cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לי דיקסון
קריירה
חוליית ההגנה של ארסנל, שדיקסון היה אחד ממרכיביה החשובים, הצטיינה בניצחון 0–1 על פארמה בגמר גביע המחזיקות של 1994, וסיכלה את מאמציהם של תומאס ברולין, ג'אנפרנקו זולה ופאוסטינו אספרייה לזכות בתואר בפעם השנייה ברציפות.
דיקסון היה שחקן הרכב קבוע ב-1995 כאשר המועדון לא שיחק היטב בליגה, אך מנגד הצליח להגיע פעם נוספת לגמר גביע המחזיקות. בגמר הצליחה ריאל סרגוסה לעלות ליתרון 0–1, אך לאחר שער השוויון של ארסנל המשחק נכנס להארכה. הגנת ארסנל הפגינה יכולת גבוהה במשחק כולו, וריאל סרגוסה הצליחה לנצח בדקה האחרונה משער שהובקע לאחר בעיטה ממרחק של 40 מטרים.
ארסן ונגר התמנה לתפקיד המאמן של ארסנל בשלהי 1996, והכניס שינויים רבים במועדון שחלקם נגעו לחיי השחקנים מחוץ למגרש. כתוצאה מכך הצליחו דיקסון ויתר שחקני ההגנה לשחק מספר שנים נוספות, וונגר נוכח לדעת שהוא לא יצטרך להחליף את שחקני ההגנה הוותיקים כה מהר.
המועדון זכה בדאבל שני בתולדותיו ב-1998, ודיקסון זכה למשחק פרידה בעונה שלאחר מכן, שהייתה עונתו העשירית המלאה בארסנל. הוא זכה לזימון מחודש לנבחרת אנגליה על ידי המאמן הזמני הווארד וילקינסון, שהתמנה לאחר התפטרותו של גלן הודל. דיקסון שיחק בהפסד 0–2 לנבחרת צרפת באצטדיון ומבלי, ולא חזר לשחק עבור הנבחרת לאחר מכן. ב-22 משחקיו בנבחרת הוא לא זכה לשחק בטורניר חשוב כלשהו.
דיקסון נטל חלק במשחקי ארסנל בגביע אופ"א בשנת 2000, והעפיל עם המועדון למשחק הגמר נגד גלאטסראיי, שהסתיים בניצחון לטובת הטורקים לאחר דו-קרב פנדלים. באותה שנה המועדון העפיל גם לגמר גביע ה-FA, אך הפסיד בו לליברפול לאחר שהחלוץ הצעיר מייקל אואן חלף על פני דיקסון לפני שכבש את שער הניצחון. דיקסון שיחק עבור ארסנל גם בעונה הבאה, וסייע למועדון לזכות בדאבל השלישי בתולדותיו והשני תחת ונגר.
דיקסון היה בן 38 כאשר החליט לפרוש. במקביל אליו פרש גם הקפטן טוני אדמס, כאשר מחוליית ההגנה המקורית נותרו רק סימן וקיאון (אולירי, בולד ווינטרברן פרשו קודם לכן). לאורך עונותיו בארסנל הוא השתתף ב-458 משחקים, בהם הבקיע 25 שערים.
לאחר פרישתו פנה דיקסון לתחום העסקים, והחל לשחק גולף במועדון מקומי. דיקסון שימש כפרשן ספורט ב-BBC, ונטל חלק במספר תוכניות ספורט של הרשת. ב-2012 עבר דיקסון לשמש כפרשן ספורט ב-ITV ומ-2013 גם עבור NBC.לי השתתף בהקלטה של פיפא 21 כשדרן.
Djadja
Djadja (בעברית: דג'ג'ה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הצרפתית-מאלית איה נקמורה, מתוך האלבום, Nakamura. השיר יצא לאור ב-6 בפברואר 2018, על ידי חברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ, כסינגל מתוך האלבום.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-239 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-8 באפריל 2018, הועלה לערוץ היוטיוב של נקמורה.
נכון ליולי 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-610 מיליון צפיות.
גרסת רמיקס
Djadja Remix (בעברית: דג'ג'ה רמיקס) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת המאלית איה נקמורה בשיתוף הזמר קולומביאני מאלומה, כסינגל שלא מתוך אלבום. השיר יצא לאור ב-6 בפברואר 2020, על ידי חברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-7 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
האודיו הרשמי של השיר פורסם ב-12 ביוני 2020, הועלה לערוץ היוטיוב של חברת ההקלטות וורנר מיוזיק גרופ.
נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-10 מיליון צפיות.
גשר פולטני
גשר פולטני (באנגלית: Pulteney Bridge) הוא גשר החוצה את נהר אייבון ונמצא בבאת' שבאנגליה. הגשר, שתוכנן על ידי רוברט אדם הושלם בשנת 1773, והוא אחד מארבעה גשרים בעולם שמצויות עליו חנויות לכל אורכו ומשני צידי הגשר.
הקמת הגשר
פולטני פנה לאחים רוברט וויליאם אדם אשר תכננו את הגשר, בהשפעת גשר פונטה וקיו שראה בפירנצה ובהשפעת גשר ריאלטו שראה בוונציה וכן בהשפעת תוכניתו של אנדרה פאלדיו לגשר הריאלטו (תוכנית שלא יצאה אל הפועל) - כאשר לכל אורכו של הגשר מצויות חנויות. השפעתו של פלדיו על תוכניתו של אדם הייתה המרכזית ביותר.
שינויים לגשר
בשנת 1792 בוצעו מספר תיקונים לגשר על מנת להרחיב את החנויות. תיקונים אלה פגעו ביופי חזיתות הגשר. שיטפונות שאירעו בשנים 1799 ו־1800 פגעו בגשר, וכן בעלי החנויות במאה ה־19 הרחיבו את החלונות ושינו את מראה הגשר. בתי השער מצידו הדרומי של הגשר נהרס על מנת לאפשר הרחבת כביש, ובית השער החדש שנבנה ב־1903 לא תאם את סגנונו של הגשר.
בשנים 1951 ו־1975 עבר הגשר שיפוץ ושיחזור. הגשר לא הוחזר למצבו המקורי אולם השיפוץ הפך אותו לאחד הבניינים היפים בבאת'.
פנחס מילר
הרב פנחס מילר (ה'תר"ף, 1919 – י"ג באדר ב' ה'תשנ"ב, מרץ 1992) היה רבה האשכנזי הראשון של נצרת עילית (כיום, נוף הגליל), מ-1961 ועד לפטירתו. קודם לכן היה רב, פעיל ציוני, איש חינוך ואסיר ציון ברומניה הקומוניסטית.
ברומניה
נולד בשנת ה'תר"ף, 1919 בפטרוז'ן (פטרושני) שבטרנסילבניה לאביו ר' אשר אנשיל יהודה, רב העיר, ונקרא על שם סבו מצד אמו ר' פנחס ביליצר רבה של סרנץ', בעל "גבעת פנחס". בצעירותו היה חבר בתנועת בני עקיבא. נשא את פנינה כהנא, בתו של הרב חיים אריה כהנא שכיהן אז כמורה צדק בטימישוארה. למד בישיבה והוסמך לרבנות.
בתקופת השואה נלקח למחנה עבודה, שם שיחד קצינים כדי לארגן תפילות במניין וכדי לפטור יהודים שומרי מצוות מעבודות בשבת. באחת התפילות, נשא דרשת חיזוק באוזני המתפללים, בגינה נעצר על ידי שלטונות המחנה באשמת המרדה. הוא שוחרר לאחר שהראה להם את תעודת הרבנות שלו, והתמנה באופן רשמי ל"רועה הרוחני" של העובדים היהודים במחנה, תפקיד שבמסגרתו היה פטור מעבודות פרך. הוא שוחרר בעזרת הצנחנים הארצישראליים, שניפקו לו תעודת זהות טורקית מזויפת.
לאחר המלחמה התגורר בדווה, ושימש רב לכ-3000 היהודים ששרדו ונותרו להתגורר במחוז. במסגרת עבודתו, הקים קופה למימון הוצאות הדרכון לעניים שאושרה עלייתם לישראל. כמו כן, העביר ליהודי המקום מכתבים ותמונות של קרוביהם מישראל. בסביבות 1958 נאסר על ידי הסקוריטטה. הוא נלקח לחקירה, ובני משפחתו לא ידעו מה עלה בגורלו. הוא נשפט בעוון ניהול תעמולה ציונית, ונידון ל-8 שנות מאסר עם עבודות פרך. הוא הועבד כשנתיים כפועל בשדה אורז. מאסרו, יחד עם יהודים נוספים, עורר תרעומת בעולם היהודי, ולבסוף הם שוחררו לאחר כשנתיים, בשנת 1960, וניתנה לו ולמשפחתו רשות לעלות לישראל.
בישראל
בשנת ה'תשכ"א עלה לישראל, ובאותה השנה התמנה לרבה של קריית נצרת, לימים נצרת עילית, הצטרף ל"חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי" והיה מחברי סניף הפועל המזרחי בעיר. זמן קצר לאחר בחירתו, פעל לכינון מועצה דתית בעיר, ונקלע בשל כך למתיחות קשה מול ראש המועצה המקומית מוטקה אלון. שיאה של היריבות הייתה במודעות רחוב חריפות שנתלו כנגדו, בהקמת "ועד דתי" ושחיטה אלטרנטיבית, במניעת כניסתו לבית הכנסת המרכזי ואף בדרישה מהרב הראשי יצחק נסים לפטרו. הסכסוך התגלגל ליריבות בין ההסתדרות, שיוצגה על ידי אלון, לבין הפועל המזרחי והמפלגות הדתיות. ליישוב הסכסוך נדרשו הרב הראשי ושר הדתות זרח ורהפטיג, ובשנת 1962 הושגה פשרה בין הצדדים.
בשנת 1964 התנדב לשירות בצה"ל, ושרת בהג"א באזור נצרת. באותה השנה הקביל את פניו של האפיפיור פאולוס השישי בביקורו בנצרת, אך סירב להיכנס לכנסיית הבשורה לשם כך, ונפגש עמו בשעריה. מפגש זה היה המפגש היחיד של איש דת רשמי יהודי עם האפיפיור במהלך הביקור. הרב מילר ברך את האפיפיור בשם "העדה היהודית בנצרת", לאחר שהרב יצחק נסים הרשה לו לברך בשם קהילתו בלבד, ולא בשם הרבנות. היה שותף למהלכי הידברות בין הדתות בנצרת.
נפטר בי"ג באדר ב' ה'תשנ"ב, מרץ 1992. על שמו רחוב בשכונת הר יונה בנוף הגליל.
משפחתו
אחיו ר' לוי יצחק כיהן כרבה של קריית בנימין. אחיו ר' עמרם ישי כיהן כרב בטלגרד וכראש ישיבה, נספה בשואה. היו לו שתי בנות.
צביקה צוק
צְבִיקָה צוּק (באנגלית: Tsvika Tsuk; נולד ב-16 בנובמבר 1953) הוא ארכאולוג, גאוגרף, מדריך טיולים ישראלי ומומחה בינלאומי לחקר מפעלי מים עתיקים בישראל. היה הארכאולוג הראשי של רשות הטבע והגנים במשך 22 שנים. לדבריו: "כל דבר שאתה מגלה - זה מרגש. אתה לא יודע מה תמצא בעוד רגע".
היכל התהילה של ה-WWE לשנת 2010
היכל התהילה של ה-WWE (2010) היה טקס הוקרה למחזור ה-11 במסגרת טקסי היכל התהילה של ה-WWE המסורתיים. האירוע הופק על ידי ארגון ההיאבקות האמריקאי, World Wrestling Entertainment (WWE) ב-27 במרץ 2010 בתיאטרון דודג', שבפיניקס, אריזונה. האירוע היה חלק מסוף השבוע של רסלמניה 26. האירוע הונחה על ידי ג'רי לולר. גרסה של שעה אחת מהטקס שודרה בערוץ הטלוויזיה USA. כמו כן, במרץ 2015, הטקס התווסף לתוכן ערוץ הטלוויזיה של ה-WWE Network.
צביקה צוק
ביוגרפיה
צביקה צוק (גורודצקי) הוא בנם של אורה ושמואל גורודצקי, ונינו של צבי למפרט בן למייסדי המושבה פתח תקווה. צוק נולד בשנת 1953 ברמת גן ולמד בתיכון אוהל-שם. בשנת 1972 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם בסיירת חרוב ולאחר מכן כקצין ידיעת הארץ בבית הספר לקצינים וכסגן ראש מדור ידיעת הארץ. זכה במקום ראשון בחידון צה"ל בידיעת הארץ בשנת 1973. בשנת 1979, סיים תואר ראשון בהצטיינות בארכאולוגיה וגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב ואת לימודי התואר השני בארכאולוגיה סיים בשנת 1985. בשנת 2000 סיים את עבודת הדוקטורט בארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב, בנושא "מפעלי מים קדומים בארץ ישראל מהתקופה הנאוליתית ועד שלהי תקופת הברזל", בהנחיית פרופסור זאב הרצוג ודוקטור זאב משל.
נשוי לעמית ואב לבן אחד - איתן ומתגורר ברמת גן.
קריירה
בשנים 1979–1984 עבד בחברה להגנת הטבע, שם הקים את בית ספר שדה ירקון בפתח תקווה, וכן במחלקת ייעוץ טיולים. בשנים 1992–1995 ניהל את המרכז לחקר מערות בישראל (מלח"ם) של החברה להגנת הטבע. בשנים 1995–1998 ניהל את מחלקת ההדרכה ברשות הגנים הלאומיים. משנת 1998 עד שנת 2020, ניהל את אגף הארכאולוגיה ברשות הטבע והגנים. בתפקידו זה, עסק בהגנה ושימור אתרי עתיקות בגנים לאומיים ושמורות טבע וכן בהגשת אתרי מורשת עולמית להכרזה באונסקו. ביוזמתו הוכרזו עד כה 5 אתרי מורשת עולמית בישראל: התילים המקראיים – תל מגידו, תל חצור ותל באר שבע (2005), דרך הבשמים וערי המדבר בנגב – עבדת, ממשית, שבטה וחלוצה והדרך מאורחן מור לעבדת (2005), מערות הכרמל (2012), מערות מרשה ובית גוברין (2014), מערות בית שערים (2015). בשנים 1975–2019 חקר את מערכת המים הקדומה של העיר צפורי, המתוארכת לתקופות הרומית והביזנטית. במרכז המחקר חפירת מאגר המים הענק ששימש לוויסות המים לעיר. מאגרים נוספים, המכונים מאגרי הקשתות ובריכת משהד והבריכה המערבית נחפרו בשנים 2002-2019 והוסיפו מידע חשוב למחקר זה. בשנים 1986–1988, ערכו צביקה צוק ופרופסור אבי גופר חפירה משותפת במערת נחל קנה. בחפירה התגלו 8 מטילים דמויי טבעת, עשויים זהב ואלקטרום. כל הטבעות נעשו ביציקה, וצורתן דומה לצורת טבעות המופיעות על ציורי קיר מאוחרים יותר במצרים. מטילי הזהב הללו נחשבים לזהב הקדום ביותר במזרח התיכון, והם מתוארכים לתקופה הכלקוליתית (לפני כ-6,000 שנה).
בשנים 2010–2018, חפר את מפעל המים של תל גזר בניהול משותף עם משלחת מטעם הסמינר התאולוגי הבאפטיסטי של ניו-אורלינס, בראשות פרופסור ג'ים פרקר (חוקר מקרא וסגן נשיא הסמינר התאולוגי הבפטיסטי של ניו אורלינס ). המשלחת תיארכה את מפעל המים לתקופת הברונזה התיכונה 2 ב', הנחשב עד כה למפעל המים הכנעני הגדול בעולם.
חפירות עיקריות נוספות בהן השתתף וניהל היו: אפולוניה (מגדל העוז), בקעת עובדה (אתר 17), תל גריסה (מפעל המים), חורבת זיכרין (בית המרחץ וסקר בורות מים), יריחו - נחל פרת (אמות המים), לגיו - מגידו (אמת המים), הרצליה (מנהרת הניקוז), סוסיתא (אמות המים), שבטה (סקר בורות מים), מגדל צדק (בית האחוזה ומערות קברים מימי הבית השני), תל אפק - אנטיפטריס (התיאטרון), יבנה ים (מערת החניון) ובית שערים (מאגר המים).
פסטיבל חרבין הבין-לאומי לפיסול בקרח ושלג
פסטיבל חרבין הבין-לאומי לפיסול בקרח ושלג הוא פסטיבל בינלאומי שנתי הנערך בעיר חרבין שבסין. הוא נערך מאז 1963, למעט שנים שבהן לא התקיים בעקבות מהפכת התרבות בסין. זהו אחד מארבעת הפסטיבלים הגדולים מסוגו בעולם ותיירים רבים מרחבי העולם מגיעים לצפות ביצירות המוצגות בו.
הפסטיבל
חרבין ממוקמת בצפון מזרח סין, וככזו היא נמצאת תחת השפעתה של רוח החורף הקרה שמוצאה בסיביר. הטמפרטורה הממוצעת בה בחורף היא 16.8- מעלות צלזיוס, ואף הגיעה בעבר ל-38.1- מעלות צלזיוס. תנאים אלו מאפשרים את קיום הפסטיבל בה.
באופן רשמי מתקיים הפסטיבל במשך חודש החל מה-5 בינואר. בפועל נפתחות התצוגות בפסטיבל לפני המועד האמור ונמשכות לאחר מועד הסיום הרשמי של הפסטיבל, והכל כתלות בתנאי מזג האוויר.
גושי הקרח המשמשים כחומר גלם בפסטיבל נחצבים במסורים מפניו הקפואות של נהר שונגהואה (Songhua) שבקרבת העיר. פסלי הקרח משתמשים במסורים, מפסלות ודקרים על מנת לעצב את יצירותיהם. נעשה שימוש גם במים מטוהרים על מנת ליצור משטחי קרח שקופים.
היצירות בפסטיבל מקושטות באמצעים מן המסורתי (כמנורות קרח) ועד המודרני (קרני לייזר). נעשה שימוש רב במקורות אור בצבעים שונים, המקנים מראה מרהיב לפסלים, במיוחד בשעות הלילה.
בין היצירות שפוסלו במהלך השנים בפסטיבל נכללו פסלים של מבנים בסגנונות ארכיטקטוניים שונים, פסלי אנשים ופסלי בעלי חיים ויצורים מיתולוגיים.
בשנת 2007 הושג בפסטיבל שיא גינס כאשר נבנה בו פסל השלג הגדול בעולם, באורך של 250 מטר ובגובה של 8.5 מטר, תוך שימוש ב-13 אלף מטרים מעוקבים של שלג.
הפעילויות הנערכות במהלך הפסטיבל כוללות גם סקי אלפיני, שחייה במי קרח במימי הנהר שונגהואה ותצוגת מנורות קרח.
בולבוס (גאולוגיה)
בולבוסים הם תרכיזי קלציט המכילים שאריות של חומר אורגני. לבולבוסים צורת כדור פחוסה כשל תפוחי אדמה, וזה גם מקור שמם.
היווצרות
על קרקעית הים נוצרת בוצה של חומרים מן היבשה (חומרי בליה וסחף) ומן הים (שרידי בעלי חיים וצמחים). בבוצה זו מתרחשים תהליכי דיאגנזה (diagenesis): תהליכים פיזיקליים, כימיים וביוגניים המלכדים את הגרגרים לסלע באמצעות הידוק ודחיסה. תהליכים אלה חלים על המשקע הרך לאחר הרבדתו וגורמים להתקשותו. בכמה מן הסלעים שעברו תהליכים כאלה – פוספוריט, צור, פורצלניט ואחרים – נמצאו תרכיזים קרבונטיים – בולבוסים.
במשך זמן רב היה תהליך היווצרותם של הבולבוסים בגדר תעלומה, אולם משנתגלו במרכזם של בולבוסים שרידים אורגניים – קל היה לשער אותו.
מקורם האורגני של הבולבוסים אינו מוטל בספק, ובולבוסים שבורים מכילים תזכורת כזו או אחרת לתהליך היווצרותם: שלדים מקוריים, מאובנים או ריח של ביצים סרוחות כאשר פנים הבולבוס בא במגע עם החמצן באוויר.
נמצאו גם בולבוסים בעלי חגורות צור. הסבר אפשרי לתופעה זו הוא הבדלים בחומציות בין אזור ההתגבשות לסביבתו או עלייה ברמת החומציות של סביבת ההיווצרות בשלבים מאוחרים יותר של ההתגבשות.
באזורים רבים התפרקו סלעי הסביבה ונחשפו הבולבוסים. שדה בולבוסים ידוע נמצא דרום-מזרחית לשמורת הר צין בנגב, אך מצויים גם אחרים. באזורים שונים באזור הדרום ניתן אף לראות את הבולבוסים מציצים מתוך הסלעים בתוכם נוצרו. בולבוסים הם ערך טבע מוגן על פי חוק בישראל.
בעיר ערד מוצב פסל הבולבוסים שעוצב על ידי מתכנן העיר, האדריכל יונה פיטלסון והאמן גדעון פרידמן.
אגנש סאבאי
תחילת הקריירה
סאבאי החלה לשחק טניס בגיל 6 במועדון טניס מקומי. בשנת 2003 היא שיחקה לראשונה בסבב ה-ITF בטורניר בפורטוגל על סך 10,000 דולרים, והפסידה בו במוקדמות.
2005
ב-2005 הגיעה סאבאי לחצי גמר ראשון בסבב ה-WTA, בטורניר שנערך במודנה. בנוסף, הגיעה סאבאי שוב לגמר זוגות בטורניר WTA (בהסלט, בלגיה - טורניר מדרג 3 ביחד עם מיכאלה קרייצ'ק). סאבאי זכתה גם בתואר ITF זוגות ראשון (דינאן, צרפת על סך 75,000 דולרים ביחד עם מיכאלה קרייצ'ק).
2006
ב-2006 הוסיפה לעצמה סאבאי שני תוארי ITF נוספים : תואר יחידות אחד (יוסטון, על סך 50,000 דולרים) ותואר זוגות אחד (ויטל, צרפת, על סך 50,000 דולרים, ביחד עם יוליה בייגלזימר). כמו כן הגיעה סאבאי לגמר טורניר ה-WTA לזוגות בבוגוטה (דרג שלישי) ביחד עם יסמין וור.
2007
2007 מהווה את שנת הפריצה של סאבאי. ההישג הראשון שלה היה הגעה לחצי גמר טורניר בודפשט (דרג 3). לאחר מכן זכתה סאבאי בתואר הכפול (גם יחידות וגם זוגות) בטורניר ה-ITF בזאגרב (על סך 75,000 דולרים; שותפתה בזוגות הייתה אמה ליין). ברולאן גרוס הגיעה סאבאי לראשונה להגרלה הראשית, והפסידה בסיבוב השני. לאחר מכן הגיעה לרבע גמר טורניר ברצלונה (דרג 4), כשהיא מנצחת בדרך את פרנצ'סקה סקיאבונה, שדורגה ראשונה בטורניר. באליפות וימבלדון שהתקיימה לאחר הטורניר בברצלונה הגיעה סאבאי לסיבוב השני. חודש לאחר מכן זכתה סאבאי בתואר ה-WTA הראשון בקריירה שלה, בטורניר פלרמו (דרג רביעי). לאחר מכן הגיעה סאבאי לגמר טורניר ניו הייבן (דרג 2), ממנו נאלצה לפרוש במהלך המשחק מול סבטלנה קוזנצובה (שדורגה ראשונה בטורניר) עקב פציעה. לאחר מכן שיחקה סאבאי באליפות ארצות הברית הפתוחה והגיעה להישג השיא שלה עד כה בטורניר גראנד סלאם - שלב רבע הגמר. לאחר הטורניר בארצות הברית זכתה סאבאי בטורניר בייג'ינג (דרג 2), כשהיא מנצחת בגמר את ילנה יאנקוביץ', שדורגה שנייה בטורניר.
שנת 2007 הייתה טובה לסאבאי גם מבחינת תחרויות הזוגות. בצוותא עם ולדימירה אולירובה היא הגיעה לחצי גמר הזוגות באליפות ארצות הברית הפתוחה, לגמר הזוגות בטורנירים בדוחה (דרג ראשון) ובבאד גאסטיין (דרג 3) וזכתה בטורניר בודפשט (דרג 3).
את שנת 2007 סיימה סאבאי במקום ה-20 בעולם, שיפור של 187 מקומות לעומת השנה הקודמת. גם בדירוג הזוגות התקדמה סאבאי רבות, ודורגה בסוף שנת 2007 במקום ה-26 בעולם, שיפור של 78 מקומות לעומת השנה הקודמת.
2008
את עונת המגרשים הקשים של שנת 2008 פתחה סאבאי בצורה לא כל כך טובה. לצד הגעה לגמר בפריז (דרג 2; הפסידה לאנה צ'קבטדזה), סאבאי הודחה בסיבוב הראשון של טורנירים רבים. כך היה בטורניר בגולד קוסט, אוסטרליה (דרג 3; זכתה בטורניר הזוגות ביחד עם דינארה סאפינה), באליפות אוסטרליה הפתוחה, באנטוורפן (דרג 2), דוחה (דרג 1), דובאי (דרג 2) ומיאמי (דרג 1).
עונת החימר הביאה עימה מפנה מסוים בהישגיה של סאבאי. היא הגיעה לשלב רבע הגמר בטורנירים באמילייה איילנד שבארצות הברית (דרג 2), צ'ארלסטון, (דרג 1) וברלין (דרג 1). בתוך כך הגיעה סאבאי לדירוג השיא בקריירה שלה עד כה - מקום 13 בעולם. באליפות צרפת הפתוחה היא הגיעה עד לסיבוב השלישי. באליפות וימבלדון היא הגיעה עד לסיבוב הרביעי. לחצי גמר ראשון בשנה זו היא הגיעה בטורניר בבאד גאסטיין, שם הפסידה לפאולין פרמנטייה. בטורניר הטניס האולימפי באולימפיאדת בייג'ינג הפסידה סאבאי בסיבוב ה-1 לג'י ג'נג. לאחר האולימפיאדה חלה ירידה חדה בכושרה של סאבאי. למעט הגעה לשלב רבע הגמר בטורניר בניו הייבן סאבאי הפסידה בשלבים המוקדמים בטורנירים בבייג'ינג, אליפות ארצות הברית הפתוחה (בשניהם בסיבוב שני), טוקיו, שטוטגרט, ציריך ולינץ (בכולם בסיבוב הראשון).
UB40
UB40 היא להקה בריטית אשר הוקמה בברמינגהאם ב-1978. הלהקה הייתה מחלוצות סגנון הרגאיי באירופה.
אגנש סאבאי
2009
בשנת 2009 זכתה סאבאי בטורניר WTA נוסף, שלישי במספר. הזכייה הייתה בטורניר בודפשט (הקטגוריה הבינלאומית; ניצחה את פטי שנידר בגמר). באליפות צרפת הפתוחה היא הגיעה עד להישג השיא שלה בטורניר זה עד כה - סיבוב רביעי. סאבאי הפסידה לדומיניקה ציבולקובה לאחר שניצחה בסיבוב השלישי את ונוס ויליאמס.
2010
בשנת 2010 שחזרה סאבאי את הישג השיא שלה משנת 2009, וזכתה שוב בחודש יולי בטורניר בודפשט, בו ניצחה, כמו בשנת 2009, את פטי שנידר בגמר. שבוע לאחר מכן זכתה סאבאי גם בטורניר פראג (הקטגוריה הבינלאומית) לאחר ניצחון בגמר על ברבורה זאהלבובה סטריצובה.
UB40
סגנון הרגאיי, אשר עד לתקופתה של UB40 זכה לפרסום מועט מחוץ לגבולות ג'מייקה מולדתו, קיבל תנופה עצומה בזכות הלהקה ול-UB40 חלק גדול בפופולריות הגדולה לה זוכה הרגאיי בשלושים השנים האחרונות כמעט בכל רחבי העולם. אחרי בוב מארלי הג'מייקני, UB40 הם אמני הרגאיי הידועים ביותר בכל הזמנים.
אגנש סאבאי
גביע הפדרציה
המאזן של סאבאי בגביע הפדרציה עומד על 16 ניצחונות (8 ביחידות ו-8 בזוגות) מול 8 הפסדים (3 ביחידות ו-5 בזוגות).
UB40
הלהקה הגדולה (שמונה חברים קבועים ושני חברים לא-רשמיים) קיבלה את שמה משמו של טופס קבלת דמי האבטלה בבריטניה (Unemployment Benefits 40). לרוב חברי הלהקה לא הייתה נגיעה למוזיקה לפני הקמתה, והם למדו באופן עצמאי את אמנות הנגינה.
היסטוריה
את תולדות הלהקה, אשר הוציאה 18 אלבומי אולפן ואוספים רבים, ניתן לחלק לשתי תקופות ברורות: ארבעת האלבומים הראשונים, משנת 1980 ועד ל-1985, עסקו בעיקר במחאה חברתית, בפוליטיקה, בנושאים סוציאליים ובשלום ומלחמה בעולם. המוזיקה הייתה רגאיי ג'מייקני "שורשי"; הלהקה הרבתה להשתמש בכלי נגינה מסורתיים וצלילה היה אותנטי וספונטני.
בשנת 1985 חלה תפנית; הלהקה שילבה יותר ויותר סינתסייזרים ואלקטרוניקה במוזיקה שלה. התופים בשירי הלהקה מאז 1985 הם אלקטרוניים בלבד. המוזיקה הפכה מחושבת ומהוקצעת יותר, וגם התכנים השתנו—בתקופתה המאוחרת של הלהקה ניכרים הרבה יותר שירי אהבה ויחסים, אם כי המחאה לעולם לא נעלמה לגמרי משיריה של UB40. נקודת הבדל נוספת היא העובדה שמאז אלבומה הרביעי מסוף 1983 מרבה הלהקה לחדש להיטי עבר ולבצעם בסגנון רגאיי; בתקופתה המוקדמת כלל הרפרטואר של הלהקה שירים מקוריים בלבד. כמה מלהיטיה הגדולים ביותר של UB40 הם גרסאות כיסוי לשירים ישנים.
הצליל של UB40 לוּוה תמיד בכלי נשיפה ממתכת, אשר מופיעים ברבים משירי הלהקה. בתקופתה הראשונה היה הסקסופון דומיננטי; בתקופתה המאוחרת הצטרפו כמה חצוצרות וטרומבונים, והצליל הפך מתכתי ו"נקי" יותר, בניגוד לסקסופון המסתלסל אשר אפיין את האלבומים המוקדמים.
UB40 זכתה להצלחה עצומה בבריטניה כבר בתחילת דרכה. אלבומה הראשון, "Signing Off", הגיע למקום השני במצעד המכירות הבריטי ב-1980; אלבומה השני, "Present Arms", הגיע אף הוא למקום השני בשנת 1981. בארצות הברית זכתה בתחילה הלהקה להצלחה מוגבלת מאוד ורק בסוף 1983 הצליחה עם אלבומה "Labour of Love", שכלל גרסאות כיסוי (כולל הלהיט "Red Red Wine" של ניל דיימונד). ב-1987 הייתה UB40 הלהקה המערבית הראשונה אשר הופיעה בברית המועצות, בה זכתה לקהל מעריצים נאמן. מאמצע שנות ה-90 ואילך חלה דעיכה בהצלחת הלהקה, ונשמעת הטענה שהמוזיקה שהיא יוצרת חוזרת על עצמה ולוקה במיחזור עצמי ובחוסר מקוריות.
בינואר 2008 הודיע סולן הלהקה, אלי קמפבל, כי הוא מתכוון לעזוב את הלהקה ולהתרכז בקריירת הסולו שלו, אחרי 28 שנות פעילות בלהקה, לאור מחלוקות בינו ובין הנהלת הלהקה.
חברי הלהקה
בנוסף מספר חברים לא-רשמיים אשר ליוו את הלהקה במשך שנים רבות:
אווטאר - פרקים
אווטאר: כשף האוויר האחרון (באנגלית: Avatar: the last airbender) היא סדרת אנימציה אמריקאית הנוצרה על ידי מייקל דנטה דימרטינו ובריאן קונייצקו. הסדרה שודרה לראשונה בערוץ ניקלודיאון ב־21 בפברואר 2005. אווטאר: כשף האוויר האחרון מתייחסת לכל עונה כאל "ספר". כל "ספר" נקרא על שם אחד מהיסודות שאַנְג, הדמות הראשית חייב לשלוט בהם: מים, אדמה ואש. שתי העונות הראשונות של התוכנית כללו 20 פרקים, ואילו בעונה השלישית היו 21.
בעולם האווטאר, ישנם אנשים המסוגלים "לכשף" חלק מארבעת היסודות: אוויר, מים, אדמה ואש. בנוסף לארבעת היסודות, ישנן ארבע אומות שמשתייכות לכל יסוד. לא כל אחד יכול לכשף יסוד, אך אלה שכן יכולים מסוגלים לכשף רק יסוד אחד מהארבעה. בנוסף לכך רק האווטאר יכול לכשף את ארבעת היסודות ויכול לתקשר עם הרוחות. האווטאר נולד גם לאומה אחת, ולאחר מותו מתגלגל לאומה אחרת על פי הסדר: אש, אוויר, מים ולאחר מכן אדמה. וכך זה חוזר על עצמו מחדש כל פעם. הסדרה מתרחשת 100 שנים לאחר שאומות האש מכריזה על מלחמה נגד כל שאר האומות, ומשמידה את כל אומת האוויר בכדי להרוג את האווטאר הבא הידוע בתור כשף אוויר, בשם אנג. האווטאר נלכד בקרח למשך 100 שנים, ואינו יודע דבר על המלחמה. הסדרה מתחילה בכך שאנג שוחרר בטעות על ידי קטרה, כשפית מים. לאחר מכן הסדרה עוקבת בעיקר אחר הרפתקאותיהם של אנג וחבריו, קטרה, סוקה, טוף, זוקו וסוקי, כאשר אנג מנסה לשלוט בארבעת היסודות ולהביס את אומת האש. יש גם התמקדות משנית חזקה בצוקו, נסיך אומת האש המגורש ונטול הירושה. כאשר צוקו היה ילד אביו, שליט אומת האש זימן אותו לדו-קרב וצוקו קיבל צלקת משמעותית באזור העין מאביו האכזר, אביו גירש אותו מאומת האש ואמר לו שהוא יחזור לאומה רק בתנאי שהוא יתפוס את האווטאר ויקבל את כבודו בחזרה.
אווטאר: כשף האוויר האחרון – אזולה במקדש הרוחות
אווטאר: כַּשָּף האוויר האחרון – אזולה במקדש הרוחות (באנגלית: Avatar: The Last Airbender – Azula in the Spirit Temple) הוא רומן גרפי מאת פיית' ארין היקס, פיטר ורטמן, אדל מאטרה ו-Comicraft. זהו ספר הקומיקס השלושה עשר בסדרת הקומיקסים מהזיכיון האמריקאי "אווטאר: כשף האוויר האחרון", ומהווה המשך לספר "אווטאר: כשף האוויר האחרון – צל וערפל" ולעלילת סדרת הטלוויזיה "אווטאר" של ניקלודיאון וגם משמש כפריקוול לסדרה "האגדה של קורה". על פי הפרסומים, הספר יעסוק בהתמודדותה של הנסיכה אזולה עם עברה.
הפקה ויצירה
הספר נחשף לראשונה באירוע הקומיק-קון, סן דייגו ביולי 2022, והוא מתוכנן לצאת לאור על ידי חברת ההוצאה האמריקאית, דארק הורס קומיקס, ב-26 בספטמבר 2023 ויהיה זמין בחנויות הקומיקס החל מ-27 בספטמבר 2023.
דארק הורס קומיקס חשפו כי הספר יהיה מפרי יצירתם של פיית' ארין היקס, פיטר ורטמן, אדל מאטרה ו-Comicraft. ועל פי הפרסומים, הספר יעסוק בהתמודדותה של הנסיכה אזולה עם עברה.
קבלה
אלכס שלזינגר מאתר Screen Rant כתב כי בהתבסס על המדיות הקודמות מהזיכיון, אזולה היא דמות מסובכת בעלת בעיות נפשיות חמורות ועבר טראומטי. היא עשתה דברים איומים לאחיה ולאומתה, ויהיה מרתק לראות האם היא תהיה מסוגלת לכפר על חטאיה ברומן הגרפי העומד לצאת.
איב ואסקז מ-Screen Rant תיארה כי המעריצים תוהים האם אזולה תתמיד בתעלוליה הישנים ותגרום לצרות בעולם הרוחות, או שמא תעבור מסע מכפר ותפתח דף חדש. היא ציינה כי כי התיאור בעטיפת הסר שנחשף, מראה את אזולה נכנסת אל תוך מבנה מאובק, דבר שתומך בתיאוריה שהמקום לא ייושב על ידי בני אדם במשך זמן רב, מה שמרמז על כך שאולי אזולה מחפשת מידע מהעבר. היא הוסיפה כי בגדיה מרופטים של אזולה עלולים להעיד על כך שהיא התרחקה מאורח החיים היוקרתי שלה כנסיכה, ומציעים את הפרשנות שאולי היא מחפשת תשובות איך להיות טובה יותר מהנסיכה חסרת המעצורים שהייתה.
פיוטר קפיצה
פיוֹטר לאונידוביץ' קָפּיצה (ברוסית: Пётр Леони́дович Капи́ца; 8 ביולי 1894 - 8 באפריל 1984) היה פיזיקאי סובייטי שגילה את תופעת ה"סופר נוזליות" יחד עם ג'ון אלן ודון מיסנר ב-1937.
קפיצה היה בנם של גנרל בחיל ההנדסה הרוסי, עם שורשים רומנים מבסרביה ושל אולגה לבית סטבניצקי, בת למשפחת אצילים ממוצא פולני. הוא נולד בעיר הנמל קרונשטאדט וסיים את לימודיו במכון הפוליטכני בפטרוגרד בשנת 1918. בשנת 1921 יצא עם משלחת מדעית של ברית המועצות למערב אירופה ועבד עשר שנים במעבדת קוונדיש באוניברסיטת קיימברידג'. היה חבר של האקדמיה המלכותית הבריטית והיה המנהל הראשון של מעבדת מונד (בין 1930 ל-1934). המציא שיטות ליצירת שדות מגנטיים אולטרה-חזקים (ultrastrong magnetic fields) על ידי הזרקת זרמים חזקים לתוך אלקטרומגנטים מיוחדים לפרקי זמן קצרים.
בשנת 1934 התפתה קפיצה לשוב לברית המועצות לסדרת הרצאות, אך דרכונו נשלל ויציאתו מגבולות ברית המועצות נאסרה. בעקבות איבוד משרתו בבריטניה החל לעבוד בברית המועצות. עם תחילת עבודתו בברית המועצות קפיצה יסד את מכון הבעיות הפיזיקליות בברית המועצות ועמד בראשו עד מאסרו בשנת 1946. בשנת 1942 צורף לוועד היהודי האנטי-פשיסטי, כנציג הלא-יהודי. המאסר היה יוזמתו של לברנטי בריה, שהיה מנהלו הישיר. קפיצה נאסר בגלל סירובו לעבוד על פיתוח פצצת מימן סובייטית.
מעמדו שוקם עם מותו של סטלין ובשנת 1955 חזר לעמוד בראש המכון שיסד עד מותו בשנת 1984. חלק בפרס נובל על עבודתו בפיזיקת טמפרטורה נמוכה עם ארנו פנזיאס ורוברט וילסון.
אולינדה
אולינדה (בפורטוגזית: Olinda; בתרגום חופשי: "הו יפה") היא עיר בפרנמבוקו, ברזיל, הסמוכה לרסיפה ולפאוליסטה. האוכלוסייה בה מונה קרוב ל-400,000 נפש (2010) והיא אחת מהערים הקולוניאליות השמורות ביותר בברזיל.
באולינדה מספר אטרקציות תיירותיות, כגון:
אליס שוורץ-גרדוש
אליס שוורץ-גרדוש (באנגלית: Alice Schwarz-Gardos; 31 באוגוסט 1916 – 14 באוגוסט 2007) הייתה עיתונאית וסופרת ישראלית ילידת אוסטריה. נודעה בעבודתה כעורכת בעיתונים בשפה הגרמנית בישראל, והייתה העורכת הראשית של העיתון היומי "חדשות ישראל". היא תיעדה אירועים פוליטיים ותרבותיים והפגינה ציונות בעמדתה.
ביוגרפיה
בשנים הראשונות עבדה בכל עבודה שמצאה. היא עבדה כחדרנית, שוטפת כלים, מלצרית או מוכרת.
שני הנישואים הראשונים שלה הסתיימו בגירושין כשבעלה רצה לעזוב את ישראל. היא נישאה ב-1964 בשלישית למלחין יליד סלובקיה אלי גרדוש, שהקים בית ספר למוזיקה בחדרה.
קריירה
ב-1942 קיבלה שוורץ משרה קבועה בצי המלכותי כמזכירה ולכן הצליחה ללמוד אנגלית טובה. משנת 1949 עבדה כעורכת של "ידיעות היום", עיתון יומי בשפה הגרמנית שיצא לאור בארץ ישראל, וכקצינת עיתונות של הסוכנות היהודית. משנות ה-60 עבדה ככתבת חוץ בעיתונים "דר טאגסשפיגל", "די פרסה" ו"המבורגר אבנדבלט"  וכתבה 11 ספרים בגרמנית. ב-1975 מונתה לעורכת הראשית של העיתון היומי הישראלי בגרמנית "חדשות ישראל". מאז כתבה מאמרי מערכת ופרשנויות. במהלך השנים כתבה כ-5,000 מאמרים.
שוורץ-גרדוש עבדה גם ככתבת בישראל בכמה עיתונים ומגזינים באירופה ובאמריקה הלטינית, למשל עבור ה"Tagesspiegel" ועבור "Argentinisches Tagblatt" שיצא לאור בבואנוס איירס.
בשנת 1994 תרמה את אוסף העיתונים הענק שלה ואת ארכיון העיתון "ידיעות חדשות" לספריית הגולה (Exilbibliothek) בבית הספרות בווינה.
בשלב מסוים היא ארגנה עצומה להקרנת סרט שווייצרי בשפה הגרמנית, ולאחריה בוטל האיסור על תוכניות בשפה הגרמנית בטלוויזיה הישראלית.
עם השנים הצטמצמה תפוצת העיתון בשל הזדקנותם ומותם של קוראיו, והעיתון נקנה על ידי בעלים אחרים. במקביל החלה בעיתון מודרניזציה והדפסה ממוחשבת. בגיל שבעים ושמונה למדה שוורץ-גרדוש לעבוד עם מחשבים.
כמעט עד סוף ימיה היא המשיכה לנסוע מדי יום למשרד הקטן ברחוב הנגב, שבו התפרסמו עיתונים נוספים מאותה הוצאה לאור.
היא נפטרה ב-14 באוגוסט 2007 בתל אביב.
סטודבייקר-גרפורד
סטודיבייקר - גרפורד (באנגלית: Studebaker-Garford) היא מכונית משפחתית, אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב Studebaker Brothers" Manufacturing Company" שמאוחר יותר הפכה לחברת "סטודיבייקר" במשותף עם חברת "גרפורד" ("Garford Company") האמריקאית.
דגם ה-"סטודיבייקר - גרפורד" יוצר בין השנים 1904–1911, ובסך הכול יוצרו 2,481 יחידות.
היסטוריה דגם "סטודיבייקר - גרפורד"
"גרפורד" יצרן של רכיבי רכב ושילדה, הרכיב את המארז של ה- "סטודיבייקר - גרפורד". (לפי חוזה עם חברת "סטודיבייקר"). הדגמים הראשונים היו מיועדים ל-5 נוסעים, ומאוחר יותר יוצרו דגמים אשר נועדו ל-2 נוסעים.
בשנת 1908 חברת "סטודיבייקר" השתלטה על חברת "E-M-F Company" אשר גם עמה נכנסה לעסקת בנייה, שיווק והפצה של  מכוניות.
בשנת 1913 חברת "E-M-F Company" נרכשה על ידי חברת "ויליס".
איתך עד סוף הזמן
איתך עד סוף הזמן הוא שיר בביצוע הזמר הישראלי ישי לוי, שהתפרסם כסינגל במרץ 2023. עילי בוטנר הלחין את השיר למילותיה של נועה גולנדסקי.
ביקורת
יוסי חרסונסקי העניק לשיר ציון של 3.5 כוכבים מתוך 5. לדעתו מנגינת הפתיח של השיר מזכירה מאוד את "Deux Guitares" של שארל אזנבור (המוכר גם בגרסתו העברית "שתי גיטרות" בביצוע אבי טולדנו), ו"ההמשך נשמע כבר ברוח השנסון". הטקסט, לדברי חרסונסקי,. על המנגינה כתב שהיא. חרסונסקי תיאר את לוי במילים ושיבח את יכולותיו כפי שמתבטאות בשיר.
כלכלת ישראל
כלכלת ישראל היא כלכלת שוק מעורבת בה לממשלה חלק משמעותי, לצד מגזר פרטי מפותח, הכולל תעשייה משגשגת וענפי שירותים. מגזרי תעשייה מרכזיים כוללים תעשיית היי-טק, התעשייה הביטחונית, תיירות, עיבוד מתכת, תעשיית הכימיקלים, מכשור רפואי ותעשיית היהלומים. ישראל ענייה יחסית במשאבי טבע ולכן תלויה ביבוא מוצרים וחומרי גלם כגון נפט, פחם ומזון (תלות זו הצטמצמה במאה ה-21, עם גילוי מאגרי גז טבעי גדולים בים התיכון).
החל מאמצע שנות השמונים עברה כלכלת ישראל תמורה ממשק סוציאליסטי ריכוזי עם מגזר ציבורי רחב ונטל מס גדול, לכיוון כלכלת שוק תחרותית יותר. ממשלות ישראל נקטו הליכי הפרטה, ליברליזציה בשוק המט"ח, הורדת נטל המיסים על היבוא והורדה הדרגתית של מס ההכנסה ומס קנייה. בישראל קיימים מספר מונופולים ממשלתיים גדולים בהם חברת החשמל לישראל, רשות הספנות והנמלים קצא"א ודואר ישראל. גם במגזר הפרטי יש דומיננטיות מונופוליסטית של מספר קבוצות החזקה, השולטות במספר רב של חברות בישראל, בתחומים מגוונים.
היסטוריה כלכלית
כאשר קמה מדינת ישראל, היו נושאי התפקידים הבכירים בכירי ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל שגישתם הייתה כמותית בנוסח "עוד דונם ועוד עז" ובנוסף גישה ריכוזית סוציאליסטית. מכאן החשיבות שניתנה באותה תקופה (על ידי לוי אשכול ופנחס ספיר) להקמת תעשיות עתירות עבודה תוך חיזוק האיגוד המקצועי שהיה רתום אף הוא לאידאולוגיה התעשייתית. ניסיונות ניצול משאבי טבע והגדלת השטח החקלאי המעובד, הן על ידי ייבוש החולה, הקמת מושבים ופיתוח חבלי ארץ (כמו חבל לכיש והתענכים), ניצול המוביל הארצי ומפעלי מים אחרים, והן על ידי עבודות ציבוריות רחבות היקף ובניית מבנים לשימוש פרטי ולשימוש ציבורי בכל הארץ. גישה זו, המזוהה עם גישת המהפכה התעשייתית, עזרה לפתח את ישראל ולייצר מקורות תעסוקה, אך יש פולמוס האם התאימה מדיניות זאת למדינת ישראל; הן בשל אופיים היזמי של תושביה, הן עקב גודלה הקטן שלא איפשר ניצול יתרונות לגודל, והן בשל העיור שהתרחש. למרות הביקורת הרבה המשק הסוציאליסטי צמח במהירות בשנות ה-60 וה-70.
במחצית הראשונה של שנות השישים הסתיימו כמה פרויקטים שמומנו בכספי ציבור ובמלוות וביניהם השלמת המוביל הארצי, השלמת השלב הראשון של נמל אשדוד ורגיעה בתחום הבנייה למגורים. התוצאה הייתה מיתון. לאחר מלחמת ששת הימים היו שוב ביקושים בתחום הבנייה, שעזרו להוציא את ישראל מהמיתון, אולם זו הייתה גם תקופת תחילת "הגל השלישי", שלפי אלווין טופלר הוא מעבר מכלכלת התעשייה הכבדה לכלכלה המבוססת על ידע ותחכום. עידן הגל השלישי דרש יזמים בעלי קשרים כלל-עולמיים, חריגה מהמוכר והמקובל וכושר אלתור. בזכות יכולות אלו וכן עקב צרכים צבאיים התפתחה בישראל תעשייה עתירת ידע, תעשייה מתוחכמת וכן יוזמות קטנות שהניבו חברות הזנק שחלקן נמכרו בסכומים גבוהים לחברות גלובליות בינלאומיות. מסיבות אלו משברים בענף התקשוב באו לביטוי חד בכלכלת ישראל וחברות שהתבססו הן על ידע והן על תיעוש וייצור המוצרים הפסיקו פעולתם וביניהן אלסינט, פיברוניקס, סאיטקס.
קום המדינה
עם קום המדינה, התבססה כלכלת ישראל על יסודות שהונחו בתקופת המנדט הבריטי והפכו את כלכלת ארץ ישראל למודרנית יחסית למרחב המזרח התיכון. שנות מלחמת העולם השנייה, שהביאו חורבן באירופה ובחלקים אחרים של העולם, דווקא היטיבו עם כלכלת ארץ-ישראל. זוועות המלחמה פסחו על האזור, וחלקים ביישוב היהודי התבססו כספקים חשובים לצבא הבריטי, הן זה שחנה בישראל והן כוחות מחוץ לו. כושר הייצור של היישוב היהודי הקטן בארץ גדל עם הקמת מדינת ישראל על בסיס כוח האדם שהביאו העליות ליישוב ובשל תשתיות ומערכות מינהל יעילות שהניחו הן הבריטים והן מוסדות היישוב.
בריסטול מאיירס סקוויב
בריסטול מאיירס סקוויב (באנגלית: Bristol Myers Squibb ובקיצור BMS) היא חברת תרופות אמריקאית. מטה החברה ממוקם בניו יורק, היא מעסיקה כ-30,000 עובדים ברחבי העולם והכנסותיה כ-26 מיליארד דולר.
היסטוריה
פעילות החברה מבוססת על מיזוג בין חברת סקוויב שנוסדה ב-1858 בברוקלין על ידי אדוארד סקוויב, וחברת בריסטול מאיירס שנוסדה על ידי ויליאם בריסטול ג'ון מאיירס ב-1887. המיזוג בין החברות התרחש ב-1989.
כלכלת ישראל
קום המדינה
נתוני פתיחה אלו סייעו למשק הישראלי לעבור את תקופת מלחמת העצמאות, מסוף 1947 ועד מחצית 1949.
בריסטול מאיירס סקוויב
מוצרים
בין מוצרי החברה:
מוצרים להם קיימות גרסאות גנריות:
כלכלת ישראל
קום המדינה
למשטר הצנע הייתה הצלחה בהבטחת קיום בסיסי למאות אלפי העולים חסרי האמצעים, להתנפחות הביורוקרטיה הממשלתית לניהול הפיקוח והצווים, ובטווח הארוך להתמרמרות ציבורית ולהתפתחותו של שוק שחור מקביל, בו התנהל חלק גדל והולך של הפעילות הכלכלית במשק.
שנות ה-50 של המאה ה-20
במהלך שנת 1951 פקד את המשק משבר חריף במאזן התשלומים, שהתבטא בהחרפה קיצונית של הגירעון המסחרי ובהידלדלות מסוכנת של יתרות מט"ח. היצוא המסחרי הגיע לכדי שליש מהיבוא, כאשר יתרת הוצאת היבוא במט"ח נאלצה להיות ממומנת, בחלקה הקטן, ממגביות שונות של יהדות התפוצות, ובחלקה הגדול – מאשראי לטווח קצר מבנקים זרים ומחברות הדלק העולמיות. לקראת סוף 1951 סירבו אלה להמשיך במתן אשראי מתוך חשש אמיתי לחוסר יכולת פירעון של המדינה, והמשק ניצב בפני סכנה מוחשית להמשך קיומו הכלכלי. במקביל, גדל הגירעון בתקציב המדינה, אותו מימנה הממשלה בהדפסת כסף, פעולה שיצרה לחצים אינפלציוניים שחיבלו במאמצי הממשלה להנהיג יציבות מחירים באמצעות פיקוח מחירים. מדיניות הקיצוב הלכה והתמוטטה עקב התמרמרות גוברת של הציבור, ויצאה מכלל שליטה ופיקוח. משרד האספקה והקיצוב בוטל, והחל בפברואר 1952 הונהגה המדיניות הכלכלית החדשה של שר האוצר אליעזר קפלן. לצמצום הגירעון במאזן התשלומים פנתה הממשלה למספר מקורות: הקמת מפעל מלווה העצמאות ("הבונדס"), שהנפיק איגרות חוב ממשלתיות למשקיעים זרים; ניהול משא ומתן עם ממשלת גרמניה המערבית לגיבוש הסכם השילומים; וסיוע כספי מממשלת ארצות הברית. כמו כן גיבשה התוכנית מכלול צעדים כלכליים, ובכלל זה: הפסקת מימון הוצאות הממשלה באמצעות הדפסת כסף והחלפתו במימון החותר לאיזון תקציבי – באמצעות מיסים; פיחות משמעותי בשער הלירה הישראלית כדי להעמידה על ערך ריאלי שיעודד את היצוא וימתן את היבוא; ביטול חלק גדול מן הפיקוח והקיצוב; צמצום האשראי הבנקאי; ומלווה מיוחד של 10% על המזומנים והפיקדונות בבנקים.
תוכנית ההבראה התבססה בין היתר על העיקרון הכמותי: השאיפה הייתה להקים הרבה מפעלים, שייצרו הרבה מוצרים, יינצלו את אוצרות הטבע ככל האפשר.
התוכנית, שהובילה את המשק למיתון הראשון שלו, הצליחה במרבית יעדיה: היצוא גדל, ובמקביל זרם מט"ח מסיוע אמריקני, שילומים גרמניים ורכישת בונדס, כך שהגירעון במאזן התשלומים קטן. הצטמצמו גם ההוצאה הציבורית והגירעון הממשלתי. מאידך – גדלה האבטלה, נפגעה הצמיחה של המשק, ונמשכה המעורבות של הממשלה בניהול המשק.
החל ב-1954 יצא המשק מן המיתון והחלה תקופה של צמיחה מהירה ומרשימה, שהתבטא בגידול של כ-10% לשנה בתוצר, וכ-5% בתוצר לנפש (בהתחשב בעובדה שגם אוכלוסיית המדינה גדלה בשיעורים ניכרים על פני התקופה). להתפתחות זו סייעה הזרמת הון מסיבית מחוץ לישראל, שהושקעה בצורה מוצלחת ונשאה פירות כלכליים. האבטלה קטנה, ובסוף שנות ה-50 הגיע המשק למצב של תעסוקה מלאה, עם שיעורי אינפלציה נמוכים וסבירים. רמת החיים במשק עלתה, בעידודה הנמרץ של הממשלה שראתה בכך אמצעי לעידוד עלייה מארצות הרווחה ומניעת ירידה.
שנות ה-60 של המאה ה-20
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 נמשכה הצמיחה המהירה והעלייה ברמת החיים שאפיינו את שנות ה-50 של המאה ה-20, אך החל להתברר המחיר הכלכלי והחברתי של אותה צמיחה מזורזת. בתחום הכלכלי, הצריכה ורמת החיים עלו בקצב גדול מעליית התוצר לנפש, דבר שצמצם את החיסכון וההשקעה, ופגע ביכולת הצמיחה העתידית וההבשלה לקראת עצמאות כלכלית. גם מחיר חברתי היה לתופעה, שכן עליית רמת החיים הייתה בעיקר נחלתם של הוותיקים ויוצאי אירופה, ונוצר פער משמעותי בינם לבין העולים החדשים, ברובם בני עדות המזרח. אי-שוויון זה עתיד ללוות את כלכלת המדינה בהמשך דרכה, ולהעיב במיוחד בעיתות משבר.
העלייה הגוברת של הצריכה הפרטית הביאה שוב לגידול הפער בין היבוא ליצוא, והדרישה הגוברת לידיים עובדות הביאה ללחצים אינפלציוניים של גידול בשכר, ללא גידול מקביל בפריון. בפברואר 1962 הכריז שר האוצר לוי אשכול על "מדיניות כלכלית חדשה" שנועדה להילחם בתופעות אלה. בניגוד ל"מדיניות הכלכלית החדשה" של 10 שנים קודם לכן, לא השיגה זו את יעדיה.
שנות ה-60 עמדו גם בסימן ההעדפה של המשק ההסתדרותי (שהתקיימה עוד מראשית שנות המדינה ונמשכה גם בשנות ה-80). מפעלי חברת העובדים קיבלו העדפה בולטת בצורות שונות ובעיקר על ידי מימון בתנאים מועדפים מכספי המדינה ומקרנות הפנסיה ההסתדרותיות. על המלאכה הזו של העדפת המשק ההסתדרותי ניצח בשנות ה-60 וגם בשנות ה-70 יעקב לוינסון שהיה דמות מרכזית בכלכלה ובמערכת המימון ההסתדרותית ואשר מונה ליו"ר בנק הפועלים בשנת 1968. בתחילה גייס לוינסון כספים בעזרת "קרן ההשקעות של חברת העובדים" שהוקמה בשנת 1963 ואשר שימשה למתן סובסידיה עקיפה על חשבון קרנות הפנסיה למפעלי משק ההסתדרות ובשנת 1968 קבל משר האוצר פנחס ספיר את הסדר ביטוח ההצמדה. הסדר זה שימש מכשיר להפניית סכומי עתק של כספי המדינה להסתדרות. ההסדר אפשר סבסוד מפעלי משק ההסתדרות, לרבות קיום המפעלים הכושלים, ותרם את האמצעים להשגת הצמיחה המרשימה של בנק הפועלים בהנהלתו של לוינסון.
לקראת סוף 1965 הגיעו אל סיומם מספר פרויקטים ציבוריים רחבי היקף, שהיוו חלק מרכזי מפעילות המשק: פרויקט הקמת מפעל האשלג בים המלח, פרויקט בניית נמל אשדוד, והקמת המוביל הארצי. סיום ההשקעה הציבורית בפרויקטים מרכזיים אלה הביא, מיידית, להאטה בפעילות הכלכלית בכלל המשק. בנוסף, נקטה הממשלה במדיניות מרסנת מכוונת, עקב חששות לעלייה באינפלציה ולגידול הגירעון במאזן התשלומים, וזאת באמצעות צמצום מבוקר של הפעילות במשק באמצעים מוניטריים ופיסקליים. כתוצאה, שקע המשק בשנת 1966 למיתון קשה, הרבה מעבר לריסון החלקי אליו חתרה הממשלה. האבטלה גברה לכדי 10% מכוח העבודה, ולראשונה מאז קום המדינה נוצר מאזן הגירה שלילי – מספר היורדים עלה על מספר העולים. אווירה קשה של משבר שררה במשק, שנמשכה לאורך המחצית הראשונה של 1967, והגיעה לשיאה ב"תקופת ההמתנה" מורטת העצבים של ערב מלחמת ששת הימים.
סיומה המהיר של מלחמת ששת הימים בניצחון צבאי מכריע לישראל הביא לגל של אופטימיות ציבורית ותרם רבות להיחלצות המדינה מן המיתון הכלכלי. הפעילות הכלכלית במשק הואצה בשל האווירה החיובית והאופטימית, גידול חד בעלייה איכותית ומשכילה ממדינות המערב ומברית המועצות, וזרימת השקעות זרות. את אלה ליוו השקעה ממשלתית רחבת היקף בהתבצרות והתבססות בגבולות החדשים, בהקמת יישובים ובסלילת דרכים. עוד תרמו תוצאות מלחמת ששת הימים ליצירת ביקושים חדשים במשק, במיוחד בתחום הביטחון ובתחום ההשקעות בתשתיות ובתעשייה. פיתוח מואץ של התעשיות הביטחוניות החל בעקבות אמברגו הנשק שהטיל נשיא צרפת שארל דה גול. לקראת סוף שנות ה-60 חזר המשק הישראלי לדפוסי הצמיחה המהירה שאפיינה את המחצית השנייה של העשור הקודם, עם תעסוקה מלאה וזינוק חד ברמת החיים, מלווים בהגדלת הגירעון במאזן התשלומים ובחשש להתפרצות אינפלציונית.
בשנת 1968, דורגה ישראל במקום השני בעולם (שנייה ליפן) בשיעור גידול היצוא שעמד של 20% בשנה זו ו-50% בין השנים 1968-1964.
שנות ה-70 של המאה ה-20
הכניסה לשנות ה-70 של המאה ה-20 לוותה בהמשך הצמיחה המואצת, ובצידה עלייה של השכר הריאלי, גידול ההוצאה הציבורית והגירעון הממשלתי, וזינוק האינפלציה לעבר רמה דו-ספרתית. בשנת 1972 הגיעה האינפלציה לכדי 14%, והגירעון בתקציב לכדי 12.5% מהתוצר. בנתונים אלה נכנס המשק לתוך שנת 1973, שנה שסימלה נקודת שבר חסרת-תקדים בכלכלה הישראלית.
שנות ה-70 עמדה גם בסימן "ביטוח ההצמדה" (שהחל עוד בעשור הקודם), ממנו נהנו המקורבים לצלחת השלטונית, ובראש ובראשונה המפעלים והארגונים ההסתדרותיים באמצעות בנק הפועלים ומוסדות פיננסיים קשורים לו. במסגרת "ביטוח" זה, בו נשאה המדינה, ניתנה הגנה מלאה בפני האינפלציה תמורת פרמיה נומינלית קבועה. באופן זה נתנה הממשלה, למעשה, סובסידיה בגובה ההפרש בין שיעורי האינפלציה הגואה לבין שיעורי ביטוח ההצמדה הנמוכים. שיטת החשבונאות, שהייתה נהוגה אז, לא נתנה ביטוי נאות לעלות זו, שהשפעתה נפרשה על פני עשרות שנים לאחר עריכת ה"ביטוח".
מלחמת יום הכיפורים ומשבר האנרגיה שנצמד אליה הביאו לבלימת הצמיחה, למשבר חריף במאזן התשלומים, ולתחילת תהליך של סחרור אינפלציוני. התייקרות הנפט וחומרי הגלם המיובאים הובילה גל עליות מחירים. שיעור האינפלציה בשנת 1973 הגיע לכדי 20%, כעבור שלוש שנים הכפיל עצמו ל-40%, ועד סוף העשור הגיע לכ-100% ומעלה. מערכת ההצמדות הנהוגה במשק צמצמה למשקי הבית את הנזק המיידי של הסחרור האינפלציוני, ויצרה מראית עין של התמודדות מכובדת עם נזקי האינפלציה.
התוצר באותה תקופה גדל בשיעור של כ-3% לשנה – שיעור מקביל בקירוב לשיעור גידול האוכלוסייה, דהיינו העדר צמיחה לנפש. תקציב הממשלה התנפח לממדים חסרי תקדים, ויצר גירעון ממשלתי שמצידו תרם תרומה נכבדה ללחץ האינפלציוני.
המאפיין הבולט של כלכלת ישראל בעשור השלישי למדינה היה הגידול המתעצם בנטל הביטחון, שנמדד על פי הגדרות שונות: סך ההוצאה הריאלית לביטחון, חלקן של הוצאות הביטחון בתוצר הלאומי, חלקן של הוצאות הביטחון בסך המקורות שעמדו לרשות המשק, חלקו של תקציב הביטחון בתקציב המדינה, חלקו של הייבוא הביטחוני בסך הייבוא, ועוד. נטל הביטחון השאיר בידי הסקטור האזרחי פחות מקורות לצורכי השקעה, לצריכה פרטית ולצריכה ציבורית. לצמצום ההשקעות הייתה השלכה ישירה על הצמיחה העתידית של המשק, והצטמקות הצריכה עלולה הייתה לעורר לחצים חברתיים ופוליטיים כבדים. לפיכך, המשימה המרכזית של המדיניות הכלכלית לאורך כל עשור זה הייתה התמודדות עם התופעות הללו והברירות הקשות הנובעות מהן. הממשלה פעלה במקביל ובמשולב להשגת שלושה יעדים: קידום הייצוא; הגבלת הביקושים המקומיים; וריסון האינפלציה הגואה. בעקבות מלחמת יום הכיפורים חל שינוי משמעותי בתחום מימון ההשקעות. לאחר המלחמה, מלוא ההשקעות במשק מומנו על ידי מקורות חוץ אשר מימנו גם חלק מהוצאות הביטחון. מקורות החוץ היו מקורות יהודיים, כגון המגבית היהודית המאוחדת (UJA), וסיוע משמעותי מממשלת ארצות הברית - מהיקף של 520 מיליון דולר בממוצע בשנים 1973-1971 גדל היקף הסיוע עד לכמעט 2,000 מיליון דולר לשנה בשנים 1978-1974. מטרת הסיוע הייתה לעזור לישראל להתמודד עם השלכות משבר האנרגיה הכלל עולמי ועם משבר מאזן התשלומים. המהפך הפוליטי בשנת 1977 שהעלה לשלטון את הליכוד בראשות מנחם בגין, לווה במדיניות כלכלית חדשה של שר האוצר שמחה ארליך, אשר ניסתה לבצע רפורמה מן היסוד במשק הישראלי ברוח משנתו של הכלכלן האמריקני מילטון פרידמן. בזמן "המהפך הכלכלי" הונהגו רפורמות מרחיקות לכת, ובראשן ליברליזציה משמעותית בתחום המט"ח. בוטלו או צומצמו המגבלות השונות על החזקת מט"ח ותנועות מט"ח, ושער החליפין נויד כך שייקבע בידי כוחות השוק ולא בידי קברניטי הכלכלה. המדיניות צפתה שבדרך זו יובילו כוחות השוק לעבר שער חליפין בו יתאזנו הביקוש וההיצע למט"ח, וייסגר הפער במאזן התשלומים. משיקולים פוליטיים וכנראה גם מחוסר ניסיון מעשי בניהול מדיניות כלכלית (אי-טיפול בנושא ביטוח ההצמדה), לא הצליח ארליך ללוות את הצעדים שנקט בריסון תקציבי, וכך לא זו בלבד שהמטרה לא הושגה - המדיניות האיצה את הסחרור האינפלציוני, והביאה לאובדן מוחלט של האמון בלירה הישראלית. כך שחלק גדול מהפעילות העסקית במשק הוצמדה לדולר האמריקני. ב-1980 הוחלפה הלירה הישראלית בשקל (על פי מפתח של 10 לירות לשקל), בניסיון להתמודד עם האינפלציה הגואה ולהחזיר את האמון במטבע הישראלי.
בתקופה זו החלו תהליכי ההפרטה במשק הישראלי, בין השאר הופסקה מדיניות הכלכלה המתוכננת וגודל התשלום עבורה ביחס לרוב תוצרת החקלאית (לא נכללו בשינוי משקי הלולים). הרציונל שעמד מאחר צעדים אלו היה ניסיון הימין (שעלה לשלטון) לכרסם במעמדם הכלכלי, החברתי והפוליטי של גופים הקשורים לשמאל ולתנועת העבודה. כחלק מהשקפת עולם זו הוסב משרד הפיתוח למשרד האנרגיה והתשתית. תהליך הפרטה שהחל באותן שנים הוא תכנון הוצאת שרותי הטלפון לחברה ממשלתית (בזק).
שנות ה-80 של המאה ה-20
את מצבו הקשה ממילא של המשק ערער עוד יותר משבר מניות הבנקים, שפרץ ב-1983 עם התמוטטות המניות המווסתות של הבנקים הגדולים. כדי למנוע הפסדים גדולים מחלק מהציבור ומחלקים גדולים במשק, נטלה הממשלה על עצמה לכסות חלק גדול מהפסדיהם הצפויים. לשם כך, העבירה הממשלה לעצמה את הבעלות על רוב הבנקים המסחריים והפכה לערבה לחלקה הגדול של השקעת הציבור במניותיהם. תוצאת משבר זה הייתה, לפיכך, ירידה חדה בשווי הנכסים שבידי הציבור, בצד הגדלת החוב הפנימי של הממשלה. ועדת בייסקי הוקמה כדי להסיק את המסקנות והמלצות הוועדה יושמו שנים אחרי בוועדת בכר ואחרות.
בתחילת שנת 1985, פרט לעליית מחירים מסחררת וכתוצאה ממנה, נוצר גירעון גדול מאוד בתקציב המדינה ובמאזן התשלומים והחובות של מדינת ישראל עלו לגובה כזה שהיה חשש מפני מצב של אי-יכולת החזר החובות.
ב-1985 יצאה לדרך תוכנית הייצוב הכלכלית, מונהגת על ידי יצחק מודעי, שר האוצר בממשלת האחדות הלאומית וראש הממשלה שמעון פרס. התוכנית הכלכלית, שבביצועה הוחל בקיץ 1985 כוונה להשיג שתי מטרות: הפחתת הגירעון בתקציב ויצירת איזון או כמעט-איזון תקציבי; ומתקפה כנגד ההתאמות שהתקיימו בשוק לאינפלציה הגבוהה, באמצעות הפחתה מוסכמת, בתיאום עם ההסתדרות הכללית, שאיגדה אז את רוב המועסקים במגזר הציבורי, של השכר, המחירים, האשראי ושער החליפין. באמצעות התקנות לשעת חירום ואחר-כך בחוק מיוחד, הוכרז על פיקוח ממשלתי על מחירי מוצרים ושירותים רבים המהוים חלק נכבד מסל הצריכה של האזרח הממוצע. במקביל, בוצע קיבוע של שער השקל ביחס לדולר האמריקני (1200 שקל ישן לדולר) והקפאת שכר כללית. כמו כן קיבלה ישראל סיוע נדיב מארצות הברית.
התוכנית, בניגוד לעסקות החבילה החלקיות שקדמו לה, הצליחה באופן יוצא מן הכלל ואף היוותה דגם לתוכניות במדינות אחרות. היעד העיקרי של התוכנית הושג והאינפלציה ירדה לקצב של כ-20% לשנה ובהדרגה, לאחר כ-10 שנים נוספות לרמה שנתית חד-ספרתית. הניסיונות לאושש את הצמיחה במשק, עם זאת, נכשלו והמשק נותר במצב של שפל כלכלי, שהועצם בגלל היעדר המשכיות בצעדים לצמצום ההוצאה הציבורית. צמיחה מחודשת הגיעה רק החל בשנת 1989 כאשר המשק הישראלי גדל בתוך זמן קצר בכ-20% בעקבות העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים.
על מנת ליישם את התוכנית, הוצע מנגנון חוקי חדש בשם חוק ההסדרים שנועד לצרף לחוק התקציב חוקים ותקנות שיאפשרו את ביצועה המוצלח של התוכנית לייצוב המשק.
החל מאמצע שנות השמונים הייתה עלייה גדולה בפריון העבודה. למעט בשנת 1989 בה הייתה ירידה בפריון, העלייה בפריון העבודה בשנים 1985–1990 נעה בין 3.4-5.4%. העלייה בפריון מותנה בשנת 1991 והפכה לשלילית בשנים 1992–1994.
שנות ה-90
שנות התשעים החלו בסימן העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים. במשך העשור גדלה אוכלוסיית ישראל מכ-4.6 מיליון תושבים לכ-6 מיליון נפש (יהודים: מכ-3.7 מיליון לכ-4.9 מיליון). גידול זה נובע בעיקר מעלייתם של כ-822 אלף איש במשך העשור מחבר המדינות (בנוסף לריבוי הטבעי), כך שמספר העולים במשך העשור הגיע לכ-17% ממספר התושבים הכולל בתחילתו. רבים מהעולים השתלבו היטב בשוק העבודה הישראלי הודות לרמת השכלתם ובשל הסכמתם לעבוד בכל עבודה, גם כזו אשר ישראלים ותיקים העדיפו לא לעבוד בה. העלייה הביאה לגידול מהיר בביקוש המצרפי (בתחום הצריכה הפרטית ובהשקעות לבנייה) ובהיצע כוח העבודה במשק. במקביל, דרשה העלייה משאבים רבים לצורך חינוך, בריאות, הסבה מקצועית ושירותי רווחה. לדעת מומחים, כמו יעקב שיינין, קליטת העלייה אינה נטל על המשק אלא נכס. הכסף לשכן את העולים יילקח מהלוואות מתושבי מדינות זרות. העולים יחזירו הכל בעבודה קשה. כמו כן, "הנטל על האזרחים יפחת". ומוסיף שיינין: "הנטל הכבד של צבא למשל, שהוא 50 אחוז מהוצאות הממשלה, יתחלק על יותר אנשים...גם הוצאות קבועות נוספות על בתי-חולים, למשל, או מועצות מוניציפליות, יפלו על קבוצה גדולה יותר של אנשים. ככל שיותר אנשים מנצלים תשתית קיימת, כך ההוצאה פר-אדם, פוחתת".
מגמת הכניסה של חברות בינלאומיות לישראל שהחלה בשנות השמונים המאוחרות גברה, וההשקעות הזרות בישראל גדלו במידה ניכרת. במקביל נחלש מאוד החרם הערבי. חתימת הסכמי אוסלו עם הפלסטינים בשנת 1993, ולאחר מכן חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן באוקטובר 1994, הביאו לשיפור תדמיתה של ישראל בקהילה הבינלאומית. ישראל נהנתה בשנים אלו מצמיחה גבוהה ואבטלה נמוכה יחסית, אף על פי שפריון העבודה דשדש ואף ירד. יש המייחסים את הצמיחה בשנים אלו להסכמי השלום.
לצד אירועים אלה, נמשכה מגמות ותהליכים שהחלו בעשור הקודם. נמשכה הורדת האינפלציה שהחלה עם תוכנית הייצוב של שנות ה-80, לעבר אינפלציה שנתית חד-ספרתית. בנוסף נמשכה מגמת הורדת החסמים על שוק ההון, ביטול רצועת הניוד ומעבר למסחר חופשי במטבע חוץ. ועדת ברודט שהוקמה בשנת 1995 לטיפול ב"ריכוזיות הגבוהה, היחסית והמוחלטת" המליצה להפחית משמעותית את שליטתם של הבנקים בתאגידים ריאלים במטרה לאפשר תחרות ביותר ענפים, וגרמה לתחילתו של שינוי בהקשר זה. כמו כן החלה צמיחה מטאורית של ענף ההיי-טק, בעיקר תעשיות האינטרנט והטלקומוניקציה שישראל הפכה מרכז עולמי בולט לפיתוחם. אלה אמנם לא בשלו, ברובם, לכדי רווחים כלכליים משמעותיים, אך במשך שנים אחדות תרמו להזרמת הון זר לישראל שהפיח רוח חיים במגזרים מסוימים של המשק.
החל משנת 1995 שחררה ממשלת ישראל ה-25 את הרסן התקציבי והגדילה מאוד את הגירעון בתקציב המדינה, דבר שהביא בשנת 1997 לצורך לקצץ באופן דרסטי בתקציב.
העשור הראשון של המאה ה-21
כלכלת ישראל נכנסה למילניום השלישי ברגל שמאל, בעיקר בשל שתי התפתחויות משמעותיות שחוללו תפנית מוחלטת מן המגמות האופטימיות של שנות ה-90. הראשונה היא האינתיפאדה השנייה, אשר הביאה לירידה דרסטית בהשקעות, בריחת משקיעים זרים, ריסוק של ענף התיירות ופגיעה קשה בענפים אחרים. השנייה היא משבר ההיי-טק העולמי. ישראל, שבמהלך שנות ה-90 ביססה את מקומה כמרכז עולמי של חברות הזנק (סטארט-אפ) בתחומי האינטרנט והטלקומוניקציה, ספגה את פגיעתו במלוא העוצמה. המשבר הביא לנפילת מאות חברות שבתקופה מסוימת נראו כנושאות את בשורת העתיד הכלכלי של מדינת ישראל, הוסיף רבים למעגל האבטלה, והביא קץ לחגיגת הצריכה של המגזר הטכנולוגי שהצטמק מאוד. בשנת 2002 נכנס המשק הישראלי לתקופת השפל הארוכה ביותר מאז קום המדינה. התוצר המקומי הגולמי לנפש ירד ב-3%, התוצר העסקי ירד ב-3.1%, האבטלה עלתה ל-10.3% ומדד המחירים קפץ ב-6.5%. בתקופה זו החלה התאוששות בכלכלה העולמית, בניגוד למשק הישראלי שהמיתון בו גבר. הפתרון הגיע מצד ארצות הברית, שהסכימה למתן ערבויות כתנאי לקיום רפורמות כלכליות במשק הישראלי.