cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה
הקרב הראשון על התעלה
חציית מדבר סיני החלה ב-14 בינואר 1915. ג'מאל פאשה רכב בראש הכוח שמנה כ-20,000 חיילים, ועשר סוללות תותחים. בשבוע הראשון צעד הכוח לאור יום כאשר הוא נושא איתו מכלי מים ענקיים. תנועת הכוח זוהתה כבר בשלב מוקדם על ידי מטוסי סיור בריטיים. לאחר השבוע הראשון החל הטור לצעוד בלילות, על מנת שמקום המתקפה לא יתגלה. ב-31 בינואר הגיע חלקו הגדול של הצבא לנקודת הערכות באזור שבין האגם המר הגדול ואגם תמסח, סמוך לעיר אסמאעיליה שעל גדות התעלה. בשלב זה נשלח כוח קטן צפונה על מנת לתקוף את קנטרה וכוח קטן דרומה שעליו הוטל לתקוף את העיר סואץ בעוד המתקפה המרכזית יועדה להתרחש באיסמעיליה. המתקפה החלה ב-2 בפברואר. סופת חול עיכבה את תחילת המתקפה, וכתוצאה מכך ההתקפה החלה לאחר הזריחה כך שהכוח התוקף זוהה על ידי הבריטים בשלב מוקדם. הטורקים החלו לחצות את התעלה בסירות מתנפחות רפסודות וגשר דוברות, ואולם הם נתקלו בהתנגדות עזה מהכוחות ההודיים שהיו מוצבים בצידה השני של התעלה. במקביל מספר ספינות קרב הצטרפו למערכה, וחלקם נפגעו מאש הארטילריה העות'מאנית. עד צהרי 3 בפברואר כל כלי הצליחה של העות'מאנים הושמדו מלבד שלוש סירות. רק כ-700 חיילים עות'מאנים הצליחו לחצות את התעלה, ואלו בסופו של דבר נהרגו או נתפסו בשבי. גם המתקפות על סואץ וקנטרה נכשלו.
בזיכרונותיו כותב ג'מאל פאשה, שב-3 בצהריים הוא וקציני המטה שלו הבינו שהמתקפה נכשלה. בשלב זה, על פי זיכרונותיו, טען הגנרל הגרמני קרס פון קרסנשטיין ש"לדעתו זו חובתו של הכוח התוקף למות עד האיש האחרון על גדות התעלה" אך ג'מאל פאשה לא שעה אל עצה זו והכריז על נסיגה.
על פי יומניו של פון קרסנשטיין 192 חיילים עות'מאנים אבדו בקרב, 366 נפצעו וכ-700 הוכרזו נעדרים, רובם מתוך הכוח שהצליח לחצות את התעלה ונלקחו בשבי בידי הבריטים. ציפיות הטורקים שמסעם יביא למרד כללי במצרים, וכן להתמרדות בקרב החיילים המוסלמים בקרב הכוחות ההודיים שהגנו על התעלה התבררו כבלתי מבוססות. גם מתקפות ההטעיה מדרום ומצפון נחלו כישלון, ובעיקר לא גרמו להסטה של כוחות בריטיים מקרבת איסמעיליה. מנגד הנסיגה הטורקית מהתעלה, וחזרה לארץ ישראל התבצעה באופן מסודר ללא אובדן של כוחות נוספים לעות'מאנים, ואילו הכוחות הבריטיים לא היו ערוכים למרדף אחר הכוחות הנסוגים.
לקחי המתקפה ויישומם
הכוחות הבריטיים, כהפקת לקחים מהמתקפה הראשונה, שינו את תפיסת ההגנה על התעלה - והקימו מוצבים לאורך הגדה המזרחית של תעלת סואץ. שינוי התפיסה מיוחס לשר ההגנה הבריטי, הלורד קיצ'נר שאמר: "מי כאן מגן על מי? אתם על התעלה או התעלה עליכם?". במרץ 1915 מונה סר ארצ'יבלד מארי לעמוד בראשות הכוחות הבריטיים בחזית המצרית והורה על הזזת המוצבים מקו התעלה מזרחה לעומק בסיני. הקמת מוצבים אלו אפשרה שליטה יעילה יותר על צירי התנועה בסיני, שליטה המאפשרת לעצור את התקדמות הצבא התוקף לפני התעלה, ויתרה את הצורך לפרוש כוחות לכל אורך התעלה. המוצב המזרחי ביותר שהוקם היה ברומני. הקמת מוצבים אלו הציבה בפני הבריטיים אתגר לוגיסטי גדול, שכן בעוד הצד המערבי של התעלה מושקה מתעלת מים מתוקים, ומקושר בקווי תחבורה נוחים, הצד המזרחי של התעלה היה חסר את התשתית הזו. על מנת לענות על הצרכים הלוגיסטיים, הורחב מאוד הבסיס בקנטרה, והיה למרכז לוגיסטי עצום ממדים. הוקמו רציפים ודוברות שאפשרו העברה של כוחות וציוד את התעלה, והוחל בהקמה של מסילת רכבת וצינור מים לאורך החוף הצפוני של חצי האי סיני.
המתקפה על סואץ אומנם נכשלה, אך לימדה את הן את העות'מאנים והן את הבריטים שמתקפה כזאת אפשרית, וכן שניתן לשתק את התנועה בתעלה, גם ללא צליחתה, על ידי כיבוש שוליה המזרחיים ומשם שליטה באש על השיט בתוואי בתעלה.
עם חזרתו לארץ ישראל הכתיר ג'מאל פאשה את ההתקפה כ'ניצחון מזהיר', והחל בהכנות למתקפה נוספת. הוקמה יחידת כוחות המדבר, אשר מפקדתה שוכנה בבאר שבע, והייתה תחת פיקודו של הגנרל קרס פון קרסנשטיין. במהלך 1915 יחידה זאת ערכה פעולות פשיטה קטנות היקף אך טורדניות על הכוחות הבריטיים בסיני שכללה התקפות על מוצבים בריטיים וניסיונות להנחת מוקשים לאורך התעלה. א.פ. וייל מציין שקרסנשטיין מילא תפקיד זה ב"רוב תחבולה ומרץ".
חלק חשוב בהיערכות העות'מאנית להמשך המערכה היה לשיפור מערך התחבורה, שהתבטא בשיפור מערך הרכבות בארץ ישראל. לפני המלחמה פעלו בארץ ישראל מסילת הרכבת יפו–ירושלים, ורכבת העמק אשר קישרה את חיפה באמצעות מסילת הרכבת החיג'אזית עם דמשק. במהלך המלחמה נסללה המסילה המזרחית העות'מאנית בין תחנת הרכבת טולכרם לתחנת הרכבת לוד ומשם לבאר שבע לתוך חצי האי סיני עד לקוסיימה (ראו מסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה). הרכבת בשיאה אפשרה נסיעה מדמשק ועד החזית בסיני, אך נתקלה בקשיים עקב הפסקת ייבוא הפחם לאזור (בעקבות המצור הימי של מדינות ההסכמה), ולכן נאלצה להתבסס על כריתת עצים מכל רחבי האזור.
קו תחבורה נוסף שהיה פעיל במהלך המלחמה עבר מעבר הירדן המזרחי, דרך ים המלח ומשם לירושלים. לצורך קו זה נבנו רציפים והובאו ספינות לים המלח.
המשבר הכלכלי ומכת הארבה
למשבר הכלכלי היו השלכות על עמידות הצבא העות'מאני במלחמה. אלכסנדר אהרונסון, אשר התנדב לצבא העות'מאני בראש חבורת צעירים יהודיים דיווח בספרו על תנאי המחיה והציוד הירוד של הצבא העות'מאני. תנאים אלו שהצטרפו ליחס הרע שהופגן כלפי המתגייסים היהודיים (אשר בין היתר נשלחו לפלוגות העבודה, ה'עמלייה' ולא לצבא הלוחם) הביא אותו ורבים מחבריו לערוק מהצבא. סיבה נוספת לעריקה, בעיקר בקרב החיילים הערביים, היה הצורך לפרנס את משפחותיהם. המשבר הכלכלי הוביל להתמרמרות של האוכלוסייה נגד השלטון הטורקי, והקל על גיוס סוכנים על ידי הבריטיים אשר קיבלו מטבעות זהב בתמורה לעבודתם.
חזיתות סמוכות והשפעתן על חזית ארץ ישראל
חזית גליפולי - באפריל 1915 נחתו כוחות של מדינות ההסכמה בחופי גליפולי. מטרת הבריטים הייתה כיבוש איסטנבול, פריצת הסגר העות'מאני על הדרדנלים, ופתיחת נתיב אספקה לנמלים הרוסים בים השחור. המערכה בגליפולי נמשכה עד ינואר 1916, ניסיון הפלישה נכשל, והוא עלה בקורבנות רבים משני הצדדים. בזיכרונותיו כותב ג'מאל פאשה שלצורך ההגנה מפני המתקפה נשלחו חזרה לשטחי אסיה הקטנה רוב יחידות הצבא המבוססות חיילים טורקיים, שנחשבו לאיכותיות יותר, והגנת סוריה וארץ ישראל נותרה בעיקר בידי יחידות מבוססות חיילים ערבים. למרות הניצחון העות'מאני הגדול בגליפולי, בחזית הקווקז נחלו הכוחות העות'מאניים תבוסות, ועם כניסתה של בולגריה למלחמה לצד מדינות המרכז, נאלצו העות'מאנים להסיט כוחות מן המזרח התיכון גם לחזית המקדונית.
חזית מסופוטמיה - לחזית זו ניתנה העדפה נמוכה על ידי הפיקוד העות'מאי ולכן הקצאת הכוחות הייתה בהתאם ורוב הכוח הטורקי התרכז סביב בגדאד. גם עם פלישת הבריטים למסופוטמיה בנובמבר 1914, במטרה להבטיח את בארות הנפט בבצרה, לא השתנתה האסטרטגיה העות'מאנית דבר שאיפשר סדרה של ניצחונות "קלים" (יחסית) במערכה לכיבוש את בגדאד. רק עם התקרבות הבריטים לעיר הבירה תיגבר אנוור פאשה את כוחותיו מזירות אחרות והצליח להביס את הכוח העיקרי של הבריטים (הדיוויזיה השישית "פונה" בפיקודו של מייג'ור גנרל צ'ארלס טאונסנד) לאחר ארבעה חודשי המצור על כות. בעקבות מפלה זו הוחלף הפיקוד הבריטי בזירה ולוטננט גנרל פרדריק סטנלי מוד מונה לתפקיד מפקד הזירה. מוד החל בתגבור הכוחות האנגלים והגדיל את מצבת הכוחות במסופוטמיה לכ-8 דיוויזיות שחלקן נלקח מזירות אחרות וחלקן נבנה. בתחילת 1917 יצא מוד למערכה והצליח להביס את הטורקים ברוב הקרבות במהלך אותה שנה וב-1918. ניצחונות אלו אפשרו לו לשחרר כוחות לזירות אחרות כשבין השאר נשלחו לחזית ארץ ישראל הדיוויזיה השלישית "לאהור" והדיוויזיה השביעית "מירוט".
מרד הסנוסים - הסנוסים היו כת אסלאמית בצפונה של אפריקה, ולחמו לצד האימפריה העות'מאנית במהלך המלחמה האיטלקית-עות'מאנית (בשנת 1911). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נעשו ניסיונות מצד המודיעין העות'מאני והגרמני לגייס את הסנוסים למלחמה בבריטים במדבר המערבי בואכה מצרים. בעקבות הצטרפותה של איטליה, אויבת הסנוסים, למדינות ההסכמה נשאו מאמצים אלו פרי ונפתחה המערכה בצפון אפריקה. תוכנית המרד התבססה על מתקפה משולבת על מצרים ממערב ומדרום בשלוש זרועות: האחת לאורך החוף על ידי הסנוסים בהנהגת סעיד אחמד, השנייה, לאורך נאות המדבר במדבר הלובי והשלישית, מדרום על ידי הסולטאן של דרפור. התקפות אלו התנהלו ללא תיאום הדדי. המרד הסנוסי החל בנובמבר 1915 אולם נחל תבוסות בקרבות מרסא מטרוח שנערכו בדצמבר אותה שנה, בקרב עגאגיה בפברואר 1916, ובהתקפה על סיוה בפברואר 1917.
המרד הערבי - במהלך 6–1915 התנהלה חליפת מכתבים בין השריף חוסיין בן עלי ממכה לבין הנרי מקמהון, המושל הבריטי של מצרים. בחליפת מכתבים זו, הידועה בשם מכתבי חוסיין-מקמהון, ביקש השריף חוסיין, בתמורה לתמיכתו בבריטים במלחמתם באימפריה העות'מאנית, את תמיכת בריטניה בהקמת ממלכה ערבית גדולה אחת הכוללת את חצי האי ערב (למעט אזור נמל עדן בתימן), עיראק, סוריה (כולל לבנון) וארץ ישראל (פלסטין בלשונו). ביוני 1916 החל המרד הערבי, בהנהגתו של בנו של עלי, פייצל בכיבושם של ערים בחיג'אז, והתקפות על מסילת הרכבת החיג'אזית. למרד הערבי הייתה השפעה על חזית ארץ ישראל וחצי האי סיני בשל הצורך לשלוח כוחות צבא עות'מאניים לחיג'אז, בשל אי ההגעה של הכוחות שהובטחו על ידי השריף (שהתחייב לשלוח צבא של 1,500 מתנדבים לטובת הפלישה הטורקית השנייה לסואץ), ובשל ההטרדות של קווי האספקה הטורקיים. ג'מאל פאשה בזיכרונותיו מציין מרד זה כסיבה המרכזית לכישלון המתקפה השנייה על תעלת סואץ, ועמדה זאת משתמעת באופן ברור מספרו של ת.א. לורנס (לורנס איש ערב) "שבעת עמודי חכמה", ואולם חוקרים רבים מטילים ספק בנזק הממשי שגרם המרד הערבי למאמץ המלחמה הטורקי.
הקרב השני על התעלה וההתקדמות הבריטית לכיוון ארץ ישראל
בנובמבר 1915 יצא ג'מאל פאשה לאיסטנבול על מנת לשכנע את אנואר פאשה ואת הפיקוד הגרמני בחשיבות המשך המתקפה על תעלת סואץ. בפברואר 1916 אנואר פאשה ערך סיור בארץ ישראל ובאותה תקופה החלו תגבורות עות'מאניות שהתפנו מהקרבות בגליפולי וכן של כוחות גרמנים ואוסטרו-הונגריים להגיע לאזור. התגבורות הגרמניות והאוסטריות כללו יחידות ארטילריה ומכונות ירייה, טייסת, יחידות נ.מ. משאיות ובתי חולים ניידים. לקראת מסע המתקפה העות'מאני השני לסיני מנה הכוח העות'מאני מעל 11,800 חיילים. מנגד האסטרטגיה הבריטית של הרחקת הקרב מהתעלה נתנה את אותותיה. במאי 1916 מסילת הרכבת הבריטית הגיע עד לעיירה רומני שבאזור קטיה שבסיני. לאזור קטיה היה חשיבות משום הבארות הרבים שבו שאפשרו החזקת כוח צבא לאורך זמן, כבסיס ליציאה למתקפה על התעלה. הכוח שהיה מוצב ברומני היה מורכב משתי דיוויזיות של חיל רגלים וכן יחידת האנזא"ק שכללה 3 חטיבות אוסטרליות של פרשים קלים (Australian light horse), וחטיבה ניו זילנדית של רובאים רכובים.
קרב רומני
באפריל 1916 הוליך קרס פון קרסנשטיין כוח של 3,500 חיילים לעבר מחוז קטיה. בשעה 4:30 בבוקר 23 באפריל נערכה פשיטה מוצלחת על אוגרטינה. משם המשיכו הכוחות ותקפו את העיירה קטיה בשמונה בבוקר, ובשעה 15:00 באותו היום נכבשה העיירה, ויחידת פרשים הכוללת מעל 250 חיילים נלקחה בשבי. בשל התמהמהות בהגעת כוחות עות'מאניים נוספים לאזור, המשך המתקפה בסיני התעכבה כשלושה חודשים בטרם חודשה. זמן זה שימש את הבריטים לבסס מחדש את שליטתם באזור קטיה, ולהביא תגבורות לאזור - שכללו את יחידת האנזא"ק בפיקודו של מיור גנרל ה. ג. שובל.
ביולי יצא פון קרסנשטיין למסע השני לתעלת סואץ. כוח התקיפה העות'מאני היה מורכב מכ-16,000 חיילים והיה מצויד טוב הרבה יותר מאשר במתקפה הראשונה על התעלה. הכוח כלל שלושים תותחים ושלושים ושמונה מכונות ירייה, אשר הועברו על פני המדבר, ללא דרכים סלולות תוך זמן קצר (הישג שזכה להערכה רבה מצד אויביהם הבריטים), וכן נהנה מסיוע אווירי של טייסת ה'פאשות' הגרמנית. ב-9 ביולי הגיע רוב הכוח לביר-אל עבד ואוגרטינה, ורק ב-19 ביולי הוא התגלה על ידי הכוחות הבריטיים.
ב-3 באוגוסט פרסו העות'מאנים את כוחותיהם סביב קו חזית שעמד אל מול קו החזית הבריטי שהוחזק על ידי שתי דיוויזיות חיל רגלים. נקודת התורפה של קו המגננה הבריטי היה מכיוון דרום, ולכן ב-4 באוגוסט נשלחה בריגדת הפרשים האוסטרלים הקלים השלישית לתפוס עמדות דרומיות. סמוך לחצות, כוח עות'מאני שעקב אחריהם החל תוקף את בריגדת הפרשים ומסתער על הר חול שנודע בכינוי 'הר מרדית' (Mount Meredith). האוסטרלים הצליחו להדוף את גל ההתקפה הראשון אך תנועת איגוף של הכוחות העות'מאניים הצליחה לגרום לאוסטרלים לסגת, בשעות הבוקר המוקדמות של יום המחרת. לקראת 5 בבוקר של 4 באוגוסט תגבורות בריטיות הצליחו לעצור את ההתקדמות העות'מאנית בהר מרדית, ובינתיים כוחות עות'מאניים הצליחו, בעזרת איגוף נוסף, להשתלט על הר רויסטון. בריגדת הפרשים האוסטרלים הקלים השנייה נשלחה לתפוס עמדות על שרשרת גבעות שנודעו בשם "גבעות ולינגטון", ואולם הרעשה ארטילרית עות'מאנית גרמה להם לסגת לקראת השעה 7 בבוקר, והגבעה נתפסה על ידי כוחות עות'מאניים. מהעמדות על בסיס גבעות ולינגטון הצליחו העות'מאנים לירות לעבר המחנה שנמצא סמוך לפסי הרכבת. ירי זה נפסק רק בעקבות הרעשה ארטילרית בריטית שהכריחה את הכוחות העות'מאניים לסגת לעבר המדרונות האחוריים של הגבעות. בכך הגיעה לשיאה המתקפה העות'מאנית.
לקראת צהרי 4 באוגוסט נבלמה ההתקדמות העות'מאנית בכל החזיתות, כולל מתקפות כושלות על הקווים הבריטיים הסמוכים לים. ככל שחלף הזמן והתעצמו הקרבות, בעיצומו של שיא הקיץ, החלו הכוחות העות'מאניים לסבול מצמא דבר שהחליש את עמידתם. לקראת השעה חמש ושלושים אחר הצהריים החלה מתקפת נגד בריטית על גבעת רויסטון, שהצליחה לכבוש אותה בחזרה. למחרת מוקדם בבוקר נכבשו גבעות ולינגטון. במהלך הכיבוש כאלף חיילים עות'מאניים נפלו בשבי, והמהלך סימן את תחילת הנסיגה העות'מאנית. בליל 5 באוגוסט העות'מאנים פינו את קטיה, ובימים הקרובים הם נסוגו גם מבסיסיהם באוגרטינה ובביר אל עבד.
ההחלטה הבריטית על התקדמות לעבר ארץ ישראל
ההתקדמות הבריטית לכיוון סיני נועדה בראש ובראשונה להרחיק את המלחמה מתעלת סואץ, ואולם ההצלחה הבריטית הגדולה בקרב רומני סימנה את הדרך להמשך ההתקדמות הבריטית לכיבוש ארץ ישראל וסוריה. ההחלטה על קמפיין זה לא הייתה מובנת מאליה וחברי קבינט רבים באנגליה סברו שאין לארץ ישראל חשיבות אסטרטגית, ושאין צורך 'לבזבז' כוחות על מה שנחשב לזירה צדדית של המלחמה, כוחות שנחוצים בזירה המרכזית של המלחמה - באירופה. מנגד חברי קבינט אחרים, ובראשם ראש ממשלת אנגליה לויד ג'ורג', דחפו להמשך ההתקדמות הבריטית. לויד ג'ורג' נכנס לתפקידו בדצמבר 1916, ומיד עם כניסתו לתפקיד שלח מברקים לסר ארצ'יבלד מארי, מפקד הכוחות הבריטים בחזית, שבהם הוא הודיע לו שדרושות לו הצלחות בריטיות בחזית המזרח תיכונית. עם זאת, בקשתו של מארי לשתי דיוויזיות נוספות שהיו נחוצות לשם ההתקדמות לאל-עריש נענתה בשלילה. תום שגב, בספרו 'ימי הכלניות' טוען שלמסע השידול של חיים ויצמן (שהיה ביחסי ידידות וקרבה עם לויד ג'ורג' וחברי קבינט אחרים), בו הוא טען שכיבוש ארץ ישראל על ידי הבריטים יביא לתמיכה של העם היהודי במאמץ המלחמה הבריטי, משקל רב בקבלת ההחלטה להרחבת הקמפיין.
הרכבת הבריטית צינור המים ודרך החבלים
להבדיל ממסעי המלחמה העות'מאניים שהתבססו על חציה מהירה של המדבר על ידי כוחות גדולים, ללא קווי אספקה מסודרים, ההתקדמות הבריטית לתוך סיני ולכיוון ארץ ישראל התבססה על בניית קווי אספקה במקביל להתקדמות הכוחות ולכן, אף שנבנתה במהירות שיא, הייתה איטית הרבה יותר. האספקה הבריטית התבססה על הנחת מסילת ברזל, הנחת צינור מים, וסלילת כביש. א. פ. וייל בסקירתו את המערכה מכנה את בניית קווי האספקה הללו: "'חתיכת עבודה' בריטית טיפוסית-איטית: יקרה מאוד וסולידית ביותר". מסילת הברזל הייתה ברוחב תקני ונבנתה על ידי פלוגת מסילת הברזל של חיל ההנדסה המלכותי. את "העבודה השחורה" ביצע 'קורפוס העבודה המצרי'. אנתוני בלווט, בספרו 'עם כוחותינו בפלשתינה' מציין שפלוגת מסילת הברזל הורכבה משתי יחידות שאנשיהן גויסו בהתאמה משתי חברות הרכבות האנגליות המובילות, ושהעבודה על המסילה נעשתה לסירוגין - ביום אחד על ידי היחידה הראשונה, ולמחרת על ידי היחידה השנייה בעוד חיילי היחידה הראשונה נחים. שיטת עבודה זו הביאה לתחרות פורה בין שתי היחידות שתרמה לסלילתה המהירה של המסילה. הקושי המרכזי בבניית מסילת הברזל והכביש היה אי היציבות של הקרקעות המדבריות בסיני. משום כך על מנת לבנות את הכביש ששימש למעבר הכוחות נעשה שימוש בחבלים כדי לעגן את הקרקע, ומשום כך הכביש שנבנה במקביל למסילת הרכבת זכה לכינוי 'כביש הרשתות' ('the wire road').
אספקת המים לכוחות המתקדמים נעשתה על ידי השילוב של הכשרת הבארות בסיני, צינור המים, וכן על העברת מים באמצעות הרכבת. מי הבארות בסיני, אף שהספיקו לחיילים העות'מאניים, נחשבו ללא-ראויים לשתייה עבור החיילים הבריטים ושימשו רק להשקיית הבהמות. הכוחות העות'מאניים השתדלו להרוס את הבארות תוך כדי נסיגתם, ובמקרים רבים ניסו גם להרעיל אותם. משום כך עסקו יחידות ההנדסה הבריטיות בשיפוץ הבארות, בחפירת בורות חדשים ובהכשרת המים בבארות. כמו כן נעשה שימוש בצינור המים וברכבת על מנת להעביר מי שתייה מאזור תעלת סואץ אל פנים סיני.
לצורך ההתקדמות לעבר סיני הפכה העיירה 'קנטרה' שלאורך חופי התעלה לבסיס אספקה עצום ממדים. מפקד הכוחות הבריטיים, סר ארצ'יבלד מארי העביר באוקטובר 1916 את מפקדתו מאיסמעיליה לקהיר, החלטה שאפשרה לו לנצח ביעילות על המאמצים הלוגיסטיים רחבי ההיקף, אך גם הפכה אותו, בניסוחו של א. פ. ויול, "לאיש מנהלה יותר מאשר מפקד צבאי בשדה".
קרבות מגדבה ורפיח
למעשה לאחר קרב רומני החלה נסיגה עות'מאנית מדורגת לעבר ארץ ישראל ובמקביל התקדמות בריטית איטית. ההתנגדות העות'מאנית הייתה עזה במקומות מסוימים ואילו אזורים אחרים ננטשו ללא קרב. לאחר ארבעה חודשים של התקדמות איטית לצד סלילת מסילת הרכבת, בדצמבר 1916 הגיעו הכוחות הבריטים לקרבת אל עריש, שבה היה מוצב כוח של 1,600 חיילים עות'מאניים - ואולם כאשר בבוקר 21 בדצמבר תקפו הבריטים את העיר הם מצאו שהכוחות העות'מאניים נסוגו ללא קרב. במאמץ לרדוף אחר הכוחות העות'מאניים הנסוגים ב-23 בדצמבר הותקף הכוח העות'מאני שהתבצר במגדבה על ידי דיוויזיית אנזא"ק ובריגדת קורפוס הגמלים. הכוחות העות'מאניים היו מחופרים היטב וגילו התנגדות עזה, ובשעה 14:00, לאחר שההתקפות על המעוזים העות'מאניים נכשלו, הוציא מפקד הכוח, הגנרל שובל, פקודת נסיגה. ואולם לאחר הוצאת הפקודה הגיעה הידיעה שהפרשים הבריטיים הצליחו לכבוש את אחד המוצבים העות'מאניים. פעולה זאת הייתה ראשיתה של הטיית הכף בקרב, פקודת הנסיגה בוטלה ועד לרדת החשכה נכבשה העמדה, ו-1,282 חיילים עות'מאנים נפלו בשבי. ב-9 בינואר נערכה התקפה על אל-מגרונטין שבסביבות רפיח על ידי דיוויזיית אנזא"ק והבריגדה הרכובה החמישית, בפיקודו הישיר של לוטננט גנרל פיליפ צ'טווד (שהיה המפקד הבכיר בסיני, מכיוון שסר ארצ'יבלד מארי נמצא במפקדה בקהיר). גם בקרב זה גילו העות'מאנים התנגדות עזה ועיקשת, ופריצת הקווים העות'מאנים ארעה שוב לאחר שהוצאה פקודת הנסיגה, בעקבות כיבוש המעוז הטורקי המרכזי בהתקפת כידונים על ידי הבריגדה הניו זילנדית אשר לא שמעה את פקודת הנסיגה. בקרב זה נלקחו בשבי כ 1,600 חיילים עות'מאניים וכ-200 נהרגו (לעומת 71 הרוגים בצד הבריטי).
קרבות שערי עזה ובאר-שבע
לאורך ההיסטוריה מילאו העיר עזה וסביבתה תפקיד מרכזי במסעי המלחמה של האימפריות, פעם כשער הכניסה הדרומי לארץ ישראל, ופעם כתווך החוצץ בין ארץ ישראל למצרים. מעזה, גבולו הצפון מערבי של מדבר סיני, וצפונה, מקורות המים הופכים לזמינים יותר ונפרסת רשת של כבישים, ראויים מדרכי המדבר, המחברים אותה לשאר ערי הארץ. משום כך בחודשים שלאחר קרב רומני, בעוד העות'מאנים נסוגים מחצי האי סיני, הם ייצבו קו הגנה המשתרע בין עזה לבאר-שבע, במטרה לעצור שם את הפלישה הבריטית. הקרבות על עזה היו מן הקרבות העזים ביותר שנערכו בזירה במהלכם נפלו עשרות אלפי חיילים משני הצדדים. שתי התקפות בריטיות גדולות נכשלו באביב 1917, והביאו להחלפת מפקד הכוחות הבריטיים. כיבוש באר-שבע בסוף אוקטובר 1917, ולאחריו כיבוש עזה, הביאו לפריצת הדרך ואפשרו התקדמות בריטית מהירה לתוך ארץ ישראל ולכיבוש של ירושלים בתוך פחות מחודשיים.
קרב עזה הראשון
הקרב נערך ב-26 במרץ 1917 סמוך לעיר עזה. היה זה הקרב החשוב הראשון על אדמת ארץ ישראל. קרב עזה הראשון הסתיים בניצחון צבא האימפריה העות'מאנית בסיוע מומחים גרמנים. הבריטים לא הצליחו לפרוץ את החזית. לעות'מאנים היו 2,447 נפגעים - הרוגים, פצועים ונעדרים. לבריטים היו 467 הרוגים, 2,900 פצועים ו-500 נעדרים. תכנון ההגנה העות'מאנית בוצעה על ידי המפקד הגרמני פרידריך קרס פון קרסנשטיין, שזכה לשבחים על חלקו. הכוחות הבריטים פרצו את גדרי הצברים בגבעת עלי מונטר והגיעו אל פאתי העיר. עקב בעיות בהבנת תמונת הקרב על ידי מפקדי הקרב הבכירים, קיבלו הכוחות הבריטיים הקדמיים פקודת נסיגה.
קרב עזה השני
הקרב השני נערך ב-19 באפריל 1917 והוא החל בהסתערות מזרחית לעזה. העות'מאנים, שחיזקו את כוחותיהם לאחר הקרב הראשון, הצליחו להביס את הבריטים בקרב השני. ב-28 ביוני 1917 מונה גנרל אדמונד אלנבי למפקד חיל המשלוח המצרי. משרד המלחמה הבריטי חיזק את צבאו של אלנבי באופן משמעותי כשתגבר אותו בשלושה גייסות - שני גייסות רגלים וגייס פרשים.
הפשיטה הבריטית על מסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה
לאחר תבוסת הכוחות הבריטים בקרב עזה הראשון ובקרב עזה השני ב-1917 חששו הבריטים שהטורקים ינסו לחדש את המתקפה לכוון תעלת סואץ ולכן ב-22 במאי 1917 יצא כח בריטי גדול מאזור תל שרוחן ויום למחרת חיבל ב-21 ק"מ של מסילה וב-9 גשרים בין ביר עסלוג' לעוג'ה אל חפיר. הגשרים המשמעותים שחובלו היו:
פעולה זו הפסיקה את תנועת הרכבות מדרום לביר עסלוג' וזו לא חודשה יותר
קרב באר שבע
קרב באר שבע ב-31 באוקטובר 1917 הביא לפריצת הצבא הבריטי צפונה למרכז הארץ. היה זה לאחר הכישלונות בקרב עזה הראשון וקרב עזה השני להבקיע את הקו העות'מאני באזור עזה. את ההצלחה הבריטית יש לזקוף לזכות מבצע הונאה, שגרם לעות'מאנים להאמין שגם את ניסיונם השלישי להבקיע דרך למרכז הארץ יוציאו הבריטים לפועל אל מול העיר עזה. כחלק מההונאה נקטו הבריטים אמצעי הסוואה והטעיה. מטוסים קלים גרמניים שהיו באזור לא הבחינו בתנועות הצבא הבריטי שנערכו בעיקר בחשכה, ללא אורות. ידוע גם הסיפור על תרגיל ההטעיה, לפיו "אבד" תיק מסמכים חשוב ליד החזית העות'מאנית ובו תוכנית לניסיון הבקעה נוסף בגזרת עזה בעוד אלנבי תכנן ובצע הבקעה בגזרת באר שבע. בקרב בלטו הפרשים הקלים האוסטרליים. קרב באר שבע נחשב לקרב הרכוב הגדול האחרון בהיסטוריה.
ב-7 בנובמבר 1917, שבוע אחרי נפילתה של באר שבע, כבשו הבריטים גם את עזה, בקרב עזה השלישי.
הבריטים פרצו דרך באר שבע צפונה למרגלות הרי יהודה, אזור שבו העות'מאנים לא ציפו להם. כאשר הצבא העות'מאני גילה את הפריצה, הוא עבר להגן על הדרך העולה מחברון לירושלים. במקביל, הצבא הבריטי המשיך בדרכו צפונה לאורך שפלת החוף - מרדף פלשת, והגיע ב-16 בנובמבר 1917 ליפו.
קרב תל חווילפה
תל חווילפה (תל חליף) נמצא מצפון לבאר שבע (בשולי קיבוץ להב). לאחר כיבוש באר שבע התבצרו הטורקים בתל זה במגמה לחסום את תנועת הצבא הבריטי צפונה ולכוון חברון. בין 1 בנובמבר ל-5 בנובמבר נלחמו הבריטים לכבוש את התל ואת סביבותיו ללא הצלחה כשמחסור במים לכוחות הלוחמים היווה גורם משמעותי לחוסר הצלחה זה. ב-6 בנובמבר פתחו הבריטים במערכה לכל רוחב החזית והצליחו ב-7 בנובמבר לכבוש את התל ולפרוץ את הדרך צפונה ומזרחה.
קרב עזה השלישי
קרב עזה השלישי נערך בין 1 בנובמבר ו-7 בנובמבר 1917. קרב זה התחולל מייד לאחר קרב באר שבע על ידי הקורפוס ה-21 (בפיקודו של גנרל אדוארד באלפין) והוא נועד לרתק כוחות טורקים לגזרת החוף ולמנוע מהפיקוד הטורקי לשלוח תגבורות לאזור באר שבע. לאחר כיבוש העמדות מסביב לעזה ("גבעת המטריה" מדרום, גבעת עלי מונטאר ממזרח ו"שייח חסאן" ממערב), מהלך שהסתיים ב-7 בנובמבר, החל הצבא הטורקי לסגת מעזה ומקו ההגנה עזה-באר שבע.
נסיגת הצבא העות'מאני
המאמץ העיקרי של הצבא העות'מאני היה להשאיר את דרך החוף בין עזה לבין יפו פתוחה לתנועות הצבא הטורקי. לכן נעשה ניסיון לבסס קו הגנה דרומית מערבית לראשון לציון באזור של חולות נודדים שבו המעבר אפשרי רק באזור צר.
הרדיפה של הכוחות הבריטיים, הרכובים על גבי סוסים, אחרי הצבא העות'מאני הנסוג גרמה למפנה בלחימה. נכבש צומת מסילות הברזל תחנת ואדי צראר (לימים תיקרא התחנה בשם "נחל שורק"), כיבוש שהביא לניתוק החיילים העות'מאנים שהיו בחלקם מפוזרים בדרום הארץ. גנרל אלנבי נכנס לירושלים ב-11 בדצמבר 1917. בכך הוא קיים את הוראת ראש ממשלת בריטניה להיות בירושלים עד חג המולד. אלו היו המהלכים העיקריים בשלב המפנה:
הקרב על גבעות מע'אר
הקרב אירע ב-13 בנובמבר 1917. בסיומו של הקרב הגיעו הכוחות הבריטיים לוואדי צראר והשתלטו על צומת הרכבות המרכזי לדרום ארץ ישראל ובכך חרצו את גורל המערכה בדרום ישראל.
הקרב על הפרצה
הצבא הבריטי התפצל לשניים: הזרוע האחת עלתה דרך תל גזר, עמק איילון, אמאוס ונבי סמואל וסגרה על ירושלים כהכנה לכיבושה. הזרוע השנייה התקדמה צפונה והתבססה לאורך הציר יפו-רמלה, עמק איילון, ולאורך הגדה הדרומית של הירקון - הנדבך המערבי של קו שתי העוג'ות, לקראת צליחת הנהר. בין שתי הזרועות נבעה פרצה והעות'מאנים ניסו לנצלה כדי לנתק את הכוחות הבריטיים זה מזה. הבריטים הבינו את טעותם ובסדרת קרבות אשר נערכו בסביבת מידיה-נעלין, שילטא, אל בורג' ואום צפא, סגרו את הפרצה, והתפנו לכיבוש ירושלים, וצליחת הירקון.
כיבוש ירושלים
ירושלים נכנעה לצבא הבריטי ב-10 בדצמבר 1917. יום לאחר מכן נכנס מפקד הכוחות הבריטיים, הגנרל אדמונד אלנבי, אל העיר העתיקה. אלנבי ירד מסוסו לפני שנכנס לירושלים, והוא וקציניו נכנסו לעיר ברגל דרך שער יפו - מתוך כבוד לעיר הקדושה לשלוש הדתות. לאחר מכן ציין בדו"ח הרשמי:
הקרב השני לצליחת מעברות הירקון
קרב הצליחה השני נערך בלילה שבין 20 ל-21 בדצמבר 1917. כוחות של הדיוויזיה ה-52 הפתיעו את הטורקים וצלחו בשלוש נקודות לאורך הירקון שם ביססו ראש גשר. בסופו של יום הצליחה נפרש ראש הגשר, מצפון לשפך הירקון (במערב), עד לתל קנה שממזרח להוד השרון (במזרח). בלילה הבא (22 בדצמבר) הורחב ראש הגשר מזרחה לפתח תקווה ולכפר רינתיה. ב-23 בדצמבר הרחיבו הבריטים את אחיזתם בגזרת החוף והגיעו צפונית לשפיים.
תקופת ביניים
משלב חציית הירקון בדצמבר 1917 ועד האופנסיבה לכיבוש מגידו, צפון הארץ וסוריה (החל מספטמבר 1918), חלה במלחמה תקופת ביניים שמתאפיינת במהלכים מדיניים, צבאיים ולוגיסטיים. גם חורף גשום מאוד עיכב את מהלכי הצבא הבריטי.
המהלכים המדיניים
בסופו של דיון התקבלו ההחלטות הבאות: הבאת כוחות רעננים לזירה חייבה את אלנבי להכשיר ולאמן כוחות אלו.
שינויי הכוחות
במהלך אפריל ומאי נשלחו מהזירה הארץ ישראלית למערב אירופה כוחות המורכבים מחיילים אנגלים. בין הכוחות שנשלחו מהארץ:
בתמורה הובאו ארצה חיילים הודים (חלקם הקטן מהחזית המערבית ורובם מארמיות ששהו במסופוטמיה). דבר זה הביא לרה-ארגון של כל כוחות חיל המשלוח המצרי בארץ ישראל:
הפעילות הלוגיסטית
ההתקדמות המהירה של הכוחות הבריטים השאירה הרחק מאחור את המרכזים הלוגיסטיים (חלקם אפילו בקרבת תעלת סואץ) והאריכה מאוד את קווי האספקה. אחת המטרות של אלנבי בתקופת הביניים הייתה להזיז את המרכזים הלוגיסטיים ולהביא אספקה לכל היחידות בחזית.
ייצוב קו שתי העוג'ות
קו זה התייצב בשלושה שלבים:
המערכה בבקעת הירדן ועבר הירדן
על אף יצוב קו שתי העוג'ות המשיכו הבריטים לחשוש מתקיפה של הטורקים מכוון הרי מואב ולכן הורה אלנבי לכוחותיו לבסס את אחיזת הצבא בבקעת הירדן ולהרחיב את הקו ההגנה לעבר הירדן עד לעמאן. מטרה נוספת של הבריטים הייתה להגיע להקים תשתית חזקה מספיק בבקעת הירדן כדי לכבוש את עמאן, לחבל במסילת הרכבת החיג'אזית ולמנוע העברת אספקה לדמשק.
כיבוש יריחו
כיבוש יריחו בוצע בין 19 בפברואר ל-21 בפברואר על ידי פעולה משולבת של הדיוויזיה הלונדונית ה-60 (מהקורפוס ה-20) שפעלה מול יריחו, 2 בריגדות מדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק (מקורפוס המדבר הרכוב) שפעלו באגף הימני (דרום) וכוחות מהדיוויזיה הוולשית ה-53 (מהקורפוס ה-20) שפעלו באגף השמאלי (הצפוני). מפקד המבצע היה לוטננט גנרל פיליפ צ'טווד מפקד הקורפוס ה-20. כוחות דיוויזיה 60 התייצבו ב-22 בפברואר בקרבת נהר הירדן ולאורך נחל עוג'ה והשלימו בכך את ייצוב קו ההגנה בין שתי העוג'ות.
כיבוש בקעת הירדן
כיבוש בקעת הירדן היה המשך טבעי של כיבוש יריחו וחלק מתוכנית רחבה יותר של אלנבי להזיז את קו שתי העוג'ות צפונה. בגיזרת בקעת הירדן התקדמו הבריטים מקו ואדי עוג'ה כ-4 ק"מ צפונה עד אזור נירן. במקביל פעלו כוחות נוספים בגב הרי יהודה והתקדמו צפונה. הרחבה זו של השטח המוחזק על ידי הבריטים איפשר את הפעולות מזרחית לירדן.
קרב ראשי הגשר
בעקבות קרב עבר הירדן הראשון גיבשו הטורקים תפיסה שכיבוש עבר הירדן ועמאן הפך ליעד אסטרטגי של הצבא הבריטי.
ב-11 באפריל יצאו הכוחות הטורקים למתקפת נגד בשתי גזרות:
הכוחות הבריטים שהחזיקו בגזרות אלו היו דיביזיית אנזא"ק (כולל כוחות מהגדודים העבריים) ובריגדת הגמלים הקיסרותית. לאחר קרבות קשים נהדפו הטורקים כשחיילי הדיוויזיה ה-48 נסוגו לשונת נימרין והתבצרו שם וחיילי הדיוויזיה ה-46 נסוגו לכוון שכם.
קרב עבר הירדן השני
קרב עבר הירדן השני התחולל בין 30 באפריל ל-4 במאי 1918 בין כוחות של חיל המשלוח המצרי (EEF) לבין כוחות של צבא האימפריה העות'מאנית המתוגברים על ידי כוחות גרמנים. במהלך המבצע ניסו כוחות בריטים לכבוש את מוצבי הטורקים בשונת נימרין ובא-סאלט. לאחר קרבות קשים נסוגו הבריטים בחזרה לגדה המערבית של הירדן.
קרב רכס אבו טולול
הבריטים ראו חשיבות לוגיסטית להחזיק במעיינות שהזינו את ואדי עוג'ה ולכן הגנו על "בליטה" בתוך השטח הטורקי שמצפון לעוג'ה. ראש הבליטה היה רכס בין "אבו טולול" (מדרום לנירן) וה"מוסלבה" (מצפון לנירן). בליטה זו גרמה לטורקים בעיות בהחזקה של עמדות נגדיות ולכן החליט הפיקוד הטורקי להסיג את הבריטים משטח זה.
ב-14 ביולי הוציאו הטורקים לפועל את תוכניתם לחיסול האחיזה הבריטית ברכס אבו טולול שהוחזק על ידי הבריגדה הרכובה ה-1 (של דיביזיית אנזא"ק) שכללה כוחות מהגדודים העבריים. על פי התוכנית הטורקית, היקף הכח הטורקי היה 2 בטליונים גרמנים ו-2 דיוויזיות טורקיות. בפועל פעלו בשטח רק היחידות הגרמניות ללא תמיכה טורקית ולאחר הצלחה גרמנית ראשונית יצאו פרשי אנזא"ק למתקפת נגד, הדפו את הגרמנית בחזרה לעמדותיהם, הרגו כ-100 חיילים ושבו כ-350.
במקביל תקף כח טורקי את ראש הגשר הבריטי באזור גשר עבדאללה אך כוחות של בריגדת הגמלים הקיסרותית החזירה מלחמה, הרגה כ-90 טורקים ושבתה כ-100.
המערכה בצפון ארץ ישראל והניצחון
ב-19 בספטמבר 1918 נפתחה המערכה לכיבוש צפון הארץ וסוריה ובסופה נחתם הסכם הפסקת הלחימה בין בריטניה לטורקיה.
בשלב הראשון של המערכה בוצעו המהלכים הבאים:
הניצחון במערכה על מגידו ציין שלב חשוב במערכה על ארץ ישראל.
כיבוש נצרת
הקרב לכיבוש נצרת התחולל ב-20 וב-21 בספטמבר 1918 ומטרתו הייתה לחסום את דרך נסיגה של הצבא הטורקי צפונה לטבריה וכן לנסות לשבות את המפקד העליון הגרמני אוטו לימן פון זאנדרס. הקרב הוטל על הבריגדה הרכובה ה-13 של הדיוויזיה הרכובה ה-5. עקב ניהול שגוי של כוחותיו הגיע מפקד הבריגדה לקרב בראש רגימנט אחד בלבד דבר שלא איפשר לו לכבוש את העיר ולנתק את הדרכים ממנה ובסופו של דבר אילץ אותו לסגת ממנה ולכבוש אותה רק למחרת.
קרב עבר הירדן השלישי
קרב עבר הירדן השלישי החל ב-22 בספטמבר ובמהלכו כבשו כוחותיו של חייל צ'ייטור (בפיקוד מייג'ור גנרל אדוארד צ'ייטור) את גשר דמיה כדי לחסום את דרך הנסיגה משכם. בהמשך עברו לצידה המזרחי של בקעת הירדן וכבשו את א-סאלט ואת עמאן שם תקע טריז בין הארמייה ה-4 הטורקית שנסוגה צפונה, לכוון דמשק, ובין הקורפוס ה-21 הטורקי שנסוג ממעאן. בשלב מאוחר יותר סייעו בכיבוש דמשק.
הקרב בנחל תרצה
התקיפה המוצלחת של הקורפוסים הרגליים הבריטים ה-20 וה-21 על הרי השומרון הביאה לנסיגה חפוזה של הכוחות הטורקים צפונה ומזרחה. חלק מכוחות אלו נסוגו לאורך נחל תרצה (בנתיב כביש 57) לעבר בקעת הירדן.
טייסים בריטיים ניצלו את המבנה הטופוגרפי של בקעת תרצה, והפגיזו את הכוחות הנסוגים ב-21 בספטמבר 1918. הדרך התלולה היורדת משכם לבקעת הירדן נהייתה מלכודת מוות עבור הצבא העות'מאני, ולאורך הדרך נלכדו כ-7,000 חיילים, ארטילריה ואמצעי הובלה רבים. בסופו של יום נפגעו כ-90 תותחים, 50 משאיות, כ-1000 כלי רכב ומספר רב של חיילים, סוסים ובהמות משא.
הצלחתו של חיל האוויר הבריטי, שהיה אז בראשיתו, תרמה תרומה משמעותית להשמדת הארמיות ה-VII וה-VIII הטורקיות, על רכבן, נשקן וכל ציודן עד 24 בספטמבר 1918. התוצאה הייתה דילול הכוחות שהגנו על דמשק, בירת השלטון העות'מאני באזור "סוריה הגדולה" - "פרובינציית דמשק" ותרמו בהמשך הקרבות לכיבושה.
קלאמה אפסטין
קלאמה אפסטין (באנגלית: Kalama Epstein; נולד ב-5 במאי 2000) הוא שחקן אמריקאי.
המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה
הקרב בנחל תרצה
המלכודת בנחל תרצה השאירה את רישומה בספרות המלחמה ובבתי הספר הצבאיים. לא היה תקדים להפעלה כה יעילה של עליונות אווירית בלחימה נגד כוחות יבשה, תוך ניצול נכון של תנאי השטח והטופוגרפיה.
כיבוש חיפה
הקרב לכיבוש חיפה התחולל ב-23 בספטמבר 1918 כש-3 גדודי פרשים של חיילים הודים תקפו את חיפה. הגדודים נתקלו באש חזקה במבואות העיר ואחד הגדודים נשלח למעלה הכרמל כדי לאגף את הטורקים ולשתק את תותחיהם שהוצבו על מורדות ההר וגדוד שני נשלח לחסום את דרך עכו-צפת. בסופו של דבר נכבשה העיר על ידי הגדוד השלישי (רמחי ג'ודפור) שפרץ לעיר התחתית, למרות אש טורקית כבדה, וכבש אותה.
קלאמה אפסטין
ביוגרפיה
אפסטין נולד וגדל באי אואהו שבהוואי, ארצות הברית. כשהיה תינוק הופיע פעם אחת בסדרת הטלוויזיה "משמר המפרץ", בתור בנה של הדמות ג'סי אוונס, בשנת 2001. לאחר מכן, תפקידו הבא בטלוויזיה היה ב-2011, כאשר הופיע בפרק של הסדרה "הוואי חמש-אפס". בין הופעותיו השונות בטלוויזיה לאורך השנים נמנות השתתפותו בסדרה בלה והבולדוגס ב-2015 ובסדרה "Liberty Crossing" ב-2018. כמו כן, בין השנים 2016 ל-2018 השתתף בסדרת הטלוויזיה "משפחת פוסטר" בתפקיד נואה. מאז 2019, אפסטין מגלם את דמותו של ג'רמי בסדרה "נקמתה של ניק" מבית נטפליקס.
המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה
קרב סמ'ח
קרב סמ'ח התחולל ב-25 בספטמבר 1918 כשבריגדת רגלים רכובים (מדיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית) פרצה לסמ'ח מדרום וניהלה קרב נגד כוחות טורקים שהתבצרו בתחנת הרכבת עד כניעתם.
קרב גשר בנות יעקב
קרב גשר בנות יעקב היה הקרב האחרון על אדמת ארץ ישראל והיה חלק מהמבצע לכיבוש סוריה. הקרב התקיים בתאריכים 27–28 בספטמבר 1918 ובמהלכו יצאו 2 דיוויזיות מטבריה וכבשו, לאחר קרב, את הגשר והניסו את הטורקים/גרמנים לכוון דמשק.
כיבוש דמשק
המבצע לכיבוש דמשק החל עם סיום קרב סמח' ב-26 בספטמבר 1918. הכוח הבריטי/אוסטרלי התפצל לשני כוחות:
כיבוש חלב
כיבוש העיר חלב תוכנן ל-26 באוקטובר על ידי כוח משולב של הדיוויזיה הרכובה ה-5 וכוחות ערבים אולם הוא הושלם ב-25 באוקטובר על ידי כוחותיו הערבים של הנסיך פייסל שהגיעו ממזרח העיר.
דיוויזיות אנזא"ק
ההנצחה מתייחסת לחיילי אוסטרליה וניו זילנד שפעלו במערכה במסגרת דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק ודיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית:
כיבוש באר שבע
מתקפת הפרשים הקלים האוסטרליים שהכריעה את הקרב על באר-שבע (ובכך פרצה את הדרך לתוך ארץ ישראל) הייתה למאורע מכונן במורשת הקרב האוסטרלית. סיפורה של חטיבת הפרשים הקלים ושל הקרב על באר-שבע מתואר בסרט האפי "ארבעים אלף פרשים" (Forty thousand horsmen) משנת 1940, וכן בסרט האוסטרלי "הפרשים הקלים" (The lighthorsemen) משנת 1987.
קרב עיון קרא
קרב עיון קרא מצוין על שלט זיכרון בקרבת סניף איקאה בראשון לציון, במצפור בשולי שכונת התור בנס ציונה, על פסל זיכרון במרכז נס ציונה עליו רשומים שמות חללי הקרב הניו זילנדים, ועל שלט המוצב בקרבת המזכירות של מושב גן שורק.
קרבות "מרדף פלשת"
על גבעה בקרבת מושב עזריקם מציינים שלטי זיכרון את קרבות מרדף פלשת ובמיוחד את הקרב שנערך באזור ב-10 ו-11 בנובמבר 1917 על ידי חיילי הבריגדה ה-157 (מהדיוויזיה ה-52).
חציית הירקון
ב-21 בדצמבר 1917 צלחו 3 מהבריגדות של הדיוויזיה ה-52 הבריטית את הירקון ב-3 נקודות שונות (שפך הירקון, כיכר היל בצפון תל אביב וליד הדר יוסף). באותן נקודות הוצבו עמודי זיכרון ועליהם נחרט תיאור האירוע.
קרב סמ'ח
ב-2019 נחנכה בתחנת הרכבת סמח אנדרטה לציון קרב סמח' הכוללת, בין השאר, פסל של פרש אוסטרלי-אבוריג'יני.
חללי הודו
מדי שנה נערך טקס זיכרון בבית הקברות הצבאי הבריטי לזכר חללי הצבא ההודי שנפלו בקרבות בארץ ישראל וסביבותיה בהשתתפות נציג של צבא הודו.
הגדודים העבריים
תרומת הגדודים העבריים מונצחת בשלל אתרים ואופנים:
אגינסקויה
אַגִינְסְקוֹיֶה (ברוסית Агинское) היא עיירה ועד לשנת 2008 הייתה מרכז אדמיניסטרטיבי של המחוז האוטונומי אגיני בוריאטי. בעקבות ביטול המחוז, היא מהווה עתה מרכז נפה בלבד. אגינסקויה הוקמה בשנת 1811 כיישוב רוסי. ב-26 בספטמבר 1937 נבחרה כמרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז הלאומי של הבוריאטים. העירה ממוקמת על חוף נהר אַגָה. אוכלוסייתה מונה 15,596 תושבים נכון ל-2010.
לטיצ'ב
תולדות היישוב
לטיצ'ב נוסדה בשנת 1362, ובתחילת המאה ה-15 פלשו אליה הטטרים. בשנת 1429 הוענקו ליישוב זכויות עיר. במהלך המאות ה-17 וה-18 נפגעה העיירה מפשיטות הקוזקים.
בחלוקת פולין השנייה בשנת 1792 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי לטיצ'ב
בשנת 1882 נערך ביהודי העיירה פוגרום. בשנת 1897 נמנו בעיירה כ-4,100 יהודים, כ-60% מתושביה. בתקופה הסובייטית הצטמצמה הקהילה היהודית בעיירה.
בשל הרעב והעבודה המפרכת מתו רבים מיושבי הגטו. במאי 1942 הובאו למחנה עבודה שהוקם בעיירה כמה אלפי יהודים שגורשו מבסרביה ומבוקובינה, לצד כמה מאות מיהודי יישובי הסביבה.
בספטמבר 1942 נרצחו בגטו ובמחנה העבודה בעיירה למעלה מ-1,500 יהודים. ב-20 בינואר 1943 רצחו הגרמנים את כל היהודים שנותרו בגטו ובמחנה העבודה.
Violent Thing
Violent Thing (בעברית: דָבָר אלים) הוא שיר באנגלית שנכתב והולחן על ידי בוריסלאב מילאנוב ודן לונדברג ובוצע על ידי בן דוליץ'. ב-27 בפברואר 2020 נחשף כי השיר נבחר לייצג את גרמניה באירוויזיון 2020 ברוטרדם, הולנד במסגרת המשדר "Unser Lied Für Rotterdam" שערכה רשות השידור הגרמנית, אך ב-18 במרץ 2020 בעקבות התפשטות נגיף הקורונה, הוחלט לבטל את אירוויזיון 2020.
אירוס הארגמן
אִירוּס הָאַרְגָּמָן או אִירִיס הָאַרְגָּמָן (שם מדעי: Iris atropurpurea) הוא מין בסוג אירוס בתת-הסוג אירוס (Iris Iris) בסקציה אירוס ההיכל.
מאפיינים
אירוס הארגמן הוא צמח אנדמי לישראל, שהיה נפוץ בחולות וכורכר מישור החוף, מאשדוד ועד בנימינה. הפיתוח של מישור החוף פגע ברוב האוכלוסיות שלו, וכיום נשארו אירוסי ארגמן בעיקר בשמורת נחל פולג, בנתניה, בשמורת טבע חוף גדור שבחופי חדרה, בשמורת שפך נחל שורק וגבעת חומרה שבפלמחים, בגבעת האירוסים בראשון לציון, בגן לאומי גבעות הכורכר נס ציונה ובעמק גלילות.
מקור שמו של אירוס הארגמן הוא בצבע פרחיו, שנע מארגמן עד כמעט שחור (צבע הפרחים משתנה בהתאם לתאורה ולזווית קרני השמש). לפרחים זקן בצבע צהוב בבסיס השפית. אירוס הארגמן פורח בפברואר, והוא הראשון שפורח מבין אירוסי ההיכל. הצמח שייך לקבוצה של אירוסי היכל כהים, שכמעט שאי אפשר להבדיל ביניהם מורפולוגית, והוא דומה מאוד לאירוס שחום ולאירוס ירוחם. המעבר בין המינים רצוף וייתכן שאפשר לאחד את כל המינים הללו. אירוס הארגמן נבדל מהם בעיקר בבית-גידולו הייחודי במישור החוף, ובעונת הפריחה המוקדמת. הוא גדל בקבוצות הכוללות לעיתים עשרות פרחים, הנוצרות כתוצאה מהתרבות הצמח על ידי שלוחות של קני שורש (רביה וגטטיבית). העלים סרגליים, צרים וזקופים.
האירוס פורח בין החודשים פברואר-מרץ.
ככל שאר אירוסי ההיכל, אירוס הארגמן הוא פרח מוגן.
יונתן ברקאי
יונתן ברקאי (18 במרץ 1937 – 12 באפריל 2020) היה משורר, שחקן ומורה ישראלי.
ביוגרפיה
יונתן ברקאי נולד בשם "יאן שיבנסקי" ב-1937 בעיירה לידא הסמוכה לווילנה (בתחומי בלארוס של ימינו). ב-1941 במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה ניצל מאירוע הרג גדול בגטו על ידי התחזות לגופה, כאשר אמו מרחה עליו ועליה דם מגופה שהייתה שם. הוא נמלט עם אמו בזהות שאולה (אותה סיפק להם חסיד אומות העולם הכומר ד"ר ויטולד שימשוקביץ') לווילנה, שם הוסיפו לחיות גם אחרי תום המלחמה והשואה. עם עלייתו לישראל ב-1951 התגורר בקריות עם אמו ואביו החורג.
שיחק כשנה בתיאטרון האהל בתל אביב, ולאחר מכן שירת בצה"ל כאלחוטאי בחיל הקשר והתקשוב. לאחר שהשתחרר מהצבא למד באוניברסיטה העברית בירושלים היסטוריה כללית ומדע המדינה, ובמהלך לימודיו נחטף לירדן והיה שבוי במשך חודשים בבית הכלא בקישלה ובזרקא. במהלך לימודיו שיחק בלהקת הסטודנטים של האוניברסיטה, והשתתף בתסכיתים בקול ישראל. לאחר מכן התקבל כשחקן בתיאטרון העירוני חיפה והקים יחד עם רחל לוי וניסים זוהר את "תיאטרון הצוות" שהיה אחד מתיאטראות הפרינג' הראשונים בארץ, והופיע בת"א ובהתיישבות העובדת. בשנת 1963 נסע ללמוד משחק בבית ספרה של אוטה האגן והרברט ברגהוף בניו יורק ועבד וביים במחנות קיץ בארצות הברית. עם שובו לישראל שימש כמורה להיסטוריה ואזרחות בבית הספר התיכון בקריית חיים ובבית הספר אורט קריית ביאליק. בנוסף, ביים גרסאות למחזות שונים – בין היתר, "צלילי המוסיקה", "סיפור הפרברים", "קזבלן", "הקרנפים", "אנדורה", "שני קוני למל", "דודתו של צ'ארלי", ו"רביזור". ב-1990 השתתף בסדנת תיאטרון של דודו מעיין בקיבוץ כברי והחל לכתוב שירה. השתתף בסדנאות שירה של ישראל בר-כוכב ואגי משעול ופרסם את שיריו בכתבי עת רבים ובאיגרת השבועית של תיאטרון החדר של אמיר אוריין.
ארז שוויצר כתב על שיריו "שיריו של ברקאי אינם עוד שלוחה מאוחרת של אוונגרד שובר מוסכמות שפה וחיים. הם לא עוד פרובוקציה לשם פרובוקציה הרושם הבולמוסי שהם מעוררים נובע מרעב אדיר לחיים, מהיאחזות במה שנשאר אחרי שנשרפה הנפש, כלומר בבשר, אבל גם מחוסר יכולת להכיל עוד בכלים ראויים כביכול, מכובדים כביכול, מתורבתים, את מה שאין לקבלו."
בנוסף לשני ספרי שירים בעברית פרסם גם שלושה ספרי שירה מתורגמים לפולנית על ידי ויולה ויין (הוצאת ורסט, לובלין) שזכו לביקורות אוהדות.
התגורר בתל אביב. נפטר ב-12 באפריל 2020.
יוהאן קזימיר, רוזן פפאלץ-קלבורג
יוהאן קזימיר, רוזן פפאלץ-קלבורג (בגרמנית: Johann Kasimir von Pfalz-Zweibrücken-Kleeburg; 20 באפריל 1589 – 18 ביוני 1652), היה אביו של קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה.
ביוגרפיה
ב-11 ביוני 1615 התחתן יוהאן קזימיר עם קתרינה, נסיכת שוודיה, בתם של קרל התשיעי, מלך שוודיה ומריה מפפאלץ-זימרן, ממנה נולדו לו 8 ילדים.
לאחר מותו של גיסו גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה בשנת 1632 במהלך קרב ליצן, עלתה לשלטון בתו כריסטינה, מלכת שוודיה, אשר נתמכה על ידי אקסל אוקסנסטירנה, ועד מהרה החלה בהרחקת יוהאן קזימיר ומשפחתו מהחצר. בשנת 1644 הרחיקה כריסטינה את אוקסנסטירנה מחצרה בתמיכת יוהאן קזימיר ובניו, ובשנת 1647 מינתה את בנו של יוהאן קזימיר קרל גוסטב לגנרליסימו של הצבא השוודי. בשנת 1649 מונה קרל גוסטב לנסיך הכתר, ובשנת 1654 הוא עלה לשלטון כקרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה, אולם יוהאן קזימיר לא זכה לראות זאת, בעקבות מותו ב-18 ביוני 1652.
משפחתו
ב-11 ביוני 1615 התחתן יוהאן קזימיר עם קתרינה משוודיה, רוזנת פפאלץ-קלבורג, בתם של קרל התשיעי, מלך שוודיה ומריה מפפאלץ-זימרן, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
משה חבושה
משה חבושה (נולד ב-1961) הוא מוזיקאי, פייטן, חזן ויוצר ישראלי.
ביוגרפיה
משה חבושה נולד בירושלים לדוד חבושה וסעידה יאיר. סבו, חכם גורג'י יאיר, היה חזן נודע בבגדאד ומאוחר יותר בירושלים. ממנו ספג חבושה את המסורת העיראקית בחזנות ובפיוטי השבח ושירת הבקשות העיראקיות. עם זאת, כבר מגיל צעיר נמשך לבתי הכנסת בירושלים שבהם שלטה המסורת הספרדית-הירושלמית, שמורכבת ממסורת הבקשות החלביות ומהסגנון המוזיקלי המצרי. מילדות למד שירה ופיוט וכבר בגיל 12 החל לשיר בבית הכנסת (בורוכוב) בשכונת הבוכרים בירושלים. בהמשך שר בבית הכנסת החלאבי - בית הכנסת עדס בנחלאות, לאחר פטירת הפייטן סלים ברסקה התבקש חבושה לנהל את שירת הבקשות בבית הכנסת, ובהמשך גם לימד בו שירה ופיוט לקבוצת נערים, מתוכם צמחו חזנים בעלי שם. בגיל 17 הופיע לראשונה בפני הרב עובדיה יוסף. מאז הופיע באירועים רבים, ציבוריים ופרטיים, שערך הרב.
בכתבה שהקדיש לחבושה העיתון המצרי הנפוץ "אל-מצרי אל-יום" בשנת 2009, תיאר חוקר המוזיקה מוחמד עבוד כיצד בבית הכנסת נשמע חבושה "כאילו נולד בבתי הספר של המוזיקה הערבית", וכי קולו הגמיש ויכולתו לבצע לחנים מורכבים, מזכים אותו בתואר "גדול הפייטנים בישראל":
חבושה הוציא במהלך השנים עשרות תקליטים, ומרבה להופיע בפני קהל רב בכל רחבי הארץ והעולם, עם עוד, כינור ובשירה. הופיע יחד עם זמרים בולטים כמו ברי סחרוף. כמו כן הופיע בפני קהילת "אהבה ואחווה" של יהודי מצרים בברוקלין וכן בפני הקהילה היהודית בקהיר.
חבושה עובד לעיתים קרובות עם מוזיקאים פלסטינים-ישראלים בניסיון לקרב את השלום באמצעות המוזיקה. לימד פיוט ושירה באוניברסיטה העברית בירושלים, בין תלמידיו נמנו זמרים כמו מוש בן ארי, אתי אנקרי ואביתר בנאי.
מגיש תוכנית "אזמר בשבחין" מדי יום שישי ברדיו קול ברמה. הוציא לאור קונטרס בשם "נקודות מבט" (ירושלים, 2000) שעוסק בפיוט.
בשנת 2009 חתמו רבנים רבים על מכתב תמיכה בחבושה, לאחר שהופצו נגדו פאשקווילים שבהם נכתב שהופיע בפני קהל מעורב של נשים וגברים.
חבושה זכה בפרס ראשון בתחרות נגינה על עוד בישראל שהתקיים באודיטוריום חיפה עם קהל וחבר שופטים ערבים, נוצרים, ויהודים.
חבושה נשוי ואב לחמישה מתגורר בשכונת בית ישראל בירושלים. מקרובי משפחתו מוזיקאים ידועים בהם אלעד הראל והרב דוד מנחם.
דיסקוגרפיה (חלקית)
במהלך שנות ה-90 הוציאה חברת גל פז את כל קלטותיו לאור מחדש בפורמט תקליטורים
אביגדור יצחקי
אביגדור יצחקי (נולד ב-13 בספטמבר 1949) הוא יושב ראש מפעל הפיס, ויושב ראש נאמני מרכז שניידר. כיהן בעבר בתור ראש מטה הדיור הלאומי, כמנכ"ל משרד ראש הממשלה וכחבר הכנסת מטעם מפלגת קדימה.
ביוגרפיה
יצחקי יליד ראשון לציון, היה מ"פ בשריון ופיקד במילואים על פלוגת טנקים במלחמת יום כיפור. לאחר מכן שימש כראש לשכתו של האלוף מוסה פלד ובמילואים שירת כמג"ד טנקים, סמח"ט ומפקד אגד תחזוקה. היה מראשי עמותת "יד לשריון".
לאחר סיום לימודי ראיית חשבון, עבד מספר שנים במשרד רואי חשבון קטן. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 גדל המשרד בעקבות קבלתו של משה ליאון למשרד ועבודתו כרואה החשבון של הליכוד. בתחילת 1996 שילם המשרד כופר מס בעקבות ראיות לעבירות מס בדיווח על הכנסות. ב-2005 החליט יצחקי שלא לחזור למשרד רואי החשבון משה ליאון, ובינואר 2006 עזב באופן סופי את המשרד.
שימש בתפקידים ציבוריים רבים, כגון: חבר בוועדות למיסוי בשוק ההון והנדל"ן, מנהל הרשות לעסקים קטנים ובינוניים, יושב ראש מכון התקנים הישראלי ועוד. בממשלות אריאל שרון שימש כמנכ"ל משרד ראש הממשלה עם בחירתו של שרון לתפקיד ראש הממשלה, יצחקי כיהן בתפקיד זה עד פרישתו ב-2004. בתפקיד זה פעל להורדת נטל המס ולהקמת קזינו בעיר אילת, במטרה לפתח את כלכלת העיר. במאי 2004 פרש מתפקידו ופנה לעסקים פרטיים.
בבחירות לכנסת השבע עשרה כיהן כראש מטה הבחירות של מפלגת קדימה, ברשימתה הוצב במקום ה-24, נבחר לכנסת וכיהן כיושב ראש הקואליציה.
בעקבות פרסום מסקנות הביניים של ועדת וינוגרד, ב-2 במאי 2007 הודיע על התפטרות מתפקידו, ועל כוונתו העתידית לפרוש מהכנסת ומהחיים הפוליטיים אף רק חצי שנה לאחר ההצרה התפטר יצחקי מהכנסת וזאת בעקבות פרסום הדו"ח הסופי של ועדת וינוגרד ועם כישלונו של המרד שארגן בסיעת קדימה במטרה להדיח את ראש הממשלה אהוד אולמרט. לאחר פרישתו מהכנסת הוחלף בשלמה מולה.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים
לאחר פרישתו, לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, אמר יצחקי כי לפי דעתו לאחר הבחירות "קדימה תתפורר" וכי הוא מעביר את תמיכתו למפלגת הליכוד ולבנימין נתניהו, ואף מונה לצוות שיתכנן את פעולותיה הראשונות של הממשלה מטעם הליכוד.
ב-2015 שימש יצחקי כחבר בצוות המשא ומתן הקואליציוני של מפלגת "כולנו". לאחר הקמת הממשלה הוא מונה על ידי שר האוצר, משה כחלון לתפקיד ראש מטה הדיור הלאומי אך ב-2018 הוא פרש מתפקידו כראש המטה.
בשנת 2018 מונה יצחקי ליו"ר דירקטוריון מפעל הפיס. במהלך מגפת הקורונה בישראל דרש מעובדי מפעל הפיס להתחסן והוציא לחל"ת עובדים שלא הסכימו להתחסן. בית הדין לעבודה ביקר את התנהלותו זאת של יצחקי וקבע ש"על המעסיק להפעיל שיקולים ענייניים בהכרעה כיצד יש לפעול ביחס לעובד לא מתחסן."
האשמות בפלילים
במרץ 2009 הוגש נגד יצחקי כתב אישום בבית משפט השלום בתל אביב. סעיפי האישום הם קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, ושימוש במרמה עורמה ותחבולה, במזיד ובכוונה לעזור לאחר להתחמק ממס. בספטמבר 2014 זוכה מכל אשמה.
חיים אישיים
יצחקי הוא בעל תואר ראשון בראיית חשבון מאוניברסיטת תל אביב, מתגורר בראשון לציון, הוא גרוש ואב לשני ילדים.
פייר נורה
פייר נורה (בצרפתית: Pierre Nora; נולד ב-17 בנובמבר 1931 בפריז) הוא היסטוריון יהודי צרפתי וחבר האקדמיה הצרפתית משנת 2001. ידוע בזכות מחקריו אודות זהות צרפתית, זיכרון והיסטוריה. הוא נחשב לבן הדור השלישי לאסכולת האנאל ולמזוהה עם המושג של "ההיסטוריה החדשה" (Nouvelle histoire).
אודות
נולד בפריז, לאב שהיה מנתח בבית חולים של רוטשילד. למד בתיכון לואי הגדול שבפריז. אחר כך למד לתואר בפילוסופיה והחל ללמד בתיכון שבעיר אוראן באלג'יריה עד שנת 1960.
בשנת 1964 החל לשמש עורך בהוצאת Julliard ואחר כך בשנת 1965 החל לשמש עורך בהוצאת גלימר. בשנת 1977 החל לשמש כפרופסור בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז.
משנת 2007 משמש כנשיא הארגון "Liberté pour l’histoire" ("חופש להיסטוריה").
בשנת 2014 הוענק לו פרס דן דוד.
קאונקאקאי
קאונקאקאי (באנגלית: Kaunakakai) הוא יישוב במחוז מאווי, במדינת הוואי שבארצות הברית. זו העיר הגדולה ביותר באי מולוקאי (חלק מאיי הוואי). נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2010, אוכלוסיית העיר מנתה 3,425 תושבים. בשנות ה-30 העיר הפכה לפופולרית בעקבות השיר "The Cockeyed Mayor of Kaunakakai", אשר החל מסורת מתמשכת של בחירת ראש עיר לשם כבוד והערכה.
גאוגרפיה ואוכלוסין
לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2000, היו בעיר 2,726 תושבים, 867 משקי בית ו-645 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 518.5 נפש לקמ"ר. בעיר היו 962 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 183.0 דירות לקמ"ר.28.8% מכלל התושבים בעיר הם ממוצא אסיאתי. ההכנסה החציונית למשק בית בעיר הייתה 34,492 דולרים לשנה, ההכנסה החציונית למשפחה הייתה 39,348 דולרים לשנה. ההכנסה החציונית של הגברים לשנה היא 30,543 לעומת 22,337 דולרים של הנשים. בערך 15.5% מהמשפחות ו-20.6% מהאוכלוסייה נמצאו מתחת לקו העוני.
שון ריאן פוקס
שון ריאן פוקס (באנגלית: Sean Ryan Fox; נולד ב-30 באוגוסט 1999) הוא שחקן אמריקאי.
ביוגרפיה
פוקס נולד בריברסייד, קליפורניה, ולו שלושה אחים גדולים. הוא הוזמן לראשונה להופיע בפרסומות בגיל שמונה. הופעת הבכורה שלו בתחום המשחק הייתה בגיל 11, בתפקיד אורח בפרק בסדרה "מחשבות פליליות". בין השנים 2014 ל-2020 השתתף בסדרה בסדרה "הסוכן הנרי" בניקלודיאון, ובה גילם את דמותו של ג'ספר דנלופ, חברו הטוב של הדמות הראשית הנרי הארט.
שרה ברייטברג-סמל
שרה בריטברג-סמל (21 בספטמבר 1947 – 6 בנובמבר 2022) הייתה אוצרת ומבקרת אמנות ישראלית, כלת פרס ישראל לאמנות פלסטית לשנת 2020.
ביוגרפיה
ברייטברג־סמל נולדה בתל אביב וגדלה בחולון. בוגרת תולדות האמנות ומדע המדינה, ותואר שני באמנות באוניברסיטה העברית בירושלים.