cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיליונים
עלילה
אחרי פטירת אימו, דמיאן בן ה-7 ומשפחתו עוברים לפרוור במנצ'סטר. דמיאן מתעניין בקדושים הנוצריים ואוהב לצפות ברכבות, כך שהדבר הראשון שהוא עושה הוא לקחת את הארגזים הריקים שנותרו אחרי המעבר ובונה איתם מעין בית קטן אל מול פסי הרכבת שנמצאים במרחק מה מביתו. מספר ימים אחר כך, דמיאן "פוגש" בבית המאולתר שלו קדושה נוצרייה שמתה במאה ה-12. לאחר השיחה עימה עף תיק מהרכבת שעברה, ונוחת על ערימת הקרטונים שדמיאן בנה. דמיאן פותח את התיק ומגלה שיש בפנים מיליוני לירות שטרלינג. גם אחיו הגדול של דמיאן, אנתוני, רואה את התיק וכיוון שבעוד 12 ימים הפאונד יומר לאירו, אנתוני מחליט שחייבים להשקיע אותו. אך דמיאן מאמין כי יש לתרום את הכסף לעניים.
אוניברסיטת טקסס באוסטין
היסטוריה
ב-1967 החליטו מחוקקי מדינת טקסס לשנות את שם האוניברסיטה מאוניברסיטת טקסס לאוניברסיטת טקסס באוסטין. האוניברסיטה מהווה את ספינת הדגל של מערכת המוסדות של אוניברסיטת טקסס הכוללת 9 קמפוסים ו-6 מרכזים רפואיים.
בשנות ה-2000 חלה באוניברסיטה תנופת בנייה מחודשת, ב-2006 נפתח מוזיאון חדש לאמנות הגדול ביותר בארצות הברית, המשתרע על שטח של 14,000 מ"ר וב-2008 נחנך מרכז כנסים חדש והושלמו שיפוצים נרחבים באצטדיון הפוטבול.
מיליונים
עלילה
בסרט זה דני בויל משלים את החסר מסרטו "טריינספוטינג" שיצא 8 שנים לפני כן, כאשר בסרט זה לא הוזכרה צפיית הרכבות (שכן זהו שם הסרט: Train-Spotting צפיית-רכבות).
אוניברסיטת טקסס באוסטין
ארגון
בתחילת דרכה של האוניברסיטה יחידות הלימוד המרכזיות נקראו מחלקות, והיחידות הכפופות להן כונו בתי ספר, האוניברסיטה נפתחה עם מחלקה אקדמאית אחת שכללה שישה בתי ספר ומחלקה ללימודי משפטים. במרוצת השנים נפתחו מחלקות ובתי ספר נוספים, כשנכון ל-2008 כוללת האוניברסיטה 18 בתי ספר, קולג'ים (פקולטות) למקצועות שונים ויחידות אקדמאיות, בהם לומדים כ-50,000 סטודנטים. האוניברסיטה מציעה למעלה מ-100 תוארי בוגר ומעל 170 תארים מתקדמים.
קולג'ים ובתי ספר
באוניברסיטה 7 מוזיאונים ו-21 ספריות שבאוספיהן למעלה מ-21 מיליון ספרים.
ספורט
תוכניות הספורט באוניברסיטת טקסס זוכות להצלחה גדולה בספורט המכללות האמריקאי, בכל אחת מהשנים בין 2001 ל-2009 דורגה האוניברסיטה בין עשר האוניברסיטאות שלהן ההישגים הטובים ביותר בארצות הברית.
קבוצות הספורט של האוניברסיטה מכונות הלונגהורנס, על שם זן הבקר הטקסני באותו השם המאופיין בקרניים ארוכות, וצבען הרשמי הוא כתום ולבן. האוניברסיטה הייתה ממייסדות ולאחר פירוקה ב-1996 הצטרפה לליגת הביג-12 של ה-NCAA. נכון ל-2008 פועלות באופן תחרותי 8 קבוצות גברים ו-10 קבוצות נשים בענפי ספורט שונים. הנבחרות זכו לאורך שנות קיומה של האוניברסיטה ב-47 אליפויות לאומיות.
היריבות הבולטת של האוניברסיטה היא עם אוניברסיטת טקסס A&M, מדי שנה נערכים מפגשים בין הנבחרות משני המוסדות בכל ענפי הספורט בהם יש להן נציגות. משחק הפוטבול המסורתי מתרחש בתקופת חג ההודיה ונחשב למתוח במיוחד.
ב-2011 סיכמה האוניברסיטה עם רשת ESPN על הקמת ערוץ טלוויזיה ייחודי שישדר את פעילויות הספורט של האוניברסיטה ואירועים נוספים מסביב לשעון, תמורת 300 מיליון דולר לתקופה של 20 שנה.
מבצע בייטאון
מבצע בייטאון היה נחיתה אמפיבית של בעלות הברית באיטליה שהתרחשה ב-3 בספטמבר 1943, חלק מפלישת בעלות הברית לאיטליה, במסגרת המערכה האיטלקית, במהלך מלחמת העולם השנייה.
תכנון
ההתקפה בוצעה על ידי הקורפוס הבריטי ה-13 בפיקודו של לוטננט גנרל מיילס דמפסי, שכלל את דיוויזיית הרגלים הקנדית ה-1 (מייג'ור גנרל גאי סיימונס) ודיוויזיית הרגלים הבריטית ה-5 (מייג'ור-גנרל ג'רארד באקנל). הקורפוס ה-13 היה חלק מהארמייה השמינית הבריטית, בפיקודו של הגנרל ברנרד לו מונטגומרי. הקורפוס ה-13 חצה את מצר מסינה מסיציליה לרג'ו די קלבריה, תוך שהוא מסתייע במטח ארטילריה כבד מסיציליה וחיפוי אווירי של חיל האוויר המדברי שפעל משדות תעופה בסיציליה. הכוונה הייתה לרתק את הכוחות הגרמניים באזור ולהשיג דריסת רגל של בעלות הברית ב"בוהן" של איטליה. מונטגומרי התנגד למבצע כלא יעיל, והעדיף לתת עדיפות למבצע מפולת שלגים, אך מילא אחר הפקודות והתכונן לבצע אותו בכל זאת. עם זאת, כאשר ספינות נחיתה חיוניות ומשאבי הצי הופנו למבצע ההוא הוא התלונן שוב.
המפקד הגרמני, גנרל-פלדמרשל אלברט קסלרינג, וצוותו לא האמינו שהנחיתה בקלבריה היא ההתקפה העיקרית של בעלות הברית, לה ציפו בסלרנו, או אולי מצפון לנאפולי, או אפילו ליד רומא. לכן הוא הורה לגנרל חיל השריון טראוגוט הר שפיקד על קורפוס הפאנצר ה-76, כחלק מהארמייה העשירית הגרמנית בפיקודו של גנרל-אוברסט היינריך פון ויטינגהוף, לסגת מהעימותים עם הארמייה השמינית ולדחות אותם על ידי הריסת גשרים ותשתיות אחרות. רגימנט גרמני יחיד הושאר בקצה הדרומי ביותר של איטליה כדי לתמוך בדיוויזיית החוף האיטלקית ה-211 וברגימנט הצנחנים ה-185 "פולגורה".
ביצוע
ההתנגדויות של מונטגומרי הוכחו כנכונות: חיילים גרמנים סירבו להיכנס לקרב והארמייה השמינית לא ריתקה אף אחד מהם. המכשול העיקרי להתקדמות בעלות הברית היה השטח וההריסות הגרמניות.
ההתנגדות לנחיתות הייתה קלה מאוד, משום שהחיילים הגרמנים המעטים באזור נסוגו במהירות צפונה. החיילים האיטלקיים על החוף, השייכים לדיוויזיות החוף, היו מצוידים בצורה גרועה, מדוכדכים מהמצב הפוליטי ומההפצצות המסיביות של בעלות הברית; הם לא התנגדו לנחיתה. יוצא דופן היה רגימנט הצנחנים ה-185 "נמבו" של דיוויזיית הצנחנים ה-184 "נמבו", שגילה התנגדות נחושה יותר ברכס אספרומונטה, אך בסופו של דבר התגברו עליו ב-8 בספטמבר 1943. במהלך הלחימה, הקנדים הרגו שישה ולקחו 57 שבויים, כשהם סופגים שני קצינים שנהרגו.
לאחר מכן
לאחר מבצע בייטאון בוצע מבצע סלפסטיק, עם הדיוויזיה הבריטית המוטסת ה-1 (מייג'ור-גנרל ג'ורג' הופקינסון), ומבצע מפולת שלגים, הנחיתה העיקרית בסלרנו על ידי גורמים מהארמייה החמישית של לוטננט גנרל מארק קלארק. שני המבצעים התרחשו ב-9 בספטמבר, לאחר הכניעה האיטלקית יום קודם לכן. הכניעה סוכמה ב-3 בספטמבר, אך לא הוכרזה בפומבי עד 8 בספטמבר, ולא הייתה לה השפעה ישירה על מבצע בייטאון.
תיבה (מוזיקה)
בתיווי מוזיקלי, תיבה (באנגלית: bar or measure) היא מקטע זמן, המוגדר על ידי מספר נתון של פעמות של משך זמן נתון. באופן טיפוסי, קטע מוזיקלי בנוי ממספר תיבות באותו אורך, ובכתב התווים המקובל בימינו, מספר הפעמות בכל תיבה מופיע בראשית היצירה, ליד סימן המשקל (לדוגמה, 3/4).
המילה "תיבה" היא התרגום העברי למושגים בשפות שונות, שכולם מקובלים בשימוש בשפת המוזיקה. "באר" הוא המושג הבריטי ואילו "מיז'ר" הוא המושג האמריקאי, ואף כי נהוג להחליף ביניהם בשימוש רגיל, הרי "באר" במובנו המדויק מתייחס רק לקווים המאונכים המגדירים את התיבה, בעוד "מיז'ר" מתייחס לפעמות שבין קווים אלה. לצד שני המושגים האנגלו-סקסיים הללו קיים המושג "טאקט" (Takt) הגרמני, שהיה מקובל בשימוש במשך שנים רבות בישראל.
התיבה הראשונה במשקל מלא בתוך יצירה נקראת "תיבה 1". כאשר יצירה מתחילה בקדמה (auftakt - צליל לא מודגש בסוף תיבה, השייך למעשה לתיבה הבאה) "תיבה 1" תהיה התיבה הבאה אחריה.
בתמונה שמשמאל מוצגים קווי תיבה שונים - משמאל לימין: קו רגיל המפריד בין תיבה לתיבה; קו כפול, המציין סיום קטע והתחלת קטע חדש; קו סיום; התחלת קטע עם סימן חזרה; סיום קטע עם סימן חזרה; קו המציין סיום עם חזרה והתחלה עם חזרה.
HFC
HFC (ראשי תיבות של Hybrid Fiber Coax - כלאיים של סיב אופטי וכבל קואקסיאלי) היא ארכיטקטורה לפריסת רשתות של טלוויזיה בכבלים, המשלבת פריסת תשתית של סיבים אופטיים בליבה של המערכת וחיבור יחידות דיור בכבלים קואקסיאליים.
ארכיטקטורה זו מאפשרת שדרוג של רשתות טלוויזיה בכבלים מסורתיות, (שאפשרו אך ורק צפייה בערוצי טלוויזיה) לרשתות מודרניות, בעלות קיבולת תעבורה גבוהה, המאפשרות שירותים אינטראקטיביים מתקדמים כגון VOD, שירותי אינטרנט בכבלים, וטלוויזיה אינטראקטיבית, וטלפוניה בכבלים בשיטת VOIP.
הארכיטקטורה המסורתית
רשתות טלוויזיה בכבלים פותחו במקור בשנות ה-50 של המאה ה-20, ונועדו להעביר על גבי תשתית של כבלים, בדרך כלל טמונים באדמה, מספר רב יחסית של ערוצי טלוויזיה, באיכות גבוהה יחסית.
הארכיטקטורה של רשתות הכבלים המסורתיות התבססה על תשתית של כבלים קואקסיאליים המגיעה לכל בית, ומחוברת לממיר כבלים, ליד כל מכשיר טלוויזיה, הממיר את האות המגיע מתשתית הכבלים, לאות RF שממנו יכול מקלט הטלוויזיה לחלץ את אות הווידאו.
הכבלים שעליהם עברו תשתיות הכבלים המסורתיות היו כבלים קואקסיאליים: כבלים שבהם מוליך פנימי שמסביבו מוליך חיצוני. יתרונו של כבל קואקסיאלי, יחסית לכבל נחושת דו גידי, הוא רוחב הסרט הגבוה יחסית, מבחינת יכולת העברת אותות בספקטרום של תדרים. בתשתית המסורתית יוצאים הכבלים הקואקסיאליים מתחנת הפצה משותפת המכונה Headend, שבה מאופננים כל ערוצי הטלוויזיה בשיטת FDM, כאשר כל ערוץ טלוויזיה תופס תחום תדר של 6, 7, או 8 מגהרץ. הכבלים הקואקסיאליים נפרשים כך שהם מתפצלים במבנה של "עץ" וסופו של דבר מתפצל העץ למספר רב של "ענפים", שכל אחד מהם מגיע למקלט טלוויזיה יחיד.
מכיוון שהאות המשודר נחלש בכל פיצול כזה של ה"עץ", יש צורך במספר רב של מגברים, המפצים על ניחות האות בהתפצלות של העץ, ומאפשרים הגעת אות טלוויזיה באיכות סבירה לכל נקודת קצה.
הארכיטקטורה הזו של "עץ קואקסיאלי" אפשרה שידור עשרות ערוצי טלוויזיה, מ-Headend אחד, למספר גדול מאוד של יחידות דיור, עשרות ולפעמים מאות אלפים, באיכות סבירה, ובעלות נמוכה יחסית.
מגבלות הארכיטקטורה המסורתית
עם התקדמות הטכנולוגיה, התברר כי לארכיטקטורה המסורתית מגבלות רבות, המקשות על הכנסת שיפורים טכנולוגיים.
יתרונות HFC
לכאורה, קיימת טכנולוגיה המאפשרת בקלות מתן פתרון מעולה לאספקת כל השירותים המודרניים שצוינו לעיל - סיבים אופטיים. לסיבים אופטיים קיבולת גדולה מאוד, והם מאפשרים אספקת שירותים רחבי סרט מתקדמים.
קיימת אפשרות להגעת סיבים אופטיים עד הבית FTTH. הבעיה בטכנולוגיה זו היא עלותם הגבוהה של קישורי הסיבים. בנוסף, באזורים בהם קיימת כבר תשתית כבלים מסורתית, החלפת התשתית הקיימת בתשתית סיבים היא הוצאה גדולה מאוד, והדבר יהיה כרוך גם בחפירות, ברישות מחדש של בניינים, בהחלפת כל הממירים הקיימים בבתי הלקוחות וכיוצא באלה.
הטכנולוגיה שנבחרה מאפשרת מתן שירותים מתקדמים ודו כיווניים מצד אחד, תוך ניצול תשתית קיימת של כבלים מאידך, ואפשרות להמיר רשת באופן הדרגתי לרשת מודרנית.
ה-HFC משלב תקשורת אופטית עד לאזור מסוים (שכונה או מספר בתים) וחיבור לתשתית הקואקסיאלית הקיימת עד לבית.
הסבר הארכיטקטורה
באתר המקור, ה-Headend, מומרים כל ערוצי הטלוויזיה הנקלטים בדרך כלל מלווייני תקשורת ומאופננים על גבי ערוץ רחב סרט. כל תעבורת הטלוויזיה, האינטרנט בכבלים, הטלפוניה בכבלים והווידאו על פי דרישה מועברים על גבי סיב אופטי בודד עד לשכונת המגורים. בניגוד לתשתית הקונבנציונלית שהצריכה שימוש במגבר כל כמה מאות מטרים, ניתן להעביר שידורים על סיב למרחקים גדולים מאוד ללא מגברים כלל. הסיב האופטי מגיע איפוא עד לשכונת המגורים ושם הוא מתחבר, באמצעות מתאמים, לרשת הקואקסיאלית הקיימת. בבית הלקוח ניתן לחבר ציוד קצה מגוון כגון מודם כבלים, ממיר, ומודם הטלפון הביתי.
ברשת HFC ניתן לחבר 25 עד 2000 יחידות דיור לסיב אופטי בודד, ואזור הכיסוי האופייני נע סביב רדיוס של מאות מטרים.
בגלל הטווח הקצר שבו עובר השידור על גבי התווך הקואקסיאלי, ניתן להעביר ערוץ חוזר מכל יחידת דיור או אפילו מכל ממיר או מודם כבלים באזור הכיסוי, לכיוון מרכזי התפעול של השירותים השונים הניתנים בכבלים.
הערוץ העולה מאפשר, בין היתר, את מתן השירותים הבאים:
העובדה שהערוץ היורד הוא קצר יותר וכמעט ללא מגברים נותנת את היתרונות הבאים:
ועדת נתניהו
"ועדת נתניהו" – כינוין של שתי ועדות בראשותה של השופטת שושנה נתניהו:
וולטינג
וולטינג  (באנגלית: Equestrian vaulting) הוא השם המקובל להתעמלות וריקוד על גב סוס, למטרה אומנותית או כספורט תחרותי. הענף פתוח לגברים ונשים כאחד. לוולטינג יש חובבים רבים ברחבי העולם, אך בעיקר בגרמניה, שם הוא מהווה לעיתים קרובות חלק מאימון הרכיבה הבסיסי.
תרגילי חובה
מתעמלים מבצעים תרגילים רבים על גב הסוס בזמן שהסוס דוהר. מתעמלים מתחילים מבצעים את התרגילים בזמן שהסוס בהליכה או בטרוט (ריצה קלה). יש שישה תרגילי חובה שכל מתעמל חייב לבצע ללא ירידה מהסוס במהלך התרגילים. תרגילי חובה מתבצעים בסדר הנ"ל ללא הפסקות או ירידה מהסוס. בנוסף, המתעמלים מקבלים ניקוד על העלייה על הסוס. המתעמלים אשר מבצעים את תרגילי החובה בהליכה לא מקבלים ניקוד עבור העלייה. התחרויות קבוצתיות, כלומר, כל קבוצת מתעמלים מבצעת את שלושת התרגילים הראשונים, ולאחר מכן את שלושת התרגילים הנותרים. סדר העלייה על סוס הוא לפי גובה (מהגובה ביותר לנמוך ביותר).
אלפרד
{{פירושונים|
ראו גם
}}
טרנס-אירופה אקספרס
טרנס־אירופה אקספרס (Trans Europ Express, בראשי תיבות: TEE, לפעמים נרשם בטעות כ-Trans Europa Express) הייתה רשת רכבות מהירות, אלגנטיות ונוחות שפעלו במדינות הקהילה האירופית ובשווייץ. בקווי הרשת הופעלו רק קרונות במחלקה ראשונה, והם יועדו לאנשי עסקים המרבים לנסוע.
היסטוריה
בשנת 1957 החלה פעילות הרכבות. מאחר שהמדינות המשתתפות לא יכלו להסכים על רכבות אחידות, הפעילו חברות הרכבות של צרפת, איטליה, גרמניה, הולנד ושווייץ רכבות מדגמים שונים. חברת הרכבות של צרפת (SNCF) הפעילה רכבות מדגם X 2700/XRT 7700 (RGP), חברת הרכבות האיטלקית (ה־FS) הפעילה רכבות מסוג 442/448, החברה הגרמנית (ה־DB) הפעילה קרונועים מדגם VT 08.5 ו־VT 11.5, והחברה ההולנדית (ה-NS) הפעילה ביחד עם החברה השווייצרית (ה-SBB) פיתוח משותף של קרונועי דיזל מדגם RAm/DE. החברות של בלגיה (NMBS/SNCB) ושל לוקסמבורג (CFL) לא הפעילו רכבות בשלב הראשון.
הקרונוע החשמלי הראשון היה מסדרת ה-RAe של חברת הרכבות השווייצרית, והחל לפעול בשנת 1961. קרונוע זה הותאם לארבע מערכות הזרם שהיו בשימוש באזורי הנסיעה של ה-TEE.
כדי להתאים את הרכבות למספר הנוסעים, החלו בשנת 1963 וב-1965 חברת הרכבות הצרפתית והגרמנית, בהתאמה, להפעיל בקווים חדשים של ה-TEE קטרים חשמליים מהירים ומודרניים וקרונות מחלקה ראשונה נוחים במיוחד. לקווים שבין מדינות בנלוקס, צרפת וגרמניה השתמשו החברות הצרפתית, הבלגית והגרמנית בקטרים שיכלו לעבוד עם מספר מערכות זרם. עם זאת, הוחלפו באופן שגרתי הקטרים בין היתר באמריך עם ריין, בזל, קיאסו ובקווי הרכבת של ברנר.
ב־1971 שולבו כמעט כל הרכבות של ה-TEE במערכת הרכבות במחלקה ראשונה של האינטר־סיטי שפעלו בתדירות של פעם בשעתיים. באותה שנה אירעה תאונת הרכבת היחידה בתולדות ה-TEE, בה ירדה מהפסים רכבת הבוואריה באלגוי שבבוואריה (הבוואריה שימשה בחלק מה-TEE בשנים 1969–1979). באסון הרכבת נהרגו 28 בני אדם.
כחלק מהחלפת מערכי הרכבות ב־TEE ב־1979, הוחלפו רכבות רבות של ה־TEE, בכללן גם רכבות של האינטר־סיטי, ברכבות עם שתי מחלקות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החלה הפופולריות של ה־TEE לדעוך, אם כי ב־1982 נפתח קו חדש, הלופטהנזה Airport-Express, שפעל בין נמל התעופה של דיסלדורף ונמל התעופה של פרנקפורט. הקו תפקד כחלק רשמי מה־TEE. חמש שנים מאוחר יותר הושבת הקו האחרון של ה־TEE, ובאותו הזמן הוקמה האירו-סיטי, רשת רכבות איכות אירופאית עם מחלקה ראשונה ושנייה.
הרכבות האחרונות שפעלו בשירות ה-TEE חדלו מנסיעה בשנת 1993 עם הפסקתו של קו הלופטהנזה Airport-Express.
מאז סגירתה של הרשת נעשו ניסיונות להחיות ולהנציח את היוקרה והתדמית של ה־TEE, וב־1993 הופעל קו הרכבת הישיר והבלעדי של האירו־סיטי בין בריסל לפריז שוב תחת השם TEE, הפעם עם מחלקות ראשונה ושנייה, אולם בלוחות הזמנים של הקיץ העוקב נעלם שוב השם TEE לטובת השם TGV. בקו אחר של ה-TGV (ברן – פראן) פעל עד 1999 הרכב של רכבת מסוג RAe TEE II שעבר חידוש.
ב-2007 הוציא לפועל הטבח אלפונס שובּק פרויקט בשם "רכבת הכוכב הכחול של שובּק", בו רכבת ישנה של ה־TEE הוסבה למסעדה באורך 204 מטרים, היכולה להכיל עד 155 סועדים. הרכבת המושבתת נמצאת בתחנת מוזאך של האס באן במינכן. החל מאותה שנה מפעיל מוזיאון התחבורה בנירנברג למטרות תיירות מערך של קרונות TEE תחת השם TEE Rheingold (זהב הריין), שמורכב מקרונות תצפית ומשני קטרים מסדרת 103.
רשימת רכבות וקווים ברשת ה-TEE
(הערה: מספרי ושמות הרכבות נכונים ליום הפסקת הקו)
חומר סיכה (הנדסה)
חומר סיכה, שמן סיכה או מֵסיך הוא חומר שנועד להפחית את מקדמי החיכוך הסטטים והדינאמים שבין שני משטחים שלפחות אחד מהם נע ונוגעים אחד בשני. אחד השימושים הנפוצים ביותר לשמן סיכה הוא כשמן מנוע. חומר זה מגן על המרכיבים הפנימיים של המנוע מפני שחיקה והתחממות יתר.
בנוסף לשינוי מקדם החיכוך משמש חומר הסיכה גם להעברת חום (אולם חומר שנועד בעיקר לזה קרוי "משחה תרמית"), העברת כוח הידרוסטטי, שינוע מזהמים ופסולת, הגנה בפני שחיקה, מניעת חלודה, הקטנת הסיכויים לעשן ואש ואיטום מפני יציאת גזים.
היסטוריה
הרומאים השתמשו בסמרטוטים טבולים בשומן מן החי כדי לשמן גלגלי עגלות, אולם המדע העוסק בשימון (טריבולוגיה) החל להתפתח רק עם המהפכה התעשייתית במאה התשע עשרה.
קצב (מוזיקה)
קֶצֶב (באנגלית: Rhythm; לקוח מיוונית: ῥυθμός, ריתמוס) הוא מושג המתאר כל סוג של חזרה, במרווחי זמן קבועים או משתנים, ומהווה מושג יסודי במוזיקה ובריקוד. המושג מתייחס למכלול המקיף את כל יחסי הזמן במוזיקה, ומורכב ממִשְׁקָל, מִקְצָב ומִמִפְעָם. מושג הקצב נוגע במתמטיקה, בפילוסופיה ובפסיכולוגיה.
מרסלו גלייזר
מרסלו גלייזר (בפורטוגזית: Marcelo Gleiser; נולד ב-19 במרץ 1959, ריו דה ז'ניירו) הוא פיזיקאי, אסטרונום וסופר מדע פופולרי ברזילאי יהודי. ב-1981 הוא סיים תואר ראשון באוניברסיטה האפיפיורית הקתולית של ריו דה ז'ניירו, תואר שני ב-1982 באוניברסיטה הפדרלית של ריו דה ז'ניירו ודוקטורט ב-1986 בקינגס קולג' לונדון. עם תום לימודיו עשה גלייזר פוסט-דוקטורט בפרמילב עד 1988 ומאותה השנה עד 1991 גם במכון קאוולי לפיזיקה תאורטית. ב-1991 החל ללמד בקולג' דרטמות, ומ-1999 הוא משמש כפרופסור לפיזיקה ואסטרונומיה באותו המוסד.
בין נושאי המחקר שבהם עסק: הפיזיקה ביקום המוקדם ואסטרופיזיקה של עצמים קומפקטיים (צפופים).
גלייזר כתב גם שני ספרים פופולריים על קוסמולוגיה ודת, "הנביא והאסטרונום" ("The Prophet and the Astronomer") ו"היקום המרקד" ("The Dancing Universe"). הוא כותב טור בנושאי מדע בכל יום ראשון במוסף של העיתון "פוליה דה סאו פאולו".
חופשייה (אלבום)
חופשייה הוא אלבום האולפן השישי של הזמרת-יוצרת הישראלית דיקלה. האלבום יצא לאור ב-31 בינואר 2020, על ידי חברות התקליטים הליקון.
במקביל יצאה דיקלה לסבב הופעות על מנת לקדם את אלבומה החדש.
גוש שילה
גוש שילה הוא גוש התנחלויות המנוהל על ידי המועצה האזורית מטה בנימין ומצוי בצפון-מזרח שטחה. יישובי הגוש מוכרים כיישובים על ידי המועצה האזורית מטה בנימין המנהלת אותם, ואילו מדינת ישראל מכירה בארבעה מהיישובים ומגדירה אחת (שבות רחל) כשכונה בשילה, ואת השאר מחשיבה כמאחזים.
זהו גוש ההתיישבות הראשון בשטח מטה בנימין, עם הקמת היישוב עלי ב-1984. מתוך ראייה מערכתית, הוקמו בית ספר אזורי בשילה ואזור תעשייה בצפון עמק שילה, שהוקם על ידי משרד התמ"ת, עבור יישובי הגוש.
הוועדה לבחירת שופטים
הוועדה לבחירת שופטים היא ועדה שבוחרת את השופטים בבתי המשפט בישראל, ולאחר בחירתם מתמנים השופטים לכהונה על ידי נשיא המדינה. הוועדה הוקמה ב-1953, בעקבות חקיקת חוק השופטים. כללי הרכב הוועדה נועדו להפחית השפעת לחצים פוליטיים על בחירת השופטים.
בשנותיה הראשונות נקראה הוועדה "הוועדה למינוי שופטים", ועם חקיקתם, בשנת 1984, של חוק יסוד: השפיטה וחוק בתי המשפט (שהחליף את חוק השופטים) שונה שמה לשם הנוכחי.
פעילות הוועדה
בהתאם ל, על שר המשפטים לכנס את הוועדה כאשר ראה שיש למנות שופט. הוועדה פועלת לפי כללי השפיטה (סדרי העבודה של הוועדה לבחירת שופטים), תשמ"ד-1984.
הרכב הוועדה, שבו נציגים לרשות השופטת, לממשלה, לכנסת וללשכת עורכי הדין, הביא לשיתופי פעולה מגוונים בין מרכיבי הוועדה לאורך השנים. עד שנות התשעים של המאה העשרים התקבלו רוב החלטותיה של הוועדה פה אחד, לעיתים מתוך הסכמה למינויו של מועמד אחד בתמורה לתמיכה במועמד אחר. בתחילת שנות השמונים נטען כי נציגי הלשכה בוועדה שיתפו פעולה עם ארבעת נציגי הקואליציה וממשלת בגין מול השופטים. במהלך חלק משנות התשעים, נטען כי שלטו השופטים בוועדה באמצעות שיתוף פעולה עם נציגי הלשכה, ובימי ממשלת נתניהו הראשונה באמצעות שיתוף פעולה עם שר המשפטים צחי הנגבי.
לעיתים, נציגי לשכת עורכי הדין שיתפו פעולה עם הפוליטיקאים בוועדה ולא עם השופטים. למשל, פורסם כי עו"ד פנחס מרינסקי, היה נחשב למקורב לשר יעקב נאמן, ועו"ד רחל בן ארי, נחשבה למקורבת לנשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש בשנת 2011. בהמשך העשור פורסם כי נרקמה ברית בין השרה איילת שקד ליו"ר לשכת עורכי הדין אפי נווה ועו"ד אילנה סקר.
בדצמבר 2022 מונה יריב לוין לשר המשפטים בממשלה ה-37, ומספר ימים לאחר מכן הודיע על תוכנית הרפורמה המשפטית, שאחד הנדבכים העיקריים בה הוא שינוי הרכב הוועדה לבחירת שופטים. ביוני 2023 נבחרה ח"כ קארין אלהרר מהאופוזיציה כאחת משני נציגי הכנסת לוועדה, ובבחירות ללשכת עורכי הדין שגם עליה מוטל למנות שני נציגים לוועדה, נבחר רוב לגוש הליברלי. נטען ששתי הבחירות האלה לא הלמו את תוכנית הרפורמה. הקואליציה אף העלתה הצעת חוק לפירוק לשכת עורכי הדין והצעת חוק לשינוי הרכב הוועדה. לאחר כחודש מונה ח"כ יצחק קרויזר מהקואליציה כנציג הכנסת השני. לוין נמנע מלכנס את הוועדה בהרכב הנוכחי שלה, למרות המחסור בשופטים. הוועדה לא התכנסה מאפריל 2022. התנועה לאיכות השלטון ומפלגת "יש עתיד" הגישו עתירה לבג"ץ הדורשת משר המשפטים לכנס את הוועדה.
הרכב הוועדה בתהליך הקמת הוועדה
בעת הקמת הוועדה הוצע שהרכב הוועדה יהיה: שר המשפטים (שיהיה היושב ראש), שר נוסף, נשיא בית המשפט העליון ושופט נוסף של בית המשפט העליון, היועץ המשפטי לממשלה (שיהיה רשאי למנות במקומו את פרקליט המדינה), דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, שני חברי הכנסת וחבר המועצה המשפטית (כיום לשכת עורכי הדין).
בסופו של דבר שונה נוסח הצעת החוק במהלך הדיונים בה. היועץ המשפטי לממשלה ודיקן הפקולטה למשפטים הוצאו מהרכב הוועדה והוספו נציג נוסף של המועצה המשפטית ושל בית המשפט העליון.
נציגי הכנסת
מאז הקמת הוועדה עד לשנת 1992 ובשנים 2003–2006 שני נציגי הכנסת בוועדה היו חברי הקואליציה. בשנים 1992–2003 ו-2006–2009 נבחר חבר כנסת אחד מהקואליציה ואחד מהאופוזיציה. ביוני 2009 נבחרו לוועדה שני חברים ימניים מטעם הכנסת השמונה עשרה, לאחר שאורי אריאל מהאיחוד הלאומי נבחר כנציג האופוזיציה בגברו על רוני בר-און ממפלגת קדימה, והצטרף לדוד רותם מישראל ביתנו, נציג הקואליציה.
ביוני 2013 נבחרו שני נציגי אופוזיציה לוועדה כנציגי הכנסת התשע עשרה (יצחק הרצוג ממפלגת העבודה ויצחק כהן ממפלגת ש"ס, שגברו על דוד רותם מהליכוד - ישראל ביתנו).
ביולי 2015 נבחרו שני חברי כנסת ממפלגות הימין כנציגי הכנסת העשרים: נורית קורן מהליכוד כנציגת הקואליציה, ורוברט אילטוב מישראל ביתנו כנציג האופוזיציה. בין מאי 2016 בנובמבר 2018, החל מהצטרפות ישראל ביתנו לקואליציה ועד פרישתה ממנה, שני נציגי הכנסת בוועדה היו חברי כנסת מהקואליציה. עתירה לבג"ץ נגד מצב זה נדחתה בנימוק של שיהוי, ותוך הבחנה בין מצב שבו חבר כנסת עובר מהאופוזיציה לקואליציה לבין מצב שבו מלכתחילה נבחרו שני חברי כנסת מהקואליציה.
בעת הדיון על חוק יסוד: השפיטה, שקבע את הרכב הוועדה, ביקשה חברת הכנסת שולמית אלוני לציין בדבריה בכנסת, מטעם ועדת החוקה, כי הייתה הצעה שנבחרי הכנסת יהיו חבר כנסת אחד מן הקואליציה וחבר כנסת אחד מן האופוזיציה, אך הצעה זו לא נתקבלה. הצעות אחדות לתיקון חוק יסוד: השפיטה (הרכב הוועדה לבחירת שופטים), שהוגשו בכנסת ה-18, ה-19 וה-20 (קרי: בשנים 2009–2019), לעיגון מעמד חבר אופוזיציה כחבר בוועדה, לא זכו לרוב.
במסגרת ההסכמות על הקמת ממשלת ישראל השלושים וחמש בשנת 2020, נקבע שלוועדה ייבחרו 2 חברי קואליציה כנציגי הכנסת העשרים ושלוש. הבחירה נומקה בין השאר בכך שמדובר בממשלת חילופים רחבה. עתירות נגד המהלך נדחו. בכנסת העשרים וארבע אחד מנציגי הכנסת היה מהאופוזיציה.
ב־14 ביוני 2023 שררה מתיחות סביב ההצבעה החשאית בכנסת לבחירת נציגיה לוועדה, על רקע המחלוקת בנושא התוכנית המשפטית שקידמה הממשלה. שתי מועמדות בלבד - הח"כיות קארין אלהרר מן האופוזיציה וטלי גוטליב מן הקואליציה - עמדו לבחירה. משל כך, על פי תקנון הכנסת, נדרשו חברי הכנסת לסמן בטופס הבחירה "בעד" או "נגד" עבור כל מועמדת. אלהרר קיבלה את אמון המליאה, בין השאר בזכות מספר ח״כים שהפרו את ההוראה הקואליציונית שלא לתמוך בה. גוטליב לא זכתה לאמון המליאה, ועל פי תקנון הכנסת, באופן תקדימי, הוכרז על קיום סבב בחירות נוסף בתוך חודש למילוי המקום הפנוי. ב-12 ביולי 2023 נבחר יצחק קרויזר לנציג הקואליציה בוועדה.
הצעות לשינוי הרכב הוועדה
לאורך השנים, מאז 1953 הועלו מספר הצעות לשינוי הרכב הוועדה ואופן בחירת השופטים.
אחדים מחברי הכנסת ניסו בזמנים שונים לשנות בחקיקה את מבנה הוועדה, בהם דוד טל ומיכאל איתן, עת היה יו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט, אך הצעותיהם לא זכו לתמיכה מספקת.
לקראת סוף שנת 2011 נדונה בכנסת הצעת חוק לשינוי הרכב הוועדה, כך שלשכת עורכי הדין תשלח נציג אחד של האופוזיציה ונציג אחד של הקואליציה, באופן דומה לנהוג בכנסת. ההצעה שונתה מספר פעמים באופן מהותי במהלך הדיונים, ובין היתר הוצע לקיים בחירות חדשות לנציגי הלשכה (כיוון שהתקיימו בחירות לפי החוק המקורי לפני שעברה ההצעה), אך לפני הקריאה השנייה והשלישית החליטה הקואליציה להקפיאה.
לאחר הבחירות לכנסת ה-25, השיק שר המשפטים יריב לוין הצעה לרפורמה משפטית במסגרתה הרוב בוועדה למינוי שופטים יהיה אצל נבחרי הציבור ונציגיהם, ובפרט אצל נציגי הקואליציה, ונציגים ציבוריים שימנה שר המשפטים. לאור ביקורות שונות ומחאה ציבורית על כך שהקואליציה תשלוט בפועל בוועדה, העלו השר ויו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט שמחה רוטמן הצעה חלופית, לפיה יהיה בכוח הקואליציה, עם גורמים שממונים על ידה, למנות בכל קדנציה שני שופטים ונשיא לבית המשפט העליון (לא בערכאות האחרות). הוא הסביר כי ההצעה המקורית הייתה גורמת למצב שלדבריו "אינו יכול להתקיים במדינה דמוקרטית". ההצעה החדשה התקבלה בועדת החוקה, חוק ומשפט והונחה על שולחן הכנסת.
תפקידי הוועדה
עיקר תפקידה של הוועדה, כפי שמעיד שמה, הוא בחירת שופטים. הוועדה ממנה שופטים לכל הערכאות: בית המשפט העליון, בתי משפט מחוזיים, בתי משפט שלום, בתי משפט לתעבורה ובתי הדין לעבודה (הארצי והאזוריים). בנוסף, בוחרת הוועדה את נציב תלונות הציבור על שופטים. הוועדה איננה ממנה דיינים לבתי משפט דתיים ואלו מתמנים בוועדות אחרות בעלות מבנה דומה. בנוסף למינוי שופטים, הוועדה ממנה את נשיא בית המשפט העליון ואת המשנה לנשיא וכך גם את נשיא בית הדין הארצי לעבודה והמשנה לנשיא. כן דנה הוועדה בהפסקת כהונת שופט כאשר נבצר ממנו למלא את תפקידו בגלל מצבו הבריאותי או כאשר נשיא בית המשפט העליון, שר המשפטים או נציב תלונות הציבור על שופטים מציע לבטל את המינוי. ביטול מינוי יהיה ברוב של לפחות שבעה חברי הוועדה ונעשה בהליך מעין משפטי במקרים נדירים ביותר. הוועדה גם רשאית לאשר בקשה של שופט ליציאה מוקדמת לפנסיה.
תהליך בחירת השופטים
תהליך בחירתם של השופטים מוסדר בכללי השפיטה (סדרי העבודה של הוועדה לבחירת שופטים), התשמ"ד–1984. תהליך זה כולל:
בשנת 2009 חוללה הוועדה שינוי מהותי בהליך מינוי השופטים בישראל, וקבעה כי המועמדים יעברו מבחני התאמה וקורס, כמו כן הם ילוו בפסיכולוג שיבחן את התאמתם המנטלית; בניגוד לדעתה של נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש. הקורס הועבר על ידי 3 שופטים מכהנים (שניים מבית המשפט המחוזי ואחד מבית המשפט העליון, לעיתים שופטים בדימוס), ולצידם שני פסיכולוגים תעסוקתיים, והוא כולל סימולציות משפטיות שונות וריאיון עם פסיכולוג במשך חמישה ימים. מאז 2016 צורף אל השופטים גם עורך דין מטעם לשכת עורכי הדין.
בנובמבר 2017, במסגרת תוכנית התחקירים והראיונות "עובדה", נחשפו הצופים להתנהלותם של חלק מחברי הוועדה לבחירת שופטים ולחיכוכים ביניהם. בעקבות שידור הכתבה, שיגרה נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, מכתב לנשיאי בתי המשפט בו מתחה ביקורת על התנהלות חלק מהשופטים ועל פוליטיזציה של הליך המינוי והסכנות הגלומות בכך.
בינואר 2019 נחשפה פרשת מינויי שופטים תמורת שוחד, במסגרתה נחקרים חשדות לפיהם אפי נוה, יושב ראש לשכת עורכי הדין, השתמש לכאורה בהשפעתו על הוועדה על מנת למנות ולקדם שופטים תמורת שוחד מיני.
בשנת 2022, הוועדה לבחירת שופטים אישרה כי יתקיים שימוע פומבי למועמדים לשיפוט בבית המשפט העליון. הפומביות תחול על מעמד הראיונות של המועמדים בפני ועדת המשנה. ראיונות אלו, על פי ההצעה, יועברו לציבור בשידור חי בטלוויזיה.
ממלוכים
הממלוכים (בערבית: ביחיד: مملوك, קרי: ממלוכ, ברבים: مماليك, בתעתיק עברי מדויק: ממאליכ; פירוש המילה: "עבד") היו חיילים עבדים שהופיעו לראשונה בשירותם של הח'ליפים של בית עבאס. במהלך שקיעתה של שושלת זו התפשט השימוש בממלוכים גם בקרב שושלות מוסלמיות אזוריות. הממלוכים הצליחו אף להקים ממלכות עצמאיות משלהם במצרים, בהודו ובאזור בגדאד.
הוועדה לבחירת שופטים
תהליך בחירת השופטים
בחירתם של שופטי תעבורה מוסדרת בכללי השפיטה (סדרי העבודה של הוועדה לבחירת שופטים - שופט תעבורה), תשמ"ז-1986.
ממלוכים
הממלוכים השפיעו רבות על ההיסטוריה של האימפריה המוסלמית וסיפקו השראה גם לצבאות אחרים, דוגמת היניצ'רים של האימפריה העות'מאנית, שגויסו בשיטת הדוושירמה.
הוועדה לבחירת שופטים
תהליך בחירת השופטים
מינויים של שופטים מותנה, בנוסף לבחירתם על ידי הוועדה לבחירת שופטים, באישור טקסי על ידי נשיא המדינה. על כן, עד ששופט לא מונה בפועל על ידי נשיא המדינה ומינוי זה על ידי הנשיא התפרסם ברשומות השופט לא מונה עדיין והוועדה רשאית לחזור בה מהמלצתה.
ממלוכים
תחילת המוסד הממלוכי
המסורת של שימוש בעבדים בני חסות שהתאסלמו הייתה מקובלת בח'ליפות העבאסית (ואולי אף קודם לכן). בשנים 813–815 החל הח'ליף העבאסי אל מאמון ברכישתם והכשרתם הצבאית של עבדים לא מוסלמים בבגדאד, כאשר בסוף ימיו מנה צבאו בין 3,000 ל-4,000 חיילים-עבדים ממוצא לא מוסלמי. עם זאת, הראשון שעשה בהם שימוש צבאי נרחב היה אחיו, הח'ליף העבאסי אל-מעתצם (838–842), שהתרשם במיוחד מיכולותיהם כקשתים רכובים, שהיו יכולים לירות חץ מקשת תוך כדי דהירה מעל גב הסוס.
עד מהרה הפכו החיילים הממלוכים לגורם דומיננטי בצבא הח'ליפות דבר שהוביל לחיכוכים בינם לבין האוכלוסייה המקומית בבגדאד. בעקבות כך נאלץ אל-מעתצם להעביר את בירתו לעיר סאמרא, אך דבר זה לא הצליח להשקיט את המתחים בקרב החיילים הממלוכים דבר שאף הוביל לרציחתו של הח'ליף אל-מתוכל הראשון בידי החיילים-עבדים ב-861.
הוועדה לבחירת שופטים
הדחת שופטים
תפקיד נוסף של הוועדה הוא הדחת שופטים. הדבר נעשה בהמלצת שר המשפטים או נשיא בית המשפט העליון ודורש החלטה ברוב של 7 מחבריה. בימי המדינה הדבר נעשה פעם אחת, במקרה של השופטת הילה כהן (היו מקרים נוספים של שופטים שפרשו מרצונם אך לא הודחו על ידי הוועדה, כדוגמת אליעזר מלחי).
דליה אמוץ
דליה אמוץ (12 באוגוסט 1938 - 27 בנובמבר 1994) הייתה צלמת ישראלית.
הוועדה לבחירת שופטים
שיטת הסניוריטי
כיום שיטת הסניוריטי נשארה אך ורק בבית המשפט העליון, בעוד ביתר בתי המשפט נבחרים הנשיאים וסגני הנשיא על ידי שר המשפטים בהסכמת נשיא בית המשפט העליון מתוך רשימת מועמדים שהומלצו על ידי ועדת איתור.
ממלוכים
תחילת המוסד הממלוכי
מקורם של החיילים-עבדים מאזורים בצפון הים השחור (שבטים טורקיים קיפצ'אקים ואחרים), הקוקז (בעיקר גאורגים וצ'רקסים) וממרכז אסיה - אליהם הצטרפו (בשלב מאוחר יותר) גם עריקים מונגולים, כורדים ואף יוונים ואירופאים אחרים. המשותף לכולם היה הרקע הלא מוסלמי שלהם ומעמדם הנמוך כעבדים קנויים. השימוש בחיילים לא מוסלמים אפשר לח'ליפים להתגבר על האיסור ההלכתי (לפי השריעה) של מוסלמים ללחום במוסלמים אחרים.
דליה אמוץ
ביוגרפיה
נולדה בקיבוץ גן שמואל, בתם של יפה פלגי ו. אביה נרצח לפני הולדתה ואימה נישאה מחדש. בשנת 1962 עברה להתגורר בירושלים. היא החלה לעסוק בצילום כאוטודידאקטית, לאחר שנחשפה להדפסת הצילום על ידי חבר הקיבוץ.
ממלוכים
תחילת המוסד הממלוכי
לאחר התאסלמותם פסקו החיילים להיות עבדים אך עדיין היו מחויבים בנאמנות לבעליהם. הנאמנות המוחלטת לח'ליף שקנה אותם הקנתה לממלוכים יתרון נוסף על פני חיילים מוסלמיים מקומיים שנטו פעמים רבות לנאמנויות שבטיות ואחרות על חשבון הנאמנות לשלטונו של הח'ליף. היותם של החיילים הממלוכים זרים מהמעמד הנמוך ביותר האפשרי הגבירה את תלותם ונאמנותם הבלעדית לשליט, והפחיתה את נכונותם ליטול חלק בקנוניות נגדו. גורמים אלה ביססו את מעמדם של הממלוכים כנכס צבאי מהמדרגה הראשונה.
הוועדה לבחירת שופטים
שיטת הסניוריטי
בבתי הדין האזוריים לעבודה נבחרים הנשיאים על ידי שרי המשפטים והעבודה בהסכמת נשיא בית הדין הארצי לעבודה מתוך רשימת מועמדים שהומלצו על ידי ועדת איתור.
דליה אמוץ
ביוגרפיה
עיקר תצלומיה של אמוץ עוסקים בתיאור הנוף המקומי. טכניקת הצילום שפיתחה עשתה שימוש באור הטבעי כאמצעי להפשטה של הטבע. בין השנים 1973–1976 הרבתה אמוץ לצלם בגדה המערבית. בשנת 1973 הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה, בשם "דיר צמית", שתיארה את הנוף ומבנים פלסטיניים, וזכתה להערכה גדולה. אמוץ צילמה "את הכפרים, הדרכים, השדות, הקוצים והעצים באופן שלא נראה קודם לכן – צרובים, מסונוורים או שחורים, מתבוססים בשחור פחמי, לבן בוהק והרבה אפור, טובלים ב"בורות של אור", כפי שכינתה אותם המשוררת ליאת קפלן, בורות שכמו עומדים על סף בעירה" בין השנים 1977–1978 התגוררה באנגליה, וצילמה שם את הסדרה סטונהנג'. בשנתיים של ניסויים קדחתניים שברה את הרומנטיקה והנשגבות שאפיינה את השנים הראשונות. בשנת 1985 הפסיקה אמוץ להדפיס את התשלילים שיצרה. בשנת 1987 עברה ניתוח להסרת גידול סרטני, מחלה ממנה נפטרה בשנת 1994. היא הובאה למנוחות בקיבוץ גן שמואל בו נולדה וגדלה.
ממלוכים
תחילת המוסד הממלוכי
בעקבות התפוררותה של הח'ליפות העבאסית הפכו הממלוכים לכוח הצבאי ולעיתים גם המינהלי המרכזי ברחבי העולם האיסלמי. תחת שלטונו של צלאח א דין (ממוצא כורדי) והאיובים במצרים התחזק כוחם של הממלוכים, עד שבשנת 1250 הם תבעו לעצמם את השלטון במדינה זו והקימו בה את הסולטנות הממלוכית.
דליה אמוץ
ביוגרפיה
תערוכות היחיד של יצירותיה ממשיכות להיות מוצגות זמן רב לאחר פטירתה.
הוועדה לבחירת שופטים
שיטת הסניוריטי
על שיטת הסניוריטי נמתחת ביקורת לאורך השנים על ידי אנשי ציבור שונים. עיקר הטענה היא ששיטה זו מנוגדת לתפיסה שמעוגנת בחוק, לפיה על הוועדה לבחירת שופטים לבחור את הנשיא וסגנו, כאשר בשיטת הסניוריטי ניטלת מהם הבחירה והוועדה הופכת לחותמת גומי. באוגוסט 2017 קיימה ועדת חוקה חוק ומשפט של הכנסת דיון ציבורי מיוחד בסוגיית הסניוריטי. בדיון נטלו חלק משפטנים בכירים בהווה ובעבר, ביניהם שרת המשפטים איילת שקד, נשיאת בית המשפט העליון מרים נאור, שרי משפטים ונשיאי בית המשפט העליון לשעבר, ואנשי אקדמיה ואחרים.
מינוי שופטים עד הקמת הוועדה
עד חקיקת חוק השופטים, היה שר המשפטים ממנה את השופטים, ורק מינוים של שופטי בית המשפט העליון היה טעון את אישור הממשלה והכנסת.
ממלוכים
תחילת המוסד הממלוכי
השימוש בעבדים-חיילים נמשך ברחבי העולם האיסלמי עד המאה ה-19, כאשר הטורקים העות'מאנים המשיכו עד המאה ה-17 לגייס לשורותיהם עבדים צעירים שנקראו יניצ'רים, בעוד שהמשטרים הממלוכים המשיכו להתקיים (תחת חסות עות'מאנית) בעיראק ובמצרים עוד במאה ה-19.
דליה אמוץ
ביוגרפיה
בשנת 1990 זכתה בפרס אוסקר הנדלר מטעם קיבוץ לוחמי הגטאות. פרס הצילום של מוזיאון ישראל פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום, הוענק לה בשנת 1976, כשחולק לראשונה. בשנת 2000 נערכה במוזיאון תל אביב תערוכה מיצירותיה בשם "ידיעת הארץ השחורה בדרך אל שדות האור" במסגרת זכייתה בפרס ליאון קונסטנטינר.
הוועדה לבחירת שופטים
מינוי שופטים עד הקמת הוועדה
כאשר קמה מדינת ישראל, עזבו השופטים הערבים והבריטים שמונו על ידי שלטונות המנדט את הארץ, אך במרבית בתי המשפט נותרו שופטים יהודים שאפשרו את המשך פעולתם של בתי המשפט כבר למחרת הכרזת העצמאות. בבית המשפט העליון כיהן באותה עת שופט יהודי אחד בלבד, גד פרומקין. שר המשפטים הראשון, פנחס רוזן, החליט שלא להמשיך את כהונתו של פרומקין, ולמנות חמישה שופטים חדשים, והממשלה הזמנית ומועצת המדינה הזמנית אישרו את מינוים ביולי 1948. חמשת השופטים מונו לפי מפתח מפלגתי: הנשיא משה זמורה ויצחק אולשן היו מזוהים עם מפא"י, מנחם דונקלבלום היה מזוהה עם הציונים הכלליים, הרב שמחה אסף ייצג את הדתיים, ואילו שניאור זלמן חשין מונה משום שנחשב בטעות לרוויזיוניסט ומונה בהמלצת התנועה הרוויזיוניסטית, אף שלא היה כזה, ולמעשה היה חבר בהגנה. למרות שלשופטים לא היה תפקיד פורמלי בהליך המינוי, בפועל, גם לפני הקמת הוועדה לבחירת שופטים בשנת 1953, היה לדעתם משקל מכריע, ושר המשפטים רוזן פעל תוך התחשבות בדעתם.
ממלוכים
התזה של דוד איילון
המזרחן דוד איילון היה מייסד חקר הממלוכים. לדעתו של איילון מצויים שורשיו של המוסד הממלוכי, במסורת בני החסות, שהייתה מקובלת בחצי האי ערב. בן החסות, ה"מוולא" בערבית, היה לא-מוסלמי שהתאסלם תחת חסותו של ערבי מוסלמי. אותו ערבי מוסלמי הפך לבעל חסותו של המוסלמי החדש ונוצרו ביניהם יחסי פטרון-קליינט. המוולא נלחם בשירותו של הפטרון שלו וגילה כלפיו נאמנות רבה.
דליה אמוץ
ביוגרפיה
עבודותיה מצויות באוסף מוזיאון ישראל.
הוועדה לבחירת שופטים
הקמת הוועדה
בפברואר 1951 עבר בכנסת בקריאה ראשונה חוק השופטים שהועלה על ידי שר המשפטים פנחס רוזן, בה נקבעו, בין היתר, דרכי מינוים של השופטים. בהצעת חוק זו הוצע כי את השופטים ימנה נשיא המדינה, לפי הצעת שר המשפטים, בהתאם להמלצתה של ועדה בת תשעה חברים. מקור השראה אפשרי אחד למבנה הוועדה היה הצעת החוקה של ליאו כהן משנת 1949, שבה נאמר בסעיף 72 כי השופטים יתמנו על ידי נשיא המדינה על פי המלצת שר המשפטים, אך שר המשפטים יפעל לפי המלצת ועדת מינויים שבה יהיו עשרה חברים שרק שלושה מתוכם יהיו פוליטיקאים. החוק אושר בקריאה ראשונה, אך לא קודם. בינואר 1953 הועלה החוק שוב. כאשר הציג שר המשפטים פנחס רוזן את הצעת החוק במליאת הכנסת לפני הקריאה הראשונה, הוא הסביר את הצורך בשינוי השיטה כך:. במסגרת דיוני ועדת החוקה בהצעת החוק הביע מנחם בגין מתנועת החרות רצון להקטין ככל האפשר את תפקיד הפוליטיקאים בהליך המינוי. לדבריו "אנחנו באים להבטיח את אי-תלותם של השופטים, ולשם כך עלינו להבטיח במידת האפשר גם את אי-תלותם של ממניהם. ההצעה שהובעה זה עתה על ידי חבר הכנסת שפירא [הצעה זו הייתה הרכב הוועדה שהתקבל בסופו של דבר], יש בה הרבה מן ההליכה לקראת הדרישה הזאת ...[אבל] אני בא להציע תיקון הרכב ועדת המינויים מכפי שהוצע על ידי מר שפירא, ואני מציע את ההצעה הבאה: ארבעה שופטים, שני חברי כנסת, שני עורכי-דין ושר המשפטים...אני מציע לחברי...ללכת צעד נוסף לקראת הכוון של אי-תלות הוועדה".
דליה אמוץ
לקריאה נוספת
דליה, אמוץ, [צילום] / אריאל הירשפלד, [רשימות] / אורי כץ [עריכה], '''ירושלים בשחור לבן. קרע זיכרון''', תל אביב: משכל - ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 1997.
ממלוכים
הממלוכים של אל-מועתצם
אחד מבניו הצעירים של הארון אל-רשיד, אבו אסחאק, מי שיהיה לימים הח'ליפה אל-מועתצם, החל כבר בשנת 814–815, בתקופת שלטונו של אחיו אל-מאמון לרכוש עבדים בבגדאד מידי בעליהם הקודמים ולהכשיר אותם לשירות צבאי. אבו אסחאק אף ערך הסכם עם הסאמאנים, שלפיו הם שלחו לו עבדים ישירות מאזור טראנסאוקסאניה. בסוף ימיו של אל-מאמון, מנה הצבא של אבו אסחאק בין 3,000 ל-4,000 לוחמים מאומנים היטב ונאמנים לבעליהם. אחרי שהפך אל-מועתצם לח'ליף בשנת 833, הפכה היחידה הממלוכית לכוח מרכזי בצבא הח'ליפות. מועתצם אף הקים את העיר סאמארא למען הממלוכים על-מנת שלא יושפעו מההשפעה המשחיתה של התככים הפוליטיים בבגדאד.
הוועדה לבחירת שופטים
הקמת הוועדה
בחוק שעבר בכנסת בקריאה שלישית ב-20 באוגוסט 1953 נקבע לעניין המינויים כי חברי הוועדה יהיו תשעה והיא תוכל למנות שופטים כל עוד מספר חבריה אינו פוחת משישה. עוד נקבע כי שר המשפטים יוכל בהתייעצות עם נשיא בית המשפט העליון למנות נשיאים ונשיאים תורניים של בתי משפט מחוזיים ושלום. שר המשפטים יוכל גם בהתייעצות עם נשיא בית המשפט העליון למנות לכהונה זמנית בפועל שופטים לבתי המשפט השונים מתוך מאגר השופטים הקיימים. כך למשל שר המשפטים יוכל למנות שופט מחוזי לכהונה בפועל של שופט עליון לזמן של עד שנה אחת.
דליה אמוץ
לקריאה נוספת
דליה אמוץ, ידיעת הארץ השחורה, בדרך לשדות האור. הוצאת מוזיאון תל אביב לאמנות, 2000.
ממלוכים
אחרי אל-מועתצם
הח'ליפים העבאסיים המשיכו לשמור על קיומן של יחידות ממלוכיות ורכשו בשבילן עבדים, לרוב ממוצא לא מוסלמי בעיקר מהערבה האסייתית, אך גם ממזרח אירופה מאתיופיה מהמגרב ומהקווקז. בתקופת בית עבאס נקראו חיילים אלו "ע'ולמאן" (או "ע'ילמאן", "נערים" בערבית), "עבד" (Abd, "עבדים"), או "מואלי" ("בני חסות"). המונח "ממלוכים" הפך לנפוץ רק בתקופה הסלג'וקית. השימוש בחיילים לא-מוסלמים אפשר לח'ליפים להתגבר על האיסור ההלכתי בשריעה האוסר על מוסלמים להילחם נגד מוסלמים אחרים. השימוש בלא-מוסלמים פתר את האיסור ההלכתי לשעבד מוסלמים. כחלק ממסלול האימונים שלהם, אוסלמו הממלוכים ותורגלו בלוחמה של קשתים רכובים. לאחר התאסלמותם הפסיקו החיילים להיות עבדים, אולם עדיין היו מחויבים בנאמנות לאדונם.
הממלוכים באמירות הסאמאנית
מיקומה של טרנסאוקסניה ושל ח'וראסאן כנקודת מפגש בין הח'ליפות העבאסית לבין השבטים הנומאדיים של הערבה, הביא ליצירת מערכת יחסים מורכבת ורב גונית בין העממים הטורקיים לבין השושלות השולטות באזורים אלו. הסאמאנים, ועוד הטאהרים לפניהם, נלחמו בשבטים טורקיים, סחרו בעבדים טורקים והחזיקו לוחמים טורקים בצבאותיהם.
הסאמאנים נהגו לשעבד טורקים, ששבו בפשיטות מלחמתיות, ורכשו באופן ישיר מהשבטים הטורקיים, שבויים מהמלחמות הבין שבטיות על-מנת לשעבדם. העבדים נחשבו באותה תקופה סחורה בעלת ערך רב. המסחר בעבדים מגזעים שונים והמיסוי על סחר זה הפכו לאחד ממקורות הכנסה העיקריים של הממלכה הסאמאנית. השליטים הסאמאנים אף הקימו מחנות אימון בהם הכשירו את העבדים הטורקיים לקריירה בצבא או בבירוקרטיה, ושלחו אותם בסיום הכשרתם לשמש כ"ע'ולמאן" בח'ליפות. טולון, אביו של אחמד מייסד השושלת הטולונית במצרים, היה חלק מתשלום המס, בעבדים טורקים, שהעלה נוח בן אסד לח'ליף אל-מאמון. הח'ליף אל-מועתצם שלח שליח מיוחד כדי לרכוש מאותו מושל סאמאני עבדים טורקיים לצבא הממלוכי הפרטי שלו. הצבא והבירוקרטיה של הממלכה הסאמאנית החלו גם הם להתבסס באופן גדל והולך על ממלוכים טורקיים, בעיקר מתקופתו של אסמאעיל בן אחמד ואילך.
ניזאם אל-מולכ תיאר בהרחבה את מערך ההכשרה שהעניקו הסאמאנים לעבדים הטורקיים. מודל ההכשרה הסאמאני שימש דוגמה גם לשושלות שבאו אחריהם ובייחוד הע'זנווים והסלג'וקים. בדומה לח'ליפות, גם בממלכה הסאמאנית צברו הממלוכים הטורקיים כוח רב, דבר שהביא לשינוי במאזן הכוחות בתוך האמירות הסאמאנית ושהפך את העבדים הטורקיים פעמים רבות לכוח מאחורי הכס. המשמר המלכותי של האמירים הסאמאנים הפך בהדרגה למורכב רובו ככולו מממלוכים. התחזקותו של משמר פרייטוריאני זה הביא לעלייה בכוחו של הח'אגב, שהיה מעין שר חצר וממונה על המשמר, על חשבונו של הווכיל, ראש משק הבית של האמיר (משרה המקבילה במידת מה למאיורדומוס בחצר המרובינגית באירופה). חשובה אף יותר הייתה החלפתם של הדהקאנים, פרסים ממעמד אצולה נמוך, בעבדים טורקיים במשרות האדמיניסטרציה של האמירות.
ממלוכים בהודו
בשנת 1211 המפקד הממלוכי של הכוחות המוסלמים בהודו, קווטבודין אייבק ממוצא צ׳רקיסי הכריז על עצמו כסולטאן. שושלתו שלטה בהודו עד 1290.
ממלוכים בבגדאד
במאה ה-18 הכריזו הממלוכים בבגדאד על עצמאותם מהאימפריה העות'מאנית, ושמרו על עצמאותם במשך מספר שנים עד שבגדאד נכבשה בשנית על ידי העות'מאנים בשנת 1832.
הוועדה לבחירת שופטים
המחלוקת על דרך מינוי השופטים בישראל
מבקרי השיטה הקיימת טוענים שברוב המדינות הדמוקרטיות, הסמכות לבחור את שופטי הערכאה העליונה מסורה לנבחרי הציבור באופן בלעדי, ולרשות השופטת אין השפעה על ההליך מלבד – בחלק מהמקרים – ייעוץ והצעות מועמדים לא מחייבות, שהרשויות הנבחרות רשאיות להתעלם מהן ובידיהן מצויה הסמכות הסופית. עוד מוסיפים מבקרי השיטה, שכאשר מדובר בערכאות חוקתיות, שבסמכותן לפסול חוקים, התמונה חד-משמעית עוד יותר. לעומתם, מתנגדי השינוי טוענים שבחלק מהמדינות הדמוקרטיות יש לגורמי מקצוע ולשופטים מעורבות בהליך המינוי של שופטי הערכאה העליונה, בין אם בהצעת מועמדים או בחוות דעת על מועמדים שהוצעו, ובין אם בחברות בגוף שבוחר את השופטים.
מחקר השוואתי שערך פורום קהלת בשנת 2019 סקר את שיטת מינוי השופטים לערכאות חוקתיות עליונות ב-42 מדינות בהן יש ביקורת שיפוטית על חקיקה ראשית; רוב המדינות שנבחנו מעניקות את השליטה בזהות שופטי הערכאה החוקתית העליונה לנבחרי הציבור, במיעוטן ממנים נבחרי הציבור רק את רוב שופטיה, ומיעוט קטן מוסר את סמכות המינוי של רוב או כל השופטים לגורמים שאינם נבחרי ציבור. בתגובה ביקר המכון הישראלי לדמוקרטיה את המתודולוגיה של פורום קהלת, בנימוק שכדי להבין את התמונה החוקתית המלאה כהלכה, יש להביא בחשבון עוד פרמטרים מוסדיים רלוונטיים שמחקרם אינו מתחשב בהם. לצורך הדגמה נסקרו עוד שני מדדים. המדד הראשון שנוסף הוא חלוקת הכוח בין המוסדות הפוליטיים הנדרשת לשם הוצאה לפועל של תהליך הבחירה (רוב מיוחס, חלוקת הכוח בין רשויות השלטון או קואליציה אופוזיציה); והמדד השני הוא מספר הזכויות המוגנות על ידי המסמך החוקתי. לפיהם בישראל מעוגנות מעט יחסית זכויות במסמך החוקתי והמודל הישראלי פועל על פי המקובל ברוב עצום של הדמוקרטיות — באמצעות הגבלת הכוח של הקואליציה השלטת לבחירת שופטים.
על פי דוח של ה-OECD מ-2022, שופטים מקצועיים "רגילים" בדרך כלל ממונים בהתאם להליכים בוחני כישורים קפדניים. שופטים של בית משפט חוקתי, לעומת זאת, מתמנים ספציפית לכהונה בבית משפט זה. בנוסף, הכישורים הנדרשים מהם משתנים מאד ממדינה למדינה ועל פי רוב גם שונים מהרקע הנדרש משופטים רגילים. הליך המינוי של שופטים לבתי המשפט החוקתיים יהיה, אם כן, בעל מאפיינים פוליטיים יותר מזה של שופטים בבתי משפט רגילים; והוא מתבסס לא רק על בסיס מקצועי אלא גם על תפיסה של אחריותיות דמוקרטית. בנוסף, על פי דוח ה-OECD, מטרה מרכזית שרוב המדינות מבקשות להשיג בהקשר של בחירת שופטים לבית משפט חוקתי היא שאף קבוצה מסוימת לא תשלוט בהליך הבחירה ובתוצאתו לטובתה.
ד"ר גיא לוריא טען שבראייה היסטורית, אם בוחנים את הרפורמות בשיטות מינוי שופטים בעולם הדמוקרטי מאז מלחמת העולם השנייה, מגלים מגמה הדרגתית של ניסיונות לצמצם את הפוליטיזציה בתהליכי מינוי השופטים. כמו כן, שיטה כמו זו הנהוגה בישראל, שבה שופטים מעורבים בהליך המינוי, הפכה לדגם הדומיננטי בערכאות שיפוט מקצועיות. אך גם בערכאות בעלות סמכות לביקורת שיפוטית על חקיקה, מתרבות הדוגמאות לשיטות שמעניקות משקל לעמדת השופטים או מנסות בדרכים אחרות למנוע פוליטיזציה. בבתי דין חוקתיים זה נעשה לעיתים באמצעות הענקת הסמכות למינוי שליש משופטי הערכאה על ידי הרשות השופטת; או בדרישה של רוב מיוחס מקרב נבחרי הציבור (כגון שני שלישים) שמבטיח משקל לעמדת האופוזיציה. בניגוד לבית דין לחוקה, בית המשפט העליון בישראל עוסק ברובו בערעורים פליליים ואזרחיים ומתעסק בסוגיות חוקתיות רק במעט מן המקרים.
אחת ההצעות לשינוי, של מרדכי הלר משנת 1999, היא לעבור לשיטה המזכירה את המינויים לבתי המשפט הפדרליים בארצות הברית : בסמכות ראש הממשלה להציע מועמדים, ובידי הכנסת הסמכות, לאחר הליך שימוע פומבי, לאשרם או לדחותם (הדבר הוצע עת היו נהוגות בחירות ישירות לראש הממשלה בישראל, והלר ראה בראש הממשלה ובכנסת שתי רשויות בלתי תלויות). הוא אף העלה את האפשרות להוסיף ועדה מקצועית כדי להבטיח שהמועמדים יעמדו ברמה נאותה של כשירות.
בשנת 1996, קרא פרופסור שמואל שילה לשנות את שיטת הבחירה, לאופן בחירה של שופטים "שלא יהיו מעור אחד" כמו שנבע ב"הצהרת מונטריאול" מ-1983, בנימוק ש"ביהמ"ש העליון הופך בשנים האחרונות לזירה מעין פוליטית כיוון שנידונים בפניו עניינים בעלי אופי פוליטי-ציבורי".
לעומת זאת, המכון הישראלי לדמוקרטיה תומך בהשארת המצב הקיים. גם נשיא בית המשפט העליון לשעבר, אהרן ברק, התבטא נגד הצעות לשינויים בדרך בחירת השופטים, וטען שאף על פי שהשיטה הישראלית איננה חפה מבעיות, היא עולה על כל ההצעות לשפרה, וכי בעניין הזה עדיף שהמדינות האחרות ילמדו מישראל ולא ההפך.
טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס (טריבון בשנת 133 לפנה"ס)
טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס, בן טיבריוס נכד פובליוס (בלטינית: TI·SEMPRONIVS·TI·F·P·N·GRACCVS; ביאור: TI[berius] SEMPRONIUS TI[berii] F[ilius] P[ublii] N[epos] GRACCUS; 163 לפנה"ס - 133 לפנה"ס) היה פוליטיקאי רומאי שכיהן כטריבון הפלבס. בתקופת כהונתו החל עידן של חוסר יציבות ומאבקים פנימיים ברומא. טיבריוס היה אחיו הבכור של גאיוס סמפרוניוס גרקכוס, ויחד נודעו כ"אחים הגרקכים".
הוועדה לבחירת שופטים
הוועדה לבחירת דיינים
הוועדה לבחירת דיינים מופקדת, בהתאם לחוק הדיינים, התשט"ו-1955, על בחירת הדיינים למערכת בתי הדין הרבניים. הוועדה מוסמכת גם לסיים כהונתו של דיין, לדון בנבצרות של דיין מחמת מצב בריאותי, ולאשר בקשת דיין לפרישה מוקדמת. שר המשפטים מכהן על פי חוק כיושב ראש הוועדה, אך בממשלה ה-34 הועברו סמכויותיה של שרת המשפטים איילת שקד בעניין זה לשר האנרגיה, יובל שטייניץ.
חברי הוועדה:
טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס (טריבון בשנת 133 לפנה"ס)
תולדות חייו
גרקכוס, בנו של אציל רומי בשם טיבריוס סמפורניוס גרקכוס שכיהן פעמיים כקונסול ב-177 לפנה"ס ןב-163 לפנה"ס וכקנסור ב-169 לפנה"ס, נולד ב-163 לפנה"ס, קרוב משפחה של בכירים פוליטיים רבים. הקשר הבולט מביניהם היה לבית קורנליוס סקיפיו. בית זה זכה להצלחה המתמשכת ביותר מבין הבתים הרומאים, וגרקכוס היה קשור אליהם דרך אמו, קורנליה אפריקאנה, בתו השנייה של גיבור המלחמה סקיפיו אפריקנוס שהביס את חניבעל בקרב זאמה. אחותו, סמפרוניה, נישאה לסקיפיו איימיליאנוס, שניצח במלחמה הפונית השלישית והחריב את קרתגו.
הוועדה לבחירת שופטים
הוועדה לבחירת דיינים
חברי הוועדה כיום:
ועדה לבחירת שופטים צבאיים משפטאים
הוועדה מופקדת, בהתאם לחוק השיפוט הצבאי, תשט"ו-1955, על מינוי השופטים הצבאיים המשפטאים.
טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס (טריבון בשנת 133 לפנה"ס)
תולדות חייו
על מנת ליצור ברית פוליטית נוספת, נישא לקלאודיה, בתו של אפיוס קלאודיוס פולכר שתפקד כראש המשפחה הרומית הקלאודיים שהיו יריביהם של הסקיפיוים.
כמו כל אריסטוקרט בתקופה, גרקכוס התחיל את תפקידו בצבא הרומאי כקצין זוטר. הוא הצטרף לצבא בזמן המלחמה הפונית השלישית נגד קרתגו, אשר התרחשה בין 149–146 לפנה"ס. תחת פיקודו של גיסו, סקיפיו אמיליאנוס. במלחמה זו זכה בכתר החומה על כך שהיה החייל הראשון שהסתער על חומות קרתגו.
הוועדה לבחירת שופטים
ועדה לבחירת שופטים צבאיים משפטאים
חברי הוועדה:
חברי הוועדה כיום:
טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס (טריבון בשנת 133 לפנה"ס)
תולדות חייו
בתקופתו של הקונסול גאיוס הוסטיליוס מאנכינוס, אליו התלווה להיספניה בעת מלחמת נומנטיה בשנת 137 לפנה"ס, הפך לקוואיסטור, אחראי כספים.
תפקידו כקוואיסטור בהיספניה וקשריו המשפחתיים אפשרו לו להציל צבא של 20,000 רומאים שהיו תחת פיקודו של הוסטילוס מאנקינוס מאובדן מלא בנומנטיה. הוא הגיע להסכם הפסקת אש עם אנשי השבטים המקומיים. ואולם, אמיליאנוס התייחס אל ההסכם כאקט של פחדנות. אמיליאנוס אף הרחיק לכת ושכנע את הסנאט להפר את ההסכם, ובכך פגע פגיעה גדולה ביוקרתו של גרקכוס. פעולה זו התחילה את הסכסוך הארוך של גרקכוס עם הסנאט, סכסוך אשר הביא בבוא העת למותו שלו.
הוועדה לבחירת שופטים
ועדה לבחירת קאדים
הוועדה למינוי קאדים מופקדת, בהתאם לחוק הקאדים, התשכ"א-1961, על מינוי הקאדים למערכת בתי הדין השרעיים. הליך בחירת הקאדים מוסדר בכללי הקאדים (סדרי דיון ועבודה של הוועדה למינוי קאדים), התשנ"ו-1996, שנקבעו על ידי ועדת המינויים. סדרי הבחינות, המהוות חלק מתנאי הכשירות לכהונת קאדי, נקבעו בתקנות הקאדים (סדרי בחינות בכתב), התשס"ד-2003.
טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס (טריבון בשנת 133 לפנה"ס)
החוק האגרארי
שירותו בצבא חשף את טיבריוס גרקכוס לחולשתו הנסתרת של הצבא הרומאי. בעוד שמתח את משאביו עד לקצה כדי לשמור על כיבושו של אזור הים התיכון, כוח האדם של הצבא היה במגמת ירידה עקב צמיחתה של אוכלוסייה גדולה של איכרים עניים, אשר לא שירתו בצבא בשל היותם עניים. התפתחות זו נבעה משלושה גורמים מרכזיים:
טיבריוס גרקכוס נבחר לשרת כטריבון הפלבס בשנת 133 לפנה"ס, ושאף לפתור את בעיית הקרקעות. הצעתו הייתה מקבץ חוקים בשם Lex Sempronia Agraria (לקס סמפרוניה אגראריה). המלצותיו היו שהשלטון יקים לתחייה חוק עתיק ויחרים קרקעות אגר פבליקוס שהיו ציבוריות במקור (שטחים שנכבשו על ידי רומא במלחמות קודמות) אך הוחזקו בפועל על ידי בעלי קרקעות מבוססים, אשר קנו, יישבו, או שכרו אותן בתקופות קודמות, לפעמים אף לפני מספר דורות. הכוונה הייתה לשטחים אשר חרגו מה-500 יוגרה (כ-1.3 קמ"ר) שהותרו להחזקה על ידי אדם אחד ועוד 250 יוגרה לכל בן. את הקרקעות המוחרמות היה צריך לחלק בין עניים (לא ברור מי היה זכאי לקבל וכמה היה מקבל אם היה זכאי) - וועדה של שלושה חברים (טיבריוס, גאיוס, אפיוס) הייתה אחראית על רישום הקרקעות וחלוקתם. מטרת תוכנית זאת הייתה לפתור את שתי הבעיות: לטפל בחיילים המשוחררים, חסרי הבית, ולהעלות את כמות האוכלוסייה אשר ניתן היה לגייס לצבא. בנוסף, אין לזלזל בערך הפוליטי של החוקים הקרקעיים – גרקכוס היה להוט להשיב את הפופולריות שלו שספגה מהלומה קשה כאשר הופר הסכם הפסקת האש עם השבטים הנומאנטים. החוקים פעלו לטובת האוכלוסייה הענייה, וכטריבון הפלבס היה לגרקכוס חשוב לעורר אצלם אהדה.
הוועדה לבחירת שופטים
ועדה לבחירת קאדים
הוועדה מוסמכת גם לסיים כהונתו של קאדי, לדון בנבצרות של קאדי מחמת מצב בריאותי, ולאשר בקשת קאדי לפרישה מוקדמת. שר המשפטים מכהן כיושב ראש הוועדה.