cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אריה רייך
ביוגרפיה
רייך מילא תפקידים רבים באוניברסיטת בר-אילן, וביניהם מנהל ויו"ר המרכז למשפט מסחרי, סגן דיקן הפקולטה למשפטים (2003-2007), דיקן הפקולטה למשפטים (2008-2012) ודיקן הסטודנטים (2018-2020) והוא משמש היום כסגן הרקטור של האוניברסיטה. הוא מחזיק בקתדרה ע"ש ז'אן מונה (Jean Monnet) למוסדות ולמשפט של האיחוד האירופי.
במהלך השנים, כיהן רייך בתפקידים ציבוריים שונים, ביניהם חבר הוועדה הבין-משרדית ליישום הסכמי גאט"ט בישראל (1995), חבר הוועדה המקצועית של לשכת עורכי הדין לעניין האיחוד האירופי (בשנים 1995-1999) ויושב ראש ועדת היטלי הסחר בישראל (שנים 1996-2002). בשנת 2003 מונה רייך כחבר ברשימת הבוררים מטעם מדינת ישראל למנגנון ליישוב סכסוכים של הסכם הסחר החופשי בין ישראל למקסיקו, ובשנת 2004 מונה כחבר פאנל הבוררים של המרכז הבינלאומי ליישוב סכסוכי השקעות בוושינגטון (ICSID) מטעם מדינת ישראל. מאז כיהן רייך פעמים רבות כבורר בסכסוכים בינלאומיים, כגון סכסוך הברגים בין סין והאיחוד האירופי בשנת 2010, וכן חבר בוועדת הבוררים בסכסוך בין ארצות הברית לאיחוד האירופי בשנת 1999. בין השנים 2003–2007 כיהן רייך כנשיא האגודה הישראלית לחקר האינטגרציה האירופית (IASEI). הוא משמש גם כיועץ במשרד עורכי-הדין וייס, פורת ושות' בתל אביב.
פרסומים
(רשימה חלקית)
היסטוריה של שווייץ
ראשית ההיסטוריה של שווייץ באלף השני לפני ספירת הנוצרים, עת התיישבו באזור שבטים קלטים. שווייץ היא מולדת ההלווטים, שבט קלטי קדום, אך על אף שהיסוד הקלטי הקדום לא נעלם, ועדיין ישנם מספר עשרות אלפי דוברי רומאנש (שפה מקומית המהווה כנראה וולגריזציה של השפה הלטינית), אותה רכשו הקלטים תושבי האזור בתקופת האימפריה הרומית, עברה שווייץ בימי הביניים גל של כיבושים בידי שבטים גרמניים, האלמאנים, ולאחריהם הבורגונדים, ושבטים אחרים.
ההיסטוריה של שווייץ המודרנית מתחילה ב-1848, המועד שבו קיבלה שווייץ חוקה המבססת אותה כמדינה פדרלית המורכבת מקנטונים עצמאים יחסית, חלקם היו מאוגדים בקונפדרציה כ-700 שנה לפני קבלת החוקה הפדרלית, איגוד שהיה אחת הרפובליקות הוותיקות בעולם. האיגוד נוצר ב-1291 לאחר כריתת "ברית נצחית להגנה הדדית" נגד שלטון דוכס אוסטריה, מועד שלפניו השתייך האזור שבו מצויה שווייץ לאימפריה הרומית הקדושה.
שווייץ ידועה כמדינה בעלת מסורת של נייטרליות, שהביאה להיותה מדינה משגשגת ודמוקרטית בלב אירופה, שעה שמדינות אחרות סבלו מחורבן והרס בשתי מלחמות העולם.
התקופה הפרהיסטורית
ממצאים ארכאולוגיים מראים כי ציידים-לקטים קדמונים התיישבו בשפלה שמצפון להרי האלפים עוד בסוף תקופת האבן הקדומה. משהגיעה תקופת האבן החדשה היה האזור מיושב בצפיפות יחסית. שרידים של בתי כלונסאות מתקופת הנחושת, המתוארכים לכ-5,800 שנה לפני זמננו נמצאו לחופי אגמים רבים. בשנת 1500 לפנה"ס לערך, החלו הקלטים להתיישב באזור, וביניהם שבט ההלווטים במערב, ושבט הרטים במזרח.
שווייץ עד לכיבוש הרומי
בשנת 107 לפנה"ס פלשו לאזור שבטי הקימברים והטווטונים. שבטים אלו הנחילו לרומים מספר תבוסות צבאיות, ואף פלשו לאיטליה כשהם מתוגברים בלוחמים הלווטים שנספחו אליהם. לאחר שהוכו על ידי גאיוס מריוס בשנת 101 לפנה"ס, שבו הקימברים והטווטונים למקומות מוצאם.
בשנת 58 לפנה"ס ניסו ההלווטים, בלחץ השבטים הגרמנים, לפלוש לגאליה, בהנהגת מנהיגיהם אורגטוריקס ודיוויקו אך הובסו על ידי יוליוס קיסר בקרב ביבראקטה, ושבו למקומות מוצאם, כשהם מובסים וכנועים. בשנת 15 לפנה"ס הכניע טיבריוס את הרטים, וארצם הפכה לפרובינקיה בשם רטיה.
אזור האלפים הפך לחלק מהאימפריה הרומית ותושביו קיבלו על עצמם את התרבות הרומית במהלך המאות הבאות.
התקופה הרומית
בשנת 260 פלשו לאזור השבטים האלמנים, אירוע שהפך את שטחה של שווייץ לגבול האימפריה למשך כמאה וחמישים שנה. בשנת 401 נאלצו הרומים להסיג את חייליהם מהאזור, בשל לחצן של פלישות האוסטרוגותים. בשנת 406 כבשו האלמנים את צפונה של שווייץ, ולאחריהם הבורגונדים שכבשו את דרום שווייץ ומערבה. האוכלוסייה הקלטית לא הושמדה כליל. שרידים ממנה נותרו באזורי ההרים. בימינו ישנם מספר עשרות אלפי דוברי רומאנש, שפה מקומית המהווה כנראה וולגריזציה של השפה הלטינית, אותה רכשו הקלטים תושבי האזור בתקופת האימפריה הרומית. דוברי הרומאנש, הקרויים רטו-רומאנים, הם צאצאי ההלווטים והרטים הקדמונים שעברו רומאניזציה, מרוכזים בקנטון גראובינדן ומהווים כאחוז מאוכלוסיית שווייץ המודרנית. קרובים אליהם מבחינה אתנית דוברי הלדינית החיים בדרום טירול.
ימי הביניים המוקדמים
בשנת 534 כבשו הפרנקים את ממלכת הבורגונדים, ובשנת 536 נכבשה על ידי הפרנקים אף ממלכת האלמנים. תחת שלטון הבורגונדים והאלמנים נותרו באזור אך איים בודדים של הנצרות, אך במהלך המאה ה-6 והמאה ה-7, ובהדרכת נזירים שהגיעו מאירלנד, קיבלה על עצמה ממלכת הפרנקים את הנצרות.
לאחר מותו של קרל הגדול, חולקה מלכותו בין יורשיו לפי הסכמה שכונתה חוזה ורדן, אליה הגיעו בשנת 843. על פי החוזה קיבל לודוויג הגרמני את מזרחה של שווייץ ואת מערבה קיבל לותאר. בשנת 879 סופח חלק מדרום המדינה על ידי לומברדיה כחלק מממלכת איטליה (אשר שלטה באזור עד 950) וב-888 השתלט מלך בורגונדיה (אשר שלטה באזור עד 1032) רודולף הראשון, מלך בורגונדיה על חלק ניכר מן השטחים שנמסרו ללותאר במערב שווייץ. חלוקות אלו משפיעות על אופייה האתני של שווייץ עד ימינו, לחלוקתה לאזורים דוברי צרפתית, גרמנית ואיטלקית, כאשר יסוד "רטו רומאני" מסוים נותר בעל זהות ייחודית משלו, ודובר את שפת הרומאנש, וזאת במיוחד בקנטון גראובינדן.
המאה ה-9 והמאה ה-10 היו תקופה של שינויים בשווייץ. המדיארים פלשו למדינה ובזזו את בזל ב-917 ואת סנט גלן ב-926. רק לאחר ניצחון הקיסר אוטו הראשון בקרב במישור לך (לכפלד) בשנת 955 גורשו המדיארים מאדמת שווייץ. בתקופה זו, של התערערות השלטון המרכזי, חלה עלייה בכוחם של המנזרים. כמה מהם היו כמעט לערי מדינה, ונהנו מאוטונומיה (ציריך, סנט גלן, ריינאו ורייכנאו) המאה ה-10 ראתה תהליך של איחוד הטריטוריות השונות בשווייץ, תחת ריבונות האימפריה הרומית הקדושה. התהליך הושלם בשנת 1033 כאשר עם מות דוכס בורגונדיה רודולף השלישי ירש אותו הקיסר קונרד השני, ובכך הושלמה העברת כל שטחי שווייץ לריבונות האימפריה.
שלטון האימפריה הרומית הקדושה
לאחר מות רודולף מריינפלד בשנת 1080, העניק הקיסר היינריך הרביעי את נחלות אלמאניה לרוזן פרידריך משטאופן, אב בית הוהנשטאופן. נחלות אלו כללו את מעברי האלפים, ובמיוחד מעבר סנקט גוטהרד רב החשיבות.
במהלך המאה ה-12 היו חלקי בורגונדיה שמהווים את החלק המערבי של שווייץ, נחלתם של דוכסי צרינגן. אלו ייסדו ערים רבות. בשנת 1157 נוסדה פריבור, וברן בשנת 1191. עם מותו של הדוכס ברכטולד התשיעי, בשנת 1218 תמה שושלת צרינגן. הערים שנוסדו רכשו בינתיים עוצמה ועצמאות, והיו לערי מדינה, שכפיפותם לאימפריה הרומית הקדושה הייתה לרוב אך להלכה ולא למעשה. מעמד זה כונה "reichsfrei", חופשי מעול הקיסרות. גם הערים שבשלטון הוהנשטאופן רכשו מעמד זה. אורי ושוויץ קיבלו את מעמד "רייכספריי" בשנים 1231 ו-1240. מנזרים רבים קיבלו אף הם מעמד זה.
בשנת 1218 מסר הקיסר פרידריך השני חלקים נרחבים מהטריטוריות שמדרום לנהר הריין לשליטת בית הבסבורג, ובכך סייע לעליית שושלת זו לעמדה של כוח. רודולף הראשון מהבסבורג שהפך לקיסר ב-1273 ביטל למעשה את מעמד ה"רייכפסריי" של "הקנטונים המיוערים" - אורי, שוויץ ואונטרוולדן (קנטון הכולל את הקנטונים המודרניים אובוולדן ונידוולדן), ושלל את עצמאותם. קנטונים אלו, שעד אז נהנו מעצמאות מלאה כמעט, לא הסכימו לשלטונו הישיר של הקיסר, ודרשו להכיר בו רק כסמכות עליונה וערטילאית. מותו של רודולף, בשנת 1291, היווה נקודת מפנה חשובה בהיסטוריה השווייצרית.
התהוות הקונפדרציה
ב-1291 קשרו תושבי מחוזות אורי, שווייץ ואונטרוולדן כנגד שלטון בית הבסבורג. האיחוד בין שלושה מחוזות אלו הפך לגלעין הקונפדרציה השווייצרית הישנה. איחוד זה מצוין מדי שנה, ב-1 באוגוסט, כיום הלאומי של שווייץ. המסמך המצהיר על האיחוד, האמנה הפדרלית, נכתב כפי הנראה לאחר מעשה, במהלך המאה ה-14. תחילתה של הברית צנועה. הצדדים לה התחייבו להגן זה על זה מפני בית הבסבורג, וליישב את הסכסוכים בינם ובין עצמם באמצעות בוררות של שופטים מקומיים בלבד. ככל שהתקדם המאבק רכשו המעורבים בו תודעה של לאומיות נפרדת, והברית כונתה "ברית נצחית". מאבק זה כנגד בית הבסבורג הוליד את אגדת וילהלם טל, הקשת האמיץ שלחם כנגד המושל האכזר מטעם הבסבורג הרמן גסלר, שאת סיפורו הנציח במאה התשע עשרה במחזה המחזאי והמשורר הגרמני פרידריך שילר.
ב-1315 הנחילו צבאות הברית מפלה ראשונה לבית הבסבורג בקרב מורגרטן, וזכו בכמה שנים של עצמאות. בעקבות המפלה בקרב זה, הוכרזה שביתת נשק לשבעים שנה. בשנים אלו, הצטרפו אל גלעין "הקנטונים המיוערים" ערים נוספות. ב-1332 הצטרפה לוצרן לברית, ולאחריה ב-1351 ציריך, ב-1352 גלרוס וצוג וב-1353 ברן. מחוזות וערי מדינה אלו היו ל"קונפדרציה השווייצרית" של שמונה מדינות, שהמשיכה כמסגרת מדינית עד המאה ה-15. בקרב זמפאך, ב-1386 שבו כוחות הברית וניצחו את הצבא ההבסבורגי, שניסה לפלוש ללוצרן, בעקבות ניסיונה של להתפשט ולהרחיב את שטחי שלטונה. בכל אותה העת נחשבה עדיין הברית לחלק מן האימפריה הרומית הקדושה.
ב-1440 גורשה ציריך, מן הברית בשל ויכוח עם יתר מדינות הברית על השליטה במחוז טוגנבורג. ניצחון יתר מדינות הברית על ציריך הוביל לשגשוג כלכלי ולעצמה צבאית. ניסיונו של שארל האמיץ דוכס בורגונדיה, לכפות את מרותו בשטחי שווייץ, נכשל לאחר סדרת קרבות בשנות ה-70 של המאה ה-15, כאשר באחרון שבהם, קרב נאנסי ב-1477 נהרג הדוכס שארל עצמו. ב-1499 ניצחו השווייצרים את צבאו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, דבר שהביא להכרה סופית בעצמאותם, באירוע המכונה "שלום בזל". בריתם של השווייצרים עם האפיפיור הביאה לכך שב-1506 שכר האפיפיור יוליוס השני חיילים שווייצרים למשמרו האישי, מסורת הממשיכה מאז ועד היום. התפשטותה הטריטוריאלית של הפדרציה והשם שרכשו להם החיילים השווייצרים, הביאו להצטרפות קנטונים נוספים לברית. בשנת 1481 הצטרפו פריבור וזולותורן לברית, בשנת 1501 הצטרפו בזל ושפהאוזן, ובשנת 1513 הצטרף קנטון אפנצל. בנוסף לקנטונים היו לברית גם בעלי ברית עצמאיים, כגון ז'נבה וסנט גלן. התבוסה כנגד הצרפתים בקרב מריניאנו ב-1515 הביאה שנה לאחר מכן לחתימת הסכם שלום עם צרפת ("שלום עולמים"), אשר במסגרתו שווייץ תתחייב שלא להילחם כנגד צרפת או לצד אויביה וצרפת תכיר בסיפוח שטחים נוספים אליה מאיטליה.
על אף שהאזרחים העניים והעשירים נהנו מאותן החירויות, לא נהנו כלל האזרחים משוויון. המהגרים אל הערים או הכפרים לא נהנו מזכויות אזרח, ובאזורים הכפריים היה עליהם לשלם על השימוש באדמות הכלל. אנשים אלו רכשו זכויות רק עם קבלת מעמד אזרח, שהיה תלוי בעושרם, אך גם בכמות הזמן ששהו במקום שאת אזרחותו ביקשו.
הערים נטו להרחיב את תחומיהן ולשלוט באזורים הכפריים, שבהם היו תלויים, אם בשימוש בכוח צבאי, ואם, לעיתים יותר קרובות, בשימוש בכוח כלכלי, או בהבטיחן מעמד אזרח לתושבי האזור, שהיה משחרר אותם מחובותיהם כצמיתים.
בזל הפכה למרכז החינוך והמדעים במהלך החצי השני של המאה ה-15. בעיר נוסדה אוניברסיטה בשנת 1460, שמשכה מלומדים בעלי שם עולמי כארסמוס ופאראצלסוס.
במהלך המאה ה-15 גדלה אוכלוסיית הקנטונים מ-600,000 נפשות ל-800,000 נפשות. באזורים ההרריים, בהם התנובה החקלאית נמוכה, חלה התרכזות בייצור גבינות שנסחרו עבור דגנים מאזורים אחרים. התפתחות הדרכים, והחופשיות היחסית במעבר שבין הקנטונים הביאה לשגשוג מסחרי. הערים החדשות, שהיו ממוקמות לאורך נתיבי המסחר שבהרי האלפים, היו המקומות החשובים לסחר. ייצור הטקסטיל והגבינה הביא אף לייצוא, שיצר קשרי מסחר שהגיעו עד פולין והמזרח התיכון.
גורם כלכלי חשוב היה ייצוא שכירי החרב. שמם של החיילים השווייצרים יצא למרחוק, ורבים התפתו לעסוק בעיסוק רווחי זה. צעירים רבים נטשו את האזורים הכפריים ויצאו לנסות מזלם במלחמות רחוקות, על מנת להימלט מהעוני והחדגוניות שבחיי הכפר. העיסוק נשא אופי רשמי כמעט, ולא רק שכיר החרב עצמו ומשפחתו קיבלו את התשלום, אלא גם הקנטון שממנו יצא. השגשוג בייצוא שכירי החרב הביא לנטל כבד על הכלכלה המקומית ששיוועה לידיים עובדות.
רפורמציה וקונטר-רפורמציה
כחלק ממאבקם לעצמאות, ביקשו הקנטונים גם להקטין את כוחה של הכנסייה. מנזרים רבים כבר הובאו תחת פיקוח אזרחי, ובתי הספר והאוניברסיטאות היו מוסדות חילוניים, על אף שלרוב היו המורים בהם כמרים.
עם זאת, רבות מהבעיות שבמאבקים כנגד הכנסייה במהלך המאה ה-16 היו קיימות גם בשווייץ. הכמרים חיו באורח חיים מרווח בניגוד לתנאים של רוב האוכלוסייה, ומימנו אותו ממיסים וממכירת כתבי מחילה. אורח חיים זה הביא לניוון מוסרי ולשחיתות.
אולריך צווינגלי היה למבשרה של הרפורמציה בשווייץ. צווינגלי, שהחל לכהן ככומר בציריך ב-1518, החל להטיף נגד אי-הצדק שבמנהגי הכנסייה, ונגד המנהגים הפוליטיים של זמנו, ובמיוחד מנהג השכרת הצעירים כשכירי חרב. רעיונותיו נפלו על קרקע פורייה בקרב האוכלוסייה העירונית והמשכילה, אוכלוסייה של יזמים, אנשי עסקים, ואנשי גילדות. ב-1523 החליטו אנשי ציריך להכריז על עצמם כפרוטסטנטים באופן רשמי.
בשנתיים שלאחר מכן השתנתה ציריך באופן מהותי. הכנסייה עברה תהליך חילון. הכמרים שוחררו מנדר הפרישות, הקישוטים בכנסיות הושלכו. המדינה לקחה על עצמה את ניהול נכסי הכנסייה, ואת הטיפול בעניינים החברתיים להם דאגה עד אז הכנסייה, ואף שילמה את משכורתם של הכמרים.
כעבור שנים מועטות קיבלו עליהן ערים נוספות שהיו במעמדה ובמבנה אוכלוסייתה של ציריך את הדת החדשה. סנט גאלן, שפהאוזן, בזל, ביין, מולהאוז ולבסוף ברן הלכו אחר ציריך וקיבלו את הדת הפרוטסטנטית, ואף כפו אותה על השטחים הכפופים למרותן.
הצלחת הרפורמציה והתפשטותה לשטחים נרחבים הפכה את העניין הדתי לעניין פוליטי, ולמקור של סכסוך בין שלושה עשר הקנטונים לבין עצמם. בקנטונים בהם הייתה אוכלוסייה כפרית, והיסוד העירוני לא היה חזק, כקנטונים ההרריים של אורי, שוויץ, אונטרוולדן, לוצרן וצוג, נותרה האמונה הקתולית חזקה. אך ההתנגדות לפרוטסטנטיות לא הייתה רק עניין של אמונה. סיבות כלכליות שיחקו תפקיד חשוב. הסחר בשכירי חרב היווה מקור הכנסה חשוב לקנטונים אלו, וההטפה כנגדו, שהייתה אלמנט חשוב בתורתו של צווינגלי, איימה על מקור הכנסה זה. הערים, שמקורות הכנסתן היו מגוונות יותר, יכלו להרשות לעצמן לאבד את הסחר בשכירי החרב.
חמשת הקנטונים האלפיניים ראו ברפורמציה איום כבר בשלב מוקדם. הם הקימו את "הליגה של חמשת היישובים" (Bund der fünf Orte) עוד ב-1524 על מנת להילחם בהתפשטות האמונה החדשה.
הסכסוך המזוין פרץ בין הצדדים לאחר שורה של תקריות קטנות, ובקרב קאפל, שהתרחש ליד ציריך ב-11 באוקטובר 1531 הובסו הפרוטסטנטים וצווינגלי נהרג, ולכאורה הובסו כוחות הרפורמציה בשווייץ. הקנטונים הפרוטסטנטים נאלצו להסכים לתנאי שלום, שכללו את פירוק ברית הקנטונים הפרוטסטנטים, הסכמה לשליטת הדת הקתולית באזורים הכפופים למרות כלל הקנטונים, אם כי קהילות באזורים אלו שכבר קיבלו עליהן את הדת הפרוטסטנטית יכלו לדבוק בדתן, אזורים אסטרטגיים כערים והיישובים על דרך המסחר החשובה בין קנטון שווייץ לעמק הריין הומרו בכוח לקתוליות. בטריטוריות שלהם עצמם יכלו הקנטונים הפרוטסטנטים לשמור על דתם. הסדר זה העניק לקנטונים הקתולים רוב בטגסטונג - הדיאט הפדרלי של הקונפדרציה.
ב-1536 הופיע מנהיג פרוטסטנטי חדש, ז'אן קלווין בז'נבה, והשליט בעיר את פרשנותו החמורה לדת הפרוטסטנטית. הקלוויניזם הפך לצורה הנפוצה של הפרוטסטנטיות בשווייץ, אם כי מז'נבה עצמה נמנעה הכניסה לברית עד לשנת 1815 בשל התנגדות הקתולים.
מלחמת שלושים השנים
במהלך מלחמת שלושים השנים הייתה שווייץ "אי של שלום ושלווה" באירופה שסועת המלחמה. אם בשל העובדה שהקנטונים הבינו כי אם יילחמו ביניהם עתידים הם לאבד את עצמאותם, ואם בשל כך שהצדדים הלוחמים נסמכו על שכירי חרב במידה כזו שכיבושה של שווייץ על ידי אחד הצדדים היה עשוי להכריע את המלחמה לטובתו.
זירת מלחמה משנית הייתה בולטלינה, עמק פורה שהיה בשליטת קנטון גראובינדן, שלא הייתה אז קנטון, אלא "בעלת ברית נצחית" של הקונפדרציה השווייצרית. העמק היה בעל חשיבות אסטרטגית מהמעלה הראשונה, שכן הוא חיבר בין המעצמות הקתוליות ספרד ששלטה במילאנו ואוסטריה ששלטה בחבל טירול.
ב-1624 פלשו הצרפתים לוולטלינה, ונתקלו בהתנגדות התושבים שהונהגו על ידי כומר פרוטסטנטי שהפך לאיל מלחמה, ירג ינאטש. הסכם בין ספרד וצרפת ב-1626 הותיר את הוולטלינה בידי ספרד. במשך שנים לאחר מכן לחם ינאטש להחזיר את הוולטלינה לידי גראובינדן, עד שנרצח בשנת 1639. המאבק על הוולטלינה בין ספרד, צרפת ובית הבסבורג חידד את זהותם הלאומית של השווייצרים, על אף שתוצאתו הייתה כי ספרד החזיקה בעמק עד לסוף המאה ה-18. בסופו של דבר, חזרה השליטה בעמק לידי קנטון גראובינדן סיום מלחמת שלושים השנים בשלום וסטפליה ב-1648, הביא לבסוף להכרת המעצמות האירופיות בשווייץ כישות עצמאית ונפרדת מהאימפריה הרומית הקדושה.
המשטר הישן
לאחר קבלת העצמאות ב-1648, ועד לפלישת צרפת ב-1798 בעקבות המהפכה הצרפתית, באה תקופה שכונתה, לאחר תקופת נפוליון בשם "המשטר הישן".
ב-1653 פרץ מרד איכרים בלוצרן ברן זולותורן ובזל בשל הפחתת שער המטבע. על אף שהניצחון הסופי היה לרשויות, הביא המרד לרפורמה במיסים, ובטווח הארוך מנע התפתחות של משטר אבסולוטי שהיה נהוג אז באירופה. המתחים הבין דתיים שבו ופרצו מעת לעת, כגון בקרב וילמרגן הראשון ב-1656 וקרב וילמרגן השני ב-1712. ב-1712 ברן וציריך ניצלו ויכוח בין סנט גאלן ונתיניו הפרוטסטנטים של הקנטון, בעיר טוגנבורג. המלחמה שפרצה, שכונתה "מלחמת טוגנבורג" או "קרב וילמרגן השני", מכיוון שהקרב המכריע בה ניטש ליד וילמרגן, הביאה לניצחונם של הפרוטסטנטים, ששם קץ להגמוניה הקתולית בשווייץ, לפחות עד לשנת 1847, בה פרצה "מלחמת הזונדרבונד", שהייתה אף היא, בחלקה, על רקע דתי.
תקופה זו, שהתאפיינה בעיקר בשלווה, הוציאה את שמה של שווייץ באירופה כמקום מקלט ומפלט. תעשיית השעונים התפתחה, והאווירה הביאה להתפתחותם של אנשי שם בתחומי הרוח והמדע כפילוסוף המדיני והמחנך ז'אן-ז'אק רוסו, משפחת המתמטיקאים ברנולי, שהוציאה מתוכה את דניאל ברנולי, יוהאן ברנולי ויאקוב ברנולי, המתמטיקאי לאונרד אוילר, המנהיג המהפכני ז'אן-פול מארה, ורבים אחרים.
הרפובליקה ההלווטית ותקופת נפוליון
תקופת המהפכה הצרפתית החלה עבור השווייצרים בתקרית חמורה שהטילה את צילה על שווייץ. ההמון המוסת שכבש את גני הטיולרי, ב-10 באוגוסט 1792, מצא שם את שומרי ראשו השווייצרים של לואי ה-16 והרג אותם עד האחרון שבהם. אירוע זה הונצח בפסלו המפורסם של הפסל ברטל תורוואלסן, המוצב בלוצרן המראה אריה פצוע פצעי מוות, גוסס, כשהוא שומר על סמליו השבורים של בית המלוכה הצרפתי.
על אף הזעזוע ממעשה הטבח, ניסתה שווייץ בתחילה שלא להיות מעורבת בנעשה בשכנתה הקרובה, צרפת, אך במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית, גלשו צבאות צרפת למזרח, והקיפו את שווייץ מכל צידיה בדרכם אל אוסטריה. ב-5 במרץ 1798 נכבשה שווייץ כולה, והמשטר הישן התמוטט. ב-12 באפריל 1798 הוכרזה "הרפובליקה ההלווטית", "אחת ובלתי ניתנת לחלוקה". הקנטונים וספיחיהם הפאודליים בוטלו. כוחות הכיבוש המהפכניים יצרו מדינה ריכוזית שהתבססה על רעיונות המהפכה הצרפתית. האזרחים השווייצרים התנגדו לרעיונות אלו, במיוחד באזורי המרכז של הקונפדרציה לשעבר. מרד בנידוולדן דוכא על ידי הצרפתים, והשקט נשמר. הרפובליקה לא נהנתה מאחדות דעים או משלווה. חיל הכיבוש הצרפתי בזז כפרים וערים רבים, יבול שכשל הביא לרעב, והרפובליקה ההלווטית לא הצליחה להפוך למדינה מתפקדת. פלישה של האוסטרים והרוסים נהדפה על ידי הצרפתים על אדמת שווייץ ב-1799, אירוע שהביא אף הוא לסבל ולמחסור. ב-1802 הגיע כישלונה של הרפובליקה לשמור על יציבות לשיאו, וב-1803 נאלצו הצרפתים לשלוח כוחות רבים נוספים בניסיון לשמור על הסדר במדינה המתפוררת.
ב-19 בפברואר 1803 הכריז נפוליון על עצמו כ"בורר" בסכסוך שבין השווייצרים ובין עצמם. בפברואר 1803 ביטל את "הרפובליקה ההלווטית", ב"חוק הבוררות" שיצא מלפניו, ויצר משטר שהיה מעין עירוב בין הסדר החדש והסדר הישן. המדינה הריכוזית בוטלה. חלוקה מנהלית חדשה הביאה ליצירת 20 קנטונים, כאשר שטחים שהיו שטחים נספחים ושטחי חסות הפכו לקנטונים בעלי זכויות שוות. היו אלו ארגאו, תורגאו, גראובינדן, סנט גלן, וו וטיצ'ינו. חוקה חדשה הפכה את שווייץ לפדרציה. בשל אי היציבות ברפובליקה, הוחלפו בה שש חוקות לאורך חמש שנות קיומה.
נפוליון שלט למעשה בשווייץ עד למפלתו. השווייצרים לחמו ומתו במלחמותיו. קונגרס וינה שהתכנס בשנת 1815 הכריז מחדש על עצמאותה של שווייץ, והמעצמות המכונסות הסכימו להכיר בנייטרליות השווייצרית. בפעם האחרונה הורחבה הטריטוריה השווייצרית, כאשר צורפו לה הקנטונים החדשים ואלה, נשאטל וז'נבה.
גם שווייץ שלאחר קונגרס וינה לא הייתה מקום שקט. ההיסטוריה שבין קונגרס וינה ובין "מלחמת הזונדרבונד", הייתה עת של מאבק האוכלוסייה הכפרית בנטל של המרכזים העירוניים, של תסיסה ומאבק בין השמרנים והליברלים, הכפריים והעירוניים, הפרוטסטנטים והקתולים. אירוע משקף מאותה התקופה הוא ה"ציריפוטש" (Züriputsch) מספטמבר 1839, שבו התמרדה האוכלוסייה הכפרית והשמרנית בציריך כנגד השלטונות הליברלים בעיר. בשל ויכוח על זהותו של מרצה לתאולוגיה באוניברסיטה של ציריך, זרמו אלפי איכרים מוסתים אל העיר ממערב, ונלחמו כנגד חיילי הקנטון בסימטאות העיר, עד שמועצת העיר נכנעה. היה זה אך אות למלחמת האזרחים הממשמשת ובאה.
מלחמת הזונדרבונד והחוקה הפדרלית
המתחים בין ליברלים ושמרנים, ובין פרוטסטנטים וקתולים הביאו ב-1845 לייסודה של ברית נפרדת של קנטונים שמרנים וקתולים. ה"זונדרבונד" (ברית מיוחדת), כללה את הקנטונים שווייץ, אורי, צוג, אונטרוולדן, לוצרן, זולותורן ופריבור. הקמת ברית נפרדת הייתה בניגוד לאמנה הפדרלית מ-1815, ולאחר כשנתיים נאסף הצבא הפדרלי כנגד הקנטונים המורדים. המלחמה ניטשה למשך פחות מחודש בשנת 1847, היו בה כ-130 הרוגים, והיא הסתיימה בניצחון הליברלים. הייתה זו המלחמה האחרונה שניטשה אי פעם על אדמת שווייץ.
ב-1848 התקבלה חוקה פדרלית חדשה שהביאה לסיום את עצמאות הקנטונים. החוקה, ותיקונה ב-1874, האחידו את החוק והממשל בכל רחבי שווייץ, יצרו שלטון ריכוזי עם צבא הסר למרותו, והקימו את משאל העם ככלי חשוב בשיטת הממשל השווייצרית. המאבק בדת הקתולית היה חלק חשוב מן החוקה. נאסרה הקמת מנזרים, נישואין אזרחיים הפכו לחובה, והחינוך עבר חילון. שוויון זכויות מלא ליהודים הוענק ב-1866 אך היה זה תהליך הדרגתי שהסתיים רק עם קבלת חוקת 1874. הנשים, לעומת זאת, קיבלו את זכות ההצבעה רק ב-1971.
ב-1863 נוסד בשווייץ הצלב האדום הבינלאומי, תוצאה של עבודתו של ההומניסט השווייצרי ז'אן אנרי דינן. התנועה שייסד דינן הביאה להתכנסות ועידה בינלאומית בז'נבה ב-1864 שקיבלה את אמנת ז'נבה הראשונה העוסקת ביחס לשבויי מלחמה. מעמדה של שווייץ כמקום נייטרלי, וכמקום בו ניתן לכנס כנסים בינלאומיים גדולים, הביא לחיזוק התיירות ומערכת הבנקאות השווייצרית, שקנתה לה מוניטין עולמיים כמוסד אמין ודיסקרטי. הקונגרס הציוני הראשון שהתקיים בבזל ב-1897, הוא אך דוגמה ליחס השווה שנתנה שווייץ לאידאולוגיות שונות. גולים פוליטיים מפורסמים מצאו בה מקום מקלט בטוח, החל בג'וזפה גריבלדי דרך בניטו מוסוליני וכלה בולדימיר איליץ' לנין.
הפיזיקאי הנודע אלברט איינשטיין, יליד גרמניה, התחנך במכון הטכנולוגי של ציריך בסוף המאה התשע עשרה ואת פועלו המדעי שקנה לו מוניטין עולמי עשה בשווייץ בעשורים הראשונים של המאה העשרים.
שווייץ במלחמות העולם
בשנים שטרם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ערכה שווייץ רפורמות בצבאה (ב-1907 וב-1911), ושיפרה את יכולותיו באופן משמעותי. ערב פרוץ המלחמה, כלל הצבא השווייצרי בין 200,000 ל-250,000 חיילים. במהלך מלחמת העולם הראשונה כיבדו הצדדים הלוחמים את הנייטרליות של שווייץ. שווייץ פרסה את כוחותיה לאורך גבולותיה ובעיקר בגבול הצרפתי - בהרי היורה. המלחמה יצרה קרע בשווייץ. בעוד שרוב דוברי הגרמנית העדיפו בדרך כלל את ניצחונם של מעצמות המרכז, האוכלוסייה דוברת הצרפתית והאיטלקית העדיפה את ניצחונם של מדינות ההסכמה. במהלך המלחמה הייתה שווייץ תחת מצור של מעצמות ההסכמה, ולכן סבלה מקשיים רבים. עם זאת, העובדה ששווייץ הייתה נייטרלית, המלחמה אפשרה את צמיחתה של תעשיית הבנקאות השווייצרית.
לארגון הצלב האדום הבינלאומי שקבע את מקום מושבו בז'נבה, היה חלק חשוב בסיוע לנפגעי המלחמה. לאחר המלחמה, החליטה שווייץ לאחר קיום משאל עם על הצטרפות לחבר הלאומים. הצטרפות זו לארגון בינלאומי היוותה הפרה כביכול של הנייטרליות של שווייץ, ושווייץ התנתה את הצטרפותה בכך שלא תאלץ להצטרף לכל פעולה צבאית שייזום החבר.
משברי שנות ה-20 והשפל הגדול לא פסחו על שווייץ. המערכת הבנקאית נפגעה מהמשבר העולמי, ומאות אלפים איבדו את מקומות עבודתם. בהדרגה החלה שווייץ להיות מוקפת במדינות בעלות אידאולוגיה קיצונית, גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית. מנהיג מקומי בשם וילהלם גוסטלוף אף הקים גרסה מקומית של המפלגה הנאצית, עד שנרצח על ידי היהודי דוד פרנקפורטר בשנת 1936.
לחצם של הנאצים על מערכת הבנקאות השווייצרית, כי תמסור להם מידע על נכסיהם של יהודים ושל שאר "אויבי המדינה" הביא לרפורמה בחוקי הבנקאות השווייצרית ב-1934. חוק הבנקאות שנחקק באותה השנה, כלל הוראות מפורשות בדבר הסודיות הבנקאית, שהעבירה עליהן נקבעה אף כעבירה פלילית. הדבר הביא אך לחיזוק מעמד הבנקים השווייצרים כמוסד שניתן לבטוח בו, אך היה גם הבסיס לטענות על העלמתם של נכסי קורבנות השואה, שעלו כנגד הבנקים השווייצרים, עשרות שנים לאחר המלחמה.
שווייץ שמרה על הנייטרליות שלה אף במהלך מלחמת העולם השנייה על אף שמצאה עצמה מוקפת מכל הכיוונים במדינות הציר והמדינות הכפופות להן, כאי של נייטרליות באירופה הכבושה. היא הצליחה לשמור על עצמאותה בשילוב של הרתעה צבאית, ויתורים כלכליים לגרמניה, היותה מקום נוח לניהול משא ומתן בין הצדדים ולפעולות ריגול למיניהן, והעובדה שהאירועים מעולם לא הפכו את כיבושה של שווייץ לעדיפות ראשונה במעלה לגרמניה הנאצית, שהחזיקה במגירותיה תוכניות פלישה מפורטות לשווייץ.
לקראת סוף המלחמה, מטוסי בעלות הברית הפרו לא פעם ולא פעמיים את ריבונותה האווירית של שווייץ, על-מנת לתקוף ביתר יעילות את גרמניה מדרום; שווייץ נהגה להבליג על פעולות אלו. במהלך המלחמה תופעה זאת הגיעה לשיאה ב-1 באפריל 1944 - בתקרית אשר במהלכה מטוסים אמריקניים הפציצו בשוגג את העיר השווייצרית שפהאוזן (Schaffhausen) היושבת על גבול גרמניה. מההפצצה נהרגו 40 בני-אדם וכ-50 מבנים נהרסו. לאחר אירוע חמור זה, הכריזה שווייץ על מדיניות של אפס סובלנות כלפי הפרת הריבונות שלה, בין אם מדובר במדינות הציר ובין אם מדובר בבעלות הברית. תחת זאת, אירועים מעין אלה נמשכו עד סופה של המלחמה, בנסיבות דומות. לאחר המלחמה, ארצות הברית לקחה אחריות על האירועים, והביע התנצלות רשמית על ההרוגים.
הסחר השווייצרי נתקל בקשיים ומחסומים הן אצל בעלות הברית והן אצל מדינות הציר. שני הצדדים הפעילו לחץ גלוי על שווייץ שלא לסחור עם הצד השני. שיתוף הפעולה הכלכלי והענקת האשראי לגרמניה הנאצית השתנה על פי מידת האפשרות שזו תפלוש לשווייץ, והזמינות של שותפים אחרים לעיסקאות הסחר. שווייץ, שהייתה מוקפת במדינות הציר, הייתה תלויה בייבוא לרכישת מוצרי מזון בסיסיים, ולכל תצרוכת הדלק שלה. התעשייה השווייצרית שהתמחתה בכלים מדויקים, לא נתקלה בחוסר דרישה לתוצרתה, והפרנק השווייצרי היה המטבע היחיד שהיה מקובל אצל שני הצדדים הלוחמים. שני הצדדים מכרו כמויות גדולות של זהב לבנק הלאומי השווייצרי, בחלקו זהב שנגזל מקורבנות השואה. ניתן לומר שלקשרי הסחר עם שווייץ הייתה תרומה שולית למאמץ המלחמתי הגרמני.
במהלך המלחמה קלטה שווייץ 300,000 פליטים, מתוכם כ-104,000 חיילים מצבאות שונים שנכלאו על פי כל הכללים והחוקים משהגיעו לאדמת שווייץ. השאר היו אזרחים זרים שנכלאו או הוענקה להם זכות לשהייה זמנית על ידי רשויות הקנטונים. לפליטים לא ניתן לעבוד. 60,000 מפליטים אלו נמלטו מרדיפות הנאצים, מתוכם 27,000 יהודים. בין 10,000 ל-25,000 פליטים גורשו מאדמת שווייץ בחזרה למקומות מהם באו. בשנות ה-90 החלו הבנקים השווייצרים, לאחר לחץ בינלאומי של מוסדות יהודים, לחשוף את חשבונות הבנק שניהלו אצלם קורבנות השואה. הדו"ח הסופי בעניין זה הוגש ב-2002.
יחסם של השווייצרים לצדדים הלוחמים היה מורכב מיחס אידאולוגי לפי נטיית הלב, או מסימפתיה אתנית לעם שאת לשונו דברו. הממשלה מנעה בקנאות מכל אדם, מפלגה או פלג אתני לפעול באופן גלוי לטובת מי מהצדדים.
שווייץ לאחר מלחמת העולם השנייה
שווייץ שלאחר מלחמות העולם היא מקום יציב, בעל דמוקרטיה ליברלית מתפקדת. משנת 1959 מיוצגות המועצה הפדרלית השווייצרית ארבע המפלגות העיקריות, המפלגה הליברלית (המכונה בשווייץ "הדמוקרטים החופשיים"), המפלגה הקתולית (הנוצרים דמוקרטים), המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת הימין (מפלגת העם), דבר המביא למעשה ליצירתה של דמוקרטיה קונסנזואלית ללא אופוזיציה פרלמנטרית של ממש, כאשר חסרונות שיטה זו מתוקנים על ידי הכוח שיש לאזרח השווייצרי להביע דעתו במשאל עם.
זכות הבחירה לנשים ניתנה באופן פדרלי ב-1971, אך בקנטונים השונים יושמה בהדרגה, ובקנטון אפנצל אינררודן ניתנה רק ב-1992 ולאחר שבית משפט כפה את דעתו על תושבי הקנטון.
במבנה הקנטונים לא חל שינוי מאז המאה ה-19 פרט לפרישתו של חבל מקנטון ברן בשנת 1979 ליצירת קנטון ז'ורה.
אוכלוסיית שווייץ גדלה מ-4.5 מיליון נפש בשנת 1945 ל-7.5 מיליון בשנת 1970. מאז עומד קצב גידול האוכלוסייה על כחצי אחוז לשנה, ברובו הגירה ולא ריבוי טבעי. האוכלוסייה הגיעה לאיזון בין הקתולים והפרוטסטנטים המהווים יחד 95%. כ-4% מאוכלוסיית שווייץ הם מוסלמים. עיקר ההגירה לשווייץ משנות ה-20 ואילך היה של איטלקים, אך מלחמות יוגוסלביה בשנות ה-90 הביאו למדינה זרם של פליטים ממדינות יוגוסלביה לשעבר, כ-200,000 איש המהויים שלושה אחוזים מהאוכלוסייה.
ז'נבה הייתה מקום משכנו של חבר הלאומים ולאחר הקמת ארגון האומות המאוחדות בחר הארגון להקים בה את מרכזו באירופה, על אף ששווייץ לא הייתה חברה בארגון. העובדה שמטה זה של האו"ם, ומוסדות רבים נוספים של האו"ם, כמו גם ארגונים לא ממשלתיים בינלאומיים רבים בחרו להקים את מושבם בשווייץ, סייעה להליך ההדרגתי של קבלת הרעיון להצטרף לאו"ם, תוך הפרה משתמעת של עקרון הנייטרליות. ב-2002 הצטרפה שווייץ לאו"ם באופן רשמי, המדינה היחידה שעשתה זאת לאחר קבלת החלטה ישירה על ידי העם.
על פי סעיף 19 לחוקת 1874 חייב כל אזרח בריא בין הגילאים 19 ל-42 בגיוס לצבא. הצבא נוצר בדגם של צבא מילואים, כאשר החייל משרת בין 18 ל-21 שבועות בשירות סדיר, ולאחר מכן משרת במילואים בין שלושה לארבעה שבועות בשנה. הדבר הביא לצמיחת צבאה של שווייץ לסדר גודל של מאות אלפי חיילים, הצבא השני בגודלו ביחס בין מספר החיילים למספר הנפשות במדינה, לאחר צה"ל הפועל על פי מודל דומה. יוזמה אזרחית שנערכה בשנת 1989 הביאה לשינוי במעמד הצבא כסמל לאומי. יוזמה עממית של קבוצה בשם "שווייץ ללא צבא" הביאה למשאל עם לביטולו של הצבא, שבו קיבלה היוזמה לביטול הצבא 35.6% מכלל הקולות. הדבר הביא לסדרה של רפורמות וב-1995 הוחלט על הקטנת הצבא למספר כולל של 400,000 חיילים. יוזמה אזרחית דומה הוגשה פעם נוספת ב-2001 אך זכתה רק ל-21.9% מן הקולות, אך ב-2004 הוקטן הצבא שוב ל-220,000 איש.
על אף ששווייץ היא מדינה נייטרלית, וצבאה אינו לוחם כנגד מדינות אחרות, משתתפים השווייצרים בכוחות שמירת שלום ברחבי העולם. בין 1996 ל-2001 היו חיילים שווייצרים חלק מכוחות שמירת השלום שנשלחו לבוסניה והרצגובינה. כוח זה הורכב מכ-50 חיילים שווייצרים שלא נשאו עמם נשק במהלך המשימה, ונשאו כומתות צהובות שהבדילו אותם משאר הכוחות הבינלאומיים בבלקנים. כן משתתפים חמישה חיילים שווייצרים ב"וועדת הפיקוח של האומות הנייטרליות", שנוצרה על מנת לבקר את הסדרי שביתת הנשק בין קוריאה הדרומית וקוריאה הצפונית.
שווייץ אינה חברה באיחוד האירופי, כי אם באיגוד הסחר החופשי האירופי (EFTA), מסגרת מקבילה לאיחוד שהוקמה בשנת 1960, וחברות בה, פרט לשווייץ, גם נורווגיה, איסלנד וליכטנשטיין. עם זאת, בניגוד לשאר חברות האיגוד, המסדירות את קשרי הסחר שלהן עם אירופה במסגרת המכונה "האזור הכלכלי האירופי" (EEA), מבססת שווייץ את קשרי הסחר שלה עם אירופה על הסכמים בילטרליים. משנת 1995 עת הצטרפה אוסטריה לאיחוד האירופי, מוקפת שווייץ מכל עבריה במדינות האיחוד.
פולצ'ינלה
פולצ'ינלה (באיטלקית: Pulcinella) הוא בלט מאת איגור סטרווינסקי, המבוסס על מחזה מן המאה ה-18 - "פולצ'ינלה" היא דמות שמקורה בקומדיה דל'ארטה. הצגת הבכורה של הבלט הייתה בפריז, ב-15 במאי 1920, בניצוח ארנסט אנסרמה. הרקדן לאוניד מאסין יצר הן את הלברית והן את הכוראוגרפיה, ופבלו פיקאסו עיצב את התלבושות ואת התפאורות המקוריות. היצירה נכתבה לפי הזמנתו של סרגיי דיאגילב.
היסטוריה
דיאגילב רצה בלט על פי לברית של קומדיה דל'ארטה מן המאה ה-18 ומוזיקה, שחשב כי מחברה היה ג'ובאני פרגולזי. אף כי המוזיקה יוחסה לפרגולזי, נמצא מאז והוכח, שחלק גדול מייחוס זה היה שגוי; ייתכן שחלקים ממנה הולחנו בידי דומניקו גאלו, קרלו איגנציו מונצה, ואפשר שגם לאלסנדרו פאריזוטי ולאוניקו וילהלם ואן ואסנר הייתה יד בחיבורה. המנצח ארנסט אנסרמה כתב אל סטרווינסקי בשנת 1919 בנושא זה, אך המלחין לא נטה תחילה לרעיון של מוזיקה מאת פרגולזי. אף על פי כן, לאחר שעיין בפרטיטורות, שדיאגילב מצא בספריות בנאפולי ובלונדון, שינה את דעתו. סטרווינסקי שכתב את המוזיקה העתיקה לגרסה מודרנית יותר; הוא עשה שימוש בנושאים ובמרקמים ספציפיים, אך שילב בהם מקצבים, קדנצות והרמוניות מודרניים. פולצ'ינלה כתובה לתזמורת קאמרית מודרנית עם סופרן, טנור ובריטון סולו. מקובל לראות ב"פולצ'ינלה" את היצירה הראשונה מן התקופה הנאו-קלאסית של סטרווינסקי.
סוויטת פולצ'ינלה
"סוויטת פולצ'ינלה" לקוחה מן הבלט ואין בה פרקי זמרה. הסוויטה נערכה ותוקנה על ידי המלחין בשנת 1947, או, לפי מקורות אחרים, 1949.
פרטיטורת הבלט נערכה מחדש בשנת 1965.
סוויטת פולצ'ינלה מורכבת משמונה פרקים:
סוויטה איטלקית
סטרווינסקי ביסס את היצירות הבאות על הבלט:
עלילת הבלט
הבלט מתפתח במערכה אחת וגיבוריו הם פולצ'ינלה, נערתו פימפינלה, חברו פורבו, פרודנצה ורוזטה, וכן פלורינדו וקלוביאלו. הסיפור מתחיל בסרנדה, שפלורינדו וקלוביאלו שרים לפרודנצה ורוזטה. שתי הנשים אינן מתרשמות ועונות למחזריהן במטר מים. אביה של פרודנצה, רופא, מופיע ומגרש את השניים. אפיזודה חדשה מתחילה בהופעת רוזטה ואביה. רוזטה רוקדת לפני פולצ'ינלה והם מתנשקים. אבל פימפינלה עדה לכך וקוטעת את ההתרחשות. פלורינדו וקלוביאלו מגיעים ובקנאתם בפולצ'ינלה, הם חובטים בו. אחר הם דוקרים את פולצ'ינלה, אבל זו אינה אלא העמדת פנים, שתכליתה להניע את פימפינלה לסלוח לפולצ'ינלה. פורבו, מחופש לקוסם, מופיע ומשיב את פולצ'ינלה המת כביכול לחיים לעיני כל. פימפינלה סולחת לפולצ'ינלה, פרודנצה ורוזטה נענות לחיזורי פלורינדו וקלוביאלו. הבלט מסתיים בנישואי הזוגות.
חשיבות
עם "פולצ'ינלה" נכנס סטרווינסקי לתקופתו השנייה כמלחין, הנאו-קלאסיציזם. הוא כתב על פולצ'ינלה: "פולצ'ינלה הייתה התגלית שלי את העבר, ההתגלות שבאמצעותה התאפשרה כל יצירתי המאוחרת. היה זה מבט לאחור, כמובן - הראשון בהרבה פרשיות אהבה בכיוון זה - אבל היה זה גם מבט בראי. הבלט הוחזר לבמה לאחר שינויים ותיקונים מצד אמני ניו יורק סיטי בלט, ג'ורג' בלנשין וג'רום רובינס, שרקדו שניהם, רובינס בתפקיד פולצ'ינלה, בפסטיבל סטרווינסקי של ניו יורק סיטי בלט בשנת 1972.
אוגיט
אוגיט הוא מינרל אינוסיליקטי, כלומר סיליקטים במבנה דמוי שרשרות,, מלנוקרטי (בעל גוון כהה), השייך לקבוצת המינרלים פירוקסן. נוסחתו הכימית היא Ca, Na)(Mg, Fe, Al)(Al, Si)2O6) או סיליקט של מגנזיום, ברזל ואלומיניום. המינרל מצוי בסלעי יסוד כדוגמת בזלת וגברו ובסלעים מותמרים שמקורם במבועים הידרותרמיים.
מקור שם המינרל מיוונית, "אוגיטס" שפרושו "מבריק". לדגימות מעטות של המינרל יש מעטה מבריק ומכאן שמו, אם כי לדגימה רגילה יש בדרך כלל גימור עמום (בצבעים ירוק כהה, חום או שחור).
מקומות לדוגמה בהם ניתן למצוא אוגיט כוללים את הר הוזוב באיטליה, מחוז גרנד בקולורדו שבארצות הברית, פינלנד ואזור ה"אייפל" בגרמניה.
אח זאב
אח זאב (באנגלית: Wolf Brother) הוא הספר הראשון בסדרת "דברי ימי האופל" מאת מישל פייבר. עלילת "אח זאב" מתרחשת כ-6000 שנה לפני העידן המודרני במהלך עידן האבן ומספר את הסיפור של טוראק, נער בן 12 משבט הזאב.
עלילה
באירופה של בראשית, ציידים-לקטים תושבי יערות חיו בשבטים המיוצגים על ידי חיה או צורת חיים מסוימת. טוראק ואביו חיו בגפם ביער. במהלך שנתו ה-12 של טוראק, אביו נהרג על ידי דוב פראי ששד השתלט עליו. לפני שמת, אביו של טוראק השביע אותו ללכת לחפש את "הר הרוחות", ושם לבקש עזרה מן הרוחות שיעזרו לו להרוג את הדב לפני שיהרוג את כל החיים ביער. האב מבטיח לו שהמדריך שלו יימצא אותו בהמשך ויעזור לו להשלים את המשימה שלו. טוראק עוזב בחוסר רצון את אביו ונודד צפונה. במהרה הוא מוצא גור זאבים נטוש. בתחילה, טוראק הרעב מנסה להרוג את הגור על מנת לאכול אותו- אך לא מוצא את האומץ לעשות זאת. הוא מגלה שהוא יכול לתקשר עם הגור. הגור מריח את טוראק ומזהה שהוא שייך לשבט הזאב. הגור מקבל אותו כחבר ללהקה - כי טוראק הואכל בילדותו על ידי זאבים. טוראק מבין כי הזאב הוא המדריך שלו וקורא לו "זאב". במשך הזמן, הם נהיו חברים טובים. מספר ימים לאחר מכן, טוראק וזאב נתקלו במקרה בשבט העורב שהאשימו את טוראק בכך שלקח מהם אייל. הם נלקחו למחנה שבט העורב ושם הוחלט כי גורלו של טוראק יופקד בידי ראש מחנה העורב, פין קדין. שוביו של טוראק היו נערה בשם רן, נער בשם הורד, ואיש בשם אוזלק.
מהפכת אוקטובר
מהפכת אוקטובר (ברוסית: Октябрьская революция), הידועה גם כמהפכה הבולשביקית, היא מהפכה שהתחוללה ברוסיה בין 24 ל-25 באוקטובר 1917 (על פי הלוח היוליאני שהיה בשימוש ברוסיה באותה עת; 7 בנובמבר על פי הלוח הגרגוריאני הנוכחי). במהפכה זו הפילו הבולשביקים בראשות ולדימיר איליץ' לנין את ממשלת אלכסנדר קרנסקי. מהפכת אוקטובר הביאה להקמת שלטון קומוניסטי בברית המועצות, שהתקיים עד 1991.
מהפכת אוקטובר הייתה השלב השני במהפכה הרוסית של 1917. קדמה לה מהפכת פברואר, שבה עבר השלטון מידי הצאר, ניקולאי השני מבית רומנוב, אל גאורגי לבוב שעמד בראש הליברלים. כך הגיע לקיצו שלטון הצארים בן חמש מאות השנים. ביולי 1917 עבר השלטון מלבוב לאלכסנדר קרנסקי. שנה אחר כך, ב-17 ביולי 1918, הוצאו להורג הצאר ומשפחתו, כולל חמשת ילדיו שהיו בין הגילים 13 עד 22.
על אף שההשתלטות הבולשביקית זכתה לתמיכה בקרב הפועלים בערים הגדולות וחלק מיחידות הצבא, דעת הקהל הרוסית הייתה אדישה אליה ברובה, ורבים הניחו שמדובר באפיזודה (רדיקלית) חולפת שלא תחזיק מעמד זמן רב. לצד זאת הבולשביקים ניצלו את אי הוודאות כדי לבסס את מנגנוני השליטה שלהם ולכונן בהצלחה דיקטטורה חד מפלגתית.
7 בנובמבר מצוין כ"יום המהפכה הבולשביקית", שהיה חג לאומי בברית המועצות, ונערך בו מצעד המפלגה הקומוניסטית בכיכר האדומה שבמוסקבה. החג נחגג גם בערי הבירה של הגוש הקומוניסטי, ועדיין נחגג בבלארוס, בקירגיזסטן ובטרנסניסטריה, וכן על ידי מפלגות קומוניסטיות ברחבי העולם.
היסטוריה
ב-25 באוקטובר 1917 (על פי הלוח היוליאני), הובילה המפלגה הבולשביקית בראשות מנהיגה לנין, את המהפכנים הקומוניסטים והסוציאליסטים למרד, כמעט ללא שפיכות דמים, בפטרוגרד, בירת רוסיה באותה עת, נגד הממשלה הזמנית החלשה של קרנסקי. מאוחר יותר, ברישומי המהפכה שנכתבו על ידי ברית המועצות, תוארו אירועי אוקטובר כדרמטיים הרבה יותר ממה שהיו באמת. עיקר הכוח הבולשביקי הורכב מיחידות צבא סוררות של חיילים חמושים שהוצבו בערים הגדולות וסירבו להישלח לחזית.
רוב הזמן התנהל המאבק בפטרוגרד ללא שפיכות דמים, כאשר הבולשביקים תפסו את המבנים העיקריים של הממשלה הזמנית עם התנגדות קלה, עד שלבסוף פרצו בהתקפה על ארמון החורף. סרטים רשמיים של הממשל הסובייטי, שצולמו הרבה לאחר מכן, הציגו הסתערות גדולה על ארמון החורף וקרבות עזים. אך במציאות המורדים הבולשביקים נתקלו בהתנגדות קלה מאוד אם בכלל, ומבחינה מעשית, די היה בכניסתם לבניין כדי להשתלט עליו. ככל הנראה, היו בכל המהלך 2 הרוגים ו-5 פצועים משני הצדדים. הסיבה לכך נובעת מכך שלאור פרשת קורנילוב איבד קרנסקי את הפופולריות שלו הן בקרב הסוציאליסטים המתונים יותר והן בקרב קציני הצבא שעד אז תמכו בממשלתו. הללו אומנם התנגדו לבולשביקים אך הניחו (ביחד עם מרבית דעת הקהל הרוסית) שבלאו הכי הבולשביקים לא יחזיקו זמן רב ויוחלפו לאחר כינון הבחירות לאספה הלאומית, ולכן נמנעו מלסייע.
"הצו על האדמה" אישר את פעולותיהם של האיכרים אשר בכל רחבי רוסיה החזיקו באדמותיהם של האצולה ושל הקולאקים - האיכרים הרוסים העשירים. הבולשביקים ראו עצמם כמייצגים של ברית בין פועלים ואיכרים (בסמל הקומוניסטי, חיבור של הפטיש והמגל מסמל את איחוד הפועלים והאיכרים).
הצלחת התקוממות אוקטובר הביאה לסיומו את שלב המהפכה שהתעוררה בפברואר ושינתה את אופייה של המהפכה מליברלית לסוציאליסטית. ניסיון להשתלט על מוסקבה חודש לאחר מכן, נתקל בהתנגדות חריפה ואלימה הרבה יותר, והבולשביקים לא תפסו שליטה מלאה בעיר עד מרץ 1918. בחלקים אחרים של רוסיה נמשכה מלחמת האזרחים עוד שנים אחדות, עד 1921.
לאחר השתלטותם הבטיחו הבולשביקים לכונון בחירות חופשיות עבור האספה המכוננת הרוסית ולכבד את תוצאותיהם. הללו אכן קיימו אותם בנובמבר 1917, אך בעוד שזכו לתמיכה רחבה במרכזים העירוניים הגדולים, האיכרים שהיו רוב האוכלוסייה לא תמכו בהם והצביעו במקום זאת עבור המפלגה הסוציאל-רבולוצינרית. בתגובה לכך הם פיזרו את האספה בכוח ופתחו באש על מפגינים שמחו על כך. מרגע זה הלכה למעשה הפך שלטונם לדיקטטורה חד מפלגתית, ובהמשך הוצאו כלל המפלגות האחרות מחוץ לחוק, מה שמיסד דיקטטורה זו באופן פורמלי.
הממשל החדש
בעקבות הפלת ממשלת המעבר הרוסית, ובהתאם להחלטת הוועידה של הסובייטים, הוקמה ממשלה חדשה בראשות ולדימיר לנין. הממשלה כונתה "מועצת הקומיסרים העממיים", וכל חבר בה היה "קומיסר עממי". הממשלה החדשה שהורכבה ב-8 בנובמבר 1917 כללה:
רובם נהרגו במהלך הטיהורים הגדולים בשנות השלושים של המאה ה-20. לאון טרוצקי נרצח במקסיקו על ידי מתנקש בשנת 1940.
כלי שיט
כלי שיט הוא כל כלי תחבורה המסוגל לנוע בים הפתוח, בנהרות ובאגמים, בנמלים ובמעגנים או בנתיבי מים פנים-יבשתיים. כלי שיט יכול להיות מגודל של סירת קיאק ועד נושאת מטוסים, עם כל הגדלים שביניהם, והוא כולל כלים שיכולים לנוע הן מעל למים והן מתחתיו כצוללת, כמו גם כלים בעלי יכולת הנעה או בלעדיו.
בישראל תקנות משרד התחבורה (רשות הספנות והנמלים) מבחינות בארבעה סוגים עיקריים של כלי שיט, על פי ממדיהם:
התקנות הבינלאומיות למניעת התנגשויות בים (International Regulations for Preventing Collisions at Sea) כוללות בהגדרת כלי-שיט: "כלי-שיט מכל סוג שהוא, לרבות כלי-שיט חסרי-הדחק (רחפות וסנפיריות) ומטוסי ים, המשמשים או מסוגלים לשמש כאמצעי תובלה על פני המים". על כלי השיט הקטנים נמנים, מלבד סירות המנוע, המפרש והמשוט המוכרות, גם אופנועי ים.
חלקי כלי השיט
כלי-שיט בנויים באופנים שונים, בהתאם לתפקיד הנדרש מהם. הם בנויים מחומרים מגוונים: עץ, חומרים מרוכבים, מתכת או חומרים אחרים, וגודלם נע בין סירות באורך מטרים בודדים ועד אוניות ענק באורך מאות מטרים ובהדחק של מאות אלפי טונות. רוב כלי-השיט בנויים מגוף ציפה אחד, מלבד כלי שיט מסוג קטמרן, הבנוי משני גופי ציפה מחוברים ביניהם, וטרימרן הבנוי משלושה.
עם זאת, ישנם כמה מאפיינים המשותפים כמעט לכל כלי-השיט.
חלקו הקדמי של כלי-השיט נקרא חרטום. בדרך כלל מחובר אליו העוגן ובית העוגן. החרטום בדרך כלל מחוזק והוא מסוגל לספוג מכות חזקות, בעיקר מגלי הים. בעת עגינה של אוניות יוצאים מן החרטום שלושה חבלים לצורך רתיקה של כלי השיט. בכלי-שיט מלחמתיים עתיקים היה בחרטום איל ניגוח אשר תפקידו היה להטביע את ספינת האויב.
בתחתית של כלי-השיט ממוקם קיל (או חרב קבועה). הקיל מורכב ממשקולת כבדה, ותפקידו לאזן את כלי-השיט במקרה של רוח צדדית או גלים גבוהים. במפרשיות מותקנת חרב ניידת, שתפקידה להקטין את סטיית הסירה, ולהוות ציר סיבוב במים.
זיפוד
זיפוד הוא מדחף משולב הגה כיוון. זהו למעשה ההגה המודרני בכל האוניות שנבנו החל מ-2005. כושר התמרון ויכולת התגובה המהירה שלהן גבוה בהרבה מאוניות הדור הקודם בהן הגה הכיוון היה ממוקם במרכז חלקה האחורי של האוניה מאחורי המדחף או בין המדחפים. הזיפוד בא לידי ביטוי במיוחד כאשר נדרשת יכולת תמרון גבוהה בנמלים צרים בעת עגינה או הפלגה מהרציף ללא עזרת גוררות כפי שהיה נהוג עד כה. הזיפוד מופעל מחדר הבקרה של האוניה באמצעות ידית הדומה לג'ויסטיק. ידית זו מחליפה את גלגל ההגה המסורתי.
אקלים חינוכי
אקלים חינוכי הוא סביבת העבודה והאווירה של מסגרת חינוכית כגון בית ספר או כיתה, מכלול האיכויות הסביבתיות במסגרת החינוכית כמו מרכיבים פיזיים וחומריים, וכן תהליכים קבוצתיים ויחסים חברתיים בין האנשים. האקלים החינוכי מתבטא בתרבות המתגבשת ומתעצבת עם הזמן ונחוות על ידי סגל ההוראה והתלמידים ומשפיעה על התנהגותם. ניתן להתייחס לאקלים החינוכי על פי המסגרת הספציפית, בשמות כגון אקלים בית ספרי או אקלים כיתה.
הגדרה
אקלים חינוכי או אקלים בית ספרי מוגדר כאיכותה של הסביבה הפנימית בארגון כפי שחווים אותה חברי הארגון ונועד לתאר את מערך המאפיינים הפנימיים בבית הספר, הכולל תפיסות משותפות לחברי הארגון, ערכים משותפים, אמונות חברתיות וסטנדרטים חברתיים. אקלים בית הספר מתייחס בעיקר למערכת היחסים ולאווירה בין חברי הארגון בשיתוף פעולה להשגת איזון בין ההיבטים הארגוניים, האישיים והמערכתיים בבית- הספר. האווירה מאופיינת באכפתיות, בכבוד ובהתחשבות בין העובדים לבין עצמם, בתמיכת המנהל במוריו, במורל העובדים ודגש על הישגים לימודיים.
גורמי השפעה
האקלים החינוכי מושפע מגורמים רבים. בבתי ספר ותיקים בהם האקלים הבית הספרי מגובש, מרכיבי האקלים יציבים ונשמרים לאורך זמן כך ששינוי באווירה הכללית כמעט ולא קיים, ולרוב גם קשה להביא לשינוי יזום במקרים בהם ישנה כוונה כזו. את גורמי ההשפעה ניתן לתחום לקטגוריות שונות:
תרומת האקלים החינוכי החיובי
אקלים הכיתה תורם להגשמת מטרה מרכזית של החינוך ושל בית הספר. הוא תורם להרגשת השייכות בין התלמידים, מפתח את הרצון ללמידה והגעה לבית הספר, מאתגר את התלמידים ומעניק להם חוויית למידה טובה, מאפשר להם את היכולת להביע את עצמם בחופשיות ולהרגשת ביטחון. בנוסף האקלים החיובי תורם לדימוי עצמי גבוה של התלמיד ומוביל אותו להצלחה לימודית.
ככל הנראה האקלים משפיע על תופעות רבות, הן בקרב המורים והן בקרב התלמידים. אקלים בריא מעודד את הנמצאים במערכת למלא את תפקידם בצורה הטובה ביותר ולהפיק מעצמם את המירב ואת מיטבם. כמו כן הוא מאופיין בעידוד תלמידים להיות פעילים כחלק מניסיון הלמידה שלהם ותפיסת חופש בחירה גבוה מאפיינת בעיקר את התלמידים המבוססים בבית-הספר. נוסף לכך באקלים בית ספרי "טוב" תלמידים מרקע כלכלי חלש יכולים להגיע להישגים לימודיים טובים יותר מאשר תלמידים מרקע חברתי-כלכלי חזק. למעשה גם ההנהלה מעודדת את פעילותם של הילדים. לדוגמה, עידוד ידידויות בין המנהל לאנשי הצוות ועמידה על שביעות רצונם של המורים מעבודתם כמטרה ראשונה במעלה אשר ניתן לנבא את יעילות בית הספר לפי סגנון המנהיגות של המנהל, יכולה לתרום לתחושת הסיפוק של המורים בעבודה.
דרכים ליצירת אקלים חינוכי חיובי
במחקרים נמצא כי האקלים החינוכי הרצוי לתקינות הלמידה וההוראה וכן להשתלבות של התלמיד בחיי החברה של הכיתה, צריך להיות תומך, שוויוני, דמוקרטי ומאורגן על פי כללים ידועים מראש.
לשם יצירת אקלים חיובי חשוב לבנות גבולות, למשל באמצעות תקנון בית הספר ותקנון הכיתה, שיגדירו כללים ונהלים ברורים וברי יישום, ימקדו וידריכו. ביצירת בניית הגבולות אין כוונה לפגוע בעצמאותם של התלמידים, וניתן לשלב את התלמידים בבניית התקנונים. תקנון בית הספר מגבש כללי התנהגות אחידים המגדירים גבולות וקווים אדומים אותם אסור לחצות, כולל יחס להתנהגויות הקשורות לאלימות פיזית ומילולית והשחתת רכוש. יצירת התקנון הכיתתי נעשה על פי עקרונות הזהים לבניית תקנון בית ספרי, התקנון הכיתתי מגדיר את הנהלים והחוקים בכיתה ונועד להקנות לתלמידים התנהגויות נורמטיבית המקובלות בכיתה. במחקרים נמצא כי בעזרת תקנון ניתן לנווט את הכיתה בדרך יעילה ביותר.
גורם נוסף התורם ליצירת אקלים חיובי הוא שימוש בחיזוקים חיוביים. משובים חיובים, שפת גוף מעודדת וסימנים של קבלה מגבירים את ערנות התלמידים להתנהגויות רצויות, תורמים לבניית אווירת כיתה חיובית ומגבירים את הנאת כל השותפים במעשה החינוכי.
אקלים חינוכי חיובי "ופתוח" נתפש כקשור לתמיכה, רווחת המורים, סיפוק עבודה, התלהבות, מעורבות, חזון וכריזמה אישית. תחושת קרבה בין המורים לתלמידים ויחסים לא פורמליים תורמים ליצירת אקלים חיובי.
נמצא קשר בין אקלים כיתה לבין משתנים לימודיים וחברתיים של התלמידים. האקלים הכיתתי משפיע על התנהגות התלמיד, רמת הידע שלו, הישגיו בלימודים, המוטיבציה, הדימוי העצמי, עמדותיו כלפי המקצוע, כלפי הכיתה וכלפי בית הספר, כלפי החינוך וכלפי ההוראה בכלל. האקלים מאפשר עידוד למידה, ומעלה את המדד האינטלקטואלי הישגי, המוטיבציה והתמיכה במורים. בנוסף, האקלים משפיע ומאפשר לזהות ולהבין תהליכים חברתיים הפועלים בכיתה ולהסביר את התנהגותם של התלמידים במישור הקוגניטיבי והרגשי. אקלים הכיתה מאפשר לתלמידים ליצור עצמאות, בחירה, יצירתיות, שיתוף פעולה, מנהיגות תומכת ויחסים הדדיים.
מחקרים מראים כי שיפור הקשר בין התלמיד למורה, הוא תנאי הכרחי לשיפור המוטיבציה אצל המורה כאדם בעל מעמד, ואצל תלמיד אשר אינו בשל מבחינת מעמדו. לכן חשוב לחנך את התלמיד לדמוקרטיה ושוויון בקשרים בין הדמות הסמכותית לדמות הלומדת. נימוק זה מתייחס לרגשות שמעודדים להצלחה וליצירת אווירה מיוחדת שגורמת לתלמיד להגיע לכיתה ולהרגיש בה כב"בית שני".
התלמידים רואים ביחסיהם הטובים עם המורים גורם מרכזי בהצלחתם הלימודים. לדעת התלמידים, יחסים טובים עם המורים יתקיימו כאשר הצטיירו בעיני התלמידים כ"בני אדם" ולא רק כמלמדים, מרביצי-דעת וכאשר התלמידים ירגישו נוח להיחשף בפני מוריהם בגלוי וביושר. מורים טובים בעיני התלמידים הם מגלים הבנה, אינם שופטים את התלמידים, יותר חברים מאשר מורים, אינם צועקים או מלחיצים, מגלים סבלנות ומוכנים תמיד לסייע.
גם שיתוף תלמידים בהחלטות בית-הספר, אשר יתבטא בעיקר בכך שלתלמידים יפתחו ערוצים להביע את דעתם ושאיפותיהם יכול לשפר את האקלים בבית- הספר.
גם לדרך ההתייחסות של אנשי ההנהלה כלפי המורים יש השפעה בשיפור האקלים הבית-ספרי. נאמר כי הפחתת לחצים חיצוניים על המורים, הימנעות משינויים המשפיעים על תפיסת ה'אני' של המורה, חיזוק תחושת הביטחון של המורה והתאמת סגנון המנהיגות של המנהל לצורכי המורים בבית- הספר.
נוסף לכך גם מבנה יכול ליצור תחושת חמימות ולעודד הרגשה נינוחה בקרב הצוות המלמדים והלומדים. במבנה מוצלח כלולים מרכיבים שונים, החל מבחירת הבניין כמתאים ללימודים, וכן באיכות האינושית המועברת לתלמיד ולמורה באמצעות החותם הייחודי של המערכת, המשתקף בקישוט, בריהוט, בניקיון, בצבע וכדומה.
דנאי גרסיה
דנאי גרסיה (בספרדית: Danay García; נולדה ב-5 ביולי 1984) היא שחקנית ודוגמנית קובנית, אשר ידועה בעיקר בשל תפקידה בתור סופיה לוגו בסדרת הטלוויזיה "נמלטים" ברשת Fox, ובזכות הופעתה בתור לוסיאנה גלוואז בסדרת הטלוויזיה "אימת המתים המהלכים" ברשת AMC.
ביוגרפיה
נולדה בשם דנאי אגילאר גרסיה בהוואנה שבקובה, למשפחה מעורבת; אב עם שורשים סינים ואיטלקים ואם עם שורשים קובנים וספרדים; יש לה אח אחד. משמעות שמה הפרטי הוא אלת השפע.
היא לקחה שיעורי התעמלות בגיל חמש, והיא התחילה ללמוד ריקוד מגיל 10, בין היתר בסגנונות בלט, מרנגה, ריקוד אפריקאי, סלסה, ריקודי בטן ופלמנקו.
בשנת 2003 היגרה לארצות הברית עם בנה עקב המשטר הקומוניסטי בקובה וקיבלה מקלט מדיני מממשלת ארצות הברית.
קריירה
תפקידה הראשון היה בתפקיד הראשי במחזה "מריה אנטוניה", מאת אאוחניו הרננדז אספינוזה, בהפקת תיאטרון מקומית בהוואנה כאשר הייתה 17. בארצות הברית החלה גרסיה ללמוד אנגלית על ידי לימוד עם מורים ומאמני דיאלקט. היא החלה לשחק בפרסומות. היא החלה בלימודי בלט באקדמיה למחול של דבי אלן, תוך שהיא ממשיכה בלימודי המשחק.
בשנת 2006 קיבלה גרסיה את תפקידה הראשון בארצות הברית בסרטו של הבמאי הישראלי אריאל ורומן "דניקה" לצידה של מריסה טומיי.
גרסיה קיבלה תפקידי אורח בסדרות "CSI: ניו יורק" ו-"CSI: מיאמי" ובסרט הקולנוע "ממקסיקו באהבה" לצד השחקן הקובני-אמריקאי סטיבן באואר. בשנת 2007 קיבלה את תפקיד הפריצה הגדול שלה כאשר הצטרפה לצוות השחקנים הראשי כסופיה לוגו בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה זוכת פרס גלובוס הזהב; "נמלטים" ברשת הטלוויזיה Fox. בעונה הרביעית הגיחה לתפקיד אורח בפרק האחרון.
במהלך שביתת איגוד התסריטאים האמריקאי ב-2007, גרסיה עברה מספר אודישנים עבור התפקיד של קמי מונטז, נערת בונד בסרט "קוונטום של נחמה", אך נאלצה לפרוש בשל החוזה שלה עם חברת FOX שטרם הסתיים.
בשנת 2011 שיחקה בסרט "Rehab", לצד גייל הרולד וכריסטופר ג'אדג'. בשנת 2013 זכתה בתפקיד הראשי של מוניקה בסרט "Man Camp", סרט בהפקה אמריקאית-ברזילאית לצדם של דין קיין ומריאל המינגוויי. זהו התפקיד המשמעותי הראשון שלה בקומדיה.
בשנת 2014 שיחקה את סוקוי בסרט הדרמה הוונצואלי "Liz in September" של הבמאית פינה טורס.
בשנת 2016 הצטרפה כשחקנית משנית לקאסט העונה השנייה של סדרת האימה "אימת המתים המהלכים" בדמותה של לוסיאנה גלוואז, והחל מהעונה השלישית ב-2017 דמותה הצטרפה לצוות השחקנים הראשי.