cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המלחמה המדומה
הוויכוח על נורווגיה
התמוטטות הכוחות הבריטיים בנורווגיה, שהייתה למעשה תוצאה של הכישלון הבריטי לסייע לנורווגיה גרמה לוויכוח נוקב בבית הנבחרים הבריטי, הידוע בשם הוויכוח הנורווגי, שבמהלכו ראש ממשלת בריטניה נוויל צ'מברלין היה תחת מתקפה מתמדת. מספר זעום של הצבעות אמון בממשלתו זכו לרוב של 281 מול 200, אך רבים מתומכיו של צ'מברלין הצביעו נגדו או נמנעו. צ'מברלין המושפל לא הצליח להמשיך לשלוט בממשלה או להרכיב ממשלת אחדות. ב-10 במאי התפטר צ'מברלין מתפקידו כראש הממשלה, אך הוא הצליח לשמור על מעמדו כראש המפלגה השמרנית. מלך הממלכה המאוחדת ג'ורג' השישי מינה לתפקיד את וינסטון צ'רצ'יל שהתנגד בעקביות למדיניות הפיוס של צ'מברלין. צ'רצ'יל הקים קואליציה חדשה שהורכבה מהמפלגה השמרנית, המפלגה הליברלית ומפלגת הלייבור, כמו גם מספר שרים בעלי רקע שאינו פוליטי. בחירתו של צ'רצ'יל, כאשר מאוחר יותר באותו יום פלשה גרמניה לבלגיה, להולנד וללוקסמבורג, סימנה את נחישותה של בריטניה להמשיך במלחמה בכל תעצומות נפשה, וממש באותו יום בו המלחמה המדומה תמה והחל הקרב על צרפת.
בעלות הברית בזמן המלחמה המדומה
רוב הפעולות הצבאיות במהלך המלחמה מדומה התרחשו בים. אירועים ראויים לציון הם:
חיל האוויר של בעלות הברית הפציץ מספר פעמים מפעלים גרמניים ובסיסים ימיים.
הקורדטס
הקורדטס (באנגלית: The Chordettes) הייתה להקת נשים פופולרית, אשר שרה לרוב שירי פופ בסגנון א-קפלה ללא ליווי כלי. הקורדטס הייתה אחת מלהקות הא-קפלה המצליחות בכל הזמנים. הלהקה אשר נוסדה בוויסקונסין בשנת 1946 הגיעה לשיא הצלחתה במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20.
היסטוריה
הלהקה נוסדה בוויסקונסין בשנת 1946. הלהקה פרצה לתודעת הציבור בשנת 1954 עם הלהיט "Mr. Sandman". בהמשך שנות החמישים ובמהלך שנות השישים המוקדמות הלהקה הצליחה להביא מספר שירים נוספים לצמרת מצעדים פזמונים, לרוב גרסאות כיסוי של שירי רוק אנד רול ושירי ריתם אנד בלוז – גרסת הכיסוי הנודעת והמצליחה ביותר שלהם הייתה לשיר "Lollipop", אותה ביצעה הלהקה בשנת 1958.
הלהקה התפרקה לבסוף בשנת 1961.
דיסקוגרפיה נבחרת
{|
עופר מזרחי
עופר מזרחי (נולד ב-3 במרץ 1967) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
בשנת 1992 עבר למכבי הרצליה. בשנת 1993 חזר לשורות מכבי חיפה עד ששוחרר ממנה על ידי המנג'ר גיורא שפיגל.
מזרחי עבר לצפרירים חולון שם שיחק עונה אחת, כשאחריה חזר לקדנציה נוספת במכבי הרצליה בשורותיה שיחק שנתיים בה היה שחקן הרכש המרכזי וקפטן הקבוצה. אחרי הרצליה עבר מזרחי למכבי תל אביב בשורותיה שיחק עונה אחת, עד שבעונת 1997/1998 עבר להפועל אשקלון בה שיחק מספר משחקים ופרש ממשחק פעיל, בגיל 31.
לזכותו של מזרחי 12 הופעות בנבחרת ישראל. ב-28 במרץ 1990 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת יוון. באותה שנה שותף בארבעה משחקי ידידות של הנבחרת, ולאחר מכן נעדר ממנה עד שנת 1995, אז חזר לסגל הנבחרת במשחקי מוקדמות יורו 1996. ב-16 באוגוסט 1995 כבש את שערו היחיד בנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת הונגריה. ב-30 באפריל 1996 ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת קוריאה הדרומית באצטדיון בלומפילד.
לאחר הפרישה
כיום עובד מזרחי בנמל חיפה כנהג גורר מכולות מהאוניות בנמל.
אנדר ולואר
אנדר ולואר (בצרפתית: Indre-et-Loire) הוא מחוז במערב-מרכז צרפת הקרוי על שם נהרות האנדר והלואר שעוברים בו. המחוז כולל את החבל ההיסטורי טורן.
במחוז זורמים גם נהרות השר, הויין והקרז. גבינת העיזים סנט מור מיוצרת במחוז.
רודריגו סנטורו
רודריגו ג'ונקיירה דוס רייס סנטורו (בפורטוגזית: Rodrigo Junqueira dos Reis Santoro; נולד ב-22 באוגוסט 1975) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ברזילאי. הוא ידוע בעיקר בזכות גילום המלך חשיארש הראשון בסרט "300" (2006 ) ובסרט ההמשך שלו "300: עליית האימפריה" (2014). סרטים נוספים בהם השתתף "מאחורי השמש" (אנ') (2001), "קראנדירו" (2003), "אהבה זה כל הסיפור" (2003) , "צ'ה" (2008), "אני אוהב אותך פיליפ מוריס" (2009) ו"ריו" (2011). הוא גם גילם את פאולו בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "אבודים" (2006–2007) ברשת ABC ומאוחר יותר וגילם את הקטור טסקטון בסדרה "וסטוורלד" (2016–2020) ברשת HBO.
ביוגרפיה
סנטורו נולד בפטרופוליס, במדינת ריו דה ז'ניירו שבברזיל; בנם של פרנצ'סקו סנטורו, מהנדס איטלקי עם שורשים מקוזנצה, קלבריה, ושל מריה חוסה ג'ונקווירה רייס, אמנית ברזילאית ממוצא פורטוגלי. יש לו אחות בשם פלביה.
בשנת 1993 החל ללמוד לתואר ראשון לעיתונות באוניברסיטה הקתולית האפיפיורית של ריו דה ז'ניירו (אנ') ולאחר שנה פרש סנטורו מהלימודים האקמאיים ונרשם לבית ספר למשחק של רשת הטלוויזיה הברזילאית "רדה גלובו".
ב-2002, הוא הופיע בפרסומת לצידה של ג'יזל בונדשן, וב-2004 הופיע בפרסומת לצידה של ניקול קידמן. ב-2004 ו-2006 הוא דורג על ידי המגזין פיפל כאחד הגברים הסקסים בעולם.
קריירה
בתחילת הקריירה החל להופיע בטלנובלות של רדה גלובו. הוא גם דיבב את הדמות הראשית בגרסה הפורטוגזית בסרטי "סטיוארט ליטל".
ב-2003, הוא הופיע בסרטו של הקטור בבנקו; "קראנדירו", שם שיחק אסיר טרנסקסואלי בשם "ליידי די". באותה שנה הוא הופיע בסרט הטלוויזיה האמריקאי "הרומן האביבי של גברת סטון". כיוון שלא היה לסנטורו סוכן בצפון אמריקה, מונה אביו להיות מנהלו האישי. הוא בילה חודשיים ברומא במהלך צילומי הסרט. הסרט היה מועמד ל-5 פרסי אמי. לאחר מכן הוא השתתף בסרטים האמריקאים "המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה" ו"אהבה זה כל הסיפור". שניהם מ-2003.
בשנת 2006 הצטרף סנטורו לצוות השחקנים בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "אבודים" בתור פאולו. באותה השנה הוא הופיע בסרט האפי וההיסטורי "300" בתור המלך חשיארש הראשון, תפקיד אליו שב גם בסרט השני בסדרה, "300: עליית האימפריה" מ-2014. סנטורו היה השחקן הברזילאי הראשון שמועמד לפרס סרטי ה-MTV.
בשנת 2008 שיחק בסרט "חגורה אדומה" בכיכובו של צ'ואיטל אג'יופור. בהמשך השנה גילם את הפוליטיקאי הקובני ראול קסטרו בסרט הביוגרפי "צ'ה" אודותיו של המהפכן הארגנטינאי צ'ה גווארה.
בשנת 2016 גילם את ישו בסרט האפי "בן חור" מאת הבמאי טימור בקממבטוב, המבוסס על ספרו של לואיס וולאס, "בן-חור" שראה אור בשנת 1880 והוא חידוש לסרט בן-חור משנת 1959. באותה שנה שיחק בסרט הביוגרפי ו"פלה" אודות הכדורגלן הברזילאי, פלה, וכן החל להשתתף בתור הפושע המבוקש הקטור אסקטון בסדרת הטלוויזיה "וסטוורלד" ברשת HBO.
בשנת 2019 השתתף בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "פעולת תגמול" של רשת הולו, לצדם של אביגיל ספנסר ומנה מסעוד.
בשנת 2020 שיחק בסרט גיבורי העל "פרויקט פאוור" של נטפליקס לצדם של ג'יימי פוקס וג'וזף גורדון-לוויט.
בשנת 2021 השתתף בסרט הדרמה הברזילאי "7 אסירים"; סרט מקורי של נטפליקס. בהמשך השנה שיחק בתפקיד אורח בעונה החמישית של סדרת הטלוויזיה הברזילאית "בטיפול", עיבוד ברזילאי לסדרת הישראלית "בטיפול" שנוצרה על ידי חגי לוי, אורי סיון וניר ברגמן.
בשנת 2022 שיחק במיני-סדרה "Boundless" בשירות אמזון פריים וידאו, דרמה-היסטורית ספרדית בה גילם סנטורו את מגלה הארצות הפורטוגזי פרדיננד מגלן.
חייו האישיים
למרות הצלחתו בארצות הברית, סנטורו אינו מעוניין לעבור ללוס אנג'לס ומעדיף להישאר בעיר ילדותו, ריו דה ז'ניירו. הוא עוסק במדיטציה טרנסצנדנטלית. מעריץ את להקת הדלתות ואוהב לקרוא יצירות של ויליאם שייקספיר. השחקנים המועדפים עליו הם: רוברט דה נירו ואל פצ'ינו.
סנטורו יצא בעבר עם השחקניות אליס בראגה ונטלי פורטמן.
מאז 2013 סנטורו נמצאת במערכת יחסים עם השחקנית הברזילאית מלאני "מל" פרונקוויאק (אנ'). ב-22 במאי 2017, נולדה להם בת בשם נינה.
תומאס בראיינט
תומאס ג'רמיין בראיינט (באנגלית: Thomas Jermaine Bryant ; נולד ב-31 ביולי 1997) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת דנבר נאגטס מליגת ה-NBA, בעמדת הסנטר.
קריירת תיכונים ומכללות
בראיינט נולד בעיר רוצ'סטר שבניו יורק, ולקראת עונתו האחרונה בתיכון עבר ללמוד ב"אקדמיית הכדורסל הנטינגטון" שבווירג'יניה המערבית, בה למדו בעבר שחקני NBA רבים דוגמת אנדרו ויגינס וגורג'י ג'נג. בעונתו היחידה בקבוצת הכדורסל של האקדמיה רשם ממוצעים של 17.3 נקודות, 11.6 ריבאונדים ו-4.5 חסימות למשחק, וסייע לה לרשום את מאזן הניצחונות הטוב בתולדותיה, 31–3. באפריל 2015 נבחר להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן.
בשנת 2015 החל ללמוד באוניברסיטת אינדיאנה, אליה הצטרף יחד עם הסמול פורוורד אוג'י אנונובי. בשתי עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע 12.2 נקודות והוריד 6.2 ריבאונדים בממוצע למשחק.
לוס אנג'לס לייקרס
בדראפט 2017 נלקח בראיינט בבחירה ה-42 על ידי יוטה ג'אז, ומיד הועבר בטרייד ללוס אנג'לס לייקרס. לאורך עונת הרוקי שלו נשלח מספר פעמים לקבוצת הבת של הלייקרס מליגת הפיתוח – סאות' ביי לייקרס – וב-37 משחקיו במדיה העמיד ממוצעים של 19.7 נקודות ו-7.3 ריבאונדים למשחק. בראיינט שותף ב-15 משחקי NBA בלבד עם הלייקרס, וביוני 2018 שוחרר מהקבוצה.
וושינגטון ויזארדס
ביולי 2018 חתם בראיינט על חוזה בוושינגטון ויזארדס, ולאורך עונת הציג יכולת מפתיעה עם ממוצעים של 10.5 נקודות ו-6.3 ריבאונדים למשחק, ב-61.6% קליעה מהשדה – הנתון הרביעי בטיבו ב-NBA. במשחק מול פיניקס סאנס ב-22 בדצמבר 2018 קלע בראיינט את כל 14 הזריקות שלקח מהשדה, ובכך הפך לשחקן החמישי בתולדות הליגה שרושם הישג זה. בינואר 2021, נפצע בראיינט לאחר שנחת לא טוב על רגלו, וסיים את עונת. במקומו הגיע הסנטר האוקראיני אלכס לן.
הנמלט מת מצחוק (סרט, 1998)
הנמלט מת מצחוק (בתרגום חופשי מאנגלית: Wrongfully Accused) הוא סרט קומדיה סאטירי משנת 1998 שנכתב ובוים על ידי פאט פרופט ובו מככב השחקן לזלי נילסן המגלם דמות המואשמת ברצח שלא ביצעה וכעת נמלטת מהחוק במטרה לתפוס את האשמים האמיתיים. הסרט מהווה פרודיה על הסרט "הנמלט" בכיכובו של האריסון פורד משנת 1993 ועל סרטים נוספים.
עלילה
בתחילת הסרט, הכנר המפורסם ריאן האריסון מופיע בקונצרט. לאחר הקונצרט, ריאן מגיע למסיבה ובה הוא פוגש את היבינג גודיהו, אדם עשיר והספונסר של מופעיו, את אשתו הפתיינית לורן וכן אישה בשם קאס לייק שהצופים משערים שהיא המאהבת של היבינג.
למחרת לאחר קונצרט נוסף, ריאן מגלה במכוניתו פתק מלורן המפצירה בו לפגוש אותה בביתה. בבית משפחת גודיהו, ריאן נתקל באדם בשם שון לאופרי, שהרג את גודיהו קודם לכן (יחד עם מתנקש נוסף שזהותו לא ידועה). קרב מתפתח בין השניים ובמהלכו ריאן מגלה שלשון ישנם עין, רגל ויד תותבים. בנוסף, ריאן שומע את שון ואת שותפו המסתורי מדברים על מבצע בשם "היילנדר" וריאן מאבד את הכרתו. כשהוא מתעורר, המשטרה עוצרת אותו בחשד לרצח היבינג גודיהו. במאמציו להוכיח את חפותו, ריאן מצליח לברוח מההסעה לכלא בחסות תאונת דרכים שמתרחשת. לוטננט פרגוס פולס מגיע לזירת התאונה, מגלה שריאן ברח ושולח את אנשיו למצוא את ריאן ולאסור אותו.
ריאן חוזר אל בית משפחת גודיהו ופוגש את קאס, שמנסה לגנוב משהו שמוסתר מאחורי אחד הדיוקנות בבית. קאס מספרת לריאן שהיא יודעת שהוא לא רצח את היבינג ומאמינה שלורן היא הרוצחת, אך מסרבת להעיד על כך במשטרה מכיוון שלורן היא אחותה. קאס נותנת לריאן להסתתר בביתה במטרה לברוח מרודפיו, אך פרגוס מוצא אותו וקאס עצמה מתנהגת בחשדנות. ריאן בורח מקאס ופרגוס וממשיך בחקירתו.
במהלך הסרט ריאן מתחיל לגבש את פתרון התעלומה: הוא זוכר ששון היה הברמן במסיבה שנערכה לכבודו ושהוא קיבל סכום כסף גדול מקאס. בנוסף, ריאן מגלה שקאס מראה התעניינות בגנרל מצבא האומות המאוחדות בשם רוברט מקינטייר. ריאן חוקר את מרפאת הגפיים בה שון רוכש תותבים ומגלה ששון, לורן וקאס מתכננים להתנקש ברוברט מקינטייר. ריאן מצליח לעקוב אחר השלישייה, אך נתפס ובעזרת קאס (שפיתחה כלפיו רגשות רומנטיים ורוצה בעצמה לעצור את ההתנקשות) מזייף את מותו מול לורן ושון ומצליח לברוח. בשיחה בין השניים לאחר מכן, קאס מתוודה בפני ריאן שהיא חושבת שמקינטייר הוא אביה הביולוגי ושגודיהו נרצח על ידי לורן ושון מכיוון שהוא חשד שלורן היא טרוריסטית ויכל להפריע לתוכניתם.
במהלך פסטיבל סקוטי שבו מקינטייר מתארח, ריאן וקאס מצליחים להציל את חיו של מקינטייר ולברוח משון, לורן וצוות התקיפה שלהם. בקרב שמתחולל, פרגוס וצוותו מגיעים, עוצרים את הטרוריסטים ופרגוס משחרר את ריאן לחופשי ומטהר את שמו. בסצנת הסיום בסרט, ריאן וקאס מפליגים על ספינה (פרודיה על הסרט "טיטניק") ומקבלים מכה בראשם מגשר נמוך.
הפצה
הסרט עלה לאקרנים בגרמניה ב-23 ביולי 1998.
ביקורות
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 19% טריות על סמך 32 ביקורות.
פראנצ'סקו דאנדולו
פראנצ'סקו דאנדולו (באיטלקית: Francesco Dandolo; נפטר בשנת 1339) היה הדוכס ה-52 של ונציה. דאנדולו כיהן כדוג'ה משנת 1329 ועד פטירתו.
בתקופתו החלו נסיונותיה של לה סרניסימה להשתלט על שטחים ברחבי איטליה.
רקע משפחתי
משפחת דאנדולו הייתה משפחת אצולה ונציאנית עשירה ורבת השפעה. פראנצ'סקו דאנדולו הוא אחד מארבעה דוג'ים שמקורם במשפחה זו (יחד עם אנריקו דאנדולו, ג'ובאני דאנדולו ואנדראה דאנדולו). כמו כן שתים מנשות המשפחה היו נשואות לדוג'ים: ג'ובאנה דאנדולו הייתה רעייתו של פאסקואל מאליפיירו, וזיליה דאנדולו הייתה נשואה ללורנצו פריולי.
קורות חיים
דאנדולו היה אחד הדיפלומים הוונציאנים המוצלחים ביותר. הוא כיהן כשגריר ונציה אצל האפיפיור קלמנס החמישי ואצל האפיפיור יוחנן ה-22 באביניון ופעל לבטל את הנידוי שהוטל על העיר ונציה. במסגרת פעולתו זה זכה לכינוי "קאנה" (כלב) לאחר שהציג עצמו בפני האפיפיור שהוא לובש שרשרת לצווארו בניסיון לשכנע את האפיפיור להסיר את הנידוי.
כהונתו כדוג'ה
במהלך כהונתו כדוג'ה אירעו מספר רב של חיכוכים בין הוונציאנים לבין הטורקים במאבק על השליטה בסחר במזרח הים התיכון. כמו כן, ונציה נלחמה בעיר ורונה ובמאסטינו דלה סקאלה השני שעמד בראשה. ונציה לא הגיבה לכל פרובוקציה של ורונה אולם כאשר ורונה החלה להקשות על הסחר בנהרות צפון איטליה, תקפה אותה ונציה. בתקופה זו התפתחה הברית בין ערי צפון איטליה: פירנצה, פרוג'ה, סיינה ובולוניה בניסיונן להאבק בשליטה הוונציאנית במסחר בצפון איטליה.
על מנת להתמודד עם איומים אלה, ובניגוד למקובל באותה עת (לשכור צבא של שכירי חרב), גייסה ונציה גיוס חובה של אזרחיה בין הגילאים 20 - 60. הצבא שנאסף, בן 40,000 הלוחמים, יצא לתקוף את ורונה. למרות אבדותיו הכבדות הצליח הצבא הוונציאני להביס את מאסטינו, ובמרץ 1337, בעקבות משא ומתן ממושך, נחתם הסכם שלום בין הצדדים - ורונה קיבלה את השטחים שנכבשו על ידי הצבא הוונציאני, וונציה קיבלה מחדש את זכויות הסחר החופשי שלה בשטחים אלה.
מאסטינו, אשר סבר שההסכם פוגע בו, פנה אל קיסר האימפריה הרומית הקדושה לודוויג הרביעי אולם זה תמך בדאנדולו. ב-24 בינואר 1339 נחתם הסכם השלום בבזיליקת סן מרקו.
דאנדולו נפטר ביום כל הקדושים בשנת 1339 ונקבר בבזיליקת סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי.
רוגלך
רוגלך או רוגאלך או רוגעלך (מיידיש: "ראָגאַלעך"), הוא מאפה בצק שמרים בצורת שבלול אנכי דו-צדדי (דומה לקרואסון אבל בדרך כלל קטן יותר) הממולא בממרח שוקולד או קינמון. מקורו במטבח האשכנזי, והוא מאפה פופולרי בישראל.
אטימולוגיה
לפי רוביק רוזנטל, שמו של המאפה נגזר מהמילה היידית "ראָג" (מפולנית: róg - קרן) - בצורת הקטנה - "ראָגאַלע", או ברבים - "ראָגאַלעך".
ייתכן שהמילה היידית נשאלה מהשפה הרוסית בה מאפה זהה ידוע בשם "רוגליק" (Рогалик) הנגזר גם הוא מהמילה "רוג" (рог) שפירושו "קרן".
ישנה מחלוקת האם רוגעלך זה כינוי להרבה חתיכות ולחתיכה אחת קוראים רוגלע או שגם לאחד קוראים רוגעלך.
אייר טראנסט
אייר טראנסט (באנגלית: Air Transat) היא חברת שכר קנדית, שבסיסה ממוקם בנמל התעופה פייר אליוט טרודו, מונטריאול, קנדה. אייר טראנסט דורגה בסקר חברות התעופה העולמי בדרגה של 3 כוכבים והיא אחת מחברות השכר הטובות בעולם.
תולדות החברה
אייר טראנסט הוקמה בהתחלה בשם "קוויבקאייר", בשנת 1986 באמצעות חברת תיירות קנדית בשם Transat A.T, שהייתה אז חברת תיירות מצליחה ברחבי קנדה. הטיסה הבינלאומית הראשונה התקיימה ב-14 בנובמבר 1987 בנתיב מונטריאול - אקפולקו.
צי המטוסים הקודם
מטוסים ששירתו בעבר בצי החברה:
מגדל מרגנית
מגדל מרגנית הוא מבנה משרדים ומגדל תקשורת השוכן במחנה רבין בקריה בתל אביב־יפו. המגדל הוקם בשנת 1987 על ידי חברת סולל בונה, בתכנונם של האדריכלים יוסף אסא שעיצב את המגדל העליון וחזותו, אדם מזור ואלי פירשט. בעת הקמתו היה המבנה הגבוה ביותר בישראל. (עקף בגובהו את מגדל שלום). מגדל מרגנית הפך עד מהרה לאחד מסמליה של העיר, אך מעמדו ככזה נפגע עם הקמת מגדלי עזריאלי, אשר הגבוה שבהם, המגדל העגול, גבוה בכ־50 מטרים ממגדל מרגנית.
17 קומותיו התחתונות של המגדל הן קומות משרדים. חלק זה של המגדל מדורג ולא בכולו נמצאות כל 17 הקומות. ברוב גובהו של המבנה, המסתכם ב־138 מטר, הוא מעין אצבע בטון הנושאת מספר מרפסות, שעליהן מוצבות אנטנות מסוגים שונים. ממדי המגדל הם 5.40 × 5.20 מטר ובו גרם מדרגות. בראש מבנה הבטון מוצב תורן אנטנות ממתכת, המוסיף עוד מטרים אחדים לגובהו של המבנה.
מגדל מרגנית נוטה על צדו, באופן שאינו מסכן אותו או את שלום הציבור. זו נטייה שבעטיה האנך מראש המגדל מגיע לנקודה בבסיסו הרחוקה 28 סנטימטרים מהמקום בו היא צריכה להיות. הנטייה התגלתה עם הקמת חמישים המטרים הראשונים של המבנה, וננקטו צעדים כדי שלא תהווה סכנה.
לאחר רצח רבין הואר המגדל בתאורה אדומה במשך שבוע ימים. ב-2016 הקימה קבוצת זיק מודל קטן בחמישית מהמגדל המקורי במרכז האגף החדש של מוזיאון תל אביב. העבודה, לה קראו "מסגד הביטחון", הורכבה מלוחות וקרשי עץ והתנשאה לגובה 25 מטרים. היא באה לבקר את נוכחות הצבא במרחב האזרחי הישראלי.
יחסי בליז–קנדה
יחסי בליז–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין בליז לבין קנדה.
סקירה כללית
בין קנדה לבליז מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים. בליז היא ביתם של 3,500 קנדים - קהילה גדולה ומשפיעה ביותר במדינה הקטנה. בליז מהווה יעד תיירות פופולרי מאוד עבור קנדים, בשנת 2016 ביקרו במדינה יותר מ-160,000 קנדים והמספר נמצא במגמת עלייה מדי שנה ושנה.
קנדה מפעילה בבליז תוכנית פיתוח כוללת לאזור מרכז אמריקה והקריביים ששווייה 600 מיליון דולר אמריקאי. דרך התוכנית, עובדת יחד עם עמיתיה בבליז בנושאים שונים על מנת לקדם את פיתוחה של בליז. התוכנית מתמקדת במיגור שינוי האקלים (המשפיע בין היתר על בליז המיוערת בצפיפות), תמיכה בכלכלה, תמיכה בשלטון החוק ובתחומים נוספים.
קנדה תומכת בזכויות הנשים בבליז ובזכויות הלהט"ב המדוכאים במדינה.
הסחר הכולל בין קנדה לבליז בשנת 2017 הוערך בשווי של כ-17.5 מיליון דולר אמריקאי. הייצוא הקנדי לבליז הוערך בשווי של 15.7 מיליון דולר אמריקאי, הוא כלל בעיקר בשר, ירקות ופלסטיק. שוויו של הייבוא הקנדי מבליז באותה השנה הוערך בכ-1.8 מיליון דולר אמריקאי. קנדה משקיעה ביערות שבבליז ובמגזר האנרגיה התעשייתית.
חיבת ציון (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
תאגיד סטטוטורי
תאגיד סְטָטוּטוֹרִי (או תאגיד חָקוּק) הוא ישות משפטית אוטונומית למחצה אשר פועלת מתוקף חוק ויכולה להחזיק בסמכויות חקיקתיות, ביצועיות ושיפוטיות. לעיתים מוקם גוף סטטוטורי ביוזמת חקיקה ממשלתית בכנסת, ולעיתים זהו גוף פרטי שמקבל סמכויות בחוק. המונח "סטטוטורי" פירושו "על פי החוק".
בעולם
תאגידים סטטוטורים משמשים בדרך כלל במדינות המנוהלות על ידי הסגנון הבריטי של דמוקרטיה פרלמנטרית כגון הממלכה המאוחדת ומדינות חבר העמים הבריטי, כגון: אוסטרליה, קנדה, הודו וניו זילנד.
בישראל
מטרת תאגידים סטטוטוריים היא להוות אוטונומיה חוקית מקצועית וביצועית בתחום מסוים אשר לרשויות השלטון אין את המשאבים המקצועיים (לדוגמה: במכון התקנים) או בתחום בו יש צורך באוטונומיה פוליטית (לדוגמה: לשכת עורכי הדין או בנק ישראל) ואין יכולת להעניק לגוף סמכויות על ידי תיאגוד (פרטי או ציבורי).
על מנת להעניק לגופים אלה את הסמכויות הנדרשות להם למלא את ייעודם ומאידך לתחום סמכויות אלה לייעודם המקורי בלבד, נדרשת חקיקה. ההליכים המנהליים והפרלמנטריים שקודמים לחקיקתו של החוק המקים את התאגיד הסטטוטורי הם למעשה הליכי הייזום שלו. משום כך, לתאגיד סטטוטורי אין "בעלים". החוק דואג לפרט את זהותם של הגוף או האישיות המוסמכים למנות את הנהלתו, שברוב המקרים הם הממשלה או השר הממונה על הענף.
לעיתים, תאגיד סטטוטורי הופך לחברה בע"מ, כך לדוגמה חברת דואר ישראל החליפה את רשות הדואר שהייתה תאגיד סטטוטורי.
הקרע המערבי
הקרע המערבי או הקרע האפיפיורי (בלטינית: Magnum schisma occidentale, Ecclesiae occidentalis schisma), היה שמו של פיצול בתוך הכנסייה הקתולית החל בשנת 1378. הפיצול לא נסב סביב סוגיות תאולוגיות או תורתיות אלא על עימות פוליטי. הקרע בא על פתרונו הזמני ארבעים שנה מאוחר יותר בוועידת קונסטנץ בשנת 1417.
קיומם של האפיפיורים המתחרים גרם למהומה בכנסייה. בעבר היו כבר אפיפיורים מתחרים, וטוענים לכס שמונו על–ידי סיעות יריבות שונות, אך כאן המנהיגים המוכרים והלגיטימיים של הכנסייה, הם שמינו שני אפיפיורים יריבים. המנהיגים השונים באירופה היו חייבים להזדהות ולהכיר באחד מהם ולדחות את השני. צרפת, אראגון, דוכסות בורגונדיה, רוזנות סבויה, נאפולי וסקוטלנד בחרו להזדהות עם קלמנס מאביניון. אנגליה, צפון איטליה, סקנדינביה ומרכז אירופה שתחת שלטון האימפריה הרומית הקדושה תמכו באורבנוס. אפילו קדושי הכנסייה לעתיד נאלצו לבחור באפיפיור מועדף: קתרינה מסיינה תמכה באורבנוס ואילו ויסנט פרר תמך בקלמנס.
מועצת פיזה שנערכה בשנת 1409 ניסתה לפתור את העימות, אך הובילה רק לבחירת אפיפיור שלישי, האנטי-אפיפיור אלכסנדר החמישי שמת זמן קצר אחרי כן ואחריו את האנטי-אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה.
קישורים חיצוניים
Skisma
קהילת יהודי אוסטרולנקה
הקהילה היהודית באוסטרולנקה (בפולנית: Ostrołęka), עיר בפרובינציית מזוביה שבפולין היושבת על נהר נרב, כ-120 ק"מ צפונית מזרחית לוורשה, התקיימה מסוף המאה ה-18 עד השמדתה בשואה. בתחילה מנתה הקהילה כ-73 משפחות יהודיות, אשר עסקו במסחר ובמלאכה, הוקם בית כנסת והוקצה ליהודים מקום בית העלמין. טרם מלחמת העולם השנייה, בשיאה של הקהילה, התגוררו בעיר כ-4,300 יהודים.
תולדות הקהילה
קהילת יהודי אוסטרולנקה נוסדה בשנת 1794, השנה בה הוקם בית העלמין היהודי. אך יהודים מופיעים באוסטרולנקה כבר במאה ה-15 כאשר המלך הפולני זיגמונד השלישי בשנת 1622 קבע שאזרחי אוסטרולנקה הנוצרים מקבלים פריווילגיה בקניית אוכל לעומת אזרחים זרים ובעיקר יהודים.
בשנת 1827 היו באוסטרולנקה 3030 נפשות ומתוכם כ-16.4% יהודים. יהודי אוסטרלנקה התפרנסו בעיקר ממסחר או ממלאכות פשוטות כגון, סנדלרות ונגרות. ליהודים הותר להתגורר רק בשכונות מיוחדות שהוקצו להם, חוץ מיחידי סגולה, בעיקר עשירים, אשר להם ניתן רשות להתגורר בכל רחבי העיר. בשנת 1858 לאחר הגירת יהודים רבים לאוסטרולנקה גדל אחוז היהודים בעיר והיווה כ-36.8% מהאוכלוסייה הכללית. בתקופה זו עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה הגיעה קהילת אוסטרולנקה לשיא התפתחותה הכמותית, המסחרית, הכלכלית, וגם איכותית הרוחנית-תרבותית. היא נהייתה לקהילה היהודית השלישית בגודלה בכל פלך לומזה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חלה "ירידה" באוסטרולנקה היהודית. בשנות המלחמה הראשונות הייתה עיר זו זמן מה ריקה מתושביה היהודים. בגלל קרבתה של אוסטרולנקה לחזית המלחמה כמעט הרסה את כל העיר, נשרפו בית הכנסת, בית המדרש ובנייני ציבור יהודיים אחרים בעיר. על היהודית חלה גזירת גירוש ורבים מהם נדדו לערי רוסיה הפנימיות ואחרים יצאו לערים הסמוכות.
בין שתי מלחמות העולם
בתום המלחמה, עם בנין הנהרסות והחזרת חיי העיר ליושנם, לא שבו אליה הרבה יהודים שעזובה לפני כן, והישוב היהודי שוב לא הגיע למעמדו הקודם.
בשנת 1921 היו באוסטרולנקה 3,352 יהודים (36.7% מכלל האוכלוסייה). עקב המצב הביטחוני הירוד והלחץ הכלכלי שהיה על היהודים בשנות העשרים ובייחוד בשנות השלושים, גברה נטיית ההגירה לארצות אחרות ובייחוד לאמריקה ולארץ ישראל. יהודי אוסטרולנקה ששבו אליה שיקמו את בתיהם ובתי המסחר אשר נהרסו בזמן המלחמה, ובשנים אלה הוקמו בית הכנסת הגדול, בית מדרש ובתי תפילה אחרים.
האנטישמיות שגברה באירופה בשנות השלושים נתנה את אותותיה גם באוסטרולנקה. בעקבות התעמולה האנטישמית הגוברת בא החרם הכלכלי על המסחר והמלאכה היהודיים, שהיה מלווה במעשי אלימות ופגע קשות ביהודים. בנוסף האווירה האנטישמית שררה גם בגימנסיה המקומית ולא פעם הוכו תלמידים יהודים בידיהם של תלמידם פולניים מוסתים.
חיי הרוח בקהילה
בהשכלתה, לשונה ואורח חייה הייתה אוסטרולנקה על התפר שבין פולין לליטא, היא הושפעה מלומז'ה וביאליסטוק ומהרוח החסידית מצד אחד ומוורשה ומהלמדנות הליטאית מצד שני. דבר זה התבטא גם במבטא יידיש.
רב החסידים הגיעו מן העיירות הסמכות כחתנים וסוחרים, הקבוצה הגדולה הייתה של חסידי גור והיתר חסידי אלכסנדר וורקה ואמשינב.
באוסטרלנקה היו מספר חברות אשר עסקו בלימוד התורה וחיו חיי קהילה עשירים. פעילותם התרכזה בחדרי התלמוד תורה.
החברה הוותיקה בעיר "חברת תורה" חבריה היו התושבים הוותיקים בעיר, רובם אנשי מלאכה פשוטים. רבה ר' משה נתן טייטלבוים, היה מעביר שיעורים בימות החול בתורה ובמשנה ובשבת ב"אלשיך". 3 תאריכים נחגגו בהתאספות של כל בני החבורה: ז' באדר יום פטירת משה, שבת פרשת יתרו ושמחת תורה. בתחילה ניהלה את ענייניה בביתו של רבי מוטל חמיאל ובמשך הזמן הקימה בית כנסת משלה. החברה פיתחה פעילות ציבורית בין חבריה והפעילה קופת עזרה לנצרכים.
בתי כנסת בעיירה: בית הכנסת הגדול - שוקם אחרי מלחמת העולם הראשונה, בית הכנסת של חברת תורה, השטיבלאך של החסידים וה"קהל שטיבל"- בית הקהל, מקום לכינוסים ותפילות.
מוסדות חינוך
מוסדות חינוך ברוח הציונות:
תנועות וזרמים בקהילה
הזרמים העיקריים באוסטרלנקה היו חרדים- חסדים של אגודת ישראל, ציונים ממפלגות ציוניות שונות ואנשי הבונד.
הנהלת הקהילה הייתה בשליטת אגודת ישראל.
ההתעוררות הציונית באוסטרולנקה[1] התחילה בשנת תרע"ח (1917) בעקבות הצהרת בלפור. באותה שנה התחילו להתפתח הסתדרויות ציוניות וקם נוער ציני. סבל היהודים מעצמאותה של פולין ומהמלחמה בין פולין לליטא גרם לצמיחתה של התנועה הציונית, בעיקר תנועת פועלי ציון. באותה תקופה קמה קבוצת ה'חלוץ' גדולה והתחילה עלייה מהעיר עם ההעלייה לארץ התגברה ההתעניינות בציונות. הפעילות הציבורית התבטאה בפעולות למען הקרן קיימת לישראל, קרן היסוד, קרן החלוץ וכן בהשתתפות בחיים הציבוריים בעיר. ב-1925 החלה עלייה גדולה מהעיר בהם רבים ממפלגת פועלי ציון ותנועת החלוץ, בנוסף החלו לשלוח את הנוער למחנות הכשרה לעבודה חקלאית. שנת 1927 הייתה שנת מפנה קשה לפעילות הציונית, חברים שלא הסתדרו בארץ שבו לעיר וסיפרו סיפורים עגומים. בשנת תרפ"ט (1929) פרצו בארץ מאורעות ואחד מבני אוסטרלנקה דוד לב נפל בהם. כשנודע הדבר התכנסו כל המפלגות בעיר לעצרת מחאה והוחלט להקים ספרייה ע"ש דוד לב. בתקופה זו שערי הארץ היו נעולים והנוער נשלח שוב ושוב למחנות הכשרה. רבים מהמחזור הראשון שיצאו להכשרה ב-1933 הצליחו לקבל סרטיפיקטים ועלו לארץ ב-1935–1936. התנועה הציונית המשיכה לפעול ולחלום על עלייה לארץ עד שחלומם נגדע בעשן המלחמה.
גורל יהודי הקהילה בשואה
ב־1 בספטמבר 1939, חדר הצבא הגרמני לפולין. ב־17 בספטמבר חדר גם צבא ברית המועצות לפולין, וכבש את כל חלקה המזרחי, בהתאם לחוזה ריבנטופ-מולוטוב. אוסטרולנקה נשארה באזור הכיבוש הגרמני, כאשר הגבול נקבע רק 4 ק"מ מזרחה ממנה.
רבים מן היהודים עזבו את העיר לכיוון ברית המועצות, והגיעו ללומז'ה, לביאליסטוק וליישובים קטנים אחרים בסביבה. משפחות בודדות נשארו בצד הגרמני.
באפריל 1940 הוצעה לפליטים היהודים קבלת אזרחות סובייטית ורוב האוסטרולנקאיים קבלו את ההצעה בחיוב. בהתאם לכך, חויבו בעלי האזרחות לעבור לגור לפחות במרחק של 100 ק"מ מהגבול הגרמני החדש. 70% מיהודי אוסטרולנקה עברו לעיר סלונים. האחרים התיישבו בערים ובעיירות שונות בביאלורוסיה. אלה שלא נענו להצעה, נעצרו על ידי ה נ.ק.ו.ד. והוגלו לסיביר או לאזורים נידחים של רוסיה. גורל דומה נגזר גם על אלה שנתפסו בחציית גבול בלתי לגאלית או על פעילים ציוניים ובעלי רכוש גדול.
גורלם של יהודי אוסטרולנקה ששהו בביאלורוסיה, ובמיוחד בסלונים, היה מר. כמעט כל יהודי הקהילה נרצחו בעקבות כיבוש האזור על ידי הגרמנים במבצע ברברוסה. רק כ-100 יהודים ניצלו, רובם היו כלואים במחנות עבודה באזור הסוב-ארקטי הצפוני של ברית המועצות, או שגויסו בהתנדבות לעבודה. כ-20 איש, בשטח פולין, שרדו את השואה.
הקהילה כיום
כיום, רוב הניצולים האוסטרולנקאיים חיים בישראל, בארגנטינה, באורוגוואי ובארצות צפון אמריקה.
הנצחה
בבית העלמין הדרום, ישנה אנדרטת הנצחה לזכר קהילת יהודי אוסטרולנקה אשר נספתה בשואה.
ב"יד ושם" בירושלים, ב"בקעת הקהילות" מונצחת גם קהילת אוסטרולנקה.
כמו כן, מונצחת הקהילה גם ב"מרתף השואה" בירושלים.
טימותי גייטנר
ביוגרפיה
גייטנר נולד בברוקלין שבניו יורק, בן לאם פסנתרנית נוצרייה ממוצא אנגלי, ולאב נוצרי ממוצא גרמני שעסק כיועץ בכיר בקרן פורד המומחה לאסיה. במסגרת עבודתו של אביו נדד גייטנר עם משפחתו ברחבי העולם, ולמד בבית ספר יסודי בהודו ובתיכון בתאילנד. ב-1983 השלים תואר ראשון בממשל ולימודי אסיה בדארטמות' קולג', את התואר השני עשה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבה למד כלכלה בינלאומית ולימודי מזרח אסיה. לאחר סיום לימודיו עבד במשך שלוש שנים בחברת הייעוץ של הנרי קיסינג'ר, לפני שהצטרף ב-1988 למחלקה הבינלאומית של מחלקת האוצר. במסגרת עבודתו במחלקה הועסק גייטנר בשגרירות ארצות הברית בטוקיו שביפן וב-1999 קודם על ידי מזכיר האוצר לורנס סאמרס לתפקיד תת-המזכיר לעניינים בינלאומיים.
בשנת 2002 עזב גייטנר את מחלקת האוצר והצטרף כעמית בכיר ל-CFR, המועצה ליחסים בינלאומיים, ארגון אמריקאי פרטי לא-מפלגתי בעל השפעה רבה על יחסי החוץ של ארצות הברית. במקביל שימש גייטנר בתפקידים בכירים בקרן המטבע הבינלאומית עד שבאוקטובר 2003 מונה לנשיא הבנק הפדרלי בניו יורק.
משנת 2006 חבר גייטנר במועדון ה-30, קבוצת כלכלנים ואנשי אקדמיה מובילים מרחבי העולם, אליה משתייכים גם סטנלי פישר, פול קרוגמן, מרטין פלדשטיין ופול וולקר.
גייטנר נחשב למומחה בכלכלה בינלאומית ובעל הכרות עם תרבויות מחוץ לאמריקה, במהלך חייו התגורר ביפן, בסין, בתאילנד, בהודו ובמזרח אפריקה. בתקופת כהונתו במחלקת האוצר, בקרן המטבע ובבנק הפדרלי צבר גייטנר ניסיון בהתמודדות עם משברים פיננסים, בין השאר היה מעורב במשבר הפסו במקסיקו ב-1994, במשבר הכלכלי במזרח אסיה בשנת 1997 ובתוכנית החילוץ של קרן הגידור לונג טרם קפיטל ב-1998. ב-2008 היה גייטנר מעורב יחד עם הנרי פולסון בניסיונות החילוץ של ליהמן ברדרס, שלבסוף לא התממשו, הוא חבר לבן ברננקי, יו"ר הבנק הפדרלי, בגיבוש תוכנית החילוץ הפיננסית, על רקע משבר הסאבפריים, שסיפקה בין השאר הלוואת חירום לחברת בר סטרנס וסיוע למכירתה לבנק ג'יי. פי. מורגן וכן אפשרה לבנקי השקעות נוספים ללוות כספים מהבנק הפדרלי.
בתקופת הדיונים בסנאט על מינויו לתפקיד מזכיר מחלקת האוצר, התברר כי גייטנר לא שילם את מלוא המיסים על תקופת עבודתו בקרן המטבע הבינלאומית, אף על פי כן הצהיר אובמה כי מינויו של גייטנר יאושר. המינוי אושר ברוב של 60 תומכים מול 34 מתנגדים וגייטנר הושבע ב-26 בינואר 2009.
ב-25 בינואר 2013 סיים גייטנר את כהונתו כמזכיר האוצר של ארצות הברית.
אברהם בן-שבת
ביוגרפיה
נולד באסואירה שבמרוקו לרב יעקב בן-שבת, שהיה מקובל ומחבר הספרים "רוח יעקב" ו"יגל יעקב", בן למשפחת רבנים מקומית.
רוב שנות חייו התגורר באספי, ושימש שם כמתורגמן ראשי של קונסוליה אירופית במשך 15 שנים.
מקורבו, הסולטאן סידי מוחמד, מינה אותו למנהיג ומושל הקהילה היהודית בעיר, והשפעתו על הציבור שם הייתה רבה. בתפקיד זה הרבה לפעול לטובת הקהילה היהודית.
במשך שנים רבות שימש כגבאי קופת רבי מאיר בעל הנס באספי, ואירח בביתו שד"רים רבים שבאו מארץ ישראל. כן עמד בקשר מכתבים עם רבני טבריה.
בזמנו הפנוי למד תורה, ונודע כלמדן חריף. לפרנסתו עסק במסחר, ובית המסחר שלו היה מפורסם גם באירופה, ובאנגליה בפרט, שם ביקר לעיתים קרובות.
חיבר מספר ספרים, בהם פירושים על התורה, גימטריאות, מדרשים, שירים ופרפראות, אולם נשארו בכתב יד בידי בניו.
בנו היה שמואל בן-שבת.
43 (מספר)
43 (במילים בלשון זכר: ארבעים ושלושה; בלשון נקבה: ארבעים ושלוש) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 42 ולפני 44.
במתמטיקה
43 הוא מספר ראשוני, וגם ראשוני וואגסטף. 43 הוא האיבר הרביעי בסדרת סילבסטר. 43 הוא מספר היגנר.
דונלד בראדמן
סר דונלד בראדמן (27 באוגוסט 1908 - 25 בפברואר 2001) היה חובט קריקט שנחשב לחובט הטוב ביותר בהיסטוריה של הקריקט.
השחקן האוסטרלי פרש מטסטים בשנת 1948 עם ממוצע של 99.94, שנטען להיות ההישג הסטטיסטי הטוב ביותר של כל עולם הספורט, מאחר שלמתחרה הקרוב אליו היה ממוצע סופי של 60.97.
נמצא בראש שחקני הקריקט של המאה ה-20, כפי שנבחרו על ידי המגזין וויסדן, ונמצא בין עשרת הראשונים בהיכל התהילה של הקריקט האוסטרלי.
האסטרואיד, שהתגלה על ידי לובוש קוהואוטק, נקרא על שמו.
קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן
קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן (בגרמנית: Karl Anton von Hohenzollern-Sigmaringen; 7 בספטמבר 1811 - 2 ביוני 1885), היה נסיך מבית הוהנצולרן-זיגמרינגן, וראש ממשלת פרוסיה, מ-6 בנובמבר 1858 ועד 12 במרץ 1862.
ביוגרפיה
קרל אנטון נולד ב-7 בספטמבר 1811 בזיגמרינגן, לקרל, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן ומארי אנטואנט מירא, בתם של פייר מירא ולואיז ד'אסטור.
ב-2 ביוני 1885 מת קרל אנטון בברלין, ובנו לאופולד, נסיך הוהנצולרן ירש את תאריו.
משפחתו
ב-31 באוקטובר 1834 התחתן קרל אנטון עם יוזפינה, נסיכת באדן, בתו של קרל, הדוכס הגדול של באדן, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
בריחת המוחות מגרמניה המזרחית 1949–1961
בריחת המוחות מגרמניה המזרחית (בגרמנית: Republikflucht, "הבריחה מהרפובליקה") הייתה הגירה המונית של תושבי גרמניה המזרחית אל שטחי גרמניה המערבית, אשר החלה עם כינון "הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית" ב-1949, ונמשכה ביתר שאת בשנים שלאחר מכן, עד להקמתה של חומת ברלין באוגוסט 1961.
ההערכות באשר למספרם של אלה שעזבו את גרמניה המזרחית החל מייסודה ב-1949 ועד 1961 נעות בין 2.7 ל-3 מיליון תושבים ואף יותר. לאחר בניית חומת ברלין חלה ירידה חדה במספר הבורחים, משום שמעבר החומה או ניסיון לחצות את הגבול בדרכים אחרות היה כרוך בסיכון רב של פציעה או מוות, והנתפסים נידונו לעונשי מאסר והיו חשופים לסיכון של הפיכת בני משפחותיהם לאזרחים מדרגה נחותה.
רקע היסטורי
לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה התנועה בין אזורי הכיבוש טבעית לגרמנים, שארצם לא הייתה מחולקת קודם לכן. רוב האזרחים לא חשבו לעזוב את מקום מגוריהם, שכן לא היה גבול פיזי של ממש בין אזורי הכיבוש. רבים חצו את הגבול למטרות שונות וחזרו לאחר מכן לביתם. מיליוני הפליטים הגרמניים שגורשו מפולין, מצ'כיה וממדינות אחרות, הגיעו לכל אזורי הכיבוש בגרמניה, ובכלל זה לאזור הכיבוש הסובייטי ולבירתו ברלין, וחלקם השתקעו שם.
ב-1949 הכריזו שלוש מעצמות המערב, ארצות הברית, בריטניה וצרפת, על הקמת הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, היא "גרמניה המערבית", בשטחם של אזורי הכיבוש שבשליטתן. השטח שבשליטת הרוסים הפך במקביל לרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית ("גרמניה המזרחית"). המובלעת המערבית של ברלין אוחדה אף היא, ונקראה מעתה "ברלין המערבית".
היקף ההגירה
התגבשותה של גרמניה המערבית, שנהנתה מסיוע מערבי, יצרה מציאות חדשה, וסביב שנת 1950 החל גל של הגירה המונית למערב, שלא על מנת לחזור. כ-198,000 איש נטשו את גרמניה המזרחית ב-1950, וכ-166,000 ב-1951. ההגירה הייתה תהליך פשוט יחסית, שכן מצידו השני של הגבול מצאו המהגרים את אותן התרבות והשפה שהשאירו מאחוריהם.
ב-1953 עלה מספר המהגרים לקרוב ל-340,000 נפש, בעקבות דיכוי המרד המזרח-גרמני.
משנת הקמת גרמניה המזרחית, 1949, ועד לבניית החומה ב-1961 ערקו על פי הערכות שונות, בין 2.7 ליותר מ-3 מיליון מזרח-גרמנים מהמזרח אל המערב - כשישית מתושביה.
דרכי ההגירה
לאחר הקמת הגבול בין גרמניה המזרחית לגרמניה המערבית, נותר המעבר בין ברלין המזרחית לברלין המערבית אזור החיץ היחיד בין שני הצדדים שלא גודר, והיה האזור היחיד בגרמניה המזרחית שדרכו ניתן היה לעבור לגרמניה המערבית כמעט ללא כל קושי. חלק נכבד מההגירה מערבה עבר על כן דרך ברלין.
לאחר הקמת חומת ברלין נדרשו הבורחים לדרכים יצירתיות יותר לבריחה. היו שהשתמשו בדרכונים מזויפים, שחו את הדנובה ליוגוסלביה, חפרו מנהרות מתחת לחומת ברלין או השתמשו בכדור פורח.
בספטמבר 1989 פתחה הונגריה את גבולה עם אוסטריה להגירה ובכך אופשר לאזרחי מזרח גרמניה להגר למערב.
השפעת ההגירה על כלכלת גרמניה המזרחית
ההגירה מגרמניה הייתה בריחת מוחות של ממש - רובם של המהגרים היו צעירים, כמחציתם מתחת לגיל 25, ומשכילים: אקדמאים, מורים, רופאים, מהנדסים, טכנאים ובעלי מקצוע מיומנים; ברחו גם חקלאים שנרתעו מניסיונות הקולקטיביזציה, והיעדרם גרם למחסור במזון. לא רק גרמנים ערקו - גם אזרחים צ'כים ופולנים, שהזדמנו לברלין המזרחית.
הירידה במספר המועסקים בשכר, בשל הנטישה העקבית למערב, גרמה למחסור בכוח אדם מיומן. מפעלים החלו להתחרות ביניהם על עובדים על ידי העלאות שכר זמניות, שהתאפשרו בשל הניהול הריכוזי והפוליטי שלהם, וללא קשר ליעילות הכלכלית. ב-1960, רק 61% מאוכלוסיית המדינה הייתה בגיל העבודה. לפי נתונים רשמיים של גרמניה המזרחית עולה כי 13.4% מכלל המועסקים (כ-964,000 איש) נטשו את המדינה בשנים אלו.(מתוך כ-2,044,000 מהגרים בסך הכל - נתונים שהיו מוטים ככל הנראה כלפי מטה).
תקופת הביניים
בינואר 1953, משהבינו מנהיגי גרמניה המזרחית שהגישה החופשית מברלין המזרחית למערבית שמה לצחוק את עניין הגבול, החליטו, בעצה אחת עם הסובייטים, להציב שומרים לאורך הגבול בין שני חלקי ברלין ולהחמיר את הגבלות התנועה ביניהם; סטלין אף נתן לכך את אישורו. עם זאת, מותו של האחרון במרץ 1953 מנע את יישום התוכנית בשלמותה.
לאחר מותו של סטלין חשבו הסובייטים שהפתרון לבעיית הבריחה דרך ברלין המערבית הוא מתן הקלות בתנאי חייהם של תושבי גרמניה המזרחית, ועל ידי כך הפחתת התמריץ להגר. הפסקת הקולקטיביזציה, עידוד עסקים פרטיים קטנים, ועידוד תעשייה קלה היו בין האמצעים שנשקלו. בתחילת יוני 1953 התכנס הפוליטבירו המזרח-גרמני והודיע כי "נעשו טעויות", וכי בכוונתו להיכנס למהלך של רפורמות כלכליות וחברתיות. אולם הרפורמות לא יכלו לגשר על הפער בין מזרח ומערב. בנוסף לכך, הדיכוי בעקבות המרד המזרח-גרמני ביוני 1953 וביתר שאת לאחר המרד ההונגרי הביאה להגברת אמצעי הדיכוי ואיתה להגברת הרצון להגר.
בספטמבר 1954 נחקק חוק הדרכונים, שקבע כי היוצא באופן בלתי חוקי מגרמניה המזרחית דינו שלוש שנות מאסר. ב-11 בדצמבר 1957 נחקק חוק הדרכונים החדש, שהקשה מאוד על היציאה לחו"ל, ובעקבותיו גדל מאוד מספר העוזבים דרך ברלין המערבית ליותר מ-90% מהסך הכולל.
מנגד, הבטיחו שלטונות גרמניה המזרחית לחוזרים שלא יבולע להם ושרכושם יוחזר להם.
החמרת היחס לעוברי הגבול בברלין
הנהגת גרמניה המזרחית הייתה מוטרדת מאוד מגל ההגירה, ולא חדלה מלהעלות בפני הסובייטים את עניין הנהירה של תושבי המזרח למערב. שגריר ברית המועצות בברלין, מיכאיל פרווחין, דיווח במאי 1961 לממונים עליו כי "ידידינו היו רוצים...כפי שהם אומרים, לסגור את הדלת למערב, לצמצם את הנהירה של האוכלוסייה מהרפובליקה ולהחליש את השפעת הקנוניה הכלכלית נגד הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית המתבצעת ישירות מברלין המערבית."
בינתיים החליטו שלטונות גרמניה המזרחית על קו נוקשה יותר במעברים בעיר, ובכלל זה הגבלות גם על כניסה של תושבי מערב ברלין, שנהגו להיכנס למזרח על מנת לבלות ולערוך קניות במחירים נמוכים, לעיתים מסובסדים. מעבר הגבול נחשב לעבירה פלילית, ונשא בחובו סנקציות ואף עונשי מאסר שהוחמרו עם הזמן.
בחודשים האחרונים שלפני בניית החומה החלו השלטונות להתנכל ל"עוברי הגבול" (בגרמנית: Grenzgänger) - קרוב ל-50,000 מתושבי העיר המזרחית שעבדו בחלק המערבי של העיר וחצו את הגבול מדי יום. הם זומנו לחקירה, ולעיתים הופעל עליהם לחץ לעזוב את מקום עבודתם ולעבור לעבוד במזרח. באזורים הסמוכים לגבול בין ברלין המזרחית למערבית הופעלו גם חיפושים אקראיים ברחובות ובתחנות הרכבת, ביקורות פתע ופשיטות, מעצרים זמניים והחרמת תעודות זהות. צעד נוסף נגד "חוצי הגבול" היה דרישה לשלם מראש ובמארקים מערב-גרמניים עבור שכר דירה, חשמל ומים.
תושבי המזרח שלא עבדו במערב העיר, שניסו לעבור באופן בלתי חוקי ונתפסו, הוחזרו לבתיהם, אך על פי הערכות השטאזי, רק 15 אחוז מניסיונות בריחה אלה סוכלו, וגם אלה שנתפסו - חזרו וחצו את הגבול.
שנתיים לאחר פקיעת האולטימטום של חרושצ'וב למערב, הלך קצב הבריחה מגרמניה המזרחית וגבר. במאי 1961 היגרו כ-18,000 איש, ביוני 19,200. מפעלים ומשרדים שלמים התרוקנו, וברור היה כי ללא צעד דרסטי לסגירת המעברים, גרמניה המזרחית כולה בסכנה. המזרח-גרמנים החלו במסע תעמולה, במסגרתו הציגו את ההגירה למערב כקונספירציה קפיטליסטית, שכללה גם חטיפות של אזרחים ופיתויָם לערוק בתשלום.
הלחץ הגובר הפך את זרם הבורחים לשיטפון: ביולי 1961 הגיע מספר העוזבים ליותר מ-30,000, מספר שיא מאז יוני 1953, ובשבוע הראשון של אוגוסט ערקו כמעט 10,000 מזרח-גרמנים אל המערב - כ-1,500 ביום, ויותר מ-40,000 בקצב חודשי. ב-12 באוגוסט לבדו הגיע מספר הבורחים ל-2,400. רוב הפליטים שוכנו במחנה המעבר מריינפלדה עד לקליטתם במערב.
הקמת החומה
ב-13 באוגוסט 1961 הוקמה החומה. ראשיתה בגדר תיל מינימלית, המשכה בלוחות בטון ובאזור חיץ שהיה "מחוץ לתחום" לאזרחים רגילים, וסופה במכשול מבוצר, כמעט בלתי חדיר, מסוכן לחצייה.
החומה, שנועדה למנוע את הנהירה ההמונית למערב, מילאה את תפקידה, אך במחיר כבד: לפחות 136 הרוגים שמצאו את מותם במהלך ניסיון בריחה, מאות פצועים, ופיצול כלכלי וחברתי של ברלין.
קליטת המהגרים בברלין המערבית
ב-1950, לאחר אישור חוק בעניין הוקם בברלין מוקד ארעי לקליטתם של המהגרים. ב-1952, לאחר הקמת גדר הגבול ולאור הפיכתה של העיר ליעד העיקרי לפליטים מגרמניה המזרחית, הוקם מחנה חדש, מריינפלדה, שהחל לפעול באוגוסט 1953, והתמלא במהירות במהגרים שהגיעו בגל ההגירה הגדול לאחר התקוממות פועלי הבניין במזרח ברלין ב-17 ביוני. המחנה הורחב מספר פעמים אך תמיד היה מאוכלס בצפיפות.
בבואם למחנה היו המהגרים מתושאלים על ידי חוקרי מודיעין לנסיבות עזיבתם כדי לבדוק אם אין הם מרגלים סמויים. אם נמצא שהיו נרדפים פוליטית בארצם, או שנשקפה להם סכנת חיים, היו מקבלים סיוע נוסף מהרשויות, ואם לאו, הותר להם להישאר אך ללא סיוע. לאחר מכן נשארו המהגרים ללון במחנה עד שהוטסו למערב גרמניה, שם נקלטו בעבודה במדינה המתפתחת במהירות, שבה היה ביקוש גדול לכוח אדם מקצועי. מיעוטם של המהגרים בחרו להישאר במערב ברלין, שם יכלו להתגורר ולעבוד, ואף לחזור (עד 1961) למזרח העיר לצורך קניות במחירי מציאה.
לקראת אמצע 1961 עלה המחנה, הצפוף להתפקע, לרמות שיא בקליטת דיירים חדשים. הקליטה היומית של פליטים הגיעה לשיא באוגוסט אותה שנה, עת התדפקו על דלתותיו בין 1000 ל-2000 איש ביום. לאחר 13 באוגוסט 1961, עם הקמת חומת ברלין, נרשמה צניחה חדה במספר השוהים במחנה, ובהמשך הוסבו חלקים ממנו לדירות להשכרה.
תום פטרובר
תום פטרובר (נולד ב-29 בינואר 1970 בהרצליה בשם נחום פטרובר) הוא זמר ויוצר ישראלי, חבר בלהקת "היהודים".
ביוגרפיה
פטרובר למד בבית הספר תלמה ילין, ושירת בצה"ל בלהקת פיקוד גדנ"ע, שם הכיר את שותפתו ליצירה אורית שחף, לה נישא מאוחר יותר. לאחר סיום שירותו, הקים להקת קאברים בשם "תום והפצצה", שביצעה שירים של לד זפלין, נירוונה, פרל ג'אם, סטון טמפל פיילוטס ועוד. בלהקה לקחה חלק גם שחף.
בשנת 1992 ייסד עם שחף את להקת "היהודים", ומאז הוא היוצר העיקרי של הלהקה, זמר וגיטריסט ליווי.
חיים אישיים
ב-1 בנובמבר 1993 נישא לאורית שחף. ב-14 ביוני 2007 נולד בנם.
קיסטון ריט
היסטוריה
החברה נוסדה בפברואר 2019, על-ידי רוני בירם (יו"ר הדירקטוריון), ד"ר נבות בר (מנכ"ל ודירקטור) וד"ר גיל דויטש. מטה החברה שוכן במגדל השחר בגבעתיים. ביוני 2021 נרשמו מניות החברה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בעלי עניין
באוקטובר 2022 שני בעלי העניין הגדולים הם קופות הגמל של בית ההשקעות אלטשולר שחם (18.94%) וקופות הגמל של מנורה מבטחים החזקות (9.92%). המייסדים, רוני בירם וגיל דויטש מחזיקים 6.04% כל אחד.
הידרוקסיד
הידרוקסיד (אנגלית: Hydroxide) הוא יון שלילי (אניון) דו-אטומי של חמצן ומימן הקשורים יחד בקשר קוולנטי , יון ההידרוקסיד מופיע בתמיסה או, במצב מוצק בקשר יוני ליון חיובי.
סלט מסדואן
סלט מסדואן הוא סוג של סלט המורכב מחתיכות קטנות של פירות וירקות.
הידרוקסיד
כאשר קבוצת הOH קשורה קוולנטית לאטום אחר הקבוצה כולה נקראת הידרוקסיל ומסומנת בכימיה ROH, וכאשר ההידרוקסיל (הקבוצה בה החמצן והמימן אינם בעלי מטען) מחובר לחמצן נוסף המחובר לפחמן בקשר קוולנטי, הקבוצה נקראת קרבוקסיל ומסומנת COOH.
סלט מסדואן
Macédoine de fruits (בתרגום חופשי: מסדואן פירות) הוא סוג של סלט פירות, קינוח נפוץ בצרפת, איטליה, ספרד ואמריקה הלטינית.
הידרוקסיד
ההידרוקסיד נמצא בריכוז נמוך במים עקב תגובת הפירוק העצמי. קבוע שיווי המשקל KW של התגובה בטמפרטורת החדר 10-14 כך שריכוז ההידרוקסיד במים טהורים הוא 7-10 מולר בלבד. הוא משמש כבסיס כימי, כליגנד (מקשר כימי, ועל כן גם כבסיס לואיס), כיון הנמשך לגרעין (נוקלאופיל), וכן כזרז כימי (קטליזטור).
סלט מסדואן
Macédoine de légumes (מסדואן ירקות) כיום הוא בדרך כלל סלט קר או מתאבן שמורכב מקוביות של ירקות. בצרפת בדרך כלל הוא כולל שעועית אדומה. ברוב במקרים הוא מעורבב יחד עם מיונז וציר, ובכך הוא בעצם הופך למין סלט רוסי צמחוני (סלט המורכב מחתיכות של ירקות בתוך מיונז). Macédoine de légumes יכולה להיות גם מנה מירקות חמים, שמוגשים יחד עם חמאה.
הידרוקסיד
מלחי הידרוקסיד
קבוצת ההידרוקסידים יוצרים מלחים, שרבים מהם מתפרקים במים לרכיב הירוקסילי בסיסי וליון חיובי.
סלט מסדואן
מקור השם של הסלט הוא במילה הצרפתית macédoine, שנטבעה בצרפת במאה ה-18. משערים שיש במונח רמיזה על מוצאיהם המגוונים של אנשי מוקדון (שכן הסלט מורכב ממגוון מרכיבים). יש שאומרים כי המונח מתייחס לגיוון האתני שהיה באזור מקדוניה במאה ה-19, אך פירוש זה זוכה להתנגדות כיוון שאינו תואם כרונולוגית את זמן טביעת השם. המונח macedoine משמש לתיאור כל סוג של ערבוביה, ולא בהכרח של דברי מאכל.
הידרוקסיד
הידרוקסידים של מתכות אלקליות
מלחי הידרוקסיד של המתכות האלקליות מסיסים במים. חומר הידרוקסידי חשוב בתעשייה היא סודה קאוסטית - נתרן הידרוקסידי (NaOH), המיוצרת ונמכרת בתעשייה בעשרות מיליוני טונות בכל שנה. ליתיום הידרוקסידי משמש כחומר ספיחה לפחמן דו-חמצני במטוסים וצוללות.
הידרוקסידים של מתכות אלקליות עפרוריות
מסיסות מלחי ההידרוקסיד של יסודות הטור השני עולה ככל שיורדים בטור. המסיסות של בריליום הידרוקסיד Be(OH)2 במים זניחה והחומר אמפוטרי: בpH נמוך מאוד מתקבל יון ממויים ובבסיס חזק מתקבל היון המסיס.
הידרוקסידים של מתכות מעבר ומתכות מעבר עמידות
ההידרוקסידים של מתכות המעבר אינם מסיסים במים. יון המתכת נמצא במטען 2+ או +3. ב pH גבוה קומפלקס מיימי של מתכות מעבר מוסר פרוטון ומתקבל יון הידרוקסיד כליגנד.
במצב זה עשויה להתרחש תגובה לקבלת יון מורכב בו יון ההידרוקסיד משמש כליגנד מגשר בין שני יוני מתכת
סדרת סילבסטר
סדרת סילבסטר היא סדרה של מספרים טבעיים, המוגדרת לפי נוסחת הנסיגה, כאשר \ s_1=2. הסדרה נקראת על שמו של המתמטיקאי היהודי בריטי ג'יימס ג'וזף סילבסטר.
הידרוקסיד
הידרוקסידים של מתכות מעבר ומתכות מעבר עמידות
כאשר μ-OH הוא יון ההידרוקסיד המגשר.
סדרת סילבסטר
בסדרה זו מתקיים שכל איבר שווה למכפלה של קודמיו בסדרה בתוספת 1, לפי היחס, וכך אפשר לראות שכל שני מספרים בה זרים זה לזה. תכונה זו מספקת הוכחה מיידית למשפט של אוקלידס שקיימים אינסוף מספרים ראשוניים: לכל איבר בסדרה יש מחלק ראשוני, ואלו חייבים להיות שונים זה מזה.
הידרוקסיד
הידרוקסידים של מתכות מעבר ומתכות מעבר עמידות
הידרוקסידים של מתכות בדרגת חמצון 1+ אינם יציבים, כך למשל מתקבל כסף חמצני מכסף הידרוקסיד
סדרת סילבסטר
חשיבותה העיקרית של סדרת סילבסטר בכך שמבין כל הפתרונות למשוואה הדיופנטית בנעלמים, עבור \ n טבעי כלשהו, הפתרון שבו \ x_n הוא הגדול ביותר מתקבל מ- \ n איברי סדרת סילבסטר הראשונים, לפי הנוסחה. בפרט, למשוואה זו יש מספר סופי של פתרונות.
לדוגמה, ארבעת האיברים הראשונים של סדרת סילבסטר הם 2, 3, 7, 43, ואכן.
אברהם זמורה
אברהם (אלברט) זמורה (נולד ב-20 ביולי 1968) הוא צייר, אנימטור, מאייר וקריקטוריסט ישראלי.
ביוגרפיה
אברהם זמורה נולד בברית המועצות. החל את דרכו כאלברט, למד כעשר שנים בבית ספר לאמנות, לאחר מכן המשיך לקולג' אומנותי ובהמשך שירת בחיל האוויר הסובייטי. לאחר השירות הצבאי סיים קורסים של במאי אנימציה ואנימטורים והתחיל לעבוד בסטודיו במוסקבה. הקשר היחיד של משפחתו ליהדות היה סבתו, שדיברה יידיש והביאה למשפחתה מצות בפסח. לדבריו, הדבר היחיד עליו הוקפד במשפחתו הוא הימנעות מהתבוללות.
בשנת 1990, בראשית שנות ה-20 לחייו, עלה לישראל עם משפחתו. עם נחיתת המשפחה פרצה מלחמת המפרץ ובנו הבכור נולד בדיוק באזעקה הראשונה. בחודשיים הראשונים התגוררה המשפחה אצל דודו של זמורה - עולה ותיק שעלה לארץ בשנות ה-70 כציוני נלהב, ועם השנים הפך לחרדי. בהמשך עבד בתעשיית הפרסום וצייר את הדמויות הידועות של קרלו, ביסלי, צ'יטוס ובמבה. והיה מעורב בהפקתן של קלטות ילדים כמו מיץ פטל, "הפיל שרצה להיות הכי" ועוד. בנוסף הפיק עם חברת אׂסם סרטון סטוריבורד משעשע בשם "הבית של במבה" שמראה כיצד מכינים במבה הסרטון צבר פופולריות רבה.
בשלב מסוים הרגיש שהוא מפסיק לקבל סיפוק מהפרסומות ועזב את תעשיית הפרסום. לאחר מכן נפגש עם סיפורי הבעל שם טוב והם השפיעו עליו והובילו אותו לחזור בתשובה. במשך תשעה חודשים עבד על ספר קומיקס על הבעל שם טוב. לאחר מכן הוציא ביחד עם הכותבת רננית פרשני את הספר "נקודה טובה" על רבי נחמן מברסלב ובנוסף הוציא שני ספרים נוספים "בן הקצב" על הרמב"ם ו"שבת מלכתא" עם הסופר אברהם אוחיון.
בשנת 2015 יצא לאור ספר מצויר על ידו, "הייתי שם", ובו עשרות ציורים מורכבים של סיפור יציאת מצרים - ברמה אומנותית גבוהה במיוחד. הספר יצא לאור ומשווק על ידי בית "מלכות וקסברגר".
ב-2016 הוציא לאור את ספר הקומיקס "ההולנדי המעופף", יחד עם הסופר מ"ם הרשקוביץ.
בנוסף הוא מרצה לאנימציה במכללת 'פרוג' ובעל סטודיו משלו.
חיים אישיים
אברהם זמורה נשוי לאולגה ואב לשלושה, תושב ראשון לציון.
תרבות הצריכה
תרבות הצריכה או צרכנות (באנגלית: Consumerism) הוא מונח סוציולוגי המתאר מערכת חברתית וכלכלית המעודדת צריכה של מוצרים ושירותים כערך מרכזי. המונח תרבות הצריכה משמש מבקרים חברתיים שונים לתיאור התנהגות צרכנית אופיינית, בעיקר בעולם המערבי. תרבות הצריכה אינה רק תיאור של תרבות צריכה במקום מסוים אלא מושג ביקורתי המשלב בתוכו ביקורת על האידאולוגיה והפרקטיקה של הקפיטליזם ועל התנהגות המגזר הפרטי. טענה זו היא חלק מניתוח חברתי המצביע על כך שתרבות הצריכה מנותבת על ידי תאגידים גדולים לצריכה אישית מוגזמת ועיוורת. כמו כן, מצביעה הביקורת על כך שהכלי העיקרי בידי אותם תאגידים לשינוי התודעה הצרכנית הוא פרסום המביא ליצירת ביקוש מלאכותי. כדי לצמצם את תרבות הצריכה אפשר גם להפחית במקור את הצריכה של המוצרים, וכן להשתמש בהם שימוש חוזר.
הגדרת תרבות הצריכה
תרבות הצריכה מאופיינת בחומריות, חומרנות ורכישת מוצרים מעבר לסיפוק הכרחי דוגמת מזון או בית מגורים. החומריות מתבטאת לעיתים רבות ברדיפה אחר מותגים יוקרתיים. הרדיפה הזו מדגימה את הצורך האנושי להיות מזוהה עם מוצר או שירות אותו בוחר האדם לצרוך. מוצרי מותג אלו, מספקים לצרכן ערך מוסף על ידי המותג, והופכים לסמל סטטוס. כך, בעת שאדם קונה מוצר מסוים בהשפעת פרסום ואמצעים נוספים העומדים לרשות התאגידים, הוא יעדיף לקנות מוצר השייך למותג מסוים, גם אם מוצר זה הוא מעבר לאמצעיו הכספיים או כלל אינו דרוש לו. לדעת הביקורת, מרבית האנשים מכחישים את ההשפעה של תרבות הצריכה עליהם, מכיוון שבפועל מדובר בביקוש מלאכותי למוצרים שהצרכנים מפרשים כביקוש ממשי. זאת, תוך שהם מנסים למצוא סיבה להרגלי הקנייה שלהם שאינה "מחויבותם לצריכה". הסטטוס שיוצרת ההחזקה במוצר הופכת להיות המניע המרכזי לרכישת המוצר ודוחקת שיקולים כגון: היכולת הכלכלית של הרוכש, תהליך הייצור של המוצר, ומידת הנחיצות של המוצר. הביקורת מצביעה על כך שהמוצרים למעשה נטולי ערך עצמאי, וערכם נובע מהיותם סמלי סטטוס או סימני שייכות המזהים אותם כחלק מקבוצה של אנשים המתפארים בבעלות על מוצרים דומים.