cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דבר הבלוטות
גורמים
מגפת בדבר הבלוטות היא למעשה זיהום של מערכת הלימפה, הנובע בדרך כלל מנשיכה של פרעוש נגוע של עכברוש. בנסיבות נדירות מאוד, כמו בדבר הספטי, המחלה מועברת על ידי מגע ישיר עם רקמות נגועות או חשיפה לשיעול של אדם אחר. הפרעוש הוא טפיל בחולדות, ומחפש טרף אחר כאשר החולדה מתה. החיידקים אינם מזיקים לפרעוש עצמו, ומאפשרים לנשא החדש להפיץ את החיידקים. החיידקים יוצרים אגרגטים במעיים של פרעושים נגועים והדבר מביא לכך שהפרעושים מקיאים חזרה את הדם (שזה עתה מצצו) אשר הפך לנגוע לאחר הנשיכה של מכרסם או בן אדם וכך מתרחשת ההדבקה. לאחר החדירה החיידקים מתפשטים במהירות לבלוטות הלימפה ומתרבים.
חיידק דבר הבלוטות יכול להתנגד לפגוציטוזה ואף להתרבות בפגוציטים עצמם ולהרוג אותם. מעובדה זו נגזרת הקטלניות של המחלה. ככל שהמחלה מתקדמת, בלוטות הלימפה עלולות להתחיל לדמם כתוצאה ולהפוך ליותר נמקניות. במקרי קיצון, דבר הבלוטות יכול להתקדם לדבר הספטי. כמו כן ידועים מקרים כאשר המחלה התפשטה לריאות והפכה לדבר ריאתי, במקרה הנ"ל התפשטות המחלה מתרחשת כבר דרך האוויר ודרכי הנשימה.
אבחנה
יש צורך בבדיקת מעבדה על מנת לאבחן את דבר הבלוטות. אבחון מתבצע באמצעות זיהויי תרבית Y. pestis מדגימת המטופל. אישור זיהום יכול להיעשות על ידי בדיקת נסיוב שנלקחת בשלבים הראשונים ומאוחרים של הזיהום. כדי לבדוק במהירות את האנטיגן Y. pestis בקרב חולים, פותחו בדיקות סטיק מהירות לשימוש בשטח.
הדגימות שנלקחו לבדיקה כוללות :
טיפול
ישנם מספר סוגי אנטיביוטיקה שימושיים נגד דבר הבלוטות. אלה כוללים אמינוגליקוזידים כמו סטרפטומיצין וגנטמיצין, טטרציקלינים (במיוחד דוקסיציקלין), ופלורוקווינולון ציפרופלוקסצין. התמותה הקשורה במקרים שטופלו היא בערך 1-10% לעומת תמותה של 30-90% במקרים שלא טופלו. אנשים שעשויים להיות נגועים במגפה זקוקים לטיפול מיידי ויש לתת להם אנטיביוטיקה תוך 24 שעות מהתסמינים הראשונים למניעת תוצא לטלי. טיפולים אחרים כוללים חמצן, נוזלים דרך הווריד ותמיכה בנשימה. לאנשים שקיימו קשר עם כל מי שנדבק במגפה דלקתית ניתנת אנטיביוטיקה מונעת. השימוש בסטרפטומיצין אנטיביוטי הוכח כמוצלח בצורה דרמטית כנגד מכת הבועה תוך 12 שעות מרגע ההדבקה'''. חיסונים כנגד דבר הבלוטות לא נמצאו כמועילים, ברמת מניע ציבורי חשוב שלא לקיים מגע עם גופות של חיות שמתו באזורים שבהם המגפה נפוצה.
מגפה ראשונה
האזכור הראשון בתולדות האנושות למגפת דבר הבלוטות מופיע בהקשר לאימפריה הרומית המזרחית (האימפריה הביזנטית) "המגפה היוסטיניאנית" - כך נקראה המגפה על שמו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, שנדבק אך שרד בזכות הטיפול הנרחב שקיבל. המגפה גרמה למותם של כ־25 מיליון (פרוץ המאה ה-6) ל-50 מיליון איש (שנתיים של הישנות). ההיסטוריון פרוקופיוס כתב, בכרך של "תולדות המלחמות", על המפגש האישי שלו עם המגפה וההשפעה האדירה שיש לה על האימפריה. באביב 542 הגיעה המגפה לקונסטנטינופול, עברה מעיר נמל לעיר נמל והתפשטה סביב הים התיכון, בהמשך נדדה פנימה מזרחה אל אסיה הקטנה וממערב ליוון ואיטליה. יוסטיאנוס השקיע מאמצים רבים לייבא ולייצא סחורות נדירות אל האימפריה וממנה, ובכך הביא את "מכת יוסטיאנוס", המחלה הזיהומית חדרה אל גבולות האימפריה וגם התפשטה אל תוכה, במקביל בירתו הפכה "ליצואן המוביל" של דבר הבלוטות. פרוקופיוס, בעבודתו "היסטוריה סודית", דימה את יוסטיניאנוס לשד שיצר את המגפה בעצמו או נענש על חטאתו.
מגפה שנייה
מקורו של המוות השחור היה במרכז אסיה, גל ההתפשטות הראשון הגיע אל איטליה ומשם המשיך לעבר מדינות אירופה אחרות. ההיסטוריונים הערבים אבן אל-ורדני ואל-מקריזי האמינו כי מקורו של המוות השחור במונגוליה. הרשומות הסיניות הראו גם הן התפרצות ענקית במונגוליה בראשית 1330. מחקר שפורסם בשנת 2002 מראה כי המגפה החלה ב-1346 באזור שכן, שם רצף המגפות נמתח מהחוף הצפון-מערבי של הים הכספי לדרום רוסיה. המונגולים בעקבות זאת ניתקו את דרך הסחר, דרך המשי, בין סין לאירופה שעצרה את התפשטות המוות השחור ממזרח רוסיה למערב אירופה. המגפה החלה במתקפה המונגולית בתחנת המסחר האיטלקית, "קפפה" בחצי האי קרים. בשלהי 1346 פרצה מגפה בקרב הנצורים ומתוכם חדרה לעיירה. כשהגיע האביב נמלטו הסוחרים האיטלקיים על ספינותיהם, כאשר הם נושאים באופן לא מודע עימם את המוות השחור. התפשטות ראשונית של מגפה התרחשה בקרב אוכלוסיית הים השחור כאשר הגורם היה פרעושים על גבי החולדות שמועברות יחד עם מוצרים מיובאים דרך הים, בהמשך עקב נדידה מאזורים פגועים המגפה התפשטה אל עבר אירופה.
מגפה שלישית
המגפה צצה בפעם השלישית באמצע המאה ה-19. כמו שתי ההתפרצויות הקודמות, גם מקורה במזרח אסיה, קרוב לוודאי במחוז יונאן בסין. ההתפרצויות הראשוניות התרחשו במחצית השנייה של המאה ה-18. המחלה נותרה בגבולות דרום מערב סין במשך מספר שנים. בעיר קנטון, בין ינואר 1894 ליוני המגפה הרגה 80,000 איש. זרמי המים שהגיעו לעיר השכנה הונג קונג הפיצו את המגפה בקצב גבוה עד כדי כך שהביא לתמותה של כ-2400 איש בתוך חודשיים. המכונה גם כמגפה המודרנית, הפנדמיה השלישית הפיצה את המחלה לערי נמל ברחבי העולם במחצית השנייה של המאה ה-19 ובתחילת המאה העשרים באמצעות דרכי שילוח ימיות. המגפה פרצה בקרב אנשים בצ'יינה טאון בסן פרנסיסקו בין השנים 1900 עד 1904, ותושבי אוקלנד ואיסט-ביי שוב משנת 1907 עד 1909. בעת ההתפרצות של 1900–1904 בסן פרנסיסקו, הרשויות הכריזו על "חוק ההרחקה הסיני". החוק הזה נחתם במקור על ידי הנשיא ארתור צ'סטר בשנת 1882. חוק ההרחקה הסיני היה אמור להימשך עשר שנים, אך התחדש בשנת 1892 עם חוק גירי, ובעקבות כך נעשה קבוע בשנת 1902 במהלך פרוץ המגפה בצ'יינה טאון, סן פרנסיסקו. ההתפרצות הגדולה האחרונה בארצות הברית התרחשה בלוס אנג'לס בשנת 1924, אף על פי שהמחלה עדיין קיימת במכרסמים פראיים, ויכולה להדביק בני אדם שבאים איתם במגע. על פי נתוני ארגון הבריאות העולמי, המגפה נחשבה כפעילה עד שנת 1959, כאשר מספר הנפגעים ברחבי העולם ירד ל-200 בשנה. בשנת 1994, התפרצות המגפה בחמישה מחוזות בהודו גרמה לכ-700 הידבקויות (מתוכם 52 מקרי מוות) והביאה להגירה גדולה של הודים שניסו להימלט מהמגפה, בגבולות הודו.
אפידמיולוגיה
באופן גלובלי בין 2010 ל-2015 היו 3,248 מקרים מתועדים מתוכם 584 מקרי מוות. המדינות שמובילות מבחינת מספר המקרים הן הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מדגסקר ופרו.
במשך למעלה מעשור מאז 2001, זמביה, הודו, מלאווי, אלג'יריה, סין, פרו והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הובילו מבחינת מספר מקרים מתועדים שעמד על למעלה מ-1,100 מקרים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו בלבד. החל משנת 2012, בעקבות משבר פוליטי ותנאי היגיינה ירודים, החלה מדגסקר לארח מגפות באופן סדיר.
בנובמבר 2017 דיווח משרד הבריאות במדגסקר לארגון הבריאות העולמי על התפרצות המגפה, בה תועדו יותר מקרים ומקרי מוות מכל התפרצות אחרת שהתרחשה במדינה בעשור אחרון. באופן יוצא דופן מרבית המקרים היו דבר ריאתי (שמתפתח בהמשך) ולא דבר הבלוטות.
ביוני 2018 תועד מקרה של ילד ראשון באיידהו שנדבק בדבר הבלוטות ב-30 השנים האחרונות.
בני זוג נפטרו במאי 2019, במונגוליה, במהלך ציד. שני אנשים נוספים במחוז מונגוליה הפנימית, סין, טופלו בנובמבר 2019.
שמורות טבע בישראל
בישראל, שמורת טבע היא חבל ארץ שהוכרז כמקום מוגן מפני שינויים אשר עלולים לשנות את אופי החי, הצומח והדומם בו ולפגוע במאזן השורר ביניהם. שמורת טבע מיועדת בעיקר לשמור על מצב קיים, של צמחים, בעלי חיים ודומם, אשר נוצרו עקב האופי המיוחד של טבע המקום.
הרשות הממשלתית האחראית להכרזה, פיתוח ואחזקת שמורות הטבע בישראל היא רשות הטבע והגנים. עד סוף שנת 2009 הוכרזו בישראל 230 שמורות טבע. סה"כ נעשו 258 הכרזות, 28 הכרזות היו הרחבות לשמורות קיימות.
תהליך ההכרזה על שמורת טבע
על פי חוק הגנים הלאומיים ושמורות הטבע שחוקק בשנת 1963, מכריז שר הפנים על שמורת טבע, על פי הצעה של שר החקלאות. הצעת שר החקלאות מגיעה רק לאחר שניתן תוקף לתוכנית מתאימה על פי חוק התכנון והבנייה. לצורך כך, הצעה לשמורת טבע מוגשת לוועדה מקומית אשר ממליצה לוועדה מחוזית להפקיד את התכנית. לאחר אישור הוועדה המחוזית התכנית מופקדת להתנגדויות, ומתקיים דיון בוועדה המקומית לגבי מתן תוקן לתוכנית, תוך שהוועדה שומעת התנגדויות אם הן מוגשות. לאחר שהוועדה המקומית מאשרת תוכנית לשמורת טבע, התכנית מועברת לוועדה המחוזית אשר צריכה גם היא לאשר מתן תוקף לתוכנית.
היסטוריה
המודעות לנושא שמירת הטבע קיימת עוד במקורות היהדות. למשל, ב נאמר:
חוקי שמירת הטבע הראשונים בארץ ישראל נחקקו בידי ממשלת המנדט הבריטי. ב־1924 פורסם חוק הציידים וב-1926 פקודת היערות. לשמורות יער הוכרזו כ-40 אתרים שהשתרעו על פני 700,000 דונם בקירוב. 18 מיני עצים הוכרזו כמוגנים ואסור היה לפי החוק לכורתם בלי רשות מפקיד היערות.
במסגרת החלוציות הציונית, הראשון שקרא לשמירת הטבע בארץ ישראל היה הבוטניקאי אלכסנדר איג. במאמרו "תוספת לידיעת הצמחייה בישראל" משנת 1926 כתב בין היתר: "על המתעניינים בטבע הארץ ובגורלה להתארגן לאגודה לשם שמירת הטבע בארץ, שאחד מתפקידיה הראשיים יהי לעמוד על המשמר בכל מה שנוגע לצמחיית הארץ".
בעקבות ייבוש החולה, בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, נרתמו חובבי טבע ואנשי מדע מתחומים שונים למאמץ משותף, על מנת להשאיר חלק מהסביבה הטבעית כפי שהייתה. בעקבות זאת הוקמה "החברה להגנת הטבע" כאגודה עות'מאנית שמטרתה קידום שמירת הטבע והנוף ב-1953 ביוזמתם של עזריה אלון ואמוץ זהבי, שהיו אז סטודנטים לזואולוגיה. בנוסף, החל משנת 1954 הוחל בהכנות להקמת שמורת החולה, שהייתה שמורת הטבע הראשונה בישראל. החלטה על הקמת שמורת החולה נתקבלה בוועדה המחוזית של מחוז הצפון, ב-6 ביוני 1956. במאי 1956 הציג המדור להגנת הטבע בשיתוף עם אגף התכנון במשרד הפנים והחברה להגנת הטבע תוכנית להכרזה על 50 שמורות טבע בישראל.
בשנת 1958 חוקק חוק עזר ראשון לשמירת טבע על ידי מועצה אזורית מנשה. המאמצים להכרזה על שמורות טבע התקדמו בעצלתיים, בין השאר בגלל הצורך לתאם בין שלושה משרדי ממשלה שעסקו בנושא: משרד הפנים, "המדור לשמירת הטבע" במשרד החקלאות ומשרד התיירות.
בתחילת 1960 פורסם שיש בישראל ארבע שמורות מוגנות בחוק: שמורת החולה, שמורת חוף האלמוגים, שמורת טבע תל שמרון ושמורת עין נימפית. בפברואר 1962 פורסם שהיו שלוש שמורות טבע מוכרות בישראל: שמורת החולה, שמורת חוף האלמוגים ושמורת חוף דור-הבונים.
בפברואר 1962 הוצגה תוכנית ל-85 שמורות טבע, 35 גדולות ועוד 50 קטנות. באותה עת מונתה ועדה על ידי הקרן הקיימת ומשרד החקלאות אשר בחנה את כל ההצעות לשמורות טבע והציגה בתחילת 1963 רשימה של 93 שמורות־טבע על שטח כולל של כ-120 אלף דונם. רשימה זאת אומצה על ידי רשות שמורות הטבע בפברואר 1964.
באוגוסט 1963 אושר בכנסת חוק הגנים הלאומיים ושמורות הטבע, ובהתאם לחוק, בינואר 1964 החליטה הממשלה על הקמת רשות שמורות הטבע.
בספטמבר 1964 הוכרזו שתי שמורות הטבע הראשונות על פי החוק: שמורת החולה ושמורת איי חוף דור-מעגן מיכאל וזמן קצר לאחר מכן הוכרז על שמורת חוף האלמוגים. בתחילת 1966 הוכרז על שמורת הר מירון. עד תחילת 1967 הגיע מספר שמורות הטבע הרשמיות ל-8. בשנת 1967 הוכרזו עוד 12 שמורות, בהן מערת התאומים, מערת פער ושמורת נחל הבשור, והמספר הכולל של השמורות הגיע ל-25. עד תחילת 1969 הגיע מספר שמורות הטבע ל-32 ובשנת 1969 הוכרז על עוד 18 שמורות. באוגוסט 1970 הגיע מספר שמורות הטבע המוכרזות ל-56.
בשנת 1998, בהתאם לחוק גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה, אוחדה הרשות עם רשות הגנים הלאומיים לגוף אחד - רשות הטבע והגנים האחראית על שמירת הטבע בישראל.
שמורות הטבע בישראל
בישראל 230 שמורות טבע מוכרזות, 157 באזור הצפון (174 הכרזות), 46 באזור המרכז (52 הכרזות), 20 באזור הדרום (23 הכרזות) ו-7 באזור אילת (9 הכרזות).
בין שמורות הטבע הבולטות בישראל נמנות:
בתחומי יהודה ושומרון הסמכות להכריז על שמורת טבע נתונה למפקד הצבאי, שהוא מפקד פיקוד המרכז, ובהתאם לסמכות זו הוכרזו בתחומי יהודה ושומרון תשע שמורות טבע.
שמורות הטבע הימיות בישראל
שמורת טבע ימית בישראל היא שטח ימי מוגן שהוכרז כחוק על מנת למנוע פגיעה בערכי הטבע המוכלים בו.
הצומח
בשמורות קיימים כ-2,420 מינים של צמחי בר, מספר הנחשב, ביחס לגודלה של ישראל, לעצום. עושר בוטני זה נובע ממיקומה של ישראל בצומת בין יבשתי וכארץ עם אזורי אקלים מגוונים וקיצונים. מאות של צמחים בישראל נמצאים בסכנת הכחדה בגלל חוסר המודעות לשמירת הסביבה הרווח בישראל.
מלכת הכיתה
מלכת הכיתה הוא סרט נעורים ישראלי משנת 1986 בבימויו של יצחק צפל ישורון, שגם כתב את התסריט, עם אלון אבוטבול, יצחק בן נר ואביטל באר בתפקידים הראשיים.
הסרט צולם בכפר הנוער מאיר שפיה והוא מתאר יחסים מורכבים בין התלמידים לבין עצמם וביניהם למורים, של אהבה, שנאה וגזענות. הוא מספר את סיפורה של בחורה קצת אבודה בכיתת נערים ונערות שהולכת לאיבוד בין כל מיני גברים. הוא מספר גם על מורה שמנסה להנהיג בבית הספר עקרונות של צדק ללא הצלחה. הסרט עוסק בחיים בפנימייה, בחלומותיהם של התלמידים והקושי שלהם להסתדר עם עצמם וגם עם אחרים.
תקציר העלילה
אנריקה (אלון אבוטבול) הוא נער בן 17 משכונת מצוקה ונוטה לאלימות. הוא מחזר אחרי מנהיגת הכיתה, מלכה (אביטל באר) שהיא בתו של סרסור ישראלי שחי בגרמניה. היא נערתו של אנריקה אך מחבבת את שלום (רענן חפץ) העדין ומחזרת אחרי אלכס המורה.
אלכס יוזם רעיון חינוכי שיעסיק את התלמידים - בניית דאון ממונע. אנריקה מתמנה למנהל הפרויקט ומסתייע בשלום ובג'ורג' (ג'וני ערביד), תלמיד ערבי נוצרי. עד מהרה פורץ סכסוך בין שלושתם. אנריקה מזמין למקום את חבריו הבריונים מהשכונה הם חובטים קשות בג'ורג' ואביו מוציא אותו מהפנימייה.
מלכה מנסה להיכנס עירומה למיטתו של אלכס אך הוא דוחה אותה. היא בורחת כשהיא רואה שאחיה מנסה להגיע לביתו של אלכס. כשהאח וחבורת בריוניו רואים שהיא איננה הם פונים לעבר הפנימייה, מתפרצים לחדר המורים וכולאים את המורים, ובעיקר את אבנר (רמי ברוך), ומאשימים את אלכס במצב, והוא נאלץ להתפטר. המנהל מצליח לפתוח את הדלת וכולם צופים בתלמידים הרצים אחרי המתקיפים.
דבר מבקרי הקולנוע
הסרט קיבל ביקורות שליליות ולא זכה להצלחה מסחרית.
עמוס עוז כתב במאמר על הסרט "מלכת הכתה":
קישורים חיצוניים
ביקורות
ארמיית הפוטומק (הקונפדרציה)
ארמיית הפוטומק של הקונפדרציה (באנגלית: Army of Potomac) הייתה ארמייה של צבא הקונפדרציה, אשר לחמה במלחמת האזרחים האמריקנית. אין לבלבל בינה לבין ארמיית הפוטומק של צבא האיחוד.
היסטוריה
ב-21 ביולי פתחו כוחות הצפון בקרב בול ראן הראשון. בריגדה מארמיית הפוטומק בפיקודו של נייתן אוונס בלמה לבדה בהצלחה את המתקפה הצפונית במשך זמן רב, כשהיא נתמכת בשתי בריגדות מארמיית השננדואה. מרבית הכוחות של ארמיית הפוטומק הוצבו בכנפה הימנית, בעוד הכוחות של ארמיית השננדואה הוצבו בכנפה השמאלית. הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של כוחות הקונפדרציה. ארמיית הפוטומק ספגה פחות אבדות מארמיית שננדואה, ולאחר הקרב אוחדו שתי הארמיות תחת השם ארמיית הפוטומק. ג'ונסטון מונה כמפקד החדש של הארמייה, ובורגארד מונה כסגנו לפני שהועבר לחזית המערבית. באביב 1862 הועברה הארמייה לאזור ריצ'מונד, ובמרץ של אותה שנה במהלך מערכת חצי האי שונה שמה לארמיית צפון וירג'יניה, אם כי ג'ונסטון המשיך להשתמש בשם ארמיית הפוטומק עד החלפתו בתפקיד בגלל פציעה.
מיקי דודקביץ
מיקי דודקביץ הוא רופא ישראלי מומחה בכירורגיה של אף-אוזן-גרון, ניתוחי ראש וצוואר ומומחה במנהל רפואי. מכהן כמנהלו של המרכז הרפואי הלל יפה.
ביוגרפיה
דודקביץ סיים ב-1990 לימודי רפואה בטכניון במסגרת העתודה האקדמית. הוא שירת בצה"ל במערך הפינוי בהיטס של חיל האוויר ושימש סגן ראש ענף טראומה בחיל הרפואה.
ב-2004 סיים התמחות בכירורגיה של אף-אוזן-גרון, ניתוחי ראש וצוואר במרכז רפואי רבין. הוא בעל תואר שני במינהל מערכות בריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. ב-2009 סיים התמחות במנהל רפואי בבית החולים וולפסון. הוא בוגר תוכנית המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר.
ב-2010 מונה לסגן-מנהל המרכז הרפואי הלל יפה. באוגוסט 2015 מונה למנהלו-בפועל של בית החולים ובאפריל 2016, זכה במכרז לשמש מנהלו הקבוע.
דודקביץ עמד בראש ועדת ההסמכה לקביעת מוות מוחי נשימתי ושימש מרכז "ועדת שמיס לפינוי בהיטס על ידי גורם אזרחי".
נובקי
נובקי (בסלובקית: Nováky) היא עיירה במערב סלובקיה, על הנהר ניטרה. ליד העיר נמצאת תחנת כוח והיא אחד המרכזים של כריית פחם בסלובקיה.
תולדות העיר
האזכור הראשון במסמכים היסטוריים של היישוב הוא משנת 1113, ושמו בהם היה נובאץ (Nuovac).
בשנת 1942, בתקופת שלטון ממשלת הבובות של יוזף טיסו, נעשה שימוש במחנה שהיה קיים באזור לשם ריכוז יהודי סלובקיה ומעצרם, לפני גירוש חלק מהם למחנות ההשמדה הנאציים בפולין. על המחנה שמרו כוחות מ"משמר הלינקה" הפשיסטי הסלובקי. היה זה אחד משלושה מחנות ריכוז סלובקיים בהם רוכזו יהודי המדינה, בנוסף למחנות שהוקמו בסרד ובוויהנה (Vyhne). רוב היהודים שנעצרו בנובקי לא נשלחו להשמדה.
בשנת 1961 קיבל היישוב מעמד של עיירה. ב-2001 היו בנובקי, לצד האוכלוסייה הסלובקית, מיעוטים בני הלאומים הצ'כי, הצועני וההונגרי. כשלושה רבעים מאוכלוסיית העיירה הם קתולים, כחמישית אינם מזוהים מבחינה דתית וכן קיים בעיירה מיעוט לותרני קטן.
ציפור צהובה (קוקטייל)
ציפור צהובה (באנגלית: Yellow Bird) הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי. הקוקטייל מורכב מ-30 מ"ל רום לבן, 15 מ"ל טריפל סק, 15 מ"ל גליאנו, 15 מ"ל מיץ ליים. את המרכיבים מוזגים לשייקר, מסננים לכוס קוקטייל ומקשטים פרוסת ליים.
שלמה זלמן ברודי
הרב שלמה זלמן ברודי (נכתב גם בראדי; תקצ"ט, 1839 – כ"ו אדר א' תרע"ז, 1917) היה דיין בעיירה אונגוואר שבממלכת הונגריה (כיום במערב אוקראינה). היה חתנו של הרב שלמה גאנצפריד.
ביוגרפיה
בתחילת דרכו ניסה הרב ברודי להתפרנס ממסחר, אולם משלא הצליח בתחום וירד מנכסיו, פנה לשמש כדיין באונגוואר. הוא פרסם מתורתו בכתבי עת שונים, ביניהם כתב העת התורני-הונגרי תל תלפיות, וכן בכתבי העת וילקט יוסף ו"המגיד".
עמדותיו
בקיץ תרס"ד, 1904, סמוך לוועידת המזרחי הראשונה בפרשבורג, פרסם ב"תל תלפיות" מאמר תמיכה בציונות בשם "דרישת ציון", שהכה גלים בהונגריה. הרב ברודי, יחד עם בנו הרב חיים ברודי, היו חברי תנועת המזרחי. הרב ברודי והרב משה אריה ראטה היו הרבנים היחידים בהונגריה של אותה תקופה, שתמכו בגלוי בתנועה הציונית, לאחר שהרב דוד צבי קאצבורג הונחה על ידי הרב ישעיהו זילברשטיין שלא לפרסם דברים בשבח הציונות, ונאלץ לחזור בו מתמיכתו וליישר קו עם עמדתם של רוב הונגריה, שהתנגדו בחריפות לציונות.
משפחתו
הרב ברודי נשא לאישה את בתו של הרב שלמה גאנצפריד, מחבר הספר קיצור שולחן ערוך.
בנו הוא הרב ד"ר חיים ברודי, חוקר השירה העברית ורבה של פראג.
לואיזה הנרייטה מנסאו
לואיזה הנרייטה מנסאו (7 בדצמבר 1627 – 18 ביוני 1667), הייתה בתו של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז', ואשתו של פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג.
ביוגרפיה
לואיזה הנרייטה נולדה בהאג ב-7 בדצמבר 1627, לפרדריק הנדריק, נסיך אורנז' ולאמליה מזולמס-בראונפלס, בתם של יוהאן אלברכט הראשון, רוזן זולמס-בראונפלס ואגנס מזיין-ויטגנשטיין.
בצעירותה הייתה לואיזה הנרייטה בקשר עם אנרי שארל דה לה טרמואל, בנו של אנרי שארל דה לה טרמואל, אולם אמה לא הסכימה לה להתחתן עמו, משום שרצתה שתתחתן עם שליט כלשהו. בתחילה נעשו ניסיונות לחתנה עם צ'ארלס השני, מלך אנגליה, אולם לבסוף התחתנה ב-7 בדצמבר 1646 עם פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, בניסיון של פרידריך וילהלם לקבל תמיכה הולנדית במאבקיו בפומרניה.
לואיזה הנרייטה התלוותה לבעלה במסעותיו ובמלחמותיו השונות, ושימשה אף כיועצתו הפוליטית. בשנת 1650 החלה לואיזה הנרייטה בבניית טירה בשם אורניינבורג על שם משפחתה בעיר בצוב, ובשנת 1653 שונה שם העיר אף היא לאורניינבורג. בשנת 1665 היא הקימה בית יתומים, וב-18 ביוני 1667 מתה בעיר קלן שבברנדנבורג.
משפחתה
ב-7 בדצמבר 1646 התחתנה לואיזה הנרייטה עם פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, וממנו נולדו לה שישה ילדים, ששלושה מתוכם מתו בינקותם:
ספורט קבוצתי
ספורט קבוצתי כולל כל ספורט שבו אנשים מאורגנים בקבוצות יריבות שמתחרות על ניצחון. חברי הקבוצה פועלים יחד למען מטרה משותפת, לרוב להשיג נקודות דרך קליעה לשער או סל הקבוצה היריבה. חברי הצוות מגדירים מטרות, מקבלים החלטות, מתקשרים, מנהלים קונפליקטים ופותרים בעיות באווירה תומכת ובוטחת על מנת לממש את מטרותיהם. דוגמאות לענפי ספורט קבוצתיים הן כדורסל, כדורעף, רוגבי, פולו מים, כדוריד, לקרוס, קריקט, בייסבול, כדורגל, פוטבול, טניס זוגות, הוקי קרח, הוקי שדה ועוד.
ספורט קבוצתי משוחק בין קבוצות יריבות, כאשר השחקנים בדרך כלל מקיימים אינטראקציה ישירה ובו-זמנית ביניהן כדי להשיג מטרה. המטרה כוללת לעיתים קרובות חברים לקבוצה המקלים על תנועת כדור או חפץ אחר בהתאם למערכת חוקים, על מנת לצבור נקודות.
בענפי ספורט מסוימים שבהם המשתתפים מתחרים בקבוצות, הספורטאים לא מתחרים רק מול חברי קבוצות אחרות אלא גם זה מול זה על נקודות דירוג, למשל בספורט מוטורי, במיוחד פורמולה 1. עם זאת, במרוצי רכיבה על אופניים, חברי הקבוצה, אף על פי שהם עדיין בתחרות זה עם זה, יפעלו גם כדי לסייע לאחד, בדרך כלל הרוכב הטוב בקבוצה, שיש לו הסיכוי הטוב ביותר לזכות במירוץ. שיטה זו אמנם נאסרה בפורמולה בין 2002 ל-2010, אך התקנות הוסרו החל מעונת.
היסטוריה
ריצה כספורט קבוצתי תועדה כבר לפני אלפי שנים, למשל במערת לאסקו שבצרפת, שעל קירותיה מצוירים אנשים רצים אחרי בעלי חיים או להפך.
אתלטיקה מאורגנת ביוון מתוארכת באופן מסורתי לשנת 776 לפנה"ס, עם פעילות שוטפת שנרשמה עד 393 לפנה"ס. המשחקים האולימפיים העתיקים בדקו את כישורי הלוחמים והורכבו מריצה, קפיצה לרוחק, איגרוף, היאבקות, פאנקרטיון (ספורט קרבי), זריקת דיסקוס והטלת כידון. במחוז באיינחונגור במונגוליה, ציורי מערות מהתקופה הנאוליתית המתוארכים לשנת 7000 לפני הספירה מתארים קרב היאבקות מוקף בהמונים. ציורי מערות פרהיסטוריים ביפן מראים ספורט הדומה להיאבקות סומו. בוואדי סורה, ליד גילף כביר בלוב, ציור סלע נאוליתי במערת השחיינים מציג עדויות לשחייה וקליעה בחץ וקשת מסביבות שנת 6000 לפני הספירה.
ספורט קבוצתי אולימפי
כל ענפי הספורט הקבוצתיים המשוחקים במסגרת המשחקים האולימפיים כוללים תחרויות לגברים ולנשים כאחד.
משחקי הקיץ האולימפיים משחקי החורף האולימפייםהוקי קרח וקרלינג הם ענפי ספורט חורף קבוצתיים המשוחקים באולימפיאדת החורף יחד עם תחרות מזחלות בוב, שם באירוע הגברים יש מקצים למזחלות שניים או ארבעה בגברים, אך בנשים יש מזחלות לשתיים בלבד.
שזיף קרסייה
שזיף קרסייה (שם מדעי: Prunus spinosa, Prunus carasia), מוכר גם בשמות שזיף סורי, שזיף קווקזי, שזיף הדובדבן ושזיפון, הוא צמח בעל פרחים ממשפחת הורדיים. השזיף גדל באופן טבעי באירופה, מערב אסיה, וצפון מערב אפריקה, והובא על ידי בני אדם לניו זילנד, טזמניה, ולחוף המזרחי של צפון אמריקה.
תיאור
הקרסייה גדל על שיח גדול (ולפעמים על עץ קטן) המכוסה בקוצים, וגובהו כחמישה מטרים. שמו הלטיני של המין, spinosa, מגיע מהמילה הלטינית לקוץ, spina. פרחיו הלבנים של הצמח, שקוטרם 1.5 ס"מ מופיעים באביב. עלי הצמח מופיעים זמן קצר לאחר הפריחה, והם עגולים, אורכם 2–4.5 ס"מ, ורוחבם 1.2-2 ס"מ. הצמח הוא הרמאפרודיט, ומואבק בעזרת חרקים. האנדוקרפ שבגלעין הפרי מכיל שאריות ציאניד.
שימושים
מפירות הצמח ניתן לייצר משקאות חריפים, ריבות, פשטידות וחמוצים. בנוסף לשימושים אלה בפרי, הצמח עצמו משמש לעיתים על מנת ליצור גדר חיה. בין היתר, משמש מיץ הפרי להכנת יין פורט מזויף. בבריטניה הפרי משמש להכנת סלו ג'ין, ובנווארה שבספרד הוא משמש להכנת הליקר פאצ'אראן. ליקר דומה, בשם épine, מיוצר גם בצרפת, כאשר במחוזות מסוימים בצרפת, לדוגמה אלזס, הוא משמש להכנת הליקר eau de vie de prunelle, ובאיטליה הוא משמש להכנת הליקר בארגנולינו. לעיתים מיץ הפרי משמש גם לתיבול וודקה. הפרי משמש גם להכנת צ'אטני, או כתוספת לתה. קיימים תיעודים לשימושים מוקדמים בפרי, כאשר על יד המומיה של אצי, איש הקרח, שמת בין 3239 לפנה"ס ו-3105 לפנה"ס, נמצאו פירות הקרסייה.
עץ הקרסייה יכול לשמש כעץ הסקה שבוער לאט, עם מעט עשן. גזעי הצמח שימשו להכנת מקלות הליכה ואלות, שמוכרות באירלנד בשם shillelagh, ושימשו באופן מסורתי ביחידות האיריות שבצבא הבריטי. לפי רש"י, שרף העץ, לו הוא קרא בשמו הצרפתי פרוניי"ל, שימש בתקופת התלמוד להכנת דיו.
אנה היינינג בייטס
אנה היינינג בייטס (באנגלית: Anna Haining Bates) (6 באוגוסט 1846 – 5 באוגוסט 1888) הייתה אזרחית קנדית מנובה סקוטיה שהתפרסמה בשל גובהה הרב, נאמר שבבגרותה התנשאה לגובה של 2.43 מטרים. הוריה היו בעלי גובה ממוצע והיו מהגרים סקוטים.
קצב צמיחתה
נולדה כאנה היינינג סוואן. בלידתה אנה שקלה כמעט 8.2 קילוגרמים. היא הייתה הילדה השלישית מבין 13 ילדים, שאר אחיה ואחיותיה היו בעלי גובה ממוצע. מיום לידתה היא צמחה בקצב רב. עד גיל ארבע הספיקה להגיע לגובה של 1.37 מטרים. בגיל שש גובהה עמד על 1.57 מטרים, סנטימטרים ספורים מתחת לגובהה של אימה. בגיל 11 גובהה ללא נעליים היה 188 סנטימטרים. וכבר בגיל 15 חצתה את רף שני המטרים והגיעה לגובה של 210 סנטימטרים. לגובה המקסימלי שלה הגיעה לאחר שנתיים. אורך כפות רגליה הגיע ל-34 סנטימטרים. גופה שמר על פרופורציות לאורך כל ילדותה (רגליה לא היו ארוכות מדי ביחס לפלג גופה העליון או להפך).
ילדיה
אנה הביאה שני ילדים לעולם יחד עם מרטין. אחת מהם מתה מיד בלידה והשני שרד פחות מיממה. התינוקת שמתה מיד בלידה נולדה ב-20 במאי 1872 ומידותיה היו דומות למידות אימה כשהייתה תינוקת. בני הזוג עברו לאוהיו בחודש יוני 1874 עם חזרתם מבריטניה. במופע דרכים שערכו בקיץ 1878, גילו שאנה נכנסה פעם נוספת להריון. ציריה החלו ב-15 בינואר 1879 ונמשכו מעל ל-36 שעות. הרופא המיילד הבין שהלידה לא מתרחשת כראוי והחליט להשתמש במצבטים כדי למשוך את העובר, אבל ראשו של התינוק היה גדול מדי. הוא החליט להיעזר ברופא נוסף, הם כרכו סרט סביב לצווארו של התינוק ומשכו אותו מהרחם. התינוק נולד ב-19 בינואר ושרד רק 11 שעות. הוא היה התינוק הגדול ביותר בעולם שתועד, משקלו היה כ-10.7 קילוגרמים, גובהו היה כ-75 סנטימטרים ואורך כפות רגליו עמדו על כ-15 סנטימטרים. על לידת תינוק זה הוענק לה שיא גינס.
שנותיה האחרונות
כדי להשכיח את ניסיונותיהם המרים להביא ילדים לעולם, בני הזוג בייטס הצטרפו לקרקסים ונעו בדרכים. הם הצטרפו לקרקס שהופיע בקיץ 1879 ובאביב של שנת 1880 ערכו את הופעתם האחרונה.
אנה בילתה את שארית חייה בשקט בחווה שקנתה עם מרטין. היא הצטרפה לקהילת הכנסייה הבפטיסטית שבאזורה והייתה נוכחת במיסות יום ראשון עם בעלה. המושבים עליהם ישבו הותאמו במיוחד למידותיהם החריגות. אנה לימדה לעיתים בבית ספר של יום ראשון בכנסייה.
מותה
אנה בייטס מתה באופן פתאומי בשנתה ב-5 באוגוסט 1888, יום אחד בלבד לפני שמלאו לה 42 שנים. היא נכנעה לאי-ספיקת לב, לאחר שנלחמה בזפקת במשך תקופה.
לאחר מותה, הזמין מרטין ארון קבורה מקליבלנד, אוהיו. ארון הקבורה שקיבל היה בעל מידות רגילות, שכן מקבלי פנייתו לארון באורך כה חריג חשבו שמדובר בטעות. הוא רתח על כך מזעם וציין שאלו המידות הנכונות של ארון הקבורה. הלווייתה התעכבה בכשלושה ימים עד שהתקבל ארון קבורה חדש המתאים לממדיה.
אנה, מרטין, וילדיהם שלא האריכו ימים, קבורים כולם בבית הקברות מאונד היל באוהיו. לצד קברה של אנה ניצב קבר אחותה מגי, שנפטרה משחפת באביב 1875, בגיל 22.
אלדד תמיר
אלדד תמיר (נולד ב־1 במאי 1962) הוא מנכ"ל ובעלים של בית ההשקעות "תמיר פישמן", דירקטור במספר חברות פרטיות בישראל; מראשוני מקימי תעשיית הון הסיכון בישראל.
ביוגרפיה
תמיר נולד בפתח תקווה למשה (לנגר) תמיר מלוחמי ההגנה והאצ"ל וליהודית שרה לבית שטיינלאוף. הוא גדל בקריית אונו והתחנך בתיכון בן צבי. בשנת 1980, התגייס לצה"ל ושירת בחיל השריון עד שחרורו בשנת 1985 בדרגת סרן. במהלך שירותו שימש בין היתר כמ"פ בסדיר, מג"ד במערך המילואים וקצין אגם חטיבה ואף לקח חלק במלחמת לבנון הראשונה, במסגרתה היה בין הלוחמים הראשונים שהגיעו לכביש ביירות-דמשק. הוא בוגר תואר ראשון ותואר שני (MBA) במנהל עסקים במגמת מימון, מטעם אוניברסיטת תל אביב.
פעילותו בשוק ההשקעות
בעברו, ניהל תמיר עשרות הנפקות ציבוריות בבורסות בארצות הברית, באירופה ובישראל ואף לקח חלק, כמשקיע וכבנקאי בחברות טכנולוגיות שונות, בהן: CHROMATIS TECHNOMATICS ,GALILEO .Coperrgate MSYSTEMS, NICE ,CHECKPOINT ,MODEM ART ,ALLOT, VOLTAIRE .RADWARE
תמיר, יזם את קרן "אקליפטוס 1", ואת "תמיר הון סיכון" DFJ TF ו מהווה שותף מנהל בקרנות הון סיכון של הקבוצה.
בשנת 2013, הפך לבעל השליטה היחידי של בית ההשקעות תמיר פישמן. חברת ניהול אופציות העובדים, המספקת שירות ניהול ונאמנות אותה הקים תמיר בשנת 2004, נמכרה בשנת 2017, לבית ההשקעות אי.בי.אי תמורת 38 מיליון שקל.
מרצה ופרשן כלכלי
מאז מרץ 2009 ועד פברואר 2017, שימש כפרשן בתוכנית הטלוויזיה לילה כלכלי בערוץ 10 ובשנת 2018, הצטרף תמיר לתוכנית הטלוויזיה "הכרישים" של קשת, כחבר בצוות המשקיעים, לצד דובי פרנסס, זוהר לבקוביץ, יסמין לוקץ' ואורן דוברונסקי.
חייו האישיים
תמיר גרוש, מתגורר בתל אביב ולו 5 ילדים.
גביע הזהב של CONCACAF לנשים 2022
גביע הזהב של CONCACAF לנשים 2022, הוא גביע הזהב לנשים ה-11 שארגנה CONCACAF. הטורניר נערך במטרופולין מונטריי, מקסיקו והתקיים מ-4 ביולי עד ה-18 ביולי 2022. הגביע שימש כטורניר המוקדמות לגביע העולם 2023, שנערך שנה לאחר מכן באוסטרליה וניו זילנד.
במשחק הגמר נפגשו ארצות הברית (בפעם התשיעית בתולדותיה) וקנדה, בשחזור גמר הגביע הקודם מ-2018. בסיום המשחק, שנערך בגוואדלופה, ניצחה ארצות הברית 0-1 וזכתה בטורניר. אלכס מורגן, שכבשה את שער הניצחון בגמר, זכתה בפרס השחקנית המצטיינת של הטורניר. היא גם סיימה כמלכת השערים של הטורניר עם 3 כיבושים, לצד שלוש שחקניות נוספות.
בעקבות מיקומן כארבע הראשונות, העפילו ארצות הברית, קנדה, ג'מייקה וקוסטה ריקה ישירות לגביע העולם כנציגות CONCACAF, ואילו האיטי ופנמה שסיימו במקום השלישי בשלב הבתים נשלחו לפלייאוף הבין-יבשתי על כרטיס נוסף לטורניר.
ישיבת תורת חסד
ישיבת תורת חסד הייתה ישיבה גדולה ליטאית בעיר בריסק בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה. בראשות הישיבה כיהנו הרב משה סוקולובסקי והרב שמחה זליג ריגר הדיין של בריסק.
תולדות הישיבה
הישיבה הוקמה לפני מלחמת העולם הראשונה כמסגרת לימודית לתלמידים מהקהילה היהודית בבריסק. בשנותיה הראשונות התרכזו התלמידים בבית המדרש "משמר" בעיר ולמדו בצוותא כשרב העיר שימש כראש ישיבה. לאחר מינויו של הרב חיים סולובייצ'יק לרב העיר הוא מינה את תלמידו הרב שמחה זליג ריגר לראש הישיבה, נוסף על משרת מורה הוראה ודיין בעיר. בהמשך נתמנה הרב משה סוקולובסקי לר"מ בישיבה ולאחר תקופה העדיף הרב ריגר להתמקד במשרת ההוראה ופסק ממסירת שיעורים והרב סוקולובסקי מונה לראש הישיבה.
המשגיח בישיבה היה הרב אברהם יעקב גורדון. תלמידי הישיבה המובחרים אף שמעו שיעורים מרב העיר, הרב יצחק זאב סולובייצ'יק, על סדר קדשים.
לאחר פטירת הרב סוקולובסקי בתרצ"א, ביקש הרב מבריסק למנות את הרב שך לראש הישיבה במקומו, הוא הגיע לבריסק לתקופת ניסיון אולם לאחר שהוברר לו שיהיה עליו לשאת בעול הכלכלי של הישיבה הוא סירב לקבלת התפקיד. במקומו מונה הרב ישראל חיים קפלן, חתנו של הרב ירוחם ליבוביץ ממיר. הרב קפלן כיהן בישיבה עד לתקופה הסמוכה לפרוץ מלחמת העולם השנייה אז הצליח לברוח ומשם לארצות הברית.
אלכסיי בוגוליובוב
אלכסיי בוגוליובוב (ברוסית: Алексей Петрович Боголюбов; 16 במרץ 1824 – 3 בפברואר 1896) היה צייר נוף רוסי.
ביוגרפיה
בוגוליובוב נולד בכפר במחוז נובגורוד. אביו היה קולונל בדימוס. סבו מצד אמו של בוגוליובוב היה הפילוסוף והמבקר החברתי אלכסנדר רדישצ'ב. בשנת 1841 סיים בוגוליובוב את בית הספר הצבאי, שירת בצי הרוסי ונסע עם הצי למדינות רבות. בשנת 1849, הוא התחיל להשתתף בשיעורים של האקדמיה לאמנויות סנט פטרבורג, שם למד אצל מקסים וורובייב. הצייר הצעיר הושפע מאוד מאיוואן איווזובסקי. ב-1853 הוא סיים את האקדמיה עם מדליית זהב גדולה. הוא פרש כקצין חיל הים ומונה לאמן במפקדת חיל הים.
מ-1854 עד 1860, הוא הסתובב ברחבי אירופה ועבד רבות. ברומא הוא הכיר את אלכסנדר איוונוב, ששכנע את בוגוליובוב להתמקד יותר בציור. בדיסלדורף למד בוגוליובוב שיעורים אצל הצייר אנדראס אכנבאך. בפריז הוא העריץ את אמני בית הספר ברביזון. הוא גם צייר את ציורי הקיר בקתדרלת אלכסנדר נבסקי.
בוגוליובוב חזר לרוסיה בשנת 1860. הוא הציג את עבודותיו באקדמיה וקיבל את התואר פרופסור. במשך זמן מה לימד באקדמיה. ולדימיר אורלובסקי היה תלמידו. בשנות ה-60 הוא נסע לאורך הוולגה. ציוריו איבדו כל עקבות של רומנטיקה, והחליפו את האלמנט הזה בריאליזם מובהק של הטבע. בשנת 1871 הוא נבחר לאקדמיה הקיסרית לאמנויות.
משנת 1870 הוא התקרב לתנועת האמנות הנודדים, השתתף בכל התערוכות והפך לחבר בדירקטוריון שלהם. הוא היה מבוגר הרבה יותר מרוב חברי התנועה האחרים, היו לו הסתייגות מהרעיונות החברתיים של עמיתיו. בשנת 1873 עזב בוגוליובוב את האקדמיה בסולידריות עם חבריו הנודדים. הוא אפילו ניסה ליצור אקדמיה רוסית חלופית לאמנויות, ברומא.
לאחר 1873, התגורר בוגוליובוב בעיקר בפריז, בגלל מצב הלב שלו. ביתו היה כמו מושבה רוסית: מבקרים תכופים כללו את איוואן טורגנייב, איליה רפין, וסילי פולנוב, ואחרים
ב-1885 פתח בוגוליובוב מוזיאון לאמנות בסראטוב, המוזיאון לאמנות רדישצ'ב, הקרוי על שם סבו. הוא נפתח לקהל הרחב שבע שנים לפני גלריית טרטיאקוב במוסקבה וחמש עשרה שנים לפני המוזיאון הרוסי בסנט פטרסבורג. קריאת המוזיאון על שם "המהפכן הרוסי הראשון", אלכסנדר רדישצ'ב, הייתה אתגר ישיר מול פני השלטונות: בוגוליובוב נאלץ לעבור מאבק משפטי ארוך כדי לקבל רשות לפתוח את המוזיאון.
בוגוליובוב נפטר ב-3 בפברואר 1896 בפריז.
הוא השאיר את כל כספו והונו (כ-200 אלף רובל רוסי (כ-6 מיליון דולר)) למוזיאון ולבית הספר לציור שלו.
בית הספר נפתח לאחר מותו של בוגוליובוב ונקרא בית הספר לציור בוגוליובוב. בין הציירים שלמדו בבית הספר של בוגוליובוב היו ציירים מודרניסטיים חשובים כמו ויקטור בוריסוב-מוסטוב, אלכסיי קארב ופבל קוזנצוב.
מקסימיליאן שכמן
מקסימיליאן שכמן (בגרמנית: Maximilian Schachmann; נולד ב-9 בינואר 1994) הוא רוכב אופני כביש גרמני בקבוצת בורה–הנסגרוהה. שכמן הוא אלוף גרמניה לשנת 2019 ומנצח פריז - ניס ב-2020 ו-2021.
ביוגרפיה
שכמן נולד ב-9 בינואר 1994 בברלין. ב-2013 הוא רכב בקבוצת ת'ורינגה אנרג'י, וב-2014 הוא רכב בקבוצת הפיתוח של סאנווב. באותה השנה הוא סיים במקום ה-5 באליפות העולם עד גיל 23 בנגד השעון. ב-2015 הוא רכב בקבוצת AWT-GreenWay הצ'כית, באותה שנה זכה במדליית הארד באליפות העולם עד גיל 23 בריצ'מונד בנגד השעון, כשמאדס וורץ שמידט מקדים אותו ב-12 שניות וזוכה בזהב. ב-2016 הוא עבר לקבוצת קליין–קונסטנטיה ושיחזר את ההישג מ-2015, כשזכה שוב במדליית כסף בנגד השעון, כשבן מדינתו, מרקו מאת'יס מקדים אותו.
קוויק סטפ (2017–2018)
ב-2018 השתתף בגרנד טור הראשון בחייו, כשנבחר לג'ירו ד'איטליה 2018 שיצא מישראל. הוא סיים במקום השמיני בקטע הראשון שהיה נגד השעון ונערך בירושלים, עקב כך, הוביל את דירוג הצעירים ולבש את החולצה הלבנה עד הקטע ה-6, בו איבד את ההובלה בקטגוריה לריצ'רד קאראפאס. שכמן ניצח את הקטע ה-18 במרוץ, כשהוא גובר על רובן פלאזה במאוץ אל קו הסיום, שכמן סיים במקום ה-31 הכללי במרוץ. שכמן סיים רביעי באליפות גרמניה בנגד השעון, וזכה במדליית ארד באליפות אירופה בנגד השעון, 28 שניות אחרי ויקטור קמפנרטס המנצח. שכמן סיים רביעי בבינקבנק טור ושלישי בטור של גרמניה, כשהוא גם מנצח את הקטע השני. הוא היה חלק מסגל קוויק סטפ לאליפות העולם בנגד השעון הקבוצתי, ולבסוף זכה איתם במדליית זהב.
בורה–הנסגרוהה (2019–היום)
ב-2020, פתח שכמן את העונה בפורטוגל כשהתחרה בוולטה או אלגארבה, שכמן סיים את המרוץ במקום השני, 38 שניות מרמקו אוונפול המנצח. לאחר ששכמן סיים את המרוץ שני בקטע השני ורביעי בשני הקטעים האחרונים. הוא ניצח את הקטע הראשון בפריז - ניס, לאחר שגבר על דילן טונס, טיש בנוט וז'וליאן אלאפיליפ בספרינט הסיום ועבר להוביל את המרוץ, שכמן שמר על ההובלה במרוץ גם בקטע השני והשלישי. בקטע הרביעי במרוץ שהיה נגד השעון, שכמן סיים שני, 6 שניות אחרי סורן קראג אנדרסן, אבל הגדיל את הפער שלו בפסגה. שכמן הצליח לשמור על ההובלה עד סוף המרוץ וניצח אותו, כשהוא הופך למנצח הגרמני הראשון במרוץ מזה 9 שנים (מאז טוני מרטין). לאחר תום פגרת הקורונה חזר שכמן להתחרות בסטראדה ביאנקה וסיים שלישי את המרוץ, 34 שניות אחרי ווט ואן ארט המנצח ו-2 שניות מדווידה פורמולו שסיים שני.
שכמן פתח את עונת 2021 בפריז - ניס, אותו מרוץ שניצח בעונה הקודמת ובא להגן על תוארו. אך במרוץ עצמו, פרימוש רוגליץ' (יומבו–ויסמה) היה גולת הכותרת. הסלובני ניצח שלושה קטעים, כשבראשון מביניהם (הקטע ה-4), סיים שכמן שני, לאחר שחצה את קו הסיום 12 שניות אחרי רוגליץ'. גם את קטעים 6 ו-7 ניצח רוגליץ' ולקראת הקטע ה-8 והאחרון במרוץ, הוביל על שכמן ב-52 שניות. אך באותו קטע אחרון, התרסק רוגליץ' פעמיים, בנפילה הראשונה שלו פרק את הכתף, אך עדיין היה מסוגל לחזור אל הפלוטון, בניגוד לפעם השנייה, שאחריה הוא כבר לא חזר וסיים את הקטע במקום ה-56, 3:08 דקות ממנצח הקטע מגנוס קורט. שכמן, שסיים בזמן מנצח ובמקום העשירי את הקטע, השלים ניצחון בדירוג הכללי בפעם השנייה ברציפות, מקדים את אלכסנדר ולאסוב ב-19 שניות ואת יון איסאגירה ב-23 שניות, שניהם מאסטנה.
מספנת הצי בבוסטון
מספנת הצי בבוסטון (באנגלית: Boston Navy Yard), שנקראה תחילה Charlestown Navy Yard ואחר כך Boston Naval Shipyard, הייתה אחת המספנות הוותיקות ביותר של הצי האמריקני. היא הוקמה ב-1801 ונסגרה רשמית ב-1 ביולי 1974. חלק משטחה הועבר לידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית ובו הוקם הפארק ההיסטורי הלאומי של בוסטון. בחלקים אחרים של המספנה לשעבר נמצאות כיום פריגטת המפרשים "קונסטיטושן" ואוניית המוזיאון "קייסין יאנג", משחתת מימי מלחמת העולם השנייה. בפי תושבי האזור ושירות הפארקים הלאומיים המקום נקרא עדיין בשם "מספנת צ'ארלסטאון".
תולדותיה
בניית כלי שיט מלחמתיים החלה בצ'ארלסטאון, מסצ'וסטס, עוד במלחמת העצמאות האמריקנית. השטח עבור המספנה נרכש ב-1800 והיא נפתחה זמן קצר אחר כך. כאן נבנתה אוניית הקו הראשונה של הצי האמריקני, "אינדפנדנס". עד שנות התשעים של המאה שימש המתחם בעיקר לתיקוני אוניות ולאחסנה, אז החלו בונים בו את אוניות הפלדה של "הצי החדש" ("New Navy").
ב-24 ביוני 1833 חנכה "קונסטיטושן" את המבדוק שנבנה במקום, הראשון מסוגו בניו אינגלנד, וב-14 במרס 1975 הייתה היא האונייה האחרונה שצפה ויצאה ממנו לפני שנסגר סופית. מפעל החבלים (ropewalk) שנפתח במספנה ב-1837 ייצר חבלים לשימוש הצי עד סגירתו ב-1975. אחרי מלחמת האזרחים שימש מתחם המספנה כבסיס אחסנה וגיוס.
בשנות התשעים של המאה ה-19 החל הצי מתרחב, והמספנה ניעורה לחיים. בשנים הראשונות של המאה העשרים נבנה מבדוק נוסף. במלחמת העולם השנייה תוקנו במספנה אוניות בריטיות שנפגעו על ידי הצי הגרמני. ב-27 בספטמבר 1941, יום החירות של הצי (Liberty Fleet Day), הושקו בבוסטון שתי משחתות, "קווי" (Cowie) ו"נייט" (Knight). בוסטון הייתה אחת מארבע מספנות של הצי שנבחרה לבנות את הפריגטות מדגם "קפטן" עבור הצי המלכותי הבריטי במסגרת חוק "השאל-החכר". מאחר שארצות הברית נמצאה במלחמה כאשר נשלמה בנייתן של אוניות אלה, שימשו חלק מהן כמשחתות ליווי לאוניות הצי. לאחר המלחמה הסבה המספנה אוניות ממלחמת העולם השנייה לכלי שיט המותאמים לעידן המלחמה הקרה כחלק מתוכנית FRAM. הפעילות במספנה במהלך מלחמת קוריאה ומלחמת ווייטנאם הייתה מעטה בשל ריחוקה הרב מאזור הקרבות.
מתחם המספנה כיום
המספנה נסגרה לאחר מלחמת ווייטנאם. כשהועלו רעיונות כיצד לפתח מחדש את המקום, אחת ההצעות שנשקלו הייתה להפוך את המקום למתחם בנייה של מכליות נפט. רעיון זה נדחה בסופו של דבר, והמקום הפך לחלק מהפארק ההיסטורי הלאומי של בוסטון, המציג את אומנות הבנייה של כלי שיט מלחמתיים ותולדותיה. מספנת צ'ארלסטאון מציעה אטרקציות רבות למבקרים: פריגטת המפרשים "קונסטיטושן", הנמצאת עדיין בשירות פעיל בצי, ואוניית המוזיאון "קייסין יאנג" רתוקות לרציף מס' 1 ופתוחות לקהל הרחב. כמו כן פועל במקום מוזיאון הפריגטה "קונסטיטושן". מבדוק מס' 1 מוסיף לשמש לתחזוקת אוניות, בעיקר לכלי שיט היסטוריים.
המספנה נמצאת קרוב לקצה הצפוני של שביל החירות, ומדי שנה מבקרים בה אלפי אנשים. המעבורות של MBTA, רשות התחבורה של מפרץ מסצ'וסטס, עוצרות ברציף מס' 3, הנמצא מרחק קצר מן המספנה.
ג'ק ברגמן
ג'ק ברגמן (באנגלית: Jack Bergman; נולד ב-2 בפברואר 1947) הוא קצין מרינס בדימוס, טייס ופוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית. ב-2016 נבחר לכהן כנציג המחוז הראשון של מישיגן בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ביוגרפיה
ברגמן נולד בשקופי שבמינסוטה. ב-1969 סיים תואר ראשון בגוסטב אדולף קולג' שבמינסוטה, וב-1975 סיים תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת מערב פלורידה.
ב-1969 התגייס לכוחות המילואים של חיל הנחתים של ארצות הברית. הוא עבר קורס קצינים וקורס טיס והוכשר כטייס מסוקי סער. הטיס מסוקי בואינג ורטול CH-46 אביר הים ושירת במלחמת וייטנאם.
ב-1975 השתחרר, עבד כטייס אזרחי בחברת נורת'ווסט איירליינס והקים עסק עצמאי בתחום המיכשור הרפואי.
בשירות המילואים שימש טייס מסוקי בל UH-1 במשמר הלאומי של רוד איילנד, כטייס מטוסים קלים וכטייס לוקהיד C-130 הרקולס בכנף הנחתים הרביעית. בהמשך שירת במטה כוח המשלוח הראשון של חיל הנחתים, כסגן מפקד כנף הנחתים הרביעית ובמטה כוח המשלוח הראשון של חיל הנחתים. בשנת 2000 מונה למפקד כנף הנחתים הרביעית ובשנת 2002 מונה למפקד קבוצת הלוגיסטיקה הרביעית של חיל הנחתים. שימש ראש הוועדה המייעצת לענייני מילואים של מזכיר הצי של ארצות הברית. ב-2003 גויס לשירות קבע, שירת כראש תחום מילואים במטה מפקדת חיל הנחתים, כמפקד בכוח המשלוח הראשון של חיל הנחתים במהלך מלחמת עיראק וביוני 2005 מונה למפקד כוח המילואים של חיל הנחתים/כוח הנחתים צפון, הכוח הגדול ביותר בחיל. סיים את שירותו ב-2009 בדרגת לוטננט גנרל. במהלך שירותו עוטר בין השאר במדליית השירות המצוין של הצי ובמדליית האוויר עם סימון V למשימות קרביות תוך סיכון אישי.
בנובמבר 2016 התמודד וניצח בבחירות לנציגות המחוז הראשון של מישיגן בבית הנבחרים של ארצות הברית כשגבר על מועמד המפלגה הדמוקרטית ברוב של 55%. בנובמבר 2018 נבחר לתקופת כהונה שנייה.
נשוי לסינדי ואב לחמישה.
Remember Me with Love
Remember Me with Love (בעברית: תזכור אותי עם אהבה) הוא שיר של הזמרת גלוריה אסטפן אשר יצא במאי 1991 כסינגל הרביעי מתוך אלבומה השני Into the Light. הסינגל הופץ בבריטניה בלבד כאשר במקביל הופץ השיר "Can't Forget You" בארצות הברית ואילו בשאר אירופה השיר "Nayib’s Song (I Am Here for You)" הופץ כסינגל מתוך האלבום. השיר לא זכה להצלחה גדולה בבריטניה כאשר הגיע למקום ה-22 במדינה. לשיר יצא וידאו קליפ בוא נראית אטספן מופיעה עם השיר במהלך הופעה בהולנד.
חיים פלטיאל
רבינו חיים פלטיאל (נקרא גם רבי פלטיאל מפָלַייזָא (אנ') ) היה פרשן מקרא צרפתי בן המאה ה-13.
אודותיו
רבינו חיים היה נכדו של רבינו שמואל "שִׂיר מוֹרֶל" מפלייזא, מגדולי בעלי התוספות ומנציגי היהודים בוויכוח פריז; רבינו שמואל היה תלמידם של רבי יהודה שירליאון, רבי ברוך בעל התרומה ורבי שלמה "הקדוש" מטרוייש, ורבם של רבי פרץ מקורביל ומהר"ם מרוטנבורג.
על תלמידיו נמנה בן משפחתו רבי יצחק בן יהודה הלוי (גם רבי יצחק בן יהודה הלוי היה נכדו של ר' שמואל מפלייזא), שחיבר את הספר "פענח רזא" על התורה.
רבי חיים פלטיאל ממגדבורג
החוקרים חלוקים בשאלה האם יש לזהות את רבי חיים מפלייזא עם רבי חיים פלטיאל בן יעקב ממגדבורג, שהיה נתון בחליפת מכתבים עם מהר"ם מרוטנבורג ודבריו מובאים בכתבי הרשב"א. רבותיו של אותו רבי חיים פלטיאל בן יעקב ממגדבורג היו רבי יחזקיה ממגדבורג (מהרי"ח), ר' אליעזר בן שלמה, ומהר"ם מרוטנבורג, שר"ח פלטיאל היה ככל הנראה תלמיד חבר שלו; מתלמידיו הוא מזכיר את רבי שבתי בן שמואל ממגדבורג.
אחרים הציעו לזהות את ר"ח פלטיאל עם רבי חיים בן ברוך המכונה חיים פלטיאל, ששמו חתום על עשרה פיוטי תפילה.
ספר המנהגים לרבי חיים פלטיאל
מצוי גם ספר ובו דינים ומנהגים לכל השנה הנקרא "מנהגי חפ"ת", על שם החתימה החוזרת ונשנית בו - . לימים כתב רבי אברהם קלויזנר הגהות ארוכות על הספר, עד שנקרא על שמו ומוזכר בדרך כלל בשם "מנהגי מהרא"ק". יש המייחסים גם חיבור זה לרבי חיים פלטיאל פרשן המקרא.
פירושו לתורה
בפירוש אנונימי על התורה מוזכרים לעיתים קרובות פירושים של מהר"ח פלטיאל על התורה, והפרשן מזכיר את מהר"ח פלטיאל כרבו; קטעים רבים מפירושו של רבי חיים פלטיאל מצוטטים גם בספר "פענח רזא", המזכיר את פירוש מהר"ח פלטיאל בכינוי "פרי עץ חיים", מתייחס למהר"ח פלטיאל כאל רבו, ומכנה אותו בדרך כלל בתואר "פלטיאל גאון".
בשנת ה'תשמ"א יצא לאור פירושו לתורה מתוך כתבי-יד, בידי מהדיר ספרות הראשונים יצחק שמשון לנגה. לפי לנגה, פירוש זה נערך בידי בנו של מהר"ח פלטיאל.
אופי הפירוש
פירושיו של מהר"ח פלטיאל הם בפשט המשתלב תכופות עם אגדה, בדומה לפירושי רש"י; מפירושיו ניכר שהיה בעל ידיעות רחבות בתלמוד ובמדרשים. פירושיו מבוססים בדרך כלל על אבחנות דקות במילים ובפסוקים אותן הוא מסביר לפי האגדה והמדרשים, ולעיתים אף לפי הרמז והקבלה.
בפירושיו מזכיר רבינו חיים את דברי חכמי צרפת שקדמו לו, ובהם: רש"י, רשב"ם, רבי יוסף בכור שור, רבי יעקב מאורליינש, רבי משה מקוצי בעל הסמ"ג ורבי יוסף קרא. בנוסף מוזכרים בדבריו רבי יהודה החסיד והרוקח, שניהם מחכמי גרמניה.
זהבה בנימין
זהבה בנימין (נולדה ב-25 ביולי 1960) היא אמנית ומעצבת רב תחומית ישראלית, חיה ופועלת בירושלים.
ביוגרפיה
בנימין נולדה בעיר אשדוד בשנת 1960. סבה מצד אביה הוא הרב סעוד אלמקייס ממרקש וסבה מצד אימה, הרב שמעון אסולין, היה חזן ידוע במרוקו. אביה עלה לישראל במסגרת עליית הנוער. מגיל צעיר גילתה עניין באמנות וביצירה, ובגיל 12 החלה ללמוד ציור שמן
אצל הצייר דוד צזאנה. לאחר שזכתה פעמיים בתחרויות ארציות על כתיבה יוצרת עד גילאי 14, הוחלט להעבירה להמשך לימודי אמנות בפנימייה של חוות הנוער הציוני בירושלים,
שם השלימה את לימודיה התיכוניים במגמת אמנות לבגרות. התמחות בגילוף בעץ למדה בהדרכת האומן בנימין גליקמן.
עם סיום הלימודים ובעידודו של הפסל בנימין גליקמן, ניגשה בנימין לעתודה אקדמאית (שלא הייתה אז לאמנות) ופנתה להשלים את השכלתה הגבוהה באמנות במדרשה למורי אמנות ברמת השרון.
על מוריה נמנו: יאיר גרבוז, רפי לביא, רבקה סמו, דינה כהנא-גלר, יוסף שאלתיאל ורן שחורי.
בשנת 1978 הציגה זהבה בנימין תערוכה בהדפס אמנותי.
התערוכה שהתקיימה בתיאטרון ירושלים הציגה מגוון יצירות בהן ניכרת השפעתם של הפופ ארט של אנדי וורהול, ושל אמנות האינקה, סגנונות שעניינו את בנימין במיוחד.
בנוסף עבדה עם ילדים בכפר הנוער דוד רזיאל, בנחלים ובמכון למחקר של ויצו קנדה.
בשנת 1987 הקימה זהבה בנימין את חברת "הילת הכסף" לעיצוב ולייצור תכשיטים פיסוליים מכסף ואבני חן. שיטות העבודה שלה שכוללות מחקר מעמיק ותהליך ארוך של פיתוח הביאו אותה לפנות לתחום היודאיקה.
בשנת 1989 ייסדה בירושלים את "סטודיו זהבה בנימין" לעיצוב וייצור אמנותי של חפצי חן ותשמישי קדושה להדרת בית הכנסת.
בשנים האחרונות עיקר התמחותה הוא עיצוב, תכנון ובניה של ארונות קודש ושל תיקים לספרי תורה. עבודותיה מוצגות במאות מבנים ואתרי ציבור בארץ ובעולם, ויצירותיה הוצגו בתערוכות רבות. עבודותיה ניתנו כשי למנהיגי המדינה ולמנהיגים מכל רחבי העולם ביניהם נשיאי ארצות הברית, בית המלוכה הירדני והמרוקאי ועוד.
יונת השלום
סדרת היונים שעיצבה זהבה בנימין מלווה את תהליך השלום בין ישראל לשכנותיה מראשיתו. פסל היונה של זהבה בנימין הוענק למשתתפים בטקס חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן.
ראשי המדינה העניקו את יונת השלום של זהבה בנימין לחסן השני, מלך מרוקו, לחוסיין מלך ירדן, לנור מלכת ירדן, לנשיא ארצות הברית ביל קלינטון,
למזכירת המדינה של ארצות הברית מדליין אולברייט, לנשיא המדינה עזר ויצמן,
לראש ממשלת אוסטריה, לנשיא מצרים מובארק ולמנהיגים נוספים בעולם.
על תהליך היצירה
לבנימין ספרייה עשירה ובה תיעוד נדיר של בתי כנסת בארץ ובתפוצות, ותיעוד של עיטורים ייחודיים לכל קהילה וקהילה. הספרייה משמשת למחקר כחלק מתהליך היצירה שלה.
כך מצליחה בנימין לשמר מוטיבים יהודים ולהתאימם לסגנון העכשווי. עיסוק ביודאיקה ובחקר אמנות יהודית מהעת העתיקה ועד ימינו, בארץ ובתפוצות מהווה את ההשראה ליצירתה. בעיני רבים, זהבה בנימין שינתה את התפיסה של עיצוב בית הכנסת בארץ ובעולם. בנימין שואפת שכל בית כנסת, ארון קודש, אתר הנצחה, ספר תורה ותשמישי קדושה, ייתנו ביטוי עיצובי לרעיון תוכני.
יחסי הודו–יוון
יחסי הודו–יוון הם היחסים הדו-צדדיים שבין הודו לבין יוון. להודו שגרירות באתונה וקונסוליה של כבוד בסלוניקי; ליוון שגרירות בניו דלהי ושלוש קונסוליות של כבוד בקולקטה, צ'נאי ומומבאי.
העת העתיקה
עבור היוונים הקדמונים, משמעות המונח "הודו" הייתה רק נהר האינדוס העליון, עד תקופת אלכסנדר מוקדון. לאחר מכן, הכוונה במילה "הודו" הייתה בעיני היוונים לרוב המחצית הצפונית של תת-היבשת ההודית. היוונים התייחסו להודים בשם "אינדוי" (ביוונית עתיקה: Ἰνδοί), כלומר "תושבי נהר האינדוס". ההודים מצידם כינו את היוונים "יונאס" או "יוואנס" ככל הנראה בהשפעת המילה "איונים".
ממלכה אינדו-יוונית
במשך כ-200 שנה, בשתי המאות האחרונות לפני הספירה, התקיימה ממלכה הודו-יוונית (Indo-Greek kingdom), אותה יסד אלכסנדר מוקדון לאחר פלישתו להודו וכיבושה. זו הייתה ממלכה הלניסטית, שהתפרשה על צפון מזרח תת-היבשת ההודית, וכללה את שטחי אפגניסטן המודרנית, פקיסטן וצפון מערב הודו. במהלך שתי המאות האחרונות לפני הספירה היא נשלטה על ידי יותר משלושים מלכים, שלעיתים קרובות התנגשו זה עם זה.
הממלכה נוסדה כאשר המלך דמטריוס הראשון פלש לתת היבשת ההודית בראשית המאה השנייה לפני הספירה. היוונים בתת-היבשת ההודית התחלקו בסופו של דבר למספר ממלכות משנה. שפת השלטון הייתה יוונית, בעוד העם המשיך לדבר בשפה המקומית. המלכים היו סובלניים לדתות המקומיות, ובלבד שהמקומיים יכבדו גם את האמונות ההלניסטיות.
במהלך שתי מאות שנות שלטונם, שילבו המלכים ההודו-יוונים את השפות והסמלים היוונים וההודים, כפי שניתן לראות על מטבעותיהם, ושילבו רעיונות יוונים והודים, כפי שנראו בשרידים הארכאולוגיים. לפיזור התרבות ההודו-יוונית היו השלכות שמורגשות עד היום, בעיקר בהשפעת האמנות היוונית-בודהיסטית. נראה כי האתניות של ההודו-יוונית הייתה היברידית. החיילים והמתיישבים ההלניסטיים נישאו למקומיים, ולאחר כמאתיים שנות שלטון הייתה כבר היטמעות מוחלטת של המתיישבים היווניים באוכלוסייה המקומית.
העת החדשה
היחסים בין יוון להודו כוננו באופן רשמי במאי 1950. הודו פתחה שגרירות באתונה במרץ 1978. בניין השגרירות יוון החדשה בניו דלהי נחנך ב-6 בפברואר 2006.
קברי ההודים שנהרגו ביוון במהלך שתי מלחמות העולם ממוקמים בשטח הזיכרון של בתי הקברות של בעלות הברית באתונה וסלוניקי.
סלוניקי חתמה על ברית ערים תאומות עם קולקטה בינואר 2005.
הודו ויוון נהנות מיחסים קרובים והסחר הדו-צדדי השנתי עומד על 700 מיליון דולר. הודו הייתה האורחת בעלת הכבוד ביריד סלוניקי הבינלאומי ה-74 (2009) וה-84 (2019). האגודה העסקית ההודית-יוונית הראשונה הוקמה באתונה ביוני. 2019
נכון ל-2017, יוון תומכת בהודו לחברות קבע במועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
נחום מרדכי פרידמן
רבי נחום מרדכי פרידמן (1874, י"ז בשבט ה'תרל"ד – 1946, י"ח באדר ב' ה'תש"ו) היה האדמו"ר מצ'ורטקוב.
ביוגרפיה
נולד בשנת תרל"ד לרבי ישראל פרידמן מצ'ורטקוב והתחנך אצל סבו רבי דוד משה פרידמן, מייסד חסידות צ'ורטקוב ובנו של רבי ישראל פרידמן מרוז'ין. במלחמת העולם הראשונה נדד לווינה יחד עם אביו ועוד כמה מאדמו"רי רוז'ין. בשנת ה'תרצ"ד (1933) נפטר אביו והוא החל לכהן בווינה כאדמו"ר מצ'ורטקוב תוך שהוא מבקר לעיתים את הקהילה בצ'ורטקוב. היה מראשי אגודת ישראל וכיהן כחבר מועצת גדולי התורה שלה.
לאחר האנשלוס עונה על ידי הנאצים ומיד ברח מוינה. בשנת ה'תרצ"ט (1939) עלה לארץ ישראל, התיישב בתל אביב והיה מרכז לחסידי רוז'ין רבים. לאחר ששמע על זוועות השואה מצב רוחו התדרדר עד שנפטר בשנת תש"ו ונטמן בבית הקברות היהודי בהר הזיתים. תורתו יצאה בספר "דורש טוב" בירושלים תשכ"ד.
משפחתו
הרב פרידמן נישא לחוה לאה, בת דודו (מדרגה שנייה) הרב שלמה בן הרב אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה (הראשון) (נפטרה בי"ג בחשוון ה'תשי"ט). לזוג היה בן ושתי בנות:
פרס דיסק הזהב של יפן
פרס דיסק הזהב של יפן (ביפנית: 日本ゴールドディスク大賞; Nihon Gōrudo Disuku Taishō) הוא פרס המוענק על ידי איגוד תעשיית ההקלטות היפני (RIAJ) בתחום המוזיקה.
קפה פת (ירושלים)
קפה פת היה בית הקפה והקונדיטוריה המודרנית הראשונה בירושלים. בית הקפה היה ידוע גם כמקום מפגש חברתי, והוא פעל מ-1922 ועד תחילת שנות ה-70 של המאה העשרים.
היסטוריה
קפה פת הוקם על ידי יהודה זאב פת ורעייתו חיה פת בשנת 1922. יהודה זאב וחיה הגיעו לפלשתינה מלודז' עם הוריה ואחיותיה של חיה (משפחת גולדברג) בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. בשל היותו נתין רוסי גורש פת על ידי הטורקים לאלכסנדריה. באלכסנדריה, אומץ על ידי הקהילה היהודית המקומית, יחד עם צעירים יהודים נוספים שהגיעו לאלכסנדריה באותן נסיבות, ונשלחו לרכוש מקצוע. פת למד אפייה בקפה גרופי, הקיים עד היום באלכסנדריה ובקהיר. לאחר תום המלחמה חזר לארץ ישראל ופתח את "קפה קדם" ברחוב יפו, ובשנת 1922 עבר בית הקפה בשמו החדש "קפה פת" לצומת רחוב אבן בטוטה (לאחר הקמת המדינה: רחוב הרב קוק) ורחוב הנביאים. בני הזוג - יהודה זאב וחיה פת - התגוררו בקומה העליונה של הבניין.