cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
E-2 הוקאיי
פיתוח
בשנת 1956, הצי האמריקני יצא למכרז למטוס התרעה מוקדמת מוטס שבו ניתן יהיה לשלב את הנתונים שלו במערכת הנתונים הטקטיים של הצי, במרץ 1957 נבחר עיצוב של גראמן. לאחר מכן עוצב מחדש ל-E-2A Hawkeye, היה מטוס המוביל הראשון שתוכנן מהתחלה כמטוס שליטה ובקרה. מהנדסי התכנון בגראמן התמודדו עם אתגרים עצומים, כולל הדרישה שהמטוס יוכל לפעול מנושאות המטוסים הישנות, כלי שיט אלה נבנו במהלך מלחמת העולם השנייה והיו קטנים יותר ממובילים מודרניים, ושונו מאוחר יותר כדי לאפשר להם להפעיל מטוסי סילון. כתוצאה מכך, מגבלות שונות של גובה, משקל ואורך היו צריכים להילקח בחשבון בעיצוב ה-E-2A, וכתוצאה מכך כמה מאפייני טיפול שהיו פחות אידיאליים. עם זאת, ה-E-2A מעולם לא פעל מנושאות מטוסים אלו.
ביצועי המטוס שודרגו כאשר רוב השינויים בוצעו במכ"ם ובתקשורת הרדיו עקב התקדמות במעגלים משולבים אלקטרוניים ואלקטרוניקה אחרת. הגרסה העיקרית הרביעית של ההוקאי היא ה- E-2D. ה-E-2 היה המטוס הראשון שתוכנן במיוחד לתפקידו. גרסאות של ההוקיי הנמצאות בייצור רציף מאז 1960, מה שמקנה לו את טווח הייצור הארוך ביותר של מטוס מיועד לנושאות מטוסים.
בישראל
חיל האוויר רכש 4 מטוסי הוקאיי (E-2C) בשנת 1978 והעניק להם את השם העברי "דיה", כשמה של ציפור הטרף חדת-העין. המטוסים סופקו לישראל במהלך 1981.
במהלך מבצע שלום הגליל המטוסים הופעלו במבצע ערצב 19 לתקיפת מערך טילי הנ"מ הסורי בבקעת הלבנון. הצלחתו של המבצע נזקפת, בין השאר, ליכולת ההתראה והשליטה של חיל האוויר הישראלי שהסתמכה על הפעלתם של מטוסי הדיה.
המטוסים הפסיקו פעילותם בשנת 1994. שלושה מבין המטוסים שפעלו בחיל האוויר הישראלי, נמכרו לחיל הים של מקסיקו בשנת 2002, לאחר ששופצו על ידי התעשייה האווירית לישראל בשיתוף חברת למדה הנדסת מערכות. המטוס הרביעי נמצא במוזיאון חיל האוויר בחצרים.
חיל האוויר הישראלי היה הראשון לפתח יכולת תדלוק אווירי למטוסי ההוקאיי.
פיצה נפוליטנה
פיצה נפוליטנה (באיטלקית: pizza napoletana) היא סוג של פיצה העשויה מעגבניות ומגבינת מוצרלה. את הגרסה האיטלקית הקלאסית מכינים מעגבניות סן מרזנו, זן הצומח בקרבת הר וזוב, וממוצרלה "די בופלה קאמפנה", גבינת מוצרלה העשויה מחלב תאו מים הגדל במחוז קמפניה. אופן הכנת הפיצה נפוליטנה מוכר כחלק ממורשת תרבותית בלתי מוחשית של איטליה.
תיאור מורחב
לפי האיגוד המשמר את אופן הכנת הפיצה נפוליטנה הקלאסית (ssociazione Verace Pizza Napoletana), את בצק הפיצה יש להכין מקמח חיטה (מסוג 0 או 00, או משילוב של שניהם), שמרים נפוליטניים טבעים או שמרי בירה, מלח ומים. כדי להשיג בצק מאיכות טובה יותר על הקמח להיות עשיר בחלבונים. את הבצק יש ללוש בידיים או במערבל הנע במהירות איטית. לאחר לישת הבצק יש לרדד אותו באופן ידני לעובי של כ-3 מילימטרים, ללא סיוע של ציוד מכני כלשהו. את הפיצה אופים בתנור למשך זמן של דקה עד דקה וחצי בחום של 485 מעלות. כאשר הפיצה מוכנה הבצק צריך להיות רך, אלסטי, עדין וריחני.
גרסאות אחרות
ישנן גרסאות רבות אחרות למנה, המפורסמת ביותר מהן היא ה"פיצה מרגריטה". היא עשויה מאותם חומרים ונאפית באותו אופן, אלא שמוסיפים לה בזיליקום, שמן זית ולעיתים גם גבינת פרמזן מגורדת מעל. גרסה אחרת היא ה"פיצה מרינרה", לה מוסיפים שום, אורגנו ושמן זית טהור. הפיצה נפוליטנה זכתה להגנת כינוי מקור מבוקר באירופה.
דיתיראמבוס
דיתיראמבוס היה מזמור שהושר ביוון העתיקה לכבוד האל דיוניסוס. סגנונו של המזמור היה אקסטטי ופרוע, במטרה לעודד את המזמרים להשתתף בחגיגות של האל (בניגוד לסגנון המכובד של מזמור הפאאן שהושר לאל אפולון).
על פי אריסטו, מזמור זה היה המקור של הטרגדיה בתיאטרון ביוון העתיקה:
.
אופן שירת המזמור
הדיתיראמבוס הושר על ידי מקהלה של 50 גברים או נערים שעמדו או רקדו במעגל. לסברה המודרנית שהם היו לבושים כסטירים, אין ראיות היסטוריות. הדיתראמבוס שהושר תיאר אירוע מחייו של האל דיוניסוס. ראש המקהלה (האָכּסארכוֹס) היה הפרוטגוניסט, ונוצר דיאלוג בינו לבין שאר המקהלה, באמצעותו סופר האירוע המיתולוגי מחיי האל.
במהלך הפסטיבלים לכבוד האל - הדיוניסיה והלנאיה נערכו תחרויות בין הקבוצות ששרו את הדיתראמבוס. שמן של הקבוצות תועד בתעודות הרשמיות של העיר בהן נערכה התחרות (אולם שם המשוררים אשר כתבו את המזמורים לא תועד).
לזוכה בתחרות הותר להקים (בכספו הוא) אנדרטה ציבורית המנציחה את ניצחון קבוצתו בתחרות.
היסטוריה
ככל הנראה הדיתיראמבוסים הראשונים נכתבו באתונה, במאה השביעית לפנה"ס. לא ברור מה מקורם של שירים אלה, וייתכן כי המקור אינו יווני. מקור השם דיתיראמבוס אינו ידוע, וככל הנראה אינו יווני.
המשורר אריון הוסיף את אלמנט הדיאלוג למזמור על ידי כך שהפריד בין ראש המקהלה לכלל המקהלה והפך את הדיתיראמבוס למין בלדה המספרת סיפור. צורה שירית זו התפשטה במהירות בערי המדינה של יוון. בין המשוררים שכתבו דיתיראמבוסים ניתן למנות את סימונידס, פינדר ובאכילידס.
על פי אריסטו, אף לאחר התפתחות הדיתיראמבוסים לטרגדיה היוונית, המשיכו תחרות הדיתיראמבוסים להתקיים לצד תחרויות הטרגדיות.
במאה הרביעית לפנה"ס פסק כמעט לחלוטין השימוש בצורה ספרותית זו, אף שמספר מועט של תחרויות דיתיראמבוסים התקיים עד הכיבוש הרומי של יוון.
יחסי ברזיל–קוסטה ריקה
יחסי ברזיל–קוסטה ריקה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הפדרלית של ברזיל לרפובליקת קוֹסְטָה רִיקָה. היחסים בין המדינות החלו ב-1857, אך רק בשנת 1907 יוצגו המדינות באמצעות חילופי דיפלומטים.
ייצוג
לקוסטה ריקה יש שגרירות בברזיליה בירת ברזיל, ולברזיל שגרירות בסן חוסה קוסטה ריקה. לקוסטה ריקה יש גם קונסוליות בקוריטיבה, פלוריאנופוליס, ריו דה ז'ניירו וסאו פאולו. שתי המדינות חברת בארגון מדינות אמריקה.
ביקורים הדדיים
מאז כינונם של היחסים הדיפלומטים, ארבעה נשיאי קוסטה ריקה ביקרו בברזיל: חוסה פיגרס פרר ב-1974, חוסה מריה פיגרס ב-1997, מיגל אנחל רודריגס ב-1999 ואוסקר אריאס בשנת 2008. שני נשיאים ברזיאלים ביקרו עד עתה בקוסטה ריקה: פרננדו אנריקה קרדוזו ב-2000 ולואיז אינסיו דה סילבה בשנת 2009.
המכתש הקטן
המכתש הקטן (בשמו המדויק: מכתש חֲצֵרָה) הוא מכתש אירוזי, השלישי בגודלו מבין חמשת מכתשי הנגב וחצי האי סיני.
Moi... Lolita
Moi... Lolita (בעברית: אני... לוליטה) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הצרפתייה אליזה, מתוך אלבום הבכורה שלה, Gourmandises. השיר יצא לאור ב-4 ביולי 2000, על ידי חברת התקליטים פולידור רקורדס, כסינגל הראשון והפותח מתוך האלבום. השיר הגיע לראש המצעדים באיטליה ובספרד, ולחמישייה הפותחת באוסטריה, בלגיה, צרפת, גרמניה והולנד.
המכתש הקטן
המכתש הקטן נמצא ברכס חצרה ומכאן נקרא גם מכתש חצרה (בערבית: الخضيرة - אלחֻ'צַ'יְרָה - "גורן הדקלים"). זהו המכתש המזרחי בסדרת המכתשים שנוצרו בקמרי הר הנגב ובצפון סיני, בהם מכתש רמון, המכתש הגדול ומכתשי עריף.
Moi... Lolita
רקע וכתיבה
בשנת 1999 אליזה הופיעה בתוכנית הכישרונות Graines de star של ערוץ M6. בהתחלה, התכוונה להירשם לתחרות הריקודים של התוכנית, אך קטגוריה זו הייתה שמורה ללהקות בלבד. לכן, אליזה הצטרפה לקטגוריית השירה במקום זאת, וביצעה את השיר "Waiting for Tonight" של ג'ניפר לופז ו-"Ma Prière" (סינגל שהוציאה אקסל רד בשנת 1997). היא המשיכה וזכתה בפרס Meilleure Graine בקטגוריית "הכוכבת/זמרת הצעירה והמבטיחה ביותר של המחר".
המכתש הקטן
ביוני 2019 הכריזה המדינה על הפיכת המכתש לשמורת טבע.
Moi... Lolita
רקע וכתיבה
את הופעתה ראו כותבות השירים הוותיקות מילן פארמר ולורן בוטונט, שחיפשו קול צעיר ורענן שישתתף בפרויקט החדש שלהן. הם פנו לאליזה, והיא נבחרה לתפקיד לאחר אודישנים. השיר נכתב על "לוליטה" מאת ולדימיר נבוקוב, תוך שמילותיו מתייחסות גם לכותבת השירים מילן פארמר.
המכתש הקטן
אפיוני המכתש
צורתו של המכתש כמעט מעוגלת. אורכו המרבי מגיע לכ-8 ק"מ, רוחבו לכ-6 ק"מ ועומקו לכ-400 מטרים. שני שבילים עיקריים יורדים אל המכתש: הראשון הוא "מעלה עלי" בפינתו הדרום-מערבית של המכתש, המגיע ממעלה עקרבים; השני הוא "מעלה חצרה" המהווה חלק משביל קדום שעלה מנחל צין למצד תמר, ויורד בצידו הצפון-מזרחי של המכתש.
Moi... Lolita
ביקורת
פיטר רובינסון מ-NME הפנה שבחים רבים כלפי השיר והצהיר: "זהו שיר פופ מעולה, כמו ששיר פופ צריך להיות: התמימות והחוויה החבויים בו בהחלט מדגישים זאת".
המכתש הקטן
אפיוני המכתש
נחל חצרה הוא הנחל המנקז את המכתש הקטן לעבר נחל צין והערבה. הנחל עובר דרך פתח בקירו הדרום מזרחי של המכתש (המכונה שער אשמדאי או שער השטן), המהווה חלק מרכס חצרה. המכתש הקטן ידוע באבן החול הצבעונית שבו. צבעה של אבן החול משתנה בין לבן, אפור, חום, צהוב, אדום, סגול ולבן. צבעי האבן נובעים מכמויות זעירות של תחמוצות ברזל.
היווצרות
המכתשים בנגב הם היווצרות נדירה, שכן דרוש שילוב של מספר תנאים כדי שייווצר מכתש: קמר אסימטרי, שכבות סלע שונות במידת קשיותן (למעלה שכבות סלע קשות, כמו גיר או דולומיט, ומתחת להן שכבות סלע רכות), חתירת נחל הסוחף את תוכנו של המכתש בעל בסיס סחיפה נמוך, ואקלים מדברי (יובש השומר על קירות המכתש מפני בליה).
Moi... Lolita
וידאו קליפ
את הווידאו קליפ לשיר ביימה לורן בוטונט והוא הוקרן לראשונה ב-26 ביולי 2000 ב-M6.
הקליפ עוסק באליזה במועדון לילה שרוקדת ונהנית. בחלק הראשון שלו, אליזה בורחת מגבר שמצהיר על אהבתו כלפיה ואף נותן לה כסף. מאוחר יותר, היא הולכת עם אחותה הקטנה (בקליפ) למועדון לילה והשתיים מתחילות לרקוד יחד. הקליפ מסתיים בכך שאליזה והילדה הקטנה עוזבות והאיש מההתחלה עוקב אחריהן.
המכתש הקטן
היווצרות
בשלב הראשון הורבדה שכבת אבני חול בסביבה יבשתית. הצפת ימת התטיס הביאה להרבדת סלעי משקע ימי - גיר ודולומיט - על אבני החול הרכות.
חנוך רון
חנוך רון (נולד ב-1936) הוא מבקר מוזיקה ומורה ישראלי.
המכתש הקטן
היווצרות
לפני כ-90 מיליון שנה החלו לפעול באזור כוחות קימוט. כוחות הקימוט פעלו במשך כ-40 מיליון שנה ויצרו את קמרי הנגב (רכסים הנוצרים מקימוט הקרקע), וביניהם קמר חצרה. לפני כ-30 מיליון שנה נסוג הים מאזור הנגב. נסיגת הים חשפה את האזור לתהליכי בלייה יבשתיים ששחקו את ראשי הקמרים. השכבות העליונות העשויות סלעי גיר קשים נשחקו ואבן החול הרכה שבתוך הקמר נחשפה. שכבת אבני החול נשחקה באופן מהיר ונסחפה החוצה על ידי נחל חצרה. הסרת שכבת אבני החול מוטטה את שכבות הגיר הקשות, הרחיבה את המכתש ויצרה את קירות המכתש האנכיים.
חנוך רון
ביוגרפיה
חנוך רון נולד בשנת 1936 בתל אביב, בן לציפורה ואריה רון (רוזנצוייג). למד בבית הספר "בלפור" ובגימנסיה "גאולה" בעירו. את הכשרתו המוזיקלית קיבל במדרשה למורים למוזיקה בתל אביב, והמשיך לתואר שני בחינוך ובספרות באוניברסיטה העברית בירושלים. בהמשך דרכו, בשנת 1978, קיבל תואר דוקטור בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב, על מחקר על הכשרים המוזיקליים אצל ילדים טעוני טיפוח בנים להורים בני עדות המזרח בישראל, שעשה בהנחיית הרצל שמואלי.
המכתש הקטן
היסטוריה
המכתש הקטן מופיע ב"מפת ניוקומב", שהכין הצבא הבריטי בשנת 1914, כחלק מההכנות למלחמת העולם הראשונה.
חנוך רון
ביוגרפיה
אחרי סיום לימודיו עבד רון כמורה למוזיקה בבית הספר היסודי "חביב" בראשון לציון, והעלה את איכות לימודי המוזיקה וחשיבותם בבית הספר לרמה גבוהה. אשתו, עדנה לבית אוסטשינסקי, הייתה מבוגרי בית הספר, ובהמשך לימדה בו גם היא. בהמשך יצא עם אשתו בשליחות ללונדון, שם לימדו יחד בבית הספר "ראש פינה" ויצרו שיטת הוראה חדשנית לעברית בעזרת אמצעים אורקוליים ודרמה.
המכתש הקטן
היסטוריה
מפת נוקומב לא הייתה ידועה ליישוב היהודי והמכתש התגלה לו באקראי במסגרת סיור של חברי תנועת המחנות העולים, בשנת 1942. לדבריהם גילוי ה"בור", כפי שקראו לו, הפתיע אף את מורה הדרך הבדואי שלהם.
חנוך רון
ביוגרפיה
לאחר שובו לישראל התמנה חנוך רון למפקח על לימודי המוזיקה במשרד החינוך. במשך שנים שימש כמבקר מוזיקה בעיתונים "דבר" ו"ידיעות אחרונות". כמו כן הוא מרצה למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב ובמכללת לוינסקי לחינוך.
המכתש הקטן
היסטוריה
בדצמבר 1958 סיימה הקק"ל פריצת דרך באורך 13 קילומטר שמחברת את המכתש הקטן לכביש באר שבע-סדום. הדרך נפרצה עבור החברה הלאומית לנפט שחיפשה נפט באזור.
חנוך רון
ביוגרפיה
חנוך ועדנה הם הורים לשתי בנות, מיכל ודנה.
המכתש הקטן
תיעוש ושימור המכתש
סמוך למוצא המכתש בנחל חצרה מבוצעים קידוחי מים, המעלים מים מלוחים. המים מוזרמים מעלה אל מפעלים הפועלים באזור, בהם "מפעלי תשלובת ערד".
חנוך רון
כתביו
מאמרים:
המכתש הקטן
תיעוש ושימור המכתש
המכתש הקטן מהווה חלק משמורת הטבע של מכתשי הנגב ונחשב לערך טבע בעל חשיבות עולמית, בשל ייחודו הגאולוגי ויופיו הרב. עקב כך מבצעת רשות הטבע והגנים פעולות שימור ושיקום במכתש ובסביבתו.
חנוך רון
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
ניו אמסטרדם
ניו אמסטרדם ("אמסטרדם החדשה", בהולנדית: Nieuw-Amsterdam) היה שמו של היישוב המבוצר בקולוניית הולנד החדשה, יישוב אשר הפך ב-1665 לעיר ניו יורק בארצות הברית. היישוב, שהוקם בשנת 1625 על ידי סוחרי חברת הודו המערבית ההולנדית, מוקם במיקום אסטרטגי ובר הגנה בקצהו הדרומי של האי מנהטן, ונועד להגן על הכניסה לנהר ההדסון, אשר במעלהו מוקמו מפעלי עיבוד הפרוות של החברה. היישוב הפך עד מהרה לקולוניה גדולה ומפותחת והוא נשאר בחזקה הולנדית עד לשנת 1664, אז נפל לידי האנגלים. בשנת 1673 הועברה העיר חזרה לידי ההולנדים, אשר קראו לה "ניו אוראנג'" (אוראנג' החדשה). ברם, ההולנדים החזיקו בעיר כשנה בלבד, ואיבדו אותה בשנית לטובת האנגלים בשנת 1674.
כיום, העיר המודרנית ניו יורק, מחשיבה את תאריך ייסודה כתאריך תחילת ההתיישבות ההולנדית - 1625 (בעבר היה נהוג להחשיב את שנת השתלטות האנגלים על העיר - 1664, כשנת הייסוד).
ההתיישבות הראשונה (1609–1625)
התיעוד הראשון של האזור שכיום מכונה מפרץ ניו יורק נעשה בשנת 1609 במסעו של הנרי הדסון, אשר ניסה למצוא את המעבר הצפון-מערבי מהאוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט. הדסון, אשר נכשל במטרתו, הביא עמו בשובו דיווח על האפשרות לניצול פרוות הבונה כאפיק כלכלי כדאי. דיווחו של הדסון עורר עניין בקרב חברת הסחר ההולנדית אשר החלה שולחת משלחות נוספות לאזור. באותו הזמן החזיקה פרוות הבונה בפופולריות עצומה באירופה, בשל היותה ניתנת לליבוד, ובכך מתאימה ביותר לייצור כובעים חסיני-מים. המשלחות אשר נשלחו בידי ההולנדים היו משלחות ניידות אשר תרו את אזור עמק הדסון של ימינו ולא הקימו יישובי קבע. בשנת 1614 הוקם מושב הקבע הראשון באזור - "הולנד החדשה" על ידי משלחת הולנדית בראשות אדריאן בלוק.
בעשור הראשון להתיישבות ההולנדית באזור, השתמשו ההולנדים בשטח האי מנהטן בצמצום, והשפעתם על המקומיים כמעט ולא ניכרה, עקב היות המושבה בסיס כלכלי יצרני ולא בסיס להפצת התרבות ההולנדית בקרב תושבי האזור המקוריים. למעשה, מרבית המתיישבים ב"הולנד החדשה" בחרו להתיישב במעלה הנהר, בקרבת היערות המקיפים אותו, בסמוך לאינדיאנים אשר סיפקו להולנדים את פרוות הבונים תמורת חפצים פעוטי ערך, כחרוזים. את שטח האי מנהטן המרוחק מהיערות, ניצלו המתיישבים לגידול מטעים ובקר, ולא להתיישבות.
בניית המבצר (1625)
ככל שחלף הזמן, החלו נציגי שאר המעצמות האירופאיות להתעניין ב"מכרה הזהב" אותו גילו ההולנדים בצפון היבשת. בשנת 1625 גבר האיום לפלישה של כוחות אירופאים נוספים לאזור בו הייתה להולנדים בלעדיות מסחרית מלאה. התרעות אלו הניעו את חברת הודו המערבית ההולנדית להתחיל במהלך של תכנון מבצר אשר יגן על הכניסה לעמק נהר ההדסון, מבצר אשר גם יהיה מסוגל לשכן את תחנת המסחר אשר פעלה עד לאותו הזמן בשטחי היערות הקשים להגנה אשר מצפון למנהטן.
ישנן בנמצא עדויות לכך שההולנדים בנו את מבצרם בחלקה הדרומי של מנהטן כבר בשנת 1620. העדות המרכזית לכך הוא מכתב עליו חתום אדריכל אנגלי בשם איניגו ג'ונס המתוארך לאותה שנה והעוסק בבקשת ההולנדים מג'ונס לתכנן את אותו המבצר. במכתבו מיעץ ג'ונס להולנדים שלא לבנות מבני עץ בחיפזון כפי שהיה נהוג באותה תקופה, אלא להקים מבצר מוקף חפיר בנוי אבן. למכתבו צירף ג'ונס תרשים של מבצר דמוי כוכב אשר היה פופולרי ביותר בתקופה זו וזאת בשל עמידותו הגבוהה בפני אש תותחים.
הממונים על מיזם בניית המבצר, ובראשם נציג חברת הסחר וילם ורחוסט, בחרו למקמו בדיוק מעל קצהו הדרומי של האי מנהטן. הם קראו לו מבצר אמסטרדם והחלו בבנייתו במקום בו עומד כיום בית המכס האמריקאי בניו יורק. ייבוש ים שנעשה מאוחר יותר, יצר את פארק באטרי ממערב למבצר.
יוהנס דה לאט העלה את האזור על המפה והיה הראשון שהשתמש בשמות כמו מסצ'וסטס ומנהטן.
1626–1673
עם תחילת הקמת המבצר, ירדה קרנו של ורחוסט בקרב המתיישבים, בעיקר עקב ניהולו הכושל את התחומים הכספיים של הקולוניה, ויחסו המתנשא כלפי המתיישבים, אותם תפס כשכירי חברת הסחר. בתחילת 1626 הוא הוחלף בתפקידו על ידי פטר מינואי.
כחלק ממבצע הבניה, החל מינויט במדיניות רכישת קרקעות האי מנהטן מאנשי שבט הלנאפי המקומיים, מדיניות אשר הביאה לבסוף לרכישת כל אדמות האי במחיר של 60 גילדנים. מעשה זה הוא היסוד לאגדה המספרת על קניית האי מהאינדיאנים תמורת חרוזי זכוכית בשווי 24 דולרים. מרבית ההיסטוריונים מניחים כיום, כי שבט הלנאפי לא דגל כלל באחזקת אדמה כרכוש, מפאת היותו שבט נודד המתיישב במקומות שונים בהתאם לעונות השנה. לפי דעה זו, אנשי השבט האמינו לכל היותר כי הם מוכרים למתיישבים ההולנדים את זכויות הדיג והציד באזור, זכויות אשר ישובו אליהם עם עזיבת ההולנדים את האזור.
ראשוני המתיישבים עברו להתגורר בקרבת מבצר ניו אמסטרדם עוד לפני השלמת בנייתו, בשל חששותיהם מהיפגעות מקרבות מלחמת השבטים האינדיאנים (מלחמת המוהוק-מאהיקן) אשר התרחשה באזורי היישוב המקוריים של ההולנדים. הדחיפות אשר התעוררה להשלמת בניית המבצר, יחד עם העובדה שמלחמת האינדיאנים גרמה למושבה הפסדים כלכליים כבדים, הביאו את פרנסי הקולוניה להצניע מעט את תוכניותיהם לבניית המבצר, ובמקום אחוזת אבן מבוצרת היטב, הוחלט לבנות מעין מבנה אבן פשוט, המבוצר בחומות עץ פשוטות.
לאחר השלמת בניית המבצר הפשוט מנתה אוכלוסיית המושבה כ-270 נפש. מציור מים אשר נתגלה בשנת 1992 בספרייה הלאומית של אוסטריה, (ראו קישורים חיצוניים) ניתן ללמוד על מראה המושבה באמצע המאה ה-17 כפי שנשקף מהמנסרה אשר הוקמה בסמוך אליה (בגוברנורז איילנד של ימינו).
ב-2 בפברואר 1653 הוכרז על הפיכתו של המבצר לעיר רשמית - ניו אמסטרדם שמה. בשנת 1658 הוקמה מצפון לעיר עיר הולנדית חדשה אשר נקראה ניו הארלם, שכונת הארלם של ימינו.
23 היהודים הראשונים הגיעו לניו אמסטרדם מהעיר רסיפה שבברזיל ב-1654, לאחר שגורשו מפרנמבוקו בידי הפורטוגזים. בתחילה לא הותר להם לבנות בית כנסת, אך ב-20 באפריל 1657 העניקה העיר חופש דת ליהודים, מה שמשך אליה עוד יהודים ספרדים רבים אשר נמלטו מהכיבוש הפורטוגזי של המושבות ההולנדיות שבברזיל.
עם פרוץ מלחמת הולנד-אנגליה השנייה, הטילו המתיישבים האנגלים ביבשת אמריקה מצור על הולנד החדשה. ב-24 בספטמבר 1664 נכנעו ההולנדים בפיקודו של פיטר סטויווסנט לכח האנגלי. הסכם הכניעה כלל את החלת השלטון האנגלי במושבה, כמו גם חילופי טריטוריות באוקיינוס השקט. לאחר הכיבוש הוחלף שמה של העיר לניו-יורק, על שמו של דוכס יורק, אחיו של מלך אנגליה צ'ארלס השני.
בשנת 1667, עם החתימה על חוזה ברדה, חדלו ההולנדים מדרישותיהם לקבל חזרה את המושבה לידיהם, תמורת קבלת המושבה האנגלית בסורינאם וויתור אנגלי על תביעות טריטוריאליות באיי בנדה (באינדונזיה של היום) מרכז הגידול היחיד באותו הזמן לאגוז מוסקט. אולם, במלחמה שפרצה מאוחר יותר בין אנגליה להולנד, כבשו ההולנדים את המושבה לזמן קצר ב-1673, אולם החזירו אותה לאנגלים לצמיתות בשנת 1674 עם החתימה על חוזה וסטמינסטר ב-19 בפברואר של אותה שנה.
פומי
צבעו של הפומי הוא לרוב אפור. גובהו נע בין 34 ל-47 סנטימטר ומשקלו בין 11 ל-16 קילוגרם.
מרכז וולקני
"מכון ווֹלקני" או "מינהל המחקר החקלאי, מרכָּז ווֹלקני" (לפעמים מכונה בטעות "המכון הווֹלקני") הוא המוסד הגדול ביותר בישראל העוסק במחקר חקלאי. המרכז קרוי על שמו של יצחק אלעזרי-ווֹלקני (וילקַנְסקי), מייסד תחנת הניסויים החקלאיים, אשר היוותה את הבסיס להתפתחותו. המינהל מסייע לחקלאים בישראל בפתרון בעיות שונות בתחום החקלאות ויוזם, מבצע ומפקח על מחקרים חקלאיים ומחקרים בתחום הנדסת המזון. המכון פועל כיחידת סמך של משרד החקלאות ופיתוח הכפר.
חידושים רבים שיצאו ממינהל המחקר החקלאי מצאו את דרכם לשדות, למטעים ולשווקים בארץ ובעולם. בין התחומים בהם עסקו אנשי המינהל אפשר למנות גידולים מוגנים (גידולי חממה), השקיה, חקלאות באזורים צחיחים, טיפול בתוצרת לאחר הקטיף, מיכון חקלאי וזנים חדשים של פירות, ירקות וצמחי נוי.
אנשי המינהל מלמדים במוסדות להשכלה גבוהה בישראל כמו גם בקורסים שונים לתלמידים מהארץ ומחו"ל, ומשמשים כמנחים לתלמידים לתארים גבוהים. במינהל המחקר החקלאי פועלים כ-200 מדענים בעלי תואר דוקטור, כ-300 מהנדסים וטכנאים, ולמעלה מ-220 סטודנטים לתארים שונים.
היסטוריה ומבנה
הנהלת התנועה הציונית החליטה שיש להקים מערכת מחקר חקלאי בארץ ישראל, ובשנת 1921 הוקמה תחנת ניסיונות חקלאית בתל אביב בראשות יצחק אלעזרי-ווֹלקני (וילקַנְסקי). בשנת 1932 עברה התחנה לרחובות. אלעזרי-וולקני הציג, עם יסוד התחנה, את תוכניתו לעסוק במחקר, הדרכה והוראה. בתחילה עסקו רק במחקר והדרכה, אך בשנת 1942 הוקם המכון ללימודי החקלאות בו עסקו גם בהוראה. לאחר קום המדינה, בשנת 1951, חתמו המדינה והסוכנות היהודית לחלוקת הבעלות על רכוש התחנה ברחובות בין הפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית והמוסד הממשלתי שיקום ויעסוק במחקר חקלאי, ועובדי התחנה הפכו לעובדי מדינה. במקום נמצא גם המטה של המועצה לשיווק פרי הדר.
החל בשנת 1955 קיבל המכון לרשותו קרקעות באזור ראשון לציון-בית דגן ("דרך המכבים") ויחידות המוסד החלו לעבור לשם, אולם התהליך נמשך שנים רבות, ועד היום שוכנת אחת היחידות ברחובות. עבודות שבוצעו במכון על ידי אליקים וגה היו בסיס לפיתוח ענף הפרחים במשק ישראלי.
בשנת 1966 מינה ראש הממשלה לוי אשכול את אפרים קצ'לסקי לעמוד בראש ועדה שתארגן את המערכות הממשלתיות למחקר ופיתוח. המחקר החקלאי הנרחב זכה להתייחסות רבה בדו"ח, והוועדה המליצה להקים מינהל למחקר חקלאי ליד משרד החקלאות, להגדיר את תפקידי המכון, ואת הקשר בין המכון למשרד החקלאות, למנות מדען ראשי למשרד החקלאות, למסד את תנאי העסקתם וקידומם של עובדי המכון, ולפעול לעידוד פעילות אקדמית ברמה גבוהה. מסקנות הוועדה, שישומן החל בתחילת שנות השבעים, מתוות את דרכו של המוסד עד ימינו.
מרכז ווֹלקני, או בשמו הרשמי "מינהל המחקר החקלאי", מנוהל מאז דצמבר 2016 על ידי פרופ' אלי פיינרמן. קדמו לו בתפקיד יצחק שפיגל, אלי פוטיבסקי ויורם קפולניק.
עם השנים נפתחו שלוחות וחוות שהיו כפופות למכון:
כיום מורכב מינהל המחקר החקלאי מהמכונים הבאים:
שני מרכזי מחקר נוספים פועלים מטעם המרכז:
המכון לחקר בעלי חיים עדיין פועל בשטח הפקולטה לחקלאות ברחובות, במתכונת של מעבדות ושירותי אדמיניסטרציה. עבודות המחקר בבעלי חיים מתבצעות במרכז וולקני בראשון לציון ובמרכז המחקר בנווה יער. כל שאר המכונים עברו, כאמור, לראשון לציון, ויש להם שלוחות בתחנות הניסיונות בנוה-יער, בגילת, ובחוות האזוריות.
עמותות ואגודות
בשטח המרכז פועלות גם כמה עמותות ואגודות למחקר חקלאי.
מגרשי התערוכה החדשים
מבין השנים 1956-1959 שכנו בשטחו של מכון וולקני מגרשי התערוכה החדשים של "יריד המזרח" עד למעבר אל "צפון תל-אביב" בשנת 1959
תוכנית למעבר לגליל
שר החקלאות אורי אריאל הודיע ב-6 במרץ 2016 כי בכוונתו להביא לאישור הממשלה תוכנית להעברת המכון לגליל. על 3,000 הדונם שיתפנו ניתן יהיה לבנות כ־10,000 יחידות דיור. המטרה השנייה של התוכנית היא למשוך אוכלוסיות חזקות לגליל. בתגובה פתחו הנהלת המכון ועובדיו במאבק נגד התוכנית.
וילי מקטל העיוור
וילי מקטל העיוור (באנגלית: Blind Willie McTell, נולד בשם ויליאם סמואל מקטייר, William Samuel McTier; 5 במאי 1901 - 15 באוגוסט 1959) היה זמר, גיטריסט וכותב שירי בלוז אמריקאי, שהשפיע על מוזיקאים ידועים רבים.
מקטל היה גיטריסט 12 מיתרים שניגן בטכניקת פינגר סטייל, והקליט בין השנים 1927 ל-1955. אחד משיריו המפורסמים ביותר, "בלוז סטייטסבורו", זכה לגרסאות כיסוי על ידי אמנים כמו טאג' מאהל ולהקת האחים אולמן.
ביוגרפיה
מקטל נולד בעיר תומסון במחוז ג'ורג'יה, עיוור בעין אחת. עד ילדותו המאוחרת איבד את ראייתו גם בעין השנייה, אך נהיה קורא מיומן בכתב ברייל. הוא הראה מיומנות רבה במוזיקה מגיל מוקדם ולמד לנגן בגיטרת 6 מיתרים. אביו עזב את המשפחה כאשר מקטל עדיין היה צעיר, וכאשר אימו מתה בשנות ה-20, הוא עזב את עיר מולדתו והפך לנגן רחוב. הוא פתח בקריירת ההקלטות שלו ב-1927 עבור "תקליטי ויקטור" באטלנטה.
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה, הוא טייל והופיע רבות, והקליט עבור מספר חברות תחת מגוון שמות. סגנונו היה ייחודי: סוג של קאנטרי בלוז, המגשר את הפער בין צלילי הבלוז הגס של הדלתא בלוז לצלילי הבלוז המלוטש של החוף המזרחי. הסגנון מתועד בהקלטותיהם של ג'ון ואלן לומקס מ-1940 של מקטל עבור ספריית הקונגרס.
ב-1934, מקטל התחתן עם רות' קייט ויליאמס (ידועה יותר כקייט מקטל). היא ליוותה אותו על הבמה ובמספר הקלטות, לפני שהחלה לשמש כאחות ב-1939. את מרבית שנות נישואיהם, משנת 1942 ועד מותו, הם בילו בנפרד, כאשר היא חיה בפורט גורדון ליד אוגוסטה, והוא עבד בסביבות אטלנטה.
אד רוהדס, מנהל חנות תקליטים, פגש את מקטל ב-1956 והקליט מספר הופעות אחרונות על טייפ. אלה יצאו לאחרונה תחת "תקליטי פרסטיג'/בלוזוויל" בשם "ההקלטות האחרונות של וילי מקטל".
מקטל נפטר עקב שבץ מוחי במילדג'וויל, ג'ורג'יה, בשנת 1959. נקבר בעיר הולדתו. על המצבה נכתב השם אדי מקטייר (Eddie McTier).
פסטיבל בלוז לזכרו של מקטל נערך מדי שנה במקום הולדתו, תומסון, ג'ורג'יה.
השפעתו
ג'ק וייט מלהקת הווייט סטרייפס טען כי הושפע מהמוזיקה של מקטל; אלבומה של הלהקה משנת 2000, "דה סטיל", הוקדש למקטל והציג גרסת כיסוי לאחד משיריו. גם קורט קוביין מלהקת נירוונה טען שהושפע ממקטל.
הזמר בוב דילן הביע כבוד למקטל בארבע הזדמנויות: תחילה בשירו משנת 1965 'חזרה לכביש 61' (Highway 61 Revisited), בבית השני שנפתח במשפט: 'לג'ורגיה סאם אף מדמם' - המאזכר את אחד מכינוייו של מקטל. לאחר מכן, בשיר שכתב דילן על מקטל (הוקלט ב-1983, יצא ב-1991 באוסף שירים נדירים), "וילי מקטל העיוור". בנוסף יצר דילן גרסת הכיסוי לשירו של מקטל "מנוע שבור", שמופיע באלבומו של דילן משנת 1993, "World Gone Wrong". גם באלבומו משנת 2003, "אהבה וגניבה", שילב דילן שורה משירו של מקטל, "הרוג את זה ילד", באחד משירי האלבום.
ראג' רמוהון ראי
ראג' רמוהון ראי או ראם מוהון ראי (בבנגלית: রামমোহন রায়; 1772–1833) היה הוגה דעות ורפורמטור הודי.
ראי נולד בבנגל למשפחה ממעמד הברהמינים. ג'ווהרלל נהרו מתאר את ראג' רמוהון ראי כאדם מסוג חדש, המשלב את החוכמה העתיקה יחד עם החוכמה העכשווית. רמוהון ראי היה מומחה להגות ופילוסופיה הודית, ידע סנסקריט, פרסית וערבית, הוא היה תוצר של התרבות ההינדו-מוסלמית, שהייתה דומיננטית באותה תקופה בחוגים של משכילים הודיים. הגעתם של הבריטים להודו והעליונות שלהם בתחומים רבים הכריחו אותו להתחיל לחקור את יסודות תרבותם. הוא למד אנגלית, אך זה לא היה מספיק. הוא למד יוונית, לטינית ועברית על מנת להבין את המקורות של הדת והתרבות המערבית. כמו כן הוא נמשך למדע ולהישגים הטכנולוגיים של המערב, למרות שבתקופה ההיא ההישגים הטכנולוגיים האלו עוד לא היו בולטים כמו בהמשך. לרמוהון ראי הייתה נטייה לפילוסופיה ומדע, לכן היה בלתי נמנע שהוא יפנה לספרות עתיקה. האוריינטליסט מונייר-וויליאמס אמר עליו ש"ככל הנראה הוא היה החוקר הרציני הראשון בתחום של דת השוואתית".
דרכו הפוליטית
רמוהון ראי שאף לבצע רפורמות בחינוך. הוא צידד בגישה המדעית ובמכתביו למושל הכללי של הודו הדגיש את החשיבות של לימודי "מתמטיקה, נטורפילוסופיה, כימיה, אנטומיה ומדעים מועילים אחרים". השקפותיו על עליונותם של האנגלים בתחומים רבים ועל חשיבותה של השפה האנגלית כשפת העולם המודרני הובילו אותו בשנת 1817 להקמת ה"הינדו קולג'", מוסד להשכלה הגבוהה הראשון בהודו בו התנהלו כל הלימודים בשפה האנגלית. משנת 1855 קיבל הקולג' גם תלמידים מוסלמים, נוצרים, יהודים, בודהיסטים ומשנת 1897 גם נשים. יחד עם זה בשנת 1826 הוא יסד גם את ה"ודנטה קולג'" בו למדו אנשים מהקאסטות הגבוהות לקרוא טקסטים סנסקריטיים.
יותר מהיותו מדען וחוקר רמוהון ראי היה רפורמטור. למרות היותו נתון להשפעת האסלאם בשנותיו המוקדמות ולהשפעת הנצרות מאוחר יותר, הוא תמיד נשאר נאמן לעקרונות של דתו. אבל הוא רצה לבצע רפורמות בדת זו ולשחרר אותה מקיצוניות וממנהגים מזיקים כמו סאטי ופוליגמיה. בעיקר בגלל דרישתו לבטל את הסאטי, שריפת האלמנות, השלטונות האנגליים אסרו את המנהג. הוא הוכיח שלפי כתבי הקודש של ההינדים סאטי הוא לא מעשה שהאלמנה חייבת לבצע. פעילותו של רמוהון ראי כרפורמטור הובילה אותו לעיסוק בעיתונות. הוא היה אחד מהמייסדים של העיתונות ההודית. היה לו קשר עם מספר עיתונים והוא יסד כתב עת בשתי שפות – בנגלית ואנגלית. מאוחר יותר על מנת להגיע לתפוצה בכל הודו הוא התחיל להוציא שבועון בשפה הפרסית, שפת המשכילים של הודו באותה תקופה. הפעילות הזו הופסקה בשנת 1823 בגלל השליטה על העיתונות שהנהיגו האנגלים.
בשנת 1828 בכלכותה רמוהון ראי הקים את ה"ברהמו סבהא" (Brahmo Sabha - האיחוד הברהמיני) שנודע לאחר מכן כ"ברהמו סמאז'". ה"ברהמו סמאז'" הכיר באל אחד ושאב את סמכותו הרוחנית מהוודות. אחד הרעיונות המרכזיים של "הברהמו-סמאז'" הוא בהדגשת מקומה של הישועה. רעיון זה מזכיר את רעיונותיה של הכנסייה האוניטרית. ייחודו של האיחוד היה בכך שהוא אפשר להינדים מהקאסטות העליונות לתרגל מונותאיזם ואוניברסליות במסגרת תרבותם. המצע של התנועה כלל מלחמה בסאטי ובפוליגמיה ושאיפה להדגשת המרכיב המונותאיסטי בהינדואיזם.
יחסו למערב
רמוהון ראי היה בעל תפקיד בחברת הודו המזרחית הבריטית. בשנת 1830 הוא נשלח לאנגליה כדי לתת פרספקטיבה של אדם הודי לפרלמנט האנגלי שדן בחידוש הצ'רטר של חברת הודו המזרחית. בתקופה הזאת הוא כתב מאמר שדן בתוצאות החיוביות והשליליות של הגירת אנגלים להודו. התוצאות החיוביות בעיניו כללו עליה טכנולוגית, הפחתת אפליה בעקבות היחשפות של האנגלים להודים ושיפור החקיקה והממשל. גם במקרה של ניתוק של אנגליה מהודו, המתיישבים יישמרו לדעתו על הקשר האירופי ו"ימערבו" את הודו. עם זאת, הוא ראה במהגרים אנגליים חלק אינטגרלי מהמעמד השליט שינסה לשמור על הפריווילגיות ולדכא את ההודים. חיסרון נוסף הוא שהגירת המונים אירופית תפחית את דימוי האירופים כעליונים בעיני ההודים, מה שעשוי להוביל למרי ולקריאה לעצמאות. במהלך שהותו באנגליה חלה ראי ונפטר בבריסטול בשנת 1833.
פפברין
פפברין (Papaverine) היא תרופה אופיאדית מרפת-שרירים. התרופה משמשת בעיקר לשיכוך כאבי בטן ולטיפול בהתכווצויות שרירים כואבות בקיבה, בדרכי השתן ובמערכת המין. התרופה פותחה בשנת 1848 בידי הכימאי ג'ורג' מרק.
שימושים רפואיים
פפברין משמש לטיפול בספאזם במערכת העיכול, בצינור המרה ובשופכנים. כמו כן, התרופה משמשת להרחבת כלי דם במוח ובלב, בין השאר במהלך ניתוח מעקפים, ולטיפול בבעיות אין אונות שונות בקרב גברים.
משפט האי-גדירות של טרסקי
בלוגיקה מתמטית, משפט אי הגדירות של טרסקי הוא משפט הטוען שאין דרך להגדיר בתוך תורה נתונה, מספיק עשירה, את אוסף המשפטים שנכונים בה. באופן לא פורמלי, המשפט אומר כי אם ניתן לנסח במסגרת תורה מסוימת חלק מספיק גדול מתוך האריתמטיקה של המספרים הטבעיים, ובפרט ניתן לקודד כל נוסחה באמצעות מספר טבעי, אז לא קיימת נוסחה עם משתנה חופשי x שמשמעותה "המשפט המיוצג על ידי המספר x הוא נכון".
משפט זה התגלה באופן בלתי תלוי על ידי קורט גדל, במסגרת עבודתו על משפטי האי-שלמות ועל ידי טרסקי בשנת 1936.
ניסוח מדויק
נניח כי T היא תורה שלמה בשפה מסדר ראשון L, שניתן להגדיר בתוכה חלק גדול מספיק מהאריתמטיקה של הטבעיים, כך שניתן לתאר בתוכה את מספרי גדל, אז אין נוסחה True בשפה L כך שלכל משפט A מתקיים: (כאשר g(A)‎ הוא מספר גדל המתאים לנוסחה A).
הוכחה
ההוכחה היא הוכחה על דרך השלילה, ומכילה רעיונות דומים לרעיונות של הוכחת משפטי האי שלמות.
נגדיר את הפונקציה d (פונקציית הלכסון): d היא הפונקציה שמקבלת מספר גדל של נוסחה ומחזירה את מספר גדל של הנוסחה המתקבלת מהצבת מספר גדל של הנוסחה המקורית במשתנה הראשון של הנוסחה המקורית (במידה והנוסחה המקורית היא חסרת משתנים נוסיף לה משתנה דמה). כיוון ש-d ניתנת להגדרה בתוך L ניתן גם להגדיר את הנוסחה הבאה במסגרת L: כעת נברר את ערך האמת של : כלומר נוסחה זו נכונה אם ורק אם True תטען כי היא שגויה ולהפך, בסתירה להגדרת הנוסחה True.
נעיר כי מתוך ההוכחה ניתן לראות כי אין צורך להשתמש במלוא הכוח של מספרי גדל (ההוכחה אינה מתייחסת לשאלות של רקוסיביות), וניתן להחיל אותה במקרים רחבים יותר.
הערות
משפט אי הגדירות יכול לשמש כשלב בהוכחת משפטי האי-שלמות של גדל - אם כל משפט נכון היה ניתן להוכחה, אז כיוון שקיום הוכחה עבור משפט נתון ניתן להגדרה בשפות המכילות את האריתמטיקה, היינו מקבלים הגדרת אמת.
אי היכולת להגדיר את האמת עבור תורה מסוימת לא מונע את האפשרות שתהיה לה הגדרת אמת בתורה חזקה יותר. למשל בתורת הקבוצות יש הגדרת אמת עבור האריתמטיקה של הטבעיים, ולמעשה על כל מבנה המוגדר על קבוצה. בנוסף, ניתן לספק הגדרת אמת עבור השפה של תורת הקבוצות כולה בתנאי שאנחנו מגבילים את הסיבוך של הנוסחאות (במובן של מספר הכמתים המופיעים בנוסחאות).
מיקונוס
מיקונוס (ביוונית: Μύκονος) הוא אי יווני בים האגאי, השייך לארכיפלג האיים הקיקלאדיים, ומהווה, יחד עם דלוס, ריניה ומספר איים לא מיושבים אחרים, יחידה אזורית נפרדת במחוז דרום הים האגאי. מיקונוס שוכנת בין האי איקריה במזרח, נקסוס ופארוס בדרום, סירוס במערב, וטינוס  בצפון מערב.
העיר הגדולה באי, שהיא גם עיר הבירה של היחידה האזורית, קרויה אף היא "מיקונוס" ולעיתים "חורה", והיא שוכנת בחלקו המערבי של האי. ישנם כעשרה יישובים נוספים באי מלבד הבירה, כאשר היישוב המשמעותי היחיד שלא שוכן בשפת הים הוא אנו-מרה, המרוחק כ-9 קילומטר מהעיר מיקונוס.
מיקונוס היה אחד מהאיים היווניים הראשונים שהתפתחו כיעד תיירותי, והיא מהווה את אחד ממוקדי המשיכה העיקריים לתיירות ביוון. מאז 1960 נהרו תיירים בהמוניהם לאי. כיום חיי הלילה במיקונוס נחשבים כתוססים והפעילים ביותר באירופה, והוא נחשב יעד ידידותי לקהילת הלהט"ב.
האתר המפורסם ביותר באי מכונה "ונציה הקטנה", בעקבות דמיונו לוונציה.
ראש העיר הנוכחי של מיקונוס הוא קונסטדינוס קוקאס.
מיתולוגיה ועתיקות
על פי המיתולוגיה, האי נקרא על שם הגיבור מיקונוס, בנו של אניוס מקריסטוס - שהיה בנו של אפולון והנימפה ריוס מזריקוס - בתו של דיוניסוס (על פי סטפנוס מביזנטיון). מיקונוס היה אביה של קסנת'יפי, שהניקה אותו כשהיה כלוא כדי למנוע ממנו למות ברעב.
האי יושב בתחילה בידי המצרים, האיקרים, הפיניקים והמינואים, ולאחר מכן על ידי האיונים, בהנהגתו של היפוקלאוס מהנילוס.
מסורת מיתולוגית אחרת במיקונוס העתיקה מתייחסת לרצח הענקים בידי הרקולס (על פי סטראבון), ממנו הגיע ככל הנראה הביטוי: "הכל תחת מיקונוס אחת". סטראבון מציין שתושבי מיקונוס היו קרחים, כשסופרים אחרים אף ציינו שהם נותרו חסרי שער מגיל צעיר.
במפרץ פטליה, בחופו הצפוני של האי, על גבעה נמוכה, זוהתה התיישבות מהתקופה הנאוליתית. המבנים העתיקים יותר, תוארכו ל-5000 לפנה"ס. המקום יושב במשך מספר מאות שנים וננטש במהלך האלף החמישי לפנה"ס, בערך באותו הזמן שבו ננטשה ההתיישבות באי סאליאגוס.
מבחינה היסטורית, מיקונוס מוזכרת לעיתים נדירות בלבד. במיקונוס שני מנזרים מרכזיים, האחד ב"אנו מרה" והשני ב"פלאוקסטרו".
המיקונים, שהשתייכו לברית הדלית, שילמו לאתונאים מס, על פי תקנות הברית.
הם סגדו, לצד האלוהויות הפאן הלניות, גם לאלים אולימפיים, במיוחד לדיוניסוס, לפוסידון ולאמה של סמלי, דמטר. לכבודם נערכו פסטיבלים חגיגיים, בהם הוקרבו חזירים, כבשים ואיילים.
על המטבעות של מיקונוס חרוטים גופו המלא של דיוניסוס, או ראשו של פוסידון.
מיקונוס נכבשה, יחד עם איים אחרים, בידי האימפריה הרומית, לאחר מכן הפכה לפרובינציה של ויזנטינון ושמרה על המנהגים ועל הדת האורתודוקסית עד תחילת המאה ה-13, אז נכבשה בידי ונטוס.
האי דלוס, השייך ליחידה האזורית, וממוקם כשלושה ק"מ צפונית מזרחית לאי מיקונוס, מילא תפקיד חשוב מבחינה מדינית, דתית ותרבותית ביוון העתיקה, בשל כך שנחשב למקום לידתם המיתולוגי של האלים אפולו וארטמיס. דלוס המודרני מהווה מוקד משיכה תיירותי בשל עושרו באוצרות ארכאולוגיים, ובשנת 1990 הוכרז כאתר מורשת עולמית.
ימי הביניים, ביזנטיון, שלטון ונציאני
איסטנבול (קונסטנטינופול) נכבשה בידי הלטינים שהשתתפו במסע הצלב הרביעי, במהלכו נוצרה האימפריה הלטינית. בשנים שלאחר מכן, החלו הצלבנים את כיבוש האיים בים האגאי. האי טינוס ומיקונוס נכבשו בידי האחים אנדראה  וג'רמיה (ירמיה) גיזי, שהשתייכו למשפחת האצולה הונציאנית גיזי , והיו אחייניו של הדוג'ה אנריקו דאנדולו.
אנדראה גיזי היה השליט הלטיני הראשון של האי תחת הריבונות של דוכסות הארכיפלג, שהונהגה בידי הדוכס מרקו סנודו. בנו של אנדראה, ברתולומיאו גיזי הראשון, ירש אותו ב-19 במרץ 1277. זמן קצר לפני מותו של אנדראה בשנת 1303, קיבל במתנה את האיים קיאה וסריפוס. איים אלו נכבשו מחדש בידי הוונציאנים מידי האימפריה הביזנטית.
משפחת גיזי שלטה באי במשך כמאתיים שנה, ובני המשפחה הופלו לרעה.
ג'ורג' גיזי הראשון, בנו של ברתולומיאו הראשון, נישא לבתו של גואי מדרמלאיי , ובשל כך קיבל את התואר ברון של חלנדריצה בנסיכות אכאיה (1286-1311). ב-1292, הוא קיבל את הכינוי קסטלן מקלמטה.
בעקבות נישואיו השניים של ג'ורג' גיזי הראשון לאליס דלה קארצ'רי, נולד ברתולומיאו גיזי השני. ברתולומיאו גיזי השני הפך להיות אחד משלושה שליטים ששלטו בממלכת נגרופונטה באי אוויה, והוא ירש אותה מאמו בשנת 1313. מאביו ירש את הריבונות באי טינוס.
במהלך תקופת השלטון של ג'ורג' גיזי הראשון במיקונוס הוצתה מצודת האי בידי האדמירל האראגוני רוג'יירו די לאוריה.
שלטון עות'מאני
מאז תחילת יוון העות'מאנית במהלך התקופה הראשונה, נרדף האי על ידי קבוצה של נוצרים. לאחר שנת 1669, התבצעה גביית מיסים באי באמצעות ועדה, ומונו נציגים ששימשו כשליטים.
על דייריה המפורסמים של מיקונוס נמנים פנאגיוטאקיס ניקוסיוס ואלכסנדרוס מברוקורדאטוס (1669-1709). טינוס, בניגוד למיקונוס, נשארה למשך מאתיים שנה נוספות בידי הוונציאנים. זה היה האי האגאי האחרון שנכבש על ידי העות'מאנים (1718).
במהלך מרד אורלוב נכבשה מיקונוס בידי הרוסים, והיא הייתה בשליטתם בשנים 1770-1774.
במהלך השלטון העות'מאני, סיפקה מיקונוס לצי העות'מאני ספינת משוטים ואנשי צוות. בזמנים ההם, שכנו באי שודדי ים ונמצאו בו פריבטירים, שהטילו מורא על האיים הסמוכים, ועל ספינות סוחרים שעברו בים האגאי.
במהלך ה"מאבק הקדוש" ניצחה מיקונוס בגבורה עם ספינותיה, שאוחדו עם שאר הצי תחת משפחת טובאזי (משפחה ימית ותיקה מהאי הידרה) והתנגדו לטורקים שוב ושוב, הודות לגיבורה מנטו מברוגנוס. בהנהגתה, גוננו אנשי האי מיקונוס בחירוף נפש על ביתם מפני חילות האויב.
שוב ושוב אדמירל הצי הטורקי ניסה לרדת מהאונייה, אבל תושבי מיקונוס הבריחו את הטורקים, הרגו או פצעו אותם.
ב-1825, הותקפה מיקונוס באכזריות בידי האדמירל האוסטרי פבלוקאס, בתואנה שתושבי מיקונוס ביצעו הפרעות פיראטיות. אולם במציאות פעל פבלוקאס לפי פקודות ממשלתו, שהייתה עוינת והתנגדה למאבק היווני.
היסטוריה מודרנית
ב-1923, לאחר הקטסטרופה של אסיה הקטנה וחילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה, התיישבו באי משפחות פליטים מאסיה הקטנה, שהעשירו את חיי החברה והתרבות באי, והוסיפו ידע חדש כדוגמת התמחות באריגה. כך הפכה מיקונוס למרכז טקסטיל.
קבר מיקני
באנגליקה התגלה קבר מיקני מסוף המאה ה-15 לפני הספירה. הקבר הוא עגול, ובעל קוטר של 5.80 מטר. הוא נמצא על ראש גבעה, בסמוך למלון ליטרה. כל חפצי הקבורה והמתנות, כדי חרס, תכשיטים מוזהבים, אבני חותם העשויים מקריסטל - מוצגים במוזיאון הארכאולוגי של מיקונוס.
בית קברות עתיק התגלה באזור של קאטו מילון.
האתר הארכאולוגי "דיבוניה"
באותו הכף התגלו שרידי מגורים שמתוארכים החל מתקופות פרהיסטוריות ונמשכים עד תקופת האימפריה הרומית.
בחצי האי "דימאסטו" שמפריד את מפרץ "קלאפאטי" במיקונוס מחוף "קאלו ליבאדי", יש אינדיקציות של קיום אפשרי של עיר פרהיסטורית נוספת.
במברוספיליה נמצאו כלים רבים וחפצים מהתקופה הנאוליתית.
באנאוולוסה ובפאליוקסטרו קיימים יישובים מהעידן הקיקלדי המוקדם והאמצעי, בהתאמה.
היישוב הנאוליתי של פטליה
החפירה התחילה ב-1995, ולאחר הפסקה של שנתיים היא נמשכת כיום באופן סיסטמטי על ידי האוניברסיטה האגאית. היישוב הנאוליתי ממוקם בפטליה, בפתחו של מפרץ פאנורמוס וצפונית לדרך המובילה לכפר אנו מרה. היישוב היה מכוון לכיוון צפון, לפיכך היה חשוף לרוחות, עובדה שהפכה את המגורים בו לבעיתיים רוב הזמן. עם זאת, קיימים יישובים נאוליתיים הבנויים בכיוון דומה, שהתגלו באיים קיקלאדיים אחרים, כגון קפאלה קאס, סאליאגוס מאנדיפארוס, גרוטה נקסו, במספר אתרים בקיתנוס ובמקומות אחרים.
מתחילת המחקר התחילו להתגלות שרידי מבנים של ישוב פרהיסטורי גדול. בחפירות האחרונות שהתקיימו בין השנים 2002-2003, נחפר רובו של בניין עם קירות בגובה 1.50 מטר, בעל צורה של «μεγάρου» (אולי: מגרון), בעוד שנמצאו מבנים מקומרים (עם קשתות) ושני מבנים עגולים שגובהם 1.80 מטר, שכנראה השתמשו בהם כאסם. בניינים מסוג זה חריגים לתקופה הנאוליתית. למעשה, עבודת השימור שלהם היא חסרת תקדים באזור האגאי. מחקר גיאומורפולוגי הראה שפטליה הייתה אזור מגורים בעל שטח של 7-8 סטרמות, שפרח במהלך התקופה הנאוליתית המאוחרת. כיום, פטליה מפורסמת בשל היישוב הנאוליתי הידוע של סאליאגוס של אנדיפארוס. סדרה של כרונולוגיות רדיו מתארכות את המגורים באזור בין השנים 5100 ועד סביבות 4500 לפני הספירה.
בתוך הבניינים נמצאו שברים של כלי חרס אך גם עשרות כלים שלמים, המציגים מגוון רחב במונחים של איכות פני השטח וצורות הכלים. נראה שבית מלאכה מקומי הכיל אלפי שברים של כדים מקושטים בצבעי לבן ואדום. הכדים נצבעו בצבעים אלו לאחר שרפת המשטח השחור המלוטש של הכלים, מבפנים ומבחוץ.
בנוסף לממצאים של כלי החרס, נמצאו בשפע רב כלים העשויים אובסידיאן, ביניהם בולטים עשרות רבות של ראשי חץ וחניתות באיכות מצוינת, המעידים על מומחיות מיוחדת בציד. ראשי חץ דומים נמצאו בסאליאגוס של אנדיפארוס, אך גם באתר של המערה השחורה,"מאברי ספיליה", שהיא לא רחוקה מפטליה. למרות זאת, הקילופים שנאספו מפני השטח, כמו גם משכבות החפירה, בנוסף לליבות אובסידיאן רבות, מבהירים שהתרחש עיבוד בו במקום של החומר שהגיע ממלוס.
הממצאים כוללים שני פסלוני חרס של נשים, שנמצאו בעומק לא רב מתחת לפני השטח. אחד הפסלונים הוא מסוג סטאטופיגיה, האופייני לתקופה הנאוליתית בכל רחבי יוון. הפסלון השני, שגובהו 0.30 מטר לפחות, הוא יוצא דופן. הוא כולל צוואר ארוך, ראש אובלי, גוף משולש וטבור עמוק, וגם בו יש מאפיין של סטאטופיגיה.
הכמות הקטנה של צדפות ודגים מבהירה שתושבי היישוב היו בעיקרם בעלי אוריינטציה חקלאית, הכוללת עיבוד אדמה, מרעה וציד, ובעלי אוריינטציה פחותה בדיג.
שרידים מהתקופה הנאוליתית אותרו על גבעות, מזרחית לפטליה, אך גם בחלקים אחרים של האי, עניין המראה כי המגורים היו צפופים החל מתקופה מוקדמת מאוד.
גאוגרפיה
שטח האי עומד על 85.5 קמ"ר. הגובה המקסימלי באי עומד על 341 מטר. אורך קו החוף של האי עומד על 89 קילומטרים. האי ממוקם 150 ק"מ מזרחית לאתונה.
אוכלוסיית היחידה, המרוכזת כמעט כולה באי מיקונוס בלבד, מונה 10,134 נפשות, בהתאם לסקר מפקד אוכלוסין שנערך ב-2011.
באופן כללי, מיקונוס היא בעלת צורה של משולש בלתי רגיל, המקוטע על ידי מפרצונים קטנים, העיקריים שבהם הם פאנורמוס בצפון, טורלוס במערב, שם שוכן הנמל הראשי, וחורה, עיר הבירה. לשונות היבשה העיקריות של מיקונוס הן אליגומאנדרה (בכיוון דרום מערב), ארמניסטיס (בכיוון צפון מערב) ולשון היבשה המזרחית, מול טראגוניסי. במרחק של 2 מיילים דרום מערבית מהאי שוכנת דלוס ההיסטורית, וממערבה לה שוכנת ריניה, שיחד עם איים סלעיים אחרים, אשר כולם לא מיושבים, שייכים אדמיניסטרטיבית למיקונוס.
פני השטח של מיקונוס הם בעיקר סלעיים ומעט חלקים,ומורכבים בעיקר מגרניט. קיימים בה רק שני הרים, שניהם בגובה בינוני: "אליהו הנביא" אנומריטיס בגובה של 341 מטר (במזרח האי) ו"אליהו הנביא" וורניוטיס בגובה של 372 מטר (בצפון). שתי פסגות ההרים מכונות "אליהו הנביא" ("Προφήτης Ηλίας").
התשתית של מיקונוס מאופיינת בעושר של מרבצי מנגן, ברזל, נחושת וגלנה. עם זאת, הם נותרו לא מנוצלים. חימר ובריט באיכות גבוהה (מינרל המשמש כחומר סיכה בקידוחי נפט), נכרו בצד המזרחי של מיקונוס עד שנת 1900.
באי מתבצעת הפקה של 4500 מטרים מעוקבים של מים מדי יום, באמצעות תהליך של אוסמוזה הפוכה של מי ים, במטרה לענות על צורכי האוכלוסייה המקומית והמבקרים.
בעבר, היוותה מיקונוס אזור ציד נרחב של שלוים ותורים. בנוסף, תושבי המקום עוסקים בדיג, אך הוא אינו מספיק לצורכי האי.
השתייכות כנסייתית
בתחילה, הייתה מיקונוס חלק מבישופות דלוס. כאשר סרבה להיות חלק מהבישופות הזו, סופחה לבישופות של טינוס.
במהלך שלטון הצלבנים חלקה מיקונוס גורל משותף, מבחינה כנסייתית, כמו זה של שאר האיים הקיקלאדיים. באופן ספציפי, כאשר נשלטה מיקונוס בידי משפחת גיזי, נוסדה הבישופות הלטינית של מיקונוס, ונשתמרה עד שנת 1449. בשנה זו, בעקבות מחסור במאמינים קתוליים, איחד ניקולאוס החמישי את הבישופות של מיקונוס יחד עם בישופות טינוס.
ב-1537 נכבשה מיקונוס בידי העות'מאנים. הפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופול ארגנה מחדש את המטרופולין הקדוש של פרונקסיה. ב-1646 השתייך המטרופולין לבישופות סיפנוס ומלוס. ב-1833, התמזג המטרופולין עם בישופות הקיקלאדים. כיום, שייך המטרופולין למטרופולין הקדוש של סירוס, טינוס ואנדרוס.
אטרקציה מרכזית במיקונוס היא מנזר פנאגיה טורליאני באנו מרה. המנזר קיבל את שמו הנוכחי, לאחר שאיקונה של מריה הבתולה נמצאה באזור הסמוך של טורלוס. המנזר נוסד ב-1542, בידי שני נזירים ממנזר קטפוליאני בפארוס, אשר חיפשו מקלט במיקונוס. בקומפלקס של המנזר קיים המוזיאון הכנסייתי של מיקונוס.
בחוֹרה קיימים המקדשים: "מגאלי פנאגיה" או בשמה השני: "מיטרופולי"; מקדש "אגיה קיריאקי"; מקדש "פנאגיה פנאחרנדוס" או "פנאחרה". בכל רחבי האי קיימות למעלה מ-500 כנסיות וקפלות, "אחת לכל יום בשנה" כמו שאומרים המקומיים.
מוזיאונים
המוזיאון נבנה ב-1902 למטרות אחסון של הממצאים מהשנים 465-466 לפני הספירה, אשר נמצאו באי ריניה. הבניין הנאוקלאסי המקורי קיבל את צורתו המקורית ב-1934. מבין הממצאים שנמצאו במיקונוס, מרשים במיוחד "הפית'וס של מיקונוס", מהמאה ה-7 לפני הספירה, בעל תבליטים עשירים ממלחמת טרויה, הכוללים לוחמים אכאיים עם סוס טרויאני.
המוזיאון נוסד ב-1983 בידי התושב המיקוני ג'ורג' דרקופולוס (George M. Drakopoulos), ונפתח ב-1985. מטרת המוזיאון היא שימור, קידום ולימוד של ההיסטוריה והמסורת הימית היוונית, במיוחד התפתחות ופעילות של אוניות סוחרים, בעיקר באזור ההיסטורי האגאי. בנוסף לדגמים המקוריים, יש במוזיאון העתקים של ספינות היסטוריות ואוספי מטבעות שעליהן סצנות ימיות מהמאה החמישית לפנה"ס ועד המאה הרביעית לספירה, כמו גם מגוון של כלי ספנות.
המוזיאון ממוקם בקסטרו ליד כנסיית פאראפורטיאני. למוזיאון יש שני נספחים: הראשון, "הבית של לנה". מדובר בבית מייצג של מעמד הביניים מהמאה הקודמת, באזור "טריה פיגאדיה" בחוֹרה. השני, "המוזיאון החקלאי - הטחנה של בוני". מדובר במוזיאון באוויר הפתוח המציג מתקנים חקלאיים מסורתיים, שבהם משתמשים במיקונוס לייצור ועיבוד של מוצרים חקלאיים (גורן, תנור, באר, גת וכדומה), תוך התמקדות בטחנה הישנה של בוני במצב פעולה מלא.
אקלים
במיקונוס שורר אקלים חם, צחיח למחצה, בשל כמות המשקעים הכוללת הנמוכה היורדת בה. זאת, למרות שהיא בעלת מאפיינים ים תיכוניים רבים, והיא מושפעת רבות מהים התיכון. השמש זורחת עד 300 ימים בשנה. עונת הגשמים נמשכת מאוקטובר עד מרץ. הצמחייה צומחת בסביבות אמצע הסתיו, עד אמצע הקיץ. הטמפרטורה היומית הממוצעת בחורף היא בסביבות 15°C, ובקיץ היא עומדת על 27°C. הטמפרטורה הממוצעת בלילה עומדת על 11°C בחורף ו-23°C בקיץ.
עיריית מיקונוס
עיריית מיקונוס כוללת את האי של מיקונוס, את האיים ריניה ודלוס, כמו גם איים קטנים יותר בסביבות מיקונוס. היא מורכבת משני מחוזות עירוניים.
המחוזות העירוניים, האיים והישובים המרכיבים את עיריית מיקונוס:
בגבולות היחידה העירונית כלולים היישוב המודרני של פטליה, כמו גם היישוב הפרהיסטורי שלו.
מטבח
הגבינה האופיינית במיקונוס היא הקופניסטי, והיא בעלת טעם פיקנטי-חריף. גבינה מקומית נוספת היא ה"טירובוליה" - גבינה ללא מלח שממנה מייצרים שמנת חמוצה, פשטידות מסורתיות (למשל, פשטידות בצל) ועוגות זנגביל.
הקשת הסורית
את שמה של הקשת טבע א' קרנקל (E. Krenkel) במאמר בשם "Der Syrische Bogen" שפורסם בגרמניה בשנת 1924. במאמר זה הגדיר קרנקל את תחילת הקשת בתוניסיה ואת סופה בהרי הטאורוס בטורקיה, אולם מחקרים מאוחרים הפרידו בין הקשת הסורית למערכות קימוט אחרות שנוצרו באזור באותה עת.
היווצרות
תהליכי היווצרות הקשת היו שנויים במחלוקת מאז הגדרתה על ידי קרנקל. עם זאת, הדמיון בין הקמטים בחלקיה השונים של הקשת – כולל הסטרטיגרפיה שלהם ותהליכים גאולוגיים שהשפיעו על אזור השתרעותה – מאפשרים לראות תמונת היווצרות שלמה המורכבת מכמה שלבים – שכל אחד מהם הותיר את השפעתו על המבנים הכלולים בה.
הקשת הסורית נוצרה והתפתחה בעקבות תהליכים טקטוניים וגאולוגיים – שחלקם עדיין פעילים ועתידים לגרום לסגירתו של הים התיכון ולהיווצרות של רכס הרים במקומו.
היווצרות קמטי הקשת היא השלב הניכר על פני השטח של תהליכי הקימוט הלבנטיני, שחלו על מדף היבשת בשהותו בתוך ים רדוד.
תהליכים מקדימים
להיווצרות הקשת הסורית קדמו כמה אירועים:
תהליכי היווצרות
בסוף הטורון ובתחילת סנון החלו לפעול תהליכי קימוט בקרקעיתו של ים טתיס. תהליכים אלה התרחשו בשלבי סגירתו של הים ונבעו מהתנגשות הלוח האפריקאי בלוח האירו-אסיאתי. התנגשות זו גרמה לקימוט האלפיני – אורוגנזה שיצרה את הרי האלפים – ולהתפתחות אזור הפחתה בשולי האוקיינוס.
לחץ ההתנגשות גרם להיפוך טקטוני: גראבנים – שהיו שקועים קודם לכן בין הורסטים – התרוממו ויצרו העתקים הפוכים בסלעי התשתית העמוקים. התרוממות זו גרמה לקימוט סלעי המשקע שהורבדו מעליהם – שהיו גמישים ורכים. לחצי הקימוט שפעלו על אזור הקשת הסורית היו חלשים יותר מאלה שיצרו את האלפים. מערכות קמטים נוספות נוצרו גם בלבנון, בירדן ובעיראק.
גזה השני, מלך הונגריה
גזה השני (בהונגרית: II. Géza magyar király או Második Géza, בקרואטית: Gejza Drugi 1130 – 31 במאי 1162) היה מלך הונגריה ומלך קרואטיה מפברואר 1141 עד מותו במאי 1162. גזה השני היה בנם הבכור של בלה העיוור ואשתו, ילנה מראשקה. במות אביו, היה גזה עדיין ילד וכמלך קטין הושם תחת אפוטרופסותם של אמו ושל אחיה, בלוש. בתחילת שנת 1146 נכבשה ברטיסלבה (אז פוז'ון) על ידי טוען לכתר ותיק (עוד מזמנו של בלה העיוור), בשם בוריס קאלאמאנוס, שנעזר בשכירי חרב גרמנים. כתגמול, פלש גזה באותה שנה לאוסטריה והביס את המרקגרף של אוסטריה, היינריך יאזומירגוט בקרב פישה.
הקשת הסורית
תהליכי היווצרות
במהלך הפלאוקן היה האזור מוצף והקימוט הלך והתעצם. חלק מראשי הקמרים החדשים בלטו כאיים מעל פני הים, אולם רובם הגדול נותר מתחת לפני המים. הקערים שבין הקמטים יצרו אגנים בהם הורבדו משקעים רבים. עדויות לכך ניכרות היטב בשולי קמר רמון: ככל שהסלעים צעירים יותר, כך נטייתם מתונה יותר.
גזה השני, מלך הונגריה
על אף המתחים המתמשכים בין הונגריה לגרמנים, ביוני 1147 כשצלבנים גרמנים חצו את הונגריה, לא פרצו עימותים חשובים. כעבור חודשיים, הגיעו להונגריה גם המלך לואי השביעי מצרפת בראש צבא נוסף של צלבנים. יחד איתם הגיע גם בוריס קאלאמאנוס, שניצל את ההזדמנות הזאת כדי לשוב להונגריה. לואי דחה את בקשתו של גזה להסגיר לו את בוריס, אולם מנע מהטוען לכתר ליצור מגע עם תומכיו המקומיים ולקח אותו איתו לקונסטנטינופול. גזה הצטרף לקואליציה שהקימו לואי השביעי ורוג'רו השני, מלך סיציליה נגד קונרד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ונגד הקיסר הביזנטי מנואל הראשון קומננוס.
הקשת הסורית
תהליכי היווצרות
תחילה נוצרו קמרים – כנראה מעוגלים וקונצנטריים, וביניהם נוצרו קערים. קימוט נוסף הדגיש את התוואים והפך את הקמרים להרים ואת הקערים לעמקים.
מבנה הקמרים השתנה עם היווצרות הבקע הסורי-אפריקני לפני כ-25 מיליון שנים, עת חלה היפרדות של הלוח הערבי מהלוח האפריקאי – במסגרתו התפתח בקע ים המלח המפריד בין הלוח הערבי ללוח הלבנטיני. תנועת הלוח הערבי צפונה ביחס ללוח הלבנטיני גרמה למתיחת והתארכות הקמרים לצפון-מזרח.
גזה השני, מלך הונגריה
בימי גזה השני הגיעו לממלכת הונגריה המתיישבים הגרמנים הראשונים שהיו אבות הסקסונים הטרנסילבנים. באותה תקופה התיישבו בהונגריה גם אבירים ממערב אירופה ולוחמים מוסלמים שבאו מהערבות הפונטיות. גזה השני הרשה לחייליו המוסלמים לקחת פילגשים.
הקשת הסורית
תהליכי היווצרות
במקביל חל בקמטים היפוך תבליט: הקמרים נפערו וסחיפה יצרה בהם שקעים עמוקים. היפוכי תבליט אלה ניתן לראות במכתשים בנגב שמרכזם קעור, ובהרים עיבל וגריזים – המצויים בתוך קער אך בולטים מעל ראשי הקמרים הסחופים הסמוכים להם.
גזה השני, מלך הונגריה
בשנים 1155-1148 התערב גזה השני שש פעמים בשטחי רוס של קייב במאבקים על קייב, כשהוא תמך בנסיך איזיאסלב השני. הוא עשה זאת באמצעות שיגור כוחות או הגיע לשם בעצמו בראש צבאו. יחד עם בני בריתו, כולל הסרבים מראשקה, הוא נאבק בביזנטים, אך לא הצליח למנוע מהם לכפות שוב על הסרבים את חסותם.
הקשת הסורית
תהליכי היווצרות
תהליכי הקימוט נמשכו לתוך האאוקן וניכרים אף בנאוגן.