cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גבריל איליזרוב
תחילת דרכו כרופא
לאחר מלחמת העולם השנייה טיפל בפצועי מלחמה רבים שסבלו בין היתר משברים שלא התאחו, ומצא שאלו אורכים זמן רב להחלים ומהווים בעיה קשה עבור המטופל. התנסות זו הביאה אותו בהמשך הדרך לנסות ולמצוא פתרון לבעיה.
התמחותו באורתופדיה והמצאת מתקן ההארכה
ב-1950 קיבל איליזרוב תפקיד במחלקה הכירורגית בבית החולים שבעיר קורגן, שם החל לחקור דרכים לשפר את יכולת העצם להתאחות. ב-1952 ביקש רישום פטנט על מתקן שכלל טבעות מתכת ומוטות שמטרתן ליצור מעין שלד חיצוני המאפשר מניפולציה של תהליך איחוי העצם. ב-1954 קיבל את הפטנט וב-1961 הקים בבית החולים בקורגן את המרכז לשיקום כירורגי ואורתופדי, אותו ניהל עד מותו. המרכז נחשב למכון האורתופדי הגדול בעולם.
איליזרוב נתקל בתחילת הדרך בחוסר אמון מהממסד הרפואי בברית המועצות כאשר הציג תוצאות של שיטתו, וזאת עקב התוצאות הטובות מדי כביכול. ב-1955 פיתח רופא בכיר ממוסקבה מתקן דומה (אך עם סהר במקום טבעת) ובעקבות העדפת השלטון רופא מוכר מהמרכז השלטוני אל מול רופא ספר, קיבל אותו מתקן הכרה רשמית כמתקן המועדף לשימוש בברית המועצות. מאוחר יותר, רופאים אחרים הקשורים לשלטון העתיקו את מתקן איליזרוב במדויק והאדירו את שמם בעזרתו.
למרות האירועים זכה איליזרוב להערכה רבה במחוז בו עבד והפך למנתח מבוקש. ב-1968 ניתח את האתלט האולימפי ולרי ברומל, שנפצע בתאונת אופנוע ונותח במהלך שלוש השנים לפני שהגיע לאיליזרוב מעל 20 פעם במטרה לאחות שבר בעצם השוק, ללא הצלחה. איליזרוב הצליח להחזיר את אורך הרגל לקדמותו ולאחות את השבר וזכה להכרה לאומית שסייעה לו בהמשך לזכות בפרסים רבים ובמעמד רם. הוא המשיך לחקור את נושא בניית העצמות והניח בכך את היסודות לאופן הארכת הגפיים - הארכה בקצב מדוד, העמסה מוקדמת של הגפה המטופלת ועוד מספר דגשים חשובים.
ב-1980 איליזרוב ניתח בהצלחה רבה את רגלו של עיתונאי איטלקי מפורסם בשם קרלו מורי. מורי פרסם את דבר הניתוח במאמר מיוחד ובכך יצא שמו של איליזרוב אל מחוץ לגבולות ברית המועצות. ב-1981 הוזמן איליזרוב לכנס באיטליה שבו הציג את טכניקת הניתוח והמכשיר שפיתח, ובהמשך הוזמן למרכזים רפואיים ברחבי העולם להציג את משנתו. ב-1987 החלה הטמעת שיטתו בארצות הברית. שיטותיו של איליזרוב מיושמות כיום ברחבי העולם ונחשבות לסטנדרט רפואי. פרופ' אלכסנדר לרנר, ראש החוג לאורתופדיה בפקולטה לרפואה בגליל של אוניברסיטת בר-אילן ומנהל המחלקה האורתופדית במרכז הרפואי  "זיו" בצפת, למד את הטכניקה במרכז בקורגן בראשותו של ד"ר איליזרוב, ולאחר עלייתו לישראל בתחילת שנות התשעים היה מהמייסדים של השיטה בארץ.
מותו וצאצאיו
ב-24 ביולי 1992 נפטר איליזרוב בקורגן כתוצאה מהתקף לב.
גבריל איליזרוב היה נשוי לוולנטינה, רופאה רדיולוגית במקצועה ונולדו להם שלושה ילדים - מריה, אלכסנדר וסווטלנה. סווטלנה הייתה במשך תקופה רופאה אורתופדית במרכז בינלאומי להארכת גפיים בניו יורק.
הפועל בני נצרת
הפועל בני נצרת (בערבית: شباب الناصرة) הייתה קבוצת כדורגל, ששיחקה בשיאה בליגה א', כאשר זו הייתה הליגה השנייה בישראל בשנות השישים ושנות השבעים. הקבוצה התפרקה בסיום עונת הכדורגל 2014/2015.
היסטוריה
טרם הקמת המדינה שיחקה בעיר יפו קבוצה ששמה "שבאב אל-עראב" (הנוער הערבי) שמגרשה הביתי היה אצטדיון באסה, ששימש גם את הקבוצה של המשטרה הבריטית שנהפך לימים לאצטדיון בלומפילד. במלחמת העצמאות חדלה קבוצת "שבאב אל-עראב" מלפעול ושחקניה ברחו לצפון הארץ והשתקעו באזור נצרת. אלו היוו את השלד לקבוצה שעליו תוקם לימים בני נצרת.
קבוצת "הפועל בני נצרת" נוסדה בשנת 1959 ושיחקה תחילה בליגה ג' שהייתה אז הליגה הרביעית בחשיבותה בישראל. היא העפילה לליגה ב' בשנת 1963 וכעבור שנה העפילה בני נצרת לליגה א' אז הליגה השנייה בחשיבותה, והשלימה עלייה של שתי ליגות בשנתיים.
בני נצרת הפכה לקבוצה השנייה במגזר הערבי, שהעפילה לליגת המשנה בישראל, והראשונה מאז קבוצת "אחווה נוצרית חיפה", ששיחקה בליגה השנייה מהקמת המדינה ועד אמצע שנות החמישים.
בני נצרת שיחקה בליגה השנייה בין השנים 1965–1976, ומיקום השיא שלה היה המקום העשירי בעונת 1969/1970 והמקום התשיעי בעונת 1970/1971. באותה תקופה הייתה הפועל בני נצרת הקבוצה הבכירה של העיר נצרת, ומכבי אחי נצרת הייתה הקבוצה הקטנה יותר.
בסיום עונת 1975/1976 ירדה הקבוצה ליגה מליגה א' צפון. בסיום אותה עונה הוקמה הליגה הארצית, אליה העפילו הקבוצות שסיימו במקומות 2-5 בליגה א' דרום וצפון. בני נצרת סיימה במקום ה-10 בליגה א' שהפכה לליגה השלישית בסיום אותה עונה, ולמעשה נשרה לליגה השלישית בישראל.
בהמשך בסיום עונת 1977/1978 נשרה בני נצרת לליגה ב' (הליגה הרביעית), אך חזרה לליגה א' כעבור עונה אחת, ושיחקה במסגרתה עוד 6 עונות ברציפות, כאשר בסיום עונת 1984/1985 נשרה שוב לליגה ב'.
בהמשך הקבוצה חזרה לליגה א' בסיום עונת 1986/1987 אחרי ניצחון במשחק הכרעה על מכבי עכו, וזאת לאחר ששתי הקבוצות סיימו את טבלת ליגה ב' עם אותו מספר נקודות - מה שהצריך משחק מכריע נוסף במגרש נייטרלי.
הקבוצה הייתה קרובה לחזור לליגה א' בסיום עונת 1995/1996, אך נוצחה במשחק הכרעה על ההעפלה לליגה א' בידי הפועל כרמיאל, לאחר שהשתיים סיימו עם מספר נקודות זהה. היא המשיכה לשחק בליגה ב' עד עונת 2003/2004 בסיומה נשרה חזרה לליגה ג'.
בסיום עונת 2014/2015 התפרקה הקבוצה לאחר עונת שפל, בה היא סיימה עם נקודה אחת בלבד (אחרי הפחתת 3 נקודות ליגה) וניצחון ליגה אחד בלבד.
בלונדהיים
בלונדהיים הוא שם משפחה.
בן לוסון
בן לוסון (באנגלית: Ben Lawson; נולד ב-6 בפברואר 1980) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אוסטרלי. מוכר בשל תפקידו כפרייזר ייטס באופרת הסבון האוסטרלית "שכנים שכנים", ובתור דמיאן רנט בעונה השנייה של סדרת הדרמה הפוליטית "השורד המיועד".
קריירה
לוסון החל לשחק בגיל 13, כאשר שיחק בסדרות האוסטרלליות "Time Trax", ו-"The Adventures of Skippy". בשנת 1995 שיחק בסרטו הראשון "Silent Hunter".
בשנת 2006 החל לוסון את הקריירה למעשה, כאשר לוהק לתפקיד ראשי באופרת הסבון האוסטרלית שכנים שכנים". תפקידו זיכה אותו במועמדות לכישרון הגברי החדש הפופולרי ביותר בטקס פרסי הלוגי לשנת 2007. הוא עזב את הסדרה באפריל 2008.
ללוסון היה תפקיד קטן בסרט "קשר לא מחייב" משנת 2011, בו כיכבו נטלי פורטמן ואשטון קוצ'ר. באוגוסט 2012 הוא קיבל תפקיד חוזר בסיטקום האמריקאי של רשת ABC "הביץ' מדירה 23" בתפקיד בנג'מין, מושא האהבה של קלואי (קריסטן ריטר).
בשנת 2017, כיכב בסדרת הדרמה קצרת הימים של רשת CBS, "ספק" לצד לברן קוקס. בתוכנית "The Talk" אמרה קוקס כי לוסון היה "שחקן מדהים". ביולי 2017 לוהק לוסון כסוכן ה-MI6, דמיאן רנט, בעונה השנייה של הדרמה הפוליטית ברשת ABC, "השורד המיועד". בשנת 2018 שיחק לוסון את מאמן התיכון ריק בעונה השנייה של הסדרה המקורית של נטפליקס, "13 סיבות". בשנת 2019 שיחק לוסון בתפקיד תומאס 'קליי' פוקס הבן בסדרה "דולי פרטון: מיתרי הלב", סדרת האנתולוגיה של נטפליקס על חייה של דולי פרטון. בהמשך, גילם את איש העסקים לאכלן מרדוק בסרט הדרמה הביוגרפי "פצצה" שביים ג'יי רואץ' ונכתב על ידי צ'ארלס רנדולף, והוא מבוסס על מקרים של כמה נשים בפוקס ניוז, אשר חשפו את העובדה שהמנכ"ל רוג'ר איילס (אנ') הטרידן מינית. בשנת 2021 החל לוסון לשחק בסדרה נוספת של נטפליקס "פיירפליי ליין" מול קתרין הייגל ושרה צ'וק.
בשנת 2020 כתב לוסון את ספר השירה "למדינה שלי" בתגובה לשריפות ההרסניות באוסטרליה. שירי הודיה לרוח האוסטרלית ולאהבה שיש לו למולדתו. ההכנסות מהספר הועברו לבית החולים "קואלה", חברה המתמקדת בשימור והצלת בעלי חיים.
לוח אוחוצק
גבולות טקטוניים
לוח אוחוצק גובל בחמישה לוחות טקטוניים ובשוליו חמישה צמתים משולשים, לפי כיוון השעון:
בצפון גובל לוח אוחוצק בלוח הצפון-אמריקאי. מפגש לוחי זה הוא גבול חילוף, המתבטא בהעתק חילוף שמאלי לאורך העתק אולחאן שאורכו כ-1,500 ק"מ, הנמתח מצפון השקע מערבה לאורך רכס צ'רסקי בצפון רפובליקת סאחה-יקוטיה.
הגבול עם הלוח הצפון אמריקאי פונה דרומה בפינה הצפון-מזרחית של לוח אוחוצק, ומתחבר לצומת משולש עם שקע קוריל-קמצ'טקה ועם השקע האלאוטי המשתרע בין קמצ'טקה ואלסקה לאורך קשת האיים האלאוטיים. בצומת משולש זה מופחת חלקה הצפוני של שרשרת ההרים התת-מימיים הוואי-אמפרור, שנוצרה מעל הנקודה החמה של הוואי.
צומת משולש שלישי קיים בנקודה הדרום-מערבית של הלוח, במפגש בין לוח אוחוצק, הלוח הפיליפיני והלוח האמורי.
צומת משולש רביעי קיים בגבולו המערבי של לוח אוחוצק. מדרום לו, במזרח ים יפן, משתרע גבול סגירה עם הלוח האמורי המתבטא בפעילות סייסמית ערה, ומצפון לו – מפגש עם הלוח האירואסייתי המתבטא בגבולות מעורבים: חלקו הדרומי הקרוב לצומת המשולש הוא גבול סגירה, וחלקו הצפוני – גבול פתיחה. ממערב לצומת המשולש נמתח גבול חילוף בין הלוח האירואסייתי והלוח האמורי.
בפינה הצפון-מערבית של הלוח קיים צומת משולש חמישי במפגש בין לוח אוחוצק, הלוח האירואסייתי והלוח הצפון-אמריקאי.
מאפיינים
לוח אוחוצק הוא חלק מליתוספירה יבשתית ומורכב מקרום סלעי קשיח. מיקומו והפעילות הטקטונית בשוליו הופכים אותו ללוח פעיל מבחינה געשית, מבנית וסייסמית.
הפחתה וגעשיות
גבולו המזרחי של לוח אוחוצק הוא הפינה הצפון-מערבית של טבעת האש, וכשאר חלקיה הוא מתבטא בהפחתה ובגעשיות פעילה. חלק זה של הלוח מורכב משתי חגורות געשיות: קשת האיים הקוריליים והקשת הגעשית של קמצ'טקה. הגעשיות שיצרה את האיים הגעשיים ואת הרי הגעש הללו נובעת מהפחתת הלוח הפסיפי לאורך שקע קוריל-קמצ'טקה.
מעוות
הפינה הצפון-מערבית של לוח אוחוצק מתאפיינת במעוות הנובע מלחיצה של הלוח הצפון-אמריקאי והלוח האירואסייתי הנגרמת מתנועתם סביב האוקיינוס הארקטי: המעוות מתבטא בהיווצרות מקטעים התחומים בהעתקים שכיוונם הכללי מצפון-מערב לדרום-מזרח, ומדידות גאודזיות שנערכו באמצעות GPS מציגות תנועה של אחד המקטעים הללו לדרום-מזרח לאורך העתק חילוף שמאלי. מעוות זה נחלש בכיוון מרכז הלוח.
סייסמולוגיה
האזור הפעיל ביותר מבחינה סייסמית הוא שקע קוריל-קמצ'טקה בשולי המזרחיים של לוח אוחוצק. בקרטיקון עליון החלה הפחתה של הלוח הפסיפי אל מתחת ללוח אוחוצק. הפחתה זו פעילה גם כיום, והיא מתבטאת ברעידות אדמה רבות, שחלקן בדרגה 8 ומעלה בסולם מגניטודה לפי מומנט.
יעקב גזונדהייט (תעשיין)
יעקב גזונדהייט (תר"מ, 15 בספטמבר 1880 - כ"א בתשרי ה'תשט"ז, 1955) היה תעשיין ופילנתרופ יהודי, בדרום אפריקה, ב ובישראל.
קורות חיים
נולד בוורשה, בן למשפחת הרב יעקב גזונדהייט, רבה של ורשה. למד בישיבה בפרשבורג והיה מוסמך לרבנות. בשנת 1920 היגר לאנגליה ומשם לדרום אפריקה, ובה הקים מפעלי תעשייה רבים.
בשנת 1926 עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב. בשנת 1930 הקים את ביתו ברחוב בן-יהודה 77–79, שכונה "וילה פניאל". הבית נחשב לווילה המפוארת ביותר שהוקמה בתל אביב וכונה "הארמון של תל אביב". בבניין פעלו מקווה פרטי ובית כנסת שבו הוקמה ספרייה תורנית בשם "ספרית גזונדהייט" על שם סבו.
גזונדהייט לא חידש את עסקיו בארץ ישראל. הוא חי על הונו וזכה להילה של 'האיש העשיר ביותר במדינה'. הוא תמך במוסדות תורה וחסד.
היה פעיל בהסתדרות המזרחי, בשנות הארבעים החל להיות פעיל בברית שלום. בשנת 1938 תרם ל"ארגון נשי מזרחי" את המגרש שעליו נבנה "בית צעירות מזרחי". המבנה שימש בית ספר תיכון עם פנימייה לבנות דתיות, שהצליחו להימלט ממדינות אירופה, בפרט מגרמניה, לפני השואה.
בשנת 1950 תרם גזונדהייט את אחד המבנים המרכזיים של ישיבת פוניבז' בבני ברק והוא נקרא על שמו "תפארת יעקב". בבניין הוקמו בית מדרש, חדרי פנימייה וספרייה. גזונדהייט הקצה מלגה מיוחדת לבחורים מצטיינים כדי שישבו בבית המדרש שבבניין במשך חמש שנים וילמדו בעל פה את התלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי. ברבות השנים הוסב הבניין כולו לחדרי פנימייה.
בשנת 1954, זמן קצר לפני מותו של גזונדהייט, נהרס ביתו. לאחר מותו נבנה במקום בניין המגורים רב-הקומות הראשון בתל אביב. בחזית הבניין הוקם הסופרמרקט הראשון בישראל. סופרמרקט זה הוא הסניף הראשון של רשת שופרסל.
גזונדהייט נפטר בשנת 1955 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
בנו הוא התעשיין יהודה גזונדהייט, מייסד מפעל "אלקטרה".
אויב הציבור
אויב הציבור או אויב העם (בלטינית: Hostis publicus או Hostis populi) הוא מונח שמקורו במשפט הרומי. הכרזה על אדם נושא משרה ציבורית, אשר התנהגותו חרגה מכללי החוק באופן קיצוני ועקבי, כ"אויב העם" הייתה נתונה לסמכותו של הסנאט הרומי. כך למשל נהג הסנאט בנירון קיסר בשנת 68. בתקופת המהפכה הצרפתית נעשה שימוש תכוף במונח "אויב העם" (בצרפתית: ennemis du peuple) כדי להצדיק את שלטון הטרור.
בברית המועצות
במהלך מהפכת אוקטובר, מועצת הקומיסרים העממיים, שבראשה עמד לנין, קבעה כי בעלי הקרקעות, הבנקאים, הקוזאקים ובעלי בריתם הם אויבי העם. ב-28 בנובמבר 1917 פרסמה מועצת הקומיסרים צו שבו נקבע כי המפלגה הדמוקרטית החוקתית, אשר הייתה מפלגה ליברלית מובילה באימפריה הרוסית וכונתה קדטים, היא מפלגה של אויבי העם ומנהיגיה נאסרו בעילה זו. המונח אויב העם מוזכר אף בסעיף 131 של החוקה הסובייטית משנת 1936. בעת שלטונו של יוסיף סטלין, במהלך הטיהורים הגדולים, הוכרזו רבים כ"אויב העם" או "אויב מעמד הפועלים" בהתאם לסעיף 58 של החוק הפלילי של ברית המועצות משנת 1927. ניקולאי יז'וב, ראש המשטרה החשאית הסובייטית, הנ.ק.ו.ד., בתקופת הטיהורים הגדולים, פרסם מאמר תעמולה בעיתונות הסובייטית, בינואר 1937, בעת שהתנהלו משפטי מוסקבה ובו יצא כנגד אויבי העם, זמן קצר בטרם נגזר דינם של הנאשמים. יז'וב עצמו נאסר ב-10 באפריל 1939 כאויב העם המסוכן באופן קיצוני והוצא להורג ב-4 בפברואר 1940. האדם האחרון שהוכרז כאויב העם בהיסטוריה הסובייטית היה לברנטי בריה, אשר עמד בראש הנ.ק.ו.ד. משנת 1938. בריה נאסר ב-26 ביוני 1953 והוצא להורג בחודש דצמבר.
בנאום הסודי של חרושצ'וב, שבו עסק בפולחן האישיות של סטלין, הוא הצביע על סטלין כמקור הבלעדי למונח "אויב העם" בתרבות הסובייטית. בספר הלימוד "ההיסטוריה של המפלגה הקומוניסטית בברית המועצות" (1938), אשר היה הספר הנפוץ ביותר בתקופת שלטונו של סטלין וייצג נאמנה את האידאולוגיה הסטליניסטית, נכתב: "הממשלה הסובייטית הענישה ביד קשה את החלאות הטרוצקיסטיות זינובייביות כאויבי העם ובוגדים במולדת." המונח הוזכר לעיתים ב"פראבדה", הבולט בעיתונים הסובייטים, והפך לחלק מאוצר המילים הסובייטי בתקופת סטלין.
ברחבי העולם
המונח נמצא בשימוש עד היום במשטרים טוטליטריים. בשנת 2013 נעצר והוצא להורג צ'אנג סונג-טק, דמות מפתח במשטר הצפון קוריאני וגיסו של מנהיגה הקודם של קוריאה הצפונית, קים ג'ונג איל. לאחר שנעצר, הוא כונה בעיתונות הצפון קוריאנית "אויב העם".
בארצות הברית נהוג מאז שנות ה-30 המונח "אויב הציבור" (public enemy). אף שמקורו של המונח הוא במונח הרומי, משמעותו שונה במקצת. ה-FBI האמריקני עשה שימוש במונח לתיאור מנהיגי פשע מאורגן, או פושעים נמלטים, שהתנהגותם לאורך זמן נמצאה מזיקה לציבור. כך למשל כונה ג'ון דילינג'ר.
מלב"ן
היסטוריה
עד לשנת 1957 השקיע הג'וינט קרוב למאתיים מיליון דולר במלב"ן וסייע ליותר מרבע מיליון איש. באותה שנה הפעיל מלב"ן כ-23 מוסדות שונים, כדוגמת בתי חולים לקשישים, מוסדות לטיפול בבעיות נפשיות, ומעונות למשפחות ולעולים יחידים שידם לא השיגה דיור. בשנותיה הראשונות מדינת ישראל עדיין הייתה חסרת מערך רווחה ממלכתי, והצורך להעניק טיפול וסיוע למאות אלפי מהגרים שעלו לארץ בשנותיה הראשונות הוביל להרחבתה של תוכנית מלב"ן.
מראשית שנות השישים הוגדרו מחדש תחומי הפעילות ומלב"ן החל לתמוך גם בנזקקים לשירותי רווחה שאינם עולים, כדוגמת נוער בסיכון או לקוי שמיעה וראייה. בעקבות שינוי הפרדיגמה והתמורות שחלו בחשיבה המקצועית בתחום העזרה הסוציאלית, שונו סדרי העדיפיות של מלב"ן. מעתה ניתנה העדפה לטיפול באוכלוסיות החלשות בבית ובקהילה התומכת על פני השמתן במוסדות. כמו כן עודד הארגון יוזמות התנדבותיות לעזרה סוציאלית לנזקקים. כך, למשל, סייע מלב"ן להקמת עמותות כדוגמת איל"ן המטפלת בילדים נכים, חולים בפוליו, או לוקים בשיתוק מוחין, ולעמותת מיח"א המתמקדת בחינוך ילדים כבדי שמיעה. עקב כך, החל הג'וינט לצמצם את היקף התוכנית ולהעביר את האחריות על המוסדות שהקים למדינת ישראל ולעמותות פרטיות.
בשנת 1970 העבירה תוכנית מלב"ן את המוסדות הנותרים שהיו באחריותה - ארבעה בתי אבות ובית חולים גריאטרי אחד - לידי ממשלת ישראל.
בשנת 1976 חדלה תוכנית מלב"ן מתפעול ישיר של מוסדות הרווחה שהקימה, ונסגרה לאחר 27 שנות פעילות.
על בית החולים הגריאטרי בראשון לציון קיימת מחלוקת בין עיריית ראשון לציון למשרד הבריאות. בשנת 2020 משרד הבריאות תכנן לעשות שימוש במוסד כחלק מהטיפול בהתפרצות נגיף הקורונה בישראל, צעד שעורר התנגדות.
ראלי צ'ילה
ראלי צ'ילה הוא מרוץ ראלי המתקיים כחלק מאליפות העולם בראלי החל מעונת 2019. המרוץ מתקיים בשטח מחוז ביוביו, צ'ילה.
היסטוריה
במהלך שנת 2018 הכריזה הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) על כוונתה להרחיב את לוח התחרויות באליפות העולם בראלי ל-14 אירועים בשנת 2019, כחלק מתוכנית להתרחבות עתידית ל-16 מרוצים. באותה שנה קיימה צ'ילה לראשונה את הראלי, כמרוץ מבחן בעקבותיו הוחלט על צירוף המרוץ לאליפות כבר בעונת 2019. בכך הפכה צ'ילה למדינה ה-32 בתולדות האליפות המארחת מרוץ ראלי. המרוץ היה אמור להתקיים גם בעונת 2020, אך בוטל בעקבות המחאות במדינה ואי היציבות הפוליטית שהובילו להכרזה על מצב חירום במדינה.
אריק טן האך
אריק טן האך (בהולנדית: Erik ten Hag; נולד ב-2 בפברואר 1970 בהאקסברגן שבהולנד) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל הולנדי המאמן את מנצ'סטר יונייטד מהפרמייר ליג.
קריירת משחק
טן האך החל את קריירת המשחק המקצוענית שלו ב-1989 בטוונטה ההולנדית, בה שיחק בשלוש קדנציות שונות (1989–1990, 1992-1994, 1996 - 2002), כאשר באחרונה שבהן אף זכה עם קבוצתו בגביע ההולנדי בפעם השנייה בתולדות המועדון. בין לבין, שיחק טן האך גם בדה חראפסחאפ, ואלבייק ואוטרכט. בתקופה בה שיחק בדה חראפסחאפ היה שותף טן האך לזכיית המועדון באליפות הליגה השלישית בהולנד ועלייתו לליגה השנייה.
טן האך פרש ממשחק פעיל בגיל 32, בסיומה של עונת 2001–2002, העונה בה זכה עם קבוצתו בגביע ההולנדי.
קריירת אימון
את קריירת האימון המקצוענית שלו החל טן האך בשנת 2006, כאשר מונה לעוזר המאמן בטוונטה, הקבוצה בה פרש ממשחק פעיל. במהלך עבודתו בטוונטה, שימש בין 2006 ל-2008 כעוזר המאמן של פרד רוטן ולאחר מכן, בין 2008 ל-2009 כעוזרו של סטיב מקלארן. ב-2009, לאחר שנה אחת בשלאקה 04 מהבונדסליגה, חזר רוטן להולנד, חתם בפ.ס.וו איינדהובן וצירף לצידו שוב את טן האך. ב-2012, לאחר שש שנים בתפקיד עוזר המאמן, מונה טן האך למאמנה של גו אהד איגלס מהליגה ההולנדית השנייה, על ידי מארק אוברמארס, ששימש באותו הזמן כבעל המניות בקבוצה (והיום משמש כמנהלה הספורטיבי של אייאקס). ב-2013, עזב טן האך את הקבוצה ומונה למאמנה של קבוצת המילואים של באיירן מינכן - באיירן מינכן ב' מהליגה הגרמנית הרביעית. רבים תהו על בחירתו זו בהולנד, שכן טן האך זכה להצלחה בגו אהד איגלס והיה מבוקש על ידי מספר קבוצות בליגה הבכירה. כשנשאל על כך הסביר טן האך כי הוא רוצה ללמוד מפפ גווארדיאולה, מאמנה של באיירן באותו הזמן והוא מעדיף את לשפר את הידע והניסיון שלו לפני שהוא עובר לתחנה הבאה. ב-22 במאי 2015 עזב את תפקידו במועדון הגרמני.
אוטרכט
בקיץ 2015 מונה טן האך למאמנה של אוטרכט מליגת העל ההולנדית, עמה זכה להצלחה. בעונתו הראשונה במועדון הוביל טן האך את הקבוצה למקום החמישי בטבלה תוך הצגת כדורגל התקפי ומלהיב. בעונתו השנייה שיפר עמדות וסיים את העונה במקום הרביעי בטבלה, המוביל לליגה האירופאית.
ב-10 בינואר 2017 האריך טן האך את חוזהו במועדון לשלוש שנים נוספות.
אייאקס
הצלחתו של טן האך באוטרכט לא נעלמה מראשיה של קבוצת הפאר ההולנדית אייאקס אמסטרדם שסבלה בעונת 2017/2018 מעונה קשה בה הודחה מהגביע, ממוקדמות הליגה האירופאית והפסידה את האליפות לפ.ס.וו. איינדהובן, וב-21 בדצמבר 2017 שילמה אייאקס לאוטרכט כמיליון יורו דמי העברה ומינתה את טן האך למאמן הקבוצה. בעונתו הראשונה במועדון הוביל טן האך את אייאקס להצלחה חסרת תקדים, כאשר הוביל אותה, לראשונה מאז עונת 1996/1997, לחצי גמר ליגת האלופות, תוך כדי שהיא מדיחה את אלופת אירופה המכהנת ריאל מדריד עם ניצחון 1–4 בסנטיאגו ברנבאו ואת אחת הפייבוריטות לזכייה בעיני רבים - יובנטוס ומלך שערי המפעל בכל הזמנים כריסטיאנו רונאלדו, עם ניצחון 2:1 ביובנטוס אליאנץ. בחצי הגמר סיימה קבוצתו את דרכה במפעל לאחר 3:3 מול טוטנהאם האנגלית בסיכום שני משחקים בשיטת בית-חוץ, זאת בעקבות יתרון שערי החוץ שהיה אצל האנגלים.
ב-5 במאי 2019 זכה עם אייאקס בגביע ההולנדי, לאחר ניצחון 4:0 על וילם II. ב-15 במאי השלימה קבוצתו דאבל וזכתה באליפות ליגת העל ההולנדית.
ב-20 ביוני 2019 האריך את חוזהו בקבוצה עד לסוף עונת 2021/2022. הוא עזב את הקבוצה בסיום עונת 2021/2022 לאחר שזכה עם הקבוצה בשלוש אליפויות ושני גביעים הולנדים.
מנצ'סטר יונייטד
ב-21 באפריל 2022 חתם לשלוש עונות במנצ'סטר יונייטד מהפרמייר ליג, עם אופציה לשנה נוספת.
כמאמן
אישיים
מכתשים מפעלים כימיים
מכתשים מפעלים כימיים הייתה חברה לייצור מוצרים כימיים לחקלאות שאוחדה עם אגן ליצירת מכתשים-אגן, היום אדמה פתרונות לחקלאות.
היסטוריה
בשנת 1944 הקימו צבי צור ומיכאל (מיכה) פיקרסקי את קואופרטיב אגן, במטרה לפתח מוצרים כימיים עבור ענף החקלאות המתפתח. מאוחר יותר הצטרפו אליהם ישראל תמיר ואליהו תאומים. בשנת 1952 עזב צבי צור את אגן והתמקם בבאר שבע, שם הקים במימון חברת ניר שיתופי של ההסתדרות את מכתשים מפעלים כימיים, יצרנית ומפיצה של קוטלי חרקים ופטריות. המפעל הוקם בידי סולל בונה, נחנך במרץ 1954 והחל בייצור די-די-טי ותכשירי איבוק אחרים. בראשיתו העסיק המפעל כ-120 עובדים ובשנת 1957 היו כ-200 עובדים והוא פעל בשלוש משמרות. בשנת 1968 הגיע מספר העובדים לכ-350. בשנת 1970 קיבל המפעל את פרס יוספטל.
בשנת 1970, עם כניסת כור כשותפה באגן אוחדו מערכות הייצוא והפיתוח של מכתשים ואגן וחולקו ביניהם תחומי הייצור. אגן התמקד בקוטלי עשבים ומווסתי צמחים ומכתשים בקוטלי חרקים ופטריות. באמצע שנות ה-70 החלה מכתשים לייצר צורכי צילום.
בשנת 1975 הוחל בהקמת מפעל מכתשים דרום ברמת חובב. בשנת 1975 השקיע הבנק העולמי במכתשים, אולם חיסל את ההשקעה בשנת 1978 ומכר את חלקו בחברה חזרה לכור. באותה תקופה גם הוחל בהקמת שני מפעלים בברזיל ובדרום אפריקה.
ב־1997 שתי החברות מכתשים ואגן התמזגו למכתשים אגן תעשיות בע"מ, שלימים הוסב שמו לאדמה פתרונות לחקלאות.
אירועי בטיחות במפעל
ביוני 1960 אירע פיצוץ במפעל שגרם לנזק כבד. פיצוץ נוסף אירע בתחילת 1968. באוקטובר 1968 התלקחה דליקה גדולה במפעל. בשנת 1973 אירעה דליקה קטנה במפעל. במרץ 1976 נהרגו ארבעה פועלים במפעל מכתשים בהרעלת גז.
קרבת המפעל לשכונות מגורים בבאר שבע הביאה מדי פעם לאירועים של ריחות רעים בעיר.
מרתה ביבסקו
מרתה ביבסקו (ברומנית: Martha Bibescu ובצרפתית: Marthe Bibesco; 28 בינואר 1886 – 28 בנובמבר 1973) הייתה סופרת ומשוררת רומניה שכתבה בצרפתית ופרסמה קרוב לארבעים ספרים, בחלקם תחת שם העט "לוסיל דקו" (Lucile Decaux). בתו של יון לאחוברי שהיה שר חוץ של רומניה ושגרירה בצרפת, בתה של סמרנדה ממשפחת מברוקורדט, משפחת שליטים בנסיכויות הרומניות, ורעייתו של הנסיך ג'ורג'ה-ולנטין ביבסקו.
מי, שעתידה הייתה להיות מרתה ביבסקו, נולדה כמרתה לאחוברי במשפחה מיוחסת מאוד, בבוקרשט, בירת רומניה. היא חונכה במנזר בבלגיה והוקנו לה שתי שפות ושתי תרבויות, רומנית וצרפתית. מרתה הייתה השלישית מבין ארבעת ילדי הזוג לאחוברי, בן ושלוש בנות. הבן מת בצעירותו והאם לא התנחמה על כך. עיקר הטיפול במרתה נפל בחלקם של שני גברים, אביה וסבה מצד אימה, אלכסנדרו מברוקורדט, שכונה גם "הדוב".
ב-1901, כשמרתה הייתה בת 15, פגשה את ג'ורג'ה-ולנטין ביבסקו ושני הצעירים היפים והעשירים נמשכו הדדית, ב-24 באוקטובר נחתמו האירוסים. ב-21 ביוני 1902 התחתנו מרתה וג'ורג'ה-ולנטין ביבסקו וב-27 באוגוסט 1903 נולדה בתם היחידה, ולנטינה.
לאחר הלידה המליץ הרופא למרתה להימנע מיחסי מין במשך שנתיים. ג'ורג'ה ביבסקו לקח לעצמו מאהבות ובהמשך נהגה כך גם רעייתו. למרות קישריהם מחוץ לנישואין הם היו ביחסים טובים ותמכו האחד בזולתו בעיתות מצוקה, כך כשמרתה עברה ניתוח ב-1924 וכך לאחר התאונה האווירית של בעלה ב-1931.
בני הזוג התגוררו בארמון של משפחת ביבסקו, בפוסדה, לא רחוק מבית החרושת למלט של משפחת ביבסקו, שנוהל על ידי ג'ורג'ה-ולנטין ביבסקו והכנסותיו היוו עיקר ההכנסה של הזוג.
ביבסקו היה אחד משלושת הראשונים שהביאו מכוניות לרומניה. ב-5 באפריל 1904 הקים את מועדון המכונית ברומניה, המועדון השישי מסוגו בעולם, שהיו בו 27 חברים, כולל שתי נשים, אחת הנשים הייתה רעייתו, מרתה ביבסקו.
הנסיעה לאספהאן
החיים בפוסדה היו שקטים ומשעממים, לכן ביבסקו שמח לקבל על עצמו שליחות מטעם קרול הראשון, מלך רומניה אל השאה הפרסי. חלק נכבד מהדרך עד אספהאן ובחזרה עשו ביבסקו ומלוויו בשיירת מכוניות. ביבסקו כלל במשלחת את רעיתו, מרתה ביבסקו, את בני דודיו, הזוג מיכאי ומריה פרקידה, את עמנואל ביבסקו, ששימש גם כמתורגמן מול דוברי הרוסית ואת הטניסאי והסופר הצרפתי יליד שווייץ, ז'אן שופר (Jean Schopfer), שהיה מוכר תחת שם העט קלוד אנט וכתב ספר על הנסיעה הזאת. התלוו גם שלושה מכונאים, אחד שווייצרי, קלר, אחד צרפתי, יוג'ן, ואחד רומני, גיורגי.
החבורה יצאה ב-11 באפריל 1905, ברכבת, מבוקרשט אל ג'יורג'יו ומשם הפליגו בספינה אוסטרית עד גאלאץ, שם המתינו להם שלוש מכוניות, שתיים תוצרת מרצדס ואחת תוצרת פיאט. מכונית מרצדס אחת הייתה בעלת 40 כוח סוס, השנייה בעלת 20 כוח סוס והפיאט בעלת 16 כוח סוס. הם נסעו בדרכים שלא שימשו בעבר למכוניות, אלא לעגלות וכרכרות. מגאלאץ הפליגו בספינה רוסית עד איזמאיל, שם ירדו עם מכוניותיהם וחלק ממטענם, בעוד שחלק נוסף של המטען נשלח עם הספינה לאודסה. הם חצו במכוניות את בסרביה והגיעו לחצי האי קרים, שם ביקרו את מקסים גורקי ששהה שם ביאלטה, במגורים כפויים. הם הפליגו בספינה בים השחור עד בטומי ונסעו בהרי הקווקז דרך טביליסי ובאקו עד שהגיעו ללנצ'ראן, בממלכת פרס, שלושה שבועות אחרי שיצאו מבוקרשט.
המסלול בפרס עבר דרך ראשת, טהראן וקום עד שהגיעו לאיספהן. הם שבו לרומניה דרך קום, טהראן וראשת ובבטומי הפליגו בספינה עד קונסטנטינופול עם עצירה בדרך בטרבזון. מכאן המשיכו בנסיעה דרך חצי האי הבלקני בחזרה לרומניה.
המסע, שהיה חדשני וחלוצי מאוד לתקופתו, עורר סקרנות רבה ונכתבו עליו שני ספרים, שזכו להצלחה, Les roses d'Ispahan. La Perse au automobile (ורדי איספהן. לפרס במכונית), מאת קלוד אנט, שיצא לאור בצרפתית ב-1906 ו-Les Huit Paradis (שמונת גני העדן) מאת מרתה ביבסקו, שיצא לאור בצרפתית, ב-1908.
ארמון מוגושואיה
ב-1911, קנה ג'ורג'ה-ולנטין ביבסקו את ארמון מוגושואיה כשהוא הרוס וחרב. גם במהלך מלחמת העולם הראשונה הופצץ המקום. הארמון נקנה על ידי ביבסקו כמתנה לרעייתו, מרתה ביבסקו, אשר דאגה לשיפוצו על חשבונה.
רצח סטיבן לורנס
סטיבן לורנס (13 בספטמבר 1974 – 22 באפריל 1993) היה צעיר בריטי שחור אשר נרצח ממניע גזעני בעת שהמתין לאוטובוס בלונדון. האירוע הכה גלים בחברה בבריטניה, ויצר לחץ ציבורי חזק לחקירת התנהלות המשטרה בפרשה, אשר הוביל לשינויים ביחס המשטרתי לגזענות, וכן שינויים בחוק ובנוהלי הפעולה של המשטרה. המקרה אף הוביל לביטול חלקי של הכלל לגבי "סיכון כפול" (האוסר העמדת אדם לדין פעמיים על אותה העבירה).
לאחר החקירה הראשונית, נעצרו מספר חשודים בביצוע הרצח, אולם לא הוגשו כתבי אישום בפרשה. משפחתו של לורנס הגישה נגד חלק מהחשודים קובלנה פלילית, אולם האישומים נגד חלקם בוטלו מחוסר ראיות, והשאר זוכו.
במהלך החקירה ולאחריה עלו טענות שלורנס נרצח בשל צבע עורו, ושהטיפול בתיק על ידי המשטרה והתביעה הושפע משיקולים של גזע. ועדת חקירה ציבורית שהוקמה ב-1998, בראשות שופט לשעבר סר, בדקה את החקירה המקורית של משטרת לונדון והגיעה למסקנה שהחקירה הייתה לא-יוצלחת, ושהמשטרה הייתה נגועה בגזענות ממסדית. הוועדה אף המליצה שהכלל לגבי "סיכון כפול" יבוטל במקרי רצח על מנת לאפשר משפט חוזר במקרה של ראיות חדשות, והמלצות אלו הובילו בהמשך לתיקון החוק, שנכנס לתוקף ב-2005. פרסום דו"ח מקפרסון ב-1999 כונה שנים לאחר מכן "אחד מהרגעים החשובים ביותר בהיסטוריה המודרנית של הדין הפלילי בבריטניה". ג'ק סטרו, שכיהן אז בתור שר הפנים, אמר שההחלטה להקים את ועדת החקירה הייתה ההחלטה החשובה ביותר שלו במשך כל תקופת כהונתו בתפקיד.
ב-18 במאי 2011, לאחר בחינה מחודשת, הוכרז ששניים מהחשודים המקוריים - גארי דובסון ודייוויד נוריס - יועמדו לדין על רצח בשל גילוי ראיות חדשות. באותו זמן אף נחשף לראשונה לציבור כי זיכוי קודם של דובסון נפסל על ידי בית המשפט לערעורים בשל התיקון לחוק מ-2005 ובכך התאפשרה העמדתו לדין בשנית. ב-3 בינואר 2012 דובסון ונוריס הורשעו ברצח ונידונו למאסר עולם, עם תקופת מינימום של 15 שנים וחודשיים, ו-14 שנים ו-3 חודשים, בהתאמה.
פרשת הרצח שבה לכותרות ב-2013 כאשר שוטר סמוי לשעבר הצהיר בראיון שבזמן החקירה המקורית הופעל עליו לחץ למצוא דרכים "ללכלך" ולערער על אמינות משפחת הקורבן, וזאת על מנת להשתיק קריאות מהציבור לשיפור תגובת המשטרה למקרה. על אף שחקירה קודמת מ-2012 שבוצעה על ידי המשטרה עצמה וע"י המחלקה לחקירת שוטרים קבעה שאין צורך להמשיך ולחקור, שרת הפנים תרזה מיי הורתה להקים ועדת חקירה עצמאית לנושא של שחיתות בפעולות משטרה סמויות, שפרסמה את מסקנותיה ב-2014.
סטיבן לורנס
סטיבן לורנס נולד בלונדון ב-13 בספטמבר 1974 להורים שהיגרו לבריטניה מג'מייקה בשנות ה-60 של המאה ה-20. אביו, נוויל, היה נגר, ואמו, דורין, הייתה מורה לחינוך מיוחד. לורנס גדל ב בדרום-מזרח לונדון ולו אח ואחות הצעירים ממנו. בתור נער לורנס הצטיין בריצה והשתתף בתחרויות של מועדון האתלטיקה המקומי. בעת הירצחו, לורנס למד טכנולוגיה ופיזיקה בבית ספר תיכון ואנגלית וספרות במכללה, ושאף להיות ארכיטקט.
הרצח
במהלך יום חמישי, ה-22 באפריל 1993, לורנס היה בבית הספר ולאחר מכן נסע באוטובוס לבית דודו בשכונת גרוב פארק שברובע לואישהאם. שם הצטרף אליו חברו, דוויין ברוקס, והם שיחקו משחקי וידאו עד שעזבו בסביבות השעה 10 בלילה. לאחר שהבינו שהאוטובוס שבו נסעו יביא אותם הביתה מאוחר מדי, החליטו להחליף לקו אוטובוס אחר. הם הגיעו לתחנת האוטובוס ברחוב ול הול לקראת 22:30. לורנס הלך לאורך הרחוב עד לצומת עם רחוב דיקסון על מנת לראות אם אוטובוס מגיע, בעוד ברוקס נשאר ברחוב ול הול עצמו בקטע שבין רחוב דיקסון לבין דרך רוצ'סטר. ברוקס ראה קבוצה של 5 או 6 צעירים לבנים חוצים את דרך רוצ'סטר בצד השני של הכביש מהם ומתקרבים לכיוונם. בסביבות השעה 22:38 הוא קרא אל לורנס לשאול אם הוא רואה אוטובוס מגיע. הוא שמע את אחד מהצעירים משתמש בכינוי גנאי גזעני וראה את החבורה חוצה את הכביש ומקיפה במהירות את לורנס.
התוקפים אילצו את לורנס לרדת אל הקרקע ודקרו אותו לעומק של כ-13 ס"מ בשני הצדדים של חזית גופו - בעצם הבריח הימנית, ובכתף השמאלית. שתי הדקירות חתכו את עורק בית השחי וחדרו לריאות. לורנס איבד תחושה בידו הימנית, התקשה לנשום ודימם באופן חמור. ברוקס החל לרוץ וקרא ללורנס לרוץ איתו כדי לברוח. התוקפים נעלמו בהמשך רחוב דיקסון, ולורנס וברוקס ברחו לכיוון אחר. לורנס הצליח לרוץ למרחק של כ-120 מטרים אך אז התמוטט ודימם למוות זמן קצר לאחר מכן. חוקר מקרי המוות ציין לאחר מכן שעצם העובדה שלורנס הצליח לרוץ למרחק כזה עם תמט ריאתי היא "עדות לכושר הגופני שלו".
ברוקס רץ לקרוא לאמבולנס בזמן ששוטר שלא היה בתפקיד עצר את מכוניתו לידם וכיסה את לורנס בשמיכה. לורנס נלקח לבית החולים ברוק הסמוך ב-23:05, אולם הוא כבר לא היה בין החיים.
עדויות וחשודים
שלושה אנשים שהיו בתחנת האוטובוס באותה השעה העידו שהתקיפה הייתה פתאומית ומהירה, אולם איש מהם לא הצליח לזהות את התוקפים. בימים שלאחר הרצח, עשרות מתושבי האזור העבירו למשטרה שמות של חשודים והצביעו על כנופיית צעירים מקומית. חמשת החשודים העיקריים היו גארי דובסון, האחים ניל וג'יימי אקורט, לוק נייט ודייוויד נוריס. כל החמישה היו מעורבים במספר מקרי תקיפות באזור הסמוך למקום הרצח תוך שימוש בסכינים וממניעים גזעניים. ג'יימי אקורט הואשם בעבר שדקר נער ב-1992. האחים אקורט, דובסון ונוריס היו מקושרים לשני אירועי דקירה נפרדים מ-1993, כשישה שבועות לפני הרצח. בתקרית אחרת, ארבעה שבועות לפני הרצח, דובסון וניל אקורט תקפו מילולית צעיר שחור וניסו לדקור אותו.
החקירה הראשונית ומעצרים
החשודים העיקריים זוהו תוך כשלושה ימים מהרצח, אולם איש לא נעצר עד כשבועיים לאחר מכן. הבלש בריאן וידן, שהוביל את הצוות החקירה החל מיומה השלישי, הסביר בדיעבד בוועדת החקירה של 1998 שאחת הסיבות לכך שלא בוצעו מעצרים קודם לכן הייתה שהוא לא היה מודע לכך שהחוק מתיר לו לבצע מעצר אם קיים חשד סביר.
ב-7 במאי 1993 האחים אקורט ודובסון נעצרו. נוריס הסגיר את עצמו למשטרה שלושה ימים לאחר מכן ונעצר גם הוא. נייט נעצר ב-3 ביוני. נגד ניל אקורט, אשר זוהה במסדר זיהוי, ונגד נייט הוגשו כתבי אישום על רצח ב-13 במאי וב-23 ביוני, בהתאמה, אולם האישומים בוטלו על ידי התביעה ב-29 ביולי מחוסר ראיות מספיקות.
המשטרה פתחה באוגוסט 1993 בהליך של בדיקה פנימית של החקירה הראשונית, והגיעה למסקנה שהחקירה בוצעה באופן מספק ושכל קווי החקירה נבדקו כראוי.
תביעה פרטית
בספטמבר 1994, משפחתו של לורנס הגישה תביעה פלילית פרטית נגד חמשת החשודים העיקריים. המשפחה לא הייתה זכאית לסיוע משפטי, והוקמה קרן לצורך גיוס כספים עבור ניתוח ראיות ואיתור עדים וראיונם מחדש. עורכי הדין שייצגו את המשפחה התנדבו לעשות זאת פרו בונו.
התפתחויות נוספות (1994–2006)
ביולי 1997 הורה שר הפנים על הקמת ועדת חקירה לנושא, שהגישה את מסקנותיה בפברואר 1999 ונודעו בשם "דו"ח מקפרסון" (ראו בהמשך). ב-2002 דייוויד נוריס וניל אקורט הורשעו בהטרדה על בסיס גזעני של שוטר שחור שלא היה במדים, ונגזר עליהם עונש מאסר של שנה וחצי.
כחלק מממצאי דו"ח מקפרסון הומלץ לשנות את הכלל של סיכון כפול (האוסר העמדה לדין של אדם פעם נוספת על אותה עבירה). המלצות אלו יושמו כחלק משינוי מקיף בחוק הפלילי בבריטניה שנכנס לתוקף ב-2005, ואפשרו לתביעה להגיש בקשה לבית המשפט לערעורים לפסול זיכוי קודם של נאשם במקרה של פשעים חמורים מסוימים, בתנאי שהתגלו ראיות מהותיות חדשות.
ב-27 ביולי 2006 הדיילי מייל חזר על העמוד הראשי המפורסם בו האשים את חמשת החשודים ברצח.
פתיחת התיק מחדש וראיות חדשות
ביוני 2006 נפתח תיק החקירה מחדש, כולל בחינה מחודשת מלאה של כל הראיות. בתחילה החקירה בוצעה בחשאי אולם בנובמבר 2007 המשטרה אישרה שהם בוחנים ראיות זיהוי פלילי חדשות.
הראיות החדשות המשמעותיות ביותר שהתגלו היו: ראיות חדשות אלו נמצאו רק בשל התפתחויות מדעיות בזיהוי פלילי, שאפשרו לנתח DNA מטיפות דם מיקרוסקופיות או מחלקיקי שיער - שיטות שלא היו זמינות בעת החקירה והמשפט המקוריים.
המשפט של 2011–2012
גארי דובסון ודייוויד נוריס נעצרו והואשמו ב-8 בספטמבר 2010. ב-23 באוקטובר, ראש התביעה הגיש בקשה לבית המשפט לערעורים לביטול הזיכוי הקודם של דובסון, שכבר היה כלוא באותו הזמן בכל מקרה בשל סחר בסמים. נוריס לא זוכה בעבר ולכן לגביו לא הייתה מניעה להגיש כתב אישום. על מנת להגן על החקירה ולאפשר שימוע הוגן הוטל צו איסור פרסום על כל ההליכים, והמעצרים ושאר ההתפתחויות לא פורסמו בפומבי באותו הזמן.
בית המשפט לערעורים ערך שימוע במשך יומיים, ב-11 וב-12 באפריל 2011, וב-18 במאי פרסם את החלטתו לבטל את זיכויו הקודם של דובסון ובכך לאפשר פתיחת משפט חוזר. בפסיקתו קבע בית המשפט ש"אם יוכרע שהן אמינות, ראיות חדשות אלו ימקמו את דובסון בקרבה רבה מאוד ללורנס ברגעי ההתקפה עליו, קרבה שלא ייתכן לה שום הסבר תמים", אולם הדגיש שמדובר במשפט חדש לגמרי של נאשם שיש כרגע לראותו כחף מפשע. לאחר פרסום ההכרעה של בית המשפט לערעורים צו איסור הפרסום הוסר בחלקו והתביעה הודיעה שהשניים יועמדו למשפט על רצח לורנס לאור ראיות משמעותיות חדשות שהתגלו.
חבר המושבעים נבחר ב-14 בנובמבר 2011 והמשפט החל ביום למחרת בבית המשפט הפלילי המרכזי של לונדון. המשפט התמקד בראיות החדשות שהתגלו, ובשאלה האם הן מראות מעורבות של הנאשמים ברצח, או שהן נבעו מזיהום הראיות על ידי טיפול פגום של המשטרה. ב-3 בינואר, לאחר 8 שעות של דיונים של חבר המושבעים, דובסון ונוריס נמצאו אשמים ברצח. גזר הדין ניתן יום לאחר מכן והשניים נשלחו למאסר עולם, עם זמני מינימום של 15 שנים וחודשיים לדובסון (שהיה בן 17 בעת ביצוע הרצח), ו-14 שנים ו-3 חודשים לנוריס (שהיה אז בן 16). בגזר הדין השופט קבע שהזמן שדובסון כבר היה במאסר בכל מקרה בשל עבירות הסמים לא ייחשב חופף למאסר בגין הרצח אלא העונשים יבוצעו זה לאחר זה.
השופט ציין ששני הנאשמים היו קטינים (בני 17 ו-16) בעת ביצוע הרצח, ושהרצח בוצא לפני כניסתו לתוקף של חוק הדין הפלילי החדש. לפיכך עונשי המינימום שניתנו להם היו לפי החוק הקודם, שם מדרג הענישה במקרה כזה החל ב-12 שנות מאסר. אילו הרצח היה מבוצע לאחר התיקון לחוק וע"י מבוגר, עונש המינימום היה לפי מדרג ענישה שמתחיל ב-30 שנות מאסר (25 שנים לרצח כשהרוצח מביא איתו את הסכין, ו-5 שנים בשל מניע גזעני).
ועדת החקירה למותו של סטיבן לורנס
ב-31 ביולי 1997, שר הפנים ג'ק סטרו הורה על הקמת ועדת חקירה לעניין מותו של לורנס, בראשות שופט בית המשפט העליון לשעבר סר ויליאם מקפרסון. לאחר שמיעת עדויות מ-88 עדים, וסקירת כ-100,000 עמודים של תצהירים, עדויות, וראיות מסקנות הוועדה פורסמו בפברואר 1999 ונודעו בשם "דו"ח מקפרסון". הוועדה הגיעה למסקנה שהחקירה המקורית של משטרת לונדון הייתה לא-יוצלחת ושהשוטרים ביצעו שגיאות מהותיות, כגון: הימנעות ממתן עזרה ראשונה בעת הגיעם לזירת האירוע, אי-מעקב אחרי רמזים וראיות ברורים, והימנעותם ממעצר של חשודים. הדו"ח קבע שהיה כשל מנהיגותי של מפקדי המשטרה, ושהתעלמו מהמלצות דו"ח קודם מ-1981 (של ועדת חקירה בעקבות מהומות גזע בבריקסטון).
קצין המשטרה בריאן וידן, שהיה אחראי בזמנו על החקירה המקורית, אמר בוועדה שנעשו טעויות בעת החקירה. בפרט, הודה שכלל לא היה מודע לכך שהיה מותר לו לעצור את החשודים תוך ימים מהרצח, בהינתן חשד סביר.
הוועדה גם קבעה במסקנותיה שמשטרת לונדון הייתה נגועה בגזענות ממסדית, ופירטה 70 המלצות לרפורמות בנוהלי המשטרה, התביעה וכן גם בדין הפלילי עצמו. המלצות אלו כללו את ביטול כלל "הסיכון הכפול" במקרים מסוימים על מנת לאפשר העמדה לדין מחודשת של מי שזוכה בעבר, אם התגלו ראיות מהותיות חדשות.
ב-2019, מפכ"לית משטרת לונדון אמרה שדו"ח מקפרסון "הגדיר את עבודת המשטרה של הדור שלה".
תלונות על הטיפול המשטרתי במקרה
ב-1997, משפחתו של לורנס הגישה תלונה על התנהגות גזענית של השוטרים למחלקת התלונות של המשטרה, אשר דחתה את מרבית התלונה ב-1999. רק שוטר אחד, בן בולוק, הופנה להליך משמעתי פנימי בשל רשלנות בתפקיד. בולוק, שהיה השני בבכירותו בחקירה המקורית, נמצא אשם בכך שלא תידרך כראוי שוטרים אחרים ושלא חקר מספיק מכתב אנונימי שנשלח למשטרה. ארבעה שוטרים אחרים פרשו מהמשטרה לפני תום החקירה לגביהם. בולוק פרש מהמשטרה יום אחד לאחר שנקבעה אשמתו, ולכן העונש שלו הסתכם בפועל באזהרה בלבד.
ב-1999 דוויין ברוקס (חברו של לורנס שהיה איתו בעת שנרצח) תבע את משטרת לונדון על היחס שקיבל ממנה לאחר הרצח. ב-2006 ברוקס והמשטרה הגיעו לפשרה במסגרתה ברוקס קיבל פיצוי בסכום של 100,000 ליש"ט, והמשטרה התנצלה רשמית בכתב.
חשדות וטענות לגבי שחיתות משטרתית
ב-17 בדצמבר 2009 נעצרו שוטר ושוטר לשעבר בחשד שניסו לשבש הליכי חקירה בכך שהסתירו ראיות בזמן החקירה המשטרית המקורית וכן מוועדת מקפרסון. ד"ר ריצ'רד סטון, שהיה חבר בוועדת מקפרסון, העיר שחברי הוועדה חשו כל הזמן שיש מידע רב שהמשטרה לא חולקת או מסתירה, ושיש "ניחוח חזק של שחיתות". במרץ 2010 פורסם שהשניים שוחררו ושאין כוונה לנקוט נגדם צעדים נוספים כלשהם.
בעקבות ההרשעות ב-2012, נפתחו שתי חקירות חדשות - בתוך ומחוץ למשטרה - והגיעו למסקנה שאין עוד ראיות המצדיקות פעולות נוספות. אולם לאחר שיחות עם דורין לורנס, אמו של סטיבן, שרת הפנים תרזה מיי הורתה על הקמת ועדת בדיקה עצמאית חדשה בראשות עורך הדין הבכיר מארק אליסון, שתבדוק את החקירה של הסקוטלנד יארד לענייני ההאשמות בשחיתות משטרתית.
ב-23 ביוני 2013, שוטר סמוי לשעבר הצהיר בראיון לעיתונות שבזמן שעבר כסמוי בקרב ארגונים אנטי-גזעניים באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 הופעל עליו כל הזמן לחץ על ידי הממונים עליו "ללכלך" על ולערער את אמינות משפחתו של לורנס וחבריו, וזאת כדי להכשיל את הקמפיינים שלהם לחקור טוב יותר את מותו של לורנס. לאחר שפורסמו דברים אלו, שרת הפנים תרזה מיי הבטיחה "לבער את השחיתות מהמשטרה", וראש הממשלה דייוויד קמרון הורה למשטרה לחקור את ההאשמות האלו. ב-6 במרץ 2014 הוצג לפרלמנט דו"ח אליסון, שנקרא "Stephen Lawrence independent review" ("הסקירה העצמאית לגבי סטיבן לורנס"). בין השאר, הדו"ח קבע ש"מרגל" מטעם המשטרה פעל בקרב קרוביו של לורנס, והיה נפגש עם הבלש שהיה אחראי לספק מידע מהמשטרה לוועדת מקפרסון. בשל חומרת החשדות, מפכ"ל משטרת לונדון הדיח את אותו הבלש דאז מתפקידו הנוכחי בתור מפקד יחידת הלוחמה בטרור והעבירו לתפקיד לא מבצעי. הדו"ח גם קבע שהמשטרה לא חלקה מידע רלוונטי עם ועדת מקפרסון, וכן העבירה מידע מטעה למשפחתו של לורנס ולציבור.
באוקטובר 2015 סוכנות הפשע הלאומית הקימה ועדת חקירה משלה לבדיקת הטענות ששוטרים פעלו להגן על רוצחי לורנס. החקירה נמשכה כ-6 שנים ובמהלכה רואיינו 150 עדים ונסקרו כמה מיליוני עמודים של ראיות. מסקנות החקירה היו שישנן ראיות לפיהן ארבעה שוטרים התנהגו כביכול בצורה פסולה בטיפולם במקרה.
ג'ודו באולימפיאדת לונדון (2012)
תחרויות הג'ודו באולימפיאדת לונדון 2012 נערכו במרכז התערוכות אקסל מ-28 ביולי עד 3 באוגוסט. זו הייתה המהדורה ה-12 של תחרויות הג'ודו במשחקים האולימפיים. 384 מתחרים מ-132 מדינות התחרו ב-14 קטגוריות משקל שונות (7 לגברים ו-7 לנשים).
סקירה
בראש טבלת המדליות סיימה רוסיה עם 5 מדליות (3 זהב, 1 כסף ו-1 ארד). זו הייתה הפעם השנייה בלבד שיפן לא סיימה בראש טבלת המדליות בתחרות הג'ודו האולימפית. במקום השני הייתה צרפת עם 7 מדליות (2 זהב ו-5 ארד) ובמקום השלישי סיימה קוריאה הדרומית עם 3 מדליות (2 זהב ו-1 ארד). יפן, מולדת הג'ודו, סיימה רק במקום הרביעי עם 7 מדליות (1 זהב, 3 כסף ו-3 ארד). בסך הכל זכו 23 מדינות במדליה בתחרויות הג'ודו במהדורה זו במשחקים האולימפיים.
טבלת מדליות
הטבלה ממוינת על פי שיטת הספירה של "זהב תחילה".
ישראל בתחרויות הג'ודו
5 ג'ודוקא ייצגו את ישראל באולימפיאדה זו, 4 גברים ואישה אחת. ההישג הטוב ביותר שייך לאליס שלזינגר שסיימה במקום השביעי לאחר שהודחה בשלב רבע הגמר. טומי ארשנסקי וסוסו פללשווילי הודחו בשלב שמינית הגמר לאחר שני קרבות ואריק זאבי וגולן פולק הודחו בסיבוב הראשון.
טמלה קארי
טמלה קארי קאמינס (באנגלית: Tamla Kari Cummins; נולדה ב-27 ביולי 1988) הידועה בשם טמלה קארי, היא שחקנית אנגלייה. היא ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד קונסטנס בונסיו בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "המוסקטרים" ובתפקיד לוסי בסרטי הקולנוע "קרועים" ו"קרועים 2".
ביוגרפיה
קארי נולדה וגדלה בעיר קובנטרי שבווסט מידלנדס. היא למדה בבית הספר היסודי וייקן קרופט ובבית הספר ארלסדון, בהמשך למדה בבית הספר וסטווד וב-Community College. בגיל 4 החלה לקחת שיעורי מחול בסטפס, מחול מודרני והתעמלות. עוד למדה בלט, תיאטרון מוזיקלי, וריקודי רחוב, והמשיכה באימונים עד גיל 20. אחר כך התקבלה לבית הספר למשחק "דרמה סנטר לונדון". בקובנטרי השתתפה בלהקת תיאטרון מקומית בשם "St Finbarr's Youth Arts" שהתמחתה בביצוע מחזות איריים.
בעקבות ניסיונה בתיאטרון לוהקה קארי בהפקה של תיאטרון בלגרייד של המחזה "The Wedding". היא נהנתה מהמשחק, אבל המחול היה אצלה בעדיפות ראשונה. אחרי שסיימה את בחינות ה A-levels בצרפתית, בביולוגיה, ובלימודי תיאטרון ודרמה החליטה שהיא רוצה לפנות לקריירת משחק. אחרי סיום הלימודים עברה לגור בלונדון ולקחה קורסים בבית ספר למשחק. ב-2011 סיימה תואר BA בהצטיינות במשחק.
בשנה האחרונה של הלימודים ב"דרמה סנטר לונדון" לוהקה קארי לתפקיד לוסי בסרט "קרועים". היא שיחקה במגוון תפקידים במחזות שונים. עוד הופיעה בעונה הרביעית של סדרת העל-טבעי "כמעט אנושיים" של ערוץ BBC Three, ובפרק בעונה השנייה של הסדרה "הגלימה". בסיטקום "Cuckoo" שיחקה קארי בפרק ששודר ב-25 בספטמבר 2012. בין 2014 עד 2016 גילמה את קונסטנס בונסיה בסדרת הטלוויזיה "המוסקטרים". ב-2013 שיחקה בתפקיד דניאל בסדרה הקומית "החבר'ה מהלשכה" של רשת ITV. ב-2014 גילמה שוב את לוסי בסרט ההמשך "קרועים 2".
פרנק מרפי
ויליאם פרנסיס מרפי (באנגלית: William Francis Murphy; ) היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית ממישיגן. ב-1940 הוא מונה כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית לאחר קריירה פוליטית שבה הוא כיהן כתובע הכללי של ארצות הברית, מושל מישיגן וראש עיריית דטרויט. הוא גם שימש כמושל הכללי האחרון של איי הפיליפינים וכנציב העליון הראשון לפיליפינים.
מרפי נולד באזור "האגודל" של מישיגן. ב-1914 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן. לאחר שירות בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, הוא שימש כתובע פדרלי וכשופט. בשנים 1930–1933 הוא כיהן כראש עיריית דטרויט ולאחר מכן קיבל על עצמו את תפקיד המושל הכללי של איי הפיליפינים. ב-1936 הוא הביס את מושל מישיגן המכהן הרפובליקני פרנק פיצג'רלד בבחירות למשרת המושל וכיהן בתפקיד תקופת כהונה אחת של שנתיים. ב-1938 לא עלה בידו להיבחר לתקופת כהונה נוספת כמושל ובשנה שלאחר מכן הוא מונה כתובע הכללי של ארצות הברית.
ב-1940 מינה הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט את מרפי כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של פירס באטלר שנפטר. מרפי כיהן על כס השיפוט עד ליום מותו ב-1949 והוא הוחלף בטום קלארק. מרפי כתב את דעת הרוב בפסק הדין "הוועדה לניירות ערך ולבורסות נגד חברת ו. ג'. האווי" ואת חוות דעת המיעוט בפסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית.
ראשית חייו
פרנק מרפי נולד בעיר הארבור ביץ' (אז סנד ביץ') שבמישיגן. שני הוריו, ג'ון ט. מרפי ומרי ברנן, היו מהגרים אירים שגידלו אותו כקתולי אדוק. מרפי הלך בעקבותיו של אביו והיה לעורך דין. הוא למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן וב-1912 סיים תואר בוגר אוניברסיטה. ב-1914 הוא סיים תואר בוגר במשפטים. הוא היה חבר באחוות סיגמא-כי.
עם סיום לימודיו התקבל מרפי ללשכת עורכי הדין של מישיגן ולאחר מכן הוא עבד כעוזר משפטי במשרד עורכי דין בדטרויט במשך שלוש שנים. לאחר מכן הוא התגייס לחיל המשלוח של ארצות הברית ובמלחמת העולם הראשונה שירת באירופה. הוא הגיע לדרגת קפטן בצבא הכיבוש בגרמניה וב-1919 השתחרר מן השירות. הוא נשאר באירופה כדי להשלים את לימודיו. השתלמותו באכסניית המשפט בלונדון ובטריניטי קולג' בדבלין עיצבו את הפילוסופיה השיפוטית שלו. הוא פיתח צורך לפסוק בתיקים בהתבסס על מושגי שיפוט הוליסטיים ונמנע מטיעונים משפטיים טכניים. כפי שהעיר אחד הפרשנים על שירותו לימים בבית המשפט העליון, הוא "מהל את השיפוט במרפי".
תובע פדרלי
באוגוסט 1919 מונה מרפי כעוזר הראשון לתובע הפדרלי של המחוז המזרחי של מישיגן. הוא היה אחד משלושה עוזרי התובע הפדרלי במחוז.
עם תחילת הקריירה שלו כתובע מחוזי גבר עומס העבודה באופן מהיר, בעיקר בשל מספר התביעות שהוגשו במסגרת אכיפת חוק היובש. ההיקף הגבוה של השגת הרשעות על ידי הממשלה במחוז המזרחי של מישיגן היה בעיקר בשל ההצלחה של מרפי בזכייה בכל התיקים שניהל למעט אחד. הוא עסק בעריכת דין במגזר הפרטי בהיקף מצומצם במקביל לעבודתו כתובע מחוזי, ובמרץ 1922 הוא התפטר מתפקידו. בעת פרישתו הוא קיבל מספר הצעות לעיסוק בעריכת דין במגזר הפרטי, אך הוא החליט להיות עצמאי ופתח שותפות עם אדוארד ג. קמפ בדטרויט.
שופט בבית המשפט של דטרויט
ב-1920 התמודד מרפי ללא הצלחה מטעם המפלגה הדמוקרטית למושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, כאשר הרפובליקנים זכו לניצחונות סוחפים ברמה הארצית בכלל ובמישיגן בפרט, אך עשה שימוש במוניטין המשפטי שלו ובקשריו הפוליטיים שהלכו והתחזקו כדי להיבחר למשרת שופט בבית המשפט הפלילי של דטרויט. ב-1923 הוא נבחר כשופט כמועמד לא מפלגתי וזכה ברוב קולות מהגדולים ביותר בבחירות למשרה זו. הוא החל לכהן על כס השיפוט בינואר 1924 ושירת בתפקיד במשך שבע שנים במהלך תקופת היובש.
ראש עיריית דטרויט
ב-1930 נבחר מרפי מטעם הדמוקרטים כראש עיריית דטרויט. בתפקיד זה הוא כיהן עד 1933, בשנים הראשונות של השפל הגדול. הוא ניהל את משבר האבטלה העירוני, שבו במהלך קיץ 1931 נמנו 100,000 מובטלים בעיר. הוא הקים ועדה לאבטלה שחבריה היו אזרחים פרטיים מהמגזר העסקי, מהכנסיות, ומארגוני השירותים החברתיים כדי לזהות את כל תושבי העיר המובטלים שלא קיבלו תשלומי אבטלה. ועדה זו גייסה כספים לטובת מאמציה החברתיים ופעלה לחלק מזון ובגדים לנזקקים. תת-ועדה משפטית התנדבה לסייע לנזקקים בענייניהם המשפטיים.
ב-1933 כינס מרפי בדטרויט את הכינוס הראשון של ועידת ראשי הערים של ארצות הברית. ראשי הערים נועדו עם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ומרפי נבחר כנשיא הראשון של הוועידה.
מרפי היה תומך נלהב של הנשיא רוזוולט ושל מדיניות הניו דיל, וסייע לרוזוולט להיבחר כמועמד הדמוקרטי לנשיאות הראשון שנבחר במישיגן מאז פרנקלין פירס ב-1852, לפני ייסוד המפלגה הרפובליקנית.
המושל הכללי של איי הפיליפינים והנציב העליון לפיליפינים
ב-1933, לאחר תקופת כהונתו השנייה של מרפי כראש עיריית דטרויט, הוא מונה על ידי הנשיא רוזוולט כמושל הכללי של איי הפיליפינים.
הוא גילה אהדה למצבם של פשוטי העם הפיליפינים, במיוחד לחסרי האדמות והצמיתים המדוכאים, והדגיש את הצורך בצדק חברתי.
ב-1935, כאשר בוטלה משרת המושל הכללי של הפיליפינים, נשאר שם מרפי בתפקיד הנציב העליון של ארצות הברית לפיליפינים, תפקיד שנוצר במסגרת העברת השלטון בפיליפינים משלטון ישיר של ארצות הברית על האיים לשלטון עצמאי יותר ובתפקידו החדש של מרפי הוא היה למעשה נציגו הישיר של נשיא ארצות הברית באיים ולמעשה תפקיד סמלי בעיקרו. התפקיד נוצר מתוקף חוק טיידינגס-מקדפי משנת 1934 שהגדיר את תקופת המעבר משליטה ישירה אמריקאית באיים עד להשלמת תהליך העצמאות ב-1946.
מושל מישיגן
בנובמבר 1936 נבחר מרפי כמושל מישיגן ה-35, לאחר שהביס את המושל המכהן, הרפובליקני פרנק פיצג'רלד. מרפי כיהן בתפקיד תקופת כהונה אחת של שנתיים. במהלך שנתיים אלו נוצרה מערכת לתשלום דמי אבטלה ומערכות בריאות הנפש שופרו.
ב-1937 פתח איגוד עובדי הרכב בשביתת שבת במפעל של ג'נרל מוטורס בפלינט. שביתה זו הייתה נקודת המפנה במשא ומתן הקיבוצי ובמדינות העבודה הלאומיים. לאחר ש-27 איש נפצעו במאבק בין העובדים לבין המשטרה, כולל 13 שובתים שנפגעו מירי, שיגר מרפי את המשמר הלאומי כדי להגן על העובדים, סירב לקיים את צו בית המשפט שהורה לו לפטר את השובתים ולהפעיל את כוחות המשמר הלאומי כדי לדכא את השביתה.
מרפי גישר בהצלחה להשגת הסכם וסיום סכסוך העבודה וג'נרל מוטורס הכירה באיגוד עובדי הרכב כנציגות העובדים על פי חוק יחסי העבודה הלאומי של 1935. להכרה זו הייתה השפעה משמעותית על צמיחתם של איגודי העובדים המאורגנים. בשנה שלאחר מכן עלה מספר חברי האיגוד מ-30,000 ל-500,000 איש. בהמשך כונתה שביתה זו "השביתה שנשמעה ברחבי העולם".
ב-1938 הובס מרפי על ידי קודמו בתפקיד, פיצג'רלד, שהיה למושל מישיגן היחידי בהיסטוריה שהחליף בתפקיד את אותו אדם שהחליף אותו.
התובע הכללי של ארצות הברית
ב-1939 מינה הנשיא רוזוולט את מרפי כתובע הכללי של ארצות הברית. הוא הקים את יחידת זכויות האזרח בחטיבת הפלילים של מחלקת המשפטים של ארצות הברית, שנועדה לרכז את סמכויות האכיפה למגילת הזכויות של ארצות הברית וחוקי זכויות האזרח.
שופט בבית המשפט העליון
ב-4 בינואר 1940, שנה לאחר מינויו כתובע הכללי, מונה מרפי על ידי הנשיא רוזוולט כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של השופט פירס באטלר שנפטר בנובמבר 1939. ב-16 בינואר אושר מינויו של מרפי על ידי הסנאט של ארצות הברית וב-5 בפברואר הוא הושבע לתפקידו. הוא החל לכהן בתפקידו בתקופת המעבר שבין כהונותיהם של צ'ארלס אוונס יוז והרלן סטון כנשיאי בית המשפט העליון. עם מותו של סטון המשיך מרפי לכהן תחת נשיאותו של פרד וינסון שהחל לכהן כנשיא בית המשפט ב-1946.
למרפי היו דעות גלויות לב על חירויות הפרט ועל מגבלות הממשלה כפי שהתבטאו במגילת הזכויות. במהלך תקופת כהונתו על כס השיפוט הוא כתב 199 פסקי דין, 131 מתוכן היו חוות דעת הרוב ו-68 היו דעות מיעוט. אחת מחוות הדעת החשובות שהוא כתב הייתה בפסק הדין "הוועדה לניירות ערך ולבורסות נגד חברת ו. ג'. האווי" משנת 1946, שבו הגדיר בית המשפט את המונח "הסכם השקעות" (investment contract) על פי חוק ניירות הערך  משנת 1933, וכך יצק תוכן לתפישה החשובה ביותר למושג ניירות הערך בחוק האמריקאי.
תמיכתו של מרפי באפרו-אמריקאים, בזרים, בפושעים, בפורשים מן החברה, בעדי יהוה, בעמים הילידים, בנשים, בפועלים ובשאר "אאוטסיידרים", יצרה את מטבע הלשון "מהילת השיפוט במרפי" (tempering justice with Murphy). כפי שהוא כתב בפסק הדין "פאלבו נגד ארצות הברית" ב-1944, "אין לחוק שעה יפה יותר מאשר זאת בה הוא מגן על האזרחים הלא פופולריים כנגד הפליה ורדיפות באמצעות התעלמות מתפישות רשמיות ורגשות חולפים".
לדבריו של פרנקפורטר, מרפי היה חלק מהאגף השמרני של בית המשפט העליון, יחד עם ויילי ראטלדג, ויליאם אורוויל דאגלס והוגו בלאק, הקבוצה שבמשך שנים התנגדה לאידאולוגיה השמרנית "המרוסנת משפטית" של פרנקפורטר. דאגלס, מרפי ולאחר מכן ראטלדג, היו השופטים הראשונים שהסכימו עם הרעיון של בלאק שהתיקון ה-14 כלל בתוכו את ההגנה של מגילת הזכויות, השקפה שבהמשך הפכה לחוק.