cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חבורת סימטריות מרחבית
החלקה במישור וסיבוב בורג
סיבוב בורג הוא סיבוב של הסריג ביחס לציר, ואחריו העתקה בכיוון אותו ציר. מסמנים את הפעולה במספר, n, המתאר את הסדר של פעולת הסיבוב (לדוגמה, '3' הוא שליש סיבוב). מידת ההעתקה, ביחידות של וקטור הסריג באותו כיוון, נוספת כאינדקס לסדר הסיבוב.
סימון
יש כמה שיטות שונות לסימון חבורות מרחביות. האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה מפרסם כרך של טבלאות המתארות את כל החבורות המרחביות, ומתאים לכל אחת מהן מספר ייחודי. פרט למספור המקובל הזה, יש שתי שיטות אחרות: סימון הרמן-מוגן וסימון שנפליס.
בשיטת סימון זו, הסימן הראשון (3_1 בדוגמה) קובע את פעולת החבורה בכיוון של הציר הראשי (הציר c במקרה של סריגים טריגונליים), השני מתאר את הפעולה בכיוון השני בגודלו (a ו-b במקרה זה), והשלישי הוא פעולת הסימטריה בכיוון אחר, אם יש כזו. לסריגים טריגונליים יש חבורת סימטריה מרחבית נוספת - \,P3_112, שבה פעולת מחצית הסיבוב אינה בכיוון הצירים המשניים a ו-b, אלא בכיוון אחר, הנמצא בזווית \,30^\circ מהם.
מיון בממדים נמוכים
אם מתעלמים מן ההסטה שיש בכל פעולה בחבורה, מתקבלת חבורת המנה ביחס לחבורת ההסטות, שהיא חבורת סימטריות נקודתית. מנקודת המבט הזו, הנקודתית, סיבוב בורג שקול לסיבוב הטהור באותה זווית, והחלקת מישור שקולה לשיקוף באותו מישור. באמצעות ניוון מתאים של יוצרי החבורה, אפשר להתאים כל חבורת סימטריות מרחבית לחבורת הסימטריות הנקודתית שלה.
בממד 1 יש רק שני טיפוסים אפיניים: החבורה הדיהדרלית האינסופית, שיש בה סימטריית שיקוף, והחבורה הציקלית האינסופית, המורכבת מהזזות בלבד.
בממד 3 יש 230 חבורות סימטריה מרחביות (היינו, 230 טיפוסים קריסטלוגרפיים), השייכות ל-219 טיפוסים אפיניים, מכיוון שכמה חבורות שונות מתמונת המראה שלהן (לדוגמה, P3_112 ו-P3_212). החבורות האלה מתמיינות ל-32 "מחלקות סריגיות" (crystal classes), על-פי החבורה הנקודתית.
בממד 4 יש 4,895 חבורות סימטריה מרחביות, השייכות ל-4,783 טיפוסים אפיניים .
להמשך הסדרה לממדים גבוהים יותר, ראו סדרות A004029 ו- A006227 באנציקלופדיה המקוונת לסדרות של מספרים שלמים.
שילוב החבורה הנקודתית והסריג
בחבורת סימטריות מרחבית אפשר לאתר, כאמור, חבורת סימטריות נקודתית, ואחד מסריגי בראבה. עם זאת, ישנם צירופים שעבורם יש כמה חבורות מרחביות שונות, וצירופים אחרים אינם אפשריים כלל.
את 230 החבורות המרחביות אפשר לחלק לשתי קטגוריות:
חבורות פריקות ואי-פריקות
ג'ון קונוויי וויליאם ת'רסטון הציעו חלוקה לחבורות פריקות ואי-פריקות. החבורות המרחביות הפריקות מתאימות ל-17 המחלקות של חבורות ריצופי המישור, ואת שאר 35 החבורות המרחביות יש למיין בנפרד.
חבורות כפולות והיפוך הזמן
בנוסף לחבורות הסימטריה המרחביות, לומדים גם "חבורות מרחביות מגנטיות" ו"חבורות כפולות", המתאימות למבנים סריגיים, שבהם לכל נקודת סריג יש תכונות נוספות. לדוגמה, בחומרים פרומגנטיים, פרימגנטיים או אנטיפרומגנטיים יש חלקיקים בעלי ספין מגנטי. על הסריגים האלה פועלים, בנוסף לסימטריות הרגילות, גם איבר "היפוך זמן", ההופך את הספין המגנטי ואינו משפיע על מבנה הסריג. אם מביאים בחשבון את איבר היפוך הזמן, יש 1,651 "חבורות מרחביות מגנטיות" בשלושה ממדים.
צדק סביבתי
צדק סביבתי הוא שוויון חברתי בנוגע לצריכת משאבי טבע ולהשפעה של הסביבה על היחיד ועל תתי הקבוצות השונות בחברה. המושג לקוח ממדעי החברה.
הבסיס התאורטי למושג הצדק החברתי קשור בצורה הדוקה לתנועה למען צדק חברתי. המושג עצמו נשמע לראשונה בתחילת שנות ה-80 בארצות הברית. לא ניתן להצביע על נקודת מסוימת בה התחיל הרעיון, אלא יש לראותו כהתפתחות איטית מתוך עשרות מאבקים של ארגונים סביבתיים וחברתיים. המונח מבטא קפיצת מדרגה אידאולוגית של התנועה הסביבתית ומעבר ממאבקים של שמירה והגנה על טבע מקומי להכרזת מלחמה כוללת כנגד "חוסר השוויון והפוגענות הבאים לידי ביטוי בתרבות הצריכה המערבית הקפיטליסטית".
ב-1993 הרשות להגנת הסביבה בארצות הברית (EPA) הגדירה אותו כך:
"מתן טיפול הוגן ומעורבות בעלת משמעות של כלל האוכלוסייה ללא קשר למוצא, צבע, לאום או הכנסה; בהתייחס לפיתוח, יישום ואכיפה של חוקים סביבתיים, תקנות ומדיניות.
טיפול הוגן פירושו שאף קבוצת אוכלוסין, כולל קבוצות מיעוטים אתניות או סוציו-אקונומיות, צריכה לשאת בחלוקה לא פרופורציונלית של השלכות סביבתיות שליליות הנגרמות מפעולות תעשייה, רשויות מקומיות או מביצוע תוכניות ומדיניות ברמה המקומית, האזורית והלאומית.
מעורבות משמעותית פירושה:
צדק סביבתי הוא מטרה שיש להשיגה עבור כל יחיד וקבוצות אוכלוסייה ברחבי המדינה. צדק סביבתי יושג כאשר כל אדם, ללא קשר למוצאו, תרבותו או הכנסתו, ייהנה מאותה מידה של הגנה מפני סיכונים סביבתיים ומגישה שווה לתהליך קבלת ההחלטות להיות זכאים לסביבה בריאה בה חיים, לומדים ועובדים".
ביקורת
באופן מסורתי, ארגונים להגנת הסביבה התעסקו בעניינים אקולוגים טהורים, כגון, שימור חיות בר ושמורות טבע, התפוצצות אוכלוסין, עיור וצריכת אנרגיה. מבקריו טוענים כי מושג הצדק החברתי מטה את תשומת הלב של הארגונים הירוקים מהמטרות האקולוגיות אל שיקולים אנתרופומורפיים של גזענות, פערי מעמדות, וסקסיזם, כל זאת מפני ששיקולים אלו גורמים לחוסר שוויון בנטל הסביבתי. לשיטת המבקרים הטיית תשומת הלב הזו נובעת מרצון להיות "פוליטיקלי קורקט" וגורעת מהמשאבים המופנים למטרות הסביבתיות ה"אמיתיות". נשמעו גם טענות נגד גישה בלתי מדעית שרווחת בארגוני הצדק הסביבתי לגבי טיב הקשר בין פגיעה סביבתית לבריאות קבוצות מעוטי יכולת למיניהן. לדוגמה, אודות המתאם שנמצא בין שכבות חברתיות חלשות למפגעים סביבתיים נטען כי הגורם הוא לא הקלות בה הממסד יכול לפגוע בשכבות אלו אלא כי השכבות החזקות יותר פשוט מצליחות לברוח או להתגבר על הפגיעה.
ישנה גם ביקורת מכיוון חסידי האקולוגיה העמוקה הטוענים כי כדי לפתור את משבר הסביבה מן השורש יש להתנער כליל מההתמקדות האנתרופוצנטרית בבני האדם והבעיות שלהם.
משה שרמן
משה שרמן (1881 - 17 ביוני 1969) היה ראשון רופאי האף אוזן גרון בישראל. ממייסדי ההסתדרות הרפואית בישראל ונשיאה הראשון. חתן פרס סולד לשנת 1954.
עד עלייתו לארץ
שרמן נולד ביום הכיפורים 1881 בניקולאייב, רוסיה. אביו, יעקב שרמן, היה בעל חנות ספרים והוצאה לאור של ספרות ציונית. שרמן התחנך בחדר, בפרוגימנסיה ובגימנסיה הממשלתית ובמקביל ללימודיו עבד בחנות הספרים של הוריו. ב-1897 הפך לחבר פעיל בתנועה הציונית ושימש מדריך קבוצות שונות של הנוער הציוני. ב-1901 החל ללמוד רפואה מתוך מטרה ברורה לעלות לישראל. כסטודנט היה בין מייסדי האגודה הראשונה של סטודנטים ציונים וחבר ב"מרכז הציוני העירוני באודיסה". באותה שנה ליווה את חיים ויצמן במסע תעמולה ציוני ברוסיה. ב-1903 שימש כציר לקונגרס הציוני השישי כנציגן של שתי אגודות ציוניות: "פועלי ציון" ו"בנות-ציון". שרמן הצביע כנגד תוכניתו של הרצל ועזב את אולם הקונגרס ביחד עם יחיאל צ'לנוב. ב-1905 נשא את רבקה ריימיסט, צעירה ציונית בת למשפחה מסורתית של בעלי תעשייה זעירה מאודסה שהתכנחה באוניברסיטאות של ז'נבה וברלין. עקב מהפכת 1905 נאלץ הזוג הצעיר לנדוד בתחילה לברלין ואחר-כך לדורפאט בה השלים שרמן את לימודי הרפואה ב-1907. בעצת ד"ר צ'לנוב בחר להתמחות ברפואת אף אוזן וגרון ואף עבד כרופא מומחה במוסקבה ובניקוליאיבסקיה בטרם עלייתו ארצה.
שרמן ביקר לראשונה בארץ ישראל ב-1910 כשלקח על עצמו עבודה זמנית כרופא אונייה בהפלגה חד-פעמית מאודיסה לאלכסנדריה. על ביקורו הקצר בתל אביב סיפר בריאיון לרגל יום הולדתו השמונים וחמש:
כשנה לאחר מכן באוגוסט 1911 עלתה משפחת שרמן לארץ ישראל והשתקעה בתל אביב.
באותה תקופה לא היו בארץ רופאי אף-אוזן-גרון, פרט לד"ר לייב שמעוני-מקלר (רופא עיניים ואף-אוזן-גרון) שעלה לארץ ב-1912, מספר חודשים אחרי עלייתו של שרמן, והתיישב בירושלים.
ההסתדרות הרפואית
ב-11 בינואר 1912 התכנסו בדירתו של ד"ר דב מאיר קרינקין בתל אביב שישה רופאים: חיסין, בת שבע יוניס גוטמן, פוחובסקי, דב מאיר קרינקין, מנחם שטיין ו- משה שרמן והרוקח זאב אורבוך והכריזו על הקמת "אגודה מדיצינית עברית יפו, ארץ-ישראל". ד"ר פוחובסקי נבחר ליושב ראש, ד"ר קרינקין לסגנו וד"ר שרמן למזכיר. כתב על-כך ד"ר שרמן: תוך שנה הצטרפו לאגודה כמעט כל הרופאים היהודים בארץ, מלבד רופאי ירושלים, והאגודה שינתה את שמה ל"האגודה המדיצינית העברית בארץ-ישראל". רופאי ירושלים שכללו את ד"ר אריה בהם, ד"ר אריה גולדברג, ד"ר אריה לייב שמעוני-מקלר, ד"ר אריה פייגנבאום, ד"ר זאב ברין וד"ר מרים נופך הקימו ב-1913 את "אגודת רופאים מדברי עברית" הסכימו ב-1914 לאיחוד אך מלחמת העולם הראשונה דחתה את האיחוד שבוצע ב-1919. בעקבות האיחוד שונה שם האגודה ל"הסתדרות רפואית עברית בארץ-ישראל". עם הקמת המדינה שונה השם שוב ל"הסתדרות רפואית ישראלית".
בחג השבועות תרע"ג, 1913, השתתף שרמן כנציג של "ההסתדרות הרפואית העברית", בוועידה השנייה של "קופת חולים של פועלי יהודה", שהתכנסה ב- יפו. שרמן מונה ליועץ הרפואי של הקופה.
בשנים 1955-1935 כיהן שרמן כיושב-ראש ההסתדרות הרפואית. עם פרישתו נבחר לנשיאה הראשון של ההסתדרות. בשנת 1937 יזם את הקמת המכון לביקורת רפואית במטרה לבחון את היעילות של התרופות המשווקות בארץ ישראל ולדווח לרופאים על תוצאות הבדיקות.
פעילותו המקצועית והציבורית
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת שרמן כרופא צבאי בצבא העות'מאני. בתחילה נשלח ביחד עם שני רופאים נוספים להקים בית-חולים לחיילים יהודים בעזה ומשזה פורק עבר לשמש כרופא צבאי ברמלה. הוא הספיק לשרת גם בשכם, בעפולה ובטול-כרם בטרם עבר לחיפה לשמש כרופא למגורשי תל אביב בעיר.
לאחר המלחמה שימש שרמן כחבר בוועד הזמני ליהודי ארץ-ישראל ושימש כמחליפו של מאיר דיזנגוף בוועד הפועל שלו. ב-1919 היה ד"ר שרמן ממקימי ארגון "האזרח" ארגון ששאף לרכז את הכוחות הליברליים ביישוב היהודי שבראשו עמד מאיר דיזנגוף. מטעם "האזרח" היה ד"ר שרמן חבר במועצת עיריית תל אביב הראשונה והשלישית. ד"ר שרמן עמד בראש מחלקת האף-אוזן-גרון של בית-החולים של הקהילה היהודית ביפו וניהל אותו במקומו של ד"ר חיסין תקופה קצרה עד סגירתו. ב-1932 מונה למנהל מחלקת האף-אוזן-גרון של בית החולים הדסה (תל אביב).
כהוקרה על תרומתו לקידום הרפואה בישראל זכה בפרס סולד מטעם עיריית תל אביב לשנת 1954.
מותו
משה שרמן נפטר ב-17 ביוני 1969 ונקבר יום למחרת בבית הקברות נחלת יצחק שבגבול גבעתיים-תל אביב-יפו.
אלכסיי סרבריאקוב
אלכסיי ואלרייביץ' סרבריאקוב (נולד ב-3 ביולי 1964, במוסקבה) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון רוסי, חתן פרס אמן העם של הפדרציה הרוסית (2010).
ביוגרפיה
אלכסיי סרבריאקוב נולד ביולי 1964 במוסקבה.
הוא סיים לימודיו במכון הממלכתי לאמנויות התיאטרון על שם לוצ'ארסקי (1986, בסדנה של השחקן אולג טבקוב), עבד כשחקן בתיאטרון הדרמה של סיזראן על שם טולסטוי.
בשנים 1986–1991 שיחק באולפן התיאטרון של אולג טבאקוב.
מספטמבר 2009, היה לשחקן ב"תיאטרון לנקום", שבו שיחק במחזמר "מטרו" בתיאטרון "האופרטה המוסקבאית".
בתחילת 2012, הוא היגר עם משפחתו לקנדה, הסיבה לעזיבה, לדברי השחקן, הוא ההידרדרות במצב החברתי בפדרציה הרוסית עם העלייה בתוקפנות וחוסר סובלנות וחוסר יכולתן או רצונן של הרשויות לספק את היסודות הבסיסיים של זכויות אזרח.
הוא גילם את התפקיד הראשי בדרמה החברתית "לווייתן", שיצאה לאקרנים בשנת 2014 וזכתה לשבחים רבים. הייתה זו הפעם השנייה בהיסטוריה של הקולנוע הרוסי, ששחקן רוסי היה מועמד לקבלת פרס האקדמיה האירופית לקולנוע.
ב-2016, סרבריאקוב לוהק לגלם את הגרסה הרוסית לדוקטור האוס — דוקטור ריכטר.
הוא למד אנגלית באקדמיית השפה הבינלאומית בקנדה (International Language Academy of Canada).
פסנתר
במאה האחרונה נפוצים שני סוגים של פסנתרים: פסנתר כנף, שבו המנגנון המכני של הפסנתר מקביל לקרקע, ופסנתר עומד פסנתר שבו המנגנון המכני נמצא במאונך לקרקע, המכונה גם "פסנתר קיר" או "פסנתר מוצב".
היסטוריה
הפסנתר הומצא על ידי ברתולומאו כריסטופורי, אוצר כלי הנגינה של משפחת מדיצ'י בפירנצה שבאיטליה בשנת 1699. החידוש בפסנתר, בשונה מכלי המקלדת האחרים שהיו קיימים עד כה, הוא שבפסנתר היה אפשר לשלוט על חוזק הצליל בהתאם לעוצמת הלחיצה על הקליד, ולכן זכה הפסנתר לשם "פיאנו־פורטה" (Piano-Forte, באיטלקית חלש־חזק), כיום, בשפות רבות נקרא הפסנתר "פיאנו" (Piano), כקיצור של פיאנו פורטה. ניתן לנגן חזק יותר וחלש יותר במנגינות שונות ומגוונות. ברוב היצירות הביטויים פיאנו ופורטה כתובים כ־p שזה פיאנו וכ־f שזה פורטה.
בעברית מופיע השם לראשונה בספר דניאל (בצורה "פסנתרין"), ומקורו ביוונית עתיקה (פְסַלְטֶרִיוֹן, שפירושו "נבל"; מאותו השורש גם המילה הלועזית למזמור תהילים, psalm, שבמקורה הייתה שיר שהושר לצלילי נבל).
הפסנתר הוא התפתחות של כלי מקלדת שכבר היו קיימים מאות שנים לפני הפסנתר, לדוגמה - הצ'מבלו והקלוויקורד. כמו הצ'מבלו גם הפסנתר הוא כלי מקלדת וכלי מיתר, אך בעוד שהצ'מבלו הוא כלי פריטה, הרי שבפסנתר מופקים הצלילים על ידי "פטישים" המקישים על המיתר, ולכן הפסנתר הוא גם כלי הקשה. ההקשה בפסנתר מאפשרת שליטה באצבעות על חוזק הצלילים, שליטה שלא הייתה קיימת בצ'מבלו. כלי דומה הוא העוגב שגם לו יש מנענעים, אך הוא שונה משאר כלי המקלדת, כיוון שמבחינת הפקת הצליל הוא כלי נשיפה ואין בו מיתרים.
עם המעבר למסגרת פלדה (בשנת 1820 לפסנתר כנף וב־1825 לפסנתר עומד), שהחליפה את מסגרת העץ, התאפשר לבוני הפסנתרים למתוח את מיתרי הפסנתר למתח גבוה מאוד, של כעשרים טונות. מתח זה מאפשר לפסנתר ליהנות מצליל חזק ומתמשך, בשונה מהפסנתרים של המאה ה־18 שצלילם היה קטן בהרבה. הפסנתר המודרני, שצלילו חזק ובהיר, איננו הפסנתר עליו נכתבו היצירות הקלאסיות לפסנתר ממאה זו.
יצרנים
עקב תכונותיו הייחודיות, והקלות היחסית של הפקת הצליל בו, הפך הפסנתר לכלי נפוץ מאוד. בתחילת המאה העשרים, לאחר שהושלמה מלאכת פיתוחו של הפסנתר המודרני, פעלו בעולם אלפי חברות לייצור פסנתר. כיום, עם העלייה בשימוש בכלי מקלדת דיגיטליים, פחת מספרם של הפסנתרים המיוצרים. הפסנתרים הטובים ביותר נחשבים אלו המיוצרים בגרמניה, בצ'כיה, במזרח הרחוק ובאוסטרליה.
במשך מאה וחמישים השנים האחרונות התייחסו המומחים לשלושה יצרנים מובילים: Steinway & Sons, Bechstein, Boesendorfer כיצרני הפסנתרים הטובים בעולם. בשנת 1981 הוקם באיטליה מפעל חדש לייצור פסנתרים שהתיימר להיות הטוב בעולם, ושמו פציולי. המפעל, שעושה שימוש בעץ ממנו נבנו כלי המיתר של סטרדיווריוס, הוקם על ידי המהנדס והפסנתרן פאולו פאציולי.
במקביל לירידה המתמשכת בביקוש לפסנתרים, שתי מלחמות העולם פגעו קשות ביצרני הפסנתרים הגרמנים שהוזכרו לעיל, שאף אחד מהם איננו עוד בבעלות גרמנית. סיפורו של מפעל בכשטיין טיפוסי: עקב הקשרים ההדוקים בין בעלת המפעל, הלנה בכשטיין לאדולף היטלר, הועבר המפעל לידי הממשלה הגרמנית במסגרת תהליך של נאציפיקציה. צליל הבכשטיין המקורי אבד עם חורבן המפעל במהלך המלחמה. פסנתרי בכשטיין עדיין מיוצרים כיום, אך החברה נרכשה לאחרונה על ידי סאמיק, החברה הדרום קוריאנית המייצרת פסנתרים זולים בייצור המוני. לשם הוזלת המחיר, מיוצרים הפסנתרים במפעל חדש מתוך שיתוף פעולה עם יצרני פסנתרים צ'כים.
מקומו של הפסנתר במוזיקה
הפסנתר משתתף בסוגי מוזיקה רבים מאוד. בין השאר לוקח הפסנתר חלק חשוב מאוד במוזיקה הקלאסית. רוב המלחינים הגדולים של התקופה הקלאסית, כגון מוצרט ובטהובן ניגנו בפסנתר, וכתבו עבורו. בתקופה הרומנטית: פרדריק שופן, פליקס מנדלסון. עם הזמן, היצירות לפסנתר נהיו יותר ויותר מסובכות, ואפשר לראות את היצירות האלה אצל ליסט בעיקר, ועוד מלחינים לפסנתר בתקופה מאוחרת יותר. בנוסף, הפסנתר גם משמש כלי עזר למלחינים רבים, ומקל עליהם את ההלחנה; היות שבפסנתר ניתן לנגן צלילים רבים בו זמנית, מלחין הכותב לתזמורת, יכול לנגן חלק ניכר מן התזמור באמצעות מקלדת הפסנתר, וכך לדמות את התוצאה הסופית. עקב כך, מלחינים רבים נעזרים בפסנתר בכתיבתם, ורבות היצירות שנכתבו במקור לפסנתר או עובדו לנגינה בו לאחר מכן.
במאה העשרים השתלב הפסנתר גם במוזיקה הקלה. בג'אז מספק הפסנתר בדרך כלל את ההרמוניה, ככלי מלווה, וכסולן. בהרכבים מסוימים, כמו למשל שלישיית ג'אז, משמש הפסנתר ככלי מוביל. פסנתרנים מפורסמים בג'אז הם ריי צ'ארלס, נינה סימון, ביל אוונס, ת'לוניוס מונק, בובי טימונס, הרבי הנקוק, וינטון קלי, קית' ג'ארט ובאד פאוול. כמו כן, משתמשים בפסנתר גם בפופ, ברוק, בקאנטרי, ובמוזיקה אפרו־אמריקנית כמו בלוז.
איכות הפסנתר
שאלה העולה תדיר ביחס לפסנתרים היא כיצד ניתן למדוד את איכותו של הפסנתר. שאלה זו חשובה שכן פסנתר הוא כלי נגינה מורכב מבחינה טכנית, ומכאן שאין די בצליל טוב כמדד יחיד לאיכותו. גם שם טוב איננו בהכרח מעיד על טיבו של הפסנתר או אמינותו - מפעלים רבים החליפו בעלים, ורבים אף יותר המפעלים בעלי השמות המבטיחים לכאורה שתוצרתם ירודה. יתרה מכך, בשונה ממוצרים ביתיים אחרים, פסנתר ישן איננו בהכרח גרוע מפסנתר חדש. איכותו של פסנתר תלויה בשילוב בין צלילים נעימים לאמינות מכנית גבוהה.
צליל טוב תלוי לא רק באופי הצליל הנשמע אלא גם ביכולתו הדינמית של הפסנתר, היכולת להשמיע צלילים נעימים במגוון רחב של עוצמות. צליל טוב נובע משילוב של גורמים רבים ומגוונים - החל מאיכות העץ ממנו נבנה לוח התהודה של הפסנתר, סוג העץ, הדבק המשמש להדבקת לוח התהודה וכלה במצבם של המיתרים והפטישים. יש המטילים יהבם על פטישים מתוצרת גרמנית, אך גם פטישים מהאיכות הטובה ביותר אינם יכולים לפצות על בנייה ירודה, עץ שלא עבר תהליך נכון של יבוש, ועוד. פסנתר עומד שגובהו מתחת לכ־1.16 מטר יתקשה להשמיע צליל טוב מאוקטבות הבס, שכן מיתרי הבס זקוקים לאורך רב יותר על מנת להתנודד ולהשמיע צליל. מכאן, שבפסנתרים שגובהם נמוך מ־1.16 מטר יש להאזין לבסים (במיוחד אלה שמנוגנים לעיתים קרובות) בקשב רב על מנת לעמוד על טיבם. האזנה זו עתידה להיות מלווה באכזבה שכן מעטים הפסנתרים העומדים המסוגלים להפיק צלילי באס שדומים באופיים לזה של פסנתר כנף. ביחס לפסנתרי כנף, ממד האורך אף הוא מהווה קושי, פסנתר קצר (פחות מכ־1.55 מטר) יתקשה לעיתים קרובות להפיק צליל עשיר. אורכו האידיאלי של פסנתר כנף המיועד לבית מגורים הוא כ־1.85 מטר לערך. פסנתרים ארוכים יותר מכונים "כנף קונצרטנטי", והם מיועדים לאולמות. הכנף משמשת בפסנתרים המצוידים בה כמגבר אקוסטי שמקרין את הצליל. יכולת ההקרנה של הצליל בפסנתרי כנף גבוהה מזו של פסנתרים עומדים בין היתר מאחר שמקור הצליל הוא אופקי ולא אנכי.
אבחון מכני של הפסנתר
על מנת לאבחן את מצבו המכני של הפסנתר יש להיעזר בדרך כלל בספרי הדרכה או במומחה. באופן דומה, את גילו של פסנתר ניתן לאבחן באמצעות השוואת מספר השלדה של הפסנתר, המופיע בדרך כלל על לוח התהודה סמוך לפתחו העליון של הפסנתר העומד או סמוך לקלידים בפסנתר כנף. מאחר שיצרנים נוטים למספר את כל סוגי הפסנתרים המיוצרים במפעלם במספור עוקב, ניתן באמצעות מדריך מתאים (המכונה לעיתים 'אטלס') לגלות מה גילו של הפסנתר. בפסנתרים מודרניים המצוידים בפטישים מסוג 'רנר' ניתן להבחין בתאריך הייצור המדויק של הפטישים המוטבע על הפטיש הסמוך לזה עליו מוטבע שם החברה. בדיקה ויזואלית של המנגנון יכולה ללמד רבות על מצבו של הפסנתר, ככל שהדבר נוגע לצבעם של החלקים ואחידותם. המכניקה, כלומר מנגנון הפסנתר, היא לבו של הפסנתר. בהיעדרה של מכניקה טובה ייתכן והפסנתר יפיק צלילים עשירים, אך פסנתרנים יתקשו בנגינה עליו. הבעיות העיקריות הנובעות ממכניקה לקויה הן מגע קל או קשה מדי (שני ליקויים אלה ניתנים לתיקון במקרים מסוימים, אך כרוכים בהשקעה כספית) והעדר החזרה טובה של הקלידים (גם כאן ניתן במקרים רבים לתקן את הליקוי).
פסנתר מתוחזק היטב, אשר עבר כיוון מדי כשנה (או יותר) טוב במידה ניכרת מפסנתר חדש יותר, מאותה תוצרת, שלא תוחזק כראוי.
מזיקים העלולים לפגוע בפסנתר הם עש, עכבר ותולעת עץ. נגד העש נהגו בעבר לשים בפסנתרים נפתלן, אך הנפתלן פולט לחות ולכן יכול לגרום לחלודה או לפגוע בפעולה המכנית של המנגנון. כתחליף ניתן להשתמש בעץ ארז, נייר מיוחד הדוחה עש או חומרים ריחניים אחרים הדוחים את המזיקים (פלפל שחור, רוזמרין ועוד). כמו כן, מקובל ששימוש תדיר בפסנתר, בדיקה וביקורת תקופתית של כוונן פסנתרים מספקים הגנה טובה מפני מזיקים.
גביע המדינה בכדורסל 1980/1981
גביע המדינה בכדורסל לעונת 1980/1981 היא התחרות ה-21 מאז היווסדו של המפעל.
מכבי תל אביב זכתה בגביע המדינה ה-18 בתולדותיה, לאחר ניצחון בגמר על הפועל רמת גן.
הגמר
מכבי תל אביב זכתה בתואר ה-18 בתולדותיה.
בקעצור החורש
בקעצור החורש (שם מדעי: Saxifraga hederacea) הוא צמח חד-שנתי קטן בסוג בקעצור שבמשפחת הבקעצוריים. הוא גדל במזרח אגן הים התיכון, מיוון וכרתים ועד הר הכרמל בישראל. אוכלוסיות הרריות מבודדות נמצאות גם בצפון לוב, במערב סיציליה, ובכורדיסטן וארמניה.
בישראל
בקעצור החורש הוא אחד משני מיני בקעצור הגדלים בארץ ישראל, לצד בקעצור שלוש האונות. שמו ניתן לו בעקבות נטייתו לגדול באזורי חורש סלעי, על צלע הר ובגבעות. הוא אינו צומח בסביבה אחרת, ואינו מתורבת. לפרטים נוספים על מקור השם בקעצור, ראו בערך הסוג.
המין נדיר מאוד בישראל, וגדל אך ורק באזורי חורש לח וטחוב בגליל העליון בסביבות עין טמיר ליד נחל כזיב, בשמורת אשדות יגור בכרמל בעיקר בנחל יגור, וכן בחרמון. האוכלוסיות בישראל הן הדרומיות ביותר באזור התפוצה העיקרי של המין (רק אוכלוסייה מבודדת בהרי קירנאיקה שבצפון לוב יותר דרומית מהן), ולכן חשובות במיוחד לשימור.
טריי הולינגסוורת'
ג'וזף אלברט "טרי" הולינגסוורת' השלישי (באנגלית: Joseph Albert "Trey" Hollingsworth III; נולד ב-12 בספטמבר 1983) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס התשיעי של מדינת אינדיאנה בשנים 2023-2017. מחוז הבחירה שייצג מצוי בדרום-מרכז המדינה, ומשתרע מהפרברים הדרומיים של אינדיאנפוליס לצד הצד האינדיאני של מטרופולין לואיוויל. העיר הגדולה ביותר במחוז היא בלומינגטון, בית אוניברסיטת אינדיאנה. הוא חבר המפלגה הרפובליקנית, ועם הון הנאמד בכ-50.1 מיליון דולר אמריקני, הוא היה חבר הקונגרס ה-12 האמיד ביותר.
ביוגרפיה
הולינגסוורת' נולד בקלינטון, מושב המחוז במחוז אנדרסון שבטנסי. הוא למד בבית הספר התיכון וב בנוקסוויל ובאוניברסיטת פנסילבניה, שם השלים את לימודיו בבית הספר וורטון. בתום לימודיו בוורטון, ייסד הולינגסוורת את "הולינגסוורת' קפיטל פרטנרס" בצוותא עם אביו, ג'ו הולינגסוורת הבן. החברה התמחתה בבניית אתרי ייצור ישנים והחזרתם לפעילות. הוא גם הקים מחדש חברה לייצור אלומיניום.
באוקטובר 2015, לקראת בחירות 2016, הכריז הולינגסוורת' על התמודדותו אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס התשיעי של אינדיאנה. נציג המחוז המכהן טוד אנג עזב את בית הנבחרים לטובת מסע הבחירות שלו אל הסנאט של ארצות הברית. הולינגסוורת' ניצח בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית אחרי שגבר על גרג זולר, התובע הכללי של אינדיאנה, וחברי הסנאט המדינתי ארין הוצ'ין וברנט וולץ עם 34% מהקולות. ביום הבחירות הכלליות ניצב בפני שלי יוזר, מועמדת המפלגה הדמוקרטית, אותה ניצח עם כ-54% מקולות הבוחרים. הולינגסוורת' מימן בעצמו את התמודדותו בבחירות המקדימות ותרם למטה הבחירות שלו 3.1 מיליון דולר אמריקני. עם התכנסות הקונגרס ה-115 של ארצות הברית בראשית ינואר 2017 הולינגסוורת' הושבע לתפקידו בבית הנבחרים.
הולינגסוורת' הבטיח לכהן בבית הנבחרים לא יותר משמונה שנים, שהן ארבע תקופות כהונה. רפורמה ברשות המבצעת של ארצות הברית, לרבות החלת הגבלות כהונה לחברי הקונגרס, הייתה עבורו בראש מעייניו. בקונגרס ה-115 ובקונגרס ה-116 הציג הולינגסוורת' החלטה לתיקון חוקת ארצות הברית כך שיוטלו הגבלות כהונה על חברי הקונגרס. בראשית כהונתו הצביע בעד "חוק קיצוצי המיסים והעבודות" של ממשל הנשיא דונלד טראמפ. הוא מתנגד להפלות, וכפועל יוצא תומך בקטיעת המימון הפדרלי לארגון "הורות מתוכננת". הוא תומך בביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה. ב-27 ביוני 2019 הצביע בעד מימון בן 4.6 מיליארד דולר להרחבת גבול ארצות הברית–מקסיקו. הולינגסוורת' הצביע בעד שלוש החלטות של בית הנבחרים אשר הביעו את מורת רוחו של הקונגרס מעסקאות הנשק של ממשל טראמפ עם איחוד האמירויות הערביות וערב הסעודית.
בשם דבקותו באמונתו כי יש לטהר את הפוליטיקה של ארצות הברית מפוליטיקאים קרייריסטים, הודיע הולינגסוורת' ב-12 בינואר 2022 על פרישתו מבית הנבחרים האמריקאי, וכהונתו נחתמה בראשית ינואר 2023.
Commercial skipping
Commercial skipping היא תכונה אשר קיימת כיום בחלק ממכשירי ה-PVR ומאפשרת דילוג אוטומטי על מקבצי פרסומות בתכנים מוקלטים. תכונה זו נמצאת במחלוקת מאז השקתה מפני שרשתות הטלוויזיה הגדולות ואולפני הסרטים טענו שהיא פוגעת בזכויות היוצרים שלהם ומשום כך יש לאסור את השימוש בה.
היסטוריה
תוכנת המחשב Windows Media Center, אחת מתוכנות ה-PVR שזכו לפופולריות, בעלת היכולת לדלג על מקבצי פרסומות לאחר התקנת תוכנת צד שלישי בשם "DVRMSToolbox" (אשר איננה נתמכת על ידי מיקרוסופט).
עתיד הפרסומות בטלוויזיה
עם כניסת מכשירי PVR לשוק אשר מאפשרים הקלטה של תוכניות טלוויזיה על גבי כונן קשיח, כגון TiVo ובישראל ממיר Hot Magic, צופים רבים מסוגלים להעביר את מקבצי הפרסומות באופן ידני או לדלג עליהם באופן אוטומטי במידה והתוכניות הוקלטו.
סוג נוסף של פרסומת בה נעשה שימוש באופן תדיר יותר, הוא השימוש במודעות אשר מופיעות לאורך התוכניות בתחתית המסך ומסתירות למעשה חלק מהמסך. לרוב המודעות הללו תופסות רק 5-10% מהמסך, אבל לעיתים רבות הם יכולים לתפוס גם עד 25% מהמסך. חלק מהמודעות הללו מלוות לעיתים רבות גם ברעשים או באנימציה ותנועה על גבי המסך.
סאבו הדרומית
סאבו הדרומית (בפינית: Etelä-Savo; בשוודית: Södra Savolax) הוא אזור בדרום-מזרח פינלנד, ובירתו היא העיר מיקלי.
הערים המרכזיות באזור הן מיקלי, סבונלינה ופייקסמאקי.
תושבי המקום עוסקים בתעשיית העץ ובתחומי הטכנולוגיה.
בתחום סאבו הדרומית שוכן אגם סאימה, האגם הגדול ביותר בפינלנד.
ערים באזור
האזור מחולק לשתים עשרה רשויות מקומית, מתוכן 3 ערים (מודגשות):
הפיכת 18 בברימר
הפיכת 18 בברימר הייתה הפיכה צבאית שאירעה בצרפת, שיזמה צמרת השלטון ברפובליקה יחד עם נפוליאון בונפרטה לתפיסת השלטון במדינה. ההפיכה הסתיימה ללא שפיכות דמים ובסופה הועברו מושכות השלטון מהדירקטוריון ובית המחוקקים לשלושה קונסולים. נפוליאון היה לקונסול הראשון ובתפקידו זה היה, למעשה, שליט יחיד לאחר ההפיכה.
שמו של האירוע נובע מהתאריך בלוח השנה המהפכני בצרפת. התאריך בלוח הגרגוריאני הוא 9 בנובמבר 1799.
תפיסת השלטון התאפשרה בגלל התבוסות שנחל הצבא הצרפתי מידי הקואליציה האנטי צרפתית השנייה, שאיימה בפלישה לתוך צרפת.
מבנה שלטוני של הרפובליקה
באותה עת מבנה השלטון בצרפת היה מורכב מפרלמנט בן 500 צירים שנקרא "מועצת ה-500" ומסנאט בן 250 חברים שנקרא "מועצת הזקנים". לפרלמנט היו סמכויות חקיקה, בעוד שהסנאט שימש מעין רשות שופטת בעלת סמכויות ביטול או אישור החוקים של הפרלמנט. הרשות המבצעת הורכבה מחמישה דירקטורים: עמנואל-ז'וזף סיאייס, רוז'ה דוקו, פול בראס, ז'רום לואי גוייה וז'אן פרנסואה מולה.
תכנון ההפיכה
שניים מחמשת הדירקטורים, סיאס ודוקו, תכננו לתפוס את השלטון בעזרתו של נפוליאון וחייליו. בסופו של דבר נותרו שני הדירקטורים חסרי כוח והיו לנמרים של נייר, בעוד נפוליאון הפך לשליט יחיד.
בבוקר 18 בברימר קיבלו חברי הסנאט הודעה שזימנה אותם לתדרוך עקב מרד של היעקובינים. בשעה שמונה התקיים התדרוך, במהלכו הסכימו חברי הסנאט לתת לנפוליאון את השליטה המלאה בכוחות הצבא השוהים בפריז, ונקבעה פגישה משותפת עם הסנאט למחרת כדי לשקול צעדים נוספים.
ב-19 בברימר נפגשו ועדת ה-500 והסנאט במליאה של סן קלו, ובכך נפלו למלכודת של נפוליאון. האזור כותר על ידי כוחות הצבא, ונפוליאון נכנס פנימה לשאת נאום. נפוליאון הותקף במליאה ונאלץ להימלט החוצה בחסות חייליו. הוא הכריז בפניהם כי נעשה ניסיון להתנקש בחייו, ונכנס מלווה בכוח צבאי מלא. לעיני כל מחוקקי פריז הכריז נפוליאון על סיאס, דוקו ועל עצמו כקונסולים. מהלך זה סיים את שלטונה של הרפובליקה הצרפתית הראשונה על צרפת והתחיל את עידן המלחמות הנפוליאוניות.
מורשת
"18 בברימר" הפך לכינוי לפעולת השתלטות של רודן על מדינה. קרל מרקס כתב מאמר בשם "שמונה עשר בברימר של לואי בונפרט", שעסק בהשתלטותו של נפוליאון השלישי על צרפת ופיזור האספה הלאומית על ידו ללא כל סמכות, תוך השוואתו לפעולת נפוליאון בונפרטה ב-18 בברימר. במאמר מופיעה האמרה המפורסמת כי "ההיסטוריה חוזרת על עצמה פעמיים, פעם כטרגדיה ופעם כפארסה".
פורטלט
פורטלט הוא רכיב ממשק המשתמש בטכנולוגית Java ומהווה אבן בניין לפורטל אינטרנטי כך שדפי הפורטל בנויים מאוסף של פורטלטים.
טכנולוגיית הפורטלט מאפשרת למשתמש בעל הרשאה מתאימה לייצר ולשנות דפי אינטרנט באופן דינמי, על ידי הוספה, הורדה והזזה של פורטלטים קיימים.
טכנולוגיה זו מקבילה לטכנולוגיית ה Google Gadgets, אך מבוססת על סטנדרטים, דבר המאפשר למפתחים לייצר רכיבים הניתנים להוספה לכל פורטל אינטרנטי סטנדרטי בלי לבצע התאמות מיוחדות.
סטנדרטים
בנוסף קיימת תמיכה מובנית ב- Web Services for Remote Portlets (או בקיצור WSRP) אשר מהווה מעטפת סטנדרטית של Web Services לפורטלים ובכך מאפשר הפעלה מרחוק מתוך פורטלים התומכים בתקן.
יישומי פורטל התומכים בתקן
קיימים שרתי פורטל רבים אשר תומכים בתקן, ביניהם IBM WebSphere Portal Server, Oracle BEA Portal Server. קיימים גם שרתי קוד פתוח, כאשר הבולטים שבהם הם Apache Jetspeed ו- Liferay.
גאורג לנדואר
ביוגרפיה
לנדואר נולד בשנת 1895 בקלן שבגרמניה, בה סיים את לימודיו. במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא האוסטרו-הונגרי בחזית לטביה. לאחר המלחמה שימש כמרצה לפילוסופיה בקלן, החל לפעול בחוגי "הפועל הצעיר", ונמנה עם מקורביו של חיים ארלוזורוב ומראשי הציונות הסוציאליסטית בגרמניה. בשנת 1923 עלה לארץ ישראל והתיישב בשכונת זיכרון משה בירושלים.
לנדואר עבד במחלקת העבודה של הסוכנות היהודית, תחת יוסף שפרינצק, ושימש מזכיר ההסתדרות הציונית העולמית בגרמניה. לאחר עליית הנאצים לשלטון יצא בשליחות הסוכנות ועמד בראש המשרד הארצישראלי של הארגון בברלין, במסגרתו עסק בהכנת יהדות גרמניה לעלייה ובגיבוש הסכם ההעברה. בשובו לארץ עמד בראשות המחלקה להתיישבות יהודי גרמניה במסגרת הסוכנות היהודית, לקח חלק מרכזי בניהול עליית הנוער והיה ממקימי ארגון יוצאי מרכז אירופה.
לנדואר היה מראשי מפלגת "עלייה חדשה", שימש בה סגן יושב ראש המפלגה, ונבחר מטעמה לאספת הנבחרים הרביעית. בוועד הלאומי כיהן משנת 1939 ואילך והיה חבר נשיאות הוועד. בשנים אלו עסק בגיבוש תוכניות עלייה וחזה עלייתם של מיליון יהודים לארץ ישראל בעשר השנים הבאות. בשנת 1948 עמד לנדואר בראש המיעוט במפלגת עלייה חדשה שהתנגדה להכרזה על הקמת מדינת ישראל, מכיוון שראתה בהחלטה על תוכנית החלוקה, תוכנית שאינה בת קיימא. המיעוט גם דרש שהמפלגה תזדהה בצורה ברורה עם המערב והתנגד להקמת המפלגה הפרוגרסיבית.
לאחר הקמת מדינת ישראל עזבו הזוג לנדואר לארצות הברית. בעת כינון היחסים עם גרמניה המערבית היה לנדואר מעורב בגיבוש הסכם השילומים. בשנים אלו חזר לתמוך במפא"י, מטעמה שימש חבר הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית.
על שמו נקרא רחוב בקריית ביאליק.
הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים
הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית שוכנת בקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
היסטוריה
דור המייסדים של הפקולטה כלל שורה של משפטנים בעלי שם עולמי שעלו לישראל לפני מלחמת העולם השנייה או אחריה. ביניהם ניתן למנות את גד טדסקי, אבי המשפט האזרחי בישראל, בנימין אקצין ויצחק קלינגהופר, שהניחו את היסודות למשפט הציבורי ובכך תרמו תרומה מכרעת לפיתוח הדמוקרטיה הישראלית הצעירה; נתן פיינברג שייסד את לימודי המשפט הבינלאומי ואחרים. אליהם הצטרף לאחר מכן, בתחילת שנות הששים, גם שניאור זלמן פלר, שעלה מרומניה והניח את היסודות למשפט הפלילי הישראלי המודרני. לצדו של דור המייסדים צמח דור צעיר של מורים צעירים, בוגרי הפקולטה, שקנה לו עד מהרה מוניטין אקדמי בעולם והפך לנותן הטון בעולם המשפט בישראל.
במשך 25 שנים, עד שנת 1969, הייתה הפקולטה המוסד המורשה היחיד להוראת משפטים בישראל. משנת 1959 עד 1969 פעל בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה כשלוחה של הפקולטה בתל אביב. בשנת 1969 בוטל הסדר זה, ובית הספר זכה לעצמאות כפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב. לימים, הוקמו עוד שתי פקולטאות למשפטים ללימודי משפט בישראל, בבר-אילן ובחיפה, ולצדן פועלים כיום גם מספר בתי ספר למשפטים במכללות פרטיות.
מבנים
בבניין ממוקמת הספרייה למשפטים ע"ש ברנרד ג' סגל של הפקולטה.
תוכניות לימודים
הפקולטה מציעה מספר תוכניות לימוד, בכל התארים:
פעילות אקדמית
הפקולטה היא המוסד האקדמי המוביל בישראל למחקר ולחינוך משפטי, ומהמובילים בעולם. בין היתר פועלים בה פורומים אקדמיים לשיח ומחקר, מכונים ומרכזים וכן מתקיימים כנסים, אירועים ושיתופי פעולה בין אוניברסטאיים בארץ ובחו"ל.
מכונים ומרכזי מחקר
בפקולטה פועלים שורה של מכונים ומרכזים, אשר מארגנים מגוון פעילויות אקדמיות, וביניהם:
כתבי עת
הפקולטה מוציאה לאור פרסומים שונים וביניהם:
קליניקות משפטיות
בתוך הפקולטה פועל המרכז לחינוך משפטי קליני, על מנת לשלב את הסיוע לאוכלוסיות מוחלשות במסגרת התהליך החינוכי המשפטי באופן שיפתח אצל הסטונדטיות והסטודנטים מחויבות לקהילה ורגישות חברתית, וכן ימחיש להם באופן מעשי את הפער שבין התיאוריה המשפטית לפרקטיקה. המרכז מטפל בכ-700 פניות מדי שנה, מקדם פרויקטים לשינוי מדיניות, עורך כנסים וימי עיון, מעביר סדנאות ידע לקהל הרחב, וכן מקיים שולחנות עגולים עם קובעי מדיניות לשינוי המצב הקיים. תשע קליניקות פועלות כיום במסגרת המרכז ומעניקות שירותים משפטיים לאוכלוסיות מוחלשות:
אשקובית
אשקובית, או אשדר-קוביות, הוא מבנה מגורים שמורכב מקוביות בטון גדולות שנוצרו במפעל הבטון של חברת אשדר באשקלון. האשקוביות נפוצות בשיכונים שנבנו על ידי משרד השיכון בשנות ה-80 של המאה ה-20. שיטת הבנייה המודולרית איפשרה בניית שכונות גדולות בפרקי זמן קצרים ולכן הייתה פופולרית במיוחד ביהודה ושומרון. ברוב היישובים השכונות הראשונות נקראו מאוחר יותר בשם "שכונת האשקוביות". איכות המבנים טובה, יחסית, ורבים מהם בשימוש עד היום. את האשקוביות החליפו בשנים מאוחרות יותר מבנים שונים בבנייה טרומית קלה.
מבנה האשקובית
האשקוביות יוצרו בגודל ובצורה חיצונית אחידים במטרה להקל את השימוש בהם בבנייה מודולרית. כל אשקובית נבנתה באורך 6 מטר וברוחב 4 מטר. שלושה צדדים של הקוביה היו עשויים משתי שכבות של בטון יצוק שביניהם שכבת בידוד תרמי. אשקוביות יוצרו בכמה מפרטים: קובייה שכללה מטבח ללא קירות פנימיים, קובייה שכללה שני חדרים קטנים וקוביה עם חדר, מטבח ושירותים. כל מבנה כלל צירוף של מספר קוביות ואלו הותאמו אחת לשנייה עד ליצירת המבנה הסופי של האשקובית.
האשקוביות הונפו בעזרת מנוף והונחו על יסודות בטון שנבנו בשטח. האינסטלציה ומערכות החשמל היו מובנים בתוך הקירות, כך שכאשר הקוביות הוצבו במקום ניתן היה לחברן מיד לאספקת מים ולזרם החשמל. צינורות האינסטלציה היו מפלסטיק ויצוקים בקיר, לכן כל נזילה מהם מחייבת את שבירת הקיר או הקמת תשתית חיצונית נפרדת.
מטעמי נוחות וחיסכון, בדרך כלל האשקוביות הורכבו מארבע או חמש קוביות עבור שתי יחידות דיור. במרוצת השנים שופצו חלק מהאשקוביות, הורחבו על ידי צירוף של קוביות נוספות או על ידי בניית תוספות והפכו לבתי מגורים לכל דבר. ביישובים רבים ניתן למצוא מבני מגורים בשטח של 120 מטרים רבועים שהתקבלו מהרכבת 5 אשקוביות. על חלקם הונחו גם גגות רעפים.
קוטה מרג'נישווילי
קונסטנטינה "קוטה" מרג'נישווילי (בגאורגית: კონსტანტინე "კოტე" მარჯანიშვილი; 28 במאי 1872 – 17 באפריל 1933) או בשמו הרוסי, קונסטנטין אלכסנדרוביץ' מרדז'אנוב (ברוסית: Константин Александрович Марджанов) היה במאי תיאטרון גאורגי שנחשב כתורם חשוב להתפתחות המהפכנית של גאורגיה רוסיה וברית המועצות, ולאחד מהבמאים הגדולים והמקצועיים ביותר של גאורגיה. הוא נודע בעיקר בזכות הפקות תיאטרון גדולות וראוותניות.
קריירה מוקדמת
מרג'נישווילי נולד למשפחה אמידה של קצין צבא, בכפר קווארלי שבחבל קאחתי, גאורגיה, אז חלק מאימפריה הרוסית (פלך טביליסי במלכות המשנה של הקווקז). לאחר ששיחק בארץ מוצאו בין השנים 1896-1894, בשנת 1897 הוא נסע לרוסיה גופא ושינה את שם משפחתו למרדז'אנוב.
בתחילה הוא עבד כשחקן בתיאטראות של ערי השדה ברוסיה, ולאחר מכן כבמאי, עד שביסס את עצמו בשנת 1906 בלהקת נזלובין במוסקבה. לאחר מכן ייסד את אולפן הדרמה הגאורגי יחד עם אלכסנדר יוז'ין. תוך זמן קצר הוא זכה למוניטין כאחד מממשיכי דרכו המוכשרים של השחקן והבמאי הרוסי הידוע, קונסטנטין סטניסלבסקי. כבמאי, הטכניקה העיקרית שלו הייתה להנחות את השחקן במציאת הנתיב האינסטינקטיבי כדי להמחיש את "האמת האחרת". בשנת 1910, הוכרה רב-הצדדיות של עבודתו על ידי סטניסלבסקי עצמו שהזמין אותו יחד עם אדוארד גורדון קרייג כדי לפתח את הרפרטואר וטכניקות ההפקה של התיאטרון האמנותי של מוסקבה. שם ביים מרג'נישווילי עבודות של האמסון ואיבסן, ושימש כעוזר-במאי בהפקת האחים קרמזוב תחת ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו (1910) והמלט תחת קרייג (1911).
מוקסם מאופן השימוש של קרייג במריונטות חזר מרג'נישווילי לגאורגיה כדי לביים את אדיפוס המלך ברוח דומה. בשנת 1913 הוא נפרד מסטניסלבסקי בעקבות אהדתו שמאלה והעניין שלו בתנועת הדקדנס. הוא ארגן "תיאטרון חופשי" מלוקט, וייסד במקום אופרה, אופרטה, דרמה ופנטומימה. היוזמה, שצוינה בשל היותה קשורה עם המלחין סרגיי רחמנינוב וזמר האופרה הרוסי, פיודור שאליאפין, וכן בשל אופייה הגאורגי של הכוריאוגרפיה, נכשלה תוך שנה, כתוצאה מבעיות פיננסיות כבדות. לאחר מכן עבר לרוסטוב על הדון שם עבד כבמאי בתיאטרון מקומי בין השנים 1914-1915.
לאחר המהפכה
בשנת 1917, הפיק מרג'נישווילי את סלומה של אוסקר ויילד שהפך להצלחה אמיתית. הוא המשיך לביים בשנים הסוערות של מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים בקייב, מוסקבה, סנקט פטרבורג וטביליסי. התנסויותיו הסימולטניות של מרג'נישווילי בבימוי חגיגי ברוסטוב על הדון (1914-1915) ובסנקט פטרבורג (1916-1917), הובילו אותו לתאם את המחזה "אל קומונה חובקת-עולם" (בבימויים המשותף של ניקולאי פטרוב, סרגיי רדלוב, ולדימיר סולוביוב ואדריאן פיוטרובסקי, 1920). במקביל הוא עבד במשך שנים רבות גם בסרטים (1916-1928). בשנת 1922 הוא חזר לגאורגיה הסובייטית וניהל את תיאטרון רוסתוולי בטביליסי. באותו זמן חזר הבמאי הגאורגי הצעיר והנמרץ, סנדרו אחמטלי, אף הוא לטביליסי כדי להוביל את השחקנים הצעירים ב"הפיכה" כנגד הייסוד. שני האישים שיתפו פעולה עם כבוד הדדי ביניהם ומצד שני אי-נוחות; אולם השליטה הרודנית של אחמטלי על איגוד השחקנים, "דוּרוּג'י", הוכחה ככוחנית מדי עבור מרג'נישווילי שהפקותיו הפכו למאופקות יותר, מונע בידי אמונתו כי "יש מספיק סבל בחיים מבלי שנראה את זה על הבמה".
בשנת 1926 עברו מרג'נישווילי וחלק מהאיגוד למבנה של תיאטרון נודד שהסתובב בערי-השדה, שמרכזו היה בכותאיסי ובבתומי. עזיבת מרג'נישווילי הותירה את אחמטלי כשליט הבלעדי על תיאטרון רוסתוולי. התיאטרון החדש נודע כתיאטרון הממלכתי השני בגאורגיה, ונקרא בסופו של דבר, בשנת 1933, תיאטרון מרג'נישווילי על שם מייסדו. התיאטרון קיים גם כיום וממשיך במידת מה במסורת הקונפורמיסטית השאובה ממקורות שונים.
בשנותיו המאוחרות עבד מרג'נישווילי בתיאטרון קורש ((Театр Корша), 1931-1932), בתיאטרון מאלי (Малый театр, התיאטרון הקטן) ובתיאטרון האופרטה במוסקבה (1933). הרפרטואר החדש של מרג'נישווילי היה בעיקרו רוסי ותאם את הדוקטרינה הבולשביקית. הבושביקים מצידם העניקו לו פרסים באולימפיאדת הדרמה במוסקבה בשנת 1930. למרות זאת, תוך זמן קצר, החלו להופיע בעיתונות הרוסית טענות שהיוו סכנה לקיומו. הוא נפטר ב-17 באפריל 1933, לפני הידרדרות האקלים הפוליטי שהונהג על ידי סטלין בטיהורים הגדולים, שפגעו, בשנת 1937, במי ששיתף פעולה בעבר עם מרג'נישווילי, סנדרו אחמטלי. כיום הוא קבור בפנתאון מתאצמינדה.
שיתוף פעולה
שיתוף פעולה הוא מצב בו ישויות שונות מפיקות תועלת זו מפעולתה של זו ותלויות זו בפעולתה של זו. מצבים הפוכים לשיתוף פעולה יכולים להיות פעילות בלתי-תלויה, תחרות, טפילות ומצב בו ישות אחת נהנית מפעולתה של השנייה ואילו השנייה אינה נהנית ואינה סובלת.
שיתוף פעולה עשוי להופיע בין בני אדם פרטיים, קבוצות של בני אדם (כמו חברות כלכליות, מדינות), אורגניזמים מאותו מין טקסונומי ואורגניזמים ממינים שונים (כמו כלב ואדם או אצה ופטרייה שיחד הן חוברות לחזזית, שהיא בעצם "עסק משותף"). בשל הגדרתו הרחבה של המושג, הוא נדון הן בשיח הסוציולוגי והן בשיח הביולוגי (סימביוזה).
מאפייניו של שיתוף הפעולה
"שיתוף פעולה" תלוי במספר מאפיינים: התחום המשותף, השותפים ויחסי הגומלין ביניהם.
השותפים
את הכוחות האורגניים שפועלים בתחום שיתוף הפעולה מאפיינות רמות שונות של מודעות חברתית, לשיתוף שמתקיים ביניהם ולהשפעות ההדדיות שלהם ושל התחום המשותף. על אף שחוסר מודעות אינו מבטל את השיתוף, הוא משפיע עליו, לדוגמה: לחברה המודרנית נורמות צרכנות המשותפות לרוב הפרטים. שותף (פרט) מסוים עשוי להיות מודע לכך שנורמות הצריכה הן משותפות, או, לסבור כי נורמות הצריכה שלו הן פרטיות וכך אינן תלויות במעגליו החברתיים.
שותף יכול לעצב את התחום המשותף בשני אופנים:
לדוגמה: לקבוצה של אנשים מסוימים עשויה להיות כלכלה משותפת. שותף מסוים עשוי לעשות מעשים שישפיעו על הכלכלה באופן מכוון - כמו הסתדרויות עובדים או פעולות ממשלתיות - או להשפיע על הכלכלה על מנת לקדם מטרות פרטיות בלבד - כמו עבודה שמטרתה היחידה לקדם רווח אישי, צריכה לא מאוגדת וכו'.
שיתוף פעולה כלכלי
שיתוף פעולה חברתי בקבוצות גורר אחריו גם שיתוף פעולה כלכלי ברמות שונות, כאשר רמת שיתוף הפעולה הכלכלי היא לרוב שיקוף של רמת שיתוף הפעולה החברתי. ניתן לחלק את שיתוף הפעולה הכלכלי למספר רמות בסיסיות:
תוכן שיתופי
תוכן שיתופי הוא שם כללי לתוכן (טקסט, תמונה, צליל וכו'), שיוצרו (בעל זכויות היוצרים עליו) מאפשר זכויות שימוש, הפצה, ועריכה בלתי מוגבלות לאחרים, כלומר לכלל.
למידה שיתופית
למידה שיתופית היא אחת מהשיטות החלופיות לשיטת הלמידה הרגילה בכיתה, לימוד דרך קבוצות קטנות של תלמידים יוצר יחסי גומלין בין התלמידים, אופן למידה זה יוצר שייכות לקבוצה אצל כל תלמיד ומעורר חשיבה ודיון בין אישי.
מושג הלמידה השיתופית התקיים עוד טרם עידן האינטרנט, ולפני עידן הלמידה המתוקשבת. למושג חשיבות רבה בדיסציפלינות רבות ובמיוחד בחינוך וניהול, מאחר שהוא מתייחס לאינטראקציה בין האינדיבידואלים וסביבתם. למידה שיתופית מאפשרת לכל לומד לבטא את עצמו בתוך קבוצה ומאפשרת לו ליצור קשרים חברתיים בתוך אותה קבוצה.
שיתוף פעולה בתחום חילופי מידע
ישנה אמירה שאומרת כי "ידע הוא כוח" ומי שיש לו ידע, הארגון לא יוותר עליו. עם זאת, בשנות האלפיים אנו מוצפים בידע, הידע הוא זמין בכל מקום ודווקא מי שמשתף בידע כוחו בתוך הארגון גדל.
ארגונים רבים פועלים על מנת לייצר ולבנות תהליכים של שיתוף פעולה בידע בין גורמים שונים, בין יחידות ומחלקות בארגון על מנת לייעל ולשפר את הארגון.
יצירה של תהליכי שיתוף פעולה בידע בארגון קשורה פעמים רבות לתהליכים הקשורים לניהול ידע.
הצלחתם של תהליכי שיתוף פעולה תלויה במידה שבה הצלחנו להביא ערך עד אחרון העובדים. שיטה טובה לבדיקת הערך היא מבחן אמילי. דרך נוספת ליצירת תהליכי שיתוף פעולה מוצלחים היא עבודה על ידי עיצוב מעלה-מטה ומטה-מעלה. שיטה שעובדת עם ההנהלה ועם העובדים שרוצים שיתפו פעולה במקביל.
עולם קטן (עלון שבת)
עולם קטן הוא עלון שבת במגזר הדתי לאומי. הוא החל לצאת כעלון בפסח 2004 והפך במהרה לעיתון אקטואלי שבועי הכולל טורי פרשנות, כתבות, ראיונות עם אישים דתיים ואחרים, לצד מאמרים תורניים. משרדי השבועון ממוקמים בירושלים ומנוהלים בידי שלושה שותפים.
תוכן
בעלון, מלבד פינת פרשת השבוע (שכיום מורכבת משני חלקים), ישנן פינות בתחום עבודה עברית, קולנוע, ביקורת ספרות, סאטירה, דמוגרפיה ועוד, וזאת לצד נושאים אקטואליים. עמודו האחורי של העלון מוקדש לכתיבת נוער. על רקע סמל העלון מובאת תמונת כיפה הנבחרת מבין תצלומי כיפות ששולחים קוראי העלון.
בעלון מדור "שו"ת SMS", שבו תשובות של הרבנים שלמה אבינר ושמואל אליהו בתכתובת מסרונים. בעבר השתתף בשו"ת זה גם הרב אליקים לבנון וצוות חברים מקשיבים. בכל עלון מתפרסם סיפור קצר. בשנת 2008 קובצו סיפורים נבחרים לספר בשם "סיפור קטן". בהמשך ירדה תדירותו הופעתו של המדור. בעלון גם מדור קומי מאת אשר בן אבו, כתבות תרבות וראיונות צבע מאת נדב גדליה, טור אקטואלי מאת סיון רהב-מאיר, וכן מדורי ספרים, משפט, רוח ונפש, חסידות וטורי דעה.
יוזם העלון היה מאיר שוורץ, והוא הקימו עם שני שותפים - איתן אורבך (האחראי כיום על הפרסומות בעלון) ונריה (נרי) לוי. העלון הופץ לראשונה בשביעי של פסח תשס"ה. העורך של 12 הגליונות הראשונים היה אלחנן ניר, והוא גם בחר לעלון את השם "עולם קטן". לאחריו החל יוסף רוסו לשמש כעורך, עד היום. אנשי העלון ממעטים להיחשף בשמם, ומאמריהם חתומים בדרך כלל בשם "המערכת".
החל מתחילת שנת תשע"ב יוצא לאור בנוסף לעלון גם ירחון בתשלום הנשלח למנויים תחת השם "עולם קטן המגזין" אותו ערך בעבר חנן בן ארי. ביולי 2015 שינה הירחון את שמו ל"מקום בעולם".
העלון הביא ראיונות בעילום שם של גברים בעלי נטיות הומוסקסואליות שסיפרו כיצד הצליחו להשתנות ולהקים משפחה, או כאלה שניסו ונכשלו. בשנת 2020 פורסם ריאיון יציאה מהארון של המוזיקאי דניאל זמיר כביסקסואל.
תפוצה
נכון לשנת 2020 העלון מופץ בכ-80,000 עותקים, למעט גליונות מיוחדים. בסקר שנעשה בקרב תלמידי מכללת הרצוג בשנת 2011, קיבל העלון את המקום הראשון באחוזי החשיפה של כלל העיתונים הדתיים, עם כ-68 אחוזים.
הכרעת רוב בדיינים
הכרעת הדין על פי רוב הדיינים היא מצוות עשה מהתורה הקובעת כי במחלוקת בין דיינים מוכרע הדין על פי דעת הרוב.
מקור הדין
מקור הדין הוא בפסוק:. הרמב"ם במשנה תורה כותב.
הכרעת רוב בדיינים ועקרון הרוב בהלכה
מדברי הפסוק "אחרי רבים להטות" למדו חז"ל את העיקרון הכללי של רוב בהלכה, שמהווה מקור להיזדקקות לרוב בהכרעת ספקות מסוגים שונים - לא רק בהכרעה בין דיינים. הכרעה על פי רוב הדיינים היא איפוא היישום הראשי והדוגמה המרכזית לעקרון הכללי של רוב בהלכה.
הוספת דיינים במקרה של שקילות
על פי ההלכה אין בית דין שקול, דהיינו גודלו של בית דין הדן בעניינים שונים חייב להיות בגודל אי זוגי על מנת לחייב הכרעה. עם זאת, עדיין ייתכן מצב בו מגיעים לתיקו והוא כאשר מחצית הדיינים מחייבים ומחציתם פוטרים ואחד אומר שאינו יודע, כלומר שאינו יכול להכריע. במצב כזה מוסיפים עוד שניים לבית הדין. אם עדיין לא מוכרעת ההלכה מוסיפים עוד שני דיינים עד שמגיעים להכרעה או שמוסיפים שניים נוספים וכן הלאה עד שמגיעים לבית דין של שבעים ואחד. כאשר מגיעים לבית דין בגודל של שבעים ואחד דיינים ולא מגיעים להכרעה (למשל אם שלושים וחמישה מחייבים ושלושים וחמישה פוטרים ואחד אומר איני יודע) אין מוסיפים עוד דיינים אלא דנים עם האחד שאינו מגיע להכרעה עד שיסכים לאחד מן הצדדים.
בפסיקת הלכה
מלבד דיונים משפטיים הבאים לפני בית דין, כלל ההכרעה ברוב מיושם לעיתים בפסיקת הלכה באופן כללי. כן מביא בעל ספר החינוך בהגדרת המצווה, כלומר העיקרון קיים הן בפסיקת הלכה כללית והן למקרים פרטיים המובאים בפני בית דין.
בעניין מחלוקת הלכתית אשר בה צד אחד מרובה על חברו, אלא שמנגד המיעוט הוא של תלמידי חכמים גדולים יותר בהלכה, קיימת מחלוקת המובאת במסכת יבמות אשר דנה בסוגיה בה נחלקו בית הלל ובית שמאי, האם נהגו בית שמאי בחיי היום יום כשיטתם או שבפועל הלכו אחרי בית הלל, ומובא כי בתשובה לשאלה זו קיימת מחלוקת בין אמוראים: ריש לקיש ורב סוברים "לא עשו בית שמאי כדבריהם" ואילו רבי יוחנן ושמואל סוברים "עשו ועשו". אחד מההסברים הניתנים למחלוקת אמוראים זו היא שלשיטת הסוברים שלא עשו בית שמאי כדבריהם - מכיוון שמעטים היו מבית הלל. ברם, לשיטת הסוברים "עשו ועשו" - מכיוון שהם "מחדדי טפי" כלומר מחודדים בחכמתם יותר מבית הלל.
גם בדורות מאוחרים יותר נעשה שימוש בכלל אחרי רבים להטות בפסיקת הלכה. אחת הדוגמאות החשובות ביותר לכך היא שיטתו של ר' יוסף קארו בבואו לפסוק הלכה בספרו בית יוסף. הוא קובע כי אין להכריע הלכה בין הראשונים על פי סברותיהם, כי בדור זה אין יכולת להבין לעומק את כוונתם. לפיכך הוא פוסק הלכה כפי לפחות שנים מבין שלושה "עמודי הוראה": הרמב"ם, הרי"ף והרא"ש. שיטה זו דומה לפסיקה בבית דין של שלושה דיינים ועל פי העיקרון אחרי רבים להטות פוסקים כפי שנים מבין שלושתם. אמנם אין זה "אחרי רבים להטות" הרגיל, שכן מה יעשה כאשר שנים מבין שלושה פוסקים כשיטה אחת אך חכמים רבים אחרים חלוקים על שנים אלו וסוברים כמו דעת היחיד, הרי במקרה זה בטל הכלל של אחרי רבים להטות? לפיכך מציין ר' יוסף קארו כי יחרוג משיטתו ויפסוק כדעת הרוב.
הגבלות על העיקרון
לעקרון ההליכה אחרי הרוב ישנן שתי הגבלות אשר כל אחת מהן נחשבת כמצוות לא תעשה בפני עצמה במניין המצוות.
רוב מיוחס בדיני נפשות
במכילתא דרבי ישמעאל נקבעת הגבלה מסוימת בהליכה אחר הרוב ביחס לדיני נפשות:. לפי מדרש זה, על מנת לזכות דרוש רוב רגיל, אולם על מנת לחייב דרוש רוב מיוחס. המדרש מקיש מן הצורך להביא לפחות שני עדים כדי לחייב אדם בעונש מוות, לצורך להביא לפחות רוב של שני דיינים לצד המחייב מוות.
במידה וקיים רוב של דיין בודד לצד המחייב מוות, אין הנאשם זכאי מיד, אלא בדומה לאמור לעיל מוסיפים שני דיינים עד שיגיעו לרוב מיוחס למיתה או רוב רגיל לזיכוי או עד שיגיעו לבית דין של שבעים ואחד. על בית דין של שבעים ואחד אין מוסיפים, אלא דנים עד שמגיעים להכרעה, ובמידה ואין מגיעים להכרעה - הנאשם זכאי אפילו אם קיים רוב של דיין אחד למיתה.
חריג נוסף ביחס לדיני נפשות הוא כאשר כל הדיינים מחליטים פה אחד על עונש מוות - במקרה זה הנאשם פטור מעונש מוות משום שלא היה אפילו דיין אחד שהביא נימוקים לזכותו כדי שידונו בהם הדיינים.
הטיה לפי סברת הרוב בלי סברה עצמאית
רש"י בבאורו על התורה מבאר את הפסוק "לא תהיה אחרי רבים לרעות" כאזהרה לדיינים לעמוד על דעתם אף כאשר הם בדעת מיעוט ודעתם תדחה למול דעת הרוב שמורכב מרשעים:.
יסודם של דברים אלו הוא במכילתא דרבי שמעון בר יוחאי. מסביר הרמב"ם בספר המצוות:. כלומר זו אזהרה לדיין שלא לנטות אחר סברת הרוב משום שכך סבור הרוב אלא עליו לומר את סברתו הוא.
טעם המצווה
בעל ספר החינוך מסביר כי יסוד קביעת ההלכה כדעת הרבים נועד לשמור על אחידות התורה, שכן במידה וכל אחד יכריע את ההלכה על פי סברתו ולא לפי דעת הרוב, תעשה התורה ככמה תורות:.
פנלופה אן מילר
פנלופה אנדראה מילר (באנגלית: Penelope Andrea Miller; נולדה ב-13 בינואר 1964) היא שחקנית אמריקאית. היא החלה את הקריירה שלה בברודווי במחזה "טירונות" ב-1985 וקיבלה מועמדות לפרס טוני עבור תפקידה במחזה "העיירה שלנו" ב-1989.
סרטיה הנוספים של מילר כוללים תפקיד ראשי בסרט "רליק" (1997) ותפקידי משנה בסרטים "צ'פלין" (1992), "שעת העכביש" (2001) ו-"הארטיסט" (2011).
ביוגרפיה
פנלופה אנדראה מילר נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-13 בינואר 1964, בתם של ביאטריס (לבית אמידאון), מעצבת תלבושות, יחצנית ועיתונאית, ושל מארק מילר (אנ') (1924–2022), שחקן ומפיק טלוויזיה. אמה הייתה בת הסנדקאות של איש העסקים אריסטוטלס אונאסיס והייתה בצעירותה עורכת של מגזין האופנה הרפרס בזאר. יש לה שתי אחיות: גדולה ממנה, מריסה מילר, שהיא גם שחקנית קולנוע, וצעירה ממנה, סוואנה מילר, עובדת סוציאלית.
מילר סיימה את לימודיה בתיכון יוניברסיטי (אנ') בלוס אנג'לס והלכה ללמוד במנלו קולג' (אנ') בעיירה אתרטון (אנ'), קליפורניה במשך שנתיים מ-1981 עד 1983, ולאחר מכן עברה לניו יורק כדי ללמוד משחק בסטודיו אייץ' בי.
בנעוריה הייתה מילר מעורבת בתאונת דרכים שהשאירה לה צלקת בולטת בלחי ימין.
קריירה
מילר החלה את הקריירה שלה, בברודוויי במחזהו של ניל סיימון "טירונות" בו שיחקה את דייזי בה מתאהב המגויס הטרי יוג'ין מוריס (מתיו ברודריק). מילר גילמה את התפקיד גם מספר שנים לאחר מכן בגרסה הקולנועית של מייק ניקולס למחזה. את הופעתה הקולנועית הראשונה עשתה מילר לצידה שלאליזבת שו בקומדיה "לילה מגניב". ב-1989 הועמדה מילר לפרס הטוני על הופעתה בהצגה "העיירה שלנו".
ב-1990 שיחקה מילר בדרמה "התעוררות" את פאולה המתאהבת בחולה מחלת השינה לאונרד לאו (רוברט דה נירו). הופיעה בנוסף בתור הגננת ג'וייס פלימרי בה מתאהב הבלש ג'ון קימבל (ארנולד שוורצנגר) בקומדיית הפעולה "שוטר בגן ילדים" ובתור טינה, בתו של המאפיונר קארמין סברטיני (מרלון ברנדו) בקומדיית הפשע "צעדיי הראשונים במאפיה".
ב-1992 גילמה מילר את השחקנית ההוליוודית אדנה פורביינס שכיכבה בסרטיו של צ'ארלי צ'פלין (רוברט דאוני ג'וניור) בדרמה הביוגרפית של ריצ'רד אטנבורו על חייו "צ'פלין". ב-1993 נתנה מילר את הופעת הקריירה שלה בדרמת הפשע של בריאן דה פלמה "דרכו של קרליטו" והועמדה ל פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר, על הופעתה בתור גייל חברתו הנאמנה של סוחר הסמים קרליטו בריגנטה (אל פצ'ינו).
ב-1994 שיחקה בעיבוד הקולנועי של הקומיקס "הצל" את הטלפתית המוזרה מהמעמד הגבוהה מרגו ליין.
ב-1997 הופיעה בדמות הביולוגית האבולוציונית ד"ר מרגו גרין לצידו של טום סייזמור בסרט האימה הספרותי "רליק".
בשנת 2016 גילמה את דמותה של אליזבת' טרנר בדרמה ההיסטורית "הולדתה של אומה" שקיבלה שבחים רבים, של הבמאי נייט פארקר.
בשנת 2018 שיחקה בתפקיד אורח בעונה השלישית של דרמת הנעורים "ריברדייל".
בשנת 2023 גילמה את הגברת הראשונה של ארצות הברית ננסי רייגן בסרט הדרמה הביוגרפי "רייגן" המתמקד בנשיא ה-40 של ארצות הברית רונלד רייגן.
חיים אישיים
בשנת 1994, מילר נישאה לשחקן ויל ארנט. הם התגרשו ב-1995.