cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטיבן סטיינר
הנצחה
כותרת הסרט שהופק והספרים שנכתבו לקוחים מתוך ההצהרה שכתב סטיינר עצמו בתחנת המשטרה בעיירה אוקיה שבה התגורר וייט בשעות הבוקר המוקדמות של ה-2 במרץ 1980 ההצהרה בה הוא מספר מי הוא למרות שהוא טועה בכתיב של שם משפחתו.
עיריית מרסד, עיר הולדתו של סטיינר, רצתה לקרוא על שמו פארק. השם "פארק סטיינר" שהוצע על ידי המשפחה לא התקבל בעקבות חשש העירייה שהשם לא יתקבל בצורה יפה בציבור בעקבות העובדה שאחיו של סטיבן, קורי סטיינר, הורשע ונכלא אחרי שביצע מספר מעשי רצח, ובעירייה לא רצו לקשר בין האירועים. בסופו של דבר הוקם באוגוסט 2010 פסל של סטיבן סטיינר יחד עם טימותי וייט בכניסה לפארק. גם בעיר אוקיה, עיר הולדתו של וייט, הוקם פסל של שני הילדים.
ג'וזפה בארזי
קריירת משחק
בארזי שיחק 16 שנים במדי אינטר. בסך הכל שיחק כ-559 משחקים במדי הקבוצה בכל המסגרות, וכבש שלושה עשר שערים. בשתי העונות האחרונות בקריירה שלו הוא שיחק במודנה מהליגה האיטלקית השנייה.
בארזי הופיע במדי נבחרת איטליה 18 פעמים במשך 7 שנים.
קריירת אימון
לאחר שהיה מנהל מחלקת הנוער של אינטר, בשנת 2008 מונה לעוזרו של המאמן החדש ז'וזה מוריניו. לאחר עזיבתו של מוריניו, מונה רפא בניטז למאמן הקבוצה, ומאחר שהביא עמו עוזר מאמן, הוסט בארזי לתפקיד המנהל הטכני. בשנה שלאחר מכן חזר לתפקיד עוזר המאמן, הפעם תחת לאונרדו, אך משעזב האחרון ולתפקיד המאמן מונה ג'אן פיירו גספריני, שוב הוזז בארזי לתפקיד המנהל הטכני. זמן קצר לאחר מכן, משפוטר גספריני, חזר בארזי לתפקיד עוזר המאמן.
תחרויות לאומיות
1979-1980, 1988-1989 1977-1978, 1981-1982
הסופר קאפ האיטלקי: 1989
תחרויות בינלאומיות
1991-1992
עיפא
הוא ואחיו אבימי מכונים בתלמוד בשם "חריפי דפומבדיתא".
ישראל יעקב קליגלר
ישראל יעקב קליגלר (24 באפריל 1888 – 23 בספטמבר 1944) היה מיקרוביולוג ארצישראלי בעל שם בינלאומי. מראשוני הפרופסורים באוניברסיטה העברית ומייסד המחלקה להיגיינה ולבקטריולוגיה. ממניחי היסודות למחקר בתחומי הבקטריולוגיה, הפרזיטולוגיה, הווירולוגיה, האפידמיולוגיה, התזונה ובריאות הציבור בארץ ישראל. פיתח קרקע מזון לבידוד וזיהוי חיידקי מעיים, הנמצאת בשימוש עד היום וקרויה על שמו - "מצע קליגלר" (Kligler Iron Agar). תרומתו המרכזית בפיתוח ארץ ישראל הייתה תכנון וארגון המלחמה נגד המלריה, שבסיומה הודברה המחלה כליל לאחר מותו.
ביוגרפיה
קליגלר נולד ב-24 באפריל 1888 בעיירה קטנה בשם קופיצ'ינצה, אז בחבל גליציה בקיסרות האוסטרו-הונגרית (במערב אוקראינה של ימינו, כ-60 קילומטר מצפון מערב לקמניץ-פודולסקי). האזור עבר טלטלות שלטוניות ומנהליות רבות ולכן ברישומים שונים צוין מקום לידתו כאוסטריה, פולין או אוקראינה, ושנת הולדתו כ-1889. קליגלר היה בנם של אהרן בן ישראל ופרומה פייגל לבית גיטמן. לאחר שאמו נפטרה בהיותו כבן שמונה, נשא אביו אישה שנייה, שרה. אביו היגר לארצות הברית עם שתיים מבנותיו בשנת 1900, ולאחר כשנה בספטמבר 1901 הצטרפה אליו אשתו עם שאר ילדיו ובהם ישראל יעקב.
השכלה ומחקר לפני העלייה לארץ ישראל
קליגלר למד בילדותו בבתי ספר ציבוריים בניו יורק. בשנת 1911 קיבל תואר בוגר במדעים בהצטיינות מסיטי קולג' של ניו יורק. ב-1914 קיבל תואר מוסמך מאוניברסיטת קולומביה ושנה לאחר מכן סיים בה תואר .Ph.D. עבודת הגמר שלו עסקה בתכונות ביוכימיות של חיידקי פה ואבחונם, בדגש על עששת.
עם סיום לימודיו לתואר בוגר החל קליגלר לעבוד כעוזר מחקר במחלקת בריאות הציבור במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע בניו יורק, בשנים 1911–1915, במקביל ללימודיו באוניברסיטת קולומביה. ב-1915 עבר לשיקגו ועבד במחלקה לבקטריולוגיה של בית הספר לרפואה באוניברסיטת נורת'ווסטרן. ב-1916 חזר לניו יורק לעבוד במכון רוקפלר, עד סוף שנת 1920; במכון ערך קליגלר מחקרים על זיהום קרקע, סניטציה וחיידקי מעיים. בשנת 1918 גויס לצבא ארצות הברית ושירת כמדריך לבקטריולוגיה בתחנה הצבאית שהייתה במכון רוקפלר. לאחר מלחמת העולם הראשונה השתתף מטעם המכון במשלחת לחקר קדחת צהובה במדינת יוקטן שבמקסיקו ובפרו כסגנו של ראש המשלחת ד"ר הידיו נוגושי (Hideyo Noguchi ).
קליגלר התחיל לפרסם מאמרים בהיותו בן 24, מיד לאחר סיום התואר הראשון. מחקריו עסקו באותה תקופה במיון חיידקים, תכונות ביוכימיות ופיתוח מצעי מזון, סרולוגיה והמטולוגיה. עבד על מגוון גדול של חיידקים ובעיקר על חיידקי מעיים, חיידקי סביבה, לפטוספירה וקדחת צהובה. הוא פרסם עד עלייתו לארץ ישראל 43 עבודות מדעיות. עבודותיו על חיידקי סביבה או על הפלורה של הפה, היו חלוציות בנושאים אלה.
עבודתו המפורסמת ביותר מאותה תקופה, שהקנתה לו שם עולמי, הייתה פיתוח מצע לבידוד וזיהוי חיידקי מעיים הנמצא בשימוש עד היום - "מצע קליגלר". זוהי קרקע מזון במבחנה לאבחון חיידקי מעיים. המצע מתבסס על זיהוי תכונות ביוכימיות של החיידקים ויכולתם לפרק סוכרים תוך היווצרות גז ו-H2S. האגר במבחנה כולל תחתית גלילית ושיפוע בחלק העליון. הפענוח נעשה לפי צבע האגר בחלקי המבחנה - צהוב או אדום. שיפוע אדום A פירושו שהחיידק אינו מפרק את הסוכר לקטוז; כשהשיפוע צהוב B החיידק מפרק לקטוז; כשהתחתית אדומה C החיידק אינו מפרק גלוקוז; תחתית צהובה D - החיידק מפרק גלוקוז. וריאציה של מצע קליגלר מכילה גם את הסוכר סוכרוז וידועה בשם "TSI slant".
בארץ ישראל
קליגלר קיבל על עצמו את ניהול המעבדות של בית החולים הדסה הר הצופים בירושלים, ששכן באותה תקופה ברחוב הנביאים בעיר. בשנים 1922–1925 התגורר בחיפה וניהל את 'המוסד לחקר המלריה משרד הבריאות הממשלתי חיפה'. באפריל 1926 התקבל לאוניברסיטה העברית בירושלים, ייסד את המחלקה להיגיינה ובקטריולוגיה, ועמד בראשה עד מותו בספטמבר 1944.
קליגלר נפטר מהתקף לב בנתניה ב-1944, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
מחקר והוראה
קליגלר השתמש כחוקר בידע שלו במיקרוביולוגיה, באפידמיולוגיה ובבריאות ציבור, כדי לפרסם מחקרים בתחומים רבים, בדגש על מחקר יישומי ושימושי, תוך שאיפה להבראת העם והארץ. במהלך 24 שנותיו בארץ ישראל פרסם קליגלר יותר ממאתיים עבודות: במיקרוביולוגיה (62 עבודות), פרזיטולוגיה (84), וירולוגיה (41), תזונה (6) ועוד. קליגלר פרסם גם דוחות בנושאים מגוונים, כתבות בעיתונים בארץ ובעולם, השתתף בתוכניות רדיו בקול ירושלים, והרצה בפני קהלים שונים בארץ ובעולם.
רבים מהחוקרים שקליגלר קלט לעבודה במחלקתו הפכו לפרופסורים ידועים במוסדות המדע בארץ. בין עובדיו ועמיתיו נמנו: פרופ' גדעון מר, פרופ' אריה אוליצקי, פרופ' אברהם קמרון (קומרוב), ד"ר מלך (אלימלך) פרק, פרופ' מאיר יואלי, פרופ' מנפרד אשנר, פרופ' יחיאל קרל גוגנהיים ופרופ' האנס ברנקוף.
בתחום ההוראה, יזם קליגלר קורס ראשון מסוגו לתברואה, במסגרת בית החולים הדסה בירושלים. שפת ההוראה הייתה עברית, והוא הסתיים במרץ 1922. ארבעה מתוך חמשת משתתפי הקורס התקבלו לעבודה כמפקחים אנטי-מלריים במכון לחקר המלריה שנפתח בחיפה בספטמבר 1922 בניהולו של קליגלר.
באוניברסיטה העברית החלה ההוראה במדעי הטבע, ובכלל זה גם במכון לבקטריולוגיה, בתחילת שנות ה-30. בתקופתו של קליגלר במכון, סיימו יותר מארבעים תלמידים את לימודיהם לתוארי מוסמך ודוקטור במדעי הטבע במחלקה למיקרוביולוגיה. בין תלמידיו לתואר דוקטור היו: בנימין אלעזרי-וולקני שהיה בין הראשונים שזכו לתואר זה מהאוניברסיטה העברית ושהפך לחלוץ במחקר תרכובות צורן; נתן גרוסוביץ שהפך לפרופסור במחלקה למיקרוביולוגיה של האוניברסיטה; דבורה קפלן; צבי סליטרניק זוכה פרס ישראל ב-1962 על תרומתו להדברת מחלת המלריה בארץ; שלמה הסטרין זוכה פרס ישראל למדעים מדויקים ב-1957; חנה פרקש שנישאה ללדיסלאוס פרקש; עמנואל אוליניק (איילן); ודוד נכטיגל. בין תלמידיו לתואר מוסמך היו: נתן גולדבלום זוכה פרס ישראל ב-1988, אביבה צוקרמן, וחנה הרנהייזר-דרימר.
קליגלר נודע כחוקר שאפתן והישגי, שפעל במחקר יישומי להשגת יעדים ציוניים בהם האמין. הוא זכה להערכה ולמענקי מחקר בקרב חוקרים ומוסדות מחקר בתחומו בעולם. קליגלר ניצל את קשריו במהלך חופשותיו בארצות הברית כדי לסייע לאוניברסיטה בהשגת מימון, כאשר נקלעה לקשיים כלכליים בתחילת שנות ה-30. סגנון הניהול שלו באוניברסיטה וביחידה לחקר המלריה היה ריכוזי מאוד ועבודתו נוקשה ודקדקנית; הוא נטה להתעלם מהביקורת שספג מאנשים שעבדו איתו על דרך התנהלותו.
המאבק במלריה
קליגלר תרם רבות לתכנון וביצוע הדברת המלריה בארץ ישראל, שהייתה גורם מרכזי בתחלואה של תושביה, גרמה לדלדול האוכלוסייה והכתיבה את מפת ההתיישבות היהודית. עוד לפני עלייתו לארץ ישראל הוא אסף מידע רב על מצב התחלואה בה, ורכש ניסיון בעבודה בשטח כשהצטרף למשלחת לחקר קדחת צהובה בדרום אמריקה. קליגלר הכין תוכנית להדברת המלריה אותה שלח לגורמים שונים, בהם השופט לואי ברנדייס שביקר בארץ ישראל ב-1919 והזדעזע ממצב התחלואה ממלריה. ברנדייס התרשם מהתוכנית וסיפק לו מימון מכיסו למימוש התוכנית ב-1922 ייסד קליגלר וניהל את "המכון לחקר המלריה" בחיפה, שהוקם על ידי הג'וינט ו"הדסה" בסיוע המימון של ברנדייס, ופעל במסגרת מחלקת הבריאות המנדטורית. המחקרים שנעשו במכון בדקו את ההיתכנות של התוכניות שהכין קליגלר ובחנו את השיטות המתאימות לכל אזור בארץ ישראל.
קליגלר הוכיח במחקרים שנעשו במכון, את חוסר יעילותן של השיטות הקודמות ששימשו להדברת מלריה בארץ - שתילת עצי אקליפטוס לייבוש הביצות, ומתן כינין למניעת הדבקה (פרופילקסיס). קליגלר התמקד בתוכניתו במאבק נגד היתושים ובעיקר נגד הלרוות שלהם (השלב בין יתוש עובר לבוגר). לשם כך חקר את שכיחות מיני האנופלס השונים, את הביולוגיה שלהם ואת מקום דגירתם, בדק שיטות וחומרי הדברה חדשים, ובחר במתאימים מבחינת היעילות והמחיר. אחת השיטות החדשות שהנהיג הייתה הכנסת דגי גמבוזיה מצויה למקורות המים בשנת 1923; הדגיגים נמצאו יעילים כאמצעי ביולוגי נגד הלרוות של היתושים.
פעולות ההדברה שנעשו על ידי עובדי המכון הביאו לירידה דרמטית בתחלואה. ההישגים במלחמה במלריה הובאו לידיעת ארגון הבריאות שהוקם על ידי חבר הלאומים, ובמאי 1925 נשלחה לארץ ישראל משלחת המלריה של הארגון. המשלחת נתנה הכרה בינלאומית לחשיבות הפעילות נגד המלריה שנעשתה בארץ ישראל. קליגלר הרצה על המלחמה נגד המלריה בארץ ישראל בכנס המלריה הבינלאומי הראשון שהתקיים ברומא באוקטובר 1925; בהרצאה תיאר את המאמץ העיקרי המופנה להשמדת מקומות הקינון של היתושים.
ב-1927 הקים קליגלר את "התחנה לחקר המלריה" של האוניברסיטה העברית בראש פינה, שעסקה במחקרי שדה בנושא הדברת המלריה. קליגלר מינה את ד"ר גדעון מר למנהל התחנה שנתיים לאחר פתיחתה, ויחד פרסמו סדרת מאמרים בנושא המלריה.
רבים מהיישובים שהוקמו בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, קיבלו את אישורו של קליגלר לעלייה על הקרקע, מההיבט של יכולתם להתמודד עם מחלת המלריה. כשעלה לקרקע קיבוץ עמיר באוקטובר 1939, אחרון יישובי "חומה ומגדל", על שפת ביצת החולה, התנגד קליגלר לנקודת היישוב שנבחרה בגלל סכנת המלריה; כל חברי הקיבוץ חלו במחלה, ולאחר שלוש שנים הם נאלצו להעביר את הקיבוץ למקום שבו הוא שוכן כיום.
פעילויות נוספות
בנוסף לפעילות המדעית קליגלר עסק גם בפעילות ציבורית בנושאים שהיו קשורים לבריאות הציבור. הוא הצטרף באמצע שנות ה-20 ל"וועד הבריאות" שהוקם ב-1922 על ידי הקונגרס הציוני ה-12 במטרה לטפל בכל ענייני הבריאות של היישוב. ב-1933 נבחר להחליף את הנרייטה סאלד כיושב ראש "ועד הבריאות" של הוועד הלאומי. הוא הרבה לשתף פעולה עם ד"ר אברהם קצנלסון שניהל את מחלקת הבריאות; יחד תיאמו את הקשרים בין המוסדות הרפואיים השונים של היישוב ובהם ההסתדרות הרפואית "הדסה", ההסתדרות הכללית, קופת חולים וארגונים נוספים.
קליגלר היה בין מייסדי "הליגה למלחמה בשחפת", גוף ארצי שהוקם ב-1925 לאחר מספר ניסיונות קודמים שלא האריכו לפעול. קליגלר היה היו"ר הראשון של הליגה והתמיד להשתתף בפעילויות ובאירועים השונים שלה. כן היה חבר בוועדה המייעצת של "החברה הפלסטינית למען החרש" שהוקמה באמצע שנות ה-1930.
קליגלר ארגן את הכינוס הארצי הראשון של המיקרוביולוגים בארץ ישראל, שהתקיים בירושלים ב-1936, ונבחר לנשיא "האגודה המיקרוביולוגית הארצישראלית (הפלשתינאית)". הוא היה יושב הראש של חמש הפגישות השנתיות שהתקיימו בין השנים 1936–1942.
הוא ניהל במשך עשר שנים את "בית הבריאות על שם נתן ולינה שטראוס" בירושלים, מהקמתו בשנת 1929. תחת ניהולו רכש המוסד שם כמקום בו נעשות פעולות מגוונות למען בריאות הציבור.
קליגלר שימש גם כמלווה ומדריך מבוקש בסיורים של אורחים מכובדים מארצות שונות. בין האורחים שליווה היו המפקד ברנרד מונטגומרי, הרב סטפן וייז והשגריר האמריקאי ברוסיה ויליאם כריסטיאן בוליט.
הוא השתתף בצורה סדירה בפגישות "המועצה החקלאית הכללית" של ארץ ישראל; תחילה ייצג את האוניברסיטה העברית ובהמשך גם את הסוכנות היהודית כיושב ראש "ועדת התזונה". בפגישות אלו תרם מידיעותיו בנושאים כגון הגנה על תעשיית שמן הזית המקומית או הפיקוח על שחפת הבקר.
בשנת 1930 הנהיג סגל חוקרים לעריכת סקר התזונה הראשון בארץ. ממצאי הסקר עוררו תגובות רבות והביאו לייסוד "ועדת התזונה" של המכון לחקר הכלכלה שליד הסוכנות היהודית, שבראשה עמד קליגלר. הסקר הציג מצב תזונה ירוד של תלמידי בתי הספר, וקליגלר הצטרף ליוזמה של אברהם קצנלסון לחלוקה יומית של כוס חלב לתלמידים (שתתרום גם למשק החלב בהתיישבות). הוא גייס לכך גם את "בית הבריאות שטראוס". החלוקה החלה במאי 1938 בירושלים, ולאחר תקופה קצרה התפשט מפעל כוס החלב לערים אחרות.
קליגלר התמנה למספר ועדות נוספות ביישוב היהודי. הוא התגייס לסייע בידע ובתכנון כשקופת חולים נקלעה לקשיים כלכליים ב-1937. הוא השתתף בוועדה שהוקמה לבדיקת מוכנות היישוב לקראת מלחמת העולם השנייה, וכשהחלה המלחמה עזר בוועדות שהוקמו לטפל בשעת החירום ובשאלה שהתעוררה לגבי הטיפול בפליטים בארץ ומחוצה לה. בתחילת 1941 התבקש על ידי הג'וינט להכין תוכנית עזרה רפואית לפליטים יהודים שהגיעו מאירופה לסן דומינגו שבאיים הקריביים. שלוש שנים מאוחר יותר נשלח על ידי הג'וינט לארגן את העזרה הרפואית ל-1600 פליטים יהודים תימנים שהגיעו לעדן. הוא נפטר מספר חודשים לאחר שובו לארץ ישראל.
קליגלר היה מקורב בדעותיו הפוליטיות לחברי "ברית שלום", ובין ידידיו הקרובים היו יהודה מאגנס והנרייטה סאלד, חברי הברית.
הנצחה
למרות כוונות רבות להנציח את זכרו של קליגלר לאחר מותו במגוון דרכים, כגון הקמת מרפאה על שמו, הוצאת ספר לזכרו והקמת קרן לסטודנטים על שמו - במהלך תקופת האירועים הסוערים שעברו על היישוב בשנות ה-40 מומש רק חלק קטן מהתוכניות, שאף הן לא שרדו לאורך זמן.
קברו של קליגלר, לצד קברים נוספים ובהם קברה של סאלד, חוּלל לאחר מלחמת העצמאות, כאשר נסללה דרך בתחומי בית הקברות בהר הזיתים. לאחר מלחמת ששת הימים הוסרה הדרך ונכרה קבר אחים בקרבת מקום; בין השמות המופיעים על המצבה, מופיע שמו של קליגלר.
פרס ע"ש קליגלר
פרס הצטיינות בבקטריולוגיה על שם פרופ' קליגלר נוסד בשיתוף ארבעה מוסדות: האוניברסיטה העברית (המחלקה לבקטריולוגיה ולהיגיינה), קק"ל, הוועד הלאומי (באמצעות לשכת הבריאות. בהמשך, הוועד הוחלף על ידי משרד הבריאות) וחברת החשמל. הפרס הוענק חמש פעמים, משנת 1946, וכל ארגון תרם 100 ל"י (לכל התקופה). הפרס, על סך 65 לא"י, ניתן בעד עבודת הגמר הטובה ביותר של סטודנט בקטריולוגיה והיגיינה כחוג ראשי. את שמות המועמדים לפרס הציעו מורי המחלקה, והאישור היה בידי ועדת הפרסים של הסנאט.ואלה מקבלי הפרס: יעקב שלום מגר (1946), לאה ביכובסקי (1947), אדית ביכלר-צ'צ'קס (1949), אסתר רבינוביץ' (1950), נתן צתרי (1952).
נירוסופט כרמיאל
נירוסופט כרמיאל הייתה קבוצת כדורסל נשים ששיחקה בעברה בליגת העל בכדורסל והייתה פעמיים סגנית אלופת המדינה, הקבוצה שיחקה 4 עונות בליגת העל והתפרקה בתום עונתה הרביעית.
נירוסופט כרמיאל הוקמה בשנת 1994 וכעבור 4 שנים העפילה לליגת העל בכדורסל, את עונתה הראשונה סיימה הקבוצה במקום הלפני האחרון והייתה אמרוה לרדת לליגה השנייה אבל בגלל שאחת העולות ויתרה על עלייתה עקב קשיים תקציבים נשארה כרמיאל בסופו של דבר בליגת העל.
בעונתה השנייה בליגת העל הצליחה הקבוצה להעפיל לגמר הפלייאוף על האליפות שם נוצחה בידי אליצור רמלה, גם בעונתה השלישית בליגת העל הצליחה כרמיאל להעפיל לגמר הפלייאוף על האליפות שם היא נוצחה בידי אלקטרה רמת השרון.
את עונתה הרביעית פתחה כרמיאל בצורה סבירה ודורגה בצמרת בתום הסיבוב הראשון אך ראשי הקבוצה החליטו לאחר הסיבוב הראשון לשחרר את 3 הזרות של הקבוצה ו-4 שחקניות רכש ישראליות.
הסיבה לצעד זה הייתה שגורמים עסקיים וקהילתיים לא עמדו בהתחייבותם לתמיכה בקבוצה וכן בגלל שעיריית כרמיאל החליטה לקצץ בתקציב הקבוצה כל זה גרם לכך שהקבוצה לא הייתה יכולה לעמוד בהתחייבות החוזית שלה מול השחקניות.
מכאן ועד לסיום העונה עלתה הקבוצה למשחקיה עם שחקניות נוער כאשר היא מפסידה בכל משחקיה וברובם אף מובסת, הקבוצה נשרה בסיום העונה לליגה השנייה והתפרקה סופית.
אובלוצ'יה
אובלוצ'יה (ברוסית: Облу́чье) היא עיר במחוז היהודי האוטונומי שברוסיה, המשמשת כמרכז המנהלי של נפת אובלוצ'נסקי. העיר שוכנת על נהר חינגן, בצפון מערב המחוז היהודי האוטונומי, 159 קילומטרים מערבית לבירת המחוז, בירוביג'ן.
היסטוריה
בשנת 1898, החלה בנייה של מסילת רכבת בין הערים צ'יטה וולדיווסטוק, שהיא המקטע האחרון של הרכבת הטרנס-סיבירית. הבנייה החלה מכל עיר קצה, ונפגשה באמצע הדרך. בניית המסילה גררה זרם גדול של מתיישבים ועובדים, ובשנת 1911 הוקם כפר בסמוך לתחנת הרכבת "אובלוצ'יה", שפירוש שמה בתרגום חופשי הוא "הנתיב שעובר מסביב", משום שבאזור זה מסילת הרכבת עוברת בפיתול גדול בין ההרים. בניית המסילה הושלמה ב-1916, ואובלוצ'יה הוכרה רשמית כעיר ב-1938.
כלכלה
כלכלת העיירה מתבססת בעיקר על כריית זהב ועל מוסכי הרכבת.
רשת החשמליות של גאלאץ
בעיר גאלאץ, ברומניה, התחבורה הציבורית הפנימית מבוססת במידה רבה על רשת של חשמליות, שהתחילו לפעול כבר ב-14 באוגוסט 1900.
ב-1895 נוסח בצרפתית המסמך "Acte constitutif et statuts de la societé anonyme d’explotation des tramways de Galatz et de Roumanie" (מסמך חוקתי וסטטוטורי של החברה האנונימית לניצול חשמליות בגאלאץ וברומניה) וב-22 בספטמבר, באותה שנה, חתמו עליו 14 בעלי המניות. ב-1900 נוסדה החברה בהתבסס על הון בלגי והקימה בגאלאץ חמישה קווי חשמליות ברוחב מטר אחד, שפעלו על פני מסילה באורך 26,5 קילומטרים.
בתקופת ינואר 1917 עד יוני 1919, בגלל מלחמת העולם הראשונה, הושבתה תנועת החשמליות והיא התחדשה אחרי המלחמה. בשנות השלושים של המאה העשרים התווספו 19 חשמליות תוצרת מספנות גאלאץ. במלחמת העולם השנייה סבלה גאלאץ מהפצצות קשות משני הצדדים ובגלל הנזקים נפסקה תנועת החשמליות ב-1944. ב-1948 התחדשה הפעלת החשמליות עם 7 חשמליות משופצות ומתוקנות.
ב-1962 הוקמה חברה לתחבורה ציבורית עירונית בגאלאץ והיא שילבה 55 חשמליות עם אוטובוסים, מוניות ומשאיות. מרכז החשמליות נקבע בהנגר המטוסים המושבת לאחר סגירת שדה התעופה המקומי. בנובמבר 1970 הוקמה חברה מחוזית ומספר קרונות החשמלית עלה ל-170 ונסללו 32,8 קילומטרים של מסילות ברוחב 1,435 מטר. לאחר 1980 נוספו עוד 33,8 קילומטרים של מסילות רחבות ונוצרי מסלולים חדשים לחשמליות. החשמליות הפכו לאמצעי התחבורה הציבורי העיקרי בגאלאץ והעלות הזולה של הפעלתן הובילה לשימוש בחשמליות גם עבור הובלת סחורה, חשמליות הותאמו במיוחד להובלת פירות וירקות.
דיית ברהמיני
דיית ברהמיני (שם מדעי: Haliastur indus) היא עוף דורס ממשפחת הנציים הקרובה לדיה וחיה בטבע בתת-היבשת ההודית, דרום-מזרח אסיה ואוסטרליה ונפוצים בעיקר באזורי חופים של נהרות וימים.
רשת החשמליות של גאלאץ
אחרי המהפכה הרומנית (1989), כמו תחומים רבים אחרים, גם תחום החשמליות סבל מהזנחה, צמצום ואפילו היו מחשבות על הפסקת השימוש בחשמליות. בשנים 1990 עד 2011 בוטלו 21 מסלולי חשמליות בגאלאץ והוחמצה ההזדמנות לאחד את רשת החשמליות של גאלאץ עם רשת החשמליות של בראילה. לאחר 2011 החלו לחדש את הרשת ונכון ל-2016 החשמליות של גאלאץ פועלות ב-17 מסלולים.
דיית ברהמיני
מאפיינים
לדיה זו מוטת כנפיים של 1.1 מטר ואורכה 50 ס"מ. היא בעלת ראש, חזה ובטן לנים, כנפיים וזנב חומים-אדומים ומקור צהוב וגדול. היא מזכירה במראה את הדיה השחורה החיה באותם מקומות ומתחרה איתה על טרף. שני הדיות ששייכות לסוגים נפרדים הם באותו גודל אך לדיית ברהמיני זנב מפוצל מעט והיא לבנה ולא שחורה (למעט הצעירים). עם זאת שני הסוגים קרובים מאוד.
הדיה חיה במגוון בתי גידול מפסגות ההימלאיה בנפאל עד לערבות ומדבריות אוסטרליה. היא נפוצה בעיקר ביערות טרופיים וביצות מנגרובים לאורך החופים. מזונם העיקרי הוא דגים מתים וסרטנים בביצה, אך יצודו גם יונקים כמו עטלפים, מכרסמים וארנבות וכן עופות וזוחלים קטנים. כמו כן הם יחטפו מזון לעופות אחרים, כולל דורסים ואף לדולפיני איראוואדי בנהרות אסיה.
ג'ונתן ברנדיס
ג'ונתן גרגורי ברנדיס (באנגלית: Jonathan Gregory Brandis; 13 באפריל 1976 – 12 בנובמבר 2003) היה שחקן אמריקאי. החל את הקריירה שלו כדוגמן ילד, ברנדיס עבר לשחק בפרסומות ולאחר מכן זכה בתפקידי טלוויזיה וקולנוע. ברנדיס ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ב-1982 בתור קווין ביוקנן באופרת הסבון "לחיות את החיים".
חיים מוקדמים
ג'ונתן ברנדיס נולד בדנברי, קונטיקט. בגיל שנתיים, הוא החל את הקריירה שלו כדוגמן ילד עבור נעלי באסטר בראון. בגיל ארבע החל ברנדיס לשחק בפרסומות בטלוויזיה. הוא למד בבית הספר המקצועי בעמק סן פרננדו, וסיים את לימודיו ב-1993.
קריירה
בגיל שש השתתף ברנדיס בתפקיד קווין ביוקנן באופרת הסבון "לחיות את החיים". הוא עבר ללוס אנג'לס עם משפחתו בגיל תשע ועשה הופעות אורח בתוכניות כמו בלוסום, פרקליטי אל איי, מי הבוס?, רצח במשיכת קולמוס, שנות הקסם, צער גידול בנות וקייט ואלי.
בגיל 14 לוהק ברנדיס לתפקידו הראשון בכיכובו בתור בסטיאן בוקס בסרט הסיפור שאינו נגמר 2. באותה שנה, ברנדיס גילם את "גמגום ביל" דנברו הצעיר במיני-סדרה זה משנת 1990, לצד טים קארי, המבוססת על רומן האימה האפי בעל אותו השם. ההופעה של ברנדיס בסרט זכתה לשבחים מצד המבקרים והקהל. לאחר מכן הופיע ברנדיס ב-צמד בלתי מנוצח, בכיכובו של צ'אק נוריס, וב- Ladybugs, עם השחקן וקומיקאי רודני דיינג'רפילד.
בסביבות גיל 17, ברנדיס קיבל את אחד מתפקידיו הידועים ביותר, בתור ילד הפלא המדעי לוקאס וולנצ'ק בסדרת המדע הבדיוני העתידני של סטיבן ספילברג, seaQuest DSV. התפקיד הניע אותו למעמד של אליל נוער.
בשיא הפופולריות שלו, ברנדיס קיבל כ-4,000 מכתבי מעריצים בשבוע ונאלץ להיות מלווה לסט של seaQuest DSV על ידי שלושה מאבטחי אולפן בגלל מעריצות רבות שנכחו. הוא דיבב את מוזנרט, מכשף צעיר ומרושע, בסדרת האנימציה של דיסני אלאדין.
לאחר ש-seaQuest DSV בוטל ב-1996, ברנדיס הופיעה בסרט הטלוויזיה Her Last Chance, בכיכובה של קלי מרטין. תפקידו הבא היה בסרט הטלוויזיה Born Free: A New Adventure. סרט שצולם בדרום אפריקה, שכיכב גם כריס נות' כאביו של דמותו של ברנדיס. הוא המשיך את הקריירה שלו בתפקידי משנה ב-ללא השגחה (1999), וב-לרכוב עם השטן (1999). בשנת 2000, הוא שיחק בסרט Bad Girls from Valley High, אשר בגלל בעיות הפצה לא שוחרר עד 2005. לברנדיס היה תפקיד קטן בבחירתו של הארט (2002). בשנה שלאחר מכן, הוא לוהק ל -111 Gramercy Park, פיילוט שלא נקלט על ידי הרשת. תפקידו האחרון על המסך היה בדרמת הפעולה Puerto Vallarta Squeeze, בכיכובם של הארווי קייטל וסקוט גלן. הסרט הזה יצא גם לאחר מותו.
חיים אישיים
מ-1995 עד 1998, ברנדיס יצא עם השחקנית והזמרת טטיאנה עלי. בני הזוג הופיעו במאמר במגזין "פיפל" ביולי 1995.
מותו
ב-11 בנובמבר 2003, ברנדיס נמצא תלוי במסדרון דירתו בלוס אנג'לס. הוא הועבר למרכז הרפואי סידרס-סיני, ומת למחרת מפציעות שנגרמו לו מהתליה. הוא היה בן 27.
חיים משה הכהן
הרב חיים משה מורינו הכהן היה רב ודיין באזמיר במאה ה-19. מחבר ספר פני חמה.
תולדותיו
כיהן כדיין בבית דינו של הרב רפאל אשכנזי, יחד עם רבי דוד אמאדו, רבי נסים אריה ארייאש ורבי שלמה חכים. תורתו מופיעה בספרי חכמי דורו, כמו בספר "נחמד למראה". על מידותיו מעיד רבי חיים פאלאג'י, בעודו משבח את הבדחנות המותרת:
נפטר במיתת נשיקה בז' בשבט ה'ת"ר באזמיר, שם נטמן. רבי נסים אברהם אשכנזי סידר וכתב דרוש להספדו, המופיע בספרו דרש אברהם שם הוא מכנה אותו אך לא נשא אותו ברבים משום שרבי חיים משה ציווה שלא יספידוהו בפטירתו.
משפחתו
בתו, שולטאנה נישאה לרבי אברהם קורקידי בעל ספר "וייקח אברהם". נכדו, הנקרא על שמו, היה רבי חיים משה קורקידי, שהוציא לאור את חיבורו של סבו יחד עם ספרו שלו, משה עבד.
אולפני האחים וורנר (ליבסדן)
אולפני האחים וורנר, ליבסדן (נכתב גם כ"ליווסדן", באנגלית: Warner Bros. Studios, Leavesden) הם קומפלקס אולפני קולנוע הממוקם במתחם ליבסדן סמוך לעיירה ווטפורד, במחוז הרטפורדשייר, כ-20 ק"מ צפונית-מערבית לעיר לונדון, בממלכה המאוחדת.
רבי חנניה בן עקשיא
רבי חנניה בן עקשיא היה תנא שזמנו המדויק אינו ידוע אך ככל הנראה חי בדור הרביעי לתנאים.
במשנה הוא מופיע פעם אחת בלבד, וכן פעם נוספת בתוספתא. מאמרו בתוספתא עוסק בפרטים מסוימים בהלכות הקורבנות - היכן בדיוק מניחים את חלקי הקורבן המוכנים להקרבתם - ונראה שהייתה בידו מסורת על כך מזמן בית המקדש השני. מאמר הלכתי נוסף שלו מופיע במסכת סופרים.
אולפני האחים וורנר (ליבסדן)
היסטוריה
המפעל נסגר ב-1994, ובאותה שנה חיפשו מפיקי הסרט גולדן איי, מסדרת סרטי ג'יימס בונד אולפן קולנוע לצילום הסרט. מאחר שהאולפנים הקבועים לצילומי סרטי ג'יימס בונד, אולפני Pinewood Studios לא היו פנויים, הם שכרו את ההאנגרים הישנים של המפעל לשימוש כאולפני קולנוע.
רבי חנניה בן עקשיא
זהותו
ייתכן שהיה אחיו של רבי שמעון בן עקשיא - תנא שאף הוא מופיע במשנה פעם אחת בלבד וגם זמנו שלו אינו ידוע.
אולפני האחים וורנר (ליבסדן)
היסטוריה
בשנת 1999 חברת האחים וורנר רכשה את הזכויות לספרי הארי פוטר, ובשנת 2000 שכרו את האולפנים על מנת לצלם את הסרט הראשון בסדרה, הארי פוטר ואבן החכמים. בשנת 2001 צולם הסרט השני, הארי פוטר וחדר הסודות וב-2003 הסרט השלישי, הארי פוטר והאסיר מאזקבאן, שהופק בתקציב שיא של 130 מיליון דולר. סך תקציב ההפקה של שמונת סרטי סדרת הארי פוטר, בין השנים 2000-2010 היה 1.15 מיליארד דולר, ובהפקת כל סרט הועסקו בין 3,000 ל-4,000 איש.
בשנת 2010 רכשה חברת האחים וורנר את המתחם, ובהשקעה של מאה מיליון ליש"ט הפכה אותו לאחד מאולפני ההפקה הגדולים באירופה.
רבי חנניה בן עקשיא
זהותו
מסורת מימי הביניים מזהה את קברו ליד כפר חנניה.
מאמרו במשנה
דבריו במשנה מפורסמים: משמעות הדברים היא: הקדוש ברוך הוא חייב את עם ישראל במצוות רבות יותר מאשר את יתר בני נח. בעוד בני נח מצווים רק בשבע מצוות, ישראל מצווים בתרי"ג מצוות. רבי חנניה מסביר שמטרתו של הקב"ה בריבוי המצוות הייתה "לזכות את ישראל". הקושי העולה בדברים אלה, הוא שריבוי המצוות והגדלת הדרישות עלולים להביא לחיוב ולא דווקא לזכות, ומפורסם פירושו של הרמב"ם למשנה זו, לפיו די בכך שאדם יקיים מצווה אחת בשלמות המעשה ובשלימות הכוונה לשם שמים כדי שיזכה לעולם הבא, וריבוי המצוות וגיוונם מאפשר לכל אדם למצוא מצווה אחת שאותה הוא יכול לקיים כראוי.
אולפני האחים וורנר (ליבסדן)
סט הצילום של סרטי הארי פוטר
כחלק מפיתוח המתחם פתחו האחים וורנר את סט הצילום של סרטי הארי פוטר כאטרקציה תיירותית. הסיור מאפשר ביקור מאחורי הקלעים של אתר הצילומים, התפאורה, התלבושות, האפקטים והאביזרים שהפכו את הסרטים לפופולריים ברחבי העולם. האטרקציה נפתחה בשנת 2012 בנוכחות כוכבי הסדרה והפכה במהירות לאחת האטרקציות הפופולריות באזור לונדון. לאתר קיבולת של 6,000 מבקרים ביום ושעות הפתיחה הוארכו עד 10:30 בלילה כדי לעמוד בעומס המבקרים.
רבי חנניה בן עקשיא
מאמרו במשנה
פרסומה של משנה זו בא בעקבות המנהג לקרוא אותה לאחר לימוד תורה שבעל פה בציבור. בקהילות יוצאי אשכנז נהוג בשבתות הקיץ לקרוא בכל שבת פרק ממסכת אבות, ובסופו לומר את מאמרו של רבי חנניה, ובקהילות עדות המזרח ואחרות נוהגים רבים לומר את המשנה בסיום כל לימוד משותף בציבור. הסיבה לכך היא, שאמירת קדיש דרבנן לאחר הלימוד מותנית בכך שהלימוד יכלול "אגדה", כלומר, דרשה המבהירה פסוק במקרא. לפיכך, הלומדים חלק מן התורה שבעל פה, ורוצים לחתום את הלימוד באמירת קדיש - אומרים את המשנה הזו, הכוללת פסוק ופירושו.
בנוסף לכך נאמרת משנה זו בקהילות עדות המזרח לאחר תפילת מוסף בשבת, לפני אמירת אין כאלוהינו.
אולפני האחים וורנר (ליבסדן)
סט הצילום של סרטי הארי פוטר
בשנת 2015 הורחבה האטרקציה ונוספה לו הרכבת המקורית ("Hogwarts Express") ששימשה בצילומי הסדרה.
בורסת פרסום
בורסת פרסום (באנגלית: ad exchange) היא פלטפורמה טכנולוגית לסחר בפרסום מקוון בין ספקי תוכן המוכרים הזדמנויות חשיפה לבין מפרסמים הקונים את הזדמנויות החשיפה. בורסות הפרסום מחליפות את השיטה המסורתית של משא ומתן בין בני אדם בתהליכים אוטומטיים שבמרכזם תהליכי מכרז (בידינג) המתרחשים בזמן אמת, כלומר בכל פעם שצריכה להתקבל החלטה איזו פרסומת להציג לאיזה משתמש. הפרסומות מוגשות למשתמש בהתאם לפרמטרים שנקבעים על ידי הצדדים בנוגע למחיר ולקהל היעד.
התהליכים האוטומטיים של בורסות הפרסום מייעלים את הסחר בפרסום לשני הצדדים המעורבים בו — הקונים (מפרסמים וסוכנויות פרסום) והמוכרים (מו"לים של תוכן מקוון) — על ידי כך שהם מייתרים או מצמצמים את תהליכי המשא ומתן האטיים והיקרים בין בני אדם. על פי רוב מנהלים הצדדים את פעילותם בבורסות הפרסום באמצעות פלטפורמות היצע (SSP) ופלטפורמות ביקוש (DSP).
אי-שוויון גאוס
בתורת ההסתברות, אי-שוויון גאוס (באנגלית: Gauss's inequality) נותן חסם עליון על ההסתברות שמשתנה מקרי אונימודלי יימצא במרחק מהשכיח שגדול ממרחק נתון כלשהו.
יהי X משתנה מקרי אונימודלי עם שכיח m, ותהי τ2 התוחלת של X − m)2). אז לכל ערך חיובי k, מתקיים:
המשפט הוכח על ידי קרל פרידריך גאוס ב-1823.
ברוך ייטלס
רבי ברוך (בנדיקט) ייטלס (בכתיב ארכאי: ייטלש; כ"ט בניסן תקכ"ב, 22 באפריל 1762 – כ"ה בכסלו תקע"ד, 18 בדצמבר 1813) מנהיג הדור הראשון של תנועת ההשכלה בפראג. היה גם ראש ישיבה ומחבר "טעם המלך".
ביוגרפיה
נולד ב-1762 ליונה מיכל ייטלס, רופא בפראג. האב היה פרוטו-משכיל שהתעניין בדקדוק ומדעים. אחיו היה הבלשן יהודה ייטלס. נשא לאישה את פרידעל, בת הגביר שלמה פורית. חותנו החזיק עבורו ישיבה והעמיד אותו בראשה. כמו כן למד מידידיו היו רבי בצלאל רנשבורג, רבי אלעזר קאליר ורבי אלעזר פלקלס. חידושיו מצוטטים בספרי בני דורו, ומספר תשובות הלכתיות שלו משוקעות בספר "שו"ת מהרנ"ש" של ידידו רבי ניסן שידלוב.
ברוך חלק את התעניינות אביו בחכמות כלליות. בשלב מסוים בין 1778 ל-1780, בטרם מלאו לו שמונה-עשרה, נמלט מביתו ונסע לברלין, שם שגשג חוג משכילים סביב משה מנדלסון ואחרים. לאחר מכן שב לפראג והתפייס עם הנודע ביהודה. עם התעוררות ההשכלה המאורגנת בשנות ה-80, נרשם כמנוי לביטאונה 'המאסף', ששירים רבים פרי עטו ראו בו אור מאוחר יותר תחת שמות עט כ"י – ר". הוא היה התורם המשמעותי ביותר לכתב-העת בבוהמיה ומנהיגה של השכלת פראג. בכך קומם נגדו חלק מהקהל המסורתי בעירו. הוא ובנו של הרב, שמואל לנדא, היו שניהם מנויים על 'המאסף' ועל ביאור התורה 'נתיבות השלום' של משה מנדלסון. הילל קייבל העריך שהשפעתם הביאה לכך שהנוב"י, שדרש קודם בתקיפות נגד נפתלי הרץ וייזל, מיתן במידת-מה את התנגדותו להשכלה.
לאחר פטירת מורו ב-1793 שיגר הספד ארוך ב'המאסף'. השבחים ל'נודע ביהודה' זעזעו את העורך החדש אהרן האלה-וולפסון והוא האשים את ייטלס בבגידה. הלה התקומם מצדו על הקיצוניות שהפגינו וולפסון והאחרים שתפסו את ההנהגה בברלין בדור השני להשכלה. בין היתר קבל על "שיחה בארץ החיים" שהתפרסם בביטאון, בו הוצג רב כדמות נלעגת. כעבור שנה פרסם נגדם את "ספר האורב", שם הוקיע את מגמותיהם האנטי-מסורתיות: הוא האשים את וולפסון, יואל ברי"ל ועמיתיהם כי הם מסלפים את האידיאלים של התנועה, ופעל להשמיצם בעיני משכילים מתונים אחרים באירופה.
ייטלס קידם עצמו כמועמד לאב"ד פראג, ועל רקע זה הסתכסך עם הרב שמואל לנדא, שירש לבסוף את המשרה מאביו המנוח. הלה האשימו בגנבה ספרותית מדרשותיו. טענות דומות עלו לגבי העתקה כביכול מ"בני אהובה" של רבי יהונתן אייבשיץ.
ב-1800 החליטו פרנסי פראג להפסיק להתעלם מהסיעה השבתאית החזקה בעירם, שתמכה בגלוי ברחל אווה פרנק. בסתיו הוכרז עליהם נידוי. בקהילה היהודית אירעו התפרצויות אלימות. הרב ייטלס השתתף בפולמוס, שהגיע גם אל הרשויות, וניסח מנשרים ודרשות תקיפים נגדם. ב-1801 חיבר את ספרו הגדול, 'טעם המלך', מהדורה מוערת ל'שער המלך' מאת הרב יצחק נוניש בילמונטי. בין תלמידי ישיבתו היו כאלה שהפיצו את השכלת פראג למורביה והונגריה, כגון הרב חיים דייטשמן ויוסף פלעש.
ב-1813 הובאו לפראג המוני פצועים מקרב דרזדן וקרב קולם. ייטלס מימן הקמת בית-חולים שדה ואף טיפל בהם בעצמו. כך נדבק במחלה קשה ממנה נפטר באותה שנה. הוא ניסח בעצמו את הנחקק על מצבתו: "מעטים ורעים היו ימי מגורתי, הרבה יגעתי ולא מצאתי / הרבתי לי אוהבים, גם הרבתי לי אויבים / אלה מאהבתם הרימו הודי, אלה משנאתם הורידו כבודי / ואני לא קמה בי רוח, אמרתי: מתי אשקוט מתי אנוח / עתה לשווא אהבתם, עתה לשווא שנאתם / אלה לריק הרימו הודי, אלה לריק הורידו כבודי / הגוף שב אל האדמה, שם תאכלהו תולעת ורמה / אל אלקים שב הרוח, עתה אשקוט עתה אנוח".
המוניטין של ברוך ייטלש כמשכיל הביא בין היתר לכך שבישיבות הונגריה נאסר לקרוא בספריו. בנו איגנץ ייטלס (1783–1843), חיבר מספר חיבורים בגרמנית בענייני פילוסופיה ואתיקה. נכדו אהרן לודוויג יוסף (1799–1878) התנצר והתמנה לפרופסור ומנתח בווינה.
פרס גראמי לביצוע ה-R&B הווקאלי הטוב ביותר - גבר
פרס גראמי עבור ביצוע האר אנד בי הווקאלי הטוב ביותר - גבר הוענק בין 1968 - 2011. הפרס עבר כמה שינויים :
האולין וולף
צ'סטר ארתור "האולין וולף" ברנט (באנגלית: Chester Arthur "Howlin' Wolf" Burnett (מילולית: זאב מיילל); 10 ביוני 1910 - 10 בינואר 1976) היה מוזיקאי בלוז. נגן מפוחית, גיטריסט וזמר-יוצר, דמות מפתח הן בדלתא בלוז והן בבלוז של שיקגו. בשנת 2004 נבחר על ידי מגזין המוזיקה רולינג סטון למספר 51 ברשימת מאה האמנים הגדולים בכל הזמנים. האולין וולף נודע לא רק בשל המוזיקה שלו אלא גם בשל הופעתו, הוא התנשא לגובה של כשני מטרים ושקל כ-140 קילוגרם.
תולדות חייו
צ'סטר ארתור ברנט נולד בוויט סטיישן, מיסיסיפי למשפחה נוצרית אדוקה ונקרא על שם נשיאה ה-21 של ארצות הברית צ'סטר ארתור. בילדותו נהג להפחיד אותו סבו שאם לא יתנהג כשורה יבוא הזאב המיילל וייקח אותו, תוך חיקוי קולו של הזאב, להנאת הילד. לימים לקח לעצמו ברנט את השם "הזאב המיילל" כשם במה. כילד גדל אצל אמו שהייתה זמרת גוספל ואצל דודו שהתעלל בו. אביו עזב את הבית מערבה לכיוון הדלתא של מיסיסיפי. כאשר היה ברנט בן 13 עזב את אמו ואת דודו וצעד 100 קילומטרים על מנת לחבור לאביו ולעבוד בחוותו. הוא הגיע למולדת סגנון הדלתא בלוז ומגיל 18 למד מפוחית מסאני בוי ויליאמסון, נגינת גיטרה מצ'רלי פאטון ושירה מהאזנה לתקליטים של בליינד למון ג'פרסון. אמו ניתקה עמו את קשריה בטענה שהוא מנגן את "המוזיקה של השטן".
ברנט, שכבר נקרא האולין וולף החל להופיע במיסיסיפי וארקנסו ובשנת 1951 גילה אותו סם פיליפס מ"שירות ההקלטות של ממפיס", מי שלימים יגלה את אלביס פרסלי, ג'וני קאש, ליטל מילטון, בי בי קינג, ג'רי לי לואיס ואחרים. פיליפס החתים את האולין וולף לחברת סאן רקורדס והוציא את הסינגל שכלל את השירים "Moanin' At Midnight" ו-"How Many More Years". הוא זכה להצלחה והרבה להופיע, כאשר הופיע עם להקתו של אייק טרנר החל האולין וולף להשתמש בגיטרה חשמלית. למרות ההצלחה לה זכה בדרום עבר בשנת 1953 לשיקגו, שם הוחתם עד מהרה על ידי המפיק וילי דיקסון לחברת צ'ס רקורדס.
ב-1959 יצא אלבום הסולו הראשון של האולין וולף ב"צ'ס", "Moanin' in the Moonlight", שהיה אסופה של סינגלים ששוחררו קודם לכן. בשנות השישים הוציא כמה משיריו הידועים, שרובם נכתבו על ידי וילי דיקסון כ- "Spoonful" ,"Evil" ,"I ain't Superstitious", "Little Red Rooster", "Sittin' on the Top of the World" ועוד. בשנת 1965 הופיע יחד עם להקת האבנים המתגלגלות, שביצעו את "Little Red Rooster" באלבומם הראשון. ב-1967 הוציאה חברת צ'ס את האלבום "The Super Super Blues Band" בה שיתף פעולה עם בו דידלי ומאדי ווטרס.
פרסים והוקרה
בשנת 1980 נבחר להיכל התהילה של הבלוז. ב-1991 נבחר להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
שלושה משיריו, "Smokestack Lightning", "Spoonful" ו-"The Red Rooster", נכללים ברשימת "500 השירים שהשפיעו על הרוק אנד רול" של היכל התהילה של הרוק אנד רול.
ב-1999 נבחר שירו "Smokestack Lightning" להיכל התהילה של פרס גראמי.
צבי הירש הורוביץ (דרזדן)
הרב צבי הירש הלוי הורביץ (תרל"ב, 1872 - י' באייר תש"ה, 1945) היה רב ומחבר, היסטוריון ומחלוצי מחקר הגנאלוגיה הרבנית בארצות אירופה ומחוקרי סידורו של התלמוד הירושלמי. רבה של הקהילה היהודית בדרזדן שבגרמניה.
ביוגרפיה
צבי הירש הלוי הורביץ, נולד בשנת תרל"ב, כבן שלישי לאביו הרב חיים אריה (לייבוש) הורביץ רבה של קהילות קרקוב וז'ובקבה ומחבר הספר חיי אריה, וכנכד לשושלת רבנים מפורסמת, כאשר סבו, הרב שאול הורביץ רבה של טיסמניץ, למדו תורה ואף התכתב עמו ארוכות בסוגיות. אמו, הרבנית ציפורה, הייתה בתו של הנדבן מיכאל צבי ציפרעס שהקים בית כנסת מפואר בקרקוב.
לצד לימודיו התורניים במסגרת הקבועה של בן רב, שבהם עשה חיל והפגין יכולות חידוש, נכבש בחקר תולדות עם ישראל, ובבקיאות בקורות הקהילות היהודיות באירופה שבהן הפך לחוקר נחשב. אביו שהוציא אז לאור את ספרו חיי אריה, הוסיף בו גם חידושים והערות מ.
באותן שנים קשר ידידות עם הרב חיים נתן דמביצר ששירת לצד אביו של הורביץ בבית הדין בקרקוב. דמביצר שנחשב מומחה להיסטוריה של עם ישראל וההיסטוריון של הקהילה היהודית בלבוב נעזר בידיעותיו של הנער הצעיר כדי להשלים את ספרו המונמנטלי כלילת יופי על קורות קהילת לבוב. כך גם שלח הערות לחוקר שלמה בובר שעסק באותם ימים בהשלמת ספרו '"אנשי שם'" העוסק גם הוא בחקר מנהגי קהילת לבוב וקורות רבניה בין השנים 1500 ל-1800.
בעיקר הפך לאוטוריטה בתחום חקר משפחת אבותיו משפחת הורוביץ המיוחסת שלה הקדיש אף חיבור מיוחד בשם תולדות משפחת הורוויץ. עוד בנערותו סייע לחוקרים ורבנים שמחקריהם עסקו בתולדות המשפחה. בשנת תרמ"ט, פרסם הרב אליעזר אפרתי כנספח לספרו הביוגרפי דור ודורשיו מכתב שכתב לו הורביץ הנער ביחד עם אחיו הרב אלעזר משה, העוסק בחקר משפחת הורביץ. המחבר המלומד מקדים בתחילת המכתב ומציין את צעירותם בשנים של שני . סייע גם לחוקר פנחס פסיס שהוציא לאור את המונוגרפיה עטרת הלווים העוסקת בתולדותיו של אחד מראשי משפחת הורביץ, רבי ישעיה הלוי הורוביץ מחבר הספר שני לוחות הברית.
אחרי נישואיו עם פייגה בת הגביר ר' יצחק ברל ויענטשר מדוקלה, החל לגלות מעורבות רשמית בשדה התורני והמחקרי. היה מרבה לשלוח מאמרים והערות תורניות ומחקריות לקבצים תורניים שהתפרסמו בתקופתו. בין השאר פרסם מאמר בספר זיכרון לראשונים של הרב חיים צבי תאומים, העוסק בתולדות העיר קולומיאה וחכמיה; בספר התורני נאם יהודה של הרב יהודה אידל ברוידא מברלין על מסכתות הש"ס; בספר פינות הבית של הרב צבי יחזקאל מיכלזון מפלונסק ובספרו גדולת יונתן חלק ב'. כמו כן פרק בספר דור דעה של הרב החוקר יקותיאל אריה קמלהאר דור דעה מבוסס על חומר שקיבל מהורביץ.
בחקר התלמוד הירושלמי
בתקופה הראשונה שאחרי נישואיו התמסר בעיקר ללימוד עיוני של התלמוד ירושלמי והתכוון לברר את גרסאותיו. לימים, כשאחיו הרב אליעזר משה הוציא לאור את ספרו טוב עין על התלמוד הירושלמי, פרסם בתחילתו 'מבוא' רחב ומקצועי "על דבר סידור ועריכת התלמוד הירושלמי" מאת "אחי המחבר" צבי.
במבוא מגלה הורביץ בקיאות תורנית לצד הבנה בהיסטוריה ובמחקר. הוא מנסה ללכוד את הסיבה לכך שהתלמוד הירושלמי נזנח מפני התלמוד בבלי דבר שלטענתו בה מפני העדר מסורת לימוד דידקטית שלא התפתחה בארץ ישראל
לטענתו, מכיוון שבכל תקופת הראשונים נזנח הלימוד בירושלמי, וגדולי הפרשנים שעסקו בביאור הבבלי, כרש"י, רשב"ם ובעלי התוספות לא נזקקו לו, ו.
טענה נוספת שמעלה הורביץ במחקרו, היא העובדה שבניגוד לתלמוד הבבלי שעבר עריכה מחודשת עד ש. לטענתו, במקור לא הודפסו המשניות בתוך הטקסט של התלמוד ורק מאוחר יותר. העובדה שבתלמוד הירושלמי לא נעשתה העריכה הזו מקשה על ההבנה.
בניסיון תיקון לבעיה שאותה העלה, ניסה הורביץ לרכז פרגמנטים שמצא בכתבי הראשונים שבהם מופיעים פירושים והתייחסויות לדברי הירושלמי. כי וזאת אף על פי שבכל מה הנוגע לירושלמי עדיין חסרה מתודיקה וניסיון עיוני למדני של הישיבות אך מכיוון ש.
ברבנות קהילות
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ופלישת הכוחות הרוסים לגליציה, חל מפנה בחייו. הוא נאלץ לעזוב את ביתו ויצא עם משפחתו בברנו בירת מוראביה. מאות הפליטים ייסדו בעיר קהילה משלהם "מחזיקי הדת" ובחרו בהורביץ לרב ואב בית דין. במשך השנתיים הבאות, עד קיץ תרע"ו הוא התמסר לביסוס מוסדות הקהילה. הקים תלמוד תורה לילדים ובתי תמחוי לעניים. כך מינה שוחטים והקים מערך כשרות על האיטליזים כדי לאפשר לפליטים לצרוך בשר משחיטתם העצמאית. לאחר שהתפזרו הפליטים ופורקה הקהילה, עבר לכפר סכוונינגן (שוונינגן) הסמוך להאג שבהולנד. גם שם התרכז קיבוץ גדול של פליטים יוצאי גליציה, לצד יוצאי אנטוורפן. גם שם התמנה לרב והתמסר להנהגת הציבור, הקים ישיבה ומסר בה שיעורי גמרא.
כתבי הגאונים
בתקופת מגוריו בהולנד, המשיך להתעסק במחקר וביבליוגרפיה. הוא התוודע אז לקרובי משפחתו, נכדיו של הרב ישכר דב ברנשטיין רבה של האג ואספן כתבי יד מושבע, שבספרייתו נמצאו ספרים ישנים ובעיקר כתבי יד של אבות משפחתו, וביניהם אף סדרת התכתבות תורנית עם אביו. הנכדים סיפרו שאחרי פטירתו נמכרה הספרייה והתפזרה בין אספנים וספרנים.
הורביץ פתח במסע לאיסוף הכתבים, משום שחש כי זו הסיבה שבשלה נאלץ לגלות להולנד כדי להציל את כתבי אבותיו. בסופו של חיפוש מאומץ, מצא בעלית גג
בנספחי הספר הוסיף הורביץ מאמרים ל"תולדות עיר זאמושטש ורבניה"; "תולדות רבנות המדינה של פולין, לבוב וקראקוב" ו"דברים חדשים על ועד ארבע ארצות. נספח חשוב בספרו המופיע תחת הכותרת "כתבי ישנים" עוסק בפולמוס שעורר בן משפחתו שאול ברלין שהוציא לאור את הספר בשמים ראש שנתפס במחקר כמעשה זיוף שיוחס לרא"ש. הורביץ מלבן את האשמות ומברר את הטיעונים.
ברבנות דרזדן
ב-1919, כשוך מלחמת העולם, הקימו פליטי מזרח אירופה את קהילת שומרי הדת בדרזדן שבגרמניה, והזמינו את הורביץ לכהן ברבנות. בעקבות הצלחתו, הוא מונה ב-1926 גם לרבה של הקהילה העתיקה וכרבה הראשי של העיר. באוקטובר 1939 כשהחלו הנאצים לאסור יהודים ולגרשם לפולין, הצליח הורביץ לחמוק מהמאסר ברגע האחרון. אך אשתו נאסרה וגורשה לזבונשין שבגבול הגרמני-פולני. זמן קצר לאחר מכן השיג – בעזרת הרב הראשי לבלגיה דר' וינר – אשרת כניסה, ועבר להתגורר באנטורפן שאליה הצליח להבריח גם את אשתו ואת ספרייתו הגדולה. באביב 1940 עם פלישת הגרמנים לבלגיה, ברח עם משפחתו לניס שבצרפת, שם התגורר עם משפחתו, עד לפטירתו בי' באייר תש"ה. כאשר על פי צוואתו נקבר בבית העלמין העתיק של קהילת ניס, המופרד מקברי המקומיים במחיצה.
משפחתו
בניו: אברהם, חיים אריה, ומשולם יששכר.
משה זילברפרב
משה זילברפרב (ביידיש: זילבערפאַרב, ברוסית: Моисей Зильберфарб; 1876 – 19 במרץ 1934) היה איש ציבור ופעיל תרבות יהודי, כיהן כשר לענייני יהודים בממשלת הרפובליקה העממית של אוקראינה.
ביוגרפיה
זילברפרב נולד למשפחה חסידית אמידה ברובנו, ועד גיל ארבע-עשרה קיבל חינוך יהודי מסורתי. ב-1898 סיים את הגימנסיה בז'יטומיר, והמשיך ללימודי משפטים במכון הפוליטכני של קייב. הוא למד גם רפואה באוניברסיטת ברלין במשך שנתיים. ב-1904 השלים דוקטורט במשפטים באוניברסיטת ברן, והדיסטרציה שלו עסקה בתולדות האוטונומיה הקהילתית היהודית ברוסיה.
הוא עסק בפעילות פוליטית מגיל צעיר. בפסח 1903, מיד לאחר פוגרום קישינב, השתתף יחד עם פנחס דשבסקי, נחום שטיף בקונגרס ברובנו בו הוקמה תנועת "ווֹזְרוֹזְ'דֶנְיֵה" ("התחייה"). מפלגה זו יצאה נגד הציונות, הבונד והסוציאליזם הרוסי גם יחד. היא דגלה באוטונומיה לאומית פרסונלית ליהודי רוסיה, שנועדה לאפשר להם לפתח ולשמור על תרבותם, כמענה בטווח הקצר, ובהגירה לטריטוריה יהודית בחוץ לארץ בטווח הארוך. בשנים הבאות כתב זילברפרב מספר חיבורים על היחס בין הסוציאליזם לבין השאלה היהודית. באפריל 1906 היה ממייסדיה ומנהיגיה של מפלגת הפועלים היהודית-הסוציאליסטית, שחבריה היו ידועים כ"סיימיסטים" בשל דרישתם לסיים (פרלמנט) אוטונומי יהודי, שצמחה מתוך הווזרוז'דניה ופעלה בהשראת רעיונותיו של חיים ז'יטלובסקי. כפעיל פוליטי, הוא נעצר מספר פעמים על ידי האוכרנה.
לאחר מהפכת פברואר 1917, התאחדו ה"סיימיסטים" עם מפלגת הפועלים הציונית-סוציאליסטית ויצרו את מפלגת הפועלים הסוציאליסטית היהודית המאוחדת, ה"פֿאַראײניקטע". במרץ נבחר זילברפרב כנציג הפֿאַראײניקטע לראדה (מועצה) המרכזית של אוקראינה, שייסדה כעבור מספר חודשים את הרפובליקה העממית של אוקראינה. הממשל החדש ביקש להעניק אוטונומיה לכל הקבוצות הלאומיות. ב-7 ביולי מונה זילברפרב לתת-מזכיר לעניינים יהודיים במשרד הלאומים, תחת השר סרהי יפרמוב. הוא ניסח את החוק שהבטיח אוטונומיה לאומית-תרבותית ליהודים. כמו כן, היה אחראי על ארגון האספה הלאומית, בת חמישים הצירים, שנועדה להגשים את החזון הסיימיסטי. בשל התעקשותו על חלוקת המושבים לפי מפתח שוויוני, החרימו הציונים את הגוף. כבר באותה עת החלו להתרחש פוגרומים ביהודים בהיקף גדול; תת-המזכיר התנגד ליוזמתו של יוסף טרומפלדור, בתמיכת סימון פטליורה, להקים יחידות הגנה עצמית יהודיות נפרדות. ב-7 בנובמבר, לאחר הגעת הידיעות על מהפכת אוקטובר ברוסיה, כיהן זילברפרב כחבר המועצה הלאומית להגנת המהפכה, שמשלה באוקראינה בצווי חירום למשך מספר ימים. במדינה פרצה כמעט מיד מלחמת אזרחים קשה בין הבולשביקים לכוחות הראדה ולגורמים מקומיים שונים.
ב-22 בינואר 1918 קיבל את התפקיד החדש של השר לענייני יהודים, זמן קצר לפני שהראדה נאלצה להימלט מקייב והממשלה כולה התפטרה. בשל כך החזיק במשרה פחות משבוע. באפריל 1918, מונה לראש הוועד הפועל של ה"קולטור ליגע", גוף שפעל לביסוס התרבות היידית. לאחר שהמנהיג הסמכותני פבלו סקורופדסקי תפס את השלטון בהפיכה צבאית, נעצר זילברפרב באוגוסט לזמן קצר. עם שחרורו, קיבל את תפקיד רקטור האוניברסיטה הלאומית היהודית החדשה בקייב, שמנתה בשיאה 250 סטודנטים. ב-1920, עם תבוסת הלאומנים במלחמת האזרחים וההשתלטות הסובייטית על אוקראינה, נסגר המוסד וזילבפרב יצא לגלות בוורשה.
בשנותיו האחרונות, הוא התקרב לבונד וניהל את רשת אורט בפולין. בניגוד לעמדת הרוב המוחלט בהנהגה היהודית, הגן על זכרו של סימון פטליורה וטען כי לא היה אשם בפוגרומים בהם נטבחו רבבות יהודים.
טורקיה במשחקים האולימפיים
טורקיה השתתפה לראשונה תחת שמה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לונדון (1908), עוד בהיותה האימפריה העות'מאנית. היא נעדרה מאז מהמשחקים רק שלוש פעמים: באולימפיאדת אנטוורפן (1920), הראשונה שנערכה לאחר מלחמת העולם הראשונה, לא הורשתה להשתתף, כיתר מעצמות המרכז; מאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) נעדרה עקב בעיות מימון שנבעו מהשפל הגדול, בדומה למדינות רבות אחרות; וב-1980 הצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה, במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
טום גוגליוטה
תומאס ג'יימס "טום" גוגליוטה (באנגלית: Thomas James "Tom" Gugliotta; נולד ב-19 בדצמבר 1969) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק במשך 13 עונות בליגת ה-NBA, בעמדת הפאוור פורוורד. ממוצעיו לאורך הקריירה הם 13.0 נקודות, 7.3 ריבאונדים ו-2.8 אסיסטים למשחק.
טורקיה במשחקים האולימפיים
לאורך השנים צברו הספורטאים הטורקים 104 מדליות אולימפיות, בהן 41 מדליות זהב. הענף בו הושגו מרבית המדליות הוא ההיאבקות - 63 מדליות, מהן 29 מדליות זהב, הישג המקנה לטורקיה את המקום החמישי בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי ברית המועצות, ארצות הברית, שוודיה ויפן. ענף נוסף בו הגיעו הטורקים להישגים רבים הוא הרמת משקולות - 11 מדליות, מהן 8 מדליות זהב, והיא מדורגת בענף זה במקום השישי בטבלת המדליות של כל הזמנים.
טום גוגליוטה
מכללות
גוגליוטה נולד וגדל בעיר האנטינגטון שבניו יורק. בין השנים 1988–1992 למד באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית ושיחק בנבחרת הכדורסל שלה. את קריירת המכללות החל כשחקן ספסל זניח, כשקלע 2.7 נקודות בממוצע למשחק בעונת ה שלו, ובשלוש העונות הבאות השתפר בהדרגה, עד שבעונת 1991/1992 רשם ממוצעים של 22.5 נקודות ו-9.8 ריבאונדים למשחק ונבחר לחמישיית העונה של מחוז החוף האטלנטי (First team All-ACC).
טורקיה במשחקים האולימפיים
באולימפיאדות החורף משתתפת טורקיה מאז אולימפיאדת גרמיש פרטנקירכן (1936), והיא נעדרה מאז רק משלוש מהן. מאז אולימפיאדת סרייבו (1984) היא משתתפת בהן ברציפות. הישגיהם של הספורטאים הטורקים במשחקים אלה היו נמוכים יותר, ואיש מהם לא זכה במדליה אולימפית.
טום גוגליוטה
קריירה מקצועית
גוגליוטה נבחר על ידי קבוצת וושינגטון בולטס בבחירה השישית של דראפט ה-NBA לשנת 1992. כבר בעונת הרוקי שלו הפך לשחקן חמישייה בקבוצה הצעירה, כשהעמיד ממוצעים של 14.7 נקודות ו-9.6 ריבאונדים למשחק, ונבחר לחמישיית הרוקיז של העונה. לאחר 2 וחצי עונות בוושינגטון נשלח גוגליוטה בטרייד לגולדן סטייט ווריורס, יחד עם 3 בחירות דראפט, בתמורה לכוכב הצעיר כריס ובר. במהלך אותה עונה,, הועבר בטרייד נוסף למינסוטה טימברוולבס עבור דונייל מרשל.
טורקיה במשחקים האולימפיים
טורקיה לא אירחה מעולם את המשחקים. איסטנבול הגישה את מועמדותה לאירוח המשחקים שלוש פעמים, אך נכשלה. במכרז לאירוח משחקי 2000 דורגה במקום החמישי, אחרי סידני, בייג'ינג, מנצ'סטר וברלין, במכרז לאירוח משחקי 2008 דורגה במקום הרביעי אחרי בייג'ינג, טורונטו ופריז, ובמכרז לאירוח המשחקים ב-2020 דורגה במקום השני, אחרי טוקיו. במכרזים לאירוח המשחקים של 2004 ו-2012 הוסרה מועמדותה בשלבים המוקדמים.
טום גוגליוטה
קריירה מקצועית
ב-3 וחצי עונותיו במינסוטה הפך לחלק משלד הקבוצה, לצד קווין גארנט וסטפון מרבורי, והציג ממוצעים של 18.2 נקודות, 8.5 ריבאונדים ו-3.8 אסיסטים למשחק לאורך התקופה. בעונת קלע שיא קריירה של 20.6 נקודות בממוצע למשחק, ונבחר להשתתף במשחק האולסטאר בפעם היחידה בקריירה.
טורקיה במשחקים האולימפיים
היסטוריה
הספורטאי היחיד שייצג את האימפריה העות'מאנית באולימפיאדת לונדון (1908) כלל לא היה טורקי, כי אם יווני. היה זה המתעמל אלקו מולוס. גם באולימפיאדת סטוקהולם (1912) עדיין לא השתתפו ספורטאים טורקים, ושני האתלטים שייצגו אותה היו ארמנים. באולימפיאדת פריז (1924) השתתפו לראשונה ספורטאים טורקים, לרבות נבחרת הכדורגל הטורקית, אך הם לא רשמו הישגים משמעותיים. גם באולימפיאדת אמסטרדם (1928) לא הרשימה המשלחת הטורקית, למעט אחד מחבריה, המתאבק טיאר יאלאז, שסיים במקום הרביעי.
טום גוגליוטה
קריירה מקצועית
במהלך עונת נפצע בברכו, נאלץ להחמיץ את 41 המשחקים האחרונים של העונה, ושוחרר מהטימברוולבס בסיומה. על אף פציעתו, חתם לקראת העונה הבאה בפיניקס סאנס על חוזה ל-6 עונות עבור כ-60 מיליון דולר. בשנת 1999 השתתף בטורניר אליפות אמריקה בכדורסל כחבר נבחרת ארצות הברית, לצד חברו לקבוצה ג'ייסון קיד. לאורך האליפות קלע גוגליוטה 5.4 נקודות למשחק, ועזר לנבחרתו לזכות במדליית הזהב. ב-5 וחצי עונותיו בפיניקס הרבה גוגליוטה להיפצע ותפוקתו צנחה ל-9.1 נקודות בממוצע למשחק.
טורקיה במשחקים האולימפיים
היסטוריה
המתאבק אהמט קירצ'י היה לספורטאי הטורקי הראשון שזוכה במדליה אולימפית, כשזכה במדליית ארד בקטגוריית המשקל של עד 79 ק"ג בסגנון חופשי, באולימפיאדת ברלין (1936). זמן קצר אחר כך זכה ישר ארקאן במדליית הזהב הראשונה, בקטגוריית המשקל של עד 61 ק"ג בסגנון יווני-רומי.
טום גוגליוטה
קריירה מקצועית
בשתי עונותיו האחרונות שיחק עבור יוטה ג'אז, בוסטון סלטיקס ואטלנטה הוקס כשחקן ספסל שולי יחסית, ובסיום עונת פרש ממשחק, בגיל 35. לאורך 13 עונותיו ב-NBA השתתף גוגליוטה ב-12 משחקי פלייאוף בלבד, ומעולם לא שיחק בסיבוב הפלייאוף השני.
טורקיה במשחקים האולימפיים
היסטוריה
אולימפיאדת לונדון (1948) הייתה האולימפיאדה הפורייה ביותר עבור המשלחת הטורקית. הספורטאים הטורקים זכו ב-12 מדליות, מהן 6 מדליות זהב, והקנו למשלחת את המקום השביעי בטבלת המדליות. ב-11 מהמדליות זכו מתאבקים. בסגנון חופשי זכו הטורקים ב-4 מתוך 8 מדליות הזהב האפשריות, נסוח אקאר, גזאנפר בילגה, ג'לאל אטיק וישר דואו. האליט בלאמיר ואדיל ג'נדמיר זכו במדליות כסף. בסגנון יווני-רומי זכו שני טורקים במדליות זהב, מהמט אוקטב ואהמט קירצ'י, ששיפר את הישגו מברלין, קנאן אולג'אי ומוהליס טאיפור זכו במדליות כסף, והליל קאיה זכה במדליית ארד. במדליה ה-12 זכה האתלט רוהי סראלפ, שזכה במדליית ארד בקפיצה משולשת. נבחרת הכדורגל העפילה לשלב רבע הגמר, בו הפסידה לנבחרת יוגוסלביה 3-1.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) ירדו הישגי הספורטאים הטורקים ל-3 מדליות, בהן שתי מדליות זהב. כל המדליות הושגו בהיאבקות: חסן גמיג'י וביירם שיט זכו במדליות זהב, ואדיל אטאן זכה בארד. גם באולימפיאדת מלבורן (1956) חלקו רק מתאבקים במדליות, שמספרן עלה ל-7. מיטאט בייראק, מוסטפא דאסטנלה והמיט קפלן היו זוכי מדליות הזהב, ריזה דואן ואבראהים זנגין זכו במדליות כסף, ודורסון עלי אריבאש וחוסיין אקבאש זכו במדליות ארד.
9 מתאבקים טורקים זכו במדליות באולימפיאדת רומא (1960), ושבעה מהם זכו במדליות זהב. הישג זה הקנה לטורקיה את המקום השישי בטבלת המדליות, הגבוה בתולדותיה, כשרק ברית המועצות, ארצות הברית, המארחת איטליה, גרמניה ואוסטרליה מקדימות אותה. בסגנון חופשי העפילו המתאבקים הטורקים ל-6 מתוך 8 קרבות הגמר וניצחו ב-4 מהם: מוסטפא דאסטנלה שמר על תוארו, ואליו הצטרפו אהמט בילק, חסן גינגר ואיסמט אטלי, בעוד איסמאיל אוגאן והמיט קפלן מסתפקים במדליות כסף. 3 מתאבקים בסגנון יווני-רומי זכו במדליות זהב: מיטאט בייראק ששמר על תוארו, מיזאהיר סילה וטוופיק קיש.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכו שני מתאבקים טורקים במדליות זהב: מהמוט אטאלאי ואהמט אייק. אולימפיאדת מינכן (1972) סימנה את ירידתה של טורקיה כמעצמה בענף ההיאבקות, כשווהבי אקדא היה הספורטאי היחיד שזוכה במדליה, מדליית כסף. באולימפיאדת מונטריאול (1976), לראשונה מזה 44 שנים, אף ספורטאי טורקי לא זכה לעמוד על הפודיום.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכו לראשונה שני מתאגרפים טורקים במדליות ארד: איופ ג'אן וטורגוט אייקאץ'. המתאבק אייהאן טקצ'ין הגיע להישג דומה. באולימפיאדת סיאול (1988) זכה לראשונה מרים המשקולות נעים סולימנוגלו במדליית זהב, בקטגוריית המשקל של עד 60 ק"ג. המתאבק נג'מי גצ'אלפ הוסיף למאזן המדליות מדליית כסף.