cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אבישי בן-חיים
קריירה תקשורתית
בינואר 2010 עזב את תפקידו ב"מעריב" ובחודש מרץ באותה השנה הצטרף לחדשות 10, ככתב וכפרשן לענייני חרדים ודתיים. בין פרסומיו: ריאיון ראשון עם הרב מוטי אלון בעקבות פרשת התקיפות המיניות שביצע, ריאיון עם הרוצח עמי פופר, ומסמכים שלפיהם קיבלה ש"ס מעד המדינה בפרשת הולילנד 150 אלף שקלים. הריאיון האחרון שקיים הרב עובדיה יוסף היה עמו בערוץ 10.
בן-חיים הפיק בחדשות 10 סדרות טלוויזיונית בנושאי חרדיות, יהדות וישראליות והקונפליקטים כתוצאה מהמפגש ביניהן. יצירותיו הבולטות בתחום זה:
בן-חיים היה מגיש מזדמן של התוכנית "המילה האחרונה" בגל"צ. בעבר הגיש סדרת טלוויזיה על ש"ס בערוץ "בריזה" וערך את התוכנית "החדר" בהגשת ד"ר רות קלדרון.
ביולי 2020, במסגרת הפגנת מחאה נגד ראש הממשלה נתניהו, הופל המיקרופון שאחז בן-חיים על ידי מפגינים. הדבר זכה לגינויים רחבים, בפרט של ראש הממשלה בנימין נתניהו והנשיא רובי ריבלין.
עמדותיו
בשנת 2018 יצר בן-חיים סדרת כתבות בטלוויזיה בשם "גנבו לנו את המדינה", בה סקר מספר קבוצות מייצגות של החברה הישראלית. במהלך הסדרה הוא עשה שימוש רב בביטוי "ישראל הראשונה וישראל השנייה" כהסבר לפערים החברתיים בישראל.
על פי התאוריה של בן-חיים, "ישראל הראשונה" מזוהה עם הגמוניה תרבותית, פוליטית ומשפטית, שמאוכלסת ברובה באשכנזים בעלי נטיות מרכז-שמאל, בעוד "ישראל השנייה" מזוהה עם ציבור המזרחים ונוטה לתמוך בליכוד ובמפלגות ימין. עוד טוען בן-חיים כי מערכת המשפט מנסה לשמור על ההגמוניה שלה, ומאז המהפכה החוקתית היא מנסה להחליש את המערכת הפוליטית. הוא נותן דוגמאות למאבקים מזרחיים שהוכשלו לדבריו על ידי הממסד, בהם אירועי ואדי סאליב, הפנתרים השחורים, הרשעתו של אהרן אבוחצירא ובעקבותיה נפילתה של מפלגת תמ"י, והמחאה על פרשת ילדי תימן.
חיים אישיים
בן-חיים נשוי לד"ר מרב בוקשיצקי, פקידה בכירה במשרד הבריאות, ואב לשלושה. מתגורר בהר אדר. הוא בן דוד של השר והרב הראשי הצבאי לשעבר רפי פרץ.
גרנט
{{פירושונים|
ראו גם
}}
לואיס הורסט
לואיס הורסט (באנגלית: Louis Horst; 1884–1964) היה המורה הראשון לכוריאוגרפיה של המחול המודרני.
הורסט, פסנתרן ומלחין אמריקאי, נולד בקנזס סיטי שבמיזורי, היה המנהל המוזיקלי של דנישון (דניסשון) (1916–1925) ולאחר מכן שימש כמנהל מוזיקלי של להקת מרתה גרהם.
אנה סוקולוב שימשה כמתמחה שלו ובשנת 1935 הם יצרו יחדיו כוריאוגרפיה להצגה נח אותה הוא גם הלחין. הורסט עבד גם עם הכוריאוגרפים הלן תמיריס, דוריס המפרי וצ'ארלס ויידמן, וכן עם אגנס דה-מיל ואחרים.
בשנת 1934 ייסד הורסט את כתב העת "דאנס אובזרבר", אותו הוא ערך. הורסט כתב ספרים בנושא כוריאוגרפיה וקומפוזיציה. הוא לימד במכללת שרה לורנס, במכללת בנינגטון (1945-1934), באוניברסיטת קולומביה, במכללת מיילס, במכללת ברנארד, במכללת קונטיקט ובית הספר ג'וליארד (1964-1951).
הורסט הלחין עבודות עבור מרתה גרהם. ביניהם פרימיטיב מיסטריס (1931), סלברישון (1934), פראנטיר (1935). הורסט הלחין מוזיקה לסרטים. הורסט הגדיר את הצורות והעקרונות המבניים של המחול המודרני בהתאם למבנה המוזיקלי. לשיטתו מוזיקה למחול צריכה להיות חסכונית בתזמור, עם מהלך רגשי הרמוני לכוריאוגרפיה ואינטגריטיבי מבחינת ריתמית.
הורסט נפטר בניו יורק ב-12 בינואר 1964.
אלי אברבנל
אלי אברבנל (נולד ב-22 בפברואר 1976) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
ביוגרפיה
אברבנל נולד בפתח תקווה ללאון ולמרי אברבנל, יוצאי טורקיה, והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה, שם נחשב לכישרון בולט כבר מגיל צעיר. הוא הופיע 13 פעמים במדי נבחרת הנוער ו-21 פעמים במדי הנבחרת הצעירה. בקבוצה הבוגרת של הפועל פתח תקווה החל אברבנל לשחק לקראת סיום עונת 1993/1994, ובעונה זו גם כבש שער ראשון, שסייע לקבוצה לנצח את מכבי תל אביב.
בעונה הבאה כבר השתלב בהרכב הקבוצה, ובעונת 1996/1997, בה סיימה הפועל פתח תקווה במקום השני בטבלה, כבש שמונה שערים. בשנת 1998 זומן אברבנל לנבחרת ישראל, במדיה הופיע בשני משחקים. בעונת 1999/2000 כבש אברבנל 14 שערים, כאשר הקבוצה סיימה במקום השלישי. חמישה מחזורים לסיום העונה, כשהפער מהמוליכה הפועל תל אביב היה שתי נקודות בלבד, נפצע אברבנל והקבוצה לא הצליחה לנצח באף משחק בלעדיו עד לסיום העונה.
בעונת 2000/2001 הורחק אברבנל בדרבי מול מכבי פתח תקווה ואיבד את מקומו בהרכב. בהמשך העונה רשמה הפועל פתח תקווה רצף של תבוסות, ועם סיום העונה הוחלט לשחרר את אברבנל מהקבוצה, לאחר שמונה עונות במועדון.
בעונת 2001/2002 שיחק אברבנל בהפועל חיפה. הוא כבש שבעה שערים, אך הקבוצה ירדה לליגה השנייה. משם המשיך לבני יהודה תל אביב, שם עבר הסבה מהקישור לתפקיד המגן, והשתלב היטב. הוא שיחק שם שבע עונות, עד שבעונת 2009/2010 חזר להפועל פתח תקווה. לאחר מספר חודשים הודיע אברבנל על פרישה ממשחק פעיל בשל פציעה.
נוליטה
נוליטה (באנגלית: Nolita או NoLIta - הלחם בסיסים של "North of Little Italy" - "צפונית לאיטליה הקטנה") היא שכונה במנהטן תחתית בעיר ניו יורק. השכונה גובלת בצפונה ברחוב האוסטון, במזרחה בשכונה באורי, בדרומה ברחוב ברום (Broome Street) ובמערבה ברחוב לאפייט. השכונה נמצאת מזרחית לשכונת הסוהו, דרומית לשכונת נוהו, מערבית ללואר איסט סייד (הצד המזרחי התחתון של האי מנהטן) וצפונית לשכונת איטליה הקטנה (ומכאן שם השכונה) ולשכונת צ'יינה טאון.
בעבר נחשבה השכונה לחלק משכונת איטליה הקטנה אולם עם השנים עזבו המהגרים האיטלקיים שהתגוררו בה את השכונה, והשכונה איבדה את צביונה האיטלקי. בשנות ה-90 של המאה ה-20, החלה השכונה להתאפיין באוכלוסייה צעירה מהמעמד הבינוני העליון ("יאפים"), והפכה להיות אזור מגורים ובילויים. על מנת להבדיל את השכונה משכונת איטליה הקטנה הדרומית לה, החלו להשתמש בקיצור "נוליטה" (השימוש הראשון בקיצור זה היה בעיתון הניו יורק טיימס ב-5 במאי 1996) - בדומה להלחמי הבסיסים "סוהו", "נוהו" ו"טרייבקה", שמות השכונות הסמוכות.
בשכונה נמצאת קתדרלת פטריק הקדוש הישנה (במפגש הרחובות מוט ופרינס), אשר שימשה כקתדרלה המרכזית של הנוצרים הקתוליים בניו יורק, מאז פתיחתה בשנת 1815 ועד לבניית קתדרלת פטריק הקדוש בשנת 1879.
יחסי אוקראינה–סן מרינו
יחסי אוקראינה–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין אוקראינה לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
ג'פרי סי. הול
'''ג'פרי סי. הול (באנגלית: Jeffrey C. Hall'''; נולד ב-3 במאי 1945) הוא גנטיקאי וכרונוביולוג אמריקאי. זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2017, על מחקריו בתחום השעון הביולוגי, יחד עם מייקל רוסבאש ומייקל יאנג.
ביוגרפיה
לאחר מכן, המשיך ללימודי הדוקטורט, אותו קיבל בשנת 1971. בשנים 1971–1973 עשה פוסט-דוקטורט במכון הטכנולוגי של קליפורניה. בשנת 1974 הוא הצטרף לסגל אוניברסיטת ברנדייס, בה הוא נמצא עד היום. בשנת 2002, הוא הצטרף גם לסגל אוניברסיטת מיין.
בראשית שנות השמונים, בעיצומה של קריירה מחקרית בביולוגיה, החל הול להתמחות כתחביב בהיסטוריה של מלחמת האזרחים. בראשית שנות התשעים כתב ספר על קרב גטיסברג והפך למרצה באוניברסיטת ברנדייס גם בתחום מלחמת האזרחים.
הזכייה בפרס נובל
ג'פרי סי. הול, מייקל רוסבאש ומייקל יאנג זכו בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2017, על גילוי המנגנונים המולקולריים שבבסיס המקצב הצירקדי, מקצב שפועל במחזוריות של כ-24 שעות ונועד להתאים את פעילותו של היצור החי להשפעות משתנות לאורך היממה. מקצב זה קובע את השעון הביולוגי המרכזי של האורגניזם.
גילוי הגן האחראי על פעילות השעון הביולוגי
בשנת 1984, שני החוקרים ג'פרי סי. הול ומייקל רוסבאש, שעבדו בשיתוף פעולה הדוק באוניברסיטת ברנדייס, יחד עם מייקל יאנג, באוניברסיטת ניו יורק, הצליחו לבודד ולזהות את הגן השולט במקצב הביולוגי. החוקרים עשו שימוש בזבובי פירות בתור מודל, והצליחו להראות כי גן זה מקודד חלבון המצטבר בתאים במהלך שעות הלילה, ומתפרק במהלך שעות היום, במחזור של 24 שעות, ובסנכרון מלא עם המקצב הצירקדי. בעקבות כך, הם גילו רכיבי חלבונים נוספים המרכיבים את המערכת הזו, תוך חשיפת המנגנון השולט בשעון הביולוגי בתוך התאים עצמם.
חשיבותה של התגלית
בריאותם של האורגניזמים קשורה ביכולת להשיג איזון בין הסביבה החיצונית לשעון הביולוגי הפנימי. יש רמזים לכך שחוסר איזון כרוני בין אורח החיים לבין המקצב המוכתב על ידי השעון הפנימי קשור לסיכון מוגבר להפרעות בתפקוד הקוגניטיבי, הפרעות ביפולריות, בעיות זיכרון, הפרעות שינה, דיכאון, ואף להתפרצותם של זיהומים, ומגוון מחלות שונות לרבות סרטן ומחלות ניוון.
מכאן סבורה ועדת הפרס, כי התגליות אודות השעון הביולוגי, עשויות להוביל למציאת דרכי אבחון ומניעה, ולסייע בפיתוח תרופות (ראו: תרופה ביולוגית) שבכוחן יהיה למנוע מחלות, ולסייע בהצלת חיי אדם.
גאומטריה חישובית
גאומטריה חישובית היא תחום במתמטיקה ובמדעי המחשב העוסק במבני נתונים ובאלגוריתמים לפתרון בעיות גאומטריות באמצעות מחשב. הבעיות הנדונות בתחום זה נוגעות לעצמים גאומטריים כמו נקודות, קטעים ומצולעים במישור, או לנקודות, לקטעים, למשטחים וכדומה במרחב מממד גבוה יותר. המחקר העיוני בגאומטריה חישובית מיושם בתחומים אחרים במדעי המחשב, כגון: ראייה ממוחשבת, גרפיקה ממוחשבת, רובוטיקה ומערכות תיב"ם וכן בתחומים שאינם נמנים עם מדעי המחשב, כגון: הנדסה, סטטיסטיקה, מערכת מידע גאוגרפית וביולוגיה מולקולרית.
טריווגו
טריווגו (trivago) הוא מנוע חיפוש והשוואת מחירים למקומות לינה שונים (כגון: מלונות, אכסניות, צימרים וכו') העובד בשיטת רב-מנוע, האתר משווה מחירים של למעלה ממיליון מלונות מתוך יותר מ-200 אתרי הזמנות, כגון Expedia, בוקינג, Agoda.com, Hotels.com, הוטוויר שרובם שייכים לתאגיד Expedia Group. אתר טריווגו מפעיל (נכון ל-2017) 55 פלטפורמות בינלאומיות ומבקרים בהן למעלה מ-45 מיליון משתמשים בכל חודש.
היסטוריה
טריווגו היא חברה גרמנית שנוסדה בשנת 2005 בגרמניה, והתרחבה בשנת 2007 לשוק האירופאי. ביוני 2014 עלתה גרסתו העברית של האתר.
בסוף שנת 2012 רכשה קבוצת Expedia את רוב המניות של טריווגו בעסקה משולבת בשווי של 546 מיליון דולר.
בדצמבר 2016 הונפקה החברה בנאסד"ק.
השוואת מחירי מלונות
האתר הוא מנוע חיפוש להשוואת מחירי מלונות מבין אתרי הזמנת מלונות שונים ברחבי הרשת. את התוצאות שמתקבלות ניתן לסדר לפי: מחיר, מרחק, פופולריות או דירוג. בנוסף, ניתן למקד את החיפוש על ידי שימוש בפילטרים השונים המציעים אופציות כגון אינטרנט אלחוטי, ספא, בריכה. האתר גם אוסף חוות דעת מרחבי הרשת ומציג את הדירוג הממוצע של מקום הלינה ברשת.
trivago Hotel Manager
פלטפורמה המיועדת לבעלי מלונות לצורך ניהול הנראות והתוכן של מקום הלינה שבבעלותם כפי שהוא מופיע באתר טריווגו. הכלי מאפשר למלונאים לשפר את המידע ואת המיקום של מקום הלינה. בנוסף, בעזרת הכלי ניתן לצפות בסטטיסטיקות ומידע אודות הזמנות שנעשו למקומות הלינה דרך האתר.
בן-ציון טרגן
בן-ציון טָרָגָן (נכתב גם: טראגאן, טאראגאן) ( 18 ביוני 1870, י"ט בסיון תר"ל – 26 ביולי 1953, י"ד באב תשי"ג) היה עיתונאי, מחנך, מתרגם לאדינו, פעיל ציוני ומלומד יהודי-ספרדי, אשר היה שותף בכמה ממפעליו הגדולים של אליעזר בן-יהודה למען החייאת העברית.
קורות חיים
בן-ציון טרגן נולד במשכנות שאננים בירושלים בשנת 1870, בן למשפחה ממגורשי ספרד שעלתה לירושלים לאחר גירוש ספרד בשנת 1492. אביו היה ר' יוסף רפאל טרגן ואמו פרלה לבית נייגו. הוריו היו מראשוני המתיישבים במשכנות שאננים, מחוץ לחומות העיר העתיקה.
טרגן התחנך בילדותו בתלמוד תורה ספרדי. אחר כך למד בבית הספר דורש ציון בירושלים, ששילב חינוך מסורתי ופתיחות למודרנה (לימים כתב רבות בשבח בית הספר ומנהלו, ר' יצחק פראג אופלטקה). בשנת 1882, כאשר נוסד בירושלים בית הספר "התורה והמלאכה" של כל ישראל חברים בניהול נסים בכר, רצה טרגן לעבור ללמוד בבית הספר החדש, אולם בהתעקשות אביו הוא נשלח ללימודים בישיבה לקראת הסמכה לרבנות. בגיל 17 שינה את מסלול חייו שוב והחל להתמחות כעובד בדפוס צוקרמן בירושלים.
על פי דוד תדהר, כאשר שמע טרגן על יוזמותיו של אליעזר בן-יהודה למען חידוש השפה העברית, "השתוקק להיות בקרבתו" ובשנת 1890 עבר לעבוד בבית הדפוס של עיתונו "הצבי". לאורך 19 השנים הבאות המשיך טרגן לעבוד בבית הדפוס של בן-יהודה. בחלק מהתקופה הוא שימש כמנהלו, ובשנים 1904–1905 אף היה לשותף לאחר שרכש את בית הדפוס מבן-יהודה ביחד עם שלמה ישראל שירזלי. בתקופה זאת עזר לבן-יהודה באיסוף חומר למילון בן-יהודה הגדול, ובעידודו פרסם מאמרים רבים בעיתונים העבריים החשובים הצבי וההשקפה שהיו בבעלות בן-יהודה.
מלבד פעילותו החינוכית הוא חיבר ופרסם בעודו במצרים ספר המתעד את ההיסטוריה של יהודי אלכסנדריה במהלך 40 שנותיו בקהילה, והוציא אותו לאור במקביל בעברית וצרפתית. בנוסף הוא תרגם ללאדינו משפות זרות שורה של יצירות או קטעים מיצירות ספרותיות ועיוניות ידועות, כגון מחזות של שייקספיר. יחד עם שלמה ישראל שיריזלי שימש גם הוא בתור עורך של כתב עת בלאדינו בשם "גואירטה די ירושלים" (תרס"ב).
נפתלי הרץ טור-סיני
נפתלי הרץ טור-סיני (Tur-Sinai) (טוֹרְטְשִינֶר (Torczyner)) (13 בנובמבר 1886, למברג, גליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 17 באוקטובר 1973, ירושלים) היה פילולוג וחוקר מקרא ולשונות שמיות עתיקות נודע. שימש נשיא האקדמיה ללשון העברית והשלים את עריכת מילון בן יהודה. חתן פרס ישראל למדעי היהדות ויקיר ירושלים.
בן-ציון טרגן
קורות חיים
לאורך חייו היה טרגן פעיל במספר רב של מוסדות ציבור וארגונים ביישוב היהודי בארץ ישראל ובקהילה היהודית באלכסנדריה. בין היתר נמנה עם מייסדי אגודת "צעירי ירושלים", שפעלה בתחילת המאה ה-20 למען חידוש הדיבור בעברית בכל תחומי החיים, היה מזכיר אגודת "העברי הצעיר" ופעיל ב"צעירי ציון", חברת "ביקור חולים" ועוד.
נפתלי הרץ טור-סיני
קורות חיים
טור-סיני נולד בשם הארי טורטשינר (Harry Torczyner) בשנת 1886 בלמברג שבגליציה שתחת שליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום לבוב שבאוקראינה), בנו של יצחק אייזיק טורטשינר, סוחר וסופר עברי מברודי. בגיל 6 עבר לבירת האימפריה, וינה. שם למד בבית הספר, ומ-1905 עד 1909 למד פילולוגיה באוניברסיטת וינה וסיים בתואר דוקטור. במקביל למד בבית המדרש לרבנים בווינה. לאחר ביקור אקדמי קצר בברלין, שבמהלכו למד אשורולוגיה. טור-סיני הגיע ב-1910 לארץ ישראל והשתתף בייסודן של הגימנסיות העבריות רחביה (בירושלים) והרצליה (בתל אביב), ולימד בהן.
בן-ציון טרגן
קורות חיים
בן-ציון טרגן נפטר בירושלים בשנת 1953, בגיל 83. הניח בנים ובנות, נכדים ונינים.
נפתלי הרץ טור-סיני
קורות חיים
בין 1912 ל-1919 כיהן כמרצה (Privatdozent) ללשונות שמיות באוניברסיטת וינה. משנת 1918 היה גם מנהל הסמינר העברי למורים בווינה (שהיה שותף בייסודו). ב-1919 עבר לברלין בירת גרמניה, ומאז ועד 1933 היה דוֹצֵנְט (Dozent) ללימודי המקרא ופילולוגיה שמית בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה עלה טורטשינר לארץ ישראל. עם עלייתו ארצה התקבל לאוניברסיטה העברית בירושלים ונמנה עם ראשוני המרצים בחוג ללשון עברית ובחוג לבלשנות שמית. באותה תקופה מונה גם לעמוד בראש הקתדרה לתנ"ך של האוניברסיטה ולעורך כתב העת "לשוננו". תרגומו של התנ"ך לגרמנית הוא בין התרגומים הבודדים שהושלמו במלואם עד לתקופתו.
בשנת 1934 נבחר לשמש כנשיא ועד הלשון העברית, בראשו עמד עד לייסוד האקדמיה ללשון העברית והמשיך כנשיאה עד לפטירתו. בראש הוועד והאקדמיה ללשון עמד 39 שנים ולקח חלק מרכזי בחידוש השפה העברית. בעצתו קיבלה האקדמיה ללשון את ההחלטה על המשך עריכת מילונו של אליעזר בן-יהודה, אשר בחייו הספיק להוציא חמישה כרכים בלבד. בשנת 1959 השלימה המערכת את הכרך ה-16 וטור-סיני היה עורכם של הכרכים האחרונים.
עבודתו בפרשנות מילים מקראיות ספגה ביקורת רבה, ובשנת 1938 הביאה לדרישת שוחרי האוניברסיטה להדיחו מסגל האוניברסיטה.
היה נשוי למלכה זילברשטיין (נטמנה לצידו בהר המנוחות) ואב לשניים. בערוב ימיו נשא לאישה את פרומה לבית אלפר, שטיפלה בו במסירות. אחיינו, ז'אק טורטשינר (Jacques Torczyner), היה ממנהיגי ציוני אמריקה.
לקריאה נוספת
ספרי יובל:
לאחר מותו:
צביעת גימזה
שימוש למטרות ציטוגנטיקה
צביעת גימזה מבוססת על צביעה של קבוצות זרחה ב-DNA, אולם הצבע נקשר טוב יותר לאדנין ולתימין ופחות טוב לציטוזין ולגואנין. הצביעה משתמשת בקיבוע גימזה (ידוע גם כ-G-banding) לצביעת הכרומוזומים ומשמשת לעיתים ליצירת קריוטיפים. השיטה מאפשרת לראות את מספר הכרומוזומים ואת תקינותם, וכך לזהות טרנסלוקציה כרומוזומלית, טריזומיה, מונוזומיה והיפוך כרומוזומלי (Chromosomal inversion). שיטת צביעה זו מאפשרת גם לראות את רמת הדחיסות של ה-DNA, וכך להבחין בין הטרוכרומטין לאאוכרומטין, המתאפיינים ברמת דחיסות שונה של DNA.
שימוש למטרות אבחון המטולוגי
צביעת גימזה משמשת גם צביעה מבחינה, כלומר צביעה הצובעת באופן שונה תאים מאוכלוסיות שונות ולכן משמשת לספירת דם. לשימוש זה טיפת דם או נוזל מח עצם נמרחים על גבי זכוכית נושא של מיקרוסקופ, מיובשים ומקובעים במתנול. הזכוכית מוטבלת בתמיסת הגימזה למשך 45 דקות (פחות במקרה חירום). התאים נצפים בעזרת מיקרוסקופ אור בהגדלה גדולה (אובייקטיב של X63). לאחר שטיפת זכוכית הנושא במים ניתן להבחין בתאים השונים במשטח הדם לפי אופי צביעתם: תאי דם אדומים נצבעים בה בוורוד, טסיות דם — בוורוד בהיר. תאי דם לבנים נצבעים לפי המורפולוגיה של הגרעין ולפי רמת החומציות בגרנולות. כל הגרנולוציטים (הנויטרופילים, האאוזינופילים והבאזופילים) מאופיינים בגרעין פולימורפונוקלארי בעל 3-7 אונות, אך הם מובדלים בצביעת גרנולות המצויות בציטפלזמה: בנויטרופילים הגרנולות כמעט שאינן נצבעות והציטופלזמה בצבע כחול חיוור. בבזופילים הגרנולות נצבעות בכחול חזק שלעיתים מקשה את ההבחנה ביניהם ובין הגרעין. באאוזינופילים הגרנולות נצבעות בצבע כתום בזכות הצבע אאוזין הצובע חומרים בסיסיים.
במונוציטים הגרעין נראה בצורת מתג או שעועית וממלא הערך 50% משטח התא. בלימפוציטים הגרעין נראה עגול, צבוע בצבע כחול כהה בגלל דחיסות ה-DNA, והציטופלזמה נראית כפס דקיק המקיף את הגרעין, לא ניתן בעזרת צביעת גימזה להבדיל בין אוכלוסיות שונות של לימפוציטים (תאי T ותאי B).
בצביעת נוזל מח עצם או בזרם הדם במקרה של מחלות אונקו-המטולוגיות ניתן להבחין בסוגים נוספים של תאי דם לבנים כגון תאי פלסמה, ותאים לא בשלים שעדין לא התמיינו במלואם לתאים בוגרים.
הצביעה יכולה גם כדי לאבחן מצבים פתולוגיים בדם הנגרמים כתוצאה מחדירת פתוגנים כגון חיידקי מיקופלסמה שחדרו לתאי הדם, בכך שהיא צובעת את החיידקים באופן שונה מאשר את תאי הדם. כמו כן הצביעה יכולה לשמש לצורך אבחון היסטופתולוגי של מלריה. וטפילים אחרים.
תערובת גימזה המשמשת לצביעת תאים למטרות אבחון המטולוגי היא לרוב תערובת של: azure B, azure II-eosin, methylene blue ביחסים משקליים של: 1:12:2. החומרים מומסים בתערובת של גליצרול ומתנול ביחסים נפחיים של 5:24. סך כל החומרי הצביעה הם 0.6% מן הממסים. לפני השימוש יש למהול את נוזל הגימזה המרוכז בבופר סודיום פוספט בחומציות 6.8 ביחס של 1:20.
כפר רמאן
כפר רומאן (בערבית: كفر رُمًان) הוא כפר פלסטיני, בגובה 271 מטר מעל פני הים, במערב הרי השומרון, ק"מ אחד צפונית-מערבית לענבתא, 15 ק"מ דרומית-מזרחית מטולכרם, על כביש 57 בקטע שכם-טולכרם. לפי רישומי הרשות הפלסטינית מספר התושבים נאמד בשנת 2006 ב-869.
היסטוריה
כפר רמאן שוכן על תל קדום (25 דונם) שהתקיים מאז ימי ממלכת ישראל ואילך. בסקר ארכאולוגי שנעשה בכפר לאחר מלחמת ששת הימים, נמצאו במקום חרסים מתקופת הברזל II, התקופה הפרסית, הרומית-ביזנטית, ימי הביניים והתקופה העות'מאנית.
כפר רומאן נזכר ברשימות מס עות'מאניות מסוף המאה ה-16 ככפר ובו 20 בתי אב. נראה שהגרעין הקדום של הכפר נבנה במאות ה-16 וה-17, והוא כולל מבנים גבוהים ומבוצרים.
בשנות ה-1980 וה-1990 התפשט הכפר מזרחה וכיום הוא למעשה חלק מהיישוב הסמוך ענבתא.
פרשת ציצרו
פרשת ציצרו היא פרשת ריגול שהתרחשה בטורקיה בימי מלחמת העולם השנייה, בה הייתה הפרה רבתי של כללי הביטחון מצד הבריטים.
הרקע
שנת 1943 הייתה שנת מפנה במלחמת העולם השנייה: בראשיתה נחלו הסובייטים ניצחון בקרב על סטלינגרד, ובהמשכה ניצחה ברית המועצות בקרב קורסק, בעלות הברית פלשו לסיציליה ובאיטליה, בניטו מוסוליני נפל ואיטליה נכנעה. הגרמנים החלו לצפות לגרוע מכול עבורם - פלישת בעלות הברית ללב יבשת אירופה. מאמצים מודיעיניים רבים הושקעו על ידי הגרמנים בניסיון לאתר את אתר הנחיתה המשוער, ומאידך הושקעו מאמצי סיכול והונאה על ידי בעלות הברית על מנת להסתיר מידע זה מן הגרמנים. והנה נקרתה לגרמנים הזדמנות פז לקבלת מידע חסוי ממקור לא צפוי, השגרירות הבריטית באנקרה, בירת טורקיה.
כלקח ממעורבותה לצד גרמניה במלחמת העולם הראשונה שבסופה נחלה תבוסה, שמרה טורקיה במשך כמעט כל ימי מלחמת העולם השנייה על נייטרליות. באנקרה בירת טורקיה פעלו אלו בצד אלו נציגויות דיפלומטיות של בעלות הברית לצד אלו של מדינות הציר. השגריר הבריטי בטורקיה באותה עת היה סר יו נצ'בול-האג'יסן, לשעבר שגריר בריטניה בסין, והשגריר הגרמני היה פרנץ פון פאפן, המדינאי הגרמני השמרני ששימש למשך זמן קצר ב-1932 כקנצלר גרמניה והיה סגן הקאנצלר בממשלתו הראשונה של היטלר והשגריר הגרמני האחרון באוסטריה ערב האנשלוס שיד לו בסיפוחה לגרמניה.
הפרשה
באוקטובר 1943 התקשר אדם לנספח בשגרירות גרמניה באנקרה וביקש להיפגש עמו, מאחר שלדבריו יש לו מידע חשוב למסור לו. באישון לילה יצא הנספח קרל לודוויג מויציש במכוניתו לפגישה. לאחר תרגילי התחמקות ממעקב פגש הנספח אדם שמסר לו כי הוא השרת האישי של השגריר הבריטי במעונו הפרטי וכי השגריר מחזיק במעונו מסמכים חסויים, והציע לצלמם ולמכור אותם לגרמנים. לאחר היסוסים החליטו הגרמנים לקבל את ההצעה. הנספח ערך פגישות סתר רבות עם האיש, שקיבל בשגרירות את הכינוי "ציצרו".
נתברר כי המסמכים, שאת צילומיהם מסר ציצרו לנספח, היו בעלי חשיבות אסטרטגית עליונה והגרמנים שילמו עבורם לציצרו, במרוצת השנים 1943 ו-1944, הון עתק שהסתכם בסכום של מאות אלפי לירות שטרלינג, בשטרי כסף וביהלומים.
ציצרו אכן היה השרת האישי של השגריר הבריטי במעונו, ששכן במקום נפרד מן השגרירות עצמה. שמו של השרת היה אליאסה באזנה והוא היה טורקי יליד אלבניה, אז בן 39 (יליד 1904). הבריטים, בניגוד לכללי הביטחון החמורים, לא ערכו לשרתו האישי של השגריר בדיקה לקביעת סיווגו הביטחוני. בניגוד לאותם נוהלי ביטחון, גם השגריר עצמו נהג ברשלנות והיה נוהג לקחת עמו מן השגרירות למעונו מסמכים חסויים ולהחזיקם בכספת. ציצרו יצר תבנית שעווה ממפתח הכספת והכין לעצמו מפתח נוסף, בו השתמש בעת שהשגריר נעדר ממעונו, וצילם את המסמכים שבכספת.
המסמכים שאותם צילם ציצרו, ואשר עותקים מהם הוא מסר לגרמנים, כללו התכתבויות של השגרירות וכן מברקים ודוחות משלוש הוועידות שנערכו בנובמבר 1943: ועידת מוסקבה, ועידת קהיר וועידת טהראן, בהן דנו בעלות הברית באסטרטגיה שלהן להמשך המלחמה ובמאמציהן לגרור את טורקיה לצדן במלחמה. במסמכים לא נזכרה במפורש תוכנית הפלישה לנורמנדי, אולם עלה מהם כי הפלישה לאירופה לא תהיה מן הבלקנים אלא ממערב אירופה.
הגרמנים לא הפיקו תועלת מלחמתית ממסמכים אסטרטגיים אלה, הן משום היריבות והתחרות ששררו בגרמניה בין הפיקוד הצבאי לסגל הדיפלומטי, ובעיקר בין פרנץ פון פאפן לבין יואכים פון ריבנטרופ, והן משום שהנאצים חשדו כי המסמכים הושתלו בידם על ידי הבריטים. אליאסה באזנה התפטר מתפקידו כשרת של השגריר הבריטי באפריל 1944, כאשר חשש כי מזכירתו של הנספח מויציש, שערקה אז לבעלות הברית, תחשוף את זהותו.
לאחר מעשה
ציצרו לא זכה ליהנות מההון העצום שנפל בחלקו. התברר כי הסכום בלירות שטרלינג שקיבל מידי הגרמנים שולם בשטרות מזויפים. אלה זויפו במסגרת המבצע שכינו הנאצים "מבצע ברנהרד", ובו זויף כסף בריטי במחנה ריכוז ליד ברלין בסכומים שהיו שווים באותה עת 135 מיליון פאונד, כדי להחדירם לאדמת בריטניה ולמוטט את הכלכלה הבריטית.
בשנת 1950 נתפרסמו העובדות אודות פרשת ציצרו בספר שכתב הנספח הגרמני לשעבר באנקרה, קרל לודוויג מויציש, שנשא את השם "מבצע ציצרו". תרגום לעברית של הספר ראה אור בישראל בשנת 1952.
פרשת ציצרו זכתה לפרסום כלל-עולמי בסרט קולנוע משנת 1952 בשם "חמש אצבעות", בבימויו של ג'וזף מנקייביץ' ובכיכובו של ג'יימס מייסון בתפקיד ציצרו, שנקרא בסרט בשם "יוליסס דיאלו". הסרט סטה מן האמת העובדתית ובין היתר יצר דמות בדויה של רוזנת פולנייה שהייתה כביכול שותפתו של ציצרו לפעולת הריגול, ובסיומו של הסרט נראה ציצרו חי חיי פאר בדרום אמריקה.
אליאסה באזנה נתגלה בראשית שנות השישים במערב גרמניה, כאשר ניסה מזלו בתביעה משפטית שהגיש נגד ממשלת מערב גרמניה לשלם לו את דמי הריגול שהגיעו לו, לטענתו, מגרמניה הנאצית. במפתיע פסק בית המשפט הגרמני לזכותו, והורה לשלם לו סכום צנוע. את פרנסתו מצא בפרסום ספר זכרונותיו מתקופת היותו "ציצרו", שנשא את השם "אני הייתי ציצרו" וראה אור בשנת 1962. אליאסה באזנה מת בשנת 1970 בשמשו כשומר לילה במינכן.
גורלו של השגריר הבריטי
למרות התנהגותו הרשלנית של השגריר סר יו נצ'בול-האג'יסן, שגרמה לדליפה הביטחונית החמורה בפרשת ציצרו, לא נשא סר יו בתוצאות. גילו (הוא היה יליד 1886), תואר האצולה לו זכה בשנת 1936, מעמדו כאחד מוותיקי השירות הדיפלומטי, בו החל לכהן כקונסול בבריסל עוד בשנת 1926, כל אלה עמדו לזכותו והוא לא הועמד בפני הליך משפטי כלשהו ואף זכה למינוי ב-1944 כשגריר בבלגיה, שם שירת עד פרישתו לגמלאות בשנת 1947. סר יו נפטר בשנת 1971 בהיותו בן 85.
צבא מצרים
צבא מצרים (בערבית: القوات المسلحة المصرية;) הוא הצבא הגדול ביותר ביבשת אפריקה. הצבא, מורכב מזרוע ימית, זרוע יבשתית ,זרוע אווירית וזרוע נ"מ.
לצבא המצרי השפעה גדולה מאוד על היבטים רבים בחברה המצרית, החורגים מתחום תפקידו הטבעי של צבא במדינה. הצבא עוסק לא רק בתפקידי לוחמה גרידא, אלא אף מעורב בצורה מהותית בפוליטיקה, כלכלה, יחסי חוץ ותחומים נוספים בהתנהלותה של מצרים כמדינה. מהפכת הקצינים החופשיים העמידה בראש המדינה את אנשי הצבא שעברו הסבה לתפקידים אזרחיים. בעקבות ההפיכה במצרים (2011) מפקד הצבא הפילדמרשל מוחמד חוסיין טנטאווי, כיהן כראש המדינה עד שנבחר מוחמד מורסי לנשיאות. בנוסף, הנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי היה, טרם היבחרו לנשיאות, שר ההגנה בממשלת מצרים, יושב ראש המועצה העליונה של הכוחות המזוינים ומפקד צבא מצרים.
למצרים קשרים טובים עם ספקיות הנשק הגדולות בעולם, ובבעלותה אמצעי לחימה מתוצרת ארצות הברית, בריטניה, סין, איטליה, צרפת ורוסיה.
ראשית דרכו של הצבא המצרי
ראשיתו של הצבא המצרי המודרני היא בימיו של מוחמד עלי, שליט מצרים במחצית הראשונה של המאה ה-19. הצבא הוקם בסיוע מדריכים מצרפת ובהנחייתם ננטשו המבנה ושיטות הלחימה שהיו נהוגות עוד מזמן השלטון הממלוכי ויושמו דפוסי ארגון ולחימה מערביים. הצבא המצרי זכה להצלחה במערכות בחצי האי ערב, בסודאן ואף ניצח את הצבא העות'מאני בארץ ישראל ובסוריה.
בסיס כוח האדם של הצבא הייתה האוכלוסייה הפלאחית המצרית. בשלבים שונים שולבו בו גם טורקים ובדווים. בתקופת הח'דיווים צומצם היקפו של הצבא והוא הפך לחיל מצב. בזמן מרד עוראבי ב-1882 עמד הצבא לצד עוראבי, אך הוכה על ידי הצבא הבריטי בתל אל-כביר. במשך רוב שנות שלטונה של בריטניה במצרים היה הצבא המצרי נתון להשפעת הצבא הבריטי ורוב קציניו הגיעו משכבת האצולה המצרית. על רקע נטיית חלק הקצינים המצריים לכיוון מדינות הציר, לא השתתף הצבא המצרי במאמץ המלחמתי הבריטי במלחמת העולם השנייה. במיוחד בלטה נטייה זו אצל הגנרל עזיז עלי אל-מסרי ובקרב חבורה של קצינים צעירים שהיו הגרעין של מהפכת הקצינים החופשיים ב-1952.
מלחמת 1948
ב-1948 נטל הצבא המצרי חלק מרכזי במלחמת העצמאות. הוא פלש לארץ ישראל וכבש את רוב מישור החוף עד אשדוד ובמקביל חדר מזרחה לבאר שבע. בסוף המלחמה נהדף הצבא המצרי אל מעבר לקו הגבול הישראלי כשחטיבה שלו נותרה מכותרת בכיס פלוג'ה והיא שבה למצרים רק עם סיכום הסכמי שביתת הנשק ב-1949. על לחימת הכוחות המצריים במלחמת העצמאות העיבו פרשות שחיתות ואספקת ציוד פגום שפגעו בכוחות הלוחמים. פרשות אלו היו אחד הזרזים להתארגנות "הקצינים החופשיים", שברובם נטלו חלק במלחמה ורבים מהם נמנו על מחזור 1938 באקדמיה הצבאית המצרית שהיה המחזור הראשון בו שולבו קצינים מהשכבות העממיות. מנהיג הקצינים החופשיים, נאצר, השתתף בקרבות והיה בין הכוחות שנקלעו למצור בכיס פלוג'ה.
הלאמת תעלת סואץ
עד 1955 עסק הצבא המצרי גם בתקריות גבול עם ישראל אך עניינו המרכזי היה השגת פינוי הבסיסים הבריטיים מתעלת סואץ, דבר שהתרחש ב-1954. ב-1955 נחתמה עסקת הנשק הצ'כית וזו הובילה למפנה בצבא המצרי. יחד עם קליטת הציוד הסובייטי הוחל בהרחבת תהליכי ההדרכה על פי הדוקטרינה הצבאית הסובייטית ובבניית מסגרות ארגוניות חדשות בצבא. מי שפיקד על תהליך ההתחמשות וההדרכה היה מפקד הכוחות המזוינים, הגנרל עבד אל-חכים עאמר שהיה באותה עת שותפו הקרוב של נאצר.
לאחר ההפסד שנחלה מצרים במלחמת סיני מול בריטניה, צרפת וישראל התעצם תהליך החימוש הסובייטי והגיע לשיאו בעת מעורבות מצרים במלחמת האזרחים בצפון תימן (שנמשכה מ-1962 ועד 1970). ב-1965 מנה הצבא המצרי מעל ל-250,000 חיילים. מהם, 70,000 היו ב"משמר הלאומי" שכלל שתי דיוויזיות שריון, שש דיוויזיות רגלים (חלקן ממוכנות) ודיוויזיה פלסטינית מוקטנת.
מעורבות בתימן
בקרבות שהיו בתימן סבל הצבא המצרי אבדות והתקשה להתמודד עם לוחמת הגרילה שהפעילו כנגדו הלוחמים הבלתי-סדירים של השבטים המלוכנים שבצפון תימן, וזאת, למרות ששלט ברוב שטחי הלחימה וברוב הדרכים העיקריות. בתימן עשה הצבא המצרי, בפעם היחידה עד עתה (נכון ל-2012), שימוש בקנה מידה נרחב בלוחמה לא קונבנציונלית כימית (לוחמת גזים).
הגידול בהיקף כוח האדם בצבא המצרי בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60, התאפשר על ידי הנהגת גיוס חובה, בו כפו לעיתים על החיילים שירות בן שש שנים. גם חיל המילואים וצבא הקבע הוגדלו ולקציני הצבא הוענקו זכויות-יתר. הקצונה המשיכה להיות מזוהה עם המשטר הנאצריסטי ולכן לא נחשבה כמסכנת את המשטר, אלא כאחד מבסיסי הכוח שלו.
מלחמות נגד ישראל
ביוני 1967, במלחמת ששת הימים, ספג הצבא המצרי תבוסה קשה מידי צה"ל. חלק גדול מחיל האוויר המצרי הושמד במבצע מוקד שפתח את המלחמה וגם חיל השריון המצרי ספג אבדות קשות. גם מבחינה מוראלית ספג הצבא המצרי מכה קשה. הוא איבד את חצי האי סיני ונסיגת כוחותיו הפכה למנוסה ולא נזקפה לזכותו שום הצלחה ממשית בקרב כלשהו מול כוחות צה"ל.
בעקבות התבוסה, הודח חלק גדול מהפיקוד הבכיר, ובמיוחד הקצינים שהיו מקורביו של שר ההגנה, עבד אל-חכים עאמר, שהואשם בבגידה והתאבד. במקומם מינה נאצר קצינים שנחשבו כמקצועיים יותר כמו עבד אל-מונעם ריאד שמונה כרמטכ"ל ומוחמד פאוזי, הרמטכ"ל לשעבר, שמונה כשר ההגנה שמשימתם הייתה הבראת הצבא המצרי ממפלת 1967 והכנתו למלחמה שמטרתה הייתה החזרת שטחי סיני למצרים.
שיקום הצבא המצרי נעשה בנשק ובהדרכה של ברית המועצות, שהחזיקה במצרים באותן שנים צוותים גדולים של מדריכים. קו החזית מול ישראל בתעלת סואץ חולק לשתי ארמיות: הארמייה השנייה והארמייה השלישית. הוגבר מאוד מערך ההגנה האווירית על ידי הצטיידות בסוללות טילי קרקע-אוויר מדגמי SA-2 ו-SA-3. כמו כן, חוזק חיל האוויר שקיבל מטוסים חדישים ומספר המטוסים בו עלה מ-430 ב-1967 ל-560 ב-1973.
לאחר 1977
ב-1978 כרתה מצרים הסכם שלום עם ישראל, הסכם קמפ-דייוויד, ונעשתה לבעלת-ברית של ארצות הברית. הצבא המצרי החל להסתמך יותר ויותר על נשק מערבי, והצבא המצרי אף מתאמן באופן קבוע באימונים משותפים עם צבא ארצות הברית. לאחר הירצחו של הנשיא אנואר סאדאת תפס את מקומו סגנו חוסני מובארכ, שהיה בעברו מפקד חיל האוויר. הצבא נותר גורם רב-השפעה בפוליטיקה המצרית.
במלחמת המפרץ הראשונה, ב-1991, השתתפה מצרים בקואליציה הבינלאומית שהוקמה כדי לשחרר את כווית מידי עיראק, שנשלטה בידי סדאם חוסיין.
כאשר פרצה ב-2011 תסיסה עממית נגד שלטון מובארכ, במסגרת גל ההתקוממויות בארצות ערב ניצב הצבא, לאחר תקופה קצרה של היסוס, לצדם של המפגינים. המועצה העליונה של הכוחות המזוינים במצרים, בראשות שר ההגנה מוחמד חוסיין טנטאווי, תפסה את השלטון במדינה. בשנת 2012 הועברו מושכות השלטון במדינה לאיש האחים המוסלמים מוחמד מורסי לאחר ניצחונו בבחירות כלליות, אולם כעבור כשנה, הדיח הצבא בראשות שר ההגנה עבד אל-פתאח א-סיסי את מורסי מתפקידו כנשיא מצרים ומינה תחתיו ממשלת מעבר אזרחית בראשות נשיא בית המשפט החוקתי העליון של מצרים עדלי מנסור. בשנת 2014 זכה שר ההגנה לשעבר א-סיסי בבחירות לנשיאות מצרים ברוב של 96.91% והפך לנשיא מצרים.
צוללות
4 צוללות מתוצרת רוסית מדגם רומיאו.
מצי שכלל 16 צוללות מיושנות מסוג רומיאו נותרו למצרים 4 בלבד, ה-4 הללו שנימסרו על ידי הסינים בשנות ה-80 עברו שדרוגי מערכות נשק ומערכות מכ"ם וסונאר באמצע שנות ה-90.
מודיעין
המנהל הצבאי המצרי למודיעין ולאיסוף הוא אחד משלושת גופי קהיליית המודיעין המצרית, הכוללת גם את המודיעין הכללי של מצרים ושירות ביטחון המדינה של מצרים.
תפקידיו המרכזיים הם: הגנת המדינה מהתקפה אפשרית של האויב ואיסוף מידע על יכולות האויב, תכנון ותיאום עם המשטרה הצבאית לאבטחת מתקנים ובסיסים של צבא מצרים, אבטחת מידע בצבא המצרי, ביון נגדי, איסוף מידע על צבאות האויב, שמירה על משמעת ונאמנות של קצינים וחיילים ושיתוף פעולה עם חיילות מודיעין של צבאות אחרים לטובת הביטחון הלאומי של מצרים.
זכריא מוחי א-דין היה ראש המודיעין הצבאי הראשון וכיהן בשנים 1952–1953. בין השנים 1966 ל-1969 עמד בראש המודיעין הצבאי המצרי פריק מוחמד אחמד צאדק. לפני מלחמת ששת הימים התמקד המודיעין המצרי בעניינים פנימיים כמו זיהוי גורמים שיכולים להתנגד למשטר. בשל חוסר המיקוד בגורמי חוץ ובישראל, בשל בעיות תיאום עם המודיעין הכללי של מצרים, והודות לתוכנית הונאה ישראלית, נחל המודיעין הצבאי המצרי כישלון במלחמת ששת הימים.
ב-1968 הוקמה מנהלת לחימה אלקטרונית שהפעילה פעילות אלינט וסיגינט שהתבססו על ציוד סובייטי.
ב-1969 מונה לואא' מוחרז מוסטפא עבד אל-רחמן למפקד המודיעין הצבאי המצרי במקומו של צאדק, שכיהן עד 1972 אז הוחלף לתקופה קצרה על ידי מוחמד עבד אל-ע'ני אל-גמאסי שאחר כך הוחלף על ידי פואד נאסר.
בין ראשי המודיעין הצבאי שהמשיכו לתפקידים בכירים בצבא ובממשל המצרי בולטים: עבד אל-חלים אבו ע'זאלה (1979-1980) שכיהן כשר ההגנה בשנים 1981–1989, עומר סולימאן (1993-1991) ששימש כראש המודיעין הכללי של מצרים וכסגן נשיא מצרים, מוחמד פריד תוהאמי (2004), מוראד מוואפי (2010-2004), עבד אל-פתאח א-סיסי (2012-2010) שהפך לנשיא מצרים ומחמוד אבראהים חיגאזי (2014-2012) שהפך לרמטכ"ל צבא מצרים (2017-2014).
החל מדצמבר 2018 משמש בתפקיד ראש המודיעין הצבאי הגנרל חאלד מגאוור ששימש לפני כן כמפקד הארמייה השנייה וכנספח צבאי בארצות הברית.
יחסי בלארוס–סן מרינו
יחסי בלארוס-סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין בלארוס לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
הסכמים דיפלומטיים
בין המדינות נחתמו שלושה הסכמים דיפלומטיים:
הצעת חוק דיני ממונות
הצעת חוק דיני ממונות, התשע"א-2011, המכונה גם הקודקס האזרחי, היא הצעת חוק שיזם משרד המשפטים, במטרה לאחד את עשרים וארבעה החוקים העיקריים במשפט האזרחי תחת מטרייה אחת, שתהיה הקודקס של המשפט האזרחי הישראלי.
מדובר במיזם גדול ומקיף שנטלו בו חלק משפטנים ואנשי אקדמיה בכירים, על בסיס התנדבותי, החל משנת 1968. בשנת 2004 הוצג המיזם כתזכיר חוק וב-2011 הפך להצעת חוק ועבר קריאה ראשונה.
עקרונות יסוד
חוק דיני ממונות נועד להוות קודיפיקציה של המשפט האזרחי בישראל. הכוונה היא לא רק להוות קובץ של מספר חוקים בתחומי המשפט האזרחי. תזכיר החוק שואף להסדיר באופן שלם ועקבי את העקרונות המשפטיים בתחומי המשפט האזרחי באמצעות חוק אחד, שחלקיו תואמים, משתלבים זה בזה, ומהווים יחד מכלול הרמוני ואחיד של ענפי המשפט האזרחי. זהו שוני תפיסתי, המהווה את השוני העיקרי של החוק לעומת המצב הקיים.
סעיף 1 מונה מטרות אחדות של החוק, וזו לשונו:
סעיף 2 מעניק משקל נכבד לתום לב, וקובע: "בשימוש בזכות, בביצוע פעולה משפטית ובקיום חיוב, יש לנהוג בתום לב".
סעיף 3, שכותרתו "אין חוטא נשכר", קובע: "בית המשפט רשאי לשלול או להגביל זכות של אדם, בנסיבות שבהן מוצדק הדבר, בשל כך שהזכות צמחה עקב התנהגות של הזכאי הנוגדת חיקוק או הנוגדת את תקנת הציבור.
סעיף 4, שכותרתו "זוטי דברים", קובע: "לא תוגש תובענה בשל מעשה קל ערך שאדם סביר לא היה מלין עליו".
תהליך החקיקה
תחילת הכנתו של תזכיר חוק דיני ממונות בטיוטה שהכין פרופ' אורי ידין, שהיה המשנה ליועץ המשפטי לממשלה והממונה על תכנון החקיקה. טיוטה זו, שעובדי משרד המשפטים השלימוה לאחר פטירתו של ידין, שימשה בתחילה את הוועדה הציבורית שעסקה בכך, שבראשה עמד נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק. במהלך שנות העבודה הרבות לאחר מכן הוגשו לוועדה טיוטות חדשות של נוסח החוק ומחקרים רבים. כחוקר הראשי של הוועדה שימש פרופ' מיגל דויטש, מאוניברסיטת תל אביב.
ב-30 באפריל 2004, לאחר קרוב לעשרים שנות עבודה, הוצג לציבור תזכיר חוק דיני ממונות. שבע שנים מאוחר יותר, ב-15 ביוני 2011, הונחה על שולחן הכנסת הצעת החוק, ובה 996 סעיפים.
נשר (מטוס)
נשר הוא מטוס הקרב הראשון שיוצר בישראל. המטוס יוצר בתעשייה האווירית לישראל, על-פי התוכניות של מטוס מיראז' 5 הצרפתי שלא סופק לישראל בעקבות אמברגו הנשק. המטוס זכה להצלחה רבה במלחמת יום הכיפורים, עם יחס הפלות של 5:111 לטובתו.
היסטוריה
ב-3 ביוני 1967, ימים אחדים לפני פרוץ מלחמת ששת הימים הכריז נשיא צרפת, שארל דה גול, על אמברגו על יצוא נשק לישראל. תוצאה עיקרית של אמברגו זה הייתה מניעת העברתם לישראל של 50 מטוסים מדגם מיראז' 5 שהוזמנו על ידי חיל האוויר ושישראל הייתה שותפה לפיתוחו.
מרסל דאסו, מנכ"ל ובעלי חברת דאסו תעופה, יצרנית המיראז' (שהיה ממוצא יהודי וניצול השואה), איפשר את הברחתם של תוכניות הייצור וחלקים של מטוס המיראז' 5 לארץ, יחד עם כ-50 מנועים, אשר שימשו בסיס להקמת קו הייצור למטוס הנשר בתעשייה האווירית, תוך עצימת עין מצד הממשל הצרפתי. בנוסף ערך סיור לילי בקו הייצור של המיראז' לאל שווימר, שלום אריאב ומשה קרת (השלושה כולם שימשו בתפקיד מנכ"ל התעשייה האווירית).
ה"נשר" היה מטוס הקרב הראשון שיוצר בישראל. בתעשייה האווירית נודע הפרויקט בשם הקוד "אגף להב", ובראשו עמד משה קרת. פורסם כי מהנדס שווייצרי, אלפרד פראונקנכט, גנב 10 טונות שרטוטים שהכילו את מרבית שרטוטי המטוס בהיותו עובד בכיר בחברת "סנקמה" השווייצרית, יצרנית המנוע "אטאר 9" למיראז'. הוא ישב במאסר 18 חודשים בגין חלקו בפרשה. בשנת 1969 הוחל בהקמת קו היצור של מטוסי המיראז' 5. רוב הציוד לקו היצור הגיע בתור חלקי חילוף, עליהם לא חל האמברגו.
ה"נשר" כולל כמה התקנים אלקטרוניים מתוצרת ישראל, מושב מפלט "0-0" מתוצרת מרטין בייקר והתקנים לנשיאת חימוש מגוון יותר, כטיל אוויר-אוויר הישראלי שפריר 2 וטיל אוויר-אוויר AIM-9D סיידוויינדר. מכל דלק נוסף של 500 ליטר איפשר ל"נשר" שהייה ממושכת יותר באוויר וטווח פעולה ארוך יותר מאלה של קודמו, מיראז' 3, אך עשה אותו כבד יותר.
הנשר שירת בחיל האוויר החל משנת 1972, ועד מלחמת יום הכיפורים הצטיידו בו ארבע טייסות: 101, 113, 117 ו-144. ב-8 בינואר 1973 זכה המטוס להפלה ראשונה של שני מטוסי מיג 21 סוריים, באמצעות טילי AIM-9D. המטוס זכה להצלחה רבה במלחמת יום הכיפורים: באמצעותו הופלו 111 מטוסי אויב במלחמה (ו-115 הפלות לאורך כל תקופת השירות), לעומת אובדן 5 מטוסים (3 הופלו).
בקיץ 1976 הועברו כל מטוסי ה"נשר" שנותרו לטייסת 253, וב-1978 החלו לצאת בהדרגה מהשירות בחיל האוויר הישראלי.
בסה"כ נבנו 61 מטוסי נשר, מתוכם 10 דו-מושביים. 39 מטוסים שופצו ונמכרו לחיל האוויר הארגנטינאי בשנים 1978–1982, שם כונו "Dagger" (פגיון) ונטלו חלק במלחמת פוקלנד, שבה הופלו 11 מהם. המטוסים הנותרים שודרגו לגרסה שנקראה Finger והמשיכו לשרת בחיל האוויר הארגנטינאי.
על בסיס ה"נשר" פותח בישראל מטוס ה"כפיר". מבנהו האווירודינמי והמכני אופייני ל"הוריו" - המיראז' והנשר, אולם גופו גדול יותר ומאפשר את הנעתו במנוע אמריקאי מתקדם מדגם J79 של ג'נרל אלקטריק, שנבנה ברישיון בישראל.
שלמה ניצני
שלמה (מוני) ניצני (31 בדצמבר 1936 – 6 באוקטובר 2012) היה סגן-אלוף במילואים בחיל השריון, אחד משני אישים שעוטרו בעיטור הגבורה ובעיטור המופת.
ביוגרפיה
ניצני גדל במושב כפר חיטים למשפחה שעלתה מבולגריה. למד מכונאות חקלאית ב"רופין", ובשנת 1955 התגייס לנח"ל, שם עבר קורס מ"כים והיה מראשוני הנח"ל המוצנח.
במבצע קדש היה סמל מחלקה ומפקד זחל"ם. בקרב במעבר המיתלה היה בשלהי שיירה שנקלעה למארב על סף תהום. תחת אש כבדה ומטחי רימונים ובהיעדר דרך המשך, פינה את חבריו הפצועים למחסה תוך איסוף כלי הנשק שלהם לשם השבת אש. תחת חיפוי מחבריו לכוח עשה את דרכו אל הליווי הרפואי של השיירה והביא אל מקום המחסה ציוד רפואי. בהמשך קרבות הירי עשה דרכו בין מטחי הירי אל הטנדרים המצריים הנטושים בקרבת מקום והביא לו ולשני חבריו שנותרו ללחום ארגזי תחמושת נוספים. בהמשך הקרב חיפה על כוח פינוי הפצועים בפיקודו של דן זיו. ביום קרבות זה נפגע בצווארו מרסיס כדור. על פעולותיו אלה עוטר בצל"ש רמטכ"ל, אשר הומר לימים בעיטור הגבורה ובו נכתב:
לאחר המלחמה עבר ניצני קורס קצינים. הוא השתחרר מצה"ל, נישא לזוהר מיכאל, ולזוג נולדו בן ובת.
במלחמת ששת הימים, הוא חזר לישראל והצטרף לגדוד 50 בלחימה ברמת הגולן. בשנים אלה היה בדרגת סגן-אלוף ועבר הסבה לחיל השריון, הוכשר כמפקד טנק ובשנת 1972 הוצב כמפקד גדוד 79 של חטיבה 401.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על הגדוד. שלושה ימים לפני פרוץ המלחמה, בניגוד להערכות המודיעין, הוא אמר לפקודיו כי הוא מאמין שעומדת לפרוץ מלחמה, והורה להם להיערך למלחמה, ובכך הציל את חיי חיילי הגדוד מהתקפת חיל האוויר המצרי בפתיחת המלחמה. במלחמה הוא לחם בגזרת אסמאעיליה תוך הקפדה על חילוץ הנפגעים הרבים. במהלך הלחימה חדרו רסיסי רסיק אוויר את הקסדה שחבש ופגעו בו אנושות. לאחר המלחמה הוענק לניצני עיטור המופת:
ניצני נותר נכה כתוצאה מהפציעה הקשה בראשו, אך הקים משק חקלאי עם אשתו. בשנים אלה נולד בנם הצעיר שסבל מנכות קשה עד לפטירתו בעשור הרביעי לחייו. קודם לכן נפטרה אשתו של ניצני, שחלתה בסרטן.
בשנת 2007 נישא בשנית לתלמה לין.
שלמה ניצני נפטר ב-6 באוקטובר 2012. נקבר בבית הקברות הצבאי בהר הרצל. לקראת יום הזיכרון 2013 הונח דגלון על קברו של שלמה ניצני בידי הרמטכ"ל בני גנץ במסגרת "דגלון לנופל". הנחת דגלון זה עוררה סערה ציבורית מכיוון שהחלל האחרון שנקבר בהר הרצל היה יבגני טולוצ'קו, אך טולוצ'קו נקבר בחלקה המיועדת לחללים שיהדותם מוטלת בספק ואילו שלמה ניצני נקבר בחלקה המרכזית בהר.
צ'יפריאן מריקה
צ'יפריאן אנדריי מריקה (ברומנית: Ciprian Marica; נולד ב-2 באוקטובר 1985) הוא כדורגלן עבר רומני ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים
מריקה התחיל את הקריירה של בדינמו בוקרשט, ובשנת עבר לשחטאר דונצק. ב-23 ביולי 2007, חתם בשטוטגרט ל-5 שנים תמורת 8 מיליון אירו, סכום ההעברה היקר ביותר בתולדות שטוטגרט לאותם ימים.
ב-12 באוגוסט 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 2-2 נגד שאלקה 04. ב-27 בנובמבר 2007 הבקיע את שער הניצחון נגד גלאזגו ריינג'רס במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות. לאחר פיטוריו של המאמן ארמין פה, המאמן החדש מרקוס באבל נתן למריקה הזדמנות בהרכב, אך מריקה הבקיע רק 4 שערים. בעונת 2009/2010 בבונדסליגה ביסס את מקומו בהרכב והבקיע 10 שערים באותה עונה, אך בעונת 2010/11 ירד לספסל.
הבהלה לזהב (ארץ האש)
בהלה לזהב בארץ האש התרחשה בין השנים 1883–1906, כאשר ארגנטינאים, צ'יליאנים ומהגרים אירופאים (בעיקר קרואטים) נהרו אל ארץ האש במטרה להפיק זהב מאדמתה וממימיה.
צ'יפריאן מריקה
קריירת מועדונים
ב-28 ביולי 2011 חתם בשאלקה 04 תמורת 5 מיליון אירו. ב-14 בדצמבר 2011 הבקיע מריקה את שער הבכורה שלו בניצחון 0–3 נגד מכבי חיפה במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות. ב-29 בינואר 2012 מריקה כבש צמד בניצחון 1–4 נגד פ.צ. קלן.
ב-27 בספטמבר 2013 חתם בחטאפה. ב-6 באוקטובר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו כאשר נכנס כמחליף בניצחון 1–3 נגד ריאל בטיס. ב-31 באוקטובר, מריקה הבקיע את שער הליגה הראשונה שלו בניצחון 0–2 נגד ויאריאל.
הבהלה לזהב (ארץ האש)
ניסיונות הפקת הזהב לא השיגו תוצאות מלהיבות וחלק מהמהגרים, שהתיישבו באי הגדול של ארץ האש, הפכו לרועי כבשים. במקום חי עם ילידי, שהתקיים על ציד והתיישבות הרועים באה על חשבון שטחי הציד שלהם, מה שגרם להיווצרות עימותים. הציידים המקומיים ראו בבהמות של המתיישבים חיות מותרות בצייד וזה יצר עימותים נוספים.
צ'יפריאן מריקה
קריירת מועדונים
בקיץ חתם לשנתיים בקוניאספור הטורקית. ב-14 בינואר 2016 חזר לרומניה אחרי 12 שנה, וחתם בסטיאווה בוקרשט.
הבהלה לזהב (ארץ האש)
החברה הצ'יליאנית Compañía Stuphen החלה בניסיונות הפקת זהב בעזרת כלים מכניים כבדים, מתקדמים מאוד בשביל אותה תקופה, אך התוצאות היו מאכזבות. המבנים והכלים נזנחו ורק מחפשי זהב בודדים המשיכו לחפש לאורך זרמי המים הגדולים יותר.
צ'יפריאן מריקה
קריירה בינלאומית
ב-16 בנובמבר 2003 ערך מריקה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רומניה בניצחון 0–1 נגד במשחק ידידות. ב-17 בנובמבר 2004 הבקיע את שער הבכורה שלו בתיקו 1-1 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006. במוקדמות יורו 2008 הוביל את הנבחרת עם 5 שערים, לראשות הבית שהבטיח את העלייה ליורו 2008. מריקה השתתף עם הנבחרת בטורניר.
הבהלה לזהב (ארץ האש)
המשלחת של פופר
הידיעות על גילוי הזהב בסנחה א פיקה, הגיעו גם לבואנוס איירס, שם התארגנו יזמים רבים והקימו חברות לשם הפקת זהב. היו יזמים, היה ההון הדרוש ואף הכלים, אך חסרו אנשי מקצוע, מומחים לכריה ולמינרולוגיה. בנסיבות אלה הגיע לבואנוס איירס יוליוס פופר, מהנדס יהודי יליד ולאכיה, שרכש ניסיון מעשי ברחבי העולם ודיבר ספרדית. הוא גויס על ידי חברת "אל דורדו" (El Dorado) ויצא עם משלחת סקר לבדוק את אזור גילוי הזהב.
צ'יפריאן מריקה
תארים
דינמו בוקרשט
הבהלה לזהב (ארץ האש)
המשלחת של פופר
המשלחת של פופר כללה אותו בתפקיד מהנדס ראשי, ראש משלחת, מינרלוג, כרוניקאי וצלם, את מהנדס המכרות יוליוס קארסון וכמה טכנאים נוספים. המשלחת הייתה מצוידת בציוד גאולוגי, כלי נשק, מצלמות, תריסר פרדים, מזון, ביגוד חורפי וכמה סוסים. הם הפליגו ממונטווידאו לכיוון פונטה ארנס ב-7 בספטמבר 1886. בפונטה ארנס שכר פופר קבוצת עובדים וכך הגיע מספר חברי המשלחת ל-18. פופר ביקש וקיבל רישיון לאנשים חמושים בתפקיד משמר אישי.
Austere Challenge 12
תרגיל ההגנה האמריקאי-ישראלי, אוסטר צ'לנג' 12 (באנגלית: Austere Challenge 12), הוא תרגיל צבאי שנערך בסוף חודש אוקטובר 2012, ובו השתתפו צבאות ארצות הברית, ישראל, גרמניה ובריטניה.
התרגיל תוכנן תחילה להתקיים בחודש אפריל 2012, ותואר על ידי עוזר מזכירת המדינה לעניינים פוליטיים–צבאיים, אנדרו שפירו, כ"תרגיל הגדול ביותר ובעל המשמעות הגדולה ביותר בהיסטוריה של בנות הברית".
צ'יפריאן מריקה
תארים
שחטאר דונצק
Austere Challenge 12
התרגיל
התרגיל צפוי לכלול בתוכו סדרת סימולציות של הגנה אווירית באמצעות טילים, במטרה להתמודד עם המטרה של "יצירת רמה גבוהה של תפעוליות בינית" בין צבא ארצות הברית למערכות ההגנה של צה"ל. על פי דבריהם של בכירי צבא, המטרה היא ליצור מצב בו במהלך עימות, מערכות ההגנה האזרחית של ישראל תוכלנה לפעול במקביל עם מערכות ההגנה האמריקאיות. התרגיל המשולב צפוי לבחון את מערכות ההגנה הישראליות והאמריקאיות, ובייחוד את מערך ההגנה הבליסטי של ישראל כנגד מתקפת טילים ורקטות. ראש פיקוד אירופה של ארצות הברית (EUCOM) צפוי להיות אחראי על אישור הבקשות הישראליות לפריסת מערכות הגנה אמריקאיות נגד טילים בישראל.
דחיית התרגיל
בכירים ישראליים ואמריקאיים דנו בנוגע לדחיית התרגיל לסוף שנת 2012. מאוחר יותר, בכירי צבא ישראליים ואמריקאיים אישרו שהתרגיל שהיה אמור להתקיים ב-13 בינואר 2012 בוטל. קפטן ג'ון רוס, דובר פיקוד אירופה של ארצות הברית, אמר "שזה לא חריג שתרגילים מסוג זה נדחים, והמנהיגים של שני הצדדים מאמינים שההשתתפות המרבית של הכוחות תושג בהמשך השנה".
צ'יפריאן מריקה
מועדונים
נכון ל-6 באוגוסט 2014
Austere Challenge 12
דחיית התרגיל
בכירי צבא ישראליים ציינו כי ממשלת ארצות הברית דרשה לדחות את התרגיל כדי "לא ליצור מתח רב יותר" עם איראן. בכירים ביטחוניים אמרו כי ההחלטה על דחיית התרגיל נבעה בעיקרה מענייני תקציב. יום קודם לביטול התרגיל, קצינים בחיל האוויר הישראלי אמרו שהתרגיל תוכנן לאביב. כאשר התרגיל צפוי להיות הראשון מסוגו בשביל ראש פיקוד אירופה של ארצות הברית, ג'יימס סטוורידיס, שישתתף בתרגיל משותף עם ישראל.
שר החוץ של ישראל, אביגדור ליברמן, אמר ש"סיבות דיפלומטיות ואזוריות, בנוסף למתחים והיציבות" היו הגורמים לדחיית התרגיל.
מארק רגב, דובר ראש הממשלה ישראל, בנימין נתניהו, אמר שישראל וארצות הברית קיבלו את ההחלטה לדחות את התרגיל "בגלל שזה לא היה הזמן המתאים".
על אף הדיווחים המוקדמים מחודש אוגוסט 2012, על כך שמספר הכוחות שייקחו חלק בתרגיל הוקטן מ-5,000 ל-1,000, במטרה להפחית את החשש שהתרגיל הוא כיסוי לתקיפה על איראן, פרסומים מאוחרים יותר הצביעו על כך שסדר גודל הכוחות שישתתפו בתרגיל לא ישונה. תת-אלוף ניצן נוריאל, אמר שהעניין סב סביב "נושאי לוגיסטיקה", ומספר הכוחות כמעט ולא השתנה.
מוזיאון ואסה
מוזיאון ואסה (בשוודית: Vasamuseet) הוא מוזיאון ימי בסטוקהולם שבשוודיה. הוא מציג את "ואסה", אוניית מפרשים מלחמתית מן המאה ה-17, היחידה מסוגה הקיימת בימינו. האונייה טבעה בהפלגת הבכורה שלה ב-1628, ונמשתה מקרקעית הים ב-1961 כשהיא שלמה כמעט לחלוטין.
פעילות
המוזיאון, שנבנה באי דיורגורדן (Djurgården) מעל מבדוק ישן של הצי, נפתח רשמית ב-15 ביוני 1990, ועד שנת 2007 ביקרו בו (על פי נתוני המוזיאון) למעלה מ-25 מיליון איש. האונייה "ואסה" נמצאת באולם הראשי, המכיל גם תצוגת ממצאים ארכאולוגיים שונים מן האונייה ומשוודיה של המאה ה-17. לגוף האונייה ששרד הוסיפו את החלקים התחתיים של כל שלושת התרנים, מוט חרטום חדש, מעטה מפרשי סערה וחלקים מסוימים נוספים במקום אלה שאבדו או ניזוקו ללא תקנה. החלקים החדשים שנוספו לא נצבעו, כך שניתן להבחין בבירור בינם לבין חלקי העץ המקוריים שכהו לאחר שלוש-מאות שנים מתחת למים.
במוזיאון מוצגות גם ארבע אוניות מוזיאון צפות: שוברת הקרח "סנקט אריק" (Sankt Erik), שהושקה ב-1915, אוניית המגדלור "פינגרונדט" (Finngrundet) מ-1903, ספינת הטורפדו אה"מ ספיקה (HMS Spica) מ-1966, וסירת החילוץ ברנרד אינגלסון (Bernhard Ingelson) מ-1944.
מחנה הריכוז דכאו
מחנה הריכוז דכאו (בגרמנית: Konzentrationslager Dachau) היה מחנה ריכוז נאצי ליד העיר דכאו בגרמניה. לאחר המלחמה נבנו שכונות של העיר מסביב למחנה.
דכאו היה מחנה ריכוז ולא מחנה השמדה כמו אושוויץ, טרבלינקה ואחרים, אולם אסירים יהודים ושבויי מלחמה סובייטים רבים מתו במחנה בשל תנאי המחיה הנוראים. מבין כ-200,000 אסירים שעברו דרכו ב-12 שנות קיומו, נספו על פי הערכות כ-30,000 איש. במחנה הוקמו תאי גזים אך מעולם לא נעשה בהם שימוש. עם זאת, במשרפות שנבנו מחוץ לגדרות המחנה שרפו גופות אסירים שמתו במחנה.
הקמה ושנים ראשונות
התפקוד הראשי של מחנה הריכוז דכאו היה לשמש כמחנה עבודה: מפעל תחמושת תוך ניצול עבודות כפייה של פועלים להרחבת המחנה. דכאו היה גם מרכז ההדרכה לשומרי האס אס. אנשיו של היינריך הימלר ציינו שהמחנה יכול להכיל עד 5,000 אנשים, אך אחרי 1942, מספר האסירים גדל ל-12,000 בני אדם. בדכאו הוחזקו בשנת 1933 קומוניסטים, סוציאליסטים ו"אויבי מדינה" בכירים אחרים, כשיהודי גרמניה החלו גם הם להגיע למחנה, בעיקר לאחר ליל הבדולח ב-1938. בתחילה הוצע ליהודים לקבל אישור הגירה למדינות אחרות, אם הם ימסרו את רכושם "מרצון". לאחר סיפוח אוסטריה ותבוסת צ'כוסלובקיה, אזרחי שתי מדינות אלו הפכו לקורבנות הבאים של המאסר בדכאו.
המחנה תוכנן במקור להחזקת אסירים פוליטיים גרמנים ויהודים, אבל בשנת 1935 הוא גם החל להחזיק פושעים רגילים. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא כלל גם לאומים אחרים כגון צרפתים, בשנת 1940 - אסירים פולנים, ב-1941 אנשים ממדינות הבלקן, וב-1942 - רוסים. לפני המלחמה, הקבוצות הגדולות ביותר של אסירים היו גרמנים, אוסטרים ויהודים. במהלך המלחמה הקבוצות הגדולות ביותר היו, לפי סדר הגודל, פולנים, רוסים, צרפתים, יוגוסלבים, צ'כים ויהודים מגרמניה וארצות אחרות.
האסירים חולקו לקטגוריות. בתחילה, הקטגוריות נקבעו בהתבסס על סוג הפשע שביצעו, אולם בסופו של דבר הקטגוריות השתנו. אסירים פוליטיים שנעצרו על ידי הגסטפו לבשו משולש אדום, פושעים מקצועיים שנשלחו על ידי בית המשפט הפלילי ענדו משולש ירוק, אסירים בינלאומיים שנעצרו על ידי המשטרה הפלילית לבשו משולש חום, אנשים "אנטי-סוציאליים" שנשלחו על ידי רשויות הרווחה או הגסטפו לבשו טלאי שחור, עדי יהוה שנעצרו על ידי הגסטפו ענדו טלאי סגול, הומוסקסואלים שנשלחו על ידי בית המשפט הפלילי לבשו משולש ורוד, מהגרים שנעצרו על ידי הגסטפו לבשו משולש כחול, "מזהמי גזע", שנעצרו על ידי בית המשפט הפלילי או הגסטפו היו בעלי סרט שחור, בעלי פיגור שכלי לבשו סרט לבן עם החותם "Blöd" שמשמעותו "אידיוט", ויהודים ענדו את הטלאי הצהוב.
מבנה המחנה
מתחם המחנה הוקף בגדר אבן ופנימה לה גדר חשמלית. לאורך הגדר הייתה רצועת דשא רחבה. שומרי המחנה ירו למוות במי שדרך על רצועת הדשא, בדרכו אל הגדרות. לאורך החומות היו שבעה מגדלי שמירה, מהם אחד גדול שהשגיח על רציף הרכבת ושער כניסת האסירים, שמעליו הכתובת "העבודה משחררת". בחזית המחנה עמד "בית המשק" (כיום מוזיאון המחנה). בניין זה שימש כמטבח, מחסן בגדים, מכבסה, חדרי מלאכה ומנהלה. בחזית הבניין נראתה הכתובת: "קיימת דרך אל החופש, שאבני היסוד המציינות אותה הן: צייתנות, כנות, ניקיון, פיכחות, שקדנות, סדר, רצון, הקרבה, יושר ואהבת המולדת".
מאחורי בניין המנהלה, בסמוך לגדר הדרומית של המחנה היה ה"בונקר". זהו כלא המחנה ששימש לחקירות אכזריות, ענישה קשה, עינויים, בידוד. בבונקר בוצעו הוצאות להורג, הלקאות בשוט ותלייה על מוט. אחדים מחדרי הכלא הם חדרי עמידה, שהאסירים בהם עמדו בחושך, עד 72 שעות רצופות.
בחזית בניין המינהלה היה מגרש המסדרים. המסדר שימש לספירה, אך גם להתעללות סתמית, ללא מטרה מסוימת. אם הצליח אסיר לברוח יכול היה המסדר להמשך שעות.