cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דייוויד וילקי (צייר)
דייוויד וילקי (באנגלית: David Wilkie; 18 בנובמבר 1785 – 1 ביוני 1841) היה צייר סקוטי, הידוע במיוחד בזכות סצינות הז'אנר שלו. הוא צייר בהצלחה במגוון רחב של סגנונות, כולל סצנות היסטוריות, דיוקנאות וסצינות ממסעותיו לאירופה ולמזרח התיכון. הוא היה הצייר הראשי של המלך ויליאם הרביעי והמלכה ויקטוריה.
ראשית חייו
דייוויד וילקי נולד בפיטלסי פייף בסקוטלנד ב-18 בנובמבר 1785. הוא היה בנו של כומר קהילה בקולטס, פייף. בגיל צעיר הוא פיתח אהבה לאמנות. בשנת 1799, לאחר שלמד בבית הספר בפיטלסי, אביו הסכים באי רצון שיהפוך לצייר. הוא נכנס לאקדמיה באדינבורו, והחל בלימוד האמנות אצל ג'ון גרהם, ואצל ויליאם אלן וג'ון ברנט.
ויליאם ביקר הרבה בשווקים וירידים, ורשם במחברתו סקיצות של סצינות שנחשף אליהן. בין תמונותיו מהתקופה הזו ניתן להזכיר נושאים מתוך ספרות ואגדות, כמו מ"מקבת", ו"דיאנה וקליסטו", שזכה בשנת 1803 בפרס של באקדמיה הסקוטית. בשנת 1804 עזב וילקי את האקדמיה בסקוטלנד. הוא חזר לכפר הולדתו שם החל לצייר את תמונת הנושא החשובה הראשונה שלו, "Pitlessie Fair", הכוללת כ-140 דמויות, ובה הציג דיוקנאות של שכניו ושל כמה מבני חוג משפחתו. בנוסף לציור הגדול הזה, וילקי היה מועסק באותה תקופה בציור דיוקנאות, הן בבית והן בקינגהורן, סנט אנדרוז ואברדין.
באביב 1805 עזב את סקוטלנד ללונדון, והחל ללמוד בבתי הספר של האקדמיה המלכותית. אחד הפטרונים הראשונים שלו בלונדון היה רוברט סטודארט, יצרן פסנתרנים, שהיה בקשר משפחה רחוק עם וילקי. רוברט הזמין את דיוקנו והציג את יצירותיו האחרות של האמן הצעיר לרוזנת של מנספילד. בנה היה הרוכש של "פוליטיקאי הכפר", ציור שמשך תשומת לב רבה כאשר הוצג באקדמיה המלכותית בשנת 1806.
מסעות ביבשת
בשנת 1814 הוא סיים את הציור "מכתב המלצה", אחת התמונות המצטיינות בעדינות ובשלמות. באותה שנה ערך את ביקורו הראשון ביבשת, ובפריז למד את יצירות האמנות שמוצגות במוזיאון הלובר. בשנת 1816 ערך סיור דרך הולנד ובלגיה בחברת ריימבאך, החרט של רבים מציוריו. "קריאת הצוואה", ועבודה שהוזמנה ממלך בוואריה הושלמה בשנת 1820. שנתיים אחר כך הוצגה באקדמיה המלכותית התמונה החשובה של "גמלאי צ'לסי", שהוזמנה על ידי הדוכס מוולינגטון בשנת 1816, בעלות של 1,200 גינאה. כשחזר לסקוטלנד בשנת 1817, הוא צייר את סר וולטר סקוט ומשפחתו.
ביקור של המלך בסקוטלנד
בשנת 1822 ביקר וילקי באדינבורו, על מנת לבחור נושא מתאים לציור מביקורו של המלך ג'ורג' הרביעי בסקוטלנד. קבלת פני המלך בכניסה לארמון הולירוד היה האירוע שנבחר בסופו של דבר. בשנה שלאחר מכן, כאשר וילקי מונה לצייר המלכותי בסקוטלנד, הוא קיבל משימה לצייר את המלך והחל לעבוד בחריצות בנושא. אולם חלפו מספר שנים לפני שסיים את הציור. מצבו הבריאותי התדרדר, הוא סבל מהמתח בו היה נתון.
נסיעות נוספות
בשנת 1825 הוא חיפש מפלט מהמתח בנסיעות ליבשת. לאחר שביקר בפריז, הוא נסע לאיטליה], ביקר ברומא, ונציה ופירנצה. את קיץ 1827 הוא בילה בז'נבה, שם התאושש מספיק כדי לצייר את "הנסיכה דוריה רוחצת את רגלי עולי הרגל", יצירה שכמו כמה תמונות שסיים ברומא הושפעו מאוד מהאמנות האיטלקית שהקיפה אותו. באוקטובר עבר לספרד, משם חזר לבריטניה ביוני 1828.
שלוש השנים האלה באירופה הביאו לשינוי סגנון מלא של דייוויד וילקי. עד לעזיבתו את בריטניה הוא הושפע בעיקר מציירי הז'אנר ההולנדים, שאת הטכניקה שלהם למד בקפידה, ואת יצירותיהם הוא שמר לצדו בסטודיו. בשיטת הציור ההולנדי הוא השתמש להצגת סצינות החיים האנגליים והסקוטיים שצפה בהם. נראה שדוד טנירס הבן היה דמות ההשראה שלו. נושאים מתקופה מאוחרת יותר - כמו "הגמלאים בצ'לסי" צוירו בסגנון אחר, מבוגר יותר.
אך במסעות באירופה הוא הושפע מהמאסטרים האיטלקיים, וציירים הספרדים הגדולים.
שנים אחרונות
ביצירות שייצר וילקי בתקופת חייו האחרונה שוב השתנה הסגנון. גם הנושאים שלו כבר לא היו נושאים ביתיים של צייר ז'אנר. הוא ניסה להציג סצנות היסטוריות, שעלו מאסוציאציות במסעו באירופה. שינוי הסגנון שלו ושינוי הנושא זכו לביקורת קשה באותה תקופה. במידה מסוימת הוא איבד את אהדת הציבור, שהצטער על שעזב נושאים מוכרים ופחות היו מוכנים לעקוב אחריו אל תוך המבוך ההיסטורי אליהם ביקש להוביל אותם.
וילקי אכן היה צייר ז'אנר חשוב, ולכן נמתחה ביקורת על שינוי סגנונו. בעוד שעבודותיו המאוחרות חשובות פחות מאלו של תקופתו הקודמת, חלקן לפחות מראות על התפתחות האמן בשליטה על הרמונית צבע מורכבת.
בשובו לאנגליה השלים וילקי את הציור "קבלת פני המלך בכניסה לארמון הולירוד" - דוגמה מיוחדת לאיחוד סגנונותיו הקודמים והמאוחרים יותר.
בתחילת 1830 מונה וילקי לרשת את סר תומאס לורנס כצייר המלך, ובשנת 1836 הוא קיבל את תואר אבירות. לאחר מותו של וילקי, מונה ג'ורג' הייטר לצייר חצר המלך.
תמונות הדיוקן העיקריות שהעסיקו אותו עד הסוף היו "קולומבוס במנזר בלה רבידה" (1835); "נפוליאון ופיוס השביעי בפונטיינבלו" (1836); "הקיסרית ג'וזפין ומגדת העתידות" (1837); "המלכה ויקטוריה במועצה הראשונה" ( 1838)
בסתיו 1840 החליט וילקי על הפלגה למזרח. הוא עבר דרך הולנד וגרמניה, הגיע לקונסטנטינופול, שם התעכב בגלל המלחמה בסוריה, וצייר את דיוקנו של הסולטאן הצעיר. לאחר מכן נסע מאיזמיר לירושלים, שם נשאר במשך כחמישה שבועות.
בהפלגתו חזרה הוא סבל מהתקף של מחלה בהמשך המסע לגיברלטר, ובסופו של דבר מת בים מול גיברלטר, בדרך לבריטניה, בבוקר 1 ביוני 1841.
גי דה דאמפייר, רוזן פלנדריה
גי דה דאמפייר (בצרפתית: Gui de Dampierre; בהולנדית: Gwijde van Dampierre; 1226 - 7 במרץ 1305) היה בנם של גיום השני דה דאמפייר ושל מרגריט השנייה, רוזנת פלנדריה.
אחרי שאחיו הבכור נהרג בטורניר אבירים (6 ביוני 1251) גי דה דאמפייר הפך לרוזן פלנדריה בשיתוף עם אמו, ב-1253 הוא ואמו לחמו במלחמות הירושה של רוזנות פלנדריה ושל רוזנות אנו נגד ז'אן הראשון, רוזן אינו, אך נחלו מפלה. גי דה דאמפייר שנלקח בשבי שוחרר ב-1256 אחרי שלואי התשיעי, מלך צרפת שילם בעבורו כופר נפש.
ב-1263 גי דה דאמפייר קנה את מרקיזות נאמור מבלדווין השני מקורטנה, אך הנרי החמישי מלוקסמבורג כבש את המרקיזות, וגי דה דאמפייר ניסה לכבוש אותה מידיו. לבסוף הושגה פשרה שלפיה גי דה דאמפייר נשא לאישה את בתו של הנרי מלוקסמבורג, שוויתר על שליטתו במרקיזות נאמור.
ב-1270 מרגריט השנייה, רוזנת פלנדריה החרימה את רכושם של הסוחרים האנגלים בפלנדריה - מה שגרם למתיחות עם אנגליה שסיפקה צמר לאנשי תעשיית הטקסטיל של פלנדריה. אחרי מותה ב-1279 רוזנות פלנדריה עברה לידי בנה גי דה דאמפייר.
ב-1288 אנשי תעשיית הטקסטיל הפלמים התלוננו על המיסים הגבוהים שהוטלו עליהם - מה שגרם לפיליפ הרביעי, מלך צרפת לחזק את אחיזתו בפלנדריה. ב-1294 גי דה דאמפייר השיא את בתו פיליפין לבנו של אדוארד הראשון, מלך אנגליה (מאוחר יותר אדוארד השני, מלך אנגליה) שהיה בן עשר שנים בלבד. בתגובה, פיליפ הרביעי, מלך צרפת הביא למעצרם של גי דה דאמפייר, של בתו פיליפין ושל שני בניו - מה שהביא לביטולם של נישואים אלה. (פיליפין נשארה בכלא בפריז עד מותה ב-1306).
ב-1296 פיליפ הרביעי הכריז על ערי תעשיית הטקסטיל של פלנדריה כבנות חסותו של הכתר הצרפתי. ב-1297 גי דה דאמפייר ניסה לפרוק מעליו את עולו של פיליפ הרביעי באמצעות ברית עם אדוארד הראשון, מלך אנגליה. בתגובה, פיליפ הרביעי הכריז על סיפוח ערי פלנדריה לצרפת. הצבא המלכותי הצרפתי בפיקודו של רובר השני, רוזן ארטואה הביס את הפלמים בקרב פורנה (20 באוגוסט 1297). ב-1298 אדוארד הראשון, מלך אנגליה חתם על הסכם שלום עם פיליפ הרביעי. ב-1299 הצבא המלכותי הצרפתי פלש לפלנדריה ובינואר 1300 גי דה דאמפייר ובניו נעצרו שוב.
אנשי הערים של פלנדריה, שמאסו בשלטון הדיכוי הצרפתי, הביסו את צבא האבירים של צרפת בקרב דורבנות הזהב (11 ביולי 1302), וגי דאמפייר שוחרר כדי להשתתף במשא ומתן בין הפלמים לבין הצרפתים. אך נתיניו הפלמים של גי דה דאמפייר סירבו להתפשר עם הצרפתים, וגי דה דאמפייר חזר לכלא הצרפתי. פיליפ הרביעי רצה לקחת נקם על תבוסת צבא אביריו בקרב דורבנות הזהב, שלאחריו הערים ליל, בתון ודואה נפלו בידי הפלמים. ב-29 ביולי 1304 הוא יצא עם צבאו מן העיר אראס אל העיר טורנה ומשם אל עבר ליל, שהיוותה את מטרתו העיקרית.
ב-23 ביוני 1305 נחתם הסכם אתיס-סור-אורז' שלפיו צרפת הכירה באוטונומיה של הפלמים תמורת תשלום פיצויים גבוהים לפיליפ הרביעי, ותמורת הערים בתון ודואה שמסרו לצרפת בנוסף על העיר ליל שנכנעה קודם לכן.
גי דה דאמפייר נשאר בשבי הצרפתי, בעיר קומפיין שמצפון לפריז, עד מותו ב-1305. בנו בכורו ירש את רוזנות פלנדריה בשם רובר השלישי, רוזן פלנדריה.
אסון המכרות במונונגה
אסון המכרות במונונגה התרחש ביום שישי, 6 בדצמבר 1907. בהתפוצצות בשני מכרות פחם תת-קרקעיים בעיירה מונונגה במדינת וירג'יניה המערבית נספו לפחות 362 בני אדם. היה זה אסון המכרה החמור ביותר בתולדות ארצות הברית.
האסון
האסון אירע בחבל כריית הפחם של וירג'יניה המערבית, שידע שגשוג מאז שנות ה-80 של המאה ה-19 ומשך אליו המוני מהגרים מאירופה ואפרו-אמריקאים ממדינות הדרום.
האסון התרחש בשעה 10:28 במכרות מס' 6 ומס' 8 של חברת הפחם פיירמונט. באותו זמן היו במכרות 367 בני אדם לפחות, אך נראה שמספרם היה גדול יותר, שכן עובדים נהגו להביא אל המכרות את ילדיהם וקרובים אחרים כדי שיסייעו להם להגביר את תפוקת עבודתם וכך להגדיל את הכנסתם. התפוצצות התרחשה באותו רגע וסבורים שהיא הרגה בו במקום את רוב הקורבנות. ההתפוצצות זרעה הרס מתחת לפני הקרקע וגם מעליה. רכיבי מערכת האוורור, קרונות וציוד אחר נהרסו. תמוכות של תקרות המנהרות הועפו ממקומן וחלק מהתקרות קרסו עקב כך. פתחי הכניסה למכרות נחסמו בציוד שהועף ונהרס. ההתפוצצות חוללה רעידת אדמה שהורגשה עד למרחק של כ-13 קילומטר סביב וגרמה נזקים גם על פני השטח.
פעולות חילוץ התקיימו בימים שלאחר האסון, במאמץ להגיע מהר ככל האפשר אל ניצולים שנותרו בחיים. קבוצת מחלצים ראשונה ניסתה להיכנס אל המכרות 25 דקות לאחר ההתפוצצות, אך נאלצה לסגת עקב מחסור בחמצן במכרה ונוכחות של גזים רעילים, שלא היה לה ציוד המגן הדרוש להתמודדות עמם. היכולת לפנות את הגזים ולהחדיר אוויר צח אל המכרות ההרוסים נפגעה קשות בעקבות הרס ציוד האוורור באתר. אש שפרצה בשני המכרות שנהרסו הוסיפה עשן לגזים הרעילים שהתפשטו בהם.
המונים התקבצו ליד הכניסות למכרות ההרוסים בתקווה לחדשות על גורלם של קרובים וידידים. ארבעה ניצולים מההתפוצצות הצליחו לצאת בעצמם מן המכרה ורק ניצול חי יחיד חולץ בנוסף להם. לפיכך הועמד מספר הנספים הרשמי על 362, אם כי מספרם היה ללא ספק גדול יותר, עד כדי 500. בין הנספים היו בני שישה לאומים, רובם מהגרים, מהם לפחות 171 מהגרים מאיטליה. לא ניתן היה לזהות חלק מגופות ההרוגים שחולצו. הנספים הותירו אחריהם כ-1,000 עד 1,250 אלמנות ויתומים.
הסיבה לאסון לא נקבעה רשמית, אך נראה כי החומר שהתפוצץ היה אבק פחם או גז מתאן שהצטבר, אשר הוצתו על ידי זיק חשמלי או להבה גלויה שהדליק אחד העובדים.
לאחר האסון
בטיחות המכרות בארצות הברית בראשית המאה ה-20 הייתה ירודה. הנספים באסון היו חלק מ-3,242 קורבנות באסונות מכרות בארצות הברית ב-1907. כתוצאה מאסון זה דומים לו התגברה בציבור הדרישה לקיים פיקוח ממשלתי מוגבר על בטיחות הפעילות במכרות. עקב כך הקים הקונגרס בחקיקה ב-1910 את לשכת המכרות של ארצות הברית. רשות זו עסקה בהדרכה, בפיקוח על בטיחות ובחקירת תאונות. ב-1996 פורקה וסמכויותיה הועברו לגופים ציבוריים אחרים.
בשנת 2003 נחנכה בעיירה סן ג'ובאני אין פיורה בקלבריה שבאיטליה אנדרטה לבני העיירה שהיגרו לארצות הברית ונספו באסון. בשנת 2007, לרגל מלאת 100 שנה לאסון, העניק מחוז מוליזה באיטליה פעמון זיכרון לעיירה מונונגה, והוא מוצב בכיכר העירונית בה.
יעקב ברוידא
יעקב יוסף ברוידא (בחלק מהמקורות: ברודא, ברוידה; 1833 – ל' בתשרי ה'תרס"ז, 20 באוקטובר 1906) היה סוחר ונדבן חרדי וציוני, שתמך והשתתף במיזמים שונים בארץ ישראל בתקופת היציאה מהחומות, העלייה הראשונה והעלייה השנייה. ממייסדי רחובות.
ביוגרפיה
יליד פולין, בנו של בנימין ברוידא.
ברוידא עמד בראש אגודת מנוחה ונחלה, שהוקמה ב-1890 בוורשה לשם ייסוד המושבה רחובות, על אדמות דוראן.
חברי "מנוחה ונחלה" רכשו אדמות חקלאיות במושבה ונטעו מטעי שקדים וכרמי ענבים, הקפידו על עבודה עברית והעסיקו פועלים יהודים בחלקותיהם. רבים מהם לא עלו לארץ עם קניית החלקות אלא התכוונו להשתכן ברחובות לאחר שהמטעים יניבו פרי. יעקב ברוידא ואשתו סימה היו מעשירי המושבה ובעלי שטחים נרחבים (ראו מפה).
הזוג ברוידא התגוררו בוורשה אך ביקרו לעיתים תכופות ברחובות, בביקור בשנת 1895 הבטיח יעקב ברוידא לבני המושבה כי יתרום להקמת בית ספר ובית כנסת. אשתו סימה התכוונה להקים את בית הכנסת על שם אמה, שרה חישין (בתו של יעקב רבינוביץ'), בתרומתה ובתרומת אחיה, יוסף חישין (שחי במוסקבה). למרות טקס הנחת היסודות לבית הכנסת במעמד זה, לא הוקם בית הכנסת עד 1903. בשנה זו תרמו סימה ברוידא ואחיה את הסכום הנדרש ובית הכנסת שהוקם נקרא "אוהל שרה" על שם אמם.
בשנת 1895 החל שיווק הענבים מכרמי רחובות באמצעות חברת כרמל שהשתייכה לאגודה וברוידא היה מהשותפים בה.
ברוידא ואשתו סימה היו חשוכי ילדים, והנציחו את שמם בהקמת שכונת ההקדש "אהלי יעקב" בנחלאות בירושלים. השכונה, המכונה בתי ברוידא, נוסדה ב-1902 ביוזמת שרגא פייבל יעקבזון ויועדה לדיירים חרדים מתנגדים (פרושים).
יעקב ברוידא נפטר לפני סיום הקמת השכונה, ב-20 באוקטובר 1906, ותאריך פטירתו מוזכר בשלט ההנצחה המוטבע בשער הכניסה לשכונה. הכיתוב על גבי השלט:
לאחר מותו ספד לו הרב חיים ברלין בפני קהל רב. ההספד בן 16 העמודים הודפס והופץ לאחר מכן בידי פנחס גראייבסקי.
חודשיים לאחר מותו פורסמה מודעה בשם האלמנה, המודיעה כי קיום הצוואה, אשר כללה צדקה למוסדות שונים, תארך כשישה חודשים והיא מבקשת מן הציבור לא להלאותה לשווא בפניות בטרם עת.
בית משפחת ברוידא
בית משפחת ברוידא נבנה ברחובות בשנת 1908. הבית, ברחוב מנוחה ונחלה 56, היה מהמפוארים בבתי המושבה, נחשב לאחד מ"ארמונות המליונרים" לצידם של בית אפרים זק"ש ובית אליעזר משה סלוצקין.
ב-1909 הגיעה לרחובות רחל המשוררת, שזה עתה עלתה לארץ ישראל. היא התגוררה עם שתי אחיותיה בקומה השנייה בבית ברוידא במשך כשנה. האחות בת-שבע ניגנה בערבים על פסנתר ששלח להן אביהן, והבית הפך למרכז חיי החברה של צעירי המושבה, וכונה בפי כל "מגדל שלוש האחיות".
בשנים שלאחר מכן התגוררו בבית בני משפחת רבינוביץ, קרובי משפחה של סימה ברוידא מצד אמה. שמואל יעקב רבינוביץ היה אחיין של שרה חישין, אמה של סימה. שמואל יעקב ואשתו מלכה התגוררו בבית זה עם בנם, יהושע (זליג) חלמיש (רבינוביץ), נוטר ידוע בתקופת המנדט הבריטי.
Dark Sanctuary
Dark Sanctuary היה הרכב מוזיקלי צרפתי המנגן מוזיקת אווירה גותית (Gothic Neoclassical) ו"אופרה גותית". ההרכב הוקם בפריז ב-1996 והתפרק ב-2009. חלק משירי ההרכב הועתקו ושומשו בלא רשות על ידי הראפר הגרמני "בושידו", נגדו הם הגישו תביעה על הפרת זכויות יוצרים, בה זכו. הלהקה מנגנת מוזיקה נאו-קלאסית גותית בעלת גוון גותי עצוב ונוגה. את השירה מובילה סולנית בעלת קול סופרנו אופראי צלול והמילים מושרות לרוב בצרפתית. פירוש שם ההרכב הוא "מקלט קדוש אפל".
מתחילים מאפס
מתחילים מאפס היא סדרת דוקו-ריאליטי המשודרת בערוץ כאן 11, החל מ-2 באוגוסט 2020. הסדרה בבימויה של אורנה בן דור, המבוססת על פורמט הטלוויזיה הדני "Stripped", שהותאם לישראל ומציג משתתפים שנפרדים מהרכוש שלהם, כולל הבגדים שלהם, למשך 14 יום.
פורמט
הסדרה עוקבת אחר המשתתפים בניסוי חברתי מצולם, הראשון מסוגו בישראל. פורמט התוכנית מבוסס על תוכנית ששודרה בדנמרק וזכתה שם להצלחה טלוויזיונית, ובעקבות כך נמכר לארצות נוספות. ששת המשתתפים נפרדים למשך שבועיים מכל החפצים בביתם. ביום הראשון של הניסוי מגיעה חברת הובלות לבתיהם ותכולת הבית (רהיטים, כלי מטבח, מוצרי טיפוח, טלפונים, מחשבים, בגדים ועוד) נארזת ונלקחת לאחסון במכולה המוצבת קרוב למקום מגוריהם.
בעונה הראשונה המשתתפים נותרו עירומים בבית ריק עם אוכל שהושאר להם בצמצום (שימורים) כאשר הם מצולמים על ידי מספר מצלמות שהותקנו בבית ומצלמה ידנית אחת. בעונה השנייה המשתתפים נותרו עם הבגדים שעל גופם והם קיבלו משלוחים של מוצרי מזון בסיסיים.
לאחר 24 שעות מתחילת הניסוי מותר להם להגיע למכולה ולקחת ממנה פריט אחד. במשך כל ימי הניסוי המשתתפים באים פעם ביום ובוחרים לקחת פריט אחד נוסף מהמכולה בה אוחסנו חפציהם. בשבוע הראשון אסור להם לקחת מהמכולה פריט טכנולוגי כמו טלפון סלולרי, מחשב ועוד. בעונה השנייה בני המשפחה יכלו לבחור בין פריט אישי לכל אחד או פריט משפחתי לכולם.
למשתתפים מותר לעסוק בעבודה מזדמנת תמורת כסף או פתרון אחר שיאפשר להם להשיג את מה שהם צריכים לקיום.
הבמאית בן דור על ההחלטה לעשות את הסדרה בישראל: "(...) ראיתי פורמט דני מצליח באירופה ובארצות הברית בשם Stripped. התלבטתי קצת בגלל הגימיק של ההתפשטות, אבל החלטתי שהמשימה תהיה לחלץ מהמשתתפים משהו מעצמם (...) הזמן שהם עירומים הוא רק למשך 24 שעות, כי לאחר היום הראשון הם יכולים להוציא מהמכולה משהו ולשים על עצמם. בסקנדינביה המשתתפים לא יצאו מהבית ביממה הראשונה. הישראלים לקחו את זה כמשימה. התיידדו עם הרחוב, מצאו אוצרות: בגדים, נעליים ונורא נהנו מזה".
מאיר גרין
מֶאִיר גְרִין (נולד ב-1994) הוא זמר-יוצר ומלחין דתי ישראלי.
קריירה מוזיקלית
ב-2016 התמודד גרין בעונתה השלישית של תוכנית הריאלטי "הכוכב הבא לאירוויזיון" שמשודרת בערוץ 2. באודישן ביצע גרין את השיר "Golden Boy" שביצע במקור נדב גדג' באירוויזיון 2015, עם מילים מהמקורות ועבר לשלב הדו-קרב. לאחר מכן פרש מהתוכנית.
בינואר 2016 הוציא את הסינגל-קליפ "נקודה של אור" אותו הלחין יחד עם ישי ריבו.
גרין הוציא סדרת סרטונים בת שישה פרקים בשם "מחובר", בה הסריט את חייו היום-יומיים ועיסוקו במוזיקה.
בינואר 2018, כחודשיים לאחר חתונתו, הוציא את הסינגל "חופה לבנה".
ביולי 2018 הוציא את הסינגל-קליפ "לשון הרע", במסגרת פרויקט בנושא של גרין ושל כוכב הרשת שוקי סלומון. הקליפ שצורף לשיר לא עמד בגדרי הצניעות אותם דורשת ההלכה היהודית ולא פורסם באתרי החדשות החרדיים מנימוקים אלו ובעקבות זאת הסיר גרין את הקליפ מהרשת.
באוגוסט 2019 הלחין וביצע את השיר "רנה תמה", שכתב יורם גבאי להנצחתה של רנה שנרב, שנהרגה בפיגוע.
במאי 2021 הלחין והוציא יחד עם המעבד שרולי ברונכר את השיר "עד מתי", שנכתב בידי ברונכר לזכר ההרוגים באסון מירון.
ביוני 2023 הוציא את הסינגל-קליפ "רוצה לעוף". בשיר הוא משתף פעולה לראשונה עם יוצרים מתחום המוזיקה הישראלית, כמו צליל קליפי.
חיים אישיים
נשוי למרים רסקין, ואב לשני ילדים.
הישאם סלימאן
הישאם פאדל סלימאן (בערבית: هشام فضل سليمان; נולד ב-28 בפברואר 1978) הוא שחקן ערבי-ישראלי. נמנה עם מייסדי תיאטרון הפרינג' של נצרת ומשמש כמנהלו האמנותי.
ביוגרפיה
סלימאן נולד וגדל בנצרת, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית, והוא מגדיר את עצמו גם כפלסטיני. בילדותו החל לשחק במסגרת תיאטרון קהילתי.
בשנת 1997 עבר לתל אביב והחל בלימודי משחק בסטודיו למשחק של יורם לווינשטיין, אותם סיים בהצלחה בשנת 2000.
קריירה
שיחק בהצגות שונות בתיאטרון אל-מידאן ובתיאטרון אל-חכוואתי, תיאטרון הבימה ותיאטרון הקאמרי.
בשנת 2000 שיחק בתפקיד אורח בקומדיית המצבים "שמש", בתפקיד ח'ליל.
בשנת 2002 שיחק בסרט הטלוויזיה של הוט "שתי דקות מפארדיס", בתפקיד ראשי.
בשנת 2008 שיחק בסרט הטלוויזיה הבריטי של ערוץ 4 "The Shooting of Thomas Hurndall" על פרשת מותו של טום הורנדל.
בשנת 2013 שיחק בתפקיד משני בסרט הדרמה "בית לחם" של יובל אדלר, בכיכובם של צחי הלוי ושאדי מרעי.
בשנת 2015 שיחק בסדרה "פאודה" של yes, בעונתה הראשונה, בתור מנהיג המחבלים תאופיק חאמד/אבו אחמד.
בשנת 2018 שיחק בסדרת הנוער "אילת" של HOT, בתפקיד פיראס.
בשנת 2019 השתתף בעונת ה-3 VIP של תוכנית המציאות "האח הגדול" ברשת 13, והודח שביעי.
בנובמבר 2020 התמודד סלימאן בשעשועון הטריוויה "המרדף" בכאן 11, בה ניצח וזכה בפרס.
בשנת 2021 משתתף בקמפיין טלוויזיוני לקידום אתר האינטרנט "ג'וב מאסטר" (של משרד הפרסום יהושע\TBWA), בפרסומת בה נעשית סאטירה על האפליה על רקע לאומי במקומות העבודות בישראל.. באותה שנה שיחק בסרטו של הבמאי אבי נשר "תמונת הניצחון". כמו כן, גילם את מנכ"ל הכנסת מוחמד וותאד בסדרה מותק בול באמצע.
בשנת 2022 גילם את ראש אכ"א בהופעת קמע בסדרה "שישו ושמחו" מבית כאן 11.
בשנת 2023 השתתף בתפקיד אורח בסדרה "השגרירות".
חיים אישיים
סלימאן נשוי לשחקנית הערבייה-ישראלית רחיק סלימאן (חאג' יחיא), מטייבה. השניים הכירו במהלך הפקת הצגה בשנת 2002. לבני הזוג שלושה ילדים משותפים והמשפחה מתגוררת בנוף הגליל (נצרת עילית לשעבר).
בעקבות הצלחת הסדרה "פאודה", התראיין סלימאן ל"ידיעות אחרונות" וצוטט באומרו: "זכותם להילחם ולהתנגד לכיבוש. [...] חייל שנמצא בגדה ומישהו פוגע בו – אני לא חושב שזה פיגוע" . בתחילה טען ש"הציטוט נכון אבל זאת לא הכתבה המלאה. לקחו כמה משפטים בשביל למשוך תשומת לב," אך לאחר כמה חודשים סולימאן סייג את דבריו עוד וטען ש"זה היה משהו מזמן והיה טעות באופן שזה נוסח".
ב-11 ביולי 2023 היה אמור להשתתף בכנס רשויות של החברה הערבית בצפון שמקיימת הרשות הלאומית לביטחון קהילתי של המשרד לביטחון לאומי, אך בעקבות התבטאויותיו המעניקות לגיטימציה לפגיעה בחיילי צה"ל ביטל השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר את השתתפותו של סלימאן.
מרי לינווד
מרי לינווד, באנגלית: Mary Linwood. (1755–1845) הייתה אשת מחט אנגלייה שהציגה את עבודותיה בלסטר ובלונדון ועבדה בבית הספר פרטי שנודע מאוחר יותר בשם Mary Linwood Comprehensive School. בשנת 1790 היא קיבלה מדליה מאגודת האמנויות.
ראשית חייה
נולדה בברמינגהם ב-1755, ועברה ללסטר ב-1764 עם משפחתה לאחר שאביה, סוחר יין, פשט את הרגל. הוא מת צעיר, ואמה פתחה פנימייה פרטית לנשים צעירות בשער בלגרייב. כשאמה מתה, לינווד השתלטה על בית הספר והמשיכה בו במשך 50 שנה. לינווד יצרה את התמונה הרקומה הראשונה שלה כשהייתה בת שלוש עשרה, ועד 1775 היא ביססה את עצמה כאמנית רקמה. עד גיל 31, מרי משכה את תשומת הלב של משפחת המלוכה, והיא הוזמנה לטירת וינדזור על ידי המלכה שרלוט יחד עם מרי דילייני ומרי נואלס והמלכה גם עסקה איתם ברקמה כדי ללמוד את עבודתן.
תערוכות
במשך כמעט שבעים וחמש שנים עבדה מרי ברקמה, ויצרה אוסף של למעלה מ-100 תמונות שהעתיקה ברקמה כעותקים בגודל מלא של יצירות מאסטרים ישנים. היא פתחה תערוכה בחדרי האנובר סקוור ב-1798, שלאחר מכן עברה לכיכר לסטר, אדינבורו ודבלין. העותקים של מרי לינווד של ציורי אמן ישנים נעשו בצמר קרוול, שבו התפרים הבלתי סדירים דמו לעבודת מכחול, זכו לתהילה רבה מאז התערוכה הראשונה שלה בלונדון בשנת 1787. היא פגשה את רוב מלכי אירופה. היא הציגה ברוסיה וקתרינה הגדולה הציעה 40,000 ליש"ט עבור כל האוסף ואילו הצאר הציע לה 3,000 ליש"ט לדוגמה אחת. עם זאת, לינווד סירבה מכיוון שהיא רצתה שעבודתה תישאר באנגליה. באחת הפעמים נמכר עותק שלה של ציור של האמן האיטלקי סלבטור רוזה (1615–1673) במחיר גבוה יותר מהמקור. אחד העיצובים שלה, משפט קין, לקח עשר שנים להשלימו.
תערוכתה בכיכר לסטר, לונדון, הייתה תערוכת האמנות הראשונה שהוארה באור גז. התערוכה כללה עותקים של ציורי מאסטרים כמו קרלו דולצ'י, גוידו, רואיסדל, אופי, מורלנד, גיינסבורו וריינולדס. הנושאים של לינווד כללו גם את ליידי ג'יין גריי ונפוליאון, שנאמר כי דיוקנם כמו צויר מהחיים.
צ'ארלס דיקנס מזכיר אותה בתיאורו של ביקור בסטפורדשייר בסטודיו שלה: אני בעצמי הייתי אחד המבקרים האחרונים במחסן הנורא של מפעל חייך, שבו איש ואישה זקנים נטלו את השילינג שלי בפלא חגיגי, והובילו אותי אל קבר קודר של עבודות רקמה שנשמטות לרסיסים עם אבק וגיל, עטוף בדמדומים בצהריים, השאירו אותי שם, מבוהל ולבד. ועכשיו, באותיות רפאים על כל הקירות המתים של העיר המתה הזו, קראתי את שמך המכובד״
היסטוריונים של רקמה מציינים כי לינווד כאמנית, היוותה השראה לסגנון עבודת הצמר הברלינאי, שהיה נפוץ באירופה וצפון אמריקה בעת ההיא.. התערוכות של לינווד היו במקביל לפופולריות הגואה של עבודות הצמר הברלינאי, עד שבית הספר המלכותי לעבודות רקמה ותנועת האמנויות והאומנות החל למתוח ביקורת על עבודת הצמר האלה על כך שהובילה לאובדן כישורי הרקמה.
מחלוקת משפטית
תערוכת הרקמות של לינווד שכנה בבית סאוויל הישן בכיכר לסטר, הבניין המוזנח הושכר למרי לינווד ושותפיה בתחילת המאה ה-19. לאחר מכן הוא נבנה מחדש ושופץ בין השנים 1806–1809 על ידי האדריכל ג'וזף פייג' (1718–1776). לינווד הציגה את עבודתה בגלריה ארוכה בקומה הראשונה משנת 1809 ועד מותה ב-1845. מחלוקת משפטית בנוגע לתשלום עבור השיפוצים הפכה לקרב בן עשרות שנים, ובסופו של דבר נחתה בבית הלורדים בשנת 1837. בית הנבחרים הכריע בתיק נגד לינווד ושותפיה, שנצטוו לשלם לפייג'. בשנת 1865, בית סאוויל נהרס בשריפה.
ויליאם פוקס
סר ויליאם פוקס (באנגלית: William Fox; 2 בספטמבר 1812 – 23 ביוני 1893) היה ראש ממשלת ניו זילנד השני שכיהן ארבע תקופות כהונה לא רצופות במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19, כאשר ניו זילנד הייתה עדיין מושבה. הוא ייזכר בשל פעולת החרמת הקרקעות של המאורים, תרומתו למערכת החינוך (כמו הקמתה של אוניברסיטת ניו זילנד) ופועלו להגדלת היקף האוטונומיה של ניו זילנד מבריטניה. הוא תואר כאדם נחוש ואינטליגנטי, אך גם כאדם מריר ולהוט מדי למתקפות אישיות. היבטים שונים של אישיותו תוארו באופן שונה בתיעודים שונים, בהתאם להשקפתם הפוליטית של המתארים.
ראשית חייו
ויליאם פוקס נולד בכפר וסטאו שבסאות' שילדס שבצפון-מזרח אנגליה. הוא היה בן למשפחה טובה באופן יחסי והוא התחנך בבית הספר בעיר דרהאם ולמד בקולג' וודהאם באוקספורד. מעשיו בשנים שלאחר סיום לימודיו לוטים בערפל. יש הסוברים שבתקופה זו הוא לא היה כלל באנגליה. ב-1838 הוא למד משפטים בלונדון.
ראשית הקריירה הפוליטית
בתחילה התנגד פוקס למשא ומתן שניהלה הממשלה עם המאורים על קרקעותיהם, בטענה שלמאורים יש זכות רק על קרקעות שהם עשו בהם שימוש. הוא גם גינה את תגובתן הרפה של הממשלות הקולוניאליות על הריגתו של ארתור וייקרפילד, פקיד רשמי של חברת ניו זילנד שניסה להרחיב את תחומי היישוב נלסון לקרקעות שהוחזקו על ידי המאורים. הביקורת שמתח פוקס על מושל ניו זילנד, רוברט פיצרוי, הייתה חלק מהגורמים שהביאו בסופו של דבר להדחתו של פיצרוי. ב-1843 נבחר פוקס להיות מחליפו של וייקרפילד בנלסון.
בנלסון, לא הייתה הצלחתו של פוקס שלמה. עם המאורים לא התרחשו עימותים רבים ורוב עבודתו של פוקס הייתה קשורה להתפתחות הכלכלית של המקום. תכנון גרוע וסקרי קרקעות לא מדויקים, השאירו את המתיישבים עם פחות ממה שהובטח להם ועל פוקס הוטלה האחריות לפתור את הבעיה. בעוד שהיסטוריונים מודרניים רבים מאמינים שהוא עשה עבודה טובה, פוקס עצמו סבר שמאמציו לא היו מספקים דיים כדי להרגיע את המתיישבים הזועמים. בהדרגה בילה פוקס את זמנו בהובלת קבוצות מתיישבים לאזורים השוממים שליד נלסון, פעילות שנראה היה שהוא נהנה ממנה. לכל אורך חייו היה פוקס פעיל מאוד מבחינה גופנית.
ב-1848 מת ויליאם וייקרפילד, אחיו של ארתור וייקרפילד. כפקיד הבכיר ביותר בחברת ניו זילנד, הוא היה הממונה על פוקס. עד מהרה הגיע פוקס לוולינגטון והצליח להבטיח לעצמו מינוי כמחליפו של וייקרפילד. הוא הצליח לעשות זאת בשל המרחק הקצר בין נלסון לוולינגטון, שאליה הוא הצליח להגיע לפני שהגיעו הוראות ממקומות אחרים. פוקס לא היה הבחירה הראשונה של מועצת המנהלים של החברה בלונדון, שהעדיפה את דילון בל, אך פעולתו המהירה של פוקס זיכתה אותו בתמיכה לטובת המינוי לתפקיד.
ב-1851 נסע פוקס ללונדון כמייצג של קבוצת מתיישבים מוולינגטון. שם הוא פגש את אדוארד גיבון וייקרפילד, אחיהם הגדול של ויליאם וארתור. הוא קיים שיחות על רעיונותיו בנוגע לחוקה לניו זילנד, ממשל עצמי, ופרלמנט דו-בתי. הוא ניסה גם להיפגש עם הלורד גריי, שר המושבות הבריטי, אך נדחה. כאשר בשנה שלאחר מכן, כוננה חוקה לניו זילנד, היא כללה כמה מרעיונותיו של פוקס, אך מבחינתו היא לא הייתה מספקת.
חבר פרלמנט
לפני שובם לניו זילנד, בילו פוקס ואשתו זמן במסע בקנדה, ארצות הברית וקובה. עם שובם לניו זילנד, כוננה כבר החוקה החדשה והתקיימו בחירות. ב-1855 נבחר פוקס לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של ונגנואי. הוא נאבק על מתן אוטונומיה והיה ממתנגדי הממשלה הראשונה של ניו זילנד, שהוקמה בשנה שלאחר מכן על ידי הנרי סיוול. תוך 13 ימים הצליח פוקס להפיל את ממשלתו של סיוול והוא נבחר לראש הממשלה השני של ניו זילנד. יחד עם זאת, החזיקה הממשלה שהקים פוקס, 13 ימים בלבד, לפני שהוחלפה על ידי ממשלתו של אדוארד סטפורד. את שנותיה הראשונות של כהונתו של סטפורד בילה פוקס בסוג של פרישה, אך מאוחר יותר שב להיות מתנגדו הראשי של סטפורד בפרלמנט.
לאור התנגדותו של פוקס למדיניות הממשלה בנושא זכויות הקרקע של המאורים, נראה שפוקס שינה את דעותיו על הנושא. הוא האשים את הממשל של סטפורד ואת המושל תומאס גור בראון על פרוץ המלחמות במחוז טראנאקי, שאירעו עקב סירובו של ראש שבט מאורי למכור את אדמותיו. רבים סבורים שפוקס אכן העביר את תמיכתו למאורים, אם כי היסטוריונים מודרניים רבים סבורים שהתנגדותו להשתלטות על הקרקעות נבעה משיקולים פרגמטיים של הימנעות ממלחמה, ולא משינוי בתפיסת עולמו. העדר תיעוד בנושא מותיר אותו לוט בערפל.
ראש ממשלה
ב-1861 יזם פוקס הצעת אי-אמון בסטפורד והוא נבחר שוב להיות ראש הממשלה. בין הצעדים שהוא נקט היו שינויים חוקתיים שנועדו לשלב את המאורים מבחינה פוליטית, עצירת הניסיונות להשתלט על קרקעות מאוריות וגישה מתונה יותר בטיפול בסכסוכים שכבר התחוללו. גם כאן קיימת מחלוקת אם הוא הונע על ידי תמיכה בזכויות המאורים או על ידי גישה פרגמטית. ניסיונותיו של פוקס להמעיט את מוקדי החיכוך עם המאורים סוכלו על ידי המושל גריי, ששב לתקופת כהונה נוספת והיה מאמין גדול בצורך להתעמת עם המאורים באמצעים צבאיים. בניית הכוח הצבאי וגיוסם של כוחות על ידי גריי, גרמו למאורים לאבד את האמון בכל יוזמה שנקטה הממשלה.
בעקבות המחלוקת הקשה בין פוקס לבין גריי על המדיניות כלפי המאורים, איבד פוקס ב-1862 את אמון הפרלמנט. בשנה שלאחר מכן הוא חזר לממשלה, אך הפעם רק בתפקיד שר בממשלתו של פרדריק ויטאקר. לפוקס הייתה השפעה מעטה על קביעת מדיניות הממשלה, שכללה הפקעת קרקעות של המאורים בהיקף נרחב. לאחר סיום כהונתו כשר, יצאו פוקס ורעייתו למסע של כמה שנים באוסטרליה.
נמירוב
נמירוב (באוקראינית: Немирів, ברוסית: Немиров) היא עיר באוקראינה במחוז ויניצה המהווה את מרכז נפת נמירוב. אוכלוסיית העיר מונה כ-11 אלף תושבים. העיר נמירוב ידועה לשימצה בהיסטוריה היהודית, בשל הטבח של היהודים שבוצע על ידי קוזאקים של חמלניצקי.
ויליאם פוקס
ראש ממשלה
עם שובו לניו זילנד, שוכנע פוקס על ידי חוגי האופוזיציה לשוב לפוליטיקה כמשקל נגד ליריבו משכבר אדוארד סטפורד. פוקס נבחר מחדש לפרלמנט וחזר למתוח ביקורת קשה על מדיניותו של סטפורד כלפי המאורים. בבחירות של 1869 ניצח פוקס את סטפורד ונבחר להיות ראש הממשלה בפעם השלישית. הוא פעל מידית לצמצום הפעילות הצבאית והחיכוכים עם המאורים. בהדרגה מצא עצמו פוקס כששר האוצר שלו, ג'וליוס ווגל, מאפיל עליו. תוכניותיו הנרחבות של ווגל לפיתוחה של ניו זילנד, שכללו לקיחת הלוואות למימון עבודות ציבוריות, הפכו עד מהרה לציר המרכזי של מדיניות ממשלת פוקס, אך לפוקס הייתה השפעה מועטה בנושא. בסופו של דבר נחלש מעמדו כראש הממשלה ובבחירות של 1872 הוא הובס שוב על ידי סטפורד.
בשלב זה, גמלה בדעתו של פוקס ההחלטה לא להיבחר לתפקיד נוסף. אך חייו הפוליטיים עדיין לא באו לידי סיום, כאשר ראש הממשלה שכיהן אחרי סטפורד, ג'ורג' ווטרהאוס, התפטר באופן פתאומי, ופוקס נקרא למלא את התפקיד כממלא מקום עד לבחירתו של מנהיג חדש. לאחר שובו של ווגל ממסע מעבר לים, פינה עבורו פוקס את מקומו וווגל נבחר לתפקיד ראש הממשלה.
נמירוב
היסטוריה
בעת הקדומה, התקיים במקום בו נמצאת נמירוב, יישוב סקיתי. בחפירות ארכאולוגיות, שנערכו באזור התגלו שרידי מבצר סקיתי מהמאה ה-5 לפני הספירה. במאות 10–11 התקיים במקום יישוב סלאבי בשם "מירוב", אשר נהרס במהלך פלישת הטטרים לרוס של קייב.
העיר בשם נמירוב מוזכרת לראשונה בכתבים פולנים משנת 1506. בשנת 1581 העיר קיבלה את זכויות מגדבורג. בשנת 1595 נכבשה העיר על ידי הקוזקים בפיקודו של סברין נליבייקו, אשר מרד בשלטון הפולני. ב-10 ביוני (31 במאי לפי הלוח היוליאני שהיה נהוג שם אז) 1648, כ' בסיון ה'ת"ח, נכבשה נמירוב ללא קרב על ידי קוזקים, שטבחו ביהודיה (גזירות ת"ח ת"ט). כעבור שנה הצליחו הפולנים לכבוש את העיר מחדש.
בשנת 1672 עברה נמירוב עם שאר ערי חבל פודוליה לשליטת האימפריה העות'מאנית. בתקופת השלטון הטורקי הייתה נמירוב מקום מושבו של מושל האזור. בשנת 1699, לפי הסכם קרלוביץ, הוחזרה נמירוב לידי הפולנים. בשנת 1793, בחלוקה השנייה של פולין, עברה נמירוב לשליטת האימפריה הרוסית.
ויליאם פוקס
שנותיו האחרונות
ב-1879 הוענק לפוקס תואר אביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש. בהמשך היה פוקס פעיל במסגרת התנועה נגד צריכת משקאות חריפים. עד גיל מבוגר הוא המשיך להיות פעיל גופנית וב-1892, בהיותו בן 80, הוא טיפס על הר טראנאקי.
הרמת משקולות באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018)
טורנירי ההרמת משקולות באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) התקיימו ביריד האולימפי בין ה-7 ל-13 באוקטובר 2018. התחרויות הורכבו משישה טורנירים לנערים וחמישה טורנירים לנערות.
נמירוב
יהודי נמירוב
יהודים החלו להתיישב בנמירוב בתחילת המאה ה-17, ובאמצע מאה זו נרצחו בידי הקוזקים. לאחר מכן, השתקמה הקהילה. סמוך לגזרות ת"ח–ת"ט כיהן ברבנות העיר חתנו של רבי מרדכי בעל הלבושים הרב יחיאל מיכל מנמירוב, שאף נרצח בפרעות.
ויליאם פוקס
שנותיו האחרונות
סר ויליאם פוקס מת ב-23 ביוני 1893. העיירה פוקסטון, שבחבל מנוואטו-ונגנאוי, שהוקמה ב-1885, נקראת על שמו.
נמירוב
יהודי נמירוב
בסביבות השנים ה'ת"ף–ה'תק"ם, היה המגיד מישרים בעיר רבי שכנא צבי מנמירוב, תלמידו של רבי מנחם נחום מצ'רנוביל בעל המאור עיניים, ומחבר ספר "הרי בשמים" על חמשה חומשי תורה ועל חידושי הלכות ואגדות (מצאצאיו - הרב בן ציון לִכטמן).
העיר ידועה גם כמקום הולדתו ומגוריו של נתן מנמירוב, תלמידו של נחמן מברסלב.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-4,000 יהודים, רוב תושביה, ופעל בה בית ספר יידי.
ב-22 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו ריכזו את יהודיה כעבור כחודש בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, בו חויבו בענידת סרט זרוע, בביצוע עבודות כפייה ובתשלום סכומי כופר לגרמנים.
כ-250 יהודים שהושארו בעיר שוכנו במתחם בית הכנסת הגדול בעיר, ונלקחו ממנו מדי יום לעבודות כפייה. בהמשך צורפו למתחם זה יהודים נוספים שנתפסו בסביבת העיר, והוא נשמר בידי שוטרים מקומיים, והוקף בגדר. באוגוסט 1942 הועברו למתחם זה כ-360 יהודים שגורשו מבסרביה ומבוקובינה, ורבים מהם נספו במקום בשל תנאי המחיה הקשים בו. ב-3 בספטמבר 1942 נרצחו כ-160 הילדים והקשישים היהודים ששהו במתחם. בדצמבר 1942 ובפברואר 1943 נרצחו יהודים נוספים במתחם, אשר נמצאו כלא כשירים לעבודה. כ-250 היהודים האחרונים במקום נרצחו ב-8 במאי 1943.
בתקופה זו פעל בעיר חסיד אומות העולם וילי ארם.
בשנת 2018 חוללו בנמירוב קברי יהודים על ידי שודדי קברים
מלך הפ'אנק
מלך הפ'אנק הוא המיקסטייפ הראשון של הראפר נתי חסיד. המיקסטייפ יצא לאור ב-2011.
במיקסטייפ מתארחים איזי, תכל'ס, ראף, אקסטרה ג'י, סגול 59, לוקץ', רבל סאן, וולקן, הקרטל, טונה, איתמר אליאסי, שי 360 ואורטגה.
בראדלי ביל
בראדלי עמנואל ביל (באנגלית: Bradley Emmanuel Beal; נולד ב-28 ביוני 1993) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הקלע בקבוצת פיניקס סאנס מליגת ה-NBA.
קריירת התיכונים והמכללות
ביל נולד בסנט לואיס שבמיזורי, ושיחק בקבוצת הכדורסל של תיכון צ'מינייד בעיר מגוריו. בתום שנתו האחרונה בתיכון, שבה רשם בממוצע 32.5 נקודות, 5.7 ריבאונדים ו-2.8 אסיסטים, נבחר ל"מר הכדורסל של מיזורי" (Mr. Show-Me Basketball) ולשחקן השנה בתיכונים של גטורייד.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים התקבל ביל לאוניברסיטת פלורידה בה קיבל מלגת ספורט ללימודים, ושיחק במדי קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה המשחקת בחטיבה הדרום-מזרחית של ליגת ה-NCAA (נקראת ה-SEC).
במשחקו הראשון תחת המאמן בילי דונובן קלע ביל 14 נקודות. הוא סיים את עונת ה שלו עם של 14.8 נקודות, שני בקבוצתו רק לקני בוינטון, והיה לפרשמן הראשון בתולדות האוניברסיטה שנבחר לחמישיית העונה בחטיבה.
קריירה ב-NBA
ב-5 בדצמבר 2017 קלע שיא קריירה זמני של 51 נקודות במשחק הוויזארדס מול פורטלנד טרייל בלייזרס, וכחודש לאחר מכן נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA, לראשונה בקריירה. ב-22 בדצמבר 2018 קלע 40 נקודות, אסף 11 ריבאונדים ומסר שיא קריירה של 15 אסיסטים בניצחון מול פיניקס סאנס, ובכך רשם את הטריפל דאבל הראשון בקריירה.
ביולי 2020 הודיע כי לא יצטרף לקבוצתו בחידוש עונת ב"בועה באורלנדו", בשל פציעה בכתפו. באותה עונה קלע ביל שיא קריירה של 30.6 נקודות בממוצע למשחק, אך לא נבחר לשחק במשחק האולסטאר.
בינואר 2021 קלע את שיא הקריירה שלו, 60 נקודות, בהפסד קבוצתו לפילדלפיה 76'.
ביוני 2023 הועבר ביל בטרייד לפיניקס סאנס תמורת כריס פול, לנדרי שאמט ומספר בחירות סיבוב שני של הדראפט.
אמאדו מוטארי
טיג'אני אמאדו מוטארי קלאלה (בצרפתית: Tidjani Amadou Moutari Kalala; נולד ב-19 בינואר 1994 בארליט שבניז'ר) הוא כדורגלן ניז'רי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אל-פייחה מליגת העל הסעודית ובנבחרת ניז'ר.
קריירת מועדונים
מוטארי החל לשחק באקוקאנה המקומית, ובשנת 2012 עבר לשחק בלה מאן ב', קבוצת המילואים של לה מאן הצרפתית.
בחודש ינואר 2014 חתם מוטארי במטאלורג דונצק מליגת העל האוקראינית, וכך הפך לשחק הניז'רי הראשון בתולדות הליגה. ב-15 במרץ 2014 ערך מוטארי את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-73 בתיקו 1-1 נגד איליצ'יבץ מאריפול במסגרת המחזור ה-21 בליגה. הוא ערך במועדון 6 הופעות ליגה בלבד.
ב-2 ביולי 2014 חתם מוטארי על חוזה ל-4 שנים באנז'י מחצ'קלה מליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה. בעונתו הראשונה במועדון ערך מוטארי 29 הופעות ליגה בהן הבקיע 6 שערים, ולקח חלק בעליית המועדון לליגת העל הרוסית.
ב-25 בינואר 2017 חתם בפרנצווארוש מליגת העל ההונגרית.
קריירה בינלאומית
ב-23 בינואר 2012 ערך מוטארי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניז'ר, כשנכנס כמחליף בדקה ה-57 בהפסד 0–2 לנבחרת גבון במסגרת גביע אפריקה לאומות 2012.
דוכסויות שלזיה
התפרקות שלזיה הפולנית (1138–1335)
בתקווה (לשווא) למנוע סכסוך ירושה, הנסיך מבית פיאסט בולסלאב השלישי לפי צוואתו האחרונה חילק את ממלכת פולין למחוזות תורשתיים המחולקים בין ארבעת בניו: מזוביה, קויאוויה, פולין גדול ושלזיה. לצד זה, המחוז הבכיר (פולין קטן) עם משכנו בקרקוב הייתה שמורה לבכור, שעל פי עקרון הוותק האגנטי היה אמור להיות הדוכס הגדול של פולין כולה. מעשה זה התחיל מבלי משים את התהליך המכונה פיצול פולין.
בנו של בולסלאב ולדיסלב השני קיבל את דוכסות שלזיה, וכבכור קיבל גם את תואר דוכס המחוז הבכיר. עם זאת, לאחר שניסה להשיג שליטה על כל פולין, הוא נאסר וגורש על ידי אחיו למחצה הצעירים בשנת 1146. בנו השני של בולסלאב בולסלאב הרביעי המתולתל, דוכס מזוביה, הפך לדוכס הבכיר הפולני. כאשר בשנת 1163 שבו שלושת בניו של ולדיסלב, בגיבוי הקיסר פרידריך הראשון ברברוסה, לפולין, נאלץ בולסלאב הרביעי לשקם את נחלתם.
לאחר עשר שנים של שלטון משותף, בניו של ולדיסלב חילקו לבסוף את שלזיה בשנת 1173:
דוכסות הכתר הבוהמי (1335–1918)
תחת הכתר הבוהמי, הדוכסויות המשיכו להישלט על ידי ענפים של שושלת פיאסט הידועים בשם הפיאסטים השלזיים עד הכחדת שושלתם בשנת 1675, אז הפכה לנחלת כתר בוהמיה.
הכתר הבוהמי עבר לבית הבסבורג בשנת 1526. בשנת 1742 סופחה רוב שלזיה על ידי פרוסיה בעקבות המלחמה השלזית הראשונה. זה אושר בעקבות מלחמת שלזיה השנייה בשנת 1745 ומלחמת שלזיה השלישית בשנת 1763. לאחר פירוק האימפריה הרומית הקדושה, שלזיה הבוהמית נותרה חלק מהאימפריה האוסטרית והאימפריה האוסטרו-הונגרית עד לפירוקה בשנת 1918.
פזגז
פזגז היא חברה-בת של פז חברת הנפט המספקת גז פחמימני מעובה (גפ"מ) וכן מוצרים שונים הקשורים לגז.
לחברה 4 מתקנים עיקריים לאחסון מלאי הגפ"מ: בקריית אתא, בראשון לציון, בבאר שבע ובמתקן קצא"א שבאשקלון.
רקע
תחילת אספקת הגז בארץ ישראל הייתה בשנת 1936, על ידי חברת של שהביאה את הגז מבתי הזיקוק שלה ליד תעלת סואץ. הגז הופץ בשם המסחרי של-בוטגז, בידי חברה ארץ ישראלית לגז בע"מ ושימש לחימום מים ולבישול. למרות מאמצי השיווק, השימוש בגז היה של מעטים בלבד בגלל עלויות גבוהות.
של והחברה הארץ ישראלית לגז המשיכו בשיווק הגז של "של" גם לאחר הקמת המדינה. בשנת 1955 עברה החברה לשווק גז בלחץ גבוה תחת המותג שלגז ולצורך כך הוחלפו המיכלים ושאר הציוד.
הקמתה של פזגז והתפתחותה
בשנת 1958, עם הקמת פז חברת הנפט הוקמה חברת הבת פזגז לשיווק הגז. בשנת 1960 החזיקה החברה 28 מחסנים אזוריים לאספקת בלוני גז.
בין מנהלי החברה לאורך השנים היו ישעיהו לחובר, שלמה שמיר, אשר לוי, זאב אשכנזי ומרדכי בן ש"ך.
בשנת 1993 מוזגה חברת פטרולגז עם חברת פזגז.
בשנת 2016 נחשף כי הכנסותיה השנתיות של פזגז מסתכמות במיליארד שקל ורווחיה השנתיים מסתכמים ב-136 מיליון שקל.
פרשת קרטל חברות הגז
כתב אישום בפרשה הוגש ב-2004, ובמסגרת הסדר הטיעון עליו הוסכם ב-2007 נקנסה החברה ב-4 מיליון שקלים, ועונשי מאסר (שהומרו לעבודות שירות) וקנסות כספיים הוטלו על 3 מבכירי החברה.
דייוויד מילן
דייוויד מילן (באנגלית: David Milne; 1882 – 1953) היה צייר נוף קנדי, שהשתמש הרבה בצבעי שחור ולבן, פיתח טכניקות הדפסים בצבע. חי וצייר בארצות הברית ובקנדה.
ביוגרפיה
במהלך 1902 ו-1903 הוא למד אמנות באמצעות התכתבות, ובסופו של דבר החליט לעבור לעיר ניו יורק בשנת 1903 בגיל 21.
בניו יורק הוא למד בליגה לסטודנטים לאמנות. היו לו חמישה ציורים שהוצגו בתערוכת הארמורי משנת 1913, והוא גם היה מיוצג על ידי גלריה נ' מונטרוס (שייצגה גם את "השמונה" ואמני אסכולת אשקאן). בשנת 1912 הוא התחתן עם פרנסס מאי ובהמשך הם עברו לכפר ליד בוסטון, בו צייר מילן בשמנים וצבעי מים. מילן עזב את אזור בוסטון בשנת 1917 לאימונים צבאיים בטורונטו, למלחמת העולם הראשונה. הוא הוצב בקוויבק ומשם נסע לאנגליה, ולאחר חודש, הסתיימה מלחמת העולם הראשונה. בגלל הרקע שלו כאמן, הוא התבקש להכין ציורים כאמן מלחמה. מילן ייצר יצירות אמנות של שדות קרב בצרפת ובבלגיה וכן של חיילים במחנה פארק קינמל באנגליה. בין השנים 1919 - 1929, מילן חזר להתגורר באזור בוסטון, והתמקד ביצירתו בציורי נוף. בשנת 1929 חזר מילן לקנדה לצייר. הוא נפרד מאשתו בשנת 1933, עבר לפורט סברן, אונטריו ומכר רבים מציוריו לפטרוני האמנות הבולטים וינסנט מאסי ואליס מאסי. בסוף שנות השלושים של המאה הקודמת, מילן התמקם באוקסברידג' באונטריו עם קתלין פאווי, ולשניים נולד בן בשנת 1941. במהלך השנים המאוחרות של חייו, מילן עבד שוב בצבעי מים ושינה את נושאי ציורו לפנטזיות וילדותיות יותר. עם זאת הוא המשיך לנסוע לטבע, כדי לצייר את הנוף הקנדי.
ב־14 בנובמבר 1952 קיבל אירוע מוחי. במהלך השנה שלאחר מכן הוא המשיך לסבול ומת בבית החולים בבנקרופט, אונטריו ב-26 בדצמבר 1953.
אומנות וטכניקה
דייוויד מילן עבד בעיקר בצבעי שמן, צבעי מים והדפסים. מילן בחר בעיקר בנוף כנושא לציוריו. עם זאת, גישתו לנושא הייתה פחות משמעותית "אימפרסיוניסטית" מזו של קבוצת השבעה והייתה לו תחושה "מודרניסטית" יותר. מילן הושפע בחלקו מהמודרניסטים האירופאים והאמריקאים שהוצגו דרך הגלריה של אלפרד שטיגליץ, 291. הוא גם דחף את עצמו לפתח את הסגנון הספציפי שלו והיה נחוש לממשו. מילן בחר בנושאים פשוטים ורגילים שהוא התייחס אליהם בכבוד ובמשמעות. נופיו והטבע הדומם חושפים תחושה דקורטיבית ווזרימה של מגע. השימוש התכוף שלו בשחור בציוריו היא תכונה אופיינית. לעיתים קרובות סוג אחד של אובייקטים, למשל עצים, מתואר בשחור בחלק אחד של התמונה ולבן בחלק האחר ויוצר מתח פנימי מסקרן ביצירה. מבחינת מילן, הצבע הלבן היה הרחבה של לוח הצבעים - דרך לבטא את השקט בנוף בו הוא צפה. בשתי טכניקותיו בצבעי מים וגם בציור שמן, מילן היה ניסיוני בגישתו. הוא הקדיש תשומת לב רבה להרכב וגם לאיכויות הקו, הצבע והמרקם שנחשפו בעבודתו.
ג'יימס קלארק, חבר, ופטרון של מילן, שלח לו מכבש דפוס בזמן שהותו בבוסטון בשנת 1926, ומילן הצליח להתנסות בהדפסות בדרכים חדשות ויוצאות דופן. הוא פיתח שיטה לייצור דפוס של הדפסת צבע אחד על גבי צבע אחר עם פלטות שונות לכל צבע. מילן ניסה תחילה הדפסים כשהיה סטודנט בליגת הסטודנטים לאמנות, והרעיון שלו לגבי הצבעוניות היו חסרות תקדים, שכן המסורת הייתה להשתמש רק בשחור ולבן כצבע של עיתון. שנים קודם לכן חשב ליצור הדפסים צבעוניים, אך לא היה לו את הציוד לבצע את הניסויים שלו, שכן טכניקת ההדפסה מחייבת לוחות מתכת וכן דיו, שבסופו של דבר עוברים לבית הדפוס. למילן לקח חודשים רבים להשיג את המראה שרצה עם הדפסיו, אך התוצאות היו מצוינות.
בשנותיו המאוחרות החל מילן להתנסות בתכנים רחוקים מהנופים הפשוטים,אך גם המקוריים ביותר, ומהווים את החלק הטוב של יצירתו. אף על פי שהוא דגל באסתטיקה טהורה בשנותיו הצעירות (והתעקש שתכני הציור הם משניים בלבד), הוא המשיך לייצר יצירות המזמינות פרשנות אלגורית. הבד שנשאר על כן הציור בזמן מותו הראה קבוצת מלאכים שמשתעשעת בקוסמטיקה שנרכשה ממוכר נודד.
הכרה ומורשת
מבקר האמנות האמריקני קלמנט גרינברג תיאר את מילן כאחד משלושת האמנים הגדולים בצפון אמריקה בדורו. אף על פי שהאפילה עליו "חבורת השבעה" במהלך הקריירה המוקדמת שלו, מילן מוכר כאחד האמנים המובילים בקנדה.
תערוכה מיצירותיו נערכה בשנת 2018 בגלריית התמונות של דוליץ' בלונדון.
Heels (סדרת טלוויזיה)
Heels היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת הדרמה המשכית שעלתה לשידור ב-15 באוגוסט 2021 ברשת Starz. היא נוצרה על ידי התסריטאי והמפיק מייקל וולדרון. הסדרה מתמקדת במשתתפים במופע היאבקות מקצועית ומככבים בה סטיבן אמל שמוכר בעיקר מהסדרה החץ ואלכסנדר לודוויג שמוכר בעיקר מהסדרה ויקינגים.
שם הסדרה מבוסס על המושג "Heel" מעולם ההיאבקות המקצועית שמשמעותו מתאבק שמגלם את תפקיד האנטגוניסט ("הדמות הרעה") ומהווה את יריבו של ה"Face", המתאבק שמגלם את תפקיד הפרוטגוניסט ("הדמות הטובה").
בנובמבר 2021 הסדרה חודשה לעונה שנייה.
תקציר העלילה
לאחר פטירתו של טום ספייד - היוצר של מופע היאבקות מתוסרט בעיר אמריקאית קטנה שבמדינת ג'ורג'יה - צמד בניו ממשיכים את דרכו. שניהם מככבים במופע כשהאח הבכור (ג'ק) גם אחראי על ניהול העסק, לרבות כתיבת התסריטים שקובעים את תוצאות הקרבות בזירה, והאח הצעיר (אייס) שואף לשדרוג מעמדו במופע. העובדה שג'ק הוא זה שמקבל את ההחלטות יוצרת מתיחות בינו לבין אייס שחש חוסר שביעות רצון.
פסק דין בונצ'קובסקי ואחרים נגד פולין
פסק דין בונצ'קובסקי ואחרים נגד פולין הוא פסק דין של בית הדין האירופי לזכויות אדם בו נפסק פה אחד כי האיסור על מצעד השוויון בוורשה על ידי ראש העירייה לך קצ'ינסקי בשנת 2005 היה הפרה של הסעיפים 11, 13 ו-14 לאמנה האירופית לזכויות אדם, עליה חתומה פולין.
רקע
בשנת 2005 ראש עיריית ורשה, לך קצ'ינסקי (לימים נשיא פולין), אסר על קיום מצעדי שוויון לשיפור מעמד זכויות להט"ב בפולין, והצדיק את החלטתו בכך שהמארגנים "לא הגישו תוכנית לארגון תנועה" והוסיף כי קיומו יקדם "אורח חיים הומוסקסואלי" בעודו מתנגד ל"הפצת נטייה הומוסקסואלית". למרות זאת, ב-11 ביוני 2005, צעדו כ-2,500 איש, בניגוד לאיסור קיומו.
יום אחד לפני קיום המצעד, ב-10 ביוני 2005, פנו המארגנים למושל פרובינציית מזוביה בטענה שהחלטת העירייה הפרה את זכותם לחופש ההתאגדות בדרכי שלום. הנגיד קבע כי איסור העירייה לקבלת תוכנית ארגון התנועה של המצעד על ידי מייסדיו הייתה בלתי חוקית וכי המצעד הוגבל שלא כדין. הליכים נוספים הופסקו בהתחשב בכך שהוא התקיים ב-11 ביוני 2005.
ב-16 בדצמבר 2005 מארגני המצעד, בראשות תומאש בונצ'קובסקי, הגישו תביעה נגד פולין בבית הדין האירופי לזכויות אדם, בטענה שזכותם לכינוס מחאה שלווה הופרה משום שטופלו באופן מפלה, בהתחשב בכך שצעדות אחרות הותרו להתקיים ב-11 ביוני על ידי העירייה. בית הדין קיבל את התביעה ב-5 בדצמבר 2006.
פסק הדין
בית הדין האירופי לזכויות אדם קבע כי אף על פי שהמצעד התקיים, העובדה שנאסר על ידי רשויות העיר מהווה פגיעה בחופש האספה על פי סעיף 11 של האמנה האירופית לזכויות האדם. בנוסף, קבעה הפסיקה כי:
עוד קבע בית דין כי פולין הפרה את סעיף 14 (אי אפליה) לאמנה, לאחר שצעדות אחרות שהתקיימו באותו היום לא היו כפופות לאותם תנאים כמו מצעד זכויות הלהט"ב וקיומן הותר.
נוסף לסעיפים 11 ו-14, קבע בית המשפט כי סעיף 13 לאמנה, המתייחס לזכות לסעד הולם, הופר בכך שלא עמד לרשות מארגני המצעד כל הליך משפטי שהיה מאפשר להם לערער על ההחלטה לפני מועד קיום המצעד.
תגובות
מייקל קשמן, ראש הקבוצה הבין-פרלמנטרית של הפרלמנט האירופי לזכויות הומואים ולסביות הצהיר: "אני מאוד מרוצה מהפסיקה הזו. זה מהווה חיזוק לכל מה שאמרנו על פעולות ממשלת פולין נגד חירויות היסוד של גברים ונשים חברי קהילת הלהט"ב בפולין.
שרה לודפורד, חברת המפלגה הליברל-דמוקרטית בפרלמנט הממלכה המאוחדת, הצהירה כי "פסק דין זה חשוב ביותר מכיוון שזו הפעם הראשונה שבה בית הדין האירופי לזכויות אדם פסק ספציפית בשאלת איסור על מצעדי שוויון וגאווה. הבהרתו, שחופש ההתאגדות חל במלואו על קיום אירועים אלה הוא, אף על פי שצפוי לחלוטין, בכל זאת מבורך".
החלקה מהירה על גלגיליות להב באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018)
טורנירי ההחלקה מהירה על גלגיליות להב באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) התקיימו בפאסאו דה לה קוסטה בין ה-7 ל-8 באוקטובר 2018. התחרויות הורכבו מטורניר נערים וטורניר נערות, שבכל אחד מהם השתתפו 12 מחליקים.
ש. אפאתה מרקרסון
שרון אפאתה מרקרסון (באנגלית: Sharon Epatha Merkerson; נולדה ב-28 בנובמבר 1952) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית. זכתה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי לשנת 2005 על תפקידה בסרט "בלוז בלקוואנה".
ביוגרפיה
מרקרסון נולדה בעיר סאגינו שבמישיגן, הצעירה מבין חמישה אחים ואחיות. אמה הייתה עיתונאית ואביה עבד במפעל תעשייתי, הוריה התגרשו כשהייתה בת שש. למדה ב"תיכון קלולי" שבדטרויט ולאחר מכן ב"אוניברסיטת ווין סטייט" משם קיבלה תואר באומנויות. לאחר לימודייה עברה מרקרסון להתגורר בניו יורק כדי להתחיל בקריירה מקצוענית על במה. הייתה מועמדת ב-1990 לפרס הטוני על הופעתה במחזה "שיעור הפסנתר" וב-1992 זכתה בפרס אובי על תפקידה במחזה "אני לא טיפשה".
מרקרסון התפרסמה לראשונה בסרטו של ספייק לי "לא יכולה בלי זה" בתור ד"ר ג'יימיסון. שיחקה לאחר מכן במותחן האקשן "יחידת אריות הים" ובמותחן הפסיכולוגי "חיים בצל סיוט" בו גילמה את אלסה. ב-1991 שיחקה בסרט הפעולה שובר הקופות של ג'יימס קמרון "שליחות קטלנית 2: יום הדין" בתפקיד קטן בתור טריסה אשתו של מיילס בנט דייסון (ג'ו מורטון) האחראי על המצאת המערכת הממחושבת העתידה להשמיד את האנושות.
מרקרסון קיבלה את תפקידה הגדול ראשון בסדרה המשטרתית "חוק וסדר", שיחקה בסדרה במשך שבע עשרה שנים את מפקדת תחנת המשטרה אניטה ון-ביורן. הופיעה ב-390 פרקים, יותר מכל דמות אחרת בסדרה.
ב-2003 שיחקה בדרמת הספורט "רדיו" בתור אמו של הנער המאותגר שכלית ג'יימס "רדיו" קנדי (קובה גודינג ג'וניור). שנת 2006 הייתה השנה המוצלחת בקריירה של מרקרסון, שנה בה זכתה בפרס גלובוס הזהב בפרס אמי ובפרס גילדת שחקני המסך על הופעתה בסרט הטלוויזיה "בלוז בלקוואנה" בתור רייצ'ל "נאני" קרוסבי. השתתפה באותה שנה גם בדרמת הבלוז "אנחת הנחש השחור" וגילמה את הרוקחת אנג'לה המנהלת מערכת יחסים עם החקלאי לזארוס (סמואל ל. ג'קסון). בשנת 2008 הייתה מועמדת בפעם השנייה לפרס הטוני בתפקיד הראשי על הופעתה במחזה "Come Back, Little Sheba". בשנת 2009 שיחקה בדרמה של רודריגו גרסיה "אמהות וילדים" בכיכובה של נעמי ווטס. בשנת 2014 שיחקה בדרמת הטלוויזיה "סיפורה של גבי דאגלס" אודות חייה של גבי דאגלס.
בובה מתי
בובה מתי הוא אלבום שירי ילדים וקלטת וידאו, של המוזיקאי והזמר הישראלי מתי כספי, שיצא בשנת 1992.
בקלטת הווידאו עצמה, עליה מבוסס האלבום שנקראת גם בשם "בובה מתי", קיימים 13 שירים, ויש גם עלילה ותסריט: ביום חורף גשום, מגיע דניאל הביתה ושומע קולות משונים. דניאל נבהל, אבל אז הוא פוגש את בובה מתי ששר לו שירים בחוויתיו. כספי מגיש בעצמו את השירים, כשהוא נעזר בגני תמיר, ציפי מור, דני שגב והילדים דניאל אפרת ודפנה פטישי. תסריט ובימוי לווידאו: שמי זרחין.
ש. אפאתה מרקרסון
ביוגרפיה
לצורך התפקיד שלה ב"חוק וסדר" מרקרסון חבשה פאה כדי להתאים לדמות.
בובה מתי
הפצת הקלטת לחנויות התקליטים: "NMC".
הפצת הקלטת לחנויות: "קלסיקלטת".
האלבום ליווה את הקלטת ומכיל את השירים שבקלטת הווידאו.
השירים באלבום, חוץ מ"שש" ו"נמלים", הם שירים מוכרים, כולם בעיבודים חדשים שנכתבו במיוחד לאלבום, וגם הופיעו כבר באלבומיו הקודמים של כספי, בעיקר באלבום "צד נוסף" שהוקדש אף הוא לשירי ילדים. באלבום גם השיר "ילדותי השנייה", אחד השירים הכי מזוהים איתו. שיר זה, והכללתם של שירים כמו "כלבלב" או "אולי זה מעליב" בהופעותיו של מתי למבוגרים, מראים כי כספי אינו תופס את יצירתו לילדים כז'אנר נפרד מיצירתו למבוגרים.
מונסטר היי (סדרת טלוויזיה, 2022)
מונסטר היי (באנגלית: Monster High) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית לילדים בהנפשה ממוחשבת, המבוססת על זיכיון בובות האופנה של מאטל באותו השם, שהוצגה לראשונה בערוץ ניקלודיאון בארצות הברית ב-6 באוקטובר 2022. שיאה פונטנה, שפיתחה בעבר את האתחול מחדש של 2018 של פולי פוקט, היא השואו-ראנר שלה.