cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סנטה סבינה
דלתות העץ
אחד הפנלים הידועים במחקר האמנות הנוצרית מציג את עלייתו לשמים (Ascension) של אליהו. הפנל המלבני ממוקם באחד משני הטורים הקיצוניים של הדלת. בחלקה העליון של הקומפוזיציה מופיע מלאך מכונף אשר מושיט את ידו לעבר אליהו, העולה במרכבה רתומה לשני סוסים בצורה אלכסונית לשמים. בתחתית הקומפוזיציה מופיעים שלושה נערים המוצגים כמגיבים על האירוע הדרמאטי. הנער הניצב בשמאל הקומפוזיציה מתכופף ומרכין את ראשו, האמצעי מושיט את ידו לעברו של אליהו ואוחז בבדל בגדו ואילו נער נוסף נע, כאילו בהפתעה, אל הימין. רקע התיאור מספר פרטים ריאליסטים נוספים המציבים את התיאור בסביבה טבעית. ברקע מופיע עץ ואילו את רוב החלק הימיני של הקומפוזיציה נשלט על ידי תיאור של סלעים. אלמנט מעניין המופיע על הסלעים הוא תיאור של לטאה ושבלול המדגישים את יכולתו ואת התעניינותו של האמן בתיאור פיגורטיבי.
פנלים אחרים מן הדלת מציגים, כאמור, התעניינת פחותה הרבה יותר בתיאור סיפורי-עלילתי. בתבליט המציג את צליבת ישו, לדוגמה, מופיע ישו כאיש בעל זקן ושיער ארוך הניצב בין שני הגנבים אשר נצלבו עמו. דמויות שני הגנבים מתוארים בכמחצית מגובהו של ישו. שלוש הדמויות מתוארות כאשר ידיהן פרושות לצדדים בתנוחה הקרובה יותר לתנוחת "אורנס" (Orans) מאשר לאדם צלוב. רקע התבליט מציג, אומנם, מעין מבנה ארכיטקטוני, עשוי לבנים, התופס את כל הרקע של הקומפוזיציה, אולם תיאור הדמויות בקנה מידה שונה, הסכמטיות של הגוף ובעיקר חוסר ההתייחסות הברורה לצלבים עליהם נצלבו הדמויות מעידים כי תיאור ריאליסטי לא היה אחד ממטרות יצירת תיאור זה.
מרגרט רובין ג'נסין (Jensen), בפרשנותה על דימויי צליבת ישו המוקדמים, טוענת כי בתקופה מוקדמת זו מעידים התיאורים על חוסר מרכזיותו של דימויי הצליבה בתרבות הנוצרית המתפתחת. בהצגת ישו כסובל, מציינת ג'נסין, יש משום הפחתה בערכו של האל או שדימוי זה היה טעון רגשות עזים מדי בעבור הנוצרים בני התקופה ולכן הושם דגש על ייצוג חלקי בלבד של הסיפור.
דורה אברהמית
דורה אברהמית (אברמובסקיה) (6 בינואר 1886 – 13 בינואר 1975) הייתה מהפכנית, אשת העלייה השנייה, וסופרת.
חייה
דורה אברהמית נולדה ב-6 בינואר 1886 בכפר הקטן מונסטרישצ'ה שבאוקראינה (באזור קייב). בילדותה עברה המשפחה לאודסה. לאחר מותו של האב אליעזר אברמובסקי שנים מספר אחר-כך חזרה האם עם הילדים לכפר.
בגיל 17 בערך חזרה אברהמית לאודסה, שם התקרבה לחוגים מהפכניים והשתתפה במהפכת הנפל של 1905, מה שהפך אותה למבוקשת על ידי השלטונות. בחוגים אלה פגשה את בן זוגה מיכאל גולוכוב שהיה פעיל בחוגים מהפכניים. בשנת 1907 גרו תקופה מסוימת בלבוב שם הכירה את יוסף חיים ברנר והתיידדה עמו, ועם עוד אנשים מהתנועה הציונית. בשש השנים הבאות נדדו היא ובן-זוגה ממקום למקום (וינה, פריז, חזרה לרוסיה) ובתקופה מסוימת גם ישבה בכלא הרוסי. נולדו לה ולגולוכוב (שעמו לא התחתנה, על פי האידאולוגיה המהפכנית) שלושה ילדים; לוי הבכור, יהודית, ויוסף הצעיר.
בשנת 1913 זנחה את המהפכנות הרוסית, עזבה את בן זוגה ועלתה לארץ ישראל עם שלושת ילדיה. כאן עבדה זמן מה בחדרה ואחר כך בתל אביב, כתופרת וכמבשלת, והשתלבה בחוגים ספרותיים שהתקיימו בה. בימי מלחמת העולם הראשונה, כנתינה רוסית, נאלצה לעזוב עם ילדיה למצרים, ואחר כך לאודסה, שם שהתה עד סוף המלחמה וחזרה לארץ בסוף 1919 באונייה "רוסלאן".
לאחר תקופה בתל אביב וברעננה עברה לעמק הירדן שם בישלה לעובדים בהקמת מפעל החשמל של פנחס רוטנברג בנהריים, שם עבדו שני בניה, ולדייגים בכנרת. בתקופה זו כתבה רשימות וסיפורים קצרים שחלקם התפרסמו ב"דבר הפועלת", וכן את ספרה "חיים".
ברוב שנותיה לאחר מכן, להוציא תקופות קצרות חיה עם בתה יהודית ומשפחתה בנהלל, שם הלכה לעולמה ב-1975 בגיל 89, ושם נקברה.
ארכיונה נמצא במכון גנזים של אגודת הסופרים, בבית אריאלה בתל אביב.
כתביה
במכון גנזים נמצאים, בין היתר, כתבי היד של כתבים אלה, וחלקים נוספים מזכרונותיה שתורגמו לעברית בידי ריטה גולדברג, חיים ארדין וזויה קופלמן.
דבשון
דִּבְשׁוֹן (באנגלית: Honey dipper) הוא כלי מטבח שבאמצעותו ניתן להעביר נוזל צמיג (לרוב דבש כשאינו גבישי) מכלי הקיבול שלו, ולאחר יד ליצוקו במקום הרצוי, אם כי בכמויות קטנות.
גיזרון
המילה דִּבְשׁוֹן חודשה על ידי האקדמיה ללשון העברית בשנת תשע"א (2011). המילה מורכבת מדבש והסיומת -ון, ממשקל קִטְלוֹן, המציינת כלי. שמותיו הנפוצים עד אותו חידוש היו: מקל דבש, מקלון דבש, רודה דבש - על שם פעולת רדיית הדבש, כף דבש או כפית דבש אף שאינו סוג של כף או כפית. כלי הקיבול שמכיל את הדבש, חודש לשם "דבשית".
מאפיינים ואופן השימוש
בדרך כלל דבשון עשוי מעץ שעבר גילוף במחרטה, אך גם נפוץ בצורתו מפלסטיק, מסיליקון, מזכוכית ואפילו ממתכת. בקצה הידית ישנם חריצים בעלי רווח זהה הנוצרים בין מעגלים המחוברים לציר משותף וחד-מרכזי לכדי ראש מעוגל וסלילי אשר מקנים לכלי את תכונתו. אורכו הסטנדרטי הוא 7 אינץ' (בקירוב 18 ס"מ), וזה כדי להקל על אופן החדרתו לצנצנות. בחלק מצנצנות הדבש חור אופייני בקצהו או במרכזו של המכסה דרכו נכנסת ידית הדבשון. עם זאת, לדבשון אין צורה אחידה, ועיצובו מושפע מהתרבות המקומית ומהשימוש לו הוא מיועד.
החריצים בדבשון נועדו להגדיל את שטח הפנים שלו ביחס לגודלו, ובכך הנוזל (דבש) שיש לו צמיגות גבוהה, ינוע באיטיות, ישאף לשמור על מתח פנים ויישאר בתוך הכלי לזמן קצר בזמן שהמשתמש מסובב אותו, דבר המאפשר הוצאה מהכלי. השימוש בדבשון מעץ נועד לאסוף יותר דבש לעומת חומרים אחרים עם מקדמי חיכוך שונים. מומלץ להימנע משימוש בדבשון ממתכת, כיוון שבמגע בין החומצות שבדבש למתכות מסוימות מתרחשת תגובה כימית, המביאה לשינויים כימיקליים בהרכבו ובהדרגה לירידה באיכותו. ציפוי דבשון עץ בשמן מינרלי, כזה שאינו מזיק לבריאות, יקנה לו עמידות פיזית ויקל בשטיפתו.
אחת השיטות לשימוש בדבשון היא טבילתם של כל החריצים אל תוך הנוזל ולסובבו באיטיות בין האמה לאגודל אגב העברתו למקום הרצוי, כדי למנוע טפטוף. דוגמאות לשימושיו הפופולרים הן נטיפת זרזיף דבש על חלה, לחם, מַרְקוֹעַ (ביסקוויט), ושאר דגנים. לדבשון גם ביטוי בתרבות הבריטית; כחלק מגינוני מסורת שעת התה המלווה בדבש (לעיתים כתחליף לסוכר), משתמשים בדבשון להמתקת המשקה, תה או קפה באופן שתואר.
בתרבות הפופולרית
למרות תרומותיו, הקושי הכרוך בניקיונו עקב צורתו והסבלנות הנדרשת בעת יציקת דבש מביאים רבים לזנוח אותו ודווקא להשתמש בכפית. אף על פי כן, הצליח הדבשון לחדור לתרבויות רבות כחלק ממכלול כלי המטבח, ומהווה כיום פריט יוקרה-מסורתי המלווה ארוחות במסעדות, בסעודות חג (דוגמת ראש השנה או חג המולד), ובזמנים מסורתיים (דוגמת שעת התה).
חברות מסחריות עושות שימוש בדבשון כסמל קונוטציבי למתיקות, אושר ושמחה, גם אם הן אינן קשורות לתעשיית המזון, ומשלבות אותו בפרסומות ובעלונים. כך למשל, הקמע של מותג דגני הבוקר "האני נאט צ'יריוס", נראה כשהוא מחזיק בידו דבשון. חברת הצעצועים האמריקאית מאטל ייצרה צעצועי פו הדב יחד עם דבשונים.
אקסטרמדורה
אקסטרמדורה (בספרדית: Extremadura) היא קהילה אוטונומית במערב ספרד, על גבול פורטוגל. היא גובלת בקסטיליה ולאון בצפון, בקסטיליה-לה מנצ'ה במזרח ובאנדלוסיה בדרום. אקסטרמדורה היא האזור העני ביותר בספרד. רוב תושביה עוסקים בחקלאות.
היסטוריה
ההיסטוריה של אקסטרמדורה היא תמונת ראי של ההיסטוריה של ספרד. ראשיתה ביישובים איבריים קדומים, שנכבשו בידי הקרתגנים. לאחר מכן נכבש האזור על ידי הרומאים; שטחה של אקסטרמדורה התחלק בין הפרובינקיות היספניה בייטיקה ולוזיטניה. בתקופה זו הייתה העיר המרכזית אמריטה אאוגוסטה (Emerita Augusta), מרידה של היום; כן הוקמו נורבה קייסרינה (קסרס) ופקס אאוגוסטה (בדחוס). לפי אחת ההשערות, מקור שמו של האזור בתקופה זו: Extrema Durii - סופו של נהר הדורו.
במאה ה-15 אקסטרמדורה הייתה זירה של קרבות עזים בין ממלכת קסטיליה לפורטוגל שניסתה להשתלט על שטחים ממנה. קרבות אלה הגיעו לשיאם במלחמת הירושה הקסטיליאנית על ירושת הנרי הרביעי מלך קסטיליה שמת בדצמבר 1474, בין חואנה בתו ואיזבל אחותו. אצילי אקסטרמדורה ומלך פורטוגל תמכו בנסיכת קסטיליה חואנה שהייתה נשואה למלך פורטוגל אך יריבתה איזבל נצחה. קרבות נוספים נערכו באזור כשפורטוגל הכריזה עצמאות מממלכת ספרד ב-1640, ומאוחר יותר גם במלחמת הירושה הספרדית. במלחמה זו הפורטוגלים כבשו חלקים מאקסטרמדורה, אך אלה הושבו לספרד בשלום אוטרכט תמורת שטחים באזור אורוגוואי של היום.
בסוף המאה ה-18 סופח החלק המזרחי של אקסטרמדורה לפרובינציית טולדו. בתחילת המאה ה-19 הובילו שוב ניגודי אינטרסים בין ספרד לפורטוגל למלחמה: הברית שנכרתה בין פורטוגל לצרפת של נפוליאון הביאה לפרוץ מלחמת התפוזים. מאוחר יותר התרחשו באזור חלק מקרבות מלחמת העצמאות הספרדית נגד נפוליאון.
במאה ה-20 אקסטרמדורה שקעה במיתון כלכלי. תוכנית בדחוס משנת 1952 ניסתה לפתח את החקלאות באזור באמצעות הפניית מי הגוודיאנה להשקיה.
אקסטרמדורה הפכה לקהילה אוטונומית ב-1983.
גאוגרפיה
אקסטרמדורה מוקפת מרוב עבריה בהרים: הרי המערכת המרכזית בצפון (ספציפית הרי סיֶירה דה גָאטה וסיירה דה גרֶדוֹס), שלוחה של הרי טולדו במזרח והרי סיירה מורנה בדרום. בין הרכסים יש עמקים רחבים. ההרים תוחמים מישור גדול, שבחלקים רבים הופך לגבעות נמוכות. את המישור חוצים ממזרח למערב שני נהרות: הטחו והגוודיאנה, וכן יובלים רבים שלהם.
האקלים הוא ים-תיכוני עם אלמנטים יבשתיים, שממתנת אותו ההשפעה מהאוקיינוס האטלנטי. הקיץ יבש, וממוצע הטמפרטורה מעל 25 מעלות. החורף מתון; בחודש ינואר הטמפרטורה הממוצעת היא 6 מעלות. יש בין 400 ל-600 מ"מ משקעים בשנה.
דמוגרפיה
באקסטרמדורה יש 1,073,000 תושבים, כ-2.5% בלבד מאוכלוסיית ספרד. היא אחד מהאזורים דלילי האוכלוסין ביותר בספרד: כ-25 תושבים לקמ"ר. בשנות ה-70 בלטה מגמה של הגירת צעירים לאזורים עשירים יותר של המדינה ולמדינות אחרות באירופה, וכן הגירה בתוך אקסטרמדורה מהאזורים הכפריים לערים. מגמה זו גרמה גם לירידה חדה בשיעורי הילודה. ההגירה התמתנה בשנות ה-80, ורבים מאלה שהיגרו למדינות אחרות חזרו לביתם.
מקומות יישוב
מבחינה אדמיניסטרטיבית מורכבת אקסטרמדורה ממשני מחוזות: מחוז בָּדָחוֹס, שבו מתגוררים כ-650 אלף איש, ומחוז קָסֶרֶס (400 אלף תושבים). הערים הגדולות במחוז בדחוס הן בדחוס העיר (136,000 תושבים), מרידה (כ-50,000), אלמנדרלחו (Almendralejo, 28,000) וכן ויינואבה דה לה סרנה (Villanueva de la Serena, 25,000), שיוצרת גוש עירוני אחד עם דון בניטו. רבים מהיישובים בנפה זו מתרכזים סביב נהר הגוודיאנה.
הערים הבולטות במחוז קסרס הן קסרס עצמה (85,000) ופלסנסיה (40,000).
מקומות אחדים באקסטרמדורה נתנו את שמם לערים גדולות ביבשת אמריקה: טרוחיו (Trujillo, בפרו בין היתר), אלבורקרקה (Alburquerque, שובש לאלבקרקי בניו מקסיקו), מדיין (Medellín, למשל בקולומביה) ועוד. מפורסם גם הכפר אלקנטרה (Alcántara), שנתן את שמו למסדר אלקנטרה בימי הביניים, ומסיבה כלשהי גם לסוג של בד שמשמש לספות.
אנטולי בוגורסקי
אנטולי פטרוביץ' בוגורסקי (ברוסית: Анатолий Петрович Бугорский; נולד ב-25 ביוני 1942), הוא פיזיקאי רוסי שעסק בפיזיקת חלקיקים ופרש. הוא ידוע בשל ששרד תאונת קרינה ב-1978, כאשר קרן פרוטונים עתירת אנרגיה ממאיץ חלקיקים עברה במוחו.
התאונה
כחוקר במכון לפיזיקה של אנרגיה גבוהה, שברוסיה עבד אנטולי בוגורסקי עם מאיץ החלקיקים הגדול ביותר בברית המועצות, הסינכרוטרון U-70. ב-13 ביולי 1978, בוגורסקי בדק ציוד שלא עבד וביקש להיכנס אל תוך המאיץ לאזור המסוכן ביותר, לכן ביקש שיכבו את המאיץ כפי שנוהלי הבטיחות אמרו, כשהגיע לבדוק מה פשר הבעיה ראה שהמאיץ כבוי. בוגורסקי רכן מעל הציוד כשהוא שם את ראשו בנתיב קרן פרוטונים בעוצמת 76 GeV. לפי דיווחו, הוא ראה הבזק "בהיר יותר מאלף שמשות", אך לא חש בכאב. הקרן עברה דרך החלק האחורי של ראשו, האונות העורפיות והרקתיות האוזן התיכונה השמאלית ויצאה דרך הצד השמאלי של אפו. החלקים שנחשפו לקרינה בראשו קיבלו מנה מקומית של 200,000 עד 300,000 רנטגנים. בוגורסקי הבין את חומרת הדבר, אבל המשיך לעבוד על הציוד התקול, ובתחילה בחר שלא לספר לאיש מה קרה.
אחרית דבר
החצי השמאלי של פניו של התנפח לבל הכר, ובמהלך הימים הבאים, העור החל להתקלף, בכך נחשף הנתיב שקרן הפרוטונים שרפה אותו.
הוא סיים את הדוקטורט שלו, והמשיך לעבוד כפיזיקאי חלקיקים. כמעט ולא נצפה שום נזק ליכולות הקוגניטיביות של בוגורסקי, אך הוא כן איבד את שמיעתו באוזן השמאלית והיא הוחלפה בטנטון, כל צידו השמאלי של פניו נהפך למשותק, כתוצאה מההרס המוחלט של העצבים בצד ההוא.
חיים אישיים
בוגורסקי נשוי לורה ניקולייבנה, ויש להם בן, פיטר.
שדרות נורדאו
שדרות נוֹרְדָאוּ הן שְׂדרה בעיר תל אביב, בצפונו של הצפון הישן, אשר קרויה על שמו של הסופר והמנהיג הציוני מקס נורדאו. השדרות היו גבולה הצפוני של העיר בשנות ה-20.
מבנה
שדרות נורדאו הן הצפוניות ביותר במכלול השדרות שחוצות לרוחב (ממערב למזרח) את תל אביב שמדרום לנחל הירקון. השדרה מתחילה ברחוב הירקון בשולי גן העצמאות (במקום שבו ניצב בעבר מלון שרתון) ומסתיימת ברחוב אבן גבירול, סמוך לכיכר הקַסטֶל, מעט צפונית לרחוב פנקס.
בצדה הצפוני של השדרה, בין הרחובות הירקון ובן-יהודה, נבנו בשנות ה-30 מעונות עובדים ח', בתכנונו של אריה שרון.
בעשור האחרון שופצו שדרות העיר ובהן גם שדרות נורדאו. השדרות מלאו בעצים, פרחים, ספסלים וברזיות, סומנו שבילי אופניים ומעברי הרחובות נהיו נוחים יותר. בחלקים המערביים של השדרות ניטעו שדרות צפופות של עצי דקל, ובחלקן המזרחי שומרו עצי פיקוס השדרות. בין הרחובות דיזנגוף לסוקולוב ניטעה צמחייה צפופה של סוף.
ממערב למזרח, שדרות נורדאו חוצות בין השאר את:
בניינים ברחוב שבהם התגוררו בעבר אישים ידועים:
מועצת הנגב
מועצת הנגב היא ארגון אזרחי ללא כוונת רווח. הארגון מורכב מראשי רשויות, נציגי מוסדות עוגן, נציגי ציבור ונציגי מגזר עסקי מאזור הנגב. מייסדי הארגון הם מיכאל ביטון, טל אל-על, סיגל מורן, ד"ר מוחמד אלנבארי, אלון שוסטר ושי חג'ג'. הארגון הוקם ב-31 בדצמבר 2014, על בסיס עמותה שכונתה "צעירי הפרלמנט של הנגב", על ידי 66 מנהיגים מקומיים מהמגזרים השונים בנגב, בהובלת ראש מועצת ירוחם מיכאל ביטון. הארגון החל לפעול לקידום מטרותיו, זמן קצר לאחר מכן בשנת 2015. יושב הראש המכהן החל משנת 2020 הוא ראש עיריית ערד עו"ד ניסן בן חמו ומנכ"ל המועצה יוהאן אטלן.
הנחות יסוד
על פי הארגון, כשלים במבנה השלטון הישראלי מונעים מהאזור התפתחות. כשלים אלו מתבטאים בתת-ייצוג של האזור במנגוני השלטון וכמו כן, מבני הכח של השלטון המרכזי והמקומי מכשילים התאגדות אפקטיבית. ניתן להתגבר על הכשלים, אם תהיה התאגדות שכזו. שינוי מדיניות לבדו אינו מספיק וכדי להבטיח שינוי צריך לשים דגש מיוחד על יישום המדיניות. הארגון מהווה הזדמנות לראשי הרשויות ולתושבים בנגב לשתף פעולה ביצירת לחץ ממוקד וחיובי לטובת נושאים שמעסיקים את כלל הנגב. לפי מיכאל ביטון, יו"ר הארגון, ישנם לא מעט נושאים שהנגב חלוק לגבי דרכי הטיפול בהם. ראש רשות אחד סבור כך בעוד שרעהו סבור אחרת ולעיתים המחלוקות קוטביות.
פעילות
הארגון מקיים כנסים, ימי עיון ומוציא לאור ספרים וכתבי עת. באמצעות גורמים חיצוניים, הארגון מחזיק, מפעיל ומנהל שירותים לרווחת תושבי הנגב וחבריו, שלא למטרות רווח.
מבנה
ועד מנהל: אחראי על הכרעות אסטרטגיות, אשרור החלטות, תוכניות עבודה ותקציבים. מורכב מראשי רשויות בנגב ומנציגי מגזרים שונים הנבחרים על ידי האספה הכללית.
חברי מועצת הנגב: כל תושב נגב ותומך המשלם דמי חבר. החברות במועצה מאפשרת כניסה לאספה הכללית, קבלת דו"ח המפרט את פעילות המועצה, ואפשרות השפעה על סדר היום של המועצה בהתאם לעקרונות היסוד.
ועדות המשנה: כפופות לוועד המנהל. מורכבות מצוותים מתנדבים רב מגזריים.
צוות שכיר: הצוות התפעולי של הארגון.
מייסדי מועצת הנגב
בפברואר 2019 סיים מיכאל ביטון את כהונתו כיושב ראש הארגון בשל מועמדתו לכנסת ה-21 ברשימת כחול לבן. בשנת 2019 מונה סגן ראש העיר באר שבע, טל אל-על כממלא מקום היו"ר ובתחילת שנת 2020 מונה ראש עיריית ערד, עו"ד ניסן בן חמו כיושב הראש הקבוע של המועצה.
פלמן גלבוב
פלמן יורדנוב גלבוב (בבולגרית: Пламен Йорданов Гълъбов; נולד ב-2 בנובמבר 1995 בשומן שבבולגריה) הוא כדורגלן בולגרי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת מכבי נתניה מליגת העל ובנבחרת בולגריה.
קריירת מועדונים
גלבוב החל את הקריירה המקצוענית שלו בליטקס לובץ' מליגת העל הבולגרית. ב-12 בדצמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 7-1 על ספרטק טרנבה במסגרת הגביע הבולגרי. ב-14 בדצמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במדי המועדון, בניצחון 5-2 על לוקומוטיב פלובדיב, בו גם הורחק בדקות האחרונות של המשחק לאחר שספג כרטיס צהוב שני.
ב-6 בספטמבר 2017 הושאל למשך עונה אחת לאטאר וליקו טרנובו מליגת העל הבולגרית. שנה לאחר מכן הושאל פעם נוספת למועדון למשך עונה אחת. ב-23 בינואר 2022 חתם במכבי נתניה, עמה זכה בגביע הטוטו לעונת המשחקים 2022/23.
קריירה בינלאומית
גלבוב נכלל בסגל נבחרת בולגריה לקראת גביע קירין, אך נגרע ממנו בשל פציעה. ב-3 בספטמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בולגריה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת אירלנד במסגרת ליגת האומות 2020/2021.
The Yes Album
The Yes Album הוא האלבום השלישי של להקת הרוק המתקדם הבריטית, יס. האלבום יצא ב-1971 על ידי חברת אטלנטיק רקורדס. זהו האלבום האחרון בו השתתף הקלידן טוני קיי עד 1983, והראשון בו השתתף הגיטריסט סטיב האו, שהחליף את פיטר בנקס ב-1970. האלבום נכתב ונעשו עליו חזרות בחווה באזור דוון, שפעם היה בית הקלטות, וכיום ביתו של סטיב האו.
עם יציאתו של האלבום, הגיע למקום הרביעי במצעד האלבומים הבריטי. ומוקם במקום ה-40 במגזין הבילבורד בארצות הברית, שם זכה האלבום למעמד אלבום פלטינה. The Yes Album הוא האלבום הראשון של הלהקה שהביא אותה לקריירה מצליחה, ולהכרה בינלאומית האחרים הם Fragile (1971) ו-Close to the Edge (1972).
סולן הלהקה ג'ון אנדרסון הידוע כ-Jon Anderson, נכתב בקרדיט כ-John Anderson. בקרוב, אנדרסון יוציא את ה-"h" משמו הפרטי.
בעטיפת האלבום, נראה טוני קיי עם גבס מתאונת דרכים שחווה לפני צילום האלבום.
הבסיסט/סולן של להקת ראש גדי לי, אמר בריאיון ל-The Quietus, שזהו אחד מהאלבומים האהובים עליו ביותר.
רקע
סטיב האו כבר הצטרף להרכב, וניגן ברחבת הבמה. שירי האלבום ארוכים ומורכבים יותר מאלה שבשני האלבומים הראשונים כמו "Yours Is No Disgrace", "Starship Trooper", ו-"Perpetual Change". דבר זה גם יקרה באלבומים Close to the Edge, Tales from Topographic Oceans ו-Relayer.
צלילי החלל האלקטרוניים של הגיטרה ב"Starship Trooper" הושגו באמצעות פלאנג'ינג, מכשיר שהיה חדש יחסית בזמן ההקלטה.
טוני קיי העדיף לנגן על אורגן האמונד ופסנתר מאשר על הכלים החדשים באותה התקופה כמו: המוג. זוהי הסיבה שבה קיי הוחלף בריק וייקמן מלהקת Strawbs (וייקמן עצמו התנסה בקלידים החדשים).
הסולו האקוסטי של האו ב-"Clap" (בדרך כלל בשגיאה קוראים לו "The Clap"), הושפע כבדות מהקטע של דייבי גרהאם, 'Fingerbuster'. הקטע נכתב כדי לחגוג את הולדת בנו של האו, דילן.
לפי דבריו של אליס קופר בתוכנית הרדיו שלו, לילות עם אליס קופר, אנדרסון טען שהוא כתב את שני החלקים הראשונים של "Starship Trooper" לבד, אם כי החלק "Disillusion" (שהתפתח משיר מוקדם של הלהקה "For Everyone", נשמע ב-Something's Coming: The BBC Recordings 1969–1970 וThe Word is Live ולכן הקרדיט גם ניתן לכריס סקווייר.
החלק Würm של "Starship Trooper" הוא הקדנצה מתמשכת של אקורדים (G-EB-C) של נגינה בהרכב וחזרה: ליווי ראשון: גיטרה חשמלית בערוץ סטריאו בערוץ ימני, ואז גיטרה אקוסטית, דוושות בס, ותופים מהערוץ האמצעי, אז גיטרה, אורגן ובס עם טרמולו ודיסטורשן בערוץ השמאלי, ואז מתחיל את סולו הגיטרה, שמתחלף מצד לצד. כל החלק נמשך 3 וחצי דקות. "Würm" התפתח במקור משיר בשם "Neither Street" על ידי להקתו הקודמת של האו, Bodast. בעוד "Würm" (ללא אומלאוט על "U") משמעותו באנגלית עתיקה היא "דרקון", Würm הוא נהר בגרמניה, מה שנותן את שמו לעידן קרח בגאולוגיה.
אילנה צמחוני
אילנה צמחוני (נולדה ב-1936) היא ציירת, משוררת וסופרת ישראלית.
ביוגרפיה
אילנה צמחוני נולדה, גדלה בשכונת הדר הכרמל והתגוררה כל חייה בחיפה. בוגרת בית הספר הריאלי.
למדה ציור אצל סימה סלונים באוניברסיטת חיפה, רישום אצל יחזקאל שטרייכמן במכון אבני, תל אביב ואצל משה שטרנשוס באוניברסיטת חיפה, כמו כן למדה אצל אברהם נסטי וגם אצל המשורר פרופסור טוביה ריבנר. עוסקת בציור באופן פעיל משנת 1962.
היא בוגרת תואר ראשון באמנות וספרות ובוגרת תואר שני באמנות-יצירה וספרות כללית (1974), שניהם מאוניברסיטת חיפה. עבדה מספר שנים כגננת, אחר-כך עבדה כמורה לציור במרכזים קהילתיים וכמורה ללשון עברית לעולים חדשים במסגרת משרד החינוך ובמכינה של אוניברסיטת חיפה.
חברה באגודת הציירים והפסלים בישראל, חיפה והצפון. מזה כשני עשורים עוסקת בכתיבה: שירה ופרוזה פרסמה מספר ספרים, חברה באגודת הסופרים העברים במדינת ישראל.
שיריה משובצים באנתולוגיות לשירה "קורות" – אנתולוגיה לשירי משפחה ובאנתולוגיה העוסקת בשירים על חיפה.
פרסים
כלת פרס שטרוק לאמנות תש"ע 2009 מטעם אגודת הציירים והפסלים בחיפה ועיריית חיפה. בדברי ועדת הפרס נכתב: "מוענק ליצירתה "רבדים" המייצגת סדרה של עבודות המתאפיינות בהבלטת בוהק האור, ראשוניות ורב שכבתיות מסממני הנוף המדברי המשפיע לרוב על עבודותיה."
בשנת 1999 זכתה בפרס פיין ארט בתערוכה בינלאומית בקיוטו.
אודות ציוריה
ציוריה של אילנה צמחוני מתחילת דרכה עוסקים בעיקר בטבע, על חליפות המקצב והאור, הבריאתי והכאוטי והקיום האנושי שבתוכו. היא מציירת בטכניקות שונות: צבעי שמן, אקוורל, פסטל, תחריט ובשלב מאוחר של יצירתה – בתבליטי נייר ובד ובשימוש בחומרים מעורבים.
ציוריה מפגינים זיקה לנופיה של ארץ ישראל ולמקורות תרבות ומסורת יהודית – התנ"ך, הקבלה וספר הזוהר וסיפורי רבי נחמן מברסלב. הציורי מדיטטיביים, כוחם בדקויות, בניואנסים ובצלילים הנקיים והמזוככים של השקט המרחף מעליהם.
במשך כשלושה עשורים ספר תהלים משמש מקור השראה לרבות מעבודותיה. בעיקר בציורי שמן תאורי הטבע העשירים שבו המשמשים לרוב כמטפורות למצב האנושי על כל גווניו משמשים כמוקד משיכה לעבודתה האמנותית. ככלל נופי ים ומדבר. רבדים של שכבות גאולוגיות מרבים לאכלס את ציוריה לעיתים בסדרות בתרגומה האישי השואף לאמירה תמציתית בבחינת מועט המחזיק את המרובה.
ב-2011 התקיימה במוזיאון ההעפלה בחיפה תערוכתה "לשיר ים לשיר ציור" בשילוב עם השקת ספר שיריה הראשון "לשיר ציור." שלוש תערוכות אחרות שנתקיימו בליווי השקת ספריה התקיימו בבית יד לבנים בחיפה ובמבואת אולם רפופורט וסינמטק חיפה במסגרת שחרית שבת.
בתקופת ציוריה המוקדמים האור היה מופיע בהבלחות קצביות מתוך כהות, בדומה לאור הבוקע בזכוכית ויטראז', במשך הזמן הלך והתפשט ובלע את הקויות והצבעוניות והפך לעיתים להיות אור מסנוור וקשה, אור מלובן.
תחנת הרכבת קריית מוצקין
תחנת הרכבת קריית מוצקין היא תחנת נוסעים של רכבת ישראל המשרתת את אזור הקריות. התחנה נמצאת במרכז גוש הקריות, בין קריית מוצקין לבין קריית שמואל על הקו הראשי של רכבת ישראל. התחנה ממוקמת כעשרה קילומטר מתחנת הרכבת חיפה מזרח, על מסילת חיפה-בצת.
היסטוריה
מסילת הרכבת בין חיפה לעכו נסללה לראשונה מעט קודם למלחמת העולם הראשונה, על ידי השלטון העות'מאני. הקו עבר דרך עמק זבולון השומם, כשלוחה קצרה ממסילת רכבת העמק לכיוון עכו, תוך שימוש במסילה צרה. בשנת 1935, בעקבות כניסת המשפחות הראשונות למגורים בקריית מוצקין, הוגדרה נקודת עצירה (באנגלית, "Halt") בשם "תחנת סבִּינְיׇה" במקום בו שוכנת כיום תחנת קריית מוצקין. היה זה מקום מוסכם לעצירת הרכבת לצורך העלאת והורדת נוסעים, ללא רציף או מבנה תחנה, בקו חיפה - עכו. נקודת העצירה אפשרה שימוש באמצעי התחבורה הרכבתי היחיד לתושבי קריית מוצקין והסביבה.
בשנת 1937, עם הקמת מחנות צבא בריטיים בשטח מצפון לתחנה, נסללה מחדש המסילה מחיפה למחנות כמסילה ברוחב רגיל. אז, הוגדר המקום כתחנה רשמית, הוקם במקום צריף לשימוש מפעילי הרכבת ונפתח בו אשנב ששימש כקופה. סככה עם מקומות ישיבה לצד הצריף שימשה את ציבור הנוסעים להמתנה. במהלך מלחמת העולם השנייה נבנה המשך למסילת הברזל צפונית לעכו, והתחנה בקריית מוצקין צורפה לקו הרכבת ביירות-טריפולי-חיפה.
מהתחנה התפצלה מסילת שירות לבסיס אספקה צבאי צפונית-מערבית לתחנה, שהוקם בתקופת המנדט הבריטי ושימש גם את צה"ל עד שנות ה-70 של המאה ה-20.
התחנה בשנות האלפיים
בעקבות הפעלת רכבות לילה בקו נהריה-נמל התעופה בן-גוריון בראשית העשור השני של המאה ה-21, החלה התחנה לפעול ברציפות 24 שעות ביממה. באמצע אותו עשור, הורחבו מגרשי החנייה שסביב תחנת הרכבת והוכשר מגרש חנייה נוסף, בשטח שצפונית לכניסה אליה.
לאחר עבודת בנייה ושיפוץ, שנערכו בתחנה במשך מספר חודשים, במאי 2017 החל השימוש במבנה חדש לתחנה, בצידה של קריית מוצקין. החידוש כלל את בניית המבנה חדש, בו אולם נוסעים גדול ורציפי המתנה משופצים וכן, העתקתו, לצורכי שימור, של מבנה העץ ההיסטורי ששימש את התחנה בעבר, אל האזור הצפון-מזרחי שלה.
התחנה היא תחנת הרכבת הראשית בקריות וכל רכבות הנוסעים העוברות, עוצרות בה. זוהי תחנת הקצה של קו הרכבת הפרברי חיפה-קריות. מצפון יש נקודת חנייה לרכבות המסיימות את נסיעתן בקריית מוצקין. בין אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 ועד ראשית העשור השני של המאה ה-21 הייתה התחנה נקודת הקצה הצפונית של המסילה הכפולה בתוואי מסילת החוף. בשנת 2011 נסללה מסילה כפולה צפונה מהתחנה, עד לעכו.
מבנה התחנה
אף על פי ששם התחנה מגדיר את מקומה בקריית מוצקין, בפועל התחנה נמצאת על שטח המשויך מוניציפלית לקריית שמואל, המהווה שכונה בחיפה. מסילה כפולה עוברת בתחנה - מסילה מזרחית (צמודה לרציף 1) לרכבות דרומה ומסילה מערבית (צמודה לרציף 2) לרכבות צפונה. בתחנה שני רציפי צד (רציף 1 בסמוך לקריית מוצקין; רציף 2 בסמוך לקריית שמואל) המחוברים ביניהם במעבר תת-קרקעי. כניסה לתחנה ויציאה ממנה אפשריות דרך שני אולמות הנוסעים (אחד על כל רציף), בכל שעות היממה.
קווי אוטובוס לתחנה
אל התחנה מגיע קו אוטובוס בודד, קו 23 מקריית ים לקריית אתא הנותן שירות פנימי בקריות ומקשר בין התחנה לקריית ים, מרכזית הקריות, קריית חיים, אזור התעשייה של מפרץ חיפה, צומת קריית אתא, אזור התעשייה של קריית אתא וקריית אתא. הקו עוצר בכניסה המערבית של התחנה.
ג'ק אין דה בוקס (פירושונים)
__פירושונים__
בזבוז לבנון
בזבוז לבנון (שם מדעי: Serinus syriacus) הוא מין של ציפור ממשפחת הפרושיים.
תיאור
בזבוז לבנון גדול במקצת ודומה לבזבוז אירופי אך צבעיו בהירים יותר. החזה, הבטן והזנב צהובים. מצחו צהוב, גרונו בהיר יותר, זנבו ארוך יחסית. טבעת העין צהובה בהירה. לצעירים גוון חלודי בולט. אזור המחיה שלהם הוא בדרך כלל במורדות הרים שבהם יש עצים ושיחים מפוזרים. אורך גוף: 12–14 ס"מ. משקל: 10–14 גרם.
תפוצה ומגמות אוכלוסין
אזור התפוצה של בזבוז הלבנון מצומצם ביותר ומתרכז בחרמון הסורי והישראלי, בהרי השוף שבלבנון ובצפון ירדן. הוא נודד בסתיו דרומה לאזורים מדבריים בנגב, בהרי אילת ובסיני. בישראל, בין 100 ל-150 זוגות דוגרים בחרמון, בגובה של 1200–1800 מטרים מעל לגובה פני הים. בחורף נצפה במספרים קטנים בהר הנגב, אזור ניצנה והרי אילת.
שמירת טבע
אוכלוסיית בזבוזי הלבנון נמצאת בירידה. כיום מצב השימור שלו מוגדר "פגיע", לאחר שבעבר נחשב ליציב. מין זה, שזקוק לאספקת מים יומית מושפע מאוד משנות בצורת שבעקבותיהן מצטמצם מלאי הזרעים שמהם הוא ניזון, ושלוליות/שלוגיות, המשמשות אותו לשתייה. בנוסף, כריתת יערות, רעיית יתר וגורמים נוספים מאיימים על עתידו.
רבייה
בחודשים אפריל-מאי, עת השלגים מפשירים, בני הזוג בונים קן בעצי מחט ובו מטילה הנקבה, בדרך כלל, 4 ביצים.
הדגירה נמשכת שבועיים וכעבור שבועיים נוספים הגוזלים פורחים מהקן. בשלב זה בני הזוג "מטפסים" בגובה כדי לקיים מחזור קינון נוסף ואם התנאים יאפשרו, ייתכן אף מחזור קינון שלישי. בתום עונת הקינון הבזבוזים מתקבצים ללהקות גדולות וקולניות ועם בוא הסתיו - ספטמבר-אוקטובר, כולם נודדים דרומה.
ניקול (זמרת גרמנייה)
ניקול זייברט (בגרמנית: Nicole Seibert; נולדה ב-25 באוקטובר 1964, זארבריקן, גרמניה) המוכרת בשם הבמה ניקול (Nicole), היא זמרת גרמנייה, אשר זכתה בתחרות אירוויזיון 1982 עם השיר "Ein bißchen Frieden" ("מעט שלווה"), שהגיע גם לראש מצעד הסינגלים הבריטי.
קריירה
ניקול ניצחה במוקדמות ארציות וייצגה את גרמניה המערבית בתחרות האירוויזיון 1982, שם ביצעה את השיר "Ein bißchen Frieden", שהולחן על ידי ראלף סייגל ונכתב על ידי ברנד מיינונגר ופול גרידוס. השיר זכה במקום הראשון, וכאשר ביצעה ניקול את השיר שנית, לאחר סיום ההצבעה וההכרזה על הזכייה, היא אף שילבה חלקים מהשיר בשפות האנגלית, הצרפתית וההולנדית, יחד עם הגרמנית המקורית.
הגרסה האנגלית המלאה של השיר "Ein bißchen Frieden" (באנגלית: "A Little Piece") הפך לסינגל ה-500 שכבש את ראש מצעד הסינגלים הבריטי. הוקלטו גם גרסאות של השיר בצרפתית ("La Paix sur Terre"), הולנדית ("Een beetje vrede"), ספרדית ("Un poco de paz"), דנית ("En smule fred"), סלובנית ("Malo miru"), רוסית ("Немного мира"), פולנית ("Troszeczkę ziemi, troszeczkę słońca"), והונגרית ("Egy kis nyugalmat kívánok én").
ב-1983, זכתה ניקול במקום השני (לאחר שירה של הלהקה ההונגרית ניוטון פמיליה) בפסטיבל השירים הפופולריים העולמי בטוקיו עם השיר של ראלף סיגל/רוברט יונג - "So viele Lieder sind in mir".
בחודש אוקטובר 2010, פרסמה ניקול אלבום להיטים, "30 Jahre mit Leib und Seele".
בתוכנית אירוויזיון בערוץ ה-BBC4 תיארה ניקול את רגשותיה ותחושותיה כאשר הבינה כי ישראל העניקה לה את 12 הנקודות המלאות עבור השיר. היא המשיכה ואמרה כמה חשוב לה הדבר, בהתייחס להיסטוריה בין המדינות, ובהמשך הוזמנה להופיע בירושלים, בעיצומו של הסכסוך עם לבנון.
מיסטר בלאק
מיסטר בלאק (באנגלית: Mr. Black; נולד ב־3 בספטמבר 1980) הוא שם הבמה של יניב ביטון, יוצר ומפיק מוזיקאי - תקליטן ישראלי העוסק בסגנונות אלקטרו האוס, פרוגרסיב האוס, פסיי טראנס, אידיאם וביג רום. לבלאק סגנון ההפקה ייחודי.
ביוגרפיה
יניב ביטון המוכר בכינויו "מיסטר בלאק", נולד גדל והתחנך בקריית ים, חיפה. את הקריירה המקצועית החל בשנת 2006 ועד מהרה הפך לבן טיפוחיו של Hardwell והופיע ומופיע ברחבי העולם. בשנת 2006, פתח מיסטר בלאק את הפרויקט הראשון שלו Black & White ביחד עם סמואל ולרשטיין, הצמד שהיה נחשב לאחד מהפרויקטים הכי מובילים בסצנת הפסייטראנס העולמית. במהלך הפעילות שיחררו הצמד 4 אלבומי סטודיו. בשנת 2010 התפרק הצמד, מיסטר בלאק פתח את הפרויקט סולו שלו וולרשטיין המשיך את הפרויקט Black & White.
קריירה
בשנת 2012, החל מיסטר בלאק MR.BLACK)) לעבוד על פרויקט הסולו הראשון שלו, מתוכו שוחרר בשנת 2013 השיר “Loud” אשר זכה למקום הראשון ברשימת ההשמעות בקרב מדינות רבות ברחבי אירופה, בין היתר ב- Clubbing TV. בשנת 2016, שחרר מיסטר בלאק את טראק ה- "EDM Hu Ha" שהפך אותו לאמן מפתח של הארדוול ריבילד (Hardwell Revealed).
מיסטר בלאק, שיתף פעולה עם אמנים רבים ומגוונים, בין היתר חבר בשנת 2017 לדי ג'יי סקאזי, יחד הם הקימו את הצמד Warriors, אשר להיטיו B.Y.O.B, Dana, We Are Warriors זכו להצלחה גדולה ומיידית בישראל. במקביל שיתפו השניים פעולה עם Infected Mushroom – בשיר Becoming Insane אשר שולב בפסקול של משחק הווידאו "UEFA Euro 2008".
בשנת 2017, שוחרר הרימיקס הראשון של מיסטר בלאק ל- Boom של טייסטו (לTiesto). הרימיקס זכה למיליוני השמעות בפלטפורמות הדיגיטליות הגדולות והפך באותה השנה לאחד מהרימיקסים הוויראליים ביותר. באותה השנה שיתף מיסטר בלאק פעולה עם Ale Mora והטראק Party People הפך לטראק הנמכר ביותר בביטפורט, בלייבל של הארדוול. נכון להיום (2020), שנת 2017 הייתה השנה המבטיחה והמוצלחת ביותר של מיסטר בלאק, בה הוא הוכר כאומן השני הנמכר ביותר של חברת התקליטים הארוול ריבילד (אחרי הארדוול עצמו).
בשנת 2018, יצא הסינגל "Doonka" כחלק משיתוף פעולה אותו רקם עם קשמיר (KSHMR), ובהמשך השנה, יצא כחלק משיתוף פעולה עם הדי ג'יי הפורטוגזי Diego Miranda, הטראק Boomshakalak אשר צבר כ־3 מיליון השמעות בספוטיפיי והיה לטראק הנמכר ביותר בלייבל של הארדוול לשנת 2018. בשנת 2019, הופיע מיסטר בלאק בפסטיבל Tomorrowland, שבבלגיה ומשך אליו קהל רב ומגוון.
שלמה אייזנברג
שלמה אייזנברג (נולד ב-15 בפברואר 1949) הוא איש עסקים ויזם נדל"ן ישראלי. איזנברג הוא בעל השליטה במספר חברות ציבוריות, ישרס, מלם תים וערד. כמו כן, לאיזנברג נכסים פרטיים נוספים. הורשע בעבירות על חוק ניירות ערך, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, בהכללת פרטים מטעים בתשקיף, רישום כוזב במסמכי תאגיד ועבירה של הדחה בחקירה. נידון ל-18 חודשי מאסר.
ביוגרפיה
אייזנברג נולד בליטא, בגיל עשר, בשנת 1959, הגיע לארץ והמשפחה התיישבה בבני ברק. אביו, יצחק, לאור תנופת הבניה בעיר, היה לקבלן בניין. אייזנברג למד בישיבה אך בגיל 23 החליט להתגייס והופנה לעתודה האקדמית, במסגרתה למד לתואר ראשון ושני במתמטיקה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1978 השתחרר מצה"ל והחל את הקריירה המקצועית שלו כברוקר. בתחילת דרכו עבד כאנליסט בקרנות הנאמנות של בנק לאומי ואחר כך הקים שתי חברות, "עתרת ניירות ערך" שעסקה בניהול תיקי השקעות עבור לקוחות ו"עתרת חברה להשקעות" - בית השקעות. במרץ 2001, קבע בית המשפט המחוזי בתל אביב שאייזנברג ישלם 236 אלף שקל כפיצוי לבעלי תיק השקעות שנוהל ב"עתרת ניירות ערך" תוך הפרת נאמנות. בינואר 2003 הסתיים בבית המשפט העליון הליך משפטי ארוך נגד אייזנברג, בתקופה שבה היה מנהל תיקי השקעות, בו נתבע לשלם כ-3 מיליון שקל פיצויים למשקיעים שניהלו אצלו תיקי ניירות ערך.
בשנת 1988 עמד אייזנברג בראש קבוצת משקיעים בשם קבוצת אג”ש (אייזנברג-גזונטהייט-שפיצר), יחד עם אברהם גזונטהייט, ורודולף שפיצר, אנשי עסקים חרדים משווייץ, שהיו זכייני חברת האלקטרוניקה היפאנית סאניו באירופה. חלקו באג"ש באותה עת היה 35%. קבוצת אג”ש השתלטה על החברות הבורסאיות "ישרס חברה להשקעות בע”מ" ו-"ערד השקעות ופיתוח תעשייה בע”מ", לאחר מאבק שליטה עם איש העסקים הדרום אפריקאי נתן קירש.
בשנת 1990 רכשה חברת ערד השקעות מחצית ממניות חברת "חסין אש תעשיות" בעלת מפעל לרעפים בבאר שבע, באמצעות חברת "ישקול סחר" שבה החזיקה ערד. בשנת 2000, רכשה ערד את מלוא הבעלות בחברה, לאחר סכסוך ממושך עם קבוצת עובדים שהחזיקה במחצית הבעלות. בשנת 1990 נרכשה גם חברת רסקו על ידי ישרס ועל ידי חברת מרל"ז, של מרדכי יונה. בשנת 1994 רכש אייזנברג את חלקה של מרל"ז. מאז, רסקו היא חברה בת של ישרס. כמו כן, רכשה את השליטה בחברת תים מחשבים ומערכות בע"מ. ב-1996, הונפקה בנאסד"ק חברת "טי.טי.אי - תים טלקום אינטרנשיונל", חברת בת של תים מחשבים, בה החזיק אייזנברג מניות גם באופן ישיר. באוקטובר 2013, קבע בית המשפט העליון שאייזנברג ישלם לתים טלקום 750 אלף שקל, כמחצית מהפרשי מס שהחברה הסכימה לשלם לפקיד השומה עבורו, לאחר שאייזנברג מימש אופציות ברווח. ושאייזנברג סירב לשלם חזרה לחברה.
במהלך שנת 1992, רכש את השליטה, יחד עם חברת תנובה בחברת "פרדס תעשיות בע"מ", העוסקת בעיבוד פרי הדר, בעיקר לרכז תפוזים ליצוא. בהמשך רכש ומיזג לתוך חברת פרדס תעשיות שלושה מתחרים, מפעל "פרי תנובה", מפעל לעיבוד פרי הדר של קבוצת יכין-חק"ל ומפעל רימון של קיבוץ גבעת ברנר. אייזנברג שימש כיושב ראש הקבוצה, במקביל לתפקידיו כיו"ר ערד השקעות, רסקו, ותים מחשבים. פרדס תעשיות נקלעה לקשיי נזילות חריפים בשנת 1998, והפסיקה את פעילותה שנה אחר כך. אייזנברג רכש את השליטה בחברה יחד עם בני משפחתו, לאחר שרכש חלק מאיגרות חוב של החברה וחלק מבעלי המניות האחרים. החברה החלה להשכיר את המבנים שבבעלותה לפעילות לוגיסטית לצדדים שלישיים, מאז היא פועלת כחברת נדל"ן.
הרשעה בפלילים
במאי 1997 פרסמה חברת ערד השקעות תשקיף הנפקת זכויות. במסגרתה גובשה עסקת ישרס-ערד, באוגוסט 1997, בין חברת ערד לאייזנברג. בה מכר את החזקותיו בישרס, לערד, בדרך של הנפקת זכויות במחיר העולה ב-90% ממחירן בבורסה באותה עת (אף על פי ששווייה הבורסאי באותה עת של ישרס היה כ-110 מיליון דולר, המחיר שנקבע היה לפי שווי של 200 מיליון דולר).
היות שערד היא חברה ציבורית והיות שמדובר בעסקה בין חברה לנושא משרה בה, אייזנברג, דרשה העסקה אישור האספה הכללית של בעלי המניות, לרבות אישור מיוחד של שליש מקולות בעלי המניות שאינם בעלי עניין אישי בעסקה. העסקה עוררה התנגדות של המשקיעים המוסדיים ואייזנברג חשש שלא יכול להשיג את הרוב הדרוש לאישורה. לצורך כך הוא נקט ביחד עם מנהל תיקים, הרי ספיר, בשורה של פעולות שנועדו להשיג תמיכה לעסקה. ספיר רכש מניות של ערד לחשבונות לקוחותיו מבלי לידע את לקוחותיו. במקביל עשה אייזנברג מאמצים למצוא משקיעים שיצביעו בעד אישור האספה, לצורך כך נפגש עם בנימין יסלזון והציע לו לרכוש כ-7.5% ממניות ערד, שהחזיק באמצעות חברה בשליטתו בשם "אשרת יועצים פיננסים בע"מ". בפגישה הציע אייזנברג ליסלזון להפוך ל"שותף אסטרטגי" בערד והוסכם, כחלק מתנאי העסקה, שיסלזון יצביע בעד ביצוע עסקת ישרס. ב-17 באוגוסט 1997 מכר אייזנברג ליסלזון, בעסקה מחוץ לבורסה, את אותם 7.5% ממניות ערד שהיו בידי "אשרת". עסקת המכירה בוצעה לפי שער הבורסה. בו ביום נמסר דיווח מיידי, לפיו חדלה "אשרת" להיות בעלת עניין בערד, בעקבות עסקת המכירה לא ניתן דיווח על יסלזון כבעל עניין, וזהותו כרוכש בעסקת המכירה של "אשרת" לא נחשפה. כתוצאה מכך, זהותו לא הייתה ידועה גם באספה הכללית.
ההצבעה באספה הכללית של ערד נערכה ביום ב-17 באוגוסט 1997 ואליה נשלחו, מטעמו של יסלזון, ומטעם לקוחותיו האחרים של ספיר מספר אנשים בעלי יפוי כוח לצורך ההצבעה. אנשים אלה לא ידעו בשם מי הם מצביעים וחלקם נדרשו על ידי אייזנברג שלא להזדהות. חלק ממיופי הכוח תודרכו ימים מספר קודם לכן על ידי הרי ספיר, כי עליהם להתייצב במקום האספה, לפנות לשלמה אייזנברג והוא יאמר להם כיצד להצביע. מיופי הכוח אכן עשו כפי שנתבקשו ובפגישתם עם אייזנברג, אשר גם בה לא נאמר להם בשם מי הם מצביעים ובמה מדובר, אמר להם אייזנברג כי כאשר יקרא בשמותיהם, עליהם לומר שהם בעד. אחד ממיופי הכח, עובד חברת ערד, הונחה על ידי שלמה אייזנברג להצביע בעד העסקה, מבלי שידע כי עבור מי הוא מצביע. ואכן, באספה הכללית, בין השאר בזכות הצבעתם של מיופי הכח, נתקבלה החלטה לאשר את עסקת ישרס. אחר כך דיווחה חברת ערד לבורסה, כי באספה הכללית היו מיוצגים ב-82% מכלל בעלי המניות בחברה וכי עסקת רכישת מניות ישרס על ידי ערד אושרה כנדרש. לאחר הנפקת הזכויות החזיקה קבוצת אג”ש שהוביל אייזנברג ב-87.6% ממניות חברת ערד.
ב-6 בנובמבר 1997, נעצרו שלמה אייזנברג, בנימין יסלזון והרי ספיר בידי רשות ניירות ערך, בעקבות העסקאות שבוצעו. לאחר הליך משפטי שנמשך שבע שנים גזר בית המשפט המחוזי בתל אביב על אייזנברג עונש של שנה וחצי מאסר בפועל, מאסר על תנאי לשנה וחצי וקנס בסך מיליון שקל. על מנהל התיקים הרי ספיר נגזר עונש של מאסר על תנאי למשך חצי שנה וקנס בסך 200 אלף שקל. בנוסף, הוטל קנס בסך 100 אלף שקל על חברת ערד. בנימין יסלזון זוכה. שני עורכי הדין שייצגו את אייזנברג בהליך המשפטי, עו"ד דוד ליבאי ועו"ד ליפא מאיר, קיבלו שכר טרחה של כחצי מיליון דולר.
לאחר ההרשעה
עם הרשעתו של אייזנברג בפסק דין חלוט, פקעה כהונתו כדירקטור בחברות ציבורית, בהתאם להוראות חוק החברות. אייזנברג התפטר מהדירקטוריונים של כל החברות שבהן היה קשור ונכנס לכלא. בהתאם לחוק, רק חמש שנים לאחר הרשעה פלילית הוא יכול היה להתמנות שוב לתפקיד דירקטור. עם זאת המשיך לכהן, לאחר ששוחרר מהכלא, בתפקיד מנהל עסקים ראשי וממלא מקום מנכ"ל של חברת ישרס, מנהל עסקים ראשי במלם תים, מנכ"ל ערד השקעות ומנהל עסקים ראשי באוסיף ובעוגן נדל"ן, שתי חברות שנרכשו על ידי חברת ישרס. באוקטובר 2008, כ-64% ממניות חברת הנדל"ן אוסיף נרכשו מארקדי גאידמק תמורת 135 מיליון שקל. שווי החברה בעסקה היה נמוך בכ-80% מהשווי שלפיו רכש גאידמק את השליטה באוסיף בתחילת אפריל 2007 מידי האחים דורון אביב ודפנה הרלב, כ-1 מיליארד שקל. אחר כך נרכשו שאר המניות ואוסיף הפכה לחברה בת פרטית של ישרס, ונמחקה מהמסחר בבורסה. בסוף 2010 חזר איזנברג לכהן כדירקטור או יושב ראש בחברות השונות שבשליטתו.
החזקות
אייזנברג שולט, ישירות או בעקיפין, בשורה של חברות ציבוריות ופרטיות ובנדל"ן. החזקותיו העיקריות, נכון לשנת 2018, כוללות את.:
חיים אישיים
אייזנברג נשוי ואב לשלושה. בני משפחתו מעורבים בעסקיו. בשותפות עם רעיתו הוא מחזיק בחברות הפרטיות "אשרת יועצים פיננסים" ו"תאשור מימון והשקעות", באמצעותם הם מחזיקים מניות בשורה של חברות הרשומות למסחר בבורסה וחברות פרטיות. בנו הבכור, אליהו אייזנברג, שימש שיו"ר ערד השקעות בעת שאייזנברג ריצה את מאסרו. אליהו אייזנברג, מכהן גם כדירקטור בחברות תים ופרדס תעשיות, ובעל תואר דוקטור בפיזיקה תאורטית ומרצה באוניברסיטת תל אביב. בתו, רויטל קליין, מכהנת כדירקטורית בישרס, כיו"ר דירקטוריון פרדס תעשיות ומעוסקת כמהנדסת מערכות בקבוצת מלם תים. בנו הצעיר, אורי אייזנברג, פעיל בשוק ההון ועוסק בהנפקת חברות נדל"ן זרות בבורסת תל אביב, חלקם בשותפות עם אביו.
יחסי ארצות הברית–ישראל
יחסי ארצות הברית וישראל נחשבים מאז סוף שנות ה-60 של המאה ה-20 ליחסי החוץ הקרובים ביותר שמדינת ישראל מקיימת וגם מבחינת ארצות הברית יחסים אלו נחשבים ל"יחסים מיוחדים". היחסים בין ארצות הברית וישראל היו לרוב קרובים אך ידעו גם עליות ומורדות. כמדינה קטנה במזרח התיכון הנתונה לסכנות קיומיות תמידיות, רואה ישראל ביחסיה עם מעצמה כמו ארצות הברית חשיבות עליונה, בזכות תרומתה לביטחונה ולשגשוגה.
עד למלחמת העולם השנייה
ההתעניינות האמריקאית בארץ ישראל החלה עוד במאה ה-19 אולם למרות ייסודה של הקונסוליה האמריקאית בירושלים ב-1844, ביקורו של מארק טוויין בשנות ה-60 של המאה ה-19 והקמת מספר מושבות אמריקאיות בארץ ישראל בסוף המאה ה-19, מנעה הבדלנות האמריקאית קשרים משמעותיים בין ארצות הברית וישראל. התפתחות משמעותית ביחסים אלו הייתה רק בזמן מלחמת העולם הראשונה כאשר הנרי מורגנטאו (האב), שהיה שגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית, דיווח לארגונים היהודיים בארצות הברית על המצב הקשה של היישוב היהודי בארץ. הארגונים גייסו מגבית חירום (שהפכה לאחר מכן לג'וינט), העבירו את הסיוע לארץ (באמצעות הצי האמריקאי) וחילקו אותו בסיוע הקונסול בירושלים. כחלק מסיוע זה אף העביר הצי חלק ממגורשי מושבות הדרום צפונה ובכך מנע את גירושם מהארץ. ב-3 במרץ 1919 הודיע נשיא ארצות הברית וודרו וילסון על תמיכתו בהקמת קהילה יהודית בארץ ישראל. ב-1922 הועברה בקונגרס האמריקאי הצעה התומכת ב"בית לאומי" וב-1924 נחתם הסכם בין בריטניה לארצות הברית בנוגע לארץ ישראל אשר סעיף 7 בו שמר על האינטרסים של ארצות הברית בארץ.
לאחר מלחמת העולם וקבלת המנדט הבריטי על ארץ ישראל, נחלשו מאוד הקשרים בין הארץ וארצות הברית. הדבר נבע בעיקר מתהליך הבדלנות שעברה ארצות הברית לאחר מלחמת העולם וכתוצאה מהתייחסותה למזרח התיכון כאזור השפעה בריטי. הפעילות המשמעותית היחידה ששרדה הייתה פעילותה הרפואית של הדסה וכן פעילות גיוס כספים של התנועה הציונית בארצות הברית.
מלחמת העולם השנייה ולאחריה
עם תחילת מלחמת העולם השנייה נכנסו חוקי הנייטרליות של ארצות הברית לתוקף, בעוד שארץ ישראל נחשבה (בגלל היותה תחת מנדט בריטי) כנמצאת במלחמה. מצב זה בצירוף הגורמים הבדלניים החזקים בארצות הברית, העמדה האנטי ציונית של מחלקת המדינה והקשיים הניכרים בתקשורת בעקבות המלחמה גרם לחוסר פעילות של ארצות הברית בשלב הראשון. לעומת זאת, מכוני מחקר פרטיים וציבוריים רבים שעסקו בתכנון המצב העולמי לאחר המלחמה, כללו בהצעותיהם גם את פתרון בעיית ארץ ישראל. באמצע 1941 חלה עליה בהתעניינות הציבורית בארצות הברית בנעשה בארץ ישראל בעקבות פעילות של ועד החירום הציוני והוועד האמריקאי למען ארץ ישראל, דבר שהביא את הנציגויות הערביות והמוסלמיות במדינה למחות. בשנת 1943 חלה עלייה ניכרת בהתעניינות של הממשל בארץ ישראל בעקבות התגברות האינטרסים שלו באזור (כיבוש צפון אפריקה, שימוש באיראן להעברת הסיוע לברית המועצות ועלייה ניכרת בקניית נפט מסעודיה), עלייה זו בהתעניינות נוצלה על ידי בריטניה לניסוח הצהרה אנטי ציונית משותפת שנועדה להבטיח את הפיכת ארץ ישראל למדינה ערבית, הצהרה זו נחסמה ברגע האחרון על ידי פעילות ציונית נמרצת אולם נותרה תלויה ועומדת. התגברות הידיעות על השואה ובעקבותיהם התגברות הפעילות הציונית בארצות הברית בשנת 1944 הביאו לעמדה פרו ציונית יותר ויותר של דעת הקהל בארצות הברית, דבר שהתבטא בין השאר בפעילות ניכרת בקונגרס (כולל העלאת הצעת חוק פרו ציונית שנחסמה על ידי הממשל) והכנסת קריאה להקמת קהילה (יהודית) בארץ ישראל במצעי שתי המפלגות בארצות הברית לקראת הבחירות בסוף שנה זו. מצב זה הביא לכך שבריטניה נאלצה להתחייב לכבד את אישורי העלייה גם לאחר שתוקפם היה אמור לפוג לפי הספר הלבן ב-31 במרץ 1944. לעומת זאת, לאחר ועידת יאלטה בתחילת 1945, נפגש רוזוולט עם אבן סעוד והבטיח לו כי יתחשב באינטרסים הערביים בארץ ישראל.
ממלחמת העצמאות עד למלחמת ששת הימים
במהלך מלחמת העצמאות צייתה ארצות הברית להכרזת אמברגו הנשק של האו"ם וסירבה למכור ציוד צבאי לישראל, ה-FBI אף עצר יהודים אמריקאים שהעבירו נשק לישראל. אל שווימר, ממקימי התעשייה האווירית, נכלל ברשימת המבוקשים של ה-FBI. בנוסף הערימה קשיים (אך לא יותר מכך) על מתנדבים יהודיים ולא יהודיים שבאו במסגרת המח"ל. כאשר פלש צה"ל לסיני בינואר 1949, דרשו האמריקאים את פינוי האזור. חששם של גורמים בממשל האמריקאי כי ישראל הסוציאליסטית תבחר להסתפח לגוש המזרחי במלחמה הקרה הופג לאחר תמיכתה של ישראל במלחמת קוריאה. במקביל סייעה הקהילה היהודית בארצות הברית לישראל במהלך תקופת הצנע. לאחר המלחמה התנגדה ארצות הברית לפעולות התגמול שביצעה ישראל והסתפקה באמירות רטוריות לגבי זכותן של אוניות ישראליות לעבור בתעלת סואץ.
ב-1950 חתמה ארצות הברית יחד עם בריטניה וצרפת על הצהרת שלוש המעצמות שנועדה להבטיח את הסטטוס קוו הטריטוריאלי שנקבע בהסכמי שביתת הנשק ולמנוע מרוץ חימוש. ב-1951 דחתה ארצות הברית את בקשתה של ישראל לסייע בקבלת הסכם השילומים מגרמניה. לעומת זאת החלה ארצות הברית בסיוע בהיקף קטן (עשרות מיליוני דולרים בשנה) שנשאר בהיקף זה עד לתחילת שנות ה-70. ביולי 1952 הודיע ממשל טרומן כי הוא עדיין מחזיק בדעה המנוגדת לגישת ישראל, כי יש לכונן משטר בינלאומי בירושלים. ב-1953 פעלה ארצות הברית באמצעות אריק ג'ונסטון, שליחו המיוחד של הנשיא, כדי להביא לחלוקת מי הירדן. אף על פי שתוכנית ג'ונסטון (שגובשה סופית רק ב-1955 ונמסרה לישראל ב-1959) לא התקבלה רשמית, הרי שהמדינות חולקות המים (ישראל, ירדן, סוריה ולבנון) חילקו בפועל עד לסוף שנות ה-80 (למעט התקופה של המלחמה על המים) את המים לפי תוכנית זו. כמו כן, המשיכו האמריקאים כל העת בניסיון לתווך בנושא בין ישראל ומדינות ערב.
בארבעת החודשים הראשונים של 1956 פעל שליח אמריקאי מיוחד, רוברט אנדרסון לתיווך בין ישראל ומצרים אולם נכשל. בזמן מבצע קדש פעלה נגדו ארצות הברית תוך הפעלת לחץ על צרפת ועל בריטניה ומיד לאחריו דרשה ארצות הברית, יחד עם ברית המועצות, כי ישראל תפנה את חצי האי סיני וישראל נאלצה לעשות כן. בתמורה התחייבה ארצות הברית לדאוג להבטחת חופש המעבר של כלי שיט ישראלים במצרי טיראן. לעומת זאת, העברת הנאום הסודי של ניקיטה חרושצ'וב לארצות הברית הביאה ליצירת קשר מודיעיני בין המדינות.
לאחר ההפיכה בעיראק ב-1958 שהביאה להתמוטטות ברית בגדאד החלו היחסים הצבאיים בין שתי המדינות להתחמם, כשארצות הברית רואה בישראל בסיס אסטרטגי שלה באזור.
ב-1952 גורש המזכיר הראשון בשגרירות ישראל בוושינגטון, אלישיב בן חורין, לאחר שנחשפה פעילות מודיעין ישראלית חשאית בארצות הברית.
הקמת הקריה למחקר גרעיני (בסיוע צרפת) בתחילת שנות ה-60 התגלתה על ידי ארצות הברית ופורסמה לראשונה על ידי מחלקת המדינה בסוף 1960. כתוצאה מחשיפת הכור שלוותה בלחץ אמריקאי, אפשרה ישראל לפקחים אמריקאים לערוך ביקורות בכור אשר נמשכו לפחות עד סוף שנות ה-60 (הלחץ נמשך עד שבתחילת שנות ה-70 הכירה ארצות הברית למעשה ביכולתה הגרעינית של ישראל). במאי 1961 נערכה פגישה ראשונה בין ראש ממשלת ישראל לנשיא ארצות הברית.
ביוני 1964 היה לוי אשכול לראש הממשלה הישראלי הראשון שהוזמן לביקור רשמי בארצות הברית, ונפגש עם נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון בבית הלבן. בעקבות זאת חתמו שתי המדינות על מזכר הבנות חשאי ב-10 במרס 1965.
עד למלחמת ששת הימים הייתה צרפת ספקית הנשק העיקרית של ישראל. עם זאת החל מראשית שנות ה-60 החלה ארצות הברית למכור לישראל נשק, תחילה הגנתי (כמו טילי הוק שנקנו בשנת 1962) ולאחר מכן גם התקפי (טנקי פטון שנקנו בשנת 1965). כמו כן סיפקה ארצות הברית נשק באופן עקיף לישראל שהועבר מגרמניה המערבית כחלק מהסכם השילומים (דבר שגילויו הביא להתמוטטות מאמצי האמריקאים להסכם הגבלת נשק עם התגלותו ב-1965).
ממלחמת ששת הימים עד למלחמת יום הכיפורים
לפני פרוץ מלחמת ששת הימים ניסתה ארצות הברית למנוע את פריצתה, אולם אי הבאת ארצות הברית להסרת הסגר מעל מצרי טיראן הקשה על התנגדותה לפעולה הישראלית. במהלך המלחמה הותקפה ספינת ביון של הצי האמריקני על ידי צה"ל, אירוע שנודע כתקרית ליברטי. לאחר המלחמה ניסתה ארצות הברית להתקרב לארצות ערב במטרה לבלום את ההשפעה הסובייטית והביאה לקבלת החלטה 242 במועצת הביטחון, אולם בשל תוצאות המלחמה נטו מדינות ערב (במיוחד מצרים) לצד הסובייטי שסייע להם להשתקם. מצב זה, בצירוף ההידרדרות החמורה ביחסים בין צרפת וישראל והתקרבות של צרפת לברית המועצות, הביא להידוק היחסים בין ישראל וארצות הברית, כאשר ארצות הברית הפכה לספקית הנשק העיקרית של ישראל. לעומת זאת סיפוח מזרח ירושלים לישראל נתקל בהתנגדות אמריקאית תקיפה, ב-28 ביוני (יום לאחר הסיפוח) הודיע שגריר ארצות הברית באו"ם כי היא אינה מכירה בו וב-1 ביולי 1969 הודיע מחליפו כי ארצות הברית רואה במזרח ירושלים שטח כבוש. בשנת 1969 הייתה שותפה ארצות הברית (יחד עם בריטניה, צרפת וברית המועצות) לשיחות הארבע שנועדו לפתרון הסכסוך הישראלי-ערבי ולאחר מכן מזכיר המדינה ויליאם רוג'רס הציע בשנים 1969–1971 שלוש תוכניות לפתרון הסכסוך, במיוחד בהקשר למלחמת ההתשה.
סמוך למלחמת ששת הימים, עמדה התמיכה בישראל בקרב אזרחי ארצות הברית על 56%, לאחר המלחמה נסקה התמיכה ל-74%.
היחסים הצבאיים בין המדינות קיבלו דחיפה נוספת עם האמברגו הצרפתי על מכירת נשק בישראל, שהביא את ארצות הברית למכירת מטוסי F-4 פנטום לישראל בשנת 1968, עסקה בה היה מעורב אישית נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון. המשלוח הראשון של מטוסי הפנטום הגיע לישראל בספטמבר 1969 וארצות הברית הצהירה שאספקת המטוסים נעשתה בתגובה לנשק שברית המועצות שלחה לארצות ערב.
במהלך ספטמבר השחור הכריעה בקשה של ארצות הברית בוויכוח הפנימי שנערך בישראל בקשר לתמיכה במלך חוסיין. לאחר מלחמת ההתשה נקלע הממשל בארצות הברית לבעיות פנימיות (פרשת ווטרגייט), דבר שהקטין את מעורבותו באזור. בעקבות מצב זה, ניסיונותיו של סאדאת להשיג התקדמות מדינית נתקלו בהתעלמות גם מצד ארצות הברית. ב-1972 נוסדה הקרן לשיתוף פעולה מדעי.
ממלחמת יום הכיפורים עד למלחמת המפרץ
מלחמת יום כיפור הביאה להתפתחות משמעותית ביחסים, כאשר ההפתעה במלחמה גרמה לכך שללוחמי צה"ל לא היה די ציוד, ובשלב מתקדם של המלחמה העבירה ארצות הברית ציוד ברכבת אווירית דרך אירופה. המלחמה גרמה לעלייה משמעותית במתיחות בין ארצות הברית ובין ברית המועצות, כאשר בשיא המשבר, בסוף המלחמה, הועלתה רמת הכוננות בצבא ארצות הברית לרמה 3 (מתוך 5). לאחר המלחמה ניצלה ארצות הברית את המצב לניסיונות שלום שכללו את ועידת ז'נבה (דצמבר 1973) ואת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה במאי 1974, ניסיונות אלו לוו בלחץ מסיבי על ישראל. ב-16 ביוני 1974 הגיע לישראל נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון. היה זה ביקור ראשון של נשיא ארצות הברית בישראל. חרם הנפט הביא לחיזוק הגישה הפרו ערבית בארצות הברית, דבר שהביא להתגברות הייצוא למדינות ערב ולעימותים על רקע מכירת נשק אמריקאי מתקדם לארצות אלו שנמשכים עד לימינו. ב-1974, בעקבות התעוררות המאבק למען אסירי ציון הועבר בקונגרס חוק הקורא לשחרורם ומטיל סנקציות על ברית המועצות עד לשחרורם.
במרץ 1975 פרץ משבר ביחסים, כאשר ארצות הברית דרשה מישראל לסגת ממעברי המיתלה והגידי ללא הסכם אי לוחמה, משבר זה לווה בהכרזה של הממשל על "הערכה מחדש" ולעומתה מכתב תמיכה בישראל של שלושת רבעי מחברי הסנאט לנשיא. משבר זה הסתיים כאשר הוסכם על נוכחות אמריקאית אזרחית לכאורה במקום, דבר אשר אפשר את הסכם הביניים בין ישראל למצרים ב-1975 (שלווה בחתימת מזכר הבנות בין המדינות שקבע בין היתר כי ארצות הברית תספק במידת הצורך נפט לישראל) ועודד את יציאת מצרים ממעגל ההשפעה הסובייטי. כחלק מהתפתחות זו שלח ב-1 בספטמבר 1975 הנשיא ג'רלד פורד מכתב סודי לראש הממשלה יצחק רבין שבו התחייב לא רק לאספקת נשק אלא גם לשמירת היתרון האיכותי של ישראל (התחייבות שחוזרת ונשנית מאז) ולכך שלא תיווצר מדיניות אמריקאית חדשה באזור ללא התייעצות עם ישראל.
ב-1977 הועבר חוק בקונגרס האמריקאי המטיל קנסות על חברות אמריקאיות המיישמות את החרם הערבי. בתחילת אוקטובר 1977 נערכה ועידת שלום בינלאומית על הסכסוך הישראלי-ערבי בחסות ארצות הברית וברית המועצות בז'נבה. ארצות הברית הייתה המלווה העיקרית של תהליך השלום בין ישראל ומצרים כאשר במהלך ועידת קמפ דייוויד לחץ הנשיא ג'ימי קרטר על הצדדים להגיע להסכם. טקס חתימת הסכמי קמפ דייוויד נערך בבית הלבן ב-17 בספטמבר 1978 והביא לא רק לשלום בין ישראל ומצרים אלא גם לתחילתו של סיוע אמריקאי רציף (לישראל - צבאי בעיקרו) לשתי המדינות. חתימתו הסופית של הסכם השלום ב-26 במרץ 1979 לוותה בהסכם שבו התחייבה ארצות הברית לערוב לביצועו, לספק נשק לישראל ולהימנע מאספקת נשק שיסכן אותה. כמו כן, ארצות הברית מימנה את העברת בסיסי חיל האוויר מסיני לתוך הקו הירוק.