cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הדירה (סרט תיעודי)
ארצות הברית
הקרנת הבכורה של "הדירה" הייתה באפריל 2012 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי טרייבקה, בניו יורק. בכל הקרנות הסרט נרשמו תפוסות מלאות ולא נותרו כרטיסים בקופות. הסרט הפך לאחד מהסרטים הכי מדוברים בפסטיבל ובעקבות ההצלחה, נרכש להפצה על ידי "סאנדנס סלקטס" ועלה לאקרנים ב-19 באוקטובר בשני בתי קולנוע בניו יורק. לאור ההצלחה, כעבור שבוע התרחבה ההפצה לכל רחבי ארצות הברית והסרט הוקרן בלמעלה מ-120 בתי קולנוע.
ביקורות בישראל
הסרט התקבל בהתלהבות רבה על ידי הביקורת המקומית ודורג בראש טבלת הסרטים המומלצים של טיים אאוט תל אביב במשך ארבעים ותשעה שבועות תחת הכותרת: "לא להחמיץ". המגזין גם בחר בו כאחת מיצירות האמנות המשמעותיות ביותר בעולם, לשנת 2011. שלושה מבקרים נתנו לסרט ציון מצוין: יהודה סתיו מידיעות אחרונות (חמישה כוכבים), אבנר שביט מוואלה! (חמישה כוכבים) וזהר וגנר מעכבר העיר (4.5 כוכבים).
מבחר ביקורות
יהודה סתיו, "ידיעות אחרונות":
מאיר שניצר, "מעריב":
נירית אנדרמן, "הארץ":
ביקורות בארצות הברית
עם יציאתו של "הדירה" להקרנות בארצות הברית הוא צוין ב"הניו יורק טיימס" כבחירת המבקרים. מבקר הקולנוע הנודע רוג'ר איברט מה"שיקגו סאן-טיימס" כינה אותו, מייקל או' סליבן מה"וושינגטון פוסט" כינה אותו , לבה הרץ מ"הסן פרנסיסקו כרוניקל" כינתה אותו , צ'ק ווילסון מה"וילג' ווייס" הכתיר אותו כ וקריסטין מק'קראקן מ"הפינגטון פוסט" קבעה ש. לקראת סוף שנת 2012 צוין הסרט בפרסומים רבים כאחד הסרטים הטובים ביותר שהוקרנו בשנה זו בבתי הקולנוע בארצות הברית. המגזין "טיים" בחר בו כאחד מעשרת הסרטים הטובים אותם הוא החמיץ.
מתוך הביקורות:
ג'ו מורגנשטרן, "וול סטריט ג'ורנל":
ביקורות בגרמניה
הסרט התקבל בעניין רב בעיתונות הגרמנית. עם צאתו לאקרנים, ה"פרנקפורטר רודנשאו" כינה אותו, ה"קלנר שטאטן-זייגר" כינה אותו , ה"המבורגר האבנדבלאט" כתב עליו ה"זאשיסכה צייטונג" טען ש, ה"סוד-דויטשה צייטונג" טען שהסרט  ו"היידישע אלגמיינה" הכתיר אותו כ. עם צאתו לאקרנים, היומון הנפוץ "טגה-שפיגל" הקדיש לסרט כתבה שהתפרשה על פני כל עמוד החדשות השלישי, וכללה ראיונות עם גולדפינגר ואמו, וניתוח מקיף של הפקת הסרט אשר נשאה את השם "בושה ושתיקה". הסרט נבחר על ידי המבקר וולקר גונסקה במגזין "טיפ-ברלין" כאחד מעשרת הסרטים הטובים שהוקרנו בגרמניה בשנת 2012.
"NDR Kultur":
"Zitty Berlin":
פרסים ומועמדויות
בגרמניה זכה הסרט בפרס הקולנוע של בוואריה לסרט התיעודי הטוב ביותר ואיגוד בתי הקולנוע בחר בו כסרט התיעודי הטוב ביותר שהוקרן באותה שנה ברחבי המדינה. זו פעם ראשונה שסרט ישראלי כלשהו זוכה בפרס זה. הסרט נבחר לרשימת המועמדים לפרס האקדמיה הגרמנית לקולנוע (ה"לולה") ובחודש מרץ הוכרז כאחד משלושת המועמדים הסופיים. פברואר 2014 הוכרז כאחד המועמדים הסופיים לפרס ה"גרימה", עבור סרט התעודה הטוב ביותר שהוקרן בטלוויזיה הגרמנית בשנה החולפת.
בארצות הברית זכה הסרט בפסטיבל טרייבקה בפרס העריכה לסרט תיעודי (עבור העורכת טלי הלטר-שנקר) והוזמן מייד אחר כך על ידי חבר צוות השופטים, במאי סרטי התעודה הנודע מייקל מור להשתתף בפסטיבל אותו הוא מנהל בעיירת מגוריו טרוורס סיטי, במישיגן (שם זכה הסרט בפרס חבר השופטים לסרט הזר הטוב ביותר). מייקל מור כתב על הסרט:. כמו כן זכה הסרט בפרסי הסרט התיעודי הטוב בפסטיבל הבינלאומי מיניאפוליס, ארצות הברית, ובפסטיבל הקולנוע היהודי בטורונטו, קנדה. זכה בציון לשבח בפסטיבל דוק אדג' בניו זילנד, בפרס הביקורת הבינלאומית בפסטיבל קרקוב, פולין ובפרס הגדול "פניקס הזהב", בפסטיבל "מוטיבים יהודיים" בוורשה 2013.
פרדריקסטד
פרדריקסטד (באנגלית: Frederiksted) היא עיר המצוייה בקצהו המזרחי של האי סנט קרואה שבאיי הבתולה של ארצות הברית - טריטוריה של ארצות הברית. העיר מכונה על ידי תושיבה "עיר החופש" ("Freedom City") - כינוי שמקורו בעובדה שהעיר הייתה האתר שבו הוכרז על ביטול העבדות באיי הודו המערבית הדנים שהאי היה חלק מהם. בעיר עצמה מתגוררים 732 תושבים (2000) ובעיר רבתי 3,767.
היסטוריה
לאחר הקמת העיר נבנתה בה מצודה - מצודת פרדריק - שנועדה להגן על העיר מפני מתקפות שודדי הים הקאריביים. במצודה נערכה ההכרזה על ביטול העבדות באיי הודו המערבית הדנים נערכה ב-3 ביולי 1848. העיר נהרסה בשריפה בשנת 1878 ושוקמה מחדש בסגנון בנייה ויקטוריאני.
כלכלה
העיר היא אחת משני נמלי המים העמוקים של סנט קרואה (הנמל השני מהווה חלק מבתי הזיקוק של הובנסה). נמל העיר משמש בעיקר לעגינת ספינות טיולים. התיירות מהווה מרכיב מהותי בכלכלתה של העיר.
היער המאובן
היער המאובן (באנגלית: The Petrified Forest) הוא סרט אפל אמריקאי משנת 1936 עם לסלי הווארד, בטי דייוויס והמפרי בוגרט בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על מחזה בשם זה מאת אדוארד שרווד שהועלה בברודוויי ב-1935. הווארד ובוגרט שיחקו באותם התפקידים. זה היה תפקידו הראשי הראשון של בוגרט בתיאטרון. שרווד ביסס את דמותו של הפושע דיוק מנטי על זו של הפושע הידוע ג'ון דילינג'ר. בוגרט צפה בסרטונים וחיקה את דיבורו ותנועותיו של דילינג'ר. בחברת האחים וורנר רצו ללהק את אדוארד ג'י רובינסון לתפקיד הפושע אך לסלי עמד על כך שהתפקיד יינתן לבוגרט וזה לא שכח לו זאת. הוא קרא לבתו לסלי הווארד בוגרט.
העלילה מתרחשת בפונדק קטן עם תחנת דלק במקום מבודד בפאתי הפארק הלאומי פטריפייד פורסט באריזונה ומכאן שם המחזה והסרט.
תקציר העלילה
אלן סקוויר (לסלי הווארד) הוא סופר כושל נודד ברחבי ארצות הברית בעת השפל הגדול ומגיע לפונדק נידח בפאתי שמורת הטבע היער המאובן באריזונה.
בפונדק הוא מוצא את בעל המקום, ג'ייסון מייפל (פורטר הול), את בתו גבריאל (בטי דייוויס), את אביו הקשיש גראמפ (צ'רלי גרייפווין), פטפטן בלתי נלאה המספר לכולם על הרפתקאותיו ובעיקר על פגישותיו עם הפושע בילי הנער ואת עובד תחנת הדלק בוז (דיק פורן) שמנסה לשווא לחזר אחרי גבריאל.
למקום מגיע הבנקאי העשיר מר צ'יזם (פול הארווי) ואשתו (ג'נבייב טובין). הם מסכימים לקחת אותו טרמפ לפיניקס. בדרך אורבים להם הפושע דיוק מנטי (המפרי בוגרט) וחבורתו הנמלטים לאחר שוד שבו רצחו שישה אנשים.
דיוק מנהל שיחה עם השבויים ובעיקר עם אלן. לאלן יש תעודת ביטוח חיים על סך 5,000 דולר. הוא מצווה את דמי הביטוח לגבריאלה כדי שתוכל לנסוע לצרפת ולפתח את כישורי האמנות שלה. כדי לממש זאת הוא מבקש ממנטי להרוג אותו.
כאשר נודע למנטי שחברתו הלשינה עליו ומובילה את השוטרים לפונדק. השוטרים פותחים באש והוא מחליט לברוח אך אלן עוצר בעדו ונורה על ידיו. הוא אומר למנטי כי בקרוב יתראו שוב למעלה ומת בזרועות גבריאלה.
ד'תפ"ח
לדעת רוב הראשונים זו שנת היובל.
אולג גזמנוב
אולג מיכאילוביץ' גזמנוב (ברוסית: Олег Михайлович Газманов; נולד ב-22 ביוני 1951) הוא זמר אסטרדה, מלחין, משורר, שחקן, מפיק סובייטי ויהודי-רוסי. בשנת 2001 הוענק לו תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
ביוגרפיה
גזמנוב נולד ב־22 ביולי 1951 במשפחה צבאית. אביו מיכאיל סמיונוביץ' גזמנוב ממוצא רוסי, ואימו זינאידה אברמובנה גזמנובה לבית אלטשולר היתה יהודיה.
את ילדותו בילה בקלינינגרד. לאחר סיום לימודיו, עבר לבית הספר הגבוה להנדסה ימית. בסוף לימודיו, בהיותו סגן, שירת ליד ריגה. כשחזר לרוסיה, החל לעבוד במחלקה של בית הספר שלו, וללמוד בבית הספר לתארים מתקדמים.
גזמנוב נסחף על ידי המוזיקה, עזב את המדע והחל ללמוד בבית ספר למוזיקה. לאחר שהפך למלחין, זכה לפופולריות הראשונה שלו על הבמה בשנת 1988. שנה לאחר מכן החלו הופעות סולו.
בשנת 1989 הקים להקה, שיר וקליפ "אסקדרון" (Эскадрон), שהפכו לפופולריים. בסוף שנות השמונים הופיע עם בנו, רודיון גזמנוב.
אלבומו הראשון "אסקדרון" (Эскадрон) זכה להצלחה רבה ביותר. הוא שר להיטים בסגנון היורו-דיסקו הפופולרי, שהפך ל"כרטיס הביקור" של גזמנוב: "פוטנה" (Путана) ,"אסקדרון" (Эскадрон), "ייסאול" (Есаул), "חכי" (Дождись), "רוח טרייה" (Свежий ветер) ועוד שירים.
בשנת 1992 הוזמן למונטה קרלו, ושם קיבל את פרס "פרסי המוזיקה העולמית" כזמר הנמכר ביותר ברוסיה.
וספי א-תל
קריירה צבאית וראשית דרכו הפוליטית
וספי א-תל נולד באירביד שבצפון עבר הירדן בשנת 1919. אביו היה המשורר הירדני המפורסם מוסטפא ווהבי א-תל. א-תל סיים לימודי מדעים ופילוסופיה באוניברסיטה האמריקאית בביירות ב-1940, ולאחר מכן שימש זמן קצר כמורה בסלט שבעבר הירדן. במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי, ועבר קורס קצינים במחנה צריפין (אז מחנה של הצבא הבריטי). את שירותו סיים בדרגת סרן. לאחר המלחמה עבד במשך תקופה קצרה במשרדים הערביים בראשותו של מוסא אל-עלמי, ארגון שניסה לקדם הסברה פרו-פלסטינית כנגד היישוב היהודי.
במלחמת העצמאות התגייס א-תל לצבא ההצלה, ושימש כקצין המבצעים במפקדה של איסמעיל ספואת, שהיה "מפקד כללי של הכוחות הערבים בפלסטין". בתפקידו זה הכין א-תל את תוכנית הפלישה לארץ ישראל של הצבאות הערבים. על פי תוכנית זו היו אמורים הכוחות של לבנון סוריה ועיראק לבצע מבקע ולכבוש את חיפה, הירדנים היו אמורים לבתר את השטח היהודי לשניים מצפון לתל אביב והמצרים להגיע ליפו. על מנת להצליח דרשה התוכנית למנות מפקד עליון על הכוחות, ובשל התנגדותן של המדינות השונות היא לא יצאה לפועל. לאחר קרבות עשרת הימים א-תל קודם לדרגת סגן-אלוף וקיבל את הפיקוד על גדוד הירמוך הרביעי. לאחר הסכמי שביתת הנשק צבא ההצלה נסוג לסוריה, א-תל עזב את הצבא ושב לירדן.
לאחר מלחמת העצמאות החל א-תל לעבוד בשירות המדינה הירדני. הוא נמנה עם דור הפוליטיקאים הצעיר שהחליף את הדור הפלסטיני הישן ששלט בפוליטיקה הירדנית בשנות ה-30 ושנות ה-40 של המאה ה-20. תפקידו הפוליטי הראשון היה פיקוח על הצנזורה בממלכה. לאחר מכן שימש כיועץ בשגרירות ירדן בגרמניה המערבית, ובשנת 1959 מונה למנהל הרדיו הירדני בידי ראש הממשלה הירדני היזאע אל-מג'אלי. בתפקיד זה פעל א-תל כנגד התעמולה האנטי-האשמית של קע"מ אותה הנהיג נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר. למן סוף 1960 ועד לשנת 1962 כיהן א-תל כשגריר ארצו בעיראק, זאת לאחר שירדן חידשה את יחסיה עם המשטר הרפובליקני שהפיל את בית המלוכה העיראקי ב-1958. במהלך כהונתו כשגריר התחתן המלך חוסיין בשנית עם מונה אל-חוסיין, שהייתה בתו של קצין צבא בריטי. רבים מתחו ביקורת על העדפת המלך אישה ממוצא זר על פני אישה מקומית. א-תל היה קיצוני במיוחד בתגובתו, ובניגוד לאחרים לא חשש להביע את מורת רוחו מן הנישואין בפומבי.
ראש ממשלה: כהונה ראשונה
בעקבות התפטרותו של בהג'ת א-תלהוני בראשית 1962 מראשות הממשלה, נקרא א-תל להפסיק את תפקידו כשגריר בעיראק ולהקים ממשלה חדשה. הוא התמנה לראשונה לראשות הממשלה ב-28 בינואר 1962. ממשלה זו נחשבת לפי המזרחן אוריאל דן לאבן דרך היסטורית בתולדות ממלכת ירדן. פירוק קע"ם בספטמבר 1961 אפשר לממשלת א-תל לעסוק בענייני פנים. בחודשים הראשונים של כהונתו הראשונה א-תל נלחם בשחיתות המנהלתית ופיטר מאות עובדי ממשל. צעדים אלו ביצע באמצעות ממשלה של צעירים משכילים שלא באו מרקע פוליטי בממשלה הירדנית. א-תל גם שימש כשר ההגנה בממשלתו, ובדומה ניסה לבצע רפורמות בצבא הירדני. אולם בסוגיה זו נתקל בהתנגדות חריפה מצד ראש הלגיון חאבס אל-מג'אלי, ולבסוף הורה לו חוסיין לצמצם את מעורבותו בעניינים צבאיים. ראשית כהונתו של א-תל כראש ממשלה אופיינה ביציבות פוליטית של ירדן במישור הבין-ערבי, הרבה הודות לפירוק קע"ם, מה שאפשר צעדי ליברליזציה. א-תל שחרר אסירים פוליטיים ומתנגדי משטר, וכן התיר חזרתם של גולים לממלכה. עם זאת, המאבק כנגד מצרים ועבד אל נאצר נמשך. בספטמבר 1962 פלשה מצרים לתימן, בניסיון לכונן משטר רפובליקני במדינה. ירדן וא-תל התייצבו לימין סעודיה וצידדו במשטר מלוכני בתימן. צעד זה גרר ביקורת רבה על א-תל מבית.
ב-24 בנובמבר 1962 נערכו בחירות כלליות לפרלמנט. בזכות פועלו של א-תל, הציבור הירדני תפס את הבחירות כחופשיות ביותר, ואחוז ההצבעה הגיע לכדי 70%. א-תל כונן ממשלה נוספת ואף מונה לחבר בסנאט הירדני, אולם תהליכי הדמוקרטיזציה שהחל גרמו להתחזקות משמעותית של האופוזיציה בפרלמנט. עיקר הביקורת הופנתה מצד חברי הפרלמנט של הגדה המערבית, שהביעו תמיכה במצרים ובנאצר. בהצבעת האמון של הפרלמנט בממשלה ב-3 בינואר 1963, כשליש מחברי הפרלמנט הביעו את התנגדותם. א-תל המשיך לכהן כראש ממשלה כארבעה חודשים נוספים לאחר הבחירות, חרף האופוזיציה מבית. אולם מהפכות הבעת' בעיראק בפברואר 1963 ובסוריה במרץ 1963 חייבו מדיניות פייסנית יותר בזירה הבין-ערבית. מצרים, סוריה ועיראק החלו לקיים שיחות בדבר "איחוד משולש" בין המדינות, ובכך לבודד פוליטית את ירדן משכנותיה. א-תל נתפס כדמות נצית, בייחוד כלפי מצרים, שאליה ביקש חוסיין להתקרב עתה כדי שלא להיות מבודד מבחינה פוליטית. דבר זה הביא להתפטרותו של א-תל. החליפו בתפקיד סמיר א-ריפאעי, בן הדור הישן, ב-27 במרץ 1963. לאחר התפטרותו א-תל נותר מקורב למלך חוסיין אך לא מילא תפקיד רשמי עד למינויו השני. בינואר 1964 הפשירו היחסים בין מצרים לירדן, כאשר נאצר הזמין את חוסיין להשתתף בפסגה כל-ערבית בקהיר. א-תל הזהיר את חוסיין מפני גישה פייסנית כלפי מצרים, אולם המלך לא הקשיב לאזהרותיו וחידש את קשריו עם המצרים בכל זאת.
ראש ממשלה: כהונה שנייה
א-תל התמנה בידי המלך חוסיין לראשות הממשלה בפעם השנייה ב-13 בפברואר 1965, כאשר הוא מחליף פעם נוספת את בהג'ת א-תלהוני. מטרת מינויו הייתה להתמודד עם האיומים הגוברים מצד אש"ף בראשות אחמד שוקיירי שהוקם שנה לפני כן, ושאלת הישות הפלסטינית שהציבו מדינות ערב. כמו כן, מינויו של א-תל נועד להאיץ את ההתקדמות הכלכלית והפוליטית בממלכה שלא כבכהונתו הראשונה, עתה א-תל והמלך חוסיין הקפידו להגביל לפי הצורך את תהליכי הליברליזציה בירדן. כך ממשלתו של א-תל זכתה לחופש פעולה ולהתנגדות מינימלית מצד הפרלמנט. מצד שני, הדבר אפשר לממשלת א-תל להכריז על חנינה כללית ועל שריפת תיקי נאשמים בחודשים אפריל ומאי, מה שאפשר למספר רב של גולים פוליטיים לשוב לממלכה.
א-תל הוביל התנגדות חריפה לאש"ף, והיחסים בין הארגון לבין ירדן החריפו מאוד בתקופתו. בחודשים יוני-יולי 1965 התקיימו שיחות בין ממשלת ירדן לבין ראשי אש"ף, אולם הן לא נשאו פרי ואף העמיקו את הקרע. שוקיירי דרש לאפשר את הקמתו של צבא שחרור פלסטין שיפעל באופן עצמאי ויאמן את הכפרים הפלסטיניים שבקרבת הגבול עם ישראל. כמו כן דרשו אנשי אש"ף מימון כלכלי שמקורו יהיה במשכורות של אנשי ממשל ממוצא פלסטיני, ובנוסף לכך גם רצו לקיים בחירות חופשיות למוסדות אש"ף בקרב האוכלוסייה הפלסטינית בירדן. ממשלת א-תל דחתה בשיטתיות את כל דרישות הארגון. א-תל סירב לדרישתו של שוקיירי לאפשר גיוס לצבא שחרור פלסטין, בהסבירו כי הלגיון הירדני מייצג נאמנה את האינטרסים הפלסטינים ולכן אין צורך בארגון צבאי נפרד. מעבר לכך, ממשלתו של א-תל מנעה כל שיתוף פעולה בין ירדן לבין אש"ף בענייני תקציב או ביטחון. המימון התקציבי לאש"ף נאסר, ובדצמבר הכריז שר החוץ הירדני כי הממשלה לא תאפשר לקיים בחירות למועצה הלאומית הפלסטינית. א-תל ראה בהתאגדויות אש"ף סכנה קיומית לירדן, ולא בחל באמצעים כדי להצר את צעדי הארגון, לעצור רבים מאנשיו, ולמנוע ממנו יכולת ארגונית.
במחצית השנייה של שנת 1966, התגבר הזרם המיליטנטי באש"ף, בייחוד לאור הצלחותיהם בפעילות מעין זו של ארגוני הפדאיון, בראשם הפת"ח של יאסר ערפאת. עשרות מעשי חבלה אורגנו בידי אנשי אש"ף שיצאו משטחי הגדה המערבית הירדניים לתוך ישראל. ב-13 בנובמבר 1966 הגיב צה"ל למעשי החבלה בפעולת סמוע כנגד הכפר סמוע שבדרום הר חברון. הקלות שבה חדר צה"ל לתוך שטחי ירדן הביאו בגדה המערבית לשורה של הפגנות כנגד המלך חוסיין וממשלתו של א-תל. המהומות, שלובו בידי תעמולה סורית ומצרית, דוכאו בכוח רק לאחר שבועיים. על מנת להרגיע את המהומות א-תל הכריז על חוק גיוס חובה של 90 יום לכל חייל, זאת כדי לענות על דרישות אש"ף לאמן חיילים למאבק עם ישראל. א-תל הכריז כי הוא מתנגד לפעילות של הפדאיון מתוך ירדן, וכן האשים את מצרים וסוריה על שלא עזרו ללגיון בזמן פעולת סמוע. דבריו החריפו אף יותר את ההתנגדות לממשלתו, הן בקרב הפלסטינים והן בזירה הבין-ערבית. באותו זמן גם התגברה ההתנגדות לא-תל מבית, כאשר בכירים פוליטיים כגון בהג'ת א-תלהוני ואחמד א-לווזי קוראים להדחתו. ב-22 בדצמבר הגיש א-תל את התפטרותו, אך חוסיין הורה לו להקים ממשלה חדשה וכן פיזר את בית הנבחרים כדי לאפשר לו חופש פעילות.
את ארבעת החודשים עד לבחירות ניצל א-תל על מנת לייצב את השלטון בירדן ולהיאבק באופוזיציה. ב-3 בינואר 1967 נסגרו משרדי אש"ף בירושלים. באותו חדש א-תל תקף בחריפות את משטרו של נאצר ואת אש"ף. בפברואר נחקק חוק עיתונות חדש שהגביר את הפיקוח הממשלתי על העיתונים והתיר פעילות של שני יומונים בלבד. לקראת הבחירות של אפריל 1967, שבהן לקחו חלק גם הפלסטינים בגדה המערבית, החליף חוסיין את א-תל בראש ממשלה שנתפס כמתון יותר. א-תל סיים את כהונתו השנייה ב-4 במרץ 1967, והחליפו קרוב משפחתו של המלך חוסיין בן נאסר ששימש כראש ממשלה זמני עד לבחירות, אז נבחר לתפקיד סעד ג'ומעה. עם תום כהונתו השנייה החליף א-תל את חוסיין בן נאסר כראש הלשכה המלכותית, ולפיכך הוא נותר בצמרת הפוליטית ובקרבתו של המלך חוסיין. הוא התנגד לכניסתה של ירדן למלחמת ששת הימים ב-5 ביוני, אולם חוסיין החליט להצטרף למצרים וסוריה. המלחמה הייתה הרת אסון מבחינת ירדן שכן הביאה לאובדן הגדה המערבית לידי ישראל. לאחר המלחמה א-תל האשים בחריפות את מצרים וסוריה בהפסד. ב-14 ביוני התפטר מתפקיד ראש הלשכה המלכותית.
המאבק בפדאיון וכהונה שלישית כראש ממשלה
באוקטובר 1967 נתמנה א-תל לחבר בסנאט, אך לא היה עוד שותף משמעותי בקבלת ההחלטות. כחבר סנאט הרבה לתקוף את יריבו הפוליטי בהג'ת א-תלהוני על מתינותו ביחס לפלסטינים וביחס למצרים. באוגוסט 1968 הציג למלך חוסיין את רעיון "המדינה הפדאית" (ראה להלן) שלא נתקבלה. א-תל המשיך במדיניותו כנגד הפדאיון ואש"ף, שהעימות בינם לבין המשטר הירדני רק הלך והחריף. ביולי 1970 דרשו הפדאיון את הדחתו של א-תל, אך המלך חוסיין סירב לכך. בזמן אירועי ספטמבר השחור א-תל נכח בהתייעצות המכריעה ב-15 בספטמבר שלאחריה החליט המלך חוסיין על פעולה נחרצת נגד הפדאיון, שהשתלטו על צפון הממלכה, ועל הקמת ממשלה צבאית זמנית בראשות מוחמד דאוד. א-תל היה ממקבלי ההחלטות הבכירים בממשלה הצבאית הזמנית.
דאוד התפטר לאחר שבוע ימים, ויורשו בתפקיד אחמד טוקאן התפטר גם הוא לאחר חודש בלבד. בעקבות זאת מונה א-תל לראשות הממשלה בשלישית ב-28 באוקטובר 1970. על אף הסכם הפסקת האש שנחתם בין חוסיין ליאסר ערפאת ב-27 בספטמבר בקהיר, א-תל בהיכנסו לתפקיד פעל בנחישות למיגור יתר פעילות הפדאיון בתוך ירדן. כאמתלה לחידוש הקרבות הוא ניצל את העמדה המיליטנטית של ארגוני הפדאיון הקיצוניים, כמו החזית העממית לשחרור פלסטין והחזית הדמוקרטית, שסירבו לקבל כל הסכם עם הממשלה הירדנית. בראשית ינואר 1971 הצבא סילק את כוחות הפדאיון מצירי התנועה שהובילו לעמאן. ב-13 בינואר נחתם הסכם בין א-תל לבין הפדאיון על איסוף נשק, אך הוא לא כובד. במרץ התחדשו הקרבות והפדאיון סולקו מאירביד, ובאפריל יצאו מעמאן. שרידי הפדאיון התרכזו באזור שבין ג'רש ועג'לון. ביוני חודשו הקרבות ועד לסוף יולי 1971 חוסלה לחלוטין הנוכחות של הפדאיון בירדן. חלק גדול מן השבויים גורש מן הממלכה. אירועי ספטמבר השחור ופעילותו של א-תל לאחר מכן אלו הובילו לניתוק היחסים של רבות ממדינות ערב עם ממלכת ירדן, ובפרט שכנותיה סוריה ועיראק, דבר שהביא לפגיעה כלכלית במדינה.
בהמשך כהונתו כראש ממשלה פעל א-תל להצרת צעדיהם של הארגונים הפלסטיניים ושל הדומיננטיות הפלסטינית בפוליטיקה הירדנית. נסגרו משרדים של אש"ף ופת"ח ושל ארגונים פלסטיניים אחרים. ממשלתו השלישית של א-תל פעלה גם לשיקום היציבות הפוליטית לאחר השנים הקשות של הכאוס שחוללו הפדאיון ואירועי ספטמבר השחור. בראשית 1971 סולקו בשיטתיות אנשי ממשל ופקידים שנחשדו בדעות פרו-פדאיות. כמו כן הוגבלה פעילותם של האיגודים המקצועיים במדינה ושל חלק מן העיתונים הגדולים.
הירצחו
בביקורו כראש ממשלה בקהיר ב-28 בנובמבר 1971, בעת ששהה בלובי מלון שרתון-קהיר, נרצח א-תל על ידי ארבעה מתנקשים פלסטינים מארגון "ספטמבר השחור". במהלך ההתנקשות, כשא-תל גוסס ומתבוסס בדמו, כרע ברך אחד הפלסטינים ליקק ושתה את דמו מרצפת השיש. מילותיו האחרונות של א-תל היו "הם הרגו אותי. הם מאמינים רק בדם והרס". הרצח נחשב ניצחון לקיצונים בעולם הערבי וכמציב קשיים על השגת הסדר שלום בין ישראל וירדן. גופתו של א-תל הוטסה במטוס בחזרה לעמאן ונקברה למחרת, ב-29 בנובמבר, במסגד המרכזי בעיר. בתפקיד ראש הממשלה החליפו אחמד א-לווזי.
בפברואר 1972 נפתח משפט הרוצחים בקהיר, בו הצהירו הרוצחים שהם הוציאו להורג באופן חוקי את א-תל כנקמה על רצח 20,000 פלסטינים. ממלכת ירדן הביעה תרעומת על שהמשפט הפך לבמה לתעמולה נגד ירדן. בסוף פברואר 1972 שוחררו הרוצחים בערבות והם חיו בקהיר, במה שכונו בעיתונות בישראל "חיי פאר" בהמתנה להמשך משפטם. בתחילה הם נדרשו להישאר במצרים, אולם בתחילת 1973 הורשו הרוצחים לעזוב את מצרים עד חידוש משפטם. באפריל 1973 התפוצצה מכונית בביירות, ועל פי ההערכות היה זה ניסיון של שירותי הביטחון הירדניים להתנקש באחד הרוצחים.
הרצח היה פעולתו הראשונה של הארגון, שלאחר מכן נודע בפעולות טרור ראוותניות כגון טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
לאחר ההתנקשות הודיע יאסר ערפאת כי ארגון הפת"ח שהוא העומד בראשו נוטל על עצמו את האחריות לרצח.
א-תל והסוגיה הפלסטינית
כבר בזמן כהונתו הראשונה, ביולי 1962, נדרש א-תל לטפל בסוגיה הפלסטינית. הקריאות לשחרור הגדה המערבית מידי ירדן התעצמו בשנת 1959 בהובלתו של גמאל עבד אל נאצר. בעקבות זאת א-תל יזם "ספר לבן" בסוגיה הפלסטינית, שעיקרו תמיכה צבאית בארגון ערבי משותף שישחרר את פלסטין מידי ישראל. אולם א-תל גרס כי כל הפעילויות הללו צריכות להיות בפיקוח ירדני בלעדי, וכי גם לאחר שחרור פלסטין יש להקים את "הממלכה המאוחדת של פלסטין וירדן". בכך התנגד א-תל להקמתה של "ישות פלסטינית" שתהיה עצמאית ונפרדת מן המדינה הירדנית. לאחר הקמת אש"ף בידי אחמד שוקיירי במאי 1964 התמנה א-תל שוב לראש ממשלה, וגם במקרה זה המשיך במדיניותו הקשה ביחס לארגונים הפלסטיניים. ממשלתו של א-תל פעלה במשך שתי שנות קיומה במטרה להצר את צעדיהם של הפלסטינים.
לאחר מלחמת ששת הימים ואובדן הגדה המערבית לישראל, א-תל (אז לא בתפקיד ראש ממשלה) יזם את רעיון "המדינה הפדאית", בעקבות התעצמות ארגוני הפדאיון והשתלטותם על אש"ף. עיקרו של רעיון זה היה הכפפת הארגונים הצבאיים העצמאיים לשלטון ירדני ושימוש בצבא הירדני בצורה של לוחמת גרילה כדי לתקוף את ישראל ולהתיש אותה. מטרתה של התוכנית הייתה ניסיון לשבור את עצמאות הארגונים הפלסטיניים, והיא נדחתה על הסף בידי אש"ף ושאר ארגוני הפדאיון. לאחר שהבין שלא יהיה ניתן להכפיף את הפדאיון למדינה הירדנית, א-תל הקצין את מדיניותו כלפי הארגונים. הוא האמין שיש צורך לחסלם באופן אקטיבי, וכי הצבא הירדני מסוגל לעשות זאת בנקל. כאמור, א-תל נכח בישיבה הקריטית ב-15 בספטמבר 1970 שבה החליט המלך חוסיין על פתיחת המאבק הכולל בארגונים הפלסטיניים.
ממשלתו השלישית של א-תל היוותה את שיא התנגדותו לעניין הפלסטיני. לאחר שסיים לסלק את כלל הארגונים הפלסטיניים מהמדינה עד לקיץ 1971 (ראה לעיל), א-תל פעל ליצירת סדר יומי לאומי חדש בירדן. הוא העביר את החברה תהליך של "ירדניזציה", תוך הדגשת העליונות העבר-ירדנית ומיעוט כוחם של הפלסטינים. מספר עמדות המפתח שהוחזקו בידי פלסטינים צומצם, ונסגרו ארגונים שנשלטו בידי גורמים פלסטיניים. באותה תקופה הוקם "האיחוד הלאומי הירדני", ארגון חברתי שהדגיש את הזהות הלאומית העבר-ירדנית. ממשלתו השלישית של א-תל כללה אף אישים קיצוניים אף יותר, שהיו מוכנים לוותר לחלוטין על הקשר ההיסטורי עם הגדה המערבית ועם הישות הפלסטינית, ובמקום זאת להתמקד אך ורק ביצירת זהות ירדנית חזקה. א-תל עצמו ככל הנראה לא דגל במדיניות זו, אולם נראה כי המצב הפוליטי שנוצר לאחר מלחמת ששת הימים לא הטרידו כשם שהטריד את המלך חוסיין.
לאור מדיניותו של א-תל בעניין הפלסטיני, ניתן להסתכל על רציחתו בידי הארגון הפלסטיני ספטמבר השחור לא רק כעל רציחתו של ראש ממשלה ירדני, אלא כעל רציחתו של אישיות פוליטית עבר-ירדנית שהתנגדה ברמ"ח איבריה לעצמאות פלסטינית. מותו של א-תל גם מסמל את חזרת מדיניותו של חוסיין בשאלה הפלסטינית לקדמת הבמה. חוסיין, בניגוד לא-תל, הכיר בזהות הנפרדת של שני העמים - העבר-ירדני והפלסטיני - וביקש בכל זאת לשמר את האחדות הפוליטית תחת בית האשם. מדיניות זו באה לידי ביטוי ארבעה חודשים לאחר הירצחו של א-תל בתוכנית הפדרציה של חוסיין במרץ 1972.
חיים אישיים
משפחתו של וספי א-תל מאירביד השתלבה בצורה בולטת בפוליטיקה של ירדן. כאמור, אביו מוסטפא וואבי א-תל היה משורר ירדני מפורסם. אחיו של וספי, מריוד א-תל, היה למזכירו האישי של המלך חוסיין בשנת 1970. אח אחר של וספי, סעיד א-תל, כיהן כשר התקשורת בממשלת מודר בדראן הראשונה וכשר ההסברה בממשלתו של עבד אל-חמיד שרף. בן דודו של וספי, עבדאללה א-תל היה ממפקדיו הבכירים של הלגיון הערבי במלחמת העצמאות ומאוחר יותר היה מהמעורבים ברצח המלך עבדאללה בשנת 1951. בעקבות מעורבותו ברצח נידון עבדאללה שלא בפניו לגזר דין מוות. הוא קיבל חנינה רק בשנת 1965, בזמן כהונתו השנייה של א-תל כראש ממשלה.
א-תל נישא בשנת 1950 לסעדיה ג'אברי, אותה הכיר כשהייתה אשתו של המנהיג הפלסטיני מוסא אל-עלמי. רומן נקשר בין השניים, וסעדיה התגרשה מאל-עלמי ונישאה לא-תל. היא הייתה מבוגרת ממנו ב-15 שנה, ולשניים לא נולדו ילדים. סעדיה נכחה במקום בזמן הירצחו של א-תל בקהיר.
לוק
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פאולין קוריארד
פאולין קוריארד (באנגלית: Pauline Couriard; 1848–1898) הייתה ציירת רוסית, חברת כבוד באקדמיה הקיסרית לאמנויות. היא ידועה בעיקר בזכות הקמת חוג האמנות לנשים בסנט פטרסבורג והנהיגה אותו. היא הציגה את יצירותיה ברחבי אירופה.
ביוגרפיה
פאולין נולדה ב-1848 בסנט פטרסבורג במשפחת אצולה ותיקה. אביה, היה גנרל בצבא הרוסי. היא התחנכה בהדרכתו של אמן פופולרי לב לאגוריו. היא הציגה לראשונה בגיל 28 וזכתה להצלחה.
היא נישאה לרופא השווייצרי אלפרד קוריארד, שעבד בבית החולים מרינסקי בסנט פטרסבורג וקיבלה את שם משפחתו. מספר שנים לפני מותו של בעלה, היא התגוררה בז'נבה. היא הציגה את נופיה באקדמיה הקיסרית לאמנויות, שם קיבלה 2 מדליות כסף, ובשנת 1882 הוכרה כחברת כבוד של האקדמיה הקיסרית לאמנויות.
ב-1882 חזרה פאולין קוריארד לסנט פטרסבורג. באותה שנה היא ייסדה את חוג האמנות הראשון לנשים שמטרתו הייתה להקל את הגישה של נשים לקורסים הניתנים באקדמיה לאמנויות יפות. היא עמדה בראש חוג האמנות לנשים במשך יותר מעשר שנים. בשנת 1892 לרגל יום השנה העשירי לחוג, קיבלה קוריארד סדרת רישומים במתנה מתלמידיה. מוזיאון ז'נבה ירש את הרישומים הללו ב-1899. הרישומים שנתרמו על ידי פאולין קוריארד הוצגו בתערוכה הציירים הרוסים מהמאה ה-19 במוזיאון לאמנות והיסטוריה בז'נבה בשנים 2008–2009.
פאולין קוריארד מתה בשנת 1898 בסנט פטרבורג.
סרגיי בזרוקוב
סרגיי ויטאלייביץ' בזרוקוב (נולד ב־18 באוקטובר 1973) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון רוסי, אמן העם של רוסיה, חתן פרס הפדרציה הרוסית. כיום הוא עובד בסטודיו טבקוב (התיאטרון של אולג טבקוב). הוא חבר במועצה העליונה של מפלגת רוסיה המאוחדת.
סרגיי בזרוקוב עובד גם כבמאי תיאטרון, מפיק, תסריטאי ומוזיקאי. הוא אחד משחקני הקולנוע הרוסיים הפופולריים ביותר בקולנוע הרוסי. ידוע כמי שכיכב והשתתף בהפקות קולנוע טלוויזיה כמו "הבריגדה", "יסנין", "האמן ומרגריטה", "צחוק הגורל 2", "וויסוצקי. תודה שאתה חי", "טרוצקי", "גודונוב" ורבים אחרים.
ראשית חיים וחינוך
לאחר שסיים את לימודי התיכון בבית הספר מספר 402 ברובע פרובסק במוסקבה בשנת 1990, הוא נכנס לבית הספר לאמנות בעיר. בשנת 1994 סיים את לימודיו במחלקה למשחק בבית הספר לאמנות במוסקבה, כשההתמחות הייתה כשחקן תיאטרון דרמה וקולנוע (בסדנתו של אולג טבקוב), והתקבל מיד ללהקת הסטודיו לתיאטרון מוסקבה בהדרכתו של אולג טבקוב.
קריירה
משנת 1995 ועד שנת 2000 עבד בתוכנית הסאטירית "בובות" ששודרה בערוץ NTV. בובות שימשו בתערוכה לייצוג אנשים מפורסמים, בעיקר פוליטיקאים. הוא דיבב בתוכנית שתים עשרה דמויות, ביניהן אישים מפורסמים כמו בוריס ילצין וולדימיר ז'ירינובסקי. בזרוקוב זכה לחשיפה רבה יותר כשחקן בתוכנית זו.
בשנת 2002 זכה בזרוקוב בפריצה הגדולה שלו; הוא לוהק לתפקיד של מנהיג הכנופיה סשה בלוב בסדרת הפשע הפופולרית הבריגדה. לאחר שידור הסדרה סרגיי בזרוקוב הפך לשם דבר ברוסיה. באותה שנה גילם בזרוקוב את איוואן ברילינג במיני סדרה הבלשית ההיסטורית עזאזל, על ספר באותו שם מאת בוריס אקונין.
תפקידים אחרים הגיעו בעקבותיהם, כמו אירקלי בסרט צחוק הגורל 2, קצין באדמירל, סומרוקוב בסרט "חופשה באבטחה גבוהה" ורז'בסקי בסרט הבלדה של אולאן.
בשנת 2005 הגשים בזרוקוב את חלום ילדותו, כאשר גילם את המשורר סרגיי יסנין, שעל שמו הוא נקרא, במיני סדרה יסנין. הסדרה התבססה על הרומן "יסנין. סיפורו של רצח" שכתב אביו, ויטאלי, שגם גילם את יסנין בסרט משנת 1969 בשם "אנה סנגינה".
תפקיד בולט נוסף היה ישו בסדרה "האמן ומרגריטה" משנת 2005 והוא גם דיבב את האמן.
הוא דיבב את דמות הנסיך בסרט האנימציה "הנסיך ולדימיר" וידוע גם בתפקיד התיאטרון שלו צ'יצ'יקוב בהצגה "נשמות מתות" (שזיכה אותו בפרס הקומסומולץ המוסקבאי). בשנת 2006 הוא גילם את אלכסנדר פושקין, הידטע כמשורר הגדול ביותר בשפה הרוסית, בסרט "פושקין: הדו-קרב האחרון".
סרגיי גילם את הזמר הסובייטי הפופולרי ולדימיר ויסוצקי בסרט "ויסוצקי. תודה שאני חי" משנת 2011. CGI ואיפור כבד שימשו כדי לגרום לשחקן להיראות כמו ויסוצקי. בזרוקוב לא הופיע בקרדיטים לסרט ורק מאוחר יותר התגלה שהוא השחקן.
בשנת 2013 ייסד בזרוקוב את תיאטרון הדרמה המחוזי של מוסקבה. תיאטרון זה היה הראשון ברוסיה שהציג מופעים לאנשים עם לקות ראייה. התיאטרון המחוזי יחד סרגיי בזרוקוב, זכו בפרס אלנה מוחינה במועמדות פריצת הדרך לחדשנות בשנת 2013.
בשנת 2017, סרגיי שיחק בסרט "אחרי שהלכת", בבימוי אשתו אנה מאטיסון. הדרמה הקומית סיפרה את סיפורו של רקדן בלט שסבל מפציעה בעמוד השדרה ומחליט להעלות הופעת בלט מקורית.
על פי הסקר של ROMIR Monitoring, ברוסיה הוא כונה השחקן הפופולרי ביותר לשנת 2005.
במרץ 2014 חתם על מכתב תמיכה בעמדתו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין בנושא ההתערבות הצבאית של רוסיה באוקראינה.
בשנת 2018 שודרה סדרת הדרמה ההיסטורית גודונוב, בבימויו של אלכסיי אנדריאנוב של רשת רוסיה-1. סרגיי בזרוקוב גילם את הדמות הראשית - בוריס גודונוב. בשנת 2020, הוא דגל בתיקוני 2020 לחוקת רוסיה, שמגדירים במיוחד את הנישואין כקשר בין גבר אחד לאישה אחת. הוא הסביר את עמדתו באומרו כי אין לאפשר למונחים 'הורה 1 והורה 2' להתקיים ברוסיה. "אני מפיץ אהבה בין גבר לאישה, ומעדיף שלא להתמודד עם שוויון מגדרי", אמר גם.
חיים אישיים
משנת 2000 עד 2015, הוא היה נשוי לשחקנית אירינה בזרוקובה (כדי להתחתן עם בזרוקוב היא נפרדה מהשחקן איגור ליוואנוב, הם התחתנו רשמית כאשר סרגיי שיחק בסדרת הטלוויזיה הבריגדה). בשנת 2015 הזוג נפרד.
לאחר גירושיו מבזרוקובה, סרגיי התחתן עם הבמאית והתסריטאית אנה מאטיסון ב־11 במרץ 2016. ב -4 ביולי 2016 נולדה להם בת, מריה.
בסוף 2013, התקשורת, שציטטה את אביו של בזרוקוב, דיווחה כי לסרגיי ילדים צעירים: הבת אלכסנדרה והבן איוואן; אמם זוהתה כשחקנית פטרבורגית בשם כריסטינה סמירנובה (ילידת 1983 בלטביה).
בקעת קדש
בקעת קֶדֶשׁ היא בקעה קטנה בגליל העליון המזרחי, בסמוך לגבול לבנון, ברום של כ-400 מטרים מעל פני הים. רוב שטחה של הבקעה מעובד.
הבקעה תחומה במערב בהר מלכיה, בדרום בהר זמר ובהר צבי, במזרח בגבעה עליה ממוקם מושב רמות נפתלי ובצפון בגבעה עליה ממוקם קיבוץ יפתח, וחוצה אותה כביש הצפון.
בקצה המזרחי של הבקעה, מעל עמק החולה, נמצאת מצודת כ"ח, ובקצה המערבי של הבקעה, למרגלות מלכיה, נמצא תל קדש (המחולק לתל המקראי ולחורבה הרומית).
להתראות נעורים שלום אהבה
להתראות נעורים שלום אהבה הוא האלבום השביעי של להקת משינה, והאחרון שלה לפני התפרקותה ב־1995.
בקעת קדש
הבקעה קרויה על שם העיר הקדומה קֶדֶשׁ, ויוסף בן מתתיהו מתאר כי בימי המרד הגדול, טיטוס חנה את גייסותיו במקום לקראת כיבוש גוש חלב הסמוכה.
להתראות נעורים שלום אהבה
רקע
חברי משינה החלו לעבוד על האלבום בינואר 1994. את האלבום הזה הפיקו חברי הלהקה לבדם, כשבסיסט הלהקה מייקל בנסון שימש מפיק האלבום וקלידן הלהקה אבנר חודורוב טכנאי ההקלטה. ללהקה היה די חומר לשני אלבומים שלמים, אחד שנכתב כולו בידי הסולן יובל בנאי ואחד שנכתב כולו בידי הגיטריסט שלומי ברכה, והייתה התלבטות אילו מהשירים להקליט. כאשר נעדרו ברכה והמתופף איגי דיין מחזרות הלהקה למשך כשבועיים עקב מחלה, החלו בנאי, בנסון וחודורוב לעבוד על השירים שכתב בנאי. כך נוצר הבסיס לאלבום שאת כל שיריו כתב והלחין בנאי.
האלבום בנוי מ־11 שירים המשרים אווירה של סיום, ביניהם השיר "תחזור תחזור" ו"להתראות נעורים שלום אהבה", שהטקסט שלו מרמז על סוף עידן, עם שורות כ"משהו בחיי הולך להשתנות". ואכן חברי הלהקה הודיעו על סוף פעילותה חודשים אחדים לאחר יציאת האלבום. שיר הנושא ו"תחזור תחזור" היו משיריו המצליחים ביותר של האלבום, ופרט להם הצליחו גם "רכבות", "את לא כמו כולם", "מילים ועוד מילים" ו"בן המלך".
באלבום התארחו כמה מוזיקאים, ובהם יוסי בנאי, אביו של סולן הלהקה יובל בנאי, משה לוי, נאור דיין – אחיו של איגי המתופף, אשר ניגן בגיטרה בשיר "רכבות" – וחברות להקת ללדין.
האלבום הגיע למעמד אלבום זהב תוך מספר חודשים.
בשנת 2021 יצא האלבום גם על תקליט ובמהדורה מיוחדת בה כל השירים עברו רימאסטרינג ונכללו גרסאות רמיקס של רע מוכיח.
סבסטיאנו דספלנצ'ס
סבסטיאנו דספלנצ'ס (באיטלקית: Sebastiano Desplanches; נולד ב-11 במרץ 2003) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת השוער בוויצ'נצה.
קריירה
דספלנצ'ס החל את קריירת המשחק שלו בקבוצת הנוער של אינטר מילאנו, ובגיל 11 עבר לקבוצת הנוער של מילאן. הוא שיחק עם קבוצת הנוער בליגה ובליגת האלופות לנוער, ואף היה חלק מסגל הקבוצה הבוגרת במשחקי הסרייה א' וליגת האלופות. בספטמבר 2022 עזב את הקבוצה ועבר לוויצ'נצה מהסרייה ג'. לאחר שלא קיבל הזדמנות לשחק, ב-5 בינואר 2023 הושאל עד לתום העונה לטרנטו, גם היא מהסרייה ג'. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה ב-1 בפברואר 2023, בתיקו 1–1 עם ארזינאנו.
קריירת נבחרות
לאחר ששיחק בכל נבחרות איטליה הצעירות, ביוני 2022 שיחק בטורניר אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 - 2022, בו הודחה נבחרתו בשלב חצי הגמר. הוא שיחק גם בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 - 2023, בו הפסידה נבחרתו בגמר לאורוגוואי. על משחקיו בטורניר הוא זכה ב"כפפת הזהב", הפרס המוענק לשוער הטוב ביותר בטורניר.
איגל איי צ'רי
איגל איי לאנו צ'רי (באנגלית: Eagle-Eye Lanoo Cherry) הוא מוזיקאי שוודי.
ביוגרפיה
צ'רי נולד בסטוקהולם, שוודיה, בנם של אמן הג'אז דון צ'רי ומעצבת הטקסטיל מוניקה "מוקי" צ'רי. הוא אחיה למחצה של הזמרת ננה צ'רי מצד אמו ואחיה החורג של הזמרת טיטיו. שמו ניתן לו בעת לידתו, כאשר התבונן באימו לראשונה בעין אחת פקוחה. כאשר היו ילדים, איגל איי וננה בילו זמן רב בדרכים עם אביהם. בגיל 12, צ'רי נשלח לבית ספר בניו יורק, שם עבד כשחקן ומתופף בלהקות שונות. ב-1988 הופיע כמתבגר בסרט ההמשך לסרט ארתור. ב-1993 כיכב בסדרת פעולה שלא ארכה זמן רב, "החוף הדרומי". ב-1995, אביו נפטר, ושנה לאחר מכן, חזר צ'רי לסטוקהולם ובחר להתמקד בתחום המוזיקה במקום קריירת המשחק שעד כה הייתה חלק הארי בחייו המקצועיים. הוא החל בכתיבתו והקלטתו של אלבום הפתיחה שלו, Desireless, על גיטרה אקוסטית. האלבום נחל הצלחה מסחרית עולמית בשנים 1998 ו-1999. האלבום הגיע לפלטינה בארצות הברית ומכר כארבעה מיליון עותקים ברחבי העולם.
צ'רי כתב במשותף את השיר "Wishing It Was" עם סנטנה לאלבומו המפורסם, "Supernatural", וכמו כן כתב לפסקולי סרטים כמו "ואת אמא שלך גם" ו"בילי אליוט". ב-27 בנובמבר 2012 הופיע כאורח מוזיקלי במופע קולה של רומניה.
הרדמה
הרדמה (בלועזית: אָנֶסְתֶזְיָה או אָנֶסְתֶסְיָה) היא פעולה מכוונת של עירפול חושים או חוסר הכרה הנגרמת בדרך-כלל על ידי מתן תרופות הרדמה, אשר פועלות לדיכוי מערכת העצבים, זאת כדי לאפשר טיפול בחולה או בפצוע ללא גרימת כאב, תוך שמירה על תפקוד תקין של מערכות הגוף.
ביצוע ההרדמה יכול להתבצע בעזרת תרופות נרקוטיות, דיקור, היפנוזה רפואית או שילוב של כמה מן השיטות.
היסטוריה
ניתוח תחת הרדמה בעזרת "סם שינה" מיוחד, שבוצע בגופו של רבי אלעזר, בנו של רבי שמעון בר יוחאי, מתואר כבר בתלמוד הבבלי, אם כי לא מצוין מהו "סם השינה" בו השתמשו המנתחים.
בשנת 1844 ביצע רופא השיניים האמריקאי הוראס וולס ניסויים ראשונים בחמצן דו-חנקני ("גז צחוק") לצורכי הרדמה, אולם בהדגמה לקהל בבית החולים של מסצ'וסטס ניתנה למטופל כמות קטנה מדי של גז והוא צרח מכאבים.
הפעם הראשונה שבה הודגמה תכונתו של האֶתֶר כחומר המאפשר לחסום את תחושת הכאב ולהביא את האדם לאיבוד הכרה זמני, נעשתה בעיר בוסטון בארצות הברית, על ידי רופא השיניים ויליאם מורטון. היה זה ב-16 באוקטובר 1846 באולם הנקרא עד היום "אולם האתר" בבית החולים הכללי מסצ'וסטס. הידיעה על החידוש התפשטה בעולם במהירות. לאחר שנתיים התגלה כוחו של הכלורופורם כחומר הרדמה, על ידי ג'יימס יאנג סימפסון שאף השתמש בחומר להרדמת המלכה ויקטוריה בשעת לידתה. האלחוש המקומי הראשון בוצע בשנת 1884 באמצעות החומר הנרקוטי קוקאין, ומשנת 1930 הוכנס לשימוש החומר פנטוטל (תיופנטל סודיום).
טרום הרדמה והרופא המרדים
את ההרדמות לסוגיהן מבצעים רופאים. כאשר רופא כללי / מומחה (שאינו מומחה להרדמה) רשאי לבצע הרדמות מקומיות, ואילו את ההרדמות הכלליות מבצע רופא מרדים – רופא אשר התמחה במשך חמש שנים בתחום זה בתום לימודי הרפואה. רופא זה נחשב למומחה רפואת חרום ובעל ידע נרחב בתחומי רפואה רבים כגון: פולמונולוגיה, קרדיולוגיה, פרמקולוגיה ונפרולוגיה. הרופא המרדים מאייש גם מחלקות טיפול נמרץ וחדרי טראומה בזכות יכולותיו באיבטוח נתיב האוויר ויכולותיו ברפואה דחופה. לאחר הכרות עם החולה, העבר הרפואי שלו וסוג הניתוח שהוא עתיד לעבור, קובע הרופא המרדים את סוג ההרדמה וחומרי ההרדמה שיינתנו למטופל. ההרדמה מתחילה טרם הניתוח, עם חיבור החולה למכשירי ניטור, השראת ההרדמה בעזרת תרופות, לרוב דרך הווריד, ואבטחת נתיב האוויר. ההרדמה היא תהליך הנמשך, למעשה, כל זמן הניתוח, וכולל גם תרופות נגד כאבים ומשתקי שרירים, בהתאם לצורך, לפי סוג הניתוח ומצב המנותח, תוך ניטור הדוק של מערכות הגוף החיוניות. בסיום הניתוח מפסיקים את ההרדמה, והחולה מתעורר.
בנוסף להרדמה בזמן ניתוחים, עוסקים המומחים להרדמה ברפואת כאב, שהיא ענף ברפואה העוסק בשיכוך של כאבים חריפים וכרוניים.
סוגי ההרדמה
יש שלושה סוגי הרדמה: מקומית, אזורית וכללית. לעיתים ייתכן שילוב של סוגי הרדמה שונים כמו כללית עם אזורית, אזורית עם מקומית, או שילוב של שתי הרדמות אזוריות (הרדמה אפידורלית וספינלית).
הרדמה מקומית
מתן תרופה המשככת או מבטלת כאבים באזור הניתוח או האבחון. הרדמה זו מתבצעת על ידי הזרקת תכשירים לקרבת האזור המנותח, או הזלפת חומר מאלחש על גבי ריריות. פעולה זו מתבצעת בדרך-כלל על ידי המנתח עצמו, ללא צורך ברופא מרדים. הרדמות מקומיות משמשות לעיתים קרובות גם בטיפולי שיניים.
הרדמה אזורית
מתן תרופה המשככת או מבטלת כאבים באזור הניתוח. הרדמה זו מתבצעת על ידי הזרקת חומרים נרקוטיים אל עצבים או סביבם וגורמת לאלחוש של אזור מסוים בגוף. להרדמה אזורית יכולות להיות תופעות לוואי וסיבוכים אפשרים: תחושת אי-נוחות, לחץ, אי-תחושה, הגבלה בתנועה ושיתוקים חולפים באזור ההזרקה, זיהום מקומי, התפתחות מורסה, כאבי גב, כאבי ראש חדים או ממושכים ובמקרים נדירים - פגיעה קבועה בגפיים ובכיס השתן.
דוגמאות נפוצות של הרדמה אזורית כוללות:
הרדמה כללית
גרימת שינוי הפיך ומבוקר של מצב ההכרה, כך שהמטופל אינו מגיב לכאב ולגירויים חיצוניים. הרדמה זו מתבצעת על ידי הזרקת חומרים נרקוטיים למערכת הדם או החדרתם של גזי הרדמה למערכת הנשימה דרך צינור בקנה נשימה (טובוס) או מסכה באמצעות מכונת הרדמה. פעולה זו גורמת לירידה ברמת ההכרה, הרפיית השרירים והורדת תחושת הכאב. להרדמה הכללית יכולות להיות תופעות לוואי וסיבוכים: כאבי גרון, אי-נוחות בבליעה בעיקר כתוצאה מהאינטובציה, בחילות והקאות, נזק לשיניים ולקנה הנשימה כתוצאה מהחדרת המיכשור הנחוץ להרדמה (אינטובציה), תגובה אלרגית חריפה, תסמונת החום הממאיר, הפרעות בתפקודי מערכות חיוניים ובמקרים נדירים אף מוות. במהלך ההרדמה הכללית מופסקות פעולות הנשימה ועל הרופא המרדים לנטר ולהנשים את החולה בעזרת טובוס ומפוח הנשמה או מכונת הנשמה לאורך כל הניתוח.
מטרות ההרדמה ותפקידי הרופא המרדים
לתהליך ההרדמה שלוש מטרות עיקריות:
לא כל המטרות יכולות להיות מושגות על ידי כל שיטות ההרדמה בכל החולים. למשל, כדי למנוע תזוזה של מבוגר בניתוח קטן בעור, מספיק לבצע הרדמה אזורית. אולם, כדי למנוע תזוזה של תינוק בניתוח זהה, יש לבצע לרוב הרדמה כללית או לפחות על ידי טשטוש.
בנוסף למטרות שלשמן מתבצעת ההרדמה, הרופא המרדים אחראי בראש וראשונה על בטיחות המנותח, ועליו מוטלת ההתמודדות המיידית עם מצבי חירום המתרחשים בזמן הניתוח או מיד לאחריו, כמו למשל תסמונת חזה אוויר.
התאוששות
בתום הניתוח מפסיק הרופא המרדים את מתן תרופות ההרדמה. תהליך ההתעוררות נמשך מספר דקות. חלקו הראשון, בדרך כלל עד שהמנותח מתחיל לנשום בכוחות עצמו, מתקיים בחדר הניתוח וחלקו השני, עד לחזרה למצב ההכרה המלא, מתקיים לרוב ביחידת ההתאוששות. במידת הצורך ניתנות לחולה תרופות משככות כאבים או נוגדי הקאה. לאחר ההתאוששות עובר החולה במידת הצורך להמשך השגחה וטיפול במחלקות אחרות.
עמק רייט
עמק רייט (באנגלית: Wright Valley) הוא הגדול מבין העמקים היבשים מקמרדו, עמק יבש הממוקם על החוף של מצר מקמרדו, בארץ ויקטוריה, מול האי רוס, באוסטרליה.
בעמק רייט זורם הנהר אוניקס, הגדול בזרמי המים המתוקים של אנטארקטיקה וממוקמים בו גם האגם ונדה והאגם דון חואן הקטן יותר.
אורך העמק הוא כ-60 קילומטרים ורוחבו כ-8 קילומטרים. בחורף, בין אפריל ובין נובמבר, הטמפרטורה במקום יורדת עד 70- מעלות צלזיוס, אך בקיץ, על חוף אגם ונדה, ביום 5 בינואר 1974, נמדדה הטמפרטורה הגבוהה ביותר באנטארקטיקה, 15 מעלות צלזיוס.
בעמק לא יורדים ממטרים והרוח מורידה את לחות האוויר, כך שהעמק הוא אחד האזורים המדבריים היבשים ביותר על פני כדור הארץ.
ולודרום לאושאן
ולודרום לאושאן (בסינית: 老山自行车馆 - "לאושאן זישינגצ'גואן") הוא ולודרום הממוקם בשכונת לאושאן שבמחוז שיג'יגשאן בעיר בייג'ינג - בירת הרפובליקה העממית של סין. הוולודרום נבנה במיוחד במטרה לארח את מרוצי האופניים באולימפיאדת בייג'ינג שנערכה בשנת 2008.
המבנה נפתח בשנת 2007 שימש לראשונה בתחרות העולמית של גביע UCI.
מגרש המרוצים אובלי בצורתו, אורכו 250 מטרים; שטחו הכולל של הוולודרום הוא 32,920 מ"ר. במבנה שהוקם 6,000 מקומות ישיבה לצופים, אולם לאחר סיום האולימפיאדה מספרם הופחת ל-3,500. המבנה תוכנן על ידי משרד האדריכלים שורמאן, אשר זכו במכרז להקמת המבנה בשנת 2003.
בסמוך למבנה ממוקם מבנה אדמיניסטרטיבי שאורכו 300 מטרים, המקשר את המבנה לתחנת הרכבת האולימפית הסמוכה. במבנה ישנה גם חנייה ל-5,000 זוגות אופניים.
אנרי פירן
אנרי פירן (Henri Pirenne; 23 בדצמבר 1862 - 25 באוקטובר 1935) היה היסטוריון בלגי הידוע כהוגה "תיזת פירן".
עד לפרסומה של תיזת פירן, סברו רוב ההיסטוריונים בני זמנו כי הגורם לדעיכה בימי הביניים היה חדירת שבטים גרמאניים לתחומי האימפריה הרומית, ובעקבותיה קריסתה של אימפריה זו.
פירן הדגיש את העובדה כי הים התיכון היווה את לב הקיסרות הרומית, חשיבותו הייתה כה גדולה עד שהרומאים כינו אותו "הים שלנו" (mare nostrum). באמצעות הים סחרו זו עם זו כל התרבויות שצמחו בעולם העתיק במזרח התיכון. הים איפשר את חיי הכלכלה מהעולם העתיק ונשאר נתיב הסחר המרכזי של הקיסרות הביזנטית. חדירת האסלאם לאגן הים התיכון, כבר במהלך המאה ה-7, היא נקודת מפתח במהלך ההיסטוריה. סגירתו, ולו החלקית, של הים התיכון לתנועת סחורות הביאה לאבדן חשיבותה של אירופה הדרומית, לדעיכת המסחר הבינלאומי ולהתפוררות התרבות הקלאסית. אחד הגורמים אשר מערערים כיום את התיזה של אנרי פירן הם מסמכים אשר נמצאו בגניזת קהיר ואשר מוכיחים כי סחר ברחבי הים התיכון המשיך גם לאחר השתלטות המוסלמים על הים התיכון. אולם עדיין מקובלת דעתו כי עקב השינוי במערכת היחסים בין חלקי האימפריה והשינויים הפוליטיים בצפון אירופה ובחצי האי האיברי ירדה חשיבותו של הים התיכון והסחר בו.
אחת הביקורות על פירן היא העובדה שהרדהנים עסקו בסחר בין אסיה לאירופה וקישרו בין העולם המוסלמי לנוצרי, כך שהסחר היה יכול להמשיך להתקיים.
מאורו בלוג'י
מאורו בלוג'י (באיטלקית: Mauro Bellugi; 7 בפברואר 1950 – 20 בפברואר 2021) היה כדורגלן איטלקי, ששיחק בעמדת הבלם.
קריירה
בלוג'י החל את הקריירה שלו באינטר מילאנו, כשערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה ב-31 באוגוסט 1969 במהלך משחק במסגרת הגביע האיטלקי. במהלך חמש עונות עם אינטר הוא רשם בסך הכל 137 משחקים בכל המפעלים, כשמתוכם 90 משחקים בסרייה א'.
לאחר מכן, בלוג'י שיחק במדי בולוניה (1974-79), נאפולי (1979-80) ופיסטויסה (1980-81).
בלוג'י רשם 32 הופעות עבור המדים הלאומיים של נבחרת איטליה בין השנים 1972 ל-1979. הוא שיחק חמישה משחקים במונדיאל 1978, שבו איטליה סיימה במקום הרביעי תחת המאמן אנצו ביארזוט. כמו כן, הוא היה חלק מהסגל האיטלקי למונדיאל 1974. את משחקו האחרון עבור איטליה הוא ערך ב-17 בנובמבר 1979 נגד נבחרת שווייץ במשחק שהתקיים באודינה. בנוסף לכך, בלוג'י היה חלק מהסגל האיטלקי ביורו 1980, שבו היא סיימה במקום הרביעי, אך בלוג'י לא שיחק כלל בטורניר זה.
יאסארוקסאלאש
יאסארוקסאלאש (בהונגרית: Jászárokszállás) היא עיר קטנה במחוז יאס-נאג'קון-סולנוק, בנפת יאסברן.
מיקום
היישוב ממוקם באזורים הצפוניים ביותר של מחוז יאס-נאג'קון-סולנוק, באזור כפרי שטוח, 17 ק"מ צפונית-מזרחית ליאסברן. נחל ג'נג'ש זורם בפאתי היישוב.
נגישות
ניתן להגיע ברכבת על MÁV קו הרכבת 86 (ואמושגיירק - אויסאס - סולנוק). תחנת הרכבת ממוקמת בין ואמושגיירק לבין יאסדוז'ה.
ימי הביניים
דיולה קוציאן (1847-1896), הפקיד הפטריוט המקומי של יאסארוקסאלאש, קבע ביצירתו "העבר וההווה של יאס - ארוקסאלאש", כי "היסודות של ארוקסאלאש דאז הונחו על ידי היאסים שיושבו במקום בשנים 1084–1085 על ידי המלך לאסלו הקדוש (לאסלו הראשון, מלך הונגריה)". (היאסים היו קבוצה אתנית דוברת שפה הודו-איראנית. האוסטים החיים בקווקז כיום הם קרובי משפחה של היאסים). הספרות המאוחרת כבר לא קיבלה את התזה הזו, אלא חיפשו את מקור הקמת היישוב במאה ה-14. קוציאן התייחס לשנת 1313 כאל האזכור הכתוב הראשון של ארוקסאלאש.
עיר מאורגנת (1886-1879)
1879 הייתה שנה חשובה בתולדות היישוב, כאשר יאסארוקסאלאש הפכה לעיר עם מועצה מסודרת. ראש העיר הראשון שלה היה אלאיוש מוצר (1819–1889). הרפורמטורים המקומיים נלחמו למען שימור דרגת העיר, אך בעלי הקרקע העשירים ביותר במקום פרקש יוז'ף מאגם בלטון ואנטל פטש מקצ'קמט חשבו שהעומס הכספי גדול מדי עבור היישוב ובשנת 1886 ארוקסאלאש הפך בחזרה לכפר גדול. עם זאת, המחלוקת נמשכה גם אחרי 1911, לאחר מותם של רוב המשתתפים בוויכוח.
זהר עמר
זֹהר עמר הלוי (נולד ב-1 בינואר 1960) הוא פרופסור מן המניין במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, אשר תחומי התמחותו הם: תולדות הטבע בעת העתיקה, זיהוי הצומח והחי של ארץ ישראל בהתאם לתיאורים במקורות ישראל; תרבות חומרית, ריאליה וחיי יום-יום בתקופת ימי הביניים כפי שבאה לידי ביטוי בחקלאות ובמסחר; תולדות הרפואה ואתנופרמקולוגיה. המחקר משלב דיסציפלינות שונות, מתחום ענפי מדעי הטבע, היסטוריה וארכאולוגיה עם בלשנות ותחומי מחקר מעולם היהדות.
מחקרים בולטים שערך בשנים האחרונות היו: תעודות הגניזה הקהירית כמקור להכרת הרפואה המעשית במזרח התיכון בימי הביניים, מחקר צבענים שבטקסטילים עתיקים ונייר עתיק, כנימת האלון כמקור לצבע ("תולעת השני"), צבע התכלת והארגמן, צמח האפרסמון, סממני המרפא והבושם המסורתיים בארץ ישראל, תרבות חומרית של יהודי תימן ותיעוד מסורות כשרות בעלי החיים.
תולדות חייו
עמר נולד ב-1960, ולמד בישיבת בני עקיבא בנתניה ובישיבת מרכז הרב בירושלים. שירת בצה"ל בהנדסה קרבית (רס"ן במילואים). לאחר השירות הצבאי עסק בהדרכות טיולים ובחברה להגנת הטבע במסגרת חוגי סיור. שימש במשך חמש שנים כמנהל הגן הבוטני האקולוגי, אבו כביר, קמפוס אוניברסיטת תל אביב הישנה.
סיים את לימודיו האקדמאיים לתואר ראשון, שני ושלישי, באוניברסיטת בר-אילן, שבה הוא מכהן כיום כפרופסור מן המניין. הוא כיהן כראש המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטה בשנים תשס"ד-תשס"ה, ותשס"ט. עמר זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית בשנת תשע"ו.
עמר הוא חבר בוועדת השמות הממשלתית.
נושא עבודת המסטר שלו היה: "סוגיות ביישוב, בחקלאות ובנוף הצומח של ארץ-ישראל בתקופת ימי הביניים". נושא עבודת הדוקטורט: "גידולי ארץ-ישראל בימי-הביניים: תיאור ותמורות". שתי העבודות בהנחיית פרופ' יהודה פליקס ופרופ' יוסף דרורי.
עמר הוא חבר במערכת כתב העת המעין.
שיטת המחקר
עמר עוסק בשנים האחרונות בסוגיות שונות שבתחום שבין תורה ומדע, מתוך הצגת בחינה מחודשת למקורות, ומתן פרשנות וזווית מבט השונה לעיתים מהמקובל. המטרה היא לרתום את כלי המחקר המודרניים ולהציג את תרומתם למחקר מדעי היהדות, אם כי לא מתוך רצון מאולץ לגשר ביניהם.
במחקריו הוא משתדל לנצל כמעט כל פיסת מידע אפשרית, תוך שימוש נרחב במכמניה של הספרות העברית והספרות הערבית ובמקורות העתיקים והקלאסיים, כולל ספרות יוון העתיקה, לטינית וסורית. הדגש ההוא במיוחד למקורות היהודים והמוסלמים שנכתבו בערבית בימי-הביניים, כאשר הוא מציג את תרומתם להבנת הפריחה התרבותית והחומרית שהייתה בארצות האסלאם. מחקרים רבים הוקדשו להבנת הריאליה המשוקעת בחיבורי רס"ג והרמב"ם.
תחום מחקר נוסף קשור לזיהוי הצמחים ובע"ח הנזכרים במקרא ובספרות חז"ל. בעבודותיו מציע זהר עמר להעריך מחדש את הזיהויים הקיימים באופן ביקורתי ולסווגם על פי רמות הסתברות (ודאיות, מסופקות). שיטתו מעניקה ל"מסורת הזיהוי" את המשקל הסגולי הגבוה ביותר מכלל המדדים הקיימים במחקר. הוא גם פרסם הצעה חדשה לבחינת זיהוי החיות הטהורות בתורה (עם גיא בר-עוז ורם בוכניק) לאור הממצא הארכאוזואולוגי שנמצא בארץ ישראל וסביבותיה. הוא יסד עם ד"ר יעל אלקיים את המחקר הגימו-ארכאולוגי: זיהוי אבני חן ומינרלים שנחשפו בממצא הארכאולוגי.
חלק ניכר מעבודתו מוקדש למחקר הצומח והחקלאות הנזכרים בספרות המקרא, המשנה והתלמוד, מחקר המשלב גם גידול ושחזור מעשי של הפקת המוצרים שנעשו בהם. בין השאר במחקרים המשחזרים את הפקת אריגי "פתילת המדבר", פענוח כתובת "שמן רחץ" הנזכרת בחרסי שומרון, הצעת שיחזור של "לחם הפנים", גילויה של "תולעת השני" (כרמיל האלון) הארץ-ישראלית והפקת הצבע ממנה, התכלת והארגמן, זיהוי צבענים בטקסטילים עתיקים, זיהוי היסטורי ומעבדתי של חומרי הגלם אשר מהם ייצרו את הנייר בימי הביניים לאור אנליזות של תעודות מהגניזה הקהירית וכן מחקר על זנים קדומים של הגפן בישראל. בשנים האחרונות פרסם סדרה של מחקרים בנושא הפקת בשמים וקטורת לאור המקורות ההיסטוריים ומחקר שדה ממרכיבי החורש הים תיכוני ובהם הלוטם, אלת המסטיק, לבנה רפואי ואלה אטלנטית (האחרונים בשיתוף אלרון זבטני).
כשרות בעלי חיים
זהר עמר עוסק בפרויקט שמתעד את מסורת כשרותם של בעלי חיים טהורים בקרב קהילות ישראל. התוצאה הייתה פרסום שני ספרים: "הארבה במסורת ישראל" ו"מסורת העוף", וכן עשרות מאמרים בנושאי הכשרות שזכו להכרה מצד גורמי כשרות ופוסקי הלכה. במהלך מחקריו הצליח לתעד מסורות עתיקות מפי מאות אינפורמנטים קשישים. אחד מפירות המחקר הוא הענקת היתר רשמי מהרבנות הראשית לגידול בקר הג'אמוס בארץ לבשר. המחקר ההיסטורי והתורני נערך בשיתוף עם ד"ר ארי זיבוטפסקי, ועל ידו הובהר כי תחום מדעי יהדות עשוי להיות מחקר יישומי שתורם לכלכלת הארץ. ממארגני "סעודת המסורת" אירוע לשימור מסורת בעלי חיים טהורים.
במחקר אחר שבו היה שותף זהר עמר הוכח שתהליך גיבון חלב ביונקים הוא מדד אמין להבחנה בין בעלי חיים טהורים לטמאים. בין בעלי החיים הטהורים שנבדקו ומהם התקבל גבן: יעל, אייל אדום וג'ירפה.
תרבות חומרית וריאליה של המקדש
תחום יוצא דופן הוא מחקר התרבות החומרית הקשורה לפעילות הפולחנית בימי בית שני. המחקר עסק בין היתר בהערכת המערכת הכלכלית של המקדש והיערכותה של ירושלים כעיר קודש לקליטת מאות אלפי עולי רגל. מחקרים אחרים עסקו בשחזור החושן: הצבענים וזיהוי האבנים המשובצות ומקורן, שיטות אפייה של לחמי הקודש, עצי המערכה ושחזור שריפת פרה אדומה.
תולדות הרפואה בעולם הקדום
חקר תולדות הרפואה של העולם הקדום הפך בשנים האחרונות לאחד מהתחומים החשובים הנחקרים במחקר ההיסטורי. במסגרת זו הקים עמר בשיתוף עם פרופ' אפרים לב, (כיום באוניברסיטת חיפה) את "המדור לתולדות הרפואה בארץ-ישראל", ממוקדי המחקר האקדמיים החשובים ביותר בארץ; הפועלים בתחום זה. המחקר המתמקד בתיעוד המסורת הרפואית הקדומה ועד ימינו, ובמיוחד בתחום חומרי המרפא (Materia Medica), סממני הקטורת והבושם, והוא כלל סקר אתנופרמקולוגי מקיף שנערך בשווקים שמתמחים במכירת סממני מרפא מסורתיים בארץ, בעבר הירדן, ובמרוקו. לאחרונה הושלם מחקר מקיף על סממני מרפא ורפואה מסורתית של יוצאי אתיופיה בישראל (בשיתוף עם דקלה דנינו). מחקר בולט נוסף עסק ברפואה המעשית בימי הביניים במזרח התיכון על פי המירשמים הרפואיים שנמצאו בגניזה הקהירית. ועל תרומת הערבים להפצת חומרי מרפא חדשים.
זהר עמר הוציא לאור עם כמה עמיתים למחקר כמה כתבי יד רפואיים עתיקים, כמו חיבורו של הרופא הירושלמי אלתמימי (מאה עשירית), האנציקלופדיה 'צרי הגוף' לר' נתן בן יואל פלקירה (מאה שלושה עשרה), רפואה מעשית לר' חיים ויטאל (מאה שש-עשרה),'פרי מגדים' לר' דוד די סילוה הרופא מירושלים (מאה שמונה עשרה) וספר הרפואות של אסף הרופא.
היגיינה גזעית
המונח היגיינה גזעית שימש לתיאור גישה לאיגניקה בתחילת המאה ה-20, שמצאה את יישומה הנרחב ביותר בגרמניה הנאצית. על ידי גישה זו ניסו הנאצים, שדגלו בתורת הגזע למנוע נישואים בן-גזעיים, והקבילו ניסיון זה לניסיונם של מגדלי חיות למנוע הכלאות כדי לשמר את מה שהם כינו "טוהר הגזע" של חיות (כגון כלבים או פרות). ניסיון זה הונע לעיתים קרובות על ידי האמונה בקיומה של היררכיה גזעית והחשש שבנים למה שכונה "גזעים נחותים" "יזהמו" "גזעים עליונים". כמו רוב האיגניסטים באותה תקופה, הדוגלים בהיגיינת הגזע האמינו שאי יישומה של איגניקה יוביל לניוון חברתי מהיר ושקיעת הציוויליזציה על ידי התפשטות מאפיינים "נחותים" בקרב הפרטים באוכלוסייה.