cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אי. סי. קולמן
ביוגרפיה
לקראת עונת חתם על חוזה בגולדן סטייט ווריורס, ובעונתו היחידה במדיה נבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה.
רפואה מגדרית
רפואה מגדרית היא תחום מדעי שנועד לפתח כלים לאבחון ולטיפול מיטבי לגברים ולנשים, מתוך ההבנה שהתפקוד של כל מערכות הגוף מושפע מהמין והמגדר של האדם: השינויים באים לידי ביטוי, בין היתר, ברמת הכרומוזומים בגנים שונים, דרך ההבדלים האנטומיים והתהליכים הפיזיולוגיים הייחודיים לגברים ולנשים - וכלה בחשיפה שונה לגורמי סיכון, שימוש במשאבים רפואיים ובנטיית המטפל והמטופלת לפרש תסמינים באופן מסוים. השונות משמעותית גם מבחינת הפרופילים הפרמקו-קינטיים והפרמקו-דינמיים של התרופות השונות, ולה חשיבות רבה בשלבי הפיתוח ובקביעת יעילות ותופעות לוואי של הטיפולים השונים.
מאפייני התחום
הבנת החשיבות של הרפואה המגדרית היא חדשנית ועומדת בניגוד לתפיסה הרפואית ההיסטורית שראתה בגוף הזכרי מודל בסיס, והניחה שההבדלים היחידים בינו לבין הגוף הנקבי קיימים במערכות המין והרביה. לאור תפיסה זו, רוב המחקרים הרפואיים כללו נבדקים גברים באופן כמעט בלעדי, בעוד מסקנותיהם שימשו להתווית טיפול ומדיניות רפואיות על גברים ונשים כאחד. הרפואה המגדרית החלה להתפתח כתחום מחקר עצמאי רק בעשורים האחרונים. המאמרים הראשונים אשר התייחסו לתחום זה פורסמו בשנות ה-70, אך הקפיצה המשמעותית חלה בשנות ה-90, כאשר נרשמה העלייה המשמעותית במספר הפרסומים בתחום. בהתחלה, כשאלות ספציפיות בעיקר בתחום הקרדיולוגיה. לאחר מכן, אומצה גישה דומה גם בתחומים נוספים.
בניגוד לתפיסה ההיסטורית, מחקרים עדכניים המבוססים על עקרונות הרפואה המגדרית מתמקדים בשלושה היבטים עיקריים: הבדלים פיזיולוגיים - איברים הקיימים בגוף האישה והגבר, אולם מתפקדים באופן שונה במצבם הבריא; הבדלים בפתופיזיולוגיה - מחלות והפרעות רפואיות הפוגעות בגברים ובנשים, אולם מתבטאות באופן שונה; והבדלים בטיפול - תרופות וטיפולים רפואיים הניתנים לגברים ולנשים אולם יעילותם ותופעות הלוואי שלהם שונה.
נשים הן לא היחידות שקופחו בעקבות ההתעלמות מהשפעת מין ומגדר על הרפואה. מחקרים בתחום הרפואה המגדרית מציגים את התמונה באופן שלם יותר, שופכים אור על הפתופיזיולוגיה של מחלות ומאפשרים לנו לפתח טיפולים שיסייעו לנשים ולגברים כאחד. זהו כלי שאמור לשמש לשיפור כל הדיסציפלינות הרפואיות ועוסק כעקרון באיכות הרפואה.
בשנים האחרונות, עם שילובן של נשים במחקר הקליני והעלייה במספר הפרסומים שכוללים ניתוחים מגדריים, המידע הפך לזמין יותר, באופן שמאפשר מתן המלצות ספציפיות מכוונות מין ומגדר. תפקידה של הרפואה המגדרית ליצור איזון על מנת להבין את הצרכים הקליניים והטיפוליים השונים בין גברים לנשים. לצורך כך דרושים השקעה במחקר מצד אחד, וארגון מחדש של מדיניות הבריאות מצד שני.
באופן היסטורי, רוב הניסויים הקליניים בוצעו בצורה לא מאוזנת מבחינה החלוקה המינית והמגדרית, וכללו באופן כמעט בלעדי נבדקים גברים. בין היתר, מיוחס מצב זה לתוצאת שני אסונות מדעיים אשר זעזעו את עולם הרפואה:
שני אסונות אלה חידדו את המחיר הגבוה של פגיעה לא צפויה של ניסויים קליניים בנשים ובעוברים שלהן, והובילו לכך שה-FDA פרסם בשנת 1977 מדריך אשר דרש את הוצאתן של נשים עם פוטנציאל פריון מהשלבים הראשונים של הניסויים הקליניים. החלטה זאת התקבלה, כאמור, כדי להגן על נשים, והתקבלה על ידי קהילת המחקר הרפואית ברצון, שכן ניסויים בנשים תמיד נחשבו למורכבים יותר לאור הביוץ והמחזור הורמונלי, בעוד הזכר יציב יותר. גם המחקר בחיות נערך לרוב על זכרים ולא על נקבות, אפילו כשמדובר במחלות שנפוצות אצל נשים.
מגמה זו תוקנה רק בשנת 1993, כשה-NIH פרסם הנחיות חדשות שחייבו שילוב של גברים ונשים בניסויים קליניים הממומנים על ידיו. עם זאת, מכיוון שרוב המחקר עדיין מתבצע במימון חברות פרטיות ולא במימון ממשלתי, ההערכות הן כי עדיין רק שליש מהמחקרים הקליניים והפרה-קליניים כוללים גם נקבות.
בשנת 2022 פורסם כי בטכניון מפתחת פרופ' קירה רדינסקי אלגוריתם הפועל על ביג דאטה של קופות החולים ומנסה לתקן את ההטיה.
שני המינים מושפעים מהטיות מגדר
מטרתה של הרפואה המגדרית היא להתייחס לכלל ההבדלים המגדריים והיא אינה מתמקדת בנשים בלבד. אי לכך, דרוש מחקר רב על מנת להרחיב את הנתונים החסרים בנוגע לפיזיולוגיה ופתו-פיזיולוגיה של נשים בעיקר. עם זאת, ישנם תחומים אשר נחקרו כמעט באופן בלעדי אצל נשים: באופן כללי, גברים פגיעים יותר למחלות ותוחלת החיים שלהם קצרה יותר. לנשים יכולת גבוהה יותר להתמודד עם מחלת הסרטן, כנראה כתוצאה מההגנות ההורמונאליות שלהן. מעט מחקרים בוצעו על מנת לאמוד את ההבדלים הבריאותיים הבסיסיים הללו.
תפיסת הכאב
מחקרים אשר בוצעו בנושא תפישת הכאב הראו כי נשים חוות כאב באופן שונה מגברים. שוני זה מיוחס אומנם פעמים רבות לגורמים חברתיים ופסיכולוגיים, אך מבחני מעבדה הראו באופן ברור כי קיימים הבדלים מגדריים ניכרים ברגישות לגירויים, דבר המרמז על מנגנונים ביולוגיים שונים בין גברים לנשים. כמו כן, הורמוני מין משפיעים על הרגישות לכאב, וסף הכאב אצל נשים משתנה בהתאם לשלב במחזור החודשי. מחקרים נוספים דיווחו על סף כאב גבוה יותר אצל נשים. הן חשות כאב לעיתים תכופות יותר וכמו כן, למשך פרקי זמן ארוכים יותר. אי לכך, אין הסכמה לגבי עד כמה אלו משקפים את ההבדלים בתגובות לכאב בין גברים לנשים, בהתחשב בכללים החברתיים לביטוי הכאב ובצורה בה הגירויים מעובדים. מחקרים נוספים הראו כי לנשים נטייה גדולה יותר לכאבי שרירים, ולגברים נטייה גדולה יותר לכאבי צוואר, כתפיים וגב.
התנגודת לאינסולין
לאור שיעורי עודף המשקל הקיימים כיום, מחקרים בתנגודת לאינסולין הפכו לנושא מהותי מבחינת בריאות הציבור. התנגודת לאינסולין שונה מהותית בין גברים לנשים, וגם המאזן האנרגטי. כנראה אחת הסיבות לכך היא פיזור רקמת שומן שונה אצל גברים ונשים, הנובע, בין היתר, מריכוזים שונים של הורמוני המין: אצל גברים מצוי יותר שומן ויסצראלי וכבדי, בעוד שבנשים נמצא יותר שומן תת-עורי ופריפריאלי, מבנה התורם ליצירת סביבה יותר רגישה לאינסולין אצל נשים. גורם נוסף הוא הורמון האסטרוגן: הירידה ברגישות לאינסולין לאחר גיל הבלות, מצביעה על כך שכנראה רמת האסטרוגן משפיעה על הרגישות לאינסולין. מחקרים הראו כי להורמון זה תפקידים נוספים כגון שמירה על רמות גלוקוז וכולסטרול מאוזנות.
תחלואה בסרטן
הבדלים מגדריים בתחלואה בסרטן מהווים אחד הממצאים העקביים ביותר באפידמיולוגיה של תחום זה. מחלות דם ממאירות לרוב שכיחות יותר אצל גברים; ממצא זה נכון גם לגבי רוב סוגי הסרטן. הבדלים מגדריים דומים במחלות לא ממאירות, כולל מחלות אוטואימוניות, מיוחסים להבדלים הורמונאליים או התנהגותיים. ניתן לראות מגמה דומה אצל ילדים; בהם מעט מאוד סוגי סרטן נפוצים יותר אצל בנות. כמו כן, הפרוגנוזה של ילדים החולים בסרטן גרועה יותר ביחס לבנות. לממצא זה לא ניתן לייחס הסברים הורמונאליים. דוגמה נוספת להבדל מגדרי מובהק הוא בהתפתחות סרטן הריאות. מבחינה היסטורית, יותר גברים נפטרו כתוצאה מסרטן הריאות. זאת כנראה כתוצאה משיעורי עישון גבוהים יותר אצל גברים. עם זאת, מספר מקרי הסרטן אצל נשים המיוחס לעישון מהווה כמחצית ממקרי הסרטן המיוחס לעישון אצל גברים. כנראה, להורמוני המין הנקביים תפקיד מפתח בהתפתחות מחלה זאת. ההבדלים המגדריים בהקשר לתחלואה בסרטן יכולים לתת רמזים חשובים לאטיולוגיה של מחלה זו. על כך, יש לבחון בכל מקרה גורמים גנטיים וגורמים אשר אינם גנטיים.
תגובה לתרופות
ב-19 באפריל 2013, רשות המזון והתרופות האמריקנית דרשה שינויים בתוויות עבור zolpidem תרופה שידועה בשם המסחרי אמביאן, סטילנוקס או זודורם, והמליצה על מינון התחלתי של לא יותר מ-5 מ"ג (שחרור מיידי) או 6.25 מ"ג (שחרור מבוקר) בלילה אצל נשים. זאת משום שמחקרים מצאו שלנשים יש בבוקר ריכוזי zolpidem בדם שהם גבוהים יותר מאשר גברים לאחר נטילת מינון בערב, דבר שעלול להוביל לסיכון מוגבר לפגיעה.
ויכוח טורטוסה
הרקע לוויכוח
לקראת סוף המאה ה-14 מצב היהודים בספרד הורע מאוד. בשנת 1391 החלו גזירות קנ"א, גל פוגרומים בסביליה שהתפשט לכל רחבי ספרד. בתי כנסת הפכו לכנסיות, בתי היהודים נבזזו, נשים נאנסו ורבים נרצחו. קהילות יהודיות שלמות הושמדו, בהרג או באמצעות המרת דת. הנזיר וינסנט פרר הוביל את מאמץ הכנסייה לנצר את היהודים. הוא נהג לעבור עם אנשיו בין בתי כנסת עם צלב ביד אחת וספר תורה בשנייה, להכריז על המקום ככנסייה, וללחוץ על בני הקהילה להתנצר. להערכת החוקרים, הוא הביא להתנצרותם של כ-25,000 יהודים.
יוזם הוויכוח ונציג הנוצרים היה רופאו של בנדיקטוס, יהושע הלורקי, יהודי מומר. אחרי התנצרותו הגיש למעבידו חיבור המכיל נושאים להתנצח בהם עם בני אמונתו הקודמת. בנדיקטוס הזקן שמח על הפולמוס הדתי וקפץ על ההזדמנות שנקרתה לידיו להביא את היהודים אל הוויכוח. המלך פרננדו הראשון' ששלט אז באראגון, לא היה מעוניין לעכב בעדו, וכתבי ההזמנה נשלחו לקהילות ב-1413. ניסיונות היהודים להיפטר מהכורח לא עלו יפה.
הנציגים היהודים באו מעמדה של נחיתות ניכרת, גרועה בהרבה מזו שהייתה לרמב"ן בזמן ויכוח ברצלונה. יהושע הלורקי, שנטל לעצמו את השם הנוצרי הירונימוס (או ג'ירונימו) דה סנקטה פידה היה רשאי להתריס כנגדם בכל דרך שתעלה על דעתו. כך נמצא בספר שבט יהודה לרבי שלמה בן וירגה:
על היהודים נאסר להביע כל אמירה שיש בה ביקורת או התנגדות לנצרות. מולם ניצב יהודי לשעבר, בקיא במדרשי האגדה, שעשה בהם שימוש כדי להצדיק את ההשקפה הנוצרית. למעשה לא היה זה ויכוח אובייקטיבי אמיתי אלא מעין הצגה שסופה ידוע מראש, שבה אולצו הנציגים היהודיים לקחת חלק.
ראשית הוויכוח
תחילה פגשו היהודים באפיפיור, ששהה אז בעיר, אזור הולדתו, והוא הבטיח להתייחס אליהם יפה ולארח אותם בכבוד, אך כוונתו הייתה ברורה, ולא היה בדעתו לקיים ויכוח בין שווים, אלא להשתמש בכינוס כדי להטיף לאמונה הנוצרית. בראשית הוויכוח, ב-7 בפברואר 1413, הציג יהושע הלורקי, הוא הירונימוס, את עקרונות הוויכוח ואת האיסור שחל על היהודים להקשות במהלכו על הנצרות. לדבריו, דווקא משום שהאמונה היהודית קרובה לאמונה הנוצרית ומשום שהאפיפיור רואה ביהודים "ישויות נידחות", הוא להוט להחזירם למוטב, יותר משהוא להוט לעשות כן עם המאמינים באסלאם. הדובר הראשי בין חכמי היהודים נקבע בתורנות והשתנה מדי יום. הם היו נתונים בתנאי לחץ גדולים ומשחזרו למעון שהוענק להם פרצו ביניהם לעיתים ויכוחים על התשובות שנתנו. ליריבם ניתנה תמיד זכות המילה האחרונה.
היהודים השיבו בפרשנות למדרשים, בדרך הפשט או בדרך משל, שהוציאה מהם את העוקץ המשיחי, וכן בחזרתם על דברי הרמב"ן בוויכוחו שלו, לפיהם אין הוא מחויב להאמין בדברי אגדה, מה שגרם להירונימוס להציג אותם ככופרים בדתם שלהם. כן ציינו היהודים שאמונת המשיח אינה, בכל מקרה, עיקר האמונה היהודית. נקודה זו מופיעה בצורה מפורשת ונרחבת בספר העיקרים שכתב רבי יוסף אלבו בעקבות הוויכוח.
הירונימוס עשה שימוש גם במדרשים, שפורסמו בידי ריימונדוס מארטיני בספרו "פגיון אמונה". היהודים טענו לזיוף ולתרמית ותבעו בתוקף, שיובא לפניהם כתב היד היהודי המקורי שבו מופיעים המדרשים, אולם לא נענו. השאלה האם המדרשים שהביא ריימונדוס אכן היו מזויפים הייתה שנויה במחלוקת במחקר, אולם כיום נוטה הכף לדעה שהם אותנטיים בעיקרם, אך הדברים הוצאו מהקשרם ונעשה בהם שימוש מסולף.
אחרי שבועיים של דיונים, שהתנהלו גם בשבת, סיכם ראש המסדר הדומיניקני ואמר, כי ברור ניצחונם של הנוצרים והוכח בוודאות כי לפי מדרשי היהודים עצמם הגיע כבר המשיח. תיתכנּה, אם כן, שתי אפשרויות: או שהנציגים היהודים לא אמרו כל שבפיהם, או שהם נעדרי תשובה. האפיפיור סיכם ואמר, שמאחר שהיהודים משנים את דבריהם מפעם לפעם מוטב לנהל את הוויכוח בכתב. כך נמשך הוויכוח על ידי הקראת תזכירים כתובים לתוך החודשים מרץ ואפריל.
היהודים תבעו את חופש הוויכוח, ונאמר להם שהם אינם בוויכוח אלא בכנס של הסברה והטפה. משאמרו שהמורה צריך להתחשב ברצון התלמיד, נאמר להם שאין מעוניינים בהסברה להם, אלא להמון היהודי. בדרך של המעטה בערכם אמרו החכמים שייתכן שיפלו בדבריהם טעויות ושגיאות, אך תורת משה קיימת לעד. הירונימוס התעקש לעשות שוב ושוב שימוש במדרשים מ"פגיון אמונה" ולהשתמט כשנדרש להציג את כתב היד שבו הם מופיעים.
חלקו השני של הוויכוח
מחודש מאי (חודש אייר) ואילך התמקד הדיון בדברים שעל המשיח לקיים. היהודים טענו שעליו להוציא את עם ישראל מהגלות ולבנות את בית המקדש, דברים שישו לא עשה, ואילו הנוצרים הציגו לתנאים אלו פרשנות אלגורית.
עיקרי דברי היהודים היו: הגלות עדיין קיימת, אפילו הנצרות לא התפשטה בכל העולם, העמים נלחמים ביניהם. אין שלום עולמי, והאנשים לא חדלו מלחטוא. בכל מקרה, גאולת ישראל צריכה להיות גאולת היהודים, וזו ודאי לא התרחשה. הגויים אינם יכולים להיקרא "ישראל" (שלא כדעת הכנסייה שראתה את עצמה כ"ישראל שברוח").
הנוצרים טענו בתוקף, שבמדרשים עצמם ניתן לראות שהגאולה, שיביא המשיח היא רוחנית, כלומר כפרה לאדם והוצאת הנשמות מהגיהנום. היהודים השיבו, שלמען גאולת הנשמות אין נזקקים למשיח. מקיימי המצוות בכל דור ודור יזכו לתשועה בחיי העולם הבא, בלי שהדבר קשור לבוא המשיח.
נושא מעניין שנדון בוויכוח הוא ביטול הקורבנות לעתיד לבוא. מול טענות הירונימוס, שהשתמש בין השאר בדברי הרמב"ם המפורסמים על היותם של הקורבנות אנטיתזה פסיכולוגית לעבודה זרה, כדי להוכיח שהקורבנות יתבטלו לעתיד, עמדו היהודים על כך שגם בימות המשיח תימשך הקרבתם, ושבנוסף לטעמיהם הרציונליים יש להם גם טעמים נסתרים. חכמי היהודים דחו בתוקף את הטענה שסירובם לקבל את דת ישו היא הסיבה לאריכות הגלות. הרי אם היו מקבלים עליהם את דת האסלאם ופונים אל ארצות כטורקיה, גם כן יכולים היו להיחלץ משעבודם. מקור השראתם של היהודים היה הרמב"ן, והם מיעטו להשתמש בדעות השאובות מהאסכולה המימונית. מסכם יצחק בער:
חלקו השלישי של הוויכוח
בהמשך הדיונים על תורת המשיח הדגיש רבי אסטרוק הלוי שהמילה "משיח" במשמעותה ביהדות ובנצרות מקבלת משמעות שונה לגמרי, ובשל כך אין חילוקי דעות בין היהודים לנוצרים בשאלת בואו, אלא ויכוח בהגדרה מהו בכלל משיח. אחר כך שלל את משמעותו של הוויכוח. אין כישלון בוויכוח יכול להוכיח את כישלונה של האמונה, אלא את קוצר ידו של המתווכח. החכמים היהודים, שנמצאים רחוק מביתם מאבדים בשל כך את רכושם ונגרמים נזקים למשפחותיהם. מצבם כה שפוף שאין דרושה חוכמה גדולה להתנצח עימם בתנאים אלו.
הירונימוס השיב, שהתנהגותם המבוהלת והמפוחדת של היהודים היא עצמה מוכיחה, שאמונתם אינה אמת, שהרי על אמונת האמת נאמר בתנ"ך: "ואדברה בעדותך נגד מלכים ולא אבוש" (תהלים קי"ט מ"ו). הוויכוח בענייני אמונה הוא נדרש, ומנהיגי היהדות צריכים לתת דין וחשבון על התורה, שהם מלמדים.
אחר כך הדגיש רב אחר שהאמונה במשיח היא עיקר, שלפיו צריך לפרש את המדרשים הכתובים. לפיכך שלל את הניסיון להסיק מהמדרש טיעונים כנגד אמונת המשיח, שהרי הפרשנות צריכה לשאוב מעיקר האמונה ולבוא אל ביאור המדרש ולא להגיע אל עיקר האמונה מהמדרש. באפריל סיכם הירונימוס את הוויכוח לפי תפיסתו, ובכך הסתיימו חילופי הדברים בעניין המשיח.
הוויכוח על התלמוד
הירונימוס תבע לבער את התלמוד. מעניין שהוא עשה שימוש בוויכוח על הרמב"ם שהסתיים בשריפת ספריו, כדי להראות, שיש הצדקה לשרוף ספר, גם אם רק חלק קטן ממנו הוא כפירה.
נראה שרוב חכמי היהודים הגיעו למסקנה, שהמשך הוויכוח יגבה מחיר כבד מדי והנזק שנגרם לקהילות ולמשפחות בהיעדרם הוא בלתי נסבל, והחליטו להפסיקו בכל מחיר. לא ידוע מה אמרו אלו מהחכמים שהסכימו להמשיך לדבר, ובדצמבר 1414 הסתיים הוויכוח רשמית.
תוצאות הוויכוח
הנזיר פרר הגיע לטורטוסה עם סיום הוויכוח, ותוך ניצול המבוכה והדמורליזציה המיר את דתם של למעלה מ-3,000 יהודים. כתוצאה מההכרזה הנוצרית על ניצחון מוחץ בוויכוח, והמרת הדת של חלק מנציגי היהודים שהשתתפו בו, מצב היהודים בקהילות ספרד הידרדר עוד יותר.
כשנה לאחר מכן, ב-1415, הוציא בנדיקטוס בולה (מכתב פומבי מחייב) שאישר מחדש את כל ההגבלות שהוטלו בעבר על היהודים אך לא נאכפו בכל מקום, כגון איסור לשאת משרות ציבוריות, מגורים או מאכל עם נוצרים, מסחר עם נוצרים, ועוד. ספרי התלמוד נאספו או נשרפו, וכל יהודי מגיל 12 חויב להשתתף לפחות ב-3 טקסים נוצריים מדי שנה. על יהודים שאולצו להתנצר נאסר לשוב ליהדות, ורבים מהם הפכו לאנוסים. הנזיר פרר עבר בקהילות וכפה על היהודים לשמוע את דרשותיו. יהדות אראגון ספגה מכה קשה, ורבים מעשיריה ונכבדיה התנצרו. התחושה הייתה שהיהודים יצאו כשידם על התחתונה מהעימות עם הירונימוס. התעמולה הנוצרית זרעה שמועות על התבוסה, שנחלו שלוחי הקהילות.
לקריאה נוספת
* Bobichon, Philippe, Yosef Albo, Sefer ha-'Iqqarim: Un chapitre de la controverse judéo-chrétienne, Madrid 2015
ידידיה ויטל
ביוגרפיה
ויטל נולד בבית יולדות בעיר רמאללה למיכל ויטל, מעצבת פנים ובנימין ויטל, פסל וצייר. גדל בעין כרם ובפרדס חנה-כרכור, ולמד בבית הספר הדמוקרטי בעיר חדרה. אחותו הצעירה היא השחקנית נוריה ויטל.
את שירותו הצבאי עשה בתיאטרון צה"ל, ולאחריו החל ללמוד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
קודם ללימודיו, השתתף בקמפיין של האגודה למלחמה בסרטן, בסרט "אסקימו לימון - החגיגה נמשכת" (2001), ובסרטים קצרים רבים, בהם "ליל גיוס" (2004) ו"סימני דרך" (2006), בו שיחק לצדו של משה איבגי.
טלוויזיה
ויטל זכה לפרסום בשנת 2005, בעקבות השתתפותו בסדרת הטלוויזיה "השמיניה" בערוץ הילדים, בה גילם את דמותו של "ניני דביר" במשך חמש עונות. בין השנים שיחק בתפקידי משנה בעונה הראשונה של הסדרה "האי" בתפקיד "בוק", ובדרמה "לאהוב את אנה" של ערוץ 10 בתפקיד "יואב". בנוסף היה שחקן אורח ב"פרשת השבוע", "הפיג'מות", "המובילים", "מנדלבאום בלש פרטי" ועוד. כמו כן, שיחק בשתי עונותיה של הסדרה "בילי" של ערוץ דיסני, בה גילם את דמותו של נועם שגב. בשנת 2009 השתתף במיני-סדרה "תמיד אותו חלום" בבימויו של איתן פוקס, בה גילם את דמותו של אורי זהבי, וגילם בשנת 2010 בעונה הראשונה של סדרת הילדים "מבצע קיפוד", ששודרה בערוץ לוגי את בני. בשנים 2009–2011 גילם ויטל את דמותו של עומר טנא בסדרת הטלוויזיה "חצויה".
בשנת 2021 החל לגלם את דמותו של מישל בסדרת הטלוויזיה "שקשוקה". על תפקידו בסדרה קיבל מועמדות בתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער.
תיאטרון
בתיאטרון החל את דרכו ב-2008 עם תפקיד סבסטיאן בהפקת תיאטרון גשר למחזהו של ויליאם שייקספיר "הלילה השנים עשר". באותה שנה השתתף במחזהו של אסף צפור "גיימרים", שעלה במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר בצוותא.
מאז 2009 שיחק בתיאטרון בית-ליסין, בין השאר בהצגות "מנדרגולה", "פרינסס מרי 7", "משחק ילדים", "הקוסם מארץ עוץ", "משאלה אחת ימינה" ועוד.
ב-2012 יצא עם ההצגה "אדיפלית" מאת ג'ייסון דנינו הולט ובבימויו בתיאטרון צוותא, וגם עם הצגת היחיד "אף פ'ם לא" מאת סיון בן-ישי ובבימויה, על-פי ספר של ציפי גון-גרוס. הצגה זאת קטפה ארבעה פרסים בטקס פרס הבמה לילדים ונוער 2013: ההצגה הטובה לנוער, השחקן הראשי, מחזה ובימוי.
במאי 2014 עלתה בתיאטרון בית ליסין ההצגה "שבטים" בכיכובו של ויטל, על פי המחזה מאת נינה ריין. ויטל משחק בתפקיד הראשי (לצד אגם רודברג) כנער חירש, תפקיד שחייב אותו ללמוד את שפת הסימנים.
בדצמבר 2015 עלתה בתיאטרון בית ליסין ההצגה "אילוף הסוררת" בכיכובו של ויטל, על פי המחזה מאת ויליאם שייקספיר. ויטל משחק בתפקיד הראשי (לצד אגם רודברג, מיה דגן, יובל סגל ועוד).
באוקטובר 2016 החל לשחק בהצגה "החדר האחורי" מאת עדנה מזי"א בתיאטרון הקאמרי בשיתוף עם תיאטרון בית לסין, לצד מוני מושונוב, סנדרה שדה ועוד.
שיחק ב"זורבה היווני" בתיאטרון הבימה ב-2019 וב"הנאהבים והנעימים" בתיאטרון בית ליסין ב-2020.
החל מיוני 2023 מגיש את הפודקאסט "המניפה "- פודקאסט קווירי-להט"בי ברדיו תל אביב 102FM. בכל פרק מארח ויטל חבר.ה מהקהילה הגאה לשיחה אחת על אחד, בין השאר התארחו: אורנה בנאי, יניב ביטון ושי גבסו. הפודקאסט מופק בשיתוף המרכז הגאה של תל אביב.
משפחתו
ב-22 באוקטובר 2014 יצא מהארון כשפרסם בחשבון האינסטגרם שלו תמונה שלו ושל בן-זוגו בטיול משותף. ב-20 בנובמבר 2017 הודיע בחשבון האינסטגרם שלו שהוא ובן זוגו, הבמאי ארז ברנהולץ, התארסו אחרי 10 שנים של זוגיות. ב-4 באוקטובר 2018 השניים נישאו.
ב-23 בדצמבר 2018 הודיע ויטל כי לברנהולץ ולו נולדה בת בהורות משותפת.
רצח תאיר ראדה
רצח תאיר ראדה היה רצח של נערה בכיתה ח', שהתרחש בתא שירותים בבית הספר התיכון "נופי גולן" שבקצרין ב-6 בדצמבר 2006.
בדצמבר 2006 נעצר רומן זדורוב, אזרח אוקראינה שעבד כרצף בבית הספר, והודה ברצח ראדה בפני מדובב משטרתי. בזמן החקירות טען כי המניע לרצח היה גידופים שהטיחה בו ראדה. זדורוב הודה בפני החוקרים ברצח ושחזר אותו, ובמסגרת זו מסר מספר פרטים שבערכאות השונות הוכרו כפרטים מוכמנים. תוך ימים בודדים חזר בו זדורוב מהודאתו וב-14 בספטמבר 2010 הורשע זדורוב ברצח של ראדה ונידון למאסר עולם.
לאורך השנים הפרשה זכתה לכיסוי תקשורתי נרחב. מספר סרטים וסדרה נעשו עליה ופותחו תיאוריות קשר שונות לגבי זהות הרוצח, והתנהלות החקירה והמשפט.
הרצח
ראדה נולדה ב-4 בינואר 1993 כבת זקונים, ואחות לשני בניהם של שמואל ואילנה ראדה, מוותיקי קצרין.
ב-6 בדצמבר 2006 ראדה נסעה עם אביה כמדי יום לבית הספר התיכון "נופי גולן", שם למדה בכיתה ח'. מעדויות תלמידים שלמדו באותו יום בבית הספר מתברר כי בהפסקה שבין שעת הלימוד השישית לשעה השביעית, שהחלה בשעה 12:50 שהתה ראדה עם חבריה בחצר בית הספר, ובתום ההפסקה בשעה 13:05 לערך, החליטה ביוזמתה להיעדר משיעור תיאטרון ונותרה עם חברים אחדים בחצר. לאחר מכן, סמוך לשעה 13:30 הודיעה לחבריה כי בכוונתה לשתות מים בברזייה שבתוך בית הספר, וכאשר נכנסה למבנה, שני תלמידים העידו כי ראו את ראדה עולה לבדה במדרגות בדרכה לכיוון שירותי הבנות שבהם התבצע הרצח. עדותם היא העדות האחרונה שבה נראתה ראדה בחיים.
ימיה הראשונים של החקירה
חקירה ראשונית של המשטרה העלתה, כי ראדה לא חזרה לאחר ההפסקה לשיעור התיאטרון השני, וישבה בפרגולה בבית הספר יחד עם חברתה. כמה דקות לאחר תום ההפסקה קמה לשתות מים בברזייה שבמבנה בית הספר, ולא שבה עוד. משבוששה לחזור הלכה חברתה לכיתה בלעדיה. בתום השיעור, נותר תיקה של ראדה מונח על אחד הכיסאות בכיתה, ושאר התלמידים עזבו את הכיתה ולא הבחינו בו.
בימים הראשונים לאחר התרחשות האירוע, העריכה המשטרה כי מדובר באלימות בין בני נוער, שהובילה למעשה הרצח. במהלך ימים אלה נגבו עדויות מעדים רבים, מבין כאלף איש ששהו בין כותלי בית הספר בשעת הרצח (על פי פרסום מאוחר יותר של המשטרה). בין היתר, תושאלו עשרות מתלמידי בית הספר על ידי חוקרי נוער ושוטרים. למרות כל אלו, לא מצאה המשטרה חשוד רלוונטי. במקביל, החלה חקירה משטרתית מאומצת גם בכיוונים אחרים:
באותו הערב נעצר חסר בית תמהוני בן 57, שהכחיש כל קשר לרצח, ושוחרר כעבור חמישה ימים, לאחר שאומת האליבי שסיפק. לאחר שחרורו, נעצר גנן בית הספר למשך יומיים, אך שוחרר גם הוא לאחר שסיפק אליבי מאומת. המשטרה חשדה גם בבני סלע, עבריין מין סדרתי שברח ממעצר מספר ימים לפני הרצח. סלע נתפס יומיים לאחר הרצח ולא נמצאו ראיות שקשרו אותו לרצח. במהלך חקירת המשטרה נבדק גם הכיוון הלאומני, אך הוא נשלל בעקבות הערכות מודיעיניות, כי מדובר בכיוון חקירה בעל סיכוי קלוש.
מעצרו של רומן זדורוב
ב-10 בדצמבר 2006, נחקר רומן זדורוב שלא באזהרה, במסגרת תשאול כלל האנשים שהיו בסביבת הרצח. זדורוב היה פועל בניין יליד 1978, שעבד בחברה קבלנית ובמסגרת אחת העבודות, ריצף את מקלט בית הספר שראדה למדה בו. הרצח התרחש ביום עבודתו האחרון במקום. זדורוב הגיע לישראל מאוקראינה בנובמבר 2002, החזיק באשרת תייר, והאריך את שהותו מספר פעמים. בפברואר 2005 הוא נישא לאולגה, אזרחית ישראלית. בני הזוג עברו לגור אצל הוריה של אולגה בקצרין, ובאוקטובר 2006, חודשיים לפני הרצח, נולד בנם הבכור. זדורוב, שאינו יהודי ואינו זכאי לעלות מכוח חוק השבות, פנה למשרד הפנים בבקשה לקבלת אזרחות, הליך שצפוי היה להימשך כארבע שנים.
בתחילה, הכחיש זדורוב כל קשר לרצח. אולם בלילה שבין 18 ל-19 בדצמבר 2006, סיפר זדורוב למדובב שהוכנס לתאו על כך שרצח את תאיר. זדורוב הדגים בפני המדובב את "מיומנות שיסוף צוואר באמצעות סכין", שטען שלמד לאחר קריאת מאמר ברשת. בנוסף, פירט זדורוב את שמות העורקים שיש לקרוע בצוואר – במטרה לגרום למוות מהיר. התיאור שתיאר נגע גם לכיוון שיסוף גרונה של המנוחה וזאת מבלי שהייתה לו לכאורה דרך לדעת על כך אלא אם היה בזירה. זדורוב מסר עוד פרטים מוכמנים – שהמנוחה נעלה נעלי ספורט, וצדק בשניים מארבעת צבעי הנעל. כמו כן ציין שהמנוחה לא נאנסה, פרט שנחשב למוכמן מפני שלא היה ידוע לציבור.
למחרת, ביום 19 בדצמבר 2006 בשעות הערב שיחזר זדורוב בפני חוקרי המשטרה את הרצח לפרטיו. במהלך השחזור מסר מספר פרטים שהתביעה טענה שיש לראותם כמוכמנים, ובהם תיאור המקומות שבהם דקר את ראדה, החתכים שביצע במרפקי ידיה לאחר מותה, מיקום תא השירותים שבו נרצחה מתוך ארבעת התאים, ציון העובדה שתא השירותים ננעל על ידו מבפנים לאחר הרצח ותיאור שערה של ראדה האסוף בצמה. זדורוב חשף את המניע לרצח, שהיה לטענתו גידופים ועלבונות שהטיחה בו ראדה, בעקבות סירובו לבקשתה לתת לה סיגריה. כמו כן, תיאר את תחושותיו: "הרגשתי קצת שנאה. רציתי שתרגיש כאב, אבל לא רציתי לרצוח אותה".
בזמן השחזור העלה זדורוב גם טענות שהתבררו כסותרות את הממצאים, בהן על פי הודאתו עקב אחר ראדה בדרכה לשירותי הבנות, שם שלף סכין ושיסף את צווארה. בעוד ששני תלמידי בית הספר העידו אחרת, לדבריהם ראו את ראדה עולה לבדה במדרגות. למחרת פרסום המניע לרצח, חזר בו זדורוב וטען כי הודה ברצח בעקבות לחצים שהפעילו עליו השוטרים. יומיים לאחר שחזר בו מהודאתו, שינה זדורוב את גרסתו, ולדברי המשטרה הודה פעם נוספת במיוחס לו. בהודאתו השנייה סיפק גם הסבר פסיכולוגי: בהיותו בן שמונה התעללה בו קבוצת בנות בבית ספרו. אחת מהן, שלטענתו דמתה לראדה, הכתה אותו באשכיו ודחפה מקל לגופו. לכן, כאשר ראה את הנערה, החליט לפגוע בה באופן מיני ופיזי. מניע זה של זדורוב לא נכלל בכתב האישום, מאחר שלא רצה לחתום על הודאה הכוללת טענה זאת.
במהלך החקירה נתגלו שני פרטי מידע נוספים שקשרו לדברי התביעה את זדורוב לרצח. לטענת החוקרים לפני הרצח חיפש זדורוב באינטרנט סרטי "סנאף", סרטים שבהם מצולמים אנשים אמיתיים בעת שהם נאנסים או נרצחים, הוא גם קרא כתבות על הדרך בה ניתן לשסף צווארו של אדם והתעניין בטקטיקות הגנה במשפטי רצח מאוחר יותר הפריכה ההגנה טענה זו לאחר שהתברר כי לא היה מדובר בסרטי סנאף כי אם בסרטונים אחרים שהאיות שלהם דומה לסנאף. בנוסף לכך, גילה זדורוב בחקירתו כי סבל בעבר מהתפרצות זעם דומה, שהופנתה כלפי אחיו ברוסיה וכלפי שיכורים. עם זאת טען, כי לא רצח אף אחד מהם, אלא שייתכן שהפך אותם לנכים.
מנגד, טענו בני משפחתה של הנרצחת כי תאיר לא עישנה סיגריות; יתרה מזאת: היא אף סלדה מעשן סיגריות. כמו כן, טענו חבריה שתיאור הקללות אינו הולם את התנהגותה, וכי הם לא שמעו אותה מקללת.
בבית המשפט המחוזי
ב-18 בינואר 2007 הוגש לבית המשפט המחוזי בנצרת כתב אישום נגד זדורוב – בגין רצח ושיבוש מהלכי משפט. כתב האישום כלל תיאור של מעשה הרצח: זדורוב הבחין בראדה כשעלתה לשירותים בקומה השנייה ונכנס בעקבותיה. ראדה, כך נטען,
עוד נטען בכתב האישום שלאחר שיצא זדורוב משירותי הבנות הוא ירד אל הקומה הראשונה, נכנס לשירותי הבנים, שטף את הסכין היפנית שעמה ביצע את הרצח, ניקה מעליו את דמה של ראדה, וחזר לעבודות הריצוף במקלט – עד השעה 17:30. לאחר מכן, החליף את להב הסכין, ודאג להעלים את הלהב הקודם, כמו גם את המכנסיים שלבש.
מז"פ משטרת ישראל לא איתרו ממצא דמי כלשהו בשירותי הבנים, גם לא על בגדיו ועל כלי עבודתו של זדורוב. כמו כן, במהלך חיפושים באתר האשפה "תאנים" – נמצאו מספר זוגות מכנסים שנחזו לתיאור מכנסיו. גם עליהם לא נמצא ממצא דמי כלשהו, והמשטרה השמידה אותם.
ב-8 בפברואר 2007 החל משפטו של זדורוב. ב-7 ביולי 2007 נחשפה הודאתו של זדורוב, כמו גם צילומי הווידאו שבהם תועד מודה בפני מדובב ומשחזר את הרצח בפני חוקרי המשטרה. בהודאתו הכתובה ציין את פרטים הנוגעים לרצח ובין היתר נקב בשני צבעים מתוך ארבעת צבעי נעליה של ראדה וכמו כן סיפר שראדה לבשה בעת האירוע מכנסי ג'ינס, וששיערה היה אסוף בצורת צמה. עורך דינו של זדורוב, דוד שפיגל, טען מנגד כי מדובר באדם רגיש ושביר, שלחץ המשטרה כופף אותו וגרם לו להודות.
ב-22 באפריל 2007 לאחר פתיחת משפטו של זדורוב, הגישה משפחת ראדה עתירה לבג"ץ בדרישה לפתוח מחדש את התיק המשטרתי ולחדש את חקירת הרצח. זאת בנימוק שהמשטרה והפרקליטות מיהרו להגיש כתב אישום נגד זדורוב בלא שמיצו כיווני חקירה אחרים. לעתירה זו צורפו ראיות מזירת הרצח, שלטענת העותרים סתרו את גרסת המשטרה. ב-20 במאי 2007 דחה בג"ץ את עתירתה של משפחת ראדה על הסף.
שלושה שבועות לאחר הרצח חוקר הסיבים מצא טביעת נעל על מכנסי הג'ינס של תאיר, שלטענת התביעה התאימה לחלוטין לנעל של זדורוב.
במהלך הדיון המשפטי התברר, כי בין העדויות שבידי המשטרה ישנן גם כאלה שאינן תומכות בגרסתה. למשל, לי לחיאני ונופר בן דוד, ששהו בתא השירותים סמוך לשעת הרצח, סיפרו שמתוך תא הרצח נשמע קול גבוה שטען כי התא תפוס. נערה אחרת העידה, כי ראתה נערה לבושה במדי בית הספר, שאותה לא ראתה מעולם קודם לכן – באזור זירת הרצח. נוסף לכך התברר, כי נערה שמסרה עדות שמיעה כי חברתה יודעת מי הרוצחים, אך סירבה לנקוב בשמה – לא הוזמנה למסור עדות שנייה. השופט יצחק כהן ביקר את המשטרה על כך.
במרץ 2009, כשנתיים וחצי לאחר הרצח, מסרה תלמידה נוספת עדות, לפיה נכנסה לשירותים בשעה 14:05, מצאה את דלת תא 3 נעולה; התכופפה מבעד לחריץ דלת התא השלישי והבחינה בטיפות דם על הרצפה ובזוג רגליים נעולות נעלי אולסטאר – בחלקו הימני של התא.
הרשעתו של זדורוב
ב-14 בספטמבר 2010 ניתן פסק דינו של זדורוב. סגן נשיא בית המשפט ואב בית הדין, יצחק כהן, והשופטים חיים גלפז ואסתר הלמן, הרשיעו את זדורוב פה אחד ברצח בכוונת תחילה ובשיבוש מהלכי חקירה. הכרעת הדין התפרשה על פני 456 עמודים.
את תמצית פסק הדין קרא במשך שלושת רבעי שעה השופט יצחק כהן. בין השאר אמר:
השופט כהן ביסס את ההרשעה על כך, שזדורוב ידע לפחות שבעה פרטים מוכמנים, שאיש זולת הרוצח לא יכול היה לדעת מלבדו, ועל הווידוי של זדורוב בפני מדובב. השופט הדגיש, כי דבר הווידוי אינו נובע מעדותו של המדובב, אלא מדבריו של זדורוב עצמו שהוקלטו. בנוסף, ביסס כהן את ההרשעה על טביעת נעלו של זדורוב, שנמצאה על מכנסיה של ראדה, תוך שהוא פוסל את עדותו של הד"ר גאי קופר, מומחה שהביאה ההגנה מאנגליה, ומאמץ את הסבריו של ראש תחום השוואת עקבות נעליים במעבדת המשטרה לסימנים וחומרים, רפ"ק ירון שור.
בנוסף להרשעה ברצח, הרשיע בית המשפט את זדורוב גם בעבירה של שיבוש מהלכי משפט, וגזר עליו עונש של שלוש שנות מאסר, שתהיינה חופפות לתקופת המאסר על עבירת הרצח.
תביעת נזיקין
הוריה של תאיר ראדה הגישו תביעת נזיקין אזרחית נגד בית הספר "נופי גולן" שבו נרצחה בתם, המועצה האזורית גולן, המועצה המקומית קצרין ומשרד החינוך. טענת התביעה הייתה שהרשויות התרשלו בהגנה על חיי תאיר. ב-1 בפברואר 2012 הגיעו הצדדים להסכם פשרה, שלפיו תפוצה משפחת ראדה בסך מיליון וחצי שקלים. בין החייבים בתשלום נמצאה גם חברת האבטחה "רשת ביטחון", שהעניקה שירותי שמירה בבית הספר, וכן המורה לדרמה, שבמהלך שיעורו אירע הרצח – מאחר שלא בדק מדוע ראדה לא נכחה בשיעורו.
הערעור הראשון לבית המשפט העליון והחזרת התיק לבית המשפט המחוזי
זדורוב ערער על פסק הדין לבית המשפט העליון, ובערעור הציג חוות דעת של מומחים, הסותרות, לטענת סנגוריו, חלקים מהותיים מהראיות ששימשו להרשעתו, בין היתר בעניין זיהוי טביעת הנעל. בנוסף, האזינו השופטים להקלטות, שלטענת המשטרה הודה זדורוב במהלכן ברצח. ב-17 במרץ 2013 בצעד נדיר, הורה בית המשפט העליון למחוזי לעיין בראיות ולשקול מחדש את משמעותן. ב-24 בפברואר 2014 דחו שופטי בית המשפט המחוזי בנצרת את טענות ההגנה, ובכך הרשיעו שנית את זדורוב ברצח תאיר ראדה.
שופטי בית המשפט המחוזי מתחו ביקורת על העדים מטעם ההגנה, בין היתר על חיים סדובסקי, שהפיץ רבות מההאשמות בדבר חקירה מוטה מצד המשטרה, הפרקליטות, המכון לרפואה משפטית והשופטים עצמם. במהלך אחד הדיונים, נשאל סדובסקי מדוע הוא מכנה את עצמו "דוקטור" – בשעה שהוא למעשה נטורופת, ותוארו אינו מוכר רשמית בישראל. בשומעו את השאלה איבד סדובסקי את עשתונותיו, נטש את דוכן העדים וחזר לטעון את טענותיו בתקשורת. עדותו בבית המשפט נמחקה. השופטים קבעו שדברי ד"ר מאיה פורמן, הרופאה הפתולוגית מטעם ההגנה, אינם מקצועיים ורשלניים.
הערעור השני לבית המשפט העליון
באוקטובר 2014 ערער זדורוב בשנית על פסק הדין לבית המשפט העליון. במהלך הערעור טענו סניגוריו, אביגדור פלדמן ואלקנה לייסט, שבתא השירותים נמצאו עקבות נעליים המרמזות על אדם נוסף שיצא מהתא, שחקירתו של זדורוב הובילה אותו להודאה באמצעים פסולים כגון תדרוך ופיתוי, שהמשטרה שילמה תשלום מופרז למדובב, ושבית המשפט המחוזי לקה בחוסר בקיאות וחוסר ריסון שיפוטי.
ב-23 בדצמבר 2015 דחה בית המשפט העליון ברוב של שני שופטים נגד אחד את הערעור, והותיר את פסק הדין המרשיע על כנו. השופטים יצחק עמית וצבי זילברטל פסקו שזדורוב אשם, ואילו ראש ההרכב, השופט יורם דנציגר, סבר בדעת מיעוט כי יש לזכות את הנאשם מחמת הספק אך ציין שכפי הנראה זדורוב הוא אכן הרוצח. סנגוריו של זדורוב הגישו בקשה לדיון נוסף, אולם זו נדחתה. באשר למאיה פורמן, הם קבעו כי חוות הדעת שלה הייתה מקצועית ועדיפה על פני חוות דעתו של המומחה מטעם המדינה.
ההחלטה על משפט חוזר
ב-11 במאי 2021 פסק המשנה לנשיאת בית המשפט העליון, חנן מלצר, כי ייערך לזדורוב משפט חוזר. מלצר נימק זאת בעיקר בדם שזלג על אחת העקבות שמתוות מסלול יציאה מתא 2 אל תא מס 3, לאחר שהוסכם שאינן של זדורוב. בהחלטתו הזכיר מלצר שתי חוות דעת נוגדות, האחת של מומחה ההגנה כריסטופר מרק מילרוי, שכתב שלא ייתכן שדם זלג על העקבה חמש שעות אחרי הרצח, והשניה של מומחה התביעה מרקוס רוטשילד, שכתב שייתכן שדם שנקוה במעילה של תאיר ראדה נזל על העקבה בשעה שהפרמדיקים בדקו את הגופה. עוד ציין מלצר כתם דם שהתגלה בתא השירותים השלישי ואינו עולה בקנה אחד עם גרסת התביעה שלפיה כתם הדם נמצא בתא השני (שדרכו נמלט זדורוב על פי גרסתה). עם זאת, ציין השופט כי טענת ההגנה לגבי אשמתה האפשרית של אולה קרבצ'נקו, שהופללה על ידי בן זוגה לשעבר, א"ח, היא בעייתית ואינה יכולה להוות נימוק למשפט חוזר, וכך גם השערה שנמצאה בזירה ומכילה DNA מיטוכונדריאלי שיכול להתאים למשפחתו של א"ח. עוד כתב השופט כי גם טענות ההגנה לגבי מחדלים בחקירה לא היו מביאות, לבדן, למשפט חוזר.
המשפט החוזר
ביולי 2021 החליט פרקליט המדינה עמית איסמן להגיש כתב אישום חדש נגד זדורוב ולערוך לו משפט חוזר בבית המשפט המחוזי בנצרת. בית המשפט המחוזי הורה לשחרר את זדורוב למעצר בית בתנאים מגבילים אצל חמותו. הפרקליטות ערערה, אולם בית המשפט העליון אישר את השחרור.
ב-12 באוקטובר 2021 נפתח שלב ההוכחות במשפט בפני הרכב שכולל את סגן נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת אשר קולה כראש ההרכב ולצידו השופטים דני צרפתי ותמר נסים שי.
במהלך המשפט נשמעה ביקורת מצד הפרקליטות על הטיה של בית המשפט לטובת זדורוב. התביעה העירה פעם אחר פעם לשופטים כי הם עונים במקום זדורוב ושמים מילים בפיו. השופטים טענו כי מצבה של התביעה קשה. בשיא המתיחות בין בית המשפט לתביעה, המצב הגיע לצעקות וטונים צורמים כאשר עורך הדין קבלאוי מהפרקליטות טען להטיה לטובת זדורוב. השופט אשר קולה השיב לו כי הוא חצוף וכי "עו"ד קבלאוי איבד את כבודו בעיני בית המשפט".
ב-30 במרץ 2023 זדורוב זוכה בזיכוי מלא ברוב של 2 שופטים.
הסיקור התקשורתי
אמצעי התקשורת בישראל דיווחו בהרחבה על הרצח ועל חקירת המשטרה. במהלך השבעה ביקרו בבית ראדה צוותי שידור ועיתונאים, והעבירו דיווחים על הביקורת שהטיחו ההורים במשטרה, במערכת החינוך ובראש המועצה. שמועות והשערות רבות על זהות הרוצח פורסמו.
בדצמבר 2006 פורסם שנער כתב בפורום קבוצתי השייך לבית הספר שהכיר את הרוצח. אותו הנער כתב כי הרוצח הוא למעשה בן 17, שאינו תושב האזור. הנער הודה לאחר מכן כי בדה את דבריו ופרסם התנצלות על מעשה זה.
הוריה של ראדה התארחו בתוכניתו של דודו טופז, והתראיינו. הראיון זכה לביקורות נוקבות, היות שנחשב לניצול סערת הרגשות שההורים היו נתונים בה.
ב-2 בינואר 2007 ביקשה וקיבלה המשטרה צו איסור פרסום גורף מבית משפט השלום בעכו. כבר באותו היום הגיש אתר החדשות ynet בקשה להסרת הצו. בעקבות לחצים ציבוריים, בוטל הצו לאחר שבועיים.
בתחילת יוני 2008 פרסם שרון גל בערוץ 10 את הסרט התיעודי "רק תאיר יודעת", שבו בוצעה סקירה חוזרת של חומרים מתחקירו של דורון בלדינגר, כמו גם צילומים מקצרין אחרי הרצח. במהלך הסרט, התראיינו שלוש מחברותיה של תאיר, תוך שהן מסכימות לחשוף את שמותיהן המלאים: לי לחיאני, נופר בן דוד ושיראל ביטון. בעקבות פרסום הסרט, תבעה המדינה את ערוץ 10 על פרסום חומרים חסויים מן החקירה.
ב-19 בפברואר 2020 פורסם בחדשות 13 על ידי העיתונאים מיה איידן ורוני שצ'וצ'ינסקי כי כתמי דם נמצאו על הקורה שבין תא 3 ותא 4 – דבר הסותר את שחזורו של זדורוב. תמונות התקריב של הקורה הועברו לאחר שנים ארוכות לצוות ההגנה של זדורוב. דגימות הדם האלה לא נבדקו מעולם. יממה קודם לכן, פרסמו השניים את עדותה של ל׳, תלמידת בית ספר "נופי גולן", שאמרה כי היא זאת שהציקה לזדורוב וטענה כי אותה תיאר זדורוב בהודאתו למדובב בחדרי החקירות ולא את ראדה שכן זדורוב מתאר במהלך שהותו עם המדובב בחורה בלונדינית. בסיום הודאתו של זדורוב בפני המדובב המשיך זדורוב לטעון כי הנערה ככל הנראה צבעה את שיערה – דבר שלא התיישב עם תיאורה של תאיר.
בלדינגר וסדובסקי
בימים הראשונים לאחר הפרסום על מעצר זדורוב, פנה חיים סדובסקי לבני משפחתה של ראדה. סדובסקי הציג עצמו כתחקירן מומחה; בנוסף, טען כי ברשותו מידע המורה על כך שזדורוב אינו אשם, שהרצח בוצע על ידי יותר מרוצח אחד, ושחברותיה של הנרצחת הן שרצחו אותה. בהמשך, נסמך על חקירתו של דורון בלדינגר.
לאחר הרשעתו של זדורוב בינואר 2011, שודרה בערוץ הראשון הכתבה: "מי רצח את תאיר ראדה?", שבמהלכה הוצגו עדויות של דורון בלדינגר, לפיהן זדורוב חף מפשע. כתבה זו נסמכה על סדרת סרטים בשם: "לתפור חף מפשע", בעריכתו של בלדינגר, שפורסמה בידי חיים סדובסקי באתר יוטיוב. סדרת סרטים שקיבלה הדים מקבוצת הפייסבוק: "מי רצח את תאיר ראדה". מן הצד השני, פרסמו במרץ 2011 מיקי רוזנטל ורביב דרוקר כתבת תחקיר בערוץ 10, המצדדת בכך שזדורוב הוא האשם ברצח, ובה ביקורת רבה על המגינים על זדורוב: בלדינגר, סדובסקי ועורך הדין שפיגל.
בדצמבר 2013 פרסמה אשרת קוטלר כתבה הכוללת ראיונות עם לי לחיאני ונופר בן דוד, חברותיה של תאיר, ששמן נחשף בכתבה של שרון גל, ושהואשמו מפורשות בידי יותר מ-15,000 חברי קבוצת פייסבוק שהן הרוצחות. בכתבה נחשפה גם מנהלת הקבוצה אמי בוני, שחזרה בה ובאה להתנצל. בכתבה הציג עצמו דורון בלדינגר כחוקר פרטי – אף על פי שאינו כזה. בתגובה, פרסם בלדינגר חלקים מהראיון שהוסרו בעריכה, שבהם הדגיש שהוא אכן אינו חוקר פרטי מורשה ושלא הציג עצמו ככזה. בנוסף, הבהיר בלדינגר שלא האשים את הבנות אלא ביקש שיסכימו להיחקר; שהיה פורום פנימי שנמחק; שהבנות טענו שראו את הרוצחים, ושאת עיקר הנזק שנגרם להן גרם דווקא שידור סרטו של שרון גל בערוץ 10.
בספטמבר 2020 פסק בית משפט השלום בראשון לציון כי סדובסקי יפצה את אחת הבנות, לי לחיאני ב-36,000 שקלים. זאת אחרי שהוביל ברשת האינטרנט טענת קונספירציה לפיה לחיאני היא "הרוצחת".
לאחר הרשעתו של זדורוב בבית המשפט העליון, התפתחה פעילות משמעותית ביותר ברשתות החברתיות והוקמו קבוצות שקראו לצדק לזדורוב, לתפיסת הפעילים. הפעילות התעצמה עד כדי כך, שבשנת 2016, מיד לאחר דחיית בית המשפט העליון את הערעור של זדורוב, הפכה הקבוצה הגדולה מבין הקבוצות, "כל האמת על פרשת רצח תאיר ראדה ז"ל", לאחת הגדולות בישראל. בנוסף, מרבית חומרי החקירה הועלו לאתר "האמת היום" , וכמו כן סרטוני חקירה רבים תומללו והועלו לרשת בתוספת כתוביות. לנוכחות ולפעילות הרבה באינטרנט וברשתות החברתיות היו משמעויות חברתיות ותקשורתיות מרחיקות לכת. לפי פרופ' אזי לב-און, החוקר את הפרשה, הן הובילו לכך שאנשים רבים יכלו להיחשף לחומרי חקירה מקוריים ולגבש דעה לגבי הפרשה באופן עצמאי ולא דרך מתווכים. לעובדה זו היו השלכות מסוגים שונים. מצד אחד, אנשים מהציבור עברו על חומרי החקירה, הצליבו מידעים ויצרו ידע חדש, שחלקו היה מרכזי בהחלטת השופט חנן מלצר לאשר את הבקשה למשפט חוזר לזדורוב. בכך הפעילות ברשתות החברתיות הפכה ל"מקפצה" לסיוע לתהליך המשפטי הפורמלי. אולם, אחרים התבססו על שמועות ומידע שגוי שקיים ברשת, מה שהוביל אפילו להשמצות והטרדות של אנשים שאינם חשודים בדבר (כפי שהודגם למעלה).
צל של אמת
במרץ 2016, שודרה בערוץ 8 של HOT סדרה דוקומנטרית בת ארבעה פרקים, בשם "צל של אמת", שהתמקדה בפרשת הרצח. יוצרי הסדרה הם יותם גנדלמן, ארי פינס ומיקה תימור. הסדרה העלתה ספקות לגבי הרשעתו של זדורוב וביקרה את מערכת המשפט. הסדרה זכתה לחשיפה ולדיון בתקשורת.
זמן קצר לאחר שידור פרק זה, ב-8 במרץ 2016, שודר בערוץ 10 ראיון קולי שערכה אילה חסון עם קרבצ'נקו. קרבצ'נקו הודתה בפני חסון, שקיימה עם חבני יחסי מין רוויי אלימות, אך בד בבד טענה, כי החבר המציא את הדברים לגבי רצח תאיר. הראיון שולב בתוכנית שביקרה את "בית דין השדה" הציבורי שנוצר. ב-27 במרץ 2016 פורסם שנמצא מסמך "טיוטה" של הגרסה שמסר חבני בחקירתו, הכולל פרטים שהשתנו מאוחר יותר. הדבר חיזק את הטענה שחבני תכנן להפליל את קרבצ'נקו. ואילו בסעיף 495 של פסק דינו במשפט החוזר, כתב אב בית הדין, אשר קולה: "ב"כ הנאשם הוסיף בסיכומיו 23 חיזוקים וסיועים, כך לדבריו, לגרסתו של אדיר. אין בכוונתי לפרוט כרוכל את כל אותם סיועים וחיזוקים ולהלן בפרק המסקנות אתייחס אך ורק למספר עובדות, שאכן מטרידות ומחייבות, כך למיטב הבנתי, בדיקה נוספת."
באוקטובר 2018 פורסם שנערה העידה כי קרבצ'נקו התוודתה בפניה שרצחה את תאיר.
צל כבד
בשנת 2021 שודר סרט התעודה "צל כבד", של הבמאי עידו הר, ובו סיפורה של קרבצ'נקו. הר טוען כי יוצרי הסדרה "צל של אמת" נהגו בחוסר יושר ובחוסר אחריות כלפי קרבצ'נקו. לדבריו, הם גרמו לצופים להאמין בנכונות גרסתו של בן זוגה לשעבר חבני, שהאשים אותה ברצח, תוך טשטוש העובדה שהוא התעלל בה ואף הודה בכך בחקירתו במשטרה. כתוצאה מהסדרה הפכה קרבצ'נקו קורבן להטרדות ולאיומים ובשל כך עזבה את ישראל. מצבה הנפשי שהיה מלכתחילה קשה הידרדר עד כדי איום בהתאבדות.
ב-25 באוקטובר 2018 פורסם ששערה שנמצאה בזירת הרצח מתאימה לפרופיל המיטוכונדריאלי (הגנטי) שאליו שייך, בין השאר, גם חבני, בן זוגה לשעבר של קרבצ'נקו, שלפי טענתו בחקירה – לבשה את בגדיו בעת הרצח. עם זאת, סיכום דו"ח הבדיקה העלה, כי הפרופיל הגנטי של בעל השערה מתאים לאלפי עד עשרות אלפי אנשים בישראל. כמו כן דווח, כי 50–75 שערות שלא זוהו עד כה והיו על הגופה – תישלחנה לבדיקת DNA (בדיקה גנטית) – במימון משרד המשפטים. עוד פורסם כי בסמוך למקום הרצח נמצאה בפח אשפה פאה נוכרית, שתאמה לכאורה את עדותו של חבני בדבר שימוש בפאה על ידי קרבצ'נקו. עם זאת חבני טען בכלל שאולה לבשה פאה צבעונית.
כמה שבועות אחרי יציאתו של הסרט "צל כבד" פרסמה אילנה ראדה סרט ומסמך בם היא לטענתה מתקנת כמה עובדות קריטיות.
במסגרת פרק בתוכנית "עובדה", ששודר ב-20 בדצמבר 2018, הכחישה קרבצ'נקו בתוקף את טענותיו של חבני כי התוודתה בפניו על הרצח, וטענה כי הלך למשטרה להפליל אותה רק לאחר שהודיעה לו כי היא נפרדת ממנו.
לפי כתבה משנת 2022, חבני השאיר בטעות שתי טיוטות במחשבו של הדברים שהוא התכוון להגיד במשטרה ושם היו 2 גרסות שונות. גרסה שלישית נאמרה בחקירות. גרסה רביעית נאמרה בבית המשפט. עם הזמן נוספה גרסה חמישית.
ביקורת על התקשורת
גם שופטי בית המשפט מתחו ביקורת על ההתנהלות התקשורתית. השופט כהן התייחס בפסק דינו להתנהלות התקשורת בפרשה, ואמר שחלק מכלי התקשורת חטאו בפרסומים "מגמתיים ומשתלחים". השופט חיים גלפז הוסיף: "נעשה שימוש על ידי גורמים שונים באמצעי התקשורת באופן שלעיתים חרג מן המותר, תוך גרימת נזק לציבור, בדרך של פרסום דברים שלא שיקפו את המצב".
בפסק דינו השופט כהן מתח ביקורת גם על גורמים נוספים שבחשו בפרשה: "עוד תגונה התופעה המכוערת אשר מצאה ביטוי מוחצן וחריג בתיק זה, באשר לרודפי פרסום, טפילים על גב טרגדיה נוראית, אשר אומללות הורי המנוחה שימשה להם, למרבה הצער, כר נוח וציני לתאוות פרסום. שרלטנים למיניהם, מומחים בעיני עצמם ואפילו חוזים בכוכבים ניסו לומר דברים בתיק זה". לא אחת יצא גם אביה של תאיר ראדה, שמואל, נגד גורמים שונים, שלטענתו הוליכו אותו ואת אשתו שולל וניצלו את מצוקתם.
טענות בדבר אשמתו
במרץ 2011 פרסמו מיקי רוזנטל ורביב דרוקר כתבת תחקיר בערוץ 10, ובה הוטחה ביקורת רבה כנגד הטוענים לחפותו של זדורוב: בלדינגר, סדובסקי ועורך הדין שפיגל. הם הראו, שסדובסקי החליט לטעון לחפותו של זדורוב, בכל הנוגע לאי הסכמתו לאופן התנהלות החקירה – זמן רב לפני שידע את טיב ונכונות העובדות לגבי החקירה; שאין לסדובסקי תואר דוקטור מוכר ושאינו בלש חוקר מורשה; שחלק מהאשמותיו מופרכות או מטעות בכוונה תחילה, ומשום כך – חלקן אף לא הועלו עוד בידי ההגנה – במשפט החוזר. בפרט, הביאו את דברי חוקרי המשטרה, הפרקליטות, השופטים ואת דבריו של ד"ר חן קוגל מהמכון לרפואה משפטית:
טענות בדבר זכאותו
סדרת סרטים בשם "לתפור חף מפשע", בעריכתו של בלדינגר, שפורסמה בידי חיים סדובסקי באתר יוטיוב, העלתה את טענותיהם בדבר זכאותו של זדורוב, כמו גם את ביקורתם על אופן הטיפול הלקוי של מערכת המשפט והמשטרה – לדעתם – בפרשה בכלל, ובזדורוב עצמו בפרט:
הנצחה
ב-14 בינואר 2016 נערך בקצרין טקס חנוכת בית כנסת על שם תאיר ראדה. אביה של ראדה הובא לטקס מבית החולים פוריה, ונפטר ממחלת הסרטן יום לאחר מכן.
קישורים חיצוניים
סרטים תיעודיים
כתבות וידאו
מאמרים וכתבות
קאדילק CT4
קאדילק CT4 (באנגלית: Cadillac CT4) היא מכונית סלון קומפקטית מתוצרת יצרנית רכבי היוקרה קאדילק, חברת בת של ג'נרל מוטורס, אשר מיוצרת משנת 2019 בארצות הברית ובסין
בסין "קאדילק CT4" דגם "28T" מיוצר ממאי 2020 באמצעות "SAIC-GM" (שם רשמי: "SAIC General Motors Corporation Limited"), מיזם משותף של סאיק מוטור וג'נרל מוטורס.
אוניית צובר
אֳנִיַּת צֹבֶר (באנגלית: bulk carrier, bulk freighter, או bunker), או אֳנִיַּת תִּפְזֹרֶת, היא אוניית משא המובילה מטענים יבשים בתפזורת, כלומר מטענים שאינם ארוזים, כמו דגנים, סוכר, פחם ועפרות מתכת.
מאז שנבנתה אוניית הצובר הייעודית הראשונה, בשנת 1852, הביאו שיקולים כלכליים לפיתוחן של אוניות מסוג זה, ולבניית אוניות צובר גדולות ומשוכללות מאוד. אוניות צובר נבנות בימינו תוך שימת דגש מיוחד על ניצול מקסימלי של קיבולת מטענן, בטיחותן, יעילותן, ושיפור תנאי העבודה של צוות האונייה.
אוניות צובר מהוות כיום כ-40% מכלל אוניות הסוחר בעולם, וגודלן נע מאוניות קטנות, שלהן סַפְנָה (מחסן) אחת, ועד למובלות-עפרות ענקיות, המסוגלות להוביל מטען במשקל שמעל 360,000 טונות. אוניות צובר נחלקות לכמה סוגים בהתאם לשיטת פריקתן: חלקן יכולות לפרוק את מטענן בעצמן, אחרות תלויות במתקני הפריקה שבנמל, וקיימות גם אוניות המסוגלות לארוז את המטען תוך כדי העמסתו או פריקתו. יותר ממחצית אוניות הצובר בעולם הן בבעלות חברות יווניות, יפניות או סיניות, ולמעלה מרבע מהן רשומות בפנמה. יפן בונה אוניות צובר יותר מכל מדינה אחרת, ו-82% מכלל אוניות הצובר בעולם נבנו באסיה.
צוות אוניית צובר נוטל חלק בטעינת האונייה ובפריקתה, בהשטת האונייה ובתחזוקת מנועיה וציודה. הטעינה והפריקה קשות ומסוכנות, ועשויות להימשך, באוניות גדולות, עד 120 שעות. גודל הצוות יכול לנוע בין שלושה אנשים באוניות קטנות, ועד למעלה מ-30 באוניות הגדולות ביותר.
מטען בצובר עשוי להיות בעל משקל סגולי גבוה, משתך (קורוזיבי), או שוחק מאוד, והובלתו כרוכה בסכנות בטיחותיות: תזוזת המטען, התלקחותו העצמית או ספיגתו במים עלולים לסכן את האונייה, ובמקרים קשים אף להביא לטביעתה. גל מקרי טביעה של אוניות צובר בשנות ה-90 של המאה ה-20 נגרם משימוש באוניות ישנות, שסבלו, בשל כך, מבעיות קורוזיה, וכן בשל פתחי הכוות (hatchways) הגדולים של אוניית צובר, הנחוצים לניטול יעיל של המטען. בעקבות זאת הותקנו תקנות בינלאומיות חדשות לשיפור מבנה האוניות והפיקוח עליהן, וכן לקיצור זמן הנטישה במקרה של סכנת טביעה.
הגדרה
קיימות דרכים שונות להגדרת המונח "אוניית צובר". האמנה הבינלאומית לבטיחות החיים בים מגדירה אוניית צובר כ"אונייה בעלת סיפון יחיד, שבתוך חללי המטען שלה בנויים מכלי צד (topside tanks) ומכלי צד משופעים (hopper side tanks), ועיקר ייעודה הוא הובלת מטען יבש בתפזורת, מובלת עפרות או אוניית צובר מעורבת (OBO/combination carrier). ברם, רוב חברות הסיווג, כדוגמת רישום לוידס, משתמשות בהגדרה כוללת יותר, ולפיה כל אונייה הנושאת מטען יבש בלתי ארוז היא אוניית צובר. אוניות משא רב-תכליתיות יכולות להוביל מטען בתפזורת אך גם סוגי מטענים אחרים, אך הן אינן בנויות במיוחד להובלה בצובר. המונח "אוניית צובר יבש" נועד להבחין בין אוניות צובר לבין אוניות המובילות מטענים נוזליים בתפזורת, כגון: מכליות נפט, מכליות כימיקלים ומכליות גז (המובילות גז פחמני מעובה, LPG). קשה מאוד להבחין בין אוניות צובר קטנות מאוד לבין אוניות מטען כללי, ולעיתים קרובות הן מסווגות על פי שימושן העיקרי ולא על פי צורת המבנה שלהן.
בענף הספנות קיימים מספר קיצורים לתיאור הסוגים השונים של אוניות צובר. ראשי התיבות OBO (Ore-Bulk-Oil) מציינים אוניית צובר מעורבת, המסוגלת להוביל מטען של עפרות, מטען בצובר ונפט; ראשי התיבות "O/O" מציינים אוניית צובר מעורבת להובלת עפרות או נפט. המונחים VLOC (Very Large Ore Carrier, "מובלת עפרות גדולה מאוד"), VLBC (Very Large Bulk Carrier, "אוניית צובר גדולה מאוד"), ULOC (Ultra Large Ore Carrier) ו-ULBC (Ultra Large Bulk Carrier) הושאלו מכינויי מכליות הענק להובלת נפט גולמי (VLCC ו-ULCC).
היסטוריה
לפני הופעתן של אוניות צובר ייעודיות, היו נהוגות שתי שיטות להובלת מטען בתפזורת באוניות. בשיטה הראשונה, מילאו סוורים את המטען לתוך שקים, העמיסו את השקים בערימות על גבי משטחים, והטעינו את המשטחים מהרציף לספנת המטען באמצעות מנוף. בשיטה השנייה, צריך היה המשלח לחכור את האונייה כולה, ולהשקיע זמן וכסף בבניית תיבות פתוחות מעץ לבוד בתוך הספנות. אחר כך, כדי לשנע את המטען דרך פתחי הכווה הקטנים, היה צורך לבנות משפכים ומחיצות דרדור (shifting boards) מעץ. שיטות אלה היו איטיות והצריכו כוח אדם רב. כמו במקרה של אוניית המכולות, הביא חוסר יעילות הטעינה והפריקה לפיתוחן של אוניות הצובר.
אוניות צובר ייעודיות החלו להופיע עם התרחבות השימוש באוניות קיטור. זכות הראשונים שמורה למובלת הפחם הבריטית א/ק "ג'ון באוז" (SS John Bowes), שהושקה ב-1852. גוף הספינה היה עשוי ברזל, היא הונעה על ידי מנוע קיטור, וצוידה, לצורך ייצובה, במערכת מכלי נטל שמולאו במי ים ולא בשקי חול כפי שהיה מקובל עד אז. תכונות אלה סייעו לה להצליח בשוק הפחם התחרותי בבריטניה. אוניות הצובר הראשונות המונעות במנוע דיזל הופיעו לראשונה ב-1911.
התפתחותו המהירה של ענף ההובלה הימית באוניות צובר החלה רק במחצית השנייה של המאה ה-20. העלייה בדרישה למחצבים, כגון עפרות ברזל ופחם, והמרחק שבין אתרי הכרייה למרכזי התעשייה, הגבירו את הדרישה להובלה ימית באוניות צובר ייעודיות. כמענה לדרישה עולמית זו החלו מספנות בארצות הברית, באירופה וביפן לבנות אוניות צובר.
מבנה אוניית הצובר המודרנית התפתח בהדרגה, אולם החל משנות ה-60 של המאה ה-20 אומץ המבנה האחיד, הכולל תחתית כפולה, ספנות (מחסנים) גדולות ומכלי מי נטל משופעים (hopper tanks). בדומה למכליות, נבנו חדר המכונות, גשר הפיקוד ומגורי הצוות כמעט תמיד בירכתי האונייה.
משנות ה-70 החלו לפעול אוניות צובר בעלות מעמס של 200,000 טון ויותר, שהיו בין האוניות הגדולות ביותר ששטו באוקיינוסים. כיום, מבוצע חלק ניכר מהסחר העולמי באמצעות אוניות צובר. על פי נתוני ההתאחדות הבינלאומית של בעלי אוניות הצובר, בין השנים 1990 - 1994 הובלו באוניות צובר 99.9% מהמטענים היבשים בתפזורת.
קטגוריות גודל
קיימות קטגוריות גודל נוספות, אולם אלה הן בדרך כלל קטגוריות אזוריות, כמו Setouchmax, Dunkirkmax ו-Newcastlemax.
אוניות צובר קטנות (mini-bulkers) הן אוניות שקיבולת המעמס שלהן קטנה מ-10,000 טון, והן חלק הארי של אוניות המשא הקטנות. אוניות מסוג זה מובילות מטענים במשקל 500 - 2500 טון, יש להן ספנה אחת בלבד והן בנויות לשיט נהרות. לעיתים קרובות הן נבנות כך שיוכלו לעבור מתחת גשרים, וצוותן קטן ומונה בין שלושה לשמונה אנשים.
אוניות בגודל "הנדיסייז" ו"הנדימקס" הן רב-תכליתיות מטבען. שתי קטגוריות אלה מהוות 71% מכלל אוניות הצובר שהמעמס שלהן מעל 10,000 טון, ומספרן הוא בעל שיעור הצמיחה הגבוה ביותר. אחת הסיבות לכך הן תקנות בטיחות חדשות המטילות הגבלות רבות על בניית כלי שיט גדולים יותר. אורכה של אונייה טיפוסית מגודל "הנדימקס" הוא 150 - 200 מטר, המעמס שלה 52,000 - 58,000 טון, ולה חמש ספנות וארבעה מנופים.
גודלן של אוניות מקטגוריית "פנמקס" מוגבל על ידי ממדי תאי השיט (locks) של תעלת פנמה, המסוגלים להכיל אוניות שרוחבן המרבי הוא 32.31 מטרים, אורכן הכללי אינו עולה על 294.13 מטרים, והשוקע המרבי שלהן 12.0 מטרים במים טרופיים מתוקים.
אוניות מקטגוריית "קייפסייז" גדולות מכדי שתוכלנה לעבור בתעלת סואץ או בתעלת פנמה, ועליהן להקיף את יבשת אפריקה סביב כף התקווה הטובה ואת יבשת אמריקה סביב כף הורן, כדי לעבור בין האוקיינוס השקט, האטלנטי וההודי. אוניות הצובר מגודל זה הן אוניות ייעודיות: 93% ממטענן הוא עפרות מתכת ופחם. מובלות פחם גדולות מאוד ואוניות צובר גדולות מאוד (VLBC) מהוות תת-קבוצה בתוך קטגוריית "קייפסייז", המציינת כלי שיט בעלי מעמס הגדול מ-200,000 טון. אוניות צובר בגודל כזה בנויות כמעט תמיד להובלת עפרות מתכת.