cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בצרה (ישראל)
היסטוריה
שמו של היישוב לקוח משם העיר בצרה שבעיראק, בה נלחמו המייסדים במדי הצבא הבריטי. בשנותיו הראשונות היה יישוב חקלאי שיתופי. עם הקמת המדינה בשנת 1948 הפך למושב עובדים במתכונת של אגודה שיתופית.
יוסי בבליקי
יוסי בבליקי (נולד בתל אביב ב־23 בדצמבר 1964) הוא זמר-יוצר ומוזיקאי ישראלי. תקליט הסולו הראשון שלו "אלבום המצעדים" נבחר על ידי ידיעות אחרונות לאחד מ-100 האלבומים העבריים הטובים ביותר בכל הזמנים. בבליקי כותב מוזיקה למחול ולקולנוע וגם משמש כעורך ושדרן ב"רדיו מהות החיים".
בצרה (ישראל)
היסטוריה
בשנת 1974 בוצעה הרחבה ביישוב על ידי בנים ממשיכים. בשנות ה-90 הורחב היישוב בשנית על ידי חברי האגודה השיתופית. במרכז המושב מצויים מספר מוסדות ציבור ובהם בית כנסת שאותו תכננו בני הזוג האדריכלים ארתור ובלהה שרגנהיים.
יוסי בבליקי
ביוגרפיה
בבליקי הקים בשנת 1986 יחד עם אלי שאולי ועם שלומי רוזנבלום את ההרכב הראשון של להקת פונץ' (שנקראו תחילה "השמאל הדתי והקיצוני"). עם "פונץ" המקורית (שבה היה חבר גם שלום גד) הוא הוציא שני אלבומים, "פונץ'" ב-1991 (עם "אדי", "עדינה", "אני מאוהב בבחורה מבת ים" ו"נדמה שישוב") ו"הצוללת" ב-1992 (עם "איש השנה" ו"הוא מסתכל בה כל הזמן"). במהלך שנות ה-90 גם שיתף פעולה עם תום והסיפור האמיתי ויצר בשבילם כמה שירים.
בצרה (ישראל)
היסטוריה
על פי האקדמיה ללשון העברית צורת השם העברית בצרה נקבעה כשמה של העיר המקראית בָּצְרָה, בירת ממלכת אֱדוֹם. הקמץ בבי"ת הוא קמץ קטן, כלומר ההגייה התקנית היא בתנועת o (בוֹצרה), ואולם ההגייה הרווחת היא "בַּצְרָה" – בתנועת a.
יוסי בבליקי
ביוגרפיה
בשנת 1993 החל לכתוב על מוזיקה (ב"העולם הזה", ב"שישי" וב"גלובס"). ב-1996 יצא אלבומו הראשון כסולן, "אלבום המצעדים", שהפיק אמיר צורף. עם השירים באלבום נמנים "שיר למדינות שבדרך", "סוויטת יום העצמאות", "המלך האחרון של עולם הבידור" והלהיט "יש לך מקום". האלבום, שבו בחר העיתון ידיעות אחרונות כאחד ממאה האלבומים העבריים הגדולים של כל הזמנים, יצא בהוצאה מחודשת ב–2010.
בשנת 2000 יצא אלבומה היחיד של להקת "החשמליות", שבו שימש בבליקי יועץ אומנותי (וגם שר בדואט עם סולן הלהקה עמי לוי את "השקר"). עם חבר להקת "החשמליות", בועז כהן, הוא החל לשתף פעולה בפרויקטים רבים. בין השנים 2001 ו-2012 כתבו בבליקי וכהן יחד מוזיקה לסרטים ולטלוויזיה ("שרמן בחורף", "חצאית דמעות", "לנצח עם מיקי ברקוביץ'", "8 דקות ביום", "המכשפה מרחוב מלצ'ט", "החשוד האחרון", "סופר מריה" ועוד).
בשנת 2002 יצא אלבומה השלישי של "פונץ'" "דנה ראתה עב"מ", שכלל שירים כ"בואי נתנשק", "מסע אל תוך גוף האדם" וחידוש ל"הוא מסתכל בה כל הזמן". בהקלטת האלבום השתתפו גם בועז כהן בקלידים ודנה בקר בשירה, שהפכו לחברי ההרכב בגלגול החדש של פונץ', עם המתופף שמעון בן-לולו ונגן הבס ספי אפרתי.
בשנת 2002 יצר מוזיקה למחול: "ואקום", שהועלה בפסטיבל "הרמת מסך" במרכז סוזן דלאל ו"קדברה" - בפסטיבל אינטימה דאנס בתיאטרון תמונע ב-2004. כמו כן כתב את המוזיקה ואת השירים והכין קליפים לפי מוזיקה של מלחינים מהעולם לסדרת הטלוויזיה של עוזי וייל "8 דקות ביום" (ערוץ 1, 2003). עם בועז כהן כתב בבליקי את המוזיקה לסרטי הקולנוע והטלוויזיה "שרמן בחורף" (סרט עלילתי, 2001); "חצאית דמעות" (דרמת טלוויזיה, ערוץ 2, 2002); "לנצח עם מיקי ברקוביץ'" (דרמת טלוויזיה, הוט, 2003); "המכשפה מרחוב מלצ'ט" (דרמת טלוויזיה, ערוץ 2, 2004); "החשוד האחרון" (סרט עלילתי, 2005); "סופר מריה" (ערוץ 1, 2006); "חיוך של דולפין" (ערוץ 1, 2008).
ב-2004 הקים בבליקי לייבל עצמאי ("טרקטור הפקות") והוציא אלבום סולו שני ("הגברת עם היהלומים", בהפקת עוזי פז) ואלבום ספוקן-וורד אוונגרדי שהקליט עם משורר הרוק קובי אור ועם בועז כהן.
בינואר 2010 היה בבליקי שותף להוצאת "חור בשמיים כחולים", "זכרונות שקורים עכשיו", אלבום הסולו של דנה בקר ואלבום נוסף של "דצמבר" עם בועז כהן.
ב-2011 יצא אלבום הסולו השלישי (והכפול) שלו, "האגרוף - שירי אהבה", שנחלק ל"שירי אהבה" (החלק הראשון) ול"מזכרות מתל אביב הכבושה" (החלק השני). באלבום סיפורים שיש בהם שילוב של תפילה חילונית ושל התלבטות דתית, שירים של אהבה ויחסים וכאב ואימה גדולה שמסתתרת מאחורי הכול. יוסי בבליקי כתב והלחין את כל השירים (למעט "גשם על דרך תל אביב יפו", שהולחן למילותיו של פנחס שדה). האלבום הוקלט בסיועם של חברי פונץ' והוקלט במשך תקופה ארוכה.
בינואר 2013 – בדיוק שש שנים לאחר "פינוקיו" – הוציאה פונץ' את אלבום האולפן החמישי (והאחרון) שלה, "רמז לעתיד".
בדצמבר 2019 ראה אור במרשתת אלבום סולו נוסף של בבליקי, "האם כבר הגעתי לפה".
בראיינט מרקסון
בראיינט מרקסון (באנגלית: Bryant Markson; נולד ב-20 ביולי 1983 במונרוביה, קליפורניה) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסמול פורוורד. גובהו 1.98 מטר.
ביוגרפיה
מרקסון שיחק באוניברסיטת יוטה במשך שלוש עונות, ורק בעונה האחרונה הפך לשחקן חמישייה קבוע. הוא סיים את העונה עם 13.4 נקודות ו-5.4 ריבאונדים למשחק, ונבחר לחמישיית השנה השלישית של מחוז מאונטיין וסט. בסיום לימודיו הוא לא נבחר בדראפט ה-NBA, והחל את הקריירה המקצוענית שלו באפולון פטרס מליגת העל היוונית. הוא השתתף בשבעה משחקים במדי הקבוצה, בהם קלע 15.1 נקודות בממוצע, אך שוחרר לאחר שקבוצתו הפסידה בחמישה משחקים ברציפות. לאחר שיחרורו עבר מרקסון ליוטה איגלס מליגת ה-CBA, בה השתתף ב-12 משחקים.
בינואר 2006 חתם מרקסון במכבי ראשון לציון, וסייע לה להישאר בליגת העל עם ממוצע של 13.4 נקודות ו-4.2 ריבאונדים ב-27 דקות משחק בממוצע. הוא שיחק בקבוצה גם בעונה שלאחר מכן, אך הישגיו היו פחות טובים והוא קלע בממוצע 8.3 נקודות ב-18 דקות משחק. את עונת 2008/2009 החל מרקסון במועדון הארגנטינאי ליברטאד, בו שותף ב-17 משחקים שבהם קלע בממוצע 10.4 נקודות למשחק. הוא חזר לראשון לציון במרץ 2009, וסיים את העונה הסדירה עם ממוצע של 7 נקודות ב-19 דקות משחק.
בעונת 2010/2011 חתם באליצור יבנה מהליגה הלאומית. בעונת 2010/2011 שיחק במדי הפועל עפולה גם היא מהליגה הלאומית.
בעונת 2011/2012 שיחק מרקסון בקבוצת שיגה לייקסטארס מליגת ה-BJ League היפנית. בעונת 2012/2013 שיחק בוולינגטון סיינטס מניו זילנד ונבחר לשחקן המחזור בשבוע ה-6, קבוצתו סיימה במקום הראשון את העונה הסדירה והעפילה לפלייאוף אך הודחה בחצי גמר הפיינל פור.
גדוד שומריה
רקע ומיקום
סלילת הכביש הייתה חלק ממיזם סלילת הכבישים של הנציב העליון הראשון הרברט סמואל לשיפור התעבורה בארץ ישראל המנדטורית. היה זה הכביש השני בחשיבותו, לאחר כביש טבריה-צמח וכביש טבריה-טבחה, שנסללו על ידי גדוד העבודה במסגרת המיזם. המיזם פתר באופן חלקי את מצוקת התעסוקה בקרב אנשי העלייה השלישית, שרק חלקם מצאו עם בואם לארץ עבודה בחקלאות, ורשם פרק חשוב בספר הזכרונות של העלייה השלישית.
גדוד שומריה (על שם ואדי שומריה הוא נחל יגור הסמוך למחנה הגדוד) התגבש סביב אנשי השומר הצעיר מהעיירות טורקה ובוצ'אץ' שבגליציה המזרחית בספטמבר 1920. מחנה העבודה הכללי לסלילת הכביש חיפה-ג'דה (לימים רמת ישי), התמקם בקילומטר העשירי מחיפה בכיוון עמק יזרעאל, על גבעת 'חרושת גויים' - הכפר ח'רתיה לשעבר והיום קריית טבעון.
מחנה גדוד שומריה בחר להתבדל מהמחנה הכללי ונטה את אוהליו בקילומטר החמישי מחיפה בפאתי בלד א-שיח', בסמיכות לתחנה של רכבת העמק. אחרי שהמחנה הוצף בחורף, אירוע שזכה להתכנות 'ליל ונציה', הוא הועתק לקילומטר השישי, היכן שהיום חדר האוכל של קיבוץ יגור. שטח המחצבה בה חצבו אנשי הגדוד משמש כיום כבית הקברות של הקיבוץ.
הקמה ותקנון
גרעין הגדוד התלכד סביב מרדכי שנהבי (הלפנביין). מוקדם יותר באותה השנה, בוועידת השומר הצעיר בלבוב, תמך שנהבי בעלייה ארצה של השכבה הבוגרת של חניכי הקינים שבגליציה. סמוך לשובו של שנהבי מלבוב הוא נשלח למחנה חיפה-ג'דה והחלו להאסף סביבו 'שומרים' שנדדו בארץ וכמהו לחברותה השומרית. ביולי 1920 החפו (עגנו בחוף) בנמל יפו אבא חושי (שנלר) בראש חברי 'השומר הצעיר' מטורקה והצטרפו לקבוצת שנהבי. עד מהרה העדיפו 'השומרים' סידור עבודה משלהם והבדלות ארגונית מן המחנה הכללי של העובדים. חודשיים וחצי מיום הגעתה של קבוצת עולי טורקה לארץ, ב 6 בספטמבר 1920 הגיעה לחוף יפו קבוצת השומרים מבוצ'אץ' בראשותו של זאב און/איסרזון, לימים חבר משק תל יוסף ומנהל חברת העובדים, וגדוד שומריה החל לפעול בצורה עצמאית מהמחנה שבקילומטר השישי. את הנהלת הגדוד הרכיבו, אבא חושי איש טורקה, שנהבי, יהושע הניג וזאב און (איסרזון) אנשי בוצ'אץ', יוסף רוט ומשה וייס מבולוחוב, עמנואל בלאט מלבוב ויוסף ציפר. שנהבי, שנלר ובלאט ניסחו תקנון לחברי הגדוד. לאומיות וסוציאליזם נקבעו כערכי היסוד. המצטרפים התחייבו לעבור בדיקה רפואית ולהסכים לתקנון. חברים נתקבלו לאחר תקופת ניסיון. רישול ועצלנות היוו עילה להרחקה מן הגדוד. לצד ההנהלה פעלה מועצה עליונה שהורכבה מראשי קבוצות העבודה. התקיים בית דין שבראשו עמד עמנואל בלאט, ובין תחומי שיפוטו: הענקת רישיונות יציאה אל מחוץ למחנה. לכל חבר ניתנה הזכות לחופשה בת שבועיים אחת לשנה.
המשך הפעילות
את תום סלילתו של הקילומטר הראשון לכביש חגג 'גדוד שומריה' בליל נאומים, שירה, ריקודים ושתיית יין. לפנות בוקר התכנסו במעגל והאזינו לשיחתו של א"ד גורדון.
בדצמבר 1920 הפגין הגדוד את עצמאותו (בתחילת דרכם בארץ היו חברי 'השומר הצעיר' תחת חסות מפלגת הפועל הצעיר) ושלח שני צירים מטעם 'השומר הצעיר', שייצגו למעלה ממחצית חברי הגדוד, לוועידה הכללית הראשונה של פועלי ארץ ישראל. בסיומה של הוועידה הוחלט על הקמתה של הסתדרות כללית של העובדים העבריים בארץ ישראל, היא ההסתדרות. בפברואר 1921 הגיעה מצבת החברים בגדוד 'שומריה' לכדי 120 חברים וחברות. הסתגלותם לעבודה הייתה טובה יחסית, הם עמדו במיכסות, וזאת חרף התנאים הקשים ששררו במחנה בתקופת החורף. אבא חושי, ששמו יצא לפניו כמנהל המשק, לא התקשה למצוא עבורם תעסוקה נוספת בפריקת פחמים בנמל חיפה.
הגדוד המשיך להתנהל כמערכת יעילה, אסתטית ומאוזנת תקציבית. סביבתו האסתטית בידלה אותו לטובה לעומת מחנות סוללים אחרים. האווירה הייתה טובה ואופטימית, ונקלטו חברים חדשים מקרב אנשי 'השומר הצעיר'. וכך תיאר זאת מאיר יערי, מנהיג 'השומר הצעיר', במכתב ששלח מהארץ באביב 1921 להנהגת התנועה בגולה: "העבודה מתנהלת שם כראוי, אך שוררים שם קיפאון רוחני ובינוניות".
סיום הפעילות
בסוף 1921 הסתיימה סלילת כביש חיפה-ג'דה. חברי גדוד שומריה עברו לאזור נהלל, שם סללו את כביש הגישה לכפר, ניקזו ויבשו את האדמות. ב-1922 נענתה דרישתם להכלל בין הגופים העולים להתיישבות בעמק יזרעאל והם הקימו את קיבוץ בית אלפא.
קובע חוקר תנועת 'השומר הצעיר', פרופ' מתתיהו מינץ:
יוסוף בראסי
יוסוף בראסי (בטורקית: Yusuf Barası; נולד ב-31 במרץ 2003) הוא כדורגלן טורקי-הולנדי המשחק בעמדת החלוץ באלקמאר.
קריירה
בראסי נולד באלקמאר להורים ממוצא טורקי. התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של קולפינג בויס ובגיל 11 הצטרף לאלקמאר. בשנת הצטרף לצעירי אלקמאר. ב-2 בדצמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1-2 נגד פורטונה סיטארד.
בראסי שיחק בנבחרות הנוער של הולנד, אולם כאשר סיים את גיל הנוער החליט לייצג את טורקיה.
הכנס למורשתו של הרמב"ם
הכנס למורשתו של הרמב"ם הוא כנס שנתי העוסק ברמב"ם, פוסק, פרשן ורופא, מדמויות המופת של העם היהודי.
הכנס מתקיים במלון ”חוף גיא" בטבריה. הוא כולל הרצאות, דיונים, מופע מוזיקלי וסיורים במרכז מורשת הרמב“ם ובאתרים היסטוריים בעיר ובמקומות נוספים.
הכנס מתקיים במשך שלושה ימים במהלך סוף השבוע. מרצים בו רבנים, אנשי משפט, רפואה והלכה ועוד.
הכנס מופעל על ידי מרכז מורשת הרמב"ם בשיתוף האגף לתרבות תורנית במשרד החינוך ועיריית טבריה.
בשנת 2017 התקיים הכנס השמיני שבו השתתפו יותר מאלף אנשים.
דניאל בהריר
דניאל בהריר (נולד ב-20 בינואר 1956) הוא אמן ופסל ישראלי. עבודותיו, העוסקות בתנועה אנושית, מופיעות במכון וינגייט, בבית החולים אסף הרופא, בבית החולים שיבא ובבניינים ציבוריים אחרים בישראל ובעולם, כגון בניו יורק ובטוקיו. כמו כן עוסק בתחומי הפיסול השונים כגון מיצבים, קולאז'ים וכדומה.
ביוגרפיה
בין השנים 1981–1982 עבד בבית היציקה בעטרות בירושלים, ולאחר מכן בבית היציקה AP בנתניה. בבתי היציקה עבד עבור אמנים אחרים ביצירת תשלילים ובתרכובת פטינה לעבודותיהם. עבודותיו האישיות בתקופה זו עסקו לראשונה בתנועה האנושית, ובהריר יצא פסלים של נשים בתנועות אקרובטיות אשר יוצרות מתח פיזי. בין השנים 1983–1985 שירת בצה"ל ככוון M61 וולקן, בעיקר בלבנון. לאחר סיום שירותו הצבאי פתח בית יציקה עם הפסל ברוך סקציאר בראשון לציון. בין השנים 1985–1987 עבד על הפסל קווים מקבילים המתאר סימטריה שבורה, ומתבסס על נוסחאות מתמטיות.
בשנים 1986–1987 שימש כמרצה לפיסול בבית הספר לאמנות אסכולה-מימד. בשנת 1988 העתיק את הסטודיו שלו לנמל יפו, שם עבד כ-13 שנה. בשנים אלו פיתח את סגנונו הייחודי, ויצר את הפסל "ראש" לבית החולים אסף הרופא, בעקבות דיוקנו של דוקטור וים מאלגו. בשנת 1993 יצר את הפסל "Fantasy of Legends" מחול בלבד, אשר הוצג כחודשיים בחוף ירושלים בתל אביב.
בשנת 1997 השתתף בתערוכה "יד שנייה" במוזיאון תל אביב לאמנות בתל אביב, את פסלו "סימטריה שבורה". באותה שנה השתתף בתערוכה בלונדון בגלריה Cooltan בשם "Pay Roll", והציג את פסלו "אחד מארבע". הפסל הציג ארבע דמויות, אשר לכאורה זהות זו לזו, מלבד שינויים בתספורת ובהעמדת הפסל. בשנת 2001 הציב 21 פסלים קטנים במכון וינגייט, שלושה מתוכם עובדו לפסלי ענק, בגדלים שלושה וחצי מטר גובה בממוצע. כיום פסליו מוצבים כיום בטוקיו, לונדון, ניו יורק, פריז, יפן ועוד. סדנתו ממוקמת כיום בגבול יפו ותל אביב.
חבצלות ים
חבצלות ים (שם מדעי: Crinoidea) היא מחלקת בעלי חיים ימיים המרכיבים מהמערכת קווצי עור. היא כוללת 5 סדרות ששרדו, כולם מתת-המחלקה Articulata. עוד מספר סדרות ותת-מחלקות נכחדו.
חבצלת הים היא הקדומה מבין מחלקות קווצי העור הקיימים כיום, וחיים בה כ-620 מינים ועוד מינים מאובנים רבים, אשר התקיימו החל מהאורדוביק. היא מתאפיינת בפה פתוח כלפי מעלה, בניגוד לשאר קווצי העור, וזרועות דביקות האוספות מזון. ריסים על הזרועות מסיעות את המזון שסונן מהמים לתוך הפה. את חבצלות הים מחלקים לשתי קבוצות: Sea Lilies שצמודות למצע באמצעות גבעול, ו- Feathers Stars שחופשיות לנוע (ולעיתים גם לשחות) באמצעות רגליים הנקראות Cirri. חבצלות-הים נפוצות ביותר על שפת השונית בשעות הליל, ובקרקעית הים.
גבריאל בר
גבריאל בֶּר (13 בינואר 1919 – 22 בספטמבר 1982) היה היסטוריון ומזרחן ישראלי, יהודי יליד גרמניה, פרופסור להיסטוריה וחוקר אסלאם ישראלי.
ביוגרפיה
בר נולד בברלין בירת גרמניה. דודו מצד אמו היה חוקר תולדות האמנות גרשם קורט פרייער. עלה לארץ ישראל ב-1933, ולמד בבית הספר הריאלי בחיפה. את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטה האמריקנית בביירות ובאוניברסיטה העברית בירושלים, בה קיבל תואר מוסמך ב-1952 ותואר דוקטור ב-1957. עבודת הדוקטורט שלו, בהדרכתו של ד"ר אלפרד בונה, עסקה בנושא "הרכוש הקרקעי במצרים המודרנית, 1800–1950" ובה ניתח את תהליך ההפרטה של קרקעות המדינה והשפעתן על המעמדות במדינה והכלכלה במצרים. מחקריו שילבו ידע במזרחנות לצד תובנות סוציולוגיות וכלכליות, ובשנים מאוחרות יותר הוא עסק בחקר הווקף והשפעתו על פיתוח כלכלי.
בר לקח חלק בכתיבת האנציקלופדיה לנושאי אסלאם. עבודותיו זכו להתעניינות רבה בעיתונות בלבנון ובמצרים, וספריו תורגמו לשפה הערבית ונלמדו באוניברסיטאות דוברות השפה הערבית. הוא עמד בראש החברה המזרחית הישראלית, וייסד את הכנס הבינלאומי שלה. באוניברסיטה העברית שימש ראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה. כמו כן הוא ערך את ביטאון האגודה "המזרח החדש", ובשנת 1965 התפרסם ביוזמתו לראשונה הביטאון Asian and African Studies.
לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, יזם בר את הקמת המרכז האקדמי הישראלי בקהיר.
נפטר בירושלים ב-1982.
סרגיי פוליאקוב
סרגיי גאורגייביץ' פוליאקוב (ברוסית: Серге́й Гео́ргиевич Поляко́в, או בצרפתית: Serge Poliakoff; סרז' פוליאקוף; 8 בינואר 1900 – 12 באוקטובר 1969) היה צייר צרפתי ממוצא רוסי, גרפיקאי, שנהג להתעסק בחומרים קרמים באמנויותיו.
נחשב לאחד הבולטים ביותר באסכולת פריז, עבודותיו מוצגות במוזיאונים רבים ברחבי העולם.
ביוגרפיה
פוליאקוב נולד במוסקבה למגדל סוסים קירגיזי. למד ציור במוסקבה, בשנת 1918 הוא עזב את רוסיה ובשנת 1920, הגיע לקונסטנטינופול, ב-1923 עבר דרך סופיה, בלגרד, וינה וברלין עד שהחליט להשתקע בפריז. ניגן בגיטרה בקברט פריז.
ב-1929 הוא התקבל לאקדמיה "גראנד שומייר" ובשנים 1935–1937 הוא למד בלונדון בבית הספר סלייד לאמנות.
נפגש עם וסילי קנדינסקי, סוני ורובר דלונה, אוטו פרוינדליך ובהשפעתם התעסק בציור לא-פיגורטיבי. תערוכת יחיד ראשונה שלו נערכה בשנת 1945. בשנת 1947 הוענק לו פרס קנדינסקי. בשנים 1954 ו-1955, על פי הצעת המשורר ומבקר האמנות צ'ארלס אסתיאן, עבר סרגיי פוליאקוב לתקופות הקיץ ביחד עם מספר אמנים לרבות ז'אן דגוטס לפורטסל שבברטאן. ב-1962 הוקצה חדר תצוגה לעבודותיו בביאנלה ונציה. באותה שנה קיבל אזרחות צרפתית. תמונותיו מעטרות את תצוגת הקבע במוזיאון האמנות של אוניברסיטת סנט לואיס.
הוא נפטר ב-1969 בפריז.
שלום בן יאשיהו
שלום בן יאשיהו מוזכר פעמיים בתנ"ך כבנו של יאשיהו מלך יהודה והדעות חלוקות לגבי זיהויו. חז"ל זיהו אותו עם צדקיהו, אבן עזרא ורבים מהפרשנים המודרניים עם יהואחז, רד"ק עם יהויכין ומלבי"ם טען שהוא היה בן אחר שלא מלך.
אזכורים בתנ"ך
שלום בן יאשיהו מופיע בשם זה פעמיים בתנ"ך. בספר ירמיהו בנבואה על מלכי יהודה::
בתחילת ספר דברי הימים א':
זיהוי
הגמרא מביאה את דברי רבי יוחנן שיוחנן המוזכר בפסוק זה הוא יהואחז וששלום הוא צדקיהו. רש"י והמצודות מפרשים על פי דברי הגמרא ששלום הוא צדקיהו. את הקושי של הביטוי "אשר יצא" מסביר רש"י: "ואף על פי שלא יצא עדיין מתנבא עליו כאילו יצא". את הכפילות של אזכור שלום וצדקיהו יחד באותו פסוק מסבירה הגמרא בכך שהיה הבן השלישי של יאשיהו והרביעי למלוך, כי יהויכין מלך לפניו.
רד"ק טוען ששלום הוא יהויכין שגלה לבבל. לטענתו, גם נכד של יאשיהו יכול להקרא "בן יאשיהו".
אבן עזרא בפירושו לדניאל, פרק א, טוען ששלום הוא יהואחז. אליה שמואל הרטום כותב שזוהי "ההשערה הקרובה ביותר". באנציקלופדיה מקראית כותבת גאולה כהן בסתם: "בן יאשיהו מלך יהודה שנתמלך בשם יהואחז". חיזוק לזיהוי זה נמצא במבנה של פרק כ"ב בירמיהו המונה את המלכים שלום, יהויקים, ויהויכין בסדר זה.
המלבי"ם טוען ששלום היה בן רביעי שלא מלך. הוא כותב: "לדעתי, שלום בן יאשיה הרביעי שלא נודע מה נעשה בו, בעת שהוליך את יהויקים בבלה ומת בשער לדעת חז"ל. הגלה את שלום לבבל כדי שלא יחלוק על מלכות צדקיה. ועל זה אמר של יבכו על יהויקים שמת רק על שלום ההולך עתה לגלות כי לא ישוב עוד." את הביטוי "המולך" הוא מפרש: "שהיה ראוי למלוך". דעה זאת התקבלה על דעת ד"ר מנחם בולה שהרחיב עליה בדעת מקרא. לטענתו, הפסוק בדברי הימים אינו מסתדר עם אף אחד מהזיהויים, שכן צדקיהו ויהויקים מוזכרים בפסוק, ויהואחז לא היה הבן הרביעי.
שובו של הדרקון
תקציר העלילה
בעת פתיחת הסיפור, שוהה רנד אל'תור, הדרקון שנולד שוב, בהרי הערפל עם חבורה מתומכיו: מוריין האאס סדאי, לאן העוצר שלה, פרין אייברה ידידו משכבר הימים, לויאל האוגייר, מין פארשו החוזה מבארלון, וכמה עשרות חיילים שאינרים מצולקי קרבות שנשבעו אמונים לרנד, אל'תור מתוסכל מכך שבמישור אלמות מתחתיו נלחמים בשמו אלפי אנשים, אך הוא אינו יכול לעזור להם ולקבצם תחת דגלו. כתוצאה מכך הוא מחליט לברוח מהמחנה אל טיר, במטרה לגלות האם הוא אכן הדרקון שנולד שוב הנחזה בנבואות. אחת מנבואות הדרקון המפורסמות ביותר היא שהמצודה העצומה והבלתי ניתנת לכיבוש, האבן של טיר, לא תיפול בטרם תאחז ידו של הדרקון בקלנדור, החרב הקסומה, המצויה בליבה של המצודה.
מוריין מחליטה להשיג את רנד בכל מחיר, ואיתה יוצאים לאן, פרין ולויאל, ואילו מין נשלחת למגדל הלבן להודיע לאמירלין על בריחתו של רנד. מוריין מגלה שעל אף הקצב המהיר הם אינם מצליחים להשיג את רנד, ולפיכך היא מחליטה לעלות על ספינה במורד נהר הארינל עד לאיליאן, ומשם לעלות על ספינה לטיר. על הספינה בארינל מצטרפת אליהם פייל באשר, המאוהבת בפרין. הם ממשיכים לאיליאן, אך שם מגלים שהמלך ומועצת התשעה השולטים באיליאן אסרו על כל קשר ימי עם טיר. מוריין מזהה איכשהו את פרצופו האמיתי של "לורד ברנד" (סמאל) והם בורחים, לא לפני שהם חווים מפגש לא נעים במיוחד עם אנשים אפורים וכלבי צל, אך מצליחים לצאת בשלום וממשיכים לטיר.
אגווין, נינאב ואליין מגיעות למגדל הלבן לאחר מסע ארוך מפאלם, ביחד עם וורין סדאי ומאט קוטון הגוסס. שם הן מגלות שכשלוש עשרה מחברות האג'ה השחורה ברחו מן המגדל ונטלו איתם טר'אנגריל שונים. על השלוש מוטלים עונשים כבדים בשל "בריחתן" לכאורה, אולם אגווין ואליין מועלים לדרגת מקובלות, וסיואן סנצ'ה, האמירלין, מטילה עליהן בחשאי ללכוד את חברות האג'ה. הן מגלות כי 13 חברות האג'ה השחורה ברחו לטיר, ובאישור האמירלין הן דולקות אחריהן, אך בטיר מוצבת להן מלכודת והן נתפסות בידי ליאנדרין וחברותיה, ידידות האופל.
מאט נרפא על ידי האאס סדאי במגדל הלבן מן הקשר אל הפגיון הנתעב משאדאר לוגות. הוא יוצא מטאר וולון במהירות האפשרית לעזרתן של אגווין, נינאב ואליין, ובתמורה לוקח מכתב מאליין אל אימה, המלכה מורגז, בקאמלין. בטאר וולון הוא פוגש את תום מרילין, והשניים עושים דרכם בספינה לאורך נהר הארינין לארינגיל ומשם לקאמלין. בקאמלין, מגלה מאט שמורגז היא בובה על חוט הנשלטת בידי הלורד גבריאל, המתכנן לרצוח את אליין. ברגע שנודע להם על כך יוצאים מאט ותום במהירות האפשרית לטיר, להציל את אליין וחברותיה.
לינדה אוונס
לינדה אוונס (באנגלית: Linda Evans; נולדה ב-18 בנובמבר 1942) היא שחקנית טלוויזיה אמריקאית, זוכת פרס גלובוס הזהב. ידועה בעיקר בזכות גילום דמותה של קריסטל קרינגטון בסדרת הטלוויזיה "שושלת".
השנים הראשונות
אוונס נולדה בשם לינדה אוונסטד (Linda Evenstad) בהרטפורד, קונטיקט, השנייה מבין שלושה ילדים לזוג הורים שהיו רקדנים מקצועיים. אוונסטד היה שמה של החווה הקטנה בעיירה בנורווגיה, ממנה היגרו הוריו של סבא של אוונס לארצות הברית בשנת 1884. כשאוונס הייתה בת 6 חודשים, הוריה עברו מהרטפורד לצפון הוליווד שבלוס אנג'לס. כשהחלה את קריירת המשחק שלה שינתה את שם משפחתה לאוונס.
קריירה
אוונס החלה את הקריירה כשחקנית בהופעות אורח במספר סדרות טלוויזיה בשנים 1960–1962. ב-1964 שיחקה בסרט "משפחת קאלוויי לצידו של ברנדון דה ווילד. ב-1965 קיבלה לראשונה תפקיד קבוע, בסדרת המערבון של רשת ABC "העמק הגדול". אוונס גילמה את דמותה של אודרה ברקלי במשך ארבע עונות הסדרה, עד לסיומה ב-1969. במהלך שנות השבעים של המאה ה-20 המשיכה להופיע בטלוויזיה, בעיקר בתפקידי אורח. היא הופיעה במספר סדרות בלשיות, כגון "תיקי רוקפורד", "מאניקס", "מקלאוד" ו"מקמילן ואשתו". ב-1976 קיבלה תפקיד קבוע בסדרת הריגול "האנטר", לצדו של ג'יימס פרנצ'יסקוס, שירדה מהמרקע לאחר 13 פרקים בלבד.
ב-1980 לוהקה אוונס לגלם את קריסטל קרינגטון, אשתו של איל הנפט בלייק קרינגטון (בגילומו של ג'ון פורסיית'), באופרת הסבון לפריים טיים של אהרון ספלינג, "שושלת". הסדרה יועדה להיות התשובה של רשת ABC לסדרה המצליחה של רשת CBS "דאלאס". "שושלת" עלתה לשידור בינואר 1981. בתחילה היא דשדשה בטבלאות המדרוג, אך לאחר שהשחקנית הבריטית ג'ואן קולינס הצטרפה לסדרה והחלה לגלם בה את דמותה של אלקסיס קרינגטון התככנית והמרשעת, נתוני המדרוג החלו להשתפר והגיעו לשיא בעונת 1984–1985, אז דורגה הסדרה במקום הראשון בנתוני הצפייה בארצות הברית, כשהיא גוברת על "דאלאס". מיליוני צופים ברחבי העולם עקבו אחר היריבות והקרבות הבלתי פוסקים בין קריסטל לאלקסיס, ואוונס וקולינס הפכו לשתיים מכוכבות הטלוויזיה המפורסמות ביותר של העשור. אוונס עזבה את הסדרה ב-1989, באמצע עונתה התשיעית והאחרונה, ולאחר שהשתתפה ב-209 פרקים. על גילום דמותה של קריסטל קרינגטון זכתה אוונס בפרס גלובוס הזהב ב-1982, והייתה מועמדת לפרס 4 פעמים נוספות (בשנים 1986–1983). כמו כן הייתה מועמדת לפרס אמי ב-1983, וזכתה חמש פעמים ברציפות בפרס בחירת הקהל (People's Choice Awards), בשנים 1982–1986. בשנים 1981–1983, במקביל להופעתה בסדרה "שושלת", השתתפה אוונס גם בשישה פרקים בסדרה "ספינת האהבה".
לאחר "שושלת", אוונס לא הרבתה לשחק, והופיעה רק במספר מועט של מיני סדרות וסרטי טלוויזיה. היא הקדישה את זמנה לנושאי כושר ופתחה רשת קטנה של מכוני כושר. ב-1991 חזרה לגלם את דמותה של קריסטל קרינגטון במיני סדרה בת שני חלקים "שושלת: האיחוד". לאחר מכן הופיעה בשלושה סרטי טלוויזיה, ופרשה סופית ממשחק ב-1997. ב-2009 השתתפה בתוכנית המציאות הבריטית "מטבחי הגיהנום", וזכתה בה.
ב-2021 הופיעה בסרט הקולנוע שירת הברבור.
לאוונס יש כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד, הממוקם בשדרת הוליווד מס' 6,834.
חייה האישיים
אוונס הייתה נשואה פעמיים. בעלה הראשון היה השחקן והמפיק ג'ון דרק, לו הייתה נשואה משנת 1968 עד שנת 1974. דרק עזב אותה לטובת בו דרק, שהייתה צעירה ממנו ב-30 שנים. נישואיה השניים של אוונס היו לאיש הנדל"ן סטן הרמן, לו הייתה נשואה משנת 1976 עד שנת 1981. ב-1989 החלה לנהל מערכת יחסים עם הפסנתרן והמלחין הידוע יאני, שנמשכה עד שנת 1998. אין לה ילדים.
צבא קוואנטונג
צבא קוואנטונג או צבא גוואנדונג (ביפנית: Kantōgun 関東軍; בסינית: Guāndōngjūn 关东军) היה קבוצת ארמיות של הצבא הקיסרי היפני במחצית הראשונה של המאה ה-20. תפקיד הפיקוד על הצבא הפך לתפקיד היוקרתי ביותר בכל הצבא היפני. רבים מסגל הצבא, כמו הידקי טוג'ו, התקדמו בסולם הדרגות בצבא וכמו כן בממשלת האימפריה היפנית, והיו אחראים במידה רבה על הקמת מדינת הבובות מנצ'וקוו.
הקמה
לאחר מלחמת רוסיה–יפן קיבלה יפן את אזור קוואנטונג, שהקיף את חצי האי ליאודונג (שבו פורט ארתור והעיר דאליין) ואת מסילת הרכבת הרוסית בדרום מנצ'וריה עם גישה למשאביה האסטרטגיים. משמעות השם "קוואנטונג" הוא "מזרחית לשאנהאיגוואן," מעבר הרים השוכן מערבית למנצ'וריה. חיל המצב של קוואנטונג נוסד ב-1906 לשם הגנה על האזור, ובמקור הכיל דיוויזיית רגלים, גדוד ארטילריה ושישה גדודים נוספים שתפקידם היה להגן על מסילת הרכבת הדרום מנצ'ורית. כך הגיע סדר הכוחות היפנים במנצ'וריה לכ-10,000 חיילים. מפקדת הצבא שכנה בפורט ארתור. לאחר ארגון-מחדש ב-1919 שונה שמו של חיל המצב לצבא קוואנטונג.
בשנות ה-20 וה-30 היה הצבא הקיסרי היפני נגוע בפוליטיקה רבה, וצבא קוואנטונג היה מעוזה של הסיעה הרדיקלית קודו-הא. רבים ממנהיגי התנועה קראו בפומבי לשינוי פוליטי ביפן, אותו יש להשיג באמצעות הפיכה אלימה שתמוטט את הממשלה האזרחית שאת מקומה תתפוס הנהגה סוציאלית-טוטליטרית. הסיעה גם תמכה בהפיכת יפן למעצמה בקנה מידה עולמי דבר שאמור היה להיעשות על ידי כיבושים ביבשת אסיה. אנשים מתוך צבא קוואנטונג, או אנשי סגל-לשעבר, לקחו חלק במספר ניסיונות הפיכה כנגד הממשלה האזרחית, כשהשיא היה מרד הנפל של 26 בפברואר 1936.
פעולות עצמאיות
אף על פי שצבא קוואנטונג היה כפוף למפקדה הכללית הקיסרית ולמטה הכללי של הצבא נטלו מפקדיו תחום נרחב של פעילות אוטונומית. קצינים זוטרים מקרב הצבא תכננו וביצעו את ההתנקשות במצביא צולין צ'אנג ב-1928. לאחר מכן, בהשראת עקרון הגקוקוג'ו ("הנמוך שולט בגבוה"), תכננה הנהגת הצבא את תקרית מוקדן שהובילה לפלישה היפנית למנצ'וריה ב-1931, בניגוד גמור להוראות מפורשות מההנהגה הפוליטית והצבאית בטוקיו. בעומדה בפני עובדה מוגמרת, תמכה המפקדה הקיסרית בפעולות צבא קוואנטונג, ושלחה תגבורת על מנת להרגיע את האזור. הצלחת התוכנית הביאה לכך שצבא קוואנטונג לא נענש על אי-ציות אלא קיבל חיזוק מצד ההנהגה.
לאורך השנים מהפלישה למנצ'וריה גדל צבא קוואנטונג. ב-1941 הגיע מספר החיילים בו ל-700,000 ומפקדתו עברה לעיר צ'אנגצ'ון. צבא קוואנטונג היה אחראי גם על הקמת, אימון וציוד הצבא הקיסרי של מנצ'וקוו.
מלחמת העולם השנייה
לאחר המערכה להשבת השקט למנצ'וקוו, נלחם צבא קוואנטונג במספר תקריות גבול עם סין, כחלק מהמאמץ היפני להקים אזור חיץ בצפון סין. הצבא לחם אף בשלב הראשון של מלחמת סין–יפן השנייה ובמספר קרבות במונגוליה הפנימית שנועדו להרחיב את אזור ההשפעה היפני בצפון סין. לאחר שתקרית גשר מרקו פולו הציתה את המלחמה, השתתפו כוחות צבא קוואנטונג בקרב בייפינג-טיינג'ין. בשנים הבאות נשלחו לעיתים יחידות מהצבא לסייע ללחימה בשאר סין.
מוניטין צבא קוואנטונג ספג מכה קשה בקרב אגם חסן נגד הצבא האדום של ברית המועצות ב-1938, ובקרב חלקין גול ב-1939, בהם ספג אבדות רבות. לאחר קרב חלקין גול ("תקרית נומנהאן" בהיסטוריוגרפיה היפנית) נערך טיהור פוליטי בצבא קוואנטונג, שנועד להסיר גורמים לא-צייתנים ותומכים בדוקטרינת הוקושין-רון, שקראה להתפשטות יפנית בסיביר במקום בדרום-מזרח אסיה.
אך כשהחל המצב להידרדר עבור הצבא היפני בכל החזיתות, לא ניתן היה לשמור את צבא קוואנטונג כעתודה אסטרטגית. יחידות רבות נשלחו דרומה להילחם בכוחות בעלות הברית באוקיינוס השקט ובפיליפינים, ויחידות אחרות נשלחו לדרום סין במסגרת מבצע איצ'י-גו.
עם פתיחת מבצע סערת אוגוסט, במהלכו פלש הצבא האדום למנצ'וקוו, למונגוליה הפנימית, לקוריאה, לאי סחלין ולאיים הקוריליים ב-9 באוגוסט 1945, מנה צבא קוואנטונג כ-600,000 חיילים יפניים, וכלל דיוויזיית שריון אחת, 25 דיוויזיות רגלים, שש חטיבות עצמאיות ו-25 גדודי הגנה. מרבית החיילים היו מגויסים חדשים, שחסרו ניסיון וציוד, והיו מאומנים בעיקר בלחימת אנטי-גרילה והגנה על הגבול, והתנגדותם נמחצה עד מהרה על ידי המתקפה המסיבית של כוחות שריון וחיל רגלים ממוכן עדיפים של הצבא הסובייטי.
כניעת צבא קוואנטונג
מפקדו האחרון של צבא קוואנטונג, גנרל אוטוזו יאמאדה, הורה על כניעה ב-16 באוגוסט 1945, יום לאחר הודעתו של הקיסר הירוהיטו על כניעת יפן. חלק מהיחידות של צבאו סירבו להיכנע והמשיכו בלחימה מספר ימים נוספים, אך בסופו של דבר התנגדותם הוכרעה. עד 20 באוגוסט השלים הצבא האדום את כיבוש מנצ'וריה וצבא קוואנטונג חדל מלהתקיים ככוח לוחם. עשרות אלפי חיילים יפניים נהרגו במהלך המתקפה הסובייטית ולמעלה מחצי מיליון נלקחו בשבי ונשלחו למחנות עבודה בסיביר, המזרח הרחוק הרוסי ומונגוליה. רובם הוחזרו ליפן במהלך חמש השנים הבאות.
פשעי מלחמה ומשפטים
לאחר כניעת יפן גילו הסובייטים מתקנים סודיים ששימשו את היפנים לניסויים ולהפקת נשק כימי ונשק ביולוגי להשמדה המונית, באזור מפקדת יחידה 731. באזורים אלה היה צבא קוואנטונג אחראי על מספר פשעי מלחמה, בהם ניסויים בבני אדם, תוך שימוש בשבויים סינים, אמריקאים ורוסים.
לאחר שנעצר מפקד יחידה 731, שירו אישיאי, ביחד עם 20,000 חברי היחידה, ניתנה להם חסינות מפני תביעה בעוון פשעי מלחמה בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק בעבור המידע על לוחמה ביולוגית שאספו. ב-6 במאי 1947 כתב דאגלס מקארתור לוושינגטון שניתן להשיג מידע נוסף, אף הצהרות מפי אישיאי עצמו, על ידי הבהרה שהמידע יסווג כמידע מודיעיני ולא ישמש כראיה במשפטי פשעי המלחמה.
למרות זאת, שנים עשר חברי יחידה 731 ורבים מהנהגת צבא קוואנטונג עמדו למשפט בבית הדין לפשעי מלחמה בחברובסק ואחרים עמדו למשפט בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק ב-1948.
נחל שיאון
נַחַל שִׂיאוֹן (ואדי עסל) הוא נחל שזורם בערוץ עמוק בין הר חרמון להר דב (כתף שיאון, שלוחתו הדרומית-מערבית של החרמון), ואגן הניקוז העילי שלו מקיף כשלושים קמ"ר. מתחת לפני הקרקע מתנקזים אליו ככל הנראה מים משטח גדול הרבה יותר. הנחל יוצא למישור מרגלות החרמון, לא הרחק מהיישוב הקדום בניאס, ומשם הוא זורם לאורך של כ-4.5 ק"מ במקביל לנחל חרמון, עד שהוא מתאחד איתו.
בניגוד לערוצו העמוק והבולט בנוף במרוצו ההררי, בצאתו למישור זורם הנחל באפיק רחב ושטוח. גם ההידרולוגיה שלו דלה בימינו; בשנה רגילה זורם אפיקו שבמישור במשך חודש אחד בשנה, ואף זאת לרוב בספיקה דלה.
הזרימה מתרחשת לרוב בחודש מאי, עם הפשרת השלגים הנמרצת, ואחרי שהקרקעית בחלקו העליון כבר ספוגה מים. ישנן שנים שבהן הוא אינו זורם כלל בחלקו התחתון. בחורף הנחל לרוב אינו זורם, אך לעיתים אחרי גשם חזק וממושך הוא זורם לזמן קצר. במרבית המקרים חלחול מי הנחל עולה על אספקתן. הדבר בולט במיוחד בחודש אפריל, כאשר עינות שיאון שופעים כמות רבה מאוד של מים, וחלקו התיכון של הנחל (מהמעיינות ומטה) זורם בעוז, אך עד הגיעם לקטע המישורי ביציאת האפיק מבין ההרים – נבלעת זרימתן וקטעו התחתון של הנחל נותר יבש. חלקו העליון של הנחל, מעל לעינות שיאון, כמעט שאינו זורם כלל, אפילו בזמן הפשרת שלגים הנמרצת.
חלקו העליון של הנחל משמש כמסלול גלישת סקי השייך לאתר החרמון. בסוף מסלול הגלישה מותקן רכבל כיסאות.
עינות שיאון
עֵינוֹת שִׂיאוֹן הן סדרה של מעיינות באמצע הקטע ההררי של נחל שיאון, ברום של 1,000 מטר לערך. המעיינות בוקעים בקרקעית הנחל ובצלעו השמאלית עד לגובה של כשלושים מטרים מעל לאפיק, ושופעים כמות עצומה של מים (שלא נמדדה מעולם במדויק) במשך עונה קצרה, בדרך כלל בסוף אפריל ובראשית מאי. מבדיקה שערך איש השירות המטאורולוגי באמצעות סַמָּן פלואורסצנטי שהוחדר למי הפשרת שלגים במעלה החרמון, נמצא שהמים מגיעים מדולינת שיאון אל המעיין תוך שעות ספורות. לעינות שיאון תנודה מהירה בכמות המעיינות; בשיא הזרימה מופיעים עשרות מעיינות לאורך מאות מטרים מעל למעיין הראשי, אך כעבור ימים לא-רבים מתייבשים כל המעיינות העליונים, ונותרים מים רק במעיין הראשי ובסדרת המעיינות שמתחתיו.
לנחל שיאון לא נכנסים כמעט יובלים ממערב, ממורדות כתף שיאון, פרט לנחל קטן, נחל זבדים. ממזרח מתמזגים עמו נחל חבושית, נחל ערער ונחל סנאים – אף הם נחלים קטנים.
דלות אפיקו של נחל שיאון בחלקו המישורי מתבלטת במיוחד על רקע העדוּת הברורה לאפיק-אדירים שהיה לו בעבר (האפיק הנוכחי חתור בתוך שרידיו של זה הקדום); על פני שטח שרוחבו מגיע למאות מטרים, פזורים חלוקים מעוגלים ענקיים של סלעי גיר שמקורם בחרמון, וההשערה הרווחת היא שהוסעו במורד הנחל הקדום. רק שיטפונות עזים ביותר יכלו להניע סלעים כאלה, לעצבם כחלוקים ולפזרם על פני שטח כה נרחב.
היסטוריה
ב-21 ביוני 1967, בעקבות חטיפת אזרח ישראלי בערוץ הנחל, החל מבצע מירון.
ב-1971 נחנכה "דרך גדעון" על בסיס נחל שיאון, ואורכה 26 ק"מ. הדרך נקראת על שמו של אלוף-משנה גדעון בנדל ומוליכה למוצבי הר דב והיא ציר חליפי למוצבי החרמון.
בשנת 1979 הוקמה על הר דב היאחזות נח"ל שיאון. ההיאחזות ננטשה ב-1986 ומבניה פורקו, מאחר שהוחלט שאין היתכנות כלכלית להקמת יישוב אזרחי במקום. בשנת 1984 ניסה גרעין של שבעה חברי קיבוץ גונן, בראשות דויד רוטנברג, להקים בהר דב קיבוץ אך הניסיון לא צלח.
ניק הורנבי
ניק הורנבי (אנגלית: Nick Hornby; נולד ב-17 באפריל 1957) הוא סופר, תסריטאי קולנוע ופזמונאי אנגלי. הורנבי מוכר בזכות מספר רומנים כגון "נאמנות גבוהה", "קדחת המגרש", "על הילד", "ארוכה הדרך למטה" ו"ג'ולייט, הגרסה העירומה". עבודתו של הורנבי עוסקת במקרים רבים במוזיקה ובספורט.
חייו
הורנבי נולד במיידנהד (Maidenhead) ולמד בה בבית הספר היסודי. לאחר מכן למד במכללה הישועית בקיימברידג'. ספרו הראשון התפרסם ב-1992 ונקרא "קדחת המגרש". ספר זה הוא אוטוביוגרפיה המתארת את אהדתו הפנאטית של הורנבי למועדון הכדורגל ארסנל. הורנבי זכה בפרס ויליאם היל לספרי ספורט על כתיבה ספר זה. ב-1997 הספר עובד לסרט בממלכה המאוחדת, ובשנת 2007 עובד לקולנוע בארצות הברית. לאחר שהצליח עם "קדחת המגרש" החל הורנבי לפרסם מאמרים בסאנדיי טיימס, טיים אאוט וThe Times Literary Supplement, בנוסף לביקורות מוזיקה שכתב עבור הניו יורקר. ב-1995 הוא פרסם את נאמנות גבוהה, שהיה ספרו השני והרומן הראשון שכתב. רומן זה עסק באספן תקליטים נוירוטי ובמערכות היחסים הכושלות שלו, ועובד בשנת 2000 לסרט בכיכובו של ג'ון קיוזאק ולמחזמר בברודוויי בשנת 2006.
רומנו השלישי של הורנבי התפרסם ב-1998 ונקרא "About a Boy". הרומן עוסק בשני "נערים" - מרקוס שהוא מתבגר במשפחה חד-הורית, ובוויל פרימן הנמצא באמצע שנות ה-30 לחייו ומנסה להתגבר על הבעיות באישיות שלו באמצעות מערכת היחסים בינו לבין מרכוס. בשנת 2002 הספר עובד לסרט "רווק פלוס ילד" בכיכובם של יו גרנט וניקולס הולט, ולסדרת טלוויזיה באותו שם של רשת NBC בת שתי עונות. ב-1999 קיבל הורנבי את הפרס על שם א.מ. פורסטר מטעם ה-American Academy of Arts and Letters.
שליש (צבא)
שָׁלִישׁ (בלועזית: אדיוטנט) הוא תפקיד צבאי, שפירושו אחד משניים:
ניק הורנבי
חייו
הרומן "How to Be Good" התפרסם בשנת 2001, וכעבור שנה זכה בפרס W.H Smith לספר בדיוני. הורנבי תרם חלק מרווחיו על הספר הבא ("Speaking with the Angel") לארגון צדקה המסייע לילדים עם אוטיזם, תסמונת שממנה סובל גם בנו של הורנבי. הורנבי היה העורך של הספר שהכיל 12 סיפורים קצרים שנכתבו על ידי חבריו, וסיפור אחד שהוא עצמו כתב. הורנבי כתב מספר מאמרים על שירי מוזיקה פופולרית בשנת 2003, וקיבץ אותם באוסף אחד הידוע בשם "31 Songs" בממלכה המאוחדת ו-Songbook בארצות הברית. בשנת 2003 זכה הורנבי ב"פרס לונדון 2003", שהוענק לו מטעם מספר סופרים.
שליש (צבא)
מקור המילה
מקור המילה בתנ"ך, שם היא משמשת במשמעות של קצין או מפקד, כבפסוקים, . יוסף בן מתתיהו הבין את המילה כמתארת את "שר הגדוד השלישי", וכך הסביר בספרו קדמוניות היהודים את הפסוק (מלכים ב' ט', כ"ה).
ניק הורנבי
חייו
הורנבי כתב מספר מאמרים על היבטים שונים של התרבות הפופולרית. בספטמבר 2008 הוא כתב טור ביקורת ספרים עבור המגזין "The Believer". המאמרים הללו קובצו בשלושה ספרים שיצאו לאור בין 2004 ל-2008.
שליש (צבא)
שליש יחידה
בצה"ל השימוש במילה שליש היא על פי רוב במשמעות של קצין כח אדם יחידתי, אך שייך גם בהקשר של קצינים שונים של חיל השלישות (היום חיל משאבי אנוש). בכל יחידה בצה"ל יש גורם האחראי על ענייני כח אדם ביחידה. ברוב היחידות ממלא את התפקיד קצין שעבר הכשרה של חיל השלישות.
יחסי אוקראינה–לטביה
היסטוריה
שתי המדינות היו חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי, ובמהלך חלוקת פולין הועברו לשליטת האימפריה הרוסית, והיו תחת שלטונה עד לשנת 1918. במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשו שתי המדינות על ידי גרמניה הנאצית, ולאחר המלחמה הם היו חלק מברית המועצות. בשנת 1991 בעקבות אירועי סתיו העמים הכריזו שתי המדינות על עצמאותם, וב-12 בפברואר 1992 שתי המדינות כוננו את היחסים הדיפלומטיים ביניהם.
שליש (צבא)
שליש יחידה
כמו בשאר הצבא, גם תחום זה מנוהל בצורה היררכית, כך שעל כל קצין שלישות ממונה קצין שלישות האחראי על מסגרת רחבה יותר. כך בחטיבות הלוחמות לכל גדוד יש שליש גדודי, העובד בקשר ובכפיפות עם השליש החטיבתי, ובדומה השליש החטיבתי בקשר דומה עם שליש האוגדה.
ניק הורנבי
חייו
הרומן "ארוכה הדרך למטה" שיצא לאור בשנת 2005 היה מועמד ל-Whitbread Novel Award. הרומן עובד לסרט קולנוע בשם זה שיצא בשנת 2014.
שליש (צבא)
שליש יחידה
השליש אחראי על המחלקות ביחידה העוסקות בכח אדם: מחלקת כח אדם, מחלקת תנאי שירות, מחלקת דת-רבנות-כשרות, מחלקת חינוך ומחלקת משמעת.
הוגט דרייפוס
הוגט דרייפוס (בצרפתית: Huguette Dreyfus; 30 בנובמבר 1928 – 16 במאי 2016) הייתה צ'מבליסטית צרפתייה.
ניק הורנבי
חייו
ב-16 באוקטובר 2007 יצא לאור ספרו "Slam" ("התרסקות" מודן הוצאה לאור), והיה הרומן הראשון שלו המיועד למתבגרים. הרומן זכה בפרס ספר השנה למתבגרים 2008 מטעם Young Adult Library Services. עלילת הרומן עוסקת בנער בן 15 בשם סם, שחייו משתנים כאשר הוא מגלה כי חברתו נמצאת בהריון.
הוגט דרייפוס
קורות חייה
הוגט דרייפוס, ילידת מילוז, אלזס, החלה ללמוד נגינה בפסנתר בגיל ארבע. בשנת 1946 התחילה לעבוד עם המורה ידוע השם לפסנתר לאזאר לוי. בשנת 1950, כשנודע לה שהמוזיקולוג נורברט דיפורק יעביר קורס מיוחד על המוזיקה של יוהאן סבסטיאן באך (לציון שנת המאתיים למות באך) בקונסרבטואר של פריז, נרשמה לקורס ונשארה ללמוד בקונסרבטואר למשך ארבע שנים. נוסף לשיעורי פסנתר, למדה גם צ'מבלו באקדמיה צ'יאניה דה סיאנה אצל רוג'רו ג'רלין, מי שהיה תלמידה של מחדשת מסורת הצ'מבלו, ונדה לנדובסקה. כעבור שנים, ב-1956, זכתה דרייפוס בתחרות הצ'מבלו הבינלאומית בז'נבה, שווייץ, ניצחון שהציב אותה בחזית עולם המוזיקה העתיקה של הרנסאנס והבארוק וכדמות בולטת בהשבת הצ'מבלו לצרפת.
כלי הנגינה החביב עליה היה צ'מבלו מעשה ידיו של היינריך המש, בונה צ'מבלו גרמני. הכלים המשובחים ביותר שלו נבנו בפריז במאה ה-18 ולעיתים קרובות משווים אותם עם אלה שבנה בלאנשה, גם הוא בונה צ'מבלו ידוע-שם.
דרייפוס לימדה בסקולה קאנטורום, בסורבון בפריז ובקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה ומחול בליון. כמו כן הייתה בצוות המורים באקדמיה הבינלאומית לעוגב ולמוזיקה עתיקה ובאקדמיה וילקרוז למוזיקה. באשר למעמדה כמורה, רמתם הגבוהה ומספרם הרב משמעותית של הצ'מבליסטים המזדהים עם תלמודה, כגון כריסטוף רוסה, אוליביה בומון, יאניק דה גאיאר, נואל שפיט וז'ורי ויניקור, מדברים בעד עצמם. דרייפוס ישבה דרך קבע בחבר השופטים בתחרות הצ'מבלו הבינלאומית בפריז.
שליש (צבא)
שליש יחידה
תחומי שלישות המטופלים רבות על ידי שליש יחידה: טיפול באנשי קבע, טיפול בשיבוצים ומעברים, טיפול בענייני כספים ביחידה, עיסוק בחריגים מסוגים שונים: נפקדים, חסרי שיבוץ, בעיות אי התאמה לשירות וכדומה.
כאשר השליש היחידתי נמצא בחופשה או בתפקיד מחוץ ליחידה, ממלאים את מקומו קצינים או נגדים מהמחלקות השונות שתחת פיקודו. על פי רוב יש ביחידה איש קבע המשמש כנגד משאבי אנוש ונקרא גם פק"ר- פקיד רישומת. הפק"ר עוסק בתחומים הקרובים לתחומי העיסוק של השליש ועל כן משמש כממלא מקומו ברוב המקרים. מכיוון שנגדים ממעטים להיות בבסיסים בסופי שבוע (אינם סוגרים שבת בעגה צה"לית) הנציגים לענייני שלישות בזמנים אלו הם קציני וחיילי מחלקות השלישות. כך למשל, קצינת ת"ש, או מש"קית שלישות, תהיה אחראית לענייני שלישות במהלך סופי שבוע בהם נעדר השליש מהיחידה.
משטר טכנולוגיית מידע
משטר טכנולוגיית מידע (באנגלית: IT Governance או לעיתים ICT Governance) הוא תת-תחום של משטר ארגוני הממוקד בניהול הביצועים וניהול הסיכונים של מערכות טכנולוגיית מידע. העניין הגובר במשטר טכנולוגיית המידע מיוחס בחלקו לאסדרה העסקית הגוברת על חברות ציבוריות (יוזמות סרבנס-אוקסלי בארצות הברית ובזל II באירופה), וכן להכרה שפרויקטים בתחום טכנולוגיית המידע עלולים לצאת משליטה בקלות, ולהשפיע עמוקות על ביצועי הארגון.
יחסי אוקראינה–לטביה
יחסים דיפלומטיים
אוקראינה מחזיקה בלטביה שגרירות בריגה בלבד, ואילו, לטביה מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב ו-3 קונסוליות בצ'רניהיב, לבוב ואודסה.
פיקוס
פִיקוּס (שם מדעי: Ficus) הוא סוג של צמחים בעלי פרחים, המונה למעלה מ-800 מינים של עצים, שיחים, מטפסים ואפיפיטים. מרבית הפיקוסים צומחים באזורים בעלי אקלים טרופי או אקלים חמים-ממוזג.
מאפיינים
הפיקוס לרוב בעל עלים רחבים ובשרניים, שפתם תמימה, לעיתים מחולקים לאונות. העצים בסוג מתאפיינים בשורשים גלויים, היכולים לבקוע מענפי העצים ומגזעו ולהשתלשל מטה, עד כדי יצירת מראה דמוי שיח.
הפרחים מקובצים בתפרחת מרוכזת תחת מעטה חצי סגור, ובמינים מסוימים (כמו השקמה והתאנה) יראו כפרי. אופן תפרחת זה חוזר במספר סוגים אחרים במשפחת התותיים, ביניהם ה-Dorstenia שפרחיה גם גדלים בתפרחות מרוכזות על מצע מעוגל, אך היא פתוחה למחצה והפרחים הזעירים בולטים לעין. התפרחת קרויה בשם "פגה", ופי הפגה נקרא "אוסטיאול". לאחר ההפריה של פרחי הפיקוס, הפרי צומח בתוך מעטה התפרחת ומפתח זרעים, והמעטה נסגר. הודות לפרחיו הנסתרים, הפיקוס מואבק בלעדית על ידי צרעת הפיקוס, המשתמשת במחסה הפרי כדי להטיל את ביציה. באזורים בהם הצרעות הוכחדו או שאינן מאביקות, מתרבה הצמח על ידי ייחורים.
לפיקוס שרף עץ צמיג, שנע בגווניו בין לבן לצהוב.
תפוצה
הפיקוסים נפוצים בכל אזור המזרח התיכון, אירופה, אסיה הטרופית, אפריקה הטרופית, אמריקה הצפונית והדרומית. פיקוס טינקטוריה נפוץ באוסטרליה. מהווים מין חיוני ביערות גשם, ותורמים לאקולוגיה המקומית כמקור לפרי ליונקים וציפורים, ומקור למזון לזחלי פרפראים.
בשימוש האדם
במצרים העתיקה שימש שרף עצי הפיקוס לשימור מומיות, ובמאות האחרונות משמש שרף פיקוס הגומי (Ficus elastica) כמקור לגומי טבעי.
מספר מיני פיקוס הפכו לצמחי נוי נפוצים, בשימוש בגנים ובבתים פרטיים. מין נפוץ בגינון נוי הוא פיקוס כינורי, המצמיח עלים רחבים בעלי צורת כינור.
בישראל
בארץ ישראל המינים המקומיים של הפיקוס הם פיקוס השקמה, פיקוס התאנה ופיקוס בת-שקמה. פיקוס השדרות (Ficus microcarpa), שמוצאו בדרום-מזרח אסיה, ניטע כעץ מטיל צל ברחבי תל אביב (למשל בשדרות רוטשילד), שכונת הדר בחיפה ובערים גדולות נוספות. פיקוס בבלי ניתן לראות בגבעת ברנר, מכון ויצמן למדע. ובמקומות נוספים. הצרעות המאביקות את פיקוס השדרות לא יובאו ארצה עם נטיעת העצים ומספר עשורים צמחו אלה ללא פירות בשלים. בשנות השבעים יובאה צרעת פיקוס השדרות ארצה, ומאז פיקוס השדרות הנטוע בארץ מניב פרי, המושך עטלפי פירות וחיות אחרות. בעקבות יבוא הצרעות המאביקות אותם, מספר מינים של פיקוס שניטעו בישראל כעצי נוי הפכו עם הזמן למינים פולשים, בייחוד בבתי גידול לחים, למשל שמורת עין גדי. אחד ממינים אלו הוא הפיקוס הזוחל.
פייטרו דלה ואלה
פייטרו דֶלָה וַאלֶה (Pietro della Valle; 1586, רומא – 1652, רומא) היה נוסע, סופר ומלחין איטלקי. במסעותיו במזרח בשנים 1614– 1626 ביקר במצרים, בארץ ישראל, בסוריה, בפרס ובהודו.
קורות חייו ומעשיו
פייטרו דלה ואלה נולד ברומא למשפחת אצולה וזכה להשכלה מעולה. דלה ואלה התגורר בנאפולי בשנים 1609–1614, וב-1611 השתתף במערכה של ספרד בחופי תוניסיה נגד שודדי ים ברברים שפעלו בחסות האימפריה העות'מאנית. בפתח ספר המסעות שלו, Viaggi, הודיע שיצא ב-1614 למזרח בשל נדרו לעלות לרגל לארץ הקודש ועל מכֿתביו חתם בכינוי II Pellegrino, הצליין. את המסע בארצות המזרח, שנמשך כ-12 שנים, עשה עם פמליית משרתים ובעידוד חברו, הרופא והאספן מריו סקיפּאנו (Schipano), שדחק בו לרכוש כתבי קודש, ספרי רפואה וחיבורים פילוסופיים. מכֿתביו של דלה ואלה לסקיפאנו היו הבסיס לספרי מסעותיו.
דלה ואלה הפליג מוונציה ב-8 ביוני 1614 בדרכו לקונסטנטינופול, שבה שהה יותר משנה ורכש ידיעות בטורקית, בערבית ובעברית. ב-25 בספטמבר 1615 הפליג לאלכסנדריה, ממנה נסע לקהיר ואחרי מסע לסיני פנה לארץ ישראל. לירושלים הגיע ב-6 במרץ 1616, השתתף בה באירועי הפסחא וכן ביקר במקומות הקדושים. שהותו בארץ הניבה תיאורים ייחודיים של השומרונים. בדמשק הצליח לרכוש שני ספרי תורה שומרונים, שהיו כתבי-היד השומרוניים הראשונים שהגיעו לאירופה. מדמשק המשיך לחלב, ואחרי שהוצגה לפניו תמונתה של האשורית היפה סיתי מעאני, נסע לבגדאד לבקש את ידה ונשא אותה לאישה. בגדאד הייתה נתונה באותו הזמן בלב המאבק בין העות'מאנים לספווים, ודלה ואלה נאלץ לצאת את העיר בתחילת חודש ינואר והמשיך ממנה להמדאן ולאספהאן, ב-1618 הצטרף לעבאס שאה הראשון במערכה בצפון פרס.
את הדרך בחזרה לארצו ביקש לעשות דרך הודו. בסתיו 1621 יצא מאספהאן ובדרכו אל החוף ביקר בפרספוליס ובשיראז. דלה ואלה היה מהראשונים שאיתר את מקומהּ של בבל העתיקה וסיפק תיאורים של שרידיה. כמו כן הביא לאירופה, מנינווה ומאוּר, לבֵנים נושאי חרותות בכתב יתדות. מצב בריאותו והמצור הימי האנגלי על הפורטוגזים במצר הורמוז עיכבו את ההפלגה ורק בתחילת 1623 עלה על ספינה של חברת הודו המזרחית הבריטית שהפליגה מנמל בנדר עבאס לסוראט בחוף הודו. דלה ואלה שהה בהודו כשנתיים, ובדרכו דרומה הגיע עד קליקוט. את רוב הזמן עשה בגואה וממנה הפליג בסוף 1624 בדרכו חזרה. הוא נחת במסקט שלחוף מפרץ עומאן, ולבצרה הגיע בחודש מרץ 1625. במאי החל את המסע לחלב, ובאלכסנדרטה עלה על אונייה צרפתית שהביאה אותו לקפריסין, ומשם לנאפולי. ב-28 במרץ 1626 שב לעירו רומא שבה התקבל בכיבודים רבים, לא רק בחוגים ספרותיים, אלא גם בחצר האפיפיור אורבנוס השמיני.
רעייתו סיתי מעני מתה במהלך המסע, ואת גופתה החנוטה, שאותה גרר עימו בארון קבורה עשוי עופרת, טמן באחוזת הקבר המשפחתית ברומא. הוא נשא לאישה את מרים, מאריוצ'ה, היתומה הגאורגית, בת טיפוחיה של סיתי מעאני, והיא ילדה לו ארבעה-עשר ילדים. דלה ואלה מת ברומא ב-21 באפריל 1652 ונטמן לצד בני משפחתו בכנסיית סנטה מריה אין ארצ'לי שעל גבעת הקפיטול ברומא.
כתביו
את חוויות המסע ואת תצפיותיו גולל בסדרת מכֿתבים, כ-54 במספר, ששלח לידידו ופטרונו מריו סקיפּאנו, בין היתר בתקווה שייערכו על ידיו. מכתבים אלה, שחלקם פורסם עוד בחייו, היו הבסיס לספרי המסעות שלו. הכרך הראשון של מכתביו ראה אור ב-1650, וב-1658 וב-1663, אחרי מותו, נדפסו ביוזמת בניו ארבעה כרכים נוספים. הספרים תורגמו עד מהרה לצרפתית, להולנדית ולגרמנית. כתביו נחשבו בזמנו, ואף בדורות הבאים, למקור מידע מהמעלה הראשונה על העולם המוסלמי, על פרס ועל הודו. לאנגלית תורגמו ב-1664 רק חלק מכתביו, וב-1892 הם נערכו ונדפסו מחדש על ידי אגודת האקלוט.
המהדורה השלמה, בשפת המקור, של כתבי מסעותיו ל"טורקיה, פרס והודו" ראתה אור ב-1843.
במוזיקה
דלה ואלה נודע גם כמלחין. הוא חיבר אורטוריות קצרות רבות בנושאים מקראיים, שהידועה בהן היא "אסתר". בין היתר הלחין מוזיקה לשירים של לואיש דה קמואש. דלה ואלה אף פיתח כלי נגינה וכתב מסות על מוזיקה. ב-1606 כתב את הלברית ליצירתו של מורו לנגינה, המוזיקאי פאולו קוואליאטי, "מרכבת נאמנות האהבה". לומדים על יצירותיו, בהן כאלה שאבדו, ממכתביו למוזיקולוג ג'ובאני בטיסטה דוני.
מרקו טוצ'י
מרקו טוצ'י (במונטנגרית: Marko Tući; נולד ב-4 בדצמבר 1998 בפודגוריצה שבמונטנגרו) הוא כדורגלן מונטנגרי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת דצ'יץ' מליגת העל של מונטנגרו.
קריירת מועדונים
טוצ'י שיחק בקבוצות בודוצ'נוסט פודגוריצה,יזרו ופ.ק. פודגוריצה.
בשנת 2019 החל לשחק בדצ'יץ' מליגת העל של מונטנגרו, תחילה בהשאלה ובהמשך באופן קבוע.
אדמונד רוברה
אדמונד רוברה (אנגלית: Edmund Rubbra, 23 במאי 1901 - 14 בפברואר 1986) היה מלחין בריטי. הוא חיבר יצירות ווקאליות ואינסטרומנטליות לסולנים, הרכבים קאמריים, מקהלות ותזמורות מלאות. הוא זכה לכבוד רב מצד מוזיקאים אחרים והיה בשיא הפופולריות הציבורית שלו באמצע המאה ה-20. המפורסמות ביותר בין יצירותיו הן אחת-עשרה הסימפוניות. אף כי בתקופת יצירתו היה זה אופנתי לכתוב מוזיקה בשיטת שנים-עשר הטונים, רוברה מיאן להניח לאופנה זו או לכל אופנה אחרת להטותו מן הסגנון שפיתח לעצמו. החלטיות זו הביאה בסופו של דבר לכך, שיצירותיו המאוחרות היו מקובלות פחות על הקהל הרחב, אם כי מעולם לא איבד מן הכבוד, שרחשו לו מוזיקאים מקצועיים. לפי כך, יצירותיו נודעות כיום פחות מכפי שאפשר היה לצפות. המוזיקה שלו מלאה דרמה, ונושאת אופי אלתורי.
לימודים וקריירה
אדמונד רוברה נולד בנורת'המפטון. הוריו עודדו את בחירתו במוזיקה, אך הם לא היו מוזיקאים מקצועיים, אם כי אמו ניחנה בקול טוב ושרה במקהלת הכנסייה ואביו ניגן מעט בפסנתר, משמיעה. טבעו האמנותי והרגיש בא לביטוי כבר בגיל צעיר. הוא זכר, כי פעם, כשהיה כבן שלוש או ארבע, הבחין כשהתעורר בבוקר, שהאור בחדרו שונה מן הרגיל; מקומות שהיו מוצלים תמיד היה מוארים, ולהפך. אביו הסביר לו, שבלילה ירד שלג ועל כן אור השמש המוחזר ממנו נכנס אל החדר מלמטה במקום מלמעלה והופך על פיהם את דפוסי האור והצל. שנים אחר כך הבין רוברה, כי תחושה זו של "היפוך סדרים", כפי שקרא לה, גרמה לו להשתמש לעיתים קרובות בקטעי מנגינות קצרים שאפשר להפוך אותם על פיהם בלי לאבד מאיכותם. את שני הקטעים האלה היה מציב יחדיו, אבל במרחק מה זה מזה, כך שהקטע השני ייצור בהיפוכו הד לקטע הראשון.
חוויית ילדות אחרת שרוברה מציין כהשפעה מאוחרת על המוזיקה שלו התרחשה כשהיה בן תשע או עשר, כאשר שמע בשעת טיול בטבע צלצול פעמונים רחוק "שהמוזיקה שלהם הייתה כמו תלויה בחלל האוויר", כדבריו. קסם הצלילים השכיח ממנו את כל הסובב אותו מלבד "הצלילים הנושרים מטה, מנותקים מכל דבר אחר סביבם". הוא מייחס את השימוש שלו ב"סולמות יורדים, הפועלים תמיד כנקודות מוקד במרקמים (שלו)" לחוויה זו.
רוברה עזב את הלימודים בגיל 14 והחל לעבוד, אך לא ויתר על המוזיקה והמשיך ללמוד הרמוניה, קונטרפונקט, פסנתר ועוגב בשעות הפנאי שלו. ניסיונותיו הראשונים של רוברה בחיבור מוזיקה קאמרית הניבו סונאטה לכינור ופסנתר, שניגן עם חבר, ויצירה שכתב לרביעיית מיתרים מקומית. הוא נהג להיפגש עם המלחין הצעיר והנלהב, ויליאם אלווין, גם הוא מנורתהמטון, לשוחח על עיסוקם המשותף.
הרצאה ששמע מפי מיסיונר סיני-נוצרי הניעה אותו לכתוב את "רשמים סיניים", סדרת קטעים לפסנתר, שהקדיש למטיף. הייתה זו ראשיתה של התעניינות ארוכת-ימים במזרח הרחוק.
בגיל 17 הוזמן רוברה ללמוד אצל סיריל סקוט, בעקבות קונצרט שארגן מיצירותיו בספריית נורתמטון. אחרי כשנה זכה במלגת לימודים בקולג' ברדינג, בין מוריו שם היה גוסטב הולסט, שלימד גם בקולג' המלכותי למוזיקה ויעץ לרוברה להגיש בקשה למלגה פתוחה למוסד זה. הבקשה נענתה ומקומו של רוברה בקולג' המלכותי הובטח. בין מוריו בקולג' היה גם ראלף ווהן ויליאמס, שהחליף את הולסט כשזה נעדר לתקופת-מה. אחד השירים שחיבר עוד בתקופת לימודיו בקולג', "רוזה מונדי", זכה לשבחים רבים מהולסט. לפני הסמסטר האחרון שלו שם הוזמן במפתיע להצטרף כפסנתרן למסע של 6 שבועות ביורקשייר, עם תיאטרון נודד מטעם הליגה לאמנויות, כמחליף לפסנתרן הקבוע שלהם, שחלה. הוא קיבל הצעה זו אם כי ידע, שיחמיץ בשל כך את סמסטר הסיום של לימודיו. הסיור הזה סיפק לו ניסיון שאין ערוך לו בנגינה בתיאטרון ובחיבור מוזיקה בשבילו, ניסיון שתרם לו רבות בעבודתו הדרמטית בהמשך חייו. באמצע שנות ה-20' השתכר רוברה למחייתו במתן שיעורי מוזיקה פרטיים ובליווי רקדנים מבלט רוס של סרגיי דיאגילב, לצד הלחנה ונגינה ללהקת תיאטרון נודדת. בשנות ה-30' עשה לו שם כמבקר מוזיקה ועיתונאי חריף ורגיש במאמריו, שהתפרסמו בכתבי עת מוזיקליים. בראשית שנות ה-30' עב את לונדון לצמיתות והשתקע במעון כפרי נידח בגבעות צ'ילטרן, שם הלחין את רוב יצירותיו.
חיים אישיים
ב-1932 נשא רוברה לאישה את אנטואנט צ'אפלין, כנרת צרפתייה. הם סיירו יחדיו באיטליה והופיעו ברסיטלים בפריז ובשידורי רדיו. נולד להם בן, בנדיקט, ונישואיהם נמשכו עד למותה של אנטואנט. אחר כך נישא רוברה בשנית, לקולט ירדלי, והוליד עמה עוד שני בנים, אדריאן וג'וליאן.
תקופת המלחמה ואחריה
במלחמת העולם השנייה, ב-1941, נקרא רוברה לשירות צבאי. אחרי 18 חודש שובץ לתפקיד משרדי, שבמסגרתו ניהל תזמורת קטנה בעזרת נגן קונטרבס מתזמורת רשות השידור הבריטית. משרד המלחמה הבריטי ביקש ממנו להקים שלישיית פסנתר לנגינת מוזיקה רצינית לפני החיילים. רוברה נענה בשמחה והשלישייה, "קבוצת המוזיקה הקלאסית של הצבא" יצאה לדרך. רוברה היה הפסנתרן ואליו הצטרפו ויליאם פלית' בצ'לו וג'ושוע גלזייר בכינור, שהוחלף בהמשך בגרינברג. הם סיירו בכל רחבי אנגליה וסקוטלנד ואחר יצאו לגרמניה. פסנתר הכנף שלהם, שרגליו הוסרו לצורך העברתו, שימש להם למושב בארגז המשאית.