cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ם וההולוגרמות
עלילה
ייחודה של הסדרה מגיעה מהעובדה שזו סדרת אנימציה מוזיקלית אשר בכל פרק יש בין שניים לשלושה שירים (ובמקרה אחד בודד יש ארבעה) אשר נכתבו במיוחד לסדרה שמבוצעים על ידי אחת משלוש הלהקות (במקרים מסוימים יש גם דואטים בין שתי להקות).
ועדת שרים
סוגי ועדות שרים
הוועדות כיום כוללות את: הקבינט המדיני-ביטחוני, הקבינט החברתי-כלכלי, קבינט הדיור והתחבורה, הקבינט לשוויון מגדרי, קבינט העלייה והקליטה, קבינט הקורונה, ועדת השרים לענייני חקיקה, ועדת השרים להצטיידות, ועדת השרים למתן היתר לפרסומים, ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים ובעבר גם ועדת השרים להתיישבות.
ג'ם וההולוגרמות
עונה ראשונה
(5 פרקים)
ועדת שרים
סוגי ועדות שרים
בעבר התקיימו גם ועדת החמישה שנערכה במשך הממשלה הזמנית בידי דוד בן-גוריון כדי לבקר את ניהול הצבא והמטבח של גודלה שנערך בידי גולדה מאיר וכלל התייעצויות ודיוני ממשלה של שרים ושאר בכירים בביתה.
ועדת השרים לענייני ביטחון לאומי
"ועדת השרים לענייני ביטחון לאומי" היא ועדה קבועה בממשלה. מדיניות חוץ וביטחון של ישראל מנוהלים על ידי ועדת השרים לענייני ביטחון לאומי בראשותו של ראש הממשלה ובהשתתפותו של שר הביטחון. תקנון עבודת הממשלה, הוסיף הוראות מיוחדות בנוגע להרכבת הוועדה - היא מורכבת ממספר חברים קטן, ובלבד שמספרם לא יעלה על מחצית מספר השרים בממשלה. וזאת על מנת, למנוע דליפת ידיעות סודיות מישיבות הממשלה.
ג'ם וההולוגרמות
עונה ראשונה
העונה הראשונה הידועה גם כסאגת "truly outrageous", מספרת על התחלה של הסדרה ועל ההתחלה של ג'ם. בניגוד לעונות הבאות לאחר עונה זו, המבנה של העונה מורכב בצורה כזו שהאירוע שהסתיים בפרק הקודם ממשיך בפרק הבא. העלילה נפתחת במותו של אמט בנטון, המייסד והבעלים של חברת המוזיקה "סטראלייט מיוזיק". לאחר מותו הוא הוריש מחצית מהחברה לסגנו אריק ריימונד ואת החצי השני הוריש לביתו הבכורה ג'ריקה. כאשר ביתן של ג'ריקה ואחיותיה מתחיל להזדקק לשיפוצים ג'ריקה מתכננת לקחת כסף מהחברה על מנת שתוכל לממן אותם. אבל היא מגלה שאריק השתלט לגמרי על החברה, פיטר כמעט את כל העובדים ושכר חדשים. היא מגלה שהוא מתחיל להשתמש בכספי החברה על מנת לקדם בצורה לא חוקית להקת רוק מפוקפקת בשם "החריגות" (ובהמשך מסתבר שהוא מועל בכספי החברה). באותו היום ג'ריקה ואחיותיה מגלות על סינרג'י, מחשב הולוגרמות היכולה ליצור הולוגרמות ריאליסטיות. סינרג'י נבנתה על ידי אמט על מנת שתוכל לשמש כדמות אם עבור בנותיו לאחר מותה של אשתו. בעזרת סינרג'י (ומקרני ההולגרמה המזעריים בעגיליה של ג'ריקה) ג'ריקה יוצרת את האלטר אגו שלה ג'ם ויחד עם קימבר, אג'ה ושאנה מקימות את להקת "ההולוגרמות" שנועדה להתחרות בחריגות. ג'ריקה ואריק מחליטים על ארגון תחרות להקות שתקבע על עתיד סטארלייט מיוזיק. אם בתחרות ההולוגרמות ינצחו השליטה על החברה תעבור לג'ריקה, אך במידה והחריגות ינצחו, השליטה המלאה תעבור לאריק. חמשת פרקי העונה הראשונה עוסקים בששת השבועות שלפני התחרות הגורלית, פשעיו של אריק והנסינות של החריגות להוריד את המוניטין של ההולוגרמות. בסוף העונה ההולגרמות מנצחות בתחרות וג'ריקה הופכת לבעלים החוקיים של סטארלייט מיוזיק. אך אריק ריימונד נחוש בנקמה.
ועדת שרים
סדר היום
ראש הממשלה קובע את הנושאים לדיון בוועדה, ביוזמתו או על פי פניית חבריי הוועדה. השתתפות גורם חיצוני בוועדה, שאינו חבר בוועדה יקבע על ידי ראש הממשלה, לאחר התייעצות עם השר הנוגע בדבר. ראש הממשלה מכנס את הוועדה בעיקר כאשר עולה על סדר יומה של הממשלה נושא ביטחוני ממדרגה ראשונה, אשר לרוב מחייב סודיות מוחלטת.
ג'ם וההולוגרמות
עונה שנייה
(21 פרקים)
ועדת שרים
פרוטוקול החלטות
פרוטוקול מילולי של דיוני הוועדה והחלטותיה נרשמים. פרוטוקול החלטות הוועדה אינו מצורף לפרוטוקול החלטות הממשלה, ואינו נשלח לשרים (כיוון שלרוב מדובר בנושאים רגישים). כל שר רשאי לעיין בפרוטוקולים במזכירות הממשלה, ולערער על החלטת הוועדה על ידי הגשת ערר לראש הממשלה. הערר ידון בוועדה, או לפי בקשת העורר ובהסכמת ראש הממשלה, בממשלה.
ג'ם וההולוגרמות
עונה שנייה
בסוף העונה הקודמת ההולוגרמות נצחו בקרב הלהקות וכן גם זכו להיות הכוכבות של סרט בהפקתו של המפיק ההוליוודי האוורד סנדס. אך אריק והחריגות משתלטים על ההפקה והופכים את חייהן של ההולגרמות לסיוט. כאשר אחת מבנות האומנה של ג'ריקה, באני, מתחילה לאבד את מאור עיניה ג'ריקה מבינה שעליהן להמשיך לספוג את ההשתלטות של החריגות על מנת שיוכלו לממן את הניתוח שיציל את באני. המשך העונה מספר על החוויות של ההולגרמות כלהקה שרק התחילה לפרוץ לתודעה העולמית ועל הניסיונות של החריגות להעלות את המוניטין שלהן וכמובן הפשעים של אריק על מנת לקבל בחזרה את השליטה על סטארלייט מיוזיק. העונה מסתיימת בפרק בו ההולוגרמות והחריגות משתתפות בתחרות של מכירת אלבומים.
ועדת שרים
הצעת סדר היום
ראש הממשלה רשאי להורות שנושא הצעת סדר יום של הממשלה בנושא ביטחוני, תועבר לפני ישיבת הממשלה לדיון בוועדה, ולהפך, הצעה לסדר היום של הוועדה תועבר לדיון בממשלה. הוועדה רשאית להחליט כי נושא הנדון בה יובא לידיעת הממשלה או לדיון בה. כמו כן, הממשלה רשאית למסור נושא כלשהו, בכל עת להחלטת הוועדה. דין החלטת הוועדה בנוגע לנושא כדין החלטה של ישיבה בממשלה.
ג'ם וההולוגרמות
עונה שנייה
בעונה הזו נעשה שינוי בחברת האנימציה של הסדרה דבר שגרם למספר שינויים במראה של הדמויות. בעונה זו הוצגו מספר רב של דמויות שימשיכו להופיע גם בהמשך הסדרה.
ועדת שרים
סודיות
חל איסור מוחלט לפרסם לציבור עניינים מסוימים מתוך הדיונים וההחלטות של ועדות השרים. הדיונים וההחלטות בענייני ביטחון המדינה ובענייני יחסי חוץ של המדינה הם סודיים, והממשלה רשאית להחליט לשמור בסוד כל עניין מסוים.
ג'ם וההולוגרמות
עונה שלישית
בתחילת העונה שאנה מוזמנת להיות מעצבת האפנה הרשמית עבור סרט של שחקנית מפורסמת. עקב כך שאנה נאלצת לעזוב את הלהקה ולעבור להתגורר באחוזה של השחקנית. ג'ריקה/ג'ם, קימבר ואג'ה עורכות תחרות כישרונות על מנת למצוא מתופף חדש ללהקה. התחרות הזו ממשיכה להביא פרסום להולוגרמות וכתגובה אריק כופה על החריגות לצרף חברה חדשה ללהקה. אחרי חיפוש במספר מועדונים הם פוגשים את ג'טה, נגנית סקסופון בריטית שהגיע למצוא עבודה כמוזיקאית בארצות הברית. ג'טה מצטרפת ללהקה ובמקביל ריה זוכה בתחרות הכישרונות. לאחר התחרות שאנה חוזרת ללהקה ומתחילה לנגן בגיטרת בס. בעוד העונה הקודמת עסקה יותר בהתהוות ובצבירת הניסיון של הלהקות, העונה הזו עוסקת יותר בדמויות ובעבר שלהן ובפיתוח האופי שלהן.
ועדת שרים
ניהול סדר יום הוועדות
מקום ומועד כינוסה של ועדה נקבע בישיבות הוועדה, ולחלופין נקבע על ידי יושב ראש הוועדה ביוזמתו או על ידי אחד מחברי הוועדה. ישיבות הוועדה מתקיימות כאשר כל משתתפי הוועדה נוכחים. ועדות השרים דנות על נושאים שהועלו מראש על סדר היום, ומשכך, לא יעלה נושא לדיון שלא נקבע בסדר היום. במקרים דחופים וסודיים ייכלל הנושא מראש ויעלה לסדר היום כשיושב ראש הוועדה אישר את הצורך והדחיפות לדון בנושא הישיבה.
ג'ם וההולוגרמות
עונה רביעית
(12 פרקים)
ועדת שרים
ניהול סדר יום הוועדות
סדר הדיון נקבע על ידי יושב ראש הוועדה, אלא אם קבעה הוועדה סדר דיון אחר. שר רשאי לבקש לדחות את הדיון הנערך לגבי סעיף מסוים, ולקבוע מועד אחר לדיונו בישיבה. ועדת השרים רשאית לדחות את בקשתו ולקיים דיון בסעיף המסוים. נושא הצעה על סדר היום, הכרוך בהוצאה כספית שאינו כלול בתקציב המדינה באותה השעה, ושר האוצר מתנגד לה, ידון רק בנוכחות שר האוצר. "נושא הצעה" הוא נושא שעל סדר היום, הכרוך בפעולות של שר אחר שאינו חבר בוועדה, והשר האחר מתנגד להצעה, אין הוועדה רשאית לדון בה, אלא אם מוזמן השר האחר לישיבה שבה מבקשים להחליט באותה הצעה. הצעה בוועדת שרים מתקבלת ברוב של המצביעים בישיבה.
ג'ם וההולוגרמות
בנות סטארלייט
אלו נערות וילדות יתומות שגרות יחד עם ההולוגרמות (ובעבר עם הוריה של ג'ריקה). מתוך כל בנות סטארלייט רק ללה ובקי הן אחיותיהן המאומצות של ג'ריקה וקימבר.
ועדת שרים
ניהול סדר יום הוועדות
שר רשאי לערור על החלטת ועדת שרים. עליו לעשות זאת בכתב, תוך שבועיים מיום שהועברה אליו ההחלטה. הערר ידון בוועדת שרים, ולחלופין על פי בקשת העורר- בממשלה. השר יפרט את נימוקי הערר. המשיב לערר הוא ראש הממשלה, יושב ראש הוועדה או השר הרלוונטי. הצעת ערר שלא הוגשה או שהוגשה ונדחתה, תצורף ההחלטה הדוחה לפרוטוקול החלטות הממשלה, ודינה ככל דין של החלטת הממשלה בישיבתה.
פרוטוקול ההחלטות הוא בעל חשיבות רבה, ורישום שיקולי הוועדה חיוניים. עורך הפרוטוקול הוא מזכיר הממשלה. בפרוטוקול נרשמים שמות הנוכחים בישיבה, החלטות ואת מניין הקולות בהצבעה. פרוטוקול המכיל פרטים סודיים ישמר בנפרד אצל מזכיר הממשלה, והוא מציין זאת בפרוטוקול. העתקי הפרוטוקול של ועדות השרים, למעט פרוטוקול של וועדות השרים לענייני ביטחון נשלחים לנשיא המדינה, לשרים וליועץ המשפטי לממשלה. שר רשאי להגיש בכתב ערר, נוסח מהותי על הפרוטוקול של החלטות הוועדה, תוך שבוע מיום שהועבר אליו.
דיון ציבורי
הקמת ועדת שרים בנוגע לנושא מסוים עשויה לעורר שיח ציבורי נרחב. כך לדוגמה סביב ההחלטה על הקמת ועדת השרים 2609 מיום 19.11.2007, לעניין מערך המילואים ומתן הטבות לחיילי מילואים פעילים. ועדת השרים בראשות שר הביטחון אישרה סל הטבות לחיילי המילואים, על פי ההחלטה והפרסומים שבאו אחריה.
ביקורת מסוג נוסף היא על עצם קיומו של ועדת שרים. כך היה במקרה של ועדת השרים לעניין מינהל אוכלוסין, אשר הוצע לבטל בהצעת חוק 3443605 בשנת תשס"ה - 2005, לעניין ביטול ועדת שרים לענייני מינהל אוכלוסין. מטרתה של הצעת החוק היא לבטל את הוועדה, שנועדה לקבוע את מדיניותה של ישראל בתחום העלייה וההגירה. בישיבת ועדת הכנסת לענייני עלייה, אשר התקיימה בתאריך 9 בפברואר 2005, צוטט שר הפנים: "'זו שערורייה שהממשלה הקימה בעבר ועדת שרים לענייני מינהל אוכלוסין'."בין ההחלטות השנויות במחלוקת של ועדת השרים הניתן למנות את שלילת הזכות לביטוח לאומי מהורים קשישים.
רשימת ועדות השרים הנוכחית
להלן רשימת ועדת שרים הנוכחית תחת הממשלה ה-37:
החייל העברי (אוניית מעפילים)
החייל העברי הייתה אוניית מעפילים, שאורגנה על ידי המוסד לעלייה ב' של "ההגנה".
תולדותיה
אוניית קיטור שנבנתה ממתכת; הנעה על ידי פחם; בעלת תפוסה של 600–800 טון; מהירות 10–11 קשר; שמה הקודם היה ארלנה.
רכישה והכנה להפלגה
נרכשה על ידי שמריה צמרת באמצעות מתווך יווני. המתווך העביר את האונייה ממקום רכישתה לנמל מרסיי. צוות ההכנה של האונייה כלל את פיטר וילי, מעפילים ומלווי האונייה. בנמל ההכנה הצטיידה האונייה במזון, מים ופחם אשר אוחסן בתחתית הכפולה של הספינה. הפחם הועבר פנימה בעבודת ידיים. הוכשרו כ-500 מקומות לינה בתוך שלושה מחסנים ובמקומות אחרים באונייה. כן צוידה ב-300 טון פחם, מזון ומים ל-3 שבועות. אלכס שור קיבל מוילי כץ, נציג עלייה ב' באנטוורפן, מטבעות זהב לשם תשלום לצוות הימאים. רב החובל היה יווני ולצדו הימאים: תשעה יוונים, ביניהם חובל ראשון וקציני מכונה, תשעה ימאים מטורקיה, הולנד, פולין ופינלנד, וכן ימאי ממוצא ערבי וימאי ממוצא אפריקני. מפקד האונייה היה צבי טייטל איש הפלי"ם ולצדו אלכס שור ('דב', 'לבני'), פיטר וילי, והגדעוני גרשון עציון.
512 המעפילים היו חברי תנועות נוער וקרובי חיילים בבריגדה היהודית, רובם ככולם ניצולי השואה, שהגיעו כפליטים לשוודיה. הם נאספו במחנה מעפילים שהכינו אנשי המוסד לעלייה ב'. עלו לאונייה, שהייתה קשורה לרציף בנמל אנטוורפן במשך שעות הלילה עד שעות הבוקר המוקדמות, ישר מהרציף בהליכה ברגל. ההפלגה וההעמסה היו בידיעת השלטונות, שלא הפריעו. צבי טייטל טיפל בארגון העולים באונייה, בחלוקת מזון ומים, בעלייה לסיפון, כשעוזר לידו גרשון עציון.
ההפלגה
הפליגה ב-14 ביולי 1946 בשעה 6:00 בבוקר מנמל אנטוורפן. בליל ההפלגה התברר שהצוות הזר ורב החובל מסרבים להפליג אלא אם יובטח להם בונוס מיוחד. זאת מפני שחששו להיתפס בידי הבריטים. הם גם דרשו לעגון בקרבת חופי הארץ ולא להגיע לחוף עצמו. וילי כץ, שהיה הנציג של המוסד באנטוורפן ותיאם את העניינים הארגוניים, הבטיח שישלם להם בהגיעם לארץ. לאחר מכן הפליגה האונייה ללא הפרעות בעזרת נתב, דרך הים הצפוני, התעלה האנגלית, מיצר גיברלטר, הים התיכון צפונה לכרתים, מצפון לקפריסין ודרומה לכיוון חיפה. וילי כץ הבטיח לרב החובל שבנקודה מסוימת בין קפריסין לסוריה יעברו המעפילים לספינה אחרת, ואילו "החייל העברי" תחזור עם צוות הימאים, אך להבטחה לא היה כיסוי ומטרתה רק לשכנע את הצוות להפליג, והתוכנית לא יצאה לפועל.
במהלך ההפלגה דרשו הקצינים והמלחים להפליג לקפריסין. המלווים גיבשו תוכנית להשתלט על הצוות בסמוך לחופי הארץ ולהוביל את האונייה לבד. בסיכום עם רב החובל והצוות, תוכנן להגיע למרחק 20 מייל מערבית לראש הנקרה ולהמתין שם לסירות שתיקחנה את הצוות. למעשה לא הייתה כוונה לבצע תוכנית זו, אלא רק לשכנע בכך את הצוות להשיט את האונייה לכיוון חופי הארץ. בקרבת כרתים החלו רב החובל והקצינים לשאול היכן האונייה שעתידים לפגוש, ואז השתלטו המלווים אנשי המוסד לעלייה ב' והפלי"ם על האונייה והכריחו את הצוות להשיט אותה לארץ. ההשתלטות נעשתה בעזרת קבוצה 40 מעפילים מצוידים באלות, בין הקצה הדרומי של קפריסין לחוף לבנון. אלכס שור תפס פיקוד על גשר האונייה. צוות חדר המכונות המשיך לעבוד גם לאחר ההשתלטות. ביום הרביעי להפלגה, במפרץ בסקיה, נתקלה "החייל העברי" בשייטת של הצי הספרדי. המעפילים הסתתרו מתחת לסיפון האונייה, והאונייה המשיכה בדרכה מבלי הפרעה. מכשיר הקשר לא פעל, והתקשורת עם מפקדת "ההגנה" בארץ ישראל חודשה רק יומיים לפני ההגעה לחופי ארץ ישראל.
האונייה הגיעה לנמל חיפה, ב-31 ביולי. המשטרה הבריטית עצרה את כל נוסעי האונייה. ב–2 באוגוסט הורדו חולים, זקנים וילדים והורשו להצטרף אל היישוב; שאר המעפילים הועברו למחנה המעצר בעתלית. המלווים נעצרו גם הם, ונחלצו מהמעצר אט אט.
הרולד מקמילן
מוריס הרולד מקמילן, הרוזן הראשון מסטוקטון (אנ') (באנגלית: Maurice Harold Macmillan, 1st Earl of Stockton; 10 בפברואר 1894 – 29 בדצמבר 1986) היה פוליטיקאי בריטי מטעם המפלגה השמרנית, וראש ממשלת בריטניה בין השנים 1957–1963. מקמילן זכור בעיקר בהיותו פרגמטיסט ובכינויו "סופרמק" (Supermac). בתקופת ראשות ממשלתו נמשכה היחלשות מעמדה הבינלאומי של האימפריה הבריטית אך מקמילן הצליח להביא ייצוב ביחסי החוץ של בריטניה אם כי כשל במילוי הבטחותיו לבוחר בניסיון להביא ליציבות כלכלית.
מקמילן, תלמיד אוניברסיטת אוקספורד וותיק החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה החל דרכו הפוליטית מטעם המפלגה השמרנית עת נבחר לפרלמנט בשנת 1924. בתקופה בין שתי מלחמות העולם פגש בביקורת ממושכת עקב מדיניותו המיליטנטית שהתנגדה למדיניות הפיוס עם גרמניה הנאצית. במהלך מלחמת העולם הראשונה היה מעורב במנהל משרד המושבות ובהמשך במשרד הממונה על חיל האוויר המלכותי. בהמשך, מממשלת צ'רצ'יל השנייה והלאה, כיהן בתפקידי מפתח בממשלות השמרנים. למקמילן היה תפקיד מרכזי בהנהגת הממשל הבריטי במהלך מלחמת סיני ולאחר התפטרותו של אנתוני אידן עקב תוצאות המלחמה מונה במקומו לראשות הממשלה בתור ראש ממשלת בריטניה ה-44 במספר.
במהלך ראשות ממשלתו ייצב מקמילן את "היחסים המיוחדים"; יחסי ארצות הברית–הממלכה המאוחדת, לאחר המשבר של מלחמת סיני. מקמילן נקט במדיניות של חיבור יחסים קרובים עם מושבות בריטיות לשעבר שהשיגו עצמאות בכך שהסדיר מעבר שלטון יציב מהשלטון הקולוניאלי הבריטי במקומות כגון מלזיה וקניה. מקמילן חיזק את עמדתה של בריטניה נגד ברית המועצות אך כשל בניסיון לקרב את בריטניה אל הקהילה הכלכלית האירופית. מקמילן היה תומך של ישראל ולאחר הפיכה צבאית בממלכת עיראק שקטעה את יחסיה של האחרונה עם בריטניה, מקמילן פעל עוד יותר במטרה לחמם את היחסים עם ישראל. מקמילן פעל במטרה לייצב את הכלכלה הבריטית שהייתה במשבר ממושך מאז מלחמת העולם השנייה. ממשל מקמילן לא צלח בהסדר המצב הכלכלי, מה שגרם להיחלשות הפופולריות שלו.
לאחר פרשת פרופיומו התדמית של ממשלת מקמילן נפגעה קשות והאחרון התפטר מראשות הממשלה בתגובה. אלק דאגלס-יום החליף את מקמילן בראשות הממשלה והאחרון יצא לגמלאות. בשנת 1984 ניתן לו תואר האצולה 'הרוזן הראשון מסטוקטון' בידי אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת. מקמילן נפטר בשנת 1986, בגיל 92. מקמילן, שהיה חבר במועצה המלכותית, הביא לשיפור איכות החיים הכללית בבריטניה ולהסדר יחסי של מעמדה הבינלאומי לאחר סדרת משברים ממושכים. לצד הצלחותיו הפוליטיות והמדיניות, תדמיתו של מקמילן נתונה לביקורת עקב הפיטורים הפוליטיים שביצע על רקע צורכי הממשלה פעמים רבות בתקופת ממשלו.
שנותיו הראשונות ונעוריו
מקמילן נולד בלונדון ב-10 בפברואר 1894. סבו מצד אביו, דניאל מקמילן, הקים את חברת ההוצאה לאור המפורסמת הנושאת את שם המשפחה. הנער הצעיר החל את לימודיו בבית ספר "סאמר פילדס" וכעבור זמן מה עבר לתיכון היוקרתי איטון, אך גם את מוסד מכובד זה נאלץ לעזוב בשל מחלה. לאחר עזיבתו, עבר לבייליול קולג' באוניברסיטת אוקספורד, אולם הוא הצליח לסיים רק שנתיים בלימודים קלאסיים עד גיוסו לצבא, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. מקמילן היה ראש הממשלה הבריטי האחרון שנולד במהלך התקופה הוויקטוריאנית והאחרון שהיה מעורב במלחמת העולם הראשונה.
בשרותו הצבאי זכה לציון לשבח כקפטן בחיל מטילי הרימונים, הוא אף נפצע במהלך הקרבות שלוש פעמים. במהלך הקרב על הסום, שהה יום שלם בחפירה בעת שכדור חדר לאגן ירכיו, תוך כדי קריאת כתבי אייסכילוס בשפת המקור. במהלך המלחמה איבד מקמילן עמיתים רבים מספסל הלימודים ובשל כך החליט שאינו יכול לחזור וללמוד שוב באוקספורד.
חיים אישיים
ב-21 באפריל 1920, נשא לאישה את דורותי קוונדיש, בתו של ויקטור קוונדיש, שכיהן באותה העת כמושל הכללי של קנדה. בין השנים 1929–1935, דורותי ניהלה פרשת אהבים ארוכה עם הפוליטיקאי השמרן רוברט בוטבי, ונפוצה השמועה כי רוברט הוא אביה הביולוגי של בתו הבכורה – שרה. ייתכן שהמתח הנפשי שנגרם לו כתוצאה מניאופי אשתו, הוא שהוביל להתמוטטות העצבים שעבר ב-1931. דורותי נפטרה ב-21 במאי 1966 בגיל 65, וילדה למקמילן ארבעה ילדים:
תחת ממשלות צ'רצ'יל
מקמילן היה מעורב בועידת קזבלנקה במסגרתה תרם להכרה האמריקאית בלגיטימציה של ממשלת הגלות של שארל דה גול, מנהיג תנועת צרפת החופשית. מקמילן היה מעורב מאוחר יותר בועידת קהיר (1943) בין צ'רצ'יל, פרנקלין דלאנו רוזוולט וצ'יאנג קאי שק. מקמילן נשרף בפניו ונכווה בצורה קשה כאשר רץ למטוס קרב בוער שהתרסק וניסה להוציא את טייסו. לצד גלאדווין ג'ב היה מקמילן מעורב בהסדר הסכם הפסקת אש עם ממשלת איטליה בראשות פייטרו באדוליו שהדיח את בניטו מוסוליני וקיבל תמיכה מצדו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה. ניהול ההסדר עם איטליה עורר מחלוקות בין מקמילן ומשרד החוץ בראשותו של אנתוני אידן. בהמשך המלחמה מינה אידן נציג שונה למטעם בריטניה לממלכת איטליה ולממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית שהוקמה לאחר שחרור צרפת בשנת 1944. בעוד נסוגו הכוחות הגרמנים מיוון, מקמילן עבר לפעול באתונה לאחר שזאת שוחררה בידי כוחות בריטיים והמחתרת היוונית. בעודו ביוון היה נתון מקמילן להתקפות צלפים מצד יוונים פרו-קומוניסטים על השגרירות הבריטית באתונה וכאשר יצא מבניין השגרירות היה מוסע בטנק. במסגרת שליחותו לאתונה הצליח מקמילן לשכנע את ראש הממשלה צ'רצ'יל להכיר בארכיבישוף דמסקינוס כעוצר החוקתי של יוון מטעמו של גאורגיוס השני, מלך היוונים שברח לגלות במהלך הכיבוש הנאצי.
לאחר המלחמה, שב לבריטניה וכיהן בתפקיד בכיר ב"משרד חיל האוויר". אולם הוא איבד את מקומו רק חודשיים לאחר כניסתו לתפקיד, בשל ניצחונה המזהיר של מפלגת הלייבור. ברם, הוא שב לפרלמנט בנובמבר 1945. חבר הפרלמנט מטעם מפלגת הלייבור, אמריס יוז, טען כי: "למקמילן היה סגנון נאומים מתקופת ויליאם גלאדסטון. הוא היה שם את ידיו על דש מעילו ופונה לספסלים האחוריים מאחוריו לצורך אישור ותמיכה. הוא היה מרים והנמיך את קולו ודיבר כאילו הוא על הבמה... האם הוא ידע מתי הוא משחק ומתי הוא לא הוא עצמו?" בשנת 1946 ביקש צ'רצ'יל ממקמילן להצטרף לוועדה שתבדוק את עיצוב המפלגה השמרנית מחדש. ב-3 באוקטובר פרסם מקמילן מאמר בעיתון ה"דיילי טלגרף" בו הציע לשנות את השם ל"מפלגה הדמוקרטית החדשה". במאמר הוא קרא למפלגה הליברלית להצטרף לשמרנים בברית אנטי-סוציאליסטית. הוא כתב ביומנו שכדי להשיג ברית עם הליברלים, כדאי "להציע בתמורה ייצוג פרופורציונלי בערים הגדולות."
תחת ממשלת אידן
עוד בשנת 1955 שב מקמילן, במסגרת תפקידו כשר החוץ, מועידת ז'נבה עם מנהיגי ארצות הברית, בריטניה, ברית המועצות וצרפת ובשובו יצא בהצהרה שהמלחמה הקרה לא עומדת להסלים למלחמת עולם נוספת. במשרד האוצר איים מקמילן בהתפטרות, אם לא יובהר שמעמדו אינו פחות בכיר משל קודמו בתפקיד וסגן ראש הממשלה בפועל, ראב באטלר אשר התנגד לתוכניתו של מקמילן לצמצם את הסובסידיות הממשלתיות על הלחם והחלב. אנתוני אידן החליף את וינסטון צ'רצ'יל כראש ממשלה באפריל 1955. בשנה שלאחר מכן הודיע נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, שהוא מתכוון להלאים את תעלת סואץ בידי רפובליקת מצרים. לבעלי המניות, שרובם היו מבריטניה וצרפת, הובטח פיצוי. נאצר טען כי ההכנסות מתעלת סואץ יסייעו במימון סכר אסואן. אידן חשש שנאסר מתכוון להקים ברית ערבית שתפסיק את אספקת הנפט לאירופה. משא ומתן חשאי התקיים בין בריטניה, צרפת וישראל והוסכם על התקפה משותפת על מצרים. האינטרסים של צרפת דמו לאלו של בריטניה וישראל הייתה במאבק מתמשך נגד מצרים הלאומית אשר מנעה מעבר של ספינות ישראליות דרך התעלה.
ב-29 באוקטובר 1956 פלש צבא הגנה לישראל למצרים. כעבור יומיים הפציצו כוחות חילות האוויר של בריטניה וצרפת שדות תעופה מצריים. כוחות בריטים וצרפתים נחתו בפורט סעיד בקצה הצפוני של תעלת סואץ ב-5 בנובמבר. בשלב זה הכוחות הישראלים כבשו את חצי האי סיני. הנשיא האמריקאי דווייט אייזנהאואר ומזכיר המדינה שלו, ג'ון פוסטר דאלס, זעמו על המלחמה במצרים וצידדו עם ברית המועצות בדרישתם מבריטניה, צרפת וישראל לסגת מהכיבושים. אייזנהאואר אף איים כי יוציא את בריטניה וצרפת מברית נאט"ו. כשהיה ברור כי דעת הקהל הבינלאומית פנתה נגד המלחמה במצרים, וב-7 בנובמבר הסכימו ממשלות בריטניה וצרפת לסגת . לאחר מכן הם הוחלפו הכוחות הישראלים על ידי כוחות האו"ם שנועדו לשמור על הסדר. מקמילן היה מהראשונים לתמוך ביציאתה של בריטניה למלחמה במצרים וכמו כן הוא גם היה מהראשונים לקרוא לתחילת משא ומתן עם מצרים לסיום המאבק מחשש לקריסה כלכלית של בריטניה.
גמאל עבד אל נאצר חסם בהמשך את תעלת סואץ למסחר עם בריטניה, צרפת וישראל עקב המלחמה. הוא גם השתמש במעמדו החדש כ"מגן הריבונות של מדינות ערב" כדי להאיץ במדינות ערב להפחית את יצוא הנפט שלהן לעבר מערב אירופה. כתוצאה מכך היה צורך להציג קיצוצים בכמויות הדלק בכמה מדינות באירופה, בהן בריטניה וצרפת. עקב בעיות בריאותיות והמשבר החריף של המלחמה, התפטר אנתוני אידן ב-9 בינואר 1957. מקמילן מונה לראש הממשלה החדש של בריטניה עם ירידתו של אנתוני אידן מהתפקיד. צרפת מצידה נפלה למשבר כלכלי ופוליטי שהיווה גורם מרכזי בקריסתה של הרפובליקה הצרפתית הרביעית.
ראשות הממשלה (1957–1963)
לאחר שהתפטר אידן כתוצאה ממשבר סיני, בינואר 1957, הפך מקמילן למנהיגה של המפלגה השמרנית הבריטית ולראש הממשלה. בעת מינויו זכה לכינוי "סופרמק" (Supermac) שהפך עם הזמן לשמו הנרדף. סופרמק הוביל את מפלגתו לזכייה בבחירות הכלליות של 1959, ובכך הגדיל את מקומה בפרלמנט: מ-67 מושבים ל-107. על אף שמועמד מפלגת הלייבור, יו גייטסקל, נחשב למועמד המוביל, הצליח מקמילן לזכות בבחירות, לאחר שעורר חששות כי הלייבור יעלה את המיסים, ויפגע בהשגים הכלכליים שהשיגו השמרנים בשנות שלטונם. קמפיין הבחירות המוצלח התבסס על השיפורים הכלכליים שהושגו שתאמו גם את ססמת הבחירות המוצלחת: "החיים טובים יותר תחת השמרנים". מאידך, הביקורת הכלכלית על מדיניותו של מקמילן טענה כי אחוזי הצמיחה בפועל היו קטנים ולא נוצלו לרווחת החברה הבריטית אלא להגדלת תקציב הביטחון.
מדיניות האטום
עם סיום מלחמת העולם השנייה, רק לחברה הבכירה בברית נאט"ו – ארצות הברית, היה הידע הטכנולוגי לייצור פצצת אטום. כהמשך ישיר לניסיונות ראשי ממשלות קודמים לשכנע את האמריקנים לחלוק עימם את סודות הגרעין, מקמילן טען כי בריטניה מסוגלת לפתח פצצה דומה לזו האמריקנית, והשלמתה חשובה למעמדה הבינלאומי של בריטניה. לפיכך, מקמילן וחבריו לממשלה, הקימו את מפעל האנרגיה הגרעיני בוינדסקייל (Windscale) הראשון בבריטניה. ריכוז גבוה של חומר רדיואקטיבי גרם לפריצת שרפה במפעל החדש באוקטובר 1957: חומרים רדיואקטיביים מסוכנים בקעו מארובות המפעל, זאת אף על פי שהותקנו מסננים שאמורים היו למנוע זאת. אף שמדענים הזהירו מפני אפשרות של תאונה שכזו, נראה שמקמילן ביקש להעלים את הסיבות האמיתיות לתאונה והאשים את העובדים בכך שביצעו "טעות שיפוטית שהובילה לתאונה". לאחר הכישלון הטכני בפרויקט הגרעין הבריטי, והביטול האמריקני של תוכנית פיתוח טיל "בריח שמימי" (Skybolt Missile), החל מקמילן לשאת ולתת על אספקת טילי פולאריס אמריקניים לבריטניה, כחלק מהסכם נאסאו בדצמבר 1962. זאת לאחר שהוסכם על הצבת 60 טילי ט'ור (Thor) אמריקניים בשטח הבריטי תחת בקרה משותפת, וכן הוסכם על שיתוף נרחב יותר של טכנולוגיה גרעינית מצד האמריקנים.
בין 1957 ל-1958 בריטניה תחת ממשל מקמילן הוציאה לפועל את מבצע גראפל; סדרת ניסויים גרעיניים שהתקיימו במרכז האוקיינוס השקט וכללו בתוכם שימוש בפצצת היתוך גרעיני (פצצת מימן) לראשונה בתולדות תוכנית הגרעין של הממלכה המאוחדת. מתוך תשעת הניסויים שהתקיימו בתוך המבצע, 'גראפל Y' (הניסוי החמישי) היה האלים ביותר בעל התוצאה האפקטיבית ביותר, עם כח הרס שווה ערך לכדי 3 מגהטון TNT. בנוסף, מקמילן היה אחד הכוחות החשובים במשא ומתן המוצלח שהוביל לחתימה על הסכם המשולש (Partial Test Ban Treaty) שאסר ניסויים גרעיניים בתוככי האטמוספירה, ב-1962 בין בריטניה, ארצות הברית וברית המועצות. למעשה, ההסכם נוצר בהמשך להצלחת הניסויים במבצע גראפל והיה חלק מהמדיניות הבריטית לחזק מחדש את היחסים עם ארצות הברית. עם זאת, ניסיונותיו של מקמילן ליצור הסכם דומה בפסגת פריז ב-1960, נחלו כישלון צורב. בשנת 1963 נחתמה בוושינגטון האמנה למניעת ניסויים גרעיניים באטמוספירה, בחלל החיצון, ותחת פני המים, פחות משבועיים בלבד לפני נפילת ממשלת מקמילן.
מדיניות כלכלית
בנוסף, מקמילן תמך ביצירת "וועידת ההכנסה הלאומית" ככלי להשגת שליטה על כלל ההכנסות במשק הבריטי. ועידה זו הייתה רק נדבך אחד בחזונו הצנטרליסטי שמטרתו הייתה להבטיח צמיחה ללא עליית מחירים בצידה. לצד הוועידה הופעלו גם מדדים כלכליים שונים ואמצעי שליטה מגוונים. ב-13 ביולי 1962 פיטר מקמילן שבעה שרים בקבינט הממשלתי, שליש מכלל השרים בממשלתו. האירוע נועד במטרה להחליף את השרים המכהנים הלא-פופולרים אך הוביל לתרעומת נגד מקמילן מצד כל הספקטרום הפוליטי. לאירוע ניתן הכינוי "ליל הסכינים הארוכות" על שם טיהור פוליטי שהתרחש בגרמניה הנאצית. בין מגניו של מקמילן על פועלו היו חברי פרלמנט ממפלגת הלייבור ואישים כגון ראש הממשלה לשעבר, אנתוני אידן.
מדיניות חוץ
כראש ממשלה נמרץ, השפיע מקמילן רבות על עיצוב מדיניות החוץ של ארצו. הוא פעל למזעור הנזקים הדיפלומטיים שנוצרו עם ארצות הברית כתוצאה ממשבר סואץ, בעיקר באמצעות חברו מתקופת שירותו במזרח התיכון: דווייט אייזנהאואר. כבר ב-1957 ערכו השניים וועידה בברמודה שתרמה לשיפור ולהתקרבות בין שתי המדינות – מערכת יחסים שנשמרה גם עם עלייתו של קנדי לנשיאות בארצות הברית. פרשה בינלאומית ידועה נכרכה בשמו של מקמילן: ב-1956, עת נאם אל מול חברי האו"ם, המנהיג הסובייטי ניקיטה חרושצ'וב התפרץ פעמיים לדבריו של מקמילן וצעק לעברו "אנו נקבור אותך" עת הוא דופק על שולחנו בכעס. דבריו הקשים של הנשיא הסובייטי אפיינו את המתיחות הגדולה ששררה בין המעצמות בזמן המלחמה הקרה.
מקמילן סיים את פיתוח הטיל "בלו סטריק" הבריטי ובהמשך הגיע להסכם עם ארצות הברית שהעבירה טילי פולאריס אל ה"לוך הקדוש" לחופי סקוטלנד.
מדיניות קולוניאלית
בתקופת שלטונו נפתח השלב הראשוני במלחמת העצמאות של התנועה האפריקנית לשחרור. מתן העצמאות לגאנה ולפדרציית מלאיה ב-1957, סימל את ייחסו של מקמילן לגבי סוגיית הקולוניות, יחס שזכה לביטוי הגלוי ביותר בנאום "רוח השינוי" שנשא בפברואר 1960. מושבת ניגריה הבריטית הייתה באותה העת מחולקת בין פרוטקטורט צפוני ומזרח ומערב שהתפרשו על גבי הדרום. במסגרת רפורמות שהציג הממשל הבריטי אל המושבה, הפרוטקטורט הצפוני הפך למדינה פדרלית תחת חסות בריטית. שלטון עצמאי בבחינת מדיניות הפנים הוענק לאזורי המערב והמזרח בשנת 1957. כאשר כונסו נציגים מהצפון המזרח והמערב לדון בקונגרס בדבר עצמאות מלאה של ניגריה, הנציגים מטעם הצפון הפדרלי התנגדו לקבלת העצמאות בשנת 1957 בטענה כי הממשל הפנימי העצמאי עוד לא היה מאורגן בצורה מספקת בשביל להיות מסוגל לנהל את כל סמכויותיו באפקטיביות. לבקשת הנציגים עצמם של הממשל המקומי, לא ניתן לאזור הצפון ממשל עצמי פנימי עד שנת 1959, מכיוון שצפוניים חששו שאזורם עלול לאבד את תביעתו לייצוג שווה בממשלה הפדרלית בלאגוס אם לא יינתן להם זמן להתפתח מבחינה חינוכית ומנהלית בצורה השווה לדרום המפותח. בין הבעיות שזקוקו לתשומת לב לפני שהבריטים יעניקו עצמאות מלאה היה החשש של המיעוטים מאפליה מצד ממשלה עתידית שתהיה מבוססת על החלוקה לקבוצות אתניות. לאחר שוועדת ווילינק בחנה ודיווחה על נושא זה בשנת 1958, הוענקה עצמאות מלאה לניגריה שכללה את הצפון ובשנת 1960 הצטרפה המדינה אל האומות המאוחדות וניתנה לה הכרה בינלאומית.
מושבת קניה הבריטית, אשר הוקמה בהמשך לארגון מחדש של מזרח אפריקה הבריטית בשנת 1920 נוהלה בדומה לרוב מושבותיה של בריטניה. מהגרים בריטים בעיקרם התיישבו במקום, קנו קרקעות מהממשלה והרוויחו על גב העבדת פרך של התושבים הילידים המקומיים. תושבים ילידים רבים בני המושבה, ובהם ג'ומו קניאטה, פעלו מזה זמן מה לקדם רפורמות במנהל המושבה אשר אחת אחר השנייה נדחו. חלק מתושבי קניה הילידים אז פנו למאבק מזוין והחלו במרד המאו מאו האלים נגד רשויות השלטון הבריטיות. מורדי המאו מאו השתמשו בלוחמת גרילה אך הרשויות הבריטיות הצליחו לנטרל את רוב המרידה לאחר לכידת מנהיגי המחתרת. במהלך המאבק שני הצדדים ביצעו פשעי מלחמה שכללו הרג נשים וילדים כמו גם עינוי של שבויי מלחמה. בשנת 1960 החל ממשל מקמילן לעבוד לקראת הקמתה של מדינה ריבונית בקניה עד לשנת 1963. מקמילן, כאשר העביר את נשיאות קניה לג'ומו קניאטה, פעל להבטיח שמעבר השלטון יתקיים במהרה וללא כל מאבק כדי להסדיר יחסים ידידותיים ככל האפשר בין בריטניה ומושבותיה לשעבר.
יחסי הממלכה המאוחדת - ישראל
כאמור, האינטרסים של בריטניה במזרח התיכון היו בעלי חשיבות עליונה גם בתקופת ממשל מקמילן בכל הקשור למדיניות החוץ. בריטניה השתמשה במדינות המפרץ כמקור לאספקת הנפט שאותו צרכה. במשך עשורים שימשה ממלכת עיראק כמקור המרכזי של הנפט הבריטי לצד המדינה האימפריאלית של איראן. ב-14 ביולי 1958 התרחשה הפיכה צבאית בבגדאד בראשותו של עבד אל-כרים קאסם ופייסל השני, מלך עיראק, לצד פמלייתו ותומכי ממשלו, הוצאו להורג. עם הקמתה של הרפובליקה העיראקית בהפיכה הצבאית, איבדה בריטניה את רוב אחיזתה הפוליטית על עיראק ולכן ממשל מקמילן החל לחפש אחר בעל ברית אחר במזרח התיכון. מדיניות זאת הביאה לחיזוק יחסי הממלכה המאוחדת–ישראל לראשונה מאז אירועי מלחמת סיני. בתקופת ראשות ממשלתו של מקמילן מכרה בריטניה שתי צוללות לחיל הים הישראלי. בהמשך נאם מקמילן נאום פרו-ישראלי שבמהלכו אמר בכוונתו לישראל "מי שנכווה פעם, אל יכווה שנית". בשנת 1961 ביקר ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, בבריטניה ופגש את מקמילן.
יחסים עם אירופה
לאחר ההשפלה הבינלאומית שנגררה עקב מלחמת סיני, ראש ממשלת צרפת, גי מולה, הציע למקמילן, זמן קצר לאחר שהאחרון נבחר לראשות הממשלה, להקים איחוד בריטי-צרפתי. הרעיון היה שבריטניה וצרפת יאוחדו למדינה אחת ובכך ישמרו על האימפריות הקורסות שלהם ובכך האימפריאליזם יהיה במעמד שווה ערך לקפיטליזם ולקומוניזם במלחמה הקרה. לפי התוכנית אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת תוכתר למלכת צרפת. מקמילן סירב באופן מיידי להצעה מכיוון שלא הייתה כמעט כל תמיכה ציבורית לרעיון גם מצידה של צרפת וגם מצידה של בריטניה. מקמילן העדיף ברית כלכלית במקום ברית מדינית כדי להסדיר את מעמדן הריבוני של המעצמות האירופאיות הנחלשות בתוך אירועי המלחמה הקרה בין ארצות הברית וברית המועצות.
מקמילן שאף להתקרב שוב לאירופה היבשתית וחיפש דרך להצטרף לקהילה הכלכלית האירופית (EEC) בעיקר לצרכים כלכליים. באותה העת הקהילה הכלכלית האירופאית הורכבה מצרפת, בלגיה, הולנד, לוקסמבורג, איטליה וגרמניה המערבית. בריטניה עד אותה העת התמקדה בעיקר על המסחר עם מושבותיה ברחבי העולם. עם הזמן, בעוד המושבות הללו השיגו עצמאות והתנתקו מההגמוניה הכלכלית של בריטניה, היה על האחרונה להתמקד בחיפוש אחר שווקים נוספים למסחר. במקור בריטניה התנגדה לברית אירופאית שתתמקד על נושאים מעבר למסחר. על כן מקמילן גם היה הראשון שפעל להקמת איגוד הסחר החופשי האירופי (EFTA) ב-1960 עם אוסטריה, שווייץ, נורווגיה, שוודיה, דנמרק ופורטוגל. היה חשש בהנהגה הבריטית שמכיוון שהגידול הכלכלי בבריטניה היה נמוך מהממוצע במדינות ה-EEC אז בריטניה תישאר מאחורי רוב אירופה. על כן מקמילן הגיש בקשה מטעמה של בריטניה להתקבל ל-EEC. אולם בקשתה של בריטניה גררה וטו מצד נשיא צרפת שארל דה גול ב-29 בינואר 1963. הנשיא הצרפתי חשש כי "אם בריטניה תצטרף הרי שעד מהרה יהפוך הארגון לקהילה אטלנטית הנשלטת על ידי אמריקה" זאת גם לאור ההתקרבות האנגלו-אמריקנית בענייני הגרעין.
פרישה ומוות (1963–1986)
פרשת פרופיומו (Profumo) שנתגלתה ב-1963, בה נתפס שר המלחמה משקר בפרלמנט כשנשאל לגבי פרשת אהבים שקיים, פגעה אנושות באמינות ממשל מקמילן. שר המלחמה ג'ון פרופיומו למעשה ניהל רומן עם נערה בשם כריסטין קילר, שהתגלה כי הייתה מעורבת בריגול עבור ברית המועצות. פרופיומו פוטר בידי מקמילן אך הנזק הפוליטי כבר נעשה. את הבחירות הבאות עבר מקמילן ברוב דחוק. עם זאת, באטלר (Butler) ומאודלינג (Maudling), שזכו לתמיכה מאסיבית מחברי פרלמנט, הורידו את להבות הביקורת כלפי מקמילן, כנראה בגין התחזקות התמיכה בקרב פעילים שמרניים ברחבי המדינה. אולם, נראה כי ירידת הפופולריות לא תרמה למצב בריאותו הגרוע של ראש הממשלה: עת היה בכינוס מפלגתי, הובהל לבית החולים, ואובחן בטעות כחולה בסרטן בלוטת הערמונית במצב שאינו ניתן לניתוח. לפיכך, ב-18 באוקטובר 1963, נאלץ להתפטר. את מקומו תפס מי שהיה מזכיר משרד החוץ אלק דאגלס-יום בצעד שנוי במחלוקת: נאמר כי מקמילן הפעיל את קשריו והפעיל באופן בלתי פורמלי את נכבדי המפלגה (שזכו לכינוי "חוג הקסם") כדי שידאגו שיריבו באטלר לא יבחר תחתיו.
תחילה סירב מקמילן לקבל את תואר האבירות ופרש סופית מהפוליטיקה בספטמבר 1964. אולם לבסוף נעתר וקיבל את התואר היוקרתי של מסדר ההצטיינות (Order of Merit) מידי המלכה. לאחר פרישתו, התמנה ליושב ראש של הוצאת הספרים Macmillan Publishers בבעלות משפחתו, במקביל כתב אוטוביוגרפיה בשישה כרכים, אשר זכתה לגינויים בקרב יריביו הפוליטיים. מאידך, יומני המלחמה שכתב ופורסמו לאחר מותו זכו לתגובות חמימות יותר.
ב-1986, בגיל 92, נפטר הרולד מקמילן, שנתיים לאחר שקיבל את תואר הרוזן סטוקטון (Earl of Stockton).
שלמה אבולעפיה
שלמה אבולעפיה (1865, ה'תרכ"ה, ביירות – 15 בפברואר 1909, י"ט בשבט ה'תרס"ט, יפו) היה נצר למשפחת אבולעפיה וממייסדי שכונת אחוזת בית.
קורות חיים
משפחת אבולעפיה הגיעה לארץ ישראל לאחר גירוש ספרד, בתחילת המאה ה-16. אבי סבו של אבולעפיה היה רבי חיים אבולעפיה, שהיה ממניחי היסודות ליישוב היהודי המתחדש בטבריה (1740), ומגדולי רבניה, סבו מצד אביו היה הרב חיים נסים אבולעפיה, שהיה ראש רבני ירושלים והראשון לציון בשנת 1855, וסבו מצד אמו היה הרב ידידיה רפאל אבולעפיה, שהיה ראש ישיבת המקובלים בית אל.
שלמה אבולעפיה נולד בביירות (אז באימפריה העות'מאנית) ב-1865, בן ליצחק ולבוליסה. בנעוריו למד אבולעפיה בבית הספר התיכון הפרטי "תפארת ישראל״ שהקים החכם זאכי כהן. ב-1886 התקבל בהמלצת קרובו, נסים בכר, שהיה מנהלם של בתי־הספר של "אליאנס" בארץ ישראל, משרת מורה לצרפתית ולערבית בבית־הספר של הברון רוטשילד. עם רכישת אדמות דוראן, עליהן קמה אחר־כך העיר רחובות היה אבולעפיה מהראשונים שהקימו בית במקום. ב-1892 נישא אבולעפיה לרבקה בת יעקב פרץ פריימן. לזוג נולדו ארבעה בנים וארבע בנות. בכורו, רפאל אבולעפיה, היה איש גדוד נהגי הפרדות וניל"י ואחר־כך גם מנהלו של בית־החולים "משגב לדך".
ב-1895 עבר עם משפחתו מרחובות ליפו, שם שימש מורה לערבית בבתי־הספר של "אליאנס" ו"עזרה". מאוחר יותר עקר אבולעפיה משם לשכונת נווה צדק. את ביתו בשכונה ייעד אבולעפיה לבתו הבכורה, רחל, כדי שישמש לה בית אחרי נישואיה לדוד בית לחמי. בית זה שימש בית ועד לתרבות (שמואל יוסף עגנון, אז עולה צעיר, שכר את עליית הגג של הבית וכתב שם את סיפורו "תמול שלשום"). בקיאותו של אבולעפיה בשפה הערבית ובמנהגי המזרח הקנתה לו את הכינוי "מוכתר סלים", ועמדה לו אחרי מהפכת הטורקים הצעירים (1909) כאשר הוכרזה חוקה חדשה באימפריה הטורקית, ואבולעפיה התמנה לנציג יהודי יפו בפני השלטון הטורקי וערביי יפו.
אבולעפיה הצטרף לאגודת אחוזת-בית, והיה אחד משישים ושישה בעלי המגרשים הראשונים של מייסדי תל אביב, אך חלה לפני שהספיק לבנות את ביתו בשכונה החדשה שעתידה הייתה לקום. בגלל מחלתו נסע אבולעפיה להיוועץ ברופא בביירות, שב לביתו ונפטר זמן קצר אחרי כן. הוא נטמן בבית־הקברות העתיק ביפו ביום כ' בשבט, תרס"ט — חודשיים לפני טקס הגרלת המגרשים לשכונה החדשה.
הבית בחלקה 2 בשכונת אחוזת-בית (כיום רחוב יהודה הלוי 20), שאבולעפיה לא הספיק לבנות, הוקם על ידי אלמנתו רבקה.
אביה של רבקה, ממייסדי ראשון-לציון (ששב לפני כן לפולין) ניסה לשכנע את האלמנה לחזור לוורשה, אך היא מיאנה. באמצע שנות ה-20 מכרה את ביתהּ, ועברה לגור בבית חדש במערב העיר (כיום רחוב חובבי ציון), שם חייתה עד פטירתה בשנת 1961 בגיל 86.
אודרי לורד
אודרי לורד (באנגלית: Audre Lorde; 18 בפברואר 1934 – 17 בנובמבר 1992) הייתה סופרת, משוררת ופעילה חברתית פמיניסטית ולסבית, אמריקאית מהקריביים.
לורד נולדה וחיה בהארלם בניו יורק. עיקר פעילותה החברתית היה בקרב הקהילה השחורה והלסבית. לורד הייתה משוררת ידועה, זכתה בהוקרה ובפרסים רבים, כתבה ופרסמה ספרי עיון ופרוזה. היא הייתה פעילה פמיניסטית רבת השפעה שהנהיגה מאבקים של לסביות שחורות וקולה מרכזי להתפתחות תאוריה פמיניסטית בת זמננו.
תולדות חייה
אודרי לורד נולדה ב-1934. הוריה פרדריק ביירון ולינדה גרטרוד בלמר לורד היו מהגרים מהאיים הקאריביים שהשתקעו בהארלם. לורד היא בתם הצעירה מתוך שלוש ובילדותה בשל בעיות קוצר ראייה הוגדרה כעיוורת על פי חוק. היא למדה לדבר בסביבות גיל ארבע, וגדלה על רקע סיפורי אמה שלימדה אותה קרוא וכתוב בגיל דומה. בכיתה ח' כתבה את שירה הראשון.
אודרי לורד נולדה בשם Audrey Geraldine Lorde, אך בחרה להשמיט את האות האחרונה משמה עוד כשהייתה ילדה, כי נמשכה אל הסימטריה שנוצרה כך בין שמה הפרטי ובין שם משפחתה הנמצאים זה לצד זה, Audre Lorde, לעומת השם שהוריה בחרו עבורה.
עם סיום לימודיה התיכוניים בבית הספר התיכון שליד האנטר קולג' (Hunter College High School) ולאחר מותה של חברתה הקרובה, לורד עזבה את בית הוריה, התרחקה והתנכרה למשפחתה.
בשנים 1954-1959 היא למדה מידענות וספרנות לתואר ראשון בהאנטר קולג' (Hunter College) כשאת שנת לימודיה הראשונה עשתה באוניברסיטה הלאומית של מקסיקו. עם חזרתה לניו-יורק עבדה כספרנית, כתבה והפכה לפעילה בתרבות הגייז בגריניץ' וילג'. ב-1961 סיימה לימודי תואר שני במידענות וספרות באוניברסיטת קולומביה. בתקופת לימודיה המשיכה לעבוד כספרנית. בשנים 1968 - 1966 עבדה כספרנית ראשית בספריית בית ספר בעיר ניו יורק.
לורד נישאה למשפטן אדווין רולינס. לזוג נולדו בת ובן: אליזבת וג'ונתן. הזוג התגרש ב-1970.
ב-1968 קיבלה מינוי כסופרת בקולג' טוגלו במיסיסיפי. לורד פגשה שם את פרנסיס קלייטון, פרופסורית לפסיכולוגיה, לבנה, מאוניברסיטת בראון, וחיה איתה בזוגיות מ-1968 עד 1988. קלייטון עזבה את משרתה כדי לאפשר ללורד להתמסר לכתיבתה.
בשנות ה-60 שירתה של לורד זכתה לפרסום באנתולוגיות ובעיתונות של ספרות שחורה. בתקופה זו לורד הייתה פעילה בארגונים למען זכויות אזרח, בתנועות נגד המלחמה ושותפה בתנועות פמיניסטיות. משנת 1968 לורד התמסרה לכתיבתה ופרסמה ספרים. היא פרסמה במהלך חייה 11 ספרי שירה ו-7 ספרי עיון ופרוזה. ב-1980 ייסדה הוצאה לאור יחד עם ברברה סמית וצ'רי מורגה בשם: "Kitchen Table", ההוצאה לאור הראשונה בארצות הברית לכתבי נשים צבעוניות. היא הנהיגה מאבקים של נשים לסביות שחורות והקימה ארגון לתמיכה במאבקן של נשים שחורות בדרום אפריקה נגד משטר האפרטהייד: Sisterhood in Support of Sisters in South Africa.
ב-1978 לורד אובחנה כחולה בסרטן שד ועברה כריתת שד. לאחר 6 שנים אובחנה כחולה בסרטן הכבד. היא בחרה להתמקד בחייה ובכתיבתה. היא כתבה את יומני הסרטן שזכה ב-1981 בפרס. היא הצטלמה לסרט דוקומנטרי על חייה ויצירתה. בסרט היא אומרת על שיריה וילדיה שיש להם חיים משל עצמם.
ב-1991 זכתה בפרס וולט ויטמן, אשר הפך אותה למשוררת הרשמית של מדינת ניו יורק עד מותה ב-17 בנובמבר 1992. לורד נפטרה בגיל 58 ממחלת סרטן הכבד לאחר מאבק של 14 שנה במחלת הסרטן. היא נפטרה בסנט. קרוקס, שם גרה עם גלוריה ג'וזף.
היא הגדירה עצמה כשחורה, לסבית, אם, לוחמת ומשוררת. בטקס לקריאת שם אפריקאי לפני מותה, בחרה בשם "גמבדה אדיסה", שמשמעותו לוחמת.
תאוריה פמיניסטית
לורד גיבשה את התאוריה הפמיניסטית שלה, תאוריה של הפמיניזם השחור, בראשית דרכו של הפמיניזם באקדמיה האמריקאית. לורד ביקרה את הפמיניסטיות הליברליות של שנות ה-60 על התמקדותן בחוויות והערכים של נשים לבנות מהמעמד הבינוני, אשר לראייתה שיתפו פעולה עם הפטריארכיה. בטיעוניה סימנה את כיווני הביקורת במאבק הפמיניסטי באקדמיה לגבי מחיר שיתוף הפעולה עם הממסד האקדמי ודרכי הפעולה הראויות.
כתיבתה התבססה על "תיאורית השונות", המבוססת על כך שהרעיון של הניגודים הבינאריים בין גברים ונשים סובל מפשטנות יתר. אף על פי שהפמיניסטיות הציגו אשליה של שלמות אחידה ומוצקה, קטגוריית הנשים עצמה מפוצלת לחלוקות פנימיות. לורד זיהתה סוגיות של מעמד, גזע, גיל ומגדר ואף בריאות כבסיסיות בחוויית האישה. נושא הבריאות התווסף למשנתה כשנלחמה בסרטן. היא טענה שלמרות שהמוקד היה ההבדל המגדרי, יש להתייחס לכל ההבדלים. היא מדגישה את אותנטיות החוויה. היא רוצה הכרה ולא שיפוט כלפי ההבדלים לא לתחום לקטגוריה אחת של "אישה". תאוריה זו מוגדרת כהצטלבות של זהויות (Intersectionality). נושאים אלה אופייניים בפמיניזם הפוסט-קולוניאלי, ובפמיניזם המזרחי הישראלי.
היא קראה להכרה בשונות הרחבה והמגוונת, עבודתה התמקדה ב-2 קטגוריות משנה - גזע ומיניות. בסרט דוקו על חייה היא מעידה כי להיות משוררת שחורה, לסבית ופמיניסטית בשנות ה-60 כמוהו כלהיות בלתי נראית באופן כפול ומכופל.
לדבריה, חוויות חיים של נשים שחורות שונות מחוויות החיים של נשים לבנות אשר נחשבות לנורמה. בעקבות זאת, חוויות החיים של הנשים השחורות נדחקות לשוליים, כמו גם אלה של הלסביות, ושל לסביות שחורות ביתר שאת. אלה נתפסים כחריגים ביחס ללב התנועה הפמיניסטית.
במאמרה "כלי האדון לעולם לא יפרקו את ביתו של האדון" העלתה לורד סוגיות של גזענות בתוך התנועה הפמיניסטית. היא טענה כנגד דיכוי הנשים השחורות בתנועה הפמיניסטית. האשמותיה עוררו תגובות נזעמות. המחלוקות חידדו את מרכיבי שונותה כפמיניסטית שחורה ולסבית, ואת קולה הבודד.
מקורות כתיבתה, על כתיבתה ויצירותיה הבולטות
שורשי הקול הפואטי של לורד נעוצים ביחס המיוחד והסודי של אמה למילים. לורד למדה על חשיבות הנאום ועל כוחה של השפה כמגבילה ומשחררת משתיקת אמה שנועדה להגן על עצמה ועל בתה ממציאות גזענית שלא יכלה להתמודד איתה.
בשירה "Black Mother Women" היא כותבת: למדתי ממך להגדיר את עצמי דרך ההכחשות שלך. השקט הסלקטיבי של אמה לימד אותה מיומנויות הישרדות. כשבגרה היא לא רצתה לאמץ את דרכי השימוש של אמה בשפה. השקט לימד אותה בידוד, זעם, אי אמון, דחייה עצמית ועצב. הישרדותה מתבססת על כך שלמדה להשתמש במה שקיבלה מאמה כדי ללחום במה שנמצא בתוכה ללא מילים, ללא שם.
תפיסתה לגבי הרבדים של זהותה העצמית מיוצגת בסוגות המרובות של יצירתה. לדברי המבקר הספרותי כרמן בירקל, הטקסט הרב תרבותי של לורד משקף את עצמיותה הרב-תרבותית, ובא לידי ביטוי בריבוי סוגות בהן התרבויות מתמזגות ונמסות לתוך שלם גדול יותר מבלי לאבד מיחודן. התנגדותה להיות ממוקמת בקטגוריה חברתית או ספרותית אחת מאפיינת את נחישותה להתקבל כאינדיבידואל ולא באופן סטראוטיפי.
לורד התמקדה בשונות שבין קבוצות נשים, ובשונות של היחיד. טענה שהיא "אחר" בכל קבוצה שהיא משתייכת אליה."האאוטסיידר" שיש בו כח וחולשה. ללא קהילה אין חירות, אין עתיד, רק שביתת נשק פגיעה וזמנית בינה לבין מדכאייה. היא תיארה את עצמה הן כהמשכיות של נשים והן כקונצרט של קולות בתוך עצמה.
לורד כתבה פרוזה גם תחת שם העט ריי דומיני.
על השירה
לורד מתייחסת לשירה כקול המרכזי בזרם הספרות אשר פתוח עבור העניים, מעמד הפועלים ונשים כהות. יצירת פרוזה תובענית יותר מבחינת משאבים כלכליים, זמן ומקום וכך גם יצירות אומנות אחרות.
במאמרה "Poetry is not a Luxury" היא טוענת ששירה אינה מותרות לאישה, זה צורך חיוני להישרדות ולשינוי. מקור השירה מבוסס על חלומותינו ותקוותינו ממקורות כמוסים בתוכנו. אלה הופכים למילים, מתגבשים לשפה ולרעיון ובעקבות זאת הופכים לפעולה מוחשית. השירה היא הדרך לשיים את המפחיד, הלא-מובן והלא-מקובל כך שניתן יהיה לחשוב עליו. היא מגדירה זאת כמשמעות האמיתית של "זה מרגיש לי נכון".השירה משמעה להפוך את הרגשות למילים שניתן לשתף, ליצור שפה אם היא לא קיימת. השירה היא לא חלום, אלא שלד חיינו היוצר את היסודות לעתיד של שינוי. זהו גשר מפחדינו למה שעדיין לא היה.
לדבריה, בשונה מאבותינו הלבנים שאמרו: "אני חושב משמע אני קיים", האם השחורה שנמצאת בכל אחת מאיתנו, המשוררת, לוחשת בחלומותינו: אני מרגישה לכן אני יכולה להרגיש חופשייה. הרגשות שלנו לא היו אמורים לשרוד אלא להפוך למחשבות המצופות מנשים, אך הנשים שרדו כמשוררות, הרגשות והכח נשארו כמוסים וצפים בחלומות ומצביעים על הדרך לחירות. הם הופכים למוחשיים בשירים ונותנים כח ואומץ.
שיריה מתעדים את אימת הגזענות, המינניות, מכבדים את הקורבנות שהיו אמורים להישכח. מחויבותה למלחמה באי-צדק, מאבקה לגדל את ילדיה והתעקשותה לתקשורת הוגנת בין גברים ונשים שהחשיבה כאחיה ואחיותיה עולים מתוך דחף פנימי ותשוקה. בכל יצירותיה יש חיבור בין דם, תשוקה ואמונה.
שיריה הראשונים נכתבו כשלמדה בתיכון מתוך תחושת צורך להיאחז ברגשותיה ולשחררם באופן כלשהו.
הכרך השני, "Cables to Rage", נכתב ברובו כשעבדה בקולג' טונגלו במיסיסיפי, יצא לאור ב-1970 ועוסק באהבה, בגידה, לידה והקושי בגידול ילדים. בשירה "מרתה" היא מתוודה על אהבתה לאישה.
ספרה השלישי, "From a Land Where Other People Live", שהתפרסם ב-1973, מצביע על צמיחתה האישית והפואטית אשר באה לידי ביטוי בהרחבת תפיסותיה וכעסה לגבי אי צדק עולמי ודיכוי. הספר היה מועמד לפרס לאומי לשירה.
ספרה הרדיקלי מ-1976, "New York Head Shop and Museum", עסק בנושאים פוליטיים וחברתיים. היא מציגה בו את הניוון האורבאני, ההזנחה והעוני. היא האמינה בפעילות פוליטית ליצירת שינוי.
ספרה, "Coal", מ-1976 הגיע לקהל קוראים רחב יותר, דרכו החלו קשריה עם אדריאן ריץ' שהציגה אותה בפני קהלים של נשים לבנות. בשמו של הספר (פחם) היא מהללת את השחורות שלה (blackness), היא מודעת וכואבת את היחס לשחורות. היא עוסקת באי הצדק החברתי והאלימות כלפי נשים ומפצירה לשיתוף פעולה ואחיות בין נשים.
ספרה השביעי "The Black Unicorn" שהתפרסם ב-1978, נחשב ליצירת המופת המורכבת והמבריקה בקריירה הספרותית הפוריה של לורד כמשוררת. היא פורשת היסטוריה ארוכה של גלות שחורה לביסוס המיתולוגי של נושאיה: נשים, גאווה גזעית, אמהות, רוחניות, לסביות ונושאים פוליטיים. בעניין זה, ראוי להזכיר את תרגום השיר האפינומי, השיר שהעניק לקובץ "החד-קרן השחור" את שמו, בידי המשורר והמתרגם ערן צלגוב. השיר נכלל באנתולוגיה "כּוּשִׁילָאִמָּאשֶׁלָּהֶם - אסופה זמנית לשירה שחורה", שראה אור בשנת 2012 בהוצאת רעב - ספרים הבאר-שבעית. השיר אף חזר ונדפס גיליון 104 של כתב-העת הליקון שעניינו "למען החיים הנטבחים בכל רגע נתון" ואולי מעיד יותר מהכל על היכולת של השירה של לורד להיות גמישה דיה ולהירתם למאבקים שונים.
לורד עוסקת בספריה ביעדיה הפוליטיים לזכויות לקהילה ההומולסבית ופמיניזם.
על הפרוזה
בריאיון עם אדריאן ריץ' תיארה לורד את כתיבת הפרוזה כמסתורית, כמקום שקשה לה לבטא בו רגשות עמוקים בצורה ליניארית, בפסקאות ברורות.
ספרה Sister Outsider: Essays And Speeches שיצא לאור ב-1984 הוא קובץ של 15 מאמרים ונאומים שעוסקים במינניות, גזענות, נשים שחורות, לסביות, ארוטיקה ואמהות. אחד המאמרים שפורסמו בקובץ זה הוא נאומה "כלי האדון לעולם לא יפרקו את ביתו של האדון" אשר תורגם לעברית.
"כלי האדון לעולם לא יפרקו את ביתו של האדון"
ב- 1979 השתתפה לורד בכנס המין השני של אוניברסיטת ניו יורק, בפנל שנקרא "האישי והפוליטי". בדבריה בפנל היא ביקרה את הפמיניזם הלבן שלטענתה לא פרק את העליונות הלבנה. בכנס השתתפו שתי נשים שחורות בלבד. המשפט כלי האדון לעולם לא יפרקו את ביתו של האדון, הפך למטבע לשון פמיניסטית על אסטרטגיות הפעולה הפמיניסטיות הרצויות ויצירת תודעה פמיניסטית מתנגדת. לורד יצאה נגד שיתוף הפעולה עם הממסד האקדמי עקב המחיר הכרוך בקבלה של הכללים המדירים של הממסד. עצם הפעילות מתוך הממסד משמעותה שימוש בכלי העבודה של האדון. היא שאלה מה משמעות השימוש בכלי הפטריארכיה הגזענית לבחינת פירותיה של אותה פטריארכיה.
במאבק הפמיניסטי בישראל נעשה שימוש במשפט זה על ידי פמיניסטיות מזרחיות, פלסטיניות ולסביות בהתמודדותן עם גזענות אשכנזית ויהודית. בארגוני הנשים.
במאמר נוסף בספר זה, Age, Race, Class and Sex: Women Redefining Difference מתייחסת לורד למושג השונות – היא מתייחסת לגזענות, מינניות, אפליה על פי גיל, מעמד ואליטיזם. לורד יוצאת נגד 3 הגישות הרווחות כלפי השונה: להתעלם ממנו, לחקות אותו, או להרוס אותו, שתוצאתם הפרדה ובלבול במקום להתייחס זה לזה כשווים, להכיר בשונות מתוך שוויון. היא קוראת לנשים להגדיר מחדש את השונות, לפתח כלים לנצל את השונות כמקפצה לשינוי יצירתי בחיים, ולא לראות בה חריגות. היא קוראת להשתמש בשונות להעשרת החזון והמאבקים המשותפים. מדברת על צורך באיחוד כוחות לצמיחה אך לא ביצירת הומוגניות. ברטוריקה שלה היא חושפת את ההיררכיות החבויות תחת המושגים "אחיות" (sisterhood) ו"אישה" ששותפים לדיכוי של נשים מודרות לסביות שחורות וקבוצות נוספות המוגדרות כ"אחר". היא טוענת נגד הפמיניסטיות הלבנות המתעלמות מהבדלי הגזע, ההעדפה המינית, המעמד והגיל באצטלה של הומוגניות בחוויה תחת מושג האחיות, מושג שלדבריה לא קיים.
ב"יומני הסרטן" (The Cancer Journals), ספרה מ-1980, היא מתעדת את התמודדותה עם סרטן השד, עם כריתת השד ואת התמודדותה כאשה לסבית ושחורה מול הממסד הרפואי. לורד נקטה גישה של פתיחות, של יציאה מהשתיקה, כתבה על עמידה מול המוות ללא פחד, על הכוח שבקבלת המוות כחלק מהחיים. היא מגדירה את עצמה דרך הגוף, מתייחסת לשינויים בגוף ובנייה מחדש של עצמי שלם יותר אחרי הניתוח. האישי והפוליטי מתחברים. היא כותבת כלוחמת חברתית לגבי היחס לנושא סרטן השד, על עריצות השתיקה, שתיקה כפויה. זה נושא לא מדובר. היא הופכת את השתיקה לשפה, מדברת על כריתת השד, על הפגיעה בגוף. כותבת על הכאב, הפחד, התקווה, התמיכה הנשית.
מערכת תואם
תואם (ראשי תיבות: תרגול ואבחון באמצעות מחשב) היא מערכת טכנולוגית חינוכית פורצת דרך, שפותחה והוטמעה במערכת החינוך בישראל על ידי המרכז לטכנולוגיה חינוכית (מטח) החל משנת 1976, כשש שנים לאחר החלטת ממשלת ישראל להקים את מטח.
אודרי לורד
"כלי האדון לעולם לא יפרקו את ביתו של האדון"
ספרה Zami: A New Spelling of My Name הוא אוטוביוגרפיה בדיונית למחצה של סיפור חייה, שלורד מגדירה כ"ביומיתוגרפיה". זו סוגה של סיפור הבנוי מאריגה של מיתוסים, היסטוריה וביוגרפיה המייצג את כל תפיסות העולם שלנו וכולל סוגות כתיבה רבות כולל שירה, ספרות בדיונית, ביוגרפיה, דרמה וכתיבה יוצרת, כתיבה מציפה שחוצה גבולות.משמעות השם זמי – שם מהקריביים לנשים שמתפקדות יחד כחברות ומאהבות. לורד מסבירה שהנשים בחייה, אמה, חברותיה ומאהבותיה עיצבו אותה דרך השפה והשתיקה ואפשרו לה לשנות את שמה לזאמי. השתיקה, ללא מילים והסירוב לשיים משחקים תפקיד חשוב בשיום העצמי האינטראקטיבי של לורד.
מערכת תואם
היסטוריה מערכת תואם
בשנת 1975, כארבע שנים לאחר הקמת המרכז לטכנולוגיה חינוכית, פנה יונה פלס (מנכ"ל מטח הראשון) לפרופ' פטריק סאפיס מאוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית.
לאחר מכן הגיע פלס לביקור בקמפוס אוניברסיטת סטנפורד שם נפגש עם מפתחים שעבדו על פיתוח של מערכות למידה שונות באמצעות מחשב. בביקורו בארצות הברית נחשף פלס ליתרונות שבפיתוח ובהטמעת ידע חינוכי בקרב תלמידים באמצעות מחשב, בדגש על היכולת להנגשה של אפשרויות תרגול וצבירת ידע לתלמידים בפריפריה הגאוגרפית והחברתית ולספק מקור ידע נוסף במקרים בהם רמתם של המורים המקצועיים אינה מספקת.
אודרי לורד
"כלי האדון לעולם לא יפרקו את ביתו של האדון"
הספר נכתב בשפה פיוטית. הסיפור מתחיל בזיכרונות ילדותה עם משפחתה בהארלם וממשיך בהתבגרותה, בתחילת דרכה כמשוררת וחייה כלסבית שחורה בשנות ה-50. היא כותבת בפירוט על מורשתה התרבותית מהקריביים. באפילוג היא מתארת את המאבקים בחייה ודיעותייה לגבי החיים, מתארת איך המסע של חייה אפשר לה להגדיר לעצמה את ביתה, להגיע לשלמות עצמית. ריבוי הזהויות שלה יצר קשיים בדרכה להגיע לביטחון בשונות שלה. מבדידות בתחילה להשפעה הרבה של הנשים בחייה שהטביעו עליה את חותמן.
מערכת תואם
היסטוריה מערכת תואם
בשנת 1976 החליטו במרכז לטכנולוגיה חינוכית לייבא את הרעיון של מערכת למידה באמצעות מחשבים לישראל ולפתח על בסיס זה מערכת מקומית שנקראה בשם מערכת תואם (תרגול ואבחון באמצעות מחשב).
אודרי לורד
חשיבה וביקורת על משנתה הפמיניסטית
טיעוניה של לורד לגבי אסטרטגיות הפעולה הפמיניסטיות הרצויות ועל יצירתה של תודעה פמיניסטית מתנגדת עוררו תגובות חריפות. לורד העלתה סוגיות של גזענות בתוך החשיבה של התנועה הפמיניסטית בקרב הפמיניסטיות הלבנות באקדמיה המחזקות את דיכוי הנשים השחורות. האשמה זו גררה תגובות חריפות והאשמת נגד בפיצול שיגרום להחלשת התנועה הפמיניסטית. חילוקי הדעות העצימו את אישיותה כ"אאוטסיידרית" במילייה של פמיניסטיות שחורות ובקרב לסביות, שחורות, פמיניסטיות ואקדמאיות. בכנסים שאורגנו על ידי פמיניסטיות לבנות באקדמיה נשמע קולה הזועם, המאשים, המבודד של פמיניסטית שחורה, לסבית. היא האשימה אותן בגזענות, בתלותן בפטריארכיה. היא האשימה שבהכחשת השונות בקטגוריית הנשים נגרם דיכוי בדומה ליחסי אדון - עבד של גברים לבנים ובכך מנעו אפשרות לשינוי אמיתי. האשמה זו זכתה לתגובת פמיניסטיות לבנות שראו בטיעוניה ניסיון לקבלת זכויות יתר לשחורות ולסביות עקב סבלן. הפמיניסטיות הלבנות ראו בסבל של נשים מצב אוניברסלי, וראו בהאשמת הפמיניסטיות בגזענות גורם לפיצול.
מערכת תואם
היסטוריה מערכת תואם
בראש הצוות המקצועי שעסק באפיון ופיתוח המערכת הראשונה עמדו לואיס אוסין ופלס (שכיהן אז כמנכ"ל מטח).