cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מכת בכורות
תחילת המכה
על פי דרשות חז"ל, נהרגו במכת בכורות הן זכרים והן נקבות, הן בכור מאב והן בכור מאם. כך, היו בתים שהיה בהם יותר ממת אחד.
בית פרעה במכה
לעומת בתיה, בנו הבכור של פרעה מת. בהיותו בכור בעצמו, פרעה עצמו גם חשש כי הוא עומד למות. הוא מיהר אל משה ואהרן וביקש מהם לצאת יחד עם כל משפחותיהם, מקניהם וטפם. בבוקר שלאחר מכת הבכורות, יצאו בני ישראל ממצרים.
בזמן המכה
בני ישראל נצטוו להקריב את קרבן הפסח בין הערביים של יום י"ד בניסן, ולאוכלו יחד עם מצות ומרורים בליל ט"ו בניסן, בו התרחשה מכת בכורות. על מנת שהקב"ה יפסח על בתי העברים בשעת מכת בכורות, נצטוו למשוח מדם הקורבן על משקוף ביתם ועל המזוזות. מכאן גם התקבל שם החג, חג הפסח. כמו כן, נצטוו העברים שלא לצאת מפתח ביתם עד הבוקר.
מצוות הקשורות לבכור
כמה מצוות בתורה, הנוגעות לקדושת הבכורה, ניתנו כזכר למכת בכורות: התורה אף מדריכה את יוצאי מצרים להשיב לבניהם, כשישאלו מדוע הם מקיימים מצוות אלה, שמצוות אלו הן זכר ליציאת מצרים ולמכת בכורות, בה הרג ה' את בכורי מצרים - "מבכור אדם עד בכור בהמה".
מצוות אכילת קרבן פסח
כזכר ליציאת עם ישראל ממצרים לאחר מאות שנות גלות בה, שכוללות שנות שעבוד וגזרות, שבאה בעקבות מכת בכורות, צוו עם ישראל לזבוח בכל שנה ביום י"ד בניסן אחר חצות היום את קרבן הפסח, ולאוכלו בלילה עם מצות ומרורים, כפי שעשו בליל יציאתם ממצרים:
המכה במדרשים
מדרשים רבים עוסקים במכה זו. בין המסופר בהם:
Buffer
Tampon
עמית מכטינגר
עמית מכטינגר (נולדה ב-6 בספטמבר 1975) היא שחקנית ודוגמנית ישראלית.
ביוגרפיה
מכטינגר נולדה באוסטרליה, להורים ישראלים. החלה את דרכה בגיל חמש עשרה כשזכתה בתחרות תגלית השנה ולאחר מכן עזבה את הארץ והופיעה על שערי המגזינים ווג, Elle ומארי קלייר, היא הוכתרה על ידי עיתון בניו יורק כ"אחת משלוש הדוגמניות המבטיחות בעולם", היא שימשה כמוזה של קרל לגרפלד וכדוגמנית הבית של ארמני. הופיעה, בין היתר, בתצוגות אופנה של לואי ויטון, קלווין קליין, שאנל וגוצ'י וככלה בתצוגת שמלות כלה של איב סן-לורן.
לא שירתה בצה"ל.
גרה ארבע שנים בצרפת ומאוחר יותר עברה לברצלונה, שם חייתה שמונה וחצי שנים.
במרץ 2014 הורשעה בנהיגה בשכרות.
בשנת 2016 שיחקה בסדרה הקומית של ערוץ עשר, "מסובך" בתפקיד: מוניק, לצד רן שריג. באותה שנה שיחקה בקולנוע, בסרט "ג'נקשן 48" של הבמאי אודי אלוני.
חייה האישיים
מכטינגר הייתה נשואה לאיש העסקים עידן גלעדי, ממנו נולדו שני ילדיה. כיום היא גרה בשכנות להוריה, במושב תלמי אליעזר.
מכטינגר נתפסה פעמיים (יולי 2013 ודצמבר 2013) על ידי משטרת ישראל כשהיא נוהגת תחת השפעת אלכוהול. בסיום ההליך המשפטי (כלל ערעור של המדינה על קולת העונש, לבית המשפט המחוזי) היא הורשעה ונגזר עליה, שנת מאסר על-תנאי למשך 3 שנים, 3 שנות פסילה מנהיגה, 6 חודשי פסילת רישיון על-תנאי, קנס של ארבעת אלפים ש"ח, וצו מבחן לתקופה של שנה.
הקטור יסאלדה
הקטור קסימירו יסאלדה (בספרדית: Héctor Casimiro Yazalde; 29 במאי 1946 - 18 ביוני 1997) היה כדורגלן ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ.
יסאלדה היה כובש שערים מחונן ששיחק וזכה בתארים בארגנטינה, פורטוגל וצרפת. יסאלדה זכה בנעל הזהב האירופית לעונת, כששיחק בספורטינג ליסבון.
קריירת משחק
יסאלדה גדל בשכונה ענייה באבז'אנדה, והחל את קריירת המשחק ב-1962, כשביקר חבר ששיחק בקבוצה החובבנית אתלטיקו פיראניה מבואנוס איירס. יסאלדה הצטרף לאימון, ובאותו היום הרשים וחתם על חוזה בקבוצה.
ב-1967 עבר יסאלדה לקבוצת אינדפנדיינטה מליגת העל הארגנטינאית. כבר בשנה הראשונה שלו בקבוצה הפגין יכולת ויעילות בהתקפה, וכבש עשרה שערים בעשרה משחקי ליגה. כבר באותה שנה, זכה יסאלדה עם קבוצתו באליפות טורניר הנסיונל. יסאלדה המשיך לכבוש כמות שערים דו-ספרתית בכל שנה, ולשיאו בקבוצה הגיע בשנת 1970, כשכבש 23 שערים ב-35 משחקים והוביל את קבוצתו לזכייה בטורניר המטרופוליטנו. באותה שנה חולק לראשונה תואר כדורגלן השנה בארגנטינה, ויסאלדה היה לזוכה הראשון בתואר.
לקראת עונת, עבר יסאלדה לספורטינג ליסבון מליגת העל הפורטוגלית. בעונת הבכורה שלו, כבש יסאלדה תשעה שערים ב-20 הופעות. עונה אחר כך, סייע יסאלדה לקבוצתו לזכות בגביע הפורטוגלי, אך אף על פי שכבש 19 שערי ליגה, הקבוצה סיימה במקום החמישי בלבד. בעונת הגיע יסאלדה לשיא האישי והקבוצתי שלו עם ספורטינג. הקבוצה זכתה בדאבל המקומי, ויסאלדה כיכב עם 46 שערי ליגה ב-29 משחקים בלבד, שהקנו לו, בנוסף לתואר מלך השערים המקומי, את נעל הזהב האירופית. הוא היה לארגנטינאי הראשון שזוכה בתואר, והיחיד עד שליונל מסי זכה בו 36 שנים אחר כך. עונה לאחר מכן קטף יסאלדה פעם נוספת את תואר מלך השערים בליגה הפורטוגלית עם 30 שערים. בסך הכל, בארבע עונות במדי ספורטינג, כבש יסאלדה בממוצע שער בכל משחק ליגה - 104 שערים ב-104 הופעות.
בעונת עבר יסאלדה לצרפת, כשחתם במדי אולימפיק מרסיי. כבר בעונת הבכורה שלו בקבוצה, סייע לה לזכות בגביע הצרפתי. לאחר עונה וחצי, חזר יסאלדה לארגנטינה, כשחתם במדי ניואל'ס אולד בויס. לאחר ארבע שנים בקבוצה, בהן כבש 54 שערי ליגה, עבר לעונת פרישה בהוראקן, במדיה שיחק רק פעמיים עד שפרש ממשחק פעיל בגיל 36, לאחר שכבש מעל ל-250 שערי ליגה במהלך הקריירה.
ב-1986 שימש לתקופה קצרה כמאמנה הזמני של הוראקן, הקבוצה שבמדיה פרש.
נבחרת ארגנטינה
למרות יכולת הכיבוש של יסאלדה בקבוצותיו השונות, הוא לא זכה להזדמנויות רבות במדי נבחרת ארגנטינה. הוא החל את דרכו במדיה בשנת 1969, וכשל להעפיל עימה ממוקדמות מונדיאל 1970. בשנים 1972–1973, למרות יכולת טובה במדי ספורטינג ליסבון, לא זכה יסאלדה להכרה במדי הנבחרת ולא שיחק כלל.
לאחר עונת השיא שלו במדי ספורטינג, בה זכה בנעל הזהב, הוא זומן על ידי ולדיסלאו קאפ לסגל ארגנטינה למונדיאל 1974 בגרמניה המערבית. הוא לא שותף בהפסד 3-2 ל, אך נכלל בהרכב למשחק מול, שהסתיים בשוויון 1-1. הוא שמר על מקומו בהרכב מול. בדקה ה-15 העלה יסאלדה את ארגנטינה ליתרון 1-0, ובדקה ה-68 השלים צמד וקבע את תוצאת המשחק, 4-1. היו אלה שעריו היחידים במדי ארגנטינה. יסאלדה רשם הופעה אחת נוספת בטורניר, בתבוסה 4-0 ל בפתיחת שלב הבתים השני.
בסך הכל רשם יסאלדה 10 הופעות במדי ארגנטינה, בהן כבש פעמיים.
חיים אישיים
בעת ששיחק בספורטינג ליסבון, הכיר יסאלדה את השחקנית והדוגמנית כרמן דה דאוס (שנודעה בשם הבמה בריט ניקולס). השניים נישאו בארגנטינה ב-16 ביולי 1973, ולהם בן אחד.
ב-18 ביוני 1997 נפטר יסאלדה בביתו שבבואנוס איירס כתוצאה מדימום ואי-ספיקת לב, והוא בן 51.
לחץ אדים
לחץ אדים הוא הלחץ (אם האדים מעורבבים עם גזים אחרים, הלחץ החלקי) שהאדים של חומר מסוים מפעילים על פניו במצב של שיווי משקל. כאשר הלחץ החלקי של נוזל כלשהו שווה ללחץ האדים שלו, הנוזל בחלקו מאוייד: הנוזל והאדים נמצאים בשיווי משקל.
כאשר יש טמפרטורה קבועה:
כאשר הלחץ קבוע והטמפרטורה משתנה:
בכל לחץ נתון, נקודת הרתיחה של חומר מסוים היא הטמפרטורה שבה לחץ האדים של אותו חומר בצורתו הנוזלית שווה ללחץ בסביבתו.
נקודת ההמראה היא הנקודה בה הלחץ של המוצק, בטמפרטורה נתונה, שווה ללחץ האדים (עבור חומרים הנמצאים בתנאי המראה).
נגזרת (כימיה)
נגזרת כימית היא מושג בו משתמשים בעיקר בכימיה אורגנית, המתאר תוצר הדומה במידה רבה לחומר המוצא.
תרכובת מוגדרת כנגזרת כימית של תרכובת אחרת כאשר היא דומה לתרכובת המוצא במידה כזו שבהחלפת אטום או קבוצה פונקציונלית ניתן, לפחות תאורטית, להגיע לתרכובת המקורית.
כיוון שרוב חלקי תרכובות המוצא והתוצר זהים, יש לשתי התרכובות תכונות כימיות דומות, אך עדיין יהיו הבדלים בין התכונות של החומרים.
חנה לוין
חנה לוין (16 בדצמבר 1897– 26 במרץ 1985) הייתה פוליטיקאית ישראלית, שכיהנה כראש עיריית ראשון לציון בשנים 1956–1960, והייתה האישה הראשונה בישראל שנבחרה לראשות עירייה, והיחידה שנבחרה לתפקיד זה עד שנת 1998. שירתה בחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי ונשאה את פנקס השירות מס' 1 של חיל הנשים בצה"ל. שירתה כקצינת גיוס ראשית של חיילות לשירות חיל הנשים וב-1950 השתחררה בדרגת רב-סרן. מילאה שורה של תפקידי ציבור בויצו.
ביוגרפיה
חנה לוין נולדה ברומני, פלך פולטבה ברוסיה ב-16 בדצמבר 1897 (כ' בכסלו תרנ"ח), לאריה כהן מביאליסטוק ולאלקה (לקה) למשפחת ריבלין, יוצאי שקלוב. לוין התחנכה בגימנסיה ברוסיה ולמדה לנגן בפסנתר בקונסרבטוריון למוזיקה באודסה. עוד בילדותה נהגה להאזין להרצאות בנושא ארץ ישראל שנשא אחיה באוזני בני הנוער ברוסיה וחלמה לעלות לארץ. ב-30 בדצמבר 1923 עלתה ארצה עם הוריה והיא בת 26. המשפחה התיישבה בחדרה. בשנת 1924 נישאה למיכאל לוין, לימים ראש מועצת ראשון לציון (1936–1939). לפי אליהו הכהן, היא זו שהזמינה מיעקב פיכמן את השיר "אגדה" (על שפת ים כנרת). חנה ומיכאל לוין היו חשוכי ילדים ולאחר פטירתו של מיכאל קיימה לוין עד שנותיה האחרונות מפגשי זיכרון לבעלה. חנה לוין נפטרה במרץ 1985.
על שמה ועל שם בעלה נקרא רחוב בעיר.
פעילותה בהנהלת ויצו
בשנת 1925 החלה את פועלה הציבורי בוויצו וכיהנה עשרות שנים כיושבת ראש ויצו בראשון לציון, כיושבת ראש הנהלת ויצו בארץ וכחברה בהנהלת ויצו העולמית. במסגרת פעילותה בוויצו הקדישה מאמצים מיוחדים לטיפול בקליטתם של עולים ועולות חדשים. היא דאגה לקצר עבורם הליכים ביורוקרטיים ולסייע להם במציאת מקורות תעסוקה ופרנסה. בכספה הפרטי הקימה קרן להלוואות לעולים חדשים וחתמה על ערבויות אישיות במטרה לסייע להם בתהליך קליטתם בארץ. במשך כל אותן שנים נהגה להגיע בעצמה אל ריכוזי העולים בארץ. ביתה נודע כ"בית פתוח" לכל חוגי האוכלוסייה; עולים חדשים כוותיקים.
באחד הראיונות שנתנה לידיעון ראשון לציון בעת כהונתה כראש העיר, סיפרה על ימי פעילותה בוויצו:
שירותה בצבא הבריטי ובצה"ל
בשנת 1942, ימי מלחמת העולם השנייה, התגייסה לוין לשורות הצבא הבריטי ונמנתה עם חמישים המתגייסות הראשונות ל-ATS, חיל העזר הבריטי, בו שירתה עד תום המלחמה בארץ ישראל ובמצרים. במהלך שירותה הקדישה את רוב זמנה לטיפול בחיילות העבריות וזכתה לכינוי "אם החיילות העבריות" או "אם החיילות הארצישראליות". בשנת 1945 סיימה את שירותה בדרגת לוטננט (סגן), והוסיפה לתרום לשיקום חיילות וחיילים משוחררים במסגרת לשכת השחרור שהוקמה על ידי הסוכנות היהודית והוועד הלאומי. בזכות פעילות זו, במסגרת המאבק באויב הנאצי זכתה בעיטור "גור אריה". העיטור, שניתן לה על ידי איגוד החיילים המשוחררים מכל הצבאות שנלחמו בנאצים הוענק לה על ידי רב-אלוף חיים לסקוב, שכיהן אז כיושב ראש האיגוד.
עם ההכרזה על הקמת מדינת ישראל התגייסה לצה"ל והיא כבת 50 ונשאה את פנקס השירות מספר 1 של חיל הנשים. בימי מלחמת העצמאות שימשה כקצינת גיוס ראשית לחיל נשים. לאחר המלחמה שירתה כקצינת מטה כללי הממונה על קציני העיר בישראל. לוין הקימה בתי תרבות ובידור לרווחת החיילים והחיילות באחד מבסיסי האימונים של הצבא ובסיס זה שימש דגם שלפיו נבנו מוסדות נוספים בצה"ל. גם לאחר שסיימה את שירותה הסדיר, המשיכה לפעול למען החיילים המשוחררים, ובייחוד לשיקומם של נפגעי הקרבות במסגרת תפקידה במזכירות איתור החיילים המשוחררים וחברת ההנהלה של הוועד הארצי למען החייל, מטעמו טיפלה בהיאחזויות הנח"ל עם דגש מיוחד על שיפור תנאי השירות של החיילים והחיילות. במשך השנים עברה מהיאחזות להיאחזות, דאגה לשיפור המזון המוגש לחיילים ואף גייסה את עזרת ויצו לשם כך. במשך עשרות שנים הרצתה בהתנדבות לפני מתגייסים על החשיבות שבשירות משמעותי. לימים זכתה בתואר "עמית כבוד" של האגודה למען החייל.
הראשונה כראש עירייה
שש פעמים נבחרה לוין לתפקיד חברת מועצת העיר ראשון לציון. בסוף שנות השלושים שימשה כראש מחלקת החינוך של המועצה המקומית ופעלה למען פיתוח מוסדות החינוך ותחזוק המועדונים לנוער. בנוסף לחינוך החזיקה את תיקי הבריאות והרווחה.
ב-22 באוקטובר 1956, נבחרה לוין מטעם הציונים הכלליים לתפקיד ראש עיריית ראשון לציון, לאחר שראש העירייה הקודם גרשון מן התפטר מתפקידו, ולוין נבחרה לתפקיד בהצבעת המועצה, ובכך לראשונה בתולדות מדינת ישראל, נבחרה אישה לראשות עירייה.
לוין סברה כי נשים בישראל יכולות לתפוס עמדות סמכות וכוח בחברה הישראלית. במקביל לתפקיד הציבורי, המשיכה למלא את התפקידים המסורתיים של נשים בבית; בישול וניקיון. בראיון שנתנה בערב בחירתה לתפקיד אמרה:
בתקופת כהונתה כראש העירייה נסלל הכביש המחבר את העיר לחוף הים, במטרה לפתח את אזורי החולות של העיר. הוקם השירות הפסיכולוגי העירוני, נפתחו מועדוני הנוער הראשונים במושבה, הוקם קונסרבטוריון עירוני ללימודי נגינה והוקצתה קרקע להקמת בית אבות לגמלאי צה"ל וליוצאי הצבא הבריטי והבריגדה. לוין יזמה את "מפעל ההזנה" בראשון לציון שכלל הגשת כוס קקאו לילדי בתי הספר, מתוך ההנחה כי ילדים רבים בעיר אינם ניזונים כראוי, ולכן פחות פנויים ללמידה. במהלך כהונתה העמידה בראש סדרי העדיפויות את נושא החינוך. הקצתה כספים רבים בעבור מלגות לתלמידים ולסטודנטים נזקקים ותרמה סכום כסף גדול להקמת בית ויצו בראשון לציון המשמש עד היום כמועדון לילדים וקרוי על שמם של חנה ומיכאל לוין.
פעילות ציבורית
לאחר כהונתה כראש העיר ראשון לציון המשיכה בפועלה בוויצו, שימשה כיו"ר האיגוד הסוציאלי, כחברת המועצה הארצית של הג"א וחברת המועצה לענייני דמוגרפיה. בשנת 1984, נבחרה להדליק משואה בטקס הממלכתי בפתיחת חגיגות העצמאות ה-36 למדינת ישראל, בהר הרצל בירושלים, כאות הוקרה על פעילותה הציבורית והאישית הענפה. במהלך כל השנים סירבה בעקביות ובתקיפות לקבל כספי ציבור, אף לא כהחזר הוצאות אותן הוציאה מכיסה הפרטי.
מאיה (פירושונים)
{{פירושונים|
הערות שוליים
}}
לעולם יהא אדם
לעולם יהא אדם הוא קטע בתפילה, הפותח במילים: "לעולם יהא אדם ירא שמים בסתר". הקטע נאמר בתחילת תפילת שחרית לאחר או במהלך ברכות השחר, לפני פרשת הקרבנות.
מקורות הקטע
רב עמרם גאון בהזכירו את מנהג אמירת קטעי הקרבנות, מזכיר אמירה של קטע נוסף הפותח במילים "לעולם יהא אדם ירא שמים בסתר". מקורו של הקטע ככל הנראה בתנא דבי אליהו רבא.
מבנה הקטע
הקטע מורכב ממספר פסקאות. הפסקה הראשונה הפותחת במילים "לעולם יהא אדם" כוללת בעיקר דברי תחנון ומדגישה את שפלות האדם מול הקדוש ברוך הוא. חלקים מפסקה זו משותפים גם עם הוידוי לתפילת נעילה. הפסקה שלאחריה דנה בשבחם של ישראל אשר "משכימים ומעריבים בבתי כנסיות" וקוראים את קריאת שמע, ובסיומה כוללת את קריאת פסוק שמע ישראל. לאחריה שתי פסקאות במבנה דומה כאשר כל אחת מן הפסקאות עוסקת בחלקה הראשון בשבחו של הבורא ובסיומה בבקשה לגאולה.
המשפט הפותח
ר' צדקיה בן אברהם הרופא בספרו שיבולי הלקט מביא כי רש"י הנהיג לדלג על מילות הפתיחה של הקטע, "לעולם יהא אדם ירא שמים בסתר" אלא להתחיל מהמשכו של הקטע "רבון כל העולמים", מכיוון שעל האדם להיות גם ירא שמים בגלוי. ר' צדקיה מביא את נימוקיהם שני חכמים שדחו את דברי רש"י, האחד - שאפילו בסתר וכל שכן בגלוי. חכם אחר, אחיו של ר' צדקיה - רבי בנימין, מסביר שה"סתר" הוא בגלל תקופת שמד, ומביא ראיה מסיום הקטע "ברוך המקדש שמו ברבים" שככל הנראה נכתב כציפייה לימים בהם תתבטל גזירת השמד. למרות ההתנגדות, שיטת רש"י התקבלה על מספר חכמים בתקופת הראשונים שפעלו באזור האשכנזי - צרפתי אך במקומות אחרים לא נתקבלה.
שיטה שלישית מביא ר' משה אבן מכיר בספרו סדר היום אשר מצדד שיש לומר "לעולם יהא אדם ירא שמים בסתר ובגלוי", ושיטה דומה מביא האר"י הגורס "בסתר כבגלוי". ר' חזקיה די סילוה בספרו פרי חדש מנמק את הנוסח "בסתר כבגלוי" על פי סיפור צוואתו של ריב"ז המובא במסכת ברכות:.
משפט זה לא מופיע בסידורי אשכנז המערבי הישנים, אלא מתחילים "רבון כל העולמים".
ברכת המקדש שמו ברבים
הפסקה הבאה לאחר אמירת פסוק שמע ישראל חותמת בברכה "ברוך המקדש שמו ברבים" (יש גורסים "שמך" או "את שמך"). ברכה זו אינה כוללת אזכרת שם ומלכות כמעט בכל נוסחי התפילה כיום. את הסיבה לכך מבהיר על ידי ר' משה אבן מכיר בספרו סדר היום. בניגוד למרבית נוסחי התפילה, בנוסח אשכנז נאמרת הברכה בהזכרת השם ללא מלכות ("ברוך אתה ה' מקדש..."). שיטה זו מנומקת על ידי הראבי"ה המביא פסקה שהייתה לפניו בתלמוד הירושלמי אשר גרסה ברכה זו עם אזכרת השם (ללא מלכות), אלא שבירושלמי שלפנינו פסקה זו אינה נמצאת.
שילובו של הקטע בתפילה
בין החכמים שהזכירו את הקטע קיימת מחלוקת לגבי מיקום אמירתו - האם הוא פותח את תפילת שחרית ורק לאחריו נאמרים קטעי הקרבנות, או שמא הוא נאמר בסיומם של כל הקטעים. בין החכמים המזכירים את אמירתו לאחר סיום כל קטעי הקרבנות ניתן למצוא את רב עמרם גאון, הרמב"ם, בעל מחזור ויטרי, ר' שלמה בר' נתן הסיג'למסי, ר' יעקב חזן מלונדרץ. כשיטה זו נוהגים עד היום בנוסח איטליה, וכן הוא בסידורי נוסח רומניא והרבה סידורי נוסח פרובאנס, ומאזכורה על ידי בעל מחזור ויטרי נראה שכך נהג בעבר גם בנוסח צרפת. בנוסח תימן בלדי, אומרים אותה אחרי פרשת התמיד; בימות החול לא נוהגים לומר שאר קרבנות בנוסח זה, אבל בשבת, קטע זה נאמר לפני שאר הקרבנות.
בניגוד למנהג צרפת, באשכנז הישן נהגו לומר את הקטע מיד לאחר ברכות השחר, ורק לאחר אמירתו ברכו את ברכות התורה וקראו את קטעי הקרבנות. כך מביאים מספר חכמים כדוגמת ר' אלעזר מוורמס בפירושו לסידור וחכמים נוספים מבית מדרש זה, וכשיטה זו נהוג עד היום בנוסח אשכנז המערבי ובמנהגי הגר"א. בעל הטורים שהכיר אף הוא מנהג זה מקשה עליו . הקושי של בעל הטורים הוא איזוכרם של פסוקים בקטע "לעולם יהא אדם", ואיסור על הזכרת פסוקים לפני ברכות התורה. בשל כך הוא מקדים את ברכות התורה לפני מרבית ברכות השחר ומוסיף לאחריה את פרשת ברכת כהנים כדי שלכל הפחות יאמר קטע לימוד כלשהו מיד לאחריה. בכך גם נוצרו שתי פסקאות של קטעי לימוד - אחת מיד לאחר ברכות התורה ואחת לאחר "לעולם יהא אדם". מנהג זה מקובל עד היום בנוסח אשכנז המזרחי ובהשפעתו גם בנוסח ספרד החסידי (אם כי נוהגים שם להקדים את פרשת העקדה לפניו). בנוסח הספרדים הקטע נתקבל כאמור בתקופה מאוחרת, והוא נאמר לאחר פרשת העקידה ומשנת אלו דברים ולפני יתר הקטעים.
הירי בבית הספר ראומאנמרי
הירי בבית הספר ראומאנמרי הוא אירוע ירי בבית ספר שהתרחש ב-25 בינואר 1989, בעיר ראומה שבפינלנד. היה זה אירוע הירי הראשון בתולדות פינלנד שהתרחש בבית ספר.
תיאור המקרה
במהלך שיעור בוקר, תלמיד בן 14 ירה בשניים מחבריו לספסל הלימודים באמצעות אקדח. שני הקורבנות נפצעו אנושות, ומתו בבית החולים בהמשך היום. האחד היה בן 15 במותו, והשני בן 14. היורה ניסה להרוג גם תלמיד שלישי, אך זה הצליח להתחמק. היורה נמלט מהמקום, ונלכד בעיר סמוכה בשעה 17:00. מכיוון שהיורה היה מתחת לגיל 15 בעת המעשה, הוא לא נשא באחריות פלילית למעשיו, אך נידון לשלם פיצויים למשפחות הקורבנות בסך של למעלה ממאה אלף מרק פיני. כלי הנשק היה בבעלותו של אביו. היורה הסביר כי ביצע את הירי בתגובה לבריונות שהופעלה כלפיו בבית הספר.
פרשת ויגש
פָּרָשַׁת וַיִּגַּשׁ  היא פרשת השבוע האחת-עשרה בספר בראשית. לפי החלוקה לפרקים, היא מתחילה ב ומסתיימת ב. הפרשה ממשיכה לתאר את מסכת אירועי יוסף, ולמעשה בה מסתיים סיפורו של יוסף. הפרשה הבאה, ויחי, עוסקת בסוף חייו של יעקב.
את פרשת ויגש קוראים בין התאריכים ד' בטבת-י"א בטבת.
נאום יהודה
הפרשה הקודמת הסתיימה בדרישתו של יוסף להחזיק אצלו את בנימין, אחרי שהואשם בגנבת גביע הכסף של יוסף. יהודה הציע שהאחים כולם יישארו במצרים כעבדיו של יוסף, אך יוסף מוכן לאפשר לשאר האחים לחזור לארץ כנען ולהשאיר אצלו רק את בנימין.
יהודה ניגש ליוסף ופורש בפניו בנאום ארוך את השתלשלות העניינים מנקודת מבטו. הוא מתאר את מערכת היחסים המיוחדת בין יעקב ובנימין ("ונפשו קשורה בנפשו") ואת מצבו הנפשי הרעוע של יעקב מאז היעלמות יוסף. יהודה מדגיש כי הוא ערב לשלומו של בנימין בפני יעקב, ומציע להישאר במקום בנימין כעבדו של יוסף.
התוודעות יוסף לאחיו
יוסף איננו מצליח יותר להסתיר את זהותו מהאחים. הוא משלח את כל הנוכחים מהחדר, פורץ בבכי ומציג עצמו בפני אחיו: "אֲנִי יוֹסֵף, הַעוֹד אָבִי חָי?" האחים נבהלים ושותקים, ויוסף מסביר כיצד התגלגלה מכירתו לטובה, וכיצד הוא מסוגל כעת לכלכל את משפחתו במהלך הרעב השורר במצרים ובכנען. לאחר פיוס הדדי הוא שולח את האחים, עם עגלות וציוד שמספק פרעה, חזרה לכנען, מתוך כוונה שהמשפחה כולה עם יעקב תבוא אל יוסף למצרים.
ירידת יעקב למצרים
יעקב מקבל בהתרגשות גדולה את הבשורה ויוצא לדרך למצרים. הוא עוצר בבאר שבע ומעלה קורבנות, ושם מתגלה אליו אלוהים בלילה, ומחזק את ידיו בירידה למצרים. יצחק לעומתו, הצטווה להישאר בארץ כנען. אלוהים מבטיח ליעקב כי זרעו יהיה לגוי גדול במצרים ובסופו של דבר יעלו חזרה לארץ ישראל. לאחר מכן מובאת בתורה רשימה של צאצאי יעקב שירדו למצרים. התורה מונה 70 'יוצאי ירך יעקב' היורדים מצרימה, נשים וגברים, מלבד נשי בני יעקב, יוסף ושני בניו (שהיו כבר במצרים), והוא עצמו.
משפחת יעקב מגיעה למצרים ויעקב ויוסף נפגשים. יוסף מדריך את אחיו לומר לפרעה שהם רועי צאן, כדי שישכן אותם באזור נפרד במצרים. בני יעקב נפגשים עם פרעה ואחריהם בא גם יעקב עצמו ומברך את פרעה. יוסף משכן את אחיו בארץ גושן ומספק להם מזון במהלך שנות הרעב.
יוסף בשנות הרעב
במקביל מנהל יוסף את הכלכלה המצרית כולה בזמן הרעב. המצרים הרעבים ללחם נותנים ליוסף את כספם ואת מקניהם, ולבסוף נותנים את אדמותיהם וגם את עצמם לעבדים לפרעה בתמורה לאוכל. יוסף קובע מערכת של מיסים, שבה פרעה מחזיק בכל הנכסים, מספק לעם זרעים לעבודת האדמה והעם מחזיר לו חמישית מן היבול.
תאריכי הקריאה
השבת בה קוראים את פרשת ויגש יכולה לחול בשישה תאריכים שונים:
קורטוש
קורטוש (בהונגרית: Kürtőskalács, קִוּרְטֵשְׁקָלַאץ') הוא מאפה טרנסילבני העשוי מבצק שמרים בצורת גליל. הקורטוש נמכר כמאכל רחוב ובקונדיטוריות, בעיקר בהונגריה ובסביבותיה. פירוש השם קורטוש בהונגרית הוא ארובה, על שום צורת המאפה. מקור הקורטוש בטרנסילבניה ועד ראשית המאה ה-21 לא היה מוכר בהונגריה עצמה. שמו נגזר מהמילה ההונגרית "קורט" (Kürt) שמשמעותה קרן של חיה. המילה "קלאץ'" (kalács) מתארת סוג של מאפה הדומה לחלה.
קורטוש עשוי מבצק שמרים המלופף בצורה סלילית על מערוך עשוי עץ. המערוך מוכנס לתנור אפייה מיוחד ומסתובב בו מספר דקות בחום גבוה עד שהמאפה מוכן. באירועים וירידים מכינים את הקורטוש על גבי גחלים. בדרך כלל מפזרים על הקורטוש סוכר ההופך לקרמל במהלך האפייה.
הקורטוש נפוץ בעיקר בצורתו הבסיסית – בצק עם סוכר, ומקובל גם להוסיף לו קינמון, אגוזים, שקדים ואף שוקולד, סוכריות צבעוניות ונוגט.
אבן זפת
אבן זפת הוא סלע געשי – סוג של זכוכית געשית, הדומה במראהו לזפת קרושה – מקור שמו.
הרכבה הכימי הדומה לזה של אובסידיאן ותכולת מים גבוהה פי 10 ויותר גרמו לכך שבעבר נחשבה אבן הזפת לסוג ממוים של סלע יסוד – בעיקר אובסידיאן, אולם סברה זו התבררה כלא נכונה.
היווצרות
לאבן זפת כמה אופני היווצרות. סלעים אלה נוצרים כתוצאה מהתקררות מהירה של מאגמה עתירת סיליקה בהרכב גרניטי וריוליטי. התקררות זו מתרחשת על פני השטח או בסמוך לו, ועל כן עשויים הסלעים להיווצר מהתקררות זרמי לבה או במחדרים פלוטוניים רדודים.
"אן סגור" (An Sgurr) באי אג – מבנה בן 58 מיליון שנים המורכב מאבן זפת במבנה עמודים, נחשב כפקק געשי או כתוצר של זרם לבה ואף איגנימבריט (טוף מולחם). מרבית המופעים האחרים של אבן זפת בסקוטלנד – ובמיוחד באי אראן – הם מחדרים: סילים או דייקים.
מאפיינים
מקורה של אבן הזפת במאגמה בהרכב גרניטי וריוליטי – הרכב היוצר גם אובסידיאן, ועל כן הסלע דומה לאובסידיאן בכמה מתכונותיו: צבע – בעיקר שחור או גוונים כהים של חום, אמורפיות נטולת מבנה גבישי עם נוכחות של גרעיני התגבשות מיקרוסקופיים ופנוקריסטים, שבירה קונכייתית, פסי זרימה, נטייה מִיוּם והמרה והיווצרות ליתופיזות וספרוליטים.
עם זאת, אבן הזפת נבדלת מאובסידיאן בשתי תכונות מזהות:
שימושים
בדומה לאובסידיאן, גם באבן הזפת נעשה שימוש בסחר חליפין וליצירת כלי אבן מסוגים שונים.
באתרים ארכאולוגיים מתקופת האבן – בעיקר הנאוליתית – נמצאו כלים עשויים מאבן זפת. צבעם של רבים מהם התבטא בגוונים בהירים של אפור, ירוק וחום – כנראה בשל בליה או חשיפה לחוֹם.
סיעת יחיד
סיעת יחיד היא סיעה בכנסת בה חבר חבר כנסת אחד בלבד מתוך 120 חברי הכנסת.
בעבר, סיעת יחיד יכלה להיווצר עם קבלת תוצאות הבחירות לכנסת, בהן זכתה הרשימה במנדט בודד. אפשרות זו איננה מעשית מאז עליית אחוז החסימה בהתחלה מ-1% ל-1.5% ובהמשך ל-2% ול-3.25% כעת.
כיום האפשרות היחידה היא פרישת חבר אחד מסיעה קיימת או לחלופין פרישת כל חברי הסיעה למעט אחד. אם חבר הכנסת הפורש לא מודיע על הקמת סיעה חדשה, או שסיעתו לא מאושרת על ידי ועדת הכנסת, מוגדר חבר הכנסת חבר כנסת יחיד ואין הוא זכאי לזכויות השמורות לסיעה.
היווצרות סיעת יחיד כתוצאה מהבחירות לכנסת
לקראת הבחירות לאספה המכוננת (הכנסת הראשונה) ב-1949 נקבע אחוז החסימה על 1%, אחוז שווה ערך למעט יותר ממנדט (0.833% מהקולות). בבחירות הראשונות זכו 3 סיעות למנדט יחיד – ויצו, מפלגת הלוחמים והתאחדות התימנים בישראל (רשימה שזכתה למנדט בודד גם בבחירות לכנסת השנייה). בכל מערכות הבחירות שלאחריהן, ועד להעלאת אחוז החסימה, נבחרו שוב סיעות יחיד, למעט הבחירות לכנסת החמישית (1961), בה זכו כל הרשימות שנבחרו ב-2 מנדטים או יותר.
לקראת הבחירות לכנסת השלוש עשרה (1992) הועלה אחוז החסימה ל-1.5%. אחוז זה הפך את האפשרות לקבלת מנדט יחיד לתאורטי במידה רבה, אך עדיין אפשרית מתמטית, כיוון שחוק בדר-עופר, שהונהג ב-1973, הקובע את חלוקת הקולות העודפים לצורך השלמת המנדטים מעניק יתרון לרשימות שזכו במספר מנדטים גבוה. בפועל, מאז עליית אחוז החסימה זכו כל הרשימות שעברו את אחוז החסימה בשני מנדטים לפחות.
בשנת 2004 הועלה אחוז החסימה ל-2%, תיקון שיושם לראשונה בבחירות לכנסת השבע עשרה (2006) והאפשרות ליצירת סיעת יחיד עם הקמת הכנסת הפכה לתאורטית לחלוטין.
מקרה ייחודי אירע בבחירות לכנסת התשיעית (1977): רשימת פיתוח ושלום הציגה ברשימתה מועמד יחיד – שמואל פלאטו-שרון. בבחירות זכתה הרשימה לכ-2% מהקולות, מספר שווה ערך לשני מנדטים. כיוון שברשימה הופיע מועמד בודד הוא נבחר כחבר הכנסת והקולות העודפים חולקו בין הסיעות האחרות. באופן תאורטי, אפשרות זו ליצירת סיעת יחיד עם הקמת הכנסת קיימת גם כיום מפני שאין בחוק הגבלה על מספר מינימלי של מועמדים ברשימה לכנסת.
התפלגות מסיעה קיימת
כבר בכנסת הראשונה נוצרה סיעת יחיד כתוצאה מפילוג, כאשר חבר הכנסת אליעזר פרמינגר, שהתמודד מטעם הקומוניסטים העבריים ברשימה משותפת עם המפלגה הקומוניסטית הישראלית, פרש מהסיעה המשותפת והקים את סיעת היחיד הקומוניסטים העבריים. מקרה שני היה כאשר בנובמבר 1964 הודיע יונה כסה על פרישה ממפא"י וביקש מוועדת הכנסת להכיר בסיעת יחיד שלו בשם "מן היסוד". כנגד ההכרה בסיעתו טען יוסף פישר שהדבר נוגד את אחוז החסימה שכן כל חבר כנסת של מפא"י קיבל פחות מאחוז מהקולות בבחירות. בסוף נובמבר 1964 הביעה ועדת הכנסת את עמדתה שסיעה בכנסת צריכה לכלול לפחות שני חברים. ב-22 בדצמבר 1964 החליטה ועדת הכנסת בהחלטת פשרה שלא להכיר בסיעה של כסה אולם לתת לו את כל הזכויות המוקנות על ידי תקנון הכנסת לסיעות.
בכנסת השביעית כיהן דוד בן-גוריון כחבר בסיעת יחיד לאחר שחבריו לרפ"י התמזגו חזרה עם מפלגת העבודה. בכנסת התשיעית נענה משה דיין להזמנת מנחם בגין להיות שר חוץ בממשלתו ובעקבות זאת פרש מהמערך והקים סיעת יחיד.
הגשת אי-אמון בממשלה
בשנת 1985 סיעת "כך" הגישה הצעה לסדר יום בעניין הבעת אי-אמון בממשלה עקב "מחדלים ביטחוניים חמורים". יושב ראש הכנסת ח"כ שלמה הלל דחה את ההצעה בטענה שסיעת יחיד, כמו חבר כנסת יחיד, מנועה מלהגיש הצעות לאי-אמון. בית המשפט נדרש לדון בנושא העקרוני תוך ניסיון להגדיר מהי סיעה. בית המשפט קיבל את העתירה וקבע כי לא ניתן למנוע מסיעת יחיד להגיש הצעת אי-אמון בממשלה לעומת חבר כנסת יחיד שלא רשאי להגיש הצעה לאי-אמון בממשלה.
חבר כנסת יחיד שהוצא מישיבה
בדיוני הוועדות בכנסת ואף במליאה קיימת אפשרות להוציא מהישיבה חבר כנסת. אם הלז הוא חבר בסיעת יחיד, הוא יהיה רשאי לשוב לישיבה לצורך הצבעה בלבד.
התיקון לחוק בשנות ה-90
בעקבות התרגיל המסריח, בשנת 1990, יצאו רבבות אזרחים להפגנת מחאה בכיכר מלכי ישראל כנגד סדרי השלטון הקיימים. ריבוי מקרי השחיתות (בצורת סיעות יחיד למיניהן) בעבר ועלייתם בתקופת המשבר הפוליטי הביאו לתיקון חוק יסוד הכנסת. התיקון התנה את ההתפלגות מסיעה קיימת בשליש מחברי הסיעה או בהתפלגות בהסכמה. בנוסף לכך, כדי לשמור על כוחן האלקטורלי של המפלגות, הוחלט על הטלת סנקציות על חבר כנסת שלא יתפטר מייד עם הודעתו על התפלגות. בין השאר ייאסר עליו להתמודד במערכת הבחירות הבאה מטעם סיעתו החדשה.
מר עוקבא
מר עוקבא היה אמורא בבלי בדור הראשון לאמוראים, כיהן כראש הגולה בבבל בתקופתו של שמואל. שמואל היה רבו, אך היה כפוף לו בתוקף סמכותו של מר עוקבא כאב בית הדין. מקום מושבו ובית דינו של מר עוקבא היה בעיר כפרי. לפי איגרת רב שרירא גאון, התמנה לתפקיד ראש הגולה אחרי פטירתו של רב הונא קמא. בתלמוד מסופר עליו שהיה חסיד ונתן צדקה בסתר, שלא לבייש את העניים. כתלמידו של שמואל, היה למר עוקבא ידע גם בתחום הרפואה.
ראש הגולה בבבל
ראש הגולה היה ראש ההנהגה המדינית של היהודים בבבל והסמכות העליונה לעניינים פנים-יהודיים. משרה זו הוחזקה בידי משפחה המיוחסת לדוד המלך, ליהויכין מלך יהודה ולזרבבל בן שאלתיאל. לרוב הוכר ראש הגולה על ידי השלטון כנציג היהודים. משרת ראש הגולה בבבל מקבילה למשרת נשיא הסנהדרין בארץ ישראל, ולפעמים התואר "נשיא" בתלמוד מכוון לראש הגולה. בימיו של רבי יהודה הנשיא (רבי), הדור החמישי לתנאים, היה ראש הגולה רב הונא קמא. התואר "מר" הוסף, בדרך כלל, לשמותיהם של ראשי הגולה וחכמים מבני משפחותיהם. רב הונא נפטר בחיי רבי, והובא לקבורה בארץ ישראל. על כיסא ראש הגולה ישב אחריו מר עוקבא, שהיה חכם ועשיר. יש שטוענים שמר עוקבא היה בנו של רב הונא קמא, ראש הגולה הקודם, אבל דבר זה אינו מפורש במקורות.
כראש הגולה, עמד מר עוקבא בקשרים עם בית הנשיא וראשי הישיבה בארץ ישראל, ואיגרות נשלחו אליו להודיעו את סדר לוח השנה, המועדים ועיבור השנה.
בתלמוד הבבלי מסופר על גניבא, מתלמידי רב, אשר היה שרוי במחלוקת עם מר עוקבא וציער אותו. מר עוקבא פנה לרבי אלעזר בן פדת בשאלה: האם אוכל להסגירו לפני השלטון הסאסאני? רבי אלעזר הורה לו שלא לעשות כן. גם כאשר צערו של מר עוקבא נמשך ושלח את השאלה פעם שנייה, הורה לו רבי אלעזר להבליג, ללמוד בבית המדרש, וה' יריב את ריבו. התלמוד מסיים: "הדבר יצא מפי רבי אלעזר ונתנוהו לגניבא בקולר".
בחז"ל קיים אזכור לראש גולה בשם מר עוקבא או עוקבן, שהיה בעל תשובה גדול וכונה "נתן דצוציתא", וחכמים שלחו לו מארץ ישראל מברק שפתח במילים "לדזיו ליה כבר בתיה שלם!" (=למאיר כמשה רבנו שלום). בין החכמים וחוקרי הדורות התקיים דיון במי מדובר, יש שכתבו שאינו מר עוקבא זה אלא עוקבן בר נחמיה, ראש הגולה בן הדור השלישי. יש שסברו שמדובר בחכם קדום יותר, בתקופת התנאים, ואחרים סברו שזהו מר עוקבא שלפנינו.
בית הדין בכפרי
בית דינו של ראש הגולה, מר עוקבא, היה בעיר הבבלית כפרי, השוכנת למרגלות נהר פרת, דרומית לעיר סורא. מר עוקבא שימש בו כאב בית הדין.
במחלוקת הלכתית בין שמואל לאמורא קרנא, פנו אנשי בית המדרש אל קרנא באמירה: הנה בית דינו של מר עוקבא בכפרי, לך ושאל שם. במקרה אחר, הטיל שמואל את האחריות הציבורית על בית דינו של מר עוקבא. על כך מסופר, כי רב יהודה היה יושב לפני שמואל. באה אישה אחת, צעקה והתלוננה לפניו, ושמואל לא הגיב. שאל רב יהודה את שמואל: האין אדוני סובר כפי הנאמר בפסוק (משלי כא, יג) אֹטֵם אָזְנוֹ מִזַּעֲקַת דָּל גַּם הוּא יִקְרָא וְלֹא יֵעָנֶה? אמר שמואל: שיננא (=בעל שיניים, כלומר חריף), ראשך - רבך - נידון רק בקרים, אך ראשו של ראשך - ראש הגולה - נידון בחמים (שמידת האחריות שלי אינה גדולה כמו זו של מר עוקבא), הרי יושב מר עוקבא כאב בית דין, וכתוב (ירמיהו כא, יב): בֵּית דָּוִד כֹּה אָמַר ה' דִּינוּ לַבֹּקֶר מִשְׁפָּט וְהַצִּילוּ גָזוּל מִיַּד עוֹשֵׁק פֶּן תֵּצֵא כָאֵשׁ חֲמָתִי וּבָעֲרָה וְאֵין מְכַבֶּה מִפְּנֵי רֹעַ מַעַלְלֵיכֶם וגו'.
כאב בית הדין, בא אל מר עוקבא רב ענן לקבול על דבריהם ופסיקותיהם של רב הונא ורב נחמן. בשני המקרים צידד מר עוקבא בפסיקותיהם של החכמים.
מסופר עליו, שפעם אחת נכנס אדם אחד לבית דינו וכיסה רוק שהיה מוטל על רצפת בית הדין. מר עוקבא שאל את האיש למטרת בואו, והלה השיב שיש לו דין עם חברו, ובא לדין לפני מר עוקבא. "פסול אני לך לדין", אמר לו מר עוקבא, שראה במעשה זה של כיסוי הרוק כעין שוחד, שעלול להטות את ליבו בדיון לטובת אותו אדם.
רבותיו
מר עוקבא היה תלמידו של שמואל, ומסר משמו הלכות רבות. עם זאת, שמואל היה כפוף למרותו של מר עוקבא, בתוקף סמכותו כראש הגולה וכאב בית הדין. על היחס ביניהם בזמן הלימוד ובזמן הדין מסופר: כאשר ישבו שמואל ומר עוקבא בבית המדרש ללמוד, היה יושב מר עוקבא לפני שמואל מרוחק ממנו ארבע אמות, כתלמיד לפני רבו. לעומת זאת, כאשר ישב מר עוקבא לדון - היה שמואל יושב לפניו ברחוק ארבע אמות. במחצלת, שעליה ישב מר עוקבא, הנמיכו מעט את מקומו של מר עוקבא כדי לחלוק כבוד לשמואל, וכדי שיישמעו דבריו. בכל יום היה מר עוקבא מלווה את שמואל עד האכסניה שבה התארח שמואל. מסופר, שפעם אחת היה מר עוקבא טרוד בדין, ושכח שעליו ללוות את רבו, שמואל. שמואל הלך אחריו, ולכשהגיע לביתו אמר לו שמואל: לא הספיק לך שאלווה אותך עד כאן? הלא תתיר לי ללכת לדרכי? הבין מר עוקבא שפגע בכבוד רבו, נהג בעצמו דין נזיפה יום אחד.
מר עוקבא למד משמואל רבו גם בתחום הרפואה, שבו הצטיין שמואל, ופעמים שפנו אליו בתחום זה, כגון רב אחא בר יוסף שחש בלבו. אף מארץ ישראל נשלחה אליו בקשה - מרבי ינאי, רבו של רבי יוחנן, שחש בעינו: שלח לו רבי ינאי למר עוקבא: ישלח לי אדוני מאותם קילורים (משחת עיניים) של רבו, שמואל. שלח לו: אני שולח לך, שלא תאמר שאני צר עין; אבל כך אמר שמואל: טובה טיפת צונן שחרית ורחיצת ידיים ורגליים ערבית מכל קילורין שבעולם.
מר עוקבא היה גם תלמידם של אבוה דשמואל ושל לוי.
תלמידיו
תלמידו הבולט של מר עוקבא היה רב חסדא, מגדולי האמוראים בדור השני-שלישי, אשר מסר מאמרים רבים - בתחומי ההלכה והאגדה - בשם רבו, מר עוקבא. מתלמידיו של מר עוקבא היה גם רבי זירא.
למר עוקבא היה בן שנזכר בתלמוד הבבלי בין החכמים - רב נתן. במקום אחר נזכר "מרי בר מר עוקבא" (חולין מג ע"ב), אולם בדקדוקי סופרים הביא מכתבי יד גרסה אחרת, "מרי בר מר אמר מר עוקבא", ולפי זה לא היה בנו אלא תלמידו. ואכן כך היא הגרסה במקום אחר. במספר מקורות הוזכרו "בני מר עוקבא".
מתורתו
רוב מאמריו של מר עוקבא נמסרו בתלמוד על ידי תלמידו, רב חסדא, והם עוסקים הן באגדה והן בהלכה. אחד ממאמריו של מר עוקבא בהלכה עוסק במזונות האישה והילדים של אדם שנעשה שוטה: מר עוקבא הרבה לגנות את הדיבור בלשון הרע, וכמה מאמרים על כך מסר בשמו תלמידו רב חסדא: במאמר אחר של מר עוקבא, בדיני הפרדה בין בשר וחלב, הציג מר עוקבא את מנהגי אביו ביחס למנהג שלו:
מעשי הצדקה
התלמוד מספר על מעשי צדקה וחסד שבהם נהגו מר עוקבא ואשתו. מר עוקבא התאמץ להסתיר את מעשי הצדקה מפני העני, כדי שהלה לא יתבייש בכך. על כך מסופר: מר עוקבא היה רגיל בכל יום להניח בחשאי ארבעה דינרים במפתן ביתו של איש עני שהיה גר בשכנותו, תחת הדלת. יום אחד אמר העני: אראה מיהו האדם המיטיב עימי. באותו היום התעכב מר עוקבא בבית המדרש והגיע באיחור, ובאה אשתו של מר עוקבא עמו. כיוון שהבחין העני בהטייה קלה של הדלת, יצא אחריהם. רצו מר עוקבא ואשתו מפניו, ונכנסו לתנור שאישו כובתה והאפר נגרף ממנו. נכוו רגליו של מר עוקבא, אמרה לו אשתו: הנח רגליך על רגליי. חלשה דעתו של מר עוקבא (שלאשתו נעשה נס ולא נכוו רגליה, ולו לא אירע הנס). אמרה לו אשתו: טעם הנס שנעשה לי הוא, שאני נמצאת בבית במשך היום, וכשבאים עניים לבקש צדקה אני יכולה להגיש להם מאכלים מוכנים, להנאה מיידית, ולא כסף, שעליהם לטרוח ולקנות בו אוכל.
בתלמוד מסופר עוד על מר עוקבא, שהיה שולח פעם בשנה 400 דינרים לעני שגר בשכונתו. כשהתברר לו שהעני הזה מפונק עד מאוד, ונזקק ליין ישן לזילוף לריח טוב, כפל מר עוקבא את הסכום ששלח.
כן מסופר על חשבון שערך מר עוקבא בפנקס הצדקה שלו, לפני פטירתו: סמוך לפטירתו, ביקש מר עוקבא שיביאו אליו את חשבונות הצדקה שלו. נמצא שהיה כתוב בפנקס סכום של שבעת אלפים דינרים סיאנקיים (שֵם מקום - רש"י). אמר: צידה קלה לדרך רחוקה! ציווה לבזבז ולחלק לצדקה חצי ממונו. גם כאן מעשיו של מר עוקבא מעוררים תמיהה אצל חכמי התלמוד: והיכי עביד הכי (=ואיך עשה כך)? והרי אמר רבי אילעאי: באושא התקינו, המבזבז (מממונו לצדקה) - אַל יבזבז יותר מחומש? ובתלמוד הוסבר, דבר זה אמור באדם חי, שמא יירד מנכסיו ויצטרך להתפרנס משל אחרים; אבל לאחר מיתה אין בכך בעיה.
מר עוקבא נפטר והשאיר יתומים קטנים. כאפוטרופוס על נכסי היתומים התמנה שמואל.
לישקיאבה
לישקיאבה (בליטאית: Liškiava; ביידיש: ליסקובה או ליסקובי) הוא יישוב היסטורי וכיום כפר במחוז המשנה וריאנה במחוז אליטא שבדרום ליטא, כיום מתגוררים בו תושבים ספורים בלבד.
היסטוריה
היישוב הוקם בתחילת המאה ה-15, סביב טירה שהחלה להיבנות במקום באמצע המאה ה-14, אך לא הושלמה בנייתה. בסוף המאה ה-17 נתרם היישוב כולו למסדר הדומיניקני, שבנה בו במחצית הראשונה של המאה ה-18 מנזר וכנסייה בסגנון הבארוק המאוחר. מ-1795 (החלוקה השלישית של פולין ) ועד 1807 (חוזה טילזיט) היישוב היה שייך לפרובינציית פרוסיה המזרחית החדשה של ממלכת פרוסיה.
במשך השנים התקיימה ביישוב קהילה יהודית, שמנתה בערב השואה כ-200 אנשים, ונכחדה כולה.
אלבה יוליה
אלבה יוליה (ברומנית Alba Iulia (בעבר Bălgrad, Bălgărad), בהונגרית Gyulafehérvár (דיולה פהרוואר), בגרמנית Karlsburg, או בעבר Weißenburg,Weissenburg) היא עיר בחבל טרנסילבניה שברומניה, המרכז המוניציפלי של מחוז אלבה.
העיר ממוקמת על גדת נהר המורש. ב-2011 מנתה אוכלוסייתה כ-63,540 תושבים.
בעת העתיקה הקימו שם הרומאים קסטרום בשם אפולום. בשיא ימי הביניים הייתה העיר מקום מושב ראש הדיוקסיה הרומית-קתולית של טרנסילבניה.
בין 1541 ל-1711 הייתה העיר בירת נסיכות טרנסילבניה. היא שימשה זמנית גם כבירת האיחוד של הנסיכויות הרומניות מולדובה וולאכיה עם טרנסילבניה, בין 1601-1600, בתקופת שלטונו של מיכאי האמיץ. זמן מה הייתה גם למרכז הרוחני של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית של טרנסילבניה בכפיפות (סופראגאנות) לדיוקסיית ואד. ב-7 באוקטובר 1698 כונס בעיר "סינוד האיחוד" של הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית, תחת המיטרופוליט אתנסיה אנגל עם הכנסייה הקתולית הרומית, ליצירת "הכנסייה הרומנית המאוחדת עם רומא".
ב-1 בדצמבר 1918 המועצה הלאומית המרכזית בטרנסילבניה זימנה את "האספה הלאומית הגדולה של הרומנים בטרנסילבניה" באלבה יוליה, ושם נתקבלה ההחלטה ההיסטורית להצטרפות טרנסילבניה לממלכת רומניה (שנוסדה קודם מאיחוד מולדובה עם וולכיה ב-1859).
ב-1922 נערך בעיר טקס הכתרת מלכי רומניה (אז "רומניה הגדולה") פרדיננד הראשון ורעייתו מריה, מה שהוסיף ליוקרתה של העיר כבירה ההיסטורית.
מהיותה בימינו מרכז מוניציפלי מחוזי, כפופים כיום לעיר ארבעה כפרים בסביבתה: ברבנץ (בהונגרית: בורבאנד), מיצ'שט (אומפויקישפאלוד), אוארדה (אלשווארדיה) ופקלישה (פוקלוש).
השם
בתקופת דאקיה הרומית היה במקום יישוב בשם אפולום.
במאה ה-10 התקיימה באזור ישות מדינית ("דוכסות" בפי הקרוניקונים) שתושביה, לפי היסטוריונים הונגרים, היו סלאבים. השם הסלאבי של היישוב היה בלגרד, כמו בירת סרביה של ימינו; פירוש השם "מצודה לבנה", או "עיר לבנה". גם התושבים הרומנים באזור השתמשו בשם הסלאבי "בלגרד" (Bălgrad).
ההונגרים תרגמו שם זה להונגרית והוסיפו לו קידומת על שם גיולה השני (שליט מקומי מן המאה ה-10): "גיולאפהרוואר", (Gyulafehérvár) שמשמעותו: "המצודה הלבנה של גיולה". גיולה-II היה מצביא הונגרי שעלה לרגל לקונסטנטינופול ושם הוטבל לנצרות האורתודוקסית-הביזנטינית. גם הגרמנים קראו לאלבה יוליה "עיר לבנה": וייסנבורג (Weissenburg), ומאוחר יותר "קרלסבורג" (Karlsburg) לכבוד הקיסר האוסטרי קרל השישי שהקים בה במאה ה-18 מבצר גדול. הרומנים, מתוך מודעות למוצאם הרומי, החליפו מאוחר יותר את השם הסלאבי "בלגרד" בשם הלטיני העתיק מימי הביניים: אלבה יוליה.
כרונולוגיית השמות
שם העיר כפי שצוטט בתעודות שונות:
יהודי אלבה יוליה
בתחילת המאה ה-17 נוסדה בעיר קהילה יהודית ספרדית שהייתה הקהילה היהודית הראשונה בטרנסילבניה והיא שימשה כמרכז ליהדות טרנסילבניה. לאחר זמן קמה קהילה אשכנזית שבין רבני הקהילה האורתודוקסית נמנו הרב שלמה פישר והרב משה אליעזר קראוס, רב העיר כל תקופת השואה ועד 1947. בשנים תש"ז–תש"ח כיהן הרב ישעיה שנייבאלג כרב העיר. הרב הידוע ביותר מעיר זו היה ר' יחזקאל פנט, תלמידו של ר' מנחם מנדל מרימנוב, וכן ראשון מפיצי החסידות בטרנסילבניה. בעבר הייתה העיר בירת טרנסילבניה, ואז ר' יחזקאל שימש כרב החבל כולו. הרב האחרון שכיהן בקהילת אלבה-יוליה היה ר' משה אליעזר קרויס, שהיגר לאחר השואה לאנגליה, שם שירת כדיין בערים לידס ולונדון.
ראלף קירקפטריק
ראלף קירקפטריק (באנגלית: Ralph Kirkpatrick; 10 ביוני 1911 - 13 באפריל 1984) היה מוזיקאי, מוזיקולוג וצ'מבליסט אמריקאי. קירקפטריק נולד בליאומינסטר, מסצ'וסטס. עיקר פרסומו בא לו מן הקטלוג הכרונולוגי שערך לסונאטות לכלי מקלדת של דומניקו סקרלטי.
חייו ועבודתו
קירקפטריק למד תולדות האמנות באוניברסיטת הרווארד והמשיך ללימודים בפריז, אצל נדיה בולאנז'ה ואצל ונדה לנדובסקה, הצ'מבליסטית שעבודתה החלוצית העניקה חיים מחודשים לצ'מבלו. עוד השתלם אצל ארנולד דולמטש בהאזלמיר, היינץ טיסן בברלין וגונתר ראמין בלייפציג. בשנים 1933–1934 לימד באוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג, אוסטריה. מלגת גוגנהיים אפשרה לו לאחר זאת לחקור כתבי יד ופרטיטורות באירופה.
קירקפטריק הקליט מספר רב של יצירות צ'מבלו מאת באך (הקלטות ארכיב). כמו כן הפיק הוצאה של וריאציות גולדברג של באך (1938, הוצאת שירמר, ניו יורק - 37149) הכוללת דיון נרחב בעיטורים, אצבוע, פיסוק, דינמיקה ופרשנות כללית. כמו כן חיבר את "פרשנות לפסנתר המושווה של באך: מסה של מבצע", שיצאה לאור לאחר מותו.
קירקפטריק ניגן גם מוזיקה מודרנית, כולל הקונצ'רטו לצ'מבלו ותזמורת של קווינסי פורטר, סונאטה לכינור וצ'מבלו של דריוס מיו והקונצ'רטו הכפול לצ'מבלו, פסנתר ותזמורת קאמרית מאת אליוט קרטר, שהוקדש לו.
כנגן ואמן מקליט, נודע בעיקר בביצועי הצ'מבלו שלו ליצירות המקלדת של יוהאן סבסטיאן באך ודומניקו סקרלטי. הוא הקליט גם בקלוויקורד (למשל, את האינוונציות לשניים ושלושה קולות של באך) ובפורטה-פיאנו (בייחוד יצירות של מוצרט).
ראלף קירקפטריק מת בגילפורד, קונטיקט בגיל 72.
כנסיית יעקב הקדוש
כנסיות וקתדרלות על שם יעקב בן זבדי, משנים-עשר השליחים או על שם יעקב הקטן או יעקב אחי ישו.
היינריך השישים ושלושה, נסיך רויס-קסטריץ
היינריך השישים ושלושה, נסיך רויס-קסטריץ (בגרמנית: Heinrich LXIII. Prinz Reuß zu Köstritz; 18 ביוני 1786 - 27 בספטמבר 1841) היה נסיך גרמני מבית רויס.
ביוגרפיה
היינריך נולד ב-18 ביוני 1786 בברלין, להיינריך הארבעים וארבעה, נסיך רויס-קסטריץ ולברונית וילהלמינה פון גודר-רבנשטיינר, בתם של הברון פרידריך כריסטיאן פון גודר-רבנשטיינר	ויוהנה פון ברדוב.
בשנת 1833 מת אחיו הבכור היינריך השישים, נסיך רויס-קסטריץ, והיינריך הפך לראש בית רויס-קסטריץ. אחותו אוגוסטה פרדריקה אספרנצה, נסיכת רויס-קסטריץ הייתה אשתו של היינריך, דוכס אנהלט-קתן.
ב-21 בפברואר 1819 התחתן היינריך בטירת ורניגרודה עם אלאונורה, רוזנת שטולברג-ורניגרודה, בתו של היינריך, רוזן שטולברג-ורניגרודה, ממנה נולדו לו 6 ילדים. לאחר מותה, ב-11 במאי 1828 התחתן היינריך בשנית עם אחותה קרולינה, רוזנת שטולברג-ורניגרודה, ממנה נולדו לו עוד 6 ילדים.
משנת 1833 עד למותו, הוא היה חבר הלשכה הראשונה של הפרלמנט הסקסוני. בתור המחזיק של נחלות בסקסוניה, הוא מונה לכך על ידי המלך. בין היתר, הוא החזיק בבעלות על הנחלות בקליפהאוזן, שפרווייסה וקליקס.
משפחתו
ב-11 במאי 1828 התחתן היינריך בשנית עם קרולינה, רוזנת שטולברג-ורניגרודה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
ארסנאל דה סרנדי
ארסנאל פוטבול קלוב (בספרדית: Arsenal Fútbol Club) היא קבוצת כדורגל ארגנטינאית מהעיר סרנדי שבגראן בואנוס איירס אשר משחקת בליגת העל הארגנטינאית נכון ל-2015.
מועדון הספורט של הקבוצה משתתף גם בסוגי ספורט אחרים כגון כדוריד והוקי שדה.
היסטוריה
מועדון הספורט ארסנאל סרנדי נוסד בשנת 1957 על ידי חוליו הומברטו גרונדונה, שקיבל השראה לשם ממועדון הכדורגל האנגלי ארסנל. צבעי הקבוצה הם תכלת ואדום, אשר משלבים את צבעי המדים של שתי הקבוצות הוותיקות בעיר, אבז'נדה, ראסינג קלוב (תכלת) ואינדפנדיינטה (אדום). שחקנה הידוע ביותר של המועדון הוא חורחה בורוצ'גה, שהחל את הקריירה שלו בקבוצה ומונה פעמיים למאמן הקבוצה.
הקבוצה העפילה לראשונה לליגת העל הארגנטינאית ב-2002. ב-6 בספטמבר 2006, ארסנאל חתמה על עסקה עם מועדון הכדורגל הספרדי ברצלונה שלפיה ארסנאל תשאיל לברצלונה שחקנים שלא שיחקו יותר משנה בהרכב, ובתמורה לכך ברצלונה תעזור לפתח מתקני אימון לארסנאל. עסקה זו הופסקה בשנת 2007 היות שארסנאל לא יכלה לרשות לעצמה יותר את הסכום שעולה שיפור המתקנים.
בעונת 2006/2007 ארסנאל הגיעה למקום ה-5 פעמיים בליגת העל הארגנטינאית (אפרטורה וקלאוסורה), מה שהעניק לה לראשונה מקום בגביע הליברטדורס.
בטורניר גביע סודאמריקנה 2007 הגיעה הקבוצה לגמר לאחר שניצחה את הקבוצות סן לורנסו, גויאס הברזילאית, גואדלחרה המקסיקנית, וריבר פלייט. בגמר שיחקה ארסנאל נגד קלוב אמריקה המקסיקנית. במשחק הראשון בין השתיים ניצחה 3-2 באצטדיון האצטקה. המשחק השני היה אמור להיערך באצטדיונה של ארסנאל, אך האצטדיון לא עמד בקריטריונים של הגמר (40 אלף מקומות ישיבה) ולבסוף המשחק נערך באצטדיון חואן דומינגו פרון, אצטדיונה של ראסינג קלוב. בסוף המשחק ארסנאל הפסידה בתוצאה 2-1, אך בגלל יתרון שערי הזכות היא זכתה בתואר הבינלאומי הראשון שלה.
בשנת 2012 זכתה ארסנאל בתואר הלאומי הראשון שלה, אליפות הליגה בטורניר קלאוסורה 2012. מאוחר יותר התווספו לתואר זה שני גביעים לאומיים: הסופר קאפ הארגנטינאי (2012) וגביע ארגנטינה (2012/13).
קורטדריה מכסיפה
קורטדריה מכסיפה (שם מדעי: Cortaderia selloana), המכונה גם עשב הפמפס, היא צמח ממשפחת הדגניים.
מאפיינים
מקורו של הצמח בדרום יבשת אמריקה הדרומית, בפמפס, שעל שמו קיבל את הכינוי עשב הפמפס, ובפטגוניה. זהו עשב גבוה בעל תפרחת דמוית נוצה המתנשאת לגובה של 2-3 מטרים. הפריחה לבנה ומופעיה בסוף הקיץ ובסתיו. הוא ירוק עד ועליו צרים, ארוכים מאוד וקצוותיהם חדים.
הוא הובא למקומות רבים בעולם בעיקר בתור צמח נוי, אך גם כמזון לבעלי חיים. התפרחת לאחר ייבושה משמשת לעיתים בסידור פרחים.
הצמח בעל כושר הסתגלות גבוה והוא מסוגל לחיות במגוון סביבות גידול ותנאי אקלים. במספר מקומות בעולם הפך למין פולש ואף הוכנס לרשימת צמחי הנוי הזרים הלא רצויים בישראל.
ארפאד
ארפאד (845 לערך - 907 לערך) היה מנהיגם של השבטים המדיארים אשר פלשו לאדמת הונגריה במאה התשיעית לספירה, ומייסדה של שושלת ארפאד, ולמעשה של המדינה ההונגרית. קיימת מחלוקת בין ההיסטוריונים לגבי צביון מנהיגותו - רוחנית (בהונגרית :"קנדה" kende) או צבאית (בהונגרית:דיוּלה - gyula) במסגרת המנהיגות הדואלית של המדיארים באותה תקופה.
היסטוריה
ארפאד היה בנו של אלמוש, ושם בת זוגו אינו ידוע. לפי מקורות מימי הביניים, בחרו שבעה שבטים מדיארים בארפאד כמנהיגם בשנת 890. הוא הוביל אותם מאדמתם בין נהרות הדון, הדונץ והוולגה אל המערב (ככל הנראה כתוצאה מלחץ של שבטים מתחרים, הפצ'נגים). ארפאד הנהיג את השבטים כעשרים שנה ומת בשנת 907 או לאחר מכן. המקור הביזנטי בן התקופה "De administrando imperio" קובע כי ארפאד היה מנהיגם הראשון של המדיארים, וכי לאחריו היו שליטי המדיארים מצאצאיו. ממקורות אחרים משתמע כי לצידו של ארפאד פעל שליט נוסף בעל סמכויות זהות, בשם קורסאן, וזאת בהתאם למסורת של מנהיגות דואלית שהייתה נהוגה בשבטים אלו.
לאחר מספר פשיטות באירופה בשנות השישים של המאה התשיעית, חצו המדיארים בהנהגתו של ארפאד את הרי הקרפטים. הם התיישבו באזור הנהר טיסה בשנת 896 הנחשבת לשנת הכיבוש המדיארי של הונגריה. משם יצאו לפשיטות במערב אירופה. בשנת 900 חצו את הדנובה וכבשו את אזור פאנוניה.
על פי האגדה קיים ארפאד את ה"פרלמנט" ההונגרי הראשון בשנת 900 כאשר כל משתתפיו, ארבעים אצילים, היו רכובים במשך הכינוס על סוסיהם.
הנצחה
אנדרטת המילניום (Millenniumi emlékmű) שחלקה המרכזי הוא פסלם של ארפאד ומנהיגי השבטים ההונגרים הוצבה בכיכר הגיבורים (Hősök tere) בבודפשט לציון אלף שנה לכיבוש המדיארים את הונגריה.
הירי בתיכון ריצ'לנד
הירי בתיכון ריצ'לנד אירע ב-15 בנובמבר 1995 בתיכון ריצ'לנד שבעיירה ליננוויל שבטנסי, על ידי ג'יימס אליסון רוזה. מהירי נהרגו שניים ואדם נוסף נפצע.
הירי
ג'יימס אליסון רוזה, נער בן 17, השתמש ברובה חצי-אוטומטי רמינגטון מודל 522 קליבר 0.22. הוא הסתיר את הרובה מאחורי שיחים, החנה את המכונית מחוץ לבית הספר, ונכנס דרך מסדרון הכניסה הצפוני. בתוך המסדרון הוא התעמת עם שתי מורות ולאחר מכן ירה בראשן לעיני כחמישים מתלמידי בית הספר. כתוצאה מירי זה נהרגה אחת המורות והשנייה נפצעה באורח אנוש. לאחר הירי במורות ניסה לירות במאמן הכדורגל, אך החמיץ והרג תלמיד אחר.
אחד המורים, יחד עם תלמיד, השתלטו עליו ופרקו אותו מנשקו.
המשפט
רוזה נידון כמבוגר. הוא הורשע ברצח מדרגה ראשונה, רצח מדרגה שנייה וניסיון רצח מדרגה ראשונה.
הוא נידון למאסר עולם ללא אפשרות של שחרור מוקדם ולעוד 42 שנים נוספות.
הוא כלוא ב"South Central Correctional Facility" בטנסי.
Joe's Garage
האלבום המשולש הוא אלבום קונספט, מעין אופרת רוק (שאותה, טען זאפה, יש לשחק כפי שמשחקים במחזה בית ספר גרוע) המספרת את סיפורו של ג'ו, גיטריסט מוכשר, החי בעולם בו נאסר על אנשים לנגן ולשמוע מוזיקה. האלבום מתייחס במילותיו לנושאים רבים, לרבות תופעת המעריצות המזדנבות, הסיינטולוגיה, פטישיזם, להקות נוער, מחלות מין, תרבות ה"זבל" האמריקנית המתבטאת בתחרויות "חולצה הרטובה", ביקורת מוזיקה, יחס חברות המוזיקה הגדולות אל האמן, אך מעבר לכול האלבום הוא מחווה לחופש הדיבור ולאהבת המוזיקה על כל צורותיה.
אייק ויליס הופיע באלבום כקולו של "ג'ו", הצעיר המסתבך בעסקי המוזיקה. זאפה שר את הקטעים של "הבוחן המרכזי" (Central Scrutinizer), קול מכני, הפותח את השירים בקטע המקדם את הסיפור, ומציג את השיר בהתייחס לעלילה, בדומה לתפקיד המקהלה היוונית, והרודף אחר ג'ו באופן המזכיר את ציד המכשפות של שנות ה-50.
התקליט יצא במקורו בשני חלקים, הראשון היה תקליט יחיד שכלל את "המערכה הראשונה" ולאחר מכן תקליט כפול שכלל את "המערכה השנייה" ו"המערכה השלישית". כל שלושת החלקים יצאו מאוחר יותר בקופסת CD בחברת "רוקידיסק".
זאפה תכנן גרסה קולנועית לתקליט במהלך שנות ה-80, לאור הצלחתן של יצירות כ"טומי" או "החומה", אך זו לא יצאה לפועל.
הסיפור
ג'ו היה ילד טוב אשר כיסח את הדשא של שכניו, עד שגילה את מוזיקת הרוק. הוא בילה את כל זמנו בנגינת מוזיקה בקול רם בחניה המקורה של ביתו, והשכנים היו מזעיקים את המשטרה. הוא איבד את חברתו, מרי, נערה קתולית אשר יצאה בעקבות להקת רוק בשם "טואד-או", כמעריצה מזדנבת, ושכבה עם חברי הלהקה באוטובוס שהסיע אותם ממקום למקום. לבסוף הם נטשו אותה במיאמי, כשהיא תשושה ועייפה.
ג'ו משמיד, בהתלהבותו המינית, רובוט יקר מסוג XQJ-37, ומושלך לכלא, שם הוא נאנס בידי חבורה של מנהלי חברות מוזיקה צעירים שנאסרו אף הם. משהוא יוצא הוא מגלה כי המוזיקה נאסרה. משהוחלט כי שילם את חובו לחברה הוא מקבל עבודה במפעל לייצור מאפינים (בשם "Utility Muffin Research Kitchen", כשם חברת התקליטים של זאפה). בעודו מבצע את העבודה המונוטונית של ציפוי המאפינים בקרם, על סרט נע, הוא חולם על צלילי גיטרה נפלאים.
ניתוח היצירה
בתקליט מבקר זאפה את החיים בארצות הברית, את הרדיפה אחר הכסף, את הגבלת חופש הדיבור, את שיעבוד האישה והפיכתה לחפץ. זאפה משתמש בלשון בוטה וגסה ביותר, אך לא באופן החורג מגסות הרוח הרגילה שלו. עם כל זאת, התקליט הוא שיר הלל למוזיקה, ולאהבת המוזיקה. שיר הפתיחה של התקליט פונה אל כל מי שניסה להקים להקת רוק בחניה המקורה בביתו, וחלם על ההצלחה. הדרך אל המוזיקה הטהורה רצופה במכשולים. מנהלי חברות תקליטים חמדנים, שכנים חובבי שקט, חברה אטומה ומצנזרת, הרודפת אחר הכסף וההצלחה. אך בסופו של דבר, המוזיקה הטהורה היא הדבר שיש לשאוף אליו, מוזיקה כה טהורה, עד שבסוף התקליט, כאשר ג'ו עובד ליד קו הייצור, נותר רק קול המוזיקה בראשו, ואיש אינו מסוגל לשמוע את המוזיקה מלבדו. דמותה של מרי מבטאת היטב את המסר בשיר "Packard Goose", כאשר היא אומרת - "מידע אינו ידע. ידע אינו חוכמה, חוכמה אינה אמת, אמת אינה יופי, יופי אינו אהבה, אהבה אינה מוזיקה. המוזיקה היא הכי טובה."
אך בשביל שהמוזיקה תהיה אכן, "הכי טובה", היא צריכה להיות חופשית מכל מגבלה. התקליט חוזה חברה עתידית בה בשם ערכים שמרניים נאסר הביטוי המוזיקלי החופשי. זאפה הקדים את זמנו בעניין זה. בשנת 1985 ניהל זאפה מאבק מתוקשר כנגד טיפר גור, אשתו של הסנאטור אל גור, אשר הקימה אגודה בשם "Parents Music Resource Center" (מרכז המידע המוזיקלי להורים), שמטרתה למנוע את חשיפת הנוער למוזיקה בעלת תכנים בוטים, לאחר ששמעה את בתה בת ה-12 שומעת את שירו של פרינס "Darling Nikky" העוסק במין ובאוננות. זאפה יצא כנגדה וכנגד אגודתה, ואף הופיע בפני הסנאט של ארצות הברית אשר דן בנושא, והצהיר כי ההצעה שהציעה אגודתה של גור מגבילה את חופש הביטוי במידה שאינה תואמת את התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
ביקורות
האלבום התקבל אצל מעריצי זאפה בהתלהבות. זאפה היה אז בשיא כושרו היצירתי, והצליח ליצור יצירה ארוכה ומורכבת זו רק חצי שנה לאחר צאת האלבום הכפול "שייח' ירבוטי". אך גם לאחר מספר שנים, ואף לאחר מותו של זאפה, שומר האלבום על רלוונטיות, ועל קהל שומעיו.
דון שיואי, כתב, בשנת 1995 עבור מגזין הרולינג סטון כי:
"אם פני השטח של האופרה הזו מכוסים בבדיחות זולות ומיש מאש מוזיקלי, נשמתה מאותרת בצער קיומי עמוק. סולו הגיטרה שזאפה מנגן בדמיונו של ג'ו בוער ביופי נואש, הורס. על כל פגמיו, 'המוסך של ג'ו' הוא אפוקליפסה עכשיו של זאפה."
סטיב יואי, כתב עבור Allmusic כי: