cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תפילה לשלום חיילי צה"ל
נוסח התפילה
בתקופת האינתיפאדה השנייה שונה הנוסח הרשמי של התפילה, והוספו הביטויים 'ואנשי כוחות הביטחון' לנושא הברכה, ו'בכל מקום שהם' לתיאור מיקומם של חיילי צה"ל. אולם הנוסח החדש לא נתקבל בכל בתי הכנסת, בין השאר בשל מעמדה הרעוע של הרבנות הראשית לישראל באותה תקופה, ההפרעה למנגינה על ידי התוספות, והתרעומת על דקדקנות היתר.
פת שלימה
תקציר העלילה
המספר מספר את העלילה בגוף ראשון. הסיפור התרחש בירושלים, כאשר המספר היה לבדו, משום שאשתו וילדיו יצאו לחוץ לארץ. עקב כך הרבה המספר לאכול במסעדות. בסופו של יום שבת חם מאוד יצא המספר לאכול במסעדה. בדרכו קרא לו זקן אחד, והתברר שזהו דוקטור יקותיאל נאמן. השניים שוחחו בשמחה, והמספר החל לדבר על ספרו של הדוקטור נאמן, שאותו הוא מתאר: בסוף שיחתם נתן הדוקטור נאמן למספר "צרור מכתבים להביאם לבית הדואר ולשלחם באחריות", והמספר הבטיח לעשות שליחות זו באמונה.
הלך המספר לבית הדואר, אך בדרך תקפו הרעב, והוא החל להתלבט האם ללכת תחילה למסעדה או לבית הדואר. לבטיו גרמו לו לשנות את דרכו פעמים אחדות, ובסופו של דבר הגיע לפתח בית הדואר. קודם שנכנס ראה מרכבה ובה מכרו הוותיק, מר גרסלר. "מר גרסלר זה מכירי הוא, מן המיוחדים שבמכירי. מאימתי אני מכיר אותו, אפשר שמיום שעמדתי על דעתי מכירו אני, ולא אפריז אם אומר שמיום שאני מכיר אותו לא פסקה אהבתנו." עלה המספר למרכבתו של מר גרסלר, ובנסיעתם נקרה על דרכם מר חפני, ממציאה הטרחן של מצודת עכברים. בניסיון לחמוק ממר חפני גרם המספר להתהפכות המרכבה, ורק בקושי נחלץ ממנה, מלוכלך וחבול.
ממשיך המספר: "אף שכל איברי היו כואבים לא שכחתי את רעבוני. נכנסתי למלון שנזדמן לי ראשון. וקודם שנכנסתי לחדר האוכל נקיתי עצמי מלכלוכי וקינחתי את פצעי ורחצתי את פני וידי." הזמין המספר אצל המלצר את ארוחתו, ובכלל זה גם פת שלימה. המתין המספר לארוחתו, וראה שהמלצרים משרתים סועדים רבים, גם כאלה שהגיעו אחריו, אך הוא לא קיבל את הזמנתו. כאשר השעון צלצל עשר ומחצה, נזכר המספר במכתביו של הדוקטור נאמן שהתחייב לשלוח, ועמד מתוך בהלה להביאן לבית הדואר. בעמידתו נתקל במלצר וגרם לו להפיל את כל האוכל שנשא, שהיה סעודתו של המספר. המספר המשיך להמתין לסעודתו, אך זו לא הגיעה. בסופו של דבר הסתיימה פעילות חדר האוכל לאותו ערב, אך המספר נותר בו נעול עד לפתיחתו למחרת. בשלב זה יצא המספר מחדר האוכל וחזר לביתו כשהוא רעב וצמא, ועדיין מכתביו של הדוקטור נאמן אתו.
תולדות הסיפור
הסיפור "פת שלימה" הודפס בארבע גרסאות, בחלקן בשינויים גדולים ובחלקן בשינויים מעטים. גרסאות הסיפור:
אחדים מפרשני הסיפור השתמשו בהשוואת נוסחיו לשם הבנתו. אברהם הולץ ציין: "נוסח א' מכיל קטעים ארוכים ומכריעים, שהושמטו בנוסחים הבאים, שהם חיוניים לדעתי להבנה נכונה של הסיפור". גם הלל ברזל ייחס חשיבות לנוסח הראשון: "הסיפור, במיוחד בנוסחו הראשון, חושף, הרבה יותר משלושת הנוסחים שבאו אחריו, את טיבו של הרובד הסמוי". לעומתם, הלל ויס וראובן מירקין מעדיפים את הנוסח השני ומציינים: "ואילו לנו נראה שנוסח ב' מגובש יותר, חסכוני ומיטיב לפתח את מימד הביקורת העצמית של המספר המתוודה בפרט בחלקים הטראגי-קומיים, המתרחשים בבית המלון והמְפַתחים את מימד הביזוי העצמי".
מאפיינים אוטוביוגרפיים
בסיפור יש מאפיינים אוטוביוגרפיים אחדים:
הסיפור כאלגוריה
במאמר שפורסם בשנת 1942, לאחר פרסום הגרסה השלישית של "פת שלימה" (בכרך "אלו ואלו"), הציג ברוך קורצווייל את הסיפור "פת שלימה" כאלגוריה. הדוקטור יקותיאל נאמן הוא משה רבנו, שעליו נאמר: ולפי חז"ל אחד משמותיו היה "יקותיאל" . ספרו של יקותיאל נאמן הוא התורה, שאותה כתב מפי הקב"ה (ששמו המפורש נרמז באמצעות סוגריים שבהן ארבע נקודות). בתיאור מקורו של הספר (האדון או הדוקטור נאמן) נרמז הוויכוח בדבר תורה מן השמים. צרור המכתבים שמוסר הדוקטור נאמן למספר הוא, לדברי קורצווייל, "המצוות, הפקודה, דרישות החברה, תביעות הכלל, התחייבויותיו המוסריות". מר גרסלר, לעומת זאת, הוא השטן, המושך את המספר לכל תענוגות העולם הזה. אברהם בנד, ובעקבותיו אברהם הולץ, מציינים שהשם גרסלר מקורו במילה הגרמנית gräßlich, שפירושה "מחריד".
על פי סמלים אלה, לבטיו של המספר, האם ללכת לדואר או למסעדה, הם המאבק בין יצר הטוב ליצר הרע. מאבק זה, שלא הוכרע, משום שהמספר לא מילא את השליחות שהוטלה עליו וגם לא השביע את רעבונו, מעורר, על פי קורצווייל, "ביעותי לילה ומחול שדים. בית אוכל ריק, חריקת מפתח, הנר הכבה, קול שעון איום, עכבר המכרסם, אור ירקרק מעיניו של חתול, הרעש הבודד ממרכבתו של אדון גרסלר, הבגדים המלוכלכים – כל זה עונש מן השמים, יסורי גיהנום כביכול."
הלל ברזל פענח את הנמשל של דמות נוספת המופיעה בסיפור. לדבריו, "חפני בעל מצודת העכברים הוא הקנאי הדתי, שיש לו פתרונות מזומנים לכול. הוא צד את החטא ומונע על ידי כך עונש. אם האני-המספר יאזין לו, תימנע לכאורה הפגישה המסוכנת בינו ובין העכבר המנקר במלבושיו לאחר מכן."
הלל ויס וראובן מירקין מעירים:
"פת שלימה" מהי
המספר מתאר את ההזמנה שמסר למלצר, ומציין: "וכדי שלא אהא בעיניו הדיוט שאוכל ואינו בורר הוספתי ואמרתי לו דרך חשיבות אבל מבקש אני פת שלימה". במהלך ההמתנה הממושכת לארוחתו החל המספר להתחרט: "התחלתי מהרהר מפני מה הקדימו אותם לפני, והלוא אני באתי לפניהם. אפשר מפני שביקשתי פת שלימה ופת שלימה אינה מצויה בשעה זו וממתינים עד שיביא הנחתום פת חדשה ויתנו לי. התחלתי מוכיח את עצמי על שביקשתי לי פת שלימה בשעה שהייתי מסתפק אפילו בפרוסה קטנה". למחרת בבוקר, כאשר הגיעו המנקים לחדר האוכל, והופתעו למצוא בו את המספר, "לסוף התחילו צוחקים ושאלו מי הוא זה שמוטל כאן? בא המלצר ואמר זהו אותו שביקש פת שלימה."
קורצווייל התייחס בקיצור נמרץ למשמעות של "פת שלימה", מונח הלכתי ביסודו שהפך לשמו של הסיפור: "חפץ לבבו לקבל פת שלימה מסמל רק חמדנותה של התשוקה האנוכית". ויס ומירקין מתייחסים למושג באופן דומה: "הפת השלימה באה לציין כסמל את 'העיניים הגדולות' של האדם בעולם הזה". יעקב לוינגר לא הסתפק בפירוש קצר זה. הוא מציין למקורו של המושג בדיני עירוב, במסגרתם אמר הרמב"ם: "אין מערבים בחצרות אלא בפת שלמה בלבד" . לוינגר מוסיף שדיני עירוב רלוונטיים לסיפור משום שקיומם "עניין קולקטיבי הוא, שכל בני החצר עושים אותו עשייה משותפת" והוא משמש, למשל, "כשאנשים כמו ד"ר יקותיאל נאמן מוסרים לנו בעצם יום השבת אי-אילו מכתבים, כדי למסור אותם בבית הדואר ולשלחם באחריות". כמו כן, "לפת שלימה אנו נזקקים לסעודות שבת ויום טוב". יתירה מזו, לפת ישנו במקורות הקשר מיני ובכך רואה לוינגר בפת השלימה כמשקפת את אופיו הארוטי של מאבק היצרים שבו נתון המספר, שכעדותו התראה עם מר גרסלר "ביותר באותם הימים שאשתי ישבה בחוצה לארץ". בהתאם למשמעותו הסמלית של הלחם, מפרש לוינגר כי "הפרובלימה הנוקבת בסיפור אינה מאבק יצרים סתמי, אלא יצרו של המספר להשיג מחוץ לבית את מה שניתן למצוא בבית בלבד".
אברהם הולץ פירש ש"פת שלימה" מציינת את ההימשכות אחר עבודה זרה. פירוש זה מסתמך על הופעתו של מושג זה בסיפור אחר של עגנון, "הנדח". הלל ברזל שולל פרשנות זו.
השטן בארץ ישראל
מר גרסלר, המסמל את השטן, הוא מכר ותיק של המספר: "מאימתי אני מכיר אותו, אפשר שמיום שעמדתי על דעתי מכירו אני". טרם עליית המספר לארץ ישראל התנתקו קשריו עם מר גרסלר, אך "כיון שעליתי לארץ ישראל מי נזדמן לי תחילה - גרסלר". אביעזר רביצקי העיר על כך: "הווה אומר, ארץ ישראל איננה פוטרת אדם מעונשו של מאבק האיתנים המתחולל דרך קבע בין תורת משה לבין מרכבתו של השטן. לא רק השכינה שרויה בארץ ישראל; גם הסטרא אחרא פוגע ביהודי מיד עם בואו לארץ הקודש, ויש שפגיעתו כאן רעה וקשה הרבה משהייתה שם, בארץ נכר." רביצקי מוסיף שמוטיב דומה, של פרידה מהשטן בחו"ל ומפגש חוזר איתו בארץ ישראל, מופיע במכתב ששלח האדמו"ר ממונקאטש, חיים אלעזר שפירא, לחסידיו בירושלים, לאחר ביקורו בה בשנת 1930.
סוגיות לשוניות
בסיפור ישנם רמזים אחדים למקורות תלמודיים האומרים דרשני:
פרשנות ברוח דומה לסיפור "עד הנה"
פרשנות ברוח דומה לפרשנותו של קורצווייל לסיפור "פת שלימה" נתן הסופר אברהם קריב נושא מרכזי בנובלה "עד הנה" של עגנון. בנובלה זו מתבקש המספר לטפל בשני חדרים מלאים ספרים שהותיר דוקטור לוי לאלמנתו. קריב ראה את דוקטור לוי כמייצג את משה רבנו, שני החדרים המלאים ספרים הם שני חדרי התורה – תורה שבכתב ותורה שבעל פה, והאלמנה היא יהדות גרמניה שהפנתה עורף לתורת משה. לביסוס השערתו הוא מביא, בין השאר, רמז אינטרטקסטואלי: התיאור של דוקטור לוי בנובלה: "זה היה האיש. עד יום מותו לא נשתנה מאור פניו ולא הוצרך למשקפיים" מזכיר את תיאורו של משה בתורה: ו ובנוסף מספר המדרש שמשה "אף לוי היה שמו על עיקר משפחתו".
אסאדור אטשברי
אסאדור אטשברי (בבסקית: Asador Etxebarri) היא מסעדה ספרדית באשפה שבביסקאיה  בארץ הבסקים. המסעדה מדורגת במקום השישי בעולם ברשימת 50 המסעדות הטובות בעולם מאז שנת 2015. בשנת 2018 היא דורגה במקום העשירי.
ייחודיות המסעדה בכך שכל המאכלים המוגשים בה, כולל הקינוחים מוכנים אך ורק בצריבה קלה על אש או גחלים, לפי מינון מדויק של חום, זמן, רמת ה'בישול' של העצים ומקורם, שקובע השף ויקטור ארגינסוניס (Victor Arguinzoniz). לפי ארגינסוניס, בישולו מבוסס רק על הדגשת טעמי המקור באמצעות תוספת ארומה עדינה של עצים מסוגים שונים, ולמרות שכל המאכלים מוכנים על גבי עשן קל, הוא עומד על כך שאין מדובר בעישון או בהכנה אחרת באמצעות עשן.
גן חיות (להקה)
גן חיות הייתה להקת רוק ישראלית שפעלה בין השנים 1991–1993.
הלהקה קמה בעקבות מפגש בין שני חיילים בתחנת הרדיו "גלי צה"ל": שחר בן ברק, שניגן בעבר בלהקת "פופלקס", ושרון מולדאבי שהיה עורך מוסיקלי. בלהקה שימש מולדאבי כסולן, בן ברק ויובל ליבליך כגיטריסטים, דני צוקרמן כבסיסט, ודובי קיזלשטיין כמתופף.
הלהקה הוציאה ביולי 1992 את אלבומה היחיד, "גן חיות", לאחר שהוחתמה בחברת התקליטים אן.אם.סי. שירי האלבום נכתבו על ידי מולדאבי ובן ברק, והוא כלל את הלהיטים "ירח כחול", "חם ומתוק", "נוסע" ו"בת שלושים". השירים זכו להשמעות רבות בתחנות הרדיו, והלהקה הוזמנה להופיע בין השאר בפסטיבל ערד.
הלהקה החלה לעבוד על אלבום שני, וב-1993 ניגנה מספר שירים מתוכו בהופעתה בפסטיבל רוק בים האדום.
למרות הצלחת האלבום הן בקרב הקהל והן בקרב מבקרי המוזיקה, התפרקה הלהקה ב-1993, בגלל חילוקי דעות אמנותיים לגבי כיוונה המוזיקלי. חברי הלהקה המשיכו לקריירות מוזיקליות עצמאיות: מולדאבי וצוקרמן הוציאו אלבומי סולו, בן ברק עבר לארצות הברית והקים את להקת "God Made Television", וקיזלשטיין וליבליך עברו לנגן במסגרת הקלטות של אמנים שונים.
ביולי 2016 הלהקה החליטה להתאחד להופעת חימום אחת בלייב פארק בראשון לציון, לקראת ההופעה של גארבג' בישראל.
ויקאש דוראסו
ויקאש דוראסו (צרפתית: Vikash Dhorasoo; נולד ב-10 באוקטובר 1973 בארפלור, צרפת) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בתפקיד קשר. נכלל בסגל נבחרת צרפת בכדורגל במונדיאל 2006 שהתקיים בגרמניה.
בשנת 1998 עבר דורסאו לאולימפיק ליון, וממנה בהשאלה לבורדו לעונה אחת. הוא זכה עם ליון בשתי אליפויות, בשנת 2003 ובשנת 2004. בשנת 2004 עבר למילאן, שם מיעט לשחק, ואף ישב על הספסל בגמר ליגת האלופות בו הפסידה הקבוצה בדו-קרב בעיטות עונשין לליברפול.
בקיץ 2005 חזר דורסאו לצרפת, וחתם בפריז סן-ז'רמן. הוא הפך לבורג חשוב בקבוצה, ואף כבש את שער הניצחון בגמר הגביע הצרפתי נגד מרסיי בשנת 2006.
Mr. Jaws
Mr. Jaws (בעברית: מר מלתעות) הוא סינגל של המוזיקאי האמריקאי דיקי גודמן, אשר יצא על ידי חברת התקליטים קאש רקורדס ב-6 בספטמבר 1975. השיר יצא כחלק מאלבום המוזיקה Mr. Jaws and Other Fables.
השיר מהווה פרודיה על סרט שובר הקופות מ-1975, מלתעות.
בשיאו, השיר הגיע למקום הרביעי בבילבורד הוט 100 באוקטובר 1975, וכן למקום הראשון ב-Cashbox.
בשיר מופיעות דגימות ממספר שירים:
בגרסת האלבום של "Mr. Jaws", השירים "Please Mr. Please" ו-"Rhinestone Cowboy" הוחלפו בביצועים תקציביים שהוקלטו מחדש.
דים
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אוטוויק
אוטוויק (באנגלית: Autoweek) הוא דבר דפוס בנושא תרבות מכוניות היוצא לאור בדטרויט, שבמישיגן. הוא החל את דרכו בפרסום כתב עת ב-1958, ומאז 1977 היא בבעלות ההוצאה לאור Crain Communications מדטרויט. המגזין יצא לאור פעמיים בחודש והתמקד בספורט מוטורי, ביקורות על מכוניות חדשות, ומכוניות ישנות, אירועים ותכשיטים DIY.
מאז נובמבר 2019 הופסקה הדפסת המגזין והתוכן זמין דיגיטלית באתר אינטרנט ובאפליקציות כדוגמת אייפון ו־אייפד. כחלק מהמהלך נחתמה עסקת רישוי רב שנתית עם חברת מגזיני Hearst להפעלת העסקים הדיגיטליים והחווייתיים של אוטוויק.
חברת האם של אוטוויק מוציאה לאור כתבי עת נוספים בתחום התעשייה והמסחר, כדוגמת Advertising Age ו-Automotive News.
היסטוריה
בשנת 1977 נרכש העיתון על ידי Crain Communications, Inc. ובסופו של דבר הוא שונה למגזין בשנת 1986. בשנת 1988 מונה לאון מנדל למו"ל, תפקיד אותו מילא עד נובמבר 2001. בנו של ליאון, דאץ' מנדל, הצטרף לאוטוויק בשנת 1997 בתפקידים בכירים שהגיעו לשיאו עם זמנו כמו"ל. בשנת 2016 עזב מנדל את אוטוויק ורורי קרול הפכה למו"ל זמנית ובהמשך גם למו"ל. בשנת 2019 הפך פטריק קארון למנהל עריכה.
תוכן
עם השקתו, אוטוויק (שאז נקרא Competition Press) כיוון לספק מידע לחובבי מכוניות ומרוצים שלא היה ניתן להשיג דרך כלי תקשורת אחרים. הפרסום העניק סקירה יסודית של מרוצים גדולים ומינוריים, כמו גם תערוכות רכב. סיקור מרוץ מכוניות שכלל מפות מלאות, זמני העפלה, מהירויות וצמיגים, למרוצים חובבניים ומקצועיים כאחד. כשהטלוויזיה והכבלים החלו להגדיל את סיקור הספורט המוטורי במהלך שנות השבעים, השמונים והתשעים של המאה העשרים, אוטוויק החל להתמקד באופן בולט יותר בחובבי הרכב. החל משנת 2012, בנוסף לסיקור מרוצי מכוניות ותערוכות רכב, אוטוויק מסקר טרנדים בעולם הרכב, ביקורות וסיפורי אורח חיים של מכוניות.
מזבח שניים וחצי השבטים
מזבח שניים וחצי השבטים, הוא מזבח שנבנה על ידי שניים וחצי השבטים, לאחר שהתיישבו בנחלותיהם. סיפורו של בניית המזבח והמשא ומתן שקיימו עם שבטי מערב הירדן מופיע ב. כאשר חזרו השבטים גד, ראובן וחצי שבט המנשה למקום מושבם ביקשו אלה להקים מזבח לעבוד את אלוהים, מפני שפחדו כי הדורות הבאים ממערב לירדן יתכחשו לשבטיהם. מטרת בניית המזבח הייתה עדות לאחדות בני ישראל. שבטי ישראל היושבים ממערב לירדן ביקשו לצאת למלחמה, כי ראו בבניית המזבח מרד באל. לפני היציאה למלחמה שלחו שבטי ישראל ממערב לירדן לשבטים ממזרח לנהר משלחת שבראשה עמד פנחס הכהן וזאת כדי לשכנע אותם לא למרוד באלוהים. שניים וחצי השבטים טענו בפני המשלחת כי המזבח נבנה כעדות להשתייכותם לקהל ה'. דבריהם פייסו את שבטי מערב הירדן ובכך נמנעה מלחמת אחים.
מבנה הסיפור
יש הטוענים כי סיפור מזבח שניים וחצי השבטים בנוי משני נאומים. משמשים כהקדמה לסיפור. תיאור יציאת המשלחת מופיע ב. לנאום הקטגורי מוקדשים ארבעה פסוקים, ולנאום ההגנה בפי שניים וחצי השבטים מיוחדים,. פתרון לסיפור מובא ב. חלוקה זאת מעלה קשיים בין היתר כי תיאור יציאת המשלחת לעבר הירדן המזרחי מסתיים בפסוק י"ד. אחרים טוענים לחלוקה שונה. לשיטתם פסוקים אחדים הם תוספת מאוחרת לסיפור. חלוקתם מתאימה לדגם משפטי. הסיפור בנוי כמבנה כיאסטי, שבמרכזו עומד נאום שניים וחצי השבטים שעיקרו פיוס. יש הרואים בסיפור ביהושע כ"ב סיום מדומה. לשיטתם נדרש היה לסיים את ספר יהושע בסיפור זה, וזאת מפני שסיפור מזבח שניים וחצי השבטים מעלה שאלה האם חלק משבטי ישראל מודרים מעם ישראל.
שמו של המזבח
שמו של המזבח ניתן על ידי השבטים:
לפי פשט הכתוב שמו של המזבח אינו ידוע. רש"י מפרש: "הרי זה מן המקראות הקצרים וצריך להוסיף בו תיבה אחת: ויקראו בני ראובן ובני גד למזבח עד".
מקורו של הסיפור לפי השערת התעודות
בביקורת המקרא, יש הטוענים כי מקור סיפור מזבח שניים וחצי השבטים במקור הכוהני. לשיטתם במידע על קביעת מקומו של המזבח והמוזמנים לעבוד את האל במקום והופעתה של המשלחת בראשות פנחס הכהן ונשיאי העדה מעידים על כך. כמו כן תפישתו של המחבר המקראי את הפולחן וכמו כן שיש לרכז את הפולחן, קשורים גם הם קשר הדוק למקור זה. יחזקאל קויפמן ואחרים סוברים כי הסיפור שייך לרובד מאוחר של ספרות הכהונה ומשוקעים בו אפיונים של דרישת ריכוז הפולחן האופיינית גם למקור הדויטרונומיסטי ואופיינית אף למקור הכוהני ובהם באים לידי ביטוי הדרישות לעבוד את אלוהים במקום אחד ואשר יבחר ה'. כמו כן לדעת חוקרים בסיפור קיימים יסודות אטיולוגיים על המזבח באזור. אחרים סוברים כי סיפור זה נתלה בחוק ריכוז הפולחן, שהוחל בזמנו של יאשיהו. לשונו של הסיפור רוויה בסממנים כוהניים: הַמַּעַל הַזֶּה אֲשֶׁר מְעַלְתֶּם" "אֶרֶץ אֲחֻזַּת ה' אֲשֶׁר שָׁכַן-שָׁם מִשְׁכַּן ה', וְהֵאָחֲזוּ, בְּתוֹכֵנוּ". לשיטתם חיבור הסיפור מיוחד לימי בית שני וזאת על אף שלא ניתן להצביע על סממנים הבאים לידי ביטוי בלשון מקראית מאוחרת.
שרה קובליוב
שרה קובליוב (נולדה 13 באפריל 2002) היא אמנית לחימה ישראלית, אלופת אירופה וסגנית אלופת העולם בג'ו ג'יטסו לשנת 2017.
זבובאים
הזְבוּבָאִים (שם מדעי: Diptera) מהווים סדרה של חרקים מכונפים הכוללת את הזבובים והיתושים. בסדרה יש כ-120 משפחות ובהן יותר מ-100,000 מינים. תפוצת הזבובאים היא כלל-עולמית. בישראל מצויים מעל ל-3,000 מינים, הנכללים ב-85 משפחות.
מאפיינים
מחזור חייו של זבובאי, כמו אצל שאר בעלי גלגול מלא, מתחלק לארבעה שלבים: ביצה, זחל, גולם ובוגר. לבוגרים זוג כנפיים בודד הממוקם על החזה האמצעי. התכונה המבחינה את הזבובאים באופן מובהק משאר סדרות החרקים היא הימצאותו של זוג כנפיים אחד בלבד (בפרק החזה האמצעי) וזוג בוכניות שהתפתחו מהכנפיים האחוריות (בפרק החזה האחורי). רק לסדרה נוספת אחת – המניפאים – יש זוג כנפיים וזוג בוכניות, אך בניגוד לזבובאים, אצל המניפאים הבוכניות נמצאות בפרק השני של החזה, והכנפיים בפרק השלישי שלו. לזבובאים יש גפי פה דוקרים-מוצצים או לוקקים-מוצצים. יש להם מבנה עין מיוחד, המכונה "עין תשבץ", המסוגל לקלוט אותות חיצוניים במהירות ובכך לחמוק מסכנה אם יש צורך בכך.
מינים רבים של זבובאים גורמים נזקים ישירים או עקיפים. מינים מסוימים (למשל שחמטנים, בהם שחמטן) עשויים להעביר מחלות שונות: מחלות מעיים, שיתוק ילדים, שחפת ומחלות עיניים. המזיקים העיקריים הם המינים מוצצי הדם, המעבירים מחלות (כגון מלריה). מקצת המינים שזחליהם צמחוניים פוגעים בגידולים חקלאיים. מינים אחרים, כגון זבוב הבית, מזהמים מזון. יש גם מינים שזחליהם חודרים לגוף האדם. אחד מסוגי הזבובאים המסוכנים ביותר הוא זבוב הצה צה, המעביר את מחלת השינה. בין בני הסדרה יש גם מינים מועילים, כגון מאביקים חשובים או אויבים של חרקים מזיקים.
מיני ריפרטון
מיני ג'וליה ריפרטון (באנגלית: Minnie Julia Riperton; 8 בנובמבר 1947 - 12 ביולי 1979) הייתה זמרת אמריקאית, שזכתה לפרסום בעיקר בשל מנעד ייחודי של ארבע אוקטבות ובשל להיטה Lovin' You משנת 1975.
ביוגרפיה
ריפרטון נולדה בשיקגו לדניאל ותלמה ריפרטון. בתקופת ילדותה למדה מוזיקה, דרמה וריקוד במרכז לינקולן שבשיקגו. בשנות נערותה (מ-1961) הייתה הסולנית של להקת הבנות The Gems. בין השנים 1967–1971 פעלה במסגרת להקת הרוק הפסיכדלי Rotary Connection שהקים מרשל צ'ס מחברת התקליטים צ'ס רקורדס. עבודתה עם צ'ס העניקה לה הזדמנות ללוות אמנים בולטים כמו אטה ג'יימס, בו דידלי, צ'אק ברי, מאדי ווטרס, רמזי לואיס ופונטלה בס.
בשנת 1970 יצא אלבום הסולו הראשון שלה Come to My Garden בחברת התקליטים GRT Records. האלבום לא זכה להצלחה מסחרית. בשנת 1972 נישאה ריפרטון לריצ'רד רודולף, יוצר ומפיק מוזיקלי שהלחין רבים משיריה. השניים חיו בגיינסוויל שבפלורידה והביאו לעולם את בנם מארק ואת בתם, השחקנית והקומיקאית מאיה רודולף. בשנת 1973 נתגלתה מחדש על ידי מתמחה בחברת התקליטים Epic Records והוחתמה על חוזה. בעקבות זאת עברה המשפחה ללוס אנג'לס. בשנת 1974 יצא אלבומה השני Perfect Angel. במשך תקופה מסוימת המכירות היו חלשות. אולם יציאת הסינגל הרביעי Lovin' You, אותו כתבה ביחד עם בעלה, בתחילת 1975 סימנה את נקודת המפנה. השיר הגיע לראש המצעדים בארצות הברית ובעשרים וארבע מדינות נוספות. הסינגל נמכר ביותר ממיליון עותקים, האלבום הגיע למעמד אלבום זהב וריפרטון זכתה להכרה בינלאומית.
בשנת 1976 אובחן אצל ריפרטון סרטן השד והיא עברה מסטקטומיה. כבר בעת האבחון היו בגופה גרורות שלדעת הרופאים הותירו לה זמן קצר מאוד לחיות. למרות זאת היא המשיכה להקליט שירים ולקיים הופעות. בשנת 1977 הפכה לדוברת החברה האמריקנית לסרטן. בשנת 1978 קיבלה את פרס האומץ של החברה האמריקנית לסרטן, אשר הוענק לה בבית הלבן על ידי הנשיא ג'ימי קרטר. נפטרה בזרועות בעלה בבית חולים בלוס אנג'לס ב-12 ביולי 1979 בבוקר, כשהיא מקשיבה להקלטה שהכין עבורה סטיבי וונדר.
פרישות (יהדות)
פרישות משמעותה הִמנעות מענייני העולם הזה, התנזרות מהנאות, או נזירות חלקית עד מלאה.
אינטרנט2
אינטרנט2 היא רשת מחשבים ללא מטרת רווח, שהוקמה על ידי 207 אוניברסיטאות מארצות הברית, ושותפים בתחום התקשורת כגון סאן מיקרוסיסטמס, אינטל, AT&T, וסיסקו מערכות. מטרת הרשת היא שדרוג יישומי רשת קיימים ופיתוח יישומי רשת מתקדמים - בעיקר להעברת נתונים במהירויות גבוהות.
פרישות (יהדות)
משמעותו של המונח והמושג, ובכלל זה דרגת החומרה של הפרישות, וכן ההתייחסות אל משמעויותיו השונות, תוארו בהגות היהודית לדורותיה.
אינטרנט2
חלק מהטכנולוגיות שפותחו הן IPv6 ו-Multicast לרשתות IP.
פרישות (יהדות)
בעת העתיקה
רבי פנחס בן יאיר ראה בפרישות אמצעי בדוק עבור האדם להגיע למדרגה רוחנית גבוהה. וכך נכתב בברייתא הנודעת בתלמוד הבבלי:
בימי הביניים
פרישות היא נושא מרכזי בספרו של רבי בחיי בן יוסף אבן פקודה חובות הלבבות; הוא מגדיר את הפרישות:
.
ודן בסיבות לפרישות, תועליותיה וגדריה, אך מזהיר:
, דהיינו, הפרישות מונעת במידה רבה, את התפתחות התרבות האנושית, ומעכבת היבטים בחיי היחיד והציבור ושיכלולם.
בעת החדשה
בספרו "מסילת ישרים" הציג הרמח"ל את הפרישות כשלב בדרך שיטתית אשר עולה אל השראת שכינה על האדם, על פי הברייתא במסכת עבודה זרה.
במפנה המאות ה-18 - ה-19, נקראו "פרושים" תלמידי הגר"א שעלו לארץ ישראל, אף כי לא נהגו פרישות דרך-ארץ במובן חז"ל.
תנאי גבול בדינמיקה של זורמים
בדינמיקה חישובית של זורמים, (Computational fluid dynamics CFD), תנאי הגבול הם חלק עיקרי בהגדרה ופתרון בעיה. על המשתמש להגדיר את תנאי הגבול בצורה נכונה, חכמה ויעילה תוך היכרות והבנה של תפקידם באלגוריתם הנומרי.
תנאי שפה שאינם מוגדרים היטב, עלולים להוביל לפתרון שגוי והגדלה של הזמן לפתירת הבעיה. בעיות בלתי תמידיות דורשות בנוסף גם "תנאים התחלתיים" המגדירים את הערכים התחלתיים של הזרימה.
תנאי גבול בכניסה
בתנאי שפה בכניסה, צריך להגדיר את הפילוג של כל המשתנים במהירות הראשית. משתמשים בתנאי שפה מהסוג הזה בעיקר כאשר המהירות בכניסה ידועה.
תנאי גבול ביציאה
בתנאי גבול ביציאה, הפילוג של כל משתני הזרימה צריך להיות מוגדר ביציאה במהירות הראשית.
משתמשים בתנאי שפה מהסוג הזה בעיקר כאשר המהירות בכניסה ידועה. הזרימה מפותחת כאשר אין שינוי בכיוון הזרימה כאשר היציאה נבחרת רחוקה מספיק מההפרעות הגאומטריות.
באזור כזה, הגרדיאנט של כל המשתנים שווה לאפס בכיוון הזרימה חוץ מהלחץ.
תנאי שפה
בבעיות של זרימה מוקפת קירות נדרוש כתנאי גבול אי החלקה ואי חדירה עבור רכיבי מהירות על הקיר.
הרכיב הנורמלי מוגדר כאפס ואילו הרכיב המשיקי מוגדר כמהירות של הקיר.
ניתן להגדיר מעבר חום דרך הקיר. אם הקירות נחשבים אדיאבטיים כך שמעבר חום על פני הקיר מוגדר כאפס.
תנאי גבול לחץ תמידי
משתמשים בתנאי גבול מסוג זה כאשר ערכי גבול של לחץ ידועים והפרטים של פילוג הזרימה אינם ידועים.
זה כולל לחץ בכניסה וביציאה בעיקר.
דוגמאות אופייניות משתמשות בתנאי גבול זה וכוללים זרמי ציפה, זרימה פנימית עם מספר יציאות, זרימה חופשית וזרימה חיצונית סביב אובייקטי.
דוגמה יכולה להיות זרימה היוצאת לאטמוספירה שבה לחץ הוא אטמוספירי.
תנאי גבול אקסיסימטרי
במצב גבול זה, המודל הוא אקסיסימטרי לאורך הציר המרכזי, כך שכל התהליך הפיזי עבור R (מרחק מציר הסימטריה) ועבור כל θ (זווית הטיה) ובכל חתך-Z, משתני זרימה בעלי אותו ערך ופילוג.
דוגמה לכך היא הזרימה אקסיסימטרית לאורך ציר מרכזי של צינור.
תנאי גבול סימטריים
במצב גבול זה, הנחה הוא כי בשני הצדדים של הגבול, קיימים אותם תהליכים פיזיים.
כל המשתנים באותו מרחק מהגבול בעלי אותו ערך וגרדיאנט.
תנאים בגבול סימטרי הם -
דוגמה לכך היא זרימה בצינור עם מכשול סימטרי בזרימה.
מכשול מחלק הזרימה העליונה והזרימה התחתונה לתמונת ראי.
אגרוף תאילנדי
אגרוף תאילנדי (בתאית: มวยไทย; ) היא אמנות לחימה עתיקה שמוצאה מתאילנד, ונקראת בשם מואי תאי (בתאית: มวยไทย, באנגלית: Muay Thai). כיום האגרוף התאילנדי מתורגל גם ספורט לחימה וזה הספורט הלאומי של תאילנד.
מקור
אמנות הלחימה פותחה ללוחמה מגבו של פיל, כאשר הלוחם אוחז ביד אחת מקל ובשנייה חרב. במשך הזמן הועברה אמנות הלחימה גם לקרקע והמשיכה להתפתח במהלך המלחמה.
לא ידוע בוודאות מתי האגרוף התאילנדי החל להתבסס כספורט לחימה או כשיטה להגנה עצמית, אך סבורים על פי רישומים וציורים שזה החל בשנת 1238 בסיאם. אגרוף תאילנדי נחשב לספורט של מלכים אשר הם ובניהם למדו והתאמנו בתחום במטרה לחזק את הגוף והנפש ועל ידי כך להיות מלכים יותר טובים. בשנת 1604 מלך תאילנד, נוראי, שאהב מאוד את הספורט הפך אותו לפופולרי ורחב היקף בכל ממלכת תאילנד.
האמנות זכתה לפרסומה בתאילנד כאשר בשנת 1767 המלך התאי הרג את הנסיך הבורמזי בקרב בעזרת אמנות לחימה זו. המלך נחשב לגיבור לאומי בתאילנד עד היום ומהווה גורם משיכה ללימודה. האמנות אף מתפשטת בדרום מזרח תאילנד לבורמה, קמבודיה ולאוס.
למואי טאי סוגים רבים של לחימה וסגנונות שונים שהמפורסם בהם הוא קראבי קראבונג שבו לעיתים נלחמים גם עם שתי חרבות.
חוקי הקרב כיום
אמנות לחימה זו מתירה את כל טכניקות ההכאה פרט לנגיחה והכאת יריב כשאינו עומד, ואוסרת על כל טכניקות הגראפלינג פרט לקלינצ' ולגריפות רגל. בישראל חוקי הקרב מאפשרים להשתמש במרפקים בקלינצ' וגם ממרחק.הקרב מסתיים לאחר נוקאאוט, בתום הזמן או בהחלטת שופט. המתמודדים משתמשים במגן שיניים ואשכים כדי להגן על עצמם.
בוראן
הלוחמים הבודהיסטים השתמשו במואי בוראן בטקסים הדתיים שלהם ולפני כל קרב או יציאה למלחמה עשו מדיטציה ורקדו בטקס הרוחני שנקרא "ראם מואי" כהלל לאלים וככבוד לאבות הקדמוניים.
בשנת 1920 אסרה ממשלת תאילנד על לימוד המואי בוראן וקבעה חוקים חדשים בקרבות הזירה שהיו נהוגים באותה תקופה עד ימינו כדי להבטיח את בריאות המתאגרפים, כך שאמנות לחימה זו כמעט ונעלמה.
לוחמים שעולים לזירה במואי בוראן לובשים חבלי כותנה במקום כפפות אגרוף. הכותנה שומרת על כפות הידיים ומחזקת את הידיים בעצירת בעיטות ומתן מכות. הזירה אינה תחומה כזירה מערבית אלא הקרב מתבצע על מזרנים או פרקט.
בעבר הרחוק לוחמים היו טובלים את כפות ידיהם המלופפות בשרף עצים ומפזרים סביב זכוכיות על מנת להגביר את הנזק לאויב. במקום המכנסיים הקצרים יש מכנסיים מסורתיים בצבע כחול או אדום.
השיטה הבסיסית במואי בוראן מעין קאטות בדומה לקארטה נקראת mea mai. קרבות ראווה בהופעות שבהן שני לוחמים מראים את יכולותיהם נקראים look mai muay thai קרבות זירה אמיתיים נקראים muay kard chick שבשל מסוכנות התרגילים נמנעים הלוחמים ממכות המרפקים והידיים החבושות לפנים. למואי בוראן יש 15 קאטות שבכל קאטה כ 10 תרגילים. התלמידים במואי בוראן מתקדמים על פי דרגות בשונה מחגורה הם מקבלים סרט על הזרוע מצבע לבן עד אדום שנקרא "פראג'יט" (prajeat), מאדום לבן שזו דרגת מדריך עד צבע זהב הדרגה הכי בכירה יש סרט על הראש שנקרא "מונגקון"(mongkon). מאמן מוסמך נקרא "ארג'ן arjan)" ) כמו סנסאיי ביפנית. במואי בוראן יש עוד גרסה נפרדת שבה יש שימוש בכלי נשק מסורתיים שבשעת קרב לאחר שכלי הנשק נופלים או נפגמים הלוחם משתמש באיברי גופו. שיטה מסורתית זו נקראת krabikrabong.
אגרוף תאילנדי בישראל
הלוחם הישראלי שהגיע להישג הגדול מכולם הוא שוקי רוזנצוויג "האריה הלבן", אלוף העולם באגרוף תאילנדי 2011. מתאגרף הקיק-בוקס שהגיע להישגים הגבוהים ביותר בזירה המקצוענית הוא איתי פרנסיס, שזכה באליפות אירופה לקיקבוקס באפריל 1999, באליפות העולם בקיק בוקס ביולי 1999 ובאליפות אירופה באגרוף תאילנדי ב-2001. פרנסיס לחם בזירה עם מתאגרפים ידועים כמו אנדי סאוור ואלברט קראוס, שניהם אלופי ה-k1-max לשעבר. את קראוס הוא ניצח בנקודות. נחשב חלוץ בתחום האגרוף התאילנדי בישראל והראשון שיצא להתחרות בחו"ל וזכה להישגים בינלאומיים ראשונים. בכך סלל את הדרך לבאים אחריו.
הישגים בינלאומיים גבוהים בתחום השיגה גם שרה אברהם, שזכתה ב-2013 באליפות העולם באגרוף תאילנדי לנערות, במשקל של עד 63.5 ק"ג, שנערכה בבנגקוק, תאילנד ובמרץ 2014 באליפות העולם לנשים במשקל עד 67 ק"ג, שנערכה בפטאיה, תאילנד. ב-ספטמבר 2014 זכתה גם במדליית זהב באליפות אירופה שנערכה ברומניה מטעם התאחדות WMF.
לוחם ישראלי נוסף שהגיע למספר הישגים בינלאומיים, היה איתי גאיר, שזכה באליפות העולם לנוער באגרוף תאילנדי, שנערכה בסנקט פטרבורג תחת הארגון העולמי לאגרוף תאילנדי IFMA בשנת 2012, ובאליפות אירופה שהתקיימה בפולין שנה לאחר מכן ב-2013. איתי נותר גם היום ספורטאי פעיל ומוכר בארץ ובעולם. בתחרות, בה השתתפו למעלה מ-120 מדינות, הגיעו מטובי המתאגרפים בעולם. איתי גאיר, שהשתתף בקטגוריית הנוער לגילאי 16 עד 18 וחצי ובמשקל 57 ק"ג, היה המתאגרף הצעיר ביותר בקטגוריה שלו. הישראלי ניצח בארבעת הקרבות (קירגיזסטן, קוריאה, שוודיה, טורקיה) ואת מדליית זהב הבטיח אחרי מאבק צמוד מול מתאגרף מטורקיה, אלוף עולם ואירופה לשעבר.
בשנת 2013 איתי קרסו זכה במקום שני באליפות עולם שנערכה באיטליה בעיר קררה. קרסו זכה במקום הראשון בשלוש אליפויות הארץ שנערכו בעיר רחובות MKC, בשנים 2013, 2014 ו-2015.
עדי רותם הייתה אלופת העולם באגרוף תאילנדי של ארגון WAKO בשנים 2009–2011 ואלופת העולם באיגרוף תאילנדי של ארגון WFCA עד משקל 52 ק"ג בשנת 2012.
איתי גרשון בשנת 2011 זכה בתואר אלוף העולם בתחרות של IFMA.
אחיאסף
אחיאסף היא הוצאת ספרים ישראלית שהוקמה בשנת 1937 על ידי שכנא צפלוביץ', שעלה לארץ ישראל מליטא בשנת 1924.
השם "אחיאסף" היה במקור שמה של הוצאת ספרים מיסודו של אחד העם שפעלה במזרח אירופה; צפלוביץ' קיבל את הזכות להשתמש בו מאחד מיורשיו, והשם שימש כעדות קיימת והמשכיות לפעילות ההוצאה, או לפחות שמה. צפלוביץ' אף אימץ את "אחיאסף" כשם משפחתו לאחר מלחמת העצמאות.
מייסד ההוצאה, צפלוביץ', עבר לירושלים בסוף שנות ה-20 כדי לנהל את סניף חברת המו"לים "תרבות", וכשזו פסקה מפעילותה, החל לעסוק במו"לות באופן עצמאי והדרך להקמת אחיאסף נסללה. בראשית פעילותה שימשה חנות ההוצאה הקטנה מקום מפגש לסטודנטים מהאוניברסיטה העברית ולמשוררים צעירים כדוגמת יעקב אורלנד, דב חומסקי ואחרים.
בשנת 1964 צפלוביץ' (שהפך לאחיאסף) העתיק את פעילות ההוצאה העצמאית שהקים לתל אביב והיא פעלה בה עד לסוף שנת 1988. מאז החברה פועלת באזור התעשייה פולג הנמצא דרומית לנתניה.
בשנת 2004 נפטר שכנא אחיאסף וההוצאה הועברה לידי מתן בנו.
תחומים ויוצרים מרכזיים בהוצאה
בתחום ספרות הילדים תרגומי ספריו של אריך קסטנר מזוהים עם ההוצאה. בהם: אמיל והבלשים, פצפונת ואנטון, אורה הכפולה, החתול במגפיים, הכיתה המעופפת ועוד.
בתחומי ההיסטוריה וחקר הספרות בולטים ספריו של יוסף קלוזנר: "היסטוריה של הבית השני" (5 כרכים) ו"היסטוריה של הספרות העברית החדשה" (6 כרכים).
לאחר מלחמת העצמאות הוציאו ספרים הקשורים לנושא, שהמפורסמים שבהם: "המרד" של מנחם בגין, "ארוכה הדרך לחרות" של יעקב מרידור, "גנבים בלילה" של ארתור קסטלר ואחרים.
אחיאסף חברה בהתאחדות המו"לים בישראל.
פינגווין צהוב-עין
פינגווין צהוב-עין (שם מדעי: Megadyptes antipodes) הוא מין יחיד בסוג Megadyptes שבמשפחת הפינגווינים המצוי באזור האי הדרומי של ניו זילנד.
אזור התפוצה של הפינגווין צהוב-העין כולל את האי הדרומי של ניו זילנד, האי סטיוארט, איי קמפבל ואיי אוקלנד. מושבותיו של הפינגווין צהוב העין בחצי האי אוטגו הן אתר תיירות פופולרי, בהן יכולים התיירים לצפות מקרוב בפינגווינים צהובי-העין.
מיון
פינגווין צהוב העין הוא המין היחיד בסוג Megadyptes. בעבר נחשב כקרוב לפינגווין הזוטר (Eudyptula minor), אך בעקבות מחקר מולקולרי, הוא נחשב כיום כקרוב יותר לפינגווינים מהסוג Eudyptes. ממצאים מה-DNA המיטוכונדריאלי ומה-DNA של גרעין התא מצביעים על כך שמין זה התפצל מאבותיו של הסוג Eudyptes לפני כ-15 מיליון שנים.
הפינגווין תועד לראשונה על ידי ז'ק ברנאר הומברון והונורה ז'אקינו ב-1841. במאורית, הפינגווין מכונה הואיהו.
תיאור
זהו מין גדול יחסית של פינגווין. גובהו כ-62 עד 79 ס"מ. משקלו של הפינגווין משתנה במהלך השנה; הוא עומד על כ-5.5 עד 8 ק"ג לפני נשירת הנוצות, ועל כ-3–6 ק"ג לאחר הנשירה, בעוד הזכרים גדולים מהנקבות. ראשו של הפינגווין צהוב בהיר, וקשתית עינו צהובה בהירה. גרונו וסנטרו חומים-צהבהבים, מקורו ורגליו ורודים. בין עיניו ועל עורפו של הפינגווין יש רצועה בצבע צהוב, שהעניקה לפינגווין את שמו.
תוחלת חייו של הפינגווין צהוב-העין היא כ-20 שנה.
תפוצה
הפינגווינים מקננים בדרך כלל ביערות או באזורי צמחייה נמוכה, לעיתים קרובות המקומות בהם נמצאים צמחי פשתן ותורמוס. אזורי הקינון ממוקמים בדרך כלל במפרצים קטנים, ולעיתים על שיני הסלע במפרצים גדולים יותר.
הפינגווין צהוב-העין הוכרז כנתון בסכנת הכחדה, ואוכלוסייתו כוללת כ-4,000 פרטים. זהו אחד ממיני הפינגווינים הנדירים ביותר בעולם.
בריאות
באביב שנת 2004, התגלה כי כ-60% מגוזלי הפינגווינים צהובי-העין בצפון אוטגו ובחצי-האי אוטגו חולים במחלה בלתי-ידועה. המחלה מקושרת לזיהום של חיידקים מהסוג Corynebacterium, שגורמים דיפתריה לבני אדם. הפתוגן המרכזי של המחלה אינו ידוע. בעיה דומה התגלתה גם באוכלוסייה שבאי סטיוארט.
התנהגות
הפינגווינים מחפשים מזון בעיקר בסמוך למדפים יבשתיים. הם מתרחקים כ-2 עד 25 ק"מ מהחוף, וצוללים לעומק של כ-40 עד 120 מ' בחיפושיהם אחר מזון. ישנם שני סוגים של שיטוטי חיפוש מזון: טיולי בוקר, בהם הפינגווינים מתרחקים כ-25 ק"מ מהמושבה שלהם, וטיולי ערב, קצרים יותר, שנמשכים כ-4 שעות ובהם הפינגווינים מתרחקים כ-7 ק"מ מהמושבה.
דגים מרכיבים כ-90% מתזונתו של הפינגווין. הוא ניזון לרוב ממינים שנמצאים קרוב לקרקעית הים.
ג'ובילי
ג'ובילי (באנגלית: Jubilee) היא דמות בדיונית של גיבורת-על מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ו-Generation X ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Uncanny X-Men #244 ממאי 1989 ונוצרה על ידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר מארק סילבסטרי.
דמותה של ג'ובילי מופיעה בסדרת האנימציה משנות ה-90, בה היא דובבה בשפת המקור על ידי אליסון קורט, ובעברית על ידי יעל קרוון ומאוחר יותר על ידי הגר פורת. העיבודים הקולנועיים לדמותה כוללים הופעת קמע בשלושת סרטי "אקס-מן" הראשונים, בגילומן של קטרינה פלורנס וקיאה וונג וכן סרט הלייב אקשן "אקס-מן: אפוקליפס" בגילומה של השחקנית לאנה קונדור.
אנציקלופדיה אמריקנה
האנציקלופדיה אמריקנה (באנגלית: Encyclopedia Americana) היא האנציקלופדיה המודפסת השנייה בגודלה בשפה האנגלית (שנייה רק לאנציקלופדיה בריטניקה). כפי ששמה מרמז, היא מופקת בארצות הברית ומכוונת אל השוק הצפון האמריקאי. אי לכך, כיסויה את תחומי הגאוגרפיה וההיסטוריה של ארצות הברית וקנדה מורחב במיוחד. שמה נודע ברבים גם על שום מילוני-המונחים הרבים הכלולים בה. רוב הערכים חתומים על ידי כותביהם.
נכון לשנת 2004, האנציקלופדיה כוללת 45,000 ערכים המשתרעים על פני 25 מיליון מילים, ומספר כותביה עומד על כ-6,500. היא כוללת רשימה ביבליוגרפית ובה כ-9,000 מקורות, 150,000 הפניות-פנימיות, למעלה מ-1,000 טבלאות, 1,200 מפות וקרוב ל-4,500 תמונות בצבע ובשחור-לבן. כמו כן, היא כוללת 680 "תיבות מידע". אולם, בשל העובדה שהאנציקלופדיה מתוקנת כרך אחר כרך, חלק מהערכים נחשבים כיום לבלתי-מעודכנים.
כיום, האנציקלופדיה מופקת על ידי Scholastic Library Publishing, חטיבה של Scholastic Inc ו-Grolier Inc. גרסה מקוונת, המצריכה מנוי בתשלום, הושקה בשנת 1997. קהל היעד של האנציקלופדיה אמריקנה הוא תלמידי חטיבת הביניים (בארצות הברית, כיתות ה'-ח'), בית הספר התיכון והמכללות. היא זמינה בבתי הספר ובספריות כאחד ממאגרי המידע של שירות Groiler Online, הכולל גם את אנציקלופדיית המולטימדיה של גרולייר, שתוכננה במיוחד בעבור תלמידי חטיבת הביניים והתיכון, ואת "הספר החדש של הידע", אנציקלופדיה לתלמידי בית הספר היסודי. גרולייר מציעה גם אנציקלופדיה בשפה הספרדית, ספרי-רפרנסים בנושאי מדע, ארצות ואישים, ומדינות ארצות הברית ומקסיקו. שירות גרולייר אינו זמין בעבור מנויים פרטיים.
היסטוריה
האנציקלופדיה אמריקנה, "מילון פופולרי של האמנויות, המדעים, הספרות, ההיסטוריה, הפוליטיקה וביוגרפיות מן העבר וההווה; הכולל אוסף שופע של ערכי ביוגרפיות אמריקאיות מקוריים; מבוסס על המהדורה השביעית של ה-Conversations-Lexicon", נוסדה על ידי פרנסיס ליבר, יליד גרמניה.
המהדורה הראשונה כללה שלושה עשר כרכים והתפרסמה בין השנים 1829 ל-1833 על ידי Carey, Lea & Carey מפילדלפיה; בשנת 1846, הכרך הארבעה עשר והמשלים יצא לאור. הדפסות מחודשות ומהדורות מאוחרות המשיכו לצאת לאור עד שנת 1858.
בשנת 1902, מהדורה חדשה בת שישה עשר כרכים שכללה חלק מהמלל של המהדורה הישנה, יצאה לאור בשם "אנציקלופדיה אמריקנה", תחת השגחת מערכת כתב-העת Scientific American. עורך כתב-העת, פרדריק קונברס ביץ', היה לעורך הראשי, ונאמר שהוא "נעזר ביותר מאלף מהמשכילים הבולטים ובני-הסמכא ביותר באמריקה." המוציא הראשון לאור של מהדורה זו היה R.S. Peale & Co.
בין השנים 1903 ו-1906 מהדורות נוספות של האנציקלופדיה אמריקנה יצאו לאור בשיתוף עם מחלקת ההידור של ה-Scientific American. הקשרים עם ה-Scientific American נותקו בשנת 1911. משנת 1907 ועד שנת 1912, האנציקלופדיה יצאה לאור תחת הכותרת "האמריקנה".
מהדורה גדולה וחדשה של האנציקלופדיה אמריקנה הופיעה בשנים 1918 עד 1920 בשלושים כרכים, ומאז ועד היום היא מתוקנת ומעודכנת. כמו כן, הונהגה הוצאתו לאור של אלמנך - ספר שנה, בין השנים 1923 ל-2000.
בשנת 1945, האנציקלופדיה נרכשה בידי קבוצת גרולייר. במשך מספר שנים במרוצת שנות התשעים של המאה העשרים, האנציקלופדיה הוצעה למכירה מעל גבי תקליטור.
ג'.מ. שטודארט הוציא לאור "אנציקלופדיה אמריקנה" בין השנים 1883 ו-1889, כתוסף להדפסות מחודשות בארצות הברית של המהדורה התשיעית של האנציקלופדיה בריטניקה. אולם, אין כל זיקה בין חיבורו של שטודארט לבין יצירתו של ליבר, שקדמה לו בזמן.
סרגיי דובלטוב
סרגיי דונטוביץ' דובלטוב (רוסית: Сергей Донатович Довлатов; 3 בספטמבר 1941 - 24 באוגוסט 1990) היה סופר רוסי, ממוצא יהודי.
חייו
נולד בשם סרגיי מצ'יק בעיר אופה לאב יהודי ואם ארמנית. אביו, דונט מצ'יק, היה במאי תיאטרון ומחזאי. המשפחה פונתה מלנינגרד הנצורה לאופה כמה חודשים לפני לידתו של סרגיי. בשנת 1944, לאחר הסרת המצור, שבה המשפחה ללנינגרד. הוריו התגרשו כשהיה בן 5. הוא גדל עם אמו ובגיל 16 שינה את שם משפחתו לשם הנעורים שלה.
בשנת 1959 התחיל ללמוד פילולוגיה ופינית באוניברסיטת לנינגרד, אך פרש מהלימודים אחרי שנתיים. בילדותו למד פיסול לילדים באגודת הפיונירים בלנינגרד תחת הנחייתו של אלכסנדר נעי. בלנינגרד הכיר את אנשי הספרות היהודים סרגיי וולף ויוסף ברודסקי, המזוהים עם חוגי הדיסידנטים האנטי-סובייטיים.
בשנים 1972–1975 גר בטאלין, בירת אסטוניה, ועבד בעיתונים הרוסיים סובייטסקאיה אסטוניה (Советская Эстония) וויצ'רניי טאלין (Вечерний Таллин). על התקופה הזו כתב את הספר "פשרה" (Компромисс), המתאר בהומור את הקושי שבעבודת העיתונאים בברית המועצות, הנקרעים בין יושר עיתונאי לבין הצורך להתאים את כתיבתם לדרישות המחמירות של הצנזורה הסובייטית. באותה תקופה עבד גם ב"שמורת פושקין" (מוזיאון אלכסנדר פושקין) ליד פסקוב; בהשראת האנשים שאתם עבד והתגורר בשמורה כתב את הספר "השמורה" (Заповедник).
למרות שהצליח בעבודתו כעיתונאי, הוא לא היה מוכן להתפשר על התוכן של ספריו, שחרגו מהנורמות המקובלות של ריאליזם סוציאליסטי. בספריו הוא הרבה לתאר אנשים משולי החברה - אלכוהוליסטים, עבריינים, אסירים, חולי רוח, זונות וכיוצא בזה. עקב כך ספריו לא פורסמו באופן רשמי, אך הוא הצליח להפיץ אותם באופן מחתרתי בסאמיזדאט וגם להבריח עותקים לקהילות של מהגרים רוסים בצרפת, גרמניה המערבית וארצות הברית. אחרי שהתייאש מהניסיון לפרוץ כסופר בברית המועצות היגר בשנת 1978 לאוסטריה ובשנת 1979 השתקע בארצות הברית.
בארצות הברית עבד דובלטוב כעיתונאי בכתבי עת רוסיים ליברליים נוביי אמריקנייץ (Новый американец) וקונטיננט (Континент) והגיש תוכנית אישית ברדיו אירופה החופשית. שם גם זכה להכרה כסופר פרוזה. כמה מסיפוריו תורגמו לשפה האנגלית, פורסמו בכתב העת ניו יורקר וזכו לביקורות חיוביות.
לקראת סוף שנות השמונים, בתקופת הפרסטרויקה, דובלטוב קיבל הכרה גם ברוסיה, אך הוא לא זכה לראות את ספריו מתפרסמים באופן גלוי במולדתו. הוא נפטר בשנת 1990 מאי ספיקת לב ונקבר בניו יורק. בשנות התשעים מרבית חיבוריו יצאו לאור ברוסיה בארבעה כרכים. כמו כן, בשנת 1993 יצא הסרט "קומדיה עם משמעת חמורה" (Комедия строгого режима), המבוסס על אחד הסיפורים מתוך ספרו "אזור", המתאר אסירים שמעלים הצגה על חיי לנין.
סגנון
ספרים רבים של דובלטוב עושים רושם של אוטוביוגרפיה: הם כתובים בגוף ראשון ובחלקם המספר מזדהה בשמו של דובלטוב, דמויות רבות מבוססות על מקומות העבודה שלו, על בני משפחתו ועל מכריו, שחלקם אנשי ספרות ידועים. למרות זאת, שימוש בדמויות מוכרות ובכתיבה מעין-אוטוביוגרפית היו עבור דובלטוב אמצעי ספרותי ואין לראות בספרים האלה תיאור מהימן של התרחשויות אמיתיות. חוסר העקביות שבתיאור פרטיו האישיים ושל מוטיבים חוזרים בספריו היו לנושא של מאמרים רבים, ביניהם ההקדמה לכרך הראשון של חיבורי דובלטוב שנכתבה על ידי סמיון אלטוב ומאמרי ביקורת בעיתוני ספרות רוסיים, כגון אינוסטראנאיה ליטרטורה (Иностранная литература).
משפחתו
דובלטוב נישא פעמיים. היו לו ארבעה ילדים (שלוש בנות ובן).
באמנות
דמותו בסרט דובלטוב על חייו גולמה על ידי השחקן הסרבי מילאן מאריץ'.
מייקל ברקר
מייקל לאונרד ברקר (באנגלית: Michael Leonard Brecker; 29 במרץ 1949 – 13 בינואר 2007) היה סקסופוניסט ג'אז ומלחין יהודי אמריקאי. מוכר כמוזיקאי שקט, רגיש אשר נחשב בעיני רבים כנגן סקסופון הטנור המשפיע ביותר מאז ג'ון קולטריין. הוא זכה ב-15 פרסי גראמי הן בתחום הביצוע והן בתחום ההלחנה. הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת ברקלי למוזיקה בשנת 2004, והוא נבחר להיכל התהילה של הג'אז בשנת 2007. בנוסף לקריירת הג'אז הפורה שלו, ברקר שיתף פעולה עם אמנים רבים מתחום מוזיקת הפופ והרוק והסקסופון שלו נשמע בלמעלה מ-700 תקליטים. לדברי מגזין הג'אז Jazziz, "סקסופוניסט הטנור המשפיע ביותר ב-25 השנה האחרונות."
שנים ראשונות וקריירה
ברקר נולד בפילדלפיה, פנסילבניה למשפחה יהודית וגדל בצ'לטנהאם טאונשיפ, פרוור סמוך. הוא נחשף למוזיקת הג'אז מגיל צעיר על ידי אביו, נגן פסנתר ג'אז חובב. הוא גדל כחלק מדור של נגני ג'אז אשר לא ראו במוזיקת הרוק אויב לג'אז אלא אפשרות למיזוג ולהשפעה הדדית. בתחילה למד קלרינט, ממנו עבר לסקסופון אלט בבית הספר, ולבסוף עבר לסקסופון טנור ככלי הנגינה העיקרי שלו. הוא סיים את לימודיו בתיכון בצ'לטנהאם בשנת 1967 ולאחר שנה בלבד באוניברסיטת אינדיאנה עבר לניו יורק בשנת 1969, שם כבש לעצמו נישה כסולן ג'אז דינמי ומרגש. הוא השאיר את חותמו הראשון בגיל 21 כחבר בלהקת הג'אז-רוק Dreams (חלומות) - להקה אשר כללה את אחיו החצוצרן רנדי ברקר, הטרומבוניסט בארי רוג'רס, המתופף בילי קובהם, הקלידן ג'ף קנט והבסיסט דאגלס לובאהן. הלהקה לא האריכה ימים, נמשכה רק שנה, אך מיילס דייוויס נראה בכמה הופעות הקדמו להקלטת אלבומו ג'אק ג'ונסון.
מרבית עבודתו המוקדמת של ברקר מתאפיינת בגישה מושכלת לפי גיטרת רוק ולפי R&B (רית'ם אנד בלוז) סקסופון. לאחר חלומות, הוא עבד עם הוראס סילבר ולאחר מכן עם בילי קובהם לפני שחבר בשנית עם אחיו רנדי להקמת האחים ברקר. הלהקה הלכה בעקבות זרם ג'אז-רוק של אותם ימים, אך עם דגש רב יותר על עיבודים מובנים, תיפוף רקע כבד יותר והשפעה חזקה של רוק. הלהקה פעלה בין השנים 1975 עד 1982, עם הצלחה ומוזיקליות עקביים.
סיידמן ונגן ראשי
היה ביקוש רב לברקר כסולן וכסיידמן. הוא הופיע עם להקות שטווח סגנונן מהזרם המרכזי של הג'אז לזרם המרכזי של הרוק. הוא הופיע בלמעלה מ-700 אלבומים, כחבר להקה או כסולן אורח. הוא השאיר את חותמו על הקלטות פופ ורוק רבות כסולן. הסולואים שלו כסולן אורח עם ג'יימס טיילור ופול סיימון הם דוגמאות מצוינות לחלק זה בעבודתו. לדוגמה, באלבומו של טיילור One Man Dog בשנת 1972, הסולו של ברקר בקטע "Don't Let Me Be Lonely Tonight" משלים את הכלים האקוסטיים האחרים והקולות המעטים. באלבומו של סיימון Still Crazy After All These Years בשנת 1975, הסולו של ברקר בקטע על שמו קרוי האלבום משמש לאפקט דומה. הסולואים שלו ממוקמים לעיתים קרובות בגשר, או מסופחים כקודה. שילוב זה של מבנה מוזיקלי ותזמור מאפיין (ויש שיגידו מגדיר) את סגנון ג'אז-רוק פיוז'ן זה. עוד שיתופי פעולה ראויים לציון בג'אז וברוק כוללים עבודה עם סטילי דן, לו ריד, דונלד פייגן, דייר סטרייטס, ג'וני מיטשל, אריק קלפטון, בילי ג'ואל, ג'ון לנון, אירוסמית', דן פוגלברג, פרנק סינטרה, פרנק זאפה, ברוס ספרינגסטין, ופארליאמנט-פאנקדליק.
כמו כן, ברקר הקליט או הופיע עם דמויות ג'אז מובילות במהלך תקופתו, כמו הרבי הנקוק, צ'יק קוריאה, צ'ט בייקר, ג'ורג' בנסון, קווינסי ג'ונס, צ'ארלס מינגוס, ג'קו פסטוריוס, מק'קוי טיינר, פט מת'יני, אלווין ג'ונס וקלאוס אוגרמן.
חזרה לג'אז מסורתי וסיום הקריירה
במהלך תחילת 1980, ברקר היה חבר בלהקת הסאטרדיי נייט לייב של NBC. ניתן לראות אותו ברקע במשקפי שמש בעת הפרודיה על ג'יימס בראון של אדי מרפי. לאחר תפקיד שותף מוביל בהרכב האול-סטארס סטפס אהד עם מייק מניירי, הוציא ברקר את אלבום הסולו הראשון שלו בשנת 1987. אלבום זה מסמן את חזרתו לזירת הג'אז המסורתי, המבוסס על בי בופ ופוסט-בופ מובנה עם נגיעות של ג'אז חופשי ואת כישרונו כמלחין. בתקליטים ובהופעות העוקבות ניגן בכלי נגינה אלקטרוני המופעל על ידי אוויר ננשף (EWI - Electronic Wind Instrument, כלי נשיפה אלקטרוני). תקליטיו והופעותיו כמוביל הרכב בשנות התשעים ובשנות ה-2000 זיכו אותו בפרסי גראמי רבים, בהכרת הביקורת ובפופולריות רבה בקרב הקהל. חלק מהפרויקטים שלו היו מחוות לענקי הג'אז כג'ון קולטריין ומיילס דייוויס. ב-1991 חבר לג'ו לובנו ודייב ליבמן ללהקת "פסגת הסקסופון" (Sax Summit), הרכב שיועד להבלטת נגינה וירטואוזית ו"חקירת המוזיקה של ג'ון קולטריין".
בעת הופעה בפסטיבל בשנת 2004 חש כאב חד בגבו. הוא הובהל לבית חולים ואובחן כחולה בסוג של לוקמיה מיאלואידית חריפה (שהתפתחה מ-MDS - ראשי תיבות של Myelodisplastic Syndrome). הוא קיבל טיפולי כימותרפיה וניסה להמשיך להקליט ולהופיע. ב-23 ביוני 2006 הופיע יחד עם הרבי הנקוק בקרנגי הול. הייתה זו הופעתו האחרונה. חצי שנה לאחר מכן נפטר.
במאי 2007 יצא תקליטו האחרון, Pilgrimage, שכולו מורכב מלחניו המקוריים, אותו הקליט עם פט מתיני בגיטרה, ג'ון פטיטוצ'י בגיטרה בס, ג'ק דז'ונט בתופים והרבי הנקוק ובראד מלדאו בפסנתר. האלבום זכה בשני פרסי גראמי.
הקשר עם ישראל
למייקל ברקר היה קשר חם ומיוחד עם מדינת ישראל. ברקר היה מבין הראשונים להענות לבקשתו של דני גוטפריד, מנהלו האמנותי של פסטיבל ג'אז בים האדום באילת להופיע בפסטיבל הראשון ב-1987, הוא היה האמן הידוע והמוערך ביותר שנענה ועשה זאת בהתנדבות. הדבר בא לידי ביטוי גם כאשר בשנת 1996 מיעטו אמנים בינלאומיים מובילים לאשר הגעתם לפסטיבל, מפחד מהמצב הביטחוני. גם אז התגייסו האחים ברקר, הופיעו בפסטיבל והשפיעו על אחרים להגיע. בשנת 2000 הופיע בפסטיבל יחד עם דייב ליבמן בראש תזמורת חיל האוויר.
בשנת 2005 התקשרה אשתו של ברקר לדני גוטפריד וביקשה לגייס עבור ברקר תרומת מח עצם, כיוון שהוא היה זקוק לתרומה מיהודי אשכנזי וכזו לא נמצאה עבורו בארצות הברית. גוטפריד נענה ובסיוע עזר מציון העמיד ניידת תרומה בפסטיבל להתרמה מן הצופים.
צבי הסלעים
צבי הסלעים (שם מדעי: Oreotragus oreotragus; קרוי גם אנטילופת הסלעים, ומכונה באנגלית קליפס-פרינגראס), הוא סוג של אנטילופה קטנה בשבט Neotragimi מתת-משפחת הצבאיים, החי בדרום ומזרח אפריקה ומהווה מין יחיד בסוגו. סוג זה תואר בשנת 1783. המינים הקרובים ביותר מבחינה גנטית לצבי הסלעים הם אנטילופות מהסוג "Neotragus" כגון דלקרן המושק ואנטילופה מלכותית.
שמו המדעי נגזר כדלהלן: "Oreo" = הרים "tragus" = תיש, ופירושו עז החי בהרים; הכפל של השם המדעי מורה על כך שזהו סוג בעל מין יחיד. הכינוי הנפוץ "קליפס-פרינגראס" שמקורו בהולנדית ובאפריקאנס פירושו "קפצן סלעים", ומתייחס לריצתו הקופצנית של צבי הסלעים בבית גידולו ההררי.
כסות ומאפיינים פיזיים
צבי הסלעים שייך לשבט אנטילופות הסבך הכולל את האנטילופות הקטנות והבינוניות של תת-משפחת הצבאיים, והוא חולק עמם מאפיינים רבים. יש לו מבנה גוף מקושת ושפוף, ראש קצר וצוואר ארוך. רגליו קצרות ודקות, והאחוריות ארוכות יותר מהקדמיות ומסייעות לו בניתוריו בסלעים. בניגוד למיני הצביים ה"אמיתיים", אוזניו של צבי הסלעים עגלגלות ורחבות, כשצידם הפנימי מורכב משערות רכות המפוספסות בצבעי שחור ולבן בולטים. עיניו וחוטמו גדולים ושחורים, ובצידי עיניו יש בלוטות ריח גדולות המוקפות בעיגולים שחורים בולטים. ממדיו של צבי הסלעים כשל עז קטנה: גובהו בכתפיים: 60-45 ס"מ, אורך ראשו וגופו: 115-75 ס"מ, אורך זנבו: 13-7 ס"מ, ומשקלו: 18-10 ק"ג.
הפרווה של צבי הסלעים גסה וצפופה, ומורכבת משערות זיפיות חלולות המשמיעות קול רשרוש כאשר הצבי מתחכך אתם. הפרווה מספקת לו בידוד מטמפרטורות קיצוניות של חום (באזורים נמוכים) וקור (באזורים גבוהים). בזמנים שצבי הסלעים חולה או פצוע - שערותיו סומרות וגורמות לו להראות גדול יותר מהרגיל. הפרווה המחוספסת שלו מורכבת משילוב של צבעי צהבהב, כתמתם, אפרפר, שחרחר, לבנבן, חום וירוק-זית, ומתמזגת היטב על רקע סלעים ואבנים. בחלקים העליונים כגון הצוואר, הגב והמותניים, שולטים בעיקר צבעי החום, צהבהב, כתמתם וזית, בעוד שברגליים, בזנב ובגרון נראים בעיקר צבעי הלבן אפרפר. במצח שולט צבע חום-אדמדם, הלחיים צהבהבות, ובין העיניים ומעל הפרסות יהיו בדרך כלל כתמים שחורים. צבעי השערות עלולים להשתנות מפרט לפרט, וניתן לראות צביי סלעים אפרפרים או צהבהבים לגמרי. הבטן, הסנטר, סביב העיניים והשפתיים וצידם הפנימי של הרגליים והזנב יהיו לרוב לבנים לגמרי.
אין הסכמה לגבי תת-המינים של צבי הסלעים שלפי מספר חוקרים מגיעים ל-11. תת-המין היחיד שמוסכם הוא צבי סלעים מערבי (O.o.porteousi) המצוי בניגריה וברפובליקה המרכז אפריקנית ומצב שימורו הוא סכנת הכחדה (EN).
פרסות
המאפיין הבולט ביותר אצל צביי הסלעים הוא פרסותיהם הייחודיות שאינן מצויות אצל אף פרסתן אחר. מבנה הפרסה הוא אנכי ומעוגל בתחילתו, מה שנותן אשליה כאילו הצבי עומד על קצות הפרסות. מבנה פרסה זה מסייע לצבי הסלעים לטפס על קירות כמעט ישרים. בתחתית הפרסות יש כריות גומי הבולמות זעזועים בעת הקפיצה ומסייעות לצבי להיתפס על זיזים ובליטות קטנות וכן לטפס בזריזות על סלעים אנכיים. מאפיינים אלה ואחרים הופכים את צבי הסלעים למותאם ביותר לסביבה הררית וסלעית, ומסיבה זאת הוא כמעט ואינו עוזב את האזורים האלה.
קרניים
סמוך למצחו של הזכר, ישנן זוג קרניים קצרות ודקות בצבע שחור-אפרפר, שאורכן המרבי הוא 15 ס"מ. הקרניים אנכיות וחדות ומזכירות קוצים, ועל פי רוב חציים התחתון מורכב מטבעות מחורצות וחציים העליון חלק. ברוב האזורים הזכרים הם היחידים שמצמיחים קרניים, וזהו ההבדל היחיד בינם לבין הנקבות שזהות להם במידות גוף וצבעי הפרווה; עם זאת, באתיופיה, אוגנדה וטנזניה ישנן אוכלוסיות של צביי סלעים שבהם אף לנקבות יש קרניים. בחלק מהאזורים הנקבות עלולות להיות גדולות במעט מהזכרים.
תפוצה ובית גידול
צבי הסלעים נפוץ במזרח, מרכז, ודרום אפריקה. תפוצתו מתחילה מקו החוף של מזרח סודאן (סמוך לפורט סודאן) וצפון אריתריאה (עד אסמרה), עם אוכלוסייה מבודדת במרכז ג'יבוטי, עוברת למרבית האזורים ההרריים של אתיופיה ומתפצלת משם לשנים: חלק אחד ממשיך מזרחה לאורך הרמה האתיופית עד סוף קרן אפריקה שבצפון סומליה; החלק השני ממשיך הלאה דרך מזרח דרום סודאן, מרכז ומערב קניה, מרבית שטחה של טנזניה, אוגנדה, רואנדה, (ובעבר אף בבורונדי), מזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מרבית שטחה של זמביה, מלאווי וזימבבואה, מזרח בוצוואנה, צפון, מרכז ומערב מוזמביק, מרבית שטחה של דרום אפריקה דרך סווזילנד עד לסוטו. באזור כף התקווה הטובה התפוצה ממשיכה צפונה מערבה דרך מרבית שטחה של נמיביה ודרום מערב אנגולה. כמו כן ישנן 4 אוכלוסיות מבודדות במרכז אפריקה: שתיים בניגריה עם גלישה קטנה לקמרון, ושתיים נוספות ברפובליקה המרכז-אפריקנית. המדינה היחידה שבה כנראה נכחד צבי הסלעים היא בורונדי.
מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה
מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה הייתה סכסוך צבאי שהתקיים משנת 1983 ועד 2005 בין ממשלת סודאן לבין צבא השחרור העממי הסודאני (SPLA). מדובר בהמשך ישיר למלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה, שהתקיימה בין השנים 1972-1955. אף שהלחימה החלה במקור באזור דרום סודאן, המלחמה התפשטה עם הזמן גם להרי נובה ולאזור הנילוס הכחול.
צבי הסלעים
אקולוגיה והתנהגות
צבי הסלעים פעיל בעיקר בזוגות בשעות הבוקר המוקדמות ושעות הצהריים והערב המאוחרות. כשאר יונקים אפריקנים הוא מבלה את השעות החמות של היום בהעלאת גרה במקומות מוצלים כדוגמת בין הסלעים או מתחת לשיחים. לעיתים ניתן לראות קבוצות של 8 פרטים ויותר, המתפזרים במהירות כאשר הם מופרעים. בזמני הפעילות הם אוכלים צמחים שונים כגון: עשבים, עשבי תיבול, עלים, זרעים, ניצנים, פרחים, פירות, קליפות, חזזיות וכדומה. הם שותים לעיתים רחוקות, ואת המים הזקוקים לקיומם הם מקבלים מצמחים בשרניים.
מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה
המלחמה נמשכה למעלה מ-21 שנה, מה שהפך אותה לאחת ממלחמות האזרחים הארוכות ביותר בהיסטוריה המתועדת.