אי בפתח הנחל ובכל אופן היה נמל.
גם לאחר מיכן המשיך האזור לשמש עורק תחבורה וצומת דרכים חשוב, רכבת העמק שהגיעה עד דרעא והתחברה לרכבת החיג'אזית שנסללה ממכה ועד דמשק עברה דרכה וב-1913 נסלל סעיף גם לעכו שהומשך מאוחר יותר לאורך החוף הלבנוני עד לטריפולי.
גם צומת הצ'ק פוסט (מחלף הקריות) שהנחל נחבא תחתיו היה אחד הצמתים העמוסים בארץ.
שפע המים המשיכו למשוך את בני האדם ועם התפתחות העיר חיפה חצבו בסביבות 1920 ניקבה להגדלת שפיעת עין סעדיה והוקם מכון שאיבה אשר סיפק מים למגדל המים לנווה שאנן עד שנות התשעים.
עקב המלחת המים הפסיקה עריית חיפה את שאיבת המים ובמקביל נחצבו מנהרות הכרמל, נבנו מחלפים ועין סעדיה ונחל סעדיה נשכחו וזוהמו.
מלחמת העולם הראשונה
במלחמת העולם הראשונה התרחש הקרב המכריע לכיבוש חיפה סביב גשר הרכבת החוצה את נחל סלמן.
הטורקים זיהו את המעבר הצר שבין נחל סלמן ומורדות ההר כנקודת מפתח שבה יוכלו לבלום את הכוחות הבריטיים המגיעים מכיוון מגידו ומיקמו מכונות ירייה על מורדות ההר מעל מה שהיום הוא צומת הצ'ק פוסט וחיפוי ארטילרי בכרמלהיים.
ההסתערות הבריטית בוצעה על ידי שהובלה על ידי פלגת נושאי הרומח מג'דפור (Jodhpur Lancers) ובמקביל כוח אחר נשלח באיגוף רחב לשתק את התותחים המוצבים על הכרמל.
בתחילת ההסתערות בלמה האש הטורקית את ההסתערות ההודית-בריטית, שני פרשים שפעלו באגף הדרומי של הכוח שקעו על ציודם בבוץ ואילו האגף הצפוני היה חשוף לאש הטורקית.
רק הסתערות רכובה של הפרשים, כאשר הרומחים בידיהם, ובראשם רוכב מפקדם על העמדות הטורקיות הביאה להשתקת המקלעים הטורקיים ולפתיחת הדרך לחיפה.
בהסתערות נפל מפקדם מייג'ור טהאקור דלפט סינג אשר זכה לתואר "גיבור חיפה".
הסתערות זו נחשבת כאחת מהסתערויות הפרשים האחרונות שבוצעו על ידי הצבא הבריטי ואחת האמיצות שבהן ונחגגת עד היום בהודו כ"יום חיפה"
המאבק הציבורי להצלת הנחל
בשנת 2016 דווח לרשות נחל הקישון על אירוע זיהום בנחל סעדיה כתוצאה מהזרמת מי ביוב לנחל. לאחר גילוי הזיהום החל מבצע ניקיון ובניית סכר שמטרתו הייתה למנוע מהמים המזוהמים להגיע אל הנחל. בשנת 2020 הפעיל הסביבתי אריק דרובוט החל בפעולות לשיקום הנחל לאחר שהוא וקבוצת פעילים ראו כי המאבק שהחל בשנת 2016 לא נשא פרי. במסגרת הפעילות קמה קבוצת פייסבוק המנסה להעלות מודעות לשיקום הנחל, אזורו וקיומו ולהניע את הרשויות לפעול לשיקומו של הנחל.
מסלולי טיול בנחל
הגישה למעיין דרך רחוב טופז העובר מתחת לכביש הגישה למנהרות הכרמל. ישנם שני מסלולי טיול אפשריים – אזור הנביעה ותחילת הנחל. ניתן להחנות בצומת הצ'ק פוסט או בחנייה של משרדי מנהרות הכרמל. הולכים לתחילת שביל אופניים בהצטלבות הרחובות בר יהודה וההסתדרות ומתחילים ללכת לכיוון מערב (חיפה). לאחר 10 מטר בגשר טורקי שם מתחילה הנביעה ומשם עם שביל האופניים לאורך 100 מטר אפיק הנחל. חונים באותו מקום. ניתן להחנות בחניית משרד מנהרות הכרמל ומשם צועדים לכיוון צפון מערב על הכביש עד הירידה שמאלה לכביש כורכר שמוביל לכיוון מערב. לאחר כ-100 מטר יש צומת ובו פונים שמאלה ומגיעים לנחל, יש שביל לאורך הנחל.
שיקוץ משומם
שיקוץ משומם (או "שומם", בכתיב חסר: "שִּׁקּוּץ מְשֹׁמֵם" או "שֹׁמֵם") הוא ביטוי המופיע בספר דניאל, בספר מקבים א', ובברית החדשה, והוא כינוי לעצם שהצבתו הייתה חלק מחילול בית המקדש. משמעותו המדויקת של הביטוי אינה ברורה והיא נושא לפרשנויות דתיות ולמחקרים מדעיים שונים.
ספר דניאל
בספר דניאל מוזכר השיקוץ המשומם שלוש פעמים, בהקשר של הפסקת עבודת המקדש.
ספר מקבים א'
בספר מקבים א' מוזכר השיקוץ המשומם כחלק מתהליך ההתיוונות שנכפה על ירושלים על ידי אנטיוכוס הרביעי (אפיפנס).
הברית החדשה
בברית החדשה מוזכר השיקוץ המשומם באפוקליפסה הסינופטית, הן בבשורה על-פי מתי והן בבשורה על-פי מרקוס.
בתיאור האפוקליפסה הסינופטית בבשורה על-פי לוקאס מתוארת סיטואציה דומה, אך ללא אזכור מפורש של השיקוץ המשומם.
פרשנות יהודית
ככלל, מקובל ביהדות לראות בביטוי "שיקוץ משומם" כינוי לפסל עבודה זרה שהוצב בהיכל, ובתואר "שומם" כמתאר את אילמות הפסל. כך למשל, מפרש רש"י: ובדומה לכך נכתב במצודות:  וכן.
אכן, בפירושים השונים משמש הביטוי ככינוי גנאי לחילול או חורבן בית המקדש, ואינו בלעדי לאירוע ספציפי. את הנבואה בדניאל, בפרקים ט' וי"א מקובל לפרש כמתייחסת לחורבן בית המקדש השני על ידי טיטוס. את הנבואה בפרק י"ב, לעומת זאת, רואים לעיתים כנבואה שעתידה להתקיים באחרית הימים, אך בתלמוד הבבלי נזכר פסוק זה בהקשר להעמדת הצלמים בהיכל על ידי אפוסטמוס, שם לא מוכר שככל הנראה מתייחס לאנטיוכוס או לאדריאנוס. בפירוש רש"י למסכת תענית בתלמוד הבבלי, מיוחס לפסלים שהעמיד מנשה בהיכל הכינוי "שקוצים משומם" מפרק ט'.
פרשנות נוצרית ומשיחית
בקרב היהודים המשיחיים כמו גם בקרב זרמים מסוימים בנצרות, מאמינים כי הנבואות בספר דניאל (ובפרט הנבואה בפרק ט') ובברית החדשה, מתייחסות לאירועים שיקרו באחרית הימים. על פי פרשנות זו, דניאל מתייחס למאורע שיקרה בשבע השנים שלפני שיבתו של ישו לאדמה. בתקופה זו יחלל האנטיכריסט (צר המשיח) את בית המקדש בכך שיפסיק את קורבן התמיד (על פי אמונה זו, אחרית הימים תגיע רק אחרי שייבנה בית המקדש מחדש), יכריז על עצמו כאל, וידרוש שייסגדו לו בבית המקדש.
בקרב זרמים אחרים בנצרות, מקובל להתייחס אל הנבואה כנבואה שהתייחסה לעתיד הקרוב והתגשמה. לתפיסתם, נבואת ישו בדבר חילול המקדש והבריחה מירושלים התקיימה בעת המצור על ירושלים בשנת 70 לספירה, עם חורבן בית המקדש. תפיסה זו מתבססת בין השאר על כך שבתיאור דברי ישו בבשורה על פי לוקס מצוין במפורש חורבן ירושלים באותו הקשר. על פי תפיסה זו, דניאל מתייחס לשיקוץ המשומם שהוצב על ידי אנטיוכוס בבית המקדש, ואילו ישו שואל את הביטוי על מנת לתאר חילול הקודש שישתווה בחומרתו לזה שנגרם על ידי אנטיוכוס.
טיבו של השיקוץ המשומם
השערות רבות הועלו בדבר טיבו של השיקוץ המשומם. הבנת משמעותו המקורית של הביטוי יכולה לסייע להבין את מאפייני הדת היהודית בתקופת המקבים, את מאפייני הכיבוש ההלניסטי ואת טיב היחסים ביניהם. בעבר נטו מרבית החוקרים לפרש את הביטוי בהתאם למסורת כמתייחס לפסל או לצלם שהוצב בהיכל. אחד ההסברים המפורסמים לביטוי הוא הסברו של נסטלה שראה בביטוי כינוי גנאי לבעל-שמיים, אל השמיים הפיניקי, שזוהה עם זאוס היווני. על פי תפיסה זו, השיקוץ המשומם הוא פסל זאוס או מזבח לכבודו שהוצב במקדש. אליה שמואל הרטום, בתרגומו לספר מקבים א, מציע את האפשרות שהמילה "משומם" היא לשון גנאי על המילה "שמיים", משום שזאוס כונה "אולימפיוס" (שמיימי).
אף על פי שהמילה "שיקוץ" יכולה לציין פסל עבודת אלילים, אין זו משמעותה הבלעדית, והמילה מציינת כל דבר מאוס או מתועב. חוקרים מודרניים דוחים את הראייה המסורתית של השיקוץ המשומם כפסל שהוצב בהיכל, ומציינים שאין שום ראיות המחזקות פירוש זה של הביטוי. בספרי המקבים לא נכתב על פסל שהוצב בבית המקדש, והמקור הראשון שמציין פסל בהקשר של השיקוץ המשומם הוא מהמאה השלישית לספירה.
הסבר חשוב לביטוי הוא הסברו של אליהו ביקרמן. ביקרמן מציין כי לו היו מציבים פסל במקדש, מקומו הטבעי היה בהיכל, אולם במקבים א' נכתב במפורש כי השיקוץ המשומם הוצב על המזבח, שהוא מקום הקרבת הקורבנות ואינו מקום טבעי לפסל, אם כי המזבח היה גדול מאוד, ובאופן תאורטי ניתן היה להציב עליו פסל כלשהו. אנטיוכוס לא רק שלא ציווה להרוס את המזבח במקדש, אלא הנהיג הקרבת קורבנות על המזבח המחולל, על גבי מזבח נוסף או במה שהוצבה עליו, כפי שמסופר בספר מקבים א', א, 59: ובעקבות מקבים א' כתב גם יוספוס פלביוס בקדמוניות היהודים על בניית במה (βωμός, בּומוֹס) על גבי מזבח העולה.
בעקבות כך, ביקרמן טוען כי השיקוץ המשומם שהונח על המזבח היה למעשה מזבח נוסף. הצבת מזבח זה הייתה בגדר עבודה זרה, שכן, בקרב דתות פגניות רבות באזור, היה נהוג לסגוד לא לפסלים אלא לאבנים ולמטות עץ, ופעמים רבות למזבח עצמו, דבר העולה גם מעיון בתנ"ך, שם פעמים רבות מצוינים מזבחים, אשרות (מטות עץ), וגילולים (ככל הנראה דמויות אבן כדוריות) ומצבות, בלי ציון פסלים או צלמים. מנהג זה המשיך גם במהלך התקופה ההלניסטית והרומית, אם כי האלילים המקומיים זוהו באותה תקופה עם אלילים יוונים. באותה צורה, הצבת המזבח האלילי על מזבח העולה, יחד עם ביזת המקדש והפסקת הפולחן על מזבח הזהב בהיכל הפכה את הפולחן האלילי על הבמה שהוצבה על מזבח העולה לפולחן היחיד לאלוהי ישראל. הפולחן על המזבח המחולל פנה לאלוהי ישראל בתור "זאוס אולימפיוס" או "זאוס האולימפי" של ירושלים, התגלמות נוספת של האליל היווני, פולחן זה ניסה למצב את מעמדו של אלוהים כאליל פגאני מקומי, ולפגוע במעמדו כאל יחיד. . פירוש זה לטיבו של השיקוץ המשומם מספק גם הסבר למסופר במקבים א' אודות אופן טיהור המקדש:
ג'ונתן גולדשטיין בפירושו לספר מקבים, מציע תאוריה משלו למהות השיקוץ המשומם המתבססת בחלקה על פירושו של ביקרמן. גולדשטיין מפרש את הביטוי כמתייחס למטאוריטים שהניח, כביכול, אנטיוכוס על המזבח. גולדשטיין מתבסס על פרק ח' בספר דניאל, שם מדובר על צבא שיונח על המזבח: גולדשטיין פירש את המילים "צבא" ו"צבא השמיים" כהתייחסות למטאורים שהגיעו מן השמיים. בנוסף, גולדשטיין מציין, בדומה לנסטלה, שבאותה תקופה הגו את המילה "שמיים" לעיתים בצורה משובשת כ"שומם". לגרסתו של גולדשטיין, משמעות הביטוי "שקוצים משומם" היא "שיקוצים מן השמיים", והמחבר השתמש בהגייה המשובשת על מנת להביע את סלידתו ממעשיו של אנטיוכוס. פירוש זה מסביר את ההתייחסות לשיקוץ המשומם הן בלשון יחיד והן בלשון רבים: אם המדובר במספר מטאוריטים שהוצבו יחדיו, ניתן להתייחס אליהם כאבנים רבות, או להתייחס אל העצם שהכיל את המטאוריטים והוצב על המזבח.
בנוסף, מציע גולדשטיין כי מקורה של המילה "כנף" במשפט הוא בשיבוש המילה "כנם", כך שהמשפט התייחס במקור להצבת המטאוריטים על המזבח המיועד לזבח ומנחה. בדומה לביקרמן, טוען גולדשטיין כי הצבת השיקוץ המשומם על המזבח הייתה ניסיון של אנטיוכוס לשנות את הדת היהודית או אולי להפוך אותה למה שהוא שראה כדת משה האמיתית, וכללה מנהגים שהיו רווחים בקרב יהודים רבים ונאסרו על ידי הנביאים. דת זו כללה סגידה לשלושה אלים: אלוהים, שזוהה עם זאוס היווני ועם האל בעל המקומי, אשתו, שזוהתה עם אתנה היוונית ועם ענת המקומית, ובנם, שזוהה עם דיוניסוס היווני ועם האלילים המקומיים אשמון ואטיס.
ביקורת על הסבר זה הועלתה על ידי יוהאן לוסט. לוסט שולל את הרעיון לפיו המלה "שומם" היא שיבוש המילה שמיים. כנגד התאוריה לפיה השיקוץ המשומם הוא "בעל שמיים" מציין לוסט בין השאר כי מחבר ספר דניאל מכנה את אלוהי ישראל בשם הדומה, בחירה לא סבירה בהתחשב במטרת המחבר להאיר את שם ה' ולבזות את האלילים. כמו כן, מציין לוסט כי תאוריה זו אינה עולה בקנה אחד עם כך שבשתיים מתוך שלוש פעמים בהן מופיע הביטוי בספר דניאל מופיעה הצורה "משמם" ולא "שמם". בנוגע לתאוריה של גולדשטיין אודות המטאוריטים, טוען לוסט כי פירושו לפסוקים ט-יב בדניאל ח אינו סביר, שכן על פי הפרוש הטבעי של פסוק י, הפסוק מדבר על ניצחון אנטיוכוס על "צבא השמיים" ולא על שליטתו בהם, זאת על פי המשמעות הרגילה של המילה "וירמסם". לוסט גם מפנה לפסוק הבא באותו הפרק שם ברור כי המילה "צבא" אינה מתייחסת למטאוריטים:. לוסט אומר כי נכון יותר לפרש את המילה "צבא" בשני הפסוקים כמתייחסת לעם ישראל או לכוחות הנאמנים לה'.
לוסט מציע הסבר משלו למהות השיקוץ המשומם, לפיו מדובר במזבח אלילי (בדומה להסברו של ביקרמן) או בקורבן טמא שהוקרב על מזבח העולה (הפירוש המועדף על לוסט), ככל הנראה חזיר, כמסופר במקבים א'. ביקרמן מציין שהשיקוץ המשומם מוזכר תמיד כמחליף את קורבן התמיד או את המזבח, ולכן סביר שהשיקוץ המשומם קשור אף הוא בהקרבת קורבנות. בנוסף, החזיר הוא חיה טמאה, ולכן מתקבל על הדעת שיכונה בשם "שיקוץ".
בספר דניאל מוצא לוסט חיזוקים לסברה שהשיקוץ המשומם הוא הקורבן הטמא עצמו. את המילים "ונתנו" ו"לתת" (דניאל יא, לא; דניאל יב, יא, בהתאמה) הצמודות לביטוי הוא מבין במובנן המקובל כיום, כמציינות את נתינת הקורבן הטמא, ולא במובן של "להעמיד". כלומר, מילים אלו מציינות לדעתו את הקרבת החזיר על המזבח, ולא העמדת חפץ אלילי כלשהו על גביו. בפסוק כ"ז בפרק ט' מפרש לוסט את המילה כנף, בדומה לגולדשטיין, כשיבוש של המלה כנו, כלומר, הכן של הזבח והמנחה (קורבן התמיד), הוא מזבח העולה עליו הקריב אנטיוכוס את הקורבן הטמא.
מחבר ספר מקבים קושר את השיקוץ המשומם לא בקורבן התמיד, אלא במזבח העולה, עליו הוקרב. במקבים א' א' 54 מוזכר השיקוץ המשומם כנבנה על המזבח, וכך גם בפרק ו', 7:. מפסוקים אלו נראה כי השיקוץ המשומם היה תוספת למזבח שנבנתה על גביו, מעין מזבח נוסף או שינוי המזבח הקיים.
כתביו של יוספוס פלביוס מושפעים משני המקורות, ומעלים תמונה סותרת: במלחמת היהודים נכתב במפורש שאנטיוכוס, שאילץ את היהודים ושיהודה המקבי, כשכבש את הר הבית, בנה מזבח חדש ו. תיאור זה של האירועים דומה למתואר בדניאל ומחזק את הסברה כי השיקוץ המשומם הוא החזיר שהוקרב על המזבח. אף על פי שיוספוס פלביוס לא מציין במפורש את השיקוץ המשומם, הוא מדבר על החלפת קורבן התמיד בהקרבת חיות טמאות, ומספר על הצורך להקים מזבח חדש, מה שמראה שהמזבח הקודם טומא. בניגוד לכך, בקדמוניות היהודים מספר יוספוס פלביוס בצמוד לאיסור על פולחן התמיד, כי אנטיוכוס הקים מזבח פגני במקדש והקריב עליו חזירים. תיאור זה זהה למסופר במקבים א'.
באשר למילים "משומם" ו"שומם", לוסט רואה בהן כינוי לאנטיוכוס עצמו. לוסט מציין כי המילה "שיקוץ" בתנ"ך, כשיש לה משמעות שמעבר למשמעותה הפשוטה (למשל - פסל או צלם) מופיעה לרוב בצירוף כינוי שייכות כלשהו המיידע אותה, למשל או . בדומה לכך, הוא מבקש להבין את המילים שומם ומשומם כמציינות שייכות, כלומר, השיקוץ של המשומם. באשר לביטוי "שקוצים משומם" בדניאל ט, לוסט הולך בעקבות חוקרים קודמים וטוען שמקור הביטוי בהכפלה של האות "מ" בתחילת המילה "משמם". כלומר, הביטוי המקורי היה "שיקוצי משמם" ומשמעותו "שיקוציו של המשומם" כלומר, של אנטיוכוס.
לטענת לוסט, משמעות המילה "משומם" או "שומם" בהקשרה היא "מזעזע" או "משמיד". מילים אלו בתנ"ך, כשהן מתארות בני אדם ולא מקומות, מציינות זעזוע או אבל כבד בעקבות חורבן, אולם לוסט מציע לתת להן כאן משמעות פעילה יותר, בדומה למילה "שמות" ביחזקאל, לו, ג. קריאה כזו של המילה "שמם" מספקת הסבר גם לסוף פסוק כ"ז בדניאל ט':. הפועל "תִּתַּךְ" מתייחס להענשת אנטיוכוס על ידי ה', בדומה למקרים אחרים בתנ"ך בהם הפועל משמש בהקשר זה.
שימוש מודרני
בלשון העברית המודרנית משמש הביטוי כביטוי המדבר על חילול הקודש, או על דבר מה שפל ומתועב. ביצירות ש"י עגנון מופיע הביטוי בהקשרים הקשורים בשואה, או ככינוי להיטלר, כמופיע בהקדמה לספר עיר ומלואה:
רוקו שימיץ'
רוקו שימיץ' (בקרואטית: Roko Šimić; נולד ב-10 בספטמבר 2003 במילאנו שבאיטליה) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת פ.צ. ציריך.
חיים אישיים
שימיץ' נולד במילאנו שבאיטליה, כאשר אביו, כדורגלן העבר דאריו שימיץ', שיחק בקבוצה המקומית מילאן.
קריירת מועדונים
ב-17 ביולי 2021 חתם שימיץ' על חוזה לשלוש עונות ברד בול זלצבורג מהבונדסליגה האוסטרית. ב-20 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–3 על וולפסבורג במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות לעונת 2021/2022. ב-24 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בניצחון 1–4 על שטורם גראץ במסגרת המחזור ה-12 לעונת. במשך רוב עונה זו שיחק בליפרינג, קבוצת המילואים של המועדון. ב-19 באוקטובר 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–6 על אדמירה ואקר מדלינג במסגרת הגביע האוסטרי.
נפילת פרוסת לחם מרוחה בחמאה
נפילת פרוסת לחם מרוחה בחמאה היא תופעה שזכתה לתשומת לב, בשל נטיית הפרוסה ליפול כשצדה המרוח בחמאה כלפי מטה. מקובל לכלול זאת כמקרה פרטי של חוק מרפי, אך לתופעה זו יש הסבר מדעי. במהלך השנים נערכו מספר ניסויים מדעיים ופסבדו-מדעיים בנושא. לעיתים, החמאה מוחלפת בממרחים שונים כגון מרגרינה, ריבה, שוקולד ודבש, אך התוצאות לרוב לא משתנות.
המשוואות השולטות בתנועה
חוקי הפיזיקה השולטים בתופעה אינם חוקי אווירודינמיקה אלא משוואות קינמטיקה.
נניח כי הפרוסה מתחילה את דרכה ממצב התחלתי מאוזן, כשהחמאה מרוחה כלפי מעלה. כדי לחשב האם הפרוסה תיפול על הצד המרוח, יש צורך בשלושה נתונים:
את סך הזווית \theta שצברה הפרוסה כשהתגלגלה באוויר במהלך נפילתה נחשב באמצעות אינטגרציה על המהירות הזוויתית \omega לאורך זמן הנפילה:
בהנחת מהירות זוויתית קבועה, ניתן להמיר את האינטגרל במכפלה:
את הזמן T נחלץ מן הנוסחה לתנועה בתאוצה קבועה:
כדי שהפרוסה לא תיפול על הצד המרוח, הזווית \theta צריכה לקיים:
בתנאים טבעיים, המהירות הזוויתית בה מתחילות פרוסות ליפול קטנה יחסית לגובה מהן הן נופלות. ברוב המקרים, הזווית שהפרוסה מספיקה לעבור גדולה מ-90 מעלות, אך קטנה מ-270.