cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גזזת
הקרנות רנטגן כטיפול בגזזת
בשנת 1897 הציע ליאופולד פרוינד להשתמש בתופעה של נשירת שיער בהשפעת הקרנות הרנטגן לצורך טיפול במחלת הגזזת. בהמשך לפרוינד פרסם ריימונד סאבורו בשנת 1904 פרוטוקול רפואי מסודר לשימוש בקרני רנטגן כחלופה לתלישת השיער הידנית שהייתה נהוגה בטיפול בגזזת. סאבורו עבד על מחקריו יחד עם דוד גרובי, ממגלי פטריית הגזזת, ובמספר מחקרים נקראת הגזזת גם "מחלת גרובי-סאבורו".
בהמשך פרסם רוברט קיינבוק בשנת 1907 שיטת הקרנה שחילקה את הקרקפת לחמישה אזורים. בשנת 1909 שיפר הורציו אדמסון את הטכניקה של קיינבוק למה שיקרא "שיטת קיינבוק-אדמסון". שיטה זו, שהתפרסמה בשנת 1909 בכתב העת הרפואי "לנסט", הפכה לפרוטוקול ולשיטה הרפואית המקובלת בעולם הרפואי לטיפול בגזזת.
לאחר ההקרנה נמרח ראש של המטופל במשחה וכוסה במטפחת או כובע על מנת למנוע נשירת ופיזור השיער הנגוע, מחשש להדבקת הסובבים אותו. שארית השיער בעיקר בתחומי הגבולות שבין השדות המוקרנים נתלשה באופן ידני, כמו בשיטה המסורתית, באמצעות פינצטה, ולעיתים בסיוע של שעווה או עטרן להשלמה מהירה של ההליך. בדרך כלל החלה צמיחה מחודשת של שיער בריא לאחר כשישה שבועות, ותוך זמן קצר יכול היה הילד לחזור למסגרת החינוכית או החברתית בה פעל ולצאת מההסגר הביתי בו היה נתון.
בשנת 1977 קבע ה-FDA כי אין לטפל בהקרנות בילדים באזורי הראש והצוואר בגלל הסכנה הבריאותית בהן.
טיפול תרופתי
כיום מקובל הטיפול באמצעות כמה תרופות אנטי־פטרייתיות: גריזופולבין (גריפולין), טרבינפין (למיזיל), איטרקונזול (ספורנוקס) ופלוקונזול (דיפלוקן) .
ראשית המאה העשרים
מחלת הגזזת הייתה אחת המחלות הזיהומיות הנפוצות ביותר ביישוב היהודי בארץ ישראל ובקהילות יהודיות שונות בחו"ל. על פי דיווחי מחלקת העור של "הדסה" כ-40% מהילדים במוסדות החינוך בירושלים היו נגועים בגזזת. בתחילת המאה ה-20 טופלו ריכוזי הגזזת בקרב יהודי היישוב הישן בירושלים על ידי ארגון "הדסה" באמצעות קרני רנטגן, והמחלה כמעט ונעלמה. יוזמי המבצע לביעור הגזזת שהחל בשנת 1925 ונימשך לסירוגין עד שנת 1938 היו פרופ' אריה דוסטרובסקי ממחלקת העור של "הדסה" ופרופ' אברהם דרוקמן ממחלקת הרנטגן של "הדסה". בשנים 1925–1928 נשלחו כ-3,500 ילדים בירושלים להקרנות במחלקת הרנטגן ב"הדסה" בניהולו של דרוקמן. בנוסף לירושלים, הוקרנו 343 ילדים בבית החולים הדסה בתל אביב. שיטת הטיפול הרנטגני שהונהגה ב"הדסה" הייתה, כמקובל, שיטת "קינבוק–אדמסון".
בתל אביב טופלו חולי הגזזת על ידי הד"ר ישעיהו אליהו במכון הרנטגן הראשון שהוקם בעיר באמצע שנות העשרים, בשדרות רוטשילד פינת רחוב הרצל.
על מנת למנוע התפשטות חוזרת של הגזזת על ידי ילדי עולים, שהגיעו במשך כל שנות ה-20 וה-30 לארץ ישראל, קבעו דוסטורובסקי וד"ר מרדכי ברכיהו, מנהל מחלקת ההיגיינה של "הדסה", כי כל העולים וילדיהם יעברו בדיקות מאורגנות עם בואם לאיתור מוקדם של מחלות מידבקות ובאופן מיוחד גרענת וגזזת. עולים ממזרח אירופה וילדיהם נבדקו בדרך כלל בדיקות קדם-עלייה בארצות מוצאם, ובמידת הצורך טופלו לפני עלייתם.
במקרים של סירוב הורי הילדים החולים לשלחם לטיפול רנטגני, הורחק הילד מבית הספר. ילדים לא הורשו לחזור לבית הספר אלא אחרי המצאת אישור שאכן עברו את הטיפול הרנטגני הנידרש. מימון הקרנות הרנטגן נעשה במשותף על ידי מחלקת ההיגיינה של בתי הספר והרשויות המקומיות. עלות הטיפול בילד הייתה 1.5 לירה ארץ ישראלית.
בעלייה ההמונית לישראל
עם העלייה ההמונית בשנות ה-40 וה-50 הופיעו שוב מקרים רבים של גזזת, בעיקר בקרב ילדי העולים מאסיה ומצפון אפריקה, עקב צפיפות ותנאי תברואה לקויים. בראשית שנות ה-50 יזם משרד הבריאות מבצע לביעור גזזת בקרב ילדי העולים. במסגרת זו נשלחו ילדים לטיפול רנטגני בגזזת במכוני הרנטגן של "הדסה" בירושלים ובתל אביב, במחנה הילדים שנלר ובמחנה העולים בראש העין, שנוהלו אף הם על ידי "הדסה". קופת החולים הכללית הפעילה מרכז טיפולי במכון הרנטגן של מרפאת זמנהוף בתל אביב ובמכון הרנטגן שלה בחיפה. החל משנת 1952 ריכזה מדינת ישראל את רוב הילדים לטיפול נגד גזזת בבית החולים לגזזת וגרענת שהוקם במחנה העולים שער העלייה. החל משנת 1953 הוחל בטיפול רנטגני בגזזת גם בבית החולים תל השומר. גורם מרכזי שפעל לביעור הגזזת ואף סייע ברכישת מכונות רנטגן לשם כך היה ארגון יוניצ"ף (UNICEF), קרן הסיוע הבינלאומית לילדים של האו"ם. יוניצ"ף היה המפעיל המרכזי בהקרנות רנטגן גם ביוגוסלביה ובסוריה ואף סיפק את שתי מכונות הרנטגן שפעלו במחנה שער העלייה בישראל.
מראשית הקמתו קבע משרד הבריאות כי האחריות הרפואית לפיקוח על כל הפעילות הרנטגנית לביעור הגזזת בישראל תימסר לידיה של מחלקת העור והרנטגן של "הדסה" בראשותם של דוסטורבסקי ודרוקמן. במקביל לביעור הגזזת המאורגן בישראל פעלו גורמי עלייה ובריאות לביעור הגזזת בקרב ילדי המועמדים לעלייה במדינות השונות, ובעיקר בצפון אפריקה שם היה קיבוץ העולים המרכזי. האחריות למבצע הגזזת בקרב הקהילה היהודית בצפון אפריקה נמסרה לארגון אז"ע - ארגון הבריאות היהודי שפעל גם בקהילות היהודיות במזרח אירופה. פרופ' משה פריבס, חבר הנהלת אז"ע, לימים נשיא אוניברסיטת בן-גוריון והדיקן המייסד של בית הספר לרפואה בה, נסע לצפון אפריקה בשנת 1947 ולאור ביקורו שם גיבש את התוכנית הכוללת לביעור מחלות זיהומיות בקרב המיועדים לעלייה. המבצע לביעור המחלות הזיהומיות בצפון אפריקה נקרא .T.T.T, על שם שלוש המחלות המובילות; גזזת (Tinea), גרענת (Trachoma) ושחפת (Tuberculosis). בצפון אפריקה טופלו בהקרנות כ-25,000 ילדים, רובם בקהילות היהודיות במרוקו. מספר המטופלים המדויק אינו ידוע, אך לפי הערכות כ-25,000 ילדים טופלו בישראל, ועוד כ-30,000 ילדים קיבלו טיפול דומה בדרכם לעלייה לישראל. מרבית המטופלים היו יהודים, אולם בקבוצה נכללים כ-3,700 ערביי ארץ ישראל. אל מחנה הגזזת בשער-העלייה נשלחו ילדים בקבוצות של עד עשרה ילדים, בטנדר, בליווי אחות או מטפלת, ללא ליווי הורים ונותרו שם מספר שבועות לטיפול שכלל תלישת שערות והקרנות. חלק מן ההורים התנגדו לכך נחרצות. המערכת הגיבה על ההתנגדות בהוצאת הילד מבית הספר, מה שאילץ את רוב ההורים המתנגדים לוותר.
המחקר בנוגע להשפעת ההקרנות
בישראל הוביל את המחקר פרופ' ברוך מודן. על מנת לבצע מחקר אמין וחסר הטיה בחר מודן קבוצה הומוגנית של 10,834 ילדים, שניתן היה לאתרם במרשם התושבים. רובם ככולם מעולי המזרח שהגיעו לישראל בשנות ה-50 וטופלו בעיקר במחנה שער העלייה. מסיבות טכניות הוגבל המעקב לילדים שהוקרנו עד גיל 15, מאותה סיבה של שמירה על הומוגניות לא הוכנסו למעקב אנשים שנולדו באירופה וכן לא בעלי שמות משפחה נפוצים כהן ולוי שלא ניתן היה לאתר את מוצאם. מודן מצא במחקרו קיום קשר סיבתי בין טיפולי ההקרנה לחולי גזזת לבין הופעת גידולים בראש ובצוואר. את ממצאי מחקרו פרסם מודן  בשנת 1974  בכתב העת הרפואי "לנסט". במאמר נוסף של מודן הושוו שיעורי התמותה בקרב מטופלי הגזזת לשיעוריהם באוכלוסייה שלא קיבלה טיפול כזה, ולקרובי המטופלים (בקיזוז מקרי מוות ממקור בלתי רלוונטי, כגון תאונות דרכים). המחקר בחן אוכלוסייה של כ-10,800 מטופלים, אשר מתוכם מתו מסיבות הקשורות למחלה כ-113, בהשוואה לשיעור תמותה של 74 באוכלוסייה הכללית. סיכויי התמותה ללא טיפול בגזזת עמדו על כ-0.7%, בעוד שלאחר טיפול בגזזת הם עמדו על 1.13%.
בשנת 1975 פרסם מודן את מחקרו גם בעיתונות הישראלית. במסגרת הפרסום יצא מודן בקריאה לציבור המוקרנים להגיע אליו לבדיקות סקר ומעקב במימון משרד הבריאות, אך היענות הציבור הישראלי לקריאה הייתה נמוכה - רק 440 איש נענו להזמנתו והגיעו לביצוע בדיקות מעקב. בדיקת הפונים העלתה כי רק ארבעה מהם סבלו מבעיות שדרשו התערבות כירורגית ואף לא אחד מהם סבל מגידול ממאיר. על סמך זאת החליטו מודן ועמיתיו שלא להמשיך או להרחיב את הקריאה למטופלים להגיע למעקב.
בעקבות פניות של מוקרני גזזת למשרד הבריאות במהלך שנות ה-80, יזם מנכ"ל המשרד הד"ר משה משיח בשנת 1989 הקמתה של ועדה לבדיקת הנושא בראשותו של ד"ר מיכאל לביא מבית החולים ברזילי באשקלון. בעקבות הוועדה פרסם הד"ר משיח בשנת 1992 חוזר מנכ"ל לכלל רופאי ישראל המפנה את תשומת לבם לנושא. חוזר המנכ"ל פורסם במלואו גם בעיתונות היומית. ריבוי הפרסומים בתקשורת הובילו ליוזמתו של ח"כ עמיר פרץ לחקיקת החוק לפיצוי נפגעי גזזת, המעניק פיצוי לחולים שטופלו כנגד גזזת באמצעות קרינת רנטגן.
נפת טריפולי
נפת טריפולי (בערבית:  قضاء طرابلس) היא נפה מנהלתית במחוז צפון לבנון. בירת הנפה היא העיר טריפולי.
הנפה משתרעת יחסית על שטח לא גדול של 45 קמ"ר אבל מאוד צפופה באוכלוסייה, ומספר תושביה נעמד ב-310,980 תושבים (7.3% מתושבי לבנון).
מלבד לעיר טריפולי הנפה כוללת מספר ערים ורשויות מקומיות ביניהם: "Al-Qalamoun", "El Mina" , העיר "Baddawi", העיר "Mayor-Tripoli".
דוב ים גואדלופה
דוב ים גואדלופה (שם מדעי: Arctocephalus townsendi) הוא מין של דוב ים החי באיים ליד ארצות הברית ומקסיקו. זהו דוב הים הצפוני ביותר למעט המין דוב ים צפוני שנמצא בסוג אחר.
מאפיינים
אלו דובי ים בינוניים שכמו רוב דובי הים הזכרים גדולים בהרבה מהנקבות ויכולים להגיע ל-160-170 ק"ג לעומת הנקבות ששוקלות 40-55 ק"ג. לזכרים בעלי שופעת עם שערות גסות בצבע חום בהיר עד צהבהב והגוף חום כהה כשהנקבות והגורים שחורים כמעט לגמרי ומכילים הרבה פחות שיער. כמו רוב אריות הים הם בעלי אוזניים קטנות אבל גלויות ורגליהם האחוריות נוטות קדימה בניגוד לכלבי הים החסרים תכונות אלה.
דובי הים נפוצים בטבע באי גואדלופה שנמצאים 200 ק"מ ממערב לחופי באחה קליפורניה ונמצאו גם באיי התעלה של קליפורניה ובעבר נמצאו גם בקליפורניה. על שם האי גואדלופה ניתן השם לדובי הים. הם שוחים בים סמוך לאיים ומחפשים שם להקות דגים כמו סרדינים, מקרל וסוליתים.
בלנדד מאלט ויסקי
התקן הסקוטי
לפי התקן הסקוטי, ויסקי בלנדד מאלט צריך לעמוד בשבעה תנאים:
נבחרת לטביה בכדורגל
נבחרת לטביה בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של לטביה.
נבחרת לטביה היא היחידה מבין המדינות הבלטיות שהעפילה לאליפות אירופה בכדורגל, והנבחרת שזכתה עד כה הכי הרבה פעמים בגביע הבלטי, עם 19 זכיות.
היסטוריה
ב-1940 לטביה הצטרפה לברית המועצות, לכן הופסקה פעילות הנבחרת, והמדינה עברה להיות מיוצגת על ידי נבחרת ברית המועצות כמו שאר הרפובליקות סובייטיות של ברית המועצות.
ב-1991 התפרקה ברית המועצות, ולטביה הכריזה על עצמאות. אי לכך, חזרה הנבחרת לפעילות. לטביה שיחקה את משחקה הראשון כמדינה עצמאית לאחר פירוק ברית המועצות ב-16 בנובמבר 1991, נגד אסטוניה.
לטביה העפילה באופן מפתיע ליורו 2004, לאחר שניצחה את טורקיה, במפגש כפול על כרטיס לטורניר.
שיאי שחקנים
נכון ל-17 ביוני 2023.
בוב פוסי
רוברט לואיס "בוב" פוסי (באנגלית: Bob Fosse; 23 ביוני 1927 – 23 בספטמבר 1987) היה שחקן, רקדן, כוריאוגרף, במאי תיאטרון וקולנוע, מחזאי ותסריטאי אמריקאי. הוא יצר שורה של מחזות זמר מצליחים ("צ'ריטי המתוקה", "שיקגו", "פיפין" ועוד), זכה באופן חסר תקדים בשמונה פרסי טוני וכן בפרס האוסקר על בימוי הסרט "קברט", והיה מועמד ארבע פעמים נוספות לפרס.
תחילת הדרך כשחקן
פוסי נולד בשיקגו, אילינוי, השני הצעיר מבין שישה אחים. הוא התחבר עם רקדן צעיר בשם צ'ארלס גראס והחל בשיתוף פעולה איתו בשם "האחים ריף", במעבר בין תיאטראות שונים בסביבות שיקגו. לאחר שגויס לצבא השתתף פוסי במופע "מצב קשה", שסייר בבסיסים הצבאיים ובבסיסים הימיים באוקיינוס השקט. הוא עבר לניו יורק בשאיפה להיות "פרד אסטר החדש". הופעתו עם אשתו הראשונה, הרקדנית מרי אן נילס (1923–1987), ב"קרא לי מיסטר" לכדה את תשומת לבם של דין מרטין וג'רי לואיס. פוסי ונילס היו שחקנים קבועים בתוכנית הרדיו "מצעד הלהיטים" במהלך עונת 1950–1951, ובאותו זמן מרטין ולואיס צפו בהם מופיעים במלון בניו יורק וסידרו להם הופעה בתוכנית הטלוויזיה "שעת הקומדיה של קולגייט". פוסי חתם על חוזה עם MGM ב-1953. הופעות המסך המוקדמות שלו כללו את הסרטים "הרומנים של דובי גיליס", "תן מנוחה לילדה" ו"נשקיני קייט". פוסי אף חיבר את הכוריאוגרפיה בקטע קצר ב"נשקני קייט", ותפס בכך את תשומת לבם של המפיקים בברודוויי.
קריירה בתיאטרון
למרות שקריירת המשחק שלו בסרטי הקולנוע קרטעה, פוסי לא היה מעוניין לעבור מהוליווד לתיאטרון. ב-1954 עשה לבסוף את הצעד ויצר את הכוריאוגרפיה למחזמר הראשון שלו, "משחק הפיג'מות" ולאחריו גם ל"לעזאזל, יאנקיז", שניהם של המחזאי-במאי ג'ורג' אבוט. בעבודתו על "לעזאזל יאנקיז" הוא פגש את הכוכבת הג'ינג'ית העולה גווין ורדון, איתה התחתן ב-1960. על מופע זה זכתה ורדון בפרס הטוני הראשון שלה לשחקנית הטובה ביותר. בשנת 1957 יצר פוסי כוריאוגרפיה למחזמר "נערה חדשה בעיר", גם הוא בבימויו של אבוט, וורדון זכתה שוב בטוני. באותה שנה הוא גם יצר את הכוריאוגרפיה לגרסה הקולנועית של "משחקי הפיג'מה" בכיכובה של דוריס דיי. ב-1960 שימש בפעם הראשונה כבמאי וכוריאוגרף של מחזמר בשם "ג'ינג'ית".
המחזמר "ג'ינג'ית" העניק לוורדון את הטוני השלישי שלה כשחקנית הטובה ביותר. המופע זכה גם בטוני למחזמר הטוב ביותר ופוסי לקח את הפרס על הכוריאוגרפיה הטובה ביותר. פוסי שיתף פעולה שוב עם ורדון כבמאי וכוריאוגרף ב"צ'ריטי המתוקה" וכן ב"שיקגו". הוא זכה בטוני על הבימוי הטוב ביותר של מחזמר ב-1973 עם "פיפין". פוסי זכור גם בביצוע שיר ומספר ריקודים בגרסה הקולנועית של "הנסיך הקטן"ב-1974.
הערכה ככוריאוגרף
סגנונו של פוסי כלל שימוש בהפיכת ברכיים, פנייה לצדדים, גלגול כתפיים, שימוש בכפפות ו"ידי ג'אז". עם פרד אסטר כמודל להשפעה, הוא השתמש באביזרים כגון כובעי מגבעת, מקלות הליכה וכיסאות. השימוש הרב בסימן המסחרי שלו, כובעים, הושפע, לדברי הביוגרף מרטין גוטפריד, מהתודעה העצמית שלו: "הקרחת שלו הייתה הסיבה שהוא חבש כובעים, והייתה ללא ספק הסיבה להשמת כובעים על הרקדנים שלו". חלק מהריקודים הפופולריים ביותר שלו כוללים את "Steam Heat" מ"משחק הפיג'מות" ו-"Big Spender" מ"צ'ריטי המתוקה". הסצנה "Rich Man's Frug" ב"צ'ריטי המתוקה" היא דוגמה נוספת לסגנון המיוחד שלו.
קריירה קולנועית
פוסי ביים חמישה סרטי קולנוע באורך מלא. הסרט הראשון שביים, "צ'ריטי המתוקה" מ-1969 בכיכובה של שירלי מקליין, הוא עיבוד של המחזמר בברודוויי, אותו צילם במנהטן. סרטו השני, "קברט" זכה בשמונה פרסי אוסקר, כולל פרס הבמאי הטוב ביותר לפוסי (הוא גבר על פרנסיס פורד קופולה עם "הסנדק"). הסרט צולם במקום התרחשות העלילה, ברלין, וזיכה גם את לייזה מינלי וג'ואל גריי באוסקר על תפקידיהם.
סרטו האחרון, "80 כוכבים" מ-1983 היה ביוגרפיה שנויה במחלוקת על נערת הפלייבוי והשחקנית דורותי סטרטן שנרצחה בידי בעלה. הסרט היה מועמד למספר פרסים והוקרן מחוץ לתחרות בפסטיבל ברלין.
יצירותיו
{|
סורבה תומאס
בנג'מין סורבה ויליאם תומאס (באנגלית: Benjamin Sorba William Thomas; נולד ב-25 בינואר 1999 בלונדון שבאנגליה) הוא כדורגלן ולשי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת האדרספילד טאון מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ ובנבחרת ויילס.
קריירה בינלאומית
ב-8 באוקטובר 2021 ערך תומאס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ויילס, בתיקו 2-2 נגד נבחרת צ'כיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת ויילס לטורניר מונדיאל 2022.
קסטנייטות
הקסטנייטה מורכבת לרוב משתי פיסות עץ קעורות, הקשורות זו לזו באמצעות שרוך שמושחל דרך חור הנקוב בכל פיסה. את השרוך כורכים סביב האגודל ומקישים את פיסות העץ זו בזו בעזרת האצבעות.
קסטנייטות - Castanuelas
חיפוש מקור המילה "קסטנייטות" מוביל למילה הספרדית "Castanaeta" או "Castañuelas" שנגזרות מהמילים בספרדית castaño (עץ ערמונים) או castaña (פרי הערמון). הקסטנייטות משתייכות למשפחת כלי ההקשה. הן מורכבות משני חלקים דמויי צדף עשויים מעץ קשה או חומר סינתטי. הן באות בזוגות, זוג קסטנייטות לכל יד, כך שכל יד יכולה להפעיל את הקסטנייטות בנפרד כדי ליצור ליווי קצבי למוזיקה ולריקוד.
היסטוריה
הקסטנייטות אינן ייחודיות לספרד. התיעוד הראשון בהיסטוריה מתחיל במצרים העתיקה, בשנת 3000 לפני הספירה. הקסטנייטות היו קיימות בצורה פרימיטיבית, ובנויות ממקלות עץ חלולים בצידם השטוח, והיו מוחזקות ביד אחת.
מהמאה השישית לפני הספירה ישנן עדויות מצוירות המראות נשים וגברים הרוקדים ומנגנים ב- Karotala- מקלות הקשה עשויים מעץ.
ג'קומו קזנובה, שהיה סופר, הרפתקן איטלקי, ומוזיקאי, התרשם מאוד מריקוד המלווה בקסטנייטות, וכך תיעד אותו בזיכרונותיו:
הקסטנייטות, וכלים מוזיקליים אחרים בעלי קולות דומים, קיימים בצורות שונות במקומות שונים בעולם. ה- Kasik הטורקי, ה- Yotsudate היפני וה-Kartali ההודי. כל אלה מופעלים על ידי הרקדן בזמן הריקוד.
סגנונות
קיימים שני סגנונות להפעלת הקסטנייטות הספרדיות (Castañuelas): הסגנון הקלאסי והסגנון העממי. שני הסגנונות נכונים הן למוזיקה והן ריקוד.
התרומה המשמעותית והגדולה ביותר לשימוש בקסטנייטות במחול ובמוזיקה ולדרך הפעלתן, ניתנה על ידי "לה ארגנטינה" (Antonia Merce), רקדנית ספרדייה שהופיעה סביב העולם בתחילת המאה העשרים.
הרקדן הראשון שהופיע עם קסטנייטות יחד עם תזמורות סימפוניות היה הרקדן האמריקאי קרולה גוי (Crola Goya) בשנת 1955.
בוכרה
בּוּכָרָה (באוזבקית: Бухоро/Buxoro; ברוסית: Бухара; בפרסית: بخارا, תעתיק מדויק: בח'ארא) היא אחת הערים הגדולות באוזבקיסטן ובירת המחוז הקרוי על שמה בדרום-מרכז המדינה. העיר שוכנת על גדות נהר זרבשן כ-440 ק"מ דרום-מערבית לבירה טשקנט ובקרבת הגבול עם טורקמניסטן. פירוש השם הוא ככל הנראה "מנזר", או "מקום של עושר טוב", לעיר יש כינויים רבים. על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2022 אוכלוסיית העיר מנתה 284,100 בני אדם.
קסטנייטות
השיטה לנגינה בקסטנייטות
הקסטנייטות בריקוד הספרדי מוחזקות בשתי הידיים כאשר יד ימין (היד הדומיננטית) מנגנת את הליווי ואילו הקסטנייטה המוחזקת ביד שמאל היא לנתינת קצב קבוע. זוג הקסטנייטות מחוברות בשרוך אלסטי. הן מוחזקות על גבי האגודלים, ומופעלות על ידי שאר האצבעות.
בוכרה
אזור בוכרה היה במשך תקופה ארוכה חלק מאימפריות פרסיות, ובמהלך ההיסטוריה הייתה בוכרה אחד ממרכזי התרבות האיראנית, כאשר האתרים הארכאולוגיים והאדריכליים שבה הם מעמודי התווך של ההיסטוריה והאמנות הפרסית. אולם מוצא התושבים הוא מהגירה פרהיסטורית של עמים הודו-ארים למקום מאזורים שמצפון-מערב לתת-היבשת ההודית.
קסטנייטות
השיטה לנגינה בקסטנייטות
כל זוג קסטנייטות מורכב מ"זכר" ו"נקבה". כדי להבחין ביניהן צריך להסתכל על הסימנים במקום בו נמצא השרוך. החלק "הגברי" הוא זה שאין בו חריץ, והוא מוחזק ביד הלא דומיננטית. הצליל שמשמיעה הקסטנייטה הזו הוא רציני יותר בהשוואה לזה של "הנקבה" המוחזקת ביד הדומיננטית. הקשה בקסטנייטה "הגברית" מתבצעת באצבע מספר 2 או 3.
בוכרה
היסטוריה
בוכרה היא אחת הערים העתיקות ביותר באוזבקיסטן, ולה ערך רב בעיצוב התרבות האזורית לאורך ההיסטוריה כולה. חפירות ארכאולוגיות גילו 20 מטרים של שכבות תרבותיות בהם נחפרו בתים, מבנים ציבוריים, תכשיטים וכלים שמתוארכים עד 2,500 שנה לפני זמננו, ולכן גילה המוערך של בוכרה הוא כ-2,500 שנה.
קסטנייטות
השיטה לנגינה בקסטנייטות
הקסטנייטה ביד הדומיננטית מסומנת על ידי חריץ הנמצא במקום בו נמצא השרוך. הצליל "הנקבי" הוא אקזוטי יותר, והדרך המקובלת ביותר לנגינה היא שימוש באצבעות לפי הסימון: זרת- (1), קמיצה- (2), אמה- (3) ואצבע- (4).
שפת הלימוד לנגינה/נקישה בקסטנייטות
על מנת לנגן בכלי נגינה מערביים יש ללמוד החזקה נכונה של הכלי וכן ללמוד תווים כחלק מתוכנית לימוד הנגינה. לא כך הדבר בניגון קסטנייטות. על מנת לנגן בכלי הקשה זה, אין הכרח בלימוד תווים באופן מסודר, למרות שקריאת תווים יכולה להועיל.
בוכרה
היסטוריה
לאורך האלף הראשון לספירה שכנה העיר על דרך המשי וסוחרים רבים מסין, הודו ואיראן עברו דרכה וסחרו בשווקיה הרבים.
קסטנייטות
שפת הלימוד לנגינה/נקישה בקסטנייטות
לתפעול הכלי נחוצה ידיעת השפה המקצועית, וכן שינון המושגים המקצועיים הספציפיים לשימוש בקסטנייטות. המושגים נוצרו על ידי אנשים בעלי כישרון מוזיקלי טבעי, שהיו ללא השכלה מוזיקלית מוסמכת. סימני הצלילים נכתבו כפי שנשמעו. פירוט המושגים לנגינה בקסטנייטות:
בוכרה
היסטוריה
במהלך המאה השביעית, עם הגעתם של הערבים, התפשט האסלאם בבוכרה. בעיר החלו להיבנות מסגדים ומדרסות. במשך אלף השנים הבאות הארכיטקטורה השלטת הייתה דמוית כיפות עגולות אשר נבנו על ידי מיטב האדריכלים המוסלמים באותן תקופות.
בתקופה זו שלטו בעיר עמים שונים, ביניהם הקרא-ח'אנים, המונגולים, השושלת הטימורית, אמירות בוכרה שנקראה על שם העיר, ושנשלטה בפועל על ידי האימפריה הרוסית בסוף המאה ה-19.
המאה ה-20
בוכרה וסמרקנד (העיר השלישית בגודלה באוזבקיסטן) מהוות יחדיו את שני המרכזים העיקריים של התרבות וההיסטוריה הטג'יקית. עובדה זו מצביעה ככל הנראה על הסיבה העיקרית לכך שמרבית אוכלוסיית בוכרה מהווה טג'יקים דוברי פרסית.
קסטנייטות
שפת הלימוד לנגינה/נקישה בקסטנייטות
2) הקשה באצבעות מספר 3 בשתי הידיים בעת ובעונה אחת:
בוכרה
המאה ה-20
במהלך השלטון הסובייטי סופחו שתי הערים לרפובליקה הסובייטית של אוזבקיסטן, למרות מחאותיהם של הטג'יקים. מאז מופעלת בידי שלטונות אוזבקיסטן תוכנית קשוחה להתבוללות והטמעה תרבותית של הטג'יקים במדינה.
קסטנייטות
שפת הלימוד לנגינה/נקישה בקסטנייטות
3) הקשה באצבעות 4, 3, 2, 1. ביד הדומיננטית:
בוכרה
המאה ה-20
בוכרה היא גם ביתה של קהילה יהודית גדולה שאבותיה התיישבו במקום עוד בתקופת השלטון הרומי. המונח "יהדות בוכרה" משמש לעיתים לתיאור כל יהדות מרכז אסיה. מעקב אחר שושלת היוחסין של מרביתם, מגלה כי מקור אבות אבותיהם הוא בבוכרה.
קסטנייטות
שפת הלימוד לנגינה/נקישה בקסטנייטות
ההקשה מתבצעת באמצעות פעולת "גירוד" (Raspado) בין אצבע לאצבע.
לדוגמה: אצבע מספר 1 מקישה ולאחר מכן "מגרדת" את הקסטנייטה, ואצבע מספר 2 באה במקומה. מה שמתקבל הם שני צלילים רצופים, וכך הלאה בכל שאר האצבעות.
נגינת הרריאה מתבצעת בשילוב עם היד הלא דומיננטית, כאשר האצבע היחידה שמנגנת ביד זו היא אצבע מספר 3בלבד. בנגינת כל חמשת הצלילים (ביד הדומיננטית נשמעים ארבעה צלילים רצופים וביד השנייה נשמע צליל אחד) מתקבל רצף צלילי ארוך המורכב מחמישה צלילים רצופים המחוברים זה לזה - צלילים המזכירים קול דהירת סוסים. בשפת המוזיקה המקצועית רצף צלילים אלה נקרא "טריל" המקדים את הצליל. נגינת הרריאה דומה לפריטת הגיטרה, ראסגאר (Rasguear). 4) מפגש בין שתי הקסטנייטות (ללא שימוש באצבעות):
שתי הקסטנייטות מקישות זו בזו נקרא צ'וקה (Choque) ובתרגום מספרדית: תאונה.
'''סיכום מקרא סימני ההקשה: פי (Pi), טה (Ta), פם (Pam), קאראטייה (Carretilla), רריאה (Rrrya), טריל המקדים את הצליל וצ'וקה (Choque)'''
לסיכום, הליווי המוזיקלי בעזרת קסטנייטות מבוסס בדרך כלל על צירופים של צורות נגינה שונות, אשר מוסיפות לריקוד הפלמנקו עושר ריתמי, כאשר השימוש בהן מבוצע באופן עדין ואמנותי.
מבצע קובייה עולמית ארחה את הקסטנייטה בתור כלי מיוחד של ספרד..15:40, 10 בפברואר 2009 (IST)
בוכרה
אתרים
המרכז ההיסטורי של בוכרה הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו. שוכנים בו מסגדים ומדרשות (בתי-ספר) רבים. בכיכר המרכזית נמצא פסלו של החכם נאסר א-דין, בתמונתו המסורתית: רוכב על חמור כשהוא רכוב הפוך ואוחז בזנב.
פולקסווגן אטלס
פולקסווגן אטלס (באנגלית: Volkswagen Atlas) היא מכונית במרכב קרוסאובר בעלת שבעה מקומות, שמיוצרת על ידי פולקסווגן משנת 2018. היא הוצגה בשנת 2017 והגיעה לישראל יחד עם גרסת הקרוס ספורט בשנת 2021. בשנת 2013 הציגה פולקסווגן את דגם הקונספט המקדים בשם פולקסווגן קרוס-בלו קונספט.
מפרט טכני
האטלס כוללת שתי אפשרויות למנועים. הראשון מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח 2.0 ליטרים המספק כ-235 כוחות סוס ב-4,500 סיבובים לדקה. השני מנוע טורבו בנזין V6 צילנדרים בנפח 3.6 ליטרים המספק כ-276 כוחות סוס ס-6,200 סיבובים לדקה. שני המנועים כוללים תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים.
פולקסווגן אטלס קרוס ספורט
האטלס קרוס ספורט היא גרסה במרכב קופה בעלת חמישה מקומות שהוצגה בשנת 2019 והגיעה לישראל יחד עם הגרסה הבסיסית. בשנת 2018 הציגה פולקסווגן דגם קונספט מקדים. היא כוללת את אותם האפשרויות למנועים כמו הגרסה הבסיסית. היא כוללת גם חבילת R ליין המציעה עיצוב ספורטיבי יותר וחישוקי בקוטר 21 אינצים.
מתיחת פנים שנת 2020
בשנת 2020 עברה האטלס מתיחת פנים שכללה עיצוב חדש ושדרוג האבזור. בתחום ההנעה הדגם ממשיך עם שני המנועים הרגילים.
דביבון קוסומל
דביבון קוסומל או דביבון ננסי (שם מדעי: Procyon pygmaeus) הוא מין נדיר של דביבון החי רק באי קוסומל שממערב לחופי חצי האי יוקטן שבמקסיקו. דביבון זה מצוי בסכנת הכחדה חמורה בטבע.
מאפיינים
זהו הקטן משלושת מיני הדביבון הקיימים יחד עם דביבון מצוי ודביבון הסרטנים מצפון ומרכז אמריקה. אורכו 58-82 ס"מ ומשקלו 3-4 ק"ג בממוצע. הזכרים גם כבדים מעט יותר מהנקבות במין זה. הוא בעל פרווה קצרה בהרבה משל הדביבון המצוי ורגליים ארוכות יותר וצבע הפרווה נוטה לחום בהיר בנוסף על האפור הרגיל כשהזנב כתום בהיר.
הדביבון חי באתרי יערות לחים וביצות או ביצות מנגרובים בצפון מערב האי. על אי זה אין כמעט טורפים יבשתיים (למעט חוטמנים ושועלים אפורים) מה שמציב את הדביבון ביתרון גדול על שאר החיות. הדביבונים יוצאים לשוטט בלילות בחיפוש אחרי מזון והם אוכלי כל הניזונים הן מהחי וה מהצומח. הם אוכלים חרקים, צפרדעים, ביצים ולטאות וכן פירות, אך כמעט 50% מתזונתם מתבססת על סרטנים. הם תופסים את מזונם במים מעלים ליבשה ושוברים את השריון בשיניהם.
הדביבונים מעדיפים לחיות לבדם אך יחלקו בשטח אכילה אם הוא גדול מספיק לכלכל כמה דביבונים. הזכר והנקבה נפגשים רק לצורכי הזדווגות והזכר לא דואג יותר לצאצאיו.
דביבונים אלו מצויים בסכנת הכחדה חמורה עקב פיתוחים אנושיים שהגבירו את התיירות ובכך צמצמו מאוד את שטחי המחיה של הדביבון. הדביבונים מאוימים גם מציד בלתי חוקי ונמצאים כיום בסכנת הכחדה חמורה.
מרסל פניול
מרסל פול פניול (בצרפתית: Marcel Pagnol; 28 בפברואר 1895 – 18 באפריל 1974) היה סופר, מחזאי ובמאי קולנוע צרפתי. מבחינה קולנועית, נחשבים סרטיו לאבן הפינה של הקולנוע המודרני. יצירותיו מתמקדות לרוב בחיי הכפר שבצרפת.
ביוגרפיה
פניול נולד ביישוב אובניה במחוז בוש די רון בדרומה של צרפת, לאחר מכן עבר למרסיי וכאשר מלאו לו 15 כתב את מחזהו הראשון עבור קבוצת קטנה של תלמידי חוג דרמה בעירו.
לאחר שלמד באוניברסיטה, התחיל ללמד אנגלית בבית ספר. עם השנים הבין שייעודו בחיים הוא לכתוב מחזות. הראשונים מבין מחזותיו "סוחרי התהילה" (1924), "ג'אז" (1926) ו"טופז" (1928) זכו להצלחה רבה ופניול זכה לשבחים רבים על כתיבתו. את התפקיד הראשי של טופז שיחקו שחקנים כמו ג'נו טורז, אישטוואן אגרי או גיולה בנקו.
בהמשך דרכו כמחזאי כתב עשרות מחזות. הבולטים מביניהם - "מריוס" (1929), "פאני" (1931) ו"סיזאר" (1936) - זכו להצלחה גדולה ולשבחים רבים. בזכות מחזות אלה הפך פניול אהוד ומאוד פופולרי בצרפת.
בשנת 1930, פנה פניול גם לעולם הקולנוע והתחיל לעבד את מחזותיו לסרטי קולנוע, את חלקם אף הפיק וביים. בזכות הצלחתם של הסרטים זכה פניול בכסף רב אותו ניצל להקמת אולפני קולנוע פרטיים במרסיי, העיר בה גדל. באולפנים אלו השתמש ברוב סרטיו.
בשנות ה-50 פניול שינה כיוון בחייו והתחיל לעסוק בספרות: כתב רומנים, ספרי זיכרונות ואוטוביוגרפיה.
טריוויאלי (מתמטיקה)
במתמטיקה, המונח טריוויאלי מתאר עצם מופשט חסר ייחוד, שקיומו מובן מאליו, ומשום כך אין מוצאים בו עניין. בהקשרים שונים, עשויים להתייחס לפתרון y=0 כאל "פתרון טריוויאלי" של משוואה דיפרנציאלית, לקבוצה הריקה כאל "תת קבוצה טריוויאלית", לתת-חבורה הכוללת את איבר היחידה בלבד כאל "תת חבורה טריוויאלית", לטופולוגיה הטריוויאלית כאל "טופולוגיה טריוויאלית", וכן הלאה.
מקורה של המלה "טריוויאלי", שחדרה לאנגלית בסוף ימי הביניים, בשלוש האמנויות שהרכיבו את הטריוויום - החטיבה הנמוכה מבין שבע האמנויות החופשיות שנלמדו באוניברסיטאות בימי הביניים – דקדוק, רטוריקה ולוגיקה.
בהשאלה, משתמשים במלה כדי לסמן טיעון שהוא מובן מאליו (או לכל-הפחות אמור להיות כזה), ולכן אין צורך לנסח אותו במפורש. למשל, הוכחה באינדוקציה של האי-שוויון n^2<3^n עשויה להיפתח בהצהרה הבאה: "המקרה n=1 טריוויאלי. כעת נניח שהטענה נכונה עבור n\geq 1, ונוכיח אותה עבור n+1". במשמעות זו, השימוש במושג סובייקטיבי, ותלוי במידת השליטה במתמטיקה של אומרו ושל שומעו. לדוגמה, מבחינתו של בעל ידע בסיסי בחשבון אינפיניטסימלי הטענה: היא טענה טריוויאלית, ואילו מבחינתו של מי שטרם פגש את מושג האינטגרל, זו טענה שכלל אינו מסוגל להבינה. על כן לשימוש בביטוי "טריוויאלי" במובן זה אין לרוב משמעות מתמטית פורמלית, והשימוש בו הוא יחסי להקשר.
פיוטר מלכובסקי
פיוטר מלכובסקי (בפולנית: Piotr Małachowski; נולד ב-7 ביוני 1983) הוא אתלט פולני. הוא פעמיים סגן אלוף אולימפי (בייג'ינג 2008 וריו דה ז'ניירו 2016), אלוף עולם (בייג'ינג 2015), פעמיים סגן אלוף עולם (ברלין 2009 ומוסקבה 2013) ופעמיים אלוף אירופה (ברצלונה 2010 ואמסטרדם 2016) בזריקת דיסקוס. בשנים 2013–2015 דורג ראשון בעולם. מדורג במקום החמישי בכל הזמנים בזריקת דיסקוס (71.84 מטר).
סגן אלוף אולימפי
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה מלכובסקי במדליית כסף בתוצאה של 67.82 מטר, אחרי גרד קנטר מאסטוניה (68.82 מטר) ולפני וירגיליוס אלקנה מליטא (67.79 מטר).
סגן אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בברלין באוגוסט 2009 זכה מלכובסקי במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 69.15 מטר, אחרי רוברט הרטינג מגרמניה (69.43 מטר) ולפני גרד קנטר (66.88 מטר).
אלוף אירופה
באליפות אירופה שנערכה בברצלונה בסוף יולי 2010 זכה מלכובסקי במדלייתז הב בשיא אליפות חדש של 68.87 מטר, לפני רוברט הרטינג (68.47 מטר) ורוברט פזקאש מהונגריה (66.43 מטר).
2011
באליפות העולם שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית באוגוסט 2011 הוא סיים במקום תשיעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 63.37 מטר.
2012
באולימפיאדת לונדון (2012) הוא סיים במקום חמישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 67.19 מטר
2013
בתחרות שנערכה בהנלו ב-8 ביוני 2013 קבע מלכובסקי בזריקת דיסקוס שיא פולין חדש של 71.84 מטר במכל הזמנים, תוצאה המדרגת אותו במקום חמישי בכל הזמנים. באליפות העולם שנערכה במוסקבה באוגוסט אותה שנה הוא זכה בפעם השנייה במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 68.36 מטר, אחרי רוברט הרטינג (69.11 מטר) ולפני גרד קנטר (65.19 מטר).
2014
באליפות אירופה שנערכה בציריך באוגוסט 2014 סיים מלכובסקי במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 63.54 מטר.
אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג באוגוסט 2015 זכה מלכובסקי במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 67.40 מטר, לפני פיליפ מילנוב מבלגיה (66.90 מטר) ורוברט אורבנק בן ארצו (65.18 מטר).
שלמה סדובסקי
הרב שלמה סדובסקי (תר"מ, 1880 - ו' בחשוון תש"ז, 31 באוקטובר 1946) היה מראשוני תלמידי ישיבת תומכי תמימים בליובאוויטש, ולאחר מכן כיהן כרב ברוצ'סטר שבמחוז מונרו במדינת ניו יורק, ארצות הברית.
פיוטר מלכובסקי
2016
באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם בתחילת יולי 2016 זכה מלכובסקי בפעם השנייה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 67.06 מטר, לפני פיליפ מילנוב (65.71 מטר) וגרד קנטר (65.27 מטר). באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 67.55 מטר, אחרי כריסטוף הרטינג (68.37 מטר) ולפני דניאל יזינסקי (67.05 מטר), שניהם מגרמניה.
שלמה סדובסקי
תולדות חיים
נולד לאביו רבי יהודה לייב יעקב מינוביץ'. היה מראשוני תלמידי ישיבת תומכי תמימים בעיר לובביץ' שברוסיה, ובשנת תרנ"ח (1898) עבר ללמוד ב'תומכי תמימים' שבזמבין, בלארוס.
נשא לאישה את ביתו של הרב שלמה חיים קוטאין, ששימש כשוחט בלובביץ'. בתחילת המאה ה-20 היגר לארצות הברית ושם מונה לרב בבית הכנסת "אגודת אחים - נוסח האר"י" ברוצ'סטר, והיה חבר בוועד הרבנים בעיר. כמו כן היה חבר דירקטוריון אגודת חסידי חב"ד בארצות הברית משנת תרפ"ו (1926) ואחר כך היה ב'ועד לערי השדה'. היה מראשי הפעילים ב"ועד ההצלה של אדמו"ר הריי"צ ממאסרו".
בשנת תש"ג (1943) נמנה עם רבני אמריקה שחתמו על מכתב המחאה של אדמו"ר הריי"צ נגד העברת ילדים חרדים לחינוך חילוני על ידי הסוכנות. עמד בהתכתבויות הלכתיות עם הרוגצו'בר. כמה מהערותיו התורניות נדפסו בקובצי יגדיל תורה והפרדס.
פיוטר מלכובסקי
2018
באליפות אירופה שנערכה בברלין ב-2018 הוא פסל את שלושת הניסיונות שלו.
שלמה סדובסקי
תולדות חיים
נפטר בו' בחשוון תש"ז, 31 באוקטובר 1946.
צונג-דאו לי
צונג-דאו לי (בכתב סיני: 李政道; בפין-יין: Lǐ Zhèngdào; נולד ב-24 בנובמבר 1926) הוא פיזיקאי אמריקאי, יליד סין. ב-1957, בגיל 31, קיבל יחד עם צ'ן-נינג יאנג פרס נובל לפיזיקה על עבודתם בנושא אי שימור הזוגיות של הכוח הגרעיני החלש. החל משנת 1953 לימד באוניברסיטת קולומביה עד לפרישתו ב-2012.
לי היה מהצעירים ביותר שקיבלו את פרס נובל, צעירים ממנו היו רק ויליאם לורנס בראג (בגיל 25) וורנר הייזנברג (בגיל 30). לי ויאנג היו הסינים הראשונים שזכו בפרס נובל.
ביוגרפיה
הקאונים הנייטרליים נתגלו לראשונה בשנות ה-40 המאוחרות, הם תויגו כמזוני t ו-q, ודעיכתם הייתה תעלומה גדולה, ונקראה 'חידת ה-τ–θ'. לשני החלקיקים הייתה מסה זהה, והדבר היחיד שהיה שונה ביניהם היה תהליך הדעיכה שלהם והעובדה שלשני סטים נפרדים של תוצרי התפרקות הייתה זוגיות שונה. בשנת 1956 הציעו לי ויאנג שזוגיות לא צריכה להישמר באינטראקציות חלשות (אינטראקציות חזקות ואלקטרומגנטיות משמרות את הזוגיות). לאחר שבשנת 1957 צ'ין-שיונג וו הציגה אימות ניסויי להשערה זו בהתפרקות בטא של קובלט, זכו השניים בפרס נובל לפיזיקה על עבודתם.
מעבר לפיזיקת חלקיקים, לי היה פעיל בפיזיקה סטטיסטית, באסטרופיזיקה, בהידרודינמיקה, במערכות מרובות עצמים, במצב מוצק ובכרומודינמיקה קוונטית על סריג.
ב-1983 כתב מאמר תחת הכותרת "שמא הזמן הוא משתנה בדיד דינמי?", המאמר גרר סדרה של פרסומים על ידי לי ועמיתיו סביב ניסוח יסודות הפיזיקה באמצעות משוואות הפרש.
ב-1975 לי ועמיתיו ייסדו את התחום של סוליטונים לא טופולוגיים, דבר שהוביל לעבודתו על כוכבים סוליטונים ועל חורים שחורים במהלך שנות ה-80 וה-90.
בין 1997—2003 היה ראש מרכז המחקר RIKEN-BNL שפעל לבניית מחשבי-על לצורך חישובים של כרומודינמיקה קוונטית על סריג. ב-1998 הגיעו ל-1 טרהפלופס וב-2001 הגיעו ל-10 טרהפלופס.
עבד יחד עם ריצ'רד פרידברג על פיתוח שיטה חדשה לפתרון משוואת שרדינגר.
זינגרה
זינגרה (בספרדית: Zíngara; באנגלית: Zingara) היא טלנובלה ארגנטינאית שהופקה בשנת 1996. כוכבי הטלנובלה הם אנדריאה דל בוקה וגבריאל קוראדו.
שיר הנושא של הטלנובלה הוא "Tonta, Pobre Tonta" (טיפשה, טיפשה מסכנה) והוא מבוצע על ידי אנדריאה דל בוקה. את שיא הנושא כתבו טדי חוארן ורוברטו ליבי.
בניגוד לפנינה שחורה, סדרה זו לא הצליחה כמצופה למרות שהזוג אנדריאה דל בוקה וגבריאל קוראדו משחקים שוב ביחד.
עלילה
לראובן פרס קמפנה יש בת בשם פלומה. כאשר אשתו מתה, ראובן מתחתן בשנית לאישה בשם דורה ויסקונטי. דורה ויסקונטי היא בעצם בת דודתה של טרסה ויסקונטי מהסדרה "סלסטה". לשניים נולדת בת בשם נורמה. יום אחד, ראובן נפטר, ופלומה יורשת את כל כספו. דורה, אשר רוצה את כל כספו של בעלה לעצמה, גורמת לכך שפלומה תיעלם. כולם מאמינים שהיא מתה, אך רק סבתה, הילדה, מאמינה שהיא בחיים.
5 שנים לאחר מכן, בתה של דורה, נורמה, מתארסת לאיש בשם חוליאן ארגואז'ו, רודף שמלות מושבע, ויש לו סוכנות דוגמנות בשותפות יחד עם חברו הטוב, פנצ'ו..בינתיים, צוענייה זקנה בשם מיטרה מוצאת צעירה מחוסרת הכרה בחוף הים. מכיוון שהצעירה אינה זוכרת שום דבר מעברה, מיטרה מחליטה לקחת אותה לביתה ולגדל אותה. היא מעניקה לה את השם סיבינקה ("צוענייה") בלי לדעת שזו בעצם פלומה פרס קמפנה. יום אחד, "סיבינקה" פוגשת את חוליאן, ומתאהבת בו.
בבית משפחת הצועניים גרים מספר נפשות; מיטרה, ראש המשפחה, והאחראית על סדר הבית; קוליה, בנה הטיפש וגס הרוח של מיטרה, וסטייבה, בן הדוד של קוליה, אדם קר לב, אכזרי, ומאוד מחושב בלבו. הוא אדם אלים ומיטרה אינה רואה את הרוע שלו. "סיבינקה" תיאלץ לסבול את גסות הרוח של משפחת הצוענים שאימצה אותה אליה מבלי לדעת שהיא אינה שייכת למשפחה זו.
בינתיים, חוליאן מתערב עם חברו, פנצ'ו, שהוא ישכב אתה. פנצ'ו מנסה להזהיר את "סיבינקה" מפניו, אך היא לא מקשיבה לו. חוליאן מצליח במזימתו, ושוכב עם סיבינקה ונעלם בבוקר למחרת, כשהוא השאיר מאחוריו רק מכתב, בו הוא מודה לה על הלילה הנפלא. "סיבינקה" עצובה והמומה וחוזרת לביתה רק כדי לגלות שמשפחתה כועסת על מה שעשתה ואינה מוכנה להכניסה הביתה. בן דודה הצועני של "סיבינקה", סטייבה, שמאוהב בה, משכנע את מיטרה להרשות לה להישאר, אך בתור משרתת.
מעתה ואילך, מיטרה מתייחסת לסיבינקה באכזריות, מעליבה אותה ומשפילה אותה. יום אחד, סיבינקה נפגעת מרכב והיא נפגעת בראשה. כתוצאה מהמכה, לסיבינקה חוזר הזיכרון על חייה הקודמים, אך היא שוכחת הכל על חייה כצוענייה. כשהיא חוזרת לאחוזת פרס - קמפנה, היא מגלה שאחותה היא הבעלים של הכל, ושחוליאן הוא החבר של אחותה. בנוסף, היא צריכה להתמודד עם ארסיירו, בעלה החדש של דורה ויסקונטי, אדם אכזרי שרוצה את הכסף של החברה, עם דורה ויסקונטי, אשר לא סובלת את פלומה, ועם נורמה, שמתחרה איתו על חוליאן. היחיד שהיא מרגישה בנוח איתו הוא רודי, בנה של אבליה, המשרתת. לרודי יש סרטן ולכן הוא מתמודד עם קשיים רבים ולכן פלומה מעודדת אותו.
כאשר מיטרה והילדה נפגשות, נוצר קונפליקט בין שתי המשפחות - בין העולם הצועני לבין העולם המודרני. פלומה תיאלץ לנסות לגשר בין השתיים כאשר מיטרה מבינה שלמעשה ההתאכזרות שלה הייתה לא מוצדקת ולאחר שהיא מבינה שסטייבה אינו האדם שחשבה שהוא. חוליאן יצטרך להשיב את אהבתה של פלומה. גם לחוליאן יש בעיות משלו - נורמה הנודניקית, פנצ'ו "חברו" הטוב שמאוהב בנורמה, וכמובן - המלחמה שלו להשיב את פלומה אליו לפני שיהיה מאוחר מדי.
אבראהים חאתמי-כיא
אבראהים חאתמי-כיא (בפרסית: ابراهیم حاتمی‌کیا; נולד ב-23 בספטמבר 1961) הוא תסריטאי ובמאי איראני. הוא התפרסם בעיקר בסרטיו על מלחמת איראן–עיראק.
ביוגרפיה
אבראהים חאתמי-כיא נולד ב-1961 בטהראן לאב פרסי ואם אזרית. למשפחה היו שבעה ילדים. לאחר סיום בית הספר, הוא התחיל לימודים באוניברסיטת טהראן בו למד אמנות הקולנוע. הוא החל את הקריירה בסרטים תעודיים קצרים על מלחמת איראן–עיראק. בהמשך, לאור הניסיון שרכש בעריכת סרטים ובהיותו בחזית הלחימה, החל לכתוב תסריטים לסרטים ולעסוק בבימוי. בשנת 1989 זכה לראשונה בפרס בפסטיבל הקולנוע האיראני. בשנת 1994 נסע לבוסניה וצילם סרט על אירועי המלחמה שם.
סרטיו The Glass Agency (1998) ו-In the Name of the Father  (2006) זכו בפסטיבל הסרטים באיראן. בסך הכול הוא זכה ביותר מעשרה פרסים בפסטיבלי קולנוע באיראן. את מרב הפרסים קיבל עבור הבימוי ועבור התסריט.
כמה מסרטיו נאסרו תחילה להקרנה באיראן בעקבות דרישות הצנזורה, אך כעבור מספר שנים הקרנתם יצאה לפועל.
בשנת 2018 הוא צילם את הסרט "זמן דמשק", על אירועי המלחה בסוריה ועל הפעילות האיראנית באזור.
יהודה להב
יהודה להב (נולד בשם אישטוואן וייסלוביץ; 1930 – 4 ביולי 2010) היה עיתונאי והיסטוריון ישראלי, מומחה להיסטוריה פוליטית של מזרח- ומרכז אירופה. במשך השנים כתב בעיתונים "דבר", "על המשמר", "קול העם", "הארץ" ו"ידיעות אחרונות". כמו כן היה כתב ופרשן בקול ישראל.
ביוגרפיה
להב נולד בשנת 1930 בעיר פרשוב שבצ'כוסלובקיה, במשפחתו של רופא יהודי. כשהיה בן 12 הוא הוברח לבית סבו וסבתו בבודפשט על ידי הוריו, ושם שהה במשך רוב מלחמת העולם השנייה. לאחר מות סבו הוא עזב את הבית וצעד מזרחה לעבר כוחות הצבא האדום. כשהיה בן 14 פגש בכוחות הרוסים והצטרף אליהם כמתרגם, מכוון שדיבר צ'כית, סלובקית והונגרית. במהלך המלחמה נרצחו שני הוריו. בשנת 1949, כשהיה בן 19, עלה לארץ במסגרת השומר הצעיר והיה ממקימי קיבוץ להבות חביבה. הוא עיברת את שמו לשם הקיבוץ – "להב". בגלל אהדתו לרעיונות קומוניסטים סולק מהקיבוץ אחרי 8 שנים.
החל משנות ה-50 התחיל להיות עיתונאי פעיל בעיתונים בעלי אוריינטציה שמאלית החל מ"קול העם" וכלה ב"דבר". סקר את משפט אייכמן בשביל העיתון הקומוניסטי "קול העם". בהמשך הצטיין במיוחד בתחום ההיסטוריה הפוליטית של מזרח אירופה ומרכז אירופה באמצע המאה ה-20 ועשה עבודת דוקטורט באוניברסיטה העברית בתחום זה. עם הזמן נעשה ביקורתי כלפי הקו הבלתי מאוזן לטובת "העניין הערבי" שאומץ על ידי ברית המועצות ועל ידי רק"ח. אחרי שבשנות ה-60 יכול היה לבקר בצ'כוסלובקיה ובהונגריה במסגרת עבודתו העיתונאית. בגלל היותו ישראלי ובנוסף עקב גישתו הציונית ואהדתו ל"סוציאליזם בעל הפנים הומניים" של אלכסנדר דובצ'ק ועמיתיו בצ'כוסלובקיה ב-1968, נאסרה כניסתו להונגריה ולצ'כוסלוביקה עד שנת 1981.
בשנת 1983 השתתף במשלחת פעילי שלום ישראלים בהונגריה ונפגש שם, בין השאר, גם עם נציגים פלסטינים. נמנה עם מקימי "האגודה לתרבות ישראל - הונגריה" ותרם להליכים שהביאו לנירמול היחסים בין הונגריה ובין ישראל. אחרי נפילת הקומוניזם בארצות מזרח אירופה, היה בין השנים 1989 -1994 שליח של העיתונים "ידיעות אחרונות" ו"הארץ" במרכז אירופה, כשמושבו היה בבודפשט. אחרי 1994 היה שליח של העיתונים ההונגרים "נפסאסבדשאג" ו"נפסאבה" בישראל. כתב מאמרים רבים בנוגע לישראל ולמצב במזרח התיכון בעיתונות ההונגרית, הצ'כית והסלובקית וכמו כן פירש את האירועים והתהליכים שבארצות מרכז אירופה בעיתונות העברית. על ידי כך תרם ליחסים בין ישראל ובין המדינות שבאזור מרכז אירופה. היה מעורב בפולמוסים רבים עם אלו הנוטים להכחשת השואה בהונגריה ועל ידי כך הפך לשנוא על החוגים הקיצונים הגזענים בהונגריה.
הלך לעולמו בראשון לציון ביולי 2010, כשהוא בן 80. הוא ביקש לתרום את גופתו למדע.
השאיר אישה ושלושה ילדים.
ספרים
עבודות מחקר בתחום ההיסטוריה:
ז'ואן סגרה
ז'ואן סגרה אי אירצ'טה (בקטלאנית: Joan Segarra i Iracheta; 15 בנובמבר 1927 – 3 בספטמבר 2008) היה כדורגלן ספרדי-קטלאני ששיחק בברצלונה החל מתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 ועד אמצע שנות ה-60. הוא מבין השחקנים עם מספר ההופעות הגבוה ביותר בהיסטוריית המועדון. סגרה שיחק בעיקר בעמדות ההגנה, אך יכול היה לשחק גם בקישור. התכונות הבולטות בו היו ראיית המשחק שלו והמשחק ההוגן שלו.
ברצלונה
בילדותו שיחק סגרה במספר מחלקות נוער של מועדונים קטנים בקטלוניה, לפני שהחל את הקריירה המקצועית שלו בווילפרנקה הקטנה ב-1946. הוא שיחק שם 4 עונות, עד 1950, אז הצטרף לברצלונה, הקבוצה הבכירה בקטלוניה ומבין הגדולות בכדורגל בספרד. סגרה השתלב במהרה בקבוצתו החדשה, אותה אימן פרדיננק דאוצ'יק, ואת הופעת הבכורה בליגה הספרדית ערך ב-24 בספטמבר, בקלאסיקו נגד ריאל מדריד בו ניצחה ברצלונה 7 - 2. בעונתו הראשונה במועדון הופיע ב-23 משחקי ליגה וסייע לקבוצתו לסיים במקום הרביעי. יתר על כן, שיחק סגרה בעונה זו בכל משחקי הקבוצה בגביע הספרדי, שבו זכתה ברצלונה הודות לניצחון 3 - 0 בגמר על ריאל סוסיאדד. בגומלין רבע הגמר נגד אתלטיקו תטואן אף הבקיע שער.
בעונת 1951/1952 סבל ממספר פציעות שהגבילו את חלקו במשחקי הקבוצה, אך עדיין היה שותף לזכייה בדאבל - אליפות וגביע - וכן בגביע הלטיני. בהמשך 1952 זכתה הקבוצה גם בקופה אווה דוארטה וגביע מרטיני רוסי. בכך השלימה ברצלונה זכייה בחמישה תארים בשנה קלנדרית ובזכות כך כונתה "בארסה של חמשת הגביעים", כשסגרה הוא קפטן הקבוצה בה כיכבו שחקנים כלאסלו קובאלה, גוסטאו ביוסקה, אנטוני רמלייטס, אסטניסלאו באזורה וססאר. בעונה שלאחר מכן, בניצחון הליגה על ראסינג סנטנדר ב-19 באוקטובר, הורחק סגרה בכרטיס אדום בפעם הראשונה והיחידה בקריירה שלו. ב-21 בדצמבר, במשחק נגד ולנסיה, הבקיע סגרה שער עצמי וקבוצתו הפסידה 3 - 2. סגרה היה חלק חשוב מהרכב הקבוצה, שזכתה בפעם השנייה ברציפות בדאבל. בגביע, שהיה השלישי ברציפות לזכותה, זכתה ברצלונה לאחר ניצחון 2 - 1 על אתלטיק בילבאו בגמר, בו פתח סגרה בהרכב.
עונת 1953/1954 הסתיימה בטעם מר עבור ברצלונה. היא סיימה כסגניתה של ריאל מדריד בליגה, ובגמר הגביע הפסידה לוולנסיה 3 - 0. דאוצ'יק הוחלף בסנדרו פופו האיטלקי, ומעמדו של סגרה בהרכב הקבוצה לא דעך. לצערו, סיימה ברצלונה פעם נוספת כסגניתה של ריאל מדריד, ובגביע הודחה על ידי אתלטיק בילבאו בחצי הגמר. פרנץ פלאטקו החליף את פופו כמאמן הקבוצה. בעונת 1955/1956 זכה לכבוש שערים ראשונים בליגה הספרדית. השער הראשון היה בניצחון 2 - 1 על ריאל סוסיאדד במחזור הראשון לעונה. בסך הכול כבש 4 שערים בעונה זו במהלך 30 הופעות. אולם, ברצלונה סיימה כסגנית האלופה עונה שלישית ברציפות.
דומנק בלמניה תפס את מקומו של פופו בתחילת עונת 1956/1957. סגרה היה בחירה ראשונה להרכב גם עבור בלמניה, אך פציעה שספג בתחילת אוקטובר השביתה אותו ממשחק למשך כמעט חודשיים. בסך הכול שותף ב-15 משחקי ליגה בעונה זו, וברצלונה הגיעה למקום השלישי. אחרי 4 שנים ללא תואר, הצליחה הקבוצה לזכות בגביע הספרדי, עם ניצחון 1 - 0 על אספניול, יריבתה העירונית של ברצלונה, במשחק הגמר, שבו פתח סגרה. בעונה הבאה כבש שער אחד, השער היחיד בניצחון 1 - 0 על ריאל סוסיאדד ב-20 באוקטובר 1957. הקבוצה אמנם זכתה בגביע ערי הירידים בפעם הראשונה בתולדותיה, כשסגרה פותח בשני משחקי הגמר נגד קבוצת שחקנים נבחרים מלונדון, אך בלמניה הוחלף על ידי הלניו הררה לקראת סוף העונה בשל חוסר הצלחתה של הקבוצה. בגביע הגיעה ברצלונה עד לחצי הגמר, שם הודחה על ידי אתלטיק בילבאו.
בעונה המלאה הראשונה עם הררה כמאמן הקבוצה, עונת 1958/1959, חווה סגרה עונת שיא, בגיל 31. הוא פתח בכל 30 מחזורי הליגה, בהם הבקיע 6 שערים, כולל שער ניצחון בדקה ה-85 על בילבאו כשברצלונה ב-10 שחקנים ב-1 בפברואר 1959 וצמד בניצחון 5 - 2 על ריאל בטיס ב-22 במרץ. ברצלונה זכתה בסוף העונה באליפות ראשונה מזה 6 שנים. בנוסף, פתח סגרה בכל משחקי הגביע בדרכה של ברצלונה לזכייה גם בו והשלמת דאבל, שלישי בקריירה שלו, כשהקבוצה מנצחת בגמר את גרנדה בתוצאה 4 - 1.
הודות לאליפות, השתתפה ברצלונה לראשונה בתולדותיה בגביע אירופה. במשחקה הראשון במפעל, נגד צסק"א סופיה ב-3 בספטמבר, הבקיע סגרה את השער הראשון בהיסטוריה של ברצלונה במסגרת זו. המשחק הסתיים בתיקו 2-2. ברצלונה הגיעה עד לחצי הגמר, שם הודחה על ידי ריאל מדריד. גם בעונה זו זכתה ברצלונה באליפות, לה תרם סגרה 3 שערים ב-24 משחקי ליגה בהם פתח. בנוסף, זכתה ברצלונה בפעם השנייה בתולדותיה בגביע ערי הירידים, כשבדרך לשם הבקיע סגרה במשחק הראשון של רבע הגמר נגד אינטר מילאנו. סגרה פתח בשני משחקי הגמר נגד ברמינגהאם, אותם ניצחה ברצלונה בתוצאה המצטברת 4 - 1. בגביע הספרדי הבקיע שער בשמינית הגמר לרשתה של טראסה, אך ברצלונה סיימה את דרכה במפעל בשלב רבע הגמר.
הררה עזב את הקבוצה בסוף העונה, וחל עידן של חוסר יציבות בברצלונה. את עונת 1960/1961 סיימה ברצלונה במקום הרביעי בלבד, כשסגרה פותח ב-15 משחקי ליגה במהלך העונה. בגביע אירופה הגיעה עד הגמר, כשבדרך היא הייתה הקבוצה הראשונה שגוברת על ריאל מדריד אחרי 5 זכיות רצופות במהדורות הראשונות של הטורניר. במשחק הגמר שנערך בברן, לא לקח חלק בשל פציעה בעינו, וברצלונה הפסידה לבנפיקה ליסבון בברן בתוצאה 3 - 2. בגביע הספרדי הודחה על ידי אספניול כבר בשמינית הגמר. העונה הבא החלה עם ליואיס מירו כמאמן, אך הוא הוחלף באמצעה על ידי לאסלו קובאלה בשל תוצאות לא משביעות רצון של ברצלונה. סגרה פתח ב-19 משחקים בהם כבש פעמיים, אחד מהם השער היחיד לזכות קבוצתו בתיקו 1-1 עם אתלטיקו מדריד ב-11 במרץ 1962. ברצלונה סיימה את העונה כסגנית האלופה, בגביע הודחה על ידי ריאל מדריד ברבע הגמר, ובגביע ערי הירידים הובסה על ידי ולנסיה במשחק הגמר בתוצאה המצטברת 7 - 3.
באוקטובר 1962 סבל מפציעה שבגללה נעדר ממשחק עד סוף דצמבר. זמן קצר לאחר שחזר, קובאלה הוחלף על ידי ז'וזפ גונסלבו. סגרה פתח בעקביות במשחקי הקבוצה עד סוף העונה, בה היא סיימה במקום השישי בלבד וזכתה בגביע הודות לניצחון 3 - 1 על ריאל סרגוסה בגמר בקאמפ נואו. בעונת 1963/1964, עם ססאר רודריגס כמאמן, חל פיחות במעמדו של סגרה בן ה-36, כשהועדפו על פניו שחקנים צעירים יותר כאלדיו סילבסטרה, פרן אוליביה וחוליו ססאר בניטס. הוא השתתף ב-11 משחקי ליגה במהלך העונה, שבסיומה פרש ממשחק. משחקו האחרון שבהם היה ב-25 באפריל 1964, מחזור הסיום לעונה, אצל ריאל בטיס, וסגרה נפרד מהקבוצה עם שער לזכות קבוצתו, שניצחה 3 - 2.
בסך הכול הופיע 528 פעמים והבקיע 30 שערים הן במסגרות רשמיות והן במסגרות לא רשמיות. 297 מהופעותיו היו בליגה הספרדית.
נבחרת ספרד
במקביל לדרכו בברצלונה, היה סגרה שחקן פעיל בנבחרת ספרד. את הופעת הבכורה במדיה ערך במשחק ידידות נגד נבחרת ב-17 ביוני 1951 שהסתיים בתיקו מאופס. הוא השתתף במשחקי הנבחרת במוקדמות מונדיאל 1954 נגד נבחרת, אך זו גברה על ספרד ועלתה במקומה למונדיאל. לאחר מכן לקח חלק במשחקי הנבחרת במוקדמות מונדיאל 1958 נגד נבחרות ו, אך נבחרתו סיימה במקום השני ולא העפילה לטורניר הגמר.
סגרה שיחק גם בשני משחקי נבחרתו במוקדמות יורו 1960 נגד, שהיוו למעשה שמינית גמר הטורניר. סגרה סייע לנבחרתו לנצח בשניהם ולעלות לרבע הגמר, אך מכיוון שהנבחרת סרבה לנסוע לברית המועצות, היא הפסידה טכנית. בהמשך, ביולי 1960, פתח בסדרה של 4 משחקי ידידות על אדמת אמריקה הדרומית, אחד אצל, שניים אצל ואחרון אצל. סגרה אמנם לא לקח חלק באף משחק במוקדמות מונדיאל 1962, אך הוא זומן לסגל הנבחרת לטורניר הגמר שנערך בצ'ילה. הוא אף פתח במשחק הראשון של שלב הבתים, הפסד 1 - 0 ל. היה זה משחקו ה-25 והאחרון במדי נבחרת ספרד.
בנוסף למשחקיו בנבחרת ספרד, שיחק במדי הנבחרת הלא רשמית של ב-3 משחקי ידידות במהלך שנות ה-50.
קריירה כמאמן
לאחר פרישתו ממשחק ב-1964 המשיך סגרה את קשריו עם המועדון. תחילה שימש כמאמן במערכת הנוער של המועדון. ב-1972 הלך לאמן את מועדון נעוריו וילפרנקה למשך עונה אחת. בהמשך אימן מספר קבוצות קטנות בקטלוניה ובאיים הבלאריים כפיגרס ומהונס. ב-1977 מונה לעוזר המאמן בברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של ברצלונה, שהייתה אז בליגה השלישית. כעבור שנתיים מונה למאמן הראשי של הקבוצה, ובמהלך העונה הבודדת שלו כמאמנה היא סיימה במקום ה-14 בביתה.
באמצע עונת 1979/1980 פוטר ז'ואקים ריפה מתפקיד אימון הקבוצה הבוגרת ומונה במקומו הלניו הררה, מי שהיה מאמנו של סגרה בסוף שנות ה-50 בברצלונה. סגרה הצטרף אליו כעוזרו עד לסוף העונה.
ב-3 בספטמבר 2008, בגיל 80, נפטר סגרה לאחר התמודדות עם מחלה ממושכת.
מודעות בזמן הרדמה
מודעות בזמן הרדמה (באנגלית: Anesthesia awareness) היא מצב שבו מטופל הנמצא תחת הרדמה כללית, נשאר בהכרה מלאה או חלקית, אך גופו ושריריו משותקים ומונעים ממנו את יכולת התנועה והדיבור. במצב כזה, ייתכן שהוא יחוש כאב כפי שהיה מרגיש אדם ער, אך הסובבים, כולל הצוות הרפואי, לא יידעו על כך. השכיחות המדויקת של התופעה אינה ברורה לחלוטין, אך אין חולק על כך שהיא נדירה יחסית.
מודעות בזמן הרדמה מתרחשת כאשר ההרדמה הניתנת למטופל אינה מספיקה כדי להביא אותו לחוסר הכרה מוחלט. במקרה כזה, הוא עלול להרגיש כאב או לחץ במהלך הניתוח, לשמוע שיחות ולחוש בחוסר היכולת לנשום - אם אכן כך. במקרה שהתופעה מתרחשת, כ-42% מהמטופלים חשים את הכאב של הניתוח, 94% מהם חווים פאניקה או חרדה ו-70% חווים סימפטומים פסיכולוגיים מתמשכים. במקרים מסוימים, עלולה להתעורר בעקבות כך הפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD) שמצריכה טיפול ממושך.
הדרך בה חווים המטופלים השונים את המצב של מודעות בזמן הרדמה, שונה מאוד מאדם לאדם, וכך גם הדרך בה הם מגיבים אליה. במצב החמור ביותר המטופל מודע לחלוטין למתרחש סביבו, וחש כאב כאילו הוא עירני לגמרי. במקרים אחרים, עלולה להיות רק תחושה קלה של חוסר נוחות, עירנות חלקית או שמיעת חלקי שיחות בלבד.
שכיחות התופעה
כאמור, אין תמימות דעים לגבי שכיחותה המדויקת של התופעה. על פי מחקר שנעשה בקרב 19,575 מנותחים בארצות הברית נמצאו עשרים וחמישה שטענו כי היו ערניים בזמן ההרדמה, כלומר שכיחות של 0.1 עד 0.2% או אחד מתוך חמש מאות עד אלף איש. עם זאת, מחקר מקיף יותר הראה שרק שישה מקרב 87,361 חולים שנבדקו העידו על כך, מה שמצביע על שכיחות של 0.0068%. ישנם מחקרים המצביעים על עלייה בשיעור הסובלים מהתופעה בקרב מנותחים שקיבלו חומרים להרפיית שרירים.
מניעה
טרם נמצאה דרך למנוע לחלוטין את תופעת המודעות בזמן הרדמה, אך על ידי מספר צעדי מנע ניתן להוריד את שכיחותה: יש להקפיד שהתהליך ההרדמה יבוצע על ידי צוות רפואי מיומן, להימנע מביצוע הרדמה כללית במקרים שהדבר איננו הכרחי, להקפיד על מתן מינון מדויק של חומרי הרדמה ולקיים ניטור קפדני של כלל הפרוצדורה הרפואית.
ניטור באמצעות EEG
על אף שלא נמצאה דרך למנוע מצב שבו מטופל נשאר בהכרה מלאה, ישנם מכשירים חדשים המבוססים על אלקטרואנצפלוגרם (EEG) שבאמצעותם ניתן לגלות זאת, ובמקרה כזה להימנע מלנתח. מוניטורים אלה, שעקרון פעולתם דומה לזה של מכשירי EEG אחרים, מודדים בזמן אמת את הפעילות החשמלית בקליפת המוח ומציגים ערכים שבין 0 ל-100, כאשר המספר 100 מייצג אדם עירני לחלוטין, ואפס - חוסר פעילות חשמלית. הטווח הנורמלי של אדם מורדם צריך להיות בין 40 ל-60, כאשר ערך גבוה מ-60 מצביע על ערנות.
מליקה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
חברת הודו המזרחית ההולנדית
חברת הודו המזרחית המאוחדת (בהולנדית: Vereenigde Oostindische Compagnie או בראשי תיבות: VOC), הידועה יותר בשם חברת הודו המזרחית ההולנדית, כדי להבדילה מהחברה הבריטית בעלת אותו השם, נוסדה ב-20 במרץ 1602, כאשר הפרלמנט ההולנדי העניק לה מונופול למשך 21 שנים לנהל את המושבות ההולנדיות באסיה והמסחר עם אסיה. היה זה התאגיד הרב-לאומי הראשון בעולם והחברה הראשונה בעולם שהנפיקה מניות. החברה נותרה גורם כלכלי בעל השפעה במשך מאתיים שנה, עד שנקלעה לחדלות פרעון, ופורקה בשנת 1798 כאשר הרפובליקה הבטאווית השתלטה על נכסיה.
בשיאה, שווי השוק הכולל של החברה נאמד ב-7.9 טריליון דולרים אמריקאים, כלומר שווי שמתעלה על השווי הכולל של חברת גוגל, אפל ומיקרוסופט כיום.
ארגון
החברה הורכבה משש לשכות בערי נמל: אמסטרדם, דלפט, רוטרדם, אנקהאוזן (Enkhuizen) והורן בהולנד, וכן בעיר מידלבורך בזיילנד. נציגי שש הלשכות התכנסו במועצה שנקראה "17 הלורדים" (Heeren XVII). במועצת 17 הלורדים היו שמונה נציגים מלשכת אמסטרדם, ארבעה מלשכת זיילנד, נציג אחד מכל אחת מן הלשכות הקטנות יותר והנציג ה-17 היה מלשכת זיילנד, או מאחת הלשכות הקטנות יותר. בגלל הרכב המועצה, נציגי אמסטרדם הצליחו בדרך כלל לגייס עוד קול אחד, כדי לזכות ברוב ולהכתיב את סדר היום.
שש הלשכות גייסו את ההון ההתחלתי של חברת הודו המזרחית ההולנדית. בין 358 בעלי המניות המקוריים בחברה, היו יזמים פרטיים קטנים רבים שנטלו את סיכון ההשקעה. בין בעלי המניות היו מהגרים לא מעטים.
הסמליל של חברת הודו המזרחית ההולנדית הורכב מראשי התיבות של שמה בהולנדית, האות V גדולה, O ו-C קטנות על כל אחת מזרועותיה, ומעל שלוש האותיות, האות הראשונה בשם הלשכה (כך לדוגמה משמאל, הסמליל של לשכת אמסטרדם). דגל החברה היה כתום, לבן, כחול (זהה לדגל הנוכחי של הולנד), עם הסמליל רקום עליו.