cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מקדש אש
פולחן
במסורת הזורואסטרית של ימינו, הקורבן לעולם לא נעשה ישירות (הרי לציבור המאמינים הכללי אסור לגשת למזבח), אלא ניתן לכהן אשר עוטה מסכת בד על הנחיריים והפה כדי למנוע את זיהום האש כתוצאה מנשימתו והבל פיו. הכהן משתמש במלקחיים עשויות כסף כדי להניח את הזרדים בתוך האש. לאחר שהזרדים נשרפו, הכומר ישתמש במצקת מיוחדת כדי לתת את האפר הקדוש לאותו אדם שנתן לו את הזרדים, אשר בתורו מורח את האפר על המצח והעפעפיים שלו, ובנוסף יכול לקחת את האפר לביתו, כדי שישתמש בו אחרי טקס הקושטי.
כהנים זורואסטריים אינם מטיפים או נושאים דרשות, אלא רק מטפלים באש ומבצעים את הטקסים. המאמינים פוקדים את מקדשי האש בעיקר בחגים העונתיים (גאהאמבאר), ובמיוחד בראש השנה (נורוז).
לכוהנים במקדשי האש יש שלוש דרגות. הכהן הראשי של כל מקדש נושא בתואר "דאסטור". קדושת הדרגה הזו פוטרת אותו מביצוע טקסי טהרה אחרי אירועי חיים מסוימים, טקסים שאותם כהנים בדרגות נמוכות יותר נדרשים לבצע. הכהנים הרגילים נושאים בתואר "מובאד", והם רשאים לנהל את הפולחן הקהילתי, וטקסים מזדמנים כמו חתונות. מובאד חייב להיות בן, נכד או נין של מובאד אחר. בעלי דרגת הכהונה הנמוכה ביותר נושאים בתואר "הרבאד" (או "ארווארד"), ומסייעים לביצוע הטקסים העיקריים.
הזמן הצהוב
הספר תורגם לשפות רבות: ערבית (1987), אנגלית (1988), ספרדית (1988), צרפתית (1988), גרמנית (1988), הולנדית (1988) וטורקית (1992).
"הזמן הצהוב" ב"כותרת ראשית"
בדברי המבוא נכתב שגרוסמן יצא למסע ב"ארץ רחוקה", שעל אף שהיא סמוכה ביותר, היא מודחקת ומרתיעה. גרוסמן, שהיה בן 13 בלבד כאשר נכבשה הגדה המערבית, בילה שבועות מספר בשליחות "כותרת ראשית" מעבר ל"קו הירוק", נפגש ושוחח עם אנשים ברחוב, ולא עם פוליטיקאים, מנהיגים או אנשי צבא.
גרוסמן תיעד, מבעד למבטו ולשפתו האישיים, פגישות בלתי אמצעיות שערך: במחנה הפליטים דהיישה, עם ילדי גן, ועם זקנים שעוד זוכרים את בתיהם בהרי יהודה; עם מתנחלים בכפר אדומים, באלפי מנשה ובעופרה, שם שהה בשבת במחיצת חברי היישוב; עם איש-שטח לשעבר בשב"כ, שאותו ראיין על סדר יום סטנדרטי; ועם פועלים פלסטינים שפגש בביקור בגשר אלנבי ובתל אביב. בסדרת המאמרים כתב על "מכבסת מילים" (בפיו של עמוס איילון), שבעיניו נועדה עבור "מדינה במבוכה המשכזבת לעצמה אוצר-מילים חדש", שבו אין הבעת דעה פלסטינית, אלא רק "הסתה"; אין חקלאים ערבים, אלא "כפריים"; אין בערי הגדה רחובות, אלא רק "סמטאות"; וערבים אינם נהרגים, אלא "מוצאים את מותם".
מסקנותיו של גרוסמן קשות ועגומות. הוא מסכם:
וכן:
השם "הזמן הצהוב" נובע מתוך אחת מפסקאות הסיום:
השפעה וקבלה
עורך "כותרת ראשית", נחום ברנע, סיפר כי בשעה שתפוצה רגילה של השבועון הייתה 14 אלף עותקים ולא יותר מ-20 אלף, גיליון "הזמן הצהוב" הגיע ל-40 אלף עותקים. הזכויות לפרסום המאמרים נרכשו על ידי הוצאות וכתבי עת ברחבי העולם. התמלוגים ששילם ה"ניו יורקר" לבדו עבור פרסום המאמרים, החזיק כלכלית את "כותרת ראשית", שעמד על סף פשיטת רגל, במשך מספר חודשים.
הכותב נח שמיר מיצה את דבריהם של חוקרים ומבקרים במשפט "הגילויים של הספר, הנראים היום טריוויאליים לחלוטין, הכו בתדהמה את הישראלים, אבל שום מסקנה אופרטיבית לא הוסקה מכך, ועדיין חשבנו שנוכל להמשיך ב"עסקים כרגיל"".
הזמרת והכותבת נורית גלרון כתבה ב-1989, כשנה וחצי לאחר פרוץ האינתיפאדה, את השיר הפוליטי "אחרינו המבול". בין שורות השיר: "יש מדינה של אבנים ובקבוקי תבערה/ ויש תל אביב בוערת ממועדונים ומעשי זימה" וכן: "לא אכפת לי מה נעשה בשטחים/ אל תספר על זמן צהוב, על עצורים ועל מורדים/ נעשה אהבה, נחיה את החיים". המילים "זמן צהוב" הפכו לציון המאפיין את "הנעשה בשטחים". גם שלמה ארצי בתקליטו חום יולי אוגוסט (1988) הזכיר את הספר בשיר "עבד הממהר" (""זמן צהוב" קורא גרוסמן למצב הרע").
ב-1987 הועלתה בתיאטרון יובל הצגה המבוססת על הספר, בעיבודה ובבימויה של אלה אלתרמן. גם השחקן אבי פניני העלה הצגה המבוססת על הספר, והוא מכנה אותו "נבואה": "שיחקתי בזמנו בהצגה שנקראה "הזמן הצהוב", זו הייתה הנבואה של גרוסמן לגבי פרוץ האינתיפאדה הראשונה. באו האנשים שרצו לשמוע, וההצגה מתה בכדור הראשון. ההצגה הפסיקה להיות אקטואלית בפיגוע הראשון של האינתיפאדה."
מתיאס אלמיידה
מתיאס חסוס אלמיידה (נולד ב-21 בדצמבר 1973 באזול שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר האחורי ומאמן קבוצת א.א.ק. אתונה בהווה. כשחקן הוא מזוהה יותר מכל עם קבוצת ריבר פלייט, בה החל וסיים את הקריירה ואותה אימן.
קריירה כשחקן
אלמיידה החל את הקריירה בקבוצת הנוער של ריבר פלייט, וערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה הבוגרת ב-22 בפברואר 1992. הוא שיחק שם עד 1996, וזכה בשלוש אליפויות ופעם אחת בגביע ליברטדורס.
ב-1996 עבר לסביליה, אך בסיום עונתו הראשונה הקבוצה ירדה ליגה והוא עזב ללאציו. הוא שיחק עבור לאציו במשך שלוש עונות, בהן הפך לאחד מחביבי האוהדים בין השאר לאחר השער שהבקיע מול ג'אנלואיג'י בופון ממרחק 35 יארד, ויכולתו שסייעה לקבוצה לזכות בדאבל של אליפות וקופה איטליה בשנת 2000, ובגביע המחזיקות ב-1999. הוא נבחר לשחקן העונה של סרייה א' בעונת.
בקיץ 2002 הוא הועבר לפארמה תמורת ורטיסלב גרשקו. בשתי עונותיו בפארמה הוא לא היה שחקן הרכב קבוע, ובקיץ 2004 עזב לברשה בהעברה חופשית. בשנה שלאחר מכן הוא הסכים לחזור לארגנטינה ולשחק עבור קילמס אתלטיקו קלוב בגביע ליברטדורס. הוא הודיע על פרישתו מכדורגל לאחר שהקבוצה הודחה מהטורניר.
לאחר שנה וחצי מחוץ לכדורגל, בה ייצג את ארגנטינה בטורניר ראווה בינלאומי לצידו של דייגו מראדונה ונטל חלק בגביע העולם בכדורגל אולמות בספרד, הוא החליט לחזור לשחק. ב-26 במאי 2007 הוא חתם במועדון לין אוסלו מליגת העל הנורווגית, וערך את הופעת הבכורה ב-13 במאי לאחר שעלה כמחליף. אלמיידה הרבה לשחק בקבוצת המילואים ובגביע הנורווגי, אך שותף רק במשחק ליגה אחד נוסף, גם כן כמחליף. ב-26 במאי 2007 הוא הגיע לסיכום עם הנהלת הקבוצה על ביטול החוזה, ופרש בשני ממשחק פעיל.
ב-19 בפברואר 2009 חזר אלמיידה לשחק, וחתם במועדון הארגנטינאי פניקס, המשחק בליגה השלישית. ב-19 באוגוסט 2009 דווח כי אלמיידה חתם על חוזה בריבר פלייט, בה ישתף פעולה עם מרסלו גז'ארדו ואריאל אורטגה, לאחר 13 שנים של משחק מחוץ לארגנטינה.
אלמיידה שיחק בנבחרת ארגנטינה במשך תשע שנים, שבמהלכן נטל חלק באולימפיאדת אטלנטה (זכייה במדליית הכסף), מונדיאל 1998 ומונדיאל 2002.
קריירה כמאמן
בתאריך ב-28 ביוני 2011, מונה למאמן הקבוצה לאחר שפרש ממשחק פעיל ובכך קיבל על עצמו את המשימה להחזיר את המועדון לליגה הבכירה בארגנטינה.
בנובמבר 2012 פוטר אלמיידה מאימון ריבר פלייט.
ב-20 במאי 2022 מונה למאמנה של א.א.ק. אתונה מהליגה היוונית.
תארים
ארגנטינה האולימפית
רצח ארלוזורוב
רצח חיים ארלוזורוב, ממנהיגי היישוב וראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, אירע ב-16 ביוני 1933 כ"ה בסיוון תרצ"ג, בחוף תל אביב. הרצח, שנותר בלתי מפוענח, עורר סערה רבה ביישוב העברי והאשמות כבדות כנגד התנועה הרוויזיוניסטית. הפולמוס על זהות הרוצח והשלכותיו המשיך להתנהל ביישוב בתקופת המנדט הבריטי ואף בוועדת חקירה שהוקמה לאחר הקמת מדינת ישראל.
רקע
לאחר עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה הנאצית, בשנת 1933, ובשל רדיפות היהודים במדינה, החל חיים ארלוזורוב, ממנהיגי מפא"י, לעסוק בהעלאת יהודי גרמניה, ובארגון מנגנון בשם "העברה", שנועד להציל את רכוש יהודי גרמניה הנאצית ולהביאו לארץ ישראל. באותה שנה יצא לברלין כדי לבדוק אפשרות למשא ומתן עם הממשלה הנאצית בעניין יהודי גרמניה ורכושם, משא ומתן שהביא להסכם ההעברה.
מסעו לברלין הפך למסע דילוגים בין ברלין ללונדון. כן ביקר באוסטריה, בבלגיה ובפולין.
המכשול העיקרי שעמד בפני פעולתו למען יהודי גרמניה היה סירוב השלטונות הנאצים לבוא בקשר ישיר עם מנהיגות יהודית, לפיכך הגה רעיון שהמשא ומתן בדבר עליית יהודי גרמניה והעברת רכושם לארץ ינוהל על ידי מי שאינם יהודים, בשם ההסתדרות הציונית. בלונדון קיבל לכך את הסכמת שר המושבות הבריטי, בתנאי שבריטניה תהיה מעורבת במשא ומתן באופן לא רשמי.
התנגדות לתוכניתו באה דווקא מצד יהודי גרמניה, שחששו מפני השלטון הנאצי.
ביקורת והסתה לפני הרצח
תוך כדי מסעו לגרמניה, נמתחה ביקורת חריפה ביותר בארץ, נגדו וכנגד תוכניותיו, בעיקר בעיתון "חזית העם" הרוויזיוניסטי, שהיה ביטאונו של האגף הקיצוני והרדיקלי בתנועה הרוויזיוניסטית. בדברי הביקורת נעשה שימוש בביטויים כגון "ברית סטלין - בן-גוריון - היטלר", "סכין בגב האומה", "הינוקא האדום", "ערל-זה-רב", ו"הדיפלומט האדום" שבא למכור את כבוד העם היהודי "בעד בצע כסף להיטלר". בין שאר דברי הביקורת נכלל גם המשפט:.
מערכת הבחירות לקונגרס הציוני ב-1933 כללה השמצות הדדיות והתקפות אישיות, שלוו באלימות.
הרצח
כשקולות אלה מהדהדים ברקע, חזר ארלוזורוב לארץ ישראל ב-14 ביוני 1933. בליל שבת, 16 ביוני 1933, בשעה 21:30, ישבו ארלוזורוב ורעייתו סימה ארלוזורוב בפנסיון "קטה דן" (שהיה ממוקם במקום בו הוקם ונמצא עדיין מלון דן בתל אביב). בני הזוג ישבו במרפסת הפונה אל הגן. כשהבחינו כי קהל סקרנים נקהל סביבם, החליטו לצאת לטיול רגלי לאורך חוף הים לכיוון הירקון.
בהתקרבם לשפך הירקון הבחינה סימה בשני גברים שהלכו בעקבותיהם, האחד גבוה והשני נמוך. "השנים העוקבים אחרינו אינם מוצאים חן בעיני" אמרה לבעלה. הם יצאו מן החוף ונכנסו לשכונה קטנה ליד שפך הירקון. הם שוטטו בין בתי השכונה, וכשסברו כי נפטרו מן העוקבים, חזרו לחוף הים ופנו דרומה לכיוון מרכז תל אביב. בהתקרבם לבית הקברות המוסלמי (במתחם בו שוכן בשנות ה-2000 מלון הילטון) שוב הבחינו בעוקבים שפנו לעברם והאירו את פניהם בפנס. ארלוזורוב פנה אליהם ושאל "מדוע אתם מפריעים לנו?", וסימה הוסיפה "עזבו אותנו". הגבוה מבין השניים שאל בעברית "כמה השעה?" (תרגום נפוץ וישיר מיידיש שהיה מקובל בזמנו). ארלוזורוב ענה "אין זה עסקך", ושוב שאל הגבוה "כמה השעה?" ובני הזוג החלו לפסוע לדרכם. ברגע זה שלף הנמוך אקדח וירה בארלוזורוב. שני המתנקשים הסתלקו בריצה ונעלמו.
סימה תמכה בבעלה הפצוע, עד שהגיעו עוברי אורח שנשאו את ארלוזורוב למבנה סמוך, וסימה יצאה להזעיק אמבולנס. האנשים שסביב הפצוע החליטו שלא להמתין לאמבולנס, וארלוזורוב הובל במכונית פרטית לבית החולים הדסה.
הניתוח
ד"ר אפרים סיני, שהיה באותה תקופה מנהל מחלקת העיניים, כותב בספרו "במלוא העין - מעולמו של רופא" על המקרה:
ההספד וההלוויה
במהדורה מיוחדת של "דבר" שהופיעה ב-18 ביוני 1933, מיד לאחר ההלוויה (ראשיתה הופצה כבר במוצאי שבת, לאחר הרצח אך לפני ההלוויה), תואר כי ארונו של ארלוזורוב הוצב בבוקרו של אותו יום בבית ההסתדרות.
את האולם פקדו נציגי השלטון של ממשלת המנדט הבריטי, ובהם שליש הנציב העליון, ונציגי בעלי תפקידים בממשל המנדט: זקן השופטים, המזכיר הראשי, היועץ המשפטי, הבישוף האנגלי, מפקד המשטרה, ונציגים רבים נוספים.
הארון נישא מבית ההסתדרות החוצה על כתפי חברי הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית ומפא"י, בחוץ ספד ברל כצנלסון בשם תנועת העבודה, בהספדו הכתיר את ארלוזורוב כעילוי של התנועה, והוסיף נימת אזהרה בדבריו "ארורה כל תנועה ... אשר מעשים טמאים הם מכשיריה", לאחר מכן ההלוויה צעדה מתחילת רחוב אלנבי ועד רחוב ביאליק, ליד בית הכנסת הגדול קרא החזן מולין אל מלא רחמים. התהלוכה עצרה ליד בית מרכז מפא"י, ומשם המשיכה לבית העירייה, שם מעל המרפסת נשא מאיר דיזנגוף הספד בשם העירייה, שבו הגדיר את הרצח כאסון לאומי, משם עברה ההלוויה והגיעה אל בית הקברות טרומפלדור, שהיה צר מלהכיל את כל המלווים, ושם בצהרי היום מנחם אוסישקין נשא הספד פייסני, שבו אמר "כי הקבר הזה מאחד את כל האומה", וסיים את דבריו "יהא שלום עלינו ועל כל עם ישראל, ועל ההסתדרות שלנו ועל כל הזרמים, ועל כל היישוב". באותו יום הופיעה הודעה בעיתון "דבר" בחתימת דוד בן-גוריון:
בעיתונות העברית לאחר הרצח
לאחר הרצח, האשים העיתון "חזית העם" את "דבר" בהסתה פרועה. לצורך ההמחשה, עורך "חזית העם" האשים את "דבר", תוך שימוש ברטוריקה סרקסטית ותוקפנית: "מדוע לא תגידו שהרוויזיוניסטים משתמשים בדם למצוות פסח? בשביל להשכין אותו מונופול או טרור מצפוני יש אמצעים פשוטים: רמזי איומים ריקים, רכילות וסרוסים מהסוג שפלוני מסר ופלוני הגיד. מנסים להטביע את היישוב בים של ציניזם. אבל נפש היישוב אינה רוצה להיטבע! בייחוד בבוץ של דם על אחים! אדם מהחוץ היה מקהל רושם, שכיום, אחר הקטסטרופה העגומה, מתעניינים בחוגי א"י לא בתפיסת הרוצחים, אלא בשאלה – על חשבון איזו מפלגה כדאי לרשום את הרצח?"
מנגד, באופן יוצא דופן הדפיס "דבר" גיליון במוצאי שבת, 17 ביוני 1933, 23 שעות לאחר הרצח. בעמוד השער קרא עורך העיתון, ברל כצנלסון, להתאפקות ולסובלנות על אף ההלם, הכאב והכעס. האופן השקול שבו התייחס כצנלסון אל הרצח שיקף את אישיותו הייחודית, את סגנון עריכתו הסולידי ואת סגולת מנהיגותו השקטה, אולם גם הוא נעשה בהדרגה תקיף יותר במאמריו כלפי בכירי התנועה הרוויזיוניסטית. בכירי מפא"י האשימו ותקפו ביתר שאת את התנועה הרוויזיוניסטית בכלל ואת ז'בוטינסקי בפרט. לאחר הרצח האשים בפומבי ברל לוקר, בכיר בסוכנות היהודית, את הרוויזיוניסטיים בהסתה לרצח: "קראו את העיתונים הרוויזיוניסטיים בכל השנים האלה. במיוחד את חזית העם המתועב. את הנאומים המרעילים שנאמרו נגד הפועלים ומנהיגיהם, השיסוי והוצאת הדיבה על הפועלים שמתכננים קנוניה עם הערבים כדי לעשות פוגרום ביהודים. ייזכר לכם מה שאמר ז'בוטינסקי, זה לא כבר, שארלוזורוב תומך בהיטלר ושהפועלים לא יימנעו מלמסור ילדי ישראל להיטלר".
חקירה
הרצח עורר זעזוע עצום ביישוב, בגלל אישיותו הבכירה של הנרצח. החשד העיקרי נפל על אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, שאיבתם לארלוזורוב והביקורת החריפה נגדו בעיתונם היו טריים עדיין בדעת הקהל.
תוך זמן לא רב נעצרו מספר חשודים בקשר לרצח ביניהם היו אנשי התנועה הרוויזיוניסטית: אברהם סטבסקי, צבי רוזנבלט, יהודה מינץ, ואב"א אחימאיר, איש רוח ופובליציסט רוויזיוניסטי, שייסד תנועה שנקראה "ברית הבריונים". בנוסף לאלו נעצרו אף חשודים ערבים וקומוניסטים. סטבסקי היה שכנו לחדר של אחימאיר, ורוזנבלט היה בית"רי מפלוגת כפר סבא. החשד העיקרי נפל על סטבסקי ורוזנבלט, אף על פי שלשניהם היה אליבי בדמות עדים שראו אותם בירושלים ביום שישי בערב, הערב בו נרצח ארלוזורוב. אולם לפני החוקרים הגיעה גם רבקה חזן והעידה עדות שקר שראתה את סטבסקי בתל אביב באותו ערב. סימה ארלוזורוב, מלווה בקצין הבריטי ארנסט סטפורד, זיהתה במסדר זיהוי את שני החשודים ברצח בעלה.
ראלף בודילי נתמנה לשופט חוקר שליווה את החקירה. החקירה המוקדמת החלה ב-20 ביולי 1933. ב-32 הישיבות הבאות נחקרו כל העדים בזה אחר זה. הישיבות נערכו כאחת לשבוע. בין העדים שהופיעו בפני השופט בודילי היו סימה ארלוזורוב אלמנת הנרצח, הארי רייס, ראש הבולשת הבריטית, שגבה בליל הרצח את הודעתה של סימה בה מסרה לו את תיאור המתנקשים, גששים שבדקו את זירת הרצח, קצין המשטרה ארנסט סטפורד שליווה את סימה במסדרי הזיהוי של סטבסקי ורוזנבלט, והחשודים עצמם - סטבסקי, רוזנבלט ואחימאיר. בעת החקירה המוקדמת נתגלו לפתע, ב-26 בינואר 1934, שני חשודים נוספים. ערבי בשם עבדול מג'יד מסר מרצונו הודאה במשטרה שארלוזורוב נרצח על ידו ועל ידי חברו עיסא דרוויש. עבדול מג'יד הובא לחקירה בפני השופט בודילי אך חזר בו מן ההודאה, ושוב חזר והודה, ולבסוף חזר בו כליל מעדותו וטען שסטבסקי ורוזנבלט הבטיחו להם אלף לירות (סכום עתק באותם הימים) תמורת הודאתו.
בסיום החקירה המוקדמת, שארכה שבעה וחצי חודשים, פסק השופט בודילי ב-7 במרץ 1934 כי יש מספיק ראיות כדי להעמיד לדין באשמת רצח את סטבסקי ורוזנבלט, ואת אב"א אחימאיר באשמת הסתה לרצח.
משפטם של סטבסקי ורוזנבלט
סטבסקי ורוזנבלט הועמדו לדין בפני בית המשפט לפשעים חמורים בירושלים. בדין ישבו השופטים אוון קורי ואוליבר פלאנקט הבריטים, יוסף משה ולירו היהודי ועלי חסנה הערבי. מטעם התביעה הופיעו התובע הכללי הארי הרברט טראסטד וסגנו מוסא עלמי. הנאשמים היו מיוצגים על ידי עורך הדין הוראס סמואל וסייעו בידו עורכי הדין יוסף קייזרמן לימים קיסרי, סניגורו של אברהם סטבסקי ויצחק בן ימיני סניגורו של צבי רוזנבלט. בדין המנדטורי נהוג היה הליך חקירה מוקדמת כדי לקבוע אם יש מקום להגיש כתב אישום. השופט החוקר בהליך היה קומנדר ראלף בודילי, שופט בריטי שפסק ב-7 במרץ 1934 כי יש מספיק ראיות להעמיד את החשודים לדין. המשפט עצמו החל ב-23 באפריל 1934.
בדיון חלקה הסנגוריה על תקפות זיהויו של רוזנבלט ועל תקפות מסדר הזיהוי של סטבסקי, משום שקודם למסדר הוצגו בפני הגברת ארלוזורוב מספר תמונות, ותמונתו של החשוד סטבסקי הייתה בולטת בשונותה.
במשפט העידה סימה ארלוזורוב כי סטבסקי ורוזנבלט הם הרוצחים. עוד לפני המשפט, ב-26 בינואר 1934 נתגלו שני חשודים נוספים. ערבי בשם עבדול מג'יד מסר מרצונו הודאה במשטרה שארלוזורוב נרצח על ידו ועל ידי חברו עיסא דרוויש. לאחר מכן חזר בו מן ההודאה, ושוב חזר והודה, ולבסוף חזר בו כליל מעדותו וטען שסטבסקי ורוזנבלט הבטיחו להם אלף לירות (סכום עתק באותם הימים) תמורת הודאתו. בית המשפט העליון המנדטורי, שדן ברצח ארלוזורוב כערכאת ערעור, התייחס לנושא זה וקבע שהייתה כאן קנוניה והדחה לעדות שקר.
לימים, בפני ועדת החקירה (1983) הופיע יצחק חנקין (השומר ואיש ההגנה) ואישר את תוכנה של עדותו הקודמת המוקלטת; יצחק חנקין ישב בתקופת המנדט בבית הכלא, שם פגש את עבדול מג'יד ושמע ממנו וידוי על כך שהוא השתתף ברצח ארלוזורוב יחד עם חברו עיסא דרויש (היורה). גם יעקב אורנשטיין, איש האצ"ל שלימים נמנה עם מייסדי לח"י ואשר אחרי קום המדינה היה לעיתונאי 'דבר' וחבר מפא"י, מספר באוטוביוגרפיה שלו "בכבלים" כי עבדול מג'יד הודה באזניו בתא כלאם המשותף שהוא שביצע את הרצח.
בתום המשפט, ב-8 ביוני 1934, זוכה רוזנבלט, וסטבסקי הורשע על-יסוד עדותה של סימה ארלוזורוב, ללא כל ראיה נוספת, ונדון למוות בתלייה, כאשר השופט יוסף משה ואלירו, בדעת יחיד, קבע שיש לזכותו. סטבסקי הגיש ערעור על פסק-הדין לבית המשפט העליון המנדטורי. בדיון הערעור ישבו השופטים פרנסיס בייקר וג'וליאן דה-פרייטס ואב בית הדין היה זקן השופטים מייקל מקדונל. ב-20 ביולי 1934 זוכה גם סטבסקי, על ידי כל השופטים, בעיקר על בסיס דיני הראיות שנהגו בארץ ישראל המנדטורית (אך לא בבריטניה עצמה) לפיהם אין להרשיע אדם ברצח על סמך עד ראייה אחד בלבד, ללא עדות מסייעת. על כן נפסק שעדותה של סימה ארלוזורוב אין בה כדי להרשיע את סטבסקי, מאחר שעדותה לא נתמכה בשום גורם אחר שקשר את סטבסקי לרצח. בנוסף לנימוק זה, נכתבו בפסק הדין על ידי השופטים האחרים נימוקים נוספים. לדבריהם הם לא מצאו דופי בעדותה של סימה ארלוזורוב, ולו היה נוהג בארץ ישראל החוק האנגלי, היו דוחים את הערעור. פסיקה זו של השופטים הייתה על פי הקודקס הפלילי העות'מאני שנהג אז בארץ ישראל. בשנת 1936 ביטלו הבריטים את הקודקס הפלילי העות'מאני, והכניסו לתוקף את פקודת החוק הפלילי, 1936, שהייתה מבוססת על המשפט הפלילי האנגלי. הסופר שבתי טבת בספרו "רצח ארלוזורוב" העלה את ההיפותזה כי "לו היה המשפט נערך באנגליה, או החל מינואר 1937 בארץ ישראל - או במדינת ישראל היה סטבסקי נשאר בהרשעתו וחייב בתליה".
הקטגור במשפט הרצח היה עורך הדין בכור-שלום שטרית, אשר כיהן אחר כך כשר המשטרה מהקמת המדינה ועד 1967.
אב"א אחימאיר, שהועמד לדין יחד עם סטבסקי ורוזנבלט, זוכה מהאשמה כבר ב-29 במאי 1934, עם סיום שמיעת עדויותיהם של עדי התביעה. עם זאת, הוא נעצר בשנית והועמד לדין כמקים הארגון "ברית הבריונים". יחד איתו הועמדו לדין חברים נוספים בארגון. המשפט קיבל את הכינוי "משפט ברית הביריונים". סניגורו במשפט זה היה צבי אליהו כהן. ב-18 ביוני 1934 הורשע אחימאיר ונדון ל-21 חודשי מאסר בפועל, שהומרו לאחר מכן ל-18 חודשי מאסר.
על החקירה המוקדמת והמשפט כתב שבתי טבת בספרו "רצח ארלוזורוב":
הוויכוח ביישוב
על רקע הרצח והמשפט הוחרפו היחסים בתוך המחנות הפוליטיים ביישוב. החשש ממלחמת מחנות ומרדיפת חשודים עלה מיד ביום הרצח, והביא לקריאה של ברל כצנלסון, עורך "דבר", כבר למחרת הרצח, להימנע מהאשמות בלתי מבוססות. רצח ארלוזורוב הפך לנושא העיקרי של מערכת הבחירות להסתדרות הציונית, בארץ ישראל ובעולם. ראשי תנועת הפועלים האשימו את הרוויזיוניסטים ברצח. "העולם", ביטאון ההסתדרות הציונית בלונדון, ציין: "ישנה עובדה אחת, ועובדה זו מכילה כתב־אשמה הכי נורא נגד מנהיגי הרוויזיוניסטים. זוהי העובדה, שמיד בהיוודע דבר הרצח נולדה בלב אלפים ורבבות בכל קצווי העולם היהודי המחשבה האיומה הזאת, שמא יד יהודי שפכה את הדם הזה". במאמר שכותרתו "אני מאשים" יצא דוד בן-גוריון בהתקפה חריפה על רקע הרצח, כנגד זאב ז'בוטינסקי וחברים נוספים בתנועה הרוויזיוניסטית. מנהיגי הרוויזיוניסטים כינו את מסע ההאשמות נגדם "עלילת דם". ז'בוטינסקי השווה בפולין את סטבסקי לבייליס ואת גל ההאשמות כינה "בייליסיאדה".
הראי"ה קוק, הרב הראשי לארץ ישראל, יצא להגנת הנאשמים, והיה מראשי המגינים עליהם ביחד עם רבנים רבים ואישים כמו בן-ציון מאיר חי עוזיאל, מאיר בר-אילן, נתן מיליקובסקי, שאול טשרניחובסקי, משה סמילנסקי, אלתר דרויאנוב, יוסף קלוזנר, אברהם קריניצי, ושלמה יצחק שטמפפר. הוא טען שאין להוציא להורג ללא ראיות מבוססות. על תמיכתו של הרב קוק בנאשמים, ועל התגייסותו המסיבית לעזרתם, נמתחה ביקורת חריפה בעיתון "דבר". בתגובה לסופר ר' בנימין שתהה על כך שהרב קוק מסנגר על סטבסקי, כתב הרב קוק: "רק האמת בטהרתה היא המאירה את עיני ותומכת את לבבי, שאתן את כחי הדל להציל את הלקוח למות בלא שום יסוד לאשמתו, ואשר הנני חדור כולי בהכרה ברורה מטהרת המצפון שלי שהנאשם הוא נקי וצדיק וחף לגמרי מכל פשע וחשד של רצח". במאמר שפרסם ז'בוטינסקי בעיתון "הירדן", באוגוסט 1934, עם זיכויו של סטבסקי, והנושא את הכותרת "אלה שהצילו", הוא מונה את הרב קוק, יחד עם הסניגור עו"ד הוראס סמואל והנדבן מיכאל השכל (הגם שאינו נוקב בשמו), כ"שלושה בני אדם שהייתה להם השפעה מכרעת בזיכוי הנאשמים".
המשורר נתן אלתרמן פרסם בעיתון "הארץ" ב-25 ביולי 1934, מספר ימים לאחר זיכויו של סטבסקי, את השיר "התנגשות". בשיר כתב, "קריאת "היכון!..." וגב נכפף בצפית אסון דרוכה...וכלב רע עובר ביעף ממדרכה אל מדרכה...איש בבשר אחיו נועץ את כל שניו המזהירות...דבר מה רקוב, דבר מה לא טוב בארץ העברים". באותו היום פרסם זאב ז'בוטינסקי את מאמרו מתוך קרירות ואיתנות, שנכתב כנגד האשמת אנשי התנועה הרוויזיוניסטית ו"ברית הבריונים" ברצח. המאמר פורסם בעיתון "מאמענט", שראה אור בוורשה שבפולין, ב-25 ביוני 1933.
לאחר הרצח הפך גוש השמאל, בראשות מפא"י, לגוש הדומיננטי בהנהגה הציונית. ד"ר חיים ויצמן, שהתפטר בלחץ הימין בשנת 1931, מתפקידו כנשיא ההסתדרות הציונית, חזר לכהן כנשיא. דוד בן-גוריון נעשה לראש ההנהלה הציונית וריכז בידו את עיקר הסמכות והכוח ביישוב ומשה שרתוק (לימים שרת) נתמנה לראש המחלקה המדינית.
פרשת רצח ארלוזורוב המשיכה להסעיר את הציבור בישראל שנים רבות לאחר הרצח. אנשי תנועת העבודה המשיכו להאשים את הרוויזיוניסטים ברצח פוליטי ולעומתם אנשי המחנה הרוויזיוניסטי האשימו את אנשי תנועת העבודה בעלילת דם.
בשנת 1964 הגיש רוזנבלט תביעת דיבה נגד מפרסמי מאמר בו הובעה דעה, שיש יסוד לחשד, שרוזנבלט היה שותף לרצח ארלוזורוב. השופט ד"ר יוסף לם קבע בפסק דינו כי התביעה מוצדקת ונפסקו לרוזנבלט פיצויים. תביעה נוספת שהוגשה על ידי רוזנבלט בשנת 1971 הסתיימה בפשרה שכללה תשלום פיצויים ופרסום התנצלות על הטענה שרוזנבלט היה שותף לרצח.
ועדת החקירה לרצח
במרץ 1982 החליטה ממשלת ישראל בראשות מנחם בגין, הראשון מאנשי התנועה הרוויזיוניסטית שהגיע לראשות הממשלה, על הקמת ועדת בכור, ועדת חקירה ממלכתית שבכתב המינוי שלה הוטל עליה לחקור בטענות לפיהן "אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, או אחד מהם, היו שותפים לרצח חיים ארלוזורוב הי"ד".
הזרז המיידי להקמת הוועדה היה פרסום הספר "רצח ארלוזורוב" מאת שבתי טבת (הוצאת שוקן, תשמ"ב).
ועדת החקירה קבעה פה אחד כי אברהם סטבסקי (שנהרג על סיפון "אלטלנה") וצבי רוזנבלט לא היו רוצחי חיים ארלוזורוב, וכי לא הייתה להם כל יד ברצח, וציינה שאינה יכולה לקבוע מי היו הרוצחים, ואם היה זה רצח פוליטי. עוד קבעה הוועדה כי האפשרות שדרוויש ומג'יד הם הרוצחים היא אחת האפשרויות המהותיות, אך אי אפשר לקבוע בוודאות כי הם הרוצחים.
פרשת רצח ארלוזורוב ממשיכה לרחוש עד היום. בשנת 2007 הוצבו בבאר שבע שלטים שבהם נכתב שארלוזורוב נרצח על ידי ערבים, ולאחר בקשה שהופנתה לעירייה, השלטים הוסרו.
עדותו של אלוף שלמה אראל
שלמה אראל, לימים מפקד חיל הים, חזר ארצה בסוף 1936 לאחר חמישה חודשים בים, ונעצר על ידי הבריטים עקב פעילותו ב"ברית נוער המרי". אראל שהה חצי שנה בכלא עכו ושוחרר בתנאי שיעזוב את הארץ. בהיותו בכלא פגש את עבדול מג'יד שטען שהוא הוא שרצח את ארלוזורוב ביחד עם עיסא דרוויש.
הנצחת ארלוזורוב באזור הרצח
בשנת 2009, שנת ה-75 לרצח, הוצב באתר בו אירע הרצח פסל סביבתי שיצרה האמנית דרורה דומיני. לצד הפסל הוצב גם העתק פורטרט של ארלוזורוב שיצר משה ציפר. כמו כן, על שמו נקרא רחוב ארלוזורוב שנמצא גם הוא בסמוך למקום שבו נרצח.
טיפול קבוצתי
טיפול קבוצתי או פסיכותרפיה קבוצתית הוא שיטת טיפול בה מטפל אחד או יותר מטפלים בקבוצה קטנה של מטופלים יחד, כקבוצה מונחית.
לרוב, מתייחס המונח תרפיה קבוצתית לכל סוג של טיפול וייעוץ נפשיים המועברים במסגרת קבוצתית, בין אם הוא נעשה בתפיסה קוגניטיבית התנהגותית, דיאלקטית-התנהגותית, פסיכודינמית, גשטלט, אנליזה קבוצתית, טיפול בהבעה ויצירה, פסיכודרמה ספורט טיפולי ועוד.
במובן הרחב של המונח טיפול קבוצתי, הוא משמש לתיאור כל תהליך עזרה שמתקיים בקבוצה, כולל קבוצת תמיכה, קבוצות לעזרה עצמית, קבוצות 12 הצעדים (AA למשל) קבוצות אימון לרכישת מיומנויות חיים (למשל קבוצה ללמידת יכולות הרפיה או ניהול כעסים), וקבוצות פסיכו-חינוכיות. בתהליכים קבוצתיים של טיפול פסיכודינמי קבוצתי נעשה שימוש בהקשר הקבוצתי ובתהליכים הקבוצתיים המתרחשים בחדר הטיפול, כאמצעי ליצירת שינוי אצל מטופלים, זאת באמצעות בחינת היחסים הבינאישיים שנוצרים בין חברי הקבוצה ב״כאן ועכשיו״, ועבודה על פיתוחם.
סמל סמואה האמריקנית
סמל סמואה האמריקנית כולל בתוכו מספר סמלים מקומיים מסורתיים: שלושה אלמנטים אלה מסמלים את הסמכות של הצ'יפים על תושבי האי. השרביט ומחבט הזבובים הוחזקו על ידי הצ'יפים המקומיים בעת טקסים דתיים על מנת להציג את מרותם.
טיפול קבוצתי
קבוצה טיפולית נפגשת לרוב פעם-פעמיים בשבוע, וכוללת 7–15 משתתפים קבועים וכ-1–2 מנחים. המנחים הם לרוב בעלי הכשרה במקצועות טיפוליים (פסיכולוג, פסיכיאטר, עובד סוציאלי או מטפל באמנויות), שעברו הכשרה גם בהנחיית קבוצות. טיפול קבוצתי מתאים לילדים, נוער ומבוגרים כאחד, הן לסובלים מהפרעות נפשיות והן לאנשים החשים רווחה נפשית. מטרת הקבוצה עשויה להיות ספציפית (למשל קבוצה להתמודדות עם הפרעות חרדה), או רחבה, עמומה ופחות מוגדרת (למשל צמיחה אישית, היכרות מעמיקה יותר של המטופל עם עצמו, יחסים עם סמכות ושיפור במאפייניו האישיותיים, או שיפור מיומנויות בינאישיות).
סמל סמואה האמריקנית
הסמלים מופיעים על רקע אריג מסורתי המסמל את תרבות האיים. בתחתית הסמל מופיע המוטו של האיים בסמואנית (באותיות לטיניות): "סמואה, יהא האל ראשון" - "סמואה, איאה מואמואה לה אטואה".
טיפול קבוצתי
אחד היתרונות המרכזיים של שינוי פסיכולוגי בטיפול קבוצתי הוא המרחב המעשי, הממשי, בו מתאפשר תרגול בזמן אמת ובתנאים מוגנים, של קשיים רלוונטיים. למשל, כישורים חברתיים ומיומנויות בין אישיות אצל ילדים או התנסות של מתמודדים עם הפרעות על ספקטרום החרדה החברתית.
הגורמים הטיפוליים של יאלום
ארווין יאלום, פסיכיאטר, חוקר, סופר ומרצה אמריטוס באוניברסיטת סטנפורד בתחומי הטיפול הקבוצתי ואקזיסטנציאליזם, מגדיר בספרו "טיפול קבוצתי: תאוריה ומעשה" 11 גורמים מרפאים הפועלים בכל תהליך של טיפול קבוצתי, ומהווים יתרונות ביחס לטיפול פרטני:
שאאנשי
שַׁאאַנְשִׂי (כתב סיני: 陕西, פין-יין: Shǎnxī - IPA: ) הוא מחוז במרכז הרפובליקה העממית של סין. שטחו 205,800 קמ"ר. אוכלוסייתו 39.5 מיליון נפש: 99.5% בני האן ו 0.5% מוסלמים בני חווי.
למחוז, ובמיוחד בירתו שׂיאן (西安/Xī'ān), חלק חשוב בהתהוות התרבות הסינית ובהיסטוריה שלה. 13 שושלות פיאודליות, משושלת ג'ואו במאה ה-11 לפנה"ס ועד שושלת טאנג, ששלטה עד 907, בחרו למקם את בירתן בעיר או בקרבתה. זהו גם קצה של דרך המשי, שהובילה סחורות במשך למעלה מאלף שנה לאירופה, לחצי האי ערב ולאפריקה.
צ'ין שה-חואנג, הקיסר הראשון משושלת צ'ין והראשון שאיחד את סין כולה, הקים את בירתו בשייניאנג, קרוב לשיאן של ימינו. לא רחוק משם הקים את מה שהיה עתיד להיות קברו, כשצבא של פסלי חיילים ופרשים מטרקוטה מלווים אותו בדרכו לעולם הבא (ראו צבא הטרקוטה).
שושלת האן, שיוסדה אחרי הפיכה נגד שושלת צ'ין קצרת הימים (221 לפנה"ס עד 207 לפנה"ס), יסדה את בירתה בצ'אנג-אן (长安/Cháng'ān), שׂיאן של ימינו. השושלת שרדה ארבע מאוד שנה ולאחריה התפוררה סין. ב-581 שוב אוחדה סין בידי שושלת סווי ובירתה שבה להיות צ'אנג-אן ב-582. ב-681 הוחלפה שושלת סווי בידי שושלת טאנג ותחתיה שגשגה צ'אנג-אן ונהייתה לעיר הגדולה באסיה, אם לא בעולם כולו.
המחוז נחלק לארבעה חלקים טופוגרפיים - מדבר בצפון סמוך למונגוליה הפנימית; מישור אדמת לס במרכז המחוז; רכס הרי צ'ין-לינג דרומית לו; ואקלים סובטרופי בדרום המחוז.
המעפילים
המעפילים הוא שיר מאת לוין קיפניס. חובר בשנת תרע"ט 1919. השיר נסב על עלייה ועל טיולים ברחבי ארץ ישראל, ההררית ברובה; ובמובן המטפורי על המאבק היהודי הלאומי בארץ ישראל. המלחין חנינא קרצ'בסקי חיבר לו לחן; ובמנגינתו הושר על ידי מקהלות וזמרים. עיבד את השיר גיל אלדמע. השיר נעשה אהוד ונפוץ, ובעקבות תנועת ההעפלה לארץ ישראל, כיוונו רבים במילותיו אליה.
פרקי השיר ותכניו
השיר המחורז, בגוף ראשון רבים, וכולל ארבעה בתים ופזמון. מילות הפזמון מעודדות את העולים, המשוטטים, המטפסים והמטיילים בארץ באמצעות חזרה קצובה:
הבית הראשון מתאר את השאיפה להגיע אל ארץ ישראל - " אֶרֶץ צֶבִי" - ולשוטט בה: שתי המילים האחרונות משוחחות עם דברי חכמים על ארץ ישראל, הקרויה "ארץ צבי".הבית השני מדרבן את קהל היעד של העולים, לבל יפחדו ממעשה העלייה אל הארץ והשיטוט בה, למשל במילים: "לֵב מִי יֵרַךְ יֵחַת מֵאֶבֶן נָגֶף?"; המשוחחות עם מילות הפסוק בספר דברים: מִי־הָאִ֤ישׁ הַיָּרֵא֙ וְרַ֣ךְ הַלֵּבָ֔ב ".בבית השלישי מתעצמת ומתעמקת חוויית העלייה; המשורר מתאר בו את חוויית ההתעלות הקיבוצית והנפשית העשויות להכלל בעלייה אל הארץ והשיטוט בה מחד, ואת הסכנות והאבדות העלולות להתרחש בעטיה:הבית הרביעי ממשיך לתאר את האפשרויות המקטבות הגלומות ב"העפלה" - הפסגה ו"השיא", והנפילה לתהומות. אבל הדוברים סבורים, כי רוחם של הנופלים נשארת צרורה בהוויה ובזיכרון הקיבוצי של הכלל: "אֶחָד נָפַל. הֲאֵין רוּחוֹ חַי בָּנוּ?"; והדוברים מבטיחים למאזיניהם: "נַעְפִּיל, הַנִּצָּחוֹן אִתָּנוּ.".
מכבי רחובות (כדורגל)
מכבי רחובות הוא מועדון כדורגל מהעיר רחובות. המועדון הוקם ב-1912 ונמנה עם המועדונים הוותיקים ביותר בישראל. בתקופה שלפני קום המדינה, ובשנות החמישים לקח המועדון חלק בליגה הבכירה, כאשר הישג השיא שלו הוא לסיים כסגנית אלופת המדינה בעונת 1943/1944, אולם הקבוצה התדרדרה לליגות הנמוכות והתפרקה ב-2017. בשנת 2020 הוקמה הקבוצה מחדש, וכיום היא משחקת בליגה ג', הליגה הנמוכה בישראל.
היסטוריה
מכבי רחובות נוסדה בשנת 1912, והיא הקבוצה הרביעית הוותיקה בישראל אחרי מכבי פתח תקווה, מכבי חשמונאי ירושלים ומכבי תל אביב.
ימי השיא של הקבוצה היו לפני קום המדינה, בהם הקבוצה הייתה חברה קבועה בצמרת הליגה. מיקום השיא של הקבוצה הוא המקום השני בעונת 1943/1944, אחרי האלופה הפועל תל אביב.
שנה לאחר שירדה מכבי רחובות לליגה השנייה, הייתה קרובה לעלות חזרה לליגה הראשונה. הקבוצה סיימה את העונה במקום השני בליגה השנייה, מיקום שהיה אמור להקנות לה כרטיס עלייה לליגה הבכירה, אולם תוצאות אסטרונומיות שהושגו במחזור הלפני האחרון בליגה א' (הליגה השנייה באותם ימים) גרמו להקמת "ועדת לם", בה הוחלט על משחקי פלייאוף בין חמש הקבוצות הראשונות לקביעת שתי העולות לליגה הראשונה. מכבי רחובות לא הצליחה במשחקי הפלייאוף, ונשארה בליגה השנייה (אלמלא נערך אותו הפלייאוף, הייתה מכבי רחובות עולה חזרה לליגה הבכירה).
בשנת 1960 נשרה מכבי רחובות לליגה השלישית. בעקבות התדרדרותה נוהלו מגעים עם ראשי המועדון המתחרה מרחובות, קבוצת מכבי שעריים, ושתי הקבוצות התאחדו. הקבוצה המאוחדת נקראה מכבי שעריים-רחובות ושיחקה בליגה א' אולם האיחוד לא עלה יפה וכעבור שנתיים בלבד פורק האיחוד, וכל קבוצה המשיכה לשחק בנפרד. מכבי רחובות המשיכה לשחק בליגות הנמוכות, ואילו מכבי שעריים עלתה לליגה הלאומית (אז הליגה הבכירה).
הקבוצה לא הצליחה לשפר את מיקומה, ונותרה בליגות הנמוכות ובאמצע שנות התשעים נשרה לליגה ג' בה היא שיחקה עד שב-2017 התפרקה.
ב-2020 הקבוצה הוקמה מחדש ונרשמה לליגה ג'.
הישגים
ליגת ארץ ישראל:
מערת א-נועמאן
מערת א-נועמאן (בערבית مَعَرَّة النُّعْمَان, בתעתיק מדויק: מַעַרַּת אלנֻּעְמָאן) היא עיר בצפון מערב סוריה, במחוז אידליב. העיר נמצאת על הדרך שבין חלב בצפון ובין חמאת בדרום. אוכלוסייתה מונה כ-90,000 נפש. באזור שסביב העיר נמצאות שתי ערי רפאים עתיקות: סירג'ילה (10 ק"מ ממזרח) ואל-בארה (13 ק"מ ממזרח). שמה של העיר הוא שילוב של שמה העתיק, מערה, ושמו של, א-נועמאן בן בשיר בן לווייתו של מוחמד ומושלה המוסלמי הראשון של העיר.
היסטוריה
ליוונים הייתה העיר ידועה בשם ערה (Arra). העיר הייתה חלק מהאימפריה הביזנטית במאה החמישית ונכבשה על ידי המוסלמים ב-637. הביזנטים כבשו אותה שוב ב-968 ובסוף המאה ה-11 כבשו אותה הסלג'וקים. במאה ה-11 פעל בעיר הוגה הדעות והמשורר הערבי הנודע אבו אל-עלאא אל-מערי.
טבח מערה
ב-1098, בעת מסע הצלב הראשון, לאחר שהצלבנים בפיקודם של רמון הרביעי, רוזן טולוז ובוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה צרו על אנטיוכיה וכבשו אותה, הם המשיכו בכיוון דרום לעבר מטרתם: כיבוש ירושלים. למרות גודלה הקטן וחוסר חשיבותה של העיר, נודע כיבוש מערה (Marre בכתבים המערביים), או "טבח מערה" כפי שהוא מכונה לעיתים, בהשפעתו הפסיכולוגית על המוסלמים. נראה שהצלבנים, בפיקודו של בוהמון הראשון, נתקלו בקשיים גדולים לכלכל את עצמם וגם פשיטות במרחב הכפרי שמסביב לא הועילו והצבא הצלבני הגיע למצב של רעב קשה ולתת תזונה. נראה שהצלבנים הציעו לעיר להיכנע תמורת הגנה על חיי ורכוש התושבים, אך אלו לא הצליחו להגיע לתמימות דעים ודחו את ההצעה. למרות מצבם התזונתי הצליחו הצלבנים ב-12 בדצמבר לפרוץ את חומות העיר מערה וערכו טבח בתושבי העיר, פעולה שהייתה מקובלת, על פי חוקי המלחמה בהם נהגו, כתגובה לסירוב לכניעה. בטבח נהרגו כ-20,000 נפש. ההיסטוריון הערבי אבן אל-אתיר, נוקב אף במספר של 100 אלף הרוגים, אך מספר זה נחשב מופרז מאוד. בעקבות הרעב בו היו שרויים וחוסר יכולתם למצוא בעיר הכבושה די מזון לכלכלם, אירעו בעקבות הטבח מקרים רבים של אכילת בעלי חיים כולל כלבים ואף קניבליות (אכילת גופות המוסלמים). מקרה זה של קניבליות הפך לאירוע מכונן ביחסי מערב-מזרח ואסלאם-נצרות. הספרות הערבית, שתפסה את מעשה הקניבליות כתוצאה של קנאות דתית עמוקה, השתמשה במשך מאות שנים בדימוי של הצלבנים הקניבלים כדי להדגים את קנאותם הדתית ואת חוסר אנושיותם של הנוצרים ושל עמי המערב.
ימי הביניים והשלטון העות'מאני
ב-1135 נכבשה העיר מידי הצלבנים על ידי זנגי והחלה בה תקופת שגשוג. בסוף המאה ה-12 נבנה המסגד הגדול של העיר – ממנו נותר עד היום המינרט הרבוע, דוגמת מינרט המסגד הגדול של חלב. במאה ה-16, בזמן השלטון העות'מאני, נבנו שני חאני שיירות גדולים בעיר: החאן הגדול וחאן מוראד פאשה.
העת החדשה
ב-1932 נמנו בעיר 5,250 נפש.
מלחמת האזרחים בסוריה 2011–2020
ביוני 2011, במהלך ההתקוממות בראשיתה של מלחמת האזרחים בסוריה, דווח כי כוחות צבא סוריה, הכוללים טנקים, כיתרו את העיר במטרה להשליט בה סדר לאחר שלטענתם הותקפו בה מוסדות שלטוניים על ידי גורמי האופוזיציה. כיתור זה בא לאחר שימים ספורים לפני כן, השתלט הצבא על העיר ג'סר א-שורור, שנמצאת באותו מחוז, כ-45 קילומטר מצפון. כמו כן נמסר, כי רבים מתושבי העיר נמלטו ממנה. ב-8 באוקטובר 2012 החל באזור העיר קרב בן שישה ימים בין הצבא הסורי החופשי ובין צבא סוריה, שבסופו השתלטו המורדים (הצבא הסורי החופשי) על העיר וסביבותיה. בקרב נהרגו כ-100 מאנשי הצבא הסורי החופשי, כ-200 מחיילי הצבא הסורי וכ-60 אזרחים. כמו כן נגרם נזק כבד לעיר.
ב-28 בינואר 2020, כוחות צבא סוריה בסיוע חיל האוויר הרוסי הצליחו להשתלט על העיר, והתושבים הסונים שבעיר ברחו למרכז אידליב מפחד מטבח שיבצעו בהם המיליציות השיעיות.
שי אספריל
שי אספריל (נולד ב-12 בנובמבר 1978, י"ב בחשוון ה'תשל"ט) הוא סופר ועיתונאי ישראלי, זוכה פרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול ופרס רמת גן לסופרי ביכורים.
ביוגרפיה
אספריל נולד בשכונת נווה שרת בתל אביב וגדל בהוד השרון. למד בתיכון הדרים ושירת בצה"ל כלוחם בפלס"ר נח"ל. הוא בוגר לימודי משפטים וניהול באוניברסיטת תל אביב, ואחרי הסמכתו כעורך דין פנה לכתיבה עיתונאית . נמנה עם סגל המרצים מן החוץ בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2004, בעת היותו סטודנט, פורסם סיפור קצר פרי עטו, שעסק בנער חרדי שמגלה שהעילוי התורני מהישיבה שלו עוסק בלילות בזנות, כסיפור מומלץ בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ". סיפור אחר, "הילדים של שוקה", שתיאר יום בחייו של הלום-קרב ממלחמת יום הכיפורים, פורסם כעבור שנים אחדות בכתב העת "מסמרים", והיווה את הבסיס לכתיבת ספרו הראשון "עוד מעט החורף מתחיל".
בשנת 2016 פרסם את הרומן "אגרוף" (הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר) ובשנת 2019 את הרומן "השופט" (סדרת ספריה לעם, הוצאת עם עובד). באותה שנה זכה בפרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש ראש הממשלה לוי אשכול.
מתגורר בתל אביב.
סילוגיזם
הסילוגיזם (מיוונית: συλλογισμός - syllogismos) הוא מונח יסוד בלוגיקה האריסטוטלית. הסילוגיזם הוא טיעון לוגי המורכב משלוש טענות: שתי הנחות ומסקנה אחת הנובעת מהן בהכרח. לדוגמה, הסילוגיזם הבא:
הסילוגיזם הוא הצורה המופתית של ההיסק הדדוקטיבי בלוגיקה של אריסטו. כוחו של הסילוגיזם בכך שהוא מבטיח את אמיתותה של מסקנה אם ידוע שהנחותיה אמיתיות, כלומר הוא צורה של היסק בעל תקפות לוגית. הטענות המקושרות בסילוגיזם האריסטוטלי הן קטגוריות (categorical), דהיינו בכל אחת מהן מוכל נשוא על נושא, ומשום כך יש המכנים את הסילוגיזם הקלאסי "סילוגיזם קטגורי". בעקבות אריסטו, נעשה שימוש במונח 'סילוגיזם' גם לתיאורם של היסקים הכוללים טענות מסוגים אחרים, למשל סילוגיזם היפותטי וסילוגיזם סטטיסטי.
תקפות הטיעון והרעיון של צורה לוגית
טיעון הוא קבוצה של משפטים (או קבוצה של טענות) שחלקם הנחות ואחד מהם הוא המסקנה, והקבוצה נחשבת טיעון כאשר המעבר בין ההנחות למסקנה הוא תקף, כלומר כאשר המסקנה נובעת בהכרח מן ההנחות. מהי נביעה הכרחית? כאשר ניתן לומר שאין מצב עניינים שבו ההנחות אמיתיות אבל המסקנה שקרית, כלומר כאשר אין דוגמה נגדית. באמצעות הניתוח של מבנן הבסיסי של טענות, אריסטו זיהה כי לטיעונים בעלי שתי הנחות ומסקנה ישנו מספר סופי של צורות, וחלק מהן הן כאלו שמשמרות את האמת של ההנחות וכך מבססות את אמיתותה של המסקנה. לטיעונים כאלו קרא אריסטו סילוגיזם.
נוכל להבין את הרעיון של הצורה הלוגית של טיעון תקף אם נחשוב על ההבדל בין תקפות ואמיתות. לדוגמה: נתונות שתי הנחות:
התקפות של טיעון זה כמעט ברורה מאליה. ברור גם שאם שתי ההנחות אמיתיות, גם המסקנה, בהכרח, אמיתית. אין באפשרותנו להעלות על דעתנו מצב שבו ההנחות אמיתיות והמסקנה אינה אמיתית. אבל מה אם אחת ההנחות שקרית? או אז הטיעון עודנו תקף, אף שבמקרה כזה ייתכן שהמסקנה שקרית. אריסטו סבור כי הטיעון תקף בזכות צורתו, ללא קשר לשאלה האם חלק מהטענות שקריות מבחינת התכן שלהן. ההבחנה בין טיעון תקף שבו ההנחות אמיתיות לטיעון תקף שבו ההנחות אינן אמיתיות היא ההבחנה בין נאותות (soundness) לאי-נאותות של הטיעון, אבל היא אינה משפיעה על תקפות הטיעון עצמה. צורתו הכללית של הטיעון הזה היא כזו:
לניתוח הצורני של מבנה הטיעון על פי אריסטו כמה מאפיינים חשובים: ראשית, ישנם בטיעון שלושה מונחים כוללים אשר כל טענה מקשרת בין שניים מהם. בטיעון תקף ישנו מונח מסוים (ב') אשר מופיע בהנחה הראשונה ומופיע שנית בהנחה השנייה, והוא המתווך בין שני המונחים (א' ו-ג'), אשר מופיעים כל אחד בהנחה אחת בלבד. במסקנה, המונח המתווך (ב') אינו מופיע כלל, ומה שהמסקנה מלמדת אותנו זה על הקשר שבין השניים האחרים (א' ו-ג'). אריסטו הוא שהמציא את מתודת ההפשטה המאפשרת להציג מונחים באמצעות אותיות, וזהו צעד חשוב בדרך להמצאתו של המשתנה. כמו כן, מלבד המונחים, המיוצגים באמצעות אותיות, מופיעים בגרסה הצורנית של הסילוגיזם קבועים לוגים, דהיינו מילים כגון "כל", "הוא" (האוגד), וכן מילים נוספות שלא הוצגו לעיל, כגון "חלק מ" והשלילה באמצעות "אינו". תוך הצרנת הטיעון, אך ורק השמות של המונחים מופשטים ממנו, ואילו הצורה הלוגית של הטיעון, המיוצגת באמצעות הקבועים הלוגיים, נשארת חשופה לעינינו.
מתפיסה זו של הצורה התקפה של הטיעון יוצא שאם בטיעון מסוים ההנחות אמיתיות והמסקנה שקרית אזי הטיעון אינו תקף. למשל בטיעון-לכאורה, שדומה לקודם:
נניח ששתי ההנחות אמיתיות. עדיין ייתכן שהמסקנה אינה נכונה, למשל אם אנו מוכנים להחשיב את סוסיהם של היוונים כיוונים. מכאן שבטיעון-לכאורה שבחנו ישנה בעיה - אין יחס של נביעה בין ההנחות והמסקנה. צורת הטיעון בה אנו מתבוננים איננה תקפה, וכל טיעון בעל אותה צורה יהיה טיעון בלתי תקף:
כל טיעון בעל צורה כזו אינו תקף, והוא יכונה כשל לוגי.
הערה נוספת: הניתוח של אריסטו מאפשר להתייחס לטענות שבהן מקושרים שני מונחים כוללים, שהם שמות של קבוצות. למעשה, הלוגיקה האריסטוטלית מועילה במיוחד לדון ביחסים בין מינים וסוגים (אריסטו החשיב את המחקר הטקסונומי בביולוגיה כצורה המופתית של המדע, ואת הסילוגיזם ככלי העבודה העיקרי של המדען). הסילוגיזם, אם כן, אינו רק טיעון אלא גם ניסיון לבטא מיון מדורג בין שלושה מונחים כלליים המציינים הפשטות כלליות, (לדוגמה: "בני אדם" "יונקים" ו"בני תמותה". אולם הניתוח האריסטוטלי מאפשר להתייחס גם לשמות פרטיים כאילו היו מונחים כוללים, וכך להציג את הטיעון התקף הבא:
מרכיבי הסילוגיזם: הטענות
את הסילוגיזם האריסטוטלי מרכיבות שלוש טענות: הנחה ראשית, הנחה משנית ומסקנה, כשבכל אחת מהן ישנה החלה של מונח אחד (הנשוא) על מונח אחר (הנושא). באופן אידיאלי, כל סילוגיזם מורכב מיחס בין שלושה מונחים - הגדול (נשוא המסקנה), הקטן (נושא המסקנה) והאמצעי המקשר ביניהם.
אריסטו זיהה ארבעה סוגי טענות הכוללים יחס קטגורי בין נושא ונשוא. הקשר בין הנושא והנשוא יכולים להיות כולל או חלקי, חיובי או שלילי. כל טענה כזו סומנה, בימי הביניים, לפי אמות הקריאה a, e, i, o:
את הטענות הקטגוריות ניתן למיין על פי קריטריונים של איכות, כמות והפצה. איכות מתייחסת לשאלה האם הטענה מאשרת או מכחישה את החלת התכונה, שהיא נשוא הטענה, על הקבוצה שהיא נושא הטענה. כמות מתייחסת לכמות הנשואים בכיתה אחת הכלולים בכיתה האחרת. הפצה מתייחסת למה שניתן להסיק מהטענה. טענה מסוג a מפיצה את הנשוא לנושא, אך לא להפך. לדוגמה: מ"כל הסוסים הם יונקים". לא ניתן להסיק "כל היונקים הם סוסים", אולם טענה מסוג e מפיצה הנשוא לנושא וגם את הנושא לנשוא: מ"אין סוסים שהם זוחלים" ניתן להסיק: "אין זוחלים שהם סוסים"
את היחסים הללו בין הטענות השונות קודד אריסטו באמצעות כללי ההמרה הבאים, המאפשרים להמיר בין טענות:
צורות הסילוגיזם
ישנם אינסוף של סילוגיזמים תקפים, אולם ניתן לצמצם את מספר הצורות הלוגיות של הסילוגיזמים למספר קטן יחסית: 256 צורות. מבין אלו לא כולן תקפות, על פי כללי הלוגיקה של אריסטו. מספר הצורות התקפות הוא 24, וניתן לצמצם אותן למספר קטן עוד יותר אם משתמשים בכללי ההמרה כדי להראות כיצד טענות שונות הן למעשה שקולות או נובעות זו מזו.
את הצורות השונות של הסילוגיזם ניתן למיין לארבע קבוצות שכל אחת מהן היא בעלת "תמונה" (באנגלית: figure) שונה - המאפיינת את היחס בו עומדים המונחים השונים בהנחותיו של הסילוגיזם. אם למשל נכנה את הנושא והנשוא של המסקנה א' ו-ג' (בהתאמה) ואת המונח האמצעי ב', אז אלו הן התמונות האפשריות של הסילוגיזם:
את הסילוגיזמים שבכל אחת מן התמונות הללו אפשר למיין על פי ה"אופן" (באנגלית, mood) שלהם: ההרכב של הטענות מבחינת היותן כלליות, חלקיות, שליליות או חיוביות. לפי מערכת הקידוד של הטענות שהוצגה לעיל (כוללת=a, חלקית=i, כוללת שלילית=e, חלקית שלילית=o) ניתן לתאר סילוגיזמים שהאופן שלהם הוא aaa, eae, וכו'. למשל, הסילוגיזם בעל הצורה הבאה הוא בעל אופן aaa בתמונה 1:
לסילוגיזם מסוג זה קראו בימי הביניים "ברברה" (Barbara), משום שבשם זה מופיעה האות a שלוש פעמים. דוגמה לסילוגיזם בעל אופן אחר (eae) בתמונה השנייה הוא זה המכונה Cesare:
גם את שאר הצורות של הסילוגיזמים התקפים שאריסטו בחן בכתביו ציינו הלוגיקאים של ימי הביניים בשמות שאמות הקריאה שבהם מביעות את האופן של צירוף הטענות:
כפי שניתן לראות בטבלה זו, אריסטו לא בחן חלק מן הצורות האפשריות, דהיינו חלק מן השילובים בין האופנים והתמונות, ובמיוחד את אלו שבתמונה הרביעית. זאת משום שסבר שניתן, באמצעות כללי ההמרה, לצמצם את מספר הצורות התקפות של הסילוגיזמים לאלו שבהן הוא עסק באופן מפורש (יתרה מזו, ניתן לצמצם את כולם לצורות מן התמונה הראשונה). עם זאת ניתן להציע טבלה ממצה של האפשרויות השונות לסילוגיזמים התקפים שאלו יהיו שמותיהם:
דיאגרמות ון עבור סילוגיזמים
כדי לבדוק האם הסילוגיזם תקף, אפשר לבנות דיאגרמת ון (מכונה גם דיאגרמת ג'ונסטון) לווידוא תקפותם.
כאשר בונים דיאגרמה, יש להציג שלושה עיגולים, האחד להנחה הראשית, לצידו אחר למשנית והשלישי להנחה האמצעית, הצריכה לחפוף חלקית לראשית, למשנית ולמקום בו שתיהן נפגשות. יש לצבוע את השטחים שבהם אין חפיפה בין הקבוצות. אם שלושת החלקים אינם צבועים, המסקנה נכונה בהכרח.
לדוגמה, בסילוגיזם שנבחן קודם עשב הוא המונח הראשי, סוקרטס המשני וסוסים הם האמצעי. בהצבה בסיסית, איור שלושתם יחדיו יראה כך:
מאחר שבהנחה הראשונה נטען כי כל הסוסים אוכלים עשב, הרי שעלינו להסיר את הצביעה מנקודת החפיפה בין הסוסים לעשב:
בהמשך, מאחר שסוקרטס הוא סוס, הרי שעלינו להסיר את הצביעה מנקודת החפיפה בין סוקרטס לסוסים:
משתי ההנחות קיבלנו מצב שבו האזור בו חופפת ההנחה המשנית את הראשית, המשנית ואת החפיפה בין שתיהן אינו צבוע ומכאן שהסילוגיזם הזה נכון.
ההחבר
בנוסף לסילוגיזמים הלוגיים, אריסטו מציג בספריו "הרטוריקה" ו"טופיקה" את ההחברים, שהם טיעונים שאחת מהנחותיהם חסרה.
רפאל ואגניאן
רפאל וגאניאן (ברוסית: Рафаэль Ваганян ; נולד ב-15 באוקטובר 1951, ירוואן ברית המועצות) הוא שחמטאי סובייטי, ארמני בדרגת רב אמן. היה אלוף ברית המועצות בשחמט, התחרה באליפות העולם בשחמט.
ביוגרפיה
רפאל וגאניאן החל לשחק שחמט בעידוד אביו שהיה חובב שחמט. בשנת 1967 הוא זכה באליפות ברית המועצות לתלמידי בתי הספר. בשנת 1969 הוא ניצח בתחרות בין-לאומית לנוער.
בשנת 1989 רפאל וגאניאן ניצח באליפות ברית המועצות בשחמט. באותה תקופה הוא ניצח בכמה תחרויות חשובות. בשנת 1985 הוא העפיל לחצי הגמר של תחרות המועמדים להיפגש עם אלוף העולם. בשלב זה הוא נפגש עם אנדריי סוקולוב והודח.
לאחר התפרקות ברית המועצות הוא היה חבר נבחרת ארמניה.
בשנת 2005, בגיל 54 הוא הגיע לשיא מד כושרו - 2670.
רפאל וגאניאן באולימפיאדת השחמט
בין השנים 1978 ל-2004 השתתף רפאל וגאניאן ב-9 אולימפיאדות שחמט:
מיג 105 ספיראל
מיג 105 ספיראל היה מדגים טכנולוגי של מטוס חלל סובייטי מתוצרת משרד התכנון מיג. הצורך של ברית המועצות במטוס חלל ליישומים צבאיים הועלה כתגובה לתוכנית האמריקנית לבניית מטוס החלל בואינג X-20 דיינה-סור. מטוס החלל ספיראל אמור היה להיות משוגר לחלל מגבו של מטוס נושא מיוחד, שכונה 50/50. מטוס זה היה אמור להיות מעבורת החלל הסובייטית/רוסית הראשונה - אך מטוס זה לא נבנה מעולם.
פיתוח המטוס
רעיונות ראשוניים לבניית מטוס חלל הועלו על ידי משרדי תכנון סובייטים אחדים עוד קודם לתחילת מיזם מיג 105 ספיראל. התוכנית הותנעה רשמית במשרד התכנון מיג בשנת 1965, שנתיים לאחר ביטול מטוס החלל X-20 על ידי ארצות הברית, אשר מיג 105 אמור היה להיות תגובה לו. פיתוח המטוס הופסק בשנת 1969, בעיקר עקב בעיות תכנון של המטוס המשגר, 50/50. כתגובה לתוכנית מעבורת החלל של ארצות הברית, חודשה העבודה על מטוס החלל בשנת 1974, ובשנת 1976 נערכה טיסת הניסוי הראשונה של מטוס חלל זה, בתוך האטמוספירה ובמהירות תת-קולית. בניגוד למטוסי ניסוי של ארצות הברית, דוגמת מרטין-מרייטה X-24 ודומיו, המריא המיג 105 בכוחות עצמו ממסלול על הקרקע, ולא נישא לאוויר על ידי מטוס אחר. עד 1978, עת בוטל הפרויקט באופן סופי, בוצעו 8 טיסות ניסוי. הביטול של טיסות הניסוי והמשך העבודה נבע בין השאר מן ההחלטה לפתח את מעבורת החלל בוראן.
צומת האיקסים
צומת האיקסים (או צומת שטראוס) הוא כינוי עממי למפגש הרחובות הראשיים בלב ירושלים - יפו מכיוון מזרח למערב, והמלך ג'ורג', שמשנה את שמו לשטראוס בצידו הצפוני של הצומת.
הצומת עתיד להיות נקודת המפגש היחידה בין הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים, שעובר לכל אורכו של רחוב יפו, לבין הקו הכחול, שיעבור ברחוב המלך ג'ורג'. קיימת תוכנית עתידית להקמת מרכז תחבורתי רחב בצומת שיכלול תחנת רכבת תת-קרקעית של רכבת ישראל שתקרא בשם תחנת הרכבת ירושלים מרכז.
היסטוריה
הצומת נחנך ב-9 בדצמבר 1924, עם סלילתו של רחוב המלך ג'ורג'. עד אז עברה במקום רק הדרך הראשית ממזרח למערב, שהובילה מירושלים ליפו, שהיא רחוב יפו של ימינו. עד שנות ה-20 שכנו באזור כמה מבנים, שנסמכו אל קו פרשת המים הארצי, שחצה בקו צפון-דרום את רחוב יפו סמוך לנקודה זו.
ביוזמתם של מושל ירושלים, רונלד סטורס, וראש העיר באותה עת, ראע'ב נשאשיבי, הוחלט לסלול רחוב, שינצל את קו פרשת המים, ויאפשר מעבר נוח מדרום העיר אל מרכזה ההולך ומתפתח. בעקבות כך נחנך רחוב המלך ג'ורג' החל מאזור תחנת הרכבת בדרום, לאורך קו הרכס, וצפונה לכיוון שכונת מאה שערים ושכונת הבוכרים.
צומת זה הוא הצומת הראשון בירושלים בו הוצב רמזור.
בתחילת שנות האלפיים החלו עבודות לקו האדום של הרכבת הקלה, כיום חופרים מנהרה מצומת בר אילן לצומת האיקסים לטובת הקו הכחול, בצומת צפויה להיות נקודת מפגש בין הקו האדום לכחול, האחד על רחוב יפו והשני על רחובות המלך ג׳ורג ויכנס למנהרה מתחת לרחוב שטראוס. ואף תחנת ירושלים מרכז בסמוך לצומת.
חנויות ומבנים היסטוריים
בפינות הצומת ממוקמים ארבעה מבנים חד קומתיים ובהם חנויות. שלושה מהמבנים נבנו על ידי משפחת חיים ולירו והרביעי, ברחוב יפו 52 פינת רחוב שטראוס, הקרוי בניין טרבלוס (על שם מסעדת טרבלוס שפעלה במבנה) על ידי משפחת קוקיא. כחלק מתוכנית "גוש 50" מיועד הבניין להריסה וייהפך לכיכר ציבורית שמסביבה יבנו מבנים בגובה של 6 עד 8 קומות. לשלושה המבנים האחרים יש אישורים לתוספת קומות.
משנת 1933 פעלה בצומת חנות הספרים שהייתה היסוד להוצאת קריית ספר. בית מסחר נודע אשר שכן בצומת מאז שנת 1940 הוא "מעיין שטוב".
מעברי החצייה
בשנות ה-60 של המאה ה-20 סימנה עיריית ירושלים מעברי חצייה בצומת בכל ארבעת צדדיו, אך גם באלכסונים, מה שהקנה לו את הכינוי העממי "צומת האיקסים". סימון המעברים האלכסוניים אפשר להולכי רגל לקצר את דרכם מפינה לפינה של הצומת. בדומה לכך, סומנו מעברי חצייה אלכסוניים גם בכיכר השבת, שבהמשך רחוב שטראוס.
עם העבודות לרכבת הקלה ברחוב יפו הוחלף האספלט באבני ריצוף ומעברי החצייה שחצו את הצומת באלכסון הוסרו, כיום ישנם מעברי חצייה כבכול צומת (ריבוע של מעברי חצייה).
פיגוע סבארו
באוגוסט 2001 התרחש פיגוע ההתאבדות במסעדת סבארו ששכנה בקרן הדרומית-מזרחית של הצומת, שבו נרצחו 16 איש. כיום (2023) שוכן במקום סניף של רשת מאפה נאמן.
כריסטיאן ויז'אגרה
כריסטיאן קרלוס ויז'אגרה (בספרדית: Cristian Carlos Villagra; נולד ב-27 בדצמבר 1985 במורטרוס שבפרובינציית קורדובה, ארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק באתלטיקו טוקומאן.
קריירה
ויז'אגרה החל לשחק ברוסאריו סנטרל וערך את הופעת הבכורה ב-5 בפברואר 2006. הוא השתלב במהרה בהרכב הקבוצה ונחשב לאחד הכישרונות העולים בכדורגל הארגנטינאי. בינואר 2007 עבר לריבר פלייט במסגרת עסקה שכללה גם את השוער חואן אוחדה והחלוץ מרקו רובן. הוא זכה יחד עם ריבר באליפות הקלאסורה לשנת 2008.
ב-11 בנובמבר 2008 זומן על ידי דייגו מראדונה לסגל נבחרת ארגנטינה כאחד מתוך שלושת שחקני הליגה המקומית לקראת משחק הידידות מול נבחרת סקוטלנד.
מלודיה
מֶלוֹדיה (מלעז; בעברית: לחן) היא רצף ליניארי של צלילים מוזיקליים שהמאזין תופס כישות אחת. המלודיה בדרך כלל יוצרת משמעות מוזיקלית כלשהי וביטוי רגשי. במושג מלודיה מובנה קו מאוזן של מנגינה – להבדיל מהרמוניה, שהיא אנכית ומורכבת ממקבצים של מספר צלילים המנוגנים בו-זמנית. בכלי מקלדת, למשל מנגנת בדרך-כלל היד הימנית את המלודיה, והיד השמאלית את המרקם ההרמוני. המלודיה היא לרוב מרכזו התמטי (הנושא) של שיר או יצירה.
מלודיה יכולה להיות בעלת אופי לירי (איטית, לרוב), מהירה, קופצנית וכדומה. מלודיה יכולה להביע תחושות ורגשות רבים ומגוונים.
גמלא
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ג'ון שפארד
ג'ון שפארד (באנגלית: John Sheppard; 1515 לערך - דצמבר 1558) היה זמר ומלחין אנגלי מתקופת הרנסאנס.
חייו
בשנת 1554 עתר שפארד, כנראה ללא הצלחה, לתואר דוקטור למוזיקה מאוניברסיטת אוקספורד, בטענה שהוא לומד מוזיקה מזה 20 שנה ו"חיבר שירים רבים". אם תקופת לימודיו החלה ב-1534, סביר להניח שנולד בעשור השני של המאה ה-16. ב-29 בספטמבר 1543 (יום חג המלאך מיכאל בנצרות) התמנה למדריך מקהלה (Informator Choristarum) במודלן קולג' באוקספורד, שם נשאר עד 1548. בשנת 1552 כיהן כ"אציל הקאפלה המלכותית", משרה שייתכן שהגיע אליה מיד לאחר עזיבת מודלן. מחקר של דייוויד צ'אד מגלה, שצוואתו של שפארד נכתבה ב-1 בדצמבר 1558 וב-21 בדצמבר נקבר, אף כי נמצא זכאי לקבל מדי שרד להלוויית המלכה מרי ב-13 בדצמבר ואפילו להכתרת אליזבת הראשונה ב-15 בינואר 1559, כנראה משום שלא נודע דבר מותו.