cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טאניס
זיהוי מקראי
יש המזהים את העיר עם העיר "צֹעַן", המוזכרת מספר פעמים במקרא כבירת מצרים, בין היתר בפסוק "אך אולים שרי צען חכמי יועצי פרעה" (ישעיה י"ט), בתרגום השבעים ובתרגום אונקלוס מתורגם השם לטאניס והשם השתמר גם בשמה הערבי של העיר "צאן" (صان), פלינדרס פיטרי שחפר בה היה הראשון שהציע לקשר את התל לצאן וטאניס.
כעיר מרכזית בעולם הקדום שימש יסוד העיר כנקודת יחוס לאירועים שונים ובניהם יסוד העיר חברון ""וַיַּעֲלוּ בַנֶּגֶב וַיָּבֹא עַד חֶבְרוֹן וְשָׁם אֲחִימַן שֵׁשַׁי וְתַלְמַי יְלִידֵי הָעֲנָק וְחֶבְרוֹן שֶׁבַע שָׁנִים נִבְנְתָה לִפְנֵי צֹעַן מִצְרָיִם." (במדבר, יג, כב). גם אסטלה מימי רעמסס הראשון שנתגלתה בצאן אל חגר מציינת "ארבע מאות שנה לבנין צוען", וכנראה הכוונה לאותו תאריך.
רוסיה הצארית
אופריצ'נינה
בסוף שנות 1550, איוואן הסתמך רבות על יועציו, הממשלה והבויארים. ב-1565 הוא חילק את רוסיה לשני חלקים: תחום פרטי (אופריצ'נינה) וממלכה ציבורית (זמצ'ינה). לצורכי הפרט איוואן בחר במחוזות החשובים והמשגשגים ביותר. בשטחים אלה סוכניו תקפו את הבויארים, הסוחרים והעם הפשוט והוציאום להורג בדרכים אכזריות תוך הפקעת אדמותיהם. כך החל עשור של טרור שהגיע לשיאים בטבח נובגורוד בשנים 1569–1570 שבמהלכם סוכניו של איוואן הוציאו להורג רבבות אנשים.
כתוצאה ממדיניות האופריצ'נינה איוואן ניתץ את כוחם הפוליטי והכלכלי של משפחות הבויארים המובילות והרס בכך את האישים שסייעו לבנייתה של רוסיה ולניהולה. המסחר נהרס והחקלאים שנאלצו להתמודד עם מיסים כבדים מאוד ואיומים באלימות עזבו את רוסיה. בשנת 1572 איוואן נטש לבסוף את מדיניות האופריצ'נינה.
ברם, המצב הכלכלי והפוליטי המתדרדר הביא לכך שלאחר מותו פרץ משבר חברתי ומלחמת אזרחים בתקופה שנודעה בכינוי תקופת הצרות ונמשכה משנת 1598 ועד 1613.
תקופת הצרות
לאחר מות איוואן הרביעי, ירש אותו בנו פיודור שלקה בנפשו והשלטון בפועל היה נתון בידי גיסו בוריס גודונוב. האירוע החשוב ביותר באותה תקופה הייתה הקמת הפטריארכיה של מוסקבה בשנת 1589. באותה שנה גם הגיעה לקצה שושלת רוריק לאחר שפיודור מת מבלי להותיר יורש. גודונוב אסף את הזמסקי סובור ונציגי הכנסייה והסוחרים והכריז על עצמו כצאר, אף שכמה מהבויארים סירבו להכיר בו. באותה עת הופיע מתחזה שטען כי הוא דמיטרי, בנו של איוואן הרביעי שמת ב-1591 וכך עלה לשלטון דמיטרי הכוזב הראשון משושלת גודונוב, שזכה לתמיכת פולין והסוחרים של מוסקבה. הוא הוכתר לצאר זמן קצר לאחר רצח הצאר פיודור השני, בנו של בוריס גודונוב.
רוסיה נכנסה לתקופה של כאוס מתמשך הנודע בכינוי תקופת הצרות (Смутное Время). בתקופה זו הבויארים נאבקו זה בזה על השלטון, והמעמדות הנמוכים התקוממו פעמים רבות בעוד צבאות זרים פולשים לרוסיה ובכך נחלש כוחו של הצאר והאוטוקרטיה שהנהיג איוואן הרביעי.
ב-1609 פולין פלשה לרוסיה והגיעה עד לכיבוש הקרמלין. בשנת 1610 קבוצת בויארים חתמה על הסכם שלום עם הפולנים ולאחר שהרוסים הצליחו לגבור על הפולנים, בחרה אספת העם, הזמסקי סובור, בשליט חדש לרוסיה, מיכאיל הראשון שהיה השליט הראשון לשושלת רומנוב ששלטה ברוסיה ב-304 השנים הבאות.
רוסיפיקציה
ניסיון של הצארים לעשות מעין כור היתוך לאומי באופן כוחני ולהעביר את העמים השונים ברוסיה תהליך של רוסיפיקציה. ניסיון זה נכשל – והמהלכים רק עודדו את הרגשות הלאומיים המקומיים, ויצרו התנגדות לשלטון הרוסי.
תחילת שלטונם של בני רומנוב
לאחר עלייתו לשלטון, מיכאיל הראשון פעל לחתום על חוזה שלום עם שוודיה בשנת 1617. בשנת 1618 הוא חתם על חוזה דאולינו לסיום מלחמת רוסיה-פולין של השנים 1608–1618 ובמסגרת החוזה הושבו לפולין ולליטא שטחים שונים, לרבות סמולנסק שנכבשה על ידי הליטאים בשנת 1509.
כל ענייני הפנים והמדינה בתקופת מיכאיל היו בידי אביו פילארט שבשנת 1619 הפך לפטריארך של מוסקבה. מאוחר יותר, בנו של מיכאיל אלכסיי הראשון (1645–1676) הסתמך על הבויאר בוריס מורוזוב שניהל את הממשל. אולם, לאחר שבוריס מורוזוב ניצל לרעה את סמכויותיו, הוא פוטר בשנת 1648 עם מהומות המלח במוסקבה.
לאחר הניסיון הלא מוצלח לכיבוש סמולנסק מידי פולין ב-1632, רוסיה חתמה על חוזה שלום עם פולין בשנת 1634.
כיבוש סיביר והתפשטות מזרחה
רוסיה המשיכה להתרחב דרומה ומזרחה. בשנת 1581 משפחת הבויארים סטרוגנוב שכרה את הקוזאק ירמק טימופייביץ' להוביל משלחת למערב סיביר. ירמק הביס את חאנות סיביר ותבע את השטחים שממערב לנהרות אוב ואירטיש בעבור רוסיה. הקוזאקים סייעו לרוסיה להתפשט מזרחה ובשנת 1648 סמיון דז'ניוב פתח מעבר בין אמריקה לאסיה. באמצע המאה ה-17 הרוסים הגיעו לנהר אמור ולגבולות האימפריה הסינית.
לאחר תקופת סכסוך עם שושלת צ'ינג, רוסיה חתמה על חוזה שלום עם סין ב-1689 והשיגה שליטה על שטחי מזרח אגם הבאיקל ודרך מסחר לבייג'ינג.
פיוטר הראשון והקמת האימפריה הרוסית
פיוטר הגדול (1672–1725) שהפך לשליט יחיד בשנת 1696 התעתד להפוך את רוסיה הצארית, שניהלה קשרים מועטים עם אירופה וראו בה כמעצמה אזורית, לכוח עולה בתרבות ובפוליטיקה האירופית. לאחר דיכוי מספר מרידות עקובות מדם, פיוטר יצא בחשאי לסייר במערב אירופה והתרשם מאוד ממה שראה ובעיקר הבין עד כמה רוסיה הייתה נחשלת ועד כמה מנהגי הרוסים היו דומים יותר לאלה של האימפריה המונגולית מאשר למנהגי המלוכה האירופית. בשובו לרוסיה הוא הנהיג בכוח את מנהגי האירופים בכך שאסר על האצולה לגדל זקנים והכניס מנהגים חדשים. אוכלוסייתה של רוסיה גדלה עקב התפשטות גבולותיה והיא הפכה לא רק למעצמה אזורית אלא גם למעצמה עולמית וכוח עולה באירופה.
לאחר הניצחון על השוודים במלחמת הצפון והחתימה על חוזה נישטדט בספטמבר 1721 רוסיה הפכה למעצמה. היא סיפחה לעצמה את שטחי חבל קרליה, ליפלנדיה, איז'ורה, אינגריה, אסטליאנדיה וליבוניה ודרום פינלנד עד ויבורג. לאחר המלחמה היה לרוסיה צי מודרני ועוצמתי וצבא חזק. הסנאט הרוסי והסינוד החליטו להעניק לפיוטר הראשון את תואר קיסר רוסיה. ב-22 באוקטובר (2 בנובמבר) 1721 פיוטר אימץ לעצמו את התואר כצעד המציג את תפקידה החדש של רוסיה בזירה הבינלאומית. פרוסיה והולנד הכירו מיד בתואר החדש, שוודיה הכירה בכך בשנת 1723, האימפריה העות'מאנית רק ב-1739, אנגליה וממלכת הבסבורג ב-1742, צרפת וספרד ב-1745 ופולין רק ב-1764.
פוליטיקה
הצאר היה השליט הכל יחיד של רוסיה הצארית. ברם, הוא הסתייע פעמים רבות ביועצים, שהורכבו לא פעם מאצילים ("בויארים"). לצד הצאר פעלה גם מועצה מייעצת, שכונתה "זמסקי סובור" ומהווה למעשה לגלגול הראשון של הפרלמנט ברוסיה.
לא הייתה ממשלה מרכזית ברוסיה הצארית, ברם הוקמו מינהלות (פריקאזי), המהוות גלגול ראשון של משרד ממשלתי ברוסיה ומרבית משרדי הממשל המודרניים יונקים שורשיהם מאותן מינהלות.
שליטי רוסיה הצארית
לאחר 1721 שלט פיוטר על האימפריה הרוסית עד למותו בשנת 1725.
דגלי רוסיה הצארית
בתקופת רוסיה הצארית לא היה דגל מדינה אחד, אלא כמה דגלים בשימוש:
אדוארד סנפורד
אדוארד טרי סנפורד (באנגלית: Edward Terry Sanford; ) היה משפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1923 ועד מותו. קודם לכן הוא שימש כעוזר התובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא תאודור רוזוולט בין השנים 1905–1907, וכיהן כשופט בבתי המשפט הפדרליים של המחוזות המזרחי והמרכזי של טנסי מ-1908 ועד למינויו לבית המשפט העליון. סנפרוד היה השופט הפדרלי המחוזי האחרון שקודם ישירות לבית המשפט העליון.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד ועסק בעריכת דין בעיר הולדתו, נוקסוויל במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 ובמהלך העשור הראשון של המאה ה-20. כעוזר התובע הכללי של ארצות הברית הוא החל לבלוט ברמה הלאומית כמי שהוביל את התביעה במשפטו של ג'וזף שיפ ב-1907, שעד היום הוא המשפט הפלילי היחידי שהתנהל בבית המשפט העליון.
בדרך כלל נחשב סנפורד כשופט שמרן, שהעדיף פרשנות קפדנית לחוקי ההגבלים העסקיים, ולעיתים קרובות הצביע עם המנטור שלו, נשיא בית המשפט העליון, ויליאם האוורד טאפט. ההשפעה ארוכת הטווח ביותר של סנפורד על המשפט האמריקאי היא ככל הנראה חוות דעת הרוב שהוא כתב בתיק שהיווה ציון דרך, פסק הדין "גיטלו נגד ניו יורק". תיק זה, שהוביל להחלתה של מגילת הזכויות במדינות, סלל את הדרך לרבים מפסקי הדין שניתנו בבית המשפט העליון בתקופת נשיאותו של ארל וורן, אשר הרחיבו את זכויות וחירויות האזרח בשנות ה-50 ו60 של המאה ה-20.
קורות חייו
אדוארד סנפורד נולד בנוקסוויל שבטנסי, כבנם הבכור של איש העסקים הבולט אדוארד ג' סנפורד והמהגרת השווייצרית אמה שאוון. אביו של סנפורד, שהיה נשיא וסגן נשיא של כמעט תריסר בנקים ותאגידים, היה אחד הכוחות המניעים המרכזיים מאחורי תקופת השגשוג הכלכלית של נוקסוויל בסוף המאה ה-19. סבו מצד אמו, אדריאן שאוון, היה מנהיגה של קבוצת מתיישבים שווייצרים שהגיעו לטנסי בסוף שנות ה-40 של המאה ה-19, ודודו, אלברט שאוון, היה סופר וסוציולוג בולט. ב-1891 נשא סנפורד לאישה את לוטי מלורי וודרף, בתו של איל ההון ו. ו. וודרף.
אחת מהופעותיו הראשונות של סנפורד בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית היה כאשר ייצג ב-1901 את חברת הברזל של נוקסוויל בתיק "חברת הברזל של נוקסוויל נגד הרביסון" (Knoxville Iron Company v. Harbison). בית המשפט פסק לטובתו של הרביסון ואישר את זכויות המדינות למנוע מחברות מלשלם לעובדים באשראי ולא במזומן.
עוזר התובע הכללי של ארצות הברית
כהונתו הראשונה של סנפורד בשירות הממשלתי הייתה כעוזר מיוחד לתובע הכללי של ארצות הברית בשנים 1905–1907, לאחר מכן ועד 1908 הוא שימש כעוזר קבוע לתובע הכללי בממשלו של הנשיא תאודור רוזוולט.
ארצות הברית נגד שיפ
כעוזר התובע הכללי, שימש סנפורד כראש צוות התביעה במשפט החשוב, "ארצות הברית נגד שיפ" ב-1907. בתיק זה היה מעורב השריף ג'וזף שיפ, שהורשע בכך שאפשר ביצוע מעשה לינץ' באסיר אפרו-אמריקאי שהיה נתון לצו הביאס קורפוס של בית המשפט העליון של ארצות הברית. על האופן שבו ניהל סנפורד את התביעה, בעיקר נאום הסיכום שלו, נאמר שהוא היה חלק מ"משפט אמריקאי גדול". משפט זה היה היחידי שנוהל בפני בית המשפט העליון, שבו בית המשפט יישם את סמכות השיפוט המקורית שלו (בדרך כלל שומע בית המשפט העליון אך ורק עתירות). המשפט זכה לסיקור נרחב בעיתונות. שיפ ונאשמים נוספים שהועמדו לדין יחד עמו במקרה זה הורשעו במשפט.
שופט בבית המשפט הפדרלי המחוזי
ב-14 במאי 1908 מונה סנפורד על ידי הנשיא תאודור רוזוולט כשופט בשני בתי משפט פדרליים מחוזיים, זה של המחוז המזרחי של טנסי וזה של המחוז המרכזי של טנסי, במקומו של השופט צ'ארלס דיקנס קלארק שנפטר. ב-18 במאי אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית. בכהונתו זו שימש סנפורד עד למינויו ב-1923 לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
בעצת ידידו של סנפורד, נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, ויליאם האוורד טאפט, מינה אותו הנשיא וורן הרדינג ב-24 בינואר 1923 כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, במקומו של השופט מאלון פיטני שהתפטר. ב-29 בינואר אושר המינוי על ידי הסנאט. במקביל לכהונתו זו הוא שימש גם כשופט בבית המשפט הפדרלי בסבב החמישי.
בשבע שנות כהונתו על כס השיפוט כתב סנפורד 130 פסקי דין. פסק הדין הידוע ביותר פרי עטו היה פסק הדין "גיטלו נגד ניו יורק", בו הוא כתב את חוות דעת הרוב. בה בעת שפסק הדין אישר את חוקי המדינות שאסרו את הפצתה של ספרות אנרכיסטית, הוא יישם כמה מסעיפי מגילת הזכויות (במקרה הזה סעיף חופש הדיבור שבתיקון הראשון לחוקה) באופן זהה במדינות על סעיף ההליך הראוי של התיקון ה-14 לחוקה. לפסק דין זה היו השלכות יוצאות דופן על הפסיקות של בית המשפט העליון שהתבססו על מגילת הזכויות בתקופת נשיאותו של ארל וורן, שבהמשך עשה שימוש דומה בנימוקים לשילובם של תיקונים נוספים לחוקה ולהרחבת חירויות האזרח. פסק הדין גיטלו נגד ניו יורק צוטט כתקדים בתיקים כמו פסק הדין "ניר נגד מינסוטה" מ-1931, שהבטיח את חופש העיתונות; פסק הדין "גריוזוולד נגד קונטיקט", שהכיר בחוקתיות של הזכות לפרטיות; ופסק הדין "מקדונלד נגד עיריית שיקגו"  מ-2010, שהכיר בזכות לשעת נשק.
סנפורד כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "האינדיאנים של אוקנוגן נגד ארצות הברית", שנודע גם בשם "תיק וטו הכיס", שבו אושרה סמכות הנשיא להטיל וטו כיס. חוות דעת ראויות לציון נוספות שהוא כתב היו בפסק הדין "קוריגן נגד באקלי" מ-1926, שאישר את זכות הקניין של סוחרים שהופלו על בסיס גזעי; פסק הדין "טיילור נגד ווס" (Taylor v. Voss) מ-1926; ופסק הדין "פיסק נגד קנזס"  מ-1927.
סנפורד הצביע עם הרוב בפסק הדין "מאיירס נגד ארצות הברית" מ-1926, שאישר את סמכות הנשיא לפטר פקידי ממשל ללא הסכמת הסנאט, ובפסק הדין "אקס פארטה גרוסמן", שהכיר בהרחבת סמכות החנינה של הנשיא למקרים של הרשעה בעוון ביזיון בית המשפט. סנפורד כתב חוות דעת משלימה לחוות דעת המיעוט של טאפט בפסק הדין "אדקינס נגד בית החולים לילדים" מ-1923.
בעיני רבים נחשב נשיא בית המשפט העליון טאפט כמנטור של סנפורד. השניים צידדו באופן הדדי זה בחוות דעתו של זה. הם היו חלק מהחוג הפנימי השמרני של בית המשפט שנהגו להיפגש בימי ראשון בביתו של טאפט למטרות חברתיות.
מותו
אדוארד סנפורד נפטר באופן פתאומי ב-8 במרץ 1930 בוושינגטון די. סי. כתוצאה מאי-ספיקת כליות חריפה שאירעה בעקבות עקירת שן. הוא נפטר שעות ספורות לפני פטירתו של טאפט, שפרש מכהונתו כנשיא בית המשפט העליון חמישה שבועות קודם לכן. לאור הנוהג שחברי בית המשפט העליון נוכחים בטקסי ההלוויה של שופטים שהלכו לעולמם, יצר אירוע מותם של השניים, "סיוט לוגיסטי" בשל הצורך שהשופטים ייסעו מהלווייתו של סנפורד בנוקסוויל ישירות לטקס ההלוויה של טאפט בוושינגטון. כפי שאירע לעיתים קרובות במהלך הקריירות שלהם, מותו של טאפט, שקודם לכהונתו כנשיא בית המשפט העליון, היה גם נשיא ארצות הברית, האפיל על מותו של סנפורד. סנפורד נטמן בבית הקברות גרינווד שבנוקסוויל.
1999 בקולנוע
בישראל
מספרי הכרטיסים נמסרו ממפיצי הסרטים.
טרזה שטולץ
טרזה שטולץ (בגרמנית: Teresa Stolz; 2 ביוני 1834 - 23 באוגוסט 1902) הייתה זמרת סופרן בוהמית. שטולץ נולדה בקוסטלץ נאד לאבם (בצ'כית: Kostelec nad Labem) בבוהמיה, שהייתה אותו זמן חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום היא בצ'כיה. טרזה שטולץ עשתה חלק ניכר מחייה באיטליה ושמה נקשר עם בכורות חשובות של האופרות של ג'וזפה ורדי. היא תוארה כ"הסופרן הדרמטי פאר אקסלנס, רבת-עוצמה, מבטאת רגשות עזים, אך אומרת כבוד בהליכותיה ובוטחת בצליל ובשליטה".
חייה
טרזה שטולץ למדה אצל יוזף נרודה ואחר בקונסרבטוריון של פראג אצל ג'ובאני באטיסטה גארדייאני. היא סולקה מן הקונסרבטוריון באוקטובר 1851 אך המשיכה ללמוד אצל ווֹיְטֶץ' קאבּוּן. היא עברה לטריאסטה להתגורר עם אחיה, שם למדה אצל לואיג'י ריצ'י מלחין ומנצח, שניצח ב-1840 על הצגת הבכורה של "איל קורסארו" מאת ורדי. ובהמשך היה לגיסה. הופעתה הראשונה הייתה בטביליסי בשנת 1857, ולאחריה הופיעה גם באודסה, קונסטנטינופול, ניס, גרנדה ועוד. בשנת 1864 נסעה לאיטליה, שם הייתה תלמידתו של פרנצ'סקו למפרטי במילאנו. הופעת הבכורה שלה באירופה הייתה בטורינו ב-1864. היא שרה בקביעות בלה סקאלה, מילאנו, בשנים 1865 עד 1877. טרזה שטולץ הייתה הראשונה לשיר בתפקיד לאונורה בגרסה המתוקנת של כוחו של גורל מאת ורדי, במילאנו ב-27 בפברואר 1869. היא שרה בהצגת הבכורה של הגרסה המתוקנת של דון קרלוס מאת ורדי.
טרזה שטולץ הייתה הראשונה לשיר את התפקיד הראשי באאידה באיטליה (לה סקאלה, 8 בפברואר 1872; היה זה גם ביצוע בכורה האירופאי של האופרה). ורדי לא בא לביצוע הבכורה העולמי בקהיר בדצמבר 1871, וראה בהפקה במילאנו, שבה היה מעורב במידה רבה בכל שלב, את ביצוע הבכורה האמיתי של האופרה.
יתר תפקידיה כללו את התפקידים הראשיים ב"לוקרציה בורג'ה" של דוניצטי, "נורמה" של בליני, ו"ג'ובאנה ד'ארקו" של ורדי; מתילדה ב"וילהלם טל" של רוסיני, אליס ב"רוברט השד" של מאיירבר, אמליה בנשף מסיכות, ג'ילדה בריגולטו ודסדמונה באותלו.
במהלך הקריירה שלה הופיעה שטולץ במוסקבה, בסנקט פטרבורג ובקהיר, בבתי האופרה הראשיים באיטליה וכן בווינה, פריז ולונדון.
חייה האישיים
טרזה שטולץ הייתה פילגשו ואחר ארוסתו של המנצח והמלחין אנג'לו מריאני. הקשר הזה הסתיים בסביבות 1871, אבל הניתוק היה כרוך באי-אילו סיבוכים שהובילו אליו. מריאני היה קודם לכן ידיד קרוב של ורדי, אבל הקשר ביניהם ניתק בשנת 1871 עקב פסיחתו של מריאני על שתי הסעיפים בשאלת הניצוח של הבכורה של אאידה בקהיר. שטולץ הואשמה בקיום פרשיית אהבים עם ורדי, אבל הדבר לא אומת בוודאות, אף כי עובדה היא, שוורדי הקדיש זמן מעל ומעבר למקובל לעבודה עמה בהכנתה לקראת הבכורה של "אאידה" במילאנו ב-1872 והדבר גרם צער לאשתו, ג'וזפינה. מריאני מת מסרטן ב-1873.
טרזה שטולץ מתה במילאנו ב-1902, בשנה שלאחר מות ורדי, ושם גם נקברה. אולם קונצרטים בעיר הולדתה קרוי על שמה.
הר אובליסק (אנטארקטיקה, רכס אסגארד)
הר אובליסק (באנגלית: Obelisk Mountain) הוא הר ברכס אסגארד בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם בין הר אודין וקרחון קטספו.
גובהו של ההר 2,200 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו בפברואר 1911.
השם הוא תיאורי - צורת ההר כצורת אובליסק
שמו של ההר ניתן לו על ידי משלחת המחקר המערבית בפיקודו של תומאס גריפית' טיילור ממשלחת טרה נובה (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913).
סקופן
סקופן (בפארואזית: Skopun; בדנית: Skopen - שניהם נהגים "סקופֶן") היא עיירה בחופו הצפוני של האי סאנדוי ("אי החול") באיי פארו, והיישוב השני בגודלו באי. בסקופן מתגוררים 499 תושבים (31 בדצמבר 2002).
היסטוריה
אזור סקופן היה מיושב החל מימי הביניים אולם העיירה נוסדה רק ב-1833. תושבי העיירה התפרנסו מדייג, ועל כן בתי העיירה נבנו בסמוך לקו המים. ב-1897 נבנתה הכנסייה של העיירה מעצים שנלקחו מהכנסייה הישנה של וסטמנה. בשנת 1918 נבנתה דרך המובילה אל סקופן ומקשרת אותה אל סאנדור - דרך זו הייתה הדרך הראשונה שנבנתה באיי פארו. נמל העיירה סקופן נבנה בשנת 1926 והורחב מספר פעמים לאחר מכן. הרחבה עיקרית בוצעה בשנת 1982.
היער בקרבת העיירה נפגע בהוריקן בשנת 1988.
תחבורה
העיירה מקושרת במעבורת לבירת האיים טורסהאבן.
סקוט פילגרים נגד העולם: המשחק
סקוט פילגרים נגד העולם: המשחק (באנגלית: Scott Pilgrim vs. the World: The Game) הוא משחק וידאו בסגנון beat 'em up, שפותח על ידי יוביסופט מונטריאול ויוביסופט צ'נגדו והופץ על ידי יוביסופט. המשחק מבוסס על סדרת הרומנים הגרפיים "סקוט פילגרים" מאת בריאן לי או'מאלי, ובייחוד על הסרט "האקסים של החברה שלי" משנת 2010, המבוסס על הספרים. במקור, המשחק שוחרר באופן דיגיטלי לקונסולות Xbox 360 ופלייסטיישן 3, לפני שנמחק בדצמבר 2014. גרסה מעודכנת בשם "סקוט פילגרים נגד העולם: המשחק - המהדורה השלמה" שוחררה ב-14 בינואר 2021 לקונסולות Xbox One, פלייסטיישן 4 ונינטנדו סוויץ', כמו כן גם למחשבים בעלי מערכת הפעלה של Microsoft Windows ולשירות גוגל סטדיה.
פיתוח
להקת הפאנק Anamanaguchi ביצעה את פסקול המשחק. יוצר הרומנים הגרפיים, בריאן לי או'מאלי, ואדגר רייט, במאי הסרט "האקסים של החברה שלי", היו מעורבים גם הם בפיתוח המשחק. על פי או'מאלי, בתחילה פנו אליו Telltale Games במטרה לפתח משחק הרפתקאות של סקוט פילגרים, אך סירב מכיוון שלא היה יכול לראות משחק בסגנון זה חלק מאותו הז'אנר. או'מאלי עיצב את המהלכים של הדמויות והבוסים השונים; הוא החל בכך בקיץ 2009 של חצי הכדור הצפוני.
הפצה
המשחק הוכרז לראשונה בקומיק-קון של 2009. בהמשך, נחשף כי המשחק יהיה זמין באופן בלעדי לבעלי PlayStation Network, עם שחרור ל-Xbox Live Arcade במועד מאוחר יותר. לבסוף, שוחרר ב-10 באוגוסט בארצות הברית לקונסולות פלייסטיישן 3, ולמכשירי Xbox 360 ב-25 באוגוסט.
בסוף 2014, המשחק נמחק מ-Xbox Live Arcade ומ-PlayStation Network. בחודש מאי 2020, לכבוד ציון עשור למשחק ולסרט באותו השם, צייצו או'מאלי ורייט על התעניינותם בהחזרת המשחק, כמו כן בשחרור מחדש של הסרט. בחודש אוגוסט, צייץ או'מאלי כי יוביסופט פנו אליו. בחודש ספטמבר, יוביסופט הכריזו על שחרור מחדש של המשחק בשם "סקוט פילגרים נגד העולם: המשחק - המהדורה השלמה", ששוחרר ב-14 בינואר 2021, לרכישה בפלייסטיישן 4, Xbox One ונינטנדו סוויץ', כמו כן גם למחשבים בעלי מערכת הפעלה של Microsoft Windows ולשירות גוגל סטדיה.
מעבר אלבו
מעבר אלבו (באנגלית: Elbow Pass) הוא מעבר הרים באזור קאנאנאסקיס שבפרובינציית אלברטה שבקנדה.
המעבר נמצא לרגלי הרי הרוקי הקנדיים, ובו נמצא אגם אלבו, המהווה את מקורו של נהר אלבו.
מעבר ההרים נמצא בין הר ראה לבין רכס מיסטי והר גאפ ברכסים הדרומיים של באנף.
מערכת נחיתת מכשירים
מערכת נחיתת מכשירים (באנגלית: Instrument Landing System, ובראשי תיבות: ILS) היא השיטה הנפוצה בשדות תעופה להכוונת מטוסים הניגשים לנחיתה, אל עבר מסלול הנחיתה. המערכת כוללת בדרך כלל משדרים קרקעיים המותקנים לצד המסלול ומשדרים אותות רדיו הנקלטים על ידי ציוד ייעודי במטוס. אות אחד משמש להכוונה אופקית של המטוס, דהיינו, מסייע למטוס להתיישר מול מרכז מסלול הנחיתה, ואות אחר משמש להכוונה אנכית של המטוס, דהיינו, מסייע בהשגת גובה טיסה רצוי לצורך הגישה לנחיתה. המערכת קיימת במטוסים קלים וגם במטוסי נוסעים גדולים. במטוסי הסילון החדשים, תצוגת ה־ILS היא על גבי צגים אלקטרוניים. במטוסי הסילון הישנים ובמטוסים קלים ניתן למצוא מידע ספציפי על כל גישת ILS בדפיות השדה כולל תהליך ההנמכה, תהליך החמצת נחיתה, מרחקים, כיוונים ועוד.
היסטוריה
בדיקות של מערכת ה־ILS החלו בשנת 1929. בשנת 1932 הותקנה משדה התעופה טמפלהוף בברלין מערכת "לורנצבק" שפותחה על ידי חברת ק. לורנץ הגרמנית. המערכת נתנה הכוונה אופקית בלבד. הנחיתה הראשונה של טיסה מסחרית שהשתמשה במערכת ILS התקיימה ב־26 בינואר 1938 כאשר מטוס בואינג 247 נחת בפנסילבניה במהלך סופת שלגים כאשר הוא משתמש במערכת ה־ILS בלבד.
מרכיבי מערכת ה־ILS
מערכת ה־ILS מורכבת משלושה רכיבים - שני רכיבים עיקריים ורכיב משני אחד:
כל רכיב במערכת הוא עצמאי, וניתן לבצע במערכת שימוש גם במקרה בו שניים מן הרכיבים אינם בשימוש. אם אחד מרכיבי המערכת לא מתפקד, מחמירים את תנאי מזג־האוויר בהם מותר לבצע נחיתה.
דרך הפעלת המערכת
כמו למכשירי ניווט אחרים במטוס, גם ל־ILS יש קוד מורס ועל ידי לחיצת כפתור, הטייס יכול לשמוע את קוד המורס של אותו ILS ולוודא שזהו המסלול שבו הוא מתכוון לנחות. ברוב המקרים אין צורך בבדיקה זו וכיום טייסים לא נדרשים לדעת כיצד שיטת מורס במטוסים עובדת כדי לקבל רישיון טייס.
סוגי ILS
קיימים מספר סוגים שונים של ILS, ששונים זה מזה במזג האוויר בו ניתן לבצע נחיתה בטוחה. המערכת על מסלול הנחיתה, הציוד במטוס והכשרת הטייסים חייבים להתאים על מנת לבצע גישות ונחיתות בסוג מסוים.
גישת LDA
כאשר לא בטוח להשתמש ב־GS סטנדרטי של 3 מעלות וגם לא בזווית חדה יותר מסיבות שונות (מכשולים גאוגרפיים, כמו הרים או מעשי ידי אדם, כמו אנטנות ובניינים), מבצעים שימוש בגישת LDA (Localizer type Directional Aid). בגישת LDA רכיבי ה־LOC ו־GS מורכבים בזווית מציר המסלול, בניגוד לגישת ILS רגילה בה הרכיבים מותקנים על ציר המסלול.
כאשר המטוס מנמיך לגובה מסוים (בדרך כלל זהו יהיה גובה ההחלטה) הטייסים מכבים את הטייס האוטומטי, מבצעים פנייה לכיוון המסלול ומנחיתים את המטוס באופן ידני.
דולר של הקונפדרציה
הדולר של הקונפדרציה או דולר של קונפדרציית המדינות של אמריקה (באנגלית: Confederate States of America dollar) היה המטבע אשר שימש כהילך החוקי של קונפדרציית המדינות של אמריקה בשנות קיומה, מתקופת טרום מלחמת האזרחים האמריקנית בשנת 1861 ועד לסיומה ב-1865. בניגוד למקובל, הדולר של הקונפדרציה לא גובה בנכסים ממשיים, אלא רק בהבטחתו של הממשל לשלם למחזיק לאחר סיומה של המלחמה, כל זאת בשם ניצחון הדרום ועצמאותו.
ככל שהמלחמה נטתה כנגד הקונפדרציה, אמון הציבור במטבע פחת, דבר אשר גרם לאינפלציה. עד סוף שנת 1863, עמד ערכו של דולר הקונפדרציה על 6 סנט בזהב, ואף נפל עוד יותר מכך לאחר מכן.
הדולר של הקונפדרציה, אשר כונה לעיתים קרובות "גרייבק" על שום צבעו האפור, הונפק לראשונה והוכנס למחזור בחודש אפריל 1861, כאשר הקונפדרציה הייתה רק בת חודשיים, בערב פרוץ מלחמת האזרחים.
בתחילה, היה המטבע מקובל בדרום כאמצעי חליפין בעל כוח קנייה גבוה. אך עם זאת, ככל שהתקדמה המלחמה, אמון הציבור בהצלחתו האולטימטיבית דעך, סכום כסף הנייר גדל, ותאריכי הפדיון שלהם הוארכו אל תאריכים עתידיים. על רוב השטרות הודפס בחלקו העליון של השטר המשפט, ובאמצע. וככל שהתקדמה המלחמה, המטבע פוחת ובשוקי הדרום המחירים הרקיעו שחקים באופן אופייני לאינפלציה.
לקראת סוף המלחמה, איבד המטבע את ערכו כאמצעי חליפין כמעט לחלוטין, כיוון ולא היה מאובטח או מגובה באמצעות נכסים. ובדיוק כמו המטבע שהונפק על ידי הקונגרס הקונטיננטלי במלחמת העצמאות נחשב חסר ערך.
הדולר של הקונפדרציה, על גרסאותיו, נחשב כיום לפריט אספנים. קיימים גם זיופים רבים של השטרות, מכיוון שלעיתים הם הודפסו בחופזה, נחתכו במספריים ונחתמו על ידי פקידים. באופן אירוני, חלק מהשטרות המזויפים נחשבים אף הם לפריטי אספנים ונמכרים במחירים גבוהים.
איילנד רקורדס
איילנד רקורדס (באנגלית: Island Records, ידועה גם כ- Island Records Group או Universal Island) היא חברת תקליטים אשר נוסדה על ידי כריס בלקוול בג'מייקה. החברה הייתה מבוססת בבריטניה במשך שנים רבות והיא כיום בבעלות יוניברסל מיוזיק גרופ. חברת איילנד רקורדס פועלת בתור חברת בת של דאף ג'אם ונחשבת כחברה עצמאית בבריטניה.
ג'ף בלוקלי
ג'פרי פול "ג'ף" בלוקלי (אנגלית: Jeffrey Paul "Jeff" Blockley; נולד ב-12 בספטמבר 1949) הוא כדורגלן עבר אנגלי.
קריירה
בלוקלי נולד בלסטר, אך החל את הקריירה שלו ב-1968 בקובנטרי סיטי. הוא שיחק בעמדת הבלם, וערך 150 הופעות במדי קובנטרי, ואף זומן פעם אחת לסגל נבחרת אנגליה עד גיל 23. באוקטובר 1972 הוא עבר לארסנל תמורת 200,000 לירות שטרלינג, כמחליפו של הקפטן הקודם פרנק מקלינטוק. הוא ערך את הופעת הבכורה בארסנל בהפסד 0 - 1 לשפילד יונייטד ב-7 באוקטובר 1972, וארבעה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת אנגליה, בתיקו 1 - 1 מול נבחרת יוגוסלביה, שהייתה גם הופעתו היחידה במדי הנבחרת הלאומית.
למרות זימונו לנבחרת הוא לא נהנה מקריירה טובה בארסנל. מקלינטוק היה אחד מסמלי המועדון ושחקן פופולרי בקרב האוהדים, ואילו ביצועיו של בלוקלי לא היו עקביים, כולל טעות בחצי גמר גביע ה-FA של עונת 1972/1973, שבזכותה הצליח ויק האלום מסנדרלנד להבקיע שער ולנצח 2 - 1. לאחר עזיבת מקלינטוק לקווינס פארק ריינג'רס בקיץ 1973 הפך בלוקלי לשחקן הרכב במרכז ההגנה של ארסנל, אך המועדון חווה את אחת מעונותיו הגרועות ביותר בתולדותיו; הוא הודח מגביע ה-FA וגביע הליגה על ידי מועדונים בכירים פחות, ובסיום העונה דורג במקום ה-10 בליגה.
אוהדי המועדון היו מתוסכלים והאשימו בכך את בלוקלי. ניק הורנבי, בספרו "קדחת המגרש", טען כי בלוקלי היה "חסר כישורים למילוי מקומו של איאן יור"; מאוחר יותר אמר ברטי מיי כי החתמת בלוקלי הייתה הטעות הגדולה ביותר שעשה כמאמן ארסנל. ימיו של בלוקלי בארסנל היו ספורים, ולמרות שהחל במדי המועדון את עונת 1974/1975 הוא הודח מהסגל, והוסף לרשימת ההעברות. בינואר 1975 הוא הועבר ללסטר סיטי תמורת 100,000 לירות שטרלינג. בסך הכל הוא השתתף ב-62 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם שער אחד.
הקריירה של בלוקלי השתקמה במידת מה בלסטר, לאחר שסייע למנוע את ירידת הקבוצה מהליגה בעונתו הראשונה שם. בעונת 1975/1976 הוא הוביל את הקבוצה למקום השביעי, ובסופו של דבר מונה לקפטן. אולם, הוא סבל ממספר פציעות שהגבילו מאוד את יכולתו לשחק בליגות הבכירות, ואף הושאל לדרבי קאונטי בחודשיים הראשונים של 1978. לאחר 75 משחקים בשלוש עונות וחצי הוא עזב לנוטס קאונטי, שם השתתף ב-57 משחקי ליגה בשתי עונות לפני שפרש מכדורגל והוא בן 31. לאורך הקריירה שלו השתתף בכ-400 משחקים רשמיים.
לאחר פרישתו עבד כמאמן במספר מועדונים בליגות הנמוכות, ולאחר שפרש כליל מכדורגל החל לעבוד כאיש מכירות מטעם חברה בתחום האנרגיה. כיום הוא מחזיק בבעלותו חברת אנרגיה בשם טרנסמץ'.
כיפה (מבנה)
כיפה היא מבנה אדריכלי בצורת קליפה של חצי כדור המשמש לקירוי של חללים. צורה זו היא למעשה מעטפת דקה של הצורה הגאומטרית הנקראת "כיפה". המונח "כיפה" מתייחס אמנם לצורה זו, אך קיימות כיפות גם בצורות שונות המקורבות לצורה של חצי כדור או מזכירות אותה. עם השנים התפתחו צורות שונות וסגנונות רבים של כיפות, מחומרים שונים ומטכנולוגיות בנייה שונות, שאינן בהכרח בעלות צורה אידיאלית של כדור או חלק מכדור.
כיפות מקרות בדרך כלל חללים גדולים ובעלי חשיבות טקסית, כגון חלל מרכזי של בית תפילה או מבנה ציבור כלשהו. כיפות רבות נבנו מעל חללי תפילה מרכזיים של בתי כנסת, כנסיות (בעיקר ברחבי האימפריה הביזנטית ובכנסיות אירופיות מתקופות הרנסאנס והבארוק) ומסגדים ברחבי העולם המוסלמי. גם מבני ציבור אזרחיים משתמשים בכיפות לקירוי של חללים משמעותיים, כגון אולמות של ספריות, היכלי כנסים, אולמות מליאה של בתי מחוקקים, היכלי ספורט גדולים ועוד.
בסגנונות בנייה מקומיים שונים נעשה שימוש בכיפות כקירוי טיפוסי גם לחללים קטנים יותר, כגון חדרים בבית פרטי. סגנון בנייה זה אופייני בעיקר לבנייה הערבית שבמזרח התיכון וצפון אפריקה. בתים קטנים יחסית המקורים בכיפות ניתן למצוא בשפע בעיר העתיקה של ירושלים לדוגמה.
עקרון מבני
בדומה לקשת, הכיפה מעבירה עומסים בצורה מעגלית אל הבסיס עליו היא עומדת. ההבדל הוא שבקשת מועברים הכוחות בתוך מישור הקשת (הדו-ממדי), ואילו בכיפה מתפזרים הכוחות בכל מרחב הכיפה (התלת־ממדי) עד שמגיעים לבסיס המעגלי התחתון. בעוד בתוך מבנה הקשת פועלים מאמצי לחיצה בלבד, נתונה הכיפה גם למאמצי מתיחה פנימיים: בכיוון האנכי של הכיפה פועלים מאמצי לחיצה (כמו בקשת), ואילו במישור האופקי פועלים מאמצי מתיחה הגורמים לכיפה להיפשק או להיסדק. למעשה, בחלקה העליון של הכיפה פועלים רק מאמצי לחיצה, ובחלקה התחתון של הכיפה פועלים גם מאמצי מתיחה. המעבר מלחיצה למתיחה במישור האופקי של הכיפה קורה בכל כיפה באותו גובה יחסי, או ליתר דיוק בזווית זהה בכיפה. זווית זו נמדדת לפי הזווית שבין הקו האנכי שעובר במרכז הכיפה לבין הקו המחבר בין מרכז הכדור לנקודת התהפכות הכוחות, והיא שווה לכ-51.83 מעלות.
העברת העומסים בכיפה דומה באופן כללי לצורה שבה ביצה שומרת על שלמותה. ההתמודדות ההנדסית עם מאמצי הפישוק בכיפה הביאה לריבוי סגנונות וצורות של כיפות בעלי עקרונות מבניים שונים.
סקירה היסטורית כללית
תרבויות שונות החל מן התקופה הפרה-היסטורית ועד התקופה המודרנית יצרו מבני כיפה באמצעות חומרים מקומיים. לא ידוע מתי נוצרה הכיפה הראשונה אך דוגמאות ספורדיות של מבני כיפה קדומים נמצאו במקומות שונים בעולם. הדוגמה המוקדמת ביותר היא ארבעה מבני כיפה קטנים אשר נוצרו מחטים ועצמות של ממותה. הראשון מבין מבני כיפה אלו נמצא בידי איכר במזריטש, אוקראינה בשנת 1965, בזמן שחפר במרתף שלו, וארכאולוגים חשפו שלושה מבנים נוספים. מבנים אלו מתוארכים בין השנים 19,280-11,700 לפני הספירה.
בתקופה המודרנית, היצירה של מבני כיפה פשוטים תועדה בקרב מגוון תרבויות פרימיטיביות ברחבי העולם. מבנה כיפה 'וויגוואם' נוצר בידי האינדיאנים בצפון אמריקה על ידי שימוש בענפים מקושתים מכוסים בעשבים או יריעות. אנשי ה'אפה' ממרכז אפריקה בונים מבנים דומים, על ידי שימוש בעלים לקירוי. דוגמה נוספת היא מבנה האיגלו, מבנה העשוי לבנים של שלג דחוס, אשר נעשה על ידי האינואים. אנשי שבט ה'הימבה' מנמיביה יוצרים "איגלו מדברי" מבוץ לשימוש כמחסה עונתי במחנות רועים, וכבית קבע לעניים. מבני כיפה דקים העשויים חימר האפוי בשמש, בקוטר של כ-7 מטר ובגובה של כ-10 מטר ידועים מקמרון.
שימוש במבני כיפה נעשה באזור עמק האינדוס והודו כבר באלף הראשון לפנה"ס, אך את טכנולוגיית הבנייה של כיפות קשיחות אמיתיות המציאו ופיתחו הרומאים בתחילת המאה ה-2 לספירה. הכיפות הרומיות נבנו כמקשה אחת על ידי יציקה של חומרי מליטה בעלי תכונות הדומות לבטון. היציקה התבצעה על גבי תבנית עץ גדולה, שהייתה נבנית כטפסות בחלל הכיפה. הרומאים נהגו להשתמש באדמת פוצולנה, סוג אדמה המצוי באזור נאפולי, שהיא דמוית מלט.
בשנת 125 הושלמת בניית הפנתיאון. הפנתיאון, בעל האוקולוס המרשים בראשו, נחשב לפלא בנייה הן במונחי זמן בנייתו והן במונחי ימינו. כיפת הפנתיאון הייתה הכיפה הגדולה ביותר בעולם עד המאה ה-15, והיא עומדת שלמה לגמרי עד היום. הכיפה נבנתה בקוטר של 43 מטר מעל קירות עבים הבנויים במעגל. כל הכיפות שנבנו על ידי הרומאים נבנו מעל חללים עגולים. את היכולת לבנות כיפות מעל חללים מרובעים פיתחו הביזנטים במאה ה-6 לספירה (ראו בהמשך: כיפה על פנדנטיבה).
סגנונות הכיפות הביזנטיות התפתחו מאוחר יותר לסגנונות כיפות שונים שאפיינו את האדריכלות האסלאמית וסגנונות מזרח אירופיים שונים. באירופה המערבית של ימי הביניים לא נעשה שימוש רב בכיפות, אלא היה נהוג לבנות קמרונות וצריחים בכנסיות ובמבני הציבור החשובים. במהלך ימי הביניים פרחה האדריכלות האסלאמית במזרח הקרוב, ונבנו מבנים רבים בעלי כיפות גדולות ומפוארות.
הרנסאנס באירופה החיה את השימוש בכיפות, ובאותה תקופה התפתחו שיטות טכנולוגיות חדשות אשר איפשרו בנייה של כיפות רחבות וגבוהות יותר. הכיפות היו מעוטרות מבחוץ בפסלים, ובפנים קושטו בפרסקאות ובציורים.
במאה ה-19 הייתה בנייה של כיפות נפוצה מאוד בבנייה הנאו-קלאסית של מבני ציבור חשובים בארצות הברית. במאה ה-20 פותחו טכנולוגיות בנייה נוספות שאפשרו מגוון רחב מאוד של סוגי כיפות.
במקביל להתפתחות הכללית של בניית הכיפות, התפתחו סגנונות בנייה מקומיים של כיפות כבנייה ורנקולרית. בנייה מסוג זה נפוצה מאוד במזרח התיכון ובמקומות נוספים בעולם כגון הודו ואפריקה. ניתן למצוא מבנים ערביים מסורתיים רבים אשר מקורים בכיפות אשר נבנו תוך שימוש באבנים מקומיות.
צורות וסגנונות כיפות
תרבויות שונות השתמשו במבני כיפה באופנים שונים לאורך ההיסטוריה. סגנונות אדריכליים שונים, מצאי של חומרי גלם שונים וטכנולוגיות בנייה ידועות השפיעו על העיצוב של מבני כיפה אלו.
כיפה מונוליטית
כיפות מונוליטיות הן כיפות העשויות מקשה אחת מחומר מליטה כגון בטון או חומר בעל תכונות דומות לאלו של הבטון. כיפות אלה נבנות בדרך של יציקה אחת של חומר המליטה לתוך טפסות מיוחדות, הגורמות לחומר להתקשות בצורה של כיפה. כיפות מסוג זה פועלות בצורה הפשוטה ביותר מבחינה סטרוקטורלית. למעשה, רוב הכיפות הקיימות בעולם הן כיפות מסוג זה, בין אם הן מיוצרות מבטון, משילוב של אבנים ולבנים עם בטון, או מחומרים אחרים. חומרים אלו יכולים להיות אדמה, פוליאוריתן מוקצף, או אפילו קרח (כגון בבנייה של איגלו).
כיפה על פנדנטיבה
כיפה על פנדנטיבה היא המצאה ביזנטית, שבה נבנית הכיפה מעל ארבעה עמודים ולא מעל קיר מעגלי. עד המצאה זו לא היה ידע הנדסי שאיפשר בניית כיפה מעל לחלל מרובע. כיפות היו נבנות מעל חללים עגולים או מעל חללים מרובעים ש"נחתכו" בפינותיהם לכדי מתומן, צורה הקרובה מספיק למעגל, על ידי "קשת זווית". הפנדנטיבה היא למעשה כיפה שקוטרה שווה לאורך האלכסון של הריבוע שמעליו היא נמצאת. היא קטומה אנכית בכל ארבעת צדדיה, וקטומה גם אופקית בגובה שבו נוצר מעגל בקוטר אורך צלע הריבוע (ולא האלכסון). כיפה על פנדנטיבה היא למעשה הכיפה השלמה שנבנית מעל מעגל עליון זה, שקוטרה הכולל היא כאורך צלע הריבוע. באדריכלות הביזנטית, לרוב לא נבנו כיפות ישירות מעל הפנדנטיבה אלא נבנה "תוף", חלק גלילי, המקשר ביניהם. תופים מסוג זה נבנים תחת כיפות רבות מסוגים שונים, לאו דווקא כיפות על פנדנטיבות.
כיפת בצל
כיפת הבצל מזכירה בצורתה בצל. סגנון כיפה זה נפוץ מאוד בסגנונות כנסיות של הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית וסגנונות מזרח אירופאים שונים וכן גם באדריכלות האסלאמית של פרס והודו.
כיפת הבצל התפתחה לראשונה בשטחים הצפוניים של האימפריה הביזנטית, מהכיפה הביזנטית הרגילה שנבנתה לרוב על פנדנטיבה. מתוך ניסיון לסייע לשלג להחליק בקלות מהכיפה ולא להעמיס עליה, התפתחה כיפה מחודדת בעלת שיפוע משמעותי במרכזה. סגנון כיפה זה התפתח לבסוף לכיפת הבצל, שהייתה פופולרית במיוחד במזרח אירופה עוד מימי הביניים. חלק ניכר מהכנסיות הרוסיות האורתודוקסיות משתמשות בכיפות בצל. על פי רוב נבנות כיפות הבצל כך שבחזית הכנסייה נראות קבוצות של בצלים בגדלים ובגבהים שונים, המעוטרות בזהב או בצבעים רבים וניגודיים אחד לשני. העיר הרוסית ירוסלבל ידועה כעיר שבה נבנו הכנסיות עם הכיפות הגדולות והמרשימות ביותר מסוג זה.
הכיפות המחודדות שהתפתחו באימפריה הביזנטית אומצו בימי הביניים גם על ידי האדריכלות הפרסית. מסגדים ומאוזוליאומים (ארמונות קבורה) רבים באזור פרס נבנו עם כיפות בצל המעוטרות באריחים צבעוניים ובצורות גאומטריות קישוטיות. סגנון זה התפשט גם לאדריכלות המוגולית (הודו) והגיע לשיאו במאה ה-17. צורת הבצלים באדריכלות האסלאמית היא רכה ומעודנת יותר לעומת הרוסית. כיפות הבצל הרוסיות הן לרוב מחודדות יותר, צבעוניות יותר, ומעוטרות בפריטים נוספים הנותנים להן מראה מחוספס ואגרסיבי יותר.
קופולה
קופולה היא מבנה כיפתי מעוטר המופיע על ראש מבני ציבור גדולים וחשובים, כגון קתדרלות או בנייני ממשל. המאפיין העיקרי של הקופולה הוא בנייה מצלעות קשתיות ולא מכיפה מקשית אחת, והיא נבנית לרוב מעל "תוף" המוסיף לה גובה נוסף. המילה נגזרת מהמילה הלטינית cupella (באנגלית: Cupola) שפירושה "כוס קטנה".
קיימות קופולות אשר בהן יש הפרדה בין הכיפה הנראית מן הפנים, שהיא לרוב בצורה של ספירה מושלמת, לבין המבנה הנראה מבחוץ הדומה בצורתו לביצה. בקופולות מסוג זה (כדוגמת זו הנמצאת בקתדרלת סנט פול) קיים חלל בין שתי שכבות הכיפה המאפשר מעבר וטיפוס אל ראש הכיפה. מעבר כזה מכונה בלועזית "בל-וודרה" (Belvedere) שפירושו "מבט יפה", על שום הנוף העירוני המרהיב הנצפה מהכיפה דרך פתחים בכיפה. באנגלית מכונה החלל שבין שכבות הכיפה לבין המדרגות העולות אל ראשה "Widow's Walk".
הקופולה הראשונה שנבנתה בטכנולוגיה חדשה ומהפכנית לזמנה הייתה כיפת הסנטה מריה דל פיורה, הקתדרלה (דואומו) של העיר פירנצה. היא החלה להיבנות על ידי האדריכל האיטלקי הנודע פיליפו ברונלסקי בתחילת המאה ה-15, והושלמה רק ב-1461. כל הכיפות שנבנו עד תקופה זו נבנו בצורה כזו שכוחות הפישוק של הכיפה (מאמצי מתיחה אופקיים הגורמים לבסיס הכיפה להיפשק כלפי חוץ) הועברו למבנה התחתון העיקרי, שהיה מסיבי מאוד יחסית לכיפה. בניית כיפה מסוג זה, בעלת קוטר של 43 מ', על גבי תוף דקיק יחסית הייתה אתגר הנדסי לא פשוט. ברונלסקי בנה רצועות פלדה היקפיות שתמכו את צלעות הקופולה מלהיפתח כלפי חוץ המבנה ולגרום לקריסתו.
באדריכלות הנאו-קלאסית ובאדריכלות הפלדיאנית של המאה ה-18 וה-19, אהבו מאוד להשתמש בקופולות עבור הסיומת העליונה של המבנה. דוגמאות קלאסיות לכך הן בניין הקפיטול בוושינגטון הבירה ובניין עיריית סן פרנסיסקו.
כיפה גאודזית
כיפה גאודזית או כיפה גאודטית היא טכניקה של בניית כיפה באמצעות מוטות ישרים קטנים היוצרים מערכת מרחבית של משולשים. משולשים אלו בונים את מעטפת הכיפה או הכדור. למעשה, אין אפשרות לבנות מעטפת כיפה אמיתית אלא צורה מרחבית המקורבת מאוד אליה. ככל שיש יותר מוטות היוצרים יותר משולשים (שהם בהכרח קטנים יותר באופן יחסי לקוטר הכיפה) - כך צורת הכיפה הגאודזית קרובה יותר לכיפה כדורית מושלמת. חוזק הכיפה הגאודזית מתקבל בזכות העקמומיות שלה, בדומה לכיפות יצוקות רגילות, אלא שהכוחות מתרכזים בתוך מוטות דקים יחסית המקנים למבנה קלילות רבה. המוטות בכיפה פועלים כמסבך מרחבי כאשר כל מוט נתון למאמץ לחיצה או מאמץ מתיחה בלבד.
העיקרון הגאומטרי המרחבי של בניית הכיפה הגאודזית הוא על בסיס הצורות דודקהדרון או איקוסהדרון. שתי צורות אלה בנויות מחיבור מרחבי של משולשים שווי-צלעות או מחומשים משוכללים אשר כל קודקודיהם נמצאים על מעטפת של כדור דמיוני. אם מחלקים את המשולשים באיקוסהדרון ל-4 משולשים קטנים יותר (שווה-צלעות אחד ושלושה שווי שוקיים), או מחלקים את המחומשים בדודקהדרון למשולשים שווי שוקיים קטנים יותר מתקבלים קודקודים חדשים. את הקודקודים האלו מושכים כלפי חוץ עד שהם נוגעים במעטפת הכדור. ניתן לבצע חלוקות חוזרות של הצורות המתקבלות על מנת לקבל כדור או כיפה גאודזיים הקרובים יותר לצורה החלקה והמושלמת. בהיבט הגאומטרי הטהור, כמובן שלא ניתן לעולם להגיע לצורת כדור אידיאלי אלא ניתן רק לשאוף לצורה זו דרך חלוקות חוזרות ונשנות של המשולשים.
את הכיפה הגאודזית המציא ופיתח בקמינסטר פולר בראשית שנות ה-40 של המאה ה-20. בשנת 1967, במסגרת תערוכת אקספו 67' שנערכה במונטריאול, נבנתה כיפה גאודזית בתכנונו של פולר שנקראה "הביוספירה של מונטריאול". קוטר הכיפה, שהייתה למעשה כדור שלם, הוא 76 מטר.
בשנת 1982 הושלמה בנייתו של המתקן "ספינת החלל כדור הארץ" שבפארק השעשועים אפקוט באתר הנופש דיסניוורלד בפלורידה. מתקן זה בנוי אף הוא ככיפה גאודזית, הדומה במבנה לזו שנבנתה במונטריאול, ובהשראתו של פולר. מבנה זה נבנה מ-11,520 משולשים קטנים, שיצרו כדור בגובה של כ-18 קומות. צורת הכיפה הגאודזית של פולר גם הייתה מקור השראה בסרטי וספרי מדע בדיוני, במיוחד כאלמנט המשמש לקירוי של שטחים גדולים בחלל או בפלנטות אחרות.
סמליות הכיפה
לפי החוקר בולדווין סמית, מתקופת האבן המאוחרת מבנה קבורה כיפתי נתפס כמבנה אשר נתקבל מידי האל, וכמבנה אשר יכול לשמש לבית אחר המוות למתים. הדחף האינסטקטיבי לטיפולוגיה אדריכלית זאת תרם למסורת קבורה במבני כיפה אשר נפוצו לכל אורך העולם העתיק, מן הסטופות של הודו ועד מבני קבורה כיפתיים בחצי האי האיברי. בתקופה ההלניסטית והרומאית מבני הקבורה הכיפתיים נעשו למבני הקבורה האופייניים.
בממלכת פרס וברומא ההלניסטית התקשרו מבני כיפה סמבולית עם השמים. מבנה כיפה מעל מבנה ריבועי היוו סימבול גאומטרי לחיבור של שמים וארץ. העיגול של הכיפה סימל שלמות, נצחיות, ודימוי של שמים, ולעומת זאת הריבוע סימל מעשיות, ארציות, ואת הארץ. צורת מתומן שימשה כצורה גאומטרית המתווכת בין צורות גאומטריות אלו.
אביר קודש
אביר קודש (בלועזית: פָּלָדִין) הוא אביר דתי שנלחם למען האמונה או הממסד הנוצרי. דמות אביר הקודש הופיעה בהיסטוריה בעיקר בימי הביניים ומסעי הצלב ובימינו מופיעה במגוון רחב של ספרים, סרטים, משחקי מחשב, משחקי וידאו, הצגות, תוכניות טלוויזיה, משחקי תפקידים ועוד. לפי ההקשרים השונים מונח זה מתורגם כ-Knight, Champion, Crusader, Templar או Paladin.
אביר קודש בהיסטוריה
מסדרים נוצריים צבאיים קמו בעיקר הודות למסעי הצלב. מסדרים אלה אורגנו כמו מסדרי נזירים והיו כפופים לאפיפיור בלבד. פעילותם הצבאית העיקרית הייתה באזור ארץ הקודש בהגנה על צליינים ושמירה על דרכי המסחר. הם סייעו לממלכת ירושלים להתגונן בפני המוסלמים ואף על פי שהיו הכוח הצבאי הממושמע והחזק ביותר של הנוצרים, לא הצליחו למנוע את נפילתה של ממלכת ירושלים. במאות שאחרי עסקו מסדרי האבירים בעיקר בבנקאות ובמלחמה בשודדי הים שבאגן הים התיכון.
המסדרים המפורסמים:
אביר קודש במשחקי תפקידים
אביר הקודש המכונה גם פלדין, הוא סוג של מקצוע במשחק מבוכים ודרקונים. אביר הקודש הוא איש קרבות בדומה ללוחם אך הוא ניחן ביכולת הטלת לחשי קודש ומספר יכולות על-טבעיות נוספות הקשורות לתמיכה בחבריו לקבוצה והבסת הרוע. לדוגמה, אביר קודש שולט בנשק כבד, ומסוגל לגרש אל-מתים, לרפא במגע ולהסיר מחלות. אבירי הקודש מקדישים את חייהם למלחמה ברוע, לרוב במסגרת מסדר דתי, לכן נטייתם חייבת להיות סדר-טוב.
אנה-קטרין שוט
אנה-קטרין שוט (בגרמנית: Anne-Katrin Schott; נולדה ב-21 בדצמבר 1959) היא שחיינית עבר ממזרח גרמניה, היא שיאנית עולם, סגנית אלופת אירופה (וינה 1974) ואלופת מזרח גרמניה (1974) במשחה ל-200 מטר חזה.
ביוגרפיה
שוט התאמנה בקבוצה בלייפציג.
שיאנית עולם
באליפות מזרח גרמניה שנערכה ברוסטוק מזרח גרמניה ב-6 ביולי 1974 זכתה שוט בשתי מדליות אישיות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חזה שיא עולם חדש של 2:37.89 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-6 שנים של קייטי בול מארצות הברית (2:38.5 דקות), לפני קרלה לינקה מדרזדן והנלורה אנקה מקמניץ. מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חזה, אחרי רנטה פוגל ולפני קרלה לינקה.
סגנית אלופת אירופה
חודש וחצי לאחר מכן, באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:38.88 דקות, אחרי קרלה לינקה שקבעה שיא עולם חדש של 2:34.99 דקות. כבר בשלב המוקדמות שיפרה לינקה את שיאה העולמי של שוט והעמידה אותו על 2:37.44 דקות.
באליפות מזרח גרמניה שנערכה בשנת 1975 זכתה שוט בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חזה אחרי הנלורה אנקה ולפני קרלה לינקה ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה, אחרי הנלורה אנקה וקרלה לינקה.
חיים אישיים
כיום, שוט היא סגנית מאמנת ראשית באיגוד השחייה של סקסוניה ואחראית מקצועית על מערך האימונים במדינה זו.
מצודות (משחק קלפים)
מצודות הוא משחק קלפים המבוסס על עולם ימי הביניים. המנצח במשחק הוא השחקן עם מספר הנקודות הרב ביותר בסיום המשחק. המשחק נוצר על ידי Bruno Faidutti בשנת 2000, והיה מועמד לפרס משחק השנה הגרמני (Spiel des Jahres) לשנת 2000.
רכיבי המשחק
המשחק מכיל קרוב ל-100 קלפים, סמני זהב וכתר עץ. הקלפים מתחלקים לשני סוגים: קלפי המחוז קלפים אלו נבדלים בצבעם ובמחירם. הקלפים נחלקים לחמישה צבעים: מחוזות אצולה (צהוב), מחוזות דת (כחול), מחוזות מסחר (ירוק), מחוזות צבא (אדום) ומחוזות מיוחדים (סגול). קלפים אלו מעורבבים בתחילת המשחק ובמהלך המשחק מונחים נסתרים בערימה. קלפי הדמויות
סמני זהב סמני הזהב משמשים למימוש קלפי מחוזות - הורדתם מן היד אל השולחן. כתר עץ משמש כאינדיקציה בידי איזה שחקן נמצאת הזכות לבחור ראשון מבין הדמויות.
מהלך המשחק
עם תחילת המשחק, מקבל כל אחד מהשחקנים 2 סמני זהב ו-4 קלפי מחוז אותם הוא מסתיר. בכל סיבוב של המשחק שני שלבים: בחירת הדמויות בחירת הדמויות נערכת בתהליך המבטיח כי לאף שחקן לא יהיה מידע מדויק על הדמויות אותן בחרו השחקנים האחרים. בשלב הראשון "נפסלות" מספר דמויות באופן אקראי - חלקן בצורה גלויה ואחת באופן סמוי. לאחר מכן השחקן שאצלו כתר העץ בוחר באופן חשאי דמות מהדמויות שנותרו - ואחריו שאר השחקנים לפי סדר ישיבתם. בגמר בחירת הדמויות נותרת דמות אחרונה פסולה גם היא באופן סמוי.
הפעלת הדמויות לאחר שהדמויות נבחרו, הן מופעלות על פי מספרן הסידורי, כאשר מדלגים על דמויות פסולות (בדרך זו נחשפות הדמויות שנפסלו במהלך הסיבוב). כל דמות בתורה מבצעת מספר פעולות: לאחר ביצוע שלב זה, השחקן יכול לפי בחירתו לבצע את הפעולות הבאות, סדר הפעולות נתון לבחירתו:
סיום המשחק וחישוב הניקוד. המשחק מסתיים בגמר הסיבוב בו אחד השחקנים משלים בניית 8 מחוזות לפחות. חישוב הניקוד נעשה כדלקמן:
הרחבות ווריאציות
למשחק יצאה הרחבה אחת Dark City, שמכילה קלפי מחוז מיוחדים (סגולים) חדשים וקלפי תפקידים שמחליפים את הקלפים שמגיעים במשחק הבסיסי. בשנים האחרונות החבילה מגיעה ביחד עם משחק הבסיס.
חטיפת ג'ייסי לי דוגארד
ג'ייסי לי דוגארד (באנגלית: Jaycee Lee Dugard; נולדה ב-3 במאי 1980), היא אזרחית ארצות הברית שהתפרסמה לאחר שנחטפה מתחנת אוטובוס ליד ביתה באגם טאהו קליפורניה ב-10 ביוני 1991 בהיותה בת 11, והוחזקה על ידי חוטפה, פיליפ גארידו ואשתו ננסי, בחצרם האחורית בעיר אנטיוק במשך 18 שנה.
באוגוסט 2009 היא חשפה את זהותה במשרדו של הקצין האחראי לתנאי שחרורו של גארידו, עבריין מין ואסיר לשעבר, והוחזרה לחיק אמה ומשפחתה.
השתלשלות אירועי החטיפה והשחרור
החטיפה אירעה ב-10 ביוני 1991, בעיר סאות' לייק טאהו. דוגארד נחטפה לעיני אביה החורג, מנקודת איסוף של ההסעה לבית ספרה אשר ליד ביתה. חטיפה זו משכה את תשומת לב התקשורת הלאומית בארצות הברית ואף הגיעה לתוכנית "המבוקשים ביותר של אמריקה".
דוגארד שימשה לחוטף שפחת מין, נאנסה במשך שנים, וילדה לחוטף שתי ילדות, שנהגו לספר לשכנים, במקרים הבודדים בהם נראו, כי היא אחותם הגדולה. הן מעולם לא הלכו לבית הספר או ראו רופא.
החוטף היה עבריין מין מורשע, אשר שחרורו מהכלא היה מותנה בפיקוח של קצין תנאי שחרור לכל חייו. קצין זה לא ראה בביקוריו הקבועים, את "החיים האחוריים" שהוסתרו בביתו של החשוד.
התפנית התרחשה ב-24 באוגוסט 2009 כאשר החוטף הביא את ילדותיה של דוגארד, באחד מן המקרים הבודדים בהם יצאו משטח חצר הבית, לאוניברסיטת קליפורניה, כדי לחלק פליירים. בעת שביקש אישור לקיים את פעילותו, הציג גארידו את הילדות כבנותיו, אולם קצינת הביטחון של האוניברסיטה חשה כי משהו חשוד באינטראקציה שבין החוטף לבין הילדות. "הן היו רובוטיות כאלה", סיפרה מאוחר יותר, וציינה כי לא יצרו עימה קשר עין ולא נראו כבעלות כישורים חברתיים כלל. לאחר שביקשה ממנו להזדהות, העלתה בבדיקה קצרה כי הוא עבריין מין מורשע תחת פיקוח של קצין תנאי שחרור לכל חייו, ויצרה קשר עם קצין תנאי השחרור. הקצין התפלא לגלות שהאסיר המשוחרר תחת פיקוחו מסתובב עם ילדות, וזימן את דוגארד וילדותיה לבירור במשרדו. בבירור שערך, חשפה ג'ייסי לי דוגארד את זהותה האמיתית, נוצר קשר עם אימה והיא שבה לחיק אמה ומשפחתה.
זהותה אומתה בין השאר באמצעות בדיקות די-אן-איי.
החמצת הזדמנות הצלה בשנת 2006
בשנת 2006, התקשר אחד השכנים למשטרה ודיווח כי ישנם ילדים שחיים בחצרו האחורית של גארידו. עוד הוא אמר כי גארידו הוא "פסיכופת בעל התמכרות מינית". בעקבות הדיווח הגיעו שוטרים לביתו של גארידו, אך הם לא ביצעו חיפוש בחצר האחורית והסתפקו בתשאולו של גארידו בפתח ביתו, שבסופה קבעו כי לא מתקיימת כל פעילות פלילית בביתו, למרות מידע על עברו של החוטף במשטרה. זמן קצר לאחר שחרורה של דוגארד התנצלה המשטרה על החמצת ההזדמנות לשחרר אותה באותו האירוע.
איחוד משפחות
אביה החורג, שצפה בחטיפה ונפרד מאמה בעקבות משבר בנישואין עקב העלמות הילדה, סיפר לאחר שנפגשה עם אמה לראשונה, כי "היא באמת עוברת מסע של רגשי אשמה", וכי היא מרגישה אשמה כי יצרה מעין "ברית" עם החוטף, ולאחר שראתה את אמה חשה אשמה על כך שלא ברחה משוביה. כמה פסיכיאטרים שהתראיינו לכלי התקשורת אמרו כי ייתכן וסבלה מתסמונת סטוקהולם, תופעה ידועה בקרב ילדים שנעלמו עקב חטיפה. אביה החורג גם הסביר את העובדה מדוע לא ניסתה לברוח, "לג'ייסי יש רגשות חזקים לאיש הזה. היא באמת חשה כאילו זה כמעט כמו נישואין", כך אמר לכתבים. עוד סיפר אביה החורג כי אמה אומרת כי היא נראית "כמעט כמו בזמן החטיפה", וכי "היא נראית ממש צעירה ואינה נראית בת 29 כלל".
רק לאחר המעצר של אביהם הביולוגי, אירוע שגרם לילדותיה של דוגארד לבכות ולכעוס על מעצרו, גילתה להם כי היא אינה אחותם כפי שחשבו וכי היא נחטפה בידי אביהם.
השמדת יהודי טיקטין
שמאל|ממוזער|250px|נער עטוף ב[[דגל ישראל מביט אל עבר אחד מבורות הירי]] שמאל|ממוזער|250px|חניכים מתנועת [[הנוער העובד והלומד ביער]] שמאל|ממוזער|250px|קבר אחים יהודים ביער לופוחובה עטור בדגלי ישראל שמאל|ממוזער|250px|האנדרטה למרגלות אחד הבורות השמדת יהודי טיקטין התרחשה באוגוסט 1941 ביער לופוחובה שבצפון מזרח פולין, ליד העיירות טיקטין, ביאליסטוק, לומז'ה, אוסטרולנקה ואסטרוב-מזוביצקה, ובקרבת מחנה ההשמדה טרבלינקה.
השמדת יהודי טיקטין
באוגוסט 1941 הגיעו אנשי גסטפו ליער ופקדו על חפירת שלושה בורות ירי, מהם שניים גדולים, שאורך כל אחד מהם 12 מטר, רוחבו 4 מטרים ועומקו 5 מטר, ואחד קטן יותר. התושבים הניחו שהבורות נדרשים לצורך הסתרת טנקים ודלק.
למחרת, בלוויית חיילים פולנים, עברו הגרמנים מבית לבית, הוציאו את כל הנשים, הזקנים והחולים שלא התייצבו ביום הראשון וריכזו אותם בכיכר השוק, למעלה מ-700 נפש. הגרמנים העמיסו אותם על משאיות והובילו גם אותם ליער לופוחובה, שם הושלכו אל תוך הבור השני ומכונות הירייה פתחו באש. לאחר מכן כיסו הפולנים את הבור השני. בשעה שתיים ב-26 באוגוסט סיימו הנאצים את מלאכתם. אלה שהצליחו להימלט נתפסו לאחר מכן והובלו לבור השלישי. רק מתי מעט מן הקהילה הגדולה של יהודי טיקטין נותרו בחיים.
זיכרון
במדריך אתרי זיכרון מלחמת העולם השנייה בפולין משנת 1968 מוזכר האתר כ"אנדרטה באתר רצח קורבנות - בשנים 1941-1943 הנאצים ירו ביער ליד הכפר לופוחובה כ-3,000 תושבים של טיקטין, זוואדי וכפרים אחרים. לזכר הקורבנות הוקמה מצבה".
כיום שלושת הבורות מגודרים ולידם מוצבות אנדרטאות עם מגן דוד המציינים את היות הנרצחים יהודים. בנוסף, חלק ממשפחות הנספים השאירו לוחות זיכרון אישיים על גדרות הבורות. למקום מגיעים משלחות רבות של יהודים מישראל ומהעולם במסגרת מסע בני נוער לפולין, משלחות צה"ל וביקורי שורשים נוספים..
הערות שוליים
53.17935°N, 22.69499°W
טיילר רייק: חילוץ
עלילה
שכיר החרב טיילר רייק, הוא בוגר יחידת SASR (Special Air Service Regiment, גדוד שירות האוויר המיוחד של צבא אוסטרליה) אשר נשכר להציל את בנו החטוף של סוחר הסמים הגדול בהודו מהעיר דאקה, בנגלדש.
לאחר שהציל את אובי, הילד שנחטף, סוחר הסמים הגדול בבנגלדש, אמיר אסיף (שחטף את אובי), קורא לסגר על העיר. בתוך כך, העוזר של אביו של אובי, סאג'ו, פועל בכוחות עצמו להחזיר את הילד. אמנם בתחילה רייק וסאג'ו נלחמים זה בזה כדי לקחת את אובי אך הנסיבות מכריחות אותם להתאגד לקרב נגד חיילים ושוטרים מושחתים כדי לצאת מהעיר.
שמונה חודשים לאחר מכן, ניק חאן הורגת את אמיר בחדר השירותים של מסעדה בה אכל ארוחה בזמן שאובי צלל בבריכת השחייה של בית הספר שלו כדי לזכור את רייק. אחרי שהוא יוצא מהבריכה הוא מבחין במישהו שצופה בו.
הפקה
ב-31 באוגוסט 2018 הוכרז כי סם הרגרייב יביים סרט בשם "Dhaka" (דאקה) מתסריט שכתב ג'ו רוסו. בנוסף, כריס המסוורת' אמור היה לככב בסרט. בנובמבר 2018 נקבע שאר צוות השחקנים.
ההפקה החלה באחמדאבאד ובמומבאי, הודו, בנובמבר 2018. הצילומים התקיימו בבאן פונג, רטצ'אבורי, תאילנד ובדאקה, בנגלדש. ההפקה הושלמה במרץ 2019. שם הסרט שונה ל-"Out of the Fire" (מילולי: "מחוץ לאש"), לפני שנחשף כי שמו הסופי הוא "Extraction" (מילולי: "חילוץ", בעברית: "טיילר רייק: חילוץ"), ב-19 בפברואר 2020. על פי השמועה, לקונספט העיקרי היו טענות לפלגיאט, הרעיון הוצג לפלטפורמות סטרימינג שונות על ידי במאי מבנגלדש לפני מספר שנים, לאחר שיקולים שונים נדחתה הצעתו על ידי אותה חברה אשר אישרה אותו אחר כך עם במאי אחר.
קישורים חיצוניים
ביקורות