cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גני הסמית'סוניאן
היסטוריה
בשנת 1972, המזכיר השמיני של הסמית'סוניאן, ס. דילן ריפלי, הקים את משרד הגננות (Office of Horticulture), מתוך כוונה לקדם את מאמצי המחקר והחינוך של ארגון הסמית'סוניאן לחללים חיצוניים (מחוץ לבנייני המוזיאונים). ריפלי שכר את ג'יימס ר. באטלר כמנהל הראשון של משרד הגננות במוסד. המשרד נוצר בעת בו גדלה הפופולריות של גינון כתחביב ברחבי ארצות הברית, ותחום המחלקה גובה ברוח גבית של גל של עניין בנושא בקרב הציבור. המשימה הראשונה של באטלר הייתה לחקור ולתכנן גן ויקטוריאני שהיה מותקן בין טירת הסמית'סוניאן לשדרות העצמאות לרגל חגיגות ה-200 ליום העצמאות של ארצות הברית ב-1976. הפופולריות של הגן הוויקטוריאני היוותה ההשראה לגן אניד א. הופט.
באטלר כהן כמנהל משרד גננות במשך 23 שנים. את באטלר החליפה בתפקיד ננסי ג'י. בקטול, אשר שישמה כמנהלת המשרד בין השנים 1995 ו-2002 .
בשנת 2009, מכון סמית'סוניאן שינה את שם המחלקה מ"משרד הגננות" ל"גני הסמית'סוניאן"; הודעה על כך נמסרה לציבור בשנת 2010.
גנים ונופים
גני הסמית'סוניאן משתמשים בשיטת הדברה משולבת כדרך לשלוט במזיקים בכל גנים ונופים. שיטות אלה נועדו למעט בפגיעה באנשים בסביבה ככל האפשר בעת ההדברה.
אטסף הסחלבים
אוסף הסחלבים של הסמית'סוניאן החל עם חשיבה פרחי סחלב בשנת 1974. האוסף גדל וכיום הוא כולל כ-8,000 צמחי סחלבים מ-256 סוגים טקסונומיים שונים.
ארכיון הגנים האמריקאיים
ארכיון הגנים האמריקאיים הוא ארכיון מחקר המנוהל על ידי מחלקת גני הסמית'סוניאן, ומיועד לתת למתכנני גנים ונוף, להיסטוריונים ולציבור מידע על ההיסטוריה של גנים בארצות הברית. הארכיון כולל מסמכים אודות 6,300 גנים שונים בארצות הברית (ובהם גנים היסטוריים, וכן גנים בני זמננו).
אוסף ריהוט גן
אוסף ריהוט הגנים כולל כ-2,500 פרטי ריהוט גן.
שמורת נחל הקיבוצים
שמורת נחל הקיבוצים היא שמורת טבע מוכרזת בעמק המעיינות שבעמק בית שאן, שהוכרזה ב-10 בינואר 2006. שטח השמורה הוא כ-70.1 דונם. השמורה סובבת את נחל הקיבוצים.
יונקים
בעבר חיה הלוטרה האירופית במי הנחל ובסביבה הקרובה אליו, אך כיום נכחדה מהאזור.
הצומח
בנחל גדלים מיני צמחים שונים כמו: קנה מצוי, סוף מצוי, פטל קדוש, קנה סוכר גבוה, פלגית שיחנית, סמר ימי, אגמון החוף, מכבד הביצות, לוטוס צר עלים, שנית גדולה, אשל הירדן, ערידת הביצות, ליסמכיה מסופקת, מרור ימי, ובמים גדל בשפע צמח טבול נדיר - קרנן טבוע.
סתירת שבעה נקיים
סתירת שבעה נקיים הוא כלל הלכתי שיסודו מהתורה, על פיו גם לאחר שזבה ספרה שבעה נקיים, אם במהלך אחד הימים אירע מקרה מסוים הגורם לה טומאה, מקרה זו סותר את הימים הנקיים שכבר ספרה, ועליה להתחיל מחדש בספירה. לעיתים עשוי המושג לשמש גם בתחילת השבעה נקיים, כאשר האישה עצמה נקייה וזבה הפסיק לזוב, אלא שמקרה צדדי (כמו טומאה שאינה קשורה לזיבה) עשוי, לפי דעות מסוימות, לסתור את שבעת הנקיים שהיו עשויים לקדם אותה למצב של טהרה.
מקור הכלל
כלל זה נלמד מפסוקים בפרשת מצורע, בפרשה עוסקת בדיני שבעה נקיים שהם השלב חיוני וראשוני בשלבי ההיטהרות לזב וזבה. בזב נאמר, ומהמילה "לטהרתו" למדו חז"ל שעל שבעת הימים להיות סמוכים ורצופים לטהרתו מהטומאה ולא תהא טומאה מפסקת ביניהם.
גם בזבה נלמד הכלל מהפסוק שבו נאמרה מצוות ספירת שבעה נקיים ואמרו חז"ל: "ואחר תטהר - שלא תהא טומאה מפסקת ביניהם", כלומר משמעותה של המילה "אחר" בתנ"ך הוא בסמיכות למקרה, ועל כן אסור שיפסיק יום של טומאה, בין יום אחד ליום אחר לטהרת האישה שחל אחר שבעת הנקיים (אך מותנה בטבילה).
זב
זב - לאחר שראה שתי ראיות או שלוש, עליו לספור שבעה נקיים. אך אם ראה שכבת זרע באחד מימי הנקיים, הוא סותר רק את יומו, אך לא כל שבעת הימים.
זבה
זבה - זבה קטנה, שראתה ראייה אחת או שתים אינה צריכה לספור שבעה נקיים, והיא רק נחשבת לשומרת יום כנגד יום. רק זבה גדולה, שראתה כבר שלוש ראיות, צריכה לספור שבעה נקיים. כיום, לאחר חומרא דרבי זירא, נהגו בנות ישראל לשבת שבעה נקיים על כל דם אפילו על טיפת דם כחרדל, ולכן הלכות השבעה נקיים רלוונטיות לכל אישה יהודייה.
פולטת
על שאלה זו של רמי בר חמא התפלא רבא, והתבטא כדרכו על רמי בר חמא - בגלל חריפותו המופלאה אינו מעיין די הצורך לפני שאומר את דבריו. תמיהת רבא היא, כיצד ייתכן לומר שיציאת שכבת זרע מגופה של האישה יגרום לסתור את ספירת שבעת הנקיים, הרי לא ייתכן לומר שראיית שכבת הזרע יסתור את כל שבעת ימי הנקיים שספרה שהרי אפילו הבעל עצמו שיצא שכבת זרע מגופו אינו סותר את כל שבעת הנקיים, והרי לא ניתן לומר שראיית הזרע יסתור רק יום אחד, שהרי אמרה התורה "ואחר תטהר" - שלא טומאה מפסקת ביניהם. אך חכמי התלמוד דחו את דבריו של רבא, והביאו ראיה מזב שסותר יום אחד למרות שגם בו נאמר שאסור שתהא טומאה מפסקת בין שבעת הנקיים לטהרתו.
לעומת זאת, רבי שמעון חלוק על כך וקובע:. לדבריו של רבי שמעון, רק באופן אחד יש גזירת הכתוב שנגרם לאישה טומאה על ידי שכבת זרע, הוא על ידי תשמיש המיטה עם זב, שבו האישה נהיית טמאה על ידי קיום יחסי אישות עם הזב למרות שמגע בית הסתרים הוא, ובתלמוד הוסבר כי טומאת פולטת נאמרה באופן שהאישה לא טמאה בתור משמשת עם זב, למשל כאשר לאחר תשמיש המיטה היא נותרה שכובה במיטתה ולא הניעה את גופה כך ששכבת הזרע לא יצאה מגופה במשך שלושת הימים, והטבילוה כאשר היא במיטתה, שאז - כאשר קמה לאחר שלושת הימים, אם יצא זרע מגופה, היא טמאה. משיטתו של רבי שמעון נראה כי הוא סובר שיש לאישה דין "נוגעת" בשכבת זרע ולכן פולטת שכבת זרע טמאה. אם כי למרות זאת הסתפק רב שמואל בר ביסנא, שמא לעניין סתירת שבעה נקיים מודה גם רבי שמעון שדינה כרואה, ולפי גרסה אחרת רב שמואל בר בסינא לא שמע את אשר כתוב בברייתא, ולכן הסתפק מסברא אם דינה כרואה או לא. הוא שאל שאלה זאת את אביי, רבא ורב יוסף וכולם השיבו לו כי היא "רואה" ולא "נוגעת" לעניין סתירה. ומכאן מסיקים חכמי התוספות כי רבא חזר בו מהתקפתו על דברי רמי בר חמא וגם הוא מסכים כי האישה דינה כ"רואה".
קישוי
שאלה אחרת שנשאלה על ידי רבא בנוגע לדין סותרת הוא בסיבת טומאת ה"פולטת". , כלומר האם התורה שקבעה שאסור שיהא מספיק בין שבעת הנקיים ואם יש טומאה מפסקת ביניהם עליה לספור מחדש שבעה נקיים, האם דווקא דבר שגורם לאותה טומאה עצמה - טומאת זיבה היא סותרת את שבעת הנקיים מכיוון שהטומאה שממנה היא נטהרת - חוזרת וחלה, או שמא כל טומאה שהיא מפסקת בין שבעת הנקיים, ולכן אם נבע מצוואר הרחם דם קושי בימי הנידות, דבר שטימא אותה בטומאת נידה, נסתרת ספירת השבעה נקיים, למרות שעל פי ההלכה דם הקושי אינו גורם טומאת זיבה, אם הוא נבע באחד עשר ימי הזיבה.
לפי מסקנת התלמוד, הדבר שנוי במחלוקת בין רבי אליעזר וחכמים. רבי אליעזר, שסבור שראיית זב שהיא באונס אינה גורמת לו טומאת זיבה, ולמרות זאת מקובל לפי כל הדעות שזב שראה ראיית זיבה באונס במשך שבעת הנקיים שלו, "נסתר" אותו יום ולא ניתן לספור אותו כאחד משבעת הנקיים. לעומת זאת, שאר החכמים סבורים שלא רק שראיית זיבה גורמת סתירה אלא היא גם גורמת טומאת זיבה, שהרי אך הראייה השנייה והשלישית היא באונס, היא גורמת לו טומאה (למרות שהראייה הראשונה אינה מטמאת אם היא באונס), ולכן לא ניתן להביא ראיה מכך לשיטתם, אך קיימת ראיה אחרת לשיטתם מברייתא שנאמרה על ידי אבוה דרבי אבין האומרת:.
יום שלא נספר
קיימת מחלוקת תנאים האם על זבה לבדוק את עצמה בכל יום ויום משבעת הנקיים, והאם דין זה הוא לכתחילה או שמא אפילו בדיעבד, נידה שלא ספרה מדי יום אינה טהורה. לפי שיטה אחת, של רבי עקיבא, גם יום שלא נבדק כנקי, סותר את הימים שלפניו, ולפי רבי יהושע יום שלא נספר, סותר רק את עצמו.
.
בתלמוד הוסבר כי רבי עקיבא סובר שיום שבו לא התבצע בדיקה על ידי הזבה, לא די שאינו עולה למניין שבעת הנקיים, אלא שמכיוון שלא ברור שאותו יום היה "נקי" ולא הייתה זו זיבה, הרי אותו יום סותר את כל הימים שלפניו, ולכן אם הזבה בדקה את עצמה ביום הראשון והשביעי בלבד, רק היום השביעי עולה למניין השבעה נקיים. לעומת זאת סבור רבי אליעזר שגם ספירה כזו שהיא כתוצאה מחזקת טהרה, נחשבת לספירה, שהרי אם הזבה בדקה את עצמה ביום הראשון של שבעת הנקיים, נמצא שהיא יצאה מחזקת טומאה וזבה לחזקת טהרה, וממילא גם בימים שלאחריה היא כזו על פי דין החזקה. רבי אליעזר התפלא על רבי יהושע, כיצד הוא קובע שיום שלא נספר אינו סותר את הימים שלפניו אך גם אינו עולה למניין שבעה נקיים, הרי אם הוא משתמש בחזקת טהרה הרי על ידי חזקה זו יש לזבה ספירה של שבעה נקיים, ואם לא, אלא לשיטתו היום מוחזק כטמא, כיצד ניתן לספור את היום שלפניו למניין השבעה נקיים. אך רבי יהושע הגיב על כך שלשיטתו התורה שדרשה דווקא "ספירה" בכל יום, קובעת שיום שלא נספר אינו עולה למניין, אך התורה לא קבעה שהוא סותר את הימים שלפניו, שהרי בכל זאת יש חזקת טהרה, והרי זה כפולטת, שביום שיצא שכבת זרע מגופה אינו נמנה למניין שבעת הנקיים אל אינו סות ראת הימים שלפניו.
דון (תואר)
דון הוא תואר כבוד הנהוג באיטליה ובאיבריה. מקור השם הוא מלטינית, דומינוס. המקבילה הנשית לתואר היא דונה.
שימוש
אף על פי שבמקור התואר יועד לשושלת המלוכה, אצילים נבחרים, ובישופי הכנסייה, כיום הוא נמצא בשימוש לעיתים קרובות לאנשים בעלי השפעה, אישית או חברתית, כגון מנהיג קהילה ותיק, אדם בעל עושר משמעותי כאות הערכה או כבוד, ועשוי לשמש גם באירוניה. השימוש בתואר הוא לפני שם האדם, כגון "דון יוסף", אך לא "דון" בלבד.
מבחינה תחבירית, תואר זה משמש באופן דומה (אם כי בלשון רבים), כמו "אדוני" או "דאם" כבשפה האנגלית, כאשר מדברים על או למי שיש לו כבר תואר אבירות, למשל "דון שם פרטי" או "דונה שם פרטי שם משפחה". שלא כמו "כבודו". התואר 'דון' בשימוש בעת פנייה ישירה לאדם, ושלא כמו "מר" יש להשתמש בשם מסוים. לדוגמה, "דון דייגו דה לה וגה", או (כקיצור ל"סניור") "סר דון דייגו דה לה וגה", או פשוט "דון דייגו" (הזהות הסודית של זורו) הן צורות אופייניות. אבל צורה כמו "דון דה לה וגה" היא לא נכונה. הצורה "סר דייגו" אף היא לא נכונה, אף על פי שצורה זו הופכת לנפוצה בסביבות מסוימות (כגון: מערכות כריזה של סופרמרקטים), שבה אנשים מנסים להישמע רשמיים על אף חוסר המודעות לגבי סגנון המקובל.
ספרד וקולוניות ספרדיות בצפון אמריקה ובפיליפינים
מבחינה היסטורית, התואר 'דון' שימש כדי לתאר בני האצולה, כגון הדיאלגה ופידאלגה, כמו גם אנשי כמורה שאינם נזירים או בעלי תפקיד מעשי בכנסייה. התואר בהדרגה הפך להיות שמור לאצולה ולבעלי מוצא אריסטוקרטי כמו אצילי de Juro e Herdade, כלומר, "בזכות ובתורשה" ולא בחסד המלך. אבל עד המאה ה-20 התואר היה כבר בשימוש מוגבל אפילו במעמדות הגבוהים, כיוון שאנשים בעלי אמצעים או השכלה, ללא קשר לרקע, החלו להשתמש בו ולפיכך הוא כיום בשימוש לעיתים קרובות כאילו היה גרסה רשמית יותר של "סניור", מונח אשר שימש גם בעבר כדי לכנות מישהו בעל התנהגות אצילותית (ולא בהכרח מחזיק בתואר האצולה). שימוש בתואר זה, למשל, במקרה של מפקד בצבא הפונה לחיילים ספרדיים בסגנון "soldados señores" (חיילים-מכובדים). בספרדית של דוברי הלטינית, תואר זה משמש בדרך כלל עבור אנשים בגיל מבוגר.
התואר שימש גם בקרב היהודים הספרדים דוברי הלאדינו, כחלק מהתרבות הספרדית אשר לקחו עמם לאחר גירוש ספרד בשנת 1492.
לפני הכיבוש האמריקאי של דרום-מערב אמריקה, מספר מהגרים אמריקנים מקליפורניה, שם הם לעיתים קרובות הפכו לאזרחים מקסיקנים ושינו את שמותם הפרטיים לבעלי צליל ספרדי, למשל "חואן טמפל" במקום יונתן טמפל. היה זה מקובל להשתמש בתואר "דון" ברגע שהם הפכו לבעלי מעמד מכובד בקהילה.
כיום בקהילות המקסיקניות, דון או דונה משמש כצורת כבוד בפנייה לאדם בגיל מבוגר.
פורטוגל וברזיל
התואר דום (נכתב D) היה מיועד עבור שרים בעלי קרבת משפחה לשושלת המלוכה וגם לאנשים אחרים שתואר זה ניתן להם על ידי הריבון. ברוב המקרים, התואר הועבר דרך שושלת גברית. לאמיתו של דבר, רק נקבות שנולדו לאציל הנושא את התואר דום ישאו את התואר דונה, אך הנוהג הוא שלא להוריש את התואר באמצעות בנות. כמה דוגמאות יוצאות דופן תלויות אך ורק על הנסיבות שבעקבותם הוענק התואר עצמו. דוגמה ידועה היא צאצאיו של דום ואסקו דה גאמה.
היו מקרים רבים, הן בפורטוגל והן בברזיל, שבהן התואר דום (או דונה) היה בשימוש, ואף נקנה, על ידי אנשים שלא היו ממשפחת המלוכה. בכל מקרה, כאשר התואר הוכר רשמית על ידי הרשות המתאימה, התואר הפך לרשמי.
בימינו, בפורטוגל ובברזיל, דום מוענק בדרך כלל רק עבור עובדי כמורה חשובים, וממונים על מסדרים דתיים, כגון מסדר בנדיקטוס הקדוש. דום משמש באופן דומה בתוך המסדר הבנדיקטיני ברחבי צרפת והעולם דובר אנגלית. בצרפת, הוא משמש גם בתוך הענף גברי במסדר הקרטוזי.
בפורטוגזית, התואר דונה (או יותר בנימוס, "גברת דונה"), נפוץ כשמדובר באשה שאיננה מחזיקה בתואר אקדמי. זה נפוץ להתייחס לאשת ראש הממשלה או הנשיא, אם כי פחות נפוץ אצל פוליטיקאיות.
איטליה
באופן רשמי, דון היה סוג של נסיך או דוכס (וכל צאצא זכר לגיטימי) שהיה חבר של האצולה (להבדיל הנסיך או הדוכס השלט, אשר היה זכאי בדרך כלל לתואר מכובד יותר, כ- "Altezza" "הוד רוממותו"). הגדרה זו היא על פי האלמנך של גותה בסעיף ה-3 שלו. הצורה הנשית, "דונה", הייתה בשימוש על ידי נשותיהם ובנותיהם. מאגרי מידע גנאלוגיים וחוקרי השושלות עדיין שומרים את התואר לסוג כזה של אציל על פי המסורת, אף כי זו לא הגדרה הנמצאת תחת פיקוח החוק האיטלקי.
בפועל, עם זאת, התואר דון או דונה (או בלטינית דומינוס Domina) שימש באופן רופף יותר בכנסייה, רישומים אזרחיים, מסמכים משפטיים ונוטריונים. תואר הכבוד ניתן לעיתים קרובות לאצילים ללא תואר (לדוגמה, אבירים או בנים צעירים של אצילים), כמרים, או אנשים מיוחדים במינם. לאחר תקופה, אומץ התואר על ידי ארגוני פשע מאורגן בדרום איטליה (כולל נאפולי, סיציליה, וקלבריה) ביחס לחברים בארגון שהחזיקו השפעה רבה בתוך ההיררכיה שלהם.
היום באיטליה, התואר ניתן רק לראשי הכנסייה הקתולית (לא על ראשי הכנסייה, אשר נושאים תוארי כבוד גבוהים יותר כמו "מונסיונר", "הוד רוממותו" וכן הלאה). מחוץ לכנסייה או האצולה הישנה, השימוש כיום נדיר למדי בדרום, ורק לעיתים רחוקות, אם בכלל, נעשה שימוש במרכז או בצפון איטליה. ניתן להשתמש בו באופן סאטירי או בסאטירה אירונית במובן של אדם בעל חשיבות עצמית. כמו בספרדית, התואר דון נאמר לפני שמו המלא של האדם, פחות נפוץ שם המשפחה בלבד (כמקובל אצל ראשי המאפיה). הכינוי הנשי דונה, משמש לעיתים נדירות כיום.
שימושים נוספים
צוות ההוראה באוניברסיטת אוקספורד, מכונה לעיתים בתואר דון - כשארית מן התקופה בה הייתה האוניברסיטה מוסד דתי, וחבריה היוו סוג של כמרים. בפועל כיום, התואר משמש באוניברסיטה (ובאוניברסיטת קיימברידג') על מנת לתאר חבר באוניברסיטה.
דון הוא הקמע הרשמי של קבוצות הספורט של אוניברסיטת סן פרנסיסקו.
כתב יד פארמה
כתב יד פארמה למשנה (כתב יד פארמה 3173 או דה רוסי 138) הוא אחד משני כתבי היד החשובים של כל המשנה (יחד עם כתב יד קאופמן), אשר השתמר בספריית פאלאטינה בעיר פארמה שבאיטליה. כתב היד מנוקד בניקוד ארצישראלי-טברני, והוא מהווה מקור חשוב בחקר המשנה ובחקר הלשון העברית.
זמן כתיבתו
החוקרים הראשונים תיארכו אותו לאמצע המאה ה-13. הראיה שכתב היד הועתק לכל המאוחר באמצע המאה ה-13 היא שמעתיק כתב יד ליידן של תלמוד ירושלמי (שנכתב בשנים 1288-1289) העתיק ממנו. גדעון הנמן וחיים שירמן זיהו כי כתב ידו של אחד ממחברי כתב יד פארמה זהה (או לכל הפחות דומה להפליא) לכתב יד אחר של הספרא, שנכתב בשנת ד'תתל"ג (1072/1073), ולכן תיארכו אותו למאה ה-11. למסקנה דומה הגיעו משה דוד קאסוטו ולואיזה קאומו, אך לא מניתוח פלאוגרפי אלא מניתוח הלעזים האיטלקיים שבשולי הגליונות.
גלגולי כתב היד
במקור, כתב היד הכיל את כל שישה סדרי המשנה ואת מדרש ספרא, כפי שניתן לראות מחתימת הבעלים בעמוד השער "זאת המשנה משישה סדרים עם תורת כהנים כולו שלי משה ב"ר בנימין פינצי". מידיו של רבי משה ב"ר בנימין, עבר כתב היד לידי בנו "יהודה ב"ר משה דפינצי". האב ובנו חיו סביב מפנה המאה ה-15, ומכאן שבתקופה זו עוד היה מחובר כתב היד הזה עם תורת כהנים. בעלים נוסף ששמו חתום בעמוד השער הוא "עמינדב בן שלמה", שהיה מראשי הקהילה היהודית במנטובה.
כתב היד הגיע לידיו של ההבראיסט ג'ובאני ברנרדו דה-רוסי, איש פרמה, שאסף בספרייתו מאות כתבי יד עבריים. בשנת 1816 מכר דה-רוסי את אוספו לספריית פאלאטינה, וכתב היד של המשנה קוטלג כ"דה-רוסי 138".
באוקטובר 2013, במסגרת מיזם "כתיב" לכתבי יד עבריים של המכון לתצלומי כתבי יד עבריים בספרייה הלאומית, בשיתוף עם עמותת "פרידברג" לכתבי יד יהודיים (FJMS) והמשרד ירושלים ומורשת, נחתם הסכם עם ספריית פאלאטינה על החלת תהליך של סִפְרוּת (דיגיטציה) של כל כתבי היד העבריים המצויים בספריית פאלאטינה. התהליך הושלם, וכיום כתב היד מוצג לעיון באתר "כתיב".
תיאור כתב היד
בסגנון הכתיבה הוא איטלקי מובהק. מחיקה ותיקון בכתב היד מוסמנים בנקודתיים לפני המילה הנמחקת ולאחריה.
בשולי הגליונות נכתבו תרגומי מילים לאיטלקית.
נוסח המשנה
יעקב נחום אפשטיין כתב כי נוסח כתב היד שייך לענף הנוסח הארצישראלי-איטלקי.
פיינטוך טען שנוסח המשנה בכתב יד פארמה אינו אחיד, ומורכב מענפי נוסח שונים. לעיתים השינויים נובעים מהבדלי היגוי, שאז מסתבר שהמעתיק תיקן על פי צורת ההיגוי השגורה בפיו, ולעיתים הם שייכים לנוסח. לטענתו, הדבר נובע מכך שהמעתיק, או לפחות אחד מהם, היה בקיא במשנה בגרסתה הבבלית, וכתב היד שהיה מונח לפניו היה בגרסה הארצישראלית, וכך לעיתים תיקן תוך כדי העתקה לפי הנוסח שהכיר, ולעיתים לאחר שהבחין בכך תיקן את מה שכתב על פי הנוסח שלפניו.
הניקוד
חלקו הראשון של כתב היד מנוקד בניקוד מלא, וחלקו השני בניקוד חלקי. הניקוד הוא על פי המסורת הארצישראלית הטברנית.
כתב יד פארמה ב
בספריית הפאלאטינה השתמר כתב יד נוסף של המשנה, על סדר טהרות בלבד, המכונה "כתב יד פארמה ב'" (דה רוסי 497).
התובע הכללי של מקסיקו
משרד התובע הכללי המקסיקני הידוע יותר בשם הפרקליטות הכללית של הרפובליקה (בספרדית: Procuraduría General de la República, PGR) הוא אגף של הרשות המבצעת הפדרלית במקסיקו האחראית לחקירת פשעים פדרליים ותביעת מבצעיהם.
התפקיד נוצר על פי החוקה המקסיקנית ב"חוק ארגון הפרקליטות הכללית של הרפובליקה" (Ley Orgánica de la Procuraduría General de la República) משנת 1900.
חיה לוי
חיה לוי (לשעבר חיה סדן; נולדה ב-16 באוקטובר 1967) היא משוררת ישראלית, זוכת פרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית לספרי ביכורים.
ביוגרפיה
לוי נולדה וגדלה בירושלים. היא צאצאית של רבי מנחם מנדל משקלוב, שהיה הראשון ממשפחתה שעלה לארץ ישראל. אביה אברהם עבד בספרייה הלאומית בגבעת רם בירושלים ואמה אביבה הייתה מורה וכתבה סיפורים קצרים.
לוי למדה בבית הספר התיכון על שם מיי בויאר ושירתה בצה"ל כמפקדת כיתה בגרעין נח"ל. לאחר סיום השירות בצה"ל, היא הצטרפה לעמותת "קדמה" למען חינוך עיוני בשכונות ובערי פיתוח, והייתה בצוות ההקמה של בית ספר תיכון קדמה בשכונת פת בירושלים ובצוות המייסד של בית הספר ברנקו וייס בית שמש. היא הקימה את "אופקים", מסלול למדעי הרוח והחברה בבית שמש ולימדה גם בבת ים בתיכון "רמות" ובמודיעין־מכבים־רעות ב-"תיכון מכבים רעות - מו"ר". ללוי תואר ראשון בפילוסופיה ותואר שני בספרות עברית מהאוניברסיטה העברית בירושלים . היא כתבה באתר השירה ליריקה ושיריה התפרסמו באנתולוגיה "לא ברעש" של הליקון ובכתב העת "עירובין" (בקבצים ב, ג' ו-ה').
חיים אישיים
לוי מתגוררת במודיעין, והיא אם לשתי בנות. חיה לוי לשעבר "חיה סדן" שינתה את שמה חזרה ל"חיה לוי" לאחר שהתגרשה.
שנות ה-50 של המאה ה-9
שנות ה-50 של המאה ה-9 היו העשור השישי של המאה ה-9, החלו ב-1 בינואר 850 והסתיימו ב-31 בדצמבר 859.
ג'ואקים נואה
ג'ואקים סימון נואה (באנגלית: Joakim Simon Noah; נולד ב-25 בפברואר 1985) הוא כדורסלן עבר אמריקאי-צרפתי, ששיחק בעמדת הסנטר.
נואה ידוע במשחק ההגנה שלו ונחשב בשיאו לאחד הסנטרים הטובים ב-NBA. הוא לקח פעמיים חלק במשחק האולסטאר, נבחר פעם אחת לחמישיית העונה, פעם אחת לחמישיית ההגנה הראשונה, פעם לחמישיית ההגנה השנייה ובעונת זכה בתואר שחקן ההגנה של העונה ב-NBA.
ראשית חייו
הוא החל את דרכו בכדורסל בנבחרת בית הספר הבינלאומי של האומות המאוחדות שבניו יורק. במקביל השתתף בטורנירי כדורסל רחוב, שם קיבל את הכינוי "המישהו המפורסם", מכיוון שמישהו שמע שאביו היה טניסאי מקצועי. בהמשך שיחק בבית הספר פולי פרפ שבברוקלין ובבית הספר לורנסוויל שבפרינסטון, ניו ג'רזי.
קריירת מכללות
בשנת 2004 התקבל לאוניברסיטת פלורידה במדיה שיחק החל מעונת. בתחילת דרכו בפלורידה לא קיבל דקות משחק וסיים את עונת ה"" שלו עם של 3.9 נקודות ו-2.7  בכ-10.3 דקות למשחק בלבד. עם זאת, בעונתו השנייה במכללות השתפר משמעותית ועם ממוצעים של 14.2 נקודות, 7.1 ריבאונדים ו-2.4 חסימות למשחק היה ומלך החסימות של פלורידה.
אחרי שסיימה את העונה הסדירה במקום השלישי בבית המערב תיכוני, פלורידה החלה את טורניר אליפות המכללות בצורה מצוינת ואת שני משחקיה הראשונים בטורניר נגד אוניברסיטת דרום אלבמה ואוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי, ניצחה בקלות 50–76 ו-60–82 בהתאמה. גם את משחק חצי הגמר האזורי נגד אוניברסיטת ג'ורג'טאון הצליחה לעבור לאחר משחק צמוד שהסתיים בניצחון 53–57. בגמר נגד אוניברסיטת וילנובה, הציג נואה את אחד ממשחקיו הגדולים בקריירת המכללות שלו, הוא קלע 26 נקודות, הוריד 15 ריבאונדים וחסם 5 פעמים והוביל את פלורידה לניצחון 62–75 ולזכייה באליפות מחוז מיניאפוליס. נואה אף נבחר ל-MOP (השחקן המצטיין) של הטורניר.
לאחר ניצחון בחצי גמר הפיינל פור על אוניברסיטת ג'ורג' מייסון, התייצבו נואה וחבריו לקבוצה בגמר טורניר אליפות המכללות נגד אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ובזכות יכולת קבוצתית פנטסטית הובילו את פלורידה לניצחון 57–73 ולזכייה באליפות ה-NCAA לראשונה בתולדותיה. נואה שסיים את המשחק עם 16 נקודות ו-9 ריבאונדים נבחר ל-MOP של הפיינל פור.
לאחר הטורניר והזכייה באליפות, נחשב נואה על ידי רבים לאחד משחקני המכללות בעלי הסיכויים הגבוהים ביותר בדראפט ה-NBA 2006 ורבים אף סברו כי אם אכן ירשם לדראפט הוא צפוי להיבחר במקומות אחד-שתיים. עם זאת, נואה, יחד עם חבריו לפלורידה, אל הורפורד וקורי ברואר, הודיע כי הוא נשאר במכללה שנה נוספת. גם בעונת המשיך להפגין יכולת מצוינת ועם 12 נקודות, 8.4 ריבאונדים ו-2.3 אסיסטים בממוצע למשחק, הוביל את פלורידה לזכייה באליפות ה-NCAA, בכך הפכה קבוצתו לראשונה שזוכה בשתי אליפויות רצופות עם אותה החמישייה.
שיקגו בולס
עם תחילת עונת הצטרף לשיקגו דריק רוז שנבחר במקום הראשון בדראפט 2008 ובהובלתו החלה הקבוצה להוות גורם משמעותי בצמרת המזרח. נואה החל להפוך לאחד השחקנים המשמעותיים ברוטציית קבוצתו וסיים את העונה הסדירה עם 6.7 נקודות, 7.6 ריבאונדים (מלך הריבאונדים של שיקגו), 1.3 אסיסטים ו-1.4 חסימות למשחק והוביל את שיקגו למקום השביעי במזרח ולהעפלה לפלייאוף. כבר בסיבוב הראשון התמודדה שיקגו נגד האלופה היוצאת, בוסטון סלטיקס ובהובלם של נואה, ג'ון סלמונס, בן גורדון ודריק רוז, אשר הפגינו יכולת עילאית הצליחה למתוח את הסדרה לשבעה משחקים צמודים (שבע הארכות בסך הכל בסדרה), אך הפסד 99–109 במשחק האחרון העניק לבוסטון ניצחון 3–4. אחד המהלכים הגדולים של נואה בקריירה היה בדקה האחרונה של ההארכה השלישית במשחק השישי בסדרה, כאשר התוצאה עמדה על שוויון 123, נואה חטף את הכדור לשחקן בוסטון, פול פירס ורץ את כל המגרש כדי לקלוע שתי נקודות. כמו כן, סחט מפירס את העבירה השישית שלו, שהוציאה אותו מהמשחק. בסופו של דבר שיקגו ניצחה 127–128 והשוותה את תוצאת הסדרה ל-3-3, אך כאמור הפסידה במשחק השביעי והודחה מהפלייאוף. בסך הכל נואה סיים את הסדרה עם ממוצעים טובים במיוחד של 10.1 נקודות, 13.1 ריבאונדים, 2.3 אסיסטים ו-2.1 חסימות בכמעט 39 דקות למשחק.
לקראת עונת שוחרר גורדון ובכך עלה מעמדו של נואה בשיקגו באופן משמעותי. הוא פתח את העונה בצורה מצוינת ודורג כאחד הריבאונדרים הטובים בליגה. עם זאת, פציעה במשחק נגד פילדלפיה 76' ב-3 בפברואר השביתה אותו לכשבועיים שלאחריהם שב לשחק, אך חמישה ימים בלבד לאחר מכן נפצע שוב והושבת לשלושה שבועות נוספים. הוא חזר מהפציעה עם חלודה רבה, אך הצליח לחזור לכושר משחק וסיים את העונה הסדירה עם ממוצעי שיא של 10.7 נקודות, 11.0 ריבאונדים, 2.1 אסיסטים ו-1.6 חסימות למשחק. מבחינה קבוצתית שיקגו התמודדה מול טורונטו ראפטורס במאבק צמוד על המקום השמיני המוביל לפלייאוף ולבסוף אף זכתה בו בזכות מאזן 1–4 בחמשת מחזורי הסיום של העונה הסדירה.
בסיבוב הפלייאוף הראשון שוב הוגרלה לשחק נגד יריבה קשה במיוחד, הפעם היו אלו קליבלנד קאבלירס וכוכבה לברון ג'יימס שסיימו את העונה הסדרה במקום הראשון בליגה. למרות סדרה מדהימה של רוז ונואה שאף הצליחו להוביל את קבוצתם לניצחון במשחק השלישי, שחקניה המנוסים והאתלטים של קליבלנד היו עדיפים ובסופו של דבר ניצחו ללא קושי רב 1–4 בסדרה. נואה סיים סדרה אישית נוספת עם ממוצעים מצוינים של 14.8 נקודות, 13.0 ריבאונדים, 2.6 אסיסטים, 1.4 חטיפות ו-1.4 חסימות למשחק, אך נכשל שוב בניסיונו לעבור סיבוב בפלייאוף.
ניו יורק ניקס
ב-1 ביולי 2016 חתם נואה בניו יורק ניקס על חוזה לארבע שנים תמורת 72 מיליון דולר. בשתי עונותיו עם הניקס השתתף ב-53 משחקים בסך הכול, ורשם במהלכן ממוצעים מאכזבים של 4.6 נקודות ו-7.9 ריבאונדים למשחק בלבד. חוזהו בקבוצה נחשב בעיני פרשנים רבים לאחד הגרועים בתולדות המועדון בפרט, וב-NBA בכלל. ב-13 באוקטובר 2018 שוחרר נואה מהקבוצה.
לוס אנג'לס קליפרס
ב-9 במרץ 2020 חתם בלוס אנג'לס קליפרס על חוזה ל-10 ימים, אולם בשל השבתת הליגה ב-11 במרץ, בגין מגפת הקורונה, נמשך חוזהו עד חודש יוני. ב-28 ביוני חתם על חוזה סטנדרטי בקליפרס עד לסיום עונת.
בדצמבר 2020 שוחרר נואה מהקליפרס, ופורסם כי הוא צפוי להודיע על פרישה מכדורסל.
נבחרת צרפת
על אף שהיה יכול לשחק גם בנבחרות הכדורסל של ארצות הברית ושוודיה, בחר נואה לשחק עבור נבחרת צרפת. בשנת 2009 השתתף כשחקנה במשחקי ידידות, ובשנת 2011 לבש לראשונה את מדיה במשחקים רשמיים, במסגרת אליפות אירופה בכדורסל 2011. לאורך הטורניר רשם ממוצעים של 9.0 נקודות ו-8.0 ריבאונדים למשחק, וזכה עם נבחרתו במדליית הכסף לאחר שהפסידה מול נבחרת ספרד במשחק הגמר.
המטבח האתיופי
המטבח האתיופי הוא המטבח הנפוץ באתיופיה. מרכיביו העיקריים הם קטניות לסוגיהן, ירקות מאכל וירקות תבלין, ובשר ודגים (בהתאם לאזור). מטבח זה מבוסס על תבשילים וקדירות בבישול ארוך, מתובלים בנדיבות ולרוב חריפים. השימוש הנרחב בתבלינים מעניק למאכלים טעמים ארומטיים וקשת טעמים מגוונת.
המטבח בבית האתיופי המסורתי מהווה את מרכז הבית והארוחות מתנהלות כאשר במרכז מוצבת צלחת גדולה ובה מגוון תבשילים (המכונים בשם כללי "וואט") המונחים על אנג'רה – לחם שטוח (בעל מרקם דומה ללחוח, לפעמים חמצץ), עשוי קמח טף מותסס. הסועדים בוצעים פיסות אנג'רה באמצעות ידם הימנית וכך אוספים מהתבשילים השונים בתנועות צביטה. האכילה המשותפת והטקסית מחזקת את הקשרים בין הסועדים ואף נהוג שסועד מאכיל את היושב בסמוך לו כמחווה של כבוד, אהבה והערכה כאשר גודלו של הנתח מעיד על נדיבותו ורוחב ליבו של המאכיל. את הארוחה נועל טקס הכנת הקפה המכונה "בּוּנה".
סקירה כללית
חיי חברה הדוקים ביותר מאפיינים את הקהילה האתיופית. המשפחה היא המוקד, והמטבח ופינת האוכל הם מרכז הבית. עשירים באתיופיה אף בונים יחידה נפרדת המשמשת כמטבח וכחדר אוכל, מחוץ לבקתת המגורים. הנשים הן האחראיות על הבישולים וההגשה. תנאי השטח בכפרים בעייתיים למדי בשל בעיות חשמל ואמצעי קירור, זאת הסיבה שבאתיופיה עושים שימוש נרחב בכלי חרס מיוחדים ויש הכרח להשתמש במצרכים טריים, כי לא ניתן לשמור את חומרי הגלם לאורך זמן.
המטבח האתיופי הכפרי מבטא אחדות, עזרה הדדית ואחווה. במהלך הארוחה לא עוסקים באכילה בלבד אלא נוטלים חלק בטקס. במרכז השולחן האתיופי ניצבת צלחת משותפת שטוחה וגדולה, ובה מגוון מאכלים על מצע של לחם אנג'רה. כל הסועדים יאכלו מאותה צלחת ובארוחה אתיופית מסורתית אף נהוג שכל סועד מאכיל את היושב בסמוך לו – כמחוות כבוד והערכה. ההאכלה מעידה על נדיבות המאכיל, כשהאורח המבוגר ביותר בשולחן הוא הראשון להיות מואכל.
המטבח האתיופי בריא יחסית ודל כולסטרול. קמח הטף, שאינו מכיל גלוטן, הוא אבן היסוד של הקולינריה המקומית, ואף הוכרז על ידי האו"ם כמזון-על. הטף עשיר בסידן, חלבון וברזל, ומשמש כמציל חיים באזורים מוכי רעב. קיימים קמח טף לבן, המעודן יותר בטעמיו, וקמח טף שחור, המזכיר קמח מלא.
הבישול האתיופי מבוסס על תבשילים וקדירות בבישול ארוך על אש נמוכה. מרבית התבשילים המסורתיים מתבססים על קטניות מכל הסוגים וירקות שורש, בהתאם לגידולים העיקריים במדינה. רוב הירקות עוברים תהליך של בישול, אך באזורים המפותחים יותר ובערים הגדולות אוכלים גם ירקות טריים. האוכל האתיופי נוטה להיות חריף מאוד בזכות התבלינים, והאתיופים מאמינים שהחריפות מועילה לאון הגברי ומחזקת את הגוף.
במובנים מסוימים, מזכירה הארוחה האתיופית המסורתית את ה"טאלי" ההודי. מסביב לפחמימה הבסיסית – במקרה זה האנג'רה – המקבילה במידת מה לצ'פאטי ההודי – יש תבשילים שונים ומגוונים המשמשים כמיטבלים, ומופיעים בדרך כלל בצבעים חזקים ומנוגדים שמעוררים את העין והקיבה – צהוב, אדום, ירוק ועוד.
חומרי גלם ומנות מסורתיות
בחיים הכפריים באתיופיה נהוג לגדל את כל הדרוש לקיום בסיסי: בקר, צאן, תרנגולות ומגוון גידולים חקלאיים. המסורת הקולינרית עשירה בטעמים, מגוונת וייחודית. זהו מטבח מאוד בריא אשר כמעט ולא עושה שימוש בסוכר. האוכל האתיופי מתאפיין בחריפות אך זו משתנה וככל שמתרחקים לאזורים הכפריים המרוחקים האוכל הולך ונהיה חריף יותר. האוכל האתיופי המוכר בישראל מקורו בצפון אתיופיה במדינות אמהרה ותיגראי, להם תרבות דומיננטית יותר. באתיופיה מעל ל-80 תרבויות שונות כאשר לכולן מנות דומות אם לא זהות – אך נמצא אותן תחת שם אחר ועם שינויים קלים במרכיבים ובתיבול. שמות המנות לרוב יכללו תיאור של מרכיבי המנה.
תבלינים
התבלינים מקנים לאוכל האתיופי ארומה, טעמים ייחודיים וחריפות. התבלינים הנפוצים ביותר הם הל, בצל, שום, פלפל שחור, פלפל אדום, כמון, כורכום, חרדל שחור, קינמון, ציפורן, כוסברה, זנגביל טחון, חילבֵּה, קֶצָח, פפריקה מתוקה, אגוז מוסקט ופלפלים חריפים שונים.
התבלינים באתיופיה נקנים על פי רוב בצורתם הגולמית, ונטחנים בבית בעלי ומכתש, בהתאם לצורך, כאשר בכל בית נוצרת גרסה ייחודית לתערובות התבלינים העיקריות.
לחם, דייסות, מאכלי דגנים ומאפים
מרכיב התזונה העיקרי באתיופיה המלווה כמעט כל ארוחה הוא קמח הטף. זהו קמח המיוצר מדגן קטן כאשר אתיופיה אחראית לכמעט 90% מקמח הטף המיוצר בעולם כולו. ישנו גם שימוש בדגנים אחרים ובאורז אך הוא פחות נפוץ, משתנה לפי הגידולים המקומיים בכל אזור ותלוי בעיקר במשקעים.
וָואט (wot)
זהו השם הכללי למבחר מטבלים חריפים המתובלים עם תערובת הברברה, שאותם אוכלים עם האנג'רה. אלה יכולים להיות מטבלים מקטניות, ירקות או בשר. מרביתם מתבשלים בבישול ארוך, עיסתיים במרקמם ונראים כמעין משחה ארומטית.
אליצ'ה (alicha)
שם כללי למטבלים הלא חריפים, אותם מכינים עם כל תבלין מלבד תערובת הברברה. לרוב תכיל בצל, ג'ינג'ר, שום, כורכום. מנות שמכילות מעט ברברה ייקראו "אליצ'ה ווט".
מאכלי בשר, עוף ודגים
אף כי הרמה האתיופית שופעת נהרות ובהם קרפיוניים רבים ושפמנונים מצויים, המטבח המקומי ברמה האתיופית מתאפיין יותר במנות עוף (דוֹרוֹ), בקר או כבש (סֵגַה). באתיופיה נהוג לנצל עד תום את הבהמה השחוטה כך שמשתמשים בכל חלקי הפנים שלה. אכילת חזיר אסורה הן בכנסייה האורתודוקסית האתיופית לה משתייכים כ-43% מתושבי אתיופיה, הן באמונה המוסלמית בה דבקים כ-34% מתושבי אתיופיה, והן ביהדות.
מטבלי קטניות
הקטניות הן חלק מהגידולים החקלאיים הבולטים במדינה, לכן הן גם מהוות את אחד המרכיבים הדומיננטיים והעיקריים של המטבח האתיופי. עדשים מכל הצבעים, אפונה ירוקה או צהובה, חומוס, פול ועוד.
מטבלי ירקות
לקטניות האהודות על המטבח האתיופי מצטרפים ירקות שונים, בעיקר ירקות שורש או המתאימים לבישול ארוך, כמו כרוב, גזר, תפוחי אדמה, דלעת, סלק ועלי סלק. בתבשילי הירקות גם משלבים בצל, שום, כוסברה, פטרוזיליה ופלפל חריף.
מאכלי חלב וביצים
באתיופיה נהוג להשתמש בביצי תרנגולת בתבשילים שונים, לחבוץ חמאה מחלב טרי, וכאשר ניתן, גם להשתמש בחלב פרה לבישול דייסות שונות. עם זאת, אין תרבות בולטת של ייצור או אכילת גבינות, בעיקר בשל הקשיים באיתור אמצעי קירור מספקים.
אחת המיומנויות של נשות אתיופיה הייתה הכנת משקה יוגורט. ממלאים חלב בכד חרס מיוחד, המתפקד כמחבצה מאולתרת, מנערים בהתמדה ובסבלנות עד אשר נוצרת הפרדה בין השומן, שהוא בעצם חמאה (אוקה) ובין החלב שהסמיך והפך יוגורט (הדט).
משקאות
המשקה האלכוהולי הנפוץ באתיופיה הוא בירה, לעיתים קרובות בירה בהכנה ביתית. לפעמים עולים על השולחן סוגי יין ושיכר אתיופיים, ומשקאות קלים מיוחדים מזרעים ודגנים.
טקס הכנת קפה ה"בּוּנָה"
טקס הקפה, ה"בּוּנָה", הוא הנועל את הארוחה. המארחת קולה במחבת את פולי הקפה הירוקים עד שישחימו, ובעשן המתפזר בבית היא מברכת את האורחים. לאחר מכן טוחנים את הפולים ושותים את הקפה בשלושה סיבובים. לטקס הכנת הקפה תפקיד משמעותי והוא מהווה מרכיב חשוב בחיים החברתיים באתיופיה. בעת הגעה לביקור האורחים לא הולכים עד שנגמר הקפה ובזמן זה מעבירים אינפורמציה בין האנשים. טקס הבּוּנָה אורך זמן רב, לפעמים מספר שעות. האווירה האינטימית המתפתחת מכשירה את הקרקע לשיחות אקטואליה, סולחה, גישור של השָמְגְלֶה ("איש זקן" באמהרית, מגשר מסורתי) והקייסים, רכילות ואף בקשות נישואין.
שלבי הכנה
הכנת והגשת הקפה נעשות על ידי המארחת או אם המשפחה בטקס ממושך ורב-שלבי לעיני האורחים. פולי הקפה הגדלים באתיופיה ונמכרים כאן בחנויות התבלינים הם ירוקים במקור. תחילה שוטפים את הפולים במים קרים ומסננים. אחר-כך קולים אותם במחבת על אש קטנה עד שישחימו. ניתן להמשיך ולקלות אם רוצים טעם 'שרוף'. בעוד העשן מיתמר מהפולים, מתבקש כל אורח להביע משאלה. מסירים את המחבת מהאש, מניחים לפולים להצטנן ומאחסנים בכלי.
בשלב הבא טוחנים פולים בכמות הנדרשת להכנה מיידית. מרתיחים מים בסיר, מוסיפים כפית וחצי קפה טחון לכל כוס ומערבבים. כשהנוזל השחור מתחיל לבעבע, מנמיכים את האש וממשיכים בבישול כעשר דקות. מכבים את האש, מעבירים את הקפה לג'יבלה (קנקן דמוי פינג'אן) ומוזגים לספלי האורחים.
לקראת הסיבוב השני מוסיפים חצי כפית מהקפה הטחון לכל ספל וחוזרים על התהליך. לקראת הסיבוב השלישי חוזרים על התהליך, בלי להוסיף קפה. הנוזל המתקבל בשלב זה דומה לתה או לקפה דליל. לפי המסורת, חובה לשתות שלושה ספלי קפה לפחות.
קינוחים, חטיפים ואוכל רחוב
באתיופיה לא נוהגים לאכול קינוחים ודברי מתיקה, או בכלל להשתמש בסוכר ואף אין באמהרית מילה שפירושה שווה ערך ל"קינוח". המשקאות ממותקים בדבש או קנה סוכר, וכך גם התה האתיופי השחור. כקינוח לאחר הארוחה, או בין הארוחות, נוהגים לנשנש חטיפים ביתיים ומזינים ללא חומרים משמרים שאותם מכינה עקרת-הבית מדגנים שונים. לדוגמה: פרוסת דָאבּוֹ עם דבש, שימְבְּרָה קוֹלוֹ (חטיף גרעיני חומוס שבושלו במים רותחים), סינְדֶה קולו (חטיף גרעיני חיטה), מָשְלָה קולו (חטיף תירס קלוי, גרעיני תירס גדולים קלויים על מחבת), גֶבְס קוֹלוֹ (חטיף גרעיני שעורה) או נֶפְרו (חטיף קטניות ודגנים מבושלים).
הארוחות
בכל ימות השבוע אין לוח-זמנים קבוע ונוקשה לארוחות, בני הבית יכולים לאכול כחפצם במטבח או בפינת האוכל. כשיש אורחים בבית, מקפידים לאכול בזמנים קבועים, או בשעה שנקבעה מראש. גם כאשר מוזמנים להתארח, מקפידים להגיע בזמן לארוחה.
ארוחת הבוקר
באתיופיה אין תפריט ארוחות קבוע. ארוחת בוקר טיפוסית עשויה להיות מורכבת מפרוסה או שתיים של לחם דָאבּוֹ, עם זעתר וקפה. יש הפותחים את יומם באכילת אנג'רה יבשה, קטניות ודגנים מבושלים לדייסה. בשבת בבוקר מקובל לאכול סלט ירקות לצד לחם הדָאבּו והאָגוּאָט פִיטְפִיט (מעין גבינה צפתית).
נוהגי אכילה
הארוחה מתבצעת סביב מוסב (moseb) שהוא סל קש קלוע גדול בגובה משתנה, סביבו שרפרפים. במרכז המסוב מונחת האנג'רה ומעליה מסודרים בצורה אסתטית שלל התבשילים. האכילה מתבצעת עם יד ימין בלבד כאשר ישנם חוקים ודרך מסוימת לעשות זאת – יש לחתוך את פיסות האנג'רה רק עם היד הימנית, ובאמצעותה לאסוף מהתבשיל הרצוי כאשר ניתן לטבול במספר תבשילים, ולאחר מכן להכניס לפה מבלי לגעת עם האצבעות בשפתיים.
השפעות תרבותיות
מנהג הגוּרְשָה (בתרגום חופשי "פה מלא") זו מחווה של הבעת כבוד ואהבה לאדם אחר היושב סביב השולחן, בין אם בן משפחה או אורח. במחווה זו יכין אחד מהסועדים פיסת אנג'רה העוטפת תבשיל ויאכיל סועד אחד היושב לצידו, כאשר גודל הביס שווה ערך לגודל הנדיבות ורוחב הלב ולא נהוג לסרב להצעה זו. מקובל כי המכובד בארוחה, הקס, הסבא או האב (אם הארוחה היא בחוג המשפחה) מתכבד להכין ראשון את הגורשה. הוא מברך, נוגס מהכריך ורק אז יכולים כל השאר לאכול. לעיתים האב או הסב מכין גוּרְשָה לכל בן משפחה.
הכנת המזון
מטלות הבית וביניהן הכנת המזון באתיופיה הן מנת חלקן של הנשים. הבישול נעשה בכלי חרס ומעל אש גלויה במרכז המטבח בבקתה, או בחצר מחוץ לבקתה. בדרך כלל זה היה אירוע קבוצתי, בחברת נשים שישבו במעגל על הקרקע סביב המדורה.
מבנה המטבח האתיופי המסורתי
פינת האוכל באתיופיה מוקמה לרוב במרכז הבית, בנפרד מאזורי השינה. משפחות ממעמד חברתי-כלכלי מבוסס יוסיפי יחידת אירוח נפרדת, הנקראת אַדֵרַש. חדר האירוח היה בדרך כלל רחב-ידיים, במרכזו המוסֶב (שולחן קש עגול ונמוך המקושט מבחוץ בדוגמאות קלועות בקש, שעליו הונחה קערת האנג'רה וכן המשקאות) וסביבו הסועדים, יישובים על דרגשים עשויים עץ או בוץ (מֵדֵב).
ציוד המטבח יכלול לרוב קדירות חרס או עץ, לוחיות פח עגולות לאפיית אנג'רה או דָאבּו, סכינים, כפות וכלי הגשה מתוצרת עצמית. באתיופיה נהוג לשתות מכוסות חרס או מקִיל, כוסות מקליפת פרי או ירק (בטטה, לדוגמה) שתוכו הוצא ממנו, מזכוכית (בעיקר בערים), או מקרן שור מלוטשת (וָאנצָה).
שימור מזון
החום והעדר רשת חשמל הקשו על אחסון המזון במטבח האתיופי. על כן נעשה שימוש רחב במצרכים טריים, ירקות שנקטפו בערוגה הסמוכה לבקתת המשפחה, או בשר משחיטה שבושל ונאכל בו-ביום. את קציר התבואה, התירס, הטֶף והשעורה אי-אפשר היה לצרוך במלואו בתוך יום או יומיים, ואי לכך אוחסנו שקי הגרעינים בגוּטֶה (מעין ממגורה שנבנתה מבוץ) שבחצר הבית. הגוּטֶה נבנה בגדלים שונים לפי דרישה. בממגורות הגדולות שנבנו לגובה ניתן היה לאחסן עד טון תבואה, לתקופה של שנה תמימה. חלב אוחסן בכדי חרס, אף הם עשויים בוץ, ששמרו על טמפרטורה נמוכה.
מנהגי יהודי אתיופיה
הקהילה היהודית באתיופיה (המכונה "ביתא ישראל") הייתה קהילה דתית אדוקה אשר שמרה על מצוות הדת היהודית כולל כשרות והלכות הטהרה. מאכלי המטבח היהודי זהים לאלו של המטבח המקומי אך עם הקפדה אדוקה על חוקי הכשרות. במטבח האתיופי המקומי המסורתי ישנן מספר מנות בשריות המבושלות בחמאה, מאלו נמנעו היהודים.
בשבתות נהוג יותר לאכול תבשילי עוף ובחגים ומועדים תבשילי בשר. בהיעדר אמצעים לשמירת מזון בקירור, נהגו היהודים באתיופיה לשחוט את הפרה או הכבש לקראת שבת או בערב החג, ובכך להבטיח את טריות הבשר. לאחר השחיטה בידי שוחט מוסמך (לרוב הקס, רב העדה), נהגו לחלק את הבשר לבני-משפחה ולקרובים, ואם נשאר – גם לשכנים ולידידים.
חגים ומועדים של ביתא ישראל
התורה שבעל-פה של ביתא ישראל נמסרה מדור לדור וכמעט שלא הועלתה על הכתב, למעט חיבורים מאוחרים אחדים כגון התאזזה סנבת וספר השעות. זאת בניגוד לקאנוניזציה שעברה התורה שבעל-פה בארץ ישראל ובבבל, לאחר חורבן היישוב עם כישלון מרד בר כוכבא. הם שמרו על מצוות ברית מילה, הקפידו על שמירת השבת והטהרה, חגגו את החגים הנזכרים בתורה והתענו שלושה ימים (י"א-י"ג באדר) לזכר התענית שהכריזה אסתר המלכה.
השפעות דתיות
באתיופיה יותר מ-80 קבוצות אתניות ביניהן נוצרים, מוסלמים ויהודים. הקבוצות הדתיות אדוקות ושומרות על המצוות באדיקות.
צומות ותעניות
ליהודים כמות ימי הצום הקטנה ביותר, רק בחגים הידועים לנו וכן חג הסיגד. למוסלמים, צום הרמאדן בו אוכלים רק עם רדת החשיכה במשך חודש. לנוצרים ישנה תקופת התענית, 40 ימים של תזונה צמחונית בלבד והימנעות מכל מזון המגיע מן החי. אחד מהמנהגים הם לנסוע לירושלים על מנת לעלות להתפלל בהר הרצל.
אוכל אתיופי בישראל
בשנים הראשונות שלאחר העלייה הגדולה מאתיופיה לא ניתן היה להשיג בארץ את קמח הטף והמטבח האתיופי המסורתי חש בחסרונו. עם הזמן החל ייבוא הטף, תחילה באופן לא חוקי ולאחר מכן חוקי, וכן החלו לפתח גידולים של הדגן המיוחד גם מחוץ לאתיופיה. בשנים האחרונות התפתח גידול הטף בדרום הארץ, בקיבוץ שובל. לצד ייבוא קמח הטף, מגיעים לארץ מאתיופיה גם מגוון מוצרים נוספים וביניהם תבלינים, בירה ועוד.
הבישול האתיופי המסורתי הדורש השקעה של שעות רבות לפי שלבים מדויקים הולך ונעלם עם השתקעות יהודי אתיופיה בארץ. הנשים כבר אינן עקרות בית כפריות ואין להן זמן רב להשקיע במטלות הבית בדגש על הבישול, וכך גם בני הדור הצעיר. המטבח המסורתי התרחב וכעת מכיל בתוכו גם השפעות מהמטבח הישראלי המקומי, מעטים מבני הדור הצעיר יודעים לבשל את המתכונים המסורתיים. ישנם החוששים להיעלמות האוכל האתיופי הייחודי והדבר הביא לפתיחת מסעדות וכתיבת ספרי בישול. כיום קיימות בארץ מספר מסעדות המציעות מגוון מאכלים אתיופיים.
רפואה עממית
באתיופיה קיימים כ-7,000 סוגי צמחים המשמשים למזון, תבלין בושם ומרפא, כאשר צמחי מרפא מהווים כ-85% ממרכיבי הרפואה המסורתית. השימוש בצמחים ושיטות הריפוי העתיקות של הקהילה האתיופית עוברים מפה לאוזן ונדיר למצוא אותם בספרים או מחוץ לכותלי הקהילה. ישנה אמונה כי אכילת חריף מחזקת את גוף האדם ומסייעת לאון הגברי.
רוב התבלינים בבישול האתיופי משמשים גם ברפואה המסורתית:
רפאל ארדיט
תולדותיו
בנו השני של הרב שלמה ארדיט. היה מגדולי תלמידיו של הרב רפאל יוסף חזן. סבו היה הרב יצחק ארדיט, שנפטר בירושלים.
רבני עירו משבחים אותו ואת מידותיו:
אחיו של הרב יצחק ארדיט, מחבר ספר יקר הערך על מסכת ערכין, אותו הרב רפאל מזכירו רבות בספרו.
תשובה ממנו נדפסה בספר שפת הים לרבי יצחק מאיו. לא ידועה לנו שנות לידתו ופטירתו של הרב.
חיבורו
ספרו מרפא לשון (שאלוניקי תקפ"ו) - שיטה על מסכת שבועות שחיבר בימי בחרותו, וחידושים על הרמב"ם. בסוף הספר נדפסו שתי דרשות. נערך על ידי הרב יצחק נאבארו. לספרו הסכימו רבני אזמיר הרב רפאל אשכנזי והרב דוד אמאדו.
חוק הביטוח הלאומי
חוק הביטוח הלאומי [נוסח משולב], התשנ"ה-1995 הוא חוק המסדיר את פעולתו של המוסד לביטוח לאומי וקובע את ההוראות העיקריות בנוגע לזכאות לקצבאות הניתנות על ידי המוסד ולהענקתן ובנוגע לדמי ביטוח לאומי, שהם מקור מימון עיקרי לפעולת המוסד (מקור שני הוא תקציב המדינה). החוק נחקק על ידי הכנסת בשנת 1953, והוא החוק העיקרי המסדיר בישראל את פעולתה של מערכת הביטחון הסוציאלי בה. חוק זה עולה בקנה אחד עם הערכים הסוציאליים במשפט העברי שכולם למדים מעקרון "כל ישראל ערבים זה לזה".
בנוסף לחוק זה חוקקה הכנסת חוקים נוספים בתחום הביטחון הסוציאלי, בהם חוק הבטחת הכנסה, חוק ביטוח בריאות ממלכתי וחוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה, שגם ביישומם עוסק המוסד לביטוח לאומי.
נושאי החוק
חוק הביטוח הלאומי דן בנושאים אלו (רשימה לא מלאה):
היסטוריה חקיקתית
מאז נחקק לראשונה תוקן החוק מאות פעמים, בהתאם לשינויים שחלו במערכת הביטחון הסוציאלי בישראל ולהשפעת המדיניות הכלכלית של ממשלות ישראל עליה. עקב כך פורסם פעמיים נוסח משולב לחוק - ב-1968 וב-1995. בחוק מוכנסים מספר תיקונים מדי שנה, ובכלל זה תיקונים במסגרת חוק ההסדרים.
הוראות החוק הושלמו על ידי תקנות, שהותקנו על ידי שר הרווחה, שהוא המופקד על ביצוע החוק. עם השנים הותקנו עשרות קובצי תקנות, הקובעים הוראות ביצוע מפורטות לנושאים המוסדרים בחוק בצורה עקרונית.
שמורת נחל עשוש
שמורת נחל עשוש (או שמורת עשוש) היא שמורת טבע מוכרזת בנגב, שהוכרזה ב-1 בדצמבר 1992. שטח השמורה הוא כ-399,517 דונם. השמורה סובבת את נחל עשוש.
חלק ניכר מתחום השמורה (במערב ובדרום) הוא שטח אש, שהכניסה אליו אסורה ללא אישור ביטחוני.
בתחומי השמורה לא קיימים מעיינות, ורק לאחר שיטפונות נדירים נקווים מים בגבים העמוקים שבנחלי המרחב.
יונקים
במרחבי השמורה חיים היונקים – צבי הנגב, ראם לבן, יעל נובי ופרא פרסי.
זוחלים
בשמורה חי חרדון צב מצוי.
עופות
בשמורה חיים מיני העופות: נשר מקראי, עקב עיטי, עיט סלעים, אלימון עפרוני ועוד.
בגדה הדרומית של נחל נקרות מפעילה רשות הטבע והגנים תחנת האכלה לנשרים. צעד זה נועד להפחית את השפעת מטוסי חיל האוויר המתאמנים בסביבה על הנשרים הדוגרים בערבה.
אוניברסיטת המדע והטכנולוגיה של סין
אוניברסיטת המדע והטכנולוגיה של סין (במנדרינית: 中国科学技术大学) היא אוניברסיטה מחקר ציבורית, הממוקמת בחפיי שברפובליקה העממית של סין, אשר הוקמה בשנת 1958. האוניברסיטה חברה בליגת C9, התאגדות אוניברסיטאות האוקיינוס השקט ואיגוד אוניברסיטאות המחקר במזרח אסיה. באוניברסיטה פועלות כ-12 בתי ספר ו-30 מחלקות. מבין הדמויות הבולטות שעבדו בעבר באוניברסיטה ניתן למנות את צ'יין שואה-סן ופאנג לי ז'י.
היסטוריה
האוניברסיטה נוסדה בשנת 1958 בבייג'ינג ועברה לחפיי רק בשנת 1970 לאחר מהפכת התרבות.
ריכרד ליכטהיים
ריכרד ליכטהיים (בגרמנית: Richard Lichtheim; 16 בפברואר 1885 – 1 באפריל 1963) היה ממנהיגי התנועה הציונית בגרמניה ונציג הסוכנות היהודית בז'נבה בעת מלחמת העולם השנייה שפעל למען הצלת יהודים בשואה. היה מהראשונים שהתריעו כי באירופה מתבצע הפתרון הסופי - ההשמדה הטוטאלית של יהודי אירופה.
ראשית דרכו
ריכרד ליכטהיים נולד בברלין בשנת 1885 למשפחה יהודית עשירה ומתבוללת זה חמישה דורות שמוצאה ממזרח פרוסיה, צאצאיו של יוהאן יעקובי, מדינאי מן המאה התשע עשרה שנלחם למען הדמוקרטיה בפרוסיה. ליכטהיים למד כלכלה באוניברסיטת פרייבורג. בהיותו סטודנט הצטרף בשנת 1905 לתנועה הציונית, ובשנת 1909 הפסיק את לימודיו והתרכז בפעילות בתנועה הציונית. היה מראשי הפעילים הציוניים בגרמניה בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1910 ביקר לראשונה בארץ ישראל, ובשנת 1911 יצא בשליחות לאיסטנבול, שם הכיר את אירנה, שלה נישא בהמשך אותה שנה ובני הזוג התיישבו בברלין. בשנת 1912 נולד בנם ג'ורג' ליכטהיים, לימים עיתונאי, היסטוריון ומומחה למרקסיזם. החל משנת 1913 שימש עורך השבועון Die Welt' ("די ולט" - 'העולם'), הביטאון המרכזי של ההסתדרות הציונית, אך בהמשך אותה שנה חזר לאיסטנבול, ששימשה מרכז לפעילות ציונית, ונתמנה עוזרו של הנציג המדיני של ההסתדרות הציונית בבירת טורקיה, ד"ר אביגדור יעקובסון. ב-1914 נולדה באיסטנבול בתם מרים ליכטהיים, לימים אגיפטולוגית ומתרגמת. כאשר בתחילת מלחמת העולם הראשונה נאלץ יעקובסון, כנתין רוסי, לעזוב את תפקידו, קיבל ליכטהיים את התפקיד.
בתפקידו כנציג המדיני של התנועה הציונית פעל למען היהודים בארץ ישראל שסבלו מנגישׂוֹת השלטון העות'מאני. כן פעל למען עלייתם של יהודי רוסיה לארץ ישראל ונפגש לשם כך ב-29 ביוני 1914 עם השגריר הגרמני בטורקיה. על תקופה זו בחייו של ליכטהיים כתב דוד תדהר:
באיסטנבול שהה ליכטהיים ארבע שנים, במשך כל תקופת מלחמת העולם הראשונה, ושב לברלין רק בשנת 1917.
בשנים שלאחר המלחמה הגיע ליכטהיים ללונדון שבה שימש ראש מחלקת הארגון בהנהלה הציונית. ליכטהיים, שהתנגד למדיניותו המתונה של נשיא ההסתדרות הציונית, חיים ויצמן, הצטרף בשנת 1925 לתנועה הרוויזיוניסטית. לאחר שהתאכזב מהקיצוניות של תנועה זו ושל ראשה זאב ז'בוטינסקי, ולאחר שהתנגד לדרישתו של ז'בוטינסקי כי ההסתדרות הציונית החדשה תפרוש מההסתדרות הציונית, פרש מן התנועה בשנת 1933, יחד עם אחרים ובראשם מאיר גרוסמן. יחדיו הקימו את מפלגת המדינה העברית. עם חבריו למפלגה זו חזר להסתדרות הציונית, אך לא שב לתפקידים בכירים.
בשנים 1925–1930 עסק בניהול חברות ביטוח בגרמניה. בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה ליכטהיים לארץ ישראל. הוא לא הסתגל לשפה העברית ולא השתלב בהנהגת היישוב שהייתה מורכבת מיוצאי מזרח אירופה בעלי רקע חברתי ותרבותי שונה משלו. ליכטהיים שימש דירקטור בחברת הביטוח "מגדל" שנוסדה בשנת 1934, והיה אחד משני מייסדיה, וכן פעיל במפלגת המדינה העברית.
בשנת 1937 דחתה מפלגת המדינה העברית את הצעת החלוקה של ועדת פיל, שלפיה תחולק ארץ ישראל שממערב לירדן לשתי מדינות; למדינה יהודית שתכלול את הגליל, את עמק יזרעאל, את עמק בית שאן ואת מישור החוף ולמדינה ערבית שתכלול את יהודה, את השומרון, את מישור החוף הדרומי, את רצועת עזה ואת הנגב כולו וכן מסדרון בריבונות בינלאומית שראשיתו ביפו ויכלול את ירושלים, את לוד ואת נמל התעופה הסמוך לה, בנוסף תהיינה בינלאומיות ערים מעורבות כצפת, טבריה וחיפה. בעקבות דחיית הצעת החלוקה החליטו ליכטהיים וזליג סוסקין, פעיל ציוני שעסק כאיש מקצוע בפיתוח ההתיישבות החקלאית, לפרוש מן המפלגה.
בתקופת השואה
החל משנת 1935 היה ליכטהיים חבר ההנהלה של ההסתדרות הציונית. בשנת 1939 נתמנה לאחראי על לשכת העיתונות והפרסום של הקונגרס הציוני ה-21 שהתכנס בז'נבה ב-17 באוגוסט 1939, ימים אחדים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. בדיעבד התברר כי היה זה קונגרס הפרידה מיהדות אירופה. לאחר סיום הקונגרס נשאר בז'נבה כנציג הבכיר של הסוכנות היהודית בעיר זו. כשהחל בשליחותו לא העריך איש מה רבה תהיה תרומתו בשנים שלאחר מכן כמקור מידע על המתרחש בגרמניה, ובהמשך, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, על המתרחש ביתר שטחי הכיבוש של הנאצים באירופה. מכל המנהיגים הציונים בזמנו הוא היה הבקיא ביותר במדיניות האירופית ובנעשה בגרמניה הנאצית. ליכטהיים העריך מראש את כוונותיו התוקפניות של היטלר ולא תלה תקווה במדינות המערב שיבלמו את הרודן. ליכטהיים הקים את מטהו בארמון וילסון (Palais Wilson) בז'נבה, שבו הקים תחנת האזנה ובו ריכז את המידע על המתרחש באירופה וממנו שיגר להנהלת הסוכנות בירושלים פרטים על גורלם של יהודים בודדים ושל קהילות יהודים בגרמניה ובשטחי הכיבוש. ככל שהתארכה המלחמה ורבו כיבושיו של היטלר הפך לפסימי יותר ויותר בקשר לגורל היהודים.
במכתב שכתב ליכטהיים לירושלים ב-1940 אחרי נפילת צרפת הוא גילה לראשונה את דבר קיומה של מחלקתו של אדולף אייכמן במשרד הראשי לביטחון הרייך.
עד סוף שנת 1940 הצליח ליכטהיים ליצור קשר עם יותר משלושים ערים באירופה הכבושה. מקורותיו היו שליחים גרמנים שסיכנו את חייהם ומבריחים שמסרו מידע עבור בצע כסף. בשלבי המלחמה הראשונים, בטרם החל ביצועו של הפתרון הסופי, דיווח ליכטהיים על הנעשה בגטאות פולין כי "המוני יהודים מועסקים בעבודות כפייה ללא שכר, ללא בגד וללא מזון; ילדים גוועים ברעב ובקור". הוא מסר על "חומות וגדרות תיל שאין היהודים רשאים לעבור בהם", על הטלאי הצהוב ועל מחנות הריכוז. ליכטהיים החליף מידע עם גרהרט ריגנר, נציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ שתפקידו היה לשמור על קשר עם הקהילות היהודיות באירופה. ליכטהיים לא חדל מלהפציר בשולחיו מהתנועה הציונית להתייחס במלוא הרצינות לדיווחים על מעשי הנאצים. הנהלת הסוכנות סברה שליכטהיים מגזים וכי הדוחות של ריגנר פסימיים מדי, כשם שהעיתונות העברית באותה תקופה הסתייגה במאמרי המערכת מן המידע שפורסם בעיתוניה עצמה והגדירה אותו כמידע זורע חרדה.
ב-4 במרץ 1941 הגיעה לליכטהיים ידיעה מדאיגה והוא מיהר לדווח כי כשבעים אלף מיהודי הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה (לשעבר החלק המערבי של צ'כוסלובקיה) גורשו לטרזיינשטט. ליכטהיים הזהיר כי למגורשים צפוי "מוות איטי, ברעב כפי שקורה בגטאות ורשה ולודז'" ולדבריו "מזימה זו היא חלק מתוכנית של הנאצים להשמיד את היהודים ברייך הגרמני הגדול עד תום המלחמה". בשם "הרייך הגרמני הגדול" (Grossdeutsches Reich) כינו הנאצים את גרמניה והשטחים דוברי הגרמנית שסופחו לה, אוסטריה ומערב צ'כוסלובקיה. בשנת 1943 הפך שם זה להיות לשמה הרשמי של גרמניה הנאצית. ליכטהיים הוסיף כי מגורשים אלה "לבטח יושמדו לפני תום המלחמה ורק מעטים יוותרו בחיים".
מצב היהודים הוחמר עם פלישת הנאצים ליוגוסלביה באפריל 1941 שבעקבותיה החלה השמדת היהודים בקרואטיה על ידי ממשלת הבובות הפרו-נאצית של משטר האוסטאשה.
עם פלישתם של הנאצים לברית המועצות ביוני 1941 החל רצח המוני של היהודים על ידי האיינזצגרופן שהפך במרוצת 1942 למימושו של הפתרון הסופי - ההשמדה הטוטאלית של היהודים. ב-4 בספטמבר 1941 הגיעה לליכטהיים ידיעה מדאיגה כי 9,000 מיהודי קרואטיה נמצאים במחנות עבודת כפייה ומצבם נואש, והוא דיווח על כך לירושלים. בדיווח מיום 20 באוקטובר 1941 הודיע ליכטהיים כי אלפים מיהודי גרמניה, וינה ופראג גורשו מזרחה לגטאות בפולין לעבודות כפייה בתנאים של הרעבה ויחס ברוטלי והוסיף כי הקהילות היהודיות במה שהנאצים כינו "הרייך הגרמני הגדול", גרמניה והשטחים שסופחו לה, חיות אף הן בתנאים איומים.
במברק ששיגר ב-8 בנובמבר 1941 אל ד"ר חיים ויצמן קרא ליכטהיים למנהיגים הציונים לשקול פרסום בינלאומי על דבר ההשמדה. כעבור יומיים שיגר ליכטהיים איגרת למזכיר הסוכנות היהודית בלונדון ובה תיאר את הגורל הצפוי לדעתו ליהודים שגורשו ממרכז אירופה: רעב, מגפות והתעללות. הוא ציין כי רק מיעוט של צעירים וחזקים ישרוד. לאלה שגורשו למזרח, אמר ליכטהיים באיגרתו, צפוי רצח מלווה בעינויים.
לדעת ליכטהיים היו יכולות בעלות הברית, בשלב זה, לפעול לפחות בדרך של מחאות ועידוד מוסרי וכן לפעול בדרך של אזהרה לחוליה החלשה, גרורותיה של גרמניה, צרפת של וישי, רומניה, הונגריה, קרואטיה וסלובקיה, כי תשאנה באחריות למעשיהן.