cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קיפצ'קים בגאורגיה
מורשת
על פי היסטוריונים טורקיים מודרניים, מופיעים עקבות הקיפצ'קים בגאורגיה באזורי הספר בגבול עם טורקיה, במיוחד באזור פרובינציית ריזה. הם מייחסים חלק משמות המשפחה של משפחות באזור לשבטים קיפצ'קים ששירתו בצבא הגאורגי. הקומבאסרים, שמתיימרים להיות צאצאי קובסר (Qubasar), הם דוגמה לכך. הטורקים המסחתים, קהילה מוסלמית גדולה שגורשה בשנת 1944 מגאורגיה הסובייטית בהוראת סטלין, טוענת אף היא כי ייתכן והקיפצ'קים של ימי הביניים בגאורגיה היו מאבותיהם הקדמונים.
יהדות פרו
היסטוריה
אין רישום מדויק מתי הגיעו יהודים לפרו, אך נראה כי היה זה זמן קצר לאחר כיבושה בידי הספרדים. כבר במאות ה-16 וה-17 היו בפרו יהודים שהסתירו את דתם בערים לימה וקייאו. בשנת 1569 הוקם בית הדין הראשון של האינקוויזיציה בדרום אמריקה (אחריו קם עוד בית דין אחד בקולומביה בשנת 1618). בשנת 1636 התגלה "הקשר הגדול" - התגלו יהודים בתוך מושבת הסוחרים הפורטוגלית בלימה ו-161 יהודים נאסרו בבית הכלא.
בשנת 1813 קיבלו היהודים בפרו את ביטול האינקוויזיציה אך זו חודשה כבר בשנת 1815, שנתיים לאחר ביטולה. האינקוויזיציה בפרו בוטלה סופית בשנת 1822 עם קבלת העצמאות שלה מספרד.
בשנת 1869 הוקם המוסד היהודי הראשון בפרו, "אגודת גמילות החסדים היהודית" (Sociedad de Beneficencia Israelita "1870").
במאה ה-20
בתחילת המאה ה-20 הגיעו לפרו יהודים ספרדים מטורקיה ויהודים אשכנזים מפולין, רומניה ורוסיה. בשנת 1917, עם סוף מלחמת העולם הראשונה, היו בפרו כ-300 יהודים, רובם בלימה ואיקיטוס. בשנות השלושים הגיעו מהגרים יהודים מגרמניה שנמלטו מהנאצים. לפני ובזמן מלחמת העולם השנייה היו גלי הגירה גדולים ממזרח אירופה, האימפריה העות'מאנית וצפון אפריקה לדרום אמריקה. בין גלי ההגירה עברו חלק מהיהודים לפרו.
בין השנים 1946 ו-1964 היה בפרו משטר צבאי שלא הקל עם התושבים היהודים. באותה תקופה רובם המכריע של היהודים שהיו מפוזרים בפרובינציות שונות התאספו בעיר הבירה לימה. באמצע שנות החמישים היו כ-4000 יהודים במדינה.
הגירה מסיבית לישראל החלה לאחר מלחמת ששת הימים בשנת 1967 כמו מכל שאר קהילות דרום אמריקה. בשנת 1988 מנתה הקהילה כ-3,500 יהודים כאשר לא הייתה כמעט הגירה לתוכה של פרו במשך שנים רבות ורק הגירה אל מחוצה לה.
למרות שהקהילה היהודית בפרו תמיד הייתה קטנה למדי, וכללה רק כמה אלפי אנשים, לא פחות משלושה מראשי ממשלת פרו היו ממוצא יהודי: אפרים גולדנברג (1994 - 1995), יהודה סימון (2008 - 2009) וסלומון לרנר גיטיס (2011).
במאה ה-21
נכון לשנת 2018 בפרו חיים כ-2,800 יהודים, בעיקר בלימה ואיקיטוס. בפרו ישנם שני בתי חב"ד שפועלים עבור הקהילה היהודית והתרמילאים הישראלים הרבים המגיעים למדינה. הראשון בבירה לימה משנת 1987, והשני בעיר קוסקו. כמו כן בתקופת התיירות יש בית יהודי עבור התרמילאים בעיירה הוארז.
היהודים באיקיטוס הם צאצאים של כמה עשרות מהגרים, סוחרים יהודים שהגיעו ממרוקו, גיברלטר, מאלטה, בריטניה וצרפת בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, ונשאו נשים ילידות מקומיות, נוצריות קתוליות. הסוחרים היהודים הגיעו לעיר בעקבות שגשוג תעשיית הגומי באותה תקופה. מאחר שכמעט כל היהודים שהתיישבו באיקיטוס היו גברים, צאצאיהם אינם יכולים, לפי ההלכה, לטעון להשתייכות לעם היהודי. בנוסף הקשר שלהם ליהדות נחלש מאחר שהקהילה היהודית בעיר חדלה לפעול. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 החלו אחדים מהצאצאים האלה להתאחד כקהילה ולבקש לעלות לישראל. חלקם עלו בשני גלי עליה ב-2001 ו-2005. ב-2011, 284 מחברי הקהילה התגיירו על ידי בית דין רבני קונסרבטיבי, אחרי שלמדו יהדות במשך חמש שנים. בשנים 2013-2014 עלו כ-100 יהודים נוספים והשתקעו בעיר רמלה. בשנת 2014 הגישה קבוצה של חברי הקהילה עתירה לבג"ץ, לאחר שבקשת העלייה שלהם סורבה, מאחר שהוחלט שסבתם לא הייתה יהודייה, זאת למרות שבני משפחה אחרים קיבלו אישור ועלו לישראל לפניהם. נכון לשנת 2016, נותרו כ-50 חברים בקהילת איקיטוס.
קהילת בני משה / יהודי האינקה
בנוסף לקהילות האשכנזית והספרדית והקהילה של איקיטוס קיימת קהילה של כמה מאות מתגיירים אינדיאנים בני אינקה ללא שורשים יהודיים. מנהיגם, סגונדו וילאנובה ואחיו הצעיר אלווארו, בנים של איכרים אינדיאנים. לשתי המשפחות, שהתעניינו בתנ"ך, שמרו שבת וחיו בקחמרקה, הצטרפו מקומיים (כחמישים איש בסך הכל). כל הקבוצה הצטרפה בשנת 1954 לכת צמחונית (ה"אבזחליקים"), במטרה לשמור על כשרות. בשנת 1961 עזבה הקבוצה את הכנסייה האוונגליסטית. בשנת 1967 כבר מנתה הקבוצה 200 איש והחליטה על הקמת שכונה עצמאית מחוץ לקחמרקה. הרב אברהם בן חמו, אז רבה הספרדי של לימה, סיפק להם ספרי יהדות. בעקבות החלטת ראש הקהילה לבצע טקס ברית מילה סדרתי לכל חברי הקבוצה נוצר פילוג בקרבה. כחצי מחברי הקבוצה, שסירבו לעבור טקס מילה, פרשו עם אחיו של ראש הקהילה, אלווארו וילאנובה, ועברו ללימה. הנותרים עברו לטרוחיו. את ברית המילה ביצע רופא יהודי, ד"ר ראובן כוגן, בשנת 1971. הקהילה בלימה קיבלו סיוע בהתקרבות ליהדות בעיקר משגריר ישראל, גדעון תדמור, והמהנדס הישראלי דוד ליס, ששהה בלימה תקופה ממושכת. בשנת 1985 הקבוצה, שכינתה את עצמה "בני משה", יצרה קשר עם רבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד. ביולי 1987 שלח ליס לאגודת "עמישב" בישראל ובו ביקש לסייע לחברי הקבוצה להתגייר ולעלות ארצה. שני הרבנים של לימה - הרב האשכנזי יעקב קראוס והרב הספרדי בן חמו - המליצו גם הם לרבנות הראשית בישראל לשלוח לפרו נציגים על מנת לגייר את הקבוצה.
בסוף שנת 1989 יצאה לפרו, בהסכמת הרב הראשי לישראל, הרב מרדכי אליהו, משלחת שכללה את הרב אביחיל מעמישב ואת הרב מרדכי אוריה, אב בית דין בחיפה. המשלחת התרשמה מההקפדה של בני הקהילה על מצוות התורה ומנחישותם להתגייר. בסוף שנות ה-80 עברו כ-60 מחברי הקהילות בטרוחיו ובלימה להתגייר. לאחר הגיור שינה סגונדו את שמו לזרובבל צדקיה. "בני משה" עברו תהליך של גיור אורתודוקסי ורובם עלו לישראל החל משנות התשעים והתיישבו ביישובים יהודיים דתיים, בהם אלון מורה וכפר תפוח שבשומרון. מנהיג הקהילה, זרובבל צדקיה, התגורר בכפר תפוח.
קונאו (נפה)
נפת קונאו (באיטלקית: Provincia di Cuneo) היא נפה במחוז פיימונטה. היא גובלת במערב בצרפת, בצפון בנפת טורינו, במזרח בנפת אסטי ובדרום במחוז ליגוריה. בשנת 2006 התגוררו בנפה 572,972 תושבים, והיא משתרעת על שטח של 6,903 קמ"ר.
הנפה היא העתיקה ביותר באיטליה. היא נוסדה בשנת 1859. עד שנת 1947 היא גם הייתה הגדולה ביותר. מאז גדולות ממנה נפת דרום טירול ונפת פוג'יה. בשל כך הוא מכונה בפיימונטה הגדולה (la Granda).
גאוגרפיה
האלפים הימיים והאלפים הקוטיים מקיפים את הנפה, ממזרח ומדרום. בהרי המזרח, מתחיל עמק נהר טנרו, היוצר מעין שער בין ההרים. בתחילתו הוא יוצר מעין משטח נמוך של הרים לעומת סביבתו. עמק הנהר מתרחב במורד, לכיוון מערב ויצר את שפלת הנהר פו הרחבה והארוכה. לנפה יש מבנה אליפטי קיצונית. בחלקו העליון, נהר הפו זורם בשפיעה גבוהה, 3,841 מ³ לשנייה. בנפה זורמים יובלי נחלים רבים היוצרים עמקים. 50.8% משטח הנפה הוא הררי, 26.6% גבעות ורק 22.6% מישור.
תחבורה
הנפה סובלת מקשיים בתחבורה: הכבישים לא תואמים את צורכי התחבורה. הנפה משמשת אזור מעבר בין מחוזליגוריה לבין צרפת. במרוצת השנים (נכתב בשנת 2007) נסלל הכביש המהיר בין אסטי לבין קונאו והוא מתחבר לכביש המהיר טורינו סבונה (Savona) שנפתח בשנת 2005. בנפר עובר גם קו הרכבות טורינו - סבונה, אחד מקווי הרכבות הישנים באיטליה. התוכנית לבניית מנהרה נוספת בין איטליה "מרקנטור" Mercantour וצרפת עדיין לא מתממשת בשל קשיים כספיים וכן תוכניות לחיבור ערים נוספות לכביש המהיר.
כלכלה
כלכלת הנפה מבוססת באופן מסורתי על גידול שדה ועל בגידול בעלי חיים. בין התעשיות המפורסמות של הנפה בקני מידה לאומי ובינלאומי: מפעלי טקסטיל "מירוליו" (Miroglio) בעיר "אלבה", יצרני ה-comparto הגדולים באיטליה. קיימים גם מפעלי צעצועים, דברי מאפה. קיים מפעל מוביל לייצור כלים להובלת מוצרים חקלאיים בשם Merlo Spa di San Defendente di Cervasca. מפעל לייצור זכוכיות, פלסטיקה ואביזרים ספורטיביים.
תחנת הרכבת התחתית ווטרלו
תחנת הרכבת התחתית ווטרלו (באנגלית: Waterloo tube station) היא תחנת רכבת תחתית הממוקמת ברובע למבת' של לונדון. תחנת הרכבת התחתית אשר משרתת את הקווים בייקרלו, ג'ובילי, נורת'רן וקו ווטרלו וסיטי נמצאת באזור 1 בחלוקת האזורים של מערכת התחנות של הרכבת התחתית של לונדון.
היסטוריה
התחנה התחתית הראשונה בווטרלו נפתחה על ידי קו ווטרלו וסיטי ב-8 באוגוסט 1898. קו בייקר סטריט וווטרלו (כעת נקרא בייקרלו) החל לשרת את התחנה ב-10 במרץ 1906. ב-13 בספטמבר 1926 התחנה החלה לשרת את נוסעי הקו הצפוני. ב-20 בנובמבר 1999 קו ג'ובילי הצטרף לשלושת הקווים הקודמים, ובמסגרת פרויקט הרחבת הקו החל לפעול גם בתחנת ווטרלו.
ב-2010 החל תיאטרון אולד ויק הסמוך להשתמש במנהרות נטושות מתחת לתחנה כחללים להצגת הצגות, חללים אלה נקראים "The Old Vic Tunnels".
מתחם תחבורה מרכזי
מעל לתחנת התחתית נמצאת תחנת הרכבת ווטרלו, תחנה חשובה המשמשת כתחנת-קצה מרכזית עבור לונדון. עד ל-13 בנובמבר 2007 שימשה התחנה כמסוף בינלאומי לרכבות היוצאות מאנגליה לכיוון יבשת אירופה, לערים מרכזיות כבריסל, ליל ופריז. כיום, יוצא שירות הרכבות הבינלאומי מתחנת סיינט פנקראס. בנוסף, קיימת תחנת אוטובוס מרכזית לצד תחנת הרכבת.
תחנת ווטרלו התחתית היא אחת מן התחנות העמוסות ברכבת התחתית של לונדון, מאחר שהתחנה משמשת כנקודת מפגש ל-4 קווים שונים, המאפשרים לנוסעים להחליף ביניהם. בשנת 2006 נרשמו כ-68.5 מיליון כניסות ויציאות בתחנה. בתחנה זו, יש 23 דרגנועים ובכך היא שיאנית במספר הדרגנועים הקיים, הגבוה ביותר מבכל תחנת תחתית אחרת.
תהילים קמ"ד
תהילים קמ"ד הוא המזמור ה-144 בספר תהילים. (לפי מספור הוולגטה מספרו 143). במזמור משבח ומודה המלך המשורר לה' על סיועו במלחמה, ומבקש ממנו שיתגלה ויצילהו בה. המזמור הוא אחד מארבעה עשר מזמורים הפותחים במילה 'לדָוִד'. בקהילות רבות נהוג לשיר את המזמור לפני תפילת ערבית של מוצאי שבת. בלטינית מכונה הוא "Benedictus Dominus".
הרקע למזמור וזהות המשורר
המזמור הוא מזמור מלך. כותרת המזמור מייחסת אותו לדוד המלך; בתרגום השבעים הכותרת ארוכה יותר: "Τῷ Δαυΐδ, πρὸς τὸν Γολιάδ" ובעברית "דוד נגד גוליית", והיא מייחסת את המזמור לדברי דוד בקרב דוד וגוליית. עם זאת, תיאור האידיליה הגשמית שבסוף המזמור הביא פרשנים אחרים לייחס אותו לסוף ימיו של דוד, בהם דוד נזכר ומספר על המלחמות שעבר. יש שדחו את זמנו של המזמור לתקופות מאוחרות יותר; כותרת 'לדוד' יכולה גם להתפרש כמציינת שהמזמור מתייחס או מוקדש לדוד, ומסייע לדבריהם אזכור של דוד בגוף שלישי בהמשך המזמור –. בנוסף, רוב מליצות המזמור אינן מקוריות והן מבוססות בעיקר על מזמורי תהילים אחרים.
חלוקת המזמור ותוכנו
המזמור מחולק לארבעה בתים:
הבית הראשון (פסוקים א–ד)
בראש המזמור המשורר מברך את ה' על היותו מבטח בשעת מלחמה. הוא מציג בסינקדוכה את ידיו ואצבעותיו, שה' הרגיל ואימן אותן, ואותו כולו, למלחמה. לאחר מכן הוא פונה להדגיש את היותו של ה' כמבטח, בשש זוויות שונות, ומשתמש במטאפורה לתאר את העמים כמרודדים תחתיו ולהודות על כך. התיאורים כאן דומים מאוד לתיאורים בשירת דוד שבפרק יח -.
בחלקו השני של הבית פונה המשורר בשאלה רטורית אל ה', ומתפעל מהתייחסותו של ה' אליו אף שהוא נמשל ביחס לה' כאד וכצל, חולף וחסר ממשות.
בפסוק הראשון תרגמו השבעים "Εὐλογητὸς Κύριος ὁ Θεός" כלומר "ברוך ה' אלוהי", במקום "צורי", תרגום זה נכנס בהמשך גם לוולגטה.
הבית השני (פסוקים ה'–ח')
גדלותו של ה' ביחס לאדם מורה גם שאם יבחר ה' להתערב בענייני האדם גדולה פעולתו לאין ערוך. ההבנה הזאת מפנה את המשורר לבקש את עזרת ה' במלחמה. ה' מתואר כיורד מהשמים להילחם תוך התעוררות של הטבע בתופעות אימתניות. גם התיאורים כאן דומים מאוד לתיאורים בשירת דוד שבתהילים י"ח, אם את המזמור חיבר מלך באחד הדורות שאחרי דוד, הרי שהוא מזכיר כאן את ההתגלות האלקית שדוד מתאר בשירתו, ומבקש שתופיע שוב. יש בתיאורים אלה גם כדי להזכיר את התגלות ה' במעמד הר סיני -.
מוסיף המשורר ומתאר את אויביו כשיטפון מים הסוחף את המשורר ועלול להטביע אותו, ואת ה' כמסוגל לפנות ממעל ולמשות אותו משם. גם דברים אלה דומים לנאמר בשירת דוד. את בקשתו מנמק המלך המשורר בחוסר המוסריות של אויביו, בסינקדוכה המתארת את פיהם וימינם העוסקות בשוא ובשקר.
הבית השלישי (פסוקים ט'–י"א)
בבית השלישי של המזמור נושא המשורר עיניו אל העתיד, ורואה בעיני רוחו את גאולת ה' וישועתו, ומבטיח לו שמתוכה הוא ישיר שיר חדש, על הקשר החדש שייווצר לו אל ה'. מתוך הראיה הזאת, של ה' כמושיע אפילו את המלכים, חוזר המלך המשורר וסוגר את הבית באותה הבקשה שבאה בסוף הבית השני - להציל אותו מאותם הנכרים העוסקים בשוא ושקר. יש מהפרשנים שפירשו שבבית הזה מבקש המשורר על כל המאורעות שיעברו על עם ישראל בכל תולדותיו עד ימות המשיח – שיתוארו בבית הבא.
הבית הרביעי (פסוקים י"ב–ט"ו)
הבית הרביעי חוזר אל ראיית ישועת ה' ומתאר מציאות אידילית, מציאות שיש מהפרשנים שהעירו שיכולה להתגשם רק בימי חזקיהו, או בימות המשיח. יש שראו את הבית הזה כמזמור נפרד, שאינו קשור למזמורים שקדמו לו. תיאורי השפע מסודרים כסדר הפסוק.
חז"ל ראו בתיאור השפע הזה לא רק תיאור של שפע גשמי, אלא גם משל לשפע רוחני – של צניעות הבנים ושל שלמות מסירת התורה מדור לדור.
המשורר מסיים בתיאור מתפעל היוצא בעיניו מפיו ומפי העמים האחרים הצופים – והם נוכחים להבין ממי באה כל המציאות האידילית הזאת -.
בליטורגיה
ברוב קהילות ישראל, נהוג לומר את המזמור (יחד עם מזמור סז) בניגון לפני תפילת ערבית של מוצאי שבת, כסימן לברכה בשבוע הבא, וכדי ללוות את השבת בשירה וכדי לאחר את תפילת ערבית ולהוסיף מהחול על הקודש.
ישנו דמיון במנגינת המזמור אצל קהילות רבות, עליה מספר רבי ישראל משה חזן ששימש בין השאר כשד"ר:
בהשראת ההתבוננות באפסיות האדם ביחס לה' הנזכרת במזמור:. נכתבו תפילות שונות, ביניהן חלק מתפילת נעילה של יום הכיפורים, וכן חלק מתפילת ונתנה תוקף –
הפסוק האחרון של המזמור מצטרף אל הפרק שאחריו, פרק קמ"ה, ואל שני פסוקים אחרים מתהילים, כדי ליצור את פרק התפילה אשרי יושבי ביתך, המוכר עוד מימי חז"ל, נאמר פעמיים בתפילת שחרית וכן כהקדמה לתפילות מוסף, מנחה ונעילה – שאין בהן קריאת שמע
הפסוק "אשרי העם שככה לו, אשרי העם שה' אלוקיו" נאמר כחלק מסדר עבודה הנאמר ביום כיפור.
דב פלג
דב פלג (5 בספטמבר 1927 – 18 בספטמבר 2009) היה מזכיר הקיבוץ הארצי בין השנים 1979–1984.
ביוגרפיה
נפטר ב-18 בספטמבר 2009 ונקבר בבית הקברות בקיבוץ סער.
חיים אישיים
היה נשוי לרבקה ואב לשלושה.
טרינידד (בוליביה)
לה סנטיסימה טרינידד (בספרדית: La Santísima Trinidad, מילולית: "השילוש הקדוש", מכונה בקיצור "טרינידד") היא עיר באמזוניה הבוליביאנית, המשמשת כבירתו של מחוז בני. היא שוכנת כ-400 ק"מ צפונית-מערבית ללה פאס וכ-500 ק"מ צפונית-מזרחית לסנטה קרוס, בגובה של 130 מטר מעל פני הים. בשנת 2006 התגוררו בה כ-86 אלף תושבים.
העיר הוקמה בשנת 1686 כמסדר ישועי על גדות נהר הממורה. מי הנהר הציפו אותה בשנת 1769, ותושביה הקימו אותה מחדש במיקומה הנוכחי, במרחק של כ-14 ק"מ.
אולליה מברצלונה
אֶוּלליה מברצלונה (Eulalia) היא הקדושה של העיר ברצלונה.
קורות חיים
אולליה חיה בעיר ברצלונה במהלך התקופה הרומית. בהיותה בת 13 הייתה נוצרייה אדוקה; מאחר שסירבה לעזוב את דתה כפי שנצטוו הנוצרים ברחבי האימפריה הרומית על ידי הקיסר דיוקלטיאנוס, הפשיטו אותה חיילים רומיים והעמידו אותה בכיכר העיר. על פי האמונה הנוצרית, על אף היום החם החל לפתע לרדת שלג וכיסה את מערומיה (בברצלונה יש אקלים ים-תיכוני וירידת שלג בברצלונה היא אירוע נדיר). נס זה הכעיס את החיילים הרומיים אשר הכניסו אותה לחבית שבדפנותיה היו נעוצות סכינים, וגלגלו את החבית במורד הרחוב הקרוי כיום על שם האירוע 'Baixada de Santa Eulalia'. בהמשך צלבו אותה החיילים ולבסוף כרתו את ראשה. על פי האמונה, יונה עפה מצווארה לאחר שראשה נכרת.
ישנה מחלוקת אם אולליה מברצלונה ואולליה ממרידה הן למעשה אותה דמות. אולליה נקברה בכנסיית סנטה מרינה דה לז ארנס (מריה הקדושה של החולות - כיום כנסיית סנטה מריה דל מאר). ארונה הוחבא בשנת 713 על מנת להגן עליו בעת הכיבוש המורי של העיר, והושב לכנסייה בשנת 878. בשנת 1339 הועברה גופת יולליה לארון בהט שהונח בקתדרלת אולליה הקדושה שברובע העתיק של ברצלונה.
חגה של אולליה נחוג בברצלונה מדי שנה ב-12 בפברואר.
יוסף מולכו
רבי יוסף מולכו (ט"ו בשבט ה'תנ"ב, 1692 - ה'תקכ"ח, 1768) היה רב ודיין בעיר סלוניקי. ומחבר ספר שלחן גבוה.
תולדות חייו
נולד בסלוניקי לגביר אברהם מולכו נצר למגורשי ספרד. היה תלמידו המובהק של ראש רבני סלוניקי באותה העת, רבי יוסף דוד בעל ספר "בית דוד" (שנדפס בסלוניקי בשנת ת"צ). בגיל שמונה עשרה נישא לקרובתו שילדה לו לפחות שלשה בנים. הוא נחשב למומחה במלאכת השחיטה ושימש כרב ושוחט בקהילות רבות בטורקיה וביון. בבגרותו נתמנה לראש שוחטי סלוניקי והיה לפוסק ראשי בעניינים אלה בתקופתו. בזקנותו (שנת תק"ח) עזב את בניו ואת אחיו אשר בסלוניקי, ועלה יחד עם אביו לארץ ישראל, ישב בה בישיבת "יפאר ענוים" בירושלים, התרועע בה עם חכמיה וגידל בה דור של תלמידים. נפטר בה כבן שבעים ושמונה בשנת תקכ"ח.
אחיו
אחיו של רבי יוסף מולכו, היה רבי שלמה מולכו אשר עלה לארץ ישראל והתיישב בה, ומונה בה מטעם הקהילה בירושלים לשליחות דרבנן לארץ מוצאו.
אח צעיר יותר היה רבי יצחק מולכו, מחבר הספר אורחות יושר אשר נדפס בשנת תקכ"ט.
בניו
אחד מבניו הוא הרב יעקב מולכו. במשך הדורות נמצאו עוד רבנים בירושלים העונים לשם מולכו, וסביר להניח שהיו צאצאיו של רבי יוסף מולכו.
מתוקף תפקידו כרב במקומות שונים וגם כמי שהיה בקי במלאכת השחיטה השתדל להוכיח במקומות שהיו פרצות לדעתו, וכך כותב החוקר אברהם יערי:
ספריו
ספרו המוכר והנפוץ ביותר הוא הספר "שלחן גבוה"; ספר זה מכיל פירושים והערות על ספר השולחן ערוך בחלקים אורח חיים ויורה דעה. יצירה זו נדפסה לראשונה בסלוניקי בשנת תקט"ז וכללה חמישה כרכים, ממנה הכרכים השייכים לחלק אורח חיים נדפס בשנת תקט"ז, והכרכים השייכים לחלק יורה דעה נדפסו בין השנים תקכ"ד (1764) לתקמ"ד (1784).
העתק המלל בשער הדפוס הראשון של הספר "שלחן גבוה":
לספר שלחן גבוה ערך היסטורי-יהודי גדול, משום שיש בו תיעוד של מנהגים ומסורות שרווחו בתקופתו של המחבר באזור סלוניקי.
משרד התחבורה נגד חברת החדשות הישראלית בע"מ
עע"מ 6013/04 מדינת ישראל – משרד התחבורה נגד חברת החדשות הישראלית בע"מ הוא פסק דין שבו בית המשפט העליון בשבתו כבית משפט לערעורים מנהליים דן בשאלה אם דו"ח של מבקר פנימי ברשות ציבורית נכנס תחת חסותו של חוק חופש המידע ועליו להיות מוצג לציבור. חברת החדשות הייתה מעוניינת לעיין בדוחות של המבקר הפנימי של משרד התחבורה ביחס לתפקודו של מנהל התעופה האזרחי ושל מערך חקירת תאונות ותקריות אוויר. ביהמ"ש העליון פסק כי הנחת המוצא של חוק חופש המידע היא שחומר המצוי בידי רשות ציבורית – חובה על הרשות לגלותו לציבור, כך גם דו"ח ביקורת פנימית. על ידי חשיפה וגילוי, הרשות מקיימת את זכות הציבור לדעת ואת חופש הביטוי המהווה זכות חוקתית.
בית המשפט הכריע כי אף שמדובר בדוח שערך מבקר הפנים של הרשות, חוק חופש המידע מחייב את פרסומו ולא ניתן לטעון כאילו מדובר בענייניה הפנימיים של הרשות. לא די בטענה כי הליקויים שפורסמו בדוח יתוקנו, אלא זכותו של הציבור לקבל את הדוח ולבקר את פעולת הרשות בעצמו.
פסק הדין העניק פרשנות משמעותית לסייג העוסק ב"דיונים פנימיים" והבהיר כי גם מידע הנוגע לפעולות ביקורת בתוך הרשות, הוא לא מידע השמור לרשות עצמה אלא לציבור כולו וזאת מתוך תפיסה כי המידע שייך לציבור. כמו כן, הבהיר בית המשפט כי לא די בפיקוח של הרשויות על עצמן, אלא כי יש לאפשר לציבור לפקח באופן בלתי-אמצעי על המתרחש ברשויות השלטוניות.
חוק חופש המידע
ערך מורחב חוק חופש המידע
חוק חופש המידע נחקק בשנת 1998 ונכנס לתוקף ב-1999, החוק מאפשר לכל אזרח או תושב ישראל לפנות בבקשה לרשות ציבורית לקבל מידע אותו היא מחזיקה, בכפוף למגבלות מסוימות המפורטות בו, שנועדו לאזן בין חופש המידע לבין זכויות ואינטרסים מסוגים שונים, לדוגמה פגיעה בביטחון המדינה, שיבוש תפקוד תקין של רשות ציבורית, מידע שגילויו יפגע בפרטיותו של אדם.
מטרתו העיקרית של החוק לפי דברי ההסבר ברשומות הצעת החוק משנת 1997:
חוק זה מהווה מרכיב של זכות הציבור לדעת ולרכוש מידע. לדעת תומכיו הוא מגשים את האינטרסים בדבר גילוי האמת והגשמה עצמית של הפרט וקידום תרבות השלטון ואמון הציבור ברשויות הציבוריות.
ביקורת פנימית
ערך מורחב ביקורת פנימית
ביקורת פנימית היא פעילות המתבצעת על ידי מבקר פנימי בארגון ציבורי. פעילות זו נועדה להפנות קשב של מנהלים ועובדים בארגון לסיכונים בתפקוד הארגון ולצורך בשיפור הבקרות הניהוליות כדי לצמצם את הסיכונים הללו. ניתוח הסיכונים והצעת הבקרות הניהוליות המתאימות נועדו להבטיח קידום מועיל, יעיל ומוסרי של יעדי הארגון, ולשמור על כספו ורכושו.
הבקרות הניהוליות כוללות, בין השאר, אמצעים כמו יצירת תרבות ארגונית מתאימה, קביעת מדיניות, חלוקת אחריות וסמכויות, יצירת איזונים ובלמים, כתיבת הוראות ונהלים ועדכונם ועוד.
פסק הדין של ביהמ"ש המחוזי בשבתו כבית משפט לעניינים מנהליים
חברת החדשות של הערוץ השני התעניינה בתאונות האוויריות שקרו בישראל, וביקשה לבצע תחקיר מקיף בנושא. לאחר התחקיר הראשוני שבוצע על ידה, העותרת (חברת החדשות) רצתה לעיין בדוחות הביקורת הפנימיים השייכים למשרד התחבורה מתוך רצון לבחון אם קיימת אכיפה יעילה של חוקי הטייס ואם חקירת תאונות האוויר הן חקירות יעילות שמניבות תוצאות, שבעקבותיהן מפיקים לקחים וכמות התאונות יורדת.
הדיון נסב סביב השאלה אם זכאית חברת החדשות לעיין בדוחות המבקר הפנימי של משרד התחבורה ביחס לתפקודו של מנהל התעופה האזרחי ושל מערך חקירת תאונות ותקריות אוויר. בית המשפט לעניינים מנהליים פסק לטובת חברת החדשות והורה על גילוי דו"ח חקירת תאונות אוויריות ודו"ח אגף יחסים בינלאומיים, כאשר סקר את עקרונות היסוד בחוק חופש המידע, ובהן הגשמת חופש הביטוי, מימוש עקרונות המשטר הדמוקרטי ותפיסת הרשות השלטונית כנאמן הציבור. ביהמ"ש קבע כי הכלל הוא שרשות ציבורית צריכה למסור מידע, וכי הסייגים לחוק הם היוצאים מן הכלל. לביהמ"ש סמכות לפרש את הסייגים על פי תכליתו של החוק וכן להעמיד את שיקול דעתו תחת שיקול דעתה של הרשות.
בית המשפט בחן את הוראות חוק הביקורת הפנימית, התשנ"ב-1992, המסדיר את פעולות מבקר הפנים במשרדי הממשלה, אשר מטרתו היא בדיקת תקינותו של הגוף המבוקר. המדינה טענה כי סעיף 9(ה) תקף במקרה דנן –  (ה) בכפוף להוראות סעיף 10 חייב המבקר הפנימי לשמור בסוד כל מסמך ומידע שהגיעו אליו עקב מילוי תפקידו, זולת אם הגילוי נחוץ למילוי תפקידו כנדרש בחוק או אם הגילוי נדרש על פי כל דין.
כמו כן, בחן בית המשפט את טענות המדינה שהתנגדה לחשוף את הדוחות מתוך הטענה כי מתוקף הוראות הסעיפים 9(ב)(4) ו- 9(ב)(1) לחוק חופש המידע, הקובעים:
(ב) רשות ציבורית אינה חייבת למסור מידע שהוא אחד מאלה:
(1) מידע אשר גילויו עלול לשבש את התפקוד התקין של הרשות הציבורית או את יכולתה לבצע את תפקידיה;
(4) מידע בדבר דיונים פנימיים, תרשומות של התייעצויות פנימיות בין עובדי רשויות ציבוריות, חבריהן או יועציהן, או של דברים שנאמרו במסגרת תחקיר פנימי, וכן חוות דעת, טיוטה, עצה או המלצה, שניתנו לצורך קבלת החלטה, למעט התייעצויות הקבועות בדין;
לבסוף, ביהמ"ש הדגיש כי הביקורת הפנימית פועלת בתוך הארגון ותפקידה לאסוף נתונים, להסיק מסקנות ולהמליץ המלצות לעתיד. כך ניתן לקבל מידע אובייקטיבי, מקצועי ומהימן, המסייע לשפר את השירות ולהשיא את איכותו ורמתו של המנהל הציבורי. עוד פסק כי בהשוואה לדו"ח מבקר המדינה ודו"ח מבקר העירייה אשר מפורסמים ברבים, כך נכון הדבר גם לגבי דו"ח המבקר הפנימי של משרד התחבורה. הוא הדגיש כי דווקא משום שכוחו של המבקר הפנימי פחות מזה של מבקר המדינה, יש צורך להעצימו באמצעות פרסום דוחותיו. הדו"ח נוגע לבטיחות הציבור ולכן לציבור יש עניין בו ומשכך סע' 9(ה) לחוק הביקורת הפנימית אינו אוסר לפי דין את גילוי המידע.
טענות משרד התחבורה
במשרד התחבורה טענו כי מוסד מבקר הפנים הוא כלי עזר ניהולי פנימי למנהל הגוף המבוקר, ובשל זאת הוא חלק מהגוף המבוקר שנועד לשפוט את פעולתו מתוכו ולשרת את הנהלתו; בשונה ממוסד מבקר המדינה שהוא גוף עצמאי ובלתי תלוי שאחראי על הכנסת והציבור בכללותו ומקיים ביקורת חיצונית על גופים ציבוריים ומשום כך מפרסם זאת ברבים. לכן, סבורה המדינה כי דו"ח הביקורת הפנימית צריך להימסר לממונה עליו ולשר או למנכ"ל הגוף הציבורי ולא להתפרסם ברבים. טענתם הייתה כי פרסום גורף של דו"חות ביקורת פנימיים יגרע משיתוף הפעולה של הגוף המבוקר עם המבקר, יפגע ביחסי האמון שבין המבקר לממונה, ישפיע על אופן כתיבת הדו"ח ועל הנושאים שיעמדו לביקורת, ויפחית את האפקטיביות של הליך הביקורת.
לדעת המערערת דו"חות ביקורת הפנים נופלים תחת הסייגים הקבועים בחוק חופש המידע. ס'9(ב)(1) לחוק חופש המידע קובע כי רשות יכולה שלא למסור מידע אשר גילויו עלול לשבש את התפקוד התקין של הרשות הציבורית או את יכולתה לבצע את תפקידיה. וכי יש להחיל בגדר הסעיף את "מבחן החשש הסביר לתפקוד התקין של הרשות" ולא את "מבחן הוודאות הקרובה" הבוחן קיומה של אפשרות קרובה, אם קיימת סכנה גבוהה לשיבוש חמור ורציני של הרשות, והוא מבחן דווקני יותר ממבחן החשש הסביר.
טענה נוספת שהעלתה המדינה בערעורה הוא כי המידע נופל תחת הסייג המצוי בסעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע. הסעיף קובע כי רשות ציבורית רשאית שלא למסור מידע הנוגע לדיונים פנימיים, תרשומות של התייעצויות פנימיות בין עובדי רשויות ציבוריות, חבריהן או יועציהן, או של דברים שנאמרו במסגרת תחקיר פנימי, וכן חוות דעת, טיוטה, עצה או המלצה, שניתנו לצורך קבלת החלטה, למעט התייעצויות הקבועות בדין. המדינה טענה כי דו"ח המבקר הפנימי בא בגדר הסעיף בהיותו חלק מתהליך עבודת המטה וקבלת ההחלטות בתוך הארגון. ועל כן, הכלל בכל הנוגע לדו"חות של ביקורת פנימית צריך להיות מניעת גילוי, ואילו רק במקרים מיוחדים וספציפיים, שבהם יש אינטרס רב בגילוי צריך להתירו לפי סע' 17(ד) לחוק חופש המידע, דבר שאינו מתקיים בעניינו.
הכרעה משפטית
בית המשפט העליון קבע, במסגרת פסק הדין שכתב השופט אליעזר ריבלין ואליו הצטרפו השופטים סלים ג'ובראן והשופטת אסתר חיות כי יש למסור את המידע המבוקש.
פסק הדין התמקד בשתי נקודות מרכזיות: תכלית חוק חופש המידע בכלליות ותחולתו; וחופש המידע בדוחות הביקורת הפנימית.
בית המשפט קבע כי נקודת המוצא של חוק חופש המידע היא שהרשות מהווה נאמן המחזיק במידע עבור הציבור ולכן, מחובת הרשות לגלותו. עם זאת כאשר ישנה התנגשות בין זכות חוקתית לבין אינטרס ציבורי, האחרון יגבר רק כאשר קיימת הסתברות ראויה לפגיעה ממשית באותו אינטרס.
ההכרעה מכניסה למסגרת תחולתו של החוק את דוח הביקורת הפנימי ומשכך, לא תהיה חובת גילוי כללית ובלתי מבוקרת או לחלופין חיסיון גורף, אלא נדרש מהרשות תמיד לבחון את "התכלית הראויה" לפי סע' 8 ו9 לחוק חופש המידע וכן, לעמוד בדרישת המידתיות לפי סע' 10 ו-11 לחוק חופש המידע. כלומר, נטל ההוכחה מוטל על הרשות לצורך עילת חיסיון, אך זו כמעט שאינה מהווה עילה כאשר כבר התפרסמה כתבה בעבר בעיתון "גלובס". לבסוף, ככל שמתאפשר לרשות לפעול לפי עקרון "העיפרון הכחול" על ידי השמטת שמות ופרסום תמצית ממצה, עליה לפעול לפיכך ולא לבחור בחיסיון מוחלט, אלא כאשר מלווה בנימוק משכנע לחיסיון.
נושא פסק הדין מהווה אינטרס ציבורי בעל עניין רחב מאוד כאשר מדובר ב"בטיחות הציבור" והגילוי מהווה תועלת גדולה יותר מחיסיון בכמה מובנים של עקרונות, אינטרסים וזכויות. בעוד שתפקידה של הרשות הציבורית הוא להפיק לקחים ולתקן ליקויים העולים מדוח הביקורת הפנימית וחזקה שפועלת כך; חובת הגילוי מאפשרת לקיים את זכות הציבור לדעת וחופש הביטוי (אין הציבור מחויב לקבל כ"מובן מאליו" הצהרה שהלקחים יושמו). בנוסף, הגילוי מאפשר הגשמת אינטרסים בדבר גילוי האמת והגשמה עצמית של הפרט, מימוש עקרון שקיפות השלטון וקידום תרבות השלטון והסדר, הרחבת אמון הציבור ברשויות כאשר הפיקוח של הציבור על ידי חשיפת המידע מהווה זרז ותמריץ ליישום מסקנות המבקר.
בפן דוחות הביקורת הפנימיים – ביהמ"ש אינו מקבל את טענת המדינה בדבר "אפקט מצנן" שעשוי להוביל אליו פרסום המידע וזאת כיוון שאין חשש לפגיעה ממשית ומהותית בתפקוד התקין של הרשות הציבורית או של הליך הביקורת הפנימית. ביהמ"ש מציין שלשם כך ישנם חוקים דו-כיווניים מהמשפט המנהלי המבטיחים שעבודת המבקר הפנימי לא תושפע מפרסום הדו"חות וכן, גם על המבקר הפנימי חלה החובה למלא אחר תפקידו הקבוע בחוק; לבסוף, ביהמ"ש מכיר בכך שיש בפרסום הליך של שיפור וקידום מוסד הביקורת הפנימית מצד הציבור. משכך, הסייגים אינם חלים.
בעקבות פסק הדין
פסק הדין משפיע על הדין הנוהג עד היום, ויש בו שימוש נרחב לאורך השנים. חשיבותו הרבה של פסק הדין באה לידי ביטוי, בין היתר, בגבולות שהוא יוצר לשימוש בסייגים האמורים לעיל ובכך שהוא מבהיר את חשיבותו של חוק חופש המידע. ניתן לראות זאת במספר נקודות מהעתירה המבהירות את האופן שבו יש להגן על הזכות למידע, גם במפגש מול זכויות אחרות –
בנוסף, ישנה התייחסות חיובית מתמשכת לפרסום דוח ביקורת פנימי –
אפיפיורות אביניון
אפיפיורות אביניון הוא שמה של תקופה, בת כ-70 שנה, בהיסטוריה של הכנסייה הרומית הקתולית, בין 1309 ל-1377, שבה הכס הקדוש היה ממוקם רשמית בעיר אביניון (כיום בצרפת).
בשנת 1305 פיליפ הרביעי, מלך צרפת, פעל להבטיח את בחירתו של בֶּרְטְרַן דֶה גוֹ (Bertrand de Got), שהיה ארכיבישוף של העיר בורדו, לאפיפיור. אחרי בחירתו קיבל את השם קלמנס החמישי.
מלך צרפת התנה את תמיכתו בביטול הצווים של האפיפיור בוניפקיוס השמיני, שפגעו בסמכותו של המלך. הצווים בוטלו על ידי קלמנס החמישי וצעד זה גרם לתסיסה ברומא. כדי לשמור על ביטחונו האישי, קלמנס החמישי ערך את טקס הכתרתו לאפיפיור בעיר ליון שבצרפת (14 בנובמבר 1307), ולא ברומא, כמקובל. באותה שנה גם נתן את הסכמתו למעצרם של אנשי מסדר הטמפלרים בצרפת (מסדר אבירי היכל שלמה), כדי שהמלך יוכל לבזוז את אוצרם. קלמנס החמישי הרגיש שחזרתו לרומא תסכן את חייו. כפתרון, מלך צרפת הציע לו להעביר את מושב האפיפיור מרומא אל העיר אביניון שבחבל פרובנס (עיר שהייתה באותו זמן נחלתו של מלך נאפולי וסיציליה, ווסאל של הכס הקדוש). בהתאם לדרישה נוספת של מלך צרפת, קלמנס החמישי גם ביטל את נידויים של אלה שגרמו למותו של בוניפקיוס השמיני. צעד זה הוסיף לאיבה כלפי קלמנס החמישי. כך החלה ב-1309 "גלות אביניון" של האפיפיורים, שנמשכה שישים ושמונה שנה. אף על פי שאביניון נרכשה על ידי הכס הקדוש בשנת 1348, בכל זאת הייתה תחושה שהיא שייכת לצרפת, ולכן היה חשד כללי שלצרפת יש השפעה עדיפה על ענייני האפיפיורות. ואומנם, רוב הקרדינלים שמונו על ידי קלמנס החמישי היו ילידי צרפת. מאחר שהקרדינלים בוחרים את האפיפיור, היה ברור שהאפיפיורים אשר יבחרו בהמשך יהיו אף הם ממוצא צרפתי. ואכן, בכל תקופת אפיפיורות אביניון, 111 מתוך 134 קרדינלים שמונו היו צרפתים וגם כל שבעת האפיפיורים שכיהנו בתקופה זו. הציבור האיטלקי תקף בזעם את האפיפיורית של אביניון. אחד הדוברים העיקריים בנושא היה המשורר פטרטרכה, אשר בילה את ילדותו שם. המושב באביניון יצר אנטגוניסם בעיקר עם אנגליה וגרמניה, ופגע ביוקרה של האפיפיורות.
למרות ההשמצות, חלק מאפיפיורי אביניון עשו מאמצים לשיפור מעמדה של הכנסייה הקתולית. ואלה ההישגים המשמעותיים:
רשימת אפיפיורי אביניון
כל אפיפיורי אביניון היו ממוצא צרפתי:
גרגוריוס האחד עשר העביר את הכס הקדוש בחזרה לקריית הוותיקן ב-17בינואר 1377. שהותו ברומא נתקלה בעוינות רבה והוא שקל בכובד ראש לחזור לאביניון. מותו, במרץ 1378, מנע זאת.
בשל המחלוקת על יורשו, קמה שושלת קצרת מועד של אנטי-אפיפיורים, שמוקדם היה באביניון:
בתקופה זו התקיים פיצול חריף בכנסייה הקתולית, אשר לעיתים נקרא "הקרע המערבי" או "המחלוקת הגדולה בנוגע לאנטי-אפיפיורים" על ידי היסטוריונים של הכנסייה (כמו גם "הפילוג הגדול השני"), בשל המחלוקת בין הנאמנות למנהיגים השונים המכהנים במקביל וטוענים שניהם כי הם האפיפיור הלגיטימי. המחלוקת נפתרה לבסוף בהחלטות ועידת קונסטנץ ב-1417.
תוכנית אוגנדה
תוכנית אוגנדה הייתה הצעה בריטית להקמת התיישבות יהודית במזרח אפריקה הבריטית סביבה התפתח פולמוס ומאבק פוליטי בפוליטיקה הציונית בשנים 1903–1905. ההצעה התייחסה לשטח בן 13,000 קמ"ר במערב קניה, הקרוי מישור גואס נגישו (באנגלית: Uasin Gishu). הצעה זו שזכתה לכינוי "תוכנית אוגנדה" בדיונים הציוניים, חדרה לתשומת הלב של הציבוריות הציונית בקונגרס הציוני השישי שנפתח ב-23 באוגוסט 1903. בקונגרס החל הפולמוס על ההצעה, השלכותיה ומשמעויותיה, ובו הסתמנו רבים מבין ציוני רוסיה כמתנגדיה החריפים. הקונגרס הסתיים בהחלטה על תמיכה בהקמת ועדה שתעסוק בנושא ההצעה הבריטית, וכן על משלחת חקר אל האזור המוצע שתבדוק את התאמתו.
הפולמוס על ההצעה המשיך לסעור לאחר הקונגרס ומתנגדיה, שכינו את עצמם ציוני ציון, התארגנו פוליטית כנגדה.
משלחת החקר מצאה את המקום בלתי מתאים להתיישבות והציעה לקונגרס הציוני השביעי (1905) לדחות את ההצעה. בעיני הבריטים ירדה קרנה של ההצעה עוד לפני כן מסיבות פנימיות. הקונגרס השביעי קיבל את הצעת משלחת החקר ודחה את ההצעה.
הצעת צ'מברלין להרצל
ראשיתה של תוכנית אוגנדה בהצעה שקיבל תאודור הרצל משר המושבות הבריטי ג'וזף צ'מברלין, בפגישתם ב-23 באפריל 1903. הצעתו הייתה שהיהודים יישבו אזור במזרח אפריקה הבריטית. הכינוי "אוגנדה" דבק בו כבר מהצעת צ'מברלין ונסמך על שמה של מסילת הברזל האוגנדית  שנסללה באותן שנים והובילה ממומבסה אל אגם ויקטוריה שחופו המזרחי עבר זמן קצר לפני ההצעה מאוגנדה הבריטית אל מזרח אפריקה הבריטית. צ'מברלין עצמו צפה באזור המיועד בנסיעות מוקדמות שלו בקו רכבת זה. הסיבה להצעה מצדו של צ'מברלין הייתה קשורה, לדעת ההיסטוריון דוד ויטל, לרצונו במתיישבים בקולוניה שהסבירות שיתקוממו כדרך הבורים בדרום אפריקה תהיה נמוכה. בעת שהוצגה ההצעה הרצל לא קיבל אותה, באומרו שרק ארץ ישראל רלוונטית ובלוחצו שימשך המאמץ לאפשר את התיישבות היהודים באל עריש, מהלך שעוד היה בעיצומו. לאחר מכן, במאי, לאחר שנודע על פרעות קישינב (שהתרחשו מספר ימים לפני פגישתם של הרצל וצ'מברלין, אך הידיעות על כך עוד לא הגיעו לאוזני איש מהם), המשיך צ'מברלין להציע ללאופולד גרינברג, נציגו של הרצל בבריטניה, הצעות ברוח דומה לגבי מזרח אפריקה. גרינברג היסס אך הבטיח להתייעץ עם הרצל על העניין. לאור העובדה שתוכנית אל עריש נראתה תקועה, אמר הרצל לגרינברג להמשיך להיות בקשר עם צ'מברלין בעניין מזרח אפריקה.
החלטת הרצל לקדם את בדיקת הצעת צ'מברלין
את ההחלטה לקדם את המשא ומתן עם צ'מברלין על הצעת מזרח אפריקה קיבל הרצל לאחר שנודע דבר פרעות קישינב. דבר זה מעלה את הסברה הנפוצה (שמגובה גם בצורת ההנמקה של הרצל בנאומו לפני הקונגרס השישי ובמקומות אחרים) שכתוצאה מהזעזוע מהפרעות היה מוכן הרצל לצאת לתוכנית מרחיקת לכת דוגמת תוכנית אוגנדה. זו למשל עמדתו של ההיסטוריון מיכאל היימן בסקירתו המקיפה על גלגולה של תוכנית אוגנדה. היסטוריונים אחרים שמים דגש בעיקר על החלטיותו של הרצל למצוא סיבות לשאת ולתת עם הבריטים. דוד ויטל עומד על כך שהסיבה המרכזית לפיתוח נתיב אוגנדה, בו לא ראה הרצל הבטחה רבה בעת שהוצע, הייתה ההתחוורות שתוכנית הצ'רטר על אל עריש עלתה על שרטון וספק אם תצא לדרך בשנים הקרובות. לדברי ויטל החלטתו של הרצל להמשיך במגעים בעניין מזרח אפריקה הייתה נאמנה לשיטתו, לפיה יש להמשיך לשאת ולתת עם שותפים דיפלומטיים גם אם הנושא שעל הפרק (במקרה הזה, תוכנית אל עריש) כבר לא רלוונטי. לדברי ויטל, לאחר שנראה היה שדבר לא יצא מתוכנית אל עריש, הפכה הצעת מזרח אפריקה, שלפנים ביטל אותה הרצל, להצעה משמעותית.
ישעיהו פרידמן טוען שכל הכוונה בתוכנית אוגנדה הייתה להשיג מבריטניה הכרה בתנועה הציונית כמייצגת הלגיטימית של העם היהודי ומחויבות לספק עבורה פתרון. פרידמן מראה את ניסיונותיו של הרצל להביא את כל המעצמות לפתרון מוסכם לבעיית היהודים ביישובם בארץ ישראל, דבר שלשמו נחוצה הייתה לו הכרה בריטית בבעיה היהודית כבעיה לאומית, ובתנועה הציונית כנושאת ונותנת מטעם היהודים. פרידמן מביא התכתבות בין הרצל ולאופולד גרינברג הנוגעת למטרות המשא ומתן על אוגנדה, ובתוכה, למשל, מכתב זה של גרינברג:
כינוס הוועד הפועל הגדול לדיון בהצעה
הוועד הפועל הגדול התכנס כדי לדון בסדר היום של הקונגרס הציוני השישי ב-21 באוגוסט 1903, ובזמן זה הציג הרצל לראשונה בפניו את הצעת אוגנדה של הבריטים. הוועד תמך בהבאת ההצעה לפני הקונגרס, כולל החברים מציוני רוסיה. לדברי מיכאל היימן, ההפתעה המוחלטת של החברים הרוסים גרמה להם להסכים, אולי גם משום שהנושא עלה לאחר שהם תקפו באגרסיביות את הרצל על נושא כספים ציוניים שהושקעו בתוכנית אל עריש ללא אישורם. לדברי ישעיהו פרידמן, אמנם מספר צירים בוועד מקרב ציוני רוסיה הביעו תמיהה מסוימת, אך ככלל, הם ראו את היתרון הגדול בהכרה הבריטית, וקיבלו את טיעונו של הרצל לפיו "הצ'רטר לארץ-ישראל רשום על המסמך הבריטי הרשמי בדיו בלתי נראית לעין; אם ילכו בעקבותיו ידאג שתוך חודשים מעטים הדיו תיהפך קריאה לכל בר-בי-רב."
יום פתיחת הקונגרס
ב-23 באוגוסט 1903 נאם הרצל את נאום הפתיחה של הקונגרס השישי. הוא סקר בנאומו את האסונות האחרונים ואת החמרת מצב היהודים ואמר: "נציל־נא את אלה שעוד ניתן להצילם". הוא העלה לסדר היום של הקונגרס את ההצעה הבריטית בנוגע לאוטונומיה באוגנדה, והדגיש כי הממשלה הבריטית יודעת כי מטרתה של הציונות היא שיבה לארץ ישראל ושאוגנדה תשמש "אתר ארעי להתיישבות על בסיס לאומי". הוא דרש מהקונגרס לקבל את ההצעה ונענה בסערת תשואות. אלא שתהום נפערה בין הסיעות, שפתחו בהתייעצויות במהלך הנאומים. בישיבה הסוערת של הסיעה הרוסית תקף הסטודנט הצעיר חיים ויצמן את הרצל בחריפות וטען כי הממשלה הבריטית עתידה להציע "הצעה טובה יותר". כמה ממתנגדי תוכנית אוגנדה אף הכריזו על שביתת רעב. על אף שנורדאו לא תמך בתוכנית אוגנדה, הוא הגן על הרצל ואמר כי אוגנדה תשמש "מקלט לילה" לנרדפים. דבריו שכנעו רבים מהמתלבטים. רוב התומכים באפריקה המזרחית באו ממערב אירופה. גם רוב חברי מפלגת "המזרחי" הדתית תמכו בתוכנית אוגנדה. הקיצוניים שבלאומנים בוויכוח היו דווקא הסוציאליסטים מרוסיה.
ההצעה הראשונה שהוצגה בקונגרס השישי ביומו הראשון הייתה הצעה להקים ועדה קטנה שתעסוק בכל נושא מזרח אפריקה והמשא ומתן עם הבריטים בנושא, ושוועדה זו תחליט האם להוציא משלחת חקר, ותביא את החלטתה לקונגרס נוסף. אך לאחר שהרצל נשא ונתן זמן מה עם צירי רוסיה, הוא הבין את יחסי הכוחות טוב יותר וחש בטוח יותר בניצחונו. לכן, בהצעה הסופית שעלתה להצבעה ביומו האחרון של הקונגרס (לאחר שאושרה בוועד הפועל הגדול) הציע הרצל שתוקם ועדה לטיפול בנושא מזרח אפריקה וכן שתישלח משלחת חקר למזרח אפריקה. מסקנות משלחת החקר יובאו לקונגרס מיוחד שיכונס לצורך העניין.
הפולמוס במהלך הקונגרס
במהלך הקונגרס החלה מתגבשת בהדרגתיות האופוזיציה, הרוסית בעיקרה, להצעת מזרח אפריקה, אופוזיציה שהחלה לזהות את עצמה בשם ציוני ציון עוד במהלך הקונגרס וביתר שאת לאחריו. הלנדסמנשפט הרוסי (אספת צירי רוסיה) התכנס פעמיים או שלוש ביום במהלך הקונגרס כדי לדון על עניין הצעת מזרח אפריקה ושם התגבשה ההתנגדות, וקולות תומכים בהצעה (כמו מנדלשטם, למשל) נדחקו לשוליים. הרצל עצמו נע בין ניסיונות פיוס של המתנגדים, לבין הבנה הולכת ומתחזקת שהרוב לצידו, ומכאן לדחיפה להצעה פחות מתפשרת (בעיקר הוספת משלחת החקר להצעת ההחלטה).
הרצל התעקש על חשיבות המשא ומתן עם הבריטים וקבלת הכרתם בתנועה הציונית. בין השאר מסיבה זו הוא ייחס חשיבות רבה לכך שהצעתם תתקבל על ידי הקונגרס. כך יוכל להראות לבריטים שהציונים מתייחסים ברצינות ליחסים עמם. עניין זה כמעט והטה את הכף אצל ציוני רוסיה עצמם בנקודות מסוימות וכמעט והביא אותם לתמוך בהצעת הרצל. הרצל נפגש עם זאב טיומקין, אחד מציוני רוסיה שהתנגד להצעה, בערבו של 25 באוגוסט 1903, היום השלישי לקונגרס, וניסה לשכנע אותו להביא את חבריו לתמוך בהצעה מהטעם שדחייתה תגרום נזק ביחסים עם הבריטים. לאחר מכן נפגשו חברי הוועד הפועל הגדול הרוסים לדון בדבריו של הרצל לטיומקין ורבים מהחברים התחילו להסס בהתנגדותם, מחשש שסירוב להצעה הבריטית אכן יגרום נזקים לתנועה, אך מאחר שהרצל לא הבטיח להם שבמקרה שיאשרו את הקמת הוועדה נושא ההתיישבות במזרח אפריקה ייקבר, הם לא הצליחו להגיע לכדי החלטה.
ההצבעה על ההצעה
הקונגרס הסתיים בהחלטה בעד ההצעה. ישנם הבדלים קטנים בנתונים אודות תוצאות ההצבעה שמביאים היסטוריונים שונים והבדלים גדולים יותר בפירוש התוצאות. לדברי מיכאל היימן, 295 צירים היו בעד ההצעה, 178 היו נגד ו-99 נמנעו, ביניהם חברי הוועד הפועל הגדול, עליהם כפה הרצל להימנע. לדעת היימן מדובר בניצחון דחוק, היות שרוב הנמנעים, וחלק לא מבוטל מהתומכים, היו למעשה מתנגדים שרק מפאת כבודו של הרצל לא התנגדו. דוד ויטל (שמונה, בשונה מהיימן 143 נמנעים) מסכים איתו שחיבור המתנגדים והנמנעים מגלה שהייתה התנגדות נרחבת לתוכנית ורוב דחוק. ישעיהו פרידמן טוען כי העובדה שרבים לא הצביעו לפי דעתם על נושא מזרח אפריקה, אלא כהבעת אמון בהרצל ובדרכו, לא הייתה סטייה שיש לבקרה אלא הייתה עצם העניין, מאחר שהרצל ושותפיו טרחו לחדד את הצורך הפוליטי בהחלטה מול הבריטים שהיה חשוב יותר מכל החלטה סופית שתהיה בעניין התיישבות במזרח אפריקה. פרידמן מביא גם הוא מספרים שונים (292 בעד, 176 נגד, 143 נמנעים) ורואה בהם אות לניצחון ברור של הרצל.
רבים ממתנגדי ההצעה פרשו בהפגנתיות מהאולם והתכנסו באולם אחר. הרצל הצטרף אליהם והסביר את חשיבות ההכרה הבריטית בתנועה הציונית, וכן שלא יכול היה לדחות את ההצעה הבריטית כלאחר יד בצורה שתשרוף את הגשרים עמם. הם חזרו לאולם אך התסיסה בנושא זה המשיכה בקונגרס ולאחריו.
בראיון שהעניק כמה ימים לאחר מכן לראובן בריינין, ניסה הרצל להסביר את שיקוליו:
לאחר הקונגרס
לאחר הקונגרס החל הפולמוס האמיתי, שכלל חילופי מכתבים רבים, פרסומים בעיתונות היהודית, כינוסים שונים ועוד, בעיקר מצד ציוני רוסיה. בשלב זה גם נכנס מנחם אוסישקין לעמדה מרכזית בתוך המאבק, לאחר שבמהלך הקונגרס עצמו בילה בארץ ישראל ולא לקח בו חלק. חלק מהפולמוס היה התכתבות פומבית חריפה ותוקפנית בין הרצל לאוסישקין, בה אוסישקין עמד על כך שכחבר הוועד הפועל הגדול, אין הוא מקבל את הכרעת הרוב לשליחת המשלחת, ובכלל שלרוב אין זכות להכריע בענייני עיקרי הרעיון הציוני, אלא רק בשאלות דרך הביצוע. הרצל לעומתו הטעים, שאין הוא יכול לפסוח על שני הסעיפים. על דעותיו הוא יכול להגן כחבר הוועד באופן דמוקרטי, אך אין הוא יכול שלא לקבל את הכרעת הרוב ועדיין להיות חבר בוועד הפועל, וחובתו להתפטר. הוא ביקר את נתיב רכישת הקרקעות בארץ ישראל, אותו העדיף אוסישקין, כאשליה. גם אם ירכוש אוסישקין את כל הקרקעות בעיר מגוריו יקטרינוסלב, כתב הרצל בלעג, הצאר יישאר הריבון שם. היהודים זקוקים לריבונות, ולא לקרקעות. הרצל גם ביקר את קובלנותיו של אוסישקין בדבר דרכו הדיפלומטית, באומרו שאם יש לאוסישקין דרך טובה יותר להשיג את ארץ ישראל מאשר הדיפלומטיה, עליו לחשוף אותה ולא להסתירה, ואם אין לו, אל לו להפר את אחדות התנועה.
ועידת חרקוב
אחד השיאים של הפולמוס הגיעו עם כינוס ועידת חרקוב שבה התכנסו בין 11 ל-14 בנובמבר 1903 חברי הוועד הפועל הגדול הרוסיים. בוועידה נבחרה ועדת היגוי בת ארבעה חברים לציונות רוסיה, ובראשה אוסישקין, מה שנחשב לעלבון כלפי הרצל, משום שהוא היה ראש למתנגדיו. הוועידה הציבה אולטימטום: על הרצל לסגת מתוכנית אוגנדה ומכל כוונה עתידית להעלות שאיפות טריטוריאליות מחוץ לארץ ישראל, עליו לכנס את הוועד הפועל הגדול לפני שילוח המשלחת לאפריקה, ולקדם את ההתיישבות המעשית בא"י. על כל זה עליו להתחייב בכתב. אם לא יקוימו תנאי האולטימטום, איימו, בשלב הראשון, להפסיק את הזרמת מסי השקל הציוני לווינה. התוכנית שלהם בהמשך כללה הצעות קיצוניות יותר, עד כדי הקמת התארגנות ציונית עצמאית ללא הרצל.
התוכניות שלהם הודלפו לעיתונות וכך נודע הדבר לציבור וגרם להם לנזק תדמיתי. לטענת הביוגרף של הרצל ארנסט פאוול האיום המקורי שלהם, אותו רצו לשמור בסוד, היה להקים ארגון ציוני עצמאי בלי הרצל. הרצל פרסם את הדבר בביטאון התנועה הציונית, די ולט, וכך גייס לצידו גם רבים ממתנגדי "תוכנית אוגנדה", שראו באיום לפילוג סכנה חמורה. לדברי מיכאל היימן, לא התקבלה החלטה בעניין ההצעות הדרסטיות שעלו בחרקוב כמו הפסקת תשלום ופילוג התנועה אך הן כנראה נידונו ברצינות. השיחות הודלפו לעיתונות בניסיון ליצור רושם שהחלטות הללו התקבלו. פרסום דבר "המרד" ואיום הפילוג בגיליון די ולט של 25 בדצמבר, עורר התנגדות ציבורית רבה למתנגדי הרצל ופגע בהם. הרצל דאג שעותקיו יופצו נרחבות כדי לגייס תמיכה בעמדתו.
כשבאו שליחי ועידת חרקוב (שמשון רוזנבאום וצבי בלקובסקי) להגיש את האולטימטום להרצל ב-31 בדצמבר 1903 הוא קיבל אותם בסבר פנים יפה וידידותיות, אך לא היה מוכן להתייחס אליהם כאל שליחים של ועידת חרקוב – בה ראה כינוס לא לגיטימי המנסה לכפות את סדר יומו על הקונגרס – אלא רק כאל חברים יחידים מהוועד הפועל הגדול.
ועידת הפיוס והערכתה
מה שנודע כ"ועידת הפיוס", היה כינוס של הוועד הפועל הגדול ב-11–15 באפריל 1904 שנועד להביא לסיום העוינות בין תומכי "תוכנית אוגנדה" למתנגדיה. בסופו התקבלה עמדת הרצל לפיה החלטת הקונגרס תתקיים ותשלח ועידת החקר למזרח אפריקה. מצד שני, הרצל עצמו אמר שם, בין השאר, שההצלחה הגדולה ביותר במשא ומתן עם הבריטים לגבי "אוגנדה" היה דווקא כישלונו.
ישעיהו פרידמן, הרואה בעיסוקו של הרצל בהצעת מזרח אפריקה בעיקר תכסיס שנועד לבסס את הקשרים הפוליטיים עם הבריטים רואה בוועידה זו, בה נוצר שלום בית, מתקבלת הסכמה על שליחת וועדת החקר ומתקבלת הסכמה להפסיק את העוינות, הצלחה גדולה להרצל. בוועידה, הרצל חוזר ומדגיש שרק ארץ-ישראל חשובה לו. לדעת דוד ויטל עמדה זו נוגדת את עמדתו הבסיסית של הרצל, לכן הוועידה מראה על כניעתו לאופוזיציה. מאידך, ויטל מציין כי מנחם אוסישקין הרגיש שתוצאות הוועידה הן הפסד עבורו. ישעיהו פרידמן, כאמור, רואה בוועידת הפיוס הכרה של ציוני רוסיה בעמדתו המקורית של הרצל, לפיה המשלחת והמשא ומתן על אוגנדה הם בעלי ערך דיפלומטי ולא מעשי, בעוד דוד ויטל רואה בוועידה ותוצאותיה עדות לכך שהרצל נכנע למעשה לדרישות מתנגדיו.
משלחת החקר וירידת התוכנית מהפרק
לאחר שג'וזף צ'מברלין עזב את תפקידו כשר המושבות בסוף 1903 ירדה קרנה של הצעת מזרח אפריקה בעיני משרד המושבות הבריטי. בנוסף, התעוררה התנגדות של קומץ המתיישבים הבריטים במזרח אפריקה, שלא היו מעוניינים בהגעתם של יהודים לאזורם. עיתונם, "איסט אפריקן סטנדרד", יצא נגד רעיון הקמת המושבה היהודית, שהוגדרה כ-"Jewganda" ("יהוגנדה"), ודרש שלא להכניס לאזור "רוכלים יהודים שיציעו למכירה, מתוך האוצרות שבכיסי סחבותיהם, כל דבר – החל במסרק וכלה בחפיסת סבון – שאין הם נזקקים לו". הדיונים עם הבריטים נמשכו, אף על פי שהתוכנית נראתה פחות ופחות ריאלית ורצויה מבחינתם. עוד לפני שנשלחה משלחת החקר בראשית 1905 (לאחר מותו של הרצל, ועל בסיס ועידת הפיוס – בברכת ציוני רוסיה) נראה היה שמבחינת הבריטים ההצעה כבר לא ממשית.
יער בולון
יער בולון (בצרפתית: בואה דה בולון - Bois de Boulogne) הוא פארק ציבורי הממוקם בקצהו המערבי של הרובע ה-16 מרבעי פריז, לצידי הפרוור בולון. שני פרוורים נוספים נוגעים בצידו הצפוני והמערבי של הפארק. בעוד פרוור בולון ממוקם מדרומו, הרי פרוור סירן ממוקם מצידו המערבי, בעוד פרוור ניי-סיר-סן מצפונו.
הפארק הוקם על ידי נפוליאון השלישי בשנת 1852, וסופח באופן רשמי לעיר פריז בשנת 1929. בדומה ליער ונסן, אין מחשבים אותו כחלק משטח העיר, אף כי הוא חלק ממנה באופן רשמי, היות שאין באזור בתי מגורים.
שטחו של יער בולון 8.459 קמ"ר, והוא גדול פי שניים וחצי מסנטרל פארק בניו יורק ופי 3.3 מהייד פארק בלונדון.
במרכז הפארק קיים היפודרום המשמש למרוצי סוסים המוניים, בעיקר בימי ראשון.
רעות לאמנויות
בית הספר השש-שנתי "רעות לאומנויות" הוא בית ספר שש שנתי לאומנויות הפועל בחיפה. בבית הספר שבע מגמות: תיאטרון, מחול, אמנות פלסטית, מוזיקה, עיצוב חזותי, עיצוב אופנה וצילום.
היסטוריה
בית הספר הוקם על בסיס איחוד חטיבת הביניים הוותיקה "רעות", עם בית הספר התיכון "ויצו" שפעל בתחומים דומים. האיחוד התבצע בשנת הלימודים תשע"א 2011/2010. שני חלקי בית הספר שוכנים בקמפוסים נפרדים, ובכוונת עיריית חיפה לבנות קמפוס אחד שיאכלס את כל אגפי בית הספר. החל משנת הלימודים תשפ"ב, ספטמבר [2021] מכהן שדמי אופיר כמנכ"ל בית הספר השש שנתי וכמנהל החטיבה העליונה.
המבנה הישן של "רעות" שימש בשנות השבעים חטיבת ביניים ללימודים עיוניים בשם "תיכון חדש". חטיבה זו הוקמה באמצע שנות השבעים עם סגירתו של בית ספר "תיכון חדש" אשר שכן ברחוב שבתאי לוי בעיר ומשמש משנת 1977 את מוזיאון חיפה לאמנות.
חטיבת הביניים
חטיבת ביניים "רעות" נוסדה בשנת 1985 ושייכת למשרד החינוך ולעיריית חיפה.
החטיבה שוכנת בשכונת קריית אליעזר, ומיועדת לתלמידים בעלי נטייה וכישורים באחד מתחומי האומנות: מוזיקה, מחול, תיאטרון ואומנות פלסטית. בית הספר משלב בין מקצועות הלימודים העיוניים לבין מקצועות האמנות תוך כדי פעילות קהילתית ענפה ורבת עניין.
תוכנית הלימודים זהה לתוכנית הנהוגה בכל בתי הספר העל יסודיים העיוניים, ונוספת עליה הכשרה והתמחות התלמיד באחד מתחומי האמנות.
החטיבה העליונה
תיכון "רעות" היה בעבר "תיכון לאמנות ולעיצוב" - "ויצו", והוא שוכן בשכונת הדר עליון בחיפה. הוא הוסב להיות בית ספר ממשיך לחטיבת הביניים רעות. בית הספר מציע לתלמידים שילוב בין תוכנית לימודים מלאה בתחום העיוני ותוכנית מגוונת בתחומי האמנות כולל תעודת בגרות מלאה.
הישגי בית הספר
באוגוסט 2013 זכה בית הספר השש שנתי רעות להופיע בין 20 בתי הספר הערכיים לפי משרד החינוך.
COINTELPRO
COINTELPRO (ראשי תיבות של Counter Intelligence Program; באנגלית: התוכנית לסיכול ריגול) הייתה סדרה של תוכניות חשאיות של ה־FBI, שכוונה להתחקות, לפקח ולסכל ארגונים פוליטיים אשר מתנגדים למשטר בתוככי ארצות הברית. תוכנית ה־COINTELPRO הרשמית התנהלה בשנים 1956–1971, ועקבה אחר מספר ארגונים כמו תנועת הפנתרים השחורים, הוועידה למנהיגות נוצרית דרומית (ארגונו של מרטין לותר קינג), הקו קלוקס קלאן, סטודנטים למען חברה דמוקרטית, כמעט כל הקבוצות שהפגינו נגד מלחמת וייטנאם וגם מפגינים בודדים שלא השתייכו לארגונים מסוימים. התוכנית נחשפה על־ידי ועדת האזרחים לחקירת ה־FBI, אשר פרצה למשרד שדה של ה־FBI במדיה, פנסילבניה, לקחה מספר תיקים, וחשפה את התוכנית על ידי העברת החומרים לעיתונים ולסוכנויות הידיעות.
טכניקות
לארגון ה־FBI היו כמה טקטיקות מרכזית אשר השתמשו בהם במבצעי COINTELPRO.
ערעור של דעת הסובבים: ה־FBI ניסו לפגוע בארגונים על ידי קריאת תיגר על המוניטין שלהם בקהילה. הארגון תכנן תוכניות כדי למנוע ממנהיגים להפיץ את רעיונותיהם בפומבי או דרך התקשורת. יתר על כן, הארגון יצר ושלט בתקשורת שלילית שנועדה לערער את ארגוני הכוח השחור. יכולתו של ה־FBI ליצור חוסר אמון בתוך ארגונים מהפכניים וביניהם, נגעה בתדמיתם הציבורית והחלישה את הסיכויים לאחדות ותמיכה ציבורית.
לוחמה פסיכולוגית: ה־FBI והמשטרה השתמשו במספר רב של שיטות כדי לערער תנועות מתקדמות. הם שתלו סיפורי תקשורת כוזבים ופרסמו עלונים מזויפים בשם קבוצות ממוקדות: הם זייפו התכתבויות, שלחו מכתבים אנונימיים וביצעו שיחות טלפון אנונימיות. הם הפיצו מידע מוטעה אודות פגישות ואירועים, הקימו קבוצות תנועה שקריות המנוהלות על ידי סוכני ממשלה, הורים, מעסיקים, בעלי בתים, פקידי בתי ספר ואנשים מניפולטיביים או חזקים, כדי להזיק לפעילים. הם השתמשו במידע כוזב כדי ליצור חשד לגבי פעילים ממוקדים, לפעמים עם השלכות קטלניות.
נפגעים
הנפגעים הגדולים ביותר מתוכניות ה־FBI היו חלק מקבוצות "הלאומנים השחורים". כדי לבצע פעולות נגד הקבוצות השונות, הונחו סוכנים להכפיש את קבוצות ה"לאומנים השחורים". הסוכנים הכפישו את הקבוצות בקרב קהילות רבות. תזכיר מ־4 במרץ 1968 מאת ג'י אדגר הובר, ראש ה־FBI לשעבר למשרדי ה־FBI הגדיר כיעד מרכזי של COINTELPRO את תוכנית "קבוצת השנאה הלאומנית". מטרת הקבוצה הייתה "למנוע את הקואליציה של קבוצות לאומיות שחורות לוחמניות; למנוע את עלייתו של משיח שיכול לאחד את קבוצת השחורים הלוחמנית לאומנית; כדי למנוע אלימות מצד קבוצות לאומיות שחורות; ומניעת צמיחה ארוכת טווח של ארגונים לאומניים שחורים, במיוחד בקרב בני נוער".
דו"ח מיוחד משנת 1970 שיועד לנשיא ניקסון חשף את הרעיונות מאחורי הפעולות שביצעה הממשלה נגד קבוצת "הפנתרים השחורים". בדו"ח נכתב כי קבוצת הפנתרים השחורים היא הקבוצה המסוכנת והפעילה ביותר בקרב קבוצות הלאומנים השחורים. נכתב כי מספר חברי הקבוצה עמד על על כ־800, אך כי 25 אחוזים מהקהילה השחורה בארצות הברית רוחשת כבוד ואהדה לפנתרים השחורים. בגלל הנתונים הללו, הופעלו מבצעים רבים נגד קבוצת הפנתרים השחורים, כדי להבטיח שהפוטנציאל הגבוה של הקבוצה לא יתממש בקרב האוכלוסייה השחורה של ארצות הברית.