cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הזמר במסכה (תוכנית טלוויזיה אוסטרלית)
הזמר במסכה אוסטרליה (באנגלית: The Masked Singer Australia) היא תוכנית מציאות ותוכנית שירה אוסטרלית ששודרה לראשונה ב-23 בספטמבר 2019. בהנחיית אושר גונסברג, התוכנית מבוססת על זכיינית שעשועון המוזיקה Masked Singer, שמקורה בתוכנית הטלוויזיה הדרום קוריאנית; King of Mask Singer.
התוכנית מצולמת באולפני פוקס אוסטרליה.
הפקה
בחזיתות הרשת באוקטובר 2019, הוכרז שהסדרה חודשה לעונה שנייה. באפריל 2020, דווח כי מגפת הקורונה תאלץ לדחות את ההפקה המוקדמת של העונה השנייה ולכן הצילומים נדחו מסוף יולי לתחילת אוגוסט 2020. לינדזי לוהן גם לא הייתה מסוגלת לטוס למלבורן כדי להשתתף בתוכנית, והוחלפה על ידי חברת פאנל חדשה, הקומיקאית אורזילה קרלסון.
באוקטובר 2020, הוכרז שהסדרה חודשה לעונה שלישית, שעלתה לראשונה ב-13 בספטמבר 2021.
ב-20 באוקטובר 2021, הוכרז שהסדרה תחזור עם עונה חדשה שתשודר ב-2022.
אבטחה
על מנת לשמור את זהות המסכות בסוד, חברי הקהל ורוב צוות ההפקה לא הורשו לצפות בהסרת המסכות והוסרו מהאולפן רגעים לפני חשיפת המפורסמים, כשגונסברג חשף כי "היו רק 8 אנשים בחדר כשזה קרה".
תחפושות
התלבושות מעוצבות ויוצרות על ידי פרס האוסקר האוסטרלי ומעצב התלבושות עטור פרסי BAFTA טים צ'אפל, הידוע בעיקר בזכות עבודתו על הרפתקאותיה של פריסילה, מלכת המדבר עם ליזי גרדינר.
פאנל ומנחה
לאחר ההכרזה על הסדרה, אושר על ידי רשת 10 כי צוות השופטים יהיה מורכב מאישיות הרדיו ג'קי או, הזמרת והיוצרת דני מינוג והקומיקאי דייב היוז. כמו כן, אושר כי אושר גונסברג ינחה את התוכנית.
ב-7 ביולי 2020, נחשף כי לוהן לא תוכל לחזור לצוות השופטים בעונה השנייה, מכיוון שהיא לא יכלה לנסוע מדובאי למלבורן בגלל מגפת COVID-19 ויישום הגבלות נסיעה. היא הוחלפה לעונה השנייה על ידי חברת הפאנל החדשה, הקומיקאית אורזילה קרלסון.
בעונה הרביעית הוחלפו קרלסון, מינוג ואלן בזמרת מל בי, במנחת הטלוויזיה כריסי סוואן ובמגישת הרדיו אבי צ'טפילד.
עונה ראשונה (2019)
פרק בכורת העונה שודר ב-23 בספטמבר 2019 ופרק הסיום שודר ב-21 באוקטובר 2019.
חברי פאנל אורחים
חברי פאנל אורחים בעונה זו כללו את: הקומיקאי נזים חוסיין בפרק הרביעי והקומיקאי לוק מקגרגור בפרק החמישי.
מתמודדים
12 המתמודדים חולקו לשתי קבוצות: קבוצה א' (הרובוט, הזאב, החד קרן, הפראון, החייזרית והתמנונית) וקבוצה ב' (המפלצת, העכבישה, האריה, הדרקון, הקרנף והתוכי). לאחר שתי הדחות החד קרן והאריה התחלפו בקבוצות. בהדחה השביעית שתי הקבוצות אוחדו לקבוצה אחת עד הגמר.
עונה שנייה (2020)
פרק בכורת העונה שודר ב-10 באוגוסט 2020 ופרק הסיום שודר ב-14 בספטמבר 2020.
מתמודדים
12 המתמודדים חולקו לשתי קבוצות: קבוצה א' (המלכה, חרדון הצווארון, בובת החוטים, השפירית, דג הזהב וקיפודן הנמלים) וקבוצה ב' (הבושרינגר, החתלתולה, הקקטוס, הקוסם, העצלן ופטיש הים). לאחר שש הדחות שתי הקבוצות אוחדו לקבוצה אחת עד הגמר.
עונה שלישית (2021)
פרק בכורת העונה שודר ב-13 בספטמבר 2021 ופרק הסיום שודר ב-13 בספטמבר 2021.
מתמודדים
12 המתמודדים חולקו לשתי קבוצות: קבוצה א' (הערפדית, הבובה, הקיפון, הפבלובה, הפרופסור והר הגעש) וקבוצה ב' (הקבב, התינוק, הברק, האטלנטיס, הפיניאטה והמטלית). לאחר שש הדחות שתי הקבוצות אוחדו לקבוצה אחת עד הגמר.
עונה רביעית (2022)
פרק בכורת העונה שודר ב-7 באוגוסט 2022 ופרק הסיום שודר ב-28 באוגוסט 2022.
ביקורת
באוקטובר 2019, הלהקה האמריקנית Halocene טענה שהתוכנית גנבה "תו עבור תו, פעימה עבור פעימה" את העיבוד שלה ל"Bad Guy" מאת בילי אייליש, אותו שרה הלביאה (קייט סברנו) במהלך הפרק השלישי. שלישיית הרוק הוציאה את הקאבר בערוץ היוטיוב שלהם, שכלל גם מנגינות מקוריות משיר מקורי שלא פורסם. הלהקה איימה בתביעה משפטית והקימה עמוד GoFundMe, וקיבלה תמיכה מהמעריצים שלה.
קישורים חיצוניים
דף התוכנית באתר IMDb.
חוק העמותות
חוק העמותות, תש"ם-1980 הוא חוק המסדיר את הקמתן ופעילותן של עמותות בישראל. החוק אושר בכנסת ב-28 ביולי 1980 ונכנס לתוקף ב-1 באפריל 1981. לפני שחוקק חוק העמותות, המבנה התאגידי הדומה לעמותה היה אגודה עות'מאנית.
תמצית החוק
של החוק עוסק בייסוד עמותה, ולפיו "שני בני אדם או יותר, שהם בגירים, החפצים להתאגד כתאגיד למטרה חוקית שאינה מכוונת לחלוקת רווחים בין חבריו ושמטרתו העיקרית אינה עשיית רווחים, רשאים לייסד עמותה". בקשה לרישום עמותה תוגש בידי המייסדים לרשם העמותות, והעמותה תיכון עם רישומה בפנקס העמותות.
מחייב קיום תקנון לעמותה. אם מייסדי העמותה לא הגישו תקנון לרשם העמותות, יראו כתקנונה את התקנון.
עוסק בחברי העמותה, וקובע כי כל אדם שמלאו לו שבע עשרה שנים וכל תאגיד כשיר להיות חבר עמותה. הצטרפות של קטין לעמותה והצבעה של קטין שהוא חבר העמותה באספה הכללית אינן טעונות הסכמת נציגו. תנאים לחברות בעמותה, פקיעת חברות, קבלת חברים, פרישתם והוצאתם יהיו לפי הוראות התקנון.
עוסק במוסדות העמותה וקובע כי לכל עמותה יהיו אספה כללית, ועד וועדת ביקורת, ויכול שיהיו לה מוסדות נוספים כאמור בתקנונה.
קובע כי עמותה אינה רשאית לבצע חלוקת רווחים לחבריה, במישרין או בעקיפין, לרבות למייסד העמותה.
עוסק במיזוג של עמותה עם עמותה אחרת או עם חברה לתועלת הציבור.
עוסק בניהול חשבונות בידי העמותה, הגשת מסמכים וכללי העיון בהם.
עוסק בהנחיה, פיקוח ובקרה של עמותות בידי רשם העמותות.
עוסק בחקירת תפקוד העמותה, כאשר היה לרשם העמותות יסוד סביר להניח כי עמותה אינה מקיימת את ההוראות לפי חוק זה או שאינה מקיימת את הוראות תקנונה או את מטרותיה.
עוסק בפירוק עמותה - פירוק מרצון או פירוק לפי צו בית המשפט.
עוסק ברישומן כעמותות של אגודות, שנוסדו לפני חקיקת חוק זה לפי החוק העות'מאני על האגודות.
היסטוריה חקיקתית
לפני שחוקק חוק העמותות, המבנה התאגידי הדומה לעמותה היה אגודה עות'מאנית, בהתאם לחוק האגודות העות'מאני. על חוק זה נמתחה ביקורת בפסקי דין ובידי משפטנים, וחלק מהוראותיו היו בבחינת אות מתה. עקב כך הגישה הממשלה שלוש פעמים הצעות חוק, דומות זו לזו במהותן, להחלפת החוק העות'מאני, והשלישית שבהן הבשילה לחוק העמותות. דברי ההסבר להצעת החוק הציגו את הצורך בחקיקתו:
החוק אושר בכנסת ב-28 ביולי 1980 ונכנס לתוקף ב-1 באפריל 1981.
תיקון מס' 3 לחוק העמותות נחקק בשנת 1995 על בסיס הניסיון המצטבר בהפעלת החוק. דברי ההסבר להצעת החוק מציגים את השינויים שבתיקון זה: מגוון העונשים שבידיו להפעיל. כמו כן כלולים בהצעה זו תיקונים לחוק העמותות אשר מבהירים ומייעלים את הניהול השוטף של העמותות, כגון: תנאי החברות, זימון אסיפות כלליות ודרכי פעולתן, אופני בחירת חברי ועד וקריטריונים לכהונתם.
בתיקון מס' 11 לחוק העמותות, שנחקק בשנת 2008 ביוזמת ח"כ אורי אריאל, נוסף לחוק החיוב של עמותה, שקיבלה במהלך שנה תרומות מצטברות של יותר מ-20,000 ש"ח מישויות מדיניות זרות, לדווח על כך בדו"ח הכספי שלה. דברי ההסבר להצעת החוק הציגו את מטרתה: הוראה זו הורחבה בשנת 2011 בחוק חובת גילוי לגבי מי שנתמך על ידי ישות מדינית זרה.
בתיקון מס' 12 נוסף לחוק פרק ד'2, העוסק במיזוג של עמותה עם עמותה אחרת או עם חברה לתועלת הציבור.
טורניר אלופות אירופה בקטרגל
טורניר אלופות אירופה בקטרגל (באנגלית: Futsal European Clubs Championship) הייתה תחרות שנתית בין מועדוני קטרגל באירופה, שנערכה משנת 1984 עד 2001, עת הוחלף בגביע אופ"א. בשנות קיומו זה היה הטורניר היוקרתי ביותר בענף הקטרגל באירופה. בשנת 2001 הוחלף על ידי גביע אופ"א בקטרגל, שבשנת 2018 שונה שמו ל"ליגת האלופות".
הארמייה השישית (צרפת)
הארמייה השישית הייתה ארמייה צרפתית שפעלה הן במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית, והן במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
מלחמת העולם הראשונה
ב-26 באוגוסט 1914 הוקמה על בסיס ארמיית לורן הארמייה השישית מהקורפוסים ה-4 וה-7, קבוצות המילואים ה-5 וה-6, והדיוויזיות ה-37 והמילואים ה-45, חטיבה קולוניאלית וקורפוס פרשים. הארמייה לחמה בקרב הראשון על המארן, וסייעה בבלימת המתקפה הגרמנית.
בשנת 1916 השתתפה הארמייה בקרב על הסום, ובשנת 1918 השתתפה במתקפת מאה הימים. הארמייה פורקה ב-11 בספטמבר של אותה שנה, וב-15 באוקטובר הפכו הכוחות שהרכיבו אותה להיות "הצבא הצרפתי בבלגיה". ב-18 בנובמבר הוקמה הארמייה השישית מחדש.
מלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה, הייתה הארמייה השישית בפיקוד גנרל רובר טושון פרוסה בדרום צרפת. לאחר פריצת הכוחות הגרמניים בארדנים הועברה הארמייה לנהר האן, ולחמה בגרמנים במהלך מבצע אדום.
שלמה חיים פרלוב (בולחוב)
רבי שלמה חיים פרלוב (בכתיב ארכאי: פערלאוו; ה'תר"ם – י"ג בתמוז ה'תש"ג) היה רב אדמו"ר, וראש ישיבה בבולחוב, משושלת חסידות נובומינסק, נרצח בשואה.
קורות חייו
נולד לרבי יעקב פרלוב האדמו"ר הראשון מנובומינסק ולדבורה בת רבי לייבוש ליברזון מפרוסקורוב. נקרא על שם סב אביו, רבי שלמה חיים מקוידנוב. בגיל צעיר התפרסם כעילוי, והתכתב עם רבנים כמו רבי אליהו חיים מייזל ורבי משה נחום ירושלמסקי. את ספרו הראשון, "תוספות חיים" על מסכתות קטנות, סיים לחבר בגיל 16. בגיל 17 נשא את פיגה דבורה מרים בת דודו רבי יהושע השיל מבולחוב (נרצחה בח' בחשוון ה'תש"ב, יחד עם אמה), שהיה חתן רבי ישראל שמואל נייהוז מטומשוב.
בשנת ה'תרס"ד נפטר דודו וחותנו רבי יהושע העשיל והוא ירש אותו ומילא את מקומו ברבנות בולחוב (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, ובהמשך הייתה בפולין; כיום באוקראינה). רש"ח הקים בעיר ישיבה בה למדו כ-60 בחורים, והתפרסם ביותר גם הודות לספריו. הנהגתו הייתה כאביו בדרך חסידות קרלין וקוידנוב, הנהגה שבלטה בייחודיותה בגליציה. מדי שבת היה עורך שלושה טישים והשמיע מאמרי חסידות ארוכים. בית הכנסת שלו כונה "די פוילישע שוהל", וחצרו הייתה המרכז העיקרי של תנועת אגודת ישראל בעיר.
בשואה
בימי מלחמת העולם השנייה עודד את יהודי עירו לברוח, אך הוא עצמו סירב לברוח ונשאר לעודד ולחזק את בני קהילתו, באמרו שמקומו עם כל היהודים. בכסלו תש"ג (1942) הוא נכלא בגטו סטרי. החסידים יצרו קשר עם גוי שהסכים להסתיר את הרבי בביתו, אך הוא סירב לעזוב את אחיו, והלך לעבודה ככל היהודים. תוכנית שהוכנה בשלב זה להבריחו ליערות נכשלה בעקבות הלשנה.
בי"א בתמוז ה'תש"ג (יולי 1943) הוצא רש"ח, בעודו עטוף בטלית, יחד עם עוד יהודים לכיכר העיר והם הצטוו להתפשט, לאחר שהיהודים סביבו סירבו להפשיטו מפני כבודו והוצאו להורג על ידי הנאצים, ביקש רש"ח שיפשיטו אותו כדי שהנאצים לא יגעו בגופו, אמר וידוי בנחת ובקול רם ונורה למוות.
העשור השני של המאה ה-5
העשור השני של המאה ה-5 הוא העשור שהחל ב-1 בינואר 410 והסתיים ב-31 בדצמבר 419.
טקסים וסמלים בבנייה החופשית
הטקסים בבנייה החופשית הם אוסף הפעולות המתבצעות והמילים הנאמרות במעמד התכנסות הבונים החופשיים בלשכות המסוניות. שימוש בסמלים בבנייה החופשית הוא האופן בו עקרונות הבנייה החופשית באים לידי ביטוי.
הטקסים המסוניים הופיעו במספר יצירות ספרותיות ביניהם ב-"האיש שרצה להיות מלך" מאת רודיארד קיפלינג ו-"מלחמה ושלום" מאת לב טולסטוי.
מטרת הטקסים של הבנייה החופשית
הבנייה החופשית, כפי שהיא מתוארת בטקסיה, היא מערכת עקרונות מוסר מיוחדת, המוסתרת באמצעות אלגוריה (משל) ומתבטאת באמצעות סמלים. הסמליות והסמלים בבנייה החופשית מופיעים בלשכות והיכלי הבונים החופשיים, בהם מצויים רבים מכלי העבודה מימי הביניים ומתקופת הרנסאנס (למשל, זווית ישרה ומחוגה). מערכת החוקים והעקרונות כולה של הבנייה החופשית מוצגת למצטרפים חדשים באמצעות טקסים מסוניים, הכוללים הרצאות ומחזות בעלי אופי של משל.
בכל הבנייה החופשית שכיח למצוא את מערכת שלוש הדרגות של הלשכה הכחולה, אשר המשל שלה מתמקד בסיפור בניית מקדש שלמה (בית המקדש הראשון), ובייחוד בקורותיו של הארכיטקט הבכיר חירם אביף. לדרגות נוספות ישנם משלים נוספים הקשורים בדרך כלל להפצת סיפורו של חירם.
ניתן להשתתף באלגוריות הללו, ובדר"כ השתתפות כרוכה בהצטרפות לגוף מסוני נפרד. סוג הדרגות הגבוהות, זמינותן ונגישותן תלויים בתחום השיפוט המאסוני של הלשכה המכהנת, אשר יזמה את השתתפותו של הבונה החופשי.
היעדרותו של תקנון
הבונים החופשיים מבצעים את תפקידם על פי דרגתם, לעיתים קרובות מזיכרון, על פי תסריט קבוע שהוכן מראש ובאמצעות פורמט טקסי. קיים מגוון רחב של טקסים מסוניים של הלשכות המסוניות. כל רשות שיפוטית מסונית חופשית לבחור ולקבוע (או לא לקבוע) את תקנון הטקסים שלה. אך ישנו דמיון בין הרשויות השונות.
לדוגמה, כל הטקסים המסוניים בעבור שלוש הדרגות הראשונות משתמשים בסמלים מתחום האדריכלות של כלי העבודה של עובדי הבנייה בימי הביניים. בונים חופשיים פילוסופיים (לעומת בונים מעשיים), אימצו סמלים אלו במטרה ללמד שיעורי אתיקה ומוסר, כמו את ארבע המידות הטובות "אומץ לב, תבונה, איפוק וצדק", וכן את עקרונות ה"אהבת אחים, רווחה וסעד (או מוסריות) ויושר" (הקיימים בטקסים אנגליים), ועקרונות ה- "חופש, שוויון ואחווה" (הקיימים בטקסים צרפתיים).
סמלים בטקסים
""ספר החוק הקדוש"" (Volume of the Sacred Law = VSL), שהוא ספר התנ"ך ונמצא תמיד בלשכה פתוחה. למרות זאת, כל שנדרש ממועמד הוא לומר כי הוא מאמין בכוח עליון; לא 'אלהים', בכדי שבעלי כל האמונות באל יוכלו להתאחד תחת אמונה אחת, אבל הדרך בה כל אח מבטא את אמונתו היא פרטית שלו. ישנם קווי דמיון בין טקסי ההשבעה הנהוגים בלשכה הגדולה המאוחדת של אנגליה (UGLE) ובין בתי המשפט וארגונים אחרים המקיימים טקסי השבעה.
בלשכות בהן ישנם חברים בעלי אמונה דתית שונה, שכיח למצוא יותר מטקסט אחד. כחלק משמירה על מרכיב הגאומטרי והארכיטקטוני של הבנייה החופשית, הישות הנעלה מכונה בטקסים מאסונים בכינוי "הארכיטקט הגדול של העולם", או כינוי דומה, על מנת להבהיר כי ההפניה היא כללית ואיננה קשורה לתפיסה של דת מסוימת של מושג האלוהות. ישנן לשכות העושות שימוש בתעתיקי לוחות ("לוחות דרגה") שהם לוחות מאוירים או מודפסים המציגים מגוון רחב של הסמלים של הבנייה החופשית. הם יכולים לשמש בתור עזרי לימוד להעברת מידע בהרצאות הבאות בעקבות כל אחת משלוש הדרגות הראשונות, בהן חבר בונה חופשי מנוסה מסביר את המושגים השונים של הבנייה החופשית לחברים חדשים.
מקדש שלמה מהווה סמל מרכזי בבנייה החופשית, ושלושת הנשיאים הגדולים היו המלך שלמה, המלך חירם מלך צור וחירם אביו, שאביו היה עברי, ובסיפור בניית מקדש שלמה הוא מופיע כארכיטקט אשר בנה את המקדש. טקסי חניכה של הבנייה החופשית כוללים את שחזורה של סצנה מתוך בנייתו של מקדש שלמה במהלך בנייתו. אם כך, כל לשכה מסונית מסמלת מקדש במהלך הענקת התארים, ובעלת אובייקטים טקסיים (שחלקם קבועים במבנה ואחרים ניידים) המייצגים את המבנה הארכיטקטוני של המקדש. בין הבולטים ביותר הם ההעתקים של עמודי התווך בועז ויכין אשר דרכם אמור לעבור כל חניך.
לחיצת יד מסונית
לחיצת היד המסונית (או Token) שימשה במקור כדרך להתקבל לפגישות ולזהות מבקרים שהם אחים.
תפיסת הסודיות בטקסי הבונים החופשיים
על פי תיאורית קונספירציה בלתי מוכחת, ההיעלמות המסתורית של מחבר הספרים האנטי מאסוני, ויליאם מורגן בשנת 1826 נגרמה, על פי הערכות, בעקבות איומיו לפרסם ספר מפורט על טקסי הבונים החופשיים. לאחר שנעשה ניסיון לשרוף את ההוצאה לאור ולהביאו של מורגן למעצר באשמת גנבה, הוא נתפס ונלקח לפורט ניאגרה, ולאחר מכן נעלם. החשדות שנבעו מהסיפור הובילו ליצירת המפלגה האנטי מסונית, אשר נהנתה מתקופה קצרה של פופולריות, אך במהירות נעלמה לאחר שנציגם למועמדות לנשיאות בשנת 1832 היה בונה חופשי.
פיאט 500 ג'רדיניירה
פיאט 500 ג'רדיניירה (באיטלקית: Fiat 500 Giardiniera) היא מכונית מיני בתצורת סטיישן, 2 דלתות צדדיות + דלת אחורית, מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית פיאט אשר יוצרה בין השנים 1960-1977.
גג הדגם היה מכוסה בשטחו הגדול בברזנט אשר היה ניתן לפתיחה, על ידי גלגול בד הברזנט לכיוון הנגדי של הפתיחה.
בשנת 1960 דגם ה"פיאט 500 ג'רדיניירה" נמכר באיטליה ב-565,000 לירטות איטלקיות.
בבוכר גאייה
בבוכר גאייה (באנגלית: Baboucarr Gaye; נולד ב-24 בפברואר 1998 בבילפלד שבגרמניה) הוא כדורגלן גמביאני המשחק בעמדת השוער בקבוצת רוט-וייס קובלנץ מהליגה הגרמנית הרביעית ובנבחרת גמביה.
קריירת מועדונים
גאייה גדל במחלקת הנוער של ארמיניה בילפלד. ב-30 ביוני 2019 עזב את המועדון, לאחר שלא שיחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-21 ביולי 2019 חתם גאייה בווטנשייד 09 מהליגה הגרמנית הרביעית.
ב-16 בינואר 2020 הצטרף גאייה לשטוטגרט II, קבוצת המילואים של שטוטגרט.
ב-15 ביולי 2020 חתם גאייה ברוט-וייס קובלנץ מהליגה הגרמנית הרביעית.
קריירה בינלאומית
ב-9 באוקטובר 2020 ערך גאייה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גמביה, בניצחון 1-0 על נבחרת הרפובליקה של קונגו במשחק ידידות. הוא נכלל בסגל נבחרת גמביה לקראת טורניר גביע אפריקה לאומות 2021.
אמונה (פסל)
אמונה, (באנגלית: Faith) (ולעיתים מכונה הפסל הלבן) הוא פסל סביבתי רחב ידיים שתוכנן על ידי הפסל היהודי אמריקאי  והוקם ב-1984. הפסל ניצב בקצה מדשאה רחבה ("גן הפסל הלבן") בסמוך לצומת הגבעה הצרפתית ומעט לפני "גשר הגבעה הצרפתית" ומלון דן ירושלים, בין השכונות גבעת המבתר והגבעה הצרפתית בירושלים, בהצטלבות הכבישים שדרות בר-לב, שדרות לוי אשכול ודרך שכם.
אלכסנדר ליברמן (1912–1999) פיסל פסלים רבים בסגנון גאומטרי, ופסל זה הוא מהמפורסמים שביצירותיו. הפסל בנוי ממספר אלמנטים בעלי צורות גאומטריות שונות המחוברות זו לזו בצורה בה הפסל נראה שונה מכל זווית. באופן זה ביקש האמן להביע את הפסיפס האנושי המורכב והחיבור המשותף בין כל הדתות והמגזרים בעיר ירושלים מתוך האמונה המשותפת באל, ומכאן ניתן לו שמו, "אמונה". הוא העניק אותו במתנה לעיריית ירושלים וזו מתחזקת אותו בקביעות, לצד הפארק שסביבו. הפסל עשוי מבטון וממתכת.
הפסל מסמל את המעבר לירושלים הצפונית, ומיקומו היווה ציון סמלי לצומת המכונה "צומת הגבעה הצרפתית" או "צומת בר-לב", שבו התרחשו פיגועים ומתקפות טרור במהלך השנים, בעיקר במהלך האינתיפאדה השנייה. הכיכר שבה הוצב הפסל קרויה על שם ריצ'רד מיינרצהגן.
מינאטו
הרובע משופע בגורדי שחקים ונמצאים בו המטות של תאגידים יפניים ובינלאומיים רבים. בנוסף נמצא בו מגדל טוקיו - המבנה השני בגובהו ביפן. הרובע הוא גם מקום משכנן של רוב השגרירויות הזרות בטוקיו.
היסטוריה
הרובע המיוחד מינאטו נוסד ב-15 במרץ 1947, על ידי איחודם של הרבעים אקסאקה, אזאבו ושיבה.
אוניברסיטת קיאו (Keio university) השוכנת ברובע מאז 1858 היא המוסד להשכלה גבוהה הראשון שהוקם ביפן ומדורגת בין עשר האוניברסיטאות הטובות בעולם.
פארק שיבה (Shiba-koen), המשתרע על פני כ-122 אלף מטר רבוע, הוקם על ידי הקיסר מייג'י בשנת 1873 ונחשב לאחד מהפארקים המערביים הראשונים שהוקמו בעיר. בפארק נמצא המקדש הבודהיסטי זוג'וג'י, שבו קבורים שישה מתוך 15 השוגונים של שושלת טוקוגאווה. ברובע נמצא מוזיאון נזו.
הספרייה של מטרופולין טוקיו נפתחה ברובע בשנת 1973.
פוליטיקה וממשל
הרובע מנוהל על ידי מושל הנבחר בבחירות ישירות. המושל הנוכחי הוא מאסאקי טאקיי, עצמאי שנתמך על ידי כל המפלגות מלבד המפלגה הקומוניסטית של יפן. באספה המחוקקת של הרובע 51 חברים והיא נשלטת על ידי המפלגה הליברל דמוקרטית.
כלכלה
ברובע נמצאים משרדיהן הראשיים של חברות יפניות רבות, בהן הונדה, תעשיות מיצובישי, מיצובישי מוטורס, סוני, פוג'יטסו וטושיבה, שלוחותיהן היפניות של כמה חברות בינלאומיות, בהן גוגל, אפל ויאהו!, משרדיהן הראשיים של חברות התעופה אול ניפון איירליינס, אייר אסיה יפן ואייר ניפון, וחברות רבות אחרות. ברובע נמצאים אזורי עסקים רבים, כולל אזור אקסאקה היוקרתי והתוסס.
נציגויות זרות
רובע מינאטו מארח רבות מהנציגויות הדיפלומטיות הזרות ביפן:
הארמייה החמישית (צרפת)
הארמייה החמישית הייתה ארמייה צרפתית שפעלה הן במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית, והן במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויסה הארמייה ב-2 באוגוסט 1914, והתייצבה באזור הגבול עם בלגיה תחת פיקוד גנרל שארל לנרזאק. הארמייה השתתפה במערכה על הגבולות, ובכלל זה בקרב שרלרואה וספגה אבדות כבדות, אך הצליחה לבסוף לבלום את המתקפה הגרמנית במהלך הקרב על המארן בראשות מפקדה החדש לואי פראנשה ד'אספרה. הארמייה השתתפה בין היתר בקרב השני על האן, בבלימת מתקפת האביב הגרמנית, ובמתקפת מאה הימים.
מלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה, הייתה הארמייה החמישית בפיקוד גנרל ויקטור בורה פרוסה בקו מאז'ינו, כחלק מקבוצת הארמיות השנייה, ונכנעה לגרמנים כגוף אחד ב-26 ביוני 1940.
פיטאס קרינטה
פיטאס קרינטה (שם מדעי: Ptyas carinata) הוא מין של נחש ממשפחת הזעמניים המצוי לאורך דרום מזרח אסיה והוא המין הגדול ביותר במשפחתו, עם אורך של 4 מטרים. נחש זה הוא קרובו לסוג של פיטאס מוקוסה, השני בגודלו מהזעמניים.
מאפיינים
הנחש חי בטבע לאורך יערות טרופיים ומורדות הרים עד גובה 1,500 מטרים באינדונזיה, סינגפור, מיאנמר, תאילנד, מלזיה, וייטנאם, קמבודיה והפיליפינים.
הנחש פעיל במשך היום והוא צייד של מכרסמים, עופות ולטאות אותם הוא הורג בחיבוק קטלני של שריריו ולא בוחל גם באכילת נחשים אחרים לרבות נחשים ארסיים כמו קרייט. נחש זה פעיל על הקרקע אך מסוגל גם לשחות לזמן ממושך או לטפס על העצים.
אורך הנחש הממוצע הוא 1.21 עד 2.75 מטרים, אך הפרטים הגדולים ביותר נמדדו באורך של 4 מטרים, כשהזכרים גדולים מעט מהנקבות. צבעו לרוב אפור כהה עד חום בהיר והבטן בהירה. הנקבה מטילה כ-10 ביצים בכל תטולה.
בעת סכנה הנחש ירים את גופו באוויר בדומה לקוברה וילחש בפתאומיות, דבר המבריח את רוב אויביו. עם זאת הוא עדיין נטרף בידי עופות דורסים ובידי הנחש הקטלני - רב-פתן מלכותי.
I Used to Think I Could Fly
I Used to Think I Could Fly (בעברית: פעם חשבתי שאני יכולה לעוף) הוא אלבום בכורה של הזמרת הקנדית טייט מקריי. האלבום יצא לאור ב-27 במאי 2022, על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס. האלבום כולל את הסינגלים: "Feel Like Shit", "She's All I Wanna Be" ו-"Chaotic".
מקריי צפויה לצאת לסיבוב הופעות על מנת לקדם את אלבום ביוני 2022.
רקע והכרזה
מקריי אמרה ל-NME ב-2021 שהיא הושפעה מאמנים ואלבומים כמו פרנק אושן ו-Blonde (2016), בילי אייליש ו- (2019) ו-After Hours (2020) של דה ויקנד ואף ערכה השוואה ביניהם. היא הסבירה לפיפל בפברואר 2022 שכאשר היא חשה "רגשות עכורים ומכוערים" היא רושמת אותם והופכת אותם לשירים. מקריי הודיעה שהיא סיימה את רשימת הרצועות לאלבום ונתנה אותו לחברת התקליטים שלה ב-8 במרץ 2022. בהמשך, חשפה את השם והעטיפה שלו.
לאחר שהאלבום במקור היה אמור לכלול 12 רצועות, מקריי אישרה את הכללת הרצועה "" כאשר רשימת הרצועות הסופית הוכרזה ב-11 באפריל 2022.
ב-17 באפריל 2022, חשפה מקריי בעמוד האינסטגרם שלה כי השיר "Boy X' עובדה מהנה "boy x" באלבום שלי היה באורך של יותר מ-5 דקות. פשוטו כמשמעו כתבנו רומן סיפור מלא והיינו צריכים לקצר אותו חחחחחח".
העשור הראשון של המאה ה-5
העשור הראשון של המאה ה-5 הוא העשור שהחל ב-1 בינואר 400 והסתיים ב-31 בדצמבר 409.
יוסף יצחק שניאורסון (אוורוטש)
רבי יוסף יצחק שניאורסון מאוורוטש (תקפ"ב, 1822 – י"ח בכסלו תרל"ז, 4 בדצמבר 1876) היה אדמו"ר לחסידי צ'רנוביל בעיר אוברוץ' (אוורוטש) שבצפון אוקראינה, בנו של ה"צמח צדק" מלובביץ' וחתנו של רבי יעקב ישראל מצ'רקס.
ביוגרפיה
בשנת ה'תרי"ט (1859), עוד בחיי אביו, קיבל בלחץ חמיו את האדמו"רות לבית צ'רנוביל בעיר אוברוץ' שבאוקראינה למרות התנגדות נחרצת מצד אח חמיו רבי אהרן טברסקי מצ'רנוביל, ומצד הצמח צדק אביו של רבי יוסף יצחק. בהנהגתו הלך בעקבות חמיו רבי יעקב ישראל מצ'רקס וניהל חצר בסגנון חסידויות צ'רנוביל-פולין, ולא בסגנון אביו הצמח צדק כדרכה של חסידות חב"ד. בכך היה חריג בין אחיו שהיו אדמור"י חב"ד. עם זאת היו לו מאפיינים חב"דיים מסוימים ובפני כמה ממקורביו נהג בכמה ממנהגי חב"ד.
רבי יוסף יצחק נודע כבעל מופת. וכך מובא עליו בספר "בית רבי": "ויוסף הוא השליט, עוד בחיי אביו רבינו. וקבע דירתו בעיר אוורוטש, ולשם היו נוסעים אליו לקבל לקבל מפיו ולדרוש ממנו עצות רוחניות וגשמיות. בוואלין סיפרו ממנו גדולות והחזיקוהו לאיש מופת... היה בא לעיתים לליובאוויטש לשתות מבאר מים חיים, והיה דולה ומשקה לאנ"ש הקשורים והעטופים אליו".
לאחר פטירתו המשיך ומילא בנו רבי נחום דובער שניאורסון את מקומו.
נכדו רבי יוסף יצחק שניאורסון האדמו"ר השישי מחב"ד-ליובאוויטש נקרא על שמו.
הקלטת טקס הכרזת העצמאות
טקס הכרזת העצמאות של מדינת ישראל שנערך ביום שישי, ה' באייר תש"ח, 14 במאי 1948, בבניין המוזיאון שבשדרות רוטשילד 16 בתל אביב, הוקלט במלואו באמצעות חריטה ישירה של תקליטים על גבי מכונות הקלטה מיוחדות. התקליטים המקוריים לא נדרשו על ידי רשויות המדינה ועם חלוף הזמן נעלמו ומקומם אינו ידוע. העתקים של הקלטת הכרזת העצמאות בגרסאות שונות ובאיכות שונה שרדו על אמצעי הקלטה אחרים.
חברת "צליל"
חברת "צליל - חברה ארץ-ישראלית להקלטה בע"מ" הוקמה בתחילת 1947 בתל אביב ועסקה בהקלטתם ובשיווקם של תקליטים מסחריים של מוזיקה ישראלית, שירים עבריים ומוזיקה קלאסית. תקליטיה של חברת "צליל" הושמעו גם מעל גלי האתר, בתחנת השידור של "קול ירושלים" המנדטורית, בכינוס הארצי השני לריקודי-עם בקיבוץ דליה ביוני 1947 כמו גם באירועי תרבות אחרים. באפריל 1948, כשבועיים לפני הכרזת העצמאות, הקליט לוסיאן זלצמן מחברת "צליל" את התזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית מבצעת את המנון "התקווה" באולם "אהל שם" בתל אביב, הקלטה ששימשה במשך שנים רבות את "קול ישראל", במיוחד כאות סיום יום השידורים בחצות, ואת שגרירויות ישראל ברחבי העולם.
הקלטת הטקס
ההקלטה בוצעה על ידי לוסיאן זלצמן מחברת "צליל - חברה ארץ-ישראלית להקלטה בע"מ". ההזמנה הרשמית (ראו בתמונה) לביצוע הקלטת הטקס נשלחה מטעמו של קרל סלומון מ"קול ישראל" ובשמו של מנדל מהלר-קלקשטיין, המזכיר הכללי של התזמורת הפילהרמונית, אשר הרכב מצומצם של כ- 30 מנגניה הוזמן לנגינת המנון "התקווה". לוסיאן זלצמן, שהיה מצויד ברישיון כניסה (ראו בתמונה) מטעם מנהלת העם לבניין המוזיאון, התקין בסיועם של שני עוזרים, אחיינו גיורא חנוך ופדור שנון, את שתי מכונות ההקלטה והציב על שולחן הנשיאות שני מיקרופונים זהים אשר על אחד מהם כרוכה רצועת בד לבנה ועליה שם החברה "צליל". ההקלטה בוצעה באמצעות חריטה ישירה של תקליטים דו-צדדיים בקוטר 30 סנטימטר אשר סובבו במהירות של 78 סיבובים לדקה כך שעל כל צד ניתן היה להקליט כארבע דקות בלבד. לקראת סיום ההקלטה על תקליט שעל אחת המכונות עברו להקלטה על תקליט אחר שעל המכונה השנייה, וחוזר חלילה. לפיכך הקלטת הטקס כולו, שארך כ-33 דקות, בוצעה על שישה תקליטים ובסה"כ אחד-עשר צדדים מוקלטים. ההקלטה מסתיימת במילותיו של דוד בן-גוריון: "קמה מדינת ישראל, תמה הישיבה הזאת!".
הבדלים בין הנוסח המוקלט לבין הנוסח הכתוב של ההכרזה
בהקלטה המקורית של "צליל" נשמעים במלואם דברי הפתיחה של דוד בן-גוריון טרם הקראת המגילה עצמה: "חברי מועצת העם, שליחי היישוב והעם היהודי, אקריא לפניכם את מגילת היסוד של מדינת ישראל, אשר אושרה בקריאה ראשונה על ידי מועצת העם."
בפסקה ה-13, המתחילה במילים "מדינת ישראל תהא מוכנה לשתף פעולה...", נכתב בהמשך: "מיום 29 בנובמבר 1947", אך השוואה עם הנוסח המוקלט מגלה כי בן-גוריון אומר: "מיום 29 בנובמבר 1927 [אלף תשע מאות עשרים ושבע]".
בפסקה ה-16, המתחילה במילים "אנו מושיטים יד שלום ושכנות טובה..." נכתב בהמשך: "לשיתוף פעולה ועזרה הדדית עם העם העברי העצמאי בארצו", אך השוואה עם הנוסח המוקלט מגלה כי בן-גוריון אומר: "העם היהודי", ולא "העם העברי".
המקור והסיבה לשני הבדלים אלו אינם ידועים. גם שלושת הדפים מהם הקריא בן-גוריון את ההכרזה, דפים הנראים היטב בתמונות הרבות מהטקס והעשויים לשפוך אור על מקור ההבדלים, טרם נמצאו.
מכונות ההקלטה
הטכנולוגיה של ההקלטה בארץ ישראל בזמן הכרזת העצמאות הייתה מבוססת על הקלטה ישירה על תקליטים דו-צדדיים שנחרטו במכונות הקלטה מיוחדות. התקליטים הריקים היו עשויים מדיסקה עגולה מאלומיניום מצופה בשכבת לכה של ניטרוצלולוזה שכונתה אז "אצטט", בצבע שחור או צהוב. בארץ הקליטו (חרטו) תקליטים כאלה בקוטר 25, 30, 35 ו-40 סנטימטר. בירושלים היו החל מסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 מכונות הקלטה מתוצרת חברת .PRESTO RECORDING CORP מארצות הברית באולפני קול ירושלים, באוניברסיטה העברית וכן בביתם של ד"ר הלנה כגן ואמיל האוזר, אשר ייסד בשנת 1933 את "הקונסרבטוריון הארץ-ישראלי למוזיקה" בירושלים. שתי מכונות ההקלטה של חברת "צליל" בתל אביב היו מתוצרת חברת SAREG מצרפת.
גלגולי ההקלטה
לוסיאן זלצמן העביר לתזמורת הפילהרמונית את התקליטים המקוריים והעתקים נוספים, למעט סט תקליטים אחד שהותיר בידיו. בנוסף, במאי 1949 העניק לוסיאן זלצמן אלבום עם תקליטי ההכרזה לראש הממשלה דוד בן-גוריון לרגל יום העצמאות הראשון. מקומם של תקליטים אלו אינו ידוע. רק באפריל 1981, במהלך תחקיר שביצעו יוצרי סדרת הטלוויזיה "עמוד האש", נחשף שוב דבר קיומו של סט התקליטים המקוריים שנותר בידיו של לוסיאן זלצמן. הקלטת הטקס שעליהם הועברה אז במלואה באולפני "קול ישראל" לסרטי הקלטה מגנטיים ברוחב 1/4 אינץ' הנמצאים היום בידי רשות השידור, ובסדרה "עמוד האש" שולבו קטעים רבים מהקלטה זו. בסוף שנות ה-80 תרם לוסיאן זלצמן גם את התקליטים שנותרו בידיו לרשות השידור, אך גם מקומם של תקליטים אלו אינו ידוע. בארכיון התזמורת הפילהרמונית נותר תקליט אחד בלבד מתוך ששת התקליטים המקוריים (ראו בתמונה).
שידור הרדיו של הטקס
השידור החי של טקס הכרזת העצמאות מבניין המוזיאון היה למעשה השידור הראשון של "קול ישראל" כתחנת הרדיו הממלכתית של מדינת ישראל. המשדר בו השתמשו לשידור זה הותקן בחשאי במבנה תת-קרקעי בפרדס נטוש בשכונת תל חיים בתל אביב אשר על גבול גבעתיים. משדר זה שידר בגלים קצרים (באורך גל 43 מטר בערך) בהספק של 2.5 קילוואט ואותותיו נקלטו היטב בכל רחבי הארץ ואף במקומות שונים בעולם.
הקלטת שידור הרדיו של טקס הכרזת העצמאות
בנוסף להקלטת טקס הכרזת העצמאות של לוסיאן זלצמן קיימת גם הקלטה של שידור הרדיו של הטקס ששודר ב"קול ישראל", הקלטה שבוצעה ללא הזמנה רשמית או אישור כלשהו ולכן ניתן לראות אותה כהקלטה פיראטית. הקלטה זו מתחילה במילים: "האזינו לקול ישראל! האזינו לקול ישראל!" בקולו של מרדכי זלוטניק (לימים אבידע) שיחד עם עמיתתו ריטה פרסיץ הנחו את השידור החי של הטקס. קולם של שני הקריינים נשמע עוד מספר פעמים במהלך הקלטה זו. בארכיון המדינה מצויים שני תקליטים אריכי נגן (במהירות של 33 ו-1/3 סיבובים לדקה) דו-צדדיים בהם ההקלטה של שידור הרדיו. אורכה הכולל של הקלטה זו הוא 32 דקות, אך המקליט ומקור ההקלטה של שידור הרדיו אינם ידועים.
שי דרורי, מומחה הקלטות שעבד ביחד עם מומחה ההקלטות של ארכיון הצליל הלאומי (הפונותיקה) אבי נחמיאס, קובע כי על פי בדיקת תקליטים אלו המקליטה הייתה פרופ' אסתר גרזון-קיוי או העוזר שלה. התקליטים הם מסוג זהה לתקליטים בהם השתמשה פרופ' גרזון-קיוי, וגם מבחינת המספר הסידורי של התקליטים יש התאמה ל"חור" ברשומות שלה הנמצאות בארכיון הצליל הלאומי. בארכיון הצליל הלאומי נמצאות גם שתי מכונות ההקלטה של פרופ' גרזון-קיוי. בארכיון המדינה מצוי תקליטור שעליו נמצאת אותה הקלטה בדיוק של שידור הרדיו של הטקס ותקליטור זה מיוחס להנס ורלף הלינגר מחברת "רדיו דוקטור" מתל אביב.
הלינגר נגד רשות השידור ונגד זלצמן
רלף הלינגר, הבעלים של אחד מאולפני ההקלטות הראשונים בארץ ישראל המנדטורית ("רדיו דוקטור"), טען שבידיו הזכויות הבלעדיות להקלטה של הטקס. עם זאת, כשניסה הלינגר לתבוע את זכויות ההקלטה מרשות השידור בשנת 1981, יעץ לו שופט בית משפט השלום בתל אביב, על סמך עדותו של לוסיאן זלצמן, למשוך את תביעתו והלינגר אכן עשה זאת. בשנת 1985 תבע הלינגר ישירות את לוסיאן זלצמן על הפרה כביכול של זכויות היוצרים "שלו" על ההקלטה. התביעה נדחתה על הסף, בעקבות טיעונו של לוסיאן זלצמן כי מדובר באותו עניין כמו בתביעה נגד רשות השידור ומכיוון שהלינגר משך שם את תביעתו הרי שאין הוא יכול עוד לטעון בפני בית משפט אחר את אותן טענות. ערעוריו של הלינגר לבית המשפט המחוזי ולבית המשפט העליון נדחו על הסף. ב-21 בינואר 2010 העניקה שרת התרבות והספורט, לימור לבנת, לרלף הלינגר ולברוך זלצמן, בנו של לוסיאן זלצמן, תעודות הוקרה רשמיות על "תרומה להנצחת רגעיה ההיסטוריים של מדינת ישראל", אך זאת מבלי לציין במפורש את הקלטות טקס הכרזת העצמאות.
אהרון ליבסקינד
אהרון "דולק" ליבסקינד (1912 זביז'וב, פולין - 24 בדצמבר 1942 קרקוב, פולין) ראש תנועת הנוער עקיבא בקרקוב ובפולין. מנהיג תנועת המרי של מחתרת החלוץ הלוחם בקרקוב. הוביל פעילות התקפתית נגד הנאצים ונהרג בהתקלות עם כוחותיהם שרדפו אחריו. היה נשוי לפעילת המחתרת רבקה קופר.
ביוגרפיה
אהרון "דולק" ליבסקינד נולד ב-1912 בכפר זביז'וב (Zabierzow) שלייד קרקוב שבפולין להוריו יצחק (איגנץ) ואסתר ליבסקינד (לבית ווגלר). בבגרותו למד משפטים באוניברסיטת קרקוב ובהמשך אף השלים את עבודת הדוקטורט שלו.
בנעוריו הצטרף לתנועת הנוער עקיבא וב-1938 מונה למזכיר קן קרקוב של התנועה. בראשית 1939 מונה למזכיר ארצי של התנועה ועבר להתגורר בוורשה. בדצמבר אותה שנה נישא בורשה לווּשְקה שְפִּינֶר (לימים רבקה קופר) שהייתה מזכירת קן "עקיבא" בקרקוב והגיעה לפי בקשתו להיות מזכירת התנועה בורשה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חזר לקרקוב והצטרף לארגון הסעד היהודי "העזרה העצמית היהודית" ג'.ס.ס.(Zydowska Samopomoc Spoleczna) ובדצמבר 1940 מונה לתפקיד האחראי על הפועלים היהודים ועל החוות החקלאיות. במסגרת תפקידו זה ניהל את פעילות התנועה בעיר כשלימינו בני הזוג גוסטה דוידזון-דרנגר ושמשון (שימק) דרנגר. ליבסקינד אף הצליח להשיג אישור להפעלת חווה חקלאית בקופאליני (Kopaliny) שאותה ניהל דרנגר. בדצמבר 1941 הורה הגסטאפו על סגירת החווה ויושבי החווה חזרו לגטו.
ב-1941 החלו הגרמנים בתהליך חיסול הקהילה היהודית בקרקוב. במקביל פעלו הגרמנים לדכא ואף לחסל את הנהגת הקהילה הרשמית ועקב כך הוקמו בקרקוב ב-1942 2 ארגוני מחתרת:
בשלהי 1942 נערכו שיחות בין שני הארגונים על מנת לשתף פעולה מול הנאצים. התפיסה של התנועה המאוחדת הייתה לפעול נגד הגרמנים מחוץ לגטו ואכן בוצעו שרשרת של פעולות נגד חיילים ומחנות. הגדולה והמשמעותית שבהן יצאה לפועל ב-22 בדצמבר 1942 ובה פעלה המחתרת ברחבי העיר כששיאה של הפעולה, בהובלת ליבסקינד, הייתה פגיעה בכ-20 חיילים וקצינים נאצים ששהו בבית הקפה "ציגנריה" שבקרקוב. כתוצאה מפעולה זו פעלו הגרמנים נגד המחתרת ובעזרת מלשינים תפסו וחיסלו את רוב אנשיה. ב-24 בדצמבר 1942 הגיעו הגרמנים לדירה בה הסתתר ליבסקינד (ברחוב ז'ולאבסקי 5) ולאחר קרב יריות העדיף לא ליפול בשבי ושלח יד בנפשו.
בחודשים שלאחר מכן הואץ תהליך חיסול הגטו עד שבמרץ 1943 נשלחו שארית יהודי קרקוב להשמדה.
אשתו, רבקה קופר ליבסקינד, נשלחה ב-19 בינואר 1943 לאושוויץ, שרדה את המלחמה, נישאה בשנית, הגיעה לישראל והקימה בה משפחה חדשה.
אחותו של דולק, מירה ליבסקינד, הייתה אף היא פעילה במחתרת. תפקידה היה לשכנע צעירים יהודים, מיישובים שכנים, להגיע לקרקוב ולהצטרף למחתרת. היא הגיעה לעיר טומשוב מזובייצקי שם פגשה צעירים יהודים. משם המשיכה לעיר ראדום שם נתפסה והוצאה להורג.
מורשתו
הידיעות על הפעילות המוצלחת של המחתרת בקרקוב נפוצה ברחבי פולין ועוררו את פעילותן של מחתרות בגטאות נוספים.
אמירתו של ליבסקינד שנאמרה בדירת המסתור של הנהגת המחתרת ברחוב יוזפינסקא 13 נחרתה בהיסטוריה: .
יצחק צוקרמן, מפקד אי"ל, שהתנגד תחילה לפעולה בקפה "ציגנריה" הודה, בדיעבד, בחשיבותה והביע הערכה כנה ללוחמים:.
שורש 48
במילון קאנגשי יש 17 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
איז'אק (יישוב)
איז'אק (בהונגרית: Izsák) היא עיר ממוקמת במחוז באץ'-קישקון, בנפת קישקרש.
מיקום
היישוב שוכן בחלק הצפון מערבי של מחוז באץ'-קישקון, 30 קילומטרים דרומית-מערבית לקצ'קמט, בערך באמצע הדרך בין מושב המחוז לבין הכפר שולט. בצד הדרום-מערבי של האזור המאוכלס של היישוב נמצא אחד האזורים המשמעותיים ביותר של הפארק הלאומי קישקונשאג, ביצת המים המתוקים הגדולה ביותר במרכז אירופה, אגם קולון בשטח של 29,620 דונם.
נגישות
כביש 52 שמחבר בין קצ'קמט לבין טרנסדנוביה, עובר בגבול הצפוני של איז'אק ולכן זהו נתיב הגישה החשוב ביותר מהאזורים הרחוקים יותר של המדינה. עם זאת, הכביש הראשי אינו עובר במרכז היישוב והעיר נחצית רק על ידי כביש 5301 שמסתעף בגבול המערבי של קצ'קמט. לאיז'אק מגיע גם קו הרכבת 152 שהייתה לו תחנה ליד מרכז העיר. עם זאת, הקו הופסק לנוסעים בשנת 2007.
היסטוריה
שטח היישוב של היום - על פי ממצאים ארכאולוגיים - היה מיושב כבר בתקופת האוורים. האזכור הראשון שלו בכתב שנותר הוא בתעודת הייסוד של מנזר טיהאן בשנת 1055, שבה אגם קולון בגבול המערבי של העיירה מתואר כחלק מהמנזר בשם קולום אקווה (Culum Aqua). באותה תקופה שמו של הכפר עדיין היה אישאסי (Ischasi). בשנת 1279 בתעודה של לסלו הרביעי, מלך הונגריה (שכונה קון, כלומר הקומני) בתעודה שהעניקה זכויות יתר לקומנים מופיע המרוק בשם אישק. בשנת 1426 הוא נרשם ברישומי הכנסייה בשם Izsákegyháza. השם איז'אק ניתן למצוא לראשונה ברישומים הכנסייתיים משנת 1474.
משנת 1816 איז'אק הייתה עיר שוק, שאיבדה את דרגתה במהלך הארגון המנהלי החדש בשנת 1876.
מקור השם והקהילה היהודית
איז'אק הוא גרסה הונגרית של השם המקראי יצחק. איזאק / איסאק נגזר מהשם הפרטי העברי מהמקור המקראי יצחק, השני משלושת האבות, בנו של אברהם ושרה. פירוש שמו מוסבר במקרא (בראשית, כ"א, ו'). יצחק היה שמו של היהודי הראשון שמתועד בהיסטוריה של גרמניה. ככל הנראה הוא היה סוחר שהתגורר בעיר אאכן, הוא מוזכר כאחד החברים בשליחות ששלח הקיסר שרלמן (קרל הגדול) אל החליף חרון אל רשיד בשנת 797.
איז'אק הוא שמה של עיירה זו בהונגריה בה התקיימה קהילה יהודית קטנה החל מהמאה ה-18. אפשר שמספר יהודים אימצו את שמה של העיירה הזאת כשם המשפחה שלהם.
אחד מרבני העיר היה הרב אברהם ישראל בצלאל רוזנבוים, אחיו של הרב עמרם פישר ובנו של הרב משה נחום רוזנבוים.
ליובליאניצה
הנהר מושך אליו ארכאולוגים ומחפשי אוצרות עקב הימצאותם של חפצי ערך וחפצים היסטוריים רבים על קרקעיתו. היסטוריונים סבורים שהמקור למנהג השלכת החפצים לנהר היא מסורת מקומית שגרסה כי זהו מקום קדוש, וכך "נתרמו" דברי ערך לנהר במהלך טקסי חניכה, אבל או הודיה לאחר ניצחונות בקרב.
פורד 021C
פורד 021C (באנגלית:  Ford 021C) היא מכונית קונספט בתצורת מכונית סופרמיני, מתוצרת קונצרן הרכב פורד, בשיתוף פעולה עם חברת עיצוב הרכב האיטלקית Carrozzeria Ghia אשר בנתה את הדגם, אשר הוצג לראשונה בתערוכת הרכב הבינלאומית בטוקיו באוקטובר 1999.
==מאפיינים==
נבחרת רוסיה בקטרגל
נבחרת הקטרגל הלאומית של רוסיה הוא הנבחרת הלאומית בקטרגל של רוסיה. הנבחרת נשלטת על ידי התאחדות הכדורגל הרוסית ומזוהה עם אופ"א. רוסיה העפילה לשבעה גביעי עולם, 1992, 1996, 2000, 2008, 2012, 2016, 2020 ולכל אליפויות אירופה. הם זכו באליפות אירופה פעם אחת, בשנת 1999, כאשר המונדיאל הטוב ביותר שלהם הגיע בשנת 2016, שם הם סיימו כסגנית לארגנטינה. הנבחרת מדורגת במקום 4 בדירוג אופ"א.
חסידות רדוביץ
חסידות רדוביץ היא חצר חסידית שפעלה בעיירה רדאוץ (ביידיש: ראדעוויץ) ובצפת בין השנים תרט"ו–תרע"ג, ואחר כך בארצות הברית. החצר היא ענף מחסידות קוסוב, ממנה יצאה גם חסידות ויז'ניץ. כיום אין אדמו"ר לחצר.
רבי יוסף אלטר הגר
בשנת תרט"ו השתקע רבי יוסף אלטר הגר, בנו השני של רבי חיים הגר מקוסוב, בעיירה רדאוץ (או ראדעוויץ, רדוביץ), והקים בה חצר חסידית. לרבי יוסף אלטר לא היו חסידים רבים, ובשנת תרל"ג הוא עלה לארץ ישראל והתגורר בצפת. נפטר כעבור שש שנים בחיפה ונקבר בבית העלמין היהודי הישן של חיפה.
רבי משה הגר (ויקח משה)
בנו רבי משה התמנה לממלא מקום אביו בשנת תרל"ג, וכיהן ברדוביץ עד שנת תרנ"ז, אז עלה גם הוא לארץ ישראל והתגורר בצפת. בצפת קיבל את בית מדרשו של אביו.
בארץ ישראל ניהל אדמו"רות כחמש שנים, ונפטר בשנת תרס"ב.
רבי ישראל הגר
רבי ישראל הגר (כ"ו ניסן תרל"ח–ג' חשוון תש"ג), בנו השני של רבי משה, מילא את מקומו (הבן הגדול של רבי משה, רבי זיידא חיים, נפטר בחיי אביו), וכיהן כאדמו"ר ברדוביץ.
בשנת תרע"ג היגר לארצות הברית, והקים בית מדרש במנהטן, ברחוב וול סטריט. ייסד את ישיבת "תורת חיים", ועורר את יהודי ארצות הברית לשמירת המצוות. בא לבקר כמה פעמים בצפת, ותמך כלכלית בבית המדרש של אביו בעיר. כמו כן הקים בצפת "בית יתומים" והחזיק אותו כלכלית. היה מנהל כולל ויז'ניץ בארצות הברית, וסייע לרבי ישראל הגר מוויז'ניץ בגיוס כספים לטובת תושבי ארץ ישראל.
רבי יוסף שמואל הגר
עם שובו לארצות הברית, סייע לאביו בפתיחת בית המדרש בוול סטריט, מנהטן, בשנת תרפ"ט, ומאז כיהן כרב המקום. עם פטירת אביו, בשנת תש"ג, החל לכהן כאדמו"ר בבית מדרשו. נפטר בכ"ח בניסן ה'תשמ"א, ונקבר על יד אביו בבית הקברות "בית דוד".
בני רבי יוסף שמואל
לרבי יוסף שמואל נולדו שני בנים, משה ויחיאל מאיר. האחים מעולם לא נישאו, ולאחר פטירתו כיהנו שניהם כרבנים בבית המדרש. הרב יחיאל מאיר, הצעיר יותר, נפטר בפתאומיות בכ"ב בתשרי תשע"ג.
החסידות כיום
כיום החצר אינה פעילה, אך פעילים שלושה בתי כנסת:
ג'יימס גומז
ג'יימס גומז (באנגלית: James Gomez; נולד ב-14 בנובמבר 2001 בגמביה) הוא כדורגלן גמביאני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת הורסנס מהליגה הדנית השנייה ובנבחרת גמביה.
קריירת מועדונים
גומז גדל במחלקת הנוער של ריאל דה בנג'ול מליגת העל הגמביאנית, והחל את הקריירה המקצוענית שלו במועדון.
ב-20 בינואר 2020 הושאל להורסנס מליגת העל הדנית למשך שנה, וב-1 בינואר 2021 חתם במועדון באופן קבוע.
קריירה בינלאומית
הוא נכלל בסגל נבחרת גמביה לקראת טורניר גביע אפריקה לאומות 2021.
שייח' סיבי
שייח' סיבי (באנגלית: Sheikh Sibi; נולד ב-21 בפברואר 1998 בסרקונדה שבגמביה) הוא כדורגלן גמביאני המשחק בעמדת השוער בקבוצת וירטוס ורונה מהסרייה ג' ובנבחרת גמביה.
קריירת מועדונים
סיבי משחק בוירטוס ורונה החל משנת 2016. תחילה שיחק עם המועדון בסרייה ד', ובעונת העפיל עם המועדון לסרייה ג'.
קריירה בינלאומית
סיבי קיבל מספר זימונים לנבחרת גמביה החל מחודש יוני 2019. ב-29 במרץ 2021 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 1-0 לנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2021. הוא נכלל בסגל נבחרת גמביה לקראת טורניר גביע אפריקה לאומות 2021.
אילי
{{פירושונים| אישים
ראו גם
}}
קרב ליגניץ
קרב ליגניץ היה קרב מכריע, שנערך ב-9 באפריל 1241 בשלזיה, סמוך לעיר ליגניץ, במקום שנקרא בגרמנית בשם Wahlstatt שמשמעו "מקום הבחירה", בין כוחות האימפריה המונגולית שפלשו לפולין, ובין קואליציה צבאית נוצרית, שכללה כוחות פולניים, בוהמיים וגרמניים, שלחמו תחת פיקוד הדוכס הגדול הנריק השני החסוד. הקרב (שנערך יומיים לפני תבוסת הצבא ההונגרי בקרב מוהי) הסתיים בהשמדת הצבא הפולני, ובמותם של הנריק השני ושל רבים מהאצילים הפולניים רמי הדרג שהשתתפו בו.
הכוח המונגולי שלחם בקרב ליגניץ היה חלק מהצבא המונגולי, שפלש למזרח אירופה ולאירופה המרכזית, תחת פיקוד באטו ח'אן, במסגרת הפלישה המונגולית לאירופה. הוא כלל שני טומנים, תחת פיקוד באידר, בנו של צ'אגאטאי חאן וקאדאן, בנו של אוגדיי חאן, או טומן אחד בפיקודו של באידר (לפי מקור קונטמפורני אחד).
הרקע
האימפריה המונגולית הציבה לעצמה כמטרה את כיבוש הממלכה ההונגרית. כאמתלה לכך השתמשו המונגולים ברשות שנתן בלה הרביעי, מלך הונגריה לקומנים להתיישב בממלכתו. לחץ האימפריה המונגולית, לאחר הקרב על נהר קלקה בשנת 1223, אילץ את הקומנים לעבור מערבה. בין השנים 1239–1240 מספרים גדולים של קומנים התיישבו מערבה לדניפר, עד הדנובה, במחוזות שנקראו אז קומניה השחורה. המלך הקומני האחרון, קותן (Cuthen), נלחם במונגולים ואף ניצח בשני קרבות, אך בפעם השלישית הותקף במפתיע ונאלץ להימלט ולבקש מקלט אצל בלה הרביעי, מלך הונגריה. המלך ההונגרי קיבל את המלך הקומני ואת אציליו, שבאו עם המוני סוסים, והקצה להם אזור התיישבות בפוסטה. בין המלך ההונגרי ובין המלך הקומני נוצרו קשרי משפחה, כשבנו של המלך ההונגרי, אישטוואן, נשא לאישה את בתו של מלך הקומנים. הקומנים הסכימו להתנצר וקיבלו את הריבונות ההונגרית.
המונגולים השתמשו במעבר הקומנים אל הונגריה כאמתלה להתקפתם על הממלכה ההונגרית. לאחר מועצת מלחמה, שקיימו המונגולים בחודש דצמבר 1240, בפשמישל, שלחו למלך בלה הרביעי אולטימטום ובו דרישה להשיב לידיהם את הקומנים הבורחים, אותם ראו המונגולים כנתינים שלהם. המלך ההונגרי דחה את האולטימטום ושלח שליחים לגייס את האצולה ההונגרית ולהזעיק את בני בריתו.
המונגולים ראו בפולין שטח מעבר לכיוון הממלכה ההונגרית ובנוסף לכך, רצו לכבוש אותה, כדי למנוע אפשרות שהפולנים יזרימו סיוע להונגרים.
פולין של התקופה הזאת הייתה מחולקת בין הצאצאים של שושלת פיאסט והייתה מורכבת למעשה מארבע מדינות נפרדות, כשהבכיר מבין השליטים האלה היה להלכה בולסלאב החמישי הביישן, דוכס סנדומיר וקרקוב, אך החזק מביניהם, ולכן גם מנהיגם לעת מלחמה, היה הנריק השני החסוד.
הצבא המונגולי נח במשך שנה בשטח אוקראינה של ימינו, ובפברואר 1241 חצה כוח של 70,000 פרשים מונגוליים, כשני שלישים מתוכם פרשים קלים והשאר פרשים כבדים, את הנהרות הקפואים בדרכם אל מרכז אירופה. הכוח המונגולי התפצל לשלושה כוחות עיקריים. הראשון, שכלל כ-20 אלף לוחמים בפיקודם של באידר וקאדאן, חדר לפולין, כוח קטן, בפיקודו של קאדאן, איגף את הונגריה מדרום וחדר לשטח טרנסילבניה ואילו הכוח המרכזי חצה את הרי הקרפטים במרץ ונכנס לממלכת הונגריה.
ההכנות לעימות ויחסי הכוחות הצבאיים
המונגולים פלשו לפולין בראשית שנת 1241. ב-13 בפברואר הם כבשו בסערה את העיר סנדומיר, וב-18 במרץ הם הביסו צבא פולני שהונהג על ידי הוויוודים של קרקוב ושל סנדומיר בקרב חמלניק. לאחר ניצחונם הם המשיכו אל קרקוב, שננטשה על ידי תושביה ושרפו אותה. המונגולים הטילו מצור וניסו לכבוש את העיר ורוצלב, אך לנוכח העמידה העיקשת של מגיני העיר, העדיפו להסיר את המצור ונעו מערבה בחיפוש אחר צבאו של הנריק השני החסוד, במטרה להשמיד אותו לפני שיספיק לחבור עם כוחות תגבורת מבוהמיה. הצבא המונגולי כלל, לפי מקורות שונים, טומאן אחד, או לכל היותר שני טומאנים בתקן חסר (בעקבות האבדות שספג במהלך פלישתו לפולין), וחוקרים מודרניים מעריכים את כוחו בכ-8,000 עד 15,000 איש. בניגוד לצבא הנוצרי, שהורכב ברובו מחיילים רגליים, הכוח המונגולי הורכב כולו מפרשים (קלים וכבדים), ולכן נהנה מניידות גבוהה, עובדה שהעניקה לו יתרון משמעותי.
הנריק השני, שביקש את סיועו של גיסו, וצ'סלאב הראשון, מלך בוהמיה, המתין לצבא המונגולי סמוך לחומות העיר ליגניץ, אך לא ידע מתי תגיע העזרה המובטחת. קיימת מחלוקת בין החוקרים ביחס לגודלו של הצבא שעמד לרשותו. לפי המקורות הקונטמפורניים, הוא כלל כ-30,000 לוחמים, מתוכם כאלפיים פרשים כבדים (אצילים פולניים, אבירים מהמסדרים הצבאיים ועוד) והשאר חיילים רגליים, רובם דלי חימוש, כולל כורי זהב מהעיר גולדברג (כיום זואוטוריה) בבוואריה. מחקרים מודרניים מעריכים שכוחו של הצבא הנוצרי לא עלה על 8,000 לוחמים.
הקרב
הנריק השני, שהיה מוטרד מכך שהמונגולים בוזזים והורסים את ארצו, החליט לוותר על הגנתם של חומות ליגניץ ונע עם צבאו אל העיר יאבור (Jawor), בקרבת ליגניץ, שם נערך על מספר גבעות נמוכות הקרויות ואהלשטאט (Wahlstadt). הוא לא ידע, שצבאו של ויאצ'סלב הראשון מלך בוהמיה - שהיה גדול בהרבה מצבאו ולפי מספר מקורות כלל כ-50 אלף איש - נמצא במרחק שני ימי צעידה בלבד מליגניץ. אולם המונגולים ידעו על התקרבות הצבא הבוהמי, ולכן רצו להשמיד את צבאו של הנריק השני, לפני שהצבא הבוהמי יספיק לחבור אליו.
לפי תיאור הקרב המופיע בכרוניקה של הבישוף הפולני יאן דלוגוש, שנכתבה למעלה מ-200 שנה לאחר הקרב, נחלק הצבא הפולני למספר יחידות משנה. כוח החלוץ, בפיקודו של בולסלאב, בנו של המארגראב של מוראביה, כלל אבירים בני לאומים שונים בסיוע כוח רגלים, שהורכב מכורים דלי חימוש מבוואריה, שהיו מזוינים בכלי עבודתם. הכוח השני, בפיקודו של סוליסלאב, אחיו של הפלטין של קרקוב, היה מורכב מתושבי העיר ואבירים מהעיר הפולנית ולקופולה (Welkopole). הכוח השלישי, בפיקודו של הדוכס משקו מאופולה, הורכב מאבירים משלזיה עלית. כוחות אלו נערכו מעט מאחורי כוח החלוץ ומשני עבריו, והגנו על אגפיו. כוח העתודה, בפיקודו האישי של הנריק השני, הורכב מאצילים מאזור שלזיה ומהעיר ורוצלב ומאבירים טמפלרים מצרפת. לפי חלק מהמקורות הנוצריים, כלל הצבא הפולני גם יחידת אבירים מהמסדר הטבטוני, אך ברשומות המסדר לא נמצא אישוש לטענה זו.
הצבא המונגולי נערך אף הוא בארבע יחידות. שלוש מהיחידות נערכו בדרג הראשון, כאשר היחידות שהוצבו בשני האגפים של כוח החלוץ, היו במרחק ניכר ממנו, וניצלו את פני הקרקע, כדי להסתיר את נוכחותן מהצבא הנוצרי. כוח העתודה מוקם בדרג השני, מאחורי כוח החלוץ.
בשלב הפתיחה של הקרב תקפו האבירים ממוראביה בכוח החלוץ הפולני את היחידה המונגולית שניצבה מולם, והבקיעו דרכה. אולם כאשר הכוח הפולני נכנס לעומק המערך המונגולי, הוא הותקף מאגפיו ומעורפו על ידי שתי היחידות המונגולית, שהוסתרו בשני האגפים, ספג מטר חיצים מהקשתים הרכובים המונגוליים, והושמד כמעט לחלוטין לאחר שכותר על ידי הפרשים המונגולים. בשלב זה הצטרפו לקרב הכוחות, שהוצבו בשני האגפים של הצבא הפולני, בניסיון להציל את כוח החלוץ שלהם, ותקפו את הפרשים המונגולים שכיתרו אותו. הפרשים הפולניים פעלו בשיתוף פעולה עם הרגלים, שהיו מצוידים בקשת מוצלבת. האחרונים הרחיקו את הקשתים הרכובים המונגוליים, וסיפקו לפרשים הכבדים הגנה מירי החיצים שלהם. ידם של הפולנים הייתה על העליונה והמונגולים עמדו לסגת משדה הקרב, אולם מסיבה לא ברורה, הכוח בפיקוד הדוכס משקו מאופולה סב לאחור ונמלט משדה הקרב. לפי הכרוניקה של דלוגוש, נגרמה נסיגת הכוח כתוצאה מתרגיל הטעיה מונגולי. פרש הופיע לפני שורות הפולנים, זעק בפולנית "ברחו, ברחו!", וגרם לבהלה ולבלבול בקרבם. חוקרים מודרניים משערים, שייתכן שהפרש היה רוסי, שפעל בשירות המונגולים.
ינס פטר מלר
ינס פטר מלר (בדנית: Jens Peter Møller; 4 באוקטובר 1783 – 29 בספטמבר 1854) היה צייר דני.
ראשית חייו
מלר היה צייר נוף ובנו של קדר. הוא נולד בפאבורג וגדל אצל קרוב משפחה בשלזוויג. יחד עם חברו הצייר כריסטופר וילהלם אקרסברג, מלר עבר לקופנהגן בשנת 1803 ללמוד באקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות יפות. באקדמיה זכה במדליית הכסף והיה תלמידו הראשון של ניקולאי אבידגור ומאוחר יותר לימד אותו כריסטיאן אוגוסט לורנץ.
קריירה
כריסטיאן השמיני מדנמרק תמך במלר כפטרון. במקביל החליט מלר ללמוד כיצד לשחזר ציורים. בשנת 1810 קיבל מענק נסיעות בין השאר בתמיכתו של הנסיך. מלר נסע בהתחלה לבריסל ומשם לפריז. בפריז השלים נושאים טכניים וכן עשה ציורי נוף על ידי העתקת דוגמאות מיצירות של קלוד לוריין. כאן פגש מלר שוב את אקרסברג וחי עמו בשנת 1813 עד שחברו נסע לרומא.
כבר בשנת 1814 מונה מלר לאוצר באוסף הציורים המלכותי והיה במשך שנים אחדות מורה לציור של בני דור. משנת 1841 הוא גם פיקח על הציורים בטירות המלכותיות. מלר קיבל את המדליה "Ingenio an art" בשנת 1842 על שחזור של דיוקנה של המלכה קרוליין אמאלי. משנת 1834 היה גם מפקח על אוסף הציורים של הרוזן קרל מולטקה.
בארמון כריסטינסבורג צייר מלר את ארבעת הנופים העיקריים שלו משווייץ וטירול.
אוסף הציורים המלכותי מחזיק בשמונה מתמונותיו.
מלר היה גם מורה חשוב לציירי הנוף הצעירים באקדמיה והשיג פרסים כספיים בעזרת ציורי נוף.
זרמים קטועים
זרמים קטועים הוא סרט דוקומנטרי ישראלי-שווייצרי משנת 2010, בוים על ידי גיא דוידי הישראלי ואלכסנדר גוצ'מאן השווייצרי.
הסרט צולם משנת 2005 ועד 2008 בכפר בילעין, מערבית לרמאללה והוא מתעד את החיים בכפר הסובל מניתוקים תדירים מרשת המים.
תקציר
מסלולי חיים נפגשים בכפר אחד בשומרון. לאורך קווי צנרת המים השבורה נעים אנשי הכפר בילעין במסלוליהם לעבר עתיד לא ברור. ישראל, השולטת על מקורות המים, מספקת מעט מים לשתייה, וכאשר זרם המים אינו ודאי - דבר לא יכול להתפתח. השליטה על הלחץ בצינורות אינה רק שליטה באורח החיים, אלא גם בתודעה. היו ימים בהם בילעין (פירוש שמו: בלי מים) היה הכפר הראשון באזור שהתחבר לרשת המים. זו הייתה אפשרות לקדמה ולהתפתחות, אולם בעיני חלק מהתושבים היו מי הצינור - מים מרים. מי הצינור שימשו ככלי להשפעה על האנשים על מנת שישתפו פעולה עם השב"כ הישראלי והצבא. הקרע הפריד בין האנשים בכפר לשני מחנות. החזרה לטכניקה העתיקה של חפירת בארות לאיסוף מי גשמים היא ביטוי לעצמאות המתחדשת של התושבים אולם ספק אם היחסים בין האנשים בכפר יחלימו.
הפקת הסרט
לאחר שיצרו יחד מספר סרטים קצרים החליטו היוצרים גוצ'מאן ודוידי לגור במשך שלושה חודשים בכפר בילעין והתחילו לצלם את מה שיהווה הבסיס לסרט. הרעיון לסרט החל בעקבות שמו של הכפר בילעין שפירושו בלי מקור מים.
המעבר לבילעין עורר תגובות מעורבות בכפר בגלל החשש לביקורת על הכפר על עצם שיתוף הפעולה עם ישראלים. זרמים קטועים הופק באופן עצמאי במימון פרטי בלבד, רוב הצילומים לסרט נעשו מסתו 2005 ועד אביב 2006.
הפצת הסרט
זרמים קטועים השתתף בתחרות הקולנוע הדוקומנטרית של פסטיבל קולנוע דרום 2010 ובמסגרת התחרות הדוקומנטרית בפסטיבל הסרטים בירושלים 2010.