cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוטרכט
היסטוריה
ראשית העיר במצודת גבול של הקיסרות הרומית על גדות הריין מסביבות שנת 47. שם המקום היה טראייקטום (Traiectum), כלומר "מעברת נהר". מאוחר יותר נוספה לשם הקידומת "ultra", כלומר "מעבר למעברת הנהר". למצודה היו חומות עץ ולצידה שכנו בעלי מלאכה, סוחרים ובני משפחות החיילים הרומים. בסביבות המאה ה-2 הוחלפו חומות העץ בחומות אבן, ששרידים מהן ניתן עדיין לראות תחת מבנים באזור כיכר הקתדרלה של אוטרכט.
באמצע המאה השנייה פלשו שבטים גרמאניים באופן חוזר ונשנה לשטחי האימפריה הרומית ובסביבות 270 הרומאים עזבו את אוטרכט. מעט ידוע על התקופה שבין עזיבת הרומאים את אוטרכט ועד סביבות 500. במאה השישית שלטו באוטרכט הפרנקים.
בימי הביניים אוטרכט הייתה העיר החשובה ביותר בצפון הולנד. ב-1122 היא קיבלה זכויות עירוניות. בעלת הכוח הרב ביותר בעיר בתקופה זו הייתה הכנסייה הקתולית. ב-1528, הקיסר קרל החמישי הפך לשליט האזור ובנה מבצר - את וורנדנבורג על מנת לשמור על הסדר בעיר. ב-1579 חתמו שבעה מחוזות מצפון ארצות השפלה על ברית אוטרכט, לאיחוד כוחות נגד ספרד. ברית זו מסמלת את ראשית המדינה ההולנדית. ב-1580 המדינה ביטלה לחלוטין את כוחם של הבישופים (כולל זה שבאוטרכט) וכס הבישוף הוחזר לאוטרכט (אך לא לכוחו המקורי) רק ב-1853.
הסכם אוטרכט שנחתם בשנת 1713 וחוזה רסלאט שנחתם שנה לאחר מכן, הביאו לסיומה של מלחמת הירושה הספרדית. במאה ה-19 ועם המהפכה התעשייתית הפכה אוטרכט לעיר חשובה יותר - מרכז תחבורה ורכבות והתרחבה מעבר לגבולותיה בימי הביניים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה כבשו הגרמנים את העיר והיא שוחררה רק עם כניעתם בהולנד ב-5 במאי 1945. יומיים לאחר מכן, נכנסו כוחות הצבא הקנדי לעיר. מאז תום מלחמת העולם השנייה צמחה העיר באופן משמעותי.
במטרה להקל על מצוקה לבניית מגורים חדשה, בשנת 1971 הוקמה עיר חדשה - ניווחיין שקלטה אוכלוסייה שעברה מאוטרכט.
בימי הביניים
היהודי הראשון שמוזכר ברשומות העיר הגיע ב-1231 והתנצר. יהודים נוספים הגיעו לאוטרכט כבר בימי הביניים. בתחילה גרו בעיר אבל אחר כך נאסר עליהם ללון בעיר, כי הייתה זו עיר של ארכיבישוף, אבל הם יכלו לעבוד ולסחור בעיר במשך היום והיו צריכים לעזוב אותה לפני נעילת שער העיר. הם התגוררו בעיירות מסביב, בעיקר במארסן [Maarsen]. לפני -1444 כבר גרו יהודים במרכז העיר ברחוב שכונה 'שורת היהודים' [Jodenrijdje] שם שנשתמר עד המאה ה-21 בכתיב מעט שונה. ב־1435 מינה הקיסר זיגימונד [Sigimund] את הרב אנשלם [Anschelm] לשליט עליון [ Obersten Meister ] ורב על היהודים. כמה שנים לאחר מכן ב-1444 החליטה הנהגת העיר להוציא את היהודים מהעיר, ונאסרה עליהם הכניסה לעיר. בשנת 1485 בוטל האיסור.
ב-1792 הורשו היהודים לראשונה להשתמש בבית כנסת.
במאה ה-19 הוקם באוטרכט סניף של אליאנס.
יהדות אוטרכט במאה ה-20
לפני השואה מנתה הקהילה היהודית באוטרכט כ־10,000 איש, ורובם הגדול נרצחו בשואה. 1600 יהודים גורשו ב-1942 ו-1943, מהם חזרו פחות מ-400.
ב-1917 הצליח יושב ראש קהילת אוטרכט, עורך הדין יעקב המבורגר, להשיב לעיר את מושב הרבנות האזורית.
ב-1918 מונה הרב יוסטוס טל (1881–1954) לרב הראשי החדש, היה מאוד פעיל, ועמד לעיתים קרובות במרכזן של מחלוקות ציבוריות. היה גם חבר ב'אגודת ישראל' ומתנגד תקיף לציונות (גם אחרי מלחמת העולם השנייה), למרות שהכיר בתרומתה של הציונות בחיזוק התודעה היהודית בהולנד. הוא כתב גם הרבה פעמים נגד האנטישמיות בהולנד.
במהלך המאה ה-20 נפתחו באוטרכט סניפים של ארגונים יהודיים הולנדיים ובינ"ל, כגון 'ההתאחדות הציונית ההולנדית [NZB], 'אגודת ישראל', וגם כמה תנועות נוער ציוניות, כגון: 'בני עמינו' [Benee Ammenu], שבה היו 43 חברים בסוף 1939, 'עקיבא' עם 36 חברים, ותנועת הספורט 'מכבי'.
בית כנסת עתיק אחד שרד את תקופת השלטון הגרמני וניצב בה עד ימינו, שריד נוסף לקהילה היהודית הגדולה הוא בית הקברות היהודי בו יש קברים מתחילת המאה ה-19. כיום מתגוררים באוטרכט כמה עשרות יהודים וישראלים ובעיר פועל בית חב"ד, במתכונת מתפתחת.
תחבורה
תחנת הרכבת המרכזית של אוטרכט, הממוקמת במרכזה, היא הגדולה והעמוסה ביותר בהולנד ומהווה צומת לכל מערך קווי הרכבת במדינה.
נמל התעופה סכיפהול שליד אמסטרדם משרת את העיר.
לעיר יש נמל מסחרי הממוקם לגדת תעלת אמסטרדם-ריין. בשנת 2003 הועברו דרכו 4 מיליון טונות של מטען.
תרבות וספורט
בעיר פועל המוזיאון סנטראל מוזיאום.
קבוצת הכדורגל הבכירה באוטרכט היא אוטרכט, שהורכבה משלושה מועדוני כדורגל מקומיים שפעלו בעיר עד לשנת 1970, בה התבצע האיחוד. המועדון החשוב ביותר מבין השלושה היה DOS אוטרכט, אלופת הולנד מעונת 1957/58.
ערים תאומות
הערים התאומות של אוטרכט הן:
קארן בראדלי
קארן בראדלי (באנגלית: Karen Bradley; נולדה ב-12 במרץ 1970) היא פוליטיקאית בריטית חברת המפלגה השמרנית. מכהנת כנציגת מחוז סטפורדשייר-מורלנדס בבית הנבחרים ויו"ר ועדת הנהלים של בית הנבחרים.
ביוגרפיה
בראדלי נולד באזור המורלנדס שבסטפורדשייר. היא גדלה בצ'דלטון ובבקסטון היכן שהוריה ניהלו בית מלון. סיימה תואר ראשון במתמטיקה מאימפריאל קולג' בלונדון. עבדה כרואת חשבון ויועצת מס בחברות דלויט ו-KPMG.
היא הצטרפה להמפלגה השמרנית והייתה חברה בצוות המייעץ למדיניות הכלכלית והקטנת נטל הביורוקרטיה. ב-2005 התמודדה ללא הצלחה בבחירות למושב מחוז מנצ'סטר ויית'נגטון בבית הנבחרים הבריטי.
במאי 2010 נבחרה לנציגת מחוז סטפורדשייר-מורלנדס בבית הנבחרים. כיהנה כחברה בוועדת העבודה והפנסיה, בוועדת הנהלים ובוועדת האדמיניסטרציה. בספטמבר 2012 מונתה לעוזרת מצליף הסיעה השמרנית, ב-2013 קודמה למצליפה בכירה. בפברואר 2014 מונתה לשרה זוטרה לענייני עבדות מודרנית ופשע מאורגן במשרד הפנים. ב-2015 נבחרה לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים. לאחר הבחירות מונתה לשרה זוטרה לענייני מניעת התעללות, ניצול ופשיעה במשרד הפנים.
ב-14 ביולי 2016 מונתה על ידי ראש הממשלה תרזה מיי לשרת התרבות, תקשורת וספורט בקבינט ממשלת בריטניה. בינואר 2018 מונתה לשרה לענייני צפון אירלנד. היא סיימה את כהונתה ב-24 ביולי 2019 עת נכנס בוריס ג'ונסון למשרת ראש הממשלה.
בראדלי נשואה ואם לשניים.
מתאבן
מְתַאֲבֵן (נגזר מהמילה "תיאבון", כתרגום למילה האנגלית Appetizer; מקובלים גם המונח הצרפתי Hors d'œuvre והמונח האיטלקי Antipasto), מנת פתיחה קטנה בתחילת ארוחה, שנועדה לעורר את התיאבון לקראת עיקר הארוחה. מתאבנים מוגשים לעיתים שלא כחלק מארוחה, למשל בפאבים ובמסיבות קוקטייל לליווי המשקאות החריפים.
אטימולוגיה
בישראל יש המכנים מתאבנים "מזטים" (מבוטא לעיתים מַזֵטים ולעיתים מֵזֵטים) - נגזר כריבוי כפול של צורת הריבוי בערבית "מזאת" (مزات), שנגזרה מהמילה הפרסית "מזה" (במשמעות: טעם, חטיף).
בארצות הבלקן מתאבנים מכונים "מֶזֶה" או שמות דומים, שהתגלגלו מן הערבית לשפות השונות דרך הטורקית העות'מאנית, לשון האימפריה העות'מאנית ששלטה בבלקן. אצל יהודי תימן המתאבן מכונה "מזה", זה מופיע בשולחן השבת של הג'עלה ליד הערק או הקוניאק, אחרי ששותים, מה"מזה" טועמים.
הרומאים קראו למתאבן כמו גם למנה הראשונה בארוחה מרובת מנות, גוסטאטיו.
פירוש המילים "Hors-d'œuvre" בצרפתית פירושו פשוטו כמשמעו "מחוץ לעבודה עצמה" - כלומר: "לא חלק ממערך המנות הרגיל בארוחה" בפועל, הכוונה היא למנה שעומדת בפני עצמה כחטיף או כמנה המתלוה למנה עיקרית. איות המילה הזו בצרפתית זהה בשימוש בלשון יחיד ובלשון רבים; באנגלית, הליגטורה תוחלף בדרך כלל על ידי דיגרף כשצורת הרבים לרוב תיכתב כך hors d'oeuvres.
מקורות
מספר קטן של היסטוריוני אוכל סבורים כי ייתכן שהמסורת החלה ברוסיה, שם היו נפוצים חטיפים קטנים של דגים, קוויאר ובשרים לאחר מסעות ארוכים. עם זאת ייתכן שמקור המנהג בסין, וייתכן שהוא התפשט למערב דרך הערבה האירואסייתית, לרוסיה, סקנדינביה, צרפת ומדינות אחרות באירופה. ייתכן שמסורת אכילת המתאבנים הגיעה לאיטליה, יוון ומדינות הבלקן דרך רוסיה או פרס. ישנם מנהגים לאומיים רבים הקשורים לכך, כולל הסמרגוסבורד השוודי, הזקוסקה ברוסיה, המזה העות'מאני, האנטיפסטי האיטלקי והדים סאם הסיני. במהלך תקופת האימפריה הרומית נהוג היה להתחיל את הארוחה בשתי מנות עיקריות אשר הוגשו לפני הארוחה וכללו לרוב כמויות קטנות של דגים, ירקות, גבינות, זיתים ואפילו נמנמן אירופי ממולא. נהוג היה לכנות את המנות האלו שהוגשו בתחילת הארוחה: "גוסטטיו" או "פרמוליס". היוונים כינו את מנות המתאבנים בשם: "Propoma". בעבר נהגו לאכול אותו ביד אחת, כאשר היד השנייה מחזיקה בכוס יין, ולכן גודלו הזערורי.
הכנה ושימוש
במטבחי מסעדות או במטבחים גדולים אחרים (כגון במלונות וכו'), נוהגים להכין את המתאבנים בתוך חדר מקורר שנהוג לכנותו: Garde manger (מצרפתית: שומר האוכל). לעיתים קרובות מתאבנים מוכנים מראש, או לפחות חלק מסוים מהמנה מוכן מראש. סוגים מסוימים עשויים להישמר בקירור או בהקפאה ואז מעט לפני ההגשה משתמשים בתנור או במיקרוגל בהתאם לצורך כדי להגישם בטמפרטורה המתאימה לסוג המאכל.
במקרים בהם יש פרק זמן ארוך בין זמן ההגעה של מוזמנים לארוחה ועד זמן הגשת האוכל, למשל במהלך שעת קוקטייל, לעיתים האורחים יקבלו מתאבנים בזמן המתנה זה, באותו אופן בו מגישים אפריטיפים כמשקה לפני הארוחות. . ישנו גם כלל לא כתוב שהמנות המוגשות בתור המתאבנים שבתחילת הארוחה, מבחינת הסוג לא נותנות רמזים לגבי המנות שיוגשו בארוחה העיקרית.
את המתאבן ניתן להגיש בצורות ובטמפרטורות שונות. מתאבנים יכולים להיות קרים, חמים או בטמפרטורת החדר. מתאבנים לפני הארוחה יכולים להיות מועברים בין האורחים או מוגשים על ידי מלצרים שמסתובבים בקהל. ניתן להתייחס לדוכני מתאבנים המונחים ומסודרים על גבי מגשים בשולחנות או על הבר יכולים להיות מוגשים כחלק מארוחת מזנון. מתאבנים המוגשים על ידי מלצרים שעוברים בין האורחים יכולים להיות כחלק משירות בסגנון בופה או שירות של משרתים.
דוגמאות
אף על פי שבפועל כל מזון המוגש לפני המנה העיקרית הוא מתאבן, הביטוי מוגבל בדרך כלל למאכלים יחידים, כמו גבינה או פרי. תאנה מזוגגת ומעליה גבינת מסקרפונה העטופה פרושוטו היא פרסה, כמו גם תאנים רגילות המוגשות על גבי מגש עשויות לשמש גם הן כמתאבנים. גם עגבנייה בציפוי של סלק כבוש או ביצי אנשובי יכולה להיות מוגשת כמתאבן במסגרת השלב ההתחלתי של לפני הארוחה עצמה בליווי של משקאות שונים, אלכוהוליים או שאינם אלכוהוליים. מתאבנים גם יכולים להיות או להכיל מטבלים, ממרחים, מאפים, זיתים או אגוזים, גבינה, בשרים, ירקות, פירות ים או לחמים. פריטים המוגשים כיחידה יכולים לכלול סלמון מעושן, אבוקדו אגס, קוויאר, פטה, קוקטיילים פירות ים ומלון עם עיטורים וקישוטים. מנות חמות מתובלות המוגשות מבוססות על ירקות, בשר, דגים, ביצה, פסטה, גבינה, סופלה, טארטלטים, בצק עלים או בצק רבוך.
מתאבנים בעולם
בספרד מתאבנים הנלווים למשקה מכונים "טאפס" (tapas - מכסים/צלוחיות) ובחבל הבסקים הטאפסים מכונים "פינצ'וס", ביניהם: נקניקי חזיר, גבינות, פירות ים. מקובל מפגש בשעות אחר-הצהרים או בסיום יום העבודה לארוחת טאפס בטאפס-בר, האורכת כשעה וכוללת משקה-שניים ושתיים-שלוש צלוחיות מתאבנים, הן כמנהג חברתי והן כיוון ששעת ארוחת הערב מאוחרת מאוד, בסביבות 22:00.
גליל כורש
הרעיונות במסמך התפשטו מן האימפריה הפרסית לממלכות שכנות בינהן הודו, יוון ורומא וסייע לקדם מושגים כמו "משפט הטבע". בתקופה המודרנית תורגם המסמך לכל-6 השפות הרשמיות של ארגון האומות המאוחדות, כאשר הוראות בו מקבילות לארבעת הסעיפים הראשונים של ההכרזה האוניברסלית בדבר זכויות האדם.
תוכן
בהכרזה נאמר, בין השאר (שורות 20–35):
משמעות
מסתבר, כי מעשי השיקום של כורש נעשו כתגובה ליריבו – נבונאיד מלך בבל, שמלך יחד עם בנו בל-שר-אֻצֻר (בלשאצר המקראי). כהני בבל הביעו התנגדות עזה לרוח החדשה שהביא איתו נבונאיד, שכללה החייאת פולחנים בבליים עתיקים. כורש עשה יד אחת עם כהני מרדוך והצליח להפיל את נבונאיד בעזרת החולשה מבית שהשיג בבבל.
הממצא מגלה זיקה להכרזת כורש המקראית. היהודים אינם נזכרים בכתובת הגליל, לא במישרין ולא ברמיזה. על כן, היה מי שהניח שהכרזת כורש המקראית כלל לא נכתבה, או שמא התנסחה באופן שונה. לשיטה זו, הנהגת שבי ציון עשתה בהכרזה שימוש על מנת לבסס את שליטתה בפחוות יהודה, אל מול הנהגת האוכלוסייה היהודית הגדולה שנשארה בארץ, ואכן הצליחה להעביר את מוסרות השלטון הדתי לידי השבים מבבל – והשימוש בהכרזה הפך אותה בחלוף הזמן למסמך היסטורי.
גילוי
הגליל התגלה על ידי האשורולוג הבריטי יליד מוסול הורמוזד רסאם, בשנת 1879 ביסודות מקדש אסגילה לאל מרדוך בבבל.
מתאבן
מתאבנים בעולם
בארגנטינה מקובל להגיש כמתאבנים אמפנדס (מאפה ממולא), כריכים תלת-קומתיים ("סנדוויצ'ס דה מיגה"), ומטמברה - גלילות בשר ממולא.
במזרח הרחוק מוגשים בדרך כלל: מרקים שונים (כגון: מרק תירס, מיסו וטום יאם), אגרול, סושי, מאקי-סושי, פירות ים, סשימי, טמאגו, וג'יאוזי. בנוסף, בסין נהוגה ארוחת דים סאם בה מוגשים רק מתאבנים.
בישראל
מתאבנים ביתיים בישראל עשויים לכלול סלטים מסוגים שונים לצד לחם או פיתות, גבינות, נקניקים, ירקות חתוכים ומִטִבּל, דג מלוח, בורקס.
במסעדות מזרחיות המתאבנים הם פיתות וסלטים, חלקם מהמטבח הערבי והבלקני כמו חצילים בצורות הכנה שונות ומטבוחה וחלקם סלטים המקובלים בישראל שמקורם אינו מזרחי, כמו קולסלאו, סלט ביצים וסלט מיונז.
באולמות אירועים רבים מוגשים מתאבנים בשלב קבלת הפנים, מנות מוקטנות בגודל נגיסה או שתיים המוגשות בצלוחיות או קעריות קטנות, בין השאר שיפודי בשר/ירקות/דגים או מזון "אצבעות" כגון טורטייה ממולאת, עלה גפן ממולא אורז, סושי ועוד.
ממשלת אחדות לאומית
הסיבות להקמת ממשלת אחדות לאומית עשויות להיות:
דגם זה של ממשלה נחשב בעייתי משתי סיבות:
בישראל
בישראל, ממשלות אחדות לאומית כללו נציגים משתי המפלגות הגדולות, מפלגת העבודה לגלגוליה השונים והליכוד לגלגוליו.
יחסי פנמה–רוסיה
יחסי פנמה–רוסיה הם יחסי החוץ שבין הרפובליקה של פנמה לבין הפדרציה הרוסית. פנמה מחזיקה שגרירות במוסקבה בעוד שרוסיה מחזיקה שגרירות בפנמה סיטי. שתי המדינות הן חברות מלאות באו"ם.
לדברי משרד החוץ הרוסי, כ-1,000 אזרחים רוסים מתגוררים בפנמה (הן לצמיתות והן באופן זמני).
היסטוריה
בעת המלחמה הקרה, התקיימו מספר מגעים וקשרים משמעותיים בין ברית המועצות לבין מפלגת העם של פנמה.
בנובמבר 1988, ברית המועצות הייתה המדינה ה-36 שהחליטה לחתום על הפרוטוקול בדבר נייטרליות תעלת פנמה.
היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לבין פנמה כוננו ב-29 במרץ 1991.
ג'יימסטאון
ג'יימסטאון (באנגלית: Jamestown) היה יישוב שנוסד ב-14 במאי 1607 על האי ג'יימסטאון הנמצא כיום במדינת וירג'יניה, ארצות הברית. היישוב ממוקם בדרום מזרח המדינה באזור המטרופוליטני האמפטון רודס של ימינו.
ג'יימסטאון נחשבת להתיישבות הקבע הראשונה של אנגליה בעולם החדש, במה שהיום נקראת ארצות הברית. היישוב נוסד על ידי קפטן ג'ון סמית' ו-107 מתיישבים שהגיעו איתו. הייתה זו הצלחה ראשונה להתיישבות באמריקה, לאחר שורה של כישלונות ובראשם ההתיישבות האבודה באי רואנוק הסמוך, שם אבדה קהילה שלמה ולא נודע מה עלה בגורלה.
מחצית השנה הראשונה עברה על המתיישבים בקשיי הסתגלות עצומים, רעב ותמותה של 60 מתוך המתיישבים המקוריים. בינואר 1608 הגיעו עוד 100 מתיישבים, אך הבתים עלו באש ואת החורף נאלצו המתיישבים לעבור ללא מחסות ושרדו רק הודות לסיוע שהגישו להם אמריקאים ילידים (אינדיאנים) מקומיים, שאחת מהן היא פוקהונטס שהתפרסמה כתוצאה מעלילה רומנטית לפיה מנעה את אביה הצ'יף מלערוף את ראשו של סמית'. סמית' יצא לתור את החוף במטרה לאתר מקורות מזון ולשרטט מפות. הוא הפליג צפונה לאורך מפרץ צ'ספיק והגיע לטווח של כ-3,000 מייל ימי מן המושבה בטרם שב אליה. בספטמבר 1608 נבחר סמית' לנשיא המושבה.
באפריל 1608 הגיעה אספקה ו-50 מתיישבים נוספים ובאוקטובר הגיעו 70 נוספים, בהם בעלי מלאכה גרמנים ופולנים ועמהם הנשים הראשונות. באותה עת החלו התקלויות אלימות ראשונות עם האינדיאנים על רקע ניסיונם של המתיישבים לברא אדמות לצורך חקלאות.
באוגוסט 1609 כבר היו במושבה כ-500 איש. באוקטובר 1609 הפליג סמית' חזרה לאנגליה לאחר שנפצע מפיצוץ אבק שרפה. למושלי המושבה התמנו תומאס גייטס וסר תומאס דייל. החורף של 1610 היה כה קשה עד כי מתוך ה-500 נותרו רק 150 איש, והם ביקשו לנטוש את המושבה.
יוחאי בן-נון
יוחאי בן-נון (17 בדצמבר 1924 – 6 ביוני 1994) היה מראשוני הלוחמים בחיל הים הישראלי ומפקדו השישי. פיקד על יחידות קומנדו ימי בשלהי תקופת המנדט ובמלחמת העצמאות וזכה לאות גיבור ישראל. לאחר קום המדינה היה בין מקימי שייטת 13 וראשון מפקדיה. ייסד וניהל את החברה לחקר ימים ואגמים בישראל.
ילדות
בן-נון נולד בחיפה לטובה ובנימין פישמן. אמו, בת למשפחת קרול מאנשי העלייה הראשונה, נולדה בפתח תקווה. אביו נולד בדרום רוסיה ועלה לישראל בגיל שבע. בגיל שנה עברה המשפחה לירושלים והתיישבה בשכונת בית הכרם שהוריו היו בין מייסדיה, ושהייתה אז שכונה מבודדת במערב העיר. ילדותו ונעוריו עברו עליו בשכונת זו. כילד חווה בן-נון את מאורעות תרפ"ט כשהערבים בשכונתו תקפו את שכניהם היהודים. זיכרון המאורעות השאיר חותם עמוק על בן-נון, והוא אף טען שזה היה אחד הדברים שהשפיעו על מעשיו בהמשך חייו.
בן-נון למד בבית הספר התיכון בבית הכרם, לימים בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה. בזמן לימודיו, בימי מאורעות 1936–1939 (המרד הערבי הגדול) ביצע שמירות לילה בשכונת בית וגן, במחצבת צובה ובמעלה החמישה.
שירות המדינה בדרך
בשנת 1940 התחיל להתאמן במסגרת ההגנה, ובשנת 1942, עם סיום לימודיו הצטרף בן-נון לפלמ"ח, לפלוגה ו' (הירושלמית) בכפר גלעדי. בן-נון נשלח להשתתף בקורס מפקדי כתות ארצי ראשון בביתן אהרון. באמצע הקורס לקה בדלקת התוספתן ואושפז בבית חולים בילינסון. אחרי שחרורו מבית החולים, בשעה שבן-נון השתקם בירושלים, הוא הצטרף לכוח הנוטרים, ועם סיום השיקום חזר לכוח הפלמ"ח שבכפר גלעדי. הוא השתחרר מן הפלמ"ח בסוף שנת 1944, ותכנן להתחיל את לימודיו בתחום הרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1945, במהלך חופשת השחרור שלו, פגש בן-נון באקראי את אברהם זכאי, מי שהיה מפקד הפלוגה הימית (פלי"ם) של הפלמ"ח, ששכנע את בן-נון להישאר בפלמ"ח ולהצטרף לכוח הימי, שבכפיפות למוסד לעלייה ב' החל להיערך באותה תקופה להעלות לארץ ישראל את שארית הפליטה מאירופה. בן-נון עבר הכשרה ימית (קורס מפקדי סירות מס' 4) בקיבוץ שדות ים, שם שכן הבסיס הימי של הפלוגה. מיד אחר כך השתתף בקורס מפקדי מחלקות בג'וערה שעליו פיקד יגאל ידין. הקורס לא הגיע לסיומו כתוצאה מפעולת הפריצה למחנה עתלית, שבו הוחזקו מעפילים שנעצרו על ידי הבריטים. לבן-נון ניתנה האחריות על כוח של ארבעים איש שהיה מופקד על שמירת הגדר המערבית של קיבוץ יגור שדרכו נועדו האסירים המשוחררים להיכנס.
בסוף שנת 1945, על פי הוראתו של אברהם זכאי, הקים בן-נון את החוליה לחבלה ימית שהייתה חלק מהפלוגה הימית. החוליה פעלה עד לסוף שנת 1947 נגד ספינות משמר וספינות גירוש שהפעילו הבריטים כחלק מהמאבק בעלייה הבלתי לגלית לישראל. במקביל המשיך בן-נון את הכשרתו הימית. בין פעולותיה של החוליה לחבלה ימית ניתן למנות את הפיגוע בשתי ספינות משמר בריטיות שעגנו בנמל חיפה במסגרת ליל הרכבות. כאשר באוגוסט 1946 הבריטים פתחו במבצע "איגלו" לגירוש מעפילים מישראל למחנות מעצר בקפריסין בן-נון וצוותו הצליחו לפגוע באוניות HMT Empire Rival בנמל חיפה, ו-HMT Ocean Vigour בקפריסין. עם ההכרזה על תוכנית החלוקה הופסקה פעילות החוליה כנגד הבריטים והתפרקה.
מלחמת העצמאות
באפריל 1948 הצטרף בן-נון לכוחות הגדוד הרביעי של הפלמ"ח שפעלו באזור ירושלים ומונה כסגנו של מפקד פלוגה ב' חיים (פוזה) פוזננסקי. בן-נון השתתף בכיבוש בית סוריק ובמהלך קרב נבי סמואל הכושל נפצע מכדור בראשו וכדור בירכו. הוא חולץ מהשטח תחת אש והועבר לבית חולים הדסה בירושלים שפעל באותה עת כבית חולים מאולתר ברחוב הנביאים, מכיוון שבית החולים בהר הצופים כבר לא היה פעיל אחרי טבח שיירת הדסה. במהלך החלמתו הוא ירד בהפוגה הראשונה, יוני 1948, תוכנן להצטרף להפלגת אונית רכש "הזקן" (מאסטרלה) עם תותחים שנרכשו בצ'כוסלובקיה.
בעקבות קרע שחל בין משטרו של המרשל יוסיפ ברוז טיטו לבין מדינות הגוש הסובייטי, התותחים לא הגיעו ליוגוסלביה, והאונייה נצטוותה להפליג לאיטליה. בהגיעה ב-15 ביולי לנאפולי, הושבתה האונייה במסגרת שביתה כללית שפרצה בשל רצח מנהיג פועלים קומוניסטי. בן-נון, שהבריא בינתיים ביקש לחזור לישראל ואנשי המוסד הטילו עליו להשיט לישראל את הספינה "אלבטרוס", שהייתה בעבר יאכטה פרטית של הצאר הרוסי, ונתנה במתנה על ידי ראש ממשלת איטליה אלצ'ידה דה גספרי לדוד בן-גוריון. הספינה הגיעה לחיפה ב-15 באוגוסט 1948.
הטבעת האמיר פארוק
עוד בטרם הספיקו הכוחות להשלים את שלב האימון הטכני על סירות הנפץ, התעורר צורך דחוף בהפעלתן המבצעית כחלק ממבצע יואב, כשתצפית אווירית גילתה שתי אוניות מלחמה מצריות עמוסות בציוד ובחיילים שעשו את דרכן לעבר חוף עזה. הפעולה אושרה לפי הוראתו של דוד בן-גוריון, אף על פי שקודם לכן היא בוטלה עקב כניסתה של הפסקת האש השנייה לתוקף.
בליל 22 באוקטובר 1948 הגיעה אח"י מעוז מול חופי עזה, ועליה בן-נון ולוחמיו עם שלוש סירות נפץ, שכונו "סיגרים", וסירה רביעית שיועדה סירת איסוף. הכוונה הייתה לתקוף בעזרת סירות הנפץ את האמיר פארוק, אוניית הדגל של הצבא המצרי, ואת שולת המוקשים שהתלוותה אליה. הסירה הראשונה תקפה, על פי התוכנית, את "האמיר פארוק", אך היות שהאנייה הייתה בתנועה, תקפה גם הסירה השנייה את "האמיר פארוק" במקום את שולת המוקשים. במצב זה החליט בן-נון לתקוף עם סירתו את שולת המוקשים, שהחלה לסכן את סירת השילוח של סירות הנפץ, כשהתקדמה לעברה תוך כדי ירי מקלעים. בשל תקלה במנגנון הפליטה שלו מסירת הנפץ, היה חשש שהוא עצמו יפגע מהפיצוץ, אך למרות זאת החליט בן-נון להמשיך במשימה. לבסוף, הצליח להשתחרר מהסירה ולקפוץ מעליה, רק כשהיה בטווח של כ-50 מטר משולת המוקשים במקום 100 מטר כמתוכנן. הפגיעה גרמה נזק רב לשולת המוקשים. למזלו, לא נפגע מהפיצוץ ונאסף על ידי סירת האיסוף. על פעולה זו הוענק ליוחאי בן-נון אות גיבור ישראל ב-17 ביולי 1949. הוא היה אחד משנים עשר לוחמי מלחמת העצמאות שעוטרו בעיטור זה.
שירות בחיל הים
עם סיום מלחמת העצמאות, הפך בן-נון למפקד יחידת סירות הנפץ שהייתה מוצבת ביפו. בסוף שנת 1949, הוחלט לאחד את יחידת סירות הנפץ בפיקודו של בן-נון עם יחידת הצוללים בפיקודו של יוסף דרור (יוסלה) שפעלה אז בשדות ים. ב-1 בינואר 1950 הוקמה היחידה המאוחדת, שייטת 13. בן-נון מונה למפקדה הראשון ואילו דרור מונה לסגנו. היחידה הועברה לעתלית ונעשו מאמצים גדולים לגייס צעירים לשורותיה.
לאחר המלחמה, בשנת 1949, נשא בן-נון לאישה את שיה, בתו של יצחק בן-יעקב, ממייסדי דגניה, מראשוני הטייסים ביישוב העברי וממייסדי חברת אווירון. לזוג נולדו ארבע בנות: נועה, חמוטל, תמר ואפרת. בספטמבר 1950 נשלח בן-נון לתקופת לימודים בארצות הברית. העברתו מהפיקוד על שייטת 13 הייתה הרחקה שנעשתה על ידי הרמטכ"ל יגאל ידין, על רקע הרוח ה"פלמ"חניקית" הבלתי רשמית ששררה ביחידה.
בשייטת המשחתות
בשנת 1954 סיים בן-נון בהצטיינות את לימודיו לתואר מהנדס וארכיטקט ימי במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT). עם שובו לישראל מונה בן-נון לסגן מפקד אח"י מזנק (ק-32) שמפקדה היה מנחם כהן, ולאחר חודשים ספורים מונה למפקדה. בינואר 1956 נשלח בן-נון לליברפול שבבריטניה במטרה לקבל את הפיקוד על המשחתת אח"י יפו, שנרכשה יחד עם אחותה אח"י אילת ולהכשיר אותה לקראת הבאתה לישראל. לאחר גמר השיפוצים ואימוני ההיבנות בבריטניה, הגיעו המשחתות לישראל באביב 1956.
במלחמת סיני השתתף בן-נון בלכידת המשחתת המצרית איברהים אל אוול, שהפגיזה את חיפה. כמפקד אח"י יפו (ק-42) תקף בן-נון את המשחתת המצרית יחד עם אח"י אילת, תוך שהוא מנצל את העובדה שטווח התותחים הישראליים עלה על זה של המצרים וכתוצאה מכך הצליחו המשחתות הישראליות להימנע מפגיעת המצרים. לאחר קרב של כשעה וחצי נפגעה המשחתת המצרית וניסתה לסגת לכיוון ביירות, אולם אח"י יפו חסמה את נתיב נסיגתה. במקביל הותקפו המצרים על ידי שני מטוסי אוראגן של חיל האוויר הישראלי. הדבר שבר את התנגדות המצרים, והם החלו לנטוש את ספינתם. אח"י אילת השתלטה על המשחתת המצרית בעוד שאח"י יפו עסקה באיסוף המלחים המצרים שנטשו את אונייתם. בפעולה נוספת במהלך מבצע סיני השתתפה אח"י יפו בהפגזת מוצבי הצבא המצרי ברפיח.
שייטת 13
באוקטובר 1957 מונה בן-נון למפקד שייטת 13 בפעם השנייה, והמשיך בתפקיד זה עד למינויו למפקד חיל הים.
פיקוד על חיל הים
בן-נון קיבל את הפיקוד על חיל מהים מאלוף שמואל טנקוס ב-1 במרץ 1960. עם המינוי הועלה לדרגת אלוף. הוא מילא תפקיד זה כשש שנים, עד 2 בינואר 1966. במהלך פיקודו על חיל הים בן-נון חתר לבסס את חיל הים כזרוע ימית חזקה של צה"ל, דבר שהיה בניגוד לדעתם של אנשי המטה הכללי, שסברו שחיל הים צריך להיות לכל היותר כוח מסייע לחילות האוויר והיבשה, אולם בסופו של דבר בן-נון הצליח להוכיח את חיוניותו של חיל ים חזק ושרק הוא יכול למנוע הטלת מצור ימי על מדינת ישראל.
בזמן פיקודו של בן-נון קלט החיל את הצוללות הראשונות שלו (מדגם S): אח"י תנין (צ-71) בפיקוד יוסף דרור שהגיעה לישראל בסוף 1959, ואח"י רהב (צ-73) בפיקוד הדר קמחי שהגיעה ביוני 1960. ונערך לרכישת צוללות נוספות גדולות יותר (מדגם T), בן-נון גם חתר לרכישת צוללות בעלות יכולת שיגור של טילים בליסטיים, אולם התוכנית לא יצאה אל הפועל בשל התנגדות מפקדיו. כמו כן נמשך פיתוחו של טיל הגבריאל, הדגם הראשון של טילי ים-ים בשימוש החיל ואחד הראשונים בעולם.
בתחילת כהונתו קיים בן-נון תהליך חשיבה בו הגיע פיקוד חיל הים למסקנה שיש צורך בשדרוג הכח הימי. ביטחון ישראל בים אינו מאפשר להסתפק ביכולת הגנת החופים והפקת מבצעים עלומים, אלא מפיתוח יכולות התקפיות שבהן משולב חיל הים במאמץ הכללי בעת מלחמה. מניסיונו במלחמת העצמאות רצה בנשק שאינו מחייב מבצעי גבורה מיוחדים. ומניסיונו בקרב נגד איברהים אל אוול רצה בנשק שיכריע את הקרב מטווח רחוק ובזמן קצר. המצאת הטיל המתביית איפשרה לנתק את הקשר הישיר בין עוצמה קרבית לגודל כלי השייט. נוצרה אפשרות להשגת המטרה מבלי לחרוג ממסגרת תקציבית סבירה.
גובשה לחיל הים תפישת הפעלה חדשה שמאוחר יותר נקראה "ספינות סער". לפי הגדרתו של בן-נון חיל הים "יצא למרחב" בהפעלת הרבה ספינות קטנות, שיישאו חימוש מדויק היכול לפגוע מרחוק ולהכריע בזמן קצר את כלי השייט של האויב. הלוא הן ספינות הטילים. תהליך הרכש וההצטיידות בספינות סער נדרש להיות קצר היות שלחיל הים לא היה דבר כנגד האויבים בים. לקראת סוף כהונתו של בן-נון כמפקד חיל הים נחתם החוזה הראשון לבנייתן.
תפישת ספינות הסער והמהירות בה יושמה הוכיחו את עצמן בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים. חיל הים שפעל ביוזמה התקפית הצליח להביס את חיל הים המצרי ואת הצי הסורי, בקרבות שנערכו במימי החופים שלהם. ובכך לשבש את המצור על ישראל במזרח הים התיכון. חופש התנועה שהושג בנתיבי השייט לישראל היה מרכיב חיוני בהחלטת ארצות הברית לאספקה בהישט.
דברי אלוף יוחאי בן-נון בדיון מטכ"ל, ינואר 1963, בו הוחלט על פרויקט הסטי"לים:
עיקרי התפיסה היו: עיקר כוחו של חיל הים יתבסס על דגם אחיד של ספינה מהירה, קטנת ממדים וזולה יחסית אשר יקנה לה את היתרונות באים:
מין הראוי לציין שבן-נון, בהיותו מפקד חיל הים, יזם פיתוח של כלי שיט נוסף - "אריה", דמוי טורפדו, שיהיה מונהג על ידי לוחם בודד. ה"אריה" תוכנן להיות בעל טווח שייט גדול, המסוגל לפעול גם בתנאי ים קשים. אולם עם פרישתו של בן-נון מפיקוד על חיל הים, שהיה היוזם והכוח המניע, הוקפא המיזם ובוטל.
אחרי השחרור מצה"ל
בשנת 1966 נענה בן-נון לפנייתו של ראש הממשלה לוי אשכול להקים את המכון לחקר ימים ואגמים. בשנים 1968–1982 היה בן-נון מנהלו הראשון של המכון, ולאחר פרישתו שימש כיושב ראש מועצת המנהלים של המכון עד פטירתו. במסגרת תפקידו במכון חתר בן-נון לפיתוח החקלאות הימית בישראל, לניצול יעיל של משאבי המים, והוא הניח את התשתית למחקר האוקיינוגרפי בישראל.
בשנותיו האחרונות עבד בקיבוצו, מעגן מיכאל, תחילה כאחראי על האחזקה ובהמשך כמנהל במפעל "צורון" (המייצר חלקי מתכת מדויקים). אחר כך עבד ליד מכונת הזרקה במפעל "פלסאון" (המייצר מוצרי פלסטיק) ולבסוף היה אחראי על מערכת הבריאות בקיבוץ. יוחאי בן-נון נפטר ב-1994 בעת ששהה בניו יורק בשליחות הקיבוץ והמכון לחקר ימים ואגמים, ונקבר במעגן מיכאל. על שמו רחובות בחיפה ובירושלים.
פעילות ציבורית ופוליטית
בן-נון היה חבר במועצה לשלום ולביטחון. הוא התנגד להמשך נוכחותה של ישראל בשטחים, ודגל בנסיגה מהם תוך ניסיון להגיע להסכם שלום עם הפלסטינים.
בזירה הביטחונית
לאחר שחרורו מצה"ל נרתם בן-נון, על פי בקשתו של ראש המוסד מאיר עמית, למאמצים לשחרור עצורי העסק הביש במצרים וקיים פגישות רבות בעניין זה בארצות הברית ובאירופה. במלחמת ששת הימים התנדב למילואים והשתתף במבצעים הימיים בחזית הדרומית. עם סיום הלחימה שם, התנדב לשרת בחזית הצפונית כלוחם מן המניין, השתתף בקרבות על רמת הגולן והגיע יחד עם הכוחות הראשונים לקוניטרה. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים התנדב בן-נון לשירות מילואים והשתתף בתכנון מבצעי חיל הים ובפשיטות של שייטת 13 על מעגן ע'רדקה במטרה להשמיד את ספינות הטילים של הצי המצרי.
דוד באומגרט
דוד בַּאוּמְגַרְט (20 באפריל 1890, ארפורט – 21 ביולי 1963) היה פילוסוף יהודי-גרמני.
ביוגרפיה
עבודתו בראשית המאה ה-20 התמקדה בתחום ההיסטוריה של הפילוסופיה. הוא שימש פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת ברלין. בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, בשנת 1935 הוא עבר לבריטניה ובשנת 1939 לארצות הברית.
באחרית ימיו חי ופעל בארצות הברית, והיה יועץ לפילוסופיה לספריית הקונגרס.
הגותו הפילוסופית נחקרה רבות: מכון ליאו בק, שברשותו אוסף כתבי היד של באומגרט, מציע מלגה לסטודנטים ההוגים בעבודתו ומרחיבים אותה.
הוא נפטר בלונג ביץ', ניו יורק.
ב-1965, שנתיים לאחר מותו, התפרסמה רטרוספקטיבה פרי עטו, "מבט לאחור על קריירה באוניברסיטה גרמנית" ("Looking Back on a German University Career"), על שנותיו באוניברסיטת ברלין.
קספיוס פאדוס
פאדוס היה נציב יהודה מטעם הרומאים בין השנים 44 עד 46 לספירת הנוצרים.
הנציב פאדוס
ראשון הנציבים הרומיים היה קוספיוס פאדוס, שתקופת כהונתו הקצרה (44-46 לספ') עמדה בסימן החרפת המאבק בין הציבור היהודי לבין האוכלוסייה הלא-יהודית בארץ ישראל. מה שתרם לכך הייתה, בין השאר, העובדה שצבא העזר של הנציב גויס מקרב המקומיים היוונים-סוריים, ועל כן בכל סכסוך בין יהודים להלניסטים הצבא היה לצד בני מוצאו ופגע ביהודים.
מתיחויות ראשונות
בהגיעו ליהודה התערב מיד הנציב בסכסוך הקרקעות שפרץ בין הפוליס פילדלפיה (עמאן של ימינו), לבין כפר יהודי סמוך, שהתדרדר להתנגשות דמים אלימה. פאדוס פסק בסכסוך לטובת פילדלפיה ופקד להוציא להורג את נכבדי הכפר היהודי. היחסים המתוחים בין פאדוס ליהודים החריפו כתוצאה מדרישת פאדוס להפקיד את בגדי הכוהן הגדול למשמרת הרומאים במצודת אנטוניה שבירושלים. לכוונת מהלך זה הייתה משמעות של פיקוח צמוד בעל סממני שליטה ולא מעט התעמרות ברגשות. הקיסר ברומי קלאודיוס, שביקש לפייס את היהודים, דחה את תביעתו של פאדוס, דבר שגרם למעשה להגברת המתח בין הנציב ליהודים.
פאדוס מסיים את כהונתו
אף באירוע זה ביקש קלאודיוס להתערב ולפייס את היהודים. החשש מהתעוררות מרדנות יהודית, שעלולה להדליק את כל הגזרה, ואף אישיותו המיוחדת, הביאו אותו לפייס את הציבור היהודי. בהוראת קלאודיוס הושבה ליהודים הזכות למנות כוהנים גדולים ואף את הפיקוח על סדרי המקדש ומשק הכספים העביר קלאודיוס לידי אגריפס השני. פאדוס, שכלל לא צידד בעמדה זו נאלץ לקבלה בלית ברירה, וזה היה גם האות לסיום כהונתו (46 לספ').
הלל כהן
הלל כהן (נולד ב-5 באוקטובר 1961) הוא פרופסור חבר בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית. שימש כראש החוג החל משנת 2018 ועד ינואר 2021. הוא מתמחה ביחסים ההדדיים בין החברה הפלסטינית לציונות ולמדינת ישראל וביחסים בין יהודים למוסלמים לאורך ההיסטוריה. קודם לכן עמד בראש מרכז צ'ריק לחקר הציונות באוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה
הלל כהן נולד בירושלים למשפחה מעורבת ממוצא מזרחי ואשכנזי. למד זמן קצר בישיבה מקצועית ובישיבה תיכונית; אחרי שעזב את הלימודים בגיל 15, החל לשוטט בכפרים באזור ירושלים ויהודה, בהם לן כאורח, תוך שהוא לומד את השפה הערבית. היה מראשוני ישיבת בית אל ב' אך העדיף לשהות בכפרים הפלסטינים שבסביבה ובמחנה הפליטים ג'לזון הסמוך. לאחר שירותו הצבאי השתתף בקורס ריצוף מטעם משרד העבודה ועבד כשלוש שנים בשיפוצים ובבניין בירושלים (לרוב לצד פועלים מהר חברון), ובינתיים השלים תעודת בגרות. בעת לימודיו לתואר ראשון שימש מדריך לנוער במצוקה. בהמשך, בזכות קשריו הטובים וידיעת השפה הערבית, עבד ככתב השטחים בשבועון "כל העיר".
את התזה כתב על העקורים הפלסטינים החיים בתוך ישראל והתפרסם כספר: "הנפקדים הנוכחים: הפליטים הפלסטינים בישראל" (2000). עבודת הדוקטורט שלו, שנעשתה בהנחיית משה מעוז, דנה בנושא משתפי הפעולה בחברה הפלסטינית עם היישוב העברי בזמן המנדט הבריטי ויצאה לאור כספר בשם "צבא הצללים: משת"פים פלסטינים בשירות הציונות 1948-1917".
ספרו "ערבים טובים" (ירושלים, 2006) עוסק בחדירה העמוקה של גורמי המודיעין הישראלים לקהילות הערביות בישראל, ובהשפעה של החדירה הזו על חיי היומיום ועל המערך הפוליטי של הערבים בישראל.
ספרו "כיכר השוק ריקה: עלייתה ונפילתה של ירושלים הערבית" שיצא לאור ב-2007 סוקר ומנתח את התהליכים שעברו על החברה הפלסטינית בירושלים מאז 1967, ובעיקר מאז שנת 2000, בין היתר את היווצרותה של זהות פלסטינית-ירושלמית ייחודית, את הפאסיביות הפוליטית המאפיינת את החברה הפלסטינית בעיר, ואת דרכי התמודדותה עם הניגוד בין שאיפותיה הלאומיות לבין מציאות החיים תחת שלטון ישראל.
הספר "תרפ"ט: שנת האפס בסכסוך היהודי-ערבי" עורר פולמוס מסוים בשל הצגתו את מהלך האירועים בשנת תרפ"ט (שנת 1929) מזוויות מבט שונות - כולל מתן מקום נרחב לנקודת המבט הערבית על המאורעות והתהליכים שקדמו להם, ובשל התייחסותו הנרחבת למעשי לינץ' שבוצעו על ידי יהודים במהלך המאורעות באופן שאינו מקובל בהיסטוריוגרפיה הישראלית. ספר זה תורגם לאנגלית ויצא לאור בשנת 2016 בהוצאת אוניברסיטת ברנדייס.
ספריו תורגמו לאנגלית ולערבית.
ספרו "צבא הצללים" זכה בפרס יצחק רבין לחקר ישראל.
ספרו "תרפ"ט" זכה בפרס יצחק בן-צבי לחקר ארץ ישראל לשנת תשע"ה. ספרו האחרון לעת עתה הוא "שונאים סיפור אהבה" על יחסי מזרחים וערבים מן המאה הקודמת ועד היום
בתקופת האינתיפאדה הראשונה התנדב במוקד להגנת הפרט במזרח ירושלים. לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה היה פעיל בתנועת תעאיוש ובקבוצת "בני אברהם", חבורת פעילים פוליטיים בחברון, של דתיים ודתיים-לשעבר.
כהן מתגורר בירושלים. הוא נשוי ואב לשלושה.
קישורים חיצוניים
הרצאות מצולמות של פרופסור הלל כהן לאתר "תמיד אזרחות" של מטח:
על ספריו:
ולדימיר ואזוב
ולדימיר ואזוב (בבולגרית: Владимир Вазов; 18 במאי 1868, סופוט, האימפריה העות'מאנית – 20 במאי 1945, ריבאריצה ממלכת בולגריה) היה גנרל, ומפקד אוגדת הרגלים התשיעית "פלבן" של צבא בולגריה, במהלך מלחמת העולם הראשונה, אשר לחמה בחזית המקדונית והשתתפה בשלושת הקרבות ליד אגם דויראן.
תחילת הקריירה
ואזוב נולד למשפחה עם נטייה פוליטית לאומנית. הוא הלך בדרכיו של אחיו הבוגר גאורגי ואזוב, איש צבא נוקשה שאף הוא הגיע לדרגת גנרל. אחיו הבכור היה הסופר והמשורר הבולגרי הנודע איוואן ואזוב והאח הצעיר בוריס, גדל להיות פוליטיקאי ואיש ציבור. בשנת 1886 החל ולדימיר ואזוב את לימודיו בבית הספר הצבאי בסופיה וסיימם בשנת 1888, כשהוא בדרגת סגן משנה. בין השנים 1902–1903, נשלח לבית הספר לארטילריה של הצבא הרוסי בעיר פושקין. במלחמת הבלקן הראשונה הוצב בגזרת לילבורגז כמפקד גדוד ארטילריה ובמלחמת הבלקן השנייה שירת בתפקיד זהה בגזרה הסרבית, ליד העיר פירוט.
מלחמת העולם הראשונה
בתהילתו זכה במהלך מלחמת העולם הראשונה, כמפקד אוגדת חיל הרגלים התשיעית "פלבן", של הצבא הבולגרי בחזית המקדונית. למרות נחיתות מספרית לעומת הכוחות הצבאיים הבריטיים והיווניים, הצליח לשמור על הקו הדרומי של החזית, שעבר סמוך לאגם דויראן שבמקדוניה של ימינו והשתתף בכל שלושת הקרבות העקובים מדם, שנוהלו בגזרה. באחרון שבהם קרב דויראן השלישי, שהתחולל בחודש ספטמבר 1918 הנחיל תבוסה מוחצת לכוחות הצבא הבריטי והיווני אשר איבדו 7,000 מחייליהם.
אחריתו
ואזוב נחשב גיבור מלחמה. עם סיום המלחמה, לאחר ההגבלות שהוטלו על בולגריה במסגרת חוזה ניי, הותר לו להישאר בצבא, בניגוד לקצינים רבים אחרים. ואזוב השתחרר מהשירות ב-24 בפברואר 1920. עם שחרורו עמד בראש ארגון קציני המילואים הבולגרים.
ב-16 באפריל 1925 השתתפו ואזוב ורעייתו בתפילת האשכבה בכנסיית סווטה נדליה בסופיה, לזכרו של הגנרל קונסטנטין גאורגייב, שנרצח יומיים קודם לכן בידי קומוניסטים. במהלך האירוע התפוצצה במקום פצצה רבת עוצמה, שנועדה לחסל את המלך בוריס השלישי, אשר למזלו הטוב איחר לאירוע. 160 בני אדם נהרגו בפיגוע או נפטרו מפצעיהם לאחריו ובכלל זה שר ההגנה לשעבר וקצינים בכירים בצבא הבולגרי כגון הגנרל סטפן נרזוב, ו-320 נפצעו. ואזוב נפצע קשה באירוע ונדרש להחלמה בת מספר חודשים.
בין השנים 1926 ועד 1932 כיהן כראש עיריית סופיה ונחשב אחד מראשי העיר הטובים שהיו, כשבתקופתו עברה העיר תנופת פיתוח בעיקר בתחום התשתיות. ואזוב נישא ונולדו לו שלושה ילדים, כשבנו בכורו ולדימיר הפך בעצמו לקצין בכיר בצבא הבולגרי. ולדימיר ואזוב פרש לכפר ריבאריצה שם הלך לעולמו ב-20 במאי 1945.
בוגאטי סוג 29 ו-30
בוגאטי סוג 29 ו-30 (באנגלית: Bugatti Type 29, 30) הן סדרות של מכוניות : "בוגאטי סוג 29" היא מכונית מרוץ, "בוגאטי סוג 30" היא מכונית ספורט, דו מושבית, רודסטר ו 4- מושבית קבריולה אשר נבנו על ידי יצרנית רכבי היוקרה הצרפתית בוגאטי בין השנים 1926–1922 בצרפת.
יוצרו 585 יחידות מדגמי "בוגאטי סוג 29" ו-"בוגאטי סוג 30".
גבריאל באסו
לואיס גבריאל באסו השלישי (באנגלית: Louis Gabriel Basso III; נולד ב-11 בדצמבר 1994) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
קריירה
באסו שיחק בתפקידים קטנים בשני סרטים עלילתיים בתחילת 2007, בזמן שהתגורר בסנט לואיס: "הכירו את ביל", בכיכובו של ארון אקהרט ו-"Alice Upside Down", בכיכובה של אליסון סטונר הוא מצא סוכנות שתייצג אותו לאחר שעבר ללוס אנג'לס עם אחיותיו ואמו. בשבוע הראשון שלו שם, והשיג תפקיד ראשי בסדרת האינטרנט של Dailymotion Kids.
לבאסו היו כמה תפקידי אורח בטלוויזיה בסדרות פופולריות בהן "ICarly" של ניקלודיאון ו"מקום טוב באמצע" של ABC. מ-2010 עד 2013, הוא שיחק בתפקיד חוזר בסדרה הקומית "מזל סרטן", בגילום תפקיד אדם ג'מיסון, בנה של הדמות הראשית בגילומה של לורה ליני. לאחר מכן הוא כיכב בתפקיד האל מיטשל בסרט העצמאי "Alabama Moon" משנת 2009, בכיכובם של ג'ון גודמן וקלינט הווארד, בבימויו של טים מקנליס, ומבוסס על הרומן רב המכר מאת ווט קי.
בשנת 2011 הופיע באסו בסרט ההרפתקאות המדע הבדיוני "סופר 8". בשנת 2013 הופיע בדרמה הקומית של ג'ורדן ווגט-רוברטס "מלכי הקיץ", שהוצגה בבכורה בפסטיבל סאנדנס ב-2013. בשנת 2015 הופיע בקומדיית האקשן של קייל ניומן, משימה סוף, עם היילי סטיינפלד ודאב קמרון. בספטמבר 2014, הוא הצטרף לצוות השחקנים של סרט הביכורים של מג ראיין "איתקה", יחד עם טום הנקס. באסו הופיע גם בסרט הדרמה "כל האמת" משנת 2016, בבימויה של קורטני האנט ובכיכובם של קיאנו ריבס ורנה זלווגר. בשנת 2020, הוא שיחק בתפקיד הסופר ג'יי. די. ואנס בעיבוד הקולנועי של נטפליקס, "יומני האפלצ'ים".
בספטמבר 2021, באסו צורף לצוות השחקנים של סרט האקשן-מתח של נטפליקס "Trigger Warning" בבימויו של מולי סוריה. בנובמבר 2021, הוא לוהק לתפקיד ראשי בסדרה של נטפליקס, מותחן הקונספירציה הפוליטית "סוכן הלילה" בה מככב יחד עם לוסיאני ביוקנן.
האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים היא תאגיד סטטוטורי ישראלי הפועל לקידום המחקר והפעילות המדעית בישראל. האקדמיה נוסדה בשנת 1961, לפי חוק האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, התשכ"א-1961 (למעשה הקמתה, בחירת החברים הראשונים והישיבה הראשונה נעשו עוד קודם לחקיקת החוק). נכון ליולי 2022, חברים בה מאה וארבעים מדענים ומלומדים ישראלים מן המעלה הראשונה, מהם שבעים ושלושה במדעי הטבע ושישים ושבעה במדעי הרוח והחברה.
האקדמיה שוכנת בצמוד למכון ון ליר ולבניין המועצה להשכלה גבוהה בירושלים ובכניסה אליה מצויה כיכר על שם אלברט איינשטיין. בתוך מתחם האקדמיה ישנו פסל של איינשטיין שהוא העתק של פסל הנמצא באקדמיה הלאומית האמריקאית למדעים בוושינגטון הבירה.
מטרות ותאור כללי
לפי חוק האקדמיה מטרותיה הן:
ייעודה של האקדמיה לפי פרסומיה:
בתחום החינוך מגשימה האקדמיה את ייעודה בעזרת היזמה למחקר יישומי בחינוך, יחידה של האקדמיה.
מקום מושבה של האקדמיה בירושלים. האקדמיה מתכנסת לאספה כללית פעם אחת בשנה לפחות וכל חטיבה מתכנסת לישיבות בין פעם לשלוש פעמים בשנה.
חברי האקדמיה
חברי האקדמיה נבחרים לכל ימי חייהם באספה כללית של חברי האקדמיה. עם הקמתה נקבע שבאקדמיה יהיו עד 50 חברים מתחת לגיל 75, חציים בחטיבה למדעי הרוח וחציים בחטיבה למדעי הטבע. בתחילת 1962 היו באקדמיה 33 חברים, בסוף 1963 42 חברים ובתחילת 1967 היו בה 45 חברים. בהמשך הוגדל המספר המרבי של חברים מתחת לגיל 75 בכל חטיבה ל-35. בשנת 2002 היו באקדמיה 81 חברים, בשנת 2008 94 חברים ובסוף 2009 מספר החברים הגיע ל-99. סה"כ מספר החברים כולל אלו שהלכו לעולמם הגיע בשנת 2012 ל-184.
עד ראשית שנות ה-90 נבחרו לאקדמיה רק שתי נשים: דורותיאה קרוק ורות נבו, שתיהן בחטיבת מדעי הרוח, ועד שנת 2000 נוספו לאקדמיה עוד שלוש נשים: רות ארנון, יהודית בירק ועדה יונת, שלושתן בחטיבת מדעי הטבע. לאחר מכן נוספו לאקדמיה עוד נשים: נילי כהן, מרגלית פינקלברג, שולמית וולקוב, חוה טורניאנסקי ומיכל בירן, חמישתן בחטיבה למדעי הרוח. מיעוט הנשים באקדמיה הלאומית למדעים מוסבר בכך שלאקדמיה מגיעים פרופסורים מבוגרים יחסית ועל כן שיעור הנשים באקדמיה משקף את שיעורן בקרב הפרופסורים מן המניין בעבר. אולם היו שטענו שהסיבה היא שיטת החבר-מביא-חבר שמנעה ייצוג הולם לנשים.
בתחילת 2012 היו 47 חברי אקדמיה מהאוניברסיטה העברית, 20 ממכון ויצמן למדע, 19 מאוניברסיטת תל אביב, 7 מהטכניון, 2 מאוניברסיטת חיפה (דוד נבון שנבחר ב-1992 ואשר קוריאט שנבחר ב-2002), 1 מאוניברסיטת בר-אילן (יעקב קליין שנבחר ב-2005), 1 מאוניברסיטת בן-גוריון (יעקב בלידשטיין שנבחר ב-2007) ודב פרוהמן שלא היה פעיל באקדמיה בעת היבחרו כחבר האקדמיה. ההסבר שניתן למיעוט נציגים מהאוניברסיטאות הצעירות יותר בכך שלאקדמיה מגיעים פרופסורים מבוגרים יחסית ועל כן חברי הסגל באוניברסיטאות החדשות לא הספיקו להגיע להכרה הנדרשת, אולם היו שטענו שהסיבה היא שיטת החבר-מביא-חבר.
בעלי תפקידים
נשיא האקדמיה מתמנה על ידי נשיא המדינה על-פי המלצת האקדמיה. תקופת כהונתו שלוש שנים, אך הוא יכול לכהן תקופות נוספות. סגן-הנשיא נבחר על ידי חברי האקדמיה לשלוש שנים. הנשיא וסגנו באים מחטיבות שונות. כל חטיבה בוחרת ביושב-הראש שלה לשלוש שנים. נשיא האקדמיה הנוכחי הוא פרופ' דוד הראל ממכון ויצמן למדע, וסגניתו היא פרופ' מרגלית פינקלברג מאוניברסיטת תל אביב. בראש החטיבה למדעי הרוח עומד פרופ' סרג'יו הרט מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובראש החטיבה למדעי הטבע עומד פרופ' ידין דודאי ממכון ויצמן למדע.
האקדמיה הצעירה הישראלית
בחודש נובמבר 2012 החלה לפעול האקדמיה הצעירה הישראלית בחסות האקדמיה הלאומית, עם בחירתם של 26 המדענים הראשונים. מסגרת זו הוקמה בעקבות הקמת מסגרות דומות בעולם. היא מיועדת לקדם את מעמדו של המדען הצעיר בישראל ולעודד קשרים, שיתוף פעולה ומחקרים משותפים בין חוקרים צעירים מתחומים שונים ובין חוקרים צעירים בישראל ומחוץ לה.
חברי האקדמיה הצעירה (בגילאי 45 או פחות בעת בחירתם) הם חוקרים בולטים ומצטיינים בתחומי עיסוקם, שהדגימו חשיבה מקורית וזכו במענקי מחקר יוקרתיים, בפרסים חשובים ובאותות הצטיינות, ובעלי רצון לעשייה אקדמית, חינוכית וחברתית ברמה הלאומית. החברים נבחרים לכהונה בת ארבע שנים. נכון לשלהי 2016, מונה האקדמיה הצעירה הישראלית 31 חברות וחברים.
הוצאה לאור
אחד מיעדי האקדמיה המוצהרים הוא "לפרסם כתבים שיש בהם כדי לקדם את המדע". במסגרת ההוצאה לאור של האקדמיה הישראלית למדעים ראו אור מעל ל-300 כותרים. הם עוסקים בכל תחומי המדע וצורות הצגת המידע הקשור למחקר המדעי: דו"חות; סקירות שיטתיות; סדרות נושא, המציגות ניתוח עדכני ממצה; ונתונים או מלל מבואר, כמו כתבי יד מהודרים; וכמו כן, דו"ח שמוציאה האקדמיה על פעילותיה.
חנינה בן מנחם
חנינה בן מנחם הוא פרופסור אמריטוס למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
חנינה בן מנחם נולד וגדל בירושלים, בן לאילה ואליקים בן מנחם, שעלו לארץ ישראל בשנות ה-30 של המאה ה-20. למד בבית הספר מעלה, ולאחר מכן בישיבת קול תורה, במדרשיית נועם ובישיבת הדרום. שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים.
קיבל תואר ראשון ושני במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1970 הוסמך כעורך דין. בשנת 1978 קיבל תואר דוקטור למשפטים באוניברסיטת אוקספורד על עבודה שכותרתה "Extra-Legal Reasoning in Talmudic Law" שנעשתה בהנחייתם של יוסף רז וברנרד ג'קסון. באותה שנה הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית. בשנת 2002 מונה לפרופסור מן המניין ובשנת 2012 פרש לגמלאות.
ייסד בפקולטה למשפטים את הסדנה למשפט ותיאטרון, במסגרתה מעלים סטודנטים הצגות המשיקות לעולם המשפט. בשנים 1995–2000 עמד בראש המכון למשפט עברי באוניברסיטה העברית.
שימש כפרופסור אורח באוניברסיטאות אחדות, בהן אוניברסיטת סטנפורד (1987/1988) ואוניברסיטת הרווארד.
תחומי מחקרו: המשפט התלמודי, פילוסופיה של המשפט העברי, הגותו המשפטית של הרמב"ם, כתבי ניטשה ומשפט ותיאטרון. הוא נמנה עם מבקרי הגישה המשפטית הפוזיטיביסטית השולטת במשפט העברי.
כרך לה-לו של כתב העת המשפטי "דיני ישראל" הוקדש לכבודו, "בהוקרה על תרומתו רבת השנים למחקר ולהוראת המשפט העברי".
נשוי לפרופ' ימימה בן מנחם ולהם ארבעה ילדים.
ספריו
בעריכתו:
Ivy to Roses
Ivy to Roses (בעברית: קיסוס לוורדים) הוא המיקסטייפ הראשון של הזמרת-יוצרת השוודית-בריטית מייבל. המיקסטייפ יצא לאור ב-13 באוקטובר 2017 (מהדורת 2017) ו-18 בינואר 2019 (מהדורת 2019) על ידי חברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ, PME Records.
המיקסטייפ הגיע למקום ה-28 במצעד האלבומים הבריטי.
בלאגניקס
בלאגניקס היא תוכנית מציאות ישראלית לילדים ולנוער, שמשודרת החל מ-25 במרץ 2018 בערוץ TeenNick. המנחים בתוכנית הם, אדל עגיב, טל דרוקר, ירין פרי, נגה קפלן, קאי פקר ושליו תשבי. במסגרת התוכנית, המנחים מותחים מפורסמים על ידי השתלת שחקנים סמויים.
אצטדיון חרגוואי
אצטדיון חרגוואי דה מונטריה (בספרדית Estadio Jaraguay de Monteria) הוא אצטדיון כדורגל, הממוקם בעיר מונטריה שבקולומביה, ומשמש כאצטדיונה הביתי של קבוצה חגוארס קורדובה. נפתח בשנת 2012 ומשמש את חגוארס הן במשחקי הקבוצה בליגה המקומית והן בטורניר היבשתי. תכולת האצטדיון כ-10,000 מקומות ישיבה. האצטדיון נפתח ב-3 בנובמבר 2012 לרגל המשחקים הלאומיים של קולומביה וכעבור 3 חודשים, ב-3 בפברואר 2013, קיימה חגוארס את משחקה הראשון שם, בניצחון על ריאל קרטחנה לעיני 8000 צופים. המטרה של עיריית מונטריה להגדיל את קיבולת האצטדיון בשלבים כך שבסופו של דבר יכיל האצטדיון כ-44,000 צופים.
רענן חרל"פ
רענן חרל"פ (נולד ב-1957) הוא אמן ישראלי, פסל וצייר.
ביוגרפיה
חרל"פ נולד בירושלים. בוגר המחלקה לאמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל" (1981 -1986) ובעל תעודת הוראה של מכון כרם בירושלים. מרצה בשנקר במחלקה לעיצוב פנים, מבנה וסביבה.
תערוכות נבחרות, פרסים ואוספים
תערוכות יחיד נבחרות:
תערוכות קבוצתיות נבחרות: פרסים עבודותיו של חרל"פ מצויות באוספים פרטיים וציבוריים, בהם: הכנסת, האוניברסיטה העברית בירושלים, מוזיאון אשדוד ואוספים פרטיים.
בטרם הזרוע השבורה
"בטרם הזרוע השבורה" (באנגלית: In Advance of the Broken Arm) הוא רדי מייד שיצר מרסל דושאן בשנת 1915, לאחר הגירתו לארצות הברית. היצירה מורכבת מאת לפינוי שלג ועליה מופיעה כתובת באנגלית: "In Advance of the Broken Arm/(from) Marcel Duchamp 1915." (בטרם זרוע שבורה/(מאת) מרסל דושאן"). דושאן יצר מהדורות נוספות לרדי מייד זה. הראשונה נוצרה במרץ 1945. מהדורה שנייה נוצרה בשנת 1963 ומהדורה נוספת בת שמונה יצירות, הרביעית במספר, נוצרה בשנת 1964 על ידי דושאן וארטורו שוורץ.
עותקים מן היצירה מצויים במוזיאון לאמנות מודרנית, מוזיאון ישראל, הגלריה הלאומית של קנדה ועוד.
Mastermind
Mastermind הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט. השיר יצא לאור ב-21 באוקטובר 2022 בהוצאת ריפבליק רקורדס, כרצועה השלוש עשרה באלבום האולפן העשירי של סוויפט, Midnights.
רקע
ב-28 באוגוסט 2022, בעת נאום זכייתה בפרס קליפ השנה עבור All Too Well: The Short Film בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2022, הכריזה סוויפט על אלבומה העשירי וסיפרה כי עתיד לצאת ב-21 באוקטובר. כשעה מאוחר יותר חשפה סוויפט ברשתות החברתיות את שמו של האלבום, Midnights, ואת עטיפתו.
ב-20 באוקטובר, מספר שעות לפני יציאת האלבום, פרסמה סוויפט טיזר בן 40 שניות לווידאו קליפים שצילמה לאלבום, ובו מתנגנת הגרסה האינסטרומנטלית ל-"Mastemind".
כתיבה
השיר נכתב והופק על ידי סוויפט וג'ק אנטונוף. במגזין רולינג סטון נכתב כי ב-"Mastermind" מציגה סוויפט "יוזמה שתכננה זמן רב כדי לגרום לקראש שלה להתאהב בה". גשר השיר כולל מילים חשופות ורגישות יותר, בהן ו-.
בלוס אנג'לס טיימס נכתב כי המילים עשויות לגרום למחשבה כי השיר עוסק ברומן, אך הן גם מתארות את "צמיחתה מזמרת קאנטרי צעירה לאחת מהזמרות המצליחות ביותר בכל הזמנים". לפי The A.V. Club, סוויפט אף מתבדחת בשיר על ההתעסקות הציבורית בהיסטוריית מערכות היחסים שלה.
ביקורות
השיר זכה לשבחי הביקורות ממבקרי המוזיקה, שרבים מהם ציינו את היותו אישי. בדיילי טלגרף תואר השיר כ"שובב". מארק הירש מאנטרטיינמנט ויקלי כתב כי ב-"Mastermind" סוויפט "קושרת את החוטים ומטשטשת את הקשר בין גורל, מקריות ומניפולציה ישירה". ג'ון קרמייקה מהניו יורק טיימס כינה את השיר "נוצץ" וכתב כי לאורכו מתארת סוויפט את סיפור הנבל שלה. ב-Consequence תואר השיר כ"לא מתנצל". במגזין Paste הושווה השיר לרצועה "Invisible String" מאלבומה Folklore, ונכתב כי סוויפט "קובעת כי 'שום דבר מזה לא היה מקרי', ואינה משלימה עם המקריות המדהימה של היקום".
במגזין בילבורד דורג "Mastermind" במקום השלישי בדירוג 13 רצועות הגרסה הסטנדרטית של Midnights, ונכתב כי השיר "בנוי בצורה מקושטת ומבריקה, ומדגים את השנינות הלירית של סוויפט".
ארפאד פלוטאי
ביוגרפיה
ארפאד פלוטאי נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף שוורץ ושל ננטה פישר. ארפאד סיים את בית הספר למשחק של סידי ראקושי בבודפשט, ואחר כך למד שורה ופיתוח קול בברלין. ב-15 ביוני 1911 התחתן עם השחקנית מריה מונהייט בבודפשט. הם התגרשו בשנת 1915. הוא נישא בשנית ב-27 ביוני 1917. אשתו השנייה הייתה זמרת האופרה מריה בודנוביץ'.
פלוטאי החל את דרכו המקצועית באופרטות בתיאטרון קיראי ולאחר מכן חתם חוזה ב"אופרת העם" (נקראת היום תיאטרון ארקל). לאחר פעילותו בבודפשט נסע שוב לברלין והפך חבר בלהקתו של מקס ריינהרדט. במהלך מלחמת העולם הראשונה שב לבירת הונגריה והפך לאמן של "תיאטרון מרכז העיר" ובשנת 1918 של "תיאטרון מדיאסאי". לאחר פשיטת הרגל של התיאטרון, בסתיו 1919, קיבל אותו בית האופרה של בודפשט כזמר פרטי (פרילנס). ב-8 באוקטובר 1919 ערך את הופעת הבכורה שלו כברון דופול בלה טרוויאטה. הוא שיחק בעיקר תפקידי קומפרימריו (קומפרימריו הוא תפקיד משנה קטן באופרה), עד סוף עונת 1940–1941 כשנאלץ להפסיק את הופעותיו בשל יהדותו עקב החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי.
בשנת 1933 מונה לספרן בית האופרה ולעוזר במאי, ומאוחר יותר לבמאי. בתקופה זו החל ללמד תלמידים פרטיים. אחרי מלחמת העולם השנייה שב לעבודתו באופרה הפך ל"אמן הזמר" במוסד (אדם המלמד מישהו לשיר לפי כללי המוזיקה) ומילא תפקיד זה עד 1948.
צב קסדה אפריקני
צב קסדה אפריקני או פֵּלוֹמֵדוּזָה (שם מדעי: Pelomedusa subrufa) הוא מין יחיד בסוגו של צב ממשפחת הפלומדוזיים. צב זה חי בבריכות וביצות באפריקה שמדרום לסהרה וייתכן שאף במדגסקר ובתימן. מאופיין בצווארו הארוך ואפו הנוטה למעלה.
מאפיינים
צב זה קטן יחסית. לרוב הצבים שריון שאורכו עד 20 ס"מ, אולם נמדד גם פרט באורך 32.5 ס"מ. השריון שחור או חום והגוף כתום או בהיר יותר. לצב צוואר ארוך, עיניים גדולות ושריון שטוח. לזכרים זנבות ארוכים יותר מלנקבות שבעלות שריון רחב יותר. צווארם הארוך של הצבים עוזר להם להתיישר כאשר הם מתהפכים. כמו כן הם מותאמים לחיים במים ומסוגלים לצלול במשך דקות.
צבים אלה חיים בבריכות, ביצות ואגמים ברחבי אפריקה מכף התקווה הטובה עד לסודאן ובמערב עד לגאנה. הם נפוצים פחות בנהרות זורמים אך ייתכן שיימצאו שם. הם נדירים באזורים יבשים או הרריים.
בעונה היבשה יוצאים הצבים מהמים וחופרים גומה באדמה בה הם שוהים בתרדמה במשך זמן רב עד לחזרת הגשמים.
לא ידועים תת-מינים שלו.
ישראל עמידן
ישראל עמידן (וָטֶנשטיין; 9 באפריל 1921 – 30 באוגוסט 1968) היה כנר ומורה ישראלי.
ביוגרפיה
ישראל בן דוד וטנשטיין נולד בטרנסילבניה שברומניה בשנת 1921, וכעבור שנים ספורות עלה לארץ ישראל. בני משפחתו התיישבו במושב כפר גדעון, שעם מייסדיו נמנו. עמידן היה תלמידם של צבי הפטל, הכנר הראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, יוסף קמינסקי ועדן פרטוש. לאחר סיום לימודיו יצא לארצות הברית, להשתלמות בבית הספר ג'וליארד בניו יורק, שם למד גם מוזיקולוגיה. הוא ניגן בתזמורת הקאמרית רמת גן והיה הנגן הראשי של תזמורת האופרה הישראלית.
עמידן לימד באקדמיה למוזיקה בתל אביב. בין הנודעים בתלמידיו: הכנר יאיר קלס והוויולן עתר ארד. בשנת 1952 יצא לבלגיה לשם עבודה במחקרו בשיטות נגינה בכינור, להמלצת מורו ומנהל האקדמיה למוזיקה בתל אביב, עדן פרטוש. באמצע שנות ה-50 השתתף בקורסי קיץ לנגינה בתזמורת באקדמיית הקיץ בזלצבורג אצל המנצח הקרואטי לוברו פון מאטאצ'יץ'.
בנוסף, לימד במדרשת אורנים, שם ריכז את מחלקת הכינור. ספריית התווים הגדולה שלו הועברה ממדרשת אורנים למרכז המוזיקה בבית האמנויות שבקיבוץ מזרע.