cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דובער אפשטיין
תולדותיו
בשנות מלחמת העולם הראשונה נשא במספר תפקידים ציבוריים בארגונים שעסקו בסיוע ועזרה לתושבי ירושלים. בשנת תרע"ח (1918) נמנה עם חברי "ועד העיר האשכנזי" שהוקם אז, ובניסן של אותה שנה נבחר לעמוד בראשו. באותו פרק מונה ליו"ר הסניף הירושלמי של תנועת דגל ירושלים שהקים הראי"ה קוק, לצד הרב מנחם מרדכי פרנקל ששימש כמזכיר. נשיאי הסניף הירושלמי היו הרב יוסף חיים זוננפלד והרב יצחק ירוחם דיסקין.
מלבד תפקידו כגבאי בישיבת עץ חיים, שימש גם כגבאי וסגן נשיא של בית היתומים דיסקין. כמו כן היה מראשי הגמ"ח "שערי חסד". היה ממייסדי ה"חברה להתאכרות בני הישיבות" ומזכיר הכבוד שלה, כשבנשיאות החברה עמד הראי"ה קוק.
הרב אפשטיין נפטר ביום כ"ב בניסן תרצ"א (1931). בהלווייתו השתתפו מאות בני אדם, ביניהם הרב יעקב משה חרל"פ, הרב בן ציון ידלר ואחרים. נטמן בהר הזיתים.
פלשרגמץ
פלשרגמץ (בהונגרית: Felsőregmec) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
במהלך השנים חיו בכפר מעט יהודים ובמקום קיימים שרידי בית קברות יהודי.
ייבא חמוה דאשיין בר נדבך
ייבא חמוה דאשיין בר נדבך (כלומר ייבא חמיו של אשיין בר נדבך) היה אמורא בבלי בדור השני, שמוזכר בתלמוד פעמים בודדות.
ייבא מוזכר במסכת בבא בתרא בקשר לדיני נזקי שכנים. הוא מפרש בשם רב את דברי הברייתא הקובעת כי כאשר אדם בונה כותל בסמוך לכותל של אדם אחר, עליו להרחיק את הכותל מכותל חבירו כדי שלא יסתיר את אור השמש, והוא קובע שהמרחק הדרוש להרחקה הוא כגודל חלון.
חתנו
חתנו של ייבא, אשיין בר נדבך, היה תלמידו של רב יהודה, והוא מוזכר במסכת מנחות כאשר מוסר פסק דין של רב יהודה בהלכות סת"ם. קיימות גרסאות שונות בשמו, יש גורסים "בר נרבך" או "בר נברך".
יחסי לבנון–ספרד
יחסי לבנון–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין לבנון וספרד.
יחסים דיפלומטיים
היחסים הדו-צדדיים מתפתחים בצורה שוטפת וברמה טובה. הם התגברו מאוד בשנים האחרונות, במיוחד מאז החלטתה של ממשלת ספרד להצטרף ליוניפי"ל המחוזק, לאחר מלחמת לבנון השנייה ביולי 2006.
נוכחותו של כוח צבאי ספרדי ביוניפי"ל משקפת את המחויבות הספרדית מול לבנון, בפרט, ושמירה על השלום באזור. הרשויות ואוכלוסיית לבנון מעריכים את ההשתתפות החשובה של ספרד ביוניפי"ל, במיוחד לאחר הפיגוע שקיפח את חייהם של שישה חיילים ביוני 2007. גנרל החטיבה הספרדית אלברטו אסרטה פיקד על יוניפי"ל במשך שנתיים, החל מה-28 בינואר 2010 ועד סוף ינואר 2012. הוכחה טובה לרמת היחסים המצוינת הייתה חילופי ביקורים: נשיא הרפובליקה הלבנונית, מישאל סולימאן, ערך ביקור ממלכתי בספרד באוקטובר 2009, ביקורו הראשון של נשיא לבנון בספרד מאז 1957. באופן דומה, המלך חואן קרלוס ערך ביקור רשמי בלבנון בשנת 2010, ביקורו הראשון של ראש מדינת ספרד במדינה זו.
המלך פליפה השישי ביקר בלבנון באפריל 2015 כדי לבקר בבסיס במרג' עיון ונפגש עם ראש הממשלה תמאם סלאם וכמה מחברי ממשלתו. יחד עם הנוכחות הספרדית ביוניפי"ל, יחסים מסחריים, בעלי פוטנציאל פיתוח עצום וחילופי תרבות וחינוך, באמצעות קידום יצירת מחלקות ספרדיות בפקולטות לשפות באוניברסיטת לבנון.
הדימוי של ספרד מאוד חיובי בלבנון. לטובת ספרד יש את המשקל של המורשת הערבית בהיסטוריה ובשפה הספרדית, כמו גם את הידידות המופגנת עם מדינות האזור כאחד הווקטורים העיקריים של מדיניות החוץ שלה.
ב-1986, לאחר שספרד הכירה בישראל, נחטפו שלושה מאנשי שגרירות ספרד בלבנון על ידי מחבלים
באפריל 1989 נהרג שגריר ספרד בבירות, פדרו מנואל אריסטגי, בפגיעת פגז סורי במעונו.
יחסים כלכליים
בשנת 2014 הסתכם הסחר הדו-צדדי ב-412 מיליון אירו, מתוכם 384 מיליון אירו יצוא מספרד ו-28 מיליון אירו יבוא מלבנון. נתונים אלו ייצגו עלייה כוללת של 11% לעומת השנה הקודמת (עליות של 12% בייצוא ו-1.1% בייבוא), שיעור צמיחה שנתי ממוצע של 9.1% מהיצוא הספרדי בארבע השנים שקדמו לה (2010–2014) וסחר. מאזן הגירעון בלבנון, הוא באופן מסורתי גבוה מאוד, עם שיעורי כיסוי של 1,507% בשנת 2010, 827% בשנת 2011, 1,185% בשנת 2012, 1,245% בשנת 2013 ו-1,361% בשנת 2014, לטובת ספרד. בשנת 2014, סך של 2,807 חברות ייצוא ספרדיות ו-251 יבואנים ביצעו פעולות מסחריות עם שותפים לבנונים.
שיתוף פעולה
בתוכנית האב החדשה (2013–2016) וכתוצאה מעבודת הריכוז הגאוגרפי והמגזרי, לבנון לא תהיה עוד מדינה בראש סדר העדיפויות והפעולות שתבוצענה במדינה יוסגרו במסגרת תוכניות אזוריות, באופן ספציפי תוכנית מסאר שמטרתה לקדם מדיניות פיתוח מוסדית, חברתית וכלכלית התומכת בממשל דמוקרטי ולכידות חברתית של מדינות השותפות בצפון אפריקה והמזרח התיכון, על ידי חיזוק מוסדותיהן וחברתן האזרחית.
שמורת נחל כפירה
שמורת נחל כפירה היא שמורת טבע באזור פרוזדור ירושלים הכוללת את נחל כפירה היורד מירושלים לכיוון עמק איילון והשפלה. הנחל העובר בשמורה מהווה אחד מהיובלים של נחל איילון. באזור שמורה נמצאים המעיינות עין כפירה ועין נטף. השמורה נמצאים במפה מספר 9 של הוועדה לשבילי ישראל, ושטחה עומד על כ-9,354 דונם. האתר הוכרז כשמורה בדצמבר 2014. במאי 2020 הוצע להרחיב את השמורה בכ-560 דונמים נוספים. רוב שטח השמורה מוגדר כשטח אש של צה"ל.
בנובמבר 2016 פגעה בשמורה שרפה, ועברו כמספר שנים עד שהשתקמה. מבין בעלי החיים הנמצאים בשמורה ניתן למנות צבאים, צבועים, תנים, חזירי בר ושועלים. בשמורה נמצאים גם מספר אתרי עתיקות, ובהם חורבות הכפר הערבי נטאף, חורבת חורש (יישוב מהתקופה הרומית והביזנטית) וח'ירבת מג'נונה (יישוב מהתקופה הביזנטית והערבית הקדומה).
העשור הראשון של המאה ה-18
העשור הראשון של המאה ה-18 החל ב-1 בינואר 1700 והסתיים ב-31 בדצמבר 1709.
היידה רוזנדהל
היידמארי "היידה" אקר-רוזנדהל (בגרמנית: Heidemarie "Heide" Ecker-Rosendahl; נולדה ב-14 בפברואר 1947) היא אתלטית מערב גרמנית בעבר. התמחתה בקפיצה לרוחק ובקרב חמש.
היא אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות, מהן 2 זהב, ו-1 כסף (מינכן 1972), אלופת אירופה (הלסינקי 1971) והייתה שיאנית עולם בקפיצה לרוחק.
ביוגרפיה
רוזנדהל נולדה בהוקסווגן שבנורדריין-וסטפאליה. אביה, פרנץ רוזנדהל היה אלוף גרמניה בזריקת דיסקוס בשנים 1948, 1951 ו-1953.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1966 זכתה רוזנדהל במדליית כסף בקרב חמש בתוצאה של 4,765 נק'.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) סיימה רוזנדהל במקום שמיני בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.40 מטר. בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 6.54 מטר, ועלתה מהמקום הראשון לגמר. תוצאה זו הייתה יכולה להספיק לה בשלב הגמר למקום רביעי.
שיאנית עולם
באוניברסיאדה שנערכה בטורינו, איטליה ב-3 בספטמבר 1970 קבעה רוזנדהל בקפיצה לרוחק שיא עולם חדש של 6.84 מטר. שיא זה החזיק מעמד במשך 5 שנים ו-8 חודשים, עד שנישבר על ידי אנגלה פויגט ממזרח גרמניה (6.92 מטר).
אלופת אירופה
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1971 זכתה רוזנדהל בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בקרב חמש בתוצאה של 4,675 נק' ובמדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.66 מטר.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת מינכן (1972) זכתה רוזנדהל מול הקהל הביתי ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף וביחד עם רנטה שטכר ממזרח גרמניה הייתה לאתלטית המצטיינת במשחקים. מדליות זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.78 מטר, כבר בקפיצתה הראשונה לפני דיאנה יורגובה מבולגריה (6.77 מטר) ואווה שורנובה מצ'כוסלובקיה (6.67 מטר) ובריצת שליחות 4x100 מטר, ביחד עם כריסטיאן קראוזה, אינגריד בקר ואנגרט ריכטר בהשוואת שיא עולם - 42.81 שניות, לפני מזרח גרמניה (42.95 שניות) וקובה (43.36 שניות). מדליית כסף בקרב חמש בתוצאה של 4,791 נק', 16 נק' טוב משיא העולם ו-10 נק' בלבד אחרי מרי פיטרס מבריטניה שקבעה שיא עולם חדש של 4,801 נק' ולפני שיאנית העולם היוצאת בורגלינדה פולק ממזרח גרמניה 4,768 נק'. במהלך תחרות הקרב חמש היא קפצה למרחק של 6.83 מטר, ס"מ אחד משיאה העולמי. בשנת 1985 נעשתה התאמה של הניקוד ולמעשה בניקוד החדש היא בעלת התוצאה הטובה ביותר 4,852 נק' לעומת 4,841 נק' של פיטרס.
בשנת 1973 פרשה רוזנדהל מספורט תחרותי.
בין השנים 1976–1990 אימנה רוזנדהל במחלקת האתלטיקה של באייר 04 לברקוזן. בשנים 1993–2001 הייתה חברה באיגוד האתלטיקה הגרמני, וסגן נשיא בשנים 1997 - 2001. משנת 2002 היא מכהנת בתפקיד נשיאת מחלקת האתלטיקה של באייר לברקוזן.
משפחה
בשנת 1974 נישאה רוזנדהל לג'ון אקר, שחקן כדורסל אמריקאי ששיחק ב-UCLA וזכה עם קבוצתו 3 פעמים באליפות המכללות (NCAA) בשנים 1969 - 1971.
ראש ופתין
ראש ופתין (head and stringer) הוא שיטת בנייה קדומה באבני גזית שנועדה לחזק קירות במבנה, ובעיקר באלה שנבנו בבנייה יבשה ללא מלט. השיטה מבוססת על אבנים מלבניות, אשר לכל אחת מהן צד ארוך - הוא הפתין - וצד קצר - הוא הראש. האבנים משולבות בקיר ב-90 מעלות לסירוגין, כך שבכל פעם נראה לעין הראש או הפתין, או שני ראשים ופתין בקצב אחיד. הנדבכים בקיר יהיו תמיד אלה ביחס לאלה, כך שמעל ראש (או שני ראשים) יהיה תמיד פתין, ולהפך.
המקור לבטוי ראש ופתין מצוי במשנה במסכת נגעים בהקשר של צרעת הבתים.
הסבר המשנה: לדעת תנא קמא אם נמצא נגע צרעת על אבן שמשותפת לשני בתים אבל הנגע רק על בית אחד, אזי יש אפשרות לחלוץ את האבן היינו לעקור את כולו גם אם השכן נפגע מזה. לדעת רבי אלעזר אפשרות זו קיימת רק אם הנגע בראש האבן אבל אם הוא בפתין אז צריך לנתוץ היינו לשבור רק את השטח שבו הנגע מבלי להזיק לשכן.
ייתכן ומקור הביטוי בפסוק  "חֲמַת תַּנִּינִם יֵינָם וְרֹאשׁ פְּתָנִים אַכְזָר." ניתן להבין בפסוק זה את המילה פתנים במשמעות נחשים. לפי פירוש זה, המשנה השתמשה במילה פתין כביטוי לחפץ ארוך, דהיינו: הצד הארוך של האבן.
אאודי A7
אאודי A7 (באנגלית: Audi A7) היא מכונית ספורט במרכב קופה, שמיוצרת על ידי אאודי משנת 2010. היא הוצגה בשנת 2010, והגיעה לישראל בשנת 2010. בשנת 2009 הציגה אאודי בתערוכת הרכב הבינלאומית של אמריקה הצפונית דגם קונספט מקדים בשם אאודי ספורטבק קונספט.
דור ראשון (2017-2010)
הדור הראשון יוצר בין השנים 2017-2010. הדור הראשון כלל מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח 2.0 ליטרים המספק כ-252 כוחות סוס ב-5,000 סיבובים לדקה. תיבת הילוכים אוטומטית רובוטית כפולת מצמד בעלת שבעה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 6.9 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 250 קילומטרים לשעה.
גרסאות הדור הראשון
בדור הראשון הציגה אאודי כשתי גרסאות נוספות: הראשונה, אאודי S7 ספורטבק, גרסת הספורט לגרסה הבסיסית הכוללת מנוע טורבו בנזין V8 צילנדרים בנפח 4.0 ליטרים המספק כ-450 כוחות סוס ב-5,500 סיבובים לדקה. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שבעה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 4.6 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 250 קילומטרים לשעה. היא הוצגה בשנת 2011. השנייה אאודי RS7 ספורטבק, גרסת ה"ביצועים הגבוהים" לגרסת ה-S הכוללת מנוע טורבו בנזין V8 צילנדרים בנפח 4.0 ליטרים המספק כ-560 כוחות סוס ב-5,700 סיבובים לדקה. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 3.9 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 250 קילומטרים לשעה. היא הוצגה בשנת 2013.
מתיחת פנים שנת 2014
בשנת 2014 עברה ה-A7 ספורטבק מתיחת פנים, הכוללת עיצוב קדמי חדש ומודרני ושיפורים במנוע. השיפורים כוללים הוספת כוחות סוס למנוע של הדגם הבסיסי והעלת הכוח סוס לגרסת ה-S.
דור שני (2017-הווה)
בשנת 2018 הציגה אאודי את הדור השני ל-A7 ספורטבק. הדור השני כולל מנוע טורבו בנזין V6 צילנדרים בנפח 3.0 ליטרים המספק כ-340 כוחות סוס ב-5,000 סיבובים לדקה. תיבת הילוכים אוטומטית רובוטית כפולת מצמד בעלת שבעה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 5.3 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 250 קילומטרים לשעה.
גרסאות הדור השני
בדור השני הציגה אאודי כשלוש גרסאות נוספות. הראשונה, אאודי A7 ספורטבק היברידית, גרסה היברידית בעלת הנעה ההיברידית הכוללת מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח 2.0 ליטרים המספק כ-252 כוחות סוס בין 5,000 ל-6,000 סיבובים לדקה, עם מנוע חשמלי המספק כ-105 קילו וואט, המנוע החשמלי מספק טווח נסיעה חשמלי של 40 קילומטרים. תיבת הילוכים אוטומטית רובוטית כפולת מצמד בעלת שבעה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 5.7 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 250 קילומטרים לשעה. היא הוצגה בז'נבה בשנת 2019. השנייה, אאודי RS7 ספורטבק, גרסת ה"ביצועים הגבוהים" לגרסה הבסיסית הכוללת מנוע טווין טורבו בנזין V8 צילנדרים בנפח 4.0 ליטרים המספק כ-600 כוחות סוס ב-6,000 סיבובים לדקה. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 3.6 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 250 קילומרטים לשעה. ישנה אפשרות ומהירות מרבית של 306 קילומטרים לשעה בתוספת תשלום. היא הוצגה בשנת 2019. השלישית, אאודי S7 ספורטבק, גרסת הספורט לגרסה הבסיסית הכוללת שתי אפשרויות למנועים, מנוע הראשון הוא מנוע טורבו דיזל V6 צילנדרים בנפח 3.0 ליטרים המספק כ-349 כוחות סוס עם מנוח חשלי המספק כ-9.5 כוחות סוס. המנוע השני הוא מנוע טורבו בנזין V6 צילנדרים בנפח 2.9 ליטרים המספק כ-444 כוחות סוס. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 4.4 שניות. גרסת הדיזל הוצגה בשנת 2019 וגרסת הבנזין הוצגה גם בשנת 2019.
הקוס והסוואן
אתר המורשת העולמית הוא אזור הררי עם עמקים צרים רבים. עמקים אלו מתאימים פסטוראלית, אם כי גרועים לתושבי האזור. כתוצאה מכך, הנוף של הקוס והסוואן התפתח עם הזמן, והוא משקף את כל סוגי המערכות האגרו-פסטורליות הים-תיכוניות. ניתן למצוא באזור עדויות רבות של התפתחות האזור.
האתר היה מועמד להיכנס לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו מ-2002, והוא נרשם לרשימה זו ב-2011 על ידי הוועדה למורשת עולמית במושב ה-35 בפריז, צרפת. האתר נכתב על בסיס קריטריון (iii),, מאחר שהוא מהווה דוגמה יוצאת מן הכלל לאגרו-פסטורליה ים תיכונית, וקריטריון (v), , כשהנוף מדגים את הדרך שבה המערכת התפתחה במשך אלפי שנים.
בוקרמנגה
בּוּקָרָמַנְגָּה (בספרדית: Bucaramanga) היא עיר קולומביאנית, בירת מחוז סנטנדר. בבוקרמנגה מתגוררים 528,575 תושבים, ויחד עם פלורידבלנקה, חירון ופיידקסטה, היא יוצרת את מטרופולין בוקרמנגה הכולל 1,141,694 תושבים, המטרופולין החמישי בגודלו במדינה. הוא ממוקם 384 ק"מ מבוגוטה, בירת המדינה.
היסטוריה
התושבים הילידים שהתיישבו באזור לפני כיבוש אמריקה בידי הספרדים היו הגואנים. תחומיה הנתמכים על ידי מסמכי אומת צ'יבצ'ה הגובלת במערב לזו של היריג'יאס, בצפון עם זה של הצ'יטרוס, במזרח עם זה של הלאכים, ובדרום ודרום-מזרח עם זה של הכוכבים muiscas. גבולות אלה הוגדרו, על ידי המערב, על ידי התוואי שנלקח על ידי רכס ההר Yariguíes, על ידי גבעת זאפטוקה וחלק מהריו דה אורו עד לנקודה בה מתרוקן נהר סוראטה.
כלכלה
כלכלת העיר מבוססת על מסחר, תעשיות הטקסטיל והנעלה גם אספקת סחורות ושירותים ומגזר הבנייה.
פילקהאזה
פילקהאזה (בהונגרית: Filkeháza) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
במהלך השנים חיו בכפר מעט יהודים.
רוג'ר גלובר
רוג'ר דייוויד גלובר (באנגלית: Roger David Glover; נולד ב-30 בנובמבר 1945) הוא בסיסט בריטי. גלובר נודע בעיקר כבסיסט של להקת הרוק הכבד דיפ פרפל, שם היה חבר, בין היתר, בהרכבה השני והמצליח.
דיפ פרפל
גלובר בילה ארבע שנים בלהקה כבסיסט בהרכבה השני, אשר זכה להצלחה אמנותית ומסחרית גדולה, עם אלבומים כמו Deep Purple in Rock ו-Machine Head שנחשבים עד היום לאלבומי מופת ברוק הכבד. גלובר היה הכותב של הריף המפורסם בשיר "Maybe I'm a Leo", לאחר ששמע את שירו של ג'ון לנון "?How Do You Sleep".
קריירת סולו
במהלך שנות השבעים הפיק גלובר אלבומים של להקות רבות, בהן ג'ודס פריסט, Nazareth ,Elf ועוד. בשנת 1974 פרש גלובר מדיפ פרפל, בהמשך השנה הוציא גלובר את אלבום הסולו הראשון שלו "Butterfly Ball", וב-1974 הוציא אלבום שני בשם "Elements".
ב-1983 הוא הקליט את אלבומו השלישי "Mask", שיצא לאור שנה לאחר מכן.
בחזרה לדיפ פרפל לצד קריירת סולו
ב-1988 הקליטו הוא ואיאן גילן אלבום משותף בשם "Accidentally on Purpose". 18 שנים מאוחר יותר, ניגן גלובר במסע הופעות קצר שערך גילן. ב-2001 השתתף גלובר יחד עם נגני בס נוספים וחברי להקת "Gov't Mule" באלבום מחווה לוודי אלן "The Deep End", שמת ב-2005.
ב-2002 הוציא את אלבומו הרביעי "Snapshot", תחת השם "Roger Glover & The Guilty Party". באלבום משתתפים בין היתר רנדל ברמבלט, כמו כן בתו של גלובר, ג'יליאן. ב-2011 הוציא את אלבומו השישי "If Life Was Easy".
חיים אישיים
גלובר מתגורר בשווייץ יחד עם בת זוגו מרים. ב-2009 נולדה להם בת בשם לוסינדה. גלובר הוא גרוש, ויש לו בת מנישואיו הקודמים בשם ג'יליאן.
דיסקוגרפיה
עם דיפ פרפל
אלבומי סולו
עם להקת ריינבו
פארק תעשיות קדמת גליל
באוגוסט 2012 הושקע בקדמת גליל כ-12 מיליון ש"ח ממשרדי האוצר והכלכלה. במרץ 2017 הוכרז על השקעה נוספת של כ-300 מיליון שקלים חדשים בפארק, והקמת כ-20 מפעלים חדשים שצפויים להעניק תעסוקה למאות אנשים.
קחי נשימה
"קחי נשימה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית. את השיר הוציאה בשנת 1987 לאור חברת התקליטים סי בי אס ישראל, והוא נכלל כרצועה הראשונה של אלבום האולפן ה-18 של הזמרת, סרט בשחור לבן.
חמסן רחב-אברה
חמסן רחב-אברה (שם מדעי: Stercorarius pomarinus) הוא עוף ימי גדול ממשפחת החמסניים. עוף זה נודד מהאזור הארקטי לאזורים הטרופיים, בין הקיצים לחורפים. הוא נפוץ בכל היבשות וגם בקוטב הצפוני.
חמסן זה מגיע לאורך 46–67 ס"מ, למוטת כנפיים של 110–138 ס"מ ולמשקל 540–920 גרם. הוא בעל ראש שחור עם עיניים גדולות, מקור מעוקל ו"צווארון" צהוב סביבו. הגוף חום עם קצוות לבנים לכנפיים הארוכות שלו. הזנב קצר והרגליים בעלות קרומי שחייה.
חמסן זה נוהג לעוף מעל האוקיינוסים במשך זמן ממושך ויכול גם לשחות. הוא מקנן בטונדרה של צפון אמריקה ואירואסיה ומטיל 2 ביצים בקן המוטל על הקרקע. החמסן מגונן נלהב על קינו ויכול לפצוע מסיגי גבול, כולל בני אדם.
חמסן זה, כשמו, נוהג לחמוס את טרפם של עופות ים אחרות כמו שחפים או סולות וכן לטרוף דגים, גוזלים ומכרסמים קטנים, בעיקר למינגים וכן אוכל שאריות ונבלות. לחמסן עצמו יש אויבים ספורים, בעיקר עיטם לבן-ראש ועיט זהוב, אם כי הציד נדיר.
סרטן רירית הרחם
סרטן הרחם (אנגלית: endometrial carcinoma או Endometrial cancer) הוא גידול סרטני של הרחם, אשר מקורו ברירית הרחם (ואז יקרא קרצינומה של רירית הרחם-מרבית המקרים), או בסטרומה (סרקומה של הרחם). במרבית המקרים, מתגלה הגידול בשלב מוקדם והפרוגנוזה בו טובה. הסיכון לחלות בסרטן רירית הרחם הוא כ-2%-3%, הגיל הממוצע לחלות במחלה הוא 61, ו-85% מן הנשים במחלה יאובחנו בשלבים 1 או 2 של הגידול.
קליניקה
התסמין הקליני השכיח ביותר המחשיד לסרטן זה הוא דימום שלאחר גיל הבלות (80%), כאשר אצל נשים בתקופת הפריון או נשים שהן פרה-מנופאוזליות, התסמין השכיח ביותר הוא דימום רחמי לא תקין מסוג מנורגיה, או מנו-מטרורגיה.
כ-10% מן החולות מתלוננות בנוסף על כאבי בטן תחתונים.
גורמי סיכון
קיימים גורמי סיכון המקושרים לחשיפת יתר לאסטרוגן. ביניהם ניתן למנות:
גורמי סיכון נוספים כוללים:
גורמים מגנים מפני סרטן הרחם כוללים למשל נטילת גלולות- פרוגסטרון הנמצא בגלולות מקטין את הסיכון לסרטן הרחם וגם את הסיכון לסרטן השחלות, יש לקחת גלולות למשך שנה או שנתיים לפחות על מנת שהאפקט המגן יהיה בעל משמעות סטטיסטית. פעילות גופנית מהווה אף היא גורם מגן.
פרופילים קליניים של סרטן הרחם
פרופיל קליני מסוג estrogen related- 80% מן הנשים עם קרצינומה של הרחם. פרופיל זה קשור לחשיפה של רירית הרחם לאסטרוגן (בין אם ממקור אנדוגני או אקסוגני). לרוב אלו נשים צעירות יותר (סביב גיל 60), הסובלות מהיפרליפידמיה, אשר טופלו בתכשירי אסטרוגן. הגידולים לרוב ממוינים היטב והפרוגנוזה טובה יחסית.
פרופיל קליני מסוג Non estrogen related: אלו גידולים המקושרים יותר לאטרופיה של רירית הרחם ופחות להשפעה של אסטרוגן. פרופיל זה קיים אצל 20% מן הנשים, נשים אלו לרוב קשישות יותר (סביב גיל 70), הגידולים אינם ממוינים והפרוגנוזה גרועה.
סטייג'ינג
מידת התקדמות המחלה (קביעת הסטייג'ינג) נעשית רק באופן כירורגי. מבצעים חשיפה את הבטן, כריתת רחם, שחלות וחצוצרות שטיפת האגן ונטילת דגימות מבלוטות לימפה.
בכ־75% מן המקרים הגידול הוא סטייג' 1 והפרוגנוזה היא טובה יחסית, מאחר שיש אבחון מוקדם של המחלה.
טיפול
הטיפול הוא כירורגי וכולל כריתה של הרחם ושל שתי השחלות והחצוצרות (היסטרקטומי + Bilateral salpingo ophorectomy). הטיפול בכימותרפיה לאחר הניתוח כולל מתן דוקוסורוביצין וציספלטין ולעיתים גם טקסול. טיפול בקרינה הוא טיפול מקובל באדנוקרצינומה למצבים בהם יש חדירה מעבר למחצית עובי הדופן או גרייד 3 (לא ממוין). הטיפול בקרינה הוא למשך 6 שבועות לאחר הניתוח. לעיתים יש תגובה טובה לטיפול בהורמונים (פרוגסטרון), בעיקר בהישנות של המחלה.
כריש טיגריסי
כָּרִישׁ טִיגְרִיסִי (שם מדעי: Galeocerdo cuvier) המכונה גם טיגריס הים או כריש נמר הוא כריש ממשפחת הכרישיים, והוא המין היחיד בסוג Galeocerdo. כריש טיגריסי הוא טורף גדול העשוי להגיע לאורך של יותר מ-5.5 מטרים והוא הכבד שבבני משפחת הכרישיים. הוא חי באוקיינוסים וימים טרופיים וממוזגים, ונפוץ במיוחד באזור האיים הפסיפיים. מקור שמו מדוגמת הפסים הכהים האנכיים לגופו המזכירים את דוגמת פסי הטיגריס, פסים אלו דוהים ככל שהכריש מתבגר.
סרטן רירית הרחם
ראו גם
סרטן הרחם
כריש טיגריסי
כריש טיגריסי הוא מתבודד, לרוב צייד לילי. תזונתו כוללת מגוון רחב של טרף הכולל סרטנאים, דגים, כלבי ים, עופות ימיים, כרישים קטנים יותר, דיונונים, נחשי ים ודולפינים. כריש טיגריסי נחשב למין הקרוב לסיכון בשל דיג לצורך שימוש בסנפיריו כמזון, ובשימוש לתרופות עממיות.
סרטן רירית הרחם
ראו גם
סרטן צוואר הרחם
כריש טיגריסי
כריש טיגריסי נמצא במקום שני ברשימת מספר התקיפות הקטלניות המתועדות על בני אדם, שני רק לעמלץ הלבן.
בצל הסהר והצלב
בצל הסהר והצלב (שם מלא: בצל הסהר והצלב: היהודים בימי הביניים; באנגלית: Under Crescent and Cross) הוא ספר של ההיסטוריון מרק ר. כהן משנת 1994. הספר ראה אור בעברית בתרגומה של מיכל סלע בשנת 2001, בהוצאת אוניברסיטת חיפה וזמורה-ביתן.
כריש טיגריסי
הוא מבקר לעיתים תכופות בשוניות רדודות, נמלים ותעלות, מה שמעלה סיכוי גבוה למפגש קטלני עם אנשים כמו צוללנים ודייגים.
טקסונומיה
הכריש תואר לראשונה על ידי פרון ולסוור, והוענק לו השם Squalus cuvier. בשנת 1837 מילר והנלה שינו את השם ל-Galeocerdo tigrinus. שם הסוג, Galeocerdo, מקורו ביוונית, galeos  שמשמעו כריש ו-cerdus משמעה בלטינית שיער קשה של חזירים. בשפת העם הכריש נקרא כריש אוכל האדם.
כריש טיגריסי חבר בסדרת הכרישאים. חברים בסדרה זו מאופיינים בקרום מצמוץ (nictitating membrane) מעל העין, שני סנפירים גביים, סנפיר ביב בודד, וחמישה שסעי זימים. הוא המין הגדול ביותר במשפחת הכרישיים.
בצל הסהר והצלב
במאמר שפרסם בשנת 2009, ובו הרחיב את הדיון אל זמננו, כהן אמר שבספר הוא דבק בסוגיות ההיסטוריוגרפיות וההיסטוריות ביחסים בין מוסלמים ויהודים, במיוחד העדרה של אנטישמיות בעולם המוסלמי בימי הביניים, שבו בזמן שגשגה בעולם הנוצרי.
כריש טיגריסי
תפוצה ובית גידול
כריש טיגריסי נמצא לעיתים תכופות קרוב לחוף, בעיקר באזורים טרופיים וסוב-טרופיים בכל העולם. יחד עם העמלץ הלבן, ישנן פסיפי, ישנן גרינלנדי, ושש-זימי אפור הכריש טיגריסי נמנה בין המינים הגדולים ביותר של הכרישים החיים כיום. התנהגותו נוודית בעיקר, אולם מונחית בעיקר באמצעות זרמי מים חמימים, ונמצא קרוב יותר לקו המשווה למשך כל החודשים הקרים. הוא נוטה להישאר במים עמוקים במקביל לשוניות, אולם נע דרך תעלות בחיפוש אחר טרף במים רדודים. במערב האוקיינוס השקט, הוא מרחיק לאזורים הצפוניים, כגון יפן, ולאזורים הדרומיים כגון ניו זילנד.
ניתן לצפות במספר כרישי טיגריסי במפרץ מקסיקו, בחופי צפון אמריקה וחלקים מדרום אמריקה. כמו כן, הוא נפוץ מאוד בים הקריבי. אזורים נוספים בהם נצפה כריש טיגריסי לרבות אפריקה, הרפובליקה העממית של סין, הונג קונג, הודו, אוסטרליה וניו זילנד. כרישים טיגריסים נצפו גם בים סוף.
בצל הסהר והצלב
הכרה
בשנת 1994 הספר זכה בפרס הלאומי לספרים יהודיים בקטגוריה היסטוריה יהודית.
כריש טיגריסי
תפוצה ובית גידול
כרישי טיגריסי נצפו בעומקים של כמעט 900 מטרים, אולם הם נודדים למים רדודים הנחשבים לטענת אחדים לרדודים מידי למינים בגודל זה. מחקר שנעשה לאחרונה הראה שכריש טיגריסי ממוצע ישהה בעומק של כ-350 מטרים, עובדה האמורה להפוך אותו למחזה לא נפוץ במים רדודים, אולם כרישי טיגריסי בהוואי נצפו במים רדודים של כשלושה מטרים ולעיתים תכופות נצפה במימי החופים בעומק של כשישה עד 12 מטרים. הם מבקרים לעיתים תכופות בשוניות רדודות, נמלים ותעלות, דבר המגביר את פוטנציאל המפגש עם האדם. הם נצפו ניזונים בנחשולי גאות ושפל בין הלגונות והאוקיינוס של טאראווה. נחשולי גאות ושפל של חודשי האביב נושאים עימם פלנקטון ואורגניזמים מיקרוסקופיים אחרים, שמושכים סרטנים רכי-קונכייה קטנים, המושכים סרדינים, המושכים דגי קיפון אפור, המושכים צניניות כחולות גב, המושכות אליהן את הכריש טיגריסי.
בצל הסהר והצלב
הכרה
בשנת 2010 הספר זכה בפרס יצחק גולדציהר מטעם המרכז ללימוד יחסי יהודים-נוצרים-מוסלמים באוניברסיטת מרימאק.
כריש טיגריסי
תפוצה ובית גידול
ב-19 ביוני 2023 נצפה כריש טיגריסי סמוך לאחד מחופי אילת הצפוניים על ידי פקח של רשות הטבע והגנים במהלך צלילה.
בצל הסהר והצלב
הכרה
הספר תורגם לעברית, טורקית, גרמנית, ערבית, צרפתית וספרדית.
כריש טיגריסי
גודל
כריש זה הוא מבין הכרישים הגדולים ביותר החיים כיום, והוא מתחרה בגודלו עם העמלץ הלבן. כריש טיגריסי נפוץ בגדלים של בין 3 ל-4.2 מטרים ושוקל בין 385–635 ק"ג. הזכרים עשויים לגדול ל-4.5 מטרים, ונקבות ל-5.5 מטרים. כריש טיגריסי יכול להגיע לגודל מרבי של מעל שישה מטרים ולמשקל של למעלה מ-900 ק"ג. הפרט הגדול ביותר היה נקבה מאוסטרליה שהגיע לאורך של ולמשקל.
ביולוגיה
צבעו האופייני של עור כריש טיגריסי נע בין כחול לירוק בהיר ולבן או צהוב בהיר בגחונו. ניתן לראות נקודות כהות ופסים אצל הכרישים הצעירים אולם הם דוהים ככל שהכריש מתבגר. ראשו מעוצב כמעין טריז המאפשר לו להסתובב במהירות ובקלות לכל צד. יש להם גומות זעירות בצד העליון של גופם ובתוכן אלקטרורצפטורים הנקראים אמפולות לורנציני המאפשרות לכרישים לזהות שדות חשמליים, כולל שדות חשמל ביולוגי הנפלט מגופו של הטרף. לכריש טיגריסי יש גם איברי חישה הנקראים מערכת קו הצד הנמשכים כמעט לכל אורך צידי גופם. התפקיד העיקרי של המבנה הזה הוא לגלות ויברציות זעירות ביותר במים. אדפטציה זו מאפשרת לכריש טיגריסי לצוד באפלה ולגלות טרף חבוי או מסווה.
שכבה מחזירת אור הנמצאת מאחרי הרשתית של עין הכריש טיגריסי מאפשרת לחישת תאי האור אפשרות נוספת ללכוד פוטונים של אור ויזואלי, ולהגביר את הנראה בתנאי ראות נמוכים. לכריש טיגריסי יש באופן כללי סנפירים ארוכים המספקים כוח עילוי כשהוא מנווט במים, כשהזנב העילי הארוך מספק פרצי מהירות. כריש טיגריסי שוחה באופן נורמלי באמצעות תנועות גוף קטנות. גבו הגבוה וסנפיר הזנב שלו מתפקדים כציר, המאפשרים לכריש להסתובב במהירות על מקומו, אף על פי שבאופן מובהק סנפירי הגב שלו קרובים יותר לזנבו.
שיניו מהונדסות לחיתוך יעיל של בשר, עצם וחומר אחר כגון שריון צבי ים. אולם כמו אצל רוב הכרישים, הן מתחדשות תדיר על ידי שורות שיניים חדשות.
מזון
כריש טיגריסי הוא טורף-על ובעל מוניטין של כריש המסוגל לטרוף כל דבר. יש לו גם את היכולת להכניע טרף גדול. הוא יטרוף בדרך כלל דגים כליל גרמיים ודגי סחוס אחרים (כמו כרישי חול), סרטנאים, רכיכות, עופות ימיים, יונקים ימיים (כגון תחש המשכן, אריות ים ודולפיניים כמו דולפינן או סטנלה), פתני ים וצבי ים (כגון צב ים ירוק, וצב ים חום). הלסת הסידנית הרחבה והכבדה והפה הענק, בשילוב שיניים חסונות ומשוננות, מאפשרות לכריש הטיגריסי לגבור על טרף גדול מסוגים אלו. בנוסף, ראייה מצוינת וחושי ריח מחודדים מאפשרים לו להגיב לעקבות דם הקלושים ביותר ולהתחקות אחריהם עד מקורם. בשל סכנה מתקיפות טורפים, דולפינים לרוב נמנעים מאזורים שמאכלס אותם הכריש הטיגריסי.
בנוסף, עשוי כריש טיגריסי לתקוף גם לווייתנים גדולים פצועים או חולים. קבוצה תועדה בתקיפת לווייתן גדול-סנפיר חולה והריגתו בשנת 2006 בסמוך להוואי. הוא גם יאכל נבלות של לווייתנים או של חיות ים אחרות. במקרה אחד הם תועדו כאשר הם ניזונים מנבלת לווייתן יחד עם עמלצים לבנים.
היכולת לזהות תנודות לחץ מגלים קצרי תדר מאפשרת לכריש להתקדם לכיוון בעל חיים בביטחון, אפילו דרך מים עכורים. הכריש יחוג סביב טרפו וילמד אותו באמצעות מגע עם אפו. בזמן התקיפה, הכריש יאכל את טרפו בדרך כלל בשלמותו.
בשל אופן אכילתו האגרסיבית, הוא יכניס לפיו גם עצמים בלתי אכילים כגון לוחיות רישוי של כלי רכב, פחי נפט, צמיגים וכדורים. מסיבה זו, חלק מהחוקרים מכנים את הכריש הטיגריסי "פח האשפה של האוקיינוס".
יעילות השחייה ויציבות
כרישי הטיגריסי שוחים באופן כללי לאט, ובשילוב צבעם הנבלע בסביבתם מאוד קשה להבחין בהם ולאתרם בחלק מהאזורים. הם מוסווים טוב במיוחד על רקע כהה. למרות המראה העצל שלו, כריש טיגריסי הוא מהכרישים החזקים ביותר במשפחת הכרישיים. ברגע שהכריש מתקרב לטרפו, הוא יורה עצמו בפרץ מהירות המאפשר לו להגיע לטרף לפני שיספיק לחמוק.
רבייה
זכרים מגיעים לבגרות באורך של בין 2.3 ל-2.9 מטרים ונקבות באורך 2.5 עד 3.5 מטרים. נקבות מזדווגות אחת לשלוש שנים, הריבוי נעשה על ידי הפריה פנימית. הזכר מחדיר אחד ממצבטי המין שלו לפתח הרבייה הפנימי של הנקבה. הזכר משתמש בשיניו כדי לאחוז בנקבה ולייצב עצמו במשך התהליך, לרוב גורם אי נוחות משמעותית ולעיתים מותיר סימני נשיכות על גופה. באזורי חצי הכדור הצפוני ההזדווגות מתרחשת בין החודשים מרץ ומאי, כשההשרצה מתרחשת בין אפריל ויוני בשנה לאחר מכן. בחצי הכדור הדרומי ההזדווגות מתרחשת בנובמבר דצמבר עד תחילת ינואר. הביצים בוקעות בתוך גוף הנקבה והצעירים נולדים חיים לחיי עצמאות כשהם מפותחים לחלוטין.
תקיפות
הכריש הטיגריסי אחראי לתקיפות קטלניות רבות ונחשב לאחד ממיני הכרישים המסוכנים ביותר, שני רק לעמלץ הלבן. הכריש מצוי לעיתים תכופות בשפכי נהרות, בנמלים ובמים רדודים קרובים לחוף, שם הסיכויים גדולים למפגש עם האדם. בממוצע, שלוש עד ארבע התקפות מתרחשות בשנה בהוואי, כשרוב התקיפות אינן קטלניות. תקיפה ידועה של כריש טיגריסי קרתה ב-2003 לגולשת בת'אני המילטון, אשר איבדה את זרועה כמעט עד הכתף, אך היא החלימה לאחר טיפולים ואף חזרה לגלוש וכיום היא גולשת מקצועית ודוברת בנושא שימור כרישים.
בין 1959 ל-1976 נבררו וניצודו 4,668 כרישי טיגריסי על מנת להגן על תעשיית התיירות, אך התקיפות המשיכו וכנראה שהן מתרבות בין ספטמבר לנובמבר, אז כרישות טיגריסיות נודדות להוואי כדי להשריץ. מאז 2009 היו 119 תקיפות כש-29 מהן היו קטלניות.
כדי להתגונן מהתקיפות נחקק בהוואי חוק האוסר על האכלת כרישים, פעילות תיירותית שהייתה נפוצה. הרשויות גם מתנגדות לצלילה בכלובי מגן, אף שצלילה ללא כלוב מסוכנת בהרבה. עם זאת מספר חוקרים יודעים כיצד לצלול לצד כריש טיגריסי ללא גירוי ציד שלו.
שימור
הוא נידוג במספר אזורים לשימוש בסנפיריו ובכבד שלו. ככל הנראה, אוכלוסיית הכרישים הידלדלה באזורים בהם התבצע דיג מסיבי, אולם לא נשקפת להם סכנת הכחדה. כריש טיגריסי נחשב למין "קרוב לסיכון", בשל ירידת האוכלוסייה מדיג עקב הביקוש לסנפיריו ודיג מסיבי, כך לפי ארגון הIUCN. בזמן שסנפירי כרישים אינם בעלי ערך תזונתי גבוה, כבד הכריש הוא בעל ריכוז גבוה מאוד של ויטמין A ומשתמשים בו למוצרים של שמני ויטמין. בנוסף לדיג תעשייתי, כריש טיגריסי ניצוד בשל עורו המיוחד.
בשנת 2010, גרינפיס הכניסה את הכריש הטיגריסי לרשימה האדומה של מאכלי פירות הים, זו רשימה של מאכלי ים הנמכרים מסביב לעולם אולם מקורם במינים שענפי הדייג שלהם אינם ברי קיימא.
מיתוסים
כמה מילידי הוואי מאמינים כי כריש טיגריסי פוחד מ- na ʻaumakua, רוחותיהם של אבות קדמונים. ילידים אלו חושבים כי כדורי העין של הכריש בעלי כוחות ראייה מיוחדים, מיסטיים. ככל הנראה עקב חושיהם המחודדים של כרישים.
סנג'ו סנטומי
הנסיך סָאנְג'וֹ סַנֶטוֹמִי (ביפנית: 三条 実美; 13 במרץ 1837 – 28 בפברואר 1891) היה חבר האצולה היפנית ומדינאי בתקופת רסטורציית מייג'י.
ביוגרפיה
סנג'ו נולד בקיוטו, בנו של בירוקרט בכיר. הוא החזיק במספר תפקידים בכירים בחצר הקיסרית, ומאוחר יותר הפך לדמות מרכזית בתנועת סונו ג'וי, שקראה להדחת השוגון וסילוק המערביים.
סנג'ו כיהן במספר תפקידים בממשלת מייג'י, מעת הקמתה בינואר 1868. הקיסר מוצוהיטו העניק לו את עיטור מסדר החרצית בדרג סרט גדול, וב-7 ביולי 1884 קיבל סנג'ו את התואר "קושאקו" (נסיך). כששונתה שיטת הממשל לשיטת קבינט ב-1885 התמנה סנג'ו לשומר חותם הקיסר.
לאחר התפטרות ראש הממשלה קורודה קיוטאקה וממשלתו ב-1889, קיבל מוצוהיטו אך ורק את התפטרותו של קורודה, והזמין את סנג'ו להחליף אותו בראשות הממשלה. הקיסר סירב למנות ראש ממשלה חדש במשך חודשיים, ובכך הפך את סנג'ו לראש הממשלה היחיד ביפן שהחזיק בתפקיד זה ובמקביל היה שומר חותם הקיסר.
ב-1890 קיבל סנג'ו מושב בבית האצילים (מקביל לבית הלורדים בבריטניה) בדיאט של יפן, שנוסד באותה שנה על פי חוקת מייג'י. לאחר מותו ב-1891 נערכה לו הלוויה ממלכתית בטוקיו.
יחסי אנדורה–מזרח טימור
יחסי אנדורה–מזרח טימור הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין נסיכות אנדורה לבין הרפובליקה הדמוקרטית של מזרח טימור.
היסטוריה
היחסים שבין נסיכות אנדורה לבין הרפובליקה הדמוקרטית של מזרח טימור כוננו ב-20 בספטמבר 2011.
אשרת כניסה
אזרחי מזרח טימור פטורים מאשרה למדינות אמנת שנגן ובהן בפועל אנדורה אשר לה גבולות פתוחים עם ספרד וצרפת.
עונג אפרון
עונג אפרון (נולד ב-7 בדצמבר 1992) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה
אפרון נולד וגדל בזכרון יעקב בבית דתי, ובהתבגרותו יצא בשאלה.
בנה של המשוררת חמוטל בן זאב, נכדו של השחקן מרדכי בן זאב, אחיינם של שדרן הרדיו דורי בן זאב והשחקן ערן בן זאב.
בטלוויזיה
ב-2012 שיחק את דמותו של "איתי ניסים" ב"יומני החופש הגדול", בערוץ דיסני ב-yes.
ב-2014 שיחק את דמותו של דני בסדרה "מועדון החנונים".
בשנים 2016–2021 שיחק בסדרה "נעלמים", בערוץ ניקלודיאון, את דמותו של אלון קליין.
ב-2020 שיחק בסדרה "בלקספייס" ברשת 13.
ב-2022 שיחק בסדרה "שנות הירח" את רן.
בקולנוע
בשנת 2013 שיחק בסרטים "בננות" את דמותו של דדי, ובסרט "ערבים רוקדים" את דמותו של שי.
בשנת 2016 השתתף בסרט "מעבר להרים ולגבעות" בתפקיד אלישע, חברה הטוב של יפעת.
כמפיק מוזיקלי
בנוסף לעבודות המשחק, הפיק אפרון גם את הווידאו קליפים הבין לאומיים של הזמר דניס לויד Never Go Back ו-GFY.
האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה
האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה הייתה מרכיב עיקרי ממעצמות המרכז, יחד עם האימפריה הגרמנית והאימפריה העות'מאנית. הניצוץ לפרוץ המלחמה היה סכסוך פנימי של האימפריה מול סרביה, שגרר אחריו, בשל מערכת הבריתות, את כל מדינות אירופה למלחמה. במהלך המלחמה הציג הצבא האוסטרו-הונגרי כושר צבאי ירוד למדי שנבע מחיילים חסרי-מוטיבציה בני לאומים רבים חסרי-זכויות, מפקדים בלתי-כשירים וציוד מיושן ולקוי ונאלץ להסתייע בסיוע גרמני על מנת לחלצו מהפסדים אותם נחל בכל החזיתות. בסיום המלחמה נותרה האימפריה מפוררת וחדלה למעשה להתקיים כיישות פוליטית וכמעצמה. הנקודה העשירית מתוך 14 הנקודות של וילסון, על בסיסן נכנסה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה תבעה מתן אוטונומיה לאומית לאומות השונות שהרכיבו את האימפריה וחוזה סן-ז'רמן וטריאנון שנחתמו במסגרת ועידת השלום בפריז פירקו את המעצמה.
פרוץ המלחמה
סרביה הייתה מדינה חופשית מאז קונגרס ברלין (1878), וקיימה ברית פאן-סלאבית עם האימפריה הרוסית, איתה חלקה מאפיינים של מוצא, דת ותרבות. באותו הסכם קיבלה אוסטרו-הונגריה את השליטה על הטריטוריה של בוסניה, לגביה היו ללאומנים סרבים תביעות טריטוריאליות. יורש העצר האוסטרו הונגרי, פרנץ פרדיננד הצטייר בעיני הסרבים כמי שתומך באיחודם של השטחים הסלאביים כמלכות שלישית (אוסטרית-הונגרית-סלאבית) תחת האימפריה האוסטרו-הונגרית. אף שבמציאות השקפתו הייתה כי צעדים כאלה צריכים להינקט תוך התחשבות ברצונותיהם של המיעוטים האתניים בשטחים אלה. ממלכה סלאבית הייתה יכולה להכשיל את שאיפותיהם הלאומיות של הסרבים להתאחד יחדיו למדינה עצמאית ולכן פרנץ פרדיננד נתפס כאיום על ידי חלק מן הלאומנים הסרביים.
ב-28 ביוני 1914, ביקר פרנץ פרדיננד בבוסניה כדי להשתתף בתרגילים צבאיים מטעם הקיסר פרנץ יוזף. במהלך ביקורו בסרייבו עם אשתו, תכננו חבורת קושרים, חברי הארגון המחתרתי היד השחורה, להתנקש בחייו. לאחר כישלון הניסיון עברה מכוניתו של פרנץ פרדיננד, שזכתה לאבטחה דלה בלבד, מול גברילו פרינציפ, אחד הקושרים, שבמקרה נכח במקום. פרינציפ התקרב לרכב וירה לעבר יורש העצר ואשתו סופי. שניהם נפגעו קשה ומתו לאחר זמן קצר. במהלך החקירה, התגלה כי הקושרים התארגנו בבלגרד, בירת סרביה, ולכן התעורר החשד שהייתה מעורבות סרבית בהתנקשות. תגובת הציבור האוסטרי הייתה צוננת וכמעט לא נרשמה התרגשות כתוצאה מהמעשה בימים הסמוכים לביצועו, עם זאת מדינות העולם הביעו גינוי לרצח השפל. לעומת הקיסר פרנץ יוזף הזקן (שהיה בן 84 באותה עת) ושוחר השלום, ביקשו בכירים אוסטרים (בהם הרמטכ"ל קונרד פון הצנדורף ושר החוץ לאופולד פון ברכטולד) לעשות שימוש ברצח כהזדמנות לחסל אחת ולתמיד את האיום הסרבי. משהסתיימה החקירה הפלילית ב-23 ביולי והתגלה שבתכנון וארגון ההתנקשות היה מעורב רב-סרן בצבא הסרבי, הגישה אוסטרו-הונגריה מכתב רשמי לממשלת סרביה. המכתב הזכיר לסרביה את מחויבותה לכבד את החלטת המעצמות בקונגרס ברלין ביחס לבוסניה-הרצגובינה ולשמור על יחסי שכנות טובים עם אוסטרו-הונגריה. המכתב אף הכיל דרישות מפורטות שמטרתן להרוס את מקורות המימון ובסיסי הפעולה של ארגוני הטרור אשר לדעת אוסטרו-הונגריה עמדו מאחורי הרצח בסרייבו. אוסטרו-הונגריה אף איימה כי במידה וסרביה לא תקבל את מלוא דרישותיה בתוך 48 שעות, תחזיר אוסטריה את שגרירה מן המדינה. סרביה קיבלה למעשה את כל הדרישות האוסטרו-הונגריות, להוציא את הדרישה (אחת מתוך עשר שנקבעו באולטימטום) כי יותר לסוכנים אוסטרים לנהל חקירה בבלגרד, כיוון שהדבר פגע לטענתה בריבונותה.
חיילי מילואים סרביים אשר הושטו על נהר הדנובה בספינות קיטור, חצו כנראה בטעות את הנהר לגדה האוסטרו-הונגרית בטמש-קובין וחיילים אוסטרו-הונגריים ירו באוויר כדי להרחיקם. תקרית זו יצאה מכל פרופורציה וממשלת אוסטרו-הונגריה הכריזה מלחמה על סרביה והחלה לגייס את צבאה ב-28 ביולי 1914. רוסיה אשר תמכה באופן מסורתי בשאיפות הלאומיות של הסרבים, מיהרה להתייצב לצידם וגייסה את צבאה. בהתאם להסכם סודי משנת 1892 בין צרפת לרוסיה, הייתה אף צרפת מחויבות לגייס את צבאה. גרמניה מצידה, מתוקף הסכם עם אוסטרו-הונגריה, גייסה אף היא את צבאה. עד מהרה הצטרפו כל המעצמות לצדדים היריבים (להוציא את ממלכת איטליה, ששמרה על נייטרליות ולא כיבדה את הברית המשולשת שכרתה עם אוסטריה וגרמניה בשל הטיעון כי הברית הייתה הגנתית ואילו אוסטריה הייתה התוקפן) והמלחמה פרצה.
האימפריה כללה ערב-רב של מיעוטים אתניים, ובה מתחים הן בין העמים השולטים (הונגרים וגרמנים אתנים) והעמים הנשלטים (צ'כים, סלובקים, רותנים, ואלאכים (רומנים אתנים ואחרים), והן בין העמים השולטים ובין עצמם. לעמים הנשלטים לא הייתה כל זכות הצבעה, ולא הייתה כל השפעה על מדיניות האימפריה, הן בשטח מדיניות החוץ והן בשטח מדיניות הפנים. הכרזת המלחמה נעשתה שלא על דעתו של ראש הממשלה ההונגרי אישטוון טיסה הזהיר, אשר חשש מתוצאות המלחמה, ובמיוחד מהתקפה רומנית על טרנסילבניה, אך משהוכרזה המלחמה נענו ההונגרים לקריאה בהתלהבות. הצטרפותם של הרוסים למלחמה ב-30 ביולי, אך הלהיבה את ההונגרים, אשר פיתחו טינה כלפי הרוסים עוד מהזמן שבו סייע הצאר ניקולאי הראשון בדיכוי המרידה ההונגרית בשנת 1849.
הצבא האוסטרו-הונגרי
הצבא היה מורכב משלושה חלקים: הצבא המשותף שחייליו גויסו מכל רחבי האימפריה, הצבא האוסטרי שחייליו הגיעו מהשטח האוסטרי באימפריה והצבא ההונגרי שחייליו הגיעו מטרנסילבניה. עם פרוץ המלחמה גויסו בגיוס חירום ראשון 2.5 מיליון חיילים מרחבי האימפריה שדיברו 15 שפות שונות. דרגי הפיקוד והקצונה היו ברובם דוברי גרמנית. עד תום המלחמה שירתו בצבא כ-8 מיליון חיילים. מתוכם נהרגו 1.2 מיליון ו-1,943,000 נפצעו. רוב החיילים גויסו מהלאומים שנכללו במסגרת האימפריה ולא גילו כלפיה נאמנות, באשר נאמנותם הייתה נתונה בראש ובראשונה ללאום אליו השתייכו. בפרט לאור הפסדי האימפריה והתפוררותה לקראת סוף המלחמה לא הייתה לחיילים אלו מוטיבציה גבוהה להילחם בעבור הקיסר והם נטו להיכנע במהירות כדי לערוק ולעבור לצד היריב או למצער להפסיק להילחם.
כבר באוגוסט 1914 ערקה קבוצת לוחמים מצ'כוסלובקיה (שהייתה בשלטון בית הבסבורג האוסטרי) לצבא הצאר הרוסי, על מנת להילחם נגד אוסטרו-הונגריה. עריקים אחרים הצטרפו ללגיון הזרים הצרפתי. בהמשך הצטרפו שבויי מלחמה צ'כוסלובקים למדינות ההסכמה ונלחמו בשורותיהם במסגרת הלגיונות הצ'כוסלובקיים במלחמת העולם הראשונה.
הפלישה לסרביה
מלבד האיבה הלאומית שחשו האוסטרו-הונגרים כלפי הסרבים ורצונם בנקמה על מות הארכידוכס. סרביה ניצבה בראשית 1915 בעמדה אסטרטגית עבור מעצמות המרכז. אפשרות הגישה היבשתית בין גרמניה לטורקיה, באמצעותה יכלו הגרמנים להעביר באמצעות רכבות סיוע ותחמושת לאימפריה העות'מאנית, עברה דרך סרביה. באוקטובר 1915 שכנעו הגרמנים את קונרד פון הצנדורף לנסות לכבוש את סרביה פעם נוספת, ובסיוע כוחות גרמניים ובולגריים, הצליח הצבא במשימתו וכבש את סרביה. התבסס על ניסיונם של הגרמנים בחזית המערבית, החלו האוסטרו-הונגרים לבנות עמדות מבוצרות בנות מספר קווי הגנה.. הכוחות הסרבים הלוחמים חולצו במבצע ימי, בסיוע מדינות ההסכמה לאי קורפו. בינואר 1916 הפעיל הצבא האוסטרו-הונגרי משטר צבאי בכל שטחה של סרביה ושל מונטנגרו. אדולף פון רמן צו בארנספלד לתפקיד המושל הצבאי של המדינה מטעם מעצמות המרכז. האוסטרו-הונגרים הציבו בסרביה כוחות ז'נדרמריה בלבד לצורכי שיטור פנים והסתמכו על הכוחות הבולגריים והגרמניים לצורך הגנת גבולות המדינה.
החזית המזרחית
החזית העיקרית של אוסטרו-הונגריה הייתה יחד עם גרמניה מול רוסיה, בה ריכזה את רוב כוחותיה. האוסטרו-הונגרים פרסו נגד הרוסים 4 ארמיות שכללו 35 דיוויזיות חיל רגלים ו-11 דיוויזיות פרשים, סך הכל כ-850,000 חיילים ולמעלה מ-1000 תותחים.
התוכנית האוסטרו-הונגרית בראשית המלחמה הייתה לפלוש לחלקה הרוסי של פולין (פולין הייתה מחולקת מאז סוף המאה ה-18 בין גרמניה, אוסטריה ורוסיה) ולכתר את הכוחות הרוסיים העיקריים בדרום פולין. הרוסים למדו על התוכניות האוסטרו-הונגריות ממודיעין צבאי איכותי, רובו פרי הפעלת המרגל קולונל אלפרד רדל, ונערכו מולן. בתאריכים 18 באוגוסט 1914 - 26 בספטמבר 1914 התחולל קרב גליציה בו נלחמו הרוסים מול האוסטרו-הונגרים ללא סיוע גרמני. הקרב הסתיים בניצחון רוסי מוחץ. לקראת סוף ספטמבר הרוסים כבשו את כל מזרח גליציה ובוקובינה כולל העיר צ'רנוביץ. ב-10 בנובמבר הצבא הרוסי עבר את הרי הקרפטים והחל לפעול מערבה להרים. בנוסף לכך הצבא הרוסי החל במצור על פשמישל שנמשך כ-100 ימים. הרוסים הפסיקו את המתקפה רק בעקבות הריסת גשרים על הנהרות והגעת תגבורת גרמנית לאזור.
אמנם הרוסים לא הצליחו להביס את הצבא האוסטרו-הונגרי אך הצליחו להשיג הישג קרקעי משמעותי ואיפשרו לסרביה להמשיך בלחימה עד לשנת 1915. הצבא האוסטרי לא הצליח לשקם את עצמו לאחר הקרב והיה צריך להסתמך על העזרה מבת בריתה - האימפריה הגרמנית. הדבר ריתק לחזית המזרחית כוחות גרמניים והגביל את אפשרותם להעביר כוחות לחזית המערבית.
בקיץ 1915 נערכה מתקפת גורליצה-טרנוב, מתקפה משולבת של גרמניה ואוסטרו-הונגריה בחזית גליציה, שהצליחה להסיג את הרוסים מהשטחים שכבשו. הפיקוד על המבצע היה גרמני ואוסטרו-הונגריה השתתפה בו בכוח של ארמייה אחת (הארמייה השלישית). בקיץ הבא תקפו הרוסים דרך אוקראינה (מתקפת ברוסילוב) ושבו ותפסו שטחים עד הרי הקרפטים, תוך שהם מכים את הצבא האוסטרו-הונגרי וגורמים לו אבדות של למעלה מחצי מיליון הרוגים ופצועים וכמספר הזה שבויים. הצבא האוסטרו-הונגרי בחזית המזרחית לא התאושש עוד ממכה זו. ביוני 1917 תקפו הרוסים בפעם האחרונה, במסגרת מתקפת יוני, שכשלה בשל כושר העמידה הגרמני והתפוררות ממשלת המעבר הרוסית של אלכסנדר קרנסקי לקראת מהפכת אוקטובר.
החזית האיטלקית
ממלכת איטליה הייתה חתומה מאז 1882 עם גרמניה ואוסטרו-הונגריה על הסכם הגנה הדדי שנקרא "הברית המשולשת". עם זאת, ב-1902 חתמה עם צרפת חוזה סודי נפרד, שרוקן את הברית המשולשת מתוכנה. עם הזמן אף הבינו המדינאים האיטלקים שהסכם עם האוסטרו-הונגרים לא יסייע להם להשיג את הטריטוריות האיטלקיות שנמצאו בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית כדרום טירול, טרנטינו, טרייסט, דלמטיה, איסטריה וצארה (זאדר). עם פרוץ המלחמה סירבה איטליה להפעיל את הברית, בטענה הפורמלית שהברית היא ברית הגנתית ואילו אוסטרו-הונגריה הייתה התוקפנית במלחמה. ב-26 באפריל 1915 נחתמה ברית לונדון בין איטליה לבין בריטניה, צרפת ורוסיה, שבטיחה לאיטלקים לאחר הניצחון נתחים מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-23 במאי, בעקבות הבאת ההסכם לפרלמנט ובתמיכת המיעוט הלאומני, הכריזה ממלכת איטליה מלחמה על אוסטרו-הונגריה.
ההתקפה האוסטרית, שהוגדרה כ"משלחת עונשין" (Strafexpedition) מצאה את צבא איטליה ערוך במערך הגנתי בעמק איזונצו (נהר סוצ'ה בסלובניה של ימינו). מערך זה בלם את ההתקפה האוסטרו-הונגרית בקרב הראשון על האיזונצו והוביל לעוד אחד-עשר הקרבות על הנהר איזונצו בהם לא הושגה הכרעה של ממש, למעט הישגים זעירים. בכל קרבות האיזונצו פיקד על הצבא האוסטרו-הונגרי הגנרל סבטוזר בורוייביץ', אחד המפקדים המעולים במלחמה ואחד המפקדים הבכירים הבודדים בצבא אסטרו-הונגריה שהיה ממוצא קרואטי והבכיר שבהם. בין 10 עד ה-15 במאי 1916 התחולל קרב אסיאגו, מתקפה גדולה של הצבא האוסטרו-הונגרי נגד הצבא האיטלקי שצליחה בהתחלה אך נהדפה ובסיום הקרב שבו הכוחות האוסטרים לנקודת ההתחלה.
המצב הסטטי בחזית זו נשבר באוקטובר 1917, כאשר לעזרת האוסטרו הונגרים נחלץ כוח גרמני של חיילי סער גרמניים בפיקודו של גנרל אוטו פון בלוב. הכוח המשולב הימם את האיטלקים שלא יכלו לו. תוך זמן קצר החלה מנוסת בהלה של כל הצבא האיטלקי. ב-30 באוקטובר היה הצבא האיטלקי על סף התמוטטות כללית. הוא נסוג כ-100 קילומטרים והתייצב על גדות הנהר פיאווה, 30 ק"מ בלבד מצפון לוונציה. רק התארכות קווי האספקה הגרמניים-אוסטריים גרמה להפסקת ההתקדמות.
אולם הזרמת תגבורות צרפתיות, בריטיות ואמריקאיות לצבא האיטלקי הצליחו לשקמו ויחד עם כוחות צ'כוסלובקיים שביקשו לנקום באוסטרו-הונגרים. ביוני 1918 הסכימו הרמטכ"ל האוסטרו-הונגרי ארתור ארץ פון שטראוסנבורג ומפקד הצבא האוסטרו-הונגרי בדרום טירול קונרד פון הצנדורף, לבקשתו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה, לפתוח בהתקפה רחבת היקף על האיטלקים. שטראוסנבורג בחר לתקוף בחזית רחבה באזור הנהר פיאווה ואילו פון הצנדורף העדיף לתקוף באזור אסיאגו לעבר ויצ'נצה, חזית בה נחלו תבוסה שנתיים לפני כן בקרב אסיאגו. לבסוף נוהלה המתקפה בשתי החזיתות, דבר שהיה אחת הסיבות לכישלונה. הצבא האיטלקי הכיר את התוכניות האוסטריות ונערך מולן במערך מחוזק מבחינה לוגיסטית. אף על פי שקרב הנהר פיאווה פרץ אור ל-15 ביוני בהתקפה אוסטרו-הונגרית בהנהגת שטראוסנבורג בחזית הפיאווה, הצליחו הכוחות האיטלקים להתקדם ולהביס את ההתקפה. באותו זמן תקף קונרד פון הצנדורף באזור אסיאגו, אבל נהדף על ידי כוחות בריטים וצרפתים שגרמו לו אבדות כבדות. במקום להפסיק את ההתקפות באזור זה ולחבור לצבא האוסטרו-הונגרי בחזית הפיאווה, העדיף פון הצנדורף להמשיך בהתקפות כושלות במישור אסיאגו. לאור כישלון ההתקפה נתן הקיסר קרל שלקח על עצמו פיקוד על ההתקפה ב-20 ביוני פקודת נסיגה. עד 23 ביוני 1918 החזירו האיטלקים לעצמם את כל השטחים שאיבדו בתחילת ההתקפה. מפלת האוסטרו-הונגרים הייתה קשה במיוחד מבחינה מורלית כיוון שמפקדם העליון במתקפה זו היה הקיסר עצמו. הם לא התאוששו עוד מכישלון זה. ארבעה חודשים מאוחר יותר הצליחו האיטלקים ומדינות ההסכמה להשיג ניצחון מוחלט בקרב ויטוריו ונטו. האוסטרו-הונגרים נכנעו ב-3 בנובמבר 1918 לאחר כיבוש טריאסט.
הפלישה הרומנית לטרנסילבניה
ב-27 באוגוסט 1916 הצטרפה רומניה אל מדינות ההסכמה, והחלה בפלישה לטרנסילבניה שהייתה שייכת להונגריה, אך בעלת רוב אתני של רומנים. בתחילה נסוגו הכוחות ההונגרים מפני הפלישה הרומנית, אך לאחר קבלת סיוע גרמני נהדפה הפלישה בקרב טורטוקאיה על ידי כוחות גרמנים ובולגרים. בהמשך נכבש כמעט כל שטח רומניה בידי הגרמנים והאוסטרו-הונגרים (רומניה הודיעה על כניעתה בדצמבר 1917).
מעורבות בחזיתות נוספות
בחזית המערבית לא היו מעורב הצבא האוסטרו-הונגרי למעט פלוגות ספורות שסייעו לגרמנים בצרפת ובבלגיה, בעיקר בארטילריה.
סיום המלחמה ותוצאותיה
עם מותו של פרנץ יוזף ב-21 בנובמבר 1916, עלה לשלטון בווינה קרל הראשון. אחת מפעולותיו הראשונות הייתה כניסה לשיחות שלום סודיות עם צרפת; כמתווך שימש גיסו, הנסיך סיקסטוס מבורבון-פארמה, אחיה של אשתו, אשר היה קצין בצבא בלגיה. כאשר דבר השיחות דלף באפריל 1918, התנער קרל ממעורבות עד אשר ראש ממשלת צרפת, ז'ורז' קלמנסו חשף את ההתכתבות הסודית. הדבר גרם לאוסטריה להסתבך יותר ונדרשה ממנה מעורבות רבה יותר במלחמה מצד האימפריה הגרמנית בת בריתה.
המצב הכלכלי הפנימי הלך והתדרדר ועורר, יחד עם הכשלונות הצבאיים ומחיר הדמים הכבד, גלים של חוסר-שקט מבית, התקוממויות ושביתות, בפרט מצד סוציאליסטים שראו את המלחמה כמשחק של אריסטוקרטים לאומניים השולחים פועלים משני הצדדים להרוג אלה את אלה.
במקביל גברה התסיסה בקרב הלאומים שהבחינו בחולשתה של האימפריה וביקשו לצאת לעצמאות. אף ראש ממשלת הונגריה, אישטוון טיסה, סירב לתקצב מזון לאוסטריה וביקש לנצל את ווינה השוקעת לשם קבלת יתר השפעה וייצוג להונגרים במסגרת הצבא והממשל. דרישות הלאומים מצאו הד ב"ארבע עשרה הנקודות" שהציג נשיא ארצות הברית וודרו וילסון על מנת לשקם את אירופה. קרל הביע נכונות לכנס מחדש את הפרלמנט, והציע לכל טריטוריה המוכנה לכך שותפות בקונפדרציה שתקום בשטחי האימפריה. אולם היה זה צעד קטן מדי ומאוחר מדי; הקבוצות האתניות השונות ראו את העצמאות כאפשרית, ולא נטו להתפשר על פחות מעצמאות מלאה. ב-14 באוקטובר 1918 כתב מזכיר המדינה של ארצות הברית רוברט לאנסינג לקיסר שארצו ומדינות ההסכמה לא יסתפקו בפחות מעצמאות לצ'כיה, סלובקיה ועמי סרביה הדרומית (יוגוסלביה), כך שאפילו אוטונומיה לא תספק אותן. ב-28 באוקטובר הכריזה צ'כוסלובקיה על עצמאותה. ב-31 באוקטובר הודיעה ממשלת הונגריה שהיא מסיימת את האיחוד הפרסונלי עם הקיסרות האוסטרית, והאימפריה הגיעה למעשה לקִצה, כאשר כל קבוצה מבססת עצמאות בשטחה על בסיס ממשל מקומי. הכישלון המוחץ בקרב ויטוריו ונטו בחזית האיטלקית וכיבוש טרייסט, הובילו את הקיסר למסור הודעת כניעה, שנכנסה לתוקף רשמי ב-4 בנובמבר 1918 וסיימה את המלחמה. שבוע לאחר מכן שחרר הקיסר את חייליו ונתיניו משבועת האמונים כלפיו כנציג בית הבסבורג וקיומה של האימפריה תם באופן מעשי.
לאחר כניעתה של אוסטריה, וכניעת גרמניה כשבוע מאוחר יותר נפתחה ועידת השלום בפריז. האימפריה האוסטרו-הונגרית פורקה לשתי מדינות נפרדות אוסטריה והונגריה ומול שתיהן נחתם הסכם נפרד, חוזה סן-ז'רמן נחתם ב-10 בספטמבר 1919 עם אוסטריה וחוזה טריאנון נחתם ב-4 ביוני 1920 עם הונגריה. מן האימפריה לשעבר נקרעו שטחים גדולים לטובת המדינות שנמנו עם הצד המנצח - איטליה, רומניה וסרביה, והמדינות החדשות שהוקמו: פולין, צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה. לאוסטריה ולהונגריה אבד גם המוצא לים התיכון.
סקרמנטו מונארכס
סקרמנטו מונארכס (באנגלית: Sacramento Monarchs) הייתה קבוצת כדורסל נשים אמריקאית מסקרמנטו, קליפורניה ושיחקה בליגת ה-WNBA משנת 1997 ועד פירוק הקבוצה ב-20 בנובמבר 2009.
המונארכס היו אחד משמונת המועדונים המקוריים של ה-WNBA והיו הזכיינית האחות של קבוצת ה-NBA סקרמנטו קינגס. הם היו אחת מהקבוצות היותר מוצלחות של ה-WNBA, אף על פי שלרוב היו מאחורי אלופות המערב התמידיות, יוסטון קומטס ולוס אנג'לס ספארקס. בשנת 2005 הקבוצה הביאה לעיר סקרמנטו את האליפות השלישית שלה בספורט מקצועני וזכתה בגמר ה-WNBA בפעם היחידה.
ראשית המועדון (1997–2003)
המונראכס השפיעו ב-WNBA כמעט מיד. עם הבאתן של שחקנית נבחרת פורטוגל טישה פנישיירו, השחקנית הפופולרית רותי בולטון והקלעית הפוריה יולנדה גריפית', שכולן נבחרו למשחק האולסטאר של ה-WNBA, הקבוצה הצליחה להגיע לפלייאוף כמעט כל שנה, אך בדרך כלל הודחו לפני ההגעה לגמר ה-WNBA.
השגת שליטה (2004–2006)
ב-3 במרץ 2005, המונרכים העבירו את טאנג'לה סמית' ובחירת דראפט בסיבוב השני ב-2006 לשרלוט סטינג בתמורה לניקול פאוול, אולימפיה סקוט-ריצ'רדסון וארין בושר. לאחר שהחתימו שתי שחקניות סיניות, מיאו ליג'י וסוי פייפיי, המונארכס העבירו את שנטל אנדרסון בטרייד לסן אנטוניו סילבר סטארס בתמורה לבחירת דראפט ב-2006. במהלך דראפט ה-WNBA בשנת 2005 המונארכס צירפו את הרכזת קריסטין הייני מאוניברסיטת מישיגן סטייט וצ'לסי ניוטון מאוניברסיטת רוטגרס. המונארכס אמנם החתימו את רותי בולטון כשחקנית חופשית במטרה לנסות לזכות במקום בסגל הקבוצה במהלך מחנה האימונים שלה לפני העונה, אך לבסוף ויתרו עליה. מאוחר יותר הצטרפה בולטון למלכים כדי לעבוד במחלקת הקידום ויחסי הציבור שלהם.
המהלכים מחוץ לעונה השתלמו מיד למונארכס כשהקבוצה סיימה עם המאזן הטוב ביותר בהיסטוריית המועדון: 25-9. וויסננט נבחר מאוחר יותר למאמן השנה ב-WNBA, ופאוול קיבלה את פרס השחקנית המשתפרת ב-WNBA. לאחר עונות קודמות שבהן הודחו מהפלייאוף של ה-WNBA על ידי יוסטון קומטס או לוס אנג'לס ספארקס, המונארכס ניצחו סוף סוף את שתיהן, וסחפו את שתי הקבוצות בדרך להופעה הראשונה שלהן בגמר ה-WNBA. המונארכס זכו בגמר ה-WNBA הראשון שלהם אי פעם כשהביסו את קונטיקט סאן 3-1 בסדרת הטוב מ-5.
המונארכס נשארו חזקות ב-2006, וסיימו במקום השני במערב. הקבוצה התחממה בפלייאוף, ושוב ניצחה את יוסטון ואת לוס אנג'לס (שסיימה ראשונה) כדי להגיע לגמר זו העונה השנייה ברציפות. אבל בגמר, הן הפסידו לדטרויט שוק 2-3, בגמר ה-WNBA הראשון שהגיע למשחק 5.