cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ריק לאציו
ביוגרפיה
לאציו ייצג את מחוז הקונגרס השני של מדינת ניו יורק בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית. הוא נבחר לראשונה לבית הנבחרים ב-1992 כשניצח בבחירות את חבר בית הנבחרים המכהן תומאס דאוני, שייצג את מחוז הקונגרס השני בבית הנבחרים זה שמונה עשרה שנים. לאציו כיהן בבית הנבחרים במשך ארבע תקופות כהונה בשנים 1993–2001.
בקונגרס, לאציו שימש כסגן מצליף הרוב, עוזר מנהיג הרוב, וכיושב ראש ועדת המשנה לדיור והזדמנות קהילתית של ועדת הבנקאות של בית הנבחרים. לאציו נחשב לרפובליקני המתון המשפיע ביותר בהנהגה הרפובליקנית השמרנית. מימיו הראשונים בקונגרס, לאציו הפך את נושא הדיו לאחד מהנושאים העיקריים בהם התעסק. כמנהיג ועדת המשנה לדיור הוא גיבש את חוק איכות השיכון והאחריות לשנת 1998, המהווה את החקיקה המשמעותית ביותר בחקיקת הרפורמה בדיור זה 60 שנה. כאשר הנשיא ביל קלינטון חתם על החוק, אמר לאציו כי הנשיא הפך את נקודת הציון ברפורמת הדיור למציאות. ההישגים החקיקתיים של לאציו בתחום הדיור כללו גם את חוק סיוע השיכון לעמים ילידים ביבשת אמריקה ב-1996. מכוח החוק נוצרה חטיבה חדשה במחלקת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית, אשר שילבה מספר תוכניות קיימות לתוכנית-על אחת המעניקה מחויבות לשיכון עמים ילידים.
צפון ודרום (רומן, 1854)
האתאיזם של מעמד הפועלים
אחת הסצנות החזקות ביותר ברומן מתרחשת כאשר ניקולס היגנס, הפועל שעובד בבית החרושת לטקסטיל, מבקר את מר הייל לאחר שבתו, בסי, מתה משחפת שנגרמה כתוצאה מהאוויר התעשייתי במילטון. למרות שהיגנס מודה שהוא עדיין מאמין באלוהים, הוא מציג כתב אישום חריף ועוצמתי של דת מבוססת שאותה הוא רואה כנשק שבעלי המפעלים הקפיטליסטים משתמשים בה נגד הפועלים. האישום של היגנס, שבדרך אגב מראה את היכולת האינטלקטואלית של מעמד הפועלים כשווה לקורא מהמעמד הבינוני, נשמעת במידה ניכרת כמו האישום של האוונגליסטים שהוא תוקף, (רוב הקפיטליסטים הגיעו מזרם האוונגליזם וקבוצות מתנגדות ולא מהכנסייה הבסיסית). היגנס מנסה להציג נקודה שגם הנרי דייוויד תורו וג'ון ראסקין מנסים להציג בהתקפותיהם על חילוק המעמדות.
תפקיד האישה
הרומן בודק את הטבע של סמכות חברתית וצייתנות ומספק תיאור בעל תובנה של תפקידה של אישה מהמעמד הבינוני דרך סיפורה של מרגרט הייל הדרומית.
ריק לאציו
ביוגרפיה
ב-2000, לאחר שראש עיריית ניו יורק רודי ג'וליאני הודיע על פרישתו מהמירוץ לסנאט של ארצות הברית לשם החלפתו של דניאל פטריק מויניהאן הפורש, הודיע לאציו על התמודדותו מטעם המפלגה הרפובליקנית ובבחירות הכלליות הפסיד לגברת הראשונה של ארצות הברית, הילרי קלינטון. מסע הבחירות משך ועורר תשומת לב ודיונים לאומיים. במהלך עימות הבחירות שנערך בספטמבר-13 בספטמבר 2000, עשה לאציו טעות מטופשת שהרסה את סיכוייו להצליח בעימות לאחר שדומה היה שפלש למרחבה האישי של קלינטון ודיבר אליה בגסות. הוא ביקר בחריפות את קלינטון על כספי מימון הבחירות הנרחבים שהוזרמו אל הוועדה הדמוקרטית הלאומית, וקרא לה לאסור על המטה שלה לקבל המחאות גדולות של המפלגה הדמוקרטית. הילרי ניסתה להשיב לדבריו, אך לאציו קטע את דבריה שוב ושוב ונפנף במסמך נייר שאותה כינה "אמנת ניו יורק נגד מימון בחירות עקיף". הוא נטש את דוכן הנואמים שלו, צעד אל עבר קלינטון ודחף את הנייר לעברה, אך הילרי סירבה לחתום עליו. בשלב זה לאציו התקרב להילרי עוד יותר, הצליף במסמך לנגד עיניה וצעק: "כאן, תחתמי מיד!". לאציו הוסיף למאן ללחיצת היד של הילרי, ויממה לאחר העימות העיתונות קבעה שקלינטון ניצחה בעימות. לניצחונה של הילרי בעימות תרמה העובדה כי בוחרות רבות סלדו מהדרך הברוטלית בה בחר לאציו להופיע בעימות.
צפון ודרום (רומן, 1854)
תפקיד האישה
מרגרט מרבה להביע את דעתה, שוב ושוב היא מלוהקת לתפקיד המגשרת. לדוגמה: היא נאלצת לומר לאמה על השינוי הפתאומי שהם צריכים לעבור מכיוון שאביה לא מסוגל להתמודד איתה. היא מתעמתת עם המון כועס על מנת לדבר גם בשביל העובדים האירים שעומדים להיות מותקפים וגם בשביל ג'ון תורנטון השתקן והעיקש. יתר על כן, כמו הסופרת שמנסה להציג את שני צדדי הוויכוח, מרגרט מנסה לחנך כל אחד מהמעמדות לראות את הצד השני. היא מציגה את דעותיו של ניקולס היגנס לתורנטון ולהפך. מרגרט הייל נוסעת מהדרום לצפון על מנת לפתור ספקות דתיות וחברתיות. גאסקל ממזגת את התעשייה עם סוגיות האישה מפני שה"חקירה" היא על תנאי האישה כמו גם תנאי העובדים. רק בעקבות המאבקים שהיא עדה להם באזור התעשייתי מרגרט מבינה את אופייה של אימה, סבלן של בנות מעמד הפועלים, ומעמד האישה הלא מוגדר. דרך מרגרט הייל גאסקל נותנת כוח "למין החלש", כוח שבזמנה הופיע לעיתים נדירות בטקסטים וכתבי עת, בעיקר בצפון.
ריק לאציו
ביוגרפיה
הוא סיים את כהונתו בבית הנבחרים בראשית ינואר 2001, ומאז החל לעבוד במגזר הפרטי. ב-2010 התמודד למועמדות המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל ניו יורק, אך הפסיד לקארל פאלדינו. מאז 2012 עוסק לאציו בעריכת דין.
צפון ודרום (רומן, 1854)
תפקיד האישה
באנגליה הוויקטוריאנית החברה מעריכת טוּב בנשים, ביחד עם תכונות אדוקות אחרות, בעידן זה של נדבנות טוב נחשב הקרבה למען אחרים. הנצרות ציוותה את הכנעת האישה לבעלה, אפילו בהתחלה, בסיפור אדם וחוה: "אל האישה אמר הרבה ארבה עצבונך והרנך בעצב תלדי בנים ואל אישך תשוקתך והוא ימשל בך". התפיסה הנוצרית הזאת אז, בנאיביות ערבבה שיעבוד עם זהות האישה הכנועה, והגבילה את חופש האישה לחיות בשביל עצמה.
עיבודים לטלוויזיה
ב-2004 שודרה הסדרה "צפון ודרום" בטלוויזיה בכיכובם של ריצ'רד ארמיטאג' בתפקיד ג'ון תורנטון ודניאלה דנבי-אש, כמרגרט הייל. בריאן פרסיוול ביים וסנדי ולש כתבה את התסריט.
לבי בי סי לא היו תקוות גדולות בקשר לסדרה, היא לא פורסמה היטב והמבקרים כמעט שלא שמו לב אליה. הצופים קיבלו את הסדרה בצורה אחרת. שעות לאחר שהפרק הראשון שודר בנובמבר 2004 הפורום של האתר קרס בעקבות מספר המבקרים הרב והבי בי סי היה מוכרח לסגור את האתר. ההתעניינות הפתאומית בסדרה הייתה בזכות ריצ'רד ארמיטאג', שחקן לא מוכר, שההופעה שלו בתור ג'ון תורנטון המאופק רגשית הזכירה לצופים את הופעתו של קולין פירת' בתור מר דארסי, בגאווה ודעה קדומה הסדרה מ-1995. ארמיטאג' טען שההתעניינות בסדרה הייתה בגלל שהיא נותנת במה לעובדים ומצוקותיהם בזמן המהפכה התעשייתית. ההצלחה של הסדרה הפתיעה את הבי בי סי והם שיחררו את הדי וי די ב-11 באפריל 2005.
תרגום לעברית
הספר תורגם לעברית על ידי עידית שורר ויצא לאור בספטמבר 2016 בהוצאת מודן.
פיר
פִּיר (באנגלית: Pierre) היא עיר הבירה של מדינת דקוטה הדרומית בארצות הברית, וכן בירתו של מחוז יוז.
נכון לשנת 2020, בעיר מתגוררים 14,091 תושבים, מה שהופך אותה לעיר הבירה השנייה הכי פחות מאוכלסת בארצות הברית.
היסטוריה
פיר נוסדה בשנת 1880 על נהר המיזורי בגדתו המערבית של הנהר, אל מול פורט פייר. בשנת 1889 הפכה העיר לבירת המדינה.
פיתוחה של פיר הושפע גם מהקמת העיר רפיד וקו הרכבת פיר-מזרח, העוברת בין מזרח למערב העיר. הדבר הגדיל את הגישה לשווקים של מוצרים מקומיים ושיפר את התחבורה לנוסעים. הרכבת חוצה את נהר מיזורי על גשר הרכבת שיקגו-צפון מערב.
לאחר מלחמת העולם השנייה העיר מצאה עצמה מבודדת יחסית בשל בניית הכבישים המהירים. זוהי אחת מארבע בירות מדינה שאין בה כביש בינמדינתי, והיחידה שאין לה גישה לכבישים בין מדינתיים מהירים. עם זאת, נעשה עדיין שימוש ברכבות במדינות המישור.
אקלים
חודשי החורף קרים ביותר, ואילו חודשי הקיץ חמים. הטמפרטורות הממוצעות בחודש ינואר נעות בין C° 16− ל-C° 2−. הטמפרטורות הממוצעות בחודש יולי נעות בין C° 16.6 ל-C° 32.6. הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה אי פעם בעיר הייתה ב-15 ביולי 2006 והגיעה ל-C° 47.2. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה הייתה ב-9 בפברואר 1994, C° 37.2−.
ב- 23 ביולי 1973, סופת טורנדו F3 פגעה בפיר וגרמה לעשרה נפגעים. היה זה הטורנדו החזק ביותר שאי פעם נרשם במחוז יוז.
דמוגרפיה
במפקד אוכלוסין בשנת 2010 נמנו בעיר 13,646 נפשות, 5,778 משקי בית ו-3,463 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 1,044.9 תושבים למייל רבוע (403.4 / קמ"ר). נמנו 6,159 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 471.6 למייל רבוע (182.1 / קמ"ר). החלוקה הגזעית בעיר הייתה 85.1% לבנים, 0.5% אפריקאים אמריקאים, 10.9% ילידים אמריקאים, 0.6% אסייתיים, 0.5% מגזעים אחרים ו-2.4% משני גזעים או יותר. אנשים היספניים או לטיניים מכל גזע הם 1.9% מהאוכלוסייה.
נכון למפקד זה ב-5,778 משקי בית היו 29.2% ילדים מתחת לגיל 18 שגרים שם, 45.7% היו זוגות נשואים שגרים יחד, 10.4% היו בבעלות נשים ללא בעל, 3.8% היו בבעלות גבר ללא אשה, ו-40.1% היו לא למגורי משפחות. 35.0% מכלל משקי הבית היו מורכבים מאנשים פרטיים ו-11% מהם גרו לבד מגיל 65 ומעלה. גודל משק הבית הממוצע היה 2.23 וגודל המשפחה הממוצע היה 2.87.
תחבורה
שדה התעופה האזורי פיר מקשר את העיר לדנוור שבקולורדו, לווטרטאון שבדקוטה הדרומית ולברוקינגס שבדקוטה הדרומית.
כביש בינמדינתי 90 הנמצא כ-49 ק"מ דרומית לעיר הוא הכביש הבין-מדינתי הקרוב ביותר לעיר.
תקשורת
היומון המקומי היוצא לאור בעיר פיר הוא ה"קפיטל ג'ורנל" (Capital Journal).
אזכורים תרבותיים
בשירו של שין אלטמן, "Capital" שבוצע על ידי של להקת רוקאפלה מוזכרות כל ערי הבירה של מדינות ארצות הברית למעט פיר. בסיום השיר אומר אחד הזמרים "פְּיֵיר, פְּיֵיר, שכחנו את פייר". בעקבות ביקורת על השיר, נוסף לאלבום הלהקה נאום של ראש עיירת פיר באותה עת, גארי דרוז, המבקר את הלהקה על כך שהם לא רק שכחו את פיר, אלא אף הגו את שמה לא נכון.
יוסי בן יוסי
יוסי בן יוסי היה פייטן יהודי שפעל בתקופה הקדם-קלאסית של הפיוט, ומשוער כי פעילותו הייתה במאה הרביעית או החמישית. יוסי בן יוסי הוא הפייטן הקדום ביותר, והיחיד מתקופה זו, הידוע בשמו. על חייו ידועים פרטים ספורים בלבד, והם כי חי בארץ ישראל בתקופת הסבוראים ושכונה "היתום" ו"כהן גדול". יוסי בן יוסי הוא הפייטן היחיד שנזכר בספרו של יונה אבן ג'נאח שאינו ספרדי.
פיוטיו
פיוטיו של בן יוסי, מיוחדים בסגנונם העשיר והמליצי, אך עם זאת כתובים בשפה פשוטה. הפיוטים מזכירים את סגנונם של יניי והקליר, אך אין בהם רמזים למדרשי חז"ל, ולא חרוזים, עם זאת, הם כתובים במשקל תיבות. רוב פיוטיו של היתום אבדו, וכיום ידועים לנו מספר פיוטים לראש השנה וליום כיפור.
לראש השנה
סדרת תקיעתות זו זכתה ליוקרה רבה ולתפוצה עצומה בקהילות ישראל, בפרט לאחר שנכללה בסידור רב סעדיה גאון שהמליץ על אמירתה. היא הגיעה גם ליהדות אשכנז ונכללה שם בתפילות היום השני של ראש השנה. בשל יוקרתה ותפוצתה, הפכה סדרת תקיעתות זו מודל לחיקוי, ופייטנים שונים שכתבו תקיעתות עיצבו אותן על פי המבנה שקבע יוסי בן יוסי. בין אלה ניתן למצוא מספר פייטנים אנונימיים, אך גם פייטנים ידועי שם כרבי אלעזר בירבי קליר ורבי שלמה אבן גבירול.
אמנם אשָמֵינו עצמוּ מִסַפּר
סליחה הנאמרת בתפילת ערבית של יום הכיפורים לפי מנהגי האשכנזים. הפזמונים המתחלפים של הסליחה 'אמנם אשמינו עצמו מספר', שבהרבה קהילות נוהגים לומר רק אותם (וכן את השורות האחרונות) ולא את הסליחה כולה, הם: פזמונות אלו גם הולחנו והפכו לשיר נפוץ – דרכך אלוקינו.
חטאנו צורנו
בחודש ספטמבר 1935 פרסם יוסף מרכוס בדו שנתון חורב, כי מצא באוסף מגניזת קהיר השמור בבית המדרש לרבנים באמריקה, 2 דפים בלויים, מתוך מסמך הידוע ככתב יד אדלר 3337. על דפים אלו, מצא לדבריו, כתובה בכתב רש"י רהוט, סליחה עם הפזמון: . על הסליחה מופיעה הכותרת: "חטאנו ליוסי בן יוסי". לדבריו של מרקוס, אכן, סגנון הכתיבה זהה לסגנון כתיבתו של יוסי בן יוסי.
חיים הררי (פיזיקאי)
חיים הררי (נולד ב-18 בנובמבר 1940) הוא פרופסור מן המניין לפיזיקה ותאורטיקן ישראלי, חתן פרס ישראל במדעים מדויקים, פרס א.מ.ת על תרומתו לקידום החינוך המדעי במערכת החינוך, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ונשיא מכון ויצמן למדע לשעבר.
ביוגרפיה
הררי נולד בירושלים ב-1940, דור חמישי לילידי הארץ, לדינה לבית נאמן וליזהר הררי (שניהם ילידי יפו ובנים למייסדי תל אביב, שרה ואבא נאמן ויהודית וחיים הררי). הררי בוגר בית הספר היסודי "בלפור" והגימנסיה הרצליה בתל אביב, שסבו חיים הררי היה ממייסדיה. הסב נפטר חמישה ימים טרם לידתו, והררי קרוי על שמו. להררי תואר שני ושלישי בפיזיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. הוא הצטרף ב-1966 למכון ויצמן למדע והיה לצעיר הפרופסורים בהיסטוריית המכון (ב-1967).
ב-1974 היה אחד משני מייסדי פרויקט החונכות הארצי פר"ח והוא כיהן ברציפות עד 2015 כיו"ר מועצת פר"ח. הפרויקט זכה בפרס ישראל ב-2008. כיהן כיו"ר ות"ת (הוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה גבוהה) בשנים 1979–1985. בתקופת כהונתו כיו"ר ות"ת, הקים את מרכז החישובים הבינאוניברסיטאי (מחב"א) והניח את היסודות לרשת תקשורת המחשבים האוניברסיטאית בישראל. הררי היה גם נשיא מכון ויצמן למדע בין השנים 1988–2001. תקופת כהונתו נחשבת למוצלחת במיוחד, ומתאפיינת בבניית תשתיות ומכוני מחקר חדשים רבים, וגיוס רב של כספי תרומות. הוא מייסד ויושב ראש הראשון של הוועד המנהל של חמד"ע (1988-2007), והמייסד והיו"ר הראשון (1999–2015) של מכון דוידסון לחינוך מדעי ליד מכון ויצמן.
בשנת 1973 זכה בפרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים על עבודותיו בתאוריה של החלקיקים האלמנטריים, בשנת 1976 זכה בפרס רוטשילד לפיזיקה, בשנת 1978 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, בשנת 1989 זכה בפרס ישראל למדעים מדויקים, בשנת 2004 זכה בפרס א.מ.ת בחינוך, ובשנת 2010 נבחר כחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. בשנת 2021 קיבל הררי את "פרס ההשכלה הגבוהה" של המועצה להשכלה גבוהה "כהוקרה על עשייה אקדמית פורצת דרך ומעוררת השראה המשלבת מצוינות מדעית ותרומה לקהילה ולחברה".
הררי כתב ספר בשם "מבט מעין הסערה - טרור ותבונה במזרח התיכון" (Haim Harari: A View from the Eye of the Storm, Terror and Reason in the Middle East; 10 Regan Books / Harper Collins Publishers, 2005.) בו הוא מצליף על תרדמתו של העולם המערבי נוכח הטרור האסלאמי.
הררי נשוי לאלפי, אב לשלושה, סב לארבעה נכדים וסבא-רבא לנין. מתגורר במכון ויצמן.
מודל ראשונים
"מודל ראשונים" (באנגלית Rishon Model), שהוצע על ידי הררי ב-1979, היה הניסיון הראשון להציג תאוריה שלפיה הפרמיונים (קווארקים ולפטונים) אינם חלקיקי יסוד (כלומר בלתי ניתנים לחלוקה), אלא הם מורכבים מחלקיקים קטנים יותר שהררי כינה ראשונים. המודל בא להציע מענה לתמיהה על כך שהתגלו בניסויים כל כך הרבה סוגים שונים של קווארקים ולפטונים. בניסוחו של הררי: "הגילוי של לפחות 5 טעמים מקוריים של קווארקים ושל 5 (ואולי 6) סוגי לפטונים מביאים להשערה שחלקיקים אלו הם בעלי מבנה פנימי כלשהו. זה פשוט לא סביר שקיימים 20 חלקיקי יסוד שונים".
ריספונדר
ריספונדר (באנגלית: Responder) הוא שם של לוויין שמציעה חברת ריית'און האמריקאית למגוון יישומים ביטחוניים. הלוויין משתמש במרכב גנרי שאליו ניתן להתאים סוגים שונים של מטע"ד. יש שני דגמים ללוויין - דגם צילום ודגם מכ"ם SAR.
התכנון של הלוויין דומה מאוד ללוויינים הישראליים המתקדמים טכסאר ואופק. הלוויינים מפותחים במסגרת תפיסת ה - Responsive Space, תפיסה מבצעית המכוונת ליעד של שיגור מהיר לחלל, לוויינים קטנים ומשגרים קטנים, על מנת להשיג יכולת פעולה חללית מהירה.
אווה מארי סיינט
אווה מארי סיינט (באנגלית: Eva Marie Saint; נולדה ב-4 ביולי 1924) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1954 על הופעתה בסרט "חופי הכרך".
ביוגרפיה
סיינט נולדה בעיר ניוארק שבניו ג'רזי לאווה מארי ולג'ון מרל סיינט. למדה משחק לראשונה ב"אוניברסיטת בולין גרין" שבאוהיו.
קולנוע
סיינט פרצה לתודעה העולמית בשנת 1954 בזכות הופעת בכורה קולנועית מוצלחת בדרמה הקלאסית של איליה קאזאן "חופי הכרך". בסרט הופיעה לצדו של הכוכב מרלון ברנדו בתפקיד אדי דויל וזכתה על תפקידה הקולנועי הראשון בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. ההצלחה המסחררת של הסרט הזניקה את הקריירה של סיינט לגבהים חדשים ואחרים משהכירה. היא הופיעה במותחן הריגול של אלפרד היצ'קוק "מזימות בינלאומיות" בתפקיד אווה קנדול; בדרמה "כובע מלא גשם" של פרד זינמן בתפקיד סלה פופ, עליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב; ובסרט "אקסודוס" של אוטו פרמינגר בתפקיד קתרין פרימונט.
בשנות ה-60 הופיעה סיינט בקומדיה של נורמן ג'ואיסון "הרוסים באים! הרוסים באים!" בתפקיד אלספת' ויטקר; בדרמה של וינסנט מינלי "אהבה למבוגרים בלבד" (The Sandpiper), לצדם של אליזבת טיילור וריצ'רד ברטון; ובסרטיו של ג'ון פרנקנהיימר "הפרס הגדול" בתפקיד העיתונאית לואיס פרדריקסון ו"כולם נפלו".
מאז שנות ה-60 מיעטה סיינט להופיע בהפקות קולנועיות. היא שיחקה במספר מצומצם של סרטים: "יחסים שוטים" של גארי מרשל בתור לוריין, אמו של מעצב הפרסום דייוויד בסנר (טום הנקס); בסרט גיבורי-העל של בריאן סינגר "סופרמן חוזר" בתפקיד מרתה קנט, אמו המאמצת של סופרמן (ברנדון ראות'); "וין דיקסי" ו"אגדת חורף" של עקיבא גולדסמן.
טלוויזיה
סיינט הצליחה לעצב לעצמה קריירה טלוויזיונית ענפה ומגוונת. היא הועמדה לארבעה פרסי אמי בין היתר על תפקידיה במיני סדרה "איך המערב ניצח את המלחמה" ובסרט "!!!Taxi" לצדו של מרטין שין. היא זכתה לבסוף בפרס אמי בשנת 1990 על הופעתה בסרט הטלוויזיה "People Like Us".
סיינט שיחקה בהופעות אורח בסדרת הדרמה הקומית "בלשים בלילה" בתפקיד וירג'יניה, אמה של מאדי הייז (סיביל שפרד), לצדו של ג'ורג' סי. סקוט בסרט "ימיו האחרונים של פטון" בתפקיד ביאטריס, אשתו של הגנרל ג'ורג' פטון, ובמיני סדרה "טיטאניק" בשנת 1996.
לאחרונה דיבבה את קטרה במספר פרקים בסדרת ההנפשה "האגדה של קורה".
חיים אישיים
סיינט הייתה נשואה לבמאי ג'פרי היידן משנת 1951 עד למותו ב-2016. לזוג שני ילדים, דארל ומפיקת הטלוויזיה לורט היידן.
החברה הגאוגרפית המלכותית
החברה הגאוגרפית המלכותית (באנגלית: Royal Geographical Society (עם מכון הגאוגרפים הבריטיים) היא אגודה מדעית בריטית, שנוסדה בשנת 1830 למטרת קידומם של מדעי הגאוגרפיה. כיום, זהו מרכז עולמי לגאוגרפיה, התומך במחקר, חינוך, משלחות גילוי ומחקר ועבודת שדה, ומקדם עניין ציבורי והבנה מיודעת של העולם – אוכלוסיות, מקומות וסביבות.
היסטוריה
החברה הגאוגרפית של לונדון נוסדה בשנת 1830 כמכון שמטרתו "קידום מדע הגאוגרפיה". בהמשך הטמיע אל תוכו את האגודה האפריקאית, הוותיקה יותר, שייסד ג'וזף באנקס בשנת 1788, כמו גם את "מועדון ראלי" ואת "אגודת ארץ ישראל" שנוסדה ב-1805. כמו הרבה אגודות מדעיות אחרות, החלה גם היא את דרכה כמועדון סועדים בלונדון, שם קיימו, סביב שולחן הסעודה, חברים נבחרים דיונים לא רשמיים בסוגיות ורעיונות שוטפים בתחומי המדע.
החברים המייסדים של החברה היו סר ג'ון בארו, סר ג'ון פרנקלין ופרנסיס בופור. בחסות ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת, נודעה החברה בהמשך בשם "החברה הגאוגרפית המלכותית" (RGS) וקיבלה כתב הרשאה מלכותי מהמלכה ויקטוריה בשנת 1859.
משנת 1830 עד 1840 נערכו פגישות החברה הגאוגרפית בחדרי "החברה לגננות" ברחוב ריג'נט בלונדון ומ-1854 עד 1870 בכיכר וייטהול בלונדון. ב-1870 מצאה החברה לבסוף בית משלה כשעברה אל סביל רו 1 בלונדון – כתובת שהתקשרה עד מהרה עם מסעות והרפתקנות. החברה השתמשה גם באולם הרצאות בגני ברלינגטון בלונדון, שהשאילה לה הוועדה לשירות אזרחי. אולם מקומות אלה נחשבו לצפופים ומוזנחים למדי.
החברה הייתה שותפה ותומכת ראשונה במעלה למספר רב של חוקרים ידועי-שם ומשלחות מחקר מפורסמות, בהן משלחותיהם של:
תנופה חדשה ניתנה לענייני החברה בשנת 1911, עם בחירתו של ארל קרזון, מושל הודו לשעבר, לנשיאה (1911–1914). הבית בסביל רו נמכר, והאתר הנוכחי, לאותר לודג' בקנסינגטון גור, נקנה תמורת 100,000 ליש"ט ונפתח לשימוש באפריל 1913. באותה שנה בוטל האיסור על השתתפות נשים בחברה.
לאותר לודג' נבנה ב-1874 על ידי נורמן שו, אחד האדריכלים הבולטים ביותר בתקופתו לבתי מגורים. בשנת 1929 נבנו תוספות לאגף המזרחי, שכללו את חדר המפות החדש ואולם הרצאות בן 750 מושבים. האגף החדש נחנך פורמלית בידי דוכס יורק (בהמשך המלך ג'ורג' השישי) בחגיגות המאה, ב-21 באוקטובר 1930.
תולדות החברה עמדו בקשר הדוק, במשך רבות משנותיה הראשונות, עם המחקר ה"קולוניאלי" באפריקה, בתת-היבשת ההודית, באזורי הקטבים ובייחוד במרכז אסיה. היא מילאה תפקיד חשוב כשותפה ותומכת בחוקרי ארצות ידועי שם ובמשלחות, בהן משלחותיהם של דרווין, ליווינגסטון, סטנלי, סקוט, שקלטון, האנט והילרי. מאמצע המאה ה-19 עד סוף מלחמת העולם הראשונה, הופיעו משלחות במימון החברה הגאוגרפית המלכותית לעיתים קרובות בכותרות העיתונים, ודעות נשיאה ומועצת מנהליה היו חומר מבוקש ביותר מצד עיתונאים ועורכים.
קורות החברה בשנותיה הראשונות שזורות בתולדות הגאוגרפיה, חקר הארצות והגילויים של בריטניה. מידע, מפות, טבלאות וידע שנאספו במשלחות מחקר נשלחו אל החברה ויצרו את אוספיה הגאוגרפיים, שאין להם מתחרה כיום. החברה הוציאה לאור את כתב העת הראשון שלה ב-1831 ומ-1855, התפרסמו פרוטוקולים של ישיבות ושאר עניינים ב"דיווחי החברה". בשנת 1893 הוחלף פרסום זה בכתב העת הגאוגרפי, שעודנו יוצא לאור בימינו אלה.
החברה עמדה גם במרכז ביסוס הגאוגרפיה כמקצוע הוראה ומחקר באוניברכסיטאות הבריטיות, ומימנה את משרות ההוראה הראשונות בגאוגרפיה באוקספורד ובקיימברידג'.
עם התפתחות מחקר שיטתי גאוגרפי יותר, נוסד מכון הגאוגרפים הבריטי (IBG) בשנת 1933, על ידי כמה אנשי אקדמיה בחברה, כקבוצת-אחות לחברה. פעולותיה כללו ארגון כנסים, סיורי שטח, סמינרים וקבוצות מחקר מתמחות. כתב העת שלה, "דו"חות מכון הגאוגרפים הבריטיים" ניצב כיום בקדמת כתבי העת הבינלאומיים למחקר גאוגרפי והמחקרים שהוא מפרסם מהווים ציון דרך בתחום כולו.
אבטה בריהון
אַבָּטֶה בָּרִיהוּן (נולד ב-1967) הוא מוזיקאי ג'אז ישראלי, מוביל אנסמבל "תזטה", אנסמבל "ראס דשן" והרכב כולומה. סגנון נגינתו בסקסופון הושווה לא אחת לזה של ג'ון קולטריין.
תחילת הדרך
בריהון נולד באדיס אבבה, בירת אתיופיה. סמוך לביתו שכנו בית הספר למוזיקה של אוניברסיטת אדיס אבבה ומחנה צבאי. בריהון נמשך לצלילי נשיפת המארש שבקעו מהבסיס הצבאי הסמוך. אלה אפיינו את ימי החונטה הצבאית האתיופית של מנגיסטו היילה מרים. בבית הספר למוזיקה של אדיס אבבה נחשף לראשונה לתקליטי ג'אז מערבי של צ'ארלי פארקר ואחרים. בגיל 16 התגייס בריהון לתזמורת הצבאית האתיופית, עמה ניגן בסקסופון ברחבי המדינה ובגוש הקומוניסטי. הוא אף נשלח לנגן בקוריאה הצפונית כתשורה ממנגיסטו לרגל יום הולדתו של הרודן קים איל-סונג. פרק זה בחייו הסתיים כעבור שש שנים, כשהתזמורת נקלעה למארב של החזית הדמוקרטית המהפכנית האתיופית, המורדים נגד משטרו של מרים. בהתקפה הממושכת על אוטובוס התזמורת נהרגו מרבית הנגנים, ובריהון נפצע משני קליעים.
במשך שמונה שנים הוסיף בריהון להופיע במלונות שרתון והילטון באדיס אבבה. כמו כן, הוא ניגן בתיאטרון הלאומי האתיופי ולצד הזמר הנודע מחמוד אחמד, עמו הופיע ברחבי העולם. בגיל 21 הקים הרכב ג'אז משלו, שעמו יצא לסיבובי הופעות באירופה שלוש פעמים בשנה. סיבוב הופעותיו האחרון של ההרכב באירופה תם שלושה שבועות בלבד בטרם עלה בריהון לארץ.
העלייה ארצה
בשנת 1999 עלה בריהון לישראל בעקבות משפחתו, בהותירו מאחור את גרושתו ובנם המשותף, נחום. חלומו להיות מוזיקאי בישראל נתקל בקשיים. מחסום השפה הקשה על בריהון להשתלב בשוק העבודה, והוא נאלץ לעבוד בשטיפת כלים במסעדות ביום ובאבטחה בלילה. כריות אצבעותיו נפגעו מחומרי הניקוי שאליהם נחשף בעבודת יומו, וכך נמנע ממנו להתאמן בסקסופון. משה בר-יודא, יושב ראש עמותת תרבות ומורשת יהודי אתיופיה ובעבר מראשוני שליחי העלייה לאתיופיה, הוא שאיתר את בריהון. בר-יודא הפגיש את בריהון עם המוזיקולוג שלמה ישראלי, שהתרשם עמוקות מנגינתו בסקסופון. ישראלי שידך בין בריהון לפסנתרן יצחק ידיד, זיווג מוצלח שהתקרא "אנסמבל ראס דשן".
ראס דשן
הרכבם של בריהון וידיד נקרא על שם ההר הגבוה באתיופיה, ראס דשן, המתנשא לגובה 4,549 מטרים. ההר ממוקם באזור סימן המבודד, שבו התבצר היישוב היהודי באתיופיה נוכח רדיפות הנוצרים. הופעת הבכורה של השניים התקיימה בספטמבר 2001 בפסטיבל תל אביב. בספטמבר 2002 הקליטו השניים את אלבומם, שיצא בשנת 2004 תחת השם "ראס דשן". האלבום זכה לשבחים והוגדר בין שני אלבומי הג'אז הטובים בישראל לשנת 2004.
באלבום שמונה קטעים, המשלבים ג'אז חופשי עם ארבעה סולמות מוזיקליים האופייניים למוזיקה האתיופית המסורתית. שלושה מהסולמות – באטי, תזטה ואמבסל – מוצאם באזור וולו ברמה האתיופית, שבה התרכזה מרבית הקהילה היהודית. הסולם הרביעי, אנצ'יהוי, משמש לשירה דתית בקהילה היהודית ובכנסייה הקופטית האתיופית.
אנצ'יהוי
סולם אנצ'יהוי (Anchi Hoye) משמש לשירה דתית, הן במסגיד (בית הכנסת בכפר היהודי האתיופי) והן בכנסייה הקופטית האתיופית. הוא משמש גם בשירי חתונות, מהן התגלגל לשירי חיזור ואהבה. גם שירי יציאה למלחמה מנוגנים בסולם אנצ'יהוי. שני קטעים באלבום מנוגנים בסולם זה: אנצ'יהוי ונאפקוטה.
אנצ'יהוי, הפותח את האלבום, הולחן על ידי בריהון ומביע את רגשותיו העמוקים לאישה שהוא אוהב. סקסופון הטנור של בריהון פותח את היצירה בסגנון המזכיר את ג'ון קולטריין ולסטר יאנג. כעבור כארבע דקות מפנה בריהון את מקומו לסולו פסנתר של ידיד, שלרגעים מזכיר את הברקותיו של קית' ג'ארט בקונצרט קלן. אז מצטרף אליו בריהון לכשתיים וחצי דקות של נגינה משותפת סוערת יותר.
נאפקוטה (Nafkote), הקטע השישי באלבום, הוא שיר געגועים מסורתי עתיק. כאן נושא בריהון קולו בזמרה באמהרית, בה לא התנסה בעודו באתיופיה. פסנתרו של ידיד תוחם את המקצב במשך כשתי דקות, לאחריהן הוא פוצח בסולו פסנתר המאלתר על גבי הסולם. כעבור כדקה מאלתר בריהון בסקסופון על גבי נגינת הפסנתר למשך כשתי דקות, בטרם ישוב לשיר המסורתי המסיים את היצירה.
באטי
באטי (Bati) היא עיירת שוק בדרום אזור וולו שבמחוז אורומיה. בסולם באטי נכתבים שירי הלל לאיש נכבד - לקיסר, לחכם או לאהובה רחוקה. שני קטעים באלבום מנוגנים בסולם זה: באטי ובירטוקנה.
באטי הוא שיר מסורתי, המספר על אדם המתגעגע לבת זוגו שבעיירה באטי והולך אחריה לשם. למאזין המערבי מוכר השיר גם מסדרת אתיופיק, שאלבומה החמישה עשר נפתח בביצוע קצבי של שיר זה. בריהון וידיד מבצעים את היצירה בעיבוד מהורהר, השומר על המודוס המקורי של השיר. בפתיח מלווה הפסנתר חרש את יפחת סקסופון הסופרן למשך כדקה, בתומה שר בריהון על האהובה בבאטי. לקראת הדקה החמישית ביצירה מפרש ידיד את היצירה על פסנתרו וכעבור כשתי דקות מצטרף אליו הסקסופון לדואט נוקב. היצירה מסתיימת בשירתו של בריהון הנחתמת בהמייה.
בירטוקנה (Birtukane), שמשמעו "תפוז שלי", הוא שיר געגועים מסורתי של אדם למשפחתו ואהוביו המרוחקים. נגן הקרר (Krar, נבל אתיופי) פנטהון מלסה מלווה את אלתורי הסקסופון של בריהון, בביצוע כליי המבוסס על לחנו של הזמר אספה אבטה (Assefa Abate) בסולם באטי מינורי.
תזטה
סולם תֶזטָה (Tezeta) משמש להבעת משאלות וחלומות. בסולם זה הביעו יהודי אתיופיה את כיסופיהם לירושלים ולארץ ישראל ולאחר עלייתם את געגועיהם למחוזות הולדתם באתיופיה. שירי אהבה וחתונה מולחנים אף הם בסולם תזטה, שהתפתח באזור וולו. בריהון וידיד מפליאים לבצע את שני הקטעים באלבום המנוגנים בסולם זה, יהר שררית ופיקיר.
יהר שררית (Yehar Shererit), שפירושו "קורי העכביש", הוא שיר מסורתי על חייו הקשים של העכביש, השוקד על אומנות טווית הקורים. הביצוע הכֵּלי של יצירה זו מבוסס על לחנה של הזמרת הנודעת הירות בקלה (Hirut Bekele), בסולם תזטה מינורי. היסוד הדרמטי נבנה ביצירה בהתמדה, מן ההקשה הפותחת על הפסנתר ועד לנאקות הטנור בדקה הרביעית. השיא הראשון בדואט מוליך להתרפקות קצרה על הפסנתר, לאחריה מפלס הסקסופון את דרכו למפגן יצירתיות מרגש עד תום היצירה. שפע הברקות נדחסות לתוך שבע דקות קצרות אלה, בהמחישן כי ההפריה ההדדית בין בריהון לידיד מפיקה משניהם את רגעיהם המרתקים ביותר. מבקר המוזיקה האמריקאי טרל ק. הולמס זיהה בסגנונו של בריהון ביצירה זו גוונים של גוספל ורית'ם אנד בלוז.
פיקיר (Fikir), "אהבה" באמהרית, הוא שיר של הזמר האתיופי טילהון גססה בסולם תזטה מינורי. אמירת השיר - האהבה כה מופלאה עד שלא ניתן להביעה במילים. ביצירה מהורהרת זו מלווה ידיד את סקסופון הטנור של בריהון במשך כשלוש וחצי דקות, לאחריהן פוצח בריהון בשירה למשך כדקה וחצי. זו מפנה את מקומה לסולו פסנתר אליו מצטרף הסקסופון כעבור כשתי דקות. כאן גוברת נגינת השניים להבעת אהבה סוחפת ומלאת רבדים. מחזור שירה נוסף נפתח לאחר כשלוש דקות ובו מסתיימת היצירה. המבקר הולמס מצא ביצירה יסודות מזרח-תיכוניים ושיבח גם בה את החיבור בין התפתלויות הסקסופון של בריהון לעושר הסימפוני של נגינת ידיד.
אמבסל
אמבסל הוא מבצר הררי ונפה הנקראת על שמו, במחוז דרום וולו שבמדינת אמהרה. מושל המבצר אוחז בתואר אצולה ייחודי (ג'נטיראר) והוא האחראי לכמאה וחמישים אלף תושבי הפלך, שקיימו בו מסורת מוזיקלית עשירה. בסולם זה מסופרות עלילות מסורתיות והיסטוריות, המועברות מאב לבן. הסולם זכה לתהודה ברחבי המדינה כאשר מנן אספאו, בת מושל הרשות (בעצמו צאצא ישיר של דווית השני מלך אתיופיה), נישאה להיילה סלאסי מלך אתיופיה.
אמבסל, הקטע השביעי באלבום, הוא לחן מסורתי בו מספר הזמר על רגשותיו או עלילות מימי קדם, לרוב לילדים. בביצוע הכֵּלי שבאלבום מלווים צלילי הקרר של פנטהון מלסה את נגינת הסקסופון של בריהון. המאזין נותר לשער בדמיונו אילו עלילות מוזיקליות היו נרקמות לו בריהון, ידיד ומלסה היו מבצעים יצירה זו יחדיו.
בהטיטו קדוש קדוש
הקטע החותם את האלבום הוא עיבוד לתפילה ששרים הקסים בחגים וביום הכיפורים. התפילה, הנישאת בשפת הקודש השמית געז, משמרת ניגון עתיק במקצב הדומה במפתיע לבלוז. שמה בהטיטו קדוּשׂ קדוּשׂ - "אתה לבדך קדוש קדוש" - משקפת את דבקותם של יהודי אתיופיה באמונה בייחוד השם, למול האמונה בשילוש הקדוש שסבבה אותם. זאת במציאות בה נותק הקשר עם יתר תפוצות ישראל והעוצמה המדינית והצבאית רוכזה בידי מאמיני הכנסייה האורתודוקסית האתיופית.
מזמורי תהלים
בדצמבר 2005 השיקו צמד ראס דשן מופע חדש בשם "מזמורי תהלים". במופע תשעה מזמורים המבוססים על שירת הכהני הדת המתלכדים לכדי סוויטה רציפה. לצמד חוברים הזמרת אסתר קינן-עופרי, המתופף טגן זנבה, הקונטרבסיסטית אורה בועזסון-חורב והמחוללת תזטה. יצירתם המקורית של בריהון, ידיד וקינן-עופרי משלבת יסודות ישראליים ומערביים לתוך שירת הקסים עמה התכתבו.
כולומה
בדצמבר 2003 הקים בריהון את הרכב כולומה, יחד עם דוד אלפנדרי (סקסופון), אלון יופה (תופים), אורי נווה (כלי הקשה), סנגיט סגל (כלי הקשה), דוד עדה (קלידים), אור ברקת (גיטרה בס) ואיתמר בורוכוב (חצוצרה). בדצמבר 2005 הושק "שפת אם", אלבום הבכורה של ההרכב. הופעותיו ואלבומו של ההרכב, המשלב מוזיקה אתיופית עם נגיעות קובניות, זכו לביקורות נלהבות.
שיתופי פעולה נוספים
אריאל זילבר תמך בבריהון וצירפו להופעותיו מאז היכרותם. בריהון השתתף באלבומו של זילבר משנת 2005, אנבל, לו כתב והלחין את שיר הנושא "אנבל". בריהון הצטרף לאנסמבל מזרח-מערב במופע "מוזיקה מעולמות עליונים", שהוקלט בשנת 2006 לאלבום "מוזיקה מעולמות עליונים - שירת המקובלים מאסיה, אירופה ואפריקה". במופע מבצע בריהון את המזמור "בהטיטו קדוש קדוש" בעיבוד שונה, בליווי נגני האנסמבל.
משנת 2006 מופיע בריהון עם רביעיית נדב הבר במופע "אדיס מיסט" עטור התשבחות. הבר מתאר את הפגישה עם בריהון כשלב חשוב בהתפתחותו כמוזיקאי: "אבטה לימד אותי מה הסקסופון יכול לעשות במוזיקה האתיופית, ורק אחרי שפגשתי אותו נהפכתי בעצמי לסקסופוניסט אתיופי. ההשראה שהוא נתן לי גם גרמה לי להתחיל להתאמן פי שניים".
בחודש מאי 2007 הופיע בריהון בפסטיבל הג'אז של מלבורן, לצד הפסנתרן האוסטרלי אהרון צ'ולאי (Aaron Choulai), במופע שהוגדר "המפגן הייחודי ביותר בפסטיבל". שלוש הופעותיהם בפסטיבל, לרבות יצירות מהאלבום "ראס דשן", קטפו שבחים. ביוני 2007 הופיע בריהון עם ערן צור באחד ממופעי "ידידי השכחת". בשנת 2013 הוביל בריהון הרכב בן תשעה נגנים ישראליים שליווה את הופעתו של מחמוד אחמד בתיאטרון ירושלים, במסגרת פסטיבל הולגאב השלישי ליצירה ישראלית-אתיופית.
סלמיס
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יצחק חיותמן
יצחק חיותמן (24 בדצמבר 1867, כ"ז בכסלו תרכ"ח, פרילוקי, אוקראינה – 21 ביוני 1938, כ"ב בסיוון תרצ"ח, תל אביב), ממייסדי אחוזת בית ומטולה.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1867 בעיירה פרילוקי שבמחוז צ'רניהיב באוקראינה (אז באימפריה הרוסית) למשפחה שהתייחסה לצדיק רבי זושא מאניפולי, אחיו של הרב אלימלך מליז'נסק. בבית אביו ר' ישראל היו נאספים חסידים ומספרים בשבחי צדיקים ובשבחי ארץ ישראל. יצחק הצעיר, שספג אווירה זו החליט לעלות לארץ ישראל בהקדם האפשרי. כאשר היה בר מצווה (גיל 13) עברה המשפחה לעיר קישינב, שם התוודע חיותמן לרעיון חיבת ציון ולסניף חובבי ציון בעיר, שהוקם על ידי מאיר דיזנגוף. במקביל למד בישיבה בעיר.
חיותמן נשא לאשה את חיה גיטל לבית לרמן ופתח בית מסחר. עם זאת, ראה את עתידו רק בארץ ישראל, ועל כן עלה אליה בשנת 1890 בגפו; אשתו נותרה בבית אביה עד שיצחק יתבסס בארץ. תחילה טייל בירושלים, בחברון וביריחו, ולאחר מכן ביקש להתקבל כפועל חקלאי בראשון לציון.
לפי סיפורו של נכדו, האדריכל יצחק חיות-מן, יצא חיותמן באותה תקופה לכיוון עבר הירדן המזרחי והתכוון להגיע עד מכה, בתקווה למצוא שם את עשרת השבטים האבודים ולהעלותם לארץ ישראל; באזור חג'אז שכנעו אותו בדואים מקומיים כי ייסוב על עקביו.
על פי ספרו של זכריה חיות נכדו ( ע' 175 ) ,יצחק חיותמן הגיע גם לעיר סלכה בעבר הירדן, בחורן והתפייט :
"השחר הבקיע בפאתי מזרח ועל ראשי הצורים התפשט אור, ריח בושם עלה מהסביבה.. כשאני מקשיב ליקיצת היקום, יחידי במקום אשר לא דרכה רגל יהודי מזה אלפי שנים...ואני עומד ושואל :בכול חבל הארץ הזה אין לנו דריסת רגל.. מדוע ?שמא שכחנו כי גם בעבר הירדן ישבו שבטי עמינו ?.. וראשי ההרים האדימו .. הלכתי מהמקום בתקווה כי לא ירחק היום ואחי ישבו גם בחבל זה, יבנו בתים, יטעו גפנים ויאכלו את פרים ".
לאחר כישלונו לקבל עבודה מסודרת בראשון לציון, עבר חיותמן לרחובות, והיה מבין מארגני "אגודת העשרות" ("אגודת אחים"), שנוסדה ב-1891 במתכונת אגודת סתרים בהשראת אגודת "בני משה". לאגודה היו שתי מטרות: האחת – אחווה בין החברים, שהתבטאה בעזרה הדדית, בקיום מטבח ומכבסה משותפים ובקופה משותפת; והשנייה – הגנה, שמירה וארגון צבאי ב"עשרות", כלומר במסגרות של עשרה פועלים כל אחת לשם הגנה עצמית. בהתארגנות זו שימש חיותמן "שר חמישים". האגודה התכוונה להתיישב בוואדי חנין (נס ציונה), אך התפוררה כעבור שנה. עם חברי האגודה נמנו בנוסף לחיותמן גם נח שפירא ('ברנש'), אפרים חרל"פ, ישראל בלקינד ומיכאל הלפרן. לאחר מכן עבר חיותמן לחדרה ולקה בקדחת. לפי עצת הרופא הלל יפה הסכים לעזוב את חדרה ולעבור לזכרון יעקב.
באותה תקופה הגיע מאיר דיזנגוף לנהל את בית החרושת לזכוכית בטנטורה מטעם אדמונד רוטשילד, והציע ליצחק חיותמן להצטרף אליו יחד עם אשתו וילדיו, ולשמש כסגנו. בקיץ 1894 חלתה אשתו בקדחת והתעוורה, ובני הזוג עברו להתגורר בבית משפחת אהרנסון בזכרון יעקב. ב-1896 עבר לגליל עם הגרעין המייסד של המושבה מטולה, שם הקים משק פרטי, שימש כראש ועד האיכרים וסייע למתיישבים בהלוואות וברכישת קרקעות. תנאי המחיה במטולה היו קשים ביותר לאשתו ולילדיהם (זכריה, בן ציון, זרובבל, שולמית, גאולה, הרצל, יהודה וחגי).
ב-1905 שב מאיר דיזנגוף לארץ מאירופה והשתקע ביפו, ומשפחת חיותמן הצטרפה אליו שם כדי שבני המשפחה יוכלו ללמוד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל ובגימנסיה הרצליה. ביפו ניהל חיותמן את בית המסחר למכונות תפירה "Gritzner". בית המסחר הפך למקום כינוס לעולי העלייה השנייה וחיותמן סייע בידיים בצעדיהם הראשונים בארץ.
ב-1906 הקים יחד עם מאיר דיזנגוף, יחזקאל דנין (סוכובולסקי), עקיבא אריה ויס ודוד סמילנסקי את אגודת "אחוזת בית", לשם הקמת פרוור עברי צפונית ליפו. בהגרלת המגרשים (11 באפריל 1909) הגרילה משפחת חיותמן את המגרש השוכן כיום ברחוב יהודה הלוי 34.
חיותמן המשיך להקים שכונות בעיר תל אביב; היה ממייסדי שכונת נווה שאנן ובנק קופת עם, וכתב מאמרים לעיתונים "הצבי" ו"דואר היום".
נפטר בתל אביב בכ"ב בסיוון תרצ"ח, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור. אשתו נפטרה שנתיים אחריו.
יוסף חיים ברנר
יוסף חיים בְּרֶנֶר (י"ז באלול תרמ"א, 11 בספטמבר 1881 – כ"ד בניסן תרפ"א, 2 במאי 1921) היה מחלוצי הספרות העברית המודרנית, הוגה, פובליציסט ומנהיג ציבור. נודע במספר שמות עט, כגון בר יוחאי, '''ח.ב. צלאל, י.ח.ב., ויוסף חבר'''. בנוסף לשכלולים ולחידושים ספרותיים, ברנר קנה לעצמו מוניטין בגין אורח חייו הסגפני ואומץ לבו לצאת נגד המוסכמות, הניכרים באמרות ייחודיות כגון "אף על פי כן" ו"זכות הצעקה". תכונות אלו, יחד עם מותו הטרגי בפרעות תרפ"א, יצרו סביבו הילה שהפכה אותו לדמות כמעט אגדתית בתולדות הספרות והתרבות של ארץ ישראל.
תולדות חייו
יוסף חיים ברנר נולד ב-1881 בעיירה נוביה מליני (Новi Млини) בפלך צ'רניגוב שבצפון-מזרח אוקראינה (אז האימפריה הרוסית), כבן בכור להוריו, חיה-רייזל (לבית מינץ) ושלמה ברנר. אחריו נולדו עוד חמישה אחים ואחיות: שמואל, אהובה (לובה), בתיה, מאיר ובנימין. המשפחה הייתה ענייה, וילדותו עברה עליו בדלות קשה. שמהּ המקורי של משפחתו היה לובנוב; סבו, אב לשלושה בנים, שינה את שמות המשפחה של שניים מבניו ל'ברנר' ו'נרוצקי'. אביו היה מתנגד, אולם רב העיירה נוביה מליני, אצלו החל ללמוד בשנת תרנ"ג ב"חדר" היה חסיד לובביץ'. בפורים תרנ"ד (1894) הוצגה בעיירה הצגת פורים היתולית ("פורים שפיל") שכתב ברנר הצעיר (הוא גם שיחק בה בתפקיד מרדכי), מה שהיה, ככל הנראה, הניסיון הספרותי הראשון שלו. באביב תרנ"ד עבר לישיבה בהומל ולמד בה כשנה וחצי. הוא למד תקופה גם בהלוסק ובקונוטופ. בקונוטופ החל לקרוא בספרים חיצוניים, ונעשה למתנגד חריף לחסידות. הוא סולק מן הישיבה בבושת פנים לאחר שנתפס כותב דברי-חול. בין השנים 1896–1898 למד בישיבה בעיירה פּוֹצֶ'פּ, ובהּ התיידד עם אורי ניסן גנסין, שאביו היה ראש הישיבה. בתקופה זו החל לקרוא מיצירות הספרות העברית, ועשה צעדים ראשונים בכתיבה. ב-1898 התגורר זמן מה בביאליסטוק, וניסה להתפרנס כסופר סת"ם. באותה שנה חזר להומל, והצטרף לתנועה הסוציאליסטית היהודית, 'הבונד', וערך את העלון "דער קאמפף" ("המאבק"), אולם בהשפעת הלל צייטלין הצטרף לתנועה הציונית. בסתיו שנת 1901 גויס לצבא הרוסי. שנתיים לאחר מכן, כאשר פרצה מלחמת רוסיה–יפן, ערק ונתפס, אך נחטף בשנת 1904 מידי המשטרה שהובילה אותו לבית סוהר בעיר בוברויסק על ידי חבורת בונדאים, ומשם הוברח ללונדון.
בין השנים 1904–1907 התגורר בשכונת וייטצ'אפל (Whitechapel) שבלונדון. בשנת 1904 כתב את הספר "מסביב לנקודה", וזה התפרסם בירחון "השילוח" שבעריכתו הספרותית של חיים נחמן ביאליק. בשנים 1906–1907 ערך והוציא לאור, ביחד עם חברו הסופר יהושע רדלר פלדמן (הידוע גם כר' בנימין), את כתב העת הספרותי 'המעורר', שהשפעתו על התפתחותהּ של הספרות העברית החדשה הייתה גדולה. באנגליה למד ברנר את מקצוע סדר הדפוס, ובירחון 'המעורר' עשה הכול במו ידיו, למעט ייצור הנייר. בשנת 1907 הגיע ללונדון חברו מנוער, אורי ניסן גנסין, ועזר לו להוציא את העיתון. לאחר מספר חודשים התערערו יחסיהם וגנסין עזב ועלה לארץ ישראל.
ב-1908 עבר לעיר לבוב שבגליציה, שם פרסם את שני הכרכים הראשונים של "רביבים". בלבוב התיידד עם הסופר גרשון שופמן, ואף שכר דירה בשותפות עמו לתקופה מסוימת. כעבור זמן מה נוצר קרע ביניהם, כנראה בשל אישה. בעקבות המריבה עם שופמן, החליט ברנר לעזוב את לבוב ולעלות לארץ ישראל. על פי זיכרונותיו של הסופר חיים שלום בן-אברם, חלק ברנר דירה עם משפחתה של דורה אברהמית, ובתקופה מסוימת הלין בחדרו גם את האחים בן-אברם (חיים שלום ואחיו הצעיר משה).
בארץ ישראל
בסוף 1910 פרסם ברנר בעיתון "הפועל הצעיר" מאמר שהצית פולמוס ציבורי נרחב, אשר כונה בהמשך "מאורע ברנר". המאמר פגע ברגשותיהם של דתיים ומסורתיים בארץ-ישראל ומחוצה לה, כיוון שהיו בו, מצד אחד, דחייה בוטה ומבטלת של כל הדתות, כולל הדת היהודית, ומצד שני, הצהרת אמונים לתרבות היהודית הגלומה, על-פי ברנר, בברית הישנה (התנ"ך) ובברית החדשה גם יחד. הסערה שפרצה לא שככה במשך חודשים רבים. "הוועד האודסאי" הפסיק את תמיכתו הכספית בעיתון "הפועל הצעיר", ובתגובה התגייסו סופרי ארץ ישראל ופועליה ותרמו להמשך קיומו. הוויכוחים הסתעפו לכיוונים נוספים, ומאות מאמרים ומכתבים פורסמו בכל כתבי העת בארץ ישראל ובתפוצות בעניין הפרשה וספיחיה. לאחר שדעכה המחלוקת ופינתה מקומה למחלוקות אחרות, עדיין הייתה ל"אירוע" השפעה על חייו של ברנר. למשל, תחילת דרכו כמורה לספרות בגימנסיה הרצליה בשנת 1915 לוותה בהתנגדות מצד הוועד המפקח על הגימנסיה. כפשרה מונה מורה מיוחד, שתפקידו היה לפקח על שיעוריו של ברנר, ולוודא שהוא מלמד בהתאם לתוכנית ואינו מסית נגד הדת. בהמשך נמצאה עבודתו של ברנר טובה ביותר ותקינה לחלוטין, והוא המשיך ללמד בגימנסיה גם תנ"ך, משנה ולשון.
במסגרת פעילותו בתחום הספרות סייע ברנר לפריצתו של ש"י עגנון אל התודעה הספרותית-תרבותית היהודית, כאשר סייע בהוצאת ספרו "והיה העקוב למישור". הוא תרגם מרוסית לעברית את "החטא ועונשו" מאת דוסטויבסקי, ואת "בעל בית ופועלו" מאת טולסטוי, ומגרמנית לעברית שני ספרים מאת גרהרט האופטמן ואת "היהודים בזמן הזה" מאת ארתור רופין. כמו כן עסק בתרגומי מדע פופולרי.
בשנת 1913 נישא ברנר לגננת חיה ברוידא, וכעבור שנה נולד בנם היחיד, שברנר קרא לו אוּרי ניסן, על שם חברו אורי ניסן גנסין שמת כשנה קודם לכן. נישואיו לא החזיקו מעמד זמן רב, ואשתו עזבה אותו ונסעה עם בנם לברלין.
ב-1920 הצטרף ברנר למחנה "גדוד העבודה" על שם יוסף טרומפלדור בכביש טבריה–מגדל, שם הורה עברית לעולים חדשים. במחנות הכבישים של הגדוד היה "מהנלהבים והמלהיבים לאיחוד מפלגות הפועלים בארץ ישראל".
בחנוכה תרפ"א 1920, השתתף כאורח כבוד בוועידת היסוד של ההסתדרות הכללית, אך לא היה בה ציר. באירוע זה טבע את מטבע הלשון זכות הצעקה, לאחר שהיו"ר העיר על הערת הביניים שלו: "ברנר, אינך ציר! אין לך זכות הדיבור". ברנר השיב מיד: "זכות הדיבור אין לי, אבל זכות הצעקה יש לי".
לאחר מכן חזר לתל אביב והתגורר בשכונה ערבית ליד אבו כביר.
מותו
ב-2 במאי 1921 נרצח ברנר בפרעות תרפ"א. התנפלות הרוצחים החלה כנראה בקהל של אבלים ערבים בלוויה של ילד ערבי בבית הקברות המוסלמי שייח' מוראד הסמוך לבית שבו התגורר אז, בית אברהם יצקר. הבית ניצב באזור פרדסים (היום בשכונת אבו כביר) בסמוך לעיר יפו. עם ברנר נרצחו גם בני משפחת יצקר והסופרים יוסף לואידור וצבי שץ. גופותיהם של שבעה נרצחים נתלו על חומות בית הקברות.
המקום, שבאותה עת היה חלק מיפו, הוא כיום דרך קיבוץ גלויות שבדרום תל אביב.
הנצחה
כ-150 מטרים ממקום הירצחו עומד כעת "משכן ברנר וחבריו" - מרכז הנוער העובד והלומד, שהוא שחזור של בית יצקר, המציג תערוכת הנצחה לנרצחים.
על שמו נקרא קיבוץ גבעת ברנר ובו תיכון אזורי ברנר, וכן רחובות בערים רבות בישראל.
בשנת 1923, ביקר דוד בן-גוריון בברית המועצות, ובשובו לארץ ישראל הבריח בחפציו את אוסף המכתבים של ברנר, שקיבל מחברו, שמעון ביחובסקי.
ב-2021, במלאת 100 שנים להירצחו ועל תרומתו הגדולה כמנהיג התרבות העברית וטיפוחה, הוקדש לו יום עיון מקוון, על ידי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
חיים אישיים
בנו, אורי ניסן ברנר, היה סגן מפקד הפלמ"ח.
ספרות יפה
בשנת 1900 התפרסם סיפורו הראשון, "פת לחם", בכתב העת 'המליץ'. באותה שנה יצא לאור בוורשה ספרו "מעמק עכור" - אוסף סיפורים על עלובי החיים בעיירה היהודית של סוף המאה ה-19. בסיפורים אלה בולט ריאליזם מגמתי. הרומן "בחורף" (שברנר הסתייג מהגדרתו כרומן) החל להתפרסם בשנת 1903, בחלקים, בכתב העת "השילוח". שם גם התפרסם הרומן השני של ברנר, מסביב לנקודה, בשנת 1904.
יצירתו של ברנר מבוססת על שני מרכיבים עיקריים: מצד אחד קיים אדם צעיר בשנותיו אך זקן בנפשו. הביוגרפיה של כלל גיבורי יצירותיו דומה. גיבור יצירתו הוא בחור שהתפקר ומחפש דרך חדשה בעולם שאינו מאיר פנים אליו. הוא נידון למצוקה כלכלית, מחלות ונדודים. אישיותו מורכבת מניגודים, אין הוא שלם עם עצמו ועם המציאות החדשה והמכוערת שעימה הוא מתמודד. נושא היצירה של ברנר הוא תמיד המפגש שבין גיבור כזה ועולם מכוער ואכזר.
זהו תמיד אדם בודד בעל קשרים חברתיים מועטים, הנוטה להסתגרות ולחשדנות. הקשרים היחידים שנרקמים לעיתים בינו ובין אחרים, הם בדרך כלל בעייתיים ונוטים, לעיתים קרובות, להסתיים במפח נפש. פייארמן בנובלה "בחורף" אינו איש רעים, ונוטה להתקפד בתוך עצמו, כאשר הוא שולף מדי פעם את קוציו. אברמזון ברומן "מסביב לנקודה" מנסה אמנם לרקום קשרי ידידות עם הזולת, אך יכולתו הדלה לקיים קשרים חבריים חמים היא בעוכריו. וכך גם שאר הגיבורים נוטים להיכשל ביחסי החברה שלהם עם העולם, ויחסיהם עם נשים נידונים מראש לכישלון.
שלא כשאר הגיבורים התלושים בספרות העברית של התקופה, כמו למשל ביצירותיהם של שופמן וברדיצ'בסקי, נשארים גיבוריו של ברנר, גם כשהם תלושים ממקום הולדתם וממשפחתם, במסגרת יהודית כלשהי. בדרך כלל הם מתגוררים באזורים יהודיים וחווים יחד עם בני עמם את אווירת הפליטים, ולרוב הם חסרי בית וחסרי תקווה. אין הם מתפתים לצאת אל העולם הרחב ולהשליך לאחור את אחיהם, אף שהם מודעים לפגמיהם וסובלים מהם. ברנר וגיבוריו, על התלבטויותיהם וביקורתם, אינם מתנתקים מגורלו של העם היהודי.
במלאת חמישים שנה למותו של ברנר ביקשה הלית קתמור ממספר סופרים ואנשי תרבות לכתוב את חוות דעתם על ברנר. ס. יזהר התרשם מאוד מהאמת וחוסר הזיוף ביצירתו.
ברנר, מוסיף יזהר, סוגד לחיים עצמם, לוויטאליות שלהם, ועל אף כל לבטיו וקשייו, יש לו תיאבון אדיר לחיים.
דן מירון אמר שהספרות עמדה בראש מעייניו של ברנר. המולדת של ברנר היא הספרות העברית. הביקורות הספרותיות שלו היו קצרות וחריפות. כי גם אם החשיב מאוד את הספרות, לא חשש לבקר אותה קשות. יסוד נוסף ביצירתו היה ההתחייבות המוסרית שלו לאדם באשר הוא אדם, ועל אף שכתב בדרך כלל את עצמו, ניסה לתפוס את האוניברסלי.
עמוס עוז כתב שברנר שנא את המליצה ואת הזיוף. הוא היה שורף גשרים ופורץ בבכי למראה הריסתם. מה שעשה עגנון באירוניה עשה ברנר בשצף קצף. שניהם שנאו את העמדת הפנים.
על הקשר ההדוק והבלתי ניתן להפרדה בין צורה ותוכן בספרות כתב ברנר:
סיפוריו של ברנר יכולים להיראות כהיפוכם הגמור של סיפורי ידידו שופמן – אם שופמן מבליט את מלאכותיותם המסוגננת של סיפוריו, ברנר מבקש ליצור את הרושם שהדברים הם תיעוד אמיתי, וידוי אוטוביוגרפי, ולא יצירת אמנות.
מאמרים
בנוסף לכתיבתו הספרותית הרבה ברנר לפרסם בבמות השונות מאמרים עיוניים בנושאים שונים: ספרות, יהדות, ארץ ישראל, פועלי ארץ ישראל, ענייני דיומא ועוד.
כתיבתו העיונית של ברנר הצטיינה בגילוי לב ובאבחנה חדה. ברנר היה הראשון שהתפעל מכתיבתו של עגנון, לאחר שקרא את סיפורו הראשון: "עגונות" שהתפרסם בכתב העת העומר. במאמר ביקורת שלו על מצב הספרות בארץ ישראל כתב: "היצירה 'עגונות'– מסופקני, אם הרבה מקוראינו יודעים זאת – היא מהדברים שאינם נכתבים בכל ערב ראש חודש!".
במאמרו הידוע "הערכת עצמנו בשלושת הכרכים", אשר מתייחס לפרסום כתביו של מנדלי מוכר ספרים בשלושה כרכים, הוא עושה מעין אנלוגיה בין כתיבתו של מנדלי למודעות העצמית של היהדות. אדם או עם, טוען ברנר, מגיעים להערכה עצמית רק כאשר הם באים לידי בגרות רוחנית. רק אז הם מסוגלים לראות מעבר לאני האישי שלהם וצרכיו הבסיסיים. הם מתחילים להתעניין ביחסים עם זולתם, במשמעויות מטאפיזיות, בתהיות נפשיות, וכדומה. לספרות הרבנית אין הערכה עצמית, מפני שהכול מבוסס על דברי אלוהים חיים. ספרות ההשכלה הטיפה לשלטון השכל, לרכישת שפות זרות, לעימות עם האויב מבחוץ (אומות העולם) ולמלחמה באויב מבית (האורתודוקסיה הרבנית). אבל לא הייתה לה "הערכה נכונה, אנושית, בלתי משוחדה [...] מנקודת מבט גבוהה, גלוית עין". מנדלי היה האמן הראשון שכתב באמת על אודותינו, כותב ברנר. הוא הביט במציאות בצורה ישירה ולא משוחדת ובכך השיג את המהות של היהדות שלנו. הייחוד שלו הוא בכך, שאינו כותב על הכלל מתוך ניסיונו וחוויותיו האישיים. הוא מעמיד את האובייקט, החברה היהודית והעיירה היהודית, כדבר שעומד בפני עצמו. לכסלון, העיירה הבדיונית של מנדלי, ישנה האמת שלה.
במאמרו, "הַזַּ'נְר הָאֶרֶץ יִשְׂרְאֵלִי וַאֲבִיזְרַיְהוּ", אשר הופיע במכתב שכתב לידיד הוא שולל את קיומו של ז'אנר ארץ ישראלי כלשהו. האמן האמיתי כותב מהמיית נפשו. במילים אחרות, לא המקום (ארץ ישראל) עושה את היצירה, אלא הסופר בלבד הוא מולידה, ומכאן שהמילה ז'אנר מיותרת כאן.
ברנר פרסם עשרות מאמרים שונים שדנו בענייני ספרים וספרות. חלק מהמאמרים נלמדים עד היום בחוגי ספרות עברית וספרות משווה באוניברסיטאות השונות בישראל.
משנתו היהודית - קיומית
ברנר היה בעל תפיסה אקזיסטנציאליטית (קיומית) חילונית מובהקת, ושאף לתקומת העם היהודי תוך שחרורו מעול הגויים ומעול הדת.
בגיל צעיר חדל להאמין באלוהים וכתב בלשון חריפה נגד "מבקשי האלוהים". לדבריו "סופר נאור, מודרני, הבא ומדבר לנו בדעה צלולה על בקשתו את האלוהים, על געגועיו לאלוהים, על מציאותיו באלוהים – מה פני האיש כזה בעינינו, אם לא של בדאי, של בדאי גמור?". ברנר לא כתב את הדברים מתוך האדרת השכל והניסיון האנושי או מתוך שהוא מציע משמעות אובייקטיבית חדשה לעולם. לדבריו באותו המאמר:
דרישתו של ברנר היא שנעמוד אל מול הקושי והפחד הזה כבני חורין מבלי לברוח לאשליות שווא, כדבריו, כדוגמת הדת ואלוהים. "האומנם פסקה האשׁ היוקדת בקרבנו לשחרור, לחופש בכל הגילויים, למרות אימת הריקניות, שאין לה תקנה? הטרם נדע, כי מתו, מתו האלים, כל האלים? כן, מתו בשבילנו, מתו לעולמים, ואיתם גם חוקיהם, פקודיהם ומצוותיהם המעשיות" (שם).
תפיסתו את היהדות היא תפיסה קיומית חילונית ולא תפיסה דתית. לדבריו "כל מעשי היהודים בתוך סביבתם ולתכלית קיומם זאת היא היהדות. העיקר הוא לבקש בכול את היהודים תחילה – סוף היהדות לבוא. אם יהיו יהודים, יעבדו את עבודתם ויחיו את חייהם העצמיים – כבר תהיה ממילא איזו יהדות. או כל מה שיהיה – יהדות יקרא לו" (עמ' 152 אצל שגיא). על פי ברנר היהדות היא תרבותו של העם היהודי, תרבות אשר דורשת שינויים רדיקליים, ולא רק דתו. "צורות-החיים העיקריות של היחיד והאומה לא מפי הדת הן ניזונות וחיות... אנחנו, היהודים החיים, בין אם אנחנו מתענים ביום-כיפור ובין אם אנו אוכלים בו בשר בחלב, בין אם אנו מחזיקים במוּסרה של הברית הישנה, בין אם אנו בהשקפת עולמנו תלמידים נאמנים לאפיקוֹר – אנחנו איננו חדלים להרגיש את עצמנו בתור יהודים" (ברנר, שם, עמ' 57–59).
למרות סלידתו הגדולה של ברנר מכל הקשור בדת ובאמונה הדתית, הוא נתן מקום של כבוד לתורה שבכתב ולתורה שבע"פ כשורשי ספרותנו, וחשב שעלינו לינוק מהם, אך גם לדעת לצאת כנגדם. במאמרו "מן הספרות העברית" הוא כותב: "ספרותנו העברית אעפ"י שענפיה מועטים – הנה שרשיה מרובים. שרשי ספרות זו – אל לנו לשכוח! – חודרים לתוך המשך-עת של שלשת אלפים שנה. ראשיתה של ספרות זו נעוצה בכתובים ראשונים אחרונים. ינוק ינקה מהרבה יובלים ודורות של אוּמה רבת-כוח ומערת נפשה למות קדושים. ליווּה על דרכה וחכמי המשנה ובעלי-האגדה, אמוראי בבל ותַנאי ארץ ישראל, רבנן סבוראי והגאונים, הפוסקים והמפולפלים, המקובלים והחוקרים, הרבנים והחסידים, המאספים והמשכילים הראשונים. כל זה אוצר של אנרגיה מונח ביסוד, כל זה הוא עושר, כל זה הוא כוח כביר, כל זה הכה שרשים עמוקים בנפש האומה ולא יחלוף – אי אפשר שיחלוף". שלל יצירות היהדות הם מעין קרקע שעליה צומחת היהדות של ימינו, יהדות שברצותה יכולה להתנגד להם וברצותה לקבלם אך בכל מקרה נמצאת בשיחה עם מקורותיה.
על ארץ ישראל כתב ברנר:
מכאן, וממקומות אחרים הגיע הביטוי הברנרי האופטימי הידוע,"אף על פי כן" שמשדר לכולם: אמנם יש צרות וספקות, אף על פי כן "כל החשבון עוד לא נגמר".
כמו כן, ברנר חלק כבוד להוגים דתיים מקוריים, שהתעמתו עם שאלותיו של ברנר וחבריו ועם השקפת עולמם, כדוגמת הרב קוק, כפי שכתב: "גם השקפת העולם הרוממה (בכל הכרת אחריות הדבר הננו מדגישים מלה זו!) המבוטאה בכל 'זרעוניו' של מרן רבי אברהם יצחק הכוהן קוק שבספר הזה ופרכה היא לגבי דידן... מי שכתב את הפרק "הנשמות של עולם התוהו" ו"ייסורים ממרקים" הוא מעיד על עצמו שכלל וכלל לא זרים לו פירכוסי הנפש של הכופרים ו"המהרסים"".
סרט דוקומנטרי על ברנר
בשנת 2015 יצא לאקרנים הסרט הדוקומנטרי "המעורר, י.ח. ברנר". הסרט נכלל בסדרת העברים, שביים והפיק יאיר קדר, בהשתתפות אריק גלסנר, אריאל הירשפלד, מנחם ברינקר ואחרים. הסרט לווה בקריינות של דורון תבורי ומנשה נוי, וכלל אנימציה של דוד פולנסקי ורועי ניצן. הקרנת הבכורה נערכה במאי 2015 בפסטיבל דוקאביב, והוא הוקרן בהמשך ברחבי הארץ.
לקריאה נוספת
ברנר הוא אחד הסופרים המוערכים והנחקרים ביותר במחקר ספרות העברית החדשה. עם החוקרים שחקרו את יצירתו וכתבו עליה נמנים: יוסף אבן, יפה ברלוביץ, אורציון ברתנא, נורית גוברין, אבנר הולצמן, חמוטל בר יוסף, מנחם ברינקר, הלל ויס, בועז ערפלי, חיים באר, דן לאור, יאיר מזור, יריב בן אהרון, עדה צמח, אמנון נבות, מוקי צור, אברהם ב. יהושע, אהוד בן עזר, זרובבל גלעד, פנחס שדה, אריה ליפשיץ, שלמה שבא, שמואל ורסס, בארי צימרמן, יצחק בקון, מתי מגד, דב סדן, שלמה גרודזנסקי, צבי צמרת, רות קרטון-בלום, אניטה שפירא, אוריאל זוהר, מנחם פרי, ועוד.
הבלט הישראלי
הבלט הישראלי היא להקת בלט, המבצעת יצירות בלט קלאסי ונאו-קלאסי. ברטה ימפולסקי והלל מרקמן, שניהלו אותה במשך 45 שנים. הלהקה מעלה לעיתים קרובות יצירות בכוריאוגרפיה חדשה ונוסף לכך, היא להקת הבלט המקצועית היחידה בישראל, שמעלה יצירות מן הרפרטואר הקלאסי הבינלאומי. להקת הבלט הישראלי יוצאת בקביעות לסיורים ברחבי העולם.
הלהקה שוכנת במרכז החדש לבלט ישראלי בתל אביב, המצויד באולם החזרות הגדול ביותר בישראל, שבו 250 מקומות ישיבה.
הבלט הישראלי מייצג את ישראל בסיורים ברחבי העולם ובפסטיבלים חשובים באירופה, אסיה ואמריקה.