cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משה פודהורצר
ביוגרפיה
השקעות נוספות נעשות באמצעות חברת "פי.אי.אם פודהורצר השקעות וניהול בע"מ"; זרוע ההשקעות ובאמצעותה, גם נבדקות השקעות ריאליות בישראל, תוך ניצול יכולותיו הניהוליות והעסקיות של משה פודהורצר והחלטת החברה להשקיע בעסקים הדורשים "שינוי כיוון".
משה פודהורצר משמש כחבר במועצת הנאמנים ובועדת הקבע (דירקטוריון) של אוניברסיטת בר-אילן.
פודהורצר מתגורר בתל אביב ואב לארבעה. בנו אייל הוא הבעלים של חברת "Ecoenerg" שעוסקת בהשקעות בתחום הסולארי בישראל ובאירופה.
צ'יז'ב
צ'יז'ב (בפולנית: Czyżew) היא עיר על גדת הנהר ברוק במחוז ויסוקומזובייצקי בפרובינציה פודלסיה בפולין.
היסטוריה
שמו של היישוב מופיע במסמכים כנסייתיים משנת 1187, כרכושו של בעל תפקיד בכנסייה המקומית, ושוב במסמך משנת 1239. העיירה כנראה נהרסה במאה ה-13 אך יושבה מחדש בסוף המאה ה-14. במאה ה-16 הורכבה הרשות המקומית צ'יז'ב ממספר יישובים קטנים סמוכים, ששמם המשותף היה צ'יז'ב ושמותיהם הנפרדים הנוספים נבעו משמות מייסדיהם, בעליהם או המשפחות החשובות ורבות ההשפעה ביותר באזורו של כל אחד מהם. בין השנים 1738 ל-1870 החזיקה העיר בזכויות עיר.
ב-1854 חובר היישוב למסילת הברזל שבין ורשה וסנט פטרסבורג. קו תחבורה זה תרם לפיתוחה של העיירה ומספר תושביה עלה ל-1,500, כמעט כולם יהודים. בסוף המאה ה-19 היו ביישוב כנסייה בנויה מלבנים, בית משפט מחוזי, בית ספר, בית כנסת וסניף דואר. בעת זו כבר היו בעיירה כ-2,300 תושבים, 94% מהם יהודים.
בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את צ'יז'ב במסגרת המערכה בפולין. באוקטובר 1939 הועברה העיירה לשליטת ברית המועצות במסגרת הנספח הסודי להסכם ריבנטרופ–מולוטוב. ביוני 1941 שבו הגרמנים וכבשו את צ'יז'ב, במהלך מבצע ברברוסה. היישוב נכבש על ידי הצבא האדום במחצית הראשונה של 1944 ונכלל בתחומי פולין לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2011 הוכר היישוב שוב כעיר.
יהודים
בשנות השלושים של המאה ה-20 חיו בצ'יז'ב כ-1,600 יהודים. בעיירה פעלו סניפים של טו"ז ושל "צנטוס". בעיירה פעל בית ספר לבנות מרשת "בית יעקב" וכן הייתה בה פעילות ציונית.
בתקופת הכיבוש הגרמני הקצר, בין ספטמבר לאוקטובר 1939, גויסו חלק מיהודי העיר לעבודות כפייה. כשעברה העיירה לשליטת ברית המועצות הלאימו הסובייטים עסקים של יהודים ופיזר את המפלגות הציוניות. פליטים יהודים רבים הגיעו לעיירה מאזורי פולין שסופחו לגרמניה הנאצית. רבים מהם המשיכו מזרחה לשטחי ברית המועצות, אך כאלפיים מהם נותרו בעיירה.
עם כיבושה מחדש של צ'יז'ב בידי הגרמנים, ביוני 1941, שבו הגרמנים וגייסו יהודים לעבודת כפייה. כמו כן שדדו מהם כספים ורכוש.
בין מאה למאתיים בעלי מקצוע שוכנו באזור שהיה גטו או מחנה עבודה בעיירה. ילדים שהתגנבו לגטו נתפסו ונורו למוות בבורות סמוכים.
בנובמבר 1942 הוסעו תושבי הגטו לזמברוב, שם רוכזו עשרות אלפי יהודים. מקום ריכוז זה חוסל בתחילת ינואר 1943 וכל תושביו נרצחו. מעטים מיהודי צ'יז'ב שרדו.
אירוס שחום
אירוס שחום (שם מדעי: Iris atrofusca; נקרא גם Iris loessicola, Gilead iris) הוא מין של צמח בסוג אירוס מתת הסוג אירוס (Iris Iris) בסקציה אירוסי ההיכל. אירוס שחום הוגדר לראשונה על ידי טוביה קושניר בשנת 1947. בעבר, אירוס שחום נקרא בשמות שונים, עד שקיבל את השם הנוכחי עקב צבע פרחיו. מקור שמו המדעי הוא אדמת הלס שעליה הוא גדל. הצמח תת-אנדמי לישראל ולירדן.
מאפיינים
אזור הגידול הוא באזורי הספר בהרי יהודה ושומרון, בקעת באר שבע, ערד וחבל יתיר, וכן בגלעד. הצמח לא נפגע מעיבוד קרקע בעזרת מחרשה מסורתית, אך עיבוד מכני של הקרקע פגע קשות בבית גידולו בקרקעות הלס. בשמורות טבע נחל תקוע ניתן להבחין בפריחה של עשרות פריטים מדי שנה בחודשים ניסן ואייר. מקבצים גדולים נמצאים בעונה באזור היישוב הבדואי "מרעית" ובוואדי בסמוך לבית הספר היסודי שנמצא בקרבת היישוב דריג'את.
ככל שאר אירוסי ההיכל, אירוס שחום הוא פרח מוגן.
הכתבה
הכתבה היא אמצעי להעברת מידע, כאשר אדם מקריא טקסט בקול בתיאום עם אדם אחר (או קבוצה) שמעביר את דבריו לכתב.
לשימוש בהכתבה יכולות להיות מספר סיבות:
בתחילת המאה ה-21 השימוש בהכתבה פוחת מסיבות שונות ובהן הפיכת ההקלדה למיומנות נפוצה ושיפור בטכנולוגיית זיהוי דיבור.
מבחן הכתבה
מבחן הכתבה הוא בדיקת כתיב נכון בצורת מבחן. במסגרת ההכתבה ניתנות מספר מילים, לעיתים כאלו שנלמדו מראש, ומטרתו של הנבחן היא לאיית אותן בצורה תקנית. שגיאות כתיב גורמות להורדה של נקודות בהכתבה. לרוב נבחרות מילים שבהן יש פוטנציאל לשגיאות כתיב כך שההכתבה תהיה מאתגרת, במיוחד בגילאים מבוגרים יותר.
שיטות הניקוד בהכתבות מגוונות מאוד. לעיתים הציון ההתחלתי בחישוב הוא הניקוד המרבי (לרוב 100), ועל כל טעות מורד סכום קבוע מראש של נקודות. במקרים אחרים לכל מילה מוקצה ניקוד משלה, שבתוכו מחולקות הנקודות על כתיבת המילה: לעיתים בשיטת "הכל או כלום" שבה אם יש במילה שגיאת כתיב אין מקבלים אף נקודה על המילה ולעיתים בשיטה יחסית שבה ניתן לטעות רק חלק מהטעויות האפשריות ולקבל חלק מהנקודות. הדבר תלוי לרוב בהחלטה של המורה.
חוקרי לשון משתמשים לעיתים קרובות בהכתבות ככלי לבדיקת ההצלחה בכתיב של קבוצות שונות מבחינת כישרון ויכולת, מעמד סוציו-אקונומי, אתניות ו/או גיל בכתיבתן של מילים שונות. ממחקרים אלו מוסקות מסקנות לגבי הגורמים להצלחה או כישלון ברכישת הכתיב התקני והדרכים החינוכיות להקנות אותו. לעיתים החוקרים מעדיפים להשתמש במילות תפל כדי לבודד את הגורמים הלשוניים.
שפנדאו (רובע)
שפנדאו (גרמנית: Spandau) הוא אחד מ-12 הרבעים המרכיבים את העיר ברלין, בירת גרמניה.
גאוגרפיה
רובע שפנדאו שוכן בצפון-מערב ברלין. כל השכונות המרכיבות את שפנדאו שכנו לפני נפילת חומת ברלין ב-1989 במערב ברלין. רובע שפנדאו גובל ברבעים רייניקנדורף, שרלוטנבורג-וילמרסדורף ושטגליץ-צלנדורף ממזרח, ובמדינת ברנדנבורג ממערב. רובע שפנדאו לא הושפע מרפורמת השכונות של ברלין ב-1 בינואר 2001, כיוון שבאותה העת התגוררו בו למעלה מ-200,000 תושבים.
רובע שפנדאו הוא הרביעי בשטחו מבין רובעי ברלין; אוכלוסייתו היא הקטנה ביותר בברלין, והדלילה ביותר אחרי רובע טרפטו-קפניק. הרובע מורכב מ-9 שכונות:
השכונה המאוכלסת ביותר היא שטאקן, בה חיים כמעט חמישית מתושבי הרובע.
אוליבר קרויצר
אוליבר קרויצר (בגרמנית: Oliver Kreuzer, נולד ב-13 בנובמבר 1965 במנהיים שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הבלם בקרלסרוהה, באיירן מינכן ופ.צ. בזל.
קריירת מועדונים
קרויצר החל את קריירת הבוגרים שלו בקרלסרוהה מליגת הבונדסליגה בשנת 1985. קרויצר שיחק בקבוצה 182 משחקים לאורך שש עונות, כבש שמונה שערים והפך למעין גיבור תרבות מקומי.
בשנת 1991 חתם קרויצר בבאיירן מינכן, עמה זכה בשתי אליפויות, והיה שותף מלא לזכייה בגביע אופ"א בשנת 1996, לאחר ניצחון במפגש כפול בגמר מול בורדו. בשנת 1997, לאחר שש עונות בבאיירן מינכן, בהן שיחק 150 משחקים וכבש שמונה שערים, חתם קרויצר בפ.צ. בזל מליגת העל השווייצרית. עם בזל זכה קרויצר בדאבל בשנת 2002, ופרש בתום אותה עונה מכדורגל בגיל 36, לאחר חמש עונות בבזל, בהן שיחק 119 משחקים וכבש 16 שערים.
לאחר הפרישה
קרויצר עסק בתפקיד ניהולי בפ.צ. בזל עם פרישתו ממשחק. לאחר מכן עסק בתפקיד המנהל הספורטיבי בקבוצות שונות כרד בול זלצבורג, שטורם גראץ, קרלסרוהה והמבורג, ממנה פוטר עקב טענות ההנהלה להפרת המחויבות שלו למועדון. בנובמבר 2015 החל קרויצר לעבוד במינכן 1860 כמנהל הספורטיבי של המועדון.
תארים
עם באיירן מינכן:
עם פ.צ. בזל:
יחסי ניו זילנד–סינגפור
סקירה כללית
סינגפור מחזיקה בניו זילנד נציבות עליונה בוולינגטון. באופן דומה, ניו זילנד מחזיקה נציבות עליונה בסינגפור. סינגפור וניו זילנד הן חברות בחבר העמים הבריטי, ב-APEC ובאו"ם.
הטריאנון הקטן
הטריאנון הקטן (בצרפתית: Petit Trianon - פטי טריאנון) הוא ארמון קטן הממוקם בגנים של ארמון ורסאי, בסמוך לפריז.
יחסי ניו זילנד–סינגפור
סקירה כללית
סינגפור היא שותפת הסחר השישית בגודלה של ניו זילנד, עם הסחר הבילטראלי בין שתי המדינות בשנת 18–2017 בשווי 4.95 מיליארד דולר ניו זילנדי (כ-4.75 מיליארד דולר אמריקני).
הטריאנון הקטן
היסטוריה
המבנה תוכנן על ידי האדריכל אנג'ה-ז'ק גאבריאל במצוות לואי החמישה עשר עבור פילגשו מאדאם דה פומפדור, והוקם בין השנים 1762–1768.
מאדאם דה פומפדור נפטרה ארבע שנים לפני השלמת המבנה, והוא שימש את יורשתה - מאדאם דו בארי. עם עלייתו לשלטון של לואי השישה עשר בשנת 1774, הוענק הארמון וגניו למלכתו - מארי אנטואנט.
מארי אנטואנט השתמשה במבנה כארמונה הפרטי, ואירחה בו את ידידותיה. איש לא הורשה להיכנס למבנה בלי אישורה של המלכה.
תיאור המבנה
המבנה נבנה בתקופת המעבר בין סגנון הרוקוקו לסגנון הנאו קלאסי. הארמון בנוי בסגנון פשוט יחסית. המבנה סימטרי, ומעוטר בעמודים קורינתיים.
המבנה תוכנן כך שיהיה בו מגע מועט ביותר בין אנשי האצולה לבין המשרתים. בעת תכנון המבנה נבנה חדר האוכל כך ששולחן האוכל יורד על ידי מעלית לקומה התחתונה ויערך על ידי המשרתים מבלי שיראו זאת האורחים. בפועל, מתקן ההרמה לא שימש את מארי אנטואנט ופמלייתה. כמו כן, על מנת להגן על פרטיות המלכה, נבנו מראות חדר השינה של המלכה כך שניתן להזיזן וזאת על מנת למנוע מצב בו יוכלו לצפות במלכה מבעד לחלונות החדר.
בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות
"בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות" הוא בית ספר לאמנות ואומנות, שהוקם בירושלים בשנת 1906 על ידי בוריס שץ ופעל עד לשנת 1929. "בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות" ו"בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב" מהווים את המשכו של בית ספר זה. הקמת בית הספר נחשבת לראשיתה של האמנות החזותית בישראל.
אמנות ואומנות יהודית במאה ה-19
במהלך המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 התקיימו בארץ-ישראל מסורות של אמנות עיטורית בעלת מאפיינים דתיים, במיוחד יהודיים ונוצריים, שנוצרו עבור עולי רגל, אך גם ליצוא ולצריכה מקומית. האמנים שיצרו אותם היו חסרים את המוטיב הלאומי, שעתיד להיות מרכזי בפעילותו של "בצלאל" בעשורים הראשונים של המאה ה-20.
בתוך היישוב הישן פעלו מגוון של סדנאות ובתי מלאכה קטנים שייצרו חפצים במדיה מסורתיות כגון צורפות, רקמה, וייצור חפצים בטכניקות של גילוף עץ, אבן או שנהב. החפצים הללו כללו מגוון של מוצרי צריכה, מזכרות לתיירים וחפצים ליטורגיים, שעוטרו במגוון של טכניקות, שהתבססו על דימויים גרפיים. במקביל למסורות אלו התפתחה מסגרת מודרנית לעשייה אומנותית בבית-הספר "תורה ומלאכה", שנפתח בשנת 1882 על ידי "כי"ח". בבית הספר נפתחו מחלקות לייצור חפצי אומנות, כגון שטיחים, תוך שילוב בין עבודת יד לבין שימוש במכונות מודרניות, בסגנון נאו קלאסי ובארוקי.
הציונות והאמנות היהודית באירופה
כבר בסוף המאה ה-19, החל להופיע מושג ה-"אמנות יהודית" באירופה. הביטויים הראשונים לכך התמקדו באספנות של חפצי ליטורגיקה יהודיים והקמת מוזיאוונים אתנוגרפיים. במקביל, בעקבות האמנציפציה ליהודים, הופיעו אמנים יהודים שעסקו בתיאור היבטים יהודיים כגון מוריץ דניאל אופנהיים, מאוריצי גוטליב, איזידור קאופמן ואחרים. על כן, היה זה טבעי כי גם ציור ופיסול הפכו בידי התנועה הציונית לכלי ביטוי לשאיפות לאומיות.
אחד הביטויים המעשיים הראשונים לכך היה בפעילותו של קונגרס הציוני העולמי החמישי, שהתקיים בשנת 1901 בבזל ובו הועלתה תפקידה של האמנות הפלסטית במסגרת המפעל הציוני. הפילוסוף מרטין בובר קרא בנאומו על בימת הקונגרס ל"שילוב ידיים" בין האמנות ליהדות במטרה "להביא לתחיתו המחודשת של העם היהודי". בעיני בובר נתפשה האמנות כמכשיר הומניסטי לקידום דמותו של היהודי הציוני החדש. את הקונגרס ליוותה תערוכת יצירות אמנות שארגן אפרים משה ליליין וכן הוקם בית הוצאה לאור "יהודי" בשם "יודישער פערלאג" ובו התפרסמו יצירותיהם של אמנים יהודים רבים.
הקמת בצלאל 1903–1907
היוזמה להקמת בית-ספר לאמנות בארץ-ישראל הייתה של בוריס שץ. שץ, יליד קובנה שבאימפריה הרוסית (כיום בליטא), פרש בגיל צעיר מלימודיו בישיבה כדי ללמוד ציור ופיסול בווילנה ובוורשה. בין היתר למד פיסול אצל הפסל היהודי מרק אנטוקולסקי. שץ זכה לפרסום רב בזכות פסלו "מתתיהו החשמונאי", שבעקבותיו קיבל הזמנה מפרדיננד הראשון, נסיך בולגריה, לשמש כפסל החצר ולייסד בסופיה את האקדמיה המלכותית הבולגרית לאמנות. באותה תקופה גיבש לעצמו שץ תודעה לאומית-יהודית שהושפעה ממגמות לאומיות ואתנוגרפיות שרווחו באותה עת באירופה.
בראשית שנת 1903 נפגש שץ עם בנימין זאב הרצל בווינה. בפגישה ביקש שץ לקדם את רעיונו להקמת בית ספר לאמנות בארץ ישראל. השם שבחר שץ עבור בית הספר היווה מחווה לבְּצַלְאֵל בֶּן-אוּרִי, האמן המקראי המוזכר בספר שמות, כמי שאחראי להורות את האמנים כיצד לבנות את המשכן וכליו. עם מותו של הרצל, בשנת 1904, החל שץ בניסיון לגייס תומכים ותורמים נוספים לרעיון הקמת בית הספר. בשנת 1905 שהה שץ בברלין במטרה לצקת כמה מפסליו. בעת שהותו שם נפגש עם עסקנים ציוניים ובהם אוטו ורבורג ופרנץ אופנהיימר, שפעלו להגשמת חזונו. בינואר החליטה הנהגת התנועה הציונית בגרמניה, שנשלטה בידי תומכי "הציונות המעשית", לתמוך ברעיון של שץ ואף להקים ועד מייסד להקמת בית מדרש לאמנות בירושלים. בנוסף החלה בגיוס מעשי של תרומות לשם הקמת בית הספר. עוד באותו החודש חיבר ועד ההקמה של בית הספר מסמך שפורסם בגיליון השני של כתב העת "אלטנויילנד" (1906), ועליו היו חתומים שץ, אפרים משה ליליין, הרמן שטרוק, הירש הילדסהיימר, וארבורג, אופנהיימר וזליג סוסקין. המסמך הציג את התפיסה הציונית שראתה ביישוב א"י ובעידוד היישוב היהודי בה – באמצעות פיתוח האמנות – משימה עליונה. דרך זו נועדה לשחרר את היישוב היהודי מכספי "החלוקה" לטובת דרך של יצרנות ועצמאות כלכלית. וארבורג הציג את התוכנית במסגרת "הקונגרס הציוני העולמי" השביעי שנערך בבזל וזכה לתמיכה רחבה בתוכנית. ב-8 באוקטובר 1905 נרשם "בצלאל" כאגודה שיתופית גרמנית שמטרתה הייתה "קידום מלאכת-יד ותעשיית-בית בארץ-ישראל ובארצות השכנות".
בסופה של שנת 1905 היה שץ עסוק בגיוס תרומות נוספות לבית הספר, אולם נתקל בקשיים רבים לאחר שמרבית המוסדות היהודיים היו עסוקים בשיקום הקהילות היהודיות לאחר "פרעות הטירונים" ופרעות "המאות השחורות" ברוסיה. בנוסף עסק שץ בבחירת תלמידים לבית הספר וברכישת חומרי עבודה ועזר ובבחירתו של מורה נוסף לציור, רישום ואמנות שימושית שהיה עתיד להצטרף אליו ואל ליליאן כסגל ההוראה של בית הספר.
ב-17 בינואר 1906 הגיעו שץ וליליאן לירושלים. כחודש לפניהם הגיע לארץ-ישראל יוליוס רוטשילד, המורה הנבחר לציור. בחזונו ראה שץ את בצלאל כמקור פרנסה לכאלף משפחות.
בית-הספר נפתח בפברואר 1906 במבנה בית הקיסרית טאיתו בשכונת החבשים, והוא כלל בתחילה שתי מחלקות. המחלקה לאמנות היוותה את "הכיתה העליונה" של בית-הספר. תלמידיה הראשונים היו ברובם צעירים יהודים מאירופה אשר נבחרו בקפידה על מנת שישמשו מנהיגים ומובילים בבצלאל בשנים הבאות. התלמידים לא היו צריכים לשלם שכר לימוד, אולם חויבו להציג הוכחה ליכולת לכלכל את עצמם, ובתשלום חד-פעמי עבור חומרי גלם. תקנון בית הספר קבע את משך הלימודים במחלקה לארבע שנים, אולם החלק הגדול של התלמידים פרש מוקדם יותר ולא השלים את לימודיו. מחלקת המלאכה הכשירה אומנים בטכניקות של כיור, סיתות, מלאכת נוי, יציקות גבס ואריגת שטיחים. חלק מן התלמידי המחלקה היו ילדים צעירים מגיל 6, שהועסקו כשוליות בבתי המלאכה השונים, ואילו אחרים הועסקו כפועלים וכפועלות.
1908–1912
בשנת 1908 עבר בית-הספר לאחד משני מבנים, שנרכשו בעבורו על ידי הקק"ל. המעבר אפשר את התרחבותו של בית-הספר. בשנת 1910 נחנך המבנה השני. בשנת 1911 הגיע מספר המורים בבית-הספר ל-15, ומספר התלמידים והפועלים עלה ל-269. עם זאת, המצב הכספי הקשה של בית-הספר, ביקורות על סגנונם ואיכותם של מוצרי בצלאל והמאבק על השליטה-בבית הספר, היוו מוקדי חיכוך קבועים בקשר שבין שץ לוועד המפקח בברלין.
תוכנית הלימודים של בית-הספר כללה מערכת קורסים שכללה ציור, פיסול (פיסול בחמר ויציקת גבס), מלאכת נוי (ציור ועיצוב של חפצים שונים, תוך הדגשת מוטיבים מן החי והצומח), מלאכות מעשיות (עבודה מעשית במגוון טכניקות כבאטיק, מקשה, פיסול זעיר באבן ושנהב וכדומה) ותאוריה (אנטומיה, פרספקטיבה וכדומה). לשם כך הורחבו מאוד בתי-המלאכה שהפעיל "בצלאל", שכללו עתה גם מלאכת-דמשק (עבודות מתכת), רהיטי קש, תחרה, צילום, באטיק, אמייל ועוד. דרך הפעולה של "בצלאל", שהתוו שץ והוועד הגרמני של בית הספר, כללה הפרדה בין מלאכת התכנון ועיצוב פריטי האמנות, שנעשתה על ידי מורי בית הספר ותלמידי הכיתה הגבוהה, ובין סדנאות העבודה שעסקו גם בהכשרת פועלים ובייצור חפצי אומנות. החפצים שיוצרו בבתי-המלאכה נמכרו בתערוכות שונות שארגן שץ באירופה ובארצות הברית ושימשו למימון בית-הספר. כמו כן הוקם בשנת 1912 "ביתן בצלאל" ליד שער יפו והוא כלל חנות ואולם תצוגה למוצרי בצלאל. עד לשנת 1911 הגיע מספר עובדי הסדנאות לכ-259. בין עובדים אלו הייתה קבוצה של כ-70 ילדים וילדות מתחת לגיל 12 שהועסקו בסדנאות כפועלים.
עיצובן הרוחני של סדנאות אלו הושפע מאוד מתנועות אומנות אירופיות, כגון תנועת האמנויות והאומנויות של ויליאם מוריס, מהגותו של ג'ון ראסקין ואחרים. יצירות האומנות של בצלאל נשענו על עבודה ידנית עמלנית. אחד הביטויים להשפעות אלו הייתה הקמתה של "מושבת בצלאל" בבן שמן, שהוקמה בשנת 1910 ובה יושבו צורפים עולים מתימן, מתוך מטרה ליצירת שילוב ציוני בין חיי האומנות המסורתית לעיבוד האדמה. את המושבה ניהל בן-ציון בן-אהרון ובניהולה היה מעורב גם שמואל פרסוב, ראש המחלקה למלאכת כסף בבצלאל, שהושתתה אף היא על כישורי הצורפים התימנים.
חור (דמות מקראית)
בתנ"ך, חוּר הוא בן שבט יהודה, המוזכר בין מנהיגי העם לאחר היציאה ממצרים.
בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות
1908–1912
בשנת 1912 נפתח לקהל באופן חלקי "בית הנכות בצלאל", שראשית הקמתו הייתה עוד בשנת 1906, אולם החל משנת 1909 קיבל המוזיאון גוון יותר אתנוגרפי, ברוח מפעלו של שלמה אנסקי, שהקים מוזיאון אתנוגרפי יהודי בסנקט פטרבורג. חלק מן האוסף של בית הנכות נתקבל כתרומה בערבות תערוכות אשר ערכו אנשי "בצלאל" באירופה. בין המוצגים שנתרמו היו דיוקן עצמי של יוזף ישראלס, דיוקן של מקס ליברמן, אוסף שבלולים שנשלח מברלין, מרכבתו של משה מונטיפיורי ועוד.
חור (דמות מקראית)
בתנ"ך
בספר דברי הימים כתוב:
מקובל לזהות את חור זה עם חור המוזכר במלחמת עמלק, ובהתאם לכך חור היה בנם של כלב בן חצרון ואפרת, וסבו של בצלאל בן אורי, בונה המשכן. חור מופיע עוד פעמיים בתחילת ספר דברי הימים.
בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות
בצלאל בתקופת מלחמת העולם הראשונה, 1918-1913
על רקע משבר כספי חמור שהתרחש ערב מלחמת העולם הראשונה, אחת מן הפעולות המרכזיות שנקט אסתרמן, היה מהלך של צמצום דרמטי של הפועלים במחלקות בית-הספר השונות והעברת העבודה לבתי-מלאכה עצמאיים שפעלו בחסות בית-הספר. היה זה מהלך שהחל ב"בצלאל" עוד ב-1912 וקיבל עתה משנה חשיבות.
חור (דמות מקראית)
זיהוי
המדרש מזהה את כלב בן חצרון עם כלב בן יפונה ואת אפרת עם מרים הנביאה, ובהתאם חור היה בנם של מרים הנביאה וכלב בן יפונה. מדרש זה מובא על ידי פירוש רש"י לתורה. לפי יוסף בן מתתיהו, חור היה בעלה של מרים, אחות משה.
בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות
בצלאל בתקופת מלחמת העולם הראשונה, 1918-1913
פריצת המלחמה בשנת 1914 הקשתה עוד יותר על בית הספר בשל הניתוק מברלין והקושי הגובר בגיוס תרומות ותלמידים לבית הספר. עיקר התרומות, שהגיעו מארצות הברית ועמדו על כ-100 דולר לחודש, שימשו למימון בית-תבשיל לתלמידים, שהפסיקו לקבל תמיכה כספית מהוריהם, ולתשלום משכורות מופחתות למורים. בשנת 1915 קיבלו חלק מן התלמידים והמורים אזרחות של האימפריה העות'מאנית. ב-1916 אף נשלחו תלמידי בית הספר לשירות צבאי במסגרת הצבא העות'מאני, בעוד תלמידים אחרים שהיו תושבי מדינות נייטרליות עבדו במושבות שונות בשרון בחקלאות, ביקב "כרמל מזרחי" בראשון לציון או במחנות עבודה כגון מחנה "עֵמֵלִיה" בבאר שבע. חלק משכרם של אותם תלמידים נועד למימון פעילותו של בית הספר. שיאו של משבר זה היה ב-1917, אז נסגר בית הספר לכמה חודשים ושץ עצמו הוגלה לדמשק ואחר כך ישב בטבריה ובצפת.
חור (דמות מקראית)
פרשנות
חור לא מוזכר בחטא העגל למרות שהוא מוזכר עם אהרן בעת שמשה עולה להר סיני. לפי המדרש חור נהרג כאשר סירב להכין לעם את עגל הזהב. לעומת זאת, היו שטענו שחור דווקא היה בראשי החוטאים של חטא העגל, ובעקבות זאת שמו נמחק מהתורה, בהתאם לפסוק: "מי אשר חטא לי אמחנו מספרי".
בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות
בצלאל בתקופת מלחמת העולם הראשונה, 1918-1913
במרץ 1918 חזר בית-הספר לפעול תחת המנדט הבריטי. שיעורי הבוקר כללו 25 תלמידים ושיעורי הערב כללו 68. שץ עצמו חזר לבית הספר רק ב-1919. התגייסותם של חלק מן התלמידים ל"גדודים העבריים" הקשתה על פעילותו הסדירה של בית הספר.
1929-1919
שנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה היוו שנות משבר מתמשך ב"בצלאל". מן הצד האחד נפסקה התמיכה של יהדות גרמניה, ששקעה במשבר כלכלי גדול, מן הצד השני לא הצליח שץ לגייס תרומות חדשות בקרב יהודי ארצות הברית. גם מצב מכירות המוצרים השונים היה רע, וחלק מן המחלקות, הקבוצות ובית-המלאכה השונים שפעלו תחת חסותו נסגרו במהלך חצי העשור הראשון של שנות ה-20 של המאה ה-20.
ביטוי למצבו הכספי הקשה של בית-הספר ניתן למצוא בשורה של משברים שעברו בתי המלאכה וכללו שביתות פועלים, לצד סגירת שעריהם. ב-1 באפריל 1921 נסגרו כל בתי המלאכה של בצלאל, שהעסיקו באותה עת 70 עובדים. כעבור כחודשיים חודשה העבודה עם 25 פועלים. סגירה נוספת התרחשה ב-1 בינואר 1922.
למרות המשברים הרבים, המשיך שץ בניסיון להגשים את חלומותיו להגדלת בצלאל, שכללו כעת גם הקמת מרכז חנויות להשכרה ושכונת מגורים, שתשמש את אמני בצלאל.
ביוני 1921 התפרסם מאמר ביקורת מאת שמואל הוגו ברגמן נגד בית-הספר בעיתון "דאס אידשע פאלק" בניו יורק.
ב-6 בנובמבר 1925 התפרסמה בעיתון "דואר היום" ביקורת חמורה על בית הספר ושץ.
האמנות של בצלאל
העבודות שנוצרו, ביקשו לבסס את אידיאל הלאומיות היהודית. לשם כך גויסה איקונוגרפיה אוטופית המבטאת את רוח הציונות, שנשענה - מן הצד האחד - על מסורות שמקורן באמנות היהדות האירופית, ומן הצד השני על סמלים ציוניים, שחלקם פותחו בבית הספר עצמו. התנ"ך, הארכאולוגיה והמסורת האוריינטליסטית האירופית, היוו מקורות מרכזי לאיקונוגרפיה זו.
גדעון עפרת טען בחיבורו אודות בית-הספר כי אמני בצלאל המירו את הריאליזם האקדמי האירופי ב"ריאליזם של מקומות קדושים". ואכן, באיקונוגרפיה של יצירות בצלאל ניתן למצוא התייחסות רבה לטופוגרפיה ולמונומנטים הדתיים של ארץ-הקודש, כמו גם לדמויות מן המקורות היהודיים. אלו עוצבו כסמלים, ולא כתיאור ריאליסטי. בכך ניתן למצוא דמיון לאמנות הדתית היהודית שהתקיימה בא"י במהלך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. יגאל צלמונה הצביע על התפיסה הסנטימנטלית של התיאורים, המשקפים חזון אוטופי סמלי.
ב"שטיח הר סיני, אשל אברהם וארז הרצל", לדוגמה, מובאת השוואה בין דמויותיהם של אברהם, משה ובנימין זאב הרצל. השוואה דומה הופיעה גם בעבודות כגון התבליט "לזכר הרצל" של בוריס שץ. מוטיב נוסף, המופיע בעיצובים כגון בגלויה "סמל בצלאל", הייתה התייחסות למוטיב הגלות, שהושאל מן האמנות היהודית של סוף המאה ה-19, והשוואתו אל מימוש הציונות בארץ-ישראל.
קבוצות ובתי מלאכה בחסות בצלאל
מרבית הקבוצות ובתי-המלאכה השונים שפעלו בחסות בית-הספר, הוקמו ופעלו בתקופת מלחמת העולם הראשונה, כחלק ממהלך הארגון מחדש וסגירת מחלקות העבודה של בית-הספר שנעשו על ידי אריה לייב אסתרמן. בנוסף, חלק מן מגופים אלו לקחו על עצמן תפקידי הכשרה של תלמידי בית-הספר, שנעשתה עד כה בתחומי המחלקות השונות.
ה"קבוצות" התנהלו במתכונת של קואופרטיב. היו אלו יוזמות של בוגרי בית-הספר, שעשו שימוש בעיצובים שנוצרו בו ובוצעו עכשיו מחדש בבתי-המלאכה השונים שנפתחו במתחם בית-הספר וכונו "בתי בצלאל". לצדם פעלו בתי-מלאכה פרטיים של אמנים מבוססים יותר. בשנת 1922 הוקמה "התאחדות עובדי בצלאל", שאיגדה את בעלי המלאכה השונים. היא עסקה בעיקר בניסיונות לשיווק המוצרים השונים. בין פעילותם הצגת תערוכה במסגרת הקונגרס הציוני העולמי ה-13 (1923). אגודה אחת קמה בשנת 1939 בשם "יצרני בצלאל בירושלים אגודה שתופית בעמ" ופעלה עד לשנת 1944.
לצד בצלאל, פעלו גם חנויות נוספות, כגון "סטנצקי" ו"מריון", שעשו שימוש בשם "בצלאל" על מוצריהם. לעיתים, עוצבו מוצריהם על ידי אמני "בצלאל", כגון זאב רבן.
ארכיון
ארכיון "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות", מפוזר בין כמה מוסדות, ובה בית שץ, הארכיון הציוני, האגף לאמנות ותרבות יהודית במוזיאון ישראל, ארכיון עיריית ירושלים, ועוד.
לאונרד אדלמן
לאונרד מקס אדלמן (באנגלית: Leonard Max Adleman; נולד ב-31 בדצמבר 1945) הוא פרופסור יהודי-אמריקאי למדעי המחשב ולביולוגיה מולקולרית באוניברסיטת דרום קליפורניה. ידוע בעיקר בזכות חלקו בפיתוח מערכת ההצפנה במפתח פומבי RSA, ופיתוחיו בתחום המחשוב המולקולרי.
קורות חיים
אדלמן למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ושם קיבל תואר דוקטור בשנת 1976.
בשנת 1994 תיאר במאמרו Molecular Computation of Solutions To Combinatorial Problems (חישוב מולקולרי של פתרונות לבעיות קומבינטוריות) את השימוש הניסויי ב-DNA ככלי חישוב. מאמר זה היה ההצלחה הראשונה בשימוש ב-DNA כדי לחשב אלגוריתמים. עבודתו הראתה שלחישוב מולקולרי יש פוטנציאל ככלי לפתרון בעיות קומבינטוריות.
בעקבות תרומתו להמצאת מערכת ההצפנה RSA, הנמצאת בשימוש נרחב ביותר, קיבל אדלמן את פרס טיורינג לשנת 2002, יחד עם שותפיו רון ריבסט ועדי שמיר (השם RSA הוא ראשי התיבות של שמות המשפחה של השלושה).
ב-2006 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ולאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
אדלמן היה היועץ המתמטי למפיקי הסרט "סניקרס", שגיבוריו הם האקרים העוסקים בפיצוח מערכות הצפנה.
חצי האי ויליאמסון
חצי האי ויליאמסון (באנגלית: Williamson Peninsula) הוא חצי אי מכוסה קרח, בחופו הדרומי של האי ת'רסטון, בארץ אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
חצי האי בולט לכיוון דרום מערב לתוך מדף הקרח אבוט, בין מפרצון שווארץ ומפרצון או'דואוד.
מקור השם
חצי האי נקרא על שמו של לוטננט קומנדר ה. אי. ויליאמסון (H. E. Williamson), קצין רפואה בנושאת מטוסי- הים אוניית צי ארצות הברית פיין איילנד (USS Pine Island (AV-12)) בקבוצת האוניות המזרחית במסגרת מבצע קפיצה לגובה של צי ארצות הברית בעונת המחקר (הקיץ האוסטרלי) 1946–1947.
קשת ירחית
קשתות ירחיות חיוורות בהרבה מקשתות הנוצרות מול אור שמש, בגלל כמות האור הקטנה יותר המשתקפת מפני הירח. מכיוון שהאור בדרך כלל קלוש מכדי לעורר את המדוכים (קולטני הצבע) בעיניים אנושיות, קשה לעין האנושית להבחין בצבעים בקשת ירח. כתוצאה מכך נראה לעיתים קרובות שמדובר בקשת ירחית לבנה. עם זאת, הצבעים בקשת ירחית יופיעו בתצלומים של חשיפה ארוכה.
צפייה בתופעה
הזמן המיטבי לצפות בקשתות הירח הוא כאשר הירח מלא או הכי קרוב לכך, מפני שבשלבים אלו הוא זורח במלוא העוצמה. כדי שקשתות הירח יהיו בעלות הסיכוי הגדול ביותר להופיע, מיקומו של הירח צריך להיות נמוך בשמיים (בגובה של פחות מ־42 מעלות, ורצוי נמוך יותר) ולא להיות מטושטש על ידי ענן. בנוסף, שמי הלילה חייבים להיות חשוכים מאוד. מכיוון שהשמיים אינם אפלים לחלוטין בירח מלא בזמן זריחתו או שקיעתו, פירוש הדבר שניתן לחזות בתופעה רק שעתיים עד שלוש לפני זריחת השמש (זמן עם צופים מעטים), או שעתיים עד שלוש שעות לאחר שקיעת השמש. כמו כן, חייבות להיות טיפות מים (למשל מגשם או רסיסי מים ממפל) מול הירח. שילוב דרישות אלו הופך את הקשתות הירחיות לנדירות בהרבה מקשת גשם המיוצרת על ידי השמש. קשתות ירחיות עשויות להיראות גם כאשר גשם יורד במהלך זריחת ירח מלא בקווי רוחב קיצוניים בחודשי החורף, כאשר השכיחות של שעות החושך נותנת הזדמנות רחבה יותר להתבוננות בתופעה.
תופעת הקשת הירחית במפלי ויקטוריה
מפלי ויקטוריה הם אחד המקומות הבודדים בכדור הארץ בהם ניתן לחזות בתופעה שנקראת קשת ירחית. מטיילים רבים מכל העולם פוקדים את המקום כדי לחזות בתופעה המרהיבה. תקופת השיא של העונה הרטובה, בדרך כלל בין ינואר ומרץ, היא התקופה הטובה ביותר לחזות בתופעה. התנאים הטובים ביותר הם כאשר ריסוס המים במפל נמצא בשיאו בזרימה של "מים גבוהים" מינואר עד יולי, כאשר החודשים האחרונים הם אידיאליים מכיוון שהם מבטיחים שמים בהירים. החודשים האופטימליים להתרחשות התופעה בזימבבואה ובזמביה הם חודשי יוני, יולי ואוגוסט. בחודשים אלו אין כיסוי עננים גדול, זרימת המים גבוהה אך לא בכמות גדולה אשר עלולה למחוק את רקע המפלים. לקבלת חוויה ייחודית, מומלץ לצאת אל יער הגשם בזימבבואה או ליער הגשם הזמבי במהלך ירח מלא. במהלך תקופה זו הפארקים נפתחים למשך 3 לילות וניתן להגיע אל מפלי ויקטוריה ולחזות בקשת הירחית בצורתה המלאה. נקודת הצפייה הטובה ביותר היא בזמביה מקטרקט המזרחי לאחר השקיעה, כאשר הירח עולה במזרח וקשת הירח מתהווה מעל מפלי הקשת. יער הגשם בזימבבואה מציע כמה נקודות תצפית טובות - קטרקט השטן בין השעות 7 ל -10 בערב ומפלי המיין מחצות הלילה. בחודשי העונה היבשה של ספטמבר, אוקטובר, נובמבר ותחילת דצמבר, אין ריסוס מהמפלים או שהוא מאוד נמוך, על כן, קשתות הירח יהיו חלשות וניתן יהיה לראות אותן מנקודות מבט מסוימות.
תופעת קשת ירחית במפלי ויקטוריה מתרחשת בשילוב של מספר גורמים:
1. ביום של ירח מלא. הכולל את הלילה שלפני הירח המלא, הלילה של הירח המלא ולילה אחריו.
2. כאשר כמות המים במפל מספיקה, זרימת מים גבוהה, אך לא גבוהה מידי, כך שרסיסי המים העולים מהמפל יגיעו לגובה של עשרות מטרים.
3. שמיים נקיים מעננים.
הפארק הלאומי מפלי ויקטוריה שבזימבבואה פתוח למבקרים בלילות אלו של ירח מלא ומאפשר לראות את תופעת הקשת הירחית.
מקומות נוספים בהם התופעה מתרחשת
במספר מקומות בעולם ניתן לחזות בקשתות ירחיות, ובקשת הנוצרת בערפל. בארצות הברית ניתן לראות קשתות כאלה בקרבת מפלים שונים ובהם מפלי ניאגרה בניו יורק, הפארק הלאומי יוסמיטי בקליפורניה, ומפלי קמברלנד, בסמוך לקורבין קנטקי, מפלי ויקטוריה באפריקה, בגבול בין זמביה לזימבבואה ואגמי פליטביצה בקרואטיה, ידועים בעיקר בזכות רסס המים היוצר את הקשת הירחית בהם.
קשתות ירח נראות באופן סדיר גם ביערות העננים של קוסטה ריקה, בעיירות הרים כמו מונטו ורדה וסנטה אלנה. הדבר מתרחש כאשר ענני ערפל מוסעים מהקריביים על ידי רוחות קרות המכונות Christmas Winds, רוחות אלו נושבות מסוף דצמבר עד סוף ינואר או תחילת פברואר. ענני הערפל יוצרים משטר זרימה דמוי פסים ולכן שמם הפופולרי בספרדית הוא Pelo de Gato או 'שיער חתול'. קשתות ירח מתרחשות בחלק זה של קוסטה ריקה כמעט בכל ירח מלא בחודשים דצמבר עד פברואר. הקשתות הנגרמות על ידי משטר זרימה זה אינן מוגבלות רק לשעות שלפני עלות השחר, אלא יכולות להתרחש גם לאחר השקיעה, אך יש צורך בירח מלא או כמעט מלא. קשתות ירח נמצאות גם בקאאי, הוואי, כאשר הירח עולה במזרח בזמן שיורד גשם קל. בנוסף, בזמן הזוהר הצפוני ניתן לעיתים לראות קשתות ירח באזורים מסוימים (למשל ב-Godafoss שבאיסלנד).
מרצאן-הלרסדורף
מרצאן-הלרסדורף (Marzahn-Hellersdorf) הוא אחד מ-12 הרבעים המרכיבים את העיר ברלין, בירת גרמניה.
רובע מרצאן-הלרסדורף נוצר כתוצאה מרפורמת השכונות של ברלין ב-1 בינואר 2001. הרובע נוצר מחיבור של הרבעים לשעבר מרצאן והלרסדורף. כל השכונות המרכיבות את הרובע שכנו לפני נפילת חומת ברלין ב-1989 במזרח ברלין. הרובע שוכן בצפון-מזרח העיר והוא גובל ברבעים טרפטו-קפניק מדרום, ליכטנברג ממערב ובמדינת ברנדנבורג מצפון וממזרח.
רובע מרצאן-הלרסדורף מורכב מ-5 שכונות:
קבוצה דלילה
בטופולוגיה, קבוצה דלילה היא קבוצה שהפנים של הסגור שלה ריק. כלומר, אם A קבוצה, היא תיקרא דלילה אם מתקיים.
דלילות פירושה, במובן מסוים, ההפך מצפיפות. בעוד שעבור קבוצה צפופה מתקיימת התכונה שכל קבוצה פתוחה במרחב פוגשת אותה (כלומר, יש להן איבר משותף), הרי שקבוצה דלילה מקיימת את התכונה שכל קבוצה פתוחה במרחב מכילה קבוצה פתוחה לא ריקה שזרה לקבוצה הדלילה - כלומר, הקבוצה הדלילה היא "לא צפופה בשום מקום" (ועל כן באנגלית מכנים אותה גם "Nowhere dense").
דוגמה
אם המרחב שלנו הוא הישר הממשי, והקבוצה שלנו היא קבוצת המספרים השלמים, זוהי קבוצה דלילה - הסגור של המספרים השלמים הוא המספרים השלמים, והפנים של קבוצה זו ריק (שכן כל כדור פתוח סביב כל אחד מהמספרים השלמים מכיל גם מספרים לא שלמים).
לעומת זאת, קבוצת המספרים הרציונליים אינה דלילה, וזאת למרות שהפנים שלה ריק (כי כל כדור פתוח סביב מספר רציונלי מכיל מספרים אי רציונליים) - זאת מכיוון שהסגור של קבוצת המספרים הרציונליים הוא כל המרחב, ולכן הפנים שלו הוא גם כן כל המרחב.
נשים לב, שאת קבוצת המספרים הרציונליים ניתן להציג כאיחוד בן מנייה של קבוצות דלילות (הזזות של קבוצת השלמים במספר רציונלי). תכונה זו לא מתקיימת בישר הממשי כולו. קבוצת המספרים הממשיים לא ניתנת להצגה כאיחוד בן מנייה של קבוצות דלילות. תכונה זו מוכחת על ידי משפט הקטגוריה של בייר.
קטגוריות ומשפט בייר
איחוד סופי של קבוצות דלילות הוא קבוצה דלילה. לעומת זאת, איחוד אינסופי של קבוצת דלילות אינו בהכרח קבוצה דלילה. קבוצה שהיא איחוד בן מנייה של קבוצות דלילות תיקרא "קבוצה מהקטגוריה הראשונה", וקבוצות אחרות יקראו "קבוצות מהקטגוריה השנייה". משפט הקטגוריה של בייר אומר כי במרחבים מסוימים, הפנים של קבוצה מהקטגוריה הראשונה הוא תמיד ריק.
קישורים חיצוניים
Dichte Teilmenge Глоссарий общей топологии
אנדרטת הצנחנים
האנדרטה המרכזית לחללי הצנחנים, נמצאת ממערב לכביש 40, סמוך למסעף לתל נוף. בישראל מספר אנדרטאות נוספות לחללי חטיבת הצנחנים המנציחות אירועים נקודתיים, אך באנדרטה זו מונצחים כל הצנחנים חללי מערכות ישראל, לרבות צנחני היישוב אשר התנדבו לשרת בצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
האנדרטה הוקמה בסמיכות לבסיס הצבאי בתל נוף על ידי זאב לדיז'ינסקי, לאחר שבנו, עובד לדיז'ינסקי נהרג בקרב המתלה.
המקום נבחר משום ששימש בסיס מרכזי לאימוני הצניחה בצה"ל. האנדרטה עוצבה על ידי הצייר אהרון כהנא, ואת המגדל עיצב האדריכל אלכס שר. האנדרטה נחנכה בח' בתשרי תשכ"א (29 בספטמבר 1960). מאז, בסמוך לתאריך זה, נערכת באתר זה אזכרה שנתית ממלכתית לכל חללי הצנחנים שנהרגו במערכות ישראל.
על קיר ההנצחה כתוב: מנשרים קלו, מאריות גברו. מצד ימין ניצב עמוד גבוה ועליו סמל הצנחנים ודברי הצנחנית חנה סנש: קול קרא לי והלכתי, הלכתי כי קרא הקול.
באנדרטה מצוינים שמותיהם של 1575 חללי הצנחנים.
השילוש האפל
בפסיכולוגיה, "השילוש האפל" כולל את תכונות האישיות נרקיסיזם, מקיאווליזם ופסיכופתיה. הוא נקרא "אפל" בגלל הקשר של השלוש לדפוסי התנהגות אנטי-חברתית.
מבחינה מושגית, ההגדרה הקלינית של כל אחת מתכונות האישיות של "השילוש האפל" היא נפרדת ומובחנת משתי האחרות. עם זאת, ראיות אמפיריות מצביעות על כך שתכונות אלה מופיעות יחדיו וחופפות בקרב האנשים המאופיינים בהן.
היסטוריה
בשנת 1998, עוררו מקהוסקי, וורזל וזיארטו עוררו במחלוקת בטענה כי נרקיסיזם, מקיאווליזם ופסיכופתיה הן תכונות חופפות במדגמים רגילים. לאחר מכן, דלרוי ל. פאולהוס ומקהוסקי הציגו את התלבטויותיהם בכנס של האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה (APA), ובכך היוו השראה לגוף של מחקרים ההולכים ומצטברים בספרות המקצועית עד היום. ויליאמס ופאולהוס מצאו מספיק הבדלים בין-אישיים בין התכונות כדי להצביע על היותם מבנים מובחנים; עם זאת, הם הגיעו למסקנה כי יש צורך במחקר נוסף כדי להבהיר כיצד ומדוע הם חופפים בקרב האינדיבידואלים המאופיינים בתכונות אלה.
רכיבים
עם זאת, רוב האמצעים הללו מסתמכים על דיווח עצמי של המשתתפים ורוב המחקר נערך על אוכלוסיות לא-קליניות (למשל, סטודנטים באוניברסטה). למרות הביקורות השונות שספגו המתודולגיות והמדגמים, ישנן מספיק ראיות לכך שתכונות "השילוש האפל" קשורות זו לזו אך מובחנות.
מקיאווליזם
המונח מקיאווליזם מתייחס לפילוסופיה הפוליטית שאותה תיאר ניקולו מקיאוולי בסיפרו "הנסיך". אדם עם אופי מקיאווליסטי הוא אדם המרוכז בעצמו עד לרמה בה ינהג באופן מניפולטיבי ונצלני כלפי סביבתו על מנת להשיג את מטרתו או להגשים את רצונותיו האישיים. בעלי תכונה זו מאופיינים בכמה דפוסי התנהגות: העדפה לכוח או כסף על פני מערכות יחסים, החצנה עצמית של תדמית מקסימה וביטחון עצמי גבוה, ריכוז בשאיפות אישיות, מרמה ושקרים המשרתים אינטרס עצמי, חנופה, מסוגלות לפגוע באחרים למען עצמו, רמת אמפתיה נמוכה. ציונים גבוהים על מדדי מקיאווליזם נמצאו כבעלי מתאמים שליליים ומובהקים עם נעימות, ומצפוניות. מקיאווליזם נמצא גם במתאם מובהק עם פסיכופתיה.
נרקיסיזם
אנשים שמקבלים ציונים גבוהים בנרקיסיזם מפגינים גרנדיוזיות, תחושת זכאות, וצורך בשליטה. נמצא כי נרקיסיזם נמצא במתאם חיובי עם מוחצנות ופתיחות לחוויה (openness to experience), ובמתאם שלילי עם נעימות. נמצא גם כי לנרקיסיזם מתאם חיובי מובהק עם פסיכופתיה. סולם מדידה מקובל למדידת רמות תת-קליניות (subclinical) של נרקיסיזם הוא שאלון NPI.
פסיכופתיה
פסיכופתיה נחשבת לתכונת האישיות המרושעת ביותר מבין תכונות "השילוש האפל", אנשים המקבלים ציונים גבוהים בפסיכופתיה מפגינים רמות נמוכות של אמפתיה בשילוב עם רמות גבוהות של אימפולסיביות וחיפוש אחר ריגושים. כן נמצא כי לפסיכופתיה מתאמים שליליים עם נעימות ומצפוניות ומתאם חיובי עם ממד הפסיכוטיסזם -- ממד תאורטי המתייחס להתנהגויות מחוספסות, תוקפניות או עוינות. סולמות מדידה מקובלים למדידה של רמות תת-קליניות של פסיכופתיה הם סולםSRP (Self-Report Psychopathy Scale 4th Edition (SRP 4), ושאלון PPI.
אוריינטציה סוציוסקסואלית
אוריינטציה סוציוסקסואלית היא הבדל בין-אישי המתאר את מידת הנכונות של האדם להיות מעורב ביחסי מין לא מחייבים ומין מזדמן מחוץ לזוגיות. אנשים שנמוכים בנטייה זאת נמנעים ממין מזדמן; הם מעדיפים יותר אהבה, מחויבות וקרבה רגשית לפני קיום יחסי מין עם בני זוג רומנטיים. אנשים הגבוהים בנטייה זאת מוכנים לקחת יותר סיכונים, לקיים יחסי מין מזדמנים והם מעדיפים להשתתף במין ללא אהבה, מחויבות או קרבה. כן נמצא כי לתכונות "השילוש האפל" מתאמים מובהקים עם הנטייה למין מזדמן ואקראי.
כן הוצע במחקר אנשים שאישיותים מאופיינת על ידי תכונות "השילוש האפל" התנהגות אבולוציונות שנועדה להגביר את הצלחת הרבייה (Short-term mating strategies). אם כי אין מספיק ראיות אמפיריות התומכות בהצלחת הרבייה, ובעיקר במקרה של פסיכופתיה.
גזענות
מכוונות לשליטה חברתית הוא מושג המתואר בתאוריית השליטה החברתית כתכונה אישיותית המשקפת את מידת הצורך של האדם בארגון חברתי המבוסס על היררכיה קבוצתית והרצון לשוות לה ולעצמו מעמד של עליונות על פני קבוצת החוץ. צורך זה מוצא ביטוי בהתנהגויות של אפליה, ובהשתתפות בתהליכים בין-קבוצתיים ומוסדיים המיטיבים עם קבוצה אחת, דומיננטית יותר, ולא עם קבוצות אחרות פחותות כוח. לכך נלווית תמיכה בנרטיבים מבניים המבססים לגיטימציה לאפליה ולאי-שוויון על היותן של קבוצות דומיננטיות וקבוצות שוליות בחברה במקום שהן ראויות לו לכאורה. כן הוצע במחקר כי קיים קשר בין הסגנון הבינאישי הקשוח והמניפולטיבי של בעלי תכונות "אפלות", ובין הנטייה לסמוכתניות, שנאת זרים, ודעות קדומות.
התנהגות באינטרנט
מחקרים משנת 2014 מצאו כי אנשים שמזוהים כטרולים נוטים להיות בעלי תכונות אישיותיות של "השילוש האפל" ומראים סממנים של סאדיזם, התנהגות אנטי חברתית, פסיכופתיה ומקיאווליזם. מחקרים מראים כי קיימים מספר קווי דמיון בין פעילויות אנטי-חברתיות לבין פעולת השלהוב הטרולית, וסקר משנת 2014 הצביע על כך שהטרלה היא ביטוי אינטרנטי של סאדיזם יומיומי.
מראה חיצוני
כמה מחקרים אקדמיים מצאו ראיות לכך שאנשים עם קווי אישיות של "השילוש האפל", נחשבים במבט ראשון לבעלי מראה טוב יותר מהממוצע. שני מחקרים קבעו שהסיבה לכך היא שאנשים בעלי תכונות "השילוש האפל" משקיעים מאמץ רב יותר במראה החיצוני שלהם, וההבדל באטרקטיביות נעלם כאשר הם בלבוש רגיל וללא איפור. שני מחקרים נוספים מצאו כי רק נבדקים נרקיסיסטים נמצאו כבעלי מראה טוב יותר, אך לתכונות של מקיאווליזם ופסיכופתיה לא היה קשר עם המראה. תווי הפנים הקשורים לתכונות "השילוש האפל" נוטות להיות מדורגות כפחות מושכות.
הגינות-ענווה
גורם ה"הגינות-ענווה" בתוך מודל HEXACO מתאפיין בהיבטים של כנות גבוהה, הוגנות, הימנעות מחמדנות וצניעות. בהתאם, כל תכונות "השילוש האפל" נמצאות במתאם שלילי מובהק עם "הגינות-ענווה". ענווה בנפרד מכנות, מכילה בתוכה את היכולת לזהות גבולות אישיים, פתיחות לעצות מאחרים, ריכוז עצמי נמוך ויכולת ראייה של האחר. רמות נמוכות במדד הגינות-ענווה מזוהות בעקביות כקשורות להתנהגות אנטי-חברתית במקום העבודה, גנבה, רמאות, שימוש לרעה בסמים, וכן הפרות אתיות ורמות יושרה נמוכות.
הריבוע האפל
חוקרים מאוניברסיטת קולומביה הבריטית הציעו להרחיב את "השילוש האפל" כך שיכיל תכונה אפלה רביעית - סאדיזם; שאיבת הנאה מהתנהגות אכזרית. בעוד שסאדיזם נמצא במתאם גבוה עם "השילוש האפל", החוקרים הראו כי לסאדיזם תרומה ייחודית לניבוי התנהגות אנטי-חברתית, מעבר לניבוי הנובע מ"השילוש האפל". הסאדיזם חולק מאפיינים משותפים עם פסיכופתיה והתנהגות אנטי חברתית (חוסר אמפתיה, גרימת סבל). מדז'דוביץ' ואח' הראו במחקרם כי סאדיזם קשור באופן מובהק לתוקפנות ללא כל התגרות מוקדמת. לפי מדז'דוביץ' ואח' סאדיזם הוא מנבא טוב יותר מפסיכופתיה להתנהגות פוגענית כנגד יצורים חיים, נטיות לא-מוסריות, אכזריות, ונדליזם, ורצידיביזם.
מחקרים על האופן שבו סדיסטים מפיקים הנאה מאכזריות כלפי נבדקים יושמו בבדיקת אנשים בעלי תכונות "השילוש האפל". התוצאות הראו כי רק אנשים המפגינים תכונות של סאדיזם מפיקים הנאה ממעשי אכזריות, והגיעו למסקנה שסאדיזם כולל אכזריות ששאר התכונות של "השילוש האפל" אינן מתייחסות אליו. אי לכך, הגיעו למסקנה כי ראוי להוסיפו, וכך ליצור את "הריבוע האפל".
שילוש אפל פגיע
"השילוש האפל הפגיע" (vulnerable dark triad) כולל שלוש מבנים קשורים דומים: נרקיסיזם פגיע, פריטים מגורם 2 ברשימת הפסיכופתיה המעודכנת (המאופיין בתוקפנות אימפולסיבית-תגובתית בעלת מאפיינים רגשיים המתעוררת בתגובה לאיום נתפס על הנפש) והפרעת אישיות גבולית. אף על פי ש"השילוש האפל הפגיע" קשור לרגשות שליליים ולסגנונות בין-אישיים עוינים, הם קשורים גם למופנמות וחוסר עכבות. עם זאת, החוקרים מציינים כי ממצאי המחקר מבוססים במידה רבה על דיווח עצמי של הורים לסטודנטים לתואר ראשון ולא על מידע המבוסס על הערכה קלינית.
השילוש המואר
בהשפעת "השילוש האפל", הציע סקוט בארי קאופמן את "השילוש המואר" (Light Triad) של תכונות אישיות: הומניזם, קאנטיאניזם ואמונה באנושות. אנשים המקבלים ציונים גבוהים בנושא הומניזם נוטים יותר להעריך את כבודם של אחרים ואת ערכם העצמי. אנשים המקבלים ציונים גבוהים בקאנטיאניזם לא רואים באנשים אחרים אמצעי למטרה. אנשים המקבלים ציונים גבוהים באמונה באנושות נוטים יותר להאמין שאחרים טובים ביסודם. הצלבת אנשים שעוברים גם את מבחני "השילוש האפל" וגם את מבחני השילוש המואר מגלה שהאדם הממוצע נוטה באופן מובהק לתכונות השילוש המואר. קאופמן התמקד במאפיינים שהיו מנוגדים מבחינה מושגית לשילוש האפל. קאופמן הראה כי ניתן למדוד את השילוש המואר באמצעות מדדים מהימנים ותקפים.
אצבעות כף הרגל
אצבעות כף הרגל של האדם הן עשר אצבעות הנמצאות בכפות הרגליים. האצבעות מורכבות מעצמות קצרות המכונות גלילים ומונעות על ידי שרירים הממוקמים בשוק ובכף הרגל. שרירי האצבעות פועלים בקבוצות המשתתפות בשמירה על מבנה כף הרגל, ובהנעת הגוף קדימה בעת הליכה או ריצה. קולטנים תחושתיים בשרירי האצבעות ובאצבעות לוקחים חלק בשמירה על שיווי משקל.
מבנה אצבעות כף הרגל הוא תוצר של התפתחות אבולוציונית שהקבילה להתפתחות המין האנושי הניצב זקוף, מאצבעות קופיות המתאימות לטיפוס על עצים לאצבעות המתאימות לעמידה זקופה ותנועה על שתי רגליים. באצבעות כף הרגל מתגלים לעיתים ליקויים הנובעים מסיבות תורשתיות או סביבתיות, כאשר האחרונות קשורות בדרך כלל לטיפוח לקוי של האצבעות או הנעלה לא מתאימה.
בעברית חדשה נפוץ להשתמש במילים "בוהן" ו"בהונות" לכינוי כל האצבעות ברגליים, אולם בלשון התקנית "בוהן" היא מילה נרדפת לאגודל, הן ביד והן ברגל. המילה העברית התקנית לכל אצבעות הרגליים היא "אֶצְבַּע הָרֶגֶל".
'זרת' – המציין את האצבע הקטנה של היד – משמש גם לאצבע הקטנה של הרגל. לאצבעות האמצעיות של הרגל אפשר לקרוא כשמות אצבעות היד – אצבע, אמה וקמיצה; ואולם בקרב אנשי מקצוע כגון רופאים מקובל לכנותן במספרים – האצבע השנייה, האצבע השלישית והאצבע הרביעית.
אנטומיה
בכף רגל אנושית ישנן חמש אצבעות. זו הקרובה ביותר לקו האמצע של הגוף היא גם הגדולה מהן ומכונה בוהן או האצבע הראשונה. יתר האצבעות מכונות על פי מקומן היחסי, כלומר האצבע השנייה, האצבע השלישית וכן הלאה עד האצבע החמישית (המקבילה לזרת בכף היד). בקצה כל אצבע נמצאת ציפורן.
חלק מהשרירים המניעים את האצבעות נמצאים מחוץ לכף הרגל (שרירים בשוק המכונים אקסטרינסים או חוּצִיִים) וחלק בתוכה (אינטרינסים או תּוֹכִיִים). האצבעות עצמן יכולות לנוע לכיוון כיפוף, יישור, הרחקה וקירוב במפרקים עם עצמות המסרק, ולכיוון כיפוף ויישור בלבד במפרקים הבין-גליליים. מרבית האנשים לא עושים שימוש מדויק באצבעות הרגליים, ולכן, למרות יכולתם של שרירי ומפרקי האצבעות להניע אותן לכיוונים שונים ונפרדים, פועלים השרירים בקבוצות ומבצעים תנועות גסות. חלקם ממלאים תפקידים כגון שמירה על קשתות כף הרגל. אולי הבולט מבין שרירי האצבעות הוא השריר כופף הבוהן הארוך, המסייע בהנעת הגוף קדימה בשלב ניתוק האצבעות מהקרקע בעת הליכה או ריצה.
שרירי האצבעות הממוקמים בשוק מעוצבבים על ידי עצב השוקה ועל ידי העצב השוקיתי העמוק, כאשר הכופפים מעוצבבים על ידי הראשון והפושטים על ידי השני. כמעט כל שרירי האצבעות הממוקמים בכף הרגל, כמו גם העור העוטף את האצבעות, מעוצבבים על ידי שני הענפים הסופיים של עצב השוקה, עצב כף הרגל הצדי ועצב כף הרגל התיכון.
אבולוציה
על פי מחקר האבולוציה של האדם המעבר מהליכה על ארבע להליכה בלעדית על שתיים כלל שינויים רבים בגפה התחתונה ובגוף. השינויים באצבעות הרגליים משניים לחלק גדול מהתמורות בגוף אך עדיין משמעותיים למכלול, שכן כף הרגל והאצבעות הן נושאות משקל כל גופם של הולכים על שתיים ועליהן להתאים מבחינה מבנית ותפקודית להנעה ולשמירה על שיווי משקל. בבחינת אצבעות הרגליים של אוסטרלופיתקוס אפרנסיס (כמו "לוסי") ושל האדם הנבון בהשוואה לקופים מאפריקה, בולט במיוחד מיקום הבוהן ביחס לאצבעות האחרות. הבוהן הקופית מרוחקת מיתר האצבעות ומאפשרת אחיזה בעזרת כף הרגל על ידי תנועתה המנוגדת ואילו הבוהן של ההומינינים קרובה יותר לאצבעות ומתאימה יותר לתמיכה במשקל הגוף. אצבעות ההומנינים קצרות יותר והמשטחים המפרקיים של הגלילים המקורבים שלהם מתאימים לתנועה גבית יותר, כלומר ליישור האצבעות כפי שקורה בהליכה, לעומת כיפוף האצבעות כפי שקורה באחיזה.
מאידך, בהשוואת אצבעות הרגליים של האדם המודרני לאלו של האוסטרלופיתקוס אפרנסיס, מותאמות יותר אצבעות האדם להליכה, שכן באצבעות האוסטרלופיתקוס עדיין מתגלים מאפיינים המתאימים יותר לתנועה על עצים ובהם גלילים מקורבים ארוכים יותר ומעוקלים, אצבעות אמצעיות ארוכות יחסית לשכנותיהן ויכולת תנועה סיבובית של האצבעות.
תפקידים
אצבעות כף הרגל משמשות בשמירה על שיווי משקל ובהנעת הגוף קדימה בהליכה ובריצה.
כדי לשמור על שיווי משקל, קולטנים הנמצאים באזור האצבעות ובשריריהן מעבירים מידע על שינויים בעומס המופעל עליהן (פועל יוצא של תנועת מרכז הכובד של הגוף במישור המקביל לקרקע) ומשתתפות בתיקונים לשמירת הגוף במצב יציב.
בזמן הליכה וריצה פועלים השרירים האקסטרינסים של האצבעות לריסון תנועת השוק מעבר לכף הרגל או להאצת תנועתה. לפני הרמת הרגל מהקרקע חולקות האצבעות את משקל הגוף עם ראשי עצמות המסרק ונושאות ב־40 אחוזים ממשקל הגוף, כשהבוהן נושאת ברוב העומס. בזמן מאוצים פועלים ללא הפסק השרירים האינטרינסים של האצבעות. הוצע שהאצבעות פועלות כאמצעי להארכת או לקיצור מנוף הפעולה של השרירים הדוחפים את כף הרגל מטה. בדרך זו יכולים לפעול השרירים הללו באופן אופטימלי בזמן האצה (מנוף קצר היוצר כוח רב ומעט מהירות) ובזמן שמירה על המהירות (מנוף ארוך בעל פחות כוח אך יותר מהירות). אך יש הסבורים כי תפקיד האצבעות בזמן ריצה מסתכם בקליטת אינפורמציה המשמשת לשמירה על שיווי המשקל.
אצבעות כף הרגל אינן הכרחיות לעמידה, הליכה או ריצה. אפילו אובדן הבוהן אינו גורם למגבלה תפקודית. קטועי אצבעות יכולים לבצע פעולות אלו תוך ביצוע שינויים קלים בדרך הביצוע. תותבות מותאמים לקטועי אצבעות מטעמים אסתטיים בלבד. הדוגמה העתיקה ביותר לתותב כלשהו נמצאה בדמות תותב עץ של בוהן רגלה של אישה מצרייה משנת 1000 לפנה"ס לערך.
פדיקור
פדיקור משמעו טיפול בכף רגל. בעוד שהמושג עשוי להתייחס לכל טיפול בכף הרגל, בפועל הכוונה לרוב לטיפוח וקוסמטיקה של כף הרגל המשפרים את מראה כף הרגל והציפורניים. המונח "פדיקור רפואי" אינו מקצוע אמיתי אלא מונח שיווקי. פדיקור כולל בדרך כלל ניקוי וגזירה של הציפורניים והסרת עודפי עור יבש מאזור הציפורניים ומעור סוליית כף הרגל. במהלך הפדיקור מושרת כף הרגל במים חמים ובסופו נמשחת כף הרגל בקרם לחות או בשמנים תוך כדי עיסויה. יש המוסיפים לטיפול מריחת לק ציפורניים שקוף, צבעוני או טיפולי (למילוי סדקים, מניעת שבירה וכדומה). לעיתים אף מעטרים את הציפורניים בציורים וב"אבני חן" מודבקות.
דוד קורנגרין
דוד קוֹרנגרין (24 בספטמבר 1930 – 21 באוקטובר 2010) היה מחנך ישראלי, ממקדמי ומנהלי תיכון אוסטרובסקי ברעננה ויקיר העיר רעננה.
ביוגרפיה
דוד קורנגין נולד בשנת 1930 בתל אביב, בנם היחיד של פרידה לבית זילבֶּרדיק, ילידת ורשה, עורכת דין ופעילה חברתית, וד"ר ירוחם פיליפ קורנגרין, יליד טרנופול שבגליציה המזרחית, משפטן ועסקן ציבור, פעיל ציוני בגליציה, מזכיר הוועד הפועל הציוני המצומצם, מנהל המשרד הארצישראלי בוורשה, חבר מועצת עיריית תל אביב, חבר אספת הנבחרים השנייה, חבר הוועד הלאומי ושופט מחוזי ביישוב בתקופת המנדט הבריטי.
בשנת 1948 התגייס לפלמ"ח במסגרת הכשרת "נען-שילר" שנעשתה על ידי תנועת הצופים. הוא שירת בגדוד השביעי עד להפוגה הראשונה בנגב, ומיוני היה במחלקת הקשר במטה חטיבת הנגב והשתתף בכיבוש באר שבע ובמבצע חורב.
בשנת 1949 השתחרר מצה"ל והיה ממייסדי קיבוץ תל רעים, בו התגורר עד לשנת 1955. לאחר מכן התיישב ברעננה, בה הכיר את צפרירה, בתו של צבי אריגי, שהיה המורה הראשון לחקלאות בעיר. השניים נישאו והיו הורים לשניים. קורנגרין בלט כמורה בתיכון לנערים עובדים, והצלחתו שם הובילה אותו בשנת 1961 להתמנות למנהל בית הספר התיכון במושבה, תיכון אוסטרובסקי, במקום יצחק לדור.
קורנגרין כיהן כמנהל בית הספר במשך 35 שנים. בבית הספר הקפיד על נושא המשמעת. הוא גייס מורים שטיפח בהם גאוות יחידה לתיכון, בנוסף לניהול לימד מקצועות ריאליים וספרות. בשנת 1963 יצא למאבק ציבורי להעדפת התיכון החדש במושבה. בשנת 1977, עם הרפורמה במערכת החינוך, הקים את חטיבת הביניים של בית הספר (שב-1982 התפצלה ממנו ונקראה חטיבת ביניים "השרון"). בשיאו מנה בית הספר כ-1,800 תלמידים.
בשנת 1989 פתח בתיכון מגמות תקשורת, מחול ותיאטרון.
בשנת 1996 פרש מניהול התיכון וקיבל את אות "יקיר העיר" רעננה. בחגיגות היובל לתיכון שנערכו בשנת 2009 הוענק לו פרס מפעל חיים מטעם בית הספר והעיר כולה.
קורנגרין נפטר ב-21 באוקטובר 2010, בן 80 במותו. הוא הובא למנוחות בבית העלמין הישן ברעננה. הוא הותיר אחריו אישה, שני בנים: אלון ועמיר, ושישה נכדים. בהלווייתו ספד לו ראש העיר רעננה (ומי שהחליפו בתפקיד מנהל בית הספר) נחום חופרי:.
בנו ד"ר אלון קורנגרין הוא פרופסור בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן.
מסגד גוהרשאד
מסגד גוהארשאד (בפרסית: مسجد گوهرشاد), הוא מסגד אשר שוכן בעיר משהד, עיר הבירה של פרובינציית ח'וראסאן רזאווי, איראן. המסגד, אשר בעבר עמד כבניין בפני עצמו, משמש כיום כאחד מאולמות התפילה של מקדש האימאם א-רידא.
היסטוריה
המסגד נבנה בפקודתה של הקיסרית גוהרשאד בגום, אשתו של שאה רוח', אשר השתייך לשושלת הטימורית, בשנת 1418. האדריכל אשר תכנן בניין זה, היה ע'אוואמדין שיראזי (Ghavameddin Shirazi), אשר היה אחראי לבנייתם של רבים מהמבנים הבולטים של פטרונו, המלך שאה-רוח'. זאת, כאשר כוח האדם האחראי על משימות הבנייה הארכיטקטוניות והעיצוביות השוטפות, הגיע מן הערים אספהאן ושיראז.
המסגד עבר כמה שחזורים ושיפוצים, בתקופת שליטתן של השושלת הספווית ושל השושלת הקאג'ארית. הבניין מכיל ארבעה איוואנים וכן חצר, אשר מידותיה הן 50 מ' × 50 מ', כמו גם כמה שבסתאנים (פרסית: شبستان). כמה כיתובים שונים, אשר נמצאים על גבי אריחי הפסיפס שבתוך המסגד ובחצר המקיפה אותו, מציינים את שמותיהם של שליטים מתקופת השושלת הספווית, למשל, שאה עבאס, שאה סולטאן חוסיין ושאה סולימאן ספווי. כיתובים אלה, מתארים את מסירותם וכן את יחסם הדתי האדוק של אותם שליטים, למתחם המקודש, וכן את תרומותיהם האדריכליות למסגד.
כיפת המסגד, אשר הייתה מורכבת משתי שכבות, הופצצה בשנת 1911 על ידי חיילים רוסים, דבר שהסב לה נזק רב. בשנות השישים של המאה העשרים, לאחר כ-500 שנים מאז בנייתה, נדמה היה שכיפת המסגד הייתה במצב אדריכלי מחפיר, עקב נזקים שנגרמו למסגד מרעידות אדמה שפקדו את האזור במהלך הזמן, ההפצצות הרוסיות של שנת 1911 וכן התקפתו של רזא פהלווי, אשר התרחשה ב-1935, במסגרת מרד גוהרשאד, שאירע באותה שנה. לאור זאת, המסגד היה צריך לעבור בנייה מחדש. במסגרת הצו המלכותי של מוחמד רזא שאה פהלווי, הוסרו בשנות השישים של המאה שעברה, אריחי הכיפה העתיקה וכן פורקה המעטפת החיצונית של בניין המסגד. כדי לטפל בסכנות המבניות שנשקפו למסגד, נבנתה מעטפת חיצונית חדשה לבניין אשר חוזקה במסגרת עשויה מברזל ואשר כוסתה במלט. לאחר מכן, הכיפה כוסתה באריחים חדשים, בסגנון דומה ונאמן לאריחים המקוריים. לצד זאת, אף על פי ששיפוצים אלו היו הכרחיים, הם שינו באופן ניכר מאוד את אופיו של הבניין, תוך שהם משווים לו זהות היסטורית אחרת לגמרי.
באותו זמן (שנות ה-60 של המאה ה-20), האיוואן שעמד בצד המזרחי של המסגד, אף הוא עבר עבודות שיפוץ. הוא נהרס עד היסוד ונבנה מחדש, תוך שהוא מחוזק בבטון ותוך שמירה על אותו סגנון אסתטי שבו נבנה האיוואן הקודם.
עיצוב
— ארתור פופ, אדריכלות פרסית: ניצחון הצורה והצבע