cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יילמאר ברנטין
ביוגרפיה
ברנטין נולד בסטוקהולם למשפחה אמידה. סבו מצד אמו נשא בתואר אצולה. הוא היה בן יחיד להוריו, שהתגרשו ונישאו בשנית בילדותו. את הכשרתו המקצועית קיבל באסטרונומיה מתמטית ושימש כעוזר במצפה הכוכבים בסטוקהולם, אך הוא עזב את עבודתו המדעית על מנת להיות לעיתונאי בשנת 1884. בשנת 1886 היה לעורך העיתון "Social-Demokraten", וביחד עם אוגוסט פאלם היה לאחד ממיסדי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה שנוסדה ב-1889. הוא שימש כחבר הפרלמנט הראשון מטעם המפלגה מ-1896 ובמשך שש שנים היה חבר הפרלמנט היחיד. בתקופה זו זכות ההצבעה לבית העליון של הפרלמנט השוודי הייתה נתונה לאחוז קטן מהאוכלוסייה, וזכות ההצבעה לבית התחתון הייתה נתונה לכרבע מהאוכלוסייה, על פי מבחני רכוש. מאפיין נוסף של זכות ההצבעה היה כי הזכות ניתנה גם לתאגידים, וכי ככל שהיה לאדם רכוש רב יותר, כן גדל מספר הקולות שניתנו לו, כך שאדם עשיר היה יכול להטיל אל הקלפי מספר מאות קולות. בנסיבות אלו, המפלגה החדשה שייצגה את מעמד הפועלים השוודי, לא יכלה לצפות להצלחה אלקטורלית ששיקפה את מידת התמיכה באוכלוסייה, ודרשה ראשית לכל דמוקרטיזציה, וזכות הצבעה שווה לכל. במאבק זה שיתפה פעולה עם מפלגות ליברליות שייצגו את מעמדות הביניים, והעלו אף הן דרישה זו.
ברנטין ראה עצמו כמחויב לעקרונות הכלליים של המרקסיזם, אך הוא תמך בהגשמת הסוציאליזם ברפורמות הדרגתיות שנועדו לשפר את מצב הפועלים, תוך שיתוף פעולה עם המפלגות הבורגניות ובמסגרת הכללית של השיטה הקפיטליסטית. בכך הייתה ה-SAP בהנהגתו שונה ממפלגות סוציאל-דמוקרטיות בנות זמנה, כגון ה-SPD הגרמנית. ברנטין קיבל את הרוויזיוניזם של אדוארד ברנשטיין ותמך במעבר בדרכי שלום מקפיטליזם לסוציאליזם. הוא האמין שמשתינתן זכות ההצבעה השווה לכל, ניתן יהיה להשיג את הגשמת הסוציאליזם באמצעים פרלמנטריים.
ברנטין הוביל את מפלגתו להתנגדות למלחמה שנועדה לשמור את נורווגיה באיחוד עם שוודיה. כאשר אירע בשנת 1905 המשבר הפוליטי שהוביל לעצמאותה של נורווגיה, הוא טבע את הסיסמה "הסר ידיך מנורווגיה, המלך!". הסוציאל-דמוקרטים הובילו מהלך להתנגדות לגיוס המילואים ואיימו בשביתה כללית כנגד המלחמה, ומייחסים למהלכים אלו אחריות לכך שמלחמה זו נמנעה לבסוף.
One More Time
One More Time הוא סינגל של התקליטנים הגרמנים, פליקס ין ורובין שולץ, בשיתוף פעולה עם הזמרת-יוצרת הנורווגית, אלידה. השיר יצא ב-26 בפברואר 2021 בהוצאת חברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ. השיר הופיע כסינגל השישי של אלבום האולפן השני של ין, Breathe, וכסינגל השביעי של אלבום האולפן הרביעי של שולץ, IIII. השיר נכתב על ידי פליקס ין, אלידה, רובין שולץ, Junkx, אריק סמאלנד וכריסטופר טומרבייק והופק על ידי פליקס ין, רובין שולץ, Junkx ואריק סמאלנד.
יילמאר ברנטין
ביוגרפיה
בשנת 1917 עקב באהדה אחר מהפכת פברואר ברוסיה. הוא תמך במנשביקים והגן על ממשלת קרנסקי, ואף ביקר באופן אישי בפטרוגראד. כאשר פרצה מהפכת אוקטובר גינה את הבולשביקים. עמדה זו הייתה בין הגורמים שהביאו לפיצול במפלגתו, והחלק השמאלי פרש והקים את "מפלגת השמאל" בראשות זת הוגלונד. קבוצה זו הפכה לאחר מכן למפלגה הקומוניסטית השוודית. הוגלונד עצמו שב מאוחר יותר למפלגת האם, ואף פרסם ביוגרפיה בת שני כרכים על ברנטין.
בבחירות בשנת 1920 קיבלה המפלגה כ-36.1% מהקולות, ויריביה היו מפוצלים בין הגוש הליברלי, הגוש השמרני, ומפלגות איכרים. ברנטין הקים ממשלת מיעוט, שהחזיקה מעמד כחצי שנה, בטרם הוחלף בידי המנהיג הליברלי לואיס דה גאר, שעמד בראש ממשלה זמנית של הליברלים והשמרנים. בשנת 1921 התקיימו בשוודיה הבחירות הראשונות בהן ניתנה זכות הצבעה שווה לכל, ובהן נבחר לראשונה הפרלמנט הדמוקרטי הראשון בתולדות שוודיה, המבוסס על זכות הצבעה אוניברסלית ושווה, לה הטיף ברנטין במהלך כל הקריירה הפוליטית שלו. בבחירות אלו זכו הסוציאל-דמוקרטים ב-39.4% מהקולות, וברנטין הקים שוב ממשלה בראשותו. זו החזיקה מעמד כשנתיים, בטרם נאלץ ברנטין לפרוש ואת מקומו כראש ממשלה תפס המנהיג השמרני ארנסט טריגר. בבחירות שהתקיימו ב-1924, הוביל ברנטין את מפלגתו במסע תעמולה מוצלח שביקר את מדיניותו של ראש הממשל השמרני טריגר. בבחירות זכתה מפלגתו של ברנטין ב-41% מהקולות, וברנטין שב וקיבל את תפקיד ראש הממשלה, אך לאחר זמן קצר הידרדרה בריאותו, והוא חלה בשפעת שפגעה בשריר הלב. הוא נאלץ לפרוש בינואר 1924 והעביר את כיסאו ליורשו, הסוציאל-דמוקרט ריקארד סנדלר. ברנטין מת בביתו בסטוקהולם בפברואר 1925.
One More Time
נכון ליולי 2023, השיר הושמע למעלה מ-81 מיליון פעמים בספוטיפיי, ולמעלה מ-14 מיליון פעמים ביוטיוב.
יילמאר ברנטין
ביוגרפיה
כראש ממשלה פעל בזירה הבינלאומית לקבלת שוודיה לחבר הלאומים, והיה פעיל באופן אישי כציר שוודיה לחבר הלאומים. כאשר השאלה האם קבוצת איי אולנד תימסר לשוודיה לאחר קבלת עצמאות פינלנד מרוסיה הועלתה, הותיר ברנטין לחבר הלאומים את ההכרעה, וזה הכריע כי האיים יעברו לריבונות פינית, אך תושבי האיים ישמרו על מידה מסוימת של אוטונומיה שתשמור על תרבותם ושפתם השוודית. על פועלו בחבר הלאומים זכה ברנטין בשנת 1921 בפרס נובל לשלום.
ברנטין מונצח באנדרטה בסטוקהולם, וכן בתחנת רכבת ואוטובוס גדולה בגטבורג. כן נקרא על שמו רחוב בקופנהגן.
מריה קונופניצקה
מריה קונופניצקה (בפולנית: Maria Konopnicka; הגייה בפולנית: marja kɔnɔpˈɲit͡ska; 23 במאי 1842 – 8 באוקטובר 1910) הייתה משוררת, סופרת פולנית, סופרת ילדים, מתרגמת, עיתונאית, מבקרת ופעילה למען זכויות נשים זכויות ולמען עצמאות פולין. היא השתמשה בשמות בדויים. היא הייתה אחד המשוררים החשובים בתקופתה בפולין.
ביוגרפיה
קונופניצקה נולד בסובאלקי ב-23 במאי 1842. אביה, יוזף וסילובסקי, היה עורך דין. היא למדה בבית הספר ובילתה שנה (1855–56) במנזר בוורשה.
את הופעת הבכורה שלה בתור סופרת בשנת 1870 בשיר "על בוקר של חורף". היא צברה פופולריות לאחר פרסום 1876 של שירה "בהרים" שזכה לשבחים על ידי חתן פרס נובל לעתיד סינקביץ'. בשנת 1862 היא התחתנה עם ירוסלב קונופניצקי. נולדו להם שישה ילדים. הנישואין לא היו מאושרים, מכיוון שבעלה הסתייג מקריירת הכתיבה שלה.
במכתב לחבר היא תיארה את עצמה כ"אין לה משפחה ושהיא ציפור נעולה בכלוב ". בסופו של דבר בשנת 1878, נפרדה לא רשמית -היא עזבה את בעלה ועברה לוורשה כדי להמשיך בכתיבה. היא לקחה איתה את ילדיה. לעיתים קרובות היא טיילה באירופה; המסע הגדול הראשון שלה היה לאיטליה בשנת 1883. היא בילתה את השנים 1890–1903 באירופה.
חייה תוארו כ"סוערים ", כולל רומנים מחוץ לנישואין, מקרי מוות ומחלות נפש במשפחה. היא הייתה חברה של משוררת פולנייה מהתקופה הפוזיטיביסטית, אליזה אורז'שקובה, ושל הציירת והפעילה מריה דולמביאנקה (איתה היא חיה אולי בקשר רומנטי). משערים שהיא הייתה דו-מינית או לסבית (במיוחד ביחס לדולמביאנקה), הנושא אינו מוזכר בדרך כלל בביוגרפיות של קונופניצקה.
בנוסף להיותה סופרת פעילה, הייתה גם פעילה חברתית, ארגנה והשתתפה במחאות נגד דיכוי מיעוטים אתניים (בעיקר פולניים) ודתיים בפרוסיה. היא הייתה מעורבת גם בפעילות לזכויות נשים. עבודתה הספרותית בשנות השמונים של המאה ה-19 זכתה להכרה רחבה בפולין. בשנת 1884 החלה לכתוב ספרות ילדים, ובשנת 1888 הופיעה לראשונה כסופרת פרוזה למבוגרים עם "ארבעה סיפורים קצרים". בשל הפופולריות הגוברת של כתביה, בשנת 1902 החליטו מספר פעילים פולנים לתגמל אותה בקניית בית אחוזה. הוא נרכש בכספים שנאספו על ידי מספר ארגונים ופעילים. מכיוון שפולין לא הייתה מדינה עצמאית באותה תקופה, וכיוון שכתביה לא היו נאמנים לרשויות הפרוסיות והרוסיות, נבחר מקום באזור האוסטרי הסובלני יותר של פולין. בשנת 1903 קיבלה אחוזה בסארנובייץ, לשם הגיעה ב-8 בספטמבר. היא הייתה מבלה שם את מרבית האביב והקיץ, אך היא עדיין נסעה באירופה בסתיו ובחורף.
היא נפטרה בלבוב ( אוקראינה) ב-8 באוקטובר 1910.
יצירה
קונופניצקה כתבה פרוזה (בעיקר סיפורים קצרים) וכן שירים. אחד הסגנונות האופייניים לה היו שירים שעוצבו כשירי עם. היא ניסתה את כוחה בז'אנרים רבים של ספרות, כגון זיכרונות סיפוריים, מחקרי דיוקן פסיכולוגיים ואחרים.
הנושא המקובל בעבודותיה כלל את הדיכוי והעוני של האיכרים, העובדים ויהודי פולין עבודותיה היו גם מאוד פטריוטיות ולאומניות. בשל אהדתה לעם היהודי היא תוארה כפילושמית.
אחת היצירות הידועות ביותר שלה היא האפוס הארוך בשישה חלקים, "מיסטר בלסר בברזיל" (1910), על המהגרים הפולנים בברזיל. שיר נוסף היה רוטה (שבועה, 1908) שהולחן על ידי פליקס נובובייסקי שנתיים לאחר מכן, והפך להמנון לא רשמי של פולין, במיוחד בשטחי האזור הפרוסי. שיר פטריוטי זה מתח ביקורת חריפה על מדיניות הגרמניזציה וכך תואר כאנטי-גרמני.
מורשת
בשנת 1922 הוקם מתחם בית הספר לחינוך מיוחד על שם מריה קונופניצקה במביאניצה.
אחוזת קונונפניצקה הוסבה במוזיאון, שנפתח בשנת 1957. מוזיאון נוסף, מוזיאון מריה קונופניצקה בסובאלקי, נפתח בשנת 1973. מספר בתי ספר ומוסדות אחרים, כולל כמה רחובות וכיכרות, נושאים את שמה בפולין.
אונייה של חיל הסוחר הפולני MS מריה קונופניצקה נקראה גם על שמה.
הוקמו כמה לוחות ומונומנטים. אחד האחרונים שבהם הוא אנדרטה שנבנתה בסובאלקי בשנת 2010.
מכתש על כוכב ונוס נקרא על שמה בשנת 1994.
בוורשה, בשנת 2010, במלאת מאה שנים למותה של המשוררת נוצר פרס בינלאומי למריה קונופניצקה כהוקרה על יצירה אורגנית.
ונואטו במשחקים הפאראלימפיים
ונואטו השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים סידני (2000), כששלחה שני ספורטאים להתחרות במשחקים. במשחקי החורף לא נטלה ונואטו חלק מעולם.
אל המשחקים הפאראלימפים שנערכו בסידני בשנת 2000 שלחה ונואטו שני ספורטאים, גבר ואישה, שהתחרו במקצועות הטלת הכידון. לאחר שנעדרה מאולימפיאדת הנכים אתונה (2004), שבה ונאוטו ושלחה מרים כוח אל אולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008). הספורטאים הנכים אותם שלחה ונואטו מעולם לא זכו במדליה פאראלימפית, ולא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים.
יוסף ברמסון
הרב יוסף ברמסון (ה'תרצ"ה, 1935 – ח' באדר ב' ה'תשפ"ב, 11 במרץ 2022) היה מתלמידיו המובהקים של הרב צבי יהודה קוק. ממייסדי ישיבת ירושלים לצעירים (ישל"צ) בה לימד עשרות שנים, רשת נועם - צביה ותנועת הנוער אריאל. מחבר סדרת ספרי ההיסטוריה "ימות עולם" וספרים נוספים, וחוקר ב"בית הרב קוק".
באירופה ושנות השואה
יוסף ברמסון נולד בפרנקר שבצפון הולנד בשנת תרצ"ה לד"ר יעקב ברמסון - מנהל מחלקה בבית החולים הפסיכיאטרי בעיר, ורעייתו קורי. המשפחה הייתה ציונית, ביקרה בארץ ישראל מספר פעמים ויזמה פעילות ציונית. היא גם התכוונה לעלות לארץ וכבר קיבלה לשם כך סרטיפיקאט, אך עקב מחלה של אחת מבנות המשפחה נדחתה העלייה במספר חודשים, ובחודשים אלו פרצה מלחמת העולם השנייה ואי אפשר היה לעלות לישראל.
לאחר כחצי שנה מפרוץ המלחמה נאסר על אביו להמשיך בתפקידו כראש מחלקה, והמשפחה עברה לווילדרפאנק, בסמוך לפאנדאם. בשנת 1942 גורשו למחנה המעבר וסטרבורק, משם יצאו לברגן-בלזן ולבסוף נכלאו ב"מחנה הכוכבים". במחנה נפטרה אימו מרעב והילדים הועברו לבית יתומים שהפעילו בו הני ויהושע בירנבאום, זוג יהודי הולנדי. ב-9 באפריל 1945, חמישה ימים לפני שחרור המחנה, הועלו האב וילדיו לרכבת שנודעה לימים בשם "הרכבת האבודה", שנסעה שבועיים בניסיון להגיע לטרזיינשטט, ולבסוף נעצרה ליד העיירה טרביץ (Troebitz) במזרח גרמניה, שם שוחררה בידי הצבא האדום ב-23 באפריל. המשפחה הגיעה לאמסטרדם והילדים הוכנסו לבית הילדים שהוקם בבניין ה"יודסה אוינוולידה" בידי הזוג בירנבאום. לאחר תקופה שבו לפרנקר.
בישראל
בשנת ה'תש"י עלתה המשפחה לישראל, והתיישבו בבת ים. הרב ברמסון החל ללמוד בישיבת מרכז הרב, שם היה לתלמיד מובהק של הרצי"ה קוק. במשך תקופה היה חלק מחבורת תלמידים שלמדה מתורת הנסתר אצל הרב שלמה בנימין אשלג, בנו של בעל "הסולם".
בשנת ה'תשכ"ד התחתן עם ברכה וולק.
בה'תשכ"ה היה בין מקימי ישיבת ירושלים לצעירים והחל לשמש בה כר"מ ומורה להיסטוריה. לאחר עשרות שנים פרש מהוראה בה, ובהמשך הצטרף לצוות המחקר של בית הרב קוק. התגורר עשרות שנים בשכונת גבעת שאול בירושלים, והיה מקורב לרבותיו ורבני הציונות הדתית - כמו הרצי"ה, הרב הנזיר, הרב אברהם אלקנה שפירא, הרב מרדכי אליהו והרב שאול ישראלי.
נפטר בערב שבת זכור, ח' באדר ב' ה'תשפ"ב בגיל 87.
ישיבת ירושלים לצעירים
ביוזמתו של הרב אברהם שפירא ובעידוד הרצי"ה קוק, הקימו כמה מתלמידיהם את "ישיבת ירושלים לצעירים" הסמוכה לישיבת מרכז הרב ומיועדת לגילאי תיכון. הרב ברמסון היה מראשי המקימים, יחד עם הרב יעקב פילבר שהוביל את ההקמה, ואחרים. הוא היה אחראי על תפקודה, ואף כיהן בה כר"מ, וכן לימד היסטוריה, במשך ארבעים שנה.
בתפקידו כר"מ הוא סלל דרך ייחודית להוראת התורה לתלמידים, ואף חיבר לצורך כך חוברות מיוחדות כדי להועיל לבני הישיבה ברכישת דרכי החשיבה של לימוד התורה.
הוראת ההיסטוריה על ידו נעשתה על פי תמיכת הרצי"ה שראה בהיסטוריה מקצוע ראשון במעלה מבחינה ערכית ואמר לו שמורה להיסטוריה הוא "מדריך רוחני". הוא אף הורה לו להתייחס לתפקידו זה כ"רב" ולא כ"מורה", מפני היחס הרוחני שבהוראת מקצוע זה ברוח היהדות.
היות שספר ההיסטוריה שהיה בשימוש אז במקומות שונים קיבל מוסכמויות מנוגדות למסורת, הוא ניגש להתייעץ עם רבו הרצי"ה ושאלו מה לעשות בנושא, הם בדקו ספרים אחרים ופסלו אף אותם, ולבסוף אמר לו הרצי"ה להכין מערכי שיעור בעצמו וללמד מהם. כך החלה כתיבת סדרת הספרים "ימות עולם".
תנועת אריאל
בשנת ה'תשל"ט, בעקבות פתיחת סניף "בני עקיבא" נפרד ברובע היהודי, התעורר פולמוס בנושא, ומזכ"ל התנועה אמנון שפירא פרסם מאמר פומבי המתנער מהסניף. הרב ברמסון השיב למחרת במאמר נגדי. עם התפתחות העניינים התגבשו הדברים לכדי הקמת תנועת נוער נפרדת - אריאל, כשהרב ברמסון ממובילי ההקמה.
נושאים נוספים
הרב ברמסון, שכאמור - השתתף תקופה בשיעוריו של המקובל הרב אשלג, ייסד בהמשך בביתו שלו שיעור בקבלה מאת הרב אשלג. כמו כן הקים שיעור מיוחד ללימוד עקבי בתלמוד הירושלמי - כדי להגיע להיקף שלם בתורה.
בעקבות רצונה של קרובת משפחתו להתגייס לנח"ל הדתי, שאל את הרצי"ה קוק לדעתו בנושא. הרצי"ה, שסירב בעקביות להורות בענייני הלכה ציבוריים וסבר שעל פסיקות כאלו להיות מובאות לפתחה של הרבנות הראשית שהיא "מרא דאתרא" במדינה, הפנה אותו לרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג, וזה השיב שהדבר אסור לנשים כמו כל שירות צבאי. גם רבה של רחובות הרב אלימלך בר-שאול השיב לו כך בכתב. הרב ברמסון חזר עם הדברים אל הרצי"ה ועל פי זאת כתב הרצי"ה את דבריו על כך שיש לנשים להימנע משירות צבאי ולפנות לשירות לאומי.
ז'וזף פושה
ז'וזף פוּשֶה (בצרפתית: Joseph Fouché; 21 במאי 1759 – 25 בדצמבר 1820) היה מראשי המהפכה הצרפתית ושר המשטרה בקיסרות הצרפתית הראשונה תחת שלטון נפוליאון בונפרטה. אבי המשטרה המודרנית ורעיון מדינת המשטרה. יכולותיו הפוליטיות לפעול מאחורי הקלעים, להבין לאן נושבת הרוח ולרקום קשרים פוליטיים יצירתיים וחפים מסנטימנטים אידאולוגיים הציבו אותו, יחד עם בן-דורו טליראן, כאבטיפוס של דמות הפוליטיקאי חסר המעצורים.
בימי ראשית המהפכה
פושה נולד בכפר ליד העיר נאנט. הוא למד בסמינר דתי, במסגרתו עבד לאחר שבגר כמורה, בין היתר בעיר אראס, שם פגש את מקסימיליאן רובספייר, לימים שותפו ויריבו בימי המהפכה. ב-1790 הוחזר לנאנט, אך בשל עמדותיו הדמוקרטיות והאיבה לכמורה עזב את בית הספר והפך להיות ראש המועדון היעקוביני בעיר ומנהיג המהפכנים בה.
באוגוסט 1792 נבחר לאספה המחוקקת כנציג מחוזו, הלואר האטלנטי. בתחילה היה ז'ירונדיסט, בהשפעתו של המרקיז דה קונדורסה, אך כיוון שסיעה זו לא הייתה רדיקלית מספיק והתנגדה להוצאתו להורג של המלך, הפך להיות יעקוביני. בראשית 1793 הפך פושה למנהיג יעקוביני קיצוני בפריז. במרץ 1793 פרץ מרד פרו-מלוכני בונדה וברטאן ופושה נשלח על מנת לדכאו, עם סמכויות דיקטטוריות. פושה דיכא את המרד ביעילות אכזרית ומונה לאחר מכן לנציב מחוז נייוור. יחד עם פייר גספאר שומט הוביל את התנועה להפרדת הדת מהמדינה במחוז. במסגרת זו החרים את רכוש הכנסיות לטובת אוצר המדינה והיה מבין מכונניה של "כת ההיגיון" שטיפחה עיסוק במדע במטרה לחנך את ההמון ולהפריך את דרשות הכמרים, בפרט את האמונה בחיים לאחר המוות. בסתיו 1793 כינס את "פסטיבל ההיגיון" בקתדרלת נוטרדאם דה פריז, שקראה תיגר על הדת.
בתקופה שלאחר נפילת רובספייר, בה התקיים ניסיון להקים ממשל מתון, חבר פושה לצד השמאלי הקיצוני ולא היה חלק מהדירקטורט, במקביל צבר הון במסחר בנשק. ברה מינה אותו לשגריר במילאנו ובהאג וב-20 ביולי 1799 זכה פושה לקבל את המשרה העיקרית אותה מילא ולמעשה יצר - שר המשטרה. ראש הדירקטורט החדש, עמנואל-ז'וזף סיאייס, הורה לפושה לסגור את המועדון היעקוביני ופושה אכף ביעילות ובאכזריות את סגירת המועדונים, רדיפת החברים ובעיקר בעלי הביטאונים והמנשרים שדיברו בגנות השלטון. כך קרה שכאשר שב נפוליאון בונפרטה ממסעו למצרים הייתה המדינה מוכנה פוליטית למנותו כקונסול. יחד עם נפוליאון וסיאס תכנן פושה את הפיכת ה-18 בברימר (9 בנובמבר 1799) שהעלתה את נפוליאון לשלטון.
תחת שלטון נפוליאון
נפוליאון, שהעריך את יכולותיו של פושה בדיכוי התנגדויות, מרידות והפגנות והכיר בכוחו הפוליטי הרב בפריז, הותיר אותו במשרת שר המשטרה. תפקידו הראשון במעלה היה לשמר את שלטון הקונסולט (שלטון הקונסול) בתוך צרפת וכפועל יוצא מכך, לשמור על ביטחון הציבור באופן כללי. ב-17 בפברואר 1800 נוסדה משטרת פריז והוקמו משטרות בכל היישובים הצרפתים שאוכלוסייתם עלתה על 5,000 נפש. המשטרה הוקמה ככוח שהחזיק בידיו את המונופול על הפעלת אלימות בתוך תחומי צרפת האזרחיים, תוך פירוק כל המיליציות העממיות. פושה הקים מערך היררכי ריכוזי בראשותו, דבר שייעל את ניוד הכוחות ואיפשר העברת ידע. הוא ביסס את עבודת המשטרה על בילוש, חקירות ומודיעין. הפעלת הכוח הייתה חדה, אכזרית וממוקדת והופעלה כנגד גורמים שאיימו על שלום הציבור או המדינה מכל כיוון פוליטי או פלילי. באמצעות היושר האכזרי שלו, זכה פושה להוקרה גם מצד מתנגדי השלטון ובפרט לאחר שהגן על יעקובינים.
נפוליאון ביקש להפטר מפושה, אדם חזק מדי פוליטית וציבורית. ביום הכרזתו לקונסול לכל ימי חייו (1 באוגוסט 1802) הכפיף את סמכויות משרד המשטרה למשרד המשפטים ופיטר את פושה. כדי להמתיק את גלולת הפיטורין העניק נפוליאון לפושה מינוי של סנטור, פנסיה שנתית בסך 35,000 פרנק, שטח אדמה שתנובתו לפחות 30,000 פרנק לשנה ומענק של מיליון פרנק מקופת המשטרה.
פושה פרש, אך המשיך לנהל רשת מרגלים שפעלו במקביל לבלשי המשטרה והיו יעילים מהם. כך עלו בלשיו על מזימה לחתור תחת נפוליאון על ידי שניים מגנרליו במרץ 1804. עם הקמת הקיסרות הראשונה ביולי 1804 הושב פושה לתפקידו כשר המשטרה ושר הפנים. פושה החל להתמחות גם בהפעלת סוכנים, שסיכלו באיבן כל מזימות לפעולה נגד הקיסרות.
נפוליאון חשש מכוחו חסר המעצורים של שר המשטרה שלו, גם כאשר כל פעולותיו נעשו על מנת לשמור על הקיסרות. ב-1808 הגיעו לנפוליאון, ששהה בספרד ידיעות לפיהן, כביכול פושה ושר החוץ, טליראן נפגשו בפריז עם ז'ואקים מירא במטרה להעלותו לשלטון תחתיו. נפוליאון מיהר חזרה לפריז אך לא מצא דבר. באותה שנה העניק לפושה את תואר האצולה דוכס אוטרנטו (Duc d'Otrante).
ב-1809, בהיעדרו של נפוליאון עקב קרבות הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית באוסטריה, איים צי בריטי על אנטוורפן, גייס פושה על דעת עצמו 60,000 חיילים להגנה על העיר, תוך שהוא טוען ש "תנו לנו להוכיח לאירופה כי אף על פי שגאוניותו של נפוליאון נעדרת מצרפת, נוכחותו אינה הכרחית כדי לאפשר לנו להדוף את האויב". בהמשך אותה שנה הוציא פושה על דעת עצמו משלחת לראש ממשלת בריטניה, ספנסר פרסיבל, על מנת לדון על הסכם שלום, בלי שהייתה לו כל סמכות לכך. ביוני 1810 העביר אותו שנית נפוליאון מתפקידו ומינה אותו לנציב רומא. בכוונתו של פושה הייתה להפליג לארצות הברית מפירנצה, אולם שם נפגשה עמו אחותו של נפוליאון, אליזה, דוכסית גדולה של טוסקנה והצליחה ליצור תנאים לפיהם ישוב פושה לצרפת. פושה התיישב באקס-אן-פרובאנס. לאחר שובו של נפוליאון המובס מרוסיה ב-1812 שב פושה, שהתנגד לפלישה לרוסיה, לייעץ לקיסר. נפוליאון, שביקש להרחיקו מפריז, מינה אותו למושל פרובינציית איליריה (החופפת בערך לקרואטיה). עקב התפרקות הקונפדרציה של הריין בעקבות קרב לייפציג באוקטובר 1813 נשלח פושה לרומא ולנאפולי על מנת לבחון את כוונותיו של ז'ואקים מירא, מלך נאפולי. אולם עוד לפני שהגיע לנאפולי פלש מירא לאזור רומא ופושה זומן לחזור לפריז. עם הגיעו לפריז ב-10 באפריל 1814 היה נפוליאון ערב שליחתו לגלות באי אלבה.
פושה, שכיהן כסנטור, הבין עד מהרה את הכיוון אליו נושבת הרוח והפנה עורף לנפוליאון ולעקרונות המהפכה. הוא המליץ לשגר משלחת לשארל, אחיו של לואי השמונה עשר, יורש הכתר הצרפתי, ולשכנעו לדון בפיוס בין המלוכה לעם הצרפתי. במקביל שיגר מכתב לאלבה בו הפציר בנפוליאון, למען טובת צרפת, להגר לארצות הברית. המלך לואי ה-18 שב לשלוט בצרפת אולם, בניגוד לציפיותיו של פושה, לא מינה אותו לכל תפקיד בממשלתו. רק לאחר שנודע על בריחתו של נפוליאון מכלאו מיהר המלך להציע לפושה את משרת שר המשטרה, בשלב זה דחה פושה את ההצעה בטענה שזה "מאוחר מדי" והחל לעשות נפשות לטובת נפוליאון.
מששב נפוליאון וכונן את שלטון מאה הימים, תקופת שלטונו האחרונה, מינה את פושה למשרתו הוותיקה כשר המשטרה. יחד עם זאת, הבין כנראה פושה בחושיו החדים שימיו של נפוליאון ספורים ויצר ערוץ חשאי עם המדינאי האוסטרי קלמנס ונצל פון מטרניך, האיש שיתכנן את אירופה שלאחר נפוליאון.
לאחר נפוליאון
מיד עם הוודע תוצאות קרב ווטרלו, החל פושה לשאת ולתת עם אנשי הרסטורציה, עם עלייתו מחדש של לואי ה-18 לכס מלכות צרפת התמנה פושה לשר המשטרה שלו (כמו שארל-מוריס דה טליראן, שר החוץ בממשל נפוליאון, שהתמנה לראש ממשלתו), למורת רוחם של המלוכנים שלא יכלו לשכוח שפושה היה זה שחתם את גזר דין המוות של לואי ה-16. על מנת להוכיח את נאמנותו לכתר ואת יעילותו למשטר ניצח פושה על מסע טרור והרג של מהפכנים, חבריו לשעבר ונאמני נפוליאון, בין היתר הוציא להורג את מישל נה, אחד המרשלים בצבא נפוליאון.
בסוף 1815 פוטר פושה ממשרתו ונשלח כשגריר לסקסוניה, ב-1819, בהיותו בן 60, הוצא לגמלאות ופרש לטריאסטה, שם נפטר שנה לאחר מכן.
תא בועות
תא בועות הוא גלאי חלקיקים טעונים המשמש בניסויי פיזיקת חלקיקים. הגלאי הוא מכל שקוף המלא בנוזל שקוף במצב של חימום-על, בדרך כלל מימן אך בעבר נהוג היה גם בחומרים שונים כמו פרופן. הגלאי הומצא בשנת 1952 בידי דונלד גלייזר שזכה על ההמצאה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1960. תאי בועות שימשו בעיקר בתחילת שנות ה-70, וכיום משתמשים בגלאי חלקיקים מתקדמים יותר.
תא בועות גדול הותקן במאיץ החלקיקים "גרגמל" (על שם דמות בספר גרגנטואה ופנטגרואל), במרכז CERN בשווייץ, ובו נתגלה לראשונה זרם נייטרלי של הכח הגרעיני החלש, שמאוחר יותר הובן כבוזון Z.
אופן פעולה
תא בועות פועל באופן דומה לתא ערפל (שבו נמצא גז במצב של קירור-על). כאשר חלקיק טעון עובר בנוזל הוא גורם לאידוי של הנוזל באזור שבו הוא עובר ולהיווצרות של בועות, אשר נצפות במצלמות. מתוך גודל הבועות ומסלול החלקיק ניתן להסיק על האנרגיה והמטען של החלקיק ומתוכם על התגובה שקרתה במאיץ.
אפמינונדאס דליגאורגיס
אֵפָּמִינוֹנְדָאס דְּלִיגֵאוֹרְגִיס (ביוונית: Επαμεινώνδας Δεληγεώργης; 10 בינואר 1829 – 14 במאי 1879) היה עורך דין, מוציא לאור, עיתונאי ופוליטיקאי יווני אשר כיהן כראש ממשלת יוון בשש קדנציות שונות במאה ה-19 המאוחרת בתקופת ממלכת יוון.
דליגאורגיס היה בנו של מהפכן יווני שהיה מעורב במלחמת העצמאות היוונית מידי שליטתה של האימפריה העות'מאנית. דליגאורגיס במקור למד משפטים באוניברסיטת אתונה ובהמשך נכנס לפוליטיקה ב-1854. בשונה מפוליטיקאים רבים בני התקופה, דליגאורגיס לא תמך ברעיון יוון הגדולה שקרא לכיבוש כלל השטחים אשר בהם התגוררו יוונים בידי ממלכת יוון ואיחוד כלל העם היווני תחת דגל לאומי אחיד. במקום זאת דליגאורגיס הביע תמיכה בשיפור היחסים הדיפלומטיים עם האימפריה העות'מאנית במטרה לשפר את אורח חייהם של היוונים החיים במקדוניה, אפירוס, תראקיה ואסיה הקטנה דרך הליברליזציה של האימפריה העות'מאנית.
דליגאורגיס היה האדם שהכריז, בשם ההפיכה השלטונית, על הדחתו של אותון, מלך יוון מהכס ב-10 באוקטובר 1862. דליגאורגיס כיהן כראש ממשלה ב-1865 (שתי קדנציות לא רציפות), 1870, 1872 עד 1874, 1876 ו-1877. דליגאורגיס היה ראש הממשלה הצעיר ביותר של יוון, ונכנס לתפקיד בפעם הראשונה בגיל 36.
דליגאורגיס נפטר ב-1879 באתונה, בגיל 50.
הפדרציה העולמית של יהדות מרוקו
התנועה הוקמה ב-1 בינואר 2001 על ידי אנשי רוח, יש לה 70 סניפים בישראל ו-31 סניפים נוספים ברחבי העולם. היושב ראש שלה הוא סם בן שטרית, הנמנה עם מייסדיה. כמו כן, בין מייסדיה נמצאת אסתר אבוטבול, שכיום משמשת גם כחברת הנהלה.
בין מפעלי הפדרציה:
עומר גפן
עומר גפן (נולד ב־21 ביולי 1988) הוא שדרן רדיו, קריין ועיתונאי ישראלי. משדר בתחנות הרדיו גלי צה"ל וגלגלצ.
ביוגרפיה
גפן נולד במגדל העמק. בילדותו עברה משפחתו לקיסריה, והוא למד באור עקיבא.
קריירה
ב־2006 התקבל לשירות צבאי בגלי צה"ל כקריין ומגיש. הגיש עם עמרי רחמימוב את התוכנית "שישי חם" בגלי צה"ל. החל מ־2007 עבר מוקד הפעילות שלו לגלגלצ. הוא הגיש את "סוף שבוע רגוע" ותוכניות ספיישל, ואת "קולות החיילים" ב־2008–2009. קריין מהדורות חדשות בשתי התחנות.
עם שחרורו ב־2009 קריין חדשות ברדיו האזורי (שהופעלו באותה תקופה על ידי ערוץ עשר) ושידר ברדיו תל אביב ובאקו 99FM (שנקרא אז "רדיו 99"). לאחר כשנה חזר לגלגלצ והגיש את "מדינה בדרך" בימי חמישי ותוכניות נוספות בסוף השבוע. את "מדינה בדרך" הוא מגיש עם בני כבודי, עורך דיווחי התנועה הראשי בתחנה. במסגרת שידורו בתוכנית יזם גפן את פינת "השיר הטוב בעולם", בה הכריז שוב ושוב שהשיר הטוב בעולם הוא "Africa" של "טוטו". בהסכת מיוחד שייחד לשיר הסביר שאף שבהכרזה שלו היה "אלמנט של צחוק ושל הומור", והשיר הוא "לא הכי גדול בעולם", עם כל זאת הוא "הכי טוב בעולם" משום שהוא "קפסולת זמן מושלמת לאידיאל של האייטיז".
עם המיתוג החדש של רצועת סוף השבוע בגלגלצ ב־2018, הפכה תוכנית הצהריים של גפן ביום ו' לתוכנית המתבססת על טעמו האישי, ותוארה כ"שלוש שעות של רוק לסוף השבוע". במסגרת התוכנית הושקה פינה חדשה בשם "האזנה מודרכת", במסגרתה חוקר גפן את סיפוריהם של מוזיקאים או שירים שהם קלסיקות רוק באמצעות קטעי סאונד, ראיונות וקטעי ארכיון. הפינה התחילה כפינה קצרה באורך 1–2 דקות, אך התפתחה להסכת מוערך באורך של כ־20 דקות. את התוכנית נוהג גפן לסיים עם שיר של שלום חנוך וברכת.
גפן הגיש שידורים מיוחדים, ובהם ימי הולדת 70 לדני סנדרסון, גידי גוב (תוכנית שכללה מצעד משיריו), יוני רכטר ויהודה פוליקר, שכללו ראיונות והופעה באולפן, ספיישל קולנוע לרגל פרס האוסקר, מצעד שירי דיסני ומצעד שירי "קווין" עם דלית רצ'שטר, ואת מצעד שירי האצטדיונים עם הדר מרקס. הגיש את "20 הגדולים" במצעד העשור המחודש של שנות ה־90 של המאה ה־20. הגיש עם דלית רצ'שטר את "30 הגדולים" במצעד "מוזיקה מהמסך – השירים הגדולים מהסדרות ומהסרטים". סיקר מטעם גלגלצ את ההופעה של "קולדפליי" בעמאן ב־2019.
היה במשך ארבע שנים מנהל התקשורת של "Waze" בישראל. עובד כקריין פרסומות (בין השאר נתן את קולו לג'ינגל "גלגלצ בשיתוף הרלב"ד ומשרד התחבורה").
חיים אישיים
גפן נשוי לנעם כהן גפן, שהיתה עורכת בכירה בגלגלצ, מפיקה ראשית וסגנית מנהל התחנה עד חודש ספטמבר 2022 להם בן. השניים הכירו במקום עבודתם בגלגלצ, בעקבות תוכנית משותפת לציון 50 שנה לאלבום "Pet Sounds" של "הביץ' בויז", שכללה ריאיון עם מייסד הלהקה, בריאן וילסון. הם מתגוררים בגבעתיים.
גפן אוהד את קבוצת הכדורגל מכבי חיפה ומשמש מדי פעם כרוז במשחקיה.
טיסה 311 של תאי איירווייז
טיסה 311 של תאי איירווייז הייתה טיסה שהמריאה מנמל התעופה דון מואנג בבנגקוק במטוס האיירבוס A310. המטוס התרסק בצלע הר, במרחק של 37 קילומטרים צפונית מקטמנדו, עת שניסה לנחות בנמל התעופה הבינלאומי טריבהוואן בקטמנדו, בבוקר יום שישי ה-31 ביולי 1992. כל 99 הנוסעים ו-14 אנשי הצוות שהיו על סיפון המטוס נספו. זו הייתה התאונה הקטלנית הראשונה במטוס האיירבוס A310.
המטוס
טיסת הבכורה של המטוס התרחשה ב-2 באוקטובר 1987, ונכנס לשירות בחברת התעופה וורדאייר הקנדית תחת הרישום C-FGWD. בשנת 1989 נרכשה וורדאייר על ידי חברת התעופה קנדיאן איירליינס, והחל מ-15 בינואר 1990 נכנס לשירות בחברה (תחת אותו רישום טיס). זמן מה לאחר מכן נמכר המטוס לחברת תאי איירווייז וקודד מחדש תחת רישום הטיס HS-TID.
התאונה
טיסה 311 המריאה מבנגקוק בשעה 10:30 בבוקר לפי השעון המקומי, וצפויה הייתה לנחות בקטמנדו ב-12:55 (שעון מקומי). לאחר שנכנסו למרחב האווירי הנפאלי יצרו הטייסים קשר עם מגדל הפיקוח בקטמנדו, ואלה אישרו להם לבצע נחיתה מכשירית (ILS) בתמרון של "נחיתה סיבובית" מכיוון דרום על מסלול 20. מגדל הפיקוח טרם צויד אז במכ"ם.
זמן קצר לאחר (שהורו על) ביצוע התמרון ביקשו הטייסים ניתוב מחדש לנמל התעופה בכלכותה, שבהודו, עקב "בעיות טכניות", אך טרם הספיקו להגיב ממגדל הפיקוח חזרו בהם הטייסים מבקשתם האחרונה. הטייסים קיבלו את אישור הנחיתה על מסלול 02 ונמסר להם להנמיך גובה. מספר פעמים ביקש הטייס לדעת על תנאי הרוחות ומזג האוויר, אך לשאלתו לא קיבל מענה ונאמר לו רק שמסלול 02 פנוי. בשל שפה לקויה ובעיות תקשורת בין הטייסים למגדל הפיקוח ואי ניסיון מצד הפקחים להתמודד עם מצבים כאלה נדמה היה לטייס כי במקום להנמיך הם אמורים להמשיך, לעשות עיקוף ולנחות על גבי המסלול מצדו השני. אך כאשר הרחיק המטוס לכת מאזור מסלול הנחיתה, נכנס לשטח הררי מסוכן.
רגעים ספורים לפני ההתרסקות בעודם מתקרבים להרים הופעל אות האזהרה. משהבחין בכך, הזהיר טייס המשנה את הטייס והפציר בו לסגת מהמסלול ולחזור חזרה לקטמנדו, אך הטייס מצידו טען כי אלה התרעות שווא. המטוס התרסק בצלע הר בשמורת הלנגטאנג בצפון נפאל בגובה של 3,505 מטרים.
חקירת התאונה
חוקרים מטעם רשות שדות התעופה של נפאל, מטעם איירבוס ומטעם המועצה לבטיחות התעבורה של קנדה, קבעו כי המטוס חווה תקלה מזערית במדפיו זמן קצר לאחר הגעתו לנקודת התמרון הסיבובית. עוד קבעו - בהתבסס על הקלטות מהקופסה השחורה - כי בשל החשש שלו לבצע תמרון נחיתה מכשירית (תמרון ניווט המסתמך על מכשירי המטוס) כה מורכב עם מדפים תקולים, ובשל תסכולו מתקשורת לקויה עם מגדל הפיקוח ועם טייס המשנה, החליט הקברניט לנתב את מסלול הטיסה לנמל התעופה בכולכתה. או אז החלו המדפים לעבוד, אך בשל חוסר יוזמה הדדית בין הטייסים, נאלץ הטייס להתגבר על הבעיות בעצמו. רק לאחר מספר ניסיונות עלה בידי הקברניט לקבל מידע על מזג האוויר ממגדל הפיקוח בקטמנדו, אך היה זה כשהמטוס כבר חלף מעל קטמנדו והתקדם לעבר הרי ההימלאיה.
מרשויות נפאל נמסר שהסיבות האפשריות שהובילו לתאונה כוללות:
על מנת להגיע לזירת התאונה, היה צורך בהליכה מפרכת של כמה ימים. בגלל הגובה הרב אליו נאלצו להגיע במהלך מסע החיפושים, סבל אחד מאנשי צוות החקירה מטעם איירבוס מהיפוקסיה, וכעבור זמן מה נפטר.
אסון תעופה זה סוקר בעונה 17 של סדרת הדוקו הקנדית תעופה בחקירה.
הנפילה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ג'טסטאר איירווייז
ג'טסטאר איירווייז (באנגלית: Jetstar Airways) היא חברת תעופה זולה אוסטרלית. החברה היא חברת בת של קוואנטס, שהוקמה כתוצאה מהתחרות בשוק הטיסות הזולות באוסטרליה, לאחר שהוקמה החברה המתחרה וירג'ין אוסטרליה.
בסיס החברה ממוקם בנמל התעופה של מלבורן, והיא מפעילה טיסות ליעדים בינלאומיים ומקומיים.
קוואנטס הקימה מספר חברות אחיות בשם "ג'טסטאר"; ג'טסטאר אסיה איירווייז בסינגפור, ג'טסטאר פסיפיק איירווייז בווייטנאם, ג'טסטאר יפן ביפן.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 2003, והיא החלה להפעיל טיסות מקומיות במאי 2004. הטיסה הבינלאומית הראשונה שלה, הייתה בדצמבר 2005 לקרייסטצ'רץ', שבניו זילנד.
טיסת הבכורה של החברה האחות, ג'טסטאר אסיה איירווייז, התקיימה ב-13 בדצמבר 2004, והיא סימלה את כניסתה של קוואנטס לשוק הטיסות הזולות, ואת כוונתה להתחרות בחברה המקומית סינגפור איירליינס במגרש הביתי שלה.
ביולי 2007 רכשה קוואנטס 27% ממניות חברת התעופה הוייאטנמית "פסיפיק איירליינס". בשנת 2008 שינתה את שמה לג'טסטאר פסיפיק איירווייז.
בפברואר 2011 החל שיתוף הפעולה של ג'טסטאר וברית Oneworld, עם זאת; הכרטיסים לחברים בברית נמכרים דרך קוואנטס והטיסות הן בקוד שלה – QF.
באוגוסט 2011 הודיעה קוואנטס כי חברה לג'פאן איירליינס ולמיצובישי להקים חברת תעופה חדשה בשם ג'טסטאר יפן. החברה שהייתה אמורה להתחיל לפעול בדצמבר 2012, החלה לפעול ביולי אותה השנה.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לדצמבר 2018:
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא ג'טסטאר איירווייז באתר Airliners.net
אורנה בלכמן
אורנה (אירנה) בלכמן, היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה.
שריקה ג'קסון
שריקה ג'קסון (באנגלית: Shericka Jackson; נולדה ב-16 ביולי 1994) היא אתלטית מג'מייקה, אלופת העולם (יוג'ין 2022) ומדורגת שנייה בהיסטוריה (21.45 שניות) בריצת 200 מטר. זוכת מדליית ארד אולימפית (טוקיו 2020), סגנית אלופת העולם (יוג'ין 2022) ומדורגת חמישית בכל הזמנים (10.65 שניות) בריצת 100 מטר. זוכת מדליית ארד אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) ושתי מדליות ארד מאליפויות עולם (בייג'ינג 2015 ודוחה 2019) בריצת 400 מטר. אלופה אולימפית ואלופת עולם בריצת שליחות 4x100 מטר וסגנית אלופה אולימפית ואלופת עולם בריצת שליחות 4x400 מטר.
אורנה בלכמן
ביוגרפיה
בלכמן התאמנה בקבוצת מכבי חיפה.
שריקה ג'קסון
ביוגרפיה
ג'קסון גדלה בג'מייקה. בנעוריה הצטיינה בריצת 200 מטר וזכתה במדליית ארד באליפות העולם לנוער שהתקיימה בצרפת ב-2011. מאמנה דחף אותה לעבור לריצת 400 מטר.
אורנה בלכמן
אלופת ישראל
באוקטובר 1961 בשל מחלוקת על השתתפותו באליפות של דייוויד קרצקי, שחיין יהודי אמריקאי, פרשו שחייני הפועל מאליפות ישראל בשחייה. באליפות עצמה זכתה בלכמן בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:32.8 דקות ומדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:18.8 דקות, אחרי חברתה לקבוצה תמר זליג (3:18.5 דקות).
שריקה ג'קסון
2015
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין ב-2015 זכתה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית ארד בריצת 400 מטר בשיא אישי של 49.99 שניות, אחרי אליסון פליקס מארצות הברית (49.26 שניות) ושוני מילר מבהאמה (49.67 שניות). מדליית זהב בריצת שליחות שליחות 4x400 מטר (3:19.13 דקות) ולפני ארצות הברית (3:19.44 דקות) ובריטניה (3:23.62 דקות).
אורנה בלכמן
1962
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1962] זכתה בלכמן ב-3 מדליות, 1 כסף ו-2 ארד. מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:22.7 דקות, אחרי חנה מרון מברית מכבים עתיד (3:17.7 דקות) ומדליות ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:30.8 דקות, אחרי נורית שלו מהפועל נוה איתן (1:23.8 דקות) וחנה מרון (1:28.3 דקות) ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 3:11.1 דקות, אחרי מרי שנטל טראו מהפועל תל אביב (3:07.5 דקות) וחנה קול מהפועל אפיקים (3:08.4 דקות).
שריקה ג'קסון
2016
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית ארד בריצת 400 מיטר בתוצאה של 49.85 שניות, אחרי שוני מילר (49.44 שניות) ואליסון פליקס (49.51 שניות). בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אישי חדש של 49.83 שניות. מדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:20.34 דקות, אחרי ארצות הברית (3:19.06 דקות) ולפני בריטניה (3:25.88 דקות).
אורנה בלכמן
1963
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1963 זכתה בלכמן בשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:26.4 דקות, אחרי חנה קול מהפועל אפיקים (1:23.5 דקות) ולפני חברתה לקבוצה טובה ולדמן (1:27.5 דקות) ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 3:09.4 דקות, אחרי חנה קול (3:02.1 דקות).
שריקה ג'קסון
2017
באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט 2017 סיימה במקום חמישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.76 שניות.
אורנה בלכמן
שיאנית ישראל
בלכמן קבעה במשחה ל-400 מטר מעורב אישי שיא ישראלי חדש של 6:33.8 דקות, שיא זה נשבר על ידי אסתר צוירין מברית מכבים עתיד (6:30.2 דקות).
שריקה ג'קסון
2018
במשחקי חבר העמים שנערכו בגולד קוסט, קווינסלנד, אוסטרליה באפריל 2018 זכתה במדליית כסף בריצת 200 מטר בשיא אישי של 22.18 שניות.
2019
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר ב-2019 זכתה ב-3 מדליות, זהב ו-2 ארד. מדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 41.44 שניות, לפני בריטניה (41.85 שניות) וארצות הברית (42.10 שניות) ושתי מדליות ארד, בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 49.47 שניות, אחרי סאלווה עיד נאסר מבחריין (48.14 שניות) ושוני מילר-אואיבו (48.37 שניות) ובריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3.22.37 דקות, אחרי ארצות הברית (3.18.92 דקות) ופולין (3.21.89 דקות).
2021
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכתה במדליית ארד בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש של 10.76 מטר, אחרי אליין תומפסון-הרה שקבעה שיא אולימפי חדש של 10.61 שניות ושלי-אן פרייזר-פרייס (10.74 שניות), שלושתן מג'מייקה.
2022
באליפות העולם באתלטיקה באולם 2022 סיימה שישית בריצת 60 מטר בשיא אישי של 7.04 שניות.
אלופת עולם
במבחנים הג'מייקנים לאליפות העולם שנערכו בקינגסטון ב-26 ביוני 2022 זכתה במדליית זהב בריצת 200 מטר בשיא אישי חדש, תוצאה השנה בעולם והתוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים של 21.55 שניות, חודש לאחר מכן, באליפות העולם עצמה שנערכה ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית ביולי 2022 זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים ובשיא אליפות חדש של 21.45 שניות, לפני שלי-אן פרייזר-פרייס (21.81 שניות) דינה אשר-סמית' מהממלכה המאוחדת (22.02 שניות) ובמדליית כסף בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש של 10.73 שניות, אחרי שלי-אן פרייזר-פרייס שקבעה שיא אליפות חדש של 10.67 שניות ולפני אליין תומפסון-הרה (10.81 שניות).
נתן מרקוס אדלר
הרב נתן מרקוס בן מרדכי הכהן אדלר (כ"א בטבת תקס"ג, 15 בינואר 1803, הנובר – כ"ט בטבת תר"ן, 21 בינואר 1890, ברייטון) היה רבהּ הראשי של האימפריה הבריטית (Chief Rabbi of the United Hebrew Congregations of the British Empire), קיים קשרים עם הממשלה הבריטית ועם הכנסייה והשפיע על חוקי המדינה הנוגעים לחינוך וללימודי דת בבתי-ספר הכלליים, הועיל להרחיב את זכויות היהודים ברחבי האימפריה הבריטית. הוא היה ממייסדי זרם האורותודוקסיה המודרנית ביהדות.
קורות חיים
ר' נתן מרקוס אדלר נפטר בשנת 1890, ונקבר ב, אנגליה.
נישא להנרייטה ווֹרמס, שנפטרה בשנת תרי"ז. בשנת תרכ"א הכיר בברלין את צֶלֶסטינֶה ליפלדט (Lehfeldt), אחותה הצעירה של הנרייטה ליפלדט אשת הרב מיכאל זאקס, וכעבור מספר חודשים נישא לה. בנו, אלקן נייתן אדלר, היה היסטוריון, חוקר ואספן כתבי יד.
עמד בקשרי ידידות עם הרב שמואל סלנט, רבה של ירושלים, והלה העריך את גדלותו התורנית וכתב עליו:.
פעילותו למען ארץ ישראל
שמו נתפרסם בכל התפוצות כאישיות חזקה ורבת השפעה, והפך לכתובת של הצלה ועזרה. יחד עם ועד שליחי הקהילות וחברת אגודת אחים פעל לטובת יהודי רומניה ותבע את סידור עלייתם לארץ ישראל. קשר מיוחד היה לו עם משה מונטיפיורי, שנמשך שנים רבות, והיה קודש להושטת עזרה ליהודים בגולה ובארץ ישראל. בשנת ה'תרי"ז רצה הרב לבקר בארץ הקודש ומונטיפיורי הזמינו להתלוות אליו במסעו הקרוב אולם התוכנית לא יצאה לפועל, והרב לא זכה להגיע לארץ.
באותן השנים עמד בקשר מכתבים עם הרב צבי הירש קלישר בדבר יישוב ארץ ישראל וכן בקשר לבעיות הלכתיות שונות בעניין זה והביע בפניו את הסכמתו לרעיון וכן את תמיכתו בעקרונותיו. בהשפעתו של הרב קלישר הצטרף אל "החברה ליישוב ארץ ישראל" שייסד ד"ר חיים לוריא, ושהרב קלישר היה מראשיה. כשנוסדה בלונדון "הקרן למזכרת משה מונטיפיורי" במטרה ליישב את יהודי ארץ ישראל על הקרקע נעשה הרב אדלר מראשי הוועד שלה.
חיבתו לארץ ישראל לא פסקה גם בערוב ימיו. בהיותו זקן וחולה כתב אל הרב שמואל מוהליבר, כי חיבת ירושלים הבוערת בלבבו ממריצה אותו לפעולה למען ארץ ישראל, וכי נפש בניו כנפשו ו"כל שיחתם וכל חפצם להציל אחינו האומללים, ולעזרם בדברים אשר יסודותם בהררי קודש".
ביופלסטיק
ביופלסטיק הוא שם כללי לפלסטיק הנגזר מחומר חי מתחדש, כגון שמנים או שומנים צמחיים, עמילן תירס, עמילן אפונה או יצורים חד תאיים. ניתן להפיק ביופלסטיק מתוצרי לוואי צמחיים מתעשיית החקלאות, או באמצעות מיחזור מיכלי פלסטיק משומשים בהליך כימי המשלב מיקרואורגניזמים.
להבדיל מביופלסטיק, הפלסטיק הנפוץ יותר מופק מתוצרי נפט. בהליך ייצור של הפלסטיק המוכר מחיי היומיום, נדרש שימוש בכמות גדולה של דלקים מאובנים. כתוצאה מכך, נפלטים לאטמוספירה גזי חממה רבים. ייצור של ביופלסטיק מאופיין בפליטה מופחתת של גזי חממה ומזהמים אחרים. חלק מסוגי הביופלסטיק הם בעלי זמן התכלות מהיר.
PLA הוא סוג של ביופלסטיק.
לזלי אוגוצ'וקוו
לזלי צ'ימואניה אוגוצ'וקוו (בצרפתית: Lesley Chimuanya Ugochukwu; נולד ב-26 במרץ 2004 ברן שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת צ'לסי.
קריירת מועדונים
אוגוצ'וקוו גדל במחלקת הנוער של סטאד רן. בשנת 2020 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון. ב-25 באפריל 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 5-1 על דיז'ון במסגרת המחזור ה-34 בליגת העל הצרפתיתת לעונת 2020/2021.
ב-1 באוגוסט 2023 חתם בצ'לסי מהפרמייר ליג.
חיים אישיים
אוגוצ'וקוו נולד בצרפת למשפחה ממוצא ניגרי. דודו הוא כדורגלן נבחרת ניגריה וסטאד רן בעבר אוניקאצ'י אפאם.
חנה הלנה טהון
חנה (הלנה) טהון (22 בינואר 1886 – 29 במרץ 1954) הייתה עובדת סוציאלית, עיתונאית, פובליציסטית, עורכת וחוקרת ישראלית ילידת גרמניה. המייסדת והעורכת הראשית הראשונה של "האשה", הירחון הראשון לנשים בארץ ישראל, ב-1926.
היא התפרסמה בגרמניה כעיתונאית וכתבה מאמרים על נושאים שונים ב"יידישה רונדשאו", "דער יודה", "די ולט" ועיתונים גרמניים נוספים, ואחר כך בארץ ישראל בעיתונים "הארץ", "דבר", "ידיעות העלייה החדשה" ו"האשה". היא עבדה במשך שנים אחדות בעריכת העיתונים "פוסישע צייטונג", "יידישעס איכו", והייתה מזכירה של הוועד הפועל להסתדרות הציונית בברלין ובקופנהגן.
טהון הייתה מחלוצות העבודה סוציאלית בישראל, פעילה ומנהיגה בארגוני נשים, עיתונאית ופובליציסטית, אשר פרסמה מאות מאמרים בנושאים שונים מחיי היישוב.
בשנות חייה האחרונות שימשה כמרצה בבתי הספר לשירות סוציאלי בירושלים ובחיפה.
ביוגרפיה
הלנה כהן נולדה בדרזדן שבגרמניה. ב-1895 נפטר אביה, אברהם כהן, והיא עברה לברלין. היא גדלה בסביבה נוצרית, אך ילדה יהודייה שישבה לידה בבית הספר התיכון, קירבה אותה ליהדותה. היא סיימה תיכון בברלין ורצתה להמשיך את לימודיה, אך המצב הכלכלי הקשה בבית לא איפשר זאת. היא לקחה על עצמה עבודה כמזכירה ובזמנה הפנוי הייתה הולכת להרצאות, בעיקר בתחום הסוציולוגיה באוניברסיטת ברלין.
ב-1907, בגיל 21, נסעה ללונדון, שם בילתה שנה. היא נשארה אצל קרובי משפחה נוצרים ולמעשה דרכם נחשפה לראשונה ליהדות. במכתב מ-1953 כתבה: "זה בהחלט לא היה מקרי שבשהותי בלונדון בבית קרובינו הנוצרים, לקחתי את הספר היהודי היחיד בביתם, 'ילדי הגטו' מאת ישראל זנגוויל. מכאן, בהתרגשות גדולה, הלכתי היישר לרובע היהודי של ווייטצ'אפל, שם גיליתי לראשונה בחיי יהודי מזרח אירופה אשר בכל מנהגיהם, שפת הגוף, שפת דיבור, לבוש, נשארו נאמנים למוצאם היהודי, הרבה יותר מהאנשים שביניהם אני עצמי גדלתי". בלונדון החלה להתעניין גם ביהדות ארצות האסלאם. שם התקרבה לציונות, והתחילה לחלום על חזרתם של היהודים לארצם - "ארץ שבה לא ישהו עוד כזרים בסביבה זרה אלא יגשימו את ייחודם ויממשו את חלומותיהם במולדתם".
ב־1908 חזרה לברלין, מכאן ואילך הקדישה את רוב זמנה לעיסוק בציונות. היא השתתפה בכינוסים ציוניים בברלין, קראה כתבי עת ציוניים ולמדה את ההיסטוריה, הספרות והשירה של העם היהודי לדורותיו. מאוחר יותר התברר שיש לה כישרון כתיבה. היא החלה להפיץ את הרעיון הציוני בנאומים (לפני הציבור היהודי בגרמניה) ובכתבי עת, מאמריה על נושאים ציוניים שונים הופיעו בעיתונים כמו "יידישה רונדשאו", "דער יודה", ו"די ולט", היא פרסמה מאמרים רבים בעיתונות הגרמנית, אך גם האוסטרית והשווייצרית, כולם בגרמנית.
בעקבות התקדמות המלחמה עברה מדנמרק ללונדון, שם השתתפה ב-1920 בהקמת ארגון ויצו העולמי, זרוע הנשים של ההסתדרות הציונית העולמית, שמטרתה העיקרית הייתה מתן סיוע לנשים וילדים בארץ ישראל שלפני הקמת המדינה. בראשות ויצו עמדו אז מייסדותיו: רבקה זיו, ורה ויצמן ואדית עדר. טהון נבחרה ליושבת-ראש ויצו בגרמניה.
בשנת 1921 ביקרה שוב בארץ ישראל, הפעם כשליחה של ויצו העולמית, על מנת להניח את היסודות להקמת ויצו בארץ ישראל. במהלך הביקור היא החליטה להתיישב בארץ ישראל ולהפוך אותה לביתה. במהרה היא נישאה לדוקטור יעקב טהון, מנהל חברת הכשרת היישוב בארץ ישראל. טהון שימש יד ימינו של ארתור רופין במשרד הארצישראלי; היה מייסד האספה המכוננת של כנסת ישראל ונשיא הוועד הלאומי שלה; בין מייסדי הסוכנות היהודית בירושלים; ומנהל החברה לפיתוח מקרקעין עד מותו. שנה אחת קודם לכן איבד טהון את אשתו הראשונה שרה, שהותירה לו שלושה ילדים: תיאודור, יהודית ורפאל. חנה טהון הפכה לאמם של ילדיו וגם ילדה את בתה היחידה נורית. למרות זאת, היא המשיכה לפעול בפעילותה הציבורית, הניתנת לחלוקה לארבעה תחומים:
מלכתחילה, המדיניות של הסתדרות נשים עבריות הייתה לעבוד במשותף עם שאר ארגוני הנשים. מאחר שהמועצה הכללית לעובדות (מועצת הפועלות- לימים נעמת) דחתה כל שיתוף פעולה כזה, יוזמת הסתדרות הנשים הופנתה כלפי ארגונים אחרים, במיוחד ויצו. טהון מילאה תפקיד חשוב בקידום שיתוף הפעולה הזה. כנציגת הסתדרות הנשים ליחסי חוץ, היא הופיעה בכנסים של ויצו העולמי באירופה, שם סיפרה על הבעיות הבסיסיות האופייניות לתנאים החברתיים והתרבותיים של נשים בארץ ישראל.
פרויקט נוסף שיזמה וניהלה, כחלק מפעילותה בהסתדרות הנשים העבריות, היה מגזין נשים, הירחון "האשה", שיצא לאור בירושלים במשך שלוש שנים (1926–1929). טהון ערכה את המגזין ועיצבה את תדמיתו ככזה העוסק בענייני נשים, חברה ותרבות. הירחון האשה: לחייה ולעניינה של האשה בארץ ישראל, מומן על ידי ארגון הדסה. מטרתן הייתה לעסוק בסוגיות הנוגעות לחיי הנשים מכל הזרמים הפוליטיים בישראל. בעיתון נכתב על עבודת נשים, נישואי קטינות, מעמד הנשים בפוליטיקה ועוד.
ב-1931 היא הביעה דרישה לכלול את המחלקה הסוציאלית בוועד הלאומי: "עלינו לדרוש שהעבודה הסוציאלית לטובת נשים וילדים, שנעשתה עד עתה על ידי הסתדרות הנשים העבריות במסגרת צרה, תהיה תפקידו של כל היישוב".
בשנת 1936 יסדה בשכונת נחלת אחים שבירושלים את המרכז לעבודה סוציאלית. טהון הפכה לחלוצה בישראל של סוציולוגיה ושל עבודה סוציאלית. בעבודתה כעובדת סוציאלית היא פתחה טיפת חלב, גן ילדים, שיעורי ערב לבנים ולבנות, והקימה רשת של מועדוני ילדים. טהון החליטה להקים מרכזים המעניקים סיוע בצורת בתי תמחוי, טיפת חלב (מרפאות לאם ולילד), חלוקת ביגוד, חינוך מבוגרים, סיוע משפטי ומעונות יום בשכונות העניות ביותר בירושלים - שמעון הצדיק ונחלת אחים. היא התבססה על מרכזים שהכירה מלונדון שם יושמה "תוכנית טוינבי" (על שם ארנולד טוינבי). רובם המכריע של ראשי המשפחות בשכונת שמעון הצדיק היו מובטלים, מה שגרם למצוקה כלכלית קשה בשכונה. טהון פנתה אל הנשים, ביקשה מהן להפוך למפרנסות ובכך להעלות את ההערכה העצמית שלהן כנשים עצמאיות התורמות לפרנסת המשפחה. היא שכרה דירת שני חדרים, והפכה חדר אחד לבית מלאכה לייצור שטיחים משאריות חומר שבו עבדו נשים (בסך הכל שישים) בזמן זה או אחר, ואת החדר השני למעון יום לילדיהן.
טהון פעלה ישירות מול יוצאי ארצות האסלאם שעם קום המדינה היו מיעוט באוכלוסייה הכללית. היא הרבתה לעסוק במצבם הכלכלי, החברתי והתרבותי. חקרה את חייהם בישראל ובארצות מוצאם. פעילותה בקרב יוצאי ארצות האסלאם הביאה לה הכרה רחבה, והיא נחשבה כבעלת ידע וסמכות בתחום. מאמריה זכו לחשיפה רבה ולהשפעה רחבה. בשנים האחרונות לחייה עסקה בהוראה, ושימשה כמרצה בבתי הספר לשירות סוציאלי בירושלים ובחיפה, שם הרצתה על הסוציולוגיה של עדות המזרח. מחקריה על קהילות שונות בישראל הפכו לבסיס ללימודי עבודה סוציאלית בישראל.
במסגרת מחקריה, בתמיכת המחלקה הסוציאלית של הוועד הלאומי והמכון לחקר הכלכלה שליד הסוכנות היהודית, ביצעה סקר מקיף על מצבם הכלכלי והתרבותי של שלוש מאות משפחות יוצאות מדינות אסלאמיות שונות בירושלים בשלושת הדורות האחרונים. חלק מהמחקר עסק בשלושים משפחות יוצאות מרוקו.
במהלך שנת חייה האחרונה היא נחלשה מאוד כתוצאה מניוון שרירים מתקדם. היא החליטה להעלות את מחקריה בספר אותו כתבה בגרמנית. לאחר מותה נקרא הספר על ידי חוקרים בעלי שם כמו פרופ' שלמה דב גויטיין ופרופ' אברהם בונה, וכן יצחק בן-צבי, לימים נשיא מדינת ישראל. הם ואחרים אישרו פה אחד את כתב היד ואת תרגומו לעברית. הספר יצא לאור לאחר מותה בשנת 1957 - העדות בישראל: פרקים בקורותיהן וחבלי היאחזותן בארץ־ישראל. תרגום מגרמנית: מנחם אייכלברג בהוצאת ראובן מס.
חיים אישיים
נישאה לד"ר יעקב טהון (1880–1950) לאחר שהתאלמן מאשתו הראשונה.
בתה, נורית זיו, מורה במקצועה, נישאה ליצחק זיו (זלמנסון), חבר ההנהגה הראשית של "השומר הצעיר" בפולין לפני מלחמת העולם השנייה ובראשיתה. השניים גרים בקיבוץ עמיר.
טהון נפטרה ב-1954 בביתה בשכונת מרחביה ירושלים, והובאה לקבורה בבית הקברות סנהדריה בעיר.
הביקורת על יחסה לעדות המזרח
טהון הוציאה כמה מאות מאמרים, בעיקר עסקה ביהודים יוצאי ארצות האסלאם. מחקריה התפרסמו בקובץ בהוצאת מוסד סאלד ביוני 1948.
ד"ר דפנה הירש מציינת ב-2015 כי ניתן לראות את תפיסתה של טהון בכתבה בעיתון "הארץ" בשנת 1937 שם כתבה על השכונות שאוכלסו במזרחים כי 'כאן הולכים ומכים שרשים כל מיני מחלות גופניות ורוחניות, שהיה אפשר למנוע אותם, כאן נהיים ילדים וילדות לפושעים ופרוצות'; ובהמשך: 'אצלנו הרי חלק עצום – בירושלים בלבד חלק רביעי או חמישי – חי בתנאים כאלה, החותרים ומזעזעים לאט לאט את הבריאות הגופנית והמוסרית של היישוב היהודי' מה שמעיד, שהיא כמו אחרים הציגה את המזרחיים בשיח ההיגייני כאנטיתזה של האדם ההיגייני לא רק מבחינת תנאי חייהם ומצבם הגופני, אלא גם מבחינת מצבם הנפשי ואופיים.
ד"ר איתמר רדאי כתב עליה במאמר שפורסם ב־2019:
גוסטב איסקסן
גוסטב טאנג איסקסן (בדנית: Gustav Tang Isaksen; נולד ב-19 באפריל 2001 בהיירק שבדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת לאציו מהסרייה א'.
יהדות נמיביה
יהדות נמיביה היא הקהילה היהודית במדינת נמיביה.
גוסטב איסקסן
קריירת מועדונים
איסקסן גדל במחלקות הנוער של רוסלב IK ומיטיולן. בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של מיטיולן במסגרת ליגת העל הדנית. בעונת סיים כמלך השערים של ליגת העל הדנית עם 18 שערים.
יהדות נמיביה
התיעוד הראשון של יהודים בשטח שבו מצויה נמיביה היום הוא של סוחרים יהודים שחיו באזור באמצע המאה ה-19. כשנמיביה הפכה למושבה גרמנית בסוף המאה ה-19 התיישבה אוכלוסייה יהודית בווינדהוק, ופיתחה באזור מיזמים עסקיים. עד מלחמת העולם הראשונה חיה בווינדהוק אוכלוסייה יהודית של כ־100 יהודים.
לאחר כיבוש נמיביה מידי גרמניה, כשנמיביה נשלטה על ידי דרום אפריקה, התרחבה הקהילה היהודית בנמיביה, בעיקר כתוצאה ממעבר של יהודים מדרום אפריקה לנמיביה. בשיאה, מנתה הקהילה כ־400 עד 500 יהודים, רובם בווינדהוק.
בעקבות ביטול המנדט שניתן לדרום אפריקה לשלוט בנמיביה על ידי חבר הלאומים, נמיביה הפכה לעצמאית, ובעקבות עצמאותה הצטמצמה האוכלוסייה היהודית בנמיביה מאז 1965 בשיעור ניכר.
כיום אוכלוסיית היהודים בנמיביה מונה רק 60 עד 100 יהודים. מלבד בווינדהוק, כ־12 משפחות יהודיות מתגוררות בעיר בקיטמנסהופ.
למרות המספר המועט של האוכלוסייה היהודית, לווינדהוק יש קהילה יהודית משנת 1917. בעיר קיימים מבנים יהודיים- בית כנסת שנבנה ב-1925, תלמוד תורה ואולם קהילתי, ומתקיימת בה פעילות של התנועה הציונית, הנתמכת על ידי תרומות. בנמיביה מכהן שר יהודי. בשנת 2021 נפתח לראשונה במדינה בית חב"ד בוינדהוק ע״י הרב יוסף רחימי שמשרת את הקהילה המקומית תיירים ואנשי עסקים.
מוזיקה יהודית מקורית
מוזיקה יהודית מקורית היא סוגה מוזיקלית (ז'אנר) מפותחת שהחלה במחצית הראשונה של שנות ה-90 בישראל ומהווה סינתזה בין מוזיקה יהודית-אמונית למוזיקה ישראלית. למעשה, המוזיקה היהודית המקורית היא מוזיקה עכשווית הכוללת מגוון סגנונות כגון רוק, פופ, מוזיקת עולם, מוזיקה אתנית, מוזיקה קלאסית ועוד. המשותף לכולם הוא המסר היהודי, האמוני והאסתטי שמנסים האמנים להעביר דרך שיריהם.
רקע
המוזיקה היהודית המקורית היא ז'אנר מוזיקלי יצירתי ואומנותי המבטא רעיון יהודי או מחשבה יהודית. ניתן לאפיין אותה בשלושה פרמטרים עיקריים. תוכן יהודי, יצירתיות ומקוריות האמן, ושימוש בסגנון מוזיקה מקצועי ומפותח ולא עממי. כמו כן ניתן להבחין במספר תתי זרמים מוזיקליים בז'אנר זה, כאשר המשותף לכולם היא ההשפעה של הרוח היהודית על היצירה. כל אמן נותן ביטוי שונה לכך בהתאם לסגנון ולרוח המוזיקלי ממנו הושפע, משום כך זיהוי שיר כשייך לז'אנר המוזיקה היהודית המקורית עשוי להיקבע לפי רוח היצירה ומילותיה יותר מאשר לפי סגנונה המוזיקלי.
שנות העיצוב
גדול מבשרי הז'אנר ומעצב שורשיו הוא כנראה הרב שלמה קרליבך, שאמנים רבים רואים את עצמם כתלמידיו וממשיכי דרכו שידועה בכינוי שירת קרליבך. הרב קרליבך כמוזיקאי ובוגר ישיבות חסידיות חרת על דגלו את אהבת כל יהודי באשר הוא. את הופעותיו המוזיקליות החל בשנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר הרוק והפופ החלו להיות פופולריים ברחבי העולם. מצויד בגיטרה ובאנרגיות בלתי נלאות היה נודד ומופיע במועדונים מפורסמים ברחבי ארצות הברית. הוא סלל את הדרך המוזיקלית של הז'אנר היהודי בכך שהוא הראשון שהלחין ויצר מוזיקת רוק ופופ לטקסטים יהודיים מהמקורות.
התפתחות הסוגה
ההרכב הראשון שיצר מוזיקה יהודית איכותית עם טקסטים מקוריים השונה מהותית מהמוזיקה החסידית הם להקת "מגמה" שהקים משה יס בשנת 1978, ואשר פעלה במשך שנות ה-80. הטקסטים שהיו בשפה האנגלית דיברו בעיקר ליהדות ארצות הברית וחיברו תכנים יהודיים עם מוזיקה מפותחת. מהפכן נוסף הוא יהודה גלאנץ, אמן ססגוני שחזר בתשובה ועלה מארגנטינה בתחילת שנות ה-80, אשר יצר מוזיקה מקורית עם תכנים יהודיים. בתחילת דרכו בארץ אף כתב כמה שירי רוק מחתרתיים שהיוו מחאה של הקול היהודי שלא נשמע מספיק ברחוב הישראלי. יצירתו כוללת טקסטים מהמקורות בשילוב מילים שכתב. סגנונו המוזיקלי המהפכני מפגיש פופ עם מוזיקת נשמה, כליזמר עם ג'אז, ומוזיקת עולם עם רוק. עיבוד שלו לשיר אדון עולם בלחן המסורתי מהתפילה בעיבוד ג'אז לטיני שיצא לרדיו בשנת התשנ"ב (1992) היווה עוד ציון דרך חשוב בהתפתחות של הז'אנר. השיר המפורסם ביותר שלו שפרץ לתודעה הוא "נעלה לבית המקדש".