cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עזרא אוריון
קורות חייו
בשנים 1964–1966 למד בלונדון, ב'סנט מרטינס סקול אוף ארט' וב'רויאל קולג' אוף ארט'. בשנת 1967 הצטרף אל מייסדי מדרשת בן-גוריון, שם ניהל את בית ספר שדה במשך שבע שנים. הוא היה ממקימי בית הספר לחינוך סביבתי בשדה בוקר ופיתח תוכניות לימוד בנושאים סביבתים. עיצב את מצבות דוד ופולה בן-גוריון שליד המדרשה. ב-1981 הקים וערך את כתב העת הבין-תחומי 'סביבות'. לימד ב'בצלאל' וב'מכללה לאומנות חזותית' בבאר שבע. הוביל סדנאות אמנים מדבריות בסיני, בנגב ובסדום.
בשנת 1980 החל לראות את הכוחות המעצבים את פני כדור הארץ כ"פיסול טקטוני". הפסלים הסביבתיים שיצר מכוונים אל קווי שבר גאולוגיים ואל רכסי הרים. אוריון התווה קווי אבנים ובנה מדרגות מאבן מקומית, מעין "כני שיגור של ההכרה". בין יצירות אלה נמנות העבודות בשדה צין, בתל-חי, במצפה רמון, בעריף א-נקה בסיני, ובבקעת האנפורנה בנפאל. במהלך השנים חזר ושיקם את הפסל בנפאל. בשנת 1988 נפגש עם אנשי נאס"א בוושינגטון והציע שרכב רובוטי שישלח אל המאדים יטווה גם שם קו של אבנים-- "השגריר הרחוק ביותר של הפיסול במערכת השמש".
ב-1987 פיתח את הפיסול ה"בין-גלקטי", המתייחס אל אנרגיה כאל חומר פיסולי. בשיתוף עם נאס"א וסוכנות החלל הישראלית הוא שיגר אלומות של קרני לייזר מהתחנות של רשת 'וגנר'. "אובליסק אנרגיה, מיליארד ק"מ גובהו, קתדרלת אור הנוסקת במהירות האור, בניצב למישור הגלקסיה". ב-1997 הציע ליצרנית הזרקורים 'קסנוטק' להציב "תאומי אור אנכיים" מעל גגות מגדלי התאומים בניו-יורק. לאחר שמגדלי התאומים קרסו, ב-2001, האירו בזרקורים שתי אלומות אור, לזכרם.
במקביל לפעילותו כפסל פרסם אוריון ספרי שירה: "לילה גבוה" 1969, "אבק רוחות" 1972, "טרמינל רוחות" 1975, "ערפיליות אבק" 1977, ו"תהומות אבק" 1980. הוא "מפסל את המילים" ומיחס חשיבות למיקומן על הדף. המרווחים בין השורות והמקפים הפזורים מהווים "שתיקה דרוכה". כתיבתו קודרת, קיומית, אתאיסטית ואפוקליפטית.
אוריון חי עם רבקה לבלנג בין 1959-1971, נולדו להם שלושה ילדים. הוא חי עם רותי שדמי מ-1977 ועד מותה ב-1986, נולדו להם שני ילדים. הוא חי עם דפנה חורב משנת 2000 ועד מותו, ב-18 באוקטובר 2015. עזרא אוריון נקבר במדרשת שדה בוקר. אחד מבניו הוא תא"ל (מיל') אסף אוריון, אשר בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כראש החטיבה האסטרטגית באגף התכנון.
מגדל הבנק של סין
מגדל הבנק של סין הוא גורד שחקים הנמצא במרכז העיר הונג קונג. במגדל שוכנים משרדי הבנק של סין (הונג קונג), אחד הבנקים הגדולים והחשובים בהונג קונג. הוא תוכנן על ידי האדריכל איי אם פיי ונבנה בשנים 1989–1990.
הבניין כולל 70 קומות ומתנשא לגובה של 315 מטר. בזכות שתי אנטנות רדיו נוספות שבראשו הוא מגיע לגובה של 369 מטר. עד שנת 1992 הוא היה גורד השחקים הגבוה ביותר באסיה אך מאז נבנו גורדי שחקים גבוהים ממנו בערים מרכזיות רבות.
המבנה בנוי כולו כמסבך זיזי שלם המחובר לרצפה המקנה לו יציבות רבה. קורותיו הראשיות יוצרות מבנה הבנוי מצורות מרחביות הקרובות לטטרהדרון ופירמידות מרובעות היוצרות את מבנהו השלם. במבט מלמעלה הוא נראה כ-'X' אשר כל רבע, הנראה כמשולש ישר-זווית ושווה-שוקיים, מגיע לגובה שונה בכל צד. צורת המגדל מדמה צמיחת קני במבוק, כסמל לחיות ולשגשוג.
מומחי פנג שווי, במיוחד בהיבטיו המיסטיים ביקרו את מבנה המגדל וטענו כי המגדל מקרין אנרגיות שליליות בגלל צורתו המזכירה סכין וצורות ה-'X' שלו. לפני תחילת הבנייה אף ביצע פיי שינויים קלים בזויות הבניין בעקבות ביקורת זו אך הדבר לא מנע את הטענות כי צורת הסכין המכוונת לבניין HSBC נועדה כביכול להטיל קללה על הבנק המתחרה ועל בניין הממשל של הונג קונג (בניין הממשל טרם מסירת הונג קונג לידי סין ב-1997).
מרד הגליל (67)
מרד הגליל התרחש בשנת 67, כאשר המצביא הרומי אספסיאנוס פלש לגליל בארץ ישראל בהוראת הקיסר נירון במטרה לסיים את המרד הגדול בפרובינקיה יהודה, שהיה הראשון מבין מרידות יהודה ברומא.
המרד
לאחר תבוסת צבאו של קסטיוס גאלוס בקרב בית חורון בשנת 66, מינה הקיסר נירון את הגנרל אספסיאנוס, במקום גאלוס, על מנת שישים סוף למרד הגדול ביהודה.
אספסיאנוס, יחד עם הלגיון העשירי פרטנסיס והלגיון החמישי מקדוניקה, הגיעו בתחילה לפטולמאיס (עכו) באפריל 67. בפטולמאיס הצטרף אליהם טיטוס, שהגיע לשם מאלכסנדריה יחד עם הלגיון החמישה עשר אפולינריס, וכן צבאותיהם של בעלי ברית מקומיים שונים, כולל צבאו של המלך אגריפס השני.
עד שנת 68 לספירה הוכנעה לחלוטין ההתנגדות של האוכלוסייה היהודית בחלק הצפוני של ארץ ישראל על ידי הרומאים, אספסיאנוס הפך את קיסריה למפקדתו, והוא המשיך באופן שיטתי לטהר את אזור רצועת החוף של ארץ ישראל, תוך הימנעות מעימות ישיר עם המורדים בירושלים.
על פי יוספוס פלאוויוס, הכיבוש הרומאי של אזור הגליל גרם לכך, שכ-100,000 יהודים נרצחו או נמכרו לעבדות.
אליאס סנבר
אליאס סנבר (בערבית: إلياس صنبر; נולד ב-1947 בחיפה) הוא היסטוריון, מסאי ומשורר פלסטיני. משמש כראש המכון ללימודים פלסטיניים בפריז וכשגריר הפלסטיני בארגון אונסק"ו.
סמיח אל-קאסם
סמיח אל-קאסם (בערבית: سميح القاسم; 11 במאי 1939 - 19 באוגוסט 2014) היה משורר דרוזי ישראלי, יליד עבר הירדן. קומוניסט ופעיל פוליטי. הוא כתב בשפה הערבית וייצג קבוצה בציבור הדרוזי, אשר מעוניינת בחיזוק הזהות הערבית-פלסטינית של הדרוזים בישראל, ומתנגדת לגיוס החובה של הציבור הדרוזי לצה"ל.
קורות חיים
אל-קאסם נולד בעיר זרקא (כיום בירדן). אביו שירת בלגיון הערבי והגיע במקור מהכפר ראמה שבגליל. לפני מלחמת העצמאות חזרה המשפחה לכפר ראמה, שם למד בבית ספר יסודי ובתיכון למד בנצרת. לאחר מכן החל לעבוד בהוראה. אל-קאסם הוא הצעיר הדרוזי הישראלי הראשון שסירב לשרת בצה"ל מטעמים ערביים-לאומיים. ב-1965 פוטר ממשרתו כמורה עקב פעילותו הפוליטית.
אל-קאסם שימש כעורך עורך בטאון המפלגה הקומוניסטית – "אלאתיחאד". זו הייתה במת הפרסום הראשונה שלו. עוד ערך את עיתון "האדא אל עאלם", המהדורה הערבית של העולם הזה, והתפטר מתפקידו ב-1966.
את שיריו הראשונים של אל-קאסם ניתן להגדיר כ"שירים קומוניסטיים". שירתו חברתית ופוליטית - דבר שניכר גם בשירתו הלירית. הוא אמן השיר הארוך. רבים משיריו הולחנו והם ידועים בכל רחבי העולם הערבי. בערוב ימיו, שיריו הגותיים, בצל המחלה.
בינואר 1968 הטיל עליו אלוף פיקוד הצפון דוד אלעזר צו ריתוק שחייב אותו להתייצב פעמיים ביום בתחנת משטרה ואסר עליו לצאת את ביתו כל יום משעה 17:00 עד 05:00 בבוקר.
באוקטובר 1968 נעצר בשובו מהרפובליקה העממית של בולגריה, כאשר ברשותו חומר הסברה של פת"ח.
ב-1969 הביא פרסום קובץ שיריו "והיה כי תבוא ציפור הרעם" למעצרו בחשד להסתה למרד. עותקי הספר נאספו על ידי המשטרה.
במאי 1978 נחשפה כוונה לצנזר שיר שלו שהודפס בכתב העת אריאל, בטרם הופץ. במחאה על כך דרשו המשוררים דליה רביקוביץ', יהודה עמיחי ומאיר ויזלטיר לגזור גם את שיריהם מן החוברת.
בשנת 1992 החליף את מוחמד ותד כעורך השבועון "כל אל-ערב". בין השנים 1986 ל-1988 פרסם יחד עם מחמוד דרוויש את הספר "מכתבים בין שני חלקי התפוז". בשנת 1995 תרגם משירי רוני סומק לערבית.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה ולכנסת התשע עשרה הוצב אל-קאסם במקום סמלי ברשימת חד"ש.
בשנת 2001 היה אמור אל-קאסם לנסוע ללבנון בהזמנת הנשיא אמיל לחוד. תוכננה לו גם פגישה עם המנהיג הדרוזי וליד ג'ונבלט אך גורמי ביטחון בישראל אסרו עליו לנסוע.
אל-קאסם נפטר בכפר ראמה ב-19 באוגוסט 2014, ממחלת הסרטן. לפני מותו עבר אשפוז אחרון בצפת.
ב-2020 יצא לאור מבחר משיריו בספר "פני החירות", בתרגום לעברית של ששון סומך ועידן בריר (הוצאת קשב לשירה). בנוסף, יצא במסגרת סדרת הספרים מכתוב הספר "אלרסאא'ל - האיגרות", ובו חלופת איגרות בינו לבין המשורר מחמוד דרוויש, בתרגום לעברית של חנה עמית-כוכבי.
פרסים שקיבל
סמיח אל-קאסם קיבל לא מעט פרסים ותעודות הערכה והוקרה ואות כבוד בהרבה מוסדות, כמו:
יצירותיו
ועוד 63 יצירות אחרות.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
אליאס סנבר
ביוגרפיה
סנבר נולד בחיפה ומשפחתו ברחה מהעיר במלחמת העצמאות ללבנון. בשנת 1969 החל ללמד באוניברסיטת פריז ולאחר מכן לימד בלבנון ובאוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית. בשנת 1982 חזר לצרפת וייסד שם את כתב העת הצרפתי לנושאים פלסטינים, Revue d'études palestiniennes ושימש כעורכו. משנת 1988 הוא חבר במועצה הלאומית הפלסטינית.
כיום משמש כשגריר הפלסטיני בארגון אונסק"ו. תרגם משירי משוררים ערבים לצרפתית, בהם משיריו של מחמוד דרוויש. משמש כשופט בתחרות פרס הרומן הערבי בצרפת.
גריק
גריק (באלפבית יווני מדומה: GRΣΣK) היא סדרת נעורים דרמטית קומית לנערים אשר שודרה בערוץ ABC Family (כיום Freeform) ובתאגיד השידור הציבורי של בריטניה, BBC. התוכנית עוסקת בסטודנטים באוניברסיטת "סייפרוס-רודס" שחברים באחוות שונות באוניברסיטה. היא עוקבת אחר חייהם של קייסי קרטרייט ואחיה, ראסטי. הדמויות בסדרה חברות באחוות הגברים הבדיוניות קאפה טאו גמא (ΚΤΓ) ואומגה קאי דלתא (ΩΧΔ) ואחוות הנשים הבדיוניות זתא בטא זתא (ΖΒΖ) ואלפא אומגה (AΩ).
אחוות
בסדרה יש את האחוות הראשיות ואת האחוות המשניות שמופיעות לפרק אחד או יותר והם:
אחוות בנים ראשיות: אומגה קאי דלטה ΩΧΔ. קפה טאו גמא KTΓ. למבדה סיגמא אומגה ΛΣΩ. סיי פיי פאי ΨΦΠ. אחוות בנים משניות: אלפה סיגמא רו AΣP. אלפה טאו קאפה ATK. אלפה דלטא פאי AΔΠ. דלטה רו ΔP. תטה פי גמא ΘΠΓ. לוטה פסי דלטא IΨΔ. קאפה דלטא אפסילון KΔE. נו נו נו NNN. קסי דלטה גמא ΞΔΓ. פיי סיגמא תטה ΠΣΘ. סיגמא אפסילון ΣE. אומגה נו אפסילון ΩNE. אלפה אפסילון פאי ΑΕΠ.
אחוות הבנות הראשיות: זטא ביתא זטא ZBZ. לוטה קאפה לוטה IKI. גמא פסי אלפה ΓΨA. פאי פאי פאי ΠΠΠ. אחוות הבנות המשניות: אלפא תטה אפסילון AΘY. בטה תטה תאו BΘT. אפסילון אפסילון אפסילון EEE. מו גמא סיגמא MΓΣ. קסי גמא תטה ΞΓΘ. פאי דלטה אפסילון ΠΔE. סיגמא קאי אפסילון ΣXE. פיי בטה פאי ΦBΠ.
יהושע אלטמן
יהושע (שייע) אלטמן (נולד ב-1943) הוא איש חינוך והתיישבות ישראלי, מילדי קיבוץ כפר עציון לפני מלחמת העצמאות וממייסדיו לאחר מלחמת ששת הימים; מזכ"ל תנועת בני עקיבא בשנים 1988–1990.
ביוגרפיה
נולד ב-י"ד באדר ה'תש"ג (פברואר/מרץ 1943) בכפר פינס לטובה, ילידת גרמניה ו, יליד הונגריה, חברי "קבוצת אברהם" שייסדו זמן קצר לאחר מכן את כפר עציון. אביו היה מפקד הנוטרים בגוש עציון. במלחמת העצמאות היה אביו סגן מפקד הגוש. עם התחזקות הקרבות בגוש עציון, הועברו הנשים והילדים, ובכללם יהושע ואחיו, למנזר רטיסבון בירושלים. ביום האחרון לפני נפילת הגוש, לאחר נפילת המפקד, התמנה אביו למפקד הגוש, ונהרג בקרב על כפר עציון יום לפני הכרזת העצמאות, כשיהושע היה בן חמש. לאחר מספר חודשים הם עברו יחד עם פליטי כפר עציון לגבעת עלייה שביפו. לאחר מספר שנים התקבלו כחברי קבוצת יבנה. למד בתיכון בקבוצת יבנה, והתגייס לנח"ל, שם שירת כמפקד כיתה. לאחר שירותו הצבאי למד למשך כשנה בישיבת מרכז הרב, שם פגש את חברי כפר עציון חנן פורת ויעקב גל, והם התחילו לדבר על שיבה לכפר עציון. באותה העת, הוא עמד לקראת נישואיו, ובדיוק אז פרצה מלחמת ששת הימים והוא גויס למילואים ולחם בחזית סיני ובחזית רמת הגולן. לאחר סיום המלחמה היה ממובילי החזרה לגוש עציון, והיה מהגרעין המייסד של קיבוץ כפר עציון שבו התמנה למרכז המשק. ברית המילה של בנו הייתה הראשונה בקיבוץ מאז נפילתו.
כיהן כמזכ"ל בני עקיבא מ־1988 עד 1990.
חיים אישיים
נשוי ללאה, ששכלה אף היא את אביה ואת אחותה  בהפצצה של מטוס מצרי בקבוצת יבנה במהלך מלחמת העצמאות. לאה הייתה בעבר מזכירה בבית ספר שדה כפר עציון. לזוג חמישה ילדים.
אויאפוקי
אויאפוקי (בפורטוגזית: Oiapoque) היא עיירה בצפון מדינת אמאפה שבברזיל. העיירה שוכנת בסמיכות לנהר הנושא את אותו שם והמהווה את הגבול בין ברזיל לבין גיאנה הצרפתית וגשר, שנבנה בשנת 2011, והחוצה את נהר זה מקשר בין אויאפוקי עם העיירה סן ז'ורז' שמעבר לגבול.
כעיירה השוכנת בצפון חופה של ברזיל, נחשבת אויאפוקי כנקודה הצפונית ביותר בארץ, למרות שקיימות נקודות צפוניות יותר במדינת רוריימה. יחד עם זאת, אויאפוקי היא עיר החוף הצפונית ביותר בברזיל ושטחה המוניציפלי משתרע לאורך יותר ממחצית גבולה הצפוני של מדינת אמאפה.
מקובל להניח שנהר אויאפוקי התגלה על ידי מגלה הארצות הספרדי ויסנטה יאנייס פינסון (Vicente Yáñez Pinzón) בראשית המאה ה-16. הנהר נקרא בשמות שונים עד אשר השם אויאפוקי הוכנס לשימוש רשמי בראשית המאה ה-20, כאשר סכסוך טריטוריאלי בין ברזיל לבין צרפת הגיע לפתרון על ידי בוררות שווייצרית.
בראשית המאה ה-20 פעל בתחומי אויאפוקי מחנה מאסר שבו נכלאו אנרכיסטים ומיליטנטים ברזילאים שנדונו לעבודת פרך.
מטרסבורג (כדורגל)
SV מטרסבורג היה מועדון כדורגל אוסטרי מהעיר מטרסבורג שבחבל בורגנלנד שבמזרח אוסטריה, שהוקם בשנת 1922. הקבוצה שיחקה במגרש הפאפלסטדיון המכיל 15,700 מקומות. ב-16 באוגוסט 2020 פורק המועדון בעקבות קשיים כלכליים.
אף על פי שהעיר מטרסבורג נחשבת לעיר קטנה יחסית באוסטריה ויש בה רק כ- 7000 תושבים, הייתה הקבוצה במקום השני בליגה האוסטרית מבחינת מספר האוהדים במשחקי הקבוצה בליגה. בעונת 2004/05 סיימה הקבוצה במקום החמישי בליגה הבכירה, הדירוג הגבוה ביותר של הקבוצה אי פעם בליגה האוסטרית. בשנים 2006-2007 הגיעה הקבוצה לגמר הגביע האוסטרי. בעונת 2006/2007 הקבוצה שיחקה בגביע אופ"א. ב-5 באוגוסט 2020 פרשה הקבוצה מהבונדסליגה האוסטרית והגישה בקשה לפירוק, בעקבות סגירת הבנק שמימן את הקבוצה.
אנסמבל מיתר
אנסמבל מיתר הוא הרכב קאמרי ישראלי, האנסמבל, שהקים הפסנתרן עמית דולברג בשנת 2004, שם לו למטרה לבצע בעיקר מוזיקה ישראלית עכשווית וכן מוזיקה יהודית.
רבות מן היצירות פרי עטם של מלחינים ישראלים שההרכב מבצע חוברו במיוחד בשבילו. האנסמבל מבצע גם יצירות מראשית המאה ה-20, שכתבו חברי האגודה למוזיקה יהודית בסנקט פטרבורג, ביניהם יואל אנגל, יוסף אחרון ועוד.
אנסמבל מיתר מופיע בפסטיבלי מוזיקה בישראל ובאירופה. מאז הקמתו הוזמן לנגן באנגליה, גרמניה, פינלנד, הונגריה, רומניה ובולגריה. כן מקליט האנסמבל בקביעות ל"קול המוסיקה" ולרדיו רומניה.
אנסמבל מיתר משמש כאנסמבל הבית של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ושל הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב.
איוון סידורנקו
איוון מיכאילוביץ' סידורנקו (ברוסית Ива́н Миха́йлович Сидоре́нко, 12 בספטמבר 1919 - 19 בפברואר 1994) היה קצין בצבא האדום וגיבור ברית המועצות שלחם נגד גרמניה הנאצית בעת מלחמת העולם השנייה. היה מהצלפים המוצלחים ביותר של ברית המועצות בזמן המלחמה, ולזכותו נזקפה הריגת 500 חיילים וקצינים גרמנים.
קורות חיים
הוא נולד למשפחת איכרים בסמולנסק שברוסיה. למד לימודי חובה עד הגעתו לכיתה העשירית, ולאחר מכן החל בלימודי אומנות בפנזה דרומית-מזרחית למוסקבה. בשנת 1939 נשר מהלימודים וגויס לשורות הצבא האדום. נשלח לטירונות ואימונים בחצי האי קרים.
מלחמת העולם השנייה
בשנת 1941 השתתף בקרב על מוסקבה כקצין זוטר שפיקד על יחידת מרגמות. בעת הלחימה התאמן רבות בצליפה. המארבים שערך לחיילי האויב היו מוצלחים, ובעקבותיהם הממונים עליו אישרו שיאמן את חייליו להיות צלפים. החיילים נבחרו בקפידה לפי איכות הראייה שלהם, התמצאות בכלי נשק וכושר עמידות. בהתחלה הוא הכשיר את חייליו תאורטית ובהדרגה לקח אותם למשימות קרב יחד עימו. בתוך זמן קצר, הגרמנים החלו לאמן צלפים משלהם בשטח הפעילות של סידורנקו, בתור תגובה לאיום של נוכחתו ושל נוכחות חייליו.
לאחר קרב מוסקבה הוא נשלח לחזית הבלטית הראשונה שלחמה באזור לנינגרד. אם כי נהג בעיקר לאמן חיילים, הוא לעיתים לקח חלק במארבי צלפים אליהם התלוו חייליו. באחד מאירועים אלה, הוא הצליח להשמיד טנק ושלושה טרקטורים באמצעות קליעים נפיצים. מנגד, היו פעמים בהם הוא נפצע, פציעתו הקשה ביותר הייתה באסטוניה בשנת 1944 וכתוצאה ממנה חדל להשתתף באופן פעיל בלחימה עד לתום המלחמה. בעודו מחלים מפציעותיו, הוענק לו עיטור גיבור ברית המועצות ב-4 ביוני 1944. נאסר עליו להשתתף בקרבות על ידי ממוניו, שכן הוא נחשב לצלף ומאמן צליפה בכיר ביותר.
עם תום המלחמה, נזקפו לזכותו 500 הריגות מאושרות של חיילי אויב, וכן אימון של 250 צלפים. הגיע לדרגת רב-סרן ונחשב לצלף המוצלח ביותר של ברית המועצות במלחמת העולם השנייה. את רוב הצליפות ביצע ברובה מוסין נגאן עם כוונת טלסקופית.
לאחר המלחמה
לאחר מלחמת העולם השנייה, סידורנקו פרש משורות הצבא האדום ועבר לצ'ליאבינסק, באזור הרי אורל, שם נהיה מנהל עבודה במכרה פחם. בשנת 1974 עבר לדגסטן, לשטח הקווקז, שם חיי עד מותו ב-19 בפברואר 1994.
דה טומאזו 505/38
דה טומאזו 505/38 (באיטלקית: De Tomaso 505/38) היא מכונית מרוץ מתוצרת "דה טומאזו" (שם מלא: "De Tomaso Modena SpA") האיטלקית אשר יוצרה בשנת 1970 עבור קבוצת המרוץ הבריטית "Frank Williams Racing Cars".
דה-טומאסו 505/38 נטלה חלק ב-11 מרוצי פורמולה 1. נהג המרוצים "Piers Raymond Courage" נהרג ב-21 ביוני 1970 בהתרסקות ה"דה טומאזו 505/38" במרוץ "1970 Dutch Grand Prix".
אין ארוחות חינם
אין ארוחות חינם (באנגלית: There ain't no such thing as a free lunch) הוא פתגם, המופיע בגרסאות שונות, ומקורו באנגלית. המסר העולה ממנו הוא שלא ניתן לקבל דבר ללא תמורה – ולכל מעשה או מוצר יש מחיר, גם אם אינו נראה לעין. הפתגם משמש בארצות הברית משנות ה-30 וה-40, אך לא ידוע מתי בדיוק הופיע לראשונה. גם השימוש בראשי תיבות של גרסאותיו השונות נפוץ: TNSTAAFL, TANSTAAFL, TINSTAAFL.
הפתגם מבוסס על צירוף אחר, ארוחת חינם, שמקורו בתרבות הברים בארצות הברית במאה ה-19, שבהם רוֹוֵחַ מבצע של הגשת ארוחה ללא תשלום ללקוחות שרכשו משקאות חריפים. רוב מוצרי המזון שהוגשו חינם היו בעלי תכולת מלח גבוהה (כגון האם, גבינות, קרקרים מלוחים וכדומה) ולפיכך מצמיאים, כך שבעקבות אכילתם הלקוחות הזמינו משקאות נוספים. האמרה נקשרת אל מנהג הסוחרים האמריקנים באשר הם להבטיח ארוחת חינם למי שיקנה את מוצריהם, וכן לאנשי עסקים המזמינים את שותפיהם לארוחה מפוארת.
ראש עיריית ניו יורק פיורלו לה גוארדיה הצהיר ב-1934 נגד השחיתות: "ארוחות החינם נגמרו". האמרה נחשבת מכוננת בהשקפת העולם הקפיטליסטית, בזכות שילובה במאמרים וכן בזכות סופר המדע הבדיוני רוברט היינליין, אשר שילב את הביטוי "אין כזה דבר כמו ארוחות חינם" ואת ראשי התיבות שלו ("אכדכאח") רבות בכתיבתו. אלה תופסים מקום מרכזי ברומן שלו משנת 1966 "עריצה היא הלבנה". היינליין תרם רבות לתפוצת של הביטוי. כלכלן השוק החופשי מילטון פרידמן השתמש בביטוי ככותרת לספרו מ-1975 ותרם את חלקו לקליטתו. קמפבל מק'קונל ציין כי הביטוי הוא "בליבת הכלכלה".
הערות שוליים
Gratuité (économie)
The Piper at the Gates of Dawn
The Piper at the Gates of Dawn (בתרגום חופשי: החלילן בשערי השחר) הוא אלבום הבכורה של להקת פינק פלויד, והיחיד בו היה סיד בארט חבר בלהקה. האלבום הוקלט באולפני אבי רוד והופק על ידי טכנאי הקול של הביטלס, נורמן סמית', ומאופיין בסגנון פסיכדלי שזוהה עם הלהקה בשנותיה הראשונות.
האלבום יצא ב-5 באוגוסט 1967, והגיע למקום השישי במצעד האלבומים הבריטי ולמקום ה-131 במצעד בילבורד 200 האמריקאי. בשנת 2003, דורג האלבום במקום 347 מתוך 500 על ידי המגזין רולינג סטון ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים.
שמו של האלבום נלקח משם הפרק השביעי של הספר "הרוח בערבי הנחל" מאת קנת גרהם, שהיה אחד מהספרים האהובים על בארט.
רקע
הסטודנטים לאדריכלות רוג'ר ווטרס, ניק מייסון וריצ'רד רייט, יחד עם הסטודנט לאומנות סיד בארט, הופיעו יחד כלהקה מאז 1962 תחת שמות שונים, והחלו סיבוב הופעות תחת השם "The Pink Floyd Sound" בשנת 1965. ב-1 בפברואר 1967, כחמש שנים לאחר הקמתה, חתמה הלהקה על חוזה הקלטות בחברת EMI, שכלל מענק חתימה צנוע בסך 5,000 לירות שטרלינג.
ב-11 במרץ 1967, הוציאה הלהקה את הסינגל הראשון שלה "Arnold Layne". השיר, עסק בגבר טְרַנְסְוֶסְטִיט שנוהג לגנוב בגדי ולבני נשים ממתקני כביסה, עורר עם יציאתו סערה ציבורית ואף נאסר לשידור בחלק מתחנות הרדיו בלונדון.
ב- 16 ביוני 1967, הוציאה הלהקה את הסינגל השני שלה "See Emily Play". השיר זכה להצלחה ונחשב לאחד משיריה הבולטים של הלהקה באותה תקופה, נכלל בסופו של דבר בגרסה האמריקאית בלבד של האלבום.
ההתדרדרות במצבו של בארט
עם יציאתו לאור של האלבום הלהקה המשיכה להופיע במועדון "UFO Club" בלונדון, בריטניה. על אף שהלהקה החלה לצבור פופולריות ולמשוך קהל עצום להופעותיה, חברי הלהקה היו מודאגים מההתדרדרות במצבו הנפשי של סיד בארט בעקבות צריכה הולכת וגוברת של סמים. חברי הלהקה קיוו שמדובר בתקופה שתעבור, אם כי היו גם חלק, כמו מנהל הלהקה אז פיטר ג'נר, שהבינו שזאת בעיה שיש לפתור.
לקראת סוף 1967, מעט לאחר תחילת העבודה על אלבום האולפן השני של הלהקה, A Saucerful of Secrets, מצבו של בארט דרש מהלהקה למצוא פתרון והוחלט לצרף את דייוויד גילמור. גילמור צורף על מנת להחליף את בארט במהלך ההופעות, אולם זמן קצר לאחר מכן הוחלט כי גילמור יחליף אותו באופן מלא ובארט עזב את הלהקה.
אריזת האלבום
עבור תצלום חברי הלהקה על גבי עטיפת האלבום נשכר הצלם ויק סינג. סינג ביקש להלביש את חברי הלהקה בבגדים זוהרים ואז, בעת הצילום, השתמש בעדשת פריזמה אותה קיבל במתנה מחברו ג'ורג' האריסון, גיטריסט להקת הביטלס, במטרה ליצור את המראה הפסיכדלי של העטיפה, שנועד לדמות שימוש בסם LSD.
שם האלבום במקור היה "Projection". את השם "The Piper at the Gates of Dawn" בחר בארט בהשראת כותרת הפרק השביעי בספר "הרוח בערבי הנחל" מאת קנת גרהם. היה זה אחד הספרים המועדפים על בארט, ובקרב חברים פעמים רבות הוא היה אוהב ליצור את הרושם שהוא ההתגלמות של פאן (אל מהמיתולוגיה היוונית המופיע בספר).
ביקורות
האלבום קיבל ביקורות חיוביות, כאשר מבקרים רבים משבחים את ההישג של הלהקה בזרם של המוזיקה פסיכדלית. סטיב הוי מאתר AllMusic הגדיר את האלבום ככזה "הלוכד באופן מוצלח את שני הצדדים של חוויה פסיכדלית - התענוג של הרחבת התודעה והתפיסה, והפחד מהפרעה נפשית או אפילו טירוף." מגזין NME רשם כי "השירים שלו [של סיד בארט] ב-The Piper At The Gates Of Dawn לוקחים צוות של חתולים, נעלי כסף, חדי קרן, עכבר בשם ג'רלד, אופניים, גמדים ואת האי צ'ינג, ועושים מהם מוזיקה פסיכדלית מהחדשניות ומהמפתיעות שהוקלטו אי פעם." מגזין בילבורד רשם שהאלבום "עדיין מחזיק בתואר של אחד מאלבומי הרוק הפסיכדליים הטובים ביותר אי פעם, מונע על ידי הנרטיבים המוזרים של בארט."
ברשימת "100 האלבומים הבריטיים הטובים ביותר" שערך מגזין Q בשנת 2000, האלבום The Piper at the Gates of Dawn הוצב במקום ה-55. ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון האלבום הוצב במקום ה-347. בנוסף, האלבום קיבל מאיגוד תעשיית ההקלטות הבריטי ומאיגוד תעשיית ההקלטות האיטלקי מעמד של זהב (מעל 100,000 מכירות בבריטניה ומעל 50,000 מכירות באיטליה).
עם יציאתו לאור האלבום הגיע למקום השישי במצעד האלבומים הבריטי, ומנגד רק למקום ה-131 במצעד בילבורד 200 האמריקאי. בשנותיה הראשונות הלהקה הצליחה בעיקר בבריטניה ובמדינות אירופאיות מסוימות. הפריצה של הלהקה לתודעה העולמית ולראשי המצעדים התרחשה בשנת 1973, עם האלבום The Dark Side of the Moon.
בשנת 2020 מגזין הרולינג סטון דירג את האלבום במקום ה-253 ברשימת 500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים המחודשת.
משתתפים
בעלי תפקידים נוספים:
דייקס און בייקס
דייקס און בייקס (באנגלית: Dykes on Bikes או DOB, "לסביות על אופנועים") הוא מועדון אופנועים לסבי, עם 22 סניפים וקשרים ארגוניים רבים. DOB ידועות בשל השתתפותן – ופעמים רבות הובלתן – באירועי גאווה כגון מצעד הגאווה, ואירועי להט"ב משמעותיים, כגון המשחקים הגאים.
קרוב לוודאי שבמקור שמו את חברות DOB בחזית המצעד מסיבות לוגיסטיות, אך הן נשארו שם כסמל של גאווה להט"בית, התנגדות, שחרור והעצמה. כל סניף בארגון שומר על צביונו העצמאי, על פי מסורת ה-DIY והמסורת הפמיניסטית, והארגון על חלקיו נחקר כתופעה חברתית שהיא "צורה מורכבת ורב-שכבתית של ... התנגדות תרבותית אשר מעלה את המודעות לאי-צדק חברתי ואשר משפיע על משמעויות חברתיות באופן דיסקורסיבי גם בחיי היומיום מחוץ לפסטיבלים."
כמו שקורה גם עם דראג קווינס, DOB סופגות לעיתים ביקורת על כך שהן אינן מציגות תדמית "מקובלת" יותר של תרבות להט"בית, אך תומכות המועדון רואות אותן כסמלים גלויים של גאווה להט"בית, אשר מסרבות להשתלב ולהתאים עצמן לתפקידי המגדר של המיינסטרים, ושיתרה מכן, הן מזכירות את הבוצ'ות ומלכות הדראג שהיו בין מובילות מהומות סטונוול, האירוע המרכזי אשר השיק את התנועה המודרנית לזכויות להט"ב.
עוד סוג של ביקורת שנשמעה היא לגבי השימוש במילה "דייק" בשמן. היסטורית, המילה שימשה כמילת גנאי ללסביות. אך DOB נלחמו לרשום את השם כסימן מסחרי בארצות הברית, לאחר מאבק משפטי שהוכיח שהמילה, על כל צורותיה, עברה ניכוס מחדש (בדומה למילה "קוויר"), ושהיא משמשת באופן שונה מהמילה "לסבית" ככינוי חיבה, כמילת העצמה, ואף כזהות. בדומה למועדוני אופנועים אמריקאים מסורתיים, שהם בסימן גברי, גם DOB קוראות תיגר על נורמות של מעמד הביניים, והן מראות, בדרך דוגמה, שנשים יכולות להיות גם "גבריות", ולפעול באופן שונה מהציפיות החברתיות לגבי מה אישה יכולה וצריכה לעשות וכיצד היא צריכה להיראות.
היסטוריה
ההופעה הרשמית הראשונה של דייקס און בייקס הייתה ב-1976 במצעד הגאווה בסן פרנסיסקו. הרוכבות הוצבו בתחילת המצעד, כדי שלא יצטרכו להיאבק להתאים את קצב הנסיעה שלהן לקצב ההליכה של הצועדים. במהלך השנים, במסגרת מצעדי הגאווה, הקבוצה רוכבת בגוש עם עוד פעילות ופעילים ממגדרים וזהויות שונות, כולל הומואים, ביסקסואליות, טרנסג'נריות או אלה שמזדהים בזהויות ג'נדרבנדינג אחרים (כמו femme, androgyne, boi).
מייסדת המועדון, סוני וולף, הייתה אמורה להיות הגרנד מרשל בצעדה של סן פרנסיסקו ב-2018. אך באפריל 2018 יצאה ההודעה על מותה הפתאומי. חברותיה הקרובות יכבדו את מורשתה במצעד כשיישאו את גוף האופנוע המקורי עליו רכבה במהלך צעדת החניכה של DOB ב-1976.
בעולם
DOB מובילות מצעדים כמו מצעדי הגאווה, אירועים בינלאומיים כמו המשחקים הגאים וכן פסטיבלים ומחאות. מצעד הדייקיות הפך לאירוע גאווה פופולרי בפריסה ארצית אותו מובילות דייקס און בייקס לעיתים קרובות. מצעדי הדייקיות שומרות על אופי לא מסחרי, בניגוד למצעדי הגאווה העירוניים הגדולים אשר קורים יותר ויותר תחת חסות עירונית ותאגידית, וכלולות באירוע לסביות, ביסקסואליות, ונשים טרנסג'נדריות. דייקס און בייקס הובילו צעדות ברחבי העולם החל מסן פרנסיסקו ועד מלבורן, פריז, לונדון, טוקיו, טורונטו, ונקובר, סידני, ציריך, תל אביב, ויוון.
הקרב המשפטי לרישום שם המועדון
בדרך כלל משרד הפטנטים וסימני המסחר של ארצות הברית (PTO) לא רושם סימנים מסחריים הכוללים מונח שנחשב פוגעני כלפי קבוצה. ולכן, ב-20 בפברואר 2004, סירב PTO לרשום את שם המועדות "דייקס און בייקס", עם ההסבר כי האדם הסביר יזהה את המילה "דייק" כפוגענית כלפי קהילות להט"ב.
DOB ערערו על ההחלטה, בנימוק שהמילה אינה פוגענית כשהיא בשימוש עצמי, ושהיא אכן נוכסה מחדש על ידי לסביות בשילובים מרובים כתיאור, ואפילו כזהות. ב-13 בנובמבר 2006, הוכרע העניין לטובתן של DOB, וב-2005, PTO לבסוף רשמו את השם "Dykes on Bikes" כסימן מסחרי.
ב-2007, המועדון זכה בתביעה מצד עורך דין בשם מייקל מקדרמוט, שתבע לאחר אישור ה-PTO בטענה שהשם הוא פוגעני כלפי גברים, ושהוא "שערורייתי ובלתי מוסרי". בית המשפט קבע כי אין לגברים בסיס להיפגע על ידי המונח. מקדרמוט הצהיר על התנגדותו לכל קבוצה המקושרת למצעד הדייקיות, אותו הוא כינה "פרעות השנאה הבלתי חוקיות השנתיות" בטענה שהוא וכל הגברים סופגים פגיעות פליליות והפרות זכויות אזרחיות, שכן המילה "דייק" מזוהה עם "שנאה אובססיבית ועמוקה של גברים והמין הזכרי."
בתרבות הפופולרית
ביוני 2014, סניף סן פרנסיסקו של DOB הופיע בסדרת הטלוויזיה Sense8 כשהן משתתפות במצעד הדייקיות.
סלקאס
סלקאס (בליטאית: Salakas; בפולנית: Sołoki, סולוקי; ביידיש: סאַלאָק) היא עיירה קטנה במחוז המשנה זרסאי במחוז אוטנה שבליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
סלקאס נזכרת לראשונה בשנת 1387, ובשנת 1496 נבנתה בה כנסייה ראשונה. בין מלחמות העולם שכנה העיירה בסמוך לגבול הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי סלקאס
בשנת 1897 נמנו בעיירה 1,582 יהודים. בין מלחמות העולם חיו בה כ-200 משפחות יהודיות, ופעל בה בית ספר עברי. עם סיפוח ליטא לברית המועצות ביוני 1940 נאסרה הפעילות הציונית ביישוב.
ב-29 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו חייבו את יהודיה בענידת טלאי צהוב, והטילו עליהם הגבלות תנועה. בד בבד, נלקחו יהודי העיירה לעבודות כפייה אצל הליטאים תושבי המקום.
ב-2 באוגוסט 1941 רוכזו כל יהודי העיירה ביער סונגרד הסמוך אליה, ושם כ-150 מהם נרצחו. יתר היהודים הושבו לעיירה, ורוכזו בה בגטו. ב-26 באוגוסט 1941 הוצעדו כל יושבי הגטו שבעיירה כ-10 ק"מ ממנה, ורוכזו עם יהודים נוספים מהסביבה במתחם מוקף גדר תיל. למחרת רצחו הליטאים את 2,569 היהודים שהיו באתר.
כמנתים
כְּמַנְתים (בשפתם קימנת ובאמהרית: ኩማንት "כְּמַנְת" וכן ቅማንት "קְמַנְת") היא קבוצה אתנית קטנה באתיופיה המשויכת לאגאו והחיה בעיקר בחבל ההיסטורי סקלת.
במפקד אוכלוסין משנת 1994 נמנו כמאה שבעים ושניים אלף כמנתים. שפתם, הכמנתית מצויה בסכנת הכחדה חמורה, היות שרוב ילדי הכמנתים דוברים כיום אמהרית.
תהליך דומה מוביל לירידת מעמדה של הדת הכמנתית ורוב האוכלוסייה הכמנתית כיום היא נוצרית. המתנצרים נוטים לאמץ זהות עדתית אמהרית.
הכמנתים חיים בשטחים שבין צ'ילגה לקירקיר, צפונית לאגם טאנה. רוב דוברי השפה חיים בסביבות אייקל, כשישים קילומטרים מערבית לגונדר.
דת
הדת המסורתית בקרב הכמנתים נקראת לעיתים "פגנית-עברית". הדת שאבה אלמנטים מן היהדות ואלמנטים פגניים. לדברי החוקר פרדריק ק' גאמסט, השפה העברית שבה משתמשת הקהילה והאלמנטים העבריים שבדת מעידים על כך שהתרבות והדת העברית הגיעה אל הכמנתים לפני כאלפיים שנה, בטרם עברה רבים משינויי היהדות. סקר שפות באתיופיה מעיד על כך שהדת הכמנתית והשפה הכמנתית נמצאות שתיהן בסכנת הכחדה וכי רוב הכמנתים מומרים לנצרות על ידי הכנסייה האורתודוקסית האתיופית ומוותרים על מורשתם הכמנתית.
מצוותיהם הדתיות של הכמנתים כוללות את קיום הכשרות על פי, ככתבו. בדומה ליהדות המוכרת לנו, חברי הקהילה אוכלים חיות מותרות רק אם עברו שחיטה כשרה. מנהגיהם כוללים העלאת קורבנות וטיפול בחורשה הקדושה.
הפולחן הכמנתי נערך בחוץ, בדרך כלל באתר הקרוב לעץ קדוש שנקרא קולֶה. ככל הנראה מצב זה מדמה את נטיעת האשל בבאר שבע על ידי אברהם וקריאתו את שם השם.
יום השבת נשמר, ובו חל איסור להדליק אש. מידת החלת איסורים נוספים של היהדות לגבי השבת על קבוצה זו אינם ברורים.
שם האל הכמנתי הוא אדארה והוא קיים בכל מקום, על פי אמונתם. תחת האל קיימים המלאכים. המוערך מכולם הוא ג'אקאראטני. הבאים בחשיבותם הם מזגני ואנזטאטרה. בין המלאכים האחרים ניתן למצוא את קיברוואה, אדראיקי ושמני.
המנהיג הדתי האנושי הגבוה ביותר בקרב הכמנתים הוא "הכוהן הגדול" אשר מכונה וומבר שמשמעותו באמהרית "מושב". הוומבר נחשב מנהיגם של הכמנתים.
קבוצה זו חייתה בשכנות לצד ביתא ישראל, אך שתיהן היו עוינות זו לזו; ביתא ישראל ראו בכמנתים עובדי אלילים שאימצו חלק ממנהגיהם, וגם הנוצרים והמוסלמים מתייחסים כך לקבוצה. הכמנתים אינם רואים בעצמם יהודים.
היסטוריה
מוצאם של הכמנתים לא מתועד, היות שאין בידיהם היסטוריה כתובה. לפי מסורות שבעל פה, מייסד שבט הכמנתים הוא אדם בשם אנאייר, אשר נאמר כי היה נכדו של כנען בן חם בן נח. לאחר שבע שנות רעב בארצו, נדד אנאייר לאזור אגם טאנה באתיופיה. כאשר נדד עם אשתו וילדיו פגש את מייסד ביתא ישראל אשר נדד באותו כיוון. ככל הנראה היו שני המייסדים מכנען. תוכננה חתונה בין שתי המשפחות אך היא לא התממשה. המסורות שבעל פה לא מסבירות האם דובר בחתונה בין ראשי הבתים או על חתונה של נציגי הדורות הצעירים בין המשפחות (בדומה לרציונל שהוצג על ידי בני יעקב לשכם בן חמור החיווי לנישואיו עם דינה בת יעקב).
לדברי המיסיונר מהמאה ה-19, סמואל גובאט, נתפסו הכמנתים על ידי שכניהם האמהרים כמכשפים בדומה ליהודים (ביתא ישראל), לרוב המוסלמים ולכמה נוצרים. מעבר לכך, לא ידע גובאט רבות על הכמנתים.
יוסף האפרתי
יוסף האפרתי (15 במרץ 1931 - 17 באפריל 1974) היה חוקר ספרות עברית ישראלי, פרופסור באוניברסיטת תל אביב. נהרג במלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
חייו
יוסף האפרתי נולד בתל אביב. הצטרף לגרעין של הנוער העובד שהקים בשנת 1949 את קבוצת "משאבים" שהקימה את קיבוץ משאבי שדה שבנגב.
בשנת 1960 עזב את הקיבוץ על-מנת שיוכל ללמוד ספרות באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנות השישים לימד ספרות עברית בגימנסיה העברית רחביה בירושלים.
מלחמת ששת הימים פרצה באמצע לימודיו לתואר שני. הוא לחם במסגרת חטיבת ירושלים על הגנת העיר ועל כיבוש ארמון הנציב.
בנובמבר 1967 הוקם החוג לספרות באוניברסיטת תל אביב, והעומד בראשו, פרופ' בנימין הרושובסקי, שהיה מורהו של האפרתי באוניברסיטה העברית, הזמין את האפרתי להצטרף לסגל החוג, אף שטרם סיים לימודי תואר שני. האפרתי נשלח להמשך לימודיו באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ושם סיים את הדוקטורט. הוא חזר ארצה לעמוד בראש החוג לתורת הספרות באוניברסיטת תל אביב ובראש מכון כ"ץ לחקר הספרות העברית.
ב-17 באפריל 1974 נשלח להרצות בפני חיילים ברמת הגולן במוצב תל-ענטר שבמובלעת הסורית, שם נפגע בפתחו של הבונקר ונהרג. הוא נטמן בבית הקברות הצבאי קריית שאול. הותיר אחריו אשה, רות, פסיכולוגית במקצועה, וארבעה ילדים.
תומר דגני
תומר דגני הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף המכהן כראש להק האוויר במטה חיל האוויר הישראלי.
ביוגרפיה
דגני התגייס ב-1995 לקורס טיס וסיים אותו ב-1997 במגמת נווטי קרב. הוא שירת בטייסת 119 (מטוסי קורנס 2000), בטייסת 69 (F-15) ובטייסת 106 (F-15). פיקד על טייסת תעופה בבסיס תל נוף. ב-2015 מונה למפקד טייסת 109 (F-16D). ב-2017 מונה לראש ענף תכנון ובקרה ולאחר מכן שימש ראש מחלקת תכנון וארגון במטה חיל האוויר. בפברואר 2020 מונה למפקד בסיס חצור.
בספטמבר 2022 מונה לראש להק האוויר והועלה לדרגת תת-אלוף.
דגני נשוי ואב לשלושה. הוא בעל תואר תואר ראשון בהנדסת מחשבים ותואר שני במדע המדינה.
שפת הסימנים של ניקרגואה
שפת הסימנים של ניקרגואה היא שפת סימנים שהתפתחה באופן ספונטני בקרב ילדים חירשים בכמה בתי-ספר במערב ניקרגואה במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20. זוהי שפה המעוררת עניין מיוחד בקרב בלשנים, שכן היא מספקת הזדמנות נדירה לחקור מקרה של "לידת" שפה חדשה.
היסטוריה
עד שנות ה-70 לא הייתה קהילת חירשים בניקרגואה. החירשים היו מבודדים אלה מאלה, ורובם השתמשו ב"סימנים ביתיים" (באנגלית: home signs או kitchen signs - מערכת של מחוות שאין לה דקדוק מסודר ומתפתחת באופן טבעי בתקשורת בין ילדים חירשים לבני משפחתם השומעים) ובמימיקה כדי לתקשר עם בני משפחה וחברים שומעים.
התנאים ההכרחיים להיווצרות שפה טבעית באו בשנת 1977, משעה שמרכז לחינוך מיוחד פתח תוכנית שנועדה בתחילה ל-50 ילדים חירשים. בית הספר שכן בשכונת סאן חודס בעיר מנגואה, ומספר התלמידים החירשים בו הגיע ל-100 בשנת 1979, כשפרצה המהפכה הסנדיניסטית.
ב-1980 נפתח בית ספר מקצועי לנוער חירש באזור "וילה ליברטאד" שבעיר מנגואה. ב-1983 כבר נרשמו 400 בני נוער חירשים לשני בתי ספר ממין זה. בתחילה שמה תוכנית הלימודים דגש על לימוד השפה הספרדית ועל קריאת שפתיים. השימוש בסימנים הוגבל לאיות, כלומר שימוש בסימן עבור כל אות בספרדית, ושימוש בסימני הידיים האלה כדי לאיית מילים ושמות בספרדית. הצלחת השיטה הזאת הייתה מוגבלת מאוד, ורוב התלמידים נכשלו בתפיסת משמעויותיהן של המילים. בין התלמידים למורים שרר נתק לשוני, אך בין התלמידים לבין עצמם - במגרש המשחקים, בהסעות לבתי הספר ובחזרה, במסדרונות וכו' - נוצרה קרקע פורייה לתקשורת לשונית. התלמידים השתמשו במחוות וב"סימנים הביתיים" כדי לתקשר, ויצרו שפת סימנים דמוית פידג'ין. מאוחר יותר התפתח אמצעי התקשורת הזה לשפה דמוית שפות קראוליות. אפשר לומר שהתלמידים המציאו לעצמם שפה. הפידג'ין הראשוני נקרא בספרדית Lenguaje de Signos Nicaragüense ("דיאלקט הסימנים של ניקרגואה"). הוא עדיין משמש בקרב חירשים שהגיעו אל בית הספר בגילאי העשרה.
צוות המורים בבית הספר לא זיהה את השפה החדשה, והתייחס אליה כאל פנטומימה. מבחינתם הייתה זו עדות לכישלון לימודי השפה הספרדית. כיוון שלא הצליחו להבין את פשר הסימנים, הם ביקשו עזרה מבחוץ. עזרה כזו הגיעה ב-1986 לפי בקשת משרד החינוך של ניקרגואה. ג'ודי קגל (Judy Kegl) בלשנית אמריקנית המתמחה בשפות סימנים מאוניברסיטת נורת'איסטרן (Northeastern University) שבארצות הברית, החלה לחקור את שפת הסימנים שהתפתחה בקרב תלמידי בית הספר. כשהיא, בעזרת חוקרים נוספים, ניתחה את השפה, הם הבחינו כי הילדים הצעירים הביאו את ה"פידג'ין" ששימש ילדים מבוגרים יותר, לדרגת מורכבות גבוהה יותר. הם גילו למשל מערכת התאם בפועל (verb agreement) וחוקים דקדוקיים נוספים. השפה המורכבת ידועה כיום כ- Idioma de Señas de Nicaragua ("שפת הסימנים של ניקרגואה").
מחקרים בנושא התפרסמו בכתב העת Science, ומשכו תשומת לב רב בקרב בלשנים, פסיכולוגים ואנתרופולוגים. זאת כיוון שמדובר במקרה מתועד ראשון של יצירת שפה יש מאין. אפשר להוכיח בקלות כי התלמידים של בית הספר לחירשים לא נחשפו לשפה טבעית כלשהי לפני הגעתם לבית הספר, וכי התפתחות השפה הייתה תלויה לחלוטין באינטראקציה שבין התלמידים החירשים לבין עצמם. זאת בניגוד לדגם המוכר של רכישת שפה טבעית, שבה הילד נחשף לשפה טבעית קיימת, ומסגל לעצמו את כלליה.
מיכאיל לברנטייב
חייו
מיכאיל לברנטייב נולד בקאזאן למשפחת פרופסור באוניברסיטת קאזאן. לאחר מספר שנים אביו עבר לאוניברסיטת מוסקבה. בשנים 1910-1911 המשפחה התגוררה בגוטינגן. לשנת 1918 לברנטייב התחיל ללמוד באוניברסיטת קאזאן ובשנת 1921 עבר לאוניברסיטת מוסקבה. לאחר סיום לימודיו, בשנת 1922 הוא התחיל לעבוד על הדוקטורט בהנחיית ניקולאי לוזין. בשנת 1927 לאחר קבלת התואר הוא נשלח למספר חודשי השתלמות בצרפת.
לאחר חזרה מצרפת, לברנטייב החל ללמד באוניברסיטת מוסקבה. במקביל הוא היה מלמד בבית הספר הטכני הגבוה במוסקבה. בשנת 1929 לפי הזמנת סרגיי צ'פליגין לברנטייב התחיל לעבוד במכון לחקר התעופה.
בשנת 1931 הוא קודם לפרופסור באוניברסיטת מוסקבה. בשנת 1935 מיכאיל לברנטייב עבר למכון המתמטיקה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות. בשנת 1936 לברנטייב התחמק מהשתתפות ב"פרשת לוזין" (פרשה פוליטית במהלכה פרופסור לוזין הואשם גנבת רעיונות מתלמידיו ואי-קידום מדענים צעירים).
במהלך מלחמת העולם השנייה לברנטייב פונה לאופה. בהיותו בעיר זו הוא עבד על המחקרים בתחום מטען חלול.
בשנת 1948 לברנטייב חזר לאוניברסיטת מוסקבה. בתקופה זו הוא המשיך במחקרים בתחום דינמיקה של פיצוץ. בשנת 1950 לברנטייב מונה למנהל מכון המיחשוב ופעל לתחילת ייצור מחשבים בברית המועצות. בשנים 1953-1955 לברנטייב צורף לצוות מדענים שעבדו על תוכנית הגרעין הסובייטית.
בשנת 1955 לברנטייב חתם על עצומה נגד טרופים ליסנקו.
בשנת 1957 הוא היה בין יוזמים הקמת סניף של האקדמיה למדעים בנובוסיבירסק. ב-18 במאי 1957 הוא מונה ליו"ר הוועדה שהייתה אחראית על הפרויקט. לברנטייב עבר לנובוסיבירסק, ועבד במכון למתמטיקה שהוקם בעיר. החל משנת 1960 הוא היה פרופסור באוניברסיטת נובוסיבירסק החדשה.
בשנת 1975 לברנטייב חזר למוסקבה והמשיך במחקרים בתחום מכניקה שימושית. לברנטייב נפטר במוסקבה ולפי בקשתו נטמן בנובוסיבירסק.
בנו של לברנטייב (1932-2010) היה מתמטיקאי בולט, חתן פרס לנין ומראשי סניף הסיבירי של אקדמיה למדעים.
זכי דרוויש
זכי דרוויש (בערבית: زكي درويش; נולד ב-1944) הוא משורר וסופר ישראלי-פלסטיני.
ביוגרפיה
נולד לסלים והוריה, משפחה מוסלמית, בשנת 1944 בכפר אל-בירווה שבגליל המערבי. אביו היה בעל אדמות בכפר ואמו אנאלפביתית. אחיו הבכור הוא המשורר המפורסם מחמוד דרוויש. לאחר שנחרב הכפר במלחמת העצמאות, נמלטה משפחתו ללבנון, תחילה לג'זין, ולאחר מכן לדאמור. שנה לאחר שנמלטו ללבנון, חזרה משפחתו לאזור עכו, והתיישבה בג'דיידה. סיים תיכון בכפר יסיף וסיים באוניברסיטת חיפה תואר ראשון ותואר שני. הוא היה מורה ואחר כך מנהל תיכון ומרצה במכללה האקדמית הערבית לחינוך בישראל שבחיפה.
דרוויש כתב סיפורים קצרים, נובלות באורך מלא, מחזות וכן מאמרים בנושאי תרבות, ספרות ופוליטיקה. כמו כן תרגם ספרים מעברית לערבית. בין סיפוריו המפורסמים: החורף והגלות (1970), הגשר והשיטפון (1972), האיש שרצח את העולם (1978), הכלבים (1978) ובין המחזות שלו: המוות הכי טוב (1979) ולא (1980).
חיים אישיים
נשוי ואב לחמש בנות, מתגורר בג'דיידה.
טליאטלה
טליאטלה (באיטלקית: Tagliatelle; מהמילה tagliare - "לחתוך") הוא סוג של פסטה מסורתי מאזור אמיליה-רומאניה ומארקה שבאיטליה. חתיכות בודדות של טליאטלה הן סרטים ארוכים ושטוחים, הדומים בצורתם לפטוצ'יני, ובאופן מסורתי הם ברוחב של כ-6 מילימטרים. ניתן להגיש טליאטלה עם מגוון רטבים, אם כי באופן מסורתי היא מוגשת עם רוטב בשר או רוטב בולונז.
פסטת הטליאטלה מיוצרת באופן מסורתי מבצק המכיל ביצים, היחס הנהוג הוא ביצה אחת למאה גרם קמח.
היסטוריה
על פי אגדה עממית, לכאורה נוצרה הטליאטלה על ידי שף מלכותי מוכשר, שקיבל השראה מהתסרוקת של לוקרציה אסטה לרגל נישואיה לאניבל בנטיווגליו השני, ב-1487. בפועל, זו הייתה כנראה בדיחה, שהמציא ההומוריסט אוגוסטו מג'אני ב-1931.
השימוש במילה טליאטלה נמצא בשימוש עוד במאה ה-16, על ידי הסטיוארד כריסטופורו דה מסיבוגו, אשר פרסם בשנת 1549 את ספר המתכונים Banchetti compositioni di vivande, et apparecchi generale. המתכון לטליאטלה נקרא "lasagnuolle overo tagliatelle tirate" ומרמז על מקור משותף עם הלזניה.
ב-1593 תוארה הטליאטלה כצורת הפסטה בשימוש הרחב ביותר על ידי הסופר האיטלקי, יליד אמיליה רומאניה, תומאזו גרזוני.
קופסת זכוכית בלשכת המסחר של בולוניה מכילה העתק שלם של חתיכת טליאטלה העשוי זהב, המדגים את הרוחב הנכון של 8 מילימטרים לאחר בישול, השווים ערך ל-7 מילימטרים לפני הבישול, תלוי בקשיחות הבצק.
רטבים והגשה
מרקם הפסטה נקבובי ומחוספס, מה שהופך אותה לאידיאלית עבור רטבים סמיכים, העשויים בדרך כלל עם בשר בקר, עגל או חזיר (כמו רוטב בולונז), ולעיתים עם בשר ארנבת. רטבים אחרים פחות עשירים וצמחוניים נפוצים גם הם, אם כי לא כמו הרטבים הבשריים, כגון כמו briciole e noci (פירורי לחם ואגוזים), uovo e formaggio (רוטב ביצים וגבינה), או פשוט עם עגבניות ובזיליקום.
מרסיפול פייט
מרסיפול פייט (אנגלית: Mercyful Fate; "גורל מלא רחמים") היא להקת הבי מטאל דנית משנות השמונים, שזוהתה עם השירה האופראית המייללת של הסולן קינג דאיימונד, עם הסולואים הטכניים, הארוכים והמהירים של גיטרה חשמלית, ועם הטקסטים השטניים שגרמו למחלוקות לא-קטנות בתוך הלהקה ומחוצה לה. הלהקה נחשבת כאחת מהמשפיעות על סגנון הבלאק מטאל.
פעילות
לאחר שני האלבומים הראשונים, קינג דאיימונד עזב את הלהקה (על רקע האג'נדה השטנית שלו שלא מצאה חן בעיני שאר החברים, וכן על רקע מוזיקלי) ולקח את האנק שרמן איתו כדי להקים את להקת קינג דאיימונד.
ב־1993 התאחדה מרסיפול פייט (למעט קים ראז) והחלה להוציא אלבומים במקביל לקינג דאיימונד, כששתי הלהקות מחליפות ביניהן את הסולן לפי התור. אלבומים אלה נחשבים לפחות טובים משני האלבומים הראשונים.
בשנת 1998 הוציאה להקת המטאל האמריקאית מטאליקה (אשר המתופף שלה, לארס אולריך, הוא חבר של קינג דאיימונד), במסגרת אלבום הקאוורים Garage Inc.‎, מחרוזת של גרסאות כיסוי לשירי מרסיפול פייט, אשר נקראה כשם הלהקה ואורכה מגיע לכ-11 דקות.
משיריה המפורסמים ביותר של מרסיפול פייט: A Corpse Without a Soul ("גווייה ללא נשמה"), Curse of the Pharaohs ("קללת הפרעונים") ו-Evil ("רשע").
מזון אקזוטי
מזון אקזוטי, בפיזיקת חלקיקים, הוא מזון (בוזון המגיב עם הכוח הגרעיני החזק), שאינו מכיל בדיוק זוג קווארק ואנטי-קווארק אחד.
נכון להיום, קיימת הוכחה ניסויית לקיום מזון אקזוטי אחד בלבד, הטטראקווארק. הוא מורכב משני זוגות קווארק ואנטי-קווארק.
ההרכב של מזונים אקזוטיים מוגבל בגלל העובדה שמספר הקווארקים והאנטי-קווארקים הכולל חייב להיות מאוזן (אם לא היה הדבר כך, החלקיק היה פרמיון), ומכיוון שעל כל המזונים להיות "נטולי צבע", מה שיכול להתקיים אך ורק אם הקווארקים מופיעים בשלישייה, כאשר כל קווארק מופיע בצבע אחר (כלומר, קווארק אדום, קווארק ירוק וקווארק כחול כולם נוכחים), או כזוג קווארק ואנטי-קווארק (כלומר, קווארק אדום, ואנטי-קווארק אנטי-אדום).
הקיום האפשרי של מזונים אקזוטיים הועלה כבר בראשית שנות ה-70, כיוון שהוא השלכה מיידית של כרומודינמיקה קוונטית (תורת השדות הקוונטית המתארת את ההאדרונים). מזונים אקזוטיים היפותטיים אחרים כוללים כדור גלואונים, ללא קווארקים ולנטיים אך גלואון אמיתי אחד (או יותר), והיברידים המורכבים מזוג קווארק ואנטי-קווארק ולנטי אחד ומעלה, ובנוסף גלואון אמיתי אחד ומעלה.
מעקה
מעקה הוא רכיב שתפקידו למנוע נפילה בין שני מפלסים שונים.
בתקן הישראלי
לפי תקן ישראלי 1142, גובה מעקה צריך להיות לפחות 105 ס"מ, למעט לאורך מהלך המדרגות (החלק המשופע), שם גובהו צריך להיות לפחות 90 ס"מ. הגובה נמדד מהמפלס הסמוך ביותר למעקה, היכול לשמש כמדרך רגל. המרווח בין רכיבי המעקה לבין עצמם ובינם לבין הבניין יכול להיות עד 10 ס"מ, כך שכדור קשיח בקוטר 10 ס"מ לא יוכל לעבור דרכם.
בהלכה
מצוות מעקה היא מצוות עשה ומצוות לא תעשה, המופיעה בספר דברים (כב, ח): בספרי מובא מידות המעקה  לפירושו של הרמב"ם גובה המעקה לא פחות מעשרה טפחים (כ-80 ס"מ) לדעת הראב"ד מספיק רק שחלקו של המעקה יהיה עשרה טפחים והשאר שלשה טפחים.
תור M/M/1
בתורת התורים, תור M/M/1 הוא מודל תורים בעל שרת יחיד וללא מגבלה על קיבולת התור המשמש לעיתים קרובות למידול של מערכות בשל פשטותו המתמטית. הסימון M/M/1 מייצג על פי סימון קנדל מערכת כלהלן:
ההכללה של תור M/M/1 למערכת בעלת מספר כלשהו של שרתים מכונה תור M/M/c.
תור M/M/1 כתהליך לידה ומוות
אם נגדיר את מספר הלקוחות במערכת, k, כמשתנה המצב, תור M/M/1 הוא תהליך לידה ומוות (Birth-death process) מהפשוטים ביותר, שבו קצב הלידה (הגעת לקוח חדש לתור) וקצב המוות (סיום שירות ויציאה מהמערכת) קבועים עבור כל המצבים למעט מצב הקצה שבו אין לקוחות במערכת (במצב הקצה קצב המוות הוא אפס). יהי λ קצב מופע הלקוחות ו-μ קצב השירות, שניהם קבועים כאמור עבור כל המצבים למעט מצב האפס.
במצב שיווי המשקל הנגזרות מתאפסות ועל כן קצב הכניסה למצב מסוים שווה לקצב היציאה ממנו, כך שמתקבלות המשוואות הבאות:
שאותן ניתן לפתור ביחד עם משוואת נורמליזציה אחת לסכום ההסתברויות:
הסכום המתקבל במשוואת הנורמליזציה הוא טור גאומטרי המתכנס רק עבור μ>λ, אז ניתן לומר שקיים מצב שיווי משקל בו המערכת תהיה יציבה, שכן אחרת התור ילך ויגדל לאינסוף. מכאן נגזר תנאי שיווי המשקל של התור, שניתן לתארו מילולית כתנאי הדורש שקצב השירות יהיה גדול מקצב מופע הלקוחות.
תוצאות שיווי המשקל
נהוג להגדיר את היחס בין הקצבים כפרמטר של המערכת:, וכאמור, המערכת תגיע לשיווי משקל רק עבור \rho < 1. פתרון תהליך הלידה והמוות מניב את ההסתברות שהמערכת תהיה במצב k, כלומר שבמערכת כולה יהיו k לקוחות, והיא:
באמצעות הסתברויות אלו ניתן לחשב בקלות יחסית את המדדים האחרים:
דנזל וושינגטון
דנזל הייז וושינגטון ג'וניור (באנגלית: ; נולד ב-28 בדצמבר 1954) הוא שחקן ובמאי קולנוע אמריקאי, זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר עבור תפקידו בסרט המלחמה שביים אדוארד זוויק; "גלורי" (1989), וזוכה פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר עבור תפקידו בסרט הפשע שביים אנטואן פוקואה; "יום אימונים מסוכן" (2001). וושינגטון קיבל עוד שבע מועמדויות לפרס האוסקר עבור תפקידיו בסרטים "זעקה לחופש" (1987), "מלקולם אקס" (1992), "ההוריקן" (1999), "הטיסה" (2012), "גדרות" (2016, הועמד גם כמפיק) ו-"רומן ג'יי יזרעאל, עו"ד" (2017). בעל עיטור מדליית החירות הנשיאותית (2022).
ביוגרפיה
וושינגטון נולד במאונט ורנון שבניו יורק, הוא גדל בשכונת מצוקה. אביו היה כומר ואימו זמרת גוספל. כשהיה בן 14 השניים התגרשו.
בשנת 1977 וושינגטון סיים תואר בדרמה ועיתונות באוניברסיטת פורדהם שבניו יורק סיטי, הוא גם שיחק כדורסל כגארד במדי האוניברסיטה אך ויתר על החלום להגיע ל-NBA כדי להיות שחקן. באוניברסיטה למד בחוג לדרמה וקיבל מלגה ללימודים בבית ספר למשחק בסן פרנסיסקו, אותם לא השלים ובמקום זאת החל להופיע.
קריירה
וושינגטון החל לעבוד עם אנסמבל "שייקספיר בפארק" והופיע במספר הפקות אוף ברודוויי. ב-1982 קיבל לראשונה תפקיד משמעותי על המסך, במסגרת דרמת בית החולים הטלוויזיונית "מקום אחר" (St. Elsewhere). במהלך השנים הבאות המשיך לשחק במספר תפקידים שוליים ומשניים בקולנוע, הבולט ביניהם בסרטו של סידני לומט "עוצמה" (1986).
פריצתו הגיעה כשקיבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על משחקו בסרט "הזעקה לחופש" (1987) שביים ריצ'רד אטנבורו, בו גילם את דמותו של לוחם החופש סטיבן ביקו. שנתיים אחר כך זכה בפרס גלובוס הזהב ובפרס האוסקר כשחקן המשנה הטוב ביותר, על הופעתו בדרמת המלחמה "גלורי". בהמשך כיכב בארבעה סרטים של הבמאי ספייק לי: "בלוז" (1990) - סרט שהואשם באנטישמיות. וושינגטון גם כיכב בסרט על פעיל זכויות האדם שהתאסלם "מלקולם X" משנת 1992, עליו קיבל מועמדות נוספת לפרס האוסקר.
הוא שיחק גם בסרטים "יש לו את זה" (1998) ו"האיש שבפנים" (2006). בהמשך הופיע ב"פילדלפיה" (1993) כעורך דין של טום הנקס חולה האיידס, ובעוד שני סרטים מ-1993: "תיק שקנאי" על פי ספרו של ג'ון גרישם ו"מהומה רבה על לא דבר", של קנת בראנה, על פי המחזה מאת שייקספיר.
ב-1999 גילם שני תפקידים מאתגרים: ב"אספן העצמות" גילם בלש משטרה, המתחקה אחר עקבות רוצח סדרתי, כשהוא מרותק למיטתו עקב פציעה ברגל, סרט בהשפעת "חלון אחורי" של היצ'קוק. בנוסף הופיע וושינגטון בסרט "הוריקן" המגולל את סיפור חייו של המתאגרף השחור רובין "הוריקן" קרטר, שהורשע לשווא ברצח משולש ובילה 20 שנה מאחורי הסורגים. תפקיד זה הביא לו את פרס גלובוס הזהב ומועמדות נוספת לאוסקר. שנתיים אחר כך כיכב בדרמת הפשע "יום אימונים מסוכן", בו שיחק קצין משטרה מושחת מלוס אנג'לס המלמד את שותפו הצעיר את העבודה. על תפקיד זה קיבל וושינגטון את פרס האוסקר. הייתה זו בסך הכול הפעם השנייה שבה שחקן שחור זוכה באוסקר על תפקיד ראשי (אחרי סידני פואטייה ב-1963), והפעם הראשונה בה שחקן שחור זוכה בשני פרסי אוסקר.
ב-2002 התנסה גם בבימוי בסרט "אנטואן פישר", אותו גם הפיק וכיכב בו בתפקיד משני. ב-(2002) כיכב כדמות ראשית בסרט ״ג׳ון קיו״ ב-2006 הוא כיכב בסרטים "האיש שבפנים" ו"דז'ה וו". ב-2007 כיכב בסרט "אמריקן גנגסטר". ב-2009 השתתף בסרטו של טוני סקוט, "חטיפת הרכבת התחתית 123". ב-2010 שיחק בסרט "הנבחר".ב-2012 שיחק בסרט הטיסה. ב-2013 שיחק בסרט "אקדח כפול". בשנת 2014 שיחק בסרט הפעולה "נקודת שוויון".
בספטמבר 2016 יצא סרט הפעולה "שבעת המופלאים". בדצמבר של אותה שנה יצא סרט הדרמה "גדרות" אותו הוא ביים וגם כיכב בו. על תפקידו בסרט זכה בפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסרט קולנוע.
במהלך טקס פרסי גלובוס הזהב שנערך ב-10 בינואר 2016 קיבל את הפרס על מפעל חיים על שם ססיל ב. דה-מיל.
ב-2018 חזר לככב גם בסרט ההמשך "נקודת שוויון 2".
ב-2021 כיכב בסרט The little things בתור דיק. יחד עם השחקנים ראמי מאלק וג׳ארד לטו. בנוסף, כיכב בתפקיד לורד מקבת' בסרט מקבת'. על תפקידו בסרט קיבל וושינגטון מועמדויות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה ופרס גילדת שחקני המסך לשחקן הראשי הטוב ביותר.
בשנת 2022 הוענקה לוושינגטון מדליית החירות הנשיאותית.
חיים אישיים
מאז 1983 נשוי לשחקנית פולטה (לבית פירסון). נישואיהם נחשבים בין היציבים בהוליווד. לבני הזוג ארבעה ילדים. הבכור, ג'ון דייוויד וושינגטון (נולד ב-1984) הוא שחקן פוטבול מקצועני לשעבר וכיום שחקן כמו הוריו.
למרות היותו מצביע עצמאי, בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008 תמך במתמודד הדמוקרט, ברק אובמה. וושינגטון הוא פנטקוסטלי אדוק, והוא ומשפחתו חברים ב"כנסיית אלוהים במשיח" (Church of God in Christ).
ב-2008 ביקר בישראל ביחד עם משלחת אמנים אפרו-אמריקאים לרגל חגיגות ה-60 שלה, והוא גם נפגש עם ראש הממשלה דאז אהוד אולמרט.
קבוצת אלייד
קבוצת אלייד (באנגלית: Allied Group) היא קבוצת חברות הרשומות בישראל ומחוצה לה, שהוקמה על ידי איש העסקים אהרן גוטווירט. בישראל כוללת הקבוצה את החברות הפרטיות אלייד החזקות בע"מ ואלייד נדל"ן בע"מ והחברות-הבנות שלהן.
נכון לשנת 2020 יושב ראש דירקטוריון החברה הוא יצחק סוארי ומנכ"ל החברה הוא יגאל שרייבר. משרדי החברה שוכנים במגדל צ'מפיון מוטורס שבבני ברק.
היסטוריה
אהרן גוטווירט נפטר בדצמבר 1980. לפני מותו הפקיד את מלוא מניות "אלייד" בידי הנאמנות AG Trust, ומינה את ידידו חיים רובין ליושב הראש שלה. על פי תקנון וחוקי הנאמנות, חברים בה חמישה נאמנים בלבד, אשר נבחרו לכהן בתפקיד זה עד לסוף ימי חייהם. הנאמנים הם גם אלה שבוחרים את האנשים שיחליפו אותם בתפקידם לאחר מותם או עזיבתם. לבני משפחת גוטווירט המורחבת (היורשים החוקיים של אהרן) אין כל סמכות בנוגע למינוי הנאמנים או פעילותם, והם זכאים רק ליהנות מהדיבידנדים אותם הנאמנות מחלקת.
במאי 1971 הייתה אלייד שותפה בהקמת חברת הנדל"ן "סקום (ישראל)".
בתחילת שנות ה-80 נמנתה "אלייד השקעות" עם המשקיעים בחברת ההשקעות "דנות", שפורקה בשנת 1985.
בפברואר 2004 רכשה "אלייד השקעות" 30% מהבעלות על חברת "ניופאן".
ביוני 2005 רכשה אלייד כ-49% ממניות חברת "אוטודיל". באוקטובר 2019 רכשה אלייד את יתרת המניות בחברה והגיעה בה להחזקה מלאה. בספטמבר 2013 אלייד רכשה כ-12.5% ממניות חברת סיטיפס, זכיינית הרכבת הקלה בירושלים, תמורת כ-40 מיליון ש"ח. במרץ 2018 אלייד הצטרפה כשותפה להקמת בית מיקרוסופט ישראל בהרצליה.
ביולי 2018 חברת הנדל"ן אמות רכשה מחצית מזכויות החכירה של אלייד בחטיבת קרקע בשטח של כ-16.4 דונם ברחוב הלח"י בבני ברק, בתמורה לכ-100 מיליון שקל.