cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות ארצות האסלאם
המאה ה-13 עד הקולוניאליזם האירופי
בשלהי השלטון העות'ומני עת התעוררות הציונות באירופה ותחילת העלייה הראשונה. נהלו שתי משפחות שלוש ואמזלג, שהיו קונסולים של מדינות אירופאיות בא"י את קניית הקרקעות למען בניית המושבות הראשונות, ותרמו תרומה חשובה להתבוססות הציונות המודרנית.
העת החדשה - עות'מאנים והקולוניאליזם האירופי
המדיניות של המעצמות האירופאיות כלפי היהודים הייתה שונה בין ארץ לארץ. בדרך כלל הקולוניאליזם הצרפתי (צפון אפריקה, לבנון וסוריה) היה חודרני ומשפיע יותר על כלל תחומי החיים מאשר הקולוניאליזם הבריטי (עיראק, מצרים וישראל וירדן). יהודי אלג'יריה קיבלו באופן גורף את האזרחות של המעצמה הקולוניאלית צרפת בשנת 1870 וכתוצאה מכך מעמדם המסורתי בחברה המוסלמית כמי שנמצאים בתחתית המדרג החברתי התהפך, וכאזרחים אירופאים הם נהנו מפריווילגיות. בארצות אחרות היהודים לא קיבלו את האזרחות של המעצמות האירופאיות, אך בכל זאת לעיתים זכו להעדפה על ידי השלטונות הקולוניאליים. בתי הספר הרבים שנפתחו על ידי הארגון כל ישראל חברים ממרוקו עד איראן גם כן השפיעו על היהודים באזורים שונים של המזרח התיכון וצפון אפריקה לקבל את השפה והתרבות הצרפתיים.
חדירת מעצמות אירופה למזרח התיכון נשאה עמה גם בשורות שליליות עבור היהודים. בתקופה זאת, היהודים החלו להדחק מהתפקידים הכלכליים החיוניים שהם מילאו קודם לכן באימפריה העות'מאנית (כגון תרגום, תיווך ודיפלומטיה, בנקאות ועוד) על ידי המיעוטים הנוצרים המקומיים כגון היוונים והארמנים. כמו כן, לנוכח העלייה במעמדם המשפטי של היהודים גברה הטינה כנגדם. לקראת סוף המאה ה-19 התגברה הופעתן של מסות אנטישמיות בערבית. ההיסטוריון ברנרד לואיס מונה למעלה מ-30 תקריות של עלילות דם במהלך המאה ה-19 בשטחי האימפריה העות'מאנית. גורם נוסף שהחיש את האיבה והאנטישמיות הערבית החל מהמאה ה-20 הוא בעיית ארץ ישראל והסכסוך היהודי-ערבי.
במהלך המאה ה-19 יהודי ארצות האסלאם היו מחולקים בעיקר בין שלושה מרכזים מוסלמים; האימפריה העות'מאנית, פרס והמגרב. האימפריה העות'מאנית המשיכה לשלוט על רוב המזרח התיכון, אך עברה תהליך דה-סנטרליזציה ומנהיגים מחוזיים צברו השפעה על חשבון הסולטאן והשלטון המרכזי. מצרים בהובלת מוחמד עלי (1769-1849) היא דוגמה למחוז של האימפריה העות'מאנית שזכה לאוטונומיה גוברת. בהובלתו של מוחמד עלי וצאצאיו (במיוחד אסמאעיל פאשא) מחוז מצרים עבר תהליכי מודרניזציה בהשפעה אירופאית שכללו צמיחת מעמד ביניים, הקמת מערכת חינוך מודרנית ורפורמות כלכליות וחברתיות שונות, מהם נהנו גם יהודי מצרים. מרכז מוסלמי אחר שבו היו מצויים יהודים הוא פרס שהייתה תחת שלטונה של השושלת הקאג'ארית השיעית. האסלאם השיעי כפי שהוא הונהג בפרס באותה תקופה היה חמור יותר ביחסו ליהודי מאשר האסלאם הסוני במזרח עקב הדגשת הדיכוטומיה בין טומאה וטהרה ותפישת הלא-מוסלמים כטמאים. עדויות בנות התקופה מפרס לרוב מתארות את היהודים כמצויים במצב מושפל ומדוכא, ובין התקריות האנטי-יהודיות המשמעותיות ביותר הייתה תקרית משהד (1839) שבמהלכה נטבחו 36 מיהודי העיר משהד והיתר אולצו להתאסלם. מרכז מוסלמי שלישי מהתקופה הוא ארצות המגרב, מערב צפון אפריקה. בעוד אלג'יריה נכבשה על ידי צרפת ב-1830 ונמצאה תחת שלטון צרפתי ישיר מאותה תקופה, מרוקו הייתה תחת שלטונה של השושלת העלאווית. ההשפעה האירופאית במרוקו גברה במהלך המאה ה-19 ויהודים רבים במרוקו שימשו בתפקידים בכירים במסחר ובדיפלומטיה בתור מגשרים בין ארצות המערב לשלטון העלאווי. מנגד, הייתה זאת תקופה של אי-יציבות במרוקו ולעיתים פרצו קרבות בינה לבין ארצות אירופה מהם נפגעו גם היהודים. כך היה בשנת 1844, כאשר פרצה מלחמה בין מרוקו וצרפת, והיהודים בעיר הנמל מוגדור סבלו גם מהפגזות ספינות הקרב הצרפתיות וגם מפוגרום מצד תושבים מוסלמים שניצלו את אי היציבות כדי לפרוץ לרובע היהודי. לפי דיווחים מהתקופה, 50 יהודים נהרגו ו-4000 נשארו ללא קורת גג.
יציאת יהודי ארצות האסלאם
עולים רבים הגיעו לארץ ישראל מארצות האסלאם עוד לפני גל העלייה הגדול שאחרי הקמת המדינה.
עליות במאה ה-19
במאה ה-19 היו גלי עליה של יהודים מרחבי האימפריה העות'מאנית ומצפון אפריקה. היו עליות ממרוקו, מלוב ומאלגיר וממקומות נוספים, בין הדמויות מפורסמות הרב יהודה הלוי מרגוזה משפחתו עלתה ב-1801 הרב הלוי שימש כרבה של יפו והשתתף ברכישת חלקה על גדות איילון שעליה נטעו את הפרדס הראשון בארץ, משפחת עבו שעלתה מאלגיר בשנת 1817 והשתקעה בצפת בני משפחת עבו שימשו קונסולים של צרפת וסייעו להתיישבות בגליל. משפחת שלוש מאלגיר הגיעו ליפו בשנת 1840 המשפחה בנתה את ביתה מחוץ לחומות בשכונה שלימים תקרא נווה צדק. משפחת מויאל שעלתה ב-1852 אבי המשפחה ר יוסף מויאל שימוש קונסול ספרד ביפו, אברהם בנו היו מהיוזמים של היציאה היפואית מהחומות, אברהם מויאל ומשפחת שלוש ורוקח סייעו לרכישת הקרקעות של נווה צדק והשכונות הנוספות, אברהם מויאל סייע למתיישבי עקרון (מזכרת בתיה ולמושבות גדרה ויסוד המעלה עם עלייתן לקרקע ומונה לנציג חובבי ציון בארץ.
עליית "אעלה בתמר"
עלייה זו התרחשה החל מאוגוסט 1881 ולאורך 1882 תרמ"ב הגיעו עשרות משפחות תימניות לירושלים. העולים נאלצו לעבור דרך מצרים ודרך הודו לארץ ישראל. בארץ נתקלו ביחס עוין הן מצד הקהילה האשכנזית והן מצד הקהילה הספרדית. על היהודים שהגיעו מתימן נאסר להתיישב בין חומות העיר העתיקה והם התיישבו בכפר השילוח.
העפלה לארץ
ערך מורחב - העפלה מארצות המזרח
ההתעוררות להעפלה מארצות האסלאם החלה במחצית שנות השלושים של המאה ה-20, הסיבות לעלייה היו החשש של העולים שלא יוכלו לעלות בגלל מספר הרישיונות ותוצאה של הרעה במצבם של היהודים, התפרצויות אלימות בלוב, במרוקו ובעיראק הפרהוד. ההעפלה יבשתית מעיראק סוריה ולבנון וימית מצפון אפריקה.
עם התפתחות הציונות והקמת מדינת ישראל כ-850,000 יהודים נאלצו לנטוש את מדינות ערב,, ורבים מהם הפכו לפליטים. התהליך החל בשנות ה-30 של המאה ה-20, התעצם עם ייסוד הליגה הערבית בסמיכות להקמת מדינת ישראל, נמשך בשנות ה-50 וה-60, ובמהלכו חדלו להתקיים קהילות יהודיות בעלות היסטוריה של מאות ואלפי שנים.
מאז המהפכה האסלאמית ועלייתו לשלטון של האייתוללה ח'ומייני, התערער מצבה של הקהילה היהודית באיראן. עד לשנת 1990 עזבו את שטחה כ-55,000 יהודים: כ-30,000 יהודים לארצות הברית, כ-20,000 לישראל וכ-5,000 לאירופה. עם זאת, עם הקהילה כיום נהנית מאוטונומיה תרבותית יחסית, ולרוב אינה סובלת מפרעות והתנכלויות מצד המוסלמים. לקהילה אף יש נציג בפרלמנט האיראני - מוריס מותמד. בנוסף הקהילה מחזיקה במרכז הצדקה ובית החולים ד"ר ספיר שהוא מרכז הצדקה הגדול ביותר בקרב המיעוטים באיראן. נכון ליולי 2012 נותרו באיראן כ-8,756 יהודים. בנוסף ישנן קהילות מוסלמיות ובהאיות אשר ידוע כי מקורן בצאצאי יהודי פרס שהמירו את דתם.
פסיקה ספרדית
האסכולה ההלכתית הדומיננטית במרחב המוסלמי הייתה זו של הפסיקה הספרדית. ניתן לאפיין באופן ברור פסיקה ספרדית עוד בטרם גירוש ספרד. התנועה הדו-סיטרית בין ספרד ובין צפון אפריקה שהתקיימה לאורך מאות השנים בטרם הגירוש, הן כבודדים (הרמב"ם, למשל) והן כקבוצות (למשל, יהודי קטלוניה ומיורקה שגורשו ב-1391 ועברו להתיישב במרוקו ובאלג'יריה), יצרה אסכולת לימוד ופסיקה אחת. על אף הגוונים בין פוסקי ההלכה השונים, רווחו בפיהם הביטויים "מנהג ספרדי" ו"רבני ספרד".
הגעתם של מגורשי ספרד לצפון אפריקה חיזקה את אחידות המנהגים, כתוצאה מעליונותם האיכותית והכמותית של מגורשי ספרד. הדברים באו לידי ביטוי כך ש"התפיסה הגיאו-תרבותית של המרחב המגרבי, כפי שהייתה מקובלת אצל רבני מרוקו בסוף המאה ה-17 ובתחילת המאה שלאחריה, אינה מותירה מקום לכל אי הבנה בעניין זה. מהים התיכון ועד שולי מדבר סהרה, למעט כמה "כיסי התנגדות" בפנים הארץ ובדרומה, הפך מערב המגרב כמעט כולו לאזור "קסטיליאני".
עד המאה ה-19 הפך הכינוי "ספרדים" לשם כולל לכל הקהילות שאליהן הגיעו מגורשי ספרד. בעיראק, אליהם כמעט ולא הגיעו מגורשי ספרד, הרבנים עבדאללה סומך והבן איש חי אמצו את השולחן ערוך של ר' יוסף קארו, אך בכל אתר ואתר היו הסתייגויות בהתאם למנהגי המקום, ובהתחשבות במנהגי קבלה. יוצאים מן הכלל הם חלק מהתימנים הנוהגים על פי פסקי הרמב"ם ולא לפי השולחן ערוך.
התמודדות מול ההשכלה בעת החדשה
בשונה מיהדות אירופה וארצות הברית, בה נוצר פיצול בין זרמים שונים (יהדות רפורמית וקונסרבטיבית מחד, ויהדות אורתודוקסית מאידך), ביהדות ארצות האסלאם לא הייתה התפצלות לזרמים, והיצירה ההלכתית התייחסה למודרנה ולאתגריה בגמישות רבה, יותר מאשר באורתודוקסיה האירופית – אך בלא לוותר על שמירת כללי ההלכה, כפי שאירע בזרמים הלא אורתודוקסיים. כאשר רבנים יוצאי ארצות האסלאם נתקלו לראשונה במדינת ישראל בזרמים חילוניים ואנטי דתיים מובהקים, הצטמצמה התייחסות גמישה זו להשפעות המודרנה, והפסיקה ההלכתית הספרדית הלכה ויישרה קו עם הפסיקה של רבנים יוצאי אירופה, שהתמודדו עוד באירופה עם אתגרי המודרנה הערכית והחילונית במוצהר. לדעת חוקר ההלכה צבי זוהר, לא נבע השינוי בגישה מהאופי החילוני והערכי של המודרנה בישראל אלא מכניעה ללחצי עולם הישיבות האשכנזי בישראל.
וסט סטריט 90
וסט סטריט 90 (באנגלית: 90 West Street) הוא גורד שחקים הממוקם במנהטן תחתית, ניו יורק, ארצות הברית. הבניין מתנשא לגובה של 99 מטרים והוא בעל 23 קומות. הוא תוכנן על ידי האדריכל קאס גילברט והמהנדס האזרחי גאנוולד הוס (Gunvald Aus). נבנה בין השנים 1907-1905 בסגנון גותי ושימש כמטה המשרדים של ה-West Street Improvement Corporation.
היסטוריה
וסט סטריט 90 תוכנן על ידי האדריכל קאס גילברט בשנת 1905 בסגנון גותי והיווה בסיס למבנים שנבנו אחריו ותוכננו על ידו. דוגמה לכך הוא בניין וולוורת', שהיה הבניין הגבוה ביותר בעולם עת סיום בנייתו. נבנה במקור עבור משרדים והוסב ב-7 במרץ 2005 למגורים.
ג'יימס מייסון (שחמטאי)
ביוגרפיה
מייסון אומץ כילד ולא ידוע שם משפחתו אליה נולד. הוא קיבל את שמו לאחר שמשפחתו המאמצת היגרה לארצות הברית בשנת 1861. בארצות הברית למד שחמט וקיבל עבודתו בעיתון ניו יורק הראלד.
וסט סטריט 90
היסטוריה
בשנת 1998 הוגדרו חזיתותיו לשימור על ידי הוועדה לשימור מבנים של העיר ניו יורק.
ג'יימס מייסון (שחמטאי)
ביוגרפיה
מייסון הטביע את חותמו על עולם השחמט בשנת 1876, עת ניצח בתחרות הקונגרס האמריקאי הרביעי בפילדלפיה וניצח את הנרי בירד בדו-קרב בתוצאה 13-6.
וסט סטריט 90
היסטוריה
במהלך קריסת המגדל הדרומי של מרכז הסחר העולמי, ניזוק הבניין קשות ונהרגו בו שני עובדים שנלכדו באחת ממעליותיו.
ג'יימס מייסון (שחמטאי)
ביוגרפיה
ניצח את אדולף אנדרסן בתחרות פריז 1878, את ג'וזף הנרי בלקברן בתחרות סימפסון 1881, את מיכאל צ'יגורין בתחרות הקונגרס הגרמני 1881 ואת ג'ורג' הנרי מקנזי בתחרות לונדון 1882.
וסט סטריט 90
היסטוריה
בשנת 2006 זכה למעמד היסטורי לאומי על ידי הוועדה הלאומית. במהלך פעולות שיקום ושחזור של הלובי נחשפו אריחי טרה קוטה מהעיצוב המקורי של גילברט, שכוסו בעת עבודות שיפוץ קודמות. בנוסף, גג הנחושת הוחלף ונוספו גרגוילים שהוסרו.
ג'יימס מייסון (שחמטאי)
ביוגרפיה
מייסון כתב מספר ספרי שחמט, הפופולריים בהם היו: "עקרונות השחמט בתאוריה ובמעשה" משנת 1894, "אמנות השחמט" משנת 1895, "פתיחות בשחמט" משנת 1897 ו"שחמט חברתי" משנת 1900.
לבן: קרל שלכטר שחור: ג'יימס מייסון מונטה קרלו 1903
שלכטר מדגים במשחק זה כיצד ממומש יתרון של רגלי לזכייה במשחק. במיוחד מעניין השימוש בו שלכטר עושה במלך הלבן שמלווה את הרגלי החופשי בדרכו במעלה הלוח. המלך מזגזג תוך הגנה על הרגלי, התקדמות בלוח והתחמקות מאיומי השח של הצריח השחור.
וסט סטריט 90
היסטוריה
ב-26 בנובמבר 2007 התפוצץ בסמוך לבניין צינור ביוב ראשי, כחלק מעבודות בניית מגדל החירות, והציף את קומת החנייה שלו. נגרם נזק לעשרות מכוניות יוקרה של דיירי הבניין והם פונו ממנו למשך שבועיים.
אורי קציר
אורי קציר (נולד ב־22 ביולי 1968 בחיפה) הוא מורה דרך, סופר, איש תקשורת ובלוגר ישראלי.
ביוגרפיה
בצבא שירת כמש"ק חינוך ביחידות שדה. במהלך לימודיו לתואר ראשון ביחסים בינלאומיים ולתואר שני בהיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית התפרנס מהדרכת קבוצות מטיילים. ב-1994 סיים קורס צוערים בסיסי במשרד החוץ, אך מיד לאחר מכן פרש ועבר לעיתונות. הוא הצטרף לסוכנות הידיעות עתי"ם ומונה לכתב המדיני שלה. במחצית השנייה של שנות התשעים מילא תפקידי דוברות פוליטיים, בתחילה כדוברו וראש לשכתו של אהוד ברק, שהתמודד אז על מנהיגות מפלגת העבודה, ולאחר מכן כדובר מפלגת שינוי. לאחר הבחירות שימש כדובר סיעת שינוי בכנסת, אך בשנת 2000 התפטר ועבר לשמש כדובר הרשות לניירות ערך.
את פעילותו כבלוגר החל קציר ב-2003, אז הקים את הבלוג "באופן אישי" שהתארח באתר "רשימות". חלק גדול מפרסומיו היו מאמרים שהתמקדו בפרשיות היסטוריות נשכחות או בלתי ידועות ובתחומים תרבותיים ששיקפו את נטיותיו האישיות. בשנת 2004 סגר את "באופן אישי" והקים את "אפלטון", בלוג עצמאי בעל נופך אינטלקטואלי בולט. כמה מפרסומיו ב"אפלטון" עוררו עניין ציבורי בלתי מבוטל. בעקבות התאבדותה של הבלוגרית מירב קנר, שנודעה בכינוי "רפונזל", הציע לנסח כללי אתיקה לבלוגרים ואף הציג טיוטה משלו. בעקבות פרסום שבו תיאר בקצרה את פרשת התאבדותו של החייל אורי אילן בשבי הסורים ותהה על היעלמותם של הפתקים המפורסמים שנמצאו על גופו (שבמפורסם שבהם חורר אילן את המלים "לא בגדתי"), ולאחר שידורה של תוכנית רדיו שבה ראיין (יחד עם משה טימור) דמויות הקשורות בפרשה, איתר צה"ל את הפתקים האבודים ומסרם לידי משפחת אילן. בינואר 2005 הציע את מועמדותו של הסופר אלי עמיר לנשיאות המדינה – הצעה שעוררה תשומת לב לאחר שנפתחה חקירת משטרה נגד הנשיא המכהן, משה קצב.
בשנת 2012 עזב קציר את עבודתו כדובר רשות ניירות ערך ופנה לתחום התיירות. הוא הקים מיזם תיירות בשם "סהר קציר", המתמחה בסיורי תוכן, ונכון ל-2013 הוא עומד בראשו. בנוסף, שימש גם כעורך חדשות החוץ בקואופרטיב החדשות מגפון ניוז.
בשנת 2003 פרסם קציר ספר ילדים בשם "אש לי יום הולדת".
בשנת 2016 פרסם הגדה לפסח ברוח חילונית מתונה. בהגדה זו חיבר את סיפר השחרור הלאומי, אותו הוא רואה כמרכזי בסיפור יציאת מצרים, עם אירועים כמו שיבת ציון והציונות המודרנית ובכך יצר מארג היסטורי המחבר בין פסח לבין יום העצמאות. בהגדה זו שילב גם ציטוטים מהוגים מודרניים כמו ברל כצנלסון, בנימין זאב הרצל, דוד בן-גוריון והסופרת הבריטית ג'ורג' אליוט, פואמות של נתן אלתרמן ונפתלי הרץ אימבר ואף שירים הקשורים לעונת האביב ולכיסופים לציון.
בשנת 2021 פרסם את הרומן ההיסטורי הראשון שלו, "כִּלְאָב", העוסק בבנו השני והנשכח של דוד המלך.
בת דודתו היא הידוענית שרון איילון.
גיל אפשטיין
גיל אפשטיין (נולד ב-26 בדצמבר 1964) הוא כלכלן וסטטיסטיקאי ישראלי, פרופסור מן המניין באוניברסיטת בר-אילן, מופקד על הקתדרה למחקר כלכלי על שם אייזיק וולפסון ודיקן הפקולטה למדעי החברה. בנוסף הוא יועץ בתחומי הכלכלה והסטטיסטיקה.
משפחה ולימודים
גיל אפשטיין נולד בתל אביב, ללורה וססיל אפשטיין, שעלו מאירלנד באותה שנה. את ילדותו בילה בנתניה.
סיים את לימודיו (תואר ראשון, שני ושלישי) בכלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, והשלים פוסט דוקטורט באוניברסיטת פנסילבניה בארצות הברית.
הוא נשוי לאיילת אפשטיין, מנחת הורים ויועצת זוגית, הם מתגוררים בנס ציונה ולהם ארבעה ילדים.
כחוקר
פרופ' אפשטיין הוא מומחה לכלכלה פוליטית וציבורית, קבוצות לחץ, כלכלת עבודה והגירה.
בשנת 1996 הצטרף למחלקה לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן, ולאחר 11 שנים קיבל דרגת פרופסור מן המניין. מאז 2018 הוא מופקד על הקתדרה למחקר כלכלי על שם אייזק וולפסון.
אפשטיין בעל מעמד בינלאומי בתחומו, הוא חבר במכוני מחקר בגרמניה (IZA, Bonn ו-GLO -Global Labor Organization), אנגליה (CReAM, London) ואיטליה (Ld’A Centro Studi Luca d’Agliano, Milano). חבר במרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל. ב-2020 נבחר לחבר בארגון Academiae Europaeae.
הוא חבר מערכת בכמה כתבי עת לכלכלה: Journal of Population Economics, Journal of Economics, Management and Religion ו-Economics.
לפרופסור אפשטיין מעל 100 מאמרים מדעיים שפורסמו בכתבי עת שפיטים. על פי הדירוג של Repec. הוא מדורג בין 6% הכלכלנים המובילים בעולם.
ב-2007 יצא לאור בהוצאת שפרינגר ספרם של אפשטיין ושמואל ניצן, ובו סיכם את התאוריות שפיתחו בתחום קביעה אנדוגנית של מדיניות ציבורית בתחרות פוליטית. בנוסף לכך, הוא ערך מספר ספרים ועיתונים בתחומי התמחותו.
על שמו של אפשטיין נקראת הפונקציה: the Epstein and Spiegel Utility Function.
כמנהל באקדמיה
מאז 2003 הוא לקח על עצמו גם תפקידים מנהליים בנוסף לתפקיד האקדמי. התחיל כסגן ראש המחלקה לכלכלה, ובהמשך היה יו"ר הוועדה לתואר שני של האוניברסיטה, דיקן בית הספר ללימודים מתקדמים של אוניברסיטת בר-אילן, ראש המערך לתוכניות ייעודיות (לשעבר מערך המכללות).
מ-1 באוקטובר 2019 מכהן כדיקן הפקולטה למדעי החברה.
החל משנת 2011 ובמשך 5 שנים, כיהן פרופ' אפשטיין כדיקן בית הספר ללימודים מתקדמים. במהלך תפקידו, הוציא לפועל את רעיון בית הספר ללימודים מתקדמים אותו הגה פרופ' יוסף מניס בהיותו רקטור האוניברסיטה. בית הספר ללימודים מתקדמים מאחד את הטיפול בלימודים לתארים מתקדמים (לימודי תואר שני ושלישי) ממחלקות האוניברסיטה השונות, לשם מינוף המחקר באוניברסיטה על ידי יצירת תנאים נוחים וסביבת מחקר תומכת.
כיהן כראש המערך לתוכניות ייעודיות במשך 3 שנים (מ־2016 עד 2019). המערך לתוכניות ייעודיות כולל את: המדור לזרועות הביטחון, המדור לתוכניות מובנות (תואר ראשון רב תחומי במדעי החברה), המדור למכינות (מכינות בגרותיות וייעודיות) והקמפוס החרדי של האוניברסיטה. המערך כולל כמה אלפי סטודנטים. במסגרת התפקיד, פיתח אפשטיין מספר תוכניות בתחומים שונים, בהם: תוכנית חכ"ם -תואר רב-תחומי במדעי החברה עם התמקדות בחשבונאות, כלכלה ומנהל עסקים, תוכנית רום - תואר רב-תחומי בתחום הנדל"ן ותוכנית מגן - רב תחומי במדעי החברה בהתמקדות בניהול, טיפול במצבי חירום וסייבר.
בין השנים 2013–2019 היה חבר ועדת הכספים של אוניברסיטת בר-אילן.
בעולם העסקי
בין השנים 2000–2006 כיהן כחבר הדירקטוריון וכיו"ר ועדת הביקורת של חברת EcTel (NASDAQ: ECTX).
בשנת 2007 הקים את Perfector, המתמחה ביישומים ליצירה, ערבול והערכת מבחנים רב-ברירתיים - TestPerfector. במסגרת זו, הוציא בנו, אופיר אפשטיין, פטנט למערכת ממוחשבת לעריכת מבחנים.
כיועץ כלכלי, כתב אפשטיין חוות דעת לחברות בישראל ואף כתב חוות דעת לתובענה ייצוגית גדולה. בנוסף, הוא מופיע כעד מומחה בבתי משפט.
קישורים חיצוניים
ממאמריו בעיתונות:
בית הסראייה (יפו)
בית הסראייה הוא מבנה בכיכר השעון שביפו, אשר שימש בית השלטון הטורקי, והיה מושב מוסדות הממשל העירוניים והממשלה הטורקית ששלטה בארץ ישראל. הבניין הוקם בתרומות של עשירי העיר ונכבדיה, ונחנך בשנת 1897. הוא תוכנן ונבנה על ידי המהנדס ברוך פפירמייסטר, מאיכרי ראשון לציון וראש הוועד של המושבה.
מבנה זה החליף את בית הסראייה הישן ששכן ביפו העתיקה. בימי המנדט המשיך הבניין לשמש כמרכז מנהלי ושכנה בו המחלקה לשירותים חברתיים של העירייה, אך במקביל שימש גם כמטה פעילות של ערביי יפו. פעילות זו החלה כפעילות פוליטית, אך לקראת מלחמת העצמאות התמקמה בבניין הוועדה הלאומית הערבית של יפו ששימשה כמפקדת הכוחות הערבים בעיר, וממנה הוכוונו פעילויות הירי על תל אביב.
בבניין שכנה גם עיריית יפו לפני שעברה אל הבניין בבניין עיריית יפו ה-3 בכתובת שדרות ירושלים 45 שנמצאת בכיכר עיריית יפו.
פיצוץ הסראייה
הניסיון הראשון נכשל. חכמוב הצליח להחדיר את המכונית ליפו אבל גילה שהסימטה בין הסראייה ובנק ברקליס נחסמה. באין ברירה הוא הסתובב סביב כיכר השעון וחיפש מקום חנייה. הוא עורר חשד ונהגים ערביים החלו לרדוף אחרי מכוניתו. חכמוב הצליח להיחלץ מהמקום וברח לעבר שדרות המלך ג'ורג' (כיום שדרות ירושלים). הזקיפים הערבים ששמרו על מבואות יפו חשבו את בעלי המכוניות הרודפות ליהודים הרודפים אחרי ערבי. הם עיכבו אותם וחכמוב הצליח לברוח לתל אביב.
ב-4 בינואר 1948 יצא חכמוב, עם חבר לח"י אלישע איבזוב (בכינויו המחתרתי שמואל), לניסיון פיצוץ שני של הסראייה. גשם ירד והרחובות היו ריקים. הם החנו את משאית התופת מול הסראייה. הם נתבקשו על ידי שומר הבניין לפנות את המקום ואמרו לו שהם ניגשים "רק לרגע" לבית קפה סמוך. לאחר מכן הם הפעילו את פתיל ההשהיה בן שמונים השניות והתרחקו מהמקום במהירות. כשהגיעו לשדרות המלך ג'ורג' שמעו את הפיצוץ. דרך הסמטאות המזרחיות של יפו חזרו לתל אביב וכשהגיעו לעמדות "ההגנה" שעל גבול שתי הערים, הזדהו ועברו אותן בשלום.
בפיצוץ נהרגו עשרים ושמונה: עשרים וחמישה גברים, אישה אחת ושני ילדים, אחד ההרוגים היה זכי אל-דרהלי שחקן כדורגל ועובד סוציאלי. ונפצעו למעלה ממאה, בהם חברי ה"ועדה הלאומית", ובתושבים אחזה בהלה. בניין הסראייה נהרס ונזק גדול נגרם לבתים סביב הכיכר. פעולה זו גרמה לדמורליזציה קשה בקרב ערביי יפו.
מטה הלח"י הוציא באותו יום הודעה:
אלישע איבזוב נתפס על ידי ערבים ב-7 במרץ 1948, בניסיון להכניס משאית תופת נוספת, במסווה של משאית תפוזים, לשכם והוצא להורג. אל המשאית הובאו שני חבלנים לשעבר מהצבא הבריטי, שזמן קצר קודם לכן היו חלק מהחוליה שביצעה את הפיגוע ברחוב בן-יהודה בירושלים, וסביבם התאספו המוני סקרנים ערבים, אבל המטען התפוצץ, והרג אותם.
בניין הסראייה כיום
כיום עומדת על תילה רק כמחצית מהמבנה המקורי (על חלקו הצפוני שנהרס נבנה לימים כביש ראשי, רחוב מרזוק ועזר). בית הסראייה שופץ ושוקם בעלות של כ-4 מיליון ש"ח, אם כי הוא לא הוחזר לממדיו המקוריים. במסגרת השיפוץ שוחזר חלק מהחזית הגבוהה של הבניין. הבניין המשופץ נשכר על ידי השגרירות הטורקית, כצעד של סגירת מעגל, והוא ישמש כמרכז להפצה וללימוד התרבות הטורקית.
חנה רובינא
חנה רוֹבִינָא (15 בספטמבר 1888, י' בתשרי תרמ"ט – 3 בפברואר 1980, ט"ז בשבט תש"ם) הייתה שחקנית תיאטרון ישראלית וממייסדיי "תיאטרון הבימה". רובינא, כלת פרס ישראל בתחום התיאטרון (1956), כונתה "הגברת הראשונה של התיאטרון העברי".
תחילת דרכה
רובינא נהגה לחגוג את יום הולדתה רק לפי התאריך העברי, ביום הכיפורים. מקורות שונים מציינים את תאריך לידתה העברי בט' בתשרי או בי' בתשרי. שנת לידתה גם היא לא התבררה, ורובינא עצמה הוסיפה לערפול ונהגה להפחית מגילה שנתיים. במקורות שונים נטען שנולדה בשנת 1888, 1889 או 1892.
רובינא נולדה בשם חנה רוּבִּין, בת לדוד ושרה רבקה, בעיירה ברזינו שבפלך מינסק שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). אביה נמנה עם חסידי חב"ד ועבד כפקיד במחסן של בית מסחר לעצים. רובינא למדה בילדותה ב"חדר מתוקן" לבנות מפי משה רובינצ'יק, ציוני נלהב ומחזאי חובב, שממנו למדה עברית, ובבית ספר ממלכתי רוסי. בנעוריה דיברה עברית והתבלטה בכישרון למשחק ולשירה.
היא נסעה ליקטרינוסלאב לצורך לימודים, אך נאלצה להפסיקם ועבדה למעלה משנה כמורה פרטית במשפחה יהודית בכפר סמוך. היא ניסתה להתקבל להכשרה לגננות בקייב, אולם לא קיבלה אשרת ישיבה בעיר ולכן נסעה לוורשה, שם התקבלה לקורס לגננות עבריות בניהולו של יחיאל היילפרין. במהלך לימודיה שם ביקרה בהרצאות בהיסטוריה מפי יצחק גרינבוים.
בעקבות המלצתו של היילפרין לנחום צמח, שניהל את "הבימה העברית", החלה רובינא את ראשית הקריירה שלה בתיאטרון שלו. ב-1917 הצטרפה לתיאטרון "הבימה", שבדיוק החל לפעול במוסקבה, והשתתפה בהצגה הראשונה שלו בבימויו של יבגני וכטנגוב, "נשף בראשית".
רובינא נישאה בשנת 1921 לשחקן משה הלוי, אשר שיחק איתה בתיאטרון "הבימה". בעקבות חילוקי דעות מקצועיים ורצונו של הלוי לעסוק בבימוי, פרש הלה מהבימה ועלה לארץ ישראל ב-1924. בשנת 1925 הגיעה רובינא לארץ ישראל הרה וביקשה מהלוי שיכיר באבהותו. עקב סירובו השניים התגרשו, רובינא עברה הפלה ושבה למוסקבה. באותה שנה היגרו הוריה, אחיה ואחותה לסנט לואיס שבארצות הברית.
פעילותה בארץ
רובינא עלתה לארץ ישראל עם קבוצת שחקני "הבימה" בשנת 1928, והפכה לסמל התיאטרון העברי בכלל וסמל לתיאטרון "הבימה" בפרט. את פרסומה קנתה במחזה של ש. אנסקי "הדיבוק" (שבמקורו נקרא: "בין שני עולמות"), היא שיחקה במחזה את תפקיד הכלה לאה'לה רדופת הדיבוק. הפופולריות של המחזה התבטאה גם בלוגו של "הבימה", שבמשך שנים היה נערה לבושת שמלה לבנה עם שתי צמות ארוכות - דמותה של רובינא בהצגה "הדיבוק".
כל תפקיד שביצעה ב"הבימה" היה ספוג דרמטיות והבעה, כשרובינא מתייחסת לכל תפקיד ברצינות רבה על-פי שיטת סטניסלבסקי. במהלך מלחמת העולם השנייה הופיעה בפני חיילי הבריגדה היהודית באיטליה ובמקומות נוספים. לאחר סיום המלחמה הופיעה בפני עצורי המחנות ברפיח ובלטרון. במהלך מלחמת העצמאות הופיעה בפני חיילי צה"ל.
חנה רובינא זכתה להרבה הוקרה והערצה מצד הציבור, שחרג מתחום שוחרי התיאטרון בזכות אישיותה המיוחדת והנונ-קונפורמיזם בגישתה החברתית. היא הקדימה את זמנה כאשר בשנת 1934 הביאה לעולם בת מחוץ לנישואין, מקשרי אהבתה עם המשורר אלכסנדר פן, שלימים נודעה כזמרת אילנה רובינא.
במהלך חגיגות העשור להקמת המדינה, ב-1958, הקריאה את מגילת העצמאות בטקס שבו שוחזר מעמד הכרזת המדינה בבית העצמאות. בערב יום העצמאות התשכ"ח 1968 השיאה משואה לציון 50 שנה לתיאטרון העברי.
ב-1933 שיחקה בסרט "צבר" וב-1968 שיחקה בסרט "איריס" לצידו של גדעון שמר.
בשנותיה האחרונות על הבמה זכתה רובינא להשתתף במחזות שונים של המחזאי נסים אלוני. אלוני אף כתב במיוחד עבורה את התפקיד הראשי במחזה "דודה ליזה". רובינא שיחקה את מאדאם זארה הצוענייה במחזהו של אלוני "הצוענים של יפו", ובגיל מבוגר במיוחד שיחקה את דונה קריסטינה במחזה "אדי קינג", גם הוא משל אלוני.
רובינא החמירה מאוד בענייני משמעת כלפי צופי התיאטרון ולא פעם הפסיקה הצגה באמצע כאשר הקהל לא התנהג כראוי. תלמידי בתי הספר שנכחו בהצגה "חנה סנש" של אהרן מגד זוכרים כחוויה טראומטית את הרגע שזו הפסיקה סצנה מרגשת, כשדמותה מבקרת בכלא ההונגרי אצל בתה, אותה שיחקה מרים זוהר, ופנתה לתלמידים בקהל וצעקה: "להפסיק לפצח גרעינים!".
רובינא הייתה פעילה על הבמה כמעט עד יום מותה. תפקידה הבימתי האחרון היה המלכה האם ב"ריצ'רד השלישי", אך היא לא הגיעה אפילו לפרמיירה ופרשה בשל סיבות רפואיות. במשך שנים התגוררה ברחוב גורדון בתל אביב, ובסוף ימיה שהתה בבית אבות ברעננה, שם נפטרה בט"ז בשבט תש"מ (3 בפברואר 1980) בגיל 91. הותירה את בתה, אילנה רובינא, ונכדה. יום לאחר מכן הוצב ארונה בבית "הבימה" ושמעון פינקל ספד לה. היא נטמנה בבית העלמין קריית שאול.
פרסים והוקרה
רובינא זכתה בפרסים ותוארי כבוד רבים, בהם:
הנצחתה
כבר בשנת 1937 יצר הגרפיקאי מירון סימה אלבום הדפסים ובו עשרה הדפסי אבן שנקרא "חנה רובינא בחיים ועל הבמה". ב-1956 יצר הדפס נוסף של דמותה בתפקיד מדיאה.
עוד בחייה (שנה לפני מותה) קרא תיאטרון "הבימה" את אולם ההופעות הגדול על שמה. בערים תל אביב, חיפה, באר שבע, פתח תקווה והרצליה נקראו רחובות על שמה. בשנת 1992 הנפיק דואר ישראל בול לזכרה.
בשנת 1993 התפרסם הרומן "נשף חברים", אותו כתב הסופר והאמן עמוס אריכא. הרומן מתמקד בסיפור אהבתם של רובינא ואלכסנדר פן. ברומן זה העדיף אריכא להציג את גיבוריו בשמות אחרים, אך ביטא את עוצמת סיפור האהבה הנחשב למרתק ביותר בתולדות הבוהמה התוססת של תל אביב. אריכא שהוא בנו של הסופר הנודע יוסף אריכא, נולד בתל אביב וגדל בתוך חוגי הבוהמה מילדותו והכיר היטב הן את רובינא והן את פן, אותו ביקר בפעם האחרונה שבועות אחדים לפני מותו של המשורר באפריל 1972.
בשנת 2014 העלו הסופרת נאוה מקמל-עתיר והבמאית צביה הוברמן מופע בשם "רובינא מתחת לאיפור", העוסק בדמותה ומשלב קטעי וידאו מחייה. בשנת 2017 העלו דפנה אנגל ושי להב הצגה לילדים על חייה בשם "חנה רובינא: האגדה" לציון מאה שנים לייסוד הבימה.
הווארד קיל
הווארד קיל (באנגלית: Howard Keel; 13 באפריל 1919 - 7 בנובמבר 2004) היה זמר ושחקן קולנוע אמריקאי. קיל שיחק ברבים ממחזות הזמר הגדולים של שנות ה-50 בקולנוע האמריקני, ונחשב לכוכב מוביל בתחום זה. הקריירה שלו זכתה לפריחה מחודשת בשנות ה-80 כששיחק את דמותו של קלייטון פארלו בסדרה דאלאס.
ביוגרפיה
הווארד קיל נולד כהרולד קליפורד קיל בעיירה גילספי באילינוי. אביו היה מלח שהפך לכורה פחם, והמשפחה הייתה שקועה בקשיי פרנסה. אביו של קיל מת ב-1930 כאשר היה בן 11, ואמו עברה לקליפורניה. בגיל 17 סיים קיל את חוק לימודיו בבית הספר התיכון, ועבד במשרות שונות, עד שהשתקע כנציג מכירות של חברת המטוסים "דאגלס".
כאשר היה בן 20 שמעה אותו בעלת הבית שלו שר, ועודדה אותו לקבל שיעורי פיתוח קול. בקיץ 1941 הופיע לראשונה בציבור, כאשר שיחק את תפקידו של הנביא שמואל באורטוריה של הנדל, "שאול ודוד".
בקיץ 1943 נישא לראשונה לרוזמרי קופר. בשנת 1945 נבחר על ידי ריצ'רד רוג'רס ואוסקר המרשטיין לשחק במחזמר אוקלהומה!, וזאת כאשר שיחק עבור תאטרונו של ג'ון רייט בתפקיד ראשי במחזמר "קרוסל". בתקופה זו שיחק בתפקידים ראשיים בשני המחזות, דבר שאיש לא הצליח בו לאחר מכן.
ב-1947 היה אוקלהומה! המחזמר הראשון בארצות הברית שלאחר מלחמת העולם השנייה שהוזמן להופיע בלונדון. קיל הופיע במחזמר, בפני בית משפחת המלוכה, והפך לכוכב גם בבריטניה. קיל שינה את שמו הפרטי ל"הווארד". ההופעות בלונדון הביאו למשבר בחיי נישואיו. קיל התגרש, ונישא בסמוך לאחר מכן לאחת הרקדניות בלהקה, הלן אנדרסון. ב-1950 נולדה להם בתם הראשונה, קאיה.
לאחר מכן שב קיל לארצות הברית, שם חתם על חוזה עם חברת MGM. קיל המשיך להופיע על במת התיאטרון, למעשה עד לשנות ה-2000, אך משלב זה התרכז בקריירה קולנועית.
בשנת 1950 כיכב קיל עבור MGM בסרט "אנני אוקלי אשת לפידות" (Annie Get Your Gun), על פי המחזמר הפופולרי של אירווינג ברלין.
על אף הצלחת הסרט, לא הפך קיל לכוכב מהמעלה הראשונה. MGM לא החליטה כיצד לשווק את תדמיתו. מעת לעת התאפשר לו להופיע במחזות זמר וסרטים מוזיקליים מצליחים על המסך כ"ספינת השעשועים" (1951), נשקיני קייט (1953) "שבע כלות לשבעה אחים" (1954) ביחד עם ג'יין פאוול ו"קיסמט" (1955), אך פרט לכך הוכרח להופיע בשורת תפקידים חסרי חשיבות בסרטים ממדרגה שנייה ("B movies"), סרטים דלי הפקה, בהם כיכבו שחקנים מהשורה השנייה. קיל זכה להצלחה עת הושאל לאולפני האחים וורנר והופיע במערבון "קלמיטי ג'יין" (1953) בכיכובה של דוריס דיי, שהיה תגובת האולפן להצלחת "אני אוקלי".
בתקופה זו נולדו להווארד ולהלן שני ילדים נוספים. בשנת 1955 ביקש קיל להשתחרר מחוזהו אצל MGM ושב להופיע בתיאטרון.
קיל לא השתלב בעולם הבידור האמריקני של שנות ה-60. כוכבו דעך, והוא הופיע במועדוני לילה ובסרטים סוג ב', לרוב מערבונים כושלים. בתקופה זו התמכר לאלכוהול ונישואיו קרסו. הוא התגרש בשנת 1970 ומיד נישא שוב לג'ודי, דיילת צעירה ממנו ב-25 שנים. ג'ודי סייעה לו להגמל מהאלכוהול, והוא ניסה לשוב לקדמת הבמה ולברודוויי כשהופיע במחזמר כושל בשם "השגריר". בשנת 1974 נולדה בתו הרביעית.
ב-1980 החליט קיל לפרוש מהמשחק ומהשירה ולמצוא עבודה בחברת נפט באוקלהומה. בטרם הספיק להשתקע שם נקרא בחזרה לקליפורניה להופיע בפרק של הסדרה "ספינת האהבה". בעת הצילומים הזדמן לו לשוחח עם מפיקי הסדרה דאלאס, שהייתה אז הסדרה המצליחה ביותר בטלוויזיה האמריקנית. אלו הציעו לו להצטרף לצוות הסדרה בתפקיד קלייטון פארלו, מאהבה של מיס אלי יואינג (בגילומה של ברברה בל גדס) שנותרה ללא בן זוג, לאחר שג'ים דייוויס שגילם את בעלה ג'וק, מת מסרטן, ויחד עמו מתה דמותו הטלוויזיונית. קיל הסכים, והחל להופיע בסדרה. הופעתו בתפקיד פארלו זכתה להצלחה לה לא זכה במהלך כל הקריירה שלו בסרטים ובמחזות זמר.
הצלחתו הטלוויזיונית הביאה את קיל לחידוש הקריירה שלו כזמר. בגיל 64 החל לצאת במסעות הופעות. בשנת 1984 הוציא אלבום בשם "With Love", שלא זכה להצלחה רבה.
קיל שיחק את קלייטון פארלו במשך עשר עונות, משנת 1981 עד שנת 1991. הוא לא הופיע בשני סרטי ההמשך לסדרה שצולמו ב-1996 וב-1998. לאחר ירידת הסדרה מהמסכים המשיך להופיע מעת לעת בטלוויזיה בתפקידי אורח בסדרות, והמשיך לשיר. ב-1994 עבר עם רעייתו ג'ודי לפאלם דזרט בקליפורניה, שם היה פעיל באירועי צדקה, ובארגון טורניר גולף באנגליה, שמטרתו לגייס כספים למלחמה באלימות כנגד ילדים.
בשנת 2004 אובחן כלוקה בסרטן המעי הגס, ולאחר שישה שבועות בלבד מת.
באניה לוקה
באניה לוקה (בסרבית באותיות קיריליות: Бања Лука, באותיות לטיניות: Banja Luka) היא עיר הבירה דה פקטו של רפובליקה סרפסקה, הישות הסרבית בבוסניה והרצגובינה, אף שלהלכה, סרייבו היא עיר הבירה של שתי הישויות בבוסניה והרצגובינה ושל בוסניה והרצגובינה כמדינה. באניה לוקה היא היחידה האדמיניסטרטיבית הגדולה ביותר ברפובליקת סרפסקה, עם שטח של 1,239 קמ"ר. באניה לוקה מהווה את המרכז הפוליטי, האדמיניסטרטיבי, הפיננסי, האקדמי והתרבותי של סרפסקה.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת בצפון מערבה של סרפסקה על גדות הנהר ורבאס, ב-'44°78 צפון ו-'17°19 מערב. שטחה כ-96.2 קמ"ר, ומרכז העיר מצוי בגובה של 163 מטר מעל פני הים ומוקף גבעות. מוצא נהר הורבס הוא כ-90 ק"מ מדרום לעיר, והנחלים ורבניה (Врбања), צרקבנה (Црквена) וסוטורלייה (Сутурлија) זורמים אליו בתוך שטח העיר. ליד העיר ממוקמים כמה מעיינות (бање) חמים.
העיר מוקפת כולה יערות. היא ממוקמת בעמק באניה לוקה, הנמצא באזור מעבר הרים של שרשרת האלפים הדינריים. בין ההרים הסובבים: מניאצ'ה (Mањача), צ'מרניצה (Чемерница) וטיסובץ (Tисовац).
אקלים
בעיר יש אקלים יבשתי עם חורפים קרים וקיצים חמים. החודש החם בשנה הוא חודש יולי עם טמפרטורה ממוצעת של 28 מעלות צלזיוס. החודש הקר בשנה הוא ינואר, שבו הטמפרטורה הממוצעת היא 0.8 מעלות.
כמות המשקעים השנתית בעיר היא כ-988 מ"מ גשם, המתקבלים ב-143 ימי גשם בממוצע בשנה. בגלל מיקומה בקווי רוחב גבוהים, כל שנה יורד שלג בעיר. רוחות עזות באות מהצפון ומצפון-מזרח.
היסטוריה
עדויות ליישוב במקום קיימות מתקופת האימפריה הרומית. במרכזה של העיר העתיקה מצויים שרידי מצודה מתקופה זו. בהמשך נשלט האזור על ידי ממלכת בוסניה. לראשונה מוזכרת העיר במסמך מ-26 בפברואר 1494. ב-1521 נכבשה באניה לוקה על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) הותקפה העיר על ידי האוסטרים, הועלתה באש ונגרמו בה נזקים כבדים.
ב-1878, סיפחה האימפריה האוסטרו-הונגרית את אזור בוסניה ובכלל זה העיר באניה לוקה. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיר בשטחי ממלכת יוגוסלביה. עם גידולה ותיעושה של העיר, סופחו לתוכה יישובים סרבים אורתודוקסים אשר שכנו בפרבריה. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. האזור הועבר לחזקת הבובות של מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה. לאחר המלחמה נכללה באניה לוקה בשטחי יוגוסלביה. באוקטובר 1969 התחוללה באזור רעידת אדמה, נגרמו נזקי רכוש רבים ונהרגו 15 מתושבי באניה לוקה. ב-1992, לאחר התפרקות יוגוסלביה נכללה העיר בשטחי בוסניה והרצגובינה.
הקהילה היהודית
במהלך המאה ה-18 קמה בעיר קהילה יהודית ספרדית קטנה. החל מ-1878, לאחר סיפוח בוסניה על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית הגיעו לעיר גם יהודים אשכנזים. ב-1885 התגוררו בעיר 226 יהודים וב-1900 מנתה הקהילה 336 נפשות. הוקמו שני בתי כנסת, האחד ספרדי והשני אשכנזי. בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בבאניה לוקה 383 יהודים. יהודי העיר גורשו על ידי שלטון האוסטאשה למחנות השמדה כגון יאסנובאץ וסטארה גרדישקה אשר בקרואטיה. כ-70 מבני הקהילה שרדו את השואה ורק מקצתם שבו להתגורר בעיר. הפעילות הקהילתית לא חודשה. ב-1967 התגוררו העיר 47 יהודים וב-1981 נמנו בה 12 בלבד. ב-1976 נהרס בית העלמין היהודי לצורך עבודות פיתוח והרחבה שבוצעו בבאניה לוקה.
דמוגרפיה
לפי הרישומים, ב-1991 העיר באניה לוקה רבתי מנתה 195,692 עם התפלגות ל:
העיר עצמה מנתה 143,079 תושבים, מתוכם:
נתונים דמוגרפיים היסטוריים
על פי נתונים של האימפריה האוסטרו-הונגרית, בשנת 1879 מנתה העיר באניה לוקה רבתי 86,209 נפש, בסיווג על-פי דת:
ואילו העיר עצמה מנתה 13,566 בהם:
ממשל ומוסדות
העיר משמשת כעיר מחוז באניה לוקה וכעיר הבירה דה-פקטו של רפובליקה סרפסקה, אחת משתי הישויות של בוסניה והרצגובינה.
בעיר מוסדות ממשל ובית אספת הנבחרים של רפובליקה סרפסקה. עוד שוכנים בעיר מוסדות וסוכנויות שונות, כגון הבורסה לניירות ערך, סניף הביטוח הלאומי, וסניף של הבנק המרכזי של בוסניה והרצגובינה. העיר היא גם מקום מושבה של הכנסייה הקתולית של באניה לוקה ושל הקתדרלה הקתולית סנט בונה ונטורה.
תרבות
העיר היא מקום מושבם של התיאטרון הלאומי של רפובליקה סרפסקה (Народно позориште РС), תיאטרון ילדים, ספרייה לאומית ואוניברסיטאית של רפובליקה סרפסקה (Народна и универзитетска библиотека РС), מוזיאון לאומי של רפובליקה סרפסקה (Народни музеј РС), מוזיאון אתנוגרפי (Етнографски музеј), מוזיאון אומנות המודרנית (Музеј савремене умјетности) וכו'. בעיר מתקיימים הפסטיבלים העיקריים של סרפסקה.
תחבורה
העיר מהווה צומת דרכים לאומי חשוב. בבאניה לוקה נמצא נמל תעופה בינלאומי - מחובליאני (Mаховљани) שממנו מתקיימות טיסות סדירות לבלגרד ולציריך וטיסות צ'ארטר לזלצבורג.
פרס פריצת הדרך בפיזיקה יסודית
פרס פריצת הדרך בפיזיקה יסודית (באנגלית: The Breakthrough Prize in Fundamental Physics) הוא פרס שנתי בינלאומי בפיזיקה שהוענק לראשונה ביולי 2012 לתשעה פיזיקאים, שכל אחד מהם קיבל פרס בסך 3 מיליון דולר. את הפרס מעניקה קרן הפרס לפיזיקה יסודית, שנוסדה על ידי יורי מילנר. הפרס מוענק על מחקר בפיזיקה יסודית, וגובהו הופך אותו לפרס האקדמי הגבוה ביותר (בערך פי שלושה מגובהו של פרס נובל). הפרס הוא אחד מפרסי פורצי הדרך.
בניגוד לפרס נובל לפיזיקה, שניתן רק לתגליות שזכו לאישוש ניסיוני, הפרס לפיזיקה יסודית ניתן גם לתאוריות שטרם זכו לאישוש ניסיוני, אך תרמו להתקדמות המדע.
בשנת 2012 בחר יורי מילנר את הזוכים בפרס, בשנה שלאחר מכן הישתתפו בוועדת הפרס תשעת הזוכים של שנת 2012 וחתן פרס נובל לפיזיקה, סטיבן ויינברג. החל משנת 2013 ניתן רק פרס אחד בן 3 מיליון דולר, וכן שלושה פרסי "פרס אופקים חדשים בפיזיקה" לחוקרים צעירים. בנוסף ל"פרס פריצת הדרך בפיזיקה יסודית", הקרן מעניקה גם את "פרס פריצת הדרך המיוחד".
פרס פריצת הדרך המיוחד
בניגוד לפרס פריצת הדרך השנתי בפיזיקה בסיסית, הפרס המיוחד אינו מוגבל לתגליות אחרונות. נכון לשנת 2021 הפרס המיוחד, ש"ניתן להעניק בכל עת כהוקרה על הישג מדעי יוצא דופן", הוענקו שישה פרסים ב-5 הזדמנויות (פעמיים בשנת 2013 ופעם אחת ב-2016, 2018, 2019 ו-2021). השווי הכספי של הפרס הוא גם 3 מיליון דולר. ניתן לחלק את הפרס בין שני מדענים או יותר.
הזוכים בפרס
להלן רשימת זוכי הפרסים, לפי סדר כרונולוגי (כולל זוכי הפרס המיוחד):
פרס אופקים חדשים בפיזיקה
פרס האופקים החדשים בפיזיקה, המוענק לחוקרים צעירים מבטיחים, מעניק פרס של 100,000 דולר. בדצמבר 2012 הוכרזו ניקלאס בייסרט, דויד גאיטו וזוהר קומרגודסקי כזוכים הראשונים בפרס "אופקים חדשים בפיזיקה", בסך 100 אלף דולר לכל אחד.
הפיסלון
פיסלון הפרס המהווה יצירת אמנות שנוצרה על ידי האמן הדני-איסלנדי אולאפור אליאסון, הוא כדור כסוף המעוצב בצורת "מערבולת מפותלת". הצורה היא צורת טורואיד, או סופגנייה, הנובעת משתי קבוצות של ספירלות תלת מימד המשתלבות זו בזו. ספירלות אלה נמצאות בטבע ונראות בקרנות בעלי חיים, בקונכיות נאוטילוס, במערבולות ואפילו בגלקסיות וחורים שחורים.
סינדי אקסני
סינת'יה לין אקסני (באנגלית: Cynthia Lynne Axne; נולדה ב-20 באפריל 1965) היא פוליטיקאית ואשת עסקים אמריקאית, שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת איווה. אקסני היא חברת המפלגה הדמוקרטית, ובתחום מחוז הקונגרס שייצגה שוכנת בירת איווה דה מוין.
ביוגרפיה
אקסני נולדה בגראנד ראפידס שבמישיגן ב-1965 בשם סינת'יה לין ויידל לטרי וג'ואן ויידל. באוניברסיטת איווה סיימה לימודי תואר ראשון בעיתונאות, והיא בנוסף מוסמכת במנהל עסקים מאוניברסיטת נורת'ווסטרן. אחרי שסיימה את לימודיה הגבוהים, עבדה אקסני בפיתוח מנהיגות ותכנון אסטרטגי עבור חברת טריביון שבשיקגו. בשנים 2005–2014 עבדה עבור ממשלת איווה, שם סייעה ליותר מעשרים סוכנויות של הרשות המבצעת לספק את שרותיהן.
במהלך בחירות 2018 בארצות הברית התמודדה אקסני על ייצוג מחוז הקונגרס השלישי של איווה בבית הנבחרים האמריקאי. אחרי שניצחה בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית, הביסה בבחירות הכלליות את חבר בית הנבחרים המכהן מטעם מחוז זה דייוויד יאנג. כאשר הושבעה לתפקידה בינואר 2019, נהפכה אקסני לאישה הראשונה המכהנת בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם איווה, לצד עמיתתה אבי פינקנאוור, שהושבעה לתפקידה באותו היום. בבית הנבחרים היא חברה בוועדת החקלאות ובוועדת השירותים הפיננסיים.
בבחירות 2022 הפסידה בבחירות לתקופת כהונה שלישית, ובמקומה נבחר מועמד המפלגה הרפובליקנית זאק נון. כהונתה של אקסני בקונגרס תמה בראשית ינואר 2023.
אקסן ובעלה, ג'ון, מפעילים כיום חברת עיצוב דיגיטלית. יש להם שני בנים בגיל ההתבגרות והם מתגוררים בעיר דה מוין המערבית.
סטיבנס
{{פירושונים|
ראו גם
}}
נגיסה אושימה
קריירה
הקריירה של אושימה והשפעתו התפתחו במהירות. ב-1960 עבד על סרטים נוספים, סיפור אכזר של נעורים ולילה וערפל ביפן, שעסק ביאוש של אושימה מהשמאל הפוליטי והתסכול מהימין. שוצ'יקו הוציאו את הסרט מתפוצה לאחר שבוע, מכיוון שעבורם היה סיכון בהקרנת הסרט אחרי ההתנקשות בראש הסוציאליסטים, ינג'ירו אסאמונה. בעקבות כך, עזב אושימה את שוצ'יקו, והקים חברת הפקה עצמאית. למרות זמן ההקרנה הקצר של לילה וערפל ביפן, הסרט זכה לשבחים על ידי מבקרים יפנים ומחוץ ליפן.
ב-1961 ביים את "התפיסה", המבוסס על נובל מאת קנזאבורו אואה, סרט על מערכת היחסים בין כפר יפני בזמן מלחמה וחייל אפרו אמריקאי. בנוסף, החל עבודות עבור הטלוויזיה, בין היתר סרטים תיעודיים, וביניהם יומנו של יונבוגי, המבוסס על התבוננותו של אושמה על חייהם של ילדי רחוב בסאול בזמן שהותו בקוריאה.
אושימה ביים 3 סרטים נוספים ב-1968. הראשון, מוות בתליה, הציג סיפור על כישלון בהוצאה להורג של צעיר קוריאני שהואשם באונס ורצח, והיה בהשראת פשע והוצאה להורג אמיתיים שקרו ב-1958. הסרט התייחס לגזענות היפנית למיעוט הקוריאני שלה. "מוות בתליה" זכה במקום שלישי בקינמה ג'אמפו על ידי מקברים יפנים וזכה ליחס גם מחוץ ליפן, והחל שרשרת סרטים העוסקים בנושאים אותם אושימה הציג בסרטיו, המרכזי ביניהם הוא הצורך בפקפוק במוסכמות חברתיות. אחריו היה יומנו של גנב שינג'וקו, סרט שעוסק בחיבור בין רדיקליזם פוליטי ומיני, ונער (1969) שגם הוא מבוסס על מקרה אמיתי בו ילד זייף תאונה על מנת לקבל פיצויים מהנהגים.
ב-1976, עבר אושימה על אמפריית החושים, סרט על אובססיה מינית קטלנית ביפן של שנות ה-30. אושימה התעקש שהסרט יכיל סצנות סקס לא מצונזרות ולכן נאלץ לסיים את הסרט בצרפת. גרסה לא מצונצרת של הסרט עדיין לא זמינה ביפן.
במרבית שנות ה-80 וה-90 כיהן כנשיא גילדת הבמאים של יפן.
ב-1996 סבל אושימה לראשונה משבץ, אך למרות זאת הצליח לחזור ולסיים את סרטו האחרון גוהאטו ב-1999. לאחר מכן המשיך מצבו הרפואי של אושימה להידרדר עד שלבסוף נפטר ב-2013 מדלקת ריאות.
טרזה טנג
טרזה טנג (לפעמים מכונה טרזה טאנג או טרזה דנג; בסינית מסורתית 鄧麗君; בסינית פשוטה 邓丽君; בפין-יין Dèng Lìjūn; באותיות רומניות Teng Li-chün; 29 בינואר 1953 - 8 במאי 1995) הייתה זמרת מטאיפיי שבטאיוואן, ברפובליקה הסינית. היא זכתה לפופולריות עצומה בקרב דוברי הלשון הסינית וביתר מזרח אסיה, במיוחד ביפן, במשך שלושים שנה. טנג נודעה בשל שירי העם והבלדות הרומנטיות שלה.
היא הקליטה מספר שירים מפורסמים, בכללם "מתי נשוב?" (何日君再来 בפין-יין Hé Rì Jūn Zài Lái). בנוסף לרפרטואר שלה במנדרינית, היא גם הקליטה שירים בניב טייוואני, קנטונזי, יפני, אינדונזי, ואנגלי.
ביוגרפיה
טנג נולדה בטייניאנג, כפר במחוז יונלין שבטייואן למשפחה סינית שמוצאה ממחוז חביי. היא למדה בבית ספר תיכון גינלינג לנערות.
ב-1983 הוציאה לאור את אלבומה הידוע ביותר Light Exuisite Feeling (淡淡幽情). האלבום כולל תריסר שירים משושלת טאנג ומשושלת סונג, שעיבדו מלחינים שונים. הוא כולל את השירים המפורסמים "הלואי שנחיה לנצח" (Shuǐ diào gē tóu, 水调歌头) ו"דאגות רבות" (Yu Mei Ren, 几多愁/虞美人).
טנג זכתה לתהילה רבה והמוזיקה ששרה זכתה לפופולריות עצומה ברפובליקה העממית של סין, על אף העובדה שהשלטונות תייגו את רוב המוזיקה המערבית ובכללה המוזיקה שלה, כ"דקדנטית", והיא מעולם לא הופיעה שם. במהלך המחאות בכיכר טיין-אן-מן ב-1989 הופיעה בפריז עבור הסטודנטים והכריזה על תמיכתה בהם ובדמוקרטיה. ב-27 במאי 1989 נאספו למעלה מ-300,000 איש ב-Hé Rì Jūn Zài Lái שבהונג קונג להופעה שכונתה "שירי דמוקרטיה המוקדשים לסין" (民主歌聲獻中華). היא ביצעה את שירה הנקרא "ביתי הוא בצד האחר של ההר". היא שרה שירים יפניים רבים, בכללם שירים מקוריים שלה כמו "שדה תעופה" (空港) ו"אכפת לי רק ממך" (時の流れに身をまかせ או 我只在乎你), כמו גם כמה שהקדישה לאומנים מקוריים כמו Southern All Stars, רבים מהם נכתבו מחדש עם מילים סיניות.
מותה וזכרה
טנג שהייתה אסתמטית חלק ניכר מחייה, נפטרה מהתקף אסתמה חמור בעת היותה בחופשה בצ'יאנג מאי שבתאילנד בגיל 42 (43 לפי התיארוך הסיני) ב-8 במאי 1995. היא זכתה להלוויה ממלכתית בביתה בטיוואן, כאשר דגל הרפובליקה הסינית כיסה את ארונה, ההלוויה נערכה בנוכחות נשיא המדינה לי טנג הוי.
היא נטמנה בקבר שלמרגלות ההר בבית הקברות צין פאו סאן (金寶山 Jinbaoshan, שתרגומו המילולי הוא הר האוצר המוזהב), בית קברות ליד ג'ינשאן, במחוז טייפיי שברפובליקה הסינית. מצבת זיכרון נבנתה על גבי הקבר עם פסל של טנג ובגדי הבמה שלה מוצגים, בעוד המוזיקה שלה מתנגנת ברקע. מותקנת שם גם מקלדת פסנתר אלקטרוני גדולה שהמבקרים יכולה לנגן בה על ידי צעידתם על הקלידים. הקבר זוכה לביקורים רבים.
ליאורה מינקה
ליאורה מינקה (נולדה ב-18 בדצמבר 1953) היא אשת ציבור ישראלית, שהייתה יושבת ראש תנועת אמונה בשנים 2001 - 2023.
ביוגרפיה
מינקה היא בתם של איזי ושושנה פרום. אבי אמה משה דוב מגיד (1901–1963) היה יו"ר המפד"ל בתל אביב וחבר מועצת העיר מטעם המזרחי. אביו הרב קלמן מגיד היה רבן של הערים ארמיאנסק בחצי האי קרים ושל קרוז' ווקשנה בליטא ואמו לאה בת ר' צבי הירש דניאלביץ הייתה מיוחסת לגאון מווילנה.
בוגרת בית הספר צייטלין. ריכזה סניף בני עקיבא בירושלים, ושירתה בצה"ל בנח"ל בהיאחזות אל על (כיום המושב אליעד) ברמת הגולן.
דוקטורנטית בחינוך ומפקחת במשרד החינוך לשעבר. ריכזה פרויקט טיפוח מנהיגות נוער, ומרצה בבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן. שימשה גם כמרכזת לימודי תעודת ההוראה במכללת אשקלון.
חיים אישיים
מינקה היא תושבת תל אביב-יפו, נשואה לשמואל מינקה ואם לארבעה. ביתה, תא"ל ד"ר הדס מינקה-ברנד, היא ראש מערך מדעי ההתנהגות.
גושן
אֶרֶץ גֹּשֶׁן היא אזור במצרים העתיקה המוזכר במקרא כמקום מושבם של בני ישראל מירידתם למצרים בימי יעקב ועד יציאת מצרים. על פי הצעתו של יוסף לאחיו, ביקשו בני יעקב מפרעה לגור בארץ גושן בשל היותם רועי צאן והיות ארץ גושן מקום מרעה.
מיקום
לפי הכתובים נראה שבני ישראל התגוררו בקרבת המצרים ולכן ארץ גושן הייתה קרובה למרכזי הערים, שכן בת פרעה יצאה ליאור ושם מצאה את משה, מה שיכול להעיד על כך שביתו של משה נמצא בסמוך לבית פרעה. גם העובדה שנשות בני ישראל שאלו משכנותיהן כלי כסף וזהב ביציאת מצרים, מלמדת שהם גרו בקרבת מגורי המצרים. מקום נוסף הנקרא ארץ גושן מצוי בתחומי ארץ ישראל, כפי שמתואר בכיבושי יהושע. עיר בשם גושן מוזכרת כחלק מהערים הנמצאות בגבול נחלת שבט יהודה.
מזרח הדלתה של הנילוס
מנשה הראל מקבל את דעתו של החוקר ברטלט שארץ גושן חייבת להיות בקרבת מקום מושבו של יוסף, דהיינו בצען, בירת החיקסוס על הדרך לארץ כנען, בחבל פורה מאוד ובמרחק קצר מהמדבר המזרחי. לדעת רוב החוקרים הארכאולוגים, הייתה הבירה רעמסס בצפון-מזרח הדלתה של הנילוס, וארץ גושן צריכה להיות קרובה אליה. לפיכך יכול מקום ארץ גושן להיות בקצה אחת הדרכים הבאות: "דרך ארץ פלשתים", "דרך שור" או "דרך המדבר ים סוף", דהיינו בצפון-מזרח הדלתה במזרחה, או בדרום-מזרחה.
הראל קושר גם את מיקום ארץ גושן עם נקודת יציאת מצרים ומסכם: "אם נקבל את דעת הארכאולוגים שגילו תילים וחורבות עתיקות בוואדי תומילאת ונסכים אף עם דעת החוקר טרומבול, המציין שמפרשי המקרא, המונומנטים המצריים והוכחות היסטוריות מעידים, שמקום ארץ גושן הוא בוואדי תומילאת ונאשר גם את מסקנותינו בעניין מקום ארץ גושן, הרי מן הדין להגיע להכרעה שים-סוף צריך להיות לא רחוק מארץ גושן, משמע שים סוף צריך להיות, בקצה המזרחי שלוואדי תומילאת, דהיינו בתחום מדבר שור ו"דרך שור".
עמק פיום
זאב ח' ארליך (ז'אבו) מציג בשם בעל ההצעה ר' דניאל משה לוי (גולדמן), המובאת בספרו "מקרא וארכאולוגיה", הצעה אלטרנטיבית. לדעתו ארץ גושן היא עמק פיום (מחוז אל-פיום של היום) אשר בלב המדבר שממערב לנילוס, כ-100 ק"מ מדרום לקהיר. שקע זה מפורסם באדמתו הפוריה, בכרמיו ובפרדסיו, ובעיקר בצמחי הבושם השונים הגדלים בו, "מיטב הארץ". אל שקע זה, המצוי כאמור בלב המדבר, מגיעה תעלת מים היוצאת מאפיק הנילוס ומספקת את מימיו, הנאגמים באגם גדול. התעלה נקראת בשם: "בחר יוסף", כלומר, 'ים-יוסף' או 'בחר יוסף'.
הוא מביא לכך נימוקים אחדים: מקור קדום לכך הוא תרגומו של רבי סעדיה גאון, שתרגם את פיתום שנבנתה על ידי בני ישראל כ"אלפיום"
פפירוס איפוור
ישנה השערה כי האירועים המתוארים בפפירוס איפוור הם למעשה תיאור של יציאת מצרים, מכיוון שב'פפירוס איפוור' מסופר על מרדף אחרי עניים באזור שבו אירע שיטפון והסתיים באסון. המשפט הפותח סיפור זה הוא: 'פקודה... אנשים נעדרים... המערב התרוקן..." בהנחה שמדובר ביציאת בני-ישראל ממצרים, המשמעות היא שארץ גושן שכנה באזור המערב. החוקר דניאל משה לוי מסיק מכך שעמק פאיום מתאים יותר כמיקום אפשרי לארץ גושן מאשר ההשערה המסורתית, שהיא צפון מזרח עמק הנילוס.
איזידור אחרון
איזידור אחרון (11 בנובמבר 1892 - 12 במאי 1948) היה פסנתרן ומלחין יהודי, אחיו הצעיר של המלחין יוסף אחרון.
קורות חיים
איזידור אחרון נולד בוורשה וכבר בילדותו התעניין במוזיקה. שלא כאחיו הגדול, שהתמחה בכינור, אהב איזידור את הפסנתר ואביהם רשם גם אותו לקונסרבטוריון בסנקט פטרבורג, שם למד אצל הפסנתרנים אנט אסיפוב וניקולאי דובאסוב. בהמשך למד הלחנה אצל אנטולי ליאדוב, ותזמור אצל מקסימיליאן שטיינברג. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה אחרון באמצע לימודיו, והוא גויס לתקופה של 3 שנים. עם שחרורו מהשרות חזר לקונסרבטוריון ובשנת 1918 סיים את לימודיו.
עם סיום לימודיו החל במסעות קונצרטים ברחבי רוסיה וגרמניה. בפבלובסק הוא הופיע כסולן עם תזמורת סימפונית גדולה, ובברלין, במהלך עונה אחת, הוא נתן ארבעה קונצרטים.
בשנת 1922 הגיע לארצות הברית. את הופעת הבכורה שלו בעולם החדש ערך אחרון באולם הקונצרטים קרנגי הול בניו יורק. בשנת 1923 קיבל מהכנר יאשה חפץ הזמנה להצטרף אליו כמלווה לסיבוב הופעות במזרח. הזמנה זאת, שהתקבלה על ידי אחרון בשמחה, הייתה התחלה של שיתוף פעולה בין השניים, שנמשך כעשור. אחרון הופיע עם חפץ בכל העולם כשהוא מלווה אותו בפסנתר ועורך פרטיטורות, עבור חברת התקליטים ויקטור. לאחר שעזב את חפץ ביסס אחרון את הקריירה שלו כסולן, ובשנת 1935 הוא נישא לזמרת הפינית לאה קרינה.
בשלהי מלחמת העולם ביצע אחרון רסיטל בקרנגי הול. ברסיטל זה, שהיה שירת הברבור שלו, השמיע יצירות שלו בצד יצירות של מוצרט, שופן, ליסט, ראוול. ב-12 במאי 1948 טרם הגיעו לגיל 56 לקה אחרון בהתקף לב ונפטר בניו יורק.
מאיר שלי
מאיר שלי (בוגדנובסקי; 17 בפברואר 1893 – 1983) היה עורך, מתרגם, עיתונאי ומשפטן. מאנשי אחדות העבודה וההסתדרות הכללית. מנכ"ל העיתון "דבר" ומראשי מערכת העיתון. המזכיר הראשי של ארגון "החלוץ" העולמי.
ביוגרפיה
נולד באולשאן שבפלך וילנה לפסח שרגא ומרים בוגדנובסקי. בוגר ישיבת טלז, ישיבת לידא וישיבת וולוז'ין.
ב-1912 עלה לארץ ישראל, למד בבית המדרש למורים בירושלים.
ב-1915, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה החליט להישאר בארץ ולהתעת'מן מתוך הבנה שהדבר יחייבו להתגייס לצבא הטורקי. לפי הסכם עם השלטונות הטורקים קיבל דחיית גיוס כדי להשלים את לימודיו והוסמך להוראה ב-1916. עם סיום לימודיו נלקח עם חבורת תלמידים מן הסמינר ומן הגמנסיה הרצליה, לבית הספר לקצינים באיסטנבול, ועם גמר האימונים נשלח לחזית מקדוניה, וממנה לחזית בגדד. לאחר זמן הועבר למטה המפקדה הגרמנית שבמוסול שם שירת כמתורגמן במרכז השירות האלחוטי. לאחר נסיגת הגרמנים מן המזרח התיכון חזר לאיסטנבול ובסיום המלחמה השתחרר מהצבא וב-1919 חזר ארצה.
לאחר המלחמה למד באוניברסיטת וינה בהמשך קיבל השכלה משפטית בשיעורי המשפט הממשלתיים בארץ ישראל.
ב-1920 התמנה מזכיר "אחדות העבודה". היה ממייסדי ועורכי השבועון "העתיד" ו"החלוץ הצעיר".
שלי היה מתרגם, בעבודתו זו תרגם ספרים רבים בפסבדונימים: מ. בוגדנובסקי, מ. בוגדן, ב. דן ועוד.
ריצ'רד בראוטיגן
ריצ'רד גארי בראוטיגן (באנגלית: Richard Gary Brautigan; 1935–1985) היה משורר וסופר אמריקאי.
ביוגרפיה
בראוטיגן נולד בטקומה, מדינת וושינגטון שבחוף המערבי של ארצות הברית. הוא גדל ולמד בעיר יוג'ין, שבמדינת אורגון. במשפחתו סבל מאלימות נגד ילדים. מגיל צעיר נטה לחיי נוודות והוללות על גבול הפשע. הוא נאסר ואושפז כמה פעמים. הוגדר כחולה נפש, סכיזופרן, וקיבל טיפולי חשמל.
בראוטיגן השתקע בעיר סן פרנסיסקו שבמדינת קליפורניה, וחי בה עד מותו. הוא היה מהסופרים הבולטים והמובהקים של דור הביט. החל את דרכו הספרותית בפרסום שירים ורומנים קצרים. הוא התיידד עם סופרי דור הביט המפורסמים: צ'ארלס בוקובסקי, לורנס פרלינגטי, ויליאם ס. בורוז, ואחרים.
כמה מספריו, כגון "ההפלה", "דיג טרוטות באמריקה", ו"כדי שהרוח לא תישא זאת לכל עבר", התפרסמו מאוד בין קוראי דור הביט. בראוטיגן כתב גם שירה. שיריו זכו אף הם לעניין בשעתו. שניים מספריו תורגמו לעברית, וכן כמה משיריו שנדפסו בכתבי עת ספרותיים בישראל. הוא שם קץ לחייו בהיותו בן פחות מחמישים. הוא ירה בעצמו במלון בעיירה קליפורנית קטנה.