cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חופית לבנת-שת
התפתחות מוקדמת
האפרוחים מכוסים בנוצות קטנות לבנות ועוזבים את הקן בערך יום לאחר הבקיעה. הנקבה דואגת להם בכך שהיא דוגרת עליהם ושומרת עליהם מחוממים, אך את מזונם הם מוצאים לבד. הם עפים לראשונה בגיל 16–17 ימים ולאחר זמן קצר הם נעשים עצמאיים לגמרי
הרובוטריקים - דמויות
סדרת האנימציה האמריקאית "הרובוטריקים" אשר הופקה בין השנים 1984–1987 מכילה אוסף רב של דמויות. בנוסף לדמויות הראשיות בסדרה, הסדרה כוללת כמות גדולה יחסית של דמויות משניות. להלן רשימה של הדמויות המופיעות בסדרת הטלוויזיה של "הרובוטריקים". דמויות אלו הופיעו גם בחוברות הקומיקס של מארוול קומיקס, דרימווייב הפקות ו-IDW Publishing יחד עם דמויות נוספות.
הרובוטריקים (Autobots)
הרובוטריקים הם הגיבורים הראשיים בסדרה. הרובוטריקים נמצאים במלחמה מתמדת מול השקרניקים. בשתי העונות הראשונות של הסדרה, הונהגו הרובוטריקים על ידי אופטימוס פריים, ובשלישית על ידי רודימוס פריים.
המטוסטריקים (Aerialbots)
המטוסטריקים (Aerialbots) נוצרו על ידי הרובוטריקים בעזרת מחשב העל "וקטור סיגמא" שבסייבטרון (בעונה שנייה, "המפתח לוקטור סיגמא") על מנת לעצור את הפעלולניקים (Stunticons). כל חמשת המטוסטריקים יוצרים ביחד את הרובוט סופריון (Superion). המטוסטריקים מונים חמישה חברים:
המצילטריקים (Protectorbots)
חמשת המצילטריקים יוצרים ביחד את הרובוט דפנסור (Defensor). המצילטריקים מונים חמישה רובוטים:
הטכנוטריקים (Technobots)
חמשת הטכנוטריקים יוצרים ביחד את הרובוט קומפיוטרון (Computron). את הטכנוטריקים בנה גרימלוק, והם מונים חמישה רובוטים:
השקרניקים (Decepticons)
השקרניקים הם האויבים המושבעים של הרובוטריקים, והנבלים העיקריים בסדרה. הם מונעים על ידי חיפוש מתמיד של אנרגיה. מנהיגם של השקרניקים הוא מגהטרון בשתי העונות הראשונות וגלבטרון בשלישית.
החרקניקים (Insecticons)
החרקניקים הם רובוטים שחיים בכדור ארץ והם ניזונים מעצים. במהלך הסדרה הם היו כח עזר לשקרניקים, אם כי מספר פעמים הם פנו נגדם. במהלך הסרט, אחרי שנפצעו בקרב על עיר הרובוטריקים, הם נזרקים לחלל יחד עם מגהטרון על ידי שאר השקרניקים. מאוחר יותר, יוניקרון הופך את פצץ לסייקלונוס סגנו של גלבטרון ואת השאר לחיילי "הסחפים" (Sweeps), רובוטים חסרי זהות שהופכים למטוסי חלל ומשרתים את גלבטרון.
הפעלולניקים (Stunticons)
הפעלולניקים נוצרו על ידי מגהטרון בכדור הארץ על בסיס מכוניות גנובות כדי לשמש את השקרניקים במלחמתם ברובוטריקים. מגוון סוגי האישיות המאפיינים אותם הוענק להם על ידי וקטור סיגמא. כל חמשת הפעלולניקים יוצרים ביחד את הרובוט מנסור (Menasor). הם כוללים חמישה רובוטים: בפרק "כפילו של מנסור" 5 רובוטריקים התחזו לפעלולוניקים ואף הצליחו להתחבר.
התככניקים (Combaticons)
המשורייניקים נוצרו לאחר שסטאר סקרים, אשר גורש על ידי השקרניקים, גנב את מרכיבי אישיות של שקרניקים שונים ובנה אותם מחדש באמצעות חומרה צבאית.
הפראניקים (Predacons)
הפראניקים משנים את צורתם לחיות טרף. כל חמשת הפראניקים יוצרים ביחד את הרובוט פרדקינג (Predaking). הם כוללים חמישה רובוטים:
הטרורניקים (Terrorcons)
הטרורניקים משנים את צורתם למפלצות טרף. כל חמשת הטרורניקים יוצרים ביחד את הרובוט אבומינוס (Abominus). הם כוללים חמישה רובוטים:
המוזיאון הממלכתי לתולדות החלל על שם ציולקובסקי
המוזיאון הממלכתי לתולדות החלל על שם קונסטנטין אדוארדוביץ' ציולקובסקי (ברוסית: Государственного музея истории космонавтики имени К. Э. Циолковского) בעיר קלוגה הוא המוזיאון הראשון בעולם לענייני חלל והמוזיאון הגדול ביותר ברוסיה בתחום זה, שהוקם בשיתוף פעולה עם המהנדס סרגיי קורוליוב וטייס החלל יורי גגארין.
היסטוריה
ב-13 ביוני 1961 יורי גגארין הניח את אבן היסוד לבניית המוזיאון העתידי. המוזיאון נפתח למבקרים ב-3 באוקטובר 1967. והיה לראשון מסוגו בעולם.
בשנת 1960 הוגדר המוזיאון כמרכז מדעי ומתודולוגי לתיאום פעילויות המוזיאונים בברית המועצות בחלל ובשנת 1979 הוא קיבל מעמד של מוסד מחקר. בשנת 1993 סווג המוזיאון כאחד ממוסדות התרבות והחינוך הגדולים בעלי משמעות חברתית מיוחדת.
תערוכות ותצוגות
תערוכות המוזיאון חושפות את ההיסטוריה של האווירונאוטיקה, התעופה, הרקטות והטכנולוגיה בחלל. מאז 21 ביוני 1973, הוצג בשטח המוזיאון עותק מקורי של טיל ווסטוק, שהוצא משירות במהלך שיגור ווסטוק 1. כמו כן, באופן ממצה, מוצגת גם המורשת המדעית של קונסטנטין ציולקובסקי, מייסד האסטרונאוטיקה התאורטית, נחשב לממציא בולט, ומחברן של עבודות בנושאי פילוסופיה וסוציולוגיה. במוזיאון מוצגות גם תמונות של טכנולוגית העתיד (מטוס, ספינת אוויר, רקטות, יישובים אתריים), והוא מכיל גם מוצגים עכשוויים שעודנם בשירות תעשיית החלל.
בין התערוכות ישנן גם התצוגות הבאות: ההיסטוריה של היווצרות טכנולוגיית הרקטות בברית המועצות, החל משנות ה-20 של המאה ה-20, ופעילותם של מהנדסים ראשיים (כמו קורוליוב, גלושקו, צ'לומיי, סמיון קוסברג, בבקין, אלכסיי איסאייב ואחרים). כמו כן, מוצגים חקר הירח וכוכבי הלכת במערכת השמש באמצעות תחנות בין-כוכביות אוטומטיות, חקר חלל מאויש באמצעות טיסות ווסטוק ובוראן והיסטוריה של כלי שיגור, ואוסף מנועי טילים. במוזיאון נמצא דגם של יחידת הבסיס של תחנת מיר, הפתוחה לקהל הרחב.
פעילות מדעית
מאז 1966 המוזיאון מקיים קריאות מדעיות לזכרו של ציולקובסקי. באולמות המוזיאון ניתן להכיר את ההיסטוריה הלאומית של האסטרונאוטיקה המעשית, החל מהלוויין המלאכותי הראשון וכלה בתחנות מסלוליות מודרניות לטווח הארוך.
בניית השלב השני של המוזיאון
בניית השלב השני של המוזיאון שהחל בשנת 2014 הושלמה בשנת 2021, במלאת 60 שנה לטיסה הראשונה של גגארין לחלל. הוקם בניין מודרני חדש בשטח 12,5 אלף מ"ר, שהם כמעט פי ארבעה מהשטח הקיים. שטח התצוגה של המוזיאון גדל פי חמישה. במוזיאון יש גם אולם כנסים רב תכליתי ובית קולנוע.
פרשת שחיתות גדולה קשורה לבניית השלב השני של המוזיאון: סגן שר התרבות של הפדרציה הרוסית נעצר במסגרת חקירת מעילה בכספי ציבור שהוקצו לשיקום אתרי מורשת תרבות. השלמת הבנייה נדחתה לא פעם, תחילה לחודש דצמבר 2017, אחר כך לחודש דצמבר 2019.
שיפוץ המוזיאון
באוגוסט 2019 הקצה ראש הממשלה דמיטרי מדבדב, 500 מיליון רובל נוספים לשיפוץ המוזיאון. בסתיו 2019 תאריך השלמת השיפוץ נדחה ל-12 באפריל 2021. אף שכבר בנובמבר 2019, שר התרבות של רוסיה, שביקר באתר הבנייה במהלך נסיעתו, הודיע על פתיחת המוזיאון למבקרים בספטמבר 2020, אך בפועל הבנייה אכן הושלמה באפריל 2021.
סניפי המוזיאון
המוזיאון הממלכתי להיסטוריה של הקוסמונאוטיקה על שם ציולקובסקי, בנוסף למוזיאון עצמו, כולל גם:
הערבה האסייתית
ממוזער|אזור הערבה ב[[מונגוליה.]] הערבה האסייתית היא החלק האסייתי של הערבה האירואסייתית, היינו כל אזורי הערבה הנמצאים באסיה ללא הערבות של מערב רוסיה, אוקראינה והונגריה. לעיתים מקובל להכליל את הערבה האסייתית בתוך מרכז אסיה אף על פי שזו נמתחת ממזרח אסיה ועד למערבה. העמים הטורקים והעמים המונגולים הם עיקר האוכלוסייה של הערבה האסייתית ומשפחת השפות האלטאיות היא הקבוצה הלשונית הדומיננטית באזורים אלו.
נפת כארלי
נפת כארלי (בגאורגית: ქარელის რაიონი, מילולית: כארליס מוניציפליטי), היא נפה במחוז כארתלי הפנימית שבגאורגיה. חלק מהחלקים הצפוניים של הנפה מהווים חלק מהאדמיניסטרציה אוטונומית דרום אוסטיה, ואיננו תחת שליטת הממשל הגאורגי משנת 1992. הנפה גובלת מצפון בנפת ג'ווה, ממזרח בנפת גורי, מדרום בנפת בורג'ומי וממערב בנפת חאשורי ונפת סצ'חרה.
הנפה מאוכלסת ב-41,316 תושבים בצפיפות אוכלוסין של 60.06 איש לקמ"ר. העיר כארלי מהווה המרכז המנהלתי של הנפה. בנוסף ישנם שני יישובים עירוניים נוספים (דאבא), העיירות: אגארה וקורניסי. בנפה ישנן 82 כפרים המחולקות ל-21 תמי: אָבִּיסִי, אָוולֶווִי, אָוונֶווִי, אָחַאלסוֹפֶּלִי, בַּלתָה, בֶּבּנִיסִי, בּרֶתִי, בּרֶדזָה, דווַאנִי, דִירבִּי, זֶמוֹ חווֶדוּרֶתִי, זר'וּדֶרִי, תֶרֵגווַאנִי, תִיר'ווָה, קֶחִיג'ווַארִי, מוֹחִיסִי, רוּאִיסִי, אוּרבּנִיסִי, פּצָה, קוֹרנִיסִי ודזווִילֶתִי.
הנפה ממוקמת במישור כארתלי הפנימית, על שטחשל 687.9 קמ"ר מתוכם 540 קמ"ר משמשים לחקלאות. הנהרות הזורמים בנפה הם: נהר הקורה, דזאמא, דָסַוולֶתִיס פּרוֹנֶה (פרונה המערבית), שוּאָה פּרוֹנֶה (פרונה האמצעית) ואַר'מוֹסַוולֶתִיס פּרוֹנֶה (פרונה המזרחית).
אתרים
מבין האתרים היסטוריים בנפה:
מתתיהו שלם
יצירותיו שאובות מן המקורות היהודיים הקדומים ומנוף הארץ, בה הרבה לטייל ולהלך אחרי הצאן.
ילדותו ונעוריו בפולין וברוסיה
נולד בהרוביישוב שבאימפריה הרוסית (כיום בפולין) בשם מתתיהו ויינר. בן לשלום ואתל ויינר. בילדותו המוקדמת עברה המשפחה לעיר זמושץ'.
אביו, היה מורה ומחנך. בתחילה בעיר הולדתו, הרוביישוב בחדר המתוקן ולאחר מכן בזמושץ' לשם עבר עם משפחתו ב-1908 לאחר שהוזמן לנהל את בית הספר העברי "קדימה", בו גם למד מתתיהו.
מילדותו דיבר מתתיהו עם אביו בעברית וכבר כילד אהב לחבר שירים וראה עצמו כ"ילד משורר".
במהלך מלחמת העולם הראשונה ברחה המשפחה לאוקראינה שם נדדה בין מקומות שונים. נדודיו בתקופה זאת מתוארים בדבריו כהזדמנות להקשבה ולשמיעה של שירים וסגנונות שונים.
המשפחה שבה לזמושץ' לאחר מהפכת אוקטובר בתחילת שנות ה-20. בזמושץ' היה מתתיהו מדריך בקן השומר הצעיר. עבד בדפוס והחל להתנסות בהדפסת שירים משלו בעברית.
בתחילת שנת 1922 נשלח שלם על ידי הוריו ללמוד חינוך, אך במקום זאת, הצטרף לקבוצה של תנועת החלוץ שנשלחה לעבודה חקלאית לכפר רוֹתְנִי בסביבה. על מנת להכשיר עצמה לעליה לארץ ישראל. בתקופה זו מתתיהו חיבר שירים לקבוצת העבודה בנושאי העלייה ארצה וחלוציות ומוסר אותם להם באופן אנונימי, והחברים בקבוצה היו שרים אותם.
שנותיו הראשונות בארץ
בשנת 1922 עלה מתתיהו לארץ ישראל. בהתחלה נדד מתתיהו מספר חודשים בארץ. מקום עבודתו הראשון היה במסחה (כפר תבור). שם עבד כחלק מקבוצה של השומר הצעיר לצד פועלים ערבים. במהלך עבודתו, התעניין ולמד את השפה הערבית, את מנגינותיהם ושיריהם של הבדואים והפאלחים שעבדו עמו. את ההכרות הזאת עם התרבות הערבית ביקש להעמיק, ולשם כך הצטרף לקבוצת עבודה לבנית הגשר בנהריים על הירדן, לצורך מעבר רכבת העמק. תנאי העבודה היו קשיים. המקום היה מוכה מלאריה שחורה, והעובדים גרו בכוכים ובמערות במקום. קיצוב האוכל היה דל וכלל פיתות וזיתים.
כלל העובדים מלבד מתתיהו היו ערבים. מתתיהו מעיד כי למד להבחין בין שלוש קבוצות שונות: פלאחים, בדואים ועירוניים. כל אחת מהקבוצות הייתה בעלת מעמד ומטען תרבותי שונה. תקופה זו הייתה בעלת חשיבות רבה בהתפתחותו המוזיקלית של מתתיהו.
בית אלפא
ב-1927 עבר מתתיהו לקיבוץ בית אלפא, שם התגוררה חברתו ולימים אשתו, טובה זינגרמן, ילידת זמושץ' ותלמידת בית הספר "קדימה". ב-1928 עם רכישת הצאן בקיבוץ, הפך לרועה צאן. העבודה משכה אותו בשל השוטטות בגלבוע, המפגשים עם הערבים והאופי הרומנטי שבה. רעיית הצאן הייתה בעבורו, קשר עם תרבות האבות והמקרא מקדמת דנא וקרקע פורייה ליצירה. עבודתו כרועה הובילה ליצירת מסכת החג הראשונה שיצר: "חג הגז". בפילוג הפנים קיבוצי ב-1940 בין אנשי השומר הצעיר ואנשי מפא"י, עבר עם האחרונים לרמת יוחנן.
רמת יוחנן
ברמת יוחנן המשיך מתתיהו שלם את פועלו, הן בענף הצאן והן בתחום יצירת הזמר והחג. בנוסף לרעיית הצאן, התבקש מתתיהו לשמש מורה בחברת הנוער, ולשם כך יצא ב-1944 להשתלמות בהוראה בירושלים, כשהוא משלב לימודי מוזיקה אצל רוזובסקי. במסגרת עבודת ההוראה בחברת הנוער בקיבוץ חיבר מחזות המשבצים בתוכם שירים ומנגינות, והעלה אותם על הבמה עם חניכיו.
עם תום עבודתו בחינוך הקים את המכון להוי ומועד ברמת יוחנן, המשמש כמרכז לשימור, חקר ויצירה בנושא תרבות, הווי והחג הקיבוצי. במשך השנים בהן עבד בחינוך ובמכון להווי ומועד שמר תמיד על קשר חם עם ענף הצאן ועם הרעיה שהיו אהבתו הראשונה. בשנותיו האחרונות התרכז בעבודתו ב"מכון להוי ומועד" כשהוא מלווה בעצה ובהדרכה את הפעילות התרבותית בקיבוצים.
מאפיינים ביוגרפיים ביצירתו
יצירתו של מתתיהו משלבת הכרות עמוקה עם הזמר העממי בתרבויות שונות. בבית אביו גדל על ניגונים חסידים שירי ציון, וכן שירים ביידיש. בהכשרה לפני עלייתו ארצה עבד בכפר של מיעוט רוֹתְנִי שם הכיר קבוצת איכרים העובדת ושרה, שם גם לקח חלק בשמחות חקלאיות: קציר, אסיף. עם עלייתו ארצה, למד רבות על הזמר המזרחי מהערבים לצדם עבד במסחה וכן בבניית גשר הירדן בנהריים. המפגש בין מזרח ומערב נכחו ביצירתו באופן מתמיד.
מפגשים אלו הותירו עליו את חותמם, וניתן לראות את הדיהם, לא רק מבחינה מוזיקלית אלא גם מבחינה חברתית, בכך שהחגים שיצר נושאים אופי עממי מבחינת הדגש על שיתוף הציבור כולו בהכנת החג ובטקס עצמו.
במהלך שהותו בכפר הרוֹתְני המשיך ביצירתו: "חברתי שירים באופן אנונימי, זאת אומרת לא זיהיתי את עצמי ומסרתי אותם לחבר'ה והחבר'ה היו שרים אותם. הנושא היה חלוצים, עליה ארצה, וכו' "
בבית אלפא הפך ממתתיהו לדמות אליה פונים על מנת שתכתוב לאירועי הקהילה "כשהשמעתי שירי לראשונה בחוגי חברים נמצא להם הד ונתבקשתי לשיר אותם עוד ועוד עד אשר מצאתי עצמי לפתע מחבר לצרכים שונים של הקיבוץ, לאירועי חג שונים, לילדי הגן ובית הספר".
יחודה של שירתו כשירה בת העלייה השלישית וכשירת חלוצים הוא ביחסה המתמיד לתרבות ועולם התוכן היהודי. ניתן לראות שמתתיהו ראה עצמו כיוצר המחדש וממשיך את שושלת הדורות ולא כדור חדש הניתק ממסורת אבותיו.
יצירת השירים נעשתה לדברי מתתיהו לא לשם העלאתם על במה, אלא מופנית לחיים עצמם, ומהווה ביטוי לאירועי החג והחברה וכן להוי היום היום.
עיסוקו בתחום החג והמועד העברי, נשען על הידע וההכרות המעמיקה שלו עם המסורת היהודית. הכרות זאת באה לידי ביטוי בשירים, במאמרים ובטקסים שיצר.
מתתיהו לא למד מוזיקה בצורה מסודרת ואף לא ידע תווים שנים רבות. את שיריו הראשונים, בעת היותו בבית-אלפא, היה שר ליוסף טל, אשר רשם את התווים. ברמת יוחנן, התמסר שלם לעיצוב דפוסים חדשים לחגים ביישוב הקיבוצי והכפרי, ויצר מסכות חג, לחג העומר, חג הסוכות, חג הגז וחג כלולות. ביצירתו, עבד בשיתוף עם לאה ברגשטיין, שהייתה הכוריאוגרפית של המחולות שבוצעו באותן חגיגות. מסכות אלו הכוללות טקסים, שירים ומנגינות, הפכו לנכסי תרבות של התנועה הקיבוצית ושל יישובים רבים ברחבי הארץ.
בשנת 1951 הוענק לו פרס אנגל מטעם עיריית תל אביב-יפו.
משיריו הידועים
בין שיריו הידועים: "שה וגדי" (על-פי שיר עם סלאבי), "רועה ורועה", "פנה הגשם", "שיבולת בשדה", "שמעו שמעו", "עז וכבש" "יוחנן וגבריאל", "הבו לנו יין", ועוד.
מסכות החג
חג הגז: מסכת החג הראשונה שיצר מתתיהו, יחד עם לאה ברגשטיין. המסכת מציינת את זמן גז הצאן. נסמכת על אזכורים מקראים של משתאות חג לרגל הגז, דוגמת משתה נבל הכרמלי, ומשתה אבשלום.
חג העמר: מסכת הנשענת על קציר העמר המתואר במשנה מסכת מנחות פרק י. נחוג עד היום ברמת יוחנן ובקיבוצים נוספים ברב עם.
שמחת כלולות: מסכת המיועדת לחתונה הקיבוצית.
חג המים: מתרחש בחג הסוכות. וכולל ציון של מועד העלייה לקרקע של הקיבוץ, של חג האסיף ושל שמחת בית השואבה, ומכאן שמו, חג המים.
משפחתו
לטובה ומתתיהו שלם נולדו שני בנים. אלישע שלם ואמיתי שלם.
ספרים שערך
אור החסידות: ילקוט למסיבות בשנת הבעל שם טוב, המערכת: מתתיהו שלם, יהודה ארן, נחום בן ארי, שלמה קפלן, הוצאת תרבות וחינוך, תל אביב, תש"ך.
טריגליף ומטופה
טריגליף ומטופה הם מושגים באדריכלות
החלטה 14 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 14 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-16 בדצמבר 1946, קבעה כי כהונת הנשיאות התורנית של המועצה תתואם עם החודש הלועזי.
ההחלטה
מאחר שהעצרת הכללית החליטה כי תקופת כהונתם של חברי מועצת הביטחון תתחיל ב-1 בינואר ותתסתיים ב-31 בדצמבר, נראה שרצוי להתאים את הרוטציה החודשית של הנשיאות כך שהרוטציה תתחיל ותסתיים באותם תאריכים; עד לכאן, מועצת הביטחון מחליטה כי הפעלתו של כלל 18 בתקנון הנוהל תושעה לתקופה מספקת כדי לאפשר לנציג ארצות הברית של אמריקה להישאר בתפקידו כנשיא המועצה מ-17 בדצמבר עד 31 בדצמבר 1946.
כארלי
כּארֶלי (בגאורגית: ქარელი) היא עיר בגאורגיה במחוז כארתלי הפנימית, והמרכז אדמיניסטרטיבי של נפת כארלי. העיר שוכנת, על שפת נהר הקורה. כארלי הוכרזה כעיר בשנת 1981. אוכלוסיית העיר מונה 6,800 איש.
הגבר המושלם (סרט, 2015)
הגבר המושלם הוא סרט פעולה-קומדיה אמריקאי בבימויו של פאקו קבזאס. הסרט נכתב על ידי מקס לנדיס, ומככבים בו סם רוקוול, אנה קנדריק, טים רות', ג'יימס רנסון, אנסון מאונט, מיכאל אקלונד.
עלילה
מרתה (קנדריק) עוזבת את בן זוגה לאחר שהיא מגלה שהוא בוגד בה. בינתיים, בבית מלון כלשהו, פרנסיס (רוקוול) דופק על דלת מלון ומסביר לאישה אשר שכרה אותו להרוג את בעלה כי רצח זה דבר רע, שם על אפו אף אדום של ליצנים ויורה בה למוות. באותו זמן מתכוננת קבוצה של מתנקשים ללכוד את פרנסיס במלון. הופר, רוצח שכיר שעבד בעבר עם פרנסיס ב-CIA, נשאר ברכב המעקב, וצופה כיצד פרנסיס מכניע בקלות את המתנקשים. לאחר האירוע, מקבל הופר שיחת טלפון מהבוסים שלו, המורים לו להעמיד פנים של סוכן FBI ולהיות שותף למשטרה המקומית בניו אורלינס ולבלש גאס פטריק, אשר מונה ללכוד את פרנסיס.
למחרת, פוגשת מרתה את פרנסיס במהלך קניות בסופר, שם הוא מתחיל איתה ומזמין אותה לדייט. הזוג מבלים זמן רב יחד במהלכם מספר לה פרנסיס על עיסוקיו, אך היא לא מאמינה לו ומניחה כי הוא ציני. במהלך הטיול, פרנסיס חד החושים חש בירי של צלף לכיוונו ורוקד עם מרתה תוך התחמקות מכדורי המתנקש. לאחר מכן מבלים את הלילה ביחד.
למחרת בבוקר, פרנסיס משאיר למרתה פתק שבו הוא מבקש להמשיך את הדייט שלהם בלילה. מרתה המאוהבת מספרת הכל לשותפתה סופי, אשר מטילה ספק ביושרתו של פרנסיס. הזוג נפגש בבר באותו לילה, שם פרנסיס מזהה את אחד מאלו שניסו להתנקש בו במלון. פרנסיס יוצא איתו החוצה והורג אותו ואף מספר על זה למרתה ששוב חושבת שהוא צוחק.
אחד מהאחים במשפחת פשע כלשהי מתכנן לשכור את שירותיו של פרנסיס בשם אחיו, על מנת שפרנסיס בעל כללי האתיקה החדשים יהרוג את השוכר והעסק יישאר בשליטת האח הצעיר.
פרנסיס לוקח את מרתה לפגישה עם השוכר המיועד להתנקשות. מן המכונית, היא צופה בפרנסיס שם אף של ליצן והורג את האיש שניסה לשכור אותו. מרתה, מבינה שפרנסיס דיבר אמת על עיסוקו ונבהלת.
מאוחר יותר באותו יום, הופר וגאס באים אל מרתה ומספרים לה על עברו של פרנסיס ועל מצפונו החדש להרוג את אלו ששוכרים אותו. פרנסיס חוזר לדירה ומכה את הופר שחיכה לו שם. הוא מספר למרתה שהופר הוא לא סוכן FBI. לפני שהם יוצאים מהבית מגיעים כמה מתנקשים מטעם המאפיה, פוגים בפרנסיס וחוטפים את מרתה.
פרנסיס מגיע לבית המאפיונרים כדי להציל את מרתה, וחושף בפני מנהיג המאפיה את בגידתו של האח הצעיר. במהלך הקרבות בין פרנסיס לאנשי המאפיה מגלה מרתה שהיא ניחנה בכישרון דומה לפרנסיס ומחסלת גם היא את אחד מהאחים. פרנסיס ומרתה עוזבים את המקום יד ביד.
בראילה
היסטוריה
שנת ההיווסדות המוערכת בשם בראילה היא 1368. המקום מסומן בשם "דרינגו" (Drinago) בתיאור נוסעים גאוגרפי ספרדי בשם ליברו דל קונוסימיינטו (Libro del conoscimiento) משנת 1350, וגם על מפות קטלניות של אנג'לינו דה דלורטו (Angellino de Dalorto) מהשנים 1325-1330 ושל אנג'לינו דולסרט (Angelino Dulcert) משנת 1339. בשנת 1368 מוזכרת בראילה באישור שניתן לסוחרים מהעיר בראשוב.
העיר נכבשה על ידי הטורקים משנת 1538 ועד סיום המלחמה בין הטורקים לרוסים בשנת 1829. בתקופה הטורקית העיר נקראה "איבראיל" (Ibrail). תקופת השגשוג הייתה בתחילת המאה ה-20, כנמל חשוב לייבוא וייצוא סחורות בכלי שיט קטנים עד בינוניים. אחרי מלחמת העולם הראשונה חלה ירידה בחשיבות הנמל ואת הבכורה תפס הנמל של גאלאץ.
בתקופה קומוניסטית על האי הגדול של בראילה בדנובה היו כמה מחנות "חינוך מחדש".
דמוגרפיה
לפי נתוני שנת 1930 היו בעיר 68,347 תושבים, מתוכם 75.4% רומנים, 9.7% יהודים, 6.7% יוונים, 1.7% הונגרים ו-1.6% רוסים. הכמות הגדולה ביותר של תושבים נספרה בשנת 1980 כאשר אוכלוסיית העיר הגיעה ל-235,000 תושבים. מאז חלה נסיגה, בעיקר בגלל הגירת עובדים.
בסדרת האנימה קסטלווניה
בסדרת האנימה קסטלווניה בריילה מוזכרת בתור עיר נמל חשובה במדינת וולאכיה שמותקפת על ידי הצבא של דרקולה ומסמנת את נקודת הבגידה של קרמיליה ואת תבוסת רוב הצבא של דרקולה.
פיל לש
פיליפ צ'פמן לש (אנגלית: Phillip Chapman Lesh; נולד ב-15 במרץ 1940 בברקלי שבקליפורניה) הוא מוזיקאי ואחד ממקימיה של להקת הרוק "גרייטפול דד". הוא ניגן על גיטרת בס במשך שלושת העשורים בהם הייתה קיימת הלהקה.
קריירה
לש החל את דרכו המוזיקלית ככנר, אבל בתיכון עבר לנגן על חצוצרה והתעניין גם במוזיקה קלאסית אוונגרדית וג'אז חופשי. הוא גם למד במכללת מילס אצל המודרניסט האיטלקי לוצ'אנו בריו. חבריו ללימודים כללו את המלחין המינימליסט סטיב רייך ואת חברו ללהקה טום קונסטנטן. בזמן לימודיו פגש את ג'רי גרסיה. לש הצטרף ללהקתו החדשה של גרסיה. לפני כן הוא לא ניגן על גיטרה באס לפני שהצטרף ללהקה.
לש לצד פול מקרתני, ג'ק ברוס, ג'ון אנטוויסל, וג'ק קסידי היה בעל אופי חדשני בפיתוח תפקידו של הבאס החשמלי בשנות ה-60. הוא לא היה מלחין פורה עם הגרייטפול דד על אף שתרם לרפרטואר הלהקה כמה שירים דוגמת: "New Potato Caboose", "Box of Rain", "Unbroken Chain" ו-"Pride of Cucamonga" שהם משיריה הידועים של הלהקה. התעניינותו במוזיקה אוונגרדית הייתה חיונית בהשפעתה על הגרייטפול דד בדחיפתם לטריטוריות חדשות ויצירת המיסטיקה סביבה.
אחרי התפרקות הגרייטפול דד לש המשיך לנגן עם חבריה בהרכבים שונים דוגמת: "The other Ones", "the Dead", בנוסף להופעות עם להקתו, Phil Lesh & Friends
חיים פרטיים
לש ואשתו ג'יל מנהלים את ארגון הצדקה שלהם, "השרשרת הבלתי שבורה". לזוג שני בנים, גרהאם ובריאן, שהלכו בדרכו המוזיקלית של אביהם ומנגנים ומופיעים יחדיו. ב-1998 עבר לש השתלת כבד כתוצאה ממחלת הפטיטיס C ומאז הפך להיות מצדד נלהב של תרומות איברים, במהלך הופעותיו הוא קורא לקהל להרשם כתורמים. ב-2006 אובחן אצלו סרטן הערמונית והוא עבר ניתוח להסרתו, שעבר בהצלחה.
בור הציפורים
בור הציפורים (בערבית "בור אל חיספי" או בשמו הרשמי קמין חסיף. נקרא גם "בור הקאקים") ממוקם על גבעה ליד היישוב יצהר שב. בבור חיות מאות ציפורים רבות ושונות: יונים, קאקים (סוג של עורב) ובאריות (דרור הבארות). האתר אושר כשמורת טבע, אך טרם הוכרז ככזה.
בור הציפורים הוא קמין קרסטי בעומק של 100 מטר, הבנוי בצורת ארובה קרסטית אנכית לכל אורכה, שקרקעיתה מתרחבת לאולם גדול. הארובה הקרסטית נמצאת בשטח של סלע קירטון שאינו נמס במים ואין בו פעולה קרסטית. הפעולה הקרסטית של המסת סלע גיר התרחשה במעמקי הבור, ובשלב מסוים התמוטטה התקרה פנימה, וארובת ההמסה נחשפה במקום בלתי צפוי. תופעה זו נקראת בפי הגאולוגים בשם "ארובת יניקה".
בבור ניתן לצפות בתופעת טבע נדירה: בשעה שלפני שקיעת השמש, נראים קאקים שחורים רבים החוזרים לקינם על ידי "צניחה חופשית" לתוך הבור.
במקום ישנן טרסות קדומות ומתקנים חצובים בדרך. על גבעת הבור הוקמה נדנדה לנוחות המבקרים. הכיסוי הקירטוני מסביב לבור הוא דק, ולכן קיימת בקרבת הבור סכנה של התפוררות הקרקע. הירידה לבור מאוד מסוכנת ואפשרית רק בגלישת מצוקים.
עקב מיקום הבור רצוי לתאם את הביקור עם הצבא או עם רבש"ץ היישוב יצהר (יהודים בלבד).
באוגוסט 2021 הוצתה השמורה על ידי תושבים מהאזור.
נפתלי לנדסברג
קורות חיים
לנדסברג נולד בבאד הרצפלד שבגרמניה. הצטרף לתנועת בח"ד (ברית חלוצים דתיים) בגרמניה. בשנת 1940, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, הפליג לארץ ישראל באוניית המעפילים פאסיפיק. האניה נתפסה על ידי הבריטים ונוסעיה הועברו לאוניית הגירוש 'פאטריה'. "ההגנה" חיבלה באונייה וגרמה לטביעתה, ולנדסברג ניצל ונשלח למחנה המעצר בעתלית. לאחר שנה שוחרר מהמחנה, והצטרף לקבוצת 'רמת השומרון' של חברי בח"ד. בינואר 1943 עלתה הקבוצה על הקרקע בנגב הצפוני והקימה את קיבוץ בארות יצחק. באותה שנה נישא לנדסברג ליהודית דז'ובס, ובהמשך נולדו לזוג שלושה ילדים. במלחמת העצמאות השתתף בהגנה על הקיבוץ ואף נפצע במהלך הקרבות. לאחר המלחמה הקים עם חבריו את הקיבוץ מחדש בסמוך לפתח תקווה.
בשנים 1961-1960 למד במכון לאמנות בת ים, בשנים 1968-1965 למד בבית הספר הגבוה לציור בתל אביב (לימים מכון אבני) וכן למד במדרשה למורים לאמנות ברמת השרון. משנת 1971 השתתף ברוב התערוכות הקבוצתיות של אגודת הציירים. הציג תערוכות יחיד: גלריית צ'מרינסקי בתל אביב (1972), בית התרבות בכפר סבא (1973), גלריה הקיבוץ בתל אביב (1981) ובקיבוצי הדרום. לנדסברג עסק ברישום, ציור, אקריליק, ופיסול בחומרים שונים וחלק מעבודותיו מעטרים מבנים שונים ובהם בית הכנסת של קיבוץ בארות יצחק בו היה חבר עד לשנת 1993 כשאז עזב ועבר להתגורר בכפר סבא.
נפטר ב-29 באפריל 2000, כ"ד בניסן תש"ס, ונקבר בבית העלמין המשותף של קיבוץ בארות יצחק ונחלים.
השפעת יצירותיו
לנדסברג היה דמות מרכזית בחיי התרבות בקיבוצו ומהפעילים המרכזיים בתנועה הקיבוצית בתחומי האמנות הפלסטית. היה ממרכזי ומובילי גלריית הקיבוץ בשנים 1991-1981 ובהמשך אף תיעד בכתב את ההיסטוריה של גלריית הקיבוץ בתקופות בהן ריכז את הגלריה. כמו כן עסק בהוראת האמנות והיה מורה לציור, ומחנך בתחום.
Brett Anderson (אלבום)
Brett Anderson הוא אלבום הסולו הבכורה של הזמר הבריטי ברט אנדרסון משנת 2007. האלבום שיצא לאחר התפרקות להקתו של אנדרסון סווייד, זכה לתשבחות מצד מבקרי המוזיקה, אך לא זכה להצלחה בתחום המכירות ומצעדי הלהיטים כפי שזכו האלבומים הקודמים בהם נטל אנדרסון חלק כחבר להקה.
הפקה
על האלבום עבד אנדרסון, בעת חברותו בלהקת The Tears, והאלבום תוכנן לצאת קודם לאלבומה השני של הלהקה - שלבסוף לא יצא והלהקה חדלה לפעול.
בשיר "Colour of the Night", מזכיר אנדרסון את העיר תל אביב כמושא חלומותיה של אהובתו: "My love she dreams of Tel Aviv", ובכך רמז על חיבתו לעיר בה הוא מרבה לבקר ולהופיע.
קוקי הירוטה
קוֹקי הירוֹטה (ביפנית: 広田 弘毅; 14 בפברואר 1878 - 23 בדצמבר 1948) היה פוליטיקאי יפני וראש ממשלת יפן ה-32, מ-9 במרץ 1936 עד ל-2 בפברואר 1937.
ביוגרפיה
בתמיכתו של הקיסר חתמה ממשלתו של הירוטה על הסכם אנטי-קומינטרן. ואולם, תקופת כהונתו נמשכה קצת פחות משנה: בתחילת שנת 1937 מינה הירוהיטו ראש ממשלה חדש, היאשי סנג'ורו, ששמר על תפקידו ארבעה חודשים בלבד. לאחר מכן מינה הקיסר את פומימרו קונואה כראש ממשלה. הירוטה החזיק בתפקיד שר החוץ תחת ממשלתם של היאשי וקונוי עד פרישתו בשנת 1938.
לאחר כניעתה של יפן, סווג הירוטה כפושע מלחמה ממעלה ראשונה והוא הובא בפני בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק. הוא נמצא אשם ללא שניסה להגן על עצמו, ונידון למוות בכלא סוגמו.
אגנוטולוגיה
אגנוטולוגיה (מאנגלית: Agnotology) היא מחקר התופעה התרבותית של זריעת ספק ובורות, בייחוד באמצעות פרסומים מדעיים בלתי מדויקים או מטעים. התחדיש נטבע על ידי רוברט פרוקטור (Robert N. Proctor), פרופסור באוניברסיטת סטנפורד המתמחה בהיסטוריה של מדע וטכנולוגיה. מקור שם המונח מיוונית עתיקה: ἄγνωσις (אגנוסיס) – "שאינו יודע" ו-λογία (לוגיה) – "לימוד נושא". ביתר הרחבה המונח מדגיש את המצב הנפוץ יותר ויותר כשכל שאדם יודע יותר על נושא מסוים כך הוא חש יותר חוסר ביטחון לגביו מאשר בעבר.
דוגמה ראשונה במעלה לייצור מכוון של בורות המצוטטת על ידי פרוקטור היא הקנוניה של חברות הטבק לייצר ספק לגבי הסיכון לחלות בסרטן כתוצאה מעישון. תחת המסווה של מחקר מדעי, פרסמה תעשיית הטבק מחקרים על כל דבר מלבד סיכוני הטבק במטרה לנצל את אי הוודאות של הציבור. בין הסיבות השורשיות לבערות שמקורה בהשפעות תרבותיות אותן מונה פרוקטור: הזנחה של כלי התקשורת, סודיות וצנזורה ממשלתית, השמדת מסמכים, צורות מגוונות של בררנות, חוסר תשומת לב ושכחה פוליטית-תרבותית המוטמעת או שהיא בת מניעה.
מקור
המונח "אגנוטולוגיה" נטבע לראשונה בהערת שוליים בספרו של פרוקטור: "מלחמות הסרטן: כיצד פוליטיקה מעצבת את מה שאנו יודעים ואיננו יודעים על הסרטן" משנת 1995:
בראיון שנערך עמו ב-2001 במסגרת תחביבו כמלטש ומשבץ אבני חן על עבודתו עם הסלע הצבעוני אגט, צוטט פרוקטור, "בבדיחות דעת למחצה בלבד", כשהוא משתמש במונח על מנת לתאר את המחקר שלו כ"אגנוטולוגיה". הוא קישר בין שני הנושאים הבלתי קשורים לכאורה בציינו את חוסר הידע והמחקר הגאולוגי על אגט מאז שתואר לראשונה על ידי תאופרסטוס בשנות 300 לפנה"ס, יחסית למחקר הנרחב על סלעים ומינרלים אחרים כדוגמת יהלומים, אזבסט, גרניט ופחם, שלכולם יש ערך כלכלי רב יותר. הוא אמר כי אגט היה "קורבן לחוסר עניין מדעי", אותה "אפתיה מובנית" לה קרא "ההבניה החברתית של הבערות".
הוא צוטט אחר-כך כמי שכינה את תחום התמחותו כ"אגנוטולוגיה, מחקר הבערות", בכתבה ב-New York Times מ-2003 על היסטוריונים של הרפואה המעידים כעד מומחה.
פרוקטור ארגן צמד אירועים במשותף עם אשתו לונדה שיבינגר (Londa Schiebinger), אף היא פרופסור להיסטוריה של המדע. הראשון היה סדנה באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה ב-2003 שכותרתה: "אגנוטולוגיה: התוצר התרבותי של בערות", והשני היה כנס באוניברסיטת סטנפורד ב-2005 שכותרתו "אגנוטולוגיה: התוצר התרבותי של בערות".
כלכלה פוליטית
ב-2004 הציגה לונדה שייבינגר הגדרה מדויקת יותר של אגנוטולוגיה במאמר על מסעות המחקר המדעיים של המאה ה-18 והיחסים בין המגדרים, ועימתה אותה מול אפיסטמולוגיה, תורת ההכרה, כשהיא טוענת שהאחרונה דנה בשאלה כיצד אנו יודעים בעוד שהראשונה דנה בשאלה מדוע איננו יודעים: "לעיתים קרובות בערות איננה החוסר בידע אלא התוצאה של מאבקים תרבותיים ופוליטיים".
מייקל בטנקורט (Michael Betancourt) הרחיב את השימוש במונח כתיאור ביקורתי של הכלכלה הפוליטית במאמר מ-2010 שכותרתו: "ערך בלתי חומרי ומחסור בקפיטליזם דיגיטלי". הניתוח שלו התמקד בבועת הדיור כמו גם בכלכלת הבועה של התקופה מ-1980 ל-2008. בטנקורט טוען שיש לכנות כלכלה פוליטית זו "קפיטליזם אגנוטולוגי" משום שהייצור השיטתי והשמירה של הבערות היא מאפיין עיקרי שאפשר לכלכלה לפעול משום שהיא אפשרה את יצירת "כלכלת הבועה".
הטיעון של בטנקורט הועלה בהקשר לרעיון של עבודה רגשית (affective labor). הוא טען כי
לדעתו, תפקיד עבודה רגשית הוא לאפשר את המשכת ההשפעות האגנוטולוגיות המאפשרות את השמירה על הסטאטוס קוו הקפיטליסטי.
אגנויולוגיה
מילה דומה מאותם שורשים יווניים היא "אגנויולוגיה", שפירושה "המדע או המחקר של הבערות, הקובע את איכותה ותנאיה" או "הדוקטרינה הנוגעת לאותם דברים שאנחנו בורים לגביהם בהכרח" מתארת ענף של הפילוסופיה אותו חקר ג'יימס פרדריק פרייה (James Frederick Ferrier; 1864-1808) במאה ה-19.
השפעת כלי התקשורת
הזמינות של כמויות עצומות של מידע בעידן המידע הנוכחי לא בהכרח מייצרת אזרחים ידענים. במקום זאת היא מאפשרת לאנשים רבים לצרוך את המידע מתוך בלוגים או אתרי חדשות המחזקים את האמונות המוטמעות שלהם, ודעתם מוסחת מקבלת מידע חדש על ידי אמצעי בידור זולים או החוזרים על עצמם. יש עדות סותרת כיצד הצפייה בטלוויזיה משפיעה על האינטליגנציה כמו גם על עיצוב ערכים.
דיסציפלינה מדעית חדשה שיש לה קשר עם אגנוטולוגיה היא קוגניטרוניקה:
נראה שתחום הקוגניטרוניקה גדל שכן כנסים בינלאומיים התרכזו בנושא. הכנס הבינלאומי השלישי נערך בסלובניה ב-2013.
אקירה קורוסאווה
אקירה קורוסאווה (ביפנית: 黒澤 明; 23 במרץ 1910 – 6 בספטמבר 1998) היה במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק יפני. קורוסאווה ביים כ-30 סרטים במהלך הקריירה בת 57 השנים שלו, והוא נחשב לאחד מיוצרי הסרטים המשפיעים והחשובים ביותר בהיסטוריית הקולנוע.
ילדות ונעורים
קורוסאווה נולד בעיירה שינגאווה שבמחוז טוקיו. אביו איסאמו (1864–1948), בן למשפחת סמוראים ממחוז אקיטה, עבד כמנהל בית הספר התיכון של המכון לחינוך גופני של הצבא, ואילו אמו שימה (1870–1952) באה ממשפחת סוחרים מהעיר אוסקה. הוא היה הילד השמיני והצעיר ביותר ממשפחה מבוססת ממעמד הביניים, כששניים מאחיו כבר גדלו בזמן לידתו ואחד נפטר, מה שהשאיר את קורוסאווה לגדול עם שלוש אחיות ואח.
אביו איסאמו קורוסאווה היה פתוח למסורות מערביות וראה בצפייה בתיאטרון ובסרטי קולנוע כבעלי ערך חינוכי. הוא עודד את ילדיו לצפות בסרטים; אקירה הצעיר צפה בסרטיו הראשונים בגיל שש. השפעה מעצבת חשובה היה המורה שלו בבית הספר היסודי מר טצ'יקאווה, שהפרקטיקות החינוכיות המתקדמות שלו הציתו אצל תלמידו הצעיר תחילה אהבה לציור ולאחר מכן עניין בחינוך בכלל. במהלך תקופה זו, קורוסאווה למד גם קליגרפיה וסיוף קנדו.
השפעה מרכזית נוספת בילדות היה הייגו קורוסאווה (1906–1933), אחיו הגדול בארבע שנים של אקירה. לאחר רעידת האדמה והצונאמי בקאנטו ב-1923, הייגו לקח את אקירה בן ה-13 לצפות בהרס. כשהאח הצעיר רצה להסיט את מבטו מגופותיהם של בני אדם וחיות הפזורות בכל מקום, הייגו אסר עליו לעשות זאת, ועודד את אקירה להתמודד עם פחדיו על ידי התעמתות איתם ישירות. כמה פרשנים הציעו כי אירוע זה ישפיע על הקריירה האמנותית המאוחרת של קורוסאווה, מכיוון שהבמאי היסס לעיתים רחוקות להתעמת עם אמיתות לא נעימות ביצירתו.
הייגו היה מוכשר אקדמית, אך זמן קצר לאחר שלא הצליח להשיג מקום בבית הספר התיכון המוביל בטוקיו, הוא החל להתנתק משאר בני המשפחה, והעדיף להתרכז באמנות. בסוף שנות ה-20, הייגו הפך לבנשי (מספר המלווה סרטים אילמים) בבתי הקולנוע של טוקיו, המציגים סרטים זרים ובמהרה עשה לעצמו שם. אקירה, שבשלב זה תכנן להיות צייר, עבר לגור איתו, ושני האחים הפכו בלתי נפרדים. בהדרכתו של הייגו, אקירה צפה לא רק בסרטים רבים אלא גם במופעי תיאטרון וקרקס. בזמן שהציג את ציוריו ועבד עבור ליגת האמנים הפרולטרית השמאלנית. עם זאת, הוא מעולם לא הצליח להתפרנס מהאמנות שלו, והוא איבד את התלהבותו מהציור. עם העלייה של הפקת סרטים עם פסקול בתחילת שנות ה-30, מספרי סרטים כמו הייגו החלו לאבד עבודה, ואקירה חזר לגור עם הוריו. ביולי 1933, הייגו התאבד. קורוסאווה התייחס לתחושת האובדן המתמשכת שחש במותו של אחיו בפרק באוטוביוגרפיה שלו. רק ארבעה חודשים לאחר מכן, מת גם אחיו הבכור של קורוסאווה, והותיר את אקירה, בגיל 23, היחיד מבין האחים קורוסאווה שעדיין חי, יחד עם שלוש אחיותיו שנותרו בחיים.
תחילת דרכו
תחילת הקריירה הקולנועית שלו הייתה בשנת 1936 כשהחל לעבוד כעוזר במאי. לאחר שראה מודעת דרושים של אולפן סרטים חדש. אף על פי שלא הפגין עניין קודם בקולנוע כמקצוע, קורוסאווה הגיש את מעמדותו והתקבל.
במהלך חמש שנותיו כעוזר במאי, קורוסאווה עבד תחת במאים רבים, אך ללא ספק הדמות החשובה ביותר בהתפתחותו הייתה הבמאי קג'ירו ימאמוטו. מתוך 24 סרטיו בהם עבד, 17 היו של יאמאמוטו, רבים מהם קומדיות בהשתתפות השחקן הפופולרי קנאיצ'י אנומוטו, המכונה "אנוקן". יאמאמוטו טיפח את כישרונו של קורוסאווה, וקידם אותו ישירות מעוזר במאי שלישי לעוזר במאי ראשי לאחר שנה. תחומי האחריות של קורוסאווה גדלו, והוא עבד במשימות שנעו מבניית סט הצילום ופיתוח סרטים ועד סקאוטינג למיקום, ליטוש תסריט, חזרות, תאורה, דיבוב, עריכה ובימוי מצלמה שנייה. בסרטיו האחרונים של קורוסאווה כעוזר במאי של יאמאמוטו, "אומה" (1941), השתלט קורוסאווה על רוב ההפקה, כיוון שהמנטור שלו היה עסוק בצילומי סרט אחר.
יאמאמוטו יעץ לקורוסאווה שבמאי טוב צריך לשלוט בתסריטאות. קורוסאווה הבין עד מהרה שהרווחים הפוטנציאליים מהתסריטים שלו גבוהים בהרבה ממה ששולם לו כעוזר במאי. מאוחר יותר הוא כתב או שותף לכתיבת כל סרטיו, ולעיתים קרובות כתב תסריטים לבמאים אחרים כמו סרטו של סאצואו ימאמוטו, "ניצחון כנפיים" (1942). קורוסאווה המשיך בכתיבת תסריטים כעיסוק רווחי נוסף שנמשך עד שנות ה-60, הרבה אחרי שהתפרסם כבמאי.
השנים הראשונות
בשנת 1943 ביים את סרט הקולנוע הראשון שלו, "אגדת אלוף הג'ודו", העוסק במדריך ג׳ודו המעביר את תורתו לתלמיד מעריץ. בשנים לאחר מכן זכה קורוסאווה לפופולריות הולכת וגדלה בקרב קהל הצופים היפני. בין הסרטים שיצר בתקופה זו היה ״המלאך השיכור" (1946), על רופא המלמד רופא צעיר את מלאכתו ואת תורת חייו.
קורוסאווה התפרסם בעולם המערבי עם זכיית סרטו "רשומון" (1950) בפרס הראשון בפסטיבל ונציה בשנת 1951. את התסריט לסרט כתב תסריטאי צעיר שינובו השימוטו. השימוטו, שבסופו של דבר יעבוד על תשעה מסרטיו. המאמץ המשותף הראשון שלהם התבסס על סיפור קצר הניסיוני, על רצח סמוראי ואונס אשתו מנקודות מבט שונות ומנוגדות. קורוסאווה ראה פוטנציאל בתסריט, ובעזרת השימוטו, ליטש והרחיב אותו ולאחר מכן הציע אותו לאולפן סרטים, ששמח להפיק אותו בגלל עלותו הנמוכה.
בשנת 1954 שוב זכה להצלחה עולמית עם הסרט "שבעת הסמוראים" בכיכבו של טושירו מיפונה, על קבוצת סמוראים המצילה כפר בו מתעמרת כנופיית שודדים. קורוסאווה מעמת בסרט את האנשים הפשוטים הקשורים לאדמה, מצמיחים יבולים ומטפחים משפחות עם הסמוראים אדירי הכוח ומיומני הלחימה, הנודדים הבודדים, חסרי הבית והחום.
בשנת 1958 ביים את הסרט ״המבצר הנסתר" (שוב בכיכבו של טושירו מיפונה), על גנרל אציל שהוא כה צייתן ומסור לנסיכה, עד כי מסכים להקריב את אחותו למען הצלתה. הוא גם מגן עליה בחירוף נפש, על אף שהיא לועגת לו. מולו עומדים שני נוודים מדלת העם, המגלמים את כל חולשות האנוש: פחדנות, אנוכיות, חוסר נאמנות ותאוות בצע.
בשנת 1961 ביים את הסרט "יוג'ימבו", מגולל את סיפורו של רונין (טושירו מיפונה) המגיע לעיירה קטנה בה שני ראשי ארגוני פשע מאורגן מתחרים על עליונות. בעקבות הצלחת הסרט, יצר סרט המשך, "סנג'ירו" (1962).
עשור של קשיים
בשנת 1970 היה אמור לביים את דרמת המלחמה "טורה! טורה! טורה!" אך הודח בגלל מחלוקות עם המפיקים מחברת "פוקס המאה ה-20", שהייתה שותפה להפקה.
בדצמבר 1971 ניסה קורוסאווה להתאבד. הוא נמצא מוטל באמבטיה ריקה למחצה. צווארו, מרפקיו ופרקי ידיו שתתו דם. הוא חתך עצמו ב־25 מקומות, בניסיון לשים קץ לחייו, בעקבות כישלון סרטו "דודסקאדן".
בשנת 1975, ביים את הסרט "שומר היערות", בהפקה רוסית, על ידידות יוצאת דופן בין קצין רוסי משכיל לבין צייד מונגולי. הסרט מבוסס על האוטוביוגרפיה מאת ההרפתקן הרוסי ולדימיר ארסנייב, שתר את המזרח הרחוק הרוסי בתחילת המאה ה-20. הסרט, שצולם כמעט כולו במדבר המזרח הרחוק הרוסי, בוחן את הנושא של יליד היערות המשולב במלואו בסביבתו, מנהל סגנון חיים שבהכרח ייהרס על ידי התקדמות הציוויליזציה. וגם על צמיחת הכבוד והחברות העמוקה בין שני גברים בעלי רקע שונה בתכלית, ועל הקושי להתמודד עם אובדן הכוח והיכולת שמגיע עם הזקנה. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר כנציגת ברית המועצות (שם הופק הסרט).
הצלחה מחודשת
בשנת 1977 ביים הבמאי האמריקאי ג'ורג' לוקאס את "מלחמת הכוכבים", סרט שהושפע בין היתר מ"המבצר הנסתר" של קורוסאווה. לוקאס, כמו במאים רבים אחרים של דור הוליווד החדשה, העריץ את קורוסאווה וראה בו מודל לחיקוי, והיה המום לגלות שהוא לא הצליח להשיג מימון ליצירה חדשה כלשהי. השניים נפגשו בסן פרנסיסקו ביולי 1978 כדי לדון בפרויקט שקורוסאווה חשב שהוא כדאי מבחינה כלכלית: "קגמושה", סיפורו האפי של גנב שנשכר ככפילו של אדון יפני מימי הביניים. לוקאס, הוקסם מהתסריט ומהאיורים של קורוסאווה, מינף את השפעתו על חברת "פוקס המאה ה-20" כדי לכפות על האולפן שפיטר את קורוסאווה רק עשר שנים קודם לכן להפיק את "קגמושה", ואז גייס את הבמאי פרנסיס פורד קופולה כמפיק שותף. ההפקה החלה באפריל שלאחר מכן, והייתה הסרט היפני היקר ביותר שנעשה עד אז. צילומי הסרט נמשכו מיוני 1979 עד מרץ 1980 והיו נגועים בבעיות, לא פחות מהן פיטוריו של השחקן הראשי המקורי, שינטארו קצו, עקב תקרית שבה השחקן התעקש, נגד רצונו של הבמאי, על צילום וידאו של הופעתו שלו שבו השתמש אחר כך לצורך קידום עצמאי. הסרט הושלם רק כמה שבועות אחרי לוח הזמנים המקורי. הקרנת הבכורה שלו הייתה בטוקיו באפריל 1980. הוא הפך במהרה ללהיט אדיר ביפן. הסרט זכה להצלחה ביקורתית וקופתית גם ברחבי העולם, וזכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן 1980. קורוסאווה בילה את שאר אותה השנה באירופה ובאמריקה בקידום "קגמושה", אסף פרסים ותשבחות, והציג בתערוכות את הרישומים שעשה כדי לשמש כסטוריבורד לסרט.
ההצלחה הבינלאומית של "קגמושה" אפשרה לקורוסאווה להמשיך לפרויקט הבא שלו, "ראן", אפוס נוסף ברוח דומה. התסריט, המבוסס בחלקו על "המלך ליר" של ויליאם שייקספיר, על איש מלחמה חסר רחמים וצמא דם, בגילומו של טצויה נקדאי, אשר לאחר שגירש בטיפשות את בנו היחיד הנאמן, מוסר את ממלכתו לשני בניו האחרים, אשר בוגדים בו. ובכך הכניס את כל הממלכה למלחמה. מכיוון שהאולפנים היפניים עדיין חששו מהפקת סרט נוסף שיהיה בין היקרים ביותר שנעשו במדינה, שוב היה צורך בעזרה בינלאומית. הפעם זה הגיע מהמפיק הצרפתי סרז' זילברמן, שהפיק את סרטיו האחרונים של הבמאי הספרדי לואיס בוניואל. הצילומים החלו בדצמבר 1983 ונמשכו יותר משנה.
בינואר 1985 הופסקה ההפקה של "ראן" כשאשתו בת ה-64 של קורוסאווה, יוקו, חלתה. היא מתה ב-1 בפברואר. קורוסאווה חזר כדי לסיים את סרטו ו"ראן" הוקרן בבכורה בפסטיבל טוקיו ב-31 במאי. הסרט זכה להצלחה מסחרית מתונה ביפן, אך גדולה יותר ברחבי העולם, וכפי שעשה עם "קגמושה", קורוסאווה יצא למסע באירופה ובאמריקה, שם השתתף בהקרנות הבכורה של הסרט בספטמבר ובאוקטובר.
"ראן" זכה במספר פרסים ביפן, אך לא זכה לכבוד כמו רבים מסרטיו של קורוסאווה בשנות החמישים והשישים. עולם הקולנוע הופתע, עם זאת, כאשר יפן לא בחרה ב"ראן" לנציגה על מועמדות לאוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר. גם המפיק וגם קורוסאווה עצמו ייחסו את הכישלון אפילו להגיש את "ראן" לתחרות לאי הבנה: בגלל הכללים של הפרס, איש לא היה בטוח אם "ראן" מתאים להיות מועמד כסרט יפני, או סרט צרפתי (בשל מימונו), או שניהם. הבמאי סידני לומט הוביל קמפיין מוצלח שקורוסאווה יקבל מועמדות לאוסקר לבמאי הטוב ביותר באותה שנה (סידני פולק זכה בסופו של דבר בפרס על בימוי "מחוץ לאפריקה"). מעצבת התלבושות של "רן", אמי וואדה, זכתה באוסקר היחיד של הסרט.
"קגמושה" ו"ראן", במיוחד האחרון, נחשבים לעיתים קרובות לאחד מיצירותיו הטובות ביותר של קורוסאווה. לאחר יציאתו של "ראן" אמר עליו קורוסאווה שהוא סרטו הטוב ביותר, שינוי גישה משמעותי, לאחר שבעבר כשנשאל איזו מיצירותיו הטובות ביותר שלו, תמיד ענה "הסרט הבא שלי".
השנים האחרונות
קורוסאווה פנה כעת לסיפור קונבנציונלי יותר עם "רפסודיה באוגוסט", סרטו הראשון שהופק במלואו ביפן מאז "דודסקדן" למעלה מעשרים שנה קודם. הסרט שחקר את צלקות ההפצצה הגרעינית שהרסה את העיר נגסאקי בסוף מלחמת העולם השנייה. הוא עובד מרומן של קיוקו מוראטה, אבל ההתייחסויות של הסרט להפצצת נגסאקי הגיעו מהבמאי ולא מהספר. זה היה הסרט היחיד שלו שכלל תפקיד של כוכב קולנוע אמריקאי: ריצ'רד גיר, שמגלם תפקיד קטן כאחיינה של הגיבורה הקשישה. הצילומים נערכו בתחילת 1991, כשהסרט נפתח ב-25 במאי באותה שנה לתגובה ביקורתית שלילית בעיקרה, במיוחד בארצות הברית, שם הואשם הבמאי בפרסום רגשות אנטי-אמריקאים נאיביים, אף על פי שקורוסאווה דחה האשמות אלו.
קורוסאווה לא בזבז זמן לעבור לפרויקט הבא שלו: "מאדאדיו". הסרט מבוסס על מאמרים אוטוביוגרפיים מאת הייקן יודישה, הסרט עוקב אחר חייו של פרופסור יפני לגרמנית לאורך מלחמת העולם השנייה ומעבר לה. הנרטיב מתמקד בחגיגות יום הולדת שנתיות עם תלמידיו לשעבר, שבמהלכן הגיבור מצהיר על חוסר רצונו למות עדיין - נושא שהפך יותר ויותר רלוונטי עבור יוצר הסרט בן ה-81. הצילומים החלו בפברואר 1992 ונמשכו עד סוף ספטמבר. יציאתו לאקרנים ב-17 באפריל 1993, התקבלה בתגובה מאוכזבת אף יותר מזו שהייתה בשתי העבודות הקודמות שלו.
קורוסאווה בכל זאת המשיך לעבוד. הוא כתב את התסריטים המקוריים "הים מסתכל" ב-1993 ו"אחרי הגשם" ב-1995. בעודו סיים את היצירה האחרונה ב-1995, קורוסאווה החליק ושבר את בסיס עמוד השדרה שלו. בעקבות התאונה, הוא היה מרותק לכיסא גלגלים למשך שארית חייו, ושם קץ לכל תקוות שיביים סרט נוסף. משאלתו ארוכת השנים - למות על הסט בזמן צילום סרט - מעולם לא התגשם. קורוסאווה מת בשנת 1998 בטוקיו.
לאחר מותו נטל על עצמו תלמידו, טקאשי קויזומי, את מלאכת סיום הפקת סרטו האחרון, "אחרי הגשם", שיצא לאקרנים ב-2001.
השפעתו
הצלחתו של קורוסאווה הובילה לפרסומו של הקולנוע היפני מחוץ ליפן החל משנות ה-50 של המאה ה-20, ופתחה דרך לבמאים יפנים נוספים כמו מאסאקי קובאיאשי ונוספים.
חיים אישיים
במהלך ההפקה של הסרט "אגדת אלוף הג'ודו" נבחרה השחקנית המגלמת את מנהיגת עובדי המפעל, יוקו יאגוצ'י, על ידי עמיתיה להציג את דרישותיהם בפני הבמאי קורוסאווה. היא וקורוסאווה היו מסוכסכים ללא הרף, ובאמצעות ויכוחים אלה התקרבו השניים באופן פרדוקסלי. הם נישאו ב-21 במאי 1945, שהייתה בחודש השני להריונה (היא מעולם לא חידשה את קריירת המשחק שלה), והזוג נשאר יחד עד מותה ב-1985. נולדו להם שני ילדים: בן, היסאו, יליד 20 בדצמבר 1945, ששימש כמפיק בכמה מהפרויקטים האחרונים של אביו, וקזוקו, בת, ילידת 29 באפריל 1954, שהפכה למעצבת תלבושות.
אח"י בת גלים 3
אח"י בת-גלים (כיום ס/מ בת גלים) היא אונייה ששירתה כאוניית עזר של חיל הים הישראלי. האונייה יוצרה במספנת Kröger במסגרת סדרת Stollergrund, הושקה כאוניית עזר של חיל הים הגרמני בשם Bant Y 867 בשנת 1989, מ-1990 שימשה כאוניית תקשורת ונמכרה לישראל בשנת 2003. האונייה השתייכה לפלגת הנצ"ל של שייטת ספינות הטילים בחיל הים.
בת גלים 3 היא כלי השיט השלישי הנושא שם זה בחיל הים. בת גלים הראשונה הייתה אוניית סוחר הולנדית לשעבר, ששימשה בשנות ה-60 בתפקידי סיור במפרץ סואץ ובהובלת חיילים ואספקה בזירת ים סוף וסופה שהוטבעה בשנת 1970 על ידי הקומנדו הימי המצרי, בנמל אילת, במהלך מלחמת ההתשה. האנייה השנייה בשם זה הייתה אוניית גל-נוע ששירתה בחיל הים הישראלי בשנים 1978 עד 1984, עסקה בהעלאת יהודי אתיופיה במסגרת מבצע משה בזירת הים האדום ובהעברת כוחות וכלי רכב משוריינים לפלנגות הנוצריות במהלך מלחמת לבנון הראשונה, הוצאה מהשירות בשנת 1984 ונמכרה בשנת 1987 לחברה יוונית.
בשנת 2015 עקב קיצוצים בצה"ל הספינה נמכרה לחברה הממשלתית חקר ימים ואגמים לישראל והיא החליפה את ס/מ שקמונה כספינת המחקר העיקרית של המכון. לאחר מכירתה עברה הספינה שיפוץ מקיף על מנת להתאים אותה לשימוש במחקר. למרות מכירתה חיל הים שומר את הזכות לגייס את הספינה בעת מלחמה לצי.
גבריאל פרייל
גבריאל יהושע פּרייל (באנגלית: Gabriel Yehoshua Preil; 18 באוגוסט 1911 - 5 ביוני 1993) היה משורר עברי שחי בארצות הברית. פרסם גם ספר שירה יחיד ביידיש ועסק גם בתרגום יצירות לאנגלית. חתן פרס ביאליק לספרות יפה לשנת 1992.
ביוגרפיה
בארצות הברית הושפע משירת משוררי יידיש, ובמיוחד מתנועת האינזיך שהחלה לפעול באותם ימים וכן ממשוררים ישראלים צעירים. בנוסף הושפע ממשוררים אמריקאים כמו וולט ויטמן. שירו הראשון נכתב ביידיש בשנת 1936 ובאותה שנה הופיע ב"הדואר" שבעריכת מנחם ריבולוב שירו הראשון בעברית, "מזמור החיילים המתים". כל ספרי השירה של פרייל נכתבו בעברית, למעט אחד שנכתב ביידיש. כמו כן עסק בתרגום מעברית לאנגלית ולהפך, בין השאר תרגם את שירתם של קרל סנדברג, רוברט פרוסט ורובינזון ג'פרס.
בשנת 1968 ביקר לראשונה בישראל כאורחו של נשיא המדינה זלמן שזר. בשנת 1972 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מההיברו יוניון קולג' בניו יורק.
מספריו
* Autumn music : selected poems of Gabriel Preil / edited by Howard Schwartz ; with an introduction by Yael Feldman ; translated by Laya Firestone ... [et al.] (St. Louis : Cauldron Press, 1979)
קישורים חיצוניים
על יצירתו: משיריו:
רובר (חקר החלל)
רוֹבֶר (באנגלית: Rover, משמעות מילולית: נודד) הוא כלי רכב או רובוט אשר מסוגל לנוע על פני השטח של כוכב לכת או גרם שמים אחר (כגון ירח או אסטרואיד) ואשר נועד לסייע במחקר של אותו גרם שמים. מלבד רכב הנדידה הירחי ששימש ככלי רכב עבור האסטרונאוטים שנחתו על הירח בחלק ממשימות תוכנית אפולו, הרוברים שנבנו מאז ונשלחו למקומות שונים במערכת השמש היו רובוטים ונועדו לחקור אין סיטו את פני השטח של מקומות אלו. מירב הרוברים נשלחו לחקור את הירח ואת מאדים.
סקירה כללית
לרוברים מספר יתרונות על רכבי חלל אחרים שנשלחים לחקור גרמי שמים. לעומת גשושיות, אשר מקיפות או מבצעות יעף בקרבת גרמי השמים אותן הן חוקרות (כדוגמת הגשושית ניו הורייזונס), רוברים יכולים לבצע ניתוח מיקרוסקופי של דגימות אדמה וסלעים, ויכולים לבצע צילום של פני השטח שאינו מרוחק כמו תצלום לוויין.
גם מול נחתות יש לרובר יתרון, שכן בעוד נחתת מיועדת גם היא לנחות על פני הקרקע, היא אינה יכולה לנוע על פניה ומקורקעת לאזור נחיתתה (כגון הנחתות של תוכנית ויקינג). חלק מהרוברים משוגרים יחד עם נחתת ומשתחררים ממנה לאחר הנחיתה (כדוגמת הרובר "יוטו" הסיני ששוגר לירח יחד עם הנחתת צ'אנג-אה 3). הרובר מסוגל לנוע על פני השטח באופן אוטונומי או בסיוע אנושי מכדור הארץ, אך סיוע זה מוגבל עקב הזמן הרב שלעיתים לוקח לאור להגיע מכדור הארץ אל הרובר ובחזרה.
רוברים ונחתות מציבים סיכון גבוה יותר לכישלון המשימה עקב שלבי החדירה לאטמוספירה בגרמי שמים עם אטמוספירה (כגון מאדים), ושלבי הנחיתה על פני הקרקע, שנעשים באופן אוטונומי ולא בהנחיה אנושית בשל מהירותם הרבה והמרחק הרב מכדור הארץ. עבור הרובר קיוריוסיטי למשל, כונתה הנחיתה "7 דקות של אימה" עקב השלבים המסובכים והרבים אשר נאלצה המשימה לעבור במהלך זמן כה קצר, בלי שום סיוע ממרכז הבקרה בכדור הארץ.
מאפיינים
עקב אופי פעולתם הכולל שיגור לחלל, נחיתה ותנועה על פני כוכב לכת אחר, לרוברים שונים יש מאפיינים דומים:
הרובע החמישה-עשר של פריז
הרובע החמישה-עשר של פריז (בצרפתית: XVe arrondissement), הממוקם בגדה השמאלית, הוא הרובע בעל האוכלוסייה הגדולה ביותר מבין עשרים הרבעים של פריז, צרפת. הוא חולק את אזור מונפרנאס עם הרובע השישי והרובע הארבעה-עשר. גורד-השחקים של פריז, מגדל מונפרנאס, ותחנת מונפרנס הסמוכה, מצויים בגבול שבין הרובע החמישה-עשר והרובע הארבעה-עשר.
ברובע החמישה-עשר של העיר נמצא מרכז התצוגה "פורט דה ורסאי", ומתחם "פרון דה סן" (בצרפתית: Front de Seine), המכונה גם "בּוֹגְרֶנֵל" (Beaugrenelle), בו מגדלים רבי קומות רבים.
שטח הקרקע של הרובע הוא 8.502 קמ"ר.
דמוגרפיה
אוכלוסיית הרובע החמישה-עשר הגיעה לשיאה בשנת 1962, אז מנתה האוכלוסייה 250,551 איש. מאז איבד הרובע כעשירית מאוכלוסייתו בערך, אך נותר הרובע המאוכלס ביותר בפריז, עם 225,362 תושבים (על-פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 1999). בשנה זו הועסקו ברובע 144,667 בני אדם.
הרבעים הפנימיים
כל אחד מעשרים הרבעים של פריז מחולק בעצמו לארבעה רבעים (quartiers). הרבעים הפנימיים של הרובע החמישה-עשר הם:
The Tears
The Tears (בעברית: הדמעות) הייתה להקת רוק בריטית שנוסדה על ידי שני חברי להקת סווייד הסולן ברט אנדרסון והגיטריסט ברנרד בטלר, ופעלה בין השנים 2004–2006.
היסטוריה
האיחוד בין שני המוסקאים שהובילו את להקת סווייד, היה מפתיע מאחר שהשניים הסתכסכו קשות שנים ספורות קודם לכן, דבר שהיווה את הסיבה המרכזית לדעיכת הלהקה ופירוקה בסופו של הדבר. שמה של הלהקה לקוח משורת סיום מפואמה מאת המשורר פיליפ לארקין "Femmes Damnées": "The only sound heard is the sound of tears".
באפריל 2005 יצא הסינגל הראשון של הלהקה, "Refugees", שזכה להגיע לראשי המצעדים בבריטניה. ביוני של אותה השנה יצא אלבום הבכורה היחיד של הלהקה Here Come the Tears (שהגיע למקום ה-15 במצעדי המכירות בבריטניה), ועמו יצא גם הסינגל השני והאחרון ללהקה "Lovers", שהפך אף הוא ללהיט.
חודש לאחר יציאת אלבומה של הלהקה, הכריז אנדרסון, כי במקביל למסע ההופעות של הלהקה וקודם לאלבומה השני - יצא אלבום הסולו הראשון שלו. הלהקה המשיכה במסע ההופעות והכריזה על מסע הופעות נוסף באירופה. לאכזבת המעריצים, בוטל מסע ההופעות של הלהקה, ולמעשה היא חדלה לפעול.
טריגליף
טריגליף הוא איבר אדריכלי המשמש באדריכלות היוונית הקדומה. הוא מורכב משלושה פסים אנכיים (ירכיים) וחריצים ביניהם. זהו איבר החוזר על עצמו באפריז הדורי, כאשר בין כל שני טריגליפים מפריד לוח מלבני שהוא המטופה.
האדריכל הרומי ויטרוביוס, בספרו "על אודות האדריכלות" (ספר רביעי, פרק ב', 4-1) משער שאיברים אלה הם חיקויים באבן למקדשים קדומים יותר שנבנו בעץ, כך שהטריגליפים הם הקצוות החיצוניים של קורות הקירוי של המקדש, ואילו המטופות אינם חיקוי לחלונות כלשהם אלא הם סגירה בלוחות עץ מנוסרים - של המרווחים שבין קורות הקירוי.
בעיית טריגליף הפינה
במקדש היווני, בעיקר זה הבנוי לפי הסדר הדורי, הטריגליפים מסודרים באפריז כך שמעל כל מרכז עמוד המצוי מתחתיו, ממוקם מרכזו של טריגליף, טריגליף לעמוד. מספר יתר הטריגליפים הוא פועל יוצא של המרווחים שבין העמודים. ככל שהמרווח גדול יותר מצויים יותר טריגליפים. במקדש הדורי מצוי על-פי רוב טריגליף אחד מעל המרווח שבין העמודים. במבנים אחרים שבהם מצוי אפריז דורי, מצויים גם טריגליפים נוספים (שניים-שלושה), כאשר המטרה הייתה שלוחות המטופות שבין הטריגליפים, בין שהיו חלקים, בין שנשאו תבליטים, יהיו פחות או יותר במתאר רבוע.
מיקום הטריגליפים שבקצות הבניין (שניים בכל אחד מצדדיו), היו יוצרים שארית של כחצי מטופה בקצוות האפריז, אילו טריגליף הפינה היה ממוקם מעל מרכז העמוד הצדדי. דבר זה נחשב לבלתי ראוי. למען המראה המושלם, שהיה ערך חשוב באדריכלות היוונית, דחקו את הטריגליף עד לקצה. דבר זה היה יוצר מטופה צדדי מאורך מדי. לפיכך, בה בעת, קירבו את העמודים הקיצוניים מעט פנימה. זהו אחד מתיקוני העיוותים שנהגו באדריכלות המקדשים היוונית. ויטרוביוס, בספרו 'על אודות האדריכלות' (ספר רביעי, פרק ג', 2-1), מגדיר את הבעיה הזו וגם מציע נוסחה מתמטית לפתרונה, כלומר באיזו מידה יש לקרב את העמוד הקיצוני אל זה הסמוך אליו, כדי להגיע לפתרון מושלם מבחינה אופטית. ערך זה שווה למחצית ההפרש שבין קוטר העמוד (בבסיסו) ורוחב הטריגליף.