cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שמואל פסברג
מלמד בחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים ומכהן כ­­ראש החוג. היה הראש האקדמי של תוכנית "רביבים" להכשרת מורים להוראת מדעי היהדות.
פסברג עורך יחד עם פרופ' יוחנן ברויאר את כתב העת "מחקרים בלשון".
נבחר לחבר-יועץ של האקדמיה ללשון העברית בשנת תשס"ה, ולחבר מלא בשנת תשס"ט. משנת תשע"א הוא עורך משנה של מפעל המילון ההיסטורי ללשון העברית של האקדמיה ללשון העברית. משמש כראש החוג ללשון עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
תחומי מחקרו העיקריים הם אלה: לשון המקרא; הקורפוסים העבריים מתקופת הבית השני, ובפרט לשונן של מגילות מדבר יהודה; השפות השמיות; דיאלקטולוגיה ארמית.
אנציקלופדיסטים
האנציקלופדיסטים היו הוגי דעות צרפתים שחיו במאה ה-18, והיו בין עורכי וכותבי האנציקלופדיה הגדולה למדעים, האמנויות והמלאכות.
ב-1745 הופקד ז'אן לה רון ד'אלמבר על תרגום לצרפתית של החיבור האנגלי שנקרא "סייקלופדיה" (Cyclopaedia).
מתרגום פשוט, התפתחה היצירה לכלל מיזם מקורי חסר תקדים בהיקפו - "ל'אנסיקלופדי" (l'Encyclopédie) - האנציקלופדיה הגדולה. ד'אלמבר, יחד עם דני דידרו שהיה לעורך הראשי, ובשיתופם של ז'אן-ז'אק רוסו ווולטייר ערכו את אחת מהאנציקלופדיות הראשונות בעולם (בהתבסס על ציקלופדיית צ'יימברס שיצאה בשנת 1728), שביקשה לבטא את רוח עידן האורות (או "הנאורות").
האנציקלופדיה הגדולה עסקה בנושאי דת, פילוסופיה, מדעים ורפואה. הערכים בה, פעמים רבות, לא היו אינפורמטיביים גרידא, אלא שילבו גם - במוסתר או בגלוי - את דעותיהם האישיות של האנציקלופדיות, דעות שחלקים נרחבים מהן נחשבו לרדיקליות לתקופה. כך הדבר בעיקר בעניין הדעות שבוטאו מעל הדפי האנציקלופדיה הגדולה על הממסד הקתולי ועל אנשי הכמורה.
האנציקלופדיסטים לא היו מקשה אחידה. ראשית, לאורך שנות הכתיבה של האנציקלופדיה השתתפו שלושה דורות של אנציקלופדיסטים. היו בהם, בדור המייסדים, כותבים שביקשו לגשר ולהכיל את הפיתוחים התאורטיים הגדולים של המאה השבע עשרה (ויהיו אלה דקארט או ניוטון, למשל), והיו בהם אלה שחיו לתוך המהפכה הצרפתית. בין הדורות ניכרו פערים: בעולם האינטלקטואלי שלהם, במטרות שלהם, בנושאי הכתיבה, בסגנונות הכתיבה. שנית, גם מבחינה ביוגרפית טהורה היו הבדלים בין הכותבים: היו ביניהם ברונים כדוגמת מונטסקייה והיו בינם ממזרים כדוגמת ד'אלמבר. היו גם כותבים רבים על הספקטרום בין שתי נקודות הקיצון הללו. מהבחינה הזו, ומהבחינה הזו בלבד, אפשר היה לומר משהו נרחב ומגוון בכותבים לפרויקט האנציקלופדיה הגדולה. דבר זה התבטא גם בפרקטיקה של כתיבת ערכים רבים באותו הנושא, כלי ששימש להדגשת הדעות השונות של הכותבים השונים. יש להודות, עם זאת, שלגבי רבים מהכותבים אפשר לומר שגם אם כתבו באלמוניות היו ידועים כאנציקלופדיסטים בציבור וחלק מהכותבים לפרויקט אף היו במרכז סצנת הסלונים שאפיינה את פריז הבורגנית של התקופה. מעבר לכך, אף שניסו לצנזר את פרויקט האנציקלופדיה פעמים רבות (ופעמיים גם עצרו את הדפסת העותקים), בסוף ימיו של הפרויקט הוא כבר השתייך לקונצנזוס נרחב. כל אלה תרמו להדגשת והעברת המסרים שהאנציקלופדיסטים כיוונו אליהם.
בתרבות
אייזק אסימוב קרא לאחד מהסיפורים המרכיבים את ספרו המוסד השמיימי (מסדרת המוסד) בשם "האנציקלופדיסטים", ככינויה של חבורת מדענים שמטרתה לכתוב אנציקלופדיה רבת היקף בשם האנציקלופדיה גלאקטיקה, המתבססת על רעיון האנציקלופדיה הגדולה של האנציקלופדיסטים הצרפתיים, וכמוה מתפרשת כתיבתה גם היא על פני שנים רבות ומטרתה להכיל את הידע האנושי כולו.
וינסטון רויס
וינסטון רויס (באנגלית: Winston W. Royce) היה חוקר בתחום הנדסת תוכנה, ידוע בעיקר (בטעות) כמי שפיתח את מתודולוגיית פיתוח התוכנה מפל-המים. במאמר מפורסם שכתב בשנת 1970, יצא רויס חוצץ כנגד שיטות "תכנת ותקן" שהיו נהוגות באותה התקופה. בחלק השני של המאמר, הציע רויס מודל איטרטיבי לפיתוח תוכנה, דהיינו, כזה המעודד פיתוח מחזורי. רויס המליץ לפתח מערכות תוכנה בשני מחזורי פיתוח ('Do it twice'), וטען שבפרויקטים בהם מידת החדשנות גדולה, יש להתייחס למחזור הפיתוח הראשון של המערכת כפיילוט שצריך לזרוק אותו ('Throw-away').
את המאמר עיטרו מספר דיאגרמות שביארו את המודל, ואחת מהן, אחרי פרשנות נאיבית שעשו לה אחרים (בעיקר בארגון NATO), הפכה לדיאגרמה המקובלת המציגה את מודל מפל-המים (רויס כלל לא השתמש במטפורה "מפל-מים" במאמר). מאז, רויס מזוהה בטעות כמי שפיתח את המתודולוגיה, ותקופה ארוכה נחשב לאבי השיטה. בהתבסס על הפרסום המקורי וכן על ראיון שנערך עם בנו של רויס, קבע קרייג לרמן בספרו שהפרשנות הפשטנית שנשתרשה לדברים של רויס הפוכה לחלוטין מכוונתו המקורית, ולמעשה אין הוא אחראי למתודולוגיה זו.
יש לציין שמתודולוגיית מפל המים השפיעה עמוקות על תעשיית התוכנה והיא הייתה, ונכון לתחילת המאה העשרים ואחת - עודנה, מקור עיקרי לבעיות בפרויקטים לפיתוח תוכנה.
הערות שוליים
Waterfall model
סאו פאולו (כדורגל)
מועדון הכדורגל סאו פאולו (בפורטוגזית: São Paulo Futebol Clube) הוא קבוצת כדורגל מהעיר סאו פאולו, בירת מדינת סאו פאולו שבברזיל. הקבוצה סאו פאולו היא אחת מארבע הקבוצות הגדולות במדינת סאו פאולו (ואחת משלוש הגדולות בעיר סאו פאולו) לצד קורינתיאנס, פלמיירס וסאנטוס. היא אחת הקבוצות המצליחות ביותר בברזיל, כשהיא אלופת העולם פעם אחת, זוכת הגביע הביניבשתי פעמיים, זוכת גביע ליברטדורס שלוש פעמים, אלופת ליגת העל הברזילאית שש פעמים ואלופת סאו פאולו 21 פעמים. לסאו פאולו יש כ-16 מיליון אוהדים, שהם קהל האוהדים השלישי בגודלו בברזיל, אחרי פלמנגו וקורינתיאנס.
היסטוריה
בשלהי שנות ה-20, התמקצע הכדורגל במדינת סאו פאולו, ורבות מהקבוצות שקודם לכן התנגדו לתהליך נסגרו. ברקע זה, הוקם מועדון הכדורגל סאו פאולו ב-25 בינואר 1930, כאיחוד של שרידי הקבוצות "קלובּ אתלטיקו פאוליסטנו" (Club Athletico Paulistano) ו"אסוסיאסאו אתלטיקה דאס פלמיירס" (Associação Atlética das Palmeiras).
ה"פאוליסטנו" הוא מועדון אליטיסטי הקיים עד היום, וקבוצת הכדורגל שלו הייתה הטובה בסאו פאולו - לזכותה היו 11 זכיות באליפות סאו פאולו, יותר מלכל קבוצה אחרת ב-1930. אך על אף שזכתה גם באליפות האחרונה שהשתתפה בה, אליפות סאו פאולו 1929, המועדון החליט לסגור את מחלקת הכדורגל שלו לקראת 1930.
"אתלטיקה דאס פלמיירס" היה מועדון כדורגל, שנכנס לחובות עקב סירובו להתמקצע, בעת התמקצעות הכדורגל במדינת סאו פאולו, ונסגר ב-1930.
גורמים משתי קבוצות הכדורגל החליטו לשלב ידיים, ולייסד מועדון חדש עם קבוצת כדורגל מקצועית. רוב השחקנים וחלק מסגל פאוליסטנה הצטרפו לקבוצה, והמועדון ירש את מגרשה הביתי של אתלטיקה דאס פלמיירס, אצטדיון בשם "שאקרה דה פלורסטה" (וילת היער). בשל שם האצטדיון, כינויה של הקבוצה בשנותיה הראשונות היה "סאו פאולו של היער". סאו פאולו החליטה לאמץ את הצבעים שחור ולבן של הפאוליסטנו ולאחדם עם צבעי דאס פלמיירס, אדום לבן, ליצירת טריקולור של שחור, אדום ולבן.
בשנת היווסדה, 1930, סיימה הקבוצה במקום השני באליפות סאו פאולו ובשנת 1931 זכתה הקבוצה לראשונה באותה התחרות. בשנת 1933 שיחקה הקבוצה את משחקה הרשמי הראשון בברזיל- 1-5 נגד סנטוס.
בשל טעויות רבות של הצוות הניהולי של הקבוצה בשנותיה הראשונות הקבוצה נכנסה לחובות גדולים ונאלצה להתאחד עם קבוצת קלאב דה רגאטאס טיאטה. מחלקת הכדורגל של המועדון נסגרה ב-14 במאי 1935. רק לאחר האיחוד הוקמה מחדש קבוצה בשם "גרמיו טריקולור" ששונה שמה ל"קלאב אתלטיקו סאו פאולו" ב-4 ביוני 1935 ולבסוף שונה שמה ל"מועדון הכדורגל סאו פאולו" ב-16 בדצמבר באותה השנה. הקבוצה החדשה הייתה מאוד פופולרית בסאו פאולו, אך לא זכתה להצלחה רבה, ולכן נעשה איחוד נוסף, הפעם עם אסטודאנטס פאוליסטה משכונת מוקה שבעיר. לאחר איחוד זה זכתה הקבוצה באליפות המקומית בעונת 1938.
בשנת 1942 רכשה סאו פאולו את אחד השחקנים היקרים בברזיל דאז, לאונידאס דה סילבה, במטרה לזכות בתואר אלופת סאו פאולו שנית. ההשקעה אכן הצליחה והקבוצה זכתה באליפות המדינה ב-1943. עד פרישתו של לאונידאס ב-1950, זכתה סאו פאולו בעוד ארבע אליפויות סאו פאולו - בשנים 1945, 1946, 1948 ו-1949.
בשנות ה-50 החל המועדון בבניית אצטדיון חדש, אצטדיון מורומבי, ורוב תקציב הקבוצה הושקע בבניית האצטדיון. השקעה זו באה על חשבון סגל השחקנים, והקבוצה לא זכתה בשום תואר בין 1957 ו-1970. בשנות ה-50 זכתה הקבוצה בשתי אליפויות סאו פאולו - בשנים 1953 ו-1957.
עם השלמתו של אצטדיון המורומבי ב-1970, חזרה סאו פאולו לזכות בתארים. היא זכתה באליפות סאו פאולו ב-1970, 1971 ו-1975 ובליגת העל בפעם הראשונה ב-1977. כמו כן, היא הגיעה למקום השני בגביע ליברטדורס 1974.
צבעי המועדון
כאשר התאחדו פאוליסטנו ופלמיירס, גם צבעי המועדונים התאחדו (פאוליסטנו שיחקה באדום ולבן ואילו פלמיירס שיחקה בשחור ולבן) וביחד נבחרו צבעי המועדון ל-שחור-אדום-לבן.
צבעי הקבוצה גם סימלו את שלוש קבוצות האוכלוסייה שהיו קיימות בברזיל באותה התקופה (האדום סימל את צבע עורם של האינדיאנים, ילידי ברזיל, הלבן סימל את צבע עורם של האירופאים שהגיעו לברזיל כדי ליישבה והשחור סימל את צבע עורם של האפריקאים שהובאו לברזיל על ידי האירופאים).
פלבס
פְּלֵבְּס (ואנשיו: פּלֶבֶּאים; בלטינית: plebs, plebis, "המון, ציבור גדול"; השווּ יוונית: πλῆθος) היו כל האזרחים הרומאים החופשיים שלא היו בני מעמד הפטריקים.
ראשיתו של הפלבס בהתארגנות חברתית על רקע תחושות קיפוח כלפי הפטריקים, שהחזיקו במוסדות השלטון ובשאר מוקדי הכוח ובראשם מונופול על מוסדות הדת במדינה. הפלבס נוסד בשנת 494 לפנה"ס במהלך פרישה (secessio) של קבוצת מהפכנים מתוך העיר, והקמת מוסדות עצמאיים לאותה קבוצה.
תנאי הרקע
הפלבס נוסד והתגבש על רקע משבר כלכלי חמור אשר פקד את רומא במהלך המאה החמישית לפנה"ס, שהביא למחסור במזון ובאדמות לעיבוד, להידרדרות לחובות ולשחיקה של מעמד הביניים. בתנאי המשבר נוצרו פערים חריפים בין שכבה דקה של בעלי-אמצעים, רובם ממעמד הפטריקים, שהתחזקו והתעשרו על חשבון פלחים נרחבים של העם הרומי. רבים בציבור הרחב, שלא הצליחו להתקיים כלכלית, נאלצו לשעבד את גופם (nexum), והגיעו למצב שניתן להגדירו כאריסות. שעבוד הגוף היה נושׂא מרכזי על סדר היום של הפלבס, מיום היווסדו.
נושׂא נוסף בראש סדר היום, שעמד בקשר הדוק עם בעיית שעבוד הגוף, היה אופן חלוקת האדמות ברומא. לפי המנהג הרומי, אדמות שנכבשו במלחמות הפכו, ברובן, לאדמת ציבור (ager publicus). אדמות הציבור הוחכרו לאזרחים, עובדו על ידיהם בתמורה לדמי-חכירה, והיוו גורם הכנסה מרכזי. בעקבות המשבר הכלכלי התרכזו יותר ויותר אדמות ציבור בידי מספר משפחות בודדות מהמעמד הפטריקי ומקרב חוג מצומצם של לא-פטריקים, ואלו עובדו באמצעות ה-nexi, משועבדי-הגוף. יצא אפוא שהאיכר הפשוט עבד אדמה לא שלו כדי לפדות את חובותיו. בעיית הקרקעות היוותה גורם עיקרי לתסיסה, וכפועל ישיר שׂם לעצמו הפלבס בראש סדר העדפותיו את פתרון בעיית הקרקעות. בתקופה שבין 486 עד 367 לפנה"ס, אירעו לא פחות מ-25 ניסיונות שונים של מנהיגים פלבאים לחלק את אדמות הציבור מחדש.
הפרישה הראשונה
הפלבס נוסד בשנת 494 לפני הספירה, כאשר קבוצה מהפכנית פרשה מן הציבור והחליטה על הקמת מוסדות עצמאיים. במהלך זה כוננו הפלבאים אספה משלהם, "אספת הפלבס" (concilium plebis), העמידו בראשם שני פקידים נבחרים (מגיסטראטים, magistratus) - טְריבּוּנים, וכוננו לעצמם "חוק קדוש" (Lex Sacrata), לפיו כל מי שפוגע בטריבון מכהן - דמו בראשו.
מדינה בתוך מדינה
התנועה הפלבאית היא תופעה יוצאת דופן בהיסטוריה של עיר-המדינה העתיקה, משתי סיבות: אחת - התנועה הפלבאית הייתה ארגון מהפכני אשר צמח מן השטח בתקופה שלא העלתה על נס את חופש ההתארגנות. ראשיתה בצורך הבסיסי של אזרחים להגן על עצמם מפני שרירות לבו של השלטון. התנועה הפלבאית החלה את דרכה מחוץ לגבולות החוק, ובמהלך ארוך-טווח הביאה להִטמעות מוסדותיה בחברה ובחוק הרומאי. שנית: המוסדות והמנגנונים שהקימו הפלבאים מלכתחילה היו מעין מדינה בתוך המדינה. דווקא העדר השאיפה לתפוס את מקומם של המוסדות הקיימים ולהחליפם, אלא לצרף אליהם את המוסדות הפנימיים ולהביא לשילובן של שתי המערכות, הוא שהעניק לתנועה את כוחה המיוחד. לאורך זמן הסתבר שהמנגנונים של הפלבאים לא רק שלא נפלו מאלה של המדינה הרשמית (כלומר של הפטריקים), אלא אף היו מתקדמים ומתוחכמים יותר. בזכות כך גבר הפיתוי של הממסד הפטריקי לאמץ את המוסדות הללו, ואף לחקותם.
את המונח "מדינה בתוך מדינה" טבע תאודור מומזן. קביעה זו נובעת מן המקורות העתיקים עצמם, למשל מדבריו של ההיסטוריון הרומי ליוויוס: "המדינה האחת לשתים נתפלגה, ולכל סיעה פקידיה שלה, חוקיה שלה."
הפלבס בזירה הפוליטית
בנוסף לפתרון בעיית השעבוד (nexum) ולחלוקה מחדש של אדמות הציבור, פעל הפלבס להשׂגת מספר מטרות נוספות. הראשונה, שהושׂגה באמצע המאה החמישית, הייתה העלאה על הכתב של החוק הרומי, שהיה עד אז נחלתה של העלית הפטריקית. בעקבות לחץ פלבאי נוסחו תריסר הלוחות, שהפכו לבסיס החוק הרומי כולו. מטרה שנייה הייתה הכרת המדינה במוסדות הפלבס ובהחלטותיו (כפי שיפורט להלן). מטרה שלישית, לה שאפו לפחות חוגים מסוימים בפלבס, הייתה שבירת המונופול הפטריקי על משׂרת השלטון העיקרית ברפובליקה הרומית - הקונסולאט.
הטריבונים של הפלבס
כבר במהלך הפרישה הראשונה בחר הפלבס לעצמו בשני פקידים, הטריבונים. לפי קיקרו, הטריבונים היו שניים במספרם, אחד כנגד כל קונסול. מספרם עלה לחמישה בשנת 471 לפנה"ס, ולעשׂרה בשנת 457.
הפלבאים בחרו בטריבונים שלהם ונשבעו לציית להם ולהגן עליהם. מי שפגע בטריבון נחשב כפוגע באלים, הוכרז כמוחרם (homo sacer) ודמו הותר; ואילו הטריבון נחשב לקדוש ומקודש. קדושת הטריבונים העניקה להם אפשרות להתייצב כנגד רשויות המדינה ולפעול באופן עצמאי. תפקידם העיקרי של הטריבונים היה להגיש סיוע (auxilium) לכל אזרח רומי שסבל משרירות לבו של השלטון. בין השאר יכלו הפלבאים להטיל וטו, ובכך לעצור פעילות של אסיפות העם או של פקידי המדינה.
אספת הפלבאים
כבר עם הפרישה הראשונה הקים לעצמו הפלבס אספת עם משלו - concilium plebis. האספה הייתה פתוחה בפני כל חברי הפלבס, ועם הזמן בפני העם הרומי כולו חוץ מהפטריקים. בשנת 471 לפנה"ס, בעקבות רפורמה של הטריבון ואלריוס פופליליוס, אורגנה אספת הפלבאים מחדש על בסיס השבטים המקומיים וההצבעה של האספה הייתה מתוך התייחסות לשבטים בלבד. שיטת ההצבעה הזו אומצה על ידי המדינה, ואספת השבטים הפכה ברפובליקה התיכונה לאמצעי המרכזי לחקיקה.
עליית הנוביליטאס
ההצלחות הפוליטיות של ארגון הפלבס והתפקוד היעיל של מוסדותיו במאתיים השנה הראשונות מאז יסודו הביאו לשינוי הדרגתי במאזן הכוחות בין המעמדות. באמצע המאה הרביעית לפנה"ס הבשיל מהלך פוליטי, שבמרכזו שיתוף פעולה בין חלק מהפלבס לבין חלק מבתי-האב הפטריקיים. בין תוצאותיו של מהלך זה היו ביטול המונופול הפטריקי על משׂרות השלטון הוותיקות, הגבלה על כמות האדמה הציבורית שיכול כל אזרח להחזיק, חלוקת אדמות ציבור בקנה מדה נרחב, ובטול של שעבוד הגוף. עד תחילת המאה השלישית נוצרה ברומא עלית חברתית חדשה, שהכילה גם פטריקים וגם פלבאים, וזכתה בלטינית לכינוי נוביליטאס - אצולה. מזמן זה ואילך ניתן לדבר על חלוקה ברורה בתוך העם הרומי, בין מיעוט פטריקי לבין רוב פלבאי.
ניסוי פרנק-הרץ
ניסוי פרנק-הרץ היה אחד הניסויים הראשונים בפיזיקת חלקיקים, שנתנו תמיכה להשערות הקוונטיזציה של רמות האנרגיה של האטום. תוצאות הניסוי היוו חיזוק למודל האטום של בוהר וזרז להתפתחות תאוריית הקוונטים, שהייתה אז בחיתוליה. את הניסוי ביצעו ג'יימס פרנק וגוסטב הרץ בשנת 1913. בשנת 1925 קיבלו פרנק והרץ פרס נובל לפיזיקה על ניסוי זה, ועל עבודות נוספות בתחום.
פלבס
עליית הנוביליטאס
במאות השנים שלאחר ההתמזגות המלאה של הפלבס במדינה והיווצרות הנוביליטאס הפטריקו-פלבאית הפסיקה המילה "פלבס" לציין ארגון פוליטי מסוים, ועברה לציין את כלל העם הרומי (ללא המיעוט הפטריקי, כאמור). מכאן ואילך ניתן לתרגם את המילה "פלבס" כ"המון" (ולעיתים אפילו כ"העם"). במקרים רבים הכוונה היא באופן מיוחד להמון העירוני בעיר רומא, להבדיל מהאוכלוסייה הכפרית ברחבי איטליה.
ניסוי פרנק-הרץ
רקע
בתחילת המאה ה-20 הצטברו עדויות ממקורות שונים, שהראו על קוונטיזציה של קרינה אלקטרומגנטית. בעיות כגון ספקטרום הפליטה של חומרים שונים והאפקט הפוטואלקטרי הראו שקרינה אלקטרומגנטית נפלטת באורכי גל מסוימים, בדידים, שלא ניתן היה להסביר באמצעות התאוריות הקלאסיות. בניסיון להסביר את ספקטרום הפליטה של אטום המימן, יצר נילס בוהר מודל אטום שבו יש לאלקטרון רמות אנרגיה בדידות. למרות שחיזויי המודל היו בהתאמה כמעט מושלמת לתוצאות הניסוייות, לא התגלתה עד אז קוונטיזציה שלא במסגרת של קרינה אלקטרו-מגנטית, ולכן הנחת המודל על קוונטיזציה של רמות האנרגיה של אלקטרון לא נתמכה באופן מספק (היו טענות שהקרינה עצמה קוונטית ולא רמות האנרגיה של האטום). ניסוי פרנק-הרץ היה הניסוי הראשון שהצביע על קוונטיזציה של רמות האנרגיה באטום, שלא באמצעות קרינה אלקטרומגנטית, ומכאן חשיבותו הרבה.
פלבס
עליית הנוביליטאס
ההיסטוריון הרומי בן המאה הרביעית לספירה אמיאנוס מארקלינוס תיאר את הפלבס הרומי בתקופתו:
ניסוי פרנק-הרץ
מבנה הניסוי
בניסוי פרנק–הרץ מעבירים קרן אלקטרונים דרך שפופרת, המכילה אדי כספית בצפיפות נמוכה. בקצה אחד של השפופרת נמצאת קתודה שפולטת את האלקטרונים בפליטה תרמיונית. סריג טעון במטען חיובי במתח \ V_g(הסריג מסומן באות G בשרטוט) יוצרים שדה חשמלי, שמאיץ את האלקטרונים לכיוון האנודה בקצה השני של השפופרת. על ידי שינוי מתח הסריגים הטעונים חיובית, ניתן לשלוט בהאצת האלקטרונים ובאנרגיה הקינטית שלהם, על פי הקשר:, שבו: (C הוא מטען האלקטרון, \ m - מסתו, ו-\ v - מהירותו.
באנודה נוצר זרם, שהוא פרופורציוני למספר האלקטרונים המגיעים אליה ליחידת זמן. מאחר שפוטנציאל הסריג גבוה יותר גם יחסית לאנודה, מאטים האלקטרונים הנעים בכיוונו, ואלה שלהם אנרגיה קינטית נמוכה מדי גם לא מצליחים להגיע לאנודה.
לפי מודל בוהר, האלקטרונים באטומי הכספית אינם יכולים להימצא בכל מצב אנרגטי שהוא, אלא יש להם אוסף מצבים מסוימים (ואנרגיות מתאימות) שביניהם הם יכולים לעבור. לכן יכול כל אטום לבלוע או לפלוט אנרגיה רק בשיעור המתאים להפרשים שבין רמות האנרגיה המתאימות לאלקטרונים שנמצאים במצבים שונים. לפי המינוח המקובל, כאשר אלקטרון באטום עולה ברמת אנרגיה, האטום עבר "עירור". מצב מעורר אינו יציב, ובשלב כלשהו האלקטרון יורד ברמת האנרגיה, תוך פליטת פוטון שהאנרגיה שלו (הפרופורציונית לתדירותו) שווה להפרש האנרגיות בין הרמות. מאחר שמסת האלקטרון זניחה ביחס למסת האטום, תנע האטום כמעט ולא משתנה בהתנגשות בין אלקטרון לאטום, ולכן האנרגיה הקינטית שמתווספת לאטום היא זניחה. לפיכך, אם האלקטרון מאבד אנרגיה בהתנגשות, היא נבלעת במלואה באטום, ולכן אלקטרון שפוגע באטום יכול לאבד אנרגיה רק בשיעורים בדידים (של אנרגיות העירור של האטום) אלו בלבד. אם לאלקטרון אין מספיק אנרגיה קינטית לעורר את האטום, ההתנגשות היא אלסטית לחלוטין, והאלקטרון מאבד אנרגיה בשיעור זניח.
כאשר מגבירים את מתח האצת האלקטרונים, האנרגיה הקינטית שלהם גדלה. בתחילה, האנרגיה נמוכה מכדי לעורר אטום, ולכן ההתנגשויות בין קרן האלקטרונים לבין האטומים הן אלסטיות, והאלקטרונים מתפזרים לכל הכיוונים, אך מתח ההאצה מושך אותם בחזרה לכיוון האנודה. עם הגברת מתח ההאצה מגיעים יותר אלקטרונים אל האנודה, והזרם באנודה גדל עם מתח ההאצה. בשלב כלשהו מגיעים האלקטרונים המהירים ביותר (אלה שבסוף המסלול בשפופרת) לאנרגיה שמספיקה כדי לעורר את אטומי הכספית. לאחר עירור כזה, נותרים האלקטרונים שמתנגשים באטומים באנרגיה פחותה (ולכן התנגשות זו נחשבת להתנגשות פלסטית), ולא מגיעים אל האנודה. לכן, עם העלאת המתח, נצפית דווקא ירידה במספר האלקטרונים המגיעים אל האנודה ביחידת זמן, ירידה המתבטאת בהפחתה של הזרם. כאשר ממשיכים להגביר את מתח ההאצה, מקבלים יותר ויותר אלקטרונים אנרגיה מספקת לעורר את אטומי הכספית, והדבר קורה בשלב מוקדם יותר במסלולם, עד שבאופן סטטיסטי מתקבלת רוויה של התנגשויות פלסטיות (כלומר: כל האלקטרונים בעלי סיכוי ממשי להתנגש ולעורר אטום - עושים זאת, וכל השאר חופשיים להגיע לאנודה), ולכן הזרם מתחיל שוב לעלות. בהעלאה נוספת של מתח ההאצה, חלק מהאלקטרונים שהתנגשו רוכשים מספיק אנרגיה קינטית להתנגשות שנייה, והזרם שוב יורד בחדות, וחוזר חלילה.
What Is Love?
(בעברית: מה זאת אהבה?) הוא אלבום האולפן השני של להקת המוזיקה אלקטרונית הבריטית קלין בנדיט. האלבום יצא לאור ב-30 בנובמבר 2018, על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס.
איבוגאין
איבוגאין הוא חומר צמחי שמקורו בצמח איבוגה (Tabernanthe iboga), המשמש כסם הזיה שאינו ממכר, אשר יש חוקרים המאמינים ביכולתו להיטיב ואף לרפא לחלוטין התמכרות לסמים פסיכואקטיביים, וסמים קשים בפרט. השימוש בו לא הוכח כבטוח ולא הותר לשימוש קליני בבני אדם. בארצות הברית מוגדר הסם כחומר מסוג I (Schedule I), המסוכן לשימוש וללא שימוש רפואי. תערובות המכילות איבוגאין משמשות בטקסים רוחניים ולצורכי מרפא בקרב הבוויטיס באפריקה.
מחקרים וניסויים שנעשו הביאו להעלאת השערה שנטילה חד פעמית של הצמח יכולה לגרום להפסקה מוחלטת של תסמיני גמילה מסם אחר, ואף להפחית לזמן מסוים את התשוקה לסם (Craving) - היא ההתמכרות הנפשית. בהתאם לכך הוצע איבוגאין כתרופה יעילה כנגד התמכרות להרואין, קוקאין, מתאדון, אלכוהול וסמים נוספים המוגדרים כ"קשים", מהיותם גורמים לתסמיני גמילה קשים למשתמשים. כמו כן נמצאה יעילות מסוימת בהפחתת תלות בניקוטין ואף הסם נחשב כבעל פוטנציאל פסיכותרפי גבוה, אולם טענות אלה כולן שנויות במחלוקת.
מסמכים שנחשפו בשנות השמונים בהתאם לחוק חופש המידע האמריקאי מראים כי ה-CIA בחן את ההשפעות של איבוגאין במהלך שנות החמישים.
מלנין
מלנין (Melanin) הוא צבען חום-שחור המופרש מתאים באפידרמיס הקרויים מלנוציטים. המלנין הוא פולי-קווינון (Poly-quinone), מולקולה בעלת מערכת קשרים כפולים מצומדים: מערכת זו מאפשרת בליעת אור בטווח רחב של אורכי גל.
מלנין בולע קרינה באורכי גל קצרים (בעיקר קרינה על-סגולה) ובכך מגן על הגוף מפני הקרינה. ככל שאדם נחשף יותר לאור השמש, כך מפרישים המלנוציטים יותר מלנין והופכים את העור לכהה; זהו מקורה של תופעת השיזוף.
המלנין נמצא בעיקר בעור, שם הוא משפיע על צבע העור, אך הוא מצוי גם בשיער ובעיניים. צבע עיניים כחול מעיד על ריכוז נמוך של מלנין בעיניים, או במקרה של שיער, שיער בלונדיני מראה על ריכוז מלנין נמוך. שומות ונמשים נגרמים על ידי הצטברות של מלנין. ככל שריכוז המלנין עולה, כך מתכהים השיער והעיניים.
מלנין הוא חומר שאינו מסיס במים, וסופג אורכי גל שונים, כולל בתחומי קרינות ה-UVA וה-UVB. מלנין מגן על ה-DNA מפגיעות מי חמצן בו, אך למרות זאת, בסופו של דבר, הפיגמנט המעוּרר מעביר את האנרגיה שנספגה אל ה-DNA, בין אם דרך רדיקלים חופשיים, ובין אם בדרכים אחרות, שעדיין לא ידועות במלואן. העברת האנרגיה ל-DNA עלולה לגרום להופעת מוטציות.
כימיה
המלנין נוצר מחומצת האמינו טירוזין על ידי חמצון הטירוזין הקושר אטום חמצן בפחמן 5 של טבעת השייר, וסגירת הקצה האמיני לטבעת מחומשת על ידי חיבורו לפחמן 2 של טבעת השייר.
פעולת המלנין בעור האדם
מלנוציטים מכניסים גרעיני מלנין לתוך שלפוחיות תאיות מתמחות הנקראות מלנוזומים. אלה מועברות לתוך תאי הקרטין באפידרמיס האנושי. בכל תא שקולט את המלנין מצטברים המלנוזומים סביב גרעין התא, שם הם מגינים על הדי-אן-איי הגרעיני ממוטציות שנגרמות על ידי הקרינה המייננת של קרני השמש העל-סגולות. בהכללה, אנשים שאבותיהם חיו תקופות ממושכות באזורי קו המשווה, עורם מכיל כמויות גדולות יותר של מלנין.
מקורות אבולוציוניים של הצטברות מלנין בעור האדם
באדם הקדמון התפתח עור כהה לפני כ-1.2 מיליון שנה. מוטציות שגרמו להופעת עור כהה שרדו בהצלחה רבה יותר לאחר נשירת שיער הגוף, מכיוון שללא שיער הגוף הצטברו נזקי הקרינה באופן משמעותי יותר, ומוטציות כאלה הגנו על נשאיהן. בני אדם מוקדמים יותר היו בעלי עור בהיר תחת פרוותם, בדומה לזה שקיים בקרב פרימטים אחרים. האדם שהאנטומיה שלו היא הקרובה ביותר לזה של אדם בן זמננו, התפתח באפריקה לפני 200,000-100,000 שנה ויישב את יתר חלקי העולם בתקופת הזמן שבין 80,000-50,000 שנה לפני זמננו. במהלך יישוב העולם, הזדווג האדם עם מיני אדם קדמון אחרים, בהם ניאנדרטלים, דניסובים ואולי אחרים. סביר שלאדם שיצא מאפריקה היו בעורו כמויות מלנין רבות, שייצרו עור כהה יותר, בדומה לבני האדם החיים באפריקה בימינו, אך עם הגירתם של בני ההומו סאפיינס לאירופה ולאסיה, לאזורים בהם קרינה השמש פחות אינטנסיבית, פחתו לחצי הברירה האבולוציוניים שהביאו לייצור מלנין בקרב בני האדם באפריקה. כך נוצר טווח רחב יותר של כהות ובהירות העור האנושי – משחור ועד לבן.
השפעות
עורם של אנשים שהיגרו לכיוון קו המשווה מתכהה יותר, עקב חשיפה לקרינת על-סגול, וכך עורם מקבל הגנה רבה יותר. כאמור, זה מקורה של תופעת השיזוף. אנשים כהי עור, שעורם מייצר כמויות גדולות יותר של מלנין (מהסוג אומלנין), מוגנים טוב יותר מפני כוויות שמש והתפתחות מלנומה, צורה קטלנית בפוטנציה של סרטן העור, כמו גם בעיות בריאות אחרות הקשורות לחשיפה לקרינת שמש מרובה. מלנין בעין מגן מפני קרינת על-סגול וקרינה אחרת של אור נראה בתדרים גבוהים. אנשים עם עיניים אפורות, כחולות וירוקות נמצאים בסכנה רבה יותר ללקות בבעיות עיניים הקשורות לשמש. עדשת העין מצהיבה עם השנים, וכך מספקת הגנה נוספת. ייתכן שלמלנין יש גם תפקיד בהגנה על פנים התא על ידי בידוד תוך-תאי של יוני מתכת רעילים.
מגדה גבלס
יוהנה מריה מגדלנה "מגדה" גבלס (Johanna Maria Magdalena "Magda" Goebbels; 11 בנובמבר 1901 = 1 במאי 1945) הייתה אשתו של שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס וכונתה "הגברת הראשונה של הרייך השלישי". חברה אדוקה במפלגה הנאצית, וחברה ותומכת פוליטית של אדולף היטלר. גבלס שימשה סמל לפוריות, ל"אם האידיאלית" ולסמל פמיניסטי בגרמניה הנאצית. לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, השתתפה בהרעלת ששת ילדיה ושמה קץ לחייה יחד עם בעלה.
ילדותה
מגדה נולדה בשנת 1901 בברלין, לאוגוסטה ברנד בת ה-22, אם יחידנית ולבן זוגה המהנדס אוסקר ריטשל, שנישאו באותה שנה והתגרשו ב-1904. אוגוסטה נישאה מחדש לסוחר היהודי ריכרד פרידלנדר Richard Friedländer שגם עמו הייתה מיודדת טרם לידת הבת, אותה גם אימץ בהמשך. ביוני 1938 נאסר פרידלנדר לעבודות פרך במחנה בוכנוואלד (עוד לפני ליל הבדולח) ושם גם נספה בפברואר 1939. לימיים הוברר ואומת, רק ב-2016, שפרידלנדר היה רשום בארכיב משרד האוכלוסין בברלין, כיהודי ואביה הביולוגי של מגדה, וכי הליך האימוץ נדרש כנראה לעדכון רישומיה כילדה "לגיטימית", נוכח נישואיהם המאוחרים של הוריה.
נישואים ראשונים ובן משותף עם גינטר
בגיל 17, בדרכה חזרה מבית הספר ברכבת, פגשה מגדה את גינטר קוונדט Günther Quandt, תעשיין בן 34 שהחזיק מאוחר יותר בחלק נכבד ממספר חברות גדולות, בהן BMW, והשניים התחתנו בינואר 1921. ב-1 בנובמבר באותה שנה נולד בנם היחיד הרלד קוונדט, שהיה בנה היחיד של מגדה ששרד את המלחמה (והרעלת ששת אחיו למחצה והתאבדות אמו). הוא לחם בחזית כטייס בלופטוואפה ונתפס על יד כוחות בעלות הברית בשנת 1944 בהיותו חייל. הרלד מת ב-22 בספטמבר 1967, בתאונת מטוס באיטליה, ולימים התגיירה בתו ונישאה ליהודי גרמני. גינטר בילה זמן מועט עם מגדה, דבר שגרם לה לתסכול רב. ישנן עדויות כי בהיותה בת 23 היא נמשכה לבנה החורג בן ה-18, הלמוט קוונדט, שמת בפריז ממחלה בשנת 1927. באותה שנה יצאו מגדה וגינטר לטיול בן שישה חודשים בארצות הברית, שם התאהב בה אחיינו של נשיא ארצות הברית הרברט הובר. לאחר גירושיה מקוונדט בשנת 1929, הוא אף נסע לגרמניה, לבקש את ידה של מגדה, אירוע שהסתיים בתאונת דרכים שבה נפצעה קשה.
נישואים שניים והקמת משפחה עם יוזף גבלס
לאחר ניסיון כושל להרעילו בינואר 1933, ביקש היטלר ממגדה להכין את כל ארוחותיו. למגדה ויוזף, שתוארו בתעמולה כמשפחה גרמנית אידיאלית, נולדו 6 ילדים. כל השישה נרצחו ב-1945 בבונקר בברלין, בגלולות ציאניד שניתנו להם לאחר שהורדמו.
בניגוד לתדמית "המשפחה המושלמת" שלהם, היו לגבלס מספר רב של רומנים, המפורסם בהם עם השחקנית הצ'כית לידה בארובה. גבלס אף שקל להתחתן עם בארובה, אך לאחר שמגדה ביקשה מהיטלר רשות להתגרש, הורחקה ממנו השחקנית כדי לא לפגוע בתדמית המשפחה המושלמת. פרידתם הכפויה העציבה גם את גבלס, ומנגד יש הגורסים כי גם מגדה עצמה ניהלה רומן מהצד עם הנאצי הבכיר קארל האנקה.
מלחמת העולם השנייה
מגדה, כמו בעלה, זכתה להטבות חברתיות ואישיות רבות עקב קרבתה להיטלר, והיא הביעה תמיכה ונאמנות ציבורית ללא סייג לפיהרר. באופן פרטי, הביעה לא אחת חששות מתוצאות המלחמה, במיוחד לאחר שהמצב בחזית הרוסית החל להחמיר. בנובמבר 1942, בעת שהאזינה עם מספר חברים לנאומו של היטלר ברדיו, היא כיבתה את המקלט בכעס ואמרה "אלוהים אדירים, איזה שטויות!". ב-1944 היא אף אמרה על היטלר: "הוא כבר לא מקשיב לקול ההיגיון. הוא מאמין לאלו שאומרים לו את שהוא רוצה לשמוע". כשנשאלה על האנטישמיות של בעלה, ענתה כי "כך הפיהרר רוצה, ויוזף חייב לציית". אין כל עדות כי ניסתה לעזור לאביה היהודי, ריכרד פרידלנדר, לחמוק ממחנות הריכוז, וככל הידוע נספה בבוכנוואלד.
בתחילת המלחמה תמכה והשתתפה באופן נלהב בתוכנית התעמולה של בעלה. תפקידים רשמיים נוספים שביצעה היו בידור נשות ראשי מדינה אחרים, תמיכה בכוחות הלוחמים וניחום אלמנות מלחמה. מגדה ניסתה לעמוד בדמות האמא הפטריוטית, הוכשרה כאחות ואף עבדה בחברת האלקטרוניקה הגרמנית טלפונקן. היא התעקשה להגיע לעבודה באוטובוס, כמו עמיתותיה לעבודה.
עם החמרת מצבה של גרמניה הנאצית בחזיתות השונות החמיר גם מצבה הבריאותי של מגדה. היא סבלה מדיכאונות ואושפזה בתחילת 1944 בסנטוריום. בעקבות קשר ה-20 ביולי סבלה מהתמוטטות עצבים והבטיחה בטלפון להיטלר שהיא מוכנה להקריב עבורו את חייה "אם הרוסים יגיעו לשערי ברלין". לקראת סוף המלחמה החלה לסבול מהפרעה ניאורולוגית בלתי ניתנת לריפוי, שאינה מסכנת חיים בריאות, אך גורמת לכאב רב. הדבר גרם לאשפוזה מספר פעמים.
המתת ילדי הזוג גבלס, והתאבדות הוריהם
ב-22 באפריל 1945, בעוד הצבא האדום מתקדם לברלין, עברה כל משפחת גבלס לגור בפיהררבונקר. המקלחת והשירותים האישיים היחידים בבונקר היו של היטלר עצמו - והוא שמח להתחלק בהם עם מגדה וילדיה. ב-28 באפריל כתבה מגדה מכתב פרידה לבנה הרלד, שהיה שבוי מלחמה בקנדה באותו זמן. במכתב זה, השריד היחיד בכתב ידה של מגדה, היא כותבת כי על אף רצונו של הפיהרר, החליטה להישאר בבונקר, להתאבד ולהרוג את 6 ילדיה, וזאת מאחר ש"העולם ללא היטלר והתנועה הנאצית אינו שווה דבר", וכן מאחר ש"הילדים ( - ילדיה) טובים מדי לעולם הקרב ובא ללא היטלר". בעדותו האחרונה של גבלס, הוא מצהיר כי על מגדה וילדיהם להישאר ולהתאבד עמו בבונקר. את הרעלת ילדיו הוא הצדיק בכך ש"אם היו מבוגרים מספיק, היו גם הם בוחרים להתאבד".
ב-30 באפריל 1945 התאבד היטלר עם אשתו הטרייה אווה בראון, בעוד הסובייטים ממשיכים לכבוש את העיר. למחרת ב-1 במאי הרדימו מגדה ובעלה את ילדיהם באמצעות מורפין, ולאחר מכן הרעילו אותם על ידי שבירת גלולות ציאניד בפיהם. הדעות חלוקות האם מגדה בעצמה הרגה את ילדיה, או שד"ר לודוויג שטומפפגר סייע בהריגתם. מגדה דיברה על המתת הילדים למעלה מחודש לפני ביצוע הרצח, ואף סירבה למספר הצעות, בהן של אלברט שפר, למלט את הילדים מברלין. חבּוּרות על גופת המבוגרת שבהם, הלגה, בת ה-12, העידו כי היא התעוררה ונאבקה טרם מותה.
לאחר הרעלת הילדים יצאו מגדה ויוזף גבלס מחוץ לבונקר והתאבדו. לא ברור האם בבליעת גלולות ציאניד ואז נורו בידי חייל אס אס, כהוראות יוזף, או האם ירה תחילה במגדה ואז בעצמו. לאחר מותם שפכו עליהם דלק, ואז הוצתו אך נשרפו חלקית נמצאו ב-2 במאי על ידי כוחות הכיבוש הסובייטי, צולמו, ופורסמו ברבים. גופות ילדיהם נקברו בחשאי על ידי הרוסים, ורק ב-1970, נשרפו ואפרם פוזר בנהר האלבה.
נתרן אצטט
נתרן אצטט (סודיום אצטט או סודיום אתאנואט) הוא מלח הנתרן של חומצה אצטית (חומצת חומץ). זהו חומר המופק בכמויות מסחריות למגוון רחב של שימושים.
יישומים
סודיום אצטט משמש בתעשיית הטקסטיל לניטרול שפכי חומצה גופרתית, וכפוטורזיסט כאשר משתמשים בדיו מבוסס אנילין. סודיום אצטט משמש גם כמחמיץ בעיבוד כרום, ומסייע לעכב את תהליך הגיפור של כלורופן בייצור גומי סינתטי.
סודיום אצטט משמש כחומר משמר במוצרי מזון, בהם הוא מסומן בדרך כלל כ-E262, תחת השם "סודיום דיאצטט". סודיום אצטט הוא הבסיס המצומד של חומצה חלשה (חומצה אצטית), ולכן ניתן להשתמש בתמיסה של סודיום אצטט וחומצה אצטית כבופר, לשמירה על רמת חומציות קבועה יחסית. בופרים משמשים במגוון יישומים, בין השאר לתגובות ביוכימיות, הרגישות מאוד לרמת החומציות. סודיום אצטט משמש גם בכריות חימום, למטרות שונות, ביניהן חימום מזון במנות קרב. גבישי סודיום אצטט טרי-הידראט (נקודת היתוך = 58 מעלות צלזיוס) מחוממים לכ-100 מעלות וניתכים. כאשר החומר מתקרר, מתקבלת תמיסה על-רוויה של סודיום אצטט במים.
תמיסה זו מסוגלת לעבור קירור יתר לטמפרטורת החדר, הרבה מתחת לטמפרטורת הקיפאון הרגילה של החומר, ללא יצירת גבישים. בכריות החימום מותקנת דיסקת מתכת, והקשה עליה יוצרת מרכז התגרענות, המתחיל את תגובת ההתגבשות לסודיום אצטט טרי-הידראט גבישי. תהליך יצירת הגבישים הוא אקסותרמי (פולט אנרגיה), ולכן נפלט חום.
בחימום לכ 400°C החומר מתפרק, תוצרי הפירוק הם בעיקר מתאן, פחמן דו-חמצני, נתרן חמצני (Na2O) ופחמן, פירוליזה בנוכחות נתרן הידרוקסיד נותנת מתאן ונתרן קרבונט
ייצור
סודיום אצטט זול לייצור, ולכן בדרך כלל נרכש מספקי כימיקלים, ולא מיוצר במעבדה. ניתן ליצרו במעבדה בקלות, על ידי תגובה בין חומצה אצטית לבסיס נתרן כלשהו, כמו סודיום קרבונט, נתרן הידרוקסידי, ועוד.
CH3–COOH + Na+[HCO3]– → CH3–COO– Na+ + H2O + CO2
זו התגובה המתרחשת בניסוי הביתי המוכר, בו מערבבים חומץ וסודה לשתייה. על ידי אידוי המים, ניתן לקבל תמיסה מרוכזת של סודיום אצטט, או גבישים יבשים.
כור תרבית
כור תרבית (או כור דוגר) הוא כור גרעיני המייצר איזוטופים בקיעים בכמות גדולה או שווה לכמות שהוא צורך. איזוטופים אלה יכולים לשמש דלק להפעלת כורים חדשים.
כור תרבית צריך להיות מתוכנן באופן כזה שתגובת השרשרת מייצרת נייטרונים עודפים בכמויות גדולות. בגרעין הכור או מסביבו צריכים להימצא איזוטופים בני-תרבית כגון אורניום-238 או תוריום-232. איזוטופים אלו הופכים על ידי בליעת נייטרונים לאיזוטופים הבקיעים פלוטוניום-239 ואורניום-233, בהתאמה, שיכולים לשמש כדלק גרעיני או לבניית פצצות גרעיניות. בנוסף לעודף נייטרונים, דרישות נוספות הן שהנייטרונים יפגעו בחומרים בני-התרבית במהירות האופטימליות בשביל להגדיל את הסיכויים לבליעה וכן שלא יבלעו יותר מדי נייטרונים במבנה הכור, חומרי הקירור, מוטות בקרה וכדומה. תגובות דומות מתרחשות בכל כור גרעיני אולם הכמות של חומר בקיע חדש שמיוצר בדרך כלל קטנות, יחסית.
בשל האחוז הנמוך של האיזוטופ הבקיע אורניום-235 באורניום טבעי הדעה השלטת בשנות השישים והשבעים הייתה שכורי תרבית הכרחיים על מנת לספק מספיק דלק לכורים גרעיניים עתידיים על ידי הפיכת האיזוטופ הנפוץ אורניום 238 לדלק גרעיני (פלוטוניום). לשם כך הושקעו משאבים רבים בפיתוח כורי תרבית. לאחר שבניית כורים גרעיניים חדשים כמעט נעצרה בשנות השמונים עקב השינויים בדעת הקהל נגד אנרגיה גרעינית, צריכת הדלק הגרעיני ירדה. מקורות האורניום הקיימים בתוספת חומרים בקיעים מפצצות גרעיניות שפורקו לאחר סוף המלחמה הקרה מספיקים לעת עתה. השימוש העיקרי של המספר הקטן של כורי תרבית שפעלו או פועלים בעולם הוא ייצור פלוטוניום לצורך בניית נשק גרעיני.
בשנות האלפיים החלה בהדרגה חזרה לבניית כורים גרעיניים עקב הדאגה מפליטת פחמן דו-חמצני ממקורות האנרגיה המקובלים אשר עשויה להוביל להתחממות גלובלית. לשם אספקת דלק לכורים אלה צפוי שיהיה בסופו של דבר צורך לחזור ולבנות כורי תרבית וזאת למרות החשש שהדלק שמיוצר בהם יכול לשמש גם לבניית נשק גרעיני.
יהדות טורינו
בין 1960 ל-1985 סרג'יו יוסף סיארה היה הרב הראשי של הקהילה.
הרבנים ששרתו אחריו כרב הראשי היו: רב הרטום, רב קולומו, רב סומך, רב בירנבאום ורב די פורטו.
בית הספר היהודי בטורינו נקרא על שמו של אמנואלה הרטום, אינטלקטואל ופרטיזן יהודי בן טורינו.
תולדות הקהילה
היהודים זכו לאוטונומיה מהדוכס לבית סבויה. עם זאת היא עברה גם תקופות קשות בין השנים 1553-1580. בשנת 1679 רוכזו 763 יהודי טורינו בגטו הגדול (Ghetto Grande) בין הרחובות: Maria Vittoria,Bogino,Principe Amedeo,San Francesco da Paola. בשנים 1737–1794 גדלה הקהילה ב-1,300 תושבים והוקם גטו חדש (Ghetto Nuovo) בין הרחובות: S.Francesco, Des Ambois וכיכר Carlina. ניתן להבחין בקווי האופי המיוחדים של תחום המגורים ליהודים עד היום.
בשנת 1848 המלך, קרלו אלברטו, העניק שיויון ליהודי העיר במסמך שכונה Statuto Albertino ומאז היו היהודים חופשיים לגור ברחבי העיר.
שלשה מבין הסופרים והמשוררים האיטלקים הבולטים במאה ה-20: קרלו לוי, פרימו לוי ונטליה גינזבורג, הם מטורינו.
מספר יהודי איטליה בשנות ה-30 היה בין 40 ל-50 אלף, כאלפית מכלל האוכלוסייה. במפקד האוכלוסין של 1938, לפני פרסום החוקים האנטי-יהודיים, החליט המשטר לבצע מפקד אוכלוסין מיוחד של היהודים באיטליה. על פי המפקד התגוררו באיטליה 58,412 יהודים איטלקים ויהודים זרים. המספר כלל כ-36,000 יהודים בעלי אזרחות איטלקית, ו-9,415 יהודים חסרי אזרחות שהגיעו לאיטליה מראשית המאה ה-20 ומצאו בה מקום נוח להתחיל חיים חדשים. נכללו בו גם יהודים שהמירו את דתם וגם וילדים שנולדו בנישואי תערובת. עם השנים קיבלו חלק מהיהודים הזרים אזרחות איטלקית והשתלבו לגמרי בחיי המדינה. הפרופיל הדמוגרפי של יהדות איטליה באותן שנים היה של ציבור שנמנה עם הבורגנות הבינונית והגבוהה. רמת השכלתם הייתה גבוהה מהממוצע הלאומי. היהודים התרכזו בעיקר במספר קהילות גדולות, ביניהן טורינו בה היו כ-6,000 יהודים.
יהדות טורינו תחת השלטון הפשיסטי
תגובתם של יהודי טורינו לעליית הפשיזם תאמה את תגובת כלל החברה: כבר בתחילת דרכו של בניטו מוסוליני בשלטון, יהודים רבים הצטרפו למפלגה הפשיסטית. אחרים התנגדו לפשיזם, והיו מי שבחרו להגר מאיטליה. לאחר שנות שלטון אחדות, בזכות תעמולה מאסיבית של השלטונות, ניתן לומר כי בתחילת שנות ה-30 רוב האוכלוסייה, ובתוכה היהודים, קיבלה את מנהיגותו של הדוצ'ה ללא עוררין, והיו גם מי שנטלו חלק פעיל במוסדות השלטון הפשיסטי. הייתה פעילות ציונית בטורינו, אך כמו ביתר קהילות איטליה, היא לא הייתה בולטת ומשמעותית.
במשך זמן קצר אף פורסם בטורינו כתב עת יהודי פאשיסטי, בשם "לה נוסטרה בנדיירה" ("דגלנו"), על ידי אטורה אובאצה. בכתב העת העלה אובאצה על נס את הלאומיות האיטלקית, ותמך בפאשיזם בגלוי. הוא רצה להזכיר לאיטלקים על ההקרבה של היהודים האיטלקים בזמן מלחמת העולם הראשונה, ותקף את הטענה שכל היהודים תומכים בציונות. לאובאצה היה תפקיד מרכזי בקהילה היהודית בטורינו, והוא ניצל זאת כדי להבטיח שכל תפקידי המפתח בקהילה יוחזקו בידי יהודים פאשיסטים. הוא נרצח עם משפחתו ב-1943 על ידי חיילי אס אס בגבול שווייץ, בניסיון בריחתם מאיטליה.
לאחר פרסום חוקי הגזע באיטליה ב-1938, פיתחו רוב יהודי פיימונטה עמדה אנטי-פאשיסטית חזקה. בתקופה זו היו בטורינו רק כ-4,060 יהודים. מספרם של היהודים פחת מאוד, הן בשל עזיבתם של פליטים יהודים זרים רבים והן מחמת הגירתם של יהודים איטלקים.
יהודי טורינו סבלו מגילויי אנטישמיות רבים, שרק הלכו והחריפו. גרפיטי אנטישמי החל להופיע על קירות בעיר, במיוחד בקרבת בית הכנסת של טורינו. בליל ה-14 באוקטובר 1941, היה ניסיון שלא צלח, להצית את בית הכנסת. בשלושת הימים שלאחר המקרה, החלו להופיע פוסטרים ומודעות ברחבי העיר שקראו לרצוח יהודים, ועליו הופיעו רשימת שמות של יהודים מקומיים וכתובותיהם. אך על פי דברים שכתב הפרטיזן היהודי אמנואלה הרטום ביומנו, כתובות אלה כלל לא היו מדויקות, וסוכנים גרמנים הם אלה שביצעו את הפעולות. כל עוד הייתה איטליה בגדר מדינה גרורה של גרמניה, נמנע היטלר מלדרוש את גירוש היהודים והשמדתם. מוסוליני סירב לגרש את אזרחיו היהודים, בין היתר על מנת להפגין את עצמאותו כלפי גרמניה, ולכן יהודי טורינו לא נפגעו עד לנפילתה של איטליה הפשיסטית. משפחות יהודיות רבות נאלצו לעזוב את בתיהם בין השנים 1941 ל-1943, והן עברו להתגורר באזורים כפריים או בהרים עד לשחרור צפון איטליה בסוף אפריל 1945.
שואת יהדות טורינו
מצבם של יהודי טורינו החמיר עם כניעתה של איטליה לבעלות הברית, פלישת גרמניה לאיטליה והקמת רפובליקת סאלו בספטמבר 1943. לאחר שהפכה איטליה למדינה כבושה, החליט היטלר, שגורלם של יהודי איטליה צריך להיות כגורל אחיהם במדינות הכבושות - רדיפה, גירוש והשמדה. רפובליקת סאלו שיתפה פעולה באופן מלא עם מדיניות זו של הנאצים.
הקהילה היהודית המשיכה לקיים אורח חיים שגרתי למרות המצב הפוליטי החדש שנוצר. כך לדוגמה, הבחינות בבתי הספר התקיימו כסדרן, כשהמורים תפקדו כשומרים בכניסה לבנייני הקהילה, ובחינות בעל פה התקיימו בגינות ציבוריות או בזמן הליכה ברחוב.
שגרה זו הופסקה, לאחר שבתחילת אוקטובר, כוחות פאשיסטיים פרצו לספרייה של הקהילה היהודית, לקחו את כל הספרים, ושרפו אותם בשריפות ענק בפיאצה קרלינה. בעקבות האירוע, מרבית יהודי טורינו ברחו באופן מיידי מהעיר או מצאו מקומות מסתור. כך, מרבית יהדות טורינו ניצלה מהגורל של קהילות יהודיות אחרות באיטליה. כאשר החלו מבצעי הנאצים להשמדת יהודי איטליה, עם המבצע לאיסוף יהודי רומא להשמדה ב-16 באוקטובר, לא יכול היה להתקיים מבצע דומה בטורינו באותו ההיקף, משום שלא היו בבתיהם. איסוף היהודים התבצע בעזרת המשטרה האיטלקית, על פי כתובות היהודים במפקד האוכלוסין משנת 1938, שעודכנו במחציתה של 1943. פקידי הממשל של רפובליקת סאלו המריצו את עובדיהם ואת תחנות המשטרה לפעול בחריצות מרבית לאיסוף וגירוש יהודים. כאשר ביצעו הכוחות הגרמניים חיפושים בבתי היהודים, הם מצאו רק שתי נשים מבוגרות בביתן.
בנוסף, הכוחות הנאצים החרימו רכוש יהודי, ובניינים של הקהילה היהודית הושחתו ונבזזו.
יהודים שעדיין נמצאו בעיר שמרו על זהירות בצעדיהם, והסתמכו על אמונם במכרים איטלקים. יהודים רבים ניצלו הודות לעזרה של איטלקים שהכירו, אך היו כאלה שנתפסו בשל עזרה של איטלקים לכוחות הגרמנים. כך לדוגמה, ב-27 באוקטובר, נעצרו 11 מיהודי טורינו בעקבות הלשנות. חלקם פותו להיכנס לחנויות, שבהן חיכו להם חיילי אס אס. אחרים נתפסו במקום עבודתם. משפחה אחת נתפסה, משום שחזרה לחנות בבעלותה בעיר.
יהודים רבים הצטרפו לכוחות הפרטיזנים שפעלו בעיקר באזורי ההרים של פיימונטה ועמק אאוסטה, המפורסם שבהם הוא אמנואלה הרטום. יהודים רבים ניצלו הודות לכך שמשפחות איטלקיות, פרטיזנים ואנשי כנסייה הסתירו אותם, תוך כדי סיכון רב לחייהם.
בסך הכל גירשו הנאצים 875 יהודים מטורינו וסביבותיה, מתוכם נותרו בחיים רק 31. כ-400 יהודים מטורינו וסביבותיה נרצחו בזמן השואה. רדיפת יהודים נמשכה עד היום האחרון של המלחמה, ואפילו ב-25 באפריל 1945, יום כניעת הכוחות הגרמנים, נהרגו שישה יהודים בקרבת קונאו.
בתום מלחמת העולם השנייה נותרו 2,885 יהודים בטורינו. זאת בנוסף ליהודים זרים רבים אחרים משארית הפליטה, ששוכנו באזור טורינו במחנות עקורים, כשהגדול בהם היה מחנה העקורים גרוליאסקו.
כמה מהקהילות הקטנות יותר סביב טורינו לא הצליחו להתאושש מהמלחמה, וחברי הקהילה ששרדו עברו לגור בקהילות יהודיות אחרות או עלו לישראל.
כיום, בתחנת הרכבת המרכזית של טורינו, פורטה נואובה, ישנה מצבת זיכרון ליהודים שגורשו מטורינו למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
בית הכנסת
מרכז הקהילה היהודית נמצא ברחוב פיוס החמישי, בככר הקטנה שנקראת על שמו של הסופר היהודי המפורסם, יליד העיר, פרימו לוי. המבנה הבולט בככר הוא של בית הכנסת, שנחנך בשנת 1884 לאחר ארבע שנות עבודה ואחר שניטש המבנה הקודם שתוכנן להיות בית הכנסת והפך להיות למולה אנטונליאנה. בשנים קודמות היו בעיר שני בתי כנסת: האחד, בנוסח הספרדים והשני בנוסח איטליה. בבית הכנסת הנוכחי 1,400 מקומות.
בית הכנסת בטורינו הוא אחד משורה של בתי הכנסת גדולים ומפורסמים שהוקמו בסוף המאה ה-19, בעידן איחוד איטליה, יחד עם בית הכנסת הגדול של רומא ובית הכנסת הגדול של פירנצה ועוד. הוא נחשב לאחד המונומנטים המפארים את העיר טורינו. זהו בניין מרכזי בעל כיפת-תוף על תיליים. בפינותיו ארבעה מגדלים קטנים. במבנה כולל שלוש חזיתות שבכל אחת בנוי מבנה משנה של כניסה. בחזית המזרחית קיים שקע ובו מקום לארון הקודש, המוצב בתוך בית הכנסת. לעיטור החיצוני והפנימי השתמשו במוטיבים מוריים וביזנטיים מרובי גוונים. בקומה השנייה עזרת נשים המקיפה את המבנה משלושה צדדים (לא כולל המזרח - אליו פונות המתפללות בזמן התפילה).
בבית הכנסת מתפללים רק בחגים ובאירועים חגיגיים. באשר ימות השנה מתפללים בבית כנסת, בנוסח יהודי איטליה, שהכניסה אליו היא בצד מבנה בית הכנסת. בית הכנסת הקטן שימש מאפיה לייצור מצות. הוא בנוי בצורת אמפיתיאטרון. ריהוט בית הכנסת הובא מהעיר "קיארי" והוא מעוצב בסגנון בארוקי פיימונטזי. קיר לבנים מפריד בין בית הכנסת הקטן לבין חדר תפילה שנועד לתפילה בנוסח אשכנז. לפניו שש שורות של כיסאות, המוצבות לפני ארון קודש בעל ערך אומנותי עם דלתות בצבע כהה, כביטוי אבל למותו של המלך "קרלו אלברטו" בשנת 1849, השליט שהעניק אמנציפציה ליהדות טורינו. בדלתות הארון חרוטים תבליטים המתארים את העיר ירושלים.
בית הכנסת נפגע מהפצצה אווירית בריטית בשנות מלחמת העולם השנייה ונהרסו הקישוטים הפנימיים והריהוט של בית הכנסת. בשנת 1949 הוא שוקם ונפתח מחדש לשירות יהדות טורינו.
סטרוגינו מוסקבה (כדורגל)
סטרוגינו מוסקבה (ברוסית: Футбольный клуб «Строгино» Москва) הוא מועדון כדורגל מקצועני מרובע באותו שם במוסקבה. המועדון התמודד במשך שלוש עונות באזור "מוסקבה" של הליגה השלישית והחל מעונת 2013/2014 מתמודד בליגת הכדורגל המקצוענית (PFL), השלישית בחשיבותה ברוסיה. משחקי הבית נערכים באצטדיון "ינטאר", המכיל 2,000 מושבים.
"סטרוגינו" מפעילה גם אקדמיה לכדורגל והוא היה המועדון העיקרי שהכשיר שחקנים עבור נבחרת הסטודנטים של רוסיה לאוניברסיאדת הקיץ 2017.
מועדון הכדורגל "סטרוגינו" נוסד בשנת 2010 ביוזמה פרטית. אך מאז הקמתו זוכה לתמיכת מחלקת הספורט של עיריית מוסקבה.
יעלים
יעלים או צֹאן (שם מדעי: Caprinae) היא תת-משפחה במשפחת הפריים בה מינים בינוניים, המותאמים לחיים על הרים, צוקים ומדפי סלע, אך חלקם חיים גם באזורי טונדרה או במדבריות. תת-משפחת היעלים מחולקת ל-3 שבטים: כבשי שור, יעלים וצפירים. כמחצית מהמינים בתת-המשפחה משויכים גם לקבוצה הלא-טקסונומית אנטילופות-עז.
מינים אלה שונים בגודלם: מהמין גוראל אדום שמגיע לגובה 64 ס"מ ולמשקל 35 ק"ג עד לכבש המושק אשר יכול להגיע למשקל 650 ק"ג. בעבר היו מינים דומים לו כמו הבותריום והאאוצרתריום.
בארץ ישראל נפוצים היעל הנובי שחי בבר ובשמורות טבע וכן עז הבית וכבש הבית המבויתים.
ילנה (סרט, 2011)
ילנה (ברוסית: Елена) הוא סרט דרמה רוסי בבימויו של אנדריי זוויאגינצב שזכה בפרס אריה הזהב של פסטיבל קאן ב-2003.
הסרט ילנה הוא זוכה פרס העיבוד התסריטאי הטוב ביותר של פסטיבל סאנדנס, וזכה גם בפרס מיוחד בפסטיבל קאן 2011, ובפרסים בפסטיבלי הסרטים של גנט בבלגיה ודרבן.
Pin Ups
Pin Ups הוא אלבום גרסאות כיסוי של הזמר דייוויד בואי. זהו האלבום האחרון בתקופת "העכבישים ממאדים" ('The Spiders From Mars'), הלהקה שליוותה אותו לאורך "זיגי סטרארדסט". Pin Ups נכנס למצעד האלבומים בבריטניה ב-3 בנובמבר 1973 ונשאר שם למשך 21 שבועות, בחלקם כשהוא במקום הראשון. הוא נכנס שוב למצעד ב-30 באפריל 1983, הפעם למשך 15 שבועות, וביולי 1990 הוא נכנס שלישית למשך שבוע אחד.
ילנה (סרט, 2011)
עלילת הסרט
ילנה וולדימיר - זוג מבוגר. הם שייכים לשכבות חברתיות שונות בחברה: הוא עשיר, היא לא. לכל אחד מהם יש ילדים מנישואים קודמים: לילנה - בנה, סרגיי, שמתמודד עם קשיים, לוולדימיר - הבת יקתרינה. אחרי שוולדימיר מאושפז בבית החולים עקב התקף לב, הוא מסרב לבקשתה של ילנה לסיוע כלכלי למשפחתו של סרגיי והיא מחליטה שכדי לקבל את כל הונו לאחר מותו, היא תצטרך להעלים את בתו יקתרינה. לבסוף ילנה הורגת את ולדימיר ושורפת את הטיוטות הראשונות של צוואתו. בהיעדר תיעוד הכסף מתחלק בין ילנה ליקתרינה ומכאן אילך מתפתחת מערכת יחסים בין האם לבת החורגת.
Pin Ups
האישה המופיעה על עטיפת האלבום היא דוגמנית-העל טוויגי.
בשנת 1993 הוציאה הלהקה Human Drama את אלבומה שנקרא אף הוא Pinups, המהווה מחווה למספר אמנים, ביניהם בואי. עטיפת הדיסק עוצבה בעקבות עטיפת Pin Ups המקורי.
יהודה עדס
הרב יהודה עדס (נולד בט' בסיוון ה'תרצ"ז, 19 במאי 1937) הוא ראש ישיבת קול יעקב בירושלים, חבר לשעבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה, וחבר לשעבר בנשיאות ועד הישיבות.
ביוגרפיה
לאחר נישואיו שימש מספר שנים כר"מ בשיעור א' בישיבת קול תורה.
לאחר פטירת אביו הקים על שם אביו, יחד עם אחיו הרב דניאל עדס, את ישיבת קול יעקב בשכונת בית וגן בירושלים, והוא מתגורר בסמוך לה. במשך שנים נודעה הישיבה במתכונת הייחודית שלה, שבה נחלקה הישיבה לתלמידים ממוצא אשכנזי וספרדי, אך החל משנת ה'תשע"א הישיבה מתפקדת כישיבה ספרדית לגמרי.
בשונה מהנהגותיהם של שאר ראשי הישיבות, הרב עדס ממעט למסור שיעורים כלליים בישיבה וכמעט שאינו יושב בבית המדרש של הישיבה בזמן הסדרים. עם זאת הוא מוסר שיחות מוסר ומעורב בהנהגות הישיבה.
פעילות ציבורית
בשנת ה'תשנ"ה הקים עם מספר ראשי ישיבות ספרדים את ארגון מרביצי תורה, המאגד אברכים ספרדים בעלי זיקה לעולם התורה הליטאי.
הוא מקימה ומורה דרכה של מפלגת קד, מפלגה ספרדית חרדית מוניציפלית, שב-2013 התמודדה בבחירות לעיריית בני ברק וזכתה לשני מושבים ולאחר מכן הצטרפה למפלגת דגל התורה.
הרב עדס היה חבר נשיאות בוועד הישיבות.
מועצת גדולי התורה
בכ"ו באב ה'תשע"ב צורף כחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה ביחד עם עוד שמונה חברים נוספים. כעבור עשרה חודשים פרש מהמועצה ומתפקידיו בוועד הישיבות מסיבות בריאותיות. על רקע המחלוקת בציבור הליטאי, הורה הרב עדס לבני ישיבתו: "מרן ראש הישיבה הרב שטיינמן הוא מנהיג הדור, הצידקות שלו מפורסמת ואחריות הדור נופלת על כתפיו ורק לו אנו מחויבים לשמוע".
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות 2018 פרסם הרב עדס מכתב שבו כתב: "אני נאלץ לפרוש מהנהגת הציבור על כל המשתמע מכך וזה מחמת שתי סיבות: א. מחמת הבריאות, ב. העול הכבד המוטל עלי בישיבה שאף בזה כמעט ואינני עומד מחמת הבריאות".
משפחתו
סבו של הרב עדס הוא המקובל הרב אברהם חיים עדס. אחיו: הרב עזרא, היה דיין במנצ'סטר ורב בהרצליה; הרב משה יוסף עדס, היה ראש ישיבת פורת יוסף; הרב דניאל, שותפו בהקמת ישיבת "קול יעקב" ומנהלה.
גיסיו הם הרב צבי כהן (רב מערב בני ברק ומחבר הספר "הגעלת כלים" ועוד עשרות ספרים), הרב שמחה כהן, מראשי ישיבת נתיבות עולם וארגון ערכים, והדיין הרב יקותיאל כהן, אב"ד באשדוד ומהדיר ספרי ראשונים. אחיינו הוא העיתונאי יעקב ריבלין.
הגטו החדש
הגטו החדש (בגרמנית: Das neue Ghetto) הוא מחזה בארבע מערכות, פרי עטו של בנימין זאב הרצל אז עיתונאי ומחזאי וינאי, ולימים מייסד הציונות המדינית. המחזה נכתב במשך 17 יום בלבד, מ-21 באוקטובר עד 8 בנובמבר 1894. מחשש לתגובות למחזה כתב הרצל את המחזה תחת שם העט "אלברט שנאבל".
המחזה תורגם לעברית על ידי ראובן בריינין עוד בסוף המאה ה-19.
הרקע לכתיבת המחזה
עד לסיקור משפט דרייפוס, ובניגוד לסברה חסרת בסיס, לא היה הרצל יהודי מתבולל, למרות שהיה בן למשפחת בורגנים מבוססת, שראתה עצמה חלק מהתרבות הגרמנית, אך קיימה אורח חיים יהודי בסגנון ניאולוגי כמו רוב יהודי האימפריה האוסטרו-הונגרית. העובדה שזהותו היהודית היוותה מרכיב חשוב במחשבותיו כפי שהעסיקה את רוב יהדות האימפריה, באה לידי ביטוי מובהק ברעיונות שעלו בדעתו, כמו למשל רעיון בוסר שהעלה בשנת 1893 לפיו הפתרון לבעיה היהודית באירופה הוא התנצרות כללית של הנוער היהודי באירופה, אך בד בבד טען כי הוא לעולם לא יתנצר. באותה תקופה עברו על הרצל, בנוסף על התלבטויותיו בשאלת הזהות היהודית, גם משברים בחייו הפרטים, אשר הובילו אותו לכתוב את המחזה, אשר תוכנו משקף באופן חד ובהיר את כל האמור לעיל.
הרצל כתב את המחזה במשך "שלושה שבועות־אושר של להט ועבודה, דמעות וצחוק עד טירוף". בתחילה קרא לו "הגטו", אולם אחר כך שינה את שמו ל"הגטו החדש". הוא הקדיש אותו "בידידות לבבית" למקס נורדאו.
עלילת המחזה
המחזה הוא מלודרמה שבמרכזהּ עומד פרקליט יהודי בשם יעקב סמואל. רעייתו של סמואל, הרמינה, היא בלונדינית מפונקת, בת למשפחה עשירה, אשר אינה מבינה לליבו של בעלה. סמואל הוא יהודי מתבולל הנחוש לצאת מן הגטו החברתי שנכפה על יהודי המערב, אך נכשל. בסוף המחזה נהרג סמואל בדו-קרב בידי אציל אנטישמי שפגע בכבודו כיהודי. כשהוא גוסס אומר סמואל בקול חלש: "יהודים, אחי, יבוא יום ויניחו לכם לחיות – כאשר תדעו כיצד למות". בקול רעם ובכוחותיו האחרונים הוא אומר: "לצאת! לצאת מן הגטו!" מותו של סמואל נועד לשמש אזהרה כי מצבם של יהודי המערב הוא ללא נשוא.