cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טקסוס מעונב
מכלי נשק - קשתות ארוכות - ועד לכלי נגינה
אחד מכלי הנשק העתיקים בעולם ששרדו הוא ראש חנית באורך של 40 ס"מ, עשוי עץ טקסוס, שנתגלה בשנת 1911 בקלקטון - און-סי בדרום אנגליה. הוא נחשב עתיק מלפני 450,000 שנים. נמצא ראש חנית כזה גם בטוראלבה בספרד. בלרינגן בגרמניה נמצאה חנית מטקסוס באורך של 240 ס"מ נעוצה בין צלעות של פיל. גם גופת האדם המכונה "אצי" מלפני 5,200 שנה, שנמצאה מוקפאת בשנת 1991 בעמק אץ (אצטל) בהרי האלפים בטירול, הייתה מצוידת בקשת בעלת אורך של 180 ס"מ עשויה מעץ טקסוס. גם הגזע של הגרזן שלו הייתה מעץ טקסוס. בימי הביניים שימש עץ הטקסוס ליצור כלי נשק: חניתות, קשתות ארוכות וקשתות מוצלבות. בוויילס ובאנגליה הפכו עצי הטקסוס המעונב למקור המועדף לעץ ליצור הקשתות הארוכות, זאת בגלל העמידות המיוחדת של הליבה (Heartwood) והשכבה החיצונית (Sapwood) של עץ הטקסוס. לא כל עצי הטקסוס הלמו את הדרישות של תעשיית הקשתות. עם הימשכות השימוש בעצים המתאימים לבניית הקשתות הארוכות, ירדה אוכלוסייתם, והיה צורך לייבא עץ זה מגרמניה ומארצות אחרות. יבוא מסוג זה תועד לראשונה בשנת 1294. ב-1350 נוצר מחסור חמור כל כך כי המלך הנרי הרביעי הורה לקשתיו לפלוש לאחוזות פרטיות ולהפיק משם את העץ הנחוץ. כשחודשו מטווחי הכפייה בקשתות וחצים, הותר גם יצור הקשתות מעץ של לוז, מילה והלבורנום. באמצעות התקנון של וסטמינסטר משנת 1472 חויבה כל אניה שנחתה בעיר נמל אנגלית להביא ארבעה מקלות מעץ הטקסוס על כל "טון" של יין מיובא. המלך ריצ'רד השלישי העלה את הדרישה לעשרה מקלות. עליית הביקוש לעץ מטקסוס היווה תמריץ להתפתחות תעשיית עץ הטקסוס בדרום גרמניה ואוסטריה, שבהן היא הפכה למונופול מלכותי, כמו גם באיטליה ובספרד. מחיר מקלות הטקסוס עלה משניים לשמונה פאונד למאה מקלות ואולם בשנת 1483 מכרו הוונציאנים מאה מקלות טקסוס תמורת שישה-עשר פאונד. ב-1507 הקיסר הגרמני דרש מהדוכס של בוואריה לשים קץ לכריתת עצי הטקסוס, אבל המסחר המשגשג בעץ זה לא פסק. ב-1562 בוואריה עצמה פנתה לאפיפיור עם בקשה לפעול להפסקת כריתת העצים הסלקטיבית העלולה לגרום נזק לשאר העצים. המונופול המלכותי על התעשייה הזאת הפסיק בסופו של דבר בגלל צמצום מספר העצים – ב-1568 בסקסוניה, וב-1569 בבוואריה ובאוסטריה. האנגלים שקלו לייבא עצי טקסוס מאזור הים הבלטי אבל בינתיים מקום החצים נלקח על ידי נשק חדש: הרובים.
עץ לריהוט ולשימושים אחרים
העץ של הטקסוס, אדום כהה ומאוד קשיח שימש גם ביצור חפצים קטנים ובציפוי דקורטיבי. באנגליה במיוחד שימש ליצור רהיטים, בשווייץ עשו ממנו מעקות של גזוזטראות. ליציקת כלים למשחק השחמט, בגרמניה - לחיקוי עץ ההובנה ויצור יתדות גדר עמידים לרקבון.
לה מדלנה
לה מדלנה (באיטלקית: La Maddalena; בגלורזה: A Madalena) היא עיר השוכנת באי בעל שם זהה, צפונית לסרדיניה, המהווה חלק מפרובינציית אולביה טמפיו.
העיר היא הגדולה שביישובי הארכיפלג איי מדלנה. היא שוכנת במרחק של 2 ק"מ מהחוף הצפוני של סרדיניה, לחופו של מצר בוניפאצ'יו המפריד בין סרדיניה לבין קורסיקה. שירות מעבורות מקשר בתכיפות גבוהה בין העיר פלאו שבסרדיניה לבין האי.
מרכז חיי העיר הוא בככר אומברטו, הקרויה על ידי תושבי העיר הוותיקים פיאצה רוסה. הרחוב הראשי של העיר הוא רחוב גריבלדי המוליך לאורך חוף הים והנמל. פרנסת תושבי העיר היא ברובה מתיירות. האי מפורסם בחופי הרחצה שלו.
היסטוריה
באי נמצאו ממצאים מהתקופה הפרהיסטורית, אך עיקרם מהתקופה הרומית. בתקופה זו נקרא במספר שמות ובהם אילוָוה, פוּסָה ובּוּצִ'ינָה. בימי הביניים נאבקו על השליטה בו הערים ג'נובה ופיזה. באותה העת נקרא ביצ'ינארה, ומאה ה-16 שונה שוב לסנטה מריה מגדלנה, מקור שמו הנוכחי.
מיקום העיר ליד מצר בוניפאצ'יו, בו עוברת תנועה ימית רבה, הקנה לאזור חשיבות אסטרטגית, ואיי הארכיפלג שימשו כעמדות צבאיות. עקב כך ניזוקה העיר מפעילות צבאית. צבא מפיימונטה כבש אותה בשנת 1767. הצרפתיים בפיקודו של נפוליאון בונפרטה הפציצו אותה בשנת 1793. האדמירל הבריטי נלסון השתמש בה כבסיס כאשר הטיל מצור על נמל טולון שבצרפת.
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה הובא ללה מדלנה שליט איטליה המודח בניטו מוסוליני, והוא שהה בה במאסר לזמן קצר בטרם הוחזר לאיטליה. ב-1973 הוקם בסיס צבאי של נאט"ו בסמוך לאי סנטו סטפנו, והוא שימש צוללות של הצי האמריקני. ב-2008 נסגר הבסיס.
בשנת 2009 הייתה צפויה להתכנס בעיר הוועידה ה-35 של ארגון המדינות המתועשות. במסגרת ההכנות החל פרויקט גדול של שיקום מרכז העיר בשיתוף אדריכל סטפאנו בוארי.
שפשפת
שפשפת היא תהליך דלקתי וגירוי של העור באזור המפשעה ובמידה משנית אזורים אחרים כבית שחי, ומתחת לשדיים אצל נשים, היוצר פריחה וגרד. השפשפת נוצרת באזורים בהם יש קפלים, לחות, וחיכוך מתמיד. מזג אוויר חם ולח, בהם אנשים סובלים יותר מזיעה מקדם היווצרות שפשפת. ישנם מספר טיפולים אפשריים לשפשפת.
טיפול
שימוש בטלק עשוי למנוע שפשפת או להקל עליה.
בתרבות
בחברה הישראלית, שפשפת מקושרת לשירות בצה"ל, זאת מכיוון שבמהלך השירות החיילים נמצאים שעות רבות בתנאי חום ולחות, ומרבים בפעילות גופנית, ולכן שפשפות נפוצות. הביטוי "שפשוף נעים" השגור בשפה העברית מקושר חלקית למחלת השפשפת במקביל להתבגרות וניסיון במהלך השירות הצבאי. ביטוי זה הוליד את הכותרת לסרט השלישי בסדרת אסקימו לימון, "שפשוף נעים".
יחסי סרביה–צ'ילה
יחסי סרביה–צ'ילה הם היחסים הבינלאומיים בין הרפובליקה של סרביה לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היסטוריה
היחסים בין שתי המדינות כוננו במקור בשנת 1935 עם ממלכת יוגוסלביה, והם התחדשו בשנת 1946. לאחר מלחמת העולם השנייה לאחר שתי הפרעות, בשנים 1947 ו-1973], הם התחדשו לבסוף במרץ 1990. במהלך תקופה זו חתמו ממשלות צ'ילה ויוגוסלביה על הסכם מסחר ותשלומים (1957, שונה בשנת 1960), הסכם תרבות (1967) והסכם לביטול אשרות תיירים (1978 ו-1979).
בשנת 1999, במהלך מלחמות יוגוסלביה, צ'ילה קיבלה פליטים ממה, אם כי כמעט כולם חזרו לאירופה עקב תנאי החיים הירודים בהם התקבלו בצ'ילה. לאחר סיום שלטונו של סלובודן מילושביץ', בשנת 2000, הכירה צ'ילה ברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה. מהצד השני, צ'ילה איננה מכירה בעצמאותה של קוסובו. בהודעה לעיתונות שהתפרסמה ב-27 בפברואר 2008, משרד החוץ של צ'ילה קרא לשני הצדדים להגיע לפתרון באמצעות דיאלוג ודבקות בחוק הבינלאומי, והודיע כי ינתח את הדיונים המתקיימים במקרים רב-לאומיים. זה נחשב על ידי סרביה כתמיכה בשימור שלמות המדינה.
נכון לעכשיו, לשתי המדינות קיים מנגנון להתייעצויות פוליטיות, המקיימות פגישות כדי להתייחס להיבטים העיקריים של היחסים הדו-צדדיים ולדון בעמדות משותפות בארגונים בינלאומיים.
ביקורים רשמיים
שר החוץ הסרבי ווק ירמיץ' ביקר בצ'ילה בשנת 2010, לרגל חגיגות המאתיים של צ'ילה, כמו גם בשנת 2012. כמו כן, משלחת סרבית השתתפה בפסגת ראשי המדינה והממשלה של אמריקה הלטינית והאיים הקריביים והאיחוד האירופי (CELAC-EU) בסנטיאגו בינואר 2013, כאשר הנשיא טומיסלב ניקוליץ' ניצל את ההזדמנות לקיים פגישה דו-צדדית עם המארח, נשיא צ'ילה סבסטיאן פיניירה. בשנת 2014 ביקר סגן ראש הממשלה ושר החוץ של סרביה, איוויצה דאצ'יץ', בצ'ילה, שם התקבל על ידי שר החוץ הצ'יליאני ארלדו מוניוס.
יחסים מסחריים
בשנת 2016, המסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-5.4 מיליון דולר, עם קצב צמיחה שנתי ממוצע של 20% בשנה שקדמה לה. הייצוא הסרבי לצ'ילה כולל בעיקר נייר אלומיניום, רהיטים ורכבי דיזל.
מעבר למציאות (סרט, 2018)
מעבר למציאות (ברוסית: За гранью реальности) הוא סרט קולנוע רוסי בז'אנר הפנטזיה בבימויו של אלכסנדר בוגוסלבסקי ובהפקת חברת KINODANZ. הסרט יצא ברוסיה ב-1 במרץ 2018 בהפצת Karoprokat.
תקציר עלילת הסרט
מייקל, נוכל מוכשר, אוסף צוות של אנשים עם יכולות פאראנורמליות, על מנת לשדוד קזינו. עם זאת, הדברים לא הולכים לפי התוכנית והחברים מוצאים את עצמם בסכנת חיים. כדי להצילם, יהיה על מייקל לפעול מעבר למציאות — בעולם המסתורי של התת-מודע, שממנו זורמות יכולות העל של חבריו.
שיווק
בינואר 2018 הופיע הקדימון הראשון של הסרט.
משחק האולסטאר של ה-KHL
משחק האולסטאר של ליגת ההוקי הקונטיננטלית (ברוסית: Матч всех звёзд Континентальной хоккейной лиги) הוא משחק ידידות שנתי הנערך בהשתתפות שחקני ההוקי קרח הטובים ביותר בליגת KHL.
"רוסיה" נגד "הלגיונרים" (2009-2010)
משחק האולסטאר הראשון נערך בעונת 2008/09, ב-10 בינואר 2009 במוסקבה, בכיכר האדומה. לצורך היכל קרח נבנה משטח החלקה מלאכותי עם טריבונות ארעיות בנות 4,000 מושבים.
קודם לכן נערך ברוסיה משחקי אולסטאר כחלק מליגת העל הרוסית. בפעם הראשונה המשחק נקרא "משחק כל הכוכבים של רוסיה" (Матч всех звёзд России), שהתקיים בנובוקוזנצק ב-10 בדצמבר 1999 בהיכל הספורט של מטאלורג קוזנצק המשופץ, באותו משחק הוא נערך בפורמט של שני האזורים הראשיים של הליגה, "מזרח מול המערב".
עם הקמתה של ליגת KHL בשנת 2009 משחקי האולסטאר נערכו בהשתתפות הקבוצות אשר כוללות את השחקנים הזרים הטובים נגד השחקנים הרוסים הטובים ביותר, הקבוצות עצמן נקראו קבוצת ייגר וקבוצת יאשין, על שם הקפטנים של כל אחת מהקבוצות: יארומיר ייגר ואלכסיי יאשין, בהתאמה.
"מזרח" נגד "מערב" (2011-2016)
בעונת 2010/11 פורמט המשחק השתנה — "קבוצת יאשין" השתנתה וכעת הורכבה משחקנים המייצגים את החטיבה המערבית, בעוד "קבוצת ייגר" — שחקני המזרח. הרכב הקבוצות נקבע בהצבעה באתר האינטרנט של הליגה. עבור כל משחק אולסטאר הליגה מעצבת מדים מיוחדים עבור השחקנים.
יריבות החטיבות (2017)
בעונת 2016/17 פורמט המשחק השתנה שוב. מאז משחק האולסטאר ב-2017 במסגרת שבוע הכוכבים המשחק מתקיים כיריבות בין חטיבות ה-KHL.
משחקי האגדה
משנת 2012 נערך במקביל למשחקי האולסטאר גם משחקי האגדות (Матч Легенд) בהן נוטלים חלק כוכבי ההוקי קרח הרוסי וקבוצת האגדה המורכבת משחקני ההוקי קרח של העיר או המדינה המארחת את המשחק.
שכונת בורוכוב
שכונת בורוכוב  היא שכונה בגבעתיים, הוותיקה מבין שש השכונות שהיו הבסיס להקמת העיר. השכונה, שהוכרה כאתר מורשת במחוז תל אביב, משתרעת באזור צפון-מערב גבעתיים וגובלת בצפון בשכונת ראשונים ברמת גן, במערב בשכונת "קריית יוסף" (רחוב "אחדות העבודה") בגבעתיים, בדרום ברחוב כצנלסון (רחובה הראשי של העיר) ובמזרח בשכונת "פועלי הרכבת" (רחוב סירקין) בגבעתיים. השכונה, הנקראת על שם דב בר בורוכוב, ממייסדי הציונות הסוציאליסטית, היא שכונת הפועלים (או שכונת העובדים) הראשונה שהוקמה בארץ ישראל, ובתחומה פעלו מוסדות ומפעלים הקשורים בהיסטוריה ובתרבות בישראל.
תחילת הדרך
כבר ב-1919 התארגנה קבוצת פועלים חברי מפלגת פועלי ציון בראשות דוד שניידרמן (איש העלייה השנייה, צבע במקצועו, אשר התגורר בפתח תקווה ועבד בתל אביב) במטרה להקים שכונת מגורים עם משקי עזר. הפועלים ביקשו להקים את ביתם בחיק הטבע ולא בלב העיר "הקפיטליסטית" תל אביב שבה עבדו. מטרת משקי העזר הייתה להבטיח אפשרות קיום מינימלי גם בזמני חוסר עבודה.
במשך כשלוש שנים נעשו ניסיונות להקמת השכונה במקומות שונים באזור תל אביב, וב-1920 הוצע לחברי הקבוצה לחבור אל מייסדי "עיר גנים" (לימים רמת גן), אך הם התעקשו להקים לעצמם שכונה נפרדת שתהיה "קהילת עובדים עירונית אוטונומית". הקבוצה עמדה לקנות אדמות בדרום יפו אך רצח כ-20 יהודים שהתגוררו במתחמים מבודדים ביפו במאורעות תרפ"א גרמה להם לחפש שטח אחר. ב-1921 נרכש מתושבים בכפר סלמה שטח של 300 דונם, אשר היה במקור החלק הדרומי בתוכנית עיר גנים של ריכרד קאופמן ונגנז מחוסר תקציב. הקרקע נרכשה בעזרת הקרן הקיימת לישראל, במימון חברי האגודה, ועליה הוקמה שכונת בורוכוב ב-1922. מתוך 300 הדונמים, 225 חולקו ל-90 החברים (2.5 דונם למשפחה), 30 דונם הוקצו לקבוצה חקלאית להקמת משק שיתופי והיתר (45 דונם) למבנים ציבוריים כגון בית ספר, בית עם, גן ציבורי, מגדל מים ואנדרטה לזכר בורוכוב. ב-2 באפריל 1922, בחול המועד פסח, התקיים טקס הנחת הפינה לשכונת הפועלים הראשונה, בהשתתפות ערבים מהסביבה. הקבוצה החקלאית הייתה הראשונה לעלות לקרקע והקימה צריף ראשון שמסביבו היו אוהלים. בחודשים לאחר מכן נבנו בתי השכונה ומשקי העזר, בעזרת הלוואות שהוקצו על ידי התנועה הציונית והלוואות שניתנו מקפא"י. עד ינואר 1923 כבר הוקמו כ-25 בתים. בבית הספר הראשון, בית ספר בורוכוב, למדו 17 תלמידים, מהם 12 מהשכונה ועוד 5 שהגיעו ברגל מעיר גנים. החיים בשכונה לא היו קלים והתושבים סבלו מקדחת בשל הקרבה לואדי מוסררה (נחל איילון) וממחסור במים. בראשית ההתיישבות העלו מים מואדי מוסררה ולאחר מכן נעזרו במים שהגיעו בצינור מעיר גנים. בהמשך כרו בארות. לאחר כשנה הוקמה בשכונה מרפאה ראשונה של קופת חולים.
משקי העזר, המטעים והפרדסים סביב השכונה העניקו לה מראה כפרי. השכונה פעלה במשך שנים רבות במתכונת שיתופית, מעין קיבוץ עירוני. תקנון ההתאגדות כלל סעיף האוסר על השכרת חדרים בבתים העתידים להיבנות וסעיף נוסף האוסר על העסקת פועלים ועל מסחר פרטי בתוך השכונה. דוד שניידרמן היה ראש הוועד הראשון של השכונה. השכונה הייתה שכונת הפועלים היחידה בישראל במשך שנים רבות ורבים הגיעו אליה כדי להכירה מקרוב.
משנה לשנה עלה מספר הבתים בשכונה, היא הרחיבה את שטחה והגדילה את כמות תושביה. בקיץ 1925 אישרה הקרן הקיימת לרכוש חלקה גדולה לעוד 160 משפחות (נוסף על 90 הראשונות, סה"כ 250), בשנת 1928 התבצעו עבודות תשתית להכשרת המגרשים והמשפחות הצטרפו לשכונה בשנת 1929.
חיי התרבות בשכונה התרכזו בחצר בית משפחת אלדמע, שם ערך אברהם אלדמע ערבי זמר ותרבות והביא אליו הצגות של תיאטרוני התקופה האהל, הבימה והמטאטא. בחודש מאי 1927 נחנך בשכונה אמפיתיאטרון בו נערכו כנסים והצגות תיאטרון, ולימים הפך לאצטדיון עירוני מפורסם – "המכתש". ב-1928 נחנך בית הכנסת הראשון בשכונה, לאחר הצבעה. באותה שנה הוקצה שטח בשכונה לנטיעת חורשת הקדושים לזכר הרוגי פרעות פטליורה שנערכו ביהדות אוקראינה.
אחת מבעיות השכונה הייתה גישה למים. בתחילה נהגו להביא מים עם חמורים או עגלות מנחל איילון, מאוחר יותר בנו משאבה ששאבה את המים למגדל מים שישב בתחומי משק פועלות (היום בתחום בית ספר ילין). ב-1927 נחפרה הבאר הראשונה בשכונה - מכון המים - ששאבה את המים למגדל מים בראש הגבעה, בתחומי בית הספר בורוכוב. פתרון זה סיפק את התושבים עד לחיבורם לרשת הארצית.
ב-1936, בתקופת המרד הערבי הגדול, פעלו בשכונה מפעלי התעש לייצור תחמושת מחתרתית עבור ההגנה, וסליקים להסתרת נשק. הסליק הראשון של ההגנה היה תחת שובך היונים בחצר משפחת אלדמע; בית המלאכה הראשון של התעש מוקם במכון המים של השכונה ברחוב השומר ובו יוצרו רימוני יד והם מולאו בחומר נפץ ב"מכון הכימי" שנמצא בחדר בבית משפחת פיקרסקי, במרחק מאות מטרים ספורים משם; חומרים כימיים להצתת רימוני יד יוצרו בבית משפחת דניאלי; במחנה קיבוץ הבחרות הסוציאליסטית שבקצה השכונה נמצא "מכון יהודה" של התעש לייצור פיקות לכדורים שהוסווה בתוך מכבסה.
צמיחת השכונה וצביונה לאורך השנים
בשנת 1930 התקיימו דיונים על איחוד עם שכונת נחלת יצחק ורמת גן והיו אף שבקשו לכלול באיחוד את בני ברק ושכונת מונטיפיורי, אולם האיחוד לא יצא אל הפועל מכיוון שהצדדים רצו לשמור על עצמאותם וייחודם. באפריל 1932, עשור לאחר הקמתה, התגוררו בשכונה 734 תושבים ב-107 בתים וב-61 צריפים.
עם השנים וגדילת השכונה התקשו מייסדיה לשמור על האידאולוגיה הראשונית; למורת רוחם נבנו בה בתים נוספים במגרשים גדולים, הושכרו דירות, חדרים ואף לולים ורפתות בשל מצוקת דיור בעקבות העלייה החמישית. השכונה התפתחה ונבנו בה מוסדות חינוך, תרבות וסעד במבנים קבועים כגון גני ילדים, בתי ספר, קן הנוער העובד והלומד, משק פועלות ועוד. הסוציאליזם נחלש אך השכונה נותרה מבוקשת ותוך שלוש שנים הכפילה את מספר תושביה שעמד על 1447 ב-1935. עם זאת, רבים מהם לא היו חברים באגודה הקואופרטיבית ולכן, לפי תקנון השכונה, לא הייתה להם זכות בחירה; הדבר הביא למרמור ולקולות שקראו להפוך את השכונה לשכונה "רגילה", ללא מצע קואופרטיבי וללא קשר להסתדרות העובדים. לאחר דיונים ממושכים קיבל הוועד הלאומי החלטה שזכות הבחירה תוענק לכל התושבים, למען שלמות השכונה.
במהלך שנות השלושים התגבשה דעה כי מוטב לאחד כוחות עם השכונות הסמוכות ולהחליף את הגוף השיתופי (הקואופרטיב) בגוף עירוני שידאג לרווחת התושבים – חינוך, תכנון רחובות, תחבורה ציבורית, עזרה ראשונה ועוד. לאחר כחמש שנות דיונים ומגעים בין השכונות הסמוכות, גם אלה ברמת גן ותל אביב, ולאחר שנדחתה הצעה להתאחד עם רמת גן העירונית (שלא הייתה מעוניינת בשכונות פועלים), התגבשה הסכמה: בשנת 1942, עשרים שנה לאחר הקמתה, התאחדה השכונה עם שלוש שכונות אחרות: שינקין, רמב"ם וקריית יוסף ("חאפ") ובהמשך הצטרפו גם מעונות פועלים (פועלי הרכבת) וארלוזורוב (קוזלובסקי), ויצרו את המועצה המקומית גבעתיים. לימים קיבלה מעמד של עיר בשנת 1959.
במאה ה-21
השכונה נותרה שכונת מגורים שקטה שאינה מכילה רחובות ראשיים סואנים או בתי עסק (למעט בודדים) אך היא בעלת צביון עירוני רגיל – ללא משקים, מטעים ופרדסים ויש בה בנייה רוויה ומעט בתים צמודי קרקע. האווירה השקטה, הקרבה לתל אביב והגישה הנוחה לצירי תחבורה ראשיים (צומת עלית ברמת גן ורכבת ארלוזורוב בתל אביב) הפכו את השכונה לאזור מגורים מבוקש ובין 2008 ל-2011 עלו מחירי הדירות בשכונה בכ-35%. נכון לשנת 2011 מתגוררים בשכונה כ-9,900 תושבים, ומספר זה צפוי לגדול משמעותית לאחר שיושלמו מיזמי בנייה גדולים (ביניהם הבנייה במכתש). תושביה כבר אינם מחזיקים באידאולוגיה אחידה; אחוז גבוה מהם תושבים ותיקים ולצדם תושבים משפרי דיור וזוגות צעירים בגילאי השלושים.
בשנת 2007 הקימו עיריית גבעתיים ועמותת ותיקי שכונת בורוכוב מסלול "בעקבות ראשונים" לאורך השכונה. כמעט כל המבנים ההיסטוריים נהרסו ולידם הוצבו שלטים עם תמונות וסיפורים.
גנוב על הירח (זיכיון)
גנוב על הירח (באנגלית: Despicable Me) הוא זיכיון בידור אמריקאי של אילומיניישן הפקות. הזיכיון כולל חמישה סרטים באורך מלא, שישה סרטים קצרים וסחורת מרצ'נדייזינג גדולה נלוות. הזיכיון מצליח, והכנסותיו ברחבי העולם כולו מסתכמות ב-$4,647,750,728, מה שהופך אותו לזיכיון האנימציה הראשון ברווחיותו בהיסטוריה. חמשת סרטי הקולנוע של הזיכיון הם "גנוב על הירח" (2010), "גנוב על המיניונים" (2013), "המיניונים" (2015), "גנוב על העולם" (2017) ו"המיניונים: עלייתו של גרו" (2022).
גנוב על הירח (2010)
הסרט יצא ב-9 ביולי 2010, והוא מהווה לסרט הראשון בזיכיון וכן לסרט הראשון של חברת אילומיניישן הפקות. הסרט בוים על ידי פייר קופין וכריס רנואד, אשר גם דיבבו את דמויות המיניונים, והוא התבסס על סיפור מקורי מאת סרחיו פבלוס. את דמותו של גרו דיבב בגרסה האנגלית סטיב קארל, ואוהד שחר בגרסה העברית; את דמויותיהן של מרגו, אדית ואגנס דיבבו בגרסה האנגלית מירנדה קוסגרוב, דנה גאייר ואלזי פישר בהתאמה, ובגרסה העברית נועה פלדמן, בר מינאלי ובר סביר בהתאמה; את דמותו של דוקטור נאפריו, עוזרו של גרו, דיבב בגרסה האנגלית ראסל בראנד, ובגרסה העברית אמנון וולף; ואת דמותו של ויקטור דיבב בגרסה האנגלית ג'ייסון סגל, ובגרסה העברית עידן אלתרמן. הסרט זכה לביקורות חיוביות, וכן להצלחה גדולה בקופות, כאשר הכנסותיו מסתכמות ב-$543,113,985 ברחבי העולם כולו.
גנוב על המיניונים (2013)
הסרט עוקב אחר גרו, לאחר שהוא פרש מחיי הרשע לטובת ניהול חיי משפחה תקינים בסיועם של המיניונים. לפתע, מגויס גרו לסוכנות בינלאומית נגד רשעים על מנת לעצור נבל אכזר, ולשם כך הוא חובר ללוסי ויילד, סוכנת חשאית מתחילה מהסוכנות הבינלאומית נגד רשעים. לוסי וגרו פוגשים באל מאצ'ו, נבל אכזר אשר מאיים לכבוש את העולם בעזרת מיניונים משועבדים.
הסרט יצא ב-3 ביולי 2013, והוא מהווה השני בזיכיון. גם סרט זה בוים על ידי פייר קופין וכריס רנואד, כאשר אלה המשיכו במקביל לדבב את דמויות המיניונים. סטיב קארל, מירנדה קוסגרוב, דנה גאייר, אלזי פישר וראסל בראנד, חזרו לדבב את גרו, מרגו, אדית, אגנס וד"ר נאפריו, בהתאמה. קריסטן ויג ובנג'מין בראט הצטרפו לצוות המדבבים הראשי של הסרט, בתור לוסי ויילד ואל מאצ'ו, בהתאמה. כמו קודמו, זכה הסרט לביקורות חיוביות, וכן להצלחה גדולה בקופות, כאשר הכנסותיו מסתכמות ב-$970,761,885 ברחבי העולם כולו.
המיניונים (2015)
הסרט עוקב אחר המיניונים, עוזריו של גרו, עוד לפני הגעתם לגרו ומציג את הדרך בה הגיעו אלה לגרו. לאחר כישלונות רבים בסיוע לרשעים, מחליטים המיניונים להתבודד באנטארקטיקה, ומתחילים לשקוע בדיכאון ושעמום עמוק. קווין, סטיוארט ובוב מחליטים לקחת את המושכות לידיהם, ויוצאים בחיפוש אחר רשע חדש לשרתו.
הסרט יצא ב-10 ביולי 2015, והוא מהווה ספין אוף לסרטי הזיכיון. את הסרט ביימו פייר קופין וקייל בלדה, כאשר את תסריטו כתב בריאן לינץ'. מלבד פייר קופין, אשר דיבב את דמויות המיניונים, בסרט דיבבו רונה פרומצ'נקו ומתי אטלס, בתפקיד סקרלט קטלנוביץ' והרב קטלנוביץ', זוג נשוי של נבלי-על.
"המיניונים" זכה להצלחה רבה, וגרף בקופות ברחבי העולם הכנסות של $1,018,901,000, שהביאו לדירוגו כסרט הרביעי המכניס ביותר של שנת 2015, הסרט העלילתי ה-22 בהכנסותיו בהיסטוריה, הסרט הראשון בהכנסותיו בזיכיון "גנוב על", וכן גם כסרט ההנפשה השלישי בהכנסותיו בהיסטוריה, והראשון שאינו בהפצת חברת וולט דיסני. על אף ההכנסות הגדולות, הסרט לא זכה לביקורות חיוביות.
גנוב על העולם (2017)
סטיב בורק, מנכ"ל חברת יוניברסל, אשר מפיצה את סרטי הזיכיון, אישר ב-2013 כי לזיכיון סרט שלישי בסדרה, מבלי להכליל את הספין-אוף "המיניונים", וכי הוא נמצא בתהליכי עבודה ראשוניים. בינואר 2014, הוכרז כי הסרט ייצא ב-30 ביוני 2017.
המיניונים: עלייתו של גרו (2022)
עלילת הסרט תספר את הסיפור המקורי של המיניונים עם הבוס שלהם, גרו.
הכנסות הזיכיון
הסרט הראשון בזיכיון, "גנוב על הירח", גרף בקופות ברחבי העולם $543,113,985, הסרט השני בזיכיון, "גנוב על המיניונים", גרף בקופות ברחבי העולם $970,761,885,, הספין אוף גרף בקופות ברחבי העולם $1,159,398,397,, הסרט השלישי גרף בקופות ברחבי העולם $1,034,799,409 והספין אוף השני גרף בקופות ברחבי העולם $893,568,815. בסך הכל, הכנסות הזיכיון ברחבי העולם כולו עומדות על $4,601,642,491, מה שהופך אותו לזיכיון האנימציה הראשון ברווחיותו בהיסטוריה.
ביקורות
באופן כללי, זכו סרטי הזיכיון לביקורות חיוביות מצד מבקרים. באתר Rotten Tomatoes, קיבל "גנוב על הירח" ציון של 81% המבוסס על כ-190 חוות דעת, "גנוב על המיניונים" ציון של 74% המבוסס על כ-170 חוות דעת,, "המיניונים" ציון של 54% המבוסס על כ-222 חוות דעת, "גנוב על העולם" ציון של 61% המבוסס על כ-150 חוות דעת. ו"המיניונים: עלייתו של גרו" ציון של 72% המבוסס על כ-131 חוות דעת.
באתר Metacritic, קיבל "גנוב על הירח" ציון של 72% המבוסס על כ-35 חוות דעת, "גנוב על המיניונים" ציון של 62% המבוסס על כ-40 חוות דעת, "המיניונים" ציון של 56% המבוסס על כ-56 חוות דעת, "גנוב על העולם" קיבל ציון של 49% המבוסס על 36 חוות דעת. ו"המיניונים: עלייתו של גרו" קיבל ציון של 56% המבוסס על כ-37 חוות דעת.
פורוע' פרוח'זאד
פורוע' פרוח'זאד (בפרסית: فروغ فرخزاد; 5 בינואר 1935 - 13 בפברואר 1967) הייתה במאית ומשוררת איראנית. היא נחשבת למוכרת ביותר מבין המשוררות המודרניות בשפה הפרסית ולאחת היוצרות החשובות ביותר באיראן המודרנית.
ביוגרפיה
פרוח'זאד נולדה בטהראן בשנת 1935 למשפחה מהמעמד הבינוני. היא למדה בבית הספר עד כיתה ט', ולאחר מכן עברה לבית ספר מקצועי לבנות שם למדה אומנות ותפירה. בגיל 16 היא נישאה לקרוב משפחתה, הסאטיריקן פרויז שאפור, ועברה איתו לאהוואז. משפחתה התנגדה לנישואין בעיקר בגלל גילו המבוגר של שאפור. כעבור שנה ילדה פרוח'זאד את בנה היחיד, קאמיאר שאפור, ושנתיים לאחר מכן פרוח'זאד ופרויז התגרשו. פרויז זכה במשמורת על בנם ונאסר עליה לקיים קשר עם הילד.
לאחר הגירושין שבה פרוח'זאד לטהראן וב-1955 פרסמה את ספר שיריה הראשון - "שבויה", בעקבותיו קיבלה תשומת לב שלילית רבה וביקורות רבות ושירתה נהפכה למוקד של חילוקי דעות ואי הסכמה בחברה. באותה השנה סבלה פרוח'זאד מהתמוטטות עצבים ואושפזה במוסד פסיכיאטרי. ב-1956 פרסמה פרוח'זאד את ספר שיריה השני, "הקיר".
ב-1958 התגוררה כמה חודשים באירופה, כשחזרה לאיראן החלה לעבוד גם כקולנוענית והכירה את הקולנוען והיוצר אבראהים גולסתאן. גולסתאן עודד את פרוח'זאד להביע את עצמה ולחיות בעצמאיות וגם ניהל עמה מערכת יחסים שנמשכה עד מותה. מערכת היחסים ביניהם ספגה ביקורת שלילית עקב היחסים הגלויים מחוץ לנישואין, פער הגילים בין בני הזוג, והעובדה שגולסתאן נשוי לאחרת.
בפברואר 1967 נהרגה פרוח'זאד בגיל 32 בתאונת דרכים. כדי להימנע מלפגוע באוטובוס הסעות של ילדים מבית הספר היא הסיטה את הג'יפ בו נסעה והתנגשה בחומת אבן. פרוח'זאד מתה מפצעיה עוד לפני שהגיעה לבית החולים. בשנת 1974, 7 שנים לאחר מותה, פורסם ספר שירתה "בואו נאמין בראשית העונה הקרה".
נושאים ביצירתה
כמה מהנושאים הבולטים בשירתה של פרוח'זאד הוא הרגשות שלה כלפי נישואין קונבנציונליים, מעמדן של הנשים באיראן, ומעמדה האישי כאישה וכאמא שלא יכולה לחיות חיים קונבנציונליים. חלק מהשירים בהם נושאים אלה באים לידי ביטוי הם "שבויה", "להקת החתונה", "קריאה לנשק", ו"לאחותי".
שירתה של פרוח'זאד מהפכנית בכך שהיא הופכת את הסדר הפטריארכלי שהיה מקובל באירן בתקופתה. היא נותנת ביטוי לקול נשי אקטיבי.
שירתה של פרוח'זאד נחשבת איקונקלאסטית ופמיניסטית. היא מציגה רגשות ומחשבות מנקודת מבט של אישה איראנית בחברה המסורתית. היא נגעה גם בנושאים כמו זיכרונות ילדות, אימת המוות, סמטאות ושוקי עיר הולדתה ומגוריה במרבית הזמן טהראן והביעה ביקורות פוליטיות. תחילה פרוח'זאד נשמעה לכללי הכתיבה האיראנית המסורתית (חרוז, משקל וכדומה), אך עם הזמן כשכתיבתה הבשילה היא קיבלה אופי שונה לגמרי. אפשר למצוא בתוך מקבצי השירה עצמם חוסר התאמה סגנונית בשפה או במבנה השירים (שירים המחולקים לבתים לצד פואמות ארוכות ורצופות) ואפילו בתוך השירים עצמם אין אורך נשימה, אורכי שורות ואורכי בתים קבועים.
תגובות לשירתה ולאורח חייה
שירתה של פרוח'זאד והאופן שבו בחרה לנהל את חייה עוררו תגובות חזקות הן מצד תומכיה והן מצד מבקריה. בעיני תומכיה, פרוח'זאד נתפסת כסמל המאבק בדיכוי הנשים בחברה המסורתית, וכגיבורה ולוחמת אמיצה למען העצמאות והחופש. היא נחשבת למשוררת פורצת דרך ולסמל תרבותי ופמיניסטי באיראן הן בשל אורח חיה ומערכת היחסים הגלויה שלה עם גולסתאן והן בשל העיסוק הגלוי בשיריה בנושאים הקשורים לנשיות ומיניות.
מנגד, בעיני מבקריה, פרוח'זאד מסמלת הפקרות מינית, אובדן ערכי המסורת וכאוס. ביקורת זו עולה בעקבות הנושאים בהן היא עוסקת בשיריה ובגלל מערכות היחסים שניהלה כגרושה, בין היתר עם גולסתאן. בעקבות ביקורת זו, שירתה נאסרה לפרסום על ידי הרפובליקה המוסלמית באירן.
שירתה של פרוח'זאד הייתה מוכרת מאוד בזמנה, אך גם היום. היא נחשבת לאחת המשוררות האיראניות החשובות של המאה ה-20, ומשפיעה על איראנים ברחבי העולם עד היום.
קשר עם דליה רביקוביץ'
בעיני חלק מחוקרי שירתה של פרוח'זאד, נראה שיש קשר בין פרוח'זאד לבין רביקוביץ'. אמנם אין תיעוד שהשתיים נפגשו, אך שתיהן ניהלו מערכות יחסים עם הבמאי איברהים גולסתאן. פרוח'זאד וגולסתאן ניהלו מערכת יחסים מפגישתם ב-1958 ועד מותה. רביקוביץ' ניהלה עמו מערכת יחסים קצרה אך משמעותית (לדבריה) כשלוש שנים לאחר מותה של פרוח'זאד, כאשר גולסתאן הגיע לארץ.
נראה שיש זיקה מסוימת גם בין שיריהן של פרוח'זאד ורביקוביץ'. בספרה "לידה אחרת" שפורסם בשנת 1964 כתבה פרוח'זאד שיר בשם "בובה ממוכנת". רביקוביץ' פרסמה שיר נוסף בשם זה בשנת 1959 בספרה הראשון "אהבת תפוח הזהב". שני השירים מתארים את הנפש הנשית הכלואה בגוף ממנו מצופה התנהגות מסוימת, בעולם עם חוקים ברורים הנשלט בעיקר על ידי גברים, אך כל אחת מהמשוררות משדרת את התחושה הזו מעולמה שלה.
קישורים חיצוניים
תרגומים של שיריה
מילת עצירה
בעיבוד שפה טבעית ובאחזור מידע, מילות עצירה (באנגלית: Stop words) הן מילים שמושמטות מהטקסט מכיוון שהן לא מוסיפות מידע למשפט.
לא קיימת רשימה אוניברסלית מוסכמת של מילות עצירה המשמשת את כל כלי עיבוד השפה הטבעית, וכן לא קיימים כללים מוסכמים לזיהוי של מילים כאלו. ההגדרה של מילה כמילת עצירה יכולה להשתנות בהתאם לתחום שאליו שייך הטקסט ובהתאם למטרת העיבוד. גודל של רשימה כזו יכול לנוע בין מספר בודד של מילים, לבין כמה מאות מילים.
היסטוריה
קונספט דומה שימש ביצירת קונקורדנציות של התנ"ך. הקונקורדנציה העברית "יאיר נתיב" של יצחק נתן בן קלונימוס כללה רשימת של מילות יחס ושל צירופים שאינם מוסיפים מידע, הדומים למילות עצירה מודרניות. מכיוון שהמילים הללו נפוצות מאוד, הרשימה לא כללה מראי מקום.
המונח מיוחס להנס פיטר לוהן, אחד מחלוצי אחזור המידע. לוהן הציג את הקונספט בהרצאתו על מיון אוטומטי של מילות מפתח משנת 1959, אך לא השתמש במונח "stop word", המונח החל להופיע בספרות זמן קצר לאחר מכן.
בשנת 1979 הציע ואן רייסברגן את הרשימה הסטנדרטית הראשונה שלא התבססה רק על תדירות של הופעת מילים. הרשימה שהציע כללה 250 מילים באנגלית. בשנות ה-80 המציא מרטין פורטר את תוכנת ה-Stemming שהתבססה על הרשימה שהציע ואן רייסברגן. הרשימה הזו משמשת כברירת מחדל במגוון יישומי תוכנה.
בשנת 1990 הציע כריסטופר פוקס רשימה של כמיליון מילים, המבוססת על מידע אמפירי על תדרי מילים בקורפוס בראון.
דוגמאות
בעברית, מילות עצירה עשויות לכלול מילות קישור ומילות יחס כמו "את", "של", "לעומת", "גם", "אחרי", "כל" וכדומה. גם כינויי גוף כמו "אני" או "הוא" בדרך כלל נכללים ברשימה כזו.
גם באנגלית ניתן לחלק את מילות העצירה לסוגים:
באחזור מידע
השימוש במילות עצירה לקידום אתרים התפתח ביחד עם טכניקות מתחום למידת המכונה ועיבוד שפה טבעית, והולך ומשתפר עם השנים.
בעברית
יצירת רשימה של מילות עצירה בעברית היא משימה פחות טריוויאלית מאשר בשפות אחרות, בגלל העושר המורפולוגי של השפה. פעמים רבות מצטרפות למילים מוספיות אשר משנות קלות את משמעות המילה. בניגוד לשפה האנגלית, שבה מילות עצירה הן ברוב המקרים מילים שלמות כמו The או And, בעברית יידוע מצטרף למילה המיודעת - בדרך כלל בצורה ה"א הידיעה, אך לעיתים באמצעות כינויי שייכות או באמצעות ניקוד מיודע של אותיות השימוש בכ"ל. ו' החיבור גם היא מצטרפת כתחילית למילה.
ישנן מילים שבהיעדר ניקוד ניתן לקרוא במספר צורות. למשל, המילה "עם" - כאשר מדובר במילה "עִם", היא תהיה מושמטת כמילת עצירה, אך כאשר מדובר ב"עַם", היא לא תהיה מוגדרת כמילת עצירה במרבית הטקסטים. כאשר היעדר הניקוד נוסף על העושר המורפולוגי, עשויים להיווצר מקרים בעלי דו-משמעות מבלבלת, שניתן לפתור רק באמצעות ניתוח מקדים של המשפט. מקרה לדוגמה הוא המילה "בצל", שיכולה להיות מנוקדת "בָּצָל" ולהתייחס לירק, או להיגזר מאות השימוש ב' בתוספת המילה "צל", וליצור את המילה המנוקדת "בְּצֵל". את האחרונה ניתן גם ליידע, ובכך ליצור משמעות נוספת - המילה "בַּצֵל", שנגזרת מהאות ב' בתוספת ה"א הידיעה שמתחברות כמוספיות למילה "צל". במקרה הזה, ניתוח מקדים של המשפט היה יכול לזהות את הצורך בהפרדת המילה ל-"ב + צל" למשל, ולהשמיט את התחילית ב' בתהליך השמטת מילות העצירה.
בשל העושר המורפולוגי, פעמים רבות השמטת מילות העצירה צריכה להיות מלווה בפעולה נוספת כמו Stemming, למטיזציה , זיהוי חלקי הדיבר במשפט או חלוקה מוקדמת למורפמות.
שחרור תדמור (2016)
שחרור תדמור הוא מבצע צבאי חלק ממלחמת האזרחים בסוריה, במהלכו יחידות צבא סוריה והכוחות המיוחדים הרוסיים, בגיבוי המינהל הראשי של המטה הכללי הרוסי שחררו את העיר תדמור ואת החלק המודרני שלה - העיר תדמור מידי חמושים של המדינה האסלאמית. המבצע נמשך בתאריכים 9–27 במרץ 2016 והסתיים בשחרור מוחלט של העיר וסביבתה.
הכנות
החל מ-9 במרץ ביצעו כוחות האוויר והחלל הרוסיים גיחות ותקיפות אוויריות על עמדות טרור ליד תדמור וכן על שיירות של חמושים בראקה ודיר א-זור כתמיכה לכוחות הקרקע ולוחמי הכוחות למבצעים מיוחדים ששהו בשטח.
התקדמות צבא סוריה
ב-13 במרץ 2016 צבא סוריה החל במבצע לשחרור העיר תדמור.
ב-14 במרץ 2016 הכוחות הסוריים כבשו שתיים מתוך שלוש גבעות אסטרטגיות – "גבעה 800" ו"גבעה 853" בדרום מזרח תדמור. בקרבות נהרג אחד האמירים של תדמור, חליל מוחמד. ב-15 במרץ 2016 הצבא הסורי בתמיכת חיל האוויר הרוסי הצליח לכבוש עמדות אסטרטגיות על "גבעת 939", מערבית לתדמור. ב-17 במרץ 2016 לוחמי המדינה האסלאמית ניסו ללא הצלחה לתקוף את "גבעה 939". בהמשך היום הגיעה תגבורת סורית של נחתים ולוחמי חזבאללה. המדינה האסלאמית פרסמה באותו יום סרטון בו נראה הרג חייל רוסי, כשנראית בו גוויית חייל שנורתה, דאעש טענו כי הרגו 5 חיילים רוסיים, שעות לאחר מכן פורסמו תצלומים שצילם כנראה אחד החיילים הרוסים.
ב-18 במרץ 2016 כוחות הממשלה הרגו את אמיר תדמור השני, סולטאן בין עבדל-רחמן. ב-23 במרץ 2016 נודע שהצבא הסורי השתלט על השטח ההיסטורי של העיר תדמור בסיוע הכוחות למבצעים מיוחדים של צבא רוסיה.
ב-24 במרץ 2016 פורסם דבר מותו של הקצין אלכסנדר פרוחורנקו, קצין הכוחות למבצעים מיוחדים, סמוך לתדמור: כדי להימנע מלהילכד בידי דאעש, הוא נאלץ להורות למטה לשלוח מטוסים להפציץ את המחבלים איתו ביחד. זה קרה כשכוחות ממשלת סוריה שחררו את החלק ההיסטורי של תדמור מידי מחבלי דאעש. ב-25 במרץ 2016 הצבא הסורי שחרר את המצודה ההיסטורית על שם פח'ר א-דין השני, הסמוכה לעיר. בדרום מערב העיר שוחררו מסעדות, בתי מלון, מצודה והנקרופול של תדמור. למחרת, ב-26 במרץ 2016 לוחמי המדינה האסלאמית התבצרו בצפון העיר וניטשו קרבות עזים. במהלך היממה חיל האוויר הרוסי ביצע 40 גיחות מעל תדמור והפציץ 158 עמדות מחבלים בהפצצות שהביאו למותם של 100 מחבלים, 4 טנקים, 3 מערכות ארטילריה, 4 מחסני תחמושת ו-5 רכבים משוריינים.
ב-28 במרץ 2016 ראש המטה הכללי הרוסי ולרי גרסימוב דיווח כי תדמור שוחררה בסיוע של כוחות האוויר והחלל של רוסיה, כוחות ספצנאז, יועצים צבאיים וקציני הכוחות למבצעים מיוחדים של צבא רוסיה בגיבוי המינהל הראשי של המטה הכללי הרוסי. באותו יום במרכז העיר תדמור הונף בשעה 15:00 בשעון מקומי דגל סוריה.
על פי צו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, המרכז לנטרול פצצות של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית לקח חלק במבצע לסילוק פצצות בעיר בשיתוף האקדמיה הרוסית למדעים ומוזיאון ההרמיטאז' הממלכתי כחלק ממאמצי שיקום המונומנטים ההיסטוריים של העיר. החלק האדריכלי וההיסטורי של תדמור נוקה לחלוטין על ידי מומחים רוסים עד 21 באפריל 2016.
ב-31 במרץ 2016 נודע שחיל האוויר הרוסי ערך 500 גיחות במהלכן נפגעו 2,000 מטרות כולל יעדי ארגון המדינה האסלאמית בא-רקה. בגיחות השתתפו גם מסוקי מיל מי-28.
על פי דיווחים בתקשורת, ב-8 במאי 2016 החל הצבא הרוסי להקים בסיס צבאי חדש באזור תדמור, לא הרחק משדה התעופה הצבאי, שיהווה מרכז להכנת מבצעים נגד חמושי דאעש. כך, בצילומי סוכנות הידיעות הצרפתית מהמקום זוהו מערכות ההגנה האווירית פנציר-S1 שהוצבו במקום. משרד ההגנה הרוסי הכחיש מידע אודות הקמת בסיס צבאי בתדמור וקבע כי בתצלומי הלוויין שפורסמו נראה מחנה זמני.
הקרבות על תדמור בדצמבר 2016 – מרץ 2017
בדצמבר 2016 פרצו שוב קרבות עזים על תדמור. ב-8 בדצמבר נהרג מפקד הגדוד הרוסי, מאיור סנאל סנצ'ירוב בגזרה זו של החזית. על פי העיתון "אלמזדר", ב-11 בדצמבר 2016 השתלטו קבוצות חמושות של המדינה האסלאמית על תדמור וב-12 בדצמבר 2016 המשיכו במתקפה לכיוון מערב העיר. על פי העיתון, המחבלים תפסו גם את יישובי אל-ביאראט ואד-דבווה ממערב לעיר ושדה הנפט הייאן. לדברי טלאל בארזי, מושל מחוז חומס, שם נמצאת תדמור, 80 אחוז מתושבי העיר פונו.
ההכנות לשחרור העיר מחדש נמשכו חודש, אך המבצע עצמו ארך 24 שעות. המבצע תוכנן והובל על ידי מדריכים צבאיים רוסיים. התרומה העיקרית לשחרור העיר הייתה התמיכה האווירית של חיל האוויר הרוסי ופעילות קרקעית של הכוחות למבצעים מיוחדים של צבא רוסיה ששיתפו פעולה עם המינהל הראשי של המטה הכללי הרוסי.
ב-2 במרץ 2017 הוחזרה תדמור לשליטת ממשלת סוריה.
בעלי אגן דמוי עוף
בעלי אגן דמוי עוף (שם מדעי: Ornithischia) היא סדרה של דינוזאורים, הקרובה לסדרה בעלי אגן דמוי לטאה. בני קבוצה זו היו ברובם אוכלי צמחים, הולכי על ארבע גפיים ובעלי עצם חיק הנוטה אחורה לצד עצם השת, מה שמקביל לעצמות העופות. עם זאת העופות התפתחו למעשה מתרופודים בני הקבוצה בעלי אגן דמוי לטאה.
מאפיינים
האורניתיסקים היו דינוזאורים צמחוניים בעלי שיניים בצידי הלסת וכלל לא בקדמת הפה. לחלקם הפכו עצמות הפה למעין מקור כפי שמופיע אצל הצבים. בניגוד לבעלי אגן דמוי לטאה, לבני סדרה זו אגן ירכיים ארבע-קרני; אצלם, עצם החיק נטתה אחורנית במקביל לעצם השת, ולחיזוק המבנה ולהרמת המבנה ולהרמת הקרביים התפתחה עצם נוספת, המכוונת קדימה בבסיס החיק והמשווה לאגן את הצורה הארבע-קרנית. הירך הנטויה לאחור היא כפי שאצל העופות בשל אבולוציה מתכנסת. העופות עצמן התפחתו מבעלי אגן דמוי לטאה ולא מסדרה זו.
האורניתיסקים התפתחו בשלהי הטריאס אך תפסו גומחות אקולוגיות מרכזיות רק בתור היורה המאוחר. הסטגוזאורים התפשטו על פני שטחים נרחבים (שהיום כוללים מספר יבשות). לשיאם הם הגיעו בקרטיקון הן במגוון והן בכמותם. לצד פכיצפלוזאורים ואנקילוזאורים שהיו נדירים יחסית, במזרח אסיה ובאמריקה הצפונית ההדרוזאוריים והצרטופסים היו הדינוזאורים הנפוצים ביותר. האנקילוזאורים היו אוכלי צמחיים משוריינים היטב במעטי עצם ודורבנים שהגנו עליהם כמעט לחלוטין מפני טורפים. ההדרוזאוריים היו אוכלי צמחים יעילים והגיעו לאורכים של 9–15 מטר ומשקל של כמה טונות. הם חיו בעדרים גדולים ונדדו בעקבות המזון. בשלהי הקרטיקון הצרטופסיים בעלי הקרניים היו מבין הדינוזאורים הנפוצים ביותר באמריקה הצפונית, והגיעו לשיאם בגילאי הקמפן והמאסטריכט (80-65 מיליון שנה לפני זמננו). בשלהי הקרטיקון היה הטריצרטופס הדינוזאור הנפוץ ביותר בתחום מחייתו.
ז'נג 2009
הקליידוגרמה הבאה מבוססת על ניתוח מ-2009 של ז'נג ועמיתיו.
באטלר 2011
הקליידוגרמה הבאה מבוססת על ניתוח של באטלר ועמיתיו מ-2011. בקליידוגרמה זו הקלייד אורניתופודה כולל את היפסילופודון ואחרים.
מבצע סבתא
מבצע סבתא הוא סרט קומי ישראלי מתוך רצועת "ראשון בדרמה" של ערוץ 3 משנת 1999 אשר בוים ונכתב על ידי דרור שאול.
הסרט זכה בפרס אופיר לדרמה בטלוויזיה. עם השנים הוא צבר פופולריות רבה בישראל וזכה למעמד של סרט פולחן. מעריצים רבים של הסרט זוכרים בעל פה סצינות שלמות מהסרט, ואף מבצעים תחדישים (רימייק) שלהן.
תקציר עלילה
סבתא חיה, סבתם של שלושת האחים, נפטרה (אחד ממשפטי המפתח בסרט הוא "סבתא חיה מתה"). הקיבוץ מסרב לטפל בענייני ההלוויה (דבורה המזכירה אומרת לקרמבו בטלפון: "הקיבוץ לא יממן חתונה או לוויה של מי שלא חי בו בשנתיים האחרונות"- תקנון חתונות ולוויות), והאחריות נופלת על הנכדים. שלושתם מבקשים לקבור אותה בקיבוץ אותו ייסדה, אך שפע אי-הבנות, אלתורים וקיצורי דרך הופכים את ההלוויה לפארסה עוקצנית על חיי הקיבוץ והביטחוניזם הישראלי.
המקורות לעלילת הסרט
פרטים רבים בעלילת הסרט מקורם בקורות חייו של הבמאי בקיבוץ כיסופים. בפרט, לוויית הסבתא המתקיימת בקיבוץ והתנערותו של הקיבוץ ממימון הלוויה, הובלת הגופה ברכב פרטי (במהלכה מבוצעת עצירה לקניית מקרר) וארון הקבורה אשר מתפרק במהלך טקס הקבורה - מבוססים על סיפור אמיתי. בהערות הבמאי שנוספו לסרט בגרסת ה-DVD, מספר דרור שאול, כי דמותו של "קרמבו" מבוססת על אחיו, אשר במציאות הוא האח האמצעי. האח, סא"ל (מיל.) טל שאול, היה מפקד יחידת שמשון, ראש אגף אבטחה בשירות הביטחון הכללי, וכיום מנהל מחוז ירושלים של קופת חולים מאוחדת. חלק מהסצנות בסרט צולמו בקיבוץ יקום.
ברנדט פיטרס
ברנדט פיטרס (באנגלית: Bernadette Peters; נולדה ב-28 בפברואר 1948) היא שחקנית, זמרת וסופרת אמריקאית. פיטרס היא זוכת שני פרסי טוני ופרס גלובוס הזהב לשנת 1981 על הופעתה בסרט "מטבעות מן השמיים".
ביוגרפיה
פיטרס נולדה בשם ברנדט לזארה למרגריט ופיטר, משפחה סיציליאנית-אמריקאית בשכונת אוזון פארק שברובע קווינס, ניו יורק. היא הצעירה מבין שלושה ילדים. אחותה הגדולה היא המלהקת ההוליוודית דונה דהסטה.
נישאה ב-1996 למייקל וייטנברג. ב-2005 נהרג וייטנברג בהתרסקות מטוס במונטנגרו.
קולנוע
פיטרס החלה את דרכה בקולנוע בשנות ה-70 של המאה ה-20 בתפקיד משני בקומדיית הספורט המצליחה של רוברט אולדריץ' "משחק מכור" בתור מיס טוט המזכירה של מפקד הכלא. היא פרצה לראשונה בקומדיות "סרט אילם" של מל ברוקס בתפקיד וילמה קפלן עליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר ו"השלומיאל" של קרל ריינר בו היא הופיעה בתפקיד ראשי לצידו של סטיב מרטין.
פיטרס זכתה בשנת 1981 בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד קומי/מוזיקלי על משחקה בתור המורה איליין בדרמה המוזיקלית של הרברט רוס "מטבעות מן השמיים", באותה השנה הופיעה גם בקומדיה המדע בדיונית "פעימות לב" בתפקיד הרובוטית אקווה. ב-1982 שיחקה פיטרס בקומדיה של ג'ון יוסטון "אנני" בתפקיד לילי סנט ריג'ס חברתו של רוסטר הניגן (טים קארי). ב-1989 הופיעה פיטרס לצידו של קלינט איסטווד בקומדיית הפעולה "קאדילק ורוד".
בשנת 1990 השתתפה פיטרס תפקיד קטן בסרטו של וודי אלן "אליס". ב-1997 דיבבה פיטרס בסרטי האנימציה "אנסטסיה" את דמותה של סופי ו"היפה והחיה 2: חורף קסום".
טלוויזיה
פיטרס הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית בשנת 1977 על תפקידה בתור הצלמת הצעירה שארלוט דרייק בקומדיית המצבים שיצר נורמן ליר "הכול הוגן". בשנת 1997 הופיעה פיטרס בעיבוד טלוויזיוני למעשייה "סינדרלה" בתפקיד אמה החורגת של סינדרלה (ברנדי נורווד) ובתפקיד האלה קירקה במיני סדרת הפנטזיה התקופתית בהפקתם של פרנסיס פורד קופולה וניקולס מאייר "האודיסיאה".
בשנת 2001 הייתה פיטרס מועמדת לפרס אמי על הופעת אורח שערכה בסדרה הקומית "אלי מקביל". ב-2009 שיחקה פיטרס בעונה השלישית של הסדרה הקומית "בטי" בתפקיד ג'ודי פאפדקיס המורה של בטי (אמריקה פררה) שגונבת לה את משרת עורכת העיתון. ב-2012 השתתפה פיטרס בסדרת הדרמה המוזיקלית "סמאש" בתפקיד לי אמה של השחקנית אייבי לין.
תיאטרון
כשחקנית תיאטרון מוערכת הופיעה פיטרס בבמות ברודוויי במשך למעלה מ-50 שנה. היא הועמדה לשבעה פרסי טוני וזכתה בשניים על תפקידה בתור אנני אוקלי בעיבוד החוזר בשנת 1999 למחזמר הקלאסי "אנני אוקלי אשת לפידות" ועל משחקה במחזמר "שיר וריקוד".
בשנת 2012 קיבלה פיטרס פרס טוני של כבוד על פועלה.
מוזיקה
פיטרס הוציאה במהלך הקריירה המוזיקלית שלה שישה אלבומי סולו והייתה מועמדת 3 פעמים לפרס גראמי על האלבומים "I'll Be Your Baby Tonight", "Sondheim, Etc. – Bernadette Peters Live At Carnegie Hall", ו"Bernadette Peters Loves Rodgers and Hammerstein"
ספרות
פיטרס עוסקת גם בכתיבה והוציאה לאור מספר ספרי ילדים.
בבילון 5 - פרקים
סרט הטלוויזיה ששימש כפרק פיילוט לסדרה שודר ב-22 בפברואר 1993, והסדרה עצמה שודרה מ-26 בינואר 1994 ועד 25 בנובמבר 1998 למשך חמש עונות. עקב המבנה התאגידי של וורנר והמדיניות שלו בנוגע לסינדיקציה של רשת PTEN שפשטה את הרגל, הסדרה שודרה בשידור חוזר רק פעם אחת ולא הופיעה בטלוויזיה האמריקנית כלל מאז שנת 2003 ועד לשנת 2018, עת החלה בשידורים חוזרים ברשת להפקות מדע בדיוני Comet TV. הסדרה הובילה לשישה סרטי טלוויזיה ולסדרת ספין-אוף, קרוסייד, שרצה למשך 13 פרקים בלבד בשנת 1999.
עונה ראשונה - אותות וסימנים לבאות
אף על פי ש"ההתאספות" צולם כפרק הפיילוט ופרקי הטלוויזיה היו אמורים להמשיך מיידית אחריו, פרק זמן של שנה לקח בין שידורו של הפיילוט לבין שידורו של הפרק הראשון. אי לכך, "חצות בקו האש" מתפקד כפרק פיילוט שני. כתוצאה מכך, חלק מצוות השחקנים עזבו את הסדרה, ביניהם טמלין טומיטה (המגלמת את לוטננט קומנדר לורל טקשימה), פטרישיה טולמן (המגלמת את הטלפתית ליטה אלכסנדר) וג'וני סקה (המגלם את ד"ר בנג'מין קייל) והוצגו דמויותיהן של לוטננט קומנדר איבנובה והטלפתית טליה וינטרס בפרק הראשון בסדרה. מסיבה זו, פרק זה לוכד את מערכות היחסים השונות שבין הגזעים שפרק הפיילוט נגע בהם בקצרה, ביניהן מלחמת ארץ-מינברים, כיבוש נארן ונפילתה מחן של הרפובליקה הסנטאורית.
העונה עוסקת גם בעליית המתחים בין שני גזעים בעלי עבר עקוב מדם - רפובליקת הסנטאורים שסר חינה ומשטר נארן שהיה נתון לשליטתם של הסנטאורים אך הצליח למרוד בהם. שגריר הסנטאורים בתחנת בבילון 5, לונדו מולארי, מבקש להחזיר את בני עמו לגדולתם ועושה עסקה עם בן בריתו החדש, מר מורדן המסתורי, להנחיל מכה ניצחת בנארנים. בכדור הארץ, כמה בני אדם מתנגדים להשפעתם של החייזרים, ומבקשים לחסלם מכל רכוש של ברית הארץ, כשתחנת החלל בבילון 5 נמנית לאחד מהם.
שגרירת המינברים דלן מתגלה כחברה במועצה האפורה, הגוף השליט של המינברים. בסופו של דבר, היא משנה את צורתה להיבריד של בן אנוש/מינברי כדי לבנות גשר בין שני העמים. השנה מסתיימת עם מותו של נשיא ברית הארץ לואיס סנטיאגו, כשצוות התחנה מאמין שמדובר בהתנקשות.
עונה שנייה - ביאת הצללים
בתחילת שנת 2259, קפטן ג'ון שרידן נוטל את הפיקוד על תחנת בבילון 5 לאחר שסינקלייר מועבר לעולם הבית של המינברים ללא כל הסבר. הוא וצוות התחנה מגלים שההתנקשות בנשיא סנטיאגו תוכננה בידי סגן הנשיא קלארק, שעלה לנשיאות. קונפליקט פורץ בין צוות התחנה לבין 'חיל הטלפתים', ארגון אוטוקרטי שמבקש לשלוט בכל הטלפתים האנושיים, כאשר מתגלה שקומנדר איבנובה, השנייה בשרשרת הפיקוד בתחנה, היא טלפתית רדומה שברחה מרישום החיל.
בצל גסיסתו של קיסר הסנטאורים החולה, לונדו מולארי פועל יחד עם לורד ריפא לחסל כל מתנגד לשלטון. בנוסף, הוא ממשיך לעבוד עם "בן בריתו" החדש מר מורדן ושותפיו המסתוריים ותוקף את הנארנים. כאשר קיסר הסנטאורים מת, מולארי וריפא שמים את אחיינו הבלתי יציב קתרג'יה על כס המלכות. דרכו הם מחרחרים מלחמה כוללת נגד הנארנים, ומשתמשים בנשק להשמדה המונית כדי לכבוש את עולם הבית של הנארנים.
ממשלת הארץ הופכת לרודנית יותר ויותר, והיא מדכאת קולות מחאה ושידורי תעמולה. שגריר הוורלונים קוש חושף בפני שרידן שהוורלונים הם אויביהם של הצללים, והוא מבקש את עזרתו ללחום בהם.
עונה שלישית - נקודת האל-חזור
בשנת 2260, ממשלת הארץ ממשיכה להיות קסנופובית, בעוד שבתחנת החלל בבילון 5, שרידן ודלן - שהחלו במערכת יחסים רומנטית - יצרו את "קונספירציית האור" כדי לנסות ולחשוף את האמת על השפעתם של הצללים. יחסים מתוחים בין ממשל הארץ למושבת מאדים מגיעים לנקודת רתיחה כאשר מאדים מכריזה על עצמאותה וממשל הארץ מכריז על משטר צבאי ותוקף אותה. בזעמו, שרידן מושך את בבילון 5 מהברית הארצית, בתמיכתם של המינברים.
גורלה של תחנת בבילון 4 מתגלה כאשר סינקלייר חוזר לבבילון 5 ומבקש עזרה משרידן. מתגלה שגורלו של סינקלייר הוא להשתמש במסע בזמן כדי לקחת את בבילון 4 חזרה בזמן לתקופת מלחמת ארץ-מינברים, שם הוא משנה את צורתו למנהיג המינברים הנערץ ויילן באמצעות אותו מתקן ששימש את דלן לשינוי הצורה שלה.
אשתו של שרידן, שנחשבה למתה באתר ארכאולוגי בכוכב הלכת זאהדום לפני מספר שנים, מגיעה לתחנה ומשכנעת את שרידן ללוות אותה חזרה לזאהדום. הצללים מנסים לכפות על שרידן להצטרף למטרתם וספינותיהם מאיימות על בבילון 5. מונחה על ידי מילותיו של קוש, שרידן מטיס מרחוק ספינה עמוסה בחומרי נפץ גרעיניים אל תוך הכוכב וקופץ לתוך תהום גדולה. ספינת הצללים נסוגה מבבילון 5, אך גריבלדי שהשתגר עם חללית קרב כדי להגן על התחנה מבחוץ, נעלם.
זוהי העונה הראשונה שבה יוצר הסדרה ג'יי מייקל סטרזינסקי כתב את כל הפרקים שבה. הפרק העשירי בעונה, "חלומות גדועים", זכה בפרס הוגו לפרזנטציה הטובה ביותר בטלוויזיה לשנת 1996. העונה מסתיימת עם הפרק "זאהדום", שנחשב לאחד הפרקים החזקים ביותר בסדרה תוך דגש על אפיון דמותו של שרידן, שעד כה לא הייתה לה משמעות נכבדה כמו שבפרק זה. זאת ועוד, הבלוג האינטרנטי io9 כלל את הפרק כאחד הקליף האנגרים הטובים ביותר בטלוויזיה האמריקנית, שמכין את הרקע לעונה הרביעית שנחשבת ל"בשר האמיתי" של הסדרה.
עונה רביעית - ללא כניעה, ללא נסיגה
שרידן חוזר מזאהדום בעזרת ישות מסתורית הידוע בשם לוריין, שהעניק לשרידן 20 שנים נוספות לחיות. הוורלונים גורמים לבהלה בקרב שאר הגזעים כאשר הם מתחילים להשמיד כוכבים שלמים אשר הושפעו מהצללים. מולארי מפחד שהוורלונים ישמידו את סנטאורי פריים, והוא משמיד את בסיס הצללים שעל הכוכב ומוציא להורג את מר מורדן. שרידן מגלה שהוורלונים והצללים נשלחו בידי הראשונים להשגיח על הגזעים הצעירים, אך עקב שוני אידאולוגי ביניהם הם לחמו אחד בשני במשך עידנים והשתמשו בגזעים הצעירים במלחמה באמצעות שליח. בעזרתם של גזעים עתיקים אחרים, שרידן משכנע את הוורלונים והצללים לעזוב ולהפסיק ולהתערב בגזעים הצעירים.
גריבלדי חוזר לבבילון 5 ללא כל הסבר להיעלמותו. הוא מרחיק את עצמו משאר הצוות הפיקודי וחווה שינויים קיצוניים במצב הרוח. הוא מתפטר מתפקידו ונוסע למאדים כדי לעבוד עם איש העסקים ויליאם אדגרס. הוא גם מכניע את שרידן ומאפשר לו להיחטף. מתגלה שגריבלדי אולץ בידי חיל הטלפתים לרגל אחרי אדגרס, אשר פיתח וירוס שנועד להשמיד את הטלפתים. כעת שהוורלונים והצללים אינם עוד, הממשל הטוטליטרי של הארץ מנסה להשתמש בשרידן הכלוא ככלי תעמולה, אך גריבלדי - שהשתחרר מהשפעתו של חיל הטלפתים - מציל אותו. מלחמת אזרחים פורצת בכדור הארץ, שבסופה הנשיא קלארק מתאבד ושרידן נכנע לכוחות הארץ בשל התמרדותו. איבנובה נפצעת אנושות במהלך הלחימה ועוזבת את התחנה כדי לפקד על ספינה משלה.
ליגת העולמות הבלתי מאוחדים מאורגנת מחדש בתור הברית הבין-כוכבית, כאשר ארץ, מינבר, נארן וסנטאורי פריים מתפקדים בתור האו"ם ברחבי הגלקסיה, וכוח הסיירים משמש כאוכפי החוק שלהם. חברי הליגה החדשה ממנים את שרידן לנשיא הברית הבין-כוכבית, והוא ודלן נישאים.
עונה חמישית - גלגל האש
בשנת 2262, קפטן אליזבת לוקלי מקבלת פיקוד על תחנת בבילון 5, שהיא כעת גם מפקדת הברית הבין-כוכבית החדשה. קונפליקט מתפתח בין חיל הטלפתים לבין קבוצת טלפתים עריקים שמחפשים אחר עולם ביתם משלהם, וזאת אחרי שגילו שהוורלונים יצרו את הטלפתים כנשק נגד הצללים. כאשר כמה טלפתים עריקים מתים מות קדושים, ליטה מובילה מתקפה נגד חיל הטלפתים והופכת לאויבת מדינה.
בינתיים, ספינות מסחר אזרחיות ושל הברית הבין-כוכבית מותצקפות בידי גורם בלתי ידוע, והעדות מצביאה על כך שהסנטאורים אשמים בכך כביכול. מולארי מגלה שגזע הדראק - בן בריתם של הצללים - אילצו על ההנהגה הסנטאורית להנחיל מלחמה עם הברית הבין-כוכבית, כחלק מהעונש על כך שמולארי פעל נגד הצללים. מולארי נאלץ לשתף פעולה כשהוא הופך לקיסר, ומושך את הרפובליקה הסנטאורית מהברית הבין-כוכבית. ויר הופך לשגריר הסנטאורים בתחנת בבילון 5.
מספר סיפורים מקבילים מראים כיצד חברי צוות הפיקוד והשגרירים הוותיקים מתכננים לעזוב את בבילון 5: שרידן ודלן עוזבים למפקדתה הקבועה של הברית הבין-כוכבית במינבר; גריבלדי מתגבר על בעיית האלכוהוליזם שלו, מתחתן עם ליז אהובתו והשניים עוברים למאדים; ד"ר פרנקלין מתמנה לראש מחלקת הקסנו-ביולוגיה בכדור הארץ; ג'קאר מגלה שהוא הפך לדמות רוחנית והוא אינו יכול להישאר בתחנה או לחזור לנארן ולכן בוחר להגלות את עצמו ולנסוע ברחבי הגלקסיה, ולכן הוא עוזב יחד עם ליטה, שבשל פעולותיה קיבלה מעמד דומה.
פרק סוף הסדרה מתרחש כעשרים שנה לאחר שובו של שרידן מזאהדום, כשהוא מרגיש שכוח חייו מתעמעם. הוא וכוח הסיירים אוספים יחדיו את חבריו הקרובים למסיבת פרידה. ביום למחרת, שרידן מנסה לעזוב בזמן שדלן ישנה אך היא עוצרת אותו והשניים נפרדים בפעם האחרונה. כשהוא לבדו, שרידן מבקר מחדש בתחנת בבילון 5 לפני שהיא עומדת בפני פירוק, לפני שהוא עורך מסע למקום בו הם ניצחו את הצללים. כשהוא לוקח את נשימותיו האחרונות, הוא פוגש בלוריין, שמזמין אותו לסייר מעבר לגבולות הגלקסיה. מספר ימים לאחר מכן, ספינתו של שרידן מתגלה כשהיא נסחפת ונטושה.
בבילון 5: הסיפורים האבודים
בתאריך 31 ביולי 2007 שודר הראשון מבין סדרת סרטי מקבץ שתוכננו ליציאה ישירה ב-DVD. בהיותו מעריץ של סדרת אזור הדמדומים, סטרזינסקי הגה את הרעיון לסדרת סרטים שמיועדים לתעד את עוללות הגיבורים הראשיים ביקום בבילון 5, כאשר שלושה תסריטים כבר נכתבו, העוסקים בדמויותיהם של שרידן, קפטן לוקלי, גיילן ומייקל גריבלדי. 'קולות באפלה' מתרחש בשנת 2272, כשעלילה ראשונה מתמקדת בג'ון שרידן אשר נמצא בדרכו לתחנה לחגיגות העשור לייסודה של הברית הבין-כוכבית. במהלך המסע הוא אוסף בדרך יורש עצר סנטאורי בגבול החלל הסנטאורי ומקבל התראה מגיילן לגבי התפתחויות שעתידות לבוא, לפיהן יורש העצר הצעיר יהיה אחראי לפעולת נקמה עתידית כנגד כדור הארץ, וזאת בעקבות פעולת הברית הבין כוכבית נגד סנטאורי פריים (כפי שנראה בסוף עונה חמישית). עלילה שנייה מתמקדת בקולונל לוקלי הממתינה להגעתו של שרידן ומזמינה כומר מחלל הארץ שיעזור באירוע על טבעי המתרחש בתחנה.
הקוראן הכחול
__ללא_תוכן__ הקוראן הכחול (בערבית: المصحف الأزرق) הוא כתב-יד יחידאי של הקוראן, הנחשב לאחד מיקרי הערך בעולם האסלאמי. המִצחָף, שכלל במקורו כ-600 דפים, נכתב בדיו מוזהבת על גבי קלף משוח באינדיגו. מקורו וזמנו אינם ידועים בבירור גמור, אולם רוב החוקרים מסכימים לתיארוכו למחצית הראשונה של המאה ה-10. המצחף נמצא עד שלהי המאה ה-19 בספריית המסגד הגדול של קירואן בתוניסיה, שאז נבזז ודפיו נפוצו. שרידיהם מפוזרים במוזיאונים ובאוספים פרטיים.
תיאורו
על פי רשוּמוֹת ספריית המסגד הגדול של קירואן מ-1292–1293 (693 למניין השנים המוסלמי) אוגדו דפי הקוראן הכחול בשבעה כרכים. על פי הערכה המסתמכת על מניין הפסוקים (אַיַא֫ת) הכיל המצחף בשלֵמותו כ-600 דפים. הכתוב נרשם בכתב כופי, ללא סימני הבחן, הן תשכיל והן אִעְגַ'אם (إعجام), בדיו מוזהבת על גבי קלף משוח באינדיגו. קווי השורות נחרצו בחֶרֶט עדין קודם לכתיבה. מִתאר האותיות הותווה בדיו חומה, וחלקן נעשו בהדבקת עלעלי זהב דקיקים. הדפים ששרדו, כמאה במספר, אינם אחידים בגודלם, אולי כתוצאה מגיזום שוליהם בתהליך הכריכה. מידותיהם של רוב הדפים האצורים במוזיאון לאמנות אסלאמית ברקאדה שבתוניסיה הן כ-41 ס"מ ברוחב ו-31 ס"מ בגובה. מידות הדף שברשות מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס, לדוגמה, הן 37.46 ס"מ על 28.25 ס"מ. הכתוב בדפים נתון ב-15 שורות. חלק מהאותיות מתוחות לרוחב. כל קבוצת עשרה פסוקים מסומנת בשוֹשֶנֶת כסף, שהתחמצן במרוצת השנים והתכהה. הסורות מופרדות ברצועה מוזהבת מורכבת ממוטיבים פרחוניים מנוקדים בגוונים ומסתיימת בעיטור פַּלמֶטָה מוזהב. לא נמצא תקדים לבחירה בצבע הכחול בכתבי יד אסלאמיים קודמים.