cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גאולה כהן
כחברת כנסת
בשנת 1980 העלתה בכנסת, יחד עם יצחק שמיר ואחרים מתנועות הימין, את חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל. תחום אחר בו בלטה בהיותה חברת הכנסת (ואף לאחר מכן) היה דעותיה, אותן הביעה במאמרי עיתונות ובנאומיה בכנסת, לגבי המפלגות הערביות. היא נהגה לטעון, כי הן שלוחות של אש"ף בפרט והלאומנות הערבית בכלל, חותרות תחת קיומה של מדינת ישראל (על כל פנים כמדינה יהודית-ציונית), ולכן פסולות מלהשתתף בהכרעות בסוגיות ביטחוניות ומלהתמודד לכנסת בכלל. היא פעלה, על בסיס טענות אלו, לפסילת הרשימה המתקדמת לשלום מהתמודדות בבחירות לכנסת שהיו ב-1984 וב-1988.
בשנת 1990 נבחרה לסגנית שר המדע והטכנולוגיה בממשלת ישראל העשרים וארבע. היא פרשה מהתפקיד כעבור שנה במחאה על השתתפות ישראל בוועידת מדריד, אך המשיכה לכהן כחברת הכנסת עד 1992.
בבחירות לכנסת השלוש עשרה, לא עברה "התחיה" את אחוז החסימה. לאחר הבחירות חזרה כהן לליכוד. בפרימרייז לרשימת הליכוד לכנסת ה-14 הגיעה למקום ה-22 ברשימה הארצית, ושובצה במקום לא ריאלי ברשימה לכנסת.
לאחר הקריירה הפוליטית
בדצמבר 1994, לאחר סדרת אירועי טרור באזור חברון, עברה להתגורר חלקית בקרית ארבע כדי לתמוך במתיישבים ולחזק אותם.
בשנת 1999 ייסדה את בית מורשת אורי צבי גרינברג בירושלים. הגישה יחד עם הסופר אלי עמיר את התוכנית "על ימין ועל שמאל" אשר שודרה ברשת ב'.
בשנת 2003 הוענק לה פרס ישראל לשנת ה'תשס"ג על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
בשנת 2014 הוענק לה תואר "יקירת ההתיישבות" בכנס ירושלים. הדליקה משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-66 למדינת ישראל ה'תשע"ד (2014).
ב-28 באוגוסט 2016 נערך ערב הוקרה לציון 90 שנה להולדתה במרכז מורשת מנחם בגין בירושלים. עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לבית בו נעצרה יחד עם שאר מפעילי תחנת השידור של לח"י ברחוב השומר 3, ליד שוק הכרמל ("בית אזולאי").
ב-18 בדצמבר 2019 הלכה לעולמה, ימים ספורים לפני יום הולדתה ה-94. הובאה למנוחות בבית הקברות היהודי בהר הזיתים בירושלים. הותירה את בנה, צחי הנגבי.
חיים אישיים
בשנת 1947 נישאה ללוחם לח"י עמנואל הנגבי. לשניים נולדו שני בנים - יאיר וצחי. יאיר סבל מאוטיזם ונפטר בגיל 20. צחי הנגבי, היה לחבר כנסת ולשר. בני הזוג נפרדו בשנת 1962.
ניל"י
רקע
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מנה היישוב היהודי בארץ ישראל כ-85,000 נפש, מתוכם כשישים אחוז שהשתייכו ל וכארבעים אחוז שהשתייכו ליישוב החדש. פרנסת יהודי הארץ, רובם ככולם, נשענה על הקשר עם חו"ל: רבים מאנשי היישוב הישן התפרנסו מתרומות שהגיעו מרוסיה, מארצות אירופה ומארצות הברית, ואנשי היישוב החדש, פרט להלוואות ותרומות שהתקבלו מחו"ל מהברון רוטשילד, מיק"א ומגופים דומים, נשענו גם על ייצוא תוצרת חקלאית. מלחמת העולם הראשונה שיתקה את העברת הכספים מחלק מארצות אירופה, וגרמה ליהודי הארץ לחשוש לגורלם הכלכלי והפיזי.
יחס העות'מאנים ליהודי הארץ
רבים מאנשי היישוב היהודי במלחמת העולם הראשונה היו בעלי נתינות זרה, חלקם בעלי נתינות של מדינות ההסכמה. כשנכנסה האימפריה העות'מאנית למלחמה לצד מעצמות המרכז, גברו החששות בקרב אנשי היישוב. ואמנם, מוקדם מאוד התברר שהיה מקום לחששות: לקראת ספטמבר 1914 הודיע השלטון העות'מאני על ביטול הקפיטולציות.
בנוסף, הכריחו העות'מאנים את בעלי הנתינויות האויבות לאימפריה לאמץ נתינות עות'מאנית בלבד, או לעזוב את ארץ ישראל. גזירה זו הייתה קשה במיוחד עבור היישוב היהודי, שכמחצית מאנשיו היו נתיני האימפריה הרוסית העוינת. מרבית האנשים אימצו נתינות עות'מאנית ומעטים גורשו. הגירוש בוצע באכזריות רבה. מאוחר יותר, בנובמבר 1914, דרשו העות'מאנים מן היהודים שימסרו את כל הנשק שהיה במושבות לשלטון. היהודים סירבו בתחילה לתת את הנשק, שהיה מיועד להגנה עצמית מפני התקפות ערביות, אך לבסוף, לאחר איומים, נכנעו.
17 בדצמבר 1914 נודע בכינוי "יום חמישי השחור", ובו עצרו העות'מאנים עוברים ושבים ברחוב, בהם גם יהודים בעלי אזרחות עות'מאנית, וגירשו אותם באוניות למצרים. שבוע אחר כך סגרו העות'מאנים את כל העיתונים העבריים, פרט לעיתון "החרות", שעליו הטילו צנזורה צמודה.
במשך כל שנות המלחמה החרים הצבא העות'מאני כל דבר שהניח עליו את ידו, כולל דברים חסרי תועלת עבורו, החל מגדרות תיל שהקיפו את המושבות (ולבסוף לא נמצא להן שימוש צבאי), וכלה בגרבי משי ולבני נשים. גם מזון, בהמות וציוד חקלאי (חסר שימוש עבור הצבא) הוחרמו, וגם מזון שנשלח מארצות הברית במיוחד על מנת לסייע ליהודי הארץ, חולק באופן שווה בין יהודים וערבים.
החשש מטבח
ידיעות על רצח העם הארמני הגיעו לארץ ישראל, ויחס העות'מאנים כלפי יהודי הארץ העלה בקרבם חששות כי הם צפויים לגורל דומה. החרמת הנשק העצימה את החששות, כיוון שכך נהגו העות'מאנים בארמנים טרם הטבח. באותה תקופה היה הרעב הגדול של הר לבנון בעקבות מלחמת העולם הראשונה, הרעב החמיר אף יותר כאשר הצבא העות'מאני מנע כניסה של יבולים מסוריה השכנה לתוך הר לבנון, ותעדף את המזון שהיה לו לטובת אנשי הצבא. כ-200 אלף תושבים בלבנון נספו מהרעב (מחצית מהאוכלוסייה), דבר שהגביר את חששם של אנשי היישוב. לתוצאות הטבח בארמנים היו עדים באופן אישי כמה מראשי ניל"י, בהם האחים שרה ואהרן אהרנסון.
הדים לעדויות ולחששות אלו ניכרים היטב בכתביהם של אנשי ניל"י. במכתבו להנרייטה סאלד כתב אבשלום פיינברג: "מכיוון שאין מעזים לשחוט את כולנו בבת אחת יוציאונו להורג לשיעורין, עד אשר נוציא את נשמתנו בדומיה בתוך הבוץ... את המעשים הללו ייתכן למנוע רק אם נאחז מראש, מעכשיו, באמצעים בלתי רגילים שיאפשרו פעולה מהירה ובמועד הנכון". אהרן אהרנסון הכין במהלך מלחמת העולם הראשונה מסמך ארוך ומפורט על טבח הארמנים בשם Pro Armenia, והעביר אותו לבריטים על-מנת שיפיצו אותו בעולם החופשי.
פעילות ניל"י
לאחר התעמרויות בלתי פוסקות של העות'מאנים ביהודי ארץ ישראל, החליטו אהרן אהרנסון, אגרונום ומדען, יזם ואיש ציבור מזכרון יעקב, אבשלום פיינברג, עוזרו של אהרנסון בעבודתו המדעית וידיד משפחת אהרנסון, ואלכסנדר אהרנסון, אחד מאחיו של אהרן, להתחיל ולפעול באופן מעשי למען סיום השלטון הטורקי בארץ ישראל. בתחילה הציע פיינברג לעורר מרד צבאי של היישוב בסיוע הבריטים. מתרחיש כזה דווקא חששו מפקדי הצבא העות'מאני, ואחמד ג'מאל פאשה כתב על כך בספרו: "אילו השיגו האנגלים והצרפתים עזרה מבני המקום והורידו שתי חטיבות בנקודה כלשהי בחוף הסורי (ביירות או חיפה, למשל), היינו נמצאים במצב נואש לגמרי". ברם, הצעה זו של פיינברג נדחתה על ידי אהרן אהרנסון, מחשש לנקמה קשה אם תיכשל. במקום זאת הוחלט להקים ארגון שיספק מודיעין צבאי לבריטים, מתוך הנחה שלכך הם נזקקו. אהרנסון ידע שהבריטים לא התכוננו כלל נגד המתקפה העות'מאנית עליהם בחצי האי סיני ובתעלת סואץ, ומכאן הסיק שחסרות להם ידיעות מהימנות על הנעשה מעבר לקו החזית.
הגייסות החופשיים הדנים
הגייסות החופשיים הדנים הוא השם שניתן לקורפוס מתנדבים מדנמרק, שלחם בוורמאכט במלחמת העולם השנייה. הקורפוס הוקם כמה ימים לאחר מבצע ברברוסה, ביוזמת מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הלאומית של דנמרק (DNSAP), חרף מחאות מצד רמטכ"ל הצבא המלכותי הדני ויליאם ואין פריור. הקורפוס פורק בשנת 1943.
ניל"י
יצירת הקשר עם הבריטים
החל מיולי 1915 נעשו ניסיונות כושלים רבים ליצור קשר עם הבריטים. לעיתים נוצר קשר שלא החזיק מעמד, ולעיתים לא התקבלו הניסיונות במאור פנים בריטי. פעם אחת אף גורשו אנשי ניל"י בבושת פנים ממצרים. באחד הניסיונות להגיע למצרים הותקפו בסיני שניים מאנשי ניל"י שהיו בדרכם למצרים על ידי בדואים. בהתקפה נהרג אבשלום פיינברג ונפצע יוסף לישנסקי, שומר מן המושבה רוחמה שהצטרף בהמשך לניל"י (עצמותיו של פיינברג התגלו באופן ודאי רק בשנת 1967).
הגייסות החופשיים הדנים
הקמת הגיס
דנמרק, נכבשה בידי גרמניה הנאצית ב-9 באפריל 1940 לאחר התנגדות שנמשכה כשעתיים. בדנמרק הוקמה ממשלת בובות גרמנית, בהנהגת שר החוץ לשעבר אריק סקווניוס (Erik Scavenius), שהיה איש הקשר עם הנאצים עד לתום המלחמה.
ב-29 ביוני 1941, כמה ימים לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות, הוקמו "הגייסות החופשיים הדנים" ככוח מתנדבים שמטרתו הייתה להילחם כנגד הסובייטים. הגייס הוקם כיוזמה של האס אס ושל המפלגה הנאצית הדנית (DNSAP) ומפקדו הראשון היה כריסטיאן פיטר קריסינג (Christian Peder Kryssing), לוטננט קולונל בצבא המלכותי הדני.
ניל"י
יצירת הקשר עם הבריטים
במשך תקופה זו חזרה שרה אהרנסון מאיסטנבול לארץ, והשתלבה בעבודת הריגול. הארגון גדל והתפתח, ונוספו לו כמה עשרות אנשים. הבולטים שבהם היו יוסף לישנסקי, ונעמן בלקינד. ראשי ניל"י נעזרו גם בכמה ערבים, שעבדו בתחנת הניסיונות החקלאיים בעתלית, שאותה הקים וניהל אהרן אהרנסון, ושמשה כבסיס לפעולות ניל"י.
הקשר עם הבריטים נוצר לבסוף כאשר אהרן אהרנסון הגיע ללונדון דרך גרמניה ודנמרק. מאנגליה הפליג אהרנסון למצרים, שם פעל כיועץ למודיעין הצבאי הבריטי, ומשם החל לארגן הפלגות קבועות של אוניות לחופי הארץ.
הגייסות החופשיים הדנים
הקמת הגיס
על פי החוק הדני, הצטרפות לצבא זר לא הייתה בלתי חוקית, אך פעילות גיוס לצבא כזה על אדמת דנמרק הייתה בניגוד לחוק. האס אס התעלם מחוק זה והחל בפעולות גיוס, בעיקר של חברי המפלגה הנאצית הדנית ושל תושבי המיעוט הגרמני שחיו בדנמרק. כאשר התגלה הדבר על ידי ממשלת דנמרק היא החליטה לרכז את הלחץ שלה על הגרמנים כדי שלא יגייסו נערים מתחת לגיל הגיוס. מפקד הצבא הדני, הגנרל ויליאם ואין פריור, רצה לפטר את קריסינג ואת מי שמונה לסגנו, הוא החליט להיוועץ בקבינט. הוחלט שקריסינג יפוטר, אך בהמשך בוטלה החלטה זו לאחר שסקווניוס שלא נכח בישיבת הקבינט, הודיע כי הגיע להסכמה עם מיופה הכוח הגרמני רנטה-פינק, שחיילי צבא דנמרק שירצו להתגייס, ישוחררו מתפקידם בצבא עד להודעה חדשה. הממשלה אישרה את ההודעה בהכריזה שקריסינג מונה להיות מפקד הגיס. הנוסח הדני של ההודעה דיבר בסך הכול על שינוי בתפקידו של קריסינג. לא הייתה זו הסכמה להקמתו של הכוח, שכן הדבר נעשה עוד קודם לכן מבלי לקבל את חוות דעתה של הממשלה. ביולי 1941 התלונן היינריך הימלר שבאופן בלתי רשמי מנסה דנמרק לעצור את הגיוס, מאחר שנפוצה שמועה בצבא הדני שכל מי שיתגייס לגיס החופשי יואשם בבגידה. בהמשך הנחתה הממשלה את הצבא ואת הצי לא למנוע מחיילים המעוניינים להתגייס לעשות כן ולשחרר אותם מהשירות. רוב רובם של המתגייסים היו חברי המפלגה הנאצית או מבני המיעוט דוברי הגרמנית או שניהם יחדיו. כ-6,000 אזרחים דנים התגייסו לכוח, 1,500 מתוכם היו בני המיעוט דוברי הגרמנית.
פעולות הגיס
ביולי 1941, עם כ-1,000 מגויסים, החיל נשלח לרובע לונגהורן בהמבורג לאימונים. ב-15 בספטמבר, הוכרז רשמית שאנשי הגיס סיימו את הטירונות, והם הוצבו בפולין. בפברואר 1942 פוטר קריסינג, משום שלא נחשב לנאצי אדוק מספיק, לאחר המלחמה הוא נשפט בעוון שיתוף פעולה עם הנאצים. במקומו מונה כריסטיאן פרדריק פון שלבורג (Christian Frederik von Schalburg) אריסטוקרט דני-רוסי, אנטי-קומוניסטי וחבר המפלגה הנאצית הדנית. הוא גדל באימפריה הרוסית, וראה את התוצאות של המהפכה הרוסית בשנת 1917. אי לכך הוא היה האדם המושלם להנהיג את הקורפוס.
ניל"י
שגרת הפעילות
החל מפברואר 1917 ועד תפיסת הרשת, קיימה האונייה הבריטית "מנגם" (Managem) את הקשר בין רשת הריגול בעתלית לבין הבריטים במצרים. האונייה הייתה מבקרת בחוף עתלית מדי כמה שבועות, בעיקר בלילות ללא ירח. רוב הפלגותיה הסתיימו בלא כלום, בגלל הקושי לנחות על החוף. אנשי רשת הריגול כינו אותה בינם לבין עצמם "מנחם".
הגייסות החופשיים הדנים
פעולות הגיס
ב-8 במאי 1942, החיל נשלח לחזית המזרחית. הדנים נלחמו ליד דמיאנסק במהלך מבצע דמיאנסק, וכן באזור דרום אגם אילמן ונובגורוד. בלילה שבין 2 ביוני, שלבורג נהרג. כמחליפו מונה הגנרל הגרמני הנס אלברט פון לטו-פורבק (Hans Albert von Lettow-Vorbeck). לטו-פורבק נהרג כמה ימים מאוחר יותר ב-11 ביולי 1942, וקונד בורגה מרטינסן (Knud Børge Martinsen) לקח פיקוד על החיל.
ניל"י
שגרת הפעילות
באחת מהפלגותיה, ב-19 בפברואר 1917, ניתן השם ניל"י לקבוצת הריגול: ליובה שניאורסון, אחד מחברי הרשת, ישב על הסיפון ועלעל בתנ"ך, כשאהרן אהרנסון שוחח עם קצין בריטי, שהציע שבמפגש אנשי הרשת עם היורדים מהאונייה יזדהו הדדית, כדי למנוע טעויות. אהרנסון ביקש משניאורסון להציע סיסמה, ושניאורסון הציע את ראשי התיבות של הפסוק שהיה לנגד עיניו: "נצח ישראל לא ישקר" . הסיסמה מצאה חן בעיני אהרנסון, והיא נקבעה להיות 'ניל"י'. מאוחר יותר הפך שם זה לשמה של הרשת כולה, אך באותו רגע לא היה לכך משמעות רבה בעיני אהרנסון, ועל אף שרשם תיאור של ההפלגה ביומנו, כלל לא הזכיר פרט זה.
בשלב זה החלה שגרת עבודתם המעשית של אנשי ניל"י. לשם יצירת קשר עם האונייה מנגם הם היו יוצאים לחכות לה על החוף בערב בימים שנקבעו מראש. בימים אלו הייתה המנגם חולפת תחילה בשעות היום מול החוף, בדרכה לפגישה עם מרגלים ערבים בסוריה ובלבנון. כשהייתה מול זכרון יעקב, היו אנשיה מביטים במשקפת לראות אם חלון הצריף בכרם משפחת אהרנסון פתוח. זה היה הסימן לכך שהדרך פנויה. המנגם הייתה מגבירה את הוצאת העשן מארובתה, כדי לסמן שהמסר התקבל. בשעות הערב או הלילה הייתה שבה, ואנשים ירדו ממנה ונפגשו עם אנשי ניל"י שחיכו להם על החוף או בתחנה בעתלית. מפגש כזה היה מסוכן: אפשר היה להיתקל ברועים ערבים או בחיילים עות'מאנים.
הגייסות החופשיים הדנים
פעולות הגיס
מאוגוסט עד אוקטובר של אותה שנה, החיל חזר לדנמרק, ונתקל שם בהרבה עוינות מצד האוכלוסייה האזרחית. ב-13 בנובמבר 1942, החיל נפרס בילגבה שבלטביה. במקור הגרמנים ייעדו אותו לפעילות אנטי פרטיזנית, אולם בהמשך הוא הועבר לחזית. בחודש דצמבר, החיל לחם בקרב וליקי לוקי לצד חיילים מהוואפן אס אס. בחודש מרץ, החיל הועבר לאזור נירנברג שבבוואריה בגרמניה. ב-6 ביוני 1943, החיל פורק. רוב החיילים הועברו ל"דיוויזיית פאנצרגרנדיר אס אס ה-11 (נורלנד)". אחרים הצטרפו ליחידות כגון משטרת העזר הדנית (HIPO-korpset) של הגסטפו, או קורפוס שולבורג (Schalburg Corps).
ניל"י
שגרת הפעילות
בנוסף, היה חשש להטבעה (שלא התממש) על ידי צוללות גרמניות, ובשל תוואי קרקעית הים באזור המפגש הקבוע, היה קיים גם סיכוי שהאונייה תתקע על החוף ולא תצליח להפליג.
האנשים היו נפגשים, ולמניעת טעויות בזיהוי בחשכה היו קוראים זה לעומת זה: "ניל"י!" - "טוביה!" (הסיסמה שנקבעה כתשובה, על שם בנו של יוסף לישנסקי; על פי גרסה אחרת: 'טוביון'), ואז היו מעבירים זה לזה מידע או חפצים.
באמצעות המנגם היה לניל"י קשר רציף ולא מצונזר עם גורמים מחוץ לאימפריה העות'מאנית. כך העבירה ניל"י לבריטים פרטי מידע צבאיים וכלליים על הנעשה בארץ לשימוש צבאי ופוליטי, והבריטים שעל סיפונה העבירו לאנשי ניל"י סכומי כסף גדולים שהתקבלו במצרים לשם העברה ליישוב שהתמודד עם רעב כבד בתקופת המלחמה. היו גם תוכניות אחרות לשימוש בקשר זה, אשר לא יצאו לפועל.
מבנה הארגון ויחסים פנימיים
ניל"י התפתחה, למעשה, מגרעין מצומצם שהלך והתרחב בשיטת "חבר מביא חבר". בתחילה הוקמה ניל"י על ידי אהרן אהרנסון, אחיו אלכסנדר אהרנסון ועוזרו וידיד המשפחה אבשלום פיינברג. לאחר מכן גויסו לפעולה בני משפחה נוספים קרובים ורחוקים (צבי אהרנסון, ראובן שוורץ), ידידים רבים ופועלים בתחנת הניסיונות.
קשה להעריך את גודלו של ארגון ניל"י. במשך הזמן ננקבו מספרים שונים (גם על ידי חברי ניל"י עצמם), החל משלושים וכלה ב-200. הבדלי האומדנים נובעים מכך, שלא היה רישום מסודר של חברים, והיו רבים שלא השקיעו בה את כל מרצם, אך סייעו בדברים מסוימים. על פי אחת הספירות, מספר החברים בגרעין הפעילים המצומצם, שאנשיו השקיעו את עיקר מרצם בפעילות הארגון, עמד, בשיא כוחה של ניל"י, על כ-26 חברים.
בנוסף לחוסר הבהירות לגבי מספר החברים, חסרה גם היררכיה ברורה. כשאהרן אהרנסון העביר הוראות ממצרים, מילאו אותן. בארץ לא היה דירוג או היררכיה בין החברים. כל אחד מילא את תפקידו. שרה אהרנסון ויוסף לישנסקי ריכזו את הפעילות ותיאמו את הגעת האונייה, והחברים מילאו את ההוראות שלהם מכוח הרצון המשותף להשגת המטרה.
העובדה שניל"י הורכבה מאנשים הקרובים לגרעין החברים שהקים אותה, גרמה לכך שהיעלמותו של אבשלום פיינברג בשלב מוקדם בפעילות הארגון העלתה חשד בעיני חלק מהחברים. אהרן ושרה אהרנסון, יוסף לישנסקי וליובה שניאורסון היו בין היחידים שידעו על מותו של פיינברג. הם הפיצו בין חברי ניל"י האחרים ידיעות על כך שנסע לאנגליה לקבל הכשרה כטייס בצבא הבריטי, אך סיפורם לא היה אמין. פיינברג היה נוהג לכתוב מכתבים רבים (ראו אחד לדוגמה), אך אף מכתב לא הגיע ממנו, ודבר זה עורר תמיהה גדולה. החלו שמועות שיוסף לישנסקי רצח את אבשלום פיינברג כשהיו בדרכם למצרים בינואר 1917. חשדות אלו הביאו לבסוף ליציאתו של נעמן בלקינד לדרום (ראו כאן), דבר שהביא לקיצה של ניל"י.
ריגול
מטרתה של ניל"י בתחילה הייתה להעביר מידע לצבא הבריטי. דו"ח ראשון כתב אבשלום פיינברג בתחילת 1915 לאיש המודיעין הבריטי לוטננט לנרד וולי, אך זה מעולם לא הגיע אליו. כשהגיע אהרן אהרנסון ללונדון בקיץ אותה שנה, הוא הכין לבריטים מסמכים, חוברות וסיכומים על אודות המצב בארץ ישראל מהיבטים שונים. כשעבר למצרים ויצר ערוץ קשר עם חברי ניל"י בארץ דרך המנגם, התקיימה רשת בת עשרות אנשים, שפעלה בנקודות מפתח שונות בצבא העות'מאני ובמקומות רבים בארץ ישראל ובסוריה.
חברי ניל"י העבירו מידע לבריטים על הנעשה בארץ ישראל במגוון של היבטים צבאיים וכלכליים, החל מתנועת כוחות עות'מאניים ומיקום כלי רכב, עד מחירי מצרכים. יוסף לישנסקי נהג לערוך מסעות בכל הארץ, ולאסוף את המידע מהרכזים והמודיעים במקומות השונים:
העברת כספים
מצבו הכלכלי של היישוב היהודי במלחמת העולם הראשונה היה בכי רע. בתחילתה הגיעו משלוחי כסף שנאספו על ידי יהודים במדינות אחרות, אך גם אלו לא הגיעו ליעדם בשלמות: העות'מאנים החרימו חלקים גדולים מתוכם. הם התנו בנוסף, שהכסף יגיע בשטרות ולא במטבעות. השלטונות העות'מאניים ניסו לשמור על ערכה של הלירה בנייר, אך ערכה הלך והידרדר, ובאוגוסט 1916 היה מחירה בשוק הפרטי רק 20 בישליקים מתוך 100. בהמשך הידרדר המחיר עוד יותר, והגיע לפחות מ-15 בישליקים. נוצר מחסור במצרכים חיוניים. במהלך המלחמה גוועו ומתו ברעב אלפי יהודים.
המצב החריף בצורה ניכרת בתחילת אפריל 1917, עם גירוש תל אביב שיצר מצוקה קשה בקרב אלפי המגורשים. במקביל, הכרזת המלחמה של ארצות הברית על גרמניה גרמה להפסקה מיידית של כל הסיוע הכספי מארצות הברית לארץ ישראל.
כדי להקל על המגורשים ביצעה ניל"י שתי פעולות:
פעולות אחרות
במשך קיומו של הקו עתלית - מצרים, היו מחשבות להעביר בו דברים אחרים. יוסף לישנסקי אומן בהיותו במצרים בחבלה, והיו תוכניות בריטיות לפוצץ גשרים בארץ. בסופו של דבר הוחלט לא להשתמש בניל"י למטרה זו. תוכננה גם העברת נשק, אך לבסוף הרעיון נגנז. נוסף על כך, נשקל להעביר במנגם שני צירים ארצישראלים לקונגרס שהתקיים באמריקה. בסופו של דבר גם זה לא יצא לפועל.
פעמים אחדות הועברו מוצרי מותרות (דוגמת סבון, יין ושוקולד, שבהם היה מחסור בארץ בתקופה זו) עבור משפחת אהרנסון ומקורביה. שרה ויוסף ביקשו מאהרן שלא ימשיך בכך, כיוון שאין טעם להסתכן עבור סחיבת מזון מיותר, וכיוון שכך או כך אין טעם במשלוח: "סוכר, שמגיע אלינו מלוח ממש, גפרורים רטובים, שוקולד כתוש, יחד עם בורית זונלאיט (סבון sunlight)... בונבונים מעובים בזכוכית... צריך להשליך" (מתוך מכתב של לישנסקי לאהרנסון).
נפילתה של ניל"י
בתחילת ספטמבר 1917 תפסו העות'מאנים יונת דואר שנשלחה על ידי שרה אהרנסון. ליונה הייתה מצורפת הודעה מוצפנת, שהעות'מאנים לא הצליחו לפענח. תפיסת היונה לא חשפה את הרשת, אך לאחר תפיסתה ידעו העות'מאנים בוודאות שקיימת רשת ריגול הפועלת בארץ. תפיסת שני מרגלים ערבים, שפעלו ללא קשר לניל"י, לא הניחה את דעתם.
כמה ימים לאחר מכן יצא נעמן בלקינד על דעת עצמו למצרים, לפתור את תעלומת היעלמותו של אבשלום פיינברג, שדבר מותו נשמר בסוד. הוא נתפס בדרך, נחשד כמרגל, נחקר וחשף את שאר הרשת. הצבא העות'מאני כיתר את זכרון יעקב בתחילת אוקטובר 1917, ועצר רבים מאנשי הרשת. ראשי הרשת וחברים בה עונו עינויים קשים. לאחר זמן מה ביקשו העות'מאנים להעביר את המעונים לחקירה ממושכת יותר בנצרת. שרה אהרנסון חששה מהמשך החקירות והעינויים, והתאבדה ביריית אקדח בפיה. היא מתה שלושה ימים לאחר מכן. לפני הירי הספיקה לכתוב מכתב המפרט מה לעשות לאחר מותה. במהלך החקירות בנצרת נמצא ראובן שוורץ, אחד מאנשי ניל"י שנתפסו, תלוי בחדר המעצר. לא ידוע אם התאבד או מת במהלך החקירות ונתלה אחר כך.
יוסף לישנסקי הספיק להימלט, ונערך אחריו מרדף. לאחר שברח במשך כ-20 ימים, נתפס ונשלח לכלא בדמשק. ב-16 בדצמבר 1917 נתלו בדמשק נעמן בלקינד ויוסף לישנסקי.
מות אהרן אהרנסון
אהרן אהרנסון, ששהה במשך כל אותו זמן בחו"ל, המשיך בפעילות דיפלומטית מול הבריטים במטרה להשיג הישגים מדיניים. לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא הצטרף לחיים ויצמן ולחברי המשלחת הציונית לשיחות השלום בפריז.
ב-1919 התרסק המטוס שבו טס מצרפת לבריטניה בתעלת למאנש והוא נהרג. לאחר התאונה נפוצו שמועות כאילו מדובר בפעולת חיסול בריטית מכוונת, אך דבר זה אינו סביר: בהתרסקות נהרג גם טייס בריטי; כמו כן, תאונות במטוסים מסוג זה היו נפוצות.
הישגים
חייהם של אלפי אנשים ניצלו בעקבות המודיעין שסיפקה ניל"י. על פי הערכה בריטית לאחר המלחמה, נחסכו חייהם של כשלושים אלף חיילים בריטיים. פעולותיו של אהרן אהרנסון בקרב הקצונה והדיפלומטיה הבריטית (אשר חלק מאנשיהן הפכו מאוחר יותר לבעלי עמדות רבות השפעה) גרמו, ללא ספק, לשיפור היחס כלפי היהודים בתחילתו של המנדט הבריטי.
תועלת מהותית נוספת הייתה הצלת רבים מאנשי היישוב ממוות ברעב, זאת על ידי הברחת כסף רב לארץ על סיפון האונייה מנגם. קשה לומר במדויק כמה אנשים ניצלו כך, אך אפשר לאמוד שמדובר במאות או אלפים (באותה תקופה מתו אלפים רבים מהיישוב ברעב; על פי הערכות קיצוניות כ-25,000 איש).
בספר רשמי של המודיעין הבריטי שפורסם בתחילת המאה ה-21, נכתב שאילולא המודיעין שניתן על ידי קבוצת ניל"י, ספק אם גנרל אלנבי היה מצליח לגרש את העות'מאנים מארץ ישראל. הערכה זו נתונה במחלוקת בקרב היסטוריונים בריטיים ויש המתייחסים אליה כמופרזת
ממסמכי המודיעין הבריטי שנחשפו לאחרונה, עולה כי לאהרן אהרנסון כמנהיג ניל"י היה חלק בהצהרת בלפור ב-1917, שהעניקה ליהודים בית לאומי בארץ ישראל; עוד מסתבר כי הוא ואחיו שמואל אהרנסון קיבלו לעיונם את טיוטת נוסח ההצהרה.
הנצחה
לאחר תפיסת ניל"י נחשפה הרשת לכלל הציבור, ודבר קיומה עורר זעם. העונשים שהטילו העות'מאנים היו טריים בזיכרון הלאומי, ואף שהשלטון הבריטי התקבל בברכה ובשמחה, האנשים שהיו פעילים בניל"י בתקופת המלחמה וזוהו עימה, נודו והוחרמו. מצבתו של יוסף לישנסקי חוללה מספר פעמים בשנים שלאחר תום מלחמת העולם הראשונה.
תרמה להסתייגות מניל"י גם הדחייה מפעולות ריגול, שנתפס בתקופה זו כבגידה וכדבר לא ראוי. כאשר הושיט אהרן אהרנסון את ידו למנחם אוסישקין אמר הלה: "כאשר יש הכרח משתמשים גם במרגלים, אך יד אין נותנים להם".
באותה שנה, לאחר מלחמת ששת הימים, התעורר דיון ציבורי נוסף על מעשי ניל"י, בעקבות מציאת עצמותיו של אבשלום פיינברג במדבר סיני. קבורתו בהר הרצל והנאומים שנשאו נציגים רשמיים של מדינת ישראל, וכן גל של כתבות בעיתונות על ניל"י ואנשיה, מעידים שגם מדינת ישראל אימצה את זכר ניל"י. בהמשך הוענק עיטור לוחמי המדינה לאנשי ניל"י וכן אות ניל"י (ב-1981).
הצומת מדרום מערב לרפיח, שהיה צומת מרכזי בדרך ליישובי חבל ימית, נקרא עד מסירת סיני צומת אבשלום, על שם אבשלום פיינברג, שגופתו נמצאה בסמוך. לאחר 1982 הועתק השם מזרחה, לצומת כביש 10 (כביש הגבול עם מצרים) וכביש 232. הייתה מוצבת ליד צומת כפר הרא"ה. בשנת 2010, בשל הצורך בהרחבת הכביש הסמוך, הועבר האתר בשלמותו לפארק נחל חדרה. המושב גבעת ניל"י ליד זכרון יעקב קרוי על שם ארגון ניל"י. כפר אהרן על-שם אהרן אהרנסון, מרכז אבשלום על שמו של אבשלום פיינברג, ורחובות רבים בערי הארץ השונות על שם הארגון ומנהיגיו. כמו כן, שירים נכתבו על אודות המחתרת.
לוגיקה מודלית
לוגיקה מודָלית (Modal Logic) היא הרחבה של הלוגיקה הקלאסית, המאפשרת הגדרה פורמלית של ביטויים מודליים. ביטויים מודליים הם למשל כאלה המאפיינים את אמיתותם של משפטים, כגון "הכרחי" ו"אפשרי". לדוגמה, על פסוק כמו "יורד גשם", ניתן להפעיל את האופרטורים המודליים של ההכרח והאפשרות ולקבל "בהכרח יורד גשם" או "אפשרי שיורד גשם". הלוגיקה המודלית מציעה מספר מערכות אקסיומטיות בעלות תכונות שונות, והיא ניתנת להחלה במספר תחומים נוספים, למשל לשם תיאור מושגים דאונטיים (מושגי החובה וההיתר המוסרי, אותם ניתן להחיל על טענות הקובעות מה ראוי, מה אסור, ומה מותר) וטמפורליים (המאפשרת להביע את המובן הזמני של טענות כאופרטורים החלים על טענות לא-זמניות, וכך לייצג קשרי היסק לוגיים בין טענות אלו), וכן בתחומים שונים, למשל בתורת הידיעה (לוגיקה אפיסטמית) ובהסתברות.
הביטויים המודליים הבסיסיים
הביטויים המודליים הקלאסיים הם הכרח, אפשרות, חוסר אפשרות, וקונטינגנטיות. ישנם קשרים לוגיים המאפשרים להגדיר מושגים אלו אחד מתוך השני: אפשרי הוא מה ששלילתו אינה הכרחית, הכרחי הוא מה ששוללים את אפשרות שלילתו, לא-אפשרי הוא מה ששלילתו הכרחית וקונטינגנטי הוא מה ששלילתו אפשרית. נהוג להשתמש בשניים מבין הביטויים המודליים הללו בלבד: 'הכרחי ש-' ו'אפשרי ש-'. אלו מיוצגים בלוגיקה המודלית על ידי האופרטורים \Box עבור הכרח ו- \Diamond עבור אפשרות. כך, למשל, אם הפסוק p מייצג את הטענה 'יורד גשם בחוץ', הרי שהטענה 'בהכרח יורד גשם בחוץ' תוצרן כך: ואילו הטענה 'ייתכן שיורד גשם בחוץ' תוצרן כך:
האופרטורים \Box ו-\Diamond, המייצגים בלוגיקה המודלית הקלאסית את הביטויים האלתיים (alethic) "הכרחי" ו"אפשרי", ניתנים גם לשימוש במגוון של ביטויים מודליים אחרים. למעשה, לוגיקה מודלית הוא שם קיבוצי למספר רב של מערכות פורמליות, כל אחת בעלת מאפיינים הייחודיים לה, אשר נקבעים על ידי המערכות האקסיומטיות השונות שלהן. ממערכות אלו נגזרות לוגיקות שונות שמטרתן לייצג ביטויים לשוניים בתחומים שונים, כגון לוגיקה טמפורלית לייצוג ביטויים של זמן (לפני, אחרי וכדומה), לוגיקה אפיסטמית לייצוג ביטויי ידיעה, לוגיקה דוקססטית לביטויי אמונה, לוגיקה דאונטית לביטויים נורמטיביים (ראוי ש..., מותר ל...), ולוגיקה דינמית לתיאור שינויים.
סמנטיקה של עולמות אפשריים עבור לוגיקה מודלית
סמנטיקה מקובלת ללוגיקה מודלית כוללת "מסגרת", או קבוצה של עולמות אפשריים, ויחס בינארי של "נגישות" בין עולמות אלו. בהתעלם מיחס הנגישות, שיוסבר להלן, סמנטיקה של עולמות אפשריים מפרשת את הטענה על מה שאפשרי כטענה על מצב עניינים ב"עולם" מסוים, את הטענה על מה שהכרחי כטענה על מצב העניינים "בכל העולמות האפשריים", ואת הטענה על הבלתי אפשרי כטענה על מה שאינו מצב העניינים "באף עולם אפשרי". פרשנויות מסוימות של "עולמות אפשריים", כמו זו של דייוויד לואיס, הן ריאליסטיות, והן מניחות את קיומם הממשי של עולמות מרובים, השונים מהעולם שלנו, האקטואלי, במידה זו או אחרת, אך כולם בעלי היתכנות לוגית.
יחס הנגישות
מאפיין חשוב המבדיל בין הסמנטיקה של המערכות האקסיומטיות השונות של הלוגיקה המודלית הוא האופן בו יחס הנגישות מוגדר בהן. הנגישות קובעת לגבי כל עולם במערך נתון של עולמות אפשריים, אילו עולמות במערך רלוונטיים לו. כך ניתן, למשל, להגדיר ש'הכרחי ש-p' היא טענה אמיתית בעולם מסוים במערך אם ורק אם הטענה 'p' אמיתית בכל העולמות הנגישים לו (ולאו דווקא אם היא אמיתית בכל העולמות האפשריים בכלל), ואילו הטענה 'אפשרי ש-p' היא אמיתית בעולם זה אם ורק אם הטענה 'p' אמיתית לפחות בעולם אחד הנגיש לו.
כך, למשל, במערכת האקסיומטית K, שהיא המערכת המודלית הבסיסית ביותר, הנגישות בין העולמות היא אקראית. במערכת המודלית T, לעומת זאת, הנגישות היא רפלקסיבית, כלומר, כל עולם נגיש גם לעצמו. במערכת המודלית B הנגישות היא רפלקסיבית וסימטרית (אם עולם n נגיש לעולם m גם עולם m נגיש לעולם n). במערכת המודלית S4 הנגישות היא רפלקסיבית וטרנזיטיבית (אם עולם n נגיש לעולם m ועולם m נגיש לעולם k, גם עולם n נגיש לעולם k), ובמערכת S5, שהיא המערכת המודלית הפשוטה ביותר, הנגישות היא אוניברסלית (כל עולם נגיש לכל עולם).
תולדות הלוגיקה המודלית
על אף שיש לה תקדימים אצל אריסטו ואצל ממשיכיו הסכולסטים ויליאם איש אוקאם וג'ון דנס סקוטוס, הלוגיקה המודלית המודרנית, המבוססת על מערכות אקסיומטיות, נוסדה בראשית המאה העשרים על ידי סי. איי. לואיס, שגם הציע את התיווי המקובל למונחי האפשרות וההכרח. הלוגיקה המודלית זכתה לתנופה החל ממחצית המאה, בעבודתה של רות ברקן מרקוס. העידן הנוכחי בלוגיקה המודלית החל ב-1959, בעבודתו של סול קריפקי, שסיפק את התורה הסמנטית המקובלת עבורה ואיפשר לנסח הוכחות שלמות עבור הלוגיקה המודלית.
לילונגווה
לילונגווה (באנגלית: Lilongwe) היא עיר הבירה של מלאווי, בירת אזור המרכז והעיר המאוכלסת ביותר במדינה. על פי תחזית רשמית לשנת 2023, התגוררו בעיר כ-1.16 מיליון תושבים לעומת 989,318 תושבים על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2018. העיר משמשת כבירת מחוז המרכז, לאורך נהר ה, ליד משולש הגבולות בין מלאווי, מוזמביק וזמביה. העיר מהווה מרכז כלכלי ותחבורתי חשוב במרכז מלאווי.
היסטוריה
לילונגווה הוקמה לראשונה כ (כהתנחלות מגודרת לגידול מקנה וצאן) על ידי המנהיג המקומי בשם נג'ווה (Njewa) בשנת 1902. בשנת 1904 המקום הפך למרכז מנהלי. בשנות העשרים של המאה העשרים, מיקומה של ההתנחלות בצומת של כמה כבישים מרכזיים הגביר את חשיבותה כשוק חקלאי אזורי של כל המרחב הפורה שסביבה.
לילונגווה שהייתה תחנת מסחר, הוכרה באופן רשמית כעיר בשנת 1947. לאחר שמלאווי זכתה בעצמאות בשנת 1964, הנשיא קאמוזו בנדה שכנע את קהילת התורמים הבינלאומית בצורך בבירה מרכזית במדינה בגלל המרחקים הגדולים בין צפון לדרום במלאווי. העיר התפתחה במידה רבה כפי שתוכננה על לוח השרטוט. לילונגווה התפתחה יותר ויותר למרכז סחר חשוב באזור המרכז של מלאווי.
בשנת 1965, הנשיא הראשון של מלאווי, הייסטינגס באנדה, בחר בעיר כעוגן צמיחה כלכלית של צפון ומרכז מלאווי.
לילונגווה הפכה לבירת מלאווי בשנת 1975, והחליפה את הבירה הקודמת. היא הוכרזה כמושב הממשלה בשנת 1994. משרדי הממשלה האחרונים הועברו ללילונגווה בשנת 2005.
פרויקטי הפיתוח של שנות השבעים והשמונים של המאה העשרים, כללו את הקמת, המשרת את העיר; חיבורי רכבת ל ממזרח וגבול זמביה ממערב; אזורי התעשייה בחלק הצפוני של העיר; והוכנה תוכנית חקלאית לאדמות הטבק הפוריות של אזור המרכז. אוכלוסיית לילונגווה חוות צמיחה מהירה בקצב גידול שנתי של 4.3%.
פוליטיקה וממשל
בשנת 2010 נחנך בניין הפרלמנט החדש, שנבנה בעזרת סינים. לגרמניה, צרפת, ארצות הברית, מוזמביק, בריטניה וזמביה יש שגרירויות בעיר. בנוסף, רוב הארגונים הלא ממשלתיים הפעילים במלאווי וארגונים בינלאומיים אחרים, ממוקמים בעיר.
שלטון מקומי
הבירה לילונגווה מנוהלת על ידי מועצת העיר לילונגווה, הנשלטת על ידי מפלגת הקונגרס המלאווי.
הפרלמנט
הפרלמנט – האספה המכוננת של מלאווי, יושב בלילונגווה.
דמוגרפיה
על פי נתוני האו"ם, אוכלוסיית לילונגווה גדלה מ-4,000 בשנת 1950 ל-1,162,500 בשנת 2023. גידול האוכלוסייה מונע על ידי התגברות היציאה מהכפרים בשילוב עם עיור גובר. צמיחה מהירה זו גרמה להתפתחות שכונות עוני ברחבי העיר. בשנת 2050 צפויים להתגורר בלילונגווה 4.3 מיליון תושבים.
קבוצות אתניות
על פי מפקד האוכלוסין שהתקיים בשנת 2018, 42.28% מאזרחי לילונגווה היו מבני צ'ווה הם מהווים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר. הקבוצה האתנית השנייה בגודלה בעיר היו בני עם 17.13% מהאוכלוסייה. קבוצות אתניות קטנות אחרות היו לומווה עם 14.48% מהאוכלוסייה, עם 12.11%, טומבוקה עם 6.46%, מנגהנג'ה עם 1.86%, סנה עם 1.78%, טונגה עם 1.56%, ניאנג'ה עם 0.67%, נקהונדה עם 0.63%, למביה עם 0.35%, סוקווה עם 0.04% בלבד, והקבוצות האתניות הנותרות עם 0.64% מהאוכלוסייה.
טופוגרפיה
לילונגווה ממוקמת בדרום מערב המדינה, 100 קילומטרים ממערב לאגם מלאווי ובסביבות 60 קילומטרים מזרחית לגבול עם מוזמביק וזמביה. היא ממוקמת מעל השבר הסורי אפריקני, באוכף שברמה, במרכז מלאווי לאורך נהר לילונגווה. העיר בנויה בגובה של 1,050 מטרים מעל פני הים והיא גם בירת אזור המרכז, באחד משלושת האזורים המנהליים הגדולים במדינה.
חלוקת העיר
לילונגווה מחולקת לעיר החדשה והעיר העתיקה. בעיר החדשה ישנם מלונות, שגרירויות, מוסדות ממשלתיים ומשרדים ואילו בעיר העתיקה ישנם שווקים, תחנות אוטובוס, בתי קפה ומסעדות. החנויות המודרניות של העיר החדשה מנוגדות לרחובות ולשוקי החומות של העיר העתיקה.
אקלים
לילונגווה מתאפיינת באקלים סובטרופי לח (Köppen: Cwa) הגובל באקלים תת-טרופי (Köppen: Cwb), הקיץ חמים ונעימים וחורפים קלים. בשל הגובה, הטמפרטורות נמוכות מהצפוי לעיר הממוקמת באזורים הטרופיים. בלילונגווה ישנה עונת מונסון קצרה שנמשכת מדצמבר עד מרץ, חורף יבש ארוך הנמשך מאפריל עד אוגוסט, וקיץ חם שנמשך בין ספטמבר לנובמבר. עם זאת, בעיר ישנם גשמים כבדים במהלך עונת המונסון, הגשמים היורדים מגיעים לכמות של 200 מילימטרים של גשם בחודש במהלך החודשים הכי רטובים.
נמל התעופה
נמל התעופה הבינלאומי קאמוזו (LLW) ממוקם מצפון לעיר. הוא ממוקם כ-7 קילומטרים ממרכז העיר (מרובע העסקים המרכזי). נמל התעופה הבינלאומי קאמוזו הוא נמל התעופה הוותיק ביותר במדינה.
אוטובוסים
ישנם שירותי אוטובוסים סדירים מלילונגווה לבלנטייר, זומבה, ומזוזו. בנוסף גם אוטובוסים בינלאומיים לדרום אפריקה, זמביה וטנזניה זמינים מדי יום.
רשת הכבישים הראשית במלאווי כוללת את כביש M1 בציר צפון – דרום (M1), כביש הטבעת הפנימי של העיר, כביש הטבעת החיצוני, מסדרון נקאלה (חלק מהמעקף המערבי), כבישים רדיאליים וכביש הגישה לנמל התעופה הבינלאומי קאמוזו (KIA). כביש הטבעת הפנימי מתחבר לכביש M1 ולכבישים ראשיים אחרים המשרתים את אזורי המסחר/הניהול באזורי העסקים המרכזיים (CBD). כביש הטבעת החיצוני משרת את התנועה הקשורה לתעשייה ומונע מעבר כלי רכב כבדים דרך האזור הבנוי הראשי של העיר.
רכבת
יש שירות רכבות ללילונגווה. ממערב קו הרכבת סנה עובר לכיוון זמביה, וממזרח קו הרכבת סנה עובר לסלימה.
ספורט
בתחילת שנת 2017 נפתח האצטדיון הלאומי החדש בעיר בנפח של 40,000 מקומות ישיבה. האצטדיון נבנה בעזרת הלוואה של 70 מיליון דולר מממשלת הרפובליקה העממית של סין. האצטדיון נקרא: "האצטדיון הלאומי בינגו". אצטדיוני הכדורגל האחרים כוללים את אצטדיון סילבר, אצטדיון צ'יו ומגרש ננקאקה. הקבוצות הגדולות בלילונגווה הן Silver Strikers, Civo Sporting, Blue Eagles ו-Kamuzu Barracks.
אנטוניו בציני
אנטוניו בציני (באיטלקית: Antonio Bazzini; 11 במרץ 1818 - 10 בפברואר 1897) היה כנר ומלחין איטלקי.
לילונגווה
ספורט
כדורסל משחקים במספר מכללות ומוסדות פרטיים אחרים. תחומי ספורט נוספים בלילונגווה כוללים את איגוד הרוגבי הממוקם בעיר, עם מספר קבוצות שמתחרות ביניהן.
אנטוניו בציני
חיו
בציני נפגש בצעירותו עם פאגאניני שעודד אותו לקריירת כנר. הוא ערך מסעות קונצרטים בכל רחבי אירופה וזכה להערצתם של שומאן ומנדלסון. לבסוף התיישב במילאנו והיה מורה בקונסרבטוריון. בין תלמידיו היו מסקאני ופוצ'יני.
בציני חיבר אופרות, יצירות קאמריות וסימפוניות אבל כמו הרבה מלחינים הוא זכור בגלל יצירה אחת. זה קטע וירטואוזי לכינור ופסנתר בשם "מחול השדונים" (La ronde des lutins) שכל כנר שרוצה להפגין את שליטתו בכינור מנגן אותו ברסיטלים או כהדרן.
אליס מבעד למראה
אליס מבעד למראה (באנגלית: Alice Through the Looking Glass) הוא סרט פנטזיה והרפתקאות בבימויו של ג'יימס בובין ובהפקתו של טים ברטון. הסרט הוא המשכו של הסרט אליס בארץ הפלאות משנת 2010. בדומה לקודמו, מככבים בו ג'וני דפ, הלנה בונהם קרטר ומיה וסיקובסקה.
הסרט נכתב והופק בהשראת ספריו של לואיס קרול "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" ו"מבעד למראה ומה אליס מצאה שם". הסרט יצא לאקרנים בבריטניה ב-10 במאי 2016 ב-3D ואיימקס 3D. בישראל הסרט יצא לאקרנים ב-26 במאי 2016.
הסרט זכה לביקורות מעורבות ולא זכה להצלחה בקופות בהשוואה לקודמו.
תקציר העלילה
אליס קינגסלי, גיבורת הסרט הקודם, בילתה את השנים לאחר עלילתו בעקבותיו של אביה והפליגה בים הפתוח. בשובה ללונדון מאסיה, היא מגלה שלורד אסקוט, מנהל החברה, מת, ועכשיו מחליף אותו בנו, היימיש. היימיש מכריח את אליס להפטר מהספינה של אביה כדי לסגור חובות שאמה צברה במהלך מסעותיה. לאחר פגישה חוזרת עם אבשלם, הזחל מארץ הפלאות, היא נתקלת במראה קסומה שמחזירה אותה לממלכה הפנטסטית של ארץ תת.
עד מהרה, אליס מגלה כי הכובען מאפיר, וכעת הוא מתנהג מטורף מן הרגיל בעקבות אירועי העבר שהוא מסרב לחשוף. על מנת להציל את הכובען, אליס פונה לזמן עצמו, ולמרות אזהרותיו על כך שהיא לא תוכל לנצח את המירוץ נגד הזמן ולשנות את העבר, אליס גונבת את הכרונוזמן, מכשיר הזמן שכולם - כולל המלכה האדומה המגורשת - רוצים.
כשהיא עדה לאירועים שעיצבו את אישיותם של חבריה ואויביה במהלך חייהם, אליס עוברת מסע במהלכו היא מנסה לפתור לא רק את הבעיה עם הכובען, אלא גם להכריע את ההחלטה הגורלית שלה.
הפקה
על הפקתו של הסרט הוכרז בדצמבר 2012 ועד נובמבר 2013 לוהקו מרבית התפקידים הראשיים, כששחקני הסרט הראשון אישרו כי ישובו לגלם את התפקידים גם בסרט ההמשך. מלאכת הליהוק נמשכה עד מאי 2014 והצילומים עצמם החלו ב-4 באוגוסט 2014 באולפני שפרטון בממלכה המאוחדת. הצילומים נערכו גם במזחי גלוסטר וכללו שימוש בארבע ספינות היסטוריות. הצילומים הושלמו ב-31 באוקטובר 2014.
מרדכי דוד אונגר
הרב מרדכי דוד אונגר (נולד ב-1954) הוא האדמו"ר של חסידות "באבוב 45", המונה כ-2,000 משפחות - כשליש מחסידות באבוב כולה.
תולדותיו
נולד בארצות הברית, לאדמו"ר יעקב יצחק מדומברובה, מצאצאי רבי חיים הלברשטאם מצאנז. אמו הייתה בתו של רבי יהושע אשר רויטבלט, אדמו"ר בשדליץ. הוא למד בישיבת באבוב בקראון הייטס. התחתן עם רבקה שינדל בת האדמו"ר הרביעי מבאבוב, רבי נפתלי צבי הלברשטאם. ושימש כראש ישיבת באבוב. הוא ההדיר את ספר השו"ת "דברי חיים" של סבו האמור, והוציאו בשלושה חלקים בתוספת הערותיו.
לאחר פטירת חותנו האדמו"ר נפתלי צבי הלברשטאם, בשנת ה'תשס"ה (2005) התפלגה החסידות. רוב מוחלט של החסידים הכתירו כאדמו"ר את רבי בן ציון אריה לייבוש הלברשטאם, אחיו הצעיר של רבי נפתלי צבי. כשליש מהחסידים קיבלו עליהם את הרב אונגר כאדמו"ר.
בית מדרשו שוכן כיום בבניין בית יעקב שברח' 45 בשכונת בורו פארק שבברוקלין. בהתאם לפסק הדין בבוררות בין חצרו ובין החצר הגדולה של חסידות באבוב, שמה הרשמי של חצרו הוא "באבוב 45".
דברי תורתו מופיעים מדי שבוע תחת הכותר "דברות קודש".
קהילתו מתרכזת בעיקר בבורו פארק אך קיימים מרכזים בוויליאמסבורג, במונסי, בלייקווד, בלונדון, באנטוורפן ובישראל.
רג'ו די קלבריה
רֶג'וֹ דִי קַלָבְּרִיָה או רג'ו קלבריה (באיטלקית: Reggio di Calabria, בקלברזית: רִיג'וּ) היא עיר בת 186,000 תושבים בדרומו של חצי האי האיטלקי.
את העיר ייסדו מתיישבים יוונים במאה ה-8 לפנה"ס.
על הגעתם של יהודים לעיר כתבו יוסף בן מתתיהו והירונימוס.
העיר נחרבה כמה פעמים על ידי צונאמי ורעידות אדמה. בפעם האחרונה התרחשה בה רעידת אדמה ב-28 בדצמבר 1908. רעידת אדמה זו גרמה לעיר נזק ניכר ובעקבותיה נבנו חלק גדול מן הבניינים הקיימים ברג'ו כיום.
הספר העברי המתוארך הראשון הודפס בעיר. הספר, פירוש רש"י על התורה, הודפס בשנת ה'רל"ה (1475). לא ידוע על ספרים עבריים נוספים שנדפסו בעיר זו.
ספורט
לרג'ו קבוצת כדורגל בליגה פרו (הליגה השנייה) בשם רג'ינה קלצ'ו. מגרשה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון אורסטה גרנילו (Stadio Oreste Granillo).
קישורים חיצוניים
Ређо ди Калабрија (округ)
סימול צמחוני וטבעוני
סימול צמחוני וטבעוני הוא שימוש בסמלים למטרת ייצוג צמחונות וטבעונות. סמלים צמחוניים וטבעוניים מסוימים שייכים לארגונים ללא כוונת רווח שדוגלים בצמחונות וטבעונות, ארגונים ממשלתיים וחברות אשר מסמנים מוצרים ושירותים צמחוניים וטבעוניים — כמו מוצרי מזון, ביגוד, קוסמטיקה והנעלה ושירותי נופש — בסמלים אלו. סמלים צמחוניים וטבעוניים אחרים משמשים חברי קהילות צמחוניות וטבעוניות למטרת ייצוג הזהויות והרעיונות שלהם.
תו V
"תו V" (באנגלית: V-Label) מוצג כשילוב של האות V עם עלה ושייך ל"איחוד הצמחוני האירופי". "תו V" נועד להקל על זיהוי מוצרים טבעוניים, צמחוניים, צמחוניים ללא חלב (אובו-צמחוניים) וצמחוניים ללא ביצים (לקטו-צמחוניים). אם המוצר מכיל ביצים, הן חייבות להיות ביצי חופש בלבד.
בכל המוצרים המסומנים בתו, מופיע "תו V" ירוק במסגרת צהובה כפי שמוצג כאן. מתחת לתו ישנו כיתוב באנגלית המתאר את סוג המוצר. בתמונה התחתונה מובאת דוגמה ל"תו V" למוצר טבעוני, זאת מובן לפי הכיתוב "VEGAN" (טבעוני) בחלקו התחתון.
סימני המסחר מאושר לפי האגודה הצמחונית
סימני המסחר "מאושר לפי האגודה הצמחונית" (באנגלית: The Vegetarian Society Approved trademarks) הם שני סוגי סימני מסחר השייכים ל"אגודה הצמחונית" ומוטבעים על מוצרי מזון, משקאות ומוצרי טיפוח ויופי צמחוניים או טבעוניים (בהתאמה לאם המוצר צמחוני או טבעוני) בממלכה המאוחדת. את שני הסימנים מקיף הכיתוב: "Vegetarian Society APPROVED". כדי להבדיל בין הסימנים, יש להסתכל על מרכז הסימן. אם במרכז הסימן קיימת האות V לבדה (כבתמונה), זהו הסימן הצמחוני. רק אם במרכז הסימן נמצאת המילה "Vegan" (טבעוני), מדובר בסימן הטבעוני.
מוצר המסומן בסימן הצמחוני יעמוד בקריטריונים הבאים:
מוצר המסומן בסימן הטבעוני יעמוד בקריטריונים הבאים:
הלוגואים של PETA
לוגו הארנב ללא אכזריות השייך לארגון הוא לוגו המורכב מצורת ראש של ארנב עם אוזניים היוצרות צורת לב שלידה הכיתוב "Cruelty-Free" (ללא אכזריות). הוא ניתן לעסקים היוצרים מוצרי קוסמטיקה, מוצרי טיפוח אישי, מוצרי ניקיון לבית ומוצרי בית אחרים אשר לא הם ולא ספקי הרכיבים שלהם מבצעים, מזמינים או משלמים עבור ניסוי בבעלי חיים כלשהו עבור רכיב, תערובת רכיבים או מוצר מוגמר. קיימים מעל 4,100 עסקים שהארגון אישר שהם מוגדרים כ"ללא אכזריות", ופרטים על כולם ניתן למצוא בבסיס הנתונים באתר הארגון. אלו מתוכם המוגדרים כ"ללא אכזריות" המעוניינים גם להשתמש בלוגו הארנב נדרשים לשלם תשלום טרחה חד-פעמי על סך 100 דולר אמריקני. צבע הלוגו ניתן לשינוי בהתאם לשיקולי עיצוב.
הארגון "אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים" מקבל, ללא עלות נוספת מצד הרוכש, בין 10-5% על כל רכישה מחברה שהם הגדירו כ"ללא אכזריות".
סימון לקטו-צמחוני בהודו
מוצר מזון ארוז שנמכר בהודו נדרש בהתאם לרגולציות סטנדרטים ובטיחות המזון (אריזה ותיוג) משנת 2011 להיות מסומן בתו של עיגול ירוק בתוך ריבוע ירוק (כבתמונה) אם הוא אינו מכיל רכיב כלשהו מהחי מלבד האפשרות של חלב (כלומר: אם הוא לקטו-צמחוני או טבעוני), או בתו של עיגול חום בתוך ריבוע חום אם הוא מכיל חלק כלשהו של חיה כלשהי (ובכלל זה עופות ודגים), ביצים או כל רכיב אחר שמקורו מהחי ואשר אינו חלב.
ככל הנראה, הסיבה שהמחוקק מתייחס בחוק למזון לקטו-צמחוני באמצעות המילה "צמחוני" (vegetarian) היא שמשלהי המאה ה-19 החלה התזונה הצמחונית להיות מובנת בקרב הודים רבים כתזונה לקטו-צמחונית.
דגל הטבעונות
דגל הטבעונות הוא דגל אזרחי יבשתי המסמל טבעונות ואת השאיפה לעולם טוב יותר עבור בעלי החיים והאדם. הדגל מורכב משלושה משולשים בצבעי כחול וירוק שיוצרים ביניהם את האות V, האות הראשונה במילה "vegan" (טבעוני). הצבעים מסמלים את אזורי המחיה של בעלי החיים: הכחול מסמל ים, הירוק מסמל יבשה והלבן מסמל את האוויר. הדגל נוצר כדי לאחד את הקבוצות והארגונים למען זכויות בעלי חיים תחת דגל אחד.
V מוקפת בעיגול
האות V המוקפת בעיגול היא סמל טבעונות פופולרי, במיוחד ברשתות חברתיות.
סמל האנרכו-טבעונות
סמל האנרכו-טבעונות הוצג לראשונה בפמפלט בשם "שחרור בעלי-חיים ומהפכה חברתית" על ידי בריאן א. דומיניק בשנת 1995. הסמל מורכב מהאות הלטינית A שמסמלת אנרכיזם ומהאות V שמסמלת טבעונות.
אמוג'י של נבט
ברשתות החברתיות משתמשים לעיתים באמוג'י של נבט (🌱) לסמל מוצרים צמחוניים וטבעוניים.
תו Vegan Friendly
תו "Vegan Friendly" משמש לסימון מוצרים ושירותים טבעוניים מתחום האופנה, האוכל, הקוסמטיקה, הנופש ועוד. פרויקט סימון המוצרים בתו זה החל מפברואר 2013 ושייך לעמותת "ויגן פרנדלי". נכון לשנת 2019, מעל 3000 מוצרים מסומנים בתו, ומעל 150 מסעדות ומעל 300 עסקים בתחום המזון משתמשים בתו ה"ויגן פרנדלי", ביניהם רשתות בתי קפה ומסעדות מובילות עם עשרות סניפים בפריסה ארצית.
עמותת "ויגן פרנדלי" מתחייחסת למוצר טבעוני אם הוא:
מוצר טבעוני, לפי העמותה, ייתכן שהוא ייוצר בכלים שנגעו ברכיבים מהחי, שהוא ייוצר בפס ייצור שהיו עליו רכיבים מהחי, שהוא לא יהיה אקולוגי או שהוא לא יהיה אורגני.
קריטריונים כלליים לבתי עסק:
לוגו מאושר שטבעוני
"לוגו מאושר שטבעוני" (באנגלית: The Certified Vegan Logo) שייך ל"קרן למודעות לטבעונות" ומשמש לסימון מוצרים טבעוניים. מאז 1998 היו מעל ל-1000 חברות שהשתמשו בלוגו ואלפי מוצרים שסומנו באמצעותו. עיקר פעילות הקרן מתרכזת בצפון אמריקה, אוסטרליה וניו זילנד, אך המוצרים המסומנים משווקים בכל העולם.
על המוצר המסומן לא להיות מנוסה על בעלי חיים; לא להכיל רכיבים מהחי; לא להכיל אורגניזמים מהונדסים גנטית (צמחיים) שנוצרו באמצעות חומרים מהחי; לא להכיל גנים מהחי; ולהיות מיוצר באמצעי ייצור נקיים במידה רבה ככל האפשר מחומרים לא טבעוניים במקרה בו הם גם משמשים לייצור מוצרים לא טבעוניים. מוצר נוזלי שמסומן לא ינוקה או יסונן באמצעות מוצרים מהחי.
סימן המסחר הטבעוני
"סימן המסחר הטבעוני" (באנגלית: The Vegan Trademark) מכיל את הכיתוב "Vegan" והאות V משולבת עם עלה וחמנית. הסימן שייך ל"אגודה הטבעונית", שמסמנת באמצעותו מוצרים טבעוניים מאז שנת 1990. בסיס האגודה נמצא באנגליה, ועד היום סימנה המסחרי אושר לשימושם של למעלה מ-30,000 מוצרים שהוכחו, בין שאר הקריטריונים, כלא מכילים רכיבים מתוך רשימה של יותר ממאה רכיבים מהחי, תוספי תזונה מהחי ותוספים שיכולים להיות גם מהחי וגם מהצומח.
האגודה מסמנת מוצרים מתחום המזון, הביגוד, הקוסמטיקה וההנעלה. הקריטריונים העיקריים לקבלת הסימן למוצר הם:
תו ללא אכזריות
תו ללא אכזריות (נקרא גם "סמל הארנב") מסמל מוצרים שייצורם לא היה כרוך בניסויים בבעלי חיים. מוצרים אלו יכולים להכיל רכיבים מהחי, ועל כן ייצורם אינו בהכרח ללא אכזריות. על פי רוב, התו מופיע על מוצרי קוסמטיקה בצורת ארנב (המסמל ארנב מעבדה). סמל זה נטבע בשנת 1959 על ידי פעילת זכויות בעלי החיים מוריאל דואודינג על מנת לסמל מוצרים מפרווה סינתטית. עם השנים, החלו חברות מסחריות לעשות שימוש לא הוגן בסמל הארנב ולהטביע אותו גם על מוצרים שייצורם כרוך בניסויים בבעלי חיים, ואמינות הסמל התערערה. במרץ 2001, התאגדו מספר ארגונים לזכויות בעלי חיים בשם "Coalition for Consumer Information on Cosmetics" ויצרו את "לוגו הארנב המדלג" (באנגלית: The Leaping Bunny Logo), המבטיח בצורה האמינה ביותר שמירה על עקרונות התו.
יעקב גיל (גילה)
יעקב גיל (גילה) (17 בינואר 1931 – 21 בינואר 2007) היה חבר הכנסת מטעם סיעת המערך.
ביוגרפיה
גיל נולד בירושלים למשפחה מרובת ילדים שמוצאה מעיירה שסמוכה לאתר העיר העתיקה אור. גיל למד במוסד החינוכי "בית אלפא" והיה חבר תנועת השומר הצעיר. בשירותו בצה"ל היה בנח"ל ולאחר שחרורו, בשנת 1952, הצטרף לקיבוץ מגידו, בו היה חבר עד שנת 1954.
גיל למד עבודה סוציאלית. בשנת 1965 החל לעבוד בעיריית ירושלים, בה עבד עד שנת 1983. בין השאר הקים גיל את מחלקת נוער, ספורט וחברה של העירייה, ואף היה יו”ר ארגון עובדי הנוער והחברה בישראל. בנוסף לכך, הוא פעל במוסדות המועצה לקשרים בינלאומיים לנוער וצעירים. במסגרת עבודתו דאג להוציא קרובי משפחה שלו במשלחות של העירייה לחוץ לארץ, דבר שעורר עליו ביקורת בעיתונות ועל ידי מבקר העירייה.
בשנת 1964 הצטרף למפא"י ומילא בה תפקידים מגוונים. הוא היה חבר לשכת מחוז ירושלים של המפלגה, יו”ר אגף הנוער של מרכז המפלגה ויו”ר מועצת מחוז ירושלים. כמו כן מונה לחבר ועדת ראש הממשלה לילדים ולנוער במצוקה.
בשנת 1981 נבחר גיל לכנסת העשירית מטעם המערך, וכיהן כחבר בוועדת החינוך והתרבות. הוא הוצב במקום ה-45 ברשימת המערך לכנסת האחת עשרה ועל פי פרסומים מוקדמים היה אמור להיכנס לכנסת. אולם לאחר ספירת הצבעה במעטפות כפולות הוא נותר מחוץ לכנסת. בשלהי ימי הכנסת האחת-עשרה החל לכהן בשנית בכנסת, וכיהן בה כשמונה חודשים כחבר בוועדה לענייני ביקורת המדינה ובוועדת החינוך והתרבות (בין 15 במרץ ל-21 בנובמבר 1988).
כמו כן שימש כציר בשגרירות ישראל בקהיר והיה חבר מליאת רשות השידור.
בשנת 1997 מונה ליושב ראש העמותה המנהלת של בית החולים משגב לדך, ושימש בתפקיד עד לסגירת בית החולים בשנת 2001.
גיל נפטר בשנת 2007. הותיר אחריו אישה, שלושה ילדים ונכדים.
טורנירי הפרמייר של WTA
טורניר פרמייר היה קטגוריה של טורנירי טניס בסבב העולמי לנשים (WTA) שנוצרה בארגון מחדש של הסבב בשנת 2009. התחרויות מקטגוריה זו החליפו את הטורנירים מהדרג הראשון (Tier I) והדרג השני (Tier II) בסבב לפני 2009. הטורנירים בקטגוריה היו מחולקים לשלוש תת-קטגוריות, שנקבעו על פי נקודות הדירוג בהן זכתה המנצחת. נכון לשנה האחרונה שבה התקיימו (2020), טורנירי הפרמייר כללו:
לשם השוואה, בטורניר גראנד סלאם המנצחת זכתה ב-2000 נקודות דירוג, באליפות הסבב ב-1500 נקודות דירוג, ואילו בטורנירים בינלאומיים ב-280 נקודות דירוג בלבד.
בשנת 2021 ארגן מחדש סבב ה-WTA את הקטגוריות של הטורנירים הנערכים במסגרתו. כחלק משינוי זה, שתי הקטגוריות העליונות מטורנירי הפרמייר (טורנירי החובה והפרמייר 5) הפכו לטורנירי WTA-1000, ושאר טורנירי הפרמייר הפכו לטורנירי WTA-500.
מרכז התערוכות והכנסים של מאסטריכט
מרכז התערוכות והכנסים של מאסטריכט, המוכר גם בשם MECC Maastricht, הוא מרכז כנסים שנמצא במאסטריכט, הולנד. מרכז כנסים זה מארח כל שנה את יריד האמנות האירופי.
מזרח אגדר
מזרח אגדר (או אוסט-אגדר; בנורווגית: Aust-Agder) היה אחד מ-18 מחוזות נורווגיה. למחוז גבול משותף עם המחוזות טלמרק, רוגלנד ומערב אגדר. מזרח אגדר היה המחוז ה-14 הגדול ביותר מבחינת שטח ושטחו היה 9,212 קמ"ר. ב-1 בינואר 2020, המחוז אוחד עם מערב אגדר, ונוצר מחוז אגדר. נכון ל-2019 מתגוררים במחוז 117,655 תושבים, המהווים כ-2.2% מאוכלוסיית נורווגיה. מרכזו המנהלי של המחוז היה העיר ארנדל.
המחוז כלל את האיים טרומויה, חיסויה, ג'וסטויה וסנדויה. פנים המחוז מקיף את הרובע המסורתי סטסדל, דרכו זורם הנהר אוטרה לחוף.
שם
עד שנת 1919 שמו של המחוז היה נדנס. המחוז נקרא על שם חוות נדנס (Norden Niðarnes) הישנה, ​​מכיוון שזה היה מקום מושבו של האמטמן (מושל המחוז). המילה "נדנס" היא הלחם של שתי מילים, ניד ונס. ניד (המכונה כיום נידלבה) הוא נהר במחוז ופירוש המילה נס הוא "היבשה". פירוש שמו של הנהר אינו ידוע.
סמל
הסמל הוא מהעת החדשה. הוא נוצר ב-12 בדצמבר 1958. הוא מציג שני פסי זהב אופקיים על רקע אדום. הם מסמלים את סחר העצים של עפרות הברזל שהיו חשובים לצמיחתה של מזרח אגדר.
נפות
מערכת הנפות, או הקומונר, הוקמה בנורווגיה בשנת 1837, על בסיס קהילות שהיו קיימות בעבר. נורווגיה נמסרה לשוודיה על ידי דנמרק בשנת 1814, בה היא מרדה מיד וזכתה בשלטון העצמי, אם כי עדיין הייתה חלק משוודיה. בשנת 1905 הכריזה נורווגיה על עצמאות מוחלטת. בינתיים, ככל שהתקדמו השנים, הנפות לא נשארו זהות, הוקמו חדשות, ישנות התפרקו והקרקע הועברה לשלטונות אחרים. מאז שנות ה-90, מזרח אגדר חולקה ל-15 נפות:
ערים
במזרח אגדר יש חמש ערים:
חוסיין ברגותי
חוסיין ג'אמיל ברגותי (בערבית: حسين جميل برغوثي; 5 במאי 1954 – 1 במאי 2002) היה משורר פלסטיני, מחזאי, מתרגם, מבקר ופילוסוף. ממייסדי "בית השירה" הפלסטיני ומנהל הוצאה לאור של שני כתבי עת לספרות.
קורות חייו
ברגותי נולד בכפר כובר, והעביר את ילדותו בין הכפר יחד עם אמו ובין ביירות בה עבד אביו. מנודה בילדותו מצא נחמה בחיק הטבע והמילים. בשנתו המסיימת בתיכון השתתף בתחרות כתיבת שירה שנערכה על ידי משרד החינוך הירדני בעת שליטתו בגדה המערבית, והמקום הראשון נמנע ממנו בתואנה לפלגיאט לה השיב בנוכחות הקהל "בורות אינה תירוץ". ברגותי השלים את לימודי התיכון בבית הספר אמיר חסן בביר זית. משך חמש שנים למד בבודפשט מדע המדינה ומימון ציבורי. עם חזרתו החל ללמוד באוניברסיטת ביר זית והשלים תואר ראשון בספרות אנגלית. במהלך השנה לתום לימודיו אלה, ב-1983, לימד באוניברסיטת ביר זית עד שנסע להמשיך את לימודי המאסטר (1987) והדוקטורט (1992) בספרות השוואתית באוניברסיטת וושינגטון שבסיאטל. ברגותי שב לרשות הפלסטינית עם מינויו לפרופסור לפילוסופיה וחקר התרבות באוניברסיטת ביר זית, ומשך שלש שנים (1997) החזיק במשרת פרופסור לספרות, ביקורת ותיאטרון באוניברסיטת אל קודס, במהלכן היה ממייסדי "בית השירה" הפלסטיני ומנהל הוצאה לאור בשני כתבי עת לספרות. ברגותי נפטר ב-1 במאי 2002 בבית החולים רמאללה לאחר מחלת סרטן ממושכת.
האור הכחול
יצירת המופת מאת ברגותי נכתבה בשנת 2001, ופורשת מחוויותיו בחברת החריגים המנודים ו"המשוגעים" ברחובות סיאטל, הפוקדים את בית הקולנוע "האשליה הנוראה", את הבר "האור הכחול" ואת בית הקפה "המוצא האחרון", וכן את מפגשו עם בארי, דרוויש סופי מקוניה שנטש את חייו האקדמיים ואת מולדתו לטובת חיי. הספר עוסק בחקירת השיגעון של הגיבור והפרדוקס הרוחני המתואר כ"מפגש בין ילד הרים והים" שני מושגים המקטבים את נפשו. ספר ברוח דור הביט. הרומן אף תורגם לצרפתית.
הגדה השלישית של נהר הירדן
ספרו זה ראה אור ב-1984, במהלך מסעו באירופה, ומתאר את מצבו הנפשי חסר המנוחה והגבולי. באמצעות אנלוגיה לנהר הירדן מדגים של"נהר החיים", שתי גדות, מולדת וגלות, בעוד אחדים נועדו לחיים מדומים "בגדה השלישית", גדה של רוחניות, הגות, תשוקה וכאב, אהבה, שיגעון ושירה.
בין עצי השקד
נכתב בשנתו האחרונה, בדומה לרומן "האור הכחול", ומתעד את שנותיו האחרונות והתמודדותו עם מחלת הסרטן. בספר זה שב ומתבונן במקורותיו, ילדותו ואחריתו, תוך איור דיוקן כפרו האהוב הנאנק תחת מגף הקולוניאליזם. בכתיבתו ביקש להעניק חיי נצח לאזור הפראי של הגבעות סביב כובר מכורתו המכונה "דיר אל ג'וואני". לאחר מותו נקברה גופתו של ברגותי בין עצי השקד בגינה שבבית אימו. הספר תורגם לצרפתית.
ביר חסנה
אל-חסנה (או ביר חסנה, בערבית: الحسنة) היא עיר ושם של צומת כבישים במרכז סיני. העיר והצומת נמצאים במחוז צפון סיני של מצרים. ביר חסנה נמצאת באגן הניקוז של ואדי אל-עריש, ונמצאת במישור נרחב המצוי בין רכס ג'בל חלאל מצפון-מזרח וג'בל יעלק מדרום-מערב. במפקד 2006 היו באזור המנהלי "אל-חסנה", המשתרע על שטח נרחב של 5,809 קמ"ר, 13,835 תושבים, ובמפקד של 2012 - 27,270 תושבים. העיר מאוכלסת בעיקר על ידי בדואים משבטי התראבין, סווארכה ושבטים נוספים.