cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ראסל טובי
ביוגרפיה
טובי נולד וגדל בבילריקי שבמחוז אסקס באנגליה. הוא הצעיר מבין שני ילדיהם של קרול היינס וג'ורג' טובי. הוא למד בבית הספר "הרולד קורט סקול" בהרולד ווד ובבית הספר התיכון שנפילד. בילדותו היה אספן נלהב של כל מיני דברים. הוריו היו לוקחים אותו לחפירות ארכאולוגיות ולמוזיאונים, קנו לו גלאי מתכות, והלכו איתו לכנסים של מינרלוגים. זמן מה רצה להיות מורה להיסטוריה, אבל אחרי שראה את הסרטים "ללכת שבי אחריו", "הגוניס" ו"אני והחבר'ה", החליט להיות שחקן.
קריירה
טובי החל את קריירת המשחק שלו כילד. הוא הצטרף למועדון דרמה, וצד את עינו של צייד כישרונות. הוא התחיל לשחק כשהיה בן 11, ועבד בקביעות עד כדי כך שהפסיד שיעורים רבים מדי. אביו הציע להפסיק את קריירת המשחק, אבל אימו שכנעה אותו לאפשר לבנם להמשיך ולשחק. ב-1994 החל להופיע בטלוויזיה בסדרת הטלוויזיה לילדים "Mud" בערוץ CBBC.
בגיל 16 עזב טובי את בית ספר התיכון והחל ללמוד אמנויות הבמה בבארקינג קולג'. אחרי שנה סולק מהקולג' כשקיבל עבודה במשחק במקום להופיע בהצגה של בית הספר. הוא שיחק במחזות בצ'יצ'סטר בבימוייה של דברה ג'ילט, אשתו של פטריק מרבר. את מרבר פגש טובי באמצעות ג'ילט, ומרבר ליהק אותו לשחק במחזה "הווארד כץ" בתיאטרון הלאומי. עוד הופיע בתיאטרון הלאומי במחזה "נערתו ששת" ובמחזה על פי ספרי "חומריו האפלים".
ב-2004 שיחק בתפקיד רודג' במחזה "נערי ההיסטוריה" מאת אלן בנט בתיאטרון המלכותי הלאומי, הוא השתתף בסיבוב הופעות עם ההצגה בברודוויי, סידני, ולינגטון והונג קונג, וגם גילם את הדמות בעיבוד רדיופוני ובסרט הקולנוע באותו שם. הוא נבחן לתפקיד קרות'ר, אבל הסכים לקבל את התפקיד של רודג' אחרי שבנט הבטיח לו למלא את הדמות ביותר תוכן. טובי שהיה חסר ביטחון מכיוון שלא למד בבית ספר למשחק כמו אחרים בני גילו, נרשם לסדנאות קריאה רבות בתיאטרון הלאומי.
טובי שיחק בתפקיד אדם זאב בשם ג'ורג' סנדס בסדרת הדרמה "כמעט אנושיים". פרק הפיילוט שודר ב-BBC3 ב-18 בפברואר 2008. הוזמנה סדרה של שישה פרקים שהראשון בהם שודר ב-25 בינואר 2009. טובי עזב את הסדרה בתחילת העונה הרביעית ב-5 בפברואר 2012. בנובמבר אותה שנה יצא לאור ספר שמע, שהקליט טובי, של הרומן "Chasers" מאת מארק מיכלובסקי המבוסס על הסדרה "כמעט אנושיים".
במרץ 2009, שיחק טובי בתפקיד ראשי במחזה "A Miracle" בתיאטרון רויאל קורט, וגילם את גארי טרדגיל, חייל בריטי החוזר לנורפוק מחו"ל. ב-8 במרץ 2009 השתתף בטקס הענקת פרסי אוליבייה והגיש את פרס השחקנית הטובה ביותר למרגרט טייזאק על הופעתה במחזה "The Chalk Garden".
ב-2009 שיחק טובי בסרט "Huge", והשתתף בשני פרקי פיילוט. האחד "Young, Unemployed and Lazy" סיטקום של BBC3 ששמו הוחלף ל"הוא והיא", לצדה של שרה סולימני, והשני "The Increasingly Poor Decisions of Todd Margare" כחלק מסדרת "Comedy Showcase", קומדיה של ערוץ 4 עם ספייק ג'ונז וויל ארנט.
טובי הופיע בשלושה סרטים קצרים: "Drop" (שהקרנת הבכורה שלו הייתה ב-2009 בפסטיבל סרטים קצרים של חברת ראשס), "Roar", ו-"In Passing". הקרנת הבכורה של הסרט "Roar" הייתה ב-24 ביוני 2009 בפסטיבל הסרטים של פאלם ספרינג.
ב-2013 שיחק טובי בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "Looking" העוסקת בחבורה של חברים הומוסקסואלים החיים בסן פרנסיסקו. 8 הפרקים של העונה הראשונה שודרו ב-2014 ברשת HBO. בעונה השנייה קיבל טובי תפקיד קבוע בסדרה.
ב-2015 שיחק טובי בסדרת הדרמה ההיסטורית "Banished" שכתב ג'ימי מקגוורן, על קבוצה של אסירים בריטים באוסטרליה של המאה ה-18. באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "הליידי בקרוואן" (The Lady in the Van) לצדה של השחקנית זוכת פרס אוסקר מגי סמית'. את הסרט ביים ניקולס הייטנר.
כתיבה
בנוסף להיותו שחקן טובי הוא סופר, מחזאי ותסריטאי. הוא כתב שלושה מחזות, ואחד מהסיפורים הקצרים שכתב פורסם במגזין "קומפני". עוד כתב תסריט לסרט קצר בשם "ויקטור".
חיים אישיים
טובי יוצא עם מאמן הרוגבי ושחקן הפורנו לשעבר, סטיב ברוקמן כבר מ-2016. השניים התארסו בפברואר 2018 אך נפרדו ביוני של אותה השנה. ב-2019 השניים חזרו לקשר זוגי.
סמנה (עיר)
גאוגרפיה
סמנה ממוקמת באזור מישורי קטן קרוב לחוף, אם כי כיום רוב תושבי העיר גרים בגבעות התוחמות את המישור.
רוב שטחה הוא אזור בשם סיירה דה סמנה (Sierra de Samaná), רכס הרים קצר ולא גבוה מאוד עם מדרונות תלולים. ההר הגבוה ביותר הוא מונטה מסה (605 מטר).
היסטוריה
העיר יושבת על מעין חצי אי. ב-13 בינואר 1493, כאשר כריסטופר קולומבוס עצר באזור בתחנה האחרונה שלו במסע הראשון אל העולם החדש, הוא נחת באזור שנקרא היום חוף רינקון (Rincón), שם הוא פגש ילידים שכונו סיגואיוס (Ciguayos) ואשר התקיפו את המשלחת שלו כל העת. הילידים גם סירבו לסחור בקשתות ובחצים שלהם עם משלחתו של קולומבוס. קולומבוס לקח בשבי ארבעה ילידים בתקווה להראות אותם בספרד, אבל רק אחד מהם שרד את המסע. במשך רוב התקופה הקולוניאלית, הספרדים לא התיישבו בסמנה והאזור הפך לעיר מקלט עבור פליטים ופיראטים.
בשנת 1756, בניהולו של המושל הספרדי פרנסיסקו רוביו אי פניארנדה (Francisco Rubio y Peñaranda), ייסדו משפחות מהאיים הקנריים כפר בשם סנטה ברברה דה סמנה. הכפר נקרא על שמה של המלכה ברברה מברגאנסה, אשתו של מלך ספרד פרננדו השישי. הם התיישבו גם בצד השני של המפרץ, בסבנה דה לה מאר. כחלק מהסכמי השלום של בזל כל שטחי הקפיטניה חנרל של סנטו דומינגו עברו לצרפתים בשנת 1796, אבל בשנת 1807 כוח קטן של חיל הים המלכותי הבריטי פשט על סמנה ואז השיב אותה אל הספרדים הקריאולים שנלחמו נגד המעוז האחרון הצרפתי שנותר על האי.
בשנת 1824 הזמין ז'אן-פייר בוייר, נשיא האיטי (אשר שלטה אז על כל האי היספניולה), אמריקנים שחורים להגר להאיטי. משפחות אמריקניות שונות התיישבו בסמנה והשתקעו שם. הצאצאים שלהן ידועים כ"סמנאים אמריקאים".
כלכלה
עיקר הפעילות הכלכלית של סמנה מתבססת על תיירות, חקלאות ודיג.
הדחיפה הגדולה ביותר לכלכלה המקומית מתרחשת בחודשים ינואר-מרץ, עם הנדידה השנתית של אלפי לווייתנים גדולי סנפיר צפון אטלנטיים, אשר מגיעים אל מפרץ סמנה כדי ללדת. סמנה היא המרכז התיירותי של המדינה במהלך חודשים אלה.
אקלים
כמות המשקעים השנתית הממוצעת בסמנה היא 2,349.8 מ"מ. הטמפרטורה הממוצעת השנתית היא 26.5 מעלות צלזיוס.
גולדה
ראו גם
}}
מדידה (מקצוע)
מדידה או מדידת מקרקעין היא מקצוע ומדע, המיישם מגוון של טכניקות לקביעת מיקום דו או תלת ממדי של אובייקטים במרחב ואת המרחקים והזוויות ביניהם. על פי רוב המדידות מתבצעות על פני הקרקע ותוצאות המדידה משמשות למיפוי המצב הקיים למגוון של צרכים כגון קביעת בעלות על קרקעות, תכנון מבנים ותשתיות, מיסוי, מחקר מדעי ועוד.
המדידה דורשת שימוש בתחומים כגאומטריה, טריגונומטריה, ניתוח רגרסיה, פיזיקה, הנדסה, מטרולוגיה, תכנות והחוק. בימינו עושים המודדים שימוש במגוון ציוד ומקורות מידע כגון תחנה כוללת ידנית או רובוטית, מקלטי GPS תלת־ממדיים, מחזיר פינתי ומחזיר ישיר, סורקים תלת־ממדיים, מערכת מידע גאוגרפית, ציוד מחשוב ותקשורת.
מקצוע המדידה עתיק מאוד ובמהלך ההיסטוריה התפתחו תורות מדידה, שיטות וטכניקות. למדידה חלק בהתפתחות הסביבה האנושית והמדעים מראשית ההיסטוריה הכתובה.
הכשרה ורישוי למודדים בישראל
בתקנות המדידה נקבע כי המעוניין לקבל רישיון מדידה חייב להיות בעל השכלה אקדמית במקצועות הגאודזיה (השכלה אותה היה ניתן לרכוש בישראל רק בטכניון והיום קיים באריאל) ועמד בהצלחה בבחינות ההסמכה הממשלתיות. מודדים שרכשו השכלתם בחו"ל חייבים להציג אישור על השכלתם ולעמוד בבחינות ההסמכה.
תקופת ההכשרה של מודד עד לקבלת הרישיון אורכת בין 5 ל-6 שנים (ניתן גם לבחור במסלול מקוצר ללא תואר מהנדס).
הרישיון מוענק על ידי המרכז למיפוי ישראל (סוכנות המיפוי הלאומית של ישראל הכפופה בתור יחידת סמך מקצועית אל משרד הבינוי והשיכון) מתוקף פקודת המדידות.
Kiss Me Once
Kiss Me Once (בעברית: נשק אותי פעם אחת) הוא אלבום האולפן השנים עשר של הזמרת-יוצרת האוסטרלית קיילי מינוג. האלבום יצא לאור ב-14 במרץ 2014, על ידי חברות התקליטים פרלופון רקורדס ורוק ניישן. מתוך האלבום יצאו שני סינגלים.
האלבום הגיע למקום השני במצעד האלבומים הבריטי.
רקע
אלבום זה היה אלבומה היחיד של מינוג שיצא על ידי חברת התקליטים רוק ניישן ואלבום האולפן האחרון של מינוג שיצא על ידי חברת התקליטים פרלופון. במהלך העבודה על האלבום, עבדה מינוג עם כותבים ומפיקים כמו סיה, קותפאדר, גרג קורסטין, פארל ויליאמס, מנק וכולי.
מבקרי מוזיקה רבים כינו את האלבום כחזרתה של מינוג למוזיקת הפופ אך האלבום משלב גם אלמנטים של דאנס-פופ, דיסקו, אלקטרו-פופ ו-R&B. מבחינה לירית האלבום עוסק בנושאים כמו רומנטיקה, סקס, העצמה עצמית ובילויים, בדומה לנושאים שונים עליהם דיברה מינוג בעברה.
ביקורות והצלחה
עם יציאתו האלבום קיבל ביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה אשר רובם החמיאו לקסם של מינוג וליכולות הווקאליות שלה. אם כי הרבה מהמבקרים גם העבירו ביקורת כי האלבום אינו מחדש שום דבר ברמה המוזיקלית.
מבחינה מסחרית, האלבום זכה להצלחה נאה כאשר הגיע לעשירייה הפותחת במדינות כמו בריטניה, אוסטרליה, אירלנד, ספרד וצרפת ובארצות הברית הגיע למקום ה-31. אך למרות זאת האלבום לא הצליח לשחזר את ההצלחה של האלבומים הקודמים של מינוג מה שגרם לאכזבה מצד חברת התקליטים של מינוג שהביאה לעזיבתם בסופו של דבר.
סינגלים וקידום
מתוך האלבום יצאו הסינגלים "Into the Blue" ו-"I Was Gonna Cancel", אשר זכו להצלחה בינונית. בנוסף, השירים "Sexercize" ו-"Beautiful" יצאו כסינגלים שיווקיים מתוך האלבום והשירים "Million Miles ו-"Les Sex" יצאו גם הם כסינגלים למספר תחנות רדיו מצומצמות.
על מנת לקדם את האלבום, יצאה מינוג לסיבוב ההופעות "Kiss Me Once Tour", באירופה, אוסטרליה ואסיה ואף בהמשך הוציאה די וי די של ההופעה.
יהודה גרינפלד (רב)
ביוגרפיה
יהודה גרינפלד נולד בעיר אויהעל (כיום בצפון מזרח הונגריה, סמוך לגבול עם סלובקיה), לרב שמעיה אשר נמנה עם חסידי רבי משה טייטלבוים, בעל ה"ישמח משה" ורב העיר. בהיותו בן עשר, הלך ללמוד בישיבתו של הרב אברהם יהודה הכהן שווארץ, אב"ד קהילת בערגסאז (כיום במערב אוקראינה) ובעל שו"ת "קול אריה".
רבו בחסידות היה הרב חיים הלברשטאם מצאנז (ה'דברי חיים'). הוסמך לרבנות על ידי המהר"ם שיק.
בשנת תרל"ה (1875~) מונה לכהן כאב"ד בעיר סמיהאלי, והקים בעיר ישיבה לתלמידים. בהובלת רבו המהר"ם שיק, הכניס את הקהילה לאגודת הקהילות האורתודוקסיות בהונגריה.
נפטר במוצאי שבת ג' באדר ה'תרס"ז (1907). מלבד ספרו "קול יהודא", לרב גרינפלד היו חידושי תורה נוספים שאבדו במשך השנים, כולל ספר שכבר הודפס אך אבד בשואה.
אבא מרי חלפן
רבי אַבָּא מָרִי חַלְפָן (נפטר ח' באלול ה'שמ"ו, 22 באוגוסט 1568) היה רב, מקובל, אסטרונום ורופא בפראג במאה ה-16.
ביוגרפיה
בנו של הרב אליה חלפן, כנראה נקרא על שם סבו, הרב אבא מרי חלפן, שהיה מגולי ספרד, מצאצאי רבי יוסף קולון (מהרי"ק). חי ונפטר בפראג.
תשובה הלכתית שלו מובאת בספר השו"ת "מתנות באדם".
ש"י פין שיער כי הוא סבו של יצחק בן אליה חלפן הרופא שנפטר בווינה בשנת ה'שע"ז, 1617. לפי השערה זו המשיך בנו את מסורת המשפחה בעיסוק ברפואה. ייתכן שבן זה הוא הרב אליהו מנחם חלפן בן רבי אבא מרי, מרבני ונציה שהיה גם רופא ועמד בקשרי הלכה עם רבי משה איסרלש "הרמ"א".
על מצבת קברו נחרת:
דייוויד פראוז
דייוויד פראוז (באנגלית: David Prowse; 1 ביולי 1935 – 28 בנובמבר 2020) היה שחקן קולנוע, שרירן ומרים משקולות אנגלי שהיה ידוע בעיקר כשחקן שגילם את דארת' ויידר בסרטי "מלחמת הכוכבים" וכן את Green Cross Code Man בסדרת סרטי בטיחות בדרכים לילדים.
ביוגרפיה
פראוז החל את הקריירה שלו כספורטאי, שרירן, מפתח גוף ומרים משקולות. הוא התנשא לגובה של כמעט 2 מטר. כמרים משקולות זכה באליפות בריטניה בשנים 1962, 1963 ו-1964. ב-1967 החל בקריירת משחק בקולנוע, ותפקידו הראשון היה המפלצת של ד"ר פרנקנשטיין. הוא גילם מאז מספר תפקידים נוספים. ב-1971 הופיע בסרט "תפוז מכני" בתור ג'וליאן, שומר ראשו של מר אלכסנדר.
הפריצה המקצועית הגדולה שלו הגיעה ב-1977, אז לוהק לתפקיד של דארת' ויידר, הנבל הראשי בשובר הקופות "מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה". בתפקיד זה פניו היו מכוסות במסכה וקסדה לאורך כל הסרט ואת הקול של הדמות סיפק ג'יימס ארל ג'ונס, מאחר שלפראוז היה מבטא לא מספיק מאיים ולא מתאים לדמות. פראוז גילם את ויידר גם בסרטי ההמשך "מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית" ו"מלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'דיי". בסרט "שובו של הג'דיי", בסצנה היחידה בה דארת' ויידר מסיר את המסכה שלו ורואים את פניו, הוחלף פראוז בשחקן סבסטיאן שאו. הדבר נעשה ללא ידיעתו של פראוז, שנפגע מאוד מהמעשה. לפי הסרט התיעודי "דארת' ויידר: אני הוא אביך", הדבר נעשה ככל הנראה כעונש לפראוז, אחרי שבאולפני לוקאס פילם חשדו שהוא הדליף לתקשורת פרטים חשובים מעלילת הסרט. מאז החרימו אולפני לוקאס פילם את פראוז, ובין השאר לא הזמינו אותו לכנסים הרשמיים של "מלחמת הכוכבים".
פראוז הופיע גם בפרסומות זהירות בדרכים בתור "איש קוד החציה הירוקה" (מאנגלית: Green cross code man), המורה לילדים כיצד יש לחצות כביש בצורה נכונה. קמפיין הזהירות בדרכים שודר במשך 14 שנים.
בשנת 2000 קיבל פראוז את מדליית מסדר האימפריה הבריטית מידי המלכה אליזבת בשל תרומתו לצדקה ולבטיחות בדרכים.
אוסוולד הארנב
אוסוולד הארנב (באנגלית: Oswald the Lucky Rabbit, או בקיצור: Oswald Rabbit) הוא דמות בדיונית של ארנב מואנש. דמותו של אוסוולד נוצרה על ידי האנימטורים אב אייוורקס ווולט דיסני, והופיעה לראשונה בשנת 1927.
מאפיינים
אוסוולד הוא אחד הדמויות המצוירות הראשונות בעלות אישיות, והוא ניחן בחוש הומור מפותח. אוסוולד נוהג להשתמש באיבריהם של בעלי חיים כדי לפתור בעיות, ואף משתמש באיבריו כתפאורה וכבדיחות, כאשר מה שמסייע בידו הוא אפשרותו להימעך כמו גומי.
היסטוריה
בשנת 1927, עקב מגבלות טכניות ובעיות עלות, דיסני והאנימטור הראשי שלהם, אב אייוורקס, החליטו לסיים את עבודתם בסדרה "הקומדיות של אליס" על מנת להתפנות לחיפוש אחר הזדמנויות יצירתיות חדשות.
בצירוף מקרים, אולפני יוניברסל רצו להיכנס לתחום הקריקטורה ונזדקקו לדמות מצוירת, ולכן צ'ארלס מינץ, מפיצם של דיסני, ביקש מאייוורקס ליצור דמות חדשה שתימכר לאולפני יוניברסל. דיסני חתמו חוזה עם אולפני יוניברסל, שהוביל ליצירתו של אוסוולד הארנב, ואיתו ליצירת הסדרה המצוירת הראשונה של יוניברסל.
בשנת 2006, קנתה חברת וולט דיסני מאולפני יוניברסל בחזרה את הזכויות לדמותו של אוסוולד הארנב.
צ'ינג שי
מאדאם צ'ינג או צ'ינג שי (בסינית: 郑氏; בסינית המסורתית: 鄭氏; בפיניין: Zhèng Shì; בקנטונזית: Jihng Sih; "אלמנתו של צ'נג"; 1775 – 1844), הידועה גם בשם צ'נג אני סאו (בסינית: 郑一嫂; בסינית המסורתית: 鄭一嫂; בפיניין: Zhèng Yī Sǎo; בקנטונזית: Jihng Yāt Sóu; "אשתו של צ'נג אי"), הייתה פיראטית סינית בולטת מתקופת הביניים של שושלת צ'ינג, שזרעה אימה באזור הים הסיני בתחילת המאה ה-19. היא פיקדה על 300 ספינות המאוישות על ידי כ-20,000 עד 40,000 פיראטים — גברים, נשים ואפילו ילדים. היא התעמתה עם האימפריות של התקופה, כולל האימפריה הבריטית, הפורטוגזית, ושושלת צ'ינג. היא הייתה אחת ממספר זעום של קפטנים פיראטים שהצליחו לפרוש מהמקצוע.
צ'ינג שי תוארה במספר רב של ספרים, רומנים, משחקי וידאו, וסרטים באסיה.
ביוגרפיה
היא נולדה בשם שי צ'נגו (סינית: 石香姑 ; Jyutping: sek6 heong1 gu1 , IPA:  <span class="IPA" title="Representation in the International Phonetic Alphabet (IPA)">[sɛk hœŋ ku] ) בשנת 1775 בגואנגדונג. היא הייתה זונה קנטונזית שעבדה בבית בושת קטן בגואנג'ואו, אך נחטפה על ידי פיראטים. בשנת 1801, היא נישאה לצ'נג אי, פיראט ידוע לשמצה. פירושו של השם הנפוץ שהייתה ידועה בו, הוא פשוט "אלמנתו של צ'נג".
נישואים לצ'נג אי
צ'נג אי בא ממשפחת פיראטים מצליחה, שהתחילה פעילותה באמצע המאה ה-17. לאחר נישואיו לצ'ינג שי, "שהשתתפה באופן מלא בפעילות הפיראטיות של בעלה", צ'נג אי ניצל את המוניטין שלו כדי ללכד קואליציה של ציים פיראטיים קנטונזים מתחרים בברית. עד 1804, הקואליציה הייתה לכוח עצום, ואחד הציים החזקים ביותר בסין. הקואליציה נודעה בשם "צי הדגל האדום".
עלייתה למנהיגות
ב-16 בנובמבר 1807, צ'נג אי מת בווייטנאם. צ'ינג שי מיד החלה ליטול לעצמה את תפקיד ההנהגה שלו. היא התחילה לטפח קשרים אישיים כדי לקבל הכרה מיריבים ולגבש את סמכותה. על מנת למנוע מראש קונפליקט עם היריבים, היא ביקשה את תמיכתם של בני המשפחה החזקים ביותר של בעלה: אחיינו צ'נג פאו-יאנג ובן דודו צ'נג-צ'י. היא גם הבטיחה לעצמה תמיכה מתוך הקואליציה על ידי גם שחיזקה קפטנים שהיו נאמנים לבעלה, ויצירת יחסי תלות בה מצד קפטנים אחרים.
יחסיה עם צ'אנג פו צאי
ברגע שצ'ינג שי בחרה בצ' אנג, היא פעלה במהירות כדי לחזק את השותפות - השניים הפכו למאהבים, ואף נישאו לאחר זמן קצר. בין הגילאים 32 ו-35, צ'ינג שי ילדה בן עם צ'אנג. צ'אנג פו צאי מת בגיל 36, מגורם לא ידוע.
הקוד
ברגע שהחזיקה צ'ינג בהנהגת הצי, התחילה את המשימה לאחד את הצי דרך החלת סט של חוקים. בתרגום של נוימן של ההיסטוריה של הפיראטים ששרצו בים סין כתוב כי היה זה צ'אנג פו צאי שהנפיק את הקוד. הקוד היה מאוד מחמיר, ואכיפתו קפדנית לעילא.
ראשית, כל מי שנתן פקודה משלו (שלא נמסרה מצ'ינג שי), או מי שהפר את פקודת הממונה עליו - נערף ראשו במקום.
שנית, איסור מוחלט על גנבת כספים מקופות ציבוריות או מבני הכפרים שסיפקו אספקה לפיראטים.
רביעית, כסף מזומן שנלקח בפשיטות נמסר למפקד הקבוצה, שהיה מעניק למוסר רק כמות קטנה, ומשתמש בשאר לרכישת מצרכים עבור ספינות אחרות שפחות הצליחו במשימותיהן. העונש בגין עבירה ראשונה של אי-מסירה היה הצלפות קשות בגב. עבירות חוזרות או הסתרת סכומים גדולים נשאו עונש מוות.
על פי הקוד של צ'ינג שי, היה על הפיראטים לשחרר נשים שבויות, אך בפועל, היו הגברים לוקחים את הנשים היפות בעיניהם כפילגשים, או נישאים להן. אך אם שודד ים היה נישא לאישה, הוא היה חייב להיות נאמן לה. את שאר השבויות היו משחררים או דורשים עבורן כופר. שודדי ים שאנסו שבויות הוצאו להורג, ובמקרים של יחסי מין בהסכמה עם שבויות, נערף ראשו של הפיראט, ואת האישה היו זורקים לים עם כדורי תותח קשורים לרגליה.
קריירה
הצי בפיקודה של צ'ינג שי שלט במספר גדול של כפרים לאורך החוף, ובמקרים מסוימים אפילו הטיל עליהם היטלים ומיסים. לדברי רוברט אנטוני, צ'ינג שי "שדדה ערים, שווקים וכפרים, ממקאו ועד לקנטון".
צי הדגל האדום תחת שליטתה של צ'ינג שי היה בלתי מובס — לא יכלו לו שושלת צ'ינג הסינית, הצי הפורטוגזי, ואף לא הבריטים. אך בשנת 1810 הוצעה חנינה לכל הפיראטים של האזור, וצ'ינג שי ניצלה זאת. היא סיימה את הקריירה שלה באותה שנה, כאשר קיבלה חנינה מהממשלה הסינית. היא שמרה את השלל שצברה, ופתחה בית הימורים.
היא מתה בשנת 1844, בגיל 69.
אזכורים תרבותיים
בסיפורו של חורחה לואיס בורחס, "האלמנה צ'ינג, הגברת הפיראטית", מתוארת צ'ינג באופן חצי בדיוני, ומתוארת כ"גבירה שודדת ים שפעלה במימי אסיה, מן הים הצהוב ועד לנהרות של חוף אנאם", וכמי, שלאחר שנכנעה לכוחות הקיסר, קיבלה חנינה והותרה לחיות את שארית חייה כמבריחת אופיום. בורחס נתן קרדיט לספר שיצא ב-1932, "ההיסטוריה של הפיראטיות", מאת פיליפ גוס (הנכד של פיליפ הנרי גוס), כמקור הסיפור.
ב-2003, יצא הסרט של ארמנו אולמי "לשיר מאחורי המסכים", המבוסס באופן רופף על סיפורו של בורחס, אף על פי שסוגיות זכויות קניין אינטלקטואלי בארגנטינה מנעו מהסופר מלהופיע ברשימת הקרדיטים.
"אפטרלייף", רומן גרפי משנת 2006, מתאר את צ'ינג שי כמגנת אדם שנלחמת בשדים כדי להגן על התושבים של העולם התחתון.
בשנת 2007, בסרט השלישי בסדרת שודדי הקאריביים, צ'ינג שי הוצגה כ"הגבירה צ'ינג", אחת מתשעה שליטים פיראטים.
בשנות ה-90 פעלה בבית המלון והקזינו "אי המטמון" בלאס וגאס מסעדה סינית בשם "מאדאם צ'ינג", על שמה של צ'ינג שי.
"דגל אדום", סדרת טלוויזיה שהחלה הפקתה ב-2015, מספרת את סיפורה של צ'ינג שי, בכיכובם של מגי קיו ופרנסואה ארנו, ובהשתתפותו של דילן מקדרמוט.
בלה בארטוק
בלה ויקטור יאנוש בארטוק (בהונגרית: Bartók Béla; 25 במרץ 1881 – 26 בספטמבר 1945) היה מלחין ופסנתרן הונגרי, מגדולי מלחיניה של הונגריה (לצד פרנץ ליסט וזולטאן קודאי).
נעורים ולימודים
בהשפעת חברו ללימודים, המלחין ארנו דוהנאני, הלחין בארטוק מוזיקה קאמרית בסגנון ברהמס. בשנת 1899 עבר לאקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט בעקבות דוהנאני. התפעלותו של בארטוק מריכרד שטראוס, בשילוב הרגש הלאומי ההונגרי שחש, תרמו להלחנת היצירה הגדולה הראשונה שלו: הפואמה הסימפונית לכבודו של לאיוש קושוט, גיבור המהפכה ההונגרית בשנת 1848.
קריירה
לאחר שסיים את האקדמיה למוזיקה, פתח בארטוק בקריירה של נגן פסנתר בקונצרטים (במהלך חייו הופיע בארטוק ב־630 קונצרטים ב־22 מדינות שונות). בשנת 1907 החל ללמד פסנתר באקדמיה בבודפשט, והחזיק בתפקיד זה במשך 25 שנה.
משיכתו של בארטוק למוזיקת עמים החלה בשנת 1904 בעקבות מפגש עם לִידִי דּוֹשָׁה, ששרה את "התפוח האדום". כבר בשנת 1906 החל בארטוק לאסוף דגימות של מוזיקה בהונגריה. בארטוק ניחן בתשוקה לאתנומוזיקולוגיה (ענף המוזיקולוגיה העוסק בחקר המוזיקה של עמים ותרבויות שונות). המוטיבים, המקצבים והדפוסים התבניתיים הפיחו רוח חיים חדשה במוזיקה של המלחין ההונגרי, והובילוהו ליצור לעצמו סגנון מקורי ומיוחד שבו נשזרה מוזיקה עממית ביצירותיו, מלבד השפעותיהם של מלחינים אחרים בני תקופתו, בהם זולטאן קודאי. בארטוק החזיר את הקצב למוזיקה הקלאסית על ידי השימוש במוזיקת עם ובחידושים בתחום התזמור וההרמוניה האטונאלית.
בשנת 1909 נישא בארטוק לתלמידתו מרתה זיגלר ושנה אחרי כן נולד בנם, וניתן גם לו השם בלה. בהמשך הקדיש לה את "טירתו של כחול הזקן", אופרה אלגורית במערכה אחת, שעניינה בידוד הפרט משאר האנושות. נישואים אלו תמו בשנת 1923.
מעמדו הבינלאומי של בארטוק היה יציב, הסונאטות לכינור מהשנים 1921 ו־1922 וסוויטת המחול לתזמורת (משנת 1923) תרמו למוניטין שלו והפכוהו למלחין בעל שם עולמי. בשנת 1926 הלחין כמה יצירות חשובות לפסנתר, ובהן הקונצ׳רטו הראשון לפסנתר (מתוך שלושה). את רביעיות המיתרים השלישית והרביעית (1927–1928) מגדירים מבקרי מוזיקה רבים יצירות מופת. בשנים אלו נודע בעולם גם בנגינתו בפסנתר, והיה סולן ושותף לגדולי הכנרים ההונגרים בזמן ההוא, ובהם יוזף סיגטי. הרפסודיה הראשונה (מהשתיים) שהלחין בארטוק לכינור ולפסנתר (או לתזמורת) הוקדשה לסיגטי.
בשנת 1926 החל בארטוק בהלחנת "מיקרוקוסמוס", יצירה דידקטית ללימוד פסנתר ובה 6 כרכים ברמות קושי עולות. היצירה הולחנה בהשפעת הולדת בנו פיטר (בנו מאשתו השנייה, דיטה פסטורי).
רבות מיצירותיו החשובות של בארטוק הולחנו בשנות השלושים, ובהן הקונצ׳רטו השני לפסנתר (1931), הרביעייה החמישית למיתרים (1934), הסונאטה לשני פסנתרים ולכלי הקשה (שהלחין בשבילו ובשביל דיטה) משנת 1937, והמוזיקה לכלי מיתר, לכלי הקשה ולצ׳לסטה (מאותה שנה). עוד הלחין קונצ׳רטו לכינור (בשביל ידידו הכנר זולטאן סקלי) ואת השלישייה "ניגודים" (כדי לנגנה לצד סיגטי והקלרינטן בני גודמן) משנת 1938, את הדיברטימנטו לתזמורת כלי מיתר, וכן רביעיית מיתרים שישית משנת 1939.
בהיותו אנטי־פשיסט מוצהר עזב בארטוק את הונגריה בשנת 1940, בשל התדרדרות המצב הפוליטי בעקבות מלחמת העולם השנייה, ובשל שיתוף הפעולה של הממשלה ההונגרית עם גרמניה הנאצית. בתום הפלגה באוניית קיטור שיצאה מליסבון, הגיע לארצות הברית עם דיטה בסוף חודש אוקטובר של אותה שנה, והתיישב בניו יורק.
מצבו הבריאותי המעורער העיב על חייו בנכר. מאחר שנזקק למקור הכנסה, עיבד בארטוק כמה מיצירותיו הקודמות בשביל לנגנן עם אשתו בצוותא. בין השאר עובדו כמה מקטעי "מיקרוקוסמוס" לשני פסנתרים, ועל הסונאטה לשני פסנתרים ולכלי הקשה נוספה שכבה תזמורתית, כדי להופכה לקונצ׳רטו. עם זאת בשנים הראשונות לחייו של בארטוק מחוץ לארצו הוא לא הלחין יצירות חדשות, גם בשל עניין מועט של מוזיקאים מקומיים ביצירותיו וגם בעקבות הקושי הנפשי שהביאה עליו ההגירה לארץ זרה. אפשר שרביעיית המיתרים השישית הייתה יצירתו האחרונה לולא קיבל בארטוק הזמנה מן המנצח סרגיי קוסביצקי, שידע על הקשיים הכלכליים והבריאותיים של המלחין, להלחין יצירה חדשה לתזמורת. הזמנה זו הניבה את הקונצ׳רטו לתזמורת, מיצירותיו החשובות ביותר, ובלי ספק הפופולרית מכולן. גם ארגון המלחינים ASCAP דאג לסייע, ואף על פי שבארטוק לא נמנה עם חבריו, מימן הארגון טיפולים רפואיים בשנתיים האחרונות לחייו. הכנר יהודי מנוחין הזמין אף הוא יצירה חדשה מבארטוק, והזמנה זו הניבה את הסונאטה לכינור סולו, מיצירות המופת הגדולות בז׳אנר. ביצירה זו קיבל בארטוק השראה רבה מבאך, ופרקה הראשון הוא הומאז׳ לשאקון המפורסם של מלחין הבארוק הגרמני. בפרק הסיום אף השתמש בארטוק ברבעי טונים בכתיבתו לכלי, אך אישר למנוחין לערוך את היצירה ולהתקין גם גרסה אלטרנטיבית, בלא רבעי הטונים. בשנת 1944 אובחנה לבסוף בגופו לוקמיה בשלב מתקדם, שלא השאירה שום אפשרות לריפוי. בשנת 1945, בשעה שמצבו הבריאותי הולך ומתדרדר, החל בארטוק להלחין עוד שתי יצירות, אך לא הספיק לסיימן — קונצ׳רטו שלישי לפסנתר (שהלחין כדי להפתיע את אשתו דיטה, לכבוד יום הולדתה ה־42) וקונצ׳רטו לוויולה, שהזמין ממנו הוויולן ויליאם פרימרוז. במותו היה הקונצ׳רטו השלישי לפסנתר גמור למעשה, ורק שבע עשרה התיבות האחרונות נזקקו לתזמור. הקונצ׳רטו לוויולה היה במצב גולמי יותר, והצריך מאמץ של שלוש שנים עד שהותקנה גרסה שהיה אפשר לנגנה. את שתי היצירות השלים טִיבּוֹר שֶׁרְלִי, תלמידו וידידו של בארטוק. זה פרסם את השלמתו לקונצ׳רטו לוויולה גם בגרסה לצ׳לו ולתזמורת, והיא נוגנה והוקלטה בפעם הראשונה בנגינת הצ׳לן יאנוש סטארקר.
בארטוק מת בגיל 64, ב־26 בספטמבר 1945 בבית חולים בניו יורק, כשאשתו דיטה ובנו פיטר לצידו.
הנצחה
קרחון בארטוק באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של בלה בארטוק.
יוראי (קולורדו)
יוראי (באנגלית: Ouray) היא העיירה הגדולה ביותר ומושב המחוז במחוז יוראי במדינת קולורדו שבארצות הברית. על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2000 היו ביישוב 813 תושבים ובמפקד האוכלוסין של 2010 היו בעיירה 1,000 תושבים.
היסטוריה
זמן רב לפני שהאירופאים הגיעו לאזור גילו האינדיאנים את האזור סביב יוראי. בני היוט נהגו להתגורר בעמק הבראשיתי במהלך חודשי הקיץ, כשהם נהנים משפע חיות הציד והשתמשו במעיינות החמים. הם סגדו לעמק כמקום קדוש. מאוחר יותר התיישבו אירופאים בעמק. מנהיג בני היוט, הצ'יף יוראי, הצליח להגיע לדו קיום בשלום בין בני שבטו לאירופאים.
לאחר ששינתה את שמה ואת שם המחוז שבו שכנה כמה פעמים הוקמה העיירה ב-2 באוקטובר 1876 על שם צ'יף יוראי משבט היוט. בהגיע 1877 התגוררו ביוראי מעל ל-1,000 תושבים והיא הוכרזה מושב המחוז של מחוז יוראי שהוקם ב-8 במרץ 1877. בשיא תקופת הכרייה, פעלו באזור יוראי יותר מ-30 מכרות פעילים והעיירה התפתחה במהירות וב-1880 התגוררו ביוראי 2,600 תושבים. באותה תקופה פעלו בעיירה 30 בתי מרזח ובתי בושת, אבל רק ארבע כנסיות. אחת מהן, הכנסייה הפרסביטריאנית פועלת מעל ל-125 שנים.
כל הרחוב הראשי בעיירה רשום כנפה היסטורית שמרבית הבניינים מתוארכים לשלהי המאה ה-19. מלון בומונט (Beaumont Hotel) ובית העירייה של יוראי וספריית וולש (Ouray City Hall and Walsh Library) רשומים במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places) באופן פרטני, בעוד שבית המשפט של מחוז יוראי (Ouray County Courthouse), מלון סנט אלמו (St. Elmo Hotel), בית החולים של הכורים על שם סנט ג'וזף (St. Joseph's Miners' Hospital, כיום ביתה של האגודה ההיסטורית של מחוז יוראי והמוזיאון בניהולה), מלון וסטרן (Western Hotel) ובית האופרה של רייט (Wright's Opera House) כלולים בנפה ההיסטורית.
גאוגרפיה
יוראי שוכנת ב-38.02333°N, -107.67222°W בהרי סן חואן בדרום-מערב קולורדו. שטחה 2.1 קילומטרים רבועים, כולו יבשתי. העיירה שוכנת 64 קילומטרים דרומית למונטרוז. היא שוכנת 16 קילומטרים צפונית-מזרחית לטליורייד, אבל בשל הטופוגרפיה, אורכה של הדרך ביניהם היא כ-80 קילומטרים. יוראי מקושרת מדרום לסילברטון ואז לדורנגו דרך מעבר רד מאונטיין (Red Mountain Pass) בגובה 3,358 מטרים. הכביש לאורך הנהר אנקומפגרה ודרך מעבר ההרים מכונה "כביש מיליון דולר" (Million Dollar Highway), אם כי מקור הכינוי שרוי במחלוקת. אגן ינקי בוי (Yankee Boy Basin), השוכן כמה קילומטרים מהעיירה מתגאה במראה מרהיב המכונה "מפלי התאומים" (Twin Falls).
אקלים
יש ביוראי ארבע עונות שנה מובחנות. הקיצים חמימים ביום וקרירים בלילה, כשסופות רעמים קצרות מתרחשות לעיתים קרובות אחרי הצהריים ביולי ואוגוסט ומתפתחות לגשם עז, אבל קצר. הסתיו קריר ובדרך כלל בהיר עם גשם מדי פעם. החורפים ארוכים וקרים, אם כי לעיתים רחוקות בצורה קיצונית, ויורד שלג רב. שלהי האביב ותחילת הקיץ (אמצע מאי עד שלהי יוני) נוחים עד חמימים והם בדרך כלל העונה היבשה ביותר בשנה. דירוג אזור יוראי לפי שיטת קפן הוא Dfb.
כלכלה
הכלכלה של יוראי כיום מבוססת כולה על תיירות. יוראי מתגאה בהיותה "שווייץ של אמריקה" בשל מיקומה בראש העמק הצר, המוקף משלושה וחצי צדדים בהרים תלולים.
מרבית התיירות של העיירה ממוקדת בטיפוס על קרח, אופני הרים, שבילי הליכה ומסעות לתוך הרי סן חואן ברכבי שטח. ניתן לשכור רכבי ארבע על ארבע, הקרויים לעיתים קרובות "ג'יפים" בלא קשר ליצרן הרכב, מכמה סוכנויות במרכז העיירה. יוראי היא גם יעד פופולרי לאופנוענים, כיוון שהיא תחילת הכביש המכונה "כביש מיליון דולר". קטע כביש זה מחבר את יוראי עם העיירות סילברטון ודורנגו. כביש מיליון דולר נחשב לעיתים קרובות כאחת הדרכים היפות ביותר בקולורדו, אבל גם כאחד הכבישים המסוכנים ביותר בשל הסיבובים החדים, הקטעים התלולים והיעדר מעקות הגנה. יעדים פופולריים בסביבה כוללים את אגן ינקי בוי, הר אינג'ינייר (Engineer Mountain, "הר המהנדס"), ו"בלק בר רואד" (Black Bear Road, "דרך הדוב השחור"). הזמר (ומאוחר יותר ראש עיריית יוראי במשך 6 שנים) C. W. McCall עזר לפרסם את דרך הדוב השחור באזור. שירו "בלק בר רואד" השתמש במשפט המופיע בשלט המפנה לדרך "אינך חייב להיות מטורף על מנת לנהוג בדרך זו, אבל זה עוזר".
יוראי היא בירת הטיפוס על קרח בארצות הברית. פארק טיפוס הקרח הראשון בעולם שהתרחב למפלים טבעיים פופולריים לשעבר, כולל עשרות מפלי מים קפואים בגובה מ-24 מטרים עד 60 מטרים המשובצים לאורך קילומטר וחצי בקירות קניון אנקומפגרה. את המים מספקת מערכת ממטרות שפותחה ומתוחזקת על ידי ארגון מתנדבים הנתמך על ידי תרומות מעסקים מקומיים, יצרני ציוד ומטפסים. הכניסה לפארק הקרח של יוראי חופשית והוא מושך מטפסים מכל רחבי העולם. פסטיבל הקרח השנתי הוא חגיגת סוף שבוע ארוך של תחרויות, תערוכות והדרכה עם רבים ממטפסי הקרח המובילים בעולם. טיפוס על קרח הוא ברכה לכלכלה המקומית, כשבתי מלון ומסעדות שהיו סגורים בעבר בחודשי החורף נשארים פתוחים על מנת לארח את המטפסים.
יש מפלי מים רבים לאורך הדרך מדורנגו ליוראי, ובתחומי העיר יש שני מפלי מים בהישג יד. מפלי קסקייד (Cascade Falls) נמצאים במרחק הליכה קצרה של 400 מטרים ממגרש החניה בשדרה השמינית. מפלי קניון בוקס (Box Canyon Falls) שוכנים בקצה הדרום-מערבי של יוראי.
כמו רוב העיירות בהרי קולורדו, הייתה יוראי במקור עיירת כורים. עם זאת, אין עדויות לכך בעיירה כיום. המכרה הגדול והמפורסם ביותר הוא "מכרה קמפ בירד" (Camp Bird Mine), מכרה הזהב השני בגודלו בקולורדו שהוקם על ידי תומאס וולש ב-1896. אף שהוגשה בקשה ב-2007 להפעיל את המכרה מחדש, המכרה עדיין אינו פעיל. בתקופת פעילותו הפיק המכרה 46 טון זהב ו-124 טון כסף מ-1896 עד 1990. ב-1995 פורק ציוד הכרייה הישן "המועך" ונמכר למכרה קטן יותר במונגוליה שבו פעל במשך שנתיים. אל המכרה הנטוש ניתן להגיע בכביש תלול במכונית רגילה וממנו להמשיך לדרכים של רכבי שטח אל אגן ינקי בוי ומעבר אימוג'ן.
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2010 התגוררו בעיירה 1,000 תושבים ב-457 משקי בית, ו-283 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 454.4 תושבים לקילומטר רבוע, והאוכלוסייה התחלקה ל-50.9% זכרים ו-49.1% נקבות. היו בעיר 457 יחידות דיור.
95.2% מהאוכלוסייה היו לבנים, 0.1% אפרו-אמריקאים ו-0.4% אמריקנים ילידים. 8.2% היו ממוצא היספאני. ההכנסה השנתית הממוצעת למשק בית הייתה 36,094 $, כש-9.3% ממשקי הבית מתחת לקו העוני, כולל 7.1% מתחת לגיל 18 ו-6.4% בגיל 65 ומעלה.
תחבורה
שדה התעופה הקרוב ביותר שבו יש שירות סדיר הוא שדה התעופה האזורי של מונטרוז (Montrose Regional Airport), השוכן כ-60 קילומטרים צפונית לעיירה.
כביש 550 הוא כביש הגישה הסלול היחיד לתוך יוראי וממנה. כביש 550 מתחיל כ-60 קילומטרים צפונית ליוראי במונטרוז. הוא ממשיך דרומה אל ברנאליאו (Bernalillo) בניו מקסיקו, דרך דורנגו בקולורדו ואזטק בניו מקסיקו. קטע הדרך של כביש 550 מיוראי דרומה עד סילברטון מכונה "כביש מיליון דולר".
בתרבות הפופולרית
בסתיו 1968 צולם הסרט אומץ אמיתי בכיכובו של ג'ון ויין במחוז יוראי, כולל כמה קטעים מהעיירה יוראי והעיירה הסמוכה רידג'ווי, ובמיוחד פנים בית המשפט המחוזי של יוראי.
בספרה של איין ראנד, "מרד הנפילים" המחבוא הסודי של גבור הספר הוא עמק יפהפה בהרי הרוקי המכונה עמק מליגן (Mulligan's Valley) או "ערוץ גולט" (Galt's Gulch). את ההשראה לערוץ גולט קיבלה ראנד מיוראי שבה שהתה הסופרת בזמן שסיימה את הספר, אם כי היא הרחיבה מאוד את העמק הקטן על מנת לכלול את רעיונותיה הרבים שבסיפור.
יוראי היא ביתו של הארי, סבו של מקגייוור בסדרת הטלוויזיה מקגייוור. העיירה וסביבתה משמשות רקע לפרק "המטרה מקגייוור" בעונה הראשונה של הסדרה.
הקטע הפותח את הסרט מעבר לשיא בכיכובו של סילבסטר סטאלון מרחש לאורך מרכז העיירה.
החווה, סדרה מקורית של נטפליקס בכיכובם של אשטון קוצ'ר, דני מסטרסון, סם אליוט ודברה וינגר מתרחשת בעיירה דמיונית בשם גריסון בקולורדו, אבל העיירה המצולמת במהלך מתן הקרדיטים היא יוראי.
אבן חול נאוואחו
אבן חול נאוואחו (באנגלית: Navajo Sandstone) היא תצורה גאולוגית, חלק מחבורת קניון גלן (Glen Canyon Group), הנחשפת בארבע ממדינות ארצות הברית: בדרום נבדה, בצפון אריזונה, בצפון מערב קולורדו וביוטה, כחלק מהאזור הפיזיוגרפי של רמת קולורדו בארצות הברית.
תצורת אבן חול נאוואחו בולטת במיוחד בדרום יוטה, שם היא יוצרת את צורות הנוף העיקריות של כמה פארקים ומונומנטים לאומיים, כולל הפארק הלאומי קפיטול ריף, הקויוט ביוטס, הפארק הלאומי קניונלנדס, הפארק הלאומי ציון, אזור השימור הלאומי קניון הסלע האדום, אזור הנופש הלאומי קניון גלן והמונומנט הלאומי גרנד סטרקייס-אסקלנטה.
לעיתים קרובות מכסה תצורת אבן חול נאוואחו את תצורת קנייטה מחבורת קניון גלן או שולחת אצבעות לתוכה. שתי התצורות יכולות ליצור יחד צוקים אנכיים בגובה של עד 670 מטרים. בקצה המצוקים מופיעה תצורת אבן חול נאוואחו לעיתים קרובות ככיפות מסיביות שצבען הוא בדרך כלל לבן.
מוצא ומראה
אבן חול נאוואחו מופיעה לעיתים קרובות כצוקים מרהיבי עין, רבדה, כיפות ומצוקים המתרוממים מקרקעית המדבר. ניתן להבחין בינו לבין אבני חול סמוכות מתור היורה על פי צבעו הלבן עד ורדרד, השיכוב הצולב בגודל מטר, והבליה האופיינית המעוגלת. מנעד הצבעים הנרחב שמציגה אבן חול נאוואחו משקף היסטוריה ארוכת שנים של שינויים באמצעות פעולה של מי תהום ונוזלים תת-קרקעיים אחרים במהלך 190 מיליון השנים האחרונות. הצבעים השונים, למעט הלבן, נגרמים בשל נוכחות של תערובות וכמויות משתנות של המטיט, גתיט ולימוניט הממלאים את הנקבוביות בין גרגירי חול הקוורץ המרכיבים את אבן חול נאוואחו. הברזל בשכבות אלו הגיע במקור כתוצאה מסחיפה של מינרלים סיליקטיים נושאי ברזל.
בתחילה הצטבר ברזל זה כציפוי של תחמוצת ברזל, שנוצר באיטיות לאחר השקעת החול. מאוחר יותר, לאחר שהסלעים נקברו עמוק מתחת לשכבות סלע חדשות, זרמו דרך החול האדום העבה שהרכיב פעם את אבן חול נאוואחו נוזלים מחזרים שהכילו מים ופחמימנים. ההמסה של ציפוי הברזל על ידי הנוזלים המחזרים הלבינה חלקים גדולים מאבן חול נאוואחו והם קיבלו גוון לבן בוהק. הנוזלים המחזרים הובילו את הברזל בתמיסה עד שהיא התערבבה במי התהום המחמצנים. כאשר הנוזלים המחזרים והמחמצנים התערבבו התחוללה תגובת חמצון-חיזור והברזל שקע בתוך אבן חול נאוואחו.
כתלות בחדירות, נקבוביות, כמות הסדקים ומאפייני סלע אחרים הטבועים באבן החול שקעו בחללים שבין גרגירי הקוורץ תערובות משתנות של המטיט, גתיט ולימוניט. השינויים בסוגים וביחסים של תחמוצות הברזל ששקעו באבן התבטאו בגוונים השונים של אבן חול נאוואחו: שחור, חום, ארגמן, שני, כתום, ורוד סלמון, ורוד אפרסק, ורוד, זהב וצהוב.
השקעת תחמוצות הברזל גם יצרה בתוך אבן חול נאוואחו למינות, שכבות גליות, עמודים וצינורות של אבן ברזל. בהיותה חזקה יותר ועמידה יותר לסחיפה מאבן החול סביבה, נוצרו מאבן הברזל בזמן בליה מדפים, קירות, סנפירים, "דגלים", מגדלים ומבנים משניים נוספים, הבולטים החוצה ומעל לנוף במגוון צורות יוצאות דופן.
גיל והיסטוריית המחקר
הגיל של אבן חול נאוואחו שנוי במידת מה במחלוקת. ייתכן שמקורה בטריאס עליון (בין לפני 235 מיליון שנים ל-201 מיליון שנים), אבל ייתכן שהיא צעירה יותר ונוצרה בשלבים האחרונים של הליאס (בין לפני 190 מיליון שנים ל-174 מיליון שנים). אין מיקום מייצג של השם. היא קרוי על שם "ארץ הנאוואחו" של דרום-מערב ארצות הברית. שתי יחידות המשנה של אבן חול נאוואחו הם "לשון לם פוינט" (Lamb Point Tongue) ו"לשון אבן חול שורץ" (Shurtz Sandstone Tongue).
את השם תצורת אבן נאוואחו טבע הגאולוג האמריקני הרברט גרגורי (Herbert Ernest Gregory 1952-1869), אם כי במשך שנים רבות העדיפו בצפון מערב קולורדו וצפון מזרח יוטה לכנות את התצורה "אבן חול קניון גלן". במאמרו המקורי מיקם גרגורי את אבן חול נאוואחו כתצורה העליונה ביותר בחבורת לה פלאטה (La Plata Group). ארתור בייקר (Arthur A. Baker; 1996-1897) תיקן את שיוכה של התצורה לחבורת קניון גלן ב-1936. גיל התצורה תוקן מתחילת היורה לשלהי הטריאס על ידי לואיס ואחרים ב-1961. ב-1989 הוכיח קווין פאדיאן (Kevin Padian) שהשערה המקורית שגיל התצורה מתחילת היורה הייתה נכונה.
סביבת היווצרות
אבן החול נוצרה בימת חול צחיחה בחלקה המערבי של יבשת העל פנגיאה. אזור זה הושפע ממונסונים שנתיים שהגיעו כל חורף כאשר התחלף כיוון הרוח ונשבו רוחות קרירות יותר.
מחשופים של אבן חול נאוואחו מצויים ברמת קולורדו, באגן בלק מסה (Black Mesa Basin), בפרובינציית האגן הגדול (Great Basin province), באגן יואינטה (Uinta Basin), ועוד. ניתן למצוא תצורה זו בפארקים הלאומיים ציון, קפיטול ריף, קניונלנדס וארצ'ס, ובמונומנטים הלאומיים דינוזאור (Dinosaur), ריינבו ברידג', גרנד סטרקייס-אסקלנטה (Grand Staircase-Escalante), וקולורדו (Colorado) ובאזור הנופש הלאומי קניון גלן (Glen Canyon National Recreation Area).
מאובני דינוזאורים
נתגלו שרידים שלא זוהו של תרופודים באריזונה. עקבות של תרופודים נתגלו באריזונה, קולורדו ויוטה ועקבות דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף נתגלו באריזונה. מאובנים שזוהו הם אמוזאורוס (Ammosaurus Major), סגיזאורוס, פטראיכנוס (Pteraichnus) וסאיטד (Seitaad ruessi).
תצבירי תחמוצת הברזל (גולות מוקווי)
אבן חול נאוואחו מוכרת היטב בקרב הגאולוגים החובבים בשל מאות אלפי תצבירי תחמוצת הברזל. התצבירים מופיעים בצורות שונות, אבל הצורה הנפוצה ביותר היא כדורית ולכן מכנים אותם "גולות מוֹקווי" (באנגלית "Moqui marbles"), כאשר מוקווי היא מילה ממקור אינדיאני, אם כי לא ברור האם ממסורות שבט ההופי הקשורות לסגידת לאבות קדמונים (בלשון ההופי מוקי פירושו "מת") או האם זה שם של שבט. אלפים מתצבירים אלו נחשפים בדרום-מרכז ובדרום מזרח יוטה כאשר מחשופים של אבן חול נאוואחו עוברת בליה. ניתן למצוא אותם באזור המשתרע מהפארק הלאומי ציון מזרחה לפארק הלאומי ארצ'ס והפארק הלאומי קניונלנדס. הם מצויים בשפע במונומנט הלאומי גרנד סטרקייס-אסקלנטה.
תצבירי תחמוצת הברזל המצויים באבן חול נאוואחו מופיעים במגוון רחב של צורות וגדלים. צורתם נעה מכדורים לדיסקים, כפתורים, כדורי קוצים, צורות גליליות חלולות דמוי צינור, וצורות מוזרות נוספות. אף שרבים מתצבירים אלו מותכים יחד כמו בועות סבון, רבים אחרים מופיעים כתצבירים נפרדים, שקוטרם נע מגודל של גרגיר אפונה לגודל של כדור טניס. שטח הפנים של תצבירים כדוריים אלו יכול לנוע ממחוספס מאוד ועד חלק. כמה מתצבירים אלו הם כדורים מחורצים עם תלמים סביב היקפם.
התצבירים המצויים בשפע באבן חול נאוואחו בנויים מאבן חול שגרגיריה הודבקו יחד באמצעות המטיט (Fe2O3) וגתיט (FeOOH). תהליך השקיעה של שני מינרלים אלו באבן חול נאוואחו תואר לעיל בפסקה מוצא ומראה. עדויות מוכיחות שפעילות של חיידקים תרמה ליצירה של חלק מתצבירים אלו.
מונולוג
מונולוג הוא שיחת יחיד, אשר מתרחשת כאשר אדם משוחח בלי בן זוג לשיחה. מקור הביטוי ביוונית, (מונו = "יחיד", לוגוס = "שיחה"). כאשר מצטרף משתתף נוסף לשיחה הוא הופך אותה לדו-שיח –דיאלוג. המונולוג קשור בעיקר לתחומי הספרות הקולנוע והתיאטרון
לעיתים גם רפליקה ארוכה, מעל שתי דקות, מכונה מונולוג, על אף שהיא מופנית לפרטנר ולא לקהל.
בספרות
ספר איוב מורכב ממונולוגים של איוב וחבריו המתייחסים לעקרון הצדק האלוהי ולמהות החטא והעונש.
בשירה העברית ישנם שירים רבים שהם בעצם מונולוג לירי ובמיוחד מטיבה להביע רגשותיה בסוג זה של ביטוי, רחל המשוררת בשירהּ "רק על עצמי":
בתיאטרון
בתיאטרון, המונולוג מתבטא כאשר השחקן מדבר בלי שיופרע על ידי שחקן אחר. הדמות המדברת במונולוג מהרהרת על מצבה או משתפת את הקהל בסודה.
אחד מן המונולוגים המפורסמים ביותר הוא של המלט, גיבור המחזה "המלט" של ויליאם שייקספיר. במונולוג זה מתלבט ומתחבט המלט, שהפך להיות למושג של אדם מתלבט, בשאלה אם "להיות או לחדול":
מונולוג קומי
גרסה חדישה של צורת מופע מונולוג הוא הסטנד-אפ, בו שחקן נותן מופע יחיד על הבמה, משולב בקטעים מצחיקים בדרך כלל, ובשילוב עוד מרכיבים לא מילוליים כגון קסמים או שירה, מופע שהוא כביכול ללא הכנה, ומהלכו מתכוון לפי תגובות הקהל.
אקופמיניזם
אקופמיניזם (Ecofeminism; נכתב לעיתים גם אקו-פמיניזם) הוא דוקטרינה פילוסופית, חברתית, כלכלית, רוחנית, פמיניסטית וסביבתית המצביעה על קשר בין פמיניזם לצדק סביבתי. לפי תפיסה זו, הביקורת והפרקטיקה הפמיניסטית מתחילות מהקשר שבין המגדר הנשי ליחס אל כדור הארץ. הוגות אקופמיניסטיות משתמשות במושג מגדר כדי לנתח את מערכות היחסים בין המין האנושי לבין עולם הטבע. בכך הן משלבות בתוך הפוליטיקה הסביבתנית תפיסות פמיניסטיות שבמוקדן חברה שוויונית, שיתופית, שאין בה קבוצה הגמונית אחת.
התיאוריה האקופמיניסטית בוחנת את הקשרים בין נשים וטבע בתרבות, בכלכלה, בדת, בפוליטיקה, בספרות ובאיקונוגרפיה, וכתוצאה מכך על הדמיון שבין דיכוי הטבע לדיכויין של נשים. בין הדוגמאות לקווי דמיון אלה ניתן למנות תפיסות שרואות הן בנשים והן בטבע רכוש, ותפיסות שמייחסות לגברים את התרבות ולנשים את הטבע. האנלוגיות הללו בין הנשים לטבע יוצרות הקבלה בין השליטה של גברים בנשים לבין שליטתם בטבע. תפיסות אקופמיניסטיות מדגישות כי יש לכבד גם את הנשים וגם את הטבע. .
התפתחות התיאוריה
את המונח "אקופמיניזם" טבעה החוקרת הצרפתית פרנסואז דובון בספרה "פמיניזם או מוות" (Le féminisme ou la mort) משנת 1974. זרם האקופמיניזם התפתח מתוך זרמים אנרכו-פמיניסטים שעוסקים במיגור כל צורות השליטה בחברות אנושיות, אך בשונה מזרמים אלה, הוא מתמקד לא ביחסים בין בני אדם אלא בעיקר באופי הדכאני של היחסים בין האנושות לבין עולם הטבע. עם זאת, על פי דובון, אקופמיניזם עוסק במאבק בדיכוי כל הקבוצות המוחלשות (נשים, מיעוטים אתניים וגזעיים, ילדים, עניים) וכנגד היררכיית השליטה בהם, לצד מאבק בכל צורות השליטה בטבע ודיכויו (ביחס לבעלי החיים, לאדמה, למים, לאוויר וכיוצא בזה). בספר זה, הכותבת טוענת שהדיכוי, השליטה, הניצול והכיבושים הקולוניאליים שביצעה החברה המערבית הפטריארכלית, גרמו לנזק סביבתי בלתי הפיך. דובון הייתה פעילה ומנהיגה. כתיבתה קראה למיגור כל אי צדק חברתי, ולא רק להתנגדות לאי צדק שפוגע בנשים ובסביבה. .
אקופמיניזם היא תנועה גלובלית לה שותפות אקטיביסטיות והוגות מכל רחבי העולם, אך הכתיבה האקדמית בנושא זה התפתחה בעיקר בקמפוסים בצפון אמריקה. בין הספרים פורצי הדרך בזרם זה ניתן למנות את: "אישה וטבע" (Woman and Nature: The Roaring Inside Her) מאת סוזן גריפין (1978), "מותו של הטבע" (The Death of Nature) מאת קרולין מרצ'נט (1980) ו"גינ/אקולוגיה" (Gyn/Ecology) מאת מארי דיילי  (1978). ספרים אלה עזרו לבסס את הקשר שבין שליטת הגברים בנשים לבין שלטון התרבות על הטבע.
בשנת 1993, במאמר בשם "אקופמיניזם: לקראת צדק גלובלי ובריאות פלנטרית", שרטטו הכותבות גרטה גארד ולורי גרואן  את קווי המתאר ל"תשתית האקופמיניסטית", שמפרטת את היסודות התאורטיים לחשיבה האקופמיניסטית. התשתית המתוארת נועדה לנתח את המצב הגלובלי בן זמננו על מנת להסביר איך האנושות הגיעה למצב זה ומה ניתן לעשות כדי לשקם את חולייו. גארד וגרואן התבססו על עבודתן של החוקרות הצפון אמריקאיות רוזמרי רוית'ר וקרולין מרצ'נט, וטענו כי לתשתית זאת ארבעה מרכיבים:
קיימים מספר תתי-זרמים המשתייכים לאקופמיניזם, במגוון גישות ותפיסות, וביניהן אקופמיניזם ליברלי, אקופמיניזם רוחני/תרבותי, לצד פמיניזם סוציאליסטי (שנקרא גם אקופמיניזם מטריאליסטי). רעיונות השאובים מזרם זה ויישומים שלו מופיעים בתחומים מגוונים, ובכללם: אמנות אקופמיניסטית, צדק חברתי ופילוסופיה פוליטית, דתות, פמיניזם בן זמננו, ושירה.
מקורות היסטוריים
סוזאן א' מאן, אקופמיניסטית ופרופסור לסוציולוגיה ותיאוריה פמיניסטית, גורסת כי ניתן לייחס את התפתחות זרם זה להשתתפות של נשים בתנועות הסביבתיות, והתפקידים המרכזיים שנשים נטלו בהם, כמה עשרות שנים לפני הופעת הזרם האקופמיניסטי בשם זה. מאן מזהה את מקורות האקופמיניזם לא בתנועה הפמיניסטית אלא בנשים ממגוון זהויות גזעיות ומעמדיות שחיברו בין סוגיות הנוגעות למגדר, גזע, מעמד וסביבה. היא שואבת טענות אלה מתוך העיקרון הגורס כי בחוגים אקטיביסטיים ותאורטיים יש להכליל גם קבוצות מוחלשות, זאת בניגוד לתנועות הסביבתיות והפמיניסטיות המוקדמות, בהן נושאים של גזע ומעמד נתפסו לרוב כמנותקים זה מזה.
נשים פעלו על מנת להגן על חיות הבר, ועל מקורות מזון, אוויר ומים החל מהעשורים האחרונים של המאה ה-20. מאבקים אלה התבססו במידה רבה על ההתפתחויות בתנועות הסביבתיות, בעקבות כתביהם של הנרי דייוויד ת'ורו, אלדו לאופולד, ג'ון מיור ורייצ'ל קרסון. ניתן לקרוא על המאבקים והפעילוֹת הללו אלה בספרים "אביב דומם" מאת רייצ'ל קרסון, ו-"מקלט" (Refuge) מאת טרי טמפסט ויליאמס.
הסופרת האקופמיניסטית קארן וורן מציינת את המאמר "אתיקת האדמה" (1949) מאת אלדו לאופולד  כעבודה ממנה שואבות התיאוריות האקופמיניסטיות, מכיוון שלאופולד היה הראשון לנסח אתיקה לפיה כל חלקיה הלא אנושיים של קהילה (בעלי חיים, צמחים, אדמה, אויר, מים) הם שווים לבני האדם, ונמצאים במערכת יחסים עימם. הבנה מכלילה זו של הסביבה הייתה ראשיתה של תנועת הגנת הסביבה המודרנית, והדגימה כיצד ניתן לבחון בעיות חברתיות מזווית הראייה של דאגה וטיפול.
נשים השתתפו בתנועות סביבתיות, ובפרט בתנועות לשימור הסביבה כבר החל מסוף המאה ה-19 והמשיכו לקחת בכך חלק לאורך המאה ה-20.
מגדור הטבע
התיאוריה האקופמיניסטית תוקפת את הקפיטליזם, אשר לטענתה משקף ערכים פטרנליסטיים ופטריארכליים. עוד נטען כי שיטה זו הובילה לחלוקה המזיקה בין הטבע לתרבות, אשר משעבדת את הטבע לתרבות, כלומר לצורכי יצירת ההון ולשליטה הגברית. בשנות ה-70 של המאה ה-20, טענו חלוצות האקופמיניזם כי הפרדה זו יכולה להירפא רק בעזרת אינסטינקטים נשיים של טיפול וטיפוח ועל ידי קידום ידע הוליסטי על התהליכים בטבע.
מאז, מספר הוגות אקופמיניסטיות הבהירו שנשים מחוברות לטבע לא משום שהן "נשיות", אלא שהן נתפסות כקשורות לטבע מכיוון שגם הנשים וגם עולם הטבע מדוכאים על ידי כוחות זהים של דומיננטיות גברית. ניתן לראות זאת באמצעות השפה הממוגדרת בה נעשה שימוש כדי לתאר את עולם הטבע, כדוגמת "אמא אדמה" או "אמא טבע", והשפה החייתית בה נעשה שימוש כדי לתאר נשים. קיימים שיחים (discourses) שמקשרים נשים לטבע באופן מיוחד בגלל תפקידם החברתי המסורתי כמטפלות ומטפחות (caregivers). אקופמיניסטיות שדוגלות בגישה זו מאמינות כי קשרים אלה נוצרים דרך התיוג החברתי התואם של ערכים המשויכים ל'נשיות' כגון טיפול ודאגה, אשר באים לידי ביטוי גם בקרב נשים וגם בטבע.
לעומת זאת, האקטיביסטית האקופמיניסטית ההודית ונדנה שיווה כתבה שלנשים קשר מיוחד עם הסביבה בגלל האינטראקציות היומיומיות שלהן איתה, וכי לרוב המעיטו בחשיבותו של קשר זה. לטענתה של שיווה, נשים בכלכלות מסורתיות מבוססות תוצר, המייצרות "הון בשיתוף פעולה עם הטבע, היו תמיד מומחיות המחזיקות בידע אקולוגי והוליסטי על עולם הטבע". היא מוסיפה וטוענת כי "אופני ידיעה אלטרנטיביים אלה, אשר מוכוונים כלפי תועלות חברתיים וצורכי הקיום אינם מוכרים על ידי הפרדיגמה הקפיטליסטית הרדוקציוניסטית, מכיוון שזו כושלת להבין את התלות ההדדית של הטבע ובני האדם, או את הזיקה שבין חייהן של נשים, עבודה וידע בנוגע ליצירת הון". שיווה מאשימה את התפיסות הפטריארכליות המערביות לגבי פיתוח וקידמה בכישלון זה. היא טוענת עוד כי הפטריארכיה תייגה את הנשים, את הטבע, וקבוצות אחרות שלכאורה אינן תורמות לכלכלה כ-"לא יצרניות". באופן דומה, האקופמיניסטית האוסטרלית אריאל סאלה מרחיבה תפיסה אקופמיניסטית-מטריאליסטית זו תוך דיאלוג עם פוליטיקה סביבתנית, אקו-סוציאליזם, הנדסה גנטית ומדיניות אקלים.
חולייטה
חולייטה (בספרדית: Julieta) הוא סרט קולנוע משנת 2016 שביים פדרו אלמודובר, שגם כתב את התסריט לפי שלושה סיפורים קצרים מאת אליס מונרו.
הסרט מתאר את חייה של חולייטה, מורה לספרות קלאסית ועורכת, ובפרט את יחסיה עם בתה היחידה אנטיה, שבגיל 18 ניתקה אתה כל קשר. עיקר הסרט מוצג כפלשבק, שבו חולייטה כותבת לאנטיה את זיכרונותיה.
הסרט עוסק ביחסי הורים וילדים (יחסיה של חולייטה עם בתה ועם הוריה) וברגשות אשם.
תמצית העלילה
חולייטה (אמה סוארס) מתגוררת במדריד ומתכננת לעבור לפורטוגל עם ידידהּ לורנסו (דריו גרנדינטי). פגישה מקרית ברחוב עם ביאטריס (מישל ג'נר), חברת ילדות של בתה אנטיה, מלמדת את חולייטה שאנטיה, שניתקה את הקשר אתה 12 שנים קודם לכן, חיה בשווייץ ולה שלושה ילדים. מידע זה גורם לחולייטה לשנות את תוכניותיה. היא נשארת במדריד ושוכרת דירה בבניין שבו התגוררה עם אנטיה טרם ניתוק הקשר ביניהן. בדירה זו כותבת חולייטה ספר זיכרונות המופנה אל אנטיה, ובו קורות חייהן מהמפגש הראשון עם שואן, אביה של אנטיה, ועד לתקופה הראשונה שלאחר ניתוק הקשר ביניהן. משלב זה וכמעט עד סופו, הסרט מוצג כפלשבק המציג את זיכרונותיה של חולייטה.
בצעירותה הייתה חולייטה (אדריאנה אוגרטה) מורה לספרות קלאסית. לאחר שעבודתה כממלאת מקום הסתיימה, היא חזרה למדריד בנסיעה ארוכה ברכבת. במהלך הנסיעה הצטרף לתאה גבר מבוגר, שניסה לפתוח אתה בשיחה, אך היא לא גילתה עניין בכך, ולבסוף יצאה מתאה והלכה לקרון המסעדה, שם שוחחה עם שואן (דניאל גראו), דייג צעיר שנסע למדריד לרכישת ציוד. שואן סיפר לחולייטה שאשתו שרויה בתרדמת. לאחר עצירה לזמן מה הרכבת חוזרת לנסוע ובעקבות עצירת חירום מתברר שהגבר המבוגר שנכנס לתאה של חולייטה התאבד מתחת לגלגלי הרכבת. שואן מצטרף אל חולייטה הנסערת בתאה, ועם בוא הלילה השניים שוכבים.
כעבור זמן מה חולייטה, שהרתה מאותו מפגש חד-פעמי, מגיעה לביקור בביתו של שואן, בכפר הדייגים רדס שבגליסיה. בבית נמצאת רק המשרתת, מריאן (רוסי דה פלמה), המספרת לחולייטה שאשתו של שואן נפטרה יום קודם לכן, וששואן כנראה יבלה את הלילה עם ידידתו אווה, וממליצה לחולייטה לחזור למדריד. חולייטה מחליטה להמתין לשואן, וכאשר הוא מגיע הם שוכבים מיד. חולייטה נשארת לגור עם שואן, ויולדת את בתם, אנטיה.
השנים עוברות, ואנטיה יוצאת למחנה קיץ, שבו היא מתחברת עם ביאטריס, שבאה ממדריד, ובתום השהות במחנה עוברת לימים אחדים לביתה של ביאטריס. בין שואן לחולייטה פורצת מריבה על רקע קשריו עם אווה (אינמה קווסטה), ידידת נעוריו העוסקת בפיסול, והוא יוצא לדיג בים הסוער. סירתו מתהפכת והוא טובע.
חולייטה עוזבת את רדס ועוברת להתגורר עם אנטיה במדריד. הקשר בין חולייטה לאביה מתערער, משום שחולייטה אינה רואה בעין יפה את קשריו של האב עם העוזרת שלקח לסיוע בטיפול באשתו החולה (אמהּ של חולייטה). הקשר בין אנטיה לביאטריס הופך לידידות אמיצה. כאשר אנטיה מגיעה לגיל 18 היא יוצאת לשלושה חודשי התבודדות בפירנאים, ובסופם מנתקת את קשריה עם חולייטה. חולייטה מקווה שאנטיה תשוב הביתה ביום הולדתה ה-19, אך מגיעה ממנה רק כרטיס ברכה. ביום הולדתה ה-20 לא מגיע אפילו כרטיס ברכה.
חולייטה מתיידדת עם לורנסו (דריו גרנדינטי), שערך ספר על יצירתה של אווה, ושאותו היא פוגשת בבית החולים שבו מאושפזת אווה.
בשיחה נוספת של חולייטה עם ביאטריס מתברר לחולייטה שהמשרתת מריאן סיפרה לאנטיה על המריבה שקדמה למותו של שואן, והדבר עורר זעם כבוש באנטיה.
מכתב מגיע מאנטיה אל חולייטה, ובו היא מספרת שבנה הבכור בן ה-9, הקרוי שואן על שם אביו, טבע בנהר. הכאב על מותו הבהיר לאנטיה עד כמה גדול כאבה של חולייטה. הסרט מסתיים בכך שחולייטה ולורנסו נוסעים לביקור אצל אנטיה, לפי כתובתה במכתב ששלחה.
שחקנים
עלילת הסרט מתפרסת על פני עשרות שנים, ולכן דמויות עיקריות מוצגות על ידי יותר משחקנית אחת לכל דמות: חולייטה מוצגת על ידי שתי שחקניות, אנטיה מוצגת על ידי שלוש שחקניות וביאטריס מוצגת על ידי שתי שחקניות. הליהוק הכפול לדמות הראשית, חולייטה, הוא גם מחווה לסרטו של לואיס בוניואל, "תשוקה אפלה", שבו שתי שחקניות גילמו אותה דמות בשלבים שונים של חייה.
הפקה
הסרט הוא סרטו העשרים של אלמודובר. הוא מבוסס בחופשיות בהשראת שלושה סיפורים קצרים מאת הסופרת הקנדית אליס מונרו, "שתיקה", "סיכוי" ו"בקרוב", שנכללו בספרה "בריחה", שיצא לאור ב-2004. שמו הראשון של הסרט, בעת הפקתו, היה "שתיקה" ("Silencio"), אך בהמשך שונה השם, כדי שלא לבלבל עם סרט מתוכנן של מרטין סקורסזה בעל אותו שם, וגיבורת סיפוריה של מונרו, ג'ולייט, הפכה בספרדית לחולייטה ונתנה לסרט את שמו. שם בתה של ג'ולייט, פנלופה, עבר טרנספורמציה מהותית יותר, ובסרט קרויה הבת אנטיה, שם שמקורו ב"איליאדה", ומתחבר לעבודתה של חולייטה כמורה לספרות קלאסית.
תחילה תכנן אלמודובר לצלם את הסרט בוונקובר ובניו יורק, כסרט דובר אנגלית בכיכובה של מריל סטריפ, שתגלם אישה בגיל 20, 40 ו-60, אך בהמשך נסוג מרעיון זה, וחזר לשפה ולאזור המוכרים לו.
צילומי הסרט החלו ב-18 במאי 2015 והסתיימו ב-7 באוגוסט 2015.