cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ביקורת מבנים
מה כוללת ביקורת מבנים?
ביקורת המבנים כוללת סקירה ובדיקה של איכות כל המערכות והחלקים בנכס, כגון: מצב הקירות, החלונות, הדלתות, המרצפות, שלד הבניין, גג המבנה ויציבותו; איכות הבנייה, הסיוד והצביעה, ובדיקת מערכות החשמל והאינסטלציה. הבדיקות הללו, מטבע היותן מקצועיות, מתבצעות בדרך כלל על ידי הנדסאי אדריכלות, הנדסאי בניין, אדריכל או מהנדס בניין, שמוסמך לאתר ליקויים כאלו, להחליט האם ניתן לתקן את הפגמים, ואם כן, כיצד יתוקנו ובכמה תסתכמנה עלויות התיקונים.
שימושים של ביקורת מבנים
לביקורת המבנים נודעת תועלת עבור אדם שעומד לפני קנייה של נכס. בעזרת ממצאי הבדיקה הקונה העתידי יכול להבין באיזה מצב נמצא הנכס. הבדיקה מפחיתה את האפשרויות המוכר להסתיר פרטים בעיתיים לגבי הדירה או הבית, קיימת גם חשיבות רבה לביקורת המבנים לאחר הקניה וזאת בעיקר כאשר נרכשת דירה חדשה מקבלן, בעזרת בדיקה כזו יכול הרוכש לאלץ את המוכר לתקן את ליקויי הבניה ואי ההתאמות שנמצאו בנכס על פי הוראות חוק המכר (דירות).
דו"ח ביקורת בניה מקצועית שנעשה על ידי בעל מקצוע מוסמך, יכול גם לשמש גם כראיה, בבית משפט. המסמך שמוציא בעל המקצוע או החברה בתום הבדיקה, כולל פירוט של כל פגם חוסר וליקוי שמצא במבנה וכן הערכה לגבי עלויות התיקון של הליקוי או שמאות של ירידת ערכו ונחשב לחוות דעת מומחה. במקרה ונתגלעה מחלוקת לגבי תיקון ליקויים שונים בנכס במסגרת עסקת נדל"ן, חוות דעת המומחה אשר הוגשה לבית המשפט עשויה לסייע בפתרון הסכסוך.
כרמן שרבן
כרמן שרבן (ברומנית: Carmen Șerban; נולדה ב-2 במרץ 1971 בטימישוארה) היא זמרת רומנייה.
קורות חיים
במהלך הקריירה היא הוציאה כ-20 אלבומים ובהתחשב בקלטות היא מכרה כ-6 מיליון עותקים עם השירים שלה.
בחלק מהאלבומים שלה כרמן שרבן שיתפה זמרים רומנים נוספים כמו ניקולאי גוצה (2 אלבומים) ואדיראן מינונה (8 אלבומים). בהופעות היא שיתפה פעולה עם זמרות עם נוספות לרבות מריה צ'ובאנו.
לעיתים קרובות היא מוזמנת לתוכניות טלוויזיה ברומניה. מעריצי האמן יכולים לראות אותה בערוצי ProTV, אנטנה 1, אנטנה סטארס, אטנו TV, TVR 1, TVR 2 ותחנות טלוויזיה אחרות.
מגדלי אפטאון
מגדלי אפטאון (Uptown) הם צמד גורדי שחקים בבת ים. בנייתם החלה בשנת 2014. המגדל הגבוה, בגובה 162 מטרים, משמש למגורים והשני, בגובה 129 מטרים משמש למשרדים ומגורים. המגדלים הם חלק ממתחם התחדשות עירונית בבת ים, במסגרתו נבנים מגדלים נוספים לשימושים מעורבים באזור ששימש במקור כאזור תעשייה.
יזם הפרויקט הוא משה אהרוני, וקבלן הביצוע חברת דניה סיבוס. היקף הפרויקט כ-120 מיליון שקל. מגדל המגורים צפוי להתאכלס בדצמבר 2018, והשלמת מגדל המשרדים צפויה בתחילת 2019.
מאפיינים
מגדלי אפטאון הם הראשונים שנבנים במסגרת תוכנית עיריית בת ים להסבת אזור התעשייה וסביבתו למתחם עסקים בהיקף של 2.5 מיליון מטר רבוע, כשמתוכם היו בשנת 2018 כ-386 אלף מטר רבוע בשלבי ביצוע. המתחם כולל בסך הכל כ-255 יחידות דיור. המתחם שוכן בסמוך לקו האדום של הרכבת הקלה.
מגדל המגורים
מגדל המגורים כולל 184 דירות ב-50 קומות. גובהו 162 מטרים.
מגדל המשרדים
מגדל המשרדים כולל 34 קומות ושטחו 17,000 מטר רבוע. מרבית קומותיו ישמשו למשרדים פרט לשתי הקומות התחתונות שהן חלק מהמרכז המסחרי ותשע הקומות העליונות אשר יכללו דירות מגורים לפי בקשת היזם להמיר חלק מהמשרדים בדירות מגורים. השטח אשר הוסב למגורים כולל כ-71 דירות.
המרכז המסחרי
שלוש הקומות הראשונות במתחם שטחי מסחר בהיקף של 9,000 מטר רבוע כאשר הקומה התחתונה היא קומה ייעודית לסופרמרקט של "יוחננוף" אשר נפתח עם החניון הציבורי באוגוסט 2018. בנוסף לשטחי משרדים אלו ישנו בניין משרדים ומסחר קטן יותר בגובה של שלוש קומות אשר מובלע בתוך החלק המסחרי של המתחם.
חניון המתחם כולל שש קומות תת-קרקעיות כאשר שתי הקומות התחתונות מביניהן מיועדות לדיירי מגדל המגורים וקומה מעורבת בין שימוש ציבורי לשימוש דיירי מגדל המגורים. שלוש הקומות העליונות נפתחו לציבור באוגוסט 2018 יחד עם הסופרמרקט הנמצא קומה מעליו.
הקורפוס הראשון (ארצות הברית)
הקורפוס הראשון (באנגלית: I Corps) הוא קורפוס של צבא ארצות הברית שלחם במהלך מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, המלחמה הקרה ובמלחמת עיראק, ובסיסו ממוקם בבסיס המשותף לואיס-מק'הורד, וושינגטון.
מלחמת העולם הראשונה
ב-15 בינואר 1918 הוקם הקורפוס כחלק מחיל המשלוח האמריקני, והועמד תחת פיקוד האנטר ליגט. במאי תקפו יחידות מהקורפוס בפיקודו של רוברט בולארד את הגרמנים בקרב קנטיני, שהיה המתקפה האמריקנית הגדולה הראשונה במלחמה. המתקפה נחשבת להצלחה, כי היא הרחיבה את החזית האמריקנית כקילומטר וחצי. בין יולי לאוגוסט הקורפוס לחם במהלך הקרב השני על המארן כחלק מהארמייה השישית, ובספטמבר לחם בקרב סן-מייל. בספטמבר הצטרף הקורפוס לארמייה הראשונה, ולחם תחת פיקודה במתקפת מז-ארגון עד סוף המלחמה.
מלחמת העולם השנייה
הקורפוס הופעל מחדש ב-1 בנובמבר 1940 ונשלח לאוסטרליה ביולי 1942. כאשר איום הפלישה היפנית לאוסטרליה לא התממש, הקורפוס פתח במתקפה נגדית עם יחידות אוסטרליות שנוספו לו. ב-17 באוקטובר 1942 החלה מתקפה גדולה נגד הפלישה היפנית לדרום מערב האוקיינוס השקט מרוקמפטון. עם הדיוויזיות ה-32 וה-41, הקורפוס תחת פיקודו של רוברט אייכלברגר נשלח לסייע לחיילים האוסטרלים בהגנת גינאה החדשה. הקורפוס, שתוגבר במהרה עם הדיוויזיה האוסטרלית ה-7, פתח במתקפה בהרי אוון סטנלי. במהלך קרב בונה-גונה התקדמו החיילים באיטיות צפונה בתנאי שטח קשים. למרות שהכוחות היפנים החלשים יותר היו מוקפים, הם המשיכו להילחם בעקשנות. בונה, בחוף הצפוני של גינאה החדשה, נפלה לידי בעלות הברית ב-22 בינואר 1943. לאחר מערכה זו חזר הקורפוס לרוקמפטון, שם הוטל עליו הכשרת כוחות בעלות הברית החדשים.
ב-9 בינואר 1945 השתתף הקורפוס הראשון בנחיתה במפרץ לינגאין כחלק מהארמייה השישית. בתוך 34 יום חצו כוחות הקורפוס את לוזון המרכזית והפרידו את הכוחות היפניים לשני חלקים. לאחר פעולה זו הגיע הקורפוס למנדנאו והחל להתקדם לעמק קגאיאן, ובהמשך מנילה נכבשה מחדש לאחר לחימה קשה. לאחר שחרור הפיליפינים, האמריקנים התכוננו לפלישה ליפן היבשתית, שבה היה אמור ליטול חלק הקורפוס ה-1 כחלק מהארמייה השישית, אולם יפן נכנעה לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי. ב-19 בספטמבר 1945 נשלח הקורפוס ליפן, שם נחת ב-25 בספטמבר באי הונשו כחלק מכוחות הכיבוש האמריקניים ביפן. הקורפוס נשאר ביפן עד 1948, וב-28 במרץ 1950 הושבת הקורפוס.
מלחמת קוריאה
עם פרוץ מלחמת קוריאה נשלח הקורפוס לקוריאה שם לחם כחלק מהארמייה השמינית בהחזקת קו ההגנה של מתחם פוסאן ובמתקפת כוחות האו"ם, ולאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות השונים עד לסיום המלחמה בשנת 1953.
המלחמה הקרה
לאחר מכן נותר הקורפוס בקוריאה הדרומית עד לשנת 1981, אז עבר הקורפוס להתמקם בפורט לואיס, וושינגטון. במהלך מלחמת המפרץ נותר הקורפוס בארצות הברית, אולם חלק מיחידותיו נשלחו לעיראק.
המלחמה בטרור
כוחות הקורפוס הופעלו הן בעיראק לאחר מלחמת עיראק, והן באפגניסטן במהלך מלחמת אפגניסטן, שם הם פעלו במספר סבבים. בשנת 2012 הועברה מפקדת הקורפוס לבסיס המשותף לואיס-מק'הורד, וושינגטון, משם היא מופקדת על פעולות צבא ארצות הברית ברחבי הזירה הפסיפית.
ארגון
מטה הקורפוס ממוקם בבסיס המשותף לואיס-מק'הורד, וושינגטון, וכפופים לו היחידות הבאות:
אדי מהרמיץ'
אדי מהרמיץ' (בבוסנית: Adi Mehremić; נולד ב-26 באפריל 1992 בסרייבו שבבוסניה והרצגובינה) הוא כדורגלן בוסני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת איסטנבולספור מליגת העל הטורקית.
קריירת מועדונים
מהרמיץ' החל את הקריירה שלו במועדונים רדניק הדז'יצ'י, ולז' מוסטאר ואולימפיק סרייבו.
ב-27 בספטמבר 2013 חתם במ.פ.ק. רוז'ומברוק מליגת העל הסלובקית.
בחודש מרץ 2014 חתם על חוזה לעונה אחת בספרטק יורמלה מליגת העל הליטאית.
בחודש יולי 2018 חתם בקרפטי לבוב מליגת העל האוקראינית.
לאחר עונה אחת בקרפטי לבוב, עזב מהרמיץ' את המועדון וחתם באווש מליגת העל הפורטוגלית.
ב-5 באוגוסט 2020 חתם בוויסלה קרקוב מליגת העל הפולנית. ב-20 בינואר 2022 הושאל למשך חצי עונה למכבי פתח תקווה מליגת העל הישראלית.
יחסי גבון–צרפת
יחסי גבון–צרפת הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין צרפת לגבון - היחסים התאפיינו ב"מקרה קיצוני ... של נאו קולוניאליזם" של צרפת.
יחסים לפני העצמאות
צרפת באה לראשונה במגע עם אנשים מגבון כאשר צרפת חתמה על חוזי הגנה עם ראשי שבטים מקומיים ב-1839 וב-1841. צרפת תבעה רשמית את גבון בשנת 1885 כחלק מהמרוץ לאפריקה. הממשל על ידי צרפת החל בשנת 1903, ובשנת 1910, גבון הפכה לחלק מהפדרציה החדשה של אפריקה המשוונית הצרפתית. גבון החזיקה מעמד במסגרת הפדרציה הקולוניאלית עד 1959. במהלך מלחמת העולם השנייה הוחזקה גבון בידי כוחות צרפת של וישי מיוני עד נובמבר 1940, אך בעקבות הקרב על גבון המושבה נשלטה על ידי כוחות צרפת החופשית. באוגוסט 1960 קיבלה גבון עצמאות מצרפת יחד עם שאר השטחים של אפריקה המשוונית הצרפתית לשעבר.
מאז העצמאות
מאז העצמאות, גבון הייתה "אחת מבעלות הברית הקרובות ביותר של צרפת באפריקה". במהלך שנות ה-60 גבון הייתה המקור היחיד של אורניום בצרפת, ועל כן הממשלה הצרפתית ראתה ביחסיה עם גבון קריטיים לכוח ההרתעה הגרעינית שלה. בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 ממשלת צרפת גם קבעה יעד מדיניות של "עצמאות אנרגיה" אולם עם אובדן שליטתה באלג'יריה הצרפתית היא הסתמכה במידה רבה על גבון לצורכי הנפט שלה. בפברואר 1964 כוחות צרפתיים סייעו להפלת המשטר בגבון במהלך הפיכת גבון ב-1964 ואזרחי צרפת הפיצו שמועות על מעורבות אמריקאית בהפיכה שהובילה להתקפות על שגרירות ארצות הברית בליברוויל.
עידן עומר בונגו
עומר בונגו שלט בגבון משנת 1967 ועד מותו בשנת 2009 ואיפשר מעורבות צבאית, פוליטית וכלכלית צרפתית ענפה בגבון. אלף, חברת הנפט הלאומית הצרפתית, ניהלה עסקים נרחבים עם משטרו של בונגו וגבון שימשה נקודת סיום צבאית לפעולות צבאיות בחסות צרפת ברחבי אפריקה.
נכון לשנת 2008 כ-10,000 אזרחים צרפתים גרים ועובדים בגבון, בעוד שגדוד הנחתים ה-6 של הצבא הצרפתי מוצב שם גם כן. כשנשיא גבון עומר בונגו נפטר ב-7 ביוני 2009, ניקולא סרקוזי וז'אק שיראק היו ראשי המדינה המערביים היחידים שהשתתפו בהלווייתו.
עידן עלי בונגו אונדימבה
בנו של עומר בונגו, עלי בונגו אונדימבה, תפס את השלטון בעקבות מות אביו. עלי בונגו החזיק בשלטון לאחר בחירות 2016 למרות טענות נרחבות על הונאת מצביעים, כולל מצד גורמי משרד החוץ הצרפתי.
מאיר אהרנסון
מאיר אהרנסון (ה'תרל"ב, 1872, קרוצ'ה, פלך מוהילב – ליל כ"ו בתשרי ה'תרצ"ו, 22 באוקטובר 1935) היה איש עסקים, פובליציסט ופעיל ציוני בחרקוב, לאחר המהפכה הבולשביקית פעל בקובנה ובברלין ובשנותיו האחרונות בארץ ישראל.
ביוגרפיה
נולד בקרוצ'ה, בפלך מוהילב שברוסיה הלבנה, לרב יעקב אהרונסון, חסיד חב"ד שהיה רב העיירה. אחיו היה הרב שלמה אהרונסון, לימים רבה של תל אביב. בצעירותו למד תורה אצל אביו. הוא נמשך לתנועת חיבת ציון והיה פעיל מרכזי בתנועה הציונית באודסה. בתקופת אודסה היה ממקורבי לילינבלום.
בהמשך השתקע בחרקוב, התפרנס מסחר בעצים והיה אחד מעסקני הציבור הציוניים החשובים בעיר. ב-1902 היה ציר בוועידת מינסק, ב-1917 התמנה כיו"ר ההסתדרות הציונית וועד הקהילה בחרקוב, ושימש כיושב ראש "תרבות" בעיר.
בתקופת המהפכה הבולשביקית נאסר בשל פעילותו הציונית, עם שחרורו נמלט מתחומי רוסיה ועשה שנים אחדות בקובנה ובברלין.
ב-1924 עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב. הוא פרסם מאמרי פובליציסטיקה בעיתון "הארץ". כן היה חבר ועד בית הכנסת הגדול.
אהרנסון נפטר מסיבוך של סרטן החלחולת בבית החולים הדסה בתל אביב כחצי שנה לאחר פטירת אחיו, הרב שלמה אהרנסון שהיה רבה הראשי של תל אביב. הוא נקבר לצד אחיו בבית הקברות הישן בתל אביב.
האיש מלארמי
האיש מלארמי (באנגלית: The Man from Laramie) הוא מערבון אמריקאי משנת 1955 בבימויו של אנתוני מאן, עם ג'יימס סטיוארט, ארתור קנדי, קאתי אודונל ודונלד קריספ.
I'll Be There for You (שיר של בון ג'ובי)
I'll Be There for You הוא סינגל שהוקלט על ידי להקת הרוק האמריקאית "בון ג'ובי". השיר יצא לאור ב-4 באפריל 1989, כסינגל השלישי מתוך האלבום ניו ג'רזי, על ידי חברת התקליטים Mercury Records.
האיש מלארמי
התסריט מבוסס על רומן בשם זה מאת T. T. Flynn. הסרט צולם בצבעי טכניקולור בניו מקסיקו.
I'll Be There for You (שיר של בון ג'ובי)
השיר הגיע בשיאו למקום הראשון במצעד הפזמונים בילבורד הוט 100.
האיש מלארמי
תקציר העלילה
וויל לוקהארט (ג'יימס סטיוארט) מוביל שיירת עגלות עם סחורה מלארמי לקורונדו במערב ארצות הברית. האזור נתן להתקפות של שבט האפאצ'י. הוא נעצר ליד המקום בו הותקפה שיירתו של אחיו שנהרג. מטרתו היא למצוא מי מספק רובים נטענים לאפאצ'ים.
הוא נכנס לחנות המרכזית בקורונדו ומתקבל על ידי ברברה וגומן (קאתי אודונל), אחייניתו של האיש החזק בעיירה ובעל החווה הגדולה, בארב, אלק וגומן (דונלד קריספ). ברברה אומרת לו כי הוא יכול לכרות מלח בשדה המלח בשטח החווה חינם. אבל כשהוא מתחיל זאת הוא מותקף על ידי דייב וגומן, בנו חמום המוח של אלק שקושר אותו, שורף את העגלות והורג שש פרדות. ההתקפה נפסקת על ידי ויק הנסברו (ארתור קנדי). וויל חוזר לעיירה, תוקף את דייב ואחר כך את ויק והמאבק מסתיים כשמגיע אלק שמסכים לשלם לוויל את הנזקים, מתנצל על פעולת בנו ומבקש אותו לעזוב את העיירה.
דייב יורה לעבר וויל וזה יורה ופוצע אותו ביד. בתגובה פוצע אותו דייב ביד. וויל חוזר לעיירה וקיית מטפלת בו ושולפת את הכדור. מסתבר שויק ודייב מעלו בכספי האב, קנו בזה רובים נטענים וטמנו אותם בעגלה. דייב מגיע לעגלה ומנסה להדליק אש כדי להודיע לאפאצים שייקחו את הרובים ויתקפו את חוותה של קיית. ויק מנסה למנוע ממנו ולבסוף הורג אותו. גם כאן כולם חושבים שוויל הוא הרוצח ואלק מגיע לחוותה של קיית ומנסה להרוג אותו אבל מחטיא בגלל ראייתו ההולכת ונחלשת.
וויל חוזר לעיירה נפרד מברברה ומזמין אותה לבקר בהזדמנות אצלו בלארמי.
יער נווה אילן
יער נווה אילן נמצא על רכס בגובה כ־500 מטר מערבית לנווה אילן. מצפון לרכס נמצא נחל יתלה ומדרום - נחל אילן. שתי דרכי עפר מקיפות את היער: דרך מעל נחל יתלה מסומנת באדום ודרך מעל נחל אילן המסומנת בשחור. דרך נוספת מסומנת בירוק חוצה את היער לאורכו. כל הדרכים מתאחדות בקצה המערבי של היער בו נמצא "יער המכללות".
מספר אתרים נמצאים ביער:
מיער המכללות ממשיכה דרך עפר 4*4 מערבה מסומנת באדום שהיא למעשה הדרך הרומית ירושלים - אמאוס. הדרך עוברת בחורבת מצד, בריכוז אבני מיל ומסתיימת בשער הגיא.
מרחב CW
בטופולוגיה, מרחבי CW הם סוג של מרחבים טופולוגים הנחקרים בתחום הטופולוגיה האלגברית. תכונה חשובה של מרחבי CW, היא שניתן להגדיר עליהם קומפלקסים סימפלקסים.
הגדרה
מרחב CW הוא מרחב האוסדורף המורכב מאיחוד של קבוצות פתוחות הנקראות תאים (Cells). על המרחב לקיים את התנאים הבאים:
כדי ליצור מרחב CW מעניין, נהוג שמרחב CW הוא מרחב מנה בו התאים "מודבקים" זה לזה.
ממד המרחב הוא המקסימום על ממדי התאים המרכיבים אותו. אם מקסימום כנ"ל לא קיים, נאמר שממד המרחב הוא אינסוף. השלד ה-n ממדי של המרחב הוא איחוד כל התאים שממדם קטן או שווה ל-n.
בניה אינדוקטיבית
ניתן לבנות מרחב CW באופן אינדוקטיבי. בשלב הראשון, על ידי הדבקה של תאים מממד 1 לשלד ה-0 מממדי, נייצר את השלד ה-1 ממדי. בשלב ה-n, על ידי הדבקה של תאים מממד n לשלד ה-n-1 ממדי, נייצר את השלד ה-n ממדי.
המקור – פרקים
המקור היא תוכנית תחקירים וראיונות עיתונאיים בהגשת רביב דרוקר, ששודרה בעבר בערוץ עשר והחל מהעונה ה-16 משודרת בערוץ 13. במרכז כל תוכנית תחקיר מרכזי בהובלת אחד מכתבי/ות המקור, ולאחריו תוכנית אולפן בה מראיין דרוקר את הכתב/ת ודמויות רלוונטיות לתחקיר.
נכון לשנת 2020, שודרו 314 פרקים (כולל 10 פרקים מיוחדים) לאורך 19 עונות.
יחסי ונואטו–לוב
יחסי ונואטו–לוב הם היחסים הדיפלומטיים בין ונואטו ללוב.
היסטוריה
המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב־1986. מטרותיה של ונואטו בכך היו להשיג גישה ליחסים כלכליים נוחים עם מדינה מרכזית מייצרת נפט, ולחזק את יחסיה עם המדינות הבלתי המזדהות ביצירת יחסים עם מדינה בולטת שאין לה קשרים חזקים עם הגוש המערבי. מדיניות החוץ של ונואטו בשנות ה-80, תחת ראש הממשלה וולטר ליני, התבססה על סירוב להתקשרות עם כל אחד מהגושים בהקשר של המלחמה הקרה, והבדיל אותו מכל מדינה אחרת באוקיאניה, המקושרות עם המערב. מגזין "טיים" תיאר את הסיבות של לוב לכינון היחסים עם ונואטו כ"לא ברורות", והציע שהיא רצתה פשוט "להרגיז את ארצות הברית וצרפת". יחסיה של ונואטו עם צרפת וגם עם ארצות הברית היו מתוחים באותה תקופה.
ונואטו גינתה את הפצצת לוב על ידי ארצות הברית ב־1986. ליני כתב לשליט לוב מועמר קדאפי כדי להביע את תנחומיו, בעיקר על מותה לכאורה של בתו של קדאפי, ועל חרדתו מכך ש"חייהם של חפים מפשע נלקחו על ידי פצצות של מעצמה". הפוליטיקאי ומזכ"ל מפלגתו של ליני, ברק סופה הוסיף: "האמריקאים טעו, הם התנהגו כטרוריסטים ותוקפנים". הוא הוסיף כי "ה־CIA מעורב בכל מיני פעילויות דומות. למשל, בניקרגואה, האמריקאים תומכים בטרוריסטים (כוונתו לכוחות הקונטראס)."
ב־1987, כמה מבני "ני־ונואטו" קיבלו "אימונים ביטחוניים" בלוב לבקשת ממשלתם, מה שעורר דאגה מצד ממשלתו של בוב הוק באוסטרליה. אוסטרליה גם הביעה אי־נוחות על פתיחתה האפשרית של שגרירות לוב בוונואטו.
בעוד ראש הממשלה וולטר ליני ומזכ"ל המפלגה שלו ברק סופה הגנו על החלטתם לתקשר עם לוב, שר החוץ סלה מוליסה התנגד לכך בתוקף. התנגדותם של כמה בכירים בממשלה גרמה להחלטה הסופית של ליני "לדחות ללא הגבלת זמן" את הפתיחה הצפויה של שגרירות לוב בפורט וילה, בירת ונואטו.
ליני איבד את תפקידו כראש הממשלה ב־1991, וממשיכי דרכו לא פעלו כדי לשמור על היחסים עם לוב, שלאחר מכן כמעט ופסקו.
בספטמבר 2011, ונואטו הייתה אחת מ־114 מדינות שהצביעו בעד הענקת מושב לוב באו"ם למועצת המעבר הלאומית לאחר הדחתו של מועמר קדאפי מהשלטון במלחמת האזרחים ב־2011. עם זאת, ונואטו לא מכירה בכך שהמועצה היא הגוף המייצג של לוב.
הכוחות המזוינים של הרפובליקה הסינית
הכוחות המזוינים של הרפובליקה הסינית, המכונה בדרך כלל הכוחות המזוינים של טאיוואן, הם הכוחות המזוינים של טאיוואן ומורכבים מצבא יבשה, חיל ים (כולל חיל הנחתים), חיל אוויר וכוח משטרה צבאית של טאיוואן.
זהו צבאה הלאומי של המדינה, שהיווה 16.8% מהתקציב המרכזי בשנת כספים 2003. מאז שנת 2002 נמצא בשליטתו האזרחית המלאה של משרד ההגנה הלאומית ומפוקח על ידי הרשות המחוקקת, היואן המחוקק. בשנים 1924–1947 נודע בשם הצבא המהפכני הלאומי לפני ששמו שונה בשנת 1947 לשמו הנוכחי, עם אימוץ חוקת הרפובליקה הסינית. הצבא היה ידוע גם מבחינה היסטורית בשם הכוחות המזוינים הלאומיים הסיניים (CNAF).
עד שנות השבעים המשימה העיקרית של הצבא הייתה להחזיר את סין היבשתית וכיבושה מידי הרפובליקה העממית של סין שבשליטת המפלגה הקומוניסטית. המשימה העיקרית הנוכחית של הצבא היא הגנה על איי טאיוואן, פנגוהו, קינמן, מטסו ואיי הרפובליקה אחרים מפני פלישה צבאית אפשרית על ידי צבא השחרור העממי של הרפובליקה העממית של סין (PRC), שנחשב לאיום העיקרי על הרפובליקת הסינית, במחלוקת המתמשכת על מעמדה הבינלאומי של טאיוואן.
השימוש המוקדם ביותר בשם "הכוחות המזוינים של הרפובליקה של סין (中華民國 國 軍)" ניתן למצוא בחוקה הראשונה של הרפובליקה של סין בממשלת בייאנג בשנת 1923.
שמות
הלאמת הכוחות המזוינים בשנת 1947 ניתקה את קוומינטנג משליטה ישירה על הכוחות המזוינים והוא הפך לכוח ביטחון לאומי. בשל שינוי חוקתי ובעקבות חוקת 1947, שאומצה אז, שונה שמו מאוחר יותר לצבא הרפובליקה הסינית. שנתיים לאחר מכן, בשנת 1949, נאלצה ממשלת הרפובליקה הסינית לגלות אל האי טאיוואן והכוחות המזוינים המשיכו להיקרא "הצבא הלאומי הסיני".
יצירת הרמוניות גבוהות
יצירת הרמוניות גבוהות (High Harmonic Generation; HHG) היא תהליך יסודי באופטיקה לא ליניארית והבסיס למדעי האטו-שנייה.
בתהליך זה, מדיות לא ליניאריות (גבישים מסוימים, גזים, פלזמה ואף נוזלים) מוקרנות בשדה לייזר חזק בעל תדירות כלשהי \omega, ונפלטת קרינה, דהיינו אוסף פוטונים, המתאפיינים בתדירויות המהוות כפולה שלמה (הרמוניה) של אותה תדירות יסודית \omega.
לרוב, על מנת לייצר הרמוניות גבוהות, יש לעשות שימוש בלייזר תת-אדום רב-עוצמה, שהספקו ואט לסנטימטר רבוע. הפוטונים הנפלטים יכולים אף להיות בעלי תדירות בתחום הרנטגן הקיצוני (Extreme Ultra-Violet; XUV).
היסטוריה
תופעת ההרמוניות הגבוהות במוצקים התגלתה לראשונה ב-1961 על ידי הפיזיקאי פיטר פרנקן ושותפיו מאוניברסיטת אן ארבור במישיגן. הם הצליחו לייצר הרמוניה שנייה, כאשר המדיה הלא ליניארית באותו ניסוי הייתה גביש קוורץ, והוא הוקרן בלייזר אודם. ב-1967 הפיזיקאי ג'ף ניו מאוניברסיטת אוקספורד ושותפיו, הצליחו לייצר לראשונה הרמוניה שלישית בגז. ב-1999 צ'אנג ושותפיו הצליחו לייצר הרמוניה מסדר 221.
ברבות השנים נמצאו מספר גבישים לא ליניאריים המתאימים ליצירת הרמוניה שנייה של לייזר טיטניום-ספיר. הנפוץ שבהם הוא בטא-בריום-בוראט, או בקיצור BBO (אנ').
המודל ההפרעתי
מודל זה מניח כי ניתן לפתח את וקטור הפולריזציה במדיה הלא ליניארית, כטור טיילור של השדה החשמלי המוקרן. כוחו של מודל זה יפה לתיאור הרמוניות מסדרים נמוכים יחסית, שכן ככל שהחזקות של השדה הולכות וגדלות, כך התגובה המתפתחת במדיה הלא ליניארית, הולכת ונחלשת.
מודל שלושת השלבים
מודל זה הוצע לראשונה על ידי פול קורקם, אן ל'הולייר ונוספים ב-1994, והוא מתאר נאמנה את יצירת ההרמוניות הגבוהות בגזים. הוא המודל הנוהג עד היום לאור פשטותו ואימותו האמפירי באינספור ניסויים וסימולציות. המודל מניח אטום דמוי מימן ובו אלקטרון ערכיות יחיד, וכן שדה לייזר אינפרה-אדום חזק.
לפי מודל זה, יצירתה של קרינה הרמונית סדורה בשלושה שלבים עוקבים:
שלב ראשון – יינון
בשלב זה, פרקציה אלקטרונית נעקרת מתוך הפוטנציאל האטומי באמצעות שדה הלייזר החזק. שלב היינון נעשה באמצעות מנהור קוונטי – הוספת האינטראקציה בין השדה לבין הדיפול, לפוטנציאל האטומי, מעוותת ומנדנדת אותו בצורה אדיאבטית המאפשרת קיומה של אמפליטודת מנהור מסוימת המוכתבת לפי תאוריית אמוסוב-דילון-קראינוב (ADK). מרבית צפיפות ההסתברות נותרת במצב קשור (לצורך העניין, במצב היסוד של הפוטנציאל האטומי).
שלב שני – פרופגציה
בשלב זה, הפרקציה האלקטרונית החופשית נעה ברצף בצורה קלאסית לחלוטין (ועל כן, הדינמיקה שלה ניתנת לתיאור מהימן באמצעות החוק השני של ניוטון). פונקציית הגל המתארת את הפרקציה החופשית הזו, היא של גל מישורי חופשי מהצורה.
שלב שלישי – רקומבינציה
בשלב האחרון, הפרקציה האלקטרונית החופשית מתנגשת בפרקציה הקשורה בהשפעת השדה החיצוני. כתלות במהירות ההתנגשות הקלאסית, נפלטת קרינה (פוטון) בעלת תדירות \Omega המוכתבת ע"פ הנוסחה הפוטואלקטרית:
שלב זה מתרחש בשדה בעל קיטוב ליניארי, שכן התנועה חד-ממדית. ברמה הקוונטית, כל ההרמוניות הנפלטות תהיינה מקוטבות ליניארית אף הן מטעמי שימור ספין.
כאשר השדה המוקרן הוא בעל קיטוב מעגלי, לא נפלטות כלל הרמוניות, מאחר שכל המסלולים הקלאסיים האפשריים של האלקטרון, אינם מסלולים מתנגשים. בפרט, הדבר אסור מטעמי שימור ספין: פוטון מקוטב מעגלית הוא בעל ספין 1 וכל בליעה של יותר מפוטון אחד, אמורה להסתיים בפליטה של פוטון בעל ספין הגדול מ-1, דבר שאינו אפשרי.
תדר הקטעון
תדר זה הוא תדר הסף שממנו והלאה, ניצולת הקרינה ההרמונית צונחת משמעותית. מבחינה קלאסית, ניתן לחשוב על תדר זה כעל אנרגיית הרקומבינציה המקסימלית האפשרית עבור שדה בעל עוצמה ותדירות מסוימות.
בשדה מקוטב ליניארית, נהוג לשרטט עקומה המכונה עקומת אטוצ'ירפ (attochirp) שבה מוצגות האנרגיות הקינטיות של כל המסלולים האלקטרוניים האפשריים כתלות בזמני היינון ובזמני הרקומבינציה. עקומה זו נראית כעין גאוסיאן כפול, כאשר הגאוסיאן המאפיין את זמני ההתנגשות רחב בהשוואה לזה המתאר את זמני היינון. המושג chirp בא לתאר התרחבות זו, שכן ציוץ הציפור (chirp באנגלית) מאופיין על ידי תדר המשתנה בזמן.
על מנת לקבל כלל אצבע לתדר הקטעון, שאיננו תלוי בעוצמת השדה ותדירותו, נהוג להגדיר את האנרגיה הפונדרמוטיבית של השדה U_{p}, ולשרטט את האנרגיות בעקומת האטוצ'ירפ במונחי אנרגיה זו. מתברר, כי הכלל הנכון תמיד עבור שדה ליניארי כלשהו, הוא:
הקדמה
ברמה הקוונטית, ובהתבסס על משפט ארנפסט, תאוצה זו תחושב כערך תצפית:
כאשר היא פונקציית הגל הפותרת את משוואת שרדינגר התלויה בזמן, בנוכחות שדה חשמלי חיצוני \vec E(t) המשרה אינטראקציה עם הדיפול האלקטרוני \vec \mu:
מתוך פתרון המשוואה, שהוא פונקציית הגל התלויה במקום ובזמן, ניתן לקבל את ערך התצפית של התאוצה בכל אחד מהצירים הקרטזיים. בשלב הבא, על מנת לקבל ספקטרום (דהיינו, את התפלגות עוצמת ההרמוניות הנפלטות כתלות באוסף תדרי הפוטונים האפשריים \Omega), מתבצעת התמרת פורייה לתאוצה:
כאשר \tilde T הוא רגע סיום הדינמיקה. הגודל הוא הספקטרום ההרמוני.
סכמות קידום בזמן
על מנת לפתור את משוואת שרדינגר התלויה בזמן בצורה נומרית, יש לקדם פונקציית גל התחלתית המהווה פתרון של משוואת שרדינגר הבלתי תלויה בזמן, ללא שדה חשמלי. פונקציה התחלתית זו, תהיה לרוב מצב היסוד של פוטנציאל דמוי-קולון, למשל פוטנציאל קולון "רך" מהצורה, שאיננו מכיל סינגולריות.
קידום הפונקציה ההתחלתית בזמן איננו טריוויאלי שכן פאזת האנרגיה תלויה במרחב בגלל קיומו של האיבר הדיפולי בהמילטוניאן; בפרט, אופרטור האנרגיה הקינטית \hat T והפוטנציאל הדיפולי  אינם מתחלפים: האנרגיה הקינטית תלויה בתנע, בעוד הדיפול תלוי במקום, ושני אלה אינם מתחלפים.
שתי שיטות מרכזיות נהוגות על מנת לקדם את פונקציית הגל בזמן: שיטת רונגה-קוטה מסדר 6, ושיטת ספליט מסדר 3 או מסדר 7. שתי אלה הן שיטות גריד. שיטה נוספת אך פחות רובוסטית, היא שיטת קראנק-ניקולסון, שהומצאה על ידי ג'ון קראנק ופיליס ניקולסון, במקור כדי לפתור את משוואת החום.
Endgame (מסע בין כוכבים: וויאג'ר)
"Endgame" (בתרגום חופשי לעברית: "סוף משחק". תורגם בנטפליקס כ"סיום") הוא פרק הסיום של סדרת המדע הבדיוני האמריקאית "מסע בין כוכבים: וויאג'ר". הפרק שודר בשני חלקים, פרקים 25 ו-26 בעונתה השביעית של הסדרה (פרקים 171 ו-172 בסדרה כולה). הפרק שודר במקור ב-23 במאי 2001 ברשת UPN.
עלילה
בשנת 2404, פדרציית הכוכבים המאוחדת וצוותה של ספינת החלל "וויאג'ר" חוגגים את יום השנה ה-10 לחזרתה של הספינה לכדור הארץ, 23 שנים לאחר שנתקעה ברביע דלתא (בפרק הפתיחה של הסדרה, "Caretaker"). האדמירלית קתרין ג'יינוויי שפיקדה בעבר על הספינה, מעלה זיכרונות עם הצוות שלה, אך לא שוכחת לציין את המחיר האישי הגדול בעקבות המסע הארוך. ג'יינוויי מתכננת לקצר את המסע רטרואקטיבית, על ידי התערבות בנקודת מפתח בהיסטוריה של הספינה. היא גונבת מכשיר מסע בזמן לא חוקי בעזרתו של קפטן הארי קים, וחוזרת בזמן לשנת 2378, שם היא נפגשת עם "וויאג'ר", שנמצאת עדיין ברביע דלתא. האדמירלית משתמשת בסמכותה כאדמירלית על הגרסה הצעירה שלה שדרגתה (קפטן) נמוכה מאדמירל, ופוקדת עליה להחזיר את הספינה לערפילית המלאה בספינות בורג שאותה עברו מספר ימים לפני כן. אדמירלית ג'יינוויי מספקת טכנולוגיות מתקדמות המאפשרות ל"וויאג'ר" לשרוד את התקפות הבורג הקשות, ולהרוס שתי ספינות של הבורג. "וויאג'ר" מצליחה להיכנס למסדרון עיוות־על, שבו משתמשים הבורג למסע בין כוכבי מהיר. המסדרון מחבר בין חלקים רחוקים בחלל, והוא יכול לחסוך ל"וויאג'ר" 16 שנים מהמסע.
קפטן ג'יינוויי מתנגדת לתוכנית של האדמירלית, ורוצה להשתמש בטכנולוגיה העתידנית שלה כדי להרוס את מסדרון עיוות־העל. פעולה זו יכולה להיעשות רק מהקצה של המסדרון ברביע דלתא, ואחריה תצטרך "וויאג'ר" להמשיך במסלול הרגיל והארוך שלהם עד לכדור הארץ. אדמירלית ג'יינוויי מסבירה לקפטן כי 23 אנשי צוות נוספים ימותו במהלך הדרך הארוכה הזו, כולל שבע מתשע (שמותה יהרוס רגשית את צ'אקוטיי), וכי טובוק יהפוך לא יציב נפשית כתוצאה ממצב נוירולוגי שניתן היה לטפל בו ברביע אלפא. הקפטן, המוטרדת מהבחירה, מחליטה לדון בסוגיה עם הצוות שלה, שמסכים שהשמדת המסדרון, ובכלל זה הסרת איום הבורג על רביע אלפא, חשובה יותר. האדמירלית מרוצה מגישת הצוות, ומתחילה לעבוד עם הקפטן על תוכנית שתעזור ל"וויאג'ר" לעשות את שניהם.
האדמירלית לוקחת את המעבורת שלה ונכנסת למסדרון, ומגיעה ליוניקומפלקס – מרכז כל פעילות הבורג וביתה של מלכת הבורג. המלכה מציעה לאדמירלית עסקה: שליחה של "וויאג'ר" בשלום חזרה לכדור הארץ בתמורה לטכנולוגיות העתידניות שהביאה איתה. מתברר כי המלכה שיקרה בנוגע להצעה, והיא לוכדת את האדמירלית ומתחילה להטמיעהּ ולהפכהּ לחלק מהבורג. האדמירלית, שכעת מקושרת לכל שאר פועלי הבורג, משחררת פתוגן הרסני שנשאה עימה בזרם דמהּ, והוא גורם לכשל שהורס את היוניקומפלקס והורג את מלכת הבורג, אך גם את האדמירלית.
בינתיים, קפטן ג'יינוויי וצוות ה"וויאג'ר" נכנסים למסדרון עיוות־העל, ואחריהם רודף כדור [סוג של ספינת חלל] של הבורג ששרד ושמנסה להרוס את "וויאג'ר" וצוותה בניסיון אחרון ליצור פרדוקס מסע בזמן שיבטל את הנזק ההרסני שהאדמירלית גרמה לבורג. ללא יכולת להשיב מלחמה לכדור, קפטן ג'יינוויי מנווטת את "וויאג'ר" לתוכו, ומשמידה אותו מבפנים בדיוק כשהם יוצאים מהמסדרון המתמוטט ליד כדור הארץ. את הספינה פוגש צי של ספינות צי הכוכבים שנשלחו להתעמת עם הבורג, ושבמקום זאת מלווים את "וויאג'ר" חזרה לכדור הארץ.
הפקה
במקור תוכנן שאחת הדמויות תמות במהלך הניסיון להחזיר את "וויאג'ר" לכדור הארץ, וקייט מאלגרו סיפרה בראיון שאחת הדמויות תמות בגמר הסדרה – אבל הוסיפה שזאת לא תהיה בהכרח ג'יינוויי. ב-2015, בראנון בראגה הצהיר בטוויטר שהוא מרגיש שזו הייתה צריכה להיות שבע מתשע שמתה בסיום, ושהוא כתב את הפרק "Human Error" במיוחד כדי לפתוח פתח לאפשרות הזאת.
פרסים
הפרק זכה בשני פרסי אמי, על האפקטים הוויזואליים ועל הפסקול, הישג אליו הגיעו רק ארבעה פרקים אחרים בזיכיון "מסע בין כוכבים". "Endgame" היה מועמד גם לפרס אמי על עריכת סאונד יוצאת דופן לסדרה.
קבלה
בשנת 2015, מגזין SyFy דירג את "Endgame" כאחד מעשרת הפרקים המובילים של הסדרה.
ביום השנה החמישים לזיכיון שחל ב-2016, נכלל הפרק "Endgame" בדירוגים רבים של פרקי הזיכיון ב-50 השנים. ההוליווד ריפורטר דירג את "Endgame" כפרק הטלוויזיה ה-54 הטוב ביותר בכל זיכיון "מסע בין כוכבים" לפני יציאת הסדרה מסע בין כוכבים: דיסקברי. האתר דירג בנוסף את "Endgame" במקום ה-6 הטוב ביותר בסדרה "וויאג'ר. מגזין SyFy דירג את "Endgame" בתור פרק הסיום השלישי הטוב ביותר בזיכיון מסע בין כוכבים עד 2016. SyFy דירג את "Endgame" גם במקום ה-8 מבין פרקי הזיכיון העוסקים במסע בזמן. רדיו טיימס דירג את החזרה של וויאג'ר לכדור הארץ בתור הרגע ה-30 בחשיבותו בכל זיכיון "מסע בין כוכבים".
בשנת 2021, האתר ScreenRant דירג את "Endgame" כפרק ה-6 הטוב ביותר בו מעורבים הבורג, בהתבסס על דירוג הצופים באתר IMDb בו קיבל הפרק 8.6 מתוך 10.
מאחזק מצנחים
מאחזק מצנחים, ובגרסה נפוצה יותר מקפל מצנחים, הוא אדם העוסק בתחזוקה של מצנחים, לשם שימוש בטוח בהם. על מאחזק המצנחים להכיר את המאפיינים הטכניים של המצנח ואת הרגולציה והטכניקה הכרוכה בקיפול המצנח ובתחזוקתו.
על פי הנהלים, תוקף הקיפול של מצנח מחומרי ניילון מתקדמים (בניגוד למשי) הוא 120 יום. לאחר שפג תוקף הקיפול יש לפתוח ולקפל את המצנח שנית לפני הקפיצה. גם בצבא וגם באזרחות קיפול מצנחים מהווה מקצוע בפני עצמו, הנפרד מן הצניחה.
קיפול מצנח על ידי אדם לא מנוסה יכול לקחת אפילו שעה וחצי ולאחר שנצבר ניסיון סביר ניתן לקפל את המצנח בכ-20 דקות.
קיפול מצנחים צבאי
צבאות בעולם מכשירים מקפלי מצנחים, לתמיכה בכוחות הצנחנים שלהם ובמשימות של תובלה אווירית מוצנחת. פעמים רבות מקפלי המצנחים עוברים קורס צניחה, כדי לסייע להם להבין טוב יותר את פעולת המצנח ולהניע אותם לשמור על רמת בטיחות גבוהה.
בצבא ארצות הברית
צבא ארצות הברית הקים את יחידת הצנחנים הראשונה שלו ב-1940. ביחידה קטנה זו כל צנחן קיפל בעצמו את מצנחו. עם הקמת הדיוויזיות המוצנחות במלחמת העולם השנייה הפסיק הצבא לאמן את הצנחנים בקיפול מצנחים, והקים יחידות תמיכה העוסקות בקיפול מצנחים. ראשוני המקפלים קיבלו את הכשרתם בפורט בנינג שבמדינת ג'ורג'יה. מאז 1951 נערכת הכשרה זו בפורט לי שבמדינת וירג'יניה.
מקפלי המצנחים עוברים קורס צניחה, ועל פי המסורת הם נדרשים לצנוח בכל מצנח שיוגש להם, בלי לבדוק מי עסק בקיפולו. מוטו היחידה הוא "I will be sure always" ("אהיה בטוח תמיד").
בצה"ל
בצה"ל מיועד תפקיד זה בעיקר לחיילות, המשרתות תחת מרכז הטסה והכשרות מיוחדות. לפני הרחבת תפקידי החיילות בצה"ל נחשב תפקיד מקפלת המצנחים לתפקיד המשמעותי ביותר שיכולה חיילת למלא בשירות הצבאי.
שמואל מיכאלי
ביוגרפיה
שמואל מיכאלי (שמו המקורי - אויגן קיש) נולד וגדל בעיר סובוטיצה, סרביה (על הגבול שבין סרביה לבין הונגריה). הוא מעיד, כי הוריו, אליזבט ומיכאל, לא סיימו את לימודיהם התיכוניים, ואביו התפרנס כסוכן-נוסע. היו לו אח ואחות גדולים ממנו ואחות קטנה. על עצמו הוא כותב "נחשבתי ל'כוכב', בהיותי תלמיד מצטיין והיחיד במשפחה שהיה בדרך להשגת תעודת בגרות". בזמן מלחמת העולם השנייה הועבר למחנה עבודה בהונגריה, לאחר מכן הצטרף לקבוצת הפרטיזנים "קלוטילד" תחת ג'יאורג' סקאשיטש ובלה שטולר. אחרי המלחמה היה עצור בידי הרוסים. לאחר חזרתו ליוגוסלביה ולעירו, סיים את לימודיו התיכוניים, ואף למד שנה אחת מתמטיקה באוניברסיטת בלגרד, ואז החליט בשנת 1948 לעלות לארץ. בהמשך, חי בירושלים: ב-1953 התחיל לעבוד כמחנך וכמורה למתמטיקה בגימנסיה רחביה. ב-1970 החל לנהל בפועל את בית הספר, בזמן שהמנהל ד"ר זבולון תוחמן חלה. ב-1972, לאחר מותו של תוחמן, התמנה למנהל הגימנסיה. בשנת 1987, פרש מניהול בית הספר. עד פרישתו לגמלאות כיהן גם כיו"ר התאגדות המנהלים הארצית. בשנת 1990 נשלח על ידי הפדרציה הציונית העולמית להונגריה כנציג החינוך והתרבות במרכז אירופה. נפטר ב-2005, ונקבר בבית העלמין בגבעת שאול, ירושלים. על קברו נכתב, לפי בקשתו: "שמואל מיכאלי - איש חינוך".
מאחזק מצנחים
קיפול מצנחים אזרחי
מקפלי מצנחים לצניחה ספורטיבית אזרחית עוברים בדרך כלל רישוי של רשויות התעופה האזרחית, איגודי תעופה אזרחית או איגודי צניחה. מערכת הרישוי משתנה ממדינה למדינה, אך בדרך כלל ישנן רמות אחדות של הסמכה.
שמואל מיכאלי
ביוגרפיה
איתן, בנו הצעיר (נולד 1954), שירת בשב"כ. לאחר פרישתו לגמלאות, נפטר גם הוא ממחלה קשה, ב-5 ינואר 2020. שני הבנים למדו בנערותם בגימנסיה רחביה שבה לימד אביהם.
תקופת נעוריו על-פי ספרו "בנתיבי המאבק",
מיכאלי פרסם ספר אוטוביוגרפי, בנתיבי המאבק. הספר התמקד בתקופות נערותו ובחרותו בסרביה ובהונגריה בזמן מלחמת העולם השנייה ולאחריה, ובאירועים שונים שעבר: ניסיון הצטרפות לפרטיזנים, העברה למחנה עבודה בהונגריה, בריחה, פעילות מחתרתית - פרטיזנית בבודפשט, כליאה בשבי הרוסי והתמודדות עם המשטר הקומוניסטי של טיטו. הפרק האחרון של הספר מסתיים עם הגעתו לארץ. הזיכרונות האישיים מסופרים בספר מנקודת מבטו הבוגרת של מחנך ישראלי, כ-40 שנה לאחר שחווה את האירועים, בליווי התובנות שיש לו בחלוף השנים. למרות הקדמה קצרה העוסקת ברקע המשפחתי של מיכאלי, עיקר הספר מתמקד בשבע שנים (1948-1941).
מאחזק מצנחים
קיפול מצנחים אזרחי
במועדוני צניחה חופשית בישראל, כאשר צנחן שוכר מצנח של המועדון, באפשרותו לשלם למקפל המצנחים של המועדון בתמורה לקיפול המצנח או לקפל את המצנח בעצמו, כאשר הצנחן עובר ביקורת של מקפל מקצועי בשלוש נקודות בדיקה קבועות.
שמואל מיכאלי
תקופת נעוריו על-פי ספרו "בנתיבי המאבק",
העיר סובוטיצה (בהונגרית סבדקה Szabadka), עיר מגוריו של מיכאלי, שכנה באזור, שעבר ב-1918 מידי האימפריה האוסטרו-הונגרית, לידי הפדרציה היוגוסלבית, והיא מצויה על הגבול בין סרביה לבין הונגריה. מיכאלי מעיד כי היו בעיר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה כ-5,000-5,200 יהודים. היהדות בעיר, השתייכה ברובה לזרם הניאולוגי-ליברלי, ומיעוטה ליהדות האורתודוקסית.
נושאים עיקריים שבהם עוסק הספר:
קבוצת "קלוטילד"
לפי ספרו בנתיבי המאבק, בחחודש ספטמבר 1944 הצטרף שמואל מיכאלי לקבוצת הפרטיזנים "קלוטילד", יחד עם חבר יהודי נוסף בשם טומי. בהנהגתם של ג'יאורג' סקאטישיטש ובלה סטולר. הקבוצה שכנה ברחוב "קלוטילד" בבודפשט, בבית מספר 22.
"המטרה האמיתית של הקבוצה, כפי שהגדירה החזית הדמוקרטית למען עצמאות הונגריה, הייתה לכבוש את בית הדפוס לגרדי" (בנתיבי המאבק, עמוד 63). "דפוס לגרדי היה היחיד בעיר שלרשותו עמדה אספקת חשמל שהייתה בלתי תלויה בחברת החשמל המרכזית. לפיכך, ההנחה הייתה שהדפוס יוסיף לעבוד גם אם הנאצים יחליטו לפוצץ, לפני נסיגתם, את תחנת החשמל העיקרית של העיר" (בנתיבי המאבק, עמוד 63). "הצבא האדום והשלטון החדש יהיו זקוקים, מיד אחרי שחרור העיר, לבית דפוס לשם הוצאת עיתון ולהדפסת מודעות וכרוזים. תפקידה של הקבוצה היה להסתער על בית הדפוס, לגבור על כוחות הביטחון ששמרו עליו, בטרם יהיה סיפק בידם לפוצצו" (בנתיבי המאבק, עמוד 63).
בתחילת הכשרתם כלוחמי המחתרת, החליט חברו של מיכאלי, טומי, לערוק מן היחידה ולשוב להסתתר עם בן דודו. מיכאלי, שהביא את טומי ליחידה, נדרש על ידי מפקדי היחידה לאתר את טומי ולהורגו. מיכאלי איתר את חברו, הזהירו כי היחידה דנה אותו למוות וכי עליו לשמור על פרופיל נמוך. מיכאלי שב ליחידה בתואנה שלא איתר את טומי (בנתיבי המאבק, עמוד 63).
הכנות הקבוצה למשימתה כללו תכנון קפדני של המשימה וכן סיורים ליליים. הימים הוקדשו לאימונים ומשימות מיוחדות והליולת לסיורים, לצורך הדבקת כרוזים או התנפלויות להשגת נשק. (בנתיבי המאבק, עמוד 65). "במהלך התנפלויות להשגת נשק, היו חברי הקבוצה מאתרים חייל מדינות הציר שהינו חמוש ובגילופין כאשר אחד מחברי הקבוצה היה מתחזה לקצין, בעוד הסמל, סאקי, היה מתגנב מאחוריו ובעוד 'הקצין' היה בודק תעודותיו, היה סאקי נועץ את הסכין בעורק הקרוטיד שבצאוורו. לימים נהג מיכאלי לאמן את נכדו בשיטת הריגה זו בילדותו בירושלים תוך שהוא אומר כי הסכין היא הנשק הכי חשוב של הלוחם בשל פעולתה השקטה, הקלות בהשגתה וקטלניותה כאשר מופעלת נכון (בנתיבי המאבק, עמוד 66. ועדות הנכד, ד"ר עמית מיכאלי).
משימה מיוחדת שהוטלה על מיכאלי על ידי ג'יאורג' סקאטישיטש הייתה לארגן התנגדות חמושה בקרב עובדי כפייה יהודים בגילאים 18-48. עובדי כפייה אלה עבדו על ביצורים סביב העיר כנגד הצבא האדום והיו בכושר כמעט מלא. השמירה על עובדי הכפייה הוטלה על כוח מילואים הונגרי שלא היה אידאולוגית נאצי ועל כן לא היה בעל מוטיבציה לפגוע ביהודים ובעל אחוז עריקה גדול. היחידה של סקאטישיטש הצליחה להשיג מפתחות של כמה מחסני נשק והסכמה שהסגל הנוכחי ששומר על היהודים לא יתנגד לחימושם. מיכאלי יצא למשימה עם הסמל, סאקי, כאשר יהדותו ועברו כעובד כפייה הייתה אמורה לעורר התנגדות בקרב עובדי הכפייה. מיכאלי חידד את ההזהרה כי הצבא האדום קרוב וכי כוונת הנאצים לאחר סיום העבודה להגלותם למחנה השמדה, ממנו סיכויי ההישרדות קלושים. להפתעתו של מיכאלי אף אחד מעובדי הכפייה לא התנדב. לימים הפך סיפור זה לנושא אותו לימד מיכאלי כמחנך, במהלך שיעורי יום השואה והגבורה על נושא התנגדות היהודים להשמדה באירופה (בנתיבי המאבק, עמוד 67-70). אולם בביתו לימד מיכאלי את בניו ונכדיו אחרת. מיכאלי מתח ביקורת נוקבת על היעדר ההתנגדות, חינך את נכדיו כי תפקידו של גבר הוא למות בקרב בטרם מתאפשרת פגיעה בנשים ובילדים של משפחתו. חינוך זה גרם לנכדו, ד"ר עמית מיכאלי להתמקד באמנויות הלחימה מילדותו ולהפוך לראש שיטת הקרטה שורין ריו, שידוקאן בישראל (עדותו של ד"ר עמית מיכאלי, נכדו של שמואל).
ב-25 בדצמבר 1944, נתגלתה הקבוצה בידי הנאצים, והתרחש הקרב האחרון של קבוצת "קלוטילד". הקרב התחיל באזהרתו של השוער, שהתריע על הגעת הנאצים באמצעות דפיקה מיוחדת על דלת בית המסתור של קבוצת "קלוטילד". והמשיך בכך שהנאצים חדרו לחצר הפנימית, שם התרחש קרב יריות בין לוחמי "קלוטילד" לבין הנאצים. לאחר מכן, נשארו חוליית חיפוי, בה היה שמואל מיכאלי, לחפות על נסיגת חברי הקבוצה. הקבוצה ברחה דרך חלון מילוט, עברה מספר בתים והגיעה לבית המרזח, דרכו פרצו את המצור הנאצי על בית המסתור של הקבוצה. במהלך הקרב, סאקי, הסמל שפיקד על חוליית החיפוי, נורה למוות בידי היחידה שלו, שבגלל בגדי ההסוואה שלו חשבו שהוא נאצי. בבית המרזח, פרצה הקבוצה את המצור תוך שימוש בשולחנות המקום כמחסה בזמן ירי במקלעים.("הפכתי את אחד השולחנות ותפסתי עמדה מאחוריו"-בנתיבי המאבק , עמוד 77)
לאחר הקרב, כותב שמואל בספרו בנתיבי המאבק שרק לאחר המלחמה גילה על גורל הקבוצה. שלפיו, היה מותם של 23 חברי הקבוצה מלבד שטולר. לאחר מכן, אישר שבקבוצה היו רק 23 לוחמים (ללא המפקדים) ולכן שלא יכלו למות 23 בקרב. הוא היה סבור שאביו, שכנראה בא לבקרו בזמן הקרב, מת ונספר כחבר קבוצה. חשד זה אושר כשהקרובה שאצלה התגורר אביו שלחה למיכאלי מכתב ובו כתבה שלאחר המלחמה היא הוזמנה לזהות את גופתו וזיהתה אותה בבירור. הוא הסיק מכך ששני חברי הקבוצה היחידים ששרדו היו ג'יאורג' סקאטישיטש ושמואל מיכאלי בעצמו, מכיוון שנודע בהקדשה שבלה סוטלר מת.
כיום, נקרא מחדש רחוב "קלוטילד" שבו הסתתרה הקבוצה, על שם בלה סטולר (Stollár Béla utca, בודהפשט, הונגריה). על דלת בית מספר 22, בית המסתור של הקבוצה, ישנה הקדשה לשוער בלה שובר (bella schober) ולמשפחתו.
פעילותו החינוכית כמורה וכמנהל
מיכאלי היה, כאמור, מורה למתמטיקה בבית הספר מאז שנת 1953. בהמשך, הוא היה ממונה גם על הפעילות החברתית בבית הספר, ופיתח פעילויות כמו מפעל "ערבי-תרבות" ו" יום השמיניות". לאחר מכן התמנה כסגן-מנהל. כסגן מנהל היה חלק מהנהלת הגימנסיה שכללה שלושה חברים: אותו עצמו, את המנהל ד"ר זבולון תוכמן, ואת מזכיר הגימנסיה חן מלך מרחביה, שהיה אחראי על התחזוקה, הפקידות והנהלת החשבונות (את מרחביה החליף יותר מאוחר אברהם טריגודה). בזמן מחלתו של המנהל תוחמן, כיהן מיכאלי כמנהל-בפועל. לאחר פטירתו של תוחמן, הוא התמנה למנהל הגימנסיה בשנת 1972 וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1987.
כמורה למתמטיקה נחשב כמורה טוב: כבר אחרי המלחמה, כששובץ ביוגוסלביה לכיתה י"ב, נהג לתת שעורים פרטיים במתמטיקה לתלמידים רבים. תכונות נוספות שלו שבאו לידי ביטוי בתפקידו כמנהל היו הרגלי עבודה וסדר, ולדבריו רכש אותן בלימודיו בבית הספר ההונגרי (בנתיבי המאבק, עמ' 23). גם בארץ, הלך שמו לפניו כמורה אהוב למתמטיקה. אחד מתלמידיו, העיתונאי יהודה ליטני, נזכר בתקופת לימודיו בגימנסיה: "שנאתי מתמטיקה אבל אהבתי אותו".
בשלהי שנות ה-60 החליטה ממשלת ישראל על הרפורמה בחינוך. בית הספר היסודי צומצם ל-6 כתות, ובמסגרת הלימוד התיכוני בוצעה הפרדה: הוקמה חטיבת ביניים – בת 3 כתות בין בית הספר היסודי לבין התיכון, והוקמה חטיבה עליונה בת 3 כיתות. הרפורמה הזו גם חרתה על דיגלה את האינטגרציה בין שכבות אוכלוסייה שונות של תלמידים, וצמצום פערים על רקע מעמדי-עדתי בהישגים הלימודיים. הגימנסיה הייתה בין בתי הספר הראשונים שהחלו בתהליך הרפורמה, בזמן כהונתו של מיכאלי כמנהל בית הספר. מיכאלי, יזם בתחילת שנות ה-70, תוכניות חדשניות שהיו שלב מקדים לאינטגרציה ולרפורמה, והיו מודל לתהליכים דומים בבתי ספר אחרים. המהלך לא עבר בקלות, והורים שהתנגדו לו ניהלו מאבקים מתוקשרים שגרמו אף להתערבות משטרה, עד שהמהלך התייצב כעבור עשר שנים.
מיכאלי היה גם המנהל הראשון בארץ שהנהיג בגימנסיה לימודים בשיטה של יחידות לימוד, משנת הלימודים תשל"ד ואילך. השיטה החדשנית ביטלה את המגמות המסורתיות שהיו נהוגות בכיתותו י"א-י"ב ונתנה מגוון רחב של אפשרויות בחירה במקצועות הלימוד.
ב-1983, הועברו הכיתות היסודיות של הגימנסיה לבית הספר ע"ש פולה בן-גוריון בעמק המצלבה. בגימנסיה שבשכונת רחביה נותרו חטיבת הביניים והחטיבה העליונה, ומתכונת זו נותרה בעינה עד היום.
הסרט הדוקומנטרי "ילדי הצללים"
בשנת 2017 יצרה הבמאית נועה אהרוני את הסרט הדוקומנטרי "ילדי הצללים" (Shadows), סרט קצר בן 52 דקות, שהוקרן בהקרנת בכורה ב-17/05/2017. בסרט חשפו שלושה מבני הדור השני לשואה, אחד מהם איתן, בנו של מיכאלי, את סיפורם הקשה, והעזו לדבר בגילוי לב על ההתעללות והאלימות הפיזית והנפשית אשר חוו במשפחותיהם. על-פי המסופר בסרט, תגובתם של ניצולי השואה לטראומה שחוו, התבטאה בהתעללות בילדיהם, ואיתן מיכאלי מאשים את אמו בהכאת ילדיה (אך לא את אביו). הסרט תיאר את ההשלכות הרגשיות והנפשיות של ההתעללות על בני הדור השני, שחיו בקונפליקט מתמיד: מצד אחד, אמפתיה לסבל שחוו הוריהם, ומצד אחר, פחד ובושה שליוו אותם כל חייהם. רגשות אלה התגברו ביתר שאת כשהפכו להורים בעצמם (לבני הדור השלישי), תוך חשש מתמיד מפני ההעברה של האלימות, הכאב והסבל הלאה לילדיהם.
בעקבות הקרנת הסרט, קיים איתן מיכאלי כמה ראיונות בעיתונות ובטלוויזיה וסיפר על ילדותו בבית הוריו, ועל המכות שספג בילדותו מאמו. איתן מיכאלי נפטר כשנה וחצי אחרי מתן הראיונות.
הר גריזים (אתר ארכאולוגי)
האתר הארכאולוגי בהר גריזים הוא אתר עתיקות השוכן בראש הר גריזים שבשומרון, בתחומי קריית לוזה. באתר זה שרידי בנייה מרשימים המיוחסים למקדשים השומרונים מהתקופה הפרסית והתקופה ההלניסטית.
היסטוריה
בראש הר גריזים נבנו יישובים רבים לאורך ההיסטוריה אך לאחר בניין בית המקדש השני הפך המקום למקום מקודש ביותר עבור השומרונים שבנו במקום בית מקדש מקביל לזה שבירושלים.
יוסף בן מתתיהו מספר ב"קדמוניות היהודים": "כשנפטר יוחנן מן העולם, ירש ידוע בנו את הכהונה הגדולה אחריו. גם לו היה אח ושמו מנשה. סנבלט, כותי לפי גזעו (וזה גם מוצא השומרונים), שנשלח כפחה לשומרון על ידי דריוש המלך האחרון, ידע שירושלים הייתה עיר מפוארת ומלכיה הסבו טרדות רבות לאשורים ולתושבי חילת סוריה, ושמח לתת למנשה את בתו הקרויה ניקאסו לאישה [...] וזקני ירושלים התמרמרו על כך, שאחיו של ידוע הכהן הגדול, שנשא נוכריה, הוא שותף לכהונה הגדולה, ועוררו מהומה נגדו [...] בא מנשה אל סנבלט חותנו ואמר שהוא אוהב את ניקאסו בתו, אלא שאין הוא רוצה להפסיד בגללה את משרת הכהונה... הבטיח לו סנבלט, שלא זו בלבד שישמור לו את הכהונה, אלא גם ישיג לו את השלטון עם משרת הכהונה הגדולה וימנה אותו מושל על כל המקומות שהוא עצמו שלט בהם, אם (רק) ירצה לדור עם בתו, ואמרו שיבנה על הר גריזים, שהוא הגבוה בהרי שומרון, בית מקדש הדומה למקדש שבירושלים, והבטיח שיעשה זאת על דעת המלך דריוש".
לפי גרסת ספר נחמיה, סנבלט ביקש בהקמת המקדש לרצות את נכדו של אלישיב הכהן הגדול שנישא לבתו. הוא החליט להשיא את בתו לנצר של הכהונה הגדולה בירושלים ובכך להפוך את זרעו אחריו לכהנים מן העדית של הכהונה הירושלמית. נראה שיחד עם נכדו של אלישיב הכהן הגיעו להר גריזים כהנים יהודים נוספים שבנו את המקדש בהר גריזים בתבנית המקדש בירושלים, ושימשו בקודש. הדבר עורר את זעמו של נחמיה, וסילק את אלישיב מירושלים: "ומבני יהוידע בן אלישיב הכהן הגדול חתן לסנבלט החרני ואבריחהו מעלי".
לדברי יוסף בן מתתיהו, עם תחילתו של המצור על צור (332 לפנה"ס) של אלכסנדר הגדול, הופיע שם סנבלט עם סיוע צבאי וקיבל את רשותו של אלכסנדר לבנות את המקדש השומרוני. סנבלט מיהר לבנות את המקדש ומינה את חתנו, מנשה, לכהן הגדול שלו. יוסף בן מתתיהו מביא גרסה של האגדה היהודית על פגישת אלכסנדר עם הכהן הגדול, לפיה בצאתו של אלכסנדר מירושלים, נפגשו איתו השומרונים והזמינו אותו לשכם, לכבד גם את מקדשם, אולם אלכסנדר רק הבטיח שיבקר בו כשישוב ממסעו למצרים.
יוסף בן מתתיהו מספר כי גזרות אנטיוכוס על היהודים בשנת 167 לפנה"ס, השפיעו גם על מצב השומרונים. הוא מצטט "תזכיר" (היפומנמה) שכתבו נציגי השומרונים אל המלך אנטיוכוס אפיפנס, בו הם מזדהים בתור "הצידונים שבשכם" ומתלוננים על כך שאפולוניוס, מושל מחוז שומרון, וניקנור, הממונה על גביית המיסים, מנסים להחיל עליהם את הגזרות שהוטלו על היהודים. הם טוענים כי מדובר בטעות, משום שהם "צידונים" לפי מוצאם (כלומר, כנענים) ורק בשל מגפות שפקדו את הארץ בעבר, אבותיהם החליטו לבנות להם בית מקדש על הר גריזים "לאל האלמוני". אי לכך, הם מבקשים ש"מקדש האל האלמוני" שלהם ייקרא על שם זאוס ההלני. בתשובה לפנייתם, כתב אנטיוכוס לניקנור שמאחר והשומרונים בוחרים "לחיות לפי מנהגי היוונים", הוא מורה לקרוא את מקדשם על שם זאוס. יוספוס מוסיף כי אנטיוכוס שלח את ההוראות הללו לאפולוניוס בשנת 146 (בין אוקטובר 167 לאוקטובר 166 לפנה"ס). עם זאת, ישנם חוקרים הסבורים כי תעודה זאת אינה אותנטית.
המקדש נהרס ונשרף בידי המלך החשמונאי יוחנן הורקנוס הראשון (135–104 לפנה"ס). עד כה לא התגלו ממצאים התומכים בסיפור של יוסף בן מתתיהו. לא מן הנמנע כי המקדש הוא מתחת לכנסייה בראש התל, מקום שטרם נחפר.
החפירות במתחם
עד שנות ה-80 לא נערכו חפירות במתחם. זאת על אף העובדה שבשנת 1934, שיטפון גילה שרידי מדרגות להר. בשנת 1982 החלו החפירות הארכאולוגיות בהר גריזים והיו אלה מן הארוכות בישראל. הן נמשכו ברציפות 22 שנים וניהל אותן ד"ר יצחק מגן. בחפירות נחשפו שכבות ארכאולוגיות מהתקופה ההלניסטית עד התקופה העות'מאנית. האתר ערוך לקבלת מבקרים והוא מנוהל על ידי רשות הטבע והגנים.
ממצאים ארכאולוגיים
בשטחי החפירות נמצאו שרידים רבים:
ענפי הבינה
עַנְפֵי הַבֵּינָה (TA: rami mediastinales), או כפי שחלקם נקראו בעבר עוֹרְקֵי הַבֵּינָה, הם ענפים עורקיים בבית החזה המספקים דם לאזור הבינה.
מקורם של ענפי הבינה הוא לרוב בשני עורקים: אבי העורקים החזי ועורק החזה הפנימי. מאבי העורקים החזי יוצאים מספר ענפים קטנים המספקים דם לקשרי הלימפה ולרקמת החיבור הרפה שבבינה האחורית, בעוד שמעורק החזה הפנימי יוצאים הענפים לספק דם לקשרי הלימפה ולרקמת החיבור שבבינה הקדמית, לרבות לשאריות התימוס.
בוני וקלייד
בוני פארקר (1 באוקטובר 1910 – 23 במאי 1934) וקלייד בארו (24 במרץ 1909 – 23 במאי 1934) היו שודדים שפעלו במרכז ארצות הברית בזמן השפל הגדול, בשנות ה-30 של המאה ה-20. הם משכו תשומת לב רבה מצד התקשורת, ומעלליהם ריתקו רבים מקוראי העיתונים של אותה תקופה. הם נודעו כשודדי בנקים, על אף שבארו העדיף דווקא לשדוד חנויות קטנות ותחנות דלק. פארקר ובארו פעלו כחלק מכנופיית עבריינים אותה הנהיג בארו. למרות האמונה הרווחת, תפקידה של פארקר בכנופיה היה, ככל הנראה, משני. על פי עדותם של חברי הכנופיה וו. די. ג'ונס וראלף פולץ, היא מעולם לא ירתה בנשק, ותפקידה בכנופיה היה לוגיסטי בלבד.
בוני אליזבת פארקר
בוני אליזבת פארקר (Bonnie Elizabeth Parker) נולדה ב-1 באוקטובר 1910 ברואנה (Rowena) שבטקסס. לאחר מות אביה כשהייתה בת ארבע, עברה אמה עם שלושת ילדיה למערב דאלאס, שם הם חיו בעוני. פארקר הייתה ילדה מחוננת. היא זכתה בתואר תלמידה של כבוד בבית הספר התיכון שבו למדה והצטיינה בכתיבה יוצרת, ולאחר מכן זכתה בתחרות אזורית של סופרים צעירים, ואף נאמה נאום מקדים לפני פוליטיקאים. היא תוארה כאינטליגנטית ונעימת הליכות בידי אלה שהכירו אותה, אך בעלת רצון חזק.
ב-25 באוקטובר 1926 התחתנה עם רוי תורנטון. הזיווג היה קצר ימים, ובינואר 1929 הם נפרדו. זמן קצר לאחר מכן, נידון תורנטון ל-5 שנות מאסר. פארקר ותורנטון מעולם לא התגרשו, ופארקר אף ענדה את טבעת הנישואין של תורנטון כשמתה. פארקר פגשה את בארו והם התאהבו. מאותו הזמן נשארה נאמנה לו כאשר ביצעו את פשעיהם.
קלייד בארו
על פי חלק מהמקורות, קלייד "האלוף" צ'סנאט בארו (Clyde "Champion" Chestnut Barrow) נולד ב-24 במרץ 1909, במחוז איליס, טקסס. לטענת מקורות אחרים, הוא נולד ב-1910. קלייד היה הילד החמישי מתוך שבעה או שמונה ילדים שנולדו למשפחה חקלאית ענייה. בארו נעצר לראשונה בסוף 1926, לאחר שברח מהמשטרה עקב ריב בגין החזרתה שלא בזמן של מכונית להשכרה. מעצרו השני היה בגין שוד תרנגולות הודו יחד עם אחיו באק. על אף שהחזיק בעבודות רגילות בתקופה שבין 1927 ל-1929, המשיך קלייד לפרוץ לכספות וחנויות ולגנוב מכוניות. למרות היותו מוכר בעיקר בגין שוד בנקים, העדיף בארו עבודות קטנות יותר כמו שוד חנויות ותחנות דלק. למעשה, הוא שדד ביחד עם הכנופיה שלו רק כעשרה או חמישה עשר בנקים.
הפגישה בין בוני לקלייד
ישנם חילוקי דעות בשאלה כיצד נפגשו בוני וקלייד בפעם הראשונה. על פי גרסה אחת נפגשו השניים באמצעות קלרנס קליי - חברו של קלייד. על פי גרסה אחרת, נפגשו השניים כאשר קלייד ביקר את אחת מידידותיו, ששלחה אותו למטבח "לפגוש בחורה נחמדה".
עד אמצע פברואר 1930, פארקר ובארו התראו על בסיס קבוע, עד שהמשטרה החלה לעקוב אחר בית אמה של פארקר, מתוך מטרה לתפוס את בארו, שהיה מבוקש באותם ימים. המשטרה הצליחה לבסוף לשים את ידיה על בארו, והוא נשפט לשנתיים מאסר בפועל. מלבד שבוע אחד שבו הצליח לברוח (ושבסופו נתפס מחדש במידלטאון שבאוהיו) המשיך בארו לרצות את מאסרו בבית הכלא באיסטרן פארם שבטקסס, עד לתחילת 1932. חברו לכלא, ראלף פולטס, אמר עליו כי בין כותלי בית הכלא הפך בארו מ"ילד לנחש ארסי".
באפריל ראה שומר לילה את בארו וראלף פולטס פורצים לחנות לכלי בניין. הם חמקו מהחנות בחסות קרב יריות שניהלו, חברו לבוני וניסו לעזוב את האזור "החם". מקרה זה הביא ליצירת דפוס בהתנהגותם הקרימינלית של בוני וקלייד עד ליום מותם - התחמקות נואשת במהירות גבוהה בדרכים לא דרכים תוך גניבת מכוניות והחלפתן באופן תדיר. על אף שכישורי נהיגתו של קלייד ויכולות הימנעותו מתפיסה השתכללו ברבות הזמן, המקרה הנדון הסתיים בכי רע מבחינת החבורה, ייתכן בגלל שהחליטה על גניבת פרדות בטקסס. בעוד שהוא התחמק הרי שבוני ופולטס נעצרו. לאחר חודשיים שבילתה בבית כלא טקסני, בוני חזרה לדאלאס ביוני 1932 ולא עבר זמן רב בטרם חזרה לדרכים בחברתו של קלייד.
בזמן שהותה של בוני בכלא ב-1932, קלייד שימש כנהג במהלך שוד חנות. אשתו של קורבן הרצח באותו אירוע זיהתה אותו כאחד היורים. באוגוסט 1932, בשעה שבוני ביקרה את אמה, קלייד ושני שותפיו שתו אלכוהול במסיבה באוקלהומה (זאת בזמן ש"חוק היובש" היה בתוקף). כאשר הבחינו השלושה בשריף מקומי וסגנו שמים פעמיהם לעברם, קלייד פתח בירי והרג את סגן השריף – יוג'יין סי. מור. רצח זה, הוא הרצח הראשון של אנשי חוק מתוך תשעה המיוחסים למה שברבות הימים ייקרא "חבורתו של בארו".