cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת צ'צ'ניה השנייה
הלחימה בהרים
במרץ ניהלה קבוצה של יותר מ-1,000 מורדים בראשות רוסלן גלייב מגננה בעיירה קומסומולסקאיה. המורדים הצליחו להדוף מספר התקפות רוסיות גדולות במשך שבועיים, אך סבלו מאות הרוגים. הרוסים הודו כי אבדו להם למעלה מ-50 חיילים. הלחימה נמשכה גם באפריל. בשלב זה ניתן היה לומר כי הרוסים כבשו את המרכזים המאוכלסים האחרונים של ההתנגדות המאורגנת. המורדים נסוגו אל אזורי ההרים הבלתי מיושבים, והמשיכו משם בלוחמת גרילה.
החזרת השלטון הרוסי
ולדימיר פוטין, שהוכרז ביומה האחרון של שנת 1999 כמחליפו של בוריס ילצין בכהונת נשיא הפדרציה הרוסית, ונבחר לתפקיד בבחירות שהתקיימו במרץ 2000, הכריז על חידוש השליטה הרוסית הישירה בצ'צ'ניה במאי 2000. בחודש שלאחר מכן מינה פוטין את אחמד קדירוב לראש ממשלת צ'צ'ניה הזמנית. צעד זה זכה לפופולריות, אך המשך מעשי האיבה ומותם של חיילים רוסים במערכת הגרילה שלאחר הלחימה המאורגנת הנמיך את רמת ההתלהבות מהמערכה בצ'צ'ניה. בהפלת המסוק הרוסי בחנקאלה שאירעה ב-19 באוגוסט 2002, בדלנים צ'צ'נים הפילו מסוק מיל Mi-26 של חיל האוויר הרוסי וגרמו להתרסקותו בשדה מוקשים. כל החיילים במסוק, 127 איש, נהרגו באסון.
ב-23 במרץ 2003 קיבלה צ'צ'ניה חוקה חדשה, לאחר משאל עם נתון במחלוקת, שאותו תארו משקיפים בינלאומיים כפגום באופן מהותי. החוקה העניקה לצ'צ'ניה מידה רבה של אוטונומיה, אך עדיין קשרה אותה אל הפדרציה הרוסית. באופן טבעי, הבדלנים הצ'צ'נים התנגדו לקבלת החוקה, ונטען כי רבים מהם החרימו את משאל העם. במאי 2004 נרצח אחמד קדירוב בפיצוץ מטען באצטדיון של גרוזני. מאז דצמבר 2005 משמש רמזן קדירוב, בנו של אחמד קדירוב כשליטה דה פקטו של צ'צ'ניה, בתחילה כסגן ראש הממשלה לאחר מות אביו, לאחר מכן כראש הממשלה, ומ-15 בפברואר 2007 מכוח צו של פוטין, כנשיא בפועל.
שלב לוחמת הגרילה
על אף שלוחמה בקנה מידה גדול הסתיימה בצ'צ'ניה, נמשכו התקפות יומיות, במיוחד באזורי הדרום, וגלשו אל שאר אזורי הקווקז, במיוחד לאחר שהמורדים הכריזו על ייסוד מסגרת ארגונית בשם "חזית הקווקז" בשנת 2005. הלחימה מתנהלת במיוחד בצ'צ'ניה, אך גם בדאגסטן, ואינגושטיה, כמו גם במקומות אחרים בקווקז. ראויה לציון פשיטת המורדים ב-13 באוקטובר 2005 על העיר נאלצ'יק בקברדינו-בלקריה, בה איבדו את חייהם 142 בני אדם, כ-14 מהם אזרחים.
יחידות קטנות של מורדים פגעו בחיילים ומנהלנים רוסים, וארבו לשיירות ולכלי רכב. כוחות הצבא הגיבו בפשיטות אוויריות ובארטילריה, כמו גם במבצעים קרקעיים. כיום רוב החיילים בצ'צ'ניה הם כוחות קרקע של חיילים מקצועיים המכונים "קונטרקטניקי" (חיילים תחת חוזה), בניגוד למגויסים שלחמו בשלב הראשון של המלחמה. בעוד שרוסיה שומרת על נוכחותה הצבאית בצ'צ'ניה מעורבים הכוחות הפדרליים פחות בלחימה. כוחות מקומיים התומכים ברוסיה, בראשותו של רמזן קדירוב שולטים כיום במנגנוני אכיפת החוק והביטחון. רבים מאנשים אלו (לרבות קדירוב עצמו) הם מורדים לשעבר. מאז 2004 הוטמעו אנשי המיליציות ביחידות משרד הפנים הרוסי.
הרוסים האשימו את רפובליקת גאורגיה השכנה בכך שהיא מאפשרת לצ'צ'נים לפעול מתחומה, ומהווה מקור להברחת אנשים וחומרי לחימה לאורך גבולה עם רוסיה. בפברואר 2002, לאחר פיגועי 11 בספטמבר, הציעה ארצות הברית סיוע לגאורגיה במלחמתה כנגד "הגורמים הפליליים" לרבות מוג'אהדין ערבים שפעלו באזור פניסקי. הגאורגים עצרו ערבי ושישה אנשים נוספים, והכריזו כי האזור נמצא תחת שליטה. באוגוסט 2002 האשימה גאורגיה את רוסיה בסדרה של תקיפות אוויר סודיות על מעוזי המורדים בפניסקי.
מיוני 2000 התחילו המורדים הצ'צ'נים בביצוע פיגועי התאבדות. עד ספטמבר 2004 בוצעו מחוץ לצ'צ'ניה 23 פיגועי התאבדות, רובם כנגד מטרות צבאיות או מינהליות רוסיות.
שני הצדדים ללחימה התנקשו בחיי מנהיגים מן הצד השני. שתי ההתנקשויות הבולטות הייתה הריגתו, ב-13 בפברואר 2004 של מנהיג המורדים הגולה זליקמן ינדרבייב בקטר, והריגתו, ב-9 במאי 2004 של נשיא צ'צ'ניה מטעם הפדרציה הרוסית, אחמד קדירוב, באמצעות פיצוץ מטען באצטדיון בגרוזני.
בפברואר 2005 הכריז מסחאדוב על הפסקת אש חד צדדית האמורה להימשך עד 22 בפברואר. ההודעה על הפסקת האש בת שלושת השבועות הופיעה באתר בדלני באינטרנט ונוסחה כקריאה לפוטין וכמחווה של רצון טוב. המענה לקריאה זו היה פשיטה על המקום בו הסתתר מסחאדוב בכפר טולסטוי-יורט, ב-8 במרץ 2005, פשיטה בה נהרג מסחאדוב. גופתו של מסחאדוב הוצגה לראווה בטלוויזיה הרוסית. למחליפו של מסחאדוב מונה עבדול-חלים סדולייב. סדולייב נהרג ביוני 2006, ודוקו אומארוב הוכרז כמחליפו.
סיום המלחמה
עוד בשנת 2002 הודיע ולדימיר פוטין כי המלחמה הסתיימה. בהזדמנויות שונות חוזרים בכירים רוסים על הטענה כי המלחמה ארכה רק שנתיים, וכי מאז מתקיים "מבצע לשמירת השלום". כך התבטא סגן ראש ממשלת רוסיה סרגיי איוואנוב בריאיון ל-BBC בשנת 2006. יש הסבורים כי המלחמה תמה בשנת 2003 עם משאל העם שאיפשר את בחירת אחמד קדירוב לנשיא, ואחרים סבורים כי המלחמה תמה בעיקרה בשנת 2006.
המורדים עצמם טוענים כי הלחימה נמשכת, וכי המלחמה עוד לא תמה. על פי ה-CIA, על אף שרוסיה פגעה קשות בתנועת המורדים, הרי שהאלימות מתפרצת עדיין בצפון הקווקז. ארגון אמנסטי אינטרנשיונל קבע בשנת 2007, בהתייחס לטענתו של רמזן קדירוב כי צ'צ'ניה היא המקום השקט בעולם, כי על אף שפעולות איבה בקנה מידה גדול נפסקו, הרי שהעימות נמשך ושני הצדדים מפרים את זכויות האדם. בשנת 2007 התרחשב התרסקות מי-8 בשאטוי סב נהרגו 20 אנשי צבא. תחילה חשבו שזה תוצאה של פעילות עוינת, אך בסוף התברר שסיבה להתרסקות היא טכנית.
נשק ותחמושת
בעת המלחמה היה הצבא הרוסי בהליך התעצמות, כתוצאה מלקחי מלחמת צ'צ'ניה הראשונה, אך הליך זה היה רחוק מהשלמה, וכלי נשק רבים שבהם נעשה שימוש, היו כלים סובייטיים ותיקים, אשר הוכיחו עצמם בעימותים קודמים. המורדים השתמשו בחימוש סובייטי שנרכש או שנפל שלל במלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
נשק קל
שני הצדדים עשו שימוש בגרסאות מתקדמות של רובים מבוססי AK-47, בעיקר כאלו בקליבר 7.62 מ"מ, כמו כן, נעשה שימוש ברובה הצלפים דרגונוב הוותיק. הצד הרוסי צויד גם ברובי צלפים מסוג VSK-94 (רובה בריחי 9 מ"מ) ו-SV-98 (רובה בריחי 7.62 מ"מ) המותאמים ללחימה הררית. המורדים עשו שימוש רב במטולי רקטות נגד טנקים.
חימוש נגד מטוסים
המורדים היו חמושים בטילים מסוג סטרלה-3 (SA-14) ומסוג איגלה-1 (SA-18). שני הצדדים עשו שימוש בתותחים מתנייעים נגד מטוסים מסוג ZSU-23-4 וZU-23 וכן M-1 טונגוסקה. הצד הרוסי השתמש בהם לליווי טנקים, בשל יכולתם הטובה יותר לפגוע במארבי המורדים החמושים בכלי נשק נגד טנקים.
מסוקים
הממשלה הרוסית עשתה שימוש מאסיבי במסוקים, ואיבדה כ-45 מסוקים במהלך המערכה. השימוש העיקרי נעשה במסוק התקיפה מיל מי-24 – "הינד", ובמסוק התובלה מיל מי-8. כן נעשה שימוש במסוק התובלה מיל MI-26. ישנם דיווחים על שימוש במסוק התקיפה המתקדם קמוב KA-50. ה"הינד" שנשא בעיקר הנטל במערכה, שימש את הרוסים מזה ארבעה עשורים, ובעת תחילת המערכה נחשב כבר למיושן.
מטוסים
הרוסים השתמשו בעיקר במטוסי ההפצצה סוחוי SU-25 (פרוגפוט) ו-סוחוי SU-24 (פנסר). לא נעשה שימוש במטוסי הקרב המתקדמים מסוג מיג-29 ו-סוחוי 27. הסוחוי-25, המטוס שנשא בעיקר הנטל, היה בזמן המערכה מטוס מיושן למדי, ופגיע לטילי הכתף ותותחי הנ"מ של המורדים. במהלך הלחימה אבדו 11 מטוסים, שהופלו באש נ"מ של המורדים. התקיפות הסתמכו על כוח אש ועוצמה, ושלא כבמתקפות מקבילות שביצעו מדינות המערב בשנים אלו, לא נעשה שימוש בחימוש מונחה לפגיעות מדויקות וכירורגיות.
נגמ"שים וטנקים
הצד הרוסי השתמש בעיקר בנגמ"שים מסוג BMP-2, BTR-70 ו-BTR-80. הרוסים השתמשו בעיקר בטנקים מסדרת T-72, ואף בטנקים מיושנים יותר מסדרת T-62. שימוש בטנק המערכה T-90 נעשה באופן מצומצם בגיזרת דאגסטן בתחילת הלוחמה, אך לא בהמשך.
ארטילריה
הצד הרוסי השתמש בתומ"תים מסוג MSTA-S כן נעשה שימוש במשגרי רקטות מסוג גראד ו-BM-27 אוראגאן.
פשעי מלחמה
שני הצדדים האשימו זה את זה בפשעי מלחמה לרבות חטיפות, רצח, לקיחת בני ערובה, ביזה, אונס והפרות אחרות של דיני המלחמה במשפט הבינלאומי. ארגוני זכויות אדם וארגונים בינלאומיים, לרבות מועצת אירופה ואמנסטי אינטרנשיונל, ביקרו את שני הצדדים על הפרות בוטות ומתמשכות של החוק הבינלאומי.
ארגוני זכויות אדם רוסים טוענים כי כ-5,000 איש "נעלמו" בצ'צ'ניה מאז 1999. ב-2006 פסק בית הדין האירופי לזכויות האדם, בפסיקה תקדימית, כי רוסיה אחראית להעלמו של חאג'י מוראט-ינדייב, לוחם צ'צ'ני שנתפס בשלב הראשון של המלחמה, ושפקודה של קצין רוסי להוציאו להורג לאחר חקירתו, צולמה על ידי כתבי חדשות. מאות תיקים נוספים מסוג זה פתוחים בפני בית הדין האירופי לזכויות האדם.
מזכירת המדינה של ארצות הברית מדליין אולברייט אמרה בנאום לנציבות האומות המאוחדות לזכויות האדם ב-24 במרץ 2000 כי:
דו"ח ארגון אמנסטי אינטרנשיונל באשר לצ'צ'ניה קובע:
ביוני 2005 הודה בכיר בממשלה הצ'צ'נית הפרו-רוסית כי על אדמת צ'צ'ניה עשרות קברי אחים, בהם קבורים "אזרחים תומכי שלום" שנרצחו מאז שנת 1999 על ידי הצבא הרוסי.
מניעת דיווח עיתונאי
מלחמת צ'צ'ניה הראשונה סוקרה בהרחבה על ידי עיתונאים מרחבי העולם. הסיקור הביא לכך שהקרמלין שוכנע כי עליו לשמור על השליטה בדיווחים העיתונאים, ובמיוחד בערוצי הטלוויזיה הארציים ברוסיה. עם תחילת פעולות האיבה בצ'צ'ניה, ניתנו הוראות שהגבילו את גישת העיתונאים לאזורי העימות, ועיצבו את אופן הדיווח.
נטען כי הממשלה הרוסית שולטת בכל ערוצי הטלוויזיה ומפעילה אמצעי הטרדה, איומים וצנזורה. התקפות על עיתונאים שללו מהציבור הרוסי מקורות מידע עצמאיים על העימות. כמעט כל התקשורת הצ'צ'נית הייתה תחת שליטה רוסית ישירה, ועיתונאים רוסים בצ'צ'ניה סבלו מהפרעות חמורות במלאכתם. גם עיתונאים זרים סבלו מלחץ לצנזר את ידיעותיהם על המתרחש.
העיתונאית אנה פוליטקובסקיה עסקה בתחקירים על הנעשה בצ'צ'ניה, וחיברה מספר ספרים בנושא, אשר זיכו אותה בפרסים, בין היתר את הספר Putin's Russia. במהלך דיווחיה מצ'צ'ניה נעצרה על ידי כוחות צבא, אשר ביצעו עליה הוצאה להורג מבוימת; והורעלה בדרכה לבסלאן (אך שרדה גם את העינויים וגם את ההרעלה). ב-7 באוקטובר 2006 נרצחה מירי בראשה. על אף שנעצרו חשודים במעורבות ברצח, אין כיום קביעה באשר לגורמים העומדים מאחוריו, וישנם כמה וכמה גורמים החשודים בכך.
מעשי טרור
בין מאי 2002 לספטמבר 2004 ביצעו אנשי המיליציות הצ'צ'ניות, לרוב נאמני שאמיל באסייב, מעשי טרור רבים כנגד מטרות אזרחיות ברוסיה. בסדרה של פיצוצים (בתחנת הרכבת של סטברופול, בתחנת המטרו במוסקבה ובפיצוצי מטוסי נוסעים) נהרגו כ-200 איש.
שני פיגועים קשים במיוחד היו משבר בני הערובה בתיאטרון במוסקבה באוקטובר 2002 שבו נלקחו 850 בני ערובה על ידי טרוריסטים צ'צ'נים בתיאטרון דוברובקה במוסקבה, ומשבר בני הערובה בבסלאן בספטמבר 2004 שבו נלקחו כ-1,200 ילדים בני ערובה בבית ספר בבסלאן. תוצאת שני הפיגועים הייתה קשה ביותר. במוסקבה הורה פוטין ליחידות מיוחדות להשתלט על הבניין באמצעות גז מיוחד, שאמור היה לנטרל את הטרוריסטים ולאפשר את חילוץ בני הערובה ללא פגע. התוצאה הייתה כי הטרוריסטים נהרגו, אך 129 אזרחים נהרגו אף הם, רובם משאיפת הגז הקטלני. בבסלאן הביאה הסתערות על בית הספר תוך ירי ללא אבחנה למותם של 386 מהילדים (כ-20 בני ערובה הוצאו להורג על ידי החוטפים במהלך שלושת ימי החטיפה).
אבדות אזרחיות
מניין ההרוגים האזרחים שונה ממקור למקור. על פי הממשלה הצ'צ'נית התומכת בפדרציה הרוסית, מתו בסך הכל 160,000 לוחמים ואזרחים בשתי המלחמות, לרבות 30 עד 40 אלף צ'צ'נים וכ-100,000 רוסים. אסלאן מסחאדוב טען כי בשתי המלחמות מתו 200,000 צ'צ'נים. לא ניתן לאמת נתונים אלו באופן עצמאי. על פי ארגון זכויות האדם "ממוריאל", ב-2007 מ-1999 מתו או נעלמו 25,000 אזרחים. על פי ארגון אמנסטי אינטרנשיונל במלחמה עצמה מתו 25,000 אזרחים, ו-5,000 "נעלמו" לאחר שוך הקרבות.
נזק סביבתי
ארגוני איכות הסביבה מזהירים שהרפובליקה של צ'צ'ניה עומדת בפני אסון אקולוגי. מובעת דאגה מזיהום של צינורות נפט וביוב שנפגעו במלחמה. מי התהום זוהמו עד לעומק של 250 מ'. כן מובע חשש מזיהום כימי ורדיואקטיבי כתוצאה מהפצצת מפעלים כימיים ומחסנים במהלך העימות. עולם הטבע בצ'צ'ניה סבל נזק כבד במהלך המלחמה, וחיות שפעם אכלסו את יערות צ'צ'ניה עברו למקום בטוח יותר. הממשלה הרוסית הכריזה על כשליש משטחה של צ'צ'ניה כ"אזור אסון אקולוגי" ועל 40% נוספים כ"אזור במצוקה סביבתית חמורה".
אבדות צבאיות
מספר האבדות הצבאיות משני הצדדים אינו ניתן לאימות, ומניחים כי האומדן האמיתי של האבדות הוא גבוה בהרבה מהמספרים שפורסמו על ידי שני הצדדים. בספטמבר 2000, יצר הארגון האמריקני "National Endowment for Democracy" רשימה של האבדות עליהן הודיע הצבא הרוסי באופן רשמי בשנתו הראשונה של העימות. רשימה זו, על אף פגמיה, מספקת תובנה מסוימת לגבי סדר הגודל של האבדות. על פי הרשימה, עד 3 באוגוסט 2000 מתו 21,000 חיילים רוסים, ונפצעו 50,000, וזאת לעומת 1,464 מורדים הרוגים, ו-1,730 מורדים פצועים. באוגוסט 2005 פרסם משרד ההגנה הרוסי מידע ולפיו לפחות 3,450 חיילים רוסים נהרגו בעימות בין 1999 ל-2005. דיווח זה לא כלל אבדות של כוחות הפנים - ה-FSB והמשטרה, אלא רק על אבדות הצבא ומשרד הפנים. הערכות עצמאיות והערכות במערב נוקטות במספרים גבוהים בהרבה. ארגון הפועל למען זכויות האדם בצבא הרוסי בשם "איחוד הוועדות של לוחמי אמא רוסיה", העריך כי בין 1999 ל-2003 נהרגו 11,000 חיילים, וארגון "ממוריאל" העריך כי בשתי המלחמות נהרגו 15,000 חיילים בעוד שאחרים נוקבים במספרים גבוהים בהרבה - עד 40,000.
הרדיקליזציה של תנועת המורדים
לאחר המלחמה נראה כי תנועת המורדים הפכה לרדיקלית יותר. הדור הראשון של המורדים בצ'צ'ניה מנה אנשים כג'וחר דודייב ואסלאן מסחאדוב, שהיו קציני הצבא האדום, ועל אף דבקותם באסלאם, לא היה האסלאם מניע ראשי לפעילותם. הם הוחלפו ברדיקלים מוסלמים, שהעיקרון הלאומי הוא משני בפעילותם. בעוד שדודייב ומסחאדוב ביקשו את הכרתה של מוסקבה ברפובליקה של איצ'קריה, מנהיגים אחרים דיברו על הצורך "לגרש" את רוסיה מן הקווקז כולו, ולייסד בו אמירות אסלאמית, כחלק מתנועת הג'יהאד העולמי, הנאבקת גם כנגד ארצות הברית, בריטניה וישראל.
ההשפעה על האוכלוסייה הצ'צ'נית
על פי דו"ח משנת 2006 של ארגון רופאים ללא גבולות, "רוב תושבי צ'צ'ניה סובלים עדיין מחיים תחת פחד, אי ודאות ועוני". סקר שנערך על ידי הארגון בספטמבר 2005 העלה כי 77% מן הנשאלים סובלים מ"סימפטומים ניכרים של מתח פסיכולוגי".
נכון לשנת 2005 תמותת התינוקות בצ'צ'ניה היא גבוהה עד כדי 50 ל-1,000, שיעור כפול מהשיעור בפדרציה הרוסית כולה. על פי יוניצ"ף בין 1994 ל-2008 כ-25,000 ילדים בצ'צ'ניה איבדו הורה אחד לפחות. ב-2007 זיהה משרד הפנים הצ'צ'ני 1,000 ילדים שחיו חיי נוודות. לטענת המשרד המספר אך גדל והולך.
על פי הסטטיסטיקה הרשמית, אחוז האבטלה בצ'צ'ניה ב-2007 עמד על 61.5%, השיעור הגבוה ביותר של אבטלה בכל הפדרציה הרוסית. רבים נותרו חסרי בית, בשל ההרס המסיבי שיצרה המלחמה. המלחמה הביאה להרס התשתית הפיזית והכלכלית, כמו גם התרבותית והחינוכית. רוב מוסדות החינוך נהרסו במלחמה. המדובר בבתי תפילה, מוזיאונים, בתי ספר, אוניברסיטאות וספריות. עם זאת, ממשלת צ'צ'ניה עושה כמיטב יכולתה לבנות מחדש את המדינה בקצב מהיר, לרבות בניית בתי מגורים, תשתיות, סלילת כבישים והחזרת החשמל לרוב המדינה. החיים בצ'צ'ניה ממשיכים בצילם של שחיתות, שוחד, סחיטה וחטיפה. דיווחים של הממשלה הרוסית מעריכים כי פעילות הפשע המאורגן בצ'צ'ניה כפולה מאשר ביתר חלקי רוסיה, והממשלה נתפסת על ידי האזרחים כמושחתת וחלשה מכדי להגיב.
מאות אלפי צ'צ'נים הפכו לפליטים בעקבות המלחמה. בשיא המשבר, בשנת 2,000 מנה מספרם 300,000 איש. רובם נמצאים במחנות בצ'צ'ניה וברפובליקת אינגושטיה השכנה, אך אלפים מהם יצאו לגלות, ונמצאים כיום במדינות האיחוד האירופי.
ההשפעה על האוכלוסייה הרוסית
ולדימיר פוטין היה ראש ממשלה אך כמה שבועות כאשר החליט על היציאה למלחמה. ההחלטה הגבירה את הפופולריות שלו. אך ככל שנמשך העימות הייתה המלחמה לפחות ופחות פופולרית. סקר במרץ 2007 הראה כי 70% מהרוסים רוצים להגיע להסדר כלשהו עם הבדלנים, ורק 16% מהם סבורים כי על המלחמה להמשיך.
מאז תחילת העימות בצ'צ'ניה, בשנת 1994 ידועים מקרים רבים של ותיקי המלחמה השבים לבתיהם מרירים ונושאים עמם טראומות. פסיכיאטרים, אנשי אכיפת החוק ועיתונאים החלו לכנות מקרים אלו בשם "סינדרום צ'צ'ניה", המקביל לתופעות דומות אצל ותיקי המלחמה הרוסית באפגניסטן בשנות ה-80. על פי יורי אלכסנדרובסקי, סגן מנהל בית החולים הפסיכיאטרי הרוסי "סרבסקי", סבלו מסינדרום צ'צ'ניה בשנת 2003, לפחות 70% ממיליון וחצי חיילים רוסים שהשתתפו במלחמות צ'צ'ניה.
העימות בצ'צ'ניה קושר לרמת האלימות של המשטרה הרוסית. על פי עיתונאים ופעילי זכויות אדם, עשרות אלפי השוטרים הרוסים ואנשי כוחות הביטחון שהיו בצ'צ'ניה למדו שם תבניות של התנהגות אלימה והביאו אותן עמם בחזרה, לרוב כשהם עצמם סובלים מבעיות משמעת ומבעיות פסיכולוגיות. קשה לנקוב במספרים באשר לבעיות האלימות במשטרה הרוסית, אך משרד הפנים הרוסי הצהיר כי בשנת 2005 עלה מספר הפשעים שבוצעו בידי שוטרים ב-46.8%. סקר שנערך בשנה זו העלה כי 71% מהנשאלים אינם סומכים כלל על המשטרה, וכי 41% חיים בפחד מאלימות משטרתית.
מוזיקה
מספר שירים נודעים הוקדשו למלחמה ונכתבו על ידי זמרים ולהקות נודעות:
לאחר המלחמה
ב-16 באפריל 2009 הוכרז על ידי הוועדה הלאומית למלחמה בטרור על סיום הלחימה בצ'צ'ניה, אך בפועל הפכה המלחמה למבצע בעצימות נמוכה למלחמה בטרור ומהווה למעשה עימות צבאי בין כוחות ספצנאז של פס"ב ומשטרת רוסיה נגד מיליציות צ'צ'ניות שעודן מוציאות לפועל פעולות נגד האוכלוסייה האזרחית ונציגי הממשל הפדרלי בשטחי דאגסטן, קברדינו-בלקריה, צפון אוסטיה, קאראצ'אי-צ'רקסיה, מחוז סטברופול, צ'צ'ניה ואינגושטיה.
העימות מתאפיין בעיקרו במתקפות על תחנות משטרה ועמדות ביקורת של שירותי הביטחון הרוסיים ואף שבדצמבר 2014 אנשי הוועדה הלאומית למלחמה בטרור טענו כי חוסלו כל אנשי המחתרות הצ'צ'ניות, בפועל הלחימה בין המורדים הצ'צ'ניים לכוחות הביטחון עודנו נמשך ובמרץ 2017 אף דווח על הרג 6 אנשי המשמר הלאומי של רוסיה במתקפה של המורדים על בסיס המשמר בצ'צ'ניה.
בתקשורת הרוסית, העימות הצבאי נקרא לעיתים "הסכסוך הצבאי בצפון הקווקז".
אליפות היקום
אליפות היקום (באנגלית: Universe Championships) היא אירוע פיתוח גוף שנתי שמתקיימת על ידי האגודה הלאומית של מפתחי הגוף לחובבים (NABBA). באירוע נערכות מספר תחרויות: מר יוניברס של NABBA (חובבני ומקצועני), מיס פיזיק, מיס פיגר.
נערכה לראשונה בשנת 1948. במקור האירוע היה אמור להתקיים רק עבור מפתחי גוף גברים חובבנים אך בשנת 1952 הוספה תחרות מקצועניות. ארגון NABBA מגדיר חובבן בתור מישהו שמשתתף בתחרות ולא מצפה לקבל פרס כספי. מיס פיזיק תחרות לנשים הוספה ב-1966 ותחרות מיס פיגר הוספה בשנת 1986.
מר יוניברס
"מר יוניברס" היא תחרות פיתוח גוף. האתלטים בה נשפטים על פי סימטריה, פרופורציות, גודל ובהירות של כל קבוצת שרירים. רוב השיפוט נערך במשך היום ונקרא "קדם שיפוט" משום שהוא קודם לשיפוט הסופי הנערך במופע הערב.
חרארד ואן הונטהורסט
חרארד ואן הונטהורסט (בהולנדית: Gerard van Honthorst; 4 בנובמבר 1592 – 27 באפריל 1656) היה צייר תור הזהב ההולנדי, שהתפרסם במיוחד בזכות תיאור סצינות מוארות באופן מלאכותי, ובסופו של דבר קיבל את הכינוי Gérardo delle Notti ("חרארד של הלילות"). בתחילת הקריירה שלו ביקר ברומא, שם זכה להצלחה גדולה בסגנון שהושפע מקראווג'יו. לאחר שובו להולנד הוא הפך לצייר דיוקנאות מצליח.
חייו
ואן הונטהורסט נולד באוטרכט, בנו של צייר דקורטיבי, והוכשר על ידי אביו, ומאוחר יותר על ידי אברהם בלומרט.
איטליה
לאחר שסיים את השכלתו, נסע לאיטליה, שם הוא נרשם בשנת 1616. הוא היה אחד האומנים מאוטרכט שנסעו לרומא בערך בתקופה זו, כולם היו מושפעים מאוד מהאמנות העכשווית שהם פגשו שם. הם נקראו "קרוואגיסטים של אוטרכט". השלושה האחרים היו דירק ואן באבורן, הנדריק טר ברוגן ויאן ואן בייגלרט. ברומא הוא התגורר בארמונו של וינצ'נזו ג'וסטיניאני, שם צייר את "ישו לפני הכהן הגדול", ציור שתלוי עכשיו בנשיונל גלרי, לונדון. לג'וסטיניאני היה אוסף אמנות חשוב, והורטהורסט הושפע במיוחד מהאמנים האטלקים במיוחד קרוואג'יו וברטולומאו מנפרדי. הוא נודע במיוחד בזכות יכולתו לצייר סצינות עם תאורה מלאכותית. הקרדינל סקיפיונה בורגזה הפך לפטרון חשוב נוסף, והבטיח עבורו עבודות חשובות בסן סילווסטרו דלה מרירו, מונטקומפטרי ובסנטה מריה דלה ויטוריה ברומא. הוא עבד גם עבור קוסימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
החזרה לאוטרכט
הונטהורסט חזר לאוטרכט בשנת 1620 והמשיך לצבור מוניטין הן ברפובליקה ההולנדית ומחוצה לה. בשנת 1623, שנת נישואיו, הוא היה נשיא גילדת סנט לוק באוטרכט. עד מהרה הוא הפך לאופנתי כל כך, עד כי סר דודולי קרלטון, שהיה אז שליח אנגלי בהאג, המליץ על עבודותיו לרוזן מארונדל ולורד דורצ'סטר. בשנת 1626 אירח הונטהורסט לארוחת ערב את רובנס, וצייר אותו.
חסות מלכותית
המלכה אליזבת מבוהמיה, אחותם של צ'ארלס הראשון מאנגליה ואלקטרס פלטין, אז בגולה בהולנד, הזמינה את הונטהורסט כצייר והעסיקה אותו כמורה לציור עבור ילדיה. באמצעותה התוודע לצ'ארלס שהזמין אותו לאנגליה בשנת 1628. שם צייר כמה דיוקנאות, ואלגוריה עצומה, הנמצאים בארמון בהמפטון קורט. הוא צייר דיוקן קבוצתי אינטימי של ארבעת הילדים הגדולים יותר של מלך בוהמיה, (מצוי במפטון קורט), בו שני הילדים מתוארים כדיאנה ואפולו.
לאחר שובו לאוטרכט, הונטהורסט שמר על חסותו של מלך אנגלי. בשנת 1631, צייר תמונה גדולה של המלך ומלכת בוהמיה וכל ילדיהם. בערך באותה תקופה הוא צייר כמה תמונות הממחישות את האודיסיאה עבור לורד דורצ'סטר, וכמה ציורים שהראו אירועים מההיסטוריה הדנית עבור כריסטיאן הרביעי של דנמרק. הוא גם צייר דיוקן של בת המלך הרוזנת ליאונורה בזמן שהתה בהאג.
הפופולריות שלו בהולנד הייתה כזו שהוא פתח סטודיו שני בהאג, שם צייר דיוקנאות של חברי חצר המלכות, ולימד רישום. [2] אולפנים גדולים אלה, שבהם העבודות כללו הכנת העתקים של דיוקנאות המלוכה של הונטהורסט, העסיקו מספר רב של תלמידים ועוזרים: [2] על פי תלמיד אחד, יואכים פון סנדרט, המתאר את חוויותיו באמצע שנות ה-1620, להונטהורסט היו בערך 24 סטודנטים בכל פעם, שכל אחד מהם שילם 100 גילדן הולנדי בשנה עבור השכלתו.
אחיו וילם ואן הונטהורסט (1594–1666) היה גם הוא צייר דיוקנאות. רבים מציוריו של וילם הוחלפו בעבר בגלל הדמיון בחתימותיהם. וילם היה תלמידו של אברהם בלומרט, וגם לימד אותו אחיו הגדול. בשנת 1646 נסע לברלין, שם הפך לצייר החצר של לואיז-הנרייט, אשתו של פרדריק השני מברנדנבורג. הוא חזר לאוטרכט בשנת 1664.
מורשת
הונטהורסט היה אמן פורה. הקטעים האטרקטיביים ביותר שלו הם אלה שבהם הוא טיפח את הסגנון של קרוואג'ו, לעיתים קרובות סצינות עם מוזיקאים, מהמרים ואנשים אוכלים. הייתה לו מיומנות רבה ולעיתים קרובות צייר סצינות שהוארו בנר בודד.
כמה מהיצירות הבולטות ביותר שלו היו דיוקנאות של ג'ורג' וילרס, הדוכס הראשון מבקינגהם ומשפחתו, המלך ומלכת בוהמיה, מארי דה מדיצ'י 1628, אנשי העיירה ונשותיהם, צ'ארלס לואי ורופרט, אחייניו של צ'ארלס הראשון וברון קרייבן. את הסגנון המוקדם שלו אפשר לראות ב"נגן הלוטה" (1614) בלובר, ב"מות הקדושים" של סנט ג'ון בסנטה מריה דלה סקאלה ברומא, או ב"שחרור פיטר" במוזיאון ברלין.
ציור "הקונצרט" של הונטהטרסט משנת 1623 נרכש בסכום שלא פורסם על ידי הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון הבירה, מאוסף פרטי בצרפת בנובמבר 2013. הציור לא הוצג מאז 1795. הציור הוצג לראשונה מזה 218 שנה בגלריה הלאומית לאמנות המערב ב־23 בנובמבר 2013. הוא נשאר שם כחצי שנה לפני שהועבר בתצוגה קבועה בין הציירים ההולנדים והפלמיים שבמוזיאון.
אורג גס-מקור
אורג גס-מקור (שם מדעי: Amblyospiza albifrons) הוא מין של ציפור קטנה ממשפחת האורגיים והוא המין היחיד בסוגו.
מאפיינים
אורכו של האורג 19 ס"מ והוא אחד מהגדולים שבבני משפחתו. צבעו חום-כהה עם מצח לבן ומקור גדול ושחור המשמש לפיצוח אגוזים גדולים שאצל הצעירים צבעו צהוב והוא קטן יותר. האורגים ניזונים מזרעים קשים אותם הם מפצחים ביעילות.
הם חיים בלהקות בערבות העשב של אפריקה וכן ביערות ובביצות ומקימים קנים ארוגים השונים משאר האורגיים. הקנים עגולים וגדולים יחסית ועשויים מגבעולים עדינים הארוגים היטב. פתח הקן מכיל כניסה ראשית קטנה יותר מהקן עגלגל. כמה יצורים מצליחים להיכנס ולפגוע בגוזלים כמו קוקל ברצ'ל, עורב הודי וכוח הנילוס.
אורג זה כמו רוב האורגיים הוא פוליגמי.
קפיטול רקורדס
קפיטול רקורדס (באנגלית: Capitol Records) היא חברת תקליטים אמריקאית מקבוצת EMI, אחת מארבע חברות התקליטים הגדולות בעולם. בנוסף להפקת תקליטים אמריקאים מקוריים היוותה צינור הפצה למוזיקה בריטית בארצות הברית.
היסטוריה
החברה הוקמה בלוס אנג'לס ב-1942 על ידי התמלילן ג'וני מרסר, המפיק באדי דה-סילווה ובעל חנות המוזיקה גלן ווליש, והפכה לחברת התקליטים הראשונה בארצות הברית שבסיסה בחוף המערבי. עד אמצע שנות החמישים ביססה החברה את מעמדה כחברה מובילה בזכות אמנים כתזמורתו של פול וייטמן, פרנק סינטרה, נט קינג קול, פגי לי, ג'ודי גרלנד ואחרים.
בשנת 1957 רכשה חברת EMI הבריטית את קפיטול והקימה עבורה בבניין חברת קפיטול בהוליווד, אולפן הקלטות משוכלל כדוגמת אולפני אבי רוד בלונדון. כך יכלה החברה להפוך לגורם משמעותי בהפצת תקליטי EMI בארצות הברית בעת "הפלישה הבריטית". בפרט הפיצה קפיטול את תקליטי הביטלס בארצות הברית, לאחר עריכה והתאמה של הסאונד ורשימת השירים לטעם האמריקאי שנעשה על ידי מנהל האמנים והרפרטואר של החברה, דייב דקסטר. מאז 1979 החברה היא חטיבה ב-EMI Music Worldwide.
הדורם שיריחי
הדורם שיריחי (נולד בישראל ב-1962) הוא אורניתולוג וצפר ישראלי.
חייו
שיריחי גדל בירושלים ובגיל 13 החל להתעניין בציפורים ובצפרות, והחל בתיעוד תנועתן של ציפורים בסביבת הרי ירושלים. במהלך שנות ה-80 וה-90 התגורר באילת, שם ייסד את פארק הצפרות באילת והיה למנהלו הראשון. הוא היה מעורב בגילויים של כמה מינים של ציפורים פלה-ארקטיות, וכמה מינים של ציפורים בישראל. בתקופה זאת נהג לערוך סיורי צפרות בנגב.
במרוצת שנות ה-90, החל לחקור ציפורים אוקיאניות ויונקים ימיים, ובייחוד בחצי הכדור הדרומי. מחקריו אוגדו לספר The Complete Guide to Antarctic Wildlife, שהוצאתו הובילה למחקר בן 10 השנים מסביב לעולם, שצפוי להסתיים ביציאת הספר Photographic Handbook of Birds of the World. שיריחי נמנה עם המעטים שביקרו בכל אחד מהאיים האנטארקטיים.
בינואר 2015, מין חדש של ינשוף שנתגלה נקרא על שמו, Strix Hadorami, על ידי ד"ר מנואל שווייצר.
היה נשוי ללילי, ולהם בת אחת.
איגואפה
אִיגְוַאפֶה (בפורטוגזית: Iguape) היא עיר במדינת סאו פאולו בברזיל. שטח הרשות המקומית של איגואפה הוא הגדול ביותר בסאו פאולו: 1,985.4 קמ"ר, וגובהו הממוצע הוא 6 מטרים. שם המקום מגיע משפת הטופי העתיקה.
שנת ייסודה הרשמית של העיר היא 1538 אך היסטוריונים טוענים כי נוסדה ככל הנראה הרבה לפני כן; מכאן שאיגואפה היא אחת הערים הוותיקות ביותר בברזיל. בשנת 2004 מנתה האוכלוסייה במקום 28,367 איש.
איגואפה היא מרכז צליינות נוצרית, עם עד 200 אלף צליינים הפוקדים את העיר מדי שנה בחודשי יולי ואוגוסט.
היסטוריה
מפאת מיקומה, הקרוב לגבולות שנקבעו על ידי חוזה טורדסיאס, אזור איגואפה היה למוקד משיכה להרפתקנים ופיראטים פורטוגזים, ספרדים וצרפתים שעגנו שם על מנת למכור את סחורותיהם ולהשיג מלאי לספינותיהם. ייסודה של איגואפה לעיתים נזקף לזכותם של הפליט הספרדי רוי גרסיה דה מוסקרה והפליט וסוחר העבדים הפורטוגזי קוזמה פרננדס. על פי ההיסטוריון פרנסיסקו אדולפו דה וארנהגן, פרננדס הגיע לאזור בשנת 1502 באותו המסע של אמריגו וספוצי לדרום אמריקה. רוי מוסקרה הגיע לאזור איגואפה עם קבוצת ספרדים מאזור ריו דה לה פלאטה בין השנים 1532 ו-1534. השניים כוננו יחסים טובים עם האינדיאנים המקומיים משבט טופי וביחד תקפו והרסו כמעט לחלוטין את מושבת סאו ויסנטה ב-1537. לבסוף גורשו השניים ואלו נמלטו תחילה לאזור פלוריאנופוליס ולאחר מכן לבואנוס איירס.
בצל קרבות אלו נאבדו כל הרישומים מהשנים הראשונות של העיר איגואפה ותאריך ייסודה המדויק היום אינו ידוע. באופן כמעט שרירותי נבחר ב-1938 ה-3 בדצמבר 1538 כתאריך הרשמי לייסוד העיר, על מנת לחגוג אז 400 שנה לעיר.
בשנת 1577 נקרא היישוב באופן רשמי "פרגזיה דה נוסה סניורה דאס נווס דה איגואפה" (Freguesia de Nossa Senhora das Neves de Iguape). באחת השנים בין השנים 1600 ו-1614 הועתקה העיר ממיקומה המקורי למיקומה הנוכחי, בשל חוסר במי שתייה ובמקום להתרחבות.
אולם, בשלהי המאה ה-17 כמות הזהב ירדה באזור ובו זמנית התגלו זהב ומתכות יקרות אחרות בכמויות רבות במינאס ז'ראיס. כתוצאה, מרבית הכורים מאיגואפה היגרו וכלכלת העיר התפוררה.
כלכלתה של איגואפה התחזקה שוב בשלהי המאה ה-18 והגיעה לשיאה במחצית הראשונה של המאה ה-19 על ידי גידול אורז. נמל איגואפה שימש לייצוא אורז שגידלו בסביבה לאירופה. כמה מבתיה העתיקים של העיר נבנו באותה התקופה, אז הייתה איגואפה בין הערים החשובות של הקולוניה. אך ביטול העבדות, הפוליטיקה המקומית ועבודת בניה כושלת באזור הנמל הביאו להידרדרות גידול ומסחר האורז ושוב ירידה בחשיבותה של העיר.
המחצית השנייה של המאה ה-19 הביא מהגרים לברזיל (על מנת להחליף את כוח האדם של העבדים), בעיקר איטלקים, גרמנים ויפנים. באיגואפה נוסד אחד הכפרים היפניים הראשונים בברזיל. כפר זה ננטש בתקופת מלחמת העולם השנייה.
במהלך המאה ה-20 התבססה הכלכלה המקומית על גידול בננה ולבבות דקל ודייג.
מרכז צליינות
בשנת 1647 הפכה איגואפה למרכז צליינות נוצרית בשל הופעתה של דמות ישו אשר נמצאה על ידי שני אינדיאנים בחוף הים.
מאז, בין 150 ל-200 אלף צליינים עולים לרגל לאיגואפה מדי שנה. חגיגות "אדון ישו הטוב מאיגואפה" (Senhor Bom Jesus de Iguape) מתקיימות בין 28 ביולי ל-6 באוגוסט, עם זיקוקים, תהלוכות, תזמורת ומוכרים ניידים.
בשנת 1949 ביקר בעיר הסופר אלבר קאמי (שעתיד היה לקבל את פרס נובל לספרות ב-1957), אשר ביקש להכיר מקרוב את החגיגה. הוא ביסס את סיפורו הקצר "הסלע שגדל" (אשר פורסם בספרו "הנפילה, גלות ומלכות") על אירועי הדת באיגואפה.
בעקבות תופעת הצליינות, נבנתה כנסיית "ישו הטוב" בין 1787 ל-1858, ונחנכה ב-1858. בשנת 1956 מעמדה הועלה לזאת של בזיליקה.
מיקלה רוג'רי
שנים ראשונות
בטרם הצטרף רוג'רי למסדר הישועים (27 באוקטובר 1572, ברומא) הוא למד בנאפולי וקיבל דוקטורט ב-in utroque iure, כלומר במשפט האזרחי והקנוני. לאחר שהשלים את החינוך הרוחני והאינטלקטואלי המקובל אצל הישועים נשלח רוג'רי לליסבון, השער לכל המיסיונרים למזרח הרחוק. בעודו ממתין בליסבון לספינה שתיקחהו לגואה, הוסמך רוג'רי לכמורה (מרץ 1578).
סמוך למועד ההסמכה הצטרף רוג'רי לקבוצה של שנים עשר מיסיונרים שעשו דרכם להודו, בהם היו רודלפו אקוּאַוויווה (אחיינו של ראש מסדר הישועים לעתיד וכיום קדוש נוצרי) ומטאו ריצ'י. בהגיעו להודו בספטמבר 1578 הוא החל ללמוד את השפה המקומית של תושבי חוף מלבר ותוך שישה חודשים רכש רהיטות כזו בשפה שאפשרה לו לשמוע וידויים. כישרון זה לשפות שכנע את הממונים עליו כי הוא היה הבחירה האידיאלית לנסות להקים את המיסיון לסין.
מיסיונר בסין
לא היה זה הניסיון הראשון של מיסיונרים להיכנס לסין, קדמו לרוג'רי האב הישועי מלכיור נונייז בארטו (Melchior Nuñez Barreto ) שהיה הראשון שהורשה להיכנס לסין לתקופה קצרה (1555) ואחריו הורשו נזירים דומיניקנים, אוגוסטינים ופרנציסקנים לשהות בסין זמן קצר בטרם גורשו. האב אלסנדרו ואליניאנו (Alessandro Valignano), שהיה אחראי על כל המיסיונים של הישועים במזרח הרחוק מאוגוסט 1573, היה הראשון שהבין את סיבת הכישלונות הקודמים. הניסיונות הקודמים נעשו בצורה בלתי מתוכננת, כשהמיסיונרים, שלא הוכנו כראוי, ניסו לכפות מנהגים מערביים ואת השפה הלטינית בפולחן הדתי. ואליניאנו החליט שיש לבצע סינון קפדני של האנשים אותם ישלח לסין, ולהכין אותם היטב למשימה על ידי הכרות מעמיקה עם התרבות הסינית ולימוד השפה הסינית. כבסיס יציאה נבחרה מקאו, המושבה הפורטוגזית שהוקמה ב-1557 על חצי אי בחופה המזרחי של סין. מקאו הייתה מושבה משגשגת וסינים רבים חפשו בה עבודה. הישועים הקימו מיסיון במקאו כבר ב-1571, אם כי עיקר פעילותו הייתה דווקא ביפן.
תחילה זימן ואליניאנו למקאו את האב רוג'רי, אותו הכיר עוד מרומא שעה ששימש כחונך שלו בבית הספר הישועי. רוג'רי ומעט מלווים הפליגו למקאו והם הגיעו למושבת הסחר הפורטוגזית ב-20 ביולי 1579. המשימה הראשונה שהוטלה על רוג'רי הייתה לימוד מנדרינית, ניב השפה הסינית שבו דברו הפקידים והמשכילים בכל רחבי האימפריה של סין. תוך כדי כך, ובהיותו מודע לכך שיבואו אחרים בעקבותיו הוא הקים את "שֶׁנְגמָאֶרדִינְג גִ'ינְגְיְוֵּ'אן" (בית סט. מרטין), בית הספר הראשון ללימוד סינית על ידי זרים. למרות שהתקדמותו בקליטת השפה הייתה איטית, היא הספיקה ליצור תקשורת עם פקידי הממשל הסינים במהלך שני מסעות קצרים לסין (1581-1580), ולקבל מהם שיתוף פעולה בלתי צפוי. ב-1582 הורה ואליניאנו גם לאב מטאו ריצ'י, ששהה אז בהודו, להגיע למקאו על מנת להצטרף לניסיון להקים מיסיון בסין. לאחר מאמצים אישר מושל המחוזות גואנגדונג וגואנגסי, גְווֹ יִינְגפּינְג, לרוג'רי להיכנס לסין עם ריצ'י ולהתגורר באופן קבוע בבית בסמוך למגורי המשנה למלך בג'אוצ'ינג, אז עיר הבירה האדמיניסטרטיבית של גואנגדונג. השניים הגיעו לג'אוצ'ינג דרך גואנגג'ואו, בירת גואנדונג כיום, ב-10 בספטמבר 1583.
רוג'רי וריצ'י הגיעו לג'אוצ'ינג מגולחים למשעי ומגולחי ראש ולבושים כנזירים בודהיסטים. בעזרת המושל מקומי, וָאנְג פָּאן, הם רכשו חלקת קרקע שעליו נבנה בית קטן ובו קפלה. מלוחיות שנמצאו אחר כך במקום ברור שהסינים חשבו את המיסיונרים לבודהיסטים, משום שעבור הסינים הבודהיזם היה "הדת המערבית של האמונה באיש הקדוש", ולמרות שכבר לא היה דומיננטי ברחבי הממלכה בתקופה זו, עדיין נחשב לאמונה לגיטימית. רוג'רי וריצ'י רק חיזקו אשליה זו שכן מטרתם הייתה להפיץ את הדוקטרינה הנוצרית בהיחבא. כשנשאלו על ידי סינים מה מטרת בואם לסין ענו שהם "אנשים דתיים שעזבו את ארצם במערב הרחוק לאחר ששמעו על הממשל הטוב הנודע של סין, היכן שהם היו רוצים להישאר עד מותם כשהם משרתים את האל, המושל בשמיים".
השניים היו צריכים להתגבר על האמונה המוצקה של הסינים בעליונותם התרבותית והמדעית על כל העמים הזרים שנחשבו על ידי הסינים כברבריים, והם עשו זאת באמצעות פניה לרגש הסקרנות של הסינים כשהם מראים למבקרים המלומדים בביתם חפצים שהביאו מאירופה כדוגמת שעונים בגדלים שונים, מכשירים מוזיקליים, מתמטיים ואסטרונומיים, מנסרות שהראו את צבעי הקשת, ציורי שמן, ספרים שהראו באמצעות שרטוטים עבודות ארכיטקטוניות מאירופה וציורים ומפות של ערי המערב. מבלי לומר זאת בצורה מפורשת הם הראו לסינים המשכילים כי אולי בכל זאת יש מה ללמוד מזרים אלו. השמועה על השניים התפשטה ורבים באו לבקרם ולהתעניין במקומות מהם באו ולשמוע על המלומדים בארצם.
אף שרוג'רי וריצ'י הסכימו כי על מנת לשכנע את הסינים בצדקת הנצרות יש להראות כיצד האמונות הסיניות המסורתיות מתמזגות עם התאולוגיה הנוצרית התפתחו ביניהם חילוקי דעות לגבי הדרך הנכונה. ריצ'י שהעדיף את חברת המשכילים הסינים דגל בשילוב עם הקונפוציאניזם ופניה אל האליטה החברתית, בעוד שרוג'רי שהתערה בחברתם של פשוטי העם דגל בחיבור למסורות העממיות של בודהיזם וטאואיזם.
ב-1584 השלים רוג'רי כתיבת קטכיזם (מדריך להלכות ולתפילות של הדת הנוצרית) בסינית, הספר הראשון בסינית שנכתב בידי אירופאי. הספר הודפס ורוג'רי וריצ'י נהגו לחלק אותו לידידיהם כמתנה. רוג'רי נהג לבקר בכפרים בסביבה והצליח להטביל לנצרות כמה משפחות שהיוו את הגרעין של הקהילות הנוצריות הראשוניות בסין.
מטרתם הסופית של רוג'רי וריצ'י הייתה להגיע אל קיסר סין בבייג'ינג. על פי הניסיון באירופה, ומדיניות המסדר הישועי, הדרך המהירה ביותר לנצר אומה הייתה לשכנע את העומד בראשה להתנצר. אלא שרוג'רי לא זכה לכך. בנובמבר 1588, בעודו יושב בג'אוצ'ינג, קיבל רוג'רי הוראה מוואליניאנו לחזור לרומא.
החזרה לאירופה
ואליניאנו החליט לשלוח את רוג'רי בחזרה לרומא על מנת לשדל את האפיפיור לשלוח שגריר לקיסר סין, ואן-לי במטרה לקבל אישור לכך שהמיסיונרים יוכלו להתיישב באימפריה הסינית. אך בבואו לרומא נתקלה שליחותו זו בקשיים. מותם התכוף של כמה אפיפיורים ברצף מנע את האפשרות לדון בנושא. ראש מסדר הישועים, קלאודיו אקוּאַוויווה החליט שעדיף לחכות לנסיבות טובות יותר. במצב דברים זה פרש רוג'רי לעיר סלרנו שבדרום איטליה שם המשיך בעבודתו הרוחנית להפוך את תרבות סין למוכרת יותר באירופה. הוא סיים לתרגם ללטינית את "ארבעה הספרים" (四書 – שי שוּ) המשמשים כבסיס לפילוסופיה הקונפוציאנית, כתב שירה בסינית, והפיץ עותקים של מפות סיניות שהביא איתו מג'אוצ'ינג. בנוסף הוא היה מדריך רוחני מבוקש ומוודה בבית הספר בסלרנו. הוא מת ב-11 במאי 1607.
יהדות מקדוניה הצפונית
היסטוריה
ראשוני המתיישבים היהודים הגיעו למקדוניה כבר במאות ה-3 וה-4. היהודים ישבו אז בערים סקופיה, סטובי, ביטולה, סטרומיצה, דויראן ואוחריד.
בזמן השלטון העות'מאני גדל מספר היהודים במדינה והחלה הגירת יהודים מרחבי האימפריה למקדוניה. העיר ביטולה (בפי היהודים - מונאסטיר) הפכה למרכז יהודי חשוב והגיעו אליה יהודים מגורשי ספרד מספרד, פורטוגל, וכן מאלבניה.
בראשית המאה ה-20 היגרו יהודים רבים ממקדוניה, בעיקר מהעיר מונאסטיר (אשר מאוחר יותר שונה שמה לביטולה), לצ'ילה ולארצות הברית. עד היום ישנה קהילה גדולה של יהודים מקדונים בצ'ילה. לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם איחוד מדינות יוגוסלביה, היו במקדוניה כ-7,000 יהודים, רובם היו ספרדים דוברי לאדינו ומיעוטם אשכנזים.
שואת יהודי מקדוניה הצפונית
ערב מלחמת העולם השנייה היו במקדוניה כ-7,800 יהודים מהם כ-3,800 בסקופיה, 3,300 בביטולה וכ-550 בשטיפ. במהלך המלחמה סופחה מקדוניה כמחוז של בולגריה. השלטון הבולגרי רדף את היהודים באזורים שסופחו לבולגריה משכנותיה.
במרץ 1943 נערכו אקציות בכל רחבי מקדוניה על ידי שוטרים וחיילים בולגרים. לפי רישומי משרד הפנים הבולגרי נעצרו במקדוניה 7,826 יהודים מתוכם: 3,290 בסקופיה, 3,296 בביטולה, ו-546 בשטיפ. בסטרומיצה, ולס וגבגליה נעצרו 26 יהודים. לקבוצה זו צורפו בהמשך 27 יהודים מהעיר פירוט ו-42 יהודים מתראקיה היוונית שלא נעצרו באקציה הראשונית. מרבית היהודים, 7,215 במניין, הועברו ב-11 במרץ למחנה המעצר שהוקם במפעל הטבק "מונופול" שבעיר סקופיה, שם עשו את הימים הבאים על דרגשי העץ של המפעל, עשרה על דרגש, נעולים ומוקפים על ידי החיילים הבולגרים. 11 יהודים הצליחו להימלט מהמעצר ו-76 שוחררו בשל היותם בעלי אזרחות זרה. קבוצת המגורשים הובלה בשלושה טרנספורטים (22, 25 ו-29 במרץ, 80 יהודים בקרון בקר) למחנה טרבלינקה, שם נרצחו 7,144 יהודים. היהודים היחידים ששרדו היו כמה עשרות צעירים שזמן קצר לפני הגירוש ברחו להרים והצטרפו לפרטיזנים שנלחמו בצבא הבולגרי. רבים מהם נהרגו בקרבות ובהם גם אסתריה עובדיה ("מארה") בת ה-22.
כיום
בראשית המאה ה-21, מתגוררים כ-250 יהודים במקדוניה הצפונית, רובם בסקופיה. במרץ 2011, נחנך בסקופיה את המרכז להנצחת השואה של יהודי מקדוניה. בטקס שהתקיים נכח ונשא נאום השר לעניינים אסטרטגיים והמשנה לראש הממשלה, משה יעלון.
הגישה ההתייחסותית
הגישה ההתייחסותית היא אסכולה בת זמננו בפסיכואנליזה, המדגישה את תפקיד מערכות היחסים בנפש האדם. הגישה החלה להתפתח בשנות השמונים בארצות הברית, בניסיון לשלב את הפסיכואנליזה הבינאישית העוסקת בחקירת יחסי גומלין בין-אישיים, עם רעיונות של תאוריית יחסי אובייקט אודות החשיבות הפסיכולוגית של הפנמת מערכות יחסים.
הגישה ההתייחסותית שונה מן הגישה הפרוידיאנית, אשר מבוססת על הרעיון לפיו האורגניזם נולד עם דחף ביולוגי אותו הוא רוצה לספק וכי הדחף הוא המקור לקונפליקט המשמעותי. משלא מסופק אותו הדחף ייווצר מצב שלילי של מתח. באם יסופק אותו הדחף, האורגניזם יחזור למצב של רגיעה, וחוזר חלילה.
הגישה ההתייחסותית, מדגישה קשרים ומערכות היחסים, כגורם משמעותי המשפיע על האישיות ועל בריאותו הנפשית של הפרט. לפיה האדם נולד עם נטייה לחפש קרבה לאחר. ומכאן שאישיותו תתפתח מתוך יחסים אלה, אשר מתחילות במערכות היחסים הראשוניות וממשיכות בחיים הבוגרים של הפרט.
הגישה ההתייחסותית מניחה כי הנפש האנושית היא בבסיסה תופעה חברתית, וכל אינדיבידואל ממקד ומממש אותה באופן משני. האדם נולד עם רצון ליצור יחסים עם סובביו, והאישיות מתפתחת מתוך מערכות היחסים הראשוניות של התינוק עם הוריו ודמויות משמעותיות אחרות.
הגישה ההתייחסותית אפשרה בדיקה מחדש של תפיסות מסורתיות והתייחסות אחרת לאפיונים כמו מסגרת הטיפול, נייטרליות, הימנעות, התנגדות, העברה וחשיפה עצמית. התהליך הטיפולי מתמקד בקשר ובחוויה הרגשית, כאשר הפירוש הוא כלי להעמקת הקשר, בניגוד לתפיסה המסורתית בה הקשר הוא לכל היותר תנאי מקדים לפעולה הטיפולית של הפירוש. המשמעויות נוצרות, לא מתוקף הסמכות והידע של המטפל, אלא מתוך יצירת משמעות משותפת שמוטב שתנוסח על ידי המטופל.
מטפלים התייחסותיים בני זמנינו משוכנעים שהקשר הרגשי בין המטפל למטופל הוא גורם מרפא חי וחשוב ביותר, אם לא החשוב מכולם בחדר הטיפול.
התאורטיקנים המוכרים ביותר בגישה ההתייחסותית הם סטיבן מיטשל, לואיס ארון, ג'סיקה בנג'מין וג'יי גרינברג. הספר "יחסי אובייקט בתאוריה פסיכואנליטית" נחשב כספר המרכזי הראשון שתיאר גישה זו.
רקע
תאורטיקנים של יחסי אובייקט מתארים מציאות בה לדוגמה, תחושות רעב של התינוק שנחוות אצלו כתופעה שלילית ומאיימת מושלכות על האם הנחווית במצב זה כאם רעה, ולעומת זאת, תחושה של רוגע ושובע נחוות באופן חיובי ומושלכות על האם הנחווית כאם טובה. בניגוד לגישה זו, הנס לאוולד מתאר מציאות ראשונית בה אובייקטים אינם דבר מה שנלקח פנימה או מגורש החוצה, כי במצב הקיום הראשוני אין פנים וחוץ. האדם והאובייקטים סביבו הם חלק משדה אחד הנחווה באופן דחוס וטעון. רק בשלב שני של ההתפתחות האדם הוא משייך אובייקטים מסוימים אליו ואובייקטים אחרים לסובבים אותו. לדוגמה, אם נבחן מנקודת מבט זאת תכונות אופי, ניתן להניח שאנו נולדים עם כל קשת התכונות, אך עם התפתחות העצמי אנו משייכים תכונה מסוימת לנו ואחרת לאחר (ניתן להשוות תאוריה זו עם רעיונות של הפסיכואנלטיקאי קרל גוסטב יונג אודות תת-מודע קולקטיבי).
כשם שאין פנים וחוץ, כך גם אין עצמי ואחר, מציאות ואשליה. לואוולד אינו מבטל את קיומה של מציאות בניגוד לאשליה, אך להשקפתו הבחנה זו היא רק דרך אחת לארגן את החוויה ולהבנות אותה, אך כדי שהחיים יהיו משמעותיים, חיוניים ויציבים, אין ליצור הפרדה מוחלטת בין האשליה למציאות. בנוסף, הוא טוען שהאשליה נדרשת כדי לחוות את המציאות.
אופנים של התייחסותיוּת
שלא כמו הגישה ההתנהגותית, שטוענת שהמניע נוצר על ידי הסביבה, הגישה ההתייחסותית מניחה כי המניע ליצור קשר הוא מולד, אך מתעצב על פי מערכות היחסים של האדם. המצאותנו בקשר היא בסיסית וטבעית עד כדי כך שאין לשאול מה מביא אותנו להיות בקשר עם אחרים, בדיוק כשם שאין מקום לתהות מדוע עלה על ענף נמצא בסמוך לעלים אחרים. הקשרים החברתיים הם הסביבה הטבעית להתפתחות האדם ולמחקר נפש בני האדם.
הפסיכואנליטיקאי סטיבן מיטשל בספרו "התייחסותיוּת" מתאר לראשונה בגישה זו מודל שיטתי של אופני ארגון התייחסותיים. בניגוד לאסכולות קודמות שתיארו מודלים חדשניים, הוא מציב את המודל ההתייחסותי בהקשר ישיר של המסורת הפסיכואנליטית ועל ידי כך מצמיח גישה אינטגרטיבית שנותנת כבוד לגישות אחרות ונשענות על תאוריות מגוונות.
מתוך הבנה שנפש אנושית לא יכולה לצמוח אלא מתוך המצע הלשוני, החברתי, ההתייחסותי בתוכה היא מגלה את עצמה, הוא מפתח 4 אופנים שונים של התייחסותיוּת. כל אחד מאופנים אלו מכיל שיטת ארגון ונקודת ראות שונה ומהווה ממד שונה של יחסי גומלין. מידת התחכום של שיטת הארגון בכל אופן עולה בהדרגה.
אופן 2 - חדירות רגשית
מצב רוח הוא לעיתים קרובות דבר מידבק. הוא יוצר חוויה משותפת של אפקט עז וגבולות חדירים. רגשות עזים של תשוקה, כאב, צער ועוררות מינית יכולים לחלחל באחר ולעורר אצלו רגשות דומים. רגשות על-אישיים (Transpersonal) מתעוררים בנו בלי לדעת אצל מי התעורר הרגש לראשונה. הארי סטאק סאליבן כינה זאת "החיבור האמפתי", ואילו שורה ארוכה של תאורטיקנים (מלאני קליין, תומאס אוגדן, כריסטופר בולאס ועוד) השתמשו במינוחים של העברה, העברה נגדית והזדהות השלכתית כדי לתאר היבטים של תחושה זו. חוויות אלו של המטפל נחקרות במהלך טיפול נפשי על ידיו כדי לבדוק אותן כצוהר אל תוך הרגשות של המטופל.
אופן 3 - תצורות עצמי-אחר
דפוסים שונים ממוינים ומתויגים בהתאם לאנשים שאנו נמצאים איתם. ניתן להציע על אופני עצמי שונים של אותו אדם בתוך מערכות יחסים שונות. החוויה נמצאת בתצורות של עצמי-אחר. תאוריית יחסי האובייקט של רונלד פיירברן מתארות כי היווצרות "עצמי" והיווצרות אחר-אובייקט תלויות זו בזו ולמעשה לא מתקיימות אחת בלי השנייה. עוד הוא הוסיף, שאנו מרובי פנים, זאת אומרת שכל מערכת יחסים גוזרת תצורת עצמי-אחר שונה, ולמעשה העצמי שלנו מורכב מהרבה עצמיים שונים.
אופן 4 - אינטרסובייקטיביות
מיטשל מגדיר את היכולת להיות אנושי במלוא מובן המילה כיכולת להכיר באדם אחר כסוביקט. האינטרסוביקטיביות היא הכרה הדדית של בני אדם בעלי כושר התבוננות עצמית ותחושת רשות פעילה.
בחדר הטיפולים מתבטא אופן זה במעורבות אישית ואותנטית הנענית בהכרה והזדהות של המטפל כסובייקט בזכות עצמו. תרומה מרכזית להתפתחות הרעיונות האלו באו מתפיסות פסיכואנליטיות פמיניסטיות אותן הובילו הוגות דוגמת ג'סיקה בנג'מין וננסי צ'ודורו.
עקרונות טיפוליים
בטיפול פסיכולוגי על פי הגישה ההתייחסותית, הטיפול נסב סביב הקשר האותנטי והספונטני בין המטפל למטופל, ולרוב נמנעים המטפלים מפירוש מסורתי להתנהגותו ולנפשו של המטופל, ומשימוש באסוציאציות חופשיות. הטיפול ההתייחסותי שם דגש רב על יצירת מערכת יחסים מכילה ויישום הרעיון של דונלד ויניקוט בנושא ההחזקה (holding). הפירוש, כמו בגישה של ויניקוט, מתייחס למכלול רב של התנהגויות, הכוללות גם הבעות ומחוות שונות ולא רק הסברים פסיכודינמיים לנפש המטופל. מטפלים התייחסותיים שמים דגש על יצירת קשר מרפא, ולא רק על העלאת תובנות אודות המטופל, מתוך הנחה שבעשייתם כך הם שוברים את התבניות של מערכות יחסים ראשוניות.
נקודת המבט ההתייחסותית השפיעה באופן מהותי על האופן בו ממשיגים את המפגש הטיפולי ובעיקר את תפקיד המטפל מבחינת הטכניקה והמעשה הטיפולי. נוצר שיח כנה לגבי מה המטפל עושה, חושב ומרגיש בעבודה הטיפולית ונשברה השתיקה והסודיות לגבי מה שמתרחש בחדר הטיפול. גישות התייחסותיות מעודדות התנהלות טבעית אנושית וכנה יותר של המטפל מול המטופל במקום לטפח ריחוק אינטלקטואלי או מתודולוגיה קלינית בה המטפל הוא קר או סטרילי. מטפלים התייחסותיים הם יותר חושפניים, אינטראקטיביים, ונוטים לחשוף את חווייתם האישית בפורומים מקצועיים (למשל, בפגישה, בפרסומים ובכנסים). כמו כן הם נוטים לעודד ולאמץ את תפיסות המטופל על ההתנהגות שלהם, ובאופן כללי יכירו בכך שההיענות וההתנהגות של המטופל משתנה ומופעלת על ידי העמדות, הרגישות, וההתנהגות של המטפל. ההתבוננות הישירה והכנה על ההעברה הנגדית, על מבוי סתום בטיפול, על התפקיד של רגש, של אינטימיות, ושל האופן בו חווה המטופל את המטפל הביאה לרעיונות מהפכניים. אלו שינו את המיקוד של המעשה הטיפולי ממטרות אחידות של פרשנות ותובנה לתפיסה הוליסטית של הטיפול כתהליך.
התפיסה ההתייחסותית עקרה את התפיסה של המטפל הסמכותי שיש לו גישה לידע הטהור, וכן את תפיסתו כאובייקטיבי. על ידי בחינה מקרוב של האינטראקציות והמבנים המשמעותיים העולים בתוך חדר הטיפולים, הגישה ההתייחסותית אמצה במידה רבה את התפיסה הפוסט מודרנית והרמנויטית שפוסלת את התוקף של אמת אבסולוטית, ודאות אובייקטיבית והמדע הפוזיטיביסטי. זאת אומרת, התובנה והפירוש נתפסים לרוב כדבר שעולה מתוך ההקשר הייחודי וההשתתפות האישית באירועים חברתיים, השיח המשותף, היחסים הדיאלקטים, משא ומתן הדדי, יצירתיות דיאדית ומבנים משותפים שמתחוללים בתהליך האינטרסובייקטיבי. במקום קבלה חסרת ביקורתיות של ריאליזם מטפיזי ואמת בלתי תלויה ואובייקטיבית, הביאה ההכרה בחשיבות הסובייקטיביות הקיימת בתוך היחסים לעיצוב מחדש של התפיסה הפסיכואנליטית ושל המפגש הטיפולי.
כוונון רגשי
תנאי משמעותי ליצירת החזקה זו הוא מצב של כוונון רגשי המתאר את יכולתו של המטפל להתאים את רגשותיו לרגשות המטופל. במצב זה מתאפשר למטופל גיבוש תחושת עצמי סובייקטיבי, ויצירת יחסים אינטרסובייקטיבים כמתואר באופן 4 לעיל. מושג זה טבע דניאל סטרן, תאורטיקן התייחסותי וחוקר בתחום התפתחות תינוקות וילדים.
הדדיות וסימטריה
הבחנה מרכזית של הפסיכואנליטיקאי והפרופסור לואיס ארון היא בין המושגים הדדיות לסימטריה בתוך הקשר הטיפולי. הוא מתאר את המפגש הטיפולי כמפגש בו שני הצדדים תורמים ונתרמים, אך מדגיש גם את המקומות שאינם סימטריים. ההדדיות בקשר הטיפולי מאופיינת במספר דרכים: כל אינטראקציה בין השניים (כולל פרשנות) חושפת משהו על המטפל כמו על המטופל. ההדדיות אינה מעיבה על ההבדלים המהותיים בין מטפל למטופל. חוסר הסימטריה הוא משמעותי להצלחת הטיפול והוא מוגדר על ידי תפקידו של המטפל במפגש הטיפולי ומעבר לו, האחריות שיש לו על המטופל, וכן המטרה הטיפולית להגיע לתוצאות מסוימות הנוגעות למטופל. תפקידה של הא-סימטריה הוא לשמור על ההדדיות במרחב הטיפולי.
חשיפה עצמית
אחד הביטויים של ההדדיות בטיפול הוא השימוש בשיתוף רגשות המטפל או מידע אישי אודותיו בתהליך טיפולי ככלי של התערבות טיפולית. להבדיל מגישות מסורתיות ששומרות על עקרון האנונימיות, מטפלים בגישה ההתייחסותית משתפים את המטופל במידע הנוגע למנגנון הטיפולי, לתחושות המטפל בנוגע לתהליך והיחסים הטיפוליים וכן במידע הנוגע לחייו האישיים של המטפל. שיתוף המידע נעשה רק במקרים בהם הוא משרת את המטרות הטיפוליות ולא לשם החשיפה עצמה. חשיפת מידע זה, כאשר היא נעשית על פי האינטרס של המטופל, יכולה לשחרר מצבים בהם הטיפול תקוע, לחזק את ההדדיות בקשר ולמנוע את תחושת ההירארכיה שבטיפול. בנוסף, חשיפה זו מגבירה תחושה של שיתוף פעולה ואותנטיות ומצליחה לפתוח אזורים חדשים בחווית המטופל, שלא היה להם ביטוי במערכות היחסים שלו. לטענת ההוגים ההתייחסותיים, היעדר תחושת המטופל שהוא נמצא בתהליך של היכרות עם המטפל, מעידה על חוסר בליבת התהליך הטיפול ועל יחסים טיפוליים לא אישיים.
For No One
For No One (בשביל אף אחד) הוא שיר של להקת הביטלס מהאלבום Revolver שנכתב על ידי פול מקרטני (הקרדיט ניתן גם לג'ון לנון). ההשראה של מקרטני באה ככל הנראה בעקבות מערכת היחסים שניהל עם ג'יין אשר. מקרטני אמר שהשיר הוא "כנראה על עוד מריבה". שם השיר במקור היה ?Why Did It Die.
השיר הוקלט בין ה-6 באפריל ל-22 ביוני 1966 ויצא ב-5 באוגוסט. הוא הופק על ידי ג'ורג' מרטין ואורכו 2:01 דקות. ג'ון לנון וג'ורג' האריסון לא השתתפו בהקלטה.
ג'ון לנון אמר על השיר "הוא אחד השירים המועדפים עלי שלו [מתייחס למקרטני] - עבודה יפה מאוד" ("One of my favourites of his — a nice piece of work").
בשנת 1975 הקליט caetano velozo גרסת כיסוי שמופיעה בתקליט Qualquer coisa. בשנת 2000 הקליטה ריקי לי ג'ונס גרסת כיסוי לשיר.
משתתפים
פול מקרטני- שירה, גיטרה בס, פסנתר וקלאוויקורד.
רינגו סטאר- תופים, תוף מרים ומאראקס.
בהשתתפות איאן מקדונלד.
תקווא
תקווא (בערבית: تقوى, בתעתיק מדויק: תַקְוָא) הוא מושג אסלאמי, שמתאר יראה מאללה ומודעות לקיומו ולמעמדו . אבן עבאס הגדיר את האדם שיש לו תקווא כמאמין אשר נמנע מעבודה זרה, ואשר עובד את אללה בצייתנות והתמסרות.
הגדרות
המילה הערבית תקווא נמצאת בשימוש גם מחוץ להקשרה הדתי, ומשמעותה היא לעיתים יראה, לעיתים הגנה, ולעיתים היא אף נושאת משמעות אחרת.
חלק מההגדרות והמשמעויות של המילה הן:
פרשנות תאולוגית
על פי תפסיר אבן כת'יר, מקורה של המילה תקווא היא להימנע מדברים לא רצויים. סופר שעומר אבן אל-חטאב שאל את אוביי אבן כעב בנוגע לתקווא. אוביי ענה "האם פעם צעדת על שביל המלא בקוצים?. עומר ענה "כן". אוביי שאל "וכיצד עשית זאת?", אז עומר ענה "בזהירות ומאמץ רב". אוביי אמר "זאת היא תקווא, להגן על עצמך מהחטאים אשר נמצאים לאורך החיים, כדי שתשלים את המסע בלי להיפגע מהחטא".
משה מנדלסון
משה מנדלסון (או מנדלסזון; מכונה גם: ר' משה בן מנחם, (ובקיצור: רמבמ"ן), או רבי משה [מ]דסאו, משה [מ]דעסוי, (ובקיצור: רמ"ד); בגרמנית: Moses Mendelssohn; י"ב באלול ה'תפ"ט, 6 בספטמבר 1729 – ה' בשבט ה'תקמ"ו, 4 בינואר 1786) היה פילוסוף יהודי-גרמני, מאבות תנועת ההשכלה היהודית.
מנדלסון הוא הדמות המייצגת ביותר את ראשיתו של העידן המודרני בתולדות יהודי אירופה. במישור הגרמני הכללי השתלב מנדלסון בשיח הנאורות הגרמנית בת זמנה, ופרסם ספרים ומאמרים שזכו להערכה ולתפוצה רבה, אך עם זאת התמודד עם גילויים של חוסר סובלנות כלפי מוצאו היהודי. במישור היהודי הוציא לאור את כתב-העת העברי המודרני הראשון "קהלת מוסר", פרסם תרגום לגרמנית וביאור של חמשת חומשי תורה, וקיבץ סביבו חוג של תלמידים וממשיכי דרך, מהם קמה תנועת ההשכלה היהודית. מנדלסון נתפס מאז כאבי תנועת ההשכלה, ודמותו ריכזה סביבה את ההתייחסות החיובית והשלילית לתנועה זו ולרעיונותיה.
בין צאצאיו של מנדלסון נמנים המלחינים פאני מנדלסון ופליקס מנדלסון-ברתולדי והצייר פיליפ פייט.
ילדות ונעורים; המעבר לברלין
מנדלסון נולד בי"ב באלול ה'תפ"ט, 6 בספטמבר 1729, למנחם מנדל סופר ולביילה רחל שרה, בעיר דסאו, באותם ימים העיר הראשית בנסיכות אנהלט. מצד אמו הוא היה צאצא של הרמ"א. אביו היה סופר סת"ם, וחינך אותו חינוך יהודי מסורתי, שכלל לימוד התורה והתלמוד עם מפרשיהם. כנער צעיר הוכר מנדלסון כעילוי רב-כישרונות, והחל ללמוד אצל הרב דוד פרנקל, המוכר בשל פירושו "קרבן העדה" על התלמוד הירושלמי. כשעבר רבו בשנת 1743 לברלין לכהן שם כרב הקהילה, עבר מנדלסון אחריו. כפי שרווח אז, לא הייתה העיר ברלין סובלנית כלפי יהודים; הכניסה לעיר ליהודים הותרה אך ורק דרך שער הבהמות, וליהודי חסר מקצוע וחסר רכוש כמו מנדלסון לא הייתה זכות לשבת בברלין ולכן התחבא בעליית הגג של רבו. שקידתו על הספרים עשתה אותו גיבן, וממום זה סבל כל ימיו.