cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פילוסופיה של המתמטיקה
פורמליזם
פורמליסטים מודרניים, כגון רודולף קרנפ, אלפרד טרסקי והסקל קורי, חושבים כי המתמטיקה היא חקירה של מערכות אקסיומטיות פורמליות. לוגיקנים מתמטיים חוקרים מערכות פורמליות אך הם פעמים רבות פלאטוניסטים.
פורמליסטים הם בדרך כלל סובלניים למדי, ומזמינים גישות חדשות ללוגיקה, למערכות מספרים לא סטנדרטיות, גרסאות חדשות של תורת הקבוצות, וכו'. ככל שאנו משחקים יותר משחקים כן ייטב. אך בכל שלוש הדוגמאות האלה, המוטיווציה היא תמיד בשל התעניינות מתמטית או פילוסופית. ה"משחקים" אף פעם אינם נבחרים באופן שרירותי.
הבעיה העיקרית עם הפורמליזם היא שהרעיונות המתמטיים האמיתיים שמעסיקים מתמטיקאים אינם דומים כלל למשחקי המניפולציה הקטנים שתוארו למעלה. אם כי אפשר להגדיר הוכחות על ידי המושגים של המשחקים האלה, ההוכחות כמעט אף פעם אינן נעשות למעשה באופן הזה. הפורמליזם גם לא מסביר איזה מערכת אקסיומות יש לחקור.
לוגיציזם
הלוגיציזם טוען כי הלוגיקה היא הבסיס של המתמטיקה, וכי כל האמירות המתמטיות הן אמיתות לוגיות מוכרחות. לדוגמה, הטענה "אם סוקרטס הוא אדם, וכל אדם הוא בן תמותה, אז סוקרטס הוא בן תמותה", היא אמת לוגית מוכרחת. ללוגיציסט, כל האמירות המתמטיות הן מאותו סוג; הן תשובות אנליטיות, או טאוטולוגיות.
גוטלוב פרגה היה מייסד הלוגיציזם. בספרו החשוב, "החוקים הבסיסיים של האריתמטיקה", הוא בנה את האריתמטיקה ממערכת לוגית, שכללה את מה שהוא כינה 'החוק הבסיסי החמישי' (שני מושגים F ו-G הם שווי משמעות, אם ורק אם כל אובייקט a המתאים ל-F מתאים גם ל-G), עיקרון שהוא חשב שהוא חלק מקובל של הלוגיקה.
אך בבנייה של פרגה הייתה טעות פטאלית. ברטראנד ראסל גילה כי החוק הבסיסי החמישי אינו עקבי (זהו הפרדוקס של ראסל). פרגה נטש את תוכניתו הלוגית זמן קצר לאחר מכן, אך ראסל ווייטהד המשיכו אותה. הם ייחסו את הפרדוקס ל"מעגליות מרושעת" ובנו תאוריה מסובכת של מדרג על מנת לפתור את בעיית המעגליות. במערכת זו הם הצליחו, בסופו של דבר, לבנות הרבה מהמתמטיקה המודרנית אך באופן שונה ומסובך יותר (לדוגמה, המספרים היו שונים בכל רמה של המדרג, והיו אינסוף רמות במדרג). הם גם היו צריכים להתפשר בכמה נקודות על מנת לבנות כל כך הרבה מהמתמטיקה, כגון ב"אקסיומת הצמצום". אפילו ראסל אמר כי האקסיומה הזו לא באמת שייכת ללוגיקה.
לוגיקנים מודרניים שבו לתוכנית הקרובה יותר לזו של פרגה. הם נטשו את החוק הבסיסי החמישי לטובת עקרונות הפשטה כגון העיקרון של יום (שמספר הדברים שמתאימים ל-F שווה למספר הדברים שמתאימים ל-G, אם ורק אם קיימת התאמה חד-חד ערכית בין הקבוצות המתארות את F ו-G). פרגה היה זקוק לחוק הבסיסי החמישי כדי לתת הגדרה ברורה של המספרים, אך אפשר להפיק את כל המאפיינים של המספרים מהעיקרון של יום. זה לא הספיק לפרגה כי (בפרפרזה על דבריו) אין זה מוציא מכלל אפשרות כי יוליוס קיסר=2.
קונסטרוקטיביזם ואינטואיציוניזם
אינטואיציוניזם היא עמדה שבאה בעקבות טענתו של קאנט, בדבר האפשרות להגיע אל ההכרה הממשית של טבע העולם באמצעות התבונה בלבד, ולפיה כל הידע המתמטי נובע מהחשיבה האנושית. כל עצם מתמטי הוא תוצר של השכל, ולכן קיומו מותנה ביכולת לבנות אותו. בהתאם לכך, יש לקבל לדיון המתמטי רק עצם שקיימת דרך ברורה לבנותו.
ציטוט טיפוסי הוא של לאופולד קרונקר: "אלוהים ברא את המספרים הטבעיים, כל השאר הוא עבודת האדם". כוח משמעותי מאחורי האינטואיציוניזם הוא ל. אי. ג'יי. בראואר, שהציע לוגיקה חדשה, השונה מהלוגיקה האריסטוטלית הקלאסית; ה"לוגיקה האינטואיציונית" אינה כוללת את עקרון השלישי הנמנע (החוק שאומר שדבר חייב להיות אמת או שקר, ושאין אפשרות אחרת), ולפיכך היא אינה מסכימה עם הוכחה בדרך השלילה. אקסיומת הבחירה נדחית אף היא. עבודה חשובה נעשתה לאחר מכן על ידי ארנד הייטינג, שהיה תלמידו של ברואר, שניסח באופן פורמלי את הלוגיקה האינטואיציוניסטית, ועל ידי ארט בישופ, שהצליח להוכיח כמה מהמשפטים החשובים ביותר באנליזה במסגרת הזו.
באינטואיציוניזם, המושג "בנייה ברורה" לא הוגדר באופן חותך, ודבר זה הביא לביקורת עליה. ניסיונות נעשו להשתמש במושגים כגון מכונת טיורינג או פונקציה רקורסיבית על מנת למלא את החסר, דבר שהוביל לטענה כי רק שאלות שמתייחסות להתנהגות של אלגוריתמים סופיים משמעותיות, וכי רק אותם המתמטיקה צריכה לחקור.
תאוריות השכל המוגשם
תאוריות אלה טוענות כי החשיבה המתמטית היא פיתוח טבעי של המערכת הקוגניטיבית האנושית לנוכח היקום הפיזי. לדוגמה, המושג המופשט של מספר מגיע מהחוויה של ספירת חפצים נפרדים. כלומר, המתמטיקה אינה אוניברסלית ולא קיימת בצורה אמיתית, חוץ מאשר במוח האנושי. בני אדם יוצרים, אינם מגלים, את המתמטיקה.
לפי זה, היקום הפיזי הוא הבסיס האולטימטיבי של המתמטיקה: הוא שהדריך את האבולוציה של המוח ולאחר מכן קבע אילו שאלות המוח הזה יבקש לחקור. אולם, למוח האנושי אין תביעה מיוחדת על "האמת" או על הגישות אליה שנבנות על המתמטיקה; אם בניות אלה כגון זהות אוילר הן "אמת", אז הן אמת כמפה של החשיבה והמוח האנושי, ולא כמפה של דבר שהמוח הזה "רואה".
היעילות של המתמטיקה בהסבר היקום מוסברת בקלות: המוח הוא שבנה את המתמטיקה כדי שיהיה יעיל ביקום הזה.
כנגד טענה זאת מועלית התנגדות הקשורה באינסוף: המתמטיקה מטפלת בהרבה דברים אינסופיים – הן מבחינת סוגים, הן מבחינת כמות והן מבחינת תהליכים; כיצד המתמטיקה, שכוללת עצם או אידאה כמו האינסוף, יכולה להימצא במוח האנושי, שהוא דבר סופי?
קונסטרוקטיביות חברתית או ריאליזם חברתי
תאוריה זו רואה את המתמטיקה בעיקר כהבניה חברתית, כתוצר של התרבות, שניתן לשינוי ולתיקון. כמו במדעים האחרים, המתמטיקה היא הסכמה בין אנשים, וניתן לשנות אותה אם היא אינה עונה על צורכי הקבוצה. הכיוון של המחקר המתמטי נקבע בידי ההשקפות של הקבוצה החברתית שעוסקת בו, תכונותיה (למשל, האם היא חברה חשדנית או בוטחת באנשים), המבנה החברתי שלה, או על ידי הצרכים של החברה שתומכת בו. כוחות חיצוניים יכולים לשנות את הכיוון של חלק מהמחקר המתמטי, וישנן גם הגבלות פנימיות חזקות (המסורות, השיטות, הבעיות, המשמעויות והערכים המתמטיים שאליהם המתמטיקאים מחונכים). קונסטרוקטיביסטים מרבים לעסוק במושג ההוכחה, במיוחד בפער הרב הקיים בין ההגדרה הפורמלית של הוכחה בלוגיקה מתמטית לבין הוכחות כפי שהן מופיעות הלכה למעשה בכתבי עת וספרים מתמטיים. הם מייחסים את ההבדלים בין קהילות שונות של מתמטיקאים בסטנדרטים של מה שנחשב להוכחה קבילה, שאותם הם מייחסים לנורמות חברתיות שונות.
רעיון זה סותר את האמונות המקובלות ביחס לאופן פעולתם של המתמטיקאים, הטוענות לטוהר ואובייקטיביות המתמטיקה. אך קונסטרוקטיבסטים מתמטיים טוענים כי המתמטיקה למעשה מבוססת על הרבה חוסר ודאות: עם האבולוציה של המתמטיקה, הסטטוס של המתמטיקה הקודמת נעשה פחות ברור, והיא מתוקנת על ידי הקהילה המתמטית, במידה שאפשר או רצוי לשנותה. אפשר לראות את ההיבט הזה בהתפתחות של האנליזה על ידי הבחינה מחדש של החשבון האינפיניטסימלי במאה ה-19. הם גם אומרים כי ישנה אמונה רבה מדי בהוכחות אקסיומטיות ובביקורת עמיתים הדדית.
את טבעה החברתי של המתמטיקה אפשר לראות בתתי-התרבות שלה. אפשר לעשות גילויים חשובים בענף אחד של המתמטיקה שיהיו רלוונטיים לענפים אחרים, אך בדרך כלל לא מגלים את הקישורים האלה בגלל חוסר הקשר החברתי בין המתמטיקאים. כל תת-תחום יוצר לעצמו קהילה נפרדת, ולעיתים יש קושי רב בתקשורת ביניהן, או במחקר העוסק בקשרים שעשויים לחבר את התחומים השונים של המתמטיקה. קונסטרוקטיביסטים חברתיים רואים את התהליך של המחקר המתמטי כיוצר את המשמעות, ואילו ריאליסטים חברתיים רואים חיסרון ביכולת האנושית לפשט דברים, בהטיות קוגניטיביות אנושיות כמונעים את ההבנה של היקום "האמיתי" של "הדברים המתמטיים". קונסטרוקטיביסטים חברתיים לפעמים דוחים את החיפוש אחר יסודות המתמטיקה ככישלון ודאי, כחסר משמעות או כחסר טעם. יש הטוענים כי המתמטיקה אינה אמיתית או אובייקטיבית כלל, אלא היא מושפעת מגזענות ואתנוצנטריזם. כמה מהרעיונות האלה קשורים לפוסטמודרניזם.
תרומות לאסכולה הזו נעשו על ידי אימרה לקטוש, שבעקבות קרל פופר טען שהידע המתמטי מתפתח בתהליך של השערות והפרכות, ותומאס טימושצקו. פול ארנסט ניסח במפורש פילוסופיה חברתית קונסטרוקטיביסטית, ורובין הרש פיתח תפישה דומה שאותה הוא מכנה הומניזם.
מעבר ל"אסכולות"
במקום להתמקד בוויכוחים הצרים על ה"אמת האמיתית" של המתמטיקה, או אפילו על הדברים המאפיינים את המתמטיקה כמו הוכחה, תנועה גדלה משנות ה-60 של המאה ה-20 ועד שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה לאתגר את שאלת "היסודות", ואת האפשרות למצוא תשובה נכונה לשאלה מדוע המתמטיקה פועלת. ההתחלה של התנועה הייתה במאמר מפורסם של יוג'ין ויגנר מ-1960, "היעילות הלא-סבירה של המתמטיקה במדעי הטבע", שבו טען כי העובדה שהמתמטיקה ומדעי הטבע כה מתאימים זה לזה לא יכולה להיות מקרית, אך קשה להסביר אותה.
האסכולות ה"קוגניטיביות" או "החברתיות" הן תשובות לאתגר הזה. אך היו גם ויכוחים נוספים שקמו:
מעין-אמפיריציזם
הילרי פטנאם טען כי כל תאוריה של ריאליזם מתמטי תכלול שיטות מעין-אמפיריציסטיות. הוא הציע כי יצורים מעולם אחר שעוסקים במתמטיקה, עשויים בהחלט להעדיף שיטות אמפיריציסטיות, ולזנוח את ההוכחות האקסיומטיות והקשוחות – אם כי יש סיכוי גדול יותר שהם יטעו בחישוביהם.
פעולה ומעשה
חוקרים רבים שאינם עוסקים בהוכחת משפטים מתמטיים העירו כמה הערות מעניינות ביחס לטבעה של המתמטיקה:
יהודה פרל טען, כי כל המתמטיקה כפי שהיא כיום מבוססת על אלגברה של ראייה – והציע אלגברה של מעשה (סיבתיות) על מנת להשלים אותה – דבר זה הוא התעניינות מרכזית של הפילוסופיה של הפעולה ושל מחקרים אחרים של היחס בין "ידיעה" ל"מעשה". התוצר החשוב ביותר של זה היו תאוריות אמת חדשות, בעיקר אלה שקשורים לאקטיביזם ולביסוס שיטות אמפיריות.
איחוד
הרעיון של פילוסופיה של המתמטיקה בנפרד מהפילוסופיה הכללית ספג ביקורת כ"מביא מתמטיקאים טובים לפילוסופיה גרועה" – פילוסופים מעטים מסוגלים להבין את השפה והתרבות המתמטית באופן כזה שיוכלו לקשר בין המושגים הרגילים יותר של המטאפיזיקה לרעיונות המטאפיזיים המיוחדים יותר של האסכולות דלעיל. דבר זה יכול להוביל לחוסר קשר, שבו המתמטיקאים ממשיכים לעסוק בפילוסופיה גרועה וחסרת בסיס כהצדקה לאמונה בראיית עולם שמאפשרת להם לעבוד בתחומם.
אם כי תאוריות חברתיות ומעין-אמפיריציזם, ובמיוחד תאוריית המוח המוגשם, התמקדו יותר באפיסטמולוגיה שמונחית על ידי הנוהגים המתמטיים הקיימים, הם אינן מצליחות לקשר בין התחומים האלה לבין החישה והידע היומיומי.
אתיקה
כמו כן, יש אך מעט התייחסות לאתיקה של המחקר המתמטי. בתרבות טכנולוגית, המתמטיקה נתפסת כצורך מוחלט שערכו ברור מאליו – אף אם לענפים מסוימים אין מטרה ברורה, או שהם מועילים רק על מנת לאפשר מאבקים, כמו קריפטוגרפיה וסטגנוגרפיה, שמועילות לשמירת סודות, או המתמטיקה שקשורה לשיפור הביקוע הגרעיני. בעוד שהרוב מסכימים כי יש לפיזיקאים אחריות על המעשים האלה, מעטים מייחסים אחריות כלשהי למתמטיקאים.
הסוציולוגיה של הידע עסקה בחלק מהביקורת הזו, אך המתמטיקה עצמה הצליחה להתחמק מהמבטים הבוחנים שהם מנת חלקם של מדעים כמו הגנטיקה, הפיזיקה, הכלכלה או הרפואה.
פסיכולוגיה אבולוציונית לדוגמה אימצה את הרעיון ש"המוח הוא מחשב", במשמעות של "מכונת טיורינג". מהן המשמעויות של שימוש בהפשטה שאמורה הייתה להסביר מחשבים, להסבר המוח האנושי?
אסתטיקה
טענה נוספת היא שאפשר לראות את המתמטיקה באופן צר כמדע המדידה, עם כמות גדולה של קיצורי דרך שנועדו לפשט את החישובים. כמה מהאסכולות ייחסו למתמטיקה יותר חשיבות מאשר המטרה התועלתנית הזו – ולפעמים אף חיפשו הדרכה מוסרית, או אסתטיקה של האמת והיופי, בהפשטות של המתמטיקה. יש שרואים זאת כסימפטום של מדענות. רעיונות אלה מציעים כי המתמטיקה תקפה בתחומים רחבים יותר מאשר פיזיקה בלבד, דוגמת מדעי החברה ומדע הביולוגיה.
שפה
לבסוף, אף כי מתמטיקאים או פילוסופים רבים יקבלו את האמירה "מתמטיקה כשפה", אין תשומת לב רבה שמופנית למשמעות של האמירה הזו. לא משתמשים בבלשנות כלפי מערכות הסמלים של המתמטיקה, כלומר, חוקרים את המתמטיקה באופן שונה מאשר שפות אחרות. היכולת לקלוט את המתמטיקה ולפעול בה נתפסת כנפרדת מאוריינות וקליטת שפה.
יש שטוענים כי דבר זה הוא תוצאה של כישלון לא של הפילוסופיה של המתמטיקה, אלא של הבלשנות ושל מחקר התחביר הטבעי. תחומים אלה, הם אומרים, אינם קשיחים מספיק, ועל הבלשנות "לסגור את הפער". אך דבר זה נסמך במרומז על הרעיון שהמתמטיקה עליונה על שאר סוגי הידע. הסטנדרטים של הקשיחות אולי שונים בשפות שונות, אך "יותר" הוא לאו דווקא "טוב יותר".
פלאו
היסטוריה
על פי הערכות, איי פלאו מיושבים מזה 4,000 שנה. האירופים הראשונים באיים היו הספרדים (1710), שהשתלטו על פלאו. לאחר מכן גברה ההשפעה הבריטית באזור. מחלות שהביאו המתיישבים האירופים גרמו להשמדתה של כמעט כל האוכלוסייה המקומית במהלך המאה ה-19. מ-50,000 תושבים שחיו באיים בסוף המאה ה-18 ירדה האוכלוסייה לכ-5,000 תושבים בלבד בסוף המאה ה-19.
ב-1899 מכרו הספרדים את האיים לגרמניה. במלחמת העולם הראשונה נכבשו האיים על ידי יפן. במלחמת העולם השנייה נערכו בהם קרבות עזים בין יפן לארצות הברית. לאחר המלחמה הייתה פלאו לחלק מטריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט, שהוקמה על ידי האו"ם ונוהלה על ידי ארצות הברית. באותה תקופה נבנו בה מוסדות דמוקרטיים, אך נוצרה תלות מוחלטת בסיוע האמריקני.
ב-1993 החליטו תושבי פלאו במשאל עם להפוך למדינה עצמאית, תוך חתימת הסכם ההתאגדות החופשית עם ארצות הברית. ב-1985 נרצח נשיא פלאו הרואו רמליק (Haruo Remeliik), וסגנו, טומי רמנגסאו (Tommy Remengesau) נבחר לנשיאות. רמגסאו הבטיח לנסות ולהקטין את התלות הכלכלית בארצות הברית, תוך פיתוח מואץ של ענף התיירות.
פוליטיקה
פלאו היא רפובליקה דמוקרטית רב-מפלגתית. נשיא פלאו הוא ראש המדינה כמו בדמוקרטיה נשיאותית, סמכות הביצוע והתנהלות המדינה מתבצעת על ידי חברי הממשל של הנשיא, ואילו כוח החקיקה הנתון לממשלה מתבצע בקונגרס הלאומי. המערכת השופטת היא עצמאית מהממשלה ומהקונגרס. פלאו אימצה את החוקה שלה בשנת 1981.
בבית התחתון של הפרלמנט חברים כ-16 חברים שנבחרים פעם בארבע שנים במחוזות בחירה חד-מושביים. בבית העליון, הסנאט, חברים 13 חברים, שגם הם נבחרים פעם בארבע שנים. בפלאו אין מפלגות פוליטיות (למרות שאין חוק שמונע את היווצרות מפלגות שכאלה ובעבר אכן פעלו מספר מפלגות).
בנוסף, ישנה מועצה בשם "מועצת המטות", שחבריה הם נציגי השבטים הגדולים בפלאו אשר מייעצת לנשיא בנושאים שבטיים ומסורתיים.
כלכלה
כלכלתה של פלאו תלויה בארצות הברית מאז מלחמת העולם השנייה, אז הייתה שטח נאמנות שלה מטעם האו"ם. לאחר העצמאות חתמה פלאו הסכם התאגדות חופשית עם ארצות הברית, במסגרתו היא מקבלת הגנה וסיוע כלכלי, ומעניקה לארצות הברית זכות לקיים בסיסים צבאיים בתחומה, ועגינה בנמליה.
תושבי המקום מתפרנסים בעיקר מעבודה ממשלתית, מדיג ומחקלאות למחיה. בפלאו עובדים זרים רבים, בעיקר מהפיליפינים. ענף התיירות הוא ענף מתפתח במדינה.
מליסה גילברט
מליסה אלן גילברט (באנגלית: Melissa Ellen Gilbert; נולדה ב-8 במאי 1964) היא שחקנית, סופרת ובמאית יהודייה-אמריקאית; לשעבר נשיאת גילדת שחקני המסך.
ביוגרפיה
גילברט נולדה בלוס אנג'לס קליפורניה לקתי ווד ודייוויד דרלינגטון ויום לאחר מכן אומצה על ידי השחקן פול גילברט ואשתו השחקנית והרקדנית היהודייה ברברה קריין. כתוצאה מהאימוץ היא גדלה על-פי דתה של אמה המאמצת. אחותה מהמשפחה המאמצת היא השחקנית שרה גילברט.
פלאו
דמוגרפיה
הרכב האוכלוסייה: פלואים (תערובת: מיקרונזים-מַלָאים-מֶלָנֶזים) 69.9%, פיליפינים 15.3%, סינים 4.9%, אסייתים אחרים 2.4%, לבנים 1.9%, בני איי-קרוליינה 1.4%, מיקרונזים אחרים 1.1%
מליסה גילברט
קריירה
גילברט החלה את הקריירה שלה עוד כילדת פלא בסוף שנות השישים כשהופיעה בפרסומות וכשחקנית אורחת בסדרות טלוויזיה. ידועה בעיקר בשל תפקידה הראשי כלורה אינגלס בסדרת הדרמה בית קטן בערבה בשנים 1974–1983. שיחקה גם בסרטי קולנוע וטלוויזיה רבים, ביניהם שבועת דם בשנת 1987, משפחה של זרים בשנת 1993 ונמל מבטחים בשנת 2007. השתתפה בסדרות נוספות רבות כמו בגבולות המסתורין ובאטמן.
פלאו
דמוגרפיה
הרכב דתי: קתולים 41.6%, פרוטסטנטים 23.3%, מודקנגיי (אמונה מקומית) 8.8%, אדבנטיסטים של היום-השביעי 5.3%, ללא דת 16%
מליסה גילברט
קריירה
באוגוסט 2015 הודיעה על כוונתה להתמודד מטעם המפלגה הדמוקרטית על נציגות מחוז הבחירה ה-8 של מדינת מישיגן, בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית בנובמבר 2016, היא זכתה במועמדות המפלגה אך פרשה לפני הבחירות הכלליות מסיבות בריאותיות.
פלאו
דמוגרפיה
תוחלת החיים של תושבי פלאו על פי מדד תוחלת החיים של האו"ם: נשים - 73.77; גברים - 67.26 (מקום 130 בעולם)
יחסי ישראל–פלאו
שתי המדינות מיודדות במיוחד. רפובליקת פלאו מביעה תמיכה עקבית במדינת ישראל ובמדיניותה ומצביעה באו"ם בעד מדינת ישראל. ישראל שולחת למדינה סיוע רפואי קבוע, בעיקר בתחום רפואת העיניים והשיניים, ומדריכה את רופאיה בתחום תפעול מערכות רנטגן.
ב-28 ביוני 2006 הגיע נשיא הרפובליקה לביקור בישראל, יחד עם רעייתו ובכירים נוספים מהרפובליקה. הנשיא ביקר בכנסת ונפגש עם ראש הממשלה, אהוד אולמרט, שרת החוץ, ציפי לבני, יושבת ראש הכנסת, דליה איציק, ועם חברי כנסת, לאחר מכן נטע עץ בחורשת הנשיאים בירושלים. בביקור הביע תמיכה בלתי מסויגת בישראל.
כמו כן בדצמבר 2011 נחתם הסכם הדדי בין ישראל לפלאו המבטל את הצורך בוויזה בכניסת אזרחים מאחת לשנייה.
ב-29 בנובמבר 2012 הייתה פלאו בין תשע המדינות שהצביעו נגד הכרה במדינה הפלסטינית כמדינה משקיפה באו"ם.
ב-21 בדצמבר 2017 הייתה פלאו אחת מתשע מדינות שהתנגדו בהצבעת עצרת האו"ם לבטל את הכרת הממשל האמריקאי בירושלים כבירת ישראל.
אינפלציה כרונית
אינפלציה כרונית מוגדרת כעליית מחירים המתמשכת זמן רב יותר מאשר אינפלציה רגילה.
פינקודונטיים
פינקודונטיים (שם מדעי: Phenacodontidae) היא משפחה פרהיסטורית של יונקים מוקדמים וקטנים דמויי-פרסתנים, שנחשבים לשייכים לסדרת הקונדילרסים, אם כי יש הסוברים שאולי היא שייכת לסדרות אחרות כמו מפריטי פרסה או מכפילי פרסה. משפחה זו התקיימה רק בפלאוגן שלפני 61 עד 48 מיליון שנה, והיא אחת מראשוני משפחות השליינים שהופיעו לאחר הכחדת הקרטיקון. המשפחה הוגדרה ב-1881 בידי החוקר האמריקאי אדוארד דרינקר קופ.
אינפלציה כרונית
אינפלציה כרונית מתרחשת כאשר:
פינקודונטיים
המינים במשפחה התפתחו בצורות שונות, מגודל של חתול כמו הסוגים Tetraclaenodon ו-Ectocion עד לגודל של כבשה כמו הפינקודוס. הגולגולת שלהם הייתה ארוכה יחסית ובעלת מוח קטן. מבנה שיניהם היה שונה משל רוב היונקים והיה בעל טוחנות רחבות שהכילו "רכסים" מוגדלים שאולי סייעו בלעיסה של מזון קשה יחסית. חלקם היו בעלי חדק קצר. הם היו קטנים ונמוכים ובעלי זנב ארוך כמו של חיות שוכני עצים. הרגליים שלהם היו דקות ובקצותיהם היו 5 אצבעות.
אינפלציה כרונית
אינפלציה כרונית מגיעה ל-10% ועד 30% לשנה במדינות מתועשות ועד 100% ויותר במדינות מתפתחות. אינפלציה כרונית נוטה להיות אינפלציה קבועה וכן לעלות יותר ויותר מאחר שנוצרים עיוותים כלכליים וישנו צפי שלילי ביחס לכלכלה.
במקרים חמורים, אינפלציה כרונית מתפתחת להיפר-אינפלציה, הגורמת לקריסת כל המערכת הכלכלית.
ג'ון סדלר (היסטוריון)
ד"ר ג'ון סדלר הוא היסטוריון בריטי, המתמחה בסכסוכי הגבול האנגלו-סקוטיים בימי הביניים. הוא עורך דין, מרצה ללימודי מלחמה במרכז למידה באוניברסיטת סנדרלנד ומדריך טיולים בשדה הקרב, שפורסם בהרחבה בנושאי מלחמת הגבול והסקוטים. הוא סמכות מוכרת בתחומי השריון, כלי הנשק וסגנונות הלחימה של התקופה. סדלר כותב באופן קבוע לעיתונים צבאיים והיסטוריים ופרסם מספר ספרים בנושא. לימד והדריך בתחומים היסטוריים.
דייגו טינוקו
דייגו טינוקו (באנגלית: Diego Tinoco נולד ב-25 בנובמבר 1997) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בזכות משחקו בסדרת הטלוויזיה, בבלוק שלי מבית היוצר של נטפליקס.
קריירה
טינוקו מוכר בעיקר בזכות משחקו של סזאר דיאז בסדרת הטלוויזיה הקומית בבלוק שלי.
תפקידו הראשון היה בסרט קצר 'טפטוף של תקווה'. לאחר מכן הופיע בפרק בודד של סדרת הטלוויזיה האמריקאית, 'זאב צעיר', ובסרט הפשע הקצר, 'ברוכים הבאים לוואלהאלה', לפני שזכה בתפקיד הראשי הראשון שלו בקריירה כסזאר דיאז, בסדרת הטלוויזיה בבלוק שלי.
פסקל קומלד
פסקל קומלד (בצרפתית: Pascal Paul Vincent Comelade; נולד ב-30 ביוני 1955 במונפליה) הוא מלחין, צרפתי ממוצא קטלוני.
ביוגרפיה
פסקל קומלד התגורר מספר שנים בברצלונה. בהשפעת מוזיקה אלקטרונית ולהקת Heldon הוא הוציא את האלבום הראשון שלו בשנת 1975 בספרד.
במרוצת השנים הוא הוציא עשרות אלבומים בסגנונות שונות. במהלך הקריירה הוא שיתף פעולה עם זמרים ומוזיקאים שונים לרבות רוברט וייט ואנריק קאזאסס. האלבום האחרון פורסם בשנת 2019.
הוא מלחין ורב-אינסטרומנטלי. עבודותיו הן לעיתים קצרות, 2 או 3 דקות. פסקל קומלד מלחין מוזיקה אוונגרדית בלי לשכוח את השורשים. הוא מציין: "נמאס לי להיות הבן של אריק סאטי, האחיין של נינו רוטה ואני לא יודע מה עם קורט וייל".
פסקל קומלד הלחין מוזיקה לכמה סרטים. הוא זוכה להצלחה גדולה בצרפת וביפן, שם הוקמה להקה שמבצעת את המוזיקה שלו.
בשנת 1983 הוא הקים להקה Bel Canto Orquestra בה הוא משלב כלי זמר רגילים ומיניאטוריים.
אלכסנדר שניידר (שחמטאי)
אלכסנדר שניידר (ברוסית: Александр Шнейдер; נולד ב-22 במאי 1962) הוא שחמטאי סובייטי-יהודי-אוקראיני בדרגת רב אמן.
ביוגרפיה
בשנים 1993–2002 הוא היה חבר נבחרת המועדון המקומי באליפות אירופה למועדונים ובאליפות אוקראינה למועדונים (רוב התקופה לצד חברו ולדימיר גורביץ'). בשנת 1994 הם זכו במקום השלישי. באותה תקופה זה היה המועדון החזק באוקראינה שזכה 7 פעמים באליפות המדינה למועדונים.
מתגורר כיום בקייב.
ליבוניה
ליבוניה (בליבונית: Līvõmō, בלטבית וליטאית: Livonija, באסטונית: Liivimaa, בפינית: Liivinmaa וברוסית: Лифляндия) הוא אזור אשר היה בעבר גוברניה באימפריה הרוסית. ליבוניה מחולקת בין אסטוניה ולטביה. בעברית היה נפוץ בעבר השם "ליפלאנד".
בליבוניה שכן העם הליבוני הבלטי בעל השפה הליבונית (Līvõ kēļ) אשר דומה לאסטונית, ולפינית בהיותה שפה ממשפחת השפות האוראליות. למרות שפתם, המנהגים וההלכות של העם הליבוני מהווים יחד עם העם הלטגלי את בסיס התרבות הלטבית, אשר מהווה בעצמה את בסיס התרבות הבלטית. ניתן למצוא שרידים לתרבות ולעם הליבוני במספר מוזיאונים ברחבי לטביה אשר מציגים את התרבות והיסטוריה הליבונית וב-12 יישובים ברחבי לטביה בהם חיים אנשי העם הליבוני אשר דוברים את שפתם. דוגמה ליישוב ליבוני הוא הכפר יאונציאמס בפאתי ריגה (בלטבית: Jaunciems ובליבונית: Ūžkilā). למרות זאת התרבות הליבונית היא תרבות נכחדת; נכון לתחילת המאה ה-21, מספר הדוברים את השפה הליבונית לא עולה על 100 נפש והדובר האחרון כשפת אם נפטר בשנת 2009.
חואן חוסה אראולה
חוּאָן חוֹסֶה אָרֵאוֹלָה סוּנִיגָה (בספרדית: Juan José Arreola Zúñiga) היה סופר ואיש אקדמיה מקסיקני, שנולד בעיר ספוטלן אל גרנדה הקרויה כיום סיודד גוסמן בשנת 1918 ונפטר בעיר גוודלחרה (מקסיקו), בירת מדינת חליסקו, בשנת 2001. הוא כתב בעיקר סיפורים קצרים ופרסם רק רומן אחד, "היריד" (1963). אָרֵאוֹלָה נתפס בספרות מקסיקו כאחד מחשובי היוצרים במאה העשרים ורואים בו את לאחד הסופרים הלטינו-אמריקנים הראשונים שנטשו את התיאור הריאליסטי של המציאות לטובת הכתיבה הניסיונית. יצירתו עתירת הדמיון משלבת יסודות אקזיסטנציאליסטיים ואבסורדיים, והיא הכשירה בספרות אמריקה הלטינית את הקרקע לכותבים מבית מדרשו של הריאליזם המאגי. התרגום העברי של סיפורו "הפגישה" ראה אור בעיתון הארץ בעשרה בינואר 2014.
אורלי קסטל-בלום
אורלי קסטל-בלום (נולדה ב-26 בנובמבר 1960) היא סופרת ישראלית. כלת פרס ספיר לשנת 2015 על ספרה "הרומאן המצרי".
ביוגרפיה
אורלי קסטל נולדה בתל אביב למשפחה יהודית שעלתה ארצה ממצרים בשנת 1949, אב שעבד בחברת "אל על" ואם שעבדה בבנק אגוד. פטירתו של אביה, סלבו קסטל, ממחלת הסרטן באה לידי ביטוי בספרה "דולי סיטי".
קסטל-בלום דוברת צרפתית מגיל צעיר. אחרי לימודי תיכון בגימנסיה הרצליה שירתה בצה"ל כמש"קית ת"ש בסיני. למדה שנה אחת קולנוע באוניברסיטת תל אביב ולאחר מכן עוד שנה בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי ברמת גן.
נישאה לגדי בלום, אותו הכירה בעת לימודיה בבית צבי, ולזוג נולדו שני ילדים. התגרשה בשנת 1999. מתגוררת בתל אביב.
יצירתה
התחילה לפרסם את יצירתה בשנת 1987. היא "התגלתה" על ידי העורך הספרותי חיים פסח, שעבד אז בהוצאת עם עובד, שם פורסם קובץ הסיפורים הראשון, "לא רחוק ממרכז העיר". את פריצתה הגדולה לזירת הספרות המקומית עשתה עם פרסום הרומן "היכן אני נמצאת". ספר נוסף שזכה להערכה רבה הוא הרומן "דולי סיטי", שעוסק באמהות בישראל.
דוד גורביץ' תיאר את יצירתה כפוסטמודרנית:
חוקר הספרות אורי ש. כהן כתב:
מבקר התרבות יונתן גת הגדיר את כתיבתה של קסטל-בלום בתוכניתו "גיבור תרבות" באופן הבא:
קישורים חיצוניים
על ספריה
מרגרינה
מרגרינה היא תחליב של מים בשמן צמחי המשמש לרוב למאכל. מקור שמה של המרגרינה הוא המילה היוונית "μάργαρον" שמשמעותה "פנינה", וזאת בשל המשקעים הכדוריים דמויי הפנינה המרכיבים את חומצת השומן במרגרינה.
היסטוריה
חומצות השומן המרגרי התגלו לראשונה ב-1813 על ידי הכימאי הצרפתי מישל שוורל.
ב-1869 איפוליט מז'-מורייס (Hippolyte Mège-Mouriès) בצרפת נענה לאתגר שהציב נפוליאון השלישי למצוא תחליף זול וזמין לחמאה, והמציא את המרגרינה שאחד ממרכיביה היה חומצת שומן מרגרי. המרגרינה של מז'-מורייס יוצרה משומן בקר ומי חלב. הוא קרא לחומר שהמציא "אולאומרגרין" (oleomargarine), אשר לימים התקצר לשם המסחרי "מרגרינה". מז'-מורייס רשם פטנט על המצאתו והרחיב את פעילותו מעבר לצרפת, אבל זכה להצלחה מסחרית מועטה בלבד. ב-1871 מכר את הפטנט לחברה ההולנדית Jurgens, שכיום היא חלק מיוניליוור. באותה שנה, הפרמקולוג הגרמני בנדיקט קליין מהעיר קלן ייסד את מפעל המרגרינה הראשון "Benedict Klein Margarinewerke", שייצר את המותגים "Overstolz" ו-"Botteram".
בשנת 1902 רשם וילהלם נורמן פטנט על הידרוגנציה של שמן צמחי נוזלי ובסביבות 1910 הוחל בשימוש בשיטתו בייצור מרגרינה. בעשורים שלאחר מכן כללה המרגרינה שמן צמחי שעבר הידרוגנציה, שמן נוזלי ושומן מן החי. המרגרינה נחשבה לתחליף זול לחמאה והיצרנים השתדלו לשוות לו מאפיינים של חמאה. מרגרינה יוצרה משומן צמחי שעבר הקשיה בהידרוגנציה מלאה (ייצור שומן רווי) או בהידרוגנציה חלקית (ייצור שומן טרנס). שיטות אלו שלטו בייצור המרגרינה עד לשנות ה-90 של המאה ה-20 ומטרתן הייתה לייצר מוצרים זמינים המתאימים לכל כיס.
בעשורים האחרונים פותחו ממרחי המרגרינה במאמץ להעלות את ערכם התזונתי. רוב המותגים חדלו בהדרגה מהשימוש בשמנים שעברו הקשיה (הידרוגניים), וכיום אינם מכילים שומן טרנס. מותגים רבים השיקו ממרחי מרגרינה המכילים רק שליש מכמות השומן והקלוריות של הממרחים המסורתיים. סוגי ממרחים נוספים מכילים אומגה 3, אינם מכילים מלח או דלי נתרן, או שעשויים משמן זית.
תהליך הייצור
כיום, השיטה הבסיסית של ייצור מרגרינה כוללת החלבה של תערובת שמנים ושומנים צמחיים – על ידי הידרוגנציה או תהליכים אחרים – באמצעות חלב רזה, קירור התערובת במטרה למצק אותה, ועיבודה כדי לשפר את המרקם שלה. שומנים צמחיים ושומנים מן החי הם תרכובות דומות בעלות נקודות התכה שונות. השומנים הללו, שהופכים לנוזל בטמפרטורת החדר, נקראים שמנים. נקודות ההתכה קשורות בהימצאותו של קשר כפול בין אטומי הפחמן בתרכובות חומצות השומן.
על פי רוב, השמנים הטבעיים עוברים הידרוגנציה על ידי הוספה של מימן בשמן ושימוש בניקל כזרז, תחת תנאים מבוקרים. התוספת של מימן לקשרים הבלתי רוויים גורמת ליצירת קשרי C-C (פחמן-פחמן), ובכך מעלה את נקודת ההיתוך של השמן ומקשה אותו. זאת בעקבות חיזוק קשרי ואן דר ואלס בין המולקולות הרוויות לעומת המולקולות הבלתי רוויות. עם זאת, מאחר שיש יתרונות בריאותיים להגבלת כמות השומן הרווי בתזונה האנושית, התהליך מבוקר כך שרק כמות מינימלית מהקשרים יעברו הידרוגנציה להשגת המרקם הרצוי. המרגרינות שמיוצרות באופן זה מפורסמות ככאלה שמכילות חומצות שומן בלתי רוויות. שיטה זו משמשת כיום בייצור של כמה מסוגי המרגרינות למרות שהתהליך פותח ולעיתים זרזים מתכתיים אחרים משמשים בתהליך הייצור, לדוגמה פלדיום. אם ההידרוגנציה היא חלקית (דבר לא מחייב בייצור מרגרינה, ובדרך כלל אם נעשה שימוש בתהליך כזה במרגרינה, היצרן חייב להצהיר על כך על גבי התווית), הטמפרטורות הגבוהות יחסית של תהליך ההידרוגנציה יהפכו כמה מקשרי הפחמן הכפולים לצורת "טראנס". כאשר קשרים אלה לא עוברים הידרוגנציה מלאה בתהליך, הם יופיעו בתוצר המרגרינה הסופי בצורת מולקולות של חומצות שומן טראנס. מסיבה זו, שומנים שמוצקו חלקית אינם נמצאים בשימוש נרחב בתעשיית המרגרינה. שמנים טרופיים מסוימים, כגון שמן דקל או שמן קוקוס, הם מוצקים חלקית מטבעם ואינם מצריכים הידרוגנציה.
המרגרינות המודרניות מיוצרות ממגוון שומנים צמחיים ומן החי, כאשר אלה מעורבבים עם חלב רזה, מלח וחומרים מתחלבים.undefinedאחוזי השומן במרגרינות ובממרחים משומן צמחי שנמכרים בשוק נעים בין 10% ל-90%. כמות המים והשמנים הצמחיים תשתנה במעט בין מרגרינה אחת לשנייה, תלוי בתכולת השומן הסופית ובמטרת השימוש של המרגרינה (מריחה, בישול או אפייה). השמנים המשמשים לייצור המרגרינה מיוצרים מזרעים (כמו קנולה, חמניות) פולים (סויה) ומזוקקים, ולאחר מכן מערבבים אותם עם שומנים צמחיים כמו שמני דקל או קוקוס, או שמנים מוקשים. במקרים שבהם לא מוסיפים לשמן הצמחי שומן מוקשה, הוא עובר תהליכים אחרים, כמו למשל הידרוגנציה חלקית או מלאה, כדי למצק אותו. במקרים אחרים ישנם שמנים טבעיים יותר, המופקים בתהליכים טבעיים ללא הקשיה שיכולים לתת מרקם מוצק ללא יצירת שומן טרנס או העלאה של השומן הרווי. לתערובת שמתקבלת מהתהליך מוסיפים מים, חומצת לימון, קרוטנואידים, ויטמינים ואבקת חלב. מתחלבים כמו לציטין עוזרים לשמן לספוג את המים באופן אחיד, ויש הנוטים להוסיף לתערובת גם מלח וחומרים משמרים. גם כאן אין זה מחייב, ולא כל המרגרינות מכילות חומרים משמרים. ניתן בבירור לזהות זאת בבדיקה פשוטה של התווית. תחליב השמן והמים עובר חימום, ערבול וקירור לקבלת המרקם הקרמי הסופי המוכר.
קיימים שלושה סוגים שכיחים של מרגרינה:
היסטוריית המרגרינה בישראל
בארץ ישראל החל ייצור המרגרינה בסוף 1938 בחיפה על ידי ד"ר ארנולד הילדסהיימר וחברת תוצרת מזון ישראלית שקבלה זיכיון לייצור מרגרינת בלו בנד מחברת יוניליוור. במקביל, החלה שמן תעשיות בייצור ושיווק "מרגרינה דקל", בתחילת 1939. המרגרינה היוותה תחליף זול לחמאה ועלתה בין חצי לשליש מחיר החמאה. בעקבות הפרשי המחירים נטען שרבו הזיופים של מוצרים שנמכרו כחמאה אך הכילו אחוזים נכבדים של מרגרינה. הפרסומים על הזיופים דחפו את השכבות מעוטות האמצעים להעדיף את המרגרינה על פני החמאה.
ב-1961 פותחה מרגרינת בלו-בנד למותג גולד-בנד – מרגרינה עם חלב ארוז בנייר אלומיניום מוזהב.
מותגי מרגרינה בישראל
רגולציה
מדינות אחרות אסרו על צביעת המרגרינה בצהוב, או חייבו את צביעתו בצבע מסוים כמו ורוד או לבן.
בארצות הברית נקבע ב-1886 מס פדרלי מיוחד על מרגרינה וחובת תשלום עבור רישיון. בשנת 1902 המס הומר למס על מרגרינה שנצבעה באופן מלאכותי בצהוב ובשנת 1931 המס נקבע על כל מרגרינה צהובה. המס בוטל לבסוף בשנת 1950.
שוק המרגרינה
באמצע המאה ה-20 המרגרינה, ובייחוד מהסוג המכיל שומן רב בלתי-רווי, לקחה חלק מרכזי בתזונה המערבית וגברה במידת הפופולריות שלה על החמאה. ב-1930 בארצות הברית, לדוגמה, האדם הממוצע אכל יותר מ-8.2 קילוגרם של חמאה בשנה ורק יותר מ-0.91 קילוגרם של מרגרינה. בסוף המאה ה-20, האדם האמריקאי הממוצע אכל כ-2.3 קילוגרם של חמאה וקרוב ל-3.6 קילוגרם של מרגרינה.
יהודים שומרי כשרות וכן טבעונים מוצאים במרגרינה תחליף לחמאה מעצם היותה פרווה וצמחית לחלוטין.
הטלסקופ הבינוקולארי הגדול
הטלסקופ הבינוקולארי הגדול (Large Binocular Telescope או בקיצור LBT, במקור נקרא פרויקט קולומבוס) הוא טלסקופ אופטי על הר גרהאם, המתנשא לגובה של כ-3,260 מטר מעל פני הים בהרי פינלנו, בדרום מערב אריזונה, ארצות הברית. הטלסקופ, המהווה חלק ממצפה הכוכבים הבינלאומי בהר גרהאם, מורכב משתי מראות בקוטר 8.4 מטרים כל אחת והוא אחד הטלסקופים האופטיים הטובים בעולם, הן מבחינת כושר ההפרדה והן מבחינת רמתו הטכנולוגית. הטלסקופ קולט כפי 20 אור מאשר טלסקופ החלל האבל.
הפרויקט
בחירת מיקום המצפה עוררה ויכוחים מקומיים רבים, הן מצד שבט האפאצ'ים של סן קרלוס, אשר הכריזו כי פסגת הר גרהאם היא אתר קדוש, והן מצד פעילי סביבה, שטענו כי הקמת המצפה תגרום להכחדת הסנאי האדום של הר גראהם (Tamiasciurus hudsonicus grahamenis), תת-מין של הסנאי האדום האמריקני, הנמצא כבר בסכנה. פעילי סביבה וחברי השבט הגישו כ-40 תביעות, אך בסופו של דבר הפרויקט עבר לשלב הביצוע הודות לחוק של הקונגרס של ארצות הברית, אשר אישר את הקמת המצפה ובו שלושה טלסקופים, בשנת 1988. בניית המבנה המכיל את הטלסקופ הבינוקולארי עצמו החלה בשנת 1996 והסתיימה ב-2002. אזור פסגת ההר שסביב המצפה הוא אזור סגור ומוגן, חלק משמורה שמוגדרת כבית גידול קריטי, ואוניברסיטת אריזונה מנהלת מעקב אחר גודל אוכלוסיית הסנאים.
אור ראשון ותגליות
להבדיל מטלסקופ רגיל הבנוי ממראה (עדשה) ראשית אחת, טלסקופ זה בנוי משתי מראות ראשיות, בעלות קוטר 8.4 מטרים כל אחת, המורכבות על בסיס משותף (ולכן השם - binoculars - משקפת) במרחק 14.4 מטר בין מרכזיהן ומכוונות לנקודה אחת. המראות יוצרו במעבדות אוניברסיטת אריזונה. הן עשויות זכוכית בורוסיליקט ברמת ליטוש גבוהה ביותר (1/20,000,000 של מ"מ) ולכן משקלן קטן יחסית (שוקלות רק 16 טון כל אחת).
שטח האיסוף הכולל של הטלסקופ הוא 111 מ"ר, שווה ערך למראה יחידה בקוטר 11.8 מטר, גדולה מכל טלסקופ יחיד קיים (נכון לסוף 2009). כמו כן, קיים מצב פעולה אינטרפרומטרי, עם אורך בסיס מרבי של 22.8 מטר עבור תצפיות בשיטת סינתזת מפתח (aperture synthesis).
יציקת המראה הראשונה החלה בינואר 1997 ונמשכה כשנה. הטלסקופ ראה אור ראשון במראה זו ב-12 באוקטובר 2005, כאשר צפה ב-NGC 891. המראה השנייה הותקנה בינואר 2006 ומצב הפעולה הבינוקולארי הפך למבצעי בינואר 2008. העצם הראשון שבו צפה הטלסקופ בשתי המראות יחד היה הגלקסיה הספירלית NGC 2770, במרחק של 88 מיליון שנות אור משביל החלב.
הטלסקופ, יחד עם טלסקופ החלל ניוטון, שימש לגילוי צביר הגלקסיות 2XMM J0830, במרחק של יותר מ-7 מיליארד שנות אור משביל החלב.
מונטורן
מונטורן (בהולנדית: Munttoren - מגדל המטבעה) או בקיצור "מונט" (Munt) הוא מגדל הניצב בכיכר מונטפליין במרכז אמסטרדם שבהולנד. המגדל ממוקם בסמוך לשוק הפרחים, ולרחוב הקניות קלוורסטראט, וכן בסמוך למפגש נהר האמסטל עם תעלת סינגל.
היסטוריה
המגדל נבנה במקורו כחלק מהרחולירספורט (Regulierspoort), השער הראשי של העיר אמסטרדם בימי הביניים. שער זה נבנה בין השנים 1480–1487 וכלל שני שערים ובית משמר.
מבנה השער ואחד המגדלים נהרסו בשריפה בשנת 1618 ורק המגדל המערבי וחלק מבית המשמר נותרו. המגדל שופץ בסגנון הרנסאנס של אמסטרדם בין השנים 1619–1620, ונוסף לראשו צריח בתכנונו של הנדריק דה קייסר ובו ארבעה שעונים. בשנת 1668 הותקן במגדל קרילון מעשה ידי פיטר המוני. בשנת 1873 הוסרו מקשי הקרילון על מנת להתקין מנגנוני שעון חדשים. בין השנים 1885–1887 שופץ המגדל ולמעשה נבנה מחדש בסגנון נאו-רנסאנס.
המגדל נקרא על שם מטבעה שפעלה בבית המשמר במהלך המאה ה-17: בשנת 1672, בשל מלחמה של אנגליה וצרפת על הרפובליקה ההולנדית, לא יכלה הולנד להוביל מטבעות לדורדרכט ולאנקהאוזן שם פעלו המטבעות של הולנד, ולכן נאלצו לטבוע את המטבעות באמסטרדם.
מחשש לפגיעה ביסודות הבניין בשל עבודות חפירת קו חדש עבור הרכבת התחתית של אמסטרדם הקצתה העיר אמסטרדם 1.9 מיליון אירו בשנת 2006 לחיזוק יסודות המגדל.
המגדל הפך לאחד הסמלים של העיר אמסטרדם, ודגם שלו מופיע במדורודם שבהאג ובמיני-אירופה שבבריסל.
אוג'ניו קסטלוטי
אוג'ניו קסטלוטי (באיטלקית: Eugenio Castellotti; 10 באוקטובר 1930 – 14 במרץ 1957) הוא נהג מרוצים איטלקי, שהתחרה באליפות הפורמולה 1 עבור קבוצות לנצ'יה ופרארי. נהרג בתאונה שאירעה במהלך נסיעת מבחן שערך במסלול המרוצים במודנה.
קריירת מרוצים
קסטלוטי נולד בעיר לודי, איטליה. בגיל 20 רכש מכונית פרארי ושנתיים אחר כך החל להשתתף במרוצי מכוניות ספורט. באותה שנה ניצח בגרנד פרי פורטוגל, סיים שלישי במרוץ שהתקיים בבארי ושני במרוץ שהתקיים במונקו. בשנת 1953 ניצח את מרוץ 10 השעות של מסינה וסיים שלישי במרוץ הקררה פאנאמריקה שהתקיים במקסיקו. בשנת 1954 חתם בקבוצת לנצ'יה והמשיך להתחרות במכוניות ספורט, בזמן שהוא ממתין למכונית הפורמולה של הקבוצה. בינואר 1955 ערך את הבכורה בפורמולה 1 כשהתחרה בגרנד פרי ארגנטינה, אך לא הצליח לסיים את המרוץ. בגרנד פרי מונקו הגיע אל הפודיום כשסיים במקום השני. בגרנד פרי בלגיה זינק מהפול פוזישן והיה לנהג הצעיר ביותר שעושה זאת (בגיל 24 שני, 7 חודשים ו-26 ימים), שיא שהחזיק מעמד במשך 13 שנים עד שנשבר על ידי ג'קי איקס.
במחצית העונה עבר להתחרות עבור קבוצת פרארי עבורה התחרה עד מותו. במהלך השנים התחרה ב-14 מרוצי גרנד פרי, סיים 13 פעמים על הפודיום וצבר 19.5 נקודות אליפות. בנוסף השתתף במספר מרוצים שלא נכללו כחלק מאליפות הפורמולה 1. בשנת 1956 ניצח את מרוץ 12 השעות של סברינג בשיתוף פעולה עם חואן מנואל פנג'יו. באותה השנה ניצח גם את מרוץ המילה מילייה בברשיה, איטליה ואת הגרנד פרי למכוניות ספורט ברואן, צרפת. במרוץ 1,000 הק"מ של נורבורגרינג סיים במקום השני.
מותו
ב-14 במרץ 1957 ערך קסטלוטי נסיעת מבחן במסלול מודנה. באחת הפניות הוא הגיע במהירות של כ-140 קמ"ש והתרסק. המכונית התגלגלה כמה פעמים וקסטלוטי הועף למרחק של כ-90 מטרים. רופא שהיה במקום קבע כי מותו היה מיידי כתוצאה משבר בגולגולת.
29 בספטמבר
29 בספטמבר הוא היום ה-272 בשנה בלוח הגרגוריאני (273 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 93 ימים.
אנגלופיליה
אנגלופיליה (באנגלית: Anglophilia) היא חיבה ועניין רב של אדם כלפי אנגלים או כלפי הממשל, התרבות וההיסטוריה האנגלית, אף שאינו אנגלי אתני או אזרח אנגלי. עניין זה יכול להיות באחד מתחומים אלה או במשולב ולכלול חיבה לשפה האנגלית, הספרות האנגלית וכיוצא באלה. היפוכו של האנגלופיל הוא האנגלופוב.
תיאור
המונח אנגלופיל לא משויך בדרך כלל לאזרחי חבר העמים הבריטי (האימפריה הבריטית לשעבר), למרות שמדינות אלו חולקות אספקטים רבים של תרבות והיסטוריה עם בריטניה. במקרים מסוימים, אנגלופיליה מוצגת כחיבה של אדם יחיד להיסטוריה של אנגליה ולתרבות אנגלית מסורתית (דוגמת ויליאם שייקספיר, ג'יין אוסטן, סמואל ג'ונסון). חיבה למלוכה הבריטית, למערכת השלטון (דוגמת הדואר המלכותי והפרלמנט הבריטי) או נוסטלגיה לאימפריה הבריטית הם המאפיינים הבולטים של האנגלופיליה. אנגלופיל יפגין בדרך כלל הערצה כלפי שחקנים, סרטים, תוכניות טלוויזיה ורדיו, מוזיקאים, ספרים ומכוניות שמקורם באנגליה.
אנגלופיל יטה להשתמש באיות בריטי במקום האיות האמריקאי, 'colour' במקום 'color' ו-'centre' במקום 'center' וכן הלאה. השימוש בביטויים בריטיים בשיחות מזדמנות ודיווחי חדשות עלה לאחרונה בארצות הברית. אי הבנה ושימוש שגוי בביטויים אלו על ידי אמריקאים הפך למושא עניין בקרב כלי תקשורת אמריקאים ובריטים. פרופ' בן יגודה מאוניברסיטת דלאוור טוען שהשימוש באנגלית בריטית "ביסס את עצמו כתופעה לשונית שלא תפוג". ליין מרפי, בלשנית באוניברסיטת סאסקס, טוענת כי הטרנד בולט יותר בצפון-מזרח ארצות הברית. האינטרנט, המביע עניין במשפחת המלוכה הבריטית ולכן מחשיב עיתונאים בריטים שעובדים בתקשורת האמריקנית, דור שגדל על הארי פוטר והמבטא הבריטי שנשמע "יוקרתי" לאמריקאים צוטטו כסיבות למגמה זו.
צילום
מקור המילה בעברית הוא במושג "צֶלֶם", שמשמעותו "דמות", ומקור השם באנגלית הוא מיוונית: "פוטו" (שפירושה "אור"), ו-"גרפיה" (שפירושה "רישום").
ההיסטוריה של הצילום
במרבית ההסברים ההיסטוריים להמצאת הצילום מופיעה הקמרה אובסקורה כמבשרת הישירה של הצילום וכמודל – שממנו הוא התפתח. התמונות שהתקבלו באמצעות הקאמרה אובסקורה לא היו ניתנות לקיבוע ולכן אין מדובר בצילום של ממש.
הרעיון לנסות ולקבע את הדימוי שמוקרן על הדופן האחורי של הקמרה אובסקורה עלה כמעט במקביל אצל אנשים רבים במקומות שונים ומרוחקים, במהלך העשורים האחרונים של המאה ה-18 ועד ההכרזה הרשמית על המצאת הצילום ב-19 באוגוסט 1839; "שעתה של ההמצאה (הצילום) הגיעה, ולא אחד בלבד חש בה", כותב ולטר בנימין, "אנשים שללא תלות זה בזה חתרו לאותה מטרה: לקבע את התמונות שנוצרו בתוך הקמרה אובסקורה, דבר שהיה ידוע לכל המאוחר מאז לאונרדו". התשוקה לצלם, או הרצון לתפוס את הדימוי שבקמרה, היו כה נפוצים עד כי פרנסואה אראגו (Arago), מי שהכריז על המצאת הצילום בפני האקדמיה הצרפתית למדעים, טען, כי "כל מי שהתענג על דימויים אלו (שנוצרים בקמרה אובסקורה) הצטער שאי אפשר לקבע אותם".
הצילום הומצא כמה פעמים, כמעט בו-זמנית ובטכניקות שונות, שכולן מתבססות על מכשיר הקמרה אובסקורה. עם זאת, היסטוריונים של הצילום הצליחו לאתר כבר מעל לעשרים עדויות של אנשים שהרעיון עלה בראשם עוד בטרם פורסמו ברבים טכניקות הצילום של לואי דאגר (1787-1851 ,Louis Daguerre) וויליאם הנרי פוקס טלבוט (Fox Talbot 1800-1877). בין הראשונים היה גם איפוליט ביאר שהגיש את החומר לפרנסואה אראגו, אך הוא שכנע אותו לדחות את הפרסום. בין הראשונים לנסות לשעתק באופן ספונטני, באמצעות האור, את הדימוי שבגב הקמרה היה הממציא האנגלי תומאס וג'ווד (Wedgwood 1771-1805) וג'ווד ערך ניסויים עם כסף חנקתי, חומר שהתגלה זה מכבר כרגיש לאור, והצליח ליצור בעזרתו "הדפסות-שמש": הדפס מגע בו הונח דימוי על גבי משטח עם החומר הרגיש לאור, ש"קלט" את הדימוי עם חשיפתו לשמש. וג'ווד ניסה לקלוט בעזרת חומרים רגישים אלו את הדימוי שמוקרן בגב הקמרה אובסקורה, אך כפי שדיווח ידידו, סר המפרי דייווי (Davy) לאגודה המלכותית, "הדימויים שנוצרים בעזרת הקמרה אובסקורה היו חלשים מכדי שניתן יהיה להפיק מהם בזמן סביר אפקט כלשהו על גבי ניטראט הכסף".
המלומד האנגלי טלבוט, אחד מממציאי הצילום וממציא תהליך הפוזיטיב-נגטיב בשנת 1835, דיווח כי הרעיון צץ במוחו בעת שניסה ללא הצלחה לצייר בעזרת "קמרה לוסידה" וקמרה אובסקורה: "בראשית אוקטובר 1833 השתעשעתי בגדות אגם קוֹמוֹ (Como) היפה, ורשמתי רישומים, ליתר דיוק ניסיתי לרשום, בעזרת קמרה לוסידה, אך במידת הצלחה מועטה בלבד... לאחר כמה ניסיונות כושלים הנחתי למכשיר, והסקתי כי הוא דורש ידע מוקדם בציור, שלצערי לא היה לי". טלבוט עבר לנסות לצייר עם הקמרה אובסקורה, אך לאחר שנכשל "הדבר הוביל אותי לחשוב על היופי המיוחד של התמונות שהטבע מצייר, אותן מקרינה וממקדת עדשת הקמרה אובסקורה על הנייר - יצורי פֵיוֹת, יצירות-של-הרגע, הנידונות להיעלם כהרף עין. בזמן שחשבתי מחשבות אלו הגיח בראשי הרעיון... כמה יפה היה אילו אפשר היה לגרום לדימויים הטבעיים הללו לרשום את עצמם באופן יציב ולקבע את עצמם על הנייר!".
ב-1826–1827 הצליח הממציא הצרפתי ניספור נייפס לקבע לראשונה את הדימוי שנוצר בגב הקמרה אובסקורה, ולייצר את תצלומו המפורסם – נוף מחלון בלה-גרא – דימוי המוכר כיום כתצלום הראשון בהיסטוריה. לטכניקת הצילום שלו קרא נייפס הליוגרפיה (Heliographie = רישום שמש). רבים ניסו, כאמור, לקבע את הדימוי שנוצר בגב הקמרה-אובסקורה, אך הדימויים שייצרו היו "נגטיביים" על-פי-רוב (האזורים הבהירים במקור הפכו לשחורים בדימוי); חמור מכך - הם נעלמו מיד כשהוצאו מ"הקופסה החשוכה" ונחשפו לאור. הממציא הצרפתי עשה אף הוא ניסויים בחומרים רגישים לאור מאז 1816, והמציא תמיסות שונות שמגיבות לקרני השמש. לשם הכנת התצלום "נוף מחלון בלה-גרא" הכין נייפס לוח פְּיוּטֶר (סוג של מתכת) ממורק שנמשח בתמיסת ביטומן (bitumen of Judea - סוג של זפת). את הלוח הניח בגב קמרה אובסקורה בעלת עדשה דּוּ-קְעוּרָה, וחשף אותו לאור במשך למעלה משמונה שעות; הביטומן התקשה באזורים שנחשפו לאור. לאחר החשיפה נשטף הלוח בעזרת שמן לבנדר ונפט, שהמיסו את הביטומן באזורים שלא נחשפו לאור ולכן לא התקשו. כך הצליח נייפס לא רק לגרום לחומר להפסיק להגיב לאור לאחר שהושגה התמונה, אלא גם ליצור ישירות דימוי פוזיטיבי. החשיפה הארוכה והמסורבלת, ואולי גם ענוותנותו של הממציא, גרמו לכך שההליוגרפיה לא זכתה לפרסום רב ולמקורות מימון; בתסכולו חבר נייפס לצייר - מעצב וממציא ה"דיורמה" הפריזאי לואי ז'אק מנדה דאגר, לשותפות שנועדה לשכלל את ההמצאה. דאגר, אמביציוזי אך חסר השכלה מדעית פורמלית, ניסה מזה זמן, ללא הצלחה, לקבע את דימוי הקמרה אובסקורה, כחלק ממאמציו להשיג אפקטים מרשימים למופע הדיורמה שהמציא. השמועות על הצלחתו של נייפס הביאו אותו לפנות אל הממציא בבקשה להיכנס לשותפות. בשנת 1833 מת נייפס במפתיע, ודאגר המשיך לפתח את טכניקת הצילום, אך הסב את שמה לדאגרוטיפ, על-שמו. דאגר הצליח להפיק בעזרת הקמרה אובסקורה דימויים חדים ומפורטים על גבי לוחות מתכת שעברו אידוי בחומרים רגישים לאור, ואף עלה בידו לקצר מאוד את זמן החשיפה (למספר דקות). התמונות שהשיג היו תצלומים "פוזיטיביים" ויחידאים (כלומר, בלתי ניתנים לשכפול). בשנת 1839 קנתה ממשלת צרפת את זכויות הפטנט על המצאת הדאגרוטיפ וההליוגרפיה מדאגר ומיורשיו של נייפס, ובמחווה אצילית שחררה את הידע לשימוש חופשי בציבור. יום פרסום הנוסחה ליצירת דאגרוטיפים בעזרת הקמרה אובסקורה נחשב עד היום כיום בו הומצא הצילום.
חשיפה
חשיפה היא כמות האור המגיע לסרט הצילום או לחיישן הדיגיטלי. כמות האור הנכנסת נקבעת על ידי שני גורמים: הצמצם (שהוא חריר הדומה לאישון העין), המשנה את קוטרו ובהתאם לכך את כמות האור העוברת דרכו, וזמן החשיפה, או מהירות התריס - הזמן בו תריס המצלמה נותר פתוח כדי לאפשר לאור להשפיע על סרט הצילום או החיישן. ברוב המצלמות יש אפשרות לקביעת חשיפה אוטומטית או חצי אוטומטית. באפשרות האוטומטית נקבעים ערכי הצמצם ומהירות התריס על ידי מחשב המצלמה, ובאפשרות החצי-אוטומטית נקבע אחד הערכים באופן ידני על ידי הצלם, והערך השני מחושב על ידי המצלמה. בצילום מקצועי לא נהוג להשתמש במצב האוטומטי בו אי אפשר לשלוט על עומק השדה או על אפקטים שאפשר ליצור על ידי שליטה על מהירות התריס. במצלמות חובבים חצי-מקצועיות ומצלמות מקצועיות יש אפשרות לשליטה ידנית בשני הפרמטרים (מפתח צמצם ומהירות תריס) על מנת לקבל אפקטים מיוחדים. בכל המצלמות ישנן תוכניות שבהן נקבעות הפרמטרים הללו מראש.
מיקוד (פוקוס)
קביעת מרחק המוקד של העדשה כך שהדמות של העצם המצולם תתקבל על מישור סרט הצילום או החיישן במצלמה דיגיטלית. המיקוד משפיע על חדות התמונה. תמונה שאינה ממוקדת באובייקט המצולם תראה מטושטשת. לעיתים המיקוד יהיה על אובייקט מסוים במטרה להבליט אותו ביחס לאובייקטים אחרים הנמצאים במרחק שונה מהמצלמה ולכן יטושטשו (עומק שדה צר). ברבות מהמצלמות קיים מנגנון של מיקוד אוטומטי (בחצי לחיצה על לחצן הצילום), באחרות יש רק מיקוד ידני, המצריך טרחה מסוימת של הצלם. במצלמות הדיגיטליות אפשר לבחור בשיטות מיקוד שונות המבוססות על אופטיקה, ויש מכשירים שבהן המיקוד נעזר בקרן לייזר. דגם נוסף של מצלמות, המיועד בעיקר לחובבים, הוא זה שבו המיקוד קבוע, ואי אפשר לשנותו, אך מצלמות כאלו אינן נפוצות כיום. מנגנון המיקוד האוטומטי יכול להיות בעדשה או במצלמה, ובמצלמות בהן אפשר להחליף עדשות חשוב לוודא שיש התאמה בין מנגנון המיקוד של העדשה למנגנון המיקוד של המצלמה.
תקריב (זום)
היכולת של העדשה לשנות את אורך המוקד שלה ובכך לאפשר שינוי של זווית הראייה הגורם להקטנה או הגדלה של הדמות על סרט הצילום או החיישן. אפקט זה אינו דומה להתקרבות או התרחקות מהעצם המצולם משום שבשימוש בזום לא משתנה הפרספקטיבה. בנוסף, אפשרויות הקומפוזיציה של התמונה גדלות בצורה ניכרת מאחר שצילום אובייקט בגודל קבוע יכול להתבצע ממרחקים שונים ולכלול אובייקטים נוספים לפי המרחק. מאידך, עדשות זום הן גדולות ומסורבלות יותר מעדשות קבועות, ומפתח הצמצם המרבי שלהן בדרך כלל קטן יותר מבעדשות מקבילות בעלות אורך מוקד קבוע. התכנון האופטי של עדשות זום מורכב יותר, ולכן עדשת זום תעלה יותר מעדשה דומה בעלת אורך מוקד קבוע. במצלמות דיגיטליות קיים "זום דיגיטלי", שמשמעותו שמירת חלק מהתמונה והצגתה כך שהאובייקט נראה גדול יותר, אולם מכיל את אותה כמות פיקסלים. אין לזום הדיגיטלי משמעות אופטית כלשהי וניתן לבצע פעולה זהה על כל תמונה דיגיטלית בכל תוכנה לעריכת תמונה.
עומק שדה
עומק שדה הוא הטווח סביב מוקד העדשה, בו התמונה בעלת חדות סבירה (ממוקדת). עומק שדה "רדוד" או "צר" הוא מצב בו רק אובייקטים הנמצאים במרחק דומה למרחק נושא הצילום המרכזי מופיעים בתמונה בצורה חדה, ואילו אובייקטים קרובים או רחוקים יותר מנושא הצילום נותרים מטושטשים. עומק שדה כזה מתאים לצילום בו רוצים להדגיש את נושא הצילום ולבדל אותו מן הרקע, כדוגמת צילום פורטרט. בעומק שדה "רחב" חדות התמונה נשמרת גם באובייקטים הנמצאים במרחק שונה ממרחק נושא הצילום. עומק שדה כזה מתאים לצילומי נוף או לצילומים טכניים, בהם יש חשיבות לחדות של כל הפרטים בתמונה. עומק השדה תלוי בארבעה גורמים: 1. העדשה, 2. מפתח הצמצם 3. מרחק האובייקט המרכזי מהמצלמה 4. גודל משטח הצילום (גודל החיישן או הפילם). ככל שהעדשה רחבה יותר, הצמצם סגור יותר, מרחק האובייקט מהמצלמה גדול יותר ומשטח הצילום קטן יותר, כך יגדל עומק השדה.
קומפוזיציה
סידור האובייקטים בתמונה. בקומפוזיציה נכונה האובייקטים בתמונה מסודרים בצורה בה העין 'מובלת' אל נושא הצילום והתחושה הנוצרת מהבטה בתמונה מתאימה לנושא הצילום. גם הרקע של התמונה הוא חלק מהקומפוזיציה. בין המאפיינים המשפיעים על הקומפוזיציה ניתן למנות: קביעת המרחק מהאובייקט, בחירת צורת המסגרת והיחס בין אורכה ורוחבה, מיקום האובייקט ביחס למסגרת ולאובייקטים האחרים, כיווניות האובייקט ועוד.
זוויות צילום
זווית צילום היא הזווית שממנה מצולם האובייקט. זהו מושג בצילום בכלל, ובצילום קולנוע בפרט. לזווית הצילום השפעה פסיכולוגית על הצופה, מבחינת האופן שבו הוא תופס את האובייקט המוצג לפניו. למשל בעוד צילום מגובה העין מציג את האובייקט כמו שהאדם רגיל, צילום בזווית גבוהה מגמדת את האובייקט בעוד צילום מזווית נמוכה מאדירה את האובייקט. צילום מזוויות לא שגרתיות לאדם כמו צילום ממעוף הציפור גורם לאפקט לא מוכר.
צביעה מחדש של צילומי שחור-לבן
מאז שנות ה-70 המאוחרות והופעתן של מצלמות בצבע באופן נפוץ יותר ויותר החלו אנשים לצבוע מחדש צילומים בשחור לבן משנים קודמות, בעיקר עבור צביעה של סרטי קולנוע. כדי להפוך סרטים מצולמים בשחור לבן לצבעוניים היו האמנים בראשית הז'אנר נאלצים לצבוע כל פריים ופריים בנפרד, מה שהיה לעבודה מתישה מאוד. עם זאת, מאז 1980 טכניקת הצביעה הממוחשבת אותה המציא וילסון מרקל המריאה פלאים ואפשרה צביעה קלה בהרבה של סרטים, בצורה בה הצבעים צבעו רק את החלק בפריים שעובר שינוי משמעותי, בעוד שהמחשב משלים את שאר התמונה על פי הפריים הקודם.
השימוש הבולט ביותר בטכניקה בשנים האחרונות נעשה בסדרת הטלוויזיה "האירועים הגדולים של מלחמת העולם השנייה", סדרה דוקומנטרית מבית נטפליקס ששודרה בשנת 2019, וכוללת 13 פרקים מלאים המכילים אך ורק קטעי ארכיון ממלחמת העולם השנייה אשר נצבעו מחדש. הסדרה גייסה מומחים לצבע ואספה עדויות כדי ליצור שחזור מדויק של הצילומים המקוריים, וזכתה לתשבחות מבחינה זו.
קופי לואק
הגחן אוכל את פירות צמח הקפה ולאחר כיום וחצי מפריש את הפולים בקבוצות (בצואה) כשחלק מהפירות עודם מחוברים לפולים. הם נאספים, נשטפים ביסודיות, מיובשים בשמש ועוברים תהליך קל של קלייה בלבד, כדי לא לפגוע במגוון הטעמים וחוסר המרירות שנובעים מהתהליך שעברו הפולים במערכת העיכול של הגחן.
מחלקת גנים ונוף
מחלקת גנים ונוף (באנגלית: Parks and Recreation) היא סדרת טלוויזיה קומית מסוגת מוקומנטריה של רשת NBC האמריקאית, בכיכובה של איימי פולר כלסלי נופ, סגנית מנהל במחלקת גנים ונוף בעיר הבדיונית פוני שבאינדיאנה. הסדרה שודרה לראשונה ב-9 באפריל 2009 בארצות הברית, ושודרה במשך 7 עונות ו-125 פרקים, עד 24 בפברואר 2015. סגנון צילום הסדרה הוא מצלמה יחידה.
קופי לואק
אזור גידול
מקורם של הפולים מאינדונזיה. לפי הסיפור העממי, את הקפה גילו ילידים מסומטרה שלא הורשו לקטוף את פירות הקפה מהמטעים של המתיישבים ההולנדים במאה ה-18. לאחר שראו כי גחני הדקלים נוהגים לאכול את פולי הקפה ולהוציא אותם אחר כך בצואה, הפועלים באחוזות הקפה החלו לאסוף את הפולים, לרחוץ אותם ולהכין מהם משקה קפה, וגילו שטעמו טוב יותר. זהו אחד מסוגי הקפה היקרים ביותר בעולם, ונמכר במאות דולרים לקילוגרם. הקפה נמכר בעיקר לפי משקל ביפן ובארצות הברית, ומוגש בבתי קפה בדרום-מזרח אסיה. מדי שנה מיוצרים כ-230 ק"ג של קפה המתקבל בתהליך זה.
מחלקת גנים ונוף
בישראל, שודרה הסדרה בעבר מדצמבר 2014 בסלקום tv, ב-HOT, ומינואר 2022 זמינה הסדרה כולה ב-yes VOD. ניתנת לצפייה גם בשירות הסטרימינג פריים וידאו.
קופי לואק
אזור גידול
סוג יקר יותר של קפה, שייצורו מסתמך על מערכת העיכול של פילים, מכונה קפה שנהב שחור.
מחלקת גנים ונוף
עונה 1
הסדרה בנויה סביב לסלי נופ, סגנית מנהל מחלקת גנים ונוף בעיירה הבדיונית פוני שבאינדיאנה. אן פרקינס, האחות המקומית, דורשת שבור בניה שנמצא בחצר מאחורי ביתה יכוסה אחרי שהחבר שלה, אנדי דוויר, נפל לתוכו ושבר את הרגל. לסלי נשבעת להפוך את החצר לפארק, למרות התנגדותו של מנהל המחלקה רון סוונסון. מתכנן העיר מארק ברנדנוויץ - שאותו לסלי אוהבת - מתעקש שהפרויקט בלתי אפשרי בגלל בעיות בירוקרטיות, אבל משכנע את רון בסתר לאשר את הפרויקט. לסלי וצוותה - טום הברפורד והמתמחה אפריל לאדגייט, מנסים לעניין את הקהילה בפרויקט הבור אך נתקלים בסירוב. מאוחר יותר, אן מגלה שאנדי זייף את חומרת פציעתו כדי שתטפל בו. בינתיים, מארק, שיכור ובודד, לוקח את לסלי אל הבור ומנשק אותה, אך היא דוחה אותו והוא נופל לבור ונפצע.
קופי לואק
כשרות
שאלת כשרותו של קפה זה שעבר במערכת העיכול של חיה טמאה, עוררה דיונים בין פוסקי ההלכה. תשובה הלכתית ראשונית בתחום זה נכתבה בידי הרב שלמה פישמן הנוטה להכשיר את הקפה. כמוהו גם הרב שניאור זלמן רווח, קבע שהקפה מותר לשתייה.
מחלקת גנים ונוף
עונה 2
אן נפרדת מאנדי ומתחילה לצאת עם מארק, באישורה של לסלי. הבור מתכסה אחרי שגרושתו של רון מבקרת. אפריל מתאהבת באנדי, שעדיין מאוהב באן. כשמארק מתכנן להציע נישואים לאן, מתברר שאין לה רגשות כלפיו כבר והם נפרדים והוא עוזב את המשרה העירונית לטובת הסקטור הפרטי. בינתיים, גירעון חמור בתקציב מוביל לכך שרואי החשבון בן ואייט וכריס טראגר סוגרים את משרדי העיר, למורת רוחה של לסלי ולהנאתו של רון. בסוף העונה מגלה טום שרון יוצא עם גרושתו וונדי.