cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיתון דם
טיפול
נחש זה זקוק לאחוזי לחות גבוהים יחסית, יש לספק לו 78%-82% לחות. פיתוני דם רגישים מאוד לרמת לחות גבוהה או נמוכה מדי, ודבר זה עלול לגרום לבעיות בנשל ובעיכול של הנחש. את רמת הלחות הגבוהה ניתן ליצור על ידי קופסת לחות. אין לרסס ריסוס כלי בטרריום הנחש, ודבר זה עלול לגרום לבעיות עור קשות. בתוך הקופסה צריך להיות ספוג רטוב. ספוג זה עלול לגרום לבעיות עור קשות אם אין שוטפים אותו שטיפה מתמדת בסבון. מכיוון שזהו נחש שמחבב מאוד מים, יש לספק לו קערת מים גדולה שיוכל להכניס בה את כל גופו. בקערת המים אמור להיות צד חם וקר, כדי שהפיתון יוכל לבחור בטמפרטורה הרצויה. בתוך טררוים הפיתון זקוק לדברים אחדים: ענפים לטיפוס, מקומות מסתור המוצבים במקומות בהן הטמפרטורה שונה, ומצע. ניקיון הטרריום גם הוא דבר חיוני. אמצעי החימום המומלצים ביותר לטרריום הם אבני חימום, מנורות חימום וכבלי חימום. מומלץ ביותר כבל החימום כי הוא יכול להתפרס על חלק גדול מהטרריום ולא עושה רק מקור חום אחד כמו מנורת חימום ואבני חימום. עוד יתרון בכך הוא שכבל חימום לא יכול לגרום נזק לנחש אפילו במגע פיזי איתו, לעומת מנורת חימום ואבני חימום שאם הנחש מגיע למגע פיזי איתם הוא עלול להכוות.
לס ונטאס
לס ונטאס (בספרדית: Las Ventas) היא זירת מלחמות שוורים מפורסמת ברובע סלמנקה שבמדריד, בירת ספרד.
סקירה
זירת לס ונטאס נפתחה ב-17 ביוני 1931, והיא נחשבת בעיני רבים לזירת מלחמות השוורים החשובה בספרד ואף בעולם כולו. הזירה תוכננה על ידי האדריכל חוסה אספליו (José Espeliú) בסגנון נאו-מורי. תכולת הזירה היא כ-24,000 צופים, קוטרה כ-65 מטרים והיא אחת מהזירות הרחבות בעולם. הזירה ממוקמת ברובע סלמנקה במזרח מדריד והיא מקושרת היטב באמצעות הרכבת התחתית ואוטובוסים עירוניים. עונת מלחמות השוורים במדריד נפתחת בחודש מרץ ומסתיימת בדצמבר. במהלך העונה, נערכים קרבות שוורים בזירה בימי ראשון, חגים ובמהלך חגיגות איזידור הקדוש המתקיים במהלך חודשי מאי ויוני, במהלך תקופה זאת לרוב כל יום נערכים מלחמות שוורים בלס ונטאס, הקרבות מתחילים בשעה שש או שבע בערב, ונמשכים בין שעתיים לשלוש שעות. המושבים בזירה מחולקים ל-10 יציעים, ומחירי הכרטיסים משתנים בהתאם לקרבתם לזירה עצמה ומיקומם באור או בצל.
היסטוריה
בין השנים 1913 ו-1920, גאתה הפופולריות של מלחמות השוורים במדריד והזירה הישנה בעיר, שנבנתה בשנת 1874, לא עמדה בביקוש הקהל. חוסה גומז אורטגה (José Gómez Ortega), מגדולי לוחמי השוורים של התקופה, הכריז על הצורך בהקמת זירה "מונומנטלית" שתאפשר לכל תושבי העיר ליהנות ממלחמות השוורים, ומסר את עבודת התכנון לידידו, האדריכל חוסה אספליו. האדמה עליה נבנתה הזירה נתרמה לעיריית מדריד על ידי משפחת חרדון (Jardón), בתמורה לכך שהמשפחה תנהל את הזירה למשך חמישים שנים. ההסכם אושר על ידי העירייה ב-12 בנובמבר 1920, ואבן הפינה לזירה הונחה ב-19 במרץ 1922. בניית הזירה הושלמה בשנת 1929, וקרב החניכה התקיים ב-17 ביוני 1931. מלחמות השוורים הופסקו במהלך מלחמת האזרחים הספרדית וחודשו רק בחודש מאי 1939.
תומפסון
{{פירושונים|
סיפור מקור
בתרבות הפופולרית, סיפור מקור (באנגלית: Origin Story) הוא סיפור המעניק לקהל את הרקע שמגלה כיצד ומדוע דמות הפכה לפרוטגוניסט או לאנטגוניסט, ומוסיף לעניין ולמורכבות הכוללים של הסיפר. בתעשיית הקומיקס האמריקאית, סיפור המקור מציג גם את הדרך בה דמויות השיגו את כוחות העל שלהן ואת הנסיבות שבשמן הפכו לגיבורי או לנבלי-על.
תומפסון
ראו גם
}}
סיפור מקור
על מנת לשמור על עדכניותן של דמויות והרלוונטיות שלהן, חברות קומיקס, קולנוע וטלוויזיה נוטות לשכתב לעיתים קרובות את מקורות הדמויות הוותיקות ביותר שלהן. זה נעשה באמצעות המשכיות רטרואקטיבית – הוספת פרטי מידע שאינם סותרים עובדות קודמות קיימות, אך משפיעים על הדמות ועולמה ויוצרים מעין אדפטציה חדשה עבורה. לדוגמה, חברת ההוצאה לאור מארוול קומיקס הציגה באירועי הקרוסאובר "החטא הקדמון" פרטים חדשים על עברן של דמויות באמצעות חיזיונות מבלי לבטל פרטים קודמים.
התייחסויות עיוניות
בספר "The Superhero Reader", שהועמד לפרס אייזנר, העורכים קבעו כי.
בספר "Enter the Superheroes: American Values, Culture, and the Canon of Superhero Literature", פרופסורים לספרות אנגלית ציינו כי.
התייחסות בתרבות פופולרית
בתרבות הפופולרית, עיסוק בסיפורי מקור, משולב בתוך הסיפר העיקרי, יכול להיות דוגמה למטא-בדיון או ארס פואטיקה.
מהדיה
תולדותיה
העיר העתיקה של מהדיה בנויה על לשון יבשה שאורכה כ-1,500 מ' ורוחבה כ-500 מ', באתרהּ של העיר היוונית והרומית אפרודיסיום. קברים חצובים שנחשפו בקצה הכֵּף מעידים על קיום תחנת מסחר פיניקית קודמת במקום. אחרי הכיבוש הערבי במאה ה-7 כונתה "ראס איפריקיה". העיר נקראה בשם מהדיה אחרי השתלטות הפאטמים באיפריקיה על שמו של מייסד השושלת עוביד אללה אל-מהדי שהעתיק אליה ב-921 את בירתו. אל-מהדי ביקש ליצור בסיס ימי שישמש פתח להתפשטות מזרחה, ובתקופתו נבנו ביצורי העיר. אחרי כיבוש מצרים ב-969 העבירו הפאטמים את בירתם לקהיר, אך מהדיה עדיין שמרה על מעמדהּ כאחד הנמלים הראשיים של איפריקיה (תוניסיה של ימינו). הגאוגרף האנדלוסי אל-בכרי במאה ה-11 כינה אותה "הנמל של קירואן". ב-1087 התקיפו ציי הרפובליקות הימיות של ג'נובה ופיזה את מהדיה והעלו באש את ספינות הצי המוסלמי בתוך הנמל. מתקפה זו מילאה תפקיד מכריע בהשתלטות הנוצרית על מערב הים התיכון ופינתה את הנתיבים הימיים עבור מסעי הצלב. הזירים (زيريون) קבעו במהדיה את מרכזם במאה ה-11, אך הודחו משם עם הכיבוש הנורמני של העיר ב-1148 והקמת ממלכת אפריקה הנורמנית. ב-1160 סילקו המוואחידון את הנורמנים, ואת בירתם העתיקו לעיר תוניס שתהיה בכל התקופות הבאות בירת הארץ.
מהדיה הייתה אחד הבסיסים של שודדי הים הבֶּרבֶּרים שהתחזקו עם ירידת כוחו של השלטון המרכזי בתקופת השושלת החפצית (الحفصيون). ב-1390 הייתה יעד ל"מסע הצלב הבֶּרבֶּרי", שהובילו הצרפתים והגנואזים נגד שודדי הים. הוטל עליה מצור, אך העיר הצליחה לעמוד בו. בתחילת המאה ה-16 פעלו במרחב שודדי הים בהנהגת ח'יר א-דין "ברברוסה" וממשיכו טורגוט ראיס בחסות הסולטאן העות'מאני סולימאן המפואר. במהלך המאה הייתה תוניסיה זירה למאבק הכוחות בין ספרד והאימפריה העות'מאנית. מהדיה נפלה בידי הספרדים ב-1550 שהציבו בה חיל מצב. ב-1553 הציע קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שמלך על ספרד כ-קארלוס הראשון, למסור את העיר בידי ההוספיטלרים, שבחסדו נאחזו ב-1530 במלטה, אך נענה בסירוב שתורץ במיעוט משאבים. הקיסר הורה למשנה למלך בסיציליה, חואן דה וגה, להרוס את מבצר העיר ואת חומותיה, למרות יתרונותיה האסטרטגיים.
ב-1574 נכבשה מהדיה בידי העות'מאנים. על אף שיקום ביצוריה והשלטת סדר וביטחון, העיר הלכה ואיבדה את חשיבותה הצבאית והמסחרית. השלטון העות'מאני בתוניסיה כולה בא לקיצו ב-1881 עם כינון הפרוטקטורט הצרפתי.
אתרים היסטוריים
ברובע המדינה של מהדיה מצויים מבנים מהמאות ה-10 וה-11. הבולט בהם הוא המסגד הגדול, שנבנה ב-916, בימי הח'ליף הפאטמי הראשון עוביד אללה אל-מהדי. המבנה עבר שיפוצים במרוצת הדורות, ומהמבנה המקורי נותרו האכסדרה הצפונית ושער הכניסה. המבצר ("בּוּרג' אל-כּבּיר") החולש על העיר, שנבנה מחדש על ידי העות'מאנים בשנת 1595 אחרי ההרס שביצעו הספרדים, נקרא גם "בורג' אל-עות'מאני", ובשם זה נקראת דרך החוף המקיפה את העיר העתיקה מדרום. דרך החוף הצפונית נקראת בשם "ראס איפריקיה", כשמה של לשון היבשה שעליה נבנתה העיר ההיסטורית. בתקופת החסות הצרפתית שימש כבית סוהר. השער המבוצר, "סקיפֿה כַּחלָה" (السقيفة الكحلة) או "בּאבּ זֻוֵילָה", שנבנה כחלק מחומות העיר בשנים 916–920 ושופץ במאה ה-16, עדיין משמש כאחת הכניסות לקסבה. סמוך אליו שוכן המוזיאון לארכאולוגיה ולאמנות שנחנך ב-1997. מוצגים בו עתיקות וחפצי אמנות מהמחוז כולו, ובין היתר ממצאים מהספינה הטרופה של מהדיה שהתגלתה ב-1907 בים בקרבת העיר. הספינה, שמטענהּ כלל יצירות אמנות יווניות, תוארכה למאה ה-1 לפנה"ס.
היהודים במהדיה
הקהילה היהודית במהדיה התעצמה עם ייסוד העיר כמרכז השלטון הפאטמי באיפריקיה בתחילת המאה ה-10. במאה זו, בתקופת הגאונים, מופיעים שו"ת של יהודי מהדיה. במרוצת המאה נוספו ליהודי העיר גם גולים מקהילות דרום איטליה, ובכללם שבויים. אחד השבויים שהועברו למהדיה היה רבי פלטיאל הנגיד, שנעשה למקורבו של הח'ליף הפאטמי אבו תמים מעד אל-מועיז. אחרי ביסוסהּ בימי הפאטמים כאחד הנמלים המרכזיים של איפריקיה, מילאה מהדיה תפקיד דומה לזה של אלכסנדריה של מצרים. בגניזת קהיר נמצאו מסמכים המעידים על תנועה מסחרית ערה, יבשתית וימית, בין יהודי מהדיה לערים אחרות בתוניסיה ולארצות השכנות לחוף הים התיכון. במאה ה-11, לאחר חורבנה של קירואן, עבר מרכז הכובד של החיים המדיניים, הכלכליים והרוחניים לעיר מהדיה. שליטי השושלת הזירית (زيريون), שמשלו באיפריקיה ומהדיה בכללהּ בין המאות ה-10וה-12, מינו נציג לקהילה היהודית שכונה "הנגיד", והוא ייצג את יהודי מהדיה ואת יהודי קירואן גם יחד. במאה ה-12, עם עלייתם של המוואחידון, כלתה הרעה גם יהודי במהדיה. וכך מקונן רבי אברהם אבן דאוד ב"ספר הקבלה" שלו על הפרעות שגזר עבדאללה אבן תומארת:  העיר מהדיה נזכרת גם בקינות שנוספו לקינתו של רבי אברהם אבן עזרא (אהה ירד עלי ספרד):. קהילת מהדיה, כיתר קהילות ישראל במגרב, החלה להתאושש עם דחיקת המוואחידון ועליית השושלת החפצית (الحفصيون), ששלטה בתוניסיה מהמאה ה-13 עד המאה ה-16. במאה ה-16, בתקופת מאבקי השליטה על העיר מהדיה בין הספרדים לאימפריה העות'מאנית, נאלצו יהודים רבים לעזוב את עירם ולהגר לעיר מוכנין שבמחוז מונסתיר.
לאחר הרגיעה בעקבות השתלטות העות'מאנים, חזרו יהודים רבים לעירם מהדיה. במאה ה-17 מצטרפים אליהם גם יהודים יוצאי ליבורנו (גראנה), צאצאים של מגורשי ספרד שמצאו מקלט באיטליה. ב-1881, בתחילת הפרוטקטורט הצרפתי, חלה התעוררות בהגירת היהודים לעיר מהדיה. עקב כך התפתחה בה תעשייה מקומית על ידי היהודים, כגון בית החרושת לייצור סבון משמן זית שהקים אוגניו לומברוזו. בית הכנסת היחיד במהדיה שכן בעיר העתיקה ושימש כמקום תפילה וכתלמוד תורה וגם כמקום כינוס לצורכי הקהילה. ילדי מהדיה למדו בשעות הבוקר בבית הספר כי"ח ובשעות אחר הצהרים בתלמוד תורה. במהדיה התקיימה גם פעילות ציונית והוקמו בה תנועות נוער "השומר הצעיר", "צעירי ציון ודרור" וארגון "בית"ר". רדיפות הנאצים החלו מיד עם תפיסת השלטון בתוניסיה מידי ממשלת וישי הצרפתית בנובמבר 1942, ועד שחרור הארץ במאי 1943 נשלחו כ-5,000 מיהודי תוניסיה למחנות עבודה ולמחנות ריכוז. הנאצים אף הספיקו להקים בתוניסיה יודנראט, לקחו בני ערובה, החרימו את רכוש היהודים והטילו על הקהילות עונשים כספיים כבדים. ייזכר לטובה ח'אלד עבד אל-והאב, מוסלמי שהציל מגירוש וממוות עשרות יהודים מהעיר מהדיה. לאחר הקמת מדינת ישראל, ובייחוד לנוכח התגברות רגשות עוינות בקרב המקומיים, היגרו חלק מיהודי מהדיה לצרפת. לא מעטים מבני הקהילה עלו ארצה.
מוחמד א-זוואהירי
מוחמד א-זוואהירי (בערבית: محمد الظواهري; נולד במרץ 1953) הוא חבר בג'יהאד האסלאמי המצרי ומנהיג הג'יהאד הסלפי במצרים. הוא אחיו הצעיר של מנהיג אל-קאעידה איימן א-זוואהירי. נעצר במצרים ב-17 באוגוסט 2013, והועמד לדין על הקמת ארגון טרור ותכנון פיגועים נגד הממשלה.
ביוגרפיה
א-זוואהירי נולד בגיזה שבמצרים במרץ 1953. הוא למד בפקולטה להנדסה באוניברסיטת קהיר, ועבר לערב הסעודית לעבוד כמהנדס בחברת בניה.
כבר בצעירותו אימץ את האסלאם הסוני הקיצוני. בשלהי שנות ה-70 היה חבר יחד עם אחיו איימן א-זוואהירי בג'יהאד האסלאמי המצרי. בשנת 1981 הועמד לדין שלא בפניו יחד עם עוד חברים בג'יהאד האסלאמי המצרי באחריות לרצח נשיא מצרים אנואר סאדאת, אך נמצא לא אשם. בהמשך הצטרף לארגון סעד אסלאמי ונסע לאינדונזיה ולבוסניה והרצגובינה לעזור בבניית מרפאות ובתי ספר. לאחר כמה שנים, כשהוא נשוי ואב לשישה ילדים, עבר להתגורר בתימן עם משפחתו. לאחר מכן עבר לגור עם אחיו בח'רטום שבסודאן שם החלו להתגבש פעילי המוג'אהדין, לאחר שנאלצו לעזוב את סודאן, עבר אחיו איימן לאפגניסטן, שם הצטרף בהמשך לאוסאמה בין לאדן, בעוד מוחמד חזר עם משפחתו לעבודתו כמהנדס בתימן.
בספטמבר 2012 הציע מוחמד בריאיון לטלוויזיה המצרית לתווך בין העולם המערבי לבין ארגוני הטרור האסלאמיים. הוא היה מעורב בארגון המחאה מול שגרירות ארצות הברית בקהיר בספטמבר 2012. כמו כן ארגן מחאה מול שגרירות צרפת, לאחר התערבותה הצבאית במאלי, וקבע כי צרפת נלחמת באסלאם. למעשה, מוחמד א-זוואהירי הוא מנהיג הזרם הסלפי-ג'יהאדיסטי במצרים, ונחשב למנהיג של פעילי הטרור המזהים עצמם כסלפים ג'יאהדיסטים (א-סלפיה אל-ג'יהאדיה) בחצי האי סיני. באוגוסט 2013, לאחר הדחתו של נשיא מצרים מוחמד מורסי, נעצר מוחמד, ובאפריל 2014 הועמד לדין על הקמת ארגון טרור שמטרתו לפגוע בביטחון מצרים.
ריבוי
במתמטיקה
}}
If (שיר)
If (עברית: אם) הוא שיר של הזמרת האמריקאית ג'נט ג'קסון מתוך אלבומה החמישי Janet אשר הופץ כסינגל השני מתוכו ב-13 ביולי 1993 על ידי וירג'ין רקורדס. היא נכתב על ידי ג'קסון עצמה, הצמד ג'ימי ג'אם וטרי לואיס, הרווי פקואה וג'ון בריסטול והופק על ידי ג'קסון עצמה וג'ימי ג'אם וטרי לואיס. ג'קי ביברס גם קיבל קרדיט על כתיבת השיר בגלל הסמפול של השיר "Someday We'll Be Together". מבחינה מוזיקלית השיר מכיל מספר סגנונות ביניהם רוק, טריפ הופ ומוזיקת אינדסטריאל עם אלמנטים של היפ-הופ וניו ג'ק סווינג.
השיר זכה לשבחים ממבקרי המוזיקה אשר מרביתם ציינו לטובה את השינוי בתדמיתה של ג'קסון שהפכה למינית ופתוחה יותר ופחות שמרנית. הוא זכה בפרס BMI בקטגוריית השיר המושמע ביותר של השנה ברדיו ודורג בין השירים הטובים ביותר של מגזין סלנט בשנות ה-90. בנוסף הוא הגיע למקום הרביעי במצעד האמריקאי הרשמי והגיע למעמד זהב. בנוסף הוא גם זכה להצלחה בקנדה, אוסטרליה ובריטניה.
הקליפ לשיר נחשב לאחד מהקליפים הבולטים והמוכרים של ג'קסון. הוא מכיל תכנים מיניים יותר ועוסק בחושניות, מציצנות ומכיל כורואוגרפיה מורכבת. בנוסף הוא מציג טכנולוגיות שלא היו זמינות באותה עת כמו מסכי מגע ומצלמות רשת. הקליפ זכה לשבחים רבים ואף זכה בשני פרסי VMA בקטגוריות "קליפ הדאנס של השנה" ו"הקליפ הנשי של השנה" ובפרס בילבורד בקטגוריית "קליפ הדאנס של השנה". בנוסף הקליפ דורג במקום השני ברשימת הקליפים הטובים ביותר של שנות ה-90 של אתר "Idolator" על פי הצבעות הגולשים. על מנת לקדם את השיר הופיע עם השיר בטקס פרסי ה-VMA בנוסף לסיבובי ההופעות שלה.
הצלחה מסחרית
השיר הגיע בשבוע בכורתו למקום ה-57 בארצות הברית כשבשיאו הוא מגיע למקום הרביעי ואף זוכה למעמד זהב. בנוסף הוא הגיע למקום השלישי במצעד שירי ה-R&B וההיפ-הופ ולראש מצעד שירי הדאנס ואף דורג במקום ה-19 ברשימת סוף השנה של המצעד האמריקאי. נכון הליום מכירות השיר עומדות על כ-983 אלף עותקים בארצות הברית. בקנדה השיר הגיע למקום ה-3 ושהה 19 שבועות במצעד. במצעד סוף השנה הקנדי דורג במקום ה-25. בבריטניה השיר הגיע בשיאו למקום ה-14 ושהה שבעה שבועות במצעד הבריטי. באוסטרליה וניו זילנד השיר גם זכה להצלחה כאשר הגיע למקומות 18 ו-8 בהתאמה אך באירופה זכה להצלחה בינונית כאשר הגיע למקום ה-25 בלבד במצעד האירופאי הכללי. אם כי היו כמה מדינות באירופה בהם השיר נכנס לעשרים העליונים, ביניהן שוודיה והולנד.
ב-2011 השיר חזר חזרה למצעד שירי הדאנס/אלקטרוני האמריקאי שהוא מתמקם במקום ה-45.
רקע
הקליפ בוים על ידי דומיניק סנה והכוראוגרפיה הורכבה על ידי טינה לנדון, ג'קסון עצמה, עומאר לופז, וקית' ויליאמס. הוא צולם במועדון לילה אסייתי והכיל טכנולוגיות אשר היו חדשניות באותה תקופה ביניהם מסך מגע ומצלמות רשת המשמשים למעקב אחר המתרחש במועדון. ג'קסון היא הכוכבת הראשית במועדון כאשר הכניסה למועדון מותנית באמירת סיסמה (שהיא השם של השיר). הנושאים של הקליפ הם פנטזיה מינית, תשוקה ומציצנות אשר משמשים כמטאפורה למילות השיר. בנוסף הרבה אנשים ראו בקליפ כעוסק בתאווה בין גזעית בעקבות השילוב של שחקנים אסייתים בקליפ. בעקבות התכנים המיניים בו הקליפ עורר מחלוקת. על המחלוקת ג'קסון אמרה: "זה [מין] לא דבר מגעיל או מלוכלך, אבל זה מאוד סקסי. במהלך ההקלטה [של השיר] המשכתי לומר, 'אלוהים אדירים, אני שמח שאמי לא כאן." לקליפ יצאו שתי גרסאות כאשר גרסה אחת הייתה הגרסה המקורית והשנייה הייתה גרסת ריקודים שמתמקדת בכורואוגרפיה של הקליפ. גרסת הריקודים הייתה הגרזה ששודרה ברוב ערוצי המוזיקה בעולם בשל התוכן המיני בקליפ.
מהלך הקליפ
הקליפ נפתח בסצנה בה רואים אישה אסייתית שלובשת קימונו מתקרבת אל עבר בניין בשכונה אסייתית. היא מגיעה לכניסה לבניין, שם היא מביטה במצלמה ואומרת את שם השיר. לאחר מכן היא נכנסת אל תוך הבניין והמסיבה מתחילה. אור ירוק נדלק המסמן לרקדנים הגברים להשתלשל מהתקרה שיורדים הפוך על חברים בצורה מפותלת. לאחר מכן רואים את בעל המועדון צופה במתרחש בחדר נפרד דרך מצלמת רשת. אל הגברים שיורדים מהתקרה מצטרפות גם רקדניות, כולל ג'נט עצמה וכולם רוקדים על רחבת הריקודים. בהמשך נראות סצנות נוספות של אנשים שמגיעים למועדון שכל הסצנות מתועדות דרך מצלמות הרשת בעוד מנהל המועדון מעביר את הצילומים באמצעות נגיעות במסך (דבר אשר אז לא היה קיים). ג'נט והרקדנים מבצעים תנועות מיניות זה בזה כאשר ג'נט מתמקדת בלהרשים את בעל המועדון שצופה בה דרך המצלמות ולאחר מכן נראות שלוש נשים נוספות הצופות במתרחש ולאחר מכן נראית האישה מתחילת הקליפ שהיא שמשלמת בשביל להיכנס לחדרים נוספים במועדון. בין היתר רואים גם זוג שמקיים יחסי מין בחדר אחר של המועדון. ברגע השיא של הקליפ ג'נט ורקדניה מבצעים תנועות ריקוד שמדמות מין אוראלי בעוד בעל המועדון צופה בג'נט בהתלהבות יתרה. בסוף הקליפ האישה שנראתה בתחילת הקליפ יותר מהמועדון והולכת בכיוון ההפוך ממנו באה.
מורשת והשפעה
הקליפ היה נחשב לבין הקליפים שהחלו להשפיע על נשים צעירות לבטא את המיניות שלהן. ג'ין אם. טוונג', מחבר הספר "Generation Me: Why Today's Young Americans are More Confident, Assertive, Entitled—and More Miserable Than Ever Before" כתב כי בשנות ה-50 רק 3 אחוז מהנשים חוו מין אוראלי אך באמצע שנות ה-90 75% מהנשים הצעירות בגילאי 18–24 חוו מין אוראלי, ובכך הוא ראה קשר ליציאת הקליפ. עם השנים נעשו יותר קליפים אשר מציגים תנועות המדמות מין אוראלי כאשר התנועה בה ג'נט מצמידה את ראשו של רקדן הליווי שלה לאיבר המין שלה הפכה לפופולרית במיוחד. הסופרת פאולה קאמן טענה בספרה "Her Way: Young Women Remake the "Sexual Revolution תיארה את ג'קסון כמי שהפכה את נושא המין האוראלי למיינסטרים במוזיקה והפכה נשים למשוחררות יותר.
הקליפ כולל הצגה של טכנולוגיות חדשניות שלא היו קיימות אז כמו מסכי מגע ומצלמות רשת שעדיין לא היו קיימות שהקליפ פורסם. הרבה שנים מאוחר יותר ג'קסון הגיבה לנושא כאשר אמרה: "אני לא חושבת שאנשים הבינו אז מה הצגנו כי אז הטכנולוגיה הזו לא הייתה זמינה. הקליפ הציג טכנולוגיה עתידנית, במיוחד עם מסכי המגע. רציתי שהחשקנים בקליפ ישתמשו בזה כדי לתקשר אחד עם השני ולהתייחס זה לזה באמצעות המסכים, בדומה למה שאנחנו עושים עם הטלפונים החכמים והטאבלטים שלנו היום. כשאני מסתכלת על חיינו עכשיו, אני מבינה שהחיים הם חיקוי של האומנות". גם העובדה כי הקליפ שילב גברים שלבשו תלבושות נשיות הייתה פריצת דרך מכיוון שזה לא היה דבר מקובל קודם לכן. הרבה אנשים כתוצאה מכך תיארו את ג'קסון כשילוב של "טומבוי" אך "סמל מין" בו זמנית. בהמשך היא נהגה גם ללבוש ג'ינסים רחבים וכובעים מרופטים אשר חיזקו את המראה הגברי שלה אך בו זמנית גם לבשה בגדים בעלי אופי פרובוקטיבי שחיזקו את היותה סמל מין.
הזמרת בריטני ספירס ציינה שהקליפ לשיר "I'm a Slave 4 U" הושפע מהקליפ של "If". "ראיתי את הקליפ והערצתי אותה בגללו, רציתי להיות כמוה". בנוסף היא גם כינתה את ג'נט כ"מודל לחיקוי רב עוצמה באמצעות הזהות שלה". הכוראוגרפיה של הקליפ היוותה השראה לימים לזמרות רבות כדוגמת ספירס עצמה, ביונסה, פינק, ליידי גאגא, ג'ניפר לופז, סיארה, מיה, מיסי אליוט, פאולה עבדול, כריסטינה מילאן, ליל קים ואפילו להקת אן סינק. דוגמאות בולטות הן הקליפ לשיר "My Love Is for Real" של פאולה עבדול, הקליפ לשיר "Dip It Low" של כריסטינה מילאן, בקליפ לשיר "No Matter What They Say" של ליל קים ובקליפ לשיר "I Want You Back" של אן סינק. אן סינק גם שאבו השראה מהכוריאוגרפיה גם בסיבוב ההופעות הראשון שלהם. לימים, הרבה מבקרים אמרו כי נשים רוצות להיות כמוה ואף גם הזמרות הגדולות בעולם הולכות בעקבותיה, למשל ריהאנה, ליידי גאגא, ביונסה, בריטני ספירס וכו'...
בנוסף הקליפ לשיר ביסס את הקריירה של טינה לנדון ככוראוגראפית כאשר זמרות רבות רצו לעבוד איתה כדוגמת ריהאנה, בריטני ספירס, ג'ניפר לופז, פינק, שאקירה וכריסטינה אגילרה.
מורשת
בשנת 2013 מגזין אסקווייר כינה את השיר כאחד מהשירים "הסקסיים ביותר" של ג'קסון. רקש סאטוול ממגזין ניו יורק כתב על השיר מאמר ובו שיבח את השיר כאשר כינה אותו כ"אגרוף לעור התוף" וטען כי השיר נשמע מרענן גם 20 שנה לאחר שחרורו ועדיין רלוונטי לרדיו. הוא טען כי לשיר הייתה הכרעה במיינסטרים הנוכחי וציין את השירים של דייוויד גטה כדגומה לכך. בנוסף הוא טען כי השיר היה נשמע כמו שיר מהעתיד והשווה אותו לשירים שיצאו מאוחר יותר כמו "Hey Ya!" של הצמד אאוטקאסט ו-"Blurred Lines" של רובין ת'יק. בנוסף הוא גם השווה את השיר לשיר "S&M" של ריהאנה. באופן כללי הוא כינה את השיר כאחד הרגעים האומנותיים המכריעים בקריירה של ג'קסון ואמר כי טון השירה "המרושע" וה"אירוטי" של ג'קסון בשיר הווה השראה לאמנים רבים ביניהן ריהאנה וקשה. בנוסף הוא טען כי ניתן למצוא את ה-"DNA" של השיר בשירים שיצאו מאוחר יותר כמו "One Touch" של להקת LCD Soundsystem, Rockstar 101 של ריהאנה ו-"What If?" של אליה. הוא השווה את השימוש בתזמורת בשיר של ג'קסון לאלו של השירים שציין וכי הצליל הזה הפך למזוהה עם ג'קסון עם השנים ואמר כי לג'קסון הייתה את היכולת להשתמש בגוונים שונים של הצליל הזה באופן גאוני. בסיכום המאמר הוא כתב כי לשיר יש "אמירה מינית מוחלטת, אמיתית ופורצת דרך בצורה בלתי נמחקת ומהפנטת" ו"מעטים האנשים שהיה להם יותר קצב ושליטה ממה שהיה לג'קסון בשנת 1993".
אתר "Pop Blerd" כינה את השיר כ"אימון ריקוד מיוזע וסקסי אשר עדיין מחזיק במעמד מכובד 20 שנה לאחר יציאתו". מגזין סלנט דירג אותו כשיר ה-22 הטוב ביותר של שנות ה-90 כאשר בנימוק שלהם הם כתבו: "שיר הדאנס רוק מצא את מיס ג'קסון טוענת את זכותה לקבל אורגזמה שכמותה תגמד את עוויתות השרירים העצומות שלך. על רקע הפקה קפדנית השיר משוטט ביעילות, מסמן את טרפו, תובע את טענתו ומשחק עם דעתנו. השיא הוא בהרמוניות המתוקות של הגשר בהם השיר צולל לתוך הפרדוקס הקטן של הפזמון, ובסופו של דבר החליט להיות יותר מתכתי מאשר גשמי". באתר Zomgtalk נכתב כי השיר הטביע חותם וסלל דרך חדשה. בנוסף הם כתבו: "הנושא של השיר, פנטזיות מיניות היפותטיות עם גוני עצב נחשב לארוטי ומתריס, והפקתו המשלבת אקורדי גיטרה מייללים, ביטים היפ-הופ קליטות בטירוף, וכמה מהביצועים הטובים ביותר של ג'נט קבעו שהוא פוטנציאלי והשיר האקלקטי ביותר של כל הדיסקוגרפיה שלה". אלישיה ג'קסון מ-"The Redefined" אמרה כי "טבעו הרך של השיר התמזג עם הגסות המוחלטת של המילים המיניות. המילים המנוגדות באו בסתירה עם הפרסונה הביישנית של ג'קסון".
גרסאות כיסוי ורמיקסים
הזמרת קלי קלרקסון הופיעה עם השיר במספר מופעים בסיבוב ההופעות שלה "All I Ever Wanted Tour". גם קוון יורי מלהקת גירלז ג'נריישן ביצעה גרסת כיסוי לשיר במהלך סיבוב ההופעות של הלהקה "2011 Girls' Generation Tour" ושנה לאחר מכן הן גם שחררו גרסה זו באודיו. להקת A.S.I.I.D רקדה לצלילי השיר בתוכנית הריאלטי "America's Best Dance Crew" בפרק שהוקדש לג'קסון.
אמן האלקטרוניקה EPROM ערך גרסת רמיקס לשיר והוציא אותה בשנת 2011. בשנת 2012 גם הדי ג'יי קייטרנדה הוציא גרסת רמיקס משלו לשיר.
פרנצ'סקו פוסקארי
פרנצ'סקו פוסקארי (באיטלקית: Francesco Foscari; 1373 - 1 בנובמבר 1457) היה הדוכס ה-65 של ונציה. פוסקארי כיהן כדוג'ה מאז מינויו, בשנת 1423, ועד פטירתו.
קורות חיים
פוסקארי היה בן למשפחת אצילים ונציאנית ותיקה. בטרם בחירתו לתפקיד הדוג'ה, כיהן פרנצ'סקו פוסקארי במספר רב של תפקידים רשמיים ובהם, שגריר של לה סרניסימה, נשיא מועצת הארבעים, חבר מועצת העשרה, אינקוויזיטור רשמי של הרפובליקה, ונציב סן מרקו האחראי על מבני השלטון הממוקמים סביב כיכר סן מרקו (Procuratori di San Marco).
בבחירות שנערכו לבחירתו הביס פוסקארי את המועמד הנוסף לתפקיד - פייטרו לורדאן.
בתקופת כהונתו, הנהיג את ונציה אשר נלחמה באותה עת במילאנו, במאבק על השליטה בצפונה של איטליה. מילאנו הגיעה להסכם שלום עם פירנצה, בת בריתה של ונציה, וונציה נותרה לבדה במאבק מול מילאנו.
לפוסקארי היה בן אחד - יאקופו, אשר נשפט בשנת 1445 בפני מועצת העשרה באשמות שחיתות ושוחד, וגורש מן העיר. בעקבות משפטים נוספים שנערכו ב-1450 ו-1456, יאקופו נאסר בכרתים ומת בכילאו. מותו של יאקופו פגע באביו, אשר הפסיק את כל פעולתו הציבורית וחדל מלבצע את תפקידו. מחדל זה הביא את מועצת העשרה באוקטובר 1457 להכריח את פרנצ'סקו פוסקארי להתפטר מתפקידו. פוסקארי נפטר משברון לב שבוע לאחר מכן. לחץ ציבורי על מועצת העשרה הביא לכך שפרנצ'סקו פוסקארי נקבר בהלוויה ממלכתית רשמית כאילו נפטר בעת כהונתו.
אזכורים תרבותיים
סיפור חייו של פרנצ'סקו פוסקארי היווה השראה למחזה "שני הפוסקארי" מאת לורד ביירון משנת 1821, ולשירו של סמיואל רוג'רס "איטליה". לימים, מחזהו של ביירון היווה השראה ללברית האופרה של ג'וזפה ורדי "שני הפוסקארי" אשר הופעת הבכורה שלה נערכה ב-3 בנובמבר 1844 ברומא.
דודר
דודר (בהונגרית: Dudar) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם בדודר מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 1,749 ובשנת 2020 רק 1,650 תושבים.
יהודי דודר
בדודר חיו יהודים בתקופות זמן שונות ובמקום קיים בית קברות יהודי. ישנו תיעוד של יהודים ילידי הכפר שנרצחו בשואה.
מקריני סנפיר
מקריני סנפיר (שם מדעי: Actinopterygii) היא מחלקה של דגי גרם בעלי סנפירים קרניים. הקבוצה כוללת את מרבית דגי הגרם והדגים בכלל ובעלת מינים רבים יותר מכל מערכת מיתרניים. למינים אלו ישנם זימים מתפקדים בולטים, שלד גרמי מפותח ורובם אינם יכולים לנשום אוויר למעט כמה יוצאי דופן (כמו האנאבסיים והארפאימה). הגפיים שלהם מכונים סנפירים ומותאמים לתנועה במים ואצל חלקם הסנפירים פרוקות, מה שנתן לקבוצה את שמה.
גרמיים
הגרמיים (שם מדעי: Teleostomi) היא קבוצה טקסונומית של מיתרניים מעל-מחלקת חולייתנים לסתניים.
רבים מבני קבוצה זו הם דגים, אך הם כוללים גם את קבוצת בעלי ארבע רגליים החולייתנים היבשתיים. לא נכללים בקבוצה זו דגי הסחוס שאינם בעלי עצמות גרמיות בגופם, אלא עצמות סחוס.
מקריני סנפיר
הגדולה בסדרות מקריני הסנפיר היא סדרת הדקראים, בה 40% מהדגים הקיימים. עם זאת מחקרים חדשים מפרידים את הקבוצה לסדרות קטנות יותר.
הסכמי ניימכן
הסכמי ניימכן הם הסכמים שנחתמו ב-1678 ו-1679 בעיר ניימכן בין הרפובליקה של שבעת המחוזות המאוחדים לבין צרפת. הסכמים אלה סיימו את מלחמת הולנד.
תוצאות ההסכמים
ההסכמים שמו קץ לרוב המלחמות בצפון צרפת, והגבול שנקבע בהסכמי ניימכן מהווה את גבולה הצפוני של צרפת גם היום. למרות ניצחונה של צרפת ותוצאות ההסכמים, לא כל האזורים שהועברו לשליטת צרפת הסכימו לכך. כך למשל דוכס לורן לא הסכים לתנאי הכניעה שבהסכמים, בהם עבר חבל לורן לשליטתו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, והמשיך למרוד במלך צרפת. כתוצאה מכך מלך צרפת לא הסיג את כוחותיו מהחבל עד לסיום המרידה. בחבל אלזס הסכמים אלו הביאו לקץ הדקאפול, שנתן חופש יחסי לערים הגדולות בחבל כאשר היו תחת שלטון האימפריה הרומית הקדושה.
בצפון אירופה, לואי הארבעה עשר חייב את דנמרק ואת ברנדנבורג להשיב את כל השטחים שכבשו בשוודיה לשוודיה, בעלי בריתם של הצרפתים.
קישורים חיצוניים
הסכמי ניימכן, באתר
מרלו (פירושונים)
{{פירושונים|
ארנסט דאולי
ראשית חייו
דאולי נולד ב-17 בפברואר 1886 באנטיגו, ויסקונסין, ולאחר סיום לימודיו במכללת ריפון בריפון, ויסקונסין, הוא נכנס לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית (USMA) בווסט פוינט, ניו יורק, בשנת 1906. הוא סיים את לימודיו ארבע שנים לאחר מכן ב-15 ביוני 1910 והוסמך כלוטננט משנה בחיל התותחנים של צבא ארצות הברית. בין חבריו היו ג'ק הרד, אמיל ריינהרדט, ג'ון מיליקין, ג'יימס מויר, אוסקר גריסוולד, ולואיס ברטון.
דאולי שירת הן בארצות הברית והן בפיליפינים, ואף השתתף במשלחת הענישה המקסיקנית בשנת 1916, בפיקודו של בריגדיר גנרל ג'ון פרשינג.
מלחמת העולם הראשונה
עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, באפריל 1917, דאולי הועבר לרגימנט ארטילריית השדה ה-7 שהוקם בפורט סם יוסטון, טקסס והוקצה לדיוויזיה ה-1. יחד עם אוגדתו נשלח דאולי לחזית המערבית כחלק מחיל המשלוח של ארצות הברית (AEF), תחת פיקודו של ג'ון פרשינג, שאותו שירת דאולי במקסיקו שנה קודם לכן.
לאחר הגעתו לצרפת השתתף דאולי בקורס קצר ב-L'Ecole d'Artillerie בפונטנבלו, ומונה למפקד של בית הספר לתותחנות בסומיר. הוא הועלה לדרגת מייג'ור בפברואר 1918, ונשאר בתפקיד זה עד מאי 1918, אז הועבר לרגימנט ארטילריית השדה ה-12, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-2.
הנדסת תחבורה
הנדסת התחבורה והתנועה היא תת-תחום הנדסי של הנדסה אזרחית, העוסק בתכנון ועשייה הנדסית בתחומי התחבורה.
ארנסט דאולי
מלחמת העולם הראשונה
בסוף יולי 1918 הוא הועבר למטה הכללי של הארמייה הראשונה והועלה לדרגת לוטננט קולונל. לאחר מכן עוזר הרמטכ"ל לארטילריית שדה של הארמייה השנייה. במהלך משימה זו הסתיימה המלחמה, ב-11 בנובמבר 1918. ב-20 בנובמבר הוא צורף לרגימנט ארטילריית השדה ה-16, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-4.
דאולי נשאר בצבא לאחר המלחמה, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
הנדסת תחבורה
תחומי עיסוק בהנדסת תחבורה
תחום הנדסת התחבורה מכיל בתוכו מספר מקצועות תחבורה עיקריים:
ארנסט דאולי
מלחמת העולם השנייה
בשנת 1940 הפך דאולי למפקד התותחנים של הדיוויזיה ה-7, בפיקודו של ג'וזף סטילוול. בספטמבר 1941 קיבל דולי את הפיקוד על הדיוויזיה ה-40, שהייתה חלק מהמשמר הלאומי של הצבא. בדצמבר 1941 נכנסה ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, בשל המתקפה על פרל הארבור.
הנדסת תחבורה
תחומי עיסוק בהנדסת תחבורה
מהנדס תחבורה הוא לרוב בעל ידע מעמיק בחקר ביצועים ובתכנון עירוני, ופועל בקשר הדוק עם מתכנני ערים, אדריכלי נוף, מהנדסי קרקע, מהנדסי ביסוס, מהנדסי ניקוז ומהנדסי בניין.
ארנסט דאולי
מלחמת העולם השנייה
באפריל 1942 מונה על ידי חברו הקרוב, לוטננט גנרל לסלי מקנאייר, מפקד כוחות היבשה של הצבא, לפיקוד על הקורפוס ה-6. הקורפוס נשלח, בראשית 1943, לזירה הים תיכונית (MTO), בתחילה להשתתף בפלישת בעלות הברית לסיציליה, שם היה אמור להיות תחת פיקוד הארמייה השביעית, בפיקודו של ג'ורג' פטון, אולם לבסוף נבחר הקורפוס השני של עומר בראדלי, שלחם קודם לכן במערכה של בעלות הברית בצפון אפריקה.
הנדסת תחבורה
לימודי הנדסת תחבורה
הנדסת תחבורה היא תחום רב-גוני באופן מובהק, ועל מהנדס התחבורה להתמצא בשלל תחומים: מדעים (פיזיקה, כימיה ומתמטיקה), אדריכלות (בינוי ערים), הנדסת תעשייה וניהול (חקר ביצועים וכלכלה), הנדסת חשמל (בקרה והנדסת חשמל), הנדסת מיפוי וגאו אינפורמציה (מערכות מידע גאוגרפי, מסדי נתונים גיאו-מרחביים והיבטים סביבתיים) והומניים (פסיכולוגיה, תהליכי קבלת החלטות וסוציולוגיה).
היסטוריה של מלזיה
ההיסטוריה של מלזיה היא חלק מההיסטוריה של האזור המאלאי-אינדונזי. בעבר לא היו כמעט הבדלים מבחינה תרבותית ולשונית בין הטריטוריות שמרכיבות את מלזיה של ימינו לבין הארכיפלג המלאי. כיום, האזור המאלאי מחולק לשש מדינות – מלזיה, אינדונזיה, הפיליפינים, סינגפור, ברוניי ומזרח טימור. מקור חלוקה זו הוא בעיקר השפעות חוץ.
הנדסת תחבורה
לימודי הנדסת תחבורה
על פי דיני מדינת ישראל התואר הראשון מאפשר רישום בפנקס המהנדסים והאדריכלים ומאפשר תכנון במגבלות מסוימות. על מנת להפוך למהנדס מורשה ולהסיר מגבלות אלו יש להתמחות בתחום מסוים (תכנון תחבורה, תנועה, גאומטריה, תכנון פיסי וכדומה) במשך 3 שנים.
ארנסט דאולי
מלחמת העולם השנייה
במקום זאת נבחר הקורפוס ה-6 להשתתף בפלישת בעלות הברית לאיטליה, כחלק מהארמייה החמישית האמריקנית בפיקודו של מארק קלארק. הקשר בין קלארק לדאולי לא תמיד היה קל, כאשר קלארק היה צעיר בעשור מדאולי ופחות בכיר. הדיוויזיה ה-36, תחת פיקודו של פרד ל. ווקר, והדיוויזיה ה-45, תחת פיקודו של טרוי מידלטון, שתיהן דיוויזיות המשמר הלאומי, הוכפפו לפיקודו במהלך המבצע. גם ווקר וגם מידלטון נלחמו, כמו דאולי, במלחמת העולם הראשונה. הקורפוס השתתף בפלישת בעלות הברית לאיטליה בסלרנו ב-9 בספטמבר 1943, כאשר גם הקורפוס ה-10 הבריטי היה תחת פיקוד הארמייה החמישית, כחלק ממבצע מפולת שלגים. ההגנות הגרמניות פגעו קשות בקורפוס ה-6 וגרמו לנפגעים כבדים. ניסיונות הגרמנים להשליך את הכוח האמריקני לים סוכלו על ידי הארטילריה של שתי הדיוויזיות, שנתמכו בחריפות מההפצצה הימית והאווירית והגעת הארמייה השמינית הבריטית מדרום.
היסטוריה של מלזיה
מבחינה גאוגרפית נמצאת מלזיה בין ציוויליזציות גדולות. ממערב למדינה ניתן למצוא את הודו, המזרח התיכון ואירופה. בכיוון צפון מזרח ניתן למצוא את סין ויפן. נתיבי השיט שחיברו את סין אל המערב עוברים דרך אזור זה והנתיב הקצר ביותר עובר דרך מצר מלאקה.
ארנסט דאולי
מלחמת העולם השנייה
דאולי הוחלף על ידי קלארק אחרי סלרנו, מכיוון שנתפס כ"שחוק". רבים, כולל ווקר ומידלטון, יחד עם קולונל ג'יימס גאווין, מפקד רגימנט הצנחנים ה-505, האמינו שקלארק השתמש בדאולי כשעיר לעזאזל כדי לכסות על מחדליו שלו וחשבו שקלארק היה צריך להיות מודח. דאולי הוחלף כמפקד הקורפוס ה-6 על ידי ג'ון לוקאס, שהוחלף גם הוא בפברואר 1944 במהלך מבצע שינגל.
היסטוריה של מלזיה
סקירה כללית
את ההיסטוריה של מלזיה ניתן לראות כארבעה שלבים עוקבים של השפעה חיצונית, שבעקבותיהם הגיעה תקופה העצמאות של מלזיה.
הדומיננטיות הבריטית באזור נפגעה בצורה קשה בעקבות הכיבוש היפני בשנים 1942 – 1945. למרות אורכו הקצר, הכיבוש היפני גרם להתעוררותם של רגשות לאומיים. התעוררות זו גררה תגובה של סין, שחששה מדומיננטיות מאלאית ואסלאמית, ותגובה זו הייתה תמיכה במפלגה הקומוניסטית המאלאית. רק לאחר עימות צבאי קשה עם הבריטים, והסכמה של ההנהגה הפוליטית של מאלאיה וסין, הסתיימה ההתקוממות הקומוניסטית והוקמה פדרציית מאלאיה ב-1957.
ארנסט דאולי
מלחמת העולם השנייה
דאולי פרש מהצבא לאחר המלחמה בשנת 1947 וקיבל דרגת מייג'ור גנרל (בדימוס) ב-29 ביוני 1948.
לאחר המלחמה
דאולי נפטר ב-8 בספטמבר 1973 בבית החולים הצבאי סילאס ב. היי בפורט אורד, קליפורניה, כמעט 30 שנה מאז הנחיתה בסלרנו. גופתו נשרפה ואפרו פוזר בים.
היסטוריה של מלזיה
סקירה כללית
תחת שלטון ה-UMNO מלזיה שגשגה ובשנות ה-90 תנאי המחיה בה כמעט והיו שווים לאלו של מדינות העולם הראשון. רווחה זו סייעה בהקטנת המחלוקות הפוליטיות, אולם מיסכה את שינוי מוקד הכוח שעבר לידי המלזיאנים. הממשלות שנבחרו לאחר ה-UMNO היו נחושות לנטרל את הדומיננטיות הסינית על הכלכלה ואת הדומיננטיות ההודית במקצועות העבודה, וליצור מעמד עסקי ומקצועי של המאלאים. דבר זה הושג באמצעות חקיקה שקבעה כי מערכת החינוך תתנהל בשפה המאלאית ובאמצעות העדפה מתקנת כלפי המלזיאנים. צעדים אלו נתקלו בהתנגדות, אולם הם גרמו בסופו של דבר להעמקת השילוב והרב תרבותיות בחברה.
ההשפעה ההודית על מאלאיה
ההיסטוריה, בניגוד לפרהיסטוריה, של האזור דובר המאלאית מתחילה עם התגברות בהשפעה ההודית, המתוארכת למאה ה-3 לפנה"ס בקירוב. סוחרים הודיים הגיעו לארכיפלג בעיקר בגלל היערות הנרחבים ובגלל המוצרים הימיים, ועל מנת לסחור עם סוחרים סיניים, שגם כן גילו את האזור בתקופה מוקדמת. במאה ה-1 ההינדואיזם והבודהיזם כבר היו מבוססים היטב בחצי האי המלאי, ומשם הם התפשטו לכל הארכיפלג. ביומנים סיניים מהמאה ה-5 נכתב על נמל ימי גדול בדרום הנקרא גואנטולי, שככל הנראה היה במצר מלאקה. כמו כן, ביומנים מוזכר קיומו של נמל נוסף בשם שיליפושי במאה ה-7, והדעה הרווחת היא שמדובר על שם סיני שניתן לגואנטולי.
המיקום המדויק של סריוויג'איה מעולם לא נמצא, אולם ההשערה היא כי הוא היה במוצא של אחד הנהרות במזרח סומטרה, ככל הנראה ליד פאלמבאנג. במשך 700 שנים המאהאראג'ות של סריוויג'איה שלטו על אימפריה ימית שחלשה על חופי סומטרה, חצי האי המלאי, ובורנאו. במשך תקופות מסוימות הם שלטו בג'אווה, אולם מספר מדינות שהיו קיימות בג'אווה בתקופה זו התנגדו להגמוניה של סריוויג'איה. האימפריה התבססה על מסחר, וקידמה בברכה ציי סוחר מסין והודו, ואף ממדינות רחוקות יותר כגון יפן, פרס וארצות ערב. היריבים הגדולים ביותר של האימפריה היו התאילנדים, שבאופן קבוע ניסו לפלוש לאזור מכיוון צפון. על מנת להבטיח את קיומה של ברית צבאית חזקה כנגד אויביהם, המאהאראג'ות שילמו מס לקיסרי סין, אולם מעולם לא היו תחת שלטונם.
החל מהמאה ה-10 כוחה של סריוויג'איה החל לדעוך. כיוון שמעולם לא הייתה מדינה ריכוזית, היא נחלשה ככל הנראה בעקבות מלחמות עם אנשי ג'אווה, שהפריעו למסחר. במאה ה-11 נוצר מרכז כוח נוסף במלאיו, נמל שככל הנראה היה ממוקם במעלה החוף הסומטרי, באזור פרובינציית ג'אמבי של ימינו. השפעתו של מלאיו ניכרת בהשערה שהשם הוא המקור למילה "מאלאיה". כוחם של המאהאראג'ות ההינדיים החל לדעוך גם כן, וזאת בעקבות התפשטות האסלאם. אזורים שהמירו את דתם לאסלאם בשלב מוקדם, כגון אצ'ה, השתחררו משליטתה של סריוויג'איה. עד לשלהי המאה ה-13 המלכים התאילנדיים מסוקהוטאי הצליחו להשתלט על רוב מאלאיה. אולם, עוצמתה הכלכלית של סריוויג'איה – שהתבססה על מוצרי ים, זהב, עצים לבנייה, תבלינים, שעווה ושרף – הצליחה לשמור על קיומה של האימפריה עד המאה ה-14.
מלאקה ומאלאיה המוסלמית
נמל מלאקה היה קיים בחוף המערבי של חצי האי המלאי ונוסד בערך בשנת 1400 על ידי פאראמסווארה, שהיה נסיך מורד משושלת השליטים של סריוויג'איה, וטען בספר סג'ארה מלאיו כי הוא צאצא של אלכסנדר מוקדון. לאחר שגורש מסומטרה בעקבות רציחתו של שליט טמאסק (כיום סינגפור), פאראמסווארה התיישב ביחד עם תומכיו במלאקה. בתוך זמן קצר הם שלטו על האזור שקודם לכן היה שייך לסריוויג'איה, יצרו קשרים עצמאיים עם סין, והרחיבו את שטחם שחלש על המצרים ששלטו על נתיב הסחר הימי בין סין להודו, שחשיבותו עלתה כאשר האימפריה המונגולית סגרה את הנתיב היבשתי בין סין למערב. מספר שנים לאחר ייסודה, אימצה מלאקה באופן רשמי את האסלאם, והראג'ה הפך לסולטאן.
כוחה הפוליטי של סולטנות מלאקה סייע להתפשטות המהירה של האסלאם ברחבי האזור המאלאי, והתפשטות זו הגיעה עד אזור הפיליפינים של ימינו, והותירה רק את באלי כמעוז האחרון של ההינדואיזם. האסלאם הגיע לארכיפלג המאלאי דרך הודו, והיה שונה במידת מה מהאסלאם המזרח תיכוני. האסלאם באזור זה הושפע רבות על ידי המסורות המיסטיות של הסופיות, והטמיע מספר יסודות של המסורות ההינדואיסטיות והמאלאיות. כיוון שהאסלאם הובא על ידי סוחרים ולא באמצעות כיבושים צבאיים, לא הייתה כפייה של שימוש בשפה הערבית ודרכי השלטון הערביות. כיוון שרוב המאלאים לא יכלו לקרוא את הקוראן, הגרסה המקומית של האסלאם הייתה פחות נוקשה בהשוואה לארצות ערב. כיוון שהשליטים המאלאיים שמרו על כוחם, אנשי הדת המוסלמיים לא צברו כוח פוליטי כפי שהיה להם בארצות מוסלמיות אחרות.
שלטונה של מלאקה שרד במשך כמאה שנים, אולם הייתה לו חשיבות רבה, כיוון שכיום הוא נחשב כעידן הזהב של השלטון העצמי המאלאי, וסולטאני מלאקה הפכו למודל עבור כל שליטי מאלאיה שבאו אחריהם. מלאקה הפכה למרכז תרבותי גדול, ויצרה את מרכז התרבות המאלאית של ימינו: תערובת של יסודות מלאיים מקומיים וכאלה שיובאו מההודים, הסינים והמוסלמים. המנהגים של מלאקה בתחומי הספרות, אומנות, מוזיקה, ריקוד, לבוש והפאר של חצר המלוכה, הפכו למעין תקן עבור כל המאלאים. כמו כן, חצר המלוכה של מלאקה תרמה גם לשפה המאלאית, שהחלה להתפתח בסומטרה והובאה למלאקה כאשר היא נוסדה. במשך הזמן המאלאית הפכה לשפה הרשמית של כל המדינות המאלאיות, אם כי ראוי לציין שחלק מהשפות המקומיות גם כן שרדו.
הדומיננטיות האירופאית
הסגירה הממושכת של הנתיב היבשתי מאסיה לאירופה על ידי האימפריה העות'מאנית, והמונופול על הסחר עם הודו ודרום-מזרח אסיה שהיה בידי סוחרים ערביים, גרמו לאירופאים לחפש נתיב תחבורה ימי לאזור. ואסקו דה גאמה, שנשלח על ידי המלך הפורטוגלי מנואל הראשון, גילה את הדרך להודו העוברת מסביב לכף התקווה הטובה, וב-1511 אפונסו דה אלבוקרקי עמד בראש משלחת למאלאיה. לאחר מצור שנמשך חודש שלם, המשלחת הצליחה לכבוש את מאלאיה והפכה אותה לעיר הבירה של החלק המזרחי של האימפריה הפורטוגלית.
בנו של הסולטאן האחרון של מלאקה ברח מהאי בינטאן לדרום מאלאיה, וייסד שם מדינה חדשה שלבסוף הפכה לסולטנות ג'והור. לאחר שהשתחרר משליטתה של מלאקה, הוקמו באזור מספר מדינות, בזו אחר זו, שהיו מצויות בסכסוכים קבועים. החשובות שבהן היו אצ'ה, ברוניי, ג'והור ופראק. מדינות אחרות כגון באנטן, יוגיאקארטה, קדה (Kedah), סלאנגור, סולו וטרנגנו נוסדו גם כן כסולטאנויות עצמאיות. לקראת סוף המאה ה-16 הסוחרים האירופאים גילו בצפון מאלאיה את מכרות הבדיל, ופראק הפכה למדינה חזקה כאשר היא מתבססת על רווחים מייצוא בדיל. אולם, האירופאים לא הסתפקו רק באזור זה. הפורטוגלים השתלטו על אזורי גידול האורז שבאיי מאלוקו, וב-1571 ספרד כבשה את מנילה.
ההולנדים הגיעו לאזור ב-1596. בינם לבין הפורטוגלים הייתה יריבות בעלת שורשים דתיים ומסחריים, והם היו נחושים לגרש אותם מהאיים הרווחיים שכונו על ידם הודו ההולנדית. תחת הנהגתה של חברת הודו המזרחית ההולנדית הם ניצחו במהירות את הסולטאנויות החלשות בג'אווה וייסדו את באטאביה (כיום ג'קרטה) ב-1619 כעיר הבירה. מאזור העיר הם הרחיבו את שליטתם לרוחב הארכיפלג, ויצרו ברית עם ג'והור נגד היריבים העיקריים שלהם, הפורטוגלים במלאקה וסולטאן אצ'ה. ב-1641, לאחר מספר ניסיונות, כוחות הברית הצליחו לכבוש את מלאקה, ושברו את בסיס הכוח הפורטוגלי במאלאיה לצמיתות – בידיה של פורטוגל נותרה רק המושבה מזרח טימור. בגיבוי הולנדי, ג'והור השיגה הגמוניה רופפת על המדינות המאלאיות, מלבד פראק, שסייעו לה להתמודד עם אנשי סיאם בצפון ולשמור על עצמאותה.
היחלשותן של המדינות המאלאיות בתקופה זו אפשרה לאנשים אחרים להגר לאזור זה. הקבוצה העיקרית ואחת החשובות ביותר הייתה הבוגיס, ימאים מאזור מזרח אינדונזיה של ימינו, שערכו פשיטות רבות על חופי מאלאיה, ולבסוף הצליחו לכבוש את ג'והור לאחר ההתנקשות בסולטאן האחרון ממשפחת המלוכה של מלאקה ב-1699. אנשי בוגיס אחרים כבשו את סלאנגור. אנשי מינאנגקאבאו מסומטרה היגרו למאלאיה, ובסופו של דבר ייסדו מדינה משל עצמם בנגרי סמבילאן. נפילתה של ג'והור הותירה חלל שלטוני בחצי האי המלאי, שנשלט בחלקו על שליטי ממלכת איוטהאיה שבסיסה היה בתאילנד, שהפכו את חמש המדינות בצפון מאלאיה (קדה, קלאנטאן, פאטאני, פרליס וטרנאגנו) לווסאלים שלהם. כמו כן, שקיעתה של ג'והור הותירה את פראק כמנהיגה הבלתי מעורערת של האזור.
הסוחרים האנגליים פעלו במימי מאלאיה החל מהמאה ה-17, אולם רק לקראת אמצע המאה ה-18 חברת הודו המזרחית הבריטית, שבסיסה היה במושבה הבריטית בהודו, החלה להתעניין בנושאים הנוגעים למאלאיה. התפתחות הסחר בין סין לבריטניה גרמה לחברה לרצות להקים בסיסים נוספים באזור. מספר איים שימשו למטרה זו, אולם רכישת הקבע הראשונה הייתה פינאנג, שנחכרה מסולטאן קדה ב-1786. בעקבות זאת חכרו הבריטים טריטוריה על היבשת שנמצאה מול פינאנג (ידועה כפרובינציית ולסלי). ב-1795, במהלך המלחמות הנפוליאוניות, הבריטים כבשו את מלאקה ההולנדית על מנת לסכל כל ניסיון צרפתי עתידי לכבוש את האזור.
כאשר מלאקה הוחזרה להולנד ב-1818, המושל הבריטי, סטאמפורד ראפלס, חיפש אתר אחר למיקום הבסיס וב-1819 הוא רכש או חכר את החוף הדרומי של סינגפור מסולטאן ג'והור. יזמה פרטית קבלה גבוי ממשלתי בשנת 1823 וב-1824 נצלו הבריטים חוסר ערנות של שלטאן ג'והור והשתלטו על כל האי סינגאפורא. הבסיסים התאומים בפינאנג וסינגפור, ביחד עם היחלשותו של הצי ההולנדי, סייעו לבריטניה להפוך לכוח הימי הדומיננטי באזור. סיבה נוספת להתגברות ההשפעה הבריטית הייתה החשש של תושבי מאלאיה מפני התרחבות של שליטי סיאם, שבריטניה היוותה משקל נגד יעיל כנגדם. במהלך המאה ה-19 סולטאני מאלאיה הפכו לבני ברית נאמנים של האימפריה הבריטית.
מאלאיה הבריטית
ב-1824 ההגמוניה הבריטית באזור קיבלה תוקף רשמי בעקבות החתימה על האמנה האנגלו-הולנדית, שהייתה אחד האירועים המכריעים שהובילו להקמת מלזיה של ימינו. ההולנדים נסוגו ממלאקה וויתרו על האינטרסים שלהם בשאר מאלאיה, ואילו הבריטים הכירו בשלטון ההולנדי בשאר הודו המזרחית. האמנה קבעה גבול שרירותי לעולם המאלאי, גבול שמעולם לא בוטל. פנאנג, מלאקה וסינגפור אוחדו לישות אחת בשם היאחזויות המצוקה, שנשלטו על ידי מושל בריטי שישב בסינגפור.
במהלך המאה ה-19 הבריטים חתמו על סדרת הסכמים עם המדינות המאלאיות, ושלחו אליהן "תושבים" שייעצו לסולטאנים, ובסופו של דבר יועצים אלה הפכו לשליטים האמיתיים. העושר של מכרות הבדיל של פראק גרם למשקיעים הבריטיים להשקיע בשמירה על היציבות הפוליטית, ובכך פראק הייתה למדינה המאלאית הראשונה שהסכימה לפיקוח בריטי.
רק ג'והור התנגדה לכך, והתמידה בסירובה עד 1914. ב-1909 ממלכת סיאם החלשה נאלצה לוותר לבריטים על קדה, קלאנטאן, פרליס וטרנאגנו (סיאם שמרה על שליטתה בסולטנות פאטאני, מה שהותיר מיעוט מוסלמי בדרום תאילנד שהיווה מקור למספר בעיות עבור הממשלות התאילנדיות שבאו לאחר מכן).
במהלך המאה ה-19 הבריטים הצליחו להשתלט על החוף הצפוני של בורנאו, באזור שבו ההולנדים מעולם לא שלטו. החלק המזרחי של אזור זה (כיום סבה) היה תחת שליטה רשמית של סולטאן סולו, שהיה וסאל מהפיליפינים הנתונים לשליטת ספרד. יתרת האזור הייתה הטריטוריה של סולטנות ברוניי.
ב-1841 הרפתקן בריטי בשם ג'יימס ברוק חכר את העיר קוצ'ינג מהסולטאן, ומינה את עצמו לתפקיד "הראג'ה הלבן" של סאראוואק, ובהדרגתיות הוא הרחיב את הטריטוריה שלו על חשבון ברוניי. בצפון-מזרח בורנאו התיישבו סוחרים בריטים, וב-1881 חברת צפון בורנאו הבריטית קיבלה את מושכות השלטון על הטריטוריה תחת פיקוחו של מושל סינגפור. השלטון הספרדי בפיליפינים מעולם לא הכיר באובדן הטריטוריה של סולטאן סולו, מה שהניח את הבסיס לטענת הבעלות הפיליפינית על סבה.
שארית ברוניי הפכה ב-1888 למדינת חסות בריטית, וב-1891 אמנה אנגלו-הולנדית נוספת קבעה את הגבול בין החלק ההולנדי לבריטי של בורנאו. מסיבה זו ניתן לומר שגבולותיה של מלזיה המודרנית נוצרו באמצעות המגמות הקולוניאליסטיות, ללא התחשבות בגורמים לשוניים או אתניים.
לקראת 1910 התבסס דפוס השלטון הבריטי באזור המאלאי. היאחזויות המצוקה היו למושבת כתר, שנשלטה על ידי מושל שהיה נתון לפיקוח מזכיר המדינה לענייני מושבות. כמחצית מאוכלוסיית האזור הייתה ממוצא סיני, אולם כל התושבים (ללא קשר למוצאם) היו נתינים בריטיים.
המדינות הראשונות שקיבלו מעמד רשמי כחלק מבריטניה (פראק, סלאנגור, נגרי סמבילאן ופאהאנג) נקראו פדרציית מדינות מאלאיה: בעוד שמבחינה טכנית הן היו עצמאיות, הן היו נתונות לשלטונו של גנרל-תושב החל משנת 1895, ובכך הן נהיו למושבות בריטיות לכל דבר מלבד השם.
המדינות המאלאיות הלא-פדרטיביות (ג'והור, קדה, פרליס וטרנאגנו) זכו למעט יותר עצמאות, אם כי עדיין לא היה ביכולתן להתנגד לרצונותיהם של הבריטים. ג'והור, כבעלת הברית הקרובה ביותר לבריטניה בעניינים המאלאים, זכתה לכך שתהיה לה חוקה כתובה. לפי החוקה לסולטאן יש את הסמכות הבלעדית למנות את הקבינט שלו, אם כי הסולטאנים הקפידו להתייעץ עם הבריטים לפני שפעלו בנושא.
מאלאיה כמדינה רב-גזעית
כל התעשיות הללו דרשו כוח עבודה גדול וממושמע, והבריטים לא נתנו אמון בילידי המקום כעובדים טובים. הפתרון היה הבאתם של עובדי אדמה מהודו, ובייחוד דוברי טמילית מדרום הודו. קיומם של המכרות, המטחנות ונמלי הים גרם להגירתם של מהגרים רבים מדרום סין. תוך זמן קצר נוצר מצב של רוב סיני בערים כגון סינגפור, פנאנג ואיפוה, כפי שהיה בקואלה לומפור, שנוסדה כמרכז לכריית בדיל ב-1857. בשנת 1891, כאשר נערך מפקד האוכלוסין הראשון במאלאיה, בפראק ובסלאנגור (המדינות שבהן התרחשה רוב כריית הבדיל) היה רוב סיני.
רוב הסינים שהגיעו היו עניים, אולם הרגלי העבודה שלהם והעזרה ההדדית שהייתה נהוגה אצלם סייעה להם להתעשר במהירות. בשנות ה-90 של המאה ה-19 יאפ אה לוי, שהחזיק בתואר קפיטן סין של קואלה לומפור, היה לאדם העשיר ביותר במאלאיה, ובבעלותו היו מכרות, מטעים וחנויות.
מתחילת קיומן נוהלו תעשיות הבנקאות והביטוח על ידי סינים, ואנשי העסקים הסיניים, בסיוע של חברות מלונדון, הפכו במהרה לכוח הכלכלי העיקרי. כיוון שסולטאני מאלאיה נטו לבזבזנות יתר, הם היו חייבים כספים לבנקאים הסינים, ודבר זה נתן לסינים כוח פוליטי בנוסף לכוחם הכלכלי. בתחילת ההגירה רוב המהגרים הסינים היו גברים, ורובם התכוונו לחזור לסין כאשר הם ירוויחו מספיק כסף. רבים חזרו לסין, אולם רבים אחרים נשארו, כאשר בהתחלה הם התחתנו עם נשים מלאיות, והובילו ליצירה של קהילה סינית-מאלאית מעורבת. אולם, לאחר זמן מה הם החלו להביא כלות מסין, הקימו קהילות סיניות קבועות, בנו בתי ספר ומקדשים.
בתקופה הראשונית שלאחר הגעתם המהגרים ההודים לא הצליחו כמו הסינים, כיוון שבניגוד אליהם ההודים הגיעו למטעי הגומי ללא ניסיון קודם, והיו להם פחות הזדמנויות כלכליות מאשר לסינים. כמו כן, הקהילה ההודית הייתה פחות מאוחדת, כיוון שהם היו מחולקים מבחינת שפה וקאסטה להינדים ומוסלמים. מעמד הסוחרים והעובדים ההודי החל להתבסס בראשית המאה ה-20, אולם רוב ההודים נותרו עניים וחסרי חינוך באזורי גידול הגומי הכפריים.
לחברה המאלאית המסורתית היו קשיים בהתמודדות עם אובדן הריבונות הפוליטית לבריטים והריבונות הכלכלית לסינים. יתר על כן, בתחילת המאה ה-20 הייתה אפשרות שהמאלאים יהפכו למיעוט במדינתם שלהם. הסולטאנים, שנחשבו כמשתפי פעולה עם הבריטים והסינים, איבדו חלק מהיוקרה שלהם, ובייחוד בקרב המאלאים שקיבלו חינוך מערבי, אולם האוכלוסייה המאלאית הכפרית המשיכה לאהוד את הסולטאנים ולפיכך הם היו גורם מסייע חשוב לשלטון הקולוניאלי.
קבוצה קטנה של אינטלקטואלים מאלאים לאומנים החלה להתפתח בראשית המאה ה-20, והייתה התעוררות של האסלאם בתגובה לנוכחותן של דתות אחרות שהגיעו לאזור, ובייחוד הנצרות. למעשה, מאלאים מעטים בלבד המירו את דתם לנצרות, לעומת הסינים שכן המירו ברובם. האסלאם נותר דומיננטי באזורים הצפוניים, שהושפעו פחות מהרעיונות המערביים, והוא דומיננטי בהם גם כיום.
אחד ממקורות העידוד עבור הגאווה המאלאית היה שהבריטים אפשרו להם לקיים מונופול וירטואלי בעמדות הבכירות של המשטרה ויחידות הצבא המקומיות, כמו גם במשרות הניהול שהיו פתוחות ללא-אירופאים. בעוד שברוב המקרים הסינים בנו ושילמו עבור בתי הספר והמכללות שלהם, הביאו מורים מסין, הממשלה הקולוניאלית דאגה לחינוך עבור המאלאים. ב-1905 היא פתחה את המכללה המאלאית הראשונה והקימה את שירות הניהול המאלאי ב-1910. ב-1922 הוקמה מכללה להכשרת מורים, ומכללת נשים הוקמה ב-1935. דברים אלו שיקפו את המדיניות הבריטית הרשמית שמאלאיה שייכת למאלאים, ושבני הלאומים האחרים הם תושבים זמניים. השקפה זו לא התאימה למציאות, והיוותה את הזרע של בעיות עתידיות.
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה הבריטים הזניחו את ההתפתחות החוקתית במאלאיה. בהתאמה למדיניות שלהם של שלטון לא ישיר, הם התמקדו בחיזוק הסמכות של הסולטאנים ובדיכוי כל פעולה בכיוון של מאלאיה כמדינה עצמאית או בעלת ממשל עצמי. לא נעשו מהלכים שמטרתם הקמת ממשלה מאלאית אחת, ולמעשה ב-1935 התפקיד גנרל תושב של מדינות הפדרציה בוטל, וסמכויותיו פוזרו למדינות השונות.
בעקבות נטייה לסטריאוטיפים בנושאי גזע, הבריטים התייחסו למאלאים כאל אנשים חביבים אך עצלנים ולא חכמים, שאינם מסוגלים לנהל מדינה, אם כי בעלי יכולת להיות חיילים טובים תחת פיקודם של קצינים בריטים. הם התייחסו לסינים כחכמים אך מסוכנים – ואכן, במהלך שנות ה-20 ושנות ה-30 הקוומינטנג והמפלגה הקומוניסטית של סין הקימו ארגונים מקבילים במאלאיה, מה שגרם לבעיות בערים הסיניות. באותה תקופה הבריטים לא ראו כל אפשרות שאוסף המדינות והגזעים שהרכיבו את מאלאיה יהיו מדינה אחת, לא כל שכן מדינה עצמאית.
מלחמה וחירום
בריטניה ומאלאיה לא היו מוכנות בזמן תחילת הקרבות באוקיינוס השקט בדצמבר 1941. במהלך שנות ה-30, בעקבות התגברות האיום מצד הצי היפני, הם בנו נמל צבאי גדול בסינגפור, אולם לא צפו שמאלאיה תיאלץ להתמודד עם פלישה מהצפון. בעקבות צורכי המלחמה באירופה, כמעט ולא הייתה נוכחות בריטית אווירית במזרח הרחוק. היפנים תקפו מבסיסיהם בהודו-סין הצרפתית ללא סיכון, ולמרות התנגדות עיקשת של כוחות בריטים, אוסטרלים והודיים, מאלאיה נכבשה על ידי היפנים בתוך כחודשיים. סינגפור, שהייתה חסרת הגנה יבשתית, כיסוי אווירי ואספקת מים נאלצה להיכנע ב-1942, ופגעה בצורה קשה ביוקרה הבריטית. צפון בורנאו הבריטית וברוניי נכבשו גם כן.
אולם, היפנים התייחסו לסינים כאל אזרחי אויב, והעניקו להם יחס נוקשה ביותר: במהלך הסוק צ'ינג (טיהור באמצעות סבל) נהרגו כ-40,000 סינים במאלאיה וסינגפור. עסקים סיניים הופקעו ובתי הספר שלהם נסגרו. באופן צפוי הסינים, בעידודה של המפלגה המאלאית הקומוניסטית, נתנו את התמיכה הרבה ביותר לצבא העם המאלאי האנטי יפני (MPAJA), שבסיוע בריטי הפך לכוח המחתרתי היעיל ביותר במדינות אסיה הכבושות. אולם, היפנים פגעו בלאומיות המאלאית בכך שאפשרו לתאילנד, שהייתה בעלת בריתם, לספח מחדש ארבע מדינות צפוניות: קדה, פרליס, קלאנטאן וטרנאגנו. אובדן שוקי הייצוא של מאלאיה גם לעלייה באבטלה שהשפיעה על כל הקבוצות האתניות וגרמה לירידה נוספת בפופולריות היפנית.
מסיבות אלו המאלאים היו מרוצים מחזרתם של הבריטים ב-1945, אולם מצב הדברים השתנה לעומת התקופה שלפני המלחמה. הבריטים היו בחובות כספיים וממשלת הלייבור הייתה מעוניינת להסיג את כוחותיה מהמזרח בהקדם האפשרי. המאפיינים החדשים של המדיניות הבריטית היו שלטון עצמי בחסות קולוניאלית ועצמאות. מגמת הלאומניות הגיעה במהרה למאלאיה.
אולם, רוב המאלאים היו עסוקים בהתנגדות למפלגה המאלאית הקומוניסטית (MCP) שרוב חבריה היו סינים, מאשר בדרישה מהבריטים לתת להם עצמאות – ואכן, חששם העיקרי היה שהבריטים ייסוגו ויותירו אותם לבדם מול הקומוניסטים החמושים של הצבא העממי האנטי-יפני, שהיה הכוח החמוש הגדול ביותר במדינה. במהלך השנה האחרונה של המלחמה היו מספר עימותים חמושים בין הסינים והמאלאים ומאלאים רבים נהרגו על ידי הקומוניסטים. הכוחות הבריטים שחזרו למאלאיה מצאו מדינה על סף מלחמת אזרחים.
במרץ 1947, בשיקוף של הפנייה שמאלה של התנועה הקומוניסטית הבינלאומית בעקבות המלחמה הקרה, מנהיג המפלגה לאי טק "טוהר" (טק נעלם ולא ידוע מה היה גורלו) והוחלף על ידי לוחם הגרילה לשעבר צ'ין פנג, שבהנהגתו פנתה המפלגה לכיוון של פעולה ישירה. ביולי, בעקבות שרשרת התנקשויות במנהלי מטעים, הממשלה הקולוניאלית השיבה מלחמה, הכריזה על מצב חירום, הוציאה את המפלגה אל מחוץ לחוק ועצרה מאות פעילים שלה. המפלגה נסוגה לג'ונגל והקימה את צבא השחרור המאלאי העממי, שמנה כ-3,000 חיילים, כמעט כולם סינים.
מצב החירום המלאי נמשך שש שנים שבהן התחוללו קרבות מרים בחצי האי המלאי. האסטרטגיה הבריטית, שבסופו של דבר הוכחה כמוצלחת, הייתה לבודד את המפלגה הקומוניסטית מבסיס התמיכה שלה באמצעות שילוב של ויתורים לסינים ויישובם מחדש באזורים חופשיים מהשפעת המפלגה. גיוסם היעיל של המאלאים ועידודם לפעול נגד המפלגה הקומוניסטית היווה מרכיב חשוב נוסף במדיניות הבריטית.