cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יאסר ערפאת
תקופת תוניס
ב-13 בדצמבר נאם ערפאת בפני עצרת האו"ם שהתכנסה במיוחד לכבודו בז'נבה (שכן ארצות הברית מנעה את כניסתו לתחומה). בנאומו קרא ערפאת לפתרון הסכסוך על בסיס החלטות 242 ו-338. נאומו של ערפאת לא עמד בקריטריונים האמריקאיים להכרה באש"ף, ולכן ביום שלמחרת כינס ערפאת מסיבת עיתונאים שבה הוסיף שזכות כל הצדדים בסכסוך, כולל מדינת פלסטין וישראל, להתקיים בשלום ובביטחון והכריז על הפסקת פעולות הטרור. באותה מסיבת עיתונאים ערפאת טען גם שהציור של המטבע הישראלי של 10 אגורות מראה את מפת ההתפשטות הישראלית ברחבי המזרח התיכון. הכרזה זו סיפקה את האמריקאים, שפתחו עם אש"ף במשא ומתן שהופסק בעקבות הפיגוע בחוף ניצנים ב-1990.
ערפאת לא יכול היה או שלא רצה לבטל את האמנה הלאומית הפלסטינית. במאי 1989 אמר עליה שהיא "קאדוק", כלומר עבר זמנה, אולם גם בהמשך לא ביטל אותה.
ב-8 באפריל 1992 התרסק מטוסו של ערפאת במדבר הלובי. שלושה מנוסעי המטוס נהרגו, אך ערפאת יצא בפציעות קלות. פגיעה מוחית שנגרמה לו, גרמה לרעד בשפתיו בעת הדיבור (שאף על פי שהוקל במהלך השנים לא פסק עד יום מותו). כשנראה היה שהמטוס עומד להתרסק התקרבו מקורביו של ערפאת אליו, העבירו אותו לחלק האחורי והבטוח יותר, עטפו אותו בשמיכות והגנו עליו בגופם, וכך הבטיחו את הישארותו בחיים.
בעת מלחמת המפרץ, ערפאת תמך בסדאם חוסיין. תבוסת עיראק שמטה את הקרקע מתחת לרגליו, ובכך איבד אש"ף את תמיכת מדינות המפרץ. היעדר התמיכה, וקריסת ברית המועצות, היו ככל הנראה הנסיבות שהביאו את ערפאת להצטרף לתהליך המדיני. בסוף 1991 אישר השתתפות של משלחת פלסטינית, כחלק ממשלחת ירדנית-פלסטינית, בוועידת מדריד ובמשא ומתן שבעקבותיה. כשהתהליך נקלע למבוי סתום, אישר לאנשיו לפתוח במשא ומתן חשאי וישיר, אשר הוביל לחתימת הסכמי אוסלו בשנת 1993. מבקרי ההסכם טוענים כי הוא עזר לערפאת לייצב את מנהיגותו באש"ף, בעת שנקלע לשעת משבר.
ראש הרשות הפלסטינית
במסגרת הסכמי אוסלו עברו ערפאת ותומכיו מתוניסיה לשטחי יהודה, שומרון ועזה, והקימו בה את הרשות הפלסטינית כשלב ביניים בדרך ליצירת מדינה פלסטינית. בתמורה התחייב ערפאת להפסיק את המאבק המזוין. הסכם זה זיכה את ערפאת יחד עם יצחק רבין ושמעון פרס בפרס נובל לשלום. הענקת הפרס לערפאת עוררה מחלוקת עזה אף בתוך ועדת הפרס עצמה. קורה כריסטיאנסן, אחד מחמשת חברי הוועדה, התפטר במחאה על ההחלטה מיד אחרי אישור הפרס ומחה ברחובות אוסלו במהלך הטקס. זהו המקרה היחיד שחבר וועדה התפטר עוד לפני הענקת הפרס. ב-1996 נבחר ערפאת רשמית ליושב ראש הרשות הפלסטינית בבחירות שפוקחו על ידי נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ימי קרטר, ברוב של 88 אחוזים (מולו התמודדה סמיחה ח'ליל).
לאחר הירצחו של יצחק רבין בא ערפאת לנחם את משפחת רבין בביתה. הוא הרבה לציין אחר כך את יצחק רבין כפרטנר שלו ל"שלום האמיצים".
הרצון למנוע את נפילת ממשלת שמעון פרס בבחירות הניע את ערפאת לערוך מבצע מקיף נגד חמאס לאחר פיגועי ההתאבדות במרץ 1996, כולל עריכת ועידה בינלאומית ללוחמה בטרור בשארם א-שייח'. ערפאת חתם על הסכם נסיגת ישראל מרוב חלקי חברון עם בנימין נתניהו. אחר כך, לאחר שיחות ממושכות בארצות הברית, חתם עמו על הסכם ואי.
ביולי 2000 נפגש עם ראש ממשלת ישראל אהוד ברק בקמפ דייוויד, בחסות נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון. השיחות עם ברק, שמטרתו השאפתנית הייתה השגת הסדר סופי שיסיים את הסכסוך הישראלי-פלסטיני, עלו על שרטון. בישראל ובארצות הברית התגבשה ההנחה לפיה ערפאת הוא האשם בכישלון, לאור סירובו לוותר על זכות השיבה. אמנם היו כאלה שהטילו את האשמה גם על כתפי ברק, אף שהרחיק לכת בוויתורים שלא הציע שום ראש ממשלה ישראלי לפניו, בהם חלוקת ירושלים. ערפאת השיב תשובה מתחמקת למתווה קלינטון, שכלל ויתורים נוספים מצד ישראל, וגם שיחות שהתקיימו בטאבה בשלהי זמן ממשלת ברק (בעת שהאינתיפאדה השנייה כבר פרצה) לא הולידו פרי של ממש.
גם במשך השנים שעברו מהסכם אוסלו ועד לאינתיפאדה השנייה, שבהן התקיימה בשטחים שלווה יחסית (הופרה בעיקר באירועי מנהרת הכותל ואירועי יום הנכבה 2000), התבטא ערפאת בצורה מתסיסה בפורומים סגורים שונים (ולעיתים נדירות גם בתקשורת הערבית) ודיבר על "ג'יהאד" בדרך לירושלים.
האינתיפאדה השנייה
מעמדו של ערפאת התערער במהלך האינתיפאדה השנייה. מנהיגי ישראל האשימו את ערפאת בכך שארגן וליבה את האינתיפאדה, ובכך הפר את הסכם אוסלו (אם כי ראש השב"כ, יובל דיסקין, אמר ב-2009 כי מרואן ברגותי היה ). הם גם האשימו אותו בהסתה של הפלסטינים באמצעות מערכת החינוך ואמצעי התקשורת. בעקבות הפיגוע במלון פארק בליל הסדר 2002, פתחה ישראל במבצע חומת מגן במהלכו בודד ערפאת במשכנו במוקטעה ברמאללה.
מידת מעורבותו של ערפאת באינתיפאדה אינה ברורה. מוסכם כי לא פעל להרגעת הרוחות, למרות שהתחייב לעשות כן, ואף חתר תחת מאמצי דמויות שלטוניות פלסטיניות אחרות להשליט סדר ושלום. עם זאת, קשה לדעת האם התפרצות האינתיפאדה באה בהשראתו או שהייתה ספונטנית, ולא ברור האם נתן הנחיות ישירות לפיגועים. על פי מקורות מודיעין ישראלים, בתחילת האינתיפאדה תהה באוזני מקורביו "מדוע מתים כל כך מעט ישראלים לעומת פלסטינים רבים?". תהייה זו התפרשה כקריאה לפיגועי התאבדות בישראל. כך גם התפרשו התבטאויות נוספות שלו בשבח השהידיות. המודיעין הישראלי הציג מסמכים רבים (שרובם נתפסו במהלך חומת מגן) בפני ארצות הברית, שמהם עולה שערפאת תמך כספית באנשי טרור ובמשפחותיהם. תקרית ספינת הנשק האיראנית קארין איי שלהגעתה לחופי עזה היו אחראים מקורבי ערפאת, שכנעה סופית את הממשל האמריקני כי אין תועלת במגעים איתו. במהלך האינתיפאדה נעשה ניסיון לקצץ בסמכויותיו, ובעקבות לחץ ישראל וארצות הברית מונה אבו מאזן לראשות ממשלה. כעבור 100 יום התפטר אבו מאזן, משערפאת סירב לסייע לו, והחליפו אחמד קריע, אך גם הוא התקשה לתפקד בשל רצונו של ערפאת להותיר את השליטה בכל עניין בידיו.
מותו
בקרב הפלסטינים שרר תסכול מאי־הוודאות בנוגע למצבו הבריאותי של ערפאת, אשר אף הועצם בעקבות התפרצות טלוויזיונית פומבית של סוהא ערפאת שהאשימה את בכירי הרשות בניסיון "לקבור את בעלה בעודו בחיים". יש שהעריכו שמקורה היה בחששה של סוהא שחלוקת הרכוש אחרי מות ערפאת לא תתבצע לשביעות רצונה (לפי אחד הדיווחים, אחר מותו של ערפאת חתמה סוהא הסכם עם הרשות הפלסטינית שלפיו תקבל הקצבה של 22 מיליון דולר בשנה).
ההודעה הרשמית על מותו של ערפאת נמסרה ב־11 בנובמבר 2004 לפנות בוקר. למחרת נערך לערפאת טקס אשכבה בהשתתפות רבים ממנהיגי העולם בקהיר ולאחריו נטמן ברמאללה.
הלווייתו של ערפאת אופיינה בחוסר סדר ואפילו דגל אש"ף שהונח על ארונו נקרע על ידי ההמון והוחלף בכאפייה (סמל היכר ידוע של ערפאת). במהלך ההלוויה נפצעו מספר פלסטינים שהשתתפו בטקס. ערפאת נקבר במתחם קבר מפואר, מעין מאוזוליאום שנבנה ליד המוקטעה, ואת בניית הקבר מימנה הרשות הפלסטינית.
סיבות המוות
סיבות מותו של ערפאת לא הובררו. דו"ח הרופאים הצרפתים הודלף בספטמבר 2005, אך עדיין לא היה בו לפתור את התעלומה. הועלו השערות לפיהם ערפאת מת מזיהום, מהרעלה או מאיידס.
בנובמבר 2012 הוצאו עצמותיו של ערפאת מקברו על מנת לבדוק את סיבת מותו, ובפרט את הטענה שערפאת הורעל על ידי ישראל. בנובמבר 2013 פורסם הדו"ח ועל פיו נמצאה כמות גבוהה של פולוניום 210 בשרידיו. לעומת זאת, דו"ח שפרסם צוות חוקרים צרפתיים מצא שערפאת מת בנסיבות טבעיות, וכך קבע גם צוות של מומחים רוסיים.
בדצמבר 2012 טען ראש הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס (אבו מאזן) כי מוחמד דחלאן הרעיל את ערפאת.
הנצחה
על שמו של ערפאת נקרא נמל התעופה הבינלאומי יאסר ערפאת ברצועת עזה, שפעל כשנתיים ונסגר בשנת 2000, ובית חולים בעיר סלפית.
ביישובים הישראליים ג'ת וסח'נין נקראו רחובות על שמו של ערפאת, אך לאחר סערה ציבורית שונו השמות.
באבו גוש תוכננה הקמת מרכז תרבות לזכרו של ערפאת, במימונו של איש העסקים מוניב אל-מסרי, אך לאחר סערה ציבורית בוטל המיזם.
חייו האישיים
מעט ידוע על חייו האישיים של ערפאת. במשך עשרות שנים סירב ערפאת להתחתן בטענה שהוא "נשוי למהפכה הפלסטינית". יון מיכאי פצ'פה, אוריאנה פלאצ'י ואחרים טענו שהיה הומוסקסואל. ב-17 ביולי 1990 התחתן עם סוהא טוויל, בת למשפחה פלסטינית נוצרית ידועה, וזו התאסלמה למענו. בחתונתם היה ערפאת בן 61 ואילו סוהא הייתה בת 27. לשניים נולדה ב-24 ביולי 1995 בת בשם זהווה, על שם אמו של ערפאת, שמתה בהיותו בן ארבע. זהווה נולדה בפריז, העיר החביבה על אמה. סוהא ובתה התגוררו בעזה למשך תקופה מסוימת, אך בתחילת 2001 חזרו לפריז.
ערפאת נחשב לאדם עשיר מאוד. הונו האישי נאמד על ידי גורמים שונים במיליארדי דולרים. אך קשה מאוד להעריך אותו, משום שנוהל בחשבונות סודיים, בעיקר בידי מוחמד רשיד. על פי קרן המטבע הבינלאומית, ערפאת הסיט לחשבונותיו מכספי הרשות הפלסטינית בין השנים 1995–2000 897.6 מיליון דולר. עם זאת חלק ניכר מכספים אלו שימשו כנראה "קופה ב" של הרשות הפלסטינית על מנת לעקוף את הפיקוח של המדינות התורמות על הכסף.
ביקורת על מידת אמינותו
אמינותו של ערפאת הוטלה בספק פעמים רבות. כך למשל, לאחר הפיגוע בצומת בית ליד ב-1995 בו נרצחו 22 ישראלים, חזר ערפאת בתוקף עשרות פעמים על הטענה שהפיגוע יצא אל הפועל בשיתוף פעולה עם כוחות הביטחון הישראליים, וטענה זו אף הביאה לקטיעת פגישתו עם ראש הממשלה יצחק רבין. לאחר פיגוע בנתניה ב-1999 טען ערפאת כי מדובר בחיסול חשבונות בין עבריינים. טענה אחרת שלו הייתה שבפרלמנט הישראלי תלויה מפה של הלבנט ותחתיה נכתב כי גבולות ישראל נמתחים מהנילוס ועד הפרת. כן טען בנאומיו כי הפסים הכחולים בדגל ישראל מסמלים את גבולות ישראל מהפרת עד הנילוס. גם באיור על גב מטבע 10 האגורות דימה ערפאת לראות את גבולות הפרת והנילוס. לאחר שתמך בפרהסיה בסדאם חוסיין בעת מלחמת המפרץ טען לימים כי לא היו דברים מעולם.
תקורה
תקורה היא מערך המשאבים שנדרש להשקיע על-מנת לספק דבר מה (תהליך, מוצר, שרות או ארגון מסוימים), אך אינם ניתנים לקשירה אליו באופן ישיר ובלעדי - כיוון שהם משרתים מכלול שאותו דבר הוא רק חלק ממנו.
תקורה בתקשורת
בתקשורת, תקורה היא האותות אשר אינם מכילים בתוכם את המידע המועבר בתהליך התקשורת, אך נחוצים לטובת קיום תהליך התקשורת. לדוגמה, בחבילות נתונים מסוגים שונים קיים פתיח אשר מסמן את מאפייני התקשורת (כגון מקור, יעד, עדיפות וכו'). מידע זה הוא אינו תוכן המסר שנדרש להעביר, והוא למעשה תקורה על המסר עצמו. לדוגמה, פרוטוקול IP מכיל פתיח באורך 20 בתים לפחות, ועד 60 בתים. התקורה המרבית האפשרית בפרוטוקול זה היא כ-10% (במקרה של חבילה בגודל מינימלי של 576 בתים אך עם תקורה בגודל המרבי של 60 בתים).
תקורה בהנדסה
בהנדסה, מרכיבים או פעולות מסוימות של מערכת יכולים ליצור מצבים או צרכים מיוחדים, אשר הטיפול בהם מהווה תקורה. למשל, הצורך להשתמש בשנאים או מיישרי זרם על מנת לאפשר למוצר מסוים להתחבר לרשת החשמל מהווה תקורה הן מבחינת הצורך לרכוש את השנאי/מיישר המתאים ולהשתמש בו יחד עם המוצר, וגם מבחינת ההספק החשמלי שצורך אותו שנאי/מיישר.
תקורה בכלכלה
בתחום הכלכלה, תקורה היא הוצאה כספית (למשל שכר דירה, הוצאות צריכת חשמל, תשלומי שכר וכו') שהיא הכרחית להמשך קיום העסק אך אין דרך לקשור אותה להכנסה ספציפית כלשהי שהוא מייצר. הוצאה שאותה כן ניתן לקשור להכנסה ספציפית נקראת "הוצאה ישירה" והיא כוללת עלויות של חומרי גלם או חלקים אשר נרכשו לשם ייצור מוצר ספציפי.
בחברה עסקית התקורה היא אותן הוצאות אשר בלעדיהן אי אפשר לספק את המוצרים או השירותים שאותם מספקת החברה, אולם, בו זמנית - אין דרך לייחס אותן למוצר או שרות ספציפיים. לדוגמה - הוצאות שנגרמות על ידי ההנהלה, הוצאות הנהלת החשבונות, הביטוח, השכירות, החשמל, וכל פעילות אחרת שאין דרך לייחס אותה למוצר או שרות ספציפיים. על דרך השלילה מקובל להגדיר תקורה כאותן הוצאות שתידרש החברה להוציא בכל מקרה, גם אם לא תספק מוצר או שרות כלשהם.
תלות התקורה בטווח הזמן - התקורה יכולה להשתנות עם הזמן כאשר החברה מתאימה את תקורתה לצרכיה המשתנים. כאשר היקף הפעילות גדל, בדרך כלל תידרש גם הגדלה של התקורה, ולהפך, אולם על פי רוב התאמת היקף הוצאות התקורה להיקף הפעילות אורכת זמן שבמהלכו התקורה עלולה להיות גדולה או קטנה יותר מהתקורה במצב הקבוע.
למשל - בטווח של חודש כל הוצאות השכר של החברה הן הוצאות תקורה כיוון שפיטורין או גיוס עובדים (לצורך התאמת היקף העובדים להיקף הפעילות שירד או עלה) הם הליך האורך חודש לכל הפחות. בטווח ארוך יותר ניתן להתאים את הוצאות השכר להיקף הפעילות ולכן בטווח ארוך הוצאות השכר הן הוצאות ישירות.
מכבי דימונה (כדוריד)
מכבי דימונה היא קבוצת כדוריד ישראלית מהעיר דימונה המתמודדת בליגת העל בכדוריד.
היסטוריה
לאחר ההעפלה היסטורית, נקלעה הקבוצה בקשיים לגיוס תקציב ראוי לליגה הבכירה. אך הירתמות של מנכ"ל מכבי ישראל נאור גלילי לגיוס משאבים ותמיכה הביאה לפתרון והקבוצה אישרה את השתתפותה בליגה.
הקבוצה מארחת באולם הפיס החדש, הממוקם במתחם הקאנטרי קלאב שבצפון העיר. באולם 650 מקומות.
ב-6 ביוני חתם המאמן הפורטוגלי נונו אלברז ששימש כמנהל טכני בנבחרת הנוער של פורטוגל בכדוריד ואימן קבוצות מליגת העל הפורטוגלית בכדוריד ביניהן בנפיקה וספורטינג ליסבון. חתימה זו של נונו אלבארז הופכת אותו למאמן הזר השני בהיסטוריה של מועדון מכבי דימונה בכדוריד ולזר השני בתולדות המועדון לאחר המאמן לשעבר אנדראה וויסקוביץ.
ב-12 ביוני חתם השוער הפורטוגלי תומאס ואלנטה ואן זלר במועדון מכבי דימונה בכדוריד וזה הופך אותו לשחקן הזר הראשון בתולדות סגל שחקני המועדון והזר השלישי בקבוצה כולה לאחר המאמן הפורטוגלי נונו אלברז.
מחלקת נוער
המועדון מפעיל מחלקת נוער ובה 4 קבוצות גיל, ומחלקת נערות ובה שתי קבוצות גיל. קבוצת הנערים של האגודה היא אלופת המדינה לעונת 2018/2019.
אומאיוס
אומאיוס (ביוונית: Εύμαιος) הוא דמות במיתולוגיה היוונית, רועה החזירים של אודיסאוס ומשרתו הנאמן. אומאיוס גודל כנער יחד עם אודיסאוס ואחותו, אף על פי שהיה בן למשפחת משרתים.
באודיסיאה
עקב הכנסת האורחים שלו ונאמנותו, נקרא אומאיוס במיתולוגיה "רועה החזירים האציל". התנהגותו בולטת במיוחד על רקע התנהגותו הבוגדנית של מלנתיוס, רועה הצאן בבית אודיסאוס, שמשתף פעולה עם המחזרים ומגניב להם נשק מנשקיית הבית, אשר לועג לאודיסאוס הלבוש כקבצן זקן.
סמל פלאו
סמל פלאו הוא הסמל הרשמי של הקונגרס של פלאו ושל משרד הנשיא של פלאו.
על הסמל של הקונגרס כתוב בחלקו העליון בפלאואנית: "Olbiil Era Kelulau" (שפירושו בעברית, "הקונגרס הלאומי של פלאו") ובחלקו התחתון באנגלית: "Republic of Palau" ("הרפובליקה של פלאו") ובסמל של משרד הנשיא כתוב באנגלית בחלק העליון "Office of the President" שמשמעותו "משרד הנשיא" ובחלק התחתון באנגלית: "Republic of Palau".
הארדי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
נאנה ויזיטור
נאנה ויזיטור (באנגלית: Nana Visitor; שמה המקורי: Nana Tucker) היא שחקנית אמריקאית המוכרת בעיקרת בזכות גילום תפקידה של מייג'ור קירה נריס בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", וכן ז'אן ריטר בסדרה "Wildfire".
ילדות ונעורים
נאנה טאקר נולדה ב-26 ביולי 1957 בעיר ניו יורק, בת של ננט אריס, מורה לבלט, ורוברט טאקר, כוריאוגרף. היא אחיינית של השחקנית והרקדנית סיד צ'ריס.
קריירה מוקדמת
ויזיטור החלה את קריירת המשחק שלה בשנת 1970 על בימת ברודוויי בהפקות כמו "My One and Only". הופעת הבכורה הקולנועית שלה (עדיין תחת השם "נאנה טאקר") הייתה בשנת 1977, בסרט האימה "The Sentinel". בשנת 1976 השתתפה בסיטקום "Ivan the Terrible", ובשנים 1978–1982 השתתפה באופרות-הסבון "Ryan's Hope", "The Doctors" ו-"One Life to Live".
בשנת 1984 היא הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "האנטר". בשנת 1985 הופיעה בסדרה "מקגייוור" (בתפקיד לורה פארן בפרק "Hellfire", ובתפקיד קרול ורניי בפרק הכפול "DOA: MacGyver"). בשנת 1986 היא הופיעה בפרק של הסדרה "אביר על גלגלים".
בשנת 1988 ויזיטור הופיעה בתפקיד אורח בסיטקום "Night Court", כחולת נפש בעלת אובססיה לסרטים. באותה השנה היא הופיעה בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "In the Heat of the Night" כבעלים של העיתון "Sparta". בשנת 1989 היא הופיעה כאורחת בעונה החמישית של סדרת הטלוויזיה "דוגי האוזר", כשרמיין, כוכבת רוק המנותחת על ידי ד"ר האוזר, וכן בתור חברתו הזוהרת של מיילס דרנטל בפרק "Success" מהעונה השנייה של "Thirtysomething".
רכס הרים
רכס הרים הוא קבוצת הרים התחומה על ידי אובייקטים גאוגרפיים כגון עמקים או ערוצי נחל, המפרידים בינה לבין הרים נוספים. הרים יחידים בתוך אותו רכס הרים, אינם בהכרח בעלי אותו מקור גאולוגי, והם עשויים להיכלל באורוגנזה שונה, כמו הרי געש.
נאנה ויזיטור
לאחר מסע בין כוכבים
בשנת 2008 היא הופיעה כאמילי קובלסקי, חולת סרטן גוססת ב-"Faith", בפרק העונה הרביעית של "בטלסטאר גלקטיקה". לויזיטור היה תפקיד קטן כפמלה וורהיס, ברימייק משנת 2009 של סרט האימה "יום שישי ה-13". כמו כן, היא העניקה את קולה למספר הופעות בסיטקום "איש משפחה". בשנת 2011 היא לוהקה לתפקיד קטן בסרט האימה "The Resident", וכן בסדרה "Torchwood: Miracle Day", בשני פרקים. בשנת 2012 היא הופיעה כד"ר פאטי בארקר, פסיכותרפיסטית לכלבים, ב-"An Embarrassment of Bitches" - פרק מהעונה הרביעית של הסדרה "Castle" של רשת "ABC" האמריקאית. בשנת 2015 שיחקה בדרמה הרומנטית "גאות של הלב" לצד האנטר פאריש.
רכס הרים
תזוזת לוחות טקטוניים
רכסי הרים (לעיתים קרובות מוארכים) הם תוצאה של תזוזת לוחות טקטוניים, והתרוממות הקרקע בעקבות התנגשות ביניהם. דוגמה לכך הם הרי ההימליה שנוצרו כתוצאה מהתנגשות הלוח ההודי עם הלוח האירואסייתי.
לפעמים לוח אחד נדחף על ידי לוח אחר שנכנס מתחתיו ומרים את השני על גביו. הלוח שמתרומם יוצר את ההר. בהרים שנוצרו מתהליך זה ניתן לראות עד עומק מסוים את השכבות השונות ולאחר מכן חזרה על אותן שכבות עליונות, שכן אלו שני לוחות זהים בשכבותיהם.
נאנה ויזיטור
חייה הפרטיים
בשנת 1996 ויזיטור הרתה מיחסיה עם אלכסנדר סידיק - חברה לצוות שחקני הסדרה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9". היריון זה שולב בעלילת הסדרה. שמו של בנם: דג'נגו אל טהיר אל סידיק. ויזיטור וסידיק התחתנו בסופו של דבר, אבל התגרשו בשנת 2001.
רכס הרים
תזוזת לוחות טקטוניים
תהליך מסוג זה אורך מיליוני שנים ובדרך כלל נוצרים הרי געש תוך כדי התהליך, כמו הר וזוב שבאיטליה.
פעילות וולקנית
שרשרת הרים בודדים בדרך כלל נוצרת מפעילות וולקנית שמתרחשת בפנים כדור הארץ, כמו שרשרת הרים בהוואי. במקרה זה, "נקודה חמה" בשילוב תנועת לוח טקטוני יוצרת הרי געש אחד אחרי השני במרחק מה זה מזה.
אקולוגיה
רכסי הרים תומכים במספר סביבות אקולוגיות יבשתיות ובגבהים משתנים.
קיר סטארמר
סר קיר רודני סטארמר (באנגלית: Keir Rodney Starmer; נולד ב-2 בספטמבר 1962) הוא פוליטיקאי בריטי, מנהיג מפלגת הלייבור ויושב ראש האופוזיציה הבריטית. מייצג את המחוז הלונדוני הוברן וסנט פנקראס בבית הנבחרים הבריטי.
ביוגרפיה
סטארמר נולד בסאת'ק שבלונדון ונקרא על שמו של אחד ממייסדי מפלגת הלייבור, קיר הארדי. הוא סיים תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת לידס ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת אוקספורד ב-1986. כעורך דין סייע לארגוני עובדים שונים ושימש בצוות ההגנה של הנתבעים במשפט מקלייבל. הוא עסק בעיקר בנושאי זכויות האדם וחיבר מספר ספרים בנושא. בנובמבר 2008 מונה לראש שירות התביעות המלכותי (מנהל התביעה הציבורית).
ברוב של 52.9% הוא ניצח בבחירות 2015 מטעם מפלגת הלייבור למושב של מחוז הוברן וסנט פנקראס בבית הנבחרים הבריטי. בבחירות 2015 נבחר לכהונה נוספת ברוב של 70.1% ובבחירות 2019, ברוב של 64.5%. בספטמבר 2015 מונה לשר לענייני הגירה בממשלת הצללים של ג'רמי קורבין, ממנה התפטר מהתפקיד ביוני 2016. באוקטובר 2016 מונה לשר לנושא פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי בממשלת הצללים של קורבין.
הוא חבר במועצה המלכותית מאז 2017. ב-2014 מונה לאביר מפקד במסדר האמבט.
חייו האישיים ויחסו לישראל וליהודים
סטראמר נישא ב-2007 לעורכת הדין היהודיה ויקטוריה אלכסנדר, ויש לו קרובי משפחה בישראל. את ילדיו המשותפים עם אשתו (בן ובת) הם מגדלים כיהודים. זמן קצר לפני שנבחר לראשות הלייבור הצהיר בראיון כי "אם ההגדרה של להיות ציוני זה להאמין במדינת ישראל - אז במובן הזה, אני ציוני".
ביוני 2020 פיטר סטראמר את רבקה לונג-ביילי, שרת החינוך בממשלת הצללים שלו, לאחר ששיתפה ראיון עם מקסין פיק שטענה כי חניקתו למוות של ג'ורג' פלויד מבוססת על פרקטיקות שנלמדו מהשירותים החשאיים הישראליים. סטראמר נימק את הפיטורים בכך ששם למטרה להילחם בתופעת האנטישמיות.
באפריל 2023 מפלגת הלייבור בפרלמנט הבריטי השעתה תחתיו את חברת הפרלמנט דיאן אבוט לאחר שטענה כי יהודים לא עמדו בפני גזענות בבריטניה. מפלגת הלייבור תחתיו גינתה לחלוטין את דבריה, וטענה כי הם פוגעניים ושגויים לגמרי.
הפתרון הסופי
הפתרון הסופי של שאלת היהודים (בגרמנית: Endlösung der Judenfrage, הידוע בקיצור כ"פתרון הסופי") הוא השם שנתנה גרמניה הנאצית להשמדת העם היהודי שבוצעה במהלך השואה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
לפי אומדנים שערכו היסטוריונים, נרצחו במחנות ההשמדה כ-3.5 מיליון יהודים. כ-1.5 מיליון נוספים הומתו ברציחות המוניות בידי האיינזצגרופן, וכמיליון יהודים מתו בגטאות ובצעדות המוות מרעב, מתשישות וממחלות.
טרם "הפתרון הסופי"
עד כיבוש פולין, מדיניות הנאצים כלפי היהודים הייתה של "אריזציה" - דחיקתם להגר אל מחוץ לגרמניה באמצעות פגיעה כלכלית והעברת רכושם בהדרגה לידיים אריות. לאחר כיבוש פולין, מצאו עצמם הגרמנים כשתחת שליטתם נמצאים מיליוני יהודים, ומדיניות זו לא הייתה יעילה מספיק לדידם.
הסכם העברה
הסכם העברה ("טרנספר") היה הסכם שנחתם ב-25 באוגוסט 1933 בין השלטונות הנאציים לבין הסוכנות היהודית. מטרת ההסכם הייתה לאפשר ליהודי גרמניה למכור נכסי דלא ניידי, טובין ורכוש אחר, הנמצאים בבעלותם בשטחים שתחת שלטון גרמניה הנאצית, וזאת טרם יופקע בידי השלטונות, להעביר את תמורת המכירה לארץ ישראל בסחורות שנרכשו בגרמניה והפדיון ממכירתן בארץ ישיב לעולים מקרב יהודי גרמניה חלק מהונם ויקל על קליטם. נחתם בשנת 1933 כתוצאה ממפגש אינטרסים בין השלטון הנאצי, שהיה מעוניין ביציאתם של יהודים מגרמניה; המוסדות הציוניים, שרצו להגדיל את מספרם של היהודים בארץ ישראל; יהודים תושבי גרמניה, שרצו להציל חלק מרכושם לפני הפקעתו על ידי השלטונות; ושלטונות המנדט הבריטי, שהיו מעוניינים בהשקעות הון בפלשתינה-א"י.
תוכנית לובלין
הנאצים הגו תוכנית להגלות את היהודים ולבודד אותם, ובמקומם להביא אוכלוסיות אריות ממזרח אירופה. לאחר הסכם שנחתם ב-28 בספטמבר 1938 בין גרמניה הנאצית לברית המועצות לפיו יקבלו הסובייטים את ליטא, הוחלט כי היעד להגליית היהודים יהיה באזור לובלין שבפולין, שם תוקם 'שמורה' יהודית. הנאצים ערכו ניסויים בהקמת שמורה שכזו, אך לבסוף נטשו את הניסיון מאחר שהתברר שאין שם די שטח כדי לאכלס את כל היהודים.
תוכנית מדגסקר
לאחר נטישת תוכנית לובלין, ועקב תוכניתו של היטלר לכבוש את צרפת ובריטניה, עלה בקרב הנאצים פתרון אפשרי נוסף ל'בעיית היהודים' - הגליה לאי מדגסקר שביבשת אפריקה, שהיה אז מושבה של צרפת. פתרון זה לא היה המצאה נאצית, והוא הוצע עוד קודם לכן בידי אנטישמים בריטים, ואף נבחן בידי משלחת פולנית שקיבלה את אישורה של ממשלת צרפת. בסופו של דבר, בעקבות חוסר הצלחתם של הנאצים לנצח את הבריטים, נטשו הנאצים אף את התוכנית הזו.
ועידת ואנזה
ההחלטה על צורת יישום הפתרון הסופי – התוכנית להשמדת העם היהודי בשטחי הכיבוש של גרמניה הנאצית, התקבלה בוועידה שהתקיימה ב-20 בינואר 1942 ב"וילה ואנזה" בברלין. לוועידה, בראשות ריינהרד היידריך, כונסו פקידים ראשיים של המשטר הנאצי במטרה ליישר קו בין המוסדות השונים בנוגע להגדרת הסמכויות וחלוקת התפקידים בביצועו של הפתרון הסופי של השאלה היהודית. בוועידה הוכרזו באופן ישיר וענייני פעולות אלימות כגון עיקור כפוי של בני תערובת (כפי שמוגדרים בחוקי נירנברג), שימוש ביהודים בעבודות פרך וטבח יהודים באופן ישיר ועקיף (דרך "התמעטות טבעית" כתוצאה מעבודות פרך).
תוכן הוועידה יועד להישמר בסוד, מה שניתן ללמוד גם משפת הקוד בה השתמש אדולף אייכמן כשסיכם את פרוטוקול הוועידה — שפת קוד אשר החליפה מושגים "רגישים" (אלימים, מפלילים) במושגים נייטרליים. עם זאת, הפרוטוקול מהווה עדות כתובה נדירה למדיניות רצח העם של ממשלת גרמניה הנאצית. עדותו של אדולף אייכמן במהלך משפטו בישראל, מגלה שבוועידה התנהלו דיונים (שהושמטו מהפרוטוקול) אשר היו כנים ובוטים אף יותר מהמצטייר בפרוטוקול.
אף על פי שבפועל, הנאצים רצחו יהודים גם לפני ועידת ואנזה וההחלטות לגבי פעולות אלימות נעשו על ידי אדולף היטלר, הוועידה נחשבת לנקודת מפנה, מכיוון שהיוותה הצהרה והתוויית דרך ברורה להשמדת היהודים, כמדיניות רשמית של ההנהגה הנאצית.
פעולות ההשמדה
עוד לפני ההחלטה על מעבר למדיניות השמדת היהודים, צברו הנאצים ניסיון במעשי רצח המוני בתוכנית T4 בה הנאצים רצחו 80,000 חולי נפש ולוקים בשכלם גרמנים, בין היתר באמצעות שימוש בגז. הממונים על ביצוע הרצח היו האס אס ומנהיגו היינריך הימלר באמצעות "המשרד הראשי לביטחון הרייך". הנאצים ביקשו להעתיק את הניסיון והידע שנצבר במעשי רצח המוניים למעשי רצח נוספים כלפי יהודים, צוענים וקבוצות נוספות.
ואולם, הנאצים הגיעו להכרה שהשיטה איננה יעילה, בזבזנית מבחינת תחמושת, ומפריעה לחיילים הגרמנים בגלל המפגש מקרוב עם הקורבנות. על כן, כאמצעי עיקרי להשמדה המונית, הכניסו הנאצים לשימוש מאז שנת 1941, אמצעי הריגה באמצעות גז – שיטה שהלכה והשתכללה במרוצת הזמן. עם זאת, באתרים אחדים, המשיכו הנאצים לעשות שימוש בשיטת הירי לבורות עד סיומה של המלחמה. לבסוף פותחה שיטה נוספת להשמדה: המתה במשאיות גז. בשיטה זו, היו היהודים נדחסים למשאיות אטומות, שלתא הנוסעים שלהן חובר צינור המפלט של המנוע; כאשר החלה המשאית לנסוע, הוזרם גז פחמן חד-חמצני מצינור המפלט לתא בו נכלאו היהודים והם נחנקו למוות. בתום הנסיעה פתחו את תא המטען, והשליכו את הגופות לקברי המונים שהוכנו מראש.
בחודש דצמבר 1941 החל לפעול במערב פולין ראשון מחנות ההשמדה – מחנה חלמנו. שיטת ההשמדה הנפוצה במחנה הייתה הרעלה בגזי שרפה. הקמת מחנה ההשמדה חלמנו היוותה קפיצת מדרגה בשלבי התפתחות הפתרון הסופי, שכן הייתה זו הפעם ראשונה שבה בוצעה ההשמדה במקום קבוע, וכן הפעם הראשונה שבה הוקם צוות מיוחד שהיה אחראי על שריפת הגופות.
הממונים על ביצוע הרצח, האס אס ומנהיגו היינריך הימלר באמצעות "המשרד הראשי לביטחון הרייך", הרחיבו את היקף ההשמדה במחנות משמעותית עם "מבצע ריינהרד", שנקרא על שם ריינהרד היידריך, מפקד הגסטאפו שחוסל ב-1942 על ידי אנשי המחתרת הצ'כית. במסגרת המבצע הוקמו שלושת מחנות ההשמדה טרבלינקה, סוביבור ובלז'ץ, שמטרתם הייתה השמדה בלבד. התגוררו בהם קציני אס אס, וכמה מאות אסירים ששימשו כזונדרקומנדו, שתפקידם היה לרוקן את תאי הגזים לאחר ההשמדה, ובחלק גדול מן המקרים להביא את הגופות למשרפה. בטרבלינקה, למשל, שהוקם במחסה היער ובכך נותר סודי יחסית בזמן המלחמה, נרצחו כ-800 אלף איש, רובם הגדול יהודים. למעשה, טרבלינקה, בניגוד למחנות אחרים, הוגדר כמחנה השמדה לעם היהודי בלבד. הרכבות הובילו מן הכפרים, במזרח אירופה בעיקר, היישר אל המחנה. המובלים התבקשו לכתוב את שמותיהם על המזוודות באמתלה שישובו לראות את חפציהם - וכך לא ידעו הקורבנות שדרכם אינה אלא הדרך אל המוות. תוך שעות ספורות, נותרו ממשלוח שלם של אנשים ערימות אפר בלבד.
לאחר מכן, הוקם מחנה ההשמדה הגדול ביותר - מחנה אושוויץ. בסוף שנת 1942, כאשר מרבית יהודי הגנרלגוברנמן (בתרגום לעברית - המנהל הכללי; השטח הפולני שהיה נתון תחת כיבוש גרמני; מרבית יהודי פולין חיו בשטח זה) הושמדו, הוחלט על מקום מרכזי שבו יושמדו יתר יהודי אירופה. אושוויץ-בירקנאו היה ממוקם במרכז היבשת, והיה גדול דיו לאכלס אסירים רבים. אושוויץ שימש כמחנה עבודה, ובכניסה אליו הכתובת הידועה - "העבודה משחררת", ואילו בירקנאו (הקרוי גם אושוויץ 2), המצוי בקרבת מקום, שימש כמחנה השמדה. אסירים באושוויץ היו נשלחים תוך חודשים ספורים למותם בבירקנאו. בירקנאו יכול היה לאכלס כ-100 אלף אסירים בו זמנית, והיו בו חמישה מבנים של משרפות ותאי גזים. בכל יום התבצעו מספר סבבים של השמדה. כל סבב כזה יכול להכיל כעשרת אלפים קורבנות. הגז בתאי הגזים היה ציקלון בה, ותוך פחות מעשרים דקות הוא היה חונק למוות את כל הקורבנות. לאחר מכן, היו הזונדרקומנדו שורפים את הגופות.
אושוויץ, יותר מכל מחנה השמדה אחר, הפך לסמל לפתרון הסופי של השמדת היהודים. נרצחו בו כמיליון וחצי אסירים, חלקם הגדול יהודים.
הנאצים התחילו להשמיד את יהודי סלובקיה, קרואטיה ואת יהודי פולין שטרם חוסלו. האחראי למבצע היה הימלר. ב־4 בנובמבר 1942 דיווח הימלר על סיום המבצע, והמשלוחים מארצות אלה פסקו כמעט לחלוטין. יהדות פולין הושמדה כמעט כולה. מגטו ורשה נשלחו להשמדה 6,000 איש מדי יום. היודנראטים היו אחראים לאספקת רשימות היהודים המיועדים למשלוח. במשך 10 שבועות נשלחו מגטו ורשה 301 אלף יהודים להשמדה.
המבצע השני כלל את מערב אירופה ומרכזה, ובראשו עמד אדולף אייכמן. המבצע החל בצרפת, ביוני 1942. תוך חודשיים נשלחו מצרפת 25 אלף יהודים למחנות ההשמדה. משם עברה ההשמדה להולנד, שממנה נשלחו למחנות 110,000 יהודים, מהם נותרו בחיים 6,000 בלבד. עד אמצע 1943 הושמד שליש מהיהודים.
בארצות שבהן פיקח אייכמן על ההשמדה נשלחו היהודים ישירות למחנות ההשמדה, ללא תחנות מעבר. מתוך 6 מיליון יהודים הומתו 3.5 מיליון בתאי הגזים. פלישתו של הצבא האדום הסובייטי הצליחה לבלום את מכונת ההשמדה של אייכמן. כאשר הגרמנים פתחו בנסיגתם, הם הוציאו את היהודים שנותרו במחנות ההשמדה והובילו אותם ב"צעדות מוות", שבהן נאלצו היהודים לצעוד מאות קילומטרים לעבר גרמניה, ומי שנפלו מעייפות נורו למוות. מאות אלפי יהודים מצאו את מותם בצעדות אלה.
העברת היהודים למחנות ההשמדה
תהליך ההשמדה היה כרוך בהובלת היהודים ברכבות משא, כשהם דחוסים בקרונות בקר. הם נדחסו לקרונות בעמידה, ללא מים ומזון, בתנאי מחנק, לעיתים למשך כמה ימים. יהודים רבים, בעיקר הזקנים והחולים, נפטרו במהלך המסע אל מחנה ההשמדה. תחנות הרכבת הוסוו כתחנות אזרחיות, בעזרת שלטים כמו "מזנון" ו"חדרי המתנה".
היהודים שמוינו לעבודה עברו חיטוי במקלחות, שיערם גולח והם הולבשו בחליפות פסים, שהיו מדי האסירים. על זרועם של האסירים קועקע מספר זיהוי. באושוויץ פעלה מעבדתו של ד"ר יוזף מנגלה, שערך ניסויים באסירים, בעיקר בנשים, בתאומים ובגמדים.
דו"ח קורהר
דו"ח קורהר הוא מסמך המתעד התפתחויות במהלך השואה. הדו"ח נכתב על ידי המפקח הכללי של לשכת הסטטיסטיקה של ה-SS, ד"ר ריכרד קורהר, לפי פקודה של היינריך הימלר ב־18 בינואר 1943. הדו"ח המרכזי, שפורסם במרץ באותה שנה, סיכם את התקדמות הפתרון הסופי עד דצמבר 1942. דו"ח נוסף סיכם את הרבע הראשון של 1943. הימלר אישר את הדו"ח, אולם דרש מקורהר לשנות את הכינוי שניתן לרצח היהודים במסמך מהמילה "Sonderbehandlung" (בגרמנית: "טיפול מיוחד") למילה "durchgeschleust" (בתרגום מגרמנית: "עיבוד").
הדו"ח חישב שמתקופת עליית הנאצים לשלטון ועד סוף 1942, כ-4 מיליון יהודים לא היו עוד באירופה, מהם 1.5 מיליון היגרו ממנה וכ־2,454,000 נרצחו במחנות ההשמדה או על ידי האיינזצגרופן. הדו"ח מאשר שסביר כי המספרים נמוכים מדי שכן אינם כוללים את היהודים שמתו בתנאי הגטאות הקשים ובמחנות הריכוז. קורהר העריך שכ-6 מיליון יהודים נותרו באירופה.
אדולף אייכמן הודה בתקופת משפטו שהשתמש בדו"ח קורהר בתכנון המשך הפתרון הסופי וכן כדי לחשב את כמות הרכבות הדרושה להעביר את היהודים למחנות. הוא ציין שהעביר לקורהר את כל החומר הסודי שהיה לו על פי פקודה מפורשת. בחומר צוינו כל המשלוחים כפי שדווחו. לאחר המלחמה עבד קורהר במשרד האוצר בגרמניה המערבית וטען להגנתו שלא הבין את משמעות המספרים בדו"ח שלו. לבסוף הוא הועבר מתפקידו ב־1961.
האלבומים הנמכרים ביותר במאה ה-21
הערך כולל את רשימת האלבומים הנמכרים ביותר במאה ה-21, המבוססת על נתונים מטעם הפדרציה הבין-לאומית לתעשייה הפונוגרפית (IFPI) ו-Nielsen SoundScan. הקריטריונים הם שהאלבום חייב להיות מופץ באופן רשמי (כולל הוצאה עצמית על ידי האמן), ועל האלבום להימכר בלמעלה מ-10 מיליון עותקים החל מ-1 בינואר 2001. העותקים שנמכרו כוללים עותקים פיזיים והורדות דיגיטליות.
האלבום הנמכר ביותר לפי שנה
מצעדי האלבומים הנמכרים ביותר לפי שנה בעולם נערכים ומפורסמים על ידי הפדרציה הבין-לאומית לתעשייה הפונוגרפית (IFPI) מדי שנה מאז 2001. מצעדים אלו מתפרסמים בשני הדו"חות השנתיים של הפדרציה; דו"ח המוזיקה הדיגיטלית ודו"ח תעשיית ההקלטות במספרים. גם דו"ח המוזיקה הדיגיטלית וגם תעשיית ההקלטות במספרים הוחלפו ב-2016 בדו"ח המוזיקה העולמית.
פסגת פטרמיגן (אלברטה)
פסגת פטרמיגן (באנגלית: Ptarmigan Peak) הוא הר הממוקם לצד פסגת פיקה בפארק הלאומי באנף שבאלברטה, קנדה.
ההר נקרא בשנת 1909 על ידי ג'וסף וויליאם אנדרו היקסון לאחר שמצא כמה שכווי שלג במרעה שמתחת לפסגה. היקסון עלה את העלייה הראשונה בהדרכת אדוארד פוז הבן.
אתר הנופש בהר לייק לואיז מפותח על מורדותיו הדרומיים של רכס מרלין, הכולל את הר ריצ'רדסון, שדרת פטרמיגן ופסגת פיקה. אתר קמפינג לאזור נמצא למרגלות ההר, סמוך לאגם הידן.
מסלולים
מסלול הטיפוס בזחילה קיים דרך מדרונות דרומיים, החל מאגם הידן.
גאולוגיה
כמו הרים אחרים בפארק באנף, ההר מורכב מסלע משקע שהונח בין תקופת הפרקמבריון לתקופת היורה. סלע משקע זה נוצר בים רדוד, נדחף מזרחה ומעל ראש סלע צעיר יותר במהלך האורוגנזה הלרמידית.
אקלים
בהתבסס על שיטת קפן למיון אזורי אקלים, פסגת פטרמיגן ממוקמת באזור אקלים תת-ארקטי עם חורפים קרים ומושלגים וקיץ מתון. הטמפרטורות יכולות לרדת מתחת ל־20 מעלות צלזיוס עם אפקט צינון רוח מתחת ל־30 מעלות צלזיוס.
מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל
מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל הוא בית החולים הגדול בישראל לרפואת ילדים. בית החולים ממוקם בפתח תקווה בסמוך לבית החולים בילינסון ופועל בשיתוף עם אוניברסיטת תל אביב. הוא קרוי על שם ארווינג והלן שניידר, ונמצא בבעלות שרותי בריאות כללית.
היסטוריה
מרכז שניידר מתמחה בתחומי השתלות מח עצם ואיברים, המטולוגיה-אונקולוגיה, סוכרת, מכון הלב, אימונולוגיה, וכירורגיית ילדים (בית החולים מתמחה ומרכז בתוכו טיפולים בפקטוס אקסקבטום בישראל), שירותי הדמיה ועוד. בבית החולים פועלת יחידה לטיפול משפחתי, המסייעת בייעוץ לילדים ובני משפחתם הנתקלים בקשיים במהלך האשפוז.
בית החולים קרוי על שם משפחת שניידר, שתרמה את מרבית הכספים להקמתו. חזונם של בני הזוג שניידר היה כי בית החולים יהווה גשר לשלום, ובית החולים מטפל בילדים מכל רחבי ישראל וממדינות סמוכות, במקרים מיוחדים. בית החולים שייך לקבוצת שירותי בריאות כללית.
בשנת 2012 מרכז נפרולוגי בניהולה של מרים דוידוביץ קיבל הכרה כמרכז ארצי לטיפול בילדים עם אי-ספיקת כליות. מבוצעים בו השתלות רבות כל שנה.
בשנת 2017 החלה הקמתו של מגדל אשפוז בן שמונה קומות, שיוקם בסמוך לבניין הנוכחי (מכיוון דרום) על שטח כולל של 36,000 מ"ר . ב-2021 החלה הקמתו של חניון תת-קרקעי שישמש את באי מגדל האשפוז ובתי החולים, החניון נבנה על חשבון חניון קרקעי קיים שנהרס לקראת העבודות.
נאמני מרכז שניידר
עמותת הידידים של מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל נקראת ״נאמני מרכז שניידר״ ופועלת לגיוס תרומות מאז הקמת בית החולים בשנת 1992.
Let It Be (שיר)
"Let It Be" (בעברית התפרסם בשם "שיהיה") הוא שיר של להקת הביטלס. השיר הוא שיר הנושא של אלבומה האחרון Let It Be. השיר יצא בשנת 1970 ומיד לאחר יציאתו הפך ללהיט גדול. השיר יצא כסינגל וזהו הסינגל האחרון של הלהקה שיצא לפני שפול מקרטני הודיע על פירוקה ב-10 באפריל.
השיר, אשר היה שיר הנושא של הסרט התיעודי "Let It Be" זכה בשנת 1971 בפרס אוסקר בקטגוריית השיר המקורי ביותר. בנוסף, השיר זכה בפרס גראמי בקטגוריית שיר הסרט הטוב ביותר. השיר דורג על ידי מגזין הרולינג סטון במקום העשרים ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים.
נעמי שמר יצרה את שירה המפורסם, לו יהי, בהשפעת מילות ולחן "Let It Be".
בשנת 2010, צורף השיר לאלבום ההופעה Hope for Haiti Now, שיצא למען רעידת האדמה בהאיטי.
פיראס אבו עקל
פיראס אבו עקל (בערבית: فراس ابو عقل; נולד ב-8 בפברואר 1997) הוא כדורגלן ערבי-ישראלי, המשחק בעמדת הקשר האחורי בגבאלה מליגת העל האזרית.
קריירה
אבו עקל נולד באום אל-פחם, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית.
אבו עקל החל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של מכבי ברקאי. בגיל 14 הצטרף למחלקת הנוער של בית"ר טוברוק.
בקיץ, אבו עקל חתם בהפועל אום אל-פחם מליגה א' צפון. ב-8 בספטמבר, אבו עקל ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 0–2 להפועל רובי שפירא חיפה. ב-16 במרץ 2018, אבו עקל הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד מ.ס. טירה.
בקיץ, אבו עקל חתם בהפועל אכסאל מהליגה הלאומית. אבו עקל, רשם במדי הקבוצה 29 הופעות, ללא שערים. בסיום העונה, אכסאל ירדה לליגה א'.
ב-5 ביולי 2022 חתם בקבוצת גבאלה מהליגה באזרבייג'ן.
שלום לרנר
שלום לרנר (30 בספטמבר 1949 – 9 בפברואר 2022) היה פרופסור בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, ודקאן הפקולטה.
ביוגרפיה
פרופסור לרנר היה מומחה לדיני קניין ומשפט מסחרי, ובפרט דיני שעבודים, חיובים, בנקאות ודיני שטרות. כמו כן פרסם לרנר מספר מחקרים בתחום המשפט העברי.
כיהן גם כחבר הוועדה מטעם משרד המשפטים לקודיפיקציה של המשפט האזרחי (1987-1990), ויו"ר ועדה מטעם משרד המשפטים לתיקון חוק המשכון (1986-1989).
בשנים 2007 ו-2008 פורסם שמו כמועמד לכהונת שופט בבית המשפט העליון.
לרנר נפטר ב-9 בפברואר 2022 ונקבר בבית הקברות סגולה. הותיר אחריו אישה, מרים, ושישה ילדים. התגורר בפתח תקווה.
דנמרק-נורווגיה
דנמרק-נורווגיה (בדנית ונורווגית: Danmark-Norge) הוא שמה ההיסטוריוגרפי של ישות פוליטית, איחוד, שכללה את שטחיהן של ממלכות דנמרק ונורווגיה, כולל שטחי איסלנד, גרינלנד ואיי פארו. לאחר התפרקותו של איחוד קאלמאר ב-1524, נכנסו שתי הממלכות לאוניה פרסונלית ב-1536, שנמשכה עד ל-1814.
מקור השם
השם דנמרק - נורווגיה הוא שם שמתאר את שתי הממלכות לאחר מיזוגן לממלכה אחת ב־1536. לעיתים קרובות משתמשים בשם "ממלכת דנמרק" הכולל את נורווגיה בתקופה שבין השנים 1536 עד 1814 ואת "החלק המלכותי" של אולדנבורג (לא כולל את הדוכסויות שלזוויג והולשטיין).
היסטוריה
לאחר פרישתה הרשמית של שוודיה מאיחוד קאלמאר ב-1521, נערכו בדנמרק ובנורווגיה מלחמות אזרחים ורפורמציות פרוטסטנטיות. לאחר שהרוחות נרגעו, הפרלמנט הדני נחלש מאוד, ולבסוף פורק ב-1660, כשדנמרק-נורווגיה הפכה למונרכיה אבסולוטית. השינויים אושרו בהסכם Lex Regia שנחתם ב-14 בנובמבר 1665, וגרם לכל הכוח להתרכז בידיו של המלך. הפרלמנט הנורווגי התכנס בפעם האחרונה ב-1537. נורווגיה שמרה על חוקים עצמאיים ועל מספר מוסדות, והיו לה מטבע וצבא נפרדים מאלו של דנמרק.
אלברט גריי, רוזן גריי הרביעי
אלברט הנרי ג'ורג' גריי, רוזן גריי הרביעי (באנגלית: Albert Henry George Grey, 4th Earl Grey; 28 בנובמבר 1851 – 29 באוגוסט 1917) היה אציל אנגלי אשר כיהן כמושל הכללי של קנדה, התשיעי מאז איחוד קנדה, בין השנים 1904–1911.
קורות חיים
גריי התחנך בבית הספר הארו ובמכללת טריניטי בקיימברידג' בה למד היסטוריה ומשפטים. בשנת 1877 נשא לאישה את אליס הולפורד, ונולדו להם חמישה ילדים (שאחד מהם מת בינקותו).
גריי כהן כחבר הפרלמנט הבריטי מטעם המפלגה הליברלית הבריטית בין השנים 1880–1886 כשהוא נבחר כנציג דרום נורת'מברלנד עד שנת 1885, וכנציג טיינסייד עד שנת 1886. בעקבות מחלוקת בינו ובין ויליאם גלאדסטון בדבר מתן שלטון עצמי לאירלנד עבר למפלגה הליברלית היוניוניסטית.
בשנת 1894 ירש מדודו את התואר רוזן גריי והפך לרוזן גריי הרביעי. בין השנים 1896–1897 כיהן כמושל רודזיה, ובין השנים 1898–1904 כיהן כמנהל חברת דרום אפריקה הבריטית. בשנת 1904 מונה למושל הכללי של קנדה, ובתפקיד זה היה מושל פעיל ביותר, אשר שמר על קשרים הדוקים עם ראש הממשלה, ופעל ליזום רפורמות חברתיות שונות, וכן פעילות למען אחדותה של קנדה בקרב הקבוצות האתניות השונות המרכיבות אותה.
במהלך כהונתו ביקר בפרובינציות קנדה השונות, והיה המושל הכללי הראשון אשר ביקר בדומיניון ניופאונלנד, והזמין את הדומיניון להצטרף כפרובינציה לקנדה. כמו כן ביקר גריי בארצות הברית מספר פעמים, ויצר קשרים חמים עם נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט.
גריי פעל בתחומי התרבות האמנות, ובשנת 1907 ייסד את "תחרות גריי למוזיקה ולדרמה" (Grey Competition for Music and Drama). בשנת 1909 ייסד גריי את גביע גריי - הניתן לזוכה בליגת הכדורגל של קנדה. בשנת 1963 הוכנס גריי להיכל התהילה של הכדורגל הקנדי בשל תרומתו הרבה לפיתוח ספורט הכדורגל בקנדה.
לאחר תום כהונתו, בשנת 1911 שבו הלורד גריי ומשפחתו לאנגליה, וגריי הפך לנשיא המכון המלכותי הקולוניאלי (the Royal Colonial Institute).
גריי נפטר בבית משפחתו בשנת 1917, ובנו, צ'ארלס, רוזן גריי החמישי, ירש את תוארו.
Woman Is the Nigger of the World
Woman Is the Nigger of the World (בתרגום לעברית: "אישה היא הכושי של העולם"), הוא שיר שכתבו ג'ון לנון ויוקו אונו בשנת 1972, באלבום Some Time in New York City . השיר שיצא כסינגל בארצות הברית, הצית מחלוקת קשה, הן בשל שמו שנחשב פרובוקטיבי, והן בשל הנושא בו עסק.
השיר נועד במקור למחות נגד השוביניזם הגברי והדרת הנשים לאורך ההיסטוריה. אך השימוש בו במילה "Nigger", הנחשבת פוגענית בציבוריות האמריקאית, הביא לאי שידור השיר. לכן, הוא מוכר כיום יותר כ"שירו הלא מושמע" של לנון.
חיבור השיר
הביטוי "אישה היא הכושי של העולם" נטבע על ידי יוקו אונו בריאיון שנתנה למגזין Nova בשנת 1969, וצוטט על גבי שער המגזין. השיר מתאר את השיעבוד של נשים לגברים, את אפליית הנשים ואת השוביניזם הגברי החוצה את כל התרבויות.
השיר היה פורץ דרך בשני מובנים. ראשית, בגלל הכותרת, בה השתמש לנון במונח השנוי במחלוקת "Nigger" (בעברית: "כושי") הנחשב כפוגעני ומשפיל בציבוריות האמריקאית. המילה אינה ניתנת לתרגם מדויק, מאחר שבעברית לא נילווה למילה זו המִטְעָן התרבותי הגזעני השורשי שקיים לה בתרבות האמריקאית, בה התקיימה עבדות של בני אדם שחורים. בתרבות האמריקאית נילווה למילה זו מיטען תרבותי שורשי של 400 שנים של עבדות, בהן הייתה התייחסות אל בני האדם השחורים כאל תת-אדם וכאל רכוש, תוך ניצול קשה, העבדה בפרך לעיתים עד מוות, ובנסיבות אחרות רצח ואונס. הסיבה השנייה להיותו של השיר פורץ דרך, היא בגלל נושא השיר הפרובוקטיבי, המשווה את מצב האישה למצבו של העבד. בריאיון שנתן בשנת 1972 בתוכנית הטלוויזיה "המופע של דיק קאווט", הסביר לנון כי המהפכן ג'יימס קונולי היה עבורו מקור השראה לשיר. לנון ציטט משפט שאמר קונולי: "the female worker is the slave of the slave" ("האישה העובדת היא העבד של העבד") כשהסביר את ההשראה הפרו-פמיניסטית לשיר.
פרסום השיר
בשל השימוש במילה Nigger הנחשבת בתרבות האמריקאית בת זמננו כמילה פוגענית ולא נאותה, סירבו רוב תחנות הרדיו להשמיע את השיר. השיר פורסם בארצות הברית באפריל 1972, ואף על פי שכמעט לא הושמע בציבור, הגיע במהירות למקום 57 במצעד בילבורד הוט 100, תוך התבססות בעיקר על מכירות תקליטים, ובכך היה לאחד הסינגלים הנמכרים של לנון בחייו.
תגובות וביקורת
מסיבות תרבותיות והיסטוריות, מהווה המונח "Nigger" תזכורת כאובה לתקופה אפלה בתחום זכויות האדם ברוב שנות ההיסטוריה האמריקאית, מאחר שהיא נקשרת לעבדות בארצות הברית. בתקשורת האמריקאית כיום נחשב המונח כטאבו ואסור לשידור. לכן השימוש בו בשיר הרגיז כה רבים.
לנון הסביר כי כוונתו בשיר זה הייתה לתאר את מצבן הנמוך של הנשים בחברה, וציין כי הנשים נמצאות בתחתית שרשרת המזון ללא קשר לגזעים ותרבויות. להגנתו אף יצאו דמויות בולטות מהקהילה האמריקאית אפריקאית. הסנאטור מקליפורניה רון דלומס פרסם הודעה בתגובה לשיר, ובה כתב: " אם אתה מגדיר במילה 'כושי' (Nigger) מי שכל אורח חייו מוגדר בידי אחרים, שההזדמנויות שלו מוגדרות על ידי אחרים, שתפקידו בחברה מוגדר על ידי אחרים - אז החדשות הטובות הן שלא צריך להיות שחור באמריקה כדי להיות 'כושי' בחברה שלנו. חלק גדול מבני האדם באמריקה הם 'כושים'." בהופעה המפורסמת בטלוויזיה נימק לנון את הנושא העומד מאחורי השיר ואף ביצע אותו, בעוד המנחה דיק קאווט, נאלץ להתנצל מראש בפני הקהל, למקרה שמישהו ייפגע.
בניגוד לתקשורת המסתייגת, ברך ארגון הזכויות האמריקאי לנשים (National Organization for Women) את ג'ון לנון ויוקו אונו על אמירתם הפרו-פמיניסטית.
השמעות מאוחרות
גרסה ערוכה של השיר נכללה באלבום האוסף משנת 1975 Shaved Fish. השיר הודפס בשנית ונכלל ב"בי-סייד" של הסינגל "Stand by Me" . כמו כן נכלל במספר מארזי תקליטורים נוספים.
עיטורי קוקטייל
עיטורי קוקטייל הם קישוטים המעטרים קוקטיילים כחלק מהאופי הצבעוני של הקוקטייל. העיטורים נועדו הן להוסיף צבע וצורה לקוקטייל, והן, כאשר מדובר בעיטורים אכילים, להוסיף טעם.
עיטורים אכילים
עיטורים אלה, אף שנועדו בעיקר כקישוט, מהווים חלק בלתי נפרד מהקוקטייל ומוספים לקוקטייל כחלק ממכלול הטעמים המרכיבים אותו:
עיטורים לא אכילים
עיטורים אלה משמשים לקישוט בלבד ואינם למאכל. העיטורים כוללים:
חישוב רב-משתתפים בטוח
חישוב רב־משתתפים בטוח (באנגלית: Secure multi-party computation; בקיצור SMPC או MPC), הוא ענף בקריפטוגרפיה העוסק בשיטות לחישוב פונקציה מוסכמת של קלטים ממשתתפים שונים באופן שהקלטים עצמם נשארים סודיים וזאת מבלי להיעזר בצד שלישי. בניגוד לקריפטוגרפיה רגילה בין משתתפים שסומכים זה על זה כשהפרוטוקול אמור להגן עליהם מפני גורמים חיצוניים, במודל זה המשתתפים לא בהכרח סומכים זה על זה והפרוטוקול אמור להגן על המשתתפים עצמם זה מזה במידה וחלקם או רובם בלתי הגונים או מושחתים.
מערכת קריפטוגרפית רגילה אמורה בשלב כלשהו לפענח את המידע הסודי ולאחסנו במקום כלשהו בזיכרון במצב גלוי לפחות לפרק זמן מסוים וזה מהווה סיכון בפני עצמו. במיוחד אם השרת האמון על הגנה על המידע נפרץ או בגד באימון שניתן בו. הקריפטוגרפיה המוכרת כיום מטפלת רק בהגנה על מידע בעת העברתו או בעת אחסונו, חישוב רב־משתתפים מנסה לתת מענה לחוליה החסרה והיא הגנה על המידע בזמן עיבודו. כך שהמידע אינו מגיע למצב גלוי באף שלב. לחישוב רב־משתתפים חשיבות רבה בהיבטים שונים של אבטחת מידע כמו מחשוב ענן, הצבעה דיגיטלית, מכרז מקוון, מִדּוּד (בוחן ביצועים) וניתוח סטטיסטי.
היסטוריה
חישוב רב־משתתפים נחשב לאחד היעדים החשובים ביותר של הקריפטוגרפיה המודרנית ולו היסטוריה ארוכה. החל עם עבודתו של אנדרו יאו, בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, שהציע פרוטוקול לשני משתתפים שנקרא בקיצור 2PC. הפרוטוקול תואר בצורת משל הנקרא בעיית המיליונרים שהיא בעיה בוליאנית. שני מיליונרים רוצים לדעת מי מהם יותר עשיר מבלי לחשוף את הונם האישי. במקרה זה הקלט הוא הונם האישי והפלט הוא סיבית אחת. הוא הציע פתרון המבוסס על מעגל בוליאני מעוות. לאחר מכן הציעו עודד גולדרייך, סילביו מיקאלי ואבי ויגדרזון הרחבה של הפרוטוקול ליותר משתתפים, המבוסס על חלוקת סוד והוכחה באפס ידיעה, מה שהפך במרוצת הזמן למודל כללי ששימש כהשראה ובסיס לפרוטוקולים החדשים שבאו אחריו. מתוך כך התפתח ענף חדש בקריפטוגרפיה הנקרא חישוב פונקציונלי בטוח בקיצור (SFE) או באופן כללי יותר קריפטוגרפיה פונקציונלית (בקיצור FE).
עד תחילת המאה ה-21 נחשב חישוב רב־משתתפים לנושא בעל ערך תאורטי בלבד, במרוצת השנים חלה התקדמות משמעותית וכיום כבר אפשר למנות מספר מערכות מעשיות שפועלות בהצלחה על עיקרון של חישוב רב־משתתפים בטוח. בשנת 2008 הופעל לראשונה פרויקט חישוב רב־משתתפים בטוח במסגרת מכרז לחוזי סלק סוכר בהשתתפות 1,200 מגדלים בדנמרק. הפרויקט נועד להעריך את מחיר השוק של סלק הסוכר בהסתמך על נתונים שנאספו מהמגדלים בצורה כזו שאף אחד מהם לא נזקק לחשוף את תעריפי הקנייה/מכירה שלו. אמנם החישוב ארך כשלושים דקות, שזה לא רע עבור אירוע שקורה רק פעם בשנה, אבל במקרה הכללי זה עשוי להיות בעייתי. נושא היעילות הוא הבעיה הגדולה ביותר של התחום הזה ושל הקריפטוגרפיה המתקדמת בכלל.
באופן כללי אפשר לבסס חישוב רב־משתתפים על שילוב של ארבעה פרימיטיבים קריפטוגרפיים ידועים: הצפנה הומומורפית, העברה עלומה, הוכחה באפס ידיעה וחלוקת סוד. הצפנה הומומורפית מלאה פרקטית לא קיימת לכן ישנן הצעות לשימוש בהצפנה הומומורפית חלקית, כמו SPDZ. הפרוטוקולים הראשונים שפותחו הסתמכו על ההנחה שקיים ערוץ תקשורת בטוח כך שכל אחד מהשחקנים יכול להעביר לאחר הודעה בצורה מזוהה כמו למשל בשימוש עם תשתית PKI (עם חתימה דיגיטלית ופונקציית גיבוב) והפרוטוקול אמור להתמודד עם סיטואציה שבה חלק מהשחקנים הגונים וחלקם מה שנקרא 'הגונים למחצה' או מושחתים, כשרובם נחשבים הגונים וכן גם בסיטואציות שבהן רוב השחקנים מושחתים. ההבדל בין שחקן הגון למחצה לבין שחקן מושחת הוא שהראשון ממלא אחר הוראות הפרוטוקול אבל הוא בכל זאת מעוניין לדעת כמה שיותר על הסודות של האחרים ואילו בשני ההנחה היא שהוא מסוגל לסטות מהוראות הפרוטוקול במטרה לעוות את התוצאה ולגרום לפלט שונה. חישוב רב־משתתפים בטוח כללי אמור לתת מענה גם במקרים בהם לא קיים ערוץ בטוח בין השחקנים וכולם למעט אחד מושחתים. במקרה הכללי בלתי אפשרי להבטיח חישוב רב־משתתפים אם יותר משליש מהשחקנים אינם הגונים או מושחתים. במרוצת השנים המודל הכללי של חישוב רב־משתתפים בטוח הפך כר פורה למחקר.
תיאור כללי
בעיית חישוב רב־משתתפים היא כדלהלן: ישנם n שחקנים המסומנים, כל אחד מהם מחזיק במידע פרטי משלו המסומנים בהתאמה. ונניח שהם הסכימו על פונקציה שהם רוצים לחשב על המידע הפרטי שלהם, אבל הם אינם סומכים זה על זה והם לא רוצים לחשוף או לשתף את המידע האישי שלהם. פתרון פשוט לבעיה האמורה יכול להיות הפרוטוקול הבא: השחקנים ימנו צד שלישי נאמן וימסרו לו את כל המידע הפרטי שלהם. הוא יחשב עבורם את הפונקציה f על המידע הפרטי ויפרסם את התוצאה. זהו הפתרון שננקט בפועל בימינו אבל יש בו חסרונות. לא תמיד האמון שניתן בצד השלישי מוצדק ובמיוחד ייתכנו סיטואציות מסוימות שבהן אי אפשר לסמוך על צד שלישי. פרוטוקול MPC אמור להחליף את הפונקציונליות של הצד השלישי, בשני היבטים חשובים:
ההגדרה האחרונה מחמירה מאוד בכך שהיא אומרת שהפרוטוקול מבטיח שהתוצאה תהיה תמיד נכונה חרף מאמצי השחקנים המושחתים, שלא בהכרח ממלאים אחר הוראות הפרוטוקול, והם יעשו הכול כדי להטות את התוצאה ולהשיג מידע סודי כלשהו של שחקנים אחרים. מסתבר שהגדרה זו בלתי אפשרית ליישום בעולם האמיתי במקרים מסוימים ולכן הוצעה גרסה מרוככת שלה, שמבטיחה רק כי בכל מקרה שבו התוצאה אינה נכונה הדבר יתגלה ויגרום לעצירת הפרוטוקול. היכולת של שחקן הגון לעצור את הפרוטוקול יכולה להספיק במקרים רבים.
מודל ביטחון
כדי להעריך ביטחון של פרוטוקול חישוב רב־משתתפים קריפטוגרפי, מאמצים סגנון של "סימולציה". נניח שקיים עולם אידיאלי שבו הפרוטוקול מבוצע על ידי צד שלישי נאמן ובהגדרה מוסכם שהצד השלישי תמיד הגון ודיסקרטי. בעולם האמיתי הפרוטוקול מבוצע על ידי השחקנים עצמם והמתקיף שיכול להיות אחד או יותר מהשחקנים המשתתפים בפרוטוקול, או גורמים חיצוניים, שמנסים לגלות מידע פרטי של אחד או יותר מהשחקנים ההגונים. אומרים שהפרוטוקול יהיה בטוח אם כל התקפה שתימצא נגד הפרוטוקול אפשר יהיה "לדמות" גם בעולם האידיאלי. קיומו של סימולטור כזה מבטיח שהפרוטוקול המעשי יהיה קרוב במידת האפשר לעולם האידיאלי שהוא בטוח בהגדרה.
השאלה העיקרית שעוסקים בה מהיבט תאורטי היא עם כמה יריבים הפרוטוקול יכול להתמודד בו זמנית. ההנחה היא שכל היריבים מתואמים ביניהם, אם כי זה לא בהכרח תמיד נכון. העדפה היא להבטיח שהפרוטוקול בטוח גם אם רק שחקן אחד בלבד נותר הגון, אבל במקרה כזה העלות מבחינה חישובית גבוהה ולא תמיד זה ניתן. לעומת זאת אם נוכל להתפשר על מצב שבו רק מיעוט מהשחקנים מושחת אז אפשר להגיע לפרוטוקול יעיל מבחינה מעשית. כמו כן יש להבחין בין יריבים סטטיים לבין יריבים אדפטיביים. במקרה השני, היריב יכול להחליט איזה שחקן להשחית אחרי שהפרוטוקול מתחיל.
שאלה נוספת שמתעוררת היא עם איזה סוגים של יריבים הפרוטוקול מסוגל להתמודד. קיימים ארבעה סוגים עיקריים בהתאם לאסטרטגיה שלהם:
מעבר ליריבים המנויים, תמיד קיים האיום של יריב חיצוני. מה שנקרא התקפת אדם באמצע. להתקפה כזו חשיבות רבה במיוחד במקרים בהם הפרוטוקול רץ במקביל עם שחקנים שונים, כך שהיריב יכול להצליב מידע בין הריצות השונות של הפרוטוקול. בקריפטוגרפיה סיטואציה כזו נקראת בשם הכללי מודל הרכבה אוניברסלי (באנגלית Universal Composable) בקיצור UC שדן בביטחון של פרוטוקול אינטראקטיבי קריפטוגרפי המורץ במקביל עם קלט שונה. הוכח שאין אפשרות להשיג מורכבות כזו בחישוב רב־משתתפים בטוח אלא רק במקרה שבו יש לכל הצדדים סוד משותף, או באמצעות תשתית מפתח ציבורי, שמן הסתם יהיה צורך בה בכל מקרה.
פרוטוקול רב־משתתפים בטוח מכיל מגבלה מובנית שאומרת שהשחקנים תמיד יכולים להשיג מידע כלשהו מתוך שילוב המידע הפרטי שלהם והתוצאה הסופית. אי אפשר להתחמק מזה. לצורך המחשה אם בפרוטוקול משתתפים שני שחקנים שמחשבים את סכום הקלטים שלהם, ברור שכל שחקן יכול לגלות מהו הקלט של השחקן השני בהינתן הקלט שלו והתוצאה הסופית כל מה שהוא צריך לעשות זה לחסר את הקלט שלו מהתוצאה ולקבל את הקלט של השחקן השני. פרוטוקול רב־משתתפים אינו מבטיח שהמידע הפרטי יישאר סודי מעבר למה שיכול להבטיח מודל צד שלישי אידיאלי.
הפרוטוקול של יאו שתואר בתמצית בטוח רק במסגרת מודל שבו היריב פסיבי בלבד. הבעיה העיקרית היא ש-A יכול עקרונית לשלוח ל-B מעגל המחשב פונקציה אחרת ממה שהוסכם מראש מבלי ש-B יוכל לדעת זאת. כלומר במקרה כזה A הוא יריב אקטיבי שיכול לסטות ממהלכי הפרוטוקול. באופן כללי כדי להתאים את הפרוטוקול שיהיה בטוח גם נגד יריב אקטיבי אפשר להפעיל פרוטוקול משני שנקרא Cut-and-choose כמו בהוכחה באפס ידיעה. A ישלח ל-B מספר מרובה של עותקים של המעגל הבוליאני המעוות ו-B יבחר תת-קבוצה אקראית של מעגלים ש-A יצטרך "לפתוח" (לחשוף בפניו את המעגלים המקוריים המתאימים להם), אם הוא רואה בכל המקרים שהמעגלים מחשבים את הפונקציה המוסכמת אז סטטיסטית הוא יכול להיות משוכנע ש-A לא מרמה אותו ומנסה להגניב פונקציה אחרת.