cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ינמן
ים
נמל ימי מסחרי חדש נבנה בסמוך למזח שויטאו. נמל זה מטפל ברוב המטענים הימיים אל ג'ינמן וממנה. בעבר רוב תנועת המטענים טופלה בנמל קטן יותר הנמצא בפינה הדרום מזרחית של האי בעיר ג'ינהו. בעבר, בזמן ההפגזות הארטילריות מהיבשת הסינית, נעשה שימוש בנמל תת-קרקעי ששימש לאספקה לאי בתקופות משבר ועימותים מלחמתיים. הנמל הוקם במנהרות ג'איישאן שבקצה הדרום מערבי של האי. במשך השנים נמל זה הוצא משימוש והפך לאתר תיירות.
כבישים
גשר קינמן, באורך 5.4 קילומטרים מחבר את האי ג'ינמן והאי לייו , הוקם בעלות מוערכת של NT$7.5 מיליארד דולר טאיוואני (כ־250 מיליון דולר אמריקאי).
באוקטובר 2019 הכריזה סין העממית על תוכנית לבניית גשר המקשר את העיר שיאמן עם ג'ינמן. המועצה לענייני היבשת של טאיוואן (MAC) אמרה כי התוכניות הסיניות נעשו באופן חד צדדי על ידי סין העממית כחלק מהתוכניות של סין להשתלט על טאיוואן וכניסיון לחלק את החברה והמועצה הטאיוונית והיא לא רואה צורך בגשרים המקשרים בין מטסו או ג'ינמן לסין.
חברות הכי טובות
חברות הכי טובות הוא מחזה מאת ענת גוב. המחזה מציג את חוויות ההתבגרות לאחר הקמתה של מדינת ישראל מנקודת מבטן של שלוש נערות בתיכון: ללי, סופי ותרצה, ומשלב חוויות התבגרות וערכים בהשתקפות מרכז חייהן.
בשנת 2001 המחזה יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
המחזה שימש גם כבסיס לסדרת טלוויזיה. בנובמבר 2006 חברת "HOT" עיבדה את המחזה לסדרת דרמה בת שלושה חלקים.
הפקות בתיאטרון הישראלי
1. תיאטרון הקאמרי, 28 בינואר 1999
2. תיאטרון הספרייה, 10 באוקטובר 2009 3. קופרודוקציה בין התיאטרון הקאמרי לתיאטרון בית ליסין, 16 במרץ 2013
חיל האוויר המדברי
חיל האוויר המדברי (באנגלית: Desert Air Force) (ידוע כרונולוגית כמפקדת האוויר של המדבר המערבי, מפקדת האוויר של לוב, חיל האוויר של המדבר המערבי, חיל האוויר המדברי וחיל האוויר הטקטי ה-1) היה חיל אוויר טקטי שפעל במסגרת בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. חיל האוויר המדברי נוסד מתוך הקבוצה האווירית מספר 204 שהייתה תחת פיקוד המזרח התיכון של חיל האוויר המלכותי ב-1941, על מנת להעניק סיוע אווירי קרוב לארמייה השמינית במערכה בצפון אפריקה, סיוע שנמשך בפלישה לסיציליה ובאיטליה. במהלך המלחמה, הורכב חיל האוויר המדברי מטייסות שמוצאן מחיל האוויר המלכותי, חיל האוויר הדרום-אפריקאי, חיל האוויר המלכותי האוסטרלי, חילות האוויר של צבא ארצות הברית וחילות אוויר נוספים של בעלות הברית.
היסטוריה
לפני הקמתו של חיל האוויר המדברי (DAF), פעלו מספר מערכים של חיל האוויר המלכותי (RAF) במזרח התיכון. ב-3 בספטמבר 1939 היה פיקוד המזרח התיכון של ה-RAF, תחת פיקודו של מרשל האוויר סר ויליאם מיטשל (William Mitchell), מחולק ל-4 אזורי פיקוד משניים: פיקוד מצרים (סומן כפיקוד המזרח התיכון), פיקוד עיראק, פיקוד הים התיכון (הממוקם במלטה) ופיקוד עדן. בתחילת מאי 1940 הועבר הפיקוד על כלל הכוחות האוויריים במזרח התיכון לידי מרשל האוויר סר ארתור לונגמור. ב-10 ביוני 1940, יום הכרזת המלחמה של איטליה, היו תחת פיקודו של לונגמור 29 טייסות שמנו פחות מ-300 מטוסים אשר נפרסו ב-4 אזורי הפיקוד שפורטו למעלה.
לכוחות האוויריים היה תפקיד חשוב בלחימה על פני השטח הנרחב של המדבר המערבי. אף על פי שהיקף העימות בצפון אפריקה לא השתווה לרמת הקרבות שהתחוללו בחזית המזרחית או המערבית, הייתה לתעלת סואץ ולשדות הנפט של המזרח התיכון חשיבות עליונה וקריטית להמשך המלחמה.
הכוח במזרח התיכון היה בבירור קטן מידי, והעברת תגבורות בטיסה ישירה דרך מערב הים התיכון לא הייתה מעשית עקב הטווח הארוך, שרק מפציצים יכלו לעבור. נתיב תגבורת חלופי נפתח דרך חוף הזהב שבמערב אפריקה עם מספר תחנות ביניים. מטוסי הקרב הועברו מפורקים בבטן ספינות לטקורדי שעל חוף האוקיינוס האטלנטי, הורכבו במקום ו"דילגו" על פני מערב ומרכז אפריקה לעבר מצרים. נתיב זה ואמצעים נוספים הגדילו את כוחה של מפקדת האוויר של מצרים ב-2 טייסות קרב (73, 274) של הוריקנים, 2 טייסות (37, 38) מפציצים בינוניים מדגם ויקרס ולינגטון וכן מטייסות אוסטרליות ודרום אפריקניות. התגבורת הגיעה בזמן לפתיחת מבצע מצפן ב-8 בדצמבר 1940, במהלכו נאבקו כוחות האוויר עם הקצב המהיר של כוחות הקרקע המתקדמים ולעיתים נחתו בסיום משימה במסלולי נחיתה קדמיים יותר מאלה שמהם יצאו. לכוח האווירי שבפיקודו של קולישו הייתה עוצמה מספקת כדי לשמור על עליונות מול חיל האוויר האיטלקי, שהפגין מידה מועטה של אומץ, יוזמה ונחישות, וסבל מירידה מהירה במוראל ברגע שספג את התבוסה הקלה ביותר. הצלחת חיל האוויר המלכותי נבעה בראש ובראשונה מחוסר ההתנגדות שהפגינו האיטלקים באוויר, ובנוסף היו מרבית המבצעים האוויריים של הבריטים מתוכננים מראש ובוצעו כנגד מטרות נייחות. כאשר הפכה הלחימה על הקרקע להתקפית יותר ובלתי צפויה - בעיקר לאחר המבקעים המוצלחים בגבול וכיבוש עמדות האיטלקים בברדיה, טוברוק ובנגאזי - נוצר קושי לספק את הסיוע האווירי הקרוב ביעילות הנדרשת, שבאה לידי ביטוי כאשר תוגברו כוחות הציר והחלו לתקוף בשנית.
במסגרת הלקחים שהופקו מסיבוב הלחימה הראשון התברר כי הלייסנדר, שנועד על פי טקטיקת הלחימה הבריטית לשמש כמטוס העיקרי לסיוע אווירי קרוב, איטי ופגיע ונזקק לליווי צמוד של מטוסי קרב במהלך משימות סיור ואיסוף מודיעין. כפתרון של דחק נעשה שימוש בהוריקן שהוכיח את ערכו כמטוס מהיר ויעיל לאיסוף מודיעין חזותי. תכונותיו של ההוריקן בתפקיד זה (בנוסף לתפקידו הנוכחי כמטוס קרב והעתידי כמטוס קרב-הפצצה) ביססו אותו כמטוס הטקטי הדומיננטי במלחמה. השיפור בשיתוף הפעולה עם המפציצים הקלים מסוג בריסטול בלנהיים הוביל אף הוא לאופטימיות: לפני תחילת המערכה צורפה לכל טייסת הפצצה יחידת קישור מודיעין אווירית (Air Intelligance Liaison) שהורכבה מקציני צבא היבשה אשר עידכנו את הטייסות באופן רציף במבצעים הקרקעיים המתנהלים ובמטרות שנבחרו לצורך המשך המתקפה. הצלחת השיטה הביאה לכך שחיל האוויר וצבא היבשה סיכמו על צירוף קציני קישור אווירי לכל הטייסות המסייעות לצבא, במיוחד טייסות קרב ששימשו לתפקידי סיוע אווירי קרוב.
פריצתה של מלחמת איטליה–יוון ב-28 באוקטובר 1940 הביאה לעצירת התקדמות הכוחות הבריטיים בלוב והעברת כוחות, ובכללם טייסות מפציצים ומטוסי קרב, לעזרת היוונים המותקפים. בשל שיקולים פוליטיים והאינטרסים הבריטיים בבלקן, נאלץ לונגמור לספק טייסות מתוך פיקוד המזרח התיכון לפעולה מיוון גופה, ולבצע בנוסף הפצצות לילה ארוכות טווח ממצרים לעבר איטליה ואלבניה. משום כך, הופסקו כל התוכניות לאימון בשיתוף פעולה טקטי אוויר-קרקע ויחידות קדמיות רבות הועברו מקירנאיקה לצורך מבצעים ביוון. חששות מפני התערבות גרמנית ישירה הכריחה את ראש פיקוד המזרח התיכון לעשות כל שביכולתו כדי למנוע את תבוסתה של בעלת הברית החדשה של בריטניה בבלקן. עד לסוף מרץ 1941 תרם חיל האוויר המלכותי למאמץ המלחמה ביוון שמונה טייסות קו ראשון עם כ-280 מטוסים. ההסחה היוונית והניסיון להחזיק באי כרתים לא רק הסתיימו בתבוסה אלא גם השפיעו לרעה על ההישגים הבריטיים במערכה במדבר המערבי. הצבא הבריטי וחיל האוויר המלכותי המוצבים במדבר המערבי נחלשו משמעותית בעוד הכוחות הגרמניים בלוב הולכים ומתחזקים. הכוח האווירי בחזית הצטמצם לטייסת בלנהיים (מס' 55), טייסת לייסנדר (מס' 6) ושתי טייסות הוריקן (מס' 73 ומס' 3 האוסטרלית) בלבד. כאשר פתחו כוחות הציר, בפיקודו של ארוין רומל, במתקפה מאזור אל-עגילה ב-30 במרץ 1941, נסוגו הבריטים בחזרה לגבול מצרים עד 10 באפריל וכל השטח שהושג, למעט טוברוק הנצורה, אבד.
אחד הגורמים לכישלון, מלבד הנחיתות הכמותית, היה שיתוף הפעולה הלקוי בין הצבא הבריטי לחיל האוויר המלכותי; מפקדות צבא היבשה וחיל האוויר היו מופרדות, התקשורת ביניהם הייתה איטית ולא אמינה, היה קושי בהכוונת הכוחות האוויריים לעבר מטרות בשטח בזמן אמת והיה מחסור באמצעי זיהוי מן הקרקע. הצבא הבריטי וחיל האוויר המלכותי האשימו אלה את אלה בכישלון. ביוני 1941 התמנה מרשל האוויר סר ארתור טדר לראש פיקוד חיל האוויר המלכותי במזרח התיכון. חודש לאחר מכן התמנה סגן מרשל האוויר סר ארתור קונינגהם למפקד הקבוצה האווירית ה-204, שכללה 2 טייסות קרב, 3 טייסות מפציצים קלים ו-2 טייסות סיור ובשיתוף עם טדר החל לעסוק בפתרון הבעיות. ב-30 בספטמבר פורסמו נוהלי סיוע אווירי שפירטו את העקרונות לצורך יישום שיתוף פעולה אוויר-קרקע להמשך המלחמה. הנהלים כללו את:
נהלים אלה יצרו את הבסיס ליצירת כוח אווירי שייעודו ביצוע משימות טקטיות בשדה הקרב תוך שימת דגש על שיתוף פעולה הדוק בין צבא היבשה לחיל האוויר. עם זאת, נותרו השליטה במטוסים וניהול הפעולות בידי אנשי חיל האוויר המלכותי.
מטוסי הקרב מדגם קרטיס P-40 טומהוק הופיעו לראשונה בזירה ב-14 ביוני 1941 במהלך מבצע קרדום קרב, החליפו את מטוסי ההוריקן כמטוסים לעליונות אווירית והופעלו בידי טייסות קרב בריטיות, אוסטרליות ודרום אפריקניות. לאחר שהיתרון בקרב החל לנטות לכיוון כוחות הציר, התערב מרשל האוויר ארתור טדר באופן הפעלת הכוחות והורה בפעם הראשונה למטוסי הקרב להתרכז בתקיפת מטרות קרקע, בעיקר לאורך צירי התנועה. שיטה זו הוכיחה את יעילותה בבלימת התקדמות האויב, אך גם חשפה את המטוסים לאש מן הקרקע וממטוסי אויב שנהנו מיתרון בגובה. גם במהלך מבצע צלבן המשיכו המטוסים לבצע את תפקידם החדש, בנוסף למשימותיהם כמלווי מפציצים וכמיירטים.
באוגוסט 1941 כללו כוחות האוויר של חיל האוויר המלכותי במזרח התיכון 49 טייסות עם 722 מטוסים. המשך הקרבות בצפון אפריקה הביא להחלטה להפוך את הכוח האווירי במצרים ליחידה נפרדת כדי להקל על הפיקוד והשליטה בזירה זו, בצד זירות המבצעים האחרות במזרח התיכון. לאחר כישלון מבצע קרדום קרב התברר, כי יש צורך לספק לכוחות הקרקע הבריטיים סיוע אווירי שיהיה הן מאורגן טוב יותר והן גדול יותר מבחינת עוצמה ויכולת. תחילה הסב קונינגהם את כנף מס' 253 להתנסות בסיוע אווירי קרוב מעל קו החזית באמצעות טייסת בלנהיים ושתי טייסות הוריקן. זמן קצר לאחר מכן כבר פעלו 3 כנפות בצפון אפריקה, כאשר הכנפות מס' 258 ו-269 פעלו מעל קו החזית והכנף מס' 262 הגנה על אזור הדלתא של הנילוס. כנפות מס' 258 ו-269 היוו את הגרעין לחיל האוויר של המדבר המערבי שהוקם ב-21 באוקטובר 1941 כחיל אוויר טקטי תחת פיקוד המזרח התיכון של חיל האוויר המלכותי, כדי להתמודד מול חילות האוויר של הציר בצפון אפריקה ולסייע לכוחות הקרקע.
בתחילת 1942 הצליחו מטוסי המסרשמיט Bf-109 של הלופטוואפה לבסס עליונות אווירית מול מטוסי ההוריקן, הטומהוק והקיטיהוק של חיל האוויר המדברי, והצורך בספיטפייר בזירת צפון אפריקה הפך לדחוף ביותר. טייסות מס' 142 ו-92 הועברו מפיקוד מטוסי הקרב בבריטניה למצרים בתחילת אפריל דרך טקורדי, כאשר טייסת נוספת, מס' 601, הגיעה בסוף החודש דרך מלטה. ההפלה הראשונה לזכות הספיטפייר בזירה נרשמה ב-8 ביוני 1942, במהלך קרב גזאלה, בו סיפקה טייסת מס' 142 חיפוי מגובה רב למטוסי הוריקן מעל ביר חכים ויירטה מטוסי קרב ומפציצים גרמניים ואיטלקיים. באותו חודש אף הוקם גף מיוחד של ספיטפיירים המותאמים לפעולה בגובה רב (High Altitude Flight) לצורך יירוט טיסות הצילום של ה-Ju 86G מגביהי הטוס. כתוצאה מתבוסת הארמייה השמינית בקרב גזאלה, נאלצו טייסות חיל האוויר של המדבר המערבי לסגת מזרחה ולהיערך מחדש באזור אל עלמיין, שם נטלו חלק בבלימת כוחות הציר בקרבות שנמשכו לאורך חודש יולי ובניסיון הפריצה האחרון של רומל בקרב עלם חלפה ב-31 באוגוסט.
במהלך המחצית הראשונה של המלחמה הפך חיל האוויר של המדבר המערבי לכוח האווירי הגדול ביותר מחוץ לבריטניה ונהנה מתרומה משמעותית מצד חיל האוויר הדרום-אפריקאי והחל מ-1942, גם מצד חילות האוויר של צבא ארצות הברית. בסתיו 1942 כבר עמדו לרשותו של טדר 104 טייסות, מתוכן 71 בריטיות (64 מחיל האוויר המלכותי ו-7 מהצי המלכותי), 16 דרום אפריקניות, 13 אמריקניות, 6 אוסטרליות, 2 קנדיות, 2 יווניות ואחת מרודזיה. באוקטובר, ערב קרב אל-עלמיין השלישי, שירתו בכוח 846 מטוסים, רובם מדגמים חדישים. ב-1943 גדל החיל לכדי 1500 מטוסים ב-96 טייסות אשר זכו לבסוף בעליונות אווירית בזירה, מה שהיווה גורם מכריע בניצחון באל-עלמיין ובמרדף אחר כוחות הציר שנסוגו דרך לוב לעבר תוניסיה. לחיל האוויר של המדבר המערבי היה תפקיד חשוב בפריצתו של קו מארת, השער לתוניסיה ממזרח, ובהידוק הסגר האווירי שבא לידי ביטוי בהפלתם של מאות מטוסי תובלה גרמניים שניסו להעביר תגבורות, אספקה ודלק. במבצע וולקן שהחל ב-17 באפריל 1941 השתתף חיל האוויר של המדבר המערבי בתקיפה מסיבית של שדות התעופה של כוחות הציר, שהביא להסגתם של מרבית כוחותיהם האוויריים לסיציליה ולאיטליה.
הניצחון במערכה בתוניסיה הוכיח את ערכה של הדוקטרינה הטקטית של חיל האוויר של המדבר המערבי, שגם השפיעה רבות על הארגון וטקטיקת הסיוע האווירי בצבא ארצות הברית וחיל האוויר שלו. הטכניקות לסיוע אווירי קרוב שפותחו במדבר המערבי שודרגו בהמשך המלחמה, בזירת הים התיכון ובצפון מערב אירופה.
לפני פתיחת מבצע האסקי ב-10 ביולי 1943, הוחלף שמו של חיל האוויר של המדבר המערבי לחיל האוויר המדברי (DAF). מטוסי הקרב והקרב-הפצצה העיקריים בשורות ה-DAF בזירה היו הספיטפייר, הקיטיהוק וה-P-51 מוסטנג. במהלך הפלישה לסיציליה ובמערכה באיטליה, נהנה ה-DAF מעליונות אווירית מכרעת שאפשרה התמקדות בסיוע אווירי קרוב, באמנעה אווירית ובשכלול טכניקות שיתוף הפעולה עם כוחות הקרקע. חיל האוויר המדברי המשיך לפעול באיטליה, לצד פיקוד האוויר הטקטי ה-12 האמריקני, ולספק סיוע לכוחות הקרקע עד סוף המלחמה.
סדר כוחות ראשוני
ב-10 ביוני 1940, כללו טייסות המפציצים של מפקדת האוויר של מצרים 5 טייסות מפציצים קלים מדגם בריסטול בלנהיים, ושתי טייסות מפציצים בינוניים, אחת מדגם ויקרס ולנטיה ואחת מדגם בריסטול בומביי, שיכלו לשמש גם לצורכי תובלה. טייסות הקרב והסיור כללו 3 טייסות גלוסטר גלדיאטור ואחת של וסטלנד לייסנדר.
כוחות אוויריים נוספים במזרח התיכון כללו את מפקדת האוויר של סודאן לה הייתה שייכת הכנף ה-254, עם 3 טייסות בלנהיים (14, 223, 47) וגף מטוסי גלדיאטור (מטייסת מס' 112), את מפקדת האוויר של עדן עם 3 טייסות (8, 11, 39), וטייסת אחת (84) בשעיבה (Shaibah) שבעיראק, כולן הורכבו ממטוסי בלנהיים.
מפקדת האוויר של מצרים (AHQ Egypt)
ב-19 באפריל 1941 נוצרה הקבוצה האווירית מס' 204 של ה-RAF תחת פיקודו של קומודור האוויר ריימונד קולישו ובה שירתו היחידות הבאות:
ב-20 בינואר 1942 שונה שוב השם למפקדת האוויר של לוב, אך פחות משבועיים לאחר מכן הוחזר השם הקודם.
חיל האוויר של המדבר המערבי
ב-23 באוקטובר 1942 אורגן חיל האוויר של המדבר המערבי כמתואר למטה:
תחת המפקדה הכללית של חיל האוויר המלכותי במזרח התיכון (GHQ RAF Middle East):
כוח המשימה המדברי האמריקני (US Desert Air Task Force) (חלק מחיל האוויר האמריקני במזרח התיכון, אך מלבד טייסת ההפצצה ה-81, נמצא תחת פיקוד חיל האוויר של המדבר המערבי):
ארגון מחדש
ב-18 בפברואר 1943 הוקם פיקוד הים התיכון (Mediterranean Air Command או MAC) כאשר מרשל האוויר ארתור טדר מונה למפקד חילות האוויר של בעלות הברית בזירת המבצעים של הים התיכון (Mediterranean Theater of Operations או MTO). פיקודי המשנה של MAC כללו:
מבנה ה-MAC היה מבוסס על תקדים היסטורי: כראש פיקוד ה-RAF במזרח התיכון במהלך המערכה במצרים ובלוב ב-1942, תיאם מרשל האוויר טדר בהצלחה בין שלוש יחידות אוויריות:
יחידות אלה שימשו בסיס למודל האסטרטגי, הטקטי והגנת החופים לפיו ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל, נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט והמטות שלהם, ארגנו מחדש את חילות האוויר של צפון אפריקה ו-MTO בועידת קזבלנקה בינואר 1943. תוצאות הארגון מחדש הביאו לכך שפיקוד הים התיכון ופיקוד המשנה שלו, פיקוד האוויר הצפון-מערב אפריקני, אורגנו בהתאם למודל "הכוח המשולש" של טדר. בהתאם לכך שלושת כוחות הלחימה העיקריים של ה-NAAF היו:
חיל האוויר של המדבר המערבי הפך לפיקוד משנה של ה-NATAF בפברואר 1943 וסגן מרשל האוויר הארי ברודהורסט (Harry Broadhurst) מונה כמפקדו. פיקודי משנה אחרים של ה-NATAF כללו את כוח ההפצצה הצפון-מערב אפריקני הטקטי, פיקוד האוויר הטקטי ה-12 והקבוצה האווירית מס' 242.
חיל האוויר של המדבר המערבי, ששימש כמרכיב הטקטי במודל "הכוח המשולש" של טדר, תרם משמעותית לא רק לארגונו של חיל האוויר הצפון-מערב אפריקני הטקטי שהוקם בפברואר 1943 אלא גם להקמתם של כוחות האוויר של בעלות הברית במזרח התיכון ((Mediterranean Allied Air Forces או MAAF) בדצמבר 1943, חיל המשלוח האווירי של בעלות הברית למערכה בנורמנדי ואף מספר חילות אוויר הקיימים היום.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר אמנעה אווירית פותחה ויושמה, היווה טדר את עמוד התווך כראש פיקוד המזרח התיכון של ה-RAF, ראש פיקוד האוויר של המזרח התיכון (MAC), מפקד כוחות האוויר של בעלות הברית במזרח התיכון וכסגנו של גנרל דווייט אייזנהאואר במפקדה העליונה של בעלות הברית לתכנון פעולות אוויריות במערכה בנורמנדי. כתוצאה מכך, שודרג הסיוע האווירי הטקטי לכוחות הקרקע בזירות בהן שירת.
חיל האוויר המדברי, מפקדה קדמית,
הקבוצה האווירית ה-211 (מטוסי קרב התקפיים), ספיטפייר.
יחידות קדמיות נוספות כללו:
חיל האוויר המדברי, מפקדה עורפית,
פעילות מאזור טריפולי:
הערה: טייסת מס' 60 (SAAF) וטייסת מס' 682 (RAF) הועברו מכנף הצילום והסיור הצפון-מערב אפריקנית.
חיל האוויר המדברי המשיך להעניק סיוע טקטי קרוב לארמייה השמינית הבריטית כתת-מערך של חיל האוויר הצפון-מערב אפריקני הטקטי. פיקוד הים התיכון בוטל בדצמבר 1943 ואורגן מחדש כחלק מכוחות האוויר של בעלות הברית במזרח התיכון (Mediterranean Allied Air Forces או MAAF), שמיזג לתוכו גם את ה-NAAF, ויחידות נוספות. עדיין תחת פיקודו של ברודהורסט, חיל האוויר המדברי הפך לחלק מן המערך של חיל האוויר הטקטי של בעלות הברית במזרח התיכון (MATAF) בפיקודו של גנרל ג'ון ק. קאנון (John K. Cannon).
הסיוע האווירי הטקטי המוצלח לכוחות הקרקע במערכה במצרים ובלוב שפותח על ידי טדר וקונינגהם שימש כמודל להקמת NAAF בוועידת קזבלנקה ומערכי ה"כוח המשולש" (אסטרטגי, חופי, טקטי) נשמרו במבנה החדש של ה-MATAF ונמשכו עד לסוף מלחמת העולם השנייה. חיל האוויר המדברי הוסיף להתקיים עד 30 ביוני 1946 ואז שונה שמו למפקדת האוויר הקדמית של איטליה.
מטוסים
הגנתה האווירית של בריטניה תמיד קיבלה עדיפות, כך שה-DAF צויד בדרך כלל בדגמי מטוסים ישנים יותר. בתחילה היו בשימוש מטוסים מיושנים כדוגמת הגלוסטר גלדיאטור הדו-כנפי והבריסטול בלנהיים, איתם הצליח ה-DAF להתמודד בהצלחה מול המטוסים המיושנים במידה שווה של חיל האוויר האיטלקי. לאחר שהוסר האיום הישיר על בריטניה, הגיעו ב-1941 מטוסים חדשים יותר כדוגמת ההוקר הוריקן והדאגלס בוסטון.
באוקטובר 1941 שירתו בחיל האוויר של המדבר המערבי 16 טייסות (אשר מתוכן 9 טייסות קרב, 6 טייסות מפציצים בינוניים וטייסת סיור אחת) ובסוף 1941 כבר פעלו כ-1000 מטוסים. במהלך קרב אל-עלמיין השלישי שירתו בחיל האוויר המדברי 29 טייסות (כולל 9 טייסות מדרום אפריקה ו-3 אמריקניות) שהטיסו מפציצים בינוניים מדגמי בולטימור ומיטשל ומטוסי קרב וקרב-הפצצה מדגמי ספיטפייר, וורהוק, קיטיהוק וטומהוק. בתקופה זו מנה חיל האוויר המדברי מעל ל-1500 מטוסים, יותר מכפול מכמות המטוסים שיכלו כוחות הציר להעמיד מולו.
המטוסים האמריקנים מדגמי P-40 טומהוק וקיטיהוק שלא התאימו לפעולות בזירה האירופאית, שם נוהלו קרבות האוויר בגובה רב יותר ומול יריב חזק יותר, שימשו בתחילה כמטוסים להשגת עליונות אווירית והותאמו בהמשך גם לתקיפת מטרות קרקע, התאמה שהתבררה כמוצלחת ביותר.
ה-DAF היה בדרך כלל בעדיפות מספרית כנגד כוחות האוויר של הציר והתרכז באמנעה אווירית ארוכת טווח ובמתן סיוע טקטי ישיר לארמייה השמינית. טקטיקות אלו הביאו לכך שמטוסי המסרשמיט Bf 109 נהנו מיתרון של גובה והפתעה כנגד מטוסי ה-DAF מנמיכי הטוס וכתוצאה מכך היו האבדות גבוהות.
ב-1942 שכלל ה-DAF את הטקטיקות שלו ושידרג את מטוסיו. מטוסי ספיטפייר הגיעו לבסוף וקיבלו את משימות העליונות האווירית החל מאוגוסט 1942, מה שעזר ל-DAF להטות את מאזן האבדות לטובתו.
ה-DAF אימץ את שיטות הלופטוואפה בשיתוף פעולה של כוחות היבשה עם מטוסי קרב-הפצצה, באמצעות שליטת רדיו של קציני תצפית קדמיים המכוונים את הכוחות האוויריים לפי צורכי הכוחות שעל הקרקע. ה-DAF שיפר את השיטה באמצעות הוספת "שירות המוניות" שכללה מטוסי קרב-הפצצה שחגו מעל החזית בעמדת המתנה והופעלו בזמן אמת כנגד מטרות ספציפיות בהתאם לצורכי כוחות הקרקע. בדרך זו סיפק ה-DAF סיוע משמעותי לארמייה השמינית עד לסוף המלחמה, החל ממצרים, לוב, תוניסיה, סיציליה ועד איטליה. התפיסות הטקטיות שהוכחו כמוצלחות מאוד בשלבים הסופיים של המערכה בצפון אפריקה אומצו לאחר מכן בהצלחה גדולה אף יותר בזמן הפלישה לאירופה ב-1944.
כוח אדם
התרומה האוסטרלית כללה טייסות קרב והפצצה. הטייסת הידועה ביותר הייתה טייסת מס' 3 שהגיעה לצפון אפריקה בסוף 1940 ונשארה ב-DAF עד לשלבי הסיום של המלחמה. טייסת מס' 3 עשתה את השירות המשמעותי ביותר ב-DAF והפילה את המס' הגבוה ביותר של מטוסי אויב (217). טייסים אוסטרלים רבים נוספים שירתו בטייסות של ה-RAF וה-SAAF של חיל האוויר המדברי.
גולים רבים מאירופה הכבושה, בעיקר אנשי צוות אוויר פולנים, שירתו בטייסות של ה-DAF. בטייסת מס' 112 של ה-RAF שירתו פולנים רבים, וב-1943 צורף צוות הלחימה הפולני ("הקרקס של סקאלסקי") לטייסת מס' 145 של ה-RAF.
החל מיולי 1942 צרף מפקד חיל האוויר של צבא ארצות הברית במזרח התיכון (USAMEAF), הגנרל לואיס ה. בררטון (Lewis H. Brereton), צוותי אוויר אמריקנים מקבוצת הקרב ה-57 ומקבוצת ההפצצה האווירית ה-12 לטייסות קרב והפצצה של ה-DAF בתפקידי "משקיפים". למעשה הייתה זו הפרה של הסכם בקרב מפקדי בעלות הברית, שאנשי צוות אמריקנים ישרתו רק ביחידות אמריקניות. החל מאמצע ספטמבר, צורפו טייסות ה-P-40 וורהוק ומפציצי ה-B-25 באופן רשמי ל-DAF. בנובמבר 1942 בוטל USAMEAF, והוחלף בחיל האוויר ה-9, אך יחידות אמריקניות נשארו במערכים של חבר העמים הבריטי עוד זמן-מה לאחר מכן.
מפקדים
המפקדים שלהלן פיקדו על חיל האוויר של המדבר המערבי או על חיל האוויר המדברי:
ליעוז לוי
ליעוז לוי (נולדה ב-6 בנובמבר 1984) היא שחקנית ואמנית דראג טרנסג'נדרית ישראלית.
ביוגרפיה
לוי נולדה בפתח תקווה לאם מטפלת ולאב קבלן שיפוצים, בכורה ל-2 אחים ואחות. בנעוריה למדה במגמת תיאטרון.
בגיל 17 החלה תהליך להתאמה מגדרית תוך קבלת תמיכה ועידוד מצד משפחתה והסביבה הקרובה.
משחק
ב-2019 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "המדובב" בתפקיד שיי, אישה טרנסית קשת יום בשנות ה-30 לחייה המנהלת טמבוריה שהייתה בבעלות אביה שנפטר. לוי היא אחת מהטרנסג'נדריות הראשונות בישראל שנבחרו לגלם תפקיד של אישה טרנסית, לאחר ביקורת שהועלתה כנגד הנטייה ללהק נשים סיסג'נדריות לתפקידים מסוג זה ביצירות ישראליות.
ב-2020 השתתפה בסרט העלילתי הקצר "ריקוד חסידי" שביימה בר כהן.
ב-2022 נבחרה לראשונה לגלם דמות ראשית בסדרה "מלאך משחית", ששודרה החל מאפריל 2023 בערוץ "כאן 11".
בנובמבר 2022 השתתפה בצילומי סרטו של דורון ערן "10 קילו קוקאין" בגואטמלה וגילמה את דמותה של טרי. הסרט מיועד להקרנה בסוף 2023.
פעילות חברתית
לוי הופיעה תחת שם הבמה Oz בערבי דראג ומסיבות של קהילת הלהט"ב ומופעיה עוסקים באתגור תפיסות מגדר ובנושאים חברתיים ופוליטיים. היא מרבה לדבר בפתיחות על תהליך ההתאמה המגדרית שעברה ולהשתמש בסיפור חייה למטרות הסברה.
במסגרת מחאת הלהט"ב בקיץ 2018 לוי פעלה לרתום עסקים וחברות לתמוך בשביתה שיזמו ארגוני הקהילה, ונבחרה לשאת דברים בעצרת המרכזית בכיכר רבין בה השתתפו כ-80 אלף איש.
לוי מרצה ומנחה סדנאות הכשרה לאנשי מקצוע מתחום הרפואה מטעם ארגון "חוש"ן", ומלווה נערות ונערים הנמצאים בתהליך התאמה מגדרית.
סיפור אהבה בלתי נשכח
סיפור אהבה בלתי נשכח (באנגלית: A Walk To Remember) הוא סרט קולנוע מסוגת הדרמה הרומנטית בכיכובם של מנדי מור ושיין ווסט שיצא לאקרנים בשנת 2002. הסרט מבוסס על רב המכר של ניקולס ספארקס ובוים על ידי אדם שנקמן. פסקול הסרט הוא השיר "Cry" בביצוע של מנדי מור.
עלילת הסרט
לנדון קרטר (שיין ווסט) וחבריו עושים מעשה קונדס, אך המשטרה מגיעה ולנדון נתפס. לנדון מתחמק מענישה על ידי המשטרה, אך נענש על ידי מנהל בית ספרו. כחלק מעונשו, מוטל על לנדון להשתתף בהצגת האביב של התיכון.
לנדון מקווה שהקשר שלו עם ג'יימי הבלתי מקובלת בחברה יישמר בסוד. באחת הפעמים בהם לנדון מפטפט עם חבריו הפופולריים במסדרון בית הספר שואלת אותו ג'יימי אם הם נפגשים אצלה אחר הצהריים. לנדון עונה לה: "בחלומות שלך", לקול צחוקם של חבריו. למרות זאת הוא מגיע באותו יום אחר הצהריים לביתה מתוך תקווה שג'יימי ה"צדיקה" וה"חנונית" תסכים לשנן איתו את הטקסט. אולם עם הגיעו לביתה, היא טורקת את הדלת בפניו, ובסופו של דבר הוא צריך ללמוד את הטקסט בעצמו.
בהצגה, לנדון נדהם מיופייה ומקולה של ג'יימי, וכתוצאה מכך הוא מתבלבל, שוכח את השורה שלו ומנשק אותה באופן ספונטני אשר מתאים למהלך ההצגה, אך לא היה בתסריט המקורי.
למרות ניסיונותיו הרבים של לנדון, ג'יימי מסרבת להתקרב אליו, אם כי היא עוקבת אחריו בעת שהוא מוסר שיעור פרטי לילד מתקשה כחלק מהמטלות שהוענש בהן. רק לאחר שכמה מחברי הכיתה מפרסמים תמונות לא נאותות שלה ולנדון יוצא להגנתה ומכה אחד מהם, היא מוכנה להקשיב לו.
עם הזמן לנדון מגלה את סודה של ג'יימי: היא חולה בסרטן ולכן לא רצתה שיתאהב בה. ללנדון קשה לקבל את סודה של ג'יימי, אך הוא עושה הכל כדי לעזור לה ולהגשים את כל הרשימה שלה, כולל הפריט הראשון ברשימה: להתחתן בכנסייה שבה התחתנו הוריה.
בלומפונטיין
בלומפונטיין (באנגלית: Bloemfontein) היא בירת פרובינציית המדינה החופשית ומשמשת כאחת משלוש ערי הבירה של רפובליקת דרום אפריקה, יחד עם פרטוריה וקייפטאון. בלומפונטיין משמשת כבירתה המשפטית של דרום אפריקה, ובה נמצא בית המשפט העליון של המדינה. העיר ממוקמת בגובה 1,395 מטרים מעל פני הים. מספר התושבים בה הוא כ-369,000, ומספר התושבים בפריפריה הוא כ-645,000. העיר ידועה בכינוי "עיר הוורדים" בזכות פסטיבל הוורדים השנתי המתקיים בה וכמות הוורדים הגדולה הצומחת באזור.
היסטוריה
האזור היה מיושב על ידי שבטים אפריקאים עד שנכבש על ידי הבורים (אפריקנרים) ולאחר מכן על ידי האימפריה הבריטית. בשנת 1846 אוכלס האזור בחיילים של רב-סרן בצבא הבריטי, הנרי דאגלס, שהקימו מוצב חוץ באזור טראנסורניה ולאחר מכן החלה לצמוח עיר.
בשנים 1848–1854 הייתה העיר בשליטת ריבונות נהר אורנג' ולאחר מכן מדינת אורנג' החופשית. בשנים 1854–1902 שימשה העיר כבירת מושבת הנהר אורנג' של הבריטים ולאחר מכן כבירת מדינת אורנג' החופשית. כעיר הבירה, צמחה אוכלוסיית בלומפונטיין במהרה. בשנת 1890 נבנתה מסילת רכבת שחיברה את בלומפונטיין לקייפטאון. שנים אחדות לאחר מכן עזרה מאוד מסילה זו לבריטים לכבוש את העיר במלחמת הבורים השנייה, לאחר שב-1899 נכשלה ועידת בלומפונטיין שהתקיימה בעיר בניסיון למנוע את המלחמה. הוועידה הייתה הניסיון האחרון למנוע את המלחמה ולאחר שלא הצליחה החלה המלחמה בין האימפריה הבריטית לטרנסוואל ולאחר מכן גם מדינת אורנג' החופשית. ב-12 במרץ 1900 כבשו הבריטים את העיר וכלאו את הבורים במחנות ריכוז, כולל נשים וילדים. כיום יש אנדרטה בפאתי העיר לזכר 45,000 נשים וילדים שמתו במחנות אלו.
גאוגרפיה
בלומפונטיין ממוקמת במרכז דרום אפריקה, בקצה הדרומי של רמת הייולד בגובה 1,400 מטרים מעל פני הים. גובל בדרום באזור הצחיח למחצה קארו. העיר ממוקמת על אזור שטוח עם מספר גבעות על אדמת מרעה.
ספורט
"אצטדיון המדינה החופשית" (ואדאקום פארק) והקומפלקס סביבו הם מרכז הספורט באזור. האצטדיון משמש כבית לקבוצת הראגבי Free State Cheetahs ולקבוצת The Central Cheetahs וגם לקבוצת הכדורגל בלומפונטיין סלטיק. אשר משחקת בליגה הבכירה בדרום אפריקה. אצטדיון המדינה החופשית אירח בשנת 2010 את גביע העולם בכדורגל. מספר המושבים באצטדיון הוא 48,000. צפונית לאצטדיון נמצא אצטדיון Good Year Park המשמש את קבוצת הקריקט The Gestetner Eagles.
אתרים
בעיר מספר אתרים חשובים מבחינה תיירותית ובהם:
מערת המכפלה
מערת המכפלה (מכונה בערבית: الحرم الإبراهيمي, תעתיק: אלחרם אלאבראהימי, תרגום: המקום הקדוש של אברהם) היא מבנה במזרח העיר חברון. על פי המסורת היהודית והכתובים, המערה היא מקום קבורתם של אדם וחווה, אבות האומה אברהם, יצחק, יעקב ואמהות האומה שרה, רבקה ולאה (רחל נקברה בקבר רחל בבית לחם). מערת המכפלה היא מהמקומות המקודשים ביותר ליהדות, לאסלאם ולנצרות.
מערת המכפלה בספר בראשית
בספר בראשית מוזכרת קניית מערת המכפלה על ידי אברהם אבינו מידי עפרון החתי כדי לקבור בה את שרה אשתו:
בעקבות כך כתבו חז"ל:
מערת המכפלה במסורת ישראל
בספר הזוהר כתוב כי האדם הראשון חצב את המערה וטמן בה את עצמו ואת אשתו. "מהיכן ידע האדם הראשון היכן המערה? אלא ראה אור אחד דקיק עולה באותו מקום, שיוצא מגן עדן, ורצה אותו לקברו. ושם הוא המקום, סמוך לשער גן עדן." (בראשית נז).
הזוהר חדש מוסיף: "רבי קסמא אומר: מערת המכפלה סמוך לפתח גן עדן. בשעה שמתה חוה – בא אדם לקברה שם, ושם הריח מריחות גן עדן, באותו הריח שהיה שם. רצה לחצוב יותר, יצתה בת קול ואמרה – "דייך". באותה שעה עמד ולא חצב יותר, ושם נקבר. מי נתעסק בו? שת בנו, שהוא היה בדמותו ובצלמו. אמר ר' רחומאי: הקב"ה נתעסק בו כשנוצר, ונתעסק בו כשמת. ולא היה מי שיודע בו (כל כך), עד שבא אברהם אבינו עליו השלום, ונכנס לשם, וראה אותו (את האדם הראשון)..." (רות, ע"ט, ד').
בפרקי דרבי אליעזר מתואר כיצד אברהם אבינו גילה את המערה. כאשר עשה סעודה למלאכים ורצה ליקח בן בקר, כפי שכתוב: "ואל הבקר רץ אברהם" – ברח מלפניו (הבן בקר) ונכנס למערת המכפלה. רץ אברהם אחריו שם ומצא שם אדם וחווה שוכבים על המיטות וישנים, ונרות דולקים עליהם וריח טוב עליהם כריח ניחוח. לפיכך חמד את המערה לאחוזת קבר." (פרק לו).
עוד מובא בפרקי דרבי אליעזר, כאשר אברהם בקש מהיבוסים, בני חת, לקנות מהם את המערה תמורת זהב לאחוזת קבר הם לא הסכימו. אברהם השתחווה בפניהם. אמרו לו כי יכרות עימם ברית שבני ישראל לא ייכבשו את עירם, ירושלים. אברהם הסכים וכרת עמהם ברית ושבועה. על מנת להבטיח את קיום השבועה, היבוסי עשו צלמי נחושת והעמידו אותן בירושלים וכתבו עליהם את ברית שבועת אברהם. וכשבאו בני ישראל לארץ כנען, כפי שמתואר בספר שופטים: וְאֶת הַיְבוּסִי יוֹשְׁבֵי יְרוּשָׁלַם לֹא (יָוכְלוּ) [יָכְלוּ] בְנֵי יְהוּדָה לְהוֹרִישָׁם וַיֵּשֶׁב הַיְבוּסִי אֶת בְּנֵי יְהוּדָה בִּירוּשָׁלַם עַד הַיּוֹם הַזֶּה" . דוד המלך רצה לכבוש את ירושלים ולא הצליח שנאמר "וַיֵּלֶךְ הַמֶּלֶךְ וַאֲנָשָׁיו יְרוּשָׁלַם אֶל הַיְבֻסִי יוֹשֵׁב הָאָרֶץ וַיֹּאמֶר לְדָוִד לֵאמֹר: לֹא תָבוֹא הֵנָּה כִּי אִם הֱסִירְךָ הָעִוְרִים וְהַפִּסְחִים, לֵאמֹר: לֹא יָבוֹא דָוִד הֵנָּה" . רק אחרי שדוד הסיר את העיוורים והפסחים הוא כבש את ירושלים.
במסכת סוטה בתלמוד הבבלי כפרשנות לפסוק "ויבוא עד חברון" בספר במדבר, מסופר על כלב בן יפונה ש"פירש מעצת מרגלים והלך ונשתטח על קברי אבות".
שם המקום
פשר שמה של המערה אינו מפורש במקרא, ומספר פירושים נתנו לכך:
המבנה
הנוסע אנטונינוס מפלקנטיה (570-560), שביקר במתחם בימי השלטון הביזנטי, מספר שבנויה שם בזיליקה "בת ארבע שדרות עמודים... מהצד האחד נכנסים הנוצרים ומהצד האחר - היהודים, המקטירים הרבה לבונה... וכך מתאסף המון לאין מספר מכל הארץ של היהודים". בימי השלטון המוסלמי הפכה הבזיליקה למסגד המכונה "מסגד אברהם".
מתוך חיבור לטיני שנכתב בחברון ככל הנראה בסוף המאה ה-10, מתברר כי לאחר הכיבוש הערבי בשנת 638 הייתה בחברון קהילה יהודית קטנה שבנתה בית כנסת ליד המערה. בית הכנסת הזה נזכר גם בעדותו של בנימין מטודלה. מתוך מקור יהודי מתקופת שלטון הפאטימים, מתברר כי הקהילה היהודית בחברון החליטה להרוס אותו ולבנות אותו מחדש.
למן התקופה הממלוכית נאסר על יהודים להיכנס למתחם, והותר להם להגיע רק עד המדרגה השביעית סמוך לשער הדרום-מזרחי. לאחר כיבוש המערה במלחמת ששת הימים שבו היהודים להתפלל במערת המכפלה לאחר יותר מ-700 שנה שהכניסה למערת המכפלה הייתה אסורה עליהם.
ארכאולוגים שחקרו את המקום הצביעו על הזיקה האדריכלית המובהקת בין המבנה של מערת המכפלה למתחם הר הבית. מבנה נוסף מאותו טיפוס הוא זה שבאלוני ממרא מצפון לחברון. בשלושתם בולטים מאפיינים אדריכליים כגון שימוש באבני ענק, סיתות שוליים, אומנות אחוזות ועוד. הארכאולוג ד"ר יובל ברוך הציע כי המבנה נוסד על ידי הורדוס כמתחם אדומי (של האוכלוסייה האדומית המגוירת), לצד בנייתו של הר הבית בירושלים.
נוסעים אחרים במאות ה-12–15
הרמב"ם ביקר בשנת ד'תתקכ"ו (1165) במערת המכפלה, וקבע את יום הביקור בה כיום טוב לדורו ולזרעו אחריו, כדבריו: "ובאחד בשבת, תשעה לחודש (מרחשון)... עמדתי במערה והתפללתי, שבח לאל יתברך על הכל .. נדרתי שיהיו לי כמו יום טוב ותפילה ושמחה בהם אכילה ושתייה. אלהים יעזרני על כל ויקים לי נדרי לה' אשלם – אמן".
עוד מידע מסר ר' שמואל ב"ר שמשון שהיה במערה בשנת 1210 כי "ירד כ"ד מדרגות למערה, בדרך צר מאד, עד כי יכול לנגוע בסלע מכל צד".
במגילת פירנצה, המתוארכת לעשור השני של המאה ה-14, מתעדת את הנוהג היהודי להתפלל סמוך למדרגה השביעית בגרם המדרגות הסמוך למערה.
גם הנוסע המוסלמי אבן בטוטה עבר בחברון במאה ה-14. הוא נסע לארץ ישראל לאורך חוף הים התיכון והגיע לעיר עזה. משם חצה לרוחב את הארץ והגיע לחברון. בחברון הוא ביקר במערת המכפלה ושאל את האימאם: אם אבות האומה אכן קבורים פה? האימאם השיב שכל המלומדים שפגש מעידים על אמיתות המסורת, אשר עברה בעל פה מדור לדור: "זו מסורת עתיקה ואין ספק בה". האימאם הוסיף גם שלפי מסורת בעל פה, ציווה שלמה המלך על ה"ג'ינים" – השדים שפועלים לפי פקודתו – לבנות את המבנה המפואר שמעל למערת המכפלה.
רבי עובדיה מברטנורא ביקר במערה במאה ה-15 וכתב: "כי הלכתי לחברון וגרתי בה ימים רבים, עד אשר הייתה ישיבתה חביבה עלי כמעט יותר מירושלים, להיות היהודים בה מעט וטובים ואינם כאנשי ירושלים לרוע. והם כעשרים בעלי בתים מכונסים במבוי אחד הסגור עליהם, ולא יעבור ביניהם ישמעאל וטמא. וגם מסורת ביד כל אנשי הארץ, כי הקבורה בחברון טובה מבירושלים. ופה חברון על קבורת האבות בנין ישן נושן מאד מאבנים גדולות, לא יאומן כי יסופר, על הבניין הנושן בנין חדש מהישמעאלים".
משולם מוולטרה
בכתביו הוא מספר על חברון, שכמו בעזה, אין לה חומות והיא "עיר טובה". על מערת המכפלה יש מסגד והיהודים אינם מורשים להיכנס למבנה. הם רשאיים להתפלל רק דרך "חלון קטן" ולשם "זורקים מעות ומיני בֹשם". הוא מספר על מנהג מעניין של הערבים. היו נותנים לציבור כל יום מזון הדומה לזה שנתנו "האבות":
בחברון הוא מצא 20 משפחות יהודיות. המשפחות מספרות לו כי הנשים מצליחות להיכנס למסגד, שכן לא מזהים שהן יהודיות בשל הרעלה על פניהן. הנשים מספרות כי על קברי אברהם ושרה בתוך המסגד יש "מנורת זהב עם אבנים טובות" ועל שאר הקברים יש מנורת כסף עם אבנים טובות.
משולם מוולטרה, שהיה "שולחני" במקצוע, מוצא לנכון לספר לנו כי למערה יש הכנסות גדולות מכרמים, זיתים ובתים. ובנוסף לכך, "הישמעאלים המתים לכפרת נפשם ייתנו יותר מה' אלפים דוקטים זהב כל שנה".
נוסעים במאות ה-15–19
נוסעים נוצרים במאות ה-15–16 מספרים שהכניסה למערה אסורה על היהודים והנוצרים, אולם מותר להם להתפלל מול חלון אחד, שדרכו ניתן לראות את פנים המבנה. גם נוסעים במאה ה-19 מספרים על חור בקיר שממנו יכולים היהודים להביט פנימה. אדוארד רובינסון ועלי סמית מצאו בביקורם ב-1838 את החור בקיר "סתום במכסה מבפנים". הנרי בייקר טריסטראם ביקר במקום בפברואר 1864 וכמעט הצליח להציץ מהחלון הידוע, אך גורש כמיטב המסורת המקומית על ידי "כמה יושבי קרנות וצעקות של פרחחים". טריסטראם חזר בספרו על הדעה כי הבניין המרשים על אבניו האדירות, "שמקצתן מגיעות לגודל מדהים של 11.5 מטר על מטר", הוא שריד "ממפעלי הבניה של המלך שלמה", וכי לא סביר שהוא נבנה "ביוזמת הורדוס" (שם, עמ'295, 297). הסופר הצרפתי פייר לוטי תיאר את שראה ב-1894: מרגרט תומאס, אנגליה שהתגוררה בארץ ישראל בשנים 1895–1897, ציינה כי הנוצרים והיהודים "רשאים רק לצעוד צעדים מספר לתוך אחת הדלתות, מקום שם רואים חור בכותל, בו שמים היהודים מכתבים כתובים אל אברהם", וכי ישנו סימון מדויק על אבן שמאחוריה אין רגלם של היהודים רשאית לדרוך.
בעת החדשה
אתר מערת המכפלה מספר על ביקור שערך במקום האמרי אמת בשנת 1935: האדמו"ר התרעם על האיסור ליהודים להיכנס למערה.
בתמוז תרפ"ט ביקר ביישוב היהודי בחברון האדמו"ר הריי"צ מליובאוויטש. האדמו"ר ביקר בנכסים שהופקעו מידי חב"ד בהם בית רומנו בהשתדלות לייזר-דן סלונים, קיבל האדמו"ר אישור מיוחד להתפלל בתוך מערת המכפלה. יחד איתם נכנסו חתנו שמריהו גוראריה הרב יעקב יוסף סלונים רב העיר, לייזר-דן סלונים, ישראל זיסל דבורץ, ואחיו יצחק – תלמידי ישיבת חברון. ועוד אחד מחסידי האדמו"ר.
בעקבות פרעות תרפ"ט גורשו יהודי חברון ומאז ליהודים לא הייתה כל גישה למערה.
המבנה נבדק ותועד בתקופת המנדט הבריטי על ידי ואנסאן ומקיי שפרסמו את המחקר המקיף ביותר על המקום בספר בצרפתית בשם: "לה חרם אל-חליל".
בשלטון ישראל
במהלך קיץ 1967 החליט הרב שלמה גורן לקבוע במערת המכפלה ארון קודש ובו ספר תורה, מחשש ששר הביטחון משה דיין יורה להחזיר את המקום לניהול מוסלמי, בדומה להסדר שנקבע בהר הבית. כעבור מספר ימים הודיע דיין לרב גורן כי עליו להסיר את דגל ישראל שנתלה על המבנה, להוציא את ארון הקודש, וכי כל יהודי הנכנס למבנה מחויב לחלוץ נעליו, כמקובל בכניסה למסגד. הרב גורן נאבק בהחלטה זו, ובעקבות מאמציו הושהתה הפקודה. זמן-מה אחרי מלחמת ששת הימים התקיימה הבר מצווה הראשונה במערה. היתה חגיגה רבתי, ואפילו ראש העיר, מוחמד עלי אל-ג'עברי, שיגר מכתב ברכה.
ב-10 באוקטובר 1968, הפקיעה ישראל מידי הקאדי של חברון את החזקה שלו על מערת המכפלה. זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים נזרקו רימונים על יהודים ששהו בסמוך ל"מדרגה השביעית" ובעקבות כך, ב-1969 הורה אלוף פיקוד מרכז רחבעם זאבי להרוס את המדרגות שסימלו את ההשפלה באיסור כניסת יהודים למערת המכפלה במשך מאות שנים.
גם השלטון הישראלי שאף בתחילה להשאיר על כנו את המקום כמסגד והתיר ליהודים להתפלל במקום רק שעתיים בבוקר ושעה אחת בלבד אחה"צ, כן הייתה אסורה הכניסה על יהודים לאולם יצחק. רק לאחר שנים אחדות בעקבות פעילויות ומאבקים של יחידים דוגמת פרופ' בן ציון טבגר התעוררה תסיסה ציבורית שאפשרה ליהודים תפילה בכל שעות היום בדומה למוסלמים.
בפורים תשנ"ד (25 בפברואר 1994) אירע במערה טבח, שבו רצח ברוך גולדשטיין 29 מוסלמים שהתפללו במקום. לאחר הרצח נסגרה המערה לכניסת יהודים לזמן מה, ומאז חולק המתחם בין המתפללים היהודים לאלו המוסלמים. האולם המרכזי, אולם יצחק ורבקה, פתוח למתפללים מוסלמים בלבד רוב ימות השנה.
ביוזמת הראשון לציון הרב מרדכי אליהו, מתקיימות במערה עצרות סליחות המוניות בכל שנה בימי הסליחות, ומשתתפים בהן עשרות אלפי איש.
מבנה המערה
ב חילקו הביזנטים את המבנה שמעל המערה לשניים, ואסרו כניסת יהודים לכנסייה שהוקמה בצד המזרחי שבמבנה. ב, לאחר הכיבוש הערבי המבנה הוסב למסגד. בשנת 1100 – לאחר מסע הצלב הראשון – הסבו הצלבנים את המסגד חזרה לכנסייה, וב הממלוכים שוב הסבו את הכנסייה למסגד. האולם עצמו קיים עד היום והוא האולם הגדול והמפואר שבאולמות התפילה שבמבנה, ומכונה "אולם יצחק", על־שם מצבת קברו של יצחק הנמצאת במרכזו.
כמו כן בנו הממלוכים במתחם המבנה מספר אולמות קטנים נוספים – על מצבות קבריהם של אברהם, שרה, יעקב ולאה. כמו כן מצדו הדרומי של המבנה בנו הממלוכים את אולם יוסופיה (ב כונה "קבר יוסף") ומצדו הצפוני את מסגד אל-ג'וואלי.
המבנה נתון לשליטת ישראל והוא נמצא בחלק H2 של חברון, הנמצא בשליטה ביטחונית ישראלית. את המבנה מאבטחים שוטרי מג"ב, ובמקרים רבים ניסו פלסטינים לדקור שוטרים בשער הכניסה למוסלמים. האתר נמצא במוקד הסכסוך הישראלי-פלסטיני בחברון.
את מערת המכפלה פוקדים מדי יום מאמינים רבים, יהודים ומוסלמים. מתקיימות בו שמחות רבות – חגיגות ברית מילה, בר מצווה ובת מצווה, חתונות ועוד.
לאחר טבח מערת המכפלה, ובעקבות המלצת ועדת שמגר, מתחם המערה חולק לשניים, והשערים שבין החלקים נעולים. כניסת יהודים מתאפשרת מרחבת מערת המכפלה בלבד דרך אולם יוסופיה. האולמות הפתוחים לכניסת יהודים הם אוהל אברהם ושרה, אוהל יעקב ולאה והחצר המרכזית. כניסת מוסלמים למבנה מתאפשרת משביל גישה העובר מצדו המערבי של המבנה, דרך מסגד אל-ג'וואלי ומשם לאולם יצחק. כניסת נוצרים מותרת לשני המתחמים.
במשך 20 ימים בשנה סדרי החלוקה במערה מתבטלים: בעשרה ימים (שני ימים של ראש השנה, יום אחד בעשרת ימי תשובה, יום הכפורים, יומיים בחול המועד סוכות, שבת חיי שרה, יומיים בחול המועד פסח וערב ראש חודש אלול) המבנה כולו פתוח ליהודים, ובכעשרה ימים (מוולד א-נבי, לילת אל-מעראג', ימי שישי של הרמדאן, לילת אל-קדר, עיד אל-פיטר, חג הקורבן וראש השנה ההג'רית) המבנה כולו פתוח לכניסת מוסלמים.
בשנת 2013 התלכדו מועדי לילת אל-קדר וראש חודש אלול, והמנהל האזרחי הורה לפתוח את האתר ליהודים בלבד.
ב-2018 החל מאבק למען הנגשת המערה למבקרים בעלי מוגבלות, אשר מתקשים לעלות מדרגות רבות ולהגיע לפתח המערה. במאי 2020 הודיעה היחידה לתיאום פעולות הממשלה בשטחים על פרסום צו ההפקעה לטובת פרויקט ההנגשה, וביוני 2021 אישר שר הביטחון, בני גנץ את ביצוע הפרויקט. התנגדויות ועתירות של תושבים פלסטינים, ארגון "עמק שווה" ועיריית חברון נגד הפרויקט נדחו. ביוני 2023 הסתיימו והמעלית נפתחה לשימוש הציבור.
החלל התת-קרקעי מתחת למערה
קיימת עדות מהתקופה הצלבנית, לפיה מתחת למצבות הקבורה קיים פתח לחלל תת-קרקעי גדול שהוא מערת המכפלה הקדומה. בשנת 1922 מיפה הארכאולוג לואי-איג ונסאן את המערה וכן תיאר מערה שמצא מתחת למבנים, ובה מצבות ופתחים שונים למערות נוספות.
עדות נוספת על ירידה למערות הקבורה הגיעה מג'ק סקלן, יהודי שנכנס למערה בשנות ה-30 בעזרתו של קצין בריטי בעת ביקורו בארץ, באותה תקופה. בראיון שנערך עמו שבוע לפני מותו, תיאר סקלן את הקברים הנמצאים בתוך המערה לדובר היישוב היהודי בחברון, נעם ארנון.
לאחר מלחמת ששת הימים הוריד בכיר השב"כ יהודה ארבל אל החלל הפנימי את בתו מיכל בת ה-13, שסיירה בחלל והביאה תצלומים ושרטוטים שלו. בעקבות סיור זה פרסם משה דיין מאמר ראשוני ובו תיאור של המערכת התת-קרקעית. בשנת 1981 ירדה אל החלל התחתון קבוצה של מדריכים ממדרשת חברון בקרית ארבע. הם תיארו קומה נוספת ובה מערה כפולה המזכירה מערת קבורה כנענית. במערה הפנימית התגלו כלי חרס שתוארכו לתקופת בית המקדש הראשון (מאות 8–9 לפנה"ס). לאחר מכן ירדה למערה משלחת נוספת ובה נציגי צה"ל והארכאולוג זאב ייבין. ייבין הראה שהמערה דומה למערות קבורה רבות בהר חברון, האופייניות לאלף השני לפנה"ס, שפיר אנכי מוביל אליהן ובתחתיתן מצוי חדר קבורה.
קישורים חיצוניים
מאמרים פודקאסטים תמונות
טופולוגיה דיסקרטית
עבור כמעט כל התכונות הטופולוגיות קל לקבוע האם המרחב הדיסקרטי מקיים אותן, אם לאו. למשל, הטופולוגיה הדיסקרטית מקיימת את כל אקסיומות ההפרדה, היא קומפקטית בדיוק כאשר המרחב סופי והיא מרחב בלתי קשיר לחלוטין. בין השימושים בטופולוגיה הדיסקרטית אפשר למנות את הנוכחות שלה בהגדרת טופולוגיות חשובות על מרחבים אחרים; לדוגמה, את טופולוגית זריצקי (על שם אוסקר זריצקי) אפשר להגדיר על יריעה אלגברית על-פי הדרישה שכל פונקציה פולינומית תהיה רציפה, וזאת ביחס לטופולוגיה הדיסקרטית של שדה הבסיס. הגדרה זו מאפיינת את הקבוצות הסגורות של הטופולוגיה, בתור קבוצות האפסים המשותפים של משפחה של משוואות פולינומיות.
הטופולוגיה הדיסקרטית היא דוגמה קיצונית אחת למרחב טופולוגי. בעבר השני מצויה הטופולוגיה הטריוויאלית, שבה רק הקבוצה הריקה והמרחב כולו הן קבוצות פתוחות. מנקודת מבט טופולוגית, במרחב כזה לא ניתן להבדיל בין הנקודות השונות כלל.
כל פונקציה ממרחב דיסקרטי למרחב אחר היא רציפה. מכאן שהמרחבים הדיסקרטיים הם אובייקטים חופשיים בקטגוריה של המרחבים הטופולוגים (כשהמורפיזמים הם פונקציות רציפות).
תקשורת נתונים
תקשורת נתונים, ובפרט תקשורת מחשבים (או "תקשוב"), הם שמות כלליים לתהליכים ומערכות להעברת נתונים בין מחשבים או מכשירים אלקטרוניים אחרים, ללא העברה פיזית של אמצעי לאחסון נתונים (כמו דיסק און קי, תקליטור וכדומה) ביניהם, אלא באמצעות תווך כלשהו (למשל כבלים מסוגים שונים או גלי רדיו) אשר משמש לתקשורת. על תווכים אלו מועברים הנתונים בצורה דיגיטלית.
רשת מחשבים (באנגלית: computer network) היא רשת טלקומוניקציה המאפשרת העברת נתונים. מכשירים המחוברים לרשת מחשבים מעבירים זה לזה נתונים על גבי קשרים או חיבורים להעברת נתונים (network links). החיבור בין צמתים ברשת יכול להיות מבוסס על תווך (מדיום) של כבלים כגון כבלים קואקסיאליים, קווי טלפון או סיבים אופטיים, או אלחוטי. רשתות מחשבים נפוצות כיום בכל העולם המפותח, והמוכרת ביותר היא רשת האינטרנט. מבחינה טכנית מרבית הרשתות מבוססות על חבילת פרוטוקולי התקשורת TCP/IP.
מחשבים ומכשירים אחרים ברשת שמהווים את המקור או היעד לנתונים, או מנתבים את הנתונים נקראים צומתי רשת (network nodes). צומת ברשת יכול להיות מחשב, טלפון, שרת או רכיב חומרה ייעודי לתקשורת מחשבים, כגון נתב או מתג. ניתן לומר שכל שני מכשירים כאלה מחוברים לאותה רשת כאשר מכשיר אחד מסוגל להחליף מידע עם המכשיר השני, בין אם קיים ביניהם חיבור ישיר ובין אם לאו.
רשתות מחשבים נבדלות אחת מהשנייה בתווך המשמש להעברת הסיגנלים, פרוטוקולי התקשורת המשמשים לארגון התעבורה ברשת, גודל וטופולוגיית הרשת, והמטרה הארגונית. חוץ מהשכבה הפיזית שעוסקת ישירות בתווך להעברת הסיגנלים, במרבית המקרים, פרוטוקולי תקשורת מאורגנים ופועלים בצורה של שכבות, כך שהם משתמשים בפרוטוקולי תקשורת אחרים, כלליים או ספציפיים יותר (שנמצאים מעליהם או תחתיהם במודל השכבות).
מערכות תקשורת מחשבים תומכות ביישומים כמו ה-World Wide Web, שימוש משותף בשרתים, מדפסות, מכשירי פקס, שיתוף קבצים ושימוש ביישומי דואר אלקטרוני ומסרים מיידיים.
מאפיינים
תקשורת נתונים יכולה להיחשב כענף של כל אחד מהתחומים הבאים: הנדסת חשמל, טלקומוניקציה, מדעי המחשב, טכנולוגיית מידע או הנדסת מחשבים, מכיוון שתחום זה נסמך על יישומים תאורטיים ופרקטיים של דיסציפלינות אלה.
רשתות מחשבים מאפשרות תקשורת יעילה ונוחה בין אנשים באמצעות דואר אלקטרוני, מסרים מיידיים, חדרי צ'ט, שיחות טלפון ווידאו (בין זוגות או בוועידה).
שירות חשוב נוסף שרשתות רבות מספקות הוא מתן גישה למידע על גבי אמצעי אחסון משותפים. רשתות מחשבים מאפשרת שיתוף של קבצים ונתונים, ובכך מאפשרות למשתמשים בעלי הרשאות מתאימות לגשת למידע המאוחסן על גבי מחשבים אחרים ברשת.
רשתות מחשבים יכולות להיות מנוצלות באופן זדוני על ידי האקרים על מנת להחדיר וירוסים או תולעים למחשבים ומכשירים המחוברים לרשת, או כדי למנוע ממכשירים אלה גישה לרשת באמצעות התקפות מניעת שירות.
חבילות מידע
חבילת מידע (packet) היא יחידה המורכבת מרשימה של ביטים או בתים (בדרך כלל באורך של כמה עשרות בתים או קילובייטים בודדים), המסודרים בפורמט מסוים, ומועברת על גבי רשת מיתוג מנות. רוב המידע ברשתות מחשבים מועבר בצורה זו של חבילות נתונים, וזאת להבדיל מתשתיות תקשורת שאינן תומכות בחבילות נתונים, כמו חיבורים מסוג point-to-point המחברים בין זוגות של מכשירים מתקשרים, ומסוגלות להעביר נתונים כרצפי ביטים פשוטים בלבד.
חבילות נתונים מורכבות משני סוגים של נתונים: מידע לניהול ושליטה (control information) והנתונים עצמם אותם רוצים לשלוח (מידע משתמש – user data או payload). מידע השליטה מכיל את הנתונים שהרשת צריכה על מנת להעביר את מידע המשתמש אל היעד, לדוגמה: כתובות המקור והיעד, קודים לתיקון שגיאות ומידע על מיספור החבילות. בדרך כלל מידע השליטה נמצא בראש החבילה (header) ובסופה (trailer), ומידע המשתמש (payload) נמצא באמצע.
ברשתות מיתוג מנות, הנתונים מחולקים לחבילות הנשלחות דרך הרשת אל היעד. כאשר החבילות מגיעות ליעדן, מרכיבים מהן את המסר המקורי. להבדיל משיטת מיתוג המעגלים, תקשורת בשיטת מיתוג מנות מאפשרת שיתוף יעיל יותר של רוחב הפס בין משתמשים שונים של אותה תשתית רשת. כאשר משתמש אחד לא שולח חבילות נתונים, ערוץ התקשורת יכול להתמלא בחבילות של משתמשים אחרים, וכך, בהנחה שהתשתית לא נמצאת בשימוש יתר, ניתן לחלוק בעלויות התשתית תוך שמירה על כמות קטנה יחסית של הפרעות. לעיתים קרובות המסלול שחבילת מידע צריכה לעבור בו אינו זמין באופן מיידי. במקרים כאלה החבילה נכנסת לתור, ומחכה עד שהחיבור יתפנה.
פרוטוקולי תקשורת
פרוטוקול תקשורת היא מערכת כללים להעברת מידע על גבי רשת כלשהי. חבילת פרוטוקולים (protocol stack) היא מערכת פרוטוקולים בה כל פרוטוקול משתמש בשירותים שמספק הפרוטוקול שנמצא תחתיו במודל השכבות (ראו: TCP/IP ומודל ה-OSI). דוגמה בולטת לחבילת פרוטוקולים הם פרוטוקול ה-HTTP (הפרוטוקול העיקרי של ה-World Wide Web), הפועל על גבי פרוטוקול ה-TCP, הפועל מעל פרוטוקול ה-IP, הפועל מעל הפרוטוקול IEEE 802.11 (תקן ה-Wi-Fi). חבילת פרוטוקולים זו מאפשרת למשתמש קצה לגלוש לאתר אינטרנט מהמחשב האישי שלו תוך שימוש בנתב אלחוטי.
לפרוטוקולי תקשורת יש מאפיינים שונים רבים: הם יכולים לדרוש הקמת חיבור בין הצדדים המתקשרים (connection-oriented) או לא (connectionless), יכולים להשתמש במיתוג מעגלים או במיתוג מנות והם יכולים להשתמש במערכת כתובות הירארכית או בכתובות שטוחות.
מודלי פעולה
נהוג לתאר את אופן הפעולה של מערכות תקשורת נתונים באמצעות שני המודלים הבאים: מודלים אלו מתבססים על חלוקת תפקידים בין פרוטוקולי תקשורת שונים, כאשר בכל פרוטוקול ישנם מספר חוקים מוסכמים שמגדירים את האופן שבו מבצע הפרוטוקול את תפקידו, לטובת כלל תהליך התקשורת. חלק מהפרוטוקולים, כמו ה-IP, מאפשרים לחלק את הנתונים הנשלחים לחבילות קטנות, על מנת להקל על תהליך השליחה. חלוקה זו מאפשרת מיתוג מנות, ויוצרת גמישות רבה יותר בפעולת מערכת התקשורת.
קיימים פרוטוקולי תקשורת רבים. הפרוטוקולים הנפוצים מסוכמים בטבלאות שמשמאל, המציגות את הפרוטוקולים ביחס למיקום שלהם במודל ה-OSI ומודל ה-TCP/IP.
תשתית פיזית
קיימים סוגים שונים של תווך פיזי להעברת נתונים (באנגלית: transmission media או physical media), המשמש לחיבור בין מכשירים ליצירת רשת מחשבים. בהם נכללים: כבלים חשמליים (Ethernet, קווי חשמל, קווי טלפון ועוד), סיבים אופטיים וגלי רדיו (תקשורת אלחוטית). במודל ה-OSI, אלה מוגדרים בשכבות 1 ו-2 - השכבה הפיזית ושכבת הקו.
Ethernet היא טכנולוגיה נפוצה להקמת רשתות תקשורת מקומיות (LAN), המגדירה קבוצה של מדיות להעברת נתונים. הסטנדרטים של המדיות והפרוטוקולים שמאפשרים תקשורת בין מכשירים המחוברים ברשת Ethernet מוגדרים בתקן IEEE 802.3. ב-Ethernet ניתן להעביר נתונים הן על גבי כבלי נחושת והן על כבלים של סיבים אופטיים.
סטנדרטים לרשתות תקשורת מקומיות אלחוטיות (wireless LAN), המוגדרים בתקן IEEE 802.11, משתמשים בגלי רדיו או בקרינת אינפרה-אדום כתווך להעברת אותות.
תקשורת נתונים מעל רשת החשמל משתמשת בקווי החשמל של הבניין לצורך העברת נתונים. סוג תווך זה נפוץ פחות יחסית לאלה שהוזכרו קודם.
תשתיות כבלים
הטכנולוגיות הבאות מסודרות על פי קצבי התעבורה המקסימליים הנתמכים על ידי כל אחת מהן, מהנמוך לגבוה:
ציוד רשת
מלבד התווך הפיזי להעברת נתונים, רשתות מורכבות מציוד (חומרה) ומכשירים המהווים את אבני הבניין או צומתי הרשת:
כרטיס רשת
כרטיס רשת (network interface controller או בקיצור NIC) הוא חומרת מחשב המאפשרת למחשב להתחבר לתווך הפיזי, ויש לו את היכולת לעבד מידע רשת מהשכבות הנמוכות. לדוגמה, כרטיס רשת יכול להיות מחבר לקליטה ושידור על גבי כבל או באמצעות גלי רדיו, ועל ידי אלקטרוניקה הנלווית.
כרטיסי רשת מגיבים לנתונים הממוענים לכתובת הרשת של הכרטיס עצמו, או של המחשב בכלל. ברשתות Ethernet, לכל כרטיס רשת יש כתובת MAC ייחודית, המאוחסנת בזיכרון הקבוע של הכרטיס. על מנת למנוע התנגשויות בין כתובות של מכשירי רשת שונים, ארגון ה-IEEE מנהל ומקצה כתובות MAC, כך שכל כתובת תהיה ייחודית. כתובות MAC מורכבות מ-6 בתים (48 ביט): 3 הבתים הראשונים שמורים כקידומת לזיהוי היצרן של הציוד, ו-3 הבתים האחרונים מנוצלים על ידי היצרן כדי להרכיב כתובת ייחודית עבור כל מכשיר המיוצר על ידו.
משחזר ורכזת
משחזר (repeater) הוא מכשיר אלקטרוני המקבל סיגנל רשת, מנקה אותו מרעשים ומפיק את הסיגנל מחדש. הסיגנל משודר מחדש בעוצמה גבוהה יותר או עוקף חסימות במטרה לכסות מרחקים גדולים יותר ללא איבודי מידע. שימוש במשחזרים נדרש במרבית המקרים של שימוש בכבלי Ethernet של זוגות שזורים הנמתחים לאורך של יותר מ-100 מטרים. כאשר משתמשים בסיבים אופטיים, משחזרים יכולים להימצא במרחקים של עשרות עד מאות קילומטרים אחד מהשני.
השימוש ברכזות הופסק בעיקרו והוחלף בשימוש במתגים (switches) מודרניים. עם זאת, השימוש במשחזרים נמשך עבור חיבורים למרחקים ארוכים, בייחוד בשימוש עם כבלים תת-ימיים.
גשר
גשר (bridge) מחבר ומסנן תעבורה בין שני חלקי רשת בשכבת הקו (שכבה 2) של מודל ה-OSI, ליצירת רשת אחת. דבר זה שובר את מתחם ההתנגשות (collision domain) של הרשת, אך שומר על מתחם שידור (broadcast domain) אחד. חלוקת הרשת למתחמים מחלקת רשת אחת גדולה וגדושה לאוסף של רשתות קטנות ויעילות יותר.
קיימים שלושה סוגים עיקריים של גשרים:
מתג
מתג (switch) הוא מכשיר המסנן ומעביר חבילות מידע בשכבה 2 של מודל ה-OSI (שכבת הקו), בין הכניסות השונות שלו (פורטים פיזיים), בהתבסס על כתובות ה-MAC שבחבילות. מתגים שונים מרכזות (hub) בכך שהם לא מעבירים את חבילות הנתונים לכל הפורטים הפיזיים המחוברים, אלא מעבירים חבילות רק לפורטים המעורבים בתקשורת. ניתן לחשוב על מתג כעל גשר בעל כניסות מרובות. המתג לומד לשייך פורטים פיזיים לכתובות MAC באמצעות בחינה של כתובת המקור שבתוך החבילות המתקבלות. אם מגיעה חבילה המיועדת לכתובת לא ידועה, המתג משדר אותה לכל הפורטים מלבד פורט הכניסה. בדרך כלל למתגים יש כניסות מרובות, מה שמאפשר יצירה של טופולוגיית כוכב בין המכשירים המחוברים.